tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את מה שנשאר מבעל החיים לא זורקים: הוא מבושל וחלק מהתבשיל יושם בצלוחיות ויועמד לפני סלעים או חלקי ברזל המייצגים את האלים.
הטבחית, אייה באסה (iya-basse), (אסור כי תהיה במחזור) לא מכינה רק את הקורבן.
יש צורך באותו מספר מנות כמספר האלים שיקראו להם במהלך הטקס.
היא מכינה את המנות האהובות על אלים אלו ותיתן "לאכול" מהמנות לאבנים שמייצגות אלים אלו.
מה שנשאר מהאוכל נאכל בסוף הטקס על ידי המאמינים.
לפני הטקס עצמו הבאראקאו (Barracão), מקום המפגש המרכזי, מקושט בצורה ריטואלית בצמחי פולחן.
פאג'ה דג'י אשו (Pade de Exu): את הקורבן מקריבים בבוקר, תהליך הבישול המנחות לאלים נמשך לאורך אחר הצהרים, הטקס הפומבי מתחיל עם שקיעת השמש ונמשך עמוק אל תוך הלילה.
הטקס מתחיל תמיד ב-Pade de Exu שפעמים רבות ניתן לו פירוש מוטעה: התפיסה אשו הוא שד.
הוא יכול להפריע לטקס אם לא יחלקו לו כבוד ולכן צריך לבקש ממנו לעזוב.
על פי האמונה אשו הוא המתווך ההכרחי בין בני האדם לעל-טבעי, המתרגם המכיר בו זמנית את שפת בני התמותה ואת שפת האלים.
מטרת הטקס אם כן, היא להביא לאלי אפריקה את קריאת בניהם מברזיל.
הטקס נחגג על ידי שתי "בנות אלים" הזקנות ביותר במרכז לצליל שירה אפריקאית בפני כוס מים וצלחת המכילה את מזונו של אשו.
הכוס והצלחת יילקחו מיד לאחר מכן מחוץ לחדר בו יתקיים הטקס, בדרך כלל לצומת דרכים, אחד המקומות החביבים על אשו.
למרות שהטקס מופנה לאשו הוא כולל גם תפילה לאבות הקנדומבלה או למתים.
הקריאה המוזיקלית: אשו אינו המתווך היחיד בין בני האנוש לאלים, כך גם שלושת תופי הקנדומבלה.
רום (Rum) הגדול ביותר, רומפי (Rumpi) הבינוני ולה (Le) הקטן ביותר.
אין אלו תופים רגילים: הם נטבלו במים הקדושים של הכנסייה, יש להם סנדקים, ניתן להם שם, ונר שלם נישרף עד תום לפניהם.
התופים "אוכלים" כל שנה דם של תרנגולת ואת המטעמים שמכינים ממנה שמים לפניהם ליום שלם שיספיקו "לאכול".
בכלים אלו יש משהו מהאלוהי ולא ניתן למכור אותם ואף לא להלוות לטקסים מיוחדים.
על ידי המוזיקה שלהם בלבד ניתן להוריד את האלים לגוף המאמינים.
פרט לתופים יש גם את אג'ידאוי (Agidavi), מקלות אותם מכים אחד כנגד השני ואגוגו (Agogô) פעמון שמאיץ את "רכיבת האלים על סוסיהם": כניסת האלים לגוף המאמין.
הריקודים המקדימים: האלים נקראים על פי סדר מסוים המשתנה מקנדומבלה לקנדומבלה, אך קבוע תמיד באותו המרכז.
הסדר קרוי שירה (Xire) והוא מתחיל תמיד באשו ומסתיים באושלה, אדון השמים האל הנערץ ביותר.
כל אל מקבל לפחות שלושה מזמורים המושרים בשפה האפריקאית ומלווים בקצב התופים.
המזמורים נועדו לגרום לאלים לבוא.
המזמורים לא רק מושרים הם גם נרקדים מכיוון שהם מהווים גם העלאה של אירועים שונים מהיסטוריית האלים: אלו הם פרגמנטים מיתיים והמיתוס צריך להיות מוצג בזמן שבו הוא מסופר בשביל לקבל את כל כוח היכולת הסיפורית.
במקרים שהטקס ממשיך זמן רב מבלי שהאלים ירדו, מנגנים התופים את toque adarrum שלא מלווה במזמורים מכיוון שכעת לא קוראים לאל מסוים אלא לכולם בבת אחת והקצב נעשה מהיר יותר ויותר כשהוא גורם לפתיחת השרירים, הקרביים והראשים ובכך מאפשר את חדירתו של האל לו חיכו זמן כה רב.
כשהתקף הדיבוק מתבצע, האוגה (oga) (נשים האחראיות על שמירת בני האלים כשהם בטראנס) מורידות מבני האלים כל דבר שיוכל לחנוק אותם בזמן העוויתות ובראש ובראשונה את הנעלים.
המעשה בנעליים הוא סימבולי: מדובר בקילוף אישיותם הברזילאית כדי לגרום להם לחזור למצבם האפריקאי.
לנעלים חשיבות רבה בחיי הכושי האמריקאי – הנעליים היו סימן לחופש.
כשעבד יצא לחופשי הדבר הראשון שעשה היה לקנות זוג נעליים כדי להשתוות ללבן.
ואפילו אם הוא לא נעל אותן הוא החזיק אותן קשורות בחבל לצווארו או לידו.
ירידת האלים לתוך בני האדם מחזירה את האנשים למצבם האפריקאי, לחיים השבטיים של אבותיהם.
הם יגעו מעתה באדמה (שהיא אלה בפני עצמה) ברגלם היחפה.
עוצמת ההתקף משתנה מאדם לאדם ומאל לאל.
אם העוצמה חזקה מדי, ישים הכוהן המנהל את הטקס את ידו על עורף ה"סוס" כדי להרגיעו, לאחר מכן ילבישו אותו בבגדי האל וישימו בין ידיו חפצים סימבוליים של מעמדו החדש (חרב של אוגון, קשת של אושוסי וכדומה).
כל חבר במרכז יכול לקבל רק את האל אליו נקשר בטקסי הקבלה.
רוחות האלים לא נכנסות בכל אלה שעברו את טקסי הקבלה ובוודאי שלא בנשים במחזור שאסור להן אפילו להשתתף בטקסים.
נשים בהריון שמותר להן להשתתף בטקסים לא "יעלה" עליהן האל שלהן לעולם.
גם אנשים המבקרים ממרכזים אחרים אינם אמורים להיכנס לטראנס.
"בנות האלים" רוקדות ברודה (roda) (מעגל) עם כיוון השעון לקצבים של אלים שונים הבאים ברצף.
ה"בנות" מבצעות את התנועות הכוריאוגרפיות של כל אל אותן למדו במשך תקופת החניכה.
למרות שהדיבוק יכול להופיע בכל שלב בטקס כל אל מעדיף להופיע בשלבים המתקדמים של הריקוד שלו כשקצב התופים הוא מרבי.
מחול האלים: לאחר הפסקה בני ובנות האלים חוזרים לחדר הטקס לבושים בתלבושות מסורתיות של האלים ש"רוכבים" עליהם, אך מרגע זה אין הם בני/בנות האלים, אלה הם האלים עצמם שנתגלגלו ובאו להתערבב לרגע בבני כתם בברזיל.
הפנים הופכות למסכות, עוברות מטמורפוזה, מאבדות את קמטי העבודה היומיומית, את אותות החיים הרגילים עם הדאגות והבעיות.
רק האלים נמצאים, רוקדים, מדי פעם נותנים עצות או מגלים את העתיד.
גבולות הטבעי והעל-טבעי לא קיימים עוד.
אפריקה וברזיל הפכו לאחד: האקסטזה יצרה את האיחוד המיוחל.
הטראנס המשני: לקראת סוף החגיגות בשעות בוקר מוקדמות נכנסות לעיתים קרובות בנות האלים לטראנס משני.
במצב ילדותי זה ארה (Ere), האל מופיע כילד בן שלוש-ארבע.
מכיוון שמדובר בסוף הטקס, ילדות וילדי אלים אלו מורשים לעיתים קרובות להישאר ולהשתולל בחדר הטקס.
הם רודפים אחד אחר השני, בוכים, מתווכחים, משחקים בצעצועים דמיוניים ובקיצור מתנהגים כילדים מפונקים.
יש שתי דרגות בין חברי הקנדומבלה: אלה שעברו את טקסי הקבלה ("המקובלים") מרמות שונות ובעלי תפקידים שונים, ואלה שלא באו בברית שמגיעים לטקסים ומחפשים עזרה בקרב הכוהנים, אך אינם שותפים באופן אינטימי ומשמעותי כמו ה"מקובלים".
בהתייעצויות שלהם עם הכוהן/ת הם מחפשים דרך להבין את האירועים השוטפים ואת דינמיקת החיים שלהם, או שהם מבקשים הנחיה ועזרה בהתחייבותם כלפי האלים.
הכוהן/ת משמש כמתווך בין העולם האנושי לעולם האלים והוא מבקש מידע ועזרה בשביל הנזקק על ידי זריקת 16 צדפות.
הדרך בה נופלות ומסתדרות הצדפות מצביעה על מסרים מהאלים שהכוהן למד לפרש.
האדם המקבל את הייעוץ יידרש לעיתים לבצע פעולות מסוימות בעלי משמעות סימבולית.
לדוגמה אדם הרוצה להצליח במשימה יידרש לבצע תנועות סמליות של הסרת מכשולים מדרכם, כשהתנועות המסוימות מתורגמות לעולם רוחני או אנרגטי ואז פועלות חזרה בעולם האמפירי של פעולות אנושיות.
המוכנסים בברית הם אנשים שיצרו קשר חזק במיוחד לאלים.
בהתאם לדוקטרינת הקנדומבלה לכל אדם יש את האל העיקרי שלו שפועל כמדריך רוחני וששומר עליו.
זהותו של האל יכולה להיקבע על ידי הכוהן דרך חיזוי בעזרת הצדפות.
האל מייצג את האישיות האמיתית של האדם: את טבעו האמיתי כמנוגד לתפקידים ודרכי התנהגות שנלמדו על ידיו מהחברה.
