tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת העתיקה הקלאסית, השירה הדידקטית של הסיודוס, במיוחד מעשים וימים, נחשבה למקור ידע הדומה לספרות החוכמה של מצרים, בבל וישראל.
השירה הערבית הקדם-אסלאמית גדושה בשירי חוכמה רבים, לרבות שירתו של זוהייר בן אבי סולם (520–609).
ספרות החוכמה השומרית והבבלית הן מהעתיקות בעולם.
המסמכים השומריים מתוארכים לאלף השלישי לפני הספירה והבבליים מתוארכים לאלף השני לפני הספירה.
רבים מהכתבים הקיימים נחשפו בניפור והם מתוארכים למאה ה-18 לפני הספירה.
רוב הכתבים הללו הם חוכמה בצורה של דיאלוגים או מזמורים, כגון המזמור לאנליל משומר העתיקה.
פתגמים היו פופולריים במיוחד בקרב השומרים, עם אגדות ואנקדוטות רבות בהם, כמו העימות בין חורף לקיץ , שהאשורולוג שמואל נח קרמר ציין כמקבילה לסיפור קין והבל בספר בראשית (בראשית פרק ד' פסוקים א'–טז') וצורת המחלוקת דומה לזו שבין איוב לחבריו בספר איוב (נכתב בערך במאה השישית לפני הספירה).
השיר העתיק הידוע בשם התיאודיציה הבבלית מהמאות ה-17 עד ה-10 לפני הספירה כולל גם דיאלוג בין הסובל לחברו על עוולת העולם.
הסיפור הארמי מהמאה ה-5 לפני הספירה, ספר אחיקר החכם, מלא באמירות ובפתגמים, רבים דומים לאפוריזמים מקומיים בבבלית ופרסית וכן קטעים הדומים לחלקים בספר משלי ואחרים לחוכמת הספר החיצוני, בן סירא.
הוראות שורופק (אמצע האלף השלישי לפני הספירה, שומר): ספרות החוכמה העתיקה/המוקדמת ביותר הידועה, וכן אחת בעלת אורך החיים הארוך ביותר והנפוצות ביותר במסופוטמיה.
היא מציגה עצות מאב (שורופק) לבנו (זיוסודרה) בהיבטים שונים של החיים, מהתנהלות אישית ועד ליחסים חברתיים.
ההנחיות מכילות מצוות המשקפות את אלו שנכללו מאוחר יותר בעשרת הדיברות, ואימרות אחרות המשתקפות בספר משלי המקראי.
עצות החכמה (הידועות גם כ"תורת חכמים"): אוסף בן 150 שורות של פתגמים שומריים ואכדיים המכסים מגוון נושאים, כולל התנהגות אתית וחוכמה.
נושאים ספציפיים כוללים: איזו חברה לשמור, הימנעות והתרחקות מקונפליקטים, חשיבות הגינות בדיבור, שכר האדיקות האישית וכו'.
הוראות אור-נינורטה (תחילת האלף השני לפני הספירה): כולל שני סעיפי חוכמה – "הוראות האל" ו"הוראות החוואי".
"הוראות האל" ממליצות על התנהגות דתית ומוסרית נאותה על ידי ניגוד השכר של יראת-האל עם עונשו של הסורר.
"הוראות החוואי" כוללות ייעוץ חקלאי.
הטקסט מסתיים בביטויים קצרים של ענווה וכניעה.
"אין שום דבר בעל ערך" ("Nig-Nam Nu-Kal"): מספר שומרים נמוכים שחוגגים את החיים בפזמון החוזר "שום דבר אינו שווה, אבל החיים עצמם מתוקים".
בספרות המצרית העתיקה, השתייכה ספרות החוכמה לסוגת הסבייט ("הוראה") אשר שגשגה בתקופת הממלכה התיכונה של מצרים והפכה לקנונית במהלך תקופת הממלכה החדשה.
יצירות בולטות של סוגה זו כוללות את הוראותיו של קגמני , פתגמי פתחהוטפ , הוראותיו של אמנמחת והוראות נאמנות.
מזמורים כגון תפילה לרע-חר-אחתי (בערך 1230 לפנה"ס) מציגים וידוי על חטאים ובקשת רחמים:
חלק ניכר מספרות החוכמה של מצרים העתיקה ששרדה, עסקה בחיים שלאחר המוות.
חלקם לובשים צורה של דיאלוגים, כמו המחלוקת בין אדם לנשמתו מהמאות ה-18–20 לפני הספירה, בו מופיע אדם מהממלכה התיכונה מקונן על החיים כשהוא מדבר עם הבה שלו.
כתבים אחרים מציגים מגוון דעות הנוגעות לחיים לאחר המוות, כולל הספקן הרציונליסטי האלמוות של סופרים ושירי הארפר , שהאחרון שבהם נע בין ביטחון מלא תקווה לספק סביר.
הקורפוס הרמטיקום הם ספרי ספרות חוכמה מצרית-יוונית הכתובים בצורת דיאלוג בין הרמס טריסמגיסטוס לתלמיד.
רוב הטקסט מתוארך למאות ה-1–4 לספירה, אם כי החומרים המקוריים של הטקסטים עשויים להיות עתיקים יותר; מחקר אחרון מאשר שהטבע הסינקרטי של ההרמטיזם התעורר בתקופת מצרים הרומית, אך תוכן המסורת מקביל לספרות החוכמה הישנה יותר של מצרים העתיקה, המציעה מקורות מתקופת הפרעונים.
הטקסטים ההרמטיים של המצרים עסקו בעיקר בזימון רוחות, הפחת רוח חיים בפסלים, אסטרולוגיה בבלית ותרגול האלכימיה החדשה אז; נושאים מיסטיים נוספים כוללים אחדות אלוהית, טיהור הנשמה ולידה מחדש באמצעות הארת הנפש.
ספרות החוכמה של ההרמטיקה המצרית הגיעה בסופו של דבר לחלק מהמסורת האסלאמית, כאשר כתביו נחשבו על ידי העבאסים כנחלה קדושה מהנביאים והרמס עצמו כאביו הקדמון של מוחמד.
בגרסה של הכתבים ההרמטיים שנשמרו על ידי איחוואן אל-סאפא, הרמס טריסמגיסטו מזוהה כנביא הקדום אידריס; לפי המסורת שלהם, אידריס נסע ממצרים לגן עדן ולעדן, והחזיר את האבן השחורה לאדמה כשהגיע להודו.
כת סוגדת הכוכבים הידועה בשם הצאבאים של חרן האמינה אף היא כי משנתם הצאצאית של הרמס טריסמגיסטו.
ספרות חוכמת המקרא וכתבים יהודיים
הדוגמאות הידועות ביותר לספרות חוכמה נמצאות בתנ"ך.
מבין ספרי התנ"ך משלי, תהילים, איוב, שיר השירים, קהלת נחשבים לחיבורים חוכמתיים.
בספרות בית שני חוכמת שלמה, בן סירא, ובמידה מסוימת ספר ברוך נחשבים לחיבורים חוכמתיים.
עם זאת לא כל התהילים נחשבים בדרך כלל כשייכים למסורת החוכמה, וגם חיבורים אחרים כמו איגרת אריסטיאס, פסאודו-פוסילידים וספר מקבים ד' נחשבים לספרות חוכמה.
בספרים מוקדמים אלה, החוכמה היא נושא מרכזי בספרי החוכמה, לעיתים חוכמה לשמה ולעיתים חוכמה שיעודה עצות לחיים ראויים וטובים.
דברי האבות המאוחרים יותר, או פרקי אבות בתלמוד, הולכים לפי מסורת ספרות החוכמה, ומתמקדים יותר בלימוד התורה כאמצעי להשגת שכר, ולא בלימוד החוכמה לשמה.
מעשים וימים מאת הסיודוס (בערך 750–650 לפנה"ס) והשיר הנורדי העתיק Hávamál (שנת 900 בערך) נותחו שניהם במונחים של העברה בעל פה של ספרות חוכמה לתרבויות אחרות.
סאבהשיטה , סוגה של ספרות סנסקריט היא צורה דומיננטית נוספת של שירת חוכמה.
נכתבו אלפי פסוקים המכסים מגוון רחב של אתיקה וצדקנות וקובצו באנתולוגיות הנקראות סאבהאשיטאני (Subhashitani) על ידי מחברים שונים במהלך התקופה העתיקה ובימי הביניים בהודו.
האנלקטים היו אוסף של אפוריזמים של הפילוסוף הסיני העתיק קונפוציוס.
גינזא ימין וספר יוחנן המטביל המנדאי , כתבי קודש המנדאים המכילים פרקים שניתן לסווג כספרות חוכמה.
ספרטה (ביוונית מודרנית וביוונית אטית: Σπάρτη, ביוונית דורית: Σπάρτα; מכונה גם לאקדיימון, ביוונית: Λακεδαίμων) היא עיר קטנה ביוון שהתפרסמה כפוליס חשובה ביוון העתיקה.
היא חרבה בשלהי העת העתיקה, ומאז נעדרה חשיבות כלשהי.
העיירה ספרטה, שהוקמה מחדש במאה התשע-עשרה, שוכנת בחבל לאקוניה, בחלק המרכזי הדרומי של חצי האי פלופונסוס, והיא בירת חבל זה.
שמה של ספרטה התפרסם בזכות אורח חייהם של אזרחיה ולוחמיה בעת העתיקה.
נחישותם של לוחמיה אפשרה לספרטה להתקיים בלי חומות מגן עד אמצע המאה ה-4 לפנה"ס, שכן עד אז אף אויב לא העז להציב רגלו על אדמתה.
שטח שלטונה של הפוליס השתרע על־פני כ-7,500 קמ"ר, שטח גדול במושגי יוון הקלאסית, שחבק את לאקוניה (כ-3,500 קמ"ר) ונחלה נוספת, מסניה (כ-4,000 קמ"ר).
ספרטה עמדה בראש הליגה הפלופונסית וכן בראש הכוחות היווניים שהדפו את הפרסים, כאשר אלה ניסו לכבוש את יוון בשנת 480 לפני הספירה.
לאחר המלחמה נגד ממלכת פרס הייתה ספרטה נתונה במאבק ממושך עם אתונה על ההגמוניה ביוון.
מאבק זה, הידוע בשם "המלחמה הפלופונסית", הסתיים בניצחונה של ספרטה, אך החליש אותה.
ספרטה נותרה הכוח ההגמוני ביוון במשך כמה עשרות שנים, אך אחרי המלחמה נגד תבאי (המחצית הראשונה של המאה ה-4 לפנה"ס) דעך כוחה.
