tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כולם אומרים אני אוהב אותך הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1996 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם וודי אלן, גולדי הון, אלן אלדה ונטשה ליון בתפקידים הראשים.
זה סרטו היחד של אלן בסוגה קולנועית זו.
כל השחקנים שרים פרט לגולדי הון לדרו ברימור שמדובבת.
הקטעים המוזיקליים הם שירים משנת ה-20 וה-30 שעובדו במיוחד לסרט זה.
הצילומים נערכו בניו יורק, פריז וונציה.
יצחק פרלמן מנגן בסרט בליווית בתו נאוה.
אלן שיבץ בסרט מחווה לאחים מרקס (Hooray for Captain Spaulding).
הסרט קיבל ביקורות אוהדות אבל היה כישלון מסחרי.
העלילה היא על משפחה מהמעמד הגבוה במנהטן והיא מסופרת על ידי אחת מבנות המשפחה.
משפחת דנדרידג' גרה במנהטן האב בוב (אלן אלדה) הוא עורך דין אמיד והאם סטפי (גולדי הון) היא אשת יחסי ציבור ועוסקת בעיקר בשיפור תנאי האסירים בבית בכלא.
ג'יי (נטשה ליון) היא בתה היחידה של סטפי מבעלה הראשון ג'ו ברלין (וודי אלן) הגר בפריז.
בנוסף יש בבית את סקוט (לוקאס האס), סקיילר (דרו ברימור), לורה (נטלי פורטמן) וליין (גבי הופמן) ואביו הדמנטי של פול (פטריק קרנשו).
סקיילר מאורסת להולדן ספנס (אדוארד נורטון), עורך דין מתחיל ממשפחה טובה.
הוא שר לה just you, קונה לה טבעת יקרה ושם אותה כהפתעה בתוך גלידה והיא בולעת אותה.
בבית החולים שרים להם הצוות והחולים את מה שמחכה להם בנישואין (making whoope).
דג'ונה מקורבת מאד לאביה ומנסה לשדך לו נשים.
ג'ו מכיר בפריז את וול סיידל (ג'וליה רוברטס), נשואה ומשועממת.
הוא מבין שהיא אוהבת ריצה אמנות.
הוא מתחיל לרוץ וכן קורא הרבה בתקווה שזה ימשוך אותה אליו.
היא עוזבת את בעלה וג'ו פורח.
הסבא מת וכולם מתכנסים בבית הלוויות ושרים על מהות החיים (my baby cares for me).
סטפי מזמינה לביתה את העבריין צ'רלי פרי והוא שר לסקיילר (if i had you) והיא נמשכת אליו לזמן קצר אך לבסוף חוזרת להולדן.
המשפחה מגיעה לפריז לחגוג כריסמס והוא רוקד עם סטפי ליד נהר הסן.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוודי אלןג'ו ברליןגולדי הוןסטפי דנדרידג'אלן אלדהבוב דנדרידג'נטשה ליוןדג'ונה דנדרידג'דרו ברימורסקיילר דנדרידג'יצחק פרלמןבתפקיד עצמוג'וליה רוברטסוון סיידלטים רות'צ'ארלס פרינטלי פורטמןלורה דנדרידג'אדוארד נורטוןהולדן ספנסגבי הופמןליין דנדרידג'לוקס האססקוט דנדרידג'פטריק קרנשוסבא
כוֹלֵרָה (בספרות העברית מצוי גם הכתיב חֳלִירַע ובכתיב מלא חולירע; בלועזית: Cholera) היא מחלה זיהומית מידבקת, הנגרמת מהחיידק Vibrio cholerae ומתבטאת בשלשולים מרובים, לעיתים עד כדי התייבשות ומוות.
תפוצתה העולמית של המחלה גבוהה, במיוחד באזורים בעלי תשתית תברואה ירודה או אזורים מוכי אסון, ומגיעה לממדי מגפה.
החיידק פוגע במערכת העיכול וגורם לאיבוד מהיר של עד ליטר נוזלים בשעה.
50% מהמפתחים מחלה קשה, אם אינם מטופלים, מתים מהמחלה (אך אחוזי התמותה נמוכים יותר).
מקור המילה "כולרה" הוא במונח היווני-לטיני למרה, הליחה הצהובה אשר נקשרה במחלות שלשולים ובעונת הקיץ, בדומה למחלת הכולרה.
תיאורים ראשונים של מחלה בעלת מאפיינים של כולרה מופיעים בכתבים עתיקים בסנסקריט, והסברה הרווחת היא כי כולרה הייתה מצויה באזורי הדלתה של נהר הגנגס בהודו במשך מאות בשנים, לאחר שהתפתחה שם בעקבות זיהום הנהר.
גרסיה דה אורטה, רופא פורטוגלי ממוצא יהודי שפעל בגואה במאה ה-16, היה הראשון לתאר בפירוט את תסמיני המחלה בספרו, "שיחות על אודות צמחי מרפא וסמים של הודו".
במאות האחרונות התפשטה המחלה לאורך נתיבי סחר ימיים ויבשתיים מחוץ להודו, עם מספר התפרצויות של מגפות כולרה עצומות ממדים במקומות שונים בעולם.
מן המאה ה-19 ועד לעשור השני של המאה ה-21 מונים שבע מגפות עולמיות של כולרה, שמקורן בתת-יבשת ההודית, בנוסף למספר התפרצויות מקומיות.
עוד לפני כן מתועד כי במאה ה-17 הגיעה המחלה לאינדונזיה, שם תוארה ב-1628 על ידי הרופא ההולנדי יעקובוס בונטיוס, ולפי מקורות סיניים, הגיעה כולרה מהודו לסין ב-1669. (אמנם בכמה מקומות נמצא תיאור של התפרצות כולרה כמגפה ברוסיה הלבנה כבר באזור 1600 או מעט אחר כך)
בין השנים 1817–1824 התפרצה מגפת הכולרה הראשונה באזורי סרי לנקה, מאוריציוס, חופי מזרח אפריקה, סין ויפן.
דרך ארצות ערב הגיעה המחלה לפרס וסוריה ועד לאימפריה הרוסית.
מעריכים כי המחלה התפשטה אל מחוץ לתת-היבשת ההודית דרך חיילים בריטים שלחמו בצפון הודו.
מגפת הכולרה השנייה שהגיעה לממדי ענק נמשכה מ-1828 עד 1851 ועברה דרך סין, רוסיה ואירופה, אל האוקיינוס האטלנטי והתפשטה לצפון אמריקה.
במגפה זו הוכח שהמחלה מסוגלת להתפשט בארצות בעלות אקלימים שונים ביותר, מהודו הטרופית ועד רוסיה, נורווגיה וקנדה בצפון.
מגפת הכולרה השלישית , בין השנים 1846–1863, חבקה גם את כל האזורים הצפוניים של אירופה ואמריקה.
רוסיה ספגה את המגפה השלישית באופן הקשה ביותר, כשהמגפה גובה את חייהם של כמיליון בני אדם.
התפתחות מסילות הברזל וספינות הקיטור אפשרה את התפשטות המגפה השלישית במהירות גדולה בהרבה מן הראשונה.
בהתפרצות שפקדה את לונדון ב-1854 נפגעו קשות תושבי בתים ששתו ממי באר נגועה, ואילו אלה שלא שתו ממנה כמעט שלא נפגעו.
הרופא ג'ון סנואו הצליח לשחזר את נתיב התפשטות המחלה, לאתר את הבאר הנגועה ולנטרלה.
באמצעות מפה שהמחישה את מעגל התפשטות המגפה על ידי ספירת מקרי המוות ומרחקם מהבאר הצליח סנואו לשכנע כי המחלה מועברת על ידי מים מזוהמים.
מגפת הכולרה הרביעית נמשכה מ-1865 עד 1875. לקראת סוף המאה ה-19 נודעה לשמצה ההתפרצות הגדולה בהמבורג שבאה בעקבות מגפה ברוסיה.
מגפות הכולרה הגדולות במאה ה-19 עשו רושם עצום על תושבי אירופה והטילו פחד שכמותו לא נודע מימי "המוות השחור" (מגפת הדבר) במאה ה-14. כשהגיעה המגפה לפריז ב-1832 ברחו רבבות אנשים מן העיר.
העיירות היהודיות במזרח אירופה, שבהן עשתה המגפה השמות, זועזעו עמוקות.
קהילות הגיעו לסף כיליון, המון פליטים נפחדים נדדו בדרכים.
בהרבה מקומות נערכו תהלוכות שכללו נשיאת ספרי תורה לשם עצירת המגפה.
גם בכפרים הרוסיים נערכו תהלוכות דתיות של נושאי צלב, שבמהלכן התוו מעגלי כישוף סביב לכפר.
ההמונים האשימו את הרופאים ה"כופרים" באסון ואף רצחו כמה מהם.
במאה ה-20 שבה והתפרצה המגפה באירופה, נאפולי (1910-1911), ובאופן מצומצם בקרב הצבאות הלוחמים ובין הפליטים במלחמת הבלקן ב-1913, וכן במחנות שבויים במלחמת העולם הראשונה.
מצרים הייתה מוקד של התפרצויות כולרה בגלל העלייה לרגל למכה, שכן עולי רגל ממצרים היו נפגשים במכה עם עולי רגל מהודו ומן המזרח הרחוק, ולאחר מכן חוזרים למצרים.
ב-1902 פרצה מגפה גדולה במצרים והתפשטה משם לטורקיה ולארץ ישראל, בה פגעה המגפה קשה: כ-20,000 איש נספו ומוקדיה העיקרים היו: עזה, לוד והקהילה הערבית ביפו.
ב-1947 הייתה התפרצות זעירה של המחלה במצרים.
הודו והמזרח הרחוק נשארו נגועים בכולרה בקנה מידה רחב עד לדור האחרון.
מ-1923 עד 1939 מתו כשלושה מיליון וחצי איש מן המחלה.
התפרצות הכולרה של תחילת המאה ה-20, שנחשבת למגפת הכולרה השישית, כמעט ולא הגיעה לאירופה בזכות העלייה באיכות הרפואה הציבורית.
ההתפרצות האחרונה שאירעה בארץ ישראל, החלה ב-1 בספטמבר 1970 ונמשכה עד מחצית אוקטובר.
בימינו התפרצויות המחלה הן נדירות במערב (המפותח מבחינה סניטארית), אך עדיין מופיעות בכ-40 מדינות ברחבי העולם, בעיקר באפריקה, באסיה ובדרום אמריקה.
