tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חסיד של וישנו ובהמת הרכיבה שלו, הוא משמש כמיטת האל ונקרא כאציל מכל הנאגות.
הוא הישות התומכת בכדור הארץ, בהוראת האל הבורא, ברהמה, משיג את החסד לעמוד איתן על מושג של הדהרמה.
הוא מלך הנחש השני בדתות ההודיות.
הוא חסיד של שיווה, שתמיד עונד את הנאגה על צווארו.
הוא המלך הנחש השלישי והנוכחי.
במהאבהארטה, הוא שלט ב, שנשרף אז על ידי ה ארג'ונה.
מאוחר יותר, טקשאקה הרג את , נכדו של ארג'ונה.
הנחשים האלה הם קבוצה של אלף אחים, ויש להם גם אחות, ששמה הוא .
מקדש של הנגאראג'ה וסוקי נמצא במחוז תאנגאד של גוג'ראט.
בנגרקויל, במחוז קניאקומרי של טמיל נאדו, קיים מקדש המוקדש לנגאראג'ה.
יש עוד מקדש מפורסם בשם במחוז אלפי של קרלה.
האל במקדש זה מגלם הן את אנאנטה והן את וסוקי כאחד.
מקדש המוקדש לנגאראג'ה קיים בקאיפאטור במחוז ארנאקולם בקרלה, הודו.
הוא ידוע בשם "תקנאטיל נגאראג'ה קשטראם".
מקדש המוקדש לנגראג'ה קיים בפואג'אפורה שבמחוז תירוואננתאפוראם בקרלה, הודו.
הוא ידוע בתור מקדש פוג'אפורה נגארוקאבו.
הייחודיות של מקדש זה היא שכאן משפחת הנגאראג'ה, כולל נגאראממה (מלכת הנאגה), ונגאקאניה (נסיכת ממלכת נאגה) ממוקמת בתוך מקדש אחד.
בתירוואננתאפוראם שוכן גם מקדש תופנאתו קאבו, הממוקם בווזהמוטאם.
שלושת אלי הנחש של מקדש עתיק זה הם נגאראג'ה וסוקי, נאגה יאקשי (רוח טבע נחש), ונאגה קניאקה (עלמת נחש).
מוצעים להם מנחות של אבקת כורכום, נורום פאלום (ליים וחלב), ונגארוטו.
אלות נוספות במקדש הן ונאדורגה וראג'אראג'סווארי מלוות באלי ואלות הנאגה.
הוא הממוקם בכפר סוברמאניה בקרנאטקה.
במקדש זה סוגדים לקארטיקה כסוברמאניה, אדון כל הנחשים.
האפוסים מספרים שהנחש האלוהי ונחשים אחרים מצאו מקלט תחת סוברמאניה כשהם מאוימים על ידי גארודה.
יש הרבה נגאראג'ה המוזכרים לאורך שונים.
ישנם ארבעה גזעים מלכותיים עיקריים של נגאראג'ה בבודהיזם כמו וירופאקהים, אראפאטהים, צ'אבייאפוטים וקנהגוטמאקאים.
מלכי נאגה מופיעים בקהל עבור רבות מהדרשות של גאוטמה הבודהה בכתבי הקודש הבודהיסטיים.
חובותיהם של מלכי נאגה כללו הנהגת הנאגה בהגנה על הבודהה, יצורים נאורים אחרים, כמו גם הגנה על הבודהיזם..
כמה מהנגאראג'ות הבולטים ביותר המוזכרים בכתבי הקודש הבודהיסטים הם , , , , , נאנדה, אופנאנדה, סגארה, בלאוון, אנאווטאפטה, וארונה ואוטפאלה.
(בפאלי "וירופקהה") הוא אל מרכזי בבודהיזם.
הוא גר בחלק המערבי של מרו.
אומרים שארבעה שבועות לאחר שגאוטמה הבודהה החל לעשות מדיטציה מתחת ל, השמים התקדרו במשך שבעה ימים, וגשם נפלא ירד.
עם זאת, מלך הנחשים האדיר, , הגיע מתחת לאדמה והגן עם הברדס שלו על מי שהוא מקור כל ההגנה.
המדיטציה של בודהה תחת חסותו של מוקאלינדה, הידועה גם בשם "" היא נושא נפוץ מאוד באמנות בודהיסטית של דרום-מזרח אסיה.
(סנסקריט; בפאלי: "דהאטראטהה") הוא מלך נאגה המופיע בספרות הבודהיסטית.
הוא היה אביו של גאוטמה הבודהה בחיים קודמים כאשר האחרון היה בודהיסטווה בשם "בהורידאטה".
הוא מוזכר במספר טקסטים בודהיסטים כמו "בהורידאטה ג'טאקה", הסוטרה "מהאמאיורי וידיאראני" והסוטרה "מהאמגהה".
הוא מלך נאגה שוכן במים במיתולוגיה הבודהיסטית.
את סיפור ההמרה לבודהיזם על ידי הבודהה (פאלי: "אפאלאלאדמאנה") ניתן למצוא בטקסטים בודהיסטיים כמו "סמאנטאפסאדיקה" ו"; זוהי אחת האגדות הפופולריות ביותר בפולקלור והאמנות הבודהיסטיים.
בכמה מסורות בודהיסטיות מתוארת דמות הנקראת דואו-לואו-שי-צ'י או טלאסיקהין כמלך הדרקון השוכן בארמון בתוך בריכה מחוץ לממלכה האגדית של ומרעיף עליה גשם בחצות.
נגד רגיש לאור (LDR) הוא רכיב חשמלי העושה שימוש באפקט הפוטואלקטרי על מנת לבקר את הזרם החשמלי העובר ברכיב.
ליבו של הנגד הרגיש לאור הוא חומר מוליך למחצה, שכתוצאה מפגיעת פוטונים בו משנה את מוליכותו החשמלית ומאפשר מעבר זרם דרך התא.
נגדים רגישים לאור נבדלים ביניהם בעיקר בסוג המוליך למחצה ממנו מורכבת הליבה.
הבדל זה קובע את סוג האור אליו מגיב התא ועוצמתו.
המוליך למחצה הנפוץ ביותר (והזול ביותר) בו נעשה שימוש הוא מסוג קדמיום-גופרית (CdS).
נגדים רגישים לאור משמשים במגוון רחב של תחומים.
תאים מסוג קדמיום-גופרית ניתן למצוא בגלאי אור על גבי מצלמות, גלאי אזעקה, פיקוד לדלתות חשמליות, פיקוד לתאורת רחובות ועוד.
במוליכים למחצה יקרים יותר, כגון גרמניום-נחושת נעשה שימוש לגילוי אור תת-אדום לצורך מתקני ראיית לילה וטלסקופים אסטרונומיים.
נגד פְלָאקוּס והמשלחת לגָאיוּס או המלאכות אל קאיוס (יוונית: Περι αρετων και πρεσβειας προς Γαιον, לטינית: De legatione ad Caium), הם צמד חיבורים של פילון האלכסנדרוני המציגים את רדיפת יהודי אלכסנדריה בימיו של גאיוס קיסר (הידוע גם בשם קליגולה), קיסר האימפריה הרומית.
פילון, תושב אלכסנדריה, היה עד למהומות, ומשום כך אופי הכתבים גרפי למדי.
שני החיבורים משמשים מקור בעל חשיבות עליונה בחקר ההיסטוריה של העם היהודי במחצית הראשונה של המאה ה-1 לספירה.
לימינו שרדו רק שני הספרים המוזכרים לעיל, אולם סביר להניח כי הם היו שניים מתוך חמישה כרכים.
הראשון מבין השניים, "נגד פלאקוס" (בחלק מכתבי היד נקרא גם "על ההשגחה"), מתחיל באמירה המרמזת על ספר קודם, והחיבור השני, "המשלחת לגאיוס", מסתיים באמירה המרמזת על ספר המשך.
חיבור זה לא נשתמר בשלמותו.
הספר שקדם לנגד פלאקוס, דן ביחס הקיסר טיבריוס, רדיפת היהודים על ידי יד ימינו סיאנוס ויחסו של פונטיוס פילאטוס.
הוא עסק ככל הנראה באירועים ברומא בשנים 19–31 לספירה ונקרא כנראה "נגד סיאנוס".
הספר האחרון כנראה עסק ביחסו של הקיסר קלאודיוס, יורשו של קליגולה, ליהודים.
ממקורות אחרים ידוע לנו כי הספר שעסק ברדיפת סיאנוס היה השני מסה"כ העבודות, ומכאן שמספר הספרים היה חמש.
לדברי דניאל שוורץ, בטקסט של "המשלחת אל גאיוס" יש עדויות ברורות לכך שחלק ניכר של החיבור אבד, בסופו וכנראה גם במקומות אחרים.
לאחר שהקיסר גאיוס קליגולה מינה את אגריפס למלך על שליש ממלכתו של סבו, הורדוס, חזר אגריפס (בשנת 38 לספירה) ליהודה דרך אלכסנדריה.
האנטישמים באלכסנדריה הסיתו את הנציב הרומי במצרים, אאולוס אוויליוס פלאקוס, והוא התיר להם להציב בכוח פסלים ותמונות בבתי הכנסת.
לאחר כמה ימים, הכריז פלאקוס שהיהודים הם זרים ואין להם זכות לישיבת-קבע באלכסנדריה.
בשלב השלישי, פלאקוס התיר את דמם של היהודים, בגלל סירובם להשתתף בפולחן הקיסר (הצבת פסלו בבתי הכנסת).
תחת חסותו, פצחו המצרים-היוונים במסע פרעות נגד יהודי העיר .
מתוך חמש שכונות העיר, שתיים מהן היו בעלות רוב יהודי.
במהלך ההתנפלות, נדחקו היהודים לחלק צר של רובע "דלתא", הגובל בחוף, במזבלה ובבית קברות.
בתיהם ובתי העסק שלהם נבזזו, בעוד הם נתונים במצור בתנאיי רעב.
אלה שנקלעו לפרעות בשאר חלקי העיר, נרצחו תוך עינויים קשים.
פלאקוס צווה לאסור 38 מחברי הגרוסיה (מועצת הזקנים) היהודית ולהובילם כפותים דרך מרכז השוק אל התיאטרון, שם הם הופשטו והולקו במגלבים.
בעקבות תלונתו של אגריפס אל גאיוס, על מעשיו של פלאקוס, נעצר פלאקוס ונלקח לרומא.
