tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וורב קיבלה את התואר הראשון שלה בביוכימיה מאוניברסיטת טורונטו אשר ממוקמת בקנדה, ואת הדוקטורט שלה בביולוגיה של התא קיבלה מאוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק.
את לימודי הפוסט דוקטורט שלה ביצעה במעבדת החקר סטריינג'וויז, בקיימברידג' שבבריטניה.
שם, התחילה לחקור את המטריצה החוץ תאית, מתוך מחשבה שתאים מושפעים מהסביבה שלהם.
לאחר לימודיה, גויסה לסגל ההוראה באוניברסיטת קליפורניה שבסן פרנסיסקו, שם הייתה גם פרופסורית וסגנית יושב הראש למחלקה לאנטומיה.
פרופסור וורב חברה במרכז הסרטן של משפחת דילר באוניברסיטת קליפורניה, חברה במרכז רפואת ההתחדשות של אלי ואדית', ולוקחת חלק במחקר תאי הגזע באוניברסיטת קליפורניה.
לאחר שסיימה את הפוסט-דוקטורט שלה, לימדה וורב זמן קצר באוניברסיטת דארטמות' שבניו המפשייר, ארצות הברית, והקימה מעבדת מחקר משלה באוניברסיטת קליפורניה, שם תבלה את המשך הקריירה שלה, ולימים תהיה גם פרופסורית וסגנית יושב הראש המחלקה לאנטומיה באוניברסיטה.
בנוסף, היא התמנתה כמנהלת שותפה במרכז המקיף לחקר הסרטן על שם הלן דילר למדע בסיסי.
וורב מוכרת ברחבי העולם בשל התגליות שלה בנוגע לבסיסים המולקולריים והתאיים של פרוטאזות מטריצה חוץ תאית ותפקידם בתפקוד תקין של רקמות והתהוות מחלות ברקמות.
מחקריה הובילו לדוגמאות חדשות לגבי התפקיד המיקרו - סביבתי התאי והתקשורת הבין תאית בהתפתחות סרטן השד.
רוב המחקר שלה התמקד במטריקס מטאלו-פרוטאינאז (משפחת אנזימים הממלאת תפקיד חיוני בתהליכים ביולוגים שונים כמו ניידות, התרבות תאים וריפוי פצעים.
כאשר דברים במשפחה זו יוצאים משליטה הם עלולים לסייע להתפרצות מחלות אוטואימוניות וליצירת גרורות סרטניות), שיש להם תפקיד חשוב במטריצה החוץ תאית.
היא התבססה על העובדה שהמטריקס מטאלו-פרוטאינאז מיוצרים על ידי הפיברובלסטים (תאים ברקמת החיבור המייצרים ומפרישים החוצה את אבני הבניין היוצרות את המטריצה חוץ תאית של הרקמה).
במחקרה, גילתה שבנוסף לחשיבה המוקדמת לפיה חלבונים אינטגרינים (קולטנים המתווכים בחיבור תאים לרקמות הסובבות אותם, היכולות להיות תאים אחרים או מטריצה חוץ תאית) החזיקו בתפקוד מבני, הם מסוגלים גם לווסת ביטוי גנים במטריקס מטאלו-פרוטאינאז.
וורב זכתה במגוון פרסים ותארים לאורך חייה:
חברה באקדמיה האמריקאית לאמנות ומדעים
חברה באקדמיה הלאומית למדעים והמכון לרפואה
תואר כבוד של ד"ר לרפואה מאוניברסיטת קופנהגן, דנמרק
נושאת משרה נבחרת באגודה האמריקאית לביולוגיה של התא והאגודה האמריקאית לחקר סרטן
זנגרהאוזן היא עיר בסקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
זוהי בירת מחוז מאנספלד-דרום הרץ.
זנגרהאוזן היא אחת הערים העתיקות ביותר באזור ההיסטורי של סקסוניה-אנהלט, והיא מוזכרת לראשונה במסמך שנוצר בין השנים 780 ו-802 במנזר פולדה.
היא השתייכה לדוכסות תורינגיה, ולאחר 1056 היא התקיימה לזמן מה כמדינה עצמאית.
לאחר שהייתה שוב חלק מתורינגיה, היא נפלה בשנת 1249 לידי בית וטין.
בשנת 1372 היא עברה לידי נסיכות הבוחר מסקסוניה והיוותה חלק מאותו שטח עד 1815, אז הפכה לחלק מהפרובינציה הפרוסית של סקסוניה.
בעיר נמצא גן ורדים עם אוסף ורדים מהגדולים בעולם, עם 8,700 סוגים שונים ו-80,000 שיחים.
הגן הוקם ב-1903 ומשתרע על שטח של 13 אקר.
הערים התאומות של זנגרהאוזן הן:
זנון מאליאה היה פילוסוף יווני מדרום איטליה שביוון הגדולה.
זנון ידוע בעיקר בזכות הפרדוקסים שלו על תנועה וזמן, המכונים הפרדוקסים של זנון על שמו.
זנון נחשב על ידי אריסטו למייסד הדיאלקטיקה.
זנון נמנה עם האסכולה האלאטית, שעליה נמנה גם מורו פרמנידס.
בעזרת הפרדוקסים שלו הוא ניסה להוכיח, על דרך השלילה ותוך שימוש בטיעוני אד אבסורדום, את טענתו של פרמנידס על חוסר האפשרות לסמוך על החושים.
הפרדוקסים שלו נחשבים לדוגמאות העתיקות ביותר לשימוש בשיטות הוכחה אלה (אם כי ידוע כי קסנופנס הקדום יותר השתמש אף הוא בשיטה זו בדבריו אודות הפרות והסוסים בפרגמנט 15).
המעט הידוע לנו אודות חייו של זנון מגיע מהדיאלוג "פרמנידס", שנכתב על ידי אפלטון.
במיתולוגיה היוונית, אכילס הוא סמל האדם המהיר בתבל.
אכילס מבצע תחרות ריצה עם צב בה מוסכם כי לצב יהיה יתרון התחלתי של 10 מטרים על אכילס.
ידוע כי אכילס מהיר פי עשרה מהצב, אך למעשה בזמן שאכילס יעבור את עשרת המטרים הראשונים שהפרידו בינו לבין הצב - הצב יתקדם במטר נוסף, ובזמן שאכילס ירוץ את המטר הנוסף הצב יתקדם בעשירית המטר וכן הלאה, וכך למעשה אכילס לעולם לא ידביק את הצב, בניגוד לניסיון החושים.
פרדוקס הדיכוטומיה עוסק באי האפשרות לעבור מרחק סופי בזמן סופי.
אם אכילס נע מנקודה א' לנקודה ב', עליו לעבור את מחצית המרחק בין שתי הנקודות לפני שהוא יכול להגיע אל נקודת הסיום.
כדי להגיע למחצית המרחק עליו להגיע קודם כל לרבע המרחק - אך לפני כן עליו להגיע לשמינית המרחק וכן הלאה.
כיוון שכל קטע סופי ניתן לחלק לשני חצאים, על אכילס לעבור אינסוף שלבים לפני שהוא מגיע לסוף הדרך, ולכן הוא לעולם לא יתחיל לנוע, מה שלטענת זנון מוכיח שהתנועה עצמה היא אשליה.
פרדוקס זה עוסק בתכונת הצפיפות של נקודות הישר הממשי - בין כל שתי נקודות קיימת נקודה נוספת.
בפרדוקס החץ, זנון מתייחס לחץ שנורה מקשת.
בכל רגע נתון, החץ עצמו סטטי - ולכן, לטענת זנון, התנועה של החץ היא אשליה, וכך כל תנועה אחרת.
הפרדוקס בדבר אי-קיומו של המרחב
זנון טען כי המרחב אינו קיים, משום שכשם שלכל עצם יש מקום, הרי שגם למקום זה יש מקום משלו, וכך עד אינסוף.
זנזיבר הוא חבל-ארץ ברפובליקה המאוחדת של טנזניה שבמזרח אפריקה, הכוללים גם את האי זנזיבר-אונגוג'ה שהוא חלקו הנודע ביותר של ארכיפלג זנזיבר וכן את האי פמבה, השוכנים כ-25–50 ק"מ מחופי טנזניה.
בעבר הייתה זו טריטוריה עצמאית, עד שבשנת 1964 היא אוחדה עם הטריטוריה של טנגניקה.
בירת זנזיבר והעיר הגדולה בה היא זנזיבר סיטי ששוכנת על האי זנזיבר.
העיר העתיקה של הבירה היא סטון טאון.
התעשייה העיקרית באי היא תעשיית התבלינים (בעיקר קינמון, פלפל ואגוז מוסקט) ותיירות.
כמו כן, זנזיבר היא ביתם היחיד של קופי הקולובוס האדום הזנזיברי והנמר הזנזיברי, ומצויים בה בעלי חיים נוספים כצביון אדרס, צביון כחול, דלקרן המושק, גחן סרוולניה, זבד אפריקאי וזבד דקלים אפריקני.
גודל קבוצת האיים הוא 2,643 קמ"ר.
לעיתים איי זנזיבר נקראים, יחד עם האי מפיה, בשם "איי התבלינים", למרות שלרוב הכוונה בביטוי הזה דווקא לקבוצת איי מאלוקו.
השם הערבי زَنْجِيّ بَرَّا، "זנג'י בר", משמעו "ארץ הכושים".
זאת משום שזנזיבר הייתה מרכז לסחר עבדים שחורים, שנוהל על ידי מוסלמים.
על המטבעות הישנים של זנזיבר מימי שלטאן ברגש מוטבע השם במלה אחת בתוספת ا 'אלף' ובלי يّ 'יאא' באמצע.
בזנזיבר כ-99% מהאוכלוסייה הם בני דת האסלאם.
מלבד לתקופה קצרה בשנת 1963, זנזיבר מעולם לא הייתה מדינה חופשית ומשוחררת.
האי קיבל את עצמאותו בשנת 1963 והצטרף לטנגניקה כדי ליצור את טנזניה בשנת 1964.
האי השתתף בסחר העבדים במאות ה-17–19 (תחת שלטון הסולטאנים), הבריטים כפו את סיום הסחר לקראת סוף המאה ה-19 בעזרת הסולטאן חמוד בין מוחמד.
עד לעצמאות קניה בשנת 1963, מומבסה הייתה תחת שלטון זנזיבר.
חבל-הארץ זנזיבר הוא חלק ממדינת טנזניה.
