tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אמר, "מעולם לא היה צמד פסול כל כך, מאשר שני הסנאטורים של מסצ'וסטס - הלא הם טד קנדי וג'ון קרי".
בנוסף, מתח מילר ביקורת על דפוס הצבעותיו בסנאט של ג'ון קרי, וטען כי הצבעותיו של קרי נגד הצעות חוק למערכות הגנה ולנשק הצביעו על תמיכה בהחלשת הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
הייתה זו לראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית בה עלה סנאטור ממפלגה אחת על במת ועידת המפלגה היריבה והודיע על תמיכתו במועמדיה לנשיאות.
הנאום התקבל בצורה חיובית על ידי משתתפי כינוס הוועדה, ובמיוחד אצל נציגי ג'ורג'יה.
הפרשן השמרני מייקל ברון השווה את הנאום לדעותיו ולאידאולוגיה של אנדרו ג'קסון.
תגובותיו הלוחמניות של מילר לראיונות עיתונאיים שהתקיימו לאחר נשיאת הדברים בכינוס הרפובליקני קיבלו תשומת לב רבה כמעט כמו הנאום עצמו.
זמן קצר לאחר מכן, התראיין מילר בתוכנית "הארדבול" של רשת MSNBC שמונחית בידי כריס מתיוס.
אחרי שמילר הביע את כעסיו על אופן תשאוליו של מתיוס, האחרון הפעיל לחץ על מילר בשאלתו: "עכשיו, האם אתה מאמין, סנטור, בכנות, שג'ון קרי רוצה להגן על המדינה בכדורי נייר לעוסים?".
מילר הזועם הטיח בכעס במתיוס: "הסתלק מפניי!", והכריז באותה נימה "הלוואי שהיינו חיים ביום בו יכולתי לקרוא תיגר על אדם דרך קריאה לדו-קרב".
זמן לא רב אחרי הראיון, התנצל מילר על התנהגותו ואמר: "זה היה נורא.
אני מביך את עצמי, אני מעדיף להאמין כי זה לא קרה".
באוגוסט 2005 מינה הנשיא בוש את מילר לחבר בוועדה האמריקנית למצבות קרב.
באותה השנה נבחר בנוסף למועצת המנהלים של איגוד הרובאים הלאומי.
מילר הצהיר בראשית 2008 כי הוא לא יתמוך במועמדותם של הסנאטורים הדמוקרטים הילרי קלינטון וברק אובמה בבחירות לנשיאות; הוא תמך במקום זאת בסנאטור ג'ון מקיין.
אחרי שאובמה נבחר לנשיא והמפלגה הדמוקרטית הרחיבה את הרוב שלה בסנאט ובבית הנבחרים, תמך בסנאטור הרפובליקני מג'ורג'יה סאקסבי צ'מבלייס בהתמודדותו מול חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה ג'ים מרטין האשים את אובמה ב"הפצת העושר וההון".
ב-2012 שימש מילר כיושב הראש של מטה הבחירות הלאומי של ניוט גינגריץ', שהתמודד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות.
באותה שנה, תמך בהתמודדותו של דאג קולינס לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של ג'ורג'יה.
בשלהי שנות האלפיים חלה נסיגה בבריאותו של מילר, כאשר נתגלתה בגופו מחלת פרקינסון ושאר בעיות בריאותיות שונות, שהסתיימו בסיבוכים שונים.
ב-2016, נכדו, בריאן מילר, פתח את קרן מכון מילר כדרך לשמר ולקדם את מורשת סבו.
באוקטובר 2017 עזב מילר באורח רשמי את החיים הציבוריים והחל לעבור טיפולים במחלת פרקינסון, ממנה הלך לעולמו במרץ 2018.
זלאטה קלאסי (בסלובקית: Zlaté Klasy, בהונגרית: Nagymagyar) הוא כפר ומועצה מקומית באזור טרנבה בדרום-מערב סלובקיה.
במהלך המאה ה-9 האזור סופח לממלכת הונגריה.
הכפר הוזכר לראשונה בשנת 1239. באותה תקופה הוא היה בבעלות טירת ברטיסלאבה.
החל מהמאה ה-17 הוא היה בבעלות מסדר קלרה הקדושה וממנו המסדר ניהל את עסקיו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, הכפר הועבר לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1938, בעקבות בוררות וינה הראשונה הוא הוחזר להונגריה והיה חלק ממנה עד לשנת 1945. בעקבות מלחמת העולם השנייה הוא הוחזר לצ'כוסלובקיה.
המועצה המקומית הנוכחית, שהכפר הוא חלק ממנה, הוקמה בשנת 1960.
בהתאם לשנת 2001, 92.67% מתושבי הכפר הם הונגרים והיתר סלובקים.
זכריה צ'נדלר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
כאחד ממייסדי המפלגה הרפובליקנית הוא היה חבר האגף הרדיקלי של המפלגה ותומך בביטול העבדות בארצות הברית.
הוא כיהן כראש עיריית דטרויט, כסנאטור במשך ארבע תקופות כהונה מטעם מישיגן, וכמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
כאיש עסקים צעיר בדטרויט, תמך צ'נדלר במסילת הרכבת המחתרתית.
במהלך מלחמת האזרחים הוא קידם את המאמץ המלחמתי של האיחוד, את ביטול העבדות, ואת זכויות האזרח של האפרו-אמריקאים המשוחררים.
כמזכיר הפנים ביער צ'נדלר שחיתות כבדה בלשכה לענייני אינדיאנים, ותמך במדיניות השלום של הנשיא גרנט לתרבת את שבטי הילידים האינדיאנים.
ב-1879 הוא נבחר פעם נוספת לסנאט והיה מועמד פוטנציאלי לנשיאות, אך הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן.
זכריה צ'נדלר נולד בבדפורד, ניו המפשייר לסמואל ומרגרט (לבית אור) צ'נדלר.
סמואל צ'נדלר היה צאצא ישיר בדור שביעי של ויליאם צ'נדלר, שב-1637 היגר מאנגליה לרוקסברי, מסצ'וסטס.
מרגרט אור הייתה בתו הבכורה של קולונל ג'ון אור.
זכריה צ'נדלר התחנך בבתי ספר מקומיים.
עם סיום לימודיו הוא לא המשיך ללימודים בקולג', וב-1833 הוא עבר מערבה לדטרויט, באותה עת בירת טריטוריית מישיגן.
בדטרויט הוא פתח חנות כלבו ובאמצעות עסקי הסחר, הבנקאות והקרקעות הוא היה לאחד האנשים העשירים ביותר במדינת מישיגן.
ב-1844 נשא צ'נדלר לאישה את לטישה גרייס דאגלס, ילידת בולטימור שעברה לניו יורק.
לזוג נולדה בת אחת, מרי דאגלס צ'נדלר, שנישאה לסנאטור יוג'ין הייל ממיין.
בין נכדיהם נמנו פרדריק הייל, גם הוא סנאטור ממיין, וצ'נדלר הייל, איש מחלקת המדינה של ארצות הברית.
כבר מנעוריו היה צ'נדלר מתנגד העבדות, וקיווה שהמפלגה הוויגית בצפון תוכל למנוע מהעבדות בדרום מלהתפשט אל הטריטוריות המערביות.
הוא תמך במסילת הרכבת המחתרתית בדטרויט, שסייעה לעבדים נמלטים למצוא מקומות מבטחים.
ב-1848 החל צ'נדלר את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נשא סדרת נאומים עבור מועמד המפלגה הוויגית, זאכרי טיילור.
ב-1851 הוא נבחר כראש עיריית דטרויט וכיהן בתפקיד זה במשך שנה אחת.
ב-1852 התמודד צ'נדלר בבחירות למשרת מושל מישיגן, אך נוצח.
כתומך של קבלת קנזס כמדינת חירות, חתם צ'נדלר על עצומה שבעקבותיה הוקמה המפלגה הרפובליקנית ב-6 ביולי 1854. ב-1856 היה צ'נדלר נציג לוועידה הארצית הראשונה של המפלגה שהתקיימה בפיטסבורג, פנסילבניה, והיה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
באותה שנה בחרה הוועידה הרפובליקנית בג'ון פרימונט כמועמדה לנשיאות.
פרימונט שאף לשחרר את קנזס מעול העבדות, והתנגד לביטול פשרת מיזורי.
צ'נדלר נודע כאחד הרפובליקנים הרדיקלים שדחפו למתן חופש לאפרו-אמריקאים.
בינואר 1857 נבחר צ'נדלר מטעם המפלגה הרפובליקנית כסנאטור מטעם מישיגן במקומו של לואיס קאס.
הוא נבחר מחדש ב-1863 וב-1869 וכיהן בסנאט בשנים 1857 עד 1875. בסנאט זיהה צ'נדלר את עצמו עם הרדיקלים מתנגדי העבדות.
הוא היה הבולט מבין חברי הסנאט שהתנגדו לפרישת מדינות הדרום מן האיחוד.
החל מ-1861 ועד סיום כהונתו בסנאט היה צ'נדלר יושב ראש ועדת המסחר של הסנאט.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, עשה צ'נדלר שימוש בהשפעתו בסנאט כדי לגייס ולצייד את המתנדבים ממישיגן.
הוא היה חבר הוועדה המשותפת של הקונגרס לניהול המלחמה.
ב-6 ביולי 1862 מתח צ'נדלר ביקורת על ניהול המלחמה על ידי הגנרל ג'ורג' מקללן בנאום שנשא בג'קסון, מישיגן.
הוא ראה בנאום זה כאחד מתרומותיו הגדולות ביותר לציבור.
מתקפתו על מקללן הייתה חמישה ימים לאחר שזה האחרון כשל בכיבוש ריצ'מונד ולאחר נסיגת כוחות צבא האיחוד שבפיקודו אל עבר נהר ג'יימס במהלך קרבות שבעת הימים שהסתיימו בניצחון צבא הקונפדרציה.
ב-3 במרץ 1863 הגיש צ'נדלר הצעת חוק לאיסוף וניהול רכוש נטוש בדרום.
ב-2 ביולי 1864 הוא הגיש הצעת חוק לניהול היחסים עם מדינות הקונפדרציה המורדות.
צ'נדלר תמך בהקמתו של הבנק הלאומי, והצביע בעד הנהגת השימוש בשטרות כסף כאמצעי חירום לתקופת המלחמה, אך גינה בתוקף כל צעד להגדלת כמות הכסף.
