tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית המאה ה-14 נבנתה ביישוב טירה גותית, ובשנת 1428 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-16 הפכה העיר לאחד ממרכזי הרפורמציה הפרוטסטנטית בפולין קטן, ובשנת 1586 נרכשה בידי הבישוף מקרקוב פיוטר מישקובסקי.
באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיר בידי גייסות האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיר בתחום ממלכת הבסבורג, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בפינצ'וב הוא מהמאה ה-16.
רב נוסף שכיהן בעיר היה רבי אהרן בנו של מהרא"ל צונץ.
דמויות רבניות רבות יצאו מהעיר בהן רבי יהונתן אייבשיץ ור' חיים דוידזון (רבה של ורשה).
בעיר פעלו מספר אדמו"רים בהם רבי אברהם מרדכי מפינטשוב תלמידו של רבי אלימלך מליז'נסק (פעל בעיר בין השנים תקל"ה - תק"צ) ורבי חיים מאיר פינקלר משושלת רדושיץ,
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-4,300 יהודים, רוב תושביה, פעלו בה שלושה בתי כנסת גדולים, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של אגודת ישראל.
בשל גילויי אנטישמיות בשנות השלושים של המאה ה-20 היגרו יהודים רבים מהעיר אל מעבר לים, וחלקם עלו לארצה.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, אלו החרימו את רכוש היהודים בה, הטילו על יהודי העיר הגבלות תנועה, וגייסו אותם לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
במאי 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו שהוקם בה, בו מתו רבים מהם ממגפת טיפוס הבהרות.
בד בבד הובאו לגטו שבעיר יהודים נוספים מיישובי הסביבה.
בתחילת אוקטובר 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציית חיסול, בה אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים שילחו את כ-3,300 היהודים שנותרו בגטו המקומי לגטו סנדומייז', כאשר משם שולחו בהמשך למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בשעת האקציה הוכו היהודים נמרצות, והחלשים והקשישים נורו בדרך.
במיוחד התעללו הגרמנים בילדים ובנערות, ומעת לעת רצחו את אלו לעיני אמהותיהם.
לאחר הגירוש הוכרזה פינצ'וב באופן רשמי כ"נקייה מיהודים".
יהודים מעטים מהעיר הצליחו להימלט ממנה ליערות הסביבה, ואלו מביניהם ששרדו את המצוד שערכו אחריהם הגרמנים והאיכרים הפולנים, הצטרפו ליחידות פרטיזנים, בהן רובם נספו עד תום המלחמה.
מחוז משנה פינסק (בבלארוסית: Пінскі раён) הוא אחד מ-16 מחוזות משנה המרכיבים את מחוז ברסט בבלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר פינסק.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה פינסק 51,997 בני אדם.
ההרכב האתני של האוכלוסייה במחוז היה: 92.2% בלארוסים, 2.6% אוקראינים 2.6% רוסים ו-1.6% פולנים.
פינמרק (בנורווגית: Finnmark) הוא מחוז בנורווגיה.
למחוז גבול משותף עם מחוז טרומס, מדינת רוסיה (מחוז מורמנסק) ופינלנד (מחוז לפלנד).
פינמרק הוא המחוז הפחות מאוכלס בנורווגיה.
מנהל המחוז נמצא בעיר ודסו.
כשאזורי מחוזות נורווגיה חולקו בחלוקה מנהלית ל"אמטים", בשטחי מחוז פינמרק התמקמו האמטים פינמרקנס ופרדהוס.
מאז שנת 2002 למחוז 2 שמות רשמיים: Finnmark (בנורווגית) ו-Finnmárku (בסאמי צפונית).
המחוז הוא חלק משטחי החבל־ארץ לפלנד המתפרס על פני 4 מדינות.
ב-1 בינואר 2020 הוא מוזג עם המחוז הסמוך טרומס ויצר את מחוז טרומס ופינמרק החדש.
המחוזות הופרדו שוב ב-1 בינואר 2024.
שלוש קבוצות אתניות הן בעלות היסטוריה ארוכה בפינמרק: העם הסמי, העם הנורווגי ועם הקוונים.
בשנת 1621 הוצאו להורג בפינמרק 91 בני אדם בעוון כישוף.
העם הסאמי מהווה את הרוב בחלקים הפנימיים של פינמרק, ואילו אזורי הפיורד היו מעורבים אתנית במשך זמן רב.
זהו המצב גם בתחילת המאה ה-21.
הסאמים היו במשך שנים רבות קורבנות של מדיניות הנורווגיזציה, שבעצם הייתה ניסיון של הממשלה להפוך אותם ל"נורווגים אמיתיים" ולנטוש את אורח חייהם ואת הדת הסאמית, שנתפסו על ידי השלטון כנחותים.
הסאמים באזורים הפנים יבשתיים הצליחו לשמר יותר מתרבותם.
בעיצומה של התעוררות זו (1979) החליטה ממשלת נורווגיה להקים סכר באלטה כדי לייצר אנרגיה מימית, מה שעורר הרבה סאמים ושאינם סאמים להפגנות ולאי ציות אזרחי (אלטסקן).
הפרלמנט הסאמי (סאמדיגי) נוסד בקאראשוק בשנת 1989.
הסמל הוא שחור עם מגדל טירה בצבע זהב, שתואר טכנית כ"סאבל, טירה חד-מגדלתית אור".
העיצוב הוא משנת 1967 ומציג את מבצר ורדהוס הישן בגבול המזרחי עם רוסיה.
פינמרק הוא המחוז הצפוני והמזרחי ביותר בנורווגיה (סוואלברד אינו נחשב למחוז).
לפי אזור, פינמרק היא המחוז הגדול ביותר בנורווגיה, אפילו גדול יותר מהמדינה השכנה דנמרק.
עם זאת, עם אוכלוסייה של כ-75,000 תושבים, הוא גם המאוכלס הכי פחות מבין כל המחוזות הנורווגיים.
כמעט 12,300 איש או 16.6 אחוז מאוכלוסיית המחוז בשנת 2000 התגוררו בחגורת 100 מטר לאורך קו החוף.
הטבע משתנה מאזורי חוף צחיחים הפונים לים בארנטס, לאזורי פיורדים מוגנים יותר ועמקי נחלים עם גלים וצמחיית עצים.
כמחצית מהמחוז נמצאת מעל קו העצים, וחלקים גדולים מהמחצית השנייה מכוסה ליבנה פלומה קטנה.
האזורים השופעים ביותר הם אזור אלטה ועמקי הטאנה, ובמזרח נמצא אזור השפלה בעמק פסוויק שבסור-וורנגר, שם נחשב אורן ואור אשוחית סיבירי לחלק מצמחיית הטייגה הרוסית.
עמק זה הוא בעל הצפיפות הגבוהה ביותר של דובי חום בנורווגיה, והוא המיקום היחיד במדינה עם אוכלוסיית חולדות מושק.
שונרים ואיילים נפוצים בחלקים גדולים של פינמרק, אך נדירים על החוף.
החלקים הפנימיים של המחוז הם חלק ממישור פינמארסווידה הגדול, עם גובה של 300 עד 400 מ' (980 עד 1,310 רגל), עם אגמים רבים ועמקי נהרות.
הרמה מפורסמת בזכות עשרות אלפי האיילים שבבעלות הסאמים ונחילי יתושים באמצע הקיץ.
פינמרקסווידה מהווה 36% משטח המחוז.
הפארק הלאומי Stabbursdalen מבטיח הגנה על יער האורנים הצפוני ביותר בעולם.
נהר התנא, המגדיר בחלקו את הגבול עם פינלנד, מניב את היקף הדגה של הסלמון הרב ביותר מכל הנהרות באירופה, ונרשם בו שיא עולמי במשקל בסלמון אטלנטי, 36 ק"ג.
במזרח, פסוויקלבה מגדירה את הגבול עם רוסיה.
במישור, בחלק הפנימי של המחוז יש אקלים יבשתי עם טמפרטורות החורף הקרות ביותר בנורווגיה: הטמפרטורה הקרה ביותר שנרשמה אי פעם הייתה 51.4- מעלות צלזיוס בקראשוק ב-1 בינואר 1886. המשקעים השנתיים הממוצעים הם רק 366 מילימטרים (14.4 אינץ').
פינמרק ממוקמת באזור זוהר הקוטב, ובגלל האקלים היבש עם שמים בהירים תכופים, נבחרה עיריית אלטה כמיקום לחקר תופעת האור הזו.
מסיבה זו אלטה מכונה לעיתים "עיר הזוהר הצפוני".
בדרך כלל דיג היה הדרך החשובה ביותר לחיות לאורך החוף, שם מתגוררת רוב האוכלוסייה הנורווגית.
סרטן המלך האדום, במקור מצפון האוקיינוס השקט אך הובא ליים ברנץ על ידי הרוסים, פלש ממזרח וכעת הוא מנוצל מסחרית (במיוחד בוואראנגר פיורד).
כדי למנוע מהסרטן להתפשט יותר מדי דרומה, דייג הסרטנים מערבית לנורדקאפ אינו מוסדר לחלוטין.
תעשיית הצפחות באלטה ידועה ונמכרה ללקוחות עד יפן.
בשנים האחרונות התיירות גדלה בחשיבותה, כאשר הכף הצפוני (בנורדקאפ) והעיירות אלטה והמרפסט הם היעדים החשובים ביותר.
ישנם אחד-עשר שדות תעופה בפינמרק, אך רק לשדה התעופה אלטה, נמל התעופה לקסלב-בנאק ונמל התעופה קירקנס-הייבוקטמון יש טיסות ישירות לאוסלו.
בנוסף, שדה התעופה לקסלב-בנאק בפורסנגר משמש לאימונים על ידי חיל האוויר המלכותי הנורווגי ובני ברית נוספים של נאט"ו, בשילוב עם מטח הירי הסמוך להלקווארה, המאפשר תרגול בתחמושת מונחית מדויקת.
העיירה האמרפסט חוותה פריחה כלכלית כתוצאה מהקמתו של אתר LNG היבשתי הגדול באי מלקויה, שמקבל גז טבעי משדה הגז התת-ימי של סנוהוויט.
שדה נפט חדש התגלה בשנת 2009 רק 45 ק"מ מהחוף, קרוב לשדה סנוהוויט.
קיימת אופטימיות בחלק המזרחי של המחוז, מכיוון שפעילות הנפט ההולכת וגדלה בים ברנץ צפויה לייצר גם פעילות כלכלית מוגברת ביבשה.
