tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבורסה לניירות ערך של תאילנד נמצאת בעיר.
בעיר מאות גורדי שחקים, שהגבוה שבהם הוא אייקון סיאם המתנשא לגובה של 318 מטר.
רחוב תאנון סוקומוויט (Sukhumvit) שתחילתו בבנגקוק ושאורכו כ-400 ק"מ, הוא אחד הרחובות הארוכים ביותר בעולם.
זיהום האוויר הנגרם מהתנועה הסואנת מהווה בעיה חמורה בעיר.
הבנייה החדשה של כבישים מהירים ומערכת הרכבות סקייטריין הקלה את הבעיה במקצת.
בשנת 2006 נפתח בעיר נמל תעופה חדש ומודרני - סוּבַרנַבהוּמִיי, בו עוברים בשנה כ-50 מיליון נוסעים.
בין אזורי התיירות המרכזיים בעיר ניתן למנות את סוקהומוויט (Sukhumvit) קאו-סאן, תונגלור (Thonglor), סיאם (Siam), פראטונאם (Prathunam) ועוד.
בנגקוק היא שער הכניסה האווירי לתאילנד ומשמשת כנקודת התחלה מרכזית לטיולים באזור המזרח הרחוק.
ענף התיירות בעיר מהווה מקור הכנסה ראשי.
מדי שנה מבקרים בעיר כ-30 מיליון תאילנדים וכ-12 מיליון תיירים מחו"ל.
בעיר נמצאים מקדשים בודהיסטיים רבים, המפורסמים ביותר הם ואט פרה קיאו, ואט פהו וואט ארון, ואט סאקט, ואט סותאט ועוד.
רחוב קַאוֹ-סָאן הוא מקום שהות פופולרי לתרמילאים צעירים מכל העולם.
תופעת מכירת מוצרים מזויפים ובלתי חוקיים נפוצה בבנגקוק.
אחד המקומות הפופולריים ביותר בבנגקוק לרכישת תוכנות פיראטיות הוא פנטיפ פלאזה.
בבנגקוק תופעה נרחבת של זנות שהופכת את העיר ליעד פופולרי לתיירות מין.
בבנגקוק נמצאות מספר אוניברסיטאות, התיאטרון הלאומי והמוזיאון הלאומי.
אחד המוזיאונים הפופולריים בעיר הוא ביתו של ג'ים תומפסון.
בין הפארקים והריאות הירוקות של העיר נמנים פארק לומפיני, פארק צ'אטוצ'אק ופארק המלכה סיריקיט.
בעיר קיים צ'יינה טאון ודרך יאווראט הוא רחוב מסחר ראשי באזור.
מקדשים בודהיסטיים: ואט פרה קיאו (מקדש בודהה מברקת), ואט פהו, ואט ארון (מקדש השחר), ואט סאקט, ואט סותאט, ואט בנצ'מבופיט (מקדש השיש), ואט הוא למפונג, וואט ראצ'אבופיט.
ארמונות: ארמון דוסיט (ארמון המלוכה הנוכחי), ארמון מלך תאילנד, אולם הכס אננטה סמקום, ארמון פאיה תאי, ארמון וימנמק.
מוזיאונים: מרכז התרבות והאמונות של בנגקוק, מוזיאון הבובות של בנגקוק, מוזיאון העם, ארמון סואן פאקד, המוזיאון הארצי בנגקוק המוזיאון הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה, מוזיאון הבנקאות של תאילנד, מוזיאון הילדים בנגקוק, אולם מורשת הרכבת, ביתו של ג'ים תומפסון, מוזיאון סיאם, מוזיאון חיל האוויר התאילנדי, אייקון סיאם.
מרכזי קניות: שוק הסוף שבוע צ'טוצ'אק, שוק הלילה סון לום, אסיהטק, אמפוריום בנגקוק, מרכז הקניות גייסורן, סנטרל וורלד, סיאם פאראגון, MBK Center, פנטיפ פלאזה, טרמינל 21.
היא עיר הבירה, מרכז התרבות והכלכלה של תאילנד ועיר תיירותית פופולרית.
על כן הצפיפות בכבישי בנגקוק גדולה מאוד.
במהלך המאה ה-19 בנגקוק נקראה גם "ונציה של דרום-מזרח אסיה" בזכות התעלות הרבות בה.
בעבר התעלות הללו היו עורקי התחבורה הראשיים של העיר.
כיום, אף על פי שעדיין ניתן לשוט בתעלות ובנהר צ'או פראיה ורבים משתמשים בסירות הארוכות (לונג בוט) ואוטובוסי-סירה על מנת להגיע ממקום למקום בעיר, נעשית רוב התחבורה הציבורית בדרכים מודרניות יותר כגון רכבות, רכבת תחתית, אוטובוסים ומוניות.
צ'רונג קרונג, הוא הכביש הראשון שנסלל בבנגקוק ב-1864 במקביל לנהר.
מאז נבנו אין ספור כבישים, רחובות וכבישים מהירים שחוצים את העיר לכל כיוון.
אך למרות זאת, בנגקוק סובלת מפקקי תנועה גדולים מאוד.
הדרך היעילה ביותר לשינוע ברחבי העיר על ידי המקומיים היא רכבת העילית סקייטריין, הכוללת שני קווים והרכבת התחתית של בנגקוק MRT, שכיום כוללת קו אחד בלבד (הקו הכחול) ו-Airport Link, קו רכבת עלית המוביל מנמל התעופה למרכז העסקים של העיר.
מערכת האוטובוסים משרתת את תושבי מטרופולין של בנגקוק ומופעלת על ידי חברת BMTA אשר נמצאת בבעלות ממשלתית ומספר חברות פרטיות קטנות אשר לא באמת נותנות תחרות למונופול הממשלתי.
בנוסף ישנו קו BRT אחד המוביל ממרכז העסקים של העיר למערב העיר.
סך הכול יש 470 קווי אוטובוסים.
אמצעי תחבורה מעט יותר פרימיטיביים הם הטוקטוק והסונגטאו (מוניות שירות בצורת טנדר).
מוניות הן אמצעי תחבורה פופולרי על ידי תיירים היות שהמחירים בדרך כלל זולים מאוד.
רכבות בתאילנד מופעלות על ידי חברת SRT הנמצאת כולה בבעלות המדינה.
תחנת רכבת בנגקוק היא תחנת הרכבת הראשית בעיר, שוכנת במרכזה.
ממנה יוצאות רכבות לכל חלקי תאילנד ולמדינות השכנות.
שני נמלי תעופה משרתים את בנגקוק, המשמשת כבסיס פעולה מרכזי מאוד בדרום-מזרח אסיה.
נמל התעופה הבינלאומי דון מואנג הוא הנמל הישן המשמש כיום בעיקר לטיסות פנים ומספר טיסות למדינות שכנות, טיסות צ'רטר ולואו קוסט.
נמל התעופה סוברנבהומי, הוא נמל התעופה החדש שנבנה ב-2006. הוא משרת כ-50 מיליון טסים מדי שנה.
במקור, נמל התעופה תוכנן לשרת כ-45 מיליון תושבים בשנה.
שיפור המצב הכלכלי של התאילנדים וכמות הולכת וגדלה של תיירים גרמו לנמל התעופה לעומס רב, על כן החלו עבודות הרחבה בנמל.
ישנם שני נמלי ים בבנגקוק.
הראשון, נמל קלונג טיי שוכן על נהר הצ'או פראיה.
הוא נבנה ב-1947 ושימש כנמל הראשי של העיר עד בנייתו של נמל לים צ'אבאנג בדרום העיר לחופי מפרץ תאילנד.
1984 One Night in Bangkok - שיר על לחן של בני אנדרסון וביורן אולבאוס.
מלים מאת אולבאוס וטים רייס בהשתתפותו של מארי הד המדקלם ומקהלה
באלבום "צ'ס" (שחמט) המזכיר, בין השאר, את העיר, אם כי לא צורה מחמיאה
2015 העיר נתנה השראה לשיר "רומא-בנגקוק" של זמרת הראפרית האיטלקייה בייבי קיי
בנגי היא בירת הרפובליקה המרכז-אפריקאית והעיר הגדולה בה.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 במרץ 2021 התגוררו בעיר עצמה 812,407 תושבים ובמחוז כ-1.425 מיליון תושבים.
העיר ממוקמת בדרום-מערב המדינה על גדת נהר האובנגי שמתווה חלק מן הגבול בין הרפובליקה המרכז-אפריקאית לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
העיר נמצאת מול העיר הקונגואית זונגו .
בנגי נוסדה ב-1889 על ידי הצרפתים במה שהיה אז הקולוניה הצרפתית האוּט-אוּבנגי, שנקראה מאוחר יותר אוּבנגי-שרי, שבהמשך הפכה לחלק מאפריקה המשוונית הצרפתית.
העיר גדלה עקב קרבתה למוצב של הצבא הצרפתי על נהר האובנגי.
העיר שירתה כמרכז אדמיניסטרטיבי בעידן הקולוניאלי והמשיכה בכך גם ברפובליקה המרכז אפריקאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה חיילים צרפתים הוצבו בעיר.
באוגוסט 1962 ביקר בה נשיא מדינת ישראל יצחק בן צבי.
שדרה בעיר נקראה על שמו.
ב-1970 הנשיא ז'אן-בדל בוקאסה ייסד את אוניברסיטת בנגי.
ב-1971 הוא פקד על בניית שני מלונות יוקרה חדשים בבנגי.
בזמן שהמתיחות גברה בין בנגי ופריז כתוצאה מההוצאות הבלתי-נשלטות של בוקאסה, בנקים מערביים סירבו לתת לו יותר כסף.
היחסים עם צרפת גרעו אף יותר, כשבאפריל 1974 התגלתה בחדר מלון בבנגי גופתה של מי שלפי פרסומי התקשורת הצרפתית הייתה פילגשו של בוקאסה והוא היה האחראי לרצח שלה.
עקב כך, בוקאסה עצר את ייבוא העיתונים הצרפתיים והשתלט על משרד סוכנות הידיעות הצרפתית בבנגי.
