tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארגון מוביל קמפיינים שונים לדוגמה בזמן אולימפיאדת בייג'ינג 2008 ובזמן משחקי החורף בסוצ'י 2014. הארגון מציין מדי שנה ב-12 במרץ את היום הבינלאומי נגד צנזורה ברשת.
מדי שנה בדצמבר מעניק הארגון את "פרס חופש העיתונות".
עיתונאות או עיתונות היא פעילות של איסוף, ניתוח, עריכה, והפצה של תוכן מידעי העוסק באירועים אקטואליים באמצעות אמצעי תקשורת מודפסים ואלקטרוניים.
בעבר התייחסה המילה "עיתונות" בעיקר לדיווחים בעיתונים מודפסים, אך במאה ה-20, עם התפתחות הרדיו, הטלוויזיה והאינטרנט, הורחב המונח והוא כולל גם מגזינים, בלוגים, פודקאסטים, רשתות חברתיות, דואר אלקטרוני וספרים.
העיתונאות מהווה את הבסיס לפעולתם של אמצעי התקשורת – עיתונים, ארגוני חדשות, תוכניות רדיו וטלוויזיה ואתרי חדשות מקוונים – וכוללת לא רק חדשות אקטואליות, אלא גם תחומים כמו כלכלה, תרבות, טורי דעה, רכילות ועוד.
אנשי המקצוע העוסקים בעיתונאות, לרוב לפרנסתם, קרויים עיתונאים.
במאה ה-16, כשמכונות דפוס גדולות התחילו להתפשט בעולם, הוקמו עיתונים כדי לספק חדשות ליותר ויותר קוראים.
ההופעה הראשונה של חברת עיתונות פרטית הייתה בסין, בזמן סוף שלטונה של אימפריית המינג – בשנת 1582. העיתון Relation aller Fürnemmen und gedenckwürdigen Historien (יחס כל הנסיכים וההיסטוריה הבלתי נשכחת) של יוהאן קרולוס (Johan Carolus), שפורסם בשנת 1605 בשטרסבורג, בדרך כלל מוכר בתור העיתון הראשון באירופה.
מיזמים עיתונאיים פרטיים הוקמו באזורים כמו האימפריה הבריטית והאימפריה הרומית הקדושה, מדינות אחרות כגון צרפת ופרוסיה שמרו על שליטה הדוקה יותר בעיתונות, התייחסו אליה ככלי תעמולה ממשלתי והפעילו עליה צנזורה אחידה.
ממשלות אחרות, כמו האימפריה הרוסית, אף חשדו בעיתונות עד כדי איסור מוחלט על פרסומים עיתונאיים עד אמצע המאה ה-19. ככל שפרסום עיתונים הפך לנפוץ יותר, עלו תדירויות הפרסום לרמה שבועית ואף יומית.
עיתונים התרכזו בעיקר בערי מסחר מרכזיות כמו אמסטרדם, לונדון וברלין.
באמריקה הלטינית הופיעו העיתונים הראשונים במחצית השנייה של המאה ה-19.
אמצעי תקשורת ומהפכות המאה ה-18 וה-19
העיתונות מילאה תפקיד מרכזי בגיוס תמיכה ציבורית למען המהפכות הליברליות של סוף המאה ה-18 והמאה ה-19. במושבות האמריקאיות, עיתונים עודדו את הציבור להתקומם נגד השלטון הבריטי על ידי פרסום תלונות נגד הכתר הבריטי והפצת חיבורים מהפכניים כמו אלו של תומאס פיין, בעוד שעיתונות נאמנת לכתר עודדה תמיכה נגד המהפכה האמריקאית.
לאחר הקמת ארצות הברית המשיכה העיתונות להיות מעורבות בפוליטיקה בצורה מפורשת לאורך המאה ה-19.
בצרפת, במהלך המהפכה הצרפתית, צצו עיתונים פוליטיים רבים, לדוגמה L'Ami du peuple, בעריכת ז'אן-פול מארה, שהיה ידוע במיוחד במאבקו לזכויות השכבות הנמוכות המהפכניות.
בשנת 1800, נפוליאון החזיר את חוקי הצנזורה הקפדניים, אך לאחר שלטונו פרחה העיתונות והפכה לגורם חשוב בתרבות הפוליטית.
במהלך מהפכות 1848, פרסומים רדיקליים כמו Rheinische Zeitung Pesti Hírlap ו-Morgenbladet עודדו את הציבור להדיח את הממשלות האריסטוקרטיות של מרכז אירופה.
עיתונים ליברליים מתונים יותר, כמו הבולטין הרוסי, שיבחו את הרפורמות הליברליות של אלכסנדר השני ותמכו בזכויות מדיניות וכלכליות לאיכרים ובכינון פרלמנט ברוסיה.
מהצד השמאלי יותר של המפה הפוליטית, עיתונים סוציאליסטיים וקומוניסטיים זכו לפופולריות רבה בצרפת, ברוסיה ובגרמניה, למרות שהיו בלתי חוקיים.
במקומות שונים בעולם קיימים קודים אתיים שונים לעיתונאים.
אתיקה עיתונאית כוללת לרוב עקרונות משותפים: אמת, דיוק, אובייקטיביות, הוגנות, נייטרליות ואחריות ציבורית – כל אלה נוגעים לתהליך איסוף המידע בעל הערך החדשותי ולפרסומו לציבור.
בישראל וברוב מדינות העולם אין חובה חוקית על עיתונאי להגנה או אי-פרסום פרטי מקור עיתונאי, במסגרת הזכות לפרטיות או כל זכות אחרת.
כמו אין חוק האוסר מעקב במסגרת חוק האזנת סתר אחר עיתונאים או משרדי עיתונאות ותקשורת.
כשגם כלל חיסיון עיתונאי מתוקף חופש העיתונות, אינו מהווה חלק מזכויות אדם ומכאן לא מחייב.
לאור כך, היסטורית במהלך ולאור ממצאי חקירה משטרתית פנו שוטרים לעיתונאים במטרה לאשש ולחשוף מקורות, כמו היו ריבוי מקרי הסגרת מקורות על ידי עיתונאים גם ללא דרישה משטרתית.
מבחינה אתית היו עיתונאים שנטו להגן על מקורותיהם, במטרה למנוע השלכות עתיד שליליות על המודיע (מקור) בחשיפת מידע שיכול להיחשב כפלילי או חשיפת שחיתויות.
וזאת בין היתר במטרה לבסס תדמית אמינות מקצועית שתמשוך עוד מקורות ולטובת ביסוס עצמי מקצועי, כדוגמת מקרה ג'ודית מילר.
העיתונאות העברית התפתחה לאט, והעיתון העברי התחיל להופיע רק כמאתיים שנה לאחר הופעת העיתונים באירופה ובאמריקה (1582).
אבל כשהעיתונים העבריים התחילו להופיע, הם התפשטו במהירות.
תחילת דרכה של עיתונאות זאת הייתה באירופה.
באמצע המאה ה-19 החלו להשתמש בעברית כשפת חול ולא רק לשון קודש.
המשכילים היהודים, בעיקר הציונים, ביקשו להתבטא בעברית, וזה כלל עיתון עברי.
חלוץ העיתונים העבריים היה ה"מגיד" שיצא לאור על-ידי אליעזר ליפמן ליברמן בשנת תרט"ז (1856) בפרוסיה.
מי שרצה להופיע בעיתון היה צריך לכתוב על מקרה שקרה אצלו בעיר ולשגר אותו לעיתון.
האנשים שכתבו כתבות לעיתון כובדו מאוד במקומות מגוריהם.
השלכות האינטרנט על תעשיית העיתונות
הפיכת האינטרנט לתשתית תקשורת מרכזית, ובייחוד התבססותה של העיתונאות על ערוצי מדיה חברתיים להפצת התוכן והמידע שלה, השפיעה רבות על התעשייה ועל תפקידם של העיתונאים.
יש שראו את האינטרנט כיוצר חוסר ודאות כלכלי עבור תעשיית העיתונות.
בארצות הברית למשל ירד מספר העיתונים מ-1,611, בשנת 1990 ול-1,387, בשנת 2009. גם ברחבי העולם הייתה ירידה במספר העיתונים ששווקו עם עליית הטכנולוגיה.
מספר גדול של עיתונים נסגר במהלך המאה העשרים ואחת, ומשרות עיתונאיות רבות אבדו.
הרקע לסגירת העיתונים וביטול המשרות היה הפיחות בהכנסות מפרסום.
עם עלייתה של פלטפורמות דיגיטליות התחילו המפרסמים לפרסם באמצעותן במקום באמצעות ארגוני חדשות.
בנוסף, רשתות חברתיות כמו טוויטר, הפכו לאמצעי משמעותי לאיסוף ולדיווח חדשות באופן מיידי ומהיר יותר מהפצת עיתון, דבר שאיים אף הוא על מקצוע העיתונות, במקביל, ההופעה של טכנולוגיות תקשורת ניידות שינתה את מערכת היחסים בין עיתונאים לבין הארגון שמעסיק אותם, והעניק לעיתונאים חופש מחדר החדשות.
טכנולוגיה זו אף הקלה על עיתונאים לא להיות מועסקים על ידי מוסד תקשורתי.
תעסוקה עצמאית אפשרה לעיתונאים לפרסם מידע באופן מהיר יותר ללא לחצים ארגוניים.
אולם, מודל תעסוקתי זה מלווה בחוסר ודאות כלכלי גדול ובהמשך קיומם של לחצים מצד מקורות.
עיתונות בארץ ישראל החלה ב-1863, עוד בימי היישוב הישן, כשיצא לאור הלבנון, העיתון העברי הראשון בארץ ישראל.
חודשים ספורים אחריו החל לצאת לאור גם מתחרהו החבצלת.
העיתונות שימשה כלי ראשון במעלה בתחיית הלשון העברית, הן כזרז לצורך לחדש מילים לצורך דיווח על העולם המודרני והן כבמה לפרסום תחדישים.
בשנת 1884 ראה אור גיליונו הראשון של הצבי, עיתונו של אליעזר בן-יהודה והיומון הראשון בעברית בארץ ישראל.
מראשית העלייה השנייה (1904) ועד מלחמת העולם הראשונה צמחה בארץ ישראל עיתונות עברית מקורית ואידאולוגית.
