tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשנה התרבותית של הגאורגים באופן כללי, סובל מפילוסופיית אורח/מארח.
הממשלה החשיבה למעשה את המיעוט האזרי כאורחים שנתקבלו על ידי מארחיהם הגאורגים, ולפיכך הם ציפו שיתאימו את דרך חייהם על פי הרוב הגאורגי.
זה הוביל לזה שהאזרים חשו שהם התמזגו עם הגאורגים כשלמעשה הם לא.
הדבר בא לידי ביטוי במיוחד כאשר הייתה הלאמת אדמות, תהליך בו חשו האזרים כי נעשה להם עוול.
בינתיים, כיוון שאזרים אלה מתגוררים באזורים הסמוכים לגבול, האזורים המאוכלסים על ידם לא הופרט, כיוון שהשלטונות בטביליסי פוחדים שאחזקת האדמות על ידי מיעוטים זרים תעודד אותם לכיוונים בדלניים, דבר שיעמיד בסכנה את המדינה כולה.
קבוצת הטורקים המסחתים עם שיוך אתני לא ברור בגבול שבין גאורגיה לטורקיה, היוותה את אחד האלמנטים החיוניים לאסלאם בגאורגיה עד למלחמת העולם השנייה.
ממוקמת בדרום-מערב של המדינה, בפרובינציה ההיסטורית מסחתי (אחלציחה); בשנת 1944 מיעוט מוסלמי זה סבל מגירוש והגליה מסיביים (כ-100,000 איש) על ידי סטלין, שפחד מהאפשרות שהם ישתפו פעולה עם הגרמנים או הטורקים, בעלי הברית הפוטנציאליים שלהם.
מיעוט אחר של מוסלמים הם האבחזים, המתגוררים במפוזר לאורך כל אבחזיה וערים גאורגיות אחרות.
הם מאלה שהמירו את דתם במאות ה-17 וה-18 במהלך השליטה הטורקית.
החל משנות ה-60 של המאה ה-19, עם הנסיגה העות'מאנית מול ההתקדמות הרוסית לקווקז, חלק גדול מהאבחזים המוסלמים (כמו מוסלמים ממיעוטים אחרים בקווקז) היגרו דרומה לערים עות'מאניות.
במהלך התקופה הסובייטית, האסלאם באבחזיה נחלש, אבל נראה כי מאז נפילת ברית המועצות, עם חידוש הקשר בין האבחזים של גאורגיה וצאצאי האבחזים שהיגרו לטורקיה, חלה תחיה דתית אסלאמית באזור.
מיעוט אחר הוא הכיסטים (מיעוט אתני השייך לאותו שבט קדמון שממנו הגיעו הצ'צ'נים והאינגושים), ודומים מאוד לצ'צ'נים ולאינגושים.
הקהילה נוצרה בערוץ פנקיסי בצפון-מזרח גאורגיה.
במשך זמן מה מנתה הקהילה הזו כ-12,000 איש, שהשתייכו לזרמים הסופיים של האסלאם, במיוחד הקאדירה (מוכר בעיקר בזכות קונטה חאג'י המפורסם מהמאה ה-19) ונקשבנדיה (שהגיע לכיסטים באמצעות המיסטיקן האזרי איסה אפנדי בשנת 1909).
האסלאם של הכיסטים סבל שנים רבות מאסונות שנבעו מהמלחמה שהתחוללה לעצמאות צ'צ'ניה שלחמו כנגד העוצמה של הצבא הרוסי.
החמרת הקונפליקט הצ'צ'ני, שהקצין את האסלאם הצ'צ'ני, הוביל לזרם של פליטים לתוך פנקיסי, דבר שהדאיג מאוד את הכיסטים המקומיים.
גאורגיה תחת שלטונו של סאקשווילי
עם השנים, חוסר ההזדהות שלה עם המדינה שהצהירה בצורה ברורה על הקשר שלה לעברהּ הנוצרי, החליש את הקשר בין המחוזות המיושבים במוסלמים רבים, עם השלטון המרכזי.
אסכולת פריז היא תנועה אמנותית, שמרכזה היה בפריז ושפעלה במאה ה-20.
אסכולה זו כונתה כך, לא רק על שם מקום פעילותה, אלא כדי להבדילה מהאקספרסיוניזם, שפעל בעיקר בגרמניה.
על פי רוב היא מהתאפינת בפיגורטיביות.
אפיון נוסף הוא שהקוביזם הותיר את רישומו על כל האומנים בעלי שיעור הקומה באסכולה זו.
למעשה ייחודה לא בכך שהיא הציגה סגנון מיוחד; כי אם ניתן להגדירה, כתופעה.
תופעה זו מתאפיינת בכך שאומנים בעלי רקעים שונים באים ומתקבצים יחד לתוך מקום מסוים, כדי ליצור אמנות.
לא זאת בלבד שאומנים אלו היו בעלי תחומי התעניינות מגוונים, כי אם הם היו צעירים ברובם כשהגיעו לפריז, קיימו יחסי ידידות האחד עם השני והרבו לנסוע – כלומר היו בעלי יכולת הפריה הדדית גבוהה.
אסכולה זו שמרכזה היה ברובע מונפרנאס תרמה במידה רבה לעושר ולברק התרבותי של פריז.
כמו כן, היא הטביעה את חותמה לא רק על האומנויות הפלסטיות, כי אם בכל תחומי האומנות ואף בשדה הגסטרונומיה וחייטות העילית.
אסכולה פריז פעלה במרץ רב בעיקר בין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה.
אבל למעשה פועלה החל עוד בתחילת המאה ה-20, ונמשך לכל אורך המאה ה-20 – עד שנפטרו גדולי יוצריה.
הצלחתה האדירה של אסכולת פריז נזקפת לפעולתם של הזרים בעיר, אשר בין שתי מלחמות העולם, מתוכם היהודים מנו כחמש מאות איש.
אמנים אלו התקבצו ובאו לפריז מכל קצות תבל, מארצות הברית ואמריקה הדרומית אבל בייחוד מארצות אירופה – איטליה, הונגריה, ליטא, ספרד, פולין, רומניה, רוסיה ושוודיה.
הרקע לפעולתה של אסכולת פריז
האסכולה של פריז התפתחה על רקע מצבם המעורער של היהודים בעיקר ברוסיה הצארית.
אמנם בעקבות מלחמת העולם הראשונה אמנים מסוימים שהגיעו לצרפת שבו לארץ מולדתם, אבל נשאר גרעין שהתגייס לצבא צרפת או המשיך לפעול בצרפת.
התנאים הגרועים ששררו במלחמה גרמו לאנשים להתלכד, והתפתחו הנסיבות שתרמו ל'ייסודה' של אסכולת פריז.
בעקבות זאת, כבר בזמן המלחמה נערכו תערוכות, בהן הציגו מודיליאני, סוטין, קיסלינג, פיקאסו; וכן לז'ה, מאטיס, דרן ועוד.
הווה אומר, גם בשעת מלחמה אסכולת פריז פעלה במרץ.
מוקד הפעילות עבר בהדרגה מרובע מונמארטר לרובע מונפרנאס, בו היו פעילים במיוחד סביב בתי הקפה 'לה-דום', 'לה-רוטונד' ו'לה-קופול' וכן 'ביג בוי'.
עם תום המלחמה, חל ערעור נוסף במצבן של מדינות מזרח אירופה ומרכזה, ועם התפוררות האימפריה האוסטרו-הונגרית, קטן כוחן התרבותי של בירותיה התרבותיות.
התאוששותה האיטית של אירופה מתלאות מלחמת העולם הראשונה, ועליית הבולשביזם ברוסיה תרמו להלך הרוח הלאומני ששרר בין שתי מלחמות העולם במרבית ארצות אירופה.
בסופו של דבר זה הביא לעליית משטרים רודניים בכמעט כל יבשת אירופה וכן העלה את היטלר לשלטון בגרמניה.
משטרים אלו, אשר המשותף להם הוא שהם שללו זכויות אזרח על רקע אידאולוגי וגזעי, למעשה התייחסו אל האמנות המודרנית, כאל 'אמנות מנוונת'.
מסיבות אלו אמנים רבים קמו ועזבו את ארץ מולדתם.
בניגוד לארצות אלו, בצרפת בכלל ובפריז בפרט שגשגה הדמוקרטיה הליברלית.
האקלים החופשי עודד את קיומה והתפתחותה של תרבות אמיתית.
לפיכך, אומנים שלא מצאו את מקומם בארץ מולדתם, נהרו לפריז.
לא זאת בלבד שזה מכבר הייתה בירת האמנות האירופית, אלא שבתחילת המאה העשרים שמה יצא לרחוק בעקבות הצלחתו של הזרם האימפרסיוניסטי.
האומנים הזרים מצאו אפוא בפריז אווירה שסייעה להתפתחותם האישית – ותנאי המחיה והעבודה המשופרים אפשרו להם לתת ביטוי מלא לאישיותם ביצירתם המרהיבה.
לא זאת בלבד שפריז פתחה לפני האומנים שמחוצה לה את שעריה; אלא שהיא נתנה להם מקום בו אפשר היה ללמוד טכניקות אומנותיות מכל הארצות והתקופות.
האומנים מצדם יכלו להיזון מכמה וכמה ניסיונות אמנותיים, שניצניהם התפתחו למעשה בכל מדינות היבשת.
תסיסה תרבותית זו משכה לפריז גם אמנים שארצם הסבירה להם פנים, כארצות הברית או כהולנד.
התמזל אפוא מזלה של פריז ובכך שהיא יכלה להוות אבן שואבת לאומנים מכל העולם, הרי בה במידה, בסיועה של אסכולת פריז, נפל בחלקה הכבוד לתרום תרומה יוצאת דופן לאמנות המאה העשרים.
פעולתה של אסכולת פריז ותרומתה לתרבות
מספרד הגיעו פבלו פיקאסו, חואן גריס, חוליו גונזאלס, ז'ואן מירו וסלבדור דאלי.
אמדיאו מודיליאני וג'ורגיו דה שיריקו הגיעו מאיטליה.
מרומניה הגיעו קונסטנטין ברנקושי וטריסטן צארה.
מרוסיה הגיעו מארק שאגאל, חיים סוטין, יצחק פרנקל, אוסיפ זאדקין, מיכאיל לריאונוב, וסילי קנדינסקי, קייס ואן דונגן, אלכסנדר ארכיפנקו,.
