tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו היוו הצוללות הגרמניות איום של ממש על התעבורה הימית בין ארצות הברית לבריטניה.
האמצעי הטוב ביותר נגדן היו מטוסים, אלא שהמרחק הגדול בין שתי המדינות מנע אפשרות של סיורים בלתי פוסקים לאורך כל הנתיב הימי.
הפתרון שהעלה פייק לכך הוא להכין משטח נחיתה גדול מקרח באמצע הדרך, שעליו יוכלו המטוסים לנחות, לתדלק ולהמריא שוב.
למשטח קרח היה היתרון שלא ניתן להטביעו בהיותו קל מהמים, אבל הבעיה הייתה שקרח הוא חומר שברירי והוא מתנפץ לרסיסים כשהוא נפגע בהפצצה.
על מנת ליישם את הרעיון היה צריך למצוא דרך לחזק את הקרח.
את הפתרון לבעיה זו סיפק הרמן מארק, כימאי וקריסטלוגרף אוסטרי ממוצא יהודי שלימד באוניברסיטת וינה ונמלט לקנדה כשהנאצים סיפחו את אוסטריה ולאחר שנתיים עבר לארצות הברית.
מארק, שהיה מכר ותיק של ברנל, נפגש על פי בקשתו של ברנל עם פייק, ששהה אז בארצות הברית.
פייק סיפר לו על הרעיון ועל הבעיה, ומארק הציע, על פי ניסיונו בתעשיית העץ, להוסיף נסורת בכמות קטנה (כארבעה אחוז מהתערובת) לקרח, כדי לקבל חומר חזק בהרבה מקרח נקי.
פייק כתב למאונטבאטן תזכיר ארוך ובו העלה את רעיון משטח הנחיתה, אותו כינה "חבקוק".
לאחר שברנל תמצת לו את ההצעה החליט מאונטבאטן, שמעמדו התערער מאוד בעקבות כישלון הפשיטה על דייפ, שפרויקט חבקוק יכול לקדם את מעמדו ואישר להתחיל בפרויקט.
באוקטובר 1942 הוטלה בדיקת תכונות התערובת על מקס פרוץ, שחזר למעבדת קוונדיש במרץ 1941 ממאסר וגלות בקנדה בשל היותו נתין אוסטרי.
הצוות שלו אימת את תכונות החומר כפי שתיאר אותם מארק וכינה אותו פייקריט (Pykrete), על שם בעל רעיון הפרויקט.
באמצעות ניסיונות גילה הצוות שהתערובת בעלת החוזק הגדול ביותר מורכבת מ-14% נסורת ו-86% מים.
הרעיון הובא לידיעתו של וינסטון צ'רצ'יל והלה התלהב מהשלכותיו והורה לסייע לצוות של מאונטבאטן בפרויקט.
על ברנל הוטל לבצע את המחקר והפיתוח של פרויקט חבקוק.
ברנל תמך בפרויקט ותבע ראשית לבצע ניסוי ייצור בקנה מידה מלא של הספינה בקנדה, שהייתה מקור טבעי הן לקרח והן לעץ.
מטרת הניסוי הייתה לגלות את הבעיות בטרם ייגשו לבניית הספינה הראשונה, שכן לאיש לא היה עדיין ניסיון עם בנייה בקרח בקנה מידה גדול.
צוות פרויקט חבקוק נפגש לראשונה ב-7 בינואר 1943 וכלל את פייק, ברנל, מאונטבאטן ולינדמן.
בעקבות הפגישה העלה ברנל בכתב את ההצעה ובה הניח כי אם יבוצע הניסוי כפי שהציע, ניתן יהיה להשיק את ספינת הקרח הראשונה ב-1944. אלא שהצעה זו הייתה הפעילות האחרונה של ברנל בנושא פרויקט חבקוק למשך כמה חודשים, מכיוון שהוא וצוקרמן נשלחו למזרח התיכון.
בתחילת נובמבר 1942 הביס הצבא הבריטי בפיקודו של פילדמרשל ברנרד לו מונטגומרי את ארמיית פנצר אפריקה (שהורכבה בעיקר מקורפוס אפריקה, כוחות חי"ר גרמנים ואיטלקים ויחידות ממוכנות איטלקיות) בפיקודו של ארווין רומל בקרב אל-עלמיין השני.
למרות עליונות אווירית מוחלטת של חיל האוויר המלכותי הצליח רומל להימלט משדה המערכה עם חלקים גדולים מצבאו.
היה ברור ששיתוף הפעולה בין הצבא הבריטי לחיל האוויר המלכותי לוקה בחסר, וברנל וצוקרמן נשלחו לחקור את העניין ולהציע המלצות.
נושאי המחקר נקבעו בפגישה בין כל היועצים המדעיים של הצבא הבריטי (שהיו ברובם מכרים ותיקים של ברנל מקיימברידג') ב-15 בדצמבר 1942. צוקרמן נכח בפגישה, אך לא דיבר.
היה ברור שברנל היה אחראי על המשימה שהוגדרה על ידי הצבא כ"מחקר ממקור ראשון על השפעת ההפצצות הבריטיות על מטרות שונות" ונועדה להימשך כשישה שבועות.
השניים טסו מאנגליה לקהיר ב-15 בינואר 1943. הם קיבלו מידע רב מהקצינים הבריטים בקהיר, בהם ג'ון קנדרו.
בקהיר חיכה לברנל מברק ממאונטבאטן.
הלה הצליח לשכנע את מפקדי שאר זרועות הצבא לתמוך בפרויקט חבקוק והורה לברנל לטוס מיד לקנדה על מנת להתחיל לפקח על ביצוע השלב הראשון בפרויקט.
הוראה זו הציבה את ברנל בפני דילמה.
מצד אחד הוא טרם החל לבצע את המשימה שבגינה הגיע למזרח התיכון, אך מצד שני הוא לא יכול היה להתעלם ממפקדו, מה עוד שידע שתמיכתו של צ'רצ'יל נתונה לו, ולכן לא אמר דבר לצוקרמן.
השניים טסו מקהיר לטריפולי שבלוב שנכבשה זמן קצר לפני כן מידי הגרמנים, שהטביעו ספינות בנמל על מנת להפכו לבלתי שמיש.
הנמל עצמו הופגז מן הים והופצץ מן האוויר על ידי הבריטים פעמים רבות בשנתיים שלפני כן ועל ברנל הוטל לבחון את הנזק ולקבוע את האשמים.
אחרי כמה ימים שבהם הצליחו השניים לשכנע את אנשי הצבא, שהיו תחילה עוינים, ביכולתם לתרום ונקבעו שיטות העבודה, החליט ברנל לספר לצוקרמן שהוא עוזב.
במכתב לג'ון קנדרו 30 שנה אחר כך כתב צוקרמן כי "הוא היה מבועת שהושארה לו לבצע משימה שהיה ברור לו שהייתה שייכת לברנל".
ברנל אומנם חש כי עשה כמיטב יכולתו, אבל סולי צוקרמן נפגע ממעשה זה ומכאן ואילך נוצר קרע בין השניים שלא אוחה עד מותו של ברנל.
ברנל טס לקהיר בחזרה ואחרי סבב פגישות עם אנשי צבא בקהיר, כתב מכתב התנצלות לצוקרמן, בו הוסיף מידע על אנשי קשר חשובים שפגש, בייחוד ג'ון קנדרו, שהיה אחראי על חקר ביצועים של חיל האוויר המלכותי בכל המזרח התיכון.
משם המריא ברנל והגיע לניו יורק ב-28 בפברואר 1943.
פרויקט חבקוק – שלב ב'
בניו יורק נפגש ברנל עם פייק והשניים המריאו לקנדה על מנת לחזות בניסיונות השונים שעשו הקנדים בבניית מודלים מפייקריט ובבדיקת עמידותם לירי.
בהדרגה התברר כי חיסרון רציני מאוד בתוכנית הוא נטייתו של הקרח (גם כשהוא מעורב בנסורת) לזרום באטיות תחת לחץ כפי שקורה בקרחונים.
היה צריך להגדיל מאוד את החיזוקים במוטות פלדה ולהוסיף שכבת בידוד על מנת למנוע מהקרח להתחמם.
המחיר של נושאת המטוסים מפייקריט החל לטפס הרבה מעבר להערכה הראשונית.
על אף שברנל ופייק ניסו ללחוץ על הקנדים לזרז את הקמת המודל הראשוני, על מנת לקבל החלטה סופית לגבי ישימות הפרויקט, עבדו הקנדים בצורה זהירה ואטית.
במאי 1943 כבר היה חם מדי לבניית דגם ראשוני מקרח, ולא היה טעם בהמשך הניסויים.
במצב עניינים זה הגיעו ברנל ופייק למסקנה שספינת חבקוק מבצעית ראשונה לא תהיה מוכנה ב-1944. ב-16 במאי 1943 חזר ברנל לאנגליה.
באוגוסט 1943 הצטרף ברנל, כחלק מהצוות של מאונטבאטן, למשלחת לוועידת קוויבק.
המשלחת שכללה את וינסטון צ'רצ'יל, חלק מהממשלה הבריטית ואנשי צבא רבים, כולל ראשי המטות, הפליגה מבריטניה לקנדה.
במהלך השיט כינה מאונטבאטן את ברנל "המומחה הגדול בעולם לנמלים מלאכותיים" וביקש שיציג את רעיון נמל מאלברי בפני ראשי הצבא.
צ'רצ'יל ששמע על הפגישה ביקש לפגוש את ברנל בעצמו על מנת לשמוע פרטים על התוכנית.
יומיים אחר כך הציג ברנל בפני ראשי הצבא את הרעיונות בדבר פרויקט חבקוק והם החליטו להמשיך את הפרויקט ואף לתת לו עדיפות גבוהה.
אחת ההחלטות שנתקבלו בוועידת קוויבק, הייתה אישור הפלישה לנורמנדי בתחילת קיץ 1944 וקביעה שבראשה יעמוד מפקד אמריקני, הגנרל דווייט אייזנהאואר.
ברנל התבקש לבדוק את מצב חופי הנחיתה ואת היכולת למקם בהם את הנמלים המלאכותיים.
ביום האחרון של הפגישה הזמין צ'רצ'יל את ברנל להציג בפני נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, את התכונות המיוחדות של הפייקריט.