הוא תמך בצעדי השיקום שהעניקו זכויות אזרח לאפרו-אמריקאים, אך מתח ביקורת על מדיניות זו על היותה רפה מדי.
ב-5 בינואר 1866 הגיש צ'נדלר הצעה להחלטה על ניתוק קשרים עם הממלכה המאוחדת על סירובה לנהל משא ומתן על , אך זו נדחתה על ידי הסנאט.
במהלך המלחמה, אפשרה בריטניה בחשאי לאוניות המלחמה של הקונפדרציה להיכנס לנמלים בריטים בעודן חמושות.
ספינות אלו, כולל הספינה "אלבמה" (CSS Alabama), גרמו נזק רב לסחר של מדינות האיחוד ולנזק כספי רב למאמץ המלחמתי שלו.
ב-29 בנובמבר 1867, כנקמה בבריטים, הגיש צ'נדלר הצעת החלטה על פיה האימפריה האתיופית תוכר כמדינה שנמצאת במצב מלחמה מול בריטניה, ודרש שהיא תקבל את "אותם הזכויות שבריטניה נתנה לקונפדרציה כאשר הכירה בה" במהלך מלחמת האזרחים.
במהלך הבחירות של 1868 היה צ'נדלר יושב ראש ועדת הבחירות לקונגרס של המפלגה הרפובליקנית.
במשך כל תקופת כהונתו בסנאט, עשה צ'נדלר שימוש בפטרונותו הפוליטית כדי להגדיל את כוחו הפוליטי.
שיטותיו להשגת כוח פוליטי נחשבו "מפלגתיות ורודניות באופן גלוי אם לא מושחתות ממש" בהשגת שליטה על מנגנון המפלגה במישיגן.
במשך שנים היה צ'נדלר הבוס הבלתי מעורער של המפלגה הרפובליקנית במישיגן.
הניצחון הגורף של המפלגה הדמוקרטית בבחירות של 1874 הנחיל מכה קשה לכוחו בסנאט, וכאשר הוא התמודד לבחירה לתקופת כהונה רביעית רצופה הוא הובס על ידי אייזק כריסטיאנסי.
באוקטובר 1875 מונה צ'נדלר כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, תפקיד בו הוא כיהן עד תום נשיאותו של גרנט ב-1877. בהתאם להמלצותיו וסמכותו של גרנט, הוא יישם רפורמות במחלקת הפנים וארגן אותה מחדש במשך תקופת כהונתו בתפקיד.
מזכיר הפנים הקודם קולומבוס דלאנו, לא היה רפורמטור, והתיר את קיומה של השחיתות בכל משרדי המחלקה.
צ'נדלר פיטר פקידים מושחתים בלשכה לענייני אינדיאנים, והחליף את נציב הלשכה והפקיד הראשי שלה.
בנוסף הוא אסר על פעילותם של "פרקליטי האינדיאנים" במחלקה, שהונו את השבטים האינדיאנים כאשר גבו מהם כספים תמורת ייצוגם כביכול בוושיגטון הבירה.
צ'נדלר תמך באופן מלאה ביוזמת מדיניות השלום של הנשיא גרנט לתרבות שבטי האינדיאנים.
כדי לסייע במלחמה בשחיתות, שכנע צ'נדלר את הנשיא גרנט למנות את הרפורמטורים צ'ארלס ט.
גרומן ממישיגן כעוזר מזכיר הפנים ואת אוגוסטוס ס.
גיילורד כעוזר היועץ המשפטי הראשי של המחלקה.
השניים הללו סייעו לצ'נדלר במיגור השחיתות במחלקה.
בפברואר 1876 העביר צ'נדלר את הטיפול באינדיאנים, שסירבו לעזוב את שטחי הציד שלהם בגבעות השחורות לטובת המתיישבים הלבנים, לטיפולה של מחלקת המלחמה בראשותו של מזכיר המלחמה ויליאם בלקנאפ.
כאשר נכנס צ'נדלר לתפקידו כמזכיר הפנים הוא מצא שהלשכה לענייני אינדיאנים הייתה הגוף המושחת ביותר במחלקתו.
הוא החליף את נציב המחלקה ואת הפקיד הראשי.
הוא ניהל חקירה חשאית בלשכה ומצא פקידים ממונים מושחתים והתנהלות חשודה של הכפופים אליו.
צ'נדלר הורה על פיטוריהם, אך הנציב החדש ציין שאנשים אלו היו בעלי ערך ללשכה, ולפיכך השעה צ'נדלר את פיטוריהם.
הנשיא גרנט עקב אחר פעולותיו של צ'נדלר ושאל מדוע הפקידים המושחתים בלשכה לא פוטרו.
צ'נדלר השיב לגרנט שלדברי נציב המחלקה יהיה זה בלתי אפשרי לנהל את הלשכה בלעדיהם.
בעקבות זאת הורה גרנט לצ'נדלר לפטר את הפקידים המושחתים, גם אם פירוש הדבר יהיה סגירת הלשכה.
צ'נדלר הוציא מידית הוראות לפיטורי הפקידים.
הייתה זו הפעם היחידה בה גרנט היה פעיל באופן ישיר בצעדי רפורמה במחלקה פדרלית כלשהי, ולאחר מכן הוא המשיך ותמך בצ'נדלר בצעדי הרפורמה שלו.
בנוסף לרפורמה בלשכה לענייני אינדיאנים, ביצע צ'נדלר גם חקירה מקיפה במשרד הפנסיות.
כתוצאה מהחקירה בוטלו תביעות פנסיה שיסודן בהונאה שחסכו לממשלה הפדרלית מאות אלפי דולרים.
תורך חודש מכניסתו לתפקיד, פיטר צ'נדלר את כל פקידי משרד הפנסיות שהיו מעורבים בשחיתות.
הוא הורה לגיילורד ולגורמן לחקור את משרד הקרקעות, ובחקירתם הם גילו מעשים שהובילו לקבלת טובות הנאה לא חוקיות.
צ'נדלר ביטל את המהלכים שהובילו לכך ופיטר את כל הפקידים המעורבים.
במהלך החודש הראשון לכהונתו בתפקיד, פיטר צ'נדלר את כל הפקידים באחד החדרים החשובים של משרד הפטנטים על רקע היותם מעורבים בשחיתות או חוסר רצונם להיות מעורבים ברפורמה.
חדר זה פונה והוצב בפתחו שוער אפרו-אמריקאי.
דלת החדר ננעלה עד שנמצאו מחליפים ישרי דרך במקום אלו שפוטרו.
צ'נדלר לא שעה לתלונות והתרה באדם שטען שהוא פוטר שלא כצדק שלא לפנות לעיתונות.
ללא אזהרה הוא פתח בחקירה כאשר מינה פקיד חדש שהיה אחראי על תשלום המשכורות החודשיות במשרד הפטנטים.
כתוצאה ממהלך זה התברר שכמעט עשרים עובדים היו פיקטיביים לאחר שנוצרו על ידי גורמים מושחתים שפעלו לקבלת משכורות פיקטיביות.
צ'נדלר גם חשף עובדים בלתי כשירים לתפקידיהם ופיטר אותם לאחר שגילה שהם נהגו להעביר את עבודתם לפקידים שמשכורתם הייתה נמוכה יותר ושלשלו לכיסם את הפרשי המשכורות.
הוא פישט את נוהלי משרד הפטנטים כך שתהליכי הגשת הבקשות היו קלים יותר וזולים יותר.
איסור פעולתם של פרקליטי האינדיאנים
בדצמבר 1875 אסר צ'נדלר את כניסתם של "פרקליטי האינדיאנים", אנשים שטענו שהם מייצגים את האינדיאנים בוושינגטון, למחלקת הפנים.
סוכני דמה אלו שידלו את השבטים לשלם להם סכום של שמונה דולר ליום בתוספת הוצאות בתמורה לייצוגם כביכול בוושינגטון במהלך חודשי החורף.
תוך כדי ניצול חששותיהם של האינדיאנים, "פרקליטים" אלו יידעו אותם שזכויותיהם השבטיות יילקחו מהם בוושינגטון אם הם לא יקבלו את שירותיהם.
צ'נדלר אסר לשלם לאנשים אלו על השירותים שהעניקו לכאורה לאינדיאנים באומרו שטענותיהם לייצוג היו בלתי חוקיות ובלתי מוסריות.
הוא הכריז, "...סוכני הלשכה לענייני אינדיאנים, נציב הלשכה ומזכיר הפנים מוסמכים להגן ולשמור על זכויות האינדיאנים בכל ההיבטים...".
האיסור של צ'נדלר על פעילות "פרקליטי האינדיאנים" חסך לשבטים סכומים גדולים של כסף.
כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית ניהל צ'נדלר את מסע הבחירות המוצלח של רתרפורד הייז בבחירות לנשיאות של 1876, אף על פי שהייז לא השאיר את צ'נדלר בתפקידו כמזכיר הפנים לאחר שנבחר לנשיאות.
ב-1878 היה צ'נדלר ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית של מישיגן.
ב-1879 נבחר צ'נדלר פעם שנייה לסנאט כדי לאייש את מושבו של אייזק כריסטיאנסי שהחליפו ארבע שנים קודם לכן והתפטר.
הוא כיהן בסנאט עד למותו מאוחר יותר באותה שנה.
צ'נדלר נחשב על ידי מנהיגי המפלגה כמועמד אפשרי לנשיאות ב-1880. ב-31 באוקטובר 1879 נסע צ'נדלר לשיקגו כדי לשאת נאום.
על רקע שורשיו הרדיקלים, הוא נאם בפני מועדון הצעירים האפרו-אמריקאים של המפלגה הרפובליקנית באולם מקומריק.
בנאומו הוא אמר שהוא מקווה שבאחד הימים שחורים יוכלו להצביע באופן חופשי ובבטחה, להתמודד על משרות, ולשאת נאומים בכל רחבי ארצות הברית, כולל בדרום, ממש כפי שהמורדים לשעבר יכלו להצביע, להתמודד על משרה ולנאום בצפון.
אף על פי שהוא לקה קודם לכן בהצטננות, הוא היה במיטבו באותו יום.
ביום המחרת הוא נמצא מת בחדרו שבמלון גרנד פסיפיק.
זכריה צ'נדלר נטמן בבית הקברות אלמווד שבדטרויט.