העיירה ואדסו הייתה המרכז הניהולי של מחוז פינמרק, אם כי באלטה היו האוכלוסייה הגדולה ביותר.
עיריית מחוז פינמרק הייתה הגוף השולט במחוז.
המחוז חולק בדרך כלל לשני מחוזות: מערב-פינמרק (וסט-פינמרק) ומזרח-פינמרק (אוסט-פינמרק).
עד שנת 2006, סטטסקוג, הסוכנות הממשלתית הנורווגית האחראית על ניהול נדל"ן ביערות והרים בבעלות המדינה, החזיקה בכ־95% מהאדמות במחוז פינמרק.
ב-1 ביולי 2006, סוכנות הנדל"ן פינמרק השתלטה על הבעלות והניהול של אותה קרקע בפינמרק.
אחוזת פינמרק נשלטה יחד על ידי עיריית מחוז פינמרק והפרלמנט הסמי של נורווגיה.
הפרלמנט הסמי של נורווגיה שוכן בכפר קאראשוק.
הממשלה הלאומית מנהלת את רשות הבריאות האזורית בצפון נורווגיה, המחזיקה ומפעילה שני בתי חולים בפינמרק, הממוקמים בקירקנס ובהמרפסט.
פורסנגר או פורנגו או פורסנקי
תרבות קומסה הישנה מתקופת האבן קשה מאוד להתייחס לאנשים החיים בפינמרק כיום.
ישנם ממצאים המצביעים על כך שהעם הסמי היה שם זמן רב, אך כמה זמן בדיוק לא ברור, ישנם חוקרים שטוענים 8,000 שנה ואילו אחרים רק 2,500 שנה.
מאז המאה העשירית, אזורי החוף אוכלסו ונורווגים אתניים ביקרו בהם, ופינמרק הפכה לחלק מהממלכה.
פינץ' הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה-מדע בדיוני מאת הבמאי מיגל ספוצ'ניק , שנכתב על ידי קרייג לאק ואיבור פאוול.
הוצאת הסרט לאקרנים תוכננה ל-2 באוקטובר 2020, אך נדחתה מספר פעמים עקב מגפת הקורונה העולמית.
לבסוף, שונה שם הכותר מ-BIOS ל-Finch, ונמכר לאפל TV+, שהפיצה אותו בשירות הסטרימינג שלה ב-5 בנובמבר 2021.
טום הנקס מככב בסרט בתור פינץ' ויינברג, ממציא חולה, החי בכדור הארץ הפוסט אפוקליפטי, אשר יוצר רובוט כדי שזה יארח לו ולכלבו חברה ויוצא למסע ברחבי מדינתו.
עשור חלף מאז הרסה התפרצות סולארית את שכבת האוזון, העלתה את הטמפרטורות ל-65 מעלות צלזיוס (149 מעלות פרנהייט) והפכה את כדור הארץ לשממה רדיואקטיבית ובלתי ניתנת למגורים.
אחד הניצולים הבודדים, פינץ' ויינברג, מהנדס רובוטיקה, חי לבדו עם הכלב שלו, גודייר, במעבדה התת-קרקעית שלו בסנט לואיס, בבעלות החברה בה עבד לפני האסון.
כאשר פינץ' מחפש אספקה, הוא לובש חליפת מגן מתוצרת עצמית ונוסע דרך האזור בקרוואן.
גוסס מהרעלת קרינה, פינץ' עובד על יצירת בן לוויה רובוט מיוחד עבור הכלב שלו שיטפל בו כשהוא כבר לא יהיה.
הוא קורא לו ג'ף ומזין אותו בידע אנציקלופדי, כולל מדריך לאילוף וטיפול בכלבים.
כשסערה קיצונית מתקרבת לסנט לואיס, פינץ', ג'ף וגודייר יוצאים בקרוון הנייד לכיוון סן פרנסיסקו.
עם זאת, בגלל העזיבה הנמהרת, רק 72 אחוז מהנתונים המתוכננים יכלו להעלות למוחו של ג'ף ולכן יש לו מוח דומה לזה של ילד.
למרות החמרה במצבו, פינץ' עדיין מנסה ללמד את האנדרואיד כמה שיעורים חשובים על החיים וכיצד להגן על גודייר.
טום הנקס – פינץ' ויינברג, ממציא חולה ואחד האנשים האחרונים על פני כדור הארץ
קיילב לנדרי ג'ונס – ג'ף, הרובוט שיצר פינץ'
ב-27 באוקטובר 2017 הוכרז כי טום הנקס יככב בסרט פוסט-אפוקליפטי בשם BIOS העוסק ברובוט שדמותו החולה של הנקס תיצור כדי להגן על חיי כלבו האהוב כאשר הוא מת.
הסרט נכתב על ידי קרייג לאק ואיבור פאוול, בבימויו של מיגל ספוצ'ניק והפקתו של רוברט זמקיס וקווין מישר.
כמה אולפנים גדולים התמודדו על הזכויות על הסרט, שצפוי היה להתחיל בהפקתו בתחילת 2018. כעבור כמה ימים נודע כי הפרויקט נרכש על ידי אמבלין בידור, וחברת Universal Pictures תפיץ אותו.
בינואר 2019 הצטרף קיילב לאנדרי ג'ונס לצוות הסרט לתפקיד בלכידת התנועה של רובוט שיוצר פינץ'.
במרץ 2019 הצטרפה סמירה ויילי לצוות השחקנים של הסרט ובמאי 2019 הצטרפו סקיט אולריך ולורה הארייר.
הפקת הסרט התרחשה במדינת ניו מקסיקו, כולל הערים אלבקרקי, סנטה פה, שיפרוק, לוס לונאס, סוקורו והפארק הלאומי חולות לבנים.
יציאת הסרט תוכננה ל-16 באפריל 2021. תאריך השחרור הקודם של הסרט היה 2 באוקטובר 2020, אך מגפת הקורונה אילצה את דחיית ההפצה.
פינמרקסווידה (, ) היא הרמה הגדולה ביותר בנורווגיה.
שטחה, המסתכם ב-22,000 קמ"ר, מהווה כ-36% משטח מחוז פינמרק בו היא נמצאת.
הרמה נמצאת מצפון לחוג הארקטי וידועה כמולדת הסאמים ועדרי האיילים אותם הם מגדלים.
הסאמי עדיין משתמשים במחסות שבטונדרה של פינמרקסווידה כשהם רועים שם בחורף את עדרי האיילים שלהם.
המרחק בפינמרקסווידה מאלטה בקצה המזרחי ל בקצה המערבי הוא 300 ק"מ, וכך גם המרחק בין צפון הרמה לדרומה, שחודר לשטח פינלנד.
פינמרקסווידה נמצאת בגובה של 300–500 מטרים מעל פני הים.
פינמרקסווידה מתאפיינת בגבעות נמוכות, יערות עצי ליבנה, יערות אורנים, ביצות ואגמים קפואים.
הסלעים בה הם בעיקר מתקופת הפרקמבריון.
הנוף השטוח נוח להיווצרות אגמים רדודים ונהרות בשיפוע נמוך ובעלי יובלים רבים.
ייתכן כי חלק מהאגמים העגולים בפינמרקסווידה הם שיירים של (גבעות בעלות כיפת קרח באזורי קפאת-עד) שהתפתחו ב ב.
(משילוב של סאמית ונורווגית: "נהר אנארי העליון") נפתח בדרום מזרח פינמרקסווידה ב-1976, על שטח של 1409 קמ"ר.
האקלים בפינמרקסווידה הוא אקלים תת-ארקטי עם חורפים קרים מאוד: הטמפרטורה בה יכולה לצנוח מתחת ל-40 מעלות צלזיוס מתחת לאפס, עם שיא נורווגי רשמי של 51.4 מעלות מתחת לאפס שנמדדו בקאראשוק ב-1.1.1886. בקאראשוק נמדדו גם 32.4 מעלות צלזיוס ביולי, ולפיכך הפרש הטמפרטורות בה נדיר ביחס לשאר אירופה.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש ינואר היא 17.1- מעלות צלזיוס, והטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא 13.1 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים היא 336 מ"מ בלבד.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא 2.4- מעלות צלזיוס, והיא הטמפרטורה הממוצעת השנתית הקרה ביותר בנורווגיה למעט באזורים הגבוהים בהרים, וקרה יותר מהטמפרטורה הממוצעת השנתית באי יאן מאיין ובאי ביירנייה.
פינק היה בר-מסעדה בירושלים שפעל בשנים 1932–2005, ושכן במפגש רחוב ההסתדרות 2 עם רחוב המלך ג'ורג'.
המקום היה בבעלות משה פינק, בהמשך בבעלות דייב רוטשילד ובשנים האחרונות בבעלות מולי עזריאלי.
את ניהולו של פינק ניתן לחלק לשלוש תקופות:
התקופה הראשונה (מ-1932 עד סוף שנות ה-40) – הקמת המקום וניהולו על ידי משה פינק, עולה מרומניה.
בתקופה זאת, עבד במקום גם דייב רוטשילד (שעלה מגרמניה), תחילה כמלצר ואחר כך כאחד מהבעלים.
התקופה השנייה (מסוף שנות ה-40 ועד 1994) – ניהול המקום על ידי דייב רוטשילד, כבעלים יחיד של בית העסק.
בתקופה זאת הגיע המקום לשיא פרסומו ושגשוגו.
התקופה השלישית (1994–2005), שבה נוהל המקום על יד מולי עזריאלי (שהיה חתנו של רוטשילד, הבעל של בתו עדנה).
רוטשילד התחיל לפתח את הבר-מסעדה, בסוף שנות ה-40 לפי ראות עיניו וטעמו האישי, ביחד עם אשתו אנטוניה 'טונקה' לבית הנדלר.
הוא הפך את הבר-מסעדה הקטנה למוסד בעל שם עולמי אשר נבחר בין היתר על ידי המגזינים ניוזוויק ו-Reader's Digest לאחד מ-50 הברים הטובים בעולם.
עד שנת 1947 היה הבר מקום מפגש מוכר של הקצונה הבריטית של ממשלת המנדט.
במקום זה נפגשו אנשי צבא ומשטרה בריטיים, בין היתר, עם נערות יהודיות, ואנשי לח"י ערכו מעקבים אחר מפגשים אלה.
לאחר הקמת המדינה ייחודו של המקום, היה בשמירה על האווירה האירופאית, אשר הייתה קיימת בו עוד מזמן המנדט הבריטי.
