tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שמבחינה נומינלית היה הקורפוס קנדי, הקורפוס הקנדי הראשון הכיל יסודות משמעותיים בתקופות שונות ממדינות בעלות הברית האחרות.
למשל, באיטליה, במהלך ההתקפה על הקו הגותי בסתיו 1944, כלל הקורפוס את הדיוויזיה הרביעית הבריטית, דיוויזיית ניו זילנד השנייה וחטיבת ההרים היוונית השלישית.
במהלך המערכה האחרונה לשחרור הולנד, כלל הקורפוס לזמן מה את הדיוויזיה ה-49 הבריטית.
בשנת 2015, אנשי מרכז הדוקטרינה וההדרכה של הצבא הקנדי, שבסיסו בקינגסטון, החלו ללבוש את תג השרוול של הקורפוס הקנדי הראשון על מדי הטקסים ומדי השירות.
מבצע תפארת בוקר, דצמבר 1943
מבצע נזר, מתקפת עמק לירי, מאי 1944
מבצע זית, תקיפה בקו הגותי, ספטמבר 1944
מבצע גולדפלייק, הובלה מאיטליה להולנד, פברואר -מרץ 1945
מבצע משמיד, התקדמות מנימגן לארנהם, אפריל 1945
התקדמות להארדרוויק שעל חוף האסלאם, אפריל 1945
לוטננט גנרל פולקס מקבל את כניעת כל הכוחות הגרמניים בהולנד, 5 במאי 1945
חובות אבטחה, אספקת חומרי סיוע ופרויקטים של תיקון תשתיות בהולנד, מאי -יולי 1945
הקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי הוא קורפוס משותף של צבא גרמניה ושל צבא הולנד.
הקורפוס ממלא מטלות רב-לאומיות המשרתות את שתי המדינות.
בסיס האם שלו הוא במינסטר שבגרמניה, אולם יחידותיו פרושות גם בהולנד.
המפקדים עליו הם גנרלים הולנדים וגרמנים לסירוגין.
ב-1991 החליטו שרי ההגנה של גרמניה והולנד על הקמת יחידה צבאית משותפת.
ב-1993 נחתם הסכם רשמי להקמת קורפוס שיכלול יחידות משני הצבאות, אולם לקורפוס היו שתי מפקדות נפרדות, גרמנית והולנדית.
ב-1995 הוחלט על פירוק המפקדות הנפרדות ועל איחודן למפקדה אחת.
הקמת הקורפוס נחגגה בטקס רשמי ב-30 באוגוסט של אותה שנה.
נכחו בו ראש ממשלת הולנד וים קוק וקנצלר גרמניה הלמוט קוהל.
הוחלט כי מטה הקורפוס יהיה במינסטר, מכיוון שבעיר זו כבר פעל מטה הקורפוס הראשון של הבונדסוור.
נקבע כי גרמניה והולנד יישאו שווה בשווה בהוצאות אחזקת הקורפוס, ומספר החיילים משתי המדינות יהיה זהה.
נקבע גם כי מפקדיו יהיו גרמנים והולנדים לחלוטין, כאשר בכל פעם בה המפקד יהיה מאומה אחת, סגן המפקד יהיה מהאומה השנייה.
הקורפוס כולל יחידות חי"ר, שריון ואוויר.
במסגרת אמנת נאט"ו מחויב הקורפוס בהגנה על מדינות האזור.
יחידות אוויר של הקורפוס השתתפו גם במלחמת אפגניסטן (2001–2014).
בתחילת המאה ה-21 שולבו במטה הקורפוס גם קצינים מצבא בלגיה ומצבא צרפת.
במינסטר מוצבים גם חיילים מ-12 מדינות נוספות אשר חברות בברית נאט"ו.
ב-2005 השתתף הקורפוס בתרגיל גדול של נאט"ו אשר נקרא "חרב ברזל", ונערך ממרכז אירופה ועד לנורווגיה.
ב-2015 ביצע הקורפוס תרגיל נוסף בסדר גודל דומה.
הקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח הוא קורפוס רב-לאומי של נאט"ו אשר בסיסו נמצא בעיר שצ'צ'ין שבפולין.
בעקבות החלטתה של פולין להצטרף לנאט"ו ב-1997, נחתם הסכם בין שרי ההגנה של גרמניה, דנמרק ופולין על הקמת קורפוס משותף אשר בסיסו יהיה בשצ'צ'ין.
כבסיס להקמת הקורפוס שימש פיקוד כוחות בעלות הברית במבואות הים הבלטי - פיקוד מרחבי משותף של דנמרק וגרמניה.
ב-12 במרץ 1999 הצטרפה פולין לנאט"ו באופן רשמי, וב-18 בספטמבר של אותה שנה כבר נחנך מטה הקורפוס הרב-לאומי החדש.
מטה הקורפוס בשצ'צ'ין הפך למטה היחיד של נאט"ו אשר ממוקם באחת ממדינות ברית ורשה לשעבר.
בהדרגה הפך הקורפוס, מיחידה פולנית-גרמנית-דנית, לקורפוס רב לאומי.
החל משנת 2004 החלו עוד ועוד מדינות החברות בברית נאט"ו, לשלוח חיילים לקורפוס.
בקורפוס ישנם נציגים גם משוודיה אשר אינה חברה בנאט"ו.
בקורפוס ישנה מגמה בולטת של שילוב קצינים ומש"קים ממדינות מזרח אירופה.
למרות זאת, הקורפוס אינו כפוף לנאט"ו באופן רשמי, אלא למטכ"לים של פולין, גרמניה ודנמרק.
שלוש המדינות חולקות ביניהן את התפקידים הבכירים בקורפוס.
כיום, מפקד הקורפוס הוא פולני, סגנו הוא דני, וראש מטהו הוא גרמני.
בין 2007–2015 השתתפו חיילי הקורפוס בלחימה באפגניסטן.
הקורפוס הראשון היה קורפוס של הבונדסוור אשר התקיים בין השנים 1956–1995.
הקורפוס הוקם ב-2 ביולי 1956 וכלל בתחילה את דיוויזיית הגרנדיר ה-1 ואת דיוויזיית הפאנצר ה-3. בהמשך סופחה אל הקורפוס דיוויזיית הגרנדיר ה-6 ובשנת 1959 דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-11. יחידות הקורפוס הוגדלו בהדרגה ככל שגבר החשש לפרוץ מלחמה עם ברית ורשה, ובשיאו הוא כלל 114,000 חיילים - כרבע מכלל הבונדסוור.
בעקבות סיום המלחמה הקרה ואיחוד גרמניה מחדש, עבר הבונדסוור צמצום משמעותי אשר במסגרתו פורק הקורפוס הראשון.
על בסיסו הוקם הקורפוס הראשון הגרמני-הולנדי.
הקורפוס הרביעי היה קורפוס של הבונדסוור אשר התקיים בין השנים 1991–2002.
הקורפוס הוקם ב-16 באפריל 1991 בעקבות איחוד גרמניה מחדש.
מטרתו הייתה לקלוט יחידות סדירות מצבא העם הלאומי כדי שניתן יהיה לשלבן בהמשך בצורה מסודרת בבונדסוור.
חיילי הקורפוס פיקחו גם על יציאת הכוחות הסובייטיים מגרמניה המזרחית.
הקורפוס הראשון (בהולנדית: 1e Legerkorps) היה קורפוס של צבא הולנד אשר פעל בין השנים 1952–1995.
עם הקמתה של ברית נאט"ו ב-1949, החליטה ממשלת הולנד על הקמת כוח צבאי גדול שיאפשר להולנד לתרום את חלקה לברית.
ב-1952 הוקם הקורפוס והוצב בתחילה בהולנד עצמה.
ב-1955 הצטרפה גרמניה המערבית לנאט"ו, ונעשה ברור שהמלחמה הבאה תתרחש בשטח מדינה זו.
אי לכך, נדרשו כל המדינות חברות הברית לתרום את חלקן לכוח הגנה משותף שהוצב בארץ.
הולנד שלחה את הקורפוס הראשון, שהוצב כחלק מקבוצת הארמיות הצפונית במישור הצפון גרמני.
עם סיום המלחמה הקרה, בטל הצורך בהגנה על גרמניה, והולנד פינתה את חייליה חזרה למולדת.
הקורפוס הראשון היה קורפוס של צבא בלגיה אשר לחם במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן פעל במהלך המלחמה הקרה ופורק ב-1995.
הקורפוס הוקם במהלך הקרב על בלגיה במלחמת העולם השנייה.
יחידותיו שמרו על קו הגנה ליד לייז', אולם הקו נשבר לנוכח מתקפה של הקורפוס הממונע ה-16 של הוורמאכט.
לאחר המלחמה הוקם הקורפוס מחדש והיה חלק מהכוחות הבלגיים בגרמניה.
במהלך המלחמה הקרה הוא הוצב בריינלנד כחלק מקבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו.
הקורפוס כלל שתי דיוויזיות (ה-1 וה-16) אשר כללו שלוש בריגדות כל אחת.
בשעות מלחמה, הקורפוס היה אמור להיות מתוגבר בכוחות אמריקניים וקנדיים.
ב-1966 עבר הצבא הבלגי צמצום, וכל אחת מהדיוויזיות כללה רק שתי בריגדות.
ב-1985 קיבלה כל אחת מהדיוויזיות בריגדת מילואים.
בעקבות סיום המלחמה הקרה, ב-1995 פורק הקורפוס.
שנה לאחר מכן הוחזרו החיילים הבלגים מגרמניה.
הקורפוס הצ'כוסלובקי הראשון (בצ'כית: První československý armádní sbor, בסלובקית: Prvý československý armádny zbor) היה יחידה צ'כוסלובקית שהוקמה בברית המועצות ולחמה בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מהצבא האדום.
לאחר כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה הנאצית במרץ 1939 כ-4000 תושבי צ'כוסלובקיה ברחו בדרך זו או אחרת לפולין.
רבים מביניהם היו חיילים וקצינים לשעבר בצבא הצ'כוסלובקי.
בהתחלה סירבו הפולנים להקים מהם יחידות צבאיות, לכן במשך השנה רובם עזבו לצרפת, כדי להתגייס ללגיון הזרים הצרפתי.
