tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך מתואר אוליבטי כמי שמסייע לבריחתו של המנהיג הסוציאליסטי, פיליפו טוראטי, מפני המשטרה הפשיסטית וב-1944 לאחר שבעלה של גינצבורג, ליאונה, נכלא (ומת מאוחר יותר בכלאו) הגיע אוליבטי לדירתה כדי להבריח אותה מרומא עם שני ילדיה הפעוטים.
ב-2013 יצא סרט הטלוויזיה האיטלקי, "Adriano Olivetti: La forza di un Sogno" (אדריאנו אוליבטי: כוחו של חלום) , בבימויו של מיקלה סואבי , בכיכובו של לוקה זינגרטי בדמות אדריאנו אוליבטי.
אדריכלות איראנית או אדריכלות פרסית היא האדריכלות שנוצרה באיראן (פרס).
ביטוייה של האדריכלות האיראנית הטיפוסית ממוקמים באזור הרחב, המשתרע מטורקיה לצפון הודו ולגבולות סין ומהקווקז לזנזיבר.
בניינים בעלי מאפיינים פרסיים מאופיינים בדרכים רבות, החל מסוכות איכרים, לבתי תה, לגנים פרסיים, לפביליונים ועד ל"חלק מהמבנים הכי מלכותיים שראה העולם".
ההיסטוריה של סוג אדריכלות זה מתחילה בסביבות שנת 5000 לפנה"ס.
האדריכלות האסלאמית אף היא העתיקה הרבה ממאפייניה הייחודיים של האדריכלות הפרסית שהייתה אחת מהתרבויות הראשונות שהאסלאם פגשה בזמן ולאחר לידתה.
בגדאד, לדוגמה, התבססה על תקדימים פרסיים כמו העיר ע'ור (פירוזבאד של ימינו) בפרס.
למעשה, כיום ידוע ששני המעצבים שאל-מנסור שכר על מנת לתכנן את העיר היו נאובח'ת, זוראסטרי לשעבר פרסי, ומשאללה אבן את'רי, יהודי לשעבר מח'וראסאן שבאיראן.
המסגד הגדול של סאמרא הוא דוגמה נוספת, שם המגדל הספירלי התבסס על אדריכלות פרסית, כמו המגדל הספירלי באמצע פירוזאבאד, בירה סאסאנית לשעבר.
אדריין בותיה היה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
בותיה נולד בטראסון-לאווילדיו שבדרום-מערב צרפת ולמד בבית הספר הטכני של חיל האוויר הצרפתי.
בנובמבר 1942, בהיותו בן 20, נאלץ בותיה לפרוש מהלימודים ונצטווה להתגייס לעבודות כפייה בגרמניה .
הוא סירב להתייצב ונאלץ לרדת למחתרת.
הוא הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית והודות לאימוניו הצבאיים יכול היה להצטרף לכוחות הלוחמים ולהילחם ביעילות.
ב-1944 שהה בותיה בכפרם של הוריו, שבנייק (Chavagnac) שבמחוז דורדון, כפר שהיה מעוז של המתנגדים למשטר וישי ולגרמניה הנאצית.
הוא היה שותף בהצלת מספר יהודים, בהם שני יהודים שנמלטו מבלגיה לצרפת וביקשו מסתור מפני הגרמנים.
במרץ 1944 תקפה תנועת ההתנגדות הצרפתית כלי רכב גרמנים באזור הכפר והרגה עשרה גרמנים.
בתגובה שרפו הגרמנים מספר בתים על יושביהם וסרקו את האזור בחיפוש אחר חברי מחתרת.
שני היהודים הבלגים נמלטו אל היער הסמוך.
כששמע על כך רץ בותיה ליער בעקבותיהם, חיפש אותם, וכשמצא אותם השיבם לכפר ולביתו, למרות שהאזור, והוא עצמו בפרט, היו תחת אש גרמנית.
עקב החשש לשלומם נאלץ להסתירם לאחר זמן מה בביתו של ז'ורז' ז'נגואן (Georges Guingouin), פעיל המחתרת באזור לימוזן - Maquis du Limousin .
אחרי המלחמה הוענקו לבותיה מדליית ההתנגדות , אות לגיון הכבוד הצרפתי ואותות הוקרה רבים נוספים.
בשנת 1995 הוכר בותייה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
אדריאנו חאובל (נולד ב-30 באוגוסט 1985) הוא שחקן ודוגמן ישראלי.
אדריאנו חאובל הוא בנו של כדורגלן העבר סרג'יו חאובל.
אחיו הצעיר הוא ג'וליאן חאובל, מאמן לאורח חיים בריא.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל האוויר כלוחם נ"מ בסוללת הוק של מערך ההגנה האווירית ולאחר מכן כמדריך זיהוי מטוסים בבית הספר להגנה אווירית (ביסל"א).
הוא בעל תואר ראשון בהוראה ובבימוי מסמינר הקיבוצים.
כמו כן, הוא בוגר סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין ובוגר קורס "טכניקה" מול מצלמה אצל ניב רז ואולי שטרנברג.
ב-2016 נסע ללמוד במאסטר קלאס של איוואנה צ'אבק בלוס אנג'לס.
לאחר פרישתו מעולם המשחק, למד תטא הילינג והגדיר עצמו כ"הילר אינטואיטיבי".
הוא בעל קליניקה פרטית, מעביר סדנאות מניפסטינג ומנחה ריטריטים.
במהלך השנים השתתף חאובל במספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2009 לוהק לשחק בעונה השלישית של הטלנובלה "האלופה".
בשנת 2013 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "לוויה בצהריים".
בין השנים 2013–2014 שיחק בסדרת הנעורים "החממה", פרי עטו של גיורא חמיצר בתפקיד "הלקוח" האישיות השנייה של רובי קליין.
בשנת 2016 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "פצועים בראש" מאת חנן סביון וגיא עמיר.
ב-17 במאי 2016 החל, בערוץ 2 בזכיינית רשת, שידור העונה החמישית של תוכנית המציאות "המירוץ למיליון", בה חאובל נטל חלק ביחד עם בת זוגו לשעבר מונדה קנצפולסקי, והיה למודח השביעי.
בשנת 2019, הופיע בפרסומת עבור החברה טורנדו לצד רותם סלע.
במסגרת לימודיו בבית הספר של יורם לוינשטיין, שיחק במחזות "האישה מן הים", "הגשם יפסיק לרדת" ו"עד ראייה".
