tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשווקים בהם הופיעו חברות לטיסות חסך נאלצו החברות המסורתיות לקצץ קיצוץ חד במחיריהן, ולעיתים קרובות לאמץ אלמנטים נוספים של חברות טיסות החסך, כמו ביטול מחלקת העסקים, בידור בטיסה, וארוחות טיסה בטיסות קצרות.
בשנים 2001–2003, שבהן נפגעה תעשיית התיירות כתוצאה מפיגועי 11 בספטמבר, מלחמת עיראק ומגפת הסארס, כמעט כל חברות התעופה המסורתיות סבלו מהפסדי ענק, בעוד רוב חברות החסך נשארו רווחיות.
במשבר התעופה עקב מגפת הקורונה בשנים 2020-2022 לחברות התעופה הזולות היו הפסדים נמוכים משל חברות התעופה המסורתיות.
ואחרי המשבר הן אף הצליחו להגדיל את כמויות הנוסעים שלהן לעומת חברות הסדירות.
כמו כן נגסו החברות לטיסות חסך נתח גדול מרווחי הרכבות המהירות, בעיקר באירופה - מחיר כרטיס טיסה בדרך כלל זול יותר מכרטיס רכבת.
כמה מהחברות המסורתיות ניסו להקים חברות תעופה לטיסות חסך משלהן (BUZZ של KLM, למשל, או GO של בריטיש איירווייז), אבל רוב הניסיונות נכשלו.
בעיקר בשל עלויות כוח האדם שכפופים להסכמים הקיבוציים של חברת האם.
אך יש כמה חברות שהצליחו.
טרנסאוויה של אייר פראנס-KLM ויורווינגס של לופטהנזה.
כחלק ממאבקן של חברות התעופה הוותיקות בחברות החסך, הוגשו נגדן תביעות ותלונות בבתי משפט והגופים המשפטיים האחראים לתחרות וקרטלים.
במקרה אחד תבעה לופטהנזה מבית המשפט בגרמניה לאסור על ריאנאייר לקרוא לשדה התעופה האן (Hahn) המרוחק כשעתיים נסיעה מהעיר פרנקפורט בשם פרנקפורט-האן ולפרסם השוואות בין מחירי טיסות לופטהנזה מפרנקפורט למחירי ריאנאייר מפרנקפורט-האן.
בית המשפט התיר לריאנאייר להשתמש בשם פרנקפורט-האן, אך חייב אותה לציין את המילה 'האן' במודעותיה.
בכמה מקרים אחרים הוגשו תלונות כנגד סבסוד חברות התעופה טיסות חסך על ידי שדות התעופה הקטנים בנימוק של פגיעה בתחרות החופשית או סבסוד לא-חוקי.
במקרה אחד הצליחה אייר פראנס להביא להפסקת הסבסוד בשדה התעופה של שטרסבורג - שהוא שדה ממשלתי - בטענה שמדובר בסובסידיה לא חוקית; כתוצאה מכך נפסקו טיסות החסך לעיר.
במקרה אחר עלתה טענה נגד הסובסידיות שמקבלת ריאנאייר בשדה התעופה של שרלרואה בבלגיה (שריאנאייר משווקת כשדה תעופה של בריסל), הנמצא בבעלות פרטית.
על פי טענות שלא אומתו, לא נגבו מריאנאייר דמי נחיתה, ושולמו לה 100,000 אירו על כל קו טיסה חדש שנפתח בשדה.
לטענת ריאנאייר מדובר בתחרות הוגנת, כיוון שאותם התנאים היו יכולים להיות מוצעים לכל חברה אחרת.
לטענת התובעים (חברת סבנה, שפשטה את הרגל בינתיים) המכרז נתפר לפי מידותיה של ריאנאייר ולא איפשר הפעלת חברות אחרות משרלרואה.
בית המשפט האירופי הכריע לרעת ריאנאייר, אולם השית עליהם קנס נמוך במיוחד - כמיליון אירו - והתיר להם להמשיך בהסדר עם שדה התעופה בשינויים מעטים בלבד.
כאשר מדובר בטיסות לטווחים ארוכים, הדבר לא כלכלי לחברות התעופה הזולות, הן בשל הוצאות הדלק, והן בשל הצורך לשכן את אנשי צוות האוויר במדינות היעד.
דבר המוביל להוצאות כספיות כבדות.
אך היו כמה ניסיונות להציע טיסות טרנס אטלנטיות במחיר נמוך.
חברת התעופה הראשונה שהציעה טיסות טרנס-אטלנטיות מוזלות הייתה לייקר איירווייז של פרדי לייקר, שהפעילה "רכבת אווירית" בין לונדון וניו יורק בסוף שנות ה-70, עד שפשטה את הרגל.
חברת התעופה הלאומית של אירלנד, אייר לינגוס, הנמיכה מאוד את המחירים כדי להתחרות בריינאייר והחלה להציע טיסות טרנס-אטלנטיות לפי מודל טיסות החסך, החל ממאה אירו.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 קיימים מספר חברות בת של חברות תעופה סדירות המציעות טיסות ארוכות במודל של טיסות חסך: אלו סקוט של סינגפור איירליינס, וזיפאייר (אנ') של ג'פאן איירליינס.
החברה הראשונה שהפעילה בישראל טיסות חסך הייתה חברת "לייקר" () הבריטית ב-1979. "לייקר" הוקמה ב-1966 והייתה אחת החברות הראשונות בעולם שהציעו טיסות מוזלות לעומת חברת התעופה הסדירות.
החברה פשטה את הרגל בשנת 1982. טיסות שכר לישראל במחיר מוזל החלו לפעול כבר בסוף שנות ה-60, אך היו חלק מחבילת נופש כוללת שרכש הלקוח.
כניסה ראשונית של חברת תעופה במחיר נמוך לישראל היה עם כניסת חברת איזי ג'ט לשוק בשנת 2009 בקו מנתב"ג לנמל התעופה לונדון לוטון.
בתגובה, ניסתה אל על להתחרות באיזי ג'ט, על ידי מכירה של חלק מהמושבים בטיסותיה בפורמט לואו-קוסט.
חברת ארקיע השיקה אף היא טיסות חסך בשנת 2008, והחל מ-2010 עברה להפעיל את רוב הטיסות הסדירות לאירופה כטיסות חסך.
בשנת 2014 הקימה חברת אל על את מותג UP על מנת להיכנס לתחום טיסות החסך, אך באוקטובר 2018 הוא בוטל ב-2019 חברות החסך תפסו נתח של 30% מהמושבים בקווים השונים מישראל מנתב"ג ומרמון.
וחברת ויז אייר ההונגרית הייתה חברת החסך שטסה למספר היעדים הרב ביותר מישראל, בעיקר למזרח אירופה.
בשנת 2022 חברות התעופה הזולות הסיעו כרבע מהנוסעים מנמל התעופה בן-גוריון.
כאשר חברות התעופה המרכזיות הן ויז אייר (7.76% מהנוסעים) ריינאייר (6.8% מהנוסעים), איזיג'ט (4.17% מהנוסעים) פגאסוס (4.1% מהנוסעים) טראנסאוויה (2% מהנוסעים) ופליי דובאי (1.7% מהנוסעים).
חברה פרטית היא חברה שהונה מוחזק בידי גורם פרטי או מספר גורמים.
היא אינה מציעה או סוחרת במניות שלה בבורסות.
אף על פי שחברות פרטיות פחות שקופות לציבור מעמיתיהם הנסחרים בבורסה, לחברות פרטיות יש חשיבות רבה בכלכלת העולם.
ב-2008, ל-441 החברות הפרטיות הגדולות בארצות הברית היו לפי פורבס הכנסות של 1.8 טריליון דולר והעסיקו 6.2 מיליון עובדים.
בשנת 2005, 339 החברות בסקר של פורבס מכרו סחורות ושירותים בשווי טריליון דולר (44%) והעסיקו ארבעה מיליון עובדים.
בשנת 2004, מספר העסקים הפרטיים בארצות הברית עם הכנסות של לפחות מיליארד דולר היה 305.
כל החברות שאינן בבעלות ממשלתית נחשבות לחברות במגזר הפרטי.
זה כולל חברות ציבוריות וחברות בבעלות פרטית.
בארצות הברית, המונח חברה בבעלות פרטית משמש לעיתים קרובות לתיאור מפעלים למטרות רווח שמניותיהם אינן נסחרות בבורסה.
לחברות בבעלות פרטית יש בדרך כלל פחות דרישות דיווח וחובות לשקיפות מאשר לחברות ציבוריות.
למשל, בארצות הברית חברות בבעלות פרטית אינן מחויבות לפרסם את הדוחות הכספיים שלהן.
על ידי אי דרישה לחשוף פרטים על הפעילות וההשקפה הפיננסית שלהן, חברות פרטיות אינן נאלצות לחשוף מידע שעלול להיות בעל ערך למתחרים.
יתר על כן, עם דרישות דיווח מוגבלות וציפיות בעלי המניות, לחברות פרטיות ניתנת גמישות תפעולית גדולה יותר על ידי יכולת להתמקד בצמיחה ארוכת טווח ולא ברווחים רבעוניים.
בנוסף מנהלי חברות פרטיות מנהלים את עסקיהם ללא אישור בעלי המניות, מה שיאפשר להם לנקוט בפעולה משמעותית ללא עיכובים.
באוסטרליה, החוק דורש שחברות ציבוריות יגישו מסמכים מסוימים הנוגעים לאספה הכללית השנתית שלהן לוועדת ניירות ערך והשקעות האוסטרלית (ASIC).
לחברות בבעלות פרטית יש לפעמים הגבלות על מספר בעלי המניות.
לדוגמה, חוק בורסת ניירות ערך בארצות הברית משנת 1934, סעיף 12(ז), מגביל חברה בבעלות פרטית, בדרך כלל, לפחות מ-2,000 בעלי מניות, וחוק ההשקעות האמריקאי משנת 1940 מחייב רישום של חברות השקעות שיש להן יותר מ-100 בעלי מניות.
באוסטרליה, סעיף 113 של חוק התאגידים משנת 2001 מגביל חברה בבעלות פרטית לחמישים בעלי מניות שאינם עובדים.
חברה פרטית שגייסה הון באמצעות הנפקת איגרות חוב (אך לא הנפיקה מניות לציבור) לציבור קרויה בחוק החברות חברת איגרות חוב.