מאלה שנשארו בפולין הוקמו באוגוסט 1939 "הלגיון הצ'כי והסלובקי" וטייסת סיור צ'כוסלובקית.
הלגיון חנה בשני מחנות צבאיים ליד קרקוב.
לוטננט גנרל לב פרחאלה מונה למפקד הלגיון, לוטננט קולונל לודביק סבובודה מונה לסגנו.
חברי הלגיון לבשו בגדים אזרחיים ולא החזיקו בנשק.
לאחר הפלישה הנאצית לפולין ביקש מפקד הלגיון מהפולנים לקבל מדים ונשק, כדי להשתתף בלחימה נגד הגרמנים הפולשים.
ב-4 בספטמבר, כשהיה ברור כי הגרמנים מתקרבים לקרקוב, החלה היחידה לסגת מזרחה, תחת הפצצות של הגרמנים.
במהלך המסיגה נהרגו שלושה מחיילי הלגיון מרסיסי הפצצות וכמה נפצעו.
במהלך הנסיגה התפצל הלגיון לכמה קבוצות.
הקבוצה הגדולה הגיע ללבוב וקבוצות קטנות לטרנופול ולאזור הגבול עם רומניה.
בלבוב קיבלו חיילי הלגיון כמות קטנה של רובים (כ-50 יחידות), החיילים שהגיעו לטרנופול שולבו במערך הנ"מ של הגנת העיר.
ב-17 בספטמבר 1939 פלש הצבא האדום למזרח פולין.
רוב החיילים הצ'כוסלובקים, נטולי הנשק, נאלצו להיכנע לחיילי הצבא האדום.
קבוצה קטנה של כ-150 חיילים בראשותו של גנרל לב פרחאלה הצליחה לחצות את הגבול לרומניה (מרומניה הם נסעו לצרפת).
אלה שנפלו בידי הצבא האדום וחזקו במחנה מעצר בעיר קמניץ-פודולסקי.
באביב 1940 הם הועברו למחנה מעצר בסוזדל.
השלטון הסובייטי התייחס אל הצ'כוסלובקים בצורה סלחנית יותר, לעומת השבויים הפולנים.
בקיץ 1940 ניתנה להם אפשרות לעזוב את ברית המועצות.
רובם עזבו ולאחר מסע ארוך הגיעו אל ארץ ישראל המנדטורית.
לקראת יוני 1941 נשארו בברית המועצות פחות מ-100 חיילים צ'כוסלובקים.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות מצב של החיילים הצ'כוסלובקים שעוד נותרו בברית המועצות השתנה.
ב-18 ביולי 1941 הכירה ברית המועצות בממשלה צ'כוסלובקית גולה.
ב-27 בספטמבר 1941 נחתם הסכם בין הממשלה הצ'כוסלובקית לבין ברית המועצות על הקמת יחידה צ'כוסלובקית.
הצדדים הסכימו כי מפקדי היחידו ימונו יאושרו על ידי הממשלה הגולה, אך היחידה תפעל בכפיפות מלאה לצבא האדום.
באותו ההסכם התחייבה ברית המועצות לאפשר לכל אזרח צ'כוסלובקי לשעבר, אשר מסיבה כלשהי נמצא בשטחה של ברית המועצות, להתגייס ליחידה.
כמו כן לאפשר לאזרחי ברית המועצות, בני הלאום הצ'כי או הסלובקי גם להתגייס ליחידה.
בדצמבר 1941 בעיר בוזולוק שבמחוז אורנבורג הוקם בסיס צ'כוסלובקי.
ב-5 בינואר 1942 באופן רשמי הוקם הגדוד הצ'כוסלובקי הראשון.
למפקד הגדוד מונה לוטננט קולונל לודביק סבובודה לסגנו מונה קפיטן בוהומיר לומסקי.
המתגייסים הגיעו אל הגדוד ממחנות גולאג (כאלה שהבריחו גבול מהונגריה לברית המועצות לפני יוני 1941 ונעצרו בשל כך), ממחנות השבויים (חיילים מהצבא הסלובקי, שערקו במהלך הלחימה, יהודים מגדודי העבודה בצבא ההונגרי, אשר הצליחו לערוק ולהיכנע לצבא האדום), צ'כים מאזור ווהלין (שהפכו לאזרחי ברית המועצות לאחר כיבוש מזרח פולין).
בהתחלה התאמנו חיילי הגדוד ללא נשק - הנשק חולק לחיילים רק בסתיו 1942. הגדוד הורכב מ-7 פלוגות: 3 רובאיות, פלוגת מרגמות, פלוגת מקלעים בינוניים, פלוגת נ"ט ופלוגה מסייעת (שכללה 4 מחלקות: מפקדה, הספקה, רפואה ומשטרה צבאית).
בנוסף היו בגדוד שלוש מחלקות עצמאיות: סיור, הנדסה וקשר.
גדוד קיבל 2 תותחים נגד טנקים, 18 מרגמות, 12 מקלעי מקסים, 16 רובים נגד טנקים.
חיילי הגדוד חומשו ברובים חצי-אוטומטיים מדגם SVT-40. תהליך הקמה ואימונים של הגדוד הסתיים בתחילת פברואר 1943. נכון לאותו תאריך שירתו בגדוד 974 חיילים (26 קצינים, 10 נגדים, 244 מש"קים ו-694 טוראים).
בסוף ינואר 1943 עזב הגדוד את בוזולוק והחל את דרכו לחזית.
הגדוד הגיע לעירבלגורוד, שם הוכפף לארמיית הטנקים השלישית.
הגדוד נטל חלק בקרב חרקוב השלישי.
בתחילת מרץ 1943 הוצב הגדוד בקו ההגנה של הצבא האדום דרומית לחרקוב, ליד כפר סוקולובו.
ב-8 במרץ תקף כוח טנקים וחי"ר גרמני את הכפר.
הגדוד ניהל קרב מגננה יחד עם יחידות של הצבא האדום כנגד הגרמנים במשך 5 ימים והצליחו להחזיק בכפר.
אך כעבור יום נאלץ הצבא האדום לסגת מן האזור - הגרמנים כבשו בחזרה את חרקוב והייתה סכנה של כיתור ליחידות שנמצאו דרומית מן העיר.
הגדוד התפנה לעיר נובי אוסקול, מזרחית לבלגורוד.
שם נכלל בכוח העתודה של חזית וורונז'.
במהלך הקרבות אבדות הגדוד הסתכמו ב:153 הרוגים, 122 נעדרים ו-125 פצועים.
ידוע על לפחות 25 חיילים שנפלו בשבי והוצאו להורג על ידי הנאצים.
במאי 1943 הוחלט להקים על בסיס הגדוד חטיבה.
אל החטיבה התגייסו כ-2200 רוסינים, תושבי זקרפטיה (אזור שעד 1938 היה חלק מצ'כוסלובקיה).
היו אלה רוסינים שנמלטו לברית המועצות ב-1939 - 1940, לאחר שזקרפטיה נכבשה על ידי הונגריה בחלוקת צ'כוסלובקיה.
בברית המועצות הם הוחזקה במחנות עבודה, באשמת חציית גבול באופן בלתי חוקי.
כעת, הסכימו שלטונות ברית המועצות לשחררם בתמורה לגיוס לחטיבה הצ'כוסלובקית.
החטיבה המשוריינת ה-1 (הוקמה באוגוסט 1944)
ביוני 1944 הוקם רגימנט מטוסי יירוט צ'כוסלובקי (צויד במטוסי לאבוצ'קין La-5), אשר הוכפף למפקד הקורפוס.
בדצמבר 1944 על בסיסו הוקמה הדיוויזיה האווירית הצ'כוסלובקית הראשונה, אשר כלל בנוסף למטוסי יירוט La-5 גם מוטסי תקיפה איליושין Il-2.
הקורפוס העשירי של כוח קודס, הידוע גם כ"קורפוס אפריקה", הוא קורפוס מבצעים מיוחדים חשאי בראשות סייד עלי אכבר טבאטבאי בתוך כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, המתמחה בפעולות חתרניות, הברחות נשק, גיוס מיליציות מקומיות ופעילות טרור פרוקסי ביבשת אפריקה.
הקורפוס מפעיל רשת לוגיסטית חשאית שמעבירה כמויות נשק לא מבוטלות, לרבות רקטות, נשק קל, מטענים וציוד תמיכה, למיליציות ולפרוקסי ברחבי אפריקה:
הנשק מועבר בין היתר ל:
מיליציות שיעיות באפריקה (כגון סראיא זאהרא ברפובליקה המרכז-אפריקאית)
כוחות חות'ים בתימן דרך נתיבי סודאן
חזבאללה ואנשי כוח קודס המחופשים לדיפלומטים
הקורפוס עושה שימוש במגוון שיטות פעולה חשאיות שנועדו להסתיר את עקבותיו ולאפשר פעילות טרור במדינות בעלות שלטון חלש או אזורים שבשליטת מיליציות.
הסוואת משלוחים כציוד רפואי או מסחרי
שימוש בחברות קש, עמותות ומסגרות דתיות מקומיות להסוואה
לרשות הקורפוס עומדת מערכת לוגיסטית אזורית, הנשענת על מספר נתיבים קרקעיים, אוויריים וימיים:
איראן לסודאן: העברת אמל"ח דרך טיסות צבאיות ומטענים מוסווים, דרך שטח עיראק
איראן לצ'אד וניז'ר: שימוש במשאיות אזרחיות חוצות גבולות
סודאן לרצועת עזה: הברחות דרך חוף הים האדום וסיני
לבנון למערב אפריקה: הפעלת סוחרים מקומיים ודיפלומטים להעברת מזומנים ואמל"ח
שיתוף פעולה עם יחידות אחרות
הקורפוס העשירי פועל בתיאום הדוק עם יחידות אחרות בכוח קודס, כאשר כל יחידה אחראית על תחום ייחודי:
יחידה 400: אחראית על תכנון וביצוע פיגועים ממוקדים והתנקשויות באפריקה ובמערב
יחידה 840: מספקת את התשתית הלוגיסטית למבצעים ולמיליציות הפועלות בשטח
יחידה 700: אחראית על פיתוח, רכש והעברת נשק למיליציות פרוקסי ברחבי אפריקה והאזור
הקורפוס העשירי של כוח קודס הוא פיקוד מרחבי המורכב ממספר יחידות וזרועות המבצעות תפקידים מגוונים במסגרת הפעילות האיראנית באפריקה.