הפוליס לא הצליחה להשתקם ממפלתה ולא שבה למעמד בכורה ביוון.
מאוחר יותר, בשנת 192 לפנה"ס, שולבה ספרטה בליגה האכאית, וכ-50 שנה לאחר מכן נבלעה על ידי הרפובליקה הרומית.
ספרטה שוכנת בחלקו הדרומי של חצי האי פלופונסוס על גדות נהר אֶוּרוֹטַס.
הטריטוריה של ספרטה הייתה מורכבת משתי יחידות: לאקוניה, בה שוכנת ספרטה עצמה, ומסניה, שנכבשה על ידי הספרטנים בתקופה הארכאית.
מדובר ביחידה טריטוריאלית עצמית המופרדת משאר פלופונסוס בהרי ארקאדיה שמצפון לה.
הרי ארקאדיה מתחילים בהר ליקאון במערב, דרך הרי סקיריטיס במרכז ועד להרי קינוריה במזרח.
מרכס הררי זה יוצאים שלושה רכסי הרים נוספים לכיוון דרום.
שני רכסי הרים קרובים לים ומקבילים לקו החוף, הר פרנון במזרח, הר איתומה במערב, ורכס הרי טייגטוס העובר במרכז.
טייגטוס ושני רכסי ההרים האחרים מחלקים את השטח לשני עמקים גדולים.
העמק המזרחי והקטן מבין השניים, ששטחו כ-3,500 קמ"ר, הוא לאקוניה, מולדתה של ספרטה, והעמק המערבי הוא מסניה, ושטחו כ-4,000 קמ"ר.
למרות החופים הארוכים, אין בדרום פלופונסוס נמלי ים טבעיים רבים.
נמלים טובים יש רק באי קיתרה, דרומית-מזרחית ללאקוניה, ובפילוס, במערב מסניה.
תנאים אלה הגבילו את הסחר הספרטני, וביחד עם הימצאות אדמות פוריות רבות בעמקים רחבי הידיים היו בין הסיבות שהגבילו את התפתחות המסחר בחלק זה של העולם היווני.
ההיסטוריה של ספרטה מתחילה בפלישה הדורית, שהתרחשה בשלהי התקופה המינואית בתולדותיה של יוון.
ספרטה היא אחת הפולייס (פוליס ברבים) החשובות ביוון העתיקה.
היא הגיעה לבכורה במאה ה-5 לפנה"ס והצליחה להדביר במאה ה-4 לפנה"ס את אתונה ופולייס אחרות.
התמעטות אוכלוסייתה בגלל משברים כלכליים-חברתיים, אסונות טבע ומלחמות גרמו לירידת כוחה והיא נכבשה סופית בעת הפלישה הרומית.
העיר נהרסה על ידי הברברים ושוקמה רק במאה ה-19 בהוראתו של מלך יוון.
לפי המסורת היוונית, ספרטה נוסדה על ידי לאקדיימון, בנם של זאוס וטייגטה, שקרא לעיר על שם אשתו, בתו של אאורוטס.
ספרטה שמוזכרת באיליאדה היא ככל הנראה יישוב מינואי, הנמצא כמה ק"מ דרומית לספרטה היוונית.
כ-80 שנה לאחר מלחמת טרויה אירעה ההגירה הדורית, שוב לפי המיתולוגיה היוונית.
השבטים הדוריים התאחדו עם האייטולים ונכנסו לחצי האי פלופונסוס דרך האיסתמוס הקורינתי.
האייטולים התיישבו באליס (בצפונו של חצי האי) ואילו הדורים המשיכו הלאה.
המציאות כנראה הייתה שונה במעט מהמתואר במיתוס.
סביר יותר להניח שהיו מספר פלישות שבאו בגלים ולא פלישה אחת.
סביר להניח שהדורים קיבלו תמיכה מיסודות מינואיים, שלא אהבו, בלשון המעטה, את האכאים.
כזכור, האכאים הרסו את התרבות המינואית ביבשת היוונית.
בהתחלה, המדינה החדשה לא הייתה חזקה.
היא חסרה יציבות וחברתה לא הייתה מאוחדת.
ליקורגוס, שהפך לדמות מיתית למחצה בספרטה, הוא שאיחד את המדינה הספרטנית והגה את האימונים הצבאיים בהם הייתה מפורסמת, שהיו הסיבה העיקרית להגמוניה שלה ביוון.
בשום מקום אחר ביוון העתיקה הפרט לא דוכא בצורה כה קשה כמו בספרטה.
כל החינוך הספרטני היה מופנה לקבלת מכונת לחימה והרג אנושית.
כל יתר הפעילויות תפסו מקום משני בלבד.
ספרטה הייתה ייחודית במהלך ההיסטוריה בכך שהיא הציבה לעצמה מטרה וחתרה אליה במשך מאות שנים.
זהו המקור האמיתי לגדולתה של ספרטה.
למרות זאת, לא סביר להניח שהיא הייתה מגיעה למעמד שאליו הגיעה ללא החוקה הליקורגית.
קשה לעקוב בפירוט אחר תהליך כיבושה של לאקוניה על ידי ספרטה, אך ככל הנראה בזמן מלכותם של ארכלאוס וכארילוס נכבש עמק אאורוטס העליון עד הגבול עם אאגיס.
בנו של ארכלאוס, טלקלוס, ככל הנראה כבש את אמיקלאה, פאריס וגרונתראה ובכך הפך את מישור לאקוניה לביתה של ספרטה.
בנו אלקמנס שיעבד את ההלוטים וכבש את עמק אאורוטס התחתון.
באותה תקופת זמן, הארגיבים, ששטחם כלל את כל החוף המרכזי של פלופונסוס ואת האי קיתרה, איבדו חלק ניכר משטחם ששולב במדינה הספרטנית.
כעבור זמן קצר פרצה המלחמה המסיאנית הראשונה, ולאחר 20 שנים נוצחו המסנים ונאלצו לשלם מס כבד.
המסנים ניסו למרוד, אך המרד דוכא, שטחם שולב סופית במדינה הספרטנית והמסנים הפכו להלוטים.
התפשטות זו של ספרטה הטרידה את שכניהם בחצי האי.
ארקאדיה (במרכז פלופונסוס) וארגוס ניסו לתמוך במסנים במרידתם נגד הספרטנים, אך ללא הועיל.
לאחר המלחמה המסנית השנייה (ככל הנראה בסביבות 631 לפנה"ס) הספרטנים הפכו לאחד מהכוחות הדומיננטיים בחצי האי, ורק כוחן של ארקאדיה ושל ארגוס השתווה לו.
בתחילת המאה השישית לפנה"ס המלכים הספרטנים לאון ואגאסיקלס פתחו במתקפה על טגאה, אחת הערים החזקות בארקאדיה, אך רק לקראת אמצע המאה הצליחו להביסה כליל ולהכלילה בליגה הפלופונסית.
הספרטנים ניצחו את הארגיבים ב-546 לפנה"ס וכבשו את חבל קינוריאה, שהיה העילה לפרוץ המלחמה.
המכה האחרונה הונחתה על ידי קלאומנס הראשון בשנת 494 לפנה"ס, שפגע בארגיבים בצורה אנושה, מה שהותיר את ספרטה ללא גורמים מתחרים בחצי האי.
מאמצע המאה ה-6 לפנה"ס הכירו כל ערי יוון בהגמוניה הספרטנית והמפקדים הספרטנים נבחרו להנהיג את הצבא ההלני נגד הפרסים בשנת 480 לפנה"ס, למרות זאת, ספרטה התקשתה למשול ביוון.
היא לא התענייתה בטובת כלל יוון והגבילה עצמה לענייני פלופונסוס בלבד.
בנוסף היא לא שאפה להשיג שטחים חדשים וכמעט ולא נטלה חלק במפעל הקולוניזציה היווני שהחל במאה ה-8 לפנה"ס ונמשך עד המאה ה-6 לפנה"ס, וכן לא נטלה כמעט חלק במסחר ובחיי התרבות היווניים.
בתחילת המאה החמישית לפני הספירה, הייתה ספרטה בשיא כוחה, אם כי יוקרתה נפגעה בעקבות נפילת שושלתו של פייסיסטראטוס בשנת 510 לפנה"ס, שזכה לתמיכתה.
גם המלחמה הנמשכת עם פרס, פגעה במעמדה.
אמנם ספרטה פיקדה על צבאותיה של יוון, אך למרות התהילה לה זכתה בקרב תרמופילאי והובלה לניצחון היוונים במלחמה, תרומתה המכרעת של אתונה לניצחון הימי בקרב סלמיס והצי שלה נתפסו כגורם שהכריע את המלחמה.
כן העיבה על מעמדה התנהגותם האנוכית של הספרטנים שלא רצו בתחילה להתערב בנעשה מחוץ לגבולות פלופונסוס ורק תחבולות אתונאיות שכנעו אותם.
אחרי קרב פלטאיה (479 לפנה"ס) בו ניצח המצביא הספרטני פאוסניאס את הפרסים, בעיקר בזכות עמידתם האיתנה של כוחותיו, הספרטנים השיבו לעצמם את מעמדם.
אך חוסר רצונם להמשיך במלחמה בפרסים לאחר מכן והותרת אתונה לבדה מול האימפריה הפרסית, הביאה את האתונאים להקים ברית משלהם, הליגה האטית-דלית מול פרס.
הניצחון בקרב מיקאלה שבא לאחר מכן באותה שנה והושג על ידי הצי היווני, בעיקר האתונאי, הרים את קרנה של אתונה בעיני היוונים.
הספרטנים שחששו מתחרות שלחו את פאוסאניאס, מנצח קרב פלטאיה, לפקד על הצי היווני המאוחד, אך למרות הצלחותיו הצבאיות, התנהגותו הרודנית והחשדות שהוא מנהל משא ומתן מאחורי הגב עם הפרסים גרמה לאפורים לנשל אותו מתפקידו.
מחליפו דוריס, היה אדם חלש ואיפשר את מעבר הסמכות מספרטה לאתונה.
לאחר פרישתה של ספרטה ובעלות בריתה מהמלחמה, נוהלה המלחמה על ידי אתונה והליגה שלה בלבד.
בראשיתה הייתה הליגה האטית-דלית ברית בין שווים, אך לאחר מכן היא הפכה לאימפריה בראשות אתונה.
בהתחלה לא עשתה ספרטה שום צעד על מנת למנוע זאת.
האינטרסים שלה לא התנגשו באינטרסים של אתונה, היות שאתונה הכלילה בליגה שלה רק את איי הים האגאי וערי החוף המזרחי והצפוני של הים האגאי שבהם לא היה לספרטה עניין.