בעת לימודיו, זכה חאובל במקום הראשון בתחרות המלגות על-שם שוש אביגייל ובנוסף, במקום הראשון בתחרות המלגות על-שם שושנה קמחי.
בשנת 2012 גילם את דמותו של הנסיך במחזמר "סינדרלה", לצד בר רפאלי, חנה לסלאו ושלישיית מה קשור.
בשנת 2015 שיחק במחזה "התעוררות האביב".
בשנת 2010 הצטלם לצדה של בר רפאלי לקמפיין הלבשה תחתונה עבור רשת ההלבשה התחתונה "בוניטה דה מס".
באותה שנה הצטלם ביוון לקמפיין של בגדי ים לגברים, עבור חברת האופנה "NUDE" BY POLYOOD".
אדריכלות אנגלו-סקסונית היא סגנון באדריכלות שהיה נהוג באנגליה ובחלקים של ויילס תחת שליטת האנגלו-סקסונים, בין אמצע המאה ה-5 ועד לכיבוש הנורמני בשנת 1066. האדריכלות באותן השנים באה לידי ביטוי בעיקר במבני דת כגון קתדרלות, כנסיות ומנזרים.
עקב כך שרוב המבנים האנגלו-סקסוניים שהשתמרו שופצו והורחבו לאורך השנים, קושי רב עומד בפני החוקרים בעת רצונם לעמוד על המייחד את האדריכלות אנגלו-סקסונית.
בנוסף, לאורך השנים, עקב המלחמות השונות ובמיוחד כתוצאה מהפלישות הוויקינגיות במאות ה-9 וה-10, הרס רב הביא להיעלמותם של מבנים אנגלו-סקסוניים רבים.
אך ככל הנראה יותר מכל, השימוש של האנגלו-סקסונים בעץ כאמצעי בנייה עיקרי, הגביל עוד יותר את כמותם ואופיים של המבנים ששרדו.
למרות כל זאת, כיום באנגליה ישנם שרידים לא מעטים של אדריכלות אנגלו-סקסונית, לרבות למעלה מחמישים כנסיות אשר הוקמו בה בימי הביניים המוקדמים ואפשר להבחין בהן במאפיינים שהחוקרים מזהים כאנגלו-סקסוניים.
למעט כנסיית עץ אחת, כל הכנסיות ששרדו מבוססות על בנייה בלבנים, ובכנסיות רבות מאלו אפשר להבחין בפרקטיקות אדריכליות ייחודיות לתקופה.
בין הסגנונות להם הייתה השפעה על האדריכלות האנגלו-סקסונית אפשר למנות את השפעה נזירית קלטית בראשית התקופה, עבור במבני הבזיליקה של הנצרות המוקדמת, ולבסוף האדריכלות הרומנסקית המוקדמת אשר יובאה מהיבשת הסמוכה.
עם נפילת האימפריה הרומית במהלך המאה ה-5, פלשו לאנגליה שורה של עמים מדנמרק וצפון גרמניה של ימינו, לרבות האנגלו-סקסונים אשר כבשו את רובה של הארץ במהלך מאתיים השנים הבאות.
באנגליה הם הקימו שורה של ממלכות ריבוניות, ואף שבתחילה הם היו פגאנים עד לסוף המאה ה-7 הם המירו את דתם לנצרות, אשר הפכה עד מהרה לדת השלטת.
מעבר האוכלוסייה באנגליה לנצרות, הביא במהלך המאות ה-6 וה-7 לקדמת הבמה את אדריכלות הכנסיות, על רקע הקמתם של כנסיות ומנזרים רבים לכל רוחב הארץ.
לצד נזירים מאירופה שמדרום ומאירלנד השכנה ממערב אשר הקימו מבנים נוצריים שונים, בהמשך הדברים מלאכת הבנייה הובלה כבר על ידי האוכלוסייה המקומית, בהובלת מלכים אשר שמו להם למטרה להפיץ בארצם את הדת החדשה.
ככל שחלפו השנים התגברה המגמה אשר ראתה בכנסייה ראויה לשמה מבנה מונומנטלי ומרשים המתנשא היטב מעל שאר המבנים הסמוכים לו.
על הכנסייה היה להיות יוצאת דופן, יפה ואטרקטיבית, על מנת להאדיר את הנצרות בפני המקומיים.
אלקווין, המלומד הנוצרי בן המאה ה-8, תיאר באופן זה כנסייה שהקים ביורק:
הפלישות הוויקינגיות לאנגליה במהלך המאות ה-9 וה-10 הביאו עימן הרס רב של מבנים בולטים באנגליה, אך עם זאת הפלישות תרמו השפעה של סגנונות אדריכליים מסקנדינביה.
במקביל, באופן שהגיע לשיאו עם עלייתה של ממלכת וסקס בראשות אלפרד הגדול, חלקים ניכרים מן הארץ ידעו פיתוח אדריכלי רב, אשר כלל בין השאר בנייה של קתדרלות, ביצורים רבים ותעלות ניקוז.
ביצוריו של אלפרד הגדול, אשר כללו שימוש גם בחומות ומגדלים, היוו שיפור נרחב בהשוואה לביצורים המוקדמים יותר של האנגלו-סקסונים, כדוגמת סוללת אופה של אופה האדיר מלך ממלכת מרסיה.
כל אותה התקופה עמדה בסימן השפעת הרנסאנס הקרולינגי באירופה הפרנקית.
שם נערכו ניסיונות שונים לייצר תחייה רומית באדריכלות, אשר כללה את ניצני האדריכלות הרומנסקית אשר באנגליה באה לשיאה באנגליה במהלך המאה ה-11.
כמאפיינים נפוצים של אדריכלות הכנסיות האנגלו-סקסונית, אפשר למנות את היות הכנסייה מבנה מלבני לרוב ללא חלקים מעוגלים רבים, קירות הכוללים מעט חלונות צרים, לעיתים בלי צורה משולשת, נרתקס הבנוי כמרפסת ואפסיס קדמי.
עם זאת, בלטו יותר מכל פרקטיקות רווחות הקשורות בצריח הכנסייה, אשר האנגלו-סקסונים היו חלוצים בפיתוחו.
במקור הוקמו המגדלים למטרות הגנה.
היות שהכנסייה הייתה לרוב מבנה האבן היחיד בכל הכפר, נעשו בו גם שימושים צבאיים, כאשר המגדל משמש בעיקר לשם הרתעה וכן לתצפית אל מול אויב מתקרב.
סגנון ייחודי אחד הוא "כנסיית צריח ספינה" (tower-nave church).