זלאטן שחוביץ' (בסרבית: Златан Шеховић; נולד ב-8 באוגוסט 2000 בבלגרד שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת דוקלה פראג מליגת העל הצ'כית.
שחוביץ' גדל במחלקת הנוער של פרטיזן בלגרד מליגת העל הסרבית.
ב-15 בפברואר 2018 הוא הושאל למשך חצי עונה לטלאופטיק מהליגה הסרבית השנייה, במדיה ערך 11 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בחודש יוני 2018 הוא קודם לסגל הבוגר של פרטיזן בלגרד.
ב-12 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על רודאר פלייבליה במסגרת הסיבוב הראשון של הליגה האירופית לעונת 2018/2019. ב-22 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסרבית, בהפסד 1-0 לראדניק סורדוליצ'ה במסגרת המחזור הראשון לעונת .
בסך הכל הוא ערך עשר הופעות ליגה במדי המועדון.
הוא זכה עם המועדון בגביע הסרבי לעונת .
ב-19 בינואר 2020 חתם שחוביץ' במכבי נתניה מליגת העל הישראלית.
ב-26 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על הפועל חדרה במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת 2020/2021. בעונה וחצי הראשונות שלו במועדון הוא ערך 29 הופעות ליגה.
ב-2 באוקטובר 2021 הבקיע שחוביץ' את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על בני סכנין במסגרת המחזור החמישי לעונת 2021/2022.
ב-14 ביוני 2022 חזר לפרטיזן בלגרד.
שחוביץ' הוא חלק מסגל נבחרת סרביה עד גיל 21.
זכריה פישמן (3 במרץ 1891 – 20 באוגוסט 1926) היה סופר, ספרן וביבליוגרף עברי.
נולד בבסרביה, אחיהם של הרב יהודה לייב פישמן מימון ועדה מימון.
עלה לארץ ישראל ב-1913, ב-1920 השתלם בספרנות בארצות הברית שם היה חבר מערכת הירחון מקלט.
חזר לארץ ישראל ועבד זמן מה בספריה העירונית שער ציון בתל אביב.
פרסם מאמרים, רשימות ואגדות שכונסו לאחר מותו בשנת 1926 בארץ ישראל, בספר אגדות הארץ הקדושה (תל אביב: קפת הספר, תרפ"ז).
את מרבית זמנו הקדיש לביבליוגרפיה ותכנן להוציא לקסיקון של הסופרים והספרות העברית (הראשון מסוגו), אולם מחמת מותו בגיל צעיר לא זכה להשלים מלאכה זו.
לאחר מותו הוקמו ועדה וקרן במטרה להשלים את מפעלו, אך העבודה לא הושלמה והלקסיקון לא יצא לאור.
זכריה קלאי (24 ביוני 1923 – 17 בינואר 2016) היה פרופסור במכון לארכאולוגיה ובחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
זכריה קלאי נולד בשם מנפרד זכריה קליינמן בווינה שבאוסטריה לשלום זיגפריד קליינמן ואלישבע אלקה לבית הרבסטר.
בשנת 1925 עבר עם הוריו להתגורר יחד עם משפחתה של אימו בברלין, גרמניה.
בשנת 1934 המשפחה עלתה לארץ ישראל.
המשפחה התיישבה בירושלים, ואליה העבירה המשפחה את בית המסחר למכירת ותיקון פסנתרים שהיה להם בברלין.
בירושלים למד זכריה קלאי בבית הספר התיכון בבית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה).
בתקופה זו אף היה חניך בתנועת "המחנות העולים".
לאחר סיום לימודיו היה בהכשרה בקיבוץ רמת יוחנן, ואחר כך חזר לירושלים והצטרף לעסק הפסנתרים המשפחתי.
באותה עת הצטרף לסניף הירושלמי של "אגודת המשוטטים" שהובל על ידי דוד בנבנישתי, והיה למזכיר הסניף הירושלמי של האגודה, ואף הדריך טיולים רבים של האגודה.
בשנת 1945 החל ללמוד ב בחוגים לארכאולוגיה ומקרא.
לימודיו הופסקו בזמן שירותו הצבאי במלחמת העצמאות, בה ניצל את היכרותו המיוחדת עם הארץ ושימש כאיש מודיעין שהוביל כוחות בתוך ירושלים (למשל באזור מנזר נוטרדם) ומסביבה (למשל באזור הקסטל ובכיבוש רכס אורה ועמינדב ממערב לירושלים).
לאחר המלחמה, תוך כדי המשך עבודתו בבית המסחר לפסנתרים, הוא שב ללימודיו באוניברסיטה ובשנת 1954 קיבל תואר מוסמך על עבודתו: "גבולותיה הצפוניים של ממלכת יהודה למן תקופת ההתנחלות ועד ראשית ימי החשמונאים", שהוכנה בהדרכתו של פרופ' בנימין מזר.
באותה שנה הוא קיבל את פרס קלאוזנר.
עבודתו זו יצאה כספר בשנת 1960.
בשנת 1963 הוא קיבל מהאוניברסיטה העברית בירושלים את תואר דוקטור להיסטוריה של עם ישראל, על עבודתו "נחלות שבטי ישראל: מחקר בגאוגרפיה ההיסטורית של המקרא".
בשנת 1967 יצאה עבודה זו לאור בספרו "נחלות שבטי ישראל" בהוצאת מוסד ביאליק.
הספר זיכה אותו בשנת תשכ"ח בפרס יצחק בן-צבי.
בשנת 1965 החל זכריה קלאי ללמד באוניברסיטה העברית, במכון לארכאולוגיה ובחוג לתולדות עם ישראל.
בשנת 1968 הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1974 היה לפרופסור חבר ובשנת 1984 היה לפרופסור מן המניין.
לאחר מלחמת ששת הימים התבצע בכל השטחים החדשים שבשליטת ישראל סקר חרום ארכאולוגי, וזכריה קלאי הוביל את הסקר בתחום שבין ירושלים לשכם.
היכרותו הטובה עם השטח מתקופת הטיולים בחוג המשוטטים סייעה רבות בביצוע משימה זו.
בשנת 1974 הוא ניהל סקר במערב גוש עציון בו נמצאה מצודה ישראלית.
זכריה קלאי אף היה שותף בגילוי כמה מכתובות תחום גזר.
בשנות השבעים המאוחרות זכריה קלאי הצטרף לוועדת השמות הממשלתית ובמשך כ-40 שנה היה שם מומחה בתחום השמות ההיסטוריים של אתרים בארץ ישראל.
זכריה קלאי חקר את הגבולות של השבטים וסבר שהתיאורים בספר יהושע משקפים מציאות ריאלית בתקופת שלמה.
הוא השתייך לזרם המרכזי בחקר המקרא ודחה את עמדות המינימליסטים, כמו ישראל פינקלשטיין, השוללים את קיומם של ממלכת דוד ושלמה.
זכריה קלאי טען שדוד בחר למקם את בירתו, ירושלים, בנחלת שבט בנימין, כפיצוי על כך שהמלוכה נלקחה משבט זה.
על פי מחקרו, העיר העתיקה של ירושלים נמצאת בנחלת שבט בנימין, ומוקפת על ידי נחלת שבט יהודה.
לאורך שנות עבודתו באוניברסיטה ואף לאחר צאתו לגמלאות המשיך ופיתח את עיוניו בתחום הגאוגרפיה ההיסטורית של ארץ ישראל ובמקביל בתחום ההיסטוריוגרפיה – ניתוח המשמעויות המסתתרות בין השורות של כתיבת הטקסט המקראי – וחיבר מאמרים רבים בנושאים אלו, ותרם לערכים שונים באנציקלופדיה המקראית.
כמו כן במסגרת השירות שלו במילואים חיבר זכריה קלאי פרסומים שונים עבור המדור לידיעת הארץ של צה"ל.
זכריה קלאי פרסם עשרות מאמרים וספרים בעברית ובאנגלית בנושאים היסטוריים והיסטוריוגרפיים.
מחקריו התמקדו בתיאורים הגאוגרפיים במקרא.
יחד עם זאת עסק בנושאים נוספים בתחום ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת המקרא.
זכריה קלאי הציע ניתוח מדוקדק וזהיר של התיאורים הגאוגרפיים במקרא, מתוך הנחה שהטקסטים הללו משקפים מציאות של ממש ואינם המצאה הקלוטה מן הדמיון.
כך למשל הציע כי מערכת הגבולות בספר יהושע וכן מפקד המלך דוד ורשימת מחוזות שלמה המלך משקפים את המציאות בתקופת שלטונו של שלמה.
לעומת זאת רשימת ערי בנימין היא כנראה מתקופת המלך אבים (בן רחבעם) ורשימת ערי יהודה מתקופת המלך חזקיהו.
ביולי 1948 נישא זכריה קלאי ליונה ילין, בתם של אליעזר ילין ותלמה ילין, חברתו לספסל הלימודים באוניברסיטה.
יונה עסקה בכתיבת שירים לילדים וכן עבדה באנציקלופדיה המקראית.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: עדו, חנינא, אליעזר ותלמה.
לאחר פטירתה של יונה בינואר 1970 הוא נישא לפרופ' ליזה הלר (לימים הלר-קלאי), חברת החוג לגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם קום המדינה הוא עברת את שם משפחתו מקליינמן בתחילה ל"קלי" ובהמשך שינה את השם ל"קלאי" כדי להבהיר את הגיית שמו.
זכריה פילדינג הוא זמר אבורג'יני יליד אוסטרליה.
התפרסם בעיקר בזכות היותו הצלע השנייה של הצמד אלקטריק פילדס עם הקלידן מייקל רוס.
פילדינג נולד ב-1991 או ב-1992 כבכור מבין תשעה ילדים לאמן רוברט ולקיי לאואה.
לאחר שלמד בבית ספר יסודי בקורן, עיר הולדתו, עבר בגיל שמונה למימילי, עיירה אבוריג'ינית קטנה בצפון-מערב דרום אוסטרליה.
סבו מצד אביו הועבר על ידי ממשלת אוסטרליה בגיל שלוש לעיר אחרת, ומעולם לא שב למימילי, כחלק מהדור האבוד.
בגיל שבע או שמונה הופיע לראשונה בבית ספרו, כששר את "Blue Suede Shoes" של אלביס פרסלי.