לאלו יש להוסיף את פינכוס קרמניי, אברהם מינצ'ין, פסקין, מואיז קיזלינג, יוסף קסקי, צוגוהארו פוג'יטה.
אלו הצטרפו לאמנים צרפתים ידועי שם כאנרי מאטיס, אנדרה מסון ומוריס אוטרילו.
שמות אלו משקפים את העובדה שפריז הציעה למעשה מערבולת של סגנונות אמנותיים, השואבת את השראתה מכל זרמי האמנות של תחילת המאה העשרים – לרבות האימפרסיוניזם, הקוביזם, הפוטוריזם, הדדאיזם, האקספרסיוניזם, וכן האמנות האבסטרקאית והסוריאליזם.
חלקם של היהודים באסכולת פריז
הציירים היהודים שהגיעו לפריז תחילה התייחסו באופן סביל להתרחשויות סביבם, אך עם קליטת ההשפעות השונות, כל אחד יצר לעצמו סגנון אמנותי ייחודי משלו.
מספרם של הציירים היהודים שחיו ועבדו בפריז מאז שנת 1910 גדול יותר מאשר מספרם בכל מקום אחר בעולם בזמן נתון כל שהוא בתולדות האמנות.
אמנים אלה שנמשכו לפריז תרמו תרומה מכרעת לשמה של "האסכולה של פריז".
האסכולה של פריז מנתה בין היתר את האומנים היהודים הבאים: רודולף לוי, אדולף פדר, אוטו פרוינדליך, מקס ז'אקוב, אוסיפ זאדקין, אנדרה בלונדל, פבזנר וליאון וייסברג.
בין בניה נמנים גם חמישה מהציירים היהודים בעלי השם מהמאה העשרים: אמדיאו מודיליאני, ז'ול פסקין ,חיים סוטין, יצחק פרנקל פרנל ומארק שאגאל.
אליהם יש להוסיף עוד עשרות אמנים ידועים פחות או כמעט אלמונים.
אמנים יהודים רבים נודעו בתיאור נושאים יהודיים בעבודתם, וציוריהם של כמה אמנים היו חדורי גוונים רגשיים כבדים.
פרנקל תיאר את האמנים כבני המיעוט המאופיינים בחוסר שקט שהאקספרסיוניזם שלו קיצוני באמוציונאליות שלו.
הכיבוש הנאצי של פריז ב-1940 שם לאל את זרם האמנות המכונה "אסכולת פריז".
יהודים שנחשבו לנתינים זרים, שהם למעשה היו רוב חברי הקבוצה, נרדפו כבר מהימים הראשונים של הכיבוש.
מיעוטם הצליחו להגר או למצוא מסתור בעולם החופשי, אך רובם (כמו יחזקאל קירשנבוים) נשלחו למחנות ריכוז; וכמאה אמנים ידועים נרצחו בידי הנאצים.
המונח "אסכולת פריז" שטבע מבקר האמנות אנדרה וורנוד ב-1925 במגזין Comœdia, נועד על ידי וורנוד לשלול עמדות שנאת זרים כלפי האמנים הזרים, שרבים מהם היו יהודים מזרח אירופאים.
לואי ווקס כתב מספר מונוגרפיות עבור המו"ל Le Triangle, מבקר פורה של ציירים יהודים.
במונוגרפיה משנת 1931 כתב: "כמו נחיל ארבה, נפלה על פריז פלישה של צבעוניים יהודים - על פריז של מונפרנאס.
הסיבות ליציאת מצרים הזו: המהפכה הרוסית, וכל מה שהיא הביאה איתה של אומללות, פוגרומים, תובענות, רדיפות; האמנים הצעירים האומללים מוצאים כאן מקלט, נמשכים להשפעת האמנות הצרפתית העכשווית....
הם יהוו [מרכיב] במה שהמבקר הצעיר יכנה את האסקולה של פריז.
יש לקחת בחשבון כישרונות רבים בקהל המטקים הזה."
השפעת האסכולה על אמנות ישראלית
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה יצאו ציירים ארץ-ישראלים רבים למסעות לימוד בפריז, בירת האמנות של אותה התקופה.
אומנותם הושפעה מהציור הצרפתי, ובעיקר מאמנים כמו אוגוסט רודן, מוריס אוטריו, אדואר וויאר, ראול דופי, מוריס ולאמנק, לצד אמני אסכולת פריז היהודים, ביניהם חיים סוטין, ז'ול פסקין, פנחס קרמין ומישל קיקואין.
פרק זה בציור הישראלי בולט בעבודותיהם של חיים אתר, מנחם שמי, משה קסטל, יצחק פרנקל, אהרון אבני, אריה ארוך, צבי שור, עוזר שבת, משה מוקדי, חנה בן דב, ורבים אחרים.
השאלות שעלו לדיון בעקבות הפנייה אל האמנות הצרפתית בכלל ואל אמני 'אסכולת פריז' היהודית בפרט, הגדירו את ייחודיותו של השיח הפרשני שנוצר בשדה האמנות הארצישראלי בתקופה זו.
שיח זה עמד במרכז עניינה של התערוכה בעקבות אסכולת פריז: האמנות הארצישראלית בשנות ה-30 וה-40 שהוצגה ב-2014 במוזיאון מאנה־כץ שבחיפה.
בתערוכה הוצגו דוגמאות מן הציור הצרפתי ומיצירת אמני אסכולת פריז היהודית, שהייתה במוקד תשומת לבם של אמני הארץ בתקופה הנדונה.
כך נבחנו מאפייני הרשת החברתית שנוצרה בין אמני הארץ לבין מקביליהם בפריז והגיעה לשיאה בשנות ה-30–40. מבחר נרחב של יצירות האמנים הארצישראליים (כ-90 עבודות), המוצגות בתערוכה, חושף את פעילות כינונה של היצירה האמנותית המקיפה שנוצרה בישראל בהתייחס לאותם מקורות השפעה.
נבחנות בו הקטגוריות המרכזיות שעליהן הושתת השיח הפרשני של התקופה ומגוון הייצוגים האמנותיים הקשורים אליהן: ייצוג הנוף הישראלי, עיצוב והגדרת השפה הציורית "היהודית" הייחודית, וכן דרכי הבחירה של נושאי הציור השונים.
התערוכה שאפה לספק דרך להתבוננות בעולם המושגים ובערכיה של אחת התקופות המרתקות בתולדות האמנות בישראל - תקופה שהצמיחה יצירתיות שופעת ששאפה לכונן מציאות חדשה ולהמציא את "רוח הזמן".
באותה תקופה, שם בית הספר של פריז הורחב גם לאגודה לא רשמית של מלחינים קלאסיים, מהגרים ממרכז ומזרח אירופה שנפגשו בקפה דו-דום במונפרנאס.
הם כללו את אלכסנדר טנסמן, אלכסנדר טצ'רפנין, בוהוסלב מרטינו וטיבור הרסני .
בניגוד ל-Les Six, קבוצה אחרת של מוזיקאים מונפרנאס בתקופה זו, בית הספר המוזיקלי של פריז היה קבוצה משוחררת שלא דבקה בשום אוריינטציה סגנונית מסוימת.
אסכולת תל אביב לחקר הספרות התפתחה באוניברסיטת תל אביב בשנות ה-60, במסגרת החוג לתורת הספרות שייסד בנימין הרשב (הרושובסקי).
בין האישים המרכזיים בה, מלבדו, אפשר למנות את מנחם פרי, מאיר שטרנברג ויעל רנן.
אסכולת תל אביב נבנתה על יסודות הפורמליזם הרוסי, והיא שואבת רבות מתורתם של ויקטור שקלובסקי ורומן יאקובסון, כמו גם מרעיונות של גשטאלט.
בין המאמרים המכוננים שנכתבו על ידי אנשי אסכולת תל אביב: "המלך במבט אירוני", מאת פרי ושטרנברג, המציעים קריאה בסיפור דוד ובת שבע; ו"לשמוע את רחש הגלים", מאת רנן, החוקרת בפירוט רב את רעיון ההזרה.
נאמנים לפורמליזם הרוסי, חוקרי אסכולת תל אביב ביקשו "למצות את הטקסט הספרותי".
הם טענו כי הטקסט בנוי קומות-קומות, וכי קורא שנצמד בקריאתו לטקסט, יכול ליצור קריאה מקיפה ולעיתים חדשנית וחתרנית.
יש המוצאים בטענה זו דמיון רב לרעיון הנאת הטקסט של רולאן בארת.
אסכולת תל אביב דנה ב"מילוי פערים" בטקסט.
במספר מאמרים מזכירים פרי ושטרנברג דוגמה קלאסית למילוי פערים על ידי הקורא: בשיר "יונתן הקטן", לא מציין הטקסט כי מכנסיו של יונתן נקרעו בשל הטיפוס על העץ; אך הקורא, המבקש לקשור כמה שיותר פרטים זה לזה, מסיק זאת בעצמו – ובכך ממלא פער בטקסט.
אסכולת תל אביב מכנה קריאות כאלה בשם "היפותזות", ומכלילה מספר היפותזות תחת ההגדרה "מסגרת".
כל קורא ניגש לטקסט כשהוא מצויד במסגרות – תמונות שלמות של "התנהגות" של העולם.
קיימת אצל כל קורא מסגרת של מסעדה, למשל (מסגרת זו כוללת מלצר, שולחנות, מפות, טבח וכו').
כשהקורא נתקל בפרט מידע, הוא מנסה להכפיף אותו אל מסגרת מוכרת לו, במסגרת היפותזת הקריאה שלו.
לשיטתה של אסכולת תל אביב, ומנחם פרי בפרט, הטקסט הספרותי מערער על המסגרות ועל ההיפותזות.
הטקסט טורף את היפותזות הקריאה של הקורא, ומחייב אותו לבנות היפותזות חדשות תוך כדי קריאה.
עוד דנה האסכולה ברעיונות כגון אופוזיציות בינאריות – מעין קטגוריות אד הוק שאלמנטים של הטקסט מתארגנים לפיהן (למשל: יש מול אין, מינוס מול פלוס).
פעמים רבות, עם התקדמות הטקסט, נטרפות האופוזיציות הבינאריות, ומשמעות הטקסט מתגלה כשאלמנטים הופכים זהים זה לזה בעולם הסיפורי.
כך, במסגרת טריפת האופוזיציות הבינאריות, יכול שקט להיות שווה לצבע, ורעש להיות שווה לאור (למשל).
כמו כן, דבר עשוי להיות ההפך מעצמו: מוזיקה אינה שווה למוזיקה, שקט אינו שווה לשקט.