המבנה הארגוני שלו כולל הן יחידות מבצעיות ישירות והן זרועות תומכות הפועלות בשיתוף פעולה עם מיליציות וארגוני פרוקסי מקומיים.
מפקדת הקורפוס ממוקמת בעיר פורט סודאן, ונחשבת למרכז התיאום, הניהול והפיקוח על כלל הפעילות ביבשת.
מהמפקדה מופעלים הקשרים המדיניים, הלוגיסטיים והמודיעיניים עם גורמים מקומיים ובינלאומיים.
"סראיא זאהרא" – מיליציה מקומית שהוקמה תחת חסותו של הקורפוס ומשמשת ככוח קרקעי לפרויקטים חתרניים ואסטרטגיים באזורי הקונפליקט המרכזיים באפריקה.
הקורפוס מפעיל מפקדים בכירים הפועלים כראשי חטיבות ופיקודים משנה אשר אחראים על ניהול מבצעי, מודיעין, והקשרים עם ממשלות מקומיות, ארגוני טרור וגורמים אזרחיים.
מפקד הקורפוס – אחראי על כלל פעילות הפיקוד והכוחות השונים.
מפקדי המבצעים – אחראים על תכנון וביצוע פעולות מבצעיות.
ראשי מודיעין – מנהלים איסוף, ניתוח והפצת מידע מודיעיני חיוני לפעילות.
הקורפוס פועל בעיקר במדינות בעלות שלטון רופף או עם נוכחות צבאית ומדינית מערבית מוגבלת, ומנהל רשתות מיליציות ופעילים פרוקסי המדווחים ישירות למפקדתו.
באמצעות כיסוי דיפלומטי, עסקי והומניטרי, הקורפוס מקיים פעילות מתמשכת של גיוס, הכשרה, ולוחמה בלתי סימטרית.
הקורפוס העשירי של כוח קודס מנהל מערכת יחסים מורכבת ומגוונת עם מספר מדינות באפריקה, המשלבת שיתוף פעולה דיפלומטי, חימוש, תמיכה במיליציות מקומיות, והקמת תשתיות ביטחוניות.
סודאן מהווה את אחד מבסיסי הפעולה המרכזיים של הקורפוס באפריקה, ומפקדת הקורפוס ממוקמת בעיר פורט סודאן.
סודאן מאפשרת לקורפוס גישה אסטרטגית לנתיבי תעבורה ימיים ואוויריים חשובים, ומעניקה לו כר פורה לפעילות מודיעינית ולוגיסטית.
המדינה מספקת גם סיוע טקטי ורתימת כוחות מקומיים למטרות שונות.
במדינה זו פועל הקורפוס דרך כוחות הקרקע סראיא זאהרא, שכפופה ישירות אליו.
המיליציה מקיימת פעילות לחימה רחבה, ופועלת להגברת השפעת איראן באזור באמצעות פעולות חבלה, סיוע לממשל ומאבק בקבוצות יריבות.
במדינות אלו הקורפוס תומך במיליציות מקומיות ובכוחות מקומיים באמצעות אספקת נשק והכשרות מקצועיות, במטרה לבסס מעגלי השפעה ולהרחיב את הנוכחות האסטרטגית של איראן במערב אפריקה.
הקורפוס פועל בשת"פ עם גורמים מדיניים וביטחוניים לקידום מטרותיו, לרבות איסוף מודיעין ונטרול קבוצות עוינות הפועלות נגד איראן באזור.
עם זאת, פעילות זו מתנהלת לרוב מתחת לפני השטח ומתואמת במידה רבה עם מדינות אלו.
כוח קודס מפתח קשרים עם מדינות נוספות באפריקה, בעיקר מדינות עם ממשלות חלשות או סביבה ביטחונית בלתי יציבה, במטרה לנצל את חולשות המערכת הביטחונית המקומית לטובת פעילות אסטרטגית רחבה יותר.
הקזת דם (בלועזית: פלבוטומיה, Flebotomia) הייתה טיפול רפואי נפוץ מן העת העתיקה ועד לשלהי המאה ה-19. הטיפול כלל איבוד דם יזום, לעיתים קרובות בכמויות גדולות.
הטיפול נבע מאמונה שהקזת דם יכולה לרפא ואף למנוע מחלות.
הטענה הייתה כי דמו של החולה נחשב למזוהם, לכן הורדת ריכוז הדם הרע, והעלאת ריכוז הדם ה"טוב" עשויה לעזור לחולה, לפי דעתם של רופאים באותה תקופה.
הקזת הדם הופסקה מכיוון שהוכח כי היא מסוכנת יותר משהיא מועילה.
הקזת דם הייתה נפוצה בקרב עמים קדומים רבים: ביוון, במצרים ובמסופוטמיה.
היפוקרטס מזכיר הקזת דם, אבל נשען על שיטות תזונתיות בדרך כלל.
ארסטיסטרטוס סבר כי מחלות רבות נגרמות מעודף דם, והמליץ לטפל בעודף זה באמצעות פעילות גופנית, הזעה, צריכת מזון מוקטנת והקאה.
הרופילוס הטיף בעד הקזת דם.
ארכגתוס, מראשוני הרופאים היווניים שפעלו ברומא, הקיז דם פעמים רבות ורכש לעצמו מוניטין כמי שהקיז דם רב.
פופולריות הקזת הדם ביוון קיבלה חיזוק מרעיונותיו של גלנוס, שגילה כי העורקים והוורידים מלאים בדם ולא באוויר, כפי שסברו קודם לכן.
היו שתי תפיסות מפתח בשיטת הקזת הדם שלו:
הדם מיוצר ואז נעשה בו שימוש.
הוא אינו מתמחזר, ועלול "להתקע" בקצות הגוף.
מחלות ובריאות נובעות מאיזון של ארבע הליחות: דם (מרה אדומה), לימפה (מרה לבנה), מרה צהובה ומרה שחורה .
ליחות אלו קשורות לארבעת היסודות היווניים הקלאסיים: אדמה, אוויר, אש ומים.
גלנוס האמין שדם הוא הליחה הדומיננטית, ושיש צורך לשלוט בה.
כדי לאזן את הליחות, הרופא מסלק דם עודף, גורם להקאה או נותן חומר משתן.
גלנוס יצר מערכת מורכבת שהורתה כמה דם יש להקיז, בהתבסס על גילו של המטופל, מצבו, העונה, מזג האוויר והמקום.
האמינו שתסמיני עודף הדם הם חום, וכאב ראש.
הדם שהוקז היה ספציפי למחלה: מהעורק או מן הווריד, קרוב או רחוק מחלק הגוף הפגוע.
גלנוס קישר בין כלי דם שונים לאיברים שונים, לפי הניקוז שלהם כביכול.
למשל, הוקז דם מהווריד ביד ימין לבעיות כבד, ומהווריד ביד שמאל לבעיות בטחול.
ככל שהבעיה הייתה חמורה יותר, הוקז דם רב יותר.
חום דרש הקזה של כמויות דם אדירות.
התלמוד במסכת שבת ממליץ על דרכים להקטנת הסכנה שבהקזת דם:
ימים מסוימים בשבוע ובחודש אינם מתאימים הקזת דם.
כך למשל אין להקיז בימי שלישי- יומו של מאדים שנקשר לאסונות ולמגפות.
ארוחה לאחר הקזת דם נחשבה להכרח והתלמוד מזהיר מפני אי אכילה מספקת .
חובת הסעודה חלה גם על מי שאינו יכול לממן אותה .
תדירות ההקזה: יש להמתין לפחות שלושים יום בין הקזות דם.
כללים ברוח דומה ניתן למצוא גם בכתבים נוצריים, הממליצים על ימי קדושים מסוימים לצורך ההקזה.
גם כותבים מוסלמיים המליצו על הקזת דם, בעיקר לטיפול בחום.
השיטה הועברה אליהם ככל הנראה מן היוונים.
כאשר תאוריות מוסלמיות הפכו נפוצות בארצות דוברות הלטינית שבאירופה, התפשטה הקזת הדם.
יחד עם צריבה, הייתה שיטה זו מרכזית לניתוח המוסלמי.
כתבי המפתח "כיתאב אלקאנון פי אלטיב" (ספר כללי הרפואה) ובייחוד "כיתאב אלתסריף לימן עג'ז ען אלתאא'ליף" (ספר ההקזה למי שנבצר ממנו ללמוד בעצמו) ממליצים עליה שניהם.
השיטה הייתה ידועה גם ברפואה האיור-ודית, ותוארה ב"סוסרטה סמהיטה".
אפילו לאחר שפג השימוש בשיטת הליחות, עדיין המשיכו מנתחים-גלבים להקיז דם.
הרופאים המליצו על הקזת הדם כטיפול במחלה אך הגלבים היו אלו שיישמו את ההמלצות.
חלוקת עבודה זו הובילה לאבחנה שבין רופא למנתח.
"עמוד הספרים" המפוספס אדום לבן המציין את המספרה, אשר עדיין נמצא בשימוש כיום באירופה, שורשו בטיפול הקזת הדם.
האדום מייצג את הדם המוקז, הלבן את התחבושות, והמוט עצמו - מקל שהיה נלחץ ביד המטופל כדי להרחיב את הוורידים.
הקזת דם שימשה לטיפול במגוון רחב של תחלואים, הפכה לטיפול התקני לכל תלונה כמעט, ושימשה כטיפול מונע כמו גם כטיפול ריפויי.
הקזת הדם נמשכה בימי הביניים, אך במאה ה-16 החלו לפקפק בה, בייחוד בצפון אירופה ובארצות השפלה.
בצרפת, רופאי האוניברסיטה וחצר המלוכה המליצו על הקזת דם תכופה.
באנגליה התנהל דיון סוער בנושא יעילות הקזת הדם.
הדיון שכך במאה ה-18, והוחיה בקשר לטיפול בקדחת הטרופית במאה ה-19.
הקזת דם התבצעה במגוון שיטות.
