tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנה בינדר אורבנובה, שעד כה התעניינה בעיקר בפילולוגיה, במוזיקה ובאמנות, גיבשה לעצמה השקפת-עולם ברורה על המאורעות הטרגיים בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ועזרה ליהודים הנרדפים כמיטב יכולתה.
היא העמידה לרשות אלה שפעלו במחתרת את דרכונה הדיפלומטי ואת תעודת היוחסין שלה (תעודה המוכיחה שהיא ארית) וכן הסתירה הון יהודי וסייעה להבריחו לחוץ-לארץ.
במאי 1941, נישאה אנה לרופא יהודי בשם הנרי אפשטיין (Jindřich Epstein) יליד 1906 בברנו, בקונסוליה הכללית הסובייטית בפראג, והגישה בקשה להגר לברית המועצות.
כתוצאה מכך נעצר הזוג על ידי הגסטפו, ואנה נשלחה למחנה ריכוז לנשים בראוונסבריק
בסוף מרץ 1942 נכללה אנה בינדר בקבוצה הראשונה של אלף נשים גרמניות, שנשלחו מראוונסבריק לאושוויץ כדי לשמש חלוץ במחנה הנשים, שעמד להיפתח בשטחי המחנה.
בין נשים אלה היו האסירות הפוליטיות שאנה נמנתה עמן, מיעוט קטן.
בתחילה עבדה אנה ברישום האסירות שבאו לאושוויץ, יהודיות מסלובקיה.
לאחר מספר שבועות נתמנתה למזכירתו של ראש האגף למפעלים חקלאיים באושוויץ, דוקטור יואכים צזאר, שהיה בעל מעמד מיוחד במחנה.
כדי להקים את התחנה הניסיונית החקלאית, עליה היה אחראי מנהלה של אנה, נדרשה אנה למצוא בין אסירות המחנה היודעות גרמנית, כוחות עבודה מתאימים.
בתקופת עבודתה זו, בחרה אנה להעסיק נשים שלמעשה לא היה צורך בהם על מנת להצילן.
בעבודה תחת אנה, התנאים היו פחות קשים ממקומות אחרים.
אנה לא הסתפקה בפעולות ייעוץ ובניחומן של הנשים הסובלות.
היא עזרה לאסירות לשכוח מעט את סבלן והשפלתן ונתנה להן כוח ותקווה.
בנוסף, ארגנה אנה הרצאות, דיונים קבוצתיים ושיעורים פרטיים בשפות שונות לכל הנשים היהודיות.
כך נהפכה אנה בינדר למקור השראה ובהתנהגותה השפיעה גם על הנשים האריות האחרות ששוכנו יחד עם היהודיות.
בסתיו 1942, כאשר הועבר מחנה הנשים מאושוויץ לבירקנאו, החליטה הנהלת המחנה, שיש להחזיר לאושוויץ את כל האסירות העובדות במשרדים, מתוך חשש שהן עלולות להדביק את אנשי האס אס במחלות ובמגפות שפקדו את מחנה בירקנאו.
בהשפעתה של אנה בינדר שוכנו כל האסירות, אריות ויהודיות, יחדיו במרתף המבנה שנקרא "שטבסגבוידה" באושוויץ.
בסתיו 1943 נאסרה יהודיה צעירה מסלובקיה, מעובדות המחלקה הפוליטית, באשמת התכתבות עם אסיר פולני.
אנה ביקשה ממנהלה, יואכים צזאר, שיתערב לטובת היהודיה ויעזור לה.
צזאר יעץ לאנה שתחדל להגן על היהודיות.
לאחר מקרה זה, מעמדה של אנה בינדר פחת.
לא אהבו את יחסיה של אנה עם האסירות היהודיות.
בתחילת ינואר 1944, הוכנסה לצינוק למשך שבעה ימים, בגלל מצית שנמצא ברשותה.
לאחר צאתה מהצינוק הכינה אנה מכתבים ומתנות לחבריה היהודים, אך המכתבים נמצאו.
החשש שחבריה ייענשו הניע אותה לבקש ממנהל משרדה לא לדווח לממונים עליו על גילוי המכתבים שכתבה, בתמורה להסכמתה לעבור למחנה הריכוז וההשמדה בירקנאו.
אנה בינדר אורבנובה נשלחה לפלוגת העונשין ועבדה בסלילת כבישים בסביבות בירקנאו.
בעקבות עבודה זו, חלתה ונשלחה לבית חולים במחנה.
בעזרת ידידות הצליחה להבריא ולעבור לעבודת לבלרות במקום פלוגת העונשין.
ב-1 באוגוסט 1944 נשלחה למחנה ראוונסבריק.
כעבור חדשים מספר, נשלחה למחנה גרליץ שברפובליקה הצ'כית.
אנה הצליחה לברוח מהמחנה וחזרה לפראג.
לאחר המלחמה שבה לפראג ומצאה את בעלה, ד"ר אפשטיין.
השניים שינו את שמם לאורבן.
לבני הזוג נולדו לה שלושה ילדים.
היא המשיכה בלימודיה האקדמיים, ונהפכה למרצה לפילוסופיה ולפילולוגיה מודרנית באוניברסיטת פראג.
ב-18 ביולי 1967 הכיר יד ושם בד"ר אנה בינדר-אורבנובה כחסידת אומות העולם.
שמה נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם ואף ניטע לכבודה עץ.
אנה גאלווין היא זמרת מצו-סופרן, שחקנית ומדבבת אוסטרלית.
נולדה במלבורן, בירת מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
למדה משחק בבית הספר לדרמה של אוקספורד באנגליה.
תחביביה כוללים סיוף, רכיבה על סוסים, סקי, גלישת גוף והחלקה על גלגיליות.
ב-2003 התחתנה עם ראול אינגליס ונולדה להם בת.
שניםשם סדרת הטלוויזיהשם הדמותהערות נוספותסימוכין1994Scavengersאנדרואיד1996The Genie From Down Underליידי דיאנה טאונס1997הרפתקאותיו החדשות של רובין הודהעלמה מריון פיצווטר1998The Sentinelהבלשית מייגן קונורThe Genie From Down Under 2ליידי דיאנה טאונסספין אוף2007איש הפח"עיני לבנדר"מיני סדרה בערוץ 2008זרע אנדרומדה ליסה סטוןמיני סדרהמבוססת על הספר זרע אנדרומדה2011–2013רייצ'ל יאנג2019Unspeakableדוקטור קים מת'יוז
שנהשם הסרטשם הדמותהערות נוספות2006Veiled Truthג'אנט2007My Baby Is Missingדיינה הוץ'2007Second Sightמארי קופמן2008The Secret Lives of Second Wivesקלייר2010הילד שצעק זאבגברת קארלסברג2012סקיילר נגד המפלצתתאודוסיה2017רופוס 2קאט אלדר2019Ruby Herring Mysteries: Silent Witnessאלי בלות'
שנהשם הסרטהדמותהערות נוספות2014ברבי והדלת הסודיתהאמאמדבבת
שנהשם הסרטשם הדמותהערות נוספות2010Messages Deletedליסה קוואן2010Transparencyד"ר ארנהרט2014Way of the Wickedלורה2016וורקראפט: ההתחלהדראקה2021Crimson Pointגיילפוסט-פרודקשן
אנה רייבה ברסקי (נולדה ב-20 באפריל 1980) היא עיתונאית ישראלית, המשמשת ככתבת מדינית-פוליטית בעיתון מעריב.
ברסקי נולדה וגדלה במוסקבה, כבת יחידה להוריה.
אביה היה כלכלן, אמה עבדה כמתורגמנית מגרמנית לרוסית.
בגיל 14 היא שינתה את שם המשפחה שלה מגכמן לרייבה, כשמה של אמה, על רקע אנטישמיות שחוותה בילדותה.
ברסקי היא בעלת תואר שני בתקשורת, התמחות בתחום הטלוויזיה והתקשורת הבינלאומית, מאוניברסיטת מוסקבה.
בגיל 14 פרסמה את הכתבות הראשונות שלה - סדרת ראיונות עם כוכבי הרוק הרוסי, במגזין לנוער "Puls".
כשבגרה למדה תקשורת ועיתונאות בינלאומית באוניברסיטה במוסקבה, ב-1998 החלה את הקריירה הטלווזיונית שלה במחלקת החדשות של ערוץ TV Center ושימשה ככתבת פרלמנטרית.
ב-1999 עברה לערוץ המרכזי ברוסיה, ערוץ 1. בו שימשה כתבת פרלמנטרית ופוליטית.
בשנת 2001 מונתה לכתבת המדינית של הערוץ, וב-2003 נשלחה מטעמו חצי שנה לסקר את מלחמת המפרץ השנייה בכווית ובעיראק.
באותה שנה לקחה חלק בפרויקט הדוקו דרמה על צ'ה גווארה, סרט בן שני פרקים בו השתתפה כמנחה.
הסרט עלה לגמר של פרס הטלוויזיה הרוסית Tefi.
היא ליוותה את הנשיא ולדימיר פוטין בביקורו במחנות ההשמדה בפולין, מה שהתחיל אצלה את תהליך החזרה בתשובה.
את בנימין שעלה לישראל בשנת 1990, הכירה בעת ביקורה בארץ.
ב-2005 חזרה בתשובה ועלתה לישראל ובחורף 2006 התחתנו.
ב־2008 החלה לעבוד בערוץ 9, ושולבה במחלקת האקטואליה.
היא משמשת ככתבת הפרלמנטרית והפרשנית הפוליטית של הערוץ.
הגישה תוכנית אקטואליה בערוץ תחילה יחד עם יבגני סובה ועם בחירתו לכנסת מגישה לבדה.
שלוש פעמים בשבוע היא מנחה את התוכנית "טמה דנה" ("הנושא היומי") ברדיו כאן רק"ע.
ב-2019 הצטרפה לעיתון "מעריב השבוע" ככתבת לעניינים מדיניים-פוליטיים.
היא בעלת טור שבועי קבוע העוסק בפרשנות פוליטית.
היא סיקרה את פרשת נעמה יששכר, וחשפה את עסקת החליפין שרוסיה הציעה לישראל, שחרור ההאקר הרוסי אלכסיי בורקוב תמורת יששכר, והעברת חצר אלכסנדר בירושלים לבעלות הרוסית כחלק מהעסקה.