על חברה כזו חלות חובות מסוימות בדומה לחברה ציבורית, כגון חובת דיווח על תוצאותיה העסקיות.
חברה ממשלתית היא חברה בבעלות או בשליטת הממשלה, ומטרתה היא לקדם אינטרסים ציבוריים, כמו אספקת שירותים חיוניים או הגדלת הכנסות הממשלה.
חברות ממשלתיות בישראל מוגדרות כגוף דו מהותי.
חברות ממשלתיות נמצאות בלב ויכוח בין אידאולוגיות כלכליות-חברתיות שונות.
סוציאל-דמוקרטים טוענים כי חברות ממשלתיות ראויות בשווקים שבהם גודל ההשקעה לא מאפשרת תחרות מלאה ובנוסף מתן השירותים חשוב לחברה, לדוגמה במתן שירותי רכבת, מים וחשמל.
בתחומים אלה, גם אם חברה פרטית תספק את השירות, יהיה צורך בפיקוח ממשלתי הדוק כדי למנוע מצד אחד ניצול הציבור על ידי מונופול, ומצד שני פשיטת רגל החברה והפסקת מתן השירות.
מתן השירות על ידי חברה ממשלתית יכול להיות תחליף מועיל למנגנון הפיקוח.
ליברלים מאמינים כי ההתערבות של הממשלה בשוק פוגעת בתחרות ומונעות קיום של שוק חופשי, עקרון חשוב כאמצעי לעצמאות הפרט.
תהליך שבו המדינה הופכת חברה ממשלתית לחברה פרטית נקרא הפרטה, ואילו תהליך שבו המדינה הופכת חברה פרטית לממשלתית נקרא הלאמה.
בהתאם ל, הגדרת חברה ממשלתית מתייחסת לחברה שיותר מ-50% מכוח ההצבעה באספה הכללית שלה או הזכות למנות יותר ממחצית הדירקטורים שלה הם בידי מדינת ישראל.
חברה בעלת פחות מ-50% מכוח ההצבעה או מהכוח למנות דירקטורים, נקראת "חברה מעורבת".
הקמת חברה ממשלתית מחייבת החלטת ממשלה, על פי הצעה של אחד השרים.
במקרה שהממשלה החליטה על הקמת חברה ממשלתית, מביא שר האוצר את ההחלטה לידיעת ועדת הכספים של הכנסת, בציון מקורות המימון ובצירוף חוות דעת רשות החברות הממשלתיות.
על חברות ממשלתיות, למעט חברות שלפי מסמכי היסוד שלהן אסור להן לחלק רווחים, לפעול לפי השיקולים העסקיים שעל פיהם נוהגת לפעול חברה לא-ממשלתית.
לממשלה מותר להכתיב לה שיקולים אחרים בהחלטת ממשלה ובאישור ועדת הכספים.
בנוסף, משמשת הרשות כגורם המטפל ומסייע בביצוע פירוקים, מיזוגים, ארגון ומכירת מניות של חברות ממשלתיות וכן כגורם המייעץ לוועדת השרים בעניינים הנוגעים להפרטה.
הליכי הפרטה בישראל התקיימו מראשית קיום המדינה, והתעצמו החל משנת 1986 בעקבות גל כלל עולמי של הפרטה בהובלת בריטניה.
חברות ממשלתיות פועלות לא רק לפי שיקולים עסקיים, אלא גם לפי שיקולים פוליטיים של השרים הממונים.
דוגמה: כחברה ממשלתית ביטחונית כפופה התעשייה האווירית לישראל לשר הביטחון ולשר הממונה על רשות החברות הממשלתיות.
בשנת 2025 מחלוקת פוליטית בין השרים הללו, ישראל כ"ץ ודודי אמסלם, גרמה לכך שמאז דצמבר 2024 פועל דירקטוריון החברה ללא יושב ראש, ובהמשך הסתיימה כהונתן של שתי דח"ציות ולא מונה להן מחליף.
כתוצאנ מכך נפגעה עבודת הדירקטוריון, והחברה אינה מסוגלת להגיש דו"חות כספיים שהיא מחויבת להגישם.
עקב כך רשות ניירות ערך הטילה על החברה קנס בסך 825 אלף ש"ח.
חברה לתועלת הציבור (בראשי תיבות: חל"צ) היא חברה אשר תקנונה ומטרותיה עונים על שני התנאים הנקובים ב:
הגדרה זאת החליפה הגדרה קודמת של המונח, ונכנסה לתוקף ב-21 ביוני 2007, עם כניסתו לתוקף של תיקון מס' 6 לחוק החברות, התשס"ז-2007. התיקון קבע הסדר חדש ביחס לחברות לתועלת הציבור וביטל את ההסדר הקודם שחל לפי חוק הנאמנות על חברות מסוג זה.
בעבר חברה לתועלת הציבור הייתה צריכה להירשם פעמיים: בשלב הראשון להירשם אצל רשם החברות, תוך שהיא עונה לדרישות סעיף 32 לפקודת החברות, ומגדירה את עצמה כחברה לתועלת הציבור.
בשלב השני היה על אותה חברה להרשם אצל רשם ההקדשות, בהתאם לדרישות חוק הנאמנות.
אף על פי כן, רישום אצל רשם ההקדשות לא היה בגדר חובה חוקית וחברה יכלה להגדיר את עצמה כחברה לתועלת הציבור גם מבלי להיכנס למרשם אצל רשם ההקדשות.
לאחר תיקון מס' 6 לחוק החברות, מחויבת כל חברה המגדירה עצמה כחברה לתועלת הציבור להירשם הן אצל רשם החברות, הן אצל רשם ההקדשות, אשר שניהם שייכים לרשות התאגידים.
רשם החברות לא יאשר רישום של חברה לתועלת הציבור מבלי לקבל אישור מראש של רשם ההקדשות.
חוק החברות אף מאפשר כיום להטיל עיצומים כספיים אם חברה לתועלת הציבור אינה נרשמת ככזו או אם אינה מתקנת את תקנונה כנדרש.
יתרה מכך, החוק מעניק לרשם ההקדשות סמכות לאפשר רישום כפוי של חברה כחברה לתועלת הציבור, אם סבר הרשם שחברה אשר אינה רשומה ברשם ההקדשות כחברה לתועלת הציבור, עונה להגדרת חברה לתועלת הציבור.
סנקציה נוספת שמוטלת בחוק החברות היא כי במקרה שחברה לתועלת הציבור לא נרשמה בפנקס, יראו בדירקטורים ובמנהלי החברה כמי שהפרו את חובת הזהירות שלהם כלפי החברה, ויהיה ניתן להרים את המסך בין החברה לבין נושאי המשרה בה.
חברה לתועלת הציבור תוכל להירשם ככזו רק אם היא עונה לאחת מהמטרות הציבוריות המפורטות בחוק.
מדובר ברשימה סגורה של מטרות אשר ניתנת לשינוי רק על ידי שר המשפטים באישור ועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
איכות סביבה, הגנת הסביבה או הכרת הטבע והסביבה;
הגנה על בעלי חיים ודאגה לרווחתם;
חינוך, הכשרה מקצועית, תרבות או אמנות;
מדע, מחקר או השכלה גבוהה;
רווחת הקהילה או פעילות קהילתית, חברתית או לאומית;
שלטון החוק, משפט או מינהל ציבורי;
הקמת קרנות או ארגונים לעידוד או לתמיכה בגוף הפועל לאחת או יותר מהמטרות המנויות לעיל.
מוסדותיה של חברה לתועלת הציבור
ככל חברה אשר מוקמת בהתאם להוראות חוק החברות, מוסדות חברה לתועלת הציבור ימנו אספה כללית של בעלי מניות ודירקטוריון אשר ימונה על ידי האספה הכללית.
בסמכות הדירקטוריון למנות מנהל לחברה.
ההבדל המרכזי בין חברה לתועלת הציבור לבין חברה אחרת אשר מוקמת מכוח חוק החברות, היא ועדת הביקורת לה נתן המחוקק חשיבות רבה.
במסגרת חוק החברות, ועדת ביקורת של חברה לתועלת הציבור מוסמכת לבדוק לא רק את המצב הפיננסי ואת התנהלות החברה, אלא תפקידה הראשון במעלה של ועדת הביקורת הוא לבדוק כי החברה פועלת באופן תקין אשר תואם את מטרותיה.
במידה ומחזורה השנתי של החברה לתועלת הציבור עולה על 10 מיליון ש"ח, חובה עליה למנות מבקר פנימי.
חברה לתועלת הציבור, לאחר שנרשמה ככזו בפנקס המנוהל אצל רשם ההקדשות, חייבת לציין בצד שמה את הסיומת "חברה לתועלת הציבור" או (חל"צ).
ככלל, אסור על חל"צ לשלם שכר לחברי דירקטוריון או חברי ועדת ביקורת, למעט החזר הוצאות.
ואולם, שר המשפטים מוסמך לקבוע הוראות אחרות לעניין שכר חברי דירקטוריון בהתאם להוראות סעיף 345י לחוק החברות.
חברה לתועלת הציבור אינה רשאית לפטור דירקטור, מנהל או חבר ועדת ביקורת בה מאחריותו בשל הפרת חובת הזהירות כלפיה, וכן אסור לחל"צ לתת התחייבות לשיפוי בגין הפרת חובת זהירות.
בעל מניות יוכל להעביר את מניותיו בחברה לתועלת הציבור שלא בתמורה.
אם רוצה בעל המניות תמורה, עליו לקבל את אישור בית המשפט המחוזי מראש להעברת מניות זו.
בכל מקרה לא ניתן להוריש מניה בחברה לתועלת הציבור, ולכן במקרה של מוות המניה לא תיחשב חלק מנכסי עיזבונו של בעל המניה.
דין מניה כזו יהיה כדין מניה רדומה.
חברה לתועלת הציבור תוכל להתמזג רק עם חברה אחרת לתועלת הציבור.
מיזוג כזה יתבצע רק באישורו של בית המשפט המחוזי, ורק לאחר שבית המשפט המחוזי נתן לרשם ההקדשות להביע את דעתו בעניין המיזוג.
בעיית היסוד היא, שאין בחברה לתועלת הציבור בעלי מניות ולפיכך לתורמי הכסף לחברה יש פחות השפעה על ניהולה.