בכנסיות מעין אלו, אשר שכיחות למדי בקרב כנסיות מהתקופה האנגלו-סקסונית, צריח הכנסייה אינו עומד בחזית הכניסה שלה אלא מהוו המשך של האולם המרכזי בה, של הספינה.
רוחבו של הצריח יהיה כרוחב אולם הכנסייה כולו, וקירותיו החיצוניים של האולם יהיו גם קירות הקומה התחתונה של הצריח, אשר יעמוד בדרך כלל בחזית האחורית של הכנסייה.
מלבד זאת, פרקטיקה אדריכלית בולטת אחרת בקרב הכנסיות האנגלו-סקסוניות היא "כנסיית צריח מעוגל" (Round-tower church) – כנסייה אשר בשוליה צריח עגול.
חלוץ בניית כנסיות הצריח המעוגל היה המלך אתלסטאן, מלך וסקס במהלך ראשית המאה ה-10.
את בתיהם הפרטיים, אשר לרוב היו מלבניים, חד-קומתיים וכללו לא יותר מחדר אחד, בנו האנגלו-סקסונים באופן בלעדי כמעט מעץ, אשר כלל לעיתים גם ריצפת אבן וחיפוי בטיח.
על מנת לבסס את הקירות הן לרוב נבנו כשהן שקועות בקרקע, וחלקו התחתון של הבית כולו היה למעשה מתחת לפני האדמה, ככל הנראה כדי לתרום לבידוד הבית מהקור שבחוץ.
מלבד צורת הבנייה של הבית, סייע לשמירה על מידת חום נאותה בחורף ובלילות גם תנור חימר להסקה אשר עמד במרכז החדר.
הגג (שלעיתים רבות כלל חור במרכזו לצורך הוצאת העשן מהתנור) בדרך כלל הורכב מסכך של צמחייה יבשה דחוסה, והוא הסתמך על קורות עץ ובין ארבעה לשישה עמודי תמך שעמדו במרכז הבית.
חלונות היו נדירים יחסית, ולצורך תאורה הסתמכו יושבי הבית על שימוש באש ובפתיחת הדלת בשעות היום.
כאמור, בעיקור של דבר, רק מבני דת הוקמו מאבן.
עם זאת, ואף על פי שלא נמצאו שרידים ממשיים לכך, אנו כן מוצאים מקורות שונים המצביעים כי בתקופות מאוחרות נעשה שימוש באבן גם לבניית ארמונות מלוכה ומבני שלטון.
כך למשל כותב אסאר, הבישוף של סולסברי בחיבורו "חיי המלך אלפרד" (Life of King Alfred) על אלפרד הגדול:
אדריאנה קמפ (נולדה ב-13 באפריל 1962) היא פרופסור וחברת סגל בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
תחומי מחקרה כוללים סוציולוגיה של הגירה, סוציולוגיה פוליטית וסוציולוגיה אורבנית.
בין השאר, במחקרה היא עוסקת במהגרי עבודה ואזרחות, ארגונים לא ממשלתיים, ובהשפעת תהליכי נאו-ליברליזציה על פוליטיקה ומדיניות.
קמפ נולדה בבואנוס איירס ועלתה לישראל בגפה ב-1980, מעט לפני שמלאו לה 18. היא מתארת את ילדותה והתבגרותה תחת הדיקטטורה הצבאית כמעצבות את תחומי העניין שלה ובעיקר את יחסה לזכויות אדם.
זכויות אדם, טוענת קמפ, הן קו הגנה מפני עריצות ודיכוי.
עוד בארגנטינה נרשמה קמפ ללימודי תואר ראשון דו-חוגי במדע המדינה ובסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב, וזמן קצר לאחר תחילת לימודיה ויתרה על התואר במדע המדינה והתמקדה בלימודי סוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
אף על פי שהחלה את לימודיה כמעט ללא ידע בשפה העברית, היא מגדירה את תחילת לימודיה בתואר כ"התאהבות" בתחום וגם בשפה.
לאחר סיום התואר הראשון, בשנת 1986 החלה קמפ את לימודי התואר השני.
במהלך לימודי התואר השני נחשפה קמפ לתאוריות הסוציולוגיות האירופאיות, בעיקר הצרפתיות, ולפוסט-סטרוקטורליזם שהתחזק באותן השנים בחוגים האקדמיים בעולם.
בתקופה זו, החלה לחקור את הפוליטיקה בכלים של חקר התרבות: הבנת הפוליטיקה לא דרך המוסדות, או דרך תהליכי קבלת החלטות, אלא דרך מבני עומק תרבותיים.
נושא זה ילווה אותה לאורך שנותיה באקדמיה.
נושאים אלו הובילו את קמפ לנושא התזה שלה - ההיבטים המרחביים של הלאומיות, והיחס לגבולות טריטוריאליים מבחינה תרבותית.
גישתה של קמפ לנושא נחשבה לחדשנית מבחינה תאורטית.
את התואר השני, בהנחיית פרופסור חנה הרצוג ופרופסור יונתן שפירא, סיימה קמפ בהצטיינות יתרה.
בשנת 1991 החלה קמפ את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת תל אביב, והיא המשיכה לעסוק בהם ביחס בין גבולות לתרבות, והתמקדה בקשר בין גבולות טריטוריאליים לעיצוב זהות לאומית בשנות ה-50 בישראל.
קמפ חקרה את היחס שהלך ונבנה כלפי הגבולות בחברה הישראלית בשנות ה-50 ובשנות ה-60 המוקדמות והשפעתו על מלחמת ששת הימים.
הדוקטורט שלה זכה בפרס בן הלפרן של האגודה ללימודי ישראל (AIS) לשנת 1998 וכן בפרס קרן וולף על מצוינות במחקר.
בשנת 1996 החלה קמפ את לימודי הפוסט-דוקטורט שלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים אלו פנה מחקרה של קמפ אל עבר אלו שחוצים את הגבולות אותם חקרה בלימודיה עד כה, ולצד עמיתתה מאוניברסיטת חיפה, פרופסור רבקה רייכמן, התמקדה בתופעה החדשה דאז של מהגרי עבודה.
המחקרים של קמפ ורייכמן היו מהראשונים בישראל שעסקו בקהילות של חסרי מעמד.
נושא זה, של הגירה גלובלית, מקורותיה והשפעותיה החברתיות, הכלכליות והפוליטיות, מלווה את קמפ מאז ועד היום.