בעלה הוא ד"ר בנימין ברסקי, מרצה בכיר למתמטיקה וסטטיסטיקה במכללת עזריאלי להנדסה בירושלים.
לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים בירושלים ומנהלים אורח חיים חרדי.
אנה בן מרדכי-רזיאל היא קצינת משטרה ישראלית בדרגת תת ניצב, שמשרתת בתפקיד נציגת משטרת ישראל במטה לביטחון לאומי.
בתפקידיה הקודמים שימשה סגן ראש אגף התנועה, ראש חטיבת שיטור, קהילה ומתנדבים באגף המבצעים, מזכירה הביטחונית של השר לביטחון הפנים.
בן מרדכי-רזיאל ילידת ירושלים, שירתה כקצינה בצה"ל, שימשה כקצינת מבצעים בצאלים וסגן מפקד פלוגה בקורס קצינות אג"ם והשתחררה בדרגת סגן.
היא החלה את שירותה ביחידה המרכזית של מחוז ירושלים והייתה האישה הראשונה בתפקיד ראש צוות סמויה בימ"ר.
שימשה כקצינת האזנות סתר ארצית וראש חוליית תשתיות סיגינטיות במחלקת איסוף וטכנולוגיה במטה הארצי.
בשנים 2013–2016 שירתה כמפקדת תחנת הראל במחוז ירושלים, קודם לתפקיד זה שימשה ראש ענף מודיעין במחוז ירושלים.
שירתה כראש תחום אג"מ וסגן מזכיר ביטחוני במשרד לביטחון הפנים וב-2020 קודמה לדרגת תת-ניצב ומונתה למזכיר ביטחוני לשר לביטחון הפנים.
בשנת 2021 מונתה לתפקיד ראש חטיבת שיטור קהילה ומתנדבים באגף המבצעים.
בתפקידה הבא שירתה כסגן ראש אגף התנועה.
ב-2025 מונתה לנציגת המשטרה במל"ל.
בן מרדכי בעלת תואר ראשון בהיסטוריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני בקרימינולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
היא מתגוררת בירושלים ואם לשלושה.
אנה מארי ג'רניגן היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW), שבו היא חברה בקבוצת הדארק אורדר.
ביולי 2018, ג'יי החלה להתאמן בבית הספר להיאבקות One Fall Power Factory.
בינואר 2020, ג'יי ניצחה את ת'אנדר בלונד בקרב שיער נגד שיער במסגרת אירוע של ארגון ההיאבקות Georgia Premier Wrestling (GPW).
ג'יי ערכה את קרב הבכורה שלה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW) ב-1 באפריל 2020, בקרב יחידים במסגרת פרק של התוכנית השבועית Dynamite, שבו היא הפסידה להיקארו שידה.
חמישה לאחר מכן, היא חתמה על חוזה בארגון.
לאחר הפסד לאבאדון ב-17 ביוני בפרק של התוכנית Dynamite, היא לוותה אל מאחורי הקלעים על ידי קבוצת הדארק אורדר.
ב-1 באוגוסט 2020, ג'יי הוכרזה כאחת המשתתפות אשר תשתתפנה בגביע זוגות הנשים של AEW, כאשר בהגרלה שהתקיימה, היא הוגרלה להיות השותפה של טיי קונטי.
השתיים ניצחו בסיבוב הראשון את ניילה רוז ואריאן אנדרו, אך בשלב חצי הגמר הודחו על ידי איווליס ודיאמנטה.
ב-27 באוגוסט בפרק של התוכנית Dynamite, היא הוכרזה באופן רשמי כחברה בקבוצת הדארק אורדר.
ב-25 בנובמבר בפרק של התוכנית Dynamite, ג'יי איתגרה את שידה לקרב על אליפות הנשים של AEW של האחרונה, שבו היא הפסידה.
בספיישל Brodie Lee Celebration of Life, שהיה פרק שנערך ב-30 בדצמבר לזכרו של המתאבק המנוח, ברודי לי, ג'יי הצטוותה פעם נוספת לטיי קונטי, כשהן רשמו ניצחון על בריט בייקר ופנלופה פורד.
בפברואר 2021, ג'יי הייתה אמורה להשתתף בטורניר ההדחות על המועמדות לאליפות הנשים של AEW; לעומת זאת, היא נפצעה במהלך אימון כשסבלה מפריקת כתף וכתוצאה מכך מאדי ורנקובסקי מילאה את מקומה.
ג'יי עברה ניתוח חודש לאחר מכן, כשזמן ההחלמה שלה הוערך בין חצי שנה לשנה.
ג'יי חזרה מפציעה ב-1 בספטמבר בפרק של התוכנית Dynamite, כשנחלצה לעזרת קונטי ממתקפה של פנלופה פורד והבאני לאחר שקונטי ניצחה את פורד.
ב-17 בספטמבר בפרק של התוכנית Rampage, ג'יי גברה על הבאני.
ב-29 בספטמבר בפרק של התוכנית Dynamite, ג'יי וקונטי השיגו ניצחון בקרב זוגות על הבאני ופנלופה פורד.
ב-22 באוקטובר בפרק של התוכנית Rampage, ג'יי נכנעה והפסידה לד"ר בריט בייקר בקרב שאינו היה על חגורת האליפות של האחרונה.
ב-3 בנובמבר בפרק של התוכנית Dynamite, ג'יי הפסידה לג'יימי הייטר והודחה כבר בסיבוב הראשון של הטורניר על אליפות TBS.
ב-21 בינואר 2022 בפרק של התוכנית Rampage, ג'יי כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים של TBS לאחר שהפסידה לאלופה, ג'ייד קרגיל.
ב-13 ביולי בפרק של התוכנית Dynamite, ג'יי הפסידה לסרינה דיב בהכנעה.
ב-29 ביולי בפרק של התוכנית Rampage, ג'יי הכניעה לניצחון את רובי סוהו.
ב-14 באוקטובר בפרק של התוכנית Rampage, ג'יי הפסידה לניילה רוז.
PWI דירג אותה במקום ה-146 מתוך 150 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2021
במשך עשרות שנים הייתה אחת משתי חברות הקונגרס היחידות ממוצא ארמני, לצד ג'קי ספיר.
כמו כן, היא בעלת שורשים אשורים.
אנה אשו נולדה בניו בריטיין שבקונטיקט, בת למשפחה בעלת שורשים ארמנים ואשורים.
אמה נמלטה אל עיראק מארמניה, ובהמשך היגרה לארצות הברית.
אביה, פרד ג'ורג', צורף ושען, היה במקור נוצרי סורי.
בשנת 1960 השלימה אשו את לימודיה התיכוניים בתיכון המרכזי של ניו בריטיין, ומאוחר יותר עברה אל קליפורניה.
ב-1975 קיבלה תואר ראשון ממכללת קנדה (Cañada College) השוכנת ברדווד סיטי.
בשנים 1978–1982 הייתה יושבת ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז סן מתייאו.
כמו כן, במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 הייתה חברה בהנהלת הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
בין השנים 1981–1982 הייתה אשו ראשת הסגל של ליאו מקארתי, יושב הראש של האספה המדינתית בקליפורניה.
מתפקיד זה נבחרה במהלך 1982 למועצת המפקחים של מחוז סן מטייאו, תפקיד שמילאה עד 1992. יתרה מזאת, ב-1986 נבחרה לעמוד בראשות הנהלת המועצה.
באמצע הקדנציה השנייה של אשו במועצת המפקחים של סן מטייאו, ההשיקה מסע בחירות אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-12 של קליפורניה.
אמנם היא זכתה בבחירות המקדימות שהתקיימו במפלגה הדמוקרטית עם 43% מקולות הבוחרים, אך בבחירות הכלליות הפסידה לטום קמפבל, פרופסור למשפטים באוניברסיטת סטנפורד, בפער של כחמישה אחוזים.
בבחירות 1992 פרש קמפבל מבית הנבחרים האמריקאי לאחר שהחל להתמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית אל הסנאט של ארצות הברית.
אשו התמודדה בשנית על מועמדות מפלגתה לייצוג מחוז הקונגרס ה-12 וזכתה הן בבחירות המקדימות עם 40% מהקולות והן בבחירות הכלליות עם 57% מקולות הבוחרים כשגברה על המועמד הרפובליקני טום הונינג.
ב-3 בינואר 1993 אשו הושבעה לתפקידה כחברת בית הנבחרים.
בשנת 2003 נבחרה אשו על ידי עמיתיה הדמוקרטיים בקונגרס ה-108 כמצליפה כללית בסיעה, תפקיד אותו היא מאיישת גם בהווה.
ב-30 בינואר 2008 הביעה אשו באורח רשמי את תמיכתה בהתמודדותו של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית.
לצד חבר בית הנבחרים אד מרקי, הציגה אשו את "חוק שימור חופש המרשתת של 2009", שמיסד בחוק את נייטרליות הרשת.
לאחר בחירות 2014, לאחר מרוץ מר שהביא לידי ביטוי אי שביעות-רצון מהנהגת הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, שנחשב כמאבק שליטה בין סטני הוייר לננסי פלוסי, אשו איבדה את תואר "החבר הבכיר" בוועדת האנרגיה והמסחר לעמיתה פרנק פלון מניו ג'רזי.
ב-16 ביולי 2018 הציגה אשו את "חוק ההיערכות למגפה וגורמי סיכון וקידום חדשנות" (PAHPA), לצד עמיתיה פאלון, גרג וולדן וסוזן ברוקס.
פיגועי 11 בספטמבר ומתקפת האנתרקס שפקדו את ארצות הברית בראשית המאה ה-21 הביאו את אשו והסנאטור ריצ'רד בר מקרוליינה הצפונית להציג בשני בתי הקונגרס את חוק PAHPA, שתיאם את התגובות למקרי חירום בבריאות הציבור ופיתח אמצעי נגד רפואיים.
בנובמבר 2023 הודיעה כי לא תתמודד לכהונה נוספת בבחירות 2024.
אשו הייתה נשואה לעורך הדין, ג'ורג אשו ולזוג 2 ילדים.
