tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2008 הושאל למנהלת חומה שבמשרד הביטחון לתפקיד ראש ענף, בדרגת סא"ל, האחראי על הקשרים עם ארצות הברית.
בשנת 2013 מונה למנהל מחלקת התיאום במשרד החוץ.
באוגוסט 2016 קודם לתפקיד סגן המנהל הכללי, ראש אגף המזרח התיכון ותהליך השלום במשרד החוץ.
במאי 2020 מונה במקביל לתפקיד ראש המטה של שר החוץ גבי אשכנזי.
באוגוסט 2021 החל תפקידו כשגריר ישראל לאיחוד האירופי ולנאט"ו בבריסל.
חיים רגב נשוי ואב לשני בנים ולבת.
חיים דוד רבינוביץ (נולד ב-1940) הוא גנטיקאי צמחים, פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים ורקטור האוניברסיטה לשעבר, זוכה פרס רוטשילד.
למד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1967 קיבל תואר שני בחקלאות, על עבודת גמר שכותרתה "הפריה מועדפת בעגבניות", ובשנת 1973 קיבל תואר דוקטור לחקלאות, על עבודה שכותרתה "השפעות תנאי סביבה על היווצרות נזקי חום בפרי העגבנייה".
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים גויס למילואים, ושירת במשך חצי שנה.
באוקטובר 1976 הצטרף לסגל האקדמי של הפקולטה.
תחומי מחקרו הם פיזיולוגיה של הצמח, ייצור זרעים, במיוחד של תפוחי אדמה, שומים ועגבניות, שיפור יבולים במדינות מתפתחות.
בסוף שנות ה-80 הצטרף לצוות טיפוח עגבניות שבראשות פרופ קידר בפקולטה לחקלאות.
בתחילת שנות ה-80 פנה נתן גולדנברג (שבספרו הגדיר את עצמו כציוני שהתעניין בהתפתחות תעשיית המזון בישראל) לפרופ' קידר ופרופ' רבינוביץ עם הרעיון לפתח זן משופר של עגבניות שרי.
עוד לפני הפנייה עבדו השניים על פיתוח זנים שיתאימו לגידול באקלים הישראלי החם, בהם זן עגבניות רגילות בעלות חיי מדף ארוכים, זאת בעידוד ממשלת ישראל שקידמה את הנושא.
לדברי רבינוביץ', הרצון בפיתוח זן עגבניות שרי היה הדדי; גולדנברג סיפק מימון ואת כל הזרעים שהיו זמינים באותה תקופה לגידול ביתי.
הזן שפיתח הצוות של קידרהיה עתיר טעם, בעל חיי מדף ארוכים, ונוח לאריזה מסחרית (שני טורים מסודרים סביב הגבעול) רישיונות לשיווק הזרעים נמכרו למספר חברות ישראליות.
כיהן כדיקאן הפקולטה לחקלאות וכרקטור האוניברסיטה העברית.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 עוסק, יחד עם פרופ' ליעוז אתגר מהמכון לכימיה של אוניברסיטה העברית, בפיתוח של פאנל סולארי להנחה מעל שטחים חקלאיים
2007 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ז'אן מולין שבצרפת.
1994 – פרס קיי לפיתוחים חדשניים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (עם פרופ' נחום קידר)
2002 – פרס רוטשילד בחקלאות (עם פרופ' נחום קידר)
חיים (חמי) רובוביץ (7 בדצמבר 1957 – 16 בדצמבר 2023) היה איש מערכת הביטחון הישראלית שכיהן כראש אגף המטה בשירות הביטחון הכללי.
לאחר פרישתו ייסד וניהל את עמותת "דרך כפר".
חיים רובוביץ נולד וגדל בירושלים, דור שישי בעיר.
אביו היה חבר ההגנה והוא קרוי על שם במלחמת העצמאות.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחיל השריון וב-1981 התגייס לשירות הביטחון הכללי.
מילא תפקידי רכז ומפקד בזירה הפלסטינית ובשנות ה-90 כיהן כראש מרחב צפון בשירות.
בשנות האלפיים מונה לראש אגף המטה בשירות, וב-2005 פרש מהשירות.
יחד עם עמיתו ד"ר חיים פרי, הוא ייסד את עמותת "דרך כפר - יוזמות חינוך" הפעילה בכ-70 קהילות חינוך בפריפריה החברתית והגאוגרפית בישראל.
רובוביץ שימש כמנכ"ל העמותה הראשון.
כמו כן, היה חבר בעמותת מפקדים למען ביטחון ישראל ופרסם טורי דעה באתר זמן ישראל.
רובוביץ היה נשוי לורדית ואב לשלושה, התגורר ברעות.
ב-2021 אובחן כחולה בניוון שרירים (ALS), ובדצמבר 2023 נפטר מהמחלה, בגיל 66. נטמן בבית העלמין במודיעין.
בן דודו של אביו היה כדורגלן בית"ר ירושלים אודי רובוביץ.
קרוב משפחה נוסף היה הנער פעיל הלח"י, אלכסנדר רובוביץ, שנרצח על ידי חיילים בריטיים ומקום קבורתו לא נודע.
חיים שיבָּא (5 בנובמבר 1908 – 10 ביוני 1971) היה רופא ישראלי, ממייסדי מערכת הבריאות בישראל.
פרופסור לרפואה, מנהל בית חולים תל השומר, ראש שירותי הרפואה בארגון "ההגנה", מייסד חיל הרפואה בצה"ל ומנכ"ל משרד הבריאות.
חתן פרס ישראל לרפואה לשנת תשכ"ח (1968).
שיבא נולד בשם שמעיה שיבֶּר למשפחה חסידית, מצאצאי בית חסידות רוז'ין, בכפר פראסין שליד גורה הומורה שבבוקובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה).
אביו היה אדוק בדתו, אך בעל השקפה ליברלית, שלצד לימודי קודש, למד גם לטינית ויוונית, ועבד כתעשיין.
את בנו, שמעיה-חיים, שלח ללימודי קודש (ב"חדר"), ואז התיר לו להצטרף ישירות לכיתה השמינית (כיתה ח') בבית ספר חילוני, שאותו סיים בהצלחה.
בצעירותו היה חבר בתנועת "השומר הצעיר".
שיבא החל את לימודי הרפואה בצ'רנוביץ, בהשפעת סבו, וסיים אותם בווינה ב-22 בדצמבר 1932. במקביל להכשרתו הרפואית הוא למד גם חקלאות.
יום לאחר שקיבל את תעודת ההסמכה לרפואה יצא לדרך לארץ ישראל.
ב-1933 החל לעבוד בבית חולים העמק.
הגיע לכפר ויתקין ב-1935 .
שיבא שימש כרופא כפרי בעמק חפר, והיה יוצא ממרפאתו בכפר ויתקין לביקורים ביישובי הסביבה.
בעמק חפר הכיר את שרה, אשתו לעתיד.
בנובמבר 1935 חלה בקדחת המערות ועבר להתרפא בתל אביב ואחר כך בעפולה ובירושלים, שם עבד עם פרופסור אדלר.
בסוף שנת - 1936, הוזמן שיבא על ידי מרכז קופת חולים להצטרף לסגל המייסד של בית חולים בילינסון בו עבד כרופא.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התנדב לצבא הבריטי ושימש כרופא צבאי.
בשנת 1946 נשלח לקפריסין כדי לארגן את הטיפול הרפואי במחנות המעצר בקפריסין שהקימו הבריטים שם.
ב-1947 נקרא לשוב לארץ ישראל לצורך ארגון וניהול "השירות הרפואי" במסגרת ההגנה, שהפך עם הקמת צה"ל לחיל הרפואה.
שיבא שימש כקצין הרפואה הראשי הראשון, בדרגת אלוף-משנה.
ב-8 בינואר 1948 רשם דוד בן-גוריון ביומנו תחת הכותרת "להקמת שירות רפואי": "(דב"ג) מציע ששיבר (שיבא) יגייס רופאים ומוסדות קיימים לטיפול רפואי בחיילים, המוסדות צריכים להיות נתבעים ולא תובעים.
עד סוף מלחמת העצמאות ארגן שיבא את הקמתם של 15 בתי חולים צבאיים, בתפוסה של 1,500 מיטות.
בשנת 1949 עזר לארגן את בית החולים רמב"ם ואף גייס לצורך כך את ד"ר רפאל גז'בין, שהיה סגן מנהל בית החולים "הדסה" בתל אביב.
משנת 1949 שימש כפרופסור לרפואה באוניברסיטה העברית.
במאי 1950 יצא לארצות הברית עם אשתו ובנו, כדי לעסוק במחקר.
לפני נסיעתו נתבקש על ידי שר החוץ משה שרת לעברת את שמו, כפי שנתבקשו כל שליחי מדינת ישראל בחו"ל.
שיבר חיפש במילונים ולאחר התייעצות עם שרת בחר בשם שיבא – לא רק בגלל הדמיון לשמו הקודם, אלא משום ששיבא פירושו בארמית קיסם (שורש המילה שִׁיבָּא הוא ש-ב-ב שגם קיים בעברית באותו משמע, ראו שְׁבָב), שם מתאים לבן שושלת השיברים בעלי המנסרות.
מ-1 בדצמבר 1950 עד דצמבר 1952 היה מנכ"ל משרד הבריאות, תקופה בה קידם את הפיכת בתי החולים הצבאיים לאזרחיים.
לאחר שהתפטר מתפקידו הוחלף בד"ר שמעון בטיש.
ב-1953, עם הפיכתו של בית החולים הצבאי מס' 5 לבית החולים תל השומר, מונה שיבא למנהלו הראשון.
במקביל שימש גם כמנהל מחלקה פנימית (ביתן 38) בבית החולים.
שיבא היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1958, יחד עם פרופ' אריה שיינברג.
שיבא ביחד עם פריץ דרייפוס, אנדרה דה-פריס ושמואל שור, היה ממקימי בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם גם שימש כסגן נשיא האוניברסיטה.
כן סייע להקמת בתי הספר לרפואה בירושלים ובחיפה.
על תרומתו הרבה זכה בפרס ישראל בשנת 1968. אחיינו, גלעד שיבא, ייסד את קשת אילון, ביחד עם יצחק רשקובסקי.
חיים שיבא נפטר מהתקף לב בשנת 1971 במכון הלב בבית החולים שבניהולו.