ב-1997 הקימה אוניברסיטת בן-גוריון בנגב את המחלקה לפוליטיקה וממשל, וקמפ הייתה מהמינויים הראשונים בה.
לאחר כמה שנים בהן חקרה והרצתה בבאר שבע, ב-2001 חזרה קמפ לאוניברסיטת תל אביב כחברת סגל בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה בו החלה את לימודיה.
בשנת 2005 מונתה כחברת סגל מן המניין בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה במוסד.
בשנת 2007 ייסדה, לצד פרופסור יוסי שביט ופרופסור ניסים מזרחי, את המסלול לתואר שני בסוציולוגיה של ארגוני שינוי חברתי באוניברסיטת תל אביב.
במאי 2016 התמנתה קמפ כפרופסור-חבר באוניברסיטת תל אביב.
בינואר 2017 מונתה קמפ לראשות החוג לסוציולוגיה-אנתרופולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
לאורך השנים זכתה קמפ פעמים רבות בתואר "המרצה המצטיינת" מטעם אוניברסיטת תל אביב.
מראשית דרכה באקדמיה ועד היום, זכתה קמפ בחמשה מענקי מחקר מהאקדמיה הלאומית למדעים ולשניים נוספים ממשרד המדע.
בשנים 1999–2010 השתתפה קמפ בקבוצות מחקר אקדמיות מטעם מכון ון ליר בירושלים.
בשנים 2004-2001 הייתה קמפ חברת הוועד המנהל של קו לעובד.
בשנת 2005 הצטרפה קמפ לוועדת ההיגוי של הפורום ללימודי נשים באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 2008-2007 שימשה מנחה אקדמית של התוכנית לזכויות פליטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 כתבה קמפ את דו"ח המומחים בנושא הגירת עבודה לקראת הצטרפותה של ישראל לארגון ה-OECD.
הדו"ח כלל המלצות עבור ממשלת ישראל בנושא מהגרי העבודה, ובתיווך ה-OECD מרבית ההמלצות התקבלו ויושמו.
בשנים 2010–2014 שימשה קמפ כיושבת ראש שותפה של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
"עובדים וזרים: הכלכלה הפוליטית של הגירת עבודה לישראל", אדריאנה קמפ ורבקה רייכמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר, 2008.
אנדריאנו פנטה (באיטלקית: Adriano Panatta ; נולד ב-9 ביולי 1950) הוא טניסאי עבר איטלקי.
הוא היה פעיל בעיקר בשנות ה-70. זכה רק פעם בטורניר גראנד סלאם ובנוסף לזה זכה 10 פעמים בתחרויות שונות.
אביו עבר במועדון טניס ומגיל צעיר אדריאנו פנטה שיחק טניס.
לפני זה עבר לטניס מקצועני הוא ניצח במספר תחרויות לצעירים.
במחצית שנות ה-70 הוא זכה במספר תחרויות.
בשנת 1976 אנדריאנו פנטה היה שותף לזכיית נבחרת גביע דייוויס של איטליה בגביע.
כמו כן הוא הגיע עם הנבחרת עוד שלוש פעמים לגמר הגביע.
לאחר סיום הקריירה אדריאנו פנטה היה קפטיין של נבחרת איטליה מספר שנים וניהל תחרות טניס ברומא.
האפיפיור אדריאנוס החמישי , היה האפיפיור מ-11 ביולי 1276 עד מותו כחודש לאחר מכן.
אוטובונו דה פיצ'י נולד ב-11 ביולי 1205 בג'נובה, והשתייך למשפחה פיאודלית מליגוריה, הרוזנים של לאבאנה.
משרתו הכנסייתית הראשונה החלה בשנת 1243, כאשר הוא מונה לכומר אפיפיורי.
בדצמבר 1251 הוא מונה לקרדינל דיאקון של סן אדריאנו על ידי דודו אינוקנטיוס הרביעי.
הוא היה גם הכומר הראשי של בזיליקת סנטה מריה מג'ורה הפטריארכלית (1262).
הוא נשלח לאנגליה בשנת 1265 על ידי קלמנס הרביעי כדי לתווך בין הנרי השלישי, מלך אנגליה לבין הברונים שלו, ולהטיף למסעי הצלב.
הוא נשאר שם במשך מספר שנים כנציג האפיפיור, מאוקטובר 1265 עד יולי 1268. עמדתו הדיפלומטית הייתה כזו, ששמו עדיין נזכר על החוק העתיק ביותר של החוק האנגלי, חוק מרלבורו משנת 1267, שבו הכותרת הרשמית מזכירה כעד "הלורד אוטובון, אז הנציג באנגליה".
(בנציגות הזאת שירת גם דיפלומט צעיר אחר, לימים בוניפקיוס השמיני) בחודש אפריל 1268 הוא הוציא סדרה של קנונים, אשר היוו את הבסיס של החוק הכנסייה באנגליה עד הרפורמציה הפרוטסטנטית במהלך המאה ה-16.
לפיצ'י היה קשר רחוק להנרי השלישי; אחותו התחתנה עם תומאס, רוזן פלנדריה, שהיה בן דודו של אשתו של הנרי, אלינור מפרובנס.
בהשפעתו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, הוא נבחר לאפיפיור במקום אינוקנטיוס החמישי ב-11 ביולי 1276, אך הוא מת בוויטרבו ב-18 באוגוסט 1276 ממחלה, מבלי שהוסמך מעולם לכהונה.
אדריאנוס החמישי היה האפיפיור השלישי ב"שנת ארבעת האפיפיורים" - 1276.
הוא ביטל את הבולה אפיפיורית של גרגוריוס העשירי על ניהול קונקלווה, אך מת לפני שחוקק תקנות חדשות, ובמקומו נבחר יוחנן העשרים ואחד לאפיפיור.
האפיפיור אדריאנוס השני היה האפיפיור מ-14 בדצמבר 867 עד מותו בשנת 872. הוא היה בן למשפחת אצולה רומאית והפך לאפיפיור בגיל מתקדם, למרות התנגדותו.
אדריאנוס נולד בשנת 792, וב-14 בדצמבר 867 נבחר לאפיפיור במקום ניקולאוס הראשון.
הוא המשיך, אם כי עם פחות אנרגיה, את המדיניות של קודמו ניקולאוס הראשון.
לותר השני, מלך לותרינגיה, שמת בשנת 869, השאיר את אדריאנוס כדי לתווך בין המלכים הפרנקים במטרה להבטיח לקיסר הפרנקי לואי השני את ירושתו של לותר השני, אחיו של לואי.
