tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך יצר שול גם נעליים וסנדלים, שזכו לפופולריות בשנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר פורסמו על ידי דוגמניות כטוויגי וג'ין שרימפטון.
לאחר מותו של שול ב-1968 נמכרה החברה לחברת מרק, שמכרה בהמשך את המותג לחברות הפצה אחרות.
שולמית (שולה) ליגוּם (7 בספטמבר 1932 – 7 בינואר 2007) הייתה קצינה בצה"ל ופעילה חברתית.
ליגום הקימה את משרד קצינת פניות הציבור בלשכת ראש אגף כוח האדם, והייתה האישה הראשונה שהוענקה לה דרגת תת-אלוף (כדרגה אישית) שלא בתפקיד קצינת ח"ן ראשית.
שולה גרוּנְדְמן נולדה בשנת 1932 בשידלוביץ שבפולין, ועלתה לארץ ישראל בינקותה.
ב-1950 התגייסה לצה"ל ושירתה בעיקר בתפקידי חינוך.
ב-1959 נישאה לרופא ד"ר סיריל ליגום, עולה מדרום אפריקה.
בשנים 1966–1970 שהתה בארצות הברית למטרת השתלמות של בעלה.
בשנות ה-70 הייתה ליגום קצינת ניהול במפקדת קצין חינוך ראשי, ובהמשך סגנית מפקד גלי צה"ל.
ב-1977 הקימה ליגום את משרד קצינת פניות הציבור בלשכת ראש אגף כוח האדם.
היא עמדה בראשו במשך קרוב ל-20 שנה.
באוקטובר 1981 הועלתה לדרגת אלוף-משנה, ובמרץ 1994 לדרגת תת-אלוף.
אחרי פרישתה מצה"ל פעלה בוועדת חיילים במצוקה, ולמען מוסדות תרבות שונים, בהם המועצה לישראל יפה, האופרה הישראלית ומוזיאון תל אביב לאמנות.
היא כיהנה בהתנדבות כראש מדור המוזיקה של משרד המדע, התרבות והספורט.
ימים ספורים לפני פטירתה, ב-7 בינואר 2007, הוענק לה תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
הותירה ארבעה בנים וכן נכדים.
שוכת א-סופי הייתה עיירה פלסטינית בדרום רצועת עזה, דרומית לעיר רפיח ובצמוד לנמל התעופה הבינלאומי יאסר ערפאת הבלתי פעיל.
העיירה הייתה אחד היישובים העניים ביותר ברצועת עזה, והיו בה תשתיות לא מפותחות.
הריסות הכפר נחשבות לחלק מנפת רפיח.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS) בשנת 1997, אוכלוסיית שוקת א-סופי מנתה 5,663 מתוכם 90% פליטים פלסטינים.
על פי ה-PCBS, בשנת 2006 התגוררו בשוכת א-סופי 8,094 תושבים.
שוקת א-סופי נוהלה על ידי מועצה מקומית של 11 חברים, וראש העיר האחרון שלה, שכיהן בין 2005 ל-2025, היה מוסא אבו ג'ליידן.
שולה קשת (לבית פישר) (נולדה ב-26 בינואר 1940) היא חוקרת ספרות עברית, פרופסור בגמלאות לספרות ותרבות ישראל במכללת סמינר הקיבוצים, שספרות המחקר שכתבה עוסקת בספרות העברית מראשית ימיה.
לאחר מלחמת העצמאות, כשעברה משפחתה לבני ברק, השלימה את לימודיה בתיכון אהל שם ברמת גן.
בגיל צעיר הצטרפה לתנועת הנוער העובד והלומד, התגייסה לנח"ל ושירתה במסגרת של"ת כמדריכה בתנועתה, סניף בת גלים.
לאחר השירות הצבאי הצטרפה עם חבריה לקיבוץ בית גוברין, ולאחר נישואיה השתקעה בקיבוץ גבעת ברנר (1960).
קשת סיימה תואר ראשון בספרות עברית ומקרא באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בחוג לספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין מוריה היו נחמה ליבוביץ, ישראל לוין ושמעון זנדבנק.
היא שילבה עיון ומחקר עם עבודתה בבית הספר בגבעת ברנר, ומשום כך התאחרו לימודיה לתואר שלישי, שלא היו מקובלים אז בתנועה הקיבוצית.
נושא עבודת הדוקטור שלה היה "ראשית הרומן הקיבוצי: ספרות אידאולוגית בין קוראים, יוצר ויצירה" (1992).
היא זכתה בפרס דב סדן למחקרים בספרות עברית.
ספרה הראשון, המחתרת הנפשית : על ראשית הרומן הקיבוצי, שהתבסס על עבודת הדוקטור, יצא לאור ב-1995. בתחילת שנות התשעים החלה ללמד בסמינר הקיבוצים כמרצה בכירה בספרות ובתרבות ישראל.
בכתיבתה מתייחסת קשת לאופן בו מיתוסים שונים נבנים בכתיבה העברית על ציר זמן השואב מהעבר, לרבות זה המקראי, ומתכתב עמו.
ספרה "נקודת הבראשית: גלגולו של מיתוס ביתניה בספרות העברית" עוסק בראשית הרומן הקיבוצי מתוך התייחסות לקורותיה של ביתניה כפי שהוא מתגלם בכינון הסיפור על ראשוני חלוצי השומר הצעיר, שישבו בביתניה־עילית, ובדיאלוג שניהלו מגוון יוצרים, בהם נתן אגמון ויהושוע סובול, עם הסיפור ההיסטורי של קורותיהם.
הספר "אמרי-נא אחותי את - גלגולו של סיפור חוזר בתרבות ישראל" מציע קריאה השבה ומוצאת תבניות סיפוריות דומות על ציר זמן שתחילתו בספרות המקראית וסופו בספרות עברית בת ימינו.
הספר "אבשלומי - קריאות אינטרטקסטואליות בספרות העברית המודרנית" מציג את האופן שבו הספרות העברית המודרנית מנהלת דיאלוג עם המקרא בשיח אובדן וקורבן, מתוך התייחסות לנהי על מותו של אבשלום המקראי.
נקודת הבראשית: גלגולו של מיתוס ביתניה בספרות העברית (הקיבוץ המאוחד ומכון פורטר, 1995)
אמרי-נא אחותי את - גלגולו של סיפור חוזר בתרבות ישראל (הקיבוץ המאוחד, 2003)
פרקים בספרות פנים אל פנים
אבשלומי - קריאות אינטרטקסטואליות בספרות העברית המודרנית (הקיבוץ המאוחד, 2018)
המחתרת הנפשית - על ראשית הרומן הקיבוצי
שולה ברנע (נולדה ב-1949) היא אשת חינוך, משוררת וסופרת ישראלית.
שולה ברנע נולדה בחולון ולמדה במגמה ספרותית אצל המשורר דוד לוויתן.
היא בעלת תואר ראשון מהאוניברסיטה העברית בלשון עברית ומקרא ועסקה בהנחיית הורים, זוגות ובני הגיל שלישי.
כמו כן, הנחתה קבוצות ביבליותרפיה וגישור.
בנוסף שימשה מורה ויועצת חינוכית לילדים ולמבוגרים והייתה אחראית להקמת בתי ספר להורות ולמשפחה במחוז תל אביב במסגרת החינוך הבלתי פורמלי שבמשרד החינוך.
עסקה בריכוז הוראת הלשון במכללה למבוגרים בחולון.
ברנע חברה באקו"ם, באגודת הסופרים העברים ובדגש – אגודת אנשי הספרות והשירה בישראל.
שירים וסיפורים קצרים שכתבה מפורסמים בכתבי עת שונים וברשת האינטרנט.
אם לשלוש בנות וסבתא לשמונה נכדים.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, ערכה אסופת שירים על אירועי ה-7 באוקטובר שתורגמה ל-9 שפות, כולל לערבית.
קורים, פיוטית הוצאה לאור, 2011
קרוב אל האמת, פרדס הוצאה לאור, 2014
נרקיסים בקיץ: אוסף סיפורים, סטימצקי, 2017
ניתור פנימה, שירים, פרדס הוצאה לאור, 2018
כאב עולה צומח, שירים, הוצאת צבעונים, 2020
סערות בחיי אישה, רומן, הוצאת אופיר ביכורים, 2021
עוקץ מתקתק, סיפורים, הוצאת אופיר ביכורים, 2021
כפתורים מחפשים לולאות, שירים, הוצאת עיתון 77, 2023
מה עוד לא קרה, הוצאת זמורה ביתן, 2024
וחצי תאוותה, הוצאת פרדס, 2024
מאחד עד עשרה, 2014 הוצאה עצמית
זכויות יוצרות, 2015 הוצאת פיוטית
החיים הם סיפור, 2017 הוצאת כתב
יותר מסתם אגדות: אוסף של סיפורים קצרים, 2017 הוצאת יהלומים
אנתולוגיה בכתב העת מאזנים, של אגודת הסופרים העבריים, בית הסופר, מאי 2018
שירה עברית, 2018 הוצאת מיתד
סיפורים מן המטבח, 2018 כתב הוצאה לאור
הוליווד כבר גרה כאן: אנתולוגיה לשירה ישראלית, 2015 הוצאת קונטנטו
בהלכה, שוכר הוא אחד מארבעה שומרים, והוא מוזכר בתורה במספר מילים בודדות בלבד:
משמעות הפסוק הוא, ששוכר חיובו פחות משואל, היות שהוא משלם שכר על השימוש שלו בחפץ, בשונה משואל שאינו משלם.
לא כתוב בתורה מהו דינו של השוכר, ונחלקו בכך התנאים: רבי מאיר סובר שדינו כשומר חינם, מאחר שהשוכר אינו מקבל שכר על השמירה הרי הוא ככל שומר חינם, שאינו מקבל שכר.
אך רבי יהודה סובר שדינו כשומר שכר, היות שבשוכר יש לשומר רווח מההפקדה, אינו כשומר חינם שאין לשומר רווח כלל.
בגמרא מופיעה גרסת רבה בר אבוה שגורסת במחלוקת רבי יהודה ורבי מאיר הפוך, שרבי מאיר אומר ששוכר כשומר שכר ורבי יהודה אומר שוכר כשומר חנם.
למחלוקת גרסאות זו ישנה נפקא מינה, לאור הכלל שבכל מחלוקת רבי מאיר ורבי יהודה הלכה כרבי יהודה.
מה שאומר שלפי הגרסה הראשונה עלינו לנקוט ששוכר כשומר שכר, ואילו לפי גרסה זו עלינו לנקוט להלכה ששוכר כשומר חינם.