בנוסף לכך הייתה תשומת הלב הספרטנית נתונה לתככיו של פאוסאניאס, שהפעם התחיל לקשור קשרים לא רק עם המלך הפרסי, אלא אפילו עם ההלוטים.
המרד של טגאה (בסביבות 473–471 לפנה"ס) העיד על התעוררותה מחדש של ארגוס, ורעידת האדמה של שנת 464 לפנה"ס פגעה בספרטה קשות.
מיד אחריה באה התקוממות של ההלוטים המסניים.
קימון שכנע את האתונאים לשלוח חיל משלוח לעזרת הספרטנים לדיכוי המרד, אך הספרטנים השיבו אותם הביתה בבושת פנים.
הדבר גרם להתמרמרות באתונה, שהדמוקרטיה הישירה שלה התחזקה תחת הנהגתם של אפילטס ופריקלס.
האתונאים כרתו ברית עם ארגוס שהייתה גם היא תחת משטר דמוקרטי, מה שגרם לקרע בינם לבין הליגה הפלופונסית.
במלחמה, שבדרך כלל מתייחסים אליה כאל המלחמה הפלופונסית הראשונה, לקחה ספרטה רק חלק קטן ועזרה להביס את האתונאים בקרב טנגרה בשנת 457 לפנה"ס.
לאחר הקרב הוכרזה שביתת נשק, שאיפשרה לאתונאים לפרוק את זעמם על הבויאוטים, אנשי פוקיס והלוקרים.
בשנת 449 לפנה"ס הוכרזה שוב שביתת נשק לחמש שנים ולאחר קרבות נוספים שבהם הפסידה אתונה אחיזות באדמת יוון היבשתית, ופריצה של מרד במגארה, הוכרז על שלום ל-30 שנה, ככל הנראה בחורף של 446–445 לפנה"ס.
אתונה נאלצה לוותר על אי אלו שטחים, אך הסטטוס קוו פחות או יותר נשמר.
מאבק חדש, המוכר בשם המלחמה הפלופונסית השנייה התפרץ בשנת 431 לפנה"ס, בין שתי עדות המרכיבות את יוון, הדורים והאכאים, שניתן לראות בו גם מאבק בין דמוקרטיה לבין אוליגרכיה, אך כמו רוב הסכסוכים האחרים, הבסיס למלחמה זו היה כלכלי בעיקרו.
העליונות האתונאית בים הביאה לפיתוח משמעותי במסחר שלה, וחברות מפתח בליגה הפלופונסית, שעושרן היה מושתת על סחר ימי, כמו קורינתוס, מגארה, סיקיון ואפידאורוס, החלו להיפגע.
ספרטה עצמה לא נפגעה, אך נאלצה לצאת למלחמה בעקבות לחץ בעלות בריתה.
למרות הכרזת המלחמה, הספרטנים לא ביצעו מהלכים משמעותיים נגד אתונה, מלבד קרבות קטנים וכאשר בשנת 425 לפנה"ס נשבו כמה מאות ספרטנים בקרב פילוס נכרתה הפסקת אש בין הצדדים תחת תנאים הדדיים סבירים.
תנאים אלה מכונים שלום ניקיאס של שנת 421 לפנה"ס שסיים את החלק הראשון של המלחמה.
הניצחון הספרטני הסופי בא רק בשנת 404 לפנה"ס, והוא הגיע בעיקר מטעויות האתונאים ולא ממאמץ ספרטני.
הטעות המרכזית הייתה מסע המלחמה האתונאי לסיציליה, שנחל כישלון גדול.
בוגדנותו של אלקיביאדס, מדינאי ומצביא אתונאי, תרמה גם כן את תרומתה הצנועה לניצחון הספרטני.
לאחר הניצחון, החליטו הספרטנים לקחת על עצמם את תפקיד משחררי יוון מהעול הפרסי ויצאו למלחמה נגד פרס, אך היעדר בסיס כלכלי מתאים מנע הצלחות משמעותיות.
לאחר נפילתה של אתונה, שוב הייתה ספרטה למעצמה החזקה ביוון.
ספרטה ביטלה את המשטר הדמוקרטי באתונה והחליפה אותו במשטר אוליגרכי פרו-ספרטני שהורכב בדרך כלל מ-10 אריסטוקרטים תחת שלטונו של נציב ספרטני.
תחת הנהגתו של אגסילאוס השני נראה היה כאילו ספרטה תהפוך את יוון לאימפריה ספרטנית ואגסילאוס אכן יצא למסע מלחמה באסיה הקטנה, אך תסיסה ומתח פנימיים, אילצו אותו לחזור ולהשיב את הסדר על כנו.
בנוסף, אחרי שהסובסידיות הפרסיות פסקו והפרויקט השאפתני של ליסנדרוס לא צלח והוא נהרג בקרב האליאטרוס בשנת 395 לפנה"ס, הובס הצי הספרטני על ידי הפרסים בהנהגתו של קונון האתונאי בקרב קנידוס.
האופוזיציה היוונית התחזקה, למרות הצלחותיו של אגסילאוס, וכעבור 20 שנה חודש המאבק הפנימי ביוון.
בשנת 387 לפנה"ס נחתם חוזה שלום עם הפרסים הידוע בשם שלום אנטלקידס.
לפי החוזה, כל הערים היווניות של אסיה הקטנה וקפריסין חזרו לשלטון פרס.
תבאי לא הסכימה לפירוק הליגה הבויאוטית שבראשותה ויצאה למלחמה בספרטה, אותה הביסה בקרב לאוקטרה שהסתיים במותו של המלך הספרטני קלאומברוטוס.
התוצאה הבלתי נמנעת של ההפסד הייתה העברת ההגמוניה ביוון מהספרטנים לידי תבאי.
לאחר הקרב, ערך אפמינונדס מתבאי מספר מסעות מלחמה לתוככי פלופונסוס.
כתוצאה מהפלישות האלה, נקרעה מסניה מהמדינה הספרטנית ונוסדה עיר חדשה, מגלופוליס ששימשה כבירה של ארקאדיה.
לא רק זאת, הצבא הזר הרס את כל החלק הדרומי של הפוליס.
במסע המלחמה האחרון של אפמינונדס הוא התנגש עם הספרטנים בקרב מנטיניאה בשנת 362 לפנה"ס.
התבנים, בברית עם הארקדים, המסנים והארגיבים, ניצחו את הכוח המשולב של מנטיניאה, אתונה וספרטה.
אפמינונדס עצמו נהרג בקרב, אך למרות זאת, לא הצליחה ספרטה לזכות מחדש במעמדה.
היא המשיכה להתקיים בגבולות המקוצצים תוך שהנוכחות העוינת של מסניה וארקאדיה משאירה אותה בחשש תמידי לביטחונה.
היא חברה לאתונה ואכאיה בניסיונות לבלום את פיליפוס השני במעבר תרמופילאי על מנת למנוע ממנו את הכניסה לפוקיס, אך פרט לניסיון זה, היא לא לקחה חלק במלחמה היוונית בכיבושים של פיליפוס ממוקדון.
לאחר קרב כירונאה סירבה ספרטה להכיר בעליונותה של מוקדון ולא הצטרפה לליגה הקורינתית.
בהיעדרו של אלכסנדר הגדול ששהה במסע המלחמה שלו בפרס, ניסתה ספרטה להתמרד תחת הנהגתו של אגיס השלישי, אך אנטיפטרוס, המצביא של אלכסנדר ביוון, דיכא אותו.
ניסיון נוסף נעשה בימי מלכותו של ארכידאמוס הרביעי בשנת 294 לפנה"ס אך גם ניסיון זה לא צלח.
בשנת 272 לפנה"ס הותקפה העיר בידי כוחותיו של פירוס מלך אפירוס, אך התקפה זו נהדפה.
בסביבות 242 לפנה"ס פלש הצבא האיטולי ללאקוניה תוך כדי גרימת נזק עצום ושעבוד חלק ניכר מהאוכלוסייה (לפי מקורות שונים בין 10,000 ל-50,000 בני אדם).
ההידרדרות במצבה של ספרטה שהחלה עוד בשלהי התקופה הקלאסית, הגיעה לשיאה בתקופה ההלניסטית.
הבעיה החמורה ביותר של ספרטה הייתה הידלדלות גוף האזרחים שלה.
על פי החוקים הספרטניים, אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא.
עם השנים, התמעטו האזרחים הן בגלל האבדות בקרבות, אך לא פחות מכך מפני שינויים כלכליים מפליגים שהתרחשו בספרטה.
אגיס הרביעי מהשושלת האאוריפונטידית (שלט בין 244 לפנה"ס ל-241 לפנה"ס) ניסה להפוך מגמה זו על ידי רפורמות חברתיות-כלכליות מרחיקות לכת.
מה גם שתבוסות צבאיות נגד מגלופוליס ונגד מנטינאה (סביבות 250 לפנה"ס) שקדמו לעלייתו של אגיס לשלטון הדגישו את הצורך ברפורמות.
השלב הראשון והחשוב מכל היה שמיטת חובות כללית.
היות שמתוך 700 אזרחים ספרטנים – 600 היו נתונים בחובות כבדים.
שלב נוסף היה חלוקה מחודשת של האדמות, כדי להגדיל את כמות האזרחים ולהקטין את הקיטוב החברתי-כלכלי בחברה הספרטנית.
כמו כן, ביקש אגיס לחדש את ימיה של האגוגה – שיטת החינוך הספרטנית, שהתדרדרה מאוד כ-30 שנים לפני עלייתו לשלטון.
מלכי ספרטה היו מוגבלים בכוחם הפוליטי.
עיקר תפקידם היה צבאי ודתי ואילו בענייני מדיניות הכריעו גופים אחרים: האפורים, הגרוסיה (מועצת הזקנים) והאַפֶּלַה (אספת העם); יתרה מכך, בספרטה שלטו שני מלכים משני בתי מלוכה.
לכן, כדי להעביר את הרפורמות הזדקק אגיס לשיתוף פעולה מצדם של הגופים האחרים.
כדי לזכות בתמיכה זו, הצליח אגיס לגרום לבחירתו של ליסנדרוס בן ליביס לאפורוס, אך זה לא הספיק.
הצעת החוק נתקעה בגרוסיה ובלי רוב בגרוסיה לא הייתה יכולה לעבור לאשרור אספת העם.
גרוע מכך, המלך השני, לאונידס השני מהשושלת האגאידית, התנגד לרפורמות.
