tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 2006 הוא טס לחלל כטייס במשימה STS-122 במעבורת החלל אטלנטיס (סטפן פריק היה מפקד צוות).
המטרה העיקרית הייתה להביא לתחנת החלל הבין-לאומית מודול קולומבוס.
באפריל 2010 פוינקסטר היה מפקד צוות של משימת STS-131 של מעבורת החלל דיסקברי.
ציוד מעבדה בעזרת המודול הלוגיסטי הרב תכליתי "לאונרדו".
בדצמבר 2010 פוינקסטר פרש מנאס"א.
לאחר הפרישה פוינדקסטר מונה לתפקיד ניהולי בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
ביולי 2012 היה מעורב בתאונת אופנוע ים ונפטר בבית חולים.
אלן גורדון פרטרידג' היא דמות בדיונית קומית המגולמת על ידי השחקן האנגלי סטיב קוגן.
הדמות היא פארודיה על מגישי טלוויזיה בריטיים שונים.
הדמות הופיעה לאורך השנים בסדרות טלוויזיה, תוכניות רדיו, ספרים, פודקאסטים וסרטים רבים.
בסקר משנת 2001 של ערוץ 4 הבריטי דמותו של אלן פרטרידג' נבחרה במקום השביעי ברשימת 100 דמויות הטלוויזיה הגדולות ביותר בכל הזמנים.
אלן פרטרידג' הוא מגיש טלוויזיה ומנחה רדיו חסר טאקט ויהיר.
חוסר המודעות העצמית של פרטרידג' גורם לו לעיתים רבות לקיים מספר רב של אינטראקציות מביכות אשר לעיתים רבות פוגעות באנשים עימם הוא מדבר.
הדמות נוצרה ב-1991 על ידי סטיב קוגן וארמנדו ינוצ'י.
הדמות הופיעה לראשונה בשנת 1991 בתוכנית הרדיו "On the Hour" בערוץ BBC4 כפארודיה על האישיות הפומפוזית של מגישי טלוויזיה בריטים שונים.
הדמות הופיעה לראשונה בטלוויזיה בשנת 1994 בתוכנית החדשות הסאטירית "The Day Today" בה פרטרידג היה מגיש ספורט.
בשנת 1997 הדמות כיכבה בסיטקום "אני אלן פרטרידג'" אשר התמקדה בחייו של פרטרידג' בעקבות שערורייה ציבורית שהובילה לפיטוריו מהטלוויזיה ואשר בעקבותה הוא הפך לדי ג'יי ממורמר בתוכנית רדיו אזורית בעיר נוריץ'.
הסדרה זכתה בשני פרסי באפט"א.
בשנת 2013 הדמות כיכבה בסרט הקומי "Alan Partridge: Alpha Papa" בה פרטרידג' הופך לבן ערובה בתחנת הרדיו בה הוא עובד.
בשנת 2019 הדמות כיכבה בתוכנית החדשות הסאטירית "This Time with Alan Partridge".
With Alan Partridgeסדרת טלוויזיה בערוץ BBC Oneפרוטגוניסט
אלן גרהאם קאר הוא קומיקאי, שדרן רדיו וסופר בריטי.
נולד בויימות' כאח הבכור מתוך שניים, לקריסטין וגראהם קאר.
אביו שימש כמנהל של נורת'האמפטון טאון, ועל כן את רוב ילדותו בילה בנורת'האמפטון.
לאחר שהתפרסם בסצנת הסטנד-אפ במנצ'סטר, החל להנחות את "The Friday Night Project", אשר שודרה בערוץ 4 משנת 2006 עד 2009 לאורך 8 עונות.
בהמשך הנחה את "Alan Carr's Celebrity Ding Dong", אשר שודרה למשך עונה אחת בלבד ב-2008. לאחר מכן כיכב ב"Alan Carr: Chatty Man", אשר שודרה לאורך 16 עונות, וקאר קיבל עליה פרס באפט"א בשנת 2013. מאז 2017, מופיע לעיתים קרובות בשעשועון "8 Out of 10 Cats Does Countdown" בהנחיית ג'ימי קאר.
משנת 2019 משמש כשופט ב"מרוץ לדראג של רו פול: בריטניה".
קאר הנחה מספר תוכניות בתחנות הרדיו של BBC, כגון "Going Out with Alan Carr" ו"Summer Escapes", בה שיתף פעולה עם גרהם נורטון.
בשנת 2008 פרסם אוטוביוגרפיה בשם "Look Who It Is!".
קאר ערך מספר סיבובי הופעות ברחבי בריטניה, כגון "Tooth Fairy Live", "Spexy Beast Live" ועוד.
לצד זאת, השתתף בפסטיבל רדינג וליס, Just for Laughs ועוד.
לאורך קריירת הסטנדאפ שלו, קאר הופיע ב־O2 ארנה ובהיכל אפולו.
בשנת 2018 התחתן עם פול דרייטון בלוס אנג'לס, כאשר את החתונה ערכה אדל.
ב-2022 בני הזוג הודיעו על פרידתם.
אלן מילר פלטשר היה פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1902–1903 ובשנים 1906–1912, כחבר הסנאט של ורמונט בשנים 1904–1905, וכמושל ורמונט ה-54 בשנים 1912–1915.
אלן פלטשר נולד באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, כבנם של סטווטון אלפונסו פלטשר האב ושל ג'וליה ט.
אביו היה בנקאי מצליח שמוצא משפחתו היה מפרוקטורסוויל, ורמונט.
פלטשר התחנך בסמינר וילסטון שבאיסט האמפטון, מסצ'וסטס, והיה בעצמו לבנקאי ולאיש עסקים שבבעלותו היו בתים באינדיאנפוליס ובניו יורק.
ב-1881 הוא בנה בית קיץ בפרוקטורסוויל.
ב-1876 נשא פלטשר לאישה את מרי א.
בנס, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
ב-1899 הוא עבר לניו יורק כדי להיות חבר בבורסה לניירות ערך.
שש שנים לאחר מכן הוא פרש כדי להיות יותר זמן בוורמונט.
פלטשר היה איש המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה נאמן הכפר של פרוקטורסוויל, ובשנים 1902–1903 כיהן כחבר בית הנבחרים של ורמונט.
בשנים 1904–1905 הוא כיהן כחבר הסנאט של ורמונט, ובשנים 1906–1912 שב לבית הנבחרים.
ב-1908 הוא היה נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים.
בשנותיו כמחוקק הוא היה דמות מובילה.
בעת כהונתו בסנאט הוא היה יושב ראש ועדת הכספים.
במושבי המחוקקים של 1906 עד 1908 הוא היה יושב ראש ועדת ההקצבות.
בשנתיים האחרונות לכהונתו בבית המחוקקים הוא היה יושב הראש של ועדת הכללים ושל ועדת הדרכים והאמצעים.
ב-1912 נבחר פלטשר כמושל ורמונט, וכיהן בתפקיד עד 1915. הוא נבחר על ידי האספה הכללית של ורמונט לאחר שבמערכת הבחירות בה התמודדו שלושה מועמדים, כולל מועמד מטעם המפלגה הפרוגרסיבית, לא עלה בידו של אף אחד מהמועמדים להשיג את הרוב הנדרש בחוקת ורמונט.
בעת שכיהן כמושל, שונה מועד תום כהונתו מאוקטובר 1914 לינואר 1915 כחלק משינוי מועדי תחילת וסיום הכהונה של בעלי התפקידים בממשל המדינה לחודש ינואר.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב פלטשר לפעילותו העסקית, וב-1916 התמודד ללא הצלחה על מועמדות הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית ונוצח על ידי הסנאטור המכהן קרול פייג'.
אלן פלטשר נפטר בעת ששהה במלון ברוויק שבראטלנד, ורמונט ב-11 במאי 1922, כתוצאה מדימום מוחי.
משפחתו של פלטשר תרמה רבות בתחום האזרחי בערים קבנדיש ולודלו שבוורמונט, כולל התרומה לבניית ספריית פלטשר בלודלו ב-1901. ביתו, שנקרא "הטירה" (The Castle), משמש כיום כאכסניה וכמסעדה ליד אתר הסקי הר אוקמו .
יורשיו תרמו את הנכס בלודלו שכיום משמש כבית הספר החווה של פלטשר , מרכז חינוכי ללא כוונת רווח להוראת אומנויות.
בנו של פלטשר, אלן מ.
פלטשר הבן, כיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ורמונט בשנות ה-40.
פפין הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כמפקד ארמיית צפון.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אדריכלות מהמכון הטכנולוגי וונטוורת' בבוסטון, תואר שני באסטרטגיית ביטחון לאומי ממכללת המלחמה של הצי, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת ובסטר.
התגייס לצבא ארצות הברית דרך תוכנית קצונת המילואים באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
שירת כטייס מסוקים ומפקד ברגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160, מפקד הגדוד הראשון ברגימנט האווירי ה-145 (2009-2011), ומפקד הבריגדה האווירית של הדיוויזיה השלישית בשנים 2011–2013. כמו כן שירת בתפקידי פיקוד ומטה בהמרכז למצוינות בתעופה של הצבא, בדיוויזיה המוטסת ה-82, בדיוויזיה המוטסת ה-101 ובפיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
לחם במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
ביוני 2018 מונה למפקד פיקוד מבצעי אוויר מיוחדים של צבא ארצות הברית.
ביולי 2020 מונה לסגן מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא.
ביוני 2021 מונה למפקד למפקד הכוחות הצבאיים באזור הבירה וושינגטון די.
באוגוסט 2023 מונה לראש מטה פיקוד צפון של ארצות הברית ופיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה.
בדצמבר 2024 מונה למפקד ארמיית צפון.
אלן סידני קוורטלר , היה סיף (חרב ורומח), יהודי-אמריקאי, פעמיים סיים במקום רביעי בשתי אולימפיאדות בחרב קבוצתי, אלוף המכביה השלישית (1950) ואלוף המשחקים הפאן אמריקאיים (1959) בחרב אישי ואלוף המכביה הרביעית (1953) ברומח אישי.
הוא נולד בניו יורק וגדל ביונקרס, ניו יורק למשפחה יהודית.
הוא החל לעסוק בסייף באוניברסיטת המדינה של ויין בגיל 28 ואוחר כך באוניברסיטת המדינה של מישיגן בהדרכתו של צ'ארלס שמיטר .