הוא נטמן בבית העלמין קריית שאול והותיר אחריו את רעייתו ובן משותף.
מיד לאחר מותו נקרא בית החולים תל השומר על שמו.
כמו כן, נקראה דרך על שמו ברמת גן ורחוב בבאר שבע.
באוניברסיטת תל אביב, בבית הספר לרפואה הקתדרה לקרדיולוגיה קרויה ע"ש חיים שיבא.
הבריטים אישרו למשלחת רפואית-סוציאלית להיכנס למחנה המעבר בקפריסין, שבו שהו כ-6,000 עולים, מתוכם כ-500 ילדים ותינוקות.
שיבא יצא בראש המשלחת והשתמש בקשריו עם קצינים בריטים, שזכרו אותו מזמן שירותו בצבא הבריטי, על מנת להיטיב עם המגורשים.
הוא ארגן תינוקייה לימות החורף, והצליח להבריח סיגריות שחולקו לאנשי המחנה ולהחליף אותן תמורת לחם.
לאחר מכן התחיל לדאוג להברחה של מעפילים יחידים בסירות מקפריסין, ובסופו של דבר השיג את אישורם של הבריטים לחלק 750 סרטיפיקטים לחודש, לאחר שהוכיח להם שנגיף טיפוס הבטן מתפרץ במחנה, ועלול לסכן את אוכלוסיית קפריסין כולה.
בין 15 בתי החולים הצבאיים שהקים, דאג שיבא גם לבית חולים לחולים פסיכיאטריים.
הייתה לו מודעות שהקדימה את זמנה לחשיבות הטיפול בנפש האדם ולא רק בגופו, והוא טיפול מתוך תפיסה כוללת של גוף ונפש.
כבר ב-1959 נפתחה בבית החולים תל השומר מחלקה פסיכיאטרית, דבר אשר עמד בסתירה לתפיסה המקובלת שלפיה בתי חולים פסיכיאטריים היו נפרדים מבתי חולים כלליים, מרוחקים מהקהילה, והחולים כמו מורחקים ממנה.
שיבא הקדים את זמנו בכך שעמל לשלב את חולי המחלקה הפסיכיאטרית בעיסוקים שונים בבית החולים, ודאג להם בין השאר לעבודה במשתלה ולעיסוק באומנות.
שיבא היה ער וקשוב גם לאספקטים הנפשיים אצל החולים בשאר מחלקות בית החולים, ובסיכומי המחלה היה מציין באריכות גם את סיפור החיים של האדם, אשר לעיתים קרובות השפיע על מצבו הבריאותי.
בספר "ילדי המים" תואר כי שיבא הזריק מים במקום תרופות לנשים שהגיעו אליו להפלות במהלך עבודתו בבית החולים.
ילדים שנולדו לאחר זריקה זו נקראו ילדי מים., ע"פ הנטען שיבא טען לא היו משפחות שהצטערו על הלידה, וכי היה לוקח אחריות כלכלית חלקית עבור המשפחות אשר באו אליו לבקש לבצע הפלות.
התעניינותו המחקרית של פרופ' שיבא הייתה במחלות תורשתיות של העדות בישראל, כגון חוסר G6PD בעולי עיראק, תלסמיה ביהודי כורדיסטן, נטייה לקדחת ים תיכונית משפחתית ביהודי לוב ותסמונת דובין ג'ונסון ביהודי פרס ומרוקו.
שיבא ייחס את תמותת התינוקות הגבוהה בקרב עולים מזרחים לתרבות שהביאו, לדעתו, העולים מארצות מוצאם:
באוקטובר 1952⁩ נסע למרוקו במטרה לבדוק ולפקח על בריאות העולים לישראל, מתוך חשש כי עולים חולים יהיה למעמסה על מערכת הבריאות של המדינה הצעירה, שכבר סבלה מעומס רב.
בביוגרפיה על גיורא יוספטל נכתב עליו שאמר את הדברים הבאים:
בסדרה "סאלח, פה זה ארץ ישראל", של היוצר דוד דרעי, ששודרה בפברואר 2018, נטען שנחשפו מסמכים שהיו תחת חיסיון במשך מעל ל-50 שנים, ובהם עדות למדיניות גזענית לכאורה מצידו של שיבא.
מהמסמכים עלה ששיבא התנגד במוצהר לעלייה המונית של יהודי מרוקו ארצה, בתואנה שהם יביאו איתם מחלות.
למעשה מדובר במסמכים גלויים וכבר נכתב על יחסו של שיבא לעליית יהודי צפון אפריקה במקורות רבים אחרים.
מאידך במחקר אחרון שהתפרסם לפני שנה המבוסס על מסמכים מגינזך המדינה עולה כי ד"ר שיבא קבע כי אין לעכב את עלייתם של ילדים חולים לישראל.
יוסף (ג'ו) גולן אשר היה יועץ לענייני ערב בקונגרס היהודי העולמי ביקר בחריפות את עמדותיו וראה בהן ביטוי לאפליה וגזענות כלפי יהדות מרוקו, תוך הדגשה כי יש לאפשר עלייה חופשית וללא סלקציה לכל יהודי צפון אפריקה.
לאור גל העלייה בעקבות הקמת המדינה פתח שיבא מחלקה לטיפול בילדי העולים בית החולים תל השומר שהיה עדיין בית חולים צבאי.
הטיפול התמקד במחלות גזזת, גרענת ושחפת שנודעו כשלושת ה-T (על שם שמן הלטיני).
שיבא נמנה עם מובילי טיפול בחולי גזזת בישראל באמצעות הקרנות בקרני רנטגן בילדי עולים, בעיקר מארצות המזרח, ובייחוד ביוצאי צפון אפריקה.
הקרנות אלו גרמו בהמשך לחלק מהמטופלים לחלות במחלת הסרטן ומחלות אחרות.
הטיפול בחולי הגזזת בארץ נחשב בעיני פעילים מזרחים לדוגמה לעוול שנגרם לעולי שנות החמישים בגלל רשלנות, פטרונות, חוסר אחריות של הרשויות ואף זדון מכוון.
בסרט "ילדי הגזזת" שהפיק המרכז לתקשורת בדימונה בשנת 2003, נטען כי שיבא, ששימש כמנכ"ל משרד הבריאות בזמנו, נסע לארצות הברית וגייס 300 מיליון לירות עבור הקמת מערך טיפולי לגזזת.
עוד נטען בסרט כי הסיבה לכך הייתה הצורך של משרד הבריאות הפדרלי בארצות הברית בביצוע מחקרים בנושא השפעת קרינת רנטגן על חולי הגזזת.
לאחר שמחקרים בתחום זה נאסרו בארצות הברית ובשאר ארצות המערב, משרד הבריאות הפדרלי העביר סכומי כסף לישראל כדי שזו האחרונה תבצע את הניסויים.
בנוסף לכספים, יובאו מארצות הברית מכונות הקרנה מיושנות מעודפי המלחמה, ובאמצעותן הוקרנו עשרות אלפי הילדים, רובם ממוצא מזרחי, כשכל מנת קרינה בטיפול הייתה שווה ל-35 אלף צילומי רנטגן.
יוצר הסרט דוד בלחסן התנער ממנו לימים.
מחקרן של שפרה שורץ וסיגל סדצקי הביא מסמכים המוכיחים כי טענות אלה הן חסרות כל בסיס.
הקרנות לגזזת נמשכו בארצות הברית עד 1960 עם הכנסתה לשימוש של תרופת הגריזופולבין, שהחליפה את הצורך בהקרנה וההקרנות לגזזת נפסקו בו זמנית בכל המדינות בעולם.
רק בשנת 1977 קבע ה-FDA כי אין לטפל בהקרנות בילדים באזורי הראש והצוואר בגלל הסכנה הבריאותית בהן.
במשך שנות ה-60 של המאה ה-20 התבהרו יותר השפעות הקרינה על מטופלי הגזזת, ובשנת 1974 פרסמה קבוצת חוקרים בראשות פרופ' מודן בכתב העת הרפואי "לנסט" מאמר בנושא.
בנוגע להיקף ההקרנות בילדים בישראל, בתוכנית "הנאשם מת מזמן" טען ב-2004 ד"ר נדב דווידוביץ' מהמחלקה למערכות בריאות באוניברסיטת-בן-גוריון, כי "אין אף מדינה בעולם שהקרינה אוכלוסייה בצורה מסיבית שכזאת".
בפרק 9 בספרן של פרופ' שפרה שוורץ וד"ר סיגל סדצקי מ-2018 כותב איתי בבלי כי בארצות הברית הוקרנו בין 2 ל-4 מיליון בני אדם באותה התקופה כטיפול בפצעי בגרות ובגזזת.
הרב חיים ישראל שטיינר (נולד בשנת ה'תרצ"ז, 1937) הוא רב ציוני דתי, מזקני תלמידיו המובהקים של הרב צבי יהודה הכהן קוק, זקן רבני ישיבת מרכז הרב ונשיא ישיבת עטרת נחמיה בתל אביב.
היה מעביר שיעורים שבועיים מרכזיים במספר ישיבות ב.
הרב שטיינר כיהן בעבר כראש רבני מפלגת תקומה והיה מחברי איחוד הרבנים למען ארץ ישראל, וכיום הוא חבר ארגון רבני הארץ הטובה.
נולד בשנת ה'תרצ"ז בירושלים לעזרא ולחנה שטיינר שעלו ארצה מצ'כסלובקיה בשנת תרצ"ה.
בשנת תשי"ב למד בישיבת כפר הרא"ה ועם הקמתה של ישיבת נתיב מאיר עבר ללמוד בה לבקשת הרב אריה בינה.
בשנת תשט"ו (1955) החל ללמוד בישיבת מרכז הרב והיה חלק מהגרעין הראשון של התחדשות הישיבה, בישיבה למד בעיקר אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק והרב אברהם שפירא.
במלחמת יום הכיפורים שירת כרב חטיבה.
בשנת תשמ"ב כתב לו הרב צבי יהודה קוק מכתב המלצה שבו הוא מבקש ממנו להוציא לאור את ההערות ההלכתיות שכתב הרב אברהם יצחק הכהן קוק על הגמרא שלו.
לאחר פטירת הרצי"ה ערך והוציא לאור עם הרב איסר קלונסקי את ספר כתבי הרצי"ה "אור לנתיבתי".
