tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את ספרו זה כתב הרב זעפרני בתקופת מחלתו, הספר האחרון הודפס אך שבועות מספר לפני פטירתו.
"אעירה שחר" – מאמרים בנושאי החגים במעגל השנה היהודי, ירושלים תשס"א.
לספרו מצורפות הסכמותיהם של הציץ אליעזר, הרב מרדכי אליהו והרב אברהם אלקנה שפירא.
"תלמי שדה" – מאמרים על שנת השמיטה, ירושלים תשס"ז.
"דורש טוב לעמו" – פרקים מחייו של הרב מרדכי אליהו, בהוצאת "דרכי הוראה לרבנים", כרך א', ירושלים תשס"ז.
כמו כן ערך עם הרב דוד פתחי את הספר אמרי מרדכי, מאמרי הלכה של הרב אליהו, ירושלים תשס"ז.
בשנת ה'תשפ"ד (כשנתיים לאחר פטירתו) הוענק לו אות "מחנך למופת".
הרב שמואל יהודה קצנלנבוגן (מהרשי"ק; רפ"א, 1521 – ו' בניסן שנ"ז, 1597) היה מחכמי איטליה במאה ה-16, רבה של ונציה, דרשן ופוסק.
נולד בפדובה לרבי מאיר קצנלנבוגן ("מהר"ם מפדובה") ולחנה נכדתו של רבי יהודה מינץ, רבה של פדובה וראש הישיבה בעיר.
כבר בצעירותו בלט בכשרונותיו והתמנה לחבר בית הדין בוונציה.
משנת שכ"ה שימש כרב ראשי וראש ישיבה בוונציה.
המהרשי"ק עמד בקשרי מכתבים עם גדולי יהדות פולין המהרש"ל והרמ"א.
חלק מחילופי המכתבים הודפס בתוך ספרי השו"ת שלהם ובספרים נוספים.
כן עמד בקשר עם רבי יוסף קארו שאף שלח אליו מחיבוריו.
שתים עשרה מדרשותיו ובהם גם הספדו על קרובו הרמ"א נדפסו על ידי תלמידו בחייו.
חיבורים נוספים שלו הוזכרו על ידו או על ידי תלמידיו אך נשארו בכתב יד ולא הודפסו.
נפטר בו' בניסן שנ"ז (1597) ונקבר בפדובה, מקום קבורתם של רבים מרבני יהדות ונציה ומנהיגיה.
תלמידו, רבי יהודה אריה די מודינה תיאר את דמותו המיוחדת בהספד שנשא עליו: .
אברהם כהנא בהערותיו לספר "חיי יהודה" (קיוב תרע"ח) כתב שעד זמנו עוד היו נוהגים לערוך תפילות מיוחדות ליד קברו של המהרשי"ק.
בנו, רבי שאול וואהל נשלח ללמוד בישיבות בפולין והשתקע שם.
על פי האגדה שימש כמלך פולין ליום אחד.
רבי בן ציון צרפתי - רבה של ונציה
רבי לייב סרוואל - רבה של ונציה
רבי אבטליון בן שלמה מקונסיליו - מחכמי רוויגו.
רבי יקותיאל בן שלמה מקונסיליו - מחכמי ונציה
רבי אביגדור ציוידאל - דיין בבית דינו של מהרשי"ק בוונציה.
רבי שמחה כ"ץ בעל קול שמחה.
הרב שמואל טייטלבוים (1814, ה'תקע"ד - 14 באוקטובר 1888, ט' בחשוון ה'תרמ"ט) היה אב"ד גורליצה ובנו של הרב אלעזר ניסן טייטלבוים שהיה אב"ד דרוהוביץ' והאדמו"ר השני מסיגט.
נולד בשנת ה'תקע"ד (לערך) לאביו, הרב אלעזר ניסן טייטלבוים שהיה רבה של העיירה דרוהוביץ' במחוז לבוב שבאוקראינה.
סבו, אביו של הרב אלעזר ניסן, היה הרב משה טייטלבוים (הראשון) שהיה מייסד חסידות סיגט וממפיצי החסידות בהונגריה.
אמו הייתה הרבנית רוזיה בלומה בת הרב אהרן אב"ד העיר חודורוב שבאוקראינה.
בשנת ה'תרט"ז חל מפנה במשרתו כרב.
אחיו הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים (ייטב לב) רצה לעבור לכהן כרב העיר דרוהוביץ' בו כיהן אביהם כרב, ואילו הרב שמואל תכנן לכהן כרב בעיר גורליץ.
אולם דרכו של האח יקותיאל יהודה לרבנות בדרוהוביץ לא הייתה קלה.
סוחרי העיר העדיפו לקבל את מרותו של הרב ברוך הלברשטאם שהיה בנו של הדברי חיים מצאנז.
בין שני הרבנים החלה להתפתח מחלוקת עד שהרב חיים הלברשטאם, אדמו"ר ומייסד חסידות צאנז ואביו של הרב ברוך, הכריע בנידון כשציווה על בנו לעזוב את דרוהוביץ' ולכהן כרבה של הקהילה היהודית בעיר רודניק בפולין.
הרב שמואל טייטלבוים קיבל את שחפץ והתמנה לאב"ד גורליץ עד סוף ימיו.
לאחר פטירתו כיהנו עוד שניים מבניו כרבנים בגורליץ.
בט' בחשוון בשנת ה'תרמ"ט נפטר הרב שמואל טייטלבוים בעיר קרקוב בפולין, ונקבר בבית הקברות היהודי שבה.
סבו, משה טייטלבוים, (ה"ישמח משה").
הרב שמואל טייטלבוים נישא לבתו של הרב מנחם מנדל הורביץ מסקאהל.
נכדו של מנחם מנדל (הראשון) מלינסק
שמואל חיים (ידוע גם בכינויים מונסייר חיים ושמואל יחזקאל אפנדי; 1891 – 15 בדצמבר 1931) היה עיתונאי, מנהיג קהילתי ופעיל ציוני יהודי-איראני שכיהן כחבר המג'לס של איראן (הפרלמנט האיראני) בשנות ה-20 של המאה ה-20.
חיים נולד בעיר כרמאנשאה שבאזור האיראני של חבל כורדיסטן.
בנעוריו התחנך בבית ספר של כל ישראל חברים והשתלם במספר שפות זרות.
משנת 1914 עבד כפקיד מכס בעיר מולדתו, ובזכות חוש פוליטי מחודד עם הזמן החל לשמש גם כיועץ פוליטי של שגרירות בריטניה.
בשנת 1920 עבר לעיר הבירה טהראן והחל לעבוד כעיתונאי עבור העיתון המוסלמי-הכללי "אתחאד" (אחדות).
לאחר מכן החליט לצאת ביוזמה לייסד עיתון המיועד לקהילה היהודית, והקים עיתון שבועי בשם "החיים" שיצא לאור בשנים 1922–1925. מרבית העיתון היה כתוב בפרסית סטנדרטית, אך חלקו היה כתוב גם בפרסית יהודית.
חיים ניצל את במת העיתון כדי לבטא את עמדותיו בנושאים השונים על סדר היום של יהדות פרס באותה תקופה; הוא קרא לבני הקהילה לגלות מעורבות גדולה יותר בחיים הפוליטיים, קרא לעריכת רפורמות במוסדות הקהילה, וביקר את ממשלת איראן על מקרי אפליה ודיכוי של יהודיה.
הוא לא חשש להביע את ביקורת זו כלפי הממשלה האיראנית בפומבי ואף יזם פניה לחבר הלאומים כדי שיסייע ליהודים באיראן, וכך רכש לעצמו לא מעט אויבים בממשל האיראני.
כמו כן הוא השתמש בעיתון כבמה להפצת הרעיון הציוני.
הוא האמין שהארגונים הציונים היהודים-איראנים הקיימים אינם מתנהלים ומתפקדים כשורה ולכן הקים ארגון ציוני מתחרה שזכה למספר רב של תומכים.
בשנת 1923 התמודד חיים וזכה ברוב גדול בבחירות של הקהילה היהודית לתפקיד הנציג היהודי בפרלמנט (מג'לס) של איראן, וכך היה לחבר באספה החמישית של המג'לס האיראני.
בזמן כהונתו בפרלמנט הוא נטה לשתף פעולה עם חברי הפרלמנט מהאופוזיציה, וכך יצר אנטגוניזם מצד רזא ח'אן (ראש הממשלה דאז ולאחר מכן השאה).
הוא היה צפוי לנצח גם בבחירות לכיסא היהודי במג'לס השישי, אך הושם במעצר בשבועיים וחצי לפני הבחירות ולבסוף הפסיד ליריבו ד"ר איוב לוקמאן נהוראי.
מעט לאחר סיום כהונתו כחבר פרלמנט הואשם על ידי רשויות איראן בקשירת קשר להתנקשות בשאה מתוך כוונה להפוך את איראן לרפובליקה.
הוא הועמד לדין בפני בית משפט צבאי שגזר עליו עונש מוות בשנת 1926. הוא נותר בכלא בתא נידונים למוות מספר שנים נוספות, וב-15 בדצמבר 1931 הוצא להורג על ידי כיתת יורים.
שמואל (סם) זקס (1888 – 13 בינואר 1973) היה ממקימי תעשיית הטקסטיל בישראל, בעל המפעל "משי זקס" לייצור בדים.
זקס נולד בעיירה גוֹרְזְד (בליטאית: Gargždai) שליד העיר ממל, בצפון-מערב רוסיה (ליטא), בן בכור ליצחק זקס (1868–1944) מקלם
אביו נסע לדרום אפריקה בגלל מצוקה כלכלית, ובגיל 13 הצטרף אליו.
הם עבדו באספקת שירותים לפועלים במכרות.
בגיל 20 נפצע בתאונה ונשלח למנהיים שבגרמניה, והחליט להמשיך משם לארצות הברית, שם עסק בגרוטאות ברזל ובכסף שהרוויח הביא לשם את אביו ומשפחתו.
הם החלו במסחר בבדי משי, ולאחר הצלחה קנו בית חרושת למשי בפטרסון שבניו ג'רזי ועסקו במסחר וייצור בדי משי.
בניהול נכון הצליחו לעבור את המשבר הכלכלי העולמי של 1929.
ב-1932 הגיע עם אביו לארץ ישראל והחליט להשתקע בה.
הוא קנה שטח אדמה ברמת גן והעביר ארצה את מכונות האריגה.
המפעל החל לייצר בשנת 1933 ברמת גן (כיום דרך זאב ז'בוטינסקי 42).