בתחרויות הסייף של המכביה השלישית שנערכו בשנת 1950 זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בחרב אישי ומדליית כסף ברומח אישי לאחר שהפסיד לדניאל בוקנץ מארצות הברית (4–5) ולפני רלף קופרמן מבריטניה.
באולימפיאדת הלסינקי הוא סיים במקום רביעי בחרב קבוצתי ובמקום 37 בחרב אישי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד שלושה סייפים יהודים נורמן ארמיטאג', ג'ורג' וורת' ואלכס טרבס
בתחרויות הסייף של המכביה הרביעית שנערכו בשנת 1953 זכה במדליית זהב ברומח אישי לפני אלן ג'יי מבריטניה ורלף קופרמן
ב שנערכו מקסיקו סיטי 1955 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בחרב קבוצתי ומדליית כסף ברומח קבוצתי.
הוא סיים במקום חמישי ברומח אישי.
באולימפיאדת מלבורן הוא סיים במקום חמישי בחרב קבוצתי ובמקום 13 בחרב אישי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד שלושה סייפים יהודים נורמן ארמיטאג', ג'ורג' וורת' ואברם כהן
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו שיקגו 1959 הוא זכה בשתי מדליות זהב, בחרב אישי ובחרב קבוצתי
באולימפיאדת רומא הוא סיים במקום רביעי בחרב קבוצתי ובמקום 21 בחרב אישי.
הנבחרת האמריקאית כללה עוד סייף יהודי אחד ג'ורג' וורת'.
אלן פיקוק היה כדורגלן אנגלי.
פיקוק שיחק את מרבית הקריירה שלו במידלסברו, ובנוסף שיחק גם בלידס יונייטד ובפלימות' ארגייל.
הוא הצטרף למידלסברו ב-1954 והפך לשחקן קבוע בקבוצה ב-1958, לצידו של בריאן קלאף.
קלאף הבקיע את רוב השערים, בין היתר בזכות סגנון המשחק הלא-אנוכי של פיקוק מול השער.
לאחר שקלאף עבר לסנדרלנד ב-1961, הבקיע פיקוק בעונה שלאחר מכן 24 שערים ב-34 משחקים.
בשנת 1964 עבר ללידס יונייטד תמורת 55,000 ליש"ט כדי לעזור לקבוצה של דון ריווי להעפיל לליגה הראשונה, מטרה שהושגה באותה עונה עם 8 שערים ב-14 משחקים של פיקוק.
הוא נשאר בלידס שלוש עונות נוספות, הבקיע 30 שערים ב-65 משחקים, אך פציעות חוזרות ונשנות הביאו למכירתו לפלימות' ארגייל ב-1967 תמורת 10,000 ליש"ט.
לאחר עונה אחת בלבד נאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגיל 30, בשל פציעות.
קצב הכיבושים הגבוה של פיקוק הקנה לו מקום בסגל נבחרת אנגליה בכדורגל למונדיאל 1962. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק שלב הבתים מול נבחרת ארגנטינה בכדורגל.
מאז רק אלן קלארק ב-1970 ערך הופעת בכורה במשחק בגביע העולם.
בסך הכול שיחק פיקוק 6 משחקים בינלאומיים במדי אנגליה והבקיע 3 שערים, שניים מהם בניצחון 0–4 על נבחרת ויילס בכדורגל בנובמבר 1962.
לאחר פרישתו חזר פיקוק לעיר הולדתו.
הוא לבש לאורך הקריירה את החולצה מספר 9, והחזיק במשך ארבעים שנה בחנות עיתונים בשכונת אורמסבי שבמידלסברו.
בשנת 2018 אובחן פיקוק כסובל מדמנציה, והוא נפטר ב-29 ביוני 2025, בגיל 87.
אלן שירר הוא כדורגלן עבר אנגלי, הנחשב לאחד מטובי החלוצים בתולדות אנגליה.
עם בלקבורן זכה שירר באליפות אחת והיא גם היחידה בקריירה שלו, ב-1995. שירר סיים שלוש פעמים רצופות כמלך שערי הליגה האנגלית, ונבחר פעמיים לכדורגלן השנה מטעם השחקנים ופעם אחת לכדורגלן השנה מטעם העיתונאים.
שירר הוא גם אחד ממבקיעיה המובילים של נבחרת אנגליה בכל הזמנים.
לאחר פרישתו אימן שירר את ניוקאסל במשך תקופה קצרה.
בספטמבר 2016 נחשף פסל בדמותו מחוץ לסנט ג'יימס פארק, אצטדיונה הביתי של ניוקאסל יונייטד, שם נחשב שירר ליקיר האוהדים והמועדון.
שירר נולד בעיירה גוספורת' שבניוקאסל למשפחה ממעמד הפועלים, ונקרא על שמו של אביו, שעבד במפעל מתכות, ועודד את בנו לשחק כדורגל כנער.
בתחילת דרכו שיחק שירר בעמדת הקשר, ושימש כקפטן הנבחרת של בית ספרו.
הוא הוביל נבחרת שהורכבה מבתי הספר של העיר ניוקאסל לזכייה בטורניר שהתקיים בסנט ג'יימס פארק.
לאחר מכן הצטרף למועדון כדורגל חובבני בוולסנד, ובאחד ממשחקיו שם התגלה על ידי סקאוט של קבוצת סאות'המפטון.
במהלך הקייצים הבאים התאמן שירר עם קבוצת הנוער של סאות'המפטון, ועבר בהצלחה מבחנים אצל מספר מועדוני כדורגל נוספים, ובהם מועדון עיר הולדתו, ניוקאסל יונייטד.
לבסוף החליט לחתום על חוזה בסאות'המפטון ב-1986, והצטרף למועדון כשחקן קבוצת הנוער.
בסיום העונה, כשמאחוריו חמישה משחקים בקבוצה הבוגרת, חתם שירר על חוזהו המקצועני הראשון במועדון.
על אף תחילת דרכו המרשימה, שירר התקשה לבסס את מעמדו בקבוצה הבוגרת של סאות'המפטון בעונה הבאה (1988/1989), והוא שותף בעשרה משחקים בלבד בהם בעונה זו ולא הבקיע כלל.
בעונת 1989/1990 הוא החל לשחק בעמדת החלוץ (בתפקיד חלוץ בודד) של הקבוצה והשתתף ב-26 משחקים, אך הבקיע שלושה שערים בלבד; בעונה שלאחר מכן הבקיע ארבעה שערים בלבד ב-36 משחקים.
בתחילת דרכו חסה שירר בצילו של חברו לחוליית ההתקפה, מתיו לה טיסייה, שהיה המבקיע המוביל של הקבוצה, ונחשב לבכיר ממנו.
בקיץ 1991 השתתף שירר עם נבחרת אנגליה עד גיל 21 בטורניר בטולון.
בעונת פרץ שירר לראשונה לתודעה בארצו, כאשר הבקיע 13 שערים ב-41 משחקי ליגה במדי סאות'המפטון, וזומן לסגל נבחרת אנגליה הבוגרת.
כבר במהלך העונה נקשר שמו למעבר למנצ'סטר יונייטד, ובמהלך הקיץ של 1992 התעניינו קבוצות בכירות רבות בשירותיו.
לבסוף עבר שירר לבלקברן רוברס, ששילמה תמורתו 3.6 מיליון לירות שטרלינג - סכום שיא דאז בכדורגל האנגלי - והעבירה לסאות'המפטון את דייוויד ספידי כחלק מעסקה סיבובית.
שירר החמיץ חצי מעונתו הראשונה בבלקבורן () בעקבות פציעה ברצועה הצולבת הקדמית במשחק מול לידס יונייטד בדצמבר 1992. אף על פי כן הצליח להבקיע 16 שערים ב-21 המשחקים שבהם השתתף לאחר מכן, וביסס את מעמדו כשחקן קבוע בנבחרת אנגליה במהלך משחקי מוקדמות מונדיאל 1994, שהיו כושלים עבור הנבחרת.
בעונה הבאה הוא שב לכשירות מלאה והבקיע 31 שערים ב-40 הופעות, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בפרמייר ליג אחרי האלופה מנצ'סטר יונייטד.
בעקבות יכולתו המצוינת הוא זכה בפרס כדורגלן השנה באנגליה על פי בחירת התאחדות העיתונאים.
עם הצטרפותו של כריס סאטון לקבוצה בעונת , יצר איתו שירר שילוב פורה במיוחד בחוליית ההתקפה של בלקבורן, שקיבל את הכינוי "SAS" (ראשי תיבות של "שירר וסאטון").
שירר סיים כמלך שערי הפרמייר ליג באותה עונה עם כמות יוצאת דופן של 34 שערים, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות השלישית בתולדותיה, בתום מאבק צמוד עם מנצ'סטר יונייטד שהוכרע רק במחזור האחרון.
הוא זכה גם בפרס כדורגלן השנה על פי בחירת השחקנים באותה עונה, לאחר שקיבל את פרס העיתונאים בעונה הקודמת.
בעונת השתתף שירר עם בלקבורן לראשונה במפעל ליגת האלופות, בעקבות הזכייה באליפות הליגה האנגלית בעונה שקדמה.
הוא השתתף בכל משחקי הקבוצה בטורניר והבקיע שער אחד בבעיטת עונשין, נגד רוזנבורג, אך לא עזר לקבוצתו שסיימה במקום האחרון בביתה והודחה מהמפעל.
גם בליגה הציגה הקבוצה יכולת חלשה וסיימה במקום השביעי בלבד, על אף ששירר הבקיע 31 שערים וסיים פעם נוספת כמלך השערים בליגה, בעונה שכעת קוצרה מ-42 משחקים ל-38 בלבד.
לאחר טורניר יורו 1996 התעניינה מנצ'סטר יונייטד פעם נוספת בהחתמתו של שירר.
לאחר שיחות רבות עם מאמנם, אלכס פרגוסון, עמד שירר בפני הצטרפות לקבוצה, אולם שוכנע ברגע האחרון על ידי מאמן ניוקאסל יונייטד, קווין קיגן, לחתום בקבוצתו.
ביולי 1996 עבר שירר לניוקאסל תמורת 15 מיליון ליש"ט, ששברו את שיא ההעברות בתולדות הכדורגל באותו זמן.
בעונת הבכורה שלו במדי ניוקאסל סיים שירר כמלך שערי הליגה בפעם השלישית ברציפות עם 25 שערים, ונבחר פעם נוספת לכדורגלן השנה מטעם השחקנים.