בחברה לתועלת הציבור בעיות הנציג לא קיימות, שכן כדי להתגבר על הקושי המחוקק עיבה את ועדת הביקורת, נוסף על כן, המחוקק קבע כי בכל פעם שיש עסקה מסוכנת יידרש אישור ביהמ"ש, בכל הצמתים המסוכנים מכניסים את ביהמ"ש כגורם המפקח על החברה לתועלת הציבור.
חברה שקופה הוא הסדר עתידי בדיני המס בישראל מכוח תיקון 132 לפקודת מס הכנסה (סעיף 64א1).
ההסדר דומה באופיו להסדר אמריקאי המכונה S-corp (מוסדר בפסקת משנה S לקוד מס ההכנסה האמריקאי).
משמעות ההסדר היא כי ההכנסות וההוצאות של החברה תיוחסנה לבעלי המניות של החברה בהתאם לחלקיהם בזכות לרווחים בחברה.
הערה: ערך זה מתייחס לחברה שקופה לפי הדין הישראלי בלבד.
קיימים הסדרים דומים בדיני המס של מדינות אחרות.
לפי סעיף 64א1(א) בפקודת מס הכנסה, חברה שקופה היא חברה תושבת ישראל שעומדת בתנאים הבאים:
החברה אינה חברה ציבורית כהגדרתה בחוק החברות ולפי תקנונה לא ניתן לשנות את סיווגה לחברה כזאת.
מספר בעל המניות של החברה אינו עולה על 50 או על מספר גבוה יותר אם נקבע בחקיקת משנה.
כל בעלי המניות הם יחידים תושבי ישראל.
המניות הן מאותו סוג, למעט מניות המקנות זכויות הצבעה.
הזכות לרווחי החברה מוקנית מכוח המניות בלבד.
זכותו של בעל מניות לרווחים זהה לזכותו לנכסי החברה בעת פירוק החברה.
החברה אינה "מוסד כספי" כהגדרתו בחוק מס ערך מוסף.
החברה ביקשה להיחשב כחברה שקופה בהודעה שנמסרה לפקיד השומה בתוך 60 יום מיום התאגדותה.
לצורך חישוב המס, שיעור המס, קיזוז הפסדים ופטורים ממס תיחשב הכנסתה החייבת והפסדיה של החברה השקופה כהכנסתם או הפסדם של בעלי מניותיה, בהתאם לחלקיהם בזכויות לרווחים בחברה.
סיווג ההכנסה או ההפסד לא משתנה אצל בעל המניות (למעט במקרים מסוימים).
כך, למשל, על-פי חוק המיסוי, המוכר רשאי לפרוס את הרווחים החייבים במס שבח על-פני תקופה של 4 שנים טרם המכירה, וכך להקטין את גובה מדרגות המס שהוא חייב בהן ולהפחית את שיעור המס שישלם.
הרציונל הוא שהשבח לא נוצר בשנת המכירה בלבד, אלא נצבר במהלך תקופה ממושכת.
ואולם, הזכות לפרוס את השבח נתונה רק לנישום יחיד ולא לחברה.
חריג לעניין זה הוא חברה משפחתית וחברה שקופה, כהגדרתה בפקודת מס ההכנסה.
ההסדר היה אמור להיכנס לתוקף ב-2003 ויש שיאמרו טרם לכן.
הוא אינו תקף עדיין משום שלא נחקקה לצידו חקיקת משנה כנדרש.
הסדר החברה השקופה נועד להחליף את ההסדרים הקיימים כיום באמצעות חברות הצינור הישראליות: חברה משפחתית וחברת בית.
נקבע כי מרגע שיכנס ההסדר לתוקפו תהפוכנה כל חברות הצינור לחברות שקופות, אלא אם תודענה אחרת לפקיד השומה.
חברה לנאמנות (הנאמן) - היא חברה המטפלת בנכסי לקוחותיה (הנהנים), בשקידה ובמסירות כאילו הייתה הבעלים של הנכס.
הנאמן פועל עבור הנהנה, בהתאם להסכם הנאמנות שנחתם ביניהם, המגדיר את מהות הקשר ואת רצונותיו של הנהנה.
בישראל, פעילות זו כפופה לכללי חוק הנאמנות.
מתי לקוח נדרש לשירותים של חברה לנאמנות?
(על פי דרישות הרשות לניירות ערך ורשות המסים בישראל).
"נאמנות לאיגרות חוב קונצרניות", הכוללת הכנת השטרות וההסכמים, מעקב ופיקוח עד לפרעונן המלא של האג"חים.
"נאמנות לקרנות נאמנות", הכוללת את הכנת הסכם הקרן, אישורו ומעקב שוטף להגנת מחזיקי היחידות.
"נאמנות למניות ולאופציות לעובדים", הכוללת גיבוש, אישור וביצוע תוכניות להקצאת מניות ואופציות לעובדי חברות.
(ניהול נכסים פיננסיים בהתאם להסכם שנחתם בין הנאמן לנהנה).
"ניהול נכסים פיננסיים עבור תושבי ישראל הזקוקים לעילום-שם", הכולל פתיחת חשבון בנק, על שמה של החברה, וניהול כל הפעילות הבנקאית הנדרשת, השקעת כספים והעברת תשלומים.
"ניהול נכסים פיננסיים עבור תושבי חוץ", תושב חוץ המחזיק כספים בארץ זקוק עקב כך לאנונימיות, הנאמן שומר על עילום שמו של הנהנה, רוכש ומחזיק עבורו נכסים תוך שמירת זכותו לרכישה חוזרת מההכנסות מהם ובעת מכירתם.
"ניהול ואחזקת נכסים", הכולל אחזקה באנונימיות, לתקופות קבועות או בלתי מוגבלות של פיקדונות, שטרי מניות בחברה, כספות ותכולתן, מסמכים, תוכנות מחשב, פטנטים, נכסי מקרקעין ועוד.
"השלשה - (Escrow)", הכולל פתיחת חשבונות השלשה וניהולם.
מעקב וביצוע אחר תנאי הסכם ההשלשה.
נאמנות על פי כתב הקדש עיזבון או צוואה
"הקדש ציבורי" - הוא תאגיד משפטי המנוהל על ידי נאמן.
חברה לנאמנות, מנהלת "הקדשים ציבוריים" משלב הקמתם, תוך פיקוח על ביצוע מטרותיהם, וניהול השקעותיהם בהתאם לחוק, רצונותיו של מייסד ההקדש ותוך מתן דיווח תקופתי ל"רשם ההקדשות".
"ניהול עיזבון" - חברה לנאמנות, מנהלת עיזבונות גם כמנהל זמני (איתור נכסים, כינוסם והשמירה עליהם), וגם כמנהל קבוע (מימוש הנכסים וחלוקתם בין היורשים).
תפקידה של החברה לנאמנות לפעול בהתאם לחוק, תוך הבאה בחשבון של חוקי המס ובמיוחד כאשר היורשים הם תושבי חוץ.
"פיקוח וביצוע צוואה" - אדם הרוצה לצוות את נכסיו לאחר מותו, יכול להפקיד את צוואתו בחברה לנאמנות.
החברה בודקת את נוסח הצוואה על מנת לוודא שאין בו פגם משפטי, או מנסחת עבורו את הצוואה.
החברה מקיימת קשר שוטף עם הנהנה כדי לוודא שהוא עדיין בחיים.
לאחר פטירת הנהנה, החברה פועלת לקבלת צו קיום צוואה מבית המשפט ולביצוע רצונו של הנהנה.
לחברה לנאמנות, כתאגיד, יתרון על פני יחיד המשמש כנאמן, מהסיבות הבאות:
בחברה, כלכלנים, משפטנים ורואי חשבון, המתמחים כל אחד בשטחו ונותנים לה יתרון מקצועי על פני נאמן יחיד.
כתאגיד אין לחברה לנאמנות תוחלת חיים מוגבלת, והיא אינה תלויה ביכולתו או אי יכולתו של זה או אחר לעבוד, ועל כן היא המתאימה ביותר לטפל ולפקח על הסכמים ארוכי טווח.
חברה רב־אתנית היא חברה אשר מורכבת ממספר קבוצות אתניות, בניגוד לחברות אתניות הומוגניות.
בפועל, כיום רוב החברות בעולם הן חברות רב־אתניות ורק מדינות מעטות נחשבות לחברות אתניות הומוגניות (בהם יפן, קוריאה וסומליה).
בחברות הרב־אתניות קיים סיכוי רב יותר להיווצרות סכסוכים אתניים.
גורמים כגון הבדלי שפה, הבדלי תרבות, סכסוכים על רקע דתי, אפליה וקיום פערים כלכליים עלולים להוביל לסכסוכים אתניים.
במקרים הגרועים ביותר, הסכסוכים האתניים יכולים להוביל לקריסת החברה.
דוגמאות מהעת הנוכחית כוללות את צ'כוסלובקיה אשר התפרקה לשתי מדינות.
במקרים מסוימים, התפוררות מסוג זה עלולה להיות אלימה בהרבה, כמו ביוגוסלביה.
במקרים אחרים התפוררות מסוג זה עלולה להוביל למצב של מלחמת אזרחים אלימה ומתמשכת, כמו ברואנדה.
תנאים הכרחיים ליכולתם של חברות רב־אתניות להמשיך להתקיים לאורך זמן כוללים בין היתר קיום של שפה משותפת בין חברי הקבוצות האתניות השונות וחינוך לסובלנות.
דוגמאות למדינות שבהן חברה רב־אתנית
ישראל כדוגמה של חברה רב־אתנית
ישראל היא דוגמה מצוינת לחברה רב־אתנית, עם אוכלוסייה מגוונת המורכבת מקבוצות אתניות ודתיות שונות.
ניתן לייחס את השטיחים התרבותיים העשירים של המדינה להגירות ההיסטוריות, הכיבושים וההתנחלויות מרצון.
מאמר זה בוחן את ההיבטים השונים של החברה הרב־אתנית בישראל, לרבות שפותיה, דתותיה, המטבח, אירועי התרבות והאמנויות שלה.
לישראל שתי שפות רשמיות, עברית וערבית, המשקפות את הקבוצות האתניות הגדולות במדינה.