זקס נכנס לשותפות עם אברהם קליר בבית החרושת "ארגמן" לצביעת בדים שהוקם ב-1934 בסמוך.
בתחילה נתקל המפעל בקשיים, כי הקונים לא האמינו כל כך בתוצרת הארץ, אך עם הזמן הפך המותג "משי זקס" למושג יוקרה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הופסק יבוא המשי מאירופה.
זקס נסע למצרים להביא חמרי גלם למפעלו.
הוא נענה לבקשת אנשי הרכש ובעזרת רישיון שקיבל משלטונות המנדט לייבא מכונות לייצור בד ניילון, החביא במטען מכונות לייצור נשק ותחמושת.
המפעל התרחב וב-1947 עבר ביחד עם "ארגמן" לבני ברק (בשטחו של מכון מור כיום).
נפתחו חנויות מפעל בתל אביב, חיפה, ירושלים, רמת גן, עכו ועוד.
המפעל ידע מעלות ומורדות וסכסוכי עבודה שגרמו לסגירות זמניות שלו.
חנויות "משי זקס" נסגרו עם ירידת הביקוש לבד בתפירה עצמית.
זקס גר בווילה מפוארת ברחוב פרוג 7 ברמת גן; כשהסתיימה בנייתה הפכה לאטרקציה ורבים הלכו להתרשם מיופיה.
הוא אהד את לח"י ובביתו התקיימו פגישות בין נציגי לח"י לעיתונאים ואישים על מנת ליצור קשרי חוץ עם מדינות וגופים שונים כדי להביא את דבר המחתרת לידיעת העולם.
שלט זיכרון בנושא זה הוצב בחזית הבית שנבנה על מקום הווילה שנהרסה.
זקס היה נשוי לרות ואב לשלושה בנים: חיים (נחמן), ברוך (טבע בים ב-1951, בהיותו בן 13) ו (נהרג במלחמת ששת הימים בקרב במבואות אל עריש, בגיל 24).
זקס נפטר בשנת 1973, בגיל 84, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
שמואל "שמוליק" חדש (ל' בתשרי ה'תרפ"ו, 18 באוקטובר 1925 - יג בכסלו ה'תשע"ב, 9 בדצמבר 2011) היה שחיין ישראלי, אלוף הפועל במשחים ל-100 מטר ול-400 מטר חופשי ואלוף שתי הצליחות הראשונות של הכנרת.
בתחילת שנות ה-80 החל להקדיש זמן רב לשימור וטיפוח בבית הקברות כנרת, שהיה למפעל חייו, ואף הפך אותו לאתר מורשת לאומי.
שמואל (שמואליק) חדש נולד ב"חצר כנרת", להוריו - איטה ומרדכי חדש, מראשוני העלייה השלישית, שהצטרפו עם "קבוצת וילנה" לכנרת בשנת 1922. בן 4 שנים עבר עם הוריו ואחיו הקטן, אבינועם, ועם כל חברי הכנרת מ"החצר" אל "הגבעה", שם חיו בחדר אחד שניתן להם ב"בית הדרומי" אשר על "הגבעה".
ב-1932 בהיותו בן 7 החל את לימודיו בבית החינוך המשותף בדגניה א' וסיים אותם ב-1942.
החל לעבוד בענפי החקלאות של כנרת ובשנת 1943 התקבל לחברות בכנרת.
ב-1944 גויס לפלמ"ח ומשם לבריגדה היהודית.
במסגרת זו שהה כשנה וחצי באירופה, שם פעל בין ניצולי השואה ופעולות רכש שונות מטעם "ההגנה".
אלוף צליחות הכנרת הראשונה והשנייה
בצליחת הכנרת הראשונה שנערכה ביולי 1943 זכה חדש במקום הראשון בתוצאה של 3:13:45 שעות.
בצליחה שנערכה שנה לאחר מכן הוא הגן על תוארו וקבע שיא צליחה חדש של 2:39:12 שעות, לפני מהפועל גבעת חיים (2:44.50 שעות) ואחיו אבינועם חדש (2:46.0 שעות).
הוא החמיץ את הצליחה השלישית מאחר ששהה באירופה במסגרת הבריגדה היהודית.
באליפות "הפועל" בשחייה שנערכה בספטמבר אותה שנה זכה חדש בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא הפועל חדש של 1:08.1 דקות (1:09.0 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בשיא הפועל חדש של 5:50.6 דקות (6:01.0 דקות).
ב-1947 נשא לאישה את שלומית בילנסקי, אותה הכיר משהותה בכנרת במסגרת שירות לאומי.
בתחרות שחייה שנערכה בחולון בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא הפועל חדש של 1:06.2 דקות (1:08.1 דקות).
לחם בקרבות עמק הירדן עם תחילתה של מלחמת העצמאות ונפצע קשה בקרב על צמח.
עם החלמתו עבד מספר שנים כנהג משאית, בבננות ומאוחר יותר הקדיש את רוב שנותיו לטיפוח הנוי והגינות של קבוצת כנרת.
בצליחת הכנרת הרביעית שהתקיימה בשנת 1951 סיים חדש במקום שני כללי אחרי לארס ברטול ווארלה משוודיה (3:09.13 שעות) וראשון מבין השחיינים הישראלים בתוצאה של 3:15.20 שעות.
בשנת 1952 נשא חדש את דגלי מרכז "הפועל" ביחד עם אלופי הפועל סוניה לוין, עליזה וירץ, יעקב חודורוב ונסים בונפיל במפגן הפועל ברחובות תל אביב אשר שימש פתיחה לכינוס הפועל החמישי, שהיה הראשון מאז קמה מדינת ישראל.
בצליחת הכנרת החמישית שנערכה באוקטובר 1953 סיים חדש במקום חמישי כללי ושלישי מבין השחיינים הישראלים בתוצאה של 2:53.53 שעות.
בשנים 1957–1960 יצא חדש עם משפחתו לשליחות תנועתית לעזרת ההתיישבות החדשה בקיבוץ עין גדי.
ב-1967 נבחר כמזכיר קבוצת כנרת ונשא בתפקיד זה כ-3 שנים.
ב-1968 נפל בנו, בכורו, , בקרב על הירמוך.
מ-1971 ועד 1974 פעל עם משפחתו בשליחות ציונית בדרום אפריקה.
מ-1975 ועד 1982 עסק בהדרכתו של נוער בסיכון וכן בפעילות מרכזית זו בתנועה הקיבוצית.
ב-1982 נבחר שוב למזכיר כנרת.
ב-1991, עם גלי העלייה הגדולה מרוסיה, עמד בראש הוועדה שעסקה בקליטתם בכנרת.
ב-1995 יצא לגמלאות והשאיר לעצמו את האחריות והטיפול בבית העלמין של כנרת, אותו קיבל ב"ירושה" מאביו, מרדכי חדש.
בשנות פעילותו בבית העלמין פעל רבות להפיכת המקום ל"אתר מורשת לאומי", והצליח לעשות כן.
בשנותיו האחרונות עסק רבות בכתיבה ובשימור ההיסטוריה והמורשת של משפחתו ושל קבוצת כנרת וחבריה.
הוא חקר ועזר בחשיפת הפרטים של סיפור "פליטי יהודה" שנקברו בסביבות הכנרת כאלמונים, וכן הוציא 5 ספרים.
בסוף כתיבת ספרו האחרון, נפטר חדש, בגיל 86.
לחדש נולדו 3 ילדים, , נהרג במשימה מיוחדת בשטח האויב ב-1968, עמית וגליה, 6 נכדים ונינה.
האחוזה על נהר הבוג - ספר על תולדות משפחת רוטנברג (משפחת אמו) ואחוזתה - סקריהצ'ן.
אנשים שנטעו עצים - על הנוי בכנרת וסביבותיה והאחראים לו.
שנכתב בהוצאת "סיפורי חיים-אילנות יוחסין"
עין גדי - יומן שליחות - על הקמת עין גדי.
ילדי החצר - סיפורם של הילדים שנולדו בחצר כנרת, דרך כתביהם.
אתה מלא אידיאלים ואני מלאת פרקטיות - אסופת מכתבים בין הוריו של שמואליק, דרכם ניתן להכיר את סיפורה של כנרת ושל הארץ.
שמואל טולקובסקי (27 ביוני 1886 – כ"ה בכסלו תשכ"ו, 19 בדצמבר 1965) היה אגרונום, פרדסן ואיש ציבור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתתף בפעילות המדינית של ההסתדרות הציונית באנגליה.
פעל לפיתוח ענף פרי ההדר בארץ ישראל ולקידום ענף הספנות והנמלים.
חבר עיריית תל אביב ויו"ר ועדת בניין ערים שלה, ממייסדי "חבל ימי לישראל" וחברת הספנות "צים".
ממייסדי מועדון "רוטרי" בתל אביב ונשיאו, דיפלומט ישראלי בראשית ימי המדינה.
פרסם מאמרים וספרים על תולדות ארץ ישראל, ארכאולוגיה, יורדי ים יהודיים במרוצת הדורות, התנועה הציונית, תולדות יפו וענף הפרדסנות.
טולקובסקי נולד ב-27 או ב-28 ביוני 1886 באנטוורפן שבבלגיה למשה ושולמית (לבית שיינדל).
אביו היה ראש קהילת אנטוורפן, דודו שלמה טולקובסקי ייצג את ציוני בלגיה במספר קונגרסים ציוניים וסבו משה אריה שטרן השפיע על תפיסתו הציונית.
ב-1908 הצטרף שמואל לתנועה הציונית והיה ממייסדי אגודת "צעירי-ציון".
למד במכון אגרונומי בז'אמבלו, בלגיה, ושם הוסמך כמהנדס חקלאי.
ב-1911 עלה שמואל לארץ ישראל.
ב-1912 הוא רכש את פרדס מינקוב, שהיה הפרדס הראשון ברחובות, יחד עם אביו משה ושותפיו, האחים יונה ויהושע פישר מבלגיה.
שמואל התיישב ברחובות, התערה בחיי המושבה ועיבד את הפרדס שרכשו.
ב-1924 מכר את חלקו בפרדס לשמואל גוטהילף מנס ציונה ולמוריס לוין, ציוני מבלגיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 היה טולקובסקי בנופש בבלגיה, לכן גויס לצבא הבלגי.
שמואל וחנה השתלבו בקהילה הציונית של לונדון ונהגו להתארח בביתו של אחד העם, שם פגשו את חיים ויצמן, ראש הפדרציה היהודית בלונדון.