בעידן המודרני מתרחשות התפרצויות של כולרה בעיקר באזורים בהם נפגעו תשתיות עקב אסון טבע או מצב מלחמה מתמשך.
ב-2010, לאחר רעידת אדמה שהביאה להרס רב, החלה התפרצות של מגפת הכולרה בהאיטי, שהביאה למות אלפים.
בשנת 2014, קבע האו"ם כי המגפה גרמה למותם של כ-8,000 איש עד עת פרסום הדו"ח, וכי מדובר בהתפרצות מגפת הכולרה החמורה ביותר בעולם.
ב־2017 דווח על התפרצות קשה של מחלת הכולרה בתימן, למעלה מ-125,000 נפגעים, וכאלף הרוגים, על רקע מלחמת אזרחים מתמשכת.
שיעורי התחלואה בכולרה אינם מדויקים מאחר שמקרים רבים מתרחשים במדינות מתפתחות, שם אבחנה ודאית אינה אפשרית, מערכות הדיווח לוקות בחסר ולעיתים ישנו אינטרס של המדינה לטשטש את ממדי המחלה בתחומה בשל השפעת הסטיגמה שיש למחלה על מסחר ותיירות.
עם זאת, ארגון הבריאות העולמי אומד את שיעור ההיארעות ב-3–5 מיליון מקרים בשנה.
באירועי מגפה, שיעורי התחלואה אינם משתנים עם הגיל, אם כי מבוגרים מפתחים פחות תסמינים מילדים.
במדינות בהן המחלה היא אנדמית, התחלואה גבוהה יותר בקרב ילדים קטנים.
יוצאים מכלל זה הם תינוקות יונקים, שנחשפים פחות למים מזוהמים וכן מקבלים נוגדנים בחלב האם.
מזג האוויר וגורמים סביבתיים משפיעים אף הם על מועדי התפרצויות כולרה.
במדינות בהן המחלה אנדמית, ובאסיה בפרט, עולה מספר מקרי כולרה לפני עונת גשמי המונסון ואחריה, ובעת שיטפונות עולים שיעורי כולרה בהשוואה לתקופות יבשות.
כמו כן, שינויים בטמפרטורת פני המים ושגשוגם של פלנקטון מביאים לגידול באוכלוסיית החיידק.
מחולל הכולרה הוא החיידק Vibrio cholerae, מתג גראם-שלילי אווירני בעל צורת פסיק, החי בסביבה מימית ונפוץ באזורי שפך נהר וחוף.
החיידק התגלה באופן בלתי תלוי על ידי פיליפו פצ'יני ב-1854 באיטליה, ועל ידי רוברט קוך שלושים שנה לאחר מכן, עת בודד את החיידק בתרבית מצואה נגועה בעת התפרצות במצרים ובהודו.
אורכו של החיידק 1.5–2 מיקרון ורוחבו 0.5 מיקרון.
הוא בעל שוטון דק המקנה לו כושר תנועה גבוה, והוא צומח על מצעים פשוטים כגון מי פפטון.
החיידק מומת במהירות יחסית במים מזוקקים, וכן מתקשה להתקיים בתנאי יובש, אך במי שתייה, מי ביוב, בהפרשותיו של אדם חולה ובבגדים רטובים הוא יכול להתקיים מספר ימים.
החיידק מסווג למעל 200 זנים הנבדלים סרולוגית, בהתבסס על האנטיגן O של הליפופוליסכריד.
מתוך אלה רק הזנים O1 ו-O139 הם הזנים הגורמים להתפרצויות ולמגפות.
הזן O1 נחלק לשני תת-זנים: הקלאסי ואל טור.
המגפות המודרניות של כולרה נגרמו כולן, ככל הנראה, מהתת-זן הקלאסי של O1, למעט השביעית המשויכת לאל טור.
הזן O139 מוגבל לדרום אסיה.
לרוב, מקור ההדבקה הוא במחזור צואה-פה, עת אדם נגוע המפריש את החיידק בצואתו או במזון או מי שתייה מזוהמים בחיידק.
לצורך הדבקה נדרש מזרע (אינוקולום) גבוה של 100 מיליון חיידקים, אך פחות מכך אם ישנה ירידה בחומציות הקיבה.
תקופת הדגירה של החיידק נמשכת עד חמישה ימים.
קיים אחוז מזערי של בני אדם, המסוגלים להידבק בחיידק אך לא לחלות במחלה עצמה, הללו הופכים למפרישי-חיידקים, ועלולים להפיץ את המחלה מחוץ לאזור המגפה.
החיידק מגיע לדופן המעי באמצעות שוטון ונצמד אליה בעזרת פילוס המשמש להיצמדות ונקרא toxin coregulated pilus, ובראשי תיבות TCP.
הפילי הללו מקודדים בעיקרם על ידי האופרון tcp, שבו הגן tcpA מקודד לתת-יחידה העיקרית בו.
אופרון זה נמצא על גבי אי מרענות המקודד למספר גורמי אלימות יחדיו וככל הנראה נרכש בהעברה גנטית אופקית על ידי אב קדמון של החיידק.
מעבר להיצמדות עצמה לתאי המעי, הפילוס מתווך יחסי גומלין בין חיידקי הכולרה ליצירת מושבות במעי הדק ומקנה עמידות נגד חומרים במעי שרעילים לחיידק.
בעת התיישבותו במעי החיידק מפריש רעלן מעי (אנטרוטוקסין), שנקרא רעלן הכולרה, הפוגע באפיתל המעי וגורם בתחילה לדלקת, אשר מלווה בפליטה מוגברת של נוזלים (מים ובתוכם מומסים מלחים) מן הגוף אל תוך חלל המעי.
רעלן הכולרה הוא חלבון המורכב מתת-יחידות A ו-B.
חמש תת-יחידות מסוג B נקשרת לקולטן ספציפי מסוג גליקוספינגוליפיד, GM1, המצוי על פני קרום תא המעי (אנטרוציט).
קישור זה מאפשר את חדירתה של תת-יחידה A אל ציטופלזמת התא ופגיעה בו.
התת-יחידה A מתווכת את הקישור בין ADP ריבוז לקולטן המצומד לחלבון G אשר מגביר רמות אדנילאט ציקלאז, שגורם לעלייה ברמות cAMP.
כתוצאה מכך עולה הפרשת יוני כלור לחלל המעי, עלייה שמלווה באובדן נוזלים לחלל המעי בצורת שלשול.
מקור הגנים המקודדים לרעלן הכולרה, ctxA ו-ctxB, אינו בגנום הקדום של חיידק הכולרה, אלא בבקטריופאג' CTXΦ, אשר הדביק את החיידק והפך אותו לחיידק מחולל מחלה.
הקולטן אשר מאפשר את כניסת הבקטריופאג' לתא החיידק הוא TCP, ולא זו בלבד, אחד ממשפעלי השעתוק של הגנים לרעלן הכולרה, דומה גנטית לאופרון tcp ומקודד בתוך אי הפתוגניות של TCP.
אחד המנגנונים האמונים על בקרת הפרשת הרעלנים בעת נוכחות החיידק במעי הוא חישת מניין.
מנגנוני בקרה נוספים הם משפעלי השעתוק ToxT ו-ToxR, אשר נמצאים בקרום התא החיידקי ומתחילים שרשרת איתותים ביוכימיים אשר מביאים לשעתוקם של גנים הקשורים בגורמי האלימות של החיידק.
התסמינים האופייניים למחלה הם הפרשת כמויות גדולות מאוד של שלשול מימי (עד עשרה ליטרים ביום), הקאות, התכווצויות שרירים מלוות בכאב, ירידה בחום הגוף, הלם והפסקת השתן.
התמותה במקרים חמורים ובלתי מטופלים מגיעה לכ-50% ולמעלה מזה.
סיבת המוות העיקרית היא איבוד נוזלים בעקבות השלשול וההקאה.
לרוב המחלה מופיעה באופן פתאומי ללא סימני אזהרה.
שרירי הבטן והגפיים מתכווצים בחוזקה, לעיתים עד כדי קריעת שריר.
הנשימה נעשית מהירה ושטחית והדופק מהיר וחלש.
הקול נחלש והדיבור מתקרב ללחש.
בשל ההתייבשות הנוצרת כתוצאה מאיבוד מים, הפנים הופכות כחושות (האף הופך מחודד והעיניים נראות שקועות בארובותיהן) והעור נמלא קמטים.
החולה חש צימאון שקשה להרוותו, אולם הכרתו אינה נפגמת.
המוות עלול לבוא תוך שעות אך בדרך כלל תוך יומיים לאחר הופעת הסימנים הראשונים.
השינויים הפתולוגיים הם תוצאה של ההפסד העצום של נוזלי גוף ועימם של כלורידים ומתכות אלקליות.
קיים גם הפסד ניכר ברמת האשלגן.
שיעור הנוזלים בדם יורד, תהליך הגורם לעליית מספר הכדוריות האדומות ביחס לנפח הנוזלים וכן עלייה בריכוז החלבונים בפלסמת הדם.
המשקל הסגולי של הדם עולה ולחץ הדם יורד.
הפרשת השתן נפסקת וכמות השתנן בדם עולה.
לאחר המוות, מופיעה צפידת מוות מהירה, השרירים קשים וצבעם אדום ביותר.
גם הכבד והכליות גדושים בדם.
המעיים הדקים מתנפחים על ידי נוזלים ולרירית שלהם צבע אדמדם, אך אין הריסה ניכרת של תאי הציפוי ואין בקיעים ברירית.
הממצא העיקרי הוא התרחבות רבה של נימים.
סיבת ההפסד העצום של נוזלי הגוף בעקבות מחלת הכולרה עדיין שנויה במחלוקת.
יש סבורים, שהוא נגרם על ידי שינויים במעי הגס, המאבד את כושרו לספוג את הנוזלים היורדים לתוכו, ויש סבורים שהוא נגרם על ידי נזק לחומר הרקע הבין נימי והריסת המוצין, על ידי הרעלן החיידקי.
למרות שבירת המאזן האלקטרוליטרי במעי, רמות האלקטרוליטים בדם נשמרות על פי רוב, אולם עלייה בקראטינין וב-Blood urea nitrogen יכולה להעיד על התייבשות.
ספירת הדם עשויה להדגים המטוקריט גבוה בשל ריכוז הדם על רקע ההתייבשות ולויקוציטוזיס כביטוי למצב הזיהומי החריף.
בבדיקת הגזים בדם ניתן לראות חמצת מטבולית עם ערכי pH סביב 7.2, ביקרבונט נמוך בצורה ניכרת עקב יציאתו בשלשולים המרובים ופער אניוני גבוה בשל העלייה בריכוזם של חומצה לקטית, חלבונים וזרחה.