אף-על-פי-כן הוא לא הצליח להוביל את ניוקאסל לתואר האליפות, והקבוצה סיימה רק במקום השני כסגנית למנצ'סטר יונייטד בטבלת הליגה.
במהלך העונה פוטר קיגן, המאמן שהביא את שירר לקבוצה, ובמקומו מונה קני דלגליש, מאמנו בתקופה בה שיחק בבלקבורן.
לפני פתיחת עונת ספג שירר פציעה ברצועה בקרסולו, בעקבותיה החמיץ כמחצית מהעונה והבקיע שני שערי ליגה בלבד.
היעדרותו השפיעה על יכולתה של הקבוצה, שסיימה במקום ה-13 בליגה בלבד.
למרות זאת הצליחה הקבוצה להעפיל לגמר גביע ה-FA באותה עונה, כששירר מבקיע את השער המכריע בניצחון על שפילד יונייטד בחצי הגמר.
במשחק הגמר נגד ארסנל הפסידה ניוקאסל בתוצאה 0–2 וסיימה כסגנית בלבד.
במשחק מול לסטר סיטי במהלך העונה נראה היה בצילומי טלוויזיה כי שירר בעט במכוון בראשו של ניל לנון.
על אף ששופט המשחק לא נקט באמצעי ענישה כלשהו כנגד שירר, הוא הועמד לדין על התנהגות בלתי-הולמת בידי התאחדות הכדורגל האנגלית.
במהלך הדין המשמעתי בבית הדין נתן לנון עצמו עדות להגנתו של שירר, והוא זוכה לבסוף מכל אשמה.
בעונה הבאה נהנה שירר מכשירות מלאה והבקיע 21 שערים בכל המפעלים.
ניוקאסל, תחת המאמן החדש רוד חוליט שהחליף את דלגליש, אכזבה וסיימה שוב במקום ה-13 בלבד.
במקביל העפילה הקבוצה בפעם השנייה ברציפות לגמר הגביע, שם נוצחה על ידי מנצ'סטר יונייטד (שזכתה לבסוף בטרבל) וסיימה שוב כסגנית המפעל.
בתחילת עונת , על אף שקיבל את סרט הקפטן של הקבוצה, נקלע שירר לעימות מתמשך עם המאמן חוליט.
לבסוף נותר על ידי המאמן על הספסל במשחק בו הפסידה הקבוצה לסנדרלנד בספטמבר 1999. החלטה זו, בצירוף עם הפתיחה הרעה של ניוקאסל לעונה, גרמה לחוסר-הערכה כלפי חוליט בקרב אוהדי הקבוצה שהפעילו לחץ על הוצאתו מהמערכת, והוא הודיע על התפטרותו לאחר ההפסד לסנדרלנד.
גם רובסון לא הצליח לחלץ את הקבוצה מאמצע הטבלה למרות 23 שערים של שירר.
באותה שנה הקבוצה לא הצליחה להגיע לשלושה גמרי גביע ברציפות אחרי הפסד לצ'לסי בחצי הגמר.
באותה עונה שירר הורחק בפעם הראשונה שלו במשחק הקבוצה נגד אסטון וילה במחזור הפתיחה.
שירר הורחק בצהוב שני במשחק זה.
במשך עונת 2000/2001 סבל שירר מפציעות נשנות, מה שגרם לו לפרוש מהנבחרת הלאומית כדי להתרכז אך ורק בקבוצה לדבריו.
הוא סיים את העונה עם חמישה שערים בלבד ב-19 משחקים ששותף.
עונה לאחר מכן שירר חזר לכושר שאפיין אותו בשנים לפני כן, וכבש 23 שערים ב-37 משחקים.
הקבוצה סיימה במקום הרביעי - המקום הכי גבוה שלה מאז שנת 1997– ומקום זה העניק לה כניסה לשלבי הפלייאוף בליגת האלופות בעונה העוקבת.
את עונת 2002/2003 פתחה ניוקאסל לא טוב עם 3 הפסדים רצופים בליגת האלופות אך גול של שירר נגד דינמו קייב וניצחונות על יובנטוס ופיינורד העניקו לניוקאסל את המקום השני בבית ועלייה לשלב הבא.
בשלב הבתים השני הוגרלה ניוקאסל עם באייר לברקוזן, אינטר וברצלונה.
שירר כבש שלושער נגד לברקוזן וצמד נגד אינטר ושהעלה את מאזנו בטורניר ל-7 שערים.
ניוקאסל כשלה לעלות לשלב הבא אחרי שסיימה במקום השלישי בבית.
בינתיים בליגה האנגלית שירר כבש 17 שערים ב-35 משחקים וניוקאסל סיימה במקום השלישי שמוביל שוב למוקדמות ליגת האלופות (משלב מתקדם יותר).
בעונת 2003/2004 כשלה הקבוצה להגיע לליגת האלופות אחרי שהפסידה בפנדלים לפרטיזן בלגרד במוקדמות.
לאחר הדחתה מליגת האלופות, הקבוצה הגיע אוטומטית לשלב הסיבוב הרביעי בגביע אופ"א שם פגשה את מיורקה הספרדית אותה ניצחה פעמיים 1–4 ו 0–3 (7-1 בסיכום שני המשחקים).
בשלב רבע הגמר פגשה את פ.ס.וו.
איינדהובן אותה ניצחה 2–3 בסיכום שני המשחקים, אך בשלב הבא הפסידה 0–2 למארסיי בסיכום שני המשחקים והודחה מהמפעל בחצי הגמר, כאשר שירר כובש 6 שערים בגביע אופ"א.
בליגה סיים את העונה שירר עם 22 שערים ב-37 משחקים כשהקבוצה מסיימת במקום החמישי שמוביל לגביע אופ"א.
בעונת 2004/2005 הכריז שירר שזוהי עונת הפרישה שלו.
ביחד עם הרכש החדש פטריק קלייברט סיימה ניוקאסל במקום ה-14 בלבד בליגה כששירר כובש 7 שערים ומסיים עונה מאכזבת מבחינתו.
בגביע אופ"א הקבוצה הגיע לרבע גמר המפעל שם הפסידה לספורטינג ליסבון, כאשר שירר כובש שלושער במשחק הפתיחה של גביע אופ"א נגד בני סכנין וסיים את העונה האירופית עם 11 שערים.
במפעל גביע ה-FA הגיעה הקבוצה לחצי גמר שם הפסידה למנצ'סטר סיטי.
שירר, שהתחרט על הצהרת הפרישה בתחילת העונה, הודיע כי הוא נשאר לשחק בקבוצה לשנה אחרונה בהחלט.
בעונתו האחרונה במועדון שבר שירר את שיאו בן 49 השנים של ג'קי מילבורן כאשר כבש את שערו ה-201 במועדון והפך לכובש המצטיין בתולדות ניוקאסל יונייטד.
שירר כבש את שערו האחרון בקריירה נגד יריבתה המושבעת של ניוקאסל, סנדרלנד לקראת סיום העונה.
באותו משחק נפצע שירר מה שהוביל לפרישה מוקדמת מהמתוכנן מבחינתו.
שירר סיים את עונתו האחרונה במועדון עם 10 שערים ב-32 משחקים.
בסך הכול כבש שירר 206 שערים ב-395 הופעות במדי ניוקאסל בלבד.
הקריירה הבינלאומית של שירר התחילה בשנת 1990 כשזומן לסגל הנבחרת הצעירה של אנגליה.
שירר כבש במדי הצעירה 13 שערים ב-11 משחקים - שיא שעדיין לא נשבר.
השערים הרבים בנבחרת הצעירה ביחד עם היכולת בקבוצות בהם שיחק זימנו לו מקום בסגל נבחרת אנגליה.
בפברואר 1992, במשחק הבכורה שלו, כבש שירר שער נגד נבחרת צרפת בניצחון 2–0.
את רוב שלבי מוקדמות מונדיאל 1994 הוא פספס בגלל פציעה, ואנגליה כשלה לעלות לאותו מונדיאל.
את יורו 1996 ,אותו אירחה אנגליה, פתח שירר מצוין עם שער במשחק הפתיחה נגד שווייץ.
אנגליה עלתה לחצי הגמר נגד גרמניה ושירר כבש את השער הראשון אך הגרמנים השוו והמשחק הוכרע בסופו של דבר בפנדלים.
האנגלים הפסידו בפנדלים בתוצאה 5–6 והודחו מהתחרות, כאשר שירר מסיים כמלך השערים עם חמישה כיבושים ונבחר לאחד המצטיינים.
גלן הודל מונה למאמן נבחרת אנגליה לקראת מוקדמות מונדיאל 1998. הודל מינה את שירר לקפטן, שכבש שער במשחק הראשון נגד מולדובה וצמד שערים במשחק לאחר מכן נגד פולין.
סך הכול כבש חמישה שערים בקמפיין שעזרו לנבחרתו להעפיל לתחרות.
מונדיאל 1998, שנערך בצרפת, הגריל לאנגלים בית קל יחסית עם הנבחרות של תוניסיה, קולומביה ורומניה.
שירר כבש את הפנדל הראשון אולם בסופו של דבר אנגליה הפסידה את הדו-קרב והודחה מהמפעל בשלב שמינית הגמר.
בספטמבר 1999 כבש שירר את השלושער היחידי שלו במדי אנגליה, במוקדמות יורו 2000 נגד לוקסמבורג.
אנגליה עלתה לטורניר זה ושירר הודיע שזהו הטורניר האחרון לפני הפרישה שלו מהנבחרת.
אנגליה הוגרלה לבית עם גרמניה, פורטוגל, ורומניה, כאשר שירר לא כבש במשחק הראשון אותו הפסידה הנבחרת 2–3 לפורטוגל.
במשחק הבא נגד גרמניה כבש שירר ואנגליה ניצחה 0–1, מה שסימן את הניצחון ראשון על הגרמנים מאז מונדיאל 1966. את המשחק האחרון בקמפיין פתחה אנגליה בידיעה שמספיק לה תיקו מול רומניה על מנת לעלות לשלב הבא הטורניר.
שירר כבש שער בפנדל והקבוצות ירדו במחצית בתוצאה 1–2 לטובת אנגליה, אך הרומנים חזרו למשחק ואף ניצחו בסופו של דבר בתוצאה 2–3. אנגליה סיימה את דרכה במפעל וכמו כן גם שירר, שהודיע על פרישתו הרשמית מהנבחרת, סיים את דרכו הבינלאומית במדי אנגליה.