כמו כן הוציאו יחד קובץ עליו קובץ בשם "לזכרו".
בנוסף, הם ליקטו יחד מאות תשובות, מאמרים, והערות של הרצי"ה העוסקים בהלכה, במטרה להוציאם לאור.
הרב שטיינר הוא ראש רבני מפלגת תקומה, חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל וחבר נשיאות איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
הרב שטיינר לימד בישיבת ירושלים לצעירים מעת הקמתה בשנת ה'תשכ"ד.
בשנת ה'תשכ"ט (1969) מונה על ידי הרב צבי יהודה קוק לר"מ בישיבת מרכז הרב.
הוא מכהן בתפקיד זה עד היום, אך בשנת תשע"ג הפסיק לשמש כר"מ לשיעור קבוע בגמרא.
הוא עדיין מעביר שיעור שבועי באמונה על ענייני ארץ ישראל והלכותיה ולעיתים נותן שיעורים באירועים בישיבה, וחותם על כרוזים שונים להביע את עמדתה הציבורית של הישיבה.
נחשב לאחד המוסמכים מתלמידי הרצי"ה להביע עמדות בהנהגה הציבורית, כך למשל כרוזו המפורסם של הרצי"ה לא תגורו על פינוי יישובים נכתב על ידו בהוראת רבו.
לדבריו השפעה רבה בציונות הדתית.
בשנת ה'תשנ"ט (1999) שב ללמד בביתו לתלמידי הישיבה לצעירים עד תחילת העשור השני של המאה 21.
במשך השנים שימש כר"מ גם בישיבות ניר שבקריית ארבע, אור עציון, 'בית מדרש לתורה' ואחרות.
הוא מלמד במדרשת בת-ציון בקריית משה והיה ממייסדי רשת אולפנות צביה יחד עם הרב איתן אייזמן ואחרים.
הוא מעביר את השיעור השבועי המרכזי בישיבת עטרת נחמיה בתל אביב שהוא נשיאה.
עד לפני מספר שנים העביר שיעור שבועי גם בישיבת בית אל.
בשנת תשכ"ד נשא לאישה את פועה (שכתבה את הספרים "מתוך ההפיכה", "ההר הטוב הזה", "למלכה אין כתר"), בתו של הרב שלמה זלמן מן-ההר, והם מתגוררים ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
איילה - נשואה לרב יוסי איתן - רב משיב במכון פוע"ה.
בלהה - נשואה לרב אלי פרידמן - ר"מ בישיבת עטרת נחמיה תל אביב, ר"מ בישיבת צביה פתח תקווה, לשעבר ראש ישיבת בני עקיבא יד אברהם בנתניה.
טליה - מנהלת בית ספר נווה השחר בישוב נווה דניאל.
פנינה - נשואה לרב אורי רותם - ר"מ בישיבת מרכז הרב.
חנה - נשואה לרב איתמר לשם - ר"מ בישיבת ניר קריית ארבע.
הרב אברהם יצחק - ר"מ בישיבת 'רמות' בירושלים, לאחר שירות שנים רבות כרב צבאי.
הרב משה - מייסד ומנהל את תלמוד תורה מוריה ברמת בית שמש; חתנו של הרב עמוס סמואל.
הרב שמואל - ר"מ ומנהל חינוכי בישיבת כפר הרואה בעבר, וכיום ר"מ ישיבת רמת ארבל
בין גיסיו: הרב עמיאל שטרנברג - ראש ישיבת הר המור, הרב יששכר גואלמן - לשעבר מפמ"ר תנ"ך במשרד החינוך, הרב ישעיהו שפירא איש חינוך בעל אתר שו"ת הלכה אקטואלי, (גם אפליקציה מתאימה), והרב חיים מן ההר - לשעבר ראש ישיבת 'תורת ירושלים' של קהילת מתמידים.
הרב שטיינר דוגל בציות לגדולי הדור בכל שאלה הלכתית, ובפרט בשאלות שהן מורכבות או חמורות מבחינת השלכותיהן, כגון אלו הקשורות לענייני כלל ישראל.
הוא רואה ברב אברהם יצחק הכהן קוק ובבנו הרב צבי יהודה הכהן קוק גדולי דור מיוחדים, בכך שבנוסף לגדלותם ההלכתית היו גדולים גם בתפיסה אמונית.
את הרב קוק הוא מציין כמי שחולל מהפך בתפיסת העולם ההלכתית, בין השאר בכך שקבע שעם תקומת הציונות המצב אינו עוד בגדר "גלות", אלא "גאולה".
לאור זאת, הוא סובר שבשאלות כגון אלה יש לפנות לגדולי הדור הממשיכים – באופן כללי – את גישתם של הראי"ה קוק ובנו הרב צבי יהודה ביחס למדינה, שבתוכם הוא מונה את הרב אברהם שפירא, הרב מרדכי אליהו, הרב שלמה גורן והרב אליעזר וולדינברג.
הרב שטיינר מדגיש את הצורך לברר את השאלות הנתונות בוויכוח ציבורי על פי ההלכה.
כך הוא עושה בסוגיות כגון: "הסכמי שלום" תמורת שטחים, גבולות הארץ, היחס לבתי המשפט החילוניים, והפגנות נגד חילולי שבת.
הוא מתנגד עקרונית ובתוקף למסירת חלקים מארץ ישראל לערבים – אף לא במסגרת של התנתקות.
בתקופת תוכנית ההתנתקות הצטרף לקריאת הרב אברהם שפירא לסרב פקודה.
הוא קבע שזו "הלכה פשוטה" כלומר שברור שכך הדין, ואמר שהעובדה ש"התנפלו על ר' אברום כשאמר אותה" היא בגלל שלדבריו חסרה דמות כמו הרצי"ה, שהנחיל את העמידה על קיום דין התורה והנחרצות שלא לזוז מההלכה.
הרב שטיינר נודע בשיעוריו על הלכות ארץ ישראל – העוסקים ברבים מהנושאים האקטואליים בהנהגת המדינה: גבולות הארץ, מצוות יישובה וכיבושה, חקיקה דתית, מגורי גוי בארץ ובירושלים, פינוי חלקים מהארץ כחלק מהסכמי שלום, בתי המשפט וערכאות, סירוב פקודה בפינוי יישובים, חובת השמיעה לגדולי הדור, היחס לגוי ועוד.
הוא גם מדגיש את המצווה באהבת ארץ ישראל.
בשנת ה'תשפ"א חתם עם רבנים נוספים על מכתב התנגדות להקמת ממשלה שתזדקק לתמיכה מכל סוג שהיא על מפלגות ערביות.
בתמוז ה'תשפ"ב תמך במבצע של תנועת נחלה להקמת יישובים חדשים ביו"ש, והשתתף בעצמו בעליה לקרקע למאחז החדש יחיש ציון
"טובה הארץ מאוד מאוד", על גבולות ארץ ישראל.
בהוצאת דברי שיר, 266 עמ'.
הספר כולל מפות, תמונות ותרשימים, וכולל בירור מדברי התנ"ך, חז"ל, הראשונים והאחרונים, עם הרחבות גאוגרפיות-מדעיות והיסטוריות.
בשנת תשל"א ערך, יחד עם הרב מיכאל הרשקוביץ והרב גדעון פרל, את הספר זכור זאת ליעקב, בהוצאת מדרשיית נועם ומוסד הרב קוק.
לאחר פטירת רבו, הרב צבי יהודה קוק, ערך יחד עם הרב איסר קלונסקי את ספרו של הרב צבי יהודה, אור לנתיבתי, וכן את הקובץ לזכרו.
חיים שיבי (נולד ב-23 בספטמבר 1949) הוא עיתונאי, סופר ומשפטן ישראלי.
בוגר בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בעל תואר שני בתקשורת מהפקולטה לעיתונות של אוניברסיטת מיזורי בארצות הברית.
שיבי החל את דרכו העיתונאית בעריכת עיתון הסטודנטים "פי האתון", שבין צוות כותביו היו, בין היתר, חנוך מרמרי, קובי ניב ואברהם גל.
היה כתב "על המשמר" בשטחים.
ערך ופיתח במשך 7 שנים את העיתון המקומי הראשון ברשת המקומונים של ידיעות אחרונות - "קול ירושלים".
לאחר מכן הפך לכתב ב"ידיעות אחרונות", תפקיד בו החזיק לאורך 27 שנים.
במהלכן שימש בין היתר ככתב מדיני, כתב פרלמנטרי ואף שליח העיתון בוושינגטון לאורך 4 שנים.
ערך והגיש עם חיים הכט את "הכיסאות", תוכנית טלוויזיה מן הכנסת ששודרה בערוץ 2.
שיבי פרש מ"ידיעות אחרונות" בינואר 2006. ב-1988 ייסד עם עו"ד יוסי ריכטר והחל לערוך ולפתח את ביטאון לשכת עורכי הדין במחוז ירושלים "הלשכה".
באביב 2018 עלו לרשת אתר ומגזין מחוז ירושלים של לשכת עורכי הדין - בעריכתו - עד ליוני 2022.
חבר ופעיל במועצת העיתונות, עורך אתר המועצה ויוזם הקמת צוות התגובות במועצה.
חבר הנהלת אגודת העיתונאים ירושלים, פעיל בוועדות מקצועיות של האגודה ועורך אתר האינטרנט של האגודה-2024-2009.
שיבי הופיע כפרשן פוליטי בכלי תקשורת רבים, בין השאר ב-CNN, אל ג'זירה, פוקס ניוז, אן.פי.אר.
בפברואר 2010 הצטרף שיבי לאגף ההסברה בבית יד שרה בירושלים כמנהל תקשורת ועורך הידיעון שנשלח מדי שבוע לאלפי מתנדבים.
חבר פעיל בצוות ההסברה הבכיר עד נובמבר 2020.
"דוגה פרייד צ'יקן" - על יורדים ישראלים בניו-יורק
"חינוכו מחדש של ח"כ קליין" - רומן פוליטי
"מסכת התדמית" - על פוליטיקה, תקשורת והישרדות
"חיה פוליטית" - סיפורים קצרים (זכה בפרס ירושלים לספרות)
"תיק לוין" - רומן פוליטי
"המקצוע שנתפש ברשת" - מאחורי הקלעים של תעשיית התקשורת
חיים רמון (נולד ב-10 באפריל 1950) הוא איש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת, שר בממשלות ישראל, ויושב ראש ההסתדרות.
