tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת מרץ 1979 דחה בג"ץ את שתי הטענות של העותרים והתיר לממשלת ישראל להמשיך להחזיק בקרקעות שנתפסו עבור בית אל.
החלטת בג"ץ אומצה על ידי הממשלה והביאה לתגובות חיוביות מצד גורמים שונים.
בנאום מאת ראש הממשלה מנחם בגין בכנסת ב-20 במרץ 1979 אמר את הדברים הבאים:
יש הטוענים שאמירתו של בגין התייחסה בעצם רק לאישור בג"ץ להתיישבות בבית אל, רבים חלקו על כך.
גם אחרי בג"ץ אלון מורה, שהורה לפנות את התנחלות אלון מורה שלא הוגדרה כצורך ביטחוני, אמר בגין כי "יש לכבד את פסק הדין של בית המשפט העליון...
חנן מלצר ואהרן ברק כתבו שאת המשפט אמר לאחר בג"ץ אלון מורה, אך מדובר בטעות.
עם זאת בגין ידע גם לבקר את בית המשפט כמו לאחר משפט מחתרת צריפין כשאמר כי "בגזר הדין...
ניכרת הנקמנות ומהנמקתו בוקעת הצביעות והחוצפה", בהמשך הצהיר שמוכן להסתיר בביתו את הנאשמים.
קיימות פרשנויות שונות לכוונתו של בגין אבל לפי ניב יערי הנרטיב המקובל כיום לאמירה "יש שופטים בישראל" הוא כיבוד בג"ץ והחלטותיו על ידי הרשויות האחרות (הרשות המחוקקת והרשות המבצעת) ללא ערעור.
במקביל לאמירה המקורית של בגין נפוצה בישראל הגרסה לפיה "יש שופטים בירושלים", כשנטען שהשיבוש נעשה ב-1979 במאמר שפרסם שר המשפטים לשעבר, חיים צדוק, בעיתון "מעריב".
פוליטיקאים רבים השתמשו בגרסה השונה בנאומיהם וביניהם נפתלי בנט, בנימין נתניהו, אמיר אוחנה, אביגדור ליברמן, גדעון סער, אהוד אולמרט, דודי אמסלם, אין כל הבדל בין שתי הגרסאות.
ישבן מגולח הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 1991, שבוים ונכתב על ידי ברוס לה ברוס שגם משחק בו בתפקיד הראשי.
סרט זה היה הסרט באורך מלא הראשון שביים ברוס לה ברוס.
בדומה לרבים אחרים מסרטיו, הוא כלל סצנות אירוטיות מפורשות ומסרים פוליטיים חתרניים.
לאורך השנים הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע ברחבי העולם וצבר מעמד של סרט קאלט.
הסרט ידוע בין היתר בכך שקורט קוביין ציין שהוא הסרט האהוב עליו.
מעצב שיער פאנקיסט (ברוס לה ברוס), אשר ידוע בתור "הספר", מתאהב והופך לאובססיבי כלפי נאו נאצי אילם (קלאוס וון ברוקר).
ג'ונסי (ג'י בי ג'ונס), אחותו של הנאו נאצי, היא במאית לסבית, אשר מנסה לגרום לאחיה להתאהב בספר.
לאורך הסרט ג'ונסי עובדת גם על סרט הדוקומנטרי שלה, שעוסק בצבא השחרור הסימביונזי.
שם השחקן/ית שם הדמות ברוס לה ברוסהספר קלאוס וון ברוקרהנאו נאציג'י בי ג'ונסג'ונסי
"יש מישהו ששר לך" הוא שיר מאת הזמרים אביב גפן ועומר אדם, אשר יצא לאור ב-7 בדצמבר 2025 כדואט ראשון מתוך מיני-אלבום דואטים חדש עליו עובד גפן.
השיר פורסם כסינגל הפותח של הפרויקט, אשר צפוי לראות אור בחודש פברואר 2026, ובו עתידים להשתתף אמנים נוספים מן המוזיקה הישראלית.
את מילות השיר והלחן כתב אביב גפן, והוא אף היה שותף להפקתו המוזיקלית יחד עם עדן אטד ורז קופרמן.
השיר מוגדר כבלדה, ומציג קו מוזיקלי המאופיין באיפוק ובהדגשת הביצוע הקולי של שני הזמרים.
שיתוף הפעולה נולד מתוך מערכת יחסים מקצועית ואישית שנרקמה בין אדם וגפן בעקבות הופעתם המשותפת במסגרת פרויקט "NEXT", והתפתח לכדי עבודה יצירתית מלאה במסגרת אלבום הדואטים של גפן.
הבחירה באדם כשותף לדואט הראשון באלבום משקפת את כוונתו של גפן לחבר בין סגנונות מוזיקליים ורקעים שונים.
הטקסט של "יש מישהו ששר לך" עוסק בפנייה אינטימית ומכילה לדמות נשית, ומציג נוכחות מרגיעה ומלווה בדמותו של הזמר השר.
השיר בנוי כבלדה אישית המדגישה רגש, קרבה ונחמה, ללא ייחוס מפורש לנסיבות ביוגרפיות מסוימות.
הדואט "יש מישהו ששר לך" עורר מגוון תגובות ביקורתיות מצד מבקרים ומאזינים.
בצד המקצועי, דודי פטימר מ"מעריב" טען כי החיבור בין שני האמנים, על אף הפוטנציאל שבו, לא הצליח לממש את עצמו.
לדבריו, הביצוע של אדם נשמע מאולץ וחסר מחויבות רגשית, בעוד שגפן מציג נוכחות חזקה ומחוברת יותר לטקסט.
פטימר סיכם כי מדובר ברעיון מעניין שלא תורגם לביצוע אחיד או מרגש, וכי הדואט מותיר תחושה של פספוס.
מנגד, יוסי חרסונסקי תיאר את השיר כבלדה רומנטית קלאסית הבנויה בקפידה, המשלבת בין קיטש מודע לעצמו לבין רוך מלודי ועומק רגשי.
הוא ציין כי השילוב בין אדם וגפן יוצר איזון בין קול חם ומנחם לבין קול רגיש וכואב, והדגיש את יכולתו של השיר להשתמש במוטיבים רומנטיים מוכרים באופן כן ומודע.
לדבריו, "יש מישהו ששר לך" מצליח לעורר רגש אמיתי ולנצל את הקיטש ככלי אמנותי במוזיקה הישראלית.
מעבר לביקורות המקצועיות, השיר עורר גם תגובות בולטות מצד הקהל, ובעיקר מקרב מעריציו של אדם.
רבים הביעו אכזבה מהשילוב עם גפן וטענו כי אינו טבעי, כאשר חלק מהתגובות ברשתות החברתיות כללו ניסוחים בוטים ותגובות שליליות.
לצד זאת, היו גם מאזינים שהביעו סקרנות כלפי שיתוף הפעולה וראו בו ניסיון ייחודי לאחד בין סגנונות פופ ורוק בזירה הישראלית.
ישו בבית מרתא ומרים הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הספרדי דייגו ולאסקס, שצויר ככל הנראה בשנת 1618, בראשית דרכו העצמאית של האמן בסביליה.
היצירה משלבת סצנה יומיומית עכשווית עם אפיזודה מן הברית החדשה, ומעמידה זו מול זו את חיי המעשה ואת חיי ההקשבה והעיון הרוחני.
בקדמת הציור מתוארת סצנת מטבח.
משרתת צעירה כותשת שום במכתש, ולפניה מונחים על השולחן מצרכי מזון שונים: ביצים, דג, פלפל אדום מצומק וקנקן חרס, המזוהה ככל הנראה עם שמן זית.
לצידה עומדת אישה מבוגרת יותר, המפנה אצבע מורה לעבר המשרתת.
מחווה זו עשויה להתפרש כהדרכה, כנזיפה על עבודה מאומצת מדי, או כהפניית תשומת הלב אל המתרחש ברקע.
שתי הדמויות לבושות בלבוש בן הזמן ומתוארות באופן טבעי ומפורט, וייתכן שהן מבוססות על דוגמניות ממשיות.
ברקע העליון הימני של הציור מופיעה סצנה מהברית החדשה, הנראית דרך פתח.
בסצנה זו יושב ישו ומלמד, מרים יושבת לרגליו ומקשיבה לדבריו, ואילו מרתא מתוארת כמי שטרודה בהכנות ומביעה תרעומת על כך שאחותה אינה מסייעת לה.
הסצנה המקראית מבוססת על הבשורה על פי לוקס, ומתארת את המתח בין עיסוק בענייני היומיום לבין הקשבה לדבריו של ישו.
בדבריו מדגיש ישו את העדיפות של ההקשבה והעיון הרוחני על פני הטרדה בענייני המעשה.
היחס בין הסצנה הקדמית לבין הסצנה המקראית אינו חד־משמעי: הסצנה הדתית עשויה להיתפס כהתרחשות הנצפית דרך פתח, כהשתקפות במראה, או אף כציור התלוי על הקיר.
הדמויות שבקדמת הציור, הלבושות בלבוש עכשווי, עשויות להתפרש כהתגלמות מאוחרת של מרתא ומרים, ובכך מועתק הסיפור המקראי אל מציאות יומיומית בת זמנו של האמן.
האצבע המורה של האישה המבוגרת מרמזת על קשר רעיוני בין שתי הסצנות ומכוונת את הצופה להרהר במשמעות הבחירה בין עשייה לבין הקשבה והתבוננות.
החפצים המונחים על השולחן מתוארים כחלק מסצנת מטבח יומיומית, ובהם ביצים, פלפל אדום מצומק, כלי חרס ודג.
הדג מזוהה כסמל מסורתי הקשור לישו, ונוכחותו בתוך ההקשר הביתי יוצרת זיקה חזותית ותמטית לסצנה המקראית המופיעה ברקע.
פעולת כתישת השום והעיסוק בהכנת המזון מדגישים עולם של עבודה, מאמץ וטרדה יומיומית, ומעמידים אותו בניגוד להקשבה השקטה ולריכוז הרוחני של מרים היושבת לרגלי ישו.
הצבת סצנה יומיומית עכשווית לצד נושא מן הברית החדשה יוצרת חיבור בין חיי היום־יום לבין הסיפור המקראי.
הסצנה של ישו, מרים ומרתא נראית דרך פתח, אך אפשר לראותה גם כהשתקפות במראה או כתמונה התלויה על הקיר, והקשר בינה לבין הדמויות שבקדמת הציור אינו חד־משמעי.