ב-1915 הוציא השלטון העות'מאני בארץ ישראל צו סגירה לעיתונים העבריים, פרט ל"החרות", שהמשיך להופיע עד 1917. תחילת המנדט הבריטי בישרה לראשונה על חופש עיתונות יחסי בארץ ישראל.
רוב העיתונים ביישוב היו עיתונים מפלגתיים, כמות העיתונים היומיים ביישוב, שיצאו על ידי כל פלג אידאולוגי, הייתה בלתי פרופורציונלית לגדלו הזעיר.
היסטוריה של העיתונות העברית בארץ-ישראל
כתב העת העברי הראשון, "הלבנון" יצא לאור, כשבועון או כירחון, בשנים 1863–1866. "הלבנון" יצא תחילה בירושלים, ואחר כך בפריז, במיינץ ובלונדון.
באותה שנה, 1863, חמישה חודשים בלבד אחרי הלבנון החל לצאת בירושלים גם מתחרהו, חבצלת, שעורכו היה ישראל דב פרומקין.
בשנת 1884 נוסד על ידי אליעזר בן-יהודה העיתון הצבי, העיתון הופיע עד שנת 1915 עם סגירה זמנית בין השנים 1902–1908.
בשנת 1896 יסד אליעזר בן יהודה את כתב העת השקפה שהחליף את העיתון הצבי בתקופה בה נסגר זמנית.
הפועל הצעיר, תרס"ח - תר"ץ (עם הפסקה בשנים תרע"ו-תרע"ח)
כתב העת העברי "מוריה" יצא לאור בירושלים, כשבועון או כיומון, בשנים 1910–1915. עורכו היה יצחק יעקב ילין.
כתב העת העברי "החרות" יצא לאור בירושלים, תחילה כשבועון ובהמשך כיומון, בשנים 1909–1917. עורכו הראשון היה אברהם אלמליח והשני חיים בן-עטר.
כתב עת" עיתון מיוחד" (1933-1954) עיתון בלתי תלוי ובלתי מפלגתי, הוצא לאור ונערך על ידי אלכסנדר זאובר יליד מונקאץ', הונגריה.
כתב עת "הבקר" נוסד בשנת 1934. הבוקר יצא לאור בתל אביב כעיתון יומי, הופץ בארץ ישראל ובחו"ל.
הנהלה, יהודה הלוי 40 ת"א.
כתב עת "העולם הזה" נוסד בשנת 1937. יצא לאור בתל אביב כשבועון מצויר.
מערכת והנהלה רח' לילנבלום 12, תל אביב.
כתב עת "הד ירושלים" נוסד בשנת 1938. יצא לאור בירושלים כשבועון, הופץ בארץ ישראל ובחו"ל.
מערכת והנהלה רח' בן יהודה ירושלים.
עורכו ומוציאו לאור: שלום שווארץ בן ברוך.
כתב עת "ים, גליונות החבל הימי לישראל, (חי"ל)" נוסד בשנת 1946. יצא לאור בתל אביב.
כירחון ימאות, הופץ בארץ ישראל ובחו"ל.
מערכת והנהלה ברחוב בן יהודה בתל אביב.
נוסד בשנת 1946. יצא לאור כשבועון עממי מצויר.
המו"ל "דבר" בע"מ, ברחוב שיינקין 45 תל אביב.
כתב העת העברי "הבוקר הוצאה לילדים" יצא לאור כשבועון ילדים.
חלק מהכתבות הודפסו בניקוד מלא.
נוסד בשנת 1943. עורכו: יעקב חורגין.
המערכת שכנה בבית "הבוקר" ברחוב רענן 23 בתל אביב.
כתב עת "העולם הזה" נרכש בשנת 1950 על ידי אורי אבנרי ושלום כהן.
כתב העת "רימון" החל לצאת לאור בישראל בשנת 1956 ביוזמה ובמימון של השב"כ, כשבועון מתחרה לשבועון "העולם הזה", ונסגר כעבור שנה וחצי.
מאז תחילת המאה ה־20 החלו להופיע עיתונים בארץ ישראל.
ראשון בהם היה עיתון הצבי שהחל ב-1909 לצאת כיומון.
ב-1912 הצטרף אליו עיתון "החרות".
במהלך השנים יצאו לאור עיתונים רבים בארץ ישראל ובמדינת ישראל, אך מספרם הצטמצם מאוד לקראת סוף המאה ה-20. ארבעת העיתונים העיקריים הפעילים עד היום במדינת ישראל (לפי סדר הקמתם) הם "הארץ", "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"ישראל היום" המופצים בשעות הבוקר.
ניסיונות אחדים להוציא לאור עיתון יומי נוסף בישראל נכשלו תוך גרימת הפסד כספי ניכר למו"ל.
בין הכישלונות הללו ניתן למנות את העיתונים "היום הזה" (בעריכת משה דיין), "חדשות" (מקבוצת שוקן), ו"טלגרף".
אל מול כישלונות אלה בולטת הצלחתם של העיתונים הכלכליים "גלובס" ו"כלכליסט".
עיתונים בישראל בתחילת המאה ה-21
העיתונים העיקריים בישראל, לפי תפוצתם, הם "ישראל היום" (חינמון), "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הארץ" ו"מקור ראשון".
אליהם מצטרפים העיתונים הכלכליים "גלובס" דה מרקר ו"כלכליסט".
העיתונאי אביב לביא ניסה להעריך את משקלם של ארבעת העיתונים היומיים (לפני כניסתו של עיתון "ישראל היום"):
החל משנות ה-80 משגשגים גם המקומונים, עיתונים שהתמחו בחדשות מקומיות על בסיס אזורי.
בין המקומונים יש הפועלים באופן עצמאי (המקומון הראשון והוותיק בישראל הוא המקומון של אילת ערב ערב באילת היוצא לאור מאז שנת 1962), אך הבולטים שבהם קשורים בשלושת העיתונים הגדולים.
החל משנת 2006 החלו לצאת חינמונים יומיים.
הראשון בהם היה "ישראלי" שנסגר בתחילת 2008. ביולי 2007 החל לצאת לאור "ישראל היום", חינמון בבעלות המיליארדר היהודי שלדון אדלסון שגייס מספר כתבים ישראלים בולטים כגון מרדכי גילת, עמוס רגב ודן מרגלית.
ב-5 באוגוסט 2007 החלה יציאתו של החינמון השלישי, "מטרו ישראל", ששינה שמו ל"ישראל פוסט".
תקופה קצרה, בין ינואר 2008 ועד לסגירתו ביוני 2009, יצא גם חינמון בשם "24 דקות", מבית ידיעות אחרונות, שנחשב לצהובון.
עיתונות מקצועית היא תחום עיתונאי המתמקד בפרסום חדשות, מאמרים וניתוחים בתחומים ספציפיים, כגון חקלאות, מים, תעשייה, טכנולוגיה, בריאות וכלכלה.
חשיבותה רבה, שכן היא מספקת מידע עדכני, מקצועי ומעמיק לעוסקים בענף, לגורמי ממשל ולציבור המתעניין בנושאים אלו.
בישראל קיימים עיתונים מקצועיים מובילים בתחומי החקלאות והחקלאות הטכנולוגית, אשר מספקים חדשות, מחקרים, סיקורים על מגמות, פרויקטים וחידושים בענפים השונים.
בין העיתונים המקצועיים הבולטים ניתן למנות את:
• משוב חקלאות – עיתון מרכזי בתחום החקלאות בישראל, מסקר תעשיות חקלאיות, טכנולוגיות חקלאיות, חקלאים צעירים ויוזמות לקידום ענפי החקלאות.
• מים והשקיה – עיתון מקצועי המתמקד בנושאי מים, השקיה חכמה וניהול משאבי מים בישראל.
• משק החלב – עיתון ייעודי לענף החלב, הכולל חדשות, טכנולוגיות ייצור, רגולציה וניתוח מגמות בענף החלב המקומי והעולמי.
עיתונות מקצועית מסוג זה מהווה כלי מרכזי לפיתוח הענפים, קידום חדשנות, שיתוף ידע וקידום מדיניות ציבורית, תוך מתן במה למומחים ולחקלאים להציג את תובנותיהם וניסיונם.
לצד העיתונות הכללית פועלת בישראל עיתונות סקטוריאלית, בעיקרה חרדית, כמו "המבשר", "המודיע", "הפלס", "יתד נאמן", השבועון "בשבע" למגזר הדתי, השבועונים "הדרך","משפחה", "יום ליום", "בקהילה", בעיקר לציבור החרדי וכן עיתונות מגזרית-חסידית, כגון "כפר חב"ד" ו"בית משיח" בחסידות חב"ד ועוד.
העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים ובדרך כלל כפופה לכללי צנזורה ולפיקוח רבניים.
משקלו הגובר והולך של האינטרנט כאמצעי תקשורת וכפלטפורמה לפרסום הביא לכניסתם של העיתונים היומיים לתחום זה.
במהלך זה ננקטו גישות אחדות:
הצגת התוכן המערכתי של העיתון המודפס (כולו או חלקו) באתר אינטרנט.
המיידיוּת של האינטרנט מביאה לכך שבאתר מתפרסמות גם ידיעות שרק למחרת יופיעו בעיתון המודפס.
בדרך זו הלכו "הארץ" כולל חטיבת הכלכלה שלו דה מרקר "גלובס", כלכליסט, וישראל היום.
הקמת אתר אינטרנט נפרד, הפועל לצד העיתון המודפס אך לו מערכת נפרדת, המייצרת חלק ניכר מהתוכן המערכתי שלו, אך מציגה גם חלק מידיעות והמאמרים שהופיעו בעיתון המודפס.
בדרך זו הדוגמה הבולטת "ידיעות אחרונות" עם ynet אך גם "מעריב" עם nrg.
בהמשך זנח מעריב מודל זה מסיבות כלכליות ואיחד את מערכות הדפוס והאינטרנט.
הצגת העתק אלקטרוני, נאמן למקור, של העיתון המודפס.
שירות זה ניתן, למנויים בלבד, על ידי "ידיעות אחרונות".
מרבית אתרי האינטרנט של העיתונים פתוחים לעיון באופן חופשי, ומתפרנסים מפרסום.
"הארץ" והחטיבה הכלכלית שלו TheMarker, מגבילים את הגישה לחומר אותו הם מפרסמים תמורת רכישת מנוי (למעט ידיעות חדשותיות "יבשות").
וכך גם עושה מקור ראשון.