בינואר 1915 הם פגשו את נחום סוקולוב ויחיאל צ'לנוב, ממנהיגיה של התנועה הציונית ברוסיה, חברי הוועד הפועל הציוני המצומצם של ההסתדרות הציונית העולמית.
הזוג טולקובסקי סייע לויצמן וסוקולוב בפעולות ההסברה שלהם יחד עם פעילים ציונים נוספים, ביניהם ישראל זיו, והארי סאקר.
ההצטרפות למדינות המרכז של האימפריה העות'מאנית ששלטה בארץ ישראל, העלתה את הסיכויים שהיא תתפרק בתנאי שמעצמות ההסכמה ינצחו במלחמה.
מצב זה יצר הזדמנות לתנועה הציונית להבטיח שבסיום המלחמה יוכרו השאיפות הציוניות להתיישב בארץ ישראל.
טולקובסקי האמין שאסור שהפעילות הפוליטית למימוש מטרה זו תתנהל באופן לא מבוקר וספונטני, ולכן הוא הציע להקים גוף שיעבוד בצורה שיטתית וידאג לפעולה רצופה.
טולקובסקי כתב יומן שתיעד את הפעילות הפוליטית של התנועה הציונית באנגליה במהלך המלחמה.
היומן מהווה את המקור המלא ביותר לתיאור הפעילות המדינית הציונית באנגליה החל באפריל 1917 והוא משרטט את הרקע לפרסום הצהרת בלפור בנובמבר 1917 ומתאר בפירוט את ההיערכות הציונית לניצול ההצלחה לאחר פרסום ההצהרה.
בנוסף הוא כתב תזכירים וסקירות שנועדו ליצור תשתית לדיון על עתידה של ארץ ישראל ובין היתר הוא הציע גבולות בהתאם לצרכיה האסטרטגיים של הארץ.
הצעתו זו שימשה טיוטה להצעת הגבולות שהגישה התנועה הציונית בוועידת השלום בפריז (1919).
בנובמבר 1918 יצא עם סוקולוב לצרפת ושימש מזכיר כללי של המשלחת הציונית לוועידת השלום בפריז.
עם תום המלחמה באוקטובר 1919, חזר לארץ ישראל עם אשתו ושתי בנותיו שנולדו באנגליה, כבא כוח של ועד הצירים, והתיישב בתל אביב.
בשנים 1921–1924 היה חבר מועצת העירייה (אף על פי שתל אביב קיבלה מעמד רשמי של עיר רק ב-1934) ויו"ר ועדת בנין ערים של תל אביב.
היה חבר מרכז "ההגנה" ופעל רבות להשגת תקציבים וכן היה חבר בלשכת המסחר בעיר ובמרכז התאחדות האיכרים.
מ-1932 היה חבר בהנהלה של העיתון ג'רוזלם פוסט.
היה ממייסדי מועדון רוטרי בתל אביב בשנת 1933 וכיהן כאחד מנשיאיו הראשונים.
החשיבות של המועדון הייתה בכך שהוא שימש מקום מפגש ייחודי לאישים אנגלים, ערבים ויהודים שפעלו להרגעת הרוחות בארץ ישראל.
בשנות ה-20 הצטרף שמואל אל יצחק ליב גולדברג, אביה של אשתו, והם הקימו בית אריזה מודרני בשטח הפרדסים שרכש גולדברג מידי הטמפלרים של המושבה שרונה, על גדות הירקון (כיום מתחם שנקר וחוות אביב).
הפרדס ובית האריזה שימשו בשנות ה-20 וה-30 של המאה הקודמת מקום עבודה חשוב לרבים מתושבי רמת גן והסביבה.
שמואל פעל לפיתוח ענף פירות ההדר בארץ באמצעות הכנסת שיטות גידול חדשות, פיקוח עליו וארגון שיווקו.
בשנים 1921-1920 שימש יושב ראש הוועד הפועל של מגדלי ויצואני ההדרים ביפו.
לאט-לאט התממשו תוכניות אלה והמרכז הצליח להצדיק את התקוות של מייסדיו: עם הקמתו היו בידי חבריו 37% מכלל יצוא ההדרים ואילו בעונת 1938–1939 היו בידיהם 67% מהיצוא של פירות אלה.
בשנים 1938-1935 פעל כיושב הראש של "מרכז פרי הדר יפו" ושל "ועדת המטעים של המועצה החקלאית הכללית" של ממשלת המנדט, בארצות אירופה להפצת פרי ההדר הא"י, ובייחוד להסרת מכשולים מסחריים והגבלות ממשלתיות.
המכשול העיקרי היה סעיף 18 של כתב המנדט הבריטי, שאסר על ממשלת המנדט לערוך הסכמים דו-צדדיים בענייני מסחר עם ממשלות זרות.
לפני נסיעתו הוא קיבל מכתבי המלצה לא רשמיים מהנציבים העליונים אל שגרירי בריטניה במדינות אירופה.
הצלחת מסעותיו הביאה לכך, שיצואני ההדרים בארץ ישראל הצליחו לשלוח לחו"ל כמעט את כל הפרי שנמצא ראוי לשיווק.
בשנים 1940–1947 שימש כמזכיר של ועדות ממשלתיות לפיקוח על פירות ההדר ושיווקם ויו"ר ועדת המטעים במועצה החקלאית הכללית של המנדט.
על תרומתו לקידום ענף הפרדסנות קיבל בשנת 1928 אות כבוד .M.B.E ממלך בריטניה.
כחלק מפעילותו לסייע ביצוא פרי ההדר לחו"ל, לקח חלק בקידום ענף הספנות והנמלים.
הוא שימש כיו"ר הוועדה היהודית-ערבית לבניית הנמל של יפו בין השנים 1920–1925, היה חבר בוועדות לנמלים ודייג שהקימה ממשלת המנדט בשנים 1929–1939. נמנה עם מייסדי החבל הימי לישראל ב-1937 והיה יושב הראש הראשון שלו.
היה ממייסדי חברת צים בשנת 1945 ושימש כיושב הראש שלה עד 1949. היה חבר מועצת המנהלים של בית הספר הימי בחיפה.
בשנת 1934 התמנה לקונסול כבוד של שוודיה בתל אביב וחיפה.
בשנים 1949–1951 היה הקונסול הכללי בציריך, שווייץ, ולאחר מכן ציר בבירת שווייץ ברן עד 1956. בתפקידים אלה עשה שימוש בניסיונו הרב כשגריר לא רשמי של הפרדסנים בארץ ישראל בתקופת המנדט ובהצלחותיו להקל על יצוא פרי ההדר למדינות אירופה.
תולדות יפו, באנגלית 1924, הוצאת דביר, 1926. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת אריאל במהדורה מחודשת בשנת 2001, במלאת 75 שנים להופעתו.
הספר מכיל ידיעות רבות ממקור ראשון על תולדות היישוב העברי בעיר.
פרי עץ הדר: תולדותיו בתרבות העמים, בספרות, באמנות ופולקלור, מימי קדם ועד ימינו, מוסד ביאליק, ירושלים, 1966
יומן ציוני מדיני: לונדון 1915–1919: לקראת הצהרת בלפור ובעקבותיה.
תרגם: חיים בן-עמרם, ערכה: דבורה ברזילי-יגר (ירושלים, הספרייה הציונית, תשמ"א)
היהודים והים, הליגה הימית העברית, 1936
יהודים יורדי ים, פורסם באנגלית ב-1965 ובעברית בהוצאת אותפז בשנת 1970
שמואל טריגנו הוא סוציולוג ופילוסוף יהודי צרפתי, יליד אלג'יריה, פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה של הדת, סוציולוגיה של הדעת ושל הפוליטיקה באוניברסיטת ננטר.
הוא חוקר את חידת המודרניות ואת מהות היהדות ביחס למימד הפוליטי של העולם.
טריגנו כיהן שנים רבות כיושב ראש האגודה "מצפה העולם היהודי" (Observatoire du monde juif) בפריז שהקים בשנת 2001.
שמואל טריגנו נולד בבלידה , באלג'ריה במשפחה יהודית.
הוא היגר לצרפת בגיל 14, בשנת 1962 והתיישב בפריז.
טריגנו למד לימודים קלאסיים (לטינית, יוונית ופילוסופיה) בתיכון ע"ש ביפון בפריז.
מלחמת ששת הימים והשלכותיה ריתקו אותו והוא הרגיש רתיעה מתנועת הסטודנטים בצרפת משנת 1968. בשנת 1969 נסע לישראל וסיים בשנת 1973 תואר ראשון במדעי המדינה, יחסים בינלאומיים ופילוסופיה יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשובו לצרפת היה בשנת 1974 למזכיר הקבוצה הציונית הסוציאליסטית "חוג ברנאר לזר" בפריז.
טריגנו סיים גם תואר מ.א.
במדעי המדינה באוניברסיטת פריז 2 ובשנת 1984 סיים עבודת דוקטורט בסוציולוגיה פוליטית באוניברסיטת פריז-ננטר , תחת הכותרת "ההתפתחות הדתית של המודרנה הפוליטית ביהדות".
טריגנו כיהן כמנהל המכללה ללימודים יהודים של כל ישראל חברים שהוא ייסד בשנת 1986 ומנהל את המגזין האירופי ללימודים ותרבות יהודיים "פרדס" שהקים יחד עם מורתו, אני קריגל.
הוא היה פרופסור אורח מטעם קרן תקווה בהלכה ומחשבה יהודית, בבית הספר קרדוזו למשפטים, ניו יורק 2009, חוקר בכיר מטעם קרן טמפלטון במכון הרצל, ירושלים, בתוכנית פילוסופיה של התנ"ך, והתלמוד, 2012-2013 ו-2015-2017, הקתדרה האירופית ללימודים ספרדיים על שם אליה בן-אמוזג, ליבורנו, איטליה, 2002.
שמואל טריגנו פיתח שיטה המקשרת בין חקר המחשבה היהודית ושל העולם היהודי למטאפיזיקה, לפילוסופיה הפוליטית ולמדעי החברה.
מהשילוב הזה בין מחקר ספקולטיבי ואקדמאי הגיע לתובנות מקוריות.
בלב עבודתו נמצאים אתגר המודרנה היהודית והנוכחות של המחשבה היהודית.
שמואל טריגנו יסד וערך שני כתבי עת:
כתב עת לרעיונות פוליטיים " Controverses", (ב-Ed.