חיבור זה בין שני המישורים משקף מסורות אמנות פלמיות מן המאה ה-16, שבהן שולבו סצנות יומיומיות עם נושאים דתיים, ומטשטש את הגבול בין חולין לקודש.
ייתכן שזו היצירה הרשומה כמעשה ידי ולאסקס במלאי משנת 1637 של ביתו של פרננדו אפאן דה ריברה, דוכס אלקלה דה לוס גסולס, שנפטר באותה שנה.
היצירה תוארה שם כ"מטבח שבו אישה כותשת שום", ללא אזכור של הסצנה הדתית.
הציור הגיע לאנגליה ככל הנראה כשהוא כבר בבעלותו של לוטננט־קולונל הנרי פאק, שלחם במלחמת חצי האי האיברי, ולאחר מות בנו ויליאם בשנת 1880 הועמד למכירה פומבית בבית כריסטי'ס בשנת 1881. הציור נרכש בידי סר ויליאם הנרי גרגורי, שהוריש אותו לגלריה הלאומית בשנת 1892.
"יש שמים מעלי" הוא שיר וסינגל משותף של המוזיקאים הישראלים אביתר בנאי ואביב גפן, שיצא לאור ב-31 במאי 2012. השיר נכתב והולחן על ידי השניים במשותף, והופק מוזיקלית על ידי עופר מאירי.
השיר סימל את תחילת שיתוף הפעולה האמנותי בין השניים, שהוביל בהמשך גם לסיבוב הופעות מצליח תחת אותו השם.
החיבור בין גפן לבנאי החל לאחר שהופיעו יחד במסגרת "פסטיבל הפסנתר" בשנת 2011 את השיר כתבו והלחינו יחד, את השיר הפיק עופר מאירי.
בהודעות לעיתונות ציין אביתר בנאי כי שיתוף הפעולה בשיר שיקף שאיפה משותפת לצמיחה אישית ולחיים בעלי משמעות.
בראיונות צוין כי על אף השוני בדרכיהם, קיימת ביניהם קרבה רעיונית סביב שאלות של כנות פנימית והצורך להשתנות.
הוא הוסיף כי השיר עוסק בחיפוש אחר משמעות קיומית ובשאיפה לחיים של יושרה פנימית.
השורה "אני תכף מת חצי מאחורי" מתפרשת כביטוי לרצון למימוש עצמי אל מול זמניות החיים.
מבחינה תמתית, הטקסט מעמת בין הופעה חיצונית לבין עבודה פנימית, ודן בקושי הממשי ביישום שינוי אישי.
בנוסף, השיר נוגע במורכבות של מערכות יחסים זוגיות, תוך הצגת הדילמה שבין התרכזות ב"אני" לבין הכרה בצרכי הזולת כבסיס לאהבה.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי העניק לשיר ציון של 4.5 כוכבים, ותיאר אותו כדואט "מרכך ומזכך" המציג "ראש אחד" יצירתי למרות השוני בין שני האמנים.
חרסונסקי ציין כי מבחינה מוזיקלית ניכרת בשיר השפעתו של גפן יותר מזו של בנאי, והגדיר את היצירה כשיר פסנתר מינורי, נוגה ומאופק.
לדבריו, הטקסט עוסק בפוטנציאל לשינוי רוחני, הסרת מסכות וחיפוש אחר משמעות אמיתית לקיום, מעבר ל"חגיגת השפע" החומרית.
על פי הפרשנות באתר "נגנו", השיר עוסק במתח שבין תנועה פיזית לחופש פנימי.
השורה המרכזית בפזמון, "להסתובב זה לא אומר להיות חופשי", מדגישה כי חופש אמיתי אינו נובע משינוי מקום, אלא מחיבור רוחני ופנימי ("יש שמיים בתוכי").
השיר מתאר תחושת תקיעות וריקנות של אדם המרגיש "עקור וזר", ומחפש משמעות מעבר ל"חגיגת השפע" החומרית והחיצונית.
עוד עולה מהשיר הצורך הבסיסי בקשר אנושי אמיתי וב"בית" רגשי כחלק מתהליך השינוי והסרת המסכות.
ישו בפני הכהן הגדול הוא ציור שמן על בד מאת חרארד ואן הונטהורסט, שנוצר בסביבות 1617. היצירה מתארת סצנה ממשפטו של ישו ונמצאת באוסף הקבע של הגלריה הלאומית בלונדון.
הציור הוא יצירה גדולה ובעלת אופי אטמוספירי מודגש.
הסצנה מתרחשת בחלל חשוך כמעט לחלוטין, ומציגה רגע מן החקירה של ישו בפני הסנהדרין.
במרכז הקומפוזיציה מוצב שולחן ועליו נר דולק, המשמש מקור האור היחיד בסצנה.
אור הלהבה מאיר את פניו של ישו ואת פני האיש היושב מולו, בעוד שיתר הדמויות והחלל נותרים באפלולית.
הצמצום המכוון בפרטים יוצר ריכוז חזותי בדיאלוג שבין שתי הדמויות המרכזיות.
הבשורות מתארות את הבאתו של ישו לאחר מעצרו אל ביתו של הכהן הגדול, שם נאספו ראשי הכהונה, הזקנים והסנהדרין.
במהלך החקירה חיפשו חברי המועצה עדות שתאפשר גזר דין מוות, ועדויות שקר רבות נמסרו אך לא תאמו זו לזו.
לבסוף הועלתה הטענה כי ישו אמר שיוכל להחריב את היכל האלוהים ולבנותו מחדש בתוך שלושה ימים.
הכהן הגדול פנה אל ישו בשאלה ישירה בדבר זהותו כמשיח וכבן האל, וישו השיב בדברים המזהים אותו עם בן האדם היושב לימין הגבורה ובא על ענני השמים.
בעקבות תשובה זו קרע הכהן הגדול את בגדיו, הכריז על חילול השם, וחברי המועצה קבעו כי הוא ראוי למוות.
לאחר מכן הוכה ישו, הושפל ונלעג.
במקביל מתואר חצר הכהן הגדול כמקום שבו פטרוס מכחיש שלוש פעמים את היכרותו עם ישו, עד קריאת התרנגול, ולאחר מכן פורץ בבכי.
הקומפוזיציה סימטרית ומאוזנת סביב הנר הדולק המונח במרכז השולחן.
הלהבה משמשת מוקד מבני של הציור ומארגנת את החלל סביב ציר אור אחד.
התאורה הדרמטית מדגישה את פניהם של ישו ושל הדמות היושבת מולו, אך מותירה את סביבתם בצל עמוק.
שימוש זה באור ממוקד מדגים את נטייתו של חרארד ואן הונטהורסט לקומפוזיציות ליליות דלות בפרטים, ומסביר את כינויו מתקופת שהותו ברומא, Gherardo della Notte – "חרארדו של הלילה".
זהות הדמות היושבת מול ישו הייתה נתונה למחלוקת כבר במאה ה־17. בשנת 1628 זיהה יואכים פון זנדרארט את הסצנה כמתארת את ישו בפני פונטיוס פילאטוס.
לעומת זאת, במלאי אוסף משפחת ג'וסטיניאני משנת 1638 תועדה היצירה כישו בפני הכהן הגדול קיפא.
הוצעה גם האפשרות שהציור מתאר את חקירתו של ישו בפני חנן בן שת.
הכותרת ישו בפני הכהן הגדול משקפת את קיומה של עמימות זו, אף שמרבית חוקרי האמנות נוטים לזהות את הדמות כקיפא.
זמן ההתרחשות והקשר לסצנה הלילית
התרחשות הסצנה בלילה מהווה רכיב מרכזי בזיהויה.
משפטו של ישו בפני פילטוס נערך, על פי המסופר בבשורות, בשעות היום, בעוד שחקירתו בפני הכהן הגדול התקיימה בלילה בבית חותנו חנן.
הבחירה בהארה באמצעות נר בודד תואמת את זמן ההתרחשות הלילי ומחזקת את הזיהוי של הסצנה כמשפט בפני הכהן הגדול.
שתי הדמויות הניצבות מאחורי הדמות המרכזית המוארת מזוהות עם עדי השקר המוזכרים במהלך החקירה.
הציור נוצר בתקופת שהותו של חרארד ואן הונטהורסט ברומא בין השנים 1610–1620. סגנונו בתקופה זו התפתח על רקע מותו של קראוואג'ו וההשפעה המתמשכת של אמנותו.
ואן הונטהורסט אימץ קומפוזיציות מצומצמות ותאורה דרמטית הנשענת על מקור אור יחיד.
מגוריו בביתו של המרקיז וינצ'נצו ג'וסטיניאני אפשרו לו להיחשף מקרוב ליצירות איטלקיות מרכזיות, ובהן יצירות קראוואג'ו שהוצגו בקפלת קונטראלי בכנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי.
באוסף ג'וסטיניאני נכללה גם יצירה מאת לוקה קמביאזו המתארת את ישו בפני קיפא, המוארת בשני נרות ומתוארכת לאחר 1570. ציורו של חרארד ואן הונטהורסט מצמצם את מספר הדמויות ומפחית עומס חזותי, תוך הדגשת פשטות קומפוזיציונית וריכוז דרמטי בסצנה המרכזית.
ישו כוכב עליון (באנגלית Jesus Christ superstar) הוא סרט מוזיקלי משנת 1973, שהתבסס על אופרת הרוק ישו כוכב עליון, פרי עטם של אנדרו לויד ובר וטים רייס, שחוברה שנים ספורות קודם לכן וזכתה להצלחה בימתית גדולה בברודוויי ולאחר מכן בלונדון.
אופרת הרוק הופקה לראשונה בשנת 1970 על גבי אלבום מוזיקה תקליט כפול אריך-נגן ולאחר מכן הועלתה כמחזמר בשנת 1972.
העלילה מבוססת על סיפור השבוע האחרון בחיי ישו על פי המסופר ב"ספרי הבשורה" (האוונגליונים), הכלולים בברית החדשה, בתוספת פרשנות מקורית ו"השלמות" פרי דמיונם של המחברים.
העלילה משלבת מוטיבים קומיים ואספקטים מודרניסטיים.
הסרט זכה להצלחה קופתית לא רק בזכות הפסקול המקורי שלו, אלא גם הודות לרוח "ילדי הפרחים" המנשבת בו, האלמנטים הקומיים-פארודיים, והשחקנים המשתתפים בו.
חלקם זכו לתהילה עוד קודם לכן כשחקנים הראשיים הן בהפקה הבימתית והן באלבום האולפן מ-1970.