תהליך החניכה/ההכנסה בברית מאפשר לזהות בוודאות את המדריך הרוחני של האדם ומאפשר לו להיות מודע לטבעו ולדחפיו האמיתיים.
ההכנסה בברית דורשת מספר שבועות של התבודדות.
במשך השבועות הללו האדם לומד על האל שלו ומתקשר עמו.
תקופת אימונים אינטנסיבית זו הכרחית כדי לאפשר לו לעלות על הדרך הנכונה, להתמקד ולהתחבר למקור האנרגיה הפנימית והעליונה.
בקנדומבלה, בעיות בדרך כלל מפורשות כתוצאה של הדיסהרמוניה של האדם עם האל שלו שמהווה את מקור האנרגיה הרוחנית שלו.
אפילו אם האדם יודע מי האל שלו ייתכן ואינו יודע איך לשרת אותו נכונה.
הפרעות נפשיות מפורשות לעיתים קרובות כתוצאה של חוסר עבודת האל בצורה הנדרשת או מזיהוי מוטעה של האל המשויך לאדם.
ההכנסה לקנדומבלה נעשית בהדרגה ויש לה מספר שלבים:
שטיפת המחרוזת: שטיפת המחרוזת מסמלת את הדרגה הנמוכה ביותר.
לכל חבר במרכז יש את המחרוזת האישית שלו כשחרוזיה צבועים בצבעי האל אליו הוא משתייך: לבן בשביל אושלה, לבן ואדום לשנגו, ירוק לאושוסי וכדומה.
למחרוזת עצמה אין ערך אם היא לא עברה מראש הכנה קבועה, אם היא לא נשטפה.
אדם הרוצה להשתתף בחיי קנדומבלה צריך להתייעץ תחילה בכוהן שיטיל למענו צדפות כדי לדעת את שם האל "אדון ראשו", לאחר מכן ניתן לרכוש את המחרוזת בשוק.
כדי שיהיה לה ערך על המחרוזת להישאר לילה שלם מונחת על אבן האל שלה שנשטפה על ידי דם של ציפור שהוקרבה ועשבים מיוחדים ששטפו גם את המחרוזת.
לזה מוסיפים את "ראש" האדם שנחשב כמושב האל.
הראש יישטף באותם העשבים ובאותם המים ששמשו לשטיפת המחרוזת והאבן.
כך שלושת חברי הטרינום (האל, האדם והמחרוזת) נכנסים במגע, דבר שמאפשר זרימה מיסטית מהאל לאדם דרך המחרוזת, לכן למחרוזת יש ערך רק לגבי בעליה.
טקס השטיפה חשוב מאד: אדם העובר אותו עובר לעולם אחר.
מעכשיו אין הוא אותו אדם חופשי שהיה קודם.
הוא קשור לשורה שלמה של התחייבויות שליליות או חיוביות, של מטלות וחובות.
הוא לא יכול לאכול מזון מסוים, לא יכול לקיים יחסי מין ביום בשבוע שמוקדש לאלו והוא ישתתף בהוצאות הקנדומבלה.
Bori: שם הטקס הוא "לתת לאכול לראש".
האדם שבשבילו מבצעים את הטקס יושב על מחצלת המכוסה בבד לבן, חלקו העליון עירום ועל כתפיו מגבת פשוטה.
הכהן, הלבוש גם כן בלבן, מתייעץ תחילה באוביס (Oubis, אגוזים) כדי לדעת את רצון האלים.
אם הם מקבלים את הטקס, הוא מתחיל בציטוט נוסחאות מקודשות בשפה אפריקאית.
הוא לועס בין שיניו את האגוז ומתיז את העיסה כשלוש פעמים על המטופל.
מזונות שונים יוכנו, חלקם יוגש לאל, "אדון הראש", חלק אחר יוקדש למתים וחלק יוצב על ראש עושה הבורי.
החלק האחרון יבושל לארוחה המסכמת.
יוקרב תרנגול שדמו ישקה את אבן האל וכן את ראשו, רגליו, ידיו וחזהו של המאמין.
את התרנגול מקריבים על ידי תלישה חזקה של הראש ומגישים את הגוף, המתעוות עדיין, שמצווארו זורם דם, לפה המטופל אשר צריך לשתותו.
הטקס מסתיים בהתייעצות נוספת באגוזים כדי לדעת אם האלים היו מרוצים.
המטופל יישאר לילה שלם בבית עם המזון על ראשו כדי שלאל יהיה די זמן לאכול.
ההכנסה בברית: לאחר שטיפת המחרוזת והבורי בן/בת האל ייכנסו לתוך מקדש בו יגורו עתה מספר חודשים (שלושה עד 12, תלוי בסוג הקנדומבלה).
פותחים בהתייעצות עם הצדפות כדי לבדוק איזה אל דורש את המועמד לכניסה בברית.
לאחר מכן בחשכת הלילה המועמד ירחץ במעיין מקודש.
הוא נוטש את בגדיו הישנים לפני הכניסה למים ומקבל חדשים ביציאה.
זהו מעשה סימבולי הבא להראות את המעבר מחיים רגילים לחיים מיסטיים.
מכינים אבן חדשה, ייחודית למוכנס בברית והיא תדאג לו עד סוף חייו, כשהוא מצדו צריך לתת לה "לאכול".
אבן של כל אל נשטפת בתמצית הייחודית לה (שנגו באמבט שמן דקלים ועשבים קדושים, יאמנז'ה בדבש וקמח תירס וכדומה).
אבן זו תבוא במגע עם המוכנס בברית והמחרוזת.
כדי לחזק את הטקס מבצעים גם טקס בורי שאמור לחזק את הראש.
קיבוע האל בראש ילדו ייעשה באיטיות, שלב אחרי שלב, מהכניסה למקדש ועד לטבילה האפילה המסיימת את התהליך.
האופי ההדרגתי מיוצג על ידי סמלים: תחילה גוזרים את השיער במספרים, אחר כך מגלחים, הגולגולת נשטפת בדם בעל חיים על שתיים, ואחר כך של בעל חיים על ארבע.
במשך כל השלבים הללו המועמד חי בחדר קטן קמריניה (Camarinha) ולא יכול לתקשר עם מבקרי הקנדומבלה מלבד במחיאות כפיים.
כל אחד מהשלבים מתחיל בהקרבת קורבן לאשו.
בחודשים האלו המועמד לומד את סודות הקנדומבלה.
מלמדים אותו את כל מה שמעמדו לעתיד כבן אל יצריך אותו לדעת.
בזמן ההכנסה בברית האישיות הקודמת שלו נשברת ונהרסת כדי להיות מוחלפת באישיות חדשה.
במשך כל זמן החניכה צריך לשמור על טוהר הגוף: אסור לקיים יחסים.
כשההדרכה מסתיימת יש יציאה ראשונה של בן האלים, אך היציאה עוד לא פומבית רק אלו שכבר הוכנסו בברית משתתפים בה.
יציאה נוספת מתבצעת תשעה ימים מאוחר יותר והיציאה השלישית והאחרונה, הפומבית, ביום התשעה עשר, כשלפניה עושים טבילת דם גדולה מבעלי החיים על ארבע.
בטקס זה האל של המוכנס בברית נשלח לאפריקה למצוא את השם לאישיות החדשה שנולדה.
רק המוות לבדו יבטל את ההזדהות הכפולה הזו של הפרט עם האל שלו ועם החברה האפריקאית.
רוב פעילויות המרכז אינן פומביות ומתייחסות רק למוכנסים בברית ולאליהם, כל טקס פומבי מתחיל ונגמר בהכנות פרטיות, פעולות פולחניות ובטקסים פנימיים של המרכז וחבריו היכולים להימשך ימים.
מהות הקיום של הקנדומבלה ותכלית כל הפולחנים: בעיקר הפרטיים אך גם של הפומביים, היא להגביר את ההשתתפות האנושית בעוצמה הרוחנית של היקום.
הפעילות הפולחנית מקשרת את האנשים לעוצמת היקום כפי שהוא מיוצג על ידי האלים.
דרך צורות פולחניות ספציפיות ומגוונות ניתן לשחרר את העוצמה, לנתב אותה או לאגור זמנית ולהעביר לחפצים או לאנשים.
בזמן ההכנסה בברית המוכנס מקבל מלבד הכוח של האל האישי שלו גם חלק מהכוח של המרכז.
ככל שדרגת ההכנסה בברית גבוהה יותר כך הוא יכול לאגור, לשלוט ולחלוק יותר כוח.
רק דרך ההכנסה בברית לומד האדם את הידע על הכוח, את הגישה אליו ואת דרך השימוש והשליטה עליו.
לכוהן טוב יש כוח רב בעקבות היחסים האינטימיים והאינטנסיביים שלו עם האלים.
הכוח מאפשר לו להיות אפקטיבי ולהעביר אנרגיה חיובית למרכז, למוכנסות בברית ולקהילה הרחבה.
הדתות האפרו ברזילאיות הם היתוך של נצרות ודת היורבה, הנצרות בדתות אלה בברזיל היא יותר צורנית ומשמשת כסמל, אבל היא גם חלק עקרי בזהותם הדתית, והם רואים עצמם כקתולים מאמינים.
פולחן האלים והטקסים סביבם, הוא הפולחן והפילוסופיה הדתית- אין הפרדה בין גשמי לרוחני, בין קודש לחול, הגישה המטאפיזית היא שהנשמה והגוף אינם מתקיימים בעולמות נפרדים.
החיבור לאלים נעשה על ידי טראנס גופני ונפשי, והאלים נתפסים כבעלי יכולת על טבעית לעזור למאמין.
האלים שלהם יש לאדם גישה אליהם, נחשבים כחלק מהטבע, ולא כישות עליונה מעל הטבע כמו אולורום שאליו לא ניתן להגיע, והגוף נתפס ככלי דרכו אפשר להגיע לחיבור לאל ולהתגלות.
לחושים ולגוף יש תפקיד חשוב, והוא גם לא נחשב למשהו שיש לדכאו ולראות בו משהו נעלה פחות מהקודש כי אין את ההפרדה הזאת שקיימת למשל בדתות האברהמיות.
אך בדומה להם ישנה הפרדה ברורה בין טוב לרע.