הוא יסד וניהל שלושה מכוני מחקר:
המכללה ללימודי היהדות של כל ישראל חברים" בפאריס (Collège des Etudes Juives de l'Alliance Israélite Universelle) (1986-2013), מכללה הפתוחה למבוגרים המעוניינים בדו-שיח בין היהדות לבין מחשבת ימינו
המכון לחקר האנטישמיות החדשה Observatoire du Monde Juif (שנים 2001-2011)
האוניברסיטה העממית ליהדות Université Populaire du Judaïsme (2013-היום), אשר מציעה גישה לכל מקצעות היהדות אשר שמה את הדגש על המשמעות.
ב-2017 ייסד את דיאלוגיה, עמותה ישראלית שכוונתה לגשר בין המחשבה היהודית הצרפתית לבין השיח האינטלקטואלי הישראלי, ומאז משמש כמנהל העמותה.
במסגרת העמותה אחראי ליסוד הכנס השנתי לאינטלקטואלים דוברי צרפתית בישראל, המהווה חידוש של הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי הצרפתית, זירת התרחשות מרכזית של הההגות היהודית-צרפתית, שהתקיימו בשנים 1957-2004.
טריגנו עסק בניסיון לבניית תאוריה גלובלית על היהדות, חקר את היצירתיות שבמחשבה היהודית, את האפיסטמולוגיה של מדעי היהדות, את הפילוסופיה והסוציולוגיה הפוליטית של היהדות.
כמו כן עבד על בניית תאוריה של הסמכות ביהדות, חקר את המורופולוגיה של ההיסטוריה, החברה והתרבות היהודית, את האתוס של שלושה הזרמים המבניים של היהדות.
התעניין בתאולוגיה, במחשבה התנ"כית, בפיתוח פרשנות יהודית חדשה, במודרנה והפוסט-מודרניזם היהודיים עם דגש על האמנציפציה היהודית והמודל הצרפתי, השקיע בניתוח אסטרטגי גלובלי של מצב העולם היהודי.
בשנת 1977 פרסם את הספר Le récit de la disparue (סיפור הנעלמת) ואחר כך La nouvelle question juive (השאלה היהודית החדשה) שבהם הציע לבחון מחדש את הזהות והערכים היהודים..
בין היתר, התעניין טריגנו במיוחד בחידת המודרניות הפוליטית ובבחינת האפשרות והאקטואליות של הקיום היהודי בעולם בן זמננו.
חלק מהגותו מוקדש למהות הפוליטיקה ולמהות הדמוקרטיה וכן למבחן הדמוקרטיה ביחס ליהודים.
הוא מותח בקורת על יישום הפוסט-מודרניזם ותורת זכויות האדם בהתמודדות עם זהויות קיבוציות ועם הטרנסצדנטלי.
טריגנו מתמקד בהגותו באלוהות כבסיס למחשבה ולחברה היהודית.
לדעתו ניתן לתקן את הטעויות של האמנציפציה ושל הציונות רק על ידי אימוץ הממד הדתי של הטרנסצנדנטיות המאפיין את העם היהודי.
טריגנו מצפה שהמסר של היהדות לעולם לא יהיה מסר של קרבנות אלא מסר חיובי ומעשיר.
הוא הביע דאגה רבה בנוגע לעליית האנטישמיות בעלת הפן "האנטי-ציוני" באירופה בכלל ובצרפת בפרט והוא מאוכזב ובקורתי כלפי תגובות הממשלות לתופעה זו.
הוא תקף גם את הגישה העוינת האנכרוניסטית מזווית אתאיסטית, נאו-פגנית או נוצרית, על המונותאיזם היהודי ועל ספרי התנ"ך, המוצגים כעדות ל"ברבריות" כביכול של העם היהודי לדורותיו.
בספרו "גבולות אושוויץ, נזקי חובת הזיכרון" מבקר טריגנו את החברה האירופית המערבית המצפה לדבריו מיהודים למלא תפקיד של קרבנות, שהוא ההכרה היחידה שלדבריו היא העניקה להם כקולקטיב.
בשנים 1993-1992 ערך טריגנו עם 60 מחברים סדרת 4 כרכים על "החברה היהודית לאורך ההיסטוריה" שבה שאף להדגים את ההתמדה, האחדות וההמשכיות של העם היהודי לאורך שלושת אלפים שנה.
בשנת 2003 השתתף יחד עם הנוצרי גרגורי באום והמוסלמי סלאח סטטיה בכתיבת הספר "המונותאיזם" שהופיע תחת עריכתו של נעים קטן בקנדה.
טריגנו נמנה עם מבקרי תהליך אוסלו ובו בזמן נאבק רבות נגד הדה-לגיטימיזציה של מדינת ישראל ושל העם היהודי.
טריגנו לוקח חלק בארגון חזון לאומי ומעביר שם הרצאות בתוכנית למנהיגות ציבורית.
1993 - פרס לחינוך יהודי אדמונד טנוג'י
2011 -פרס ברנהים למדעים של קרן יהדות צרפת
2013 -"פרס החוצפנים" של העיתון "לה פיגרו" לכבוד פרסום הספר האידאולוגיה הדומיננטית החדשה: הפוסט-מודרניזם.
המדינה היהודית מעבר לנורמליות, ירושלים, כרמל, 2020
תרגם אבנר להב, מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2009.
סוף היהדות בארצות האסלאם - ספר שערך טריגנו העוסק בחיסול הקהילות היהודיות בארצות ערב באמצע המאה ה-20 ומורכב מ-11 מאמרים של חוקרים בתחום.
הספר כולל מחקרים רבים על כ-900,000 יהודי ארצות ערב ב־11 מדינות מוסלמיות, נאלצו לעזוב את ארצם שלא ברצונם בשנות הארבעים והחמישים ועל התופעות שקדמו לכך, זאת לצד הגירה מרצון לארץ ישראל של מיעוט מיהודי ארצות ערב*.
גבולות אושוויץ - יצא לאור בצרפתית בשנת 2005 ותורגם לעברית בשנת 2016 על ידי אבנר להב בהוצאת רסלינג.
מכתבים אל יהודי נבוך); Stock 1996.
Les ravages du devoir de mémoire, (גבולות אושוויץ, הנזקים של חובת הזיכרון), Hachette-Livre de Poche, 2005, תרגום לעברית על ידי אבנר להב (Resling, 2016).
שמואל חץ (11 בפברואר 1938 – 18 ביולי 1970) היה סגן-אלוף בחיל האוויר הישראלי, מפקדה הראשון של טייסת 201. נהרג במלחמת ההתשה.
חץ נולד בשנת 1938 בקריית חיים, בן לחיים שהיה פסל, ושבע, ואח לעמוס, לימים מייסד החוג לתנועה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בגיל 8 עבר עם אביו ואחיו עמוס לקיבוץ שפיים והתחנך בבית הספר היסודי שם.
חץ המשיך את לימודיו בבית הספר התיכון המקצועי "מקס פיין" בתל אביב במגמת מכונאות מטוסים וסיים בהצטיינות.
בתקופת הלימודים היה פעיל בגדנ"ע אוויר ובמסגרת זו השתתף בתוכנית חילופי גדנ"ע אוויר וביקר בארצות הברית.
התגייס לצה"ל במחצית אוגוסט 1957. לאחר שסיים בהצלחה את קורס הטיס במגמת קרב שירת כטייס קרב בטייסת 105 ("העקרב"), אז טייסת מטוסי קרב דאסו סופר מיסטר.
ב-29 ביוני 1960 היה מעורב בתאונה אווירית.
עמיתו לטייסת, רפי הר לב, שטס במטוס מספר 16 התנגש, בזמן יציאה ממטווח, במטוס מספר 17 אותו הטיס חץ.
חץ היה חבר בצוות ההקמה של טייסת 119 ("העטלף") כטייסת מטוסי מיראז' 3 ב-1964. במלחמת ששת הימים שירת כסמ"ט א' בטייסת 113 ("הצרעה"), טייסת אורגן, ולאחר המלחמה שירת כסמ"ט א' בטייסת 101 ("הקרב הראשונה"), אז טייסת מטוסי מיראז' 3.
חץ נשלח להשתלמויות רבות בצרפת, בבריטניה ובארצות הברית והיה מראשוני טייסי הפנטום.
בינואר 1969 החלו לצאת לארצות הברית צוותי האוויר והקרקע שנבחרו לקורס הסבה למטוסי הפנטום ובהם שני מפקדי הטייסות המיועדות להיפתח, שמואל חץ לטייסת "האחת" ואביהו בן-נון לטייסת "הפטישים".
קורס ההסבה החל במרץ בטייסת פנטום אמריקאית ונמשך כחמישה חודשים.
טייסת 201 ("האחת") הוקמה ב-17 באוגוסט 1969, בעיצומה של מלחמת ההתשה, כטייסת F-4 פנטום ("קורנס"), הראשונה של חיל האוויר בבסיס חצור, תחת פיקודו של רס"ן חץ.
ב-5 בספטמבר קלטה את רביעיית מטוסי הפנטום הראשונים שקיבל חיל האוויר.
כשבועיים לאחר הגעת המטוסים החדשים החלה הטייסת להשתלב בפעילות מבצעית, כאשר זוג מטוסים הוזנק לסיור יירוט באזור שארם א-שייח'.
ב-25 באפריל 1970 הותקף אזור אל עריש על ידי זוג מטוסי איליושין 28 מצריים.
לעבר התוקפים הוזנקו זוג מטוסי פנטום וזוג מטוסי מיראז' 3. מטוס הפנטום של חץ הפיל אחד ממטוסי האיליושין 28 באמצעות טיל אוויר אוויר.
ב-16 במאי 1970 הוביל חץ רביעיית מטוסי פנטום, שיחד עם שני זוגות נוספים מטייסת 69 תקפו את הנמל המצרי בראס בנאס , שהוא נמל הים המצרי העיקרי בים סוף.
בתקיפה, שכונתה "מבצע קשת אווירי", טובעה משחתת מצרית ונפגעו כלי שיט נוספים שעגנו בנמל.
הייתה זו התקיפה ארוכת הטווח של חיל האוויר עד מבצע רגל עץ.
בראשית שנת 1970 החלה ברית המועצות בשילוח חיל משלוח גדול למצרים לשם הדיפת המתקפות של חיל האוויר הישראלי, בעיקר באמצעות הקמת מערך הגנה אווירית צפוף שהלך והתפשט מזרחה.
חיל האוויר הישראלי בכלל וטייסות הפנטום בפרט ביצעו גיחות רבות לעצירת הפריסה.
ב-18 ביולי 1970 הוביל חץ שמונה מטוסי פנטום ב"מבצע אתגר" לתקיפת סוללות טילי קרקע-אוויר בחזית תעלת סואץ.