במהלך מלחמת העולם השנייה המדינה התעשרה, והייצוא של גומי, כותנה, קפה, אורניום ויהלומים גבר.
תחת שלטון דויד דאקו, נשיא המדינה בין 1960 ל-1966, ייצור היהלומים גבר באופן משמעותי.
הוא בנה בבנגי מפעל ליטוש יהלומים, שאפשר את הפיכתם של היהלומים לענף הייצוא העיקרי של המדינה: היהלומים, שנקראו יהלומי בנגי, היו פופולריים.
אבל לאחר סיום כהונתו, שחיתות אלימה וחוסר משמעת פיננסי גרמו לכך שהעובדים לא קיבלו תשלום עבור עבודתם ונגרמה מתיחות אזרחית.
לאחר מכן בוקאסה עשה הפיכה צבאית ב-1966.
במקביל הפכה העיר למרכז חברתי ותרבותי של האזור.
עם זאת, מהפכה פוליטית במדינה, שמרכזה היה בעיר, הביאה למיתון כלכלי מאז שנות ה-70 עקב עליית המחירים הבינלאומיים של ענפי הייצוא, שחיתות אלימה ובנוסף שלטונו הדיקטטורי של הנשיא בוקאסה.
אלו רוששו את האזרחים וגרמו לעימותים רציניים.
התשתיות בעיר קרסו, ולזה הצטרף גל מהגרים ממדינות שכנות שהמצב בהם היה גרוע.
כלכלת בנגי מתבססת על טקסטיל ומוצריו, ייצור מוצרי מזון ובהם בירה, וייצור סבון.
מוצרי הייצוא העיקריים של העיר הם כותנה, עץ, קפה וסיסל.
בגלל העימות המתמשך, האבטלה בעיר הייתה באזור 23% ב-2001.
בנגי היא הבסיס התחבורתי של הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
ב-1999, 8 כבישים חיברו את העיר לערים מרכזיות אחרות במדינה, לקמרון, צ'אד ודרום סודאן.
מבין הכבישים האלו, רק כבישי האגרה סלולים.
במהלך התקופה הגשומה מיולי עד אוקטובר, חלק מהכבישים אינם ניתנים למעבר.
רשת הכבישים בעיר יוצאת מארמון הרפובליקה (פאלאס דה לה רפובליק).
מעבורות נהר יוצאות מהעיר אל העיר זונגו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואל ברזוויל ברפובליקת קונגו.
הסחורות מובלות מברזוויל אל הנמל של קונגו.
נמל התעופה הבינלאומי בנגי מפוקו ממוקם במרחק 7 ק"מ מצפון לעיר הישנה.
בַּנְדוֹנֵאוֹ֫ן (בספרדית: Bandoneón) או בנדוניון (Bandonion) בשמו האירופי הוא כלי נגינה אופייני וחיוני במוזיקת הטנגו.
הבנדונאון קבע במידה רבה את קצב הטנגו.
מוזיקת המילונגה הייתה מהירה מדי עבור נגני הבנדונאון שלא יכלו לעמוד בקצב של נגני הגיטרה, הכינור והחליל, לכן הקצב הואט כדי לאפשר להם להצטרף לנגינה וכך נוצר קצב הטנגו.
הבנדונאון הגיע לארגנטינה במחצית השנייה של המאה ה-19 כנראה מגרמניה שם מייצרים כלי דומה הנקרא .
ב-1930 ייצאה גרמניה לארגנטינה 25,000 בנדוניונים.
בתחילה היו לכלי שלושה טורי לחצנים ובדגמים מאוחרים יותר המספר גדל ל-71 לחצנים, חמישה טורים ביד שמאל ושישה ביד ימין.
כל כפתור בבנדונאון מפיק שני צלילים: אחד כשהמפוח נפתח ושני כשהוא נסגר.
הכלי מנגן תווים טוב יותר מאשר אקורדים והוא כלי קשה ללימוד.
הכלי אינו אקורדיון אלא מעין קונצרטינה, וחייבים להניע את המפוח כדי שיופק צליל מתנועת האוויר בין לשוניות המתכת.
לכלי יש עד שבעה טונים דו-קוליים או 14 לשוניות (קנים) מרובעות על לוח אבץ או אלומיניום.
הכיוון המדויק של כל אוקטבה על קנה בודד יוצר צליל יבש.
מבנהו של הכלי הופך אותו קשה לתיקון וכל תיקון חייב להיעשות בכלים מיוחדים על ידי מומחה, בניגוד לאקורדיון הקל יותר לתיקון.
בנדטו מרצ'לו (באיטלקית: Benedetto Marcello; 31 ביולי או 1 באוגוסט 1686 - 24 ביולי 1739) היה מלחין איטלקי.
מרצ'לו נולד למשפחת אצולה ונציאנית (בחיבוריו הוא מתואר לעיתים קרובות כ"פטריציו ונטו"), ואף כי היה תלמיד של אנטוניו לוטי ופרנצ'סקו גספאריני, אביו ייעד אותו ללימודי משפטים.
בשנת 1711 היה חבר במועצת הארבעים (בממשלה המרכזית של ונציה), ובשנת 1730 התמנה לפרובידוטורה (מושל מחוז) בפולה, עיר לחוף הים האדריאטי (כיום בקרואטיה).
כיון שבריאותו נפגעה מן האקלים במחוז איסטריה, פרש אחרי שמונה שנים מתפקידו, עבר לברשה ושם נפטר ממחלת השחפת.
מרצ'לו זכור ביותר ביצירתו "אסטרו פואטיקו-ארמוניקו" (ונציה, 1734–1727), עיבוד מוזיקלי לקולות ובאסו קונטינואו (לעיתים בתוספת כלי סולו) של חמישים מזמורי התהילים הראשונים, בתרגום מחורז לאיטלקית של ג'וסטיניאני.
צ'ארלס אוויסון התפעל מהם, ויחד עם ג'ון גארת התאים להם מילים אנגליות (לונדון 1757).
כמה מובאות משם אפשר למצוא ב"תולדות המוזיקה" של ג'ון הוקינס.
בכמה מקנטטות אלו מצוטטים מזמורים יהודיים בעברית מבתי הכנסת של ונציה, ומהווים מקור רב ערך לחוקרי המוזיקה היהודית בזמננו.
יצירותיו האחרות הן בעיקר קנטטות, חלקן לקול אחד וחלקן לכמה קולות; בספריית הקונסרבטואר של בריסל יש כמה כרכים מעניינים של קנטטות קאמריות שחיבר למען פילגשו.
בנדטו היה אחיו של אלסנדרו מרצ'לו, גם הוא מלחין.
בנגלית (বাংলা) היא שפה ממשפחת השפות ההודו-אירופיות המדוברת בעיקר בבנגלדש וכן במערב בנגל ובצפון-מזרח הודו.
השפה הבנגלית, שמקורה בניבים הצפוניים של השפות ההודו-אריות, התגבשה כשפה עצמאית במאה העשירית.
היא משמשת כשפה רשמית בבנגלדש והיא אחת השפות המדוברות ביותר בעולם.
ההשפעה על התפתחותה של השפה הבנגלית הייתה מגוונת, כולל השפעות מהשפות הערבית, הפרסית והאנגלית, שהותירו חותם על אוצר המילים והדקדוק.
למרות השינויים שעברה הבנגלית במהלך ההיסטוריה, היא שמרה על זהות תרבותית ייחודית והפכה לכלי מרכזי להבעת הזהות הבנגלית.
למעשה, הבנגלית הייתה מרכיב מרכזי בתנועות הלאומיות של בנגלדש, שכן היא סימלה את הזהות הבנגלית הייחודית והייתה כלי מאחד עבור העם הבנגלי.
השפה הבנגלית שימשה כלי מרכזי בהתפתחות התרבות והספרות של אזור בנגל.
סופרים בנגליים רבים תרמו תרומה משמעותית לספרות העולמית, בהם רבינדרנת טאגור, שזכה בפרס נובל לספרות.
הספרות הבנגלית ידועה בעושרה, במגוון הז'אנרים שלה ובנושאים החברתיים והפוליטיים שהיא מעלה.
השפה הבנגלית ממשיכה לשמש ככלי לביטוי יצירתי ואינטלקטואלי.
היא חיונית לשמירה על הזהות התרבותית של העם הבנגלי.
הספרות הבנגלית השפיעה על ספרויות נוספות בדרום אסיה והייתה מקור השראה לסופרים רבים ברחבי העולם.
בֵּנְגָל (בבנגלית: বাংলা/বঙ্গ) הוא חבל ארץ בצפון-מזרח אסיה הדרומית.
כיום הוא מחולק בין המדינה העצמאית בנגלדש, ובין המדינה ההודית מערב בנגל.
בעבר הייתה בנגל ממלכה, ושטחים מממלכת בנגל העתיקה מצויים כיום אף במדינות ההודיות ביהר, טריפורה ואודישה.
בנגל מיושבת בבני העם הבנגלי המוסלמי שדובר ברובו את השפה הבנגלית.
האזור הוא אחד מהאזורים הצפופים בעולם עם למעלה מרבע מיליארד איש שחיים בצפיפות של למעלה מ-1,000 נפש לקמ"ר.
תוחלת החיים היא בסביבות 70.36 שנים בבנגלדש ו-63.4 שנים במערב בנגל.
כשמדובר באוריינות, מערב בנגל מובילה עם שיעור אוריינות של כ-77%.
בבנגלדש שיעור האוריינות הוא כ-59.82%.
רמת העוני והבערות היא גבוהה.
אחוז האנשים החיים מתחת לקו העוני הוא יותר מ-30%.
בֶּנגַלוּרוּ (בהינדי: बेंगलुरु, באנגלית: Bengaluru) היא בירת מדינת קרנאטקה בדרום הודו, אוכלוסיית העיר מונה כ־11,250,000 נפש, השלישית בגודלה בהודו.
המטרופולין של בנגלורו הוא החמישי בגודלו בהודו.
עד 30 באוקטובר 2014 נקראה בנגלור.
בנגלורו מוזכרת כעיר מהמאה התשיעית, אך היסטוריה כתובה קיימת רק משנת 1537, אז בנה קמפה גוודה הראשון מבצר במקום.