לאחר מכן גברה אהבתו למוזיקה, והוא החליט מאותו הרגע שברצונות לעסוק בתחום זה בעתיד.
השראתו הגדולה ביותר כשהיה הילד הייתה ויטני יוסטון.
בגיל 13 או 14 עבר לאדלייד לפנימייה.
לימים אמר כי המעבר בין ביתו האבוריג'יני לתרבות המערבית היה עבורו קשה.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר התיכוני וודוויל.
הוא למד מוזיקה ילידית במרכז ללימודי התרבות האבוריג'ינית באוניברסיטת אדלייד.
בשנת 2014 הופיע בתוכנית הכישרונות The Voice.
הוא הגיע לשלב הגמר, וסיים במקום השני.
מאז 2015 מופיע פילדינג בקביעות עם מייקל רוס כחלק מהצמד אלקטריק פילדס, שמשלב מוזיקת נשמה מודרנית עם מוטיבים מהתרבות האבוריג'ינית.
בדצמבר 2018 נחשף כי הצמד עתיד להשתתף ב-Eurovision – Australia Decides, הקדם האוסטרלי לאירוויזיון 2019. ב-9 בפברואר 2019 הופיע על בימת התחרות עם השיר "", ודורג במקום השני.
במהלך מגפת הקורונה באוסטרליה התארח אצל משפחתו האבוריג'ינית, והחל לצייר עם אחייניותיו ואחייניו.
כשחזר לאדלייד הצטרף לקבוצת אמנים ב-APY Art Center Collective, על מנת לפתח את כישרונותיו באמנות חזותית.
יצירותיו משלבות אלמנטים מסורתיים מהתרבות האבוריג'ינית, תוך התחשבות בסגנונו האישי והשקפת עולמו על העם האוסטרלי.
תערוכתו הראשונה של פילדינג, Zaachariaha Fielding: Gold and Silver Linings, הוצגה לראשונה בגלריות הוגו מישל וז'אן מורפי מנובמבר לדצמבר 2020. ציוריו, יחד עם יצירות הקרמיקה של אלפרד לואו, הוצגו בתערוכה בשם Z mun A Titutjara.
היא התקייהמ בגלריית הוגו מישל באדלייד החל מאוקטובר לנובמבר 2023.
בשנת 2008 נבחר על ידי באז לורמן לבצע את "Over the Rainbow" בשפה היולנגו בסרטו הקולנועי.
בשנת 2010 השתתף ביצירת הפסקול לסרט התיעודי הקצר Ngura Ini Mimili Nya: A Place Called Mimili, המספר על קבוצת ילדים במימילי שמתכוננת להתחרות בפסטיבל הריקודים השנתי של ארנבלה.
בשנת 2018 היה אלקטריק פילדס הנושא של הסרט התיעודי מבית היוצר של SBS/NITV.
Voice From The Desert עוקב אחר ביקורו של פילדינג במימילי, שם העלה כמה מאירועי עבר שחווה כילד אבוריג'יני.
הסרט הקצר מ-2019, Electric Mimili, בוים על ידי אייזק כהן לינדזי והופק על ידי סיירה שרדר.
הוא מתמקד במשפחתו של פילדינג ובחייו של אביו במימילי.
פילדינג ורוס כתבו את השירים "Shade Away" ו-"Don't You Worry", שנכללו לפסקול Top End Wedding משנת 2019.
רבי זכריה בן סרוק (פעל בשלהי המאה ה-15), היה מרבני ספרד סמוך לגירוש ספרד, ופרשן מקראי.
נולד בספרד, לאביו רבי יהושע סרוק, שהיה גם רבו.
שימש בתפקידים רבניים בקהילות החשובות בספרד.
אחד מידידיו היה רבי שמואל די וידאש.
בעקבות גירוש ספרד, גלה לאלג'יר.
לאחר תקופה קצרה, בשנת ה'רנ"ג, רצה לעזוב את העיר, וכתשורה לרבני המקום שנהגו בו בכבוד, כתב עבורם פירוש למגילת אסתר סמוך לחג הפורים.
רבי זכריה סיים לכתוב את המגילה בי' בניסן באותה השנה.
במהלך כתיבת הפירוש למגילה, התאלמן מאשתו בכ"ב אדר ה'רנ"ג.
לא ידוע להיכן נדד, והיכן נפטר.
בכתביו, הוא מתנגד לדרכו של חבירו רבי שמואל די וידאש, שחלק בתקיפות על הרמב"ם והרא"ש.
רבי זכריה מעיד על עצמו: .
כמו כן העריץ במיוחד את רבי אברהם אבן עזרא, והושפע גם מפירושי הרלב"ג.
בפירושו ביאר ביאורים מקוריים למגילת אסתר, ושילב בין חדשנות לבין שילוב מאמרי חז"ל, ולעיתים נדירות מביא גם מפרשני המקרא הקודמים לו.
רבי זכריה ראה בחיבורו הזדמנות להביע את אמונתו האיתנה גם לאחר גירוש ספרד, למען חיזוק האמונה בקרב קהל המגורשים.
פירושו למגילת אסתר המכונה 'מגילת אחשורוש', נדפס בוונציה בשנת שכ"ה.
כמה ממפרשי המגילה הזכירו את פירושיו של רבי זכריה, ביניהם ניתן למנות את הרשב"ץ האחרון ואת רבי שמואל די אוזידה.
זכריה משה (נולד ב-1926 ונפטר בדצמבר 2005) היה ראש המועצה הראשון של ראש העין.
זכריה משה נולד בעאת'יין שבמחוז שבתימן בשם יחיא לסאלם ורומי סעיד.
בגיל 17 נשא את רומיה זכרי (לימים רינה), להם נולדו שלושה ילדים בתימן, שאחד מהם נפטר.
הם עלו לארץ במבצע על כנפי נשרים ב־1949 והתיישבו במעברת ראש העין.
הוא אימץ את השם זכריה על מנת להתחלף עם בן דודו שגויס לצה"ל.
המשפחה התגוררה לתקופה קצרה בלוזית וזכריה שימש כמא"ז (מפקד האזור), אך רצח כמה מבני המשפחה על ידי מסתנננים הביאם לשוב לראש העין.
העיירה ראש העין הוקמה בשנת 1951 ונוהלה על ידי ועד מקומי.
בספטמבר 1955 הוקמה מועצה מקומית ומשה נבחר לכהן כראש המועצה הראשון, בתמיכת קואליציה של מפא"י, המפלגה הפרוגרסיבית, הפועל המזרחי ופאג"י.
בבחירות למועצה ב־1955 זכתה מפא"י בראשות משה ב־2 מושבים והקימה קואליציה עם הפועל המזרחי, הפרוגרסיבים ואגודת ישראל.
באוגוסט 1956 פרשה אגודת ישראל מהקואליציה והאופוזיציה העירונית דרשה לקיים ישיבת הדחה למשה.
בספטמבר 1957 החליטה מליאת המועצה להדיחו, לאחר ששלמה צפר שפרש מסיעתו והצטרף לאופוזיציה.
צפר מונה לראש המועצה החדש.
בספטמבר 1958 הדיחה מועצת ראש העין את משה מחברותו בעקבות אי־השתתפותו בישבות המועצה במשך שלושה חודשים רצופים.
במרץ 1960 מונה משה לסגן ראש המועצה בקואיליציה בראשות שלום מנצורה.
באוגוסט 1964 פרשה מפא"י מהקואליציה והביאה להדחת ראש המועצה צפר, ומשה חזר לכהן לבראשות המועצה.
במרץ 1965 נערכה הצבעת הדחה נגדו, אך ההצעה נפלה בתיקו 4–4, כששלום מנצורה, ששהה בארצות הברית, נעדר.
עם שובו של מנצורה במאי 1965 הודיע לו משה כי כהונתו במועצה נפסקה עקב שהייתו הארוכה בארצות הברית, ועתירה לבג"ץ הביאה להוצאת צו על תנאי למניעת הדחתו.
עם ביטול הצו בשלהי מאי התפטר משה, ומנצורה מונה לראש המועצה.
בפברואר 1966 הודח מתפקידו כימזכיר סניף מפא"י בראש העין והוחלף בשלמה זכריה.
באוקטובר 1970 השתתך המערך בראשות משה בקואליציה עם אגודת ישראל בראשות יוסף מלמד, והוסכם על והסכם רוטציה על ראשות הרשות.
מזכירות מפלגת העבודה בחרה במשה להיות ראש המועצה, אך שני חברי המועצה האחרים מטעם המפלגה סירבו לתמוך בו, והעדיפו לתמוך במלמד.
בדצמבר 1975 מונה לסגן ראש המועצה, לאחר שמפא"י החליפה מפד"ל בקואליציה העירונית.
הבית בו התגורר נשאר כבית לשימור בראש העין ונקרא "בית זכריה משה".
ועל שמו יש רחוב בראש העין.
בנו שלום בן-משה הוא תת-אלוף במילואים שכיהן אף הוא כראש עיריית ראש העין (2013–2024).
זלאטה אוגנביץ' (נולדה ב-12 בינואר 1986) היא זמרת אוקראינית.
אוגנביץ' נולדה בקריבי ריה וגדלה בחצי האי קרים, היא למדה בבית ספר למוזיקה בקייב, במהלך לימודיה גם הופיעה בלהקות.
הופיעה בהרכב המוזיקלי של צבא אוקראינה.
ב-2010 ניסתה לראשונה לייצג את אוקראינה באירוויזיון עם השיר "Tiny Island", והגיעה למקום החמישי בקדם, בשנה זו גם הוציאה סינגל נוסף.
ב-2011 השתתפה בקדם בפעם השנייה, עם שיר בשפה האוקראינית בשם "The Kukushka", והגיעה למקום השני.
ב-2013 נבחרה לייצג את אוקראינה באירוויזיון עם השיר "Gravity", והגיעה למקום השלישי עם 214 נקודות.
נוסף על כך, היא הנחתה את אירוויזיון הילדים 2013 שנערך בקייב.
בנוסף היא פעילה פוליטית בסכסוך של אוקראינה כנגד רוסיה.
שיינא זלדה שניאורסון-מישקובסקי (כ"ו בסיוון ה'תרע"ד, 20 ביוני 1914 – כ"ח בניסן ה'תשמ"ד, 30 באפריל 1984), המוכרת בשם זֶלדָה, הייתה משוררת ישראלית, חסידת חב"ד.