טילים רבים נורו לעבר מטוסי הפנטום במהלך התקיפה, מהם נפגעו מטוסיהם של חץ ונווטו מנחם עיני ושל אביהו בן-נון ונווטו .
מטוסם של חץ ועיני התפוצץ.
לאחר נפילתו הועלה לדרגת סגן-אלוף.
בעיתונות הכתובה בישראל הופיעו מדי פעם פרסומים שהוכחשו, כי חץ הועבר כשבוי למוסקבה.
תקופה ארוכה סירבו המצרים לחפש את גופתו של חץ ובחלקת הנעדרים על הר הרצל הוצבה מצבת אבן לזכרו.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נמצאו שרידי גופתו בשטח שממערב לתעלת סואץ שנכבש על ידי צה"ל.
הובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
שמואל חץ היה נשוי ואב לשני בנים.
בנו אורי שירת כנווט מסוקים.
חורשה על שמו ניטעה על ידי הקרן הקיימת ביער בן שמן, (יער הטייסים) ובה הוצבה אנדרטה לזכרו.
מדי שנה מחולקת מלגה לזכרו בבית הספר המקצועי "מקס פיין".
בספריית בית הספר פינה לזכרו.
שמואל חרל"פ (נולד בשנת 1945) הוא איש עסקים ונדבן ישראלי.
יו"ר קבוצת כלמוביל, משקיע בחברות הזנק.
שמואל חרל"פ נולד בשנת 1945 למתילדה ועמיחי חרל"פ.
אביו נישא בשנית, לתמרה, בתו של יוסף מילר, בעליה של סוכנות משאיות סקאניה בישראל.
בשנת 1962 רכש עמיחי חרל"פ מחמיו את חלקו בחברה, וכשקיבל את הזיכיון למכירת כלי רכב מתוצרת מרצדס בנץ בישראל, הקים לשם כך את חברת "כלמוביל".
אביו נפטר בשנת 1975. חרל"פ השלים תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת הרווארד, ומונה למרצה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1982 מונה ליו"ר חברת "כלמוביל".
הוא רכש את חלקם של אחיו דן ונחום בחברה, והפך לבעל השליטה בה, יחד עם אמו החורגת תמרה ובנה יואב שהיו בעלי מניות מיעוט בחברה.
ב-1988 החלה "כלמוביל" לייבא לישראל גם את מותג הרכב היפני מיצובישי, וב-1994 החלה לייבא גם את כלי הרכב של יונדאי הקוריאנית.
הקבוצה הגיעה בהובלתו לשליטה ב-20% משוק הרכב בישראל.
פעילות זו הפכה את חרל"פ לאחד מעשירי ישראל - בדירוג עשירי ישראל של מגזין TheMarker מ–2016 הוא דורג במקום ה-21, עם הון של כ–1.5 מיליארד דולר.
בנוסף לפעילותו בתחום הרכב השקיע חרל"פ, ישירות ובאמצעות "כלמוביל", בחברות הזנק.
בין השאר נכללה בהשקעות אלה חברת "מובילאיי", שמכירתה לחברת אינטל בשנת 2017 הביאה את חלקו וחלקה של "כלמוביל" לשווי של יותר ממיליארד דולר.
השקעות נוספות שלו הן בחברת המכשור הרפואי "אורקם טכנולוגיות", שגם אותה הקימו מייסדי "מובילאיי", אמנון שעשוע וזיו אבירם, ובחברת הסייבר "נייטרון אבטחת מידע".
חרל"פ הוא רץ מרתון חובב, ונבחר לשאת את הלפיד בפתיחת המכביה בשנת 2005. גר בכפר שמריהו.
שמואל חרל"פ ורעייתו ענת הם נדבנים.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר תרמו בני הזוג חרל"פ 120 מכוניות מיצובישי ספייס סטאר לקיבוצים ניר עוז, נחל עוז, בארי וכפר עזה.
באוגוסט 2025 פורסם כי החליטו לתרום 180 מיליון דולר למרכז הלב והמוח החדש בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
הרב שמואל הלוי חפר (י"א באב תר"ץ, 5 באוגוסט 1930 – י"ז בניסן תש"ף, 11 באפריל 2020) היה יו"ר מכללת בית רבקה בכפר חב"ד, סגן יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל ויו"ר הוועד למען שלמות העם, שפעל למען תיקון קביעת "מיהו יהודי", כך שיוכר בחוק רק גיור לפי ההלכה האורתודוקסית.
נולד לגולדה ביילא ולאלעזר גרובר, בבודפשט בירת הונגריה.
עם פלישת הנאצים להונגריה הועבר עם חלק מבני משפחתו לגטו בודפשט.
הם שרדו בגטו ועם שחרורו בידי הרוסים שנה לאחר מכן, עלו רוב משפחתו שנותרו בחיים לארץ ישראל.
חפר שהה קרוב לשנתיים לאחר השחרור בגרמניה ובצרפת, ניסה לעלות לארץ ישראל בספינת מעפילים שנתפסה בידי שלטונות המנדט הבריטי ונוסעיה גורשו לקפריסין.
בשנת ה'תש"ז (1947) הגיע לארץ ישראל והחל לעסוק בחינוך.
בשנת ה'תשי"ד, בהיותו בגיל עשרים וארבע, נשלח על ידי הסוכנות היהודית לשמש בתפקידי חינוך וארגון של נוער יהודי במרוקו.
במסגרת תפקידו שימש בהוראה במוסדות חינוך גבוהים ועסק בפיקוח על הוראת עברית במוסדות היהודיים.
שם פגש לראשונה את חסידי חב"ד, והתחיל בלימוד "ספר התניא" וספר "דרך מצוותיך" עם שליח חב"ד במרוקו הרב שלמה מטוסוב.
כשחזר לישראל המשיך לעבוד כמורה ב"מקווה ישראל" עד סוף שנת ה'תשי"ז (1957) ובשנה הבאה התחיל לעבוד בישיבת נחלים.
בחודש אלול ה'תשי"ח (1958) נישא לרבקה (נפטרה בכ"ז בתשרי תשפ"ב) בת הרב חיים יוסף (בן הסופר והעסקן החב"די משה רוזנבלום) ומרת סניא רוזנבלום, מחסידי חב"ד בתל אביב.
לאחר נישואיהם המשיך שמואל בעבודתו ב"נחלים" בשעות אחר הצהריים, ובשעות הבוקר ניהל את בית ספר אוהלי יוסף יצחק ביפו, לאחרי שנה עבר לנהל את בית ספר חב"ד בכפר סבא עד שנת תש"כ.
בשלהי ה'תשי"ט (1959) הצטרף לצוות החינוכי במוסד "בית רבקה", כשנה אחר כך עמד המוסד בפני סגירה (מטעמים כלכליים).
ובהוראת הרבי התמנה לקראת שנת תשכ"א למנהל המוסד, בעקבות המינוי נסע לניו יורק לפגישה עם האדמו"ר מליובאוויטש, רבי מנחם מענדל שניאורסון במהלכה עורר האדמו"ר שצריכים לדאוג שמוסד החינוך "בית רבקה" יהיה בריחוק מקרבת מוסדות החינוך לבנים, ולכן הציע להקים את כפר חב"ד ב'.
בשנת תשכ"ד החל הרב חפר להתעסק בתכנון להקמת כפר חב"ד ב', ובשנת תשל"ה עבר בית רבקה לשם, מאז המשיך חפר להתכתב עם הרבי בענייני המוסד.
הרב חפר היה חבר בוועד למען שלמות העם, מטה הפעילות החב"די בנושא "מיהו יהודי" ועוד.
בשנת ה'תשמ"ד (1984), לאחרי פטירתו של הרב נחום טרבניק התמנה למנהל הוועד.
לצד תפקידו זה, עסק הרב חפר בארגון אירועים ופעילויות של חב"ד ברחבי ישראל.
הרב חפר נפטר בשבת חול המועד פסח, 11 באפריל 2020, כתוצאה מדום לב ונטמן בחלקת חב"ד בבית הקברות הר הזיתים בירושלים.
בנו הרב משה הלוי חפר מנהל במכללת בית רבקה.
בנו הרב מנחם מענדל חפר.
נכדו, מנחם מנדל דיסקין (בנו של הרב חיים שלמה דיסקין) ממשיך דרכו בניהול מוסדות בית רבקה.
חתנו, הרב משה הכהן שקוביצקי.
חתנו, הרב ברוך סלונים (בנו של הרב זאב דב סלונים), הוא שליח חב"ד במודיעין.
רבי שמואל יהודה לייב (רבינוביץ) מליניץ (ה'תקמ"ב, 1782 - י"ט בכסלו ה'תקע"ח, 1818) היה האדמו"ר השני של חסידות ליניץ, כיהן גם ברבנות העיר ליניץ.
הוציא לאור את ספרו של אביו "תשואות חן".
נולד ב-1782 כבנו הבכור של רבי גדליה רבינוביץ מליניץ מייסד חסידות ליניץ, שכיהן בעיר ליניץ כרב ואדמו"ר, מתוך שני אחים וחמש אחיות.
בכ"ט בכסלו ה'תקס"ד (1804) עם פטירת אביו, נתמנה למלא את מקומו ברבנות ובאדמו"רות, בהיותו עלם בן 22 בלבד.
לאחר 14 שנות הנהגה בהיותו בשנת ה-36 לחייו, ב-1818, נפטר, מילא את מקומו אחיו רבי יצחק יואל מליניץ.
רבי שלמה מגרנוב, חתן רבי יצחק מגרנוב (בן רבי מרדכי מקרמניץ)
למד מפי רבי אליהו פאלומבו, רבי מנחם אשכנזי ורבי רפאל יעקב אסא.
היה ראש ישיבה בבאלאט שבטורקיה.
שימש כדיין ועסק בסידור גיטין החל משנת תקנ"ח.
כאשר נבחר לחכם באשי (סוכות תקצ"ז, 1837) התברר שהוא נתין אוסטרי (למרות שלא היה באוסטריה, אלא קיבל נתינות מתוקף קשריו עם שגריר אוסטריה בטורקיה), ואז פוטר על ידי הממשלה ונשאר כאב בית דין.
בבית דינו כיהן גם הרב אליעזר די טולדו.
ספרו 'שמן המשחה' (נדפס בקושטא ת"ר) ערוך על פי סדר הרמב"ם, אולם פעמים רבות אינו עוסק בפרשנות הרמב"ם אלא זהו דיון עצמאי, כולל תשובות רבות בהלכה.
הגיעו אליו שאלות מכל רחבי טורקיה ומחוצה לה, ואף מקרים ומלונדון.