למרות ההתלהבות הראשונית שהפגינו ראשי המטות מהיכולת של הפייקריט שהציג להם ברנל, הלכה והתגברה התנגדות בין אנשי הצבא (בייחוד האמריקנים) לפרויקט חבקוק, ובדצמבר 1943 הוחלט לסגור את הפרויקט בנימוק של עלות גבוהה וקשיים הנדסיים.
בין הנוסעים באוניה "קווין מרי" היה גם הבריגדיר אורד צ'ארלס וינגייט, שפעל אז בבורמה.
הוא הצטרף לצוות על פי בקשת צ'רצ'יל שרצה להפגיש את אחד מגיבורי המלחמה של בריטניה עם נשיא ארצות הברית.
כתוצאה מהשיחות שניהל צ'רצ'יל עם וינגייט הוא הגיע למסקנה כי יש להגביר את הלחימה בדרום-מזרח אסיה והשיג את הסכמתו של רוזוולט להצעה כי מאונטבאטן ימונה למפקד העליון של בנות הברית בדרום-מזרח אסיה.
מאונטבאטן ביקש מברנל כי יצטרף אליו לזירה זו כיועץ מדעי, אבל ברנל העריך כי יוכל לתרום יותר באנגליה בתכנון מבצע אוברלורד (הפלישה לנורמנדי) והעדיף להישאר במטה מבצעים מיוחדים.
מבצע אוברלורד - הפלישה לנורמנדי
החל ממאי 1942 החלו בעלות הברית לתכנן את הפלישה לצרפת על מנת לפתוח את החזית השנייה.
כישלון הפשיטה על דייפ שכנע את המפקדים כי יקשה עליהם להשתלט על הנמלים המבוצרים, והוחלט שיש לבנות נמל זמני בחופי הנחיתה, על מנת לפרוק את הציוד, התחמושת והאנשים לאחר שיאובטח החוף.
במרץ 1943 הוטלה האחריות על הביצוע על מייג'ור סטיר-ובסטר (Steer-Webster), מהנדס ממשרד המלחמה.
במאי 1943 החליט סטיר-ובסטר לקבל את התכנון שהציע אחד המהנדסים ממשרד המלחמה.
הנמל שנבנה מכמה רכיבים כונה נמל מאלברי (Mulberry Harbour – נמל תות העץ).
לצורך קבלת ההחלטות ולהבנת השפעת הגלים על הנמל המלאכותי נעזר סטיר-ובסטר בברנל, וכך גם כתב לו שנים אחר-כך "אלמלא העצות התאורטיות והמעשיות שלך לא היו קמים נמלי מלברי".
בדצמבר 1943 מונה מייג'ור-גנרל סר רוברט לייקוק (Robert Laycock) כמפקד החדש של מטה מבצעים משולבים, והחליט להסתפק בברנל כיועץ מדעי (צוקרמן היה עדיין במזרח התיכון, ופייק נשלח למשרד הימייה כנגד רצונו).
ברנל נתבקש לחפש מידע על התנאים הפיזיים של חופי הנחיתה (שיפוע, השפעת הגלים והגאות והשפל, מכשולים טבעיים ומלאכותיים וכו').
לברנל היה ידע מקדים על אזור ארומנש (Arromanches), עיירת נופש שבה שהה עשר שנים קודם לכן ושהייתה על קטע החוף המיועד לפלישה המכונה חוף גולד, אבל עיקר עבודתו הייתה חיפוש ספרים בנושא.
לצורך כך קיבל ברנל יד חופשית לקחת מהמוזיאון הבריטי כל ספר שירצה ללא הגבלת זמן.
במקביל עדכן ברנל, תוך שימוש במספר מקורות, את מפת החופים, כולל סימון כל הסלעים התת-מימיים, ואת תרשימי הגאות והשפל.
כל זאת עשה, בלא שהייתה לו כל הכשרה אקדמית בהנדסה, בגאולוגיה או בגאוגרפיה.
מרכזיותו של ברנל בתכנון הפלישה לנורמנדי קיבלה חיזוק ב-1 בפברואר 1944, עת צורף לתת-הוועדה שדנה ב"תקיפה של חופים מוגנים".
באפריל עסק ברנל בשרטוט מיקומם של כל המוקשים בחופים, כפי שנתגלו בצילומי אוויר, תוך ניסיון לשער את כמות חומר הנפץ בהם וסוג המרעום.
התוצאה של כל עבודת השרטוט שלו שולבה בהוראות המפורטות של הנחיתה.
בצהרי 6 ביוני 1944, יום הפלישה לנורמנדי, לבוש מדי קצין צי (הצי המלכותי הבריטי מינה אותו זמנית לקומנדר, על מנת שלא יבלוט כאזרח בין כוחות הפלישה), הפליג ברנל בטרפדת מהירה מפורטסמות' אל חוף נורמנדי.
הוא עלה על סיפון אוניית קרב ולמחרת, 7 ביוני, נחת בחוף.
הוא היה סקרן לגבי איכות המידע שסיפק לצבא במשך ששת החודשים שקדמו לפלישה, כמו גם לגבי התנהלות הצבא בהשוואה לדייפ.
הוא סייר בחופים וגילה לכעסו שבוצעה הנחתה גם בחוף שאותו סימן במפורש כבלתי עביר לרכב כבד, וכפי שצפה - רוב הטנקים והמשאיות נתקעו שם בבוץ.
ב-8 ביוני סייר סביב העיירות ברנייר (Bernières) וקורסל-סיר-מר (Courseulles-sur-Mer) לפני שחזר לאנגליה בטרפדת שבה הפליג לנורמנדי.
באוגוסט 1944 הגיע מאונטבאטן, שהיה אז המפקד העליון של בעלות הברית בדרום-מזרח אסיה, ללונדון על מנת לקבל אישור למתקפה אמפיבית במפרץ בנגל על מנת לכבוש את רנגון מידי היפנים.
צ'רצ'יל שכנע את ראשי המטות להעביר ציוד ואנשים לזירת דרום-מזרח אסיה וברנל שוכנע להצטרף לתכנון המבצע.
באמצע אוקטובר 1944 הגיע ברנל לקאנדי בסרי לנקה לאחר מסע ארוך דרך המזרח התיכון והודו, על מנת לגלות כי צ'רצ'יל החליט לדחות את המתקפה (מבצע דרקולה) בחצי שנה לפחות.
ההתנגדות הגרמנית בצרפת ובאיטליה הייתה חזקה מכפי שציפו ולא ניתן היה לשלוח את הציוד והאנשים הנדרשים למתקפה.
בהיעדר משימה מוגדרת, הפך ברנל ליועץ כללי לענייני חקר ביצועים, והיה חופשי לסייר בתת-היבשת ההודית ככל העולה על רוחו.
בתחילת נובמבר הוכיחו ברנל וג'ון קנדרו, אז אחראי על חקר ביצועים מטעם חיל האוויר המלכותי בדרום-מזרח אסיה, כי שימוש בפצצות עומק, שנועדו למלחמה בצוללות, כנגד מטרות צבאיות בג'ונגל, כפי שדרש הצבא, הוא חסר תועלת.
באמצע נובמבר סייר ברנל לאורך החזית מול היפנים בבורמה בחצי האי ארקאן (כיום מדינת ראקין בבורמה).
בתחילת דצמבר חזר ברנל לשם, לאחר שהתבקש על ידי מאונטבאטן לסייע בתכנון מבצע אמפיבי כנגד האי אקייאב (כיום סיטווה Sittwe), השוכן בערך מול מרכז חצי האי אראקן.
שדה התעופה שבאי נועד לשמש כבסיס להתקפה הצפויה על רנגון, כ-500 קילומטרים משם.
ברנל סיפק מידע על מקומות סבירים לנחיתה על האי, לאחר שתחקר עובד של חברת תעופה שהכיר את האי היטב.
ב-11 בדצמבר 1944 סיכם ברנל את רשמיו במכתב ששלח מאונטבאטן.
מן המכתב עולה כי לשהותו הארוכה עם אנשי הצבא הייתה השפעה רבה על ברנל.
הפציפיסט האדוק לשעבר ומי שמחה בתקיפות כנגד שימוש במדע לצורכי מלחמה, כתב למאונטבאטן כי השתכנע על פי חקר ביצועים כי הפצצות הטובות ביותר כנגד היפנים המחופרים הן פצצות נפלם וכי הן יעילות פי שלושה מפצצות קונבנציונליות.
ברנל המריא מכלכותה חזרה לאנגליה ב-12 בדצמבר.
באותו יום פתח הגנרל ויליאם סלים בהתקפה על אראקן.
בתחילת ינואר 1945 נכבש האי אקייאב ללא קרב, לאחר שהתוקפים נחתו על החוף שעליו המליץ ברנל.
בראשית 1945, לקראת סוף המלחמה, צורף ברנל, יחד עם היועצים המדעיים האחרים של זרועות הצבא, לתת-ועדה בראשות הנרי טיזארד המסונפת ל"ועדת הלוחמה הטכנולוגית המשותפת" או בקיצור JWTC (ראשי תיבות של Joint Technical Warfare Committee).
מטרת הוועדה הייתה "לסקור ולחזות פיתוחים של כלי נשק ושיטות לחימה עתידיות".
במסגרת הכנת הדו"ח נסע ברנל באפריל 1945 לצרפת ולחלק של גרמניה שנכבש עד אז על יד בעלות הברית, על מנת לצפות במו עיניו ביעילות של ההפצצות של בעלות הברית.
איש מבין החברים בוועדה לא היה שותף סוד לפרויקט מנהטן (פיתוח פצצת האטום), אבל כיוון שבין החברים בוועדה היו פיזיקאים שרבים מחבריהם עבדו בפרויקט תחת מעטה חשאיות, ניחשו חברי הוועדה במה דברים אמורים.
בדו"ח הראשון שלהם מ-16 ביוני 1945 (חודשיים לפני הטלת הפצצה על הירושימה) הניחו החברים בוועדה כי קיומו של נשק גרעיני הוא עובדה והתייחסו לסכנותיו.
הדו"ח גם ניבא את המצאת מטוס הסילון העל-קולי, צוללות מונעות בכוח גרעיני, טילים וטורפדו בעלי מערכת הנחיה ופצצות שיתבייתו על קרינת מכ"ם.
הדו"ח נגנז מיד בשל ההתייחסות לנשק הגרעיני.
יומיים לפני פרסום הדו"ח היו ברנל ושבעה מדענים אחרים אמורים לטוס לברית המועצות לכבוד 220 שנה לייסוד האקדמיה הרוסית למדעים, אלא ששעות לפני ההמראה בוטלה אשרת היציאה שלהם.