בתקופת השלטון הבריטי בהודו הייתה בנגלורו מרכז קולוניאלי חשוב.
בנגלורו נמצאת על רמת דקאן, בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים.
בנגלורו והמחוז סביב לה מהווים מרכז כלכלי חשוב בהודו.
ההכנסה לנפש, 1,160 דולר לשנה, היא הגבוהה ביותר מבין ערי הודו והעיר מושכת השקעות זרות רבות בשל ריכוז מפעלי התעשייה והטכנולוגיה הגבוהה בה.
בעיר נמצאים מפעלי הינדוסטאן אירונאוטיקה (HAL), מעבדות האוויר-חלל הלאומית (NAL), תעשיות חשמל כבדות בהראט (BHEL), BEML ומפעלי תעשייה כבדה רבים אחרים.
בנגלורו נחשבת ל"עמק הסיליקון של הודו" – מרכזי טכנולוגיית המידע בה תורמים 38% מייצוא ההייטק ההודי.
כשליש ממרכזי השירות והתמיכה בהודו ממוקמים בבנגלורו.
בין חברות הטכנולוגיה הפועלות בבנגלורו ניתן למנות את טאטא, Wipro ו-Infosys, חברות התוכנה הגדולות בהודו, וכן חברות זרות כמיקרוסופט, גוגל, אינטל ו-IBM.
נמל התעופה הבין-לאומי קמפגוודה משמש, בין היתר, גם כבסיסה הראשי של חברות התעופה קינגפישר איירליינס ואינדיגו איירליינס.
בנדטו קרוצ'ה (באיטלקית: Benedetto Croce; 25 בפברואר 1866 – 20 בנובמבר 1952) היה מבקר, פילוסוף ופוליטיקאי איטלקי שעסק בנושאים מגוונים, בהם הפילוסופיה של ההיסטוריה ואסתטיקה.
ליברל בולט, למרות התנגדותו לסחר חופשי.
השפיע רבות על אנטוניו גראמשי.
קרוצ'ה הושפע מאוד מהגל ומאידיאליסטים גרמנים אחרים, כמו פיכטה, ויצר את מה שכינה "הפילוסופיה של הרוח".
קרוצ'ה לא האמין כי קיימת מציאות כלשהי מלבד רעיונות, או "מושגים טהורים".
אלה מקבילים לרעיונות של אפלטון, או לקטגוריות של קאנט - איכות, כמות, אבולוציה, וכל דבר אחר שאפשר לתארו כרעיון אוניברסלי.
הוא הגיע למסקנה שאם המציאות היא רעיון, ניתן לעשות רדוקציה של המציאות למושגים לוגיים טהורים, ורוב העבודה שלו משם והלאה היא הרחבה על לוגיקה.
הוא דחה כל צורה של דת כלא לוגית דיה, וכך ראה גם את רוב המטאפיזיקה.
קרוצ'ה רחש כבוד רב לג'אמבטיסטה ויקו, והסכים עמו בדעה שההיסטוריה צריכה להיכתב על ידי פילוסופים.
בספרו על ההיסטוריה, קרוצ'ה רואה את ההיסטוריה כ"פילוסופיה בתנועה", וקובע כי אין "תוכנית קוסמית" או תוכנית כלשהי בהיסטוריה, וש"מדע ההיסטוריה" הוא מצגת שווא.
לפיכך הוא זלזל בתאורטיקנים כמו קרל מרקס והגל שניסו לעשות רדוקציה להיסטוריה לכמה עקרונות מנחים .
ככלל, הסכים עם רוסו, כשאמר שההיסטוריה היא סדרה של שקרים, ויש לבחור את הקרוב ביותר לאמת.
אחד מתלמידיו היה זאב ז'בוטינסקי, בעת לימודיו ברומא.
ב-21 במאי 1925 חיבר את "מניפסט האינטלקטואלים האנטי-פשיסטים" בתגובה ל"מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים".
תולדות אירופה במאה התשע-עשרה; תרגם וצירף הקדמה ביאוגראפית: חיים ורדי; מבוא מאת אפרים שמואלי; ערך: צבי וויסלבסקי, ירושלים: מוסד ביאליק, תשי"ג.
מדריך לאסתטיקה; מאיטלקית: גאיו שילוני; אחרית דבר: חיים ורדי; הערות: מנחם דורמן, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ג 1983.
"אסתטיקה כמדע של ביטוי ובלשנות כללית" (מאיטלקית: שירלי פינצי-לב), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016
בנגקוק איירווייז (בתאית: บางกอกแอร์เวย์, באנגלית: Bangkok Airways) היא חברת תעופה אזורית תאילנדית, שבסיסה נמצא בנמל התעופה בנגקוק סוברנהומי.
החברה מפעילה טיסות פנימיות וטיסות ליעדים קרובים בדרום מזרח אסיה.
החברה נוסדה בשנת 1968 בשם "סאקול אייר", חברה לטיסות מונית.
בשנת 1986 החלה החברה לקיים שירות טיסות סדיר, ובכך הפכה לחברת התעופה התאילנדית הפרטית הראשונה.
בשנת 1989 פתחה החברה את נמל התעופה הפרטי שלה באי קו סמוי, וב-1996 את נמל התעופה השני שלה במחוז סוקותאי וב-2003 את השלישי במחוז טראט.
בשנת 2000 רכשה החברה את מטוס הסילון הראשון שלה מדגם בואינג 717. עד לאותו זמן השתמשה בעיקר ב-ATR 72 וב-בומברדייה דאש 8. ב-2004 הוסיפה חברת התעופה מטוס סילון נוסף לשירותיה מסוג איירבוס A320.
בשנת 2017 קיבלה חברת התעופה תעודת מפעיל אוויר חדשה מרשות התעופה האזרחית של תאילנד, שאושרה מחדש על פי תקני הבטיחות שנקבעו על ידי הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ה-ICAO.
בשנת 2019 דיווחה בנגקוק איירווייז על רווח של 351 מיליון באט.
נכסיה הוערכו ב-61,908 מיליון באט.
עם זאת, במהלך הרבעון הראשון של 2020 הפסידה החברה כ-300 מיליון באט בהשוואה לרווח של 500 מיליון באט שנה קודם לכן, עקב מגפת הקורונה.
היעדים אליהם מופעלות טיסות מטעם החברה הם קמבודיה, סין, הונג קונג, הודו, לאוס, מלזיה, מיאנמר, פיליפינים, סינגפור, וייטנאם ועשרות יעדים בתוך תאילנד.
צי המטוסים של החברה נכון לינואר 2025:
בנגרז אנד מאש או נקניקיות ומחית תפוחי אדמה הוא מאכל מסורתי של המטבח האנגלי (וכן של המטבח הבריטי) העשוי ממחית תפוחי אדמה ומנקניקיות חזיר או בקר או מנקניקיית קאמברלנד, כשהם מוגשים לצד רוטב בצל.
לעיתים מעוטרים הנקניקיות והמחית בבצל מטוגן.
נהוג לאכול מאכל זה בפאבים, בשל קלות הכנתו והאפשרות להכינו במהירות בכמויות גדולות.
בשל עלותו הנמוכה ותפוצתו המאכל הפך לאחד המאכלים המסמלים את מעמד הפועלים בבריטניה.
המנה נקראת בשם זה מאז שנת 1919. המונח "בנגרז" מקורו בכינוי של הנקניקיות, אשר בשל איכותן הנמוכה (בייחוד בעת הקיצוב שהיה בבריטניה בתקופת מלחמת העולם השנייה ולאחריה) נהגו להתפוצץ בעת חימומן.
בנדי, המוכר גם כהוקי רוסי, הוא ספורט חורף קבוצתי המשוחק על משטח קרח, בו שתי קבוצות שחקנים מנסים להכניס כדור בעזרת מקלות לשער הקבוצה היריבה.
חוקי הבנדי דומים מאוד לחוקי הכדורגל: המגרש שגודלו כגודל מגרש הכדורגל, ושתי קבוצות בנות 11 שחקנים, אחד מהם הוא שוער, זמן המשחק הוא 90 דקות והוא מחולק לשתי מחציות של 45 דקות.
חוק הנבדל זהה לזה שבכדורגל.
בנדי משוחק על קרח, באמצעות כדור עגול.
שתי קבוצות שמטרתן להכניס את הכדור לשער של הקבוצה היריבה באמצעות מקלות, ובכך להבקיע שער.
הקבוצה שהבקיע הכי הרבה שערים בסוף הזמן היא הקבוצה המנצחת.
החוק העיקרי הוא שאסור לשחקנים לגעת בכדור באמצעות הראש או הידיים, לעומת זאת, מותר להם להניע את הכדור באמצעות המקל, או כל חלק גוף חוץ מהראש או הידיים, וניתן להשתמש במחליקים באופן מוגבל.
עבירה על חוק זה גוררת השעיה של השחקן מהמשחק למשך 5 דקות ומשאירה את הקבוצה שביצעה את העבירה בחיסרון מספרי לזמן זה.
בשונה מהוקי קרח, ובדומה להוקי רולר, ישנה הגבלה על המגע הפיזי המותר.
בדומה לכדורגל, בנדי הוא משחק שבו אין עצירות מלבד כשהכדור יצא מהמגרש או ברגע ביצוע עבירה.
לאחר הפסקה, המשחק יתחדש בכדור חופשי.
במידה ומדובר בכדור חוץ, השופט נדרש לקבוע מי הקבוצה האחרונה שנגעה בכדור, והקבוצה היריבה מקבלת את הכדור החופשי.
לכל קבוצה מקסימום של 11 שחקנים (לא כולל מחליפים), כאשר אחד מהם הוא השוער.
קבוצה שאין לה לפחות 8 שחקנים לא יכולה להתחיל במשחק.
השוערים הם השחקנים היחידים הרשאים לגעת בכדור ביד, והם רשאים לעשות זאת אך ורק ברחבה שמסביב לשערם.
אין הגבלה על כמות חילופי השחקנים המותרת, וניתן לבצע בזמן המשחק (לא מחייב עצירת המשחק), ואין צורך להודיע לשופט על כך.