כשהשיוך הקטגוריאלי של האלמנטים נטרף, לרוב בעקבות רגע הקליימקס בטקסט, מגלה הקורא הממצה את הטקסט את משמעותו האמיתית.
רעיונות חשובים נוספים שאסכולת תל אביב דנה בהם בהרחבה הם מבע משולב, מספר, מספר מובלע, אלמנטים של סלקציה וקומפוזיציה, נקודת תצפית משולבת, ועוד.
מוסלמים מהווים, נכון לסוף שנת 2024 – כ-1,809,000 תושבים – שהם 18% מכלל האוכלוסייה בישראל.
האסלאם הוא אחת מהדתות המוכרות בישראל, שנקבעו בזמן המנדט הבריטי.
השינוי בין הדיאגרמות מראה את הגידול באוכלוסייה של הבדואים בישראל בשל שיעור הילודה הגבוה שלהם ואת הירידה בנתחם של המוסלמים בצפון ישראל בשל שיעור הילודה הנמוך בקרבם.
מרבית המוסלמים בישראל הם ממוצא ערבי.
בישראל ישנם גם קבוצות קטנות של מוסלמים ממוצא אחר, בהם אחמדים, שמוצא חלקם מתת-היבשת ההודית, סודאנים ואחרים.
כ-85.8% מהערבים בישראל הם מוסלמים, רובם מוסלמים-סונים.
מספר מועט של שבטים בדואים משרתים בצה"ל, אך לא הנשים הבדואיות.
הקהילה הצ'רקסית הקטנה מונה כ-5,000 איש, ומכילה מוסלמים-סונים אשר במקור הגיעו מהקווקז בסוף המאה ה-19 ויושבו בגליל על ידי הרשויות העות'מאניות.
רוב המוסלמים בישראל חיים במזרח ירושלים, הגליל, בצפון הנגב ובמשולש.
התקופה הערבית הקדומה (מאות 7–11)
האסלאם הגיע לארץ ישראל בתקופת השלטון הערבי הקדום בארץ שנמשך כ-450 שנה, משנת 640 עד 1099. החל משנת 634 ניהל הצבא הערבי-מוסלמי קרבות עם הצבא הנוצרי-ביזנטי של האימפריה הביזנטית ששלטה בארץ ישראל.
הצבא הערבי-מוסלמי שפלש לארץ היה מורכב משבטים בדואים שהגיעו מסוריה וחדרו לעמק הירדן, ושבטים שהגיעו מחג'אז והתקדמו לעבר חוף הים.
בשנת 641 הכריעו הערבים את החילות הביזנטיים והשתלטו על הארץ.
האיסלמיזציה של אוכלוסיית הארץ התרחשה בשלבים: תחת שלטון בית אומייה (640–750) ננקטת מדיניות של שיערוב בארץ ישראל שמטרתה החדרת התרבות והשפה הערבית בקרב האוכלוסייה במקום התרבות היוונית-נוצרית, אך לא פעלו לאיסלום האוכלוסייה.
בתקופת השלטון העבאסי (750–942) התחזקה הקנאות הדתית והחלה אכיפה קפדנית יותר של "תנאי עומר", מערכת התקנות נגד הלא-מוסלמים.
המדיניות שמה דגש על הזהות המוסלמית ולא על הזהות הערבית.
בתקופת השושלת הפאטימית (942–1099) נגזרו גזרות שמד נגד הלא-מוסלמים ורבים היגרו או המירו את דתם.
בקרב הנוצרים הגיעה ההתאסלמות לכ-50% ובקרב היהודים לא הייתה תופעה של התאסלמות אלא במקרים בודדים משיקולי תועלת.
התאסלמות קבוצתית רחבה אירעה רק בקרב העדה השומרונית.
ב-1099 כבשו הצלבנים את ארץ ישראל מידי השושלת הפאטימית, אך המאבק נמשך לאורך כל התקופה (1099–1260) והארץ הייתה לזירת קרבות בלתי פוסקים בין הפרנקים הנוצרים לאיובים המוסלמים וחבלי ארץ עברו מיד ליד.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת ממיעוט ערבי שהתיישב בארץ בעת הכיבוש הערבי, מנוצרים שהתאסלמו, וממהגרים שהגיעו מארצות מוסלמיות.
רוב המוסלמים היו סונים, אבל בצפון הייתה גם אוכלוסייה שיעית.
האוכלוסייה המוסלמית התחלקה לארבע קבוצות: עבדים – שבויי מלחמה.
צמיתים – כפריים ששועבדו במסגרת המשטר הפאודלי.
עירונים – המוסלמים היוו מיעוט בערים ומעמדם היה כמו שאר הלא-פרנקים, של אנשים חופשיים.
בנוסף היו שבטים בדואים וטורקמנים שנדדו בארץ.
הצלבנים לא ניהלו מדיניות מיסיונרית אך מאחר שבמהלך התקופה הארץ עברה מידי נוצרים למוסלמים וחוזר חלילה, הייתה תופעה של נוצרים שהתאסלמו ומוסלמים שהתנצרו.
המוסלמים יכלו לקיים את פולחנם באזורים כפריים ללא הפרעה, אבל בערים שבהן חיו נוצרים, הותר להם לקיים את דתם רק במסגרות פרטיות והמסגדים הפכו לכנסיות.
בשל מעשי טבח ובריחה מהארץ, ירד מספרם בסוף התקופה לכ-150,000 מכלל 500,000 תושבי הארץ, וחלק ניכר מהם היו בדואים נוודים.
ב-1260 הביס הסולטאן הממלוכי בייבארס את המונגולים שחדרו לארץ אל שטחים שהיו תחת השלטון האיובי והחל בחיסול השלטון הצלבני בארץ.
הממלוכים, כמוסלמים חדשים, היו קנאים לדת האסלאם וקיבלו את מרותם של אנשי הדת שנתמכו על ידי הציבור הרחב.
התגברות הקנאות הדתית הביאה לרדיפות ולפרעות בבני החסות, לפגיעה בנפש וברכוש, להריסת בתי כנסת וכנסיות ולפרסום תקנות המפלות לא-מוסלמים.
הממלוכים נקטו מדיניות של אסלום בכפייה של הרוב הנוצרי-מזרחי והשומרונים.
לקראת סוף המאה ה-14 הייתה הרעה נוספת במדיניות כלפי הלא-מוסלמים, לאחר השתלטותם של הצ'רקסים על הממלכה הממלוכית.
פועל יוצא מכך היה צניחה בתעשיית היין שעד אז הייתה ענפה ומשגשגת בארץ ישראל.
המוסלמים הפכו בתקופה הממלוכית לקבוצה הגדולה ביותר באוכלוסייה ומנו כ-80,000, 70%–60% מכלל האוכלוסייה שצנחה בשלהי התקופה לכ-123,000 נפש.
הבדואים היו ממוצא ערבי, אבל האוכלוסייה המוסלמית בערים ובכפרים הייתה מעורבת וכללה צאצאי ערבים ומוסלמים אחרים.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה ברובה כפרית ומיעוטה עירונית.
האוכלוסייה הנוודית הייתה מורכבת משישה שבטים כורדיים, שבט טורקמני אחד ומעט שבטים ערביים, והייתה מיעוט קטן מתוך כלל האוכלוסייה המוסלמית.
בימי השלטון הממלוכי הסתיים תהליך האסלאמיזציה של הארץ, שהחל במאה ה-7 עם הכיבוש הערבי-מוסלמי, עלה שלב נוסף בימי השלטון של צלאח א-דין והאיובים והגיע לסיומו בימי השלטון הממלוכי.
ב-1516 השתלטה האימפריה העות'מאנית על ארץ ישראל.
שלטונם הבטיח את מרכזיות וחשיבות האסלאם הסוני כדת הדומיננטית באזור.
השלטון העות'מאני ירש מהממלוכים ארץ חרבה ודלילת אוכלוסין ולכן נקט מדיניות של עידוד התיישבות ופתח את שעריו למהגרים.
העולם המוסלמי היה המקור העיקרי להגירה.
ההגירה לארץ הייתה משלושה סוגים עיקריים: פלישות של שבטי נוודים בדואים, הגירה מארצות ערב והאסלאם ויבוא פועלים על ידי אבראהים פאשא בתקופת הכיבוש המצרי של הארץ (1831–1841).
ההגירה לארץ מארצות ערב והאסלאם החלה אמנם מהכיבוש הערבי-מוסלמי במאה ה-7 ואילך, אבל הגל העיקרי והגדול ביותר היה בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בעקבות המדיניות העות'מאנית לעידוד הגירה, הגיעו לארץ שבטים אלג'ירים, טורקמנים, בוסניאקים (מוסלמים ממוצא סלבי מבוסניה), צ'רקסים, מצרים, דרוזים, כורדים ועוד.
האוכלוסייה המוסלמית הייתה מורכבת מארבעה מעמדות: עסברי – מיעוט עות'מאני שהיווה את השכבה השלטת וכלל את הצבא והפקידות, עולמא – אנשי הדת, רעאיא – מהגרים מוסלמים מארצות מוסלמיות והאוכלוסייה העירונית והכפרית ממוצא מעורב (ערבים ומתאסלמים מהאוכלוסייה המקומית), ועבדים.
כמו כן האוכלוסייה המוסלמית כללה שבטים בדואים נוודים ונוודים למחצה.
הפלאחים מנו 60% מתוך כלל המוסלמים, הבדואים מנו כ-14% והעירוניים מנו 24%.
רובם היו סונים, חוץ משבעה כפרים בגליל בהם גרו מוסלמים שיעים.
כמחציתם היו מהגרים שהגיעו בין שלהי המאה ה-19 לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עוד כ-50,000–100,000 בדואים נדדו בתחומי ארץ ישראל המערבית.
בזמן השלטון העות'מאני, השלטון ערך רשימה של דתות המיעוט, ולא כלל בה את האסלאם מכיוון שהייתה הדת השלטת.
כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים ב-1917, והצהרת בלפור שבאה לאחר-מכן, פתחו את השערים להגעת מספרים גדולים של יהודים לארץ ישראל, וכך התהפכו היוצרות והיהודים הפכו לרוב, שהתעצם יותר ויותר לאורך העשורים.
בגלל יחסיהם המיוחדים עם אמירות עבר הירדן, הבריטים העבירו את הסמכויות הדתיות של הממשל המוסלמי בארץ ישראל לממלכה ההאשמית בירדן, ולא לבית סעוד.