שירר שיחק 63 משחקים במדי הנבחרת, כשהוא כובש 30 שערים ושימש כקפטן ב-34 משחקים מתוכם.
הוא מדורג במקום החמישי בכובשי כל הזמנים של נבחרת אנגליה.
שירר אופיין כ"חלוץ אנגלי קלאסי" - היה לו כח רב, עם עוצמה ופיזיות, ומשחק הראש שלו היה נחשב טוב ובעיטותיו עוצמתיות.
מתוך 206 השערים שלו בניוקאסל יונייטד הוא כבש 49 עם הראש מה שנחשב לכמות גדולה.
אופי המשחק של שירר עורר ביקורת רבה לעיתים עקב הפיזיות הרבה שבה הוא השתמש.
שירר ספג 59 כרטיסים צהובים ו-2 כרטיסים אדומים במהלך הקריירה.
שירר נודע כבועט פנדלים מחונן ויש לו 45 שערים במדי ניוקאסל מהנקודה הלבנה.
כמו כן הוא גם כבש חמישה שערים מבעיטות חופשיות.
לאחר שפרש מכדורגל כשחקן צצו שמועות שיעבור לאמן את ניוקאסל אך שירר ענה שכרגע הוא רוצה "ליהנות מהחיים" לדבריו ובעתיד הוא יהיה מעוניין בקריירת אימון.
שירר עבד באותה תקופה כשדרן של רשת BBC הבריטית.
במרץ 2009 התחיל שירר את קורס מאמני הפרו של אופ"א שנדרש כדי להיות מאמן באחת מהליגות באירופה.
שירר המשיך לדחות הצעות מהקבוצות בהם שיחק אך ב-1 באפריל 2009 הוא הסכים להיות המאמן של ניוקאסל.
בצעד מפתיע מונה שירר למאמן הקבוצה בה פרש ממשחק, ניוקאסל, לשמונת המחזורים הנותרים עד לסיום העונה, כאשר הקבוצה נאבקה נגד הירידה לליגת המשנה.
ביום שלאחר החתימה הודיע במסיבת עיתונאים ש-BBC נתנו לו חופשה לשמונה שבועות כדי להדריך את הקבוצה ולאחר שמונת השבועות הוא יחזור לתפקיד הפרשן ויעזוב את המועדון.
את משחקו הראשון כמאמן הפסיד שירר לצ'לסי בתוצאה 0–2. ב-11 באפריל השיג שירר את נקודותיו הראשונות כמאמן בתיקו 1-1 נגד סטוק סיטי.
אחרי הפסד נגד טוטנהאם ותיקו נגד פורטסמות' הגיע הניצחון הראשון של הקבוצה תחתיו - נגד מידלסברו.
ניצחון זה העלה את המגפייז מעל הקו האדום.
למשחק האחרון נגד אסטון וילה עלתה ניוקאסל בידיעה שאם היא מנצחת היא נשארת עונה 17 ברציפות בליגה, אך לאחרי הפסד בתוצאה 0–1, משער עצמי של דמיאן דאף, ירדה ניוקאסל לליגת המשנה, ושירר שנכשל במשימתו, והבטיח כי יעזוב בסיום העונה, סיים את תפקידו במועדון.
מלך השערים של יורו 1996: 5 שערים.
נבחרת הטורניר של יורו 1996.
מלך השערים של גביע אופ"א שנתיים ברציפות: , .
מלך השערים של הפרמייר ליג בכל הזמנים: 260 שערים.
נעל הזהב של הפרמייר ליג (הכובש המצטיין) 3 שנים ברציפות: 1994–1997.
הכי הרבה שערים בעונה של 42 משחקים: 34 שערים.
הכי הרבה שערים בעונה של 38 משחקים: 31 שערים.
מלך השערים של ניוקאסל יונייטד בכל הזמנים: 206 שערים.
מלך השערים של ניוקאסל יונייטד באירופה בכל הזמנים: 30 שערים.
כדורגלן השנה בליגה האנגלית לפי בחירת שחקני הליגה: 1995, 1997.
כדורגלן השנה בליגה האנגלית לפי בחירת העיתונאים: 1994.
נכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי בשנת 2004.
נבחר על ידי פלה לרשימת 125 הכדורגלנים החיים הטובים בעולם
אלן שירר זכה באליפות אחת בלבד במדי בלקברן רוברס בעונת .
אלן ברטלט שפרד הבן היה אסטרונאוט אמריקאי.
שפרד השתתף במשימת מרקורי 3 (בחללית פרידום 7), ב־5 במאי 1961 והיה לאמריקאי הראשון בחלל.
שפרד שירת בנאס"א בשנים 1959–1974, והיה מפקד משימת הירח אפולו 14, בשנת 1971. לפני קבלתו לנאס"א היה טייס קרב וטייס ניסוי בצי ארצות הברית (USN).
שפרד נולד בדרי, ניו המפשייר לאביו, אלן ברטלט שפרד האב, קולונל בדימוס בצבא האמריקאי ואיש עסקים, ואמו, רנזה אמרסון שפרד.
הוא גדל בחווה חקלאית, שם חי חיי עבודה ומשמעת קשים.
הוא ביצע עבודות רבות בביתו, ועבד בחלוקת עיתונים כדי לממן קניית אופניים.
הוא למד בבית ספר יסודי כפרי קטן, בו למדו בכיתה אחת 25 תלמידי שש שכבות גיל.
כתלמיד, התעניין בעיקר במתמטיקה ומדעים.
את המשמעת קיבל ממורתו הקשוחה, שתמיד הייתה מצוידת בסרגל מוכן להצלפה על אצבעות התלמידים הסוררים.
שפרד העיד שהמשמעת שספג ממנה עזרה לו בהמשך חייו כטייס ואסטרונאוט.
הטיסה הראשונה של שפרד הייתה בדאון מאולתר שהוא ואחיו בנו.
הדאון הצליח להתרומם רק קצת יותר ממטר מעל הקרקע, לפני שהתרסק.
מאחר שעבד בשדה תעופה מקומי, הוא קיבל גם אפשרות לטוס במטוסים שהמריאו משם, ולאחר מספר טיסות, אחד הטייסים איפשר לו להחזיק בהגאי המטוס בזמן הטיסה.
הוא התרשם מאוד מצ'ארלס לינדברג, שטס את הטיסה הטרנס-אטלנטית הראשונה בהיסטוריה כאשר שפרד היה נער צעיר.
בעצת ידיד של אביו, הוא התגייס לצי, במטרה להיות טייס בצי האמריקאי.
בוגר במדעים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA) באנאפוליס, 1944. ב־1957 סיים את לימודיו במכללת המלחמה של הצי (NWC) שבניופורט, רוד איילנד.
בתום לימודיו הוצב על המשחתת "קוגסוול" (Cogswell), שלחמה בזירת האוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה עבר קורס טיס שנערך בטקסס ובפלורידה, וסיים את הקורס בשנת 1947. הוא שירת כטייס קרב על נושאות מטוסים שהוצבו בים התיכון.
בשנת 1950 סיים קורס טייסי ניסוי של הצי במרילנד.
שפרד השתתף בניסויי גובה, תדלוק אווירי, נחיתות על נושאות מטוסים ועוד.
בהמשך שירת כטייס ניסוי של מטוסים חדשים, ולאחר מכן הוצב בטייסת הקרב 193 בקליפורניה.
כקצין מבצעים בטייסת זו ביצע שתי משימות באוקיינוס השקט על נושאת המטוסים 'אוריסקאני'.
לאחר מכן חזר לבית הספר לטייסי ניסוי והשתתף בבדיקה ופיתוח של מספר מטוסים.
את סוף שירותו שם עשה כמדריך טייסי ניסוי.
בשנת 1957 סיים את לימודיו במכללת המלחמה של הצי, ומונה לקצין כוננות המטוסים של מפקדת הצי האטלנטי.
במהלך שירותו כטייס, צבר יותר מ-8,000 שעות טיסה, מתוכן 3,700 שעות במטוסי סילון.
שפרד נבחר לשמש כטייס חלל באפריל 1959, במסגרת תוכנית מרקורי, תוכנית החלל הראשונה של ארצות הברית.
ב־5 במאי 1961 הוא הפך לאמריקאי הראשון בחלל, במסגרת משימת מרקורי-רדסטון 3 על גבי החללית פרידום 7. טכנית, למרות שטיסתו של יורי גגארין קדמה לו, שפרד עונה להגדרה הפורמלית של "האדם הראשון בחלל" של הפדרציה לאווירונאוטיקה שקובעת כי טיסה לחלל צריכה לכלול המראה, כניסה למסלול סביב כדור הארץ, ונחיתה.
מאחר שגגארין נטש את ווסטוק 1 בגובה 20,000 רגל באמצעות כיסא מפלט, שפרד הוא פורמלית האדם הראשון בחלל.
במאי 1969 עבר ניתוח לתיקון הפגם באוזנו, וחזר לטוס.
הוא מונה למפקד משימת אפולו 13 - אך עקב צורך באימונים נוספים, הוא וצוותו התחלפו עם אנשי הצוות של משימת אפולו 14. שפרד טס לחלל כמפקד משימת אפולו 14, שהמריאה ב־31 בינואר 1971 ונחתה בכדור הארץ ב-9 בפברואר.
משימת אפולו 14 הייתה הנחיתה המאוישת השלישית על הירח, ובמהלכה נערכו ניסויים שונים על פני הירח, ונאספו כ-45 ק"ג של דגימות קרקע לבדיקה בכדור הארץ.
אנשי הצוות שהו על פני הירח במשך 33 שעות.
שפרד, שהיה האדם החמישי שנחת על הירח, התפרסם כש"שיחק" גולף על הירח, והשתמש בכלי עבודה כמחבט.
הוא פרש בדרגת אדמירל משנה (Rear Admiral, דרגה המקבילה לדרגת תת-אלוף).
בתום אפולו 14 חזר לתפקידו כראש משרד האסטרונאוטים, והחזיק בתפקיד זה עד שפרש מנאס"א ומהצי ב־1 באוגוסט 1974.
בין ספטמבר לדצמבר 1971 כיהן כנציג מטעם נשיא ארצות הברית באספה הכללית ה־26 של האו"ם.
בתום שירותו בנאס"א פרש שפרד לעסקים פרטיים ביוסטון.