ניתן לזהות את חיידק הכולרה בצואה בהסתכלות ישירה דרך מיקרוסקופיית שדה אפל, ולהבחין בין הקבוצות הסרולוגיות באמצעות אנטיסרום.
בידוד החיידק וגידולו בתרבית דורשים מצעי מזון בררניים כגון אגר טאורוכלורט-טלורין-ג'לטין (TTG) או אגר תיוסולפט-ציטרט-מלחי מרה-סוכרוז (TCBS).
שיטה נוספת לזיהוי במקום של החיידק היא בתבחין מסחרי שבו נעשה שימוש במקלון טבילה בצואה, והוא נועד למקומות שבהם שיטות המעבדה אינן מתקדמות ויש צורך בזיהוי מקורב ומידי.
האבחנה הסופית של כולרה אינה נדרשת בטרם התחלת טיפול, אולם באזורים שאינם אנדמיים גובר הצורך לאבחן באופן ודאי זיהום בכולרה מטעמים אפידמיולוגיים.
לפי ארגון הבריאות העולמי החשד לכולרה כגורם למחלה השלשולית מתעורר בהתקיים אחד מאלה:
באזורים אנדמיים לכולרה, החל מגיל 5, בעת שלשול מימי חריף, בליווי או בהיעדר הקאות
באזורים שאינם אנדמיים לכולרה, החל מגיל 5, בעת שלשול מימי חריף הגורם להתייבשות חמורה או למוות.
האבחנה מתבצעת כאמור בזיהוי החיידק בדגימות צואה בשיטות המיקרוביולוגיות המצוינות לעיל.
באבחנה המבדלת לכולרה עומדות מחלות זיהומיות אחרות של הקיבה והמעיים, לרבות זיהומים הנגרמים כתוצאה מחיידקים אחרים כגון אשריכיה קולי או סלמונלה.
עיקר הטיפול בכולרה מתמקד בהשבת מאזן הנוזלים, כאשר אופן מתן הנוזלים וקצב החזר הנוזלים תלויים במידת ההתייבשות, בגיל האדם החולה ובמשקלו.
החזר של מים ואלקטרוליטים בשתיית תמיסות השבת נוזלים פומיות (Oral Rehydration Solution, ובראשי תיבות ORS) אפשרי במקרים קלים–בינוניים.
תמיסות אלו כוללות מים ואלקטרוליטים כגון נתרן, כלור וגלוקוז, שילוב אשר מגביר את כושר ספיגת הנוזלים חזרה תוך שימוש בנשא גלוקוז מסוג SGLT1, אשר מעביר גלוקוז ונתרן מחלל המעי לתוך תאי הרירית.
ניתן להכין תמיסות אלו מתכשירים ייעודיים להכנת ORS או באופן ביתי בהוספת חצי כפית מלח בישול ושש כפיות סוכר לליטר מים נקיים.
תמיסות אלה אינן כוללות אשלגן, שאותו ניתן להשיג מהמזון.
אנשים שאינם מסוגלים לשתות, ומידת ההתייבשות שלהם אינה דורשת עירוי נוזלים, יכולים לקבל את החזרי הנוזלים בזונדה.
הטיפול באנשים בדרגת התייבשות קשה מכולרה כולל החזרי נוזלים ואלקטרוליטים בעירוי.
מבין התמיסות הקיימות, תמיסת הרטמן (לקטט רינגר), ובפרט תמיסת הרטמן בתוספת דקסטרוז בריכוז 5%, היא התמיסה המועדפת להחזר נוזלים בעירוי.
תמיסה נוספת בשם סליין כולרה, או תמיסת דאקה, מכילה כבר דקסטרוז, יחד עם יותר אשלגן וביקרבונט מאשר הרטמן, ועל כן היא נותנת מענה לאובדן אלקטרוליטים נוספים בצואה.
קצב העירוי הממוצע באדם עם התייבשות קשה הוא 200 מ"ל לק"ג גוף ב-24 השעות הראשונות, כאשר חצי מהכמות ניתנת ב-3–4 השעות הראשונות.
לאחר החייאת נוזלים מספקת, וברגע שהאדם המקבל את העירוי מסוגל לשתות, מתווספים גם החזרי נוזלים בשתייה.
טיפול מתאים בנוזלים מפחית את התמותה מכולרה לפחות מ-1%.
עם זאת, במדינות נחשלות שבהן תשתית הרפואה ובריאות הציבור ירודה, אנשים רבים מתים מכולרה עוד בטרם מגיעים לטיפול רפואי.
התפקיד של אנטיביוטיקה בטיפול בכולרה הוא משני ושמור למקרים בדרגת חומרה בינונית–קשה.
הטיפול האנטיביוטי מקצר את משך המחלה, מפחית בכ-50% את נפח השלשולים ומקצר את משך הפצת החיידק לסביבה.
מתן האנטיביוטיקה מתבצע רק לאחר תיקון מאזן הנוזלים, על פי רוב לאחר ארבע השעות הראשונות לטיפול בנוזלים.
בחירת סוג האנטיביוטיקה מתבססת על דפוסי העמידות המקומיים.
שלוש קבוצות תרופות משמשות בטיפול בכולרה: טטרציקלינים, פלואורוקינולונים ומקרולידים.
מבין הטטרציקלינים, טטרציקלין ודוקסיציקלין משמשות בטיפול בכולרה, אולם שיעורי העמידות לקבוצה זו הולכים ועולים, ועל כן הן אינן משמשות לטיפול אמפירי, אלא אם כן ידוע שהתפרצות מסוימת נגרמת מזן הרגיש לתרופה.
העמידות למקרולידים נדירה, ועל כן טיפול באזיתרומיצין, אשר ניתן במנה חד-פעמית, הוא המועדף.
גם לפלואורוקינולונים דוגמת ציפרופלוקסצין ישנם אזורים עם עמידות נרחבת.
תזונה עתירת קלוריות מיד לאחר החזר הנוזלים הראשוני מומלצת למניעת תת-תזונה וסיבוכי היפוקלמיה והיפוגליקמיה.
אמהות מיניקות מעודדות להמשיך להיניק תינוקות חולים במקביל ל-ORS.
תוספי אבץ הוכחו כמפחיתים משך שלשולים ונפח צואה בילדים, כמו גם אירועים חוזרים של שלשולים בחודשים שלאחר ההחלמה מכולרה.
על כן ממליץ ארגון הבריאות העולמי לתת תוספי אבץ לילדים מתחת לגיל 5.
תרופות עוצרות להפחתת תנועתיות המעיים ותרופות להפחתת הקאות לא הוכחו כמועילות בכולרה, ואף עלולות להאריך את משך הזיהום.
מגפות הכולרה באירופה במהלך ההיסטוריה נתנו דחיפה עצומה להתפתחות ההיגיינה הציבורית.
לאחר המגפות הגדולות, הותקנו מערכות ביוב והונהג סינון דרך חול למי השתייה בערים הגדולות, הוכנסו שיפורים בתנאי הדיור, ובייחוד בבניית בתי שימוש.
הארגון התברואתי המודרני הוא במידה רבה תוצאה של הפחד שעוררו מגפות הכולרה הגדולות במאה ה-19.
מערכת סניטרית תקינה (כמו זו שקיימת בארצות מפותחות) היא תנאי הכרחי – ובדרך כלל גם מספיק – למניעת המגפה.
היא חסרה עדיין בכמה ערים בהודו ובמזרח הרחוק, ומקרי כולרה מופיעים בהן כמעט מדי שנה.
הסגר בזמן מחלה הכרחי, אך אינו מספיק לבדו.
מרדכי זאב חבקין פיתח חיסון נגד כולרה על ידי חיידק מומת.
השימוש בחיסון הונהג בהודו ובאזורי סיכון אחרים, אך הופסק לימים עקב יעילות נמוכה.
בהודו עדיין נוהגים לחסן המונים בזמן מגפה או בזמן סכנת מגפה, ובייחוד עולי רגל למקומות קדושים.
לאחר הזריקה מצב החסינות נמשך כ־3–4 חודשים בלבד, זריקות נוספות נדרשות כל שישה חודשים.
ב-1995 פותח חיסון חדש הניתן בשתייה, שהוא יעיל ובעל תופעות לוואי מעטות.
גם החלמה מכולרה אינה מבטיחה חסינות מפני מחלה חוזרת.
הטיפול המונע הטוב ביותר למחלת הכולרה הוא הקפדה על היגיינה בדגש על שטיפת ידיים, הימנעות ממגע עם צואת החולים, מניעת השקיית ירקות במי ביוב וכן טיהור מי השתייה.
כולסטרול (בלועזית: cholesterol) הוא תרכובת אורגנית (סטרול וליפיד) הנמצאת בקרום התא של כל תאי הגוף של כל בעלי החיים.
ככל הסטרולים, מבנה הכולסטרול נגזר ממבנה ה, שהוא סוג של טריטרפן.
לכולסטרול חשיבות רבה בתהליכים ביוכימיים.
לכולסטרול בגוף יש שני מקורות:
כולסטרול אנדוגני - כולסטרול המיוצר בגוף עצמו (מעודפי פחמימות למשל) בתאי הכבד, מהווה כ-70% מכמות הכולסטרול בגוף.
כולסטרול אקסוגני - כולסטרול שמקורו חיצוני בתזונה, מהווה כ-30% מכמות הכולסטרול בגוף.
הכולסטרול נמצא במזונות מן החי כמו בשר, חלב מלא, וחלמון ביצים.
הערך החציוני של רמת כולסטרול כללי בדם הוא בסביבות 200 מ"ג\ד"ל.
מצב של רמות יתר של כולסטרול בדם נקרא "היפרכולסטרולמיה", והוא אחד מגורמי הסיכון להתפתחות טרשת עורקים כללית.
מצב שבו יש רמות נמוכות מדי קרוי "היפוכולסטרולמיה" (מוגדר בדרך כלל כערך נמוך מ-160 מ"ג\ד"ל).
הכולסטרול הוא טרפן הבנוי משרשרת פחמנים ארוכה המקופלת בחלקה לטבעות.
בקצה המולקולה קיימת קבוצת הידרוקסיל (OH) בודדת, המקנה לכולסטרול תכונות של כוהל.
יצירת הורמונים סטרואידיים (למשל: ויטמין D, אלדוסטרון, קורטיזול והורמוני המין טסטוסטרון, אסטרוגן ופרוגסטרון).