אנה בלפר-כהן (נולדה ב-3 בנובמבר 1949) היא ארכאולוגית ופליאו-אנתרופולוגית ישראלית, פרופסור אמריטוס במכון לארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים ומומחית לפרהיסטוריה.
בלפר-כהן חפרה וחקרה אתרים פרהיסטוריים חשובים רבים בישראל, כולל מערת היונים מערת כַּבַּארַה ואתרים נוספים כמו נחל עין גב I ואתר בנחל נקרות.
היא עבדה גם שנים רבות בגאורגיה, שם תרמה תרומה חשובה לחקר הרצף הפלאוליתי של הקווקז לאור עבודתה באתרי המערות דזודזואנה, קוטיאס ומערת סטסורבליה.
היא מומחית באנתרופולוגיה ביולוגית, אמנות פרהיסטורית, טכנולוגיה ליתית, התקופה הפלאוליתית העליונה, ראשית ישיבת-הקבע בתרבות הנאטופית והמעבר לחיי הכפר בתקופה הנאוליתית.
בלפר-כהן פרסמה מאות מאמרים וערכה כמה ספרים.
עבודותיה צוטטו רבות בתחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית ובעיקר במחקרי התרבות הנאטופית.
בלפר-כהן נשואה, יש לה שני ילדים ומתגוררת בירושלים.
אנה בלפר-כהן נולדה ברובנו, אוקראינה בשנת 1949 להלינה (אלה) ויהודה בלפר.
המשפחה עלתה לישראל בשנת 1956. לאחר סיום התיכון בעיר מגוריה פתח תקווה, החלה ללמוד לקראת התואר הראשון בארכאולוגיה במכון לארכאולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם קיבלה תואר שני (1981) ודוקטורט (1988).
כבר בלימודי התואר הראשון השתתפה בחפירות רבות בישראל, בקפריסין ובסיני.
עבודת הדוקטורט של בלפר-כהן (בהנחיית פרופסור עופר בר-יוסף) הוקדשה לתרבות הנטופית במערת היונים.
היא מונתה לפרופסור מן המניין במכון לארכאולוגיה, באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 2002. בין השנים 2005–2009 שימשה כראש המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה.
בשנים 2014 עד 2018 הייתה ראש הרשות לסטודנטים למחקר (מדעים לא ניסיוניים).
בתחילת הקריירה שלה, בלפר-כהן השתתפה בחפירות באתר הארכאולוגי הקדום בישראל, עוביידה שבבקעת הירדן (התקופה הפלאוליתית התחתונה), באתרים פלאוליתיים עליונים ואפיפלאוליתים בצפון סיני, ובאתרי הקבורה מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה בדרום סיני.
במהלך לימודי התואר השני, בלפר-כהן ניתחה את כלי הצור המסותתים וכלי העצם משכבת התרבות האוריניאקית במערת היונים (שתוארכה לפני 35,000 שנה).
בעבודתה תרמה להגדרת התרבות האוריניאקית של הלבנט ומקומה ברצף הפלאולית העליון באזור.
במהלך השנים סייעה בהבנת יחסי הגומלין של תרבות ציידים-לקטים זו עם מקבילתה האירופאית.
בדוקטורט דנה בלפר-כהן בהיבטים הטכנולוגיים והמרחביים של שרידי התרבות הנטופית במערת היונים בגליל, כולל אדריכלות, קבורות, כלי הצור והאבן והעיטורים.
בעבודה זו היא סיפקה את הבסיס למחקר המודרני של התרבות הנטופית ועיצבה את שאלות המחקר החשובות, שעדיין משמשות במחקר הנוכחי.
בלפר-כהן לקחה חלק בפרויקטים ארכאולוגיים רבים, חלקם נמשכו כמה עשרות שנים, כגון מערות כבארה והיונים, שם הייתה מעורבת בחקר הממצאים ובפרסומם.
פרויקטים מחקריים ותרומות שנבחרו לאחרונה כוללים:
בתי העלמין הראשונים - אופיים ומשמעותם של שיטות קבורה בחברה הנאטופית.
מורכבות תרבותית ערב המעבר לחקלאות.
מחקרים על שלדי אדם וכן ממצאים חומריים מאתרי מערות היונים ומערת חילזון תחתית במשותף עם ליאור גרוסמן (האוניברסיטה העברית).
שחזור של הרצף הארכאולוגי מהתקופה הפלאוליתית העליונה עד התקופה הנאוליתית של גאורגיה, דרום הקווקז.
זהו פרויקט משותף גיאורגי-אמריקאי-ישראלי שהונחה על ידה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בשיתוף פעולה עם טנגיס משוויליאני, מוזיאון המדינה של גאורגיה ועופר בר-יוסף מאוניברסיטת הרווארד.
בפרויקט זה הצוות ביסס את הכרונולוגיה של תקופת הפלאולית העליון המקומית, עם הגעתם של הומו סאפיאנס, והתאמתם המקומית לעומת הניאנדרטליים של הפלאוליתית התיכונה שקדמו להם.
הפרויקט כולל חפירות במערת דודז'ואנה, 1996-2001; 2006–7. שאלה מרכזית נוספת בפרויקט נועדה לקבוע האם הפיכתם של ציידים-לקטים לחקלאים חווה חידוש אנדמי, אקולטורציה של רעיונות ממקומות אחרים או תוצאה של פלישות לקבוצות זרות.
זה כלל חפירות במחסה הסלע קוטיאס קלדה בשנים 2002-2005; 2008–2010. נכון לעכשיו הצוות חופר במערת סטסורבליה (2010 ועד היום), עם רון פנחסי (אוניברסיטת וינה).
אנה בלפר-כהן, תולדות האדם הקדמון.
אנה אנקה (בדנית: Anna Ancher; 18 באוגוסט 1859 – 15 באפריל 1935) הייתה אמנית דנית המזוהה עם ציירי סקיין, מושבת אמנים בנקודה הצפונית של יוטלנד, דנמרק.
היא נחשבת לאחת מגדולי האמנים הוויזואליים של דנמרק.
אנה קירסטין ברונדום נולדה בסקגן, דנמרק, בתם של אן הדוויג מולר (1826–1916) ואריק אנדרסן ברונדום (1820–1890).
היא הייתה היחידה מבין ציירי סקגן שנולדה וגדלה בסקגן, שם היה לאביה מלון בשם ברונדמס.
הכישרון האמנותי של אנה אנקה התגלה כבר בגיל צעיר והיא הכירה את האמנות הציור באמצעות האמנים הרבים שהתיישבו לצייר בסקגן, בצפון יוטלנד.
בזמן שלמדה שלוש שנים ציור במכללת הציור של וילהלם קיהן בקופנהגן, פיתחה סגנון משלה והייתה חלוצה בהתבוננות ביחסי הגומלין של צבעים שונים באור הטבעי.
היא גם למדה ציור בפריז יחד עם ציירת סקיין נוספת מארי טריפק, שתחתן עם פדר סוורין קרוייר.
בשנת 1880 נישאה לצייר מיקל אנקר, אותו הכירה בסקגן.
נולד להם ילד אחד, הבת הלגה אנקה.
למרות הלחץ מצד החברה שנשים נשואות צריכות להתמסר לחובות הבית, היא המשיכה לצייר לאחר הנישואין.
אנה אנקה נחשבה לאחת האומנויות הדניות הגדולות מתוקף יכולותיה כציירת דמויות.
אמנותה מצאה את ביטויה בפריצת הדרך המודרנית של האמנות הנורדית לעבר תיאור אמיתי יותר של המציאות.
אנקה העדיפה לצייר פנים ונושאים פשוטים מחיי היומיום של אנשי סקגן, במיוחד דייגים, נשים וילדים.
היא הייתה עסוקה מאוד בחקר אור וצבע.
היא גם יצרה יצירות מורכבות יותר.
עבודותיה של אנה אנקה ייצגו לעיתים קרובות את האמנות דנית בארצות אחרות.
היא ידועה ביצירותיה תיאור אנשים ממושבת האמנות של סקגן, כולל אישה עיוורת.
אנה אנקה זכתה לשבחים על ציורה בו היא מתארת אשה בלונדינית ארוכת שיער וערומה בצד אחד של היצירה, צלב לוויה באמצע ואישה אדוקה מבוגרת עטופה בלבוש שחור.
ההקשר הדתי של הציור יכול להיות קשור לחינוך הדתי של אנקה עצמה.
הצגתה את העירום הנשי ייחודי לאותה תקופה, בהתחשב בכך שאישה זו אינה מוצגת מינית באופן גלוי, ונוצרה אך ורק כאובייקט למשוך מבט גברי, כפי שהיה אופייני בקרב ציורי עירום נשי.
אליס פרייס טוענת כי ציור זה משקף את עמדתה של אנקה כאשה מאמינה החיה באורח החיים הבוהמייני המסורתי של אמנים.
הציור מעיד לדעת פרייס על הקונפליקט הפנימי המתמשך של האמנית.
היא הציגה את עבודותיה בארמון לאמנויות יפות בתערוכת הקולומביאנית העולמית של 1893 בשיקגו, אילינוי.
הבית של אן ומיקל אנקר נרכש בשנת 1884. בשנת 1913 נוסף לנכס סטודיו גדול.
בהווה זה חלק ממה שמוצג בפומבי כמוזיאון המוקדש לאנה ולמייקל אנקה.
עם מותה בשנת 1964, בתם, הלגה אנקה, עזבה את הבית ואת כל תוכנו לידי קרן.
בית המגורים לשעבר שוחזר ונפתח כמוזיאון ואטרקציית מבקרים.
הריהוט והציורים המקוריים שיצרו האמנים מוצגים בבית ובסטודיו המשוחזרים.
תערוכות אמנות נערכות בבית סקסילד (Saxilds Gaard), בניין נוסף על הנכס.
הוא מלא בתצוגות של ציורים של בני הזוג, כמו גם על ידי ציירים רבים אחרים של סקגן שהרכיבו את מעגל החברים שלהם.
אנה אנדייל (במקור אנגל; בהונגרית: Angyal Anna; וספרם, סתיו 1848 – 1874) הייתה סופרת יהודייה-הונגרייה שתרמה לספרות ההונגרית-יהודית במאה ה-19 עד לפטירתה בגיל 26.