בשיטה הנפוצה ביותר, פלבוטומיה, או "הנשמת וריד", הוקז דם מכלי דם חיצוני גדול, למשל מן האמה או מהצוואר.
סקריפיקציה: כלי הדם השטחיים הותקפו.
לעיתים קרובות תוך שימוש במזרק, אזמל או כוסות רוח (כוס זכוכית מלאת אוויר חם, אשר יוצרת תת-לחץ בתוכה).
זהו מקור הביטוי "כמו כוסות רוח למת".
מציצת הדם על ידי עלוקות.
הקזת דם רבה כל כך שהביאה לאבדן הכרה נחשבה מיטיבה, ולעיתים קרובות נפסק הטיפול רק כאשר המטופל התקרב לעילפון.
ויליאם הארווי הפריך את העומד בבסיס השיטה ב-1628. במאה התשע עשרה פיתח פייר לואי שיטת מחקר רפואית כמותית, שבאמצעותה הדגים כי הקזת דם הייתה חסרת כל השפעה על הטיפול בדלקת ריאות ובמיני קדחת שונים.
אף על פי כן ב-1840 טען עדיין מרצה באקדמיה הרפואית המלכותית ש"הקזת דם היא תרופה, שכאשר היא מופעלת בשיקול דעת, קשה להפריז בחשיבותה" ולואי הותקף בידי ברוסאיס שתמך בהקזת דם, ויכול היה להמליץ על טיפול רפואי באמצעות חמישים עלוקות בו זמנית.
הקזת דם הייתה פופולרית מאוד בארצות הברית הצעירה.
בנג'מין ראש, מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, סבר כי מצב העורקים אחראי למחלות, והמליץ על הקזת דם ברמות גבוהות אפילו לזמנו.
ג'ורג' וושינגטון טופל באורח זה, לאחר שהצטנן.
כמעט 1.7 ליטר דם הוקזו ממנו, ותרמו למותו מזיהום בצוואר ב-1799.
סיבה אחת לפופולריות המתמשכת של הקזת הדם וההיטהרות הייתה שבעוד שידע אנטומי, כישורי איבחון ויכולות כירוגיות השתפרו באירופה מן המאה ה-17, לא הושגה התקדמות דומה בריפוי מחלות.
האמונה הרווחת הייתה כי עדיף לתת טיפול כלשהו מאשר להימנע מטיפול כלל.
למרות הבעיות הגופניות שגרמה הקזת הדם, היה לה במקרים מסוימים אפקט הפלצבו.
כשסר חינה של הקזת הדם במאה ה-19, לא היה טיפול שיחליפה בהיבט הפסיכולוגי הזה.
הקזת דם עדיין משמשת לטיפול בבעיות כגון המוכרומטוזיס ופוליציטמיה.
הקזת דם מבוצעת בבתי חולים ובקופות חולים, אך לא באופן שתואר לעיל: זוהי שיטת טיפול הדורשת התמחות מיוחדת.
בעבר היה זה תפקידו של הרופא להקיז דם מהחולה לצורך ביצוע בדיקות דם, אך כיום אחיות ואחים מאומנים לבצע ניקוב של הווריד ולהוציא ממנו דם לצורך בדיקות.
הקטאר (סמל: ha) הוא יחידת מידה השווה ל-10,000 מטר רבוע ומשמשת למדידת שטח של משטח כלשהו, לרוב קרקע.
השם "הקטאר" הוא הלחם של הקידומת "הקטה" המשמשת להגדלה פי מאה (בעקבות המילה היוונית ἑκατόν - מאה) עם יחידת השטח אר.
בשנת 1795, עם הצגתה של השיטה המטרית, נקבעה בה יחידת השטח אר, השווה למאה מ"ר, וממנה נגזרה יחידת השטח הקטאר, שהיא מאה אר.
בשנת 1960, עם קביעתה של מערכת היחידות הבין-לאומית, האר וההקטאר לא נכללו בה.
הלשכה הבינלאומית למידות ולמשקלות כוללת את ההקטאר ברשימה של יחידות מידה לא סטנדרטיות שניתן להשתמש בהן עם מערכת היחידות הבין-לאומית.
יחידות שטח המבוססות על אר
סנטיאר: מאית אר = מטר רבוע (מ"ר) אחד.
יחידת השטח דונם מקובלת במדינות האימפריה העות'מאנית לשעבר (טורקיה, ישראל, ירדן, לבנון וסוריה).
בשם דקאר היא מקובלת בנורווגיה, וביוון היא קרויה סטרמה.
יחידת שטח זו נמצאת בשימוש נרחב בעולם.
במדינות האיחוד האירופי זו יחידת המידה הרשמית לציון שטחי קרקע.
שטחה של כיכר טרפלגר בלונדון הוא כהקטאר אחד, הקטאר הוא גם שטח הדשא (שמסביבו מסלולי הריצה) באצטדיון אתלטיקה תקני.
הכן עליו ניצב פסל החירות בניו יורק חסום בריבוע שאורך צלעו 100 מטר ושטחו, לכן, הקטאר אחד בדיוק.
שטחו של האי סנטה קרוז דל איסלוטה הוא כהקטאר אחד.
הֵקָטֶה (ביוונית עתיקה: Ἑκάτη) היא אלה במיתולוגיה היוונית.
הקטה היא אלה המתוארת באמנות ובמיתולוגיה היוונית כבעלת שלוש דמויות שונות המשויכות לישות אחת- העלמה, האם, והזקנה.
בגלגולים שונים של המיתולוגיה היוונית היא נחשבה האלה האחראית על צמתים, מפתני דלתות, כישוף, לילות והירח.
המקבילה לה במיתולוגיה הרומית היא האלה טריוויה, שמשמעות שמה הוא "שלוש דרכים".
משרתות האלה הן האמפוזות שיצאו מתיבת פנדורה.
היא נחשבת אלה כתונית ושוכנת בממלכת האדס.
חוקרים רבים סבורים כי מקורה של הקטה הוא באנטוליה, ומשם נדדה למצרים, שם היא הייתה מוכרת בשם חֶקֶת, האלה המצרית בעלת ראש הצפרדע.
לאחר מכן, היא הגיעה לתרבות היוונית הקדמונית.
היוונים שינו את שמה ומעמדה: שמה השתנה להקטה, והיא הייתה אחראית על כישוף במקום על נישואים.
הקטה היא בתם של אסטריה ופרסס.
כמו כן, הקטה היא סבתה של מדיאה, שירשה ממנה את כוחות הכישוף שלה, ולפי גרסה אחת היא אמה של המכשפה המפורסמת קירקה.
הקטה מוזכרת בסדרת הרומנים הגרפיים סנדמן ובסדרה המבוססת עליה.
אמפוזות מוזכרות בסדרה פרסי ג'קסון והאולימפיים, וכך גם קירקה שמוזכרת ביחד עם מדיאה, שמופיעה בספר הגיבור האבוד, הארי פוטר ואבן החכמים וגם בסדרת פרסי ג'קסון.
הקטה מוזכרת בסדרה באפי ציידת הערפדים במספר לחשי-כישוף לאורך העונות.
כוכב הלכת המינורי 100 Hekate , שהתגלה ב-1868 על ידי ג'יימס קריג ווטסון נקרא על שמה.
הקטה מוזכרת בסדרת הטלוויזיה הרפתקאותיה המצמררות של סברינה.
הקטה מוזכרת בספר האלכימאי, מאת מייקל סקוט, מסדרת הספרים הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות, בתור קדמונית המעירה את כוחותיה של סופי.
היא מופיעה גם בספר בית האדס, מאת ריק ריירדן.
הקָטָאיוֹס איש אבְּדֵרה (Hecataeus, ביוונית Ἑκαταῖος, נולד במאה ה-4 לפנה"ס) היה היסטוריון, פילוסוף סקפטי ומדקדק יווני מאבדרה או טאוס , שפעל סביב שנת 300 לפנה"ס.
הסודא, האנציקלופדיה הביזנטית מהמאה ה-10, מספרת שהקטאיוס חי בתקופת יורשיו של אלכסנדר הגדול.
יוסף בן מתתיהו מספר שהתפרסם כבר בתקופת אלכסנדר הגדול ולאחר מכן אף היה מקורב למלך מצרים תלמי הראשון, ושהיה "פילוסוף וגדול בכשרון המעשה יחד".
דיוגנס לארטיוס מספר שהקטאיוס, יחד עם טימון מפליוס ואחרים, היה תלמידו של פירון מאליס וכולל אותו בין ה"פירונים".
דיודורוס סיקולוס מספר שהקטאיוס ביקר בתבאי בזמנו של תלמי הראשון וכתב חיבור היסטורי על מצרים.
חיבור זה שימש כמקור העיקרי לתיאור מצרים בספר הראשון של דיודורוס, שמוסיף כי היו יוונים נוספים שנסעו למצרים וכתבו עליה באותה תקופה.
הקטאיוס פתח עידן חדש בתחום האתנוגרפיה, כשם שתוקידידס לפניו עשה זאת בהיסטוריוגרפיה.
הוא חתר לסנן או לפחות להרחיק עצמו מפיסות מידע שנראו לו בלתי אמינות ובהתאם לכך נזף באופן בוטה בהרודוטוס על חוסר סלקטיביות וביקורת מצדו.
הסודא מספרת, שהיה פילוסוף ומשום שלמד דקדוק כונה גם "מדקדק ביקורתי".
יצירות שלמות של הקטאיוס לא שרדו עד זמננו.
גם רשימת חיבוריו בסודא לא שרדה, והמידע שיש בידינו על כתביו קיים רק בקטעים שנמצאים בחיבוריהם של סופרים יוונים ולטיניים מהעת העתיקה, ובראשם דיודורוס, שהאתנוגרפיה שלו על מצרים (ביבליותקה היסטוריקה, ספר 1) כולל את רובם המוחלט.
דיודורוס לרוב רק מתייחס לדבריו של הקטאיוס ואינו מצטט אותו ישירות.
הקטאיוס כתב את החיבור "אגיפטיאקה" (Aegyptiaca) או "על המצרים" (כשמו של חיבורו המאוחר יותר של מנתון), שהוא תיאור המנהגים, האמונות והגאוגרפיה של מצרים.