המאכל המפורסם ביותר של הבר-מסעדה היה מרק הגולאש אשר המתכון שלו היה סודי.
המקום גם התפרסם בזכות ספרי החתימות בו החתימו את האורחים המיוחדים לאורך השנים.
סמל המסעדה היה ציפור לוגמת מתוך כוס מים.
בשנת 1999 קיבל המלצר הוותיק של פינק, יצחק בורג (המכונה יצחוק), את אות ההוקרה יקיר ירושלים.
לאחר סגירת פינק, פעל במקום כמה שנים סניף של קפה נאמן.
כיום (2024) פועל במקום סניף של רשת המחשבים אייבורי.
ב-16.12.2024 הוצב בחזית הבניין (רחוב ההסתדרות 2 פינת המלך ג'ורג) שלט שימור כחול מטעם עיריית ירושלים והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, המספר על פעילות המקום ובעליו.
בשנת 2004 ביימו תומר שני ורן לנדאו את הסרט התיעודי "שטרודל בטחינה" העוסק בשתי מסעדות ירושלמיות ותיקות ששכנו זו לצד זו.
פינק, בר-מסעדה אירופאי בהשפעה גרמנית, ו"מסעדת פינתי", מסעדת חומוס שפועלת במקום משנת 1975. בין שתי המסעדות היה ממוקם ביתן מפעל הפיס שבו עבדה גלינה, עולה מברית המועצות.
היחסים בין שלושת בתי העסק והאנשים המפעילים אותם, שתוארו בסרט, אמורים לייצג יחסים חברתיים בין קבוצות תרבותיות שונות בחברה הישראלית בכלל ובעיר ירושלים בפרט.
הסרט הוקרן בפסטיבל הקולנוע ירושלים בסינמטק ירושלים, ובקבלת הפנים לאחר ההקרנה, חולקו לצופים מרק גולאש מתנת 'פינק', ופיתות וחומוס מתנת "מסעדת פינתי".
פינצה (בקרואטית ובסלובנית: Pinca; גם Pogača, Sirnica או Pinza או בגרמנית: Osterpinze) הוא מגוון של לחמי פסחא.
פינצה מקורו בקרואטיה, סלובניה ובאוסטריה.
הוא פופולרי במיוחד באיסטריה, מערב קרואטיה בחלקים של נפת טריאסטה ובאזור ההיסטורי של דלמטיה, במחוז גורישקה בסלובניה, הליטורל הסלובני, דרום אוסטריה וגוריציה באיטליה .
זהו כיכר לחם מתוק עם סימן צלב עליו, אשר מגולף בסכין לפני האפייה, בצד העליון של הכיכר.
פינצה נאכל כדי לחגוג את סוף התענית, כי הוא מכיל ביצים רבות.
יחד עם ביצי הפסחא, פינצה נשאר המרכז של ארוחת הבוקר המשפחתית של חג הפסחא באזורים שבהם הוא נאכל.
באזורים עירוניים זה יותר ויותר הפריט היחיד שנלקח למיסת חג הפסחא לברכה, ולעיתים קרובות ניתן לאורחים כסמל לאיחולים טובים.
פינק ליידי הוא סרט קולנוע שביים ניר ברגמן על פי תסריט של מינדי ארליך.
הסרט בכיכובם של נור פיבק ואורי בלופרב הוצג לראשונה ב"פסטיבל לילות שחורים בטאלין" שבאסטוניה שם קיבל ניר ברגמן את פרס הבמאי הטוב ביותר.
לייזר ובתי הם זוג חרדים המנהלים את שגרת חייהם בגידול שלושה ילדים, לימוד בכולל של לייזר ועבודה של בתי כבלנית בשעות הערב במקווה השכונתי.
שגרת חייהם מופרעת כאשר במעטפה ללא סימן זיהוי בתי מקבלת תמונות ובהם נראה בעלה לייזר מתנשק עם גבר אחר.
לייזר טוען שהתמונה נעשתה בפוטושופ והיא כחלק מסחיטה שמנסים לסחוט אותו.
בתי מבינה תוך זמן קצר שהתמונות אמיתיות ושגם הסחיטה אמיתית.
הם מתמודדים יחד בכנופיה שמאיימת עליהם, כשבתי מנסה שוב ושוב לעורר את התשוקה של בעלה.
היא נעזרת באישה חילונית שפגשה בעבודתה במקווה, ומנסה לחקות דמות בשם "פינק ליידי" (משם שם הסרט) מחוברת פורנוגרפית שבעלה קיבל כדי לעורר את בעלה.
אחרי שלייזר עובר סדרת טיפולי המרה בתי מגיעה לנגריה שבה הוא עובד.
היא מנסה לעורר מינית את בעלה שוב אבל מגלה באמצע שמסתתר שם המאהב של בעלה.
הסרט מסתיים כשבתי ולייזר מבינים שלייזר יישאר הומוסקסואל ומגיע לבתי גבר שאוהב נשים.
בסצנת הסיום בתי מסדרת את חולצתו של לייזר מתוך חיבה כבוד והערכה, אבל שניהם הולכים לבית הדין להתגרש.
את התסריט כתבה מינדי ארליך.
ארליך שגדלה בבית חרדי, התחתנה ואף הביאה עם בעלה ילד לעולם, התגרשה ויצאה בשאלה.
את התסריט היא כתבה לאחר שלמדה במגמת תסריטאות בבית הספר סם שפיגל.
ארליך זכתה בפרס התסריט הטוב ביותר בטקס פרסי הקולנוע הישראלי.
תחמושת פינפייר הייתה סוג של כדור חימוש אחידה שבה הקליע אחוד עם תרמיל המכיל את חומר הנפץ ההודף.
ומהווה שלב מעבר משמעותי ממערכות כלי נשק נטענים אחורית של כלי נשק ליריה בודדת מוקדמות אל נשק בעל מנגנון טעינה חוזרת טבעה העצמאי של התחמושת, אשר איחדה את הקליע, חומר הנפץ ואמצעי ההצתה ליחידה אחת, היה רעיון מהפכני בזמנו.
יצרן הנשק השווייצרי סמואל ז'ואנס פאולי רשם פטנט על כדור שנועד לשמש בכלי נשק נטענים אחורית בשנת 1812. הכדור נועד לשימוש ברובה ציד עם קני קבועים, אשר נטען על ידי הרמת בלוק נעילה בחלקו העליון.
יצרן הנשק הצרפתי אנרי רו ניסה לשפר את הכדור בשנות ה-20 של המאה ה-19, אך תחמושת עם פיקה שמחוברת ישירות למטען ההודף נתפסה על ידי רבים כמסוכנת מדי.
ורוב הרובים של התקופה השתמשו במערכת הצתה נפרדת מסוג כיפת הקשה ורובים נטעני לוע.
בשנת 1832 חרש הנשק הצרפתי קאזימיר לֶפָּשֶׁה שיכלל את ההמצאות של קודמיו, רכש הפטנטים של פאולי בשנת 1827, ורשם הפטנט על תחמושת פינפייר בשנת 1835. לפושו עסק לפני כן בפיתוח מערכות טעינה אחורית עבור רובי ספורט שהשתמשו תרמילי נייר, עבודה אשר הניחה את הבסיס להמצאת מערכת הפינפייר.
עקרון הפעולה הבסיסי של מנגנון הפינפייר מתבסס על כדור בעל פין קטן שהוא למעשה נוקר הבולט מהצד, מעל בסיס התרמיל.
בעת הירי, פטיש כלי הנשק מכה בפין זה, ודוחף אותו פנימה.
הפין, בתורו, מועך חומר נפץ רגיש הממוקם בתוך התרמיל.
פיצוץ ראשוני זה מצית את מטען אבק השריפה העיקרי, אשר יוצר לחץ גבוה הדוחף את הקליע דרך קדח הקנה.
רק לאחר התערוכה הגדולה של 1851 בלונדון החלו יצרני נשק בריטיים ואמריקאים, להתייחס ברצינות רבה יותר לרובים נטעני מכנס.
הצגתו של אקדח לפשה נטען מכנס נתנה השראה ליצרן הנשק האנגלי אדווין צ'ארלס הודג'ס (Edwin Charles Hodges) (1831–1925) ליצור עותק משופר ולשכנע את יצרן הנשק הלונדוני המוביל ג'וזף לאנג (Joseph Lang) שזהו נשק העתיד.
לאנג נחשב באופן גורף ליצרן הנשק הבריטי המבוסס הראשון שייצר רובי פינפייר (pinfire) בכמויות משמעותיות.
הנשק הראשון מסוג חדש זה יוצר בשנת 1853. ורובי פינפייר נטעני מכנס משופרים הפכו לסוג הנשק החדש שעד 1857–1858 כל נסיך בריטי אופנתי וג'נטלמן בעל תואר רצה שיהיה ברשותו.
מנגנון זה איפשר פעולה אמינה יחסית לזמנה, אך דרש נשק שתוכנן במיוחד עבור תחמושת פינפייר, שכן המבנה החיצוני של הפין הבולט חייב פתח טעינה בצד הקנה או תוף התוף באקדחים.
מנגנון הפינפייר הציע פשטות ואמינות נוספת.
מחסניות פינפייר ביטלו את הצורך בטיפול והתקנה של כיפות ההצתה קטנים ונפרדים על פטמה לפני כל ירייה של מנגנון הקפסלוק, ובכך פישטו את תהליך הטעינה.
כובעי הצתה עצמם היו עלולים לגרום לירי בשוגג אם טופלו בצורה לא נכונה או נשברו.
הפין שאפיין את המנגנון היה גם החיסרון המשמעותי ביותר הוא זה הפך את התחמושת לפגיעה לירי בשוגג אם טופלה בצורה לא זהירה, במיוחד כאשר כדורים בודדים נישאו בכיסים או בנרתיקים, וגרם בכך לסיכון בטיחותי ניכר.
כתוצאה מכך, חלק מגזי ההודף דלף החוצה בעת הירי, מה שהוביל לירידה במהירות הלוע ולצבירת שאריות אבק שריפה, אשר עלולות היו לשבש את פעולת כלי הנשק.
מחסנית הפינפייר כללה מספר רכיבים מרכזיים.
בתחילה, התרמיל יוצר מקרטון עם בסיס פליז.
אולם, בשנת 1846, רשם חרש הנשק בנימין הולייה פטנט על שיפור משמעותי תרמיל שעשוי נחושת או פליז, אשר הציע אטימה טובה יותר ועמידות גבוהה יותר.