יש בחבל אוטונומיה חלקית, והוא ריבון לעצמו בענייני פנים הקשורים לאי עצמו (ובלבד שאינם נוגעים לכלל מדינת טנזניה).
באי מתקיימות בחירות לנשיאות, והנשיא מנהל את ענייניו הפנימיים של האי.
הנשיא המכהן, מאז נובמבר 2010, הוא ד"ר עלי מוחמד שיין.
קדם לו אמאני עביד קארומה, שכיהן כנשיא במשך עשר שנים.
בית הנבחרים של זנזיבר אחראי לחקיקת חוקים ייחודיים לאי, ויש בו 50 מושבים.
חבריו נבחרים אחת לחמש שנים.
זנזיבר הייתה חברה באו"ם מ-16 בדצמבר 1963 עד לאיחוד עם טנגניקה בשנת 1964.
תרבותה הרב-גונית של זנזיבר הושפעה מהפרסים, מהערבים, מהפורטוגלים ומתושבי יבשת אפריקה.
דוגמה לכך היא סגנונה הארכיטקטוני של סטון טאון המלאה בשבילים ציוריים, מגדלים עגולים, דלתות עץ מגולפות, מרפסות מוגבהות ומסגדים.
מקומות חשובים באי הם: בית ליווינגסטון, גשר גוליאני ובית הפלאים – ארמון שנבנה בידי הסולטאן בארגאש בשנת 1883.
ב-2004 הוציאה זנזיבר מחוץ לחוק קיום יחסי מין הומוסקסואליים, וקבעה על הפרת האיסור עונשים חמורים.
האוכלוסייה בזנזיבר מורכבת מ-98.9% מוסלמים, בעיקר מזרם האיבאדיה, הדומיננטי גם בעומאן.
את האחוז הנותר חולקים נוצרים ובני דתות ילידיות.
נכון למפקד האוכלוסין ב-2012, בזנזיבר יש מעל ל-1.3 מיליון תושבים.
מרבית האוכלוסייה הם אפריקאים שחורים ממוצא סוואהילי, בני עם הבנטו.
בנוסף ישנם גם מיעוטים ערביים והודיים.
זנון מכתיון היה פילוסוף פיניקי־יווני, מייסד האסכולה הסטואית בפילוסופיה היוונית.
זנון נולד ב־333 לפנה"ס בעיר כתיון שבקפריסין, שהתיישבו בה פיניקים רבים.
זנון היה ממוצא מעורב פיניקי ויווני.
אביו של זנון, מנסס, היה סוחר עשיר, וזנון הלך בדרכו ועסק במסחר עד שספינתו התנפצה לחופי אזור אטיקה שבמזרח יוון.
הוא הגיע לאתונה חסר כל ב־314 לפנה"ס, ושם פגש את הפילוסוף קראטס מן האסכולה של הציניקנים.
זנון למד בבית ספרו של קראטס באתונה, התאהב בפילוסופיה ואמר: "עשיתי מסע מוצלח כאשר ספינתי נטרפה בים".
זנון נתפס לדרך חייהם הפשוטה והנוקשה של הציניקנים.
בספרו "הרפובליקה" הטיף לחיי שיתוף, ללא אמצעי תשלום, ללא רכוש, ללא נישואין, דת וחוקים.
משהבין כי מרשם זה אינו מתאים לרובם של בני אדם, הוא עזב את בית ספרו של קראטס ועבר ללמוד אצל הפילוסוף קסנוקרטס מן האקדמיה האפלטונית, ואצל הפילוסוף סטילפון ממגארה.
ב-301 לפנה"ס ייסד זנון את בית ספרו באתונה.
הוא היה רגיל לשוחח עם תלמידיו כשהוא מתהלך מתחת לאכסדרת עמודים (סטואה ביוונית), ומכאן השם "סטואית" שדבק באסכולה שלו.
זנון קיבל לבית ספרו עניים ועשירים כאחד, אולם הוא הערים קשיים על קבלתם של צעירים, בחושבו כי רק מבוגרים מסוגלים להבין פילוסופיה.
אנטיגונוס השני, מלך מקדוניה, השתתף בשיעוריו של זנון כאשר הזדמן לאתונה, הפך לידידו ולמעריצו של זנון, ביקש את עצתו והזמין אותו להתגורר בארמונו בעיר פלה שבמקדוניה.
זנון הודה לאנטיגונוס על הצעתו הנדיבה אך נשאר באתונה ושלח למקדוניה אחד מתלמידיו.
הוא לימד בסטואה שנים רבות וחי חיי צניעות בהתאם לתורתו.
בין תלמידיו היו הרילוס מקרתגו, אריסטו מכיוס וקלאנתס שירש אותו כראש בית הספר.
זנון היה מושפע מהרקליטוס ואימץ לעצמו את מושג "האש האלוהית", שבה ראה את נפש האדם, את היקום כולו ואת החוק הנצחי של יצירה, הרס ויצירה מחודשת.
הוא ייחס את מקורה של תורה זו לסוקרטס שעליו קרא בספרו של קסנופון "זכרונות".
מכל כתביו של זנון לא שרד דבר.
ממגוון ציטוטים שנשמרו עולה כי הוא האמין ב"חיים בהתאמה לטבע".
זנון חשב שכל האירועים קורים "על פי הטבע" אז ההתאמה שצריך להשיג היא לרצות את מה שקורה.
התאמה כזו אמורה גם לייצר שלוות נפש כי היא פותרת את המצוקות הנפשיות.
כדוגמה להתאמה כזו מסופר על זנון שכשהבין שהוא הולך למות הוא רצה את זה.
זָנוֹחַ הוא מושב הסמוך לבית שמש, המשתייך למועצה האזורית מטה יהודה.
המושב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים ממנאכ'ה שבתימן, ובמהלך השנים עזבו רוב המייסדים, ובמקומם באו עולים מצפון אפריקה.
בתחילה נקרא המושב דֵירַבַּן ג', על שם הכפר הערבי דיר אבאן, שחורבותיו סמוכות למושב.
בעבר המושב עסק בחקלאות, ובגידול עופות, פרות וכדומה אבל בתחילת שנות ה-90 נקנו חלק מן האדמות החקלאיות המערביות של המושב, ועליהן נבנתה השכונה קריית הרמ"א - ברמת בית שמש ב'.
ב־9 בספטמבר 1996 נחטף ונרצח חייל סיירת הנח"ל , בן המושב.
במושב הוקם גן ציבורי לזכרו, ומדי שנה נערך מסע אופניים לזכרו.
שמו של המושב ניתן לו על שמה של העיר המקראית זָנוֹחַ שבשפלת יהודה (להבדיל מ"זנוח" נוספת בהר חברון), הנזכרת בספר יהושע: , וכן בספר דברי הימים.
בתקופת שיבת ציון התיישבו בעיר עולי בבל אשר נענו לקריאתו של נחמיה, ולקחו חלק בבניין חומת ירושלים.
חז"ל ציינו כי מהתבואה שגדלה ב"זנוחה" (בחלק מהגרסאות - "ינוחה"), היו מביאים בימי בית שני את מנחת העומר ואת שתי הלחם.
העיר זוהתה באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) עם יישוב בן זמנו הנמצא בתחום בית גוברין.
בסמוך למושב נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת זאנוע", הנזכר עוד במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל, ואשר לפי הסברה משמר את שמה של העיר הקדומה, ובו נמצאו שרידים החל מהתקופה הישראלית.
זנות היא קיום פעילות מינית (לרוב יחסי מין) תמורת תשלום או תמורת טובות הנאה.
מרבית העוסקים בזנות הן נשים, אך קיימת גם זנות גברית, בין אם עבור גברים אחרים ובין אם עבור נשים.
בתי בושת הם מוסדות אשר מיועדים במיוחד לזנות.
בזנות של נערות ליווי יחסי המין מתבצעים במגורים שלה או של הלקוח, או בחדר בית מלון אשר נשכר לשם כך.
מעמדה החוקי של הזנות, קרי האחריות הפלילית של האנשים במעגל הזנות, משתנה בין מדינה למדינה, ולעיתים בין אזורים שונים בתוך אותה מדינה.
מנעד החוקיות של הזנות נע בין היתר חוקי ללא רגולציה, דרך עבירה פלילית שנאכפת או לא נאכפת ועד לעיסוק שנמצא תחת רגולציה ממשלתית.
היחס לזנות נתון במחלוקת חברתית.
העוסקים בזנות חווים לעיתים ניצול, פגיעות נפשיות וגופניות.
העוסקים בזנות שאינם עובדים באופן עצמאי הם לפעמים קורבנות לתופעות כמו סרסרות, סחר בבני אדם וחשופים לקלון חברתי.
במספר מדינות שבהן הזנות עצמה חוקית עולים קולות מחד למיסוד הזנות (זה יכול לכלול לגליזציה של פעילות שאסורה), ומאידך להפללת לקוחותיה, (או ביטול אי-ההפללה).
הרוב המכריע של נשים העוסקות בזנות סובלות מנזקים פיזיים ונפשיים חמורים עקב העיסוק בזנות, ומחקרים רבים מראים כי רובן של הנשים בזנות עברו התעללות מינית בילדות.
במדינות שונות ובהן ישראל חלים איסורים על פעילויות שמעודדות זנות, ובהן איסור על הבאת אדם לידי מעשה או עיסוק בזנות, איסור פרסום שירותי זנות ועוד.
בשנת 1999 עבר בשוודיה חוק שאוסר רכישת שירותי זנות, וחקיקה דומה נעשתה במדינות נוספות בהן אירלנד, צרפת, נורווגיה, צפון אירלנד, קנדה ומדינות בארצות הברית.
בישראל חוקק חוק איסור צריכת זנות, שנכנס לתוקף ביולי 2020, המטיל קנס על צריכת מעשי זנות בישראל ועל הימצאות במקום המשמש למעשה זנות.
בעת העתיקה הייתה הזנות מקובלת בתרבויות רבות, ומשום כך היא מכונה לעיתים "המקצוע העתיק בעולם".
היא עתיקה לפחות כימיו של הספר הראשון בתולדות האנושות – עלילות גילגמש מן התקופה השומרית, בסוף האלף השלישי לפני הספירה.
בספר זה ממלאת זונה בשם שׁמְחָ'ת תפקיד מרכזי בתהליך חניכותו וחברותו של הצייד אֶנְכִּדוּ הפרא.
לאחר שבילו במשך שישה ימים ושבעה לילות גילה אֶנְכִּדוּ כי איבד את כוחו הפיזי החייתי אך זכה בחכמתה.