הוא יוזם חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
התחיל את דרכו ב"מפלגת העבודה" והיה בין מקימי מפלגת "קדימה", אליה עבר.
ב-2006 הורשע במעשה מגונה בקצינה בלשכת ראש הממשלה, נדון לשירות לתועלת הציבור ולפיצוי המתלוננת, ללא קלון, וחזר לממשלה לתפקיד המשנה לראש הממשלה.
עם פרישתו מהכנסת שימש כיו"ר קבוצת הכדורגל "הפועל תל אביב".
רמון נולד ב-1950 לבינה לבית נודלברג ואשר וישניא, יוצאי מזריטש שליד לובלין בפולין, ולו אח אחד גדול ממנו.
בילדותו התגורר ביפו, בבית הממוקם מול מאפיית אבולעפיה, אליו הגיעו הוריו ב-1948 לאחר ששהו תקופה במעברה.
למד בתיכון עירוני ז' ביפו.
את השירות בצה"ל עשה כקצין מודיעין בחיל האוויר, והשתחרר בדרגת סרן.
בוגר הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, ומוסמך כעורך דין.
רמון החל את פעילותו הציבורית עם שחרורו מצה"ל ב-1972, כמרכז ארצי של ארגון "נוער לנוער".
מזכ"ל מפלגת העבודה דאז, לובה אליאב, הביא את רמון לפעילות פוליטית במפלגת העבודה אחרי שרמון התוודע אליו בעקבות קריאת ספרו של אליאב "יעדים חדשים לישראל".
כשלמד משפטים באוניברסיטת תל אביב הקים וניהל עם חברים במשך 3 שנים מסעדה בסמוך לאוניברסיטה, שהתחרתה בקפיטריה שם.
במקביל, התמודד על תפקיד יו"ר אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב במסגרת התא של מפלגת העבודה.
ב-1978 נבחר לתפקיד מזכיר המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה, תפקיד אליו נבחר בהמשך פעמיים נוספות, כשבסך הכול כיהן 6 שנים ברציפות.
כן שימש כחבר בלשכת מפלגת העבודה.
במסע הבחירות לכנסת ה-10 ב-1981 שימש כמנהל מטה הצעירים במטה הבחירות של מפלגת העבודה, ונבחר על ידי הוועדה המסדרת של המפלגה כמועמד ברשימת המערך לכנסת במקום ה-50. באותן בחירות זכה המערך ב-47 מנדטים, ורמון הצטרף לכנסת רק במאי 1983, אחרי חילופי-גברי בסיעת המערך בכנסת.
עם תחילת כהונתו בכנסת שימש כחבר בוועדת החוקה של הכנסת, בוועדה לביקורת המדינה וכן כממלא מקום חבר בוועדת הכספים.
לאחר זמן קצר החל לשמש כמרכז סיעת המערך בוועדה.
כח"כ צעיר היה היחיד בוועדה שהתנגד להסדר מניות הבנקים, ופעל להקמת ועדת חקירה ממלכתית למפולת המניות הבנקאיות – ועדת בייסקי; כן חשף את תנאי העסקתו ופרישתו של מנכ"ל בנק לאומי, ארנסט יפת, שנחשבו כשערורייתיים בזמנם.
רמון קידם חקיקה בתחומים שונים, לרבות חוק גיל פרישה שווה לעובדת ולעובד, חוק ביטוח נפגעי חיסון ועוד.
ב-1989 נבחר ליו"ר סיעת העבודה בכנסת, תפקיד אותו מילא עד 1992. באותן שנים התנגד לחברות מפלגתו בממשלת האחדות בראשות יצחק שמיר, ונטל חלק פעיל במה שכונה לימים על ידי יצחק רבין "התרגיל המסריח" – הניסיון להקים ממשלה בראשות שמעון פרס.
כחבר אישי של אריה דרעי, שימש איש קשר לעסקה שנרקמה עם מפלגת ש"ס.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, נחשב למנהיג "השמינייה", קבוצת חברי הכנסת היוניים במפלגת העבודה.
בעקבות הבחירות לכנסת ה-13 ב-1992, מונה לשר הבריאות בממשלתו של יצחק רבין.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי, שיצר מהפכה בזכויות תושבי ישראל לקבלת שירותי בריאות, בדרכי מימונם ובתכולתם, נחשב להישג אישי שלו (החוק אושר בכנסת ב-15 ביוני 1994, לאחר שרמון סיים את כהונתו כשר הבריאות, וכיהן כחבר הכנסת וכיו"ר ההסתדרות, תפקידים שגם בהם תרם רבות לקידום החוק).
ב-30 בינואר 1994 נשא, בוועידת מפלגת העבודה, נאום דרמטי שקיבל את השם "נאום הלווייתנים" בנאום זה, שנישא במסגרת דיון בוועידת המפלגה בחוק ביטוח בריאות ממלכתי, אמר רמון לחברי מפלגת העבודה:
הקהל קרא לעברו "תתפטר", ולמעשה אז החל רמון את מסע הבחירות שלו לראשות ההסתדרות הכללית.
ב-8 בפברואר 1994 פרש רמון מתפקיד שר הבריאות, על-מנת לעמוד בראש "חיים חדשים בהסתדרות", סיעה שהקים ביחד עם עמיר פרץ.
בבחירות להסתדרות ניצחה הסיעה, אחרי שהביסה את מפלגת העבודה בראשות חיים הברפלד.
אחד מצעדיו הראשונים של רמון בהסתדרות היה לשנות את שמה מ"ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל" ל"הסתדרות העובדים הכללית החדשה".
כן שינה את תוארו מ"מזכ"ל ההסתדרות" ל"יו"ר ההסתדרות" ואת "הוועד הפועל של ההסתדרות" הפך ל"בית נבחרי ההסתדרות".
ההסתדרות הוקמה לפי עקרון היסוד שעליה לתת מענה חברתי וכלכלי כולל לעובדים, לרבות מוסדות לעזרה הדדית, בריאות, חינוך ותרבות, מפעלים כלכליים השייכים לכלל ציבור העובדים (ובתוכם לקבוצות עובדים) וכן קואופרציה יצרנית ושירותית.
בהתאם לעקרונות אלה נכללו במסגרת ההסתדרות חברת העובדים, קופת החולים הכללית, קרנות הפנסיה ההסתדרותיות, מוסדות לעזרה הדדית, רשתות סופרמרקטים וצרכניות, הקיבוצים והמושבים.
במסגרת חברת העובדים, בה כל חבר הסתדרות היה אוטומטית חבר גם בה, נכללו כל מפעלי משק ההסתדרות, בהם סולל בונה ושיכון עובדים (שהתאחדו לשיכון ובינוי), כור, בנק הפועלים.
בכל מפעל כלכלי במסגרת ההסתדרות ניתנה "מניית זהב" לחברת העובדים.
ההסתדרות אף נטלה על עצמה, עם ייסודה, לפעול למען מפעל הציונות (בנושאי התיישבות, עלייה וביטחון).
היו שראו בשינוי השמות התנתקות של ההסתדרות מן האידאולוגיה הישנה שלה.
הניתוק של ההסתדרות מערכיה המסורתיים החל, למעשה, עוד בטרם בואו של רמון.
בפני ההסתדרות עמדה אפשרות לבחור בין התחדשות הערכים הישנים, שנזנחו במידה רבה (התחדשות אליה שאף מזכ"ל ההסתדרות (1973–1969), יצחק בן-אהרן) ובין הפיכת ההסתדרות לאיגוד מקצועי גרידא, וחיסול המבנה הייחודי שאיפיין את ההסתדרות בעולם כארגון עובדים מיוחד במינו.
רמון בחר באופציה השנייה, ובכך הביא לסיום תהליך שהחל לפניו, לאחר הקמת המדינה, עוד בתקופת דוד בן-גוריון, שהביא להלאמת מוסדות חברתיים (זרם העובדים, לשכות העבודה) והעברתם לידי המדינה (לפי העיקרון הממלכתי "ממעמד לעם").
במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי, ניתק רמון את קופת החולים הכללית מההסתדרות, הניח את הבסיס לניתוק קרנות הפנסיה על גירעונותיהן האקטואריים העצומים מההסתדרות וכן מכר את שארית המפעלים שנותרו בידיה אחרי התמוטטות בנק הפועלים וכור בשנות השמונים.
כמה ספיחים נותרו מהמבנה שאיפיין את ההסתדרות הישנה, כמו רשת בתי האבות "משען"), אך ההסתדרות שרמון הותיר אחריו הפכה ביסודה לאיגוד מקצועי המייצג עובדים שכירים (ויש הסבורים כי היא מייצגת בעיקר קבוצות עובדים חזקות כעובדי הנמלים, חברת החשמל ומקורות) וכד'.
רמון קיבל לידיו הסתדרות וקופת חולים עם חובות והתחייבויות כוללים בהיקף של מיליארדי שקלים, ממש לפני פשיטת רגל וקריסה מוחלטת.
קופת חולים היוותה חלק אינטגרלי מההסתדרות, והמס האחיד שנגבה מחברי ההסתדרות כלל הן תשלום עבור קופת חולים (כ-70%) והן תשלום למימון מנגנון ההסתדרות, האיגודים המקצועיים ופעילויות אחרות (כ-30%).
הצמדת החברות בקופת חולים לחברות בהסתדרות, שנבעה במקור מהאידאולוגיה לפיה הוקמה, הביאה לכך שחברים רבים השתייכו להסתדרות אך ורק בשל רצונם ליהנות משירותי קופת החולים.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי למענו פעל רמון כשר הבריאות וכיו"ר ההסתדרות, הפריד את קופת החולים הכללית מההסתדרות והעביר את הטיפול בגירעונות קופת החולים למדינה.
דמי ביטוח בריאות נגבים על ידי המוסד לביטוח לאומי מכוח חוק זה, מכלל אזרחי המדינה, ומחולקים בשיטת קפיטציה בין קופות החולים השונות, דבר ששיפר את מצבה היחסי של קופת החולים הכללית וצמצם את גירעונותיה.
כתוצאה מהפרדת קופת החולים מההסתדרות, ירד מספר חברי ההסתדרות באופן דרסטי וירדו הכנסות ההסתדרות מדמי חבר.