רכושו הופקע והוא הוגלה לאי אנדרוס בים האיגאי.
כעבור זמן מה, צווה קליגולה להוציאו להורג.
לאחר שגאיוס קליגולה הופך לקיסר (37 לספירה), הוא נחשב כשליט טוב ופופולרי, אך כעבור זמן מה אופיו מתהפך.
הוא מפתח שגעון ובטירופו מכריז על עצמו אל.
מצב זה של פולחן הקיסר כאל הוא בלתי אפשרי ליהודים והם הופכים בעל כורחם ל"אויבי" האימפריה ומושא שנאתו של קליגולה.
התרת דמם מאפשרת את הפוגרום המתואר ב"נגד פלאקוס", בחג סוכות של שנת 39. במהלך הפרעות נשרפו בתי כנסת ברחבי אלכסנדריה ובאלה שהיו באזורים היוונים של העיר, הוצבו פסלי הקיסר.
הקהילה היהודית של אלכסנדריה מגישה עתירה לקיסר ושולחת משלחת אל הקיסר, להציג את טיעוניה בדבר זכויותיה הפוליטיות-לאומיות-דתיות.
בזמן שהותה של המשלחת באיטליה, ניחתת על העם היהודי פורענות חדשה – גזירת הצלם של קליגולה.
בעקבות מכתב של קאפיטו, גובה מיסים ביהודה, שבו התלונן אל הקיסר שהיהודים הרסו מקדש עם מזבח שנבנו לכבודו ביבנה, גאיוס מצווה להציב פסל ענק, המוקדש לזאוס, בתוך קודש הקודשים של בית המקדש בירושלים.
הוא שולח מכתב לפטרוניוס, נציב סוריה, ללוות את הפסל ליווי צבאי לירושלים, כדי לדכא את המהומות העתידות לפרוץ.
בזמן שהותו של פטרוניוס בפיניקיה, נערכת שם הפגנה יהודית המונית, בתחינה ממנו למנוע את הגזירה.
פטרוניוס, המודע למשמעות הגזירה כמו גם למשמעות אי ביצועה, מנסה לדחות את מועד הצבת הפסל על ידי דרישה מבוניו להאריך את זמן בנייתו כדי להגיע לתוצאה מושלמת כביכול.
הוא שולח מכתב לקיסר, בו הוא מודיע לו שמהומות ביהודה עלולות לפגוע באיסוף היבולים לצורך אספקת מזון למסעו של הקיסר לאלכסנדריה דרך סוריה, ולכן הוא דוחה את מועד הצבת הפסל.
גאיוס מבין שזה תירוץ ושולח מכתב בחזרה, בו הוא מורה לו להקים את הפסל בהקדם האפשרי.
כעבור זמן מה, מגיע המלך אגריפס לרומא ונפגש עם הקיסר.
כשגאיוס מטיח בו את האשמה שעמו הוא היחידי שאינו מכיר בו כאל ומסרב להציב את פסלו של זאוס במקדש, מתמוטט אגריפס עד כדי עילפון.
לאחר שהתאושש, כותב אגריפס מכתב לגאיוס, בו הוא פונה ללבו שיבטל את הגזירה, תוך שהוא מוכן להקריב את חייו ולוותר על מלכותו.
גאיוס שולח מכתב לפטרוניוס, בו הוא מורה לו לבטל את הצבת הפסל מפיניקיה, אך באותה עת, בונה פסל חליפי ברומא ומתכנן להביא אותו איתו.
כשמגיעה המשלחת היהודית-אלכסנדרונית בת חמשת החברים בראשות פילון לרומא, היא נתקלת ביחס עוין מצד הקיסר, שמזדהה עם האשמות שמטיחה המשלחת היוונית-מצרית ביהודים.
היהודים נאלצים להציג את טיעוניהם באופן משפיל, תוך שהם מתרוצצים אחרי גאיוס בעודו בוחן את תכנון ועיצוב החווילות שלו.
בעודו נותן הוראות בנוגע למבנים, שואל גאיוס את היהודים, לקול צחוקם המתחנף של היוונים, מדוע הם שונאים בשר חזיר ובהתייחסותו לאלוהי היהודים הוא מבטא בהתרסה את השם המפורש.
בסופו של דבר, גאיוס מגלה "חמלה" כלפי היהודים, מה שלא מסיר את דאגת המשלחת לאחריותם כלפי כל יהודי העולם.
הספר מסתיים ברמז לשינוי הפתאומי והינצלות העם היהודי מגזירת הצלם, עם מותו של הקיסר גאיוס קליגולה.
חלק מהדמויות שהופיעו בספרים האבודים זכו לאזכור בספרים השורדים.
הרעיון העיקרי של החיבור הכולל הוא להציג את תגמולם של צוררי־ישראל ומחללי חוקיו:
החיבורים מציגים באור מעניין את אישיותו של קליגולה.
דמותו של קיסר זה, במקורות רבים, היא של חולה־רוח, אולם פילון מציגו באופן שונה.
פילון לא הכחיש אמונת גאיוס באלוהותו, ואת דרישתו לסגידה מצד הרומאים.
דוגמה לכך מובאת בכתבי פילון, בהם מתוארת תקרית שבה דרש קליגולה להציב את פסלו בבית המקדש, אך לבסוף נמנע מכך לאור בקשת אגריפס הראשון.
פילון כתב כי אחר הימנעותו הראשונה, דרש להציב את פסלו בשנית.
תכונה נוספת של קליגולה הנרמזת מעדות פילון היא משיכתו לבני מינו.
ברם, פילון לא מאשימו בגילוי־עריות או רצח קודמו טיבריוס, כפי שמשתמע מספרות מודרנית דוגמת זאת של רוברט גרייבס.
פונטיוס פילאטוס הוצג על ידי פילון כמוג־לב גאוותן.
פילון תיאר את התקרית בה ניסה פילאטוס להעמיד מגנים מוזהבים בארמון הורדוס בירושלים.
הכנסת הסמלים הביאה להפרת השקט באזור, ובני הורדוס פנו לפילאטוס בטענה כי הוא יגרור מרד בחילול הקודש המדובר.
פילאטוס סירב, והנציגים איימו לדווח על המעשה לטיבריוס.
פילאטוס חשש מהדיווח, אך סירב להוריד את המגנים, מפאת גאוותו ורצונו לא להסב ליהודים אושר.
לבסוף שלחו היהודים מכתב לטיבריוס, וזה הגיב בחומרה רבה; המגנים הוצאו מהעיר והועברו לקיסריה.
השוואה עם גרסתו של יוסף בן מתתיהו לתקרית תעיד על מספר הבדלים, בעיקר העדר פניית נציגי בית הורדוס והחלפתה בפליאת פילאטוס מנכונות היהודים להיהרג על קידוש השם.
למרות שפילון היה מקושר לשושלת ההרודיאנית ויש להניח כי זכה לעדות אמיתית יותר בנדון, ספק אם באמת היה מהלך האירועים כפי שתיאר.
כתבי היסטוריה (נגד פלאקוס, המלאכות אל קאיוס), בנספחות: על האיסיים (קטעים ושרידים), מתורגם מן המקור בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ז.
כתבים / פילון האלכסנדרוני (בעריכת סוזן דניאל-נטף, יהושע עמיר ומארן ניהוף), ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ו 1986, כרך ראשון, הכתבים ההיסטוריים: נגד פלאקוס, המשלחת לגאיוס, תרגם והוסיף מבוא והערות אריה כשר, עמ' 1–150.
נגה מרון (14 במרץ 1928 – 8 בינואר 2022) הייתה סופרת ישראלית; כתבה מעל 40 ספרי ילדים, נוער ומבוגרים.
מרון נולדה בירושלים ולמדה בגימנסיה העברית בירושלים.
שירתה בפלמ"ח והתגייסה לצה"ל כשפרצה מלחמת השחרור.
היא שוחררה מהצבא בספטמבר 1948 ועבדה כמורה בבתי ספר בתל אביב וברמת גן.
לאחר שנישאה וילדה שני ילדים, ב-1972, סיימה בהצטיינות את לימודיה האקדמיים בחוג לספרות עברית ולחינוך (מנהל ופיקוח) באוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף עבדה כמנהלת בתי ספר ברמת גן והייתה חברת הנהלת הסתדרות המורים.
אחד מתחביביה במהלך חייה היה כתיבה, ובשנת 1987 היא פרשה פרישה מוקדמת ממערכת החינוך והתמקדה בכתיבה ספרותית.
מרון נפטרה ב-8 בינואר 2022 בגיל 93, והובאה למנוחות בבית העלמין בגבעת השלושה .
ספרה הראשון, "מה שקרה לגילי וגם לי", יצא בשנת 1986, ומאז הוציאה כ-40 ספרים לילדים, לנוער ולמבוגרים.
בין השאר כתבה מרון את "סדרת ספרי חירות" לנוער, בה מתוארת דמותה של לימור שמוצאת את יומנה של סבתא חירות מתקופת טרום המדינה, וחוויות שעברו על שתיהן.
"תם ולילך מחכים לאח: על אח קטן שנולד לפני הזמן"
"למה דווקא אני?" - עשרים סיפורונים המתארים את מצוקותיהם של ילדים כאשר כל אחד מהם רואה את מצוקתו כגדולה יותר משל אחרים.
"אישה בגילה" - רומן משפחתי.
"אשה במיטב שנותיה" - רומן על שלושה דורות של נשים.
"שבועיים של אהבה אחרת" - על החריגה מן הזוגיות התורמת לשלמותה.
"המפלט האחרון" - רומן שנותן כיסוי עלילתי לדילמת סיום החיים בידי אדם החולה במחלה סופנית.
"החיים על פי אנג'ל" - סיפורה של מטפלת פיליפינית.
נגה תקשורת היא חברת תקשורת וטלוויזיה שהוקמה בשנת 1996 במיוחד כדי להפעיל את ערוץ הילדים ואת ערוץ 8 במקומה של חברת ICP (חברת התוכן של הכבלים), בעקבות החלטה משפטית שאסרה על חברות הכבלים להפעיל ישירות ערוצים.
בנובמבר 2000 נרכשה נגה תקשורת על ידי המפיק אביב גלעדי, וכיום היא בבעלות חברת RGE.
נגה תקשורת מפעילה את ערוץ הילדים, לוגי, יויו, FOMO ואת HOT באזז.
בסמל החברה נראית ילדה המושיטה את ידה אל עבר כוכב הלכת נוגה.