אנה אנגל נולדה במשפחה יהודית ושינתה את שמה אנדייל שפירושו בהונגרית "מלאך" כפירושו של אנגל בגרמנית.
ואביה היה מורה בבית ספר היהודי בעיר הודמזוושרהיי.
אנה רכשה מיומנות רבה בכתיבה כבר בשלב מוקדם בחייה, לא רק בספרות ההונגרית, אלא גם בספרות הגרמנית והצרפתית.
היא כתבה בעיתונים ובכתבי עת כבר בגיל שש עשרה.
הרומן שלה "הרפתקאות משפחה הונגרית" ראה אור בעיתון "יומן סגד" (Szegedi Hiradó) בשנת 1865 בהיותה רק בת 17, ברומן שלה "דעות קדומות" (Előítéletek) עסקה בגורלה של יהדות הונגריה ושיפורו.
היא כתבה גם רומן היסטורי בשם "אילונקה ואלמר" (Ilonka és Elemér) שהופיעה בבודפשט בשנת 1869.
לאחר השלמת הרומן הזה, היא קיבלה תפקיד של אומנת בפשט, שם כתבה כמה שירים ואוטוביוגרפיה.
היא מתה ממחלה בסתיו 1874.
אנה גולדי הייתה אישה שווייצרית שהואשמה בכישוף ונידונה למוות בעריפת ראש באמצעות חרב.
נחשבת ל"מכשפה האחרונה" של שווייץ ולאחת מהנשים האחרונות שהוצאו להורג בגין כישוף באירופה.
משפטה היה מהראשונים שתוארו כ"רצח שיפוטי" על ידי ההיסטוריון אוגוסט לודוויג פון שלצר.
בשנת 2008 זוכתה מאשמה על ידי הרשויות בגלרוס.
גולדי נולדה בכפר הקטן סנוולד בסנט גאלן למשפחה קשת יום, הרביעית מבין שמונה ילדים.
בגיל 15 החלה לעבוד כעובדת משק בית ובשנים 1762–1765 עבדה בביתו של הכומר המקומי.
בהיותה בת 31 נכנסה להריון משכיר חרב שעזב את שווייץ לפני שילדה.
התינוק שנולד מת זמן קצר לאחר הלידה, ולמרות שתמותת התינוקות הייתה שכיחה וגבוהה באותה תקופה, הואשמה גולדי ברצח תינוקה.
בתור עונש, נכבלה לעמוד קלון והוטל עליה מאסר בית במשך שש שנים.
בסופו של דבר הצליחה להמלט וברחה אל הכפר מוליס (היום גלרוס נורד), שם מצאה עבודה אצל משפחת זוויקי בשנים 1768–1775/6. הייתה לה מערכת יחסים עם בנו של מעסיקה, רופא הצעיר ממנה ב-11 שנים.
היא נכנסה להריון וילדה את בנם.
בגלל הבדלי המעמדות ביניהם, השניים מעולם לא נישאו והילד נשלח לגור אצל משפחה אחרת.
בעודה בת 46 החלה גולדי לעבוד בבית משפחת טצ'ודי, שהייתה עשירה ומיוחסת.
אב המשפחה היה יוהאן יעקב טצ'ודי, רופא, שופט ופוליטיקאי מהאליטה המקומית.
בוקר אחד גילתה אחת מבנותיו מחטים בכוס חלב שהוגשה לה.
הם האשימו את גולדי ופיטרו אותה.
כעבור שבועיים וחצי, בת נוספת החלה להקיא סיכות מתכת.
למרות שלא עבדה שם יותר, גם הפעם הפנה טצ'ודי אצבע מאשימה אל גולדי וטען שקיללה את בתו והשתמשה בכישוף כדי להזיק לה.
גולדי הצליחה להמלט ממאסר, אך בעקבות פרס כספי שהוצע למי שיעזור לתפוס אותה, נעצרה.
תחילה הכחישה את ההאשמות נגדה אך בעקבות מסכת עינויים שעברה, הודתה בברית עם השטן ובכישוף הנערה.
לאחר שהעינויים פסקו חזרה בה, אך המועצה הפרוטסטנטית של גלרוס חרצה את דינה וגזרה עליה עונש מוות.
אנה גולדי הוצאה להורג באמצעות עריפת ראש ב-13 ביוני 1782 בגיל 48.
המקרה של גולדי עורר זעם רב באירופה הנאורה של סוף המאה ה-18. האישומים המקוריים בנוגע לעיסוק אסור בכישוף וציד המכשפות שבא בעקבותם לא באו לידי ביטוי במהלך המשפט עצמו.
במקום זאת, נשפטה גולדי על הרעלה, כאשר מרביתם המכריע של העדים היו חברים של בני משפחת טצ'ודי.
גזר הדין שניתן היה מוות, למרות שהחוק במקרה של הרעלה לא-קטלנית אינו דורש זאת.
בנוסף, כל הפרוטוקולים מבית המשפט הושמדו.
המשפט תואר על ידי ההיסטוריון הגרמני אוגוסט לודוויג פון שלצר כ"רצח שיפוטי", כלומר "מתן גזר דין מוות בכוונה תחילה ובחסות מערכת המשפט והצדק, עבור אדם שהוא חף מפשע".
לדברי חוקרים מודרניים, טצ'ודי ניצל את כוחו ומעמדו כדי להסתיר רומן בינו לבין גולדי, דבר שהיה עשוי לפגוע בקריירה הפוליטית שלו ובמעמדו החברתי אם יוודע.
הפרלמנט השווייצרי קבע כי נעשה לגולדי אי-צדק וקרא לתקן את עיוות הדין.
226 שנים לאחר מותה, ב-27 באוגוסט 2008, זוכתה לחלוטין מאשמה.
ב-2014 הוצבו כאות הנצחה שני פנסים משני צדי בית המשפט בגלרוס כאשר הם מאירים באופן קבוע.
ב-2017 נפתח בעיר אננדה (Ennenda) "מוזיאון אנה גולדי" המתמקד בסיפור חייה, בזכויות נשים ובזכויות אדם ככלל.
אנה דזיובה , הידועה בשם הבמה אנה אסטי (Anna Asti), היא זמרת רוסייה ממוצא אוקראיני.
סולנית לשעבר מלהקת ארטיק & אסטי , בשנים 2010–2021.
אנה דזיובה נולדה ב-24 ביוני 1990 בעיר צ'רקאסי שבאוקראינה.
בצעירותם שרו הוריה של אנה בלהקה מוזיקלית, אך לא זכו להצלחה רבה בתחום.
בשנת 2010, המפיק ארטיום אומריקין החליט ליצור פרויקט מוזיקלי חדש - ארטיק & אסטי.
באינטרנט הוא נתקל בהקלטה של המבצעת אנה דז'יובה והציע לה שיתוף פעולה.
באולפן מוזיקה בקייב הם הקליטו את היצירה המשותפת הראשונה שלהם "Antistress".
בשנת 2013, עברה אסטי מקייב למוסקבה.
לאחר יציאת אלבום האולפן השני Здесь и сейчас של ההרכב ארטיק & אסטי, הקבוצה זכתה לפופולריות רבה: האלבום הגיע לשלוש פעמים פלטינה והוכר כאחד הפופולריים ב-2015 על פי Yandex.Music.
בשנים 2018–2019 היא פתחה שני מכוני יופי במוסקבה תחת השם "Бюро красоты от Анны ASTI".
ב-2 בנובמבר 2021, הודיע ארטיק על עזיבת הזמרת אסטי מהקבוצה ארטיק & אסטי.
הקבוצה המשיכה בפעילותה בהרכב שונה, מאז שעזבה את הקבוצה, החלה אסטי קריירת סולו משלה.
ב-2 באוקטובר 2023 פורסם שקיבלה אזרחות רוסית.
בדצמבר 2020, נישאה אסטי לאיש עסקים רוסי סטניסלב יורקין.
אנה בילינסקה, באנגלית: Anna Bilińska (הידועה גם בשם אנה בילינסקה-בוהדנוביץ') (8 בדצמבר 1854 - 8 באפריל 1893) הייתה ציירת פולנית, ידועה בדיוקנאותיה.
נציגת הריאליזם, היא בילתה את רוב חייה בפריז, ונחשבת ל"אמנית הפולנית הראשונה הידועה בעולם".
היא נולדה ב-1854 בזלאטופול (אוקראינה) בשם אנה בילינסקה, ובילתה שם את ילדותה עם אביה, רופא פולני.
על הרקע שלה, היא התבדחה על כך ש"היה לה מזג של קוזאק, אבל לב פולני" .
לאחר מכן עברה המשפחה למרכז רוסיה, שם המורים הראשונים לאמנות של אנה היו איגנסי יאסינסקי ומיכאל אלווירו אנדריולי, שניהם גורשו על ידי ממשלת הצאר לוויאטקה בשל חלקם במרד ינואר של 1863–1864.
בשנת 1875, אמה של בילינסקה העבירה את המשפחה לוורשה, ורשמה את ילדיה הבוגרים לקונסרבטוריון.
אנה הייתה פסנתרנית מוכשרת, פעילות שנחשבת להישג חשוב לאישה בזמנה.
ב-1877 היא הפכה לתלמידתו של הצייר וויצ'ך גרסון והחלה להציג את עבודותיה באגודת זצ'טה לקידום אמנויות יפות בוורשה בניגוד לרצונם של הוריה, היא שכרה סטודיו משלה ברחוב נובי שוויאט 2, מכרה את ציוריה ושילמה מכספה את דמי השכירות של הסטודיו.
בתחילת 1882, היא ליוותה את חברתה קלמנטינה קרסובסקה למסע למינכן, זלצבורג, וינה וצפון איטליה, לפני שנסעה לפריז והתיישבה בה, שם למדה יחד עם מארי בשקירטסף והאמנית האנגלית אמלין דין באקדמיה ז'וליאן, ושם אחר כך גם לימדה.
בשנת 1884, אביה, יאן בילינסקי וקראסובסקה מתו, והותירו אותה הרוסה רגשית.