הקליע היה בדרך כלל קליע חרוטי עשוי עופרת.
שרטוטים ממפעלים שייצרו תחמשת מסוג פינפייר מתחילת המאה ה-20 מספקים פרטים ספציפיים על הרכב הקליעים עבור קטרים שונים, לרוב תערובת של עופרת (כ-98%) ואנטימון (כ-2-3%) להגדלת הקשיות.
חומר ההודף העיקרי בתחמושת הפינפייר היה אבק שרפה.
חומר ההתחל הרגיש להקשה, אשר תפקידו היה ליזום את פיצוץ אבק השריפה, היה ממוקם בתוך התרמיל, באופן שיאפשר לו להימחץ על ידי הקצה הפנימי של הפין בעת פגיעת פטיש כלי הנשק.
הרכב "תערובת הפינפייר" ששימשה בכובע ההצתה 35% כספית רועמת 15% סולפיד, 10% זכוכית טחונה, 40% אשלגן כלורט.
הנוקר הפנימי, אשר היה המאפיין הייחודי של מחסנית הפינפייר, בלט מהצד.
תרמילים קטנוים יותר של כללו גוש עופרת רכה בבסיס כדי לאבטח את הפין ולספק הגנה נוספת מפני כשל בבסיס.
אקדחים ורובים תוכננו לשימוש בתחמושת פינפייר במאה ה־19, ובפרט באירופה.
אקדחים מסוג לֶפָּשֶׁה Lefaucheux היו בשימוש נרחב בצרפת, בספרד, באיטליה ואף בבלגיה.
דגם רובה פין־פייר של לפָשֶׁה אומץ באופן רשמי על ידי הצי הצרפתי בשנות ה־50 של המאה ה־19. אקדחי פינפייר גם יובאו לארצות הברית והיו בשימוש מוגבל במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
על אף שהתחרות מצד אקדחים מבוססי כיפת הצתה הייתה גדולה, כלי נשק מסוג זה שווקו כפתרון זול ויעיל לשוק האזרחי.
אקדח לֶפָּשֶׁה M1858 היה אחד מכלי הנשק הראשונים שתוכננו במיוחד עבור תחמושת פינפייר הוא פותח בידי אז'ן לֶפָּשֶׁה (Eugène Lefaucheux), בנו של הממציא קאזימיר לֶפָּשֶׁה.
האקדח אומץ רשמית בשנת 1858 והיה הנשק התקני של חיל הים הצרפתי במהלך שנות ה־50 וה־60 של המאה ה-19 .
זהו אחד מכלי הירי הראשונים שכללו טעינה אחורית ותחמושת מתכתית שלמה, ובכך סימן שלב מעבר משמעותי מהדור הישן של כלי ירי לכלים מודרניים יותר.
הרובה היה מסוג אקדח תופי בעל תוף מסתובב שיכל להכיל בין שישה לשמונה כדורים, שהוזנו מקצה האחורי של התוף בעזרת תחמושת פינפייר בקוטר 12 מ"מ.
מנגנון ההפעלה פעולה כפולה, כלומר ניתן היה לדרוך את הפטיש בלחיצה על ההדק או לדרוך אותו ידנית.
למרות מבנהו המגושם יחסית אקדח זכה לתפוצה יחסית רחבה, במיוחד בקרב כוחות ימיים ויחידות צבא במושבות הצרפתיות.
במספר מקרים הוא אף נרכש ונעשה בו שימוש בציים של מדינות אחרות, ובין היתר נרשם תיעוד של שימוש ברובים מסוג זה גם במלחמת האזרחים האמריקנית, כאשר חלקם יובאו ממקורות אירופיים לצבא הקונפדרציה .
עם זאת, במהלך שנות ה־60 וה־70 של המאה ה־19, עם הופעתם של רובים חדישים יותר, כמו רובה שספו (Chassepot) ורובים מבוססי תחמושת סנטרפייר, ירדה קרנו של דגם M1858 והוא הוצא בהדרגה מהשירות.
תחמושת מסוג טיטפייר הייתה תחמושת אשר פותחה בארצות הברית באמצע המאה ה־19, במטרה לעקוף את מגבלות הפטנט של סמואל קולט ועל הפטנט של רולין וויט.
היא פותחה על ידי האחים דניאל וג'יימס מור (Moore) בסביבות שנת 1864. התחמושת והאקדחים שתוכננו לשימוש בה היו בעיקר בקטרים קטנים (כגון .32 אינץ'), והתאפיינו במנגנון טעינה אחורית לתוך תוף, כאשר הפטנט העוקף את קולט התבסס על הצתה דרך פטמה (teat) שהשתחלה אל מאחורי התוף.
מבנה התחמושת היה יוצא דופן: התרמיל היה עשוי מנחושת, ובמקום שהפיקה תשב בשוליים האחוריים של התרמיל היא מוקם בתוך גליל קטן בצורת פטמה שבצבצה מקצה התרמיל האחורי והוכנסה דרך חור קדח קטן בתוף האקדח.
הפטיש הכה על קצה הפטמה, וכך הצית את הפריימר והפעיל את הירי.
שיטה זו איפשרה למעשה תוף אטום יחסית, אך עם הצתה מאחור.
למרות היעילות היחסית של השיטה, והעובדה שיותר מ־30,000 אקדחים שיועדו לתחמושת זו יוצרו עד סוף שנות ה־60 של המאה ה־19, הפיתוח הטכנולוגי המהיר של תחמושת מודרנית הביא להיעלמות הדרגתית של התחמושת הייחודית הזו.
כיום כלי נשק אלו נמכרים כחפצים המיועדים לאספנות אבל גם כמחזיקי מפתחות, למרות שאינם כלי נשק פרקטיים, הם משתמשים בתחמושת מסוג פינפייר מכיוון שהקליבר קטן מדי לתחמושת סטנרפייר או רימפייר.כלי נשק ותחמושת עתיקים לאקדחים מסוג פינפייר זמינים בשוק האספנים וקיימות ערכות טעינה מודרניות המכילות תרמילים וקליעים שניתן לטעון ידנית.
סוכנות הבילוש הלאומית פינקרטון היא חברת החקירות הפרטיות הגדולה והוותיקה בארצות הברית.
אנשיה נודעו לעיתים בכינוי "הפינקרטונים".
במחצית השנייה של המאה ה-19, עת פעלה לצד הממשל, ולעיתים כזרוע שלו, לאכיפת הביטחון, החוק והסדר, היה לה חלק בלתי מבוטל בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-1850 נוסדה בשיקגו, על ידי אלן פינקרטון ועורך הדין אדוארד ראקר (Rucker), סוכנות בילוש, וזו נקראה בתחילה 'סוכנות המשטרה הצפון-מערבית' (North-Western Police Agency).
ב-1855 נוסדה על בסיס אותה סוכנות חברת החקירות פינקרטון ושות'.
הסוכנות הציעה שירותיה לאנשי עסקים אשר שאפו לשליטה גדולה יותר על עובדיהם.
על החברה הוטלה המשימה לאבטח את אברהם לינקולן בין השנים 1861–1862. במסגרת תפקידו פינקרטון סיכל ניסיון התנקשות בלינקולן בעיר בולטימור בעת שהיה בדרכו להשבעתו לכהונתו הראשונה כנשיא ארצות הברית, אם כי לא ברור עד כמה הסכנה הייתה מוחשית.
בהמשך, פינקרטון מונה כראש השירות החשאי האמריקני בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, והחברה פעלה כסוכנות ביון כנגד הקונפדרציה.
סוכנות פינקרטון פעלה בעיקר עבור ארמיית הפוטומק בפיקודו של ג'ורג' מקללן.
המידע הצבאי שהסוכנות הביאה נחשב לדל באיכותו, בעיקר עקב רמתם הנמוכה של המודיעים.
באשר לריגול נגדי, כאן המידע היה ברמה גבוהה יותר.
סוכני החברה עסקו בנוסף לחקירות פרטיות גם בשמירה, באבטחה ובעבודות בקבלנות עבור הצבא.
ב-1871, שימשה הסוכנות כקבלנית של משרד המשפטים האמריקני באכיפת החוקים הפדרליים.
כשהיו בשיאם, בין שנות ה-70 ושנות ה-90 של המאה ה-19, היו ה"פינקרטונים" סוכנות אכיפת החוק הגדולה בעולם.
בסוף המאה ה-19 נודעו אנשי הסוכנות בהשתתפותם בשבירת שביתות, פעילות שכללה בין היתר שמירה על שוברי שביתות והרחקת שובתים ומנהיגי ארגוני עובדים ממקומות תעסוקה, זאת בשירות מעבידים ובעלי מפעלים שונים.
לצורך כך, הם נהגו להסתנן לארגוני עובדים, על מנת לקבל מידע שסייע להם במשימתם.
לשם כך הסוכנות הרבתה לשכור נשים ומיעוטים כמודיעים.
הידועות בשביתות אלו היו שביתת הרכבות הגדולה ב-1877, וכן "שביתת הומסטד" (Homestead) ב-1892, בה נקראו לעזרת המעבידים בפיטסבורג כ-300 סוכנים מניו יורק ומשיקגו.
במסגרת המאבק האלים בין סוכני החברה לבין השובתים נהרגו שלושה סוכנים ותשעה שובתים.
בשל פעולות אלו זכו אנשי הסוכנות ליחס של שנאה מצידם של פעילי האיגודים המקצועיים האמריקאים המוקדמים, שראו בהם אויבים.
מחאה ציבורית שקמה בעקבות מעורבותה העקובה מדם של הסוכנות בדיכוי אותה שביתה, הביאה לחקיקתו של "חוק אנטי-פינקרטון" (Anti-Pinkerton Act) מ-1893, שהגביל שימוש פדרלי בגורמים פרטיים או בשכירי חרב.
באותה תקופה, סוכנות פינקרטון סייעה בפענוח מספר מעשי שוד של רכבות.
בהקשר זה התפרסם הניסיון, שלא צלח, לתפוס את השודד ג'סי ג'יימס ואת הכנופיה אליה השתייך, בחלקו נטל פינקרטון חלק באופן אישי.
כמה סוכנים וחברי כנופיה שילמו על המאבק בחייהם.
פעילות נוספת בה הייתה הסוכנות מעורבת הייתה בלדרות מאובטחת של כספים ומטענים יקרי ערך, במקום ובעת בה היו אלה פגיעים לתקיפות של פורעי חוק.