כך למשל נעשה שימוש בכלי נשק מודרניים כטנקים ומסוקי קרב לצד חניתות ומגינים, מטוסים לצד אתר ארכאולוגי מימי הורדוס וכן פרטי לבוש, מיקרופונים, ואף ראיונות עיתונאיים.
הסרט צולם בישראל ב-1973, באתרים עבדת, בית שאן, בית גוברין - מראשה והרודיון.
בסצנה המתבססת על הבשורה על-פי מתי כ"ז ויוחנן י"ט, מתכנס האספסוף היהודי מול חצר לשכתו של הנציב הרומי פונטיוס פילטוס ותובע בתקיפות: "צלוב אותו!".
הם אף מאיימים על פילטוס שאם לא יעשה כן, הם ידווחו לרומא כי הוא אינו נאמן לקיסר ולכן יודח.
במילים אחרות, פילטוס מוצג (כמסופר בברית החדשה) כמי שנכפה עליו לצלוב את ישו בגלל שנאה עיוורת של אספסוף יהודי, ולא משום שישו נתפס כמורד במלכות.
אם לא די בכך, שתי דמויות שנויות במחלוקת אינן מגולמות על ידי שחקנים לבנים: מרים המגדלית המוצגת כזונה מגולמת על ידי איבון אלימן (Yvonne Elliman), ילידת הוואי, ויהודה איש קריות הבוגד מגולם על ידי שחקן שחור.
ישו לעומת זאת, המגולם על ידי טד נילי, הוא בעל תווי פנים צפון אירופיים - עורו לבן ושיערו בהיר.
ישו צייד הערפדים הוא סרט משנת 2001. הסרט עוסק במאבקו המודרני של ישו על מנת להגן על אוכלוסיית הלסביות של אוטווה, קנדה, מפני ערפדים.
פסקול הסרט כולל מספר שירים של להקת "The Hammerheads", שהמפורסם ביניהם הוא השיר "Everybody Gets Laid Tonight".
- אשר בתרגום לעברית ניתן לקרואו כ"הברית הישנה אמרה עין תחת עין; הברית החדשה אמרה אהוב את רעך; הברית היותר חדשה...
הסרט נפתח בגילוים של כמרים כי הערפדים יצאו מכלל שליטה.
הכמרים מחליטים לפנות אל ישו לעזרה, אך מותקפים ונהרגים בעצמם על ידי ערפדים בטרם שיוכלו להעביר לו את כל המידע הדרוש.
לאחר מכן הערפדים אף תוקפים את ישו עצמו.
ישו מבין את חומרת המצב ומתכונן לקרב.
הוא פוגש בלסבית צעירה בשם מארי מגנום אשר עוזרת לו ומרוממת את רוחו.
הוא מקצר שערו ומתחיל להתחמש ביתדות עץ (על פי האגדה המקובלת שניתן להרוג ערפדים בעזרת החדרת יתד עץ לליבם).
במהלך דרכו הוא מותקף על ידי חבורת אתאיסטים אשר לטענתם נמאס להם מעצם קיומו וכי הגיע הזמן להכריע בשאלה הדתית.
האתאיסטים תוקפים את ישו בחבורות רבות המשתמשות באמנויות לחימה שונות.
ישו מצליח להביס את כל האתאיסטים וממשיך בדרכו.
בינתיים אנו למדים על תוכניתם השטנית של הערפדים, המתכננים להכחיד את כל קהילת הלסביות כדי לשמר את כוחם.
ראש הערפדים הוא ג'וני גולגולתא ויחד עמו עובד המנתח המרושע (ערפד אף הוא) ד"ר פרטוריוס.
מטרתם היא להחליף את עורן של הלסביות אותם הם צדים בעורם של צבא הערפדיות שלהם ובכך לתת להם את היכולות ללכת באור יום (שכן על פי האגדה הערפדים אינם יכולים לסבול את קרניה של השמש).
ישו נעזר באביו (אלוהים) וקורא לכוכב ההיאבקות מקצוענית אל סנטו - מתאבק מקסיקני החובר אליו.
בקרב הסופי ישו נלחם הן בגולגולתא ובפרטוריוס בו זמנית ובמקומות שונים.
הסרט מרבה בהתייחסויות הן במעשים והן בציטוטים לתרבות הנצרות והברית החדשה בתרבות המערבית.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך הן שתי דרשות של מטיף אוונגליסטי אשר מתנהג כתמהוני וכאדם אשר איבד את שפיות דעתו, המשולבות בתוך הסרט.
מלבד התייחסויות אלו מרבים יוצרי הסרט להציג עקרונות, מנהגים ומושגים שונים בנצרות בהקשר סאטירי לתרבות המערבית הפופולרית או לתרבות הפאנק.
כך, לדוגמה, ישו מדבר עם אביו ואימו (האל ומרים) דרך חפצים יומיומיים (כגון קערת גלידה או פסלה של אמו) ובכך מלגלג על תופעת ההתגלויות האלוהיות במצבים דומים.
עוד מצוטטים דברים מטקסי הנצרות, כמו בעת קרב אמנויות לחימה, כאשר ישו חובט בגופו כמבקש להדגיש את עוצמתו ואומר "גופו של ישו" (משפט המופיע בעת טקס "לחם הקודש", האמור לסמל את גופו של ישו).
שמו של ראש הערפדים "גולגולתא" הוא גם שמה של גבעת הגולגולתא עליה נצלב ישו ופרטוריוס הוא פראיטור, קונסול ברומא העתיקה, בעל סמכות צבאית.
ההתייחסות הממושכת ביותר במהלך הסרט משלבת את תרבות הפאנק עם ערכים נוצרים מסוימים.
במסגרת זו נראים מספר אנשי קודש וכמורה בעלי סממנים של תרבות זו, כגון סגנון שיער או דיבור, וכן משפטיו של ישו ואף סגנונו הכללי כולל בתוכו הדים מתרבות זו.
הסרט הצליח לכבוש את לבבות מעריצים רבים, יחסית לתפוצתו הקטנה.
מעריצים אלו העלו את הסרט למעמד של סרט פולחן ונוהגים לקיים הקרנות חגיגיות של הסרט.
הסרט הוקרן אף במספר הקרנות אשר הכנסותיהן נתרמו לצדקה.
התרבות שצמחה סביב הסרט הפכה להיות רבה ומגוונת בעידוד חברת ההפקות.
אתר החברה משמש בית לציורי מעריצים וכן מרכז מידע לגבי ההקרנות השונות של הסרט.
ישו כוכב עליון היא אופרת רוק בריטית ותופעה תרבותית המבוססת על סיפור השבוע האחרון בחיי ישו, פרי נוסף של שיתוף פעולה הפורה בין המלחין אנדרו לויד ובר והפזמונאי טים רייס.
אופרת הרוק הופקה לראשונה בשנת 1970 כאלבום מוזיקה כפול בהקלטה אולפנית.
העלילה נכתבה לפי המסופר ב"ספרי הבשורה" (האוונגליונים), הכלולים בברית החדשה, בלבוש מודרני עם מגוון של מוזיקה חדשה וגם ישנה, אך לגרעין הסיפורי שמופיע בברית החדשה נוספה גם פרשנות מקורית של המחברים ו"השלמות" פרי דמיונם.
אופרת הרוק הופקה בשנת 1971 גם כמחזמר, ואחר כך כסרט קולנוע, באותו השם, שצולם בישראל בשנת 1973. המחזמר זכה להצלחה גדולה בכל העולם והופק במדינות רבות ובשפות שונות.
אחת מהסיבות להצלחה הוא שלקהל נוצרי, המחזמר הוא גם חוויה רוחנית.
עם זאת, המחזמר עורר לא מעט מחאות בקרב נוצרים שמרנים שטענו כי הוא פוגע בדמותו של ישו ואף מעמיד באור מגוחך את השליחים.
גם בקרב ארגונים יהודיים המחזמר עורר אי נחת, במיוחד בכל הנוגע לסצנת "39 המלקות" שבה פונטיוס פילטוס, בלחץ האספסוף היהודי המאיים עליו, נאלץ כביכול להלקות את ישו לפני צליבתו, גם צליבתו של ישו במחזמר נעשית בלחצו של ההמון היהודי.
בעקבות ההצלחה של האלבום המקורי, מספר זמרים לא ידועים עד אותה עת רכשו לעצמם שם עולמי וביססו קריירה רבת שנים.
איבון אלימן (Yvonne Elliman), בדמותה של מרים המגדלית, התפרסמה כזמרת דיסקו בשנות השבעים ואף הופיעה בסרט "שיגעון המוזיקה" מ-1977. הזמר והשחקן מוריי הד (Murray Head) בדמותו של יהודה איש קריות הפך לשחקן מבוקש על במות לונדון בקריירה שנמשכה עד אמצע שנות השמונים.
שני להיטים המושרים על ידי שני זמרים אלו הפכו למפורסמים ביותר וזכו לאינספור גרסאות בשפות שונות, והם מוכרים עד היום: השיר Superstar, אותו שר יהודה איש קריות (מורי הד), וכן השיר I Don't Know How to Love Him המושר בפי מרים המגדלית (איבון אלימן).
בשנת 1997 הועלתה בלונדון הפקה מחודשת של המחזמר ובעקבותיה הועלתה גרסה חדשה בברודוויי שאף צולמה והופצה בגרסת DVD.
עד עצם היום הזה, "ישו כוכב עליון" הוא אחד ממחזות הזמר הפופולריים ביותר בקרב בתי ספר למשחק המעלים הפקות נסיוניות שלו.
המחזמר לא הועלה בישראל בהפקה רשמית למרות הצלחותיו של מחזות הזמר מאת לויד וובר בישראל כגון אוויטה ויוסף וכתונת הפסים המשגעת.
יש שיטענו שהסיפור של המחזמר הוא מבוסס מדי בנצרות בשביל לעלות לבמות המסחריות בישראל.
שיר הפתיחה של המחזמר "Heaven On Their Mind" תורגם לעברית ובוצע על ידי דני רובס במסגרת ספיישל טלוויזיוני בתוכנית הטלוויזיה זהו זה שהוקדש למחזות זמר.
יהודה איש קריות, אחד משנים-עשר השליחים, חושש כי חסידיו של ישו יוצאים מכלל שליטה ועלולים להיראות ככוח מאיים בעיני האימפריה הרומית, שעלולה לדכא אותם באכזריות ("מחשבותיהם בשמיים").