עם זאת, עתידה הובטח כלכלית בצוואתה האחרונה של קרסובסקה.
ב-1889, היא הציגה את דיוקן העצמי שלה בפריז, שעליו הוענקה לה מדליית כסף וקיבלה את הזכות להציג את יצירותיה מחוץ לתחרות בעתיד.
מדליה זו הוכיחה את הצלחתה הבינלאומית הגדולה הראשונה שלה.
בשנת 1889, עבודותיה הוצגו באקדמיה המלכותית לאמנות בלונדון.
בשנת 1891, הם הוצגו בתערוכה בינלאומית שנתית בברלין, בה הוענקה לה מדליית זהב.
היא חיה בצרפת עד 1892, אז נישאה לאנטוני בוהדנוביץ', דוקטור לרפואה, ולקחה את שמו.
לאחר נישואיהם, הם חזרו לוורשה, שם התכוונה לפתוח בית ספר לאמנות בסגנון פריזאי לנשים, אך חלתה במחלת לב ומתה שנה לאחר מכן ב-8 באפריל 1893. היא נקברה בבית הקברות פובזקי בוורשה.
אנה בילינסקה ידועה בעיקר בזכות הדיוקנאות שלה, במיוחד אלה שמציגות נשים, שצוירו באינטואיציה רבה.
הדיוקן העצמי שלה עם סינר ומברשות (1887) פיתחה תנוחת דיוקן עצמי חדשה על ידי הצבת האמנית מול רקע של דוגמנית, ובכך ציינה שהיא הדוגמנית שלה.
הדיוקן שלה בשם "ליד החלון" (1890), שצויר בטכניקת פסטל, נחשב על ידי מבקרי המאה ה-19 כציור המודרני ביותר של בילינסקה בהתחשב בנושא, המסגור והשימוש באור.
היא מתארת נערה צעירה רוכנת מבעד לחלון לעבר גן מואר, וכנראה צוירה במהלך חופשת הקיץ של האמנית בכפר הדייגים בויארדוויל.
בין דיוקנאות הגברים הבולטים שלה הוא דיוקנו של הפסל האמריקאי ג'ורג' גריי ברנרד שצויר ב-1890 לבקשתו של אלפרד קורנינג קלארק.
היא גם ציירה טבע דומם, סצנות ז'אנר ונופים באמצעות צבעי מים בצבעי שמן ולפעמים פסטלים.
שניים מציוריה של בילינסקה נעלמו לאחר מלחמת העולם השנייה: כושלת (1884) והאישה האיטלקית (1880).
הראשון התגלה מחדש במכירה פומבית בגרמניה בשנת 2011 והוחזר בהצלחה בשנת 2012 הודות למאמצים של משרד התרבות והמורשת הלאומית של פולין.
הוא מוצג במוזיאון הלאומי בוורשה.
ניתן למצוא את ציוריה במוזיאון הלאומי בוורשה, במוזיאון הלאומי בוורוצלב, במוזיאון הלאומי בקרקוב, בגלריה לאמנות ויקטוריה בבאת, במוזיאון לאמנות מודרנית בסן אטיין, בגלריה הלאומית לאמנות לבוב, במוזיאון לאמנות בגטבורג, במוזיאון הממלכתי.
של פנסילבניה, מוזיאון כלי הנגינה של ברלין וכן אוספים פרטיים.
בילינסקה נחשבת לאמנית הפולנית הראשונה שקיבלה השכלה אמנותית מקצועית ברמה אקדמית וזכתה לשבחי ביקורת באירופה.
זמן קצר לאחר מותו של אביה של בילינסקה ב-1882, דיוקנה של בילינסקה, המתאר את האמנית באבל עמוק, צויר על ידי חברתה, אמלין דין, בפריז.
ציור זה ( בגלריה לאמנות ויקטוריה) עורר עוצמה רגשית כל כך של אובדן, שכאשר הוצג בפריז ובלונדון, הוא "עורר סערה כזו עד שהופיע בעיתון המצויר "פאנץ'".
עבודתה של בילינסקה לא הייתה מוכרת לאורך המאה ה-20, אפילו בארץ הולדתה.
יש מי שמיחס את "הדעות הקדומות של אותה תקופה ומותה המוקדם והקריירה הקצרה שלה" בחוסר ההכרה הזה.
בשנת 2017, שלושים ושבע מ"האמניות הנשכחות" הוצגו בתערוכה הנודדת, "נשים אמניות בפריז, 1850–1900".
התערוכה הציגה את יצירותיהן של אמניות רבות מהמאה ה-19 שציוריהן החלו להיות מוערכים יותר.
בשנת 2021 ערך המוזיאון הלאומי בוורשה רטרוספקטיבה גדולה של עבודת בילינסקה, שהציגה למעלה מ-120 ציורים .
ההערות הביוגרפיות של התערוכה סיפקו הערכה בזמן של עבודתה, והכריזו שציוריה של בילינסקה הפכו ל"חלק מהקאנון של האמנות הפולנית".
נראה היה שהקונצנזוס של מבקרי התערוכה היה שהיא הביאה לבילינסקה את "ההכרה שמגיעה לה".
אנה גוזיק (ביידיש: אננא גוזיק או חנה גוזיק, ברוסית: Анна Яковлевна Гузик; 15 באפריל 1909 – 15 במרץ 1994) הייתה שחקנית תיאטרון ברוסית וביידיש.
הקריירה שלה התמקדה בביצוע מוזיקה יהודית ומחזות על הבמה הסובייטית שהתאפיינה בתקופות שונות של צנזורה ותמיכה רשמית בהתאם לאקלים הפוליטי.
גוזיק נולדה ב-15 באפריל 1909 בחרקוב, או במינסק, האימפריה הרוסית.
אמה הייתה רוזליה פרייליך ואביה, יעקב גוזיק, היה מנהיג להקת תיאטרון יידיש.
שניהם היו תלמידיו של אברהם גולדפאדן.
אנה הופיעה לראשונה על הבמה ב-1921.
ההופעה המקצועית הראשונה של גוזיק הייתה בלהקה של אביה, בהפקת יצירה של גולדפאדן ב-1924. בסוף שנות ה-20 נסגרה להקת המשפחה על ידי הרשויות בשל היותה בורגנית, והם פנו לביצוע חומר יהודי עבור המשמר האדום.
היא נודעה כאמנית מגוונת שקראה מונולוגים או סצנות קצרות, שרה שירי עם בשפת היידיש וביצעה קומדיות בשפה הרוסית.
היא גילמה תפקידים גבריים ונשיים כאחד, ונודעה בכך שהיא מאלתרת במהירות, כחלק מההופעה.
גוזיק סיירה בברית המועצות בשנות ה-30 עם להקת פולקלור יהודית והופיעה באופרטות שונות ובמופעים שונים.
היא שיחקה ב-1932 בתיאטרון הקומדיה המוזיקלית של לנינגרד (ru) ובשנת 1935 באופרטות בקייב ובחרקוב.
בשנת 1939 זכתה בפרס בתחרות אמני המגוון הכל-רוסים.
גוזיק בילתה את החלק המוקדם של מלחמת העולם השנייה במשחק בלנינגרד, אבל אז נסעה למרכז אסיה והופיעה לזמן מה בטשקנט.
בתחילת התקופה שלאחר המלחמה היא המשיכה להופיע בברית המועצות.
לאחר מעצרם של הקומיקאים היהודים שמעון דז'יגן וישראל שומכר, הצטרף המעבד והפסנתרן שאול ברזובסקי לזמן קצר ללהקתה והפך למלווה הראשי שלה.
עם זאת, ההופעות היהודיות אוימו על ידי השלטונות לאחר 1950, ובמשך כמה שנים היא הופיעה מעט מאוד.
הופעתה בגאורגיה בספטמבר 1950 הייתה כנראה אחד הקונצרטים היהודיים האחרונים שניתנו בתקופת סטלין.
ב-1954 חל מהפך במדיניות ברוסיה והחלו שוב להתיר הופעות יהודיות.
זמן מה לאחר מכן סיירה גוזיק, עם מופע מגוון שוב.
היא הפכה לדמות מרכזית בתחיית התרבות היהודית בעידן שלאחר סטלין; תוכנית הסיורים המרכזית שלה נקראה כוכבים נודדים (Farblondzhete shtern) והתבססה על עבודתו של שלום עליכם.
בתקופה ההיא החומר היהודי היה נתון לצנזורה קפדנית ונאלץ לכלול גם כמות משמעותית של חומר בשפה הרוסית.
למרות זאת, היא נאבקה לכלול שירי עם ביידיש בהופעותיה.
כדי להמשיך ולהופיע באופן מלא ולא לוותר על שילוב של כמה שירים ביידיש בכל הופעה, החלו ב-1960 גוז'יק ובעלה, מיכאיל חייקובסקי, להופיע יחד בקונצרטים, בעיירות הקטנות יותר של אוקראינה ומולדביה.
אחת ההקלטות היחידות שלה מהתקופה שלאחר המלחמה הייתה עם אמיל גורובץ, שכלל אותה באלבום LP של סוף שנות ה-50 שהוצא מחדש בארצות הברית על ידי מוניטור הקלטות.
לאחר שסירבה לגנות את ישראל במלחמת ששת הימים בשנת 1967, לוח ההופעות שלה צומצם מאוד.
עם זאת, היא המשיכה לתת מדי פעם קונצרטים בתשלום עד תחילת שנות ה-70.
גוזיק עלתה לישראל בשנת 1973. היא לא הצליחה כאן כאמנית מבצעת.
עם זאת, היא שיתפה פעולה בכמה הפקות עם אמנים מהגרים רוסיים אחרים כמו מישה אלכסנדרוביץ'.
אנה ג'יין הריסון הייתה מדענית אמריקאית והאישה הראשונה לכהן כיושבת ראש האגודה האמריקאית לכימיה (ACS, American Chemical Society).
עסקה במחקר והוראה במשך 35 שנים במכללת מאונט הוליוק, וזכתה ב-20 פרסים שונים בכימיה.
ידועה בזכות מחקר שעסק בספקטרוסקופיה מולקולרית באזור האולטרה סגול הרחוק של הספקטרום.
אנה הריסון נולדה וגדלה בבנטון סיטי שבמיזורי.