ההסתדרות לא יכלה להעלות את דמי החבר, מאחר שפעולה כזו הייתה מקטינה את מספר החברים עוד יותר, וכדי לפצות על ירידת ההכנסות ולעמוד בגרעון השוטף הגדול שנוצר, היא הייתה חייבת לערוך צמצום מסיבי של מנגנון ההסתדרות (שקומם על רמון אלפי מועסקים ומתפרנסים מההסתדרות הישנה) ולמכור נכסים.
הסרת חובות קופת חולים מן ההסתדרות והטלתם על המדינה, כמו גם מכירת הנכסים, הביאה להקטנה ניכרת בחובות ההסתדרות, אך זו המשיכה להיות על סף קריסה עוד כמה שנים.
את תקופתו במשרד הבריאות ובהסתדרות סיכם חיים רמון בחוברת "ההסתדרות וחוק ביטוח בריאות" (אוגוסט 2002).
בנובמבר 1995, לאחר רצח רבין, פרש רמון מתפקיד יו"ר ההסתדרות, כדי לכהן כשר הפנים בממשלת פרס.
בראשות ההסתדרות הותיר את עמיתו, עמיר פרץ.
כשר הפנים פעל להעלאת בעיית המספר הגבוה של עובדים זרים ששהו ללא היתר בישראל, בפני הממשלה.
בחודש אוגוסט 1996 קיבלה לראשונה ממשלת ישראל החלטות שמטרתן להביא לצמצום מספר השוהים הבלתי חוקיים במדינה (שב"ח).
בממשלת אהוד ברק, בתום בחירות 1999, שימש כשר במשרד ראש הממשלה והיה גם השר לענייני ירושלים.
במסגרת תפקידו זה היה אחראי על ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל.
בהמשך מונה גם לשר הפנים והחל מספר רפורמות, שרובן נקטעו עם נפילת ממשלת ברק.
ב-2001 לא הצטרף לממשלת האחדות של אריאל שרון, והעדיף לשמש כיו"ר ועדת החוץ והביטחון.
בפריימריס של מפלגתו שהתקיימו בנובמבר 2002 התמודד על ראשות מפלגת העבודה מול עמרם מצנע ובנימין בן אליעזר, אך זכה למספר קולות נמוך.
ב-2003 הציע רמון, בהצעת-חוק פרטית שהניח על שולחן הכנסת, לפתור בדרך חדשה ומקורית את בעיית הגידול המתמיד במספרם של תלמידי ישיבות חרדיים, שאינם משרתים בצה"ל ואינם עובדים.
לפי ההצעה כל חרדי, שאורח חייו ואמונתו אינם מאפשרים לו לשרת בצבא, יקבל פטור משירות בדומה לבנות דתיות ולערבים.
היא באה לפתור את בעיית החרדים שרשומים כתלמידים אך אינם לומדים, ולאפשר להם להצטרף במישרין ובגלוי לכוח העבודה.
כך ייחסכו תקציבי עתק המוקצים ללא בקרה לסיוע לצעירים חרדיים שאינם לומדים ולמענקי-סרק לישיבות בהן הם רשומים.
ההצעה נתקלה בהתנגדות חריפה של חברי הכנסת החרדיים, ולא זכתה לתמיכת הקואליציה שרמון היה חבר בה.
בכנסת ה-16 שימש כחבר בועדת החוץ והביטחון והיה ראש הצוות המדיני של מפלגת העבודה.
בממשלת אריאל שרון, כשמפלגת העבודה הייתה שותפה בממשלה (2005), כיהן רמון כשר בלי תיק מטעם המפלגה.
בנובמבר 2005 עמד בראש ועדת שרים שהמליצה להפוך את מח"ש לגוף אזרחי מלא, ללא זיקה למשטרה.
רמון העלה את תאוריית "המפץ הפוליטי" בכנסת.
עם הקמת מפלגת קדימה בסוף נובמבר 2005, פרש ממפלגת העבודה והצטרף למפלגה החדשה, ולשם כך פרש מהכנסת.
הוא שובץ שביעי ברשימתה, ונבחר מטעמה לכנסת השבע עשרה.
עם הקמת הממשלה ה-31 בראשות אהוד אולמרט ב-4 במאי 2006, מונה רמון לתפקיד שר המשפטים.
רמון התנגד לשיטת הסניוריטי במינוי נשיא בית המשפט העליון (לפיה ממונה לנשיא השופט הוותיק ביותר), אך תמך במינויה של דורית ביניש, השופטת הוותיקה ביותר, לנשיאת בית המשפט העליון על פי כישוריה.
בסופו של דבר מונתה ביניש לאחר התפטרותו של רמון.
ב-20 באוגוסט 2006 הודיע רמון על התפטרותו מהממשלה, לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, הודיע על הגשת כתב אישום נגדו באשמת מעשה מגונה ללא הסכמה.
ב-31 בינואר 2007 הורשע רמון בבית משפט השלום בתל אביב, וכעבור זמן נקבע עונשו: 120 שעות בשירות לתועלת הציבור, ופיצוי כספי של 15,000 ש"ח שישולם למתלוננת.
בנוסף נקבע כי בעבירה אין קלון.
ב-17 באוגוסט 2006 החליט היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, להגיש כתב אישום נגד חיים רמון בחשד שביצע מעשה מגונה ללא הסכמה.
המתלוננת ה', קצינה צעירה בלשכת ראש הממשלה, טענה שב-12 ביולי 2006 (היום בו פרצה מלחמת לבנון השנייה), השר נישק אותה, תוך החדרת לשונו לפיה - לאחר שהצטלמה איתו לרגל שחרורה מצה"ל.
כל זאת כשהיה בדרך לישיבת ממשלה שהכריזה על לחימה בשטח לבנון.
בעקבות ההודעה על הגשת כתב אישום, ב-20 באוגוסט 2006 התפטר רמון מהממשלה, מבלי שמיצה את זכות השימוע, כדי לאפשר קיום משפט מוקדם ככל האפשר.
ב-31 בינואר 2007 הורשע רמון בבית משפט השלום בתל אביב.
השופטים מתחו ביקורת על רמון וכתבו שהוא "המעיט וצמצם את מעשיו ואחריותו ומנגד הגזים והפריז באשר לחלקה של המתלוננת, עיוות וסילף את העובדות בדרך מתוחכמת ומתחכמת".
הם מתחו ביקורת גם על המסע התקשורתי נגד המתלוננת, שלדבריהם הייתה מושא להכפשות מצד גורמים שונים שלא הכירו את העובדות כהוויתן.
לגבי רמון ציינו השופטים כי "מצערת העובדה, שהנאשם בחר לפגוע פגיעה בלתי הוגנת במתלוננת לצורך ניהול הגנתו".
רמון לא ערער על פסק הדין לבית המשפט המחוזי.
ב-29 במרץ 2007 גזר בית המשפט את דינו של רמון, במה שהסתמן כפשרה בין עמדת הסנגוריה והמלצת שירות המבחן לבטל את ההרשעה, לבין עמדת הפרקליטות שביקשה להותיר את ההרשעה על כנה ולקבוע שיש קלון בעבירה.
בית המשפט החליט להותיר את ההרשעה על כנה והטיל על רמון עונש של 120 שעות שירות לתועלת הציבור ופיצוי למתלוננת בסך 15,000 ש"ח.
בנוסף נקבע כי בעבירה אין קלון, כיוון ש"האירוע היה נקודתי וחד פעמי, שאין בו כדי להעיד שעסקינן בעבריין מין או במי שדבק בו דפוס עברייני", ו"הנסיבות הכוללות של ביצוע העבירה אינן מצדיקות את הקביעה, כי יש בעבירה משום קלון".
בית המשפט ציין כי ביקש לאזן בין החומרה שבמעשה ובין השפעתה של ההרשעה על הקריירה הציבורית של רמון.
ההחלטה להימנע מביטול ההרשעה עוררה תגובות ציבוריות מגוונות.
כך, למשל, חברות הכנסת זהבה גלאון, לימור לבנת ושלי יחימוביץ' הודיעו כי "החלטת בית המשפט היא מידתית וראויה".
לעומתן, יו"ר שדולת הנשים בישראל, רינה בר טל, הגדירה את הפסיקה כ"סאלטה" משפטית שנבעה מלחצים שהפעילו אנשי ציבור להחזיר את רמון לחיים הפוליטיים.
ח"כ זבולון אורלב טען שההחלטה היא "אות קלון" לממשלת ישראל.
כבר מתחילת הפרשה שללו אנשי ציבור ומשפטנים רבים את ההחלטה של מזוז להגיש כתב אישום נגד רמון.
בלטה במיוחד התגייסות של מספר נשות ציבור המזוהות כפמיניסטיות.
שרה סירוטה, פרקליטה ושופטת מחוזית לשעבר, ביקרה בחריפות את הפרקליטות ואף הציעה לרמון את עזרתה בהתנדבות.
פרופ' אמנון רובינשטיין אמר שהתיק תמוה ויש "עדויות חמורות מאוד על לחץ שהפעילה המשטרה על הקצינה ה'".
רמון השמיע טענה זו במשפט וגם טען לעוינות של חוקריו ובית המשפט הפריך טענות אלו.
רמון לא ערער על פסק הדין.
פסק הדין עורר ויכוח ציבורי ער: יש שהתנגדו לו בחריפות, ביקרו את תקפותו המשפטית ואף שללו את עצם העמדתו לדין של רמון, ויש שתמכו בפסק הדין ומצאו אותו ראוי ומנומק היטב.
בלטו בביקורתם החריפה פרופ' דניאל פרידמן, שימים אחדים לאחר שפרסם את ביקורתו מונה לשר המשפטים ופרופ' ג'ורג' פלטשר, מומחה למשפט פלילי מ"אוניברסיטת קולומביה" שאמר כי "הרושם, במקרה רמון, הוא שהשתמשו בהליך פלילי כדי להשיג תוצאה פוליטית ...
אם השופטים כאן היו מבינים משפט פלילי, היה עליהם למחוק את האישום על הסף, וכל זאת בלי לגרוע מהעובדה שהיה צורך לפטר את רמון מתפקידו.".
פסק הדין ספג ביקורת חריפה מפרופ' מנחם פרי, שהשתמש בכלים של תורת הספרות לשם ניתוחו.