הכולסטרול הוא מרכיב חיוני בקרום (ממברנה) של כל התאים בגוף - וחיוני לתהליכי מעבר חומרים, העברת מידע בין תאים והולכה עצבית.
בנוסף לכך, מנגנון ויסות בקרום התא שולט בדרגת הנזילות/הצמיגות שלו, מה שמאפשר הסתגלות לתנאי חום וקור משתנים ושמירה על חום הגוף.
הוא חיוני לצמיחת קרום המיאלין המשמש לבידוד האקסונים של תאי העצב.
יש לו חשיבות ביצירת מיצי המרה, ויטמין A, ויטמין D, ויטמין E וויטמין K.
על חשיבות הכולסטרול בהתפתחות המוח ותפקודו ניתן ללמוד מהתסמונת הגנטית סמית-למלי-אופיץ (SLOS) שבה נפגע האנזים 7-דהידרו-כולסטרול-רדוקטז האחראי לשלב האחרון בייצור כולסטרול בגוף.
בתסמונת זו, שבה יש רמת כולסטרול נמוכה בדם, ורמה גבוהה של 7-דהידרו-כולסטרול, תוארו מגוון הפרעות, החל מבעיות חשיבה והתנהגות ועד לעיוותים מולדים קשים.
בראון וג'וזף גולדשטיין זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תיאור ויסות מטבוליזם הכולסטרול.
התהליכים המעורבים בשמירה על הומאוסטזיס עדיין לא לגמרי ברורים, אבל ידוע שכמויות גדולות של כולסטרול אקסוגני מפחיתות את ייצור הכולסטרול האנדוגני.
הכולסטרול יכול להגיע לאיברי הגוף רק דרך הדם.
הוא אינו מסיס במים, לכן אינו יכול לנוע בדם בצורת מולקולות בודדות, אלא רק כחלק מקומפלקס שומני גדול, המוקף בשכבת פוספוליפידים, שצידה החיצוני הידרופילי.
קומפלקסים אלה מכונים ליפופרוטאינים, והם בנויים מליבה המוקפת במעטפת.
הליבה מכילה חומצות שומניות בצורת טריאצילגליצרולים (Triacylglycerols), וכן אסטרים של כולסטרול (Cholesteryl esters).
המעטפת היא בעיקרה שכבת פוספוליפידים יחידה, המכילה גם מולקולות של כולסטרול חופשי, וכן חלבונים מיוחדים המכונים אפוליפופרוטאינים (Apolipoproteins).
קיימים מספר סוגי ליפופרוטאינים, הנבדלים זה מזה בגודלם, בהרכבם הכימי ובצפיפותם.
להלן הסוגים השונים, מסודרים לפי סדר עולה של צפיפות: כילומיקרונים (Chylomicrons), VLDL, LDL ו־HDL (שלושת האחרונים הם ראשי תיבות באנגלית של Very Low/Low/High Density Lipoproteins, ליפופרוטאינים בעלי צפיפות נמוכה מאוד/נמוכה/גבוהה - בהתאמה).
יש המבחינים בסוגים נוספים: Intermediate Density Lipoproteins) IDL - ליפופרוטאינים בעלי צפיפות בינונית), ו-(Lp(a (ליפופרוטאין a).
מתוך סוגי הליפופרוטאינים השונים, שניים הם בעלי תפקיד מכריע בהתפתחות מחלות לב וכלי דם: ה-LDL וה-HDL.
באופן כללי, ה-LDL מוביל כולסטרול מהכבד אל שאר רקמות הגוף, בעוד ה-HDL מוביל כולסטרול בכיוון ההפוך - בחזרה לכבד.
לפי השערת השומנים, כשיש עודף של כולסטרול בגוף, פעילות מוגברת של LDL עלולה לגרום ליצירת משקעי כולסטרול על פני דפנות כלי הדם, וכך מתפתחת בהדרגה טרשת עורקים, ועימה מחלות לב שונות.
מסיבות אלה נהוג לכנות את ה-LDL בעגה הלא-מקצועית "כולסטרול רע", ואילו את ה-HDL, שפעילותו הפוכה ל-LDL, "כולסטרול טוב".
ככל שהיחס LDL/HDL בדם גבוה יותר, גובר הסיכון לתחלואה במחלות לב וכלי דם.
עם זאת, לא קיים כולסטרול "רע" או "טוב": כולסטרול הוא מולקולה כימית חשובה לתפקוד החיים, ו"טוב" או "רע" נקבע בהתאם לרמתו בגוף לעומת הרמה המומלצת.
באוכלוסייה הכללית בדנמרק, רמת כולסטרול LDL של 140 מ"ג\ד"ל הייתה זו שבה נמצא שיעור התמותה הכוללת (מכלל הסיבות) הנמוך ביותר, במעקב ממוצע של 9.4 שנים.
ב-1984, במוסד הבריאות הלאומי של ארצות הברית (ה-NIH) התכנס פאנל של 14 מומחים לדון על השפעת הכולסטרול בהתפתחות מחלות לב.
הישיבה נערכה בעקבות סיום מחקר LRC-CPPT (מחקר המניעה הראשונית של מרפאות מחקר השומן) שארך 7.5 שנים, ושנמצא בו שנטילת פיבראט הביאה לירידה כוללת של 1.5% במספר אירועי הלב הכליליים (ללא השפעה על התמותה הכללית).
המומחים ענו בחיוב לשאלה: "האם כולסטרול הוא הגורם למחלות לב, והאם הורדתו תעזור בהפחתת שיעור מחלות הלב".
הפאנל הסיק בישיבת קונצנזוס, כי "מבוסס מעל לכל ספק סביר שהפחתה של רמות גבוהות של כולסטרול (ובאופן ספציפי רמות ליפופרוטאינים מסוג LDL) תפחית את הסיכון להתקפי לב עקב מחלת לב כלילית".
מלבד עדויות אפידמיולוגיות, שפע עדויות מדעיות מצביעות על קשר סיבתי בין LDL למחלות לב, והן מגיעות ממספר כיוונים: מודלים של ניסויים בבעלי חיים צמחוניים (ארנבות וקביות, אך לא חולדות), עדויות מתחום הגנטיקה ותוצאות של מחקרי התערבות קליניים, ובמיוחד על השפעתן של תרופות הסטטינים.
עם זאת, יש הטוענים שטענת הסיבתיות לא הוכחה, או שהקשר בין כולסטרול גבוה למחלות לב הוא חלש מאוד.
קנדריק והרשת הבין לאומית של המפקפקים בכולסטרול.
מזיק במיוחד הוא שילוב רמות גבוהות של כולסטרול LDL עם רמות נמוכות של כולסטרול HDL - רמות גבוהות של שומנים בדם (טריגליצרידים), בעיקר בצירוף עישון סיגריות.
קיימים קווים מנחים בינלאומיים בנושא יעדי איזון הכולסטרול.
ההנחיות מגדירות כיעד טיפול ראשון את ה-LDL (הכולסטרול "הרע") וממליצות לנסות ולאזן את הכולסטרול שאינו LDL (בלעז non-LDL Cholesterol) בהמשך.
על פי ההנחיות הנוכחיות, רמת הכולסטרול הכללית (total cholesterol) הרצויה היא עד 200 מ"ג ל-100 סמ"ק דם (מ"ג%).
רמת כולסטרול בתחום 200–239 מ"ג% נחשבת גבולית-גבוהה, ורמה מעל 240 מ"ג% מוגדרת כגבוהה.
רמת HDL (כולסטרול "טוב") של 40 מ"ג% מוגדרת כגבול התחתון של הנורמה, כשמתחת לרמה זו גובר הסיכוי לפתח מחלת לב.
רמת ה-LDL (כולסטרול "רע") הרצויה היא פחות מ-100 מ"ג%, כאשר רמה של 130–159 מ"ג% נחשבת לגבולית גבוהה, ומעל 160 מ"ג% לרמה גבוהה.
ניתן להשפיע על פרופיל השומנים באמצעות שינוי הרגלי חיים ובאמצעות תרופות מקבוצות שונות.
פעילות גופנית אירובית ותזונה הכוללת הרבה ירקות, שומנים מסוג אומגה 3 ודגים, תזונה דלה בשומן טראנס ובשומן רווי ומוגבלת בצריכת פחמימות - כל זה עשוי לתרום לפרופיל שומנים רצוי ולמניעת מחלות לב.
עם זאת, במקרים רבים של עודף כולסטרול מקובל להשתמש בתרופות להפחתת רמת הכולסטרול לזו המומלצת.
קבוצת תרופות אחת המשמשת לעיכוב ייצור הכולסטרול הם הסטטינים, הפועלים באמצעות עיכוב האנזים HMG-CoA-reductase שמשתתף בתהליך ייצור הכולסטרול (מחומצה מוואלונית, שמקורה בפחמימות, בחלבונים או בשומנים).
ניתן לסווג את ה-LDL לחלקיקים קטנים-דחוסים ולחלקיקים יותר גדולים; רמות ה-LDL אינן בהכרח משקפות את כמות החלקיקים הקטנים-הדחוסים, שהם מגבירי הסיכון למחלות לב יותר מהחלקיקים הגדולים, הגם שיש קורלציה מאוד גבוהה בין רמות LDL גבוהות לגודל החלקיקים.
ברם, לא נראה שיש לאבחנה הזו משמעות רלוונטית עבור האוכלוסייה בזמן זה.
כולם היו בניי הוא מחזה אשר נכתב על ידי המחזאי האמריקאי ארתור מילר (2005-1915).
המחזה נכתב בשלוש מערכות והועלה לראשונה בינואר 1947 בניו יורק בבימויו של איליה קאזאן.
כמו כן הוא הוסרט פעמיים.
ארתור מילר כתב את המחזה לאחר שהמחזה הראשון שכתב "האיש שהיה לו כל המזל" לא הצליח בברודוויי.
את "כולם היו בניי" כתב כניסיון אחרון לכתוב מחזה מצליח, טרם ימצא לעצמו עבודה אחרת.
מילר שאב את הרעיון המרכזי במחזה, פשעו של האב ג'ו, ממקרה אמיתי: יצרן ייצר וייצא בכוונה תחילה חלקי מטוסים פגומים.
אלה כשלו טכנית בשדה הקרב, וגרמו למותם של חיילים רבים.
בתו של היצרן סיפרה על מעשיו, הפשע התגלה והיצרן נשפט והורשע על מעשיו.
המחזה מתמודד עם שאלת מוסריותו של אדם (ג'ו), אשר מחליף את אחריותו כלפי החברה כולה באחריות למשפחתו.