במהלך המאה ה-20, עם השתכללות אמצעי הבילוש שבידי המשטרה, ועם הקמת ה-FBI, עבר מוקד פעילותה של הסוכנות לתחום האבטחה.
ביולי 2003 נרכשה החברה על ידי חברת האבטחה השוודית "Securitas AB", לצורך יצירת "Securitas Security Services USA", אחת מחברות האבטחה הגדולות בעולם.
אחד מספרי שרלוק הולמס, "עמק הפחד", עוסק בסוכן החברה שנשלח להשיב את הסדר לעיירה שנשלטת על ידי איגוד רב עוצמה.
בסדרת הדרמה "דדווד", מבית HBO, המבוססת בחלקה על דמויות היסטוריות, ישנה התייחסות לסוכנות פינקרטון החל מהעונה הראשונה, ובעונה השלישית אף לוקחות חלק בהתרחשויות דמויות של סוכני החברה.
בסדרת המשחקים Red Dead Redemption סוכני החברה הם "הרעים" אשר מנסים לעצור את הפשע במערב הפרוע.
פינת הנואמים או ספיקרס קורנר נמצאת בפינה הצפון־מזרחית של הייד פארק בלונדון, בקרבת מארבל ארץ' ובקרבת המקום בו עמדו עמודי התלייה של טייברן.
בפינת הנואמים נערכות באופן מסורתי, בכל יום ראשון, התכנסויות לצורך דיונים הפתוחים לציבור הרחב.
פינת הנואמים קיבלה מעמד לא רשמי כאזור "זכות דיבור" בשנת 1872, בעקבות חוק הגנים והגנים שחוקקה הממשלה באותה שנה, שבין היתר קבע את הזכות להיפגש ולדבר בחופשיות בהייד פארק.
בפינה זו נאמו בין השאר במהלך השנים גם קרל מרקס, לנין, ג'ורג' אורוול ורבים אחרים.
פינקי והמוח היא סדרת אנימציה בת 66 פרקים שהופקה לטלוויזיה בין השנים 1995 ל-1998 ברשת Kids' WB.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בשנות ה-90 של המאה ה-20.
כמו אנימניאקס היא זכתה לשבחים רבים ולמספר פרסים, בהם פרס אמי לסדרות יומיות.
הדמויות נוצרו במקור כחלק מסדרת האנימציה אנימניאקס, ובעקבות ההצלחה לה זכו נוצרה סדרת בת בכיכובם.
הסדרה הופקה על ידי סטיבן ספילברג ואולפני האחים וורנר.
פינקי והמוח הם שני עכברי מעבדה מהונדסים גנטית, דבר שהקנה להם אינטליגנציה ברמה אנושית ויכולת דיבור.
מוח הוא עכבר גאון וחמור סבר שרוצה להשתלט על העולם ופינקי הוא עכבר עליז וטיפש, דמות מצחיקה ולא רצינית.
הם גרים בכלוב במעבדות המחקר של אקמי (Acme).
בכל פרק למוח יש תוכנית חדשה לשניהם (שהוא הולך להוביל) להשתלטות על העולם, אשר מסתיימת תמיד בכישלון, לעיתים קרובות בגלל פינקי הטיפש והלא רציני.
כמו רוב הפרקים של אנימאניקס, פרקים רבים הם פרודיות על נושא מסוים, בדרך כלל סרט.
הסדרה נחשבת ליותר הומורסטית, סאטירית ופרועה מ"אנימניאקס" ומיועדת לצעירים ולמבוגרים.
משפט המפתח המפורסם של הסדרה הוא:
גם הקריאות חסרות המשמעות של פינקי, כגון "נארף", "זורט", "טרוז" ו"פוט", מזוהות עם הסדרה.
על בסיס "פינקי והמוח" נוצרה סדרת המשך בשם "פינקי, מירה והמוח" המצרפת את דמותה של מירה (Elmyra באנגלית) מ"עלילות טייני טון".
הסדרה שודרה בשנים 1998–1999, וירדה לאחר העונה הראשונה בשל בעיות תקציב.
דמויותיהם של פינקי והמוח חזרו להופיע בשנת 2020 בגרסה המחודשת של "אנימניאקס".
המוח: עכבר מעבדה גאון וחמור סבר שמתכנן יום אחר יום איך להשתלט על העולם ונאלץ להשתמש בעוזרו פינקי למזימותיו, אך תמיד נכשל.
פינקי: עכבר מעבדה ועוזרו של מוח, לעומת מוח הוא יחסית טיפש ולא רציני, ברוב הפרקים הוא לרוב רק עומד בדרכו של מוח וגורם נזק.
סנובול: אוגר מרושע המנסה אף הוא להשתלט על העולם.
פינקברי היא רשת אמריקאית לממכר פרוזן יוגורט שמרכזה בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
החנות הראשונה נפתחה בינואר 2005 על ידי שני אמריקנים ממוצא קוריאני בשם היי קיונג (שלי) הואנג ובן זוגה יאנג לי.
במרץ 2008 היו ברשת 43 סניפים, 34 מהם בדרום קליפורניה ותשעה בעיר ניו יורק.
התוכנית המקורית של הואנג ולי הייתה להקים בית תה בסגנון אנגלי בשם Huntley Drive בהוליווד המערבית, קליפורניה.
החנות השנייה נפתחה כעבור יותר משנה וחצי, בספטמבר 2006. מאז נפתחו עוד סניפים רבים בקליפורניה ובניו יורק.
ב-16 באוקטובר 2007 השקיעה קרן מוורון של מייסד רשת בתי הקפה סטארבקס הווארד שולץ 27.5 מיליון דולר בפינקברי.
מטרת ההשקעה הייתה להאיץ מהלך של התרחבות לכל רחבי ארצות הברית.
בעקבות הצלחתה של הרשת קמו לה מתחרים רבים באזור קליפורניה.
במקרה אחד גלשה התחרות להגשת תלונה על ידי בעל חנות מתחרה (קיוויברי) כנגד לי בגין איומים, ובהגשת תביעה על ידי פינקברי כנגד אותו מתחרה בגין העתקת סמליל והפרת סימן מסחר.
בשנת 2007 הוגשה כנגד פינקברי תביעה בטענה להטעיית הצרכנים, משום שלאור כמות תרביות החיידקים במוצר שנמכר על ידה לא ניתן לכנותו "יוגורט" על פי התקנות של מחלקת המזון והחקלאות של קליפורניה.
חנויות הרשת עוצבו באופן שנועד למתג את פינקברי כרשת עכשווית-אופנתית.
הריהוט בחנויות עוצב על ידי פיליפ סטארק, ועל התאורה הופקדה חברת לה-קלינט.
הקירות צבועים במגוון צבעים ורצפת הסניפים זרועה חלוקי נחל.
בתחילה כלל התפריט של פינקברי שני טעמי פרוזן יוגורט בלבד: בסיסי ותה ירוק.
מאוחר יותר הצטרף טעם שלישי - קפה.
בכל אונקיה יש 25 קלוריות, 5 גרם סוכר ו-0% שומן.
בנוסף לכך מוצעים בסניפי הרשת "ברד" (shaved ice) עם פירות או תה ירוק, ושייקים (smoothies).
לפרוזן יוגורט ניתן להוסיף פירות שונים (כגון פירות יער, מנגו ובננה), ערמונים, שקדים, שבבי שוקולד, עוגיות, גרנולה ועוד.
הרשת נוהגת להציע תוספות מיוחדות לזמן מוגבל בחגים ובתקופת הקיץ.
פינת המשוררים הוא השם המקובל לאגף הכנסייה הדרומי של מנזר וסטמינסטר בשל משוררים, מחזאים וסופרים הקבורים ומונצחים במקום.
ג'פרי צ'וסר היה המשורר הידוע הראשון שנטמן בפינת המשוררים, אף על פי שקבורתו שם הייתה בגין עבודתו בארמון וסטמינסטר ולא עקב המוניטין שלו כסופר.
למרות זאת, לאחר בניית המצבה הגדולה מעל קברו של צ'וסר על ידי ניקולס בריגהאם באמצע המאה ה-16 והטמנתו של המשורר אדמונד ספנסר לא רחוק ממנו, הדבר פתח מסורת הקיימת עד היום, לקבור ולהנציח משוררים בפינה זו.
עם זאת, פינת המשוררים כללה גם את קבריהם של הכמרים מהמנזר.
בנוסף, נקבר בפינת המשוררים תומאס פאר, אשר חקוק על מצבתו כי מת בגיל 152, בשנת 1635, לאחר שלאורך חייו התחלפו עשרה שליטים על כס המלוכה.
קבורה או הנצחה בפינת המשוררים לא תמיד התבצעה מיד לאחר המוות.
לדוגמה, ג'ורג' ביירון, אשר כתביו ושיריו היו נערצים אך הוא קיים סגנון חיים שערורייתי לזמנו, נפטר בשנת 1824 אך לא הונצח אלא עד שנת 1969. אפילו ויליאם שייקספיר, אשר נקבר בסטרטפורד על האייבון בשנת 1616, לא זכה להנצחה עד שנת 1740, אז נבנתה אנדרטה על ידי ויליאם קנט.
פינת אור (בספרדית: Rincón de Luz) היא טלנובלה ארגנטינאית לכל המשפחה אשר החלה את שידוריה ב-10 בפברואר 2003 באזול טי.וי.
(כיום ערוץ 9) (עונה ראשונה) וערוץ אמריקה טי.וי (עונה שנייה) הארגנטינאיים, והגיעה לסיומה ב-18 בדצמבר 2003.
בישראל שודרו שתי העונות בערוץ הילדים מ-1 ביולי 2003 ועד 14 באפריל 2004, ובמקביל בשידורים חוזרים בערוץ 2.
הסדרה נוצרה על ידי כריס מורנה, אשר שימשה גם בתור כותבת ומפיקה, והיא מהווה סדרת ספין אוף לטלנובלה המצליחה הקודמת שלה קטנטנות.
זכויות הסדרה קטנטנות, כמו גם שמה, היו שמורות לערוץ בו הוא שודר, ומאחר והספין אוף תוכנן לעלות בערוץ המתחרה - שמה הוחלף והוצג כפינת אור.
כלל שבע העונות של הסדרה "קטנטנות" שודרו בערוץ Telefe, שנחשב לערוץ הפופולרי והמצליח בארגנטינה.