המשפטנית אורית קמיר, שכבר מתחילת הפרשה צידדה בהעמדת רמון לדין בלטה בין התומכים בפסק הדין, ואף הגיבה במאמר מפורט על ביקורתו של פרי.
פרופ' מרדכי קרמניצר הסתייג מההעמדה לדין, טען שהכרעת הדין "מוטעית", וקבע כי "הייתה צריכה להיות תגובה במישור הציבורי", ובכללה נטילת תיק המשפטים מרמון.
העיתונאי והמשפטן בן-דרור ימיני טען בשורת מאמרים ב"מעריב", מרגע ההחלטה להעמיד את רמון לדין, כי כל ההתנהלות בעניין רמון הייתה מוטעית ובלתי מוצדקת.
ביוני 2009 תיאר היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, את הנסיבות שהובילו לפתיחת ההליך הפלילי נגד רמון:
"כששר בכיר מבצע מעשה מגונה במסגרת תפקידו, במשרד ראש הממשלה, בנסיבות ובעיתוי המסוים, ומציג את העניין כך שאו המתלוננת או השר משקרים, אי אפשר להותיר את הדבר תלוי ועומד באוויר.
לו רמון היה טוען שמדובר באי הבנה או טעות ומתנצל, יכול להיות שהמערכת הייתה נמנעת מלהתעסק בהיבט המשפטי".
ב-2013 חזר שר המשפטים לשעבר, דניאל פרידמן, לעסוק בפרשה, וייחד לה פרק בספרו "הארנק והחרב: המהפכה המשפטית ושִברה", בו הציג את כתב האישום כשגוי ואת ההליך כלוקה בעיוות דין, על רקע רצון של מערכת אכיפת החוק לסלק שר משפטים שנחשב עוין.
דיון נוסף בהליך הפלילי נערך במרץ 2016, בפרק בסדרה "דיני נפשות" של הבמאית אורנה בן דור, ששודר ב"ערוץ 10" והציג את ההליך הפלילי כהחלטה של פרקליטות המדינה "לתפור תיק" לרמון על מנת להדיחו ממשרתו.
האירוע התרחש בלשכת ראש הממשלה, ב-12 ביולי 2006, יום חטיפת שני חיילי צה"ל על ידי חזבאללה, דקות מעטות קודם לכניסתו של רמון לישיבת ממשלה שהכריעה על תגובה לחטיפה, שהביאה לתחילתה של מלחמת לבנון השנייה.
היו מעטים שעסקו גם בהיבט הציבורי, וזה עלה לדיון ביתר שאת עם סיום הדיון בהיבט הפלילי.
בעקבות החלטת בית המשפט כי אין קלון בהרשעתו של רמון, אמר חבר הכנסת יואל חסון: "החלטת בית המשפט היום סוללת את דרכו של רמון חזרה לפוליטיקה", אך לא הכל סברו כך.
ב-6 בדצמבר 2007 נידונו בפני בג"ץ שלוש עתירות, בעיקר של ארגוני נשים, שעניינן חזרתו של רמון לתפקיד שר בממשלת ישראל.
זאת לאחר שהכנסת אישרה את מינויו של רמון לשר בלי תיק בתפקיד משנה לראש הממשלה.
בהחלטה בעתירה ציינה השופטת אילה פרוקצ'יה, כי התנהגות רמון הייתה "כשל נקודתי, שאינו משקף דופי מוסרי".
בג"ץ דחה את העתירות בנימוק "...שהחלטת הכנסת לבחור ברמון כשר בלי תיק ומשנה לראש הממשלה אינה בלתי סבירה במידה כל כך קיצונית שעל המערכת השיפוטית להתערב בהחלטת הרשות המחוקקת".
עתירות לדיון נוסף נדחו בקביעה שלגבי מינויו של רמון לשר התקיימו "תנאי הסף של הכשירות הסטטוטורית".
במאי 2007, לאחר שסיים לרצות את עונשו, חזר רמון לכנסת, אחרי שלא פקד את המשכן מאוגוסט 2006. ב-4 ביולי 2007 מונה למשנה לראש הממשלה.
רמון מילא משימות שהוטלו עליו על ידי ראש הממשלה, בעיקר משימות מדיניות.
בין התפקידים המדיניים שמילא: יו"ר הוועדה להסדרה החוקית של ההתיישבות היהודית ביו"ש ויו"ר הוועדה לעניין הקריטריונים לשחרור אסירים פלסטיניים.
רמון היה גם חבר בקבינט המדיני-ביטחוני וחבר "בצוות השלושה" המדיני, שכלל את ראש הממשלה אהוד אולמרט ושרת החוץ ציפי לבני.
העיתון הפלסטיני אל-איאם דיווח ביוני 2008 שרמון קרא לכנס ועידה בינלאומית במטרה להגיע להסכם ישראלי-פלסטיני המבוסס על קווים כלליים של פתרון סוגיות הפליטים, מזרח ירושלים, הגבולות והביטחון.
ב-2007 היה יו"ר הוועדה לגדר ההפרדה ומתאם הפעולות במרחב התפר של עוטף ירושלים.
פעמים אחדות במהלך כהונתו מתח רמון ביקורת חריפה על מערכת המשפט בישראל:
בהרצאה שנשא באוניברסיטת בר-אילן ביוני 2008 אמר רמון כי "הייעוץ המשפטי הפך לכפייה משפטית.
או שאתה מקבל אותו או שלא, אך לא כך פני הדברים היום.
הייעוץ הפך לקביעת מדיניות", והוסיף "אם היה מדובר במצב תקין, הייעוץ המשפטי לממשלה היה צריך להציג עמדותיו בפני הממשלה ושהממשלה תחליט, אך לא כך קורה בפועל.
באופן מעשי, מאז 1985 השלטון בישראל נמסר מסיבות שונות לידי הביורוקרטיה הישראלית."
ביום עיון שנערך בלשכת עורכי הדין בתל אביב מתח רמון ביקורת חריפה על משטרת ישראל ופרקליטות המדינה, בין השאר ביחס להתנהלותן בחקירתו.
ב-2008 העלה רמון את הצעתו לחסל את הנהגת החמאס, שהשתלטה ב-2007 על כל רצועת עזה וסילקה משם את נציגי הרשות הפלסטינית.
מאז חזר והשמיע את עמדתו, שיש לחסל את הנהגת החמאס בעזה בפעולה כלל-צה"לית לפני שהדבר יהפוך לבלתי אפשרי.
ב-2014 קבע בריאיון עיתונאי כי "נתניהו מעדיף את חמאס כדי לא להתקדם בתהליך המדיני בגדה.".
בראשית 2016 הוא כיוון את דבריו במישרין לנתניהו: "אבו מאזן, שמעוניין בעצמאות פלסטינית מפורזת, מסוכן בעיניך יותר מאשר הנייה, ראש ממשלת חמאס.
לכן אתה מעדיף את שיתוף הפעולה השקט עם חמאס הטרוריסטי ומבטיח את שלטונו.
הרי הוא לעולם לא ידרוש ממך משא ומתן לפתרון מדיני של הבעיה הפלסטינית".
ב-2020 כתב כי "הדבר הכי הומניטרי שאפשר לעשות לטובתם [של תושבי רצועת עזה] הוא למוטט את שלטון החמאס".
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 נבחר רמון בפריימריס במקום ה-17 ברשימת קדימה, ונבחר מטעמה לכנסת.
ב-2 ביולי 2009 פרש מהכנסת לאחר 26 שנות כהונה רצופה (למעט שלושה חודשים בשלהי הכנסת ה-16, כשנאלץ להתפטר כדי שיוכל להיבחר לכנסת ה-17 מטעם סיעת קדימה).
לאחר התפטרותו נבחר ליושב ראש מועצת קדימה.
ב-29 ביולי 2010 פרסמה העיתונאית איילה חסון תוכן שיחה, שנטען שאזרח צותת לה באקראי במהלך מפגש עם ראש צוות המשא ומתן הפלסטיני, סאיב עריקאת.
המקור טען, שרמון יעץ לעריקאת, בשליחות הנשיא שמעון פרס, שלא לנהל משא ומתן ישיר עם נציגי ממשלת ישראל.
פרס, רמון ועריקאת הכחישו את הטענה הזאת.
המשנה לשעבר לראש השב"כ ישראל חסון ציין בנאום בכנסת, שהוא מכיר את הטענה המוזרה שאלמונים מאזינים באקראי לפגישות: "חבר'ה, אנחנו לא אידיוטים.
עושים פה שימוש בחומר מודיעיני עם תרגילי הלבנה."
ב-9 במאי 2012, לאחר התפטרות ציפי לבני מחברותה בכנסת, בעקבות בחירת שאול מופז לראש המפלגה, ומיד אחרי הצטרפות קדימה לממשלה בראשות בנימין נתניהו, הודיע רמון על התפטרותו מתפקיד יו"ר מועצת קדימה ועל ביטול חברותו במפלגה.
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 שימש בהתנדבות כיו"ר הנהלת קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב.
בחודש יולי 2012 נרכשה הקבוצה מידי אלי טביב על ידי קבוצת רוכשים בניהול רמון ומשה תאומים.
רמון התמנה ליו"ר הקבוצה והציע מודל חדש של בעלות, שלפיו יהיו למועדון מספר בעלים, שכל אחד מהם יחזיק בשיעור מסוים של מניות, ולצדם אלפי אוהדים בעלי מניה בודדת או מספר מניות.
לאחר הרכישה הגיש רמון קובלנה פלילית נגד שדרן הספורט רון קופמן, אחרי שזה הופיע בטלוויזיה וברדיו ותקף בבוטות את רמון, האשים אותו בהולכת שולל, ורמז שאיש העסקים האוסטרי מרטין שלאף עומד מאחורי רכישת המועדון במהלך שיש בו שוחד והלבנת כספים, כדי לתמוך במפלגה החדשה שרמון עמד אז להקים.
בהסכם פשרה, שאושר באפריל 2013 על ידי בית משפט השלום בתל אביב, התנצלו רון קופמן ותחנת רדיו ללא הפסקה על דברי קופמן והוא התחייב שלא יזכיר יותר את רמון מבלי לדבר איתו תחילה.
בפברואר 2015, לאחר שנכשלו מאמציו להעביר את הקבוצה לידי משקיע בעל אמצעים מחוץ לישראל, ומצבת החובות של המועדון הלכה וגדלה, העביר רמון את זכויות הניהול לקבוצת ניהול מטעם עמותת האוהדים של הפועל תל אביב, שהחזיקה ב-20% מהבעלות על הקבוצה, והתפטר מתפקיד היו"ר.