משל ל'תירבות' אֶנְכִּדוּ הפרא באמצעות מיניותה של שׁמְחָ'ת.
בממצאים ההיסטוריים מימי מצרים הפרעונית לא נמצאו מקורות חד משמעיים שניתן להסיק מהם כי ניתן היה לרכוש במצרים שירותי מין תמורת תשלום.
הדבר נובע מהפירושים השונים שהעניקו ההיסטוריונים עת פענחו את כתבי המצרים.
רקדניות וזמרות הופיעו לעיתים בעירום בפני קהל, קיימות עדויות למגעים מיניים בזמן קיום פולחנים ונמצאו כתבים המספרים על בתי עינוגים, אך לא הוכח ששירותים ניתנו תמורת תשלום.
הדוגמה המפורשת הראשונה המתארת קיום יחסי מין תמורת תשלום במצרים העתיקה מובאת על ידי מקור לא מצרי.
בעת ביקורו בפירמידות גיזה מתאר ההיסטוריון היווני הרודוטוס סיפור ששמע, לפיו המלך המצרי חוּפוּ, שהיה להוט לסיים את בניית הפירמידה שתכנן, שלח את בתו לעבוד בבית זונות כדי לממן את בנייתה.
מן התקופה התלמאית, כאשר מצרים העתיקה נפלה לידיו של אלכסנדר מוקדון, החלו להופיע עדויות ודאיות לקיומן של זונות שהעניקו את שירותיהן תמורת תשלום.
אחת העדויות מובאת בסיפורו של הנסיך סֶתְנֵה.
הנסיך גנב מקבר, בעת מסע הלוויה, פפירוס ובו טקסטים בעלי כוח כישוף.
ימים לאחר מכן פגש הנסיך אישה מהממת ביופיה, אליה שיגר מכתב ובו כתב: "עשר מטבעות זהב אתן לך, בלי נא שעה במחיצתי" האישה היפה ענתה לו: "טהורה אני ולא ממוצא נחות, אם תחפוץ לעשות בי כרצונך בוא לביתי ונעשה זאת מבלי שיגלה איש ושמי לא יתבזה".
לבסוף מגלה הנסיך שחלם חלום בלהות, עונש על גנבת הפפירוס.
הוא החזירו והכל בא על מקומו בשלום.
הצעתו הכספית של סֶתְנֵה מבהירה כי אכן שירותי מין ניתנו תמורת תשלום, וכן שכבר אז עיסוק בזנות היה עלול להמיט קלון הן על הזונה והן על הלקוח.
בימי קדם הייתה נהוגה במקביל לזנות הרגילה גם זנות פולחנית.
במקרה זה היה מדובר בקיום יחסי מין עם כהנים וכהנות של אלים מסוימים.
המטרה הייתה למשוך אנשים למקדש, או כחלק אינטגרלי מהפולחן במטרה להתקרב לאל באופן פיזי דרך משרתיו.
במקרא מתוארת זנות פולחנית כשכיחה, וככזו ששררה בבית המקדש ונתפסה כדרך בה יש לעבוד את יהוה.
כך למשל, בספר ספר מלכים ב', פרק כ"ג, פסוק ז', נכתב כי פעילות זו התרחשה בפועל בבית המקדש בירושלים.
עם זאת, בחוקי המקרא יש איסור להיות קדשה או קדש, ואף לקבל אתנן - תשלום שהתקבל בתמורה לזנות, לבית המקדש ().
על פי הפשט קדשה הוא מושג שונה מזונה, וקשור לזנות פולחנית.
בנוסף, ישנם חוקרים הסוברים כי זנות פולחנית לא נהגה במזרח הקדום.
עקבות לדבר ניתן למצוא גם בתנ"ך:
"לא תהיה קדשה מבנות ישראל, ולא יהיה קדש מבני ישראל.
לא תביא אתנן זונה ומחיר כלב בית ה' אלהיך לכל נדר, כי תועבת ה' אלהיך גם שניהם" ()
"לא אפקוד על בנותיכם כי תזנינה, ועל כלותיכם כי תנאפנה, כי הם עם הזנות יפרדו, ועם הקדשות יזבחו, ועם לא יבין ילבט" ()
"תמת בנער נפשם, וחיתם בקדשים" () - נערים העוסקים בזנות פולחנית חשופים למחלות ולמוות.
לכן הזונה המקראית גם הייתה קרויה גם קדשה, וגבר העוסק בזנות ("ג'יגולו") נקרא קדש, כנראה בגלל הזנות הפולחנית שהייתה נהוגה במקדשי אלילים שונים כמו אשרה, ששליחה במיתולוגיה כנענית נקרא קדש-אמרר.
לזנות הייתה השפעה רבה על אוכלוסיית יוון העתיקה ועל פעילותה הכלכלית.
הזנות הייתה חוקית, ולא נחשבה כבלתי מוסרית; בתי זונות היו קיימים בכל עיר ועיר, לעיני כל.
סולון, המחוקק האתונאי, אף קבע תעריפים רשמיים לבתי הזונות ופיקח על המחירים של השירות ועל רמתו.
הזנות כללה זונות משני המינים, אם כי הלקוחות היו בעיקר גברים.
אפולודורוס איש אכרנאי במאה ה-4 לפנה"ס: "יש לנו נערות שעשועים כדי לענג אותנו, פילגשים על מנת לספק את צורכי הגוף ונשים כדי להמשיך את השושלת".
הרומאים פיתחו את נושא הזנות, ואף עשו מהנושא עסק כלכלי, משום שמיקמו בתי זונות בסמוך לשווקים, וכך היה אפשר לשלב מסחר בתענוגות.
בשרידי העיר פומפיי אשר נחרבה בהתפרצות וולקנית, נמצאו עדויות לשירותי הזנות במקום.
בחלק מבתיה של העיר נמצאו חדרוני אירוח שהציעו שירותי מין בתשלום לעשירי העיר ולמבקרים.
את פחותי האמצעים שימש "בית הזונות הגדול".
בית זה נשתמר באופן כמעט מושלם והוא מוכר בזכות ציורי הקיר הארוטיים, המיטות ופינות ההתייחדות.
עם זאת העיסוק בזנות ברומא היה בלתי מכובד הן לגבי הזונות עצמן והן לגבי לקוחותיהן.
עבור האחרונים נחשב הביקור אצל הזונה לפחיתות כבוד.
הרומאים פיקחו באדיקות על הזונות, לרבות רישום מלא במשטרה, והעיסוק בזנות הותר רק על-פי רישיון שניתן תמורת תשלום.
הזונות היו חייבות לעטות לבוש מיוחד ולצבוע את שערן לצהוב, או לחבוש פאה צהובה.
מי שנרשמה פעם כזונה, לא יכלה לשנות את מעמדה.
הזונות היו לרוב שפחות שהובאו מרחבי האימפריה בכיבושיהם.
על נשים מקרב האצולה נאסר לעבוד בזנות.
באימפריה הרומית, מערכות יחסים הומוסקסואליות היו עניין מוכר וידוע.
יחסים אלו נשאו משמעות של שליטה, ויצרו מערכת יחסים שבין אדונים ועבדים.
לכן קיים קושי בהגדרת היחסים כמתן זנות.
עם זאת קיימות עדויות אחדות לזנות הומוסקסואלית.
הקיסר אלאגבאלוס קיים יחסי מין עם זונות ממין זכר בטרם נרצח.
מחליפו, בן דודו אלכסנדר סוורוס העלה את הנושא לתודעה בכך שהטיל מיסים גבוהים על זנות הומוסקסואלית, בדומה למיסים שהוטלו על זונות וסרסורים, ואילו פיליפוס הערבי הוציא את הזנות ההומוסקסואלית מחוץ לחוק, בטענה שהיא התנהגות "לא רומאית".
על פי המסופר בתנ"ך, בתקופת האבות זונות היו יושבות בצדי דרכים.
סיפור ידוע על זונה בתקופת התנ"ך, היה על רחב הזונה, שסייעה ליהושע בן נון לכבוש את עיר החומה יריחו.
אף כי ניתנו פירושים אחרים מדרך הפשט, חז"ל סברו שמדובר בזונה ממש.
על יפתח הגלעדי כתוב שהוא היה בן אישה זונה.
במספר מקומות במקרא מוזכרת זנות בתשלום, לדוגמה באיסור "לא תביא אתנן זונה", אך לא מבואר האם ישנם יחסי מין שאינם בתשלום שאף הם מוגדרים כזנות.
חז"ל הגדירו כזנות כל יחסי מין מחוץ לנישואים וראו בזנות תופעה מכוערת ומגונה שיש להרחיק ממנה אנשים, וכתבו שהיא מביאה לאנדרלמוסיה (בראשית רבה פרשה כו, ה).
בתורה מופיע איסור מפורש לנשים וגברים: "לא תהיה קְדֵשָׁה מבנות ישראל ולא יהיה קָדֵשׁ מבני ישראל".
על פי חז"ל וכל פרשני המקרא, המילה "קְדֵשָׁה" היא מילה נרדפת לזונה אשר נאמרת בלשון סגי נהור.
כך מופיע בחטאות רחבעם: "וגם קָדֵשׁ היה בארץ עשו ככל התוֹעֲבֹת הגוים".
ה'קדש' האמור בזכר מתפרש כגבר העוסק בזנות הומוסקסואלית.
כמו כן, המקרא אוסר על אב להוריד את בתו לזנות.
בין הנשים שהיו אסורות בחיתון עם הכהן הייתה הזונה, לצד החללה והגרושה.
במקרה של בת כהן שזנתה, כתוב בתנ"ך כי יש להוציא אותה להורג על ידי שריפתה באש.
"ובת איש כהן כי תחל לזנות את אביה היא מחללת באש תשרף".
באשר לצריכת זנות, במקרא הולך יהודה אל תמר כלתו, המתחזה לזונה, ואף מפקיד בידה את סממני מעמדו כעירבון לתשלום.
כאשר מתברר שכלתו הרתה לזנונים, הוא מצווה לשורפה, אך כשהיא מגלה שהרתה ממנו, לאחר שלא עמד בהתחייבותו להשיא לה את בנו, הוא חוזר בו.
אף שבמקרא אין איסור לאו מפורש, שאומר שאסור לבקר אצל קדשה או זונה, בספר עמוס מתואר חטא של הליכת אב ובנו ביחד לבקר אצל הנערה: ().