על השחקן המחליף להיכנס למגרש רק לאחר שהשחקן היוצא יצא לגמרי מתחומי המגרש.
קבוצה רשאית להגיע עם עד 4 מחליפים, כשבדרך כלל אחד מהם הוא שוער מחליף.
המשחק מתנהל על ידי שופט, שאחראי על אכיפת החוקים, שנעזר באחד או שני שופטים משניים.
הציוד ששחקן נדרש ללבוש הוא: מחליקיים, קסדה, מגן שיניים, ושוער צריך גם מגן פנים.
כל קבוצה לבושה במדים המבדילים אותה מהקבוצה היריבה.
המחליקיים והמקל חייבים להיות בצבע שונה מהכדור.
בנוסף, שחקנים רשאים להשתמש במגני ברכיים, מגני מרפקים, מגני צוואר, כפפות מרופדות, ומכנסי מגן.
כמעט זהה למגרש כדורגל וגדול באופן ניכר ממגרש הוקי קרח.
בצידי המגרש, ניצב קיר בגובה 15 סנטימטרים על מנת למנוע מהכדור לצאת מהמגרש.
הקיר לא מקובע לקרח, על מנת למנוע פציעות, והוא מסתיים בין מטר ל-3 מטרים לפני קו השער.
בכל קצה של המגרש, במרכז, ממוקם שער ברוחב 3.5 מטרים ובגובה 2.1 מטרים, ולפניו רחבה בצורת חצי עיגול ברדיוס של 17 מטרים.
נקודת עונשין (פנדל), ממוקמת במרחק של 12 מטרים מהשער, וישנן נקודות כדור חופשי על קו הרחבה המוקפות בעיגול ברדיוס 5 מטרים.
במרכז המגרש ישנה נקודת המרכז, המוקפת עיגול בקוטר 5 מטרים.
וקו האמצע עובר דרכה ורוחב המגרש.
בכל נקודת קרן ישנו רבע עיגול ברדיוס מטר.
משחק בנדי מורכז משתי מחציות של 45 דקות כל אחת.
בדומה לכדורגל, השעון לא עוצר בזמן עצירות המשחק.
בין המחציות ישנה הפסקה של 15 דקות.
בדומה לכדורגל, שופט המשחק הוא גם שופט הזמן, והוא יכול להוסיף זמן למשחק בהתבסס על זמן שהתבזבז על חילופים, פציעות ועבירות.
במשחקי ליגה, משחקים שהסתימו בשוויון מסתיימים כך, אך בטורנירים מסוימים בהם מונהגת שיטת "המפסיד נופל", ובהם חיבת להיות הכרעה, יינתנו שתי הארכות של 15 דקות (או הארכות רגילות או הארכות שער זהב), ואם לאחריהן אין הכרעה, המשחק יוכרע באמצעות דו-קרב בעיטות עונשין.
השעיה של שחקן ל-10 דקות מהמשחק מוצגת באמצעות כרטיס כחול.
בפעם השלישית ששחקן מורחק מהמשחק, הוא מורחק לצמיתות, וקבוצתו רשאית להחליפו לאחר 5 או 10 דקות.
שופט יכול להרחיק שחקן עד סוף המשחק באמצעות כרטיס אדום.
(במידה ותקף שחקן יריב, או השתמש בשפה פוגעת).
במקרה כזה, הקבוצה לא תוכל להחליפו בשחקן אחר ותישאר בחיסרון מספרי עד סוף המשחק.
חוק הנבדל בבנדי זהה לחוק הנבדל בכדורגל.
שחקן נמצא בעמדת נבדל אם הוא קרוב יותר לקו השער של הקבוצה היריבה מהכדור וכן מכל שחקן של הקבוצה היריבה.
נמצאו שרידי תיעודים של משחקים המזכירים את משחק הבנדי במנזרים רוסים מתקופת המאה ה-10 והמאה ה-11. תיעוד של בנדי מודרני קיים מהשנים המוקדמות של המאה ה-18. לעומת זאת, החוקים היו שונים בתקופה הזאת מאלה החדשים אשר הומצאו באנגליה בשלב מאוחר בהרבה.
לאורך כל התקופה המודרנית, רוסיה שמרה על המקום העליון באזור בבנדי, כשהיא אחת מהמקימות של הפדרציה הבינלאומית לבנדי, וגם בקבוצה המצליחה ביותר באליפות העולם.
הרוסים רואים עצמם כאלו שהמציאו את הספורט, והביאו זאת לידי ביטוי בשם הלא רשמי של הספורט: "הוקי רוסי" או ברוסית "русский хоккей".
בנגלדש משתתפת במשחקים האולימפיים ברציפות מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), ומעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
השתתפותה במשחקים סמלית בעיקרם, ואף ספורטאי בנגלדשי לא זכה במדליה אולימפית.
נתון זה הופך אותה למדינה המאוכלסת ביותר שמעולם לא זכתה במדליה אולימפית.
בנגלדש השתתפה לראשונה ב באתונה (2004) כששלחה ספורטאי בודד להשתתף במשחקים.
במשחקי החורף לא נטלה בנגלדש חלק מעולם.
ספורטאים מבנגלדש התחרו ב ולאחר מכן נעדרה המדינה משתי האולימפיאדות הבאות, עד המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020).
הספורטאים הנכים אותם שלחה בנגלדש למשחקים מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
בנד הוא מטען הרלדי, אחד מ"הצורות המכובדות", שמעוצב כפס אלכסוני שנמתח מהפינה הימנית העליונה של המגן לפינה השמאלית התחתונה (מנקודת מבטו של נושא השלט).
קיימות אפשרויות עיצוב רבות לבנד מלבד צבעו, שנוגעות לרוחבו, לעיצוב הקווים שלו ולאורכו.
כמו כן, יכול להיות יותר מבנד אחד על המגן.
הרוחב המקובל הוא שליש מרוחב המגן, אם הבנד מוטען בעצמו, וחמישית מרוחב המגן, אם לא.
קיימות צורות נוספות מקובלות שלהן שמות מיוחדים: בנדלט (Bendlet) שרוחבו חצי מרוחב בנד רגיל וקוטיסה (Cotise) שרוחבו חצי משל בנדלט.
הקוטיסה מוטען רק בזוגות ומשני צידיו של בנד רגיל מוטען בסמל כלשהו.
ריבנד (Riband) הוא בנד שקצותיו לא נוגעים בגבולות המגן ורוחבו כשל קוטיסה.
בנד סיניסטר הוא בנד הפוך בכיוונו והוא נמתח מהפינה השמאלית העליונה לימנית התחתונה.
בבלאזון, חובה לציין אם הבנד הוא סיניסטר, ואם לא מצוין, המשמעות היא שהוא רגיל (דקסטר).
גם בסוג זה קיימים כל העיצובים האמורים לעיל.
בטון (Baton) הוא שמו של בנד סיניסטר קצר (כמו ריבנד) והוא מוטען במגיני צאצאים לא חוקיים של נושא המגן.
קווי הבנד יכולים להיות ישרים, גליים, משוננים, או כל אפשרות אחרת מתוך הקווים המקובלים.
במקרה שהמגן מוטען גם בגבול, יש צורך לציין אם הבנד מוטען מעליו או לא.
קיימת גם חלוקת בנד, שמשמעה חלוקת המגן לשני חלקים בצורה אלכסונית.
קיימות חלוקות עד שמונה בנד בשני צבעים לסירוגין.
בנגקוק פוסט הוא עיתון יומי בשפה האנגלית, היוצא בבנגקוק בירת תאילנד.
העיתון יצא לראשונה ב-1 באוגוסט 1946, היו בו ארבעה עמודים, והוא עלה באט אחד, סכום ניכר בימים ההם.
העיתון מתאר את עצמו כחופשי יחסית לעיתונים במדינה בה הצנזורה על התקשורת נפוצה.
אולם העיתון הואשם פעמים רבות בצנזורה פנימית, וטיוח ידיעות העשויות לפגוע בבעלי כוח.
דוגמאות לכך הם: הימנעות מביקורת על בית המלוכה התאילנדי, ואי דיווח על גיחות ההפצצה של חיל האוויר האמריקאי במלחמת וייטנאם על מטרות בווייטנאם וקמבודיה, שיצאו מבסיס החיל במדינה.
טור ידוע בעיתון היה Nite Owl של ברנרד טרינק, הטור סיקר את חיי הלילה של בנגקוק, והוא פורסם בין השנים 1966–2004, תחילה בעיתון בנגקוק וורלד שנסגר.
בעיתון עמוד דעות הנותן במה לתושבי תאילנד ותאילנדים גולים, בנושאים מקומיים ובינלאומיים.
העיתון נוסד על ידי אלכסנדר מקדונלד, קצין לשעבר במשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), יחד עם עמיתו התאילנדי; פראסיט לוליטאנונד (Prasit Lulitanond).
באותה התקופה חששה תאילנד מהמהפכות הקומוניסטיות שהתרחשו במדינות השכנות, והיא ראתה בארצות הברית כמגינה מפניהן.
על מנת לשלוט בדעת הקהל במדינה, רצתה השגרירות האמריקאית בתאילנד בעיתון עצמאי פרו-אמריקאי, כדי להתמודד עם העמדות הסובייטיות.
יש הטוענים שהמימון להקמת העיתון הגיע ישירות ממשרד החוץ האמריקאי או מה-OSS עצמו, אך אין הוכחות לכך.
תחת ניהולו של מקדונלד, היה בנגקוק פוסט עיתון עצמאי יחסית, והועסקו בו עיתונאים צעירים רבים, בהם פיטר ארנט ו-TD אולמן, שהפכו לבעלי שם עולמי.
אלכסנדר מקדונלד עזב את תאילנד בהפיכה הצבאית של תחילת שנות החמישים, ואת מקומו תפס העיתונאי הקנדי רוי הרברט תומסון.
באוגוסט 2005 פרסם העיתון כתבה ובה נטען כי ליקויי הבנייה בנמל התעופה סוברנבהומי, נגרמו עקב רשלנות, וכי היה ניתן לתקנן.
בעקבות הסיפור פוטרו שני עורכים, וכ-100 מעובדי העיתון הפגינו בטענה שהפיטורים היו בלחץ ממשלתו של תאקסין צ'ינוואט.