אולם במהלך העונה השישית, היוצרת והמפיקה של הסדרה, כריס מורנה הסתכסכה עם המנהל החדש של הערוץ קלאודיו ויז'רואל בשל צמצום התקציב עבור הסדרה, זאת בעקבות המשבר הכלכלי בארגנטינה שהתרחש באותה תקופה, ולבסוף הוביל הסכסוך להחלטה לבטל את שידוריה של קטנטנות.
בשל העובדה שהעונה השישית נחתמה עם סוף פתוח, חידשה ההפקה את הצילומים לקראת העונה השביעית עוד טרם סיומה, והספיקה לצלם מספר פרקים בטרם נתבטלה הסדרה כולה.
לאחר ההודעה על הביטול נאלצו הכותבים לשכתב את קווי העלילה, שלפני כן התפרסו על פני יותר מ-100 פרקים, תוך פרק זמן קצר יחסית, וההפקה לא רק הייתה צריכה לקטוע את הצילומים של העונה החדשה - אלא לצלם את הפרקים לגמרי מחדש, על פי אותם שכתובים.
כתוצאה מכך העונה השביעית התקצרה באופן ניכר, ואף שודרה מספר חודשים לאחר המועד המקורי, כאשר עד אז שודר ספיישל בן 10 פרקים מדי שבוע (ולא מדי יום כמו שאר העונות).
עם סיום הסדרה החלה מורנה לפתח סדרה חדשה שמהווה מעין המשך לא ישיר ל"קטנטנות", אשר יועדה לעלות בערוץ Azul TV (ערוץ 9) המתחרה.
השם "פינת אור" הוא שמו של בית היתומים סביבו התרכזה "קטנטנות", והוא היה השם שנבחר גם לבית היתומים החדש בסדרה החדשה וגם לשמה של הסדרה עצמה, כמו גם כיוון ש-Telefe החזיקו בזכויות על השם קטנטנות.
לסדרה היו שתי עונות כאשר פרק 99 נחשב לפרק הסיום של העונה הראשונה, אמנם לא באמת נחשב ככזה, זאת למרות הכיתוב "המשך יבוא.." שהוצג בסופו.
כריס מורנה, שהחותם שלה ניכר בסדרות מוכרות רבות וטובות כמו "קיץ נצחי", "המורדים", "אלמה פיראטה" ו"כמעט מלאכים", אשר רובן מזוהות היטב עם הקהל בישראל, יצרה, הפיקה וכתבה את פינת אור בשיתוף פעולה עם אנשי תעשייה שליוו אותה בעבר.
הסדרה הופקה בשיתוף עם חברת ההפצה וההפקה הישראלית "יאיר דורי אינטרנשיונל", ואף על פי שהיא הופקה באותן חברות ההפקה של "המורדים" והיא בעלת יוצרים זהים, פינת אור היא סדרה חינוכית, מותאמת לכל המשפחה ומפוקחת בידי מוסדות חינוכיים.
הסדרה פינת אור מציגה בעיות שכיחות שונות שעוברות על ילדים ומתבגרים, ולאחר מכן חושפת בפני הקהל דרכים לפתור אותן על הצד הטוב ביותר.
פינת אור מלמדת את הצופה דברים על החיים שספק אם עסק בהם בעבר; פינת אור מלמדת על כמה שאהבה, חלומות, חברים ומשפחה אלו הדברים הכי חשובים לנו בחיינו, מאחר שהם תמיד עוזרים לנו ברגעים הקשים ובלעדיהם קשה מאוד, ואף אי אפשר להסתדר.
הסדרה דוגלת במגוון ערכים ביניהם אהבה, חלומות, תקווה ואמונה לאורך כל פרקי הסדרה, ובמהלכן היא מנסה ללמד את הצופים להפנים אותם ולהשתמש בערכים האלו בחיי היומיום.
אלוורו דה סולאר, בחור בן 25 אשר עד עתה כל שעשה בחייו היה להתבטל ולברוח ממחויבויות, חוזר לבואנוס איירס לאחר שהות ארוכה באי איביזה שבספרד.
בשדה התעופה מקבלים אותו שני חבריו הטובים מהילדות, חוויר וטוביאס, והם נוסעים במכונית ב.מ.וו יקרה שאלוורו רכש קודם לכן.
הסיבה לחזרתו היא מברק ששלחה לו סבתו ויקטוריה דה סולאר, בו היא מודיעה לו לחזור בהקדם האפשרי על מנת לקבל את חלקו בירושה שלה, זאת לאחר שהחליטה לחלק את הונה הרב בין כלל נכדיה בעודה בחיים.
סבתו מזכירה במברק, נוסף על כך את החתונה של מריה חוליה דה סולאר, הבת שלה ודודתו של אלוורו, שאמורה להתקיים בעוד מספר ימים.
אלוורו נדהם מההחלטה ומהתנאים שהציבה לו סבתו, ומאחר ואין באפשרותו לשלם כעת על מכונית הב.מ.וו אותה רכש בהגיעו לבואנוס איירס, הוא מבין שהסתבך אף יותר ממה שחשב.
אלוורו המדוכא הולך לבית קפה מקומי יחד עם חבריו חוויר וטוביאס, כאשר חוויר מנסה לעודד אותו, ואילו טוביאס נוקט בגישה פסימית ומשיג את התוצאה ההפוכה.
בבית הקפה נתקל אלוורו באדם נוסף מילדותו, אשר היה יותר אויב מאשר חבר; חואן איגנסיו.
בין השניים קיימת יריבות שהחלה עוד בילדותם, ומאז ועד היום עדיין לא הגיעה לקצה.
חואן איגנסיו מספר לאלוורו שהוא עורך דין שעובד בחברה שבבעלותה של ויקטוריה, ועד לא מזמן הוא אף מונה על ידה למיופה הכוח שלה.
לא עובר זמן רב עד שאלוורו מסיק מדבריו כי הוא היה מעורב בעניין הירושה שלו, מה שגורם לו להיות מדוכא אף יותר.
שלושת החברים יוצאים מבית הקפה ומתכננים לעשות סיבוב פרידה אחרון במכונית היקרה, אולם בדיוק אז לוקאס, ילד רחוב חכם ומנהיג חבורת ילדים שכוללת את חוליאן, מתאו, טלי וקרולה, נדרס על ידי אלוורו בשל חוסר תשומת לב רגעית.
טוביאס שוב בוחר להסתכל על חצי הכוס הריקה, ומסביר לאלוורו וחוויר שכולם עלולים להישלח לכלא, אולם אלוורו עולה על העובדה שלוקאס למעשה ביים את הכל כדי לקחת ממנו כסף במרמה.
אלוורו, שלא יכול לסבול ילדים מכל הסוגים והגילאים מתחיל להתעצבן, אך חוויר ממהר להרגיע אותו ולשכנע אותו לשלם ללוקאס ולילדי החבורה האחרים.
אלוורו והילדים מגיעים לבית של ויקטוריה, והוא מבקש מהם לחכות בחדר האורחים עד שישלם להם.
הוא הולך לחדרה של סבתו כדי לבקש ממנה את הכסף, אולם במהלך השיחה עמה עולה במוחו רעיון, ועד מהרה אלוורו ממציא סיפור שלם אודות היותו מנהל מעון לילדים יתומים/יתומות, כאשר הוא מצפה בדרך זו לשכנע את ויקטוריה להעניק לו את שמגיע לו, והיא מתרשמת ממנו לטובה.
בינתיים, ילדי הרחוב מתרשמים מהאחוזה הגדולה והמפוארת וכל אחד מהם מתחיל לבחון מקרוב חלק אחר שלה.
בתה של ויקטוריה מריה חוליה כאמור מתחתנת, ומתנות שקיבלה מאנשים מכל רחבי העולם כבר ממלאות חדר שלם.
מתאו, הילד הקטן בחבורה נכנס לחדר ושובר שלא במתכוון, את המתנה היקרה ביותר.
לוקאס והחבורה ממהרים אליו למשמע הרעש, ולמראית חלקי המתנה השבורים הם מבינים שהם בצרה גדולה, אולם הם לא היחידים ששמעו את הרעש, ועד מהרה מריה חוליה מתייצבת מולם בחדר המתנות ומגלה אף היא על המקרה, שמוציא אותה מהכלים וגורם לה מאותו רגע להתחיל לגלות סלידה ושנאה כלפי הילדים.
בסופו של דבר ויקטוריה מרגיעה אותה, אלוורו משלם לילדים והם עוזבים את הבית, לאחר מכן ללוקאס והחבורה מצטרפת מלנה ילדה שברחה מדודתה טריני שהתעללה בה והתנהגה אליה בקשיחות ומתחזה לבן בשם קוקו כדי שלא ימצאו אותה ויחזירו אותה לדודתה.
בהמשך, חואן איגנסיו מגלה על השקר של אלוורו על כך שהוא לא מנהל שום מעון יתומים/יתומות ומספר על כך לויקטוריה, שכועסת עד מאוד.
אלוורו שומע את השיחה ביניהם ומבין כי הוא חייב לשכנע מחדש את סבתו להאמין לו, כאשר הפעם הוא מחליט לעבור מדיבורים למעשים ולממש את רעיון המעון במציאות.
אלוורו מספר על כך לחבריו חוויר וטוביאס, ומבקש מהם לאתר שוב את לוקאס והחבורה כדי שיעזרו לסיפור להיראות כמה שיותר אמין.
הילדים מסכימים להצעה ולתנאים שהוצבו בפניהם במסגרתה, אולם לא עובר זמן רב עד שמנהיג החבורה הפיקח, לוקאס מחליט לנצל את המצב ולבקש תמורה להירתמותם לעניין.
בלית ברירה נאלץ אלוורו להסכים, הפעם לתנאים שלהם, מה שמאלץ אותו להתחיל לדאוג להם ולחפש לכולם קורת גג.
הבית בו הם משתכנים לבסוף מתברר כרדוף סיפורים רעים וסודות רבים, אשר מעוררים את סקרנותם של הילדים ודוחפים אותם לחקור את הבית ואת עברו.
במקביל למציאת הבית שני ילדים שמתגוררים בשכונה בו הוא נמצא שנקראים סבסטיאן ולוסיאנה קרידה לא מרוצים מהשתכנות של ילדי הרחוב בשכונה ומנסים לעשות הכל כדי להיפטר מהם ומגלים כלפיהם שנאה, עוינות ואלימות.