מחברת השיר "לכל איש יש שם".
זלדה נולדה בעיר יקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית.
אימה, רחל, הייתה בתו של הרב דוד צבי חן (הרד"ץ) מחשובי רבני חב"ד ובנו של רבי פרץ חן מרבני משפחת חן.
אביה, רבי שלום שלמה שניאורסון, היה רב ידוע מצ'רניגוב, בנו של רבי ברוך שניאור שניאורסון, צאצא של ה"צמח צדק", האדמו"ר השלישי של חב"ד.
אביה וסבה (הרד"צ חן) נפטרו בעודה צעירה, ודמויותיהם השפיעו רבות על נפשה.
זלדה הייתה בת יחידה, ולפיכך בכל בוקר בשנת האבל אמרה קדיש על אביה.
בן הדוד של זלדה הוא "הרבי מליובאוויטש", רבי מנחם מנדל שניאורסון, האדמו"ר האחרון של חב"ד (אביו, רבי לוי יצחק שניאורסון, היה אחיו של רבי שלום שלמה, אביה של זלדה).
זלדה גדלה בחצר חב"דית, ושמרה על קשר הדוק עם בן דודה.
ב-17 במאי 1925, כשהייתה זלדה בת 11 עלתה המשפחה לארץ ישראל דרך נמל יפו באונייה "איליץ'", שהפליגה מאודסה ועליה כ-250 עולים.
את הבקשה לעלייתם של הסב, ההורים וזלדה הגיש ביולי 1924 קרוב משפחתם, רואה חשבון ד"ר א.
הילמן, דרך הרבנות הראשית לארץ ישראל וזו פנתה מייד למושל המחוז לאור הבטחת הנציב העליון לתת לרבנים הנמצאים תחת לחץ הסובייטים רישיון לעלייה.
הילמן לקח על עצמו גם לדאוג למחייתו של הסב בן ה-75. המשפחה התיישבה בירושלים, שם למדה זלדה בבית הספר לבנות "שפיצר".
לפי סיפוריה, היו שנות ילדותה בירושלים עגומות, בשל המצב הכלכלי הקשה במשפחה והאווירה המחמירה בבית הספר.
המצב השתנה כשעברה ללמוד בסמינר למורות "מזרחי", שהיה מוסד דתי אך העניק אז גם השכלה כללית רחבה, ולדברי זלדה, היא פגשה בו צעירות לא דתיות רבות שבהמשך הלכו לקיבוצים חילוניים, אבל הקשר עימן "נשאר עבורי קשר חיים".
בסמינר הושפעה רבות ממורים בעלי שם כעקיבא ארנסט סימון ופייבל מלצר, בנו של הרב איסר זלמן מלצר.
לימדה בבתי הספר "רוחמה" ו"חברת הילד".
הסופר עמוס עוז, שהיה בין תלמידיה בבית הספר "חברת הילד", כותב עליה בספרו "סיפור על אהבה וחושך", כי "הרעידה בי איזה מטרונום פנימי שעד אז לא זע ומאז עד עכשיו לא חדל".
היא עברה לתל אביב ולמדה ציור.
חלק מציוריה ורישומיה התפרסמו בספרים "צפור אחוזת קסם" ו"גני האין".
ציוריה, בדומה לשיריה, משרים אווירה קסומה.
מתל אביב עברה לחיפה ולימדה ילדים בעלי צרכים מיוחדים, יחד עם פרופסור נחמה ליבוביץ.
בכרמל פגשה את חיים מישקובסקי, בעלה לעתיד.
ב-1950 נישאה לחיים אריה מישקובסקי, בנו של הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי ונכדו של הרב יצחק בלאזר, מראשי תנועת המוסר.
הוא היה בוגר ישיבת חברון, שעבד כפקיד וכרואה חשבון.
השניים התגוררו בירושלים בדירה צנועה בשכונת כרם אברהם – בבית האבן הישן, שעל אודותיו כתבה מספר שירים.
לאחר מחלה ממושכת נפטר בעלה ב-1970 בגיל 62. היא הקדישה לו רבים משירי הקובץ השני, "הכרמל האי-נראה", שם פגשה אותו לראשונה.
בשנת 1976 עברה להתגורר ברחוב הקליר, בשכונת שערי חסד בעיר.
זלדה נפטרה במוצאי יום הזיכרון לשואה ולגבורה ה'תשמ"ד (1984).
שיריה של זלדה התפרסמו טיפין טיפין בבמות שונות, כגון במדורים ספרותיים של עיתונים בישראל ובמאספים ספרותיים כמו "בסער".
היא נהגה לדקלם לאורחיה שירים מזיכרונה.
רק כשהייתה בת 53, לאחר 35 שנות יצירה, יצא לאור קובץ שיריה הראשון, פנאי (בהוצאת הקיבוץ המאוחד).
עד לשנת 2007 הודפס קובץ זה ב-14 מהדורות ובאלפי עותקים.
חלק מיצירותיה נלמדות במסגרת תוכנית הלימודים של בתי הספר התיכוניים בישראל (למשל השיר מקום של אש).
בשונה מבני דורה, כגון נתן אלתרמן ולאה גולדברג, שירתה של זלדה איננה מחורזת ושקולה, אלא כתובה בסגנון חופשי.
השפעת תנועת החסידות ניכרת בשיריה, המאופיינים באווירה של חתירה לקדושה ולנשגב, שאותם ביקשה למצוא בחיי היום-יום, כמו ברגעי הארה והתגלות פנימית.
בשיריה יש שימוש במוטיבים ובמאפיינים של הסיפור החסידי.
זלדה התאפיינה בפתיחות כלפי העולם הרחב.
ביתה היה פתוח לשוחרי הספרות העברית לדורותיה, לאנשים צעירים שבאו להתעניין ביצירתה, ובכלל זה, ידידים חילוניים רבים.
באמצעות עזה צבי נוצר קשר בין זלדה ליונה וולך הצעירה, ולמעשה וולך היא זו שהביאה להדפסת שיריה של זלדה.
במכתב אל זלדה כתבה וולך:
וולך וזלדה הופיעו יחד בערבי הקראת שירים ב"צוותא".
אולם בעקבות שירה של וולך "תפילין", ב"עיתון 77", שבו אוזכרו תשמישי קדושה בהקשר ארוטי, ולאחר חילופי דברים סוערים ומתוקשרים, נותק הקשר ביניהן.
זלדה שלחה ידה גם בציור והרבתה בציורי דיוקנאות.
בסוף שנת 2020 התגלו שמונה שירים מפרי עטה ובכתב ידה של זלדה אשר לא פורסמו מעולם.
חלק מארכיונה הופקד במכון גנזים אשר בבית אריאלה בתל אביב.
הלא הר הלא אש, 1977 – עליו זכתה בפרס ביאליק לספרות יפה לשנת תשל"ח (1978)
ציפור אחוזת קסם, כתבים וציורים.
עורכים: רבקה גולדברג, ראובן קסל, יונדב קפלון ירושלים, הוצאת עמותת זלדה ויצירתה, 2014
עורכים: ראובן קסל, רבקה גולדברג, ירושלים, הוצאת עמותת זלדה ויצירתה, 2020
ואולי ייפתחו השערים: רישומי חיים, ערכה: רבקה גולדברג, הוצאת כרמל, 2025.
זלדה - כל השירים, עורך: גדעון טיקוצקי, הוצאה: הקיבוץ המאוחד, אוגוסט, 2025.
ספרי השירה של זלדה, שאותם פרסמה מעל במות רבות (לא כל שיריה פורסמו), ראו אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתל אביב.
הקבצים "פנאי", "הכרמל האי-נראה" ו"אל תרחק" ראו אור גם בכרך אחד שראה אור במספר מהדורות מ-1975. לאחר מותה קובצו כל הספרים לכרך אחד, שכותרו: שירי זלדה.
1976 – פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול
1978 – פרס ביאליק לספרות יפה
לאחר מותה הנציחה עיריית ירושלים את זכרה בקריאת רחוב על שמה ("המשוררת זלדה") בשכונת רמות שבעיר.
רחובות נוספים קרויים על שמה בפתח תקווה, בכפר סבא, בקריית גת ובתל אביב-יפו.
בשנת 2022 עמותת משיב הרוח, בשיתוף עיריית ירושלים, ייסדה את "פרס זלדה", פרס ספרותי למשוררים צעירים וותיקים על שמה.
הזמרת חוה אלברשטיין שרה כמה משיריה, בראשם "לכל איש יש שֵם" ללחן של חנן יובל.
אלברשטיין ביצעה את השיר "פנאי" בלחן של חיים ברקני.
מזי כהן ביצעה את השיר "פנאי" בלחן של מוני אמריליו.
הזמרת שולי נתן הלחינה ושרה אחדים משיריה, ביניהם "אל תשליכני מלפניך", "כל הלילה בכיתי" ו"שושנה שחורה".
שירים אחדים הלחין שפי ישי.
בשנת 2019 יצא ספר-דיסק "אי במערבולת", שבו נשים מלחינות ומבצעות את שיריה.
הסופר עמוס עוז מתאר בספרו האוטוביוגרפי "סיפור על אהבה וחושך" את יחסיו עם זלדה, שהייתה מורתו בבית הספר היסודי, השפיעה עליו רבות, ואף שלחה אותו לביקור אצל בן דודה הרבי מליובאוויטש מנחם מנדל שניאורסון בניו יורק.
הסרט: בירושלים (1963) של הבמאי דוד פרלוב.
פרלוב צילם ריאיון עם זלדה שיצר סקנדל גדול בשל דבריה על קבצני ירושלים.
הסרט: אשה פשוטה, זלדה (2015) הפרק השישי בסדרת סרטי העברים של הבמאי יאיר קדר.
בהשתתפות: חוה אלברשטיין, הלית ישורון, יונדב קפלון וחמוטל בר יוסף.הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בירושלים (2015), זוכה פרס החוויה היהודית בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
זלזאל (בפרסית: زلزال, תעתיק: Zelzal, ופירושו: "רעידת אדמה", מוכרת גם בשם מושאק) היא סדרת רקטות ארטילריות עתירות משקל ארוכות טווח מתוצרת משרד ההגנה האיראני, בעלות טווח בין 160–250 ק"מ ויכולת נשיאת חומר נפץ של כחצי טון.