בצורה די פרדוקסלית התפיסה הזו די נוגדת את הנצרות שהיא גם חלק בלתי נפרד מהזהות של הקנדומבלה, אך היא הפוכה ממנו, בנצרות יש הפרדה ברורה בין קדוש ליום יומי בין הארצי לגבוה.
הגוף נחשב למשהו גשמי וארצי, והנפש לגבוהה ואלוהית והגוף מפתה אותך להתפתות לייצר כמבחן, בדתות האפרו ברזילאיות הגוף משמש ככלי לעיתים גשמי ולעיתים רוחני ולעיתים שניהם יחד בו זמנית.
בנצרות העצמה היא בתפילה, במילה הכתובה, בקנדומבלה האקסטזה היא זו שמשחקת תפקיד עיקרי.
והעצמה היא בסלגדאס (ריטואל שירים, ריקודים, תלבושות ומנהגים בחג מסוים) בטקסים, בטראנס הנפשי-גופני, ובריקודים.
לעיתים חושים חזקים ועצמתים או צרכים "גשמיים" נחשבים גם הם כבעלי ממד מיסטי ורוחני.
היחס הזה לחושים גרמו שבניגוד לנצרות הקלאסית התפיסה לגבי מינית שונה, המיניות לא נחשבת כבעלת משקל בהיבטים דתיים.
הנזילות בזהות ובנטייה המינית היא גדולה יחסית, ואין חשיבות מוסרית כפי שהיא קיימת בנצרות או ביהדות, ישנה הפרדה בין טוב לרע במין, וכן אלה, אך לא קיים בו ממד הגשמיות החטא כפי שיש בדתות האחרות.
קנדיד הוא מחזה מוזיקלי (רשמית מכונה "אוֹפֶּרֶטָה קומית") מאת המלחין היהודי-אמריקאי ליאונרד ברנשטיין משנת 1956. המחזה נכתב בעקבות ספרו של וולטר "קנדיד" (1759).
קטעים רבים ממנה הפכו לידועים ביותר.
הלבריתן האחראי היה ריצ'רד וילבור, בנוסף לכותבים אחרים, ג'ון לאטוץ', דורותי פארקר, ליליאן הלמן, סטיבן סונדהיים וליאונרד ברנשטיין עצמו.
הדמויות הראשיות אשר מופיעות במחזה הן:
מקסימיליאן - בריטון, אך אפשרי להחליפו בטנור.
בנו של הברון שלטי השלוס וסטפאליה.
בתו של הרוזן ואחותו של מקסימיליאן.
זונה, משרתת של הברון ואשתו.
קנדיד הוצגה לקהל הרחב לראשונה כמחזמר ב-1 בדצמבר 1956. על הכוריאוגרפיה הייתה אחראית אנה סוקולוב, היא הציגה את רוברט רונזוויל כקנדיד, את ברברה קוק הצעירה כקונגונד, מקס אדיראן כד"ר פנגלוס ואיירה פטינה כאישה הזקנה.
בתחילת דרכה האופרטה לא התקבלה יפה, ובאמירה כללית ניתן לומר שהיא נחלה כישלון גדול בשנותיה הראשונות.
ישנם היסטוריונים הטוענים שניו יורק לא הייתה אז מעוניינת במיוחד באופרטה המתיימרת להיות מחזמר.
אחרים האשימו את הלמן בספרה הפוליטי תחילה והלאומי אשר מקבילים בין האינקוויזיציה ומקארתיזם.
למרות כל אלו, המוזיקה ביצירה שאותה חיבר לאונרד ברנשטיין הפכה ללהיט בעולם המוזיקה האמנותית.
ללא התערבותו של ברנשטיין, ההופעה התנסתה במספר הופעות בברודוויי תחת בימויו של הארולד פרינס.
לילאן הלמן, מחברת הספר המקורי, סירבה שכל חלק שהוא מספרה ייכנס אל ההצגה, אז פרינס הפקיד בידי יו וילר את המשימה לחבר ספר חדש בעל מערכה אחת.
המילים לשירים חוברו על ידי קבוצת האנשים המוזכרת לעיל.
בתגובה לבקשות מצד חברות האופרה לגרסה מעט יותר לגיטימית, ההופעה הורחבה על בסיס ספרו של וילר.
גרסת הבית בת שתי המערכות מכילה ברובה את המוזיקה של ברנשטיין, וכללה מספר שירים אשר לא תוזמרו להפקה המקורית.
היא הוצגה לראשונה בבית האופרה העירוני של ניו יורק ב-1982 תחת בימויו של פרינס, והוצגה 34 פעמים.
מאז, חברות האופרה מסביב לעולם ביצעו את הגרסה הזו.
ב-1989, לאחר מותה של הלמן, ברנשטיין לקח על עצמו פרויקט הקלטה אשר ביטא את משאלותיו האחרונות כלפי קנדיד, ושילב בתוכה ליריקה.
הקלטה זו משלבת מנת מוזיקה רבה ונחשבת לארוכה מדי בשביל הצגה בתיאטרון.
למרות התגובות הראשונות, קנדיד השיגה פופולריות עצומה.
היא פופולרית ביותר בקרב בתי ספר גדולים למוזיקה כמופע תלמידים.
הפתיחה המפורסמת שלה מנוגנת כבסיס קבוע במקומות רבים בעולם, ולעיתים תכופות מבוצעת לבדה בקונצרטים.
היא מוכרת ברבים כמייצגת העבודה התיאטרלית האחרונה של ליאונרד ברנשטיין.
קנדיד מדורגת תכופות כאחת מהיצירות המוזיקליות הגדולות ביותר של המאה ה-20.
הו, שמחים אנו (Oh, Happy We)
חייב זה להיות כך (It Must Be So)
אוטו דא פה (Auto Da Fe)
היית בין המתים, אתה יודע (You Were Dead, You Know)
מילים, מילים, מילים (Words, Words, Words)
קַנדיד, או האופטימיות היא נובלה סאטירית שחיבר הפילוסוף והסופר הצרפתי בן תקופת הנאורות ווֹלטֶר.
הספר, שיצא לאור בינואר 1759, נפתח בסיפורו של צעיר בשם קנדיד, שמחונך בגן העדן המוגן שבו הוא חי על פי ערכי האופטימיות של גוטפריד וילהלם לייבניץ בידי מורהו, פנגלוס.
בהמשך הסיפור מתוארת הקטיעה הפתאומית של אורח החיים השלו, וקנדיד עד לתלאות העולם, ומתפכח לאט מן האמונה התמימה.
הספר מסתיים במסקנה פרקטית למדי: וולטר מטיף לקוראים "לטפח את הגן שלהם", במקום המנטרה שמשנן פנגלוס, לפיה "הכל לטובה" ב"טוב בכל העולמות האפשריים".
סגנונו של הספר פנטסטי, ועלילתו מתקדמת במהירות ממקום למקום.
זהו רומן פיקרסקי שעלילתו מעוצבת בצורה דומה לזו של רומן חניכה רציני יותר, והוא מציג בצורה פארודית קלישאות רומנטיות והרפתקניות רבות, המתוארות בספר בצורה מרירה ויבשה.
האירועים המוצגים בספר מבוססים לרוב על מאורעות היסטוריים, כמו מלחמת שבע השנים ורעידת האדמה שהתרחשה בליסבון ב-1755, שנים מעטות קודם לכן.
כמו פילוסופים רבים אחרים בתקופתו שהתחבטו עם בעיית הרוע, מציג וולטר בספרון תאולוגי זה את גישתו לשאלה, בצורה הומוריסטית וישירה.
וולטר מגחיך את הדת, תאולוגים, ממשלות וצבאות, את הפילוסופיה ופילוסופים.
באמצעות "קנדיד", הוא תוקף את לייבניץ ואת האופטימיות הפילוסופית שלו.
"קנדיד" זכה להצלחה גדולה, ועורר גם פולמוס רב.
מיד לאחר יציאתו החשאית, נאסר הספר לפרסום במקומות רבים, כיוון שהוא כלל חילול הקודש, הסתה פוליטית ועוינות אינטלקטואלית שנחבאו תחת מעטה דק של נאיביות.
עם זאת, הרומן, שנינותו העוקצנית ותובנותיו על המצב האנושי, היוו השראה לסופרים ואמנים בדורות העתידיים, שאימצו אותו לחיקם וחיקו אותו.
כיום נחשב הספר למגנום אופוס של וולטר ולחלק מהקאנון הספרותי של התרבות המערבית.
בספר הקצר לועג וולטר לפילוסופיה של גוטפריד לייבניץ לפיה אלוהים, בהיותו מושלם, ברא את העולם הזה כ"טוב מכל העולמות האפשריים".
את העיקרון הזה מסבירה בראשית הספר דמותו של ד"ר פנגלוס (שנוצר כבן דמותו של לייבניץ) לנער הנאיבי קנדיד.
במהלך הספר מגלה קנדיד עד כמה העולם רחוק מתיאור אידיאלי זה כשהוא נקלע לשרשרת אינסופית של קטסטרופות איומות, ובסופו של דבר מגלה שהאושר טמון בטיפוח הגינה שלו.
הספר כתוב במסורת הפיקרסקית: הדמויות, שביסודן אינן אלא בובות על חוט, ללא עומק פסיכולוגי, מושלכות במרץ ברחבי הגלובוס על ידי כוחות הגורל, נעלמות וחוזרות ומופיעות בעלילה על ידי צירופי מקרים בלתי מסתברים.
בכל מפגש שב פנגלוס ומטעים את אמונתו בטובו היסודי של העולם.
לא רק לייבניץ והפילוסופים מושמים לצחוק: וולטר לועג בחריפות לדת הממוסדת ולנצרות הקתולית בפרט, לאצולה המנוונת, למלחמה, למלכים, ולשלל מוסדות פוליטיים וטיפוסים חברתיים.
הוא מזכיר את תאוריית התרת ההתאבדות של יוהאן רובק.
נחום סוקולוב כתב על הספר: "האירוניה של וולטייר היא שנונה, קוצית, קלה ומחלחלת, והקו המסמן שבה הוא – ההיתממות המעוותת, החוש הבריא התופס את האמת שבחיים בצבת השקר.