כחלק מסמכות זו מונו אנשי הווקף לשומרים הרשמיים של אתרים קדושים לאסלאם בירושלים ובתחומים בסביבתה.
סמכות זו נשמרה גם בתקופה שבה הייתה הגדה המערבית תחת שלטון ירדן, ולאחר מכן בהבנות הסטטוס קוו בהר הבית.
ב-1922 הבריטים הקימו את המועצה המוסלמית העליונה בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל ומינו את אמין אל-חוסייני (1895–1974) למופתי הגדול של ירושלים.
המועצה בוטלה ב-1948, אבל המופתי המשיך בתפקיד, ובעודו משמש בו נהג להסית מוסלמים נגד היהודים לעיתים קרובות.
בשנת 1949 המוסלמים בישראל היוו כ-10% מהאוכלוסייה.
באותה שנה הוקמה המפלגה הערבית ראשונה, הרשימה הדמוקרטית של נצרת.
בסוף אותה שנה היוו המוסלמים 76.6% מכלל האוכלוסייה הערבית בישראל.
מאז קום המדינה תמותת התינוקות באוכלוסייה המוסלמית הישראלית ירדה מ-46.4 לכל 1000 לידות, ל-10 לכל 1000.
מתוך כ-140 מסגדים בכפרים ערביים שננטשו לאחר 1948, נהרסו לחלוטין כ-100. השאר, כ-40, מצויים במצב מתקדם של התפוררות והזנחה.
חלקם משמשים בידי התושבים היהודים למטרות מסחריות ותרבותיות.
מקומה של ארץ ישראל באסלאם
ירושלים היא המקום השלישי בעולם בחשיבותו למוסלמים הסונים, אחרי מכה ואל-מדינה שבערב הסעודית, משום שבירושלים נמצא מסגד אל-אקצא, שממוקם בהר הבית, המקום ממנו עלה מוחמד לשמיים לפי הפרשנות הסונית המקובלת כיום.
האמונה הזאת קיימת לא רק בקרב המוסלמים הפלסטינים, שרובם המוחלט סונים, אלא גם בקרב רובם הגדול של המוסלמים הסונים ברחבי העולם, ומשום כך הם רגישים במיוחד לעובדה כי השליטה על המקום כיום היא בידי מדינה יהודית.
זאת, אף שהרשויות בישראל נמנעו עד היום מלהניף את דגל ישראל במקום ומסרו את השליטה עליו בפועל, לווקף המוסלמי.
בעבר, היו מקרים אחדים בהם יהודים ניסו להניף את דגל ישראל, אך המשטרה מנעה זאת וממשיכה למנוע זאת גם כיום.
מקומות מסוימים נקראים על שם מאורעות מהתנ"ך, כמו קבר נבי רובין, הוא ראובן המקראי, וג'וב יוסף, הבור אליו הושלך יוסף, וכן מהברית החדשה, כמו א־נבי בולוס בבית שמש שבמסורות הערביות מזוהה כקבר פאולוס, תלמידו של ישו.
בישראל האסלאם הוא אחת מהעדות הדתיות המוכרות.
כתוצאה מכך בתי הדין השרעיים בישראל הם בעלי סמכות על פי סימן 52 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל לדון בדיני המעמד האישי של אזרחים מוסלמים על פי דינם האישי, הוא השריעה (ההלכה המוסלמית).
על פי המפקד שנערך בשנת 1994: אסלאם היא הדת השנייה בגודלה באתיופיה, לאחר הנצרות, עם כ-30.8% מהאוכלוסייה, האסלאם הגיע לאתיופיה בשנת 615. הריכוז המוסלמי באתיופיה הוא בעיקר במזרח ועמים שלמים עובדים אותו כמו העפרים, הסומלים וכחצי מאוכלוסיית האורומו, רובם של המוסלמים האתיופים משתייכים לזרם הסוני.
המוסלמים הראשונים באתיופיה היו פליטים ערבים מהעיר מכה, שנרדפו על ידי שבט קורייש.
הם התקבלו על ידי שליט ממלכת אקסום בזמנו, שבמסורת הערבית נקרא אסחאמה אבן אבג'אר, והוא יישב אותם בעיר נאגאש.
שבט קורייש דרשו מהמלך להחזיר אותם לערב אך המלך דחה את דרישתם.
תלמידיו של מוחמד שבאו מאתיופיה למדו ממנו והוא לימד אותם לכבד ולחיות בשלום עם הנוצרים האתיופים.
אף על פי כן, הפליטים חזרו לאחר שהרוחות נרגעו ויישבו לבסוף בעיר אל-מדינה הנמצאת צפונית למכה, לביתם החדש של הפליטים.
גם בילאל אבן רבאח, אחד מבני לווייתו החשובים של הנביא מוחמד והמואזין הראשון, היה מאתיופיה.
תחת הקיסר הקודם היילה סלאסי, קהילות מוסלמיות יכלו לשפוט על פי חוקי האסלאם השריעה עניינים של אישיות, חוק, משפחה וירושה לפני בתי משפט איסלמיים, קרוב לוודאי המשיכו לעשות כך תחת השלטון המהפכני.
אף על פי כן, רבים מהמוסלמים נשפטו תחת המשפט המקובל.
כמו יתר העולם המוסלמי, האסלאם באתיופיה מובל ומונחה על ידי הקוראן והסונה.
הטקסיים הדתיים החשובים ביותר, כמו תפילות הטקס היומיות (הצלאה) והצום במשך חודש הרמדאן, שנחגג באזוריים עירוניים וגם כפריים.
מוסלמים אתיופיים רבים מופיעים בעלייה לרגל למכה מדי שנה.
אסכנדר (בגעז: "እስክንድር") היה קיסר האימפריה האתיופית לקראת סוף תקופת תור הזהב.
אסכנדר נולד ב-15 ביולי 1471 כבנו בכורו של הקיסר באדה מריאם מאשתו הרביעית וויזרו רומנה וורק.
יירש את אביו כקיסר ב-8 בנובמבר 1478 הוכתר בילבסה תחת השם "קונסטנטין השני".
משום שהוכתר בגיל צעיר לקיסר שלטונו דרש שליט בפועל, ולכן נוצרה מועצה מאמו הקיסרית רומנה וורק, טאספה גיורגיס ראש המנזר באגם חאיק, והביטווודאד עמדה מיכאל.
אף על פי כן, הקיסרית רומנה הוצאה מהמועצה וחייה במנזר ליד דברה ליבנוס היכן שהיא מתה מאוחר יותר, טאספה גיורגיס לא הוכיח את כוחו מול מיכאל, ועמדה מיכאל "שלט בממלכה כשליט יחיד".
שלטונו של הרוזן עמדה מיכאל הגיעה לסופו בשנת 1486 כאשר החלה הפיכה כנגדו בראשותה של הסבתא החורגת של הקיסר אסכנדר, הלני.
לאחר מכן הקיסרית הלני שיחקה מרכיב חשוב בשלטון.
הקיסר אסכנדר נפטר לפני שהגיע לגיל 22 בגלל מלחמת אזרחים שהתרחשה.
בזמן שבית המלוכה החזיק את הקיסר המת באופן סודי אצל האציל זאסילאס, שצעד באופן מידי לכלא אמבה גישן, ושחרר את נהואד.
אציל נוסף תקלה קריסטוס, שנשאר בארמון הקיסרי, הכריז על בנו של אסכנדר עמדה ציון השני כקיסר.
בזמן שתקלה קריסטוס הוכרח להביס את תומכיו של זאסילאס, ומכאן מלחמה החלה על הכתר.
תחת שלטונו של קיסר זה הייתה השפעה אירופאית, בכתב יד שנכתב על ידי פרנקוס סאריאנו (מתוארך ל-1482 על ידי סומיגלי), סאריאנו מתאר שהיו 10 איטלקים ושהם גרו בארמונו של אסכנדר, הם חיו שם כ-25 שנים.
סאריאנו מוסיף שמאז 1480 עוד שבעה באו לגור בארמון האתיופי.
הם טיילו שם על מנת "לחפש תכשיטים ואבנים יקרות", אבל "מאז שהקיסר לא נתן להם לחזור, כולם היו מרוצים, כיוון שכולם פוצו, כל אחד בהתאם לדרגה שלו".
כחובב ספרים אסכנדר היה זה שכתב את הספר "מלכה מריאם".
לקראת סוף שלטונו של אסכנדר נחת פרו דה קוויליאן לחופי האימפריה האתיופית, כשליחו של מלך פורטוגל ז'ואו השני.
דה קוויליאן נותר באתיופיה כיועץ לקיסרים ונטען כי לא הורשה לחזור לפורטוגל.
אסכנדר נפטר ב-7 במאי 1494 ונקבר בדברה וורק.
אסכולת נוטרדאם הוא כינויה של קבוצת מלחינים, שעבדה בקתדרלת נוטרדאם בפריז או בשכנותה, מ-1160 בקירוב עד 1250. הכינוי מתייחס גם למוזיקה שחיברה קבוצה זו.
המלחינים היחידים ששמם עבר במשך הדורות והגיע עד ימינו הם לאונין ופרוטין.
שניהם נזכרו בכתבי סטודנט אנגלי אלמוני,
הידוע בכינויו "אנונימוס IV", שעבד או למד בנוטרדאם בהמשך המאה ה-13. נוסף לכך שנקב בשמות שני המלחינים ותיאר אותם כ"מלחיני האורגנום הטובים ביותר", והוסיף וציין, כי ערכו את ספר האורגנום הגדול, הידוע בשם "מגנוס ליבר אורגני", הוא מביא אי-אילו פיסות מידע מעוררות סקרנות על המוזיקה והעקרונות שהיו כרוכים בחיבור האורגנום.
פרוטין הוא המלחין הראשון של "אורגנום קוודרופלום" - פוליפוניה בארבעה קולות - או לפחות הראשון, שהמוזיקה שלו שרדה, שכן הסיכויים למצוא כתבי יד שלמים של מוזיקה כתובה בתווים מתקופה זו קלושים, במקרה הטוב.
לאונין, פרוטין ועוד מלחינים אלמונים, שהמוזיקה שלהם שרדה עד ימינו, מייצגים את התקופה הידועה בתולדות המוזיקה האירופאית כארס אנטיקווה.
המוטט פותח לראשונה במהלך תקופה זו מן הקלאוזולה, שהיא מטיפוסי היצירה השכיחים ביותר ב"מגנוס ליבר אורגני".