מילר בחר ליצור השוואה בין משפחת קלר לבין המשפחה של ישו: ג'ו קלר, אבי המשפחה, מקביל ליוסף (ג'וזף), אביו של ישו; קייט קלר, אם המשפחה, לא נקראת בשם זה במחזה (הכתוב) אלא היא נקראת Mother, בדומה למרים, וכריס מזכיר את כרייסט – ישו.
כמו כן, המשפחה מכונה במהלך המחזה "המשפחה הקדושה" על ידי סו, כאשר היא מבקרת את כריס בפני אן, וטוענת כי היא לא סובלת להיראות כמו טיפשה ליד "המשפחה הקדושה" (Holy Family).
האב מכונה בסיפור Keller, מילה שצלילה דומה למילה Killer - רוצח באנגלית.
ג'ו קלר - אב המשפחה ובעל מפעל ליצור חלקי מטוסים.
כבן 60, אדם כבד בשר, נטול רגישות, איש עסקים מזה שנים רבות.
זוכה לאחר שהואשם במשלוח ראשי מנוע (cylinder heads) סדוקים עבור מטוסי P-40. ראשי המנוע כשלו וגרמו למותם של 21 טייסים.
במשך שלוש שנים הוא הטיל את האשמה על סטיב דיוור, שכנו ושותפו לעסק.
אך כאשר האמת יוצאת לאור, ג'ו מצדיק את מעשיו בטענה שהוא עשה זאת למען משפחתו.
בסופו של המחזה, הוא בוחר להתאבד בחושבו שכך יעזור למשפחתו להפטר מהכתם שדבק בהם.
קייט קלר (מופיעה במחזה בשם "אמא") - אשתו של ג'ו, אשר חיה בידיעה שבעלה אשם, אך מתכחשת לכך.
בוחרת להאמין כי לארי, בנה הטייס שנעדר במשך שלוש שנים, עדיין חי, ובטוחה כי אן עדיין לא התחתנה משום שהיא ממתינה ללארי.
כריס קלר - בנם של ג'ו וקייט, בן ה-32. חזר ממלחמת העולם השנייה לאחר שכל חיילי הפלוגה שעליה פיקד נהרגו.
התכתב עם אן במשך שנתיים, ובהמשך מזמין אותה לביתם במטרה להינשא לה.
אך הם מתמודדים עם קשיים, מפני שקייט מאמינה שלארי עודו חי.
אן דיוור - חברה של משפחת קלר, בת 27. אינה מדברת עם אביה, סטיב דיוור, משום שהיא חושבת שהוא אשם במכירת ראשי המנוע הפגומים.
הייתה חברתו של לארי לפני שנעלם.
אבל כיום היא מקווה שקייט תסכים לנישואיה עם כריס.
כאשר אן מגלה שכל השכנים מאמינים שג'ו אשם, והיא מקבלת מכתב בו לארי כתב על כך שהוא רוצה להתאבד בשל מעשיו של אביו.
היא מראה לקייט את המכתב כדי שתאפשר לה להתחתן.
ג'ורג' דיוור - בן 32, אחיה הגדול של אן.
עורך דין לא מצליח וחסר לקוחות, וחבר ילדות של כריס.
בהתחלה האמין, כמו כולם, שאביו הוא האשם היחידי.
אך בזמן שביקר את סטיב בכלא הוא מגלה שג'ו דווקא אשם ומגיע כדי לעצור את נישואיהם של כריס ואן, דבר המהווה זרז לפירוקה של משפחת קלר.
ג'ים בייליס - בן 40 בערך, רופא, חבר של משפחת קלר.
מרבה לבלות בחצר האחורית שלהם.
חולם להיות רופא מחקר אך אינו עושה זאת בשל השכר הנמוך.
סו בייליס - בת 40 בערך, אשתו של ג'ים, חברה של משפחת קלר.
סו מתעמתת עם אן, ובמהלך העימות חושפת בפני אן שהשכנים סבורים כי ג'ו הוא האשם.
פרנק לוביי - בן 33, בעלה של אהובתו של ג'ורג'.
לא גויס למלחמה כי בכל קריאה הוא לא היה בגיל המתאים.
בתחילת המחזה הוא מספר לקייט על כך שיש ביכולתו לבדוק אם לארי יכול להיות בחיים, משום שאם יום היעלמותו נחשב ליום "הטוב" שלו על פי ההורוסקופ שלו, אז הוא חייב להיות בחיים.
ודבר זה מחזק את האמונה של קייט שלארי חי.
לידיה לוביי - בת 27. הייתה מושא אהבתו של ג'ורג' לפני המלחמה, אך היא נישאה לפרנק במהלך המלחמה, ולשניים שלושה ילדים.
ברט - ילד בן 8 שחי בשכונה.
מבקר לעיתים קרובות בבית משפחת קלר, ומופיע רק פעמיים במהלך המחזה.
ג'ו משחק עם ברט משחק שבו הוא מדמה את מרתף ביתם של משפחת קלר ככלא, שיש להביא אליו את כל הילדים המדברים בשפה "מלוכלכת".
לארי קלר - בנם של ג'ו וקייט, ואחיו של כריס.
טייס קרבי, הנעדר זה שלוש שנים, מאז מלחמת העולם השנייה.
ניהל מערכת יחסים עם אן לפני שנעלם.
ובסיום המחזה, אן חושפת מכתב שנכתב על ידי לארי בו הוא אומר שהוא רוצה להתאבד מתוך בושה על מעשה אביו.
סטיב דיוור - אביהם של ג'ורג' ואן.
היה חברו ועובד במפעלו של ג'ו קלר.
אך נשלח לכלא לאחר ששלח חלקים פגומים לצבא, דבר אשר ג'ו דרש ממנו לעשות.
גברת דיוור - אשתו של סטיב.
המחזה מתרחש באוגוסט 1946 באחת ממדינות מרכז ארצות הברית.
במרכזו הגיבור ג'ו קלר, איש עסקים אמריקאי מצליח, שאהבתו למשפחתו היא הדבר החשוב ביותר עבורו.
על כן, ג'ו הקריב הכול (ובכלל זה את כבודו) כדי לאפשר למשפחה חיי רווחה ושגשוג.
הגיבור הוא בן 60, ובנו הצעיר, לארי, נעדר במלחמה, לכן הוא משתוקק שבנו הבכור, כריס, יתחתן.
אשתו של ג'ו, קייט, מאמינה עם זאת שבנה לארי עדיין בין החיים (אם כי נראה כי היא היחידה המאמינה בכך).
אמונה זו היא המונעת ממנה לחשוף ולהאמין בפשעו של בעלה, אשר ייצר חלקי מנועי מטוסים פגומים ומכר אותם בידיעה על מנת למנוע את קריסת עסקיו, ואחר טפל את האשמה על שותפו.
כריס מעוניין בנישואין עם אן, ארוסתו של אחיו הנעדר ובתו של השותף.
שובו הביתה מהמלחמה, שבה נהרגו רבים מעמיתיו, יוצר עימות בינו ובין אביו, שבסופו מקבל האב על עצמו את אשמתו ומתאבד.
ג'ו קלר, ג'ים בייליס ופרנק לוביי יושבים בחצר האחורית של בית משפחת קלר.
ג'ו קורא עיתון ופרנק בונה הורוסקופ ללארי לפי בקשתה של קייט.
השני מנסה להבין את ההורוסקופ.
כריס מזמין את אן, שהייתה חברתו של לארי, לביתם.
כריס מספר לאביו על רצונו להינשא לאן אבל השיחה נקטעת לאחר שברט נכנס ומשחק עם ג'ו במשחק על הכלא: מרתף ביתה של משפחת קלר הוא כלא ויש להביא את הילדים המדברים בשפה "מלוכלכת" לכלא, כשג'ו מסביר לברט על הכלא, קייט מגיבה בחריפות ולוקחת את ברט לביתו.
כשאן נכנסת לשיחה נגלה לצופים שאביה, סטיב דיוור, נמצא בכלא עקב מכירת ראשי מנוע סדוקים לצבא, אשר הביאו למותם של 21 טייסי P-40. אן אומרת שלא היא ולא אחיה שומרים על קשר עם אביהם מאז שנכנס לכלא.
לאחר ויכוח, כריס ואן יוצאים מהבית, כריס מציע לאן להינשא לו והיא אומרת כן.
כריס מספר על כך שכל פלוגתו נהרגו במלחמה ועל היחסים הקרובים שלו ושל החיילים.
כריס סיפר שנגמרו לו הגרביים היבשים ואחד מחייליו נתן לו את זוג הגרביים האחרון שנותר לו.
לאחר שכל חיילי פלוגתו נהרגו הוא הרגיש רגשות אשם על כך שהוא הניצול היחיד.
ג'ו מקבל שיחת טלפון מג'ורג', בנו של סטיב ואח של אן, עורך דין במקצועו, שהוא מגיע לביתם כדי ליישב משהו בין המשפחות.
בסיום המערכה, קייט אומרת לג'ו להיות חכם במה שהוא אומר.
בזמן שכריס מתחמק מאמו ולא מספר לה על אירוסיו, סו נכנסת ופורץ עימות בינה לבין אן.
במהלך העימות, סו מספרת לאן שלדעת השכונה ג'ו אשם.
ג'ורג' מגיע לאחר שהוא ביקר אצל אביו, סטיב, בכלא.
ג'ורג' מספר לכריס ולאן על כך שג'ו אמר בטלפון לסטיב לכסות את הסדקים ולשלוח אותם לחיל האוויר.
כריס ואן אינם מאמינים לג'ורג'.
ג'ורג' מתעקש שאן לא תנשא לכריס, בנו של האיש שהרס את משפחתם.
כאשר כולם מגיעים ופוגשים את ג'ורג', הוא מספר להם על כך.
קייט אומרת שג'ו לא היה חולה במשך חמש-עשרה שנים, ג'ו מוסיף שהוא היה חולה בדלקת ריאות במהלך הזמן שסטיב שלח את ראשי המנוע.
ג'ורג' תוקף ואומר שלא ייתכן שקייט לא תזכור דלקת ריאות.
פרנק מגיע ואומר שלארי לא נהרג ביום היעדרו על-פי ההורוסקופ.
כריס ואן מודיעים לקייט על רצונם להינשא ושלדעתם לארי מת.
קייט טוענת שזה לא אפשרי שלארי מת כי אם כן הוא נהרג בידי אביו ובן לא יכול להיהרג בידי אביו.