תוסס באמנות זו ארס הכעס והמרירות כנגד האופטימיות.
יש תוגה חשאית ועדינות-בתולה פיוטית."
לעומת זאת, לאונרד ברנשטיין, שהלחין אופרטה על-פי "קנדיד", אמר בפתיחת קונצרט בניצוחו, כי יצירתו זו של וולטר היא בעיניו מופת להומניזם, ולכן נמשך להלחין אותה.
את הספר כתב וולטר ב-1758, והוציאו לאור בינואר 1759 בשווייץ.
תחילה התכחש להיותו מחבר היצירה, כפי שעשה גם במקרים אחרים, וטען שהיא תרגום מכתב יד בגרמנית שהותיר אחריו "ד"ר ראלף".
בשלב זה של חייו, למוד אכזבות, זנח את האופטימיות שאפיינה חלק מכתביו המוקדמים, ואת האמונה בכוחה המאיר של התבונה.
רעידת האדמה הקשה שהתרחשה בליסבון ב-1755, אשר מופיעה גם בספר, זעזעה את וולטר (ומשכילים רבים אחרים) והיוותה בעיניו תזכורת לאכזריות וחוסר הפשר של הקיום האנושי.
וולטר אינו חושך שבטו מאיש.
הסאטירה החריפה גרמה לכך שהרשויות בצרפת, מולדתו של וולטר, ובמדינות וערים נוספות הטילו צנזורה רשמית על הספר, אך ללא הועיל: הוא היה לרב-מכר מיידי, תורגם בתוך שנה לאנגלית ולאיטלקית, ונותר פופולרי וקריא עד ימינו.
בניגוד לחיבורים אחרים, כבדי ראש יותר, של וולטר, ספק אם ציפה בעצמו שדווקא הספרון הקומי יקנה לו תהילה רבת שנים.
הספר תורגם לעברית ארבע פעמים:
קנדיד, או, ספר האופטימיות, עברית עזרא זוסמן, תל אביב: ספרית השעות, תש"ג.
קאנדיד, או, האופטימיות: התם תרגם מצרפתית והעיר הערות: אביטל ענבר, רמת גן: מסדה, 1987.
קאנדיד, תרגום א.[הרן] ראובני, תל אביב: צ'ריקובר, 1993.
קנדיד, או: האופטימיות, תרגם מצרפתית והוסיף הערות דורי מנור, תל אביב : פן; המפעל לתרגום ספרות מופת, 2006.
קנדהאר (בפשטו: کندهار, תעתיק מדויק: כנדהאר; בפרסית ובדארי: قندهار) היא העיר השנייה בגודלה באפגניסטן ובירת המחוז הקרוי על שמה בדרום המדינה.
העיר שוכנת על גדות , כ-460 ק"מ דרום-מערבית לבירה קאבול, בגובה 1,010 מטרים מעל פני הים.
העיר מקושרת ברשת דרכים לקאבול, ע'זני ו באפגניסטן ולכוויתה בפקיסטן.
העיר משמשת כעיר המרכזית של העם הפתאני ולפי תחזית רשמית לתאריך 21 בספטמבר 2020 אוכלוסייתה מנתה 632,601 בני אדם.
העיר הראשונה במקום נוסדה על ידי אלכסנדר מוקדון ב-330 לפנה"ס ונקראה אלכסנדרופוליס.
העיר נכבשה על ידי השליט ההודי אשוקה מבית מאוריה ששלט בין 273 ל-272 לפני הספירה.
הוא הציב במקום אנדרטה עם כיתובים ביוונית וארמית.
בשנת 750 הצבא הערבי מוסלמי כבש את העיר.
ב-809 כאשר השליטים החדשים של האימפריה המוסלמית מבית עבאס ניסו לכבוש את העיר הם הובסו על ידי השליטים המקומיים.
ב התקיימה אספת נכבדי הפשטונים שהחליטו לקבל את דת האסלאם, אך לשמור גם על התרבות והשפה המקומיים.
ב העיר נכבשה על ידי מושלי ע'זני, וב פלשו אליה כוחות המונגולים בהנהגת ג'ינג'יס חאן.
ב-1383 נכבשה העיר על ידי האימפריה הטימורית בהנהגת טימור לנג, שהפך אותה לחלק ממלכתו.
הוא מינה את נכדו פיר מוחמד למושל העיר.
עם מותו, בשנת 1407, המשיכו המונגולים לשלוט בעיר.
בסוף המאה ה-15 השתלט על העיר שבט מונגולי אחר בשם האע'רונים.
ב כבש ממשיכו של טימור לנג, באבור מייסד האימפריה המוגולית, את העיר, בנו הומאיון איבד את השליטה על העיר לשאה הפרסי מהשושלת הספווית.
בנו של הומאיון, אכבר הגדול, הצליח להשתלט עליה שוב, אך רק לזמן קצר.
יורשיו הפסידו אותה שוב לפרסים מהאימפריה הספווית ב-1700.
בראשית שקיעתה של האימפריה הספווית החלה החזית הפרסית-כרמאנית, להתערער והייתה חשופה להתקפות השבטים הבולצ'ירים (بلوچ) האיראניים, שקיבלו עידוד ממור'ולס, מהודו, שהיה אבי האימפריה המוגולית עוד לפני שנהייתה אימפריה.
הסדר באזור הושב על כנו רק לאחר התערבותו של גאורגי האחת עשרה, מלך כארתלי (נקרא גם שאח נאוואז השני).
בשנת 1703 התקיימה פלישה נוספת לפרובינציית קנדהאר, משכנם של האפגנים הע'ילזאים (غلزی) (מהפשטונים).
הספווים ששלטו בעיר הותקפו על ידי הבולצ'ירים בראשות מיר סאמאנדאר - סאמאנדאר חאן שליט כאלאת (قلات).
פעם נוספת פנה סולטאן חוסיין (شاه سلطان حسین), השאה הספווי, לטפל בבעיה החדשה שנוצרה.
גאורגי נענה רק לאחר שקיבל מחיר פוליטי בתמורה: הכרזה על אחיינו כוואלי של כארתלי ומינויו לגנרל-המושל של קנדהאר.
במאי 1704, עזב גאורגי את כרמאן עם חייליו ותוך זמן קצר הצליח להכניע את בולצ'ירים, ולהפוך למושל העיר.
גאורגי התגלה כשליט קפדן כלפי הע'זלאים, וחייליו הגאורגים התייחסו לאוכלוסייה במידה רבה של ברוטליות שהובילה תוך זמן קצר למרידה.
גאורגי דיכא את המרידה ושלח את מנהיג המורדים, ראש עיריית קנדהאר, מיר וואיס (میرویسخان هوتک), לאספהאן כאסיר.
המנהיג הע'לזאי התגלה כפוליטיקאי ממולח ותוך זמן קצר קיבל את חירותו ודלת פתוחה לשאה הפרסי.
עם שחרורו החל מיר וואיס לחתור תחת מעמדו של בחצר המלך תוך שהוא מוצא בעלי ברית בדמות אויביו של גאורגי.
מיר וואיס הפיץ שמועה בחצר המלך כי פטר הגדול עומד לפלוש לפרס ולהשתלט על גאורגיה וארמניה עם שיתוף הפעולה של גאורגי לכאורה.
השאה הזדרז ושלח אותו אחר כבוד לקנדהאר כדי שישם עין על גאורגי, שאיבד הרבה מהשפעתו באספהאן.
ההזדמנות של מיר וואיס לא אחרה לבוא.
באפריל 1709, כשרוב חייליו של גאורגי נשלחו מחוץ לקנדהאר למשימת ענישה כנגד שבט מורד, רצח בהתנקשות את גאורגי, שנותר עם קבוצה קטנה של חיילים בעיר, והשתלט כך על השלטון בעיר.
בנובמבר 1709, נשלח כאיח'וסרו, הוואלי של כארתלי, להוביל את צבא פרסי-גאורגי למסע נקמה על רצח גאורגי האחת עשרה, בידי מירוואיס חאן.
נסיונותיו של כאיח'וסרו למצוא מימון למשלחת נוספת נתקלו בהתנגדות בחצר המלכות שנבעה מהרצון להגביל את השליטה הגאורגית "המופרזת".
רק שנה מאוחר יותר הגיעו חיילים לפראה (فراه).
לאחר מכן, הוכרזה, מסיבה לא ברורה, הפסקת אש שברירית לזמן קצר.
הע'ילזאים בחרו להמשיך ולהילחם וביקשו את תמיכתם של הבולצ'ירים, שכבר היה להם חשבון ליישב מול החיילים הגאורגים עוד מתקופתו של גאורגי האחת עשרה.
הבולצ'ירים תקפו את קווי העורף וחתכו את קווי האספקה לצבא הצר.
הע'ילזאים תקפו את הצבא הנסוג, וניצחו ניצחון מוחץ.
בנו של מירוויס חאן, מיר מחמוד חוטקי המשיך את הלחימה בפרסים, כבש את אספהאן הבירה והכריז עצמו לשאה ב-1722. שלטונו של מיר מחמוד על איראן לא האריך ימים וכבר ב-1738 נאדיר שאה כבש את קנדאהר וסילק את בית ע'ילזאי מהשלטון.
נאדיר שאה עצמו הודח ב-1747 על ידי שומר ראשו אחמד שאה דוראני משבט אבדלי האפגני.
אחמד שאה הקים את האימפריה האפגנית החדשה שכוללת חוץ מאפגניסטן המודרנית גם את מזרח ממלכת פרס, פקיסטן וחלק מהודו כולל דלהי.
אחמד שאה נפטר במיתה טבעית, למרות חיי המלחמה שניהל, בביתו בעיר מרוף ליד קנדאהר ב-1772 ונקבר במאוזולאום בקנדהאר.
בנו טימור שאה דוראני יורשו וב-1776 העביר את הבירה לקאבול.
מאז ימי הביניים קנדהאר הייתה מרכז שבט הפשטו, שהתאפינו באחווה מיוחדת ופעמים נטו לאסלאם קיצוני.
בספטמבר 1826 אחמד שהיד גייס חיילים לצבאו המוסלמי כדי להילחם בממלכת הסיקים של רנג'יט סינג.