צ'רצ'יל, שכבר חשד בכוונותיה של ברית המועצות לאחר המלחמה, הורה לבטל את האשרות משום שחשד שברנל וחברו לתת-ועדה, פטריק בלקט (יועץ הימייה) עלולים לגלות סודות לרוסים.
בלקט התפטר במחאה, אבל ברנל המשיך לשרת בוועדה על אף שנפגע.
באוקטובר 1945 קיבלה הוועדה מנדט חדש מהגנרל גורדון מקמילן, האחראי על החימוש במשרד המלחמה.
הוא ביקש מברנל וד"ר הנרי הולם (Henry Hulme), שהחליף את בלקט במשרד הימייה, לנסות להעריך מה נדרש על מנת להרוס את הערים המרכזיות של ברית המועצות באמצעות פצצות אטום ומה תהיה התגובה הרוסית.
ב-22 בינואר 1946 מסרו ברנל והולם דוח ביניים על פיו, לאחר שזיהו את 84 המטרות העיקריות לתקיפה כזו, הם חישבו את המרחק שיצטרכו המפציצים הבריטים לעבור על מנת להגיע למטרות אלו.
במקביל הם העריכו מה תהיינה המטרות האפשריות העיקריות לתקיפה סובייטית בבריטניה, והמרחק אותו יצטרכו המפציצים הרוסים לעבור.
השניים קיבלו הנחיה להמשיך בעבודתם.
לא ידוע כיצד הוטלה בדיקת נושא כה רגיש על איש שהיה ידוע כקומוניסט אדוק ושהערצתו את המשטר בברית המועצות מצאה ביטוי בכתב פעמים רבות, כולל במהלך המלחמה.
באותו חודש בו התפרסם דו"ח טיזארד כתב ג'ורג' אורוול בכתב העת "פולמיק" (Polemic) ביקורת חריפה על המאמר "אמונה ופעולה" שכתב ברנל ב-1945. מעבר לביקורת על איכות הכתיבה של ברנל, סיכם אורוול את התוכן של המאמר של ברנל במילים "כל דבר הוא נכון אם הוא מקדם את מטרות מדיניות החוץ הרוסית".
באותו חודש גם נחשף מרגל האטום הראשון, אלן נאן מיי (Alan Nunn May), פיזיקאי שלמד בקיימברידג' והעביר מידע על מחקר האטום לברית המועצות בזמן המלחמה.
מצד שני, לא ברור מדוע הסכים ברנל להשתתף בכך.
ייתכן שהוא האמין שיחסי הכוחות, כפי שהוצגו בדו"ח, ימנעו מהממשלה הבריטית מלעשות שימוש בפצצות אטום.
במהלך המלחמה כמעט שלא היה קשר בין ברנל לקולג' בירקבק.
הלימודים בקולג' נמשכו, אם כי רק בסופי שבוע.
עם סוף המלחמה תכנן ברנל הקמת מרכז ביומולקולרי בקולג', מחלקה רב-תחומית שמטרתה לנצל את כל הטכנולוגיות על מנת לחקור את המבנה והתכונות הביולוגיות של החלבונים.
לצורך כך גייס ברנל קבוצת חוקרים, חלקם שעבדו איתו בעבר וחלקם חדשים.
אחד מהחדשים, אנדרו דונלנד בות' (Andrew Donald Booth), נועד לפתח את התחום החדש של המחשב, שברנל זיהה כאחד התחומים שיעזרו למחקר החלבונים.
בין המחקרים הקריסטלוגרפיים שבוצעו בקולג' על פי דרישתו של ברנל היה המבנה הגבישי של הבטון, במטרה להתמודד עם תופעות ההתכווצות והסידוק.
מחקר זה נעשה במסגרת הניסיון של ברנל לסייע בתהליך השיקום והבינוי של בריטניה אחרי המלחמה.
הביקוש לדירות למגורים גבר מאוד עם סיום המלחמה, הן כתחליף לבתים שהופצצו והן כמשכן למשפחות הרבות שהוקמו כאשר הגברים חזרו מהצבא.
לכן קיבל ברנל על עצמו בקיץ 1945 לבחון ולבחור את הדגמים המוצלחים ביותר מבין כ-1,300 מודלים של בתים טרומיים, מטלה שהוצעה לו על ידי משרד הבריאות האנגלי, שהיה אחראי על פרויקט זה.
ב-1947 העניקה אוניברסיטת לונדון לקולג' בירקבק שני מבנים צמודים בני ארבע קומות בכיכר טורינגטון (Torrington Square).
מבנים אלו שימשו את המחלקה לקריסטלוגרפיה במשך עשרים השנים אחר כך, כאשר הקומה העליונה באחד המבנים הפכה לדירתו הפרטית של ברנל, לאחר ששתי נשותיו (איילין ספארג, אשתו הרשמית ומרגרט גארדינר, אם בנו מרטין) לא הסכימו כי יתגורר עמן.
סר לורנס בראג חנך חגיגית את המרכז הביומולקולרי בכיכר טורינגטון ב-1 ביולי 1948.
בשנים הבאות היה ברנל טרוד בדברים רבים מכדי לעסוק במחקר מקורי והסתפק בניהול, בהשגת תקציבים ובהעלאת רעיונות (שחלקם התבררו בדיעבד כשגויים).
עם זאת מחלקת הקריסטלוגרפיה שבניהולו השיגה תוצאות מרשימות.
למחלקה הצטרפו שניים מטובי הקריסטלוגרפים, רוזלינד פרנקלין ואהרון קלוג, שניהם יהודים.
פרנקלין, שהצטרפה לקולג' בירקבק במרץ 1953, לאחר שעזבה את קינגס קולג' שבו חשה אומללה בשל האווירה השוביניסטית, הייתה קריסטלוגרפית שהצליחה להפיק צילומים איכותיים של עקיפה באמצעות קרני רנטגן.
קלוג, שהגיע מדרום אפריקה, עבד עם פרנקלין על פענוח מבנה וירוס מוזאיקת הטבק, ואחר כך על מבנה הנגיף של מחלת שיתוק ילדים.
רוזלינד פרנקלין נפטרה ב-1958. קלוג המשיך לעסוק במחקר בקולג' בירקבק עד 1962, כאשר קיבל הצעה לעבור למעבדת המחקר החדשה לביולוגיה מולקולרית שנפתחה בקיימברידג'.
בראיון שנערך עמו אמר שתמיד החשיב את ברנל כ"סנדק" של הביולוגיה המולקולרית, וכמי שלמעשה המציא את התחום.
המחקר המדעי האחרון של ברנל היה על המבנה המולקולרי של נוזלים.
הוא חקר נושא זה בעבר, כשכתב יחד עם רלף פאולר את אחד המחקרים הראשונים על המבנה האטומי של המים.
מ-1957 החל ברנל לנסות לבנות בעזרת עוזרו, ג'ון מייסון (John Mason), מודל למבנה כללי של נוזלים חד-אטומים.
במחקרו נעזר במתמטיקאי הקנדי דונלד קוקסטר.
מסקנתו הייתה כי אף על פי שלכאורה אין לנוזל מבנה מסודר, אבני הבניין שלו זהות ולכן אפשר להתייחס לנוזל כאל "ערימה מסודרת" בניגוד ל"ערימה בלתי מסודרת" (pile).
תופעה מעניינת שגילה ברנל הייתה כי אף שנוזלים היו ערימות של אטומים הם הפגינו סימנים לסימטריה מחומשת באזורים מבודדים, סימטריה שבקריסטלוגרפיה הקלאסית הייתה בלתי אפשרית.
ב-1962 זכה ברנל להוקרה כשנבחר לשאת את הרצאת בייקר (Bakerian Lecture) ובחר את מבנה הנוזלים (The Structure of liquids) כנושא הרצאתו.
ב-1966 התפרסמה במערב תגליתו של הכימאי הרוסי בוריס דריאגין (Борис Владимирович Дерягин) על קיומם של מים אנומליים שנוצרו בהתעבות בנימים בתוך קוורץ, שלטענתו היו צמיגים פי 15 ממים רגילים ורתחו ב-200 מעלות.
ב-1968 פנה דריאגין לברנל בשל השם שעשה לעצמו כמומחה בתחום מחקר הנוזלים, וברנל הקצה לנושא את ג'ון פיני (John Finney) הדוקטורנט האחרון שאתו עבד.
במהלך 1969 הפכו המים האנומליים, שהזכירו את החומר "קרח תשע" שהביא לקיצו של כדור הארץ בספר המדע הבדיוני "עריסת חתול" מאת קורט וונגוט, לנושא פופולרי מאוד.
החומר קיבל את הכינוי באנגלית Polywater ובכתב העת "Nature" התפרסמה אזהרתו של מדען אמריקני ש"מים אלו הם החומר המסוכן ביותר עלי אדמות".
עד כמה שניסה פיני ליצור מים אנומליים הוא נכשל, והוא וברנל פרסמו מאמר מרגיע.
בסופו של דבר הוכח כי התופעה שגילה דריאגין נבעה מזיהומים במים והעניין בנושא דעך.
פעילות מדעית מחוץ למסגרת הקולג'
ביולי 1946 היה ברנל מעורב בהקמת האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה (IUCr ראשי תיבות של International Union of Crystallography).
את הקמת הארגון יזם הקריסטלוגרף פאול פטר אוואלד בתמיכתו הנלהבת של סר ויליאם לורנס בראג.
ברנל, שמתוקף מעמדו היה חבר בוועדת ההקמה, השתתף באופן פעיל בתכנון הכנס ביולי 1946 שהביא להקמת האיגוד, ובכנס ההקמה של האיגוד באוניברסיטת הרווארד באוגוסט 1948, וכתב את ההצעות לפורמט של המגזין שהיה סיבת הקיום של האיגוד, ה"אקטה קריסטלוגרפיקה".
מאגר המידע המבני של קיימברידג'
ב-1948 פגש ברנל בכנס של החברה המלכותית את אולגה קנרד, קריסטלוגרפית בריטית יהודייה.
הוא הציע לקנרד, שעבדה אז במכון הלאומי למחקר מדעי, לרכז את כל המידע על מבנים של מולקולות, משום שהאמין ששילוב מידע ממחקרים אינדיבידואלים באופן שיטתי יוביל לתובנות חדשות.