להלכה פסק השולחן ערוך כגרסה הראשונה, שדינו של שוכר כשומר שכר, אבל בשונה משומר שכר שאם משתמש בחפץ נעשה שולח יד, השוכר אינו נעשה שולח יד בעת השימוש בחפץ, היות שמותר לו השימוש בו.
מתי חל חיוב השמירה בשוכר
ישנה מחלוקת לגבי ארבעת השומרים, האם הם מתחייבים בשמירה רק משעה שעשו קניין, או שמתחייבים בשמירה כבר משלב שהסתלק הבעלים משמירה על החפץ.
בספר "נתיבות המשפט" נכתב כי גם לדעת הסוברים שכל שומר אינו מתחייב אלא בקניין, אם התחיל השוכר להשתמש בחפץ ואפילו לא עשה קניין מתחייב בשמירה ככל דיני שוכר היות שמשעה שנשתמש אין יכול המשכיר לחזור בו, הנאה זו שווה כסף והשוכר קונה בה את החפץ.
בהקשר לדיני שוכר, נשאלת השאלה מי זכאי לרווחי המושכר במקרה שאדם השכיר נכס שאינו שלו, אם בגזל ואם כשכירות משנה, בייחוד במקרה שבעל הנכס כבר קיבל דמי שכירות, והמשכיר רק מרוויח מעבר לרווח הראשוני.
הפוסקים נחלקו בשאלה זו, הנגזרת מהדין הכללי של 'העושה סחורה בפרתו של חברו'.
שולה (שולמית) אינגרמן (5 במאי 1917 – 28 באוגוסט 2016) הייתה מומחית בפענוח כתבי-סתר ביחידת המודיעין ש"י (לימים 8200) וכלת פרס ביטחון ישראל.
הוריה הם הרב מרדכי הלפרין וחוה-חיינה לבית שיינזון.
לזוג נולדו שש בנות ובן אחד.
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1922, בכ"ב חשוון תרפ"ג.
לאחר זמן קצר השתקעה בהרצליה.
שולמית סיימה את המחזור הראשון של בית הספר היסודי ויצמן ואת לימודי התיכון בגימנסיה "הרצליה".
היא התגייסה לארגון ההגנה ושירתה כאלחוטנית ביחידת הקשר "הגדעונים".
שם נתגלה כשרונה בפענוח מסרים מוצפנים, כאשר תוך כדי רישום האותות המוצפנים הייתה רושמת בצדם כבר את פענוחם.
אחרי מלחמת השחרור החלה לעבוד כאזרחית עובדת צה"ל בפענוח כתבי-סתר.
במשך שנים עמדה בראש מדור שבירת צפנים.
בשנת 1961 קיבלה את פרס ביטחון ישראל ביחד עם צוות המונה שמונה חברים, בו הייתה האישה היחידה.
אינגרמן נפטרה ב-28 באוגוסט 2016, בגיל 99, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
בעלה היה יעקב אינגרמן, אותו הכירה ביחידה בה עבדה, ויחד עמו זכתה בשנת 1961 בפרס ביטחון ישראל.
בתה היא ענת מטר, ונכדה הוא חגי מטר.
שולה היא "קומונה" (תחום אדמיניסטרטיבי) במערב צרפת, בחבל פיי דה לה לואר במחוז מן ולואר.
זוהי הקומונה השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז - אחרי אנז'ה - עם למעלה מ־54,000 תושבים.
שולה ממוקמת על הגדה הימנית של נהר מוין, אותו חוצה גשר מהמאה ה-15. היא ממוקמת כ-50 ק"מ דרומית מזרחית לעיר נאנט.
שולה היא המרכז של מספר ערים המונות יחד כ-107,000 תושבים.
זהו מקום מושבו של רובע שולה ושל הקנטונים שולה-1 ו- שולה-2.
תגליות רבות מאפשרות להוכיח את קיומה של נוכחות פרהיסטורית בשטח הקומונה.
באזור נמצאו כמה מלטשים ושלושים ושלושה גרזני אבן מלוטשים.
מהתקופה הנאוליתית נותרו בשולה רק שלושה מנהירים.
שמה של משפחת "דה שולה" מופיע לראשונה במאה ה-11 בפמלייתו של הלורד פייר הראשון משמילה, שמת ב-1048. האזכור הראשון של טירה בשולה הוא משנת 1069.
העיירה שגשגה עקב התיישבות של מספר אורגים במאה ה-18, שהובאו לשם על ידי אדוארד שארל ויקטורינאנין קולבר, רוזן מאולבריה, אחיו של ז'אן-בטיסט קולבר.
לאחר מכן היא הפכה לאחוזתו של גבריאל פרנסואה דה רוז' והמרקיזה של שולה, שפיתחה את העיירה וכלכלתה.
הקניון המסחרי המרכזי, שנפתח ב-2009, נקרא על שמו: "ארקייד רוז'ה".
במהלך השנים הראשונות של מלחמות המהפכה הצרפתית, בסוף המאה ה-18, הייתה העיר בלב המאבק האנטי-מהפכני בוואנדה, שהגיע לשיאו באוקטובר 1793 עם קרב שולה בו ניצחו הרפובליקנים.
לאחר מכן עברה תקופה של ממשל אכזרי.
שולה חוותה הרס רב במהלך המלחמות הללו.
רוב העיר נחרב והיא איבדה 5,000 תושבים, הרוגים או נעדרים, מתוך אוכלוסייה של כ- 8,400 נפש לפני תחילת המלחמות.
אנדרטה מ-1993 בשולי הכביש הבין-מחוזי, סמוך לשדה התעופה, מנציחה את התקופה הזו.
האנדרטה ממוקמת בין שישה צלבים, שהוקמו לפני לכן לרגל היובל בשנת 1850.
אחד מסימני ההיכר של שולה היא המטפחת האדומה המפורסמת שלה, שזיכתה אותה בתואר "בירת המטפחת".
ההיסטוריה של המטפחת הזו קשורה למלחמות וואנדה:
ב-17 באוקטובר 1793, יום הקרב הגדול של שולה, אנרי דה לה רושאקליין ענד על כובעו, על חזהו ועל הצד, שלוש מטפחות לבנות של שולה, על מנת שאנשיו יוכלו לזהות אותו.
לאחר שהשתמש באחת הממחטות כדי לחבוש פצע ירייה, היא האדימה מדמו.
מאז, המטפחת המסורתית של שולה, שנוצרה על ידי תעשיין מקומי, היא אדומה עם פסים לבנים.
ב-10 בינואר 1885 תיאטרון זמני בשולה קרס על קהל של 1,000 איש, וכתוצאה מכך נהרגו 150 איש.
גן ציבורי מוקם באתר של הטירה הישנה; מבני הציבור והכנסיות, למשל כנסיית הלב הקדוש (église du Sacré-Cœur, 1939), הם מודרניים יותר.
כנסיית הלב הקדוש היא בסגנון רומנסקי ביזנטי והייתה פרי עבודתו של האדריכל המקומי מוריס לורנטין.
כנסיית גבירתנו (église Notre-Dame) רשומה כ"מונומנט היסטורי".
ביולי 1813, הדוכס מאנגולם הניח את האבן הראשונה של כנסיית גבירתנו הנוכחית.
משנת 1881 עד 1900 הושלמו הספינה ומגדלי הפעמונים, שצריחיהן מתנשאים לגובה של 65 מטרים מעל כיכר טרבות.
כנסיית פטרוס הקדוש (סן-פייר), ברחוב פטרוס הקדוש, קיימת מהמאות ה-6 וה-7 במה שהיה אז רובע סן-פייר.
מנזר פרנציסקוס הקדוש מאסיזי, ברחוב פסטר, מקבל את פני הבאים לשולה מאז 2002. בקפלת המנזר קיימת יצירת הבשורה מהאמן מוריס דניס משנת 1930.
בנוסף קיימים מונומנטים מגליטיים רבים בסביבה.
מוזיאון טקסטיל (Musée du Textile) עוסק בשימור המכונות המסורתיות ששימשו ליצירת הממחטות המפורסמות שיוצרו בעיירה זו, כמו גם את הטכניקות ששימשו להכנתן ואת ההיסטוריה המקומית הקשורה בתעשייה.
בשולה פועלת קבוצת הפוטבול SO Cholet וקבוצת הכדורסל שולה באסקט.
שולה אירחה את שלב 4 (מבחן זמן אישי) והייתה מקום היציאה של שלב 5 בטור דה פראנס 2008. היא הייתה אמורה לארח את השלב של מבחן זמן קבוצתי בטור דה פראנס 2018 אך לבסוף רק שלב 3 של טור דה פראנס 2018 התחיל ונגמר בשולה.
שולה ארגנה את אליפות צרפת ברכיבת כביש ב-2022.
קווין בארה (נולד 1990), כדורגלן
גילברט פרוטו (1917–2012), משורר ובמאי קולנוע.
אנטואן ריגודו (נולד ב-1971), שחקן כדורסל
שולה ליטן (נולדה ב-1922–2011) הייתה אמנית ישראלית.
בשנת 1936 עלתה עם משפחתה לארץ.
ליטן הייתה אמנית סיבים, עסקה בתחומי האריגה, קליעה, בטיק, ונייר בעבודת יד.
בתחילת דרכה עסקה בתחום הבדים לאפנה ויצרה בדים עבור משכית בטכניקות של צביעת בטיק, והדפס עץ.
עבודות מתקופה זאת נמצאות בארכיון הטקסטיל על שם רוז, במכללת שנקר.
בהמשך עברה ליצור עבודות אמנות המבוססות על טכניקות וחומרים טקסטילים כגון: עבודות טלאים, אריגה על נול מסגרת, ועבודות נייר בעבודת יד מסיבי כותנה ונייר מסיבי עץ התות.
עבודותיה הצטיינו בצבעוניות ייחודית ובשילוב גוונים אותם יצרה באמצעות צביעת חוטים, וצביעת בדי משי ששמשו עבור עבודות האפליקציה, ועבודות האריגה.
הידע של צביעת הבדים התפתח בשנים בהם יצרה את עבודות הבטיק והתפתחה בהמשך כאשר עברה לצביעת בדי המשי.
מקורות ההשראה של ליטן הם הטבע הישראלי, מצבי רוח, מזג אויר ואמנים כמו וסרלי, אגם, רותקו.