מתוך 400 איש שהביעו רצון להצטרף נבחרו 270.
הודו הבריטית נלחמה באפגנים וכבשה את קנדאהר במלחמה הבריטית-אפגנית הראשונה בין 1739 ל-1742, ובשנייה בין 1878- 1880. ב-1880 יצא המושל הבריטי של קנדהר, בריגדיר גנרל ג'ורג' בורוז, בראש כוח של 1,500 חיילים בריטיים והודים וב-27 ביולי 1880 נלחם נגד כוחותיו של איוב ח'אן בקרב מאיוואנד וניגף בפניהם.
ב-1 בספטמבר של אותה שנה, ניצח כוח בריטי שמנה כ-10,000 איש בפיקודו של פרדריק רוברטס, רוזן רוברטס הראשון (רובם לוחמים הודים) בקרב קנדהאר ורוברטס מינה את עבד רחמאן ח'אן (عبد رحمان خان) כשליט אפגניסטן, שלטון בו החזיק עד 1901.
בשנת 1960 נבנה בעיר בסיוע ארצות הברית נמל התעופה הגדול ביותר באפגניסטן.
הצבא הסובייטי השתלט על העיר לאחר כיבוש אפגניסטן ב-1979 והחזיק בה עד 1989. בתקופה זו ידעה העיר אבדות רבות, ופליטים רבים שסירבו לחיות תחת כיבוש סובייטי נמלטו ממנה.
ממשלת נג'יבולה שנותרה אחרי נסיגת הסובייטים לא האריכה ימים וב-1994 נכבשה העיר על ידי הטליבאן, שהפכו בהדרגה את קנדהאר למרכז שלטונם ולמקום מושבו של המנהיג מוחמד עומאר.
לאחר תחילת מתקפת הברית הצפונית בעזרת ארצות הברית, בנובמבר 2001, נסוגו אנשי הטליבאן והעיר עברה לשליטת ממשלתו של חאמיד כרזאי.
העיר קנדהאר כאחת הערים העתיקות באפגניסטן ובאיראן הגדולה היא בעלת אתרי תיירות רבים, ביניהם מאוזולאים, מסגדים, שווקים, אנדרטאות, ורחובות וסמטאות עתיקים.
המאוזולאום של אחמד שאה דוראני, שנחשב לאבי האומה האפגנית, במאוזולאום גם נמצא המעיל של מוחמד
המזולאום של מירוויס חאן חוטק
מסגד בבא וולי שהוא אחד המסגדים היפים בעולם
קברו של קדוש מוסלמי מפורסם חזרג'י בבא
כור קנדו הוא כור גרעיני שפיתחה החברה לאנרגיה אטומית של קנדה בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה העשרים, בשיתוף עם חברת החשמל של חבל אונטריו שבקנדה.
בכורים אלו משמשים מים כבדים להאטת נייטרונים (moderator) ומים כבדים תחת לחץ גבוה משמשים לקליטת החום שנוצר בתהליך הביקוע הגרעיני.
הדלק הגרעיני הוא אורניום לא מועשר.
שמו של הכור נגזר מהאותיות הראשונות במילה קנדה (CAN), מהאות הראשונה במילה דאוטריום (D), אחד המרכיבים של מים כבדים, ומהאות הראשונה במילה אורניום (U).
כמה מהתכונות הייחודיות של כור קנדו:
היכולת לפעול על אורניום טבעי בלתי מועשר.
היכולת להטעין לתוכו אורניום חדש ולפנות את האורניום המשומש תוך כדי פעולת הכור, מבלי שיהיה צורך לכבותו.
הכור בנוי ממספר רב של צינורות העמידים בלחץ גבוה במקום מכל אחד גדול העמיד בלחץ גבוה כמקובל בכורים אחרים.
מוטות אורניום טבעי השרויים בתוך דוד הליבה פולטים חלקיקים שונים בהם נייטרונים.
דוד ליבת הכור מלא במים כבדים המאטים את הנייטרונים עד כדי כך שהם נלכדים על ידי אטומים של החומר הבקיע אורניום-235, המהווה 0.72% מהאורניום הטבעי.
האטומים האלו אינם יציבים ולכן הם מתבקעים ופולטים עוד נייטרונים, וכך נוצרת תגובת שרשרת מבוקרת.
מוטות כיבוי ובקרה מווסתים את כמות הנייטרונים האיטיים ולכן גם את קצב תגובת השרשרת.
תהליך הביקוע הגרעיני מפיק חום.
החום נקלט על ידי נוזל (בכורי קנדו אלו מים כבדים) המוחזק בלחץ גבוה כדי למנוע את רתיחתו.
שחלוף חום מתבצע בתוך דוד קיטור שהוא גם מחליף חום, ובתוכו החום עובר דרך דופן הצינורות מן המים הכבדים אל מים רגילים (מים קלים).
מים אלו רותחים ויוצרים קיטור המפעיל טורבינה וגנרטור חשמלי.
החום השיורי שאינו בשימוש להפקת חשמל מסולק על ידי מערכות קירור המובילות את החום למאגר מים גדול טבעי כגון ים, אגם או נהר.
ארבעה כורי קנדו נוספים שנסגרו זמנית לצורך שיפוץ (נכון לשנת 2008) יגדילו את אספקת החשמל של חבל אונטריו שבקנדה ב-2,530 מגה-ואט עם הפעלתם.
שני כורים אחרים באותו חבל-ארץ התיישנו ונסגרו.
בפרובינציית מניטובה שבקנדה פעל כור קנדו ניסויי בהספק של 60 מגה-ואט, עד שנסגר ופורק בשלהי המאה העשרים.
הכור היה ייחודי בכך שהוא קורר בנוזל אורגני (במקום במים כבדים), שזרם במאונך, ולא במאוזן כרגיל בכור קנדו.
בשנת 2008 החברה לאנרגיה אטומית של קנדה ממשיכה לעסוק בתכנון הנדסי של הדור הבא של כורי קנדו.
"כור קנדו מתקדם" יקורר במים כבדים, ויתודלק באורניום מועשר במקצת.
חידושים אלה יאפשרו את הוזלת הכור בעיקר בגלל גודלו הקטן יחסית והחסכון במים כבדים ובחומרים בכלל.
בניית הכור תיעשה בשיטה מודולרית שתאפשר קיצור לוח הזמנים, ובכך ייחסכו גם עלויות עבודה והון.
כבכל כור קנדו, מאט הנייטרונים יהיה עשוי ממים כבדים גם בכור המתקדם.
קנדה משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900).
היא נעדרה מהמשחקים רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
במהלך השנים צברו הספורטאים הקנדים 326 מדליות, מהן 71 מדליות זהב.
הענפים הבולטים הם אתלטיקה (66 מדליות, מהן 16 מדליות זהב), חתירה (43 מדליות, מהן 10 מדליות זהב) ושחייה (54 מדליות, מהן 9 מדליות זהב).
בטרמפולינה מדורגת קנדה במקום השני בטבלת המדליות, אחרי סין.
קנדה השתתפה גם בכל אולימפיאדות החורף, והיא נחשבת לאחת המדינות הבולטות במשחקים אלה.
לאורך השנים צברו הספורטאים הקנדים 225 מדליות באולימפיאדות החורף, מהן 77 מדליות זהב, והיא מדורגת במקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי נורווגיה, ארצות הברית, ברית המועצות וגרמניה.
ענף נוסף בו מוליכה קנדה את טבלת המדליות הוא הקרלינג, עם 12 מדליות, מהן 6 מדליות זהב.
קנדה אירחה פעם אחת את משחקי הקיץ (אולימפיאדת מונטריאול (1976)) ופעמיים את משחקי החורף (אולימפיאדת קלגרי (1988) ואולימפיאדת ונקובר (2010)).
מונטריאול זכתה לארח את המשחקים של 1976, לאחר שהועדפה על פניהן של מוסקבה ולוס אנג'לס.
הייתה זו לה התמודדות שלישית על אירוח המשחקים, לאחר שקודם לכן התמודדה על אירוח המשחקים של 1944, אך הפסידה ללונדון (המשחקים בוטלו בסופו של דבר בשל מלחמת העולם השנייה), ועל אירוח המשחקים של 1972 (אז דורגה במקום השלישי, אחרי מינכן ומדריד).
משחקים אלה היו לכישלון תכנוני וכלכלי.
הקמת המתקנים לוותה בפיגור בלוח הזמנים, וכמה מהם כלל לא הוקמו בסופו של דבר.
בניית האצטדיון האולימפי בעיר הכניסה את ממשלת קוויבק לגירעון, ולשם כיסויו אף הוטל מס מיוחד על טבק.
רק בשנת 2006 הצליחה הממשלה לכסות את כל החובות.
על המשחקים העיב גם חרם שהטילו עליהם רבות ממדינות אפריקה, במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה.
אם לא היה די בכך, זכתה קנדה לכבוד המפוקפק בהיותה המדינה היחידה שלא זוכה במדליית זהב באולימפיאדה שנערכת על אדמתה.
עיר קנדית נוספת שהתמודדה על אירוח משחקי הקיץ היא טורונטו.
עיר זו דורגה במקום השלישי במכרז אירוח המשחקים של 1996 (אחרי אטלנטה ואתונה), ובמקום השני, אחרי בייג'ינג, במכרז אירוח המשחקים של 2008.
אולימפיאדת החורף הראשונה שנערכה בקנדה נערכה בקלגרי ב-1988, לאחר שהועדפה על פניהן של פאלון וקורטינה ד'אמפצו.
הייתה זו לה ההתמודדות השלישית על אירוח המשחקים, לאחר שב-1964 הפסידה ברוב גדול לאינסברוק, וב-1968 הפסידה על חודם של שלושה קולות לגרנובל.
ונקובר נבחרה לארח את אולימפיאדת החורף של 2010, לאחר שנבחרה על פניהן של פייאונגצ'אנג וזלצבורג.
היא העיר הגדולה ביותר שאירחה אי פעם את משחקי החורף.