אביה, אלברט הריסון, עסק בחקלאות ונפטר כשהייתה בת 7. אימה, מרי קתרין ג'ונס, נותרה לבדה לגדל בת קטנה עם העזרה של בנה הגדול.
הריסון למדה בבית ספר של חדר אחד קרוב לביתה.
בהמשך למדה בתיכון קרוב לשכונת מגוריה והמשיכה למכללת מיזורי.
ב-1933 סיימה תואר ראשון בכימיה ובין השנים 35–1933 חזרה לבית ספר שבה למדה כמורה לכימיה.
באותן שנים שבהם עבדה כמורה, הריסון המשיכה ללמוד לקראת התואר השני שאותו קיבלה בשנת 1937. לאחר מכן, פרסמה עבודה על אפקטים פוטו-וולטאיים והמשיכה משם לדוקטורט שאותו קיבלה בשנת 1940. מחקר התזה שלה התמקד בקשר של נתרן קטילים (סוג של רדיקלים).
נהיית מדריכה בין השנים 1940-1942 במכללת סופי ניקטומוב בניו אורלינס, לוס אנג'לס וב-1944 סייעה למאמץ המלחמתי בכך שפיתחה מחקר על גז רעיל למען קו ההגנה של ארצות הברית.
שנתיים לאחר מכן גם עזרה בפיתוח של תיקי עזרה ראשונה לשטח וגילוי של גזים רעילים ב-1945 הריסון עברה למכללת מאונט הוליוק בתואר פרופ' חבר במחלקה של כימיה שם גם התמנתה לפרופסור ב 1950. בין השנים הללו כתבה עוד מאמר על תכולת מים ושידור אינפרא אדום של משקפים פשוטים (1947).
היא כתבה מאמר על ספקטרום הספיגה עם אור סגול ב-1953 והמשיכה משם להיות ראש המחלקה ב-1960 .אנה הריסון זכתה בפרס הראשון שלה (Citation of Merit, University of Missouri, College of Arts and Sciences) ב-1960 ועזבה את האוניברסיטה רק ב-1979.
גם לאחר שפרשה מהאוניברסיטה בשנת 1979,
הריסון לא הפסיקה להתעניין בכימיה וב-1983-84 הייתה נשיאת האגודה לקידום המדע האמריקאי ((American Association for the Advancement of Science (AAAS).
זכתה ב-1982 בפרס בחינוך לכימיה (ACS) ובין השנים 1988–1991 הייתה חברה במועצת המנהלים של Sigma Xi.
במהלך חייה, הריסון כתבה מאמרים רבים עבור ואף חיברה יחד עם אדווין ס.
וויבר ממכללת מאונט הוליוק ספר לימוד בשם A Search to Understand.
הריסון נלחמה למען זכויות נשים בענף המדע והשתתפה כחברת צוות בהרבה ארגוני מדע שונים.
אנה בוגיגיאן היא אמנית עכשוויות מצרית-קנדית ממוצא ארמני.
בעבודתה היא עוסקת במשמעות הפוליטית וההשפעה העולמית של אירועים ותהליכים היסטוריים שונים: המהפכה הצרפתית, הגירה, אי-שוויון כלכלי והמורשת הקולוניאלית.
חלק מיצירותיה הם מיצבים עצומים של חדרים מלאים בדמויות מצוירות.
בוגיגיאן נולדה בקהיר, מצרים, בשנת 1946 למשפחה ממוצא ארמני.
היא למדה מדעי המדינה והחברה באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, מצרים, והיא בעלת תואר BFA באמנויות ומוזיקה מאוניברסיטת קונקורדיה במונטריאול (Concordia University in Montreal), קנדה.
מתחילת שנות ה-70, בוגיגיאן היא אמנית נודדת, שנעה ללא הרף בין ערים שונות על פני הגלובוס, וחוויותיה ממבט של נוודת מתורגמים לציור, קולאז'ים ומיצבים.
עבודותיה של בוגיגיאן הוצגו בכמה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
1991 – גן עדן אבוד, גלריית Dare-Dare, מונטראול, קנדה
1992 – מדמויות שעווה לאגדות הודיות, גלריה Mashrabiya, קהיר, מצרים
1996 – ציורים על קונסטנטין קוואפי, Espace Karim Francis, קהיר, מצרים
2019 – Tate St Ives, קורנוול, אנגליה
2017 – MOMA, ניו יורק, ארצות הברית
2015 – פרס אריה הזהב על הביתן הארמני שלה בביאנלה בוונציה
אנה הרמן (נולדה ב-25 במאי 1973) היא משוררת, מתרגמת ועורכת ספרות ישראלית.
שיריה הראשונים ראו אור בשנת 1994 בכתב העת הספרותי "אֵב", בעריכת דורי מנור.
מאז 1997 ראו שיריה אור במוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ" ולאחר מכן בכתב העת "הו!", שהייתה לאחת ממייסדותיו יחד עם דורי מנור ובכתבי-עת נוספים.
ב-2001 ראתה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד הלברית על-פי סדרת ליתוגרפיות מאת אדוארד מונק לאופרה "אלפא ואומגה" שכתבה יחד עם דורי מנור.
האופרה הולחנה על-ידי גיל שוחט והועלתה על במת האופרה הישראלית בחורף 2001 בניצוח גארי ברתיני.
שנה לאחר מכן, פורסם ספר הביכורים של הרמן, "חד-קרן".
לאחריו פורסמו "ספר הרפואות הפשוטות" בשנת 2006 ועשור לאחר מכן, "התאומה הנראית".
שלושת הספרים ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בסדרת "ריתמוס".
מאז שנת 2013 מלווה כותבים, עורכת ספרי שירה ומנחה סדנאות שירה.
בשנים 2012–2016 פרסמה בקביעות מאמרים על ספרות ילדים במוסף "ספרים" של עיתון "הארץ".
בשנים 2016–2017 הנחתה סדנת שירה במסגרת המחלקה לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון.
הרמן מפרסמת בקביעות משירתה בכתבי עת לספרות ולשירה עברית.
המרכזי שבהם כיום הוא כתב העת מאזנים.
על ספריה ועבודתה הספרותית זכתה הרמן בפרסים ספרותיים ובהם: פרס ורטהיים לשירה לשנת 2005 מטעם אוניברסיטת בר-אילן, פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת 2007, פרס אקו"ם על שם נתן אלתרמן לשנת 2015, פרס ברנשטיין לשנת 2017 ופרס לנדאו לשנת 2021.
שיריה של הרמן תורגמו לאנגלית על-ידי ליסה כץ ואדריאנה ג'ייקובס.
האחרונה פרסמה מאמר אקדמי על שירתה של הרמן, בכתב העת המדעי Michigan Quarterly Review והקדישה דיון לייחודו של השיר "מהמ" מאת הרמן.
ב-2017 הקדיש כתב העת "הו!" לכבודה מדור בגיליון ה-15. במדור זה פורסמו מאמרים על אודות שירתה מאת סיון בסקין, נוית בראל, רחל אלבק-גדרון, אדריאנה ג'ייקובס ועמרי לבנת.
ב-2020, במסגרת פרויקט "טיפואטיקה", בהנחיית הסופרת אסתי ג' חיים, יצרו סטודנטים לטיפוגרפיה מסמינר הקיבוצים כרזות שנוצרו כולן בעקבות שירים מאת אנה הרמן.
התערוכה התקיימה בסמינר הקיבוצים ביוני 2020.
באוקטובר 2021, במסגרת פסטיבל הפסנתר, עלה המופע "שילה פרבר שרה אנה הרמן", שבמהלכו שרה שילה פרבר משיריה של אנה הרמן בלחנים חדשים משלה.
מתגוררת בתל אביב עם בתה היחידה, נגה מרים.
בת זוגה של הרמן היא המוזיקאית שילה פרבר.
חד-קרן: שירים, 2002. הקיבוץ המאוחד: סדרת ריתמוס.
ספר הרפואות הפשוטות, 2006. הקיבוץ המאוחד: סדרת ריתמוס.
התאומה הנראית: שירים, 2016. הקיבוץ המאוחד: סדרת ריתמוס.
היומנים של סילביה פלאת (סילביה פלאת), 2002. ידיעות אחרונות.
צל וחיזיון בירושלים: בראייתם של הסופרים-הנוסעים ובאמנויות של המאה ה-19 (דויד מנדלסון), 2002. ידיעות אחרונות.
בארץ מאמע לשון (דויד רוסקיס), 2010. הקיבוץ המאוחד.
כרוך סביב צווארך (צ'יממנדה נגוזי אדיצ'יה), 2011. מחברות לספרות.
רישום של העבר (וירג'יניה וולף), 2011. מודן.
סוס מלחמה (מייקל מורפורגו), 2011. ידיעות אחרונות.
מכה על חטא (פטריק פלאנרי), 2017. אחוזת בית.
תרגומיה לשירים מאת ויליאם שקספיר, סילביה פלאת, ויליאם בלייק, אלן גינסברג ואלפרד טניסון ראו אור מאז שנת 1997 בכתב-העת "הו!" ובמוסף "תרבות וספרות" של עיתון "הארץ".
הלשון הגדולה של אמא מאת דלילה מסל גורדון, 2015. אבן חושן.
ספר שמואלה מאת דלילה מסל גורדון, 2017. אבן חושן.
תעבירי את הסכין מאת חלי טל שלם, 2018. פרדס.
מחזור ראשון מאת לאה שפיגלר, 2018. פרדס.
מה המים יודעים על צמא מאת עופרה עופר אורן, 2018. עיתון 77.
החיים העצובים של עמיקם ומתתיהו מאת דלילה מסל גורדון, 2018. אבן חושן.
זר התפרקות אדום מאת ירון גילת, 2018. פרדס.
עינה של האורקל מאת אורית פוטשניק, 2019. פרדס.
הלטאות הסגולות בחוץ מאת גל נתן, 2020. פרדס.
שירי לי שיר מאת כריסטינה רוזטי בתרגום עופרה עופר אורן, 2020. עיתון 77.
מחק פרח לב הזהב מאת ענת רוסמן, 2021. פרדס.
הנדסת אורות מאת גל נתן, 2024. נצח.