אדריאנוס ביקש לשמור על יחסים טובים עם לואי, שכן המערכות האחרונות בדרום איטליה היו בעלי פוטנציאל לשחרר את האפיפיורות מהאיום הנשקף על ידי המוסלמים.
פוטיוס, הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול, זמן קצר אחרי המועצה שבה הכריז על התצהיר נגד ניקולאוס הראשון, גורש מהפטריארכיה על ידי קיסר חדש, בסיליוס המקדוני, שאהב את יריבו איגנציוס.
המועצה האקומנית (שנחשבת למועצה הקתולית השמינית על ידי הכנסייה הקתולית) התכנסה כמועצה הרביעית של קונסטנטינופול כדי להחליט בעניין זה.
במועצה זו אדריאנוס יוצג על ידי נציגים אשר ניהלו את גינויו של פטיוס ככופר, אבל לא הצליחו להגיע להבנה עם איגנטיוס בנושא שיפוט על הכנסייה הבולגרית.
בדומה לקודמו ניקולאוס הראשון, נאלץ אדריאנוס להכיר בעניינים חילוניים בהתערבותו של הקיסר לואי השני, שהציב אותו תחת פיקוחו של ארסניוס, הבישוף של אורטה, יועצו הסודי, ואחיינו של ארסניוס אנסטסיוס, הספרן.
אדריאנוס התחתן בנעוריו עם אישה בשם סטפניה, אשר ילדה לו בת, ושניהם עדיין חיו בעת בחירתו, ולאחר מכן גרו איתו ארמון הלטראנו.
בשנת 868, הם הובלו ונרצחו על ידי בנו של ארסניוס, אלות'ריוס, אשר התחתן בכפייה עם הבת.
אדריאנוס מת ב-14 בדצמבר 872 אחרי חמש שנים בדיוק לכהונתו כאפיפיור, ויוחנן השמיני נבחר לאפיפיור במקומו.
אדריאנו צ'לנטנו (באיטלקית: Adriano Celentano; נולד ב־6 בינואר 1938) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, שחקן ובמאי קולנוע איטלקי.
הוא מכונה "il Molleggiato" ("הגמיש") בזכות סגנון הריקודים שלו.
צ'לנטנו הוציא לאור אלבומי תקליטים רבים שזכו להצלחה מסחרית וביקורתית עצומה.
לעיתים קרובות הוא מאוזכר כיוצר המוזיקה והמילים של שיריו, אף שלדברי אשתו קלאודיה מורי, לעיתים הם נכתבו בשיתוף פעולה עם אחרים.
בשל הקריירה הפורה וההצלחה הגדולה שלו, באיטליה ובשאר העולם, הוא נחשב לאחד מעמודי התווך של המוזיקה האיטלקית.
צ'לנטנו מוכר גם בזכות סתגלנותו לשינויים בעסקי המוזיקה.
הוא מראשוני הרוקנרול באיטליה, ז'אנר שזכה לאהדת הקהל הצעיר בשנות ה-60 של המאה ה-20. כשחקן, הופיע בכ-40 סרטים, בעיקר קומדיות.
צ'לנטנו נולד במילאנו ברחוב כריסטוף גלוק 14. כתובת זו הייתה מאוחר יותר בחייו לנושא אחד משיריו המפורסמים: "Il ragazzo della via Gluck" ("הילד מרחוב גלוק").
הוריו היו מפוגיה, באפוליה, ועקרו צפונה לצורכי עבודה.
צ'לנטנו הושפע רבות מאלביס פרסלי וסצנת הרוקנרול של שנות החמישים וכן מהשחקן האמריקני ג'רי לואיס, הוא החל לנגן בלהקת רוקנרול יחד עם ג'ורג'יו גבר ואנצו ג'אנאצ'י.
חוזה ההקלטות הראשון שלו נחתם עם חברת Jolly Records A&R אשר מנהלה כתב יחד עם צ'לנטנו כמה מלהיטיו הגדולים הראשונים.
הוא הופיע לראשונה על המסך בסרט מוזיקלי איטלקי בשנת 1959. בשנת 1960 ליהק אותו פדריקו פליני בסרטו "לה דולצ'ה ויטה" בתפקיד זמר רוקנרול.
צ'לנטנו שמר על פופולריות באיטליה במשך למעלה מ-50 שנה, מכר מיליוני תקליטים והופיע בתוכניות טלוויזיה וסרטים רבים.
כחלק מעבודות הטלוויזיה והסרטים שלו הוא יצר ז'אנר קומיקס, עם הליכה אופיינית והבעות פנים.
לרוב סרטיו זכו להצלחה מסחרית.
צ'לנטנו הוא מאוהדיה הבולטים של אינטר מילאנו.
אחרי 18 שנה ללא הופעות חיות, צ'לנטנו הופיע בשנת 2012 בהופעה ששודרה בערוץ 5 האיטלקי, ובה צפו מעל 9 מיליון צופים.
אחד משיריו הבולטים, "Azzurro" מ-1968, מוכר מאד בישראל בזכות הגרסה העברית שלו שכתב עלי מוהר, "אמרו לו", בביצועו של אריק איינשטיין.
אדריאנה סלוואטיירה אריאס (בספרדית: Adriana Salvatierra Arriaza; נולדה ב-3 ביוני 1989) היא פוליטיקאית בוליביאנית.
במשך מספר שעות ב-10 בנובמבר 2019 היא שימשה דה יורה כנשיאת בוליביה, מבלי שנכנסה לתפקיד רשמית.
עם זאת, עד מהרה התפטרה.
לפני כן היא הייתה נשיאת הסנאט הבוליביאני מאז ינואר 2019.
סלוואטיירה נכנסה לפוליטיקה בשנת 2005, כשהייתה בת 16 בלבד.
היא הצטרפה לשורות התנועה לסוציאליזם.
בשנת 2014, ארגון הנוער של המפלגה בחר בה כמועמדת לסנאט על מקצועיותה ועבודתה מול ארגונים ציבוריים ואזרחיים.
היא נבחרה לסנאט בגיל 26 בשנת 2015 מטעם סנטה קרוז ובגיל 29 הייתה סלוואטיירה לנשיאה הצעירה ביותר של הסנאט בתולדות בוליביה.
ב-10 בנובמבר 2019 הודיעה נשיא בוליביה אבו מוראלס על התפטרותו בעקבות מחאות ואולטימטום מהצבא.
בעקבותיו עזב סגן נשיא המדינה, אלווארו גרסיה לינרה, את תפקידו.