מכאן אפשר ללמוד שהזנות מגונה, וייתכן שהגנאי הגדול הוא בעיקר בזה שאב הולך עם בנו, או שמא גם פה מדוברת בזנות פולחנית, של "זונת מקדש", בגלל הקשר הפסוקים ובגלל ההקבלה שאפשר לעשות לפולחן המולך שגם בו מדובר על חילול שם קודשו של הקב"ה.
במקרא מצטווה הושע הנביא על ידי ה' לקחת אשת זנונים ולהוליד ממנה ילדים, כדי להמחיש את היחסים שיהיו בין הקב"ה לישראל.
גם שאר נביאי ישראל כמו ישעיהו וירמיהו משתמשים בדימוי זה.
יחזקאל אף מפליג ואומר שבניגוד לזונות שמקבלות אתנן, ישראל נמשלים לפרוצה המשחדת את לקוחותיה ונותנת להם אתנן.
הרמב"ם פסק שהזנות אסורה ושאין להתקרב לד' אמות של פתח זונה.(איסורי ביאה כ"א כ"ב) ישנם ספרי שו"ת מימי הביניים, שדנים בשאלת ברירת המחדל, האם ישנה עדיפות שנשים בבית זונות יהודי יהיו יהודיות או גויות.
הרב יצחק עראמה העיד על קהילות שהייתה בהן זנות ממוסדת וממומנת על ידי הקהילה, כדי להציל את הלקוחות מאיסורים חמורים יותר כמו אשת איש.
הרב עראמה התנגד לכך בתוקף, בשל המשמעות הציבורית של מתן הלגיטימציה לזנות.
ההסברים המוקדמים לתופעת הזנות ראו את העוסקים בזנות כבעלי פתולוגיות נפשיות והסיבות לפיהן הם נכנסו לזנות כוללות הומוסקסואליות לטנטית, קיבעון אדיפלי, בלבול בתפקידי המין, אינטליגנציה נמוכה ועוד.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, ההסברים הפסיכולוגיסטיים נזנחו והוחלפו בהסברים חברתיים רחבים ובקשר שבין הפרט לסביבתו, אם כי בספרות המחקרית לא נהוג להבחין בין הסיבות של זנות קטינים לבגירים, כיוון שהנחת המוצא היא שרוב הנמצאים בזנות נכנסו באופן כלשהו למעגל הזנות לפני בגרותם.
גם כאשר מדובר על כניסה לזנות בבגרות, הספרות מניחה קשר, הפעם עם יותר משתנים מתווכים, לנסיבות הילדות.
התעללות מינית בילדות וגילוי עריות
מחקרים רבים מצאו קשר בין התעללות מינית בילדות לזנות.
לפיהם, שיעור של בין 60% ל-90% מהנשים בזנות עברו התעללות מינית בילדות, לפני הכניסה לזנות.
התעללות מינית יוצרת פגיעות לזנות אך כניסה לזנות כרוכה בגורמי סיכון נוספים (הזנחה רגשית, אלימות, נשירה מלימודים, התמכרויות, עבריינות נוער ועוד).
התעללות מינית בילדות מהווה "הכשרה" נפשית לזנות.
היא מייצרת תהליך של הפנמת הילדה/הילד את הפיכתו לאובייקט של סיפוק מיני.
תחושת הערך מותנית ביכולתה/ו לספק צרכים, בעיקר מיניים, של אחרים, בעיקר גברים ויש קושי להבחין בין יחסי ניצול ודיכוי ליחסי אהבה מיטיבים.
בנוסף, התעללות מינית בילדות גורמת פעמים רבות לנשירה ממערכת החינוך, לבריחות מהבית ולהסתובבות ברחוב.
כך הופכות הילדות קורבנות נוחים לניצול על ידי סרסורים.
המחקרים מראים כי מרבית העוסקים בזנות גדלו בסביבה מזניחה ואלימה.
70%- 90% גדלו במשפחות לא מתפקדות.
כ-90% מהנשים העוסקות בזנות עברו התעללות מינית.
קיימות בספרות שתי פרספקטיבות תאורטיות הקושרות בין תפקוד משפחתי לקוי לזנות עתידית.
הפרספקטיבה הפסיכואנליטית קושרת בין כשל הורי/משפחתי לפגיעה בהתפתחות הזהות של הבת.
הפרספקטיבה השנייה מדגישה את היעדרה של דמות אם משמעותית כגורם סיכון לכניסה לזנות.
בנוסף, משפחה בלתי מתפקדת גורמת לחסכים רגשיים (חוסר בחום, תשומת לב, קשב) ונערים לעיתים תכופות יחפשו לחסכים אלה מענה מחוץ לבית.
כך גם אלימות במשפחה, שדוחפת פעמים רבות את הנערות/נערים לחפש להם הגנה בחוץ.
לפי מחקר בארצות הברית, הסיכוי של ילדים שחוו הזנחה או התעללות, ובמיוחד כאלו שחוו התעללות מינית, להעצר על עיסוק בזנות הוא גבוה בהרבה לעומת ילדים שלא חוות התעללות.
מחקר נוסף מצא קשר בין התעללות והזנחה לעיסוק בזנות, אולם לא מצא שיעור גבוה יותר אצל קרבנות התעללות מינית לעומת קרבנות הזנחה.
הקשר במחקר זה נמצא רק אצל בנות.
מחקר שנערך בקרב 46 נשים שעסקו בזנות בקוריאה הדרומית מצא שכיחות גבוהה באופן מובהק של הזנחה והתעללות אצל נשים בזנות בהשוואה לקבוצת ביקורת ועל שיעור גבוה של תסמונת פוסט טראומטית.
בריחות מהבית והומלסיות הן תנאי מוקדם המגביר את הסיכויים להיכנס לזנות.
רוב המתבגרים שעוסקים בזנות ברחו מהבית.
מחקרים מראים כי בין 64% ל-100% מהנחקרים דיווחו על בריחות מהבית לפני שהחלו לעסוק בזנות.
מחקרים רבים מצביעים על קשר בין שימוש בסמים לזנות, אולם קשה להסיק מהם קשר סיבתי.
גם כאשר השימוש בסמים קודם לזנות, הוא לעיתים תכופות דרך התמודדות של המתבגרות עם טראומות הילדות, החרדות והדיכאונות (גור, 2004).
הסבר מרכזי נוסף הוא ששימוש בסמים הוא תופעת לוואי של היותן של הנשים בזנות.
הסמים עוזרים לאלחש את הכאבים הפיזיים הכרוכים בזנות, להקהות את הרגשות, לעבוד למרות הדיכאון ולהישמר בריחוק רגשי מהסיטואציה.
לאוכלוסיות המצויות בהצטלבות מיקומי שוליים - בה מרכיבי זהות ומצבי דיכוי של גזע, מגדר, מעמד ומיניות מצטלבים במערכת של תלות והשפעות גומלין - קשה יותר למצוא עבודה.
עוני הולך וגובר, חובות וחוסר יכולת למצוא עבודה נורמטיבית, מהווים גורם סיכון לכניסה לזנות.
עם זאת, מחקרים רבים מראים כי מצוקה כלכלית היא לעולם לא הסיבה היחידה והיא משתלבת עם גורמים נוספים שצוינו מעלה.
בישראל, המצוקה הכלכלית כגורם סיכון לזנות, נכון בעיקר לגבי האוכלוסייה הטרנסית, שנדחית באופן גורף על ידי מעסיקים ולגבי עולות חדשות, בעיקר מברית המועצות לשעבר, שאינן דוברות או קוראות עברית ובשילוב גורמי סיכון אחרים, מוצאות עצמן נכנסות דווקא בבגרותן למעגל הזנות.
מחקר השוואתי מצא כי גברים הצורכים מין בתשלום בארצות הברית, באופן לא חוקי, נוטים יותר לביצוע עברות פליליות ובפרט עבירות של אלימות נגד נשים, עבירות הקשורות בסמים, תקיפה, גנבה ועברות הכרוכות בשימוש בנשק.
הם גם ביצעו יותר עברות של כפייה מינית על נשים, צרכו יותר פורנוגרפיה ושיעור גבוה יותר מהם קיבלו את החינוך המיני שלהם מפורנוגרפיה.
אחוז גבוה יותר של צרכני זנות מדווח על אי שביעות רצון כללית בחייהם.
נשים במעגל הזנות חשופות לאלימות פיזית ונפשית קשה מצד סרסורים ולקוחות.
בארצות הברית שיעור התמותה שלהן גבוה פי 4 מהממוצע הארצי.
מחקרים מצביעים כי העיסוק בזנות גורם לנזקים נפשיים רבים.
מנתונים שנאספו בישראל ומחוצה לה, עולה כי נשים העוסקות בזנות נחשפות באופן תדיר לאלימות מילולית ופיזית, וכי אחוז הנשים בזנות הנופלות קורבן לקללות ודיבור מנמיך ומשפיל, לאונס, למעשי שוד חמושים או לתקיפות, גבוה בהרבה מאחוז הנשים שאינן עוסקות בזנות הנופלות קורבן לעבירות אלה
העוסקים בזנות רחוב נאלצים לחפש לקוחות כשהם עומדים במקומות ציבוריים ידועים כגון לאורך כבישים ראשיים, בין עירוניים, או במקומות בשולי ערים.
בתור שכאלו, העוסקים בזנות חשופים לסכנות רבות, ובמחקר שנעשה כמעט כולו על זונות רחוב בקולרדו, ארצות הברית בשנים 1967–1999 נמצא כי הסיכוי של זונה להיאנס, להירצח או למות מאיידס גבוה באופן משמעותי מזו של אישה ממוצעת.
נשים, גברים וקטינים בזנות סובלים מנזקים פיזיים קשים.
בעיות הבריאות כוללות תשישות, נטייה להידבק במחלות ויראליות, זיהומים באיברי המין, כאבי גב, כאבי ראש, כאבי בטן, הפרעות אכילה, הפרעות שינה, צהבת כרונית, סרטן צוואר הרחם, סרטן אנאלי ודלקות אגן כרוניות.
הם סובלים מנזקים גופניים כתוצאה משימוש מוגבר בחומרים ממכרים, ניקוטין, סמים ואלכוהול, מהזנחה של הגוף ומתנאי מגורים קשים.
כמו כן, הרוב המוחלט של נשים בזנות סובלות מפגיעות גופניות כתוצאה ישירה מאלימות שהן סופגות מסרסורים ולקוחות.
שורה של בעיות גופניות המאפיינות את העיסוק בזנות: מחלות מין, בעיות גינקולוגיות, בעיות בבריאות הפה ועוד.