אגיס הצליח, בעזרתו של ליסנדרוס, להדיח את לאונידס מכסאו ובזכות כך עברה הצעת החוק בגרוסיה.
במקומו עלה על הכס האגאידי חתנו, קלאומברוטוס.
תרגילי השהייה פוליטיים בהם נקטו מתנגדיו של אגיס דחו את ביצוע הרפורמות הלכה למעשה ובזמן מכריע זה ביקש אראטוס, סטרטגוס של הליגה האכאית, את עזרתה של ספרטה נגד הליגה האיטולית.
ספרטה הייתה מחויבת להיענות לבקשת העזרה של הליגה האכאית בגלל הברית בין השתיים.
אגיס יצא בראש הצבא הספרטני לעזרת האכאים.
מתנגדיו ניצלו את היעדרותו וסיכלו את הרפורמות.
תקופת כהונתו של ליסנדרוס הסתיימה ואילו מתנגדיו הפוליטיים של אגיס הביאו לחזרתו של לאונידס המודח, שהופיע בראש צבא שכירים.
כשחזר אגיס לספרטה מתנגדיו גררו אותו למשפט ראווה מבוים שבו ישבו בדין מתנגדיו הפוליטיים והוא הוצא להורג.
קלאומברוטוס ניצל בכך שברח למקדש פוסידון בטָינָרוֹן (כיום כף מטפן).
בעקבות הוצאתו להורג של אגיס, קלאומנס השלישי, בנו של המלך לאונידס השני מהשושלת האגידית, עלה לשלטון בשנת 235 לפנה"ס.
הוא נשא לאשתו את גרושתו של אגיס והחל בשיקום הצבא הספרטני, לאחר מכן פתח במערכה צבאית מוצלחת נגד מגלופוליס.
המצב החברתי-כלכלי בספרטה נותר קשה וקלאומנס שכל כך התנגד בשעתו לרפורמות של אגיס, החל בביצוע רפורמות דומות, אם כי מקיפות יותר.
קלאומנס השתמש במערכה הצבאית נגד מגלופוליס כדי להסתיר את תוכניתו להפיכה צבאית.
הוא דאג להרחיק את האפורים מהעיר.
זמן קצר לאחר מכן נרצחו ארבעה מתוך חמשת האפורים על ידי אנשיו ואילו האפורוס האחרון ברח.
ו-80 מהאזרחים הספרטנים העשירים ביותר, שהיו מהמתנגדים העיקריים לרפורמה, הוגלו.
כאמור הרפורמה של קלאומנס הייתה מקיפה הרבה יותר מזו של אגיס.
לא רק שחובות עבר נשמטו, אלא האדמה חולקה מחדש.
מוסד האפורים בוטל, ומוסדות ישנים של ספרטה כמו אגוגה (שיטת החינוך הספרטנית) וסיסיטיה (סעודה משותפת) הוחזרו.
כוחה הפוליטי של הגרוסיה קוצץ – הבחירות לחברות במוסד היוקרתי הוסבו ככל הנראה לשנתיות וחבריה לא נבחרו לכל ימי חייהם כמו בעבר.
בנוסף, הוקם גוף פוליטי נוסף – פטרונומוס, שלקח על עצמו חלק מתפקידי הגרוסיה.
קלאומנבס הושיב על כס המלוכה המקביל את אחיו – מעשה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה.
בסופן של הרפורמות גדל מספר האזרחים הספרטנים מכ-700 לכ-4,000.
בקרב סלאסיאה הובס קלאומנס על ידי הכוח המשולב של אנטיגונוס השלישי דוסון, מלך מוקדון והליגה האכאית.
מותו של המלך הספרטני בעת מסעו למצרים שמה קץ לניסיונות השיקום של ספרטה.
הרפורמה בוטלה זמן קצר לאחר מכן על ידי אנטיגונוס לאחר קרב סלאסיה וגם שלטון המונרכיה הכפולה נפל.
לאחר חילופי שלטון אינטנסיביים שכללו המלכה ורציחה של מספר מלכים, תפס המצביא נאביס את השלטון ומשל בספרטה בכוח הזרוע של שכירי חרב זרים.
העימותים בין הליגה האכאית לבין מוקדון לא פסקה עד אשר רומא שלחה את צבאה בראשותו של טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס למלחמה נגד פיליפוס החמישי, מלחמה הידועה בשם המלחמה המוקדונית השנייה.
בזמן המלחמה, הוכרח נאביס להיכנע ולסגת מכל אחיזותיו מחוץ ללאקוניה, תוך כדי ויתור על הצי ועל הבסיסים הימיים ותשלום קנס של 500 טלנטים.
נאביס נהרג על ידי מתנקשים, בשנת 192 לפנה"ס וספרטה שולבה בכוח בליגה האכאית תחת הנהגתו של פילופוימן.
העניין גרם לתסיסה בתוך ספרטה, שהביאה להתערבות אכאית מזוינת שהסתיימה בדרישה מספרטה להרוס את חומותיה, לפזר את חיל השכירים שלה ולהחליף את החוקה הליקורגית הישנה בחוקים אכאים.
ב-188 לפנה"ס ניסו הספרטנים לבקש את עזרתו של הסנאט הרומאי.
הסנאט פסק לטובת ספרטה, ובסופו של דבר בשנת 146 לפנה"ס בוטלה הליגה ויוון צורפה לפרובינקיה הרומית של מוקדון.
עבור ספרטה הייתה זו תקופה של רגיעה יחסית ורווחה כלכלית.
בתור בעלת ברית של רומא, לא הייתה נתונה למיסוי ישיר.
בשנת 406 החריב אלאריק הויזיגותי את העיר.
לאחר מכן התיישבו באזור שבטים סלאביים, בעיקר המלינגים ואזרטים, שמאוחר יותר נכנעו לאימפריה הביזנטית.
הפרנקים בהגיעם למוראה (חצי האי פלופונסוס) גילו עיר מבוצרת בשם לאקדיימוניה, שזוהתה עם ספרטה.
בשנת 1249 בנה גיום השני וילאהרדואין מבצר בעיר מיסטרס, כ-3 ק"מ צפונית מערבית לספרטה העתיקה.
המבצר עבר לידי הביזנטים, עד אשר האימפריה העות'מאנית בראשותו של הסולטאן מהמט השני כבשה את העיר בשנת 1460. בשנת 1687 העיר עברה לרשותה של ונציה ונכבשה בחזרה על-ידי הטורקים כשלושים שנה לאחר מכן.
המאה ה-5 לפנה"ס, התאפיינה ביריבות תרבותית גדולה בין אתונה לבין ספרטה.
בעוד שספרטה טיפחה את העוצמה ואת הכוח הגופני וחינכה להסתפקות במועט, אתונה שמה דגש על פיתוח המחשבה וערכי האסתטיקה.
בתחום החינוך – אגוגה – הייתה ספרטה יוצאת דופן בתקופתה.
בכך שהנהיגה חינוך חובה חינם מטעם המדינה, שהיה מבוסס על אימונים גופניים.
עד היום מקובל להשתמש בביטוי "חינוך ספרטני".
את הנערים חינכו הספרטנים חינוך צבאי שכלל "חישול" – הסתפקות במועט ודיבור קצר (ומכאן המושג "דיבור לאקוני", על שם חבל לאקוניה בו שכנה ספרטה).
גם חינוך הנערות כלל אימונים גופניים.
הנושא היחיד בתחום החינוך שקיבל עידוד מלבד זה הצבאי היה הספורט, בשל זיקתו לצבא ולחימה.
הלבוש הספרטני היה דומה ללבוש היוונים האחרים עם שינויים קלים.
הם היו יוזמי בגדי הארגמן שנלבשו לקרב ובניגוד ליוונים אחרים נטו להאריך את שיערם.
הספרטנים גידלו זקן ואהבו לטפח את שיערם הארוך.
פרט לכסות הארגמן, עטה הספרטני על גופו שני סוגי גלימות ושני סוגי טוניקות.
המטה היה סמל ליוקרה עבור פקידי ממשל בכירים כגון האפורים ועבור גנרלים.
המטה היה גדול למדי והגיע לחזהו של אדם מבוגר.
צורת המטה הנפוצה הייתה T.
הלבוש הספרטני ופרטי הופעה אחרים אומצו על ידי מעריצי התרבות הספרטנית ביוון.
אולי כיוון שנמצאו במצב מלחמה מתמיד ושלטו על אוכלוסייה משועבדת הגדולה מהם פי 25, ייחסו בני ספרטה חשיבות עליונה לחינוך הנוער ללחימה.
החינוך הספרטני נודע בצביונו הספורטיבי.
הספורט בהקשרו הצבאי הנוקשה, ליווה את הספרטני מגיל רך ועד לקסרקטין הצבאי.
זאטוטי ספרטה, מגיל 5, למדו את צעדיו הבסיסיים של ריקוד צבאי בשם "פריק" (פ' רפה).
מחול זה נערך בלבוש צבאי מלא, בו הומחזו על דרך הכוראוגרפיה והמשחק פעילויות קרביות.
למרות כישוריהם, בני ספרטה, הסתייגו תחילה מן התחרויות הפאן-הלניות כמו המשחקים האולימפיים והדירו רגליהם מהן, אולי בשל החשש להפסיד ולשאת את הבושה לעד.
עם הזמן שלחה ספרטה למשחקים האולימפיים נציגים מטעמה, שהצליחו מאוד בתחרויות אלו.
הדת שהייתה נהוגה בספרטה לא הייתה שונה מהדת היוונית העתיקה, אך בדומה לערים אחרות גם בה היו דגשים מסוימים המותאמים לטעמם של בני המקום.
הדת תפסה מקום חשוב יותר בספרטה מאשר בפולייס האחרות.
הגאוגרף והתייר היווני פאוסניאס מזכיר 43 מקדשים לאלים, 22 מקדשים לגיבורים, תריסר פסלי אלים וארבעה מזבחות.
תפקיד מרכזי בפנתאון הספרטני תפסה אלת הציד ארטמיס.
היה לה תפקיד חשוב בכל החגיגות הדתיות של ספרטה.
פן נוסף היה פולחנו של גיבור מלחמת טרויה, אכילס.
פולחנם של גיבורי מלחמת טרויה נוספים היה מקובל גם הוא, אם כי בהיקף קטן יותר.
כמו כן סגדו הספרטנים גם לזוג התאומים קסטור ופולוקס.
הדואליות שלהם מצאה את ביטויה המעשי לפי הספרטנים בקיום המלוכה הכפולה בעיר.
בין הסגולות שיוחסו להם היה השמירה על חיי הלוחמים בקרב.