כריס שואל את אביו אם הוא אכן עשה זאת ומשאינו מקבל תשובה ישירה הוא מבין שאביו אכן עשה זאת וזועם על אביו ועל מעשיו, אף על פי שהוא מסביר לו שהוא עשה את הכל למענו.
קייט מבינה את ההאשמות ואומרת לג'ו שהוא חייב להסגיר את עצמו.
ג'ו היה המום שמשפחתו, שלמענה עשה זאת, מאשימה אותו.
אן מגלה לקייט על המכתב שלארי שלח לה לפני היעלמותו, היא לא רצתה לשתף אותה אבל היא ידעה שקייט צריכה להתמודד עם המציאות המרה.
כריס חוזר ומקריא לאימו את המכתב.
במכתב לארי כותב לאן שהוא שמע על המעצר של אביו ושל סטיב, ומתוודה כי בכוונתו להתאבד בשל מעשיו.
ג'ו אומר שהוא יסגיר את עצמו, הוא נכנס לתוך הבית לקחת את המעיל ויורה לעצמו בראשו.
קייט וכריס שומעים את הירייה במהלך שיחה ביניהם.
כריס חש אשמה ואומר לאמו שהוא לא התכוון שכך זה יסתיים.
קייט אומרת לו שלא יאשים את עצמו.
אביב 1943: ג'ו מאשר לסטיב בשיחת טלפון (בגלל ש"חלה בשפעת") לספק לחיל האוויר את ראשי המנוע.
25 בנובמבר 1943: לארי מרסק את המטוס שלו בחוף בסין לאחר שקרא על מעשי אביו.
1944: ג'ו משוחרר מהכלא, סטיב נשאר במעצר.
יום ראשון בשעה 4 לפנות בוקר, אוגוסט 1946: נשבר העץ שמשפחת קלר שתלה לזכרו של לארי.
יום ראשון בבוקר באוגוסט 1946: מתחיל המחזה.
יום ראשון בבוקר באוגוסט 1946: אן מגיעה לבית משפחת קלר.
יום ראשון בבוקר באוגוסט 1946: ג'ורג' מבקר את סטיב.
יום ראשון בערב באוגוסט 1946: ג'ורג' מגיע לבית משפחת קלר.
יום שני בשעה 2 לפנות בוקר, אוגוסט 1946: המחזה מסתיים.
1949 - בתיאטרון הקאמרי, בתרגום בנימין תמוז ובבימוי יוסף מילוא
1976 - בתיאטרון הקאמרי, בתרגום עפרה בן-עמי ובבימוי היי קילוס.
בהפקה זו שיחקו יוסי ידין (ג'ו קלר), חנה מרון (קייט קלר), מיכאל ורשביאק (כריס), לאה אורשר (אן דיוור) ונסים זוהר (ג'ורג' דיוור).
1992 - בתיאטרון באר שבע, בתרגום עפרה בן-עמי ובבימוי איציק ויינגרטן.
1999 - בתיאטרון בית ליסין, בתרגום ובבימוי הלל מיטלפונקט.
בהפקה זו שיחקו יוסי פולק (ג'ו), מרים זוהר (קייט) וליאור אשכנזי (כריס).
2011 - הפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה; בתרגום יוסף אל-דרור ובבימוי משה נאור.
בהפקה זו שיחקו נתן דטנר (ג'ו קלר), לאורה ריבלין ונעמה שפירא (קייט קלר), אוהד קנולר וזוהר שטראוס (כריס), נטע גרטי (אן דיוור) וישי גולן (ג'ורג' דיוור).
באוגוסט 2023 - הפקה של תיאטרון באר שבע בבימויה של שיר גולדברג ובתרגום יוסף אל-דרור.
בהפקה זו משחקים צחי גראד (ג'ו), ירדן בר כוכבא (קייט), מיכאל מושונוב (ג'ורג'), אורי בלופרב (כריס) וליר כץ (אנני).
כֹּמֶר הוא איש דת המופקד על קיום טקסים דתיים, המשמש לעיתים גם מנהיגה הרוחני של קהילה.
המונח מתייחס בעיקר לכמרים נוצרים, אך הוא משמש גם לכהני דת בדתות אחרות, ומשום כך ניתן לכנות גם אנשי דת סיקים או זורואסטרים בשם "כמרים".
בשל הקשר המונח כומר לעבודה זרה, בקרב נוצרים דוברי עברית נקראים אנשי הדת "כהן" או "כהן דת".
המונח העברי "כומר" מופיע שלוש פעמים בתנ"ך (, , ) לציון כהני דת לפולחן פוליתאיסטי.
הוא מופיע גם בתעודות אשוריות מקפדוקיה, במילים שמיות צפון־מערביות המתועדות בכתבים אכדיים מאמר ומאוגרית, בכתובות כנעניות, ארמיות, ו, וכן בתעודות בסורית.
המונח מופיע גם במסמכי המושבה היהודית ביב.
גם בספרות חז"ל מופיע המונח, לציון כהני עבודה זרה.
בתנ"ך המלה אינה מופיעה בצורת יחיד, וצורה זו משוחזרת מצורת הרבים המופיעה בו, לצד הצורה כָּמָר; בתלמוד המלה מופיעה בצורה "כומר", הנקראת כ"כֹּמֶר", "כֻּמָּר" או (במסורות אשכנזיות) "כּוּמָר".
אישה בתפקיד זה נקראת כׇּמְרָה (בדומה לצמדי מלים כגון יֹשֶׁר–יׇשְׁרָה, עֹצֶם–עׇצְמָה), ואשתו של כומר גבר נקראת במקרים מסוימים בספרות העברית החדשה כׇּמְרִית, על משקל "רַבָּנִית" (אשת הכומר).
מצודת ציון מפרש כי הם נקראים כך על שם מלבושיהם השחורים, מלבי"ם סובר כי מדובר בכהני השמש השזופים ורש"ר הירש מסביר כי מלאכתם של הכמרים היא להכמיר את לב שומעיהם.
בשפות אירופאיות רבות משמש מושג הנובע מהמילה הלטינית presbyter, בעצמה מיוונית πρεσβύτερος (בתעתיק לטיני: presbýteros, זקן), ששימשה לציון מנהיגים דתיים נוצרים ויהודים בתקופה ההלניסטית.
בשפות אחרות היא נובעת מהמונח הלטיני sacerdos (מהמלה sacer, קדושה + סיומת עשייה).
בקרב יהודים דוברי עברית מקובל לכנות כהני דת נוצרים בשם "כמרים", אך קהילת הנוצרים דוברי השפה העברית מסתייגת משם זה ומעדיפה את המילה "כהנים".
בנצרות האורתודוקסית ובנצרות הקתולית מוסמך הכהן לקיים את הסקרמנטים ולבצע שלל תפקידים דתיים נוספים: לשמוע וידוי, לקיים מיסה, לחתן, לקבור את המתים, להטביל ועוד.
כהן נהיה כהן אך ורק דרך ההסכמה לכהונה - בה, הבישוף, סומך את ידו על ראשו, ובעודו אומר את מילות ההסמכה, הכהן, על פי האמונה והמסורת הנוצרית, מקבל את החסד של הכהונה.
כהן לרוב יוסמך לא מוקדם מגיל 25, אף כי לכלל זה יש חריגים במקרים יוצאים מן הכלל.
בנצרות האורתודוקסית, כמו הכנסייה היוונית, גברים נשואים יכולים להיות כהנים, אך אסור להם להינשא לאחר הסמכתם; בנוסף חלה הגבלה על אפשרויות קידומם בתפקידי כנסייה.
כהנים קתולים ואורתודוקסיים מחויבים בפרישות כנזירות, ואינם מורשים להינשא.
חריגים לכלל זה, לעיתים, הם אנשים שהמירו דתם לנצרות והיו נשואים לפני כן.
חובת הפרישות הפכה כלל מחייב במאה השביעית, אך במקרים רבים לא יושמה החובה בפועל, ורוב הכמרים היו נשואים או חלקו משק בית עם אם ילדיהם.
עוד במאה ה-16 מונו למשרת האפיפיור אנשים שנישאו קודם לכן.
כללי הפרישות הפכו קפדניים יותר, לפחות כלפי חוץ, אחרי הקונטרה-רפורמציה.
כמרים קתולים לבושים בדרך כלל בלבוש מסורתי, הכולל בגדים שחורים וצווארון לבן ומעומלן.
הלבוש המסורתי של כמרים אורתודוקסיים מורכב מגלימות שחורות וארוכות, עם צלב גדול המעטר את חזם.
בכנסיות הפרוטסטנטיות, שבהן בוטלו הסקרמנטים ונדחה הרעיון שכהן הדת מקבל תכונות אמיתיות ויכולות חדשות בזכות הסמכתו ככומר, חל פיחות במעמדו של הכומר, והוא נושא בתואר מחייב פחות כמו: רועה, שר, כהן דת, או נכבד.
תפקידו בכנסייה הפרוטסטנטית נושא אופי המדגיש הדרכה רוחנית, סיוע, הנחיה של תפילה ונשיאת דרשות בפני עדת המאמינים.
הכמרים בכנסייה הפרוטסטנטית אינם מתייחדים בלבוש מיוחד השונה מזה של בני קהילתם, אך בזרמים מסוימים, כמו בכנסייה האנגליקנית והלותרנית, עדיין מקובלת לבישת צווארון הכמורה הלבן.
הכמרים הפרוטסטנטיים אינם מחויבים לחיי פרישות והם רשאים להינשא.
בכנסייה האנגליקנית ובכנסיות הלותרניות הן גברים והן נשים יכולים להתמנות לכמורה (אם כי יש זרמים שמרניים המתנגדים בתוקף להסמכת נשים לכמורה).
בספרות ההלכתית מכונים הכמרים הנוצריים פעמים רבות בכינוי 'גלחים'.
כֻּלָּנוּ היה שבועון לילדים ולנוער שיצא לאור בישראל בין השנים 1985–2000. הגיליון הראשון מ-23 באפריל 1985 היה מיזוג של שבועוני הילדים דבר לילדים, משמר לילדים והארץ שלנו.
השבועון חדל לפעול בשנת 2000 בעקבות קשיים כלכליים.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-23 באפריל 1985, לאחר שהעיתונים על המשמר, דבר והארץ החליטו למזג את עיתוני הילדים שהוציא לאור עד אז.
על עמוד השער של הגיליון הראשון הופיעה תמונה של עוגת יום הולדת לכבוד יום העצמאות של ישראל שחל באותו שבוע, והוא כלל ריאיון עם שר החינוך יצחק נבון.
המנכ"ל הראשון של העיתון היה יעקב פרוימן.