1953 – ציור, המכון לציור ולמלאכה, סמינר הקיבוצים, אורנים, קריית טבעון,
1988 – נייר, סדנת הנייר ע"ש הדוד בוב לסלי, באר שבע
1987, 1990 – פילוסופיה של האסתטיקה, לימודי חוץ, אוניברסיטת חיפה ומכללת אורנים
1961 – פרס שני לבטיק, התערוכה הבין-לאומית לאמנות שימושית, תל אביב-יפו
1993 – יקירת קריית טבעון
1999 – פרס ראשון, קרן אליכס דה רוטשילד, ירושלים
1976 – "עבודה בחוט", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1982 – תערוכת יחיד, גלריית אלף, תל אביב, ישראל.
1984 – "סיבים", מיניאטורות, גלריה אלף (תל אביב), יד לבנים (חולון), גלריה העיר (ירושלים).
1991 – תערוכה קבוצתית של אמנים ישראלים של קרן אליס דה רוטשילד, ארמון גאלביאס, ליסבון, פורטוגל
1993 – תערוכה קבוצתית, לודג', פולין.
1993 – מקרוב ומרחוק: הסימפוזיון הבין-לאומי לאמנות הטקסטיל – חומר ורוח, גלריית קריית האמנים החדשה, קריית טבעון, טבעון.
1996 – "פתחים ואור בירושלים", בית האמנים, ירושלים.
2000 – "צבעי הנפש", תיאטרון גבעתיים.
2002 – "וד"ש לכולם ו/או גלויות מהחופש הגדול", סימגלרי – גלריה לעבודות יד ואומנות הסיב, מגדים.
2004 – "גוני הצבע", סימגלרי – גלריה לעבודות יד ואומנות הסיב, מגדים.
2007 – "פרשתי מחצלת לפני", סימגלרי – גלריה לעבודות יד ואומנות הסיב, מגדים
2008 – מלח הארץ – דיוקן ישראלי מלח הארץ – דיוקן ישראלי, מוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח, קיבוץ הזורע.
שוכני קונכיות הם ציקלידים (דגים ממשפחת האמנוניים) המשתמשים בקונכיות ריקות של חלזונות מים כאתרי רבייה ומחסה.
לשוכני הקונכיות אין בסיס טקסונומי, אף על פי שרובם הם מהשושלת המנורולוגית של אגם טנגניקה.
ציקלידים רבים השוכנים בקונכיות פופולריים בגידול דגים ומוחזקים לעיתים קרובות באקווריומים ביתיים.
באגם טנגניקה הקונכיות המיושבות הן מהסוג (Neothauma), בעוד שהקונכיות באגם מלאווי הם מהסוג (Lanistes).
כ-24 מינים של ציקלידים משתמשים בקונכיות נטושות למקלט ולרבייה באגם טנגניקה.
עם זאת, רוב הציקלידים אינם שוכני קונכיות והם ישרצו במערות או נקיקים אחרים.
ישנן מספר קבוצות שאליהן ניתן למקם את שוכני הקונכיות:
שוכני קונכיות קולוניאליות - פופולריים בגלל התנהגותם המשפחתית, דגים אלה הם ילידים או, במקרים מסוימים, יוצרים ערמות צדפים משלהם, עם ערימות של קונכיות צפופות.
אוצלטוסים - לקבוצה זו יש את הצבעים החזקים והמושכים ביותר ורבים מהאגרסיביים ביותר מבין המינים השוכנים בקונכיות משתייכים לקבוצה זו וחולקים צורת גוף והתנהגות טריטוריאלית.
קבוצת לפידיאולמפרולוגוס (Lepidiolamprologus) - נחשבת כיום למין Neolamprologus.
אלו הם שוכני קונכיות גדולים יותר וחלקם עשויים להעדיף להתגורר בבוץ בטבע.
קבוצת הברביס מכילה מספר מינים בעלי גוף כבד ומזג עדין, ביניהם Neolamprologus brevis ו- Neolamprologus calliurus .
שוכני הקונכיות של מלאווי, כוללת את Pseudotropheus lanisticola, אחת המבונות הקטנות ביותר באגם מלאווי.
שוכני צדפים נמצאים ברחבי אגם טנגניקה, לאורך חופי זמביה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בורונדי וטנזניה.
שוכני קונכיות הם טורפים הניזונים בעיקר מזואופלנקטון וממזונות מיקרוסקופיים וכמעט מיקרוסקופיים אחרים.
שיני הלוע הייחודיות של ציקלידים, בגרון הדג, קיימות אצל שוכני קונכיות, אם כי בגודל קטן.
חמושים באלו ובשיניים הרגילות יחד עם יכולות ההמסה האופייניות של שוכני קונכיות הם יכולים לאכול מגוון מאכלים בטבע ובשבי.
ידוע כי מינים רבים שולפים וטורפים חלזונות קטנים מקונכיותיהם, טורפים דגיגים של דגים אחרים וסרטנים קטנים.
בדומה לציקלידים אחרים, גם שוכני הקונכיות מגינים על הדגיגים שלהם תקופה מסוימתץ ומגורי הקונכיות הייחודיים מספקים להם הגנה נוספת.
בדרך כלל הביצים מוטלות על ידי הנקבה בתוך הקונכייה ומופרות כשהיא מטילה אותן או מיד לאחר מכן על ידי הזכר.
הנקבה תגן על הקליפה, תנופף את סנפיריה כדי לשמור על חימצון המים הפנימיים, ולעיתים קרובות תסדר מחדש את המצע כדי ליצור מחסומים או כדי להסתיר את הקליפה מטורפים.
הביצים בוקעות תוך 48 שעות, תלוי בעיקר בטמפרטורה, ושק החלמון שנולד עם הדגיגים נספג תוך חמישה ימים.
הדגיגים בדרך כלל יוצאים מהקונכייה שבוע לאחר ההטלה, אם כי הם נשארים צמודים למדי לקרקע במשך ימים או שבועות לאחר צאתם.
שוכני קונכיות בתחביב גידול הדגים
שוכן הקונכיות של מלאווי, Pseudotropheus lanisticola, זוהה לראשונה ב-1964 יחד עם מבונות רבות אחרות באותו אגם, אך שוכני הקונכיות של טנגניקה נמצאו בעיקר בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. Altolamprologus compressiceps זוהה בשנת 1958, אך זנים אחרים התגלו הרבה יותר מאוחר.
על מנת לגדל שוכני קונכיות באקווריום אין צורך בהרבה שינויים מההתקנה והציוד הבסיסי של האקווריום חוץ מכמה התאמות - ראשית, המצע צריך להיות חולי.
רבים מהמינים הם חופרים מוכשרים מאוד ולמען הביטחון עשויים לקבור את כל הקונכייה או חלק ממנה, להשתמש בחול כמחסום טריטוריאלי, או כשעשוע על ידי יריקה, ניפוי או זריקה.
שנית, יש לספק מים קשים ואלקליים, שגם אותם יש לשמור ללא אמוניה וניטריטים ועם חנקות נמוכות.
לבסוף, יש לספק קונכיות מתאימות.
קונכיות נפוצות המשמשות לדיירי קונכיות כוללות קונכיות ניאוטהאומה אותנטיות, קונכיות טורבו מהאוקיינוס, קונכיות אסקרגו, קונכיות עיני לווייתן וקונכיות מהמשפחה של Ampullariidae.
הקונכיות חייבות להיות בגודל המתאים למין, ובעלות פתח עגול.
שוּכִּין הוא כפר שיעי, לבנוני בנפת א-נבטיה, מחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן בגובה ממוצע של 540 מטרים מעל פני הים, כ-3 קילומטרים דרומית לא-נבטיה, ליד הכביש המוביל לתיבנין.
הכפר קיבל "עצמאות" בשנת 2004. קודם לכן הוא היה חלק מהכפר שממזרח ובצמוד לו.
במרחק של כ-2 קילומטרים ממערב לשוכין שוכנת העיירה ג'בשית.
החוקר הלבנוני אניס פריחה העריך שהשם מגיע מהשורש הארמי ס-ו-ך (سوك) או ש-ו-ך (شوك), או מהמילה המקבילה בסורית "שוך", שמשמעותה קוץ או גדר.
הכפר נבנה על חורבות יישוב קדום.
בכפר ובסביבתו הקרובה ננמצאו סרקופגים וכן מערות קבורה חצובות בסלע.
במרשם התושבים הלבנוני, היו רשומים בכפר 966 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
שוכרי אסד שוכרי בשארה הוא כלכלן ערבי-פלסטיני, שכיהן כשר האוצר של הרשות הפלסטינית בין השנים 2013 ל-2024.
בשארה נולד למשפחה נוצרית מהעיירה תרשיחא, ישראל.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה האמריקאית בביירות, ותואר שני בכלכלה ומנהל עסקים מאוניברסיטת לונדון.
בשארה מילא מספר תפקידים בחברות ערביות, ובין השאר כיהן כיו"ר דירקטוריון .
בשנת 1979 הצטרף בשארה לבנק הערבי ועבד בסניפיו באירופה עד 1995, ולאחר מכן חזר לעבוד בסניפיו בישראל עד 2002. בשנת 2006 מונה ליו"ר הדירקטוריון של קרן ההשקעות הפלסטינית.
כמו כן, נאלץ להתמודד עם מחאות ציבוריות סוערות אחרי שקיצץ בשכרם של עובדי הרשות הפלסטינית.
בשארה נפגש לאורך השנים מספר פעמים עם מקבילו, שר האוצר של ישראל.
הוא נפגש עם יאיר לפיד בתקופת כהונתו ועם משה כחלון, בין השאר עשה זאת במהלך מגפת הקורונה, וביקש מכחלון סיוע כספי שיאפשר לרשות הפלסטינית להיאבק בהתפשטות המגפה.
בשארה מקפיד לבטא עמדות אנטי ישראליות, ולא מהסס להביע אותן גם כשמדובר בתמיכה ישירה בטרור.
כך במהלך מלחמת חרבות ברזל התעקש בשארה על המשך העברות הכספים לרצועת עזה על אף העובדה שהדבר הוביל לעימותים עם ישראל ולמרות משבר הקיזוז הישראלי בגין תשלומים למשפחות מחבלים ולרצועה.
התעקשות דומה לזו שנקט ב-2018, לאחר העברתו של חוק קיזוז כספי טרור.
בשארה טען גם כי המשך הקיזוז עשוי להוביל לאסון כלכלי ולקיצוץ משמעותי במשכורותיהם של עובדי הרשות.