פולחנו של הרקלס תפס גם כן מקום מרכזי מאוד בפולחן הספרטני.
תריסר מטלותיו סימלו בעבורם את הרוח הספרטנית.
תפקיד הכוהנים הגדולים נשמר למלכים.
הם אלה שהקריבו את הקורבנות הפומביים הגדולים.
הספרטנים היו ידועים כמאמינים באמונות טפלות ופעמים רבות כלכלו את צעדיהם בהתאם לאותות שפירשו כמסר מהאלים.
הומואוי (ὁμοίοι) היו אזרחים בעלי זכויות מלאות, שכונו גם "ספרטיאטים".
קבוצה זו כללה רק גברים מעל גיל 30 (גיל ההצבעה), בעלי רכוש ומוצא ספרטני מלא.
לכל ספרטני הוקצתה חלקת אדמה שאותה עיבדו ההלוטים.
ספרטני שאיבד את חלקת האדמה, איבד את מעמדו כאזרח.
תהליך נישול הספרטנים מאדמותיהם במאה ה-4 לפנה"ס, גרם לירידת ספרטה ממרכז הבמה הפוליטית.
כל אזרח ספרטני חויב לשרת בצבא עד גיל 60.
פריאויקים (περίοικοι) – ביוונית "היושבים מסביב".
היו בעלי זכויות תושב, שלא כללו רשות לקחת חלק בהצבעות.
הם עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה.
הֶלוֹטִים – התושבים המקוריים של מסיניה, בעת כיבושה על ידי ספרטה.
מעמדם היה של עבדים נטולי זכויות כלשהן.
הם היוו בערך 85% מכל אוכלוסיית ספרטה.
על מנת לשמור על מעמדם הנחות וכדי שלא יתמרדו, הוכרזה כמעט כל שנה מלחמה על ההלוטים.
ההלוטים יכולים היו להשתחרר ממעמדם הנחות רק אם הצילו חיי ספרטני בקרב.
בצבא ספרטה שמשו ההלוטים בדרך כלל כחיילים בעלי חימוש הקל.
לפי המסורת הספרטנית, עוצב המשטר הייחודי של ספרטה על ידי המחוקק ליקורגוס, כך שיהיה בעל אופי ממוזג, המורכב מיסוד מלוכני, יסוד אוליגרכי ויסוד דמוקרטי.
בראש המדינה עמדו בו זמנית שני מלכים, שעיקר סמכותם הייתה בתחום הצבאי והדתי; לצדם פעלה הגֵרוּסִיָה – מועצת זקנים שהייתה מעין מועצה מחוקקת, והאַפֵלה – אספת האזרחים-הלוחמים, שזומנה מפעם לפעם לאשר החלטות הרות גורל של הגרוסיה.
אספת האזרחים בחרה גם את האֶפורים – חמישה אזרחים ששימשו כשומרי החוקה והיו אף בעלי סמכויות פיקוח על המלכים.
היסוד הדמוקרטי במשטר הספרטני התייחס רק לשכבה צרה של מי שהיו בעלי זכויות אזרח – הספרטנים; הללו מנו בתקופת השיא 10,000 גברים.
על גברים אלו, שגודלו מילדות להיות חיילים, נאסרה כל עבודה נוספת.
הם קיבלו בעלות על אדמות, שעובדו על ידי המעמדות הנחותים יותר, ומהן התפרנסו.
מגיל 30 ואילך נעשו הספרטנים בעלי זכות בחירה, ומגיל 60 יכלו להיבחר לגרוסיה.
לנשים לא הייתה זכות הצבעה.
הכלכלה בספרטה, כמו בכל העולם באותם ימים, הייתה מבוססת על חקלאות; אבל האזרחים הספרטנים, שהיו בעלי הקרקע, לא עסקו בעבודת כפיים – זו הייתה מלאכתם של ההלוטים.
בתאוריה, כל האזרחים הספרטנים היו אמורים להיות שווים זה לזה בעושרם.
על מנת להבטיח שוויון זה, ליקורגס אסר על החזקת מטבעות זהב וכסף.
המטבע הספרטני היה עשוי מברזל.
היות שמטבעות ברזל היו חסרי ערך במדינות אחרות, המסחר הספרטני היה דליל ביותר.
ליקורגוס גירש את בעלי "המקצועות המיותרים" מספרטה.
האיסור על החזקת מטבע עובר לסוחר גרם לכך שבעלי מקצועות כאלה לא שבו לספרטה גם אחרי מותו של ליקורגוס.
הספרטנים ניהלו אורח חיים סוציאליסטי ונהגו לחלוק את רכושם עם ספרטנים אחרים.
על פי החוק, הספרטני היה יכול להיכנס לבית השכן ולקחת את מה שרצה, בתנאי שהשכן לא היה צריך את החפץ לעצמו.
השוויון הזה נפגע בצורה קשה אחרי המלחמה הפלופונסית.
הכנסת מטבעות זהב וכסף יצרה פערים בין המעמדות ופגעה במבנה החברה הספרטנית.
יצירת המעמדות וירידת הספרטנים מנכסיהם דיללה את מאגר הכוח הצבאי של ספרטה, שכן לפי החוקה, רק ספרטני בעל רכוש היה יכול לשרת בצבא.
על מנת להתמודד עם בעיה זו ניסו מספר מלכים ספרטנים לבצע רפורמות חברתיות .
הנשים הספרטניות, אף שלא היו שוות זכויות לגברים, נהנו מחופש רב יותר מאשר בשאר העולם היווני.
הן הורשו להחזיק רכוש משל עצמן, לנהל אותו וכן לנהל את רכוש קרובי משפחתן, הגברים שיצאו למלחמה.
חוקי הגירושים היו זהים לגברים ולנשים.
כמו כן, אם לאישה לא היו אחים, היא ירשה את רכוש משפחתה.
בחורות התאמנו בעירום, בדומה לבחורים, והורשו להשתתף בחגיגות הגימנופדיה ("חגיגות הצעירים הערומים").
האזרח הספרטני היה בראש ובראשונה חייל וכל חייו הוקדשו לתפקיד זה.
הוא אומן לציית ללא שאלות ולספוג את קשיי המלחמה.
פעם אחת בחייו יכול היה להיבחר למשרת האפורוס למשך שנה.
עם הגיעו לגיל 60 התאפשר לו להתקבל לגרוסיה לכל ימי חייו.
השירות הצבאי נמשך עד הגיעו לגיל זה.
מסופר שזמן קצר אחרי הלידה הובא הילד לפני מועצת הזקנים ואלו החליטו אם הילד ראוי לחיות או לא.
אם הילד היה חלש פיזית, הוא הושלך מראש הצוק בהרי טייגטוס לתוך נקיק שכונה "אַפּוֹתֵטַס" (יוונית: ἀποθέτας "הפקדות" בלשון נקיה).
עם זאת, חפירה ארכאולוגית שנעשתה במקום לא גילתה ממצאים לשלדי ילדים.
כן נמצאו שלדים של אנשים בוגרים, כך שייתכן שמדובר במיתוס ולא בפרקטיקה שהייתה מקובלת הלכה למעשה.
בגיל הרך קיבל הילד חינוך בסיסי בביתו.
בגיל שבע הוא נלקח מרשות הוריו ועבר לרשות המדינה.
הילד נלקח לאגוגה – אימון ארוך, דמוי טירונות, שנמשך עד הגיעו לגיל 20. במהלך האימונים הוא זכה גם להשכלה כלשהי במתמטיקה, בספרות ובמוזיקה, אך עיקר זמנו הוקדש לאימוני ספורט וצבא.
בין השאר התחרו ביניהם הצעירים הספרטנים ביכולת לסבול את מכותיהם של המדריכים.
כן הוספו לקשיי הטירונים כמות מצומצמת של אוכל.
היו מצפים מהם לגנוב את מזונם, אך אם נתפסו, הוכו קשות.
ידוע סיפור של ספרטני צעיר שצד בבוקר שועל ולא הספיק להסתירו באוהל או להורגו עד שנקרא למסדר.
הוא הסתיר את השועל מתחת לכיטון שלו (מעין חולצה רחבה) ועמד ללא תנועה בזמן שהמפקדים סרקו את השורות.
הפציעות שגרם לו השועל היו כה חמורות, שהוא נפטר לאחר זמן קצר.
בהגיעו לגיל 20 שולב הספרטני הצעיר בכוח הלוחם של הפוליס והתקבל כחבר באחד המועדונים של העיר.
כל מועדון כלל כ-15 חברים שסעדו יחד, נלחמו יחד, ישנו יחד ועוד.
בהגיעו לגיל 30 קיבל את מלוא זכויות האזרח.
הפיקוח על חיי האזרחים, ובמיוחד המעקב על ההלוטים הופקדו בידי משטרה חשאית, הקריפטיה.
פרט לחיבוריו של קסנופון, נכתבו יתר החיבורים בידי אנשים שחיו מחוץ לספרטה.
במהלך המאה ה-6 לפנה"ס ספרטה החלה להיסגר ובאופן רשמי לא לאפשר לזרים להיכנס אליה או לספרטנים לצאת ממנה.
היא אף נהגה בגירוש זרים, קסנלאסיה (ξενηλασία), מחשש שאלו ישפיעו לרעה על האוכלוסייה בה, .
הספרטנים לא צפו בקומדיות או טרגדיות, .
יתרה מכך, מאחר שהחיים בספרטה הוקדשו לרוב לאימון וללחימה, הייתה נהוגה חשאיות יתרה והפצת שמועות כזב על התנהלותה הפנימית.
אלו אשר חיו מחוץ לספרטה לא יכלו לדעת מה באמת התרחש בה.
כל המידע על ספרטה התקבל מגורם שלישי.
אולייר (Francois Ollier) טבע בשנות השלושים של המאה ה-20, את המונח "le mirage spartiate".
ולכן עד היום יש חילוקי דעות בנוגע לזהותה האמיתי של ספרטה.
בעיה נוספת עם המקורות הוא תארוך החיבורים וכתיבתם.
ספרטה הגיעה לשיא עוצמתה במהלך התקופה הקלאסית, לאורך המאה ה-6 עד המאה ה-4 לפנה"ס, שבהן היה שינוי משטרי ותרבותי בחברה והחלה לשנות את ערכיה בתקופה הקלאסית.
קספונון בעצמו עמד על השינויים, .
אוכלוסייתה הקטנה שמנתה בשיאה לא יותר מעשרת אלפים איש, יכלה בקלות להיות מושפעת מרעיונות אשר חדרו לאנשיה בעקבות המערכות הצבאיות המרובות של ספרטה מחוץ לשטחה.