כמה שנים אחר כך כשלקנרד היו כ-300 מבנים הציע ברנל כי תוציא אותם בספר.
אחד הנושאים שעניינו את ברנל היה נושא המאמרים המדעיים.
ברנל ראה בשיטה הקיימת, שבה חלק גדול מן המאמרים מתפרסם בביטאונן של "חברות מלומדות" (learned society - כינוי לארגונים מדעיים המרוכזים סביב תחום משותף) בזבוז רב, שכן כמות המאמרים שהתפרסמו בכתבי העת המקצועיים הייתה רבה מכדי שהמאמרים המתאימים יגיעו למדענים הזקוקים להם.
במהלך כנס החברה המלכותית שנערך בלונדון בקיץ 1948, העלה ברנל הצעה לרכז את כל המאמרים המתפרסמים בארץ אחת בגוף מרכזי שיהווה מסלקה, שתוכל לשלוח לכל מדען את המאמרים החדשים שהתפרסמו בתחום עניינו וכמו כן תחליף מידע עם מרכזים בארצות אחרות.
הצעה זו, שפירושה היה השמטת הקרקע מתחת לסיבת קיומן של "החברות המלומדות", עוררה רעש רב.
ברנל מצא עצמו מותקף מכל הכיוונים ונאשם במאמרים בעיתונים כדוגמת האקונומיסט והאובזרוור שכתבו כי הצעתו תפגע בחירות המחקר המדעי.
הגדיל לעשות העיתון הטיימס בגיליונו מ-29 ביולי 1948 שבו השווה בין ההצעה של ברנל לבין הצורה בה תפקד המדע בגרמניה הנאצית.
ברנל היה חבר בוועדת העריכה של המאגר בשנותיו הראשונות.
ב-1954 יצאה לאור המהדורה הראשונה של ספרו של ברנל מדע בהיסטוריה (Science in History).
הספר סקר את התפתחות המדע החל מהפרהיסטוריה וכלה במאה ה-20, והכנתו גזלה את רוב זמנו של ברנל בבירקבק קולג'.
זווית הראייה של ברנל הייתה מרקסיסטית, ובמהדורה הראשונה הוזכרו רעיונותיו חסרי השחר של טרופים ליסנקו , שהושמטו במהדורות הבאות.
המהדורה ראשונה יצאה לאור בכרך בודד בן 867 דפים, והמהדורה האחרונה, הרביעית, יצאה לאור ב-1968 בארבעה כרכים מאוירים שהכילו 1,328 דפים.
החל מפגישתו עם אלברט איינשטיין בפרינסטון בשנת 1946 החל ברנל להתעניין בשאלת מוצא החיים.
נושא זה, הדורש ידע בתחומים רבים כדוגמת ביוכימיה, גאוכימיה, פיזיקה ועוד, התאים מאוד לחשיבה הרב תחומית של ברנל.
לאחר שהציג את הנושא בהרצאת גתרי בשנת 1947, הוא החליט להרחיב אותו.
בשנת 1951 יצא לאור ספרו, "הבסיס הפיזי לחיים" (The Physical Bassis of Life), ובו העלה את ההשערה כי הסביבה שאפשרה את ריכוז החומרים שנוצרו בבריאה ספונטנית הייתה חרסית או קוורץ.
בשנת 1953 הראה ניסוי מילר-יורי כי לאחר שסביבה סטרילית נחשפה במשך כשבוע לתנאים המשוערים ששררו על פני כדור הארץ, נוצרו חומצות אמינו (הבסיס לכל החלבונים) באופן ספונטני.
במאמר שתיאר את הניסוי והתפרסם בכתב העת "Science" צוטט הספר של ברנל כאחד משלושת המקורות לניסוי.
ב-1957 השתתף ברנל בכנס במוסקבה בנושא "מוצא החיים" שארגן אלכסנדר אופרין, מראשוני המדענים בתחום.
ב-1961 הוא בחן את הטענה כי נתגלו חומרים אורגניים במטאוריט שנפל ב-1864 ליד העיירה Orgueil בדרום צרפת, והגיע למסקנה כי ייתכן ויש אמת בטענה, ולכן ייתכן שצריך לחפש את מוצא החיים מחוץ לכדור הארץ.
לצורך כך גייס גאוכימאי בשם ג'ון קרידג' (John Kerridge) שתפקידו היה לבחון מטאוריטים עשירים בפחמן, כדוגמת המטאוריט מ-Orgueil, על מנת לשער את המינרלוגיה של האסטרואיד ממנו הגיעו ומכך לנבא את התנאים להיווצרות החיים.
ב-1963 העלה ברנל השערות לגבי תהליך ההתרבות של החומרים האורגניים וכיצד נוצרו המבנים הייחודים של התא בהסתמך על העבודה שביצע קרידג' על מטאוריטים.
ב-1967 יצא לאור ספרו של ברנל "מוצא החיים" (The Origin of Life) ובו סיכם את כל הרעיונות בנושא ואף כלל כנספח את המאמרים הראשונים בנושא של אופרין מ-1924 וג'ון הלדיין מ-1929.
פעילות באיגודים המקצועיים של עובדי המדע
ביולי 1946 היה ברנל מעורב בהקמת הפדרציה העולמית של עובדי המדע (WFSW, ראשי תיבות של World Federation of Scientific Workers), ארגון עובדים בינלאומי שאיחד בעת הקמתו 18 ארגוני עובדים מ-14 מדינות.
בראשו הועמד פרדריק ז'וליו-קירי וסגניו היו ברנל והרוסי ניקולאי סמנוב.
ברנל היה שותף לכתיבת חוקת הארגון, שמטרתו המוצהרת הייתה "לעמול לניצול המלא של המדע בקידום השלום ורווחת האדם".
במאי 1947 החליף ברנל את פטריק בלקט בתפקיד נשיא התאחדות עובדי המדע (Association of Scientific Workers).
בתפקידו זה פעל ברנל למנוע את קיצוץ התקציבים הממשלתיים למחקר או להשכלה מדעית.
כמו כן פעל להפנות תקציבים נוספים למטרות אלו במקום למחקרים צבאיים, שלהערכתו היוו כ-65 אחוז מסך תקציב המחקר המדעי.
הוא האמין שבמצב הכלכלי הקשה של בריטניה בתקופה זו היו תקציבים כאלה יכולים לשנות את המצב מאסון לשגשוג.
פעילות למען תמיכה ממשלתית במדע
מ-1956 פעל ברנל ליישום דעותיו (שכונו בדיעבד "ברנליזם"), כפי שהביען בספר "התפקיד החברתי של המדע", על פיהן ממשלת בריטניה צריכה לכוון את המחקר המדעי ולתמוך בו.
הוא שלח מזכר שבו פירט את רעיונותיו לכ-200 אישים שונים באקדמיה ובפוליטיקה הבריטית.
אחד הפוליטיקאים - הרולד וילסון, ממנהיגי מפלגת הלייבור - השיב לו כי הרעיונות שהובעו במזכר מקובלים עליו וכי יפעל לשילובם במצע המפלגה.
לשם כך נערכו מספר פגישות של קבוצת מדענים תומכי מפלגת הלייבור בראשות פטריק בלקט וסולי צוקרמן במסגרת של ארוחות ערב במלון בראון בלונדון, שבהן נכח ברנל לעיתים.
במסגרת זו גובשו מספר רעיונות ונוצרה טיוטה למדיניות הלייבור בנושא מדע.
הטיוטה שוכתבה על ידי הסופר צ'ארלס פרסי סנואו ב-1959, ומנהיגי הלייבור הרולד וילסון ויו גייטסקל סמכו ידיהם עליה.
הלייבור הפסיד בבחירות הכלליות של אותה שנה והעניין של הפוליטיקאים אנשי הלייבור בנושא פחת.
היחיד שעדיין הביע עניין היה הרולד וילסון, וכשמונה לראש המפלגה ב-1963 עם מותו של גייטסקל, מינה את ריצ'רד קרוסמן לתפקיד שר החינוך הגבוה והמדע בממשלת הצללים.
מפלגת הלייבור עלתה לשלטון ב-1964, אלא שלאכזבתו של ברנל החליטה המועצה למדיניות המדע שהקים קרוסמן בנושא וכללה, בין השאר, כמה מידידיו של ברנל (בלקט, ג'ון קנדרו והלורד רוטשילד) כי התפיסה כאילו ניתן לכוון את קידום הידע המדעי מהמרכז היא מוטעית, וכי יש לקצץ בתקציב המדע בהתחשב במצבה הכלכלי של בריטניה.
משנות ה-30 נהג ברנל להלל ולשבח את הפעילות המדעית בברית המועצות, שבה, לדבריו, ידע המשטר לתעל את הפעילות המדעית לטובת הכלל.
ספרו החשוב "התפקיד החברתי של המדע" מדגיש עובדה זו פעמים רבות ומדענים רבים בבריטניה שהיו קומוניסטים או שמאלנים חשבו כמוהו.
אלא שבסוף שנות ה-40 חל משבר באמונה זו.
גרם לו טרופים ליסנקו, בן איכרים שעלה לגדולה לפני המלחמה והגיע לסובייט העליון כאחראי על נושא החקלאות.
ליסנקו טען כי ביכולתו להגדיל את היבול בברית המועצות בדרכים רבות שעמדו בסתירה מוחלטת לגנטיקה המנדליאנית, ולכן התנגש עם הממסד המדעי הרוסי.
מכיוון שצבר כוח פוליטי וקיבל גיבוי מסטלין הוא גרם למאסרם ולמותם, בהוצאה להורג או ברעב תוך כדי מאסר, של רבים מטובי הביולוגים של ברית המועצות.
הבולט בהם היה הביולוג ניקולאי ואווילוב, מטובי הגנטיקאים בעולם, שמת בכלא ב-1943, לאחר שהואשם בבגידה ובריגול לטובת בריטניה.
שמועות על מותו החלו להגיע למערב בסוף המלחמה.
ברנל הכיר את ואווילוב בכינוס הבינלאומי השני על ההיסטוריה של המדע שנערך בלונדון ב-1931, ואחר כך התארח אצלו כשביקר באותה שנה בברית המועצות.
ברנל לא ניסה לברר מה קרה לוואווילוב, אך מדענים אחרים כדוגמת הנרי דייל, נשיא החברה המלכותית מחו בפומבי על היחס אליו.
באוגוסט 1948, לאחר כמה שנים של חוסר ודאות לאחר המלחמה, שב סטלין ואישר את תמיכתו בליסנקו.