רשימת כל העיתונים העבריים שראו אור במדינת ישראל, כולל עיתונים זעירי-תפוצה וקצרי ימים, ממויין לפי שנת הסגירה.
להלן רשימת העיתונים המודפסים היוצאים לאור בישראל בשפות שונות ובתדירויות שונות.
בסוגריים מופיעה העיר שבה נמצאת מערכת העיתון.
עברית ערבית שפות אחרות עיתונים יומייםהארץ (יומי, תל אביב)
ידיעות אחרונות (יומי, תל אביב)
מעריב השבוע (יומי, תל אביב)
ישראל היום (יומי, תל אביב)
מעריב הבוקר (יומי, תל אביב)
יתד נאמן (דגל התורה) (יומי, בני ברק)
הפלס (בני תורה) (יומי, ירושלים)
המבשר (אגודת ישראל) (יומי, ביתר עילית)
המודיע (אגודת ישראל) (יומי, ירושלים)אל-איתיחאד (الاتحاد,יומי, נצרת, בעבר: חיפה) אנגלית:
ג'רוזלם פוסט (Jerusalem Post, יומי, ירושלים) שבועונים מקור ראשון (תל אביב)
זו הדרך (מק"י) (שבועון, תל אביב)א-סינארה (الصنارة, שבועון, נצרת)
כל אל-ערב (كل العرب, שבועון, נצרת)
חדית' א-נאס (حديث الناس, שבועון, נצרת)
אוי קלט - שבועון (בעבר היה יומון)
רביסטה מיה (Revista mea) - שבועון.
ז'ורנלול ספטמניי (Jurnalul săptămânii) - שבועון.
משנת 1991 ועד 2008 הופיע כיומון בשם אולטימה אורה (Ultima Oră)
ויאצה נואסטרה (Viaţa Noastră) - יומון.
משנת 1953 ונסגר לפני מספר שנים.
מקומונים רשת ידיעות תקשורת (מפיקה כ-20 מקומונים בערים שונות)
Time Out תל אביב (תל אביב)
צומת השרון (הרצליה, כפר סבא, רעננה)
עיתון קול החוף (מקומון טירת כרמל, עתלית ויישובי חוף הכרמל)
השקמה (חולון/אזור, בת ים, ראשון לציון)
גל גפן (ראשון לציון, חולון, בת ים, מודיעין, בקעת אונו, רמלה, רחובות, יבנה)
גפן/גפן-המושבה (זכרון יעקב, פרדס חנה-כרכור)
מגזין המושבות (מישור החוף בין חדרה לחיפה)
זמן תל אביב (תל אביב)
מודיעין ניוז (מודיעין מכבים רעות)
כל נס ציונה (נס ציונה)
רשת המקומון (תל אביב, רמת גן-גבעתיים, פתח תקווה ובאר שבע)אח'באר א-נקב (أخبار النقب, שבועון, רהט) אחרים כלכלה ועסקים:
דה מרקר (יומי, תל אביב)
משוב חקלאות ( ירחון, באר-שבע) רוסית:
להלן שיעור החשיפה של חלק מהעיתונים היומיים משנת 2008. הנתונים הם על פי סקר TGI המתפרסם מדי חצי שנה.
עיתון מיוחד הוא שבועון שיצא לאור בין השנים 1933–1952 על ידי המו"ל והעורך אלכסנדר זאובר.
השבועון עסק בפלילים וברכילות על חיי האישים בארץ ישראל ונחשב לעיתון הראשון בארץ ישראל שעסק בעניינים רכילותיים.
"עיתון מיוחד" הוא העיתון הראשון בארץ ישראל שהשתמש בצבע בהדפסתו.
העיתון לא היה מחויב לשום זרם פוליטי וסמלו היה מטבע גרוש עם חור.
זאובר הגה את הרעיון החדשני של עיתון שיעסוק בפלילים ורכילות לאחר ביקור בבית דפוס, שם ראה את שלמה בן-ישראל משגיח על הדפסתם של ספרי הבלשים של הסופר דוד תדהר, שעסקו בפלילים.
הוא הקים את העיתון לאחר שהעיתון הקודם שעבד בו "דואר היום" נסגר.
את רוב השבועון כתב זאובר עצמו תחת שמות שונים (למשל – שם אחד מני רבים הוא "סבירם", שפירושו סבי רב מיכאל על שם סבו, הרב מיכאל שטרנבך).
כותרותיו של זאובר היו יוצאות דופן, סנסציוניות, ובנוסח מחורז: "בעל מלון שכיח, נעל את אשתו על מסגר ובריח, עזב את חברתו ושתי ברחוב הטורים, והתחתן עם אסתר העשירה בפורים".
בעל בית דפוס, שהתקשה להאמין בהצלחה שחזה זאובר לעיתון כה סנסנציוני, העיר: "כאן לא הונגריה, אין כאן סיפורים כאלה למלא עיתון ומה שיש נדפס כבר בעיתונות הקיימת".
על כך הקשה זאובר: "בתי משפט יש כאן?", ובעל בית הדפוס השיב בחיוב.
אמר זאובר: "אם יש בתי משפט, אז יש משטרה ובתי סוהר, ויש גנבים מכל הסוגים, אז יש גם מקום לעיתון שיספר על נושאים אלה".
אחד הסיפורים שהעיתון כיסה היה רצח אברהם פוגל מייסדי תל אביב, שמעולם לא פוענח.
העיתון היה מעין בטאון בלתי רשמי של "מפלגת המדינה העברית" בהנהגתו של מאיר גרוסמן.
זאובר השתדל שלא לעסוק במדיניות חוץ, ובכל ימי "עיתון מיוחד" מעולם לא היה בו סיפור בעל גוון מדיני.
הדברים השתנו במקצת לאחר קום מדינת ישראל, ולא פעם תקף זאובר את אנשי מפא"י שבשלטון, אף שרבים מאישיה היו ידידיו.
זאובר הבטיח לעוזרו יהודה אדלשטיין שהתאריך בשער העיתון יהיה תאריך עברי בלבד.
יצחק שדה כתב בשבועון בשם העט "י.
כתבים נוספים בעיתון היו מלכיאל גרינוולד, דוד אלמוג, אייזיק רמבה, ברוך ויינשטיין, אביגדור המאירי, ד"ר אברהם מטמון.
כתבי העיתון היו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית בדומה למו"ל והעורך הראשי זאובר.
"עיתון מיוחד" זכה לתפוצה גדולה, אך בשל קריאתו של יהודה מוזס לאלכסנדר זאובר להצטרף לסגל "ידיעות אחרונות" החליט זאובר לאחר 19 שנים לסגור את "עיתון מיוחד" ולהמשיך בקריירה העיתונאית שלו ב"ידיעות אחרונות".
זאובר הקים את מוסף "7 ימים" שהיווה המשך ישיר לעיתון מיוחד, המוסף קיים עד היום.
עיתון הילדים העברי הראשון שבו כתבו בני נוער הוצא לאור על ידי איתמר בן-אב"י והיה "שפת עבר", שיצא לאור (בגיליון אחד בלבד) ב-1897.
בעקבות צעדים ראשונים אלה יוצאים לאור (או יצאו לאור) בישראל עיתוני ילדים רבים.
עיתון הילדים הוותיק ביותר בישראל כיום הוא "אצבעוני", היוצא לאור על ידי הוצאת אצבעוני בע"מ, בעריכת רמי שיר – מוציא לאור פרטי.
העיתונות המפלגתית הייתה האשכול המרכזי של העיתונות הכתובה בישראל בתקופת היישוב ועם קום המדינה, לצד העיתונות העצמאית שהיקפה וחשיבותה הייתה נמוכה.
כבר מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 וביתר שאת מאז מלחמת יום כיפור חל פיחות במעמדם כעיתונים בעלי רמת סיקור מהימנה וגבוהה והידרדרות לגירעונות כבדים.
נכון ל-2014 קיים מיעוט משמעותי של 5 ביטאונים מפלגתיים בעברית, בתפוצה דלה, כולם דתיים, בנוסף רואים אור ארבעה עיתונים מפלגתיים בערבית.
שורשיה של העיתונות הכתובה בעברית נעוצים עוד בתקופת היישוב הישן ובחברה היישובית של טרום המדינה.
העיתונים נולדו כדי לשמש ביטאונים רעיוניים לזרמים חברתיים-פוליטיים בחברה הארצישראלית.
מתוך כך נולדה העיתונות המפלגתית כהשתקפות של הזרמים הפוליטיים השונים שרווחו בחברה.
המשותף לכל העיתונים המפלגתיים, הוא שהעיתון המפלגתי היה נתון כולו לשליטת הממסד המפלגתי.
המפלגה הייתה ממנה את העורך הראשי ואת שאר בעלי המשרות הבכירות בעיתון.
בנוסף, נוהלי הפרסום ומדיניותה היו מגויסים לצורכי המפלגה – הסיקור, הפרשנות והפובליציסטיקה.
העיתונות המפלגתית ענתה על כמה צרכים בחברה הישראלית:
חברתיים: העיתון המפלגתי היווה צינור ביטוי והעברת מסרים של השקפות פוליטיות, עמדות והפצת רעיונות חברתיים-פוליטיים בחברה הישראלית המתגבשת.
הוא תיווך וגישר בין מסגרות שונות בחברה לבין הקוראים.
פוליטיים: העיתון המפלגתי היווה עוגן לשמירה על מעמדה של האליטה המפלגתית, וכן חיזוק ההגמוניה שלה ושליטתה בקרב חברי המפלגה.
ואכן, דוד בן-גוריון ראה ב"דבר" אמצעי חדירה לכל שכבות הפועלים, מן המרכז ומן הפריפריה, הן בתקופת היישוב והן לאחר הקמת המדינה.
גם כאשר העיתון כשל מבחינה כלכלית ולא הנפיק רווח, נמנעה סגירתו הודות לחשיבותו הפוליטית.
חינוכיים: העיתון המפלגתי ראה שליחות בפועלו גם במישור החינוכי, בתפסו כסוכן חִבְרות של העולים החדשים וכן של החברה בכלליותה.
תקשורתיים: העיתון המפלגתי סיפק ידיעות חדשותיות וסיקר אירועים חשובים מן העולם, בייחוד בעידן שלפני הקמת המדינה, עוד כשהעיתונים הפרטיים היו קטנים ולא מבוססים.