בנוסף, נכנסו לספרטה זרים: תלמידים, עבדים ושוהים חיצוניים.
סימונידס, אופוליס, קרטינוס והרודוטוס ביקרו בה.
קסנופון כתב במהלך המאה הרביעית לפנה"ס וחי בספרטה.
אריסטו, שכתב על ספרטה גם הוא כתב במאה הרביעית לפנה"ס אבל לא התגורר בה.
פלוטארכוס כתב במאה הראשונה לספירה ואומנם ביקר בספרטה אבל הפרשי הזמן השפיעו ללא ספק על אמינות חיבורו.
כאמור, יש לקחת בחשבון גם את השינויים שחלו בחברה.
אמנם ספרטה המשיכה להיות סגורה רשמית עד לתקופת מלכותו של אגיס הרביעי אבל בפועל היא עברה שינויים חברתיים, כלכלים ושלטוניים בדיוק כפי שכל חברה אחרת עוברת במהלך השנים.
במהלך ימי הביניים ובתחילת העת החדשה התקיימה ספרטה ככפר קטן לצידו של מיסטרס, יישוב ביזנטי חשוב.
בשנת 1834, לאחר מלחמת העצמאות היוונית הכריז המלך היווני אוטו שבכוונתו לבנות עיר בסמוך למקומה של ספרטה ההיסטורית, ולתת לו את שמה.
העיר תוכננה על ידי אדריכלים זרים.
ספרטה היא בירת חבל לקוניה.
אוכלוסיית העיר גדלה בקצב איטי.
בשנת 2001 התגוררו בתחום השיפוט המוניציפלי של ספרטה כ-18,000 תושבים.
החפירות הארכאולוגיות בספרטה התחילו באמצע המאה ה-19 עם גילוים של כמה מבנים, והמשיכו ביתר שאת בתחילת המאה ה-20, שבה התגלו רוב הממצאים הארכאולוגיים החשובים של ספרטה.
ספרות רומיות הוא שמה של שיטת ספירה שמוצאה ברומא העתיקה, משם התפשטה לשאר חלקי העולם התרבותי של אז, עד אשר הוחלפה בשיטת הספרות ההודיות-ערביות בשל פשטותה ונוחות השימוש בה ביחס לשיטה הרומית.
כיום, הספרות הרומיות נותרו לשימוש בעיקר כאמצעי דקורטיבי, למשל בשעונים.
בנוסף, הן מופיעות גם בטקסטים רשמיים כגון חוקת ארצות הברית, במרשמים רפואיים ולשם מספור רשימת פריטים או סעיפים קצרה או למספור מקבץ עמודים מועט, דוגמת הקדמה של ספר.
השיטה מבוססת על הקבצה - כל מספר מיוצג כאוסף של סימנים, כאשר כל אחד מהסימנים מייצג כמות קבועה מראש, למרות שהיא כן תלויה במיקומו במספר.
שיטת הספרות הרומיות מכילה שבעה סימנים שמקורם באלפבית השפה הלטינית:
ערכה של כל ספרה נקבע לפי האות המסמנת אותה.
אף שבחירתם של הרומאים באותיות מיוחדות לציון המספרים נעשתה במתכוון, ישנן מספר סברות לגבי כל אחת מהבחירות.
ההיסטוריון הגרמני תאודור מומזן, שהיה מומחה להיסטוריה של האימפריה הרומית, סבר שהאות C היא ראשי תיבות של centum (מאה) וכי M היא ראשי תיבות של mille (אלף).
ייתכן כי האותיות L ו-D נבחרו כי הן האותיות הדומות ביותר מתוך האלפבית הרומי לחציין המדויק של C (חצי ממאה-חמישים), ו-M בהתאמה.
למספרים גדולים משתמשים בקו עליון מעל הספרה.
קו עליון מעל ספרה או מספר רומיים מסמל הכפלתם פי 1,000 :
19 יסומן כך - XIX, כלומר עשר ואחריו 9
40 יסומן כך - XL, כלומר 10 שבא לפני ה-50, ולפי הנוסחה, היות שמדובר במספר ממעלה ראשונה יחסית לעשר, הוא יסומן בדרך הנקובה.
49 יסומן כך - XLIX או כך IL
המספר 2321 יכתב כך - MMCCCXXI
והמספר 2449 כך - MMCDXLIX
והמספר 1494 כך - MCDXCIV
עד היום, כזכר לשיטת כתיבה זו, מוצגת בדרך כלל הספרה 4 על פני לוח השעון כ-IIII ולא בצורה ה"תקנית" IV.
בנוסף, היה נהוג להשתמש באות היוונית Ϛ לייצוג 6, ברונה ᛎ לייצוג 50 וב-C הפוכה (Ↄ) לייצוג 100.
טבלת המרה של ספרות רומיות
המספר הגדול ביותר שניתן לייצגו באופן רשמי בספרות רומיות הוא: 3,999,999, והוא נכתב כך: MCMXCIX
למספרים גדולים יותר (כמו מיליארד) אין ייצוג רשמי בספרות רומיות.
אם נלך בעקבות הכלל לפיו קו עליון מכפיל ב-1,000 את ערך המספר שמתחתיו, נוכל לייצגו כ"אלף מיליון" על ידי סימון קו מעל המספר הרומי מיליון ().
כלומר, בסך הכל שני קווים מעל הספרה הבסיסית אלף (M), ונקבל: .
בספרות הלטיניות, אשר מבוססות ברובן על השיטה העתיקה, אין שימוש באות M או בקו העליון.
במקומם ישנם סימונים מיוחדים לייצוג המספרים 1,000 עד 100,000.
ספרות רוסית היא סך כל היצירות הספרותיות שנכתבו ברוסיה ומדינות אחרות בשפה הרוסית.
עד המאה השבע עשרה רוב היצירה הספרותית ברוסיה הייתה בשפת הכנסייה הסלאבונית, אך עם המודרניזציה שהנהיג פיוטר הגדול שכללה בין השאר רפורמות בגרסת האלפבית הקירילי עבור רוסית, החלו לצאת לאור יצירות ספרות בשפה הרוסית.
הקשרים עם אירופה גרמו ליישום סוגות הספרות באירופה על החומר הרוסי האותנטי.
המאה השמונה עשרה בספרות הרוסית
הנסיך אנטיוך קנטמיר חיבר שירה תוך ערבוב בין הנאו קלאסיציזם לייצוג החיים הרוסיים תוך שימוש בשיטה הברתית שהייתה נפוצה בצרפתית ופולנית.
שירה בשיטה הטונית-סילאבית המתאימה יותר לרוסית חוברה על ידי ואסילי קירילוביץ' טרדיאקובסקי והובאה לדרגה עילאית יותר על ידי מיכאיל ואסיליביץ' לומונוסוב ואלכסנדר פטרוביץ' סומרוקוב, מייסד הדראמה הרוסית ששילב בין צורות אירופאיות לתכנים רוסיים במעשיות ובמחזות שלו.
במהלך תקופת שלטונה של יקטרינה השנייה ניכרה השפעת תקופת ההשכלה האירופאית על הספרות הרוסית.
הדרמות שכתבה קתרינה עצמה שילבו סגנון קלאסי עם גוון סאטירי, וכך עשה גם ניקולאי נוביקוב.
סאטירה משולבת עם מוטיבים ריאליסטיים הופיעה במחזות של דניס פונביזין מחבר הדרמה הלאומית הראשונה של רוסיה, "בריגדיר" ומחזות נוספות.
בשלהי המאה השמונה עשרה התחלה של רדיקאליות פוליטית בוטאה ביצירות אלכסנדר רדישצ'ב.
הרגשנות שפותחה בתקופה ההיא באה לידי ביטוי בדרמות ולדיסלאב אוזרוב ובסיפורים הקצרים של ניקולאי קרמזין מחלוצי הסוגה ברוסיה.
המאה התשע עשרה בספרות הרוסית
ואסילי ז'וקובסקי הכניס את האידיאליזם האירופאי לשירה הרוסית.
עניין גובר במאפיינים לאומיים בא לידי ביטוי במעשיותיו של איוואן קרילוב, הלאומיות הספרותית התעוררה בעיקר בזמן המלחמות עם נפוליאון בונפרטה.
בשנות העשרים של המאה התשע עשרה פותח סגנון רוסי מודרני, ריאליסטי וער לאומית.
סגנון זה אשר הוצל על ידי הרומנטיציזם וההשפעה האירופאית קודם על ידי אלכסנדר פושקין שנחשב לגדול משוררי רוסיה.
שירתו של מיכאיל יוריביץ' לרמונטוב שמרה על מצוינות סגנון זה לפרק זמן קצר.
הייאוש המשתקף ביצירתו של המשורר הרומנטי יבגני ברטינסקי משקף את האווירה תחת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון.
בשנות השלושים של המאה התשע עשרה נקרע קרע תרבותי בין הסלאביסטים למערביסטים.
מנהיג המערביסטים היה המבקר ויסאריון גרגוריביץ' ביילינסקי שהדגיש את חשיבות מערכת היחסים בין הספרות לחיים הלאומיים של העם, מה שקידם את הריאליזם הספרותי הרוסי.
ניקולאי גוגול הנחשב לאחד המייסדים של הריאליזם הספרותי שגילה גם פן פנטזי מורבידי בסיפוריו הסאטיריים.
באמצע המאה התשע עשרה ריאליזם חסר רחמים, לא חסר הומור, פותח על ידי איוון גונצ'רוב כאשר אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי חיבר מספר רב של מחזות שאינם מוצגים עוד.
השירה של טיצ'ב העניקה חשיבות פילוסופית לאירועים יומיומיים.
ניקולאי אלכסייביץ' נקראסוב יצר פיוטים למטרות חברתיות.
שלהי המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים בספרות הרוסית
על רקע האוטוקרטיה הצארית ברוסיה נכתבו יצירות הפרוזה מהגדולות ביותר בספרות הרוסית, רובן בעלות נטייה לריאליזם, כמו כן יצירות המופת של תקופה זאת מציגות נטייה חזקה למיסטיות, בחינה עצמית ומלודרמטיות.
איוואן טורגנייב השיג מעמד עולמי עם רומאנים מתוחכמים בהם הטיח ביקורת בחברה הרוסית.
ביקורת גדולה ושבחים רבים הורעפו על הגאונות המיוסרת והאידיאליזם המוסרי והדתי שבוטאו בחיבורי פיודור דוסטויבסקי, ועל הרומאנים המנומנטליים, חודרי החברה של לב טולסטוי.
שני סופרים אלו הם מענקי הספרות העולמית.