בנוסף, האוכלוסייה המגוונת הובילה לשכיחותן של שפות אחרות, כגון רוסית, אמהרית, צרפתית ואנגלית, במיוחד בקרב קהילות מהגרים ומיעוטים.
מגוון קבוצות דתיות מתקיימות במקביל בישראל, ביניהן יהודים, מוסלמים, נוצרים ודרוזים.
כל קבוצה נוהגת באמונה ומנהגים משלה, ותורמת למגוון הדתי של המדינה.
ניתן לראות זאת באתרי הדת הרבים הפזורים ברחבי ישראל, כמו הכותל המערבי, מסגד אל־אקצא, כנסיית הקבר ומקדשי הדרוזים.
אוכלוסיית ישראל המגוונת באה לידי ביטוי במטבח שלה, המשלב מנות מזרח תיכוניות מסורתיות עם השפעות קולינריות מאירופה, צפון אפריקה ואסיה.
מאכלים בסיסיים כמו חומוס, פלאפל ושווארמה ניתן למצוא לצד מנות המציגות את הרקע האתני השונות של תושבי ישראל, כמו בורקס, שקשוקה וסביץ'.
ישראל מארחת מגוון רחב של אירועי תרבות ופסטיבלים החוגגים את המורשת והמסורות של הקהילות האתניות השונות שלה.
כמה דוגמאות כוללות את חגיגת הסיגד השנתית של קהילת יהודי אתיופיה, פסטיבל המימונה שנחגג על ידי יהודי מרוקו, ופסטיבל הדרוזים לתרבות ומורשת, המציג אמנות, מוזיקה וקולינריה דרוזית.
אמנות ומוזיקה ישראלית משקפים את האופי הרב־אתני של המדינה, עם השפעות ממסורות המזרח התיכון, צפון אפריקה ואירופה.
מוזיקאים ואמנים מרבים לשלב אלמנטים תרבותיים מגוונים אלו ליצירת צליל וסגנון ישראלי ייחודי.
בין הדוגמאות הבולטות ניתן למנות את הזמרת התימנית־ישראלית עפרה חזה, שהמוזיקה שלה שילבה לחנים תימניים מסורתיים עם צלילי פופ מודרניים, והלהקה העכשווית בלקן ביט בוקס, המשלבת סגנונות מוזיקה ים תיכונית, בלקנית ואלקטרונית.
כחברה רב־אתנית, ישראל מציגה נוף תרבותי עשיר שעוצב על ידי אוכלוסייתה המגוונת.
הדו־קיום של קבוצות אתניות ודתיות שונות תורם לאופיה הייחודי של המדינה, כאשר כל עדה מוסיפה את הטעם המובהק שלה לשפה, לדת, למטבח, לאירועי תרבות ולאמנויות של ישראל.
חברה רב־גונית זו משמשת עדות לחשיבותם של חילופי תרבות והבנה בעולם גלובלי.
אמצעי תקשורת המונים בחברה רב־אתנית
כלי התקשורת מהווים מעין סוכני חברות עבור הציבור, ומשמשים כמתווכים עיקריים, למשל, בין המרכז לפריפריה, הנבדלים מבחינה אתנית בחברות רבות דוגמת ישראל.
הכוח של כלי התקשורת בא לידי ביטוי ביכולתם לקבוע את נושאי הסיקור ואת הקבוצות החברתיות שמיוצגות בו.
כך, נוצר מצב שקבוצות מסוימות בחברה נלחמות על מקומן באמצעי התקשורת.
יש הטוענים כי הסיקור, שקובע את מערך הכוחות בחברה, נוטה להציג באור שלילי או באזכורים ספציפיים בלבד את תושבי הפריפריה ולעומת זאת נוטה לסקר באופן חיובי יותר את תושבי המרכז, שבו מרוכזות האליטות.
באופן הסיקור הלא שוויוני, התקשורת מחזקת את הלגיטימיות של המרכז החברתי והפוליטי, ומשמרת את מאזן הכוחות בחברה.
אחת הסיבות להעדפה של המרכז בתקשורת היא שהאליטה ששולטת באמצעי התקשורת קרובה יותר מבחינה תרבותית, חברתית וגאוגרפית לאליטה שבמרכז.
חברת שֶׂכֶר (נקראת גם צַ'רְטֶר, מאנגלית: Charter airline) היא חברת תעופה המפעילה טיסות מסחריות שאינן סדירות.
מחיר כרטיס לטיסות אלה יהיה בדרך כלל זול יותר ממחיר כרטיס לאותו היעד בטיסה של חברה סדירה.
לעיתים חברות השכר מפעילות טיסות ליעדים לפי הזמנה של קבוצת לקוחות.
"טיסת שכר" היא טיסה בה מעל לשנים-עשר נוסעים (טיסה בה מספר הנוסעים נמוך יותר זוכה לכינוי "מונית אוויר").
חברות תעופה רבות המפעילות טיסות סדירות, מפעילות בנוסף גם טיסות שכר.
טיסות שכר רבות נמכרות במסגרת חבילת נופש שבה המחיר ששולם כולל טיסות, בית מלון ושירותים אחרים.
לעיתים מטוס נשכר על ידי קבוצה אחת גדולה כמו ועדי עובדים, קבוצות ספורט וחיילים.
חברות השכר כפופות לאמנת ורשה, אולם אחריותן כלפי הצרכנים מוגבלת יותר מחברה סדירה.
חלה אחריות על החברה במקרים בהם לא הוכח כי ננקטו כל האמצעים הדרושים למניעת הנזק לנוסעים.
הנטל להוכיח העדר רשלנות הוא על החברה.
כאשר הוקם ארגון חברות התעופה הבינלאומי - יאט"א ב-1945, הסדירו ביניהם חברות התעופה הסדירות (או "לאומיות"), את הכללים שלפיהם יתנהל הטיס המסחרי הבינלאומי.
באמצעות רגולציה הובטח אז שהשליטה בקווי הטיסות תישאר בידי חברות התעופה הסדירות.
הם קבעו כללים לפתיחת קווי תעופה, לתיאום מחירים והיצע.
לרוב חברות תעופה אלו היו בבעלות ממשלתית ברוב העולם, כך שהממשלות בעולם שיתפו פעולה עם הסדרים אלו.
בשנות ה-60 החלו חברות חדשות, שלא היו חברות ביאט"א, לעקוף הסדרים אלה באמצעות ביצוע טיסות שכר.
בארצות הברית רשות התעופה הפדרלית התירה לטיסות שכר לפעול ללא הגבלה, קמו עשרות חברות תעופה חדשות, שטסו במחירים נמוכים.
בהמשך גם באירופה החלו לפעול טיסות שכר שהיו חלק מחבילות נופש, וב-1992 עם הקמת "השוק האירופי האחיד" הוסרו כל ההגבלות על הפעלת טיסות פנים אירופיות.
טיסות שכר לישראל החלו לפעול בשנות ה-60 של המאה ה-20, לראשונה בשנת 1963 הותר לחברת איסתא (איגוד סטודנטים לתיור אקדמי) לארגן מספר טיסות שכר לסטודנטים.
אך לכל טיסה בנפרד נדרש אישור גם בישראל וגם בארץ היעד.
הטיסות של איסתא פעלו בשני הכיוונים, יציאה מאורגנת של סטודנטים מישראל לחו"ל וכניסה של סטודנטים זרים לביקור בישראל.
גם מספר טיסות שכר לקבוצות מאורגנות של תיירים וצליינים אושרו באותה עת.
אך בשנים 1965 ו-1966 לא אושרו טיסות שכר, בגלל לחץ של חברות התעופה הסדירות.
ב-1967, ועדה בראשות מנכ"ל משרד המשפטים יוסף קוקיה, המליצה לאשר שוב טיסות שכר באופן קבוע והן החלו לפעול בסוף אותה שנה.
עם זאת, התנגדה חברת אל על לקיום הטיסות ופעלה נגד אישורן, אך באוקטובר 1977 הוקמה חברת בת של אל על בשם "אל על שירותי שכר בע"מ" ("סאן דור"), כחברה ישראלית לטיסות שכר.
בין השנים 1981 ל-1984 פעלה חברת מעוף נתיבי אוויר כחברה ישראלית לטיסות שכר.
ארקיע וישראייר מפעילות גם הן טיסות שכר בעונת התיירות.
גם מחו"ל מגיעות לישראל טיסות שכר רבות ומספר הטיסות הרב ביותר מגיע מיוון, איטליה, הולנד, טורקיה, ספרד ובריטניה.
חברה נשלטת זרה היא שיטת מיסוי הנוגעת לחברה תושבת חוץ העונה לתנאים נוספים.
הוראות החוק הנוגעות לחברות מסוג זה נועדו להפחית את כדאיות הסטת הכנסות מחוץ למדינה על מנת להפחית או להימנע מתשלום מס בגינן.
המדינות בהן קיימת חקיקה בנושא חברה נשלטת זרה כוללות בין היתר את ארצות הברית, גרמניה, יפן, אוסטרליה, שוודיה וישראל.
קיימת שונות בין חוקי המדינות בנושא חברה נשלטת זרה.
חוקי המס במדינות רבות לא מטילים חבות מס על מחזיקי מניות בגין רווחי החברה שבה הם מחזיקים מניות.
חבות המס חלה רק ברגע שמחולק דיבידנד.
במצב זה חלק הנישומים יכלו להקים ישויות תושבות חוץ במדינות בהן שיעור המס נמוך ולהסיט לישויות אלו את הכנסותיהם.
מצב זה אפשר שוני במועד תשלום המס בין נישומים, לדוגמה, נישום הממוסה בישראל לפי השיטה הפרסונלית מחויב בתשלום מס מיידי על כל הכנסותיו מחוץ לישראל ואילו נישום אחר שיסיט את הכנסותיו לחברה תושבת חוץ יימנע מתשלום מס מיידי (עד למשיכת דיבידנד).