ערים קנדיות נוספות שהגישו את מועמדותן לאירוח המשחקים כוללות את מונטריאול (1956; הפסידה ברוב גדול לקורטינה ד'אמפצו), באנף (1972; הפסידה לסאפורו), מאונט גאריבלדי (1976; דורגה במקום הרביעי אחרי דנוור, סיון וטמפרה) וקוויבק סיטי (2002; דורגה במקום הרביעי אחרי סולט לייק סיטי, אסטרסונד וסיון).
שני ספורטאים קנדים השתתפו באולימפיאדת פריז (1900).
ג'ורג' אורטון זכה במדליית זהב בריצת 2,500 מטר מכשולים ובמדליית ארד בריצת 400 מטר משוכות, וכן סיים במקום החמישי בריצת 4000 מטר מכשולים.
חברו, רונלד מקדונלד, סיים במקום השישי בריצת המרתון.
מדינות אירופאיות רבות לא השתתפו באולימפיאדת סנט לואיס (1904), או שלחו משלחות מצומצמות.
המשלחת הקנדית בת 52 הספורטאים הייתה השנייה בגודלה אחרי המשלחת האמריקאית, שהייתה דומיננטית עד כדי כך שצברה ב-85% מהמדליות.
במצב דברים זה, הישג נאה אך צנוע, של 6 מדליות ובהן 4 מדליות זהב, הספיק לקנדה כדי להיות מדורגת במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, גרמניה וקובה.
באותה תקופה לא ייצגו את המדינות השונות נבחרות לאומיות, אלא מועדוני ספורט שונים.
מועדון הכדורגל הקנדי גאלט זכה במדליית הזהב, וכמוהו גם קבוצת הלקרוס ויניפג שמרוקס.
קבוצת לקרוס קנדית נוספת, מוהוק אינדיאנס, זכתה במדליית ארד.
שני ספורטאים קנדים נוספים זכו במדליות זהב.
אטיין דמרטו זכה במדליית זהב בהטלת כדור של 56 ליברות.
דמרטו, שהיה שוטר, פוטר ממשטרת קנדה לאחר שנסע למשחקים ללא אישור, אך משחזר התקבל כגיבור לאומי, והוחזר לשורות המשטרה.
הוא נפטר כעבור שנה מטיפוס.
הזוכה השני היה שחקן הגולף ג'ורג' ליון.
בנוסף, זכתה שמיניית החותרים במדליית כסף.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכו הספורטאים הקנדים ב-16 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, שהקנו לקנדה את המקום השביעי בטבלת המדליות.
באתלטיקה, זכה רוברט קר במדליית זהב בריצת 200 מטר ובמדליית ארד בריצת 100 מטר.
גארפילד מקדונלד זכה במדליית כסף בקפיצה משולשת ושלושה אתלטים נוספים זכו במדליות ארד: קלווין בריקר בקפיצה לרוחק, אדוארד ארצ'יבלד בקפיצה במוט וקון וולש ביידוי פטיש.
הקלע וולטר יואינג זכה במדליית זהב בירי בצלחות חרס, וסגנו היה ג'ורג' ביטי.
שניהם זכו גם במדליית כסף קבוצתית.
נבחרת הקלעים ברובה צבאי זכתה במדליית ארד.
במדליית הזהב השלישית זכתה נבחרת הלקרוס.
היא הייתה אחת משתי הנבחרות היחידות שהשתתפו בטורניר, ודי היה בניצחונה על נבחרת בריטניה כדי להבטיח לה את התואר האולימפי.
צמד החותרים פרדריק טומס ונורוויי ג'קס זכה במדליית ארד, וכך גם שמיניית החותרים ורביעיית החותרים ללא הגאי.
במדליות ארד נוספות זכו המתאבק אובר קוטה ונבחרת רוכבי האופניים במרוץ המרדף.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכו הקנדים ב-8 מדליות, מהן 3 מדליות זהב, והם דורגו במקום התשיעי בטבלת המדליות.
במדליית הזהב השלישית זכה ג'ורג' גולדינג, בהליכה ל-10 ק"מ.
הקופץ לרוחק קלווין בריקר, שזכה במדליית ארד בלונדון, זכה הפעם במדליית כסף.
דנקן גיליס זכה אף הוא במדליית כסף, בזריקת דיסקוס, ושני אתלטים נוספים זכו במדליות ארד: ויליאם האלפני בקפיצה במוט ופרנק לוקמן בקרב חמש.
החותר אוורארד באטלר זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) הגיעו הקנדים להישגים דומים להישגיהם בסטוקהולם, 9 מדליות, 3 מכל סוג.
הענף הפורה ביותר היה האגרוף: ברט שניידר זכה במדליית זהב, כריס גראהם וז'ורז' פרוד'הום זכו במדליות כסף, ומו הרסקוביץ' וקלרנס ניוטון זכו במדליות ארד.
האתלט ארל תומסון קבע שיא עולם בריצת 110 מטר משוכות (14.8 שניות), ובמדליית הזהב השלישית זכתה קבוצת ההוקי קרח ויניפג פאלקונס, שייצגה את קנדה במשחקים אלה (באותה העת טרם הוחל בקיום אולימפיאדות חורף, וענפי חורף היו חלק מהמשחקים).
בשתי המדליות הנותרו זכה השחיין ג'ורג' ורנוט - מדליית כסף במשחה ל-1,500 מטר חופשי ומדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי.
אולימפיאדת פריז (1924) הייתה הראשונה מאז החלה קנדה להשתתף במשחקים האולימפיים, שבה אף ספורטאי קנדי לא זכה במדליית זהב.
החותרים זכו במדליות כסף בתחרויות לשמינייה ולרביעייה, וכמותם גם הקלעים בתחרות הקבוצתית של ירי בצלחות חרס.
אחד הקלעים, ג'ורג' ביטי, היה שותף להישג זהה של הנבחרת הקנדית בלונדון, 16 שנים קודם לכן.
את מאזן המדליות השלים המתאגרף דאגלס לואיס, שזכה במדליית ארד.
הישגיה של קנדה השתפרו מאוד באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
הספורטאים הקנדים זכו ב-15 מדליות, מהן 4 מדליות זהב, ודורגו במקום העשירי בטבלת המדליות.
עיקר ההישגים היו באתלטיקה: פרסי ויליאמס ניצח בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר, אתל קתרווד קבעה שיא עולם חדש בקפיצה לגובה (1.595 מטר), ובמדליית הזהב הרביעית זכתה רביעיית השליחות ל-100X4 מטרים.
שתיים מהשליחות הגיעו להישגים גם בריצת 100 מטר - פני רוזנפלד זכתה במדליית כסף ואתל סמית' במדליית ארד.
ג'יימס בול זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, והיה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים ל-400X4 מטרים במדליית ארד.
שלושה מתאבקים קנדים זכו במדליות: דונלד סטוקטון זכה במדליית כסף, וג'יימס טריפונוב ומוריס לצ'פורד זכו במדליות ארד.
צמד החותרים ג'וזף רייט ג'וניור וג'ק גסט זכה במדליית כסף, ושמיניית החותרים זכתה במדליית ארד.
המתאגרף ריימונד סמילי זכה במדליית ארד, וכך גם השחיינים במשחה השליחים ל-200X4 מטר חופשי.
המשלחת הקנדית לאולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) כללה 102 ספורטאים, שזכו ב-15 מדליות, מהן שתי מדליות זהב.
דאנקן מקנוטון היה האלוף האולימפי היחיד בענף זה, בקפיצה לגובה.
הילדה סטרייק זכתה במדליית כסף בריצת 100 מטר, והייתה שותפה להישג דומה של רביעיית השליחות.
אלכס וילסון זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר, ובמדליות ארד בריצת 400 מטר ובריצת השליחים ל-400X4 מטר.
חברו לנבחרת השליחים, פיל אדוארדס, זכה במדליות ארד גם בריצת 800 מטר ובריצת 1500 מטר.
במדליית ארד נוספת זכתה אווה דואוז, בקפיצה לגובה.
במדליית הזהב השנייה זכה המתאגרף הוראס גווין.
צוות שייטי ה-8 מטר זכה במדליית כסף, ושייטי ה-6 מטר זכו במדליית ארד.
המתאבק דניאל מקדונלד זכה במדליית כסף, ובחתירה זכו הקנדים בשתי מדליות ארד: צ'ארלס פראט ונואל דה מיל במקצה הזוגות, ושמיניית החותרים.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו הספורטאים הקנדים בתשע מדליות.
רק אחד מהספורטאים זכה בזהב - חותר הקאנו פרנק אמיוט, במקצה ל-1000 מטרים.
צמד חותרי הקאנו פרנק סייקר והארווי צ'ארטרז זכו במדליית כסף במקצה ל-10,000 מטרים ובמדליית ארד במקצה ל-1000 מטרים.
באתלטיקה, זכה ג'ון לוארינג במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות, בטי טיילור זכתה במדליית ארד בריצת 80 מטר משוכות, וכך גם נבחרת השליחות בריצת 100X4 מטר.
פיל אדוארדס זכה במדליית ארד שנייה ברציפות בריצת 800 מטר.
הייתה זו מדליית הארד החמישית שלו בשלוש אולימפיאדות, ובארצו הוא זכה לכינוי "איש הברונזה".
נבחרת הכדורסל השתתפה בטורניר הכדורסל האולימפי הראשון.
במשחק הגמר, שנערך בגשם על מגרש עפר, לעיניהם של 1,000 צופים שחזו בו בעמידה, נוצחו הקנדים בידי נבחרת ארצות הברית בתוצאה 8–19. את תמונת המדליות השלים המתאבק ג'וזף שליימר, שזכה במדליית ארד.
אולימפיאדת לונדון (1948) סימנה את ראשיתה של תקופה שבה הישגיה של קנדה היו חלשים מבעבר.
להישג הגבוה ביותר הגיע חותר הקאנו דאגלס בנט, שסיים במקום השני במקצה ל-1000 מטר.
נורמן ליין זכה במקום השלישי במקצה ל-10,000 מטרים, ולהישג דומה הגיעה רביעיית השליחות ל-100X4 מטרים.
נבחרת הכדורסל סיימה רק במקום התשיעי.
גם באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכו הקנדים בשלוש מדליות.