כך גם במכתב ששלח עם עמיתו, שר הכלכלה ח'אלד אל-אוסאלי לחברת אמזון ובו דרישה שלא לבצע משלוחים חינם ברחבי יהודה ושומרון.
לטענתו, "מדיניות זו גם מעודדת את הפלסטינים להתכחש לזהותם הלאומית הפלסטינית בעצם ההכרה המשתמעת שהם חלק מישראל תמורת קבלת שירות חינם מהחברה".
שולחן ערוך הוא ספר הלכה שכתב רבי יוסף קארו בצפת בשנת 1558 (ה'שי"ח) ונדפס לראשונה בעיר ונציה, במהלך שנת 1565 (ה'שכ"ה–ה'שכ"ו).
הספר נחשב אחד החיבורים החשובים בעולם ההלכתי היהודי, והוא למעשה משמש יחד עם המפה כעמוד תווך המעגן ומעצב את כל אורח החיים היהודי, על פי ההלכה הפסוקה.
הרב יוסף קארו קרא לספרו "שולחן ערוך" הדמיון לשולחן, לקוח ממאמר במכילתא דרבי ישמעאל לפיו הקב"ה אמר למשה שיש לפרש את משפטי התורה לעם ישראל בצורה ברורה ביותר .
השולחן ערוך מתבסס על ספרו של ר' יעקב בן הרא"ש ("בעל הטורים") הנקרא "ארבעה טורים", ומכונה גם "טור".
על ה"ארבעה טורים" כתב ר' יוסף קארו פירוש בשם "בית יוסף".
מכיוון שה"בית יוסף" הוא ספר ארוך ומורכב, כתב רבי יוסף קארו את "שולחן ערוך" .
כמו כן מטרת השולחן ערוך הייתה לאפשר חזרה כל שלושים יום על הבית יוסף (ובזמננו אף יצא לאור שו"ע מסודר לפי ימי החודש).
השולחן ערוך בנוי על סדר הטור, שכלל את ההלכות המעשיות בתקופת כתיבתו (בגלות, לפני למעלה מחמש מאות שנה).
מסיבה זו, הלכות רבות (כמו הלכות טומאה וטהרה, קורבנות, וחלק מהמצוות התלויות בארץ) לא מופיעות בספר.
זאת בניגוד לספרו של הרמב"ם "משנה תורה", שמקיף את התורה כולה וכולל את כל תרי"ג המצוות, גם אלה שאינן באות לידי ביטוי בימינו.
ב'שולחן ערוך' פסק רבי יוסף קארו בדרך כלל על פי דעת הרוב מבין שלושת "עמודי ההוראה": הרי"ף, הרמב"ם, והרא"ש.
כאשר לא יצאה מ-"עמודי ההוראה" הכרעה ברורה בנושא מסוים, צירף רבי יוסף קארו את דעות הרמב"ן, הר"ן, הרשב"א, המרדכי, הסמ"ג וספרים נוספים והכריע על פיהם.
השולחן ערוך, כמו ה"טור", מתחלק לארבעה חלקים:
אורח חיים – על ההלכות היומיומיות – השכמת הבוקר, ציצית ותפילין, תפילה, שבת, חגים וכדומה.
יורה דעה – על הלכות שחיטה, איסור והיתר, דיני כשרות, דיני נידה, דיני ריבית, דיני נדרים, ומצוות התלויות בארץ שניתן לקיימן אף בזמן הגלות, זרעים, דיני אבלות ועוד.
הסימנים בשולחן ערוך מחולקים וממוספרים באופן זהה לסימנים בספר ארבעה טורים, אלא שרבי יוסף קארו הוסיף בכל סימן חלוקה לסעיפים.
כיוון ששניים מבין הפוסקים שעליהם נשען השו"ע בחיבורו הם ספרדים והרמב"ם היה קרוב בדעותיו לרי"ף, יצא שהלכות ומנהגי האשכנזים לא הופיעו בשו"ע.
אכן, בעקבות כך כתב הרמ"א הגהות ("השגות" או "המפה") על פסקי השו"ע והביא את ההלכות שפסקו האשכנזים בכל מקום שהם נוגדים את פסקי השולחן ערוך.
ההגהות נדפסו במהדורה הראשונה בתוך השולחן ערוך בצורת "חלון" בתוך ההלכות עצמן.
במהדורות שלאחר מכן אף שולבו בתוך גוף הדברים, בגופן שונה להבחנה, ובציון הג"ה בראש ההוספה.
דבר זה גרם לכך שהשולחן ערוך התקבל גם אצל האשכנזים במהלך הדורות, ולבסוף פסקו על פי השולחן ערוך בכל מקום שהרמ"א אינו חולק עליו.
רבנים רבים מורים לפסוק הלכה לפי השולחן ערוך לספרדים, ועל פי הגהות רבי משה איסרליש (הנודע בכינויו הרמ"א) לאשכנזים.
בדומה לאופן כינויים של פרשני הקודקס ההלכתי של הרמב"ם, משנה תורה, שנדפסו סביב הטקסט המרכזי של הרמב"ם ונתכנו בשל כך: "נושאי כליו של הרמב"ם", כך גם הפירושים וחיבורי ההגהות שנדפסו סביב השולחן ערוך מכונים בדרך כלל "נושאי כלים".
הפירושים הבאים מודפסים במהדורות הנפוצות של השולחן ערוך:
מגן אברהם – (מג"א) ספרו של רבי אברהם אבֶלי הלוי גומבינר על אורח חיים.
נקרא בתחילה גם "נר ישראל" (ר"ת של נר יפה של רבי אברהם לוי).
על מגן אברהם נכתבו הפירושים פרי מגדים (אשל אברהם) ומחצית השקל.
טורי זהב – (ט"ז) ספרו של רבי דוד הלוי סגל חתנו של הב"ח נקרא בתחילה "מגן דוד".
נכתב על כל חלקי השו"ע.
על ספרו נכתב הפירוש פרי מגדים (משבצות זהב).
שפתי כהן – (ש"ך) ספרו של רבי שבתי כהן על יורה דעה וחושן משפט.
מאירת עיניים – (סמ"ע – ספר מאירת עיניים) על חושן משפט (כפי הנראה היה גם על יורה דעה).
באר היטב – על כל חלקי השו"ע.
שערי תשובה – ספרו של רבי חיים מרדכי מרגליות על אורח חיים.
פתחי תשובה – על יורה דעה, אבן העזר, וחושן משפט.
ביאור הגר"א – על כל חלקי השו"ע.
בית שמואל – (ב"ש) על אבן העזר.
חלקת מחוקק – (ח"מ) על אבן העזר (עד סימן קכ"ו).
קצות החושן (קצוה"ח) על חושן משפט.
נתיבות המשפט (נתיה"מ) על חושן משפט (מחולק למדורים "משפט האורים - ביאורים" ו"משפט הכהנים – חידושים") ו"חוות דעת" (חוו"ד) על יורה דעה.
פרי מגדים - (פמ"ג) מאת רבי יוסף תאומים על חלקים אורח חיים ויורה דעה.
פירושים חשובים נוספים אשר הודפסו בנפרד מהמובאים לעיל:
משנה ברורה – ספרו של החפץ חיים על אורח חיים.
כולל 3 חלקים: משנה ברורה – פסקי ההלכה, ביאור הלכה – עיוני ההלכה, ושער הציון – מקורות ההלכה.
ספר המשנה ברורה מקובל (כפסיקה אחרונה) בעיקר אצל האשכנזים, אך נלמד כספר עיון יסודי גם בישיבות הספרדיות.
פרי חדש לרב חזקיה די סילוה.
פרי תואר לרב חיים בן עטר.
כרתי ופלתי לרב יהונתן אייבשיץ על יורה דעה.
אורים ותומים לרב יהונתן אייבשיץ על חושן משפט.
שתילי זיתים לרב דוד משרקי.
'ברכי יוסף', 'מחזיק ברכה', 'שיורי ברכה' לחיד"א.
כף החיים על אורח חיים ויורה דעה לרבי יעקב חיים סופר.
רובם ככולם של ספרי ההלכה בדורות האחרונים מתבססים על דברי השולחן ערוך, בתוספת חידושים וביאורים מרבנים נוספים.
דוגמה לספרי הלכה שכאלו אשר נכתבו בדורות האחרונים והתקבלו ביהדות אשכנז: שולחן ערוך הרב; חיי אדם וחכמת אדם; ערוך השולחן וקיצור שולחן ערוך.
גם בקרב ארצות האסלאם כתבו הרבנים השלמות על השולחן ערוך.
המפורסמים מבין ספרים אלה הם: שתילי זיתים, בן איש חי, ערך השולחן וכף החיים.
בזמננו פרחה שוב הפסיקה הספרדית ונכתבו לרוב פסקים לפי מנהגי הספרדים.
שולחן ערוך הרב (נקרא גם שולחן ערוך אדמו"ר הזקן או שו"ע הגר"ז) הוא ספר הלכה שנכתב בידי רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד, שנודע בכינויים "האדמו"ר הזקן", "בעל התניא" ו"הרב".
בהיות אדמו"ר הזקן בגיל עשרים ואחת הורה לו המגיד ממזריטש לכתוב שולחן ערוך חדש שיכלול את כל ההלכות שאינן מופיעות בשולחן ערוך של הבית יוסף.
עבודת הכתיבה נעשתה בין השנים תקל"א-תקל"ב (1771–1772), כפי שכתבו בני המחבר בהקדמתם לחיבור:
בשנת תקנ"ד הדפיס הרב את הלכות תלמוד תורה בעילום שם המחבר.
הספר יצר עניין בעולם היהודי, כיוון שהלכות אלו לא נערכו בשולחן ערוך של הבית יוסף והאחרון שכתב אותם בחטיבה אחת היה הרמב"ם בספרו משנה תורה.
את חלקו הראשון של החיבור - שכלל את הלכות ציצית ואת הלכות פסח - כתב עוד בחיי רבו ואת השאר כתב לאחר פטירתו.
הרב כתב את חיבורו על כל ארבעת חלקי "שולחן ערוך".
אך בשנת ה'תק"ע (1810), לפני שהספיק להביא אותו לדפוס, בהיותו הרחק מביתו, פרצה בעירו לאדי שרפה שכילתה את כל כתבי היד ורק שליש מהחיבור נותר בידי מעתיקים שהעתיקוהו קודם השרפה.
מכתבי יד אלו הובא החיבור לדפוס לאחר פטירתו.
החסידים מחשיבים את סדור השולחן ערוך כאחת מעשר הזכויות שזכה בהן הרב ואילו את הקשיים בהכרעת הדינים הלכה למעשה, הם מחשיבים בין עשרת הייסורים שהיו לו.