שאר השליחים מצפים בהתרגשות להיכנס לירושלים לצד ישו ושואלים אותו על תוכניותיו, אך ישו אומר להם שלא ידאגו לעתיד.
בינתיים, מרים המגדלית מנסה לעזור לישו להירגע.
יהודה מזהיר את ישו להתרחק ממרים, שכן קשר עם אישה כזו עלול להיראות כנוגד את תורתו ועלול לשמש נגדו.
ישו מוכיח את יהודה, באומרו כי אסור לו לשפוט אחרים כל עוד הוא עצמו אינו נקי מחטא.
ישו גם מוכיח את שאר השליחים ומתלונן כי אף אחד מהם אינו באמת דואג לו ("מה קורה/דבר מוזר מפתיע").
מרים מרגיעה את ישו תוך שהיא מושחת אותו בשמן.
יהודה כועס על כך שהכסף שהוצא על השמן היקר לא שימש לעזור לעניים.
ישו מסביר שאין להם מספיק משאבים לפתור את העוני, ושעליהם להעריך את מה שיש להם ("הכול בסדר").
במקביל, קיפא, הכהן הגדול של ישראל, אוסף את הפרושים והכוהנים.
כמו יהודה, הם חוששים שהחסידים של ישו ייראו כאיום בעיני הרומאים, מה שעלול להוביל להשלכות קשות על העם היהודי.
כיפא מסיק כי לטובת הכלל, ישו חייב למות ("ישו הזה חייב למות").
כאשר ישו וחסידיו מגיעים בשמחה לירושלים, הם נתקלים בכיפא, שדורש מהם לפזר את ההמון.
ישו מתעלם ומברך את הקהל ("הושענה").
שמעון הקנאי מציע לישו להוביל את ההמון למרד נגד הרומאים ולתפוס שלטון מוחלט ("שמעון הקנאי").
ישו דוחה זאת ואומר כי אף אחד מתומכיו אינו מבין מהי עוצמה אמיתית ("ירושלים הענייה").
פונטיוס פילטוס, נציב יהודה, חולם על גלילי שגורלו יוביל לאסון ושההמון יטיל עליו את האשמה ("חלומו של פילטוס").
ישו מגיע למקדש ומוצא אותו פועל כשוק.
בכעס רב, הוא מגרש את הסוחרים.
קבוצת מצורעים מבקשת מישו לרפא אותם, וכשהמספר גדל, הוא דוחה אותם מתוך תסכול ("המקדש").
מרים המגדלית שרה לישו ומרדימה אותו ("הכול בסדר").
בזמן שישן, מרים מודה שהיא מאוהבת בו, ודבר זה מפחיד אותה ("אינני יודעת כיצד לאהוב אותו").
יהודה, מבולבל ונקרע מבפנים, פונה לפרושים ומציע לעזור להם ללכוד את ישו, מתוך אמונה שישו יצא משליטה ואף הוא היה מסכים למעשיו.
בתמורה לעזרתו, מציעים לו 30 שקל כסף.
תחילה הוא מסרב בתוקף, אך לבסוף נכנע להצעת כיפא כי הכסף יכול לשמש לעזור לעניים ("ארור לכל הזמנים/כסף דמים").
ישו משתתף בסעודת הפסח עם תלמידיו, שם הם שותים ומאבדים את הריכוז בדבריו.
הוא מעיר שבעיניהם היין שהם שותים יכול להיות דמו והלחם גופו.
הוא מבקש מהם לזכור אותו.
כשהוא מתוסכל מחוסר הבנתם, הוא מנבא שפטרוס יתכחש לו שלוש פעמים באותו לילה, ושהאחד מהם יבגוד בו.
יהודה מודה כי הוא הבוגד, ואומר שאינו מבין מדוע ישו פועל ללא תוכנית.
יהודה עוזב בזעם ("הסעודה האחרונה").
השליחים הנותרים נרדמים בזמן שישו פורש לגת שמנים להתפלל.
הוא מביע ספקות אם שליחותו הצליחה ודורש בכעס לדעת מדוע עליו להמשיך ולסבול את מותו הנורא.
ללא תשובה, הוא נכנע לרצון האלוהים ("גת שמנים").
יהודה חוזר עם חיילים רומאים ומזהה את ישו בנשיקה על לחיו ("המעצר").
ישו מובא למשפט בפני הסנהדרין.
כיפא ושאר הכוהנים שולחים אותו לפונטיוס פילטוס, שאומר שהוא לא תחת סמכותו ושולח אותו להורדוס.
הורדוס תובע מישו להוכיח את אלוהותו באמצעות ניסים, אך ישו מתעלם.
הורדוס, נעלב, מחזיר אותו לפילטוס.
פילטוס, הלחוץ מההמון הזועם, מנסה לשכנע את ישו להגן על עצמו, אך ישו אומר בשקט כי הכול כבר נקבע על ידי האלוהים.
פילטוס נכנע ולבסוף גוזר על ישו צליבה.
ישו נצלב, אומר את מילותיו האחרונות ומת.
לאחר מכן, גופתו מורדת מהצלב ונקברת ("יוחנן 19:41").
ישו ותומא הקדוש (באיטלקית: Incredulità di san Tommaso; 1467-1483) הוא פסל ברונזה מאת הפסל האיטלקי אנדראה דל ורוקיו.
הפסל תוכנן עבור הגומחה ה-14 בצדה המזרחי של כנסיית אורסנמיקלה ("גן מיכאל הקדוש") בפירנצה.
הגומחה בכנסייה תוכננה בידי דונטלו עבור פסלו "לואיס הקדוש מטולוז" (San Ludovico di Tolosa) משנת 1413. אולם, בעקבות מכירת הגומחה שבקיר הכנסייה לגילדת הסוחרים בעיר, הועבר פסלו של דונטלו לבזיליקת סנטה קרוצ'ה ואת מקומו תפס פסלו של ורוקיו, בהזמנת הגילדה.
הסכום הכולל ששולם עבור הפסל היה 800 פלורינים.
הדמויות הוצבו בגומחה ב"צום יוחנן המטביל", ב-21 ביוני 1483.
הפסל מתאר את המפגש בין ישו לבין תומא הקדוש, אחד משנים-עשר השליחים.
על פי המתואר בבשורה על-פי יוחנן (20, 24-29), תומא פקפק בתחייתו של ישו ונזקק למשש את פצעיו כדי להאמין בכך.
בחירת נושא כזה היוותה חידוש בפיסול שבכנסייה זו, בהציגה נושא בצורה נראטיבית וסיפורית.
הדמויות בפסל נוצקו ללא גב, כיוון שהן מיועדות לצפייה רק מן החזית.
אופן עשיית הדמויות מדגים את השפעת הפיסול הקלאסי בעיצוב בגדי הדמויות ובתיאור המוחשי של ההתרחשות.
היחס שבין הדמויות מצביע על חוש מפותח לתיאור תנועה ועלילה.
בעוד תומא מתואר כשהוא מתבונן ומתרכז בגופו של ישו, כשהוא מושיט את ידו אל עבר הפצע, הבעת פניו של ישו נראית כבוהה ונמצאת במישור רוחני יותר.
ידיו של ישו, שסימני הצליבה מופיעים עליהן, הבעתיות מאוד בתנועה ובהדגשה האנטומית והריאליסטיות שלהם.
"ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" הוא שמו של פרסקו אשר צויר על ידי הצייר האיטלקי פייטרו פרוג'ינו (Pietro Perugino) על קיר בקפלה הסיסטינית שבוותיקן.
הפרסקו הוא חלק משני מחזורי פרסקאות שנוצרו בקפלה על ידי צוותי ציירים בראשותו של פרוג'ינו.
לורנצו דה מדיצ'י שלח את קבוצת הציירים כדי שיעטרו את קירות המבנה שבנה האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
מחזור אחד מציג סצנות מחיי משה והמחזור השני מציג סצנות מחייו של ישו.
נושא הציור לקוח מתוך כתבי הברית החדשה.
בבשורה על-פי מתי (פרק טז') ישו פונה אל פטרוס, אחד משנים עשר השליחים, ואומר לו "כי אתה פטרוס ועל-הסלע הזה אבנה את-קהלתי ושערי שאול לא יגברו עליה: ואתן לך את-מפתחות מלכות השמים וכל-אשר תאסור על-הארץ אסור יהיה בשמים וכל-אשר תתיר על-הארץ מותר יהיה בשמים".
הפרשנות הנצרות קתולית ראתה בפסוק זה את הסימן לסמכות של פטרוס לכהן כמחליפו של ישו, ואת סמכותה הדתית של הכנסייה הקתולית, הרואה בפטרוס את האפיפיור הראשון.
במרכז המישור הקדמי של הציור מופיע ישו המעניק צרור ובו שני מפתחות לפטרוס.
האחד מוזהב המסמל את מלכות השמים, והשני, כסוף ופונה אל האדמה, המסמל את מלכות הגשמית.
ישו מתואר לבוש בגד סגול העטוף בגלימה כחולה וירוקה ונועל סנדלים.
שיערו ארוך ואדמוני והוא אוחז במפתח מוזהב.
פטרוס מתואר כורע על ברכו, שיערו שיבה והוא לובש בגד כחול עטוף בגלימה צהובה וירוקה.
גם הוא אוחז במפתח המוזהב.
משני עבריהם של דמויות אלו מתוארות דמויות נוספות, חלקן מופיעות בתלבושות בסגנון עתיק, כמו ישו ופטרוס וחלקן בתלבושות מתקופת הרנסאנס.
במישור האחורי של הציור מצוירת כיכר גדולה ובה מתוארות שתי סצנות משניות - ישו וחלפני הכספים וישו נסקל באבנים.
בתיאור ריצפת הכיכר נעשה שימוש בדגם פרספקטיבי מודגש.
במרכז המישור האחורי של הכיכר מתואר מבנה מתומן שנוספו לו ארבע מרפסות (פורטיקו), אשר אמורות להעניק לו צורה של מבנה מרכזני בדמות צלב.
המבנה מייצג את בית המקדש הראשון שבנה שלמה.
משני עבריו של המבנה מתוארות שתי קשתות ניצחון בדמותה של קשת קונסטנטינוס, המעוטרות בגרלנדות.
פרוג'ינו מצליח להעצים ולהדגיש את אירוע נתינת המפתח בעזרת הקומפוזיציה הסימטרית ובזכות הפרספקטיבה.
ידו של פטרוס האוחזת במפתח נמצאת בדיוק בקו האנכי שבו נמצאת גם נקודת המגוז, הממוקמת בפתח המבנה המתומן.