הסיבות שהביאו לשגשוג העיתונות המפלגתית בשנותיה הראשונות של המדינה
המפלגות בתקופה זו היו מפלגות המון ולא מפלגות שלד, כלומר המפלגה נגעה, עסקה והכילה תחומי חיים רבים פרט לפן הפוליטי, ובזה גם בעיתונות, מידע, סיקור, חינוך ועוד.
העיתון מומן על ידי המפלגה, כך שמהפן הכלכלי גם אם לא היה רווחי, לא חשש לקיומו.
העיתון הכיל מידע חדשותי בענייני פנים, חוץ ואקטואליה, בנוסף על המידע התעמולתי.
הקוראים הסתפקו בעיתון אחד, לא היה מקובל לצרוך כמה עיתונים.
עיתונים מסוימים חייבו את מתפקדי המפלגה להימנות עם מנויי העיתון כדי לתמוך כלכלית בעיתון.
כגון "על המשמר", שחברי הקיבוצים והמושבים התבקשו לחתום על העיתון כחלק מהשתייכותם לקיבוץ הארצי.
הסיבות לדעיכת העיתונות המפלגתית בשנות ה-60–70
העיתונות המפלגתית לא התאימה יותר לגידול החברה, ולהתרחבותה.
מגוון של צרכים, כגון חברתיים, אישיים, כלכליים, תקשורתיים ופוליטיים – העיתון המפלגתי לא ידע, או לא הצליח לספק אותם.
נוצר ביקוש למקורות מידע רבים יותר, אשר לא מזדהים תחת קו אידאולוגי או מפלגתי מסוים.
כמות הקוראים הוותיקים והצעירים התמעטה, בשל שינוי ביחס למפלגות השמאל ובשל שינויים בכלל במפה הפוליטית.
העיתונות המפלגתית לא עמדה בתחרות עם העיתונות הפרטית לאור השכלולים הטכנולוגיים בגרפיקה שלה ובאיכות ההדפסה שלה.
הפער וויזואלי בין השניים היה ברור ויצר פער חזותי בין שני העיתונים.
המפלגות עצמן צמצמו את חסותן על העיתון המפלגתי ועברו לעיתונות הפרטית, שנוכח הפופולריות הגוברת שלה, שירתה יותר טוב את מטרות המפלגה.
מזכיר מערכת "דבר", חיים אייזיק, השכיל להבחין כי על-מנת שישרדו העיתונים המפלגתיים את מבחן הקדמה, המגוון החברתי והטכנולוגיה, עליהם לעשות ויתורים.
הוא נאם על כך בסימפוזיון שערכה אגודת העיתונאים בתל אביב ב-1966:
העיתון המפלגתי לא ידע ליישם את ויתורים אלו, וכך דעיכתו הייתה בלתי נמנעת, ושיאה היה בין שנות ה-60–70.
כמות העיתונים היומיים ביישוב, שיצאו על ידי כל פלג אידאולוגי, הייתה בלתי פרופורציונלית לגדלו הזעיר.
על דפי העיתונות סערו ויכוחים ופולמוסים בנוגע לדמות המדינה שבדרך, ארגון העבודה, התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, תגובות לשואה, היחס לערבים, המאבק בבריטים ועוד.
השפה העיתונאית האידאולוגית נטתה לארכנות ומאמרים פרוגרמטיים ואקדמאיים ארוכים היו נפוצים מאוד.
הטון והגישה ברוב העיתונות האידאולוגית הושפעו ממסורת העיתונות המזרח אירופית הכבדה, וממורשת העיתונות היהודית הדתית-כיתתית בגולה והיו לפיכך חד-צדדיים, כבעיתוני התקופה באירופה, שהתפצלה בחדות בין אידאולוגיות יריבות.
מראשית העלייה השנייה (1907) ועד מלחמת העולם הראשונה צמחה בארץ ישראל עיתונות עברית מקורית ואידאולוגית.
באופן יוצא דופן כתב יוסף חיים ברנר בשני השבועונים.
"האחדות" הצטיין בכך ששילב בקואופרטיב את מלאכת העיתונאות עם מלאכת הדפסת העיתון ב"דפוס אחדות".
שני עיתוני הפועלים התפלמסו זה נגד זה והיו מאוחדים בבוז שרכשו לעיתון "הצבי" הסנסציוני של אליעזר בן-יהודה.
ב-1915 הוציא השלטון העות'מאני בארץ ישראל.
תחילת המנדט הבריטי בישרה לראשונה על חופש עיתונות יחסי בארץ ישראל.
ב-1925 הוציאה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל את ביטאונה דבר בעריכתו של ברל כצנלסון שהפך ליומון הנפוץ ביישוב והיווה למעשה שופרה של הנהגת היישוב.
בין 1946 ל-1948 תמכה מפא"י בעיתון ערב בשם "חדשות הערב" במטרה להתחרות בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 1934 ראה אור עיתון הציונים הכלליים הַבֹּקֶר, כן יצא במסגרת החוג הציוני-כללי השבועון בוסתנאי (רחובות, 1929-1939), ביטאונה של התאחדות האיכרים.
ב-1937 הוציאה תנועת המזרחי את היומון הצופה.
ב-1943 הוציאה תנועת השומר הצעיר את עיתונה "משמר" ששמו שונה ב-1948 לעל המשמר, העיתון הופץ במשקי הקיבוץ הארצי והחל מ-1945 צורף לו גם שבועון הילדים "משמר לילדים".
ב-1937 נוסד יומון מק"י "קול העם", הביטאון הקומוניסטי הראשון בעברית.
התנועה הרוויזיוניסטית אשר יוצגה מראשיתה על ידי עיתונו העצמאי של בן-יהודה, "דאר היום", החלה להוציא יומונים משלה, החלוץ שבהם היה חזית העם (1931-1934) בעריכתו של יהושע השל ייבין לאחר מכן יצאו הירדן 1934-1939 והמשקיף (1938-1949) בעריכת אייזיק רמבה.
במקביל ראה אור שבועונו של אלכסנדר זאובר, עיתון מיוחד (1933—1952).
בניגוד ליומונים, בהם התפרסמו מאמרים פרוגרמטיים ופולמוסיים מול ההסתדרות ותנועת העבודה, התאפיין השבועון בעיסוק ברכילות וכתבות צבע.
ב-1922 נוסד שבועונה של אגודת ישראל "קול ישראל" (1922-1950) שנקרא גם "הקול", ב-1932 החל לצאת באופן בלתי סדיר ביטאונה של מפלגת פועלי אגודת ישראל, "שערים", שהפך ליומון ב-1951.
חלק ניכר מהמלחמה התבטא מעל דפי העיתונות המפלגתית, במאמרים נוקבים משני צידי המתרס לפני רצח ארלוזורוב ובעקבותיו.
בעת המאבק בבריטים, בעיקר בימי המאבק בספר הלבן, ראתה אור כמות גדולה של ביטאונים מחתרתיים, כולם בעלי זיקה מפלגתית, ובהם חומר הסברתי ותעמולתי על אף הצנזורה הצבאית החריפה והעונשים הכבדים שהטיל השלטון.
החל מדצמבר 1934 הוציא ארגון ההגנה עיתון מחתרתי בשם במחנה, העיתון הפך ב-1947 לביטאונה הרשמי של ההגנה ולאחר מכן היה לעיתון הרשמי של צה"ל.
ב-24 באוגוסט 1941 ראה אור גיליונו הראשון של אשנב, העיתון המחתרתי הנפוץ ביותר ביישוב.
העיתון הודפס בדפוס אחדות כדו-שבועון עד שלהי 1947 על ידי ארגון ההגנה וביטא את הזרם האקטיביסטי של מפא"י.
מטרתו הייתה לפרסם ידיעות שנפסלו על ידי הצנזורה, בהן ידיעות על המפעל הציוני שאלמלא הצנזורה היו מוצאות את מקומן בעיתונות היומית הרגילה.
מייסדו ועורכו הראשון של העיתון, ומי שקבע את שמו היה ברל כצנלסון.
סך הכל הופיעו 157 גיליונות כאשר 42 גליונות הופיעו בשם "א–ב".
מקיץ 1945 ועד קום המדינה הופץ על ידי ההגנה עלון-הקיר החומה.
העלון, שהודבק בלילות על קירות ביישוב היהודי על ידי נערי גדנ"ע, כלל הודעות בנושאים בלתי-לגאליים כגון העפלה, "יזכור" ללוחמים שנהרגו, הוראות לפעולה אזרחית, דברי הסברה ותעמולה ולחם נגד מחתרות "הפורשים" (אצ"ל ולח"י).
ביטאון האצ"ל הראשון נקרא "המצודה" וראה אור בשנים 1932–1933. מה-10 במרץ 1942 ועד קום המדינה היה ביטאון האצ"ל הירחון חרות.
הירחון כלל ארבעה עמודים, והופץ לרשימת כתובות של פרטיים ומוסדות.
לאחר קום המדינה המשיך כעיתון יומי וביטאונה של תנועת החרות עד 1965. הלח"י הפיץ מ-1942 ועד 1945 ביטאון תעמולתי בשם "החזית" אותו החליף בין 1945 ל-1947 הביטאון המחתרתי "המעש" שהופץ בקרב תומכיו ועל הקירות.
בין דצמבר 1947 לספטמבר 1948 פרסמה תנועת הלח"י את היומון מברק כעיתון תנועתי גלוי.
בניגוד לשאר עיתוני המחתרות שהיו תכליתיים וממוקדים בהסברה והנעה לפעולה, היו בעיתוני לח"י דברי ספרות, הגות ושירה (שהיוותה משקל-נגד ל"טור השביעי" של אלתרמן) מאת יוצרים כנתן ילין-מור, יונתן רטוש, ישראל אלדד ומרדכי שלו.
העיתונות האידאולוגית-מפלגתית התקבלה בקרב השלטון כאתית, רצינית ומהימנה יותר מה"עסקים הפרטיים" שהעיתונאים בהם אינם אלא עט-להשכיר.
ב-4 באפריל 1951 אמר בן-גוריון בכנסת: "חבר הכנסת בגין הביא נימוק מעיתון "הארץ".
מי שיש לו כסף, עושה עסק, שוכר פועלים וכותב מה שהוא רוצה לכתוב" ובמזכירות המפלגה אמר: "עיתון בשביל מפלגה חיוני.