שולחן ערוך הרב נדפס בשישה כרכים.
ארבעת הראשונים הם על חלק 'אורח חיים' שנכתב על פי סדר הסימנים ב'שולחן ערוך'.
הכרך האחרון כולל 19 סימנים מתוך 403 הסימנים שב'שולחן ערוך' 'יורה דעה' וכן 15 נושאים ('הלכות') ב'חושן משפט' שאינם על פי סדר הסימנים ב'שולחן ערוך'.
חידושו של שולחן ערוך הרב הוא: א.
ליקוט הלכות מפוסקים, ראשונים ואחרונים ומקובלים שאינם מופיעים בשולחן ערוך של הבית יוסף.
הבית יוסף לא הביא את טעמי ההלכות והרב הביא את טעמה של כל הלכה.
לאחר סיום החיבור החל אדמו"ר הזקן לחבר מהדורה שנייה לחיבור.
בכתיבת המהדורה השנייה ביקש הרב לשלב את פסיקת הקבלה ומנהגיה על סדר השולחן ערוך.
זאת, בשונה מהמהדורה הראשונה אשר נכתבה על פי המסורת ההלכתית הסטנדרטית של החבורים ההלכתיים המקובלים.
בכך הייתה אמורה לשמש מהדורה זו חיבור ראשון מסוגו אשר משלב באופן סדור את עקרונות הפסיקה הקבלית ואת מנהגי הקבלה בתוך ספר הלכתי הבנוי על סדר השולחן ערוך.
מהמהדורה השנייה, הגיעו לידינו ארבעת הסימנים הראשונים של חלק אורח חיים בלבד אשר נחשבים כ'משנה אחרונה' מול המהדורה הראשונה.
בהתאם לכך ידועה בקרב חסידי חב"ד אפיזודה שסיפר הרב הלל הלוי: שאלו את רבי שניאור זלמן כיצד לנהוג בשעה שהקבלה והשולחן ערוך סותרים זה לזה, ענה רבי שניאור זלמן: "מן הסתם יש לנהוג כפי הכרע המקובלים".
שאלו שוב, והרי בשולחן ערוך שלו פסק הרב שבמצב של מחלוקת יש לנהוג כפי השולחן ערוך ולא כמקובלים?
וענה רבי שניאור זלמן, שהשולחן ערוך נכתב על פי הפוסקים ולא המקובלים, והפוסקים סבורים שבמצב של מחלוקת יש לפסוק כמותם, ולכן כתב כך, אבל למעשה יש לנהוג כמקובלים, שהם פסקו שבמצב של מחלוקת צריך לנהוג כפי הכרע הקבלה.
לבירור הכרעות הדינים ולהוכחתם, כתב הרב להלכות מסוימות 'קונטרס אחרון', בו הוא דן בשיטות השונות בהלכה ומסביר את שיקוליו ונימוקיו להכרעה.
הקונטרס אחרון נדפס בתחתית עמודי הספר.
בניגוד לשפה המבוארת והקלה לקריאה והבנה, בה כתב את ההלכות בשולחן ערוך שלו, הוא כתב את ה'קונטרס אחרון' בשפה למדנית, קצרה ותמציתית.
דוגמה לקיצור ותמצות (הלכות שאלה סעיף קטן ו): "נימוקי-יוסף, ש"ך, וצריך עיון בגמרא ובשיטה-מקובצת ובמעדני-מלך דלא כרש"י".
השולחן ערוך הרב נכתב לפי סדר הסימנים של הטור והשו"ע.
בסימני השו"ע בחלקים אורח חיים ויורה דעה (לבד מריבית ות"ת) נשאר הרב נאמן לחלוקה של הטור והשו"ע, אולם הרחיב והוסיף סעיפים רבים.
חלק חושן משפט אינו מסודר בסדר סימני השו"ע.
חלק ראשון כולל ד' סימנים "מהדורא בתרא'' ועוד קפ"ג סימנים (א-קלא, קנה-קנו, קנח-קסח, קעד, [קעה-קעו נעתקו מהסידור], קעז-רז, ריב-רטו).
חלק הלכות שבת ועירובין כולל קס"ו סימנים (רמב-שג, שה-שכא, שכג-תח).
חלק הלכות פסח כולל ס"ו סימנים (תכט-תצד).
חלק הלכות יו"ט, ר"ה, יו"כ, סכות ולולב כולל ק' סימנים (תצה-תקכט, תקפב-תרכט, תרלא, תרלו-תרנא).
חלק יורה-דעה כולל ז סימנים בהלכות שחיטה (א, ב, יח, כג-כו), ג' סימנים בהלכות טריפות (לא-לג), הלכות רבית (פ' סעיפים), ט' סימנים בהלכות נדה (קפג-קצא), דיני תקוני המקוה ועשייתה, והלכות תלמוד תורה (נ"ד סעיפים בד' פרקים).
בסידור שחיבר כתב רבי שניאור זלמן גם כן פסקי דינים, במקומות שיש סתירה בין שולחן ערוך הרב לפסקי הסידור מקובל אצל חסידי חב"ד לנהוג כמו פסקי הסידור, זאת בגלל שהסידור נכתב מאוחר יותר ומסיבות נוספות.
בשל ההיקף הרחב של הספר, שבו מופיעים לצד פסקי ההלכה עצמם גם יסודות ההלכה ונימוקיה, נחשב הספר לפורץ דרך בתחומו, ומחברים מאוחרים כמו המשנה ברורה והבן איש חי עשו בו שימוש רב וציטטו אותו לעיתים קרובות.
בדורות הראשונים לאחר הדפסתו היה "שולחן ערוך הרב" מקור הסמכות ההלכתי עבור כל החסידים, אך בשל מחסור בספרים עברו רבים לפסוק בעיקר לפי המשנה ברורה.
כיום שבו רבים מהחסידים לפסוק על־פי הספר.
חטיבות הלכות השייכות גם לילדים נדפסו במהדורה מנוקדת ומפוסקת עם ביאור דבר שהקל על רבים מ"תלמודי התורה" החסידיים שלימדו את שולחן ערוך הרב לילדים.
בשנים האחרונות התרחבה תפוצת הספר, לאחר שנסדר מחדש ויצא לאור במהדורה מוערת שיצאה בין השנים ה'תשס"א לה'תשס"ח בתוספת מקורות, מראי מקומות והערות על ידי הוצאת קה"ת של חסידות חב"ד.
על המהדורה החדשה עבדו הרב שלום דובער לוין והרב אברהם אלאשוילי.
מהדורה מתוקנת אחרת יצאה על ידי הוצאת "עוז והדר" בשנת תשנ"ג.
מהדורה מנוקדת יצאה לאור בשנת תשס"ז על ידי הוצאת "אבן ישראל" בעריכת הרב ישראל יעקב וידובסקי.
חלק מהספר תורגם בידי קה"ת לאנגלית שמוציא אותו לאור מ-2002.
באדר ראשון תשפ"ב, בעקבות שספריית חב"ד פרסמה את אוסף הכתבי יד שאצלה, התגלה כתב יד מהטקסט המקורי של החיבור, העתקה מכתב יד המחבר, שלא היה ידוע וחלקים ממנו לא נדפסו מעולם, הכתב יד הגיע כמה שנים קודם לכן ממכון שוקן.
כחודש לאחר מכן הוציאו הוצאת ספרים קה"ת חוברת של שולחן ערוך סימנים אלו, עם פיענוחי החומר.
כמו כן הספרייה פרסמה באותו חודש כרך כתב יד של השולחן ערוך, מכתב יד זה הגיהו את הספר במהדורה החדשה.
ספרים העוסקים בשולחן ערוך הרב
פסקי הרב, ליקוט על הלכות איסור והיתר - נערך על ידי הרב אפרים בוגרד, ירושלים תש"ן.
פסקי אדמו"ר הזקן בהלכות איסור והיתר - ליקוט ממקומות שונים בשולחן ערוך הרב שמהם ניתן להבין את שיטתו של רבי שניאור זלמן בהלכות אלו, שחיבורו עליהן לא הגיע לידינו.
על הלכות מליחה ובשר בחלב והלכות תערובות.
נכתב ונערך על ידי הרב אריה ליב קפלן, ובנו הרב מנחם מנדל.
הלכות "אמירה לנכרי" משולחן ערוך אדמו"ר הזקן - ליקוט ההלכות משולחן ערוך הרב, קונטרס אחרון, מהדורא בתרא ושו"ת אדמו"ר הזקן, עם ציונים והערות.
הרב שלום בער לוין, ניו יורק תשס"ז.
מהדורה שנייה: ניו יורק תשע"ג.
פסקי שולחן ערוך הרב על ספר מטה אפרים.
קצות השלחן - הרב אברהם חיים נאה, הלכות המצויות על פי פסקי אדמו"ר הזקן בשולחן ערוך ובסידור, תשעה כרכים.
חקרי הלכות - הרב ישראל יצחק פיקרסקי, הערות וביאורים על שולחן ערוך הרב, תשעה כרכים, נ.י.
רב להושיע - שגיב עמית, ביאור על שולחן ערוך הרב חלק חושן משפט ועל הקונטרס אחרון, ישראל, תשס"ד-ה.
סדרת דובר שלום - הרב שלום דובר לוין פירוש על השולחן ערוך וכן ספרי עיון, תשס"ב ואילך, ראה רשימה מלאה.
שלחן מרדכי - הרב מרדכי בלינוב, ביאורים בשו"ע הרב הלכות פסח, אדר תש"ע.
שולחן הזהב - הרב שלום דובער פרידלנד, על שולחן ערוך אדמו"ר הזקן, הלכות השכמת הבוקר, חי"ש תש"ע.
משולחן הארי - עיונים והערות בשולחן ערוך אדמו"ר הזקן, הרב מנחם מנדל בן הרב אריה ליב קפלן, 2013 קה"ת.
"שולחן ערוך אורח חיים, הלכות שבת, עם ביאורי הלכה", מאת שניאור זלמן גרשוביץ.
תשע"ד, הוצאת ספרים קה"ת, ניו יורק.
במשנת הרב - הרב יעקב שלמה שיינברגר, ביאור על שולחן ערוך הרב, הלכות רבית, כרך א' בנוי בסגנון ותבנית כמו המשנה ברורה.
הערות וביאורים של כולל צמח צדק בעיר העתיקה בירושלים.
נימוקי יום-טוב שנכתב על ידי הרב שמואל ראטה על הלכות יום־טוב.