יש אשר מצאו דמיון בין תיאור דמויותיו של פרוג'ינו לבין דמויותיו של הצייר והפסל הפלורנטיני אנדריאה דל ורוקיו.
דמיון זה ניכר בדמותו של ישו המאזכרת את דמותו של תומא הקדוש מפסל ישו ותומא הקדוש שבכנסיית אורסנמיקלה בפירנצה.
הפרסקו של פרוג'ינו ניצב בקפלה אל מול ציורו של סנדרו בוטיצ'לי - "עונשו של קורח" ובין שני הציורים ניכרים קשרים איקונוגרפים וצורניים (כגון תיאור הקשת והמבנה המתומן) לצד קשר תאולוגי הרואה את סיפור משה כפרה פיגורציה לחייו של ישו.
ישו הילד הוא סוג פולחן נוצרי, הנפוץ בעיקר בנצרות-הקתולית, ומתבסס על קידוש תקופת הילדות של ישו.
הנצרות הפרוטסטנטית דוחה בדרך כלל פולחן זה.
באופן כללי, הפולחן מתייחס לישו, "הילד הקדוש", עד גיל 12 (אז אבד ונמצא בבית המקדש).
הוא מתבטא בעיקר באמנות נוצרית מוקדמת, מן המאה ה-3 או ה-4 ואילך, בצלמיות, ציורים, פסלים ואמצעים אמנותיים אחרים.
שני הדימויים הרווחים ביותר בהקשר זה הם תיאור לידת ישו עם אמו, מרים ובעלה יוסף, או כתינוק, עם אמו בלבד, בסוג דימויים הנקראים המדונה והילד.
קיימים גם דימויים מתקופות אחרות בסיפור ילדותו (ברית המילה שלו, ביקור שלושת האמגושים, הבריחה למצרים, הצגתו בבית המקדש בהיותו בן 40 יום ושוב בגיל 12, עם ביקורו בבית המקדש).
ככל שישו הילד קטן, קיימים מעט דימויים שלו, כי שנות ילדותו כמעט ולא מתוארות בבשורות.
מספר בשורות אפוקריפיות מכונות "בשורות ינקות", כי הן מתארות את ישו בתקופה זו, והן מהוות גם מקור לחלק מן הדימויים של ישו-הילד.
בין הבשורות שמתארות את ילדותו של ישו, ניתן למנות את בשורת הינקות על פי תומאס מן המאה השנייה, בשורת הינקות הערבית מן המאה השישית, והבשורה על פי מתי-כביכול מן המאות ה-8-9.
הביטוי האמנותי של סיפורי הינקות של ישו הגיע לשיא בתקופת הרנסאנס והמשפחה הקדושה הייתה נושא מרכזי בעבודותיו של לאונרדו דה וינצ'י.
לעיתים מצויר הילד-ישו עם הציפור חוחית בידו, המסמלת את הקוצים שיחבוש עם צליבתו.
פולחן הילד ישו בא לידי ביטוי גם בחגיגות ופסטיבלים עממיים הנערכים במקומות שונים ברחבי העולם לכבודו של ישו הילד (או התינוק) וייצוגו, בין היתר פסטיבל דינאגיאנג באילוילו (בפיליפינים); ה"פאראדורה של הילד" (Paradura del Niño) במדינות שונות באזור הים הקאריבי.
ישו הילד מוזכר גם בקוראן המוסלמי בשם עיסא ומוזכר כי יכל לדבר מילדותו.
ישו הצהוב הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר הצרפתי פול גוגן משנת 1889.
ביחד עם הציור ישו הירוק (1889), נחשבת יצירה זו כאחת מיצירות המפתח של הסימבוליזם בציור.
את שני הציורים צייר גוגן בפונט אוון, בעת ששהה שם למשך תקופה קצרה.
"ישו הצהוב" מתאר מצב היפותטי בו מתרחשת צליבת ישו בסוף המאה ה-19, בברטאן שבצפון צרפת, בעת ששלוש נשים חסודות מתאספות לתפילה.
הוא נעזר בקווים חזקים ועבים וכמעט ללא הצללה על מנת לתאר את הנשים.
בציור נעשה שימוש בצבעי הסתיו, כאשר הצבע הדומיננטי, שהוא גם צבעו של ישו, הוא הצהוב.
שלוש הנשים המלוות את ישו הן שינוי מהנוסח הקבוע בציורי הברית החדשה, בה מוזכרות שתי נשים שליווהו, אימו מריה ומריה מגדלנה.
הנשים עוטות לבוש השובר את השגרה הצהובה: אחת עוטה חלוק שחלקו כחול (שמימיות), ואלו השנייה עוטה חלוק שחלקו אדום (קורבן).
בעוד שהכחול והאדום הם צבעים שניתן לקשרם לישו, הרי הצבע הצהוב החזק הוא צבע שאינו מקושר לישו כלל; מה עוד שכאמור, צבעי הציור מזוהים עם הסתיו, בעוד שישו נצלב בערב חג האביב.
זהו צבע כובש ומוחצן, המשפיע על כלל היצירה והופך אותה לשונה באופן משמעותי מציורי ישו הקלאסיים.
הצבע הצהוב הופך את הסצנה למסתורית וללא טבעית.
הצלב עצמו נראה שקוף ודהוי, וכמעט מרחף.
ציוריו הדתיים של גוגן, שצוירו לפני עזיבתו את צרפת ויציאתו לטאהיטי, מתארים מאבק בין האמונה הדתית הנוצרית לבין הצד הפרימיטיבי, הגופני והנהנתן.
פניו של ישו שבציור הן פניו של גוגן עצמו, דבר העשוי להעיד על חווייתו כאדם הקרוע בין רצונותיו השונים ונמצא בין שניהם.
ישו הירוק או גולגותא של ברטאן הוא ציור שמן על בד שצויר בשנת 1889 על ידי הצייר הצרפתי פול גוגן בעת שהותו בפונט אוון בברטאן שבצרפת.
ציור זה, לצד היצירה "ישו הצהוב" של גוגן נחשבות יצירות מופת בתחום הסימבוליזם באמנות.
היצירה מתארת פסל של ההורדה מהצלב של ישו, על ידי שלוש הנשים בשם מרים: מרים, אם ישו, מרים המגדלית ומרים, אשת קלופס.
לרגלי הפסל אישה הלבושה כאישה צרפתית מאזור ברטאן, האוחזת שה שחור.
ברקע ניתן לראות נוף האופייני לברטאן, לחוף האוקיינוס האטלנטי.
פסלים המתארים את ההורדה מהצלב היו נפוצים באזור ברטאן.
ברקע התמונה ניתן לראות גבר בלבוש אופייני לאזור בדרכו לעבודה, ואישה כפרית נוספת הלבושה שחורים.
תושבי הכפרים של ברטאן נהגו לעצור ולהתפלל ליד הפסלים, וגוגן ראה בכך את אדיקותם הרבה.
הצבע הירוק מקשר בין הנשים שלרגלי הצלב לבין ישו עצמו, ומבהיר שמדובר בחלק מהפסל.
תנוחה האישה הברטאנית מהווה הד לתנוחת הנשים המהוות את הפסל, ובתנוחתה נראה האישה כמתאבלת עימן.
בדומה לשימוש בצבע הצהוב בציור ישו הצהוב, גם כאן קורא הצייר תיגר על האמנות הנוצרית הקלאסית, בעזרת שימוש בצבע.
הצבע הירוק האינטנסיבי, אינו מקושר בדרך-כלל לנושא צליבתו של ישו והורדתו מהצלב.
צבע שונה זה משפיע על כלל היצירה, והופך את הסצנה למסתורית ולא טבעית.
ישו פנטוקראטור הוא ייצוג אופייני של ישו באמנות דתית.
"פנטוקראטור" מתורגם בדרך כלל כ"כל יכול" או "שליט העולם", נגזר מהתרגום ביוונית לאחד מהשמות הרבים של האל ביהדות.
הוא נפוץ פחות בכנסייה הקתולית הלטינית, ואינו מוכר למרבית הפרוטסטנטים.
במערב, הדימוי המקביל באמנות ידוע כ"", שהתפתח לאיקונוגרפיה שונה למדי.
הדימוי של ישו פנטוקראטור הוא כשופט רב-עוצמה של האנושות, עדין אך תקיף.
כאשר תורגם התנ"ך מעברית ליוונית במסגרת תרגום השבעים, נעשה שימוש במילה "פנטוקראטור" הן ל"יהוה, אלהי הצבאות" (), והן עבור "אל שדי" ().
בברית החדשה משתמשים ב"פנטוקראטור" פעם אחת על ידי פאולוס (האיגרת השנייה אל הקורינתים, פרק ו' 18) ותשע פעמים בחזון יוחנן.
ההתייחסויות לאלוהים האב ואלוהים הבן בחזון יוחנן מתחלפות לפעמים: נראה כי "פנטוקראטור" שמור לאב, למעט, אולי, בחזון יוחנן א' 8.
התרגום הנפוץ ביותר של פנטוקראטור הוא "הכל יכול".
על פי פירוש זה, פנטוקראטור הוא הלחם בסיסים של המילים היווניות πᾶς (פאס) (ביחס הקניין, παντός, "פנטוס"), כלומר "של הכל", ו-κράτος (קראטוס), כלומר "כוח", "יכולת", "עוצמה".
הפירוש המקובל הוא לכן במונחים של כוח פוטנציאלי; כלומר יכולת לעשות הכל, אומניפוטנטיות.
תרגום נוסף, מילולי יותר, הוא "שליט בכולם", או, באופן פחות מילולי, "מקיים העולם".
במובן זה, פנטוקראטור היא הלחם בסיסים מיוונית עבור "הכל" והפועל שמשמעותו "להשיג משהו" או "לקיים משהו" (κρατεῖν, קראטיין).
תרגום זה מתאר יותר את כוחו של אלוהים בפועל; כלומר, אלוהים העושה הכל (לעומת אלוהים היכול לעשות הכל).
האיקונין של ישו פנטוקראטור הוא אחד הדמויים הדתיים הנפוצים ביותר של הנצרות האורתודוקסית.
באופן כללי, באמנות ובארכיטקטורה הכנסייתית הרומית המזרחית של ימי הביניים, האיקונין בפסיפס או בפרסקו איקוניים של ישו פנטוקראטור תופס את החלל בכיפה המרכזית של הכנסייה, בחצי הכיפה של האפסיס, או בקמרון של אולם התווך.