אך עם הסיפורים הרגישים באופן מבריק והמחזות של אנטון צ'כוב בא תור הזהב של הספרות הרוסית פחות או יותר אל קצו.
תגובה נגד הריאליזם באה בדמות עליית הסימבוליזם ששגשג משנות התשעים של המאה התשע עשרה עד שנות העשרה של המאה העשרים ואשר בא לידי ביטוי ביצירתו של פיודור סולוגוב, אינוקנטי אננסקי, אנדריי ביילי, אלכסנדר בלוק, קונסטנטין בלמונט ואלכסיי רמיזוב.
תגובה זאת בלטה גם בחיבוריו הדתיים והפילוסופיים של ולדימיר סולוביוב וברומאנים ההיסטוריים של דמיטרי מרז'קובסקי.
ב-1912 האסכולה האקמאיסטית, אותה הוביל ניקולאי גומיליוב דגלה בחזרה לדימויים פואטיים ממשיים יותר.
המשוררים אוסיפ מנדלשטם ואנה אחמטובה השתייכו גם כן לקבוצה זאת.
בתחום הבדיון הדמויות הבולטות היו וסבולוד גארשין, ולדימיר קורולנקו ומקסים גורקי אשר בלט בספרות בתקופה שלפני מהפכת 1917. הד לריאליזם המשולהב שלו ניתן למצוא אצל חסידו ליאוניד אנדרייב , בעת שאיוואן בונין, שהיה גם כן חבר בחוג מקורביו של גורקי, כתב בנימה יותר ריאליסטית ומסורתית.
לאחר מהפכת אוקטובר חלק מהסופרים (איוואן בונין, אלכסנדר קופרין, אלכסיי טולסטוי ועוד) עזבו את רוסיה הסובייטית ועבדו לאירופה.
לאחר ניצחון הבולשביקים במהפכת 1917, היגרו סופרים רבים מברית המועצות והיו פעילים בחו"ל.
סופרים מסוימים נשארו אך לא הוציאו לאור חיבורים חדשים (ספרים לילדים של לידיה צ'ארסקאיה אף נאסרו), בעת שאחרים הצטרפו לקומוניסטים, חלקם הסתגלו לממסד החדש גם אם נותרו מנוכרים לשיטותיו.
תחילה היו הסוגות הספרותיות תחת השלטון הבולשביקי דומות לאלו שבמערב אירופה באותו הזמן.
בתקופה הראשונה לאחר המהפכה (עד 1921) פרחה השירה, אשר מדמויותיה הבולטות היו דמיאן בדני, הסימבוליסט אלכסנדר בלוק, האימג'יסט סרגיי יסנין והאיקונוקלאסט ולדימיר ולדימירוביץ' מאיאקובסקי.
הסופר הוותיק בוריס פילניאק תיעד את התקופה, והסופר איסאק באבל כתב סיפורים קצרים ססגוניים.
בתקופת "המדיניות הכלכלית החדשה (נא"פ)" (1922-1928) שיזם לנין התנהל ויכוח רב על הדיקטטורה הספרותית עם קבוצת ה"על המשמר" שתמכה בה וקבוצתו של ולדימיר מאיאקובסקי שהתנגדה לה.
האחים סרפיון, קבוצה שכללה את קונסטנטין פדין, מיכאיל זושצ'נקו, וסבולוד איבאנוב, וניאמין קאברין, יבגני זמיאטין ולב לונטס דגלו בעצמאות ספרותית והרשמיים שהדגישו את חשיבות מבנה השיר אף על פני תוכנו.
בתקופה זאת התרחשה הלידה מחדש של הרומן בחיבורים הסאטיריים של אילף ופטרוב, ונכתבו הרומנים הפסיכולוגיים והרומנים הרומנטיים של ליאוניד לאונוב ויורי אולשה.
מיכאיל אלכסנדרוביץ' שולוחוב העניק לרומן העוסק במהפכה גוון אפי, וב-1928 מקסים גורקי חזר להיות לפופולריות אדירה.
התפרקות כללית של קבוצות הספרות השונות התרחשה בשנים 1929–1932 וניתן היה להבחין אצל הסופרים במגמה לעבר מוביליזציה פוליטית.
מגמה זאת התחזקה בשנות השלושים במהלך הטיהורים של סטלין בהשכלה, והריאליזם הסוציאליסטי הונח כעיקרון המרכזי בכל יצירות הספרות.
אישים חשובים בתחום הדראמה, תחום בו נעשה שימוש רב למטרות תעמולה, הם יבגני שוורץ, ניקולאי ארדמן, מיכאיל בולגקוב, ולנטין פטרוביץ' קטייב, ולדימיר מיכאילוביץ' קירשון ואלכסנדר ניקולאייביץ' אפינוגנוב.
בוריס פסטרנק וניקולאי טיחונוב הפכו למשוררים המובילים, הרומאנים של אלכסיי טולסטוי, ואיליה ארנבורג נקראו בשקיקה וויקטור שקלובסקי צבר השפעה רבה כמבקר.
בשנות ה-30 התפתח תחום מדע בדיוני בספרות הרוסית.
בין הסופרים הבולטים באותה תקופה היה אלכסנדר קזאנצב, אלכסנדר בליאייב וגרגורי אדמוב.
האווירה השתנתה פעם נוספת ב-1946 עם תחילת המערכה אותה יזם אנדריי ז'דאנוב, מזכיר המפלגה הקומוניסטית.
הבידוד תרבותי והדיקטטורה התרבותית שכפתה המפלגה היו בעלי השפעה הרסנית על הספרות הרוסית.
לאחר מותו של סטלין בשנת 1953 סופרים מסוימים שהוכלמו קודם זכו לחסד חדש, אלו שעדיין היו בחיים הורשו להוציא לאור שוב.
נובלה "ההפשרה" של איליה ארנבורג תיארה את יאוש הסופרים שנידונו לכתוב בהתאם למדיניות המשטר ועל שמה נקראה תקופת שלטונו של חרושצ'וב כההפשרה של חרושצ'וב.
במהלך תקופה זאת עודדו יחסים תרבותיים עם ארצות זרות.
כאופוזיציה לתעמולה המפלגתית ספרות ביקורתית כלפי החברה הסובייטית התקבלה לזמן קצר באופן סביר.
אנדריי ווזנסנסקי ויבגני יבטושנקו שובחו רבות על הנון-קונפורמיזם ביצירותיהם.
ווזנסנסקי שובח בזכות מקוריותו ושימושו בשפה.
בין החיבורים המוערכים של יבטושנקו הוא "באבי יאר", מחאה רהוטה כנגד האנטישמיות הסובייטית.
בנוסף בתקופה זו בלטו משוררים צעירים כמו רוברט רוז'דסטבנסקי ובלה אחמדולינה.
ב-1963 הממשלה ואיחוד הסופרים הסובייטים עסקו בהוקעה קשה של סופרים בדלנים, הרומן האפי של פסטרנק, "דוקטור ז'יוואגו" (1957) שזכה בביקורת גדולה ובשבחים רבים ברחבי העולם המערבי, נאסר לפרסום בברית המועצות.
והסופר אולץ בלחץ הממשל לסרב לקבלת פרס נובל.
לאחר נפילת חרושצ'וב ב-1964 הואץ המאבק לשחרור הספרות מההשפעות הפוליטיות.
סופרים מפורסמים כגון ווזנסנסקי ואלכסנדר סולז'ניצין דרשו במופגן קץ לצנזורה הממשלתית.
סופרים כמו אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל נאסרו עקב פרסום יצירות מערביות בלתי מאושרות בהן הייתה ביקורת כלפי המשטר הסובייטי.
הרומן הראשון של סולז'ניצין, "יום בחייו של איבן דניסוביץ'" (1962), שתיאר חיים במחנה ריכוז, האנטי סטאליניזם שלו התאים לאקלים הפוליטי של התקופה, אך חיבוריו הביאו עליו גלות מרוסיה ב-1974. במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 סופרים רבים כמו ולדימיר אקסיונוס, פרידריך נזננסקי, אדוארד טופול ונוספים עזבו את ברית המועצות.
מספר יצירות ספרותיות כמו למשל בית פוקשין פורסמו מחוץ לגבולות ברית המועצות ובעקבות כך נאסרו להפצה במדינה.
לאחר נפילת המשטר הסובייטי ב-1991 שב ב-1994 סולז'ניצין למולדתו לאחר עשרים שנות גלות.
קמו אז גם סופרים צעירים ששיקפו את פני רוסיה לאחר השלטון הקומוניסטי כשהם מתמקדים בנושאים פחות חברתיים ויותר אישיים בשירה ובסיפורת.
אחת מסופרים אלה היא לינור גורליק - מראשוני הסופרים הרוסיים שזכו לפרסום ברשת האינטרנט.
בתחום מדע בדיוני בלטו האחים סטרוגצקי ואיוואן יפרמוב.
ספרות תורנית היא מכלול הספרים העוסקים בכל היבטיה השונים של תורת ישראל.
ספרי היסוד של הספרות התורנית הם כתבי הקודש היהודיים, הקרויים גם תורה שבכתב וידועים בראשי התיבות תנ"ך.
לתורה שבכתב התווספו ספרי יסוד שהעלו על הכתב את התורה שבעל-פה – המשנה, התלמוד, ועליהם התחברו פירושים שונים מאת חכמים במשך הדורות כמו רש"י, רשב"ם, רמב"ן ועוד, ובנוסף גם חוברו קבצים הלכתיים המסדרים את הדברים לפי סדר מסוים כמו המשנה תורה לרמב"ם והשולחן ערוך.
ספרים תורניים רבים מספור נכתבו לאורך הדורות, וכולם נלמדים עד היום ומהווים חלק מרכזי בעולמו התרבותי של הציבור היהודי הדתי.
הספרות התורנית היא מרכיב עיקרי של ארון הספרים היהודי, הכולל גם ספרות בעלת זיקה הדוקה ליהדות שאיננה בגדר ספרות תורנית.
המקרא או התנ"ך, המכונה במסורת היהודית "תורה שבכתב", הוא קובץ הספרים המהווים את כתבי הקודש היסודיים של היהדות.
ספרי התנ"ך חוברו בתקופות שונות ועל ידי מחברים שונים.
תהליך הקאנוניזציה של התנ"ך התרחש בתחילת תקופת בית שני על ידי אנשי כנסת הגדולה, ולפי המחקר המדעי זה הושלם רק בתחילת המאה הרביעית לספירה.
התורה שבכתב מתחלקת לשלשה חלקים: תורה, נביאים וכתובים.