קונטרס אחרון המבואר כנישתא דבי רב - ביאור על הלכות שבת, יאיר לונגער.
ניו סקוור, ניו יורק, אדר תשע"ג.
ביאורי השולחן - זונדל שימאנאוויטש, ברוקלין.
קיצור הלכות משולחן ערוך אדמו"ר הזקן - הלכות שבת, אהלי שם ליובאוויטש תשנ"ב.
שולחן ערוך הקצר - הרב דניאל שלום ווייס, ב' כרכים, תשנ"ב.
שולחן לחמישה היא סדרת דרמת נעורים המשכית אמריקאית, זוכת פרס גלובוס הזהב, אשר שודרה משנת 1994 עד שנת 2000 ברשת FOX.
הסדרה נחשבת לאחת מסדרות הדרמה הטובות של "פוקס" ביחד עם "בוורלי הילס 90210", ושתי הסדרות הסתיימו באותו זמן.
הסדרה מתארת את חייהם של חמשת אחי משפחת סלינג'ר בבית המשותף.
בשנת 1999 הולידה הסדרה ספין אוף, הנקרא: "Time of Your Life", אשר עוקב אחר דמותה של שרה (יואיט).
בישראל שודרו במהלך שנות התשעים כל עונות הסדרה בערוץ הילדים.
בשנת 2008 החלו שידורים חוזרים של הסדרה בערוצים yes stars Base ו-HOT Family.
הסדרה מתרחשת בסן פרנסיסקו בשנות ה-90 ומתמקדת בחמשת האחים לבית סלינג'ר, שהתייתמו לאחר שהוריהם, ניק ודיאנה, נהרגו בתאונת דרכים.
צ'ארלי, האח הבכור, הוא הבוגר היחידי במשפחה.
בתחילת הסדרה הוא באמצע שנות העשרים לחייו.
מרווק הולל וחסר אחריות הופך צ'ארלי לאפוטרופוס של ארבעת אחיו הקטינים.
ביילי, בן 16 בתחילת הסדרה, הוא נער אחראי ורציני ובמידה רבה אחראי למשפחתו יותר מאשר אחיו הבכור.
ג'וליה, בת 15 בתחילת הסדרה, קרועה תמידית בין רצונה להיות ילדה טובה לבין רצונה להשתלב בחברה.
קלאודיה, בת 11, היא ילדה חכמה ובוגרת במיוחד וכנרת מוכשרת.
אחרון הוא אוון, שהיה בן חודשים ספורים כשהוריו נהרגו.
במהלך הסדרה מתמודדות הדמויות עם מגוון בעיות קשות, ביניהן אלכוהוליזם, זוגיות אלימה, התמודדות עם מחלת הסרטן ומאבק אפוטרופסות.
סקוט וולף - ביילי סלינג'ר
מת'יו פוקס - צ'ארלי סלינג'ר
נב קמפבל - ג'וליה סלינג'ר
לייסי שאברט - קלאודיה סלינג'ר
פאולה דוויק - קירסטן בנט
שולחן הפנים (או שולחן לחם הפנים) הוא אחד מכלי המשכן ובית המקדש, שהיה בהיכל בחלקו הצפוני.
על השולחן היה מונח לחם הפנים.
כל שבת היו הכהנים מתחלקים בלחם, ובמקומו היו מניחים לחם חדש.
אורך השולחן היה 2 אמות, רחבו היה אמה אחת, וגובהו היה אמה וחצי.
התנאים נחלקו באשר לארכן של האמות עליהן דיבר הפסוק, כאשר דעת רבי יהודה היא שהאמות המדוברות היו אמות בינוניות שבכל אחת מהן חמישה טפחים, ואילו לדעת רבי מאיר האמות היו אמות גדולות שבכל אחת מהן שישה טפחים.
השולחן היה מצופה זהב טהור, ומסביבו היה עיטור בגובה טפח אחד שהקיף את השולחן.
לפי דעה אחת המובאת בגמרא העיטור היה ממוקם מעל לוחית השולחן ותוחם אותה סביב כגדר, ולפי דעה אחרת הוא היה מתחתיה, כשהוא חובק את רגלי השולחן, בעוד טבלת השולחן הייתה מונחת מעליו.
ברגלי השולחן היו טבעות זהב, וכאשר פורק המשכן, שמו בטבעות שני בדים – מוטות עץ מצופים זהב, ששימשו לנשיאת השולחן ממקום למקום, באופן מכובד, מבלי לאחוז בשולחן עצמו.
על שולחן לחם הפנים היו מניחים מדי שבת את שנים עשר לחמי הפנים, כאשר הם מסודרים עליו בשתי מערכות, שבכל אחת מהן שישה לחמים.
על מנת לתמוך בלחמים כדי שלא ישברו ויפלו נקבעו ארבעה לוחות גבוהים, שניים לכל מערכה, שתמכו את הלחמים מימינם ומשמאלם.
לוחות אלו נקראו בשם 'סניפין'.
בגמרא הובאה מחלוקת כיצד היו סניפין אלו בנויים.
מחלוקת זו תלויה ונגררת אחר מחלוקת אחרת, באשר לצורתו של לחם הפנים.
על פי רבי חנינא צורתו של לחם הפנים הייתה מרובעת, כך שהסניפין היו בנויים כלוחות גבוהים וישרים שתפקידם היה לתמוך בדפנות הישרות.
לפי דעת רבי יוחנן צורתו של לחם הפנים הייתה כצורת קונוס, ולכן באותם סניפין נקבעו מדפים כתושבת ללחם שצורתו כצורת קונוס, כך שהם השלימו את הקונוס למבנה מרובע.
מחלוקת נוספת, שגם היא פועל יוצא של אותה מחלוקת, נוגעת למיקום ממנו התחילו הסניפין להתרומם.
על פי הדעה לפיה היו הסניפין בנויים כמדפים זה למעלה מזה, הרי שהם התרוממו מטבלת השולחן ולמעלה, כאשר הם תומכים בלחם ואילו הלחם תומך ומחזיק אותם, במעין תבנית שמשלימה כל מדף יחד עם הלחם שעמו לקוביה אחת.
אולם לפי הדעה המתארת אותם כלוחות גבוהים וישרים, הרי שלא היה להם מקום מעל טבלת השולחן גדושת הלחמים, ועל כן אותה דעה סוברת שהם התרוממו מן הקרקע בצמוד לשולחן.
דעה אחת המובאת בגמרא סוברת, שכלל לא היה צורך בסניפין.
על פי דעה זו, מסגרת השולחן מספיקה על מנת לתמוך בלחם התחתון, וברגע שהוא מוחזק ונתמך כבר אין חשש ששאר הלחמים ישברו.
ההפרדה בין לחם ללחם הייתה מינימלית, כך שהלחמים היו מסודרים זה למעלה מזה במצב בו כמעט ואין רווח ביניהם.
ההפרדה נעשתה באמצעות קנים, גלילי זהב חצויים לארכם, שראשיהם נתחבו בחורים שנפערו בסניפין, כך שהם נתמכו בעזרת הסניפין מכאן ומכאן.
תמיכה זו לא הייתה מספיקה, משום שהיה חשש שהקנים ישקעו, 'יקבלו בטן', בשל כובדו של הלחם, ולכן אותם קנים נתמכו גם בלחם המונח תחתיהם.
בסך הכול היו עשרים ושמונה קנים בשולחן לחם הפנים.
בין כל לחם ולחם הפרידו שלושה קנים, מלבד הלחם העליון שעמד על שני קנים בלבד.
מטרת ההפרדה המינימלית הייתה לגרום כניסת אוויר בין הלחמים ולמנוע עיפוש.
על שולחן הפנים היו מונחים שני בזיכי לבונה במשך כל השבוע, ובשבת הוקטרו לאחר קורבן מוסף, רוב הדעות סוברות כי הבזיכים היו ממוקמים בתוך חללו של לחם הפנים העליון, אולם לשיטת רבי המובאת במשנה הבזיכים היו מונחים על השולחן ממש, בין שתי מערכות לחם הפנים.
שולחנות לחם הפנים של שלמה
מלבד שולחן לחם הפנים שהיה מוצב בהיכל ואותו יצר משה, בבית המקדש הוסיף שלמה עשרה שולחנות זהים במראם, שגם הם הוצבו בהיכל.
מיקומם של שולחנות אלו והצורה בה הם היו מסודרים בהיכל, שנויים במחלוקת תנאים:
לגבי השטח בו הם היו ממוקמים בהיכל, ישנה הסכמה גורפת לפיה הם היו מוצבים בחלקו הצפוני מערבי של ההיכל, כאשר הם לא חורגים במאומה אל החלק הדרומי והמזרחי.
ישנה הסכמה גם לגבי היותם של השולחנות מסודרים בשני טורים שבכל אחד מהם חמישה שולחנות, כאשר ביניהם מוצב שולחנו של משה.
המחלוקת בין התנאים נוגעת לשאלה האם השולחנות היו מוצבים לאורך, ממזרח למערב, או לרוחב מצפון לדרום.
על פי הדעה לפיה השולחנות היו מוצבים לאורך ההיכל ממזרח למערב, לא היה השולחן מוצב בין שני הטורים, אלא בראשם כנגד הרווח שביניהם.
סדר זה מוזכר בגמרא בתיאור המדמה את השולחנות לתלמידים היושבים במקום נמוך ואת שולחנו של משה לרב הניצב במקום גבוה, וזאת בהתבסס על כך שעל פי הנתונים הטופוגרפיים של ההיכל, צדו המערבי היה גבוה יותר מזה המזרחי.
מלבד שולחן לחם הפנים שבהיכל, ומלבד עשרת השולחנות שעשה שלמה, במשנה מובא שאליהם נוספו שני שולחנות נוספים שהיו ממוקמים באולם.
אחד השולחנות היה עשוי שיש, ואילו השני היה עשוי זהב.
על השולחן העשוי שיש היו מניחים את הלחם מיד לאחר אפייתו, לפני שהיו מסדרים אותו על השולחן שבתוך ההיכל.
ולעומתו, על השולחן העשוי זהב היו מסדרים את הלחם כאשר הוא יוצא מן ההיכל, לפני חלוקתו לכהנים.
הסיבה בשלה נוצרו שני שולחנות ולא היה די בשולחן כסף אחד או בשולחן זהב אחד היא, שמעלין בקודש ואין מורידין.
מסיבה זו, לחם הפנים מונח ראשית כל על שולחן כסף, ומשם מעלים אותו לשולחן הזהב שבהיכל.