מוזיקה בכתב תווים שרדה בכמויות ניכרות, אך פרשנות למוזיקה זו, בייחוד בכל הנוגע למקצב, עודנה נתונה במחלוקת.
שלושה תאורטיקאים של מוזיקה מתארים את נוהל התקופה: יוהאנס דה גרלנדיה, פרנקו מקולון ואנונימוס IV; עם זאת, כולם כתבו שני דורות ויותר אחרי חיבור המוזיקה, וייתכן שכפו את הנוהל של זמנם, שהלך והתפתח במהירות, על מוזיקה שהובנה אחרת.
בחלק גדול מן המוזיקה של אסכולת נוטרדאם הקולות התחתונים שרים ערכי תווים ארוכים בעוד שהקול או הקולות העליונים שרים קווים עתירי קישוטים, המרבים להשתמש בתבניות חוזרות של תווים ארוכים וקצרים, הידועים בשם "מודוסים ריתמיים".
בכך צוינה ראשיתו של כתב תווים, המסוגל להציג משכי זמן יחסיים של תווים בתפקידי קולות וביניהם (הופין 1978, עמ' 221).
מלחינים בני ימינו, כמו סטיב רייך וארוו פרט, מציינים את המוזיקה של אסכולת נוטרדאם כהשפעה על יצירתם.
מאז המחצית השנייה של המאה העשרים גדל מספרם של בני דת האסלאם באירופה באופן ניכר, הן בשל הגירה מאסיבית, בעיקר מהמזרח התיכון ומצפון אפריקה, והן בשל שיעור ילודה גבוה ביחס לאוכלוסייה המקומית.
מכוני מחקר שונים העוסקים בתחום מעריכים את מספר המוסלמים החיים במדינות אירופה נכון ל-2007 (לפני גל ההגירה הגדול מסוריה ואפריקה ב-2015) (להוציא את המדינות הדו-יבשתיות טורקיה, קזחסטן ואזרבייג'ן שהן בהגדרתן מדינות מוסלמיות) בין 38 ל-53 מיליון איש (5%–7%), מתוכם כ-20 מיליון בתחומי האיחוד האירופי (3%–4%).
האסלאם היא הדת השנייה בגודלה באירופה אחרי הנצרות (בהנחה שלא מתייחסים לחסרי השתייכות דתית).
ישנם גם מספר לאומים אירופאיים שהם מוסלמים כבר מאות שנים וכיום לאחר התהפוכות ביבשת גם זכו למדינה ריבונית משל עצמם, וביניהם האלבנים, הבוסנים, האזרים, הטורקים והקזחים.
בנוסף, ישנם גם לאומים מוסלמים אחרים ששכנו באירואסיה ועוד לא קיבלו עצמאות, אולם רובם שוכנים ברפובליקות של רוסיה כמו הטטרים, הצ'צ'נים, הצ'רקסים והאווארים.
מוסלמים הופיעו באירופה עוד בתקופת האסלאם המוקדמת, כחלק מתנופת ההתפשטות של האימפריה המוסלמית.
תנופת הכיבוש הסתיימה בתבוסה מוסלמית בקרב טור בשנת 732 באזור צרפת.
החל מהמאה ה-18, מעצמות אירופה השתלטו על שטחים נרחבים באסיה (בעיקר בהודו ובארכיפלג המלזי) ואפריקה.
מפגש זה בין האירופים והמוסלמים יצר תנועה המונית בין האירופים לשטחים אלו, ובין המוסלמים משטחים אלו לאירופה עצמה.
לאחר שהמושבות האירופיות זכו לעצמאות, המדינות האירופאיות העניקו לתושבי המושבות זכות להגר לארצות האם.
לאחר מלחמת העולם השנייה מדינות מערב אירופה נזקקו לכוח עבודה לשיקום הכלכלה והתשתיות, ולכן הביאו מהגרי עבודה: גרמניה מטורקיה, צרפת מצפון אפריקה, בריטניה מפקיסטן.
בנוסף, בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים הובאו עובדים זרים ממדינות אפריקה ואסיה (בעיקר מתת-היבשת ההודית ומהארכיפלג המלזי) אל בלגיה, בריטניה, גרמניה, הולנד, סקנדינביה וצרפת, שם הוחלט לאפשר איחוד משפחות למהגרי העבודה, מה שהגדיל משמעותית את אוכלוסיית המהגרים.
מהלך דומה התרחש גם בגרמניה ובבריטניה.
לאחר שמדינות אלו שינו את חוקי ההגירה אליהן, השתנה גם אופי ההגירה.
המוסלמים המהגרים אל אירופה החלו עושים זאת בדרכים שונות, ביניהן דרישה לאיחוד משפחות, נישואין עם בני ובנות זוג ממדינות מערביות, הסתננות לא חוקית, ובקשת מקלט מדיני.
המדינות האירופאיות מנסות להיאבק בתופעה באמצעות חקיקה, למשל חוק 24 השנים שנחקק בדנמרק ב-2004.
גל ההתקוממויות בעקבות "האביב הערבי" ובעיקר מלחמת האזרחים בסוריה (2011-היום), הביא לגל נרחב של הגירת פליטים ומבקשי מקלט לאירופה.
מספרם ההולך וגדל של המהגרים, אשר הושפע ישירות מהסכסוכים המתמשכים באפריקה ובמדינות המזרח התיכון, לצד גלים של מהגרי עבודה שפונים לאירופה המערבית בחיפוש אחר איכות חיים גבוהה יותר ותעסוקה, הביא למשבר ההגירה באירופה.
אוכלוסיית המוסלמים באירופה מגוונת מאוד, והמוסלמים מגיעים אליה מאזורים רבים ושונים בעולם.
האזורים באירופה שבהם יש רוב מוסלמי הם אלבניה, קוסובו, חלקים מבוסניה והרצגובינה וחבלי ארץ רוסיים בוולגה וצפון הקווקז.
המוסלמים במדינות מערב אירופה נוטים להתרכז באזורים עירוניים.
גופים המבקשים להציג את המוסלמים כמיעוט זעום נוהגים על פי רוב לדון בשיעור המוסלמים מתוך כלל האוכלוסייה במדינה מסוימת, בעוד שגופים המבקשים להציג את מספר המוסלמים כגדול נוהגים להציג את שיעור המוסלמים מקרב תושבי מטרופולינים וערים מרכזיות באירופה.
מדינות אירופאיות עם רוב מוסלמי
משנות ה-80 ניכרת עלייה מתמשכת במספר המוסלמים באירופה, ומאז שנות ה-2010 נוספה לכך קפיצה גדולה בעקבות משבר הפליטים מהמזרח התיכון ואפריקה.
בשנת 2015 קיבלה הקנצלרית אנגלה מרקל החלטה להכניס לגרמניה כמיליון פליטים מסוריה, צעד שהוביל לשינוי דמוגרפי ניכר.
במדינות כמו צרפת, גרמניה ובריטניה התרכזו אוכלוסיות מוסלמיות גדולות, אך גם בלגיה ושוודיה קלטו מספר רב של מהגרים.
בבלגיה עודדו דוברי הצרפתית הגירה מפרנקופוניה כדי לחזק את מעמדם הפוליטי, ונכון לשנת 2025 יש בבריסל אוכלוסיית מהגרים גדולה.
שוודיה הציגה מדיניות ליברלית מאוד וקליטת פליטים, ובעיר מאלמה מוערך כי מחצית מהאוכלוסייה הם מהגרים.
לעומת זאת, במדינות מזרח אירופה כמעט ולא התקיימה הגירה מוסלמית.
קיימות כיום הערכות שונות באשר לעתיד גידול האוכלוסייה המוסלמית באירופה.
אסלאם היא הדת הגדלה במהירות הגבוהה ביותר מבין כל הדתות.
מאמר של הטיימס הבריטי מינואר 2009 המבוסס על נתוני מהמשרד לסטטיסטיקה לאומית בבריטניה, מעלה כי האוכלוסייה המוסלמית בבריטניה גדלה בשיעור גבוה פי 10 מכל מגזר אוכלוסין אחר בממלכה המאוחדת.
מחקר שבוצע עבור היומון הבריטי מגלה כי האוכלוסייה המוסלמית זינקה מ-500,000 ל-2.4 מיליון תושבים בתוך ארבע שנים בלבד, בין 2004 ל-2008. לפי מרכז המחקר פיו, בשנת 2010 חיו באירופה כ-19.5 מיליון מוסלמים, וב-2016 מספרם עלה ל-25.8 מיליון – כ-5% מהאוכלוסייה.
באוגוסט 2025 פורסמה טבלה המעידה כי למעלה ממחצית מהילדים בבריסל הם מוסלמים, וכי כ-40% מהילדים באמסטרדם, וינה ולונדון משתייכים לאוכלוסייה מוסלמית.
האוכלוסייה המוסלמית באירופה הכפילה עצמה בתוך 30 שנה ותחזיות שונות צופות שעד 2050 בין 14% ל-20% מאוכלוסיית אירופה תהיה מורכבת ממוסלמים.
תחזיות אלו מתבססות על המשך הגירה משמעותית, ולא רק על גידול טבעי.
הצלחת תהליך האינטגרציה שמבקשת אירופה להעביר את המהגרים המוסלמים אינה ברורה.
על פי מגזין פורבס בצרפת ובבריטניה, שיעור האבטלה בקרב המהגרים המוסלמים הוא 20%–40%.
לפי מחקר מוקדם יותר של מכון פיו (Pew Institute) משנת 2006 עולה כי הבריטים לא מחבבים את המוסלמים במדינתם, ואילו המוסלמים באופן גורף רואים את הבריטים הלא-מוסלמים באור שלילי, אלים וחסר מוסר.
עם זאת, בצרפת התמונה הפוכה – נדמה כי הצרפתים המוסלמים והלא-מוסלמים מביעים אהדה וחיבה הדדית.
עם זאת, בין הגורמים העיקריים לתסיסת המחלוקת באירופה נמצאים נושאים כמו חופש הביטוי, חירות הדת, רצח על רקע כבוד המשפחה, חוקי השריעה וקודי לבוש.
זכויות הנשים מהוות אף הן מכשול לאינטגרציה בין מדינות אירופה והמוסלמים.
נושאים כמו צניעות, תפקידן ומקומן של הנשים בחברה, השכלה, תעסוקה, חופש התנועה, נישואין בכפייה, קוד הלבוש ועוד עומדים בלב המחלוקת הוותיקה בין המוסלמים והמדינות החילוניות.