בשלוש השנים של כהונתו הגיעה הפועל תל אביב למקומות השלישי, הרביעי והשמיני בליגת העל (בהתאם), וב-2013 הגיעה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
באוקטובר 2015 חייב בית המשפט המחוזי את חיים רמון לשלם 7 מיליון ש"ח לאלי טביב, ו-3 מיליון ש"ח לקבוצת הפועל תל אביב.
הצדדים הגיעו להסדר חובות מוסכם מחוץ לכותלי בית המשפט.
רמון משמש דירקטור ויועץ בכמה חברות תעשייה, הֶזנק, ביטוח ותקשורת, ובכללן כתר פלסטיק, מרחב, מפעלים פטרוכימיים בישראל, ואיי.די.
ב-2015 נמנה רמון עם מייסדי "התנועה להצלת ירושלים היהודית", שפועלת למען הוצאת רוב הכפרים הפלסטיניים שסופחו ב-1967 מתחומי העיר ירושלים, והקמת גדר ביניהם לבין מרכז ירושלים המזרחית ומערב העיר.
במאי 2016, הוא אמר על השכונות הערביות בירושלים: "הן גידול ממאיר, עוד עשר שנים הגבעה הצרפתית תהפוך לגבעה הפלסטינית".
במאי 2018, לאחר שנודע כי רמון מיועד להרצות בקורס ב"אוניברסיטת תל אביב", פנו סטודנטיות באוניברסיטה במכתב גלוי לרשויות האוניברסיטה בדרישה לבטל את העסקתו משום שהורשע בעבירת מין.
רשויות האוניברסיטה דחו את הדרישה.
בעקבות המכתב הגיש רמון תביעת לשון הרע כנגד יו"ר תא "התל אביביות" על שקראה לו "עבריין מין" וסירבה לדרישתו שתתנצל.
הפרשה עוררה דיון ציבורי ער.
ב-17 בינואר 2019 קבע בית המשפט, לפי הסכם הגישור בין הצדדים, שהנתבעת הבהירה שלא היה מקום לכנות את רמון "עבריין מין" ולא לייחס לו טענות אחרות שפרסמה נגדו.
בסוף 2018 פרסמה העיתונאית חנה קים שבשנות ה-80 המאוחרות, כאשר רמון היה חבר כנסת, הוא הציע לה טרמפ ובדרך עצר את המכונית ונישק אותה בניגוד לרצונה, תוך שהוא תוחב את לשונו לפיה.
רמון טען כי אינו זוכר אירוע כזה.
רמון הוא בעלי חברת "DLN.RM" הרשומה בקפריסין.
ב-2016 רכשה החברה בבעלותו, במחיר סמלי, ממרטין שלאף את חברת "ביגובה ביי" העוסקת בהקמת אתר נופש במונטנגרו.
"ביגובה ביי" הייתה חייבת 44 מיליון אירו לבנק באוסטריה ורמון פעל להקטנת החוב ל-13 מיליון אירו.
הסכם המכירה של "ביגובה ביי" מותיר בידי שלאף את האופציה לרכישה חוזרת של החברה תמורת חצי מיליון אירו, כאשר תמורת אופציה זו קיבלה החברה 1.25 מיליון יורו
רמון הוא בעלי חברת "די.
ניהול" בע"מ שהוקמה ב-2009 ורשומה בישראל.
באוקטובר 2018 נתנה החברה הלוואה בסך 2.5 מיליון ש"ח בריבית של 34.5% לשנה.
לדברי רמון, זה מקרה חד-פעמי שבו עסק במתן בהלוואה בריבית.
עסק נוסף שרמון מעורב בו הוא המרכז הרפואי הפרטי "שי מדיקל", שרמון הוא יו"ר הדירקטוריון שלו ומחזיק ב-11% בעלות עליו, ובנובמבר 2021 נסגר עקב קשיים כספיים.
ב-2020 החל לשמש כפרשן קבוע בתוכנית "חמש עם שרון גל" המשודרת בערוץ 13. בסוף אותה שנה יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "נגד הרוח".
במהלך 2023, הביע רמון תמיכה ברפורמה משפטית, שאת עקרונותיה פירט בספרו "נגד הרוח".
רמון הציע לסגת באופן חד צדדי מרצועת עזה החל בשנת 1987. הצעה בנושא הוא העלה בכנסת ב-27 באוקטובר 1987, עוד לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה.
במענה להצעה שלל שר הביטחון יצחק רבין את הרעיון בכל תוקף.
מאז המשיך רמון להטיף לנסיגה מרצועת עזה.
במהלך הפריימריס של מפלגת העבודה ב-2002 קרא רמון לנסיגה ישראלית חד-צדדית משטחים ביהודה ושומרון ומרצועת עזה, תוכנית שאומצה על ידי מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה.
לימים התפתחה תוכנית ההפרדה החד-צדדית לתוכנית ההתנתקות.
רמון היה נשוי לפנינה, סגנית מלכת היופי לשעבר, ולהם בן ובת.
ב-10 באוקטובר 2007 נישא רמון בשנית לוורד שרון ריבלין (היום ורד רמון-ריבלין), עיתונאית בעיתון הכלכלי גלובס ועורכת הירחון ליידי גלובס.
חיים שִירְמן (בלועזית: Jefim (Hayyim) Schirmann; ט' במרחשוון, ה'תרס"ה, 18 באוקטובר 1904 – י"ב בסיוון, ה'תשמ"א, 14 ביוני 1981) היה חוקר שירת ימי הביניים של יהדות ספרד, הפיוט הקדום בארץ ישראל, השירה העברית, התיאטרון והמוזיקה של יהדות איטליה, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל למדעי היהדות בשנת תשי"ז.
שירמן נולד בשנת 1904 בעיר קייב שבדרום-מערב רוסיה במשפחה מבוססת ושומרת מצוות.
מחוץ להשכלה כללית, בגימנסיה רוסית, דאג אביו, דוב (בוריס), כי ילמד עברית וכינור.
לשירה העברית בספרד נחשף בפעם הראשונה בגיל 12. במהלך שיעורי העברית, קרא עם מורו את קינות תשעה באב, והתאהב בשיר "ציון הלא תשאלי" לרבי יהודה הלוי.
בעקבות זאת, הוא תרגם את השיר לרוסית וביקש למצוא חומר נוסף בנושא.
חיפושיו הביאו אותו לספרו של יחיאל מיכל זק"ש על שירת הקודש העברית של יהודי ספרד, וכדי שיבינו טוב יותר תרגם חלקים ממנו לרוסית.
במקביל, הוא החל לאסוף חומר בנושא ולקטלג אותו לפי מיקומו הגאוגרפי.
בשנת 1920, בעקבות מהפכת אוקטובר, נאלץ לעקור עם משפחתו לגרמניה, ושם רק בשנת 1924, בהיותו בגיל 20, סיים את לימודיו בגימנסיה גרמנית.
הדבר נבע, ככל הנראה, בשל קשיי המעבר, והצורך להסתגל לסביבה חדשה, לרבות הצורך ללמוד את השפה הגרמנית.
הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת ברלין, ובחר ללמוד בלשנות שמית, בפרט משום שרצה לדעת ערבית, שפת חובה לכל מי שמבקש ללמוד על שירת ימי הביניים בספרד.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה למד במשך חמש שנים בבית המדרש הגבוה למוזיקה בברלין, שם המשיך ללמוד כינור, אצל קרל קלינגר.
כמו כן, השתתף בשיעוריו של יצחק משה אלבוגן, בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות.
בשנת 1930 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, שעסקה בתרגומו של אלחריזי למחברות אלחרירי.
לאחר סיום לימודיו השתתף בכתיבת למעלה מ-300 ערכים באנציקלופדיה יודאיקה של הוצאת אשכול.
בשנת תרצ"א (1930), יסד זלמן שוקן את המכון לחקר השירה העברית, והעמיד בראשו את חיים ברודי.
תחילה היה המכון בברלין, אך בחודש אב ה'תרצ"ג, לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא סגר את שעריו.
בחודש סיוון ה'תרצ"ד הוא החל לפעול בארץ ישראל.
שירמן החל לעבוד במכון מייד עם היווסדו ועד לשנת 1942, לצדם של ברודי, מנחם זולאי ומאוחר יותר גם אברהם מאיר הברמן.
במסגרת עבודתו במכון, נסע שירמן, בשנים 1931 ו-1932, לאוניברסיטת קיימברידג', לשם העתקת קטעי שירה ופיוט מהגניזה הקהירית.
בשנים 1932–1933 נענה להזמנתו של אלבוגן, והרצה בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות, אולם בשנת 1934 נאלץ לעקור בשנית, הפעם מגרמניה הנאצית, ועלה לארץ ישראל.
בשנת 1942 הוא הוזמן להרצות באוניברסיטה העברית, על שירת ימי הביניים.
בשנת 1954 הוא מוּנה לפרופסור.
שנה אחר כך (בשנת 1955) החל לערוך את הרבעון למדעי היהדות "תרביץ", עד לשנת 1969. בשנת תשט"ו–1955 נבחר לחבר האקדמיה ללשון העברית (משנת תרצ"ט היה חבר בוועד הלשון העברית), וכיהן שם במספר ועדות.
בשנת תשי"ז זכה שירמן בפרס ישראל למדעי היהדות, על ספרו "השירה העברית בספרד ובפרובאנס".
בשנת 1960 נבחר לשמש ראש המכון למדעי היהדות ובשנת 1964 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בין לבין, הוזמן שירמן כמרצה אורח למוסדות אקדמיים באירופה ובארצות הברית.
בין היתר ביקר גם בלנינגרד וניתנה לו אפשרות לעיין, באופן חלקי, במספר כתבי יד מאוסף פירקוביץ' שבספרייה הציבורית של העיר.
בשנת 1967 יזם, יחד עם עזרא פליישר, את הקמת "המפעל לחקר השירה והפיוט", באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, במטרה לקטלג את קטעי השירה והפיוט ששרדו בגניזה.
בשנת 1968 הוא פרש מהוראה פעילה באוניברסיטה, וכיהן כפרופסור אמריטוס.