בגיבויו של סטלין תקף ליסנקו בחריפות בנאום פומבי כמה מהביולוגים הרוסים הבולטים, וקרא לתמוך במדע של הפרולטריון.
הסובייט העליון אישר את הצעותיו וכ-3,000 ביולוגים פוטרו ממשרותיהם.
תורתו הפסאודו מדעית ורדיפת המדענים שהתנגדו לה זכתה לכינוי ליסנקואיזם.
בנקודה זו התעוררו המדענים במערב.
גם המדענים שהיו קומוניסטים אדוקים כדוגמת ג'ון הלדיין, שהיססו תחילה, החלו לתקוף בגלוי את טענותיו של ליסנקו ואת מדיניותה של ברית המועצות כלפי מדעניה.
הוא הגן על ליסנקו במאמרים בעיתונות הבריטית תוך התחמקות מדיון בשאלות העיקריות של תורתו או היחס למדענים אחרים, אלא שבין חבריו המדענים הוא היה בדעת יחיד.
באוגוסט 1949 השתתף ברנל בכנס שלום במוסקבה ובו תקף בחריפות את המדענים במערב שפעלו לדבריו ככלי שרת של תעשיות הנשק וההרס הקפיטליסטים.
נאומו צוטט בקצרה בעיתון הטיימס ובתגובה החליט "האיגוד הבריטי לקידום המדע" (British Association for the Advancement of Science), למנוע את מינויו לאיגוד.
ברנל פגש את ליסנקו לאחר הכנס והתרשם ממנו עמוקות עד כדי כך שרשם ביומנו כי ליסנקו הוא "מדען בשיעור קומתם של דרווין ורתרפורד...
משורר בעל דמיון עשיר המעצב את דעותיו בעצמו בעולם איכותי".
ברנל מצא עצמו בליבה של סערה ציבורית כשחזר לבריטניה.
הוא הותקף על דבריו בכנס השלום בנאומים ובמאמרים שנכתבו על ידי עיתונאים ומדענים.
אחד הבולטים שבהם היה סר אדוארד אפלטון, זוכה פרס נובל לפיזיקה ב-1947, שכיהן אז כרקטור של אוניברסיטת אדינבורו, שנאומו לאחר ארוחה חגיגית צוטט בטיימס.
לאחר שהפריך את טענותיו של ברנל כאילו רוב המדענים בבריטניה עוסקים במחקר עבור תעשיית המלחמה, והזכיר את התמיכה הממשלתית במחקר המדעי החופשי בבריטניה, כולל התמיכה הכספית הנרחבת שקיבל ברנל עצמו, הצביע אפלטון על תופעה שהתמיהה רבים:
דוגמה לאדיקות של ברנל בקומוניזם הרוסי אפשר היה לראות בהספד "סטלין כמדען" (Stalin as a scientist), שכתב עם מותו של סטלין ושהופיע בביטאון "רבעון מודרני" (Modern Quarterly) ב-1953. ברנל חלק שבחים רבים לרודן הרוסי, ובין השאר כינה את סטלין "הדמות הגדולה ביותר של ההיסטוריה הנוכחית ובאותו הזמן מדען דגול".
הספד מתפייט זה הביך גם את ידידיו הקרובים ביותר, שהעדיפו להתעלם ממנו כשכתבו על ברנל אחר כך.
בסוף אוגוסט 1948 השתתף ברנל ב"קונגרס העולמי של אינטלקטואלים למען השלום" שנערך בורוצלב שבשלזיה שבפולין.
רוב מוחלט מבין הנציגים שהשתתפו בקונגרס, וברנל בהם, תמך בהחלטה החד-צדדית שהתקבלה בקונגרס, שגינתה את ארצות הברית כמי שמכינה מלחמה למטרות השתלטות על העולם.
בשובו לבריטניה כתב ברנל בביטאון בעל הגוון השמאלני "ניו סטייטסמן" (New Statesman) כי העולם צריך להתכונן לסכנות מלחמה נוספת משום ש"האימפריאליסטים המושבעים של ארצות הברית של אמריקה אינם יכולים לסבול את השחרור שכבר אירע במזרח אירופה, ובמידה מסוימת גם במערבה".
ברנל כתב לא מעט ב"ניו סטייסמן".
בתקופה זו פגש את עוזרת העורך של הביטאון, מרגו היינמן (Margot Heinemann), יהודיה שהייתה אז באמצע שנות השלושים לחייה ופעילה קומוניסטית שעזרה בהקמת איגוד עובדי המכרות וכתבה ספר על תעשיית הפחם בבריטניה.
בתוך כמה חודשים עבר ברנל להתגורר בדירתה.
בפברואר 1949 הוזמן ברנל להשתתף בכנס שלום שנערך בניו יורק, אלא שה-FBI, שהכיר את דעותיו הפוליטיות, החליט למנוע את כניסתו, ושגרירות ארצות הברית בלונדון סרבה להנפיק לו ויזה.
מאורע זה היה בניגוד גמור לביקורו הקודם בשגרירות, שמונה עשר חודשים קודם לכן, לשם קבלת מדליית החרות (Medal of Freedom with Bronze Palm) עבור "שירותיו הראויים לשבח בפיתוח ובמחקר המדעי בזמן המלחמה".
במקום הכנס בניו יורק נסע ברנל באפריל 1949 לפריז להשתתף ב"קונגרס העולמי של הפרטיזנים של השלום" (World Congress of the Partisans of Peace), כינוס שרוב המשתתפים בו היו קומוניסטים, וקיבל תמיכה גלויה מהקומינפורם.
ז'וליו-קירי שימש כנשיא, וברנל, שעזר לארגן את הכנס, היה סגן הנשיא.
טון הנאומים בקונגרס, שמטרתו המוצהרת הייתה דו-קיום בשלום, היה לוחמני במיוחד, כשהמשתתפים בו נשבעו להיאבק בנאט"ו, והריעו בהתלהבות לשמע הידיעה על נפילת נאנג'ינג לידי צבא השחרור העממי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ניסיון של אחד הנואמים לטעון שכנס למען השלום אינו יכול לתמוך במלחמת האזרחים הסינית התקבל בקריאות בוז.
באוגוסט 1949 טס ברנל למוסקבה להשתתף ב"קונגרס הסובייטי למען השלום", שבו נשא את הנאום שבו תקף את שיתוף הפעולה של המדענים בבריטניה עם הממסד הצבאי.
הנאום גרם לאיגוד הבריטי לקידום המדע להחליט למנוע את מינויו לאיגוד .
ב-15 במרץ 1950 השתתף ברנל בקונגרס נוסף של הפרטיזנים של השלום שהתקיים בסטוקהולם.
הקונגרס הבא עמד להיערך בשפילד שבאנגליה בנובמבר 1950, אלא שמשרד הפנים הבריטי סירב לתת ויזות לנציגים רבים, ובהם נשיא הקונגרס, ז'וליו-קירי.
פבלו פיקאסו, שהיה אחד הנציגים לקונגרס שהצליח לקבל ויזה, היה אורח במסיבה שארגן ברנל בדירתו שבכיכר טורינגטון, לאותם נציגים שהצליחו להגיע.
על פי בקשתו של ברנל צייר פיקאסו בעפרון שעווה על קיר דירתו ציור של שתי דמויות (גבר ואשה) בעלי כנפיים, בדיעבד היה זה הציור היחיד שצייר פיקאסו בבריטניה.
חרף היעדרותם של הנציגים החשובים, הוחלט לקיים את הכינוס בשפילד בכל זאת.
הכינוס נפתח בנאומו של ברנל במקומו של ז'וליו קירי.
בכינוס של הארגון בוורשה שהתקיים מיד אחרי הכינוס בשפילד, ושנועד לפצות על מיעוט המשתתפים בשפילד, השתתפו כ-2,000 נציגים.
ההחלטה הראשונה שהתקבלה בו הייתה לשנות את שם הארגון מ"הקונגרס העולמי של הפרטיזנים של השלום" למועצת השלום העולמית (World Peace Council).
ברנל נמנה עם הנואמים בכנס.
החלטות הכנס, שברנל השתתף בניסוחן, כללו עשרה סעיפים, הראשון שבהם "דרישה לפינוי כל הכוחות הזרים מקוריאה".
הדרישה שהייתה אמורה להיות סיבת הקיום של הכנס, פירוק הנשק הגרעיני, מופיעה רק בסעיף השביעי.
הכנס הגדול הבא של מועצת השלום העולמית התקיים בברלין בקיץ 1952, ובנאום שנשא בו ברנל הוא ריכך מעט את התקפותיו על ארצות הברית והתרכז בהצעות להגבלה ולפיקוח על הצבאות וכלי הנשק הקונבנציונליים והגרעיניים.
באוקטובר 1952 ניסה ברנל להתערב למענם של בני הזוג יוליוס ואתל רוזנברג שהורשעו בארצות הברית בריגול לטובת ברית המועצות ונידונו להוצאה להורג בכיסא החשמלי.
הוא שלח לבית משפט האמריקאי תצהיר בנושא.
לאחר שפרט תחילה את כישוריו האקדמיים ואת ניסיונו הרב בחומרי נפץ מתקופת מלחמת העולם השנייה, טען ברנל בתצהיר כי המידע, שכביכול העבירו בני הזוג לברית המועצות, היה מידע גלוי זה כ-60 שנים.
בנוסף נאם ברנל בהפגנה פומבית בלונדון למען בני הזוג, וכתב מכתב ארוך לאלברט איינשטיין בבקשה שיתערב.
במקביל בברית המועצות באוגוסט 1952 הוצאו להורג 13 משוררים וסופרים יהודיים חברי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, ובינואר 1953 הועמדו לדין תשעה רופאים יהודים באשמת ניסיון להרוג מנהיגים סובייטיים בהוראתן של סוכנויות אמריקניות, בריטיות וציוניות, אולם ברנל אינו מזכיר אותם בכתביו, כשם שלא הזכיר קורבנות אחרים של המשטר הסובייטי שהכיר אישית.
ב-21 בדצמבר 1953 היה ברנל אחד מעשרה זוכים בפרס סטלין לשלום (3 שנים אחר כך שונה שם הפרס לפרס לנין לשלום).
הפרס, שהוחל בחלוקתו לרגל הגיעו של סטלין לגיל שבעים, כלל גם סכום כספי נאה שאפשר לברנל לעבור יחד עם מרגו היינמן לדירה חדשה אחרי שנולדה בתם ג'יין.