סמל החברה שודר ומשודר בערוץ הילדים מאז שנות ה-90 ומוכר בקרב דורות רבים של ילדי ישראל.
בסמל החברה המקורי מופיעה עמית ירקוני.
נגד משתנה ("פוטנציומטר") הוא רכיב חשמלי שתפקידו להתנגד למעבר זרם חשמלי דרכו.
ערך ההתנגדות שלו נמדד באוהם כמו בנגד קבוע, אך ייחודו של הנגד המשתנה בכך שהתנגדותו אינה קבועה וניתנת לכוונון בטווח מסוים.
נגדים משתנים בנויים ממוליך ארוך שהתנגדותו ליחידת אורך ידועה, ושינוי ההתנגדות מושג על ידי שליטה על אורך המוליך שהזרם עובר דרכו.
לרוב יש לנגדים משתנים שלושה מגעים חשמליים, או שלוש "רגליים": שתי רגליים בדומה לנגד רגיל, בשני קצוות המוליך, ורגל שלישית ("זחלן") שאת מקומה ניתן לשנות לאורך הרכיב ותפקידה לשנות את אורך המוליך (ולפיכך את ההתנגדות) שהזרם עובר, מכמעט אפס ועד להתנגדות המקסימלית, כשהזרם עובר את כל אורכו של המוליך.
החיבור לנגד משתנה נעשה בין אחד הקצוות לזחלן (הרגל האמצעית).
את הקצה השני נהוג לחבר לזחלן.
שימוש נפוץ של הנגד המשתנה הוא כמחלק מתח במעגלים אלקטרוניים בהם נדרש ויסות ערך של מתח.
דוגמה לכך היא ווסת העוצמה (ווליום) ברדיו או מגבר.
במקרה זה החיבור נעשה בצורה הבאה: מתח הכניסה מחובר לשני קצות הנגד המשתנה ומתח היציאה מתקבל בין אחד הקצוות לזחלן.
הואיל וערך המתח על פי חוק אוהם, מתכונתי להתנגדות, אז מתח המוצא נע בין אפס לבין ערך מתח הכניסה, בתלות במצב הזחלן.
ראוסטט (Rheostat) הוא נגד משתנה גדול ממדים, המיועד לעמוד בזרמים ו/או מתחים גבוהים.
בנגדים כאלה המוליך שיוצר את ההתנגדות הוא חוט ארוך, מלופף על שטח מעטפת גלילי, והזחלן הוא זרוע מתכת שנוגעת בבסיסו העליון של הגליל וניתנת לסיבוב.
שינוי הזווית של זרוע זו גורם לשינוי האורך הכולל של החוט שהזרם צריך לעבור, ולפיכך להגדלת ההתנגדות.
תגובתם של נגדים משתנים לתזוזת הזחלן היא בדרך כלל קרובה לליניארית, כלומר הכפלת אורך המוליך מביאה להתנגדות כפולה.
נגדים משתנים מסוימים מתוכננים דווקא לשינוי התנגדות לוגריתמי (או אנטי לוגריתמי), במיוחד כאלה המתוכננים לשימוש במערכות שמע.
בנגדים כאלה התנגדות המוליך ליחידת אורך איננה קבועה לאורך (או להיקף) הנגד המשתנה, אלא היא משתנה לאורך המוליך באופן הרצוי, כך שאותה תזוזה אורכית (או זוויתית) של הזחלן מפיקה שינוי אחר בהתנגדות, בכל נקודה בתחום.
ברכיבים קטנים, כגון אלו המופיעים בתמונה, מתבצע שינוי ההתנגדות על ידי סיבוב חוגה במרכז הרכיב, באמצעות מברג, וזו מזיזה את הזחלן (לא ניתן לראותו כי הוא מוסתר בתוך מארז הרכיב).
בנגדים משתנים בעלי ממשק דיגיטלי נקבעת ההתנגדות ללא מגע יד אדם, על ידי תוכנה.
נגה אשד (לבית וסרמן; נולדה ב-13 באפריל 1951) היא זמרת, מנחה שירת-רבים ויוצרת ישראלית.
נולדה ב-1951 בשכונת ביצרון בתל אביב.
גדלה בבית מוזיקלי וספגה הן שירי זמר שהיו פופולריים בארץ בעשורים הראשונים של המאה ה-20, והן שירים מסורתיים ופיוטי חזנות.
החלה לשיר במסגרות שונות כבר בגיל בית ספר יסודי, בין היתר במקהלת ילדים של תיאטרון "בימות" בניצוחו של זיקו גרציאני.
בתקופת התיכון התחנכה במוסד החינוכי "חוף השרון" ביקום והשתייכה לקיבוץ נחשונים.
בתקופה זו טופחה כזמרת מתחילה בידי איש המוזיקה והמקהלות הנרי קלאוזנר, וכן למדה לנגן בגיטרה, הכלי העיקרי המלווה אותה מאז.
את שירותה הצבאי עשתה כחברה בצוות הווי של הנח"ל (1969–1971), בתוכניות "חופשה דמיונית"
(שמתוכה הלהיט "חופים") ו"כל שהיה בינינו".
תפקידי הסולו המפורסמים שלה: הביצוע המקורי של השיר "יש פרחים" שכתב נתן יונתן והלחין מוני אמריליו, וכן בשיר "רוח אביב" שכתב יחיאל מוהר והלחין משה וילנסקי.
אחרי שירותה הייתה חברה בהרכב בנות חוה, לצד תמר אשל ועידית חיים-הרפז ובניהולה של ציפי פליישר.
בפסטיבל הזמר והפזמון 1973 השתתף ההרכב כלהקת ליווי של שלמה ארצי ("שיר בבוקר בבוקר"), גידי גוב ("יעלה ויבוא") ועדנה לב ("את ואני נולדנו בתש"ח").
בשנת 1987 התמודדה אשד כזמרת סולנית בפסטיבל הזמר והפזמון בערד עם השיר "פתח בית הבד" שהלחינה למילים של המשוררת ריקי דסקל.
מ-1989 ועד 2014 – עסקה בהוראת הזמר העברי באולפני העברית בגוש-דן.
מ-1997 ועד היום מנחה חוג זמר, המהווה מפעל חשוב לשימור הזמר העברי.
החוג פתוח לציבור ופועל כיום בבית הורים "ויצו" (דוד המלך 40, תל אביב).
ב-2007 הצטרפה בהתנדבות למפעל זמרשת על תקן מנחת אירועי שירת רבים.
בשנות ה-80 שלחה ידה בתיאטרון במסגרות שונות, השתתפה מספר פעמים בפסטיבל עכו בהצגות שזכו בפרסים שונים:
1981 – הלחנה, משחק ונגינה בהצגה "אשה מן האדמה", שזכתה בפרס השני ובציון לשבח על המוזיקה של אשד.
1986 – כתיבה (בשיתוף ענולה שמיר), הלחנה, משחק ונגינה במחזה "עור", שזיכה בפרס השחקנית המצטיינת את רובי פורת-שובל.
1989– כתיבה (בשיתוף ענולה שמיר), הלחנה ונגינה בהצגה "מה אתה זוכר, יונתן יונתן", שזכתה בפרס הפסטיבל על משחקה של אורנה כץ.
בשנת 2000 השתתפה כמבצעת וכמלחינה במופע "ספר הזיכרונות של בטני", המבוסס על שירי הספר בעל אותו השם מאת ריקי דסקל (משתתפות נוספות: מיכל גולדברג, ריקי דסקל, מלכה מרין).
משנת 2009 משתתפת במופע התיאטרון שש נפשות, שבע ברכות עם מיכל גולדברג אייל.
ב-1998 פרסמה את ספר הפרוזה "מזון מלכות" (ספריית הפועלים).
נגד טימרכוס הוא השם שניתן לנאום תביעה שכתב בשנת 345–346 לפני הספירה המדינאי אתונאי אייסכינס (Aischines), שנודע בכושר הנאום שלו.
הנאום הוא יצירה המתארת את הפרקטיקה המשפטית באתונה.
יצירה זו אף מתארת את תפיסת העולם של אזרחי אתונה כלפי אהבה חד מינית בין גברים.
אייסכינס תבע לדין מדינאי יריב מאתונה בשם טימרכוס.
אייסכינס היה אחד מחשובי סיעת השלום שרצתה בהסכם עם מלך מוקדון פיליפוס השני.
טימרכוס היה חלק מסיעת הנצים שקראו להתנגד למלך המוקדוני ולא תמכו בהסכם כלשהו עמו.
ראשון, תבע טימרכוס את אייסכינס, בטענה כי זה בגד באתונה והוא משרת את המלך המוקדוני.
טימרכוס ושותפו לסיעה דמוסתנס טענו כי אייסכינס בגד בשליחותו ובעיר בעת משלחת הכזב.
בתגובה החליט אייסכינס, שהיה ידוע ביכולתו הרטורית, לתבוע את טימרכוס במטרה לסלקו מפעילות ציבורית ואף לגרום לשלילת חלק מזכויותיו האזרחיות.
התוצאה של שלילת זכויות האזרח הייתה, בין השאר, ביטול התביעה כנגד אייסכינס עצמו.
נטען כנגד טימרכוס כי קיבל תשלום עבור שירותי מין כשהיה צעיר במסגרת יחסי מין פדרסטיים והיה פורנוס.
החוק באתונה קבע כי זו עבירה שעונשה שלילת זכויות אזרחיות.
בין הזכויות שנשללות מצוינים איסור לשמש במשרה ציבורית, תביעת אזרח לדין, נאומים באספות עם ועוד.
התביעה מבוססת ברובה על רכילות, שמועות ורמזים שאינם מוכחים בעת המשפט.
התובע, המפורסם ביכולת הנאום שלו, משתמש בטכניקות דמגוגיות.
טכניקות אלו משמשות כדי לבסס ראיות שבעצם אינן קיימות.
בידי התובע אין עדים או ראיות מוחשיות כלשהן.
התובע משתמש היטב בחולשות אנושיות ובכשלים לוגיים על מנת לשכנע את המושבעים.
הראיות המעטות שמוצגות הן נסיבתיות.
באתונה של המאה ה-4 יכול היה כל אזרח לתבוע אזרח אחר בעניין אישי או ציבורי.
הפסיקה ניתנה על ידי מושבעים שנבחרו מתוך מאגר של 6000 אזרחים שנבחרו לתפקיד זה.