באפריל 2007 פרסמה סוכנות הידיעות האיראנית אירנ"א כתבה, בה נטען כי בנגקוק פוסט משמש כשופר של מדינת ישראל, וכי סקירת האירועים במזרח התיכון על ידי העיתון, מוטה כלפי ממשלת ישראל.
העיתון המתחרה באנגלית; בנגקוק וורלד (Bangkok World), החל לצאת בתחילת שנות השישים.
בנגקוק וורלד נרכש על ידי בנגקוק פוסט בשנת 1971, והוא נסגר באמצע שנות השמונים, עקב ירידה במכירות.
כיום המתחרה העיקרי לבנגקוק פוסט הוא העיתון The Nation ("האומה"), עיתון בעל קשרים במפלגה הדמוקרטית המקומית, ובעל מקורות רבים בהתקוממות בדרום המדינה.
בנגקוק פוסט לעומת זאת; מציג את החדשות מנקודת המבט של המעמד הבינוני העירוני, וממתג את עצמו כעיתון לכל המשפחה.
בנד היא (Deschutes) עיר במדינת אורגון בארצות הברית ובירת מחוז דשוטס.
העיר שוכנת על גדות נהר דשוטס למרגלות רכס קסקייד במרכז אורגון.
עד המאה ה-19 האזור היה מיושב על ידי שבטי אינדיאנים.
במאה ה-19 החלו לעבור באזור סוקרים וחלוצים שונים שהעניקו למקום שבו נמצאת העיר את השם "פרוול בנד" (Farewell Bend, מילולית: "עיקול הפרידה"), שכן העיקול בנהר דשוטס בו נמצאת בנד היה אחת המעברות היחידות של הנהר.
ב-1901 נפתחה במקום בו נמצאת העיר מנסרה.
בשנים שלאחר מכן נוצרה בהדרגה התיישבות שנוסדה באופן רשמי ב-4 בינואר 1905. ב-1918 חלקו המערבי של מחוז קרוק פוצל למחוז נפרד שנקרא דשוטס ובנד נבחרה להיות בירתו.
כלכלת בנד מתבססת בעיקר על תיירות, כאשר יש סביבה אתרים המספקים מגוון רחב של אטרקציות בהם סקי, דיג, מחנאות ורפטינג.
במרחק של 8 קילומטרים צפון-מזרחית לעיר נמצא נמל התעופה העירוני בנד, המשמש בעיקר לתעופה כללית.
נמל התעופה העיקרי באזור הוא שדה רוברטס שנמצא ברדמונד, כ-30 קילומטרים צפונית לבנד.
בנד-י קיסר ("סכר הקיסר"; בפרסית: بند قیصر), פֹּל-י קיסר ("גשר הקיסר"), גשר ולריאן או שאדרוואן (בפרסית: پل شادروان) היה גשר קשת עתיק בשושתר, הראשון באיראן שנבנה בשילוב עם סכר.
הגשר נבנה על ידי כוח עבודה רומאי במאה השלישית מטעם השלטון הסאסאני.
המבנה הוא גם הגשר והסכר הרומיים המזרחיים ביותר, עמוק בתוך השטח האיראני.
התכנון בעל התכלית הכפולה השפיע רבות על ההנדסה האזרחית באיראן וסייע בפיתוח טכניקות ניהול המים הסאסאניות.
סכר ההצפה שאורכו כ-500 מ' על נהר כארון, הנהר השופע ביותר באיראן, היה מבנה הליבה של מערכת המים של שושתר (سازههای آبی شوشتر), ממנו שאבה העיר את התפוקה החקלאית שלה.
בשנת 2009 הוכרזה מערכת המים של שושתר כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, העשירי באיראן.
המבנה המקושת נישא לאורך הדרך החשובה בין פסארגאדה יבין הבירה הסאסאנית קטסיפון.
מבנה הגשר והסכר שופץ פעמים רבות במהלך התקופה האסלאמית, והיה בשימוש עד סוף המאה ה-19.
לפי המסורת הפרסית, בנד-י קיסר נקרא על שם הקיסר הרומי ולריאנוס (253–260) שנפל בשבי בידי שאפור הראשון יחד עם כל צבאו, לאחר תבוסה בקרב אדסה.
כ-70,000 איש, בכללם אנשי חיל ההנדסה הרומי, שימשו בידי הסאסאנים לעבודות בנייה בשושתר, שהייתה מרכז חקלאי חשוב בדרום-מערב איראן.
כדי לנצל את האדמות הפוריות באזור בנו הרומאים שלושה מבנים: תעלת אב-י גרגר, סכר בנד-י קיסר וסכר בנד-י מיזאן, שהובילו את מי נהר קארון בתעלות מלאכותיות.
סיפור זה מופיע בחיבוריהם של א-טברי ושל מסעודי (מאות 9–10).
שושתר שוכנת על מישור סלעי מעל נהר קארון.
סכר קדום שנבנה על ידי הסאסאנים לא תפקד כראוי.
תוכנית ההשקיה שיישמו הבנאים הרומאים כללה שלושה שלבים: ראשית, הנהר הוסט לעבר אב-י גרגר, ערוץ המתפצל מנהר קארון במעלה הזרם ושב וחובר אליו כ-50 ק"מ מדרום.
האי שביניהם נקרא "מיאן-אב" וידוע בגידולי הסחלבים שבו.
שנית, הסכר עצמו נבנה מעל ערוץ הנחל היבש, כשיסודותיו מסתעפים בהתאם למצאי קרקע יציבה.
כאשר שוב זרמו המים בנהר, הם זרמו בהתאם לתוואי סכר קטן (weir).
הערכות גובה המים נעות בין 1–2 מ' ועד 7–10 מ', אך סביר להניח כי מדובר בגובה של 3–4 מ', שאפשר אספקת מים לערוצי ההשקיה משני עברי הנהר גם בעונת היובש.
למרות גובהו הצנוע, עוביו של הסכר הקטן היה כ-10 מ' וזאת כדי לתמוך במבנה המקושת.
מעל הסכר הקטן השתרעה לאורך כ-500 מ' דרך שנתמכה על ידי כארבעים קשתות.
שרידי הקשתות שנשתמרו מעידות על עבודות שיפוץ ושחזור שנעשו לאורך השנים.
לאחר התמוטטות קשה בסוף המאה ה-19 נותרו עומדות כשלושים קשתות בלבד.
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כ"יצירת מופת של גאונות יצירתית".
יחד עם המערכת ההידראולית בשושתר, הוא כולל טירה ומגדל המשמש למדידת גובה המים, ומקבץ של טחנות מים.
בנגלדש משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער בנגלדשי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הבנגלדשים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של בנגלדש למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט, קליעה, קשתות ושחייה.
המשלחת הגיע להישג בענף הקשתות כאשר העפילה לרבע הגמר בתחרות הנערים, מלבד ענף זה המשלחת סיימה במקומות האחרונים בתחרויות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ומנתה 15 ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפים: הוקי שדה, הרמת משקולות, קליעה, קשתות ושחייה.
בנדיגאמוס הוא מזמור ששרים לאחר הסעודה על פי המסורת של היהודים הספרדים-פורטוגזים ויהודי טורקיה.
השיר דומה ברוחו לברכת המזון, והוא נאמר בנוסף לה, לפניה או מיד אחריה.
הטקסט של בנדיגאמוס הוא בספרדית מודרנית ולא בלאדינו.
מנגינת השיר היא אחת מהמנגינות האהובות והמוכרות מתוך המנגינות של הקהילה הספרדית-פורטוגזית.
מנגינת בנדיגאמוס משמשת גם לשירת הים (שנאמרת בתפילת שחרית של שבת), ובדרך כלל גם בקריאת ההלל.
כיום שרים את בנדיגאמוס בקהילת שארית ישראל בניו יורק במהלך חג הסוכות, כמו גם בהזדמנויות אחרות ובארוחות שבת בבתיהם של חברי הקהילה.
שרים את בנדיגאמוס גם בכל שבת בקהילות הספרדיות והפורטוגזיות של בריטניה ופילדלפיה, אף על פי שזה לא היה ידוע בלונדון לפני שנות השישים.
שרים את בנדיגאמוס גם בקהילות היהודיות בצפון ברזיל (מנאוס ובלם), שהביאו את הלחן ממרוקו במאה ה-19, במהלך ההגירה היהודית הקדומה ביותר לאמזונאס.
מקורו של השיר הוא כנראה אצל היהודים דוברי הספרדית של בורדו, שם מושר השיר בצרפתית בתרגום מאת דוד לוי אלברס.
מצרפת השיר בנדיגאמוס הובא ככל הנראה למערב הודו ההולנדית (קוראסאו) באמצע המאה התשע עשרה ומשם נלקח לניו יורק ולאמסטרדם.
לחלופין ייתכן שמקורו של השיר הוא אצל היהודים הספרדים שחיו בספרד, שהיגרו לטורקיה או יישובים אחרים באימפריה העות'מאנית ובהולנד.
יכול להיות שהשיר נכתב במקור כדרך סודית לומר את ברכת המזון לאחר שאסרו לומר אותה ביהדות בספרד ובפורטוגל במאה החמש עשרה.
מילות השיר עם תרגום לעברית
עבור הדברים הטובים שהוא נתן לנו.
כי הוא תמיד ריחם עלינו,
שבח את האדון על היותו טוב,
מה שקושר את הגזע שלנו
רחמיו מעולם לא היו חסרים.
שם אנו מקיימים את סעודתו,
ביטוי אחרון מוכנס בסוף בעברית שחוזר על עצמו פעמיים:" הוֹדוּ לַיָי כִּי־טוֹב כּי לְעוֹלָם חַסְדּוֹ".
ישנו גם טקסט חלופי, שכנראה ניתן לייחס ליהודים ספרדים באיים הקריביים כמו ג'מייקה וברבדוס.
בעוד שההיגוי משתנה, מה שעשוי להשפיע על איות התעתיק, הטקסט זהה.