קיימת הכרה בהיעדרם של הבדלים משמעותיים בין הנזקים הנגרמים לנשים שונות: נשים העוסקות בזנות ברחוב, בדירתן או בבתי זונות נפגעות במידה דומה.
הרוב המכריע של נשים בזנות סובלות מנזקים נפשיים הכוללים הפרעות דחק פוסט טראומטיות (חוקרים רבים מאבחנים את העיסוק עצמו בזנות כחוויה טראומטית מתמשכת), דיכאון, דימוי עצמי נמוך, חוסר תפקוד חברתי וניסיונות אובדניים.
כיום, מקובל להבין את הנזקים הנפשיים הקשים שנגרמים לנשים העוסקות בזנות, כפוסט-טראומה מורכבת, המתארת תסמונת שנוצרת בעקבות טראומה חוזרת ומתמשכת.
זאת לעומת האבחנה של הפרעת דחק פוסט-טראומטית שמתהווה נוכח אירוע טראומטי תחום ומובחן, ותמונת הסימפטומים שלה לא כוללת עיוותים בקשר ובזהות.
אדם המבקש להסתגל נפשית בסביבה מתעללת, ניצב בפני משימות פסיכולוגיות שגוזרות אימוץ מערכת נוקשה של הגנות פסיכולוגיות, לרבות הגנות שדוחות את המציאות ואת המסקנות הבלתי מתקבלות על הדעת העולות ממנה וחוצצות בין ההתעללות לבין התודעה והזיכרון, אם על ידי הכחשה, דיכוי מחשבות, או מיומנויות דיסוציאטיביות.
שינויי תודעה שהיו רצוניים בתחילה, הופכים פולשניים וכפויים.
כאשר הדיסוציאציה – השכחה, תמרון תחושת הזמן והמרחב, או ההלוצינציות המוזמנות – אינה מספקת עוד מפלט הרמטי מהתעללות, יכונן האדם בנוסף לה מבני משמעות וסכמות אמונה מעוותות, לרבות ייצוגים פנימיים מפוצלים ומקוטעים של העצמי ואחרים משמעותיים.
ייצוגים אלה מעכבים יכולת להתקשר ביחסים אינטימיים מיטיבים, יציבים ומייצבים.
במערכות יחסים, חווה האדם שסובל מפוסט-טראומה מורכבת תנודות רגשיות עזות: התמסרות טוטאלית מתוך משאלה להצלה, לצד תחושת בגידה, הזנחה או סכנה, מלווה בפחד מצמית ועירני מנטישה או ניצול.
כמו כן, הוא מועד לחוות שוב קורבנות חוזרת (רה-ויקטימיזציה) – התגשמות מציאותית ומחודשת של הטראומה עם תוקפים אחרים, ללא חתירה במודע לחוויה מחודשת של ההתעללות, כי אם בשל הפעלה שאינה מרצון של הטראומה, לאורה של משאלה לא מודעת שהשחזור יובקע ויתאפשר במסגרתו סוף אחר.
פוסט-טראומה מורכבת מאופיינת אפוא במגוון רחב של סימפטומים פוסט-טראומטיים, בהפרעות במבנה האישיות, בגילום מחדש של הטראומה הראשונית, בנטייה לקורבנות חוזרת על ידי הרס עצמי, בניסיונות אובדניים ובהפרעות דיסוציאטיביות.
כמן כן, לטראומה ממושכת הפרעות פסיכיאטריות נלוות כגון דיכאון, חרדה, הפרעות אכילה ופוביות.
בעוד שקורבן טראומה יכול להרגיש שהוא 'איננו עצמו' מאז הטראומה, קורבנות של טראומה כרונית עלולים לאבד את התחושה שיש להם אני.
פוסט-טראומה היא תסמונת נורמטיבית בקרב נשים בזנות.
ממחקרים שנעשו ב-2003 בתשע ארצות עולה כי 68% אחוז מהנשים בזנות סובלות מפוסט-טראומה.
רוב הנשים בזנות משתמשות במנגנוני ניתוק כדי להגן על עצמן, כאסטרטגיית הישרדות.
דיסוציאציה, המפצלת בין הגוף לנפש, מאפשרת הגנה נפשית על ידי סילוק הטראומה מהחוויה המודעת והיא מתאפיינת באפיזודות של ניתוק בדרגות שונות.
אחד ההיבטים המודעים של מנגנון זה הוא בניית דמות עבודה: לכל אישה בזנות יש שם נוסף, שם עבודה ולרוב גם דמות נוספת, הדמות העובדת.
דמות זו מאפשרת פעמים רבות לנשים לשמור על הפרדה בין החיים בזנות ל"חיים האמיתיים".
אחד מביטויו הפחות מודעים של מנגנון הדיסוציאציה הוא ניכור מהגוף והתפיסה של הגוף ככלי עבודה – "הגוף לא נחווה כשייך להן אלא כמשהו שניתן להן, והן יכולות לנצל אותו לטובתן ולצרכיהן...
מתקיימת הפרדה ברורה בין הגוף לבין 'האני הפנימי'.
הגוף לא נחווה כחלק ממנה, אלא רק כעטיפה..
לכן הפגיעה בגוף לא נחווית כפגיעה בה או במי שהיא".
ביטוי נוספים של מנגנון זה הם שכחה של פרקי זמן משמעותיים ("חורים שחורים"), בעיות זיכרון וחוויות חוץ גופיות במהלך קיום יחסי מין.
שולמית אלמוג טוענת כי הזנות מסבה שני סוגי נזקים – נזקים אינדיבידואליים המתוארים במונחי טראומה ונזקים אובייקטיביים של קלון חברתי ופגיעה בכבוד, שפוגעים בכל הנשים בזנות, ללא יוצא מן הכלל.
הקלון החברתי נובע מהמרת הזהות הפרטית של נשים בזנות, בזהות חד-ממדית של 'זונה', המוחקת את הזהות האישית.
נוסף על מחיקת הזהות האישית, "הניסיון להסוות את העיסוק בזנות כרוך במחיר כבד – בין השאר החשש המתמיד מחשיפה, ותחושת הניכור והבידוד מהחברה הנחשבת לנורמטיבית".
חלק בלתי נפרד מהעיסוק בזנות הוא מחיר של השפלה חברתית אותו המשיגה שולמית אלמוג כ"מס הקלון חברתי" הקלון החברתי הוא מחיר חברתי ותדמיתי כבד ביותר המושת על אישה בזנות, וזאת למרות היעדר כל הכרה פורמלית בקיומו או בתוצאותיו הקשות.
כיוון שהקלון החברתי הוא מעין מס נסתר, המשפט אינו ערוך להגדיר את משמעותו ואת תוצאותיו, וכמעט בלתי אפשרי להתמודד עמו.
קלון זה מוטל על ידי החברה, ואין הוא מוגבל בזמן או בתחולת תוצאותיו.
קיומו הופך את הנשים בזנות ל"אחרות".
קלון חברתי הוא הצל האפל הנלווה לתופעת הזנות, ששום מוסד חברתי או משפטי אינו מטפל בתוצאותיו או אפילו מכיר בקיומו.
בניו יורק מופעל פרויקט המטרייה האדומה הפועל למען זכויות עובדות בתעשיית המין, ובמטרה להעצים אותן ולתת להן קול.
מעמדה המשפטי של הזנות באירופה
מעמדה המשפטי של הזנות באסיה
מעמדה המשפטי של הזנות באפריקה
ישנם ארבעה דפוסי מדיניות עיקריים ביחס לתופעת הזנות בעולם:
השיטה האוסרנית (קרימינליזציה) דוגלת באיסור מוחלט של זנות ושל כל המעשים הנלווים אליה או הכרוכים בה ואכיפה בלתי מתפשרת של החוק הפלילי.
על פי גישה זו אין לדרוש תמורה בעבור שירותי מין, והזונות עצמן עוברות עבירה פלילית.
במקומות שבהם שיטה זו נוהגת, ככל שאישה תלויה יותר בזנות לקיומה, כך היא תתקשה יותר לדווח על פגיעה, על ניצול או על מעשי אלימות על רקע זה, מחשש שתועמד לדין.
מצדדי הקרימינליזציה של הזנות גורסים כי אין נשים הבוחרות לעסוק בזנות מרצונן, וכי לגליזציה של הזנות משמעה עידוד ממסדי לתופעה ומתן לגיטימציה להרחבתה.
טענה אחרת בזכות הקרימינליזציה של הזנות היא חוסר המוסריות שבמכירת שירותי מין.
השיטה האבוליציוניסטית (המכונה גם לגליזציה חלקית) גורסת כי יש להפליל רק את מי שמנצלים נשים העוסקות בזנות ופוגעים בהן: סרסורים, סוחרים ולעיתים גם לקוחות.
לפי תפיסה זו הזונה היא הקורבן ועל כן יש למגר את תופעת הזנות ולשלב מחדש את הנשים העוסקות בזנות בחברה.
אפשר לומר בהסתייגות רבה שבישראל נקוטה הגישה האבולוציוניסטית: על פי החוק הישראלי מופללים הסוכנים של שירותי הזנות, הסוחרים, הסרסורים והלקוחות, כאשר הזונה אינם נחשבת כעוברת על החוק.
השיטה הרגולטורית (מיסוד) דוגלת בהתרת זנות תוך הגבלתה, מתוך תפיסה כרע הכרחי שיש לפקח ולשלוט בו עד כמה שאפשר.
הזנות מתנהלת בפיקוח המדינה לפי כללים הקבועים בחוק.
המדינה מנפיקה רישיונות לעיסוק בצורות הזנות שהותרו, מפקחת על הזנות וגובה מיסים.
אחת השיטות למיסוד הזנות היא הקמת בתי בושת המנוהלים או הממומנים בידי הממשל.
הזנות נחשבת עבודה במובנה המלא: העוסקים משלמים מיסים, מאוגדים באיגודי עובדים, בעלי זכויות סוציאליות, חוקיות ותעסוקתיות מלאות, ורשאים לתבוע בגין ניצול.
אי הפללה מוחלטת (המכונה גם דה-קרימינליזציה) משמעה שהזנות אינה אסורה בחוק.
גישה זו באה לביטוי בביטול חוקים המפלילים מי המעורבים בזנות או המחייבים פיקוח עליה.
לשיטה זו נלווה לעיתים מנגנון שמטרתו ויסות הזנות במדינה, ובכלל זה גביית מיסים שיכולים לשמש למאבק בפשע, בזנות הרחוב ובמחלות מין.