בשנת תשכ"ח זכה בפרס לייב יפה של קרן היסוד לעבודות מחקר על ספרו "שירים חדשים מן הגניזה".
שירמן נפטר בפריז, בשנת 1981, והובא לקבורה בירושלים.
חלק ממפעל הנצחתו כולל ערב לזכרו, פרסום הביבליוגרפיה המעודכנת שלו ומאמר אחד שלו במהדורה מצומצמת.
כמו כן, יצאה לאור חוברת מאמרים לזכרו ונקרא על שמו רחוב בעיר באר שבע.
עבודתו המדעית הראשונה שפורסמה (בשנת 1930) הייתה כאמור עבודת הדוקטורט שלו, על תרגומו של אלחריזי למחברות אלחרירי.
בשנת 1931 ובשנת 1932, שהה כאמור באוניברסיטת קיימברידג', שם חשף קטעי שירה ופיוט מהגניזה הקהירית, המצויים באוסף טיילור-שכטר ונקראים כיום בשם "הסדרה הישנה".
תוך כדי עבודתו על התעודות, ועל מנת שיוכל להשתמש בקטעים מהן, הוא היה למעשה החוקר שסימנן וסידרן לראשונה.
בנוסף לעבודתו על "הסדרה הישנה", הוא בדק קטעי גניזה באוסף אחר באוניברסיטת קיימברידג', וגם באוספים נוספים שבווסטמיניסר קולג' בקיימברידג' ובמוזיאון הבריטי בלונדון.
בנוסף, הוא בדק את הקטעים השמורים באוניברסיטת אוקספורד, שלא הוכנסו לקטלוג של א.
בשנת 1931 הופיע מאמרו הראשון: "Eine hebräisch-italienische Komödie des XVI Jahrhunderts" (Monatsschrift für Geschichte und Wissenschaft des Judentums 75 (1931), 97-118), שעסק בקומדיה עברית איטלקית מן המאה השש עשרה, צחות בדיחותא דקידושין ליהודה סומו, שנחשב למחזה העברי הראשון.
המחזה יצא לראשונה לאור על ידי שירמן רק בשנת 1946 ובמהדורה שנייה מתוקנת, בשנת 1965. פרסום המאמר ובפרט ההוצאה לאור של המחזה על ידי שירמן, הביאו להתעניינות גוברת הן במחזה והן במחברו.
חוקרים נוספים החלו לחוקרו ולפרסם מאמרים אודותיו והוא אף עוּבּד והוצג מספר פעמים בישראל.
בשנת 1933, הוציא שירמן לאור בכרך הראשון של "ידיעות המכון לחקר השירה העברית", מאמר גדול (בגרמנית): "לתולדות השירה העברית באפוליה וסיצילה".
שנה אחר כך, זמן קצר לפני עלייתו לישראל בשנת 1934, הוציא שירמן לאור, במסגרת פרסומי המכון לחקר השירה העברית, את פרסומו הראשון בעברית, והוא גם ספרו הגדול הראשון: מבחר השירה העברית באיטליה.
הספר מהווה אוסף של 311 שירים מאיטליה, מהמאה התשיעית לתחילת המאה העשרים, ו-102 מתוכם נדפסו בפעם הראשונה, והוא נחשב עד היום לאוסף השירים הטוב ביותר בנושא זה.
שני נושאים אלה, השירה והדראמה העברית באיטליה והשירה העברית בספרד (אותה, כאמור, חקר לראשונה בעבודת הדוקטורט שלו), המשיכו להעסיקו כל חייו.
בין השנים 1936–1945, פרסם שירמן את מאמרו הגדול, שהתפרסם בשלושה כרכים של ידיעות המכון לחקר השירה העברית: "המשוררים בני דורם של משה אבן עזרא ויהודה הלוי".
באותה שנה (1936) פרסם בהמשכים את מאמרו הקלאסי על שמואל הנגיד, תוך שהוא נשען ברובו על ניתוח השירים שבדיואן שמואל הנגיד.
בשנת 1938 החל לפרסם בהמשכים את מאמרו "חיי יהודה הלוי", בכתב העת "תרביץ".
גם את ממצאי מאמר זה ביסס שירמן על ניתוח השירים שבדיואן של יהודה הלוי, אם כי במקביל הוא שאב מידע גם מכותרות השירים, שכתבו עורכי הדיואן, וממספר קטעים מהגניזה.
המאמר חולל מהפכה בכל מה שהיה ידוע עד לאותו הזמן על יהודה הלוי ונחשב עד היום למופת של מחקר אמין.
מרבית הממצאים שנקבעו על ידי שירמן רלוונטיים גם כיום, אם כי הודות לגילוי האוטוגרפים של יהודה הלוי בגניזה הקהירית על ידי ש.
גויטיין, המידע הקשור לימיו האחרונים של ר' יהודה הלוי חייב היה בעדכון.
שירמן עשה זאת בדרך של תיקון מספר טעויות במאמרו וכתיבת מאמר נוסף, משלים.
בשנת 1954 הוציא לאור את הכרך הראשון של השירה העברית בספרד ובפרובאנס, הכולל מבחר שירים של גדולי משוררי ספרד (משנת 950 לשנת 1150).
לשירים נלוו מבואות וביאורים של שירמן.
בשנת 1956 הוציא לאור את הכרך השני, הכולל מבחר שירים של גדולי משוררי ספרד ופרובאנס (משנת 1150 לשנת 1492).
לדברי תלמידו, החוקר עזרא פליישר: "המדובר בספר שעשה למען הכרתה והערכתה של שירתנו בספרד בקרב השכבות של העם יותר מכל מהלך פופולריזטורי שבוצע אצלנו מעולם.
השירה העברית ידועה אצלנו לקהל הרחב כמעט באופן בלעדי בזכותו".
במהלך חופשות הקיץ של שנים 1957–1959, ביקר שירמן בשנית באוניברסיטת קיימברידג' וסייע בפירוקם של 26 ארגזים, שהם כיום חלק מ"הסדרה החדשה" של תעודות הגניזה הקהירית.
לאחר עיון ממושך בתעודות שבארגזים אלה ובאלפי צילומים של "הסדרה הישנה" בקיימברידג' ובצילומי תעודות ממקומות נוספים בעולם, בהם קיימים מסמכי הגניזה, הצליח שירמן לזהות מאות פיוטים, שירי חול ומקאמות של רבנים ומשוררים, מפורסמים ואלמונים, הן מצפון אפריקה והן מספרד.
השירים וכן מבוא לכל משורר יצאו לאור בשנת 1965, בספרו: שירים חדשים מהגניזה.
בנוסף לספרים ומאמרים שנזכרו לעיל, כתב שירמן עשרות רבות של מאמרים נוספים, וכן עשרות ערכים אנציקלופדיים, בעיקר בתחומי התמחותו, כאמור באנציקלופדיה יודאיקה, וכן באשכול - אנציקלופדיה ישראלית ובאנציקלופדיה העברית.
כמו כן הוציא לאור שני קובצי שירה שיועדו לתלמידי בתי הספר התיכוניים: קובץ השירים הראשון, היה של שלמה אבן גבירול, והוא יצא לאור בשנת תש"ד; הקובץ השני, משירי יהודה הלוי, יצא לאור בשנת תש"ו.
כל אחד מהקבצים זכה לשלוש מהדורות ולכעשרים הדפסות חוזרות.
הספר במתכונותו החדשה נותר רלוונטי עד היום ונחשב ספר חובה לכל חוקר בתחום התפילה והפיוט, ולמעשה אין כמעט מחקר או ספר היוצאים בתחום זה שאינם מתבססים עליו או מאזכרים אותו, לרבות מחקרים וספרים שיצאו מתוך זרם היהדות האורתודוקסית.
עדות לחשיבות מהדורה זו ולמידת הרלוונטיות שלה גם כיום, היא העובדה שבשנת 1993, עשרים שנה כמעט לאחר צאתה לאור, תורגמה המהדורה העברית לשפה האנגלית, על ידי ריימונד פ' שיינדלין (Raymond P.
לאחר מותו, נמצא בעזבונו חיבור גדול וכולל על תולדות השירה העברית בספרד המוסלמית, בספרד הנוצרית ובדרום צרפת.
עזרא פליישר סבר כי את הספר כתב שירמן לאחר פרישתו מהוראה באוניברסיטה העברית והשלימו קצת אחרי שנת 1974. הספר נכתב על פי הרצאותיו של שירמן והוא נועד להציג תמונה כוללת של השירה העברית בספרד ובדרום צרפת.
פליישר דאג לעדכן ולהשלים את החיבור, ולהוסיף הערות, בכל מקום נדרש.
בשנת 1995 יצא לאור הכרך הראשון, על ספרד המוסלמית, ושנתיים אחר כך, יצא לאור הכרך השני, על ספרד הנוצרית ודרום צרפת.
Kaufmann Verlag, 1930. עבודת הדוקטורט שעסקה בתרגום לעברית של אלחריזי למחברות אלחרירי.
מבחר השירה העברית באיטליה, ברלין: הוצאת שוקן, תרצ"ד.
שלמה בן יהודה אבן גבירול, שירים נבחרים, ערוכים ומבוארים בידי ח.
שירמן, ספרי מופת לבתי ספר, מס' 8, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תש"ד–1944.
המחזה העברי הראשון, צחות בדיחותא דקידושין, קומדיה בחמש מערכות, מאת יהודה סומו איש מאנטובה (1527–1592), ירושלים: הוצאת ספרי תרשיש, תש"ו–1946.
יהודה הלוי, שירים נבחרים, ערוכים ומבוארים בידי ח.
שירמן, ספרי מופת לבתי ספר, מס' 18, ירושלים ותל אביב: הוצאת שוקן, תש"י–1950.
השירה העברית בספרד ובפרובאנס, מבחר שירים וסיפורים מחורזים ערוכים ומבוארים בצירוף מפתחות וציורים, בידי חיים שירמן, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק; תל אביב: הוצאת דביר (הספר יצא תחילה בשני כרכים, ורק בהדפסה השנייה של המהדורה השנייה המתוקנת חולק כל כרך לשני חלקים):
ספר ראשון, חלק א': ממנחם אבן סרוק עד יהודה אבן בלעם, תשט"ו–1954.
ספר ראשון, חלק ב': מיצחק אבן גיאת עד יצחק אבן עזרא, תשט"ו–1954.