לעולם אין צריך לחסוך בברכה,
למעננו למען הילדים של ישראלBendigamos al Altisimo,
בנדטה פורקרולי (באיטלקית: Benedetta Porcaroli; נולדה ב-11 ביוני 1998) היא שחקנית איטלקייה.
היא ידועה בעיקר בזכות גילומה של קיארה בסדרה "בייבי" בנטפליקס.
בין השנים 2015-2018. שיחקה פוקרולי בסדרת הטלוויזיה הפופולרית בערוץ Rai 1 "הכל יכול לקרות" (Tutto può succedere), כשיחקה את דמותה של פדריקה פררו הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בשנת 2016, בסרט המצליח "זרים מושלמים", בתפקיד סופיה.
מאז נובמבר 2018 החלה לגלם את דמותה של קיארה אלטיירי, הדמות הראשית וגיבורת סדרת הטלוויזיה האיטלקית "בייבי", שהופצה על ידי נטפליקס.
בשנת 2020 היא הופיעה בקולנוע לצד ויטוריה פוצ'יני ואדוארדו ליאו בסרט "18 מתנות" בבימויו של פרנצ'סקו אמאטו.
בשנת 2021 כיכבה בתפקיד הראשי בסרט הדרמה "חינוך טוב" בדמותה של דונטלה קולסנטי; הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת הסופר אדוארדו אלבינטי.
באותה שנה שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומדיה והמסתורין "שבע נשים ותעלומה" בתור קטרינה; הסרט נכתב ובוים על ידי אלסנדרו ג'נובזי, ומשמש כגרסה מחודשת לסרט הצרפתי "8 נשים" משנת 2002 מאת פרנסואה אוזון.
בשנת 2025 שיחקה בסדרת הדרמה ההיסטורית של נטפליקס, "הברדלס" (אנ') המבוסס על הספר באותו שם מאת ג'וזפה תומאזי די למפדוזה.
מאז 2018 היא נמצאת במערכת יחסים עם השחקן והבמאי מיקלה אלהייקה, איתו היא גרה.
שנהסרטתפקידהערות2016זרים מושלמיםסופיה2018Sconnessiסטלהטעימה מהחייםג'ולייטהUna vita spericolataכוכבת צעירהTutte le mie nottiשרה202018 מתנותאנה2021חינוך טובדונטלה קולסנטישבע נשים ותעלומהקטרינה2022L'ombra del giornoאנה קוסטנזיAmanda אמנדהיונק הדבש (אנ') אדל קרארה2024Enea אווהטהורהגווןTBAIl Vangelo secondo Maria
שנהסדרהתפקידהערות2015 - 2018Tutto può succedereפדריקה פררותפקיד ראשי (3 עונות); 41 פרקים2018 - 2020בייביקיארה אלטייריתפקיד ראשי (3 עונות); 18 פרקים2018Non uccidereאליס פרק: "#2.17"2025הברדלס (אנ')קונסטה קורברה די סלינה6 פרקים
בנגאזי (באיטלקית: Bengasi) הוא סרט מלחמה איטלקי משנת 1942, בבימויו של אוגוסטו ג'נינה ובכיכובם של פוסקו ג'יאצ'טי, מריה פון טשנאדי ואמדאו נזארי.
זהו סרט תעמולה, שנועד לתמוך במשטרו הפשיסטי של בניטו מוסוליני.
בסרט מתוארים מעשי זוועה של בעלות הברית ב"בנגאסי איטליאנה", כגון רצח איכר על ידי קבוצת חיילים אוסטרלים שיכורים.
הסרט הוצג בפסטיבל ונציה וזכה בגביע מוסוליני כסרט האיטלקי הטוב ביותר ופוסקו ג'יאצ'טי זכה בפרס השחקן הטוב ביותר.
הסרט היה פופולרי בקרב הצופים, ויצא מחדש בשנת 1955 עם הוספה של סצנות חדשות.
הסרט מתרחש בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, הבריטים כבשו את העיר בנגאזי בלוב מידי האיטלקים.
תושבי בנגזי האיטלקים מתנגדים לבריטים ומגלים את התוכניות הצבאיות שלהם.
קפטן אנריקו ברטי, משתף פעולה עם הבריטים, אך למעשה פועל בסתר למען המודיעין האיטלקי כסוכן כפול.
הסרט מסתיים עם כיבושה מחדש של העיר על ידי כוחות איטלקים ובעלי בריתם הגרמנים הנאצים.
פוסקו ג'יאצ'טי בתפקיד קפיטאנו אנריקו ברטי
מריה פון טשנאדי בתפקיד קרלה ברטי
אמדיאו נזארי בתפקיד פיליפו קולוני
קרלו טמברלאני בתפקיד ג'ובאני גלאסי
ליאו גארוואגליה בתפקיד איל דוטור מלפיני
לורה רדי בתפקיד מריה זו 'פאני'
ג'ורג'יו קוסטנטיני בתפקיד איל ג'נרל רוברטסון
פייר ג'ורג'ו הליקר בתפקיד סנדרינו ברטי
בנדטה פילטו (באיטלקית: Benedetta Pilato; נולדה ב-28 בינואר 2005) היא שחיינית איטלקייה, אלופת עולם (בודפשט 2022) במשחה ל-100 מטר חזה, פעמים ברציפות סגנית אלופת עולם (2019 ו-2022), 3 פעמים ברציפות זוכת מדליית ארד באליפות עולם (2023, 2024 ו-2025), אלופת אירופה (2021) ושיאנית עולם בעבר (2021–2023) במשחה ל-50 מטר חזה.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה פילטו במדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.00 שניות, אחרי לילי קינג מארצות הברית (29.84 שניות) ולפני יוליה יפימובה מרוסיה (30.15 שניות).
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 29.98 שניות ועלתה ראשונה לשלב חצי הגמר.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא לאומי ושיא עולם לנוער חדש של 29.32 שניות, לפני בת ארצה מרטינה קררו (29.60 שניות) ומונה מקשארי מאירלנד שקבעה שיא לאומי חדש של 29.87 שניות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב בשיאנ לאומי חדש של 1:44.92 דקות, אחרי פולין שקבעה שיא לאומי חדש של 1:44.85 דקות ולפני רוסיה שקבעה אף היא שיא לאומי חדש של 1:44.96 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 29.18 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 זכתה פילטו במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.35 שניות, לפני אידה הולקו מפינלנד (30.19 שניות) ויוליה יפימובה (30.22 שניות).
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אליפות, שיא לאומי ושיא עולם חדש לנוער של 29.50 שניות.
ב-22 במאי בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא עולם חדש של 29.30 שניות, שיפור לשיא העולם בן 4 השנים של לילי קינג (29.40 שניות).
נוסף לכך, היא קבעה בשלב המוקדמות במשחה ל-100 מטר חזה תוצאה של 1:06.34 דקות, התוצאה הרביעית באליפות והשלישית מבין האיטלקיות, אך לא יכלה להמשיך לשלב הבא (רק שתי שחייניות מאותה מדינה יכולות להשתתף בשלבים הבאים).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.93 דקות, לפני אנה אלנדט מגרמניה (1:05.98 דקות) ורותה מיילוטיטה מליטא (1:06.02 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזהבתוצאה של 29.80 שניות, אחרי רותה מיילוטיטה (29.70 שניות) ולפני לארה ואן ניקרק מדרום אפריקה (29.90 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:58.86 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:07.00 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.04 שניות, אחרי רותה מיילוטיטה מליטא ששיפרה את שיא העולם שלה והעמידה אותו על 29.16 שניות, לפני לילי קינג מארצות הברית (29.94 שניות), בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 29.60 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.34 דקות, כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" בסגנון חזה תוצאה של 1:06.56 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.70 דקות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.60 דקות.
נוסף לכך, היא השתתפה במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב אך הרביעייה האיטלקית פסלה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בסינגפור בסוף יולי תחילת אוגוסט היא זכתה במדליות ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.14 שניות, אחרי רותה מיילוטיטה (29.55 שניות) וטאנג צ'יאנטינג (30.03 שניות).
בנדורה (באוקראינית: банду́ра) הוא כלי מיתר עממי אוקראיני.
הוא משלב אלמנטים של הציתר ולאוטה או הקובזה .
בכלי נגינה מוקדמים (בערך 1700) היו 5 עד 12 מיתרים בדומה ללאוטה.
במאה ה-20 מספר המיתרים גדלה בתחילה ל-31 מיתרים (1926), ובהמשך ל-56–68 מיתרים על כלים מודרניים מלאחר 1954 המשמשים לקונצרטים.
בַּנְדָה דֶל רִיוֹ סָאלִי (בספרדית: Banda del Río Salí) היא עיר בפרובינציית טוקומאן בארגנטינה.
היא הבירה והעיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בנפת קרוס אלטה.
במפקד האוכלוסין של שנת 2010 נמנתה בה אוכלוסייה של 63,226 בני אדם.
משמעות השם היא "גדת נהר סאלי" והיא נקראת כך כי היא שוכנת על הגדה המזרחית של נהר סאלי
העיר היא חלק המטרופולין של העיר טוקומאן ששוכנת ממערב לה והיא נוסדה והתפתחה כהמשך טבעי של הרצף העירוני של טוקומאן.
העסק הגדול ביותר שלה הוא טחנת הסוכר "קונספסיון", היחידה מסוגה שנותרה במדינה לאחר שנשיא ארגנטינה חואן קרלוס אונגאנייה הורה על סגירתה של טחנת הסוכר "לסטניה" שהייתה בבעלות המדינה בשנת 1966.
כביש 9, המקשר את צפון-מערב ארגנטינה עם הבירה בואנוס איירס, חוצה את בנדה דל ריו סאלי והיא מקושרת לטוקומאן על ידי גשר לוקאס קורדובה שעובר מעל נהר סאלי.
סטן בנגט גוסטף גוסטפסון (בשוודית: Sten Bengt Gustaf Gustafsson; 2 בדצמבר 1933 - 15 במרץ 2019) היה גנרל שוודי אשר היה המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) השביעי של צבא שוודיה.
גוסטפסון נולד בהסטוודה ב-2 בדצמבר 1933. הוא סיים את לימודיו ב-1950 ועבד זמן קצר בתחנת דלק.