כאשר הלחם יוצא מן ההיכל, אין אפשרות להפחית בחשיבותו ולהניחו על שולחן כסף, ולכן נקבע בעבורו שולחן זהב.
שולחן (בכתיב חסר: שֻׁלְחָן) הוא רהיט המשמש להנחת חפצים, אכילה ומשחקים שונים.
קיימים סוגים שונים של שולחנות, בהתאם לייעודם.
מבנה סטנדרטי של שולחן כולל משטח ורגליים (לרוב שלוש או ארבע) או מעמד.
לשולחנות צורות רבות: מרובע, מעגלי, אליפטי.
בציורים הלניסטיים ורומיים מופיעים שולחנות עזר בעלי רגל אחת, שעליהם עומדים כלי מזיגה ומשקאות, ושולחנות עגולים בעלי שלוש רגליים, עליהם מוגש כיבוד למסובים על מיטה.
צורות נוף המזכירות את צורת השולחן, נקראות על שמו למשל "הר שולחן".
השולחנות עשויים מחומרים שונים: עץ, פלסטיק, אבן, זכוכית ומתכות שונות.
לעיתים משמש כיסא כשולחן מאולתר.
שולחן אוכל מיועד לאכילת הארוחות.
אכילה ליד השולחן נוחה ונחשבת בתרבויות המערב כמנומסת.
דוגמה לשולחן המשמש לעבודה או הנחת חפצים הוא שולחן כתיבה, עליו מניחים ספרים, כלי כתיבה ועוד, והוא משמש בבתים, במשרדים ובבתי ספר.
שולחן למחשב כולל אזורים המיועדים למחשב, למסך, למקלדת ואף לציוד היקפי כגון מדפסת, סורק ועוד.
קיימים משחקים מבוססי שולחן כטניס שולחן, ביליארד.
כן קיימים (בעיקר בגנים ציבוריים) שולחנות שפניהם מהווים לוח למשחקים כדמקה ושחמט.
היושב בראש השולחן נחשב בעל סמכות גבוהה יותר.
כך למשל בישיבות משרדיות המנהל או המנכ"ל יושבים בראש השולחן.
באגדות המלך ארתור לעומת זאת, ייצגו אבירי השולחן העגול את השוויון כיוון שאין "ראש" לשולחן עגול.
מוצרים שונים נקראים על שום שימושם השולחני, למשל מלח שולחן, מפת שולחן ושולחני.
בבית המקדש היה שולחן מיוחד שנקרא שולחן לחם הפנים.
"שולחן ערוך" הוא שמו של ספר הלכה ביהדות המסודר לפי נושאים.
"שולחן עורך" הוא הסימן לאכילת ארוחת החג בליל הסדר.
בחלק מקהילות החסידים באירופה נהגו לתת חבטה קלה על השולחן בברכת המזון, בעת אמירת "ועל שולחן זה שאכלנו עליו".
"שולחן ארוך" עם דורון נשר הייתה תוכנית אירוח ששודרה בערוץ הראשון אחת לשבועיים ביום שישי בערב בין 1992 ל-1993. לתוכנית היה קונספט חדשני שהתבסס על אישיותו וכישרונו של המנחה דורון נשר כסטנדאפיסט מפורסם.
כל תוכנית עסקה בנושא מסוים הלקוח מהמציאות הישראלית כשאת מדינת ישראל מייצגת דמות בשם "ישראלה" שגילמה המנחה עינת ארליך.
סגנון השאלות של נשר היה ישיר ולעיתים משתעשע על חשבון המרואיין.
אפילו התפאורה הייתה משונה יחסית לזמנו וכללה שולחן ארוך מאוד, רצפה ירוקה וצלמי אולפן לבושים בחליפות שלושה חלקים.
התוכנית לא זכתה לאהדה או הבנה בקרב הציבור והיא הורדה מהמסך לאחר עונה אחת בלבד בטענה כי "הקדימה את זמנה".
במקומה בימי שישי שבה התוכנית "סופשבוע", שנשר הגיש בה פינה קומית כאשר הנחה אותה ירון לונדון.
הפעם התוכנית הייתה בהנחייתם לסירוגין של דודו טופז ורבקה מיכאלי.
שולחן הטהור הוא ספר של הרב אהרן ראטה בעל ה"שומר אמונים", מייסד חבורת שומר אמונים.
הספר יצא לראשונה בסאטמאר בשנת ה'תרצ"ג, מאז נדפסו מהדורות נוספות.
הוא כולל הלכות והנהגות הקשורות באכילה, כגון ברכות הנאמרות על המזון, ענייני צניעות בשולחן, אכילה בשבת וביום טוב, לימוד על השולחן ועוד.
כמו כן מובאת בספר הדרכה לשמירה דקדקנית על כשרות המאכלים והכלים בבית ובמטבח.
הספר מתאר את השולחן כדבר מקודש, שבו נבחן האדם.
הרב ראטה מדגיש למשל כי אין לעמוד על השולחן בשום אופן, שהרי הוא מעין המזבח ולכן יש לנהוג בו באופן דומה.
הספר מבאר איך אמורות לנהוג נשים בעניין ברכות האכילה וענייה עליהן.
המחבר מורה לאב המשפחה לחנך את ילדיו לפי המתואר בספרו.
בפתיחת הספר נדפסה הקדמת המחבר, פתיחה, ליקוט מדברי צדיקים אחרים בעניין ומבוא השער.
במהדורות המאוחרות של הספר נדפסה הקדמה ארוכה מאת בן המחבר רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים.
בממשקי מחשב, שולחן העבודה הוא הכינוי למסך הראשי של מערכת ההפעלה.
שמו נובע מדמיונו לשולחן עבודה משרדי המכיל מגוון כלים הנדרשים לפעילות שוטפת.
בניגוד למערכות ההפעלה Windows ו-Mac, בהפצות לינוקס ונגזרות יוניקס אחרות, נעשה שימוש בסביבות שולחן עבודה – ממשקים היוצרים שולחנות עבודה ממגוון צורות וסוגים.
המערכות הגרפיות X11 ו-Wayland כוללות באופן מובנה רק את החלקים הבסיסיים ביותר: הצגת חלונות, טיפול בסמן, בפלט וכדומה.
ישנן מספר סביבות עבודה שונות שרצות על גבי המערכת הגרפית (לדוגמה: GNOME ו־KDE).
סביבה כזו מכונה לעיתים "מנהל חלונות" (על שם אחד מרכיביהן) או "שולחן עבודה".
לרוב, שולחן העבודה מכיל ממשק משתמש ראשי בתור הבסיס להגעה לתוכניות ולמקומות במחשב, וכן שורת משימות.
בנוסף, שולחן העבודה עשוי אף לכלול בתוכו ממשקי משתמש אחרים שמאפשרים לגשת לרכיבים כגון תיקיות, צלמיות, קיצורי דרך ותפריטים.
ברוב שולחנות העבודה קיימים אלמנטים ובקרים נוספים שעשויים לסייע למשתמש כגון, סרגל שפה, שעון, בקר קול, ועוד.
קיימת לרוב תמיכה במספר משטחי שולחן עבודה.
הדבר אמור להקל על ארגון החלונות ולספק מרחב פעולה גדול יותר על פני שולחן העבודה.
ברוב מערכות ההפעלה קיימת אפשרות מובנית להצגת רקעים שונים על פני הצג.
עשויה להיות קיימת גם פונקציה המחליפה את הרקעים אוטומטית מידי פרק זמן קצוב.
בחלק ממערכות הפעלה Windows מבית מיקרוסופט (גרסאות 98, מילניום ו-XP) ניתן להפוך את שולחן העבודה, לדף רשת המתעדכן אוטומטית באמצעות תכונה הנקראת Active Desktop.
לשולחנות עבודה מסוימים ניתן להוסיף אל שולחן העבודה וידג'טים המציגים נתונים נבחרים מראש, או כאלה המתעדכנים מהרשת כגון תחזית מזג אוויר ושערי מטבעות.
שולחנות נפרדים הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של דלברט מאן משנת 1958. תסריט הסרט מבוסס על מחזה בעל שם זהה של טרנס רטיגן.
בסרט משחקים ריטה הייוורת', דברה קר, דייוויד ניבן, ברט לנקסטר ו-ונדי הילר.
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר ובפרס גלובוס הזהב.
הסרט מגולל את סיפורם של דיירי בית מלון בבורנמות' בריטניה.
מנהלת המלון, פאט קופר (ונדי הילר), מנהלת רומן סודי עם אחד מדיירי בית המלון, ג'ון מלקולם (ברט לנקסטר).
מוד ריילטון-בל (גלדיס קופר) גרה ביחד עם בתה חסרת הביטחון העצמי, סיביל (דברה קר).
סיביל מאוהבת בסתר באיש הצבא לשעבר, דייוויד אנגוס פולאק (דייוויד ניבן).
במהלך הסרט אשתו לשעבר של ג'ון, אן שנקלנד (ריטה הייוורת'), באה לבקרו כדי לנסות לאחות את נישואיהם.
בנוסף מוד מגלה שדייוויד הטריד מינית כמה בחורות בעת הצגת תיאטרון והיא מנסה לסלקו מבית המלון.
לבסוף ג'ון מתפייס עם אן ודייוויד נשאר בבית המלון למורת רוחה של מוד.
ריטה הייוורת' - אן שנקלנד
דברה קר - סיביל ריילטון-בל
דייוויד ניבן - דייוויד אנגוס פולאק
ברט לנקסטר - ג'ון מלקולם
ונדי הילר - פאט קופר
גלדיס קופר - מוד ריילטון-בל
קטלין נסביט - גלדיס מאת'סון
פליקס איימאר - מר פואלר
מיי האלט - גברת מאצ'ם
הסרט זכה בשני פרסי אוסקר; השחקן הטוב ביותר לדייוויד ניבן ושחקנית המשנה הטובה ביותר לונדי הילר.
בנוסף הסרט היה מועמד לחמישה פרסים נוספים; הסרט הטוב ביותר להארולד הכט, השחקנית הטובה ביותר לדברה קר, התסריט המעובד הטוב ביותר לטרנס רטיגן ולג'ון גיי, הפסקול המקורי הטוב ביותר לדייוויד ראסקין והצילום הטוב ביותר לצ'ארלס לאנג.
ניבן זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
בנוסף הסרט היה מועמד לעוד ארבעה פרסי גלובוס הזהב; סרט הדרמה הטוב ביותר, שחקנית הדרמה הטובה ביותר לקר, שחקנית המשנה הטובה ביותר להילר והבמאי הטוב ביותר לדלברט מאן.