רקטות הזלזאל מבוססות על הרקטה הסובייטית פרוג-7 (M-Luna) ומשוגרות ממשגר המבוסס על משאית MB LA-911. לרקטה מספר גרסאות: זלזאל-1, זלזאל-2 וזלזאל-3. הרקטות נחשבות לא מדויקות ובעלות חתימת שיגור גבוהה יחסית, מה שהופך אותן לפגיעות לתקיפות נגד.
עם זאת, כמות חומר הנפץ הגדולה שנושאות הופכות אותן לאיום משמעותי.
הרקטות הן בעלות מנוע דלק מוצק, ומאפשרות שיגור תוך זמן הכנה מועט של 15 דקות.
נטען שלחלקן יכולת נשיאת נשק מצרר.
תחילת פיתוח סדרת הרקטות במלחמת איראן–עיראק בשנות ה-80, במהלכן נרכשו טילי סקאד והחל ייצור על סדרת טילי השיהאב.
סדרת הזלזאל נועדה להיות גרסה מייצור מקומי זולה יותר מרכישת טילים מברית המועצות, סין או צפון-קוריאה.
גרסאות הרקטה השונות פותחו במהלך שנות ה-90, ובתחילת שנות ה-2000 החלו משמרות המהפכה לשגר את הרקטות במסגרת סדרת התרגילים "הנביא הגדול".
בהמשך, הופצו לסוריה ברכבת אווירית ודרכה לחזבאללה בלבנון.
ב-2017 דווח כי גרסאות מתקדמות של הרקטות סופקו לחות'ים בתימן.
לרקטה מספר גרסאות, אשר לחלקן שמות שונים בהתאם לגרסת הייצור:
על פי הערכות, גרסת הרקטה הזלזאל-1 היא הראשונה שהוסבה מהרקטה הסובייטית המקורית פרוג-7 (M-Luna).
ניסוי מוצלח ראשון ברקטה, בשם "מושאק-160", נערך ב-1988.
רקטת זלזאל-2 היא בעלת התפוצה הרחבה ביותר במזרח התיכון מבין גרסאות הרקטה, קרויה גם "מושאק-200".
על פי הערכות שונות, היא מבוססת על רקטת הזילזאל-1, בעלת משקל שיגור גבוה יותר, טווח מוארך ושיפור הדיוק באמצעות סחרור מייצב בעת השיגור.
תחילת ייצור גרסה זו של הרקטה ב-1996 במפעלים שהוקמו באיראן בסיוע טכנולוגי מסין ומצפון-קוריאה.
הוצג לראשונה בפומבי במצעד צבאי הטהראן ב-1998.
הגרסה המתקדמת ביותר של הרקטה, שתוכננה להגיע לטווחים של מעל 300 ק"מ.
מבוססת על רקטת זלזאל-2 שקדמה לה.
הוצגה לראשונה בפומבי במצעד צבאי בספטמבר 2007.
על פי הערכות, טילי הרעד ופאתח 110 המדויקים מבוססים על רקטת זלזאל-2.
זלזאל-1 וזלזאל-2 נמצאים גם בשימוש ארגון הטרור השיעי חזבאללה בלבנון.
מאחר שאיראן היא המדינה היחידה המייצרת את הרקטה, ישראל האשימה אותה באספקת נשק לחזבאללה.
לטענת עלי אכבר מוחתשמיפור, שגריר איראן בלבנון במהלך שנות ה-80 ומי שנטען ש"הקים" את חזבאללה, רקטות הזלזאל בלבנון נשמרות בבונקרים תת-קרקעיים, החסינים ליכולות התקיפה של חיל האוויר.
ב-2006 הערכות ישראליות קבעו כי בידי חזבאללה עשרות עד מאות בודדות רקטות זלזאל, הערכות מ-2016 קבעו כי בידי הארגון בין 2,000 ל-3,000 רקטות זלזאל מסוגים שונים.
הרקטות הועברו לחזבאללה בתחילת שנות ה-2000 דרך סוריה לאחר שהוטסו מאיראן.
לטענת ישראל, הרקטות נצפו לראשונה בלבנון במהלך 2002.
במלחמת לבנון השנייה בוצעה מתקפה אווירית מוצלחת אשר כונתה "ליל הפאג'רים", בה הושמדו מספר רקטות זלזאל.
המתקפה התאפשרה הודות למודיעין מדויק בדבר פריסת רקטות הפג'ר במבנים (שחלקם מבני מגורים) בדרום לבנון.
בנוסף, ב-17 ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, התקיף מטוס של חיל האוויר הישראלי משאית שהובילה רקטות זלזאל לשימוש חזבאללה בלבנון.
אחת מהרקטות ניצתה בעקבות הפיצוץ והתפוצצה בשטח לבנון.
חזבאללה פירשו באופן שגוי את הפיצוץ כהצלחה ליירוט מטוס ישראלי.
אף שהיו בידי חזבאללה בזמן המלחמה, נמנע הארגון מלהשתמש בהן, ככל הנראה בעקבות השפעה איראנית ששאפה למנוע הידרדרות של הלחימה או עקב חשש מתגובת נגד ישראלית לשימוש ברקטה הכבדה.
רקטות הזלזאל הראשונות הגיעו לידי הצבא הסורי בתחילת שנות ה-2000 ברכבת אווירית מאיראן.
בידי סוריה יכולת ייצור עצמית של רקטות זלזאל-2 הקרויות "מייסלון".
רקטות כאלו הושמדו בתקיפה של חיל האוויר ב-2019.
לטענת החות'ים בתימן, בשנת 2017 הצליחו להחזיק בידיהם כמות מסוימת של רקטות זלזאל-1. בנוסף, נטען כי בידי החות'ים גרסה מייצור מקומי המזכירה את רקטת זלזאל-3. אולם גורמי ביטחון באיראן ובמערב טענו שמדובר ברקטות זלזאל-3 מקוריות שנמסרו לארגון מידי משמרות המהפכה.
זלוטי (בפולנית: (נהגה זְווֹטֵה), ברבים: złote או złotych, בתרגום לעברית: "זהוב") הוא ההילך החוקי של פולין, החל מ-1924, ביוזמת ולדיסלב גרבסקי ראש ממשלת פולין ושר האוצר שלה.
הזלוטי מתחלק ל-100 גרוֹש (grosz, ברבים groszy).
כתוצאה מתהליך של היפר-אינפלציה בפולין בתחילת שנות ה-90, ערכו של המטבע צנח בצורה קיצונית.
לכן, ב-1 בינואר 1995 הומר הזלוטי הישן (שסימונו לפי תקן ISO 4217 הוא PLZ) לזלוטי החדש (שסימונו הוא PLN), ביחס המרה של 10,000 זלוטי ישן = 1 זלוטי חדש.
אומנם החל משנת 2004 פולין חברה באיחוד האירופי, אך היא אינה מהווה חלק מ"גוש האירו", ועל כן מטבע האירו עדיין לא החליף את הזלוטי כהילך חוקי במדינה.
פולין התחייבה בפני האיחוד לאמץ את האירו כאשר תעמוד בתנאים הכלכליים הנדרשים על פי אמנת ליסבון וקריטריוני קופנהגן, אולם הדבר יחייב תיקון לחוקה הפולנית.
בשנת 2011 הודיע שר האוצר הפולני כי אין בכוונת ממשלת פולין להחליף את הזלוטי בעתיד הנראה לעין.
זלב היא עיר בדרום גרמניה, במדינת המחוז בוואריה.
העיר ממוקמת באזור המנהלי פרנקוניה עילית על רכס פיכטל ושטח שיפוטה גובל ברפובליקה הצ'כית.
העיר ידועה בזכות תעשיית החרסינה הענפה שבה.
המפעל נפתח בשנת 1879 על ידי פיליפ רוזנטל והיה פעיל עד לסוף המאה ה-20. בשטח המפעל נפתח עתה מוזיאון למוצרי חרסינה.
זלוטשוב (כתיב נפוץ: זלוצ'וב; באוקראינית: Золочів; בפולנית: Złoczów; ביידיש: זלאָטשאָוו) היא עיר הממוקמת במחוז לבוב במערב אוקראינה.
היישוב מוזכר לראשונה בשנת 1180 בשם ראדז'יצ'ה (Radzicze).
לקראת סוף המאה ה-13 הוקם במקום מבצר מעץ שנשרף פעמיים במאות ה-14 וה-15 במהלך פלישות הטטרים של קרים.
בשנים 1569–1340 היה היישוב חלק מממלכת פולין.
בשנת 1442 מוזכר היישוב לראשונה בשמו הנוכחי, כחלק מנכסיו של יאן מסיינו.
המלך הפולני זיגמונד הראשון העניק לזלוטשוב את זכויות מגדבורג והיא הפכה בכך לעיר ב-15 בספטמבר 1523.
במאה ה-16 התיישבו ארמנים בעיר ובסביבתה ואלה תרמו להתפתחות המסחר בה.
בשנים 1569–1772 הייתה העיר חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
בשנים 1634–1636 ביצר האציל יקוב סובייסקי, אביו של המלך יאן סובייסקי, את העיר ובנה טירה חדשה במקום הישנה.
ב-1772, אחרי חלוקת פולין הראשונה היא סופחה כחלק מגליציה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1797 כילתה שרפה את העיר.
בשנת 1801 רכשה משפחת קומרניצ'י את העיר, שיקמה את הטירה והפכה אותה למעון המשפחה.
בעקבות ירידת משפחת קומרניצ'י מנכסיה רכשו השלטונות האוסטרים בשנת 1872 את הטירה ממשפחת קומרניצ'י והפכו אותה למשכן בית המשפט ולבית סוהר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעה העיר לשגשוג כלכלי.
בשנת 1903 השתוללה שרפה בעיר שגרמה לנזק רב.
בסוף 1918, אחרי מלחמת העולם הראשונה השתייכה העיר לזמן קצר לרפובליקה העממית של מערב אוקראינה עד שנכבשה בידי הפולנים במהלך מלחמת פולין-אוקראינה.
ב-17 באוגוסט 1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, נכבשה בידי הכוחות הבולשביקים והשתייכה לרפובליקת גליציה הסובייטית.
לאחר מספר שבועות היא נכבשה בידי הצבא הפולני והשתייכה החל מ-1 בספטמבר 1921 למחוז טרנופול.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה גרו בעיר למעלה מ-7,000 יהודים.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נכבשה העיר בידי הצבא האדום בספטמבר 1939 וסופחה לברית המועצות.