המצדדים בדפוס זה תומכים בחיפוש דרכים למנוע את הענשת הנשים העוסקות בזנות.
לטענתם, עם הסרת איסור הזנות יוסרו הסטיגמות הכרוכות בה, והמשטרה תהיה משוחררת מהניסיון למנוע תופעה שהיא בלתי נמנעת.
הפיכת הזנות לחוקית תשחרר את הזונות מתלות בסרסורים ומניצול על ידם.
כיום אין מדינה שמנהיגה שיטה זו בצורתה המוחלטת.
רוב המדינות שהזנות בהן אינה אסורה על פי חוק מגבילות אותה ומפעילות שיטות שונות של מיסוד או ויסות, בניסיון לשלוט בתופעה באמצעות החוק הפלילי ורשויות אכיפת החוק.
בעשורים האחרונים גוברים הקולות הקוראים למיסוד הזנות או הקלת המגבלות המוטלות עליה, בניסיון להגביל את הנזקים שהיא גורמת.
התומכים ברעיון זה טוענים כי איסור העיסוק בזנות הופך את הזונות לפושעות, דוחק אותן לשולי החברה ולזרועות הפשע המאורגן, ובכך שולל מהן הגנה מינימלית שכל אזרח זכאי לה.
בנוסף, לא נראה כי האיסורים החוקיים על הזנות מצמצמים את שיעור התופעה.
התומכים בחקיקה המתירה זנות טוענים כי בדרך זו תיפתח בפני העוסקים בשירותי מין הגישה לשירותים רפואיים וסוציאליים, ויהיה קל יותר לפקח על בריאותן של הזונות ולקוחותיהן ולמנוע תופעות של עבדות או סחר בנשים.
באופן זה ניתן יהיה גם להגביל את התחום הגאוגרפי בו עובדות הזונות לאזורים מסוימים, כדי למנוע זנות רחוב או התפשטות הזנות לשכונות מגורים.
בגרמניה על הזונה להיות בת 18 ומעלה; בהולנד עליה להיות בת 18 ומעלה ועל לקוחותיה להיות בני 16 ומעלה, בנבדה על הזונה ועל לקוחותיה להיות בני 18 ומעלה או 21 ומעלה, כתלות בחוקי המחוז בו נמצא בית הבושת.
מנגד, טוענים המתנגדים שמיסוד הזנות לא הביא להפחתה בשיעור הסחר בנשים במדינות בהן הזנות ממוסדת.
גורמים שמרנים ודתיים טוענים כי מיסוד הזנות יפגע ברגשות הציבור ובערכים המוסריים והדתיים שלו.
טענה אחרת היא טענת הפמיניזם הרדיקלי, לפיה רעיון מיסוד הזנות הליברלי רואה מול עיניו את רווחתו הכלכלית של הציבור, ומקריב למענה את רווחתן של הזונות בכך שהוא לא פועל לסייע להן לצאת ממעגל הזנות.
עוד נטען כי מיסוד הזנות מכשיר את הניצול המיני של נשים ובכך פוגע לא רק בזונות עצמן.
במקביל לוויכוח סביב מיסוד הזנות, קיים ויכוח הפוך בשאלת ההפללה של הלקוח.
המצדדים בצעד זה טוענים שזנות היא תופעה שיש להאבק בה לא באמצעות הטלת איסורים על הזונה, שבה יש לראות קורבן, אלא באמצעות הטלת איסורים על הלקוח.
שיטה זו יושמה בשוודיה, והתומכים בשיטה זו טוענים, כי על ידי הטלת איסור פלילי על לקוחות של זונות, ניתן גם לצמצם את תופעה הסחר בנשים, מכיוון שגברים יחדלו לבקר בבתי בושת.
בנובמבר 2013 אישרה האספה הלאומית בצרפת קנס על צריכת שירותי זנות.
להשלמת החקיקה נדרש אישורה בסנאט הצרפתי
המתנגדים להפללה של הלקוח טוענים כי מדובר בהתערבות בוטה בחופש הפרט, הן של הלקוח והן של הזונה, וכי הדבר יפגע בסופו של דבר בזונות עצמן.
עוד נטען כי ההפללה של צריכת שירותי הזנות לא תביא להיעלמות התופעה, או להפסקת הסחר בנשים; הניסיון השוודי מלמד שתופעות אלו לא נפסקו, אלא "ירדו למחתרת" והפכו לבלתי נראות ובלתי נגישות למשטרה, ובכך מסכנות את הזונות עוד יותר.
כמו כן נטען כי הסרסורים הם הגורמים שיש להילחם בהם, ורדיפה אחרי הלקוחות עלולה להביא לקשיים בהשגת עדויות כנגדם.
בישראל נחקקו בהדרגה חוקים למניעת זנות.
אין איסור על מתן שירותי מין תמורת תשלום, אבל השידול לזנות אינו חוקי.
בהתאם לכך אסורה הפעלתם של בתי בושת ומכוני ליווי המספקים שירותי מין בתשלום, ואסור פרסום שירותי זנות (עד לאפריל 2011 האיסור היה מוגבל רק לעיתונים וכו' והיה מותר לפרסם במקומות שיעודו לכך כמו מגזינים ואתרי אינטרנט מסוימים.
חרף זאת מתפרסמות במגזינים המחולקים בפיצוציות ובאתרי האינטרנט שלהם וב"כרטיסי ביקור" המפוזרים בערים מודעות הרומזות לשירותי זנות, בעבר הרחוק עיתונים אחדים הורשעו בשל כך וכיום הם אינם נוהגים לפרסם שירותים כאלה.
יש איסור על צריכת שירותי זנות מקטין, שבעניינה קובע : "המקבל שירות של מעשה זנות של קטין, דינו - מאסר חמש שנים", ובהתאם לחוק איסור צריכת זנות החל מיולי 2020 יוטל קנס גם על צריכת שירותי זנות מבּוֹגר.
הכנסת העשרים אישרה שני חוקים נוספים למניעת ניצול הטכנולוגיה המודרנית לשם עבירות זנות:
חוק סמכויות לשם מניעת ביצוע עבירות באמצעות אתר אינטרנט - מקנה לרשויות כלים למניעת ביצוע עבירות בתחומי זנות, סמים, הימורים וטרור באמצעות אתר אינטרנט.
חוק חסימת מספר טלפון לשם מניעת ביצוע עבירות - מקנה לרשויות כלים למניעת ביצוע עבירות בתחומי זנות וסמים באמצעות טלפון סלולרי.
ביולי 2020 נכנס לתוקף חוק איסור צריכת זנות המטיל קנס על צריכת מעשי זנות ועל ניסיון לצרוך זנות.
במספר מקרים פסקו בתי משפט במסגרת קביעת גובה הנזק של ניזוק, תשלום בראש נזק נפרד עבור שירותי ליווי.
אל ערעור שהגיע לבית המשפט העליון על מקרה כזה הצטרפו הארגונים "מוקד סיוע לעובדים זרים" והקליניקה למאבק בסחר בנשים של האוניברסיטה העברית בירושלים ועצם ההזדקקות לראש נזק עבור שירותי ליווי עלה לדיון.
בפסק הדין הוסכם פה אחד שבמקרה הספציפי אין מקום לתשלום עבור שירותי ליווי, אולם השופטים היו חלוקים לגבי העיקרון הכללי.
השופט אליעזר ריבלין קבע בנחרצות:
לעומת זאת, הנשיאה דורית ביניש סייגה במעט את הדברים ואמרה שאף על פי שבכלל יש לקבל גישה זו, ייתכנו מקרים חריגים והשופט אהרן ברק ביקש להשאיר את הסוגיה כולה בצריך עיון.
זמן קצר מאוחר יותר, בהקשר למקרה אחר, כתב השופט אהרן ברק והשופטים אליעזר ריבלין וסלים ג'ובראן הסכימו איתו, כי:
בית הדין הארצי לעבודה דחה ערעור על פסק דין שבו נפסקו לאישה שעסקה בזנות, לאחר שהייתה קורבן לסחר בנשים, שכר עבודה בגובה שכר מינימום, וכן פיצויים בסך 240,000 ש"ח.
בית הדין האזורי לעבודה בבאר שבע פסק שהתקיימו יחסי עובד-מעביד בין זונה לסרסור שהעסיק אותה, וחייב את הסרסור בתשלום השכר הנובע מכך.
בפסקי דין אלה ובנוספים פיתח בית הדין לעבודה כלים ייחודיים מתחום דיני העבודה המאפשרים לפצות במקרים מסוימים נשים בזנות על נזקים שנגרמו להם עקב הזנות.
עם זאת, הרשות לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה קבעה כי: "אין להתייחס לזנות כאל מקצוע בין יתר המקצועות, אין בחירה בזנות.
ההערכה היא שפרוצה נאנסת כ-8–10 פעמים בשנה.
רוב מעשי האונס מבוצעים על ידי לקוחות, אבל מעריכים כי כשליש מתקיפותיהן המיניות נעשות על ידי הסרסור."
ברוב מדינות העולם המערבי הזנות חוקית אולם היא אינה ממוסדת ועל כן הסרסרות, מכוני הליווי, והשידול לזנות אינם חוקיים ברוב המדינות לפחות מבחינה תאורטית.
לעומת זאת כמעט בכל מדינות ערב שבהן שולט האסלאם ובמדינות עולם שלישי רבות גם הזנות עצמה אינה חוקית ויכולה לגרור אחריה עונשים כבדים ואף עונש מוות.
באירופה הזנות נהוגה ואף ממוסדת בחלק מהארצות.
באמסטרדם שבהולנד רובע החלונות האדומים הוא רובע מפורסם ברחבי העולם כאזור שבו זונות יושבות וממתינות ללקוחות בחלון ראווה.
טעות מקובלת היא שביפן הזנות מתכנסת תחת מוסד הגיישה, אך לא כך.
מעמד הגיישה אינו כולל שירותי מין באופן כללי, אף על פי שבעבר היו גיישות שמכרו את הזכות לבעילת הבתולין שלהן.
עם עליית הפופולריות של תיירות בכלל בעת החדשה, ישנם תיירים אשר נוסעים למדינות במטרה לצרוך שירותי מין.
לרוב מדובר במדינות עולם שלישי בהן הנשים עוסקות בזנות, ולקוחותיהן המרכזיים הם התיירים.