סמוך לחום הגוף שלך מאת קרן קולטון, 2024. עיתון 77.
פרס ורטהיים, 2004. אוניברסיטת בר-אילן.
פרס ראש הממשלה ליצירה, 2007.
פרס אקו"ם לשירה על-שם נתן אלתרמן, 2014.
פרס ברנשטיין לשירה, 2017. עבור ספרה "התאומה הנראית".
אנה הקדושה היא, על פי המסורת הנוצרית, אמה של מרים הבתולה וסבתו של ישו.
דמותה אינה מוזכרת כלל ב אלא מופיעה במיעוט של ספרים חיצוניים.
השם אנה הוא גרסה יוונית לשם "חנה".
לשמה של אנה הקדושה גרסאות מקומיות בשפות שונות (Anne, Ann, Anna).
בחיבור הבשורה על פי יעקב שהוא בשורה אפוקריפית לקאנון הנוצרי נאמר כי אנה ובעלה יהויקים הקדוש סבלו שנים רבות מעקרות.
מלאך בישר להם שייוולד להם צאצא, ואנה הבטיחה להקדיש את התינוק לעבודת האל.
במאה ה-4 ושוב במאה ה-15 החלה רווחת האמונה כי גם אנה ילדה את מרים בלידת בתולין, וכי גם היא התעברה בידי רוח הקודש.
כיום מתנגדת הכנסייה הקתולית לאמונה זו.
עמדת הכנסייה היא כי אנה הרתה וילדה את מרים כדרך האדם, אך מרים שוחררה מהחטא הקדמון בחסד אל מרגע התעברותה בבטן אמה.
אירוע זה, המכונה "העיבור ללא רבב", נחוג ב-8 בדצמבר בכל שנה.
אנה הקדושה היא הקדושה המגינה של קוויבק ושל ברטאן, ומגינה על נשים בזמן הלידה, ועל כורים.
על שם אנה נבנו כנסיות רבות בעולם.
הכנסייה הידועה ביותר היא כנסיית סנטה אנה בירושלים בדרך הייסורים הניצבת במקום שבו לפי אחת המסורות שכן ביתם של יהויקים ואנה ובו נולדה מרים, אם ישו.
כנסיות נוספות על שם אנה נבנו בארץ ישראל בציפורי, שם לפי מסורת אחרת גרו יהויקים ואנה וכן כנסיית צנדחנה בתל מרשה שם, על פי מסורת אחרת, התרחשה לידתה של מרים.
אנה (אנס) דרזדן-פולק (בהולנדית: Anna Dresden-Polak; 24 בנובמבר 1906 – 23 ביולי 1943) הייתה מתעמלת אולימפית יהודייה-הולנדית, אלופה אולימפית (אמסטרדם 1928) בהתעמלות קבוצתית לנשים.
דרזדן-פולק נולדה באמסטרדם ב-1906. היא הייתה חברה בנבחרת ההולנדית להתעמלות נשים, שזכתה במדליית הזהב האולימפית באולימפיאדת אמסטרדם, במדליית כסף זכתה נבחרת איטליה ובמדליית ארד נבחרת בריטניה.
הנבחרת כללה 5 נשים יהודיות (סטלה בליץ-אחסטריבה, הלנה קלוט-נורדהיים, יודיק טיימנס-סימונס ואלקה דה לוי), ואף המאמן חריט קלירקופר היה יהודי.
דרזדן-פולק זכתה במדליית הזהב ביחד עם קבוצתה.
דרזדן-פולק נספתה ביחד עם בני משפחתה, בעלה ובתה בת ה-6 במחנה סוביבור.
מבין חמש החברות היהודיות בנבחרת התעמלות הנשים של הולנד, נספו שתי מתעמלות נוספות (קלוט-נורדהיים וטיימנס-סימונס), וכן המאמן קלירקופר בסוביבור, בליץ-אחסטריבה נספתה באושוויץ.
בשנת 1997 הונצחו בנות הנבחרת, ומאמנן קלירקופר, ביד לאיש הספורט היהודי, במכון וינגייט.
אנה לוסיה היקמן (בפורטוגזית: Ana Lúcia Hickmann; נולדה ב-1 במרץ 1981) היא דוגמנית, אשת עסקים ומנחת טלוויזיה ברזילאית.
אנה היקמן נולדה בסנטה קרוז דו סול, ריו גראנדה דו סול, ברזיל.
היא דגמנה עבור ויקטוריה'ס סיקרט, ניוואה, לוריאל, קליירול ובלומינגדיילס.
היא הופיעה בגרסה הדרום אפריקאית של גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד והופיעה על גבי שעריהם של ווג, מארי קלייר, ו-Elle הברזיליים.
כיום היא משווקת קו ביגוד וקוסמטיקה משלה, ומנהלת אולפן צילום וסוכנות תקליטנות.
היא גם מארחת-מנחה בתוכנית Hoje em Dia, המשודרת בערוץ הטלוויזיה הברזילאי Rede Record.
היקמן נכללה בעבר בספר השיאים של גינס כ"דוגמנית בעלת הרגליים הארוכות ביותר", רגליה מהמותניים לעקב נרשמו כ-48 אינץ' שהם 122 ס"מ, גובהה הוא 1.87 מ'.
מאז 2002 ספר השיאים של גינס לא מעניק עוד את התואר.
בשנת 2004 היא דורגה במקום ה-47 ברשימת "100 הנשים הלוהטות" השנתית של כתב העת "מקסים".
בשנת 2005 דורגה במקום ה-85 ברשימה.
נכון לשנת 2005, נמכרו מותגים הקשורים בשמה של היקמן, כולל בגדי ים, משקפיים, מצלמות, מכנסי ג'ינס ועוד בכ-150 מיליון ריאל (~86 מיליון דולר).
בהיותה בת 16, ב-14 בפברואר 1998, נישאה לאלֶשָנְדרִי קוֹרֵאָה, המשמש כיום גם כאמרגנה האישי.
אנה דוברוביצקי היא שחקנית רוסיה-ישראלית.
דוברוביצקי נולדה בלנינגרד שבברית המועצות (כיום סנקט פטרבורג, רוסיה).
היא למדה באקדמיה לתיאטרון אצל סבטלנה קרוצ'קובה.
בישראל למדה אנה בבית צבי, והיא שחקנית הבימה.
היא בתו של הבמאי הרוסי ודים דוברוביצקי.
בתיאטרון שיחקה בהצגות "הם יורים גם בסוסים" בתיאטרון הקאמרי.
"תה" של תיאטרון בית ליסין, בתיאטרון הספרייה ב"בית הבובות", "משחקי חופשה", "ועידת פסגה", בתמונע ב"מבוך המראות" וב"כוכב יאיר" ו"מוריס שימל" בתיאטרון הבימה.
ב-2006 שיחקה בסרט הקולנוע "סיפור חצי רוסי".
בשנת 2007 גילמה את דיאנה (אשתו של ולדה) בדרמת הפשע של HOT "הבורר".
בשנת 2008 שיחקה בהצגה "הדרך לג'אנה" בצוותא.
בשנת 2010, בעונה השנייה של "הכל דבש" היא גילמה מנהלת בית בושת.
במהלך הסדרה, דמותה ביצעה אקט מיני לרקע תמונת הבאבא סאלי.
הסצנה עוררה שערורייה בקרב מאמיניו הרבים.
באותה שנה שיחקה דוברוביצקי בסדרת הדרמה היומית בשפה הרוסית "בין השורות" אשר שודרה ב-Yes.
ב-2013 גילמה את אליסה בסדרת הדרמה "בית המשאלות" בערוץ הראשון בבימויו של חיים בוזגלו.
מ-2014 היא מגלמת את דמותה של סטלה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" בהפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון הבימה.
בשנת 2015 שיחקה בקומדיה של Yes, "השוטר הטוב", שם גילמה את שירה, בחורה לסבית אשר מנהלת רומן סודי עם דלית (ורד פלדמן), בת זוגו של דני קונפינו (יובל סמו).
ב-2015 שיחקה בסרט "סוף עידן התמימות".
ב-2017 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי ארז תדמור, זוכה פרס אופיר, "נמל בית", בו מככבת בתפקיד מרכזי לצד לירון בן-שלוש, שמיל בן ארי, יורם חטב, דליה בגר ואחרים.
ב-2018 החלה לשחק בהצגה "לילה אחד, מרקוביץ'" מאת יואב שוטן-גושן ועירד רובינשטיין ובבימויו, על פי ספרה של איילת גונדר-גושן, בתיאטרון בית ליסין, בתפקיד סוניה.
במרץ 2019 החלה לשחק בסדרה בת אל הבתולה בתפקיד קסניה.
בפברואר 2020 החלה לשחק בסדרה לעבור את הלילה בתפקיד מרינה.
במרץ 2020 החלה לשחק בסדרה "הדבר הגדול המיוחד" בהפקת כאן 11 בתפקיד רותי.
ב-2020 שיחקה בסדרת הדרמה המשטרתית של כאן 11 "מנאייכ" את טניה לוין - אמו של נער עבריין שהוכה באכזריות על ידי שוטר.
באותה שנה שיחקה גם בסרט הקולנוע אחד בלב.
ב-2021 גילמה את נטליה קארפין, חברת כנסת דוברת רוסית, בסדרה "מותק בול באמצע" של כאן 11. באותה שנה שיחקה בהצגה "אמוק" בתיאטרון מלנקי, בסרט "יותר ממה שמגיע לי", ובסדרת הטלוויזיה "מעילה" בתפקיד אלונה.
ב-2022 החלה לשחק בהצגה "פנקס הקטן" בתיאטרון תמונע.
ב-2025 שיחקה בסדרה "מגרש הרוסים" ששודרה בכאן 11, בתפקיד לנה צ'אדוב, אשתו של אנדריי ואימו של ליושה שהורשע ברצח סדרתי.
דוברוביצקי נשואה לשחקן רודיה קוזלובסקי ולהם תאומים.
אנה וולצ'קוב (נולדה בשנת 1992), היא שחיינית ישראלית שייצגה את ישראל בשתי אליפויות עולם (רומא 2009 ושנגחאי 2011) ובאליפות אירופה (בודפשט 2010).