חלק מהמלומדים רואים בפנטוקראטור עיבוד נוצרי לדמותו של זאוס, כמו פסל זאוס באולימפיה.
קל יותר לעקוב אחר התפתחות השלבים המוקדמים ביותר של הסמל מהדימויים הקיסריים הרומיים.
דמותו של ישו פנטוקראטור הייתה אחת הדימויים הראשונים של ישו שפותחה בכנסייה הנוצרית הקדומה ונשארה איקונין מרכזי של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
הדמות היא של פלג הגוף העליון של ישו כשהוא אוחז את הברית החדשה ביד שמאל ועושה את מחוות לימוד או ברכה ביד ימינו.
דמות "ישו על כס המלכות" באיקונוגרפיה המערבית הטיפוסית הוא איקונין של כל הגוף.
בראשית ימי הביניים היא בדרך כלל הציגה את ישו במנדורלה (הילה בצורת שקד) או במסגרת גאומטרית אחרת, מוקף על ידי ארבעת האוונגליסטים או סמליהם.
הדוגמה העתיקה ביותר הידועה ששרדה לאיקונין של ישו פנטוקראטור נצבעה על לוח עץ מהמאה השישית או השביעית, ושרדה את תקופת השמדת הדמויות במהלך האיקונוקלאזם (השחתת סמלי דת) שבמשך שתי תקופות (726 עד 787 ו-814 עד 842) גרם להרס של כל סמלי הדת באימפריה הביזנטית.
ציור זה נשמר במנזר סנטה קתרינה, במדבר הרחוק של סיני.
לוח הג'סו, שצויר בדייקנות רבה באמצעות שעווה על לוח עץ, נצבע מחדש באופן גס סביב הפנים והידיים בזמן כלשהו סביב המאה השלוש עשרה.
כשנוקתה הצביעה המאוחרת בשנת 1962 התגלתה התמונה העתיקה כאיקונין איכותי מאוד, שיוצר ככל הנראה בקונסטנטינופול.
האיקונין, שבאופן מסורתי הציג את פלג הגוף העליון כאשר היה בחצי כיפה, שאומץ גם עבור איקונין על פאנלים, מתאר את ישו כשפניו מופנות לצופה עם סבר פנים מלנכולי וחמור במיוחד, כאשר יד ימין מורמת בברכה או, בציור המוקדם בפאנל ממנזר סנטה קתרינה, המחווה הרטורית המקובלת המייצגת הוראה.
יד שמאל מחזיקה בספר סגור עם כריכה מעוטרת עשירה הכוללת את הצלב, המייצגת את הבשורות.
איקונין בו יש לישו ספר פתוח נקרא "ישו המורה", גרסה של ישו פנטוקראטור.
ישו מתואר כמזוקן, שערו החום פסוק במרכז ראשו וראשו מוקף הילה.
האיקונין מוצג בדרך כלל על רקע זהב הדומה לדמויות הקיסרים הנוצרים בפסיפסים הביזנטיים.
לעיתים קרובות, שמו של ישו כתוב בכל צד של ההילה, כ-IC ו-XC.
אצבעותיו של ישו מוצגות בתנוחה המייצגת את האותיות IC, X ו-C, ובכך יוצרות את הכריסטוגרמה (מונוגרמה על שם ישו) - ICXC (עבור "ישו המשיח").
ה-IC מורכב מהאותיות היווניות יוטא (Ι) וסיגמא (C במקום Σ, ς), האותיות הראשונות והאחרונות של "ישו" ביוונית (Ἰησοῦς); ב-XC האותיות הן כי (Χ) ושוב סיגמא, האותיות הראשונות והאחרונות של "המשיח" ביוונית (Χριστός).
במקרים רבים יש לישו הילה עם צלב עליה כתובות האותיות Ο Ω Ν, כלומר ὁ ὤν "אהיה אשר אהיה" (שמות ג', י"ד).
הסיפור הזה, הוא חלק מן הנסים של ישו, שבו מתואר בקצרה על נסי ריפוי של חולים רבים ליד העיר כנרת.
לאחר נס הלחם והדגים, תלמידיו של ישו יצאו לשוט בספינה על הכנרת.
הם התקשו מאוד לשוט ולחתור כנגד הזרם והרוח, ואז ישו נגלה אליהם כשהוא הולך על המים (מרקוס י"ד: 52-34).
ישו ותלמידיו עוברים ל"ארץ גינוסר" (השם היווני של העיר כנרת) וכאשר ישו עובר שם, רבים שומעים על נוכחותו ובאים להירפא.
כל החולים שנגעו בכנף בגדו (או בציצית בגדו), זוכים לריפוי מיידי באופן נסי.
בשתי הבשורות, חולים שחפצו להירפא, בקשו לגעת בכנף בגדו, כלומר בציצית שעל לבושו של ישו, "פתיל התכלת" שעל פי מצוות התורה, במדבר ט"ו 38, חייב כל יהודי לעשות לו על ציצת כנף בגדו".
ההיסטוריון מהמאה הראשונה יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס) מתייחס לאזור כנרת כאל אזור פורה עם אדמה פורייה מאוד.
העיר שכנה בערך באמצע הדרך בין כפר נחום למגדלא.
הנס של גירוש שד בבית הכנסת בכפר נחום הוא אחד מן הנסים של ישו.
בכל ארבע הבשורות מסופר על ישו שכאשר ביקר בכפר נחום בגליל, נכח לעיתים קרובות בבית הכנסת שם:
בבשורת מתי ד' 13 מתואר שכאשר ישו עזב את נצרת הוא התיישב בכפר נחום.
בבשורת מרקוס א' 21–28 מתואר ישו כמלמד וכמרפא בבית הכנסת.
בבשורת לוקס ד' 31–37 מתואר שישו מלמד באופן קבוע בבית הכנסת (לוקס ד' 23) שם ישו מדבר בבית הכנסת בנצרת, בהתייחס ל"מה שנשמע ונעשה" בכפר נחום
בבשורת יוחנן ו' 22–59 המכיל את דרשת לחם החיים של ישו; מופיע בפסוק 59 המאשר שישו לימד את הלימוד הזה בבית הכנסת כפר נחום.
התאולוג הקתולי ג'ון צ'ייאוק איוה (Chijioke Iwe) טוען כי הפרק הזה בבשורת ישו מציין את תחילתה השנה האחרונה מתוך שלוש שנות פעילותו של ישו.
גירוש שדים שבוצע בבית הכנסת הוא אחד מן הנסים של ישו, המסופר במרקוס א' 21–28 ולוקס ד' 31–37. בגרסה של בשורת מרקוס נכתב :
העם נדהם מתורתו משום שהוא לימד אותם כמי שיש לו סמכות ושלטון, ולא כפי שלימדו הסופרים ויודעי התורה באותו זמן.
בדיוק אז זעק אדם בבית הכנסת שלהם שהייתה בו רוח טמאה (שד), "מה אתה רוצה מאתנו ישו מנצרת?
אנחנו יודעים מי אתה - אתה קדוש אלוהים!
גער בו ישו ואמר "שתוק וצא ממנו!" הרוח הטמאה טלטלה את האיש באלימות ויצאה ממנו בזעקה".
הנוכחים נדהמו עד כך, שהם שאלו זה את זה, "מה זה?
תורה חדשה - בגבורה ובסמכות הוא מצווה!
הוא אפילו נותן פקודות לרוחות הטומאה והן מצייתות ל!ו"
החדשות הללו על ישו התפשטו במהירות בכל אזור הגליל.
עם זאת, אותן רוחות טמאות, השדים שאחזו באנשים, זיהו בישו את שליחו של אלוהים, "קדוש אלוהים" כפי שכינו אותו.
ישו ההולך על המים הוא אחד הנסים של ישו המתואר ב.
אירוע זה מסופר בבשורות מתי, מרקוס ויוחנן אך הוא אינו נכלל בבשורה על פי לוקס.
הנס הזה מופיע לאחר נס הלחם והדגים ומסופר בו כיצד ישו שלח את תלמידיו בספינה חזרה ל"עבר השני" של הכנרת (לצדה המערבי) בעוד שהוא נשאר לבד ומאחור, על מנת להתפלל.
הלילה ירד, הים החל לגעוש והספינה נקלעה לסערה עזה.
לאחר שהתלמידים חתרו נגד כיוון הרוח במשך רוב שעות-הלילה ועייפו מאוד, הם ראו את ישו הולך על פני המים.
הם נבהלו וחשבו שהם רואים רוח רפאים, אך כאשר ישו אמר להם שלא לפחד, הם נרגעו.
ולאחר שהוא עצמו נכנס לספינה, הסערה נרגעה ופסקה, והם הגיעו לחוף.
סיפור הנס על-פי הברית החדשה
סיפור הנס של "ישו ההולך על פני מים" מופיע בבשורות מתי, מרקוס ויוחנן; אך לא בבשורת לוקס.
נס זה מסופר לקראת סוף בשורתו של ישו בגליל, לפני נקודות המפנה המרכזיות באמצע סיפורי הבשורה, כאשר השליח שמעון פטרוס מבטא את אמונתו שישו הוא המשיח בן אלוהים ולאחר האירוע שזכה לחזות יחד עם יעקב ויוחנן השליחים את השתנותו של ישו על הר ההשתנות.
בכל שלוש הבשורות הסיפור מופיע לאחר נס הלחם והדגים, כאשר ישו הפליג בספינה למקום באזור שומם ליד היישוב בית צידה, על מנת להתבודד ולהתפלל לאחר ששמע על הוצאתו להורג של יוחנן המטביל על ידי הורדוס אנטיפס.
על אף שרצה להתבודד, הגיעו בעקבותיו המונים באופן רגלי.
לקראת ערב עלו התלמידים על ספינה כדי לעבור לצדה השני של הכנרת, ללא ישו שעלה להר להתפלל לבדו.
בשורת יוחנן בלבד מציינת שהם פנו "לכיוון כפר נחום".
במהלך הפלגתם על הכנרת היו התלמידים מודאגים בשל הסערה והגלים, ואז הם ראו את ישו הולך לעברם על הים.
בשורת יוחנן מפרטת שהם היו במרחק של חמישה או שישה קילומטרים מנקודת המוצא שלהם.
התלמידים נבהלו לראות את ישו, בחושבם שמדובר ברוח רפאים.
אך ישו הרגיע אותם, באומרו שזה הוא ושאל להם לפחד.
בשורת מתי מוסיפה כי פטרוס אמר לישו, "אם זה אכן אתה, צווה שאבוא אלך על המים".