הוא מונה ליו"ר חברת הבנייה "מרתון", וכן היה חבר מועצת מנהלים של מספר חברות אחרות.
הוא גם הקים את "סבן פורטין אנטרפריזס" (יוזמות שבע ארבע עשרה), חברת גג למספר חברות אחרות, שנקראה על שם פרידום 7 ואפולו 14. בנוסף, היה נשיא קרן מרקורי 7, ארגון ללא מטרות רווח שהעניק מלגות לסטודנטים בתחומי המדעים.
כיום הוא נקרא קרן מלגות האסטרונאוטים.
שפרד נפטר בגיל 74 ממחלת סרטן הדם ב־21 ביולי 1998, בקליפורניה.
רעייתו במשך 53 שנים, לואיז ברואר, נפטרה חמישה שבועות מאוחר יותר.
על שמו של אלן שפרד נקרא רכב החלל הראשון של חברת בלו אוריג'ין בבעלות ג'ף בזוס שביצע את משימת החלל הראשונה של החברה.
מוסמך באמנות לשם כבוד מדארטמות' קולג', 1962
מדליית לאנגלי מטעם המכון הסמיתסוני, 1964
דוקטור לשם כבוד למדעים מאוניברסיטת מיאמי באוהיו, 1971
דוקטור לשם כבוד למדעי הרוח מקולג' פרנקלין פירס, 1972
מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל, 1978
שתי מדליות השירות הראוי לשבח ומדליית השירות יוצא הדופן של נאס"א
ועוד אותות ועיטורים מארגונים שונים.
אלן סידני פטריק ריקמן היה שחקן ובמאי קולנוע ותיאטרון אנגלי.
זוכה פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א, פרס אמי ופרס גילדת שחקני המסך.
מוכר בתפקידו כסוורוס סנייפ בסדרת הסרטים "הארי פוטר".
ריקמן נולד באקטון, לונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה קתולית-מתודיסטית ממוצא אנגלי, ולשי ואירי.
למד ברויאל קולג' אוף ארט, ועבד כמעצב גרפי בסוהו.
בגיל 26 קיבל מלגה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שם למד בשנים 1972–1974.
ריקמן הופיע בקביעות על במות התיאטרון בבריטניה.
בשנת 1985 זכה לשבחים על הופעתו במחזה "יחסים מסוכנים" בהפקה של רויאל שייקספיר קומפני.
באפריל 2005 עלה בתיאטרון רויאל קורט בלונדון המחזה "שמי הוא רייצ'ל קורי", המבוסס על מכתבים ויומנים של רייצ'ל קורי, בו ריקמן שיחק ושימש גם כבמאי המחזה.
בטלוויזיה נודע בתפקיד מר סלופ בסדרה של ה-BBC "דברי ימי מחוז ברסטשר" שהתבססה על ספריו של אנתוני טרולופ.
בסרטים בריטיים הופיע ריקמן לרוב בסרטים תקופתיים, כגון בסרט "על תבונה ורגישות", בו גילם את דמותו של קולונל ברנדון - ג'נטלמן עדין-נפש ומופנם.
לעומת זאת, בהוליווד נהגו ללהק אותו בתפקיד הפושע והנבל המוחלט.
הופעתו בסרט שובר הקופות "מת לחיות" כהנס גרובר - טרוריסט גרמני, מהווה דוגמה לתפקידים כאלה.
דוגמה נוספת היא דמות "השריף מנוטינגהאם" בסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים", ובסרט "סוויני טוד", שם גילם את השופט טרפין.
ריקמן התגלה גם כשחקן בעל כישרון קומי בסרטים כמו "דוגמה" או "אהבה זה כל הסיפור", וידוע גם בקולו הנעים לאוזן.
ב-1991 שיחק בסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים", לצד קווין קוסטנר ומורגן פרימן, כאשר גילם את השריף מנוטינגהאם, על תפקידו זה זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
ב-1995 זכה בפרס גלובוס הזהב, בפרס אמי, ובפרס גילדת שחקני המסך על גילום דמותו של גרגורי רספוטין בסרט "רספוטין".
ב-1996 גילם את איימון דה ואלירה בסרט "מייקל קולינס".
ב-1997 ביים וכתב את התסריט לסרט "אורחת בחורף" בכיכובן של אמה תומפסון ופילידה לאו.
בשנים 2001–2011 גילם את המורה סוורוס סנייפ לאורך סדרת סרטי "הארי פוטר" המצליחה.
הדמות האפלה, המרתיעה והחידתית הפכה לאחת הדמויות הזכורות מן הסדרה ובעקבות גילומה הפך ריקמן למוכר יותר בעולם.
הוא דיבב את קולו של מרווין בסרט "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" ואת הזחל בחידושו של טים ברטון לסרט "אליס בארץ הפלאות".
אף שכבר לא לוהק בהוליווד על תקן הנבל, עדיין נטה לגלם דמות של אדם מדוכא ולא-סימפתי; כך בסרטי "הארי פוטר" האמורים, ב"מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", ב"אליס בארץ הפלאות", ואף בסרט המדע הבדיוני "כיבוש הגלקסיה".
ב-2013 גילם נוכל וסוכן מכירות חמקמק בסרט "נוכלת בהזמנה", לצד קמרון דיאז וקולין פירת'.
התפקיד הפך לאחד האהובים והמזוהים ביותר איתו.
באותה שנה לקח חלק בשני סרטים נוספים: בסרטו של לי דניאלס, "המשרת", לצד קאסט של שחקנים מרשימים, בהם: פורסט ויטאקר, ג'ון קיוזאק, ג'יין פונדה ורובין ויליאמס, וב-"CBGB", סרט עצמאי.
בשנת 2014 ביים וכתב את סרט הדרמה התקופתי "כאוס בגני ורסאי", בו גם גילם את לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לצד קייט וינסלט, מתיאס שואנארטס וסטנלי טוצ'י.
ב-2014 עבד ריקמן בסרטו האחרון, "עין בשמיים", שיצא לאקרנים רק ב-2016, ולאחריו יצא לאקרנים גם הסרט "אליס מבעד למראה", בו דיבב שוב את דמותו של הזחל מעשן הנרגילה.
ב-14 בינואר 2016, כשהוא בן 69, מת ריקמן בביתו שבלונדון מסרטן הלבלב, לאחר שהיה חולה כשנתיים.
הוא השאיר אחריו את אשתו, רימה הורטון.
רבים מעמיתיו לסרטי "הארי פוטר", השחקנים דניאל רדקליף, אמה ווטסון, רופרט גרינט, רייף פיינס ואוונה לינץ', וכן היוצרת, ג'יי קיי רולינג, ספדו לו לאחר מותו.
אלן שאפל היה שף צרפתי.
אלן שאפל נולד ב-1937. אביו היה פקיד דואר ואימו מהנדסת שהחליטו בימים שלפני מלחמת העולם השנייה לפנות לייעוד שונה בחייהם והגיעו לכפר האומנים מיונה, אשר שוכן חמישה עשר מיילים צפונית לליון.
שם פתחו מסעדה שהספיקה לזכות בכוכב במדריך מישלן.
שאפל למד במסעדת לה פיראמיד, לאחר מותו של פרנאן פואן, השף הדגול של המסעדה.
ב-1967, לאחר שעזב את לה פיראמיד, שב למסעדת אביו.
ב-1969 זכה בכוכב השני במישלן.
בשנת 1973, בגיל שלושים וחמש כבר זכה בדירוג המקסימלי של שלושה כוכבים במדריך המסעדות של מישלן ולתשע עשרה נקודות במדריך הגו מיו למסעדה המשפחתית LaMere Charles, שהכול הכירוה כ"מקום של שאפל", ב-1976 קרא לה "מסעדת אלן שאפל".
במקום הוקם גם מלון בוטיק רלה א שאטו.
מסעדתו הייתה מהמבוקשות ביותר בצרפת ומקום עלייה לרגל לגסטרונומים מכל רחבי תבל.
בשנת 1990, בפסגת תהילתו, נפטר מהתקף לב קשה בגיל חמישים ושתיים.
לאחר מותו עבר ניהול המסעדה לאלמנתו סוזאן בניצוח השף (שהיה סגנו בחייו) פיליפ ז'וס.
שאפל התאפיין ביצירתיות בלתי פוסקת ויצר כחמשת אלפים מנות.
הוא הקפיד על חומרי הגלם הטריים והמשובחים ביותר וכן שיהיו מאזור מגוריו או מצרפת, חיפש בנרות אחר המגדלים, דייגים והשווקים מהם יכול היה להשיג את המוצרים הטובים ביותר וגידל בעצמו ירקות ופירות לתצרוכת המסעדה.
בהקפידו על זמני הבישול חישב לא את הדקות כי אם את השניות.
שנייה לכאן או לכאן גרמו לו לחשוב שהתבשיל נהרס.
הקפיד על שלמות במראה, שעין אנוש לא תבחין בה, אם תבשיל לא נראה לו היה מורה למלצר לזורקו לפח.
כשנפטר ב-1990 הוריד מדריך מישלן את דירוג המסעדה לשני כוכבים, כפי שהמדריך נוהג כששף או הבעלים המטאור עוזב.
מנהלו דאז של המדריך, ברנאר נגלן, הסביר כי יהיה זה חוסר כבוד כלפי אלן שאפל להשאיר את שלושת הכוכבים.
היא שומרת על ניקוד זה עד היום (2010).
אלן דיקאס תלמידו מספר כי הוא היה השף שהשפיע עליו יותר מכל והסטון בלומנטל מונה את ספרו כאחד משני הספרים שלמד מהם הכי הרבה.
פייר גנייר, תומאס קלר ודניאל בולו מספרים אף הם כי הושפעו מאוד משאפל.
קרייג קלייבורן, מבקר המסעדות של הניו יורק טיימס כתב על אחד מתבשיליו של שאפל כי "זוהי אחת מתפארות הבישול הגדולות ביותר של דורנו".
אלן קליין היה איש עסקים יהודי אמריקאי.
למד חשבונאות והתפרנס מניהול עסקים לסלבריטאים בכלל ולמוזיקאים בפרט.
ידוע בעיקר בשל עבודתו עם להקות הביטלס והרולינג סטונז.
קליין נולד למשפחה יהודית ממוצא רומני שגרה בניו ג'רזי.
אמו של קליין נפטרה עוד לפני שמלאה לו שנה, ואביו השאיר את אלן הצעיר ואת שתי אחיותיו בבית יתומים יהודי.