הוא המשיך להשתתף בכנסים של מועצת השלום העולמית, אם כי אז צמחו ארגוני שלום נוספים שלא היו קומוניסטים ועוררו את חמת הארגון משום שהעזו לתקוף גם את ברית המועצות כמקור לסכנה גרעינית.
הבולט שבהם היה "התנועה לפירוק נשק גרעיני" (CND ראשי תיבות של Campaign for Nuclear Disarmament) שבראשה עמד ברטרנד ראסל.
ברנל השתתף גם בהפגנות שארגן ארגון זה כנגד מוסדות מחקר גרעיניים בבריטניה.
פרדריק ז'וליו-קירי מת ב-14 באוגוסט 1958 וברנל נבחר לנשיא הארגון.
בתפקידו זה הוא ראיין את ניקיטה חרושצ'וב ב-1959, כתב מכתב מחאה לנשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, כשהלה הודיע כי בסוף 1959 ארצות הברית לא תהיה עוד כפופה להחלטה להפסיק את הניסויים הגרעיניים.
כמו כן כתב הודעה לעיתונות בשם מועצת השלום העולמית בה גינה את צרפת שהחליטה בפברואר 1960, דווקא בעיצומה של הפסקת הניסויים הגרעינים, לפוצץ במדבר סהרה את פצצת האטום הראשונה שלה.
ב-1961 חידשה ברית המועצות את הניסויים הגרעיניים וברנל, שחש כי הסכנה גדלה מיום ליום, כתב מכתבים לנשיאים ג'ון קנדי ושארל דה-גול, לראש הממשלה הבריטי הרולד מקמילן ולחרושצ'וב.
רק חרושצ'וב ענה לו כי הניסויים הכרחיים על מנת לשפר את יכולת ההגנה של ברית המועצות.
בספטמבר 1961 השתתף ברנל בארגון כנס פוגווש לשלום שהתקיים בלונדון.
וזאת אף על פי שהארגון, שברטרנד ראסל היה בין מקימיו ושהיה הקבוצה האנטי-גרעינית החשובה ביותר, היה נייטרלי מבחינה פוליטית, ונטה לזלזל בארגונים בעלי גוון קומוניסטי כמו ה-WPC או ה-WFSW שברנל עמד בראשם.
הצלחת המפגש עודדה את ברנל ליזום כנס עולמי, "הקונגרס העולמי לפירוק נשק כללי ושלום", שהתכנס ב-9 ביולי במוסקבה ונכחו בו 2,200 נציגים מכ-120 מדינות.
הייתה זו הפעם הראשונה שנציגים מהמערב דיברו בגלוי כנגד ברית המועצות, ואף ניסו לארגן בכיכר האדומה הפגנת שלום, שנבלמה מיד על ידי המשטרה החשאית.
בינואר 1963 התקיים באוקספורד כנס שמשתתפיו, חברי קבוצות שלום שונות שהגיעו מכ-18 מדינות, התנגדו לכל שיתוף פעולה עם הקומוניסטים, וסירבו להתיר לנציגים מה-WPC וברנל בראשם להשתתף בדיונים.
תוצאת הכנס הייתה הקונפדרציה הבינלאומית לפירוק נשק ושלום (ICDP ראשי תיבות של International Confederation for Disarmament).
בין שני הארגונים, בעלי המטרות הזהות לכאורה, הייתה יריבות מרה.
ברנל פרש מראשות מועצת השלום העולמית עם סיום הכינוס השמיני של ה-WPC שנערך בהלסינקי ביולי 1965, לאחר שבריאותו התדרדרה.
המשורר הצ'יליאני חתן פרס נובל לספרות, פבלו נרודה, כתב לכבודו שיר שאותו הקריא במליאת הסיום של הקונגרס, והסתיים בשורה "ברנל!
לכל אורך התקופה הוא שיקף בנאמנות את השקפת העולם הסובייטית, ולכן לא הייתה לו השפעה ממשית על דעת הקהל במערב.
אבל לטענת אנדרו בראון, הביוגרף של ברנל, השפיעו שיחותיו והתכתבויותיו המרובות עם חרושצ'וב על החלטותיו של האחרון להימנע ממלחמה גרעינית עם ארצות הברית בעת משבר הטילים בקובה.
במשך שני עשורים מסיום מלחמת העולם השנייה סייר ברנל במדינות רבות, כשהוא משלב סיורי תרבות עם הרצאות באוניברסיטאות, מפגש עם מדענים ואנשי אקדמיה והשתתפות בכנסים מדעיים (כדוגמת הכינוסים התלת שנתיים של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה) ופוליטיים (כדוגמת הכנסים של הפדרציה העולמית של עובדי המדע או כנסי המועצה לשלום).
הוא ביקר כמה פעמים בברית המועצות ובאביב 1954 ראיין את ניקיטה חרושצ'וב, שהחליף את סטלין בשלטון.
הראיון שערך עם חרושצ'וב עורר עניין והתפרסם בטיימס ובניו יורק טיימס.
הוא ביקר כמה פעמים גם בהודו ובסין, כל פעם לתקופה ארוכה, שבה נפגש עם מדענים והרצה באוניברסיטאות.
ב-1954 ביקר בהונגריה וחש באווירת החופש היחסי שהיה לתושבים.
אלא שב-1956 גרם הניסיון להתנתק מברית המועצות שהוביל אימרה נוג' לפלישת הצבא האדום להונגריה ולמרד ההונגרי שבא בעקבותיה שבו נהרגו אלפים.
ברנל היה מזועזע בתחילה ממאורעות אלו, ואף הגיע לשגרירות הסובייטית בבריטניה להביע מחאה.
אלא שלאחר שביקר בהונגריה, שישה חודשים לאחר המרד, הוא השתכנע כי המאורעות לא היו כה נוראים כפי שציירו העיתונים במערב, ואפילו כתב ב"ניו סטייסטמן" כי הפלישה הסובייטית להונגריה הייתה מוצדקת כי היא בלמה את האנטישמיות שגאתה בהונגריה.
בסוף 1960 שהה בגאנה, על פי בקשתו של תומאס הודג'קין, בעלה של דורותי קרופוט הודג'קין, כחלק ממשלחת שנועדה לסייע למדינה, שזה עתה זכתה לעצמאות, להקים את רשת החינוך הגבוה.
ב-1963 הציע ברנל לגנאים להעסיק את אלן נאן מיי, שנשפט וישב בכלא בשל ריגול לטובת ברית המועצות.
מיי לא מצא עבודה בבריטניה לאחר שחרורו משום שאף אוניברסיטה בבריטניה לא הייתה מוכנה להעסיקו.
בהמלצתו לגנאים להעסיק את מיי, פיזיקאי בהכשרתו, התייחס ברנל לפרשת הריגול כפעולה מצפונית כנגד השימוש לרעה במדע.
המלצתו התקבלה ומיי שימש פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת גאנה עד פרישתו ב-1976.
מסעו הגדול האחרון של ברנל נערך באמריקה הדרומית כשהיה בן שישים.
הוא סייר בינואר 1962 בצ'ילה, בארגנטינה ובברזיל.
כדרכו בעבר הוא הרצה בפני סטודנטים, והשתתף במפגשים של ועדי השלום המקומיים.
בשנות השישים לחייו החל ברנל לחוש קושי במאמצים גופניים.
במאי 1963, בגיל 62, נבדק בקליניקה פרטית ואובחן כסובל מקשחת חוליות צווארית (Cervical spondylosis - שינויים ניווניים בחוליות הצוואר) והתבקש להשתמש בצווארון אורתופדי, אך הפסיק להשתמש בו בגלל חוסר נוחות.
ביוני אותה שנה סבל מהתקף שבץ מוחי שגרם שיתוק זמני לחלק הימני של גופו.
הוא שהה זמן מה בבית חולים והחלים לאיטו בקוטג' כפרי ששכרה אשתו החוקית, איליין.
בספטמבר אותה שנה החליט האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, בכנס שנערך ברומא, שבו לא היה יכול להשתתף מפאת מחלתו, למנותו לנשיא האיגוד.
בסוף אותה שנה נאבק ברנל על מעמדו באוניברסיטה, כשנעשה ניסיון למנותו כראש קתדרה לקריסטלוגרפיה שתהיה חלק מתוך המחלקה לפיזיקה, שעד אז עמד בראשה.
בסופו של דבר הכריע סנט האוניברסיטה ביולי 1964 בעד הקמת מחלקת קריסטלוגרפיה נפרדת וברנל בראשה.
ברנל סבל מלחץ דם גבוה ולקראת סוף שנת 1965 סבל מהתקף שבץ שני, חריף יותר, שגרם לשיתוק חלקו השמאלי של גופו ופגע ביכולת הדיבור שלו.
ברנל שוכן בדירה בלונדון סמוך לאחותו ג'יג'י, כאשר "נשותיו" השונות (איילין, מרגרט גארדינר ומרגו היינמן) ומזכירתו הנאמנה מטפלות בו.
כנשיא האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה עסק ברנל במרץ בהכנות לכנס שהיה עתיד להתקיים בקיץ 1966 במוסקבה, אך עקב מחלתו נבצר ממנו להשתתף, ובהיעדרו פעלה ידידתו קתלין לונסדייל כנשיאת האיגוד בפועל.
במאי 1966 פרש ברנל מקולג' בירקבק.
הוא המשיך לכתוב מאמרים מדעיים ולהיפגש עם עמיתיו שבאו לבקרו על מנת לספר על החידושים האחרונים.
ברנל המשיך לכתוב מאמרים פוליטיים בהם המשיך את הקו המרקסיסטי בו דגל כל חייו.
תגובתו לניצחון מדינת ישראל במלחמת ששת הימים היא דוגמה אופיינית לכך:
בשלב זה של חייו נזקק לכיסא גלגלים.
הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה הייתה המקרה הראשון שבו ביקר ברנל פעולה של ברית המועצות, כשהוא מכנה אותה "מטופשת ובלתי חוקית", אם כי האמין כי זו הייתה תגובה לפרובוקציה של הממשל האמריקני.
בריאותו המשיכה להתדרדר, הוא עבר שבץ נוסף והתקף לב ואיבד לחלוטין את יכולת הדיבור.
לג'ון ברנל היו ארבעה ילדים.