את העיתון עיצב שמעון זנדהאוז.
דוד פאיאנס ערך את השבועון מהקמתו ועד סוף הכרך השביעי ב-27 באוגוסט 1991. הוא החל בפברואר 1973 כעורך של "דבר לילדים" סך הכול היה עורך עיתוני ילדים 18 וחצי שנים ברציפות.
בעת הקמת העיתון היו סגניות העורך אסתר קל ועטרה אופק.
עם פרישתה של עטרה אופק, מונתה לתפקיד חנה ניר ושימשה כסגנית עורך במשך שלוש שנים מ-1986 עד 1989. אסתר קל שעבדה במערכת "הארץ שלנו" מייסודו ב-1951 עד 1991 ב"כולנו" רשמה לזכותה הישג יוצא דופן של 40 שנות עבודה בעיתוני ילדים.
ב-1988 הגיע כולנו למכירות שיא של 50 אלף עותקים.
עקב התחרות מול עיתוני ילדים אחרים, ומלחמת המפרץ הביאו לירידה חדה במכירות.
כדי להתמודד עם התחרות הושק עיתון נוסף, בעריכת נגה טננבאום, בשם "כולנו לילדים" שפנה לקהל ילדים צעיר יותר.
קובי ניב היה העורך במשך 4 חודשים בלבד עד סוף דצמבר 1991 ועזב כתוצאה ממכירת כתב העת.
הפקות שהוציא לאור את העיתון המתחרה פילון, תמורת 70 אלף שקלים ונטילת חובות העיתון.
אורן ציבלין ערך את השבועון מ-7 בינואר 1992 עד גיליון 606 ב-31 בדצמבר 1996. סגני העורך בתקופתו של ציבלין היו אורי גרוס (עורך המדור "קול" הפופולרי) ומיכל בן דוד, בעיצובה הגרפי של עמית ילין.
בתקופתו עבר השבועון טרנספורמציה מוחלטת למגזין דמוי "מעריב לנוער".
ב-1994 הצטרפה ינאי למערכת "כולנו".
גלית שרף הייתה העורכת מ-7 בינואר 1997 (גיליון 607) עד אוקטובר 1999 וגיליון מספר 750. סגנים בתקופתה היו עופרה קיין, אריק שגב, דורון פרידמן ונמרוד גנצרסקי, שהיה גם העורך האחרון של "כולנו" בין גליונות 751–792. המו"ל של השבועון היה אז "כ.פ.
משנת 1992 ועד שנת 2000 כולל, נוהל העיתון (כמו גם העיתונים פילון וזומביט) על ידי אורלי עטיה רוזנבוך.
תחת עריכתו של נמרוד גנצרסקי, שונתה המגמה וחזרה לימי הערכים והחינוך.
השבועון החל לפרסם בעיקר כתבות ומדורים בנושאי חינוך, קהילה, ידע כללי ואף גיליונות נושא על מדינות ותרבויות שונות, בעלי חיים ועוד.
השבועון נסגר עקב קשיים כלכליים ב-25 ביולי 2000 (גיליון מספר 792).
בעיתון הופיעו כתבות בענייני נוער, בידור וחינוך, וכמו כן היו בו מדורים קבועים, בהם:
"קול" - מדור מאת אורי גרוס
מדור חינוך מיני מאת ד"ר דפנה שריר
מדור פעלולים מאת המהנדס אברהם בן-עזרא
"שירת המיכל" - טור מאת מיכל ינאי
"ממולא המעולה" מאת מישל קישקה
"עולמות של קפטן שוורץ" מאת קובי ניב ונעם נדב
"סופר שלומפר" של אורי פינק
הקומיקס "אורי-און" של מיכאל נצר
"קיקי" - קומיקס מאת תמי ברנשטיין
"שמוליק המפוזר וחזי החייזר" - קומיקס מאת שחר נבות
"שירלי" ואחר כך "שירי" מאת יורם מארק-רייך
"המעצבנים" מאת דורון (דריו) כהן
הכתבות בעיתון נעו בין כתבות על סרטים, מוזיקה ובידור לכתבות העוסקות גם בנושאי מדע, היסטוריה ותרבות.
למשל בגיליון 618 מ-25 במרץ 1997 הופיעו כתבות על סרטי מלחמת הכוכבים, הכדורגלן אייל ברקוביץ', סיפור אימה מאת איטו אבירם, כתבה של צביה בן-שלום על האבירים בימי הביניים, כתבה של טל ברטוב על שבט המסאים בקניה ומדור חדשות קצר הסוקר את אירועי השבוע.
במשך תקופה מסוימת התפרסם בעיתון טור של מיכל ינאי.
בעיתון כתבו גם עיתונאים צעירים (ע"צ), ובהם סיון רהב, ליטל שמש, עומר ברק וסתיו שפיר.
כֻּמְתָּה היא סוג של כובע עגלגל עם חלק עליון שטוח.
הכובע יושב בצורה הדוקה על הראש, כך ניתן לסדר את חלקו העליון בצורות שונות – לרוב מופנה לצד אחד.
כומתות נחבשו לראשונה על ידי איכרים בסקים והיו סרוגות או מצונרות מצמר.
כיום אפשר למצוא כומתות מלובדות מצמר, אך יש עדיין מי שסורג, מצנר ותופר כומתות מבדים שונים.
כומתה ("בֵּרֵט", Beret) גם נקשרה במשך שנים למראה הסטריאוטיפי של צרפתים וקטלאנים.
אף על פי שהכומתות הן מראה נדיר בימינו, בארצות אלה זהו פריט לבוש סמלי או טקסי והן עדיין משמשות איכרים, אמנים, ציירים ואינטלקטואלים.
כומתות מזוהות עם מגזרים שונים.
הכומתה הייתה גם פריט לבוש סטריאוטיפי לבמאי קולנוע עד שנות השמונים, אז, בהשפעת הבמאי סטיבן ספילברג ואחרים, החליף אותה כובע המצחיה.
צללית הכומתה הידועה לנו כיום, עיגול חלק הנצמד לראש עם טבעת מוכרת לנו מציורים ופסלים עתיקים במערב אירופה.
ארכאולוגים מצאו שרידי כובעים שצורת חלק מהם דומה לכומתה במצבות מתקופת הברונזה באיטליה ובדנמרק.
במשך מאות שנים איכרים דחפו אניצי צמר לנעליהם כדי לחמם את רגליהם, השילוב של זיעה וחיכוך הרגליים בצמר יצר לבד.
עם הזמן למדו ללבד יריעות יותר גדולות וליצור מהם בגדים שלא העבירו גשם בקלות.
בין המאה ה-15 למאה ה-17 כומתות הלבד השטוחות הופכות לנפוצות בשכבות הנמוכות, איכרים ואמנים בעיקר בגלל היותן זולות.
הן לא נקרא אז 'ברט' אלא 'כובע לבד'.
והן מופיעות בציורים של רמברנדט ויוהאנס ורמיר.
במאה ה-18 הכומתה קיבלה את השם 'ברט' והפכה לסמל פוליטי.
במלחמה הקרליסטית השנייה בספרד תומאס זומלאקרגאי, מנהיג הקרליסטים חבש כומתה אדומה.
המילה 'ברט' תועדה לראשונה בשנת 1835. באותו זמן, בצרפת התחילו לוחמי הרים לחבוש כומתה כחולה, ואילו איכרים המשיכו לחבוש כומתות שחורות.
בראשית המאה ה-20 התחילה דווקא כומתת האיכרים השחורה להיות לפריט אופנה נשי.
בשנות ה-20' התחילו אמנים רבים בפריז לחבוש גם הם את הכומתות השחורות ביניהם ארנסט המינגוויי, אדית פיאף, לורן באקל ואנשים זיהו בזה סימן לאיש בוהמה.
מלחמת העולם השנייה הפכה את הכומתה למוצר צבאי.
ובשנות ה-60 הכומתות הפכו להיות סמל מהפכני, בעקבות תמונותיהם של צ'ה גווארה, פידל קסטרו ובשנות ה-90' הפנתרים השחורים בארצות הברית.
במאה ה-21 הכומתות עדיין מופיעות מדי פעם בתצוגות אופנה שונות.
כומתות הן חלק מהמדים של רוב צבאות העולם, כאשר צבעים שונים מותאמים ליחידות או לחילות שונים.
כומתות נחבשות על ידי חיילים ביחידות צבאיות רבות, ובמדינות מסוימות הן מזוהות עם יחידות מובחרות, שלעיתים קרובות חובשים החיילים בהן כומתות בצבעים לא שגרתיים כגון כומתות ערמוניות עבור הצנחנים הבריטיים.
לחיילי צבא המנדט הבריטי בא"י היו כומתות אדומות, ולכן כונו על ידי אנשי היישוב היהודי - כלניות.
לכומתות יש מספר מאפיינים שהפכו אותן לאטרקטיביות לצבא: הן זולות ומותאמות לייצור המוני, ניתן לקפלן ולשים אותן בכיס או בכותפת מבלי לגרום להן נזק וניתן לחבוש אותן עם אוזניות.
ברוב צבאות העולם מחויבים החיילים בחבישת כומתה (או כובע קצינים) בכל זמן שאינם שוהים במבנה, וכך הייתה הפקודה גם בצה"ל.
הרמטכ"ל מרדכי גור התיר לראשונה לנוע עם הכומתה כשהיא בכותפת שמאל.
הרמטכ"ל רפאל איתן ביטל היתר זה ופקד לחבוש את הכומתה בכל עת, והרמטכ"ל דן שומרון החזיר את ההיתר, וכך נוהגים עד היום.
בבסיסי טירונות מסוימים, בבית הספר לקצינים של צה"ל (בה"ד 1), בקריית ההדרכה בנגב ובביס"ט (בית הספר לטיסה) שבבסיס חצרים מחויבים, גם כיום, כל הצוערים בחבישת הכומתה כמו גם בבית הספר למשטרה צבאית (בה"ד 13).
עד לשנת 2006, כל הכומתות בצה"ל היו בעלות צבעים אחידים.
בשל מחסור בצבעים חדשים (רוב צבעי הבסיס לסוגיהם כבר היו בשימוש), ועקב שימוש יתר בצבע השחור, הוחלט להעניק לחטיבת כפיר כומתה בצבעי ירוק-חום מנומר (בדומה לצבעי הסוואה).
בתחילת שנות החמישים הונהגו כומתות כחלק ממדי צה"ל.