כי לא ייתכן קיום מפלגה ללא עיתון" ועורך "הצופה" שבתאי דניאל אמר "מפלגה ללא עיתון היא כמפלגה אילמת".
ואכן, העיתונות והמפלגתיות הלכו בשנות החמישים יד ביד.
אל עיתוני היישוב נוספו יומון המפלגה הפרוגרסיבית "זמנים" (1953-1955) ו"למרחב" (1954-1971) של מפלגת אחדות העבודה - פועלי ציון, שהתפצלה ממפא"י.
בית "דבר" של ההסתדרות ומפא"י, לו היה עיתון לכל מגזר, קידם את העלייה ההמונית בהחלפת השבועון הגה ביומון מנוקד בעברית קלה בשם "אומר" (ראה אור עד 1986).
חשיבותה של העיתונות הייתה כה גדולה בעיני השלטון עד כי בן-גוריון, ראש הממשלה עצמו, אף פרסם מאמרים ב"דבר" תחת שם העט ס.
יריב (לאמור סבא של יריב).
החוקרת דינה גורן מציינת ש"עיקר מאמציהם [של העיתונאים בעיתונות המפלגתית] היה נתון לקידומן של מטרות אידאולוגיות, בין שהיו אלה מטרות המשותפות לכלל התנועה הציונית ובין שהיו של התנועות הפוליטיות שאליהן הם השתייכו.
דפוסים אלה של עבודה עיתונאית גם הלמו את המקובל בארצות מוצאם של רוב העיתונאים ורוב הקוראים, כלומר, את הגישה המקצועית כפי שהתפתחה במזרח ובמרכז אירופה, שעיקרה הדגשת הצד האידאולוגי והפובליציסטי בעבודה העיתונאית, שבהשוואה אליו נחשבו הדיווח מן השטח ומלאכת הרפורטז'ה למלאכות פחותות בערכן".
הפולמוסים החשובים של התקופה, כגון שביתת הימאים (1951), יחסי גרמניה–ישראל, השילומים, קליטת העלייה והעלייה הסלקטיבית, יחסי דת ומדינה ועוד התנהלו מעל דפי העיתונות ונחלקו אף הם לפי הקו המפלגתי.
כמו בתקופת היישוב, הוקדש מקום נכבד לתיאור ארכני ומליצי של אספות-עם ומעמדים ציבוריים אחרים (בעיתונות תנועת העבודה, בפרט, נחגגו בפרטנות ובאריכות אירועי הקמת יישובים חדשים, קליטת עלייה, מפעלי משק וכלכלה והישגים אחרים של המדינה הצעירה).
כן נכתבו בכל העיתונים מאמרים ארוכים בשאלות שברומה של האומה ועתידה.
בד בבד מיעטו עיתוני הזרם המרכזי, הקונפורמי, בדיווחים אקטואליים ובעבודה עיתונאית חוקרת לחשיפת עוולות חברתיות.
עיתונאי העיתונות המפלגתית ראו בעבודתם קודם כל שליחות אידאולוגית ורק לאחר מכן מחויבות עיתונאית מקצועית, ביקורתית ופלורליסטית.
לעיתונים מפלגתיים מסוימים נודעה חשיבות תרבותית רחבה יותר מאשר בתחום המפלגתי הצר.
כך, למשל מוספו הספרותי של "למרחב", "משא" בעריכתו של אהרן מגד, היה אחד המוספים הספרותיים החשובים במדינה והבמה המרכזית של סופרי דור תש"ח.
"הטור השביעי" של אלתרמן המשיך להופיע ב"דבר" וזכה לתהודה ציבורית ניכרת, "על המשמר" ועיתון הילדים שלו "משמר לילדים" היו במה בה פרסמו משוררים כלאה גולדברג, אברהם שלונסקי, דן פגיס, ויהודה עמיחי.
במשך כחמש שנים (1960-1965) העסיקה "הפרשה" או "העסק הביש" את העיתונות ואת המערכת הפוליטית בישראל כמעט מדי יום.
העיתונים נחלקו בין מצדדי שר הביטחון פנחס לבון, מסע אותו הוביל "מעריב" לבין מצדדי ראש הממשלה בן-גוריון, אותו הוביל באופן נחרץ "הארץ".
עיתונאי "דבר" נחלקו בין מצדדי לבון, ובהם בכירי המערכת והעורך הראשי, חיים שורר לבין מיטב הפובליציסטים, בראשות נתן אלתרמן, שתמכו בבן-גוריון.
פוליטיקאים רבים הופתעו מהעיסוק האינטנסיבי בפרשה בעיתונות וראו בה גורם מזיק, מעכב ומתסיס בעיקר ערב הבחירות לכנסת השישית.
"הפרשה" הייתה הקו ממנו החלה בישראל צמיחת עיתונות פתוחה יותר, ספקנית וחוקרת.
היא העניקה לעיתונות חשיבות ראשונה במעלה בציבור ולגיטימציה לעיתונות הבלתי-מפלגתית ובראש ובראשונה ל"מעריב", שנחשב לפני כן לנחות.
בתגובה חוקקה הכנסת את חוק איסור לשון הרע שהגביל את הפרסום בעיתונות וחולל סערה ציבורית ושביתות.
ערב מלחמת ששת הימים ארגנו חלק מהעיתונים, ובפרט "הארץ", מסע נגד ראש הממשלה לוי אשכול, שנתפס כהססן, סטריאוטיפ שהודגש ונופח על ידי העיתונות, בקריאה למנות את משה דיין לשר ביטחון.
לא ברור האם המסע העיתונאי שיקף דעה ציבורית או עורר אותה, כך או כך, העיתונות של סוף שנות השישים הייתה כבר בעלת כוח ציבורי ניכר ויכולת השפעה על החלטות הדרג המדיני.
לאחר מלחמת ששת הימים שקעה העיתונות הישראלית באופוריה ובאמונה ש"הכל בסדר".
בשנת 1974 כתב שלמה אבינרי כי באותה עת שררה בעיתונות אווירה שבה "אין מצביעים על פגמים, הכל מלא שירים ותשבחות, קושרים כתרים למצביאים ומשתחווים לפני הממסד".
בסוף שנות השישים ותחילת שנות השבעים הגיעה העיתונות המפלגתית למשבר, מחסור באמצעים ובפרסום ותפוצה דלה הכריעו את "היום" של גח"ל ב-1969 והליכוד נותר ללא ביטאון רשמי.
המפלגה הקומוניסטית התפצלה ב-1965 ובנוסף ל"קול העם" נוסד שבועונה של רק"ח, "זו הדרך", "קול העם" גסס עד שנסגר ב-1975. ב-1971 התמזג "למרחב" עם "דבר".
נתח העיתונות העצמאית עלה לכדי 3 יומונים מתוך 8 (כ-40% לעומת פחות מ-30% בראשית שנות ה-50).
"דבר" אמנם התחזק עקב קליטת כותבי "למרחב" ומינויה של העורכת חנה זמר, אך מאבקים פנימיים בהסתדרות וירידת קרנה של מפלגת השלטון בלמו את שגשוגו.
לאחר מלחמת יום כיפור החל בישראל גל של ביקורת.
העיתונות הלקתה את עצמה הן על הסיקור האופטימי והכנוע לפני המלחמה והן על הרמה העיתונאית בזמן המלחמה, בה צורפו עיתונאים למטות האלופים, ניזונו מהם כמקור יחיד, דיבררו אותם ואף ליבו את "מלחמת הגנרלים" (המקרה הקיצוני ביותר, אך לא היחיד, היה עיתונאי "מעריב" אורי דן שהצטרף לאריאל שרון).
במקביל חסם דובר צה"ל פרסום מידע אליו התוודעו כתבים צבאיים בשטח, דבר שעורר זעם רב בקרב כתבים אלה.
לאחר המלחמה חש חלק ניכר מהעיתונאים, כמו הציבור בכללותו, נבוך ומרומה וזעמם על הממסד הפוליטי והצבאי היה גדול.
אווירת "אנחנו אשמים" בקרב העיתונאים שחשו שהיו כלי שרת בידי השלטון הובילה לשינוי יסודי במערכת היחסים בין העיתונאים לממסד הפוליטי והצבאי.
זרעי מהפכת העיתונות שהתחוללה כעשור לאחר מכן נזרעו אז, בדיונים פנימיים במועצת העיתונות בישראל שנועדו לליבון המחדל העיתונאי.
נתוני הצריכה, המצביעים על ירידה מובהקת ברמת התפוצה של היומון, מחייבים זהירות והבנת הנסיבות.
תחילה, הנתונים נמסרו על ידי העיתונים עצמם, ללא ביקורת תפוצה.
שנית, המספרים מושתתים על מנויים או חברי מפלגה שחויבו לחתום כחברים בעיתון, מתוך עצם שייכותם הפוליטית ולא מתוך בחירה חופשית לצרוך את הביטאון המפלגתי.
החתימה על העיתון הייתה דרך עקיפה במתן סיוע כלכלי לעיתון.
כשהכרח זה הופסק וחברי המוסדות או הקיבוצים בחרו ללא התחייבות לביטאון המפלגה איזה יומון לקרוא – החלה הידרדרותה וגוויעתה של העיתונות המפלגתית.
העיתונות המפלגתית הגיעה לקיצה עם סגירתם של "על המשמר" (נסגר ב-1995) ו"דבר" (1996).
העיתונים היחידים שנותרו מפלגתיים היו "הצופה" (שהתמזג ב-2007 עם "מקור ראשון", כבית אידאולוגי לציונות הדתית ולאו דווקא כשופרה של המפד"ל) והעיתונים החרדיים.
ב-1922 נוסד שבועונה של אגודת ישראל "קול ישראל" (1922-1950) שנקרא גם "הקול", ב-1932 החל לצאת באופן בלתי סדיר ביטאונה של מפלגת פועלי אגודת ישראל, "שערים", שהפך ליומון ב-1951 (עד 1981 ולאחר כך פעל במשך תקופה כשבועון עד לסגירתו).
עיתונים אלה סיפקו בעיקר ידיעות פנים-מגזריות מן הארץ ומן התפוצות.
העיתון היומי החרדי רב התפוצה הראשון במדינת ישראל היה ביטאונה של אגודת ישראל המודיע (ראה אור לראשונה ב-1950).
ב-1985, עם הקמת מפלגת דגל התורה על ידי אלעזר מנחם מן שך ויעקב ישראל קניבסקי יצא לאור לראשונה ביטאונה יתד נאמן כעיתון יומי חרדי שני.