הקלע ז'ורז' ז'נרו זכה במדליית זהב בירי בצלחות חרס, ובמדליות כסף זכו מרים המשקולות ג'רלד גראטון וחותרי הקאנו קנת ליין ודונלד הוגוד, במקצה הזוגות ל-1000 מטרים.
92 הספורטאים הקנדים שהשתתפו באולימפיאדת מלבורן (1956) הגיעו להישגים טובים מקודמיהם: 6 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
הקלע ריימונד אולט זכה במדליית זהב בירי מ-50 מטר בשכיבה, וסטוארט בואה זכה במדליית הארד.
במדליית הזהב השנייה זכתה רביעיית החותרים ללא הגאי, ושמיניית החותרים זכתה במדליית כסף.
איירין מקדונלד זכתה במדליית ארד בקפיצה למים מ-3 מטר, ובמדליית ארד נוספת זכתה נבחרת הרכיבה, בתחרות האיוונטינג.
אולימפיאדת רומא (1960) הייתה החלשה בתולדות קנדה.
פרט לשמיניית החותרים שזכתה במדליית כסף, אף ספורטאי קנדי לא זכה לעמוד על הפודיום.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכו הקנדים בארבע מדליות.
החותרים רוג'ר ג'קסון וג'ורג' הנגרפורד זכו במדליית זהב בתחרות הזוגות, האתלט ביל קרות'רס זכה במדליית כסף בריצת 800 מטר, וכמותו גם הג'ודוקא דאג רוג'רס, ואילו הארי ג'רום זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הגיעו הקנדים להישג דומה - חמש מדליות, בהן מדליית זהב אחת, בה זכתה שלישיית רוכבי הסוסים בתחרות הקפיצות.
יתר המדליות הגיעו מענף השחייה.
איליין טאנר זכתה במדליית כסף במשחים ל-100 ול-200 מטר חזה, והייתה שותפה לזכיית השליחות במדליית ארד במשחה ל-100X4 מטר חופשי.
ראלף האטון זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי.
208 ספורטאים ייצגו את קנדה באולימפיאדת מינכן (1972).
גם במשחקים אלה בלטו השחיינים, אף שאיש מהם לא זכה במדליית זהב.
ברוס רוברטסון זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר, והיה שותף לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית ארד במשחה ל-100X4 מטר מעורב.
לזלי קליף זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, ודונה גור זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב.
במדליית ארד נוספת זכה צוות שייטי הסולינג.
במשחקי הקיץ היחידים אותם אירחה קנדה השתפרו הישגיה לעומת האולימפיאדות הקודמות, והספורטאים שייצגו אותה זכו ב-11 מדליות.
עם זאת, אף אחד מהם לא זכה במדליית זהב, ובכך הייתה קנדה למדינה היחידה בהיסטוריה שלא זוכה במדליית זהב אולימפית במשחקי קיץ שנערכים על אדמתה.
8 מתוך המדליות בהן זכו הקנדים הושגו בבריכת השחייה.
שריל גיבסון זכתה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, ובמקום השלישי באותו משחה זכתה בקי סמית', שגם הייתה שותפה לזכייתה של נבחרת השליחות במדליית הארד ב-100X4 חופשי.
ננסי גאראפיק זכתה בשתי מדליות ארד, במשחים ל-100 ול-200 מטר גב, ואילו שאנון סמית' זכתה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר חופשי.
רביעיית השליחות זכתה גם במדליית ארד ב-100X4 מטר מעורב, ולהישג המשמעותי היחיד בו זכו השחיינים הגברים הגיעו השליחים ב-100X4 מטר מעורב, שזכו במדליית כסף.
בנוסף לשחיינים, זכו במדליות כסף גם רוכב הסוסים מישל ולאנקור בתחרות הקפיצות, חותר הקאנו ג'ון ווד במקצה ל-500 מטר, והקופץ לגובה גרג ג'וי.
נבחרת הכדורסל סיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה לנבחרת ארצות הברית 77–95 בחצי הגמר ולאחר מכן הפסידה 72–100 לנבחרת ברית המועצות במשחק על המקום השלישי.
לאחר שהחרימה את אולימפיאדת מוסקבה, שבה קנדה והשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
היא השיגה במשחקים אלה את התוצאות הטובות בתולדותיה - 44 מדליות, מהן 10 מדליות זהב.
לשם השוואה, באולימפיאדה השנייה בטיבה מבחינת הישגיה של קנדה, אולימפיאדת אטלנטה, צברו הקנדים 22 מדליות.
ההישג הקנה לקנדה את המקום השישי בטבלת המדליות, ובמספר כולל של מדליות דורגה במקום הרביעי, אחרי ארצות הברית, גרמניה המערבית ורומניה.
גם במשחקים אלה היה הענף הבולט ביותר ענף השחייה, עם 10 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
ויקטור דייוויס קבע שיא עולם ב-200 מטר חזה (2:13.34 דקות), זכה במדליית הכסף במשחה ל-100 מטר חזה, והיה שותף לזכייתה של רביעיית השליחים במדליית הכסף במשחה ל-100X4 מטר בסגנון מעורב.
ברביעייה זו היה חבר גם מייק וסט, שזכה במדליית ארד ב-100 מטר גב.
במשחה למרחק הכפול זכה קמרון הנינג במדליית ארד.
בין השחייניות, בלטה אן אוטנברייט, שזכתה במדליית זהב ב-200 מטר חזה, במדליית כסף ב-100 מטר חזה, והייתה שותפה לזכייתה של נבחרת השליחות ל-100X4 בסגנון מעורב במדליית ארד.
ענף נוסף בו בלטו הקנדים הוא ענף הקאנו/קיאק, בו זכו בשתי מדליות מכל סוג.
לארי קיין זכה במדליית הזהב בקאנו ל-500 מטר, ובמדליית כסף בתחרות ל-1000 מטר.
לראשונה גם חותרי קיאק קנדים הגיעו להישגים, כאשר יו פישר ואלווין מוריס זכו במדליית זהב בתחרות ל-1000 מטר ובמדליית ארד בתחרות ל-500 מטר.
אלכסנדרה בארה וסוזאן הולוויי זכו במדליית כסף בתחרות הזוגות ל-500 מטר, והיו שותפות לזכייה במדליית הארד בתחרות לרביעיות.
גם החותרים זכו בשש מדליות, אחת מהן מדליית זהב - בתחרות לשמיניות.
אליזבת' קרייג וטרישה סמית' זכו במדליית כסף במקצה הזוגות, וכך גם רביעיית החותרות עם הגאית.
רוברט מילס זכה במדליית ארד במקצה היחידים, האחיות דניאל וסילקה לאומן זכו אף הן במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכו רביעיית החותרים.
שלושה אלופות אולימפיות נוספות היו המתעמלת האמנותית לורי פונג, הקופצת למים סילבי ברנייה (קפיצה מ-3 מטר) והקלעית לינדה ת'ורן (ירי מ-25 מטר באקדח).
באתלטיקה זכו הקנדים בחמש מדליות.
שתי נבחרות השליחות, בריצת 100X4 מטר ובריצת 400X4 מטר זכו במדליות כסף, ונבחרת השליחים בריצת 100X4 מטר זכתה במדליית ארד.
חבר הנבחרת בן ג'ונסון זכה במדליית ארד נוספת, בריצת 100 מטר.
לין קנוקה-ויליאמס זכתה אף היא במדליית ארד, בריצת 3000 מטר.
המתאגרפים שון או'סאליבן ווילי דה ויט זכו במדליות כסף, ודייל וולטרס זכה במדליית ארד.
סטיב באואר זכה במדליית כסף במרוץ אופני כביש וקורט הארנט זכה במדליית כסף במרוץ נגד השעון.
קרולין וולדו זכתה במדליית כסף בשחייה צורנית, ובדואט רשמו שרון המברוק וקלי קריצ'קה הישג דומה.
שייטי ההולנדי המעופף טרי מקלאפלין ואוורט בסטט זכו במדליית כסף, שייט הפין טרנס נילסון זכה במדליית ארד, וכך גם שייטי הסולינג.
המתאבק רוברט מולה זכה במדליית כסף, ועמיתו כריסטופר רינקה זכה במדליית ארד.
מרים המשקולות ז'אק דמר זכה במדליית כסף, והג'ודוקא מארק ברגר זכה במדליית ארד.
נבחרת הכדורסל שוב סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ארצות הברית בחצי הגמר 59–78 ובמשחק על מדליית הארד הפסידה לנבחרת יוגוסלביה בתוצאה 82–88. נבחרת הנשים סיימה אף היא במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת סין 63-57 במשחק על מדליית הארד.
גם נבחרת הגברים בכדורעף סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסדים לנבחרות ארצות הברית ואיטליה בשלבים המכריעים.
נבחרת הנשים סיימה במקום השמיני.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ברזיל, לאחר שהפסידה 2–4 בבעיטות הכרעה.
הישגיהם של הספורטאים הקנדים באולימפיאדת סיאול (1988) היו נמוכים מאשר בלוס אנג'לס, אך גבוהים ביחס להישגיהם בשנות ה-60 וה-70: 10 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
שני ספורטאים מזוהים במיוחד עם השתתפותה של קנדה באולימפיאדת סיאול, האחד לשלילה והשני לחיוב.
האתלט בן ג'ונסון (אתלט) ניצח בריצת 100 מטר, תוך שהוא קובע שיא עולם חדש, 9.79 שניות, ומקדים את האלוף האולימפי מלוס אנג'לס, קרל לואיס, ב-11 מאיות השנייה.
מאוחר יותר נמצא כי נטל סטרואידים אנאבוליים, המדליה נשללה ממנו, שיא העולם שלו בוטל, והוא הושעה מפעילות ספורטיבית.
לעומתו, השייט לורנס למייה, שהתחרה בדגם פין, זכור כמי שנהג באצילות ובספורטיביות.
מאוחר יותר העניק לו הוועד האולימפי הבינלאומי את מדליית פייר דה קוברטן, המוענקת למי שהפגינו רוח ספורטיבית יוצאת דופן.
הוא היה לאדם השישי בהיסטוריה לו מוענקת מדליה זו.