גודל קבוצת המושבעים נקבע לפי חשיבות המשפט.
במקרים מסוימים הכיל בית המשפט מעל ל-2000 מושבעים, שלאיש מהם לא היה ידע כלשהו בחוק או במשפט.
מקצוע עריכת דין לא היה קיים וכך גם מומחיות בתחום המשפט.
ראיות שהוצגו בעת המשפט לא נבדקו לפני כן, למושבעים לא היו הכלים לבחון את העובדות שהוצגו על ידי הנואמים ולא ניתן היה לחקור עד לגבי תוכן עדותו.
נגד משמעת או בשמו המקובל יותר רס"ר משמעת, או הרס"ר (רב-סמל ראשון) הוא תפקיד בצה"ל.
למרות הכינוי הרווח, ממלא התפקיד אינו בהכרח בדרגת רס"ר, אך לעולם לא יהיה קצין.
נגדי משמעת עונדים שרוך בצבעי כחול-לבן (שלב 10) או זהב (שלב 09) על מדיהם.
נגד משמעת אחראי על המשמעת והנוהל בבסיס.
בעקבות כך מכונות בעגה צה"לית עבודות תחזוקה בעלות אופי שרירותי "עבודות רס"ר".
בנוסף לכך, על היותו מפקד המחנה מצדיעים לו (ביום-יום ובש.ג.
תפקידו של נגד היחידה הוא בעיקר טקסי.
הוא אחראי על ארגונם וניהולם של אירועים צבאיים-טקסיים לרבות פיקוד על תרגילי סדר ותרגילי סדר חמושים (ת"ס ותס"ח).
נגד יחידתי מוסמך להגיש תלונה בענייני משטר ומשמעת נגד כל חייל במחנהו, גם חייל הגבוה ממנו בדרגה, פרט למפקד היחידה.
הוא גם מוסמך להעניק תלונה לחייל נמוך בדרגה בעבירות הופעה ולבוש או עבירה אחרת שעניינה התנהגות פרועה, במקומות שאינם נתונים לפיקוחו או לשליטתו של הצבא.
במסגרת תפקידו הטקסי משמש נגד היחידה גם כתובע הייצוגי בסדר דין משמעתי הנערך ביחידה (משפטים), הכשרתו מקנה לו את הסמכות להגיש תלונה על כל חייל בכל דרגה.
כמו כן אחראי על רחבת הדגל הקיימת בכל בסיס, על מסדר הנפת דגל ישראל ועל דגלי וסמלי היחידה.
לרוב, נגד היחידה כפוף ישירות למפקד היחידה ואליו כפופים מש"קי המשמעת ועובדי רס"ר.
ביחידות שהן מפקדות, כגון מפקדת חטיבה, נגד המשמעת אחראי על חיילי המחנה ומפקדת החטיבה בלבד ולא על אלו השייכים ליחידות המשנה (חיילי הגדודים במקרה זה).
בעתות חירום, לנגד היחידה של יחידות לוחמות תפקיד חשוב במערך הלוגיסטי העורפי של היחידה.
מש"ק משמעת הוא חייל חובה האחראי על אכיפת המשמעת וכפוף לנגד היחידה.
ב־1999 נפתח קורס למש"קי משמעת, שיועד לחיילות חובה.
מש"ק משמעת הוא אחד מהחוגרים בעלי התפקיד היחידים בצה"ל המורשים להגיש ולחתום על טופסי תלונות כנגד חיילים שהפרו את הוראות הצבא (בתנאי שדרגתם גבוהה מדרגתו של החייל שנגדו מוגשת התלונה).
חובת ההזדהות בפני מש"ק משמעת חלה גם על נגדים וקצינים אם נקבע כך בפקודות הקבע של המחנה או היחידה.
מש"ק משמעת שעבר קורס ייעודי עונד שרוך בצבע זהב.
בחיל האוויר ובחיל הים מקובל שמש"קי משמעת שהוכשרו בהסמכה ולא בקורס, יקבלו שרוך בצבע לבן או שחור.
קורס נגדי יחידה המכשיר מש"קי משמעת ונגדי משמעת מתקיים בבה"ד 11 של חיל השלישות (בית הספר למקצועות משאבי האנוש) הממוקם בעיר הבה"דים.
דימויו של רס"ר המשמעת בתרבות הישראלית
לרס"ר משמעת נוצר סטריאוטיפ ברור, לפיו מדובר באדם בעל אינטליגנציה נמוכה, ולרוב גם בעל שפם.
התעסקותו היומיומית של הרס"ר בדיגום ובהשלטת סדר ומשמעת בבסיס הצבאי, בניגוד לנטייתם הטבעית של החיילים, גורמת להשנאתו בקרב החיילים, אשר בשל חוסר האפשרות להביע דעה במסגרת הצבאית, מוצאת ביטוי בהומור דווקא מחוצה לה.
דמויות רבות של רס"רי משמעת העונים על סטריאוטיפ זה הופיעו בסרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה וכדומה.
דוגמאות לדמויות רס"ר המבוססות על סטריאוטיפים הן רס"ר שמש מ"ספיחס" (בגילומו של יוסף שילוח), רס"ר בן שבת מ"נשיקה במצ"ח" (בגילומו של רמי דנון), רס"ב גבריאל שוקרון מ"מ.ק.
נגה הראובני (21 בינואר 1924, ט"ו בשבט ה'תרפ"ד – 28 באוקטובר 2007, ט"ז בחשוון ה'תשס"ח) מייסד שמורת הטבע נאות קדומים וחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
נגה הראובני נולד בירושלים בט"ו בשבט ה'תרפ"ד, בן לחנה ולד"ר אפרים הראובני, אנשי העלייה השנייה.
הוריו היו מראשוני המחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים, והקימו בהר הצופים מוזיאון לצמחי התנ"ך, שהיה קיים עד 1948. בני הזוג הראובני יזמו הקמת גן בוטני עברי שיכלול את צמחי התנ"ך, המשנה והתלמוד, אך היוזמה לא יצאה אל הפועל, ולימים הגשים בנם את חלומם.
עניינם של הוריו של הראובני לא היה רק בבוטניקה כאחד ממדעי הטבע, אלא גם בקשר שבינה לבין העברית, אשר במשך השנים נותק הקשר הגשמי בין דובריה לבין האדמה, הצומח והחי.
במורשת זו המשיכו נגה ואחותו, איילת השחר.
בשנת 1945 סיים לימודים לתואר מוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת המוסמך שלו, בהדרכת פרופסור מיכאל זהרי, נשאה את השם "חקירת ההבדלים בין האפיים האקולוגיים של שני מיני ה-Cistus (לוטם) הגדלים בארץ ישראל".
בתחילת שנות הארבעים של המאה ה - 20 הצטרף לארגון ההגנה, ובו עסק ב"חינוך שדה" - היכרות עם צמחי ארץ ישראל ותרומתם לחיים בשדה.
בשנות החמישים המשיך בדרך זו בצה"ל, והיה מפקד המדור לחינוך שדה.
מדריכי המדור, והראובני בראשם, לימדו כיצד להשתמש בצמחי בר לשיפור תנאי חייו של החייל בשדה.
הם כונו על ידי יחידות צה"ל השונות "סמלי עשבים".
בשנת 1960 השתחרר מצה"ל, והיה מנהל מוזיאון בית חנקין, ששכן בכפר יהושוע.
בשנת 1964 החל לפעול להקמתה של שמורת נאות קדומים.
בשנת 1965 הוקצו לשמורה 2,500 דונם ליד יער בן שמן.
הראובני וצוות השמורה נטעו בה מגוון רחב של צמחי ארץ ישראל, והיא נפתחה לציבור בשנת 1984.
על מפעלו זה הוענק לו ולצוות השמורה בשנת 1994 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
הראובני נפטר בגיל 83 והותיר אחריו את אשתו ושני ילדיו.
אור חדש על ספר ירמיהו – על יסוד מחקרים בנתיבותיו של הנביא בנוף-מולדתו
טבע ונוף במורשת ישראל (קריאה מקוונת של הספר באתר כותר)
מדבר ורועה במורשת ישראל (באתר כותר)
שיח ועץ במורשת ישראל (באתר כותר)
סמל המדינה: שורשיו בטבע הארץ ובמורשת ישראל, באתר כותר
ראש השנה לאילן: סדר לליל ט"ו בשבט בעקבות מסורת המקובלים
היא תערוכת אמנות על הומוסקסואליות בבעלי חיים אשר הוצגה בשנת 2006 על ידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע שבאוניברסיטת אוסלו, נורווגיה.
התערוכה הציגה דוגמאות למקרים של התנהגות הומוסקסואלית בקרב בעלי חיים שונים, ונחשבת לראשונה מסוגה בעולם.
מרבית התערוכה מבוססת על עבודותיהם של הביולוגים ברוס בגמיל (Bruce Bagemihl) וג'ואן ראפגרדן (Joan Roughgarden).
התערוכה הושקה במימון חלקי של ממשלת נורווגיה (קרן ABM) ולמרות התנגדותם של גורמים שמרניים מהכנסייה המקומית.
גורמים אלה יצאו נגד התערוכה הן בשל נושאהּ והן בשל התמונות והמודלים שהיא מציגה, שבהם נראים בעלי חיים שונים, בין היתר פינגווינים, ג'ירפות, תוכים, חיפושיות ולווייתנים אשר נצפתה בקרבם התנהגות הומוסקסואלית כגון יחסי מין או הורות חד-מינית.
הגורמים טענו כי מדובר בפורנוגרפיה וכי על היוצרים "להישרף בגיהנום".
לפי הצהרת המוזיאון, מטרת התערוכה "להסיר את המסתורין האופף את ההומוסקסואליות בקרב אנשים [...] אנו מקווים לדחות את הטיעון המוּכר לעייפה שלפיו התנהגות הומוסקסואלית היא פשע נגד הטבע".
התערוכה נפתחה בספטמבר 2006 וננעלה באוגוסט 2007. היא הוצגה בערים סטוקהולם, ג'נובה, מאסטריכט, טרונדהיים וברגן, והתקבלה בביקורות חיוביות רבות.
נגה יודקוביק-עציוני (נולדה ב-1962) היא אמנית ופסלת ישראלית.
כיום חיה ויוצרת בתל אביב.
בשנים 1985–1986 למדה בבית הספר לאמנות קלישר בתל אביב.