כמה מאות פליטים יהודים הגיעו לעיר ממערב פולין, שנכבשה בידי הנאצים.
ביוני 1940 הגלו השלטונות הסובייטים חלק מן הפליטים לפנים ברית המועצות.
בעקבות מבצע ברברוסה, בו פלשו הנאצים לברית המועצות, נכבשה העיר על ידי הוורמאכט ב-2 ביולי 1941.
יומיים לאחר מכן פתחו לאומנים אוקראינים בפוגרום נגד היהודים.
במהלך שלושה ימים רצחו הפורעים כ-3,000 יהודים.
באמצע יולי 1941 הוקם בעיר בהוראת הגרמנים יודנראט בראשות זיגמונט מייבלום, שהיה מראשי הקהילה ושימש בתפקיד סגן ראש העיר.
בתחילת אוגוסט צורפה גליציה כמחוז נוסף בגנרלגוברנמן והעיר הפכה לבירת נפת זלוטשוב.
בסתיו אותה שנה החלו הגרמנים בחטיפת כמה מאות יהודים למחנות עבודה שהוקמו בסביבה.
באביב 1942 ניסה היודנראט למצוא מקומות עבודה ליהודים במקומות שונים כדי למנוע את המשך החטיפות.
באמצע אוגוסט דרשו השלטונות מן היודנראט רשימה של 3,000 יהודים לשילוח ל"מזרח".
הרשימה לא הוכנה בגלל התנגדות רוב חברי היודנראט.
ב-28 באוגוסט 1942 החלו הגרמנים באקציה שארכה יומיים ובמהלכה נשלחו כ-2,700 יהודים ברכבות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-2 בנובמבר 1942 נערכה האקציה השנייה, כאשר בלילה לפני כן הובאו לעיר יהודים מיישובים סמוכים.
באקציה זו נשלחו ברכבות כ-2,500 יהודים שוב לבלז'ץ.
ב-1 בדצמבר 1942 הוקם בשטח מצומצם בעיר גטו.
לגטו הוכנסו שרידי הקהילה בעיר ויהודים מן היישובים הסמוכים אולסקו (Olesko), ססוב (Sasow) וביאלי קמין (Bialy Kamien).
הגטו חוסל ב-2 באפריל 1943 באקציה שבה ריכזו הגרמנים בעזרת השומרים האוקראינים את יושבי הגטו בכיכר
משם הובלו היהודים לבורות בקרבת הכפר יילחוביצה (Jelechowice), כארבעה קילומטרים מזרחית לזלוטשוב ושם נרצחו ביריה.
לאחר כיבוש העיר בידי הצבא האדום ביולי 1944 סופחה העיר ב-1945 כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית לברית המועצות.
משנת 1991 היא חלק מאוקראינה העצמאית.
משה לייב הלפרן, משורר יידיש.
נפתלי הרץ אימבר, מחבר התקווה.
רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב מתלמידי הבעל שם טוב והמגיד ממזריטש.
רבי ישכר בער מזלוטשוב - מתלמידי המגיד ממזריטש, רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ורבי לוי יצחק מברדיצ'ב, מחבר הספרים "בת עיני" ו"מבשר צדק".
רבי אברהם חיים מזלוטשוב - חתנו של רבי ישכר בער.
מתלמידי המגיד ממזריטש, רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ורבי שמעלקא מניקלשבורג, מחבר הספר "אורח לחיים".
יעקב כ"ץ - נולד בעיר, הצטרף לצעירי אגודת ישראל ונבחר למוסדות "צעירי אגודת ישראל" ואגודת ישראל בגליציה.
קלרה יונג, שחקנית בתיאטרון יידיש
הרב חיים משה זילברשיץ, סבו של השחקן שמואל סגל
פרופסור רואלד הופמן (נולד ספרן), כימאי יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל ב-1981 על מחקריו בסימטריה הקיימת באורביטל מולקולרי
ישראל טלר, מורה וסופר עברי, מראשי קונגרס פוקשאן של חובבי ציון, מאנשי העלייה הראשונה, ממתיישבי רחובות
זלוצ'ב (בפולנית: Złoczew) היא עיירה במחוז שיירדז שבפרובינציית לודז' בפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
זלוצ'ב נזכרת לראשונה במאה ה-15, ובשנת 1605 הוענקו לה זכויות עיר בידי המלך זיגמונט השלישי ואזה.
בשנת 1808 נשרפה העיירה, אך לאחר מכן השתקמה.
בשנת 1870 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני, בעקבות מרד ינואר, אך זה הושב לו לאחר מלחמת העולם הראשונה.
יהודים התיישבו בעיירה בסוף המאה ה-17, ומסוף המאה ה-18 התקיימה במקום קהילה עצמאית עם בית כנסת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שדדו קוזקים ופולנים את יהודי העיירה.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה פעילות ציונית, לצד פעילות של הבונד ושל אגודת ישראל.
בשנים אלה נמנו בעיירה 1,879 יהודים, כ-40% מתושביה.
בשנת 1931 נערכו ביהודי העיירה פרעות בידי תושביה הפולנים.
בתחילת ספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ביצעו מיד טבח המוני ביהודיה, ושרפו את רוב בתיהם.
עקב כך, נמלטו מהעיירה רוב יהודיה.
בפברואר 1940 רוכזו 368 היהודים שנותרו בעיירה ויהודי הכפר הסמוך קלונובה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בעיירה, ממנו שולחו למחנה ההשמדה חלמנו במאי-יוני 1942.
זלדה סֵייר פיצג'רלד הייתה ילדתם הצעירה של שופט בית המשפט העליון באלבמה, אנתוני דיקסון סיירה, ומיני באקנר מאכן סיירה, זוג בולט ממעמד הביניים ובעל שורשים בהיסטוריה של מונטגומרי והקונפדרציה, וסופרת ואשת בוהמה (פלאפרית) אמריקאית, ואשתו של הסופר סקוט פיצג'רלד.
זלדה נישאה לסקוט פיצג'רלד ב-1920. ב-26 באוקטובר 1921 נולדה בתם היחידה, פרנסיס "סקוטי" פיצג'רלד.
במחצית הראשונה של שנות העשרים, היא תרמה לעיתים קרובות את דעותיה על אהבה מודרנית, נישואין וגידול ילדים לתקשורת.
ב-1930 אושפזה זלדה לראשונה, לאחר שהתישה עצמה באימוני בלט, ואובחנה אצלה סכיזופרניה.
בבית החולים כתבה את הרומן הראשון שלה "שמור לי את הוואלס" (1932).
הפיצג'רלדים נפרדו בשנת 1934, למרות שמעולם לא התגרשו.
בין השנים 1936 ל 1940, זלדה התגוררה בבית החולים היילנד באשוויל, צפון קרוליינה, וסקוט התדרדר לאלכוהוליזם ואלמוניות ספרותית.
ב-1939 נפרדו בני הזוג בפעם האחרונה.
ב-1948 נהרגה זלדה כתוצאה משרפה בבית החולים.
בני הזוג פיצג'רלד גילמו בעיני עיתוני התקופה את שנות העשרים הסוערות, ומהווים עד היום את אחד מסמלי שנות העשרים.
פיצג'רלד כונתה בידי בעלה בתואר "המתירנית האמריקאית הראשונה".
זלדה טרגר-ניסנילביץ' (Zelda Trager – Nisanilovitz; 16 ביוני 1920 – 17 במרץ 1987).
בגטו וילנה הייתה חברה בארגון הפרטיזנים המאוחד ופעלה כקשרית.
בשנת 1943 יצאה ליער וחבְרה לגדוד הפרטיזנים "נקמה".
לאחר המלחמה הצטרפה לקבוצת "נקם".
נולדה בווילנה שבפולין ביוני 1920. את ילדותה העבירה בעיירה סמיאטיץ', אשר נודעה כבית-חינוך לחלוציות עברית בזכות חוות ההכשרה של "החלוץ" שהייתה במקום.
מוצאה החברתי של זלדה היה מן השכבה האמידה של הקהילה היהודית, הייתה חניכה בתנועת "השומר הצעיר", למדה בבית-הספר העברי "תרבות" וכרבות מתלמידותיו יצאה לסמינריון העברי.
עם זאת, עמדה במבחן הראשון של הגשמה בתנועה והצטרפה לקיבוץ העלייה הצעיר "למשמר" בצ'נסטוכוב.
בכל התחנות האלה ספגה אידיאלים שהיו מקובלים אז כמקודשים: נאמנות לתנועה ועקרונותיה, נכונות להקרבה ואחוות-גורל.
עם פרוץ המלחמה, זלדה הייתה מן הראשונות שחזרו לווילנה.
ב-22 ביוני 1941, היום בו שוחררה זלדה מבית-החולים לאחר מחלת טיפוס קשה, החלה גם ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות.
בתחושתה הקשה – בראותה את חבריה עוזבים את העיר המותקפת ואילו היא נאלצת להישאר במקום בשל חולשתה לאחר המחלה – החלה להעלות את רשמיה על הכתב.
לאחר שהגרמנים כבשו את וילנה יצא צו שחייב את כל היהודים לשאת טלאי צהוב ונאסרה עליהם ההליכה במדרכות.
מותר היה ליהודים להימצא ברחובות עד השעה שש.
זלדה לא צייתה לצו זה.
ב-6 בספטמבר 1941 גורשו כל היהודים לגטו.
הוקמו שני גטאות: הגטו הקטן והגטו הגדול.
לאחר שלושה שילוחים לפונאר החליטה זלדה לצאת מהגטו.
היא יצרה קשר עם אישה נוצרייה ששלחה אותה לעבוד אצל איכר בשם ורסאצקי.
זלדה ניהלה את משק ביתו ועבדה בשדותיו.
לאחר שבעה חודשים בהם הסתתרה אצל משפחות שונות, מנותקת מהתנועה, עבדה בעבודות פרך והסתירה את יהדותה, רצתה זלדה לחזור לחבריה בגטו.
כאשר הבחינה בקבוצה של יהודים ברחוב, צעדה לקראתם, ללא טלאי, כאשר הבחינה במכר מביניהם, ביקשה להיכנס איתם לגטו.
המכר תפר לה שני טלאים וכך חזרה אל החבורה בגטו.