תיירות המין הולכת וגדלה ברחבי העולם, המדינות הפופולריות ביותר כיעד לתיירות מין הן תאילנד, ברזיל, סרי לנקה, הרפובליקה הדומיניקנית, קוסטה ריקה, קניה והולנד.
קיימים גם מקומות מיוחדים (שאינם חוקיים ברוב הארצות) הנקראים בתי בושת.
בשנים האחרונות נפוצו בישראל הביטויים "דירה דיסקרטית", "מכון ליווי", "מכון בריאות" ו"מכון עיסוי" כשמות כיסוי לבית בושת.
על פי "הסקר הלאומי על תופעת הזנות בישראל", שנערך על ידי ד"ר יואב סנטו ב-2016 עבור משרד הרווחה והשירותים החברתיים ומשרד הפנים, בישראל ישנם כ-12,000 אנשים הנמצאים במעגל הזנות.
כ-95% מתוכם הם נשים והיתר גברים.
מבין הנשים, כ-90% הן בגירות ו-כ-10% הן קטינות.
מבין הנשים הבגירות, כ-5% הן טרנסג'נדריות.
מעל מחצית מהנשים בזנות הן אימהות לילדים.
עוד נמצא בסקר כי מבין הנשים הבגירות, כ-93% נמצאות במסגרות זנות תחת קורת גג (דירות דיסקרטיות, בתי בושת, מכוני עיסוי וכדומה) ו-7% נמצאות בזנות רחוב, ומקרב הנשים בזנות רחוב, שליש הן טרנסג'נדריות.
מהסקר עולה כי מספר הלקוחות הממוצע ליום לאישה בזנות עומד על 5.5. בזנות רחוב ממוצע הלקוחות הוא 6.8 ליום.
האומדן המצטבר של תשלומי הלקוחות עבור שירותי זנות הוא כ-1.3 מיליארד ש"ח בשנה.
עוד לפי הסקר, כ-19% מן הנשים נכנסות לזנות לפני גיל 18. 76% מהנשים בזנות העידו כי היו מעוניינות לצאת מהזנות.
משנת 2010 נפטרו בישראל 88 קורבנות זנות מוכרות.
מתוכן 8 נרצחו, 8 נהרגו ו-5 התאבדו.
בשנת 2004, בוצעה הערכה, שהוצגה בוועדת חקירה פרלמנטרית, והתבססה על נתוני המשטרה ועדויות של זונות, ולפיה, מדי חודש מתקיימים כמיליון ביקורים אצל זונות בישראל.
בעבר הוערך שכ־84% מהזונות בישראל הן קורבנות סחר בנשים.
במאה ה-21 השתנו דפוסי הסחר והזנות בישראל הפכה למחתרתית יותר מאשר בשנים הקודמות.
ההגות הפמיניסטית חלוקה ביחסה לזנות.
הפמיניזם הרדיקלי טוען, כי זנות היא אונס לכל דבר.
התומכים בטענה זו מבקשים לראות את הזנות כחלק מתוך חוויית חיים נשית, שכוללת בתוכה דיכוי, השפלות, הטרדות ותקיפות.
לטענתם, זנות נובעת מהשילוב שבין דחיקת נשים ממקורות הכנסה והשכלה, לבין ההחפצה המתמדת של נשים והתעללויות מיניות.
התומכים בטענה זו מצביעים על כך שרוב העוסקים בזנות הן נשים, ומפנים למחקרים המראים שרבות מהנשים שבחרו לעסוק בזנות סבלו מהתעללות מינית בעברן, או ממצוקה כלכלית בהווה, או שילוב של שני הדברים.
מכאן מסיק הפמיניזם הרדיקאלי שזנות היא לא בחירה אמיתית, אלא שחזור של טראומה מינית בחברה שמנצלת מין וכסף כדי לשלוט בנשים.
התומכים בגישה זו טוענים גם, כי האפקט הפסיכולוגי של הזנות - ניתוק מהגוף, יחס מכני למין, דימוי עצמי נמוך - מזכיר את האפקט הפסיכולוגי של תקיפות והטרדות מיניות.
לאור זאת הפמיניזם הרדיקלי רואה בבחירה של הזונה כפייה, וטוען כי יש למנוע את הזנות.
לפי גישה זו הזנות מזיקה לעוסקות בה בכך שהיא חושפת אותן למחלות, לאלימות פיזית ומינית, לבעיות נפשיות שונות וכתוצאה מכך גם לסמים.
כמו כן לפי גישה זו הזנות מזיקה גם לנשים אחרות משום שהיא מסייעת להחפצת הנשים.
טענה נוספת היא שהחברה מכירה בשתי קבוצות של נשים: הרעיות הטובות והזונות, ולכן קיומה של זנות מסייע לחברה לחנך נשים להתנהג בצייתנות וכניעות, על מנת שלא יחשבו כמי שחצו את הקו האסור.
מנגד, זרמים אחרים בתנועה הפמיניסטית (Sex-positive feminism ו-Sex workers' rights) רואים בזנות דבר חיובי.
לפי גישה זו, זנות היא דווקא פתח השתכרות ואף עצמאות לנשים בחברה שהיא פטריארכלית במהותה.
עוד נטען שהזנות היא ביטוי לחופש המיני של האישה ולעצמאותה לגופה, וכי הזונה אינה מי שיש להילחם בה, אלא הסרסור.
לפי טענה זו, העלמת הזנות לא תשפר את מצבן של נשים, שיישארו בחוסר פרנסה.
גישה זו נתמכת גם בתנועות של עובדות מין ברחבי העולם, שטוענות שהן עוסקות במקצוע מתוך בחירה חופשית; לטענתן, באופן אירוני הפמיניזם הרדיקלי עושה מה שעשו גברים במהלך השנים - מתערב ברצונותיהן של נשים, קובע כי הוא אינו אמיתי, ומבקש למנוע מהן עצמאות כלכלית.
עם זאת, שתי העמדות מכירות בכך שהזונה אינה צריכה לשאת באחריות פלילית, ושמוסד הסרסרות הוא מסוכן.
בתמונות מימי הביניים צוירו יצאניות ללא כובע או צעיף לראשן, כך ניתן לזהות בתמונה מי מהנשים היא יצאנית.
הצייר הצרפתי אנרי דה טולוז-לוטרק נהג לבקר בבתי זונות ולצייר את הנשים ולקוחותיהן.
מבנה או דירה שמתקיימת בה זנות דרך קבע קרויה "בית בושת" או "בית זונות".
אישה העוסקת בזנות נקראת "זונה", "אישה בזנות", "פרוצה", "יצאנית" ו"עובדת מין"
מילים נוספות המשמשות למילה זו אך נדירות בשפת הדיבור: נפקנית, יצאנית וגחבה (מערבית: قَحْبة, קַחְבֶּה).
אדם המנהל את פעילותה של זונה, וגובה ממנה חלק ניכר מהכנסותיה, נקרא "סרסור" (וממנו נגזר הפועל "לסרסר") ו"רועה זונות".
אישה סרסורה מכונה גם "מאדאם".
גבר העוסק בזנות נקרא "זונה ממין זכר" ו"ג'יגולו".
יש המתנגדים לשימוש במונחים המקובלים בעברית לתיאור תופעת הזנות.
בתוך כך, יש המבקשים להימנע מהשימוש במילה "לקוח" או לתאר את הפעולה כ"צריכת שירותי זנות", ובמקום זאת מכנים את הפעולה כ-"הזניה", ואת ה"לקוח" מכנים כ-"זנאי".
הטענה בבסיס השינוי הלשוני הוא שתיאור הפעילות בלשון זו מקנה לה לגיטימיות ומתארה באופן כוזב לעומת מה שהיא במציאות, דבר שמטה את השיח בנושא ואינו ראוי.
כמו-כן, יש המתנגדים לשימוש במילה "זונה", וחלף זאת קוראים לשימוש בצירופים "אישה בזנות" או "שורדת זנות".
בלשון נקייה, המשמשת להסוואת פעילות הזנות, רווח שימוש במילים הבאות לתיאור עולם הזנות:
ליווי - זנות נקראת "שירותי ליווי"; בית בושת נקרא "מכון ליווי" ו"משרד ליווי"; זונה מכונה "נערת ליווי"; וגבר שעוסק בזנות נקרא "נער ליווי"
עיסוי - זנות נקראת "שירותי עיסוי"; זונה קרויה "מעסה אירוטית"; ובית בושת נקרא "מכון עיסוי"
הרפיה - גרימת אורגזמה באמצעות עיסוי
בית בושת נקרא גם "דירה דיסקרטית", "דירת אירוח" ו"מכון בריאות".
בשל אופיו של המקצוע, הכינוי "זונה" בסלנג הישראלי נחשב לכינוי בעל מספר משמעויות.
הביטוי "זונה" יכול להוות כינוי גנאי, במקורו ככינוי עבור אשה המתנהגת בהפקרות וחוסר צניעות, אך בהמשך הפך לביטוי מושאל עבור אשה, ובהמשך גם עבור גבר, המתנהג בצורה שפלה, מושחתת ומרושעת.
גם השימוש במקבילה הערבית של הכינוי, "שרמוטה" (או "שרמוט"), נפוץ ככינוי גנאי אם כי יותר במשמעות המינית .
באופן דומה נוצר גם הביטוי "בן/בת זונה" (שמקורו מקראי), או "בן/בת שרמוטה", גם כן ככינוי עבור אדם שפל, אך גם במשמעות חיובית יותר ככינוי עבור דבר טוב באופן יוצא דופן.
הביטוי "זונה" גם יכול לשמש ככינוי לדבר מה שאין לו בעלים קבוע, והדבר נפוץ בעיקר בסלנג הצבאי שם נפוצים ביטויים כגון "צוות זונה" (צוות טנק ללא טנק קבוע), "חדר זונה" (חדר בבסיס צבאי ללא דיירים קבועים) וכדומה.
בהשאלה, הביטוי "זנות" יכול לתאר כל סיטואציה של הפקרות ואי-סדר, ומקום שבו נפוץ אי-סדר וחוסר הקפדה על כללים ומשמעת נקרא גם כן "בית זונות".
זנות התקיימה ביוון העתיקה, כבכל תרבות אחרת, והייתה לה השפעה רבה על אוכלוסיית יוון ועל פעילותה הכלכלית.
הזנות הייתה חוקית, ולא נחשבה כבלתי מוסרית; בתי זונות היו קיימים בכל עיר ועיר, לעיני כל ובאין מחבוא.
הזנות כללה זונות משני המינים, אם כי הלקוחות היו גברים ברובם.