שנה לאחר מכן החלה ללמוד לתואר ראשון באמנות ב"בצלאל"בירושלים, אותו סיימה ב-1991. עד 1993 לימדה אמנות באגף הנוער במוזיאון ישראל, ואז עברה לאמסטרדם, שם סיימה ב-1995 תואר שני באמנות ב-Rietveld Academi.
לאחר מכן חזרה לישראל ולימדה אמנות בבית הספר הגבוה לציור "קלישר" עד 1999. משנת 2000 ועד היום מלמדת בסטודיו בדרום תל אביב (קריית המלאכה).
לאורך הקריירה שלה זכתה יודקוביק-עציוני במספר מלגות ופרסים על פועלה האמנותי.
בשנת 2021 הוענק לה פרס שר התרבות בתחום האמנות הפלסטית מטעם משרד התרבות והספורט.
בשנת 2017 קיבלה מלגת אמן לשהות ב־Cité Internationale des Arts שבפריז.
בשנת 2016 זכתה במלגה לפרויקטים מיוחדים מטעם עיריית תל אביב-יפו וקרן רבינוביץ' לאמנות תל אביב, במסגרת המחלקה לאמנויות.
בשנת 2015 הוענק לה פרס "האמנות הציונית" מטעם משרד החינוך, על עבודתה "אותות".
עוד קודם לכן, בשנת 2003, זכתה במלגה מקרן רבינוביץ, ובשנת 1990 במלגת הצטיינות מבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב.
בשנת 1989 זכתה במלגה מטעם קרן שרת של קרן תרבות אמריקה-ישראל.
במהלך השנים הציגה יודקוביק-עציוני תערוכות יחיד רבות בארץ ובחו"ל.
בשנת 2024 הוצגה תערוכתה "Running Line" בגלריה FORMah בניו-יורק, באוצרות מריאנה קלינר, ובאותה שנה הוצגה גם התערוכה "קורות" בגלריה מקום לאמנות בתל אביב, באוצרות יאיר ברק.
בשנת 2023 הציגה את "נקודת איזון" במוזיאון חיפה, באוצרות לימור אלפרן.
בשנת 2022 השתתפה בתערוכה "פועלות באמנות" בגלריה העירונית מכון המים בגבעתיים, באוצרות דורון פולק.
בשנת 2018 הציגה את "מפת דרכים" בגלריה מקום לאמנות בקריית המלאכה תל אביב, באוצרות דליה דנון.
בשנת 2017 הציגה את "Room Improvisation" ב־Cité Internationale des Arts בפריז, ואת "אינסופאינמוצא" בגלריה גבעת חיים, באוצרות חנוש מורג ורותי חינסקי אמיתי.
בשנת 2016 הוצגו שתי תערוכות יחיד נוספות: "קו רץ" בגלריה מקום לאמנות בתל אביב, באוצרות ניר הרמט, ו"חצי עיגול שלם" בגלריה טבעון בקיבוץ טבעון, באוצרות מיכל שכנאי.
בשנת 2009 הציגה את "אותות" בבית האמנים תל אביב, באוצרות יהודית מצקל.
תערוכות נוספות כוללות את "שורטט בחיפזון על סיפונה של אוניה" בגלריה כברי (2006), באוצרות דרורה דקל; "בכל אי ושרטון הם משנים לפתע כיוון" בבית האמנים תל אביב (2004), באוצרות אירית לוין; ו"מיצב פיסול" בגלריה משרד בתל אביב (2003), באוצרות רחל סוקמן.
תערוכת הפיסול הראשונה שלה התקיימה בשנת 1994 ב־Rietveld Academie שבאמסטרדם, הולנד.
יודקוביק-עציוני השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות בארץ ובעולם.
בשנת 2025 הציגה בתערוכה "אתר" בגלריה מקום לאמנות בתל אביב, באוצרות יאיר ברק.
בשנת 2023 השתתפה בתערוכה "מהי מידת האדם?" במסגרת הביאנלה השנייה לאומנויות ולעיצוב בתל אביב, במוזיאון ארץ ישראל, שאצרו אנריאטה אליעזר ברונר, ניר הרמט, תומר ספיר וקווין מוריי.
בשנת 2022 הציגה בתערוכות "Thriving" בגלריה FORMah בניו-יורק (אוצרת: מריאנה קליינר), "קו מחשבה" בגלריה עין הוד (אוצרים: דליה דנון וניר הרמט), ו־"(ת)עשיה" בגלריה זוזו בעמק חפר (אוצרים: רותם ריטוב ועמיר רוזנברג).
בשנת 2021 השתתפה בתערוכות "B&B רזידנט" בגלריה ברבור בירושלים (אוצר: אבי קריצמן), ו"גוף ראשון, טבע שני" בביאנלה לאומנויות ולעיצוב בתל אביב (אוצרים ראשיים: אנריאטה אליעזר ברונר ויובל סער).
תערוכות נוספות בהן השתתפה כוללות בין היתר: "אוי!
בשנת 2013 הציגה בתערוכה "חומר זוכר", בביאנלה לקרמיקה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב (אוצרת: ענת גטניו).
תערוכות קודמות כוללות את "אמנות בכל אופן" (2012, מוזיאון תל אביב לאמנות), "קו מתח" (2011, גלריה בנימין), "My Camp" (2009, גלריה דולינגר), "תלת מימד" (ויצו חיפה), "אלימות רישומית" (גלריה מקום לאמנות), ו"זמן קיבוץ" (קיבוץ יפעת).
בשנת 2005 השתתפה בתערוכה "רעב" בגלריה קלישר בתל אביב (אוצרת: נעמי אביב).
תערוכות מוקדמות נוספות כוללות את "מקלט אמנות" (1996, תערוכה לזכר דני זקהיים), תערוכות ב־Rietveld Academie (1995) וב־"Gas Factory" באמסטרדם (1994), בהן השתתפה כתלמידת תואר שני.
בשנת 2007 הקימה יודקוביק-עציוני את גן הפסלים "שמוליקיפוד" בעיר חולון – פרויקט פיסול סביבתי לילדים, ובשנת 2010 הונצח הגן בבול שהונפק על ידי דואר ישראל.
בשנת 2014 החלה בהקמת פסל חוצות בשם "סנפירים" בעיר חיפה.
בשנת 2016 הציגה את התערוכה "repeat & repeat" בגלריה בנימין בתל אביב, ובשנת 2017 השתתפה בפרויקט סטודיו פתוח בשם "Room Improvisation" ב־Cité Internationale des Arts שבפריז.
בנוסף לעשייה האמנותית, עסקה יודקוביק-עציוני גם באוצרות; בשנת 2021 אצרה את התערוכה "עד הברך" בגלריה מקום לאמנות בתל אביב.
נגה (בסנסקריט: नाग, בסינית: 那伽, בטיבטית: ཀླུ་, בתאית: นาค, בבנגלית: নাগ) היא מילה המתארת ישות ימית הלובשת את צורתו של נחש עצום, בייחוד את הקוברה אשר חיה מתחת למים.
ישות זו נפוצה במיתולוגיה ההינדית והבודהיסטית.
טקסים המוקדשים לישויות העל-טבעיות הללו מתקיימים ברחבי דרום אסיה במשך אלפיים שנה לפחות.
נגה אלבלך (נולדה בשנת 1971) היא סופרת ועורכת ישראלית, מנכ"לית הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספריית פועלים; כלת פרס ברנר לשנת 2018.
אלבלך נולדה וגדלה בפתח תקווה.
סיימה לימודי תואר ראשון בכלכלה, סטטיסטיקה וחקר ביצועים, ולימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה כעשר שנים כאנליסטית בתחום האשראי ובתחום שוק ההון במוסדות בנקאיים שונים.
בשנת 2005 פנתה ללימודי ספרות באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה החלה לעבוד בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובארכיוני הסופרים של מרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב.
באותה עת פרסמה את סיפוריה הקצרים הראשונים בכתבי העת "עיתון 77" ו"מטעם".
את עבודת המוסמך בספרות כתבה על הסיפור "בגנים" מאת אורי ניסן גנסין בהנחיית פרופ' אבנר הולצמן.
במסגרת עבודתה בהוצאת הקיבוץ המאוחד היא עורכת בשיתוף עם אברם קנטור את סדרת "ספרית פועלים – סיפורת".
ערכה קובצי סיפורים ותרגומים של הסופרים רוברט ואלזר, דייוויד פוסטר וולאס, כריסטה וולף, חרבראנד באקר, ארנון גרונברג, לאוניד פקרובסקי, אורי ניסן גנסין, ויקטור דרגונסקי ועוד.
בתחום ספרות המקור ערכה ספרים של ענבר לבנת, ניצן ויסמן, מיה לוי-ירון, אודי שרבני ועוד.
ב־2018 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד הספר "תרצה אתר | כל השירים" בעריכתה, הכולל את כל שירי אתר, לרבות פזמונים ושירים גנוזים מהארכיון.
הספר כולל גם אחרית דבר פרי עטה בשם "קול משלה".
בסוף שנת 2018 מונתה למנכ"לית הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספריית פועלים, במקום המנכ"ל היוצא והעורך הראשי, פרופ' עוזי שביט, אשר הודיע על פרישה.
זוכת פרס שרת התרבות לספרי ביכורים תשע"א (כתב היד הזוכה כשהחלטתי להיות קטנה ראה אור כעבור שנתיים בשם הדחיפה).
ספרה אלי פורש כנפיים נכלל במצעד הספרים של משרד החינוך לשנת תשע"א.
היא כלת פרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול ליוצרים וסופרים תשע"ו.
מנימוקי השופטים לבחירתה: "נגה אלבלך היא סופרת נועזת, שאהבתה לספרות ומקוריותה מתבטאות בכל אחד מסיפוריה הקצרים וברומן הראשון שלה.
היא מרובת ניגודים: שפתה התמציתית מפוארת, האירוניה שלה מעודנת, והחיבור שלה להווה, על דימוייו הקלישאיים והמוכרים, מפתה לשאול "היכן המלכוד?" כתיבתה של אלבלך "פרועה" במיטבה, מקורית ומלאה חיוניות, פוקחת עיניים ופותחת את הלב, ומסייעת לקוראיה לראות את העולם שבו אנו חיים ולנסות להבינו קצת יותר.
לציון מיוחד ראוי הרומן 'סילנד' (2015): נבנה בו עולם המתנודד בין משטור חברתי ונפשי לבין תוהו אנרכי לסוגיו.