רצח על רקע "כבוד המשפחה"
קרן האוכלוסין של האומות המאוחדות (UNFPA) מעריכה כי מספר הרציחות על רקע כבוד המשפחה בעולם מגיע בשנה לכ-5,000 וגם אירופה נאבקת כיום בעשרות מקרי רצח על כבוד המשפחה בנוסף לאלפי מקרי אלימות אחרים שלא מסתיימים במוות בשנה של מהגרים מוסלמים – אף שמרבית הרציחות אינן ידועות כלל.
על-פי הקוראן, אין הבדל בין העונש הניתן לגברים ולנשים על יחסי מין אסורים – אם האישה איננה נשואה, דינם מוות.
בקרב אוכלוסיות המהגרים, גברים וצעירים מוסלמיים ממעמד סוציואקונומי נמוך מבצעים רצח על חילול כבוד המשפחה נגד נשים הנוטלות חלק בחיי הקהילה החילונית, או נוטלות חלק בתנועות פוליטיות ובחיי הציבור – כדי לבסס את מעמדם הפטריארכלי בחברה המוסלמית המהגרת.
מבין המקרים המפורסמים: בשנת 2005 פרסם העיתון הגרמני "דר שפיגל" דיווח על רציחתן של שש נשים מוסלמיות בברלין בידי בני-משפחתן.
בפברואר באותה שנה התפרסם באירופה סיפורה של האטון סרקה (Hatun Sürücü), שנרצחה בידי אחיה לאחר שעזבה את בעלה אליו נישאה מנישואין כפויים.
כאמור, קיים קושי באירופה לעקוב אחר מעשי הרצח על רקע כבוד המשפחה, משום שנעשים מאמצים גדולים לשמור את המקרים בתוך הקהילה המוסלמית ו"לנקות את הכביסה המלוכלכת בבית".
אחוזי התמיכה בקרב המוסלמים ברצח על רקע כבוד המשפחה הם גבוהים יחסית: כאחד מכל עשרה מוסלמים בבריטניה מאמין כי הדבר מוצדק.
חופש הביטוי והביקורת נגד הדת מציבים אתגר לאינטגרציה בין הקהילה המוסלמית לבין החברה האירופאית המקומית.
מנהיגי הדת המוסלמיים קוראים בריש גלי לריסון חופש הביטוי – שנתפס במערב כזכות בסיסית.
אנשי רוח, ציבור ותרבות אירופאים המביעים ביקורת כלפי האסלאם סופגים חדשות לפרקים איומים על חייהם.
בצרפת נרצחו קריקטוריסטים של עיתון "שרלי הבדו" לאחר שפרסמו קריקטורות של מוחמד, וכן התרחשו פיגועים קשים נוספים, בהם רצח כומר שערפו את ראשו בתוך כנסייה.
אחד הנושאים השרויים במחלוקת בבריטניה הוא שאלת החלתם של חוקי השריעה במדינה.
השריעה היא קובץ בלתי מוגדר של חוקי דת האסלאם המבוססים על הקוראן.
בבריטניה קיים מספר לא מוגדר של "מועצות שריעה" המכונות בטעות גם "בתי דין של השריעה".
למועצות אלה אין סמכות לשנות החלטות של בתי משפט בריטיים, להמליץ או לפסוק בניגוד לחוק הבריטי.
"מועצות" אלה בנויות על בסיס וולונטארי, אין להן חובת רישום ואין כל פיקוח על מעשיהן, מה שמגביר את החשדות נגדן.
הימין הפוליטי באירופה ובבריטניה רואים בהתפשטות "מועצות השריעה" סכנה לתרבות החילונית.
לטענתם מועצות השריעה יוצרות למעשה מערכת משפטית מקבילה למשפט הבריטי.
מאידך נשמעו טענות מצד ארגוני נשים על אפליה ויחס מיזוגני כלפי נשים.
בעקבות טענות אלו הוקמה ב-2016 על ידי שרה הפנים דאז, תרזה מיי, ועדת מחקר לבדיקת הנושא.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בשנת 2018. דו"ח המחקר העריך כי באנגליה ובוויילס פועלות בין 30 ל-85 מועצות שריעה, ביניהן מועצות מבוססות, שהחלו לפעול עוד בשנות ה-80 של המאה שעברה, אך גם מועצות קטנות ולא ידועות, הפועלות בחדרי חדרים.
עיקר פעילותן של מועצות אלו היא בתיווך ובגישור בנושאי אישות.
החוקרים מצאו שכ-90% מהפונים למועצות אלו הן נשים המבקשות להתגרש מבעליהן (בניגוד לנישואים בקהילה היהודית המחייבים גם רישום אזרחי, נישואים על פי דת האסלאם אינם מחייבים רישום אזרחי ואם בני הזוג לא ביצעו במקביל רישום אזרחי, אין לנישואים אלה מעמד רשמי במדינה.
משום כך, נשים המבקשות להתגרש חייבות לפנות לעזרת מועצות אלו).
למרות העובדה שרבים מהפונים הן נשים, רק מספר קטן של נשים חברות במועצות אלו.
הוועדה הגישה מספר המלצות, ביניהן שינוי החוק כך שנישואים מוסלמיים יחויבו להירשם גם במרשם האזרחי, הגברת מודעות בקרב הקהילות המוסלמיות לגבי זכויות נשים, והקמת גוף רשמי שיפקח על מועצות השריעה.
בצרפת, עיתון "לה פיגארו" פרסם דוח של משרד הפנים הצרפתי שהתריע על התחזקות תנועת האחים המוסלמים במדינה, במסגדים, בבתי ספר פרטיים וברחוב המוסלמי.
אחת מהמלצות הדוח הייתה כי הכרה במדינה פלסטינית עשויה לסייע בהרגעת המתיחות מול האחים המוסלמים.
חלק מהאירופאים מודאגים מהתפשטות מוסדות הדת המוסלמיים במדינותיהם.
כיום (נכון למאי 2025), ההערכה היא כי קיימים כ-7,861 מסגדים ברחבי אירופה.
מספר זה כולל מסגדים רשמיים, מרכזים אסלאמיים, וחללים המשמשים לתפילה מוסלמית, אך ייתכן שאינו כולל את כל המקומות הלא-רשמיים או הקטנים יותר.
סוגיית קוד הלבוש עומדת אף היא על הפרק.
בלב הוויכוח עומדים הבורקה (לבוש המכסה נשים מכף רגל ועד ראש ומסתיר אף את עיניהן), הניקאב (רעלת פנים), והחיג'אב (מטפחת ראש), המושרשים במסורת המוסלמית ומקורם ככל הנראה בקוראן ובחדית'.
המתנגדים ללבוש הצניעות המוסלמי רואים בו חיץ ומכשול לאינטגרציה, ואיום על הצביון הלאומי והחילוני של מדינות אירופה.
טענות אחרות בגנות לבוש הצניעות מושמעות בהקשר הביטחוני, בהתבסס על מספר מקרים שבהם טרוריסטים ורוצחים הסתתרו מאחורי בורקות ורעלות במטרה להתחמק מכוחות הביטחון.
הדור הראשון של המהגרים המוסלמים שהגיע בשנות ה-60 מצפון אפריקה לא נהג בלבוש דתי מוקצן, ואף לא העלה על דעתו לערוך תפילות מוסלמיות ברחובות.
נושא הלבוש עלה לדיון ציבורי בצרפת.
בשנת 1989 התרחש בצרפת מקרה שבו תלמידות מוסלמיות הגיעו לבית ספר תיכון ממלכתי עם חג'אב, ומנהל בית הספר דרש מהן להסירו.
המקרה הגיע לבית המשפט וגרם לקרע חברתי עמוק.
חלק גדול מהמוסלמים המהגרים בצרפת לא נטמעו בחברה המקומית, בין היתר בשל מסגרות דתיות וחברתיות שמומנו על ידי סעודיה וטורקיה, אשר הפיצו חינוך דתי קיצוני המעודד איסלאמיזציה ואוסר על התבוללות.
במרץ 2004 נחקק בצרפת "חוק הרעלה" האוסר על לבישת סמלים או בגדים דתיים בבתי-הספר במדינה.
יסוד החוק היווה פתח למשבר ערכים בחברה הצרפתית כמדינה ליברלית – מחד, חופש הביטוי ורגשות ליברליים המבקשים לאפשר לאדם לשמור על זהותו הדתית והאתנית, ואילו מנגד – ערכי הלאומיות, עקרון הפרדת הדת מהמדינה שבסיסו בהיסטוריה של צרפת יחד עם צביונה הליברלי של צרפת.
החוק ספג ביקורת רבה, גם בצורת הפגנות אלימות בצרפת וברחבי העולם, אם-כי נהנה מתמיכה גורפת למדי בקרב הציבור ובקרב נבחרי הציבור בצרפת.
החוק ספג ביקורת חמורה מארגוני זכויות אדם ואף מממשלת ארצות הברית.
בנוסף, תופעת ה"בורקיני" עוררה מחלוקת ציבורית במדינה, כאשר נשים מוסלמיות הופיעו בחופי הים בבגד ים המכסה את כל הגוף, דבר שזוהה עם איסלאמיזציה.
ב-2006 החליטו שש רשויות מקומיות בבלגיה לאכוף איסור על לבישת הבורקה והניקאב באמצעות קנסות.
מפעם לפעם נקראות בקשות לאכיפה ברמה הלאומית.
בלגיה אף עומדת להפוך למדינה הראשונה באירופה שתאסור באופן רשמי על לבישת בורקה ורעלת פנים, אם תאושר הצעת החוק שהוגשה לאישור הפרלמנט, המבקשת לגזור עונש מאסר בפועל על נשים שתלבשנה בורקה.
בגרמניה, 8 מתוך 16 המדינות מנהיגות מגבלות בנוגע ללבוש הצניעות.
בברלין חל איסור גורף על כל הסמלים הדתיים באשר הם בכל מוסדות הציבור.
בחמש מהמדינות חל איסור על לבוש דתי, למעט לבוש נוצרי.
בשכונות מוסלמיות בבריסל, כמו מולנבק, נשים רבות מסתובבות עם כיסוי ראש ולעיתים גם כיסוי פנים, תופעה שלא הייתה רווחת בדור האמהות והסבתות בצפון אפריקה.
באיטליה נשמעים בשנים האחרונות קולות הקוראים לחרם על הבורקה ועל החיג'אב.
בינואר 2010 הצהירה מארה קרפניה, השרה לענייני שוויון זכויות בממשלה, כי איטליה תצעד בקרוב בעקבות צרפת ותחרים את הבורקה ואת רעלות הפנים.
דבריה של קרפניה זכו לתמיכה רחבה אף בקרב חברים באופוזיציה.
בהולנד נושא לבוש הלבוש עומד בלב מחלוקת קשה מזה שנים מספר.
בערים אוטרכט ואמסטרדם עלו הצעות למנוע תשלומי קצבת ביטוח לאומי לנשים מובטלות שלובשות בורקות, מן הטעם כי הלבוש מונע מהן לקבל עבודה במדינה הלא-מוסלמית.
הבורקה, אותה לובשת אחת מכל 12 נשים בבריטניה, תופסת גם מקום של כבוד בכותרות העיתונים הבריטיים – אך הנושא הועלה לדיון בפרלמנט לראשונה רק בתחילת שנת 2010, בידי מפלגת UKIP.
ביקורת רבה נגד המתנגדים ללבוש הצניעות נשמעת גם מפי קולות אירופאיים מקומיים וחילוניים.
המזרחנית וחוקרת הדתות קארן ארמסטרונג כותבת בזכות הרעלה ככלי להתנגדות להגמוניה המערבית.
ביקורת נשמעת גם על התקשורת בבריטניה על כך שמאמריה תומכים באיסור לבוש הצניעות.
נושא נוסף שמהווה מרכז למחלוקת הוא תופעת השחתת איבר המין הנשי, הנפוצה בעיקר בקרב מהגרים מוסלמים מארצות אפריקה.
שכונות בפרברי הערים האירופאיות, שבהן יש ריכוז גבוה של בני מיעוטים מוסלמיים הפכו למוקדים של פשע ואלימות, חלקה על רקע פלילי וחלקה על רקע אידאולוגי (אסלאמיזם ובדלנות).
בחלק מהערים, כגון במאלמו, הגיע המצב לכך ששירותים רשמיים של המדינה או העירייה כגון משטרה, אמבולנסים ודואר אינם נכנסים לשכונות הללו מחשש שיותקפו באלימות על ידי המהגרים המוסלמים.
באזורים אלה אין זה נחשב לבטוח להסתובב לבד בשעות החשיכה.
סקרים שנערכו בצרפת מצביעים על כך שכמעט מחצית מהמוסלמים במדינה טוענים שהשריעה חשובה להם יותר מהחוק הצרפתי, וכי הם רואים עצמם קודם כל כמוסלמים ורק אחר כך כצרפתים.
המגמה הזו בולטת במיוחד בקרב מוסלמים ממוצא אלג'ירי, בשל זיכרון היסטורי קשה מהמלחמה בין צרפת לאלג'יריה (1954–1962).
בקרב אלג'ירים החיים בצרפת יש תחושת נקם כלפי צרפת, וביטוי לכך ניתן לראות גם באירועי ספורט, כאשר אוהדים אלג'ירים בצרפת שרו את ההמנון האלג'ירי במקום את ההמנון הצרפתי.
לצד זאת קיימות באירופה דמויות מוסלמיות ציבוריות ומשפיענים ברשתות החברתיות הקוראים להתבוללות ולהתנגדות לאסלאם הרדיקלי, ואף מביעים תמיכה בחיים במדינות חופשיות וחילוניות.
בצרפת פועל אימאם בשם חסן שלגומי, מנהיג מסגד באחד מפרברי פריז, הקורא לדיאלוג בין יהודים למוסלמים.
פעילותו של שלגומי עוררה התנגדות חריפה מצד גורמים בשמאל הקיצוני ואף מתקפות אישיות נגדו – רימא חסן, חברת פרלמנט אירופאי ממוצא סורי המזדהה כפלסטינית מטעם מפלגת שמאל קיצוני, פרסמה קריאה להפוך את שלגומי למטרה ואף לחסלו.
פיגועי הטרור האסלאמי באירופה נטלו חלק בעיצוב דעת הקהל האירופית.
מחקר שערך מכון Pew בשנת 2006 העלה כי החששות מפני עליית הקיצוניות האסלאמית היא דאגה המשותפת לאירופאים הלא-מוסלמים והמוסלמים כאחד, אם-כי אחוז לא מבוטל מהמוסלמים באירופה מביעים תמיכה בטרור:
פיגועי התאבדות כנגד אזרחים לעיתים / לעיתים קרובות לעיתים רחוקות לעולם-לא מוסלמים בצרפת 16% 19% 64% מוסלמים בספרד 16% 9% 69% מוסלמים בבריטניה 15% 9% 70% מוסלמים בגרמניה 7% 6% 83%
החששות מקבלים מקום ביטוי עז בכל מדינות אירופה.
בגרמניה למעלה מ-50% מביעים חשש רב מפני עליית האסלאם הקיצוני.
גורמים אלו, ולא פחות מהם גם גורמים כמו הפוליטיקה העולמית, המלחמות בעיראק ואפגניסטן, יחסה של אירופה לישראל ולארצות הברית, משפיעים ללא ספק על דעת הקהל האירופאית והמוסלמית באירופה.
ואכן מכון Pew מעלה כי המערביים נוטים לראות במוסלמים פנאטים, אלימים ונטולי סובלנות, ואילו המוסלמים סבורים שהאירופאים הם אנוכיים, חסרי-מוסר, אלימים ופנאטיים.
לא ניתן להתעלם מכך שהמפגש בין עולם המושגים האסלאמיים, המושרש בספר הקוראן העומד כאנטי-תיזה מוחלטת לתרבות האירופאית החילונית (ובעיקר להיבטיה המיניים), עשוי להעלות איבה קשה בין שתי התרבויות השונות.
כפי שמרמזים דבריו של אימאם בבלגיה: "בעוד זמן לא רב אנחנו נעלה לשלטון במדינה זו.
אלה המבקרים אותנו היום עוד יתחרטו.
דבריו של האימאם נאמרים על רקע התפיסה המוסלמית, לפיה העולם מחולק לחלקים: דאר אל-אסלאם (دار الإسلام) – בית האסלאם, האזור שכבר הוכפף לשלטון מוסלמי, ומתקיימים בו חוקי האסלאם, כמו ערב הסעודית וחלק מהמזרח התיכון, ודאר אל-חרב (دار الحرب) – מקום המלחמה, האזור שבו מתנהלת מלחמה.
דאר אל-אמן (دار الامن) – הקמת מדינה לא-אסלאמית באזור של דאר אל-אסלאם מהווה בעיה קשה בהשקפת העולם המוסלמית, ויש מוסלמים הסבורים כי אי אפשר להשלים עם מצב כזה, אלא באופן זמני ומוגבל.
השלכות על יחסי החוץ של אירופה
במערכת הפוליטית באירופה ניכרת מגמה של ריכוך ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני, בין היתר בשל שיקולים אלקטורליים הקשורים לגודל הקהילה המוסלמית.
דוח של משרד הפנים הצרפתי הצביע על התחזקות האחים המוסלמים במדינה, והמליץ בין השאר לשקול הכרה במדינה פלסטינית כדי להרגיע מתחים פנימיים.
נשיא צרפת עמנואל מקרון אימץ קו המושפע מהערכת מצב זו.
תהליכים דומים ניכרים גם בבריטניה, בלגיה ושוודיה, כאשר פוליטיקאים מביאים בחשבון את משקלן האלקטורלי של קהילות מוסלמיות.
האסלאם היא הדת השנייה בגודלה בהודו ומהווה כ-14.2% מהאוכלוסייה עם כ-172 מיליון מוסלמים (על פי מפקד 2011).
רוב המוסלמים בהודו משתייכים לאסלאם הסוני, ומיעוטם לאסלאם השיעי.
הודו מדורגת במקום השלישי בעולם מבחינת גודל אוכלוסיית המוסלמים.
האסלאם הגיע לראשונה לחוף המערבי של הודו עם סוחרים ערבים כבר במאה השביעית, לחוף מלבר וקונקאן-גוג'ארט.
מסגד צ'יר-אמאן ג'ומעה בקרלה נחשב למסגד הראשון בהודו.
הוא נבנה על ידי מאלכ אבן דינאר בשנת 629 לספירה.
בעקבות המשלחת של מושל בחריין לבהרוץ' במאה השביעית, מהגרים ערבים וסוחרים פרסים מדרום ערב והמפרץ הפרסי החלו להתיישב לחופי גוג'ארט ולהקים שם קהילות.
במחצית השנייה של המאה ה-8, היו מספר קרבות בין צבאות בית אומייה ובין הממלכות ההודיות שממזרח לנהר האינדוס.
ב התחזקו העימותים תחת שלטון הע'זנווים והתגברו אף יותר תחת השושלת הע'ורית, מה שהביא לכניסת האסלאם לצפון הודו ולהקמת סולטנות דלהי.
סולטנות דלהי שלטה במשך יותר מ-300 שנה, ואז החלה להתפרק ולהתפצל לסולטנויות מפורדות: סולטנות בנגל וסולטנויות הדקאן.
בשנת 1339, שמס א-דין שאה מיר היה לשליט המוסלמי הראשון של קשמיר, וייסד את השושלת המירשאהית.
במהלך המאות ה-13 וה-14 הייתה סולטנות דלהי חזקה ויציבה, ואף הצליחה לעמוד מול תקיפות המונגולים.
בתקופה זו שגשגו המסחר והתעשייה, כנו גם האמנויות והתרבות.
ב קמה האימפריה המוגולית, שהמשיכה בגישה המאחדת והצליחה ליצור תרבות וממשל רבגוניים וסובלניים.
תחת שלטונו של אורנגזב הוחלה השריעה החנפית ברחבי האימפריה; האימפריה המוגולית הייתה למעצמת המסחר והתעשייה הגדולה בעולם.
במהלך המאה ה-18 החלה האימפריה המוגולית לאבד מכוחה ומגדולתה.
הקיסר המוגולי האחרון בהאדור שאה השני היה למעשה שליטה של העיר שאה-ג'האן-אבאד בלבד.
הוא הוגלה ממקום מושבו לבורמה בידי הראג' הבריטי במהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857.
בשנת 1947 חולקה הודו הבריטית חלוקה מדינית-דמוגרפית.
לאחר החלוקה נוצרו הישויות המדיניות פקיסטן והודו.
לאחר החלוקה, כשני שלישים מהמוסלמים שגרו בהודו הבריטית עברו לפקיסטן, וכשליש בהודו.