הסרט היה מועמד לפרס איגוד התסריטאים לתסריט הטוב ביותר.
בנוסף קר זכתה בפרס דוד דה דונטלו לשחקנית הזרה הטובה ביותר.
הסרט זכה לציון של 77% מהאתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 13 ביקורות.
שולחן לשישה היא סדרת דרמה ישראלית ששודרה בשנת 2013 בערוץ 10. את הסדרה כתבה גלילה רון פדר-עמית ומככבים בה נתן דטנר, יובל שרף, אלי קרן-אסף וגיא סלניק.
זוהי סדרת ספין אוף על דמותו של דוביק דגן מהסדרות "משפחה וחצי" ו"עוד משפחה וחצי".
עלילת הסדרה עוסקת בדוביק דגן (נתן דטנר), גבר בגיל העמידה שילדיו עזבו את הבית ואשתו חיה בנפרד ממנו, המאכלס בביתו בני נוער שהתנתקו ממשפחותיהם וגרים ברחוב.
דוביק דגן (נתן דטנר) – דמותו מוכרת מהסדרות "משפחה וחצי" ו"עוד משפחה וחצי".
גרוש מתמי, וכעת אשתו מיקי נפרדה ממנו.
פותח מעון לנערים שעזבו את ביתם בשם "הבית של דוביק".
שירלי (יובל שרף) – אם הבית של "הבית של דוביק".
במהלך הסדרה פוגשת את אדם, והופכת להיות בת זוגו, בהמשך נפרדת ממנו כאשר מגלה בטלפון סלולרי שלו מסרון מאוסי, בו אוסי דורשת ממנו להפסיק להטריד אותה.
אוסי (אלי קרן-אסף) – נערה בת 17, המתגוררת ב"בית של דוביק".
במהלך הסדרה ניהלה רומן עם גבר כבן 40, וכאשר דוביק גילה זאת הוא גרם לשניים להיפרד.
נוהגת לשתות אלכוהול ולבלות במועדוני לילה.
התאהבה בחבר של שירלי ולאחר מכן בבן של דוביק, עופרי, איתו ניהלה רומן קצר.
כעבור מספר ימים הם נפרדו עקב חזרתו למצפה רמון.
דריה (תותי ניניו) – מתגוררת ב"בית של דוביק", נערת טומבוי אשר בעברה נפלה קורבן להטרדה מינית מצד הבוס של אביה, וכאשר התלוננה על כך בפני אביה הוא לא האמין לדבריה, ובעקבות כך עזבה את ביתה.
מוישי (גיא סלניק) – נער המתגורר ב"בית של דוביק", שיצא בשאלה.
אוהב לעשות חיקויים של רפי גינת.
החביא סמים וסכין מתחת למיטתו ואיים על עומאר עם סכין, כשחשב שגנב ממנו את הגראס שלו.
עומאר (סעיד דסוקי) – נער ערבי המתגורר ב"בית של דוביק", ושואף להיות דוגמן.
יוני (אביהוד תדהר) – נער הומוסקסואל המתגורר ב"בית של דוביק".
אימו מגישה נגדו תלונה במשטרה על האשמה של הפצת שמועות בפייסבוק.
ורד (נצנת מקונן) – נערה ממוצא אתיופי שמתגוררת ב"בית של דוביק" בשל רקע של אלימות מצד אביה.
אמה מתגוררת במקלט לנשים מוכות.
חברה של נער בשם גיל.
היחידה מבין חבריה שלומדת בבית הספר.
אדם (ירון ברובינסקי) – חבר של שירלי.
גד "גדי" (אברהם סלקטר) – מורה לצמחים.
הופך להיות המורה הפרטי של ורד, שלומדת לבחינות.
עופרי דגן (יותם קושניר) – הבן של דוביק.
מנצל כספית את אביו, נוהג לעשן סמים ולשתות אלכוהול.
בעת ביקורו בבית אביו הוא פוגש את אוסי, ומתחיל לנהל איתה רומן.
לאחר שלושה ימים, חוזר למצפה רמון ונפרד ממנה.
ירין (בן רביאן) – נער המגיע במהלך הסדרה להתגורר "בבית של דוביק", כאשר הסתבך וברח מהמשטרה בעקבות מעורבותו בתקרית אלימות ובהמשך עוזב.
רונה (ניב סולטן) – נערה.
מאור/אביתר (ניב רז) – הבן זוג של אוסי כבן 40, לאחר שדוביק מגלה על הקשר של השניים גורם לפרידה שלו מאוסי.
עדי (יעל חוטומלנסקי) – אחות של יוני.
שולטוואדקרט (בהונגרית: Soltvadkert, בקרואטית: Vakier, בדומה לשמה העתיק של העיר בהונגרית, Vadkert) היא עיר במחוז באץ'-קישקון, הונגריה.
העיר מוקפת במספר אזורים של הפארק הלאומי קישקונשאג (Kiskunság), בהם האגם וואדקרט, המכונה גם בודוש-טו (Büdös-tó), והיא ידועה בתור אתר תיירותי.
בקיץ מתקיימים בעיר מספר קונצרטים ופסטיבלים.
תעשיית היין בעיר היא בת מאות שנים.
העיר נקראה שולטוואדקרט מאז שנת 1900. לפני כן היא נקראה וואדקרט (Vadkert, "גן פרא" בהונגרית), בהתייחס לאופי הסביבה בתקופה זו.
העיר נוסדה בשנת 1376 וכאשר הייתה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית עזבה, גורשה או נהרגה רוב אוכלוסייתה.
במאה ה-18 החלה העיר לעבור תהליך של פיתוח תיירותי ומסחרי.
ב-1722 הגיעו מספר משפות קלוויניסטיות לעיר.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-18 הובאו אל העיר מתיישבים גרמנים, ואלה הקימו בה כנסייה לותרנית.
עם זאת, הקתולים בעיר הרסו את הכנסייה.
זו נבנתה מחדש, אך נהרסה שוב, וכך חזר התהליך מספר פעמים.
הכנסייה הלותרנית הקיימת בעיר כיום נבנתה בשנת 1837. היא עדיין עומדת על תלה, ובה שלושה פעמונים שעדיין נמצאים בשימוש.
כנסייה זו משרתת קהילה לותרנית הפועלת כיום בעיר.
כמו כן פעילים כיום בעיר כמה מאות בפטיסטים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו לעיר פעילים מהכנסייה הפנטקוסטלית וייסדו גם הם קהילה בעיר, קהילה שקיימת עד היום.
לפני הכיבוש הגרמני במרס 1944 היו בעיר כ-400 יהודים, שהשתייכו לקהילה האורתודוקסית.
בסוף מאי 1944 רוכזו יהודי העיר בגטו וביוני הוצעדו תושבי הגטו 26 קילומטרים לבית חרושת לנחושת גופרתית בקצ'קמט, משם גורשו לאושוויץ.
כיום מעיד רק בית הקברות היהודי על קיום קהילה יהודית בעיר בעבר.
לאחר השואה, התקיימה קהילה יהודית במקום בראשה עמד הרב שמעון יחזקאל יעקובוביץ, שאף פתח ישיבה במקום שהייתה אחת משתי הישיבות היחידות בהונגריה.
הקהילה התפזרה בעקבות דיכוי המרד ההונגרי ב־1956.
אימרה סקיי היה רופא שיניים יהודי-הונגרי-בריטי.
שולמית (שולה) רווח (שמה המקורי: שולמית ירון; נולדה ב-28 באפריל 1944) היא שחקנית, מחזאית, במאית, מורה למשחק ומרצה ישראלית.
נולדה בשם שולמית ירון בחיפה.
היא בוגרת בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" ובוגרת סדנת פסיכודרמה ב"לסלי קולג'".
כמו כן, היא בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך השנים שיחקה במספר סרטי קולנוע ישראלים.
בשנת 1977 שיחקה בסרט "הגונב מגנב פטור".
בשנת 1979 גילמה את דמותה של "גילה זינגר" בסרט הקולנוע "שלאגר" לצדם של חברי הגשש החיוור ועפרה חזה.
באותה שנה לוהקה לשחק בסרט הקולנוע "טעות במספר" את דמותה של שולה.
בשנת 1982 שיחקה בסרטו של יקי יושע "כביש ללא מוצא".
בשנת 1985 שיחקה בסרט "הרימו עוגן", סרט שישי בסדרת סרטי אסקימו לימון.
בשנת 1986 לוהקה לשחק בסרטים "אלכס חולה אהבה" ובסרט "הטוב, הרע והלא נורא".
בשנת 1987 שיחקה בסרט הקולנוע "היפהפייה הנרדמת".
בשנת 1988 גילמה את דמותה של "אנה" בסרט הקולנוע "בלוז לקיץ", סרט שמיני בסדרת הסרטים של "אסקימו לימון".
בשנת 1989 הופיעה בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות", שהוקרן בערוץ הראשון.
בשנת 1990 שיחקה בסרט הקולנוע "נשיקה במצ"ח", שהופק על ידי יהודה ברקן ובוים על ידי שמוליק פירסטנברג.
בשנת 1992 שיחקה בסרט הקולנוע "סיפורי תל אביב".
היא שיחקה במספר מחזות, בהם "משפט פיתגורס", "אסתר המלכה", "גן הדובדבנים", "האדרת", "פרח הקקטוס", "הדבורה מאיה", "דודי שמחה", "מר שמח", "מיסטריה אמריקאית", "הקטקטים", "עלילות שמישמיל", "כוכבים עם שחר" ו"אלוף הבונים".
עד לגירושיהם, הייתה רווח נשואה לשחקן והקומיקאי זאב רווח.
לזוג שתי בנות שחזרו בתשובה.
שולה קשת (נולדה ב-2 באוגוסט 1959) היא יזמת ופעילה חברתית ופוליטית, פמיניסטית מזרחית, אמנית, יוצרת ואוצרת ומו"ל ישראלית.
ממייסדות תנועת "אחותי – למען נשים בישראל", ומנכ"לית התנועה משנת 2005.
קשת היא הדמות המובילה במאבק נגד גירוש הפליטים האפריקאים, ומאז שנות ה-80 של המאה ה-20 מובילה את המאבק של נפגעי התחנה המרכזית הישנה של תל אביב בנווה שאנן.
היא מקימת "בית אחותי", אשר כולל מרכז קהילתי פמיניסטי-מזרחי, מוקד פעילות חברתית וגלריית אמנות.