ישנה פרשנות הטוענת שהשימוש במילה "אם" לא נועדה לרמוז על ספק מצדו של שמעון פטרוס.
לאחר ששמעו פטרוס ירד מהספינה והלך על המים כברת דרך לכיוון ישו, הוא נבהל מתהגברות הסערה והחל לשקוע.
ישו אחז בידו אותו ונזף בו על חולשת אמונתו, והוביל אותו חזרה לספינה, בהגיעם ועליתם לספינה הסערה נעצרה.
בבשורת מתי מצוין גם שהתלמידים אמרו לישו "אבל בן האלוהים אתה" לאמור שהוא ללא ספק המשיח, לאור הנס המיוחד הזה.
יש פרשנויות המייחסות את העובדה היא שגם בבשורת יוחנן פרט זה חסר, עולה כי תיאור זה של "טביעתו של שמעון פטרוס" הוא תוספת בעריכה בבשורת מתי.
פרשנים נוצריים שונים ייחסו חשיבות גדולה לסיפור נס ההליכה של ישו על המים, בכך שנס מדגיש את שליטתו של ישו מעל חוקי הטבע וליכולתו לבצע נסים שאף אחד אחר לפניו ואחריו לא היה מסוגל לבצע.
הנס נועד בין השאר על מנת לחזק את אמונתם של תלמידיו ושליחיו של ישו בעצם שליחותו של ישו כמשיח, בן אלוהים, ושהוא יועד לתפקיד זה על ידי אלוהים.
פרשנים אחרים נטו לייחס את הביטוי "קטן אמונה" בעיקר לבשורת מתי.
פרשנים אחרים עומדים על ציון המרחק של הספינה קילומטרים אחדים מן החוף, כמדד לכך שישו הלך מרחק גדול זה על הים
לדעת אוריגנס, הספינה מייצגת את חיינו ביחס מול המערבולות, הסופות והגלים (המשברים) הסוערים שהרוע מטיל אל תוך חיינו.
למרות כל העליות והירידות המתרחשות, ישו רוצה שבני האדם יתמידו במהלך חייהם באמונה איתנה; שכאשר הם שבורים, עייפים, ולא רואים את החוף, (או האור בקצה המנהרה).
ישו בא להציל אותם בכך שהביא להם שני סמלים: אמונה ואור.
זו התקווה לאותם תלמידים האלה שחתרו בקושי רב בים, בחשכת הלילה.
שמעון פטרוס מוצג באירוע הנס הזה, כמי שעתיד להנהיג את התלמידים לאחר שישו יעלה לשמים וייפרד מהם, דווקא באמונתו החזקה מחד אך מאידך באותה מידה בחולשת אמונתו.
פרשן אחר מציין כי הנס הזה מסמל את הבעיות של קהילות המאמינים והקשיים שעליהם לעבור, כאשר ישו תמיד נמצא שם כדי, לעזור, לעודד, להושיע ולחזק.
ישו אינו חושש ללכת בסערות חיינו, להיות מגדלור לאנושות.
החזה של הכליה על המים הוא גם סמל לתקומתו מן המתים, להיות אור וישועה לכל המאמין בו.
יָשׁ֥וּב (נקרא ישיב או יוב) הוא דמות מקראית, בנו השלישי של יששכר ונכדם של יעקב ושל לאה.
ליישוב היו שלושה אחים: תולע, פוה או פואה ושמרון.
למשפחתו של ישוב קראו משפחת הישובי.
לפי רוב החוקרים ישוב היא הצורה הנכונה של שמו, ולא יוב או ישיב, כך גם מופיע בתרגום השבעים ובמסורה.
פירוש השם מגיע מלשון ציווי, כמו שובאל, שפירושו שוב-נא-אל.
פירוש השם הוא כנראה בקשה לאל שישוב כמנצח במלחמה או שפירוש השם הוא בקשה לאל שיפנה אל הילד ויושיעו.
יִשְׁוָה הוא דמות מקראית, בנו השני של אשר ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה.
לישוה היו שלושה אחים: ימנה, ישוי ובריעה, ואחות אחת: שרח.
על פי מחקר המקרא ישוה וישוי הם אותם אנשים, אך נתבלבל שמו של ישוה.
דעה זאת מבוססת על כך ששני הבנים מופיעים בסמיכות, ושבספר במדבר לא נכתב על משפחתו של ישוה אלא רק על זו של ישוי.
אם נקבל דעה זו יש לגרוס ב את הנוסח השומרוני: "לישוה משפחת הישוי" במקום "לישוי משפחת הישוי" שבנוסח המסורה.
ישראל ייבין, בהנחתו כי בפרק זמן מסוים ישב שבט אשר בארץ אפרים, מזהה את שמותיהם של כמה מבני אשר עם מקומות שבתחום נחלת אפרים.
הוא מציע לזהות את ישוה עם ח'רבת אשוא.
יש שהציעו שפירוש השם הוא איש ה', כמו השם אישי, או בקיצור ישי, וכך גם אחיו ישוי, והיו שהציעו שהשם ישוה מגיע מהשורש שוה, במשמעות ראוי או יאה.
ריקמנס סובר שהשם מגיע מערבית, ופירושו שכן או התגורר.
יש מדרש האומר, שישוה וישוי נקראו בשם זה משום שדעתן נוחה עם אחיהם ומשווין דעתן עמהם.
במדרש המובא בספר הישר מסופר שאמו של ישוה נקראה הדורה, בתו של אבימאל בן עבר בן שם.
יִשְׁוִי הוא דמות מקראית, בנו השלישי של אשר ונכדם של יעקב ושל זלפה שפחת לאה.
לישוי היו שלושה אחים: ימנה, ישוה ובריעה, ואחות אחת: שרח.
למשפחתו של ישוי קראו משפחת הישוי.
ככל הנראה, ישוה וישוי הם אותם אנשים, אך נתבלבל שמו של ישוה.
דעה זאת מבוססת על כך, ששני הבנים מופיעים בסמיכות ושבספר במדבר לא נכתב על משפחתו של ישוה אלא רק על זו של ישוי.
ככל הנראה, פירוש השם הוא איש ה', כמו השם אישי, או בקיצור ישי, וכך גם אחיו ישוה.
יכול להיות שהשם ישוה מגיע מהשורש שוה, במשמעות ראוי או יאה.
בספר הישר מסופר שאמו של ישוי נקראה הדורה, בתו של אבימאל בן עבר בן שם, והיא הייתה אשתו של אשר.
יֵשׁוּ וְהָאִשָּׁה הַנּוֹאֶפֶת הוא קטע בברית החדשה, בבשורה על-פי יוחנן פרק ח : 3 - 11. הכתוב מתאר כיצד ישו הציל אישה שהואשמה בניאוף מידי המון שביקש לסקלה באבנים, כשהוא קורא לאדם שאין בו חטא להשליך את האבן הראשונה, ואיש לא עמד בתנאי.
בסיפור, ישו מלמד בבית המקדש.
אויביו הפרושים והסופרים, המבקשים למצוא בו עוון, מביאים בפניו אישה הנאשמת בניאוף.
הם מזכירים לו כי לפי התורה עליה להיסקל למוות באבנים, ושואלים בהקנטה מה דעתו.
ישו לא עונה ומתווה אות על החול, והם מוסיפים לשאלו.
הוא נושא את עיניו ומודיע כי מי שלא חטא מעולם, מוזמן להשליך את האבן הראשונה.
מצפונם של כל הנוכחים נוקפם והם עוזבים בזה אחר זה.
ישו מוחל לאישה ושולחה לדרכה, ומפציר בה לא לחטוא עוד.
פרשנות אחת, ומוכרת, מספרת שלמעשה, קבוצת הפרושים הביאה את האישה לישו למרות שהאישה לא באמת נאפה, והפרושים רק רצו להתגרות בישו מפני שקינאו בו.
מעשה הנואפת הוא אחד הסיפורים הנודעים הקשורים בישו במסורת הנוצרית, והוא זכה לעיבודים אמנותיים רבים.
יש הסכמה רחבה בביקורת המקרא שהסיפור הוא תוספת מאוחרת לבשורה, וצורף לטקסט כמה מאות שנים לאחר כתיבת המקור.
יָֹשוּונֽטֽרוֹ בָּלֽוּונֽטֽרוֹ צָ'אוַואן (במראטהית: यशवंतराव चव्हाण; 12 במרץ 1913 – 25 בנובמבר 1984) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כשר ההגנה של הודו במהלך מלחמת הודו–פקיסטן השנייה.
כיהן גם כשר הפנים וכשר החוץ של הודו וכראש השרים של בובמביי ומהאראשטרה.
צ'אוואן נולד ב-12 במרץ 1913 למשפחה מראטהית בכפר בנשיאות בומביי (היום במהאראשטרה), למשפחת איכרים.
ב-1934 החל ללמוד במכללת ראג'ראם בקולהאפור.
הוא קיבל תואר בהיסטוריה ומדעי המדינה מאוניברסיטת בומביי ב-1938, ותואר במשפטים ב-1941 מהמכללה למשפטים בפונה.
צ'אוואן הצטרף לפעילות תנועת העצמאות ההודית והשתתף במחאות הסאטיאגרהא שיזם מוהנדס גנדי.
ב-1932 נגזרו עליו 18 חודשי מאסר לאחר שנעצר בעקבות הנפת דגל הודו בחצר בית ספרו בסאטרה, ובמהלך תנועת צאו מהודו ב-1942 פעל במחתרת עד שנתפס על ידי הבריטים ונשלח בשנית למאסר.
ב-1946 נבחר צ'אוואן לחבר באספה המחוקקת של נשיאות בומביי, שהפכה ב-1950 למדינת בומביי, ומנה למזכיר הפרלמנטרי של מורארג'י דסאי.
לאחר הבחירות לאספה ב-1952 הקים דסאי את הממשלה ומינה את צ'אוואן לשר בממשלו.
ב-1956 עבר דסאי לפוליטיקה הלאומית, וצ'אוואן החליף אותו כראש השרים של בומביי.
במאי 1960 פוצלה מדינת בומביי לגוג'ראט ומהאראשטרה, וצ'אוואן היה לראש השרים של מהאראשטרה.
ב-1962 עבר צ'אוואן לפוליטיקה הלאומית, כשהוא מתמנה לשר ההגנה של הודו בעקבות פרישת ונגליל קרישנן קרישנה מנון מהתפקיד לאחר תבוסת הודו במלחמת הודו–סין.