הבא בתור לכהן כנשיא היה יו"ר לשכת בית הנבחרים ויקטור בורדה, אשר, עם זאת, התפטר לפני הנשיא מוראלס.
על פי החוקה, במקרה זה, נשיאת הסנאט, אדריאנה סלוואטיירה, הייתה צריכה לשמש כנשיאה.
ברם, סלוואטיירה הודיעה על התפטרותו באותו יום והגישה בקשה למקלט בשגרירות מקסיקו בלה פאס, זמן קצר לאחר שמוראלס עשה זאת על רקע המשבר הפוליטי במדינה.
סגנית הנשיא השנייה של הסנאט, ג'נין אנייס, מכוח סירובו של סגן הנשיא הראשון, החליפה אותה בתפקיד.
עם זאת, סלוואטיירה טענה מאוחר יותר כי אף על פי שהתפטרה, הסנאט עדיין לא קיבל רשמית את התפטרותה עד אז ולכן היא נותרה נשיאת הסנאט.
הסנאט קיבל לבסוף את התפטרותה ב-14 בנובמבר 2019 ובחר את מוניקה אווה קופה לנשיאת הסנאט החדשה.
אדריאנה אלנה לורטה קסלוטי הייתה שחקנית, מדבבת וזמרת אמריקאית.
ידועה בתפקיד המדבבת של שלגיה מתוך הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" של חברת וולט דיסני משנת 1937, עליו קיבלה את תואר אגדת דיסני בשנת 1994.
קסלוטי נולדה בברידג'פורט, עיר שבקונטיקט בארצות הברית, בשנת 1916. היא נולדה למשפחה אמריקאית-איטלקית, כאשר אביה, גואידו קסלוטי, עלה מאודינה ועבד כמורה למוזיקה וכאמן ווקאלי; אמה, מריה אורפיס מנאפולי, הייתה זמרת באופרה של רומא; ואחותה הגדולה, לואיז קסלוטי, שרה אופרה והעבירה שיעורי קול, כאשר בין תלמידותיה נכללת מריה קאלאס.
כשקסלוטי הייתה בת שבע, משפחתה עזבה לאיטליה, בעוד אמה סיירה עם להקת אופרה.
קסלוטי התחנכה במנזר סנט'אנג'לו בפשריה, שנמצא ליד רומא.
כשמשפחתה עברה לניו יורק שלוש שנים מאוחר יותר, קסלוטי למדה מחדש אנגלית ולמדה שירה אצל אביה.
בשנת 1934 למדה קסלוטי בבית הספר התיכון הוליווד, שם שרה במועדון בנות הנקרא "Glee Girls" ("בנות גלי") והיה לה תפקיד מוביל במחזמר השנתי של בית הספר "The Belle of New York".
בשנת 1935, לאחר שהייתה תקופה קצרה במקהלה של מטרו גולדווין מאייר, קסלוטי נשכרה לדבב את דמותה של שלגיה בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" שיצא שנתיים לאחר מכן.
על תפקידה בסרט הרוויחה כ-970 דולר, ושמה לא הוזכר ברשימת הקרדיטים שלו.
מאז השתתפותה בסרט, וולט דיסני אסר על קסלוטי להשתתף בהפקות נוספות, דבר שפגע בקריירה שלה.
ג'ק בני ציין שרצה לשכור את קסלוטי לתוכנית הרדיו שלו, ודיסני לא הסכים ואמר לו "אני מצטער, אבל אי אפשר להשתמש בקול הזה בשום מקום.
אני לא רוצה לקלקל את האשליה של שלגיה".
למרות זאת, קסלוטי השתתפה במספר תפקידים קטנים בסרטים, ביניהם ביצוע השורה "?Wherefore art thou Romeo" ("מדוע אתה רומיאו?") בתור יוליה במהלך השיר "If I Only Had a Heart" מתוך הסרט "הקוסם מארץ עוץ" משנת 1939.
ב-22 בנובמבר 1972, בחג ההודיה, התארחה בתוכנית האירוח "המופע של ג'ולי אנדרוז", בה ביצעה יחד עם ג'ולי אנדרוז שירים מתוך פסקול הסרט "שלגיה ושבעת הגמדים", אשר נקרא "Snow White and the Seven Dwarfs", ביניהם השיר "Someday My Prince Will Come".
מאוחר יותר כתבה ספר הנקרא "?Do You Like to Sing" ("האם אתה אוהב לשיר?").
בהמשך היא החלה לשיר באופרה, בין היתר בריגולטו.
בתחילת שנות ה-90, כאשר שופצה Snow White Grotto בדיסנילנד, הקליטה קסלוטי מחדש את השיר "I'm Wishing" עבורה.
בשנת 1994 קיבלה את תואר אגדת דיסני.
בעלה הראשון היה רוברט צ'ארד, מתווך כרטיסים לתיאטרון מקומי אליו נישאה בשנת 1945. הנישואים הסתיימו בגירושים.
בהמשך פגשה את השחקן נורבאל מיטשל, לו נישאה בשנת 1952. הוא פרש מתחום המשחק לאחר הנישואים ונפטר בשנת 1972. באותה שנה היא נישאה לדנה קוסטיגן, שנפטר בשנת 1982. בעלה האחרון היה פלוריאן סנט פייר, אליו נישאה בשנת 1989 והם התגרשו מאוחר יותר.
ב-18 בינואר 1997, בגיל 80, נפטרה קסלוטי ממחלת הסרטן בביתה בלוס אנג'לס.
שנהשם הסרטתפקידהערות1935Naughty Mariettaבובה רוקדתללא קרדיט1937The Bride Wore Redילדת איכרים ראשונהשלגיה ושבעת הגמדיםשלגיהדיבוב; ללא קרדיט1939הקוסם מארץ עוץיוליהקול; ללא קרדיט1942We Were Dancingזמרת אופרה1946אלו חיים נפלאיםזמרת אצל מרטיני
אדריאנו דה חסוס אספייאט קאבראל הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת ניו יורק, מאז 2017. הוא חבר הקונגרס הראשון שהיה בעברו מהגר בלתי חוקי.
אספייאט נולד בשלהי ספטמבר 1954 בסנטיאגו דה לוס קביירוס, עיר הבירה של הרפובליקה הדומיניקנית, בנם של מֶלבָּה (לבית קברל) ואוליסס אספייאט.
הוא נינו של אוליסס פרנסיסקו אספייאט , לשעבר נשיא הרפובליקה הדומיניקנית.