פקודת מס הכנסה בסעיף 75ב מגדירה חברה נשלטת זרה כישות העונה על התנאים הבאים במצטבר:
חבר בני אדם תושב חוץ
המניות או הזכויות בו אינן רשומות למסחר בבורסה או שהיקף המניות או הזכויות הרשומות למסחר נמוך מ-30%
שיעור המס החל על ההכנסות פסיביות במדינת החוץ לא גבוה מ-15%
רוב הכנסות או רווחי החברה הם פסיביים
תושבי ישראל מחזיקים, במישרין או בעקיפין, יותר מ-50% בלפחות אחד מאמצעי השליטה
לאחר שנקבע בהתאם לתנאים שמדובר בחברה נשלטת זרה, מחויב כל תושב ישראל המוגדר לצורך הסעיף כבעל שליטה במס על חלקו היחסי ברווחיה של החברה הנובעים מהכנסה פסיבית.
החריג לכך הוא רווח הנובע מדיבידנד שהתקבל מחבר בני אדם תושב חוץ, שמקורו בהכנסה שמוסתה על ידי מדינה זרה בשיעור גבוה מ-15%.
שיעור המס החל על בעל השליטה הוא שיעור המס החל על הכנסה שמקורה בדיבידנד.
הסעיף כולל מספר הוראות שנועדו למנוע מצב של כפל מס.
חברה ציבורית היא חברה שהציעה את מניותיה לציבור והן נסחרות בבורסה לניירות ערך.
על חברה ציבורית חלים כללי רגולציה (בנוסף לכללים החלים על כל חברה) שמטרתם להגן על בעלי המניות שלה.
בין השאר היא נתונה לפיקוח ממשלתי (למשל על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות בארצות הברית, רשות ניירות ערך בישראל), וחלה עליה חובה לדווח על פעילותה (מדי תקופה ובאירועים בעלי השפעה מיוחדת עליה).
בהתאם ל, חברה ציבורית היא "חברה שמניותיה רשומות למסחר בבורסה או שהוצעו לציבור על פי תשקיף ומוחזקות בידי הציבור".
לעיתים נקראת חברה ציבורית גם בשם "חברה נסחרת".
חברה ציבורית היא גם תאגיד מדווח מכוח חוק ניירות ערך, ולכן היא מפוקחת על ידי רשות ניירות ערך וכן חלות עליה חובות דיווח המבוצעות באמצעות מערכת המגנא (מערכת גילוי נאות) של רשות ניירות-ערך.
חובות הדיווח כוללות שלושה סוגים עיקריים של דיווחים: דוח תקופתי המוגש פעם בשנה; דוח רבעוני המוגש פעם בשלושה חודשים; ודוח מיידי המוגש בהתאם לאירוע מהותי שהתרחש בחברה.
לרוב, בחברה ציבורית ישנם בעלי מניות המחזיקים חלק ניכר ממניות החברה או חלק המקנה להם שליטה (בעלי שליטה), וכל שאר המניות מפוזרת בקרב הציבור.
מצב זה יוצר כוח משמעותי לבעלי השליטה אשר מאפשר להם פעמים רבות ליצור רוב מוחלט או יחסי באסיפות הכלליות.
בנוסף, הם ממנים את הדירקטורים ומציעים את מינויים של הדירקטורים החיצוניים ולכן גם בקרב חברי הדירקטוריון יש להם יתרון.
לרוב, בעלי המניות מן הציבור אינם נוכחים באסיפות הכלליות, ולכן אף אם מספרם רב, הרי שכוחם מצומצם: הם מפוזרים, מתחלפים מדי יום, ואדישים בנוגע לאופן ניהול החברה ("אדישות רציונלית").
לרוב, מסתכם עניינם של בעלי המניות מן הציבור בחברות ציבוריות, בתשואה על המניה בטווחים קצרים ולאו דווקא באופן ניהול החברה הציבורית בטווח הארוך.
מצב זה מותיר כאמור, כר נרחב לפעולה של בעלי השליטה.
כללי ניהול חברה ציבורית בישראל
בשל העובדה שחברה ציבורית משתפת את הציבור בהחזקות של מניותיה, חלות עליה הוראות חוק מיוחדות וכללי ניהול קפדניים מכוח חוק החברות וחוק ניירות ערך:
בדירקטוריון חובה למנות ועדת ביקורת וועדת תגמול.
בדירקטוריון חובה שיהיו חברים לפחות שני דירקטורים חיצוניים (דח"צים).
בדירקטוריון חובה שימונו דירקטורים בני שני המינים.
חובה למנות מנכ"ל וניתן למנות מנכ"לים משותפים.
ניתן לעשות שימוש במנגנון הצבעה בכתב והודעות עמדה על מנת לשתף את בעלי המניות מן הציבור בהחלטות באספה הכללית.
כללי ממשל תאגידי מומלצים לאימוץ בחברה ציבורית.
עסקאות עם בעלי עניין יאושרו בדרך המאפשרת ביקורת על בעלי השליטה תוך דרישה להצבעה של בעלי המניות מן הציבור.
חברה לניהול אוניות היא החברה שאחראית על ניהול ופיקוח על אונייה (Ship Management), כדי שתהיה כשרה להפליג בעיתוי הנדרש.
כשהאונייה כשרה לשייט היא תהיה באחריות מנהל תפעול (Operation Manager) שיריץ אותה מבחינה מסחרית בקו ספנות מסוים באופן האופטימלי, כדי להביא רווחים לבעלים ולחוכרי האונייה, לפי הסכם החכירה.
בעבר תפקיד פיקוח על האונייה היה מפוצל לשניים, מפקח טכני ומפקח ימי של אנייה.
מאז שנכנס תפקיד DPA (האדם המיועד על החוף) על פי קוד ISM International Safety Management בהאמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים (SOLAS), יש מפקח אונייה אחת שמרכז את כל העבודה.
מנגנוני העזר התומכים בעבודת המפקחים הם מאגפים מגוונים: הנדסה, רכש, תיקונים, תוכנה מחשבים ותקשורת, חשמל אוטומציה ובקרה, תקציבים, כוח-אדם ימי, מחלקה ימית ,DPA ביטחון ותיעוד.
צוות האונייה מתחלף תקופתית, בעוד שמפקח האונייה אחראי במשך כל חיי האונייה.
רב החובל באונייה והמפקח בחוף פועלים בסמכות בעל האונייה והם חוליה חשובה לתפעול תקין של האונייה ברצף ובבטחה.
חברה לניהול אוניות צריכה להיות בעלת ניסיון ימי, בעלת ידע רחב על תחומי הספנות ובעלת יכולת להתמודד עם כל בעיה שעלולה לצוץ.
תחומי אחריות חברה לניהול אוניות:
תקפות וחידוש תעודות המאשרות את כושר האונייה ואת כשירות הציוד, עמידה בביקורות ובבדיקות התקופתיות של הרשויות והגורמים המוסמכים ובאמנות ימיות.
אחזקה שוטפת, כולל אספקה ותיקונים, ותיקוני אחריות של בניה חדשה.
הגשת רשימות תיקונים ועבודות לביצוע באספנות.
הוצאת עבודות אחזקה לגורמי חוץ.
בדיקת לוחות זמנים ועלויות המוצעות על ידי המספנה, הגשת תקציב מספנה לאישור מקבלי ההחלטות.
אספנת האונייה, משא ומתן מול המספנה בסיום האספנה ואישור החשבון הסופי.
מעקב אחרי ביצועי האונייה מבחינת מהירות, תצרוכת דלק, תצרוכת שמן.
ייזום פעולות לשיפורים טכניים בטיחותיים למנוע תאונות ולעמוד בדרישות ISM.
במקרה של נזק לאונייה – תאום עם חברת הסיווג, שיתוף אגף ביטוח, מעקב אחרי הגשת התביעה, טיפול בתיקונים ובחיוב הגורמים המעורבים.
הכנת תקציב האחזקה, התיקונים והספקות ועל ביצועו כלפי הממונים.
בקרה ואישור הזמנת אספקות ובתי מלאכה לאנייה, בקרה על חשבונות ספקים וקבלנים ואישורם לתשלום.
(בתאום עם אגף כוח אדם ימי:) אחריות ומעקב אחר ביצועי פיקוד האונייה וצוותה בנושאים טכניים וקידומם המקצועי.
כל הספנות כפופות לאמנות בין לאומיות המוצעות ומאושרות על ידי הארגון הימי IMO וגם תקפות בחוקים על ידי מדינת הדגל של האונייה.
כל אונייה בסחר בין לאומי צריכה להיות רשומה ברישום של מדינה וכך האונייה תניף את דגל רישום האונייה ובזאת מדינת הרישום תהיה אחראית לציות האמנות הבין לאומיות.
האמנות החשובות העיקריות לחברה לניהול אוניות, הן האמנה הבינלאומית לבטיחות החיים בים (SOLAS) המתייחסת בכל היבטי הבטיחות וכשר השייט בים, בתוכן קוד ISM ISPS והאמנה למניעת זיהום מאוניות (MARPOL).
רשויות הדגל של האונייה בודקות ברמה שנתית את האונייה שצריכה לעמוד בכל תנאי האמנות.
ביקורות רשויות הנמל (PSC) Port State Control אזוריות אשר נהפכו לנפוצות וקפדניות יותר והן הרמה השנייה של ביקורת עמידה בתנאי האמנות לאחר רשויות הדגל.
האדם המיועד על החוף Designated Person Ashore של החברה, המנוי לפקח ולעקוב על כל היבטי הבטיחות באונייה ומניעת זיהום, על פי קוד ISM באמנת SOLAS, עובד בשיתוף פעולה הדוק עם חברה לניהול אוניות כדי ליישם ולשפר את מערכת ניהול הבטיחות (SMS) באונייה ולפתור כל בעיה בטיחותית.
האונייה היא בפיקוד ובאחריותו של הקברניט, רב החובל שיש לו סמכות מוחלטת שקיבל באופן חוקי על ידי מדינת הדגל ובעלי האונייה.
חברה לניהול אוניות מפקחת על כל פעילות האונייה ומשמשת כיועץ טכני לצוות פיקוד האונייה לפתרון כל בעיה שעלולה להתגלות באנייה.
חברה לניהול אוניות נמצא בקשר יום יומי עם פיקוד האונייה על ביצועיה ועל עמידתה בלוח זמנים באמצעות דו"ח צהריים (Noon report) שנשלח כל יום מהאונייה לחברה.
חברה לניהול אוניות, כאחראית על תקינות כל העניינים הטכניים באונייה ועמידה בביקורות סיווג, דואגת למתן שירות תיקונים ואחזקה נדרש לציוד הניווט והתקשורת באנייה.