מאוחר יותר עבר להתגורר אצל דודתו.
כנער, קליין עבד בעבודות שונות, בזמן שלמד בבית ספר-לילה.
הוא לא היה תלמיד מצטיין בבית הספר אך הצליח היטב במתמטיקה.
קליין נשא לאישה את בטי, לאחר שסיים את לימודיו בקולג'.
לזוג שלושה ילדים: ג'ודי, מנהלה הנוכחי של חברת "ABKCO", ג'ייד וג'ניפר.
קליין התפרסם לראשונה כשעזר לזמר בובי דארין לקבל את כספו בחזרה מחברת התקליטים שלו.
דארין קיבל המחאה בסך מאה אלף דולר על תמלוגים שלא ניתנו לו, והתחלק בהם עם קליין.
קליין נקרא "רובין הוד" של המוזיקה הפופולרית.
קליין התחבב על היוצרים, אך לא זכה לחיבה מחברות התקליטים שאצלם עבדו.
הפלישה הבריטית של שנות השישים הביאה לקליין עוד לקוחות רבים.
משהפכו הביטלס לאחת הלהקות החשובות ביותר במוזיקה הפופולרית, התעניין קליין ברכישתם מידי בריאן אפסטיין, דבר שקרה רק בשנת 1967, כשנפטר.
עד אז, הוא הפך למנהלם של להקת הרולינג סטונז, במקומו של אנדרו לוג אולדהם, רכש חלק ממניותיה של מטרו גולדווין מאייר, והשתלט על חברת תקליטים מתקשה, קמע-פארקווי, וניסה להפוך אותה לרווחית יותר.
כשהסתבך עם החוק על שאמר את שווי מניות החברה, הוא שינה את תוכניותיו.
הוא איחד את קמע-פארקווי עם חברת ניהול החשבונות שלו ויצר את החברה שנודעה כ-ABKCO.
בין לקוחותיו של קליין ניתן למנות את זמרי הפופ סטיב לורנס ואידי גורמה, זמר הרית'ם אנד בלוז סם קוק, זמר הפולק דונובן, המפיק המוזיקלי פיל ספקטור, ולהקות הרוק מתבודדי הרמן, החיות, הרולינג סטונז והביטלס.
בזמן שעזר ללקוחותיו בענייני כספים, וביצירת חוזים חדשים מהם ירוויחו יותר, לא כל החלטותיו העסקיות היו הטובות ביותר בשבילם.
בסופו של דבר קליין גמר כשבבעלותו רוב המוזיקה של הרולינג סטונז, של החיות ושל יוצרים אחרים, דבר שקטע את תקופת הרווח הארוכה שלהם.
אמנים אלו לפעמים איבדו גם את הדרך הטובה בעסקים בגלל עבודתו של קליין.
קליין שיחק תפקיד חשוב בהתפרקותה של להקת הביטלס.
הוא הרשים מספיק את ג'ון לנון כשהחתים אותו בן לילה, ולנון שכנע את ג'ורג' האריסון ואת רינגו סטאר לקחת את קליין.
פול מקרטני, מאידך, החליט לתת לאביה של אשתו לינדה, לי איסטמן, לנהל את חשבונותיו.
קליין ואיסטמן לא הסתדרו, ואיסטמן התייחס ללנון וליוקו אונו בצורה גרועה.
המחלוקת בעניין אפל רקורדס, ועניינם העסקי האישי, גם תרמו למצבה של הלהקה.
לאחר התפרקותה של הלהקה, לנון, האריסון וסטאר אהבו פחות ופחות את התנהלותו של קליין, ולבסוף פיטרו אותו, ושילמו לו תשלום סופי בסך 3.5 מיליון לירות שטרלינג על שירותיו.
מאוחר יותר, קליין נכנס לבעיית מיסים, וריצה מאסר בכלא על שהתחמק מתשלומי מס.
קליין המשיך בקריירה שלו, ו-ABKCO המשיכה להוציא תקליטים ישנים של הוצאת קמע-פארקווי, ושל אמנים איתם עבד קליין.
כמעט כל התקליטים נחטפו מהמדפים במשך השנים, מה שהפך שירים קלאסיים כמו "96 Tears", "So Much In Love ו"Bristol Stomp" לכמעט בלתי ניתנים להשגה.
בנו של קליין, ג'ודי, הפך למנהלה של ABKCO, לאחר שבריאותו של קליין הפכה לבלתי יציבה.
ב-2005 ABKCO החלה סוף סוף להוציא תקליטורים של מוזיקה שהייתה בבעלותה.
אלן ג'ון קלארק הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ במועדון הכדורגל לידס יונייטד.
קלארק נמנה עם סגל הקבוצה המפורסם של שנות השישים והשבעים, והיה אחד מן החלוצים הטובים באנגליה באותה תקופה.
קלארק החל את קריירת המשחק בוולסול, וערך את הופעת הבכורה בגיל 16, משם עבר למועדון הכדורגל פולהאם.
לאחר מכן שיחק במשך עונה אחת במועדון הכדורגל לסטר סיטי, כאשר דון ריווי, מאמנה של לידס יונייטד רכש את אותו לבסוף מלסטר בעונת 1969/1970 וצירפו למועדון בו עשה קלארק את ימיו הגדולים ביותר, עת הקבוצה הייתה בשיאה באנגליה ובאירופה.
בעונתו הראשונה בלידס הבקיע קלארק 26 שערים, ובזכות יכולתו הגבוהה כ"מריח שערים" זכה אז לכינוי "המרחרח" (Sniffer) שליווה אותו במהלך כל הקריירה הארוכה שלו במועדון.
באותה עונה נאבקה לידס על 3 תארים באנגליה ובאירופה (אליפות, גביע ה-FA, וגביע אירופה לאלופות), אולם לבסוף לא זכתה באף אחד מהם.
קלארק היה בסגל נבחרת אנגליה שנטלה חלק במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו.
הופעת הבכורה שלו בטורניר הייתה מול נבחרת צ'כוסלובקיה, והוא הבקיע את השער היחיד במשחק מכדור עונשין מ-11 מטרים.
לאחר המונדיאל הפך לשחקן קבוע בנבחרת.
לקלארק, שפרש מהנבחרת ב-1975, 19 הופעות ו-10 כיבושים.
ב-1971 הבקיע את השער המכריע לטובת לידס, שניצחה בגמר גביע ערי הירידים את יובנטוס.
באותה עונה החמיצה לידס שוב הזדמנות לזכות באליפות אנגליה בשבוע האחרון של העונה, והודחה מגביע ה-FA בסיבוב החמישי על ידי קולצ'סטר יונייטד.
בגמר גביע ה-FA שנערך באצטדיון ומבלי מול ארסנל ב-1972, הבקיע קלארק בנגיחה את שער הניצחון, והבטיח את זכייתה הראשונה והיחידה עד כה של לידס בגביע האנגלי.
יומיים לאחר מכן, הייתה לידס זקוקה לניצחון חוץ על וולברהמפטון וונדררס כדי לזכות בתואר הדאבל היוקרתי, אולם הפסידה במשחק זה.
לידס הגיעה שנית לגמר גביע ה-FA של עונת 1972/1973, אך נוצחה בו על ידי סנדרלנד.
באותה שנה במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974, הבקיע קלארק שוב מן הנקודה הלבנה כדי להשוות ל-1-1 מול נבחרת פולין, תיקו שלא הספיק, ונבחרת אנגליה לא העפילה לטורניר.
בעונת 1973/1974 זכה קלארק עם לידס באליפות, לאחר פתיחת עונה עם כ-29 משחקים ללא הפסד.
במאי 1975 שיחק במדי לידס בגמר גביע אירופה לאלופות מול באיירן מינכן, בו הפסידה לידס 2-0. קלארק פרש ממשחק פעיל ב-1978 כשברשותו כ-351 הופעות וכ-151 שערים במדי לידס יונייטד.
ב-1978 הצטרף כשחקן-מאמן למועדון הכדורגל בארנסלי, והעלה את המועדון לליגה הבכירה בתום העונה.
ב-1980 שב קלארק ללידס כמאמן, אולם בתום עונת 1981/1982 ירדה הקבוצה בניהולו לליגת המשנה באנגליה, שם בילתה כ-8 שנים עד חזרתה לליגה הבכירה ב-1990.
אָלָן רֵנֶה היה במאי קולנוע צרפתי.
נודע בעיקר בזכות שלוש מיצירותיו המוקדמות: לילה וערפל (1955), הירושימה אהובתי (1959) ואשתקד במרינבד (1961).
אלן-פייר-מארי-ז'אן-ז'ורז' רנה נולד בשנת 1922 בוואן (Vannes) שבמחוז מורביאן בחבל ברטאן שבצרפת.
אביו, פייר רנה, וסבו מצד האב היו רוקחים.
האב, שכיהן בשנים 1934–1962 גם כבראש מועצת היישוב טרפליאן היה פתוח לסוגים שונים של אמנות.
בגלל התקפי אסתמה לא נשלח אלן לבית הספר אלא נאלץ ללמוד באופן פרטי בבית.
הוא קרא בילדותו מגוון רחב של ספרים, מספרות קלאסית ומודרנית, לרבות ספריו של פרוסט ועד לקומיקס, כעבור שנים אחדות ריתקו אותו אמנים כמו הרי דיקסון, ונציגי הסוריאליזם ובראשם אנדרה ברטון.
בגיל 10 הוקסם לראשונה על ידי הקולנוע.
בגיל 12 קיבל מאביו ליום הולדתו מצלמת 8 מילימטר והחל בעזרתה ליצור סרטונים קצרים.
בגיל 14 יצר יחד עם כמה חברים סרטון בשם "פנטומאס" באורך שלוש דקות.
בהתחלה רצה עם זאת להיות שחקן.
בשנת 1939 עבר לפריז ועבד כעוזר בלהקת התיאטרון של ז'ורז' פיטואף ב"תיאטר דה מטירן".
בימי הכיבוש הנאצי בשנים 1940–1942 למד משחק בקורס של רנה סימון.
הופיע באותה תקופה כניצב בסרט
בשנת 1943 נרשם רנה ללימודי עריכה בבית הספר IDHEC (מכון לימודים גבוהים בקולנוע Institut des hautes études cinématographiques) שהוקם לא מזמן בחסות המשטר וישי.
אחד ממוריו שהשפיעו עליו במיוחד היה הבמאי ז'אן גרמיון.