לאספייאט ישנם בנוסף שורשים אפריקאים והוא נצר לשושלת אפרו-לטינית מעורבת.
משפחתו היגרו לארצות הברית בשנת 1964. לאחר שהיית יתר בארצות הברית על סמך אשרת תייר, רכשה משפחת אספייאט כרטיסי גרין קארד ב-1965. אספייאט גדל בשכונה וושינגטון הייטס שברובע מנהטן.
את לימודיו התיכוניים השלים בבית הספר התיכון "בישופ דובואה" ב-1974, ולאחר מכן – ב-1978 – קיבל תואר ראשון במדע המדינה ממכללת קווינס.
טרם כניסתו לפוליטיקה של ארצות הברית היה רכז שירותי בית משפט בסוכנות הפלילית של עיריית ניו יורק, מוסד ללא כוונת רווח המספק שירותים משפטיים עבור עניים, ופועל להפחתת עלויות מעצר טרם-משפטיות ועלויות כליאה לאחר מאסר.
בהמשך עבד כמנהל שירותי הקורבנות של משרד הקהילה בוושינגטון הייטס, ארגון המציע ייעוץ משפטי ושירותים אחרים למשפחות שיקיריהן נפלו קורבן לרצח ופשעים אחרים.
בשנים 1994–1996 היה למנהל מיזם בשם "התחלה נכונה", יוזמה לאומית למאבק בסמים תוך חינוך הורים לילדים בגיל הרך.
טרם היבחרו לבית המחוקקים של מדינת ניו יורק היה פעיל ציבורי במנהטן במשך שנים אחדות.
אספייאט כיהן באספה המדינתית של ניו יורק מ-1 בינואר 1997 עד 31 בדצמבר 2010. הוא נבחר לראשונה בשנת 1996, כאשר ניצח את ג'ון בריאן מרטו בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
משנכנס לתפקידו היה תומך נלהב בזכויות מיעוטים כגון דיור ציבורי בר-השגה, זכויות הצרכן, והתמקד בסוגיות כגון הגירה ועסקים קטנים ובינוניים.
ב-2010 נבחר לסנאט של ניו יורק, אחרי שנציג מחוז הבחירה ה-31 אריק שניידרמן הודיע על התמודדותו לתפקיד התובע הכללי של ניו יורק.
ב-2012 התמודד בפריימריז הדמוקרטים לייצוג מחוז הקונגרס ה-13 של ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית מול צ'ארלס רנגל , מהוותיקים שבחברי הקונגרס.
הוא הפסיד לו בפער של כ-2%, וגם בבחירות 2014 הפסיד לו בפער זעום.
בנובמבר 2015 הודיע אספייאט כי יוותר על מושבו בסנאט המדינתי כדי להתמודד בפעם השלישית לקונגרס.
הפעם התמודד על מושב פתוח; רנגל הודיע ב-2014 כי לא יתמודד לתקופת כהונתו ה-22 בבית הנבחרים האמריקאי.
בפריימריז הדמוקרטים הוא ניצח בקושי עם 36% מהקולות.
ניצחונו בבחירות המקדימות, התחרות האמיתית במעוז דמוקרטי מובהק זה, סימנה למעשה את היבחרו בבחירות הכלליות לקונגרס, בהן זכה עם למעלה מ-81% מקולות הבוחרים.
ניצחונו היווה את הפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית בה מהגר לא-חוקי לשעבר נבחר אל הקונגרס.
עם השבעתו לתפקיד ב-3 בינואר 2017, הוא הפך לאדם השלישי בלבד שייצג מחוז הקונגרס ה-13 בתצורתו הנוכחית מזה 72 שנה.
באוגוסט 2017, בעקבות עצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל, הציג אוונס, ביחד עם חבר הקונגרס דווייט אוונס מפנסילבניה, חקיקה שקראה לאסור הצבת מונומנטים קונפדרצייונים בשטחים פדרליים.
אספייאט ידוע כמבקר קולני של נשיא ברזיל ז'איר בולסונארו.
במרץ 2019 אספייאט ו-29 מחוקקים דמוקרטים אחרים מענו מכתב למזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו בו הובעה דאגה מיחסו של בולסונארו לזכויות להט"ב ומיעוטים, בהם נשים, פעילי התאגדויות עובדים ופעילי אופוזיציה בברזיל.
במהלך 2019 תמך אספייאט בחוק איסור החרם על ישראל , המטיל עונשים פליליים של עד מיליון דולר אמריקאי לחברות התומכות בתנועת ה-BDS.
באוגוסט אותה שנה פרסם הצהרה שגינתה את החלטת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לאסור את כניסתן לישראל של חברות הקונגרס אילהאן עומאר ורשידה טליב, הידועות בהתנגדות הנחרצת למדינת ישראל.
אדריכלות אורגנית היא פילוסופיה של אדריכלות המקדמת הרמוניה בין מגורי האדם לעולם הטבע.
הרמוניה זו מושגת באמצעות גישות עיצוב שמטרתן להיות סימפתיות ומשולבות היטב עם הסביבה המקומית, כך שמבנים, ריהוט וסביבה הופכים לחלק מהרכב מאוחד הקשור ומשתלב זה בזה.
אורגניסט הוא אדריכל בתנועת האדריכלות האורגנית.
המונח "אדריכלות אורגנית" נטבע על ידי פרנק לויד רייט (1867–1959), אם כי מעולם לא התנסח היטב בגלל סגנון הכתיבה שלו שהובן בידי מעטים:
אדריכלות אורגנית מתורגמת גם לאופי הכל-כלול של תהליך העיצוב של רייט.
חומרים, מוטיבים ועקרונות סדר בסיסיים ממשיכים לחזור על עצמם בכל הבניין כולו.
הרעיון של אדריכלות אורגנית מתייחס לא רק ל"יחס המילולי של הבניינים לסביבה הטבעית, אלא לאופן שבו התכנון של הבניינים חושב בקפידה כאילו היה אורגניזם מאוחד.
גאומטריות ברחבי הבניינים של רייט בונות מצבי רוח ונושאים מרכזיים.
בעצם, אדריכלות אורגנית היא גם העיצוב המילולי של כל אלמנט בבניין: מהחלונות דרך הרצפה ועד הכיסאות הבודדים שנועדו למלא את החלל.
הכל קשור זה לזה, ומשקף את מערכות הסדר הסימביוטיות של הטבע.