המחבר מספר שסידר כך את ספרו מפני שבישיבה בה למד בימי שלישי למדו לפי סדר הרמב"ם, אולם את חידושיו בדיני עגונה סידר לפי סדר הטור, מאחר שעניין זה נלמד בישיבה אחרת, בה למדו בימי חמישי לפי סדר הטור אבן העזר.
הספר כולל גם דברי תורה מרבנים אחרים בקושטא ומסורות על מנהגי קושטא, כגון על איסור אכילת קטניות בפסח.
הספר מצוטט רבות בכתבי רבנים אחריו, כגון בשו"ת ציץ אליעזר (חכ"ב סי' י): "בזאת השאלה עצמה מצינו שכבר דן בזה בספר שמן המשחה (לאחד מגדולי קדמוני האחרונים)".
רבי שמואל חיים עסק גם בהוצאה לאור של ספרי חכמי קושטא: ספר 'אם הדרך' מאת רבו, רבי מיכאל אשכנזי, בתוספת הערות משלו הפותחות במילים "א"ש [=אמר שמואל] חיים".
ספר 'זכור לאברהם' מאת רבי אברהם ב"ר אביגדור, בתוספת הערות משלו.
וספר 'ידיו של משה' מאת רבי משה פרישקו.
בערוב ימיו עלה לארץ ישראל, נפטר בירושלים ונטמן בהר הזיתים.
נוסח מצבתו: "מקום קבורת גדול הדור האחרון, הוא הרב המופלא שבסנהדרין בעיר ואם בישראל קושטא יע"א, כמה"ר שמואל חיים בן אסטרוגה זצוק"ל.
פעל וחיבר ספר שמן המשחה.
נלקח לשמיים מנוחתו עדן ו' חשוון שנת ה'תרב".
שמואל חייק (נולד בשנת 1953) הוא איש עסקים ישראלי-בריטי, המשמש כיו"ר הארגון קק"ל-בריטניה (JNF-UK).
נולד בכפר סבא וגדל בבני ברק.
הוריו, סלים ונאסירה פריזט, עלו לישראל מבגדאד בשנת 1951. אביו היה סוחר אמיד בבגדאד, ובשנות ה-30 רכש קרקעות באמצעות בנק אנגלו-פלשתינה בבני ברק, תל אביב-יפו, פתח תקווה והרצליה פיתוח.
בשנת 1972 התגייס לחיל המודיעין ושירת במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרומית.
לאחר שחרורו הצטרף למפלגת הליכוד והיה יו"ר צעירי הליכוד.
בשנת 1977 עבר למפלגת שלומציון של אריאל שרון.
לאחר מכן שב לליכוד וערך ספר ובו שיחות עם יצחק שמיר.
דרך היכרות זו יצר קשרים עם פעילים רבים בתנועת הליכוד ומחוצה לה.
בשנת 1979 החל ללמוד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, אך לאחר זמן קצר החליט לנסוע ללונדון ללמוד משפטים, ובזמן לימודיו החל לעסוק בסחר במקרקעין.
עם השנים התרחבו עסקי הנדל"ן שלו הן בבריטניה והן בישראל.
עסקיו בישראל מנוהלים בעיקר על ידי חברת "ש' חייק אחזקות" שהוקמה על ידו ב-2004, ומנהלת נכסים רבים בהיקפים המוערכים בעשרות מיליוני שקלים.
בשנת 2008 מונה למנהל קק"ל-בריטניה (JNF-UK).
מבחינה היסטורית ומשפטית זהו ארגון נפרד מקרן קיימת לישראל, אך בעל מטרות דומות.
חייק קיבל את התפקיד על מנת לסיים סכסוך ארוך-שנים בין הארגון הישראלי והבריטי.
כמו כן הגביר את השקיפות בדו"חות הכספיים של הארגון.
חייק הוא אספן של יצירות אמנות, בעיקר של אמנים ישראלים.
אוסף האמנות שלו כולל יצירות של ראובן רובין, נחום גוטמן, שמואל בק, יוחנן סימון, נפתלי בזק ומרדכי ארדון.
בשנת 2008 הקים את "מרכז חייק לאמנות עכשווית" ביפו כדי לקדם באמצעותו אמנים ישראלים צעירים.
חייק הוא בעל אזרחות בריטית.
ב-2 בדצמבר 2021 אמר חייק בראיון לג'רוזלם פוסט שרמת האנטישמיות בבריטניה עולה, הדמוגרפיה של החברה הבריטית משתנה, ובגלל משבר ההגירה באירופה, המורכב ברובו ממהגרים מוסלמים "ייתכן שבעוד 10 שנים, אולי פחות, מי יודע, יהודים לא יוכלו לחיות בבריטניה." חייק השתמש בראיון בטיעונים התומכים בתאוריית "ההחלפה הגדולה" של הימין הקיצוני בצרפת.
דבריו גונו על ידי רבים, בהם הרב הראשי של בריטניה אפרים מירוויס וועד שליחי הקהילות.
הם קראו לחייק להתפטר מתפקידו והכריזו כי לא ישתפו עוד פעולה עם JNF-UK.
ב-21 בינואר 2022 הצהיר חייק כי דבריו הוצאו מהקשרם, ואמר: "אני לא מאמין שרוב המוסלמים בבריטניה הם אסלאמיסטים קיצוניים." הוא טען כי דבריו בראיון "לא נאמרו נגד אף מיעוט, או נגד המוסלמים בבריטניה או באירופה, אלא נגד כל מי שמפיץ שנאה שפוגעת ביהודים."
חייק מוערך ומקורב לאנשים רבים בפוליטיקה הישראלית, בהם בנימין נתניהו, אביגדור ליברמן, ציפי לבני ובעלה, נפתלי שפיצר, ועוזי לנדאו.
אלה נעזרים בו למשימות תיווך וגישור.
בשנת 2005 התמודד עוזי לנדאו על ראשות הליכוד מול בנימין נתניהו, וחייק הוביל להסדר שלפיו יפרוש לנדאו מהמירוץ ויודיע על תמיכתו בנתניהו.
לפני הבחירות לכנסת השבע עשרה, ב-2006, תיווך חייק בין ליברמן ונתניהו, לאחר תקופה בה חל ריחוק ביניהם.
הוא שוב תיווך בין נתניהו לליברמן כשחברו יחד לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, ב-2013, ורצו ברשימה המשותפת "הליכוד - ישראל ביתנו".
בזמן הרכבת ממשלת ישראל השלושים ושלוש תיווך חייק בין ראש הממשלה נתניהו לבין יו"ר "התנועה", ציפי לבני, שמונתה לתפקיד שרת המשפטים.
בזמן הרכבת ממשלת ישראל השלושים וארבע ניסה שוב לגשר בין נתניהו לליברמן, אך ללא הצלחה.
"ישראל ביתנו" הצטרפה לקואליציה מאוחר יותר, שוב בתיווכו של חייק, וליברמן קיבל את תפקיד שר הביטחון.
הרב שמואל יהודה הלוי וינפלד (נולד בחשוון תרצ"ז, 13 בנובמבר 1936) הוא הבעלים והמנהל של הוצאת ספרים שי למורא ומחבר ספרות תורנית.
נולד בירושלים לרחל ולרב יעקב שאול וינפלד, שהיה הבעלים והמייסד של בית הדפוס אשכול ומחבר הספר "משנת יעקב".
למד בישיבת ישיבת תפארת צבי.
בשנת תשי"ג, לאחר שהתקרב לחסידות חב"ד, החל ללמוד בישיבת תורת אמת בירושלים.
בשבט תשט"ז נישא לפערל פנינה בת אברהם משה דויטש.
עבודת החיבור ארכה שנים רבות.
בשנת תשל"ב החליט לסיים את חיבורו, כמתנה לכבודו של הרבי מלובביץ, לרגל יום הולדתו ה-70.
בשנת תשמ"ט, לאחר פטירת אביו, התחלקה הוצאת הספרים לשני הבנים.
החלק הגדול של ספרי ההוצאה הועברו לבנו הבכור שמואל יהודה, שהחל להדפיסם תחת הוצאת "שי למורא", כולל ספרים חדשים, חלקם עם פירוש שי למורא.
בין הרבנים המסכימים: הרבי מלובביץ', הרב מרדכי אליהו, הרב עובדיה יוסף, הרב זאב דב סלונים ועוד.
חלק מהספרים שיצאו על ידו
צילום של ספר התניא שקיבל מהרבי מלובביץ עם חתימתו בסיום הספר
קונטרס בית הבחירה, לברור צורת בית המקדש לפי שיטת הרמב"ם
טעמי המקרא, כולל משפטי הנגינות של כל התנ"ך בטבלות
דניאל איש חמודות, עם תרגום מלא ומפרש של ספרי דניאל, עזרא ונחמיה
ציורים ללמוד, אופן ועשית חליות הציציות וקשרי התפילין בנוסחות שונות, כולל קשר של ראש כדברי חיים מצאנז
תנא דברי אליהו, עם פירוש שי למורא וביאור מלקט
סימני האמרים, חיבר על ספר התניא ובו ארבעה סוגי קיצורים על פרקי התניא ועוד
טעמי המנהגים ומקורי הדינים במהדורה חדשה
הגדה של פסח, עם פירוש שי למורא
ספר התהילים, עם פירוש שי למורא
בינו שנות דור ודור, מגלת יוחסין לכמה משפחות בישראל ועוד, תשע"ה
מסכת אבות עם פירוש שי למורא, ומפתח למפתגמים ולשמות ומקומות המוזכרים במסכת, תשס"ז
סידור על פי נוסח האר"י עם פרוש שי למורא לכל התפילות לפי פשוטם ועניינים רבים על פי ספרי החסידות, ב' כרכים, תשע"ג
סט נביאים (יהושע, שופטים, שמואל-א', שמואל-ב', מלכים-א', מלכים-ב') עם פירוש רש"י ופירוש "שי למורא", שישה חלקים, תשע"ח
לרב וינפלד שישה בנים ושש בנות.
הרב דוד יואל, משפיע בישיבת תומכי תמימים בבני ברק
הרב צבי מאיר, גבאי בבית הכנסת 770 בירושלים, וחבר בהוצאת הספרים שי למורא
הרב קלמן, (חתן הרב שניאור זלמן לבקובסקי) רב בית הכנסת 'בית אליעזר יצחק' בקראון הייטס ומראשי מערכת הכשרות OK ורב חברת מנהטן ביר
שניאור זלמן, גבאי בבית הכנסת חב"ד בביתר עילית וחבר בהוצאת ספרים שי למורא
יוסף יצחק, הבעלים של חברת סיסטם וויז, גבאי בבניין 770 בכפר חב"ד
הרב שלמה חיים, מראשי מערכת הכשרות OK ונציג הכשרות בישראל
הרב שמעון אייזנבך, רב שכונת השחמון ומשלוחי חב"ד לאילת
הרב ישראל ליפסקר, שליח חב"ד בשכונת רמות בירושלים ומחנך בתלמוד תורה תורת אמת
גיסו היה הרב דן יואל ליווי.