משה רבינו קיבל את התורה מה' במעמד הר סיני שהתקיים אחרי שבני ישראל יצאו ממצרים.
התורה מתחלקת לחמשה חומשי תורה: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר ודברים.
חומש בראשית מספר את תולדות האנושות, מאז: בריאת העולם, אדם הראשון עד נח, המבול, תולדות אברהם יצחק ויעקב, שבטי ישראל.
מכירת יוסף וירידת שבטי ישראל לארץ מצרים.
חומש שמות: השעבוד ויציאת מצרים, קריעת ים סוף, מתן תורה וחטא העגל, בניית המשכן ובגדי הכהונה.
חומש ויקרא: עבודת הקורבנות, דיני טומאה וטהרה, מות שני בני אהרן, קללות וברכות.
חומש במדבר מדבר על מניין בני ישראל במדבר, מאורעות שעברו עליהם במדבר, נדודי בני ישראל במדבר, הכנה לכיבוש הארץ וחלוקתה לשבטים.
חומש דברים כולל, נאומים של משה רבינו בפני העם לפני הכניסה לארץ כנען לפני מותו, חזרה על מצוות התורה, דברי תוכחה ומוסר ולבסוף מות משה.
את ספר התורה כתב משה רבינו על פי ה'.
ספרי הנביאים כוללים את קורות בני ישראל אחרי מותו של משה עד גלות בבל ודברי נבואה לישראל ולאומות.
הכינוי נביא פונה אל מי שנושא את דבר ה'.
ספרי הנביאים נחלקים לשתי חטיבות, נביאים ראשונים ונביאים אחרונים.
נביאים ראשונים כולל את ספר יהושע שנכתב בידי יהושע בן נון, ספר שופטים שנכתב בידי שמואל הנביא, ספר שמואל שנכתב על ידי שמואל הנביא ונתן הנביא וספר מלכים שנכתב על ידי ירמיהו.
נביאים אחרונים, הכוללים את ספר ישעיה נכתב בידי חזקיהו, ספר ירמיה על ידי ירמיהו, ספר יחזקאל וספר תרי עשר שנכתבו על ידי אנשי כנסת הגדולה.
ספר תרי עשר, כולל את הושע, יואל, עמוס, עובדיה, יונה, מיכה, נחום, חבקוק, צפניה, חגי, זכריה ומלאכי.
ספרי הכתובים כוללים מבחר של כתבי חוכמה ומוסר ותפילה, וכן מאורעות מסוימים מאותה תקופה של ספרי הנביאים.
הספרים החיצוניים הם ספרים שנכתבו בעיקר בתקופת בית שני ולא התקבלו כחלק מהתנ"ך.
חז"ל בתלמוד התייחסו בהתנגדות לספרים החיצוניים.
בספרות התורנית שאחרי התלמוד ישנם התייחסויות שונות לספרים החיצוניים חלקם לחיוב וחלקם לשלילה.
בתחילה, ההתפתחות לכדי "ספרות תורנית" (מעבר לספרי התנ"ך הכלולים בתורה שבכתב) הייתה בלתי אפשרית משום האיסור ההלכתי לכתוב את התורה שבעל פה.
אף על פי כן, בזמן הלימוד היו התלמידים מסכמים לעצמם ראשי פרקים על מנת לזכור לימודם.
סיכומים אלו נקראו מגילת סתרים.
עם זאת, על מנת להימנע מכתיבת תורה שבעל פה אחר הלימוד, נגנזו מגילות הסתרים כך שבשלב זה כללה הספרות התורנית רק את ספר התנ"ך.
המחשבה על כתיבת ספר הלכות החלה לאחר חורבן בית שני, כאשר החכמים נוכחו לדעת שהמצב הלאומי הקשה מקשה על הלומדים לזכור את לימודם.
החל מתקופת רבי עקיבא כבר הועברו קובצי הלכות בין החכמים ותלמידיהם, אך עד ימיו של רבי יהודה הנשיא (רבי) לא נכתבו הלכות כספר כולל ומפורסם.
כאשר רבי הבין שהתקופה שעם ישראל ייוותר ללא שלטון עצמי תהיה ארוכה, הוא פסק שמותר לכתוב את התורה שבעל פה על מנת שלא תישכח מעם ישראל, וכתב את המשנה.
חיבור זה כלל אמנם רק את יסודות הדברים בתמציות רבה, אך פתח את הדרך לכתיבת שאר ספרי תורה שבעל פה (שאמנם עד להמצאת הדפוס בדרך כלל נוסחו באותה דרך תמציתית).
המשנה היא ספר היסוד של תורה שבעל פה, המשנה חוברה במשך דורות התנאים ונכתבה בידי רבי יהודה הנשיא.
ספרי המשנה נועדו לשמש כמקור לפסיקת הלכה לדורות.
המשנה מחולת לששה סדרים הכוללים 63 מסכתות.
סדר זרעים – עוסק בברכות ובמצוות התלויות בארץ וכולל את מסכתות: ברכות, פאה, דמאי, כלאים, שביעית, תרומות, מעשרות, מעשר שני, חלה, ערלה, בכורים.
סדר מועד – עוסק בשבתות, חגים ותעניות וכולל את מסכתות: שבת, עירובין, פסחים, שקלים, יומא, סוכה, ביצה, ראש השנה, תענית, מגילה, מועד קטן, חגיגה.
וכולל את מסכתות: יבמות, כתובות, נדרים, נזיר, סוטה, גיטין, קידושין.
וכולל את מסכתות: בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, סנהדרין, מכות, שבועות, עדיות, עבודה זרה|, אבות הוריות.
וכולל את מסכתות: זבחים, מנחות, חולין, בכורות, ערכין, תמורה, כריתות, מעילה, תמיד, מדות, מסכת קנים.
סדר טהרות – עוסק בדיני טומאה וטהרה.
וכולל את מסכתות: כלים, אהלות, נגעים, פרה, טהרות, מקואות, נדה, מכשירין, זבים, טבול יום, ידים, עוקצין.
התוספתא היא קובץ מסודר של ברייתות, שלא נכללו במשנה שנערכה על ידי רבי יהודה הנשיא.
התוספתא נערכה על ידי רבי חייא ורבי אושעיא (מתלמידיו של רבי יהודה הנשיא).
התוספתא מסודרת לפי סדר המסכתות במשנה, וכוללת שישה סדרים המחולקים לכ-60 מסכתות.
כמו כן, במקרים רבים התוספתא מאריכה בענייני מוסר ואגדה.
התוספתא מרבה גם להביא "מעשים" הנוגעים להלכות הנידונות במשנה.
התלמוד הבבלי או הגמרא הוא חיבור תורתם של האמוראים בעניני הלכה ואגדה שנכתבו כפירוש על המשנה, הברייתא והתוספתא על ידי אמוראי בבל.
בתלמוד הבבלי ישנן 37 מסכתות בששה סדרים.
סדר זרעים כולל את מסכת ברכות בלבד.
סדר מועד כולל את מסכתות: מסכת שבת, מסכת עירובין, מסכת פסחים, מסכת ראש השנה, מסכת יומא, מסכת סוכה, מסכת ביצה, מסכת תענית, מסכת מגילה, מסכת מועד קטן ומסכת חגיגה.
סדר נשים כולל את מסכת יבמות, מסכת כתובות, מסכת נדרים, מסכת נזיר, מסכת סוטה, מסכת גיטין, מסכת קידושין.
סדר נזיקין כולל את מסכת בבא קמא, מסכת בבא מציעא, מסכת בבא בתרא, מסכת סנהדרין, מסכת מכות, מסכת שבועות, מסכת עבודה זרה, מסכת הוריות.
סדר קדשים כולל את מסכת זבחים, מסכת מנחות, מסכת חולין, מסכת בכורות, מסכת ערכין, מסכת תמורה, מסכת כריתות, מסכת מעילה, מסכת תמיד.
סדר טהרות כולל את מסכת נידה.
את התלמוד כתבו וערכו רבינא ורב אשי.
התלמוד הבבלי הוא הסמכות ההלכתית הראשית ואת ההלכה פוסקים לפי מה שנפסק בתלמוד הבבלי.
במשך הדורות שאחר חתימת התלמוד עסקו הגאונים, הראשונים והאחרונים בפרשנות התלמוד הבבלי ופסירת ההלכה על פי הנכתב בו.
ההדפסה המלאה הראשונה של התלמוד נעשתה בידי דניאל בומברג בוונציה בשנים ה'ר"פ–ה'רפ"ג, וזכתה לכינוי ש"ס ונציה.
על פי העימוד בש"ס ונציה נקבע עימוד התלמוד (=צורת הדף) בכל הדפוסים שאחריו, עד ימינו.
הש"ס הופיע בדפוס בדפוסים רבים ברחבי אירופה כשעל דף הגמרא נדפסים פירוש רש"י לתלמוד ופירוש התוספות.
המהדורה המפורסמת של הש"ס היא המהדורה השלישית של ש"ס וילנא שנדפס בדפוס ראם (ה'תר"ם–ה'תרמ"ו), רוב מהדורות התלמוד מאז מבוססות על מהדורה זו.
התלמוד הירושלמי הוא חיבור הלכתי ואגדי מרכזי המפרש את המשנה.
התלמוד הירושלמי נערך בארץ ישראל בתקופת האמוראים על ידי אמוראי ארץ ישראל, ונחתם על ידי רבי יוחנן.
הירושלמי שהגיע לידינו כולל תלמוד על ארבעה סדרים כמעט שלמים: סדר זרעים, סדר מועד, סדר נשים וסדר נזיקין.
מסדר טהרות נותרו חלקים ממסכת נידה בלבד.
יצירת הפרשנות לתנ"ך התחדשה בתחילת המאה ה-17 עם פירוש אור החיים, והתגברה בעקבות תנועת ההשכלה והתגובות השונות לה.
מאז הקמת מדינת ישראל התגבר מאוד העיסוק בתנ"ך, יצאו לאור מספר כתבי עת על התנ"ך (למשל, מגדים) ונכתבו פירושים רבים על התנ"ך ועיונים בו ובפרשניו, כדוגמת עיוניה של נחמה ליבוביץ והמפעל הגדול של "דעת מקרא".
רבי שלמה יצחקי (רש"י) כתב במאה ה-11 את הפירוש הנודע ביותר לתורה.
דרך פירושו של רש"י פונה במתכוון הן לקהל "עממי" והן לקהל תלמידי חכמים.
על פירושו הגדול של רש"י לתורה נכתבו למעלה ממאה פירושים, שמחבריהם מכונים לעיתים "מפרשי רש"י".