בנוסף, יבדוק את האונייה בפקידות נמל הבית ופעם בשנה יערך ביקורת מקיפה עליה.
חברה לניהול אוניות משמשת כיועץ טכני לתביעות ביטוח שונות, עוזר ברמה הטכנית לקיים חקירות תאונות וממלא דוחות להפקת לקחים.
היא מספקת גם ייעוץ לתיאום מקצועי ועזרה לציוות אוניות, קיום ראיונות לרבי חובלים ומכונאים ראשיים חדשים לפני עליתם לאנייה.
מילוי חוות הדעת על רב החובל והמכונאי הראשי ממולא על ידי המפקח העוקב אחרי כל תקופת השירות שלהם.
מפקח אונייה בין היתר הוא האחראי על הטיפול בקבלת אונייה חדשה ובטיפול בגריטת אנייה.
חברה פתוחה הוא מושג שנטבע בשנת 1932 על ידי הפילוסוף הצרפתי-יהודי אנרי ברגסון, ובהמשך פותח על ידי הפילוסוף האוסטרי-בריטי קרל פופר.
פופר תיאר שלוש רמות שבהן יכולה להתאפיין חברה אנושית:
חברה סגורה, מסורתית, בעלת מאפיינים שבטיים
חברה פתוחה, בעלת גישה ביקורתית למסורת
חברה מנוכרת, ללא כל יחס בין-אישי פנים-מול-פנים.
בחברה פתוחה, הממשלה צפויה להיות קשובה וסובלנית לאזרחי המדינה, והמנגנונים הפוליטיים שקופים וגמישים.
ההפך מחברה פתוחה הוא משטר סמכותני.
על פי פופר, החברה היוונית הקדומה החלה את המעבר הארוך והאיטי מחברה שבטית לחברה פתוחה, והתמודדה לראשונה עם יחסי שלטון-אזרח, שהיו פחות אישיים מאשר בחברה השבטית.
מאפיין עיקרי של חברה פתוחה כזו הוא הגישה הביקורתית למסורות השבטיות: ההבחנה בין חוקי הטבע לחוקים מעשה ידי אדם, וייחוס חשיבות לאחריות האישית ולאפשרות לבחור בצורה מוסרית (שלא בהכרח סותרת את האמונה הדתית).
לפי פופר, חברות שבטיות אינן מבחינות במכוון בין חוקי הטבע למנהגי השבט, כדי ליצור מראית עין לפיה לחוקי השבט יש בסיס קדוש או קסום.
בסוף המאה ה-20 החלה להתפשט החברה הפתוחה במדינות רבות בעולם, אולם לא ניתן לייחס זאת למחקריו של פופר אלא להתקדמות הכלכלית של החברה התעשייתית המודרנית, שדורשת מחבריה מיומנויות של צמיחה, אוריינות וכישורים חברתיים, הנפוצים פחות בחברות שבטיות.
הפילוסוף גאורג זימל היה בין חלוצי המחקר של הקשר בין כלכלה חופשית לחברה פתוחה.
פופר הגדיר את החברה הפתוחה בשני הכרכים של ספרו "החברה הפתוחה ואויביה".
הוא הגדיר חברה פתוחה כחברה "שבה אנשים מתמודדים עם החלטות אישיות", בניגוד לחברה שבטית או קולקטיבית.
לדעתו רק דמוקרטיה יכולה לספק מנגנון מתאים לכינון חברה פתוחה ללא צורך בשפיכות דמים או חילול מהפכה.
חברה כזו מתאפיינת בזמינות הידע לציבור, חירות פוליטית ושמירה על זכויות האדם.
בחברה סגורה כמות הידע הנמצאת בידי הציבור מוגבלת, ולכן מקובלת רק גרסה אחת של המציאות, דבר המגביל את חופש המחשבה.
לעומת זאת, בחברה פתוחה מקובלת חשיבה ביקורתית, המעודדת חופש מחשבה וחופש ביטוי.
מוסדות התרבות והמשפט של חברה פתוחה תומכים בחירויות אלה.
במאמר שפרסם ג'ורג' סורוס הוא כתב שהוא רואה את עצמו כתלמיד של קרל פופר, אך בחברה הפתוחה של ימינו שיח פוליטי דמוקרטי לא בהכרח מוביל להבנה טובה יותר של המציאות.
לטענתו, גם בחברה שיש בה הפרדת סמכויות, חופש ביטוי ובחירות חופשיות, פוליטיקאים עדיין מוצאים דרכים להסתיר מידע חיוני מהציבור.
חברה מתירנית היא חברה שבה חלק מהנורמות החברתיות הופכות ליברליות במידה רבה, במיוחד בנוגע לחופש מיני.
בדרך כלל זה מלווה בשינוי במה שנחשב לסטייה.
חברה מתירנית אומנם משמרת בדרך כלל את הכלל "לא פוגעים באחרים" (עיקרון הפגיעה או עקרון האי-תוקפנות), אך מלבד זאת יש בה מעט מאוד קודים מוסריים, דתיים או משפטיים (אין בה למשל פשעים ללא קורבן).
חברה מתירנית יכולה להיראות כתוספת לחברה חופשית.
החברה החופשית מבוססת על ליברליזם פוליטי ופילוסופי מהמאה התשע-עשרה, בעוד שהחברה המתירנית מרחיבה את החירות מעבר לחופש פוליטי ואינטלקטואלי ומוסיפה גם חופש חברתי ומוסרי.
היבטים שהשתנו לאחרונה בחברות מתירניות מודרניות
זה כולל את החופש לקחת חלק בפעילויות מיניות שנחשבו בעבר לא מקובלות או אפילו פליליות, כמו BDSM, פטישיזם מיני והומוסקסואליות.
החופש לִצְפות בחומרים אלימים ומיניים, כולל סרטים, מוזיקה, אמנות וספרות – גדַל, והצנזורה המוטלת על חומרים אלה, ועל אמנויות אחרות – פחתה.
כוחן של קבוצות דתיות הולך ונחלש, ולעיתים קרובות התהליך מלווה בהתגברות החילוניות.
בחברות רבות, וביניהן בחברה המערבית, היו באופן מסורתי – ועדיין יש – הגבלות חברתיות על המסגרות וההקשרים בהם פרטים יכולים להשתתף במעשים מיניים, ועל סוג המעשים, כמו גם הגבלות מעמדיות, אתניות או מיניות על מי יכול לעשות מעשים מיניים עם מי.
בחברה המערבית, מודרניזם וחילון הביאו לשינוי הדרגתי ביחס למיניות עוד מראשית המאה ה-20, בעיקר במטרופולינים כמו ניו-יורק, פריז, וברלין.
פיתוח הגלולה למניעת הריון נחשב לזרז משמעותי, שביחד עם תרבות הנגד של שנות ה-60 הביאו למהפכה המינית.
שנות ה-60 באירופה ובאמריקה הביאו לקדמת הבמה עמדות ליברליות יותר כלפי חופש אמנותי, הומוסקסואליות, ושימוש בסמים – עמדות שמקורן בקבוצת בלומסברי.
לעיתים קרובות מציינים גם את ההתרופפות שחלה בדבקות הקודמת של בריטניה במוסר וערכים ויקטוריאניים.
המונח "חברה מתירנית" שימש במקור ככינוי גנאי בפיהם של אלה שהאמינו שיש בחברה יותר מדי הפקרות מינית.
בשנות השבעים והשמונים נקטו כמה סוציולוגים בריטים גישה ספקנית יותר כלפי שאלת "החברה המתירנית" של שנות השישים, וציינו כי היא למעשה הביאה רק לתיקונים ולהסדרה חלקית של פעילויות חברתיות שקודם לכן היו לא חוקיות ו/או סבלו מסטיגמה.
לדוגמה, חוק העבירות המיניות הבריטי מ-1967 ביטל את ההפללה של הומוסקסואליות בבריטניה, אך בכפוף לגיל הסכמה גבוה יותר ולא שוויוני – 21, אם כי גיל ההסכמה ירד בהמשך ל-18 (1994), ולבסוף, ל-16 (2002).
בנוסף, החוק מ-1967 ביטל את הפללת ההומוסקסואליות בנסיבות מוגבלות בלבד.
באופן דומה, חוק ההפלות הבריטי מ-1967 לא אִפשר הפלה לפי בקשה אלא דרש קבלת היתר רפואי.
יתר על כן, במספר מקרים העמדות החברתיות הפכו ליברליות יותר, כגון בנושא אי-ההפללה של קנאביס, אך הדבר לא הגיע לכדי שינוי חקיקה.
לפיכך, ייתכן שהיקף "המתירנות" שהתחוללה בשנות השישים תואר בהפרזה.
אולם, במקרה של זכויות להט"ב בבריטניה, מערב אירופה, קנדה וניו זילנד, השינויים הראשונים היו רק הקדמה לתקופות נוספות של שינויי חקיקה, שהרי מאז האי-הפללה הראשונית של ההומוסקסואליות התאפשרו גם נישואים חד-מיניים או איחוד אזרחי, ואימוץ בקהילה הגאה.
כמו כן, היו תקופות נוספות של חקיקה רפורמיסטית חברתית, שלא תוארו באופן דומה כעדויות לחברה מתירנית.
תקופות אלה כוללות את החקיקה שעברה באוסטרליה ובניו זילנד לביטול ההפללה של הזנות, כמו גם את החקיקה שעברה במדינות רבות בארצות הברית לביטול ההפללה של קנאביס רפואי, והלגליזציה החלקית של קנאביס לצורכי פנאי בקנדה.
נראה שהמונח חברה מתירנית הפך משויך לתקופה היסטורית ספציפית.
אף על פי שליברלים רואים את המתירנות כחיובית, שמרנים חברתיים טוענים שהיא מחלישה את המבנים המוסריים והחברתיים-תרבותיים הדרושים לחברה מתוקנת וראויה.
לדוגמה, הורדת שיעורי הגירושים, הפחתת השכיחות של מחלות המועברות במגע מיני ושליטה בפשע הן מטרות רצויות, ומתירנות עלולה לפגוע בהשגתן.
אחרים משיבים כי בעיות אלה בעצמן הן תוצאה של הדיכוי המבקש להעלים אותן.
אנשים שנהנים מהחופש לחשוב, להתבטא, ולהתנהג ללא כפייה, תרמו לחברה שבה חושבים חופשיים יכולים לשגשג, בלי חשש מדיכוי שנובע מחוסר סובלנות.