רבי שמואל חאגיז (נפטר ה'שצ"ג, 1633), מחכמי העיר פאס שבמרוקו, דרשן, רב בפירנצה שבאיטליה ומחבר הספרים: "דבר שמואל" ו"מבקש ה'".
רבי שמואל חאגיז הוא בנו של רבי יעקב חאגיז ונכדו של רבי שמואל חאגיז, שניהם חכמים מפורסמים מקהילת המגורשים בפאס שעמדו בראש בית הכנסת ובית המדרש בעיר.
דודו היה רבי יצחק חאגיז, מחכמי פאס.
מצד אימו היה נכדו של רבי יהודה הכהן ואחיינו של רבי יצחק הכהן.
מסיבה לא ידועה נאלץ רבי שמואל לגלות מפאס כשהוא נדד במקומות רבים ובהם העיר טריפולי שבלוב.
במקומות שנדד נשא דרשות, בהדפסתן הוא מצא נחמה לקשיי גלותו ולהיותו מודר מנחלת אבותיו ומבית הכנסת ובית המדרש שהורישו לו.
בשנת ה'שנ"ו (1596) הדפיס בונציה את שני ספריו: "דבר שמואל" - ביאור על מדרש רבה על ספר דברים, ו"מבקש ה'" - 'שלוש דרשות נחמדות על כל פרשה'.
באותה השנה נדפס בוונציה הספר "תפארת ישראל" מרבי צמח דוראן בהגהתו של רבי שמואל שאף כתב הקדמה לספר.
בשנת ה'שנ"ח (1598) הדפיס רבי שמואל בוונציה מחזור לפי מנהג הספרדים.
בשנת ה'שס"ט נזכר באגרת ששיגר רבי יהודה אריה ממודנה לרבי משה כהן פורט מוונציה, בקשר לפולמוס אודות קידושי ספק שהעסיק גדולי החכמים.
על סמך אגרת זו משער החוקר מאיר בניהו כי רבי שמואל נתקבל לרב בפירנצה.
לדעת רוב כותבי תולדותיו שב לעיר פאס והוליד שם את בנו היחיד, רבי יעקב חאגיז, מי שיהיה ראש ישיבת בית יעקב, מגדולי החכמים בירושלים ומחבר פורה.
הוא נפטר בשנת ה'שצ"ג (1633), והותיר את בנו מיותם כשהוא רק כבן 13 שנים.
שמואל (שמוליק) טרגן (נולד ב-13 בינואר 1972) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת החלוץ, וידוע בעיקר על התקופה בה שיחק במכבי חיפה, שם זכה עם הקבוצה בדאבל היסטורי.
טרגן נולד וגדל בחיפה, והתחיל את דרכו בספורט כשבגיל 13 נרשם לקבוצת הנוער של הפועל חיפה בכדורסל, שם שיחק יחד עם גיא גודס וקורן אמישה, לימים כוכבים בליגה הבכירה בכדורסל, ושחקני נבחרת ישראל בכדורסל.
חצי שנה מאוחר יותר בגיל 14, הגיע למסקנה שמתאים לו יותר לשחק דווקא כדורגל, ונרשם לקבוצת נערים א' של מכבי חיפה, שם עבר תחת שרביטו של המאמנים ליאון אברהם, ג'וני הרדי ואשר עלמני.
בשורות מחלקת הנוער טרגן הרבה לכבוש בתור חלוץ הקבוצה, וממוצע ההבקעות שלו עמד על 15 שערים בעונה.
הוא נכלל בסגל נבחרת הנוער של ישראל אותה אימן שלמה שרף, שמאוחר יותר הפך למאמנו במכבי חיפה הבוגרת.
בשורות הנערים והנוער שיחק יחד עם אייל ברקוביץ', לימים כוכב מכבי חיפה ונבחרת ישראל בכדורגל.
בגיל 18 עלה לקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה, אך לא הירבה לשחק והיה בעיקר מחליף בגלל עודף שחקנים טובים ואיכותיים בחלק הקדמי של הקבוצה, בעונת 1990/1991 בה זכתה הקבוצה באליפות המדינה ובגביע המדינה והשלימה דאבל היסטורי תחת המאמן שלמה שרף.
לאוהדים זכור בעיקר בגלל שער שהבקיע במשחק בעונת הדאבל מול מכבי תל אביב, בו ניצחה חיפה 1:4 בדרך לתואר.
באמצע העונה העוקבת בחלון העברות של ינואר 1992, עבר טרגן למכבי עכו שם שיחק מספר עונות.
את שארית הקריירה שלו בילה בקבוצות בליגות הנמוכות יותר.
שמואל טרבס (14 באפריל 1955 רעננה, ישראל–8 בנובמבר 2015, רעננה, ישראל) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק לרוב בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם קבוצות מכבי יפו והפועל רעננה.
שמואל טרבס נולד ברעננה לאהרון וקלרה, ובה רכש השכלה יסודית ותיכונית.
הוא הצטרף להפועל רעננה וב-1972 הועלה לקבוצה הבוגרת אשר שיחקה בליגה ב'.
ב-1973 צפה שלמה שרף מאמן הפועל כפר סבא במשחק בו השתתף טרבס, ובעקבות יכולתו הגבוהה, עבר בהמשך להפועל כפר סבא.
טרבס שיחק בשורות כפר סבא שתי עונות בהן השתתף ב-52 משחקים וכבש 15 שערים.
בעקבות סכסוך כספי עם הנהלת הקבוצה שוחרר מהפועל כפר סבא ועבר למכבי יפו.
משחקו הראשון של טרבס בשורות מכבי יפו היה ב-8 באוקטובר 1977 ומשחקו האחרון ב-26 בנובמבר 1983, תחילתה של עונת 1983/1984 בליגה הלאומית.
טרבס השתתף ב-175 משחקים בשורות מכבי יפו, ובהם כבש 31 שערים.
היה גורם מרכזי בהצלחתה של מכבי יפו במאבקי התחתית במחצית השנייה של שנות השבעים.
בעונת 1977/1978 בליגה הלאומית גברה מכבי יפו במחזור הסיום על הפועל ירושלים בתוצאה 0–1 משער ניצחון של טרבס וניצלה מירידה.
אחד ממשחקיו הבולטים בשורות מכבי יפו היה במחזור הסיום של עונת 1979/1980 בליגה הלאומית.
שבע קבוצות נאבקו נגד הירידה לליגה הארצית ועמם נמנתה מכבי יפו שאומנה על ידי שמואל פרלמן.
במחזור הסיום גברה יפו על מכבי תל אביב 0-3. טרבס הצטיין במשחק, כבש את השער הראשון ובישל את השלישי לאלי שכטר.
בסיום המחזור נותרה יפו בליגה הלאומית בזכות הפרש שערים עדיף על הכח מכבי רמת גן ובית"ר תל אביב אשר ירדו לליגה הארצית.
לאחר שפרש ממכבי יפו, שב טרבס להפועל רעננה, שיחק בקבוצה עד 1990 ופרש ממשחק פעיל.
הוא נכלל בסגל המורחב של נבחרת ישראל בכדורגל בין השנים 1979–1980.
טרבס התגורר כל חייו ברעננה.
הוא היה נשוי לדינה, אב לשלושה ילדים וסב לנכדים.
הלך לעולמו ב-2015, בגיל 60. הובא לקבורה בבית העלמין בעירו.
הרב שמואל חיון (סביב ה'ש"כ, 1560 - ט"ז טבת ה'שס"ח, 5 בינואר 1608) היה פוסק הלכה, ראש ישיבה, אב בית הדין ורבה של סלוניקי, מחבר הספר 'בני שמואל' על חושן משפט.
נולד בסלוניקי סביב שנת ה'ש"כ לאביו הרב יצחק חיון, ולאימו שהייתה בתו של הרשד"ם.
אביו נפטר בקיצור ימים, ולכן גדל אצל סבו.
למד אצל רבי יצחק אדרבי, רבי אברהם די בוטון ורבי אהרן ששון, יחד עם חבירו הרב שבתי יונה.
התחתן עם אחותו של הרב יצחק די נוביס.
לרבי שמואל לא היה ילדים.
בהמשך התמנה לראש הישיבה, ואב בית הדין של סלוניקי.
מתלמידיו נמנים הרב חיים אמיגו והרב אברהם מוטאל, ורבי שמואל משה בן ברוך.
נשא ונתן עם חכמי דורו ביניהם עם הרב מאיר מלמד בעל המשפט צדק, הרב חיים שבתי, מהרש"ך, מהר"י לבית לוי, ועוד.
רבי שמואל חיבר מספר תחינות, וחלק מיהודי שלוניקי נהגו לשלבם בסליחות.
נפטר בשבת בט"ז טבת ה'שס"ח, ונקבר בסלוניקי.
לאחר פטירתו בשנת ה'שע"ג הדפיס קרובו הרב שמעיה די מדינה יחד עם ר' יהודה די מדינה את הספר 'בני שמואל' שמכיל פירוש על הטור והבית יוסף, על חלק מחושן משפט, בצירוף המסקנות העולות מהסוגיה.
וכן פירוש על הטור והבית יוסף על הלכות יום טוב והלכות תערובות.
בספרו רבי שמואל לא נמנע מלהשיג על דברי הבית יוסף.
בתכנון היה לכתוב פירוש על כל ארבעה הטורים, אלא שלא שרבי שמואל לא הספיק להשלים את המלאכה.
הספר זכה לפרסום אצל הפוסקים בדורות הבאים, ומזכירים אותו: כנסת הגדולה, פרי חדש, ט"ז, פרי מגדים, ברכי יוסף, פתחי תשובה, שואל ומשיב, משנה למלך, גנת ורדים, שבות יעקב, ועוד.
הרב נסים שמואל יהודה ארוואץ (מכונה: נשי"א; ה'תק"ס, 1800 - ה'תרכ"ד, 1864) היה שד"ר, דרשן, פוסק הלכה, ראש ישיבה ודיין בבית הדין הספרדי בירושלים.
נולד לאביו הרב רפאל בנימין בירושלים, בן למשפחה שמקורה מצפון אפריקה.