הידוע מביניהם, מרטין ברנל (Martin Bernal; 2013-1937), בנו של ברנל ממרגרט גרדינר, מחבר המחקר ההיסטורי השנוי במחלוקת "אתנה השחורה" (Black Athena) על תולדות יוון העתיקה.
לברנל היו עוד שני בנים, איגן ומייקל, מנישואיו לאגנס איילין ספראג, ובת נוספת, ג'יין, מיחסיו עם מרגו היינמן.
תרומתו של ג'ון דזמונד ברנל למדע הייתה בעיקר הרחבת השימוש בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן לאבחון מבנה החלבונים.
ברנל עצמו לא גילה שום תגלית ייחודית.
ידידיו טענו כי לא היה מסוגל להתמקד לאורך זמן בפתרון בעיה מסוימת.
עם זאת, הוא הצליח לגדל דור מרשים של מדענים זוכי פרס נובל ובהם דורותי קרופוט הודג'קין, אהרון קלוג ומקס פרוץ.
ג'ון קנדרו, שזכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1962 יחד עם מקס פרוץ בזכות גילוי מבנה ההמוגלובין והמיוגלובין, התייחס להשפעתו של ברנל על התחום כשאמר "נראה לי כי אתה אביהם מולידם של חמישה פרסי נובל בשנה זו בלבד".
(קנדרו התייחס גם לשלושת זוכי פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה בגין פענוח מבנה ה-DNA באותה שנה: פרנסיס קריק, ג'יימס ווטסון ומוריס וילקינס).
ברנל תרם תרומה משמעותית גם לסוציולוגיה של המדע.
ספרו "התפקיד החברתי של המדע" נחשב עד היום לספר מפתח ביחס שבין המדע לחברה.
הספר מחולק לתיאור היסטורי (הקרוי בהתאם "מה עושה המדע?") ולתפקיד שיכול המדע למלא בקידום החברה (הקרוי בהתאם "מה יכול המדע לעשות?").
ברנל אסף מידע על כמות המחקר והפיתוח שהתבצע בתקופה זו בעולם.
מידע זה נאסף בדרכים כלליות מאוד ונחשב ללא-מדויק.
על פי ברנל, היווה תחום המחקר והפיתוח כ-0.2% מהתוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) (סוברים שהמספר היה אף נמוך מכך).
ברנל טען שעל מנת לתרום בצורה משמעותית לחברה חייב האחוז היחסי לגדול פי עשרה לפחות.
בתחום זה, בניגוד למשל ליחסו העיוור לקומוניזם נוסח ברית המועצות, מתברר שברנל צדק.
כיום מהווה תחום המחקר והפיתוח כ-2% מהתמ"ג של המדינות המתועשות.
במסגרת עבודתו של ברנל על ביולוגיה מולקולרית הוא העלה השערה כיצד נוצרו המולקולות האורגניות הראשונות.
השערה זו הורחבה במסגרת ספרו הראשון: "העולם, הגוף הגשמי והשטן, חקירה אל תוך עתידם של שלושת האויבים של הנפש ההגיונית" שיצא לאור בשנת 1929, שבו שרטט אבולוציה עתידנית.
ברנל חזר לנושא ראשית היווצרות החיים כמה פעמים וכתב שני ספרים חשובים בנושא.
ספרים חשובים נוספים שכתב היו על התפתחות המדע במהלך ההיסטוריה.
תרומתו של ברנל למאמץ המלחמתי של בריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה חרגה מעבר להכשרתו כקריסטלוגרף.
יחד עם מדענים כבלקט וצוקרמן הוא היה ממניחי היסודות לתורת חקר הביצועים.
הוא הציע הצעות לשיפור המיגון של אזרחי בריטניה.
ברנל ניצל את המידע על ההשפעות של הפצצות הגרמנים על ערי בריטניה על מנת להעריך את השפעת ההפצצות הבריטיות על ערי גרמניה.
גולת הכותרת של פעילותו הייתה הסיוע בתכנון הנחיתה בחופי נורמנדי.
אף על פי שלא היה חייל לא היסס ברנל לסכן את עצמו כשטיפל בפצצות שלא התפוצצו או כשהגיע לאזורי קרבות במזרח התיכון או במזרח הרחוק.
אחרי המלחמה היה ברנל שותף בפרויקט הבנייה הטרומית לתושבים שנותרו מחוסרי בית בשל ההפצצות ויזם מחקר על חוזק הבטון ותהליך התגבשותו, על מנת להתמודד עם תופעות הסידוק והשבירה בבנייה.
האויבים עליהם הוא מרמז בשם הספר הם: המכשולים של הסביבה הפיזית, המגבלות של הרקמה התאית וההיבטים האפלים של האופי האנושי.
אחרי שהוא מנתח את מגבלות הניסיון המדעי לנבא את העתיד, הוא מקיף כמה נושאים:
אמונתו שיישומם של הגילויים התאורטיים של מכניקת הקוונטים, שהתגליות הגדולות שלה התרחשו ממש לפני צאת הספר לאור, ישפיע השפעה ממשית ואף גדולה מזו של התגליות הגדולות של המאה ה-19, הקיטור והחשמל.
הטיסה לחלל - אחרי שהגיע למסקנה כי הרקטה היא האמצעי היעיל ביותר לטיסה מסוג זה, העלה את הבעיה שנפח הדלק הנדרש לטיסה זו עולה על נפח הרקטה, אך לא היה בו ספק שסוגיה זו תיפתר בסופו של דבר.
במאמר שכתב בשנות ה-30, אך לא פרסם, ניתח את הסיכויים לטיסה מאוישת לירח ובין שאר העלה השערה כי שילוב בין מטוס לרקטה עשוי להיות היעיל ביותר, 30 שנה לפני שתוכננה מעבורת החלל.
חיים בחלל החיצון - ברנל הטיף לחקר החלל וחקר האפשרויות של חיים מחוץ לכדור הארץ ונחשב כמייסד תחום האסטרוביולוגיה.
בספר הציע ברנל שספינת חלל תיצמד לאסטרואיד, שייחפר כך שתיוותר ממנו רק הקליפה החיצונית.
החלל הפנימי ימולא באוויר וישמש מושבת חלל המיועד להוות משכן לכמה אלפי דיירים קבועים לתקופה ממושכת.
רעיון זה, שכונה מאז כדור ברנל (Bernal sphere), אומץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי המדען ג'רארד אוניל שחישב את הממדים האופטימליים לכדור כזה.
ניתוק המוח מהגוף הגשמי – בפרק זה של ספרו הציג ברנל חזון שבו ינותק המוח האנושי מהגולגולת, יותקן בתיבה מיוחדת ויחובר הן אל הגוף (שבו יושתלו אמצעי חישה חדשים) והן אל מוחות אחרים, על מנת ליצור רשת עצבית נרחבת.
קלארק כינה ספר זה "הניסיון המבריק ביותר לניבוי מדעי שנעשה מעולם" וציין את ברנל כמקור לרבים מרעיונותיו.
עמית בחברה המלכותית (FRS) (1937)
המדליה המלכותית (Royal Medal) – מדליה של החברה המלכותית המוענקת על ידי המונרך של אנגליה עבור תגלית בולטת בתקופה בת עשר השנים שקדמה לקבלת המדליה.
נואם בהרצאת גתרי (Guthrie Lecture) – הרצאה שנתית בחברה לפיזיקה (כיום המכון לפיזיקה - Institute of Physics).
נואם בהרצאת בייקר (Bakerian Lecture) – פרס של החברה המלכותית על שם הנרי בייקר.
פרס סטלין לשלום (3 שנים אחר כך שונה שם הפרס לפרס לנין לשלום) (1953)
מדליית גרוטיוס – פרס לחוק בינלאומי על שם הוגו גרוטיוס המחולק בהולנד על פעילות למען השלום (1959)
חבר של כבוד באקדמיות למדע של ברית המועצות (1958), הונגריה, פולין, רומניה, בולגריה, צ'כוסלובקיה ומזרח גרמניה.
איי ברנל הם קבוצה של איים מכוסי שלג עד ומספר צוקי סלע השוכנים ב"מצר קריסטל" (Crystal Sound) כ-18 קילומטרים מזרחית לקצה הדרומי של האי לבוזייה באנטארקטיקה.
השם ניתן לכבוד המאמר הקלאסי של ברנל ופאולר על מבנה הקרח.
גיבורים בני דמותו מופיעים בשני רומנים שנכתבו על ידי מכריו.
בראשון, הרומן "החיפוש" (The Search; יצא לאור ב-1934), אחד מספריו הראשונים של הסופר צ'ארלס פרסי סנואו, מופיע ברנל בדמותו של קונסטנטין (Constantine), "המוח הפרוע והמקורי ביותר בכל אנגליה".
השני, הרומן "החופשה" (The Holiday) של הסופרת סטיבי סמית .
מדע בהיסטוריה (Science in History) (1954), ארבעה כרכים במהדורות האחרונות: עליית מדע, המהפכות המדעיות והתעשייתיות, מדעי הטבע בזמננו, מדעי החברה, מסקנות
היסטוריה של פיזיקה לפני 1900 (The Extension of Man.
הספר יצא גם כהיסטוריה של הפיזיקה הקלאסית מקדמוניות ועד הקוונטום (A History of Classical Physics from Antiquity to the Quantum).
על היסטוריה (On History) (1980) יחד עם פרנאן ברודל
אנגלס והמדע (Engels and Science) בירחון העבודה
שלום לעולם (Peace to the World), חוברת של ועדת השלום הבריטית
ג'ון אנתוני דיוויין הוא כדורגלן עבר אירי.
דיוויין הצטרף לארסנל בנובמבר 1974, וחתם על חוזה של שחקן נוער.
הוא היה חלק מקבוצת שחקנים אירים בארסנל (שכללה את ליאם בריידי, דייוויד אולירי ופרנק סטייפלטון), וחתם על חוזה המקצוען ב-1976. הוא שיחק בעמדת המגן הימני, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-28 באפריל 1978 לאחר שהחליף את פט רייס.
כיוון שרייס וסמי נלסון היו המגנים הבכירים של ארסנל הוא לא זכה למקום קבוע בהרכב כבר בהתחלה, אם כי הוא החליף את נלסון הפצוע בגמר גביע ה-FA של 1980, שהסתיים בהפסד 0 - 1 לווסטהאם יונייטד.