אפולודורוס איש אכרנאי הכריז במאה ה-4 לפנה"ס כי:
מאחר שגברים ביוון העתיקה נהגו להינשא בגיל 30, ומאחר שנאסר על גברים לקיים יחסי מין עם נשים חופשיות והעונש על יחסי מין אלה היה חמור, לא נותר להם אלא לקיים יחסים עם בני אותו המין או לחלופין, אם רצו לקיים יחסי מין הטרוסקסואליים, לפנות לזונות או לשפחות.
זונות ביוון העתיקה היו מחולקות למספר קטגוריות:
הפּוֹרְנַאיי (Πόρναι) היו בתחתית סולם המעמדות של הזונות.
מקור המילה במונח פֶּרְנֵמִי (Πέρνημι) שמשמעו "למכור".
זונות אלו היו רכושם של הסרסורים שכונו פּוֹרְנוֹבּוֹסְקוֹס (Πορνοβοσκός), והם קיבלו חלק ניכר מהתשלום עבור שירותי הפורנאיי.
במאות הרביעית והחמישית היה סרסרות מקצוע ככל המקצועות, ותאופרסטוס מציין את הסרסורים לצד בעלי הפונדקים וגובי המיסים כמקצוע לכל דבר.
הסרסור יכול היה להיות גבר או אישה ממעמד המֶטוֹיקוֹס (Μέτοικος).
בעידן הקלאסי, מרבית הזונות היו ממוצא ברברי (השבטים ששכנו צפונית ליוון).
בתקופה ההלניסטית, מרבית הזונות היו נערות שניטשו על ידי משפחתם.
באתונה היו בתי הזונות בבעלות המדינה.
על פי אתנאיוס (המצטט את המשורר פילמון ) ועל פי ההיסטוריון ניקאנדר היה זה סולון שייסד את בתי הזונות באתונה, במטרה לאפשר גישה נאותה לבתי הזונות לכל אזרחי העיר.
בעקבות החקיקה של סולון, נקבע מחיר קבוע עבור שירותי המין - אובולוס אחד, שהוא שישית הדרכמא - משכורתו היומית של פקיד רשויות העיר.
זונות עצמאיות שעבדו ברחוב (ולא תחת סרסור) נחשבו כבנות מעמד גבוה יותר של זונות.
זונות אלה היו צריכות לפרסם את עצמן על מנת למצוא לקוחות.
סנדלים שעל סוליותיהן כתובה המילה "אַקוֹלוּתִי" (Ακολουθι) - "עקבו אחריי" (במטרה שהלקוחות יראו את הכיתוב על דרכי העפר ויעשו זאת) התגלו בחפירות ארכאולוגיות.
המשורר אאובולוס מתאר את הזונות כ"מכוסות בשכבות שונות של צבע לבן על פניהם, ושפתיהם מכוסות במיץ תותי עץ..." בשל השימוש הנרחב שהן עשו באיפור.
זונות אלה היו נשים ממעמד "מטויקוס" אשר לא יכלו לעבוד בכל מלאכה אחרת, אלמנות שנזקקו לעבודה זו לפרנסתן משנפטר בעלן, ו"פורנאיי" מבוגרות אשר הצליחו לרכוש את חירותן מהסרסור.
באתונה נדרשו זונות אלה להירשם במשרדי העיר, ולשלם מיסים עירוניים.
התשלום עבור שירותי הזונות השתנה ממקום למקום ומתקופה לתקופה.
במאה הרביעית לפנה"ס, לדברי תאופומפוס, הזונות דרשו סטאטר עבור שירותיהן.
במאה הראשונה לפנה"ס מציין הפילוסוף פילודמוס ב"אנתולוגיה הפלטינית" כי היה ניתן לרכוש מנוי ל-12 ביקורים אצל זונה עבור 5 דרכמאות.
לעומת זאת, במאה השנייה לספירה, זונה זולה דרשה 5 דרכמאות עבור ביקור אחד, ואילו לשכב עם בתולה עלה מינה (100 דרכמאות), ואף 2 מינות אם הלקוח היה מכוער במיוחד.
מוזיקאיות ורקדניות שהופיעו במשתאות (בהם נכחו גברים בלבד) השתייכו למעשה למעמד זה (לדברי אריסטו בספרו "חוקת האתונאים").
בראש ההיררכיה של הזונות ביוון העתיקה היו ההטאירה - הקורטזנות (זונות הצמרת).
ההטאירה לא עסקו רק במתן שירותים מיניים, ומשמעות השם הוא "מלוות" (Ἑταίρα) - בדומה לגיישות ביפן - תפקידן היה לארח ולהנעים את זמנם של הבאים אליהם בשיחה תרבותית, ובבילויים שאינם מיניים.
נשים אלה היו למעשה הנשים היחידות בחברה היוונית מחוץ לספרטה שיכלו לעבוד ולהרוויח כרצונן.
הידועה בהטאירה הייתה אספסיה - הקורטזנה של פריקלס שחייה באתונה במאה החמישית לפנה"ס.
ההטאירה הגיעו למעמד גבוה וחלקן היו עשירות ביותר.
קסנופון מציין כי תיאודוטה התגוררה בבית רחב ממדים והיו לה עבדים רבים.
רודיפיס אף הקימה פירמידה כמצבת זיכרון לעצמה (הרודוטוס מציין כי אין מדובר בפירמידה בסדר הגודל של הפירמידות במצרים אלא במצבה גדולה שהוקמה בדלפי).
עלויות שירותי הקורטזנה השתנו מעת לעת, אולם היו עלויות ניכרות ביחס לזונות רגילות, והמחירים נעו בין 20 ל-60 מינות.
מנאנדרוס מציין בספרו "המעריץ" כי המחיר של הטאירה הוא כ-3 מינה ליום, מחיר השקול ל-10 "פורנאיי" (זונות רגילות).
אאולוס גליוס מציין כי קורטיזנה יכלה לדרוש עד 10,000 דרכמאות ללילה.
ביוון היקף ההירוגמיה היה קטן מזה שבארצות המזרח התיכון.
רק מקרים מועטים של הירוגמיה ידועים מעדויות של היסטוריונים - וגם אלה היו בשולי העולם היווני (סיציליה, קפריסין, פונטוס וקפדוקיה).
במקדש אפרודיטה בקורינתוס היה מספר רב של הירוגמי לאחר שבשנת 464 לפנה"ס קנופון - אזרח קורינתוס שזכה במשחקים האולימפיים הקדיש 100 נערות לאות תודה למקדש.
בתקופה הרומית כבר היו במקדש זה (לדברי סטראבון) כאלף הירוגמי.
היחידה בערי יוון בה לא היו בתי זונות הייתה ספרטה.
פלוטרכוס בספרו "חיי ליקרוגוס" מסביר זאת בכך שלא נעשה בספרטה שימוש בכסף (למעט שימוש במטבעות ברזל שלא נעשה בהן שימוש בערי יוון האחרות) - דבר שמנע מסרסורים לבוא לעיר.
בתקופה הקלאסית היו בספרטה הטאירה.
אתנאיוס מספר על ההטאירה ששהתה עם אלקיביאדס בגלותו בספרטה (415 - 414 לפנה"ס).
החל מהמאה השלישית לפנה"ס החל המסחר הנרחב בלקוניה להשפיע גם על ספרטה, ועם השימוש הגובר במטבעות הנסחרות בערים אחרות החלה גם הזנות בעיר.
קשה להעריך את התנאים החברתיים של הזונות ביוון העתיקה.
כעיקרון, מעמד הנשים ביוון העתיקה היה בשולי החברה, והזונות היו במעמד נמוך עוד יותר מזה של הנשים החופשיות.
אין עדויות בדבר התנאים בבתי הזונות בהן הן עבדו.
ניתן להניח כי בתי זונות אלה היו דומים לאלה שברומא העתיקה, מהם נתגלו כמה בפומפיי - חדרים חשוכים וצרים שנועדו רק לקיום יחסי מין חפוזים.
אחד הכינויים של הזונות ביוון העתיקה היה "חאמאיטיפס" (Χαμαιτυπής) - "אלה שמכים על הקרקע" - ממנו ניתן ללמוד כי האקט המיני נעשה על הקרקע.
מספר סופרים יוונים מציגים ביצירותיהם זונות ומכך ניתן ללמוד על תנאיהם - לוסיאן במאמרו "דיאלוג של קורטזנה" או אלסיפרון באוספיו מציג זונות - אולם אלה אינן ביוגרפיות כי אם ספרות פרוזה, וגם בהם מדובר על ההטאירה החופשיות יותר ולא על הזונות הרגילות או על שפחות.
ההטאירה מוזכרות בקומדיות יווניות כחמדניות ביותר - ככל הנראה בשל העובדה שהיו הנשים היחידות ביוון העתיקה שהורשו לעסוק למעשה במסחר ולהרוויח כסף, ולעיתים אף הרוויחו כסף רב - דבר שעורר את קינאתם של הגברים.
מאמרים רפואיים מיוון העתיקה מראים כי הזונות נקטו באמצעים שונים על מנת להימנע מלהיכנס להריון (במטרה שלא ייפגעו רווחיהן).
אמצעי המניעה שהיו בשימוש ביוון העתיקה אינם ידועים כיום אולם ניתן להניח שהם דומים לאלה שהיו בשימוש ברומא.
היפוקרטס בספרו "על הזרע" ממליץ לאישה לקפוץ מעלה ומטה תוך שהיא נוגעת בישבנה בעקביה ואז קופצת באוויר על מנת להימנע מלהיכנס להריון.
כלי נוסף ממנו ניתן ללמוד על מצב הזונות הם ציורים המופיעים על כלי חרס יוונים.
על כלים אלה ניתן לראות את הסימפוזיום - המשתאות בהם נכחו ההטאירה, וכן כלי חרס רבים מתארים פעילות מינית, ואף התגלה קיליקס המתאר זונה עושה את צרכיה בתוך סיר לילה.
הזונה מיוצגת בציורים באמצעות ארנק - המעיד על היחס הכלכלי בינה לבין שאר הדמויות בציור.
ניתן ללמוד מכל המקורות כי ההטאירה היו הנשים החופשיות ביותר ביוון, אולם רבות מהן העדיפו למצוא בעל ולהפוך לנשים מכובדות (ופחות חופשיות).
בתקופת הקומדיה החדשה ביוון העתיקה, דמויות של זונות, בדומה לעבדים, הפכו לדמויות המרכזיות (ה"כוכבים") של הקומדיות.