לאחר מכן עבד בסוכנות לביטוח סוציאל ועבר קורסים במתמטיקה מעשית, אווירודינמיקה, אווירונאוטיקה, מנועי מטוסים וחומרים.
הוא קיבל רישיון טיס, אולם לא נהנה מהטיסה.
ב-1955 הוא התגייס לצבא שוודיה ולמד במכללת הסגל המלכותית.
ב-1961 הוא הועלה לדרגת לויטננט.
ב-1966 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית, ושנה לאחר מכן קודם לדרגת האופטמן.
בין 1971–1982 הוא למד במכללה הלאומית להגנה.
ב-1972 הוא הועלה לדרגת מאיור, וב-1974 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1979 הוא מונה למפקד גדוד ברגימנט אלבסבורג.
ב-1981 הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט ההנדסה ה-1. ב-1982 הוא מונה למזכיר במשרד ההגנה.
ב-1984 הוא הועלה ישירות לדרגת גנרל-לויטננט, כאשר הוא מדלג על דרגת גנרל-מיור, ומונה למפקד המחוז הצבאי נורלנד.
ב-30 בספטמבר 1986 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הצבא.
ב-30 בספטמבר 1994 הוא סיים את תפקידו ופרש מהצבא.
הוא נפטר בסטוקהולם ב-15 במרץ 2019.
בנגט רוברט הולמסטרום (נולד ב-18 באפריל 1949) הוא כלכלן פיני, פרופסור אמריטוס לכלכלה במכון לטכנולוגיה של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 2016 זכה ביחד עם אוליבר הארט בפרס נובל לכלכלה על מחקרם בתורת החוזים.
הולמסטרום נולד בהלסינקי שבפינלנד ב-18 באפריל 1949 והשתייך לקבוצת השוודים של פינלנד.
במתמטיקה ומדעים מאוניברסיטת הלסינקי ב-1972 ותואר מוסמך אוניברסיטה בחקר ביצועים מאוניברסיטת סטנפורד ב-1975.
הוא קיבל את תעודת הדוקטורט שלו בסטנפורד ב-1978.
שימש כעוזר פרופסור בבית הספר הנקן לכלכלה.
עבד כפרופסור-שותף בבית הספר קלוג למנהל עסקים באוניברסיטת נורת'ווסטרן (1979–1983) וכפרופסור לניהול בבית הספר לניהול של אוניברסיטת ייל (1983–1994).נבחר לאחד מבוגרי השנה על ידי אגודת הבוגרים של אוניברסיטת הלסינקי ב-2010.
עובד ב-M.I.T מאז 1994, אז מונה לפרופסור לכלכלה וניהול במחלקה לכלכלה ובבית הספר סלואן לניהול.
היה חבר בדירקטוריון של חברת נוקיה מ-1999 עד 2012 והיה חבר מועצת המנהלים של אוניברסיטת אלטו מ-2008 עד 2017.
נשוי לאנלי הולמסטרום ויש להם ילד אחד.
בנדטו לוטי (באיטלקית: Benedetto Luti; 17 בנובמבר 1666 – 17 ביוני 1724) היה שרטט, אספן אמנות, סוחר אמנות, מורה וצייר בארוק איטלקי.
לוטי נולד בפירנצה, איטליה, ב-17 בנובמבר 1666. הוא התלמד אצל אנטון דומניקו גביאני לפני שעבר לרומא בשנת 1690. בפירנצה הוא זכה לחסותו של קוזימו השלישי דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, חובב דיוקנאות הפסטל של לוטי.
באמצעות קשריו עם חצר טוסקנה, התפשט המוניטין האמנותי שלו לצרפת, אנגליה וגרמניה.
ברומא, לוטי נהנה מפטרונם של האפיפיור קלמנס האחד עשר, הקרדינל פייטרו אוטובוני, הקרדינל קרלו אגוסטו פאברוני, האב אנטונין קלושה והמאסטר הכללי של המסדר הדומיניקני.
בנוסף, הוא הועסק על ידי רבות ממשפחות רומא המובילות באותה תקופה, כולל קולונה, פאלאביצ'יני, ברבריני ואודסקלכי.
לוטי היה אחד האמנים הראשונים שעבדו בצבעי פסטל כקומפוזיציה סופית במקום סקיצות ראשוניות לציורים או ציורי קיר.
הוא גם עבד בצבעי שמן וצייר פרסקות, כולל עבור בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
הוא הפך לחבר באקדמיה של סן לוקא בשנת 1694, אותה ניהל בשנת 1720.
לוטי היה גם סוחר אמנות מצליח וניהל בית ספר לרישום ועירום באקדמיית צרפת ברומא שבארמון מנצ'יני.
בין תלמידיו היו כמה אמנים מובילים כמו ג'ובאני דומניקו פיאסטריני, ג'ובאני פאולו פניני, קלוד ארנולפי, ז'אן-בפטיסט ואן לו, ויליאם קנט, שארל-אנדרה ואן לו, ג'ובאני אגוסטינו ראטי, פייטרו ביאנצ'י, פלסידו קוסטנזי וויירה לוסיטנו.
בשנת 1720 הוא קיבל תואר אבירות באקדמיה של סן לוקא מרומא ונבחר לאביר.
המינוי לא היה חף מוויכוח, שכן חלק מהאנשים:
בשנה שלאחר מכן, הוא הקדיש את עצמו לציור ציורי קיר על כיפת כנסיית סנטי לוקה אי מרטינה ברומא.
בָּנְגוֹר היא עיר במחוז פנובסקוט, במדינת מיין, ארצות הברית.
בעבר נקראה העיר בשם "העיר המלכה" (The Queen city)
בנגור נוסדה בשנת 1791, כישוב בשם "מטע קנדוסקיאג" על שם הנהר שנקרא בפי הילידים האמריקאים בשם זה .
היישוב גדל והפך לעיירה ובשנת 1834 שוּנה שמו לבנגור.
השראת השם ככל הנראה משיר הלל וולשי וכן זהו גם שמה של עיר בווילס: בנגור, גוויניד.
חלק תושבי ארצות הברית הגו את שם העיר באופן שונה ועל רקע זה בשנת 2015 הקליטו ידוענים מקומיים ובעלי עסקים את סרטון היוטיוב "איך להגות את השם בנגור" (How to Say Bangor), שהושר לצלילי השיר "We Are the World".
אנשי שבט פּנובּסקוט חלק מהעם וָואבָּנָקי , התגוררו באזור סביב בנגור של ימינו במשך 11,000 שנה לפחות וכיום מיושבים על אדמות שהוקצו להם בשמורת חצי האי פנובסקוט (כ-75 קילומטרים דרומית לבנגור).
אנשי הפנובסקוט התקיימו מצייד ולקט ועסקו מעט בחקלאות.
הקשר הראשוני של אנשי השבט עם האירופאים החל במאה ה-16 באמצעות סחר פרוות רווחי, כאשר אנשי פנובסקוט סחרו בפרוות תמורת סחורות אירופאיות.
החקירה האירופאית המתועדת הראשונה של האזור נערכה על ידי אסטוואו גומז (Estêvão Gomes), נווט פורטוגלי בשירות ספרדי, בשנת 1524. סמואל דה שמפלן הגיע בעקבותיו בשנת 1605 והישועים הקימו מיסיון במפרץ פנובסקוט בשנת 1609 כחלק מהמושבה הצרפתית אקדיה.
עמק נהר הפנובסקוט נותר במחלוקת בין צרפת לבריטניה עד שנות ה-1750.
ההתיישבות האירופית החלה בשנת 1769 כאשר ג'ייקוב באזוול (Jacob Buswell) הקים במקום יישוב קהילתי בן שתים עשרה משפחות.
בתוך שנים ספורות גדל היישוב ושמו נקבע לסנברי (Sunbury) או קנדוסקיאג.
בשנת 1791 נקבע השם בנגור.
אנשי פנובסקוט תמכו באמריקאים במלחמת העצמאות, על סמך הבטחות של גורמי ממשל לכבד את שטח פנובסקוט ולספק סיוע.
הבטחות אלו נתמכו ואושרו על ידי הגנרל ג'ורג' וושינגטון במכתב משנת 1777, אך נשכחו במהרה לאחר שהאמריקאים ניצחו את הבריטים.
במאה ה-19עסקה בנגור במסחר בעצים והפכה למרכז מסחרי.
אגן הניקוז של נהר פנובסקוט אפשר תנאים מצוינים לגידול עצים.
בחורף נוצל השלג להובלת העצים בגרירה באמצעות סוסים.
באביב פעלו המנסרות שהיו מונעות על ידי מי הנהר והעצים המעובדים נשלחו מנמל בנגור לשווקים ברחבי העולם.
בשנת 1860 הפכה בנגור לעיר נמל העצים הגדולה בעולם.
העיר הפעילה 150 מנסרות לאורך הנהר ושלחה מעל כ-423,776 מטרים מעוקבים של עץ בשנה.
בשנת 1860 בלבד, 3,300 ספינות עצים עברו דרך הנמל של בנגור.
שגשוג סחר העץ הביא לפיתוח העיירה ובנייתן של אחוזות מפוארות, שרבות מהן שרדו ברובע ההיסטורי ברודוויי בבנגור .
בשל השגשוג כונתה בנגור בשם: "העיר המלכה של המזרח".
מלחמת האזרחים האמריקאית השפיעה באופן משמעותי על בנגור.
בשנת 1861 אספסוף תקף את משרדי העיתון "בנגור דיילי יוניון" (Bangor Daily Union), שעורכו החזיק בדעות "דרומיות" והם הרסו את מכונות הדפוס ושרפו ציוד ברחוב.
העיתון הפסיק להתפרסם עד לאחר המלחמה.
בנגור תרמה תרומה משמעותית למאמץ המלחמתי של האיחוד.
רגימנט חיל הרגלים המתנדבים השני של מיין, שגויס בבנגור והאזור, היה בין היחידות הראשונות שעזבו את מיין בשנת 1861 והשתתף בקרב הראשון של בול ראן.