הרומן מלא התבוננויות דקות ומדויקות, ספוגות הומור מאופק, ומתארגן היטב בשלל וריאציות סביב הנושא המרכזי: הניסיון הנואש לפרוץ את קליפת הקיום הקהה ולגעת בקיצוני, בייחודי, במסתורי ובאנרכי, ובסופו של דבר באנושי."
אלי פורש כנפיים, איורים: רות גוילי.
הקיבוץ המאוחד, 2010 (עריכה: יונה טפר).
נירה, נובלה בתוך האנתולוגיה מאחורי הכסף יש סיפור בעריכת דנה אולמרט.
הדחיפה, הקיבוץ המאוחד, 2013 (עריכה: דרור בורשטיין, איור: ג'ני מייליכוב).
העוגה של סבא אליהו, איורים: ג'ני מייליכוב.
הוצאת מטר, 2013 (עריכה: נעה סמלסון).
הוצאת אינדיבוק, 2013 (עריכה: ארז שוייצר).
סילנד, עם עובד, 2015 (עריכה: יובל שמעוני).
האיש הזקן: פרידה, הקיבוץ המאוחד, 2018 (עריכה: ארז שוייצר).
אסתר ועדינה, הוצאת אחוזת בית, 2019. עריכה: דנה אולמרט.
גבעול, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2022. (עריכה: ארז שוייצר, מירי צפריר).
עדן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2025. (עורך: ארז שוייצר)
הספריה החדשה, 2008. (תרגום בשיתוף עם מנחם פרי).
נֹגה היה כתב עת פמיניסטי שיצא לאור בישראל בשנים 1980–2005, בהוצאת עמותת נֹגה.
עורכות כתב העת היו רחל אוסטרוביץ, מירה אריאל, רחל גיורא, אראלה דאור ומירי קרסין.
על פי תעודת הרישום של העמותה, שמו המקורי של כתב העת היה לילית, שייתכן והושאל מכתב העת הפמיניסטי היהודי האמריקאי בשם זה.
השם "נגה" מזוהה עם סמלה של ונוס (♀), שהוא גם הסימול האסטרונומי של כוכב הלכת נוגה וגם הסימול הביולוגי של נקבה.
ב-25 שנות קיומו של כתב העת יצאו לאור 43 גיליונות.
כתב העת כלל חדשות על הנעשה בידי נשים ולמען נשים, מאמרים שעסקו בנשים בהיסטוריה, באפליית נשים ובפוליטיקה הישראלית מנקודת מבט נשית.
עם הכותבים בכתב העת נמנו דפנה יזרעאלי, תמר אלאור, סילביה פוגל-ביז'אווי, נורית כהנא, יהודית בובר-אגסי, מרשה פרידמן, רקפת זהר, אהוד עין-גיל ועוד.
כתב העת שימש גם במה ליצירות של נשים, במדורים "חדר משלה" (לכותבות) ו"שער משלה" (לאמניות).
בגיליונו הראשון התפרסם הסיפור הקצר "קריעה", שהוא ראשית דרכה הספרותית של ברכה סרי.
לאחר פריצתה של האינתיפאדה השנייה הצטרפה העמותה לקואליציית נשים לשלום.
נגד שוויון הוא ארגון אקטיביסטי להט"בי אשר נוסד בשנת 2009, פועל בעיקר באינטרנט, ומפרסם מאמרים, כתבים ואמנות אשר ביקורתיים כלפי פוליטיקה הומו-לסבית מיינסטרימית.
נגד שוויון מתמקד בעיקר בנושא נישואים חד-מיניים, הצבא האמריקאי, ומה שידוע כ"תעשיית הכליאה" , המתאר את הקשר ההדוק בין ביורוקרטיות ממשלתיות, מנגנונים פוליטיים, ואינטרסים כלכליים שגורמים - גם שלא בכוונה תחילה - לצמיחה במספר האסורים בבתי כליאה, ללא קשר לצורך חברתי מוכח.
נגד שוויון הוא קולקטיב אנטי-קפיטליסטי של אמנים, סופרים והוגים קוויר-רדיקלים וטרנסג'נדרים.
הקולקטיב מנהל ארכיב של כתבים ועבודות אמנות.
הארגון אף פרסם שלוש אנתולוגיות, כשכל אחת מציגה חומרים ממדור אחר בארכיב.
ב-2014 פורסמו האנתולוגיות כספר משולב על ידי A.
נגד שוויון מתמקדים בשלושה נושאים: נישואים, שירות צבאי, ובתי כלא.
השם של נגד שוויון נולד בהקשר של המאבק של ארגונים להט"בים מובילים כמו ה-HRC בעד נישואים חד-מיניים, המכונה גם התנועה לשוויון בנישואים (באנגלית, Marriage Equality Movement).
על פי תפישת הקולקטיב, נישואים הם מלכתחילה מוסד לא שוויוני המקנה זכויות בסיס שונות בהתאם לסטטוס נישואים, ושמיגורו הוא צעד הכרחי בדרך לחברה שוויונית.
בהתאם, המאבק ההומו-לסבי לשוויון בנישואים נתפש כמאבק שמרני, ריאקציונרי, שמיועד לספק רק לפלח קטן מקהילת הלהט"ב זכויות יתר, ושזכויות אלה יבואו על חשבון כל מי שאינו מסוגל להשיג את הסטטוס הנחוץ ממגוון סיבות.
ובנוסף, שהמאבק מבטא סדר עדיפויות קלוקל של הקהילה, בו יש רצון להידמות ככל היותר לחברה ההטרונורמטיבית כדי להתקבל אליה (גישה הידועה כהומונורמטיביות).
על פי חברי הקולקטיב, גישה זו היא פסולה ממספר סיבות, ביניהן:
היה גם ויצליח המאבק, הוא מאפשר רק לאחוז קטן מחברי קהילת הלהט"ב להתקבל בחברה ולהנות מזכויות הנישואים.
חברי הקהילה שהם טרנסג'נדרים, קווירים, לא לבנים, מהגרים, נכים, פוליאמורים ועוד - לא ישופר מעמדם.
תקציבים ומאמץ שמושקעים בקמפיינים למען נישואים חד-מיניים, עדיף היה שיושקעו בנושאים של חיים ומוות המשפיעים על חברי קהילת הלהט"ב, ביניהם נוער בסיכון, איידס, אלימות נגד נשים טרנסג'נדריות, ושיעורי התאבדות, עוני ומחלה בפלחים המוחלשים יותר של הקהילה.
שהתמיכה במוסד הנישואים הוא תמיכה בקפיטליזם
שנישואים הם מוסד שתומך בגזענות
שנישואים הם כלי שמטווה ותומך בתפקידי מגדר פטריארכליים
ההקשר של המאבק הזה הוא גם התנגדות לחתירה להומונורמטיביות דרך שירות צבאי.
על פי ערכי הקולקטיב הקוויר-רדיקליים-אנרכיסטיים, מיליטריזם הוא פסול מיסודו, ומשרת אג'נדות פסולות, כולל קפיטליזם, קולוניאליזם ופטריארכיה.
הטענה המרכזית של הקולקטיב היא שאל לאנשים להט"בים להפוך לכלי בשירות דיכוי של אחרים במחיר קבלתם לתוך הנורמה הפטריארכלית-מיליטריסטית.
חברי הקולטיב טוענים שלא רק שזה מחיר גבוה מידי ולא מוסרי, אלא שהוא לא אפקטיבי, ושהקבלה לשורות הכוחות המזוינים לא באמת יקדמו שוויון במקומות אחרים.
הקולקטיב יצא נגד מדיניות אל תשאל, אל תספר של ארצות הברית, לפיו מותר היה להומואים ולסביות לשרת בצבא כל עוד הם הסתירו את הזהות המינית שלהם, ואף נגד ביטולו.
הקולקטיב מקדם אג'נדה של מיגור בתי כלא (prison abolition), ומתנגד ל"תעשיית הכליאה" (באנגלית, Prison Industrial Complex).
תעשיית הכליאה הוא מונח שנטבע כמקביל למונח "הקומפלקס הצבאי-תעשייתי", ואשר מתאר את שילוב ההשפעות של ביורוקרטיות רשמיות, מנגנונים פוליטיים ותאגידים על שיעורי הכליאה.
השפעה זו אינה נחשבת כקונספירטיבית, אלא מושפעת מהאינטרסים של הגורמים המשתתפים בתעשייה.
בין הגורמים העיקרים לצמיחת מספר הכלואים בארצות הברית (שמובילה בעולם במספר התושבים הכלואים):
שימוש באסירים ככוח עבודה זול או חינמי
פוליטיקה שמרנית ולובינג של תעשיות ענק, שמובילים לחקיקת עונשי חובה
הלחץ הזה, בתורו, מוביל לחקיקה שדורשת עונשי מאסר, ושחוקים מסוג זה נוטים להפליל אוכלוסיות מוחלשות מתחילה, כמו שחורים ולטינו-אמריקאים, ולהנציח את מעגלי העוני והפשיעה.
ב-2010 פרסמו נגד שוויון את ספרם הראשון, Against Equality: Queer Critiques of Gay Marriage (נגד שוויון: ביקורת קווירית על נישואים גאים), הספר כלל מאסות פרי עטם של הוגים קווירים מובילים, כולל קייט בורנשטיין, דין ספייד, יסמין נאיר, מטילדה ברנשטיין סיקמור, ועוד.
הספר הגיע למקום שישי ברשימת ההפצה של A.
לאנתולוגיה תרמו בין היתר קניון פארו, לארי גולדסמית, ביל אנדרייט, ג'מאל ראשיד ג'ונס, ותריס קווין.
הספר אויר על ידי מיסטר פיש.
הספר השלישי והאחרון בטרילוגיית האנתולוגיות של נגד שוויון יצא ב-2012 - Against Equality: Prisons Will Not Protect You (נגד שוויון: בתי כלא לא יגנו עליך).
הספר מתרכז במשפט אנטי-שנאה ובמדיניות בתי הסוהר.
תורמים כוללים את המרכז לסיוע משפטי על שם סילביה ריברה, דין ספייד, ליליאנה סגורה, יסמין נאיר, ג'וש פאבאן ובריג'יט סימפסון.
ב-2014 יצא הספר בהוצאת A.
Press שמאגד את שלוש האנתולוגיות, Against Equality: Queer Revolution, Not Mere Inclusion (נגד שוויון: לא רק הכלה - מהפיכה קווירית).