בסוף שנות ה-1940 שירת בצבא הצרפתי כששובץ בלהקת תיאטרון צבאית בניהולו של אנדרה ואזן.
ב-1946 עבד כעוזר במאי ועורך בהפקת הסרט "פריז 1900".
אולם תחילת דרכו כבמאי היה סרט התעודה הקצר "ואן גוג" (1947).
למשך עשור יצר מספר סרטי תעודה, אחד מהם על בית החרושת פשינה.
בתום לימודיו הוא יצר כמה סרטים קצרים כגון "גרניקה" (1950) בהשראת ציורו של פיקאסו באותו שם והעיר והקרב אשר היוו השראה לו.
סרטו הבולט מאותה תקופה הוא לילה וערפל (1955) אשר היה אחד הסרטים הדוקומנטריים הראשונים אודות השואה.
רנה בחר לגשת לנושא בצורה עקיפה כי חשב שתמונות זוועה יגרמו לשואה להצטייר כבדיונית ובלתי ניתנת לתפישה אצל הצופים.
הוא בחר לצלם מחנות ריכוז ריקים כפי שנראו בשנות החמישים והשתמש בחומר גלם שצולם בתקופת השואה רק ממש בסוף הסרט.
צורת עריכה זו הייתה מהפכנית לתקופתה וזכתה לחיקויים רבים מאז.
רנה השתמש בסרטיו בטכניקות שונות כדי לתור אחר הסובייקטיביות של הזיכרון בבואו להתמודד עם זוועות ואלימות בעבר.
הוא סיים את העבודה על סרטו הירושימה אהובתי, המבוסס על ספרה של מרגרט דיראס, בשנת 1959. זוהי דרמה רומנטית אודות שחקנית צרפתייה צעירה המשחקת בסרט אנטי-מלחמתי המצולם בהריסות העיר הירושימה ובבנייתה מחדש.
עד מהרה היא פוצחת בפרשיית אהבים הפכפכה עם ארכיטקט יפני.
הרומן חושף את המתחים הפוליטיים והתרבותיים אשר רוחשים אפילו מתחת לחוויותיהם האישיות וזכרונותיהם.
הסרט כלל שימוש פורץ דרך בטכניקה של פלאשבקים כדי לתור בזכרונותיה של השחקנית אודות מאהב גרמני שנהרג במלחמת העולם השנייה וההשפלה שעברה מצד משפחתה.
סרט זה זכה להצלחה רבה וקיבע את מעמדו של רנה בהיסטוריה של הקולנוע הצרפתי.
בשנת 1960 יצר רנה קלאסיקה נוספת משלו: אשתקד במרינבד יחד עם הסופר/קולנוען אלן רוב-גרייה הסרט עוסק באדם, המוכר רק בשם X, אשר פוגש באישה בשם A באתר נופש אירופי ומנסה לשכנע אותה כי הם נפגשו שם בעבר כזוג אוהבים.
בסרט זה מתח עוד יותר רנה את השימוש שעשה בחקירת הזיכרון הסובייקטיבי למחוזות ניסיוניים, ויצר מציאות לא-יציבה אשר זורמת עם התפישה של הדמויות.
בעת ש-X מנסה להעביר ל-A את זכרונותיו מפגישתם הקודמת, הנוף משתנה כל הזמן מצילום לצילום בעת שהזיכרונות שהוא מתאר זורמים לרגע הנוכחי.
סצנות דומות משוחקות בגרסאות רבות-משמעות שונות, והצופה אינו יכול להכריע אם X הוא נבל אשר אנס את A או גיבור/מאהב אשר מסייע לה להימלט מאתר הנופש הדיסטופי הכולא אותה.
רנה היה בן זמנו של הגל החדש הצרפתי - קבוצה של מבקרים שהפכו ליוצרי סרטים הכוללת את פרנסואה טריפו וז'אן-לוק גודאר - אך לא חבר מלא בקבוצה.
הוא מזוהה יותר עם קהילת יוצרי הסרטים והסופרים של הגדה השמאלית, אשר כללה את אניס ורדה, ז'ק דמי ואחרים, אשר היו מחויבים למודרניזם ולא לקולנוע האמריקאי.
הוא המשיך ליצור באופן סדיר בשנות השישים והשבעים.
בשנות השמונים נחל אכזבה כשסרטיו כשלו אצל המבקרים ובקופות.
כך למשל, בשנת 1984 יצא לאקרנים סרטו "אהבה עד מוות".
זה היה סרט ניסיוני נוסף המתאר בני זוג שנפגשו רק כמה חודשים לפני שסימון מת באופן פתאומי והתעורר לחיים כמה דקות מאוחר יותר.
החוויה מעוררת שאלות של חוויות הזיכרון, שאלות שבני הזוג מעדיפים להדחיק.
אהבה בצילו של המוות היא התימה שמובילה את הסרט.
בשנת 1993 זכה שוב בתהילה עם הסרט 'מעשנת/לא מעשנת' על פי מחזהו של הבריטי אלן אייקבורן "חילופים אינטימיים" .
בשנת 2006 יצא לאקרנים סרטו "לבבות", גם הוא על פי מחזה של אייקבורן.
רבים מסרטיו הופקו על ידי אנטול דאומן וסרטי ארגוס, אשר הפיקו סרטים של אנשי הגדה השמאלית אחרים כגון כריס מרקר.
רנה גם נודע בשיתופי הפעולה שלו עם סופרים ומחזאים כאלאן רוב-גרייה, אלן אייקבורן ומרגרט דיראס.
רנה, אדם פרטי ביותר, (שכמעט ולא העניק ראיונות) היה נשוי לפלוראנס, בתו היחידה של הסופר והדיפלומט הנודע אנדרה מאלרו ושל אשתו היהודיה קלרה מלרו.
את 20 השנים האחרונות הוא חלק עם השחקנית סבין אזאמה , המופיעה ברבים מסרטיו.
רנה זכה בפרס ז'אן ויגו בשנים 1954 ו-1956. הוא זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 1960 על הסרט 'אשתקד במרינבד' ובאריה הכסף בשנת 2006 על הסרט 'לבבות'.
ב-2004 זכב בפרס לומייר לבמאי הטוב ביותר על סרטו "Pas sur la bouche".
אלן שינדלר ג'וניור היה קשר אמריקאי בדרגת נגד שלישי בצי האמריקני, וקורבן לפשע שנאה שנרצח בשל היותו הומוסקסואל.
שינדלר נרצח בשירותים ציבוריים בעיר ססבו שבמחוז נגסאקי, באי קיושו שביפן, על ידי חברו לסיפון טרי מ.
הלויי (Helvey) שביצע את הפשע יחד עם שותפו לעבירה, צ'ארלס וינס, במה שתואר בעיתונות כ"רצח ברוטלי".
המקרה הפך למייצג בדיון המתמשך בארצות הברית סביב מדיניות "אל תשאל, אל תספר", והוא הוזכר על ידי תומכים בביטול המדיניות, בין היתר בקמפיין הבחירות של ביל קלינטון.
בעקבות האירוע הופק סרט בשם "Any Mother's Son" שיצא בשנת 1997, וזכה בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
אלן שינדלר ג'וניור בעיר שיקגו הייטס שבאילינוי, ארצות הברית, למשפחת אנשי הצי האמריקני.
הוא שרת כאיש רדיו על ספינה אמפיבית בשם "USS Belleau Wood" במחוז נגסאקי, באי קיושו שביפן.
לפי עדויות של חבריו, שינדלר התלונן במאי ואפריל 1992 בפני מפקדיו על אלימות והטרדה על רקע הומופובי כלפיו, ותיאר השחתה של ציודו האישי והערות פוגעניות כמו "יש מתרומם על הספינה הזו והוא צריך למות".
בעקבות ההתנכלויות החל שינדלר בהליכי עזיבה של הצי, אך בעקבות התעקשות מפקדיו נותר בשירות פעיל עד לתום הליכי העזיבה למרות היחס כלפיו ולמרות שחש כי הוא נתון בסכנה.
כאשר הספינה עליה שרת הפליגה מסן דייגו קליפורניה לעיר ססבו ביפן, היא עשתה עצירה קצרה בפרל הארבור שבהוואי.
שינדלר החליט לבצע מתיחה ברשת הקשר של הספינה ושידר את האותיות "Q-T-2-B-S-T-R-8–2" (באנגלית נשמע כמו המשפט "חמוד מכדי להיות סטרייט").
בעקבות כך הוא הועמד לדין משמעתי, וביקש כי השימוע ייערך בדלתיים סגורות.
בקשתו זו נדחתה, ולשימוע היו עדים יותר מ-200 איש.
על שינדלר נגזר עונש של ריתוק, ונאסר עליו לעזוב את הספינה.
ב-27 באוקטובר 1992, נרצח אלן שינדלר ג'וניור על ידי חברו לסיפון טרי מ.
הרצח בוצע בשירותים ציבוריים בפארק בססבו.
לאחר הרצח השאיר הלויי את הגופה במקום, והיא נלקחה משם רק כאשר משמר החופים המקומי ועד הראייה המרכזי בפרשה הוציאו אותה מהמקום.
הלויי הכה את שינדלר למוות בברוטליות כה קיצונית, עד שריטש אותו כמעט לחלוטין: לשינדלר היו לפחות ארבע פגיעות קטלניות בראש, בחזה ובבטן, כאשר ראשו היה מרוסק לחלוטין, איבר המין שלו היה כרות, צלעותיו רוסקו, ועל מצחו וחזהו נותרו סימני סוליית נעל.
לפי תיאור המקרה, גופתו היה כה מרוטשת עד כי כמעט לא הייתה ניתנת לזיהוי.
אחותו ואמו של שינדלר זיהו את גופתו לפי כתובת קעקע שהייתה על זרועו, שכן פניו הושחתו לחלוטין.
הצי האמריקני לא סיפק פרטים על אירוע הרצח, לא לתקשורת ולא למשפחתו של שינדלר.
בצי הכחישו שהתקבלו תלונות מצד שינדלר על הטרדה ואיומים בטרם האירוע, וסירבו לחשוף את דו"ח הרצח של המשטרה היפנית המקומית.
במהלך המשפט הכחיש טרי מ.
הלויי כי רצח את שינדלר בגלל שהיה הומוסקסואל, אך עדויות שהציגה התביעה הצבאית מחקירתו שנערכה יום אחרי הרצח, הוכיחו אחרת.