החברה הקיבוצית הקדימה את החברה הישראלית בנושא המתירנות והייתה מתירנית באופן יחסי לזמנה.
הלבוש בקיבוצים עוצב אף הוא בסגנון חופשי, לא מוחצן ארוטית, אך גם לא מכופתר כמקובל בחברה המסורתית והדתית.
חברה לנכסים ולבנין בע"מ, המוכרת בשם נכסים ובניין, היא חברה ציבורית ישראלית בשליטת השקעות דיסקונט, העוסקת בבנייה, בפיתוח ובמכירה של שכונת מגורים ובניינים מסחריים, בבנייה והשכרה של מבני תעשייה, משרדים ומסחר ובהשקעות בענף ההדרים.
חברות בנות בשליטתה כוללות את "גב-ים", "ישפרו" ו"מהדרין".
בנוסף לפעילותה בישראל החברה פעילה גם בארצות הברית ובהודו.
ניירות הערך של החברה ושל שלוש מהחברות הבנות שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
יו"ר החברה הוא יורם טורבוביץ'.
החברה נוסדה במרץ 1961, וב-29 באוגוסט 1963 הפכה לחברה ציבורית.
המנכ"ל הראשון של החברה היה דב תדמור.
לנכסים ובניין חברות בנות רבות שהעיקריות בהן הן:
גב-ים (בבעלות כ-29.93%): חברה ציבורית העוסקת בתכנון, פיתוח, הקמה והשכרה של פארקים להייטק ומשרדים.
בפארקים שהחברה מעורבת בהקמתם וניהולם: פארק מתם בחיפה, מרכז גב-ים בהרצליה, פארק הרצליה צפון, פארק ת.מ.ר ברחובות ופארק גב ים נגב בבאר שבע.
נוה גד (בבעלות 100%) פועלת לתכנון, פיתוח והקמה של שכונות מגורים.
הון (בבעלות 100%): עוסקת בניהול נכסים וייעוץ נדל"ן.
לחברה ובנותיה יש כ-1,160,000 מ"ר של שטחים מניבים בישראל, מחיפה בצפון ועד באר שבע בדרום.
עם החברות השוכרות בישראל בנייני משרדים מ"נכסים ובניין" נמנות אפל, ג'נרל אלקטריק, IBM ישראל, אינטל, מיקרוסופט, פייזר, פיליפס, טבע, גוגל, Yahoo, זארה, סופר-פארם, שופרסל ועוד.
החברה עוסקת בבנייה למגורים, ומתמקדת בייזום, תכנון, פיתוח והקמה של שכונות מגורים.
בין הפרויקטים: שכונת מרום נוה רמת גן, מגדלי מרום נווה פתח תקווה, יובלים כרכור, מגדל נוה נוף בבת-ים, רמת הנשיא בחיפה, נוה אביבים בנתניה, Open Valley בבאר שבע ועוד.
מהדרין (בבעלות 45%): חברה ציבורית שהיא היצואנית המובילה בישראל של פרי הדר.
בנוסף עוסקת החברה בעיבוד פירות וירקות, ובשירותי אריזה, אחסנה בקירור ושיווק של פירות וירקות.
עד שנת 2020 חברה לנכסים ולבנין החזיקה בישפרו (בבעלות 100%), העוסקת בניהול, אחזקה ופיתוח מרכזים מסחריים, בעיקר מסוג פאוור סנטר.
ישפרו יוזמת פרויקטים למסחר על קרקעות שבבעלותה.
בתחילת 2020 נמכרה ישפרו לכידן דהרי וירון אדיב, בעלי תנופורט.
לחברה יש נכסים מניבים בארצות הברית, שהעיקריים שבהם הם מגדל HSBC במנהטן ופרויקט למסחר ומשרדים בלאס וגאס בשם Tivoli.
לחברה גם עתודות קרקע לבנייה למגורים.
לחברה החזקות, בבתי מלון המנוהלים על ידי רשת הילטון בלונדון ובברמינגהאם שבאנגליה.
חברת PBEL, שבשליטת נכסים ובניין, אלקטרה נדל"ן ושותפים מקומיים הקימה שכונות מגורים הכוללות אלפי יחידות דיור בדרום הודו בערים צ'נאי והיידראבד.
לחברות נותרו קרקעות בערים מייסור ושאמשאבד.
חברה עירונית (או תאגיד עירוני) היא חברה שנמצאת בשליטתה של רשות מוניציפלית כגון: עירייה, מועצה מקומית או מועצה אזורית, בבעלות מלאה או חלקית, ומנוהלת על ידי נציגיה ואישי ציבור.
חברה הנמצאת בשליטה משותפת של ממשלת ישראל ושל רשות מקומית היא חברה ממשלתית-עירונית.
חברה עירונית מאפשרת לרשות המקומית לבצע חלק מתפקידיה באמצעות גוף עצמאי המוסמך להפעיל שיקולים עסקיים.
מטרת הקמת התאגיד העירוני היא קידום פרויקטים עירוניים לתועלת תושבי העיר על בסיס עסקי, תוך ביזור סמכויות העירייה וייעול תהליכי הביצוע וקבלת ההחלטות.
תאגיד עירוני יכול להתקיים כחברה, חברה לתועלת הציבור או עמותה.
מבקר המדינה תיאר את מהותו של תאגיד עירוני:
תאגיד עירוני, ככלל, נועד לשמש כלי בידי הרשות המקומית לביצוע המשימות המוטלות עליה והוא משמש מעין זרוע ארוכה עבורה.
בה בעת, התאגיד העירוני הוא ישות משפטית הנושאת את עצמה, ואין רואים בו מחלקה ממחלקות הרשות המקומית.
מרגע התהוותו קונה לעצמו התאגיד העירוני זכויות וסמכויות וכן נושא בחובות.
חובת הזהירות היא שהתאגיד לא יהפוך לנטל כספי וניהולי על הרשות המקומית.
על פי הנדרש בצו העיריות, התאגיד העירוני יפעל לטובתם של תושבי העיר, תוך שמירה על שקיפות כלפי העירייה ומתן דו"חות על פעילות התאגיד.
התאגיד מחויב לחוק חובת המכרזים, תשנ"ב-1992, ומשכך, פעילותו והתקשרויותיו כפופות למכרזים, או שנדרש פטור כללי או ספציפי מן המכרז.
מקנה לעירייה סמכות "לייסד חברה, אגודה שיתופית או כל אגודה אחרת לכל מטרה שהיא בגדר סמכויות העירייה ותפקידיה, לרכוש מניות או ניירות ערך או זכות הנאה אחרת של כל חברה, אגודה שיתופית או אגודה אחרת, שמטרותיה מסייעות, לדעת המועצה, להשגת כל מטרה כאמור, ולנהוג בהם דרך בעלים".
הצו כולל דרישה כי החלטה בדבר ייסוד התאגיד תתקבל במועצת העירייה, וכן מצוין כי שר הפנים לא יאשר את הבקשה לייסוד כל עוד הוראות מסוימות לא יוכנסו לתקנון התאגיד.
הבקשה לייסוד התאגיד צריכה להיות מנומקת ומלווה בתוכנית אסטרטגית אשר תכלול השפעות כלכליות, תחזית שנתית וחלופות להקמת התאגיד.
חברות עירוניות פעלו בישראל עוד לפני קום המדינה, וכיום פועלות מאות חברות עירוניות.
מהן שהוקמו למטרה ממוקדת, כגון גן החיות התנ"כי, ומהן שפועלות בקשת רחבה של נושאים, כגון כיוונים - החברה לתרבות הפנאי באר שבע.
יש שהתאגדו כחברה כלכלית (הפועלת למטרות רווח) ויש שהתאגדו כחברה לתועלת הציבור.
תאגידי המים והביוב אינם מהווים חברה עירונית, אף שהם בבעלות הרשויות המקומיות, משום שתאגידים אלה הוקמו מכוח חוק תאגידי מים וביוב, שבו נקבע שסמכויות העיריות הנוגעות לתשתיות המים והביוב הופקעו מידיהן ונמסרו לתאגידים בלבד.
יש הרואים בתופעת התאגוד העירוני הפרטה שאינה ראויה, כאשר העירייה המהווה גוף ציבורי מפריטה חלק משירותיה, ומעבירה אותם לגופים כלכליים בעלי שיקולים עסקיים, אשר מרוויחים על חשבון הציבור, ולעיתים תוך שימוש במוצר חיוני וציבורי..
בנוסף, מבחינה עקרונית, פעילותה של עירייה כפופה לחקיקה ראשית ומשנית אשר נקבעה בידי הכנסת והשרים.
אפשרות הקמתו של תאגיד עירוני מפחיתה לכאורה את הפיקוח על פעילותה של עירייה, ופותחת פתח לשחיתות וניצול כוח הנתון בידי התאגיד.
חברה שהיא עסק חברתי (סימון עס"ח) היא חברה עסקית שהמאפיין המייחד אותה הוא המטרה החברתית העומדת ביסוד הקמתה.
עסק חברתי הוא ארגון שהוקם במטרה לטפל או לקדם אתגר חברתי או סביבתי תוך שימוש בכלים ושיטות ניהול עסקיות.
עסק חברתי מנסה להשיג מטרות חברתיות באמצעות פעילות עסקית (ייצור ומכירה) או הספקת שירותים, ומשתדל שהרווחים יהיו מקור המימון העיקרי אם לא היחיד שלו.
עסקים חברתיים, בהיותם יצור כלאיים בין מלכ"רים, השייכים למגזר השלישי, לבין חברות עסקיות, השייכות למגזר העסקי, מבשרים על התפתחותו של מגזר חדש במציאות החברתית כלכלית – המגזר הרביעי.
צורת ההתאגדות של עסק חברתי אינה מוגבלת והיא מותאמת לצרכים וההגבלות המשפטיות הנהוגות במדינות שונות.
חברה שהיא עסק חברתי היא עסק חברתי המאוגד כחברה.
"חברה שהיא עסק חברתי" מוקמת בדרך כלל על ידי ארגון מהמגזר השלישי כדרך למימון פעילותו שלא באמצעות תרומות.
העסק החברתי מתנהל כחברה עסקית כאשר המאפיין המייחד אותו הוא המטרה החברתית העומדת ביסוד הקמתו.