הפיצול הגובר בחברה החרדית גרם להוצאת כתבי עת רבים של הפלגים השונים.
"יום ליום" הוקם בשנת 1993 כביטאון ש"ס, תחילה כיומון ולאחר מכן כשבועון.
ב-2009 התפצל מן "המודיע" יומון חדש, "המבשר" שהוקם על ידי מנחם פרוש ובנו מאיר ומזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל.
ב-2012 הוקם, מתוך פולמוס חריף, עיתון הפלס המזוהה עם הזרם הליטאי השמרני ומפלגת בני תורה.
העיתון הוקם בחסותו של הרב שמואל אוירבך על ידי כמה מבכירי העיתון יתד נאמן לשעבר שפוטרו זמן קצר לפני כן על ידי אנשי הרב אהרן לייב שטיינמן, שהשתלטו על "יתד נאמן".
עיתונות פלסטינית לפני הקמת מדינת ישראל
בשנת 1921 הופיע ביפו העיתון הפאן ערבי הלאומי "פלסטין", ב-1925 הפך ליומון ויצא עד כיבוש יפו באפריל 1948. העיתון היה בעל נימה אנטי-ציונית מודגשת, אך פרט לכך לא צידד באחד מן הזרמים או המפלגות בציבור הערבי, אולם נתפס כעיתון נוצרי עירוני.
העיתון גם הציג קו של הידברות עם יהודים לא-ציונים, דבר שהביא להתקפות עליו מצד גורמים ערביים.
באפריל 1934 נוסד היומון "א-דיפאע", שופרה של מפלגת אל-איסתקלאל, ובפרט של אגפה הימני (לדברי מבקר בשבועון אל-וחדה, נוסד בכספים נאציים).
ב-1944 ראה אור ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית בערבית, "אל-איתיחאד", היומון הערבי היחיד שהמשיך לצאת גם לאחר הקמת מדינת ישראל.
כבר ב-1936 ביקש משה שרת בוועידת מפא"י ליצור הסברה ציונית בערבית וקבע כי "פעולה זו לא תוכל להיעשות בלי כוחות מתאימים (עיתון ערבי!), ואלה אינם ברשות המחלקה המדינית".
בשנת 1937 החלה ההסתדרות להפיץ את השבועון "חקיקת אלאמר" (حقيقة الأمر, "אמיתו של דבר"; הופיע עד 1959) שדן בעיקר בנושאי פועלים ועבודה.
עיתונות ערבית מפלגתית במדינת ישראל
החוקרים מוסטפא כבהא ודן כספי מבחינים בין שני סוגים בעיתונות ערבית: "עיתונות של המיעוט" (עיתונות הנוצרת על ידי המיעוט לצריכתו ובפרט ניסוח עמדותיו כלפי הרוב) ו"עיתונות למיעוט" או "עיתונות מטעם" שתפקידה לנסח את דרישות הרוב מן המיעוט ולשמש להסברה.
העיתונות המפלגתית של המפלגות הציוניות בערבית ביקשה להיות כלי להפרדת המיעוט הערבי-ישראל מן המרחב התרבותי הערבי הכללי.
צרכן נוסף של עיתונות זו היה ציבור העולים החדשים מארצות ערב.
סיבה נוספת להפניית משאבים מפלגתיים ליצירת עיתונות ערבית הייתה שהמיעוט הערבי נתפס כמשאב אלקטורלי והעיתונות שימשה כמנגנון גיוס תמיכה פוליטית.
לאחר קום המדינה הוציאה ומימנה מפא"י מספר שבועונים בערבית (אלוטן (الوطن), אלאח'באר (الأخبار), אלהדף (الهدف) ואחרים) ויומון אחד, "אליום" (اليوم ;1968-1948), בעריכת איש "דבר" מיכאל אסף, שנוסד ביפו באוקטובר 1948 (והתמקם במשרדי העיתון "פלסטין").
העיתון כלל חומר מטעם מפלגת השלטון אל המיעוט הערבי כולל חומר שתורגם מ"דבר".
מפ"ם הוציאה לאור מ-1952 גרסה ערבית של "על המשמר" (املرصاد) שכלל גם את הירחון "אלפג'ר" (الفجر, "השחר") ונחשב, בשל גיוס כותבים בעלי שיעור-קומה, כאיכותי יותר משאר העיתונות המפלגתיים.
אחדות העבודה פרסמה את "אלעמל" (العمل, "העבודה"; 1959), מפלגת הציונים הכלליים פרסמה בערבית את "נשרת אלמרכז" (نشرة المركز, "עלון המרכז"; 1955) ותנועת החירות פרסמה את השבועון "אלחריה"(الحرية, "החירות"; 1954-1959).
לאחר סגירת "אליום" החל לצאת בסתיו 1968 יומון ממשלתי מסובסד חדש שנועד למטרות הסברה הן לערביי ישראל והן לתושבי השטחים בשם "אלאנבאא" (الانباء, "החדשות"; 1968-1984)) בעריכת יצחק בר משה, יעקב חזמה ועובדיה דנון.
תנועת אל-ארד הייתה התנועה הערבית היחידה (פרט למפלגה הקומוניסטית, הדו-לאומית) שהוציאה ביטאון ערבי עצמאי.
בשנות השבעים, במקביל לפתיחת השוק הערבי-ישראלי לעיתונים משאר העולם הערבי, פריחת העיתונות המסחרית הלא-מפלגתית בעברית ושקיעת העיתונות המפלגתית, נסגרו רוב העיתונים-מטעם.
בשנות ה-80 וה-90 החלו לראות אור, בנוסף לשגשוג של עיתונות מסחרית-פרטית גם ביטאונים מפלגתיים של המיעוט הערבי כגון "פצל אלמקל" (فصل المقال, "דברים נחרצים"), ביטאון מפלגת בל"ד הרואה אור בנצרת ובטאוני התנועה האסלאמית בישראל, "א-סיראט" (الصراط, "הדרך") ו"צוות אלחאק ואלחוריה" (صوت احلق واحلرية, "קול האמת והחופש") הרואה אור באום אל-פחם.
עיתונים מפלגתיים שחדלו להופיע מאז הקמת המדינה
"המשקיף" (עיתונה של התנועה הרוויזיוניסטית) – 1948-1936;
ניתן לעמוד על הקשר שבין מעמד המפלגה לבין הגורל של הביטאון המפלגתי שלה: היחלשות המפלגה גרמה להתמעטות הקוראים, לדילול במשאבים הכספיים, ולסגירת העיתון מחמת חוסר תקציב וצריכה, או במקרים מועטים להפיכת היומון לשבועון.
הליכוד לא הצליח להקים עיתון מפלגתי, ואולי מעולם לא נזקק לו.
אפילו לאחר המהפך ניסתה המפלגה השלטת להקים שבועון, אך גם הוא לא האריך ימים.
דבר זה מפריך את הסברה שהייתה מקובלת בעידן השיא של העיתונים המפלגתיים, בשנות ה-50, שמפלגה ללא עיתון היא מפלגה אילמת.
המפלגות הגדולות ויתרו על יומונים מטעמם, ומצאו דרך ביטוי בעיתונים הפרטיים, רחבי התפוצה, המבטיחים גישה לאוכלוסייה רחבה.
העיתונים המפלגתיים הבולטים מתקופת היישוב ועד שנות ה-90
היומון נוסד ב-1925 על ידי ברל כצנלסון ומשה בילינסון, והוגדר כעיתונה של ההסתדרות, אף על פי שלמעשה היה מזוהה כעיתונה של מפלגת העבודה.
4 שנים לאחר הקמת ההסתדרות, יצא לאור עיתונה.
עורך העיתון ומייסדו, ברל כצנלסון, כתב בגיליון הראשון כי: "העיתון היומי..
הנהו יציר רוחה ופרי מאמציה של תנועת העבודה בארץ...
מפעלה של ההסתדרות בשדה העיתונות הנהו המשך של אותה העבודה הגופנית, המשקית, התרבותית, האישית והחברתית אשר הפועל בארץ עושה יום יום בלי הרף, זה 20 שנה...
לא עיתון בשביל פועלים יהא "דבר", כי אם עיתונם של פועלים, אשר אלפי חברים מכל פינות העבודה יפנו אליו..." (קרסל, 1964, 156).
חיים נחמן ביאליק, הוא שנתן את הפירוש לשם העיתון: "המילה "דבר" פירושה כפול בשפתנו: דבר סתם והדבר.
ואחריות גדולה דרושה כדי לשמור את כף המאזניים, לבל ייבנה האחד על חשבון השני – החול והנשמה היתרה" (ביאליק אצל קרסל, 1964, ע' 155).
דבר היה מיוחד ב"דבר" היה בכך שהקדיש מאמרים ראשיים לסופרים כגון ש.
ברנפלד וש"י עגנון, וכן "הטור השביעי" של נתן אלתרמן, שמילא תפקיד היסטורי מכריע בכינון דעת הקהל הארצי-ישראלית בתקופות משמעותיות בתולדות הארץ, טרם הקמתה ואחריה.
עם דעיכת העיתונות המפלגתית, שהחלה לבלוט בשנות ה-60, התקשה העיתון "דבר" להתקיים ולשמור על הפופולריות שלו.
תפוצתו ירדה בהרבה, וכן מספר המודעות שבו הצטמקו.
ההסתדרות לא הצליחה להעביר כספים ותמיכה לעיתון כפי שנהגה, עקב משברים כלכליים שעברו על חברות העובדים.
היעדר כספים אלו שהבטיחו את קיומו הסדיר עד אז, הביאו לכך שבשנות ה-90 היה לעיתון חוב של 20 מיליון שקלים, לפי דיווחים שונים.
סקר שערך איגוד המפרסמים ב-1989, העלה כי שכבת הקוראים של "דבר" היא יחסית הומוגנית: שלושה-רבעים מקוראי העיתון הם גברים, רובם ממוצא אשכנזי, וכ-80% מהם הם חילונים.
באשר לתפוצה שלו, מנתונים שהתפרסמו במחצית 1990, מתברר כי אף ש"דבר" הוא הנפוץ ביותר מבין העיתונים המפלגתיים, תפוצתו אינה עולה ממחצית תפוצתו של "הארץ".