החוקר ציטט את דברי הלווי מהחקירה לפיהם הוא "שונא הומוסקסואלים ונגעל מהם [...] איננו מתחרט על הרצח והיה עושה את זה שוב [...] והיה מגיע לשינדלר למות".
תחת ההאשמות המקוריות, עשוי היה הלויי לקבל עונש מוות, אך בשל עסקת טיעון במסגרה הודה ברצח, הופחת עונשו למאסר עולם.
הוא מרצה את עונשו בבית כלא צבאי בפורט לוונוורת' שבקנזס.
הקצין אשר הסתיר את הפרשה הודח מהצבא.
אלן רמזי היה צייר דיוקנאות סקוטי.
אלן רמזי נולד באדינבורו שבסקוטלנד והיה בנו הבכור של המשורר אלן רמזי.
בהיותו בן 20 עבר רמזי ללונדון ולמד בה אמנות תחת הצייר השוודי האנס הייסינג, בהמשך למד באקדמיית סמטת סנט מרטין (St.
בשנת 1736 נסע לרומא ונאפולי שם למד במשך שלוש שנים תחת פרנצ'סקו סולימנה ופרנצ'סקו פרננדי.
בשנת 1738 שב לאדינבורו וצייר את דיוקנו של אריצ'יבלד קמפבל, דוכס ארגייל - דיוקן אשר לימים צויר על שטרות הבנק המלכותי של סקוטלנד.
בשנת 1739 שב ללונדון והועסק על ידי פרנסיס אגרטון, דוכס ברידג'ווטר.
באותה שנה נישא לאן ביין (Anne Bayne).
אן נפטרה ב-4 בפברואר 1743 במהלך לידת ילדם השלישי.
ב-1 במרץ 1752 ברח לאדינבורו עם אחת מתלמידותיו - מרגרט לינדזי, ונשא אותה לאישה, בלא הסכמת משפחתה.
רמזי ואשתו שהו באיטליה בין השנים 1754 -1757 וביקרו ברומא, פירנצה, נאפולי וטיבולי.
בשנת 1761 שב לאנגליה ומונה לצייר ראשי (Principal Painter in Ordinary) של המלך ג'ורג' השלישי.
במהלך עבודה זו נאלץ לצייר דיוקנאות כה רבים של המלך (אותם הגישו כמתנה לשגרירים ומושלי מושבות) עד שרמזי נאלץ להעסיק עוזרים רבים, בהם דייוויד מרטין ופיליפ ריינאגל.
כמו כן הוא ביצע ציור "המלכה שארלוט עם שני בניה הבכורים".
בשנת 1773 הפסיק לצייר במטרה לעסוק בכתיבה.
הוא שב וביקר באיטליה בשנים 1775–1777. בשנת 1782 נפטרה אשתו השנייה.
לאחר פטירתה שב לאיטליה בשנים 1782–1784. פטירתה וכן תאונה בה נפגעה ידו הביאו לפגיעה בבריאותו.
בשל בריאותו הלקויה התגורר בדרומה של אנגליה, והוא נפטר בדובר ב-10 באוגוסט 1784.
אלן רמזי היה משורר ומחזאי סקוטי.
אלן רמזי נולד בלידהילס שבלאנארקשייר, והיה בנם של ג'ון רמזי (John Ramsay) ושל רעייתו אלי סאוור (Alice Bower).
רמזי למד בבית הספר הקהילתי של קרופורד עד שאימו נפטרה בשנת 1700. בשל פטירתה, בשנת 1701 החל לעבוד כשוליה אצל יצרן פאות באדינבורו.
בשנת 1712 נשא לאישה את כריסטיאן רוס (Christian Ross), והחל לעבוד כיצרן פאות.
לבני הזוג נולדו שישה ילדים.
בכור ילדיהם אלן רמזי היה לצייר דיוקנאות ידוע.
בשנת 1707 היה אחד ממקימי מועדון איזי (the Easy Club), והחל לכתוב שירה.
בשנת 1715 הפך למשורר המועדון.
מועדון זה הוקם לאחר האיחוד עם בריטניה וחבריו היו יעקובנים שהתנגדו לאיחוד זה.
חברי המועדון השתמשו בשמות בדויים ספרותיים.
רמזי השתמש בתחילה בשם איזאק ביקרסטאף (Isaac Bickerstaff) על פי דמות מספרו של ריצ'רד סטיל.
בהמשך בחרו חברי המועדון בשמות בדויים סקוטיים ורמזי בחר בשמו של הסופר הסקוטי גאבין דגלס (Gavin Douglas)
בשנת 1716 פרסם את היצירה Christ's Kirk on the Green שמקורה בכתב ידי באנאטיין, עם הערות ותוספות משלו, ובשנת 1718 החל לפרסם את שיריו, ושנה לאחר מכן פרסם את אוסף "השירים הסקוטיים" (Scots Songs).
הצלחת השירים הביא לפרסומם של שירים נוספים בשנת 1722.
בין השנים 1724–1727 פרסם שני אוספים של שירים סקוטיים - חלקם פרי עטו של רמזי, חלקם מאת חבריו וחלקם בלדות ידועות.
שירים אלה פורסמו תחת השם "אוסף שולחן התה" (The Tea-Table Miscellany).
אוסף שירים סקוטיים שנכתבו לפני שנת 1600 פורסם על ידי רמזי תחת השם "ירוק העד" (The Ever Green).
בשנת 1725 פרסם רמזי את יצירתו "הרועה העדין" (The Gentle Shepherd) - הידועה ביצירותיו.
יצירה זו זכתה להצלחה רבה, והוצגה כאופרה בשנת 1729.
אוסף שיריו השלם של רמזי פורסם בלונדון בשנת 1731 ובדבלין בשנת 1733.
אשתו של רמזי נפטרה בשנת 1743.
בשנת 1755 עזב את חנותו ועבר להתגורר על מדרון קאסל רוק (Castle Rock), במבנה אשר נקרא עד היום "בקתת רמזי".
רמזי נפטר ב-7 בינואר 1758 ונקבר בחצר כנסיית גרייפריירז (Greyfriars Kirkyard) באדינבורו.
אלן רוֹבֵּר , מחבל דיז'ון שבצרפת, הוא מטפס הרים וקירות שזכה לפרסום רב בשל טיפוסיו הרבים על גורדי שחקים.
רובר טיפס על 85 מבנים ענקיים ברחבי העולם, כולל רבים מהמבנים הגבוהים ביותר בעולם, כאשר על רובם הוא טיפס רק בעזרת ידיו החשופות ונעלי טיפוס.
כנער צעיר החל רובר לטפס על הרים בקרבת ביתו.
את הקריירה שלו התחיל כאשר בגיל 12 הוא איבד את המפתחות לדירת הוריו שבקומה השמינית וננעל מבחוץ.
במקום לחכות לשובם, הוא טיפס על קיר הבניין מבחוץ.
בשנת 1982 נפגע רובר בשתי תאונות, הראשונה בינואר והשנייה בספטמבר.
בשתיהן הוא נפל מגובה 15 מטר.
הוא סבל משברים רבים ומאז הוא סובל מורטיגו קבוע.
הרופאים קבעו לו 60 אחוזי נכות ואי יכולת לטפס עוד, אך התחזית התבדתה וכחצי שנה בלבד לאחר מכן חזר לטפס ומאז התמיד בנטילת אתגרים גדולים יותר ויותר.
לפני שפנה לטיפוס על גורדי שחקים הוא שיפר את מיומנויות הטיפוס שלו על צוקים באלפים הצרפתיים.
מכיוון שהוא יודע שהרשויות לא יתנו לו רשות לנטילת סיכונים שכזו, רובר מופיע בדרך כלל, עם שחר, באתר גורד השחקים שבו בחר לטפס.
מעלליו מושכים סקרנים רבים שנעצרים כדי לצפות בו מטפס.
כתוצאה מכך, רובר נעצר פעמים רבות, במדינות שונות, על ידי גורמי אכיפת החוק שמחכים לו בדרך כלל בסוף הטיפוס שלו.
המעצרים וההליכים המשפטיים נגדו הם בדרך כלל מקוצרים והוא תמיד משתחרר בסופם.
השילוב בין יכולותיו הפיזיות של רובר ומומחיותו בטכניקות הטיפוס מאפשר לו לטפס באמצעות בליטות קטנות בקירות המבנה ובחלונות (כגון אדני החלונות ומסגרות).
במהלך קריירת הטיפוס שלו, הוא התרגל כל כך לדחיקת אצבעותיו לתוך סדקים בקירות ולהיתלות עליהם עד שלמעשה הוא לא מסוגל ליישר את אצבעותיו לחלוטין.
רבים מהטיפוסים שלו לא מאפשרים לו לנוח ויכולים להימשך למעלה משעה.
לעיתים הוא נושא איתו שקית קטנה של אבקת גיר טיפוס המשמשת מטפסים כדי לספוג זיעה.
הקריירה של רובר בטיפוס עירוני מתאפיינת ברשימה המתרחבת והולכת של ציוני דרך מפורסמים הכוללים את מגדל אייפל, בית האופרה של סידני ומגדל מונפרנאס בפריז, כמו גם הגבוהים שבגורדי השחקים בעולם כמו בניין אמפייר סטייט.
בשנות ה-90, כשמעלליו הביאו לו חשיפה תקשורתית נרחבת, החלו ספקולציות האם הוא ינסה או לא לטפס על הבניין הגבוה ביותר בעולם באותה תקופה: מגדלי פטרונס שבקואלה לומפור, מלזיה.
למרות שרשויות מלזיה צפו שהוא ינסה לעשות זאת, הם עדיין נדהמו כאשר יום אחד בשנת 1997 הוא הופיע פתאום מספר קומות למעלה בצד אחד המגדלים.
הוא נעצר בסופו של דבר בקומה ה-60, 28 קומות לפני ראש המגדל.
כשטיפס על מגדל סירס, בשיקגו, אילינוי, בשנת 1999, הוא נתקל בתנאי הטיפוס המאתגרים ביותר בקריירה שלו.
קרוב לקצה הבניין בן 108 הקומות, ערפל סמיך כיסה את קיר הזכוכית והמתכת של 20 הקומות האחרונות בלחות, מה שהפך אותו לחלקלק ומסוכן.
למרות שהטיפוס הפך לאיטי, מייסר, ומאמץ במיוחד, גבר רובר על הקשיים והשלים את הטיפוס.