הוא חיבר אתנוגרפיה זו בין השנים 305–302 לפנה"ס.
הקטע הגדול ביותר מתוך חיבור אבוד זה הוא כנראה תיאורו של דיודורוס את הרעמסאום, מקדש הנצחה לרעמסס השני.
חיבור נוסף של הקטאיוס, "על ההיפרבוריאים", נזכר על ידי דיודורוס, אפולוניוס מרודוס ופליניוס הזקן.
על אף שלא ידוע לנו שום שם של חיבור פילוסופי מאת הקטאיוס, על פי הסודא, הוא כתב ספר על שירתם של הומרוס והסיודוס, אך דבר מהם לא שרד.
התייחסות של הקטאיוס ליהודים ניתן למצוא בשני מקומות שונים אצל דיודורוס סיקולוס.
ניתן להסיק שהראשונה מביניהן קיימת בסקירתו את הגירת המצרים לארצות זרות, אולם תיאור מפורט הרבה יותר של יהודים, שהקטאיוס הוא מקורו באופן מפורש, הגיע לידינו בספר 40 של דיודורוס דרך הביבליותקה של פוטיוס (פטריארך קונסטנטינופול מהמאה ה-9).
בשל טעות מעתיק, הדברים מיוחסים שם להקטאיוס איש מילטוס (סביב 500 לפנה"ס), אבי הז'אנר האתנוגרפי, אולם יש הסכמה אחידה שצריך לתקן ל"הקטאיוס מאבדרה".
הקטע הזה מופיע לאחר קטע אחר מאת דיודורוס עצמו ובו האשמות קשות נגד היהודים (ובכללן עלילת המצורעים ועלילת פולחן החמור בבית המקדש).
שני הקטעים מצוטטים על ידי פוטיוס כדי להוכיח את טענתו שדיודורוס פיזר שקרים על העם היהודי.
זהו התיאור העתיק ביותר של מוצא היהודים (אם כי לא האזכור הראשון שלהם) בספרות היוונית.
דיודורוס אינו מציין באיזה מחיבוריו של הקטאיוס הוא השתמש או באיזה הקשר הוא מצא את החומר הנוגע ליהודים, אך תיאור זה, שהוא הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מוצא היהודים ומסורת יציאת מצרים, הופיע ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס סביב שנת 300 לפנה"ס.
"כאשר בימי־קדם התרגשה ובאה מגפה קטלנית על מצרים, ייחסו פשוטי העם את צרותיהם ליד אלוהית; שהרי עם שלל זרים מכל סוג ומין שחיו בקרבם וקיימו פולחנים שונים של דת והעלאת קרבנות, יצאו הטקסים המסורתיים שלהם עצמם לכבוד האלים מכלל שימוש.
ילידי הארץ הניחו לפיכך שאלא אם כן יסלקו את הזרים, צרותיהם לעולם לא תבואנה על פתרונן.
לפיכך, גורשו הזרים באחת מן הארץ, והבולטים והפעילים שביניהם חברו יחד, ולגרסת אחדים נחתו בחופי יוון ובכמה אזורים אחרים; מנהיגיהם היו אנשים דגולים, ומתוכם בלטו דנאוס וקדמוס.
לעומתם, הקבוצה הגדולה יותר גורשה לחבל ארץ הקרוי כיום יהודה, שאינו רחוק ממצרים והיה בזמנו ריק מאדם.
בראש ההתיישבות עמד מנהיג המכוּנה בשם משה, שהצטיין ביותר הן בתבונתו הן בגבורתו.
משנטל לרשותו את הארץ יסד כמה ערים, וגם את המצוינת ביותר ביניהן בזמן הזה – זו המכונה בשם 'ירושלים'.
הוא הקים גם את בית המקדש המכובד ביותר, יצר את דרכי הקדושה והטהרה לאל וגם קבע בצורת חוקים והוראות את העניינים הנוגעים למשטרם המדיני.
את העם חילק לשנים־עשר שבטים, כי מספר זה נחשב למושלם ביותר ויש בו התאמה למספר החודשים, שמהם מורכבת השנה."
אולם "הוא לא רצה שייעשה להם ולו צלם אחד של האלים, מאחר שסבור היה שאלוהים אינו בן דמות אנוש; אלא שהרקיע העוטף את הארץ רק הוא אלוהי ומושל ביקום.
סדרי הקרבנות שהוא ייסד שונים מאלה של עמים אחרים, וכך גם אורח חייהם (של היהודים), מאחר שכתוצאה מגירושם הם ממצרים הוא הנהיג אורח חיים שהיה במידת־מה בלתי חברותי ועוין כלפי זרים".
"הוא בחר את המחוננים ביותר בין האנשים המוכשרים על הצד הטוב ביותר לעמוד בראש העם, ומינה אותם כוהנים.
הוא קבע, שזמנם יהיה קודש לעבודת בית־המקדש ולמעשים של יראת אלהים והקרבת קרבנות.
אותם מינה שופטים לכל דבר גדול ומסר לרשותם את הפיקוח על החוקים והמנהגים.
משום כך לא היה ליהודים מעולם מלך, והעמידה בראש העם נמסרה במשך כל הזמן למי שנחשב מצטיין בתבונתו ובשלמותו בין כל הכוהנים.
היהודים מכנים אותו בשם כוהן גדול והוא נחשב בעיניהם שליח למסירת הפקודות של האלוהים." באספות־עם ובשאר הכינוסים, מוציא הכוהן הגדול את "ספרי פקודות האלוהים" והיהודים מגלים מידה כזו של מסירות, "שהם נופלים מיד על הארץ ומשתחווים לכוהן הגדול המפרש להם את תורתם".
בסוף חוקיהם כתוב כי "משה, לאחר ששמע מאת ה', אמר כדברים האלה ליהודים".
"המחוקק גילה דאגה רבה לענייני מלחמה ואת הצעירים הכריח להתאמן בגבורה, בכיבוש היצרים ובייחוד בכושר עמידה בכל סבל.
הוא ערך גם מלחמות נגד העמים בשכנוּת, ורכש חלק ארץ נרחב שחילקוֹ לנחלות.
לאנשים הפשוטים מסר לכל אחד נחלה בחלקים שווים.
לכוהנים חלקים גדולים יותר, כדי שייהנו מהכנסות בעלות שווי גדול יותר ויוכלו לעמוד תמיד, בלי שום הפרעות על המשמר בעבודת האלוהים.
אסור לאנשים הפשוטים למכור את נחלותיהם, כדי שאוהבי בצע לא יקנו את הנחלות וילחצו את מחוסרי־האמצעים ויגרמו על ידי כך להתמעטות האוכלוסייה." הוא הכריח את תושבי הארץ לגדל את ילדיהם, וכיוון שההוצאות לתזונת התינוקות הן קטנות, הלך וגדל מספרם של היהודים.
מנהגי נישואין וקבורת המתים קבע משה בצורה שונה מזו המקובלת בין האנשים האחרים.
ואולם לאחר מכן, כאשר הם היו נתונים לשלטון זר, כתוצאה מהתבוללותם בבני אומות אחרות (תחת שלטון פרסי וגם תחת שלטון המקדונים), התערערו הרבה מן הנוהגים המסורתיים שלהם".
אפילו סופרים מאוחרים יותר, שגישתם ליהדות הייתה שונה מזו של הקטאיוס, לטוב או לרע, הסתמכו במידה כלשהי, באופן ישיר או עקיף, על הקטאיוס, אף על פי שהייתה נגישות בזמנם למידע מפורט, מעודכן ואמין יותר.
ומנגד, אין ספק שהאתנוגרפיה הזאת לא הייתה ידועה ליוסף בן מתתיהו (כמו גם חיבורו של דיודורוס, והוא אינו מזכיר אותו כלל), מאחר שהוא אינו מצטט ממנה דבר ב"נגד אפיון", כאשר התאמץ להראות שסופרים יוונים ידעו על עתיקותם של היהודים.
ההוכחה שהוא מביא מתייחסת לתקופה הפרסית, בזמן שציטוט מתוך האתנוגרפיה של הקטאיוס היה מספק לו הוכחה שמתייחסת לתקופות מוקדמות הרבה יותר - לגלות במצרים ולכיבוש ארץ יהודה, אך על תקופות אלו מצוטטים ב"נגד אפיון" רק סופרים מצריים.
לסקירתו האתנוגרפית של היהודים, השתמש הקטאיוס גם במקור יהודי, ככל הנראה מקור בעל פה.
מעידה על כך ההערכה הגדולה למשה ושימושו בהתייחסות כמעט ישירה בתנ"ך.
הוא מתאר באופן חיובי את המנהגים היהודיים והממלכה היהודית, אך יחד עם זאת מסביר שכתוצאה מטראומת גירוש עמו ממצרים, הנהיג משה אורח חיים שהיה "עוין כלפי זרים".
הקטאיוס היה אם כן הראשון (אך ייתכן שהנטייה האנטי-יהודית הקלה שייכת למקור המצרי שקדם לו) שכרך יחדיו את מוטיב שנאת הזרים עם מסורת יציאת מצרים ובכך יצר טיעון חזק נגד היהודים.
גרסתו של הקטאיוס התגלגלה הלאה, עברה שינויים וקיבלה תוספות פרי עטם של סופרים מאוחרים יותר (מנתון, אפולוניוס מולון, ליסימכוס, אפיון, סטראבון וטקיטוס), שהפכו אותה עם הזמן לעוינת יותר כלפי היהודים (למשל עלילת המצורעים), תוך שימוש במוטיבים של כפירה (אתאיזם), טומאה, שנאת זרים (Misoxenia) ואף שנאת אדם (מיזנתרופיה).
הדרישה שהקטאיוס מייחס למשה לגדל את הילדים היא ביקורת מוסווית על המנהג היווני של הרג הילדים ה"עודפים" (ekthesis), שהיה נפוץ בגלל חוסר המשאבים ביוון בתקופה הקלאסית.
המשפט האחרון ("אולם לאחר מכן...") הוא ככל הנראה תוספת של דיודורוס.