אלוורו במהרה מתוודע לכך שלחיות עם ילדים שאינם רגילים לקבל הוראות ולמלא אחר חוקים לא הולך להיות פשוט, והעובדה שהוא סולד מילדים לא הופכת את המצב לקל יותר עבורו.
הוא מתלונן על כך בפני חבריו, שמשכנעים אותו לשכור מישהו שילמד את הילדים להיות ממושמעים, וזאת כדי שיהיה לו איזשהו סיכוי לשרוד בסביבתם.
לאחר חיפושים נרחבים אלוורו מאמין שהוא מצא את האדם הנכון לרסן את ילדי הרחוב חסרי המעצורים, וזוהי בחורה כפרית, סקרנית ומלאת מסתורין בשם סולדד, שנראה כי יש לה את כל המידות הנכונות של רגישות וסמכותיות כדי להתמודד עם כל אחד ואחת מהילדים.
עם זאת, אף אחד אינו יודע שהיא שיקרה על מנת להתקבל לעבודה במעון, וכי יש לה מניעים נסתרים ושהיא שומרת על סוד כמוס ביותר הנוגע למשפחת דל סולאר עקב תאונה שעבר בן זוגה סנטיאגו ריברה במפעל ששייך למשפחה זו.
בו בזמן, נראה כי לרוב עוברים על המעון ובני ביתו ימים פחות שקטים ודברים פחות רצויים מסיפורי אהבה, לאחר שהפעם זהו חואן איגנסיו שמנסה להרע להם: הוא מנסה לפתות את סולדד על מנת לדלות ממנה מידע חיוני על המתרחש בבית, אשר יהיה לו לכלי עזר במטרתו לממש את כוונותיו הזדוניות.
בעוד שנראה כי הדברים רק הולכים ומסתבכים, נדמה כי אלוורו מצליח לשמור על אופטימיות ויודע להציל את המצב כל פעם מחדש, ולעיתים בעזרת חבריו, סולדד והילדים.
אולם בתוך כל המציאות הזאת הוא מסרב לקבל את השינוי שהוא עובר בתור בן אדם, ואף על פי כן, יכולת ההבנה וניסיון החיים של סולדד מרעידים את האדמה תחתיו, ועוזרים לו לסמוך שוב על אנשים, להאמין שקיימות מטרות אשר מאחוריהן כוונות טהורות בלבד, ולתת את כל כולו בשביל חלום.
כשהשינוי מתחולל באלוורו, בית היתומים מפסיק להיות בגדר פארסה והופך להיות מציאות חייו ושגרת יומו.
ישנו האור בקצה המנהרה, קיים המחסה עבור האנשים בעלי הרגשות החיוביים והתקווה.
יש יקום מיוחד גדוש הרפתקאות ושובבות, ובלב של כולנו קיימת פינת אור קטנטנה ששם כל החלומות שלנו שוכנים, מחכים לנו שנחלץ אותם.
כל עוד נמשיך להאמין ולא נאבד את התקווה, לעולם לא נהיה לבד.
הסדרה שודרה בארגנטינה בערוץ Azul TV (ערוץ 9) עד פרק 99 (עונה ראשונה), והיא נחלה הצלחה פושרת.
כאשר פינת אור עברה לשדר את העונה השנייה בערוץ America TV, שנחשב לערוץ הרבה פחות פופולרי, הקהל שלה, שהיה מועט ממילא, איבד צופים נוספים ואחוזי הרייטינג אף היו בשפל בהתחשב בשעה בה היא שודרה (18:00 בערב).
סיבה נוספת לירידת אחוזי הצפייה נבעה מעזיבתה הפתאומית של השחקנית הראשית סולדד בעקבות תאונת מטוס שהתרחשה בסדרה בפרק 154 ושבעקבותיה דמותה נעדרה לפרק זמן ממושך.
פרק 100 שפותח את העונה השנייה הציג שינוי כללי באווירת הסדרה: הלוגו, שיר וריקוד הפתיחה, והאריזה הגרפית של הסדרה עוצבו מחדש ושונו לגמרי.
אנשים בכירים בערוץ החליטו לבצע שינוי נוסף, כאשר הקדימו את שעת השידור לשעה 11:00 בבוקר, ובעקבות כך שונה בפעם השלישית שיר הפתיחה בפרק 156.
עקב שינוי זה הרייטינג של הסדרה הידרדר בשנית מאחר שמעריצי הסדרה שרובם הגדול לומד בבית הספר לא יכלו לצפות בה בשעה כזאת.
לאחר טלטלות רבות ועתידה הלא ברור של הסדרה, בין היתר בפרק 191 חזרה סולדד לסדרה באופן רשמי לאחר היעדרות ממושכת כאמור אולם מלבד עלייה קלה באחוזי הרייטינג חזרתה לא עוררה עניין, ולבסוף הסדרה הסתיימה לאחר 199 פרקים.
הסדרה שודרה במשך כשנה בערוץ הילדים בשנים 2003–2004, בנוסף, במקביל ולאחר סיום השידורים, הסדרה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ 2 ׁ(תחת הזכיינית קשת) בימי שישי ושבת.
מנחה ערוץ הילדים באותה תקופה תום אבני הופיע בעונה השנייה בחמישה פרקים.
ב-27 במרץ 2004, במהלך חול המועד פסח, הגיעו לישראל מרבית כוכבי הסדרה, לסיבוב הופעות בהיכל נוקיה שבתל אביב.
ההופעה גם כללה בין השאר את השחקנית נדיה די צ'לו ששיחקה בסדרה ולפני כן אף הופיעה בישראל במחזמר של "קטנטנות", ואת תום אבני שהשתתף כאמור ככוכב אורח בסדרה וגם על הבמה.
ההופעה הייתה מורכבת משירי הסדרה וכן שירים שהופיעו ב"קטנטנות".
ההופעה הייתה בלעדית לישראל, שכן בארגנטינה הסדרה לא נחלה הצלחה גדולה כמו בישראל ונחשבה לתקדים שכן מדובר בהפקה ארגנטינאית לחלוטין שעלתה על הבמות רק בישראל.
יחד איתם הגיעו כוכבי המורדים שהופיעו כ-20 הופעות בסיבוב מקביל באותו היכל.
בנוסף התארחו הכוכבים בתוכניות אירוח שונות של אותה התקופה, ביניהן "החדר של חני" שבה התארחו סולדד ומריאנה.
הסדרה שודרה בערוץ בומרנג הלטיני, אשר משדר לכל מדינות אמריקה הלטינית, ובערוצים מקומיים נוספים במדינות אורוגוואי, פרגוואי ופרו, שם זכתה לנתוני רייטינג מרשימים.
מדינות אחרות בהן שודרה הסדרה הן ספרד ואינדונזיה.
לסדרה יצא לאור דיסק עם כלל השירים דרך חברת סוני מיוזיק.
השירים נכתבו והולחנו על ידי כריס מורנה וסולדד פסטורוטי, וסולדד בנוסף לצוות השחקנים הצעיר, שרו את כולו.
חלק מהשירים הם עיבודים לשירים שהופיעו בסדרה "קטנטנות" ובמספר תוכניות ארגנטינאיות.
בנוסף, קיימים שירים אשר הופיעו בסדרה ובגרסת התיאטרון אולם לא נכללו באלבום.
שנה טקס קטגוריה מועמדות הערות 2004 מרטין פיארו סדרת הילדים הטובה ביותר פינת אור
פִּינְחָס מָרְדְּכַי וֶבֶּר נקרא: פינקי וובר (הכתיב ביידיש: וועבער) הוא מלחין חרדי במוזיקה החסידית, ומשמש גם כבדחן בחתונות.
הוא תושב ארצות הברית ונמנה עם אנשי חסידות סאטמר.
ובר נולד בארצות הברית למשפחה מחסידות סאטמר.
אביו, אלישע חיים ובר, הוא יליד ירושלים שהיגר לארצות הברית.
הוא נינו של הרב שמואל אהרן שזורי ובן נינו של הרב משה קלירס.
למד בישיבת סאטמר בארצות הברית.
כמה מלחניו נעשו להיטים ידועים, ובהם הלחן "תפילה לעני" בביצוע מרדכי בן-דוד (שהפך לשיר-תפילה המזוהה עם מפוני גוש קטיף וזכה לגרסאות כיסוי של תזמורת שלהבת, גד אלבז, בן סנוף, גלעד שגב ואחרים), וכן הלחן "רחם" שביצע הזמר יעקב שוואקי והקנה לו את פרסומו.
רבים משיריו של ליפא שמלצר הולחנו על ידו.
בשנת 2008 הוציא פינקי אלבום ובו אוסף מלחניו בשם התרגשות, באלבום משתתפים אהרלה סמט, דודי קאליש, ומשה שטעקל והוא הופק על ידי לחיים הפקות.
ובר משמש בנוסף כבדחן בחתונות, ומפורסם בכישוריו לרגש את השומעים.
בנוסף יש לו גם יכולת ביצועית בחזנות.
הנשמה בקרבי, מוטי שטיינמץ, 2017
מאך א ברכה, שמילי אונגר, 2018
פינקוטק הישן הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ב"מתחם האמנות" (Kunstareal) בעיר מינכן.
הפינקוטק הישן הוא אחד הוותיקים מבין המוזיאונים לאמנות בעולם, ומחזיק באחד האוספים הגדולים ביותר של "הציירים הגדולים" (Old Masters) שפעלו באירופה לפני שנת 1800. שמו של המוזיאון נגזר מתקופת הזמן של הפריטים המוצגים בו, בדומה למוזיאונים הסמוכים אליו פינקוטק החדש ופינקוטק המודרני.
אוסף האמנות של משפחת ויטלסבאך החל בתקופתו של וילהלם הרביעי, דוכס בוואריה, אשר הורה כבר במאה ה-16 לציירים המפורסמים בני תקופתו ליצור מספר ציורים היסטוריים.
מקסימיליאן הראשון ("הגדול") דוכס בוואריה המשיך במדיניות רכישת הציורים ובעיקר מפרי עבודתו של אלברכט דירר.
נכדו, מקסימיליאן השני עמנואל, רכש בתקופת שלטונו באזור ארצות השפלה אוסף גדול של ציורים פרי מכחולם של האמנים בני האסכולה ההולנדית והפלמית.
בשלהי המאה ה-18 הוצג כבר חלק נכבד מן האוסף בארמון הישן והיה נגיש גם לציבור הרחב.