ב-1996, לאחר ניסיונות לעורר את תדמיתו ותפוצתו על ידי עורכים שונים (ד"ר יורם פרי שתחת כהונתו בוטלה כותרת המשנה של העיתון שהגדירה את "דבר" מיומו הראשון – "עיתון פועלי ארץ-ישראל"; ורון בן-ישי) נסגר העיתון.
ב-2005 יצאה מהדורה אינטרנטית למלאת 80 שנים להולדת העיתון.
התקווה הייתה כי מהדורה זו תפיח חיים חדשים בהשתלשלות היומון ההיסטורי, אך היא התבדתה.
עיתונה של מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם), שלימים שינה את שמו ל"על המשמר", נוסד ב-1943. עורכו, יעקב עמית טען כי "רק במזיגה של מקצוענות עם אידיאות, ניתן לעצב דמות של עיתון שיהא ראוי למסורת הגדולה של עם הספר".
להנהגת מפ"ם הייתה השפעה וסמכות מכרעת בענייני העיתון, במינויי העורכים וכן הלאה.
ניתן לטעון כי העיתון שרד כלכלית, כל עוד חויבו כל הקיבוצים המשתייכים למסגרת הפוליטית של הקיבוץ הארצי, לחתום על העיתון ובכך לתרום תרומה כלכלית מכרעת באשר לקיומו.
מצב זה נשתמר על תחילת 1990, אך ביולי באותה שנה שונה החוק – חברי הקיבוצים יכלו לבחור באופן חופשי את העיתון שעליו יהיו מנויים, מבלי להתחייב לחתום על העיתון המפלגתי.
שינוי זה אישש את החששות של המתנגדים לשינוי – בכך שהביא למיטוט העוגן הכלכלי היחיד שהיה לעיתון.
ב-1993 הגירעון של "על המשמר" הגיע למיליון דולר ("הארץ", 23.7.90), אותם היו אמורים לכסות מפ"ם והקיבוץ הארצי.
תוצאות אלו מהוות עובדה לכך שעיתון המפלגה אינו העיתון שחברי המפלגה היו בוחרים בו כעדיפות ראשונה, אלא רק מכורח המנוי.
בעיה זו משותפת לכל העיתונים המפלגתיים.
העיתון נסגר ב-1995 כאשר צבי טימור היה עורכו הראשי.
לאור העובדה כי העיתונים הפרטיים היומיים דבקו בקו חילוני מובהק, נזדקקו המחנות הדתיים השונים ביומון שיענה על דרישותיהם הקהילתיות והתקשורתיות.
למרות זאת כוחם ומרכזיותם של עיתונים אלו נעו בהתאם למפה הפוליטית ולכוח האלקטוראלי שקיבלה כל מפלגה.
ביטאונה של המפלגה הדתית לאומית (מפד"ל).
העיתון עלה לאור ב-1938 כעיתון דו-יומי, נהפך במהרה ליומון, ביטאונה של התנועה העולמית של המזרחי.
ניתן ללמוד על דעיכת העיתון מירידת נתוני התפוצה: בעוד שבשנת 1939, עמדה תפוצת העיתון על 3000 עותקים, תפוצת עיתון הערב הפרטי "ידיעות אחרונות" רק הכפילה את היקף התפוצה של "הצופה".
יחס התפוצה בשנות ה-80 היה 1:29 לטובת "ידיעות אחרונות".
ירידת קרנה של הציונות הדתית בכלל ושל מפלגת המפד"ל בפרט במציאות הפוליטית היא הסיבה העיקרית לדעיכת העיתון, ששרד 71 שנים.
נכון לשנות ה-2000, ישנם ארגוני תקשורת שונים המספקים את הצרכים שסיפקה בעבר העיתונות המפלגתית.
אתרי אינטרנט של קבוצות פוליטיות ממסדיות (מפלגות: שינוי, העבודה, ליכוד, מרץ וכדומה), וחוץ ממסדיות מספקים מידע פוליטי ופרשנות לאירועים לאומיים.
דוגמה לאתר חוץ ממסדי היא "הגדה השמאלית" המפרסם מאמרים הנוטים לצד האידאולוגיה של מפלגות וארגוני שמאל.
ארגון תקשורת שונה, שפנה לצד הימני של המפה הפוליטית היה "ערוץ 7" הפירטי, המשדר משטח המים הבינלאומיים שמחוץ לישראל, והפונה לאוכלוסיית מצביעי הימין והמפלגות הדתיות.
שני הארגונים הללו מספקים כיום את הצרכים שסיפקה העיתונות המפלגתית בעבר: העברת רעיונות אידאולוגיים והפצת השקפה פוליטית לאוכלוסיות מסוימות.
עיתונות חרדית היא עיתונים, כתבי עת ואתרי חדשות המיועדים לציבורים חרדיים.
העיתונות החרדית מופקת על ידי עיתונאים חרדים וכפופה לכללי צנזורה והוראות מרבנים.
עיתונות חרדית החלה להתפתח באמצע המאה ה-19. במשך השנים נעשו ניסינות רבים לייסד עיתונים חרדיים, אולם רובם לא החזיקו מעמד לאורך שנים, ונסגרו עקב מלחמות העולם, העדר תקציב או התנכלות השלטונות.
הראשונים שיזמו עיתונות חרדית היו הרב יעקב אטלינגר והרב ד"ר מאיר להמן בגרמניה, רבי יהושע רוקח בגליציה, ורבי אליהו עקיבא רבינוביץ' באימפריה הרוסית.
רבי אברהם מרדכי אלתר תמך בעיתונים חרדים שקמו, ובעצמו יזם הקמה של כמה עיתונים בפולין.
"שומר ציון הנאמן" (תמוז ה'תר"ו, יולי 1846 – אדר ה'תרי"ז, מרץ 1857) הוקם באלטונה על ידי הרב יעקב אטלינגר, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה.
נכתב בעברית ונחשב לביטאון החרדי הראשון נקט קו לעומתי נגד הרפורמים בגרמניה.
"דער איזרָאֵליט" (מאי 1860 – נובמבר 1938) הוקם במיינץ על ידי הרב ד"ר מאיר להמן,
"הלבנון" (1863–1886) שבכתיבתו השתתפו רבנים חשובים כמו רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר.
הוקם בלבוב על ידי רבי שמעון סופר ביוזמתו של רבי יהושע רוקח האדמו"ר מבעלז.
הופיע כשבועון ובתקופות מסוימות אחת לשבועיים.
הוקם בפולטבה על ידי רבי אליהו עקיבא רבינוביץ'.
הוקם בוורשה⁩ על ידי רבי מנחם מנדל אלתר ביוזמת אחיו רבי אברהם מרדכי אלתר.
תחילה יצא כשבועון 'הקול - קול יעקב' ולאחר שבועות ספורים החל להופיע כיומון 'הקול'.
העיתון זכה לתמיכה ועידוד מגדולי הרבנים, אולם הוא לא שרד כלכלית, בחורף ה'תרס"ח הופעתו הושעתה זמנית, בשנת ה'תרס"ט חדל להופיע.
העיתון היה ממשיכו של הירחון הפלס והוקם גם הוא בפולטבה על ידי רבי אליהו עקיבא רבינוביץ'.
המודיע היה הבמה המרכזית להפצת הרעיון של התארגנות החרדים, לקראת כינון תנועת 'אגודת ישראל'.
באוגוסט 1914 יצא לאור הגיליון האחרון בעברית, ובחודש אוקטובר, לאחר הפסקה של כחודשיים, החל לצאת לאור ביידיש.
הוקם בפרנקפורט על ידי רבי יעקב רוזנהיים לאחר ההכרזה על הקמת אגודת ישראל בוועידת קטוביץ, יצא לאור עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה בין השנים ה'תר"ף–ה'תרפ"ט בצריך ובוינה.
"דאס יודישע ווארט" (אדר ה'תרע"ו, מרץ 1916 – אדר ה'תרע"ט, פברואר 1919) יומון ביידיש.
הוקם בוורשה בשלהי מלחמת העולם הראשונה על ידי הרב עמנואל קרליבך והרב פנחס כהן ונערך על ידי נחום לייב וינגוט ונסגר לאחר כשנתיים בהיעדר תקציב.
הוקם בוורשה על ידי הרב משולם קמינר, תחילה יצא לאור כשבועון במשך כשנה, והפך ליומון ב–1 לדצמבר 1919 לאחר סגירתו של 'דאס יודישע ווארט', מבחינה מקצועית העיתון פיגר אחרי עיתוני התקופה ובמשך העשור של פעילותו הופעתו הופסקה מספר פעמים, ובסופו של דבר גם הוא כקודמיו נסגר בהיעדר תקציב להפעלתו.
"דאס יודישע טאגבלאט" (ה'תרפ"ט, 1929 – אלול ה'תרצ"ט, ספטמבר 1939) הוקם בוורשה לאחר הפסקת הופעתו של 'דער יוד', על ידי העסקן רבי מנדל קמינר בעידוד אחיינו רבי אברהם מרדכי אלתר, לאחר החלטה שהתקבלה בכנסייה הגדולה השנייה של אגודת ישראל.
כדי להקל על הפן הכלכלי ולחסוך את הצורך בגיוס כספים, הוקם העיתון כקואופרטיב שכל עובדיו שותפים לרווחיו, "דאס יודישע טאגבלאט" היה בין העיתונים המקובלים והנפוצים בפולין, ובעל השפעה על הציבור החרדי בגולה.
העיתון הפסיק להופיע מיד עם פלישת הנאצים לפולין.
בתקופת המנדט הבריטי הופיעה בארץ ישראל עיתונות חרדית מגוונת.
לאחר קום המדינה, העיתונות החרדית הייתה בדרך כלל עיתונות מפלגתית, כמו רוב העיתונות היומית בישראל בימים ההם, אולם בניגוד לרוב העיתונות כיום, ששינתה פניה, ממשיכים היומונים החרדיים להיות מפלגתיים גם כיום.
"המודיע" - הוקם בשנת 1950 על ידי "הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל" ומשמש כביטאון אגודת ישראל.
עד 1985 היה היומון החרדי היחיד של כלל הציבור החרדי המזוהה עם אגודת ישראל.
מזוהה כיום עם חסידות גור.
"דגלנו" - ירחון ששימש כביטאונה של צעירי אגודת ישראל, הופיע מ־1939 ועד ל־1998.
"שערים" - ביטאון פועלי אגודת ישראל.
החל לצאת בשנת 1935 באופן בלתי סדיר.