התייתם מאביו בגיל צעיר, ורבי יצחק פרחי פרס עליו את חסותו, ולימים נשא את רבקה בתו.
עמד בראשות ישיבה בירושלים, מבין תלמידיו נמנו הרב אהרן עזריאל והרב אברהם אשכנזי והרב מתתיה אברהם צורמאני, והרב רחמים שאלתיאל יעקב ניניו.
בשנת תר"ט היה שד"ר בטורקיה.
בבית הדין בירושלים ישב יחד עם הרב חיים נסים אבולעפיה, והרב חיים דוד חזן.
נמנה עם מייסדי העדה המערבית בירושלים.
יש הטוענים שהחל משנת ה'תר"ך כיהן כאב בית הדין ורבה של ירושלים.
ביתו רבקה נישאה לרב יוסף רפאל עוזיאל בזיווג ראשון, וחמשת הילדים שהולידה נפטרו בצעירותם.
דרכי איש - דרשות, ירושלים תרל"ה.
כף זכות - דרשות (בתוך: 'זכות הרבים' לרב יצחק פרחי) קושטא תקפ"ט.
תשובות - מפוזרות בכתבי יד.
חידושי המקראות - מפוזר בכתבי יד.
שמואל טננבוים (נולד ב-1953) הוא שופט, לשעבר נשיא בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
למד בישיבה התיכונית ברעננה וסיים את לימודיו בשנת 1971. בשנים 1972–1976 שירת בצה"ל במסלול ישיבת הסדר, כחלק מישיבת הכותל.
בשנים 1979–1981 התמחה במשרד עורכי דין, כשבשנת 1981 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך כעורך דין.
בין השנים 1981–1998 עבד כעורך דין שכיר ולאחר מכן כעורך דין עצמאי.
בספטמבר 1998 מונה לשופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב.
בינואר 2011 מונה לסגן נשיאת בין הדין האזורי בתל אביב ובספטמבר 2017 מונה לנשיא בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע.
במרץ 2023 פרש לגמלאות, אך בנובמבר 2023 פורסם כי ימונה מחדש כשופט עמית באופן זמני בבית הדין לעבודה, לאור המחסור בשופטים במערכת על רקע אי כינוס הוועדה לבחירת שופטים בתקופת המאבק על הרפורמה המשפטית.
בספטמבר 2008 קבע כי אין לשלול פנסיה מעובד גם במקרים בהם המעסיק לא הפריש לו כנדרש לקרן הפנסיה.
בינואר 2010 הורה לחברת HOT לבטל את פיטוריו של מוביל ההתארגנות בחברה.
בשנת 2015 פסק פיצויים על סך 100 אלף שקלים לטובת עובדת עיתון המודיע שפוטרה לאחר שחזרה מחופשת לידה.
בשנת 2017 פסק כי רשת ההמבורגרים BBB תשלם 109 אלך שקלים הפרשי שכר ושעות נוספות לעובד אריתראי שעבד בה כשנתיים כשוטף כלים עם תלושי שכר פיקטיביים.
שְׁמוּאֵל יוֹסֵף עַגְנוֹן, ובראשי תיבות שַׁ"י עַגְנוֹן (נולד: שמואל יוסף הלוי טשאטשקיס, בתעתיק מודרני: צַ'צְ'קֶס; י"ח באב ה'תרמ"ז, 8 באוגוסט 1887 – י"א באדר א' ה'תש"ל, 17 בפברואר 1970), היה מגדולי הסופרים העבריים ב.
חתן פרס נובל לספרות לשנת 1966 ופעמיים חתן פרס ישראל לספרות, ב־1954 וב־1958.
נולד בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, באוקראינה של היום.
בשנת 1908 עלה לארץ ישראל, כשהוא כבר סופר צעיר, והמשיך בכתיבה בארץ.
בשנת 1912 היגר לגרמניה למשך 12 שנים, שלאחריהן, ב־1924, עלה שוב לארץ ישראל והשתקע בה עד סוף ימיו.
הסיפור הראשון שפרסם בארץ ישראל, באוקטובר 1908, היה "עגונות", ובעקבותיו שינה את שמו מטשאטשקיס לעגנון.
עגנון פרסם ספרים רבים בימי חייו בהוצאת שוקן, שהוקמה בעיקר בשבילו, וספריו היו הראשונים שפורסמו בה.
לאחר מותו פרסמה בתו, אמונה ירון, כתבי יד רבים שאותם לא פרסם בימי חייו.
ספריו תורגמו לשפות רבות, וזכו להצלחה ולהערכה ברחבי העולם.
כתיבתו עוסקת בשאלות הקשורות לעם היהודי, בארס פואטיקה, בפסיכולוגיה ובנושאים נוספים רבים.
בין יצירותיו הבולטות: הרומנים "הכנסת כלה" "אורח נטה ללון", "תמול שלשום", הרומן הקצר "סיפור פשוט" והנובלות "והיה העקוב למישור", "בלבב ימים" ו"תהילה".
עגנון הוא הישראלי הראשון שזכה בפרס נובל והיחיד עד כה שזכה בפרס נובל לספרות.
שמואל יוסף טשאטשקיס נולד בעיירה בוצ'אץ' שבגליציה המזרחית, שהייתה אז בשליטת האימפריה האוסטרו־הונגרית, בי"ח באב תרמ"ז (1887).
לימים הציג עגנון את תאריך לידתו כתשעה באב, וטען שנולד בתרמ"ח 1888, תחילה כדי להתחמק משירות צבאי, לאחר מכן דבק בכך כנראה כדי ליצור סמליות סביב תאריך לידתו.
עגנון היה הבן הבכור של אסתר לבית פארב ושלום מרדכי טשאטשקיס, שהיה בעל סמיכה לרבנות, אך עסק במסחר בפרוות.
אחריו נולדו להוריו בן ושלוש בנות.
בגיל שלוש החל ללמוד בחדר עד גיל תשע, שבו החל ללמוד תלמוד בקבוצה.
כעבור שנה וחצי הפסיק ללמוד בצורה זו, ואת המשך השכלתו קיבל מאביו (עליו סיפר עגנון: "ממנו קבלתי את רוב צורתי המועטת והוא השרה עלי גם רוח השירה").
כשהיה בן שמונה החל לכתוב בעברית וביידיש, ובנעוריו הרבה לקרוא את יצירותיהם של סופרי דור ההשכלה ויצירות קלאסיות, ובהן יצירותיהם של גתה, שילר ושייקספיר, וכן יצירות של סופרים סקנדינביים: קנוט המסון, ביירנסטרנה ביירנסון וינס פיטר יאקובסן.
בשנת 1903, בגיל 15, פרסם את יצירתו הראשונה - פואמה ביידיש על המקובל יוסף דלה ריינה, שעתיד להעסיקו גם בחייו הבוגרים.
בל"ג בעומר ה'תרס"ד, בגיל 16, פרסם את שירו הראשון בעברית, "גיבור קטן", בשבועון העברי "המצפה" שיצא לאור בקרקוב, וחתם: "ש"י טשאטשקיס".
עגנון הצעיר המשיך לפרסם מיצירותיו (שירים, סיפורים קצרים, רשימות ועוד), בעברית וביידיש, בעיתונים ובכתבי עת שיצאו לאור בגליציה.
בשנת 1906 ובתחילת 1907 שימש עוזר־עורך לאליעזר רוקח בעריכת השבועון ביידיש "דער יודישע וועקער" (בתרגום לעברית – "המעורר היהודי"), שיצא לאור בסטניסלבוב ובבוצ'אץ' בשנים 1905–1907. עגנון אף פרסם כמה מיצירות נעוריו, שירה ופרוזה, בשבועון זה.
בפברואר 1907 עבר עגנון ללבוב, לאחר שהוזמן על ידי גרשום באדר לשמש כעוזר לעורך בעיתון "העת" שייסד.
כעבור כחודש וחצי נסגר העיתון עקב קשיים כלכליים.
בשנת 1908 החליט עגנון לעלות לארץ ישראל.
בדרכו לארץ ישראל עבר בלבוב, ושם הפגיש אותו אליעזר מאיר ליפשיץ עם יוסף חיים ברנר.
ליפשיץ צייד את עגנון במכתב המלצה לר' בנימין, וברנר ציידו במכתבים לאברהם רייזין ולאורי ניסן גנסין.
לאחר מכן הגיע עגנון לווינה, שם הציע לו קרוב משפחתו, הפרופסור דוד צבי מילר, להישאר בווינה וללמוד באוניברסיטה, אך עגנון דבק בהחלטתו.
עגנון סיפר כי עלה לארץ ישראל בל"ג בעומר ה'תרס"ח (1908), אולם היה זה כנראה כשלושה שבועות מאוחר יותר, בתחילת יוני של אותה שנה.
ביפו נעזר עגנון בסופר ר' בנימין, וכעבור זמן מה עבר להתגורר בנווה צדק.
בן ציון, שנערך להוצאת כתב העת "העומר", מינה את עגנון למזכירו, המטפל בכל ענייני המנהלה של כתב העת, ועגנון עסק בכך במשך שלושה חודשים.
בגיליון השלישי של "העומר", שיצא לאור באוקטובר 1908, התפרסם סיפורו של עגנון "עגונות" – יצירתו הראשונה שפורסמה בארץ ישראל, בעידודו ובעריכתו של ש.
על יצירה זו חתם בשם העט "עגנון" (הנובע משם היצירה), שהפך לשמו הספרותי, ומשנת 1924 לשם משפחתו הרשמי.
ביוזמת ר' בנימין שלח עגנון למרטין בובר תרגום לגרמנית של "עגונות", ובובר פרסמו בשנת 1910 בשבועון הציוני "די ולט".
סיפורים נוספים של עגנון הופיעו בעיקר בעיתון "הפועל הצעיר", וכן בעיתון "השילוח" באודסה, בעיתון "הצפירה" בוורשה ובקבצים נוספים.
ב־29 במרץ 1909 הגיע המשורר חיים נחמן ביאליק לביקורו הראשון בארץ ישראל, שהחל ביפו.
בן ציון הפגיש את ביאליק עם עגנון, ובעקבות זאת הצטרף עגנון אל ביאליק לסיורו במושבות ארץ ישראל.
בכך החלה ידידותם של ביאליק ועגנון, שנמשכה עד פטירתו של ביאליק.
ב־12 במאי 1909 החל להתפרסם ב"הפועל הצעיר" הסיפור "בארה של מרים או קטעים מחיי אנוש", שפורסם בחמישה המשכים.