בתחילה היו הכומתות במספר צבעים מצומצם:
ירוק זית – לחילות היבשה
שחור – לכוחות השריון, התותחנים, הסיירות ומג"ל
במרוצת השנים הורחב מגוון הצבעים של הכומתות, כאשר כל חיל קרבי וחטיבת חי"ר סדירה קיבלו כומתות עם צבע משלהם.
כיום יש שבעה עשר צבעים שונים לכומתות צה"ל.
כומתות וכובעי "ברט" כפריט אופנה ותרבות
בעברית מודרנית מקובל להתייחס לכומתה כפריט לבוש צבאי בלבד, ואילו כומתות כפריט אופנה "אזרחית" נקראות לעיתים בשמן הצרפתי, כובעי ברט.
בעבר, היה נהוג להלביש ילדים, בעיקר בשבתות לבית הכנסת, בכובעי ברט וכומתות אף מוזכרות בשיר "אני וסימון ומואיז הקטן" של יוסי בנאי ("עם נעלי שבת וכובע של ברט"); וכפריט אופנה נשי בשירו של פרינס "Raspberry Beret" (כומתה בצבע פטל).
בשנות ה-30 נהגו לשיר בארץ את השיר "אני כומתה".
צילום מפורסם של אלברטו קורדה המתאר את צ'ה גווארה חבוש כומתה, הפך לאחד מהצילומים המפורסמים בעולם.
כולציסטוקינין (בלועזית: CCK או cholecystokinin; מיוונית: "להזיז את כיס המרה"), הוא הורמון פפטידי, בעל 33 חומצות אמינו, המיוצר על ידי תאים אנטרוציטיים במערכת העיכול, ומופרש לזרם הדם בעקבות גירוי של מזון.
כאשר המזון (ובייחוד שומנים וחלבונים) מגיע למעי הדק, מתחילה הפרשה של CCK.
הוא נקשר לקולטנים (רצפטורים) שונים על כיס המרה, הלבלב, שריר חלק ועצבים פריפריים.
הוא מגרה את התכווצות כיס המרה ואת הפרשת הנוזלים מהלבלב.
למעשה, הוא משמש כמתווך הפיזיולוגי החשוב ביותר בהפקת המרכיב האנזימי שבמיץ הלבלב.
בנוסף על כך, הוא מאט את התרוקנות הקיבה, גורם לתנועתיות המעי, ומוביל לפתיחת הסוגר על שם אודי לאחר הרפיית השריר החלק המרכיב אותו.
רמות נמוכות של CCK קיימות במחלת הצליאק, ובבולימיה
רמות גבוהות של CCK נמדדו אצל אנשים עם דלקת לבלב כרונית.
במקרים אלו יש ירידה בהפרשת אנזימים על ידי הלבלב, ולכן מופרש CCK ביתר (מנגנון היזון חוזר)
כולם רוצים את האמת הוא אלבום הסולו השני של שי 360 בעברית.
מכירת האלבום החלה ב-3 בספטמבר 2009. באלבום 16 שירים באורך כולל של למעלה משעה (לא כולל רמיקס נוסף).
האלבום הוציא מספר סינגלים כאשר המוכרים הם "תני לי את הלב שלך" ו"מי זה" בהשתתפות הראפרים סאבלימינל ומייקל הרפז מלהקת היי פייב השיר 'מי זה' צורף לאוסף "אני תל אביבי" אשר יצא לכבוד חגיגות המאה לתל אביב.
את פזמונו של השיר "מה אתה אומר" ביצע הראפר הישראלי רון נשר (סקיי).
באלבום מתארחים אמנים רבים כמו סאבלימינל, מומי לוי, מטרו, מייקל הרפז, סיוון, יונתן דרור, צ`ולו, תומר רז, אלון שר, ד"ר צ'אן, 51%, יאמאנז, כלא 6, פלד ואורטגה, דנידין, ודי ג`יי בריינדד.
כומר הוא סרט דרמה בריטי משנת 1994, בבימויה של אנטוניה בירד.
התסריט, אותו כתב ג'ימי מק'גוברן, מתמקד בכומר קתולי, החווה משבר באמונה בעת שעליו להתמודד עם שתי בעיות.
האב גרג פילקינגטון (לינוס רואץ'), מונה לאחרונה לכנסיית סנט מרי שבשכונה פנימית בעיר ליברפול.
הוא נדהם לגלות כי לאב מת'יו תומאס (טום וילקינסון) מערכת יחסים מינית עם סוכנת-הבית מריה קאריגן (קאתי טייסון).
יתר על כן, האב תומאס הוא בעל דעות פוליטיות שמאלניות-רדיקליות, דבר המוביל אותו לכדי התנגשויות והתקוטטויות תכופות עם הבישוף, אשר על אף כל המהומה, בכל זאת מעריך את היכולות שלו.
בעוד האב גרג, בעל אמונות דתיות שמרניות ומסרותיות, סופג עלבונות מצד הכומר המבוגר אשר מתעלם בצורה בוטה מנדר הפרישות, הוא נאבק עם דחפיו המיניים ההומוסקסואליים, אשר מתגברים לאחר שהוא פוגש בגרהאם (רוברט קרלייל) במקום מפגש מקומי המיועד להומואים, והשניים מממשים את יחסיהם בצורה פיזית.
בינתיים, הסטודנטית ליסה אנסוורת' (כריסטין טרמארקו) מתוודה בפני האב גרג כי היא קורבן של התעללות מינית מצד אביה, אשר מאשר את הסיפור שלה.
אולם, השניים חשפו את סודם במהלך וידוי, ולפיכך האב גרג נדרש לכבד את קדושת הכפרה הטקסית, ולא לחשוף את דבריו בפני אחרים, על אף העובדה שהנערה סובלת רגשית ופיזית.
הוא מנסה להזהיר את אמה, שתשגיח מקרוב על הבת שלה, אך האישה התמימה מאמינה כי הילדה בטוחה כאשר היא נמצאת תחת השגחתו של בעלה.
כאשר גברת אנסוורת' מגלה כי בעלה כופה את עצמו על ליסה, ומבינה כי האב גרג ידע על כך, היא מגיעה אל הכנסייה ותוקפת אותו מילולית.
ייסוריו של האב גרג מחמירים, כאשר הוא נעצר על ידי שוטר בעת קיום פעילות מינית עם גרהאם במכונית.
לאחר שהוא מודה באשמה ומורשע, הסיפור מתפרסם בעיתונות המקומית והאב גרג איננו מסוגל להתמודד עם קהילתו.
הוא עובר לקהילה כפרית מרוחקת, אולם לבסוף האב מת'יו מצליח לשכנע אותו לחזור לכנסיית סנט מרי.
השניים עורכים ביחד מיסה, לקול מחאתם של המתנגדים לנוכחותו של האב גרג במקום, והאב מת'יו מגרש אותם מהמקום.
האב מת'יו והאב גרג עומדים זה לצד זה, על מנת לחלק לחם לחברי הקהילה שבמקום, אולם אלו בוחרים להתעלם מהאב גרג, ונעמדים כולם בתור ארוך מול האב מת'יו.
לבסוף, ליסה ניגשת אל האב גרג והשניים נופלים בוכים, האחד בזרועות השני.
לינוס רואץ' - האב גרג פילקינגטון
טום וילקינסון - האב מת'יו תומאס
קתי טייסון - מריה קאריגן
כריסטין טרמארקו - ליסה אנסוורת'
רוברט פיו - מר אנסוורת'
לסלי שארפ - גברת אנסוורת'
הסרט צולם בצילומי חוץ בערים שונות ברחבי אנגליה, ובהן לונדון, ליברפול ומנצ'סטר.
הקרנת הבכורה הבינלאומית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, בספטמבר 1994. הסרט עלה לאקרנים ברחבי בריטניה ב-17 במרץ 1995 ובארצות הברית בשבוע שלאחר מכן.
בתום סוף השבוע הראשון להקרנתו בארצות הברית, ב-8 אולמות בלבד, הסרט הכניס $113,430. בסופו של דבר, סך ההכנסות ברחבי ארצות-הברית הגיעו ל-$4,165,845.
הסרט היה מועמד לפרס באפט"א ע"ש אלכסנדר קורדה עבור הסרט הבריטי הטוב ביותר, אך הפסיד לטובת "חברים לרצח".
הוא זכה בפרס "חביב הקהל" בשנת 1994 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, זכה בפרס "הסרט הבריטי החדש" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באדינבורו ב-1994, וכן זכה בפרס טדי ב-1995 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 1996 לינוס רואץ' היה מועמד לפרס Chlotrudis עבור השחקן הטוב ביותר, אך הפסיד לשון פן (גבר מת מהלך).
כולסטאתומה , הפרעה אוורורית של האוזן, היא רקמה שנוצרת באוזן ואיננה גידול שפיר או סרטני.
הכולסטאתומה יכולה להיות מסוכנת משום שלא ניתן לבחון בהתפתחות שלה אם עור התוף סגור.
הכולסטאתומה יכולה להיות הרסנית ולהרוס לא רק את הרקמות באוזן התיכונה אלא גם להגיע אל עצמות השמע, אל עצב הפנים, או אפילו לחדור למוח.
כיום יש דרך לבדוק את התפתחותה באמצעות מכשיר ה-MRI ולמנוע ממנה להמשיך ולהרוס רקמות עור, אך למרות הכל יש צורך בניתוחים מסיביים על מנת להיפטר מרקמה הרסנית זו.
ניתוח מסטואידקטומיה- מטרתו לנקות את חלל האוזן התיכונה מהכולסטאטומה.
הניתוח נעשה בהרדמה כללית ונמשך כ-3 שעות.
חתך הניתוח נעשה מאחורי האפרכסת בעזרת מקדחה חשמלית ובכך פותחים את תאי עצם המסטואיד.
ניתוח "קטן" נקרא- משמר ו"גדול" יותר- רדיקלי.
לאחר שהאוזן עברה ניקוי מלא, והכולסטאטומה לא חזרה לאחר תקופת מעקב ארוכה, יש אפשרות לשקם את האוזן אם נפגעה השמיעה באמצעות ניתוחי השתלת עור התוף או השתלת פרוטזות של עצמות השמע.
לא תמיד ההשתלות הללו מצליחות ויש מקרים שבהם הכולסטאטומה מתעוררת שנית ואז יש צורך לחזור על אותו תהליך שנית ולפעמים הוא עלול להיות עוד יותר הרסני.
האפשרות השנייה היא להשתמש במכשירי שמיעה על מנת לאזן את השמיעה בין שתי האוזניים.
כיום יש מספר רב ומגוון של מכשירי שמיעה לאלו שלא רוצים לעבור את התהליך הזה עוד הפעם.