בשנת 1951 הפך ליומון עד 1981 ולאחר כך פעל במשך תקופה כשבועון עד לסגירתו.
"יתד נאמן" - הוקם ב-1985 על ידי הרב שך והרב יעקב ישראל קניבסקי על רקע המתיחות באגודת ישראל בין החסידים לליטאים.
מזוהה עם תנועת דגל התורה הליטאית.
בשנת 2012 חל מהפך בשליטה בעיתון והוא עבר לשליטת נאמני הרב אהרן לייב שטיינמן.
"המחנה החרדי" - הוקם ב-1980 כביטאון חסידות בעלז.
"יום ליום" - הוקם בשנת 1993 כביטאון מפלגת ש"ס, תחילה כיומון ולאחר מכן כשבועון.
"הדרך" - הוקם בשנת 2017, לאחר החלפת בעלות בעיתון יום ליום, משמש היום כביטאון מפלגת ש"ס.
"העדה" - ביטאון העדה החרדית
"כפר חב"ד" - הוקם ב-1980 כביטאון חסידות חב"ד.
"בית משיח" - הוקם ב-1994, כביטאון הרשמי של הפלג המשיחי בחסידות חב"ד.
"המבשר" - הוקם ב-2009 על ידי מנחם פרוש ובנו מאיר.
מזוהה עם סיעת שלומי אמוני ישראל באגודת ישראל.
"הפלס" - הוקם ב-2012 בחסותו של הרב שמואל אוירבך על ידי כמה מבכירי העיתון יתד נאמן לשעבר שפוטרו זמן קצר לפני כן על ידי אנשי הרב שטיינמן.
מזוהה עם הפלג הירושלמי ומפלגת בני תורה.
בנוסף לעיתונות המפלגתית, בשנות ה-70 המאוחרות החלו להופיע גם שבועונים לא־מפלגתיים.
הראשון היה צוהר שהוקם ב־1978 אך פשט את הרגל ונסגר בסוף 1982. ב־1983 הוקם שבועון לא מפלגתי בשם "יום השישי", לאחר פשיטת הרגל של המו"ל הוצא לאור תחת השם "ערב שבת".
לאחר מכן חזרו עורכיו, יצחק נחשוני וישראל קצובר, לערוך את העיתון תחת השם "יום השישי" עד לסגירתו.
שבועונים בולטים אחרים הם משפחה, בקהילה, שעה טובה, קו עיתונות דתית ומרכז העניינים.
רבנים וגורמים בממסד החרדי נאבקים בשבועונים החרדיים בנימוק שיש בהם לשון הרע ופתיחות מסוכנת.
קיים גם שבועון ספרותי בשם מרווה לצמא, שבו מדורי חינוך, השקפה, סיפורי חסידים וסיפורת לכל הגילאים ואין בו ידיעות חדשותיות ופרסומות, וכן עיתון ילדים בשם זרקור היוצא לאור מדי שבוע, ומכיל סיפורים, דברי הגות ודברי תורה, שירים, מדורי יצירה, חידונים ועוד.
עיתונות בשפת היידיש שייכת ברובה לפלגי העדה החרדית, כגון "מעלות" "דאס אידישע ליכט", "דער אידישער שטראל".
עיתונות חרדית בארצות הברית נפוצה ביידיש ובאנגלית.
ביידיש יוצא השבועון "דער איד" המזוהה עם חסידות סאטמאר.
השבועון הוקם בשנת 1955 וכיום נשלט בידי חצר האדמו"ר רבי זלמן לייב טייטלבוים.
עם התפצלותה של החסידות נוסף גם השבועון "דער בלאט" המזוהה עם הרב אהרן טייטלבוים.
שניהם מאופיינים בקו אנטי ציוני.
משנות ה-80 יוצא יתד-נאמן במהדורה שבועית באנגלית בעריכת פנחס (פיני) ליפשיץ.
גם השבועון "משפחה" מוציא מהדורה באנגלית.
משנת 2004 מוציא המודיע עיתון יומי באנגלית בעריכת רות ליכטנשטיין-לוין.
מטרתם המוצהרת של העיתונים החרדיים היא להוות אלטרנטיבה חרדית לעיתונות החילונית.
כך, למשל, בישר העיתון "המבשר" על מטרתו:
העיתונות החרדית שונה במאפייניה משאר העיתונות בארץ.
ראשית, מרבית העיתונים החרדיים מזוהים עם זרם מסוים בציבור החרדי, ואינם טוענים לנייטרליות או להיעדר משוא פנים.
ידיעות עיתונאיות ומאמרים "פובלציסטיים" (במשמעות הישנה של המושג) מוצגים בצורה התואמת את המסרים שמנהיגי הזרם רוצים להעביר לציבור הקוראים ותוקפים בדרך כלל את החילונים ואת תרבות המערב.
העיתונות החרדית מעסיקה גם "משגיחים", שתפקידם לנטר את המידע ולצנזר מתוכו מינוחים או נושאים אשר חורגים מה"קו" שנקבע על ידי הרבנים.
לא מופיעים בעיתונות החרדית דיווחים על נושאים הקשורים לתרבות הפופולרית (מפורסמים, ספורט, בידור, תרבות) או התרבות הגבוהה הלא-חרדית (ספרות, קולנוע, אמנות פלסטית וכיוצא באלה).
דיווחים שכן נכתבים על התרבות הלא-חרדית מתמקדים בדרך כלל בהיבטיה השליליים: (חילול שבת, אכילת לא-כשר, עבריינות וכו') או במאמרים פובליציסטיים הלועגים לתרבות הלא-חרדית.
מקרי פשיעה פליליים כמו מעשי שוד וגנבה מוזכרים במקרים חריגים בלבד.
כמו כן נמנעים מדיווח על אלימות מינית.
לא מופיעות בה תמונות או איורים של נשים.
דוגמה קיצונית לכך היא הגרסה המעובדת של תמונת ממשלת ישראל ה-34, שבחלק מאמצעי התקשורת החרדיים הוסרו ממנה פני השׂרות, ובאחרים היא לא פורסמה.
לעיתים אף נמנעים מלהשתמש במילה "אישה", וכך הוועדה לקידום מעמד האישה נקראה בעיתון "המודיע" בשם "הוועדה לקידום מעמד".
שמן הפרטי של נשים הכותבות בעיתון מופיע בחלק מהעיתונים כאות ראשונה בלבד.
הן גברים והן נשים כותבים פעמים רבות בשמות עט, אולם בין הגברים הכותבים בשמם האמיתי מופיע בדרך כלל השם הפרטי במלואו.
העיתונים נמנעים מאזכור כל דבר הקשור למין אפילו בעקיפין (סרטן השד למשל נקרא "סרטן נשים").
דיווחים חדשותיים הקשורים למין מועלמים או מעורפלים.
כך למשל בפרשת מוניקה לווינסקי דווח רק אלמנט עדות השקר של ביל קלינטון, ומצעד הגאווה בירושלים נקרא בשם הקוד "אירוע תועבה חמור".
מערכות העיתונים מצנזרות פרסומות בלתי צנועות ועובדות רק עם פרסומאים שמכירים את ההוראות של הוועדות הרוחניות.
בעקבות עליית הפופולריות אצל האינטרנט בקרב הציבור החרדי החלו החל מהעשור הראשון למאה ה-21 עלייתם של אתרי אינטרנט חרדים, הפופולרים שבהם אלו כיכר השבת, ובחדרי חרדים.
אליהם נוספים גם חרדים10, ו-JDN (ראשי תיבות של Jewish Daily News).
הכתבים העורכים והגולשים באותם אתרים הם שייכים למגזרים פתוחים יחסית בחברה החרדית ובהתאם אתרי האינטרנט החרדים יעסקו בנושאים שלא יופיעו בעיתונים החרדים המגזריים: כמו תרבות, ספורט ופנאי.
אך בעיקר יפרסמו תחקירים וידיעות שלא יהיו מקובלים בעיתונות המגזרית המודפסת.
כמו למשל ביקורת על תנאי הקבלה לבתי ספר חרדים, ידיעות (לעיתים בעלי אופי רכילותי) על חייהם האישיים של בכירי המגזר החרדי ומשפחותיהם, שחיתות בתוך המגזר החרדי וביקורת על התנהלות פוליטיקאים חרדים.
אך עדיין הקו שלהם יהיה שמרני מאתרי החדשות הכלליים.
בחלקם לא יופיעו תמונות נשים, ולא תופיע ביקורת על הרבנים עצמם.
במיוחד שכמדובר בגדולי הדור ובאדמו"רים.
אתר עיתונות יהודית היסטורית הוא מאגר מקוון של עיתונים וכתבי עת היסטוריים מהעולם היהודי.
האתר הוא מיזם של אוניברסיטת תל אביב והספרייה הלאומית, שהחל כניסוי פרטי בסוף שנות ה-90 על ידי חברת התוכנה הישראלית אוליב תוכנה (Olive Software), במסגרתו נסרקו עותקים היסטוריים של העיתון "פלסטיין פוסט" (שמו המקורי של העיתון "ג'רוזלם פוסט").
חברת אוליב פיתחה תוכנה המאפשרת לעיתונים להפיק מהדורות אלקטרוניות וכן ליצור ארכיון דיגיטלי של גיליונות העבר והווה, המוצגים בפורמט הדפוס האותנטי והמלא בדפדפן האינטרנט.
בהמשך עבר הפרויקט לידי חוקר יהדות ארצות האסלאם באוניברסיטת תל אביב ירון צור, שהשתמש בטכנולוגיה לסריקת עיתונות יהודית בארצות ערב, ובשנת 2004 יזם את הרחבת המיזם לאתר חדש שיכיל עיתונים יהודיים מן העולם כולו.
הפרסומים הראשונים שנכללו במיזם היו כ-33 אלף עמודי העיתון "פלסטיין פוסט" ובטאוני ארגון "כל ישראל חברים".
בשנת 2005 הצטרפה הספרייה הלאומית, שכבר הפעילה בנפרד את מיזם "עיתונות עברית היסטורית" משנת 2003, למיזם העיתונות היהודית.
שותפה נוספת למיזם היא ספריית "כל ישראל חברים" בפריז, המפתחת באתר את מדורי העיתונים היהודיים בצרפתית, בתיאום עם ארגון הספריות היהודיות באירופה (RACHEL) ועם הספרייה הלאומית של צרפת (BNF).