היא אלופת ישראל ושיאנית ישראל לשעבר במשחה ל-200 מטר גב ואלופה ושיאנית המכביה במשחה ל-100 מטר גב.
וולצ'קוב שוחה בקבוצת השחייה של מכבי חיפה.
בתחרות "גביע ירושלים" (בריכה של 25 מטר) שנערכה ב-24 בדצמבר 2008 קבעה וולצ'קוב במשחה ל-200 מטר שיא ישראלי חדש לגילאי 16 בתוצאה של 2:13.46 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד בפברואר 2009 קבעה וולצ'קוב במשחה ל-200 מטר גב שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 בתוצאה של 2:11.26 דקות.
ב"גביע חיפה הבינלאומי" שנערך באפריל אותה שנה זכתה וולצ'קוב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 1.04.22 דקות.
באליפות הפנימייה שנערכה במאי אותה שנה קבעה וולצ'קוב במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 1:03.08 דקות והשיגה את הקריטריון לאליפות העולם.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-18 שנערכו בווינגייט ביולי אותה שנה זכתה וולצ'קוב במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא מכביה חדש של 1:03.93 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה היא סיימה במקום 28 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:15.61 דקות ובמקום 68 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.59 שניות.
במשחה ל-100 מטר גב, היא נפסלה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 20 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם יוליה בנך, עמית עברי וקריסטינה צ'רנישב בשיא ישראלי חדש של 4:09.49 דקות.
במסגרת משחה השליחים הזמן שקבעה במשחה הגב בשיא אישי חדש של 1:02.75 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 1:02.75 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:14.89 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט באוגוסט אותה שנה סיימה וולצ'קוב במקום 38 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.89 שניות, במקום 40 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05.50 דקות ובמקום 27 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:17.80 דקות.
נוסף לכך היא סיימה במקום 11 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב, ביחד עם בנך, עברי ומרווה חרפק בתוצאה של 4:11.00 דקות.
במסגרת משחה השליחים הזמן שקבעה במשחה הגב בשיא אישי חדש של 1:04.67 דקות.
באליפות הפנימייה ה-15 שנערכה במאי 2011 קבעה וולצ'קוב במשחה ל-200 מטר גב תוצאה של 2:15.88 דקות והשיגה את הקריטריון לאליפות העולם.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין ביולי אותה שנה סיימה וולצ'קוב במקום 25 במשחה ל-200 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 2:13.99 דקות, במקום 34 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.12 דקות ובמקום 44 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.59 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב 1:03.81 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב היא שיפרה את שיאה הישראלי והעמידה אותו על 2:13.39 דקות (השיא הנוכחי).
באליפות ישראל בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2012 זכתה וולצ'קוב במדליית זהב, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:08.84 דקות, 5 מאיות השנייה איטי מהשיא הישראלי של אניה גוסטמלסקי, שסיימה שנייה (2:13.27 דקות) וטל קדרון מהפועל מ.א.
במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.79 שניות, אחרי גוסטומלסקי (28.09 שניות) ולפני אנפיסה חסדן (29.34 שניות) שתיהן מהפועל דולפין נתניה ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש נוסף של 1:00.99 דקה, אחרי עברי שקבעה שיא אישי חדש של 1:00.49 דקות וגוסטומלסקי (1:00.79 דקות).
תמונות מהוצאה להורג (אנה גלקתיה) הוא מחזה פרי עטו של הווארד בארקר.
נכתב במקור כמחזה לרדיו הBBC ב-1984, כשגלנדה ג'קסון הייתה בתפקיד הראשי של אנה גלקתיה.
הצגת הבכורה הבימתית הועלתה בתיאטרון אלמיידה (Almeida), לונדון עם גלנדה ג'קסון שחזרה על תפקידה.
הפקת הפרינג' הציגה בתיאטרון האקני אמפייר (Hackney Empire) ב-2007. המחזה חודש באולם לייטלטון שבתיאטרון המלכותי הלאומי ב-2011. פיונה שו וטים מק'יינרי כיכבו בהפקה.
מבקר הגארדיאן מייקל בילינגטון כתב: "הוא מפגין את כישרונו הפואטי של בארקר בצורה המושלמת ביותר ומשרה הרגשה של קלאסיקה מודרנית".
אנה גלקתיה, בת 46, גרושה, היא ציירת שנשכרה לצייר את קרב לפנטו בשירותו של ארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה.
בקרב ניצח צי הכוחות המאוחדים של ונציה, ספרד ומדינת האפיפיור, את הצי של האימפריה העות'מאנית.
הציור הוא בגודל מאה מטרים מרובעים על בד קנבס.
היא מנהלת רומן עם קרפטה, בן 35, צייר נשוי, בעל כישרון בינוני.
בתחילת המחזה מגיע לסטודיו שלה פרודו, ניצול מקרב לפנטו.
פרודו הוא אדם שחץ תקוע בראשו ולמרות זאת אינו סובל מפגיעה בתפקוד.
ברגעים של מאמץ שכלי החץ מפרפר.
לפרודו גם פצע פתוח שדרכו ניתן לראות את המעיים.
הוא מתפרנס מכך שהוא מציג את מומיו לראווה בפני עוברים ושבים או אנשים שרוצים לחקור או לצייר אותו.
ארג'נטינו מספר לה שהקרדינל אוסטנסיבל, שיושב במועצה לתרבות ואמנות רצה שקרפטה יקבל את העבודה, אבל הוא התעקש שגלקתיה תקבל אותה, מכיוון שהוא מעריך את כישרונה והוא לקח סיכון בכך:
אבל הוא מוסיף ואומר לה שאמנות גדולה תמיד מהללת ועליה להלל את ונציה ארצה.
הוא מבקש שתביא לו סקיצה אחרת.
היא מציירת במגורי החיילים, כדי להיות בקרבת מי שהיא מציירת, להתבונן בפנים שלהם ובאופן בו הם מתנועעים.
גלקתיה מציירת את סופיצ'י, אדמירל הצי ואחיו של ארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה.
ארג'נטינו מתלונן שאחיו אינו מספיק בולט בציור.
ארג'נטינו מצטרף אליהם ביחדה עם מבקרת האמנות ג'ינה ריוורה.
סופיצ'י סבור שהיא מציירת אותו בצורה אכזרית.
בחדר בארמון נערכת פגישה בין הצייר קרפטה, הקרדינל אוסטנסיבל, מזכיר המדינה לענייני חינוך ממלכתי וארג'נטינו, הדוג'ה של ונציה.
ארג'נטינו אומר שהוא ואוסטנסיבל לקחו את גלקתיה לצייר את קרב לפנטו בגלל שיש לה כישרון נדיר, אבל הציור שלה לא משתפר ונעשה גרוע יותר, לא מבחינה טכנית, אלא מבחינה מוסרית.
הם החליטו להחליף את גלקתיה ולמנות את קרפטה לצייר את קרב לפנטו.
ארג'נטינו אומר שקרפטה יצייר בשבילם את הטוב ביותר, למרות שזה יהיה צנוע למדי מבחינת האיכות.
ארג'נטינו מחליט להכניס את גלקתיה למאסר קצר.
אוסטנסיבל רוצה להעמיד את גלקתיה לדין באשמה שהיא מוסלמית וסוכנת של הסולטאן.
קרפטה מתקשה להשלים את הציור ומתחנן בפני ארג'נטינו לראות את גלקתיה כי הוא אוהב אותה וארג'נטינו אומר לו שאם לא ישלים את הציור ישליך אותו לבית הסוהר.
ריוורה אומרת לו שקרפטה הוא צייר בינוני והעמידו בפניו משימה גדולה מדי ושאפשר להציל את הציור של גלקתיה.
קרפטה מגיע לבקר את גלקתיה בבית הסוהר, הם מתנשקים ובידו מכתב מהדוג'ה שפוקד לשחרר אותה והוא עוזב את אשתו למענה.
מציגים את הציור שלה של גלקתיה לקהל הרחב והמונים באים לראות את הציור ומתפעלים, לפניו יש תור באורך של חמישים מטר.
פרודו ניצב ליד הציור ומציג את עצמו לראווה.
בסיום המחזה ארג'נטינו אומר לגלקתיה:
ארג'נטינו – הדוג'ה של ונציה
ג'ינה ריוורה – מבקרת אמנות
אוסטנסיבל – קרדינל, מזכיר המדינה לענייני חינוך ממלכתי
פרודו – חייל ללא גיל
דמנטיה – בתה של גלקתיה
ספורטה – בתה של גלקתיה
תיאטרון החאן, הצגה ראשונה: 9 נובמבר 1996, הצגת בכורה: 8 בדצמבר 1996
יוצרים: תרגום – ערן בניאל, בימוי – אופירה הניג, עיצוב תפאורה – דוד שריר, עיצוב תלבושות - רקפת לוי, עיצוב תאורה - ג'ודי קופפרמן.
אנה דה מנדוסה ודה לה סרדה, נסיכת אבולי, דוכסית פסטרנה ורוזנת מליטו הייתה אריסטוקרטית ספרדיה.
אנה דה מנדוסה הייתה צאצאית למשפחת מנדוסה, אחת מהמשפחות המשפיעות ביותר בספרד באותה תקופה.
היא הייתה הילדה היחידה מנישואי דייגו הורטאדו דה מנדוסה ודה לה סרדה, משנה למלך אראגון, ומריה קטלינה דה סילבה וטולדו.
אנה נישאה בגיל שתים עשרה (בשנת 1552) לרוי גומס דה סילבה, לפי המלצת הנסיך פליפה, שהפך בהמשך למלך פליפה השני.
אישה היה נסיך אבולי (עיר במחוז נאפולי באיטליה) ושר אצל המלך.
ההתחייבויות המדיניות של רוי גומס גרמו לכך שהוא שהה באנגליה במהלך חמש שנות נישואיהם הראשונות, כך שהזוג נמצא בקרבה פיזית רק במשך שלושה חודשים.
אנה דה לה מנדוסה הייתה אחת מהנשים המוכשרות בתקופתה.
על אף שאיבדה עין אחת, היא נחשבה לאחת מהנשים היפות ביותר בחצר המלכות הספרדי.