הערכתו של הקטאיוס לדת היהודית, העולה מדבריו אצל דיודורוס, מודגשת גם באיגרת אריסטיאס, החיבור הפסאודו-אפיגרפי, שנכתב ככל הנראה מעט קודם לשנת 100 לפנה"ס, שם נכתב כי "ההתבוננות בהם (ספרי תורת היהודים) יש בה משום קדושה וטהרה, כמו שאומר הֵקָטָיוֹס אִישׁ אַבְדֵּירָה".
בספרו האפולוגטי "נגד אפיון", מצטט יוסף בן מתתיהו את הקטאיוס וטוען כי כתב על היהודים ספר שלם.
על הספר הזה מעיד גם אוריגנס, שמציין גם שהסופר הפיניקי הפגאני הרניוס פילון מביבלוס (141-64 לספירה) הטיל ספק באותנטיות שלו, כשטען שלא ייתכן שהספר הוא פרי עטו של ההיסטוריון הקטאיוס אלא אם כן הושפע מאוד מהיהודים ונעשה מליץ להם.
לפיכך מקובלת ההשערה שקטעים מתוך האגיפטיאקה עברו שינוי על ידי יהודי הלניסטי, בהתאם להשקפתו, ופורסמו כחיבור נפרד תחת שמו של ההיסטוריון הידוע (כלומר, פסאודו-הקטאיוס).
יוסף בן מתתיהו מציין בספרו "קדמוניות היהודים" שהקטאיוס אף כתב חיבור נוסף, על אברהם.
חיבור זה מופיע תחת השם "אברהם והמצרים" ב"סטרומטה" (נכתב סביב 200 לספירה) של קלמנס מאלכסנדריה.
ניתן להניח בוודאות כמעט מוחלטת, כי הספר על אברהם הוא תוצר של תעמולה יהודית דתית, מאחר שהוא כולל, על פי הכתוב בחיבורו של קלמנס, פסוקים מזויפים של סופוקלס בעלי צליל מונותאיסטי מיליטנטי.
לעומת זאת, האותנטיות של הקטעים מתוך "נגד אפיון" (הלקוחים מתוך הספר "על היהודים") נתונה במחלוקת בין החוקרים.
ידוע לנו בוודאות, כי סופרים יהודים אפולוגטיים ייחסו להקטאיוס לפחות ספר אחד שזויף על ידם, זה על אברהם, וייתכן והם עשו כך גם לגבי הספר על היהודים.
ישנה גם השערה שמדובר באותו הספר.
כבר להרניוס פילון היו ספקות לגבי האותנטיות של הקטעים, אולם הספקות שלו מבטאים את רגשותיו האישיים בלבד, וכבן זמנו של אדריאנוס, סביר שלא יכול היה להבין את הסימפתיה ליהודים שהובעה על ידי הקטאיוס, שקדם לו בהרבה.
הנטייה הכללית המהללת ומשבחת בקטעים ב"נגד אפיון" שונה באופן משמעותי מזו המרוחקת בפרק היהודי אצל דיודורוס, אך יחד עם זאת, גם הקטעים המופיעים אצל דיודורוס חושפים את הערכתו הגדולה של הקטאיוס למשה ולחוקים היהודים.
בנוסף לכך, קטעים אלה לקוחים מתוך האגיפטיאקה, על נקודת ההשקפה המצרית שלה, בעוד "על היהודים" אמור להיות חיבור עצמאי, שאולי נכתב בעזרת מקורות יהודים בעל פה.
יוספוס מוסיף שהספר נגיש ומכך ניתן להסיק שקוטלג בלפחות ספריה ציבורית אחת ברומא.
אך אין אפילו הוכחה אחת ברורה בספרות היהודית או הלא-יהודית, שחיבור זה היה בשימוש או נקרא.
הציטוט היחיד ממנו, שהובא על ידי אוסביוס, נלקח ישירות מיוספוס.
גם היכרותו של הרניוס פילון עם החיבור יכולה הייתה להיות משנית בלבד, דרך יוספוס.
האפשרות שהחיבור היה ידוע כזיוף, יכולה להסביר את ההתעלמות ממנו בספרות העתיקה, או שייתכן שהיה בלתי ידוע לחלוטין, מאחר שהחיבור נכתב לקהל יעד של קוראים יהודים.
דבריו אצל יוסף בן מתתיהו
ב"נגד אפיון" מצטט יוספוס מתוך הספר "על היהודים", שם מספר פסאודו-הקטאיוס את הדברים הבאים:
הפרסים הגלו רבבות יהודים לבבל, ואוכלוסייה יהודית גדולה עוד יותר עקרה לאחר מות אלכסנדר הגדול למצרים ופניקיה בגלל מלחמות היורשים בסוריה.
בזמן שהיה אלכסנדר הגדול בבבל, סירבו היהודים בתוקף להשתתף בעבודת שיקום מקדש בל, אף על פי שהסירוב היה כרוך בעינויים, עד שפטר אותם אלכסנדר מעבודה זו.
היהודים היו נאמנים לאלכסנדר ולכן הוסיף על נחלתם את ארץ שומרון ועשה אותה חופשית ממס.
לאחר ניצחונו של תלמי הראשון בסוריה, חזר איתו למצרים "חזקיה הכהן הגדול ליהודים" (לא ידוע על קיומו של כהן גדול בשם חזקיה), כאשר היו אז כ-1500 כהנים בקרב היהודים.
ארץ יהודה היא אדמה טובה ופוריה, שעליה יש ליהודים "הרבה מצודות וכפרים" אך רק עיר בצורה אחת, ירושלים, גדולה מאוד ויפה מאוד, המאוכלסת ב-120 אלף תושבים (ומוסיף תיאור מפורט של בית המקדש).
פסאודו-הקטאיוס מעיד על עצמו שהתלווה למסעות המלחמה של אלכסנדר ולאחר מכן של יורשיו.
בנוסף למידע ה"היסטורי" על היהודים, הוא מוסיף סיפור על אחד ממסעות המלחמה בהם השתתף, כאשר ירד אל הים האדום ואחד הרוכבים המלווים היה יהודי בשם "משולם" (Mosollamus), שהיה אמיץ וחזק ונחשב בעיני היוונים שסביבו לטוב ביותר מבין כל הקשתים.
משולם לא ענה, אלא רק דרך את קשתו, קלע והרג אותה.
מעשה זה הביא עליו את זעמם של האנשים שאיתו, ואילו משולם רק לקח בידו את הציפור ואמר: "הן הצִפור הזאת לא ידעה כי עליה להציל את נפשה, ואיך תעוץ לנו עצה נכונה בדבר מסענו?
הן אילו יכלה לדעת עתידות לא באה אל המקום הזה ביראתה את משולם היהודי פן יורה בה חץ וימיתנה!".
הקטאיוס ממילטוס חי במאה ה-6 לפנה"ס, ככל הנראה בין השנים 476-550 לפנה"ס, בפוליס מילטוס שבאיוניה, אסיה הקטנה (אזור איזמיר של היום).
מכונה 'אבי הגאוגרפיה', היסטוריון (לוגוגרף), גנאלוג, ומיתוגרף.
הצהרתו לשאיפה לכתיבת האמת בפתיחת ספרו 'גנאלוגיות', שהיא הראשונה מסוגה הידועה לנו, מעמידה את הקטאיוס, לדעת כמה חוקרים, כראשון ההיסטוריונים היוונים: "אני כותב דברים הנראים בעיניי דברי אמת.
שכן אגדותיהם של היוונים הן, לדעתי, רבות ומגוחכות".
אחרים רואים במקצועות בהם עסק כגובלים בהיסטוריוגרפיה או תומכים בה, כמו גנאלוגיה, אתנולוגיה, וגאוגרפיה.
לא רבות ידוע על חייו של הקטאיוס.
שם אביו היה הגסאנדרוס, ומשפחתו נחשבה מיוחסת ואמידה.
העיר בה גדל, מילטוס, נחשבה למרכז מסחרי ותרבותי משגשג, בעיקר במאות ה-7 עד ה-5 לפנה"ס.
בעיר זו צמחה גם האסכולה המילטית – הנחשבת לראשית הפילוסופיה המערבית.
ניתן לשער שבחברה זו התחנך הקטאיוס למדע ולתרבות.
הקטאיוס חי בתקופת שלטון האימפריה הפרסית ושירת תקופה בצבא הפרסי, כך שהתאפשר לו לסייר ולהכיר את האימפריה היטב.
כמו כן, ערך מסעות נרחבים בארצות המזרח ובמצרים, אשר שימשו כבסיס לכתיבת חיבוריו, בנוסף לידע הכתוב בו השתמש.
ביקור בתבאי והשפעתו על הקטאיוס
בביקורו בתבאי שבמצרים, לפי הרודוטוס, סיפר הקטאיוס לכוהני המקדש על שושלת משפחתו המפוארת בת 16 דורות שמקורה באל.
בתגובה הראו לו המצרים 345 פסלים של שושלת כוהנים אחת ששירתה במקדש, בהם אף לא אל אחד.
אילן היוחסין המצרי, שהיה גדול מכל קנה מידה שהכיר, ערער כנראה את ביטחונו של הקטאיוס והיווה אחד מהגורמים שהובילו לגישתו הביקורתית, לספקנותו בעל-טבעיות שבמיתולוגיה (אם כי לא בהקצנה עד כדי מרידה) ולשאיפה לרציונליזם.
ביטויים לרציונליזם שאפיין וייחד אותו ממרבית הכותבים בני זמנו ניתן לראות בניסיונותיו לכתיבת גנאלוגיות ועלילות מיתולוגיות בצורה המתיישבת עם ההגיון, כדוגמת סיפור לחימתו של הרקלס במפלצת מהאדס, או טענה שמוצאו של הרקולס אינו מזאוס, אלא משני בני-תמותה.
ביטוי נוסף זה הוא טענתו שמייבא הכתב הפיניקי ליוון אינו אחד מגיבורי המיתולוגיה היוונית שרבים גרסו בזמנו, אלא אדם בשם דנאוס.
הקטאיוס היה היחיד שהתנגד לפריצת המרד האיוני בשלטון הפרסי מבין חברי המועצה שהוקמה לדון בנושא, בהנהגת אריסטגורס, טיראן מילטוס.
הוא טען שהמרד חסר סיכויי הצלחה, לאור עוצמתה של האימפריה הפרסית, אותה הכיר היטב.