חברי הקולקטיב גם משתתפים באירועים קוויריים ואנרכיסטיים, מרצים, מנחים קבוצות ומעבירים סדנאות, בחנויות ספרים, קמפוסים, ומרכזים קהילתיים בארצות הברית וברחבי עולם.
נגה ניר נאמן (נולדה ב-18 באוקטובר 1977) היא עיתונאית ישראלית, כתבת לענייני צרכנות בחדשות 13, ומגישה את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 13 ואת התכנית "המגזין".
ניר נאמן נולדה וגדלה בעפולה.
סבה יליד פולין היה ניצול השואה ומזכ"ל האיגוד המקצועי של פועלי עפולה, אביה הוא בעל חברה לייעוץ פיננסי, ואמה, בינה ניר, היא מורה לפיזיקה ולמתמטיקה מנהלת בית ספר לשעבר ומרצה לתקשורת פוליטיקה ולתרבות במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
ניר נאמן התקבלה לתיאטרון צה"ל, אך לא שירתה בו בסוף.
אחרי השירות בצה"ל החלה ללמוד תקשורת ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל עסקה בניקיון בתים ובתרגום ומכירת מאמרים.
את דרכה המקצועית החלה כדוברת של ח"כ ויצמן שירי, ולאחר מכן עברה לערוץ הראשון בשנת 1998, כתחקירנית בתוכנית בוקר, כרכזת המערכת של תוכנית האקטואליה "7 וחצי" וכתחקירנית כללית.
ב-2002 היא עברה לערוץ 10 עם הקמתו, ושימשה כרכזת מערכת בתוכנית "חדר מצב" עם דוד גלבוע.
ב-2003 עברה לתפקיד כתבת לענייני בריאות, וסיקרה בין השאר, את פרשת רמדיה, ומ-2006 שימשה ככתבת צרכנות ובהמשך גם תעופה.
ב-2008 במהלך מבצע עופרת יצוקה שידרה מאשקלון.
בשנת 2012 שודר בערוץ 10 סרטה התעודי "מיליון דולר בייבי" שעוסק בהוצאות הגוברות והמחיר היקר של תעשיית ההיריון וגידול ילדים בישראל.
בשנים 2013–2015 הגישה ניר נאמן לצד סיון כהן את תוכנית הצרכנות היומית הכול כלול בערוץ 10. קיבלה את אות המופת של עמותת אומ"ץ לשנת 2015 עם סיון כהן, על עבודתן העיתונאית של שתיהן במסגרת התוכנית.
מ-2015 מגישה את מוסף התחקירים "ברקוד" במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ עשר.
משמשת כמגישה מחליפה בתוכנית חמש עם רפי רשף.
ב-2016 הגישה ביחד עם דני רופ כמה ימים בשבוע את תוכנית הבוקר בערוץ 10, במקום התוכנית "אורלי וגיא", בעקבות יציאתם של אורלי וילנאי וגיא מרוז לחופשה.
ב-20 ביולי 2016 החלה להגיש את מהדורת החדשות המרכזית של ערוץ עשר, לסירוגין עם תמר איש-שלום וטלי מורנו.
ב-2019 ניר נאמן עזבה את "ברקוד" כחלק ממיזוג רשת-עשר.
ב-20 במאי 2020 החלה להגיש את התוכנית "לפני החדשות".
ב-14 באוגוסט 2020 החלה להגיש את התוכנית "המגזין".
באוקטובר 2020 נפגעה מנפילה במהלך צילומים, ולאחר מכן נדרשה לתקופת החלמה ממושכת.
ניר נאמן הייתה נשואה לאורן נאמן, מנהל מכירות ובעבר עוזר פרלמנטרי של חברת הכנסת לשעבר סופה לנדבר, ולהם בן ובת.
נגה קולינס-קריינר (נולדה ב-30 באוקטובר 1966) היא פרופסור מן המניין לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה, כיהנה כנשיאת האגודה הגאוגרפית הישראלית, בשנים 2017–2019, חוקרת בתחום הגאוגרפיה האנושית ומומחית בתחום העלייה לרגל והתיירות הדתית, פיתוח ותכנון תיירות וחקר קונפליקטים באתרי דת.
מנהלת המרכז לחקר שבילי הים התיכון באוניברסיטת חיפה.
היא סיימה את בית הספר התיכון עירוני ה' ב-1984 והתגייסה לקורס חוי"ה בצה"ל.
שירתה כמשק"ית חינוך וידיעת הארץ בחיל התותחנים בגולן, וכקצינת חינוך ביחידת חימוש מרחבית רמת הגולן.
שירתה בצה"ל בשירות סדיר וקבע בשנים 1985–1988. היא מתגוררת בקדימה יחד עם בעלה ושלושת ילדיה.
נגה קולינס-קריינר סיימה את לימודי תואר ראשון בחוג לגאוגרפיה בשנת 1991, תואר שני ב-1995, ותואר שלישי ב-2001, כל התארים בהצטיינות באוניברסיטת חיפה.
לאחר תקופת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת Waterloo בקנדה בפקולטה ללימודי סביבה, חזרה לישראל בשנת 2003 והצטרפה כסגל קבוע בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת חיפה.
קיבלה קביעות ודרגת מרצה בשנת 2004, הועלתה לדרגת מרצה בכירה בשנת 2010, ולדרגת פרופסור חבר בשנת 2016. מונתה כראש המרכז לחקר חיפה והצפון בשנת 2014, ולנשיאת האגודה הגאוגרפית הישראלית בשנת 2017. בשנת 2022 מונתה כחברת מערכת בכתב העת התיירותי הבינלאומי Tourism Geographies.
קולינס-קריינר חברה פעילה ברשת Cost של האיחוד האירופי וברשתות בינלאומיות נוספות של חוקרים מהאקדמיה.
היא חברה בוועד המנהל של המכון על שם שמיר בגולן ובוגרת קורס דירקטורים.
קולינס-קריינר גם יועצת למספר גופים ציבוריים בהם רשות הטבע והגנים, הקרן הקיימת לישראל, משרד התיירות.
קולינס-קריינר הרצתה גם במרכז הבינתחומי הרצליה, המכללה האקדמית תל אביב-יפו והמכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
היא הנחתה עשרות מסטרנטים ודוקטורנטים.
בין מחקריה הבולטים: חקר תופעת העלייה לרגל, חקר הבהאיים בישראל, עלייה לרגל נוצרית לישראל, עליה לרגל לקברי צדיקים יהודים, קונפליקטים באתרי דת בירושלים, נצרת וחיפה, תיירות אקולוגית באגמון החולה ומחקרים אודות שביל ישראל.
קולינס-קריינר היא שותפה בצוות ההקמה של שביל הים.
נגה ארז (נולדה ב-26 בדצמבר 1989) היא זמרת, פזמונאית, ראפרית, מוזיקאית, מפיקה מוזיקלית ושחקנית ישראלית.
נגה ארז נולדה בשנת 1989 ליהודית ונמרוד ארז, וגדלה בקיסריה.
אבי סבה, הסופר יהודה ארז, שינה את שם משפחתו, רזניצ'נקו, לארז.
היא החלה את דרכה המוזיקלית כחלק מקבוצות ולהקות כזמרת, קלידנית ומנגנת בכלי הקשה.
עם סיום שירותה הצבאי הייתה זמרת רקע בשירה של דנה אינטרנשיונל, "Ding Dong" באירוויזיון 2011. השיר לא העפיל לגמר, והיה מקום 15 בחצי הגמר.
בנוסף ניגנה בהרכב של עמית ארז The Secret Sea, והקימה שלישיית ג'אז.
עבדה תחילה על אלבום ג'אז, אך במהרה שינתה כיוון ועברה לכתיבה והפקת מוזיקה אלקטרונית ובמקביל חיממה את הופעותיו של שלומי שבן.
ארז התכוונה להוציא סינגלים בלבד, אולם לאחר שהצטרפה לחברת התקליטים הבינלאומית City Slang החלה לעבוד על אלבום.
בשנת 2016 ארז הוזמנה לשיר יחד עם אומנים ישראלים נוספים במספר הופעות בברזיל לכבוד האולימפיאדה שהתרחשה באותו הזמן במדינה.
ב-2 ביוני 2017, הוציאה תחת הלייבל City Slang את אלבום הבכורה שלה Off the Radar בשיתוף אורי רוסו, שהופק והוקלט ברובו באולפני דורית בתל אביב.
האלבום קיבל חשיפה גבוהה בעולם, והיא הופיעה במגזינים הנחשבים בילבורד ו-NME.
ארז הופיעה עם האלבום בפסטיבלי המוזיקה הנחשבים ברחבי העולם כמו הפרימוורה, Roskilde, SXSW ועוד.
באותה שנה השתתפה בפסטיבל אינדינגב ה-11 לצד ג'ירפות, רוקפור, אסתר רדא, יהוא ירון וערן צור, אור אדרי, אלון עדר ועוד.
בנובמבר 2017, הודיעה חברת אפל ששירה של נגה ארז, "Dance While You Shoot", יוביל את הפרסום של החברה ל-Apple Music.
ב-2019, יצא אלבום הופעה בשם Radar Reworked, אשר היה פרי שיתוף פעולה של ארז עם הקאמרטה הישראלית ירושלים.
האלבום הוקלט בהופעה חיה בבית האופרה כחלק מאירועי "לילה אלקטרוני באופרה" במסגרת סדרת "השתקפויות".
באותה השנה, הוציאה סינגל עם אקו בשם "Chin Chin", שאף הושמע על ידי בילי אייליש, במפגש עם מעריציה.
בפברואר 2020, הוציאה את הסינגל "Views".
השיר נכלל באלבום השני שלה והוא מתייחס למעשה לתרבות הפופליזם וצפיות ביוטיוב.
ביוני, הוציאה סינגל שני מתוך האלבום הבא שלה, בשם "NO News on TV".
בספטמבר 2020, ביצעה גרסת כיסוי לשיר "הביאו את הסתיו" (במקור של איפה הילד) במסגרת המיזם "צו השעה".
בינואר 2021, הוציאה את הסינגל "End of the Road", ויחד עם צאתו הכריזה על שם אלבומה השני, Kids.
בפברואר 2021, הופיע השיר "Views" בפרסומת ארצית בצרפת ונכנס למצעד 50 השירים המחופשים ביותר בפריז.