בשחייה צורנית זכתה קרולין ולדו בתחרות היחידות וביחד עם מישל קמרון הן זכו במדליית זהב בדואט.
במדליית הזהב השלישית זכה המתאגרף לנוקס לואיס.
מתאגרף נוסף, אגרטון מרקוס, זכה במדליית כסף, וריי דאוני זכה במדליית ארד.
רביעיית השליחים הקנדית ל-100X4 מעורב, שכללה את ויקטור דייוויס ואת מארק טוקסברי, זכתה במדליית כסף.
במשחה השליחות המקביל לנשים, זכו הקנדיות במדליית ארד.
במדליות ארד נוספות זכו האתלט דייב סטין (בקרב עשר), שייטי ההולנדי המעופף פרנק מקלאפלין וג'ון מילן, ונבחרת הרכיבה האמנותית.
הישגיהם של הקנדים באולימפיאדת ברצלונה (1992) השתפרו לכדי 18 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
295 ספורטאים קנדים נטלו חלק במשחקים אלה.
הענף בו בלטו הקנדים במיוחד היה החתירה, עם 5 מדליות, מהן 4 מדליות זהב: קתלין הדל ומארני מקבין ניצחו במקצה הזוגות הנשים, והיו גם שותפות לזכייתה של שמיניית החותרות במדליית הזהב.
גם שמיניית החותרים זכתה במדליית זהב, ובמדליית הזהב הרביעית זכתה רביעיית החותרות ללא הגאית.
במקצה היחידות זכתה סילקן לאומן במדליית ארד.
באתלטיקה זכה מארק מקקוי במדליית זהב בריצת 110 מטר משוכות, גיום לבלאנק זכה במדליית כסף בהליכה ל-20 ק"מ, ואנג'לה צ'אלמרס זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר.
השחיינית הצורנית סילבי פרשט זכתה במדליית זהב, ובדואט זכו התאומות ויקי ופני וילאגוס במדליית כסף.
השחיין מארק טוקסברי זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב, והיה שותף לזכייתם של השליחים במדליית ארד במשחה ל-100X4 מעורב.
המתאגרף מארק לדוק זכה במדליית כסף, וכריס ג'ונסון זכה במדליית ארד.
המתאבק ג'פרי תואה זכה במדליית כסף, הג'ודוקא ניקולא ז'יל זכה במדליית ארד, שייטי הסטאר אריק ג'ספרסן ורוס מקדונלד זכו אף הם במדליית ארד, ובמדליית ארד נוספת זכה רוכב האופניים קורט הראנט במרוץ הספרינט.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו הקנדים ב-22 מדליות, המספר הגבוה ביותר פרט לאולימפיאדת לוס אנג'לס.
עם זאת, רק שלוש מהמדליות היו מדליות זהב.
דונובן ביילי קבע שיא עולם חדש בריצת 100 מטר (9.84 שניות), והיה שותף לזכייתם של השליחים במדליית הזהב במרוץ ל-100X4 מטרים.
במדליית הזהב השלישית זכו החותרות קתלין הדל ומרני מק'בין, שזכו גם במדליית ארד עם רביעיית החותרות.
פרט לכך, זכו החותרים בארבע מדליות נוספות.
סילקן לאומן זכתה במדליית כסף במקצה היחידות, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלה.
דרק פורטר זכה אף הוא במדליית כסף, במקצה היחידים, ובמדליות כסף נוספות זכו שמיניית החותרות ורביעיית החותרים בסירה קלה.
רוכבי האופניים הקנדים זכו בחמש מדליות.
בראיין ווטסון זכה במדליית כסף במרוץ הנקודות ואליסון סידור זכתה במדליית כסף במרוץ אופני הרים.
קלרה יוז זכתה בשתי מדליות ארד, במרוץ אופני כביש ובמרוץ נגד השעון, וקורט הארנט זכה במדליית ארד במרוץ הספרינט, שהייתה המדליה האולימפית השלישית שלו.
השחיינית מריאן לימפרט זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי, וקרטיס מיידן זכה במדליות ארד במשחים ל-200 ו-400 מטר מעורב אישי.
הקיאקיסטית קרוליין ברונט זכתה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר, והישג דומה רשמו גם המתאגרף דייוויד דפיאגבון, המתאבק גיבי סיסאורי ונבחרת השחייה הצורנית.
אני פלטייה זכתה במדליית ארד בקפיצה למים מ-3 מטר, ובמדליית ארד נוספת זכו כדורעפני החופים ג'ון צ'יילד ומארק היז.
נבחרת הסופטבול סיימה במקום החמישי.
באולימפיאדת סידני (2000) השיגו הקנדים 14 מדליות, ב-11 ענפי ספורט שונים.
זוכי מדליות הזהב היו הטריאתלט סיימון ויטפילד, המתאבק דניאל איגאלי, והטניסאים סבסטיאן לרו ודניאל נסטור בטורניר הזוגות.
הקופצות למים אן מונמיני ואמילי היימנס זכו במדליית כסף בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטר, ומונמיני זכתה גם במדליית ארד בתחרות היחידות.
הקיאקיסטית קרוליין ברונט זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה ל-500 מטר, ובמדליית כסף נוספת זכה הג'ודוקא ניקולא ז'יל.
שני מתעמלים קנדים זכו במדליות ארד בתחרויות הטרמפולינה, מתיה טורז'ון בתחרות הגברים וקארן קוקברן בתחרות הנשים.
השחיין קרטיס מיידן זכה במדליית ארד שנייה ברציפות במשחה ל-400 מטר מעורב אישי, ובמדליות ארד נוספות זכו חותר הקאנו סטיב ג'ילס (במקצה ל-1000 מטר), לוחם הטאקוונדו דומיניק בוסארט, שמיניית החותרים ונבחרת השחייה הצורנית.
נבחרת הנשים בכדורמים סיימה במקום החמישי ונבחרת הגברים בכדורסל סיימה במקום השביעי.
לקראת אולימפיאדת אתונה (2004) החליט הוועד האולימפי הקנדי להחמיר את הקריטריונים להשתתפות, ומספר המשתתפים ירד ל-200, שזכו ב-12 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
הקיאקיסט אדם ואן קוברדן זכה במדליית זהב במקצה ל-500 מטר ובמדליית ארד במקצה ל-1000 מטר.
קרוליין ברונט זכתה במדליה אולימפית שלישית ברציפות במקצה ל-500 מטר, הפעם מדליית ארד.
רוכבת האופניים לורי-אין מינצר זכתה במדליית זהב במרוץ הספרינט, ומארי-הלן פרמון זכתה במדליית כסף במרוץ אופני הרים.
במדליית הזהב השלישית זכה המתעמל קייל שופלט, בתרגיל הקרקע.
אלכסנדר דפאטי זכה במדליית כסף בקפיצה מ-3 מטר, סיים במקום הרביעי בקפיצה מ-10 מטר, ובמקום החמישי בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטר, יחד עם פיליפ קומטואה.
אצל הנשים, זכו אמילי היימנס ובליית' הארטלי במדליית ארד בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטר.
קארן קוקברן שיפרה את הישגה מסידני וזכתה במדליית כסף בטרמפולינה.
במדליות כסף נוספות זכו המתאבקת טוניה ורביק, שייטי הסטאר רוס מקדונלד ומייק וולפס, ורביעיית החותרים.
נבחרת הבייסבול סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת קובה בחצי הגמר, ולנבחרת יפן במשחק על מדליית הארד.
נבחרת הסופטבול סיימה במקום החמישי ונבחרת הנשים בכדורמים סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) עלה מספר המשתתפים הקנדים ל-332. הם זכו ב-19 מדליות, ובפעם הרביעית ברציפות בשלוש מדליות זהב.
בחתירה זכו הקנדים בארבע מדליות.
שמיניית החותרים זכתה במדליית זהב, צמד החותרים דייוויד קאלדר וסקוט פרנדסן זכה במדליית כסף, צמד החותרות בסירה קלה טרייסי קמרון ומלאני קוק זכו במדליית ארד, ורביעיית החותרים בסירה קלה זכתה אף היא במדליית ארד.
הרוכב אריק לאמאז זכה במדליית זהב בתחרות הקפיצות, וכן זכה במדליית כסף עם הנבחרת הקנדית בתחרות הקבוצתית.
במדליית הזהב השלישית זכתה המתאבקת קארול וין, ומתאבקת נוספת, טוניה ורביק, זכתה במדליית ארד, שהייתה המדליה האולימפית השנייה שלה.
קארן קוקברן זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות בטרמפולינה, שהייתה גם מדליה אולימפית שלישית ברציפות.
בתחרות הגברים זכה ג'ייסון ברנט במדליית כסף.
גם אלכסנדר דפאטי שחזר את הישגו מאתונה, כשזכה במדליית כסף בקפיצה מ-3 מטר.
אמילי היימנס זכתה אף היא במדליית כסף, בקפיצה מ-10 מטר.
הקיאקיסט אדם ואן קוברדן, שנשא את הדגל הקנדי בטקס הפתיחה הסתפק הפעם במדליית כסף בתחרות ל-500 מטר.
חותר הקאנו תומאס הול זכה במדליית ארד במקצה ל-1000 מטר.
סיימון ויטפילד, שניצח בטריאתלון שנערך בסידני, זכה אף הוא במדליית כסף, ובמדליית כסף נוספת זכתה לוחמת הטאקוונדו קארין סרז'רי.
מרימת המשקולות כריסטין ג'ירארד זכתה במדליית ארד לאחר פסילת הזוכה במקזחסטן בשל אימרוץ.
באתלטיקה זכתה פריסילה לופס-שליפ במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות.
דילן ארמסטרונג סיים במקום הרביעי ביידוי פטיש, והיה רחוק סנטימטר אחד בלבד מזכייה במדליית הארד.
עם זאת, מאוחר יותר התברר כי הזוכה במדליית הארד, הבלארוסי אנדריי מיחנביץ', השתמש בחומרים אסורים, ובשנת 2014 החליטה התאחדות האתלטיקה הבינלאומית להעניק לארמסטרונג את מדליית הארד.
במדליית ארד נוספת זכה השחיין ראיין קוקריין, במשחה ל-1500 מטר חופשי.