כיום (אוקטובר 2017) מתקיימים הסדרים משפטיים כאלה בבריטניה ובארצות הברית:
החוק המאפשר קיום העסקים החברתיים נחקק ב-2014, כיום רשומות כ-1,000 חברות כאלה.
נכון להיום 10 מדינות חוקקו חוקים מתאימים, ב-36 מדינות מתקיימים תהליכי חקיקה.
במרץ 2017 הוגשה בכנסת הצעת חוק פרטית לתיקון חוק החברות בצורה שתיצור מבנה משפטי ייחודי לחברה שהיא עסק חברתי.
הצעת החוק אושרה בקריאה טרומית.
על פי הצעת החוק חברה כזו לא תחלק דיבידנדים מעל ל-50% מרווחיה, ושאר הרווח יועבר לקידום המטרות החברתיות.
חברה פוסט-תעשייתית הוא מונח בסוציולוגיה, המתאר את שלב ההתפתחות של החברה כאשר מגזר השירותים מייצר יותר עושר מאשר מגזר התעשייה.
את המונח טבע הסוציולוג הצרפתי אלן טוריין והוא קשור קשר הדוק למושגים תאורטיים סוציולוגיים דומים כמו פוסט-פורדיזם, חברת המידע, כלכלת ידע, כלכלה פוסט-תעשייתית, מודרניות מאוחרת וחברת רשת.
כולם יכולים לשמש בכלכלה או בתחומי מדעי החברה כרקע תאורטי כללי בתכנון מחקרים.
כאשר נעשה שימוש במונח, מספר תהליכים נפוצים מתגלים:
הכלכלה עוברת מייצור סחורות למתן שירותים.
ידע הופך לצורה מוערכת של הון; ראה הון אנושי.
הפקת רעיונות היא הדרך העיקרית לצמיחת הכלכלה.
באמצעות תהליכי גלובליזציה ואוטומציה, הערך והחשיבות של כלכלת "הצווארון הכחול", העבודה המאורגנת, כולל עבודת כפיים (למשל, עבודה בקו ייצור) יורד, ואלה של עובדים מקצועיים (למשל, מדענים, אנשי מקצוע בתעשייה היצירתית, ואנשי טכנולוגית המידע) גדלים בערכם ובשכיחותם.
מדעי ההתנהגות, המידע וטכנולוגיות קשורות מפותחים ומיושמים (למשל, כלכלה התנהגותית, ארכיטקטורת מידע, קיברנטיקה, תורת המשחקים ותורת המידע).
המונח זכה לפופולריות בעקבות ספרו של הסוציולוג האמריקאי דניאל בל משנת 1974 "The Coming of Post Post Industrial Society".
אולם את המונח טבע לראשונה הסוציולוג הצרפתי אלן טוריין בשנת 1969 שפרסם את העבודה הגדולה הראשונה על החברה הפוסט-תעשייתית.
המונח שימש בהרחבה גם את הפילוסוף החברתי איוואן איליץ' במאמרו "Tools for Conviviality" משנת 1973.
המונח גדל והשתנה כשהפך למיינסטרים.
המונח משמש רבים בתחומים שונים, דוגמת איש השיווק סת גודין, הממומחה למדיניות ציבורית קית' בוקלמן והסוציולוגים כמו ניל פליגשטיין ועופר שרון.
נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון אף השתמש במונח כדי לתאר את הצמיחה הסינית בדיון בשנחאי ב-1998
החברה הפוסט-תעשייתית מתאפיינת בהערכת שווי מוגברת של הידע.
כפי שנחזתה על ידי דניאל בל, כיצד דפוסי התעסוקה הכלכליים יתפתחו בחברות כאלה.
לטענתו, התעסוקה תגדל מהר יותר במגזר השלישוני (והרביעוני) ביחס לתעסוקה במגזר הראשוני והשניוני וכי המגזר השלישוני (והרביעוני) יקבל עדיפות במשק.
זה ימשיך להתרחש כך ש"השפעת המומחה" תתרחב והכוח יהיה מונופול על ידי ידע.
כיוון שהמגזר השלישוני והרביעוני הם בעצם מכווני ידע, הדבר יביא למבנה חדש של מערכת החינוך, לפחות בניואנסים שלה.
של המומחה" מוליד כתוצאה מכך את התפקיד ההולך וגדל של אוניברסיטאות ומכוני מחקר בחברות פוסט-תעשייתיות.
חברות פוסט-תעשייתיות עצמן מתמקדות במקומות אלה של ייצור ידע וייצור מומחים כמוקדיהם החדשים.
כתוצאה מכך, המרוויחים הגדולים ביותר בחברה הפוסט-תעשייתית הם אנשי מקצוע עירוניים צעירים.
כדור חדש, משכיל יותר שנלהב יותר מליברליזם, צדק חברתי ואיכות הסביבה, העברת הכוח לידיהם, כתוצאה מחשיבות הידע שלהם, מצוטטת לעיתים קרובות כדבר טוב.
באופן דומה, החברה הפוסט-תעשייתית משרתת את התרבות היצירתית.
האנשים המצוידים ביותר לשגשג בחברה טכנולוגית הולכת וגוברת, הם צעירים בעלי השכלה גבוהה.
ככל שההשכלה עצמה הופכת יותר ויותר מכוונת לייצור אנשים המסוגלים לענות על הצורך במימוש עצמי, יצירתיות וביטוי עצמי.
שינוי ניואנסי זה בחינוך, כמו גם בקרב המעמד המתפתח של אנשי מקצוע צעירים, בעצמו מביא למה שג'יימס די רייט מזהה כ"שפע כלכלי חסר תקדים והשבעת הצרכים החומריים הבסיסיים בקלות יחסית".
גם אלן דנהאם-ג'ונס צופה מאפיין זה של החברה הפוסט-תעשייתית, בה ניתן "לצרוך" שפע של מוצרים באופן שווה ולהיות בעלי זמן פנאי נטול עבודה".
החברה הפוסט-תעשייתית מודגשת שוב ושוב ככזו שבה ידע הוא כוח וטכנולוגיה היא המכשיר.
מטבע הדברים, אנשים בעלי כישורים יצירתיים מועילים לחברה כזו.
הדוקטרינה של "מהירות, ניידות וגמישות" מתאימה היטב לתעשייה יצירתית דינמית, וככל שתעשיות הייצור הולכות ופוחתות, הדרך סלולה עבור אמנים, מוזיקאים ויוצרים שכישוריהם מנוצלים טוב יותר במגזרים השלישוני והרביעוני.
הגאוגרף העירוני טרבור בארנס, חקר את התפתחות העיר ונקובר שבקנדה בסוף המאה ה-20 כעיר פוסט-תעשייתית, ומביא לדוגמה את התבססותה על תעשיית משחקי הווידאו כמרכיב של מגזר השירותים, וחלק חשוב בכלכלה הפוסט-תעשייתית.
ככל שהפעילות הכלכלית עוברת בעיקר מהמגזר הראשוני והמגזר השניוני למגזר השלישוני, ואחר כך הרביעוני, ערים שבהן מתרחש שינוי זה, הופכות יותר פתוחות לחילופי מידע.
והדבר מגביר את הדרישה לשירותי המגזר השלישוני והרביעוני, כגון מימון, חינוך, תקשורת, ניהול, הכשרה, הנדסה ועיצוב.
על העיר להפוך למוקד המסוגל לספק את המידע המעודכן ביותר מרחבי העולם.
כך צמחה תופעת "עיר העולם" או "עיר גלובלית", המהווה מוקד מרכזי בעל השפעה כלכלית, חברתית, או פוליטית ולעיתים קרובות גם תרבותית ישירה ומוחשית על הזירה הבינלאומית, בעידן הגלובליזציה.
ערי עולם מוגדרות כבעלות קשר ישיר, שאינו מוגבל למיקומן הגאוגרפי, עם העולם החיצוני למדינת הלאום.
החברה הפוסט תעשייתית מופיעה ברוב עוצמתה בערים, וביטויה המרחבי הוא התרכזות גאוגרפית בערים גדולות, לרוב
באזורי מטרופולין, הבולטות בערים אלה הן ערי העולם.
השינויים המבניים במשק, בחברה ובמרחב, פרי העידן הפוסט תעשייתי, היה מנוע עיקרי להעצמתה של תופעת הגלובליזציה שאפשרה את השילוב בין המערכות המורכבות וחובקות העולם של המשק הגלובלי.
עוגני המשק הגלובלי, שהם גם מוקדי ההתרחשות הפוסט תעשייתית, הם הערים גדולות, רובן ערי עולם, שהן ישויות מרחביות ריכוזיות ומקוטבות, אשר מהוות עוגן המחבר את המשקים הלאומיים לכלכלה הגלובלית.
החברה הפוסט תעשייתית מתמחה בשירותים יצרניים מתקדמים, שהחשובים בהם להנעת המשק הגלובלי הם השירותים המשפטיים,
הפיננסיים והחשבונאיים, שירותי הפרסום והייעוץ הארגוני ודומיהם.
אלה מאפשרים את קיומן ואת ניהולן של מערכות ייצור מורכבות, חברות רב לאומיות, חלקן גם רב מקומיות, הפרוסות על פני הגלובוס.
אך לרוב מצויים משרדי המטה שלהם בערי העולם דוגמת ניו יורק, לונדון וטוקיו, בהם קיים ריכוז של ספקי שירותים אלו.
בסוציולוגיה, חברה מתועשת היא חברה המונעת על ידי שימוש בטכנולוגיה ובמכונות כדי לאפשר ייצור המוני, התומך באוכלוסייה גדולה עם יכולת גבוהה לחלוקת עבודה.
מבנה כזה התפתח בעולם המערבי בתקופה שלאחר המהפכה התעשייתית, והחליף את החברות החקלאיות של העידן הקדם-מודרני והקדם-תעשייתי.
חברות תעשייתיות הן בדרך כלל חברות המונים, ועשויות להתקדם ולהפוך לחברת מידע.
לעיתים קרובות הן עומדות בניגוד לחברות מסורתיות .
חברות תעשייתיות משתמשות במקורות אנרגיה חיצוניים, כגון דלקים מאובנים, כדי להגדיל את קצב הייצור והיקף הייצור.