עמיתיו לא השתכנעו ובשנת 495 לפנה"ס, פרץ המרד בשיתוף מספר ערים יווניות (ביניהן אתונה), הביא לפלישת צבא פרס ונחשב לאירוע מכונן בפריצת מלחמת פרס–יוון.
כשהבין שהוחלט למרוד, ניסה הקטאיוס להשפיע על האסטרטגיה בה ינקטו והציע לרכז את המאמץ בשליטה בים, המהווה יתרון ליוונים.
לשם כך הציע להגדיל את צי הספינות באמצעות הכספים שהופקדו על ידי קרויסוס מלך לידיה במקדש ארטמיס באפסוס.
הצעה זו התקבלה חלקית מבחינת מיקוד המאמץ להשגת השליטה בים, אם כי יתרון אסטרטגי זה לא הספיק כדי להתגבר על העדיפות המספרית ועוצמת הצבא הפרסי.
לקראת פלישה פרסית מתקרבת למילטוס נתקיימה מועצה נוספת לדיון באפשרויות הפעולה.
אריסטגורס הציע את סרדיניה או מירקינוס כשני יעדים אפשריים לבריחה ולייסוד מושבה חדשה.
הקטאיוס התנגד לרעיון זה והציע להתבצר באי לרוס הסמוך למילטוס, עד אשר ינטשו הפרסים וניתן יהיה לשוב לעיר.
המילטים דחו גם הצעה זו, מילטוס נפלה לאחר מצור והמרד דוכא.
הקטאיוס נפטר כנראה בסמוך לסיום המרד.
ספריו של הקטאיוס לא שרדו בשלמותם, אך קיימים כ-370 פרגמנטים בסך הכול באוסף של הקלאסיקן והפילולוג פליקס יעקבי FGrH (אסופת הפרגמנטים של הסופרים היוונים מהעת העתיקה, שכתביהם השלמים לא שרדו).
מקורם בציטוטי היסטוריונים מאוחרים יותר, כמו דיודורוס סיקולוס, הלניקוס והרודוטוס.
נראה שהקטאיוס זכה להערכה מיוחדת מצד הרודוטוס, שכן הוא היחיד המוצג בכתביו כמקור מידע שימש את הרודוטוס בעבודותיו וכנראה היחיד שצוטט על ידיו באופן מלא.
לדעת פורפיריוס (פילוסוף וחוקר ההיסטוריה היוונית מהמאה השלישית לספירה), אשר השווה בין ספריהם של הקטאיוס והרודטוס, העתיק הרודוטוס קטעים שלמים מספריו של הקטאיוס, בשינויים קלים בלבד, במיוחד אלו המוקדשים למצרים.
הפילוסוף הרקליטוס מזכיר את הקטאיוס ברשימה אחת יחד עם הסיודוס, פיתגורס וקסנופנס.
גנאלוגיות (Genealogia) – נחשבת ליצירה ההיסטורית היוונית הראשונה השואפת למחקר ביקורתי ולתיאור האמת, מתוכה שרדו 35 פרגמנטים בלבד.
הספר פרי עבודת איסוף מיון והשוואה של כתבים קודמים לו (הבולט שבהם הוא הומרוס), בשילוב מידע שאסף במסעותיו.
היצירה כוללת אילנות יוחסין גנאלוגיים, נתונים ההיסטוריים ותיאורים פואטיים, מיתולוגיים וגאוגרפים גם יחד, הכתובים בפרוזה - סגנון בלתי שכיח בזמנו.
תיאור הקפת הארץ (או "המסע סביב הארץ", Periodos ges) - החיבור שהעניק להקטאיוס את התואר 'אבי הגאוגרפיה', הכיל בעיקרו תיאורים גאוגרפים בשילוב מאפיינים אתניים, עלילות חברות שונות ותיאורי חוויות אישיות.
הספר הורכב כנראה משני חלקים – האחד הוקדש לתיאור אסיה והשני לאירופה.
באחרון מצויה העדות הכתובה הראשונה להימצאות עמים בצפון אירופה במאה זו, בציון מיקומם של העמים הקלטים במזרח הרי האלפים.
מפת העולם, כפי שתיארה הקטאיוס בספר זה, נחשבה למעודכנת והאמינה ביותר במילטוס בתחילת המאה ה-5 לפנה"ס.
מרבית הפרגמנטים ששרדו מספר זה מקרום בתקציר ה'אתניקה' של סטפנוס מביזנטיון מהמאה ה-6 לספירה, בו שובצו למעלה מ-300 קטעים מספרו של הקטאיוס.
הקורפוס השמיני היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בברסלאו ב-1 באוקטובר 1934 בשם "הקורפוס השמיני", והועמד תחת פיקודו של אוואלד פון קלייסט, שהוחלף ב-4 בפברואר 1938 על ידי ארנסט בוש.
במהלך ההשתלטות על צ'כוסלובקיה במרץ 1939 השתלט הקורפוס על אוסטרבה.
בפרוץ המלחמה היה בוש מפקד הקורפוס ה-8 שהיה חלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליו בפלישה לפולין.
לאחר התרעננות בצרפת השתתף הקורפוס במתקפת הקיץ הגרמנית ב-1942 כחלק מהארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד.
הייץ שהיה נאצי קנאי, הורה לירות בכל מי שינסה להיכנע לאויב.
ב-31 בינואר נכנע הקורפוס יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד וחייליו נלקחו לשבי.
במרץ 1943 הוקם קבוצת הקרב ההנה, בפיקודו של גוסטב ההנה, שהשתייכה לארמייה ה-16, וב-20 ביולי 1943 הפכה קבוצת הקרב לקורפוס השמיני החדש.
ב-1 באפריל 1944 מונה יוהנס בלוק למפקד הקורפוס, והקורפוס הועבר תחת פיקוד הארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-15 באפריל 1944 מונה הנס שלמר למפקד הקורפוס, וב-12 במאי חזר ההנה לפקד על הקורפוס.
באוגוסט הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית, וב-10 בספטמבר 1944 מונה ולטר הרטמן למפקד הקורפוס.
בינואר 1945 לחם הקורפוס במהלך מבצע ויסלה-אודר, ובפברואר הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-17, ולחם עימה בקרב על שלזיה.
ב-19 במרץ 1945 מונה פרידריך ויזה למפקד הקורפוס, וב-20 באפריל החליפו הורסט פון מלנתין, שפיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה.
הקורפוס השביעי היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם במינכן ב-1 באוקטובר 1934 בשם "הקורפוס השביעי", ולמפקדו מונה וילהלם אדם.
ב-1 באוקטובר 1935 מונה ולטר פון רייכנאו למפקד הקורפוס, וב-4 בפברואר 1938 הוחלף על ידי אויגן פון שוברט.
בפרוץ המלחמה היה פון שוברט מפקד הקורפוס ה-7 שהיה בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ופיקד עליו בפלישה לפולין.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A, וב-25 באוקטובר 1940 מונה וילהלם פהרמבאכר למפקד הקורפוס.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-8 בינואר 1942 מונה ארנסט-אברהרד הל למפקד הקורפוס, וביוני 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השנייה, ובין היתר השתתף עימה בקרב קורסק.
באוגוסט 1943 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הרביעית, וב-5 באוקטובר 1943 מונה אנטון דוסטלר למפקד הקורפוס.
ב-30 בנובמבר 1943 חזר ארנסט-אברהרד הל לפקד על הקורפוס, ובינואר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד ארמיית הפאנצר הראשונה, ולחם עימה בקרב קורסון-צ'רקאסי.
במרץ 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השמינית, וביוני הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית.
באוגוסט 1944 כותר הקורפוס, יחד עם היחידות האחרות של הארמייה השישית, על ידי כוחות הצבא האדום, במסגרת המתקפה הסובייטית בשטח רומניה (מבצע יאשי-קישינב), והושמד לאחר לחימה קשה.
ב-18 בדצמבר 1944 הוקם הקורפוס השביעי מחדש על בסיס הדיוויזיה ה-49, והוגדר כקורפוס פאנצר, ולמפקדו מונה מורטימר פון קסל.
הקורפוס פעל כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת הארמיות ויסלה, ולאחר מכן היה בעתודת הOKH עד סוף המלחמה.
ב-26 בינואר 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס השני היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בשטטין ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה פדור פון בוק.
הקורפוס לחם במסגרת המערכה בפולין כחלק מהארמייה הרביעית של קבוצת ארמיות צפון.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות A, והשתתף בקרב על בלגיה ונע אל צפון צרפת.
לאחר מכן לחם הקורפוס הארמייה הרביעית כחלק מקבוצת ארמיות B.
בינואר 1942 השתתף הקורפוס בקרבות בכיס דמיאנסק, עד לפריצת המצור במאי 1942. לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות השונים תחת הארמייה ה-16 והארמייה ה-18 לסירוגין.
גנרל לוטננט פדור פון בוק (1 באוקטובר 1934 - אפריל 1935)
גנרל חיל הרגלים יוהנס בלסקוביץ (אפריל 1935 - 10 בנובמבר 1938)
גנרל חיל הרגלים קרל-היינריך פון שטילפנגל (30 במאי 1940 - 21 ביוני 1940)
גנרל חיל הרגלים ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט (21 ביוני 1940 - יוני 1942)
גנרל חיל השריון אוטו פון קנובלסדורף (יוני 1942 - 1 ביולי 1942)
גנרל חיל הרגלים ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט (1 ביולי 1942 - 28 בנובמבר 1942)
הקורפוס ה-9 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בקאסל ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה פרידריך דולמן.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, ובבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, ובסוף המלחמה לחם בקרבות בפרוסיה המזרחית.
גנרל חיל התותחנים פרידריך דולמן (1 באוקטובר 1934 - 25 באוגוסט 1939)
גנרל חיל הרגלים אריך-היינריך קלסנר (15 באוקטובר 1943 - 5 בדצמבר 1943)
הקורפוס ה-6 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם במינסטר ב-1 באוקטובר 1934, וכמפקדו הראשון מונה גינתר פון קלוגה.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס בתחילה כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה התשיעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, ובבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השלישית.
הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, וספג אבדות כבדות במהלך מבצע בגרטיון, ובתוכם מפקד הקורפוס גאורג פייפר שנהרג ב-28 ביוני 1944. לאחר מכן מונה למפקד הקורפוס הלמוט ויידלינג ששיקם את הקורפוס, ובסוף המלחמה לחם הקורפוס בקרבות בפרוסיה המזרחית.
גנרל חיל התותחנים גינתר פון קלוגה (1 באוקטובר 1934 - 24 בנובמבר 1938)
גנרל חיל הרגלים אוטו-וילהלם פרסטר (24 בנובמבר 1938 - 31 בדצמבר 1941)
גנרל חיל התותחנים הלמוט ויידלינג (28 ביוני 1944 - 11 באוגוסט 1944)
גנרל חיל הרגלים הורסט גרוסמן (11 באוגוסט 1944 - ינואר 1945)
גנרל לוטננט ראלף פון אוריולה (ינואר 1945)
גנרל חיל הרגלים הורסט גרוסמן (ינואר 1945 - 8 במאי 1945)
הקורפוס השמיני היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והתפרסם עקב לחימתו בקרב על הבליטה.
בסוף נובמבר 1918 הוקם הקורפוס ה-8 כחלק מחיל המשלוח האמריקני בצרפת, אולם פורק במהלך שנת 1919.
ב-12 ביוני 1944 הונחת הקורפוס בנורמנדי והשתתף בלחימה בחצי האי קוטנטן, ולאחר מכן השתתף במבצע קוברה וכבש את ברטאן.
לאחר מכן השתתף הקורפוס בקרב על ברסט שנמשך עד ה-19 בספטמבר, ובסיומו נפלו בשבי האמריקני 36,000 שבויים גרמנים.
לאחר מכן הוצב הקורפוס בארדנים, בגזרה שנחשבה לשקטה ושימשה להתארגנות ולריענון הכוחות.
ב-16 בדצמבר פתחו הגרמנים בקרב הארדנים, אולם על אף האבדות הכבדות שספג הקורפוס, הצליחו לבסוף כוחות הקורפוס שתוגברו בכוחות נוספים להדוף את המתקפה הגרמנית, ולהחזיק מעמד במצור על בסטון.
לאחר מכן הוכפף הקורפוס לארמייה השלישית, והיה הקורפוס האמריקני הראשון שהגיע לנהר הריין.
לאחר מכן נלקחו מהקורפוס כל יחידותיו והועברו לקורפוס ה-12, ותחת פיקודו נשארה רק הדיוויזיה ה-87. מפקד הקורפוס טרוי מידלטון פנה לג'ורג' פטון מפקד הארמייה, וביקש אישור לכבוש את קובלנץ.
פאטון סירב בתחילה לאפשר לו לעשות זאת כשלרשותו רק דיוויזיה אחת, אולם לאחר שמידלטון לחץ עליו אישר זאת, ואכן הקורפוס כבש במהירות את העיר, שעליה הגנו רק 500 חיילים גרמנים.
באמצע מרץ 1945 תוגבר הקורפוס בדיוויזיות ה-76 וה-89, ולאחר מכן צלח הקורפוס את הריין באזור פולדה.
בהמשך התקדם הקורפוס בגרמניה, ואף גילה את מחנה הריכוז אוהרדרוף.
המחנה שוחרר ב-4 באפריל על ידי הדיוויזיה המשוריינת ה-4 והדיוויזיה ה-89. כשחיילי הדיוויזיה המשוריינת נכנסו למחנה הם גילו ערימות של גופות, חלקן מכוסה בסיד, וחלק אחר של הגופות נשרפו באופן חלקי במדורות.
הגילוי המחריד של הגופות הביא את גנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד עליון של כוחות בעלות הברית באירופה, לבקר במחנה ב-12 באפריל.
אליו נלוו גם הגנרלים ג'ורג' פטון ועומר בראדלי.
לאחר ביקורו, שלח אייזנהאואר מברק לגנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטות המשולבים בוושינגטון, בו תיאר את מה שראה בביקורו במחנה הוא כתב שהאכזריות והבהמיות היו כל כך חזקים שהותירו אותו חולה.
לדבריו גנרל פטון לא רצה להיכנס לראות, אבל הוא נכנס כדי שיוכל להעיד בעתיד מיד ראשונה מה ראה, וכדי למנוע מאנשים לכנות את מה שאירע כתעמולה.
השפעת המראות במחנה הייתה כה חזקה עד שב-19 באפריל 1945 שלח אייזנהאואר בקשה למרשל שישלח משלחת של חברי קונגרס ועיתונאים שיבואו לראות ולהביא את מעשי הזוועה של הנאצים לידיעת הציבור האמריקאי.
המשלחת אושרה באותו יום על ידי נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
לאחר מכן התקדם הקורפוס לעבר צ'כוסלובקיה ויצר קשר עם הצבא האדום, ונאלץ להתמודד עם זרם בלתי פוסק של שבויים גרמנים שרצו להיכנע לצבא האמריקני.
עם תום המלחמה הוחל בשחרור חיילי הקורפוס, וב-15 בדצמבר 1945 פורק הקורפוס.
במהלך השנים שלאחר מכן הופעל הקורפוס כמה פעמים, ובשנת 1968 פורק באופן סופי.
הקורפוס השישי היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, ופורק בשנת 1962.
הקורפוס הוקם בצרפת ב-1 באוגוסט 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם סיום המלחמה הוצב הקורפוס ככוח כיבוש בגרמניה, ופורק ב-1919. הקורפוס הוקם מחדש ב-29 ביולי 1921, והוצב בשיקגו, אילינוי.
הוא הוקצה בהתחלה ליחידות העתודה, אולם ב-1 באוקטובר 1933 הועבר ליחידות הפעילות.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, הועמד הקורפוס תחת מייג'ור גנרל ארנסט דאולי ונכלל במסגרת הארמייה החמישית של מארק קלארק.
הקורפוס השתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה, במסגרתה נחת בסלרנו בחוף המערבי של איטליה, במסגרת מה שכונה "מבצע אוואלאנש" (מפולת שלגים).
לצידו נחת הקורפוס הבריטי העשירי של ריצ'רד מקרירי.
הנחיתה החלה ב-9 בספטמבר 1943. על מנת לנסות ולהפתיע את האויב לא בוצע ריכוך של חופי הנחיתה מן הים או מן האוויר.
אולם הגרמנים לא הופתעו מהנחיתה, והגל הראשון שנחת על החופים נתקל באש מכוונת היטב וסבל אבדות כבדות.
הגרמנים תפסו את עמדות המגננה שפונו קודם לכן בידי הכוחות האיטלקים, וטיווחו את הכוח הפולש באש ארטילרית מדויקת ובאש מקלעים.
לאחר מאמץ הצליחו בעלות הברית לבסס ראשי גשר בחופי הנחיתה.
התקפת נגד גרמנית גרמה לאבדות כבדות, אך אש מספינות מערכה של בעלות הברית הצליחה להביא להדיפתה.
הבריטים והאמריקנים התקדמו באיטיות, ועדיין בסוף היום הראשון נותר פער של 16 קילומטרים בין שני הקורפוסים שנחתו באזור סלרנו, רק ביום השני לנחיתה הם הצליחו לחבור, ולבסס ראש גשר ברוחב כ-65 קילומטרים ובעומק של כעשרה קילומטרים.
בין ה-12 בספטמבר וה-14 בספטמבר הגרמנים ערכו שורת התקפות נגד תוך שימוש בכל הכוחות שעמדו לרשותם, בתקווה להשליך את הנוחתים בסלרנו אל הים בטרם הארמייה השמינית תצליח לחבור אליהם מדרום.
לשני הצדדים נגרמו אבדות כבדות.
ההתקפות הגרמניות היו קרובות להשיג את מטרתן, אולם ב-18 בספטמבר הצליחה הארמייה השמינית לחבור אל האמריקנים ולסיים את הקרב בניצחון לבעלות הברית.
בעקבות הקרב, הוחלף דאולי בג'ון לוקאס.
ב-1 באוקטובר כבש הקורפוס את נאפולי, אגב קרבות דמים כנגד הארמייה העשירית הגרמנית.
ג'ייקוב דיוורס הורה לקלארק לפטר את לוקאס, אולם קלארק לא מילא אחר ההוראה בדייקנות.
הוא אמנם החליף את לוקאס בלוסיאן טראסקוט, אולם מינה את לוקאס לראש מטהו.
הקורפוס השתתף בפריצת קו גוסטב, אולם לאחר מכן הפנה אותו קלארק אל רומא אשר הוכרזה כעיר פרזות בידי הגרמנים, ובכך החמיצו האמריקנים את ההזדמנות לכתר ולהשמיד את הארמייה הגרמנית העשירית.
ב-4 ביוני, נכנסו בעלות הברית אל רומא ללא קרב.
לאחר כיבוש רומא, הובא הקורפוס הרביעי של ויליס קריטנברגר לחזית האיטלקית, והקורפוס השישי הוצא ממנה והועבר לחזית המערבית.
הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה השביעית של אלכסנדר פאץ', אשר הייתה חלק מקבוצת הארמיות השישית של ג'ייקוב דיוורס.
הקורפוס השתתף בנחיתה בדרום צרפת (מבצע דרגון) ב-15 באוגוסט 1944. הגרמנים לא התנגדו בלהט רב, וביום הראשון למתקפה אבדות בעלות הברית נאמדו ב-95 הרוגים ו-385 פצועים.
הכוחות הגרמניים, לעומת זאת, איבדו יותר מ-2,000 חיילים, רובם שבויים.
הגרמנים הסיגו את כוחותיהם צפונה מחשש שיכותרו בידי כוחות בעלות הברית שפרצו מנורמנדי.
בעלות הברית ניצלו זאת היטב, פתחו במרדף נמרץ ועד מהרה שחררו את רוב דרום צרפת.
בספטמבר הגיעו האמריקנים להרי הווז' שם הפך המרדף המהיר לקרב שחיקה כנגד כוחות גרמניים עיקשים.
באמצע נובמבר הגיעו בעלות הברית אל הריין וכבשו מרבית השטח שמדרום לו.