לאחר איחוד בוואריה עם מחוז ריין-פפאלץ בשנת 1777 הועברו אוספי הציורים של מאנהיים, דיסלדורף וצווייבריקן למינכן, במטרה להגן עליהם מפני הקרבות שהתחוללו באזור במהלך המהפכה הצרפתית.
כחלק מתהליך ירידת כוחה של הכנסייה שהתרחש בשנים שלאחר מכן, הועברו יצירות אמנות רבות שהוחזקו ברשותם של מנזרים וכנסיות לבעלותה של המדינה, וצורפו לאוסף המשפחתי והרחיבו אותו.
המלך לודוויג הראשון מבוואריה המשיך להגדיל את האוסף באמצעות רכישות מיצירותיהם של אמנים גרמנים והולנדים, וצירף אליו גם ציורים פרי עבודתם של אמני הרנסאנס האיטלקי.
בשנת 1826 הורה לודוויג הראשון מבוואריה לאדריכל לאו פון קלנצה לתכנן בניין חדש עבור אוסף האמנות של משפחת ויטלסבאך.
עיצובו של פון קלנצה למוזיאון התייחד בחללי תצוגה ענקיים וגבוהים, ולאחר חנוכתו בשנת 1836 שימש השראה למבני מוזיאונים רבים אחרים ברחבי אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוק מבנה המוזיאון, אך הוא שוקם ונפתח מחדש לתצוגות בסוף שנות ה-50.
מוזיאון פינקוטק הישן מתנהל תחת פיקוחה של רשות ציבורית ממשלתית.
האוסף כולל כמה אלפי ציורים מן המאה ה-13 ועד המאה ה-18. רוב האוסף מורכב מעבודות של ראשוני הציירים הגרמנים, ההולנדים, הפלמים, והאיטלקים ונחשב לאחד מחשובי האוספים בעולם.
במוזיאון עצמו מוצגים יותר מ-800 ציורים, וציורים נוספים מושאלים לתצוגות במוזיאונים אחרים בבוואריה.
ציירים מפורסמים שעבודותיהם מוצגות במוזיאון
גרמנים - אלברכט דירר, אלברכט אלטדורפר, מתיאס גרינוואלד
הולנדים ופלמים - הירונימוס בוש, רמברנדט, ואן ליידן, פטר ברויגל, רובנס, ואן דייק
איטלקים - ג'וטו, בוטיצ'לי, רפאל, לאונרדו דה וינצ'י, טיציאן
צרפתים - קלוד לורן, ניקולא פוסן, פרנסואה בושה, ז'אן-בטיסט סימאון שארדן
ספרדים - אל גרקו, ולאסקז, פרנסיסקו דה סורבראן
פינרוד (Finrod), קרוי גם פלגונד (חוצב המערות או שר המערות Felagund), ו"פינרוד הנאמן", הוא דמות ביצירת הפנטזיה של ג'.ר.ר.
טולקין, המופיעה בעיקר בסילמריליון ובטבעת מורגות, הכרך העשירי של ההיסטוריה של הארץ התיכונה.
הוא עלף מהנולדור, בנו של פינרפין בן פינווה מלך הנולדור.
נולד בוולינור לפינרפין בן פינווה ולאיארוון בת אולווה מלך הטלרי בולינור, והצטרף לנולדור הגולים לארץ התיכונה במהלך מרד הנולדור, שבו, בהשפעת פאנור, הגדול שבהם, הפנו עורף לולאר על מנת לנקום במלקור שגנב את הסילמריל - אבני החן שנחשבו פסגת יצירתו ואומנותו של פאנור - ושרצח את מלכם פינווה.
הוא לא הזדהה עם פאנור ותואנותיו נגד הוולאר, אך למרות זאת הצטרף למרד מסיבות אישיות יותר - רעותו הגדולה עם בני פינגולפין דודניו, וטורגון בפרט, והערגה העמוקה שהייתה בו, לארצות ונחלות רחבות ידיים שיוכל לשלוט בהם כרצונו.
כשהגיע לארץ התיכונה התיישב בטול סיריון שבצפון בלריאנד, שם בנה את מינאס טירית, שזו של גונדור נקראה על שמה, אולם אולמו הואלא נגלה אליו והראה לו את המערות שבנארוג, הנהר גדול בבלריאנד.
אז נתן פינרוד את הפיקוד על מינאס טירית לאורודרת אחיו, והוא עצמו השתכן באותן המערות, ובעזרת הגמדים בנה שם משכנות אדירים, שהרבה מן ההשראה להם באה ממנגרות - אלף המערות, משכנו של תינגול, דוד אמו.
מאז שלט בכל חבל הארץ הגדול שמערב בלריאנד, וממלכתו - נרגותרונד שמה - הייתה הגדולה שבממלכות הנולדור בארץ התיכונה.
גמדי ההרים הכחולים שסייעו לו בהקמת נרגותרונד, באו על שכרם בעין יפה כי פינרוד הביא עמו אוצרות ובאותה עת התקינו לו את הנאוגלמיר, מחרוזת הגמדים, הידועה מכל יצירותיהם בימים הקדומים, מקלעת זהב שבה נקבעו אבני חן רבות מולינור.
לנאוגלמיר יחד עם הסילמריל ששובץ בו היה תפקיד בהמשך בסיפורם של הסילמרילי ובסיפורם של ברן ולותין.
ואכן, כאשר הגיע ברן בנו של ברהיר לנרגותרונד, והוא בעיצומו של מבצע חילוץ סילמריל ממורגות', כתנאי לנישואים עם אהובתו לותיין, וביקש עזרה, קיים פינרוד את שבועתו, למרות שהכיר בסיכויים הנמוכים לשרוד את המשימה הבלתי אפשרית הזו.
הוא נלכד על ידי סאורון, שר צבאותיו של מורגות', יחד עם ברן ועם שנים עשר מלוויו, והושם עמם בטול אין גאורהות - אי זאבי האדם (מינאס טירית, נחלתו לשעבר שנלקחה מאורודרת על ידי סאורון).
סאורון, שראה בפינרוד באופן טבעי כמנהיג החבורה, השאירו בחיים למרות ששלח זאבים שהרגו את מלוויו אחד לאחד, ולבסוף נותרו רק הוא וברן, והוא קטל את הזאבים שנשלחו להרוג את ברן, אך מת בעצמו.
פינרוד נחשב לאחד שבחכמי הנולדור, ובאופיו נמזגו תכונות כל עממי העלפים - האצילות והחכמה של הואניר, הכישרון והאומץ של הנולדור, ואהבת החירות של בני הטלרי, והוא נתפס כמשפיע על אחותו הקטנה, גלדריאל, שמקובלת כאדירה בנשות האלדר.
הייתה לו ידידות מיוחדת עם בני האדם, ובפרט עם בית באור, שמנהיגם באור אף שירתו.
בכרך העשירי של 'ההיסטוריה של הארץ התיכונה' - טבעת מורגות', ישנו דיון פילוסופי הקרוי 'אתרבת פינרוד אה אנדרת', שהוא פולמוס והתדיינות בין פינרוד לאנדרת, אשה מבית באור.
הדיון נסוב סביב המוות בהופעתו המיוחדת אצל האדם, ופינרוד מציג שם את הדעה המקובלת אצל העלפים והנחשבת כנכונה, שבני האדם שונים במהותם מהעלפים, והמוות מצוי בהם מעצם טבעם.
פינת חי או מרחב חי היא שם כללי למסגרת בה מוחזקים בעלי חיים בשבי, למטרות חינוך, טיפול או בידור, שאינה חווה חקלאית או גן חיות של ממש.
בקטגוריה זו נכללות מגוון מסגרות, החל מפינות חי בבתי ספר וגנים בהן מוחזקות חיות מחמד קטנות, עד פינות חי מסחריות שפתוחות לקהל, בהן קיים מגוון גדול של חיות מבויתות וחיות בר, ומזכירות גן חיות קטן.
ישנם קיבוצים רבים המתחזקים משק חי.
המינים הנפוצים בפינות חי יהיו בדרך כלל חיות משק כגון: כבשים, עזים, ברווזים, ארנבים, תרנגולים, שרקנים, סוסים וחמורים; חיות בר קטנות כמו צבי יבשה, טווסים, תוכים, יעל נובי, מארה, דרבן מצוי, קוף סנאי, אייל חזירוני ובריכות דגים.
עד שנת 2012 המדיניות הממשלתית בישראל לגבי החזקת חיות בר ככלל ופינות חי בפרט הייתה מעורפלת, והפיקוח היה רופף יחסית, והתקבלו תלונות רבות על מצב בעלי החיים, אשר רבים הוחזקו בתת-תנאים וללא צוות טיפול בעל ידע מתאים.
בשנים האחרונות גובשה ברשות הטבע והגנים מדיניות מסודרת, והיא מהווה את המסגרת המנהלתית העיקרית המסדירה את התנאים והמסגרות בהן החוק מאפשר להחזיק חיות בר, לרבות התנאים בהן צריכות לעמוד פינות חי ומיני בעלי החיים בהן מותר לכל פינת חי להחזיק.
מבחינה חוקית, ההבדל המרכזי בין פינת חי לגן חיות הוא שפינת חי פועלת בסטנדרט מקצועי נמוך יותר, ועל כן מגוון בעלי החיים שמותר להחזיק בה מוגבל.
פינת חי בבית הספר מהווה מקום מפגש ללימוד, חקר וחוויה עם בעלי החיים בסביבת מחייתם.
התלמידים יכולים להיות שותפים בהקמת פינת חי בבית ספר ולהמשיך להיות אחראים על התחזוקה השוטפת.
הילדים רוכשים ערכים כמו: סבלנות וכבוד בעבודה עם בעלי החיים, הילדים רוכשים מיומנויות חקר ומפתחים את הסקרנות, הילדים נוטים לשאול שאלות רבות המזמן המפגש עם בעלי החיים, שאלות אלה יכולות להוות מנוף להוראה ושילוב בעלי החיים בתוכנית הלימודים.
למשל הוראת חשבון או שפות דרך מפגש עם בעלי החיים.
המפגש עם בעלי החיים בבית הספר מאפשר יצירת קשר ראשוני שאינו שיפוטי בין התלמיד לבעל החיים, דבר היכול לחזק את ביטחונו העצמי והדימוי העצמי של הילד.
פינת החי מאפשרת לתלמידים לבטא תחומי חוזק שלהם ולהתגבר על קשיים.
התלמידים הבוגרים הופכים לתורנים ומלווים את הצעירים בכניסה לפינת החי ובהדרכה.