לאחר האקציות הגדולות נדמה היה שהמצב נרגע קצת ויהודים החלו להאמין שלא צפויים עוד גירושים.
הכרוז שהתפרסם בגטו – "אל נא נלך כצאן לטבח" – הכה הדים ונתן את הדחיפה להקמת ארגון מחתרת, שנועד לגלות התנגדות לאויב הנאצי: "ארגון הפרטיזנים המאוחד" - פ.פ.או.
זלדה הצטרפה למחתרת, ועד מהרה נאסרה יחד עם שבעה מחבריה.
הגרמנים הודיעו כי שמונת האסירים יהיו בני ערובה, עד שמפקד המחתרת, יצחק ויטנברג, יוסגר.
וכך היה: ויטנברג הסגיר את עצמו, והחבורה שוחררה.
לאחר מות ויטנברג הסתבר ללוחמי המחתרת שהציבור בגטו אינו תומך במאבקם, והם החלו לצאת ליערות.
משנודע לגרמנים על כך, הם פתחו במצוד אחר הנמלטים.
מחצית מהלוחמים שיצאו ליער נפלו בחילופי ירי עם הגרמנים.
הגרמנים אף נקטו בשיטה של ענישה קולקטיבית: משפחתו של כל נמלט נשלחה לפונאר להשמדה.
ב-1 בספטמבר 1943 הוכרז במחתרת גיוס.
הגטו הוקף על ידי גרמנים, ליטאים ואוקראינים.
יהודים נחטפו ושולחו למחנות עבודה באסטוניה.
הוחלט שאין טעם בהתנגדות גלויה, מכיוון שההמונים לא יצטרפו.
במהלך האקציה קראו לוחמי המחתרת ליהודים להתקומם, אך הם מיהרו להסתתר.
לוחמי המחתרת התייצבו חמושים בעמדות.
נציג היודנראט ניסה לשכנעם לוותר על הקרב, כשלפתע הגיעה פלוגת לטבים שבראשה איש הגסטפו נויגבויר והחלה בפעולת הגירוש.
ההמון החל לחפש מקומות מסתור ללא הועיל.
רבים נתפסו על ידי הלטבים ונורו או גורשו.
ביום הראשון מתוך ארבעת ימי האקציה נלקח כמעט כל הבטליון השני עם מפקד הפלוגה גרישקה.
מפקדת פ.פ.או ציוותה להמשיך בהתנגדות.
ברחוב סטראשון עברו החברות מבית לבית להקים מתרסים, מים רותחים, אבנים ומטילי ברזל, כל אלה היו אמורים לשמש כנשק נגד הגרמנים.
זלדה עברה בחצרות וקראה ליהודים לצאת ממקומות המחבוא ולהצטרף לשורותיהם.
הוראות המפקדה נשלחו כמעט כל שעה לכל היחידות המפוזרות בשטח, כיצד לנהוג עם הגרמנים מתקרבים.
היא נקלעה לחצר סטראשון 1, שם נמצאו שוטרים שעצרו אותה.
סמוך לשעה 12 עזבו הליטאים והלטבים את הגטו בסמכם על המשטרה היהודית, שתבצע את המלאכה לבדה.
בשעה זו עלה בידיה לפרוץ את השער ולהגיע לחצר הבית בסטראשון 8. המתח הגיע לשיא, הלוחמים חשו כי בכל רגע הם צפויים למוות.
בסטראשון 6 כולם היו מוכנים לפתוח באש ברגע שהגרמנים יפרצו לחצר.
.(24) ראש הגטו ידע כי המחתרת מצויה שם ואמר לגרמנים כי אין שם איש, כך פסחו על בית מספר 6. לאחר ארבעה ימים, עזבו הגרמנים את הגטו.
לאחר האכזבה, עקב מניעת ההתנגשות הוחלט להוציא קבוצות לוחמים ליער.
לאחר מכן נסגר הגטו וראש הגטו נורה על ידי הגסטאפו.
סביב הגטו ומבואותיו הוגברה השמירה.
קרבו ימי החיסול של הגטו.
התוכנית של המחתרת הייתה להוציא את החברים מהגטו דרך תעלות הביוב.
לאחר כמה ימים הגיעו כל הלוחמים לבסיס המיועד, יער רודניקי.
ביערות אלו חנו באותו זמן יחידות פרטיזניות אחדות.
בתקופה הראשונה היו שם כ-400 יהודים, מחולקים לארבעה גדודים.
הגדוד שזלדה השתייכה אליו כונה "נקמה" ומפקדו היה אבא קובנר.
לאחר ההתמקמות ביער נשלחה זלדה להיות מקשרת בין גדוד הפרטיזנים לאנשי המחתרת בעיר וילנה.
חלקה של החָבֵרָה במרקם החברתי ובאחריות הציבורית היה נושא טבעי ומובן מאליו בתוך התנועות.
מקומן של החברות התבלט בתפקידים שונים בימי המלחמה והחורבן, אז לראשונה התהווה המושג "קשריות"- אלו החברות הפוקדות את הסניפים ועוברות משטח אחד למשנהו בסכנת נפשות: מן האזור הסובייטי לשטח הכיבוש הנאצי ובכיוון ההפוך.
המשימה העיקרית בתחום הקשר היה הצלת קבוצות יהודים שהחליטו לברוח מן המחנה ולהגיע ליער.
חברות לא מעטות מילאו משימה זו, זלדה היא אחת מהן והיא מגלמת את "צבא הקשר" הנשי של הלחימה היהודית.
הסיבה שתפקידי הקישור היו בעיקר של נשים הייתה משום שהמחתרת היהודית הניחה שהנאצים לא ימהרו לחשוד שנשים יכולות להוות מוקדי פעילות - ואף לתפוס מעמד של פיקוד.
אחד מתפקידיה החשובים של זלדה היה להעביר לפרטיזנים תרופות.
משימתה הייתה גם להעביר לבסיס יהודים שנותרו בעיר והיו מרוכזים בבלוקים.
היא שימשה קשרית גם בין מטה הפרטיזנים לבין המחתרת העירונית ובמיוחד עם סוניה מאדייסקר, קומוניסטית וחברת פ.פ.או.
עם חשיפת המחתרת העירונית על ידי הנאצים, סוניה עונתה ונרצחה בגסטאפו, נותק הקשר עם העיר וזלדה המשיכה בלוחמה בשורות הפרטיזנים.
זלדה, נערה קטנה וצנומה, בעלת שיער זהבהב הייתה בין הבנות הווילנאיות הגיבורות, הסתננה שמונה-עשר פעמים בין יחידות הצבא הגרמניות והעבירה מידע חשוב מהעיר, נשק, ספרות תעמולה וכו'.
כקשרית של המטה הפרטיזאני עם ארגון המחתרת, מעולם לא חזרה זלדה ליער בידיים ריקות, היא חדרה למחנות ההסגר והצילה אנשים, עשרות כלי-נשק הובאו על-ידה מהעיר לפרטיזנים, פעמיים נפלה לידי הגסטאפו, פעם אחת לידי המשטרה ופעם לידי הפולנים הלבנים, אך הודות לקור רוחה ונחישותה הצליחה בכל ארבע הפעמים להימלט.
יום אחד נודע כי האויב יודע על מקום הבסיס של המחתרת, נמסר כי גרמנים וליטאים מתכוננים לערוך מצוד על היער בו שכנו.
קו החזית התקרב, חלה התעוררות עצומה בבסיס והיה ברור שהם עומדים לנטוש את היער ולהיכנס לווילנה.
חלק גדול מהעיר כבר מצוי בידי הצבא האדום.
בית-הנתיבות המרכזי נמצא עדיין ברשות הגרמנים.
הפרטיזנים התקרבו לבית-הנתיבות, הגרמנים התבצרו בבתים בעלי קומות ופתחו באש מלמעלה.
יחידות לוחמי היער התאחדו עם הצבא האדום וערכו קרב משותף.
בעזרת חיל-סיוע גדול הוכרע הקרב והעיר שוחררה.
וילנה ניזוקה קשה, רחובות שלמים נמחקו והפכו לתלי חורבות.
מיד לאחר השחרור התאספה קבוצה קטנה של חברי תנועת השומר הצעיר מרודניקי והתחילה לאסוף את שרידי התנועה.
את הפקודות קיבלו עדיין מאבא קובנר.
הקבוצה התארגנה כמחתרת של כ־9-10 אנשים אשר משימתה הייתה לגאול יהודים מארצות ההרג ולהביאם לחוף המיוחל – ארץ-ישראל גם קבוצות בורחים מתנועות "בית"ר" ו"הנוער הציוני" נעזרו בזלדה.
לאחר יציאת הקבוצה עם אבא קובנר ללובלין החל זינוקה מחדש, יחד עם חברים נוספים נוצר מעין מרכז "בריחה".
היעד היה צ'רנוביץ ומשם מעבר הגבול לגרמניה.
אבא קובנר מגייס אליה את זלדה ונתנאל (סנקה) בעלה, אותו הכירה לראשונה בפרטיזנים.
הקבוצה יצאה לאיטליה, התפקיד של זלדה היה להיות המאבטחת, לקבל את האנשים אחרי פעולת הנקם שהייתה אמורה להתבצע ולהעבירם את הגבול.
זלדה עלתה עם בעלה לארץ-ישראל בשנת 1946, הם החליטו לא להצטרף ל"גרעין הפרטיזנים" בקיבוץ עין החורש והקימו את ביתם בנתניה, נולדו להם שני ילדים, גלעד ודורית.
ביתם היווה אבן שואבת לחבריהם הרבים.
גם לאחר העלייה לארץ-ישראל זלדה רואה במנוחה מותרות וממשיכה בפעולותיה: פעילה באיגוד יוצאי וילנה, מופיעה בפני חיילים ובני-נוער, תלמידי בתי-ספר ומספרת על השואה, המחתרת, היער.
היא רואה לעצמה חובה קדושה להמשיך לספר את סיפורה.
זלדה החלה לרשום את קורותיה עם ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות, ב-22 ביוני 1941, באותו יום שוחררה מבית-החולים בווילנה לאחר מחלת טיפוס קשה.
האירועים שלאחר מכן לא איפשרו לה להתמיד בכתיבה.
אף-על-פי-כן המשיכה לרשום את הקורות אותה בהזדמנויות שונות, הן בהיותה בחלק "הארי" של העיר והן בין חומות הגיטו.