באותה השנה, הצטרפה ארז לסדרה "פמת"א", המשודרת בכאן 11, בתפקיד אנה סנופקין.
באוקטובר 2021, הוציאה וידאו קליפ בשיתוף עם חברת "אמדוקס", בחלק ממיזם חידוש מיתוג החברה בשם "MAKE IT AMAZING".
הווידאוקליפ היה בראש מדד הפרסומות של יוטיוב ו-ynet לחודש אוקטובר 2021. באותה השנה, זכתה בפרס אקו"ם לתגלית השנה.
בשנת 2022 ארז חתמה עם חברת התקליטים האמריקאית "אטלנטיק רקורדס".
ב-25 במאי 2022, יצא לאור הסינגל שלה "Nails", וב-16 בספטמבר 2022 יצאה גרסת הרמיקס עם הראפרית מיסי אליוט.
ב-31 באוגוסט 2022, ארז שיתפה פעולה עם להקת הרוק ויזר בגרסה המחודשת לשירה של הלהקה "Records".
ב-16 וב-17 בדצמבר 2022 ארז הייתה מופע הפתיחה ללהקת הבריטית פלורנס אנד דה משין בהיכל מדיסון סקוור גארדן, הנמצא במנהטן, ניו יורק.
ב-1 ביוני 2023 הופיעה ביחד עם רובי ויליאמס בפארק הירקון מול קהל של 31 אלף אנשים.
ב-28 ביולי הוציאה את הסינגל "Quiet" מתוך פסקול הסרט "לב של אבן" של נטפליקס, שבו גם שירה "End of the Road" פותח את הסצנה הראשונה בסרט.
הסינגל "Quiet" הגיע למקום ה-16 במצעד השבועי של מדיה פורסט.
ב-12 במרץ 2024, פורסם כי ארז ורוסו עובדים על אלבום חדש.
באותו היום יצא השיר הראשון מהאלבום, "Come Back Home".
בשיר משולבת המוזיקה של השיר "כמה טוב שבאת הביתה", שכתבו שלום חנוך ויענקל'ה רוטבליט ואותו ומבצע אריק איינשטיין.
השיר נכתב כחודשיים לפני טבח שבעה באוקטובר.
ב-10 באפריל, הוציאה את הסינגל השני מתוך האלבום, "Vandalist".
במאי 2024 היא הוציאה קטע ראפ, "Boys Just Wanna Have Fights", הקטע דיבר על היריבות בין דרייק לבין קנדריק לאמאר, וגם דיבר על אירועי השביעי באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
ב-5 ביוני, ארז הוציאה שיר חדש בשם "PC People" בהשתתפות אורי רוסו.
השיר מבקר את תרבות ה"פוליטיקלי קורקט", ומילותיו עוסקות בנושאים הקשורים לאתגרים שעומדים בפני אמנים עם דעת הקהל ותרבות הביטול.
ב-17 ביולי הוציאה לאור את הסינגל "Ayayay" בהשתתפות הראפר הארגנטינאי Dillom .
ב-21 באוגוסט הוציאה את השיר "Godmother" יחד עם עדן בן זקן.
ב-20 בספטמבר יצא לאור אלבומה השלישי The Vandalist.
בנובמבר 2024 ארז הצטרפה לשתי הופעות בסיבוב ההופעות של פינק, "קרנבל קיץ" .
באפריל 2025 הוצאיה ארז את הסינגל "Not My Problem".
הסגנון המוזיקלי של ארז מושפע מהיפ הופ, מוזיקה אלטרנטיבית, אלקטרונית ופופ.
היא משתמשת במערכת תופים אלקטרונית וסינתיסייזרים.
בן זוגה ושותפה ליצירה של ארז הוא אורי רוסו, מפיק מוזיקלי שהיה בעבר חלק מההרכב "ספנסרוסו", ולאחר מכן חלק מהצמד המוזיקלי "אדיוט".
נגד הגליליים , כלומר נוצרים, הוא חיבור פולמוסי יווני שנכתב על ידי הקיסר הרומי יוליאנוס, הידוע בכינויו "הכופר" בתקופת שלטונו הקצר (361–363).
אף על פי שנכתב במקור ביוונית, החיבור ידוע יותר תחת שמו הלטיני, ככל הנראה בגלל חיבור התגובה הפולמוסי של קירילוס האלכסנדרוני, "נגד יוליאנוס" (Contra Julianum).
הקיסר יוליאנוס ביקש לעצור את השפעתה הגוברת של הנצרות באימפריה הרומית, ועודד תמיכה בכתות הקיסרות האליליות המקוריות ובדתות האתניות של האימפריה.
בחיבור זה תיאר יוליאנוס את מה שנחשב לשגיאות ולסכנות האמונה הנוצרית, וניסה לשפוך אור לא מחמיא על מחלוקות מתמשכות בתוך הכנסייה הנוצרית.
יוליאנוס הציג את הנוצרים ככופרים ביהדות, שהקיסר ראה בה כדת ותיקה ומבוססת מאוד שיש לקבלה במלואה.
לאחר מותו של יוליאנוס בקרב בשנת 363, הוחרם החיבור ובשל כך אבד.
תוכן החיבור והטיעונים נגד הנצרות ידועים רק מכלי שני, באמצעות טקסטים שנכתבו על ידי סופרים נוצרים שביקשו להפריך את טיעוניו.
יוליאנוס היה הקיסר הפגאני האחרון ששלט באימפריה הרומית.
בהיותו אחיינו של הקיסר קונסטנטינוס, הוא חונך כנוצרי, אם כי למד אצל נאופלטוניסטים בזמן שגדל, ונטש בסתר את הנצרות בשנת 351. לאחר שהפך לקיסר, ניסה לסיים את רדיפות עובדי האלילים שנמשכו בעשורים הקודמים.
התיר פולחן קרבן ואף בנה מחדש מקדשים פגאניים רבים ומימן כתות.
אף שלא רדף נוצרים ולא אסר על קיומה של הנצרות, הוא הפסיק את הסיוע הכספי לכנסייה הנוצרית והפסיק את העונשים שהוטלו על נוצרים כופרים.
הוא גם חיבר חיבורים שתקפו את אלה שעם רעיונותיהם הוא לא הסכים, כולל שניים על אלה שכינה "ציניקנים כוזבים" ו"נגד הגליליים", שנכתב במהלך שהותו באנטיוכיה בחורף 362–363.
שרדו גם קטעים רבים מתוך עשרה חלקים אחרים.
קירילוס טען שמדובר באחת היצירות האנטי-נוצריות החשובות ביותר שנכתבו, וכי היא נחשבה לרוב כבלתי ניתנת להפרכה, ואילו ליבאניוס שיבח אותה כיצירה גדולה עוד יותר מהביקורות של פורפיריוס.
אף שסופרים נוצרים רבים כתבו טקסטים שבהם זלזלו ביוליאנוס, רק תאודורוס ממופסואסטיה ניסה לכתוב הפרכה של היצירה לפני קירילוס.
בנוסף לניגוד הברור בין היותו של קירילוס נוצרי והיותו של יוליאנוס פגאני, השקפותיהם הדתיות היו שונות מאוד.
בעוד שיוליאנוס תמך בקהילה היהודית באימפריה הרומית וביקש לבנות מחדש את בית מקדשם, קירילוס גינה את הקהילה היהודית על כך שעמדה בדרכה של הנצרות, וטען שהגויים צריכים לדחות כל רעיון יהודי כולל זה של בניית המקדש מחדש בירושלים, דבר שיוליאנוס תמך בו.
ייתכן שמחלוקת עקרונית זו ביחס ליהדות היא שהפכה את דברי קירילוס לכה מרירים.
שכן הוא מדבר על יוליאנוס כעל אדם הנתון בהשראת השטן, שרצה להרחיק אנשים מהאמונה הנוצרית, ואת המסורת היוונית שיוליאנוס הגיע מממנה כאיוולת.
לדברי קירילוס, כל אמת שנמצאה בטקסטים היוונים הייתה שם כתוצאה מכך שהיוונים שמעו על חכמתו של משה - אפילו אפלטון היה כביכול מעריץ גדול של המחוקק היהודי.
הפרכתו הייתה אפוא ניסיון להוכיח כי השקפתו של יוליאנוס על המסורת האפלטונית כעליונה על המסורת הדתית של משה הייתה, למעשה, היפוך האמת, שכן היו אלה היוונים שמילותיהם היו צל של האמת של משה.
כיצד בני אדם החלו להאמין באלוהי
יוליאנוס מותח קודם כל ביקורת על מנהג של הגליליים של הכחשת קיומם של האלים (אתאיזם), ומנהגם, שנלקח מהיוונים, להיות עצלנים ובעלי אמונות טפלות.
הם "ליקטו משניהם [משתי הדתות] את הדברים שהשתרגו על עמים אלה ככוחות רשע: את האתאיזם מקלות הראש היהודית, ואילו את אורח החיים המושחת והנרפה מן העצלות וההמוניות שלנו" (42E–43B).
יוליאנוס טוען כי בני אדם מטבעם יודעים על קיומו של אלוהים מבלי שלימדו אותם על כך וכי לכל בני האדם יש אמונה הטבועה בהם כי האלים שוהים בשמיים ומתבוננים במתרחש בעולם.
יתר על כן, כל בני האדם, מתוך התבוננות באופי היציב של גופי השמיים, הגיעו לידי אמונה כי האלים הם נצחיים ולא משתנים (43A – 52C).
מה שהיוונים והעברים אומרים על האלוהי
יוליאנוס ממשיך לדון במיתוסי הבריאה של היוונים והיהודים, ומצטט את תיאור ספר בראשית.
הוא מלגלג על הרעיון לפרש פשוטו כמשמעו את התיאור היהודי, וטוען שזה בלתי אפשרי מבחינה הגיונית: הוא שואל כיצד זה סביר שאלוהים לא ידע שהאישה שברא כעזר כנגדו של אדם, לא תביא לאדם ברכה, אלא דווקא צרה, בהיותה שותפה לסיבה לגירושם מגן עדן?
כיצד הצליח הנחש לדבר שפה אנושית?
האם זה לא מוזר ביותר שאלוהים מנע מבני האדם שברא את היכולת להבדיל בין טוב ורע?
הרי ברור כי כך האדם לא יימנע מרע ולא יתאמץ לטוב.
לדבריו, הכח להבחין בין טוב לפחות טוב שייך לתבונה ומשכך, הנחש היטיב למעשה עם הגזע האנושי.