אדריכלים מודרניסטים אחרים בארצות הברית, אירופה ומקומות אחרים החזיקו בדעות משלימות ולעיתים קרובות מתחרות כיצד אדריכלות יכולה לחקות את הטבע בצורה הטובה ביותר.
דמויות מפתח בארצות הברית כללו את לואיס סאליבן, קלוד ברגדון , יוג'ין טסוי ופול לאפולי , בעוד שבין המודרניסטים האירופיים בלטו הוגו הרינג , הנס שרואן ורודולף שטיינר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אדריכלות אורגנית שיקפה, לעיתים קרובות, מודלים קיברנטיים ואינפורמטיים של חיים, כפי שבא לידי ביטוי בעבודתו המאוחרת של האדריכל העתידני באקמינסטר פולר.
האדריכל והמתכנן דייוויד פירסון הציע רשימה של כללים מנחים לתכנון אדריכלות אורגנית.
כללים אלו ידועים בתור "אמנת גאיה" (Gaia Charter) לאדריכלות ועיצוב אורגניים.
להיות בהשראת הטבע ולהיות בר קיימא, בריא, משמר ומגוון.
להתפתח, כמו אורגניזם, מהזרע שבפנים.
להתקיים ב"הווה המתמשך" ו"להתחיל שוב ושוב".
לעקוב אחר הזרמים ולהיות גמישים ובעלי יכולת הסתגלות.
לספק צרכים חברתיים, פיזיים ורוחניים.
לחגוג את רוח הנעורים, לשחק ולהפתיע.
לבטא את קצב המוזיקה ואת כוחו של הריקוד."
דוגמה ידועה לאדריכלות אורגנית היא הבית על האשד, בית מגורים שתוכנן בידי רייט עבור משפחת קאופמן בכפר פנסילבניה.
לרייט היו אפשרויות רבות למקם בית באתר הגדול הזה, אך בחר למקם את הבית ישירות מעל המפל והנחל, תוך יצירת דיאלוג הדוק אך רועש עם המים הגועשים והאתר התלול.
הקווים האופקיים של הבנייה באבן עם זיזים נועזים של בטון בצבע בז' המתמזגים עם הסלעים הטבעיים המקומיים והסביבה המיוערת.
באירופה שלאחר המלחמה, אימרה מקובץ ההונגרי היה אחד התומכים הבולטים של אדריכלות אורגנית.
ישנן יצירות עכשוויות של אדריכלות אורגנית.
ההגדרה של 'אורגני' השתנתה באופן דרמטי בתקופה האחרונה.
הימנעות מחומרי בנייה הדורשים יותר אנרגיה כוללת כדי לבנות מהם ולקיים אותם, כאשר הבניין משתלב באופן טבעי ויושב בצורה חלקה עם סביבתו, המשקף המשכיות תרבותית, הוא 'אורגני' ואידיאליסטי.
דוגמאות הכוללות השארת חומר טבעי, כמו סלע, חשוף ולא מפוסל, כמו תחנת הרכבת התחתית רודהוסט בסטוקהולם, שנראית כבתוך מערכת מערות טבעית.
האדריכלות באיחוד האמירויות הערביות עברה שינוי דרמטי בעשורים האחרונים.
עקב גילויי הנפט במדינה, אופיה הכלכלי השתנה מפעילות של כפרי דייגים למרכז עסקי עולמי הידוע בחדשנות ובדינמיות.
בין שנות ה-60 ל-1970, הארכיטקטורה באיחוד האמירויות הערביות הייתה ברובה מסורתית, עם סמטאות צרות ובתי מגדלי רוח שעדיין בשימוש, האדריכלות שיקפה מורשת בדואית מקומית ומסורתית והושפעה מאלמנטים של תרבות מזרח תיכונית אסלאמית, ערבית ופרסית.
בתחילת שנות ה-70, השיח' ראשד בן סעיד אאל מכתום, שליט דובאי, שכר את האדריכל הבריטי ג'ון אר האריס כדי ליצור את הארכיטקטורה המודרניסטית המסוגננת שבגינה ידועות הערים הגדולות של איחוד האמירויות היום כגון אבו דאבי ודובאי.
השימוש בקירות מזכוכית חשופה ייצגה את תחילתו של השינוי והיה לה שימוש נרחב בעיצוב החזית של כמעט כל בניין מסחרי ומגדל במפרץ הפרסי ובאיחוד האמירויות בפרט.
באזורים פחות מסחריים, האדריכלות האמירותית ממשיכה לשקף במידה רבה את המנהגים ואורחות החיים המסורתיים של הילידים והבדואים, ונושאת אופי מזרח תיכוני אסלאמיסטי וערבי.
נעשה בה שימוש בחומרי בניין פשוטים, בניגוד לבניה של דובאי ואבו דאבי כיום.
האדריכלות המסורתית באיחוד האמירויות הערביות הושפעה מהנוף המדברי, התרבות המדברית, אורח החיים באזור וחומרי הבנייה הזמינים שהיו.
הבדואים עשו שימוש בכפות דקלים למגוריהם.
מסגרות לבתי "אריש" נעשו לעיתים קרובות עם מוטות מנגרובים, מיובאים ממזרח אפריקה (קרן אפריקה).
בחודשים הקרים יותר ובחורף, השתמשו בעור בעלי חיים לאוהלים.
האוהל הבדואי היה מבנה שימושי וניתן להתאמה עשוי לעיתים קרובות מצמר כבשים, שיער גמלים או שיער עיזים על ידי נשות השבט.
מבנים כאלה נקראו "בית אל שער", כלומר 'בית השיער'.
חומרים אחרים כמו תערובת של צדפים ואבן גיר שימשו כמשאבי בנייה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
האופי הנוודי של הבדואים דרש את הצורך בחומרים חד פעמיים קלים שניתן למצוא לאורך קו החוף במדינה.
לעומת זאת, בתי קבע במרכז המדינה נבנו מתערובת בוץ שנוצרה ללבנות, מחוזקות באבנים המחוברות זו לזו בתערובת של חימר אדום וזבל.
ההקשר הגאוגרפי של שבט או קבוצה קבע את סוג החומרים שבהם השתמש לצורכי בניית מבנים וצרכי מטרות המבנים, כלומר רובם היו עשויים מחומרים השאובים שנלקחו מהסביבה הסובבת.
אלה נעו בין אלמוגים, בוץ ואבן ועד לכפות דקלים ושיער בעלי חיים.
האקלים הקשה של איחוד האמירויות הערביות יצר צורך באוורור עקב תקופות טמפרטורות גבוהות בשנה.
דבר זה הביא להכנסