tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רכב הנדידה הירחי (מאנגלית: Lunar Roving Vehicle או בקיצור LRV) שנקרא גם לונר רובר היה כלי רכב 4 גלגלי, מופעל על ידי סוללות, ששימש לנסיעה על הירח בשלוש המשימות האחרונות בתוכנית אפולו (אפולו 15, 16 ו־17) בין 1971 ל־1972. הרכב נודע בכינוי Moon buggy - טרקטורון ירחי.
ה־LRV יכול היה לשאת עד שני אסטרונאוטים על ציודם המלא ודוגמאות קרקע שנאספו על ידם.
הרעיון לרכב ירחי קדם לתוכנית אפולו.
בסדרת מאמרים שנכתבו על ידי ורנר פון בראון ואחרים ושפורסמו במגזין "Collier's Weekly" בשם "Man Will Conquer Space Soon!" ("האדם יכבוש את החלל בקרוב!").
פון בראון, שהועבר מגרמניה לארצות הברית במבצע פייפרקליפ ושהיה ראש הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים, תיאר במאמרים אלו שהייה של שישה שבועות על הירח בה נכלל שימוש ברכב או טרקטור ירחי בעל שישה גלגלים במשקל 10 טונות שישמש להעברת אנשים ומטען.
מחקרים מוקדמים אודות ניידות על הירח
בגיליון פברואר 1964 של המגזין "Popular Science", ורנר פון בראון, אז מנכ"ל מרכז טיסות החלל מרשל (MSFC), דן בצורך בכלי רכב ירחי וחשף כי מחקרים בנושא החלו ב־MSFC בשיתוף עם לוקהיד, בנדיקס, בואינג, ג'נרל מוטורס, בראון אנג'נירינג, גראמן ובל אירוספייס.
מתחילת שנות ה־60 החלו מספר מחקרים תחת אחריות MSFC.
בתכנונים המקדימים של תוכנית אפולו תוכנן כי בכל משימה ירחית ישוגרו שני טילי סטורן 5. הטיל הראשון ישא את הצוות ואת רכב הנחיתה והטיל השני ישא ציוד ואספקה לשהייה על הירח (מערכת לוגיסטית ירחית).
בין הציוד נכלל גם הרכב ירחי.
כיוון שתכננו לשגרו על גבי טיל נוסף, הרכב תוכנן ככלי כבד ומשוכלל במיוחד.
חברות גראמן ונורת'רופ החלו ב־1962 לתכנן רכב ירחי בעל תא צוות מדוחס (בו ניתן יהיה לשהות ללא חליפת חלל).
בערך באותו זמן סיימה ג'נרל מוטורס מחקר אותו ביצעה עבור המעבדה להנעה סילונית (JPL) של נאס"א, על רכב ירחי קטן ובלתי מאויש עבור תוכנית סרוויור.
בתחילת 1963 נאס"א בחרה ב־MSFC שתבצע מחקרים על המערכת הלוגיסטית הירחית (ALSS).
מהמחקר עלה כי יהיה צורך ברכב ירחי במשקל הנע בין 2,950 ל־3,850 ק"ג שיוכל להכיל שני אסטרונאוטים על ציודם כולל אספקה לשהייה של שבועיים על הירח.
כלי רכב זה כונה MOLAB (מעבדה ניידת).
ביוני 1964 העניקה MSFC חוזה לחברות בואינג ובנדיקס לתכנון MOLAB, יחד עם ג'נרל מוטורס כקבלנית משנה.
אף על פי שהחלה בתכנוני ה־ALSS, בחנה נאס"א מערכת פחות משוכללת - ה־LSSM.
ה־LSSM כלל מעבדה קטנה בה יכולים היו האסטרונאוטים לשהות ורכב ירחי קטן בשם LTV שיכול היה לשאת אסטרונאוט יחיד או להיות מופעל מרחוק.
בעקבות לחץ מהקונגרס להפחית בעלויות תוכנית אפולו צומצם מספר משגרי הסטורן 5 שיבנו.
בעקבות הצמצום התאפשר רק שיגור יחיד למשימה, כלומר ביטול המערכות המשוכללות שתוכננו להישלח לירח ותכנון רכב ירחי קטן שישוגר יחד עם האסטרונאוטים עצמם.
בנובמבר 1964 נעצר תכנון ה־LSSM, אך בואינג ובנדיקס קיבלו חוזים קטנים לתכנון רכב ירחי קטן במסגרת תוכנית ALSS.
במקביל בחנו ב־MSFC את האפשרות לשימוש ברכבי ירח רובוטיים שיופעלו מכדור הארץ.
רכב הנדידה הירחי של תוכנית אפולו
במהלך 1965 ו־1967, ועידת הקיץ בנושא חקר הירח והמדע (Summer Conference on Lunar Exploration and Science) הזמינה מדענים מובילים להעריך את תוכניות נאס"א לחקר הירח ולהעלות הצעות והמלצות.
אחד מממצאי הוועידה היה כי ה־LSSM חיוני להצלחת התוכנית ועליו לקבל תשומת לב מיוחדת.
פון בראון הקים ב־MSFC את צוות המשימה לרכב הירח (Lunar Roving Task team) ובמאי 1969 בחרה נאס"א ב"רכב הנדידה הירחי" (LRV) לשימוש במשימות המאוישות לירח.
ב־11 ביולי 1969, ימים ספורים לאחר נחיתת אפולו 11 על הירח, פרסמה MSFC מכרז על חוזה לפיתוח סופי ובנייה של ה־LRV.
בואינג, בנדיקס, גראמן וקרייזלר הגישו הצעות.
לאחר שלושה חודשים של משא ומתן הוכרזה בואינג כזכיינית ב־28 באוקטובר 1969. ג'נרל מוטורס נבחרה כזכיינית משנית ותפקידה היה לבנות את הגלגלים, המנועים ומערכותיהם, ובואינג הייתה אחראית על פיתוח ובניית המערכות האלקטרוניות של הרכב ועל הרכבת הרכב בסופו של דבר.
החוזה הראשון לבואינג, כולל דמי תמריץ, היה על סך 19,000,000 $ וכלל הספקת ה־LRV הראשון ב־1 באפריל 1971. עם זאת, בסופו של דבר עלה הסכום ל־38,000,000 $, קרוב לסכום שנאס"א העריכה שיעלה פיתוח ה־LRV בהתחלה.
4 רכבי ירח נבנו, אחד לכל אחת ממשימות אפולו: 15, 16 ו־17, ועוד LRV אחד ששימש לחלפים לאחר ביטול משימת אפולו 18. בנוסף, נבנו דגמים של ה־LRV ששימשו למבחנים מסוגים שונים.
רכבי ה־LRV שימשו להגדלת הניידות על הירח במהלך שלוש המשימות האחרונות של תוכנית אפולו.
ה־LRV הופעל לראשונה ב־31 ביולי 1971 במהלך משימת אפולו 15, והשימוש בו העלה פי כמה את טווח החקירה של צוות המשימה.
צוותי אפולו קודמים יכולים היו לחקור רק את הסביבה הקרובה לרכב הנחיתה בגלל הסרבול הרב והקושי להלך שנוצר מחליפות החלל ושאר אמצעי קיום החיים הכבדים שנשאו האסטרונאוטים.
עם זאת, השימוש ב־LRV הוגבל רק למרחקים מהם הייתה אפשרות לחזור רגלית אל רכב הנחיתה במקרה שתתגלה תקלה ברכב.
ה־LRV תוכנן כך שמהירותו המרבית תהיה 13 קמ"ש על פני הירח, אך יוג'ין סרנן (אפולו 17) הגיע למהירות המרבית של 18.9 קמ"ש.
ה־LRV פותח ב־17 חודשים בלבד, ובכל זאת מילא את כל מטרותיו ללא בעיות חמורות.
כנף הגלגל האחורי ב־LRV של משימת אפולו 16 אבד במהלך הפעילות החוץ רכבית השנייה (EVA-2) בתחנה 8 כאשר ג'ון יאנג נתקל בה.
בעקבות איבוד הכנף האסטרונאוטים, על ציודם, כוסו באבק ירחי שהועף עליהם מהגלגל.
אף ניסיון תיקון לא בוצע.
כנף הגלגל האחורי ב־LRV של משימת אפולו 17 נשברה כאשר יוג'ין סרנן פגע בה בטעות עם פטיש.
יוג'ין סרנן והאריסון שמיט הדביקו את הכנף חזרה במקומה, אך בגלל האבק הרב הדבק לא החזיק והכנף אבדה אחרי כשעה של נסיעה, והאסטרונאוטים כוסו באבק.
לפעילות החוץ רכבית הבאה הם הכינו "כנף" חלופית ממפות של אתר הנחיתה, סרט דביק ומלחציים (שהיו שייכים לנורה המתכווננת בתוך רכב הנחיתה).
לפני ההמראה נלקחו המלחציים והוחזרו למקומם המקורי והמפות הוחזרו לכדור הארץ והן מוצגות במוזיאון האוויר והחלל הלאומי.
שחיקת האבק עדיין יכולה להיראות על ה"חלפים" ששימשו לבניית הכנף החלופית.
מצלמת הטלוויזיה הצבעונית שמוקמה בקדמת ה־LRV יכולה הייתה לפעול על ידי שליטה מרחוק ממרכז הבקרה שבכדור הארץ, דבר שאפשר קבלת מגוון רחב יותר של צילומים מאשר במשימות הקודמות.
בסיום הפעילות הירחית האחרונה הסיע מפקד המשימה את ה־LRV למרחק בטוח מרכב הנחיתה כדי שהמצלמה תוכל לצלם את ההמראה מן הירח.
ה־LRV היה רכב חשמלי מונע מצבר שתוכנן כך שיפעל בכח המשיכה החלש של הירח ובריק הקיים על פניו, ושיוכל לפעול על פני השטח הירחיים ובכך יאפשר לאסטרונאוטים להרחיב את היקף פעילותם הירחית.
שלושה רכבי ירח שימשו בתוכנית אפולו.
רכב אחד בכל אחת ממשימות אפולו 15, אפולו 16 ואפולו 17. מפקדי המשימה היו נהגי הרובר והם ישבו במושב השמאלי של הרכב.
ה־LRV שקל 210 ק"ג בכדור הארץ - כלומר, 35 ק"ג על פני הירח, ותוכנן כך שיוכל לשאת עוד 490 ק"ג על פני הירח.
אורך הרכב היה 3 מטרים ורוחבו מגלגל לגלגל היה 2.3 מטרים.
גובה הרכב היה 1.1 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר.
שלדת הרכב הייתה מורכבת משלושה חלקים שנבנו מצינורות סגסוגת אלומיניום 2219 שרותכו יחדיו.
שלושת חלקי הרכב היו יכולים להתקפל, וכך היה הרכב מאוחסן בתא המטען של רכב הנחיתה הירחי.
לרכב היו שני מושבים מתקפלים מאלומיניום ורצועות ניילון שהוצבו זה לצד זה.
משענות ידיים הוצבו בין שני המושבים ולכל מושב היו הדומי רגליים מתכווננים וחגורת סקוץ'.
צלחת לוויין גדולה הורכבה על מוט במרכז חזית הרכב.
ל־LRV היו מערכות קפיצים כדי לרכך את הנסיעה.
כשהיה ה־LRV טעון במלואו הוא יכול היה לעבור מעל מכשולים בגובה 35 ס"מ מהקרקע.
גלגלי ה־LRV יוצרו על ידי מעבדת המחקר ההגנתי של ג'נרל מוטורס.
חישור הגלגל היה עשוי מאלומיניום וקוטרו היה 81 ס"מ.
צמיג היה עשוי אבץ ברוחב 23 ס"מ שחופה בגדילי פלדה ארוגים ברוחב 0.84 מ"מ שצומדו לשפתו יחד עם דיסקיות אלומיניום.
רצועות טיטניום כיסו 50% משטח המגע של אריג הפלדה עם הקרקע על מנת לספק חיכוך ובכך יתר כוח משיכה עם הקרקע.
בתוך הצמיג הייתה מסגרת בלימה בקוטר 65 ס"מ שמטרתה הייתה להגן על החישור.
חוסמי אבק הורכבו מעל הגלגלים.
לכל גלגל היה מנוע פרטי שיוצר על ידי דלקו אלקטרוניקס.
המנועים חוברו לגלגלים באמצעות מערכת משלב הרמוני ביחס של 1:80 ומערכת בלמים מכנית.
יכולת התמרון הושגה באמצעות שימוש במנועי היגוי קדמיים ואחוריים.
כל מנוע כיוון היה בעל 0.1 כוח סוס (75 ואט).
כל זוג גלגלים היה פונה לכיוון מנוגד ובכך הושג רדיוס סיבוב של 3 מטרים.
הייתה גם אפשרות לנתק זוג גלגלים ממנועו כך שרק זוג אחד שימש לניהוג או לנתק את שני המנועים במקרה של תקלה.
את הכוח ל־LRV סיפקו שתי סוללות לא־נטענות של 36 וולט, בעלות קיבולת אנרגטית של 121 אמפר־שעה כל אחת, והן יכלו לספק ל־LRV די כוח ל־92 ק"מ של נסיעה.
האנרגיה שימשה הן את מנועי ה־LRV והן את מערכות הקשר והטלוויזיה שלו.
המערכת החשמלית של הרובר קוררה באופן פסיבי, בעזרת קבלים ומחזירי אור.
הגה בצורת האות T שהוצב בין שני המושבים שימש את נהג ה־LRV.
הטיית ההגה קדימה הניעה את הרכב קדימה, הטיה ימינה או שמאלה סובבה את הרכב ומשיכה אחורה בהגה הפעילה את הבלמים.
על מנת לנסוע ברוורס היה צריך להפעיל מתג על ההגה ואז למשוך אחורה.
משיכת ההגה אחורה עד הסוף הפעילה בלמי חנייה.
לוח הבקרה והתצוגה מוקם מאחורי ההגה והציג נתוני מהירות, כיוון, נטייה ורמות אנרגיה וטמפרטורה.
הניווט התבסס על מדידות תכופות של הכיוון והמרחק על ידי מד כיוון ומד מרחק והזנת הנתונים למחשב שחישב את סך כל הנתונים למיקום המדויק מרכב הנחיתה.
בנוסף היה כלי שהתבסס על צל השמש ושיכול היה לשמש ככלי ניווט משני.
כל LRV שימש כל משימה שלוש פעמים, פעם אחת בכל יום משלושת ימי המשימה.
בטבלה מוצגים נתונים אודות כל LRV בנפרד:
אחת ההגבלות המרכזיות בשימוש ב־LRV הייתה שאסור היה לנסוע למרחק ממנו לא יוכלו האסטרונאוטים לחזור ברגל אל רכב הנחיתה במקרה שה־LRV יתקלקל.
ההגבלה צומצמה במהלך משימת אפולו 17 בה בוצעו נסיעות ארוכות בגלל הביצועים הטובים של ה־LRV במהלך המשימות הקודמות.
פרישת הרובר מתא המטען של רכב הנחיתה והרכבתו בוצעה על ידי האסטרונאוטים בעזרת מערכת של גלגלות, סלילים, חבלים ורצועות בד.
ה־LRV היה מקופל ומאוחסן בתא המטען (Quad 1) של רכב הנחיתה כאשר הצד התחתון של השלדה מופנה החוצה.
אסטרונאוט אחד היה עולה במעלה סולם רכב הנחיתה ומשחרר את ה־LRV בעוד האסטרונאוט השני היה מטה את ה־LRV באיטיות מהקרקע באמצעות מערכת הסלילים והרצועות.
בזמן שהורד ה־LRV אל הקרקע הוא פרש את עצמו אוטומטית.
הגלגלים האחוריים התקפלו החוצה וננעלו במקומם וכאשר הם נגעו בקרקע נפרשו גם הגלגלים הקדמיים וננעלו וכאשר נגעו כל הגלגלים בקרקע נפרש חלקו הקדמי של ה־LRV והמסגרת הושמה במקומה.
כל רכיבי ה־LRV היו מחוזקים במקומם באמצעות כבלים וסיכות ששוחררו על ידי האסטרונאוטים.
לאחר הסרת החצובות התרוממו המושבים והדומי הרגליים.
לאחר הפעלת הרכיבים האלקטרוניים של ה־LRV, הוא היה מוכן לפעולה והורחק מרכב הנחיתה.
4 רכבי ירח נבנו והוכנו לשיגור.
שלושה מתוכם נישאו לירח והושארו שם במהלך משימות אפולו 15, 16 ו־17. חלקי ה־LRV הרביעי שימשו כחלקי חילוף עבור אלו ששוגרו (החלפים שוגרו עם המשימה) לאחר ביטול משימת אפולו 18, ולכן רכבי הירח המוצגים במוזיאונים הם רכבי אימון, אבות־טיפוס ודגמים.
הרכב ששימש את אפולו 15 הושאר באזור בשם Hadley–Apennine (קואורדינטות - ), ה־LRV של אפולו 16 הושאר ב־Descartes Highlands (קואורדינטות - ) ושל אפולו 17 ב־Taurus–Littrow (קואורדינטות - ).
מספר רכבי ירח נבנו עבור בדיקות, אימונים ועוד.
רכבים אלו מוצגים בין היתר במוזיאון האוויר והחלל הלאומי בוושינגטון די.
סי., מרכז החלל ג'ונסון ביוסטון טקסס, ומרכז המבקרים של מרכז החלל קנדי בפלורידה.
דגם שהוחכר ממוזיאון האוויר והחלל הלאומי מוצג במתקן השעשועים המשימה: חלל במרכז אפקוט בדיסניוורלד שבאורלנדו פלורידה.
רכב הנחיתה הירחי (Lunar Module - LM) היה רכב חלל שנבנה במסגרת תוכנית אפולו לשם הנחתת אסטרונאוטים על פני הירח והחזרתם משם.
הרכב נבנה באופן שישוגר מפני כדור הארץ מקופל בתוך אחד ממכלולי הטיל סטורן 5, ויישלף ממנו על ידי ה-CSM לאחר שיגיע למסלול TLI.
ה-LM היה למעשה החללית הראשונה שתוכננה לטוס אך ורק בתנאי ריק - בשל כך לא היה בו צורך למבנה אווירודינמי והוא לא צויד במגיני חום.
הרכב תוכנן כך שישא שני אסטרונאוטים ממסלול סביב הירח אל פני הירח וחזרה למסלול סביבו.
הוא הורכב משני שלבים - שלב נחיתה ושלב המראה.
שלב הנחיתה כלל את מנוע הנחיתה ואת מערכות קיום החיים שנדרשו במשך השהייה על הירח.
כמו כן הכיל תאי אחסון בהם אוחסנו כלי עבודה, מערכות מדעיות שהוצבו על הירח וכן את רכב הנדידה הירחי בשלוש משימות הירח האחרונות.
שלב ההמראה היה בעצם תא הצוות של רכב הנחיתה והכיל את כל מערכות הבקרה והשליטה, מנוע ראשי להמראה, מנועים קטנים לתמרון ומערכות קיום חיים ששימשו רק בעת ההמראה מהירח אל חללית האם (תא הפיקוד/שירות).
לאחר ההמראה מן הירח וההתחברות אל תא הפיקוד היה רכב הנחיתה "מושלך" ומתרסק על הירח.
בחוזה לבניית רכב הנחיתה זכתה חברת גראמן.
עיכובים בתוכנית הניסוי של רכב הנחיתה הובילו לכך שהוא הפך לגורם שעלול היה לעכב את תוכנית אפולו כולה.
רכב הנחיתה המאויש הראשון לא היה מוכן למשימת הניסוי סביב כדור הארץ שתוכננה לדצמבר 1968, אך התוכנית נמשכה כמתוכנן על ידי ביטול טיסת המבחן המאוישת השנייה של רכב הנחיתה.
במהלך משימת אפולו 13 שימש רכב הנחיתה כ"סירת הצלה" לאחר שהתפוצצות ארעה בתא השירות והוציאה את רובו מכלל שימוש.
הצוות, שעבר אל רכב הנחיתה, השתמש במערכות קיום החיים שלו כדי לשרוד, ובמנוע שלו כדי להשיב את החללית למסלול מהיר אל כדור הארץ.
במשימה זו הושלך תא השירות לפני שהושלך רכב הנחיתה.
הריתמיקון , המוכר גם בשם פוליריתמופון, היה מכונת התופים האלקטרונית הראשונה ("מכונת קצב", בשמה המקורי).
המלחין האוונגארדי ותאורטיקן המוזיקה האמריקאי הנרי קוול עבד בשנת 1930 בשיתוף פעולה עם הממציא הרוסי לב סרגייביץ' טרמן בתכנון ובנייה של הריתמיקון החדשני.
קוול רצה ליצור כלי, שיוכל לנגן בו יצירות בעלות תבניות קצב מרובות, שאינן אפשריות לביצוע על מקלדת אקוסטית או על כלי הקשה בידי נגן יחיד.
ההמצאה, אותה השלים טרמן בשנת 1931, יכולה להפיק עד שישה-עשר מקצבים שונים - מקצב בסיס מחזורי על גובה צליל יסודי נבחר, וחמישה-עשר מקצבים במהירות גדלה והולכת, שכל אחד מהם קשור לאחד מן הצלילים העולים של סדרת הצלילים העיליים של גובה הצליל היסודי.
בדומה לסדרת הצלילים העיליים עצמה, המקצבים מתקדמים במהלך אריתמטי, כך שלכל פעמה יחידה של הבסיס, הצליל העילי הראשון (אם הוא מנוגן) מושמע פעמיים, הצליל העילי השני מושמע שלוש פעמים, וכן הלאה.
בשימוש במקלדת של המתקן, אפשר להפיק כל אחד משישה-עשר המקצבים בנפרד או בכל צירוף שהוא.
קליד נוסף, השבעה-עשר במספר, מאפשר סינקופה לפי בחירה.
הכלי מפיק צליל דמוי-הקשה בשימוש במערכת, לפי הצעת קוול, הכרוכה בהעברת אור דרך חורים ערוכים במעגל בסדרה של דיסקיות "גלגלי שיניים", לפני שהוא מגיע אל קולטני אור חשמליים.
זמן קצר לאחר מכן החליף לורנס האמונד את הטכנולוגיה האופטית-מכנית בטכנולוגיה מגנטית-מכנית, ויישם אותה באורגן ההאמונד הראשון בשנת 1935.
קוול תכנן להציג את הריתמיקון באירופה.
באוקטובר 1931, במכתב אל אייבס מברלין, אמר, "אני עוסק בהלחנה וסיימתי את הפרק השני של יצירתי לריתמיקון עם תזמורת, שניקולאס ישתמש בה בפריז בפברואר".
המלחין צ'ארלס אייבס, ידידו הקרוב של קוול, פנה אל טרמין בבקשה לבנות דגם שני של הריתמיקון לשימוש קוול ועמיתו, המנצח ניקולס סלונימסקי.
הריתמיקון הוצג לראשונה באופן רשמי ב-19 בינואר 1932 על ידי קוול והמחנך המוזיקלי והתאורטיקאי יוזף שילינגר בבית הספר החדש למחקר חברתי בניו יורק.
שילינגר הכיר את טרמין משנות העשרים המוקדמות והתעניין במשך כל חייו בטכנולוגיה ומוזיקה.
רכב נקרגרטאכר היא מכונית, מונעת על ידי מנוע בנזין, אשר נבנתה על ידי הנפח Göhring והמכונאי פרנץ שטיינרוק משנת 1893 ועד שנת 1900 במחוז "Neckargartach" בעיר היילברון, בצפון מדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה, באזור פרנקוניה, על גדות נהר נקר בגרמניה.
"רכב נקרגרטאכר" הוצג בשנת 1895
מוט היגוי - מימין לנהג
גלגלים לא סימטריים בגודל (מקדימה - גלגלים קטנים)
רכב הנדסה קרבית הוא רכב קרבי משוריין שמשמש למשימות הנדסה קרבית.
ניתן לחלק רכבי ההנדסה הקרבית למספר סוגים, לפי סוג התובה והמרכב:
נגמ"ש הנדסה קרבית: נושא גייסות משוריין שנושא כיתת פלסים ולעיתים קרובות כולל גם אמצעים הנדסיים המאפשרים להם לבצע פעילות הנדסית גם מתוך הכלי.
נגמ"שי ההנדסה נעים מנגמ"שים פשוטים שפשוט נושאים פלסים ואינם בעלי יכולת הנדסית (דוגמת ה-M113) עד לנגמ"שים כבדים שעליהם ניתן להתקין אמצעים הנדסיים רבים ואף להילחם מתוכם.
דוגמה: נגמ"שי הפומ"ה והנמ"ר ההנדסי של צה"ל.
טנק הנדסה: טנק שהוסב לצורכי הנדסה קרבית על ידי הוספת אמצעים הנדסיים כגון כף דחפור או מגוב.
כלי זה נועד למטרות סער, ולפעול בצמוד לכוחות השריון המסתערים, ולכן נדרש למיגון ברמה של טנק ומנוע חזק המספק לו מהירות דומה.
לעיתים מוסר צריח הטנק ובדרך כלל הוא לא יכול לשאת חיילים בבטנו מלבד המפקד והנהג.
הפומ"ה של צה"ל מבוססת על טנק שוט קל שצריחו הוסר, אך מאחר שהיא יכולה לשאת כיתת פלסים היא מסווגת כנגמ"ש הנדסה קרבית ולא כטנק הנדסה.
גם לטנקים רגילים ניתן לחבר אמצעים הנדסיים כגון מגוב נוכרי או גשר מישר, אך בטנקי ההנדסה החיבור הוא קבוע ומטרתו העיקרית של הכלי היא פריצה והנדסה, ולא ירי על מטרות אויב.
מבין טנקי ההנדסה בולטים שני סוגים נפוצים:
טנק-דחפור (טד"ח): טנק שכולל בחזיתו כף דחפור, בנוסף לצריח נושא תותח טנק.
יתרונו הוא מיגון ומהירות, אך ביצועיו נחותים לעומת דחפור אמיתי.
טנק גישור (טג"ש): טנק שצריחו הוסר והוחלף באמצעי גישור הניתנים לפרישה מהירה בשדה הקרב.
טנק-צמ"ה: כלי הנדסי המבוסס על תובת טנק, אך ללא צריח, שבחזיתו כף (ציוד מכני הנדסי) ולרוב כולל גם זרוע חפירה של מחפר.
ציוד מכני הנדסי ממוגן: כלי צמ"ה אזרחיים – כגון דחפורים, מחפרים ושופלים – שלהם נוסף מיגון וחלונות מזכוכית משוריינת להגדלת שרידותם בשדה הקרב.
ברוב כלי הצמ"ה הצבאיים המיגון הוא קל ונועד בעיקר נגד ירי נק"ל ורסיסים, אך יש כלים הכוללים מיגון כבד יותר כגון דחפור די-9 בשירות צה"ל שמיגונו יעיל גם נגד מטעני חבלה כבדים ואף נגד רקטות נ"ט.
כלים בלתי-מאוישים: כלי רכב וכלים הנדסיים בלתי-מאוישים שנועדו לבצע משימות מסוכנות תוך שהם נשלטים מרחוק או פועלים באופן אוטונומי כרובוט צבאי.
כלים כאלה מבוססים על מגוון פלטפורמות בהן טרקטורונים, ציוד מכני הנדסי ואף כלי רק"ם.
רכב חירום (בתקנות התעבורה הישראליות: רכב ביטחון) הוא כל כלי תחבורה המסומן ומורשה לטפל באירוע חירום בו נשקפת סכנה לחיים.
הרכב משמש להעברת צוותי מטפלים, מטופלים, עצורים או ציוד הנדרש להצלת חיים או לביצוע פעולות המונעות סכנה לחיי אדם כגון מקרי אלימות, וכן גנבה או ונדליזם.
רכב חירום יכול להיות כל כלי תחבורה המשמש למקרים בהם יש צורך להגיע בדחיפות למקום הנדרש, כגון בית חולים, מקור שרפה או כל מקרה בו האדם או קבוצת אנשים זקוקים לתגובה מהירה.
אמבולנס אמבולנס רגיל, מספק עזרה ראשונה בסיסית, בעל ציוד עזרה ראשונה בסיסי (BLS).
אמבולנס טיפול נמרץ (אט"ן) אמבולנס טיפול נמרץ או ניידת טיפול נמרץ משמש לטיפול בנפגעים קשים ובחולים אשר אינם יציבים.
בעל יכולת טיפול מתקדמת (ALS).
אופנוע להגשת ע"ר אופנוע המופעל על ידי חובש, פרמדיק או רופא ומשמש להגעה מהירה לאירועים כדי להימנע מפקקים בתוך העיר.
מוגדרים בחוק כ"אופנוע להגשת ע"ר".
אמבולנס 4*4 אמבולנס בעל יכולת לחלץ נפגע משטח שאינו עביר לאמבולנס רגיל.
ניידת משטרה היא כלי תחבורה, לרוב מכונית, המשמש את המשטרה במגוון פעולות.
אופנוע משטרתי עבור שוטר רכוב המשמש להגעה מהירה לאירועים כדי להימנע מפקקים בתוך העיר
כבאית היא כלי רכב המסייע לצוות כיבוי אש, מסיע אותם לאזור החירום ומכיל ציוד רב לטיפול באירוע.
רכב חירום בתקנות התעבורה בישראל
בתקנות התעבורה מוגדר רכב ביטחון כרכב של אחד הארגונים המפורטים בתקנה כשהוא המפיץ אור מהבהב ומשמיע אזעקה בסירנה.
בתקנה מפורטים 8 סוגים של רכבי ביטחון:
אמבולנס של מגן דוד אדום (או של ארגון אחר בעל אישור ממשרד הבריאות)
אופנוע להגשת עזרה ראשונה (בעל אישור ממשרד הבריאות)
רכב של צבא ההגנה לישראל
רכב שמשמש את שירות בתי הסוהר למשימות מבצעיות
רכב שיטור משולב עם שוטר
רכב מסוים שרשות הרישוי אישרה אותו לכך
תקנה 93 לתקנות התעבורה עוסקת בחובות משתמשי הדרך ביחס לרכב ביטחון והוראות לנוהגים ברכב ביטחון.
צבע האור שמפיץ רכב הביטחון
רכב משטרה, משטרה צבאית, רכב הג"א, רכב צה"ל ורכב שב"ס – כחול או כחול-אדום
רכב שיטור משולב – כחול-צהוב
אמבולנס של מגן דוד אדום, אמבולנס של צה"ל ורכב לכיבוי אש – אדום
רכב שאישרה רשות הרישוי כרכב ביטחון – אדום, רכב שאושר על ידי ועדה משותפת לרשות הרישוי ולאגף התנועה במשטרת ישראל – כחול
על מנת לנהוג ברכב ביטחון יש צורך להוציא היתר מיוחד ממשרד התחבורה (בנוסף לרישיון נהיגה).
המבקש לנהוג ברכב ביטחון נדרש לעמוד בתנאי סף, לעבור הכשרה ייעודית, ולעבור בהצלחה מבחן נהיגה מעשי על רכב החירום.
יש להוציא היתר נפרד לכל סוג של רכב חירום (לדוגמה, בעל היתר נהיגה על כבאית אינו רשאי לנהוג בניידת משטרה).
רכב מיושן מוגדר במדינת ישראל ככלי רכב שבמועד חידוש רישיונו מלאו לו 19 שנים מיום ייצורו (למעט טרקטור, גרור ואוטובוס).
אוטובוס - במועד חידוש רישיונו מלאו לו 15 שנה משנת ייצורו.
מונית - במועד חידוש רישיונה מלאו לה 10 שנה משנת ייצורה.
"רכב מיושן" כולל רכב פרטי מכל סוג (משפחתי, סטיישן) רכב מסחרי, רכב שטח, אופנוע.
רכב מיושן נדרש למבחן רישוי כל 6 חודשים.
לפני הבדיקה בעל הרכב חייב להציג תעודה מאת מוסך מורשה בנוסח שקבעה הרשות, כי הרכב נבדק תוך שלושה חודשים לפני מועד הבדיקה ונמצא במצב מכני תקין.
רכב מיושן חייב באגרת רישוי שנתית אחת.
לא יחודש רישיון לרכב מיושן אם חלפו שנתיים מיום שפג תוקף רישיונו (רישיון הוא בתוקף רק לאחר ביצוע טסט ותשלום אגרה).
רכב מיושן שרישיונו אינו בתוקף שנתיים ומעלה והוא רכב נוסעים פרטי, רכב פרטי דו שימושי, אופנוע או רכב מסחרי שמשקלו הכולל לא עולה על 6000 ק"ג, ניתן לחדש את רישיונו רק לאחר בדיקה ואישור של מעבדה מוסמכת (בנוסף לאישורים הרגילים לרכב מיושן).
רישיון הרכב לא יחודש במקרים הבאים
עבור רכב אשר הוכרז כאובדן גמור (Total Loss).
עבור מונית אשר מלאו 12 שנים משנת ייצורה.
עבור רכב נוסעים פרטי או רכב פרטי דו שימושי המשמש להוראת נהיגה אשר מלאו עשר שנים משנת ייצורם.
עבור רכב חילוץ, שמשקלו המותר הוא עד 16,000 קילוגרמים אשר מלאו 19 שנים משנת ייצורו.
עבור אוטובוס וטיולית אשר מלאו 20 שנים משנת ייצורם.
עבור אופנוע להגשת עזרה ראשונה אשר מלאו שבע שנים משנת ייצורו.
מכונית קלאסית היא מכונית ישנה יותר, ההגדרה המדויקת משתנה ברחבי העולם.
הנושא המשותף הוא של מכונית ישנה יותר עם עניין היסטורי מספיק להיות רכב אספנות ושווה שמירה או שחזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה "מכוניות קלאסיות" אינן מוגדרות במדויק והמונח מוחל לעיתים קרובות על כל רכב ישן יותר.
מבחינה משפטית, לרוב המדינות יש כללים מבוססי זמן להגדרת רכב "היסטורי" או "קלאסי" למטרות כגון רישום רכב עתיק.
לדוגמה, מדינת מרילנד (בארצות הברית) מגדירה כלי רכב היסטוריים כגיל 20 שנה ומעלה, והם "לא השתנו באופן משמעותי, שופצו או יוצרו מחדש מהעיצוב המקורי של היצרנים" ואילו וירג'יניה המערבית מגדירה כלי רכב המיוצרים לפחות 25 שנים.
מועדון הרכב העתיק של אמריקה (AACA) מזהה "כלי רכב ממונעים בני 25 ומעלה, שנבנו במפעלים ועוצבו במיוחד ומיוצרים לשימוש בתחבורה ציבורית בכבישים ובכבישים המהירים".
בבריטניה אין הגדרה קבועה של מכונית קלאסית.
המונח קלאסיקה מודרנית (Youngtimer) מתייחס לכלי רכב שגילם בין 15–25 שנה.
המונח הגרמני Youngtimer מתאר מכוניות ישנות אשר עדיין לא הפכו למכוניות "עתיקות" קלאסיות.
רכב להעברת אסירים הוא כלי רכב המיועד להעברת אסירים או עצורים באופן מאובטח ממקום אחד למקום אחר, למשל מבית מעצר לבית סוהר, בית משפט או בית חולים.
בכלי רכב מסוג זה נדרש מיגון ברמה גבוהה, והוא בדרך כלל כולל סורגים או רשתות תיל על החלונות, זכוכית משוריינת, תאי אסירים מופרדים ומושבים נוספים לאנשי המשטרה המלווים את האסירים.
במאה ה-19 נהגו אנשי משטרה להעביר אסירים בעגלה רתומה לסוס, כאשר העגלה בצורת כלוב.
מאוחר יותר הם הועברו במשאיות או באוטובוסים, כאשר האסירים כבולים למושבים ולא יכולים להימלט.
עם השנים פותחו כלי רכב ייעודיים להעברת אסירים, בהתאם לדרישות גופי הביטחון במדינות השונות.
בקנדה, למשל, קיים תקן בטיחות מיוחד לרכבים מסוג זה.
בארצות הברית ואירופה רכב זה מכונה לעיתים "מריה השחורה", ומוזכר בשירים על אסירים, בין השאר בשיריהם של הקלאש, רובי ויליאמס, ניק קייב ופול סיימון.
כיום, רכב להעברת אסירים הוא בדרך כלל טנדר או רכב דומה, שעבר שינויים כדי שיתאים להעברת אסירים.
ברכב מותקנים בדרך כלל מערכת תקשורת רדיו, יחידות GPS, אמצעי אבטחה, אמצעי לחימה וציוד לשעת חירום.
האסירים אזוקים בזמן ההעברה, ונוהלי ההעברה מחייבים ליווי של כלי רכב משטרתי נוסף.
במספר מקרים כוחות משטרה השתמשו לרעה ברכב להעברת אסירים.
שוטרים במשטרת פילדלפיה ובמשטרת בולטימור הואשמו ב"נסיעה גסה" המאופיינת בבלימה פתאומית וסיבובים חדים ברכב כדי להסב נזק לאסירים המוסעים בו.
מקרה ידוע הוא זה של פרדי גריי שמת כתוצאה מנסיעה כזו בשנת 2015. אסירים אחרים קיבלו פיצויים גבוהים לאחר שנפגעו ולקו בנכות במהלך ההסעה.
בישראל, רכב להעברת אסירים מכונה "פוסטה", וכונה בעבר "זינזאנה" (מכאן נלקח שמה של סדרת טלוויזיה בשם זה).
זו בעצם כספת עם גלגלים, זה לא רכב.
מדובר בשעות של נסיעות, לפעמים מתניידים יום שלם ומפספסים ארוחות אז לא אוכלים", סיפר אסיר לשעבר.
מדי יום שירות בתי הסוהר בישראל מבצע העברות של כ-1,800 אסירים פליליים וביטחוניים ברכבים של יחידת נחשון.
בשנת 2010 הוגשה עתירה נגד תנאי ההסעה הנהוגים בשירות בתי הסוהר, אך היא נמחקה לאחר שזה התחייב בפני בית המשפט לפתור את הבעיות שהועלו.
על אף זאת, שירות בתי הסוהר טיפל רק בחלק מהנושאים, והבעיות המהותיות שהועלו בעתירה נותרו בעינן.
בית המשפט העליון הכיר בסבל הכרוך בהליך העברתו של אסיר כשיקול לעניין ההחלטה על העברת מקום הדיון בעניינו מדרום הארץ לצפונה: "[מעבר האסיר] לא פעם כרוך בסבל רב לאסיר, שלעיתים כולל אף לינה בבית מעצר, ויש להימנע מכך ככל שניתן.
שיקול זה הוא שיקול בעל משקל רב."
גם הסניגוריה הציבורית התייחסה לתנאים הקשים ב"פוסטה" בדו"ח מיוחד שחיברה בעניין תנאי המאסר בבתי הכלא בישראל.
"תהליך ההובלה יכול להימשך על פני מספר ימים ובמסגרתו נחשפים המועברים לתנאים קשים ולסבל רב מאד, הנובעים, בין השאר, מהשכמה באישון לילה ומחסור ניכר בשעות שינה; מזמני המתנה ממושכים בשלבי ההובלה; מנסיעות האורכות שעות רבות; מכבילה ממושכת בידיים וברגליים; מצפיפות ותנאים פיזיים קשים במתקני השהייה הזמניים ועוד."
בשנת 2016 סוהרי יחידת נחשון כלאו ברכב "פוסטה" אסיר ביטחוני ששבת רעב במשך זמן ממושך בחום עד שכמעט והתעלף.
במאי 2017 הגישו שלושה אסירים ביטחוניים עתירה לבג"ץ נגד שירות בתי הסוהר והמשרד לביטחון הפנים בטענה שהרכב להובלת אסירים "צפוף, חם ולא נוח", גורם לכאבי גב, פתחי האוורור ברכב צרים מדי, המושבים חסרי ריפוד ומשענת ואינם נוחים, וההעברה בידיים וברגליים אזוקות עלולה לפגוע בביטחונם במקרה של עצירת פתע.
כמו כן נטען בעתירה שהטמפרטורה השוררת ברכבי הליווי אינה מותאמת לתנאי הקור והחום בחוץ, ושההסעות ברכב צפוף ומחניק ארוכות בצורה קיצונית ובלתי סבירה.
בינואר 2019 הוגשה עתירה נוספת לבג"ץ בה כונה הרכב להעברת אסירים "מכשיר עינויים".
בעתירה נטען שהסעת האסירים מבית סוהר אחד לשני או לבתי החולים ולבתי המשפט הצבאיים מהווה "מסע ייסורים אכזרי ומר ביותר", בייחוד כלפי אסירות.
בעתירה מתוארות נסיעות בנות 20–24 שעות רצופות, ולעיתים אף יותר מיומיים, מרגע שיוצאים ועד שחוזרים, בהן יש עצירות ביניים.
כמו כן מתוארים התנאים הקשים במכונית הפוסטה הסגורה: מושבי ברזל קרים בחורף וחמים בקיץ, ריחות רעים, נאסר על האסירים לאכול ולשתות או להשתמש בשירותים, והם כבולים למושבים.
כמו כן צוין שאנשי יחידת נחשון מתייחסים לאסירים בצורה גרועה ביותר בזמן ההסעה, תוקפים אותם במכות, וגורמים להחמרה במצבם של אסירים חולים.
בין העצורים שתיארו את מידת הסבל שהייתה מנת חלקם ברכב להעברת אסירים נמנים באסל גטאס ודארין טאטור, שכתבה על הנסיעה ב"פוסטה" מבית המעצר קישון לבית המשפט בנצרת, שארכה כחמש שעות: "זה דומה לכלוב של חיות יותר ממכונית.
אולי לקבר נע, אם אפשר להגיד את זה, אבל עם חלון מברזל שחור קטן מלמעלה.
[...] מה שהיה קשה במיוחד אלה הבלימות החדות של הנהג, כל פעם הגוף שלי פוגע באחד הצדדים בכלוב הזה ולפעמים הייתי נופלת על רצפת הרכב.
זה כאב נורא בכל הגוף."
ריתמוס הדמים (הופץ גם בשם ריתמוס בדמים; באנגלית: There's No Business Like Show Business, בתרגום חופשי: אין עסקים כעסקי השעשועים) הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1954 בבימויו של וולטר לאנג, עם אתל מרמן, דונלד אוקונור, מיצי גיינור ומרילין מונרו בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר את קורותיה של משפחת בדרנים בשנים 1919 עד לתחילת מלחמת העולם השנייה.
סיפורה אמור לייצג את האנרגיה, הנחישות והחוסן שמאפיינים את עולם עסקי השעשועים האמריקאי.
המוזיקה וכל השירים בסרט הם של אירווינג ברלין שלא נכתבו במיוחד לסרט הזה אלא העלילה נרקמת סביבם.
בסרט ביצועים מרהיבים של כמה משיריו המפורסמים של ברלין כמו "Alexander's Ragtime Band", "Puttin' On the Ritz","Heat Wave", ו"There's No Business Like Show Business" שנכתב למחזמר הנודע אנני אוקלי אשת לפידות בו שיחקה מרמן בתפקיד ראשי בברודוויי.
פיבי והנרי אפרון היו מועמדים לפרס גילדת הכותבים של אמריקה לסרט מוזיקלי.
ליונל ניומן היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
למר טרוטי היה מועמד לפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר.
העלילה היא על משפחת דונהיו, שחקנים, רקדנים וזמרים במופעי וודוויל.
האם מולי (אתל מרמן), האב טרנס (דן דיילי) והילדים טים (דונלד אוקונור), קייטי (מיצי גיינור) וסטיב (ג'וני ריי).
ההורים החלו להופיע כזוג ב-1919 ומאז גדלה המשפחה ומולי החליטה לשלוח את הילדים לבית ספר דתי כדי שיקבלו חינוך טוב אך הילדים לא אהבו את המקום וניסו לברוח משם עד שההורים החזירו אותם אליהם ועם השנים הם גדלו והחלו להופיע עם ההורים בתור "חמישיית דונהיו".
הבן הצעיר סטיב עוזב את החמישייה מחליט לעבור לכנסייה ומתמנה לכומר צבאי.
טים מתאהב בזמרת מתחילה, ויקטוריה (ויקי) פרקר (מרילין מונרו), מחזר אחריה ומזמין אותה להופיע במופע שלהם במיאמי והיא מבצעת של את "גל חום" (Heat Wave).
ויקי עובר לניו יורק וטים וקייטי מצטרפים אליה להופעות אך היא מקבלת בקרירות את חיזוריו של טים.
טים משתכר ונפצע בתאונת דרכים.
מולי מחליפה אותו במופע ושרה ורוקדת עם קייטי את "מלח אינו מלח בלי כתובת קעקע".
טרי מבקר את טים בבית חולים ומתפתח ביניהם ויכוח קשה שבסופו סוטר לו האב.
טים נעלם מבית החולים וההורים מחפשים אחריו לשווא במשך שנה.
לבסוף נערך מופע ענק בהיפודרום של ניו יורק בהשתתפות מיטב אמני הוודוויל.
בהופעה משתתפת מולי בשיר "אין כעסקי השעשועים".
טים מגיע בהפתעה ומתפייס עם ויקי וכל המשפחה המורחבת מבצעים לבסוף את "אין כעסקי השעשועים" בליווי להקה גדולה של רקדנים וזמרים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאתל מרמןמולי דונהיוהאמאמרילין מונרוויקטוריה פרקרזמרתדונלד או'קונורטים דונהיומיצי גיינורקייטי דונהיודן דייליטרנס (טרי) דונהיוהאבאג'וני רייסטיב דונהיו
"רכב אש" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר, עבור הסרט האמריקאי "Sands of Beersheba" שכתב וביים אלכסנדר רמתי בשנת 1966, ובוצע לראשונה על ידי הזמרת שושנה דמארי.
בשנת 1966 יצא לאור הסרט "מורדי האור" (במקור באנגלית: "Sands of Beersheba", בעברית: "חולות באר שבע"), בהפקתו של אלכסנדר רמתי שכתב את התסריט וגם ביים אותו.
הסרט מספר על בחורה בשם סוזן (דיאן בייקר) שמגיעה מאמריקה לישראל כדי לראות היכן נהרג ארוסה בתחילת מלחמת העצמאות.
היא מתאהבת בדן (השחקן הבריטי טום בל ), גבר שמספק בסתר נשק לישראלים.
לאחר שדן נקלע למארב, הוא ניצל ומקבל מקלט על ידי פלסטיני בשם דאוד (השחקן האמריקאי דייוויד אופטושו ), שהוא במקרה אביו של התוקף של דן.
בסרט השתלבו כמה שחקנים ישראלים, ביניהם עודד קוטלר, אברהם בן-יוסף ודודיק סמדר.
שושנה דמארי שרה בסרט את השיר "רכב אש", שנכתב על ידי נעמי שמר בהזמנת הבמאי.
בשנת 1967, הקליטה את השיר הזמרת שולי נתן, מתוך אלבומה "ירושלים של זהב" משירי נעמי שמר.
בשנת 1970, בוצע השיר גם על ידי צוות הווי שריון, מתוך תוכניתם "חצופים בצריח".
בשנת 1971, הקליט את השיר הזמר ליאור ייני, מתוך אלבומו "ליאור ייני – חדש וישן (תודה רבה)"
חבורת הזמר "השירושלמים" הקליטה את השיר באלבומם "להיטים בשצף קצב" משנת 1971.
השיר בביצוע הזמרת ישראלית-אמריקאית, סנדרה ג'ונסון בן-דור, שהייתה פעילה בארץ בשנות ה-70 וה-80, יצא לאור באלבום "לקום מחר בבוקר עם שיר חדש בלב, משירי נעמי שמר", משנת 1977.
השיר בביצוע הגבעטרון יצא לאור באלבום "מקול הלב", משנת 1982.
השיר בביצוע הזמרת גיתית שובל, יצא לאור באלבום "גיתית שובל – שרה נעמי שמר" משנת 2005.
הזמרים לירון לב ורבקה זהר ביצעו את השיר בשנת 2016, מתוך מופע מחווה לשושנה דמארי, במלאת עשור למותה.
מכשיר הנעה לצוללים , הידוע בחיל הים גם בכינוי "חזיר" "רם" או אריה, בשוק האזרחי הוא מכונה קטנוע תת-מימי, או כלי לשינוע שחיינים (SDV) בשימוש צבאי – הוא פריט ציוד צלילה המשמש צוללי סקובה להגדלת טווח ומהירות התנועה מתחת לפני המים.
הטווח מוגבל על פי כמות החמצן או גזי נשימה כגון אוויר שהצוללים יכולים לשאת, קצב צריכת האוויר, ועצמת הסוללה של המכשיר.
בנוסף, מגבלות זמן הקשורות לדקומפרסיה עשויות להגביל בפועל את טווח השימוש הבטוח.
למכשירי DPV יש שימושים בתחום הבידורי, המדעי והצבאי.
מכשירי DPV מגיעים במגוון תצורות – החל מיחידות קטנות וניידות בעלות טווח קצר ומהירות נמוכה, ועד למערכות ממוגנות או סגורות היכולות לשאת מספר צוללים למרחקים ארוכים ובמהירויות גבוהות.
השימושים המתועדים הראשונים בשימוש ב-DPV היו למטרות צבאיות במהלך מלחמת העולם השנייה, שהתבססו על טכנולוגיה ורכיבים של טורפדו.
בדרך כלל, רכב שינוע תת-מימי (DPV) כולל מעטפת עמידה ללחץ ואטומה למים, שבתוכה מותקן מנוע בנזין, או מנוע דיזל או מנוע חשמלי המופעל באמצעות סוללה, המשמשים להנעת מדחף.
עיצוב הכלי נדרש להבטיח כי המדחף לא יהווה סכנה לצולל, לציוד הצלילה או לבעלי חיים ימיים.
בנוסף, על העיצוב למנוע הפעלה בלתי רצויה של הכלי, להבטיח שלא יתרחק מהצוללן בעת הצלילה, ולשמור על ציפה נייטרלית בקירוב במהלך השימוש מתחת למים.
היתרונות העיקריים של השימוש ב-DPV הם:
הגדלת הטווח: מאפשרת לצוללן לכסות מרחקים גדולים יותר ולחקור שטח נרחב יותר מאשר בשחייה או צלילה רגילה.
חיסכון באנרגיה: מפחיתה את העייפות ומאפשרת לשהות זמן ארוך יותר מתחת למים.
הגברת המהירות: מאיצה את התנועה במים ומסייעת להתמודד עם זרמים חזקים.
רכבי הנעה תת-ימיים שימושיים להרחבת טווח הפעולה של צוללן אוטונומי, שטווחו מוגבל בדרך כלל על ידי כמות גז הנשימה (אוויר) שניתן לשאת, קצב צריכת הגז – אשר עולה עקב מאמץ ועייפות – והמגבלות הנובעות מסכנת דקומפרסיה, התלויות בפרופיל הצלילה.
שימושים נפוצים כוללים צלילת מערות וצלילה טכנית, שבהם הרכב מסייע בהעברת ציוד מגושם ובהפקת תועלת מרבית מהזמן המוגבל מתחת למים, כפי שנדרש בצלילות עמוקות עם חובת בקרת דקומפרסיה.
ביישומים צבאיים, כלי רכב אלו משמשים להעברת צוללנים קרביים וציודם למרחקים או במהירויות שלא ניתן להשיג בצלילה רגילה.
קיימים אביזרים שניתן להרכיב על הרכב לשינוע תת-ימי כדי לשפר את השימוש בו, כגון פנסים, מצפנים ומצלמות וידאו.
השימוש ברכב הנעה בצלילות עמוקות יכול להפחית את הסיכון להיפרקפניה כתוצאה ממאמץ יתר וקצב נשימה גבוה.
הפעלת רכב שינוע תת-ימי מחייבת מודעות מצבית גבוהה מזו הנדרשת בעת שחייה רגילה, שכן שינויים בסביבה ובמצב הצוללן עשויים להתרחש במהירות רבה יותר.
ההפעלה התקינה דורשת שליטה בו-זמנית בעומק, התאמת הציפה, ניטור גזי הנשימה וניווט.
שליטה מדויקת בציפה חיונית לבטיחות: לרכב השינוע התת-ימי יכולת לפצות באופן דינמי על ליקויים בשליטה בציפה באמצעות כיוון המדחפים בזמן תנועה, אולם בעת עצירה, אם לא בוצעו התאמות נדרשות לשינויי העומק במהלך השימוש, עלול הצוללן למצוא עצמו בציפה חיובית או שלילית מסוכנת.
הפעלת הרכב ללא שליטה נכונה עלולה לגרום לעלייה או ירידה מהירה בעומק, העלולה להוביל לברוטראומה או למחלת הדקומפרסיה.
תנועה מהירה במקומות צרים או בתנאי ראות מוגבלת עלולה להגביר את הסיכון להתנגשות בסביבה במהירויות שבהן פגיעה ונזק הם סבירים יותר.
בחקר חיים תת-ימיים של מיני בעלי חיים ימיים קטנים ומוסווים היטב, הנצפים בדרך כלל רק על ידי צוללנים הנעים באיטיות ומביטים בקפידה.
תנועה מהירה ורעש עלולים להפחיד דגים מסוימים ולהבריחם, כלי DPV מגושם מקשה על תמרון מדויק בטווח קרוב.
השימוש ברכב השינוע מנטרל לפחות יד אחת של הצולל האוחזת בכלי ועלול להפריע בביצוע משימות עדינות כגון צילום מקרו.
מאחר שהצוללן אינו משתמש ברגליו להנעה, הוא עלול להתקרר יותר עקב ירידה בפעילות הגופנית ועלייה בזרימת המים, אך ניתן לפצות על כך באמצעות בידוד תרמי מתאים.
כאשר הפעלת הרכב חיונית ליציאה מצלילה ארוכה, יש לקחת בחשבון אמצעי שינוע חלופי למקרה של תקלה, כדי להבטיח יציאה בטוחה לפני גמר גז הנשימה.
שליטה ברכב מהווה עומס משימות נוסף ועלולה להסיח את דעת הצוללן מנושאים אחרים.
בנוסף, הכלי עשוי להגדיל את הסיכון לעכירות (silt-out) המים אם המדחף שלו מופנה אל קרקעית הים.
טורפדו מאוישים הם סוג של רכבי שינוע תת-ימיים ששימשו כנשק ימי חשאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
המונח שימש בעיקר לתיאור כלי נשק שפותחו באיטליה, ובהמשך בבריטניה, והופעלו בים התיכון כדי לתקוף ספינות במעגני האויב.
הטורפדו המאויש הראשון היה ה"מאיאלה" (באיטלקית: Maiale, "חזיר").
בשימוש מבצעי, הוא היה נישא על ידי כלי שיט אחר (בדרך כלל צוללת רגילה) ומשוגר בקרבת המטרה.
ההנעה הייתה חשמלית, ושני אנשי צוות בחליפות צלילה ומערכות נשימה סגורות רכבו עליו.
הם ניווטו את הטורפדו במהירות נמוכה אל המטרה, ניתקו את ראש הנפץ ושימשו בו כמוקש ימי דמוי מוקש לימפט, ולאחר מכן רכבו על החזיר בחזרה.
חרטום הטורפדו היה מלא בחומר נפץ TNT, שהיה נתלה מתחת לשידרה (קיל) של הספינה המותקפת.
הרעיון יושם בהצלחה על ידי חיל הים האיטלקי (Regia Marina) בראשית מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן הועתק על ידי האימפריה הבריטית כאשר הבינו את יעילותו לאחר ששלושה צוותים איטלקיים הצליחו לחדור לנמל אלכסנדריה ולפגוע בספינות המערכה הבריטיות HMS-Queen Elizabeth ו-HMS-Valiant, ובמכלית "סגונה".
השם הרשמי האיטלקי לכלי היה "Siluro a Lenta Corsa" (SLC, "טורפדו איטי"), אך המפעילים האיטלקים כינו אותו "מאיאלה", על פי ממציאו טסאו טסאי שטען כי הכלי משמיע צליל המזכיר חזיר כאשר הוא עוגן על החוף.
הגרסאות הבריטיות כונו "מרכבות" (Chariot manned torpedo).
הקנו התת-ימי הממונע (MSC), שכונה "סליפינג ביוטי" (Sleeping Beauty), פותח על ידי יחידת הפיקוד למבצעים מיוחדים הבריטית (SOE) במהלך מלחמת העולם השנייה ככלי שיט תת-ימי לאיש צוות יחיד, לביצוע מבצעים חשאיים או תקיפה צבאית נגד כלי שיט של האויב.
גרירת צוללים, גרירה מאחור, "סקוטרים"
הסוג הנפוץ ביותר של כלי שינוע לצוללים (DPV) גוררים את הצולל האוחז בידיות המותקנות בירכתיים או בחרטום.
גרירה מאחור ("סקוטרים") היא היעילה ביותר כאשר הצולל ממוקם במקביל ומעל לשטף המדחף.
הצולל לובש רתמה הכוללת רצועת מפשעה עם טבעת D בקדמתה.
הסקוטר מצויד ברצועת גרירה הנצמדת אליו באמצעות תפס מתכתי לשחרור בקלות.
רכבי שינוע לצוללים (SDV) הם צוללות "רטובות" המיועדות להוביל צולל קרבי מיחידה של לוחמים תת-ימיים או כוחות מיוחדים של הצי, מתחת לפני המים ולמרחקים ארוכים.
רכבי SDV נושאים מפעיל, מפעיל משנה/נווט, וצוות צוללים קרביים על ציודם, אל יעדי משימה ימיים ביבשה או בים.
המפעיל ומפעיל המשנה הם לעיתים חלק מצוות הצוללים.
דוגמאות לשימוש ב"כלי רכב לשינוע צוללים" ניתן למצא ביחידת אריות הים של צי ארצות הברית ובשירות הסירות המיוחד הבריטי.
במשימות ארוכות טווח, רכבי SDV יכולים לשאת מערכת פנימית לאספקת גז נשימה, להארכת טווח פעילות ציוד הצלילה האישי של הצוללים.
כלי SDV משמשים לרוב להובלת כוחות למבצעים מיוחדים או להצמדת מוקשים ימיים לגוף של ספינות אויב.
בשימוש הראשון, ניתן להנחית צוות צוללים קרביים בחשאי בחוף עוין כדי לבצע משימות ביבשה.
לאחר סיום המשימה, הצוות עשוי לחזור אל ה-SDV לצורך חילוץ חזרה אל אוניית האם.
במשימות ממושכות ביבשה ניתן לתספק את הצוות על ידי מפגש עם כלי SDV נוספים.
בשימוש השני, ניתן להצמיד מוקשים וחומרי נפץ נוספים לספינות או לתשתיות נמל, ואז להתרחק למרחק בטוח לפני הפעלת המטען.
בנוסף להשמדת מטרות, כלי SDV עשוי להטעות את האויב לגבי מקור התקיפה.
אחד הדגמים – "רכב שינוע צוללים" מדגם Mark 9 של אריות הים של צי ארצות הברית – היה מסוגל גם לשגר טורפדו, מה שאיפשר לו לתקוף ממרחק של עד 5.5 קילומטרים.
מקורו של כלי ה-SDV בצוללות, הטורפדו המאויש האיטלקי ובקנו התת-מימי הממונע הבריטי מסוג "Sleeping Beauty", ששימשו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אלו הם כלי רכב בצורת טורפדו או דג, המיועדים לצולל אחד או יותר, שבדרך כלל יושבים עליהם או בתאים פנימיים.
הטורפדו המאויש שימש בהצלחה רבה אנשי קומנדו צוללנים במלחמת העולם השנייה, אשר הצליחו להטביע מעל 100,000 טון של ספינות בים התיכון בלבד.
כלי דומה יוצר גם עבור צוללנים מקצועיים או חובבים, אך בעיצוב אווירודינמי משופר מאחר שאין בו ראש נפץ; ה־Dolphin שיוצר באי וייט (בריטניה) בשנות ה־70 הוא דוגמה לכך.
חלק מקטנועי הצלילה של Farallon ושל Aquazepp מעוצבים בצורת טורפדו, עם ידיות סמוך לחרטום ומושב מוגבה מאחור לתמיכת אזור המפשעה של הצוללן כנגד זרם המים.
ה־Protei-5 וה־Proton הרוסיים נושאים את הצוללן כשהוא מחובר לחלק העליון של הכלי.
ה־Proteus, שיוצר בניו זילנד, נרתם לגליל האוויר של הצוללן.
"סאבסקימר" (Subskimmer) הוא כלי שיט ייעודי המיועד לכוחות מיוחדים, שמסוגל לפעול בשני מצבים שונים: כסירת מנוע (סירת גומי קשיחה RIB) מהירה על פני המים, וכרכב תת-ימי סמוי מתחת למים.
במצב עילי: הסאבסקימר מתפקד כסירת מנוע רגילה, מהירה ויעילה, המונעת לרוב על ידי מנוע בעירה פנימית עם מדחף סילון.
במצב זה, הוא יכול לשייט על פני המים במהירות גבוהה כדי להגיע לאזור היעד במהירות.
במצב תת-ימי: כאשר הכלי מתקרב ליעד, מנוע הבנזין נאטם והכלי מופעל באמצעות מדחפים חשמליים המותקנים על זרוע צולבת הניתנת להיגוי.
חלליו הפנימיים מוצפים מים והוא צולל.
מתחת למים הוא מופעל כאמור באמצעות מנועים חשמליים, המאפשרים לו לנוע באופן שקט ודיסקרטי, כדי להימנע מגילוי.
הכלי מסוגל להתנפח ולהתרוקן מאוויר בכוחות עצמו, וכך להפוך מסירת שטח מהירה וקלת משקל לכלי צלילה ממונע ולהפך.
היכולת הייחודית הזו מאפשרת לכוחות מיוחדים לבצע משימות כמו הסתננות לאזורי אויב, סיור ימי, וחילוץ, תוך כדי מעבר מהיר ויעיל בין פני המים לעומקם.
הוא מהווה פתרון ביניים בין סירת גומי מהירה לרכב תת-ימי מלא (SDV).
פיתוח הכלי החל בשנות ה-70 של המאה ה-20 בחברת Submarine Products שליד העיר הקסהאם, נורתמברלנד, אנגליה.
"סאבסקימר" הוא שם מסחרי בבעלות חברת Marine Specialised Technology.
כלי הצלילה הממונעים הגדולים, מתקרבים בהדרגה במבנם לצוללת רגילה.
צוללת רטובה היא צוללת קטנה שבה תאי הצוות מוצפים במים בלחץ הסביבה, ועל אנשי הצוות ללבוש ציוד צלילה.
צוללות רטובות משמשות במבצעים צבאיים חשאיים לשינוע והחזרת לוחמים אל נמלים ואזורים סמוכי חוף מבלי להתגלות.
אלו לוחות חסרות הנעה (בדרך כלל מלבניים) הנגררים על ידי סירת שטח, ומשמשים כמשטח צלילה.
הצולל מחזיק במזחלת, ולעיתים נעזר בכבל שחרור מהיר להפחתת מאמץ.
השליטה בעומק בעת הצלילה מתבצעת על ידי שינוי זווית ההתקפה של הלוחות.
לעיתים הם מכונים "לוחות מנטה" (Manta Boards), על שם בעל החיים הימי מנטה ריי.
מזחלות גרירה יעילות במיוחד לסקרים וחיפושים בתנאי ראות טובה ובמים שבהם אין מכשולים גדולים.
מסלול ההתקדמות נקבע ברובו על ידי כלי השיט הגורר, לצולל יש שליטה מוגבלת בתנועות אנכיות ואופקיות.
כלי DPV המצויים בשירות כוללים:
DPV חד-מושבי המתחבר אל הצולל.
ה-Sirena הוא טורפדו מאויש סובייטי באורך כ־8 מטרים ובקוטר 53 ס"מ, המיועד לשיגור מתוך צינור טורפדו.
הכלי יכול לשאת שני צוללים, לטווח מרבי של 11 מייל ימי במהירות 2–4 קשר, ולעומק מרבי של 40 מטרים.
כלי DPV סובייטי במשקל 1.6 טון, מיועד לשני אנשי צוות הרוכבים עליו, בעל מבנה גלילי מאורך.
הכלי יכול לשהות על קרקעית הים עד 10 ימים לפני הפעלה מחדש, מה שמקנה גמישות מבצעית רבה.
אורכו 5 מטרים, רוחבו ושוקעו 1.4 מטרים, ועומק הצלילה המרבי – 40 מטרים.
הטווח המרבי הוא 35 מייל ימי עם סיבולת של 6 שעות, והמהירות המרבית – 6 קשר.
גרסה סובייטית במשקל 5.3 טון, המסוגלת לשאת 6 אנשי צוות.
אף על פי שמדובר בכלי "רטוב", המבנה כולל מערכת לשמירת לחץ קבוע בתא, ללא תלות בעומק הצלילה.
אורכו 9.5 מטרים, רוחבו 2 מטרים, שוקעו 2.2 מטרים, עומק הצלילה המרבי 40 מטרים.
טווח מרבי – 60 מייל ימי, סיבולת – 12 שעות, מהירות מרבית – 6 קשר.
חברת Defence Consulting Europe Aktiebolag (DCE AB) השוודית פיתחה סדרת כלי SDV בעיצוב מודולרי, המבוססים על שלדה ועקרונות תכנון אחידים.
כלי SDV מאויש (2015) המגיע למהירות של מעל 30 קשר על פני המים, וניתן להניחו על קרקעית הים.
SEAL SDV – כלי לשינוע לוחמים למשימות כוחות מיוחדים (SOP).
SEAL AUV – כלי תת-ימי אוטונומי למשימות נטרול מוקשים (MCM).
SEAL RWSV – כלי תומך לחימה עם עמדה נשלטת מרחוק.
גרסה מוקטנת של ה-SEAL Carrier, עם מהירות של מעל 30 קשר על פני המים ויכולת הנחה על קרקעית הים.
גרסה חשמלית של ה-SEAL Carrier, המסוגלת לצלול לעומק של 40 מטרים, לשאת 6 צוללים ו-600 ליטרים של מטען מאוזן, עם טווח של 30 מייל ימי במהירות 5 קשר.
ניתן לשנעו בתוך צינור טורפדו או על גבי הסיפון של צוללת.
כלי SDV המיועד לאחסון בצינור טורפדו בקוטר 21 אינץ'.
קיים בשתי גרסאות: חד-מושבית באורך 2.5 מטרים, ודו-מושבית באורך 3.4 מטרים.
לאחר רכישת יצרנית הכלים התת-ימיים האמריקאית Seahorse Marine, חברת Emirate Marine Technologies מאיחוד האמירויות הערביות פיתחה ארבע סדרות של רכבי דחיפה ונסיעה תת-ימיים (DPV/SDV), כולם עשויים מחומרים מרוכבים מפיברגלס וקרבון:
כלי במשקל שלושה טון, לשני מפעילים, המונע באמצעות סוללות כסף-אבץ חיצוניות המפעילות מנוע בעוצמה של 8 קילוואט.
מערכות החישה והשליטה כוללות סונאר, מד עומק, GPS, מצפן אלקטרוני, מערכת מיפוי אלקטרונית ומחשב משולב.
טווח ההפלגה הוא 60 מייל ימי (110 ק"מ) במהירות 6 קשר (מהירות מרבית 7 קשר), ועומק הפעולה המרבי הוא 50 מטר.
כלי במשקל שמונה טון, לשני מפעילים, המונע באמצעות סוללות ניקל-קדמיום חיצוניות המפעילות מנוע בעוצמה של 8 קילוואט.
יתר המפרט זהה ל-Class 4, אך המטען המרבי מוגדל ל-450 ק"ג.
כלי המיועד לשאת 4 או 8 צוללים (2 אנשי צוות).
מותקנים בו שני מנועים בעוצמה של 8 קילוואט להפלגה תת-ימית ומנוע דיזל להפלגה על-פני המים.
המערכת כוללת בקרה ממוחשבת, טייס אוטומטי להפחתת עומס על המפעיל ותורן טלסקופי עם מצלמת וידאו או מצלמה תרמית.
הטווח התת-ימי יהיה 100 מייל ימי (185 ק"מ) במהירות 4 קשר עד לעומק של 50 מטר, ובשיט על-פני המים – מהירות מרבית של 20 קשר.
יש בכלי מערכות נשימה מובנות לצוללים לשימור מערכות הנשימה האישיות.
כלי באורך 11 מטר, לשישה צוללים (2 אנשי צוות), המונע באמצעות שני מנועים בעוצמה של 8 קילוואט, עם סוללת ליתיום-יון.
טווח ההפלגה המרבי – 50 מייל ימי (93 ק"מ) במהירות 5 קשר, עם מהירות מרבית של 6 קשר.
DPV/SDV דו־מושבי במשקל 1.63 טונות, שפותח על ידי Columbia Research Corporation (הקולומביה גרופ), עשוי פיברגלס.
טווח מקסימלי 27.5 מייל ימי במהירות 5 קשר, ומהירות שיא של 8 קשר מושגת באמצעות מנוע DC חסר מברשות וסוללות כסף–אבץ.
עומק פעולה מקסימלי 70 מטר, אך מצב עבודה רגיל הוא כ־45 מטר.
כלי SDV במשקל 2.75 טון (2015), לשישה עד שמונה אנשי צוות, שנבנה בידי Columbia Research Corporation, עשוי פיברגלס.
טווח מקסימלי 56.5 מייל ימי (104.5 ק"מ) במהירות 5 קשר, ומהירות שיא 8 קשר באמצעות מנוע DC חסר מברשות וסוללות כסף–אבץ.
עומק מקסימלי 91 מטר, פעילה עד כ־45 מטר.
מאובזר בתצוגות LCD צבעוניות ומפות דיגיטליות צבעוניות.
מערכת הניווט כוללת GPS, Doppler velocity log וסונאר רב־קרני לזיהוי מכשולים.
מערך התקשורת כולל טלפון תת-ימי ורדיו VHF.
פותח על ידי Anteon Corp — חברה בבעלות General Dynamics מאז 2006 — ומשקלו 107 ק"ג.
מתאים לאדם או שניים, מונע בסוללות עופרת־חומצה.
גוף הכלי עשוי פלסטיק דחוס במיוחד עם חתימת מגנטית נמוכה.
משטחי הפלגה מתקפלים ומנועים מסתובבים מאפשרים שיגור דרך פתח חירום בגודל 76 ס"מ.
כולל מערכת בקרת מהירות אלקטרונית עם מצב גיבוי ידני, ופיצוי נפילה אלקטרונית.
פרטי מהירות, עומק, סוללה וחשמל מוצגים בתצוגת LCD, עם אותות חזותיים למצב סוללה נמוך או קצב עלייה/ירידה מסוכן.
טווח הפעולה הוא 5 מייל ימי (9.25 ק"מ) במהירות 2–3 קשר, ובמקסימום עומק של 30 מטר.
דגם Mark 8 SDV, עם מהירות מקסימלית של וטווח מקסימלי של 36 מייל ימי (66 ק"מ) בעומק של 6 מטרים.
נמצא בשירות צי ארצות הברית.
המחליף המתוכנן לכלי ה-SEAL Delivery Vehicle; בעל סיבולת של 12 שעות ויכולת נשיאת מטען גדולה יותר ובטווח ארוך יותר מהדגם הקודם.
כל כלי השינוע לצוללים (SDV) של יוגוסלביה לשעבר פותחו על ידי Brodosplit – Brodogradilište Specijalnih Objekata d.o.o., והועברו למדינות היורשות של יוגוסלביה לשעבר.
כלי SDV במשקל 150 ק"ג, לאדם אחד, בצורת טורפדו.
המפעיל יושב רכוב על גוף סגסוגת האלומיניום מאחורי הראשון מבין שני מכלי הציפה, ויכול לשאת עד 40 ק"ג של מוקשי "לימפט" במשקל 7 או 15 ק"ג כל אחד.
ממדי הכלי: אורך 3.72 מטר, קוטר 0.52 מטר, וניתן לאחסנו בתוך משגר טורפדו של צוללת.
סוללות כסף–אבץ ומנוע בהספק 1 קילוואט מספקים טווח של 8 מייל ימי (14.8 ק"מ) במהירות שיוט של 2.5 קשר (4.63 קמ"ש).
מהירות מרבית – 3 קשר, עומק פעולה מרבי – 60 מטר.
כלי SDV דו־מושבי במשקל 1.41 טון, שבו הצוות רוכב על גוף גלילי צר.
מנוע חשמלי DC בהספק 4.5 קילוואט, המוזן מסוללות עופרת–חומצה או כסף–אבץ, מספק טווח מרבי של 23 או 46 מייל ימי, בהתאם לסוג הסוללות.
ציוד הניווט כולל מצפן גירו מסוג תעופתי, מצפן מגנטי, מד עומק עם סקאלה של 0–100 מטר, מד עומק אקוסטי (echo-sounder), סונאר, שני פנסים חזקים, ועוד – כל הציוד בתוך מכל אטום למים.
ה-R-2 מסוגל לפעול עד לעומק של 60 מטר, עם עומק מקסימלי של 100 מטר, ויכולת נשיאת מטען מוקשי "לימפט" עד 250 ק"ג.
שימוש בכלי שינוע תת-ימיים בחיל הים הישראלי
מתחילת שנות ה-50 השתמש חיל הים הישראלי בכלי שינוע תת-ימיים.
עוד בטרם הקמת המדינה על ידי היחידה הימית של הפלמ"ח, הפלי"ם, בפיקוד יוחאי בן נון ולאחר הקמת חיל הים הישראלי ושייטת 13. באותן שנים נעשה שימוש ב"חזירים" מתוצרת איטליה.
בשנת 1979 נכנס לשימוש דגם מתקדם של "חזיר" שנקרא "רם", ששימש להובלת לוחמים.
שימוש מבצעי ראשון בדגם זה נעשה לשם טיבוע אוניית המחבלים בשם "טארק" במעגן צור, ב-26 באפריל 1979.
בהמשך חיל הים הישראלי השתמש בכלים תת-ימיים מתקדמים לשינוע צוללים במבצעים סמויים, בכלי השיט שנקרא Sea Chariot, שפותח על ידי החברה הישראלית חברת T.E.I Ltd.
כלי השיט מיועד לצוללן יחיד, בו הצוללן שוכב על בטנו מאחורי מגן מים קטן.
באופן חריג, לכלי יש אספקת אוויר פנימית (תכונה המצויה בדרך כלל בכלי שיט גדולים יותר).
הכלי בעל שלושה מנועי דחף חשמליים, כאשר שניים מהם ממוקמים בסנפירי הכנף הקדמיים.
תצורה זו מעניקה לכלי יכולת תמרון גבוהה.
בנוסף לכך, צוללת הדולפין שנמסרה ב-12 בדצמבר 2024 לחיל הים הישראלי מדגם (INS Drakon) מצוידת בצינורות שיכולים לשמש גם להטענה של כלי שינוע צוללים מסוג DPV קטנים.
לוח אירועים בתולדות שייטת 13 בהם נעשה שימוש בכלי שינוע תת-ימיים
+ תאריך מקום הכח המבצע תיאור המבצע מלחמת העצמאות9 אפריל 1948 בנמל בארי איטליה חבלנים ימיים יוסף דרור ובני קרביץ מבצע 'שלל 2'.
חילוץ הצוללים מהנמל הפך לפעולה רועשת והסתיים בהצלחה.16 במרץ 1962מזרח הכנרתיחידת הצולליםפשיטה בצלילה על מוצבי כורסי התבטלה תוך כדי ביצוע עקב אובדן ההפתעה.17 באוגוסט 1966מזרח הכנרתיחידת הצוללים בפיקוד ראובן פנחסבמסגרת חילוץ ספינת המשמר בכנרת ניסיון חילוץ המיג הסורי שנכשל.
הפעילות התגלתה על ידי הסורים שכיסו את האזור באש.
6–7 בפברואר 1967נמל בירות יחידת ה'חזירים' מובלים בטרפדות סיור צלילה בנמל ביירות בפיקוד יצחק שמיר.מלחמת ששת הימים 5 ביוני 1967 לילה מפרץ אילת 3 טרפדות, סירות נפיץ, 5 סירות מהירות, גוררת צאלה מארב לכוח מצרי שכלל שתי משחתות ו-5 טרפדות העולה להפגיז את אילת.
המצרים סבו על עקביהם ולא נוצר מגע.
5/6 ביוני בלילה פעולת אלכסנדריה 8 צוללים עם אח"י תנין תקיפת כלי שיט בנמל, בעת החזרה לא אותרה הצוללת ו-6 צוללים נפלו בשבי.5/6 ביוני בלילה נמל פורט סעיד 4 צוללים בשני חזיריםחדירה להדבקת מוקשי עלוקה.
בנמל לא נמצאו מטרות.5/6 ביוני בלילה החוף הסורי מול טרטוס 4 צוללים עם שני חזירים על סד"ג מגויס "שקמונה" ניסיון פשיטה תת-מימית להדבקת מוקשים לכלי שיט של הצי הסורי.
מפקד הפעולה יוחאי בן-נון החליט לדחותה, ואחר כך בוטלה.5/6 ביוני בלילההחוף הסורי במעגן בניאס שלושה זוגות צוללים בשלוש סירות גומי מאח"י נגה (ק-22) ניסיון פשיטה תת-מימית להדבקת מוקשים לכלי שיט של הצי הסורי.
בסריקת החוף לא נמצא המעגן – הפעולה נדחתה ואחר כך בוטלה5/6 ביוני בלילה מינת אל-ביידה 3 סירות גומי 3 זוגות צוללים על סד"ג מגויס "גלים" ניסיון פשיטה תת-מימית להדבקת מוקשים בבסיס הצי הסורי – התנועה ליעד התארכה.
במעגן הייתה פעילות סורית, מפקד הסירות שקל שלא נותרו מספיק שעות חושך לביצוע הצלילה והחליט לחזור.
הלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר ים סוף מעגן ע'רדקה צוללים בסירות גומי בפיקוד אלי מרקמבצע מגבית 11 על מעגן ע'רדקה.
סטי"ל קומאר אחד הושמד בהתפוצצות מוקש.
הלילה שבין 16 ל-17 באוקטובר 1973 נמל פורט סעיד 4 צוללים עם שני חזירים מבצע ליידי – הטבעת סטי"ל, נחתת, טרפדת וספינת משמר.
רכב קרבי משוריין (בראשי התיבות: רֶקֶ"ם) הוא רכב בעל מיגון ושריון לכלי רכב שמשמש ללחימה או לתמיכת לחימה.
רק"מים נמצאות בשימוש כל חילות היבשה ומשמשים אותם כאמצעי לחימה, אמצעי מיגון וסיוע בלחימה וככלי לשינוע.
רכב משוריין הוא בדרך כלל רכב כבד בעל מעטה שריון ואמצעי מיגון המסוגל לספוג פגיעה מכלי נשק שונים, על פי סוג השריון, תוך שמירה על מערכותיו החיוניות ושלום הנוסעים בו.
כלי רכב שלא יוצרו עם שריון ומיגון כזה הוסף להם מאוחר יותר (כגון אוטובוס, מכונית־שרד או רכב שטח) נקראים בעברית "רכב ממוגן".
סוגים נפוצים של רכב משוריין הם הטנק, התותח המתנייע, נושא הגייסות המשוריין, רכב ההנדסה הקרבית ומשחית טנקים.
סוגים אלה מהווים בסיס למרבית כלי הרכב בעלי השימושים המשניים, כגון נגמ"ש לחימה, תותח נ"מ מתנייע, טנק חילוץ, נגמ"ש חימוש, נגמ"ש לוגיסטיקה, רכבי אספקה (דוגמת האלפ"א בצה"ל) וזחל"ם.
לרוב רכב קרבי משוריין נושא עליו גם כלי נשק בנוסף למיגון, בדרך כלל מקלעים, כדי לאפשר ללוחמים שבכלי להגיב לאש אויב ולהגן על עצמם.
חיל הרגלים ופלסי חיל ההנדסה הם היחידים שגם פורקים מהכלים לטובת לחימה רגלית בשטח פתוח וחשוף ובשטח אורבני ובנוי.
בכלי רק"ם מסוימים (כגון טנקים ותומ"תים) הנשק נועד בעיקר למטרות התקפיות וכולל חימוש כבד יותר בנוסף למקלעים.
יש כלי רק"ם, כגון טנקי גישור, שאינם חמושים.
כלי נשק נפוצים על רק"ם:
מקלעים – לרוב בקליבר 7.62 מ"מ, מיועדים בעיקר להגנה עצמית ולעיתים לאש רתק התקפית.
מקלע מקביל / מקלע בשלט רחוק – לרוב מקלע כבד בקליבר 0.5 אינץ' הנשלט מתוך הכלי, ומטרתו התקפת מטרות אויב, סיוע באש כבדה ומדויקת לחי"ר ואש רתק כבדה.
מרגמה – מיועדת לסיוע קרבי וירי מגוון פצצות כגון רסס, מיסוך עשן ותאורה.
מרגמת סיוע היא לרוב בקוטר 60 מ"מ, אך ישנם כלי רק"ם בהם המרגמה היא החימוש העיקרי, ואז קוטרה הוא 120 מ"מ ומעלה.
משגר טילי נ"ט – נגד טנקים וכלי רק"ם אחרים.
תותח אוטומטי בקליבר 20–40 מ"מ – החימוש העיקרי של נגמ"ש לחימה, מטרתו התקפית והוא יעיל נגד מגוון מטרות בהם חי"ר, מבנים וכלי רק"ם אחרים.
תותח טנק – החימוש העיקרי של הטנק, תותח מדויק וכבד בקליבר 75–125 מ"מ שייעודו העיקרי הוא השמדת כל מטרה יבשתית בשדה הקרב, ובפרט טנקים אחרים.
תותח הוביצר – החימוש העיקרי של התותח המתנייע (תומ"ת), משמש לירי ארטילרי.
תכנון וייצור של רכב משוריין
חלק מסוגי הרכב המשוריין מתוכננים באופן ייעודי לביצוע תפקיד מסוים, כגון טנקים, אך חלק גדול מנצלים תכנונים קיימים תוך ביצוע התאמות נדרשות.
יש דוגמאות למשפחות של כלי רכב משוריינים, כל אחד עם תפקיד שונה, הבנויים על גבי תובה אחת וגרסאותיהם נבדלות זו מזו רק בסוג הצריח, החימוש והאמצעים שמותקנים על הכלי.
ברוב מהמקרים מדובר בהסבות בדיעבד של טנקים ונגמ"שים תוך ניצול התובה הקיימת, אך בצבאות של מדינות עשירות ומתקדמות נפוץ יותר גם תכנון מראש של משפחת רק"ם המבוססות על אותה תובה ואותם מכלולים.
דוגמה למשפחה של כלי רק"ם היא הכלים המבוססים על טנק השרמן: טנק, תותח מתנייע, משגר רקטות, אמבולנס וטנק חילוץ, כאשר חלק מהכלים הם הסבות בדיעבד שלא היו חלק מהתכנון המקורי של הכלי.