דיוויין הפך לשחקן הרכב קבוע לאחר עזיבת רייס לווטפורד בקיץ 1980, והשתתף ב-44 משחקים בעונת 1980/1981. אולם, הוא לא הצליח לשמור על מעמדו לאורך זמן; לאחר שלא נכלל בהרכב בעקבות פציעה הוחלט להציב את ג'ון הולינס בעמדת המגן הימני, ודיוויין לא הצליח לזכות מחדש במקום בהרכב.
הוא השתתף ב-23 משחקים בלבד בשתי עונותיו האחרונות בארסנל.
דיוויין עזב את ארסנל בקיץ 1983, לאחר שהשתתף ב-111 משחקים במשך תשע שנים.
הוא הצטרף לנוריץ' סיטי, והשתתף ב-69 משחקים במשך שתי עונות.
לאחר מכן הוא עבר לסטוק סיטי, אך הקריירה שלו הסתיימה לאחר ששבר את רגלו.
בין אפריל למאי 1988 הוא שיחק ללא חוזה בצ'למספורד סיטי, ולאחר מכן עבר להודו והצטרף למועדון איסט בנגאל בתפקיד מאמן-שחקן.
הוא שיחק במשך תקופה קצרה במועדון הנורווגי סטארט.
בפברואר 1989 חזר לאירלנד והצטרף לקבוצת שמרוק רוברס כשחקן.
בשנת 1994 הצטרף לקבוצת שלבורן בתפקיד המאמן הראשי הזמני.
ב-1981 נישא למישל רוקה, שזכתה בתואר מיס אירלנד שנה אחת קודם לכן.
לזוג נולדו שתי בנות, והם התגרשו ב-1990.
דיוויין השתתף ב-30 משחקים בכל רמות הגיל של נבחרות אירלנד, כולל 12 בנבחרת אירלנד הבוגרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרים בניצחון על נבחרת צ'כוסלובקיה ב-26 בספטמבר 1979, ואת הופעתו האחרונה במשחק מול נבחרת נורווגיה ב-17 באוקטובר 1984. רוב משחקיו בנבחרת הבוגרת היו במסגרת מוקדמות המונדיאל או אליפות אירופה.
ג'ון דיקסון קאר היה סופר מתח אמריקאי, שפרסם ספרים גם תחת שמות עט נוספים - קרטר דיקסון (Carter Dickson) ורוג'ר פאירברן (Roger Fairbairn).
הוא נחשב לאחד מגדולי סופרי המסתורין של "תור הזהב" של ספרות הבלשים, שאופיינה בעלילות מורכבות בהן הפתרון המפתיע מובא בסוף העלילה.
קאר היה אומן הסיפור של "החדר הנעול", בו הבלש פותר תעלומות רצח בלתי אפשריות לכאורה.
דוגמאות לתעלומות כאלו הן רצח בחדר נעול או רצח בה הגווייה מוטלת בשלג או בחול, כשרק עקבותיה מתגלות בו.
ב-1950 זכה בפרס אדגר היוקרתי לספרות בלשית, ובשנת 1963 זכה בו בשנית על כתיבה של 40 שנה בתחום.
ב-1963 שותקה מחצית גופו של קאר עקב שבץ, והוא המשיך לכתוב ביד אחת עד מותו מסרטן ריאות ב-1977.
גיבורי ספריו המפורסמים ביותר של קאר הם שני הבלשים - ד"ר פל וסר הנרי מריבל .
ד"ר פל נחשב ליצירתו הבדיונית העיקרית והיא מושווה לעיתים לשרלוק הולמס, יציר כפיו של ארתור קונאן דויל ונירו וולף גיבור ספריו של רקס סטאוט.
הסופר הבריטי קינגסלי אמיס לדוגמה, דרג את ד"ר פל כאחד משלושת הבלשים האהובים עליו אחרי שרלוק הולמס.
כ-30 מספריו של קאר תורגמו לעברית בשנות ה-60 וה-70 של המאה העשרים, רובם הגדול בהוצאת מ.
המטען הסודי, תרגם: יהודה הראל, הוצאת מ.
תעלומת ההתאבדות הכפולה, תרגם: ש.
הרצח בפגיון הגומי, תרגם: שמשון ענבל, הוצאת מ.
רוצח ללא פרצוף, תרגם: ע.
תעלומת הרצח בניו אורליאנס, תרגם: עזי אוסטרליץ, הוצאת מ.
ד"ר פל והרוצח הנעלם, תרגם: מ.
עד שהמוות יפריד בינינו, תרגם: איל ארד, כתר, 1981
תעלומת המשקפים השחורים, תרגם: ישראל רוזן, הוצאת מ.
תעלומת הגברת X, תרגם: יהודה הראל, הוצאת מ.
הרצח בחדר האמבטיה, תרגם: יצחק גלבר, הוצאת מ.
רצח בצל הגלימה, תרגם: יהודה רגבים, הוצאת מ.
מסתרי הקופסה הקיסרית, תרגם: יואב פרידמן, הוצאת מ.
צחוקו של המוות, תרגם: חיים גיבורי, הוצאת מ.
הרצח בבית הרפאים, תרגם: א.
רצח ללא עקבות, תרגם: ש.
הרצח במגרש הטניס, תרגם: יואב פרידמן, הוצאת מ.
תעלומת רצח הכובען, תרגם: חיים גיבורי, הוצאת מ.
הרצח על הסיפון, תרגם: חיים גיבורי, הוצאת מ.
הרצח בבית הכלא, תרגם: א.
מסתרי הנרות השחורים, תרגם: יואב פרידמן, הוצאת מ.
תעלומת האח המזויף, תרגם: א.
הקבר המכושף, תרגמה: ציפורה פינקלשטיין, הוצאת מ.
הרצח במוזיאון, תרגם: חיים יוסף הלחמי, הוצאת מ.
הבלש בעקבות הקלף, תרגם: חיים יוסף הלחמי, הוצאת מ.
המתאבדים, תרגם: שמשון ענבל, הוצאת מ.
חופשה עם המוות, תרגם: קלמן כצנלסון, הוצאת מ.
הרצח במעלה המדרגות, תרגם: אלישע בן מרדכי, הוצאת מ.
ג'ון דיר (השם הרשמי באנגלית הוא: Deere & Company) היא חברה לציוד מכני-חקלאי, הנקראת על שם מייסדה, ג'ון דיר (John Deere) ומובילה בתחום הציוד החקלאי בעולם (בשנת 2008 מוקמה במקום ה-87 בדירוג החברות של כתב העת פורצ'ן).
ג'ון דיר הייתה ב-2013 חברת המכונות הגדולה בעולם, והיא מובילה בתחומי טכנולוגיה חקלאית מתקדמת כגון בתחום חקלאות מדייקת עם חברות בת כגון NavCom שפיתחה את מערכת הניווט היחסי StarFire .
היבואן המורשה של ג'ון דיר בישראל הוא מפרם סוכנויות (1999) בע"מ.
לחברה שלוש חנויות עודפים ורשת מוסכים מורשים בישראל.
בסיס החברה נמצא במולין שבמדינת אילינוי.
והיא מייצרת טרקטורים, קומביינים, טרקטורונים וציוד מכני-חקלאי משלים.
כמו כן מייצרת החברה ציוד מכני הנדסי לבנייה, סלילה ויערנות.
נכון ל-2008 מעסיקה החברה כ-52,000 עובדים ב-27 ארצות ברחבי העולם בעיקר בארצות הברית, מקסיקו, ברזיל, אוסטרליה, טורקיה, קנדה, סין, צרפת, גרמניה, ספרד, פולין, איטליה, הודו ודרום אפריקה.
לחברה גם זרוע פיננסית המספקת פתרונות מימון, אשראי וליסינג לחקלאים.
היא מרחיבה את פעילותה לתחומים משיקים כדשנים והשקיה וכדומה, על ידי רכישת חברות בתחומים אלה.
במסגרת פעילות זו רכשה ג'ון דיר ב-2008 את חברת הצנרת "פלסטרו גבת" שבקיבוץ גבת תמורת 254 מיליון ש"ח.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק (סימנה NYSE: DE).
ג'ון דיר - מייסד החברה
דיר נולד בורמונט והיה נפח, בתחילה כשוליה ומ-1825 כבעל מקצוע עצמאי.
הוא נשא אישה ב-1827 אך משום שנתקל בקשיים כלכליים נדד למערב והתיישב באילינוי (אשתו וילדיו הצטרפו אליו מאוחר יותר).
בכפר הקטן Grand Detour, בו התיישב, היה לנפח היחיד וסייע לאיכרים בטיפול במחרשות הברזל בהן השתמשו.
הוא הבחין שיהא זה עדיף לספק לאיכרים מחרשות עשויות פלדה, אשר יהיו עמידות יותר ובשנת 1837 פיתח את מחרשת הפלדה הראשונה והחל לייצר ולמכור מחרשות פלדה באופן תעשייתי.
ב-1848, לאחר ניסיון כושל להכניס שותף לעסקו, עבר דיר לעיירה מולין, שעל גדות נהר המיסיסיפי.
הוא הקפיד על איכות הייצור וצוטט כמי שאמר שלא ישים לעולם את שמו על גבי מוצר שלא יוצר במיטב יכולתו האפשרית.
ב-1857 הותיר את עסקיו לבנו, צ'ארלס, ואיגד את פעילות החברה בשם "Deere & Company".
בהמשך היה דיר לאישיות ציבורית במולין, נשא בכמה משרות ואף שירת כראש עירייה במשך שנתיים.
בשנים שלאחר פרישתו של ג'ון דיר, התפתחה החברה.
החקלאות התפתחה וגאתה בשטחי ארצות הברית לפני ובעיקר אחרי מלחמת האזרחים ונפתחו סניפים בקנזס סיטי (1869), סנט לואיס (1879), מיניאפוליס, אומהה וסן פרנסיסקו.
בהמשך נפתחו גם מפעלי ייצור בקנדה.
בשנת 1915 יוצר הטרקטור הראשון בעל מנוע הבנזין.
ב-1916 החלה חברת ג'ון דיר לייצר טרקטורים כמענה לצורכי העידן החדש של המיכון החקלאי.
מאז תפסו הטרקטורים את החלק העיקרי מפס הייצור והצמיחה הייתה מהירה.
עם זאת נאלצה החברה להתמודד עם תחרות מצד חברות כפורד ואינטרנשיונל (International Harvester), שהחלו לייצר טרקטורים וחברות מקומיות קטנות שניסו לנצל את הטכנולוגיה החדשה כמו "Waterloo Boy", אותה רכשה.