צ'אוואן, שהחזיק בתיק תחת שלושה ראשי ממשלה – נהרו, שסטרי ואינדירה גנדי, היה אחראי לשיקום ומודרניזציה של צבא הודו, שנתפס כמיושן.
התחדשות הצבא הורגשה במלחמת הודו–פקיסטן השנייה ב-1965, שנחשבת לניצחון הודי.
בעקבות מעברו לפוליטיקה ארצית, נבחר צ'אוואן לחבר ברג'יה סבהה מטעם מהאראשטרה בפברואר 1963, אך עבר לכהן בלוק סבהה בדצמבר אותה שנה.
ב-1966 עבר צ'אוואן לכהן כשר הפנים בממשלת אינדירה גנדי, ב-1970 שר הפנים, וב-1974 כשר החוץ.
צ'אוואן כיהן בממשלה במהלך מצב החירום בהודו, בו נשללו מרבית זכויות האזרח על ידי ממשלת אינדירה גנדי.
בעקבות תבוסת הקונגרס בבחירות ב-1977, היה צ'אוואן למנהיג האופוזיציה בלוק סבהה.
הוא בחר לחבור לפלג של הקונגרס הלאומי ההודי שכונה הקונגרס (U), ומונה לסגן ראש הממשלה בממשלת צ'אראן סינג שהוקמה ביולי 1979 והתפזרה בתוך חודש בעקבות כישלונה לקבל את אמון הלוק סבהה.
כיהן כשר בממשלת המעבר עד ינואר 1980.
צ'אוואן היה אחד מ-13 חברי הלוק סבהה שנבחרו בבחירות ב-1980 מטעם הקונגרס (U), שהתפוררה בעקבות כישלונה בבחירות, וצ'אוואן חזר לקונגרס (I) שבהנהגת אינדירה גנדי ב-1982, ומונה לראש הוועדה הפיננסית השמינית של הודו.
צ'אוואן נפטר בנובמבר 1984, בגיל 71.
ישוואנט סינה (בהינדי: यशवंत सिन्हा; נולד ב-6 בנובמבר 1937) הוא פוליטיקאי הודי שכיהן כשר האוצר ושר החוץ של הודו.
היה חבר בג'נטה דאל ובמפלגת העם ההודית, ב-2021 הצטרף לטרינמול קונגרס ואף התמודד על נשיאות הודו מטעם האופוזיציה בבחירות ב-2022.
יאשוונט סינה נולד בפטנה שבביהר ב-6 בנובמבר 1937. ב-1958 השלים תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת פטנה, והמשיך ללמד באוניברסיטה במשך שנתיים נוספות.
ב-1960 הצטרף סינה לשירות הממשלתי ההודי.
ב-1971 מונה למזכיר ראשון לענייני סחר בשגרירות הודו בבון, מערב גרמניה, וב-1973 מונה לקונסול כללי בפרנקפורט למשך שנה.
ב-1984 התפטר מהשירות הממשלתי ועבר לפעילות פוליטית, כשהוא מצטרף למפלגת ג'נטה, והתמודד מטעמה בבחירות ללוק סבהה במחוז בחירה בביהר, בו הגיע שלישי.
ב-1986 מונה לדובר הארצי של המפלגה, וב-1988 נבחר כחבר ברג'יה סבהה מטעמה.
המפלגה הפכה לג'נטה דאל באותה שנה, וסינה מונה למזכיר הכללי של המפלגה החדשה.
המפלגה זכתה בבחירות ב-1989, אך לאחר כשנה בשלטון התפוררה הקואליציה עקב משיכת תמיכת מפלגת העם ההודית בה עקב סכסוך איודיה, וסינה הצטרף לממשלת צ'אנדרה שקאר כשר האוצר.
ב-1993 עבר סינה למפלגת העם ההודית, וב-1995 נבחר ל מטעמה, בה כיהן כיו"ר האופוזיציה.
ביולי 1996 מונה סינה לדובר הלאומי של מפלגת העם ההודית, ונבחר ללוק סבהה מטעמה בבחירות ב-1998, 1999 וב-2009. עקב ניצחונה בבחירות ב-1998 הקימה המפלגה ממשלה בראשות אטאל ביהארי ואג'פאיי, וסינה מונה לשר האוצר, תפקיד שקיבל בשנית לאחר הבחירות ב-1999. ביולי 2002 מונה לשר החוץ.
בבחירות ללוק סבהה ב-2004 הובסה המפלגה, וסינה איבד את מושבו בלוק סבהה.
סינה התפטר מתפקידו כסגן נשיא מפלגת העם ההודית לאחר כישלון המפלגה בבחירות ללוק סבהה ב-2009, למרות שהוא עצמו שב ללוק סבהה.
ב-2013, היה סינה אחד מבודדי הדור הוותיק במפלגת העם ההודית שתמכו בנרנדרה מודי שנבחר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה לקראת הבחירות ללוק סבהה ב-2014. בבחירות אלו בחר סינה שלא להתמודד בעצמו, ובנו נבחר ללוק סבהה במחוז הבחירה בו התמודד סינה בעבר.
באפריל 2018 עזב סינה את מפלגת העם ההודית, לאחר תקופה ארוכה בת התבטא בחריפות נגד ממשלת מודי, בה לא הוזמן לקחת חלק.
ביולי 2020 הכריז על הקמת מפלגה חדשה שנועדה להתמודד בבחירות ל.
במרץ 2021 הצטרף לטרינמול קונגרס, ומונה לסגן נשיא המפלגה.
לקראת הבחירות לנשיאות הודו ב-2022 התפטר סינה מחברותו במפלגה, לקראת הגשת מועמדות לנשיאות שנתמכה על ידי מפלגות האופוזיציה המאוחדת, קואליציית מפלגות בראשות הקונגרס הלאומי ההודי בה הייתה הטרינמול קונגרס חברה.
הוא הפסיד למועמדת הברית הדמוקרטית הלאומית ומפלגת העם ההודי דרופדי מורמו, כשהוא מקבל 1,877 (35%) קולות לעומת 2,824 (64%) קולות למורמו.
בנצרות, ישו המלך הוא כינוי לישו, המתאר אותו כמלך היושב בממלכת האל מימין לאלוהים.
שליחותו כמלך היא אחת משלוש השליחויות המיוחסות לישו: נביא, כומר ומלך.
מוסדות נוצריים רבים משתמשים בכינוי זה בשמותיהם, בהם כנסיות, בתי ספר, בתי חולים ומוסדות דת.
בנצרות הקתולית, מרים, אם ישו, מכונה "מלכת השמיים".
משיחת ישו למלוכה בברית החדשה
בברית החדשה מתואר במספר מקומות כיצד ישו נמשח למלוכה ביציקת שמן המשחה על ראשו.
בבשורה על-פי לוקאס, המלאך גבריאל מודיע למרים, אם ישו:
באיגרת הראשונה אל טימותיוס מכונה ישו "מלך המלכים ואדוני האדונים", בדומה לביטוי העברי "מלך מלכי המלכים" שהוא כינוי לאלוהים.
כינוי זה מופיע גם בחזון יוחנן, בו שה האלוהים מכונה "אדוני האדונים ומלך המלכים".
התייחסות לישו כמלך בנצרות המאוחרת
המסורת הנוצרית מתייחסת לישו כאל מלך.
אוסביוס מקיסריה נשא בשנת 314 נאום בו תיאר את ישו כמלך.
נאומים דומים נישאו לאחר מכן במהלך המאה ה-4. בכתבים עתיקים רבים, בהם כתביו של קירילוס האלכסנדרוני, מתואר ישו כמלך ממלכת השמיים.
במאי 1899 פרסם האפיפיור לאו השלושה-עשר אנציקליקה אפיפיורית בה התייחס לישו כמלך וציין את אדיקותו בכינוי "הלב הקדוש".
בדצמבר 1922, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, פרסם האפיפיור פיוס האחד עשר אנציקליקה אפיפיורית בה כתב ששלום אמיתי ישרור בעולם רק תחת מלכותו של ישו כ"נסיך השלום".
בדצמבר 1925 פרסם האפיפיור פיוס האחד עשר אנציקליקה נוספת בשם "Quas primas" ("בראשית") בה ציין שמלכותו של ישו ניתנה לו על ידי האל בזכות אדיקותו, ולא הושגה באמצעות אלימות או גזל.
האפיפיור פיוס האחד עשר קבע את החג ליום ראשון שלפני חג כל הקדושים, אך מאוחר יותר שינה האפיפיור פאולוס השישי את מועד החג, למועדו הנוכחי.
מוסדות נוצריים הקרויים על שם ישו המלך
בשנת 1926 קיבלה הקהילה הקתולית ברובע מאונט לוקאאוט בסינסינטי אישור מראשי הכנסייה הקתולית להיקרא "כנסיית ישו המלך".
במאי 1927 נבנתה עבור הקהילה כנסייה, במבנה המדמה מבנים דתיים בנצרות הקדומה.
לאחר מכן נקראו מוסדות נוצריים רבים על שם ישו המלך, בהם כנסיות, קתדרלות, בתי ספר, בתי חולים ומוסדות דת.
פסלים הנקראים בשם זה נבנו בפורטוגל ובפולין .
ישו והאישה הנואפת הוא ציור שמן מאת האמן הגרמני מקס בקמן, שצויר בשנת 1917. היצירה מתבססת על הסיפור מהבשורה על-פי יוחנן, "ישו והאישה הנואפת", שבו ישו עוצר את המון הסוקלים אישה שהואשמה בניאוף.
בקמן מפרש את הסיפור דרך עדשה מודרנית, טראומטית ואישית – לא כתיאור נאמן למקרא, אלא כמטאפורה מוסרית ופסיכולוגית.
הציור מציג את ישו ניצב במרכז הסצנה, לבוש בגלימה פשוטה, גופו זקוף ומחוות ידיו רגועה אך סמכותית.
לרגליו כורעת האישה הנואפת, בתנוחה שמביעה ייאוש ותחינה לחסד.
סביבם מתקבצת קבוצה של דמויות גבריות, שחלקן מביעות כעס והאשמה, בעוד אחרות שותקות ומביטות מן הצד.
ההרכב האנושי צפוף מאוד והמרחב מצומצם, כמעט ללא עומק.
הצורות מעוותות, הקווים חדים והבעות הפנים מוקצנות.
בקמן משתמש בפרספקטיבה כפולה המשלבת מבט מלמעלה ומבט מלמטה, מה שיוצר תחושת קונפליקט פנימי וחוסר יציבות.