רגימנט הארטילריה הכבד הראשון של מיין, שאף הוא גויס בבנגור, ספג את האבדות הגבוהות ביותר מכל הרגימנטים של האיחוד במהלך המלחמה.
מעבר לתעשיית העץ, התפתחו בבנגור יכולות ייצור מגוונות.
העיר הפכה ליצרנית מובילה של מוקסינים, ושלחה למעלה מ-100,000 זוגות מדי שנה עד שנות ה-80 של המאה ה-19. בין מוצרי היצוא מהעיר היו גם לבנים ועורות שנשלחו לשווקים מרוחקים כמו סין, איי הודו המערבית ודרום אמריקה.
על אף ההצלחות התעשייתיות והמסחריות, בנגור צריכה הייתה להתמודד עם מגבלות גאוגרפיות ותנאי מזג אוויר, כמו הנהר שלא מתאים לכלי שיט גדולים והקופא בחודשי החורף, מה שהגביל גם את השוק המקומי של העיר בהשוואה למתחרים כמו העיר פורטלנד במיין.
החדשנות בתעשייה המקומית נמשכה גם בתחילת המאה ה-20. מפעלי הברזל Hinkley & Egery בבנגור (לימים Union Ironworks) פיתחו בשנת 1856 מנוע קיטור בשם "Endeavor" שזכה במדליית זהב בתערוכה בניו יורק וכן הומצאה בבנגור רכבת עם מפלסת השלג הראשונה לרכב בשנות ה-20.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 השתנתה כלכלת בנגור בעיקר בשל מציאת חלופות לתעשיית העץ המסורתית ומסילות ברזל שהחליפו את התחבורה על הנהר, להובלת סחורות.
משקיעים מקומיים תמכו בפיתוח מסילות ברזל, כולל מסילת הרכבת בנגור - ארוסטוק (Aroostook), שפתחה את צפון מחוז ארוסטוק להתיישבות ופיתוח כלכלי.
שריפות גדולות שיבשו מעת לעת את התפתחות העיר, כמו השריפות הגדולות בשנים 1856, 1869 ו-1872 ו השריפה הגדולה ב-1911.
בשנות ה-60 נהרסו "ציוני דרך" היסטוריים במרכז העיר, כמו בניין העירייה הישן ותחנת הרכבת, במסגרת תוכנית ההתחדשות העירונית.
התכנית יחד עם בניית "קניון בנגור" וחנויות גדולות שנפתחו לאחר מכן בפאתי העיר הביאו לדעיכה של מרכז העיר.
המרכז החל להתאושש בשנות ה-90, כאשר חנויות ספרים, בתי קפה, מסעדות, גלריות ומוזיאונים מילאו את מקום החנויות הישנות שעמדו ריקות.
בנוסף, אזור חוף הנהר חודש ונפתח, מה שהחיה מחדש את המרכז התרבותי ההיסטורי של העיר.
בבנגור שורר אקלים יבשתי לח, המתאפיין בחורפים קרים ומושלגים וקיצים חמים.
טמפרטורת היום הממוצעת נעה בין 7.5− מעלות צלזיוס בינואר ל־20.8 מעלות ביולי.
בממוצע, ב-20 לילות בשנה יורדת הטמפרטורה מתחת ל־18− מעלות צלזיוס, וב-55 ימים בשנה הטמפרטורה נשארת מתחת לאפס, מתוכם 49 ימים בחודשים דצמבר עד פברואר.
בממוצע נרשמים 6 ימים בשנה שבהם הטמפרטורה עולה על 32 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בעיר הייתה 36− מעלות צלזיוס ב-10 בפברואר 1948 והגבוהה ביותר הייתה 40 מעלות צלזיוס ב-19 באוגוסט 1935.
עונת הגידולים החקלאיים בבנגור (חופשית מכפור) נמשכת כ-152 ימים, בין מאי לאוקטובר.
עונת השלגים נמשכת בדרך כלל מ־23 בנובמבר עד 4 באפריל.
כמות השלג, בממוצע שנתי עומד על כ-189 סנטימטרים, כאשר בחורף 1979–1980 נרשמו רק 56 סנטימטרים ובחורף 1962–1963 נרשם שיא של 4.62 מטרים.
בין המעסיקים העיקריים בעיר ובאזור: שירותים וקמעונאות, קזינו, שירותי בריאות, מוסדות השכלה גבוהה ומפעל ייצור של ג'נרל אלקטריק.
בנדה אצ'ה (באינדונזית: Kota Banda Aceh, באצ'נזית: Banda Acèh, בג'אווי: ) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז אצ'ה, אינדונזיה.
היא ממוקמת באי סומטרה וגובהה 35 מטרי מעל פני הים.
העיר משתרעת על שטח של 61.36 קמ"ר.
בנדה אצ'ה ממוקמת בקצה הצפון-מערבי של אינדונזיה, בשפך נהר האצ'ה.
בנדה אצ'ה עצמה היא מובלעת למחצה בתוך פרובינציית המשנה אצ'ה בסאר, שכן בנדה אצ'ה מוקפת באצה בסאר מדרום, מזרח ומערב, וגובלת במצר מלאקה מצפון.
פרברים רבים של העיר התפתחו במחוזות סמוכים של מחוז אצ'ה בסאר מעבר לגבולות העיר.
בנדיקט ארנולד היה גנרל אמריקני שערק לצד הבריטי במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
גם קרוב ל-250 שנים לאחר התרחשות האירועים, דמותו עדיין נחשבת בתרבות האמריקאית כשם נרדף לבוגד.
ארנולד שירת כגנרל בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית, שבה נודע בהובלת מערכות מוצלחות ובניצחונות משכנעים בקרבות.
למרות זאת, מאוחר יותר קשר קשר עם הצבא הבריטי בניסיון לארגן את העברת מבצר וסט פוינט בניו יורק, מהלך שהיה מבסס את השליטה הבריטית בנהר ההאדסון ומחלק דה פקטו את המושבות המורדות לשניים.
כאשר סוכלה המזימה, נמנע ארנולד מהמאסר הצפוי לו על ידי בריחה לכיוון הכוחות הבריטיים.
מעט מאוחר יותר קיבל מינוי בצבא הבריטי, ובסופו של דבר הועלה לדרגת גנרל.
ארנולד נולד בנורוויץ' שבמושבת קונטיקט, בנו של מושל רוד איילנד שנשא אותו שם.
נולד למשפחה מבוססת בת שישה ילדים, אולם רק הוא ואחותו הצעירה האנה, הגיעו לבגרות.
אביו היה איש עסקים מצליח והוא החל לימודים בבית ספר פרטי.
לאחר שאביו הפך לשתיין ובריאותו התערעה, ירדה המשפחה מנכסיה.
מצא משרה כמתלמד בבית מרקחת של קרובי משפחתו מצד אמו וכך יכל לממן משפחתו.
הוא היה קרוב מאוד לאמו שמתה ב-1759. בעקבות מותה, התדרדר גם מצבו הבריאותי של אביו שמת ב-1761.
ב-1762 עבר לניו הייבן ושם ביסס את עסקיו בתחום הרוקחות ומכירת ספרים.
הוא רכש נכסים יקרי ערך והיה פעיל בעסקת האיים הקריביים, כאשר בחלק מהזמן פיקד על ספינותיו, בדומה לאביו.
כמה מעסקיו נסחפו לתחום ההברחות, כנראה עקב זלזולו בחוקי המכס המלכותיים.
הוא נישא למרגרט מנספילד ב-22 בפברואר 1767, ולזוג נולדו שלושה בנים.
באפריל 1775, כשהחלה הלחימה בקרב לקסינגטון וקונקורד, ארנולד בן ה-34, פטריוט נלהב, הספיק כבר להילחם במלחמת הצרפתים והאינדיאנים ולפקד על מיליציה בפלוגת השומרים השנייה של מושל קולוניית קונטיקט.
כאשר פשטה השמועה על המרד, ארנולד הלהוט מיהר לצעוד עם חייליו לעבר מסצ'וסטס וביקש רשות מוועדת הביטחון של המדינה לכבוש את מבצר טיקונדרוגה בימת שמפלן.
המורדים מינו אותו לקולונל במיליציית מסצ'וסטס על מנת שייקח חלק במבצע ההתקפי הראשון של המושבות נגד הבריטים.
בבנינגטון, ורמונט פגש את איתן אלן, שקיבל משימה זהה ממושבה אחרת, קונטיקט, אך התעלם מהעובדה שגם ארנולד נשלח מאחת המושבות.
ארנולד, לאחר שכשל בנסיונותיו לשכנע את אלן להימנע מביצוע הפקודה, ויתר על ליווי נערי ההרים הירוקים של עמיתו.
עם שחר 10 במאי 1775 החלה המתקפה על מבצר טיקונדרוגה.
המבצר נתפס, על כל 22 חייליו, שלא היו מודעים לעובדה שהיו בעיצומה של מלחמה.
קולונל ג'יימס איסטון, סגנו של איתן אלן וחבר ילדותו, שלח את מברק הניצחון למסצ'וסטס, שצמצם במידה רבה את מידת השתתפותו של ארנולד והגדיל את חלקם של נערי ההרים הירוקים ושל מיליציית קונטיקט בקרב.
כשגילה זאת ארנולד, הוא הזמין את איסטון לדו-קרב, אך הלה סירב.
ארנולד נשאר במבצר הכבוש עם מספר חיילים מחליפים, אך כאשר חטיבה בפיקודו של בנג'מין הינמן הגיעה למקום, ולארנולד נודע כי הינמן הוא מפקדו, פרש מתפקידו ועזב לאולבני, ניו יורק.
מאולבני שלח תביעות מנופחות על הוצאות ומחה נחרצות כאשר המחוקקים החשדניים בדקו ביסודיות כל פריט שלו.
בסוף 1775, ארנולד ואלן הובילו בנפרד את הפלישה לקנדה.
כוחותיו של אלן תקפו בהצלחה את מונטריאול (אך אלן עצמו נשבה), כאשר ארנולד הוביל כוח צבאי מבוסטון לכיוון מזרח, אל העיר קוויבק ונטל חלק בקרב הכושל שם, שבו נורה ברגלו ב-31 בדצמבר של אותה שנה.