אסלאי, (מכונה גם מחלת רוח רעה), הוא סוג של איחוז, במהלכו, על פי אמונות מיסטיות שונות, משתלט שד על גוף אדם.
האמונה בתופעה זו נפוצה בקהילות שמקורן במרוקו.
תופעת האסלאי יוחסה בעיקר לנשים, ובמהלכה האישה האחוזה אופיינה בפרצי השתוללות שבהם הייתה עלולה לפגוע ללא הבחנה בעצמה או באחרים הסובבים אותה.
לפי אמונות טפלות, עולם השדים (ז'נון) משיק לעולם בני האדם.
מינם, מוצאם ודתם של השדים מקבילים לדת של האדם אליו הם שייכים.
השדים חיים בדרך כלל מתחת לפני האדמה ופעולתם מתרחשת בעיקר בלילה.
לכל תינוק שנולד, נולד שד מקביל שמלווה אותו כל ימי חייו עד לפטירתו.
בשדים טמונה סכנה רבה, מכיוון שכאשר אדם פוגע בהם, גם אם לא ביודעין, הוא יותקף בחזרה על ידם.
תקיפה זו תבוא לידי ביטוי במחלות פיזיות ונפשיות פתאומיות שיצוצו אצל אותו אדם.
השד משפיע על בריאות האדם מפני שהוא חודר אל האדם ומשתלט עליו.
השדים יכולים לתקוף אדם בתגובה לפגיעה קודמת בהם.
בהיותם שרירותיים, מהירי חמה ועריצים.
הם אינם מוכנים להתחשב באדם שפגע בהם, אפילו הם הפגיעה התרחש בצורה לא מכוונת.
בדרך כלל, כניסה של שד אל אדם מלווה באובדן הכרה פתאומי, ולאחר מכן השתוללויות וכוח רב המוענק לאדם.
התקפים אלו מאופיינים לרב בשיכחה לאחר האירוע, בין אם מוחלטת ובין אם חלקית.
האסלאי דומה במאפייניו לדיבוק שנפוץ בקרב אנשי מזרח אירופה, ולזאר שנפוץ באזור אתיופיה.
לאסלאי מעמד ביניים במונחי הנבדלות התרבותית של ניבי האיחוז.
על אף שיהודי מרוקו היו מושפעים מאמונות מיסטיות, צורת האיחוז הטיפוסית בקרבם לא סבבה סביב רוחות של מתים, הנובעות מתורת הגלגול הקבלית.
בכל סיפורי האיחוז ממרוקו, הישויות החודרות לא היו רוחות, אלא שדים.
"עליונות" דמונית זו תואמת את מקומם המרכזי של השדים בקוסמולוגיה המוסלמית המוגרבית.
לכן, זו עדות לחפיפה תרבותית הניכרת בין היהודים והמוסלמים במגרב.
הסיבה המיידית להידבקות במחלה היא מתח ורוגז בעקבות ריב עם בני משפחה או שכנים.
ברגע שבן אדם פוגע באותם אנשים, גם אם לא ביודעין, הוא יותקף בחזרה על ידי השדים של אותם קרובים.
השד משפיע על בריאות האדם, מכיוון שהוא חודר אל האדם ומשתלט עליו.
השדים תוקפים את האדם בשתי דרכים עיקריות.
הדרך הראשונה היא הכאת האדם מבחוץ ללא כניסה פיזית לגופו.
הדרך השנייה היא חדירה לתוך גוף האדם, ובכך נקנית השליטה בו.
לכל אחת מהדרכים יש סימפטומים ותסמינים לזיהוי מצד המרפאים ומטפלי המחלה.
ההתקפים מאופיינים לרב בשכחה (אמנזיה) מוחלטת או חלקית לאחר אירוע פגיעת השד באדם.
תקיפת השד בדרך הראשונה שאינה כוללת חדירה לגוף מעוררת בעיקר תסמינים נפשיים, שכוללים דיכאון, חרדות, אי שקט וכדומה.
לעומת זאת, תקיפת השד בדרך השנייה, שבמהלכה השד חודר לתוך הגוף, מעוררת תסמינים פיזיים וגופניים.
כניסה של שד אל אדם מלווה באיבוד הכרה פתאומי, ולאחר מכן השתוללויות וכוח רב המוענק לאדם.
כמו כן, מצבים של אובדן הכרה והתקפי כפיון (אפילפסיה).
במצב כזה, קרובי החולים נאלצים להגיע לרב מרפא או מטפל על מנת שיסייע בהוצאת השד מגוף החולה.
מחלה זו תוקפת ומחריפה בעיקר אצל נשים.
כאשר תוקף השד את האישה וחודר לתוכה, מתחיל שלב של אובדן הכרה פתאומי שממשיך בהתנהגות סוערת, לא מאורגנת וחסרת רסן.
האישה מאופיינת בפרצי השתוללות שבהם היא עלולה לפגוע בעצמה ובסובבים אותה.
בשלב זה מיוחס לה כוח רב וזה היא העדות לנוכחות השד בגופה.
ברמה המילולית, חוסר השליטה מתבטא בצרחות, בגידופים ובדברי גסויות, שלא יעלו על דל שפתיה של האישה המוכה בחיי היומיום.
הסבר לכך הוא שהשד מדבר מגרונה.
בנוסף לכך, הקול וההיגוי ולעיתים אף השפה אינם של אותה אישה, ומיוחסים בעיקר לקול של גבר או ילד.
התקפי האסלאי הם קצרי טווח, ועשויים להסתיים באופן ספונטני כשאר החולה מגיעה לאפיסת כוחות.
במצב זה, החולה תגיע לערפול חושים, נמנום ואף תרדמה.
בעבר התייחסו לתופעות אלה כמרד בערכים שאליהם הנשים הורגלו.
במצבים הללו, מוזעק למקום רופא או רב-מרפא המיוחסות לו תכונות ריפוי מאגיות, אשר משתמש במספר שלבי טיפול.
בשלב הראשון על המרפא לזהות את השד שחדר לגוף החולה.
בשלב השני הוא מברר את הסיבות לתקיפתו.
משאלה הובהרו, בשלב השלישי, הוא צריך לנהל משא ומתן עם השד על תנאי היציאה מגוף החולה.
משא ומתן זה ידוע כמאבק עיקש ומייגע מכיוון שהשד הבוגדני והחמקמק נאבק בכל כוחו במרפא ומנסה להישאר ספון במקומו.
לאחר דין ודברים, מגיע השלב הרביעי והוא הפיצוי והתמורה על הפגיעה של החולה בסובבים אותו.
לרוב שלב זה לא צולח והמרפא מגיע לשלב החמישי והוא שימוש באמצעים כוחניים יותר.
אמצעים אלה מתבססים על שמות קודש, שמקורם בקבלה המעשית.
הכלי היעיל ביותר הוא שרפה של השד או חניקתו באמצעות הבערת בד כחול בנחירי החולה.
בבד זה כתובות נוסחאות ריפוי מיסטיות.
משנאלץ השד לצאת ולעזוב את קורבנו, הוא ינסה לצאת דרך איבר מרכזי בגוף ובכך לגרום נזק.
רצון השד במעשה זה הוא להפוך את תבוסתו לניצחון חלקי, בכך שהוא משאיר פגם פיזי אצל הקורבן.
אולם, בדרך כלל יצליח המרפא לאלצו לצאת ממקום היציאה המועדף ביותר, והוא האצבע הקטנה בכף רגל שמאל.
השד יוצא דווקא מאצבע זו מכיוון שהחולה מכה את רגלו ברצפה באופן חזק ונמרץ ביותר בזמן תהליך הריפוי.
ביהדות, תהליך הריפוי מלווה בתקיעת שופרות מפי גברים רבים, על מנת להפחיד את השד ולסייע בהסרתו מגוף החולה.
נוכחות של שד בתוך הגוף משפיעה על האדם בשתי דרכים.
בדרך הראשונה ההשפעה היא שלילית, מסוכנת ומזיקה לגוף הנדבק.
ברם, בדרך השנייה ההשפעה עשויה להיות חיובית ורצויה לאנשים המבקשים לקבל כוח ויכולות ניבוי.
כך ידועים מקרים רבים של מכשפים, מרפאים ומטפלים מיסטיים המבקשים מהשדים להיכנס לגופם, על מנת שיוכלו לזכות ביכולות של ניבוי וגילוי.
אותם מרפאים מאמינים שהשד שחדר לתוכם יעניק להם כוחות פלאיים על מנת שיוכלו לפענח תעלומות ולגלות עתידות.
בנוסף לכך, מרפאים אלו מבקשים מהשד לחדור לגופם על מנת לחוות את ההרגשה של המטופלים שלהם.
זאת כדי לחקור את התופעה וכן להקל על גירוש השדים במטופלים הבאים.
האסלאם הוא הדת השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת.
במפקד אוכלוסין שנערך בבריטניה בשנת 2021 התפקדו כ-3.8 מיליון כמוסלמים (כ-6.5% מהאוכלוסייה).
הרוב המכריע של המוסלמים חיים באנגליה, ומיעוטם בסקוטלנד, וויילס וצפון אירלנד.
על אף שהאסלאם נחשב כדת שהגיעה מאוחר יחסית לממלכה המאוחדת, סימנים שונים מעידים על אינטראקציה שהייתה קיימת לאורך המאות.
מלומדים בריטיים הכירו מדענים ופילוסופים מוסלמים, באמצעות כתביהם שתורגמו ללטינית.{{הערה|Ziaudin Sardar, 'Science in the Islamic Philosophy}} התזכורות בספרות האנגלית הקלאסית מעידות על כך; ג'פרי צ'וסר שחי במאה ה-14, כתב בספרו "סיפורי קנטרברי" על אחד מעולי הרגל הנוצרים שהיה דר' לפיזיקה מלומד, והיה בקי בתורתם של מדענים ופילוסופים מוסלמים.
שייקספיר, שחי במפנה המאות ה-16 וה-17, נתן את התפקיד הראשי למורי (כינוי נפוץ למוסלמים באירופה) אותלו.
בתקופתה של המלכה אליזבת הראשונה במאה ה-16 כוננו יחסים דיפלומטים עם הסולטאן העות'מאני, בעקבות יחסי סחר בין שתי האימפריות.
במאה ה-17 גברה ההתעניינות בתחומי המדע הערביים ובפילוסופיה המוסלמית מה שהוביל להקמת חוגים בנושאים הללו באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.