tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות פשיטת הרגל החליט דיסני לעבור להוליווד, ובסיוע אחיו גייס כסף כדי להקים בה אולפן סרטים.
בחיפוש אחר מפיץ עבור "קומדיות אליס" שדיסני החל ליצור עוד בקנזס סיטי (ב-1923 יצר שם את סרטון ההנפשה הראשון, "ארץ הפלאות של אליס") - התקשר דיסני עם מרגרט וינקלר, מפיצה מניו יורק שהסכימה לממן את עבודתו.
במהרה התארסו דיסני ובונדס ונישאו באותה שנה.
"קומדיות אליס" זכו להצלחה רבה, אולם בשנת 1927 סיים דיסני את הסדרה ועבר להתמקד בדמויות ההנפשה, בהן פליקס החתול, וזאת במקום ליצור סרטים משולבים של משחק אנושי והנפשה.
בשנת 1927 נישאה מרגרט וינקלר לצ'ארלס ב.
מינץ והוא השתלט על עסקיה והזמין את כל סרטי ההנפשה להפצה ארצית באמצעות אולפני יוניברסל.
דיסני יצר סדרה חדשה שנקראה "אוסוולד הארנב בר המזל".
דמותו של אוסוולד, שנוצרה בידי איוורקס, הפכה פופולרית וזכתה להצלחה ברחבי ארצות הברית.
אולפנו של דיסני התרחב ודיסני שכר שוב את הרמן, וכן את רודולף איסינג, קרמן מקסוול ופריץ פרילינג שעבדו עמו בקנזס סיטי.
בשנת 1928 נסע דיסני לניו יורק בדרישה לשכר גבוה יותר ממינץ, אולם מינץ דרש להוריד את שכרו וסיפר לו שכרת חוזים עם כל האנימטורים ויעביר אותם לאולפן אחר אם דיסני לא יסכים.
סימן המסחר של אוסוולד הארנב היה בבעלות אולפני יוניברסל, ומשמעות ביטול החוזה הייתה שדיסני לא יוכל להמשיך וליצור סרטים עם דמות פופולרית זו.
דיסני סירב להצעתו של מינץ, ואיבד את צוות ההנפשה שלו ואת המותג המצליח ביותר שלו.
רק אחרי 78 שנים זכתה חברת וולט דיסני בשנית במותג אוסוולד הארנב, לאחר שרכשה אותו מאולפני NBC יוניברסל בשנת 2006.
בשנת 2010 חזר אוסוולד הארנב במשחק מחשב בשם אפיק מיקי, שם הוא משתף פעולה עם מיקי מאוס.
לאחר שאיבד את הזכויות לדמותו של אוסוולד, נאלץ דיסני לפתח דמות חדשה.
דיסני ביסס את הדמות על עכבר ששוטט בסטודיו שלו בקנזס סיטי.
איוורקס עיבד את התרשימים הבסיסים שיצר דיסני, ודיסני עצמו דיבב את הדמות ונתן לה את אישיותו.
סרטי ההנפשה הראשונים נוצרו על ידי איוורקס, ולעכבר קראו תחילה "מורטימר", אולם בהמשך שונה שמו למיקי על ידי ליליאן דיסני, שחשבה שהשם מורטימר ארוך וקשה להגייה על ידי ילדים.
בהמשך שב שמו של מורטימר לסרטים (הפעם במבטא ברוקליני), כמתחרהו של מיקי על ליבה של מיני מאוס.
הסרט הראשון בו השתתף מיקי מאוס כונה "שיגעון של אווירון", והיה, בדומה לסרטים הקודמים, סרט אילם.
דיסני לא הצליח למצוא מפיץ לסרט זה, כמו גם לסרט שבא אחריו "הגאוצ'ו הדוהר", אולם אז הפיק דיסני סרט מדבר בשם "ספינת הקיטור וילי", ואת סרט זה הסכים איש העסקים פט פאוורס להפיץ.
הסרט זכה להצלחה מיידית, ובעקבותיו דובבו "שיגעון של אווירון" ו"הגאוצ'ו הדוהר" והופצו כסרטים מדברים.
כל סרטיו הבאים של דיסני היו סרטים מדברים, כשדיסני עצמו דיבב את מיקי מאוס עד שנת 1946. במהרה הפך מיקי לדמות פופולרית יותר מפליקס החתול, והפך לדמות המזוהה ביותר עם אולפני דיסני בשנות ה-30.
לאחר הצלחת סדרת מיקי מאוס החל דיסני בשנת 1929 ליצור סדרה קצרה של סרטי הנפשה מוזיקליים שנקראו "סימפוניות טיפשיות".
הראשון בסדרה זו נקרא "ריקוד השלדים" וצויר על ידי איוורקס.
גם סדרה זו זכתה להצלחה, אולם דיסני סבר שההסכם בינו ובין פאוורס מקפח אותו, וחתם על הסכם הפצה חדש עם חברת סרטי קולומביה האמריקנית.
פאוורס שכנע את איוורקס לשוב אליו ולהקים אולפן משלו, במסגרתו הפיק מספר סרטים, ובהם "פליפ הצפרדע" ולאחריו "וילי וופר" ו"קומיקולור".
בשנת 1936 סגר איוורקס את "אולפני אב איוורקס" ובשנת 1940 שב לעבוד אצל דיסני.
בשנת 1932 החלה יריבות תחרותית ועסקית בין יצירותיו של וולט דיסני ובראשן, דמותו של מיקי מאוס, לבין יצירותיו של האנימטור האמריקאי-היהודי מקס פליישר; ובראשן בטי בופ שיצר, וזכו לפופולריות רבה באותה עת.
בעקבות כך, חברת סרטי קולומביה ההוליוודית, החליטה לזנוח את חתימת החוזה עם וולט דיסני ולצרף לשורותיה את יריבו העסקי המתחרה, מקס פליישר.
הפצת סרטיו של דיסני נמשכה על ידי יונייטד ארטיסטס.
בשלהי 1932 שכנע הרברט קאלמוס את דיסני ליצור מחדש את הסרט "פרחים ועצים" בצבע, והסרט זכה להצלחה רבה והיה לסרט ההנפשה הראשון שזכה בפרס אוסקר.
בשל הצלחה זו, כל סרטי הסימפוניות הטיפשיות נעשו בצבע וזכו להצלחה רבה.
במסגרת הסדרה יצר בשנת 1933 את הסרט "שלושה חזירים קטנים", סרט ההנפשה הקצר שזכה להצלחה הגדולה ביותר מבין כל סרטי דיסני.
שיר הנושא של הסרט, "מי מפחד מהזאב הרע?", הפך לשיר פופולרי בכל רחבי ארצות הברית.
בשנת 1932 זכה דיסני בפרס אוסקר לשם כבוד עבור יצירת "מיקי מאוס".
אף סדרה זו הופקה בצבע, והדמויות שהופיעו בה, ובהם דונלד דאק, גופי ופלוטו זכו להצלחה רבה ולסדרות משלהם בשנת 1937 (דונלד ופלוטו) וב-1939 (גופי).
ב-18 בדצמבר 1933 נולדה בתו הראשונה של דיסני, דיאן מרי דיסני, ובשנת 1934 אימצו בני הזוג דיסני את שרון מיי דיסני כבתם השנייה.
בשנת 1934 החל דיסני לעבוד על סרט באורך מלא.
לאחר השינוי דיסני שב לעבוד על הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", בעוד שתעשיית הסרטים לעגה לו והייתה בטוחה כי הסרט ייכשל.
הן רוי והן ליליאן ניסו לשכנע את דיסני להפסיק לעבוד על הסרט, אם כי דיסני המשיך בשלו, ואף העסיק את דון גרהם על מנת שיקים צוות שיסייע לו לצייר את הסרט.
דיסני עשה מספר ניסיונות בהנפשה של בני אדם ובעלי חיים במסגרת סדרת הסימפוניות הטיפשיות וניסה להשתמש בשיטת צילום חדשה בסרט הקצר "הטחנה הישנה" משנת 1937, ובסוף שנה זו יצא הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" לאקרנים במימון בנק אוף אמריקה שראה קטעים מהסרט.
הבכורה נערכה בתיאטרון קארת'י סירקל ב-21 בדצמבר 1937, ובסיום הסרט עמד הקהל על רגליו והריע ארוכות.
הפצת הסרט החלה בפברואר 1938, והסרט הכניס למעלה מ-8 מיליון דולרים ביומו הראשון.
הסרט זכה בפרס אוסקר (דיסני קיבל אוסקר אחד בגודל מלא ו-7 אוסקרים מוקטנים), והצלחתו איפשרה את הקמת אולפני וולט דיסני בברבנק שבקליפורניה, שהחלו לפעול ב-24 בדצמבר 1939.
במקביל המשיכו האולפנים להפיק סדרות של סרטי הנפשה קצרים בכיכובם של מיקי מאוס, דונלד דאק, גופי ופלוטו.
"פינוקיו" ו"פנטסיה", שיצאו לאקרנים בשנת 1940, לא זכו להצלחה רבה, אולם "דמבו" הצליח בציבור.
בשלהי אותה שנה פתחו צוותי ההנפשה של דיסני בשביתה ועצרו את הפקת הסרטים.
בדצמבר 1941 הותקפה פרל הארבור וארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה.
צבא ארצות הברית שכר את שירותיו של דיסני להפקת סרטי תעמולה וסרטי אימון עבור הצבא.
בין היתר הופקו "פני הפיהרר" ו"ניצחון באמצעות כוח אווירי" בשנת 1943. סרטים אלה לא יצרו הכנסה רבה עבור האולפנים, ו"במבי", שיצא לאקרנים ב-1942, זכה להצלחה מועטה.
במקביל יצר דיסני את הסרטים המשלבים משחק והנפשה, "שירת הדרום" (1946) ו"כה יקר ללבי" (1948).
בשלהי שנות ה-40 הופקו "עליסה בארץ הפלאות" ו"פיטר פן" שתכנונם החל עוד קודם למלחמת העולם ונעצר בשל המלחמה, וכן "סינדרלה" שהפך למצליח מבין סרטי דיסני מאז "שלגיה ושבעת הגמדים".
במקביל החלו האולפנים להפיק סרטי טבע החל משנת 1948, שנקראו "הרפתקאות אמיתיות" ובהם "על אי כלבי הים" ו"המדבר מתעורר".
בתקופה זו ירדה הפופולריות של הסרטים הקצרים של דיסני, וסרטי ההנפשה של האחים וורנר המבוססים על דמותו של באגס באני זכו להצלחה רבה.
במקביל עלתה הפופולריות של דונלד דאק, ובשנת 1949 שקל דיסני להחליף את מיקי בדונלד כדמות העיקרית של האולפנים.
בשנת 1947 העיד וולט דיסני בפני קונגרס ארצות הברית וציין כי הרברט סורל, דייוויד הילברמן וויליאם פומראנס, שעבדו כאנימטורים באולפניו, היו קומוניסטים.
השלושה הכחישו את ההאשמות, אולם בעקבות נפילת ברית המועצות ופתיחת ארכיוניה התברר כי סורל אכן עבד כמרגל עבור ברית המועצות.
בשנת 1947 הוא דיבב את מיקי מאוס בפעם האחרונה - בסרט "פגישה מאוחרת".
בשנת 1949 עברו דיסני ומשפחתו לשכונת הולמבי הילס בלוס אנג'לס.
בסיוע שכניו וורד ובטי קימבל יצר דיסני במו ידיו רכבת קיטור מיניאטורית עבור חצר ביתו.
דיסני קרא לרכבת בשם "רכבת קרולווד פסיפיק" על שם רחוב קרולווד (Carolwood Drive) שבו התגורר.
אורכה של המסילה היה כ-750 מטרים והיא כללה גשרים, לולאות, מדרונות, עליות, ואף מנהרה מתחת לערוגות הפרחים של רעייתו של דיסני.
לקטר הרכבת קרא דיסני "לילי בל" על שם אשתו, וביקש מעורך דינו שינסח הסכם המתיר לרכבת לנסוע מתחת לערוגות הפרחים של אשתו, הסכם עליו היא חתמה.
רכבת זו הייתה למעשה מתקן השעשועים הראשון שבנה דיסני.
כבר בשלהי שנות ה-40, במהלך נסיעות העסקים שלו, החל דיסני לתכנן את פארק השעשועים שרצה להקים והחל לשרטט את הפארק.
הרעיון הראשון להקמת פארק לילדים התבסס על ביקור שערך ב"ארץ הפיות של הילדים" שבאוקלנד.
דיסני התכוון להקים את הפארק כפארק פרטי עבור עובדי האולפנים שלו, שבו יוכלו לבלות עם ילדיהם, והתכוון להקים את פארק השעשועים בסמוך האולפנים.
דיסני עבד על רעיון הפארק במשך חמש שנים, והקים חברת בת בשם WED מיזמים לבניית הפארק.
כאשר תיאר את הפארק להרברט ריימן על מנת שריימן יצייר את הפארק במטרה להציג את הציורים לבנק אוף אמריקה על מנת להשיג מימון להקמתו, אמר לו דיסני:
פארק השעשועים דיסנילנד נפתח לציבור ב-17 ביולי 1955 וזכה במהרה להצלחה רבה.
במקביל לתכנון הפארק, המשיך וולט לפקח על אולפני הסרטים ולהפיק סרטים.
בשנת 1950 הפיקו אולפני וולט דיסני את סרט הטלוויזיה הראשון שלהם - "שעה אחת בארץ הפלאות", ובהמשך, בעקבות הצלחת הסרט, החלו האולפנים להפיק סדרה ששודרה מדי שבוע ברשת ABC וכונתה "מופע הטלוויזיה של דיסנילנד" על שם הפארק הנבנה.
בשנת 1955 החלו האולפנים להפיק את תוכנית הטלוויזיה היומית "מועדון מיקי מאוס" שעדיין משודרת (נכון לשנת 2021).
במקביל המשיכה מחלקת ההנפשה של האולפנים להפיק סרטי הנפשה ובהם "היפהפייה והיחפן" (1955), "על כלבים וגנבים" (1961), "החרב באבן" (1963) ו"ספר הג'ונגל" (1967).
הפקת סרטי ההנפשה הקצרים נמשכה עד שנת 1956, אם כי ההפקה חודשה בשנות השבעים.
בשנה זו החליט דיסני לסגור את המחלקה, גם אם מעשה זה הווה סיכון רציני לרווחיו שכן סרטי הלוני טונס המתחרים עדיין הופקו.
באמצע שנות ה-50 הפיק דיסני מספר סרטי תעודה בשיתוף פעולה עם ורנר פון בראון מנאס"א על המרוץ לחלל, ובהם: "האדם בחלל" ו"האדם והירח" בשנת 1955 ו"למאדים והלאה" בשנת 1957.
בראשית שנות ה-60 הפכה האימפריה של דיסני להצלחה גדולה ולמותג בינלאומי בשטח הבידור לכל המשפחה.
וולט דיסני השתתף בוועדה המתכננת של אולימפיאדת החורף סקוואוו ואלי בשנת 1960. בשנה זו הצליח דיסני לרכוש את הזכויות לספרה של פמלה לינדן טרוורס "מרי פופינס", ובשנת 1964 הפיק את הסרט בשם זה, שזכה להצלחה רבה וכלל מוזיקה שנכתבה על ידי האחים שרמן.
כמו כן, הציג דיסני בשנה זו מספר ממתקניו ביריד העולמי של ניו יורק, ובהם דמויות אודיו-אנימטרוניק שעליהן התבססו מאוחר יותר מספר מתקנים בפארק השעשועים, כגון "שודדי הקריביים", "הטירה המכושפת", "קרוסלת הקידמה" ו"זה עולם קטן".
בשל המחסור במקום בדיסנילנד שבלוס אנג'לס, שהקשה על התרחבות הפארק, החליט דיסני להקים פארק שעשועים חדש, גדול יותר, שייקרא "ממלכת הקסם", וסביבו יוקמו מלונות רבים ומגרשי גולף.
הפארק אמור היה לכלול גם עיר עתידנית שכונתה "עיר (או קהילה) דגם ניסיונית של המחר" (Experimental Prototype City (or Community) of Tomorrow), ובקיצור אפקוט (EPCOT).
דיסני אף מצא קרקעות מתאימות לפרויקט רחב ההיקף במרכז פלורידה, סמוך לעיר אורלנדו, והחל לתכנן את הפארק.
טענות לאנטישמיות כנגד וולט דיסני
דיסני הואשם בכמה וכמה הזדמנויות באנטישמיות.
בכתבה בעיתון "הארץ" מצוין שחודש לאחר ליל הבדולח אירח דיסני באולפניו את הבמאית הגרמנית-נאצית לני ריפנשטאהל, ששיבחה אחרי הביקור את התנערותו מהיהודים.
על פי מקור זה, לפני שנים אחדות גם השחקנית מריל סטריפ כינתה בפומבי את דיסני "אנטישמי שתמך בקבוצה אנטישמית של תעשיית הקולנוע בהוליווד".
קיימות קבוצות גזעניות רבות בעולם המערבי, בפרט בצפון אמריקה שמוקירים את הצד זה של המורשת האנטישמית של וולט דיסני, ואף מנכסות לעצמן את אישיותו האנטישמית כמוביל דעת הבכיר ביותר בעולם ש"הכיר את היהודים מקרוב" ולשיטתם גם "התריע מפני מעלליהם של גזע חתרני זה כנגד האדם הלבן", גם כיום.
מאידך, הכתבה מציינת שדיסני העסיק אנימטורים יהודים רבים בסטודיו שלו, ושבשנת 1955 אפילו זכה בתואר "איש השנה", שהעניק לו ארגון בני ברית בקליפורניה.
טענות אלו ששמו את וולט דיסני כאיש אנטישמי גרידא טרם צלחו להשיג הכרה רשמית רחבה.
דיסני היה מעשן כבד, בשנת 1966 אובחן סרטן ריאה בריאתו השמאלית.
בשל גודלו של הגידול הוסרה הריאה כולה ב-2 בנובמבר, והרופאים העריכו כי נותרו לדיסני שישה חודשים לחיות, אולם ב-30 בנובמבר 1966 התמוטט דיסני והובל לבית החולים.
למרות טיפול בבית החולים הקדוש ג'וזף, בקרבת אולפני דיסני, לקה דיסני בדום לב קטלני כתוצאה מהידרדרות מצבו הבריאותי ב-15 בדצמבר, והוא מת מספר ימים לאחר יום הולדתו ה-65. יומיים לאחר מכן נשרפה גופתו בבית העלמין פורסט לוון בגלנדייל שבקליפורניה.
רוי דיסני, אחיו של וולט, מונה כראש המיזם בפלורידה, וקבע את שמו – "עולמו של וולט דיסני" (Walt Disney World) לזכר אחיו.
רוי דיסני מת בשנת 1971 מספר חודשים לאחר פתיחתה של הממלכה הקסומה בפארק.
קיימת אגדה אורבנית מפורסמת לגבי מותו של דיסני – אנשים רבים סבורים כי דיסני ביקש שיקפיאו את גופתו ויחזירו אותו לחיים כשתימצא תרופה לסרטן.
לאחר מותו של דיסני המשיך אחיו הבכור, רוי דיסני, בעבודתו ובחזונו של וולט דיסני, ובאוקטובר באותה שנה הסתיימו העבודות על פארק השעשועים ממלכת הקסם שנבנה לפי תוכניותיו של דיסני.
בטקס הפתיחה של הפארק, עמדו רוי ולילי רעייתו של דיסני ולצידם מיקי מאוס ורוי שאל אותה האם היא חושבת שהפארק נבנה בהתאם לחזונו ורעיונותיו של וולט, ולילי ענתה שהיא חושבת שכן.
בשנת 1982 הוקם פארק אפקוט כפארק שעשועים ולא כעיר המגורים שדיסני חזה, אולם בשנת 1992 הוקמה העיר סלבריישן בסמוך לפארק בדומה לחזונו של דיסני.
בימייו חולשת חברת דיסני על אימפריה של פארקי שעשועים ופארקי נופש בכל רחבי העולם, חברות הפקה טלוויזיוניות, חברות סרטים, וחברות מוצרי צריכה לכל המשפחה הנושאים כולם את שמו של וולט דיסני.
נכון לשנת 2015 עלו הכנסות החברה השנתיות על 56 מיליארד דולרים.
הרפובליקה של וולטה עילית , שכיום נודעת בשם בורקינה פאסו, הייתה מדינה מערב אפריקאית שהוקמה ב-11 בדצמבר 1958 כמושבה עם שלטון עצמי בתוך הקהילה הצרפתית.
לפני שקיבלה אוטונומיה היא נקראה וולטה עילית הצרפתית, והייתה חלק מהאיחוד הצרפתי.
ב-5 באוגוסט 1960 קיבלה עצמאות מלאה מצרפת.
ב-4 באוגוסט 1984 שינתה וולטה העילית את שמה לבורקינה פאסו.
השם וולטה עילית הצביע על כך שהמדינה מכילה את החלק העליון של נהר הוולטה.
צבעי דגל המדינה התאימו לשמות שלושת היובלים העיקריים שלו: הוולטה השחור, הוולטה הלבן והוולטה האדום.
הדגל היה זהה לזה של הקיסרות הגרמנית.
וולטה עילית הצרפתית קיבלה עצמאות ב-5 באוגוסט 1960. הנשיא הראשון של המדינה, מוריס יאמאוגו, עמד בראש הברית לדמוקרטיה והפדרציה / העצרת הדמוקרטית באפריקה.
חוקת 1960 קבעה את הבחירות על ידי זכות בחירה ישירה של הנשיא והאסיפה הלאומית לתקופה של חמש שנים.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון אסר יאמאוגו על כל המפלגות הפוליטיות למעט הברית לדמוקרטיה.
במאי 1961 הודיעה וולטה עילית כי תצטרף לאיחוד של המדינות גאנה, גינאה, מאלי אולם איחוד זה לא מומש.
ביולי 1961 הנשיא יאמאוגו ביקר בישראל, וכאות הוקרה הוחלט לקרוא לרחוב בשכונת קריית היובל בירושלים בשם "רחוב וולטה עילית".
תומא סנקרה עלה לשלטון באמצעות הפיכה צבאית ב-4 באוגוסט 1983. אחר ההפיכה הוא הקים את המועצה הלאומית למהפכה (CNR), והכריז על עצמו כנשיא.
בהנחיית סנקרה, המדינה שינתה את שמה ב-4 באוגוסט 1984, מוולטה עילית לבורקינה פאסו, שפירושה "ארץ האנשים הישרים".
שינוי זה היה חלק מתהליך ה"אפריקניזציה" שהנהיג סנקרה, שנועד לנתק את המדינה מעברה הקולוניאלי.
גם ההמנון הלאומי והדגל של וולטה הוחלפו באותה עת.
בין השנים 1958–1960 הובלה הרפובליקה של וולטה עילית על ידי נציב עליון:
בין השנים 1971–1987 הובלה רפובליקת וולטה עילית על ידי ראש ממשלה:
שלושת הצבעים של דגל הלאום של וולטה עילית נובעים מכך שלוולטה שלושה חלקים: הוולטה השחורה, הוולטה הלבנה והוולטה האדומה.
אנו נהפוך אותך לחזק ויפה יותר
אינסופי יספוג את הלבבות הנלהבים,
ההמנון הזה הוחלף מאז 1984 בהמנון חדש, דיטניה.
וולט ויטמן היה משורר, עיתונאי והומניסט אמריקני.
ארבע שנים לאחר מותו הוכרז ויטמן על ידי לא-אמריקאים, כ"משורר האמריקאי הגדול ביותר" והוא נמנה עם המשוררים המשפיעים והשנויים ביותר במחלוקת בקאנון האמריקאי.
עבודותיו תורגמו ליותר מ-25 שפות שונות.
ויטמן נולד בווסט הילס, הנטינגטון, בגבעות המערביות של לונג איילנד שבניו יורק כבן השני מבין תשעה למשפחת חוואים.
אביו היה נגר קוויקרי ואמו ממוצא הולנדי שבקושי ידעה קרוא וכתוב.
לאחר שהוריו נכשלו כחקלאים עברה משפחתו לברוקלין בהיותו בן ארבע, שם הוא למד בבית ספר ציבורי במשך שש שנים בלבד עד שבגיל 11 החל לעבוד: תחילה כנער שליח במשרדם של שני עורכי דין, ולאחר מכן כשוליית מדפיס בבית דפוס של העיתון Patriot וכמורה בבתי-ספר בלונג-איילנד.
הוא רכש את השכלתו באופן עצמאי, וקרא רבות את כתבי הומרוס, דנטה ושייקספיר.
בחייו כתב שירים רבים, שחלקם תורגמו גם לעברית ברבות השנים.
אוסף שיריו הידוע ביותר הוא "עלי עשב" (Leaves of Grass).
ויטמן אהב גברים ונשים וברבים משיריו יש נימה הומוארוטית ברורה.
שירתו של ויטמן מתאפיינת באופטימיות שלה, אך אולי יותר מכך בגאוניות חודרת המנסה לתת תרגום מילולי לחוויה האנושית והקוסמית.
שירתו של ויטמן דנה בעיקר בנושאים מורכבים ביותר, פילוסופיים, ולרוב אינה מתייחסת בטריוויאליות לשום נושא.
עובדה זו הבדילה אותו מרוב משוררי תקופתו, שכתבו שירים תחת ההנחה שמידת העומק של השיר היא רק משנית לצלצול החרוז.
אפשר למצוא בפואמה "את הגוף החשמלי אשירה" חקירה מעניינת ומעמיקה של גוף האדם, כאשר המשורר הוגה ביופי שבגוף הגבר ובגוף האישה, ומסיים בהגיגים על גופו שלו.
נראה כי הדבר שוויטמן התפלא עליו יותר מכל הוא היחסים שבין העולם הפיזיקלי (הגוף, הטבע) לבין הגורם שמאפשר חיים בתוך עולם זה, הלוא הוא הנשמה.
ויטמן היה רחוק מאוד מהגדרות חותכות על מהות הנשמה, אך בשונה ממשוררים אחרים הוא ניסה לחקור את תפקידה ואת ממשיותה.
בעוד שמשוררים סימבוליסטיים משתמשים ב"נשמה" אין ספור פעמים בשיריהם, ומשאירים את המושג בלתי מנומק, כאילו שתפקידה וממשיותה מובנים מאליהם, ויטמן נוהג אחרת: שיריו אינם מבטאים אף מילה כמובנת מאליה, דבר אשר מקנה לשיריו עוצמה מטאפיזית.
באשר לדעותיו הפוליטיות אלו מבטאות בדרך-כלל את הליברליזם של המאה ה-19.
בין 14 במרץ ל־18 באפריל 1852 התפרסמה בעיתון Sunday dispatch בהמשכים הנובלה חייו והרפתקאותיו של ג'ק אנגל.
הנובלה התפרסמה בעילום שם ורק ב־2017 מצא חוקר של יצירת ויטמן שמחבר היצירה הוא אכן ויטמן.
בשנת 1893 פורסמה ביוגרפיה של ויטמן שכתב ג'ון אדינגטון סימונדס, איתו נהג להתכתב תכופות.
ויטמן השפיע על משוררים רבים ובהם אלן גינסברג שאף השתמש בדמותו בשירו סופרמרקט בקליפורניה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, ויטמן נסע לבירה וושינגטון ועבד בבתי חולים בטיפול בפצועים, שירתו בתקופה זו התמקדה לעיתים קרובות באובדן ובריפוי כאחד.
לאחר רצח נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן אותו העריץ, חיבר מספר שירים לזכרו: "זה האבק היה פעם איש", "עת הלילך באחרונה תוך החצר פרח" (When Lilacs Last in the Dooryard Bloom'd), "ישקטו המחנות היום" (Hush'd Be the Camps To-Day),"הו רב חובל" (Oh Captain, My Captain).
שירו זה האחרון תורגם לעברית והולחן על ידי נעמי שמר לזכרו של יצחק רבין.
עלי עשב, ליקט ותרגם, אף הוסיף הערות שמעון הלקין, תל אביב, ספרית פועלים, 1984
שירת עצמי, תרגם מאנגלית עודד פלד, ירושלים, הוצאת כרמל, 2003
שעת-חצות בהירה, תרגם מאנגלית: עודד פלד.
הקדשות, תרגם מאנגלית: עודד פלד.
חייו והרפתקאותיו של ג'ק אנגל: אוטוביוגרפיה שבה ימצא הקורא כמה טיפוסים מוכרים, תרגם והוסיף אחרית דבר עודד פלד.
אל פנים היבשת, תרגם מאנגלית: עודד פלד.
נהר וולטה הוא נהר באפריקה המערבית בתחומן של גאנה ובורקינה פאסו.
הנהר ניזון משלושה יובלים - הוולטה האדום, הוולטה השחור והוולטה הלבן.
לאחר איחודו, זורם הנהר אל אגם וולטה, מאגר המים המלאכותי הגדול בעולם שנוצר לאחר הקמת סכר אקוסומבו.
אורכו של האגם 520 ק"מ, והוא משמש לייצור חשמל, לתחבורה וכמקור למי השקיה.
נהר וולטה נשפך אל מפרץ גינאה, והוא המקור לשמה הקודם של בורקינה פאסו (וולטה עילית).
וולט ויטמן רוֹסטוֹ היה כלכלן ותאורטיקן פוליטי יהודי-אמריקאי אשר שימש כיועץ לביטחון לאומי ה-7 של ארצות הברית, והיהודי הראשון בתפקיד זה, תחת הנשיא לינדון ג'ונסון, בין השנים 1966–1969.
רוסטו סיים תואר ראשון באוניברסיטת ייל בגיל 19, זכה למלגת רודז ללימודים בבייליול קולג' באוניברסיטת אוקספורד והשלים את הדוקטורט שלו בגיל 24. לאחר סיום לימודיו החל ללמד באוניברסיטת קולומביה.
בזמן מלחמת העולם השנייה שירת כעוזר במשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית (OSS) ובין השאר עסק בבחירת המטרות שהופצצו על ידי הכוחות האמריקאיים.
על שירותו זכה באות לגיון ההצטיינות ב-1945. לאחר המלחמה עבר ללמד באוניברסיטת קיימברידג' וכיהן כחבר סגל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בין 1950 ל-1961.
רוסטו החל את דרכו בממשל ג'ון פ.
קנדי, כסגן היועץ לביטחון לאומי, הראשון במניין, ב-1961, ועבר באותה שנה לכהן כיועץ למשרד החוץ וראש אגף תכנון המדיניות במשרד זה.
ב-1964 מינה אותו לינדון ג'ונסון כחבר ועדת CIAP וב-1966 מונה ל"עוזר מיוחד לנשיא לענייני ביטחון לאומי" (למה שקרוי היום כ-"יועץ לביטחון לאומי").
רוסטו בלט בתפקידו בעיצוב המדיניות האמריקאית בדרום-מזרח אסיה במהלך שנות ה-60, כמתנגד חריף לקומוניזם וכמעריץ מושבע של היעילות הקפיטליסטית והקפיטליזם בכללותו.
לאורך שירותו בממשלי קנדי וג'ונסון בנושא ביטחון לאומי, תמך במעורבות האמריקנית במלחמת וייטנאם.
לימים, הפך למרצה בבית ספר למדיניות ציבורית ע"ש לינדון ג'ונסון, באוניברסיטת טקסס באוסטין, יחד עם אשתו, אלספת' רוסטו, שמונתה מאוחר יותר גם לדיקן בית הספר.
רוסטו חיבר למעלה מ-30 ספרים, בכתביו כתב נמרצות לטובת כלכלה חופשית, במיוחד בנוגע למדינות מתפתחות.
הוא נודע בכך במיוחד על כתיבת ספרו: "שלבי ההתפתחות הכלכלית: גילוי דעת בלתי קומוניסטי" (1960), אשר הפך לקלאסיקה בכמה תחומי מחקר של מדעי החברה.
ב-1969 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
אחיו הבוגר, יוג'ין רוסטו, גם כיהן בכמה תפקידים בכירים בממשל הנוגעים למדיניות חוץ.
וולטינג הוא השם המקובל להתעמלות וריקוד על גב סוס, למטרה אומנותית או כספורט תחרותי.
הענף פתוח לגברים ונשים כאחד.
לוולטינג יש חובבים רבים ברחבי העולם, אך בעיקר בגרמניה, שם הוא מהווה לעיתים קרובות חלק מאימון הרכיבה הבסיסי.
מתעמלים מבצעים תרגילים רבים על גב הסוס בזמן שהסוס דוהר.
מתעמלים מתחילים מבצעים את התרגילים בזמן שהסוס בהליכה או בטרוט (ריצה קלה).
יש שישה תרגילי חובה שכל מתעמל חייב לבצע ללא ירידה מהסוס במהלך התרגילים.
תרגילתיאור ישיבה בסיסית המתעמל יושב על הסוס כמו שרוכב רגיל יושב, זרועות מושטות בגובה האוזניים.
כפות הידיים צריכות להיות כלפי מטה עם אצבעות צמודות אחת לשנייה, עם האצבעות מוטות כלפי מטה.
רגלי המתעמל חובקות את הסוס.
כפות הרגלים פונות לאחור עם קצות האצבעות כלפי מטה.
המתעמל צריך להחזיק את התנוחה במשך 4 צעדים של הסוס.דגלמישיבה בסיסית המתעמל מנתר לברכו ומושיט את רגל ימין לאחור במקביל לעמוד השדרה של הסוס.
עם רגל שמאל צריך לחלק את משקל הגוף על השוקה השמאלית, כך שרובו יהיה על הקרסול כדי למנוע לחץ וכאב לגב הסוס.
יד שמאל מושטת קדימה בגובה הרגל המונפת עם האצבעות צמודות אחד לשני.
כף הרגל הימנית צריכה להיות בקשת מפונות כלפי מאלה.
המתעמל צריך להחזיק את התנוחה במשך 4 צעדים של הסוס אחרי שזרוע ורגל מונפים.טחנת רוחמישיבה בסיסית, המתעמל מביא את הרגל ימין מעל צוואר הסוס.
בזמן שמעבירים את הרגל מעל צוואר הסוס צריך לעזוב את ידיות החבק באופן זמני.
רגל שמאל מובאת בקשת מעל זנב הסוס.
אחרי שרגל ימין נעה בעקבות שמאל, יש לשנות את אחיזת הידיות, והרגל השמאלית מובאת מעל הצוואר הסוס כדי להשלים סיבוב מלא.
בזמן שהרגל עוברת, על המתעמל להחזיק את רגליו ישרות לחלוטין, עם האצבעות בפוינט.
כאשר הרגליים נמצאים באותו צד של הסוס, עליהן להיות צמודות זו לזו.
המתעמל מבצע כל תנועת רגל במשך ארבעה צעדים של הסוס, כלומר הוא מסיים את תרגיל "טחנת רוח" בשישה עשר צעדים של הסוס.מספרייםמישיבה בסיסית המתעמל מניף את גופו לעמידת ידיים.
בשיא של עמידת הידיים, גופו של המתעמל צריך לפנות ללונג'ר (זה ששולט בסוס), והרגל הפנימית של המתעמל מצטלבת מעל הרגל החיצונית.
כשהמתעמל יורד הוא נוחת עם הפנים לכיוון זנב הסוס.
לאחר מכן המתעמל מבצע מספריים שוב, כך שהמתעמל מניף את גופו לעמידת ידיים בזמן ההיפוך הרגל החיצונית צריך לעבור מעל הרגל הפנימית והמתעמל נוחת עם הפנים לכיוון התנועה.
המתעמל צריך לנוחת בעדינות על הגב של הסוס כי אם ינחת בכבדות יגרעו ממנו נקודות רבות.
תרגיל זה מוערך על ידי גובה התנועה (גובה עמידת הידיים).
עמידהמישיבה בסיסית המתעמל מנתר לברכו, ומיד מנתר לכפות רגלו ומשחרר את ידיות החבק.
לאחר מכן המתעמל מישר ושומר על ברכיים כפופות וזרותו כפי שהם בישיבה בסיסית.
המתעמל צריך להחזיק את התנוחה במשך 4 צעדים של הסוס.פלָאנק (Flank)מישיבה בסיסית המתעמל מניף את רגליו קדימה כדי לייצר תנופה, ומיד מניף את רגליו לאחור כמעט עד לעמידת ידיים.
בשיא של עמידת הידיים המתעמל מקפל את גופו ומפנה את גופו לפנים המעגל, ולאחר מכן מחליק את גופו לישיבה צדדית (שתי רגליו באותה צד של הסוס) עם הרגליים כלפי פנים המעגל.
לאחר מכן המתעמל מיישר את רגליו בזמן שהוא שומר אותן צמודות זו לזו, מעביר את רגליו מעל הסוס ועוזב את ידיות החבק בזינוק לאחור.
המתעמל נוחת מחוץ למעגל עם הפנים לכיוון התנועה.
המעמל מקבל ניקוד על פי דיוק, גובה ונחיתה.
תרגילי חובה מתבצעים בסדר הנ"ל ללא הפסקות או ירידה מהסוס.
בנוסף, המתעמלים מקבלים ניקוד על העלייה על הסוס.
המתעמלים אשר מבצעים את תרגילי החובה בהליכה לא מקבלים ניקוד עבור העלייה.
התחרויות קבוצתיות, כלומר, כל קבוצת מתעמלים מבצעת את שלושת התרגילים הראשונים, ולאחר מכן את שלושת התרגילים הנותרים.
סדר העלייה על סוס הוא לפי גובה (מהגובה ביותר לנמוך ביותר).
וולטון פורד הוא אמן וצייר אמריקאי.
ציורו המפורסמים הם ציורי טבע בסגנון ריאליסטי של ג'ון ג'יימס אודובון שהיה מקובל במאה ה-19, בהם הוא מתאר בעלי חיים.
אולם בכל תמונה מוסיף להם מימד פרודי, אפל או מקברי ומוטיבים שונים של אלימות, מין, צייד או מוות, וכך הוא מתאר את השפעת המין האנושי על הטבע.
בין יצירותיו הן "אובדן קרנף ליסבון" מ-2008, המתכתבת עם הקרנף של דירר.
פורד בוגר תואר ראשון מבית הספר לעיצוב רוד איילנד משנת 1982.
וולטורנו הייתה אוניית נוסעים ומשא בבעלות חברת הספנות "אורניום" (Uranium), שנשרפה וטבעה באוקיינוס האטלנטי באוקטובר 1913. באסון נספו 136 איש, רובם נשים וילדים.
הוולטורנו נבנתה בשנת 1906 בגלאזגו על ידי חברת פיירפילד (Fairfield Shipbuilding & Engineering Co) והונעה בכח קיטור.
אורכה עמד על כ-114 מטרים ותפוסתה 3,581 טונות.
לספינה היו שני תרנים בגובה 12 מטר.
על סיפונה היו 19 סירות הצלה ושש רפסודות.
בעיצומה של סערה, בסביבות השעה שש בבוקר ביום חמישי, 9 באוקטובר 1913, פרצה דליקה בחלקה הקדמי של הוולטורנו.
האונייה הייתה אז בדרכה מרוטרדם לניו יורק ועל סיפונה כשש מאות וחמישים בני אדם, מהם 93 אנשי צוות.
בהתפרצות נהרגו כשמונים נוסעים ואנשי צוות, ועמם גם הנווט של האונייה.
הניסיונות לכבות את האש עלו בתוהו.
כל נוסעי האונייה פונו מחדריהם ורוכזו בסיפון העליון.
בחוץ השתוללה סערה קשה, והקהל נתקף בפאניקה.
נשים רבות לקו בהתקפי חרדה והתעלפו.
חלק מהגברים עזבו את מקומם כדי להילחם בשריפה, שהתפשטותה נמנעה בינתיים הודות למאמציהם של אנשי הצוות.
לעת ערב החלו להגיע הספינות הראשונות שנענו לקריאות המצוקה של הוולטורנו, אולם מפאת הים הסוער לא יכלו להתקרב אל האונייה הבוערת.
בפקודת הקברניט הורדו הימה מספר סירות הצלה עמוסות לעייפה בנשים וילדים, אך הסירות התהפכו והתנפצו כנגד גוף האונייה הכבד, וכל נוסעיהן נספו.
אחת עשרה הספינות שהגיעו למקום האסון חגו סביב האונייה בלי יכולת לעזור, ושתיים מהן כמעט התנגשו בשל מזג האוויר הקשה.
הנוסעים שעל סיפון הוולטורנו סירבו לקפוץ אל הים כדי להגיע לסירות ההצלה שנשלחו לעזרתם.
בבוקר ה-11 באוקטובר זועזעה האונייה על ידי פיצוץ עצום בגופה, ונוצר חשש מיידי לחיי הנוסעים.
מכלית שנחלצה לעזרת הוולטורנו רוקנה אל הים את מלאי השמן שנשאה וכך אפשרה הפלגה בטוחה יותר לסירות ההצלה.
521 נוסעים ואנשי צוות חולצו במהירות מהאונייה הבוערת והועלו על הספינות השונות, שלאחר מעשה חזרו לנתיבן המקורי.
הוולטורנו ניטשה בלב הים מתוך ודאות שתטבע.
כשבוע לאחר הפקרת האונייה, ב-17 באוקטובר, נקרתה הוולטורנו בדרכה של מכלית הולנדית.
רב החובל של המכלית החליט לטבע אותה לאחר שסקר את מצבה המסוכן וציווה לפתוח את שסתומי ההצפה שלה.
על סיפון ה"וולטורנו" הפליגו כתשעים נשים, גברים וילדים יהודים, רובם מהגרים מרוסיה.
היות שיום הכיפורים חל במהלך ההפלגה שכרה חברת "אורניום" שופר וספר תורה מבית הכנסת ברוטרדם לטובתם.
כשנפוצו השמועות אודות הדליקה התעטפו הזקנים בטליתות והתפללו, בראותם באסון עונש משמים על שבחרו להפליג בחג.
בלילה קרא הקהל היהודי מזמורים מתהילים להושעתם.
האסון לא נודע לקהילה היהודית בניו יורק עד למוצאי יום הכיפורים, אז נהרו המונים אל משרדי חברת "אורניום" כדי לדלות פרטים אודות יקיריהם שעל סיפון האונייה.
המוסד "הכנסת אורחים" לקח על עצמו לדאוג לניצולים ונערך לקבלתם על ידי איסוף מזון ובגדים.
הנדבן יעקב שיף תרם חמשת אלפים דולר לצורך זה, והתקבלו גם תרומות מארגונים נוצריים.
האונייה הראשונה, ועל סיפונה 105 ניצולים מהוולטורנו, הגיעה בערב סוכות לניו יורק.
יתר הניצולים הגיעו בהמשך החג.
וולטר "קלייד" פרייז'ר הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק כרכז בליגת ה-NBA.
הוא התאפיין בשילוב ייחודי של ראיית משחק מפותחת, מהירות רבה וממדים פיזיים מרשימים לשחקן בעמדתו.
כמי שניהל את העניינים על המגרש, הוביל את קבוצתו, ניו יורק ניקס, לזכייה בשתי אליפויות ה-NBA היחידות בתולדות המועדון, ב-1970 וב-1973. ב-1987 נבחר לחבר בהיכל התהילה של הכדורסל.
עם פרישתו מהמשחק, פנה פרייז'ר לתחום השידור וכיום הוא פרשן ברשת השידור MSG המשדרת את משחקי הניקס.
פרייז'ר, בכור מבין תשעה ילדים, למד בבית ספר תיכון באטלנטה.
הוא היה הקוורטרבק של קבוצת הפוטבול ותופס בקבוצת הבייסבול.
הוא למד את רזי הכדורסל במגרש מלוכלך ומשובש, המתקן היחיד שהיה זמין בבית ספרו, בו כל התלמידים היו שחורים במדינות הדרום הגזעניות של שנות ה-50 בארצות הברית.
לאחר קריירה מוצלחת בבית ספרו, התקבל פרייז'ר ללימודים באוניברסיטת דרום אילינוי, שקבוצות הספורט שלה משחקות בדיוויז'ן 2, בשל היותה מוגדרת כמוסד קטן, מה שמונע את השתתפותה בטורניר היוקרתי יותר של ה-NCAA.
על אף העובדה שהוצעו לו מלגות על ידי מוסדות שהתעניינו ביכולותיו כשחקן פוטבול, פרייז'ר בחר במלגת כדורסל.
עד מהרה הפך לאחד משחקני המכללות הטובים בארצות הברית.
הוא נבחר ב-1964 וב-1965 לאול-אמריקן של ליגת הדיוויז'ן 2. ב-1965 הוביל פרייז'ר את אוניברסיטת דרום אילינוי לגמר ליגת הדיוויז'ן 2 של טורניר אליפות המכללות בכדורסל, שם הפסידה קבוצתו לאוניברסיטת אוונסוויל 82-85 בהארכה.
ב-1966 נפסלה השתתפותו בתחרויות ספורט מסיבות אקדמיות.
ב-1967 זכתה קבוצתו בטורניר ההזמנה הלאומי (National Invitation Tournament) לאחר שניצחה את אוניברסיטת מרקט שבמילווקי, 71-56. פרייז'ר נבחר ל-MVP של הטורניר.
פרייז'ר נבחר על ידי הניו יורק ניקס כבחירה החמישית בדראפט.
בתקופתו בניקס בחר לעצמו את הכינוי קלייד, בשל העובדה שחבש כובע דומה לזה שחבש וורן בייטי בסרט בוני וקלייד.
הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של העונה ב-1968. שבע פעמים השתתף במשחק האולסטאר וב-1975 זכה בתואר ה-MVP של משחק האולסטאר.
הוא נבחר ארבע פעמים לחמישיית העונה ב-NBA, פעמיים נבחר לחמישייה השנייה ושבע פעמים נכלל בחמישיית ההגנה של העונה ב-NBA.
לאחר 10 שנים בניו יורק סיים פרייז'ר את הקריירה שלו בקליבלנד קאבלירס.
פרייז'ר זכה להירשם בהיסטוריה של הניקס כמחזיק בשיאים במספר קטגוריות: מספר המשחקים ששיחק (759), מספר הדקות ששיחק (28,995), ניסיונות זריקה מהשדה (11,669), סלי שדה שקלע (5,736), ניסיונות קליעה מקו העונשין (4,017), קליעות מוצלחות מקו העונשין (3,145), אסיסטים (4,791) ונקודות (14,617).
השיאים הללו, ברובם, נשברו בסופו של דבר על ידי הסנטר פטריק יואינג, אולם שיא האסיסטים של פרייז'ר ניצב על עומדו.
פרייז'ר היה מראשוני השחקנים שהפכו את החטיפה לצורה של אומנות.
הוא הרבה לחטוף כדורים בפתאומיות ולהפתיע את ההתקפה.
כשנשאל על יכולותיו ההגנתיות ענה, שהוא אינו מאמין בהגנה הכרוכה במגע גופני רב.
במקום זאת, הוא שמר באופן שנראה כאילו הוא כלל לא היה משחק בהגנה.
פרייז'ר מועסק כיום כפרשן, לצדו של מייק ברין ברשת MSG, בשידור משחקי הניקס.
הוא עבד עם ברין גם בתחנת הרדיו לפני המעבר שלו לטלוויזיה ב-1997. הוא אף שיתף פעולה בתחום עם מארב אלברט.
ב-15 בדצמבר 1979 הודיעו ראשי הניו יורק ניקס כי אף שחקן של הקבוצה לא ילבש יותר את הגופייה הנושאת את המספר 10, בה שיחק.
ב-1987 נבחר פרייז'ר להיכל התהילה של הכדורסל, לצדם של פיט מרוויץ' וריק בארי.
ב-1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA, לרגל יובל ה-50 לקיומה של הליגה.
וולטון סנדרס גוגינס ג'וניור הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, הוא שיחק במספר סדרות טלוויזיה, כולל דרמות הפשע "המגן" (2002–2008), "צדק פרטי" (2010–2015), הסדרה הקומית "סגני המנהל" (2016–2017), בקומדיה השחורה "משפחת ג'מסטון" (2019–הווה) ובסיטקום "יוניקורן" (2019–2021).
הוא גם מדבב את ססיל סטדמן בסדרה "בלתי מנוצח" מבית פריים וידאו (2021–הווה).
הוא היה מועמד לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרת דרמה על עבודתו בסדרה "צדק פרטי" (2011).
גוגינס אף כיכב בסרט הקצר "The Accountant", שזכה בפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר.
2024 , מככב בסדרה " Fallout ", בפריים של אמזון.
גוגינס נולד בברמינגהם, אלבמה, בנם של וולטון סנדרס גוגינס האב ושל ג'נט לונג.
הוא גדל ביישוב ליתיה ספרינגס (אנ') בג'ורג'יה, פרבר של העיר אטלנטה, וסיים שם את בית הספר התיכון ליתיה ספרינגס (אנ') ולאחר מכן למד באוניברסיטת דרום ג'ורג'יה (אנ') במשך שנה.
בגיל 19, לאחר שהצטלם לסרט הטלוויזיה "רצח במיסיסיפי" , עבר להתגורר בלוס אנג'לס ושם עבד במשך תקופה כמחנה רכבים במסעדות שונות ברחבי העיר.
בשנת 1994 גילם את צ'ארלי בסרט "הקראטה קיד הבא".
בשנת 1997 שיחק בתפקידים משניים בסרט הפשע "סוויצ'באק" ובסרט הדרמה "המטיף" של רוברט דובאל.
בשנת 2000 הופיע בקומדיית הפעולה "שנחאי נון" בתפקיד וואלס, המשתלט על הכנופיה של רוי אובנון (אוון וילסון).
בשנת 2001 גוגינס הפיק ביחד עם ליסה בלונט ושיחק בסרט הקצר זוכה פרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר "רואה החשבון".
השתתף בהופעות קטנות במותחן הפעולה "זהות כפולה" משנת 2002 ובסרט האימה "בית 1000 הגופות" משנת 2003 בתפקיד השוטר סטיב נייש.
בשנת 2002 זכה להכרה רחבה לראשונה בזכות תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "המגן", בה שיחק במשך שבע עונות בתפקיד הבלש שיין ונדרל.
בשנת 2008 הופיע בסרט המלחמה של ספייק לי "נס בסנטה אנה" ובסרט הפשע "יצורים מכונפים".
בשנת 2009 שיחק בסרט העצמאי "שמש ערב" בתפקיד פול בנו של רבנר מיצ'ם (האל הולברוק).
בשנת 2010 שיחק גוגינס בסרט הפעולה המדע בדיוני "טורפים" בתור הנידון למוות סטנס.
בשנת 2011 שיחק במערבון המדע בדיוני "חייזרים וקאובויים" בתפקיד השודד האנט חברו של הפושע ג'ק לונרגן (דניאל קרייג).
ב-2011 הועמד גוגינס לפרס אמי לתפקיד המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסדרת הדרמה "צדק פרטי", בתפקיד בויד קרוודר.
גוגינס גילם תפקיד של זונה טראנסג'נדרית בסדרה "ילדי האנרכיה" בעונות החמישית והשישית.
בשנת 2012 שיחק גוגינס במערבון של קוונטין טרנטינו "ג'אנגו ללא מעצורים" בתפקיד בילי קראש ולאחר מכן שיתף פעולה עם הבמאי בשנית בסרט "שמונת השנואים" בתור כריס מניקס.
בנוסף, השתתף בדרמה של סטיבן ספילברג "לינקולן" בתפקיד איש הקונגרס הדמוקרטי וולס האטצ'ינס.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד ראשי במיני-סדרת האקשן "קומנדו 6" אשר שודרה בערוץ ההיסטוריה.
בשנת 2018 גילם את האב מתיאס ווגל בסרט "טומב ריידר", עיבוד קולנועי נוסף למשחק הווידאו המפורסם.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הקומדיה שחורה של רשת HBO, "משפחת ג'מסטון", בתפקיד של בילי הינוקא, לצד ג'ון גודמן, דני מקברייד ואדם דווין.
בשנת 2025 השתתף בעונה השלישית של סדרת הדרמה המצליחה "הלוטוס הלבן", בתפקיד ריק האצ'ט, אורח במלון במסע נקמה אחר הרוצח של אביו.
בשנת 2001 גוגינס התחתן עם ליאן קון, שהייתה בעלת עסק לטיולי כלבים בלורל קניון, קליפורניה, עד התאבדותה ב-12 בנובמבר 2004.
גוגינס נישא בשנית לקולנוענית נדיה קונרס באוגוסט 2011; ובאותה שנה נולד בנם, אוגוסטוס.
+שנהסרטקולנועהערות1992צעיר לנצחדורמן1994הקראטה קיד הבאצ'ארלי1997המטיףסםסוויצ'באקבאד1998Major League: Back to the Minorsבילי אנדרסון2000העורב 3הבלש סטן רוברטסRed Dirtלי טודשנחאי נוןוואלאס2001מפגש סוערטומי כריסטיאןלעולם אל תשחקו עם זריםשוטרללא קרדיטThe Accountantטומי אוד'לסרט קצר; זוכה פרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר
גם מפיק2002זהות כפולהחוקר טכנולוגיה #12003בית 1000 הגופותסטיב נאש2004Chrystalלאריגם מפיק2005החלום המהיר בעולםמרטי דיקרסון2006הארכיטקטג'ו2007Randy and the Mobטינו ארמניגם מפיק2008אנשים שבורי כנפייםזאקMiracle at St.
גם מפיק בפועל2019–2021יוניקורןוייד פלטוןתפקיד ראשי (2 עונות); 31 פרקים
גם מפיק2019–הווהמשפחת ג'מסטוןבייבי בילי פרימן12 פרקים2021Squidbilliesבובהדיבוב; פרק: "Let 'er R.I.P."2021–הווהבלתי מנוצחססיל סטדמןדיבוב; 11 פרקים2022The Last Days of Ptolemy Greyד"ר רוביןמיני-סדרה2022–2023George & Tammyארל "חמאת בוטנים" מונטגומרימיני-סדרה2023Justified: City Primevalבויד קרוודרפרק: "The Question"אני מזל בתולה (אנ')ג'יי וויטל5 פרקים2024–הווהFalloutקופר הווארדתפקיד ראשי; 8 פרקים2025הלוטוס הלבןריק האטצ'טתפקיד מרכזי בעונה השלישית
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס ג'ות'הם לטלוויזיהההופעה הטובה ביותר בסדרת דרמהFalloutפרס אמי לבידור בפריים טייםהשחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה2025פרס סטלייטהשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה בסדרה, מיני סדרה וסדרה מוגבלת, או סרט קולנוע לטלוויזיהפרס סאטורןהשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיהפרס אמי לבידור בפריים טייםשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת דרמההלוטוס הלבן
וולטה סיקליסטה אה קטלוניה (בקטלאנית: Volta Ciclista a Catalunya) או בקיצור וולטה אה קטלוניה (בקטלאנית: Volta a Catalunya, סובב קטלוניה) הוא מרוץ אופני כביש המתקיים מדי שנה בקטלוניה, ספרד.
המרוץ הוא חלק מההסבב העולמי של איגוד האופניים הבין-לאומי, ונחשב למרוץ השני בפופולריות שלו בספרד, לאחר הוואלטה אספניה.
בעבר נערך המרוץ בסוף חודש מאי, ולפיכך נחשב למרוץ הכנה חיוני עבור הטור דה פראנס.
ב-2010 העביר האיגוד הבין-לאומי לאופניים את המירוץ לסוף חודש מרץ.
הוולטה אה קטלוניה נערך לראשונה ב-1911, והוא אחד המרוצים הוותיקים ביותר בעולם.
הרוכב בעל הזמן המועט ביותר בסיום כל שלב לובש חולצה לבנה בעלת פסים ירוקים.
הרוכב בעל מספר נקודות המיאוצים הגבוה ביותר לובש את החולצה הלבנה.
הרוכב בעל מספר נקודות הטיפוס ("מלך ההרים") לובש את החולצה האדומה.
הרוכב הקטלאני הטוב ביותר לובש את חולצת נבחרת קטלוניה.
שנהרוכבקבוצה1911סבסטיה מסדאו1912חוסף מגדלנה1913חואן מרטי1914–1919 לא התקיים1920 ז'וזה פלטייה1921לא התקיים1922לא התקיים1923מוריס וילאוטומוטו-האצ'ינסון1924מיקל מוסיויו.
סאנס1926ויקטור פונטן1927ויקטור פונטן1928מריאנו קניארדואלביש-וולבר1929מריאנו קניארדוברצלונה1930מריאנו קניארדוסטיל1931סלבדור קרדונה1932מריאנו קניארדו1933אלפרדו בובהביאנקי1934ברנרדו רוגורהגלוריה1935מריאנו קניארדואורבאה1936מריאנו קניארדוקולין-וולבר1937לא התקיים1938לא התקיים1939מריאנו קניארדו1940קריסטוף דידייהאלקיון-דאנלופ1941אנטוניו אנדרס סנצ'ו1942פדריקו אזקרה1943חוליאן ברנדרוברצלונה1944מיגל קאסס1945ברנרדו רואיס1946חוליאן ברנדרוצ'יקלס-תבאי1947אמיליו רודריגזיו.
פוסטל2003חוזה אנטוניו פצ'רומאןקוסטה דה אלמירה-פטרינה2004מיגל אנחל מרטין פרדיגרופונאק2005ירוסלב פופוביץ'קבוצת דיסקברי צ'אנל2006דויד קניאדהסונייה דובל-פרודיר2007ולדימיר קרפטסקאס ד'אפרן2008גוסטבו סזארקרפין-גליסיה2009אלחנדרו ולוורדהקאס ד'אפרן2010ז'ואקים רודריגזקטושה2011מיקלה סקרפונילמפרה-ISD2012מייקל אלבסיניגרינאדג'2013דן מרטיןגרמין-שארפ2014ז'ואקים רודריגזקטושה2015ריצ'י פורטסקיי2016ניירו קינטנהמוביסטאר2017אלחנדרו ולוורדהמוביסטאר2018אלחנדרו ולוורדהמוביסטאר2019מיגל אנחל לופסאסטנה2021אדם ייטסאינאוס גרנדיירס2022סרחיו היגיטהבורה–הנסגרוהה2023פרימוש רוגליץ'יומבו–ויסמה2024טאדיי פוגאצ'אריו.
וולטר ג'ונס "וולט" בלאמי היה כדורסלן אמריקאי ששיחק במשך 14 עונות בליגת ה-NBA, והוא חבר היכל התהילה של הכדורסל משנת 1993.
בלאמי בחר ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה, בין היתר בזכות היותה "המכללה הדרומית ביותר בארצות הברית המקבלת אפרו-אמריקאים", כפי שצוטט בשנת 2007. הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של המכללה במשך ארבע שנים, אותן סיים כריבאונדר המוביל בתולדות הקבוצה עם 1,087 בסך הכול, ועם של 15.5 ריבאונדים ו-20.6 נקודות למשחק.
בלאמי מחזיק גם בשיא הריבאונדים (649) והדאבל דאבל (59) של המכללה לעונה אחת.
במשחקו האחרון באוניברסיטה הוא קבע שיא ריבאונדים למשחק במחוז כולו (ה-Big Ten Conference) עם 33, בניצחון קבוצתו על אוניברסיטת מישיגן.
ב-1960, לפני שנתו האחרונה באוניברסיטה, לקח חלק במשחקי נבחרת ארצות הברית בכדורסל באולימפיאדת רומא.
בתקופה זו הורכבה נבחרת ארצות הברית משחקני כדורסל חובבים ושחקני מכללות, בין היתר בעקבות איסור של פיב"א על שיתוף של שחקני הליגות המקצועניות בארצות הברית.
באולימפיאדת רומא תפקד בלאמי כסנטר הפותח של הקבוצה, בה שיתף פעולה עם שלושה שחקני מכללות נוספים שהוצגו בהיכל התהילה לאחר פרישתם – ג'רי וסט, אוסקר רוברטסון וג'רי לוקאס.
בלאמי נבחר על ידי השיקגו פקרס בבחירה הראשונה בדראפט 1961. בסיום עונתו הראשונה זכה בפרס רוקי השנה ב-NBA, לאחר שסיפק את אחת מעונות הרוקי הטובות בתולדות ה-NBA.
הוא קלע את ממוצע הנקודות השני בטיבו לרוקי אי פעם, עם 31.6 למשחק (וילט צ'מברלין קלע 37.6 כרוקי), ואת ממוצע הריבאונדים השלישי בטיבו, עם 19.0 למשחק (צ'מברלין מחזיק בשיא עם 27.0, ואחריו ביל ראסל עם 19.6).
באותה עונה הוביל בלאמי את ה-NBA באחוזים מהשדה (51.9%), ובמשחק האולסטאר בו השתתף קלע 23 נקודות והוריד 17 ריבאונדים.
בלאמי נבחר להשתתף במשחק האולסטאר בכל ארבע עונותיו הראשונות בליגה, אך ירידה קלה ביכולת בהמשך הקריירה מנעה ממנו לקבל זימונים נוספים למשחק, והוא מעולם לא נבחר לאחת מחמישיות העונה.
בתחילת עונת נשלח בלאמי בטרייד לניו יורק ניקס, שהעמידה חמישייה מבטיחה שכללה גם את ויליס ריד, וולט פרייזר, ביל בראדלי ודיק בארנט.
עם זאת, הגעתו של בלאמי הסיטה את ריד לעמדת הפאוור פורוורד שפחות התאימה לו, והקבוצה לא עמדה בציפיות הגבוהות שיצר הטרייד.
במהלך עונת הועבר בלאמי לדטרויט פיסטונס בתמורה לדייב דבושר, שעזר לניקס לזכות באליפות ה-NBA ב- וב-.
בעקבות חוסר איזון בלוחות הזמנים של משחקי הקבוצות, שיחק בלאמי בעונה זו שיא NBA של 88 משחקים בעונה הסדירה (35 עם הניקס ו-53 עם הפיסטונס).
בעונת נשלח בטרייד לאטלנטה הוקס, בה שיחק ארבע וחצי עונות, ובעונת שיחק משחק אחד במדי ניו אורלינס ג'אז בטרם נחתך מהקבוצה ופרש ממשחק פעיל.
בעת פרישתו, דורג בלאמי במקום השישי ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 20,941 נקודות בקריירה, ושלישי ברשימת הריבאונדים, עם 14,241 (אחרי וילט צ'מברלין וביל ראסל).
ממוצעי הקריירה של בלאמי הם 21.3 נקודות ו-13.7 ריבאונדים למשחק.
וולטון האריס ווקר היה גנרל אמריקאי, אשר לחם במלחמת העולם השנייה ופיקד על הארמייה השמינית של ארצות הברית בראשיתה של מלחמת קוריאה.
הוא נהרג בתאונת דרכים בעיצומה של המלחמה.
למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית וסיים את לימודיו שם ב-1912. במלחמת העולם הראשונה לחם בצרפת ועוטר על לחימתו בעיטור כוכב הכסף.
בין מלחמות העולם מילא ווקר מספר תפקידי מטה ותפקידי פיקוד שונים ובשנות ה-30 שימש כסגן מפקד חטיבת חיל רגלים.
ערב מלחמת העולם השנייה שירת כקצין באגף התכנון של המטה הכללי האמריקאי.
הוא ביקש להשתלב בתהליך הקמת הכוחות המשוריינים החדשים של ארצות הברית, קודם לדרגת בריגדיר גנרל וב-1942 היה למייג'ור גנרל.
הוא פיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-3 ולאחר מכן על הקורפוס ה-20. בקיץ 1944 הגיע לצרפת והוביל את הקורפוס לקרב במסגרת יחידות הארמייה השלישית.
הקורפוס, שהצטיין בתנועה מהירה, לחם בצרפת, בקרב על הבליטה ובפריצה לתוך גרמניה ובימי המלחמה האחרונים נכנס לאוסטריה.
באפריל 1945 קודם ווקר לדרגת לוטננט גנרל.
לאחר המלחמה מונה למפקד הארמייה החמישית בארצות הברית וב-1948 היה למפקד הארמייה השמינית, אשר שימשה כעוצבת חיל המצב העיקרית של ארצות הברית ביפן הכבושה.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950 נצטווה ווקר להעביר את הארמייה השמינית לקוריאה הדרומית ולהדוף את התקפת צבא קוריאה הצפונית שם.
הארמייה נחתה בקוריאה כשלרשותה רק ארבע דיוויזיות קלות חימוש בעלות מוכנות קרבית מוגבלת, והייתה נתונה במהרה בקרבות כבדים ורבי אבדות.
ווקר פיקד על הארמייה תוך חילוקי דעות רבים עם מפקדו הגנרל דגלס מקארתור.
על אף שהארמייה השמינית תוגברה בהמשך התברר לווקר כי המשימה להדוף את הצפון-קוריאנים חזרה אל קו רוחב 38 צפון (הגבול בין שתי הקוריאות) איננה מעשית.
הוא ניהל את קרב ההגנה שאיפשר לכוחות האו"ם בקוריאה להקים ולבסס את מתחם ההגנה סביב העיר פוסן בדרומה של קוריאה, תוך הסטת כוחותיו במהירות מגזרה לגזרה תוך שימוש בקווים פנימיים.
לאחר נחיתת כוחות ארצות הברית המוצלחת באינצ'ון בספטמבר 1950 העביר ווקר את הארמייה שלו למתקפה צפונה, שהוא שם דגש על התקדמות מהירה ולאו דווקא על כיתור והשמדה של כוחות צפון קוריאנים.
הארמייה חצתה את קו הרוחב 38 וחדרה לתוך קוריאה הצפונית ובאוקטובר 1950 קרבה אל הנהר יאלו, גבולה של קוריאה הצפונית עם סין.
כאשר התערבה סין במלחמה פרצו כוחותיה לתוך פער בין הארמייה השמינית לבין הקורפוס ה-10 שממזרח לה, אשר ווקר היה בין האחראים להיווצרותו.
הוא ניהל את קרב הנסיגה של הארמייה דרומה והחליט על דעת עצמו לסגת מפיונגיאנג ולהתייצב על קו הרוחב 38.
ב-23 בדצמבר 1950 נהרג ווקר כאשר ג'יפ הפיקוד שלו התנגש במשאית אזרחית מצפון לסיאול.
לאחר מותו קודם לדרגת גנרל בעל ארבעה כוכבים.
גנרל מת'יו רידג'וויי מונה במקומו למפקד הארמייה השמינית.
ווקר עוטר במהלך שירותו בעיטורים רבים, לרבות צלב השירות המצוין, מדליית השירות המצוין, כוכב הכסף, אות לגיון ההצטיינות, צלב התעופה המצוינת וכוכב הארד.
צבא ארצות הברית קרא על שמו לטנק הקל M41 ווקר בולדוג.
וולטי BT-13 וליאנט היה מטוס אימון בו התאמנו רוב הטייסים האמריקניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
המטוס שימש לאימון הטייסים במהלך השלב השני של בית הספר לטיסה.
ב-1938 החל המהנדס הראשי של חברת וולטי איירקראפט, ריצ'רד פאלמר, בתכנון מטוס קרב חד מושבי.
באותה תקופה פרסם הגיס האווירי של צבא ארצות הברית מכרז למטוס אימון מתקדם.
הבקשה כללה הבטחה להזמנת מספר משמעותי של מטוסים למטוס שייבחר.
פאלמר שינה את הקונספט של התכנון ממטוס קרב למטוס אימון, והתוצר של תכנון זה היה אב טיפוס שסומל בחברה V-51. אב הטיפוס המריא לראשונה ב-24 במרץ 1939. המטוס נבנה כמטוס בעל כנף נמוכה, בנוי כולו ממתכת עם משטחי שליטה מצופים בבד ומכלי דלק אינטגרליים.
מנוע המטוס היה מנוע רדיאלי מתוצרת פראט אנד ויטני R-1340-S3H1-G וואספ, מדחף בעל שני להבים בעלי פסיעה משתנה.
תא הטייס היה בעל חופה סגורה ובה מקום למדריך וחניך.
מערכות הידראוליות הפעילו את המדפים ואת קיפול כן הנסע.
במאי 1939 הגישה חברת וולטי איירקאפט את הצעתה למכרז של הגיס האוויר - ה-V-51 תחת הסימול BC-51. הגיס האווירי בחר בהצעתה של חברת נורת' אמריקן אוויאיישן שהוגשה תחת הסימול BC-2, שהיה למטוס האימון המוצלח נורת' אמריקן T-6 טקסן.
עם זאת הגיס האווירי רכש גם את אב הטיפוס BC-51, להמשך בחינה וניסויים, והעניק לו סימול חדש, BC-3. פאלמר שיפר את התכנון, והדגם החדש נקרא VF-54. לדגם זה היה אותו מבנה כמו לדגם VF-51, אך המנוע שהותקן בדגם זה היה חלש יותר.
החברה הציעה את הדגם המחודש למדינות זרות, אך לא הגיעו הזמנות.
גם בדגם VF-54 הוכנסו שיפורים שונים, והדגם החדש נקרא VF-54A.
בדגם זה נוסף לכן הנסע חיפוי אווירודינמי.
המדפים הופעלו ידנית, והמנוע הוחלף למנוע רדיאלי פראט אנד ויטני R-985-T3B וואספ ג'וניור שהיה בעל 450 כוח סוס.
מדגם זה יוצרו 7,037 מטוסים.
בהמשך יוצרו 1,125 מטוסים מדגם BT-13B, שההבדל העיקרי בינם לבין הדגם הקודם הייתה במערכת החשמלית שפעלה במתח של 24 וולט, לעומת המערכת במטוסים הקודמים שפעלה במתח של 12 וולט.
בשל הדרישה הגדולה למנועים מדגם R-985 (על תת-הדגמים השונים) יוצרו 1,263 מטוסים עם מנוע שונה מתוצרת חברת רייט, בעלי כח זהה.
מטוסים אלה סומלו BT-15. 1,150 מטוסים מדגם A הוזמנו על ידי צי ארצות הברית וסומלו SNV-1. הצי הזמין 650 מטוסים נוספים מדגם B, שסומלו SNV-2.
מטוסי הווליאנט שימשו בשלב הבסיסי בקורס הטיס.
בשלב הראשוני טסו פרחי הטיס על מטוסי אימון ראשוני, בואינג סטירמן דגם 75 באחת מגרסאותיו (PT-13 או PT-17) או פיירצ'ילד PT-19. לאחר שלב זה עברו החניכים לטוס על ה-BT-13 שהיה מטוס מורכב יותר: מנועו היה חזק יותר והמטוס היה מהיר וכבד יותר מהמטוסים בשלב הראשוני.
בנוסף לשליטה במטוס היה על החניך ללמוד להפעיל מערכת קשר רדיו לתקשורת עם הפיקוח הקרקעי, להפעיל מדפים לקראת נחיתה, ולתפעל את מדחף המטוס, שהיה בעל פסיעה משתנה.
עם זאת, למטוס היה כן נסע קבוע ולא מתכנס, ולא היו בו מערכות הידראוליות - המדפים הופעלו על ידי מערכת ארכובות וכבלים.
תוך זמן קצר בשירות החלו הטייסים לכנות את הוליאנט "Vultee Vibrator", "ויברטור וולטי", בשל נטייתו לרעידות חזקות כאשר המטוס התקרב למהירות ההזדקרות, וגם בשל רעידות בחופת המטוס בעת תמרונים מסובכים.
סיבות נוספות לכינוי זה היו רעידות בחלונות על הקרקע כאשר המטוס המריא בקרבתם ובשל רעידות בתדר גבוה של המדחף.
הוליאנט מילא היטב את משימתו.
המטוס נחשב כמטוס לא-סלחני להטסה, אך עם זאת זריז מאוד, וכך יכול היה למלא את תפקידו ולהכשיר מאות רבות של טייסים לקראת הטסת מטוסים מתקדמים יותר ומטוסי קרב מבצעיים.
למטוס היו כמה וכמה חסרונות: יחידת הזנב הייתה מחוברת לגוף בשלושה ברגים בלבד, דבר שהביא לניתוקה ולכמה אסונות, שבעקבותיהן אסר הצי על טייסיו לבצע במטוס אירובטיקה ותמרונים חריפים.
במאי 1945 הכריז הצי על מטוסי הווליאנט כמיושנים, ואלו הוצאו מן השירות והוחלפו במטוסי AT-6. גם צבא ארצות הברית החליף את מטוסי ה-BT-13 במטוסי AT-6 לפני תום המלחמה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמכרו כל המטוסים כציוד עודף, במחיר של כמה מאות בודדות של דולרים.
חלק מן המטוסים נמכרו כדי להשתמש במנועיהם, שהותקנו במטוסים וכנפיים, כמו מטוסי סטירמן, במקום המנועים המקוריים, החלשים יותר.
המטוסים הדו-כנפיים המשופרים הופעלו כמטוסי ריסוס.
שימוש אחר למטוסי וליאנט נעשה על ידי חברת פוקס המאה ה-20 בסרט טורה!
טורה!, שהופק ב-1970. לקראת הסרט נרכשו ב-1968 תשעה מטוסי וליאנט והותאמו כך שייראו כמפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A ("ואל", בכינויים אצל בעלות הברית) של הצי הקיסרי היפני.
מטוסי הרווארד דימו באותו סרט מפציצי טורפדו מסוג נקג'ימה B5N ("קייט") ומטוסי קרב מסוג מיצובישי A6M זירו.
לאחר ההסרטה נמכרו המטוסים לאנשים פרטיים, וכמה מהם נמצאים עדיין במצב טיסה, חלקם שייכים לחיל האוויר המנציח (Commemorative Air Force) בארצות הברית, במסגרתו המטוסים משתייכים לטייסת "טורה!
טורה!" המבצעת שיחזור של קרבות אוויר במופעים.
כמה מן המטוסים הללו הופיעו גם בסרט פרל הארבור, שיצא בשנת 2001. בעשור השני של המאה ה-21 עדיין נותרו כמה מטוסי וליאנט במצב טיסה, כולם בידי בעלים פרטיים.
חיל האוויר הישראלי המתהווה תכנן לרכוש חמישה מטוסים מדגם זה.
בפועל נרכשו שני מטוסים, שפורקו, נארזו בארגזים ונשלחו מארצות הברית במטוסי קרטיס C-46 קומנדו של להק תובלה אווירית.
המטוסים הגיעו תחילה לשדה התעופה ז'אטץ בצ'כוסלובקיה.
ניתן לו הסימול ב-62, ולאחר מכן 91002. המטוס שימש למטרות תובלה קלה - הטסת מפקדים, טיסות בין הבסיסים, וכן לסיור.
ב-5 בדצמבר נפגע המטוס בתאונה בעת נחיתה, והיה בתיקונים בחודשים שלאחר מכן, אך תיקונו לא הסתיים והוא הוצא משירות ב-7 בפברואר 1954. המטוס שהוצא משירות הועבר לבית הספר הטכני של חיל האוויר ולאחר מכן לקיבוץ ארז.
המטוס שנותר בצ'כוסלובקיה הורכב שם ושימש גם הוא לתובלה קלה בין הבסיסים שבהם פעלו אנשי חיל האוויר ואנשי הרכש.
המטוס שימש גם למטרות אימון של טייסי הקרב של חיל האוויר, לקראת טיסתם לארץ במטוסי הקרב שנרכשו בצ'כוסלובקיה.
אב טיפוס, הדגם הראשון שסימולו בחברת וולטי היה V-51. בעל כן נסע מתכנס ומנוע פראט אנד ויטני R-1340-45. נבנה מטוס אחד.
דגם לייצור בעל כן נסע קבוע, מנוע פראט אנד וויטני R-985-25, בעל 450 כוח סוס.
סימול החברה היה V-54. נבנו 300 מטוסים.
זהה לדגם הקודם, אך עם מנוע פראט אנד וויטני R-985-AN-1, גם הוא בעל 450 כוחות סוס וכמה שינויים מינוריים נוספים.
לאחר 1948 סומלו מטוסים מדגם זה שעדיין היו בשירות כ-T-13A.
כמו דגם BT-13A, אך עם מערכת חשמל 24 וולט.
מטוס BT-13A שנבנה מחדש ב-1942 עם גוף מחומרים פלסטיים.
סימול הצי ל-1,350 מטוסי BT-13A שהועברו מחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
סימול הצי ל-650 מטוסי BT-13B שהועברו מחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
חיל האוויר של אל סלוודור
הכוח האווירי של הזרוע הים של פרגוואי
הנעה: מנוע רדיאלי אחד בעל תשעה צילינדרים, מקורר אוויר, פראט אנד וויטני R-985-AN-1, 450 כוח סוס
וולטיקותריום (שם מדעי: Volaticotherium) הוא סוג של יונק נכחד שחי לפני 164 מיליון שנה באמצע היורה.
הוא היה שייך לסדרה נכחדת בשם אאוטריקונודונטים אשר נכחדה עם הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה.
הוא נמצא בחפירות במונגוליה הפנימית, סין.
יונק זה נחשב ליונק המעופף הקדום ביותר.
יונק זה היה דומה במראהו לסנאי מעופף, והיה בעל קרומי תעופה דומים.
הגולגולת שלו הייתה קטנה והוא היה בעל שיניים של אוכלי חרקים כמו עטלפים, אך עם ניבים ארוכות מעט.
היו לו זרועות ארוכות וזנב ארוך ועבה והוא היה מכוסה פרווה.
ייתכן שהיה פעיל בלילה כדי לחמוק מדינוזאורים או פטרוזאורים טורפים, בדומה לסנאים המעופפים של היום.
יונק זה לא היה קרוב ליונקים המודרניים, ולא היה יונק שליה או כיס אלא יונק קדום יותר.
ייתכן שהיה קרוב מעט לקבוצת המטאתריה שאבותיה התפתחו במשך היורה ורובם שגשגו לאחר הכחדת הדינוזאורים.
אם כך הוא כנראה היה חסר שליה.
יונק זה הופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
וולטה או אלגארבה (בפורטוגזית: Volta ao Algrave) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים, שנערך בחבל אלגארבה בפורטוגל.
המרוץ נוסד בשנת 1960 ומשנת 2020 הוא בסבב ה-UCI ProSeries.
המרוץ נוסד בשנת 1960 במתכונת חובבנית, הוא התקיים גם ב-1961 אולם אז לא התקיים למשך 16 שנים, וחזר להתקיים ב-1977 ומאז מתקיים באופן סדיר עד היום.
המנצח הראשון שהוא לא פורטוגלי הגיע בשנת 1993, כאשר קאסיו פרייטאס הברזילאי ניצח.
אלברטו קונטדור ניצח במרוץ באותה שנה שניצח את הטור דה פראנס, ב-2009. קונטדור היה גם לרוכב הראשון לנצח פעמיים ברצף ב לאחר שגם ניצח ב-2010. גריינט תומאס היה שני, לאחר שניצח ב-2015 ו-2016.
בשנת 2017 עלה המרוץ לסבב האירופי של ה-UCI, והיה ברמה 2.HC.
משנת 2020 המרוץ מתקיים בסבב ה-UCI ProSeries, שהוא הסבב המשני של UCI World Tour.
מאהדי עבדול-רחמן ) היה כדורסלן אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1964–1974. בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA כשחקן סיאטל סופרסוניקס, ולאורך 10 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 12.6 נקודות, 4.9 אסיסטים ו-3.0 ריבאונדים למשחק.
האזרד נולד בעיר וילמינגטון שבדלאוור, וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה.
בסיום לימודיו ב"תיכון אוברברוק" המקומי, בו למד בעבר גם הכדורסלן וילט צ'מברלין, החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ("UCLA").
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1963/1964, קלע 18.6 נקודות בממוצע למשחק והוביל את הקבוצה, לצד הקלע גייל גודריץ' ותחת המאמן ג'ון וודן, לזכייתה הראשונה בטורניר אליפות המכללות.
במשחק הגמר גברה UCLA על אוניברסיטת דיוק, בה שיחקו ג'ף מאלינס וג'ק מארין, בתוצאה 98–83. לאורך הטורניר קלע האזרד 19.8 נקודות למשחק, ובסיומו זכה בתואר השחקן המצטיין של הפיינל פור (NCAA Final Four Most Outstanding Player).
כמו כן, בסיום העונה נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות (First-team All-American).
בסיום לימודיו ב-UCLA השתתף באולימפיאדת טוקיו (1964) כשחקן נבחרת ארצות הברית בכדורסל, אשר ניצחה בכל תשעת משחקיה בהפרש ממוצע של כ-30 נקודות וזכתה במדליית הזהב.
האזרד עצמו מיעט לשחק לאורך הטורניר, ותרם 3.8 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בדראפט ה-NBA 1964 נבחר האזרד על ידי לוס אנג'לס לייקרס כבחירה טריטוריאלית.
בשתי עונותיו הראשונות ב-NBA העפיל עם הלייקרס לגמר הליגה, אולם בשתי הפעמים הפסידה הקבוצה מול בוסטון סלטיקס בסדרת הגמר.
לאורך תקופתו עם הלייקרס, עד לסיום עונת , קלע 9.4 נקודות בממוצע למשחק.
בדראפט ההרחבה של שנת 1967 נבחר האזרד על ידי סיאטל סופרסוניקס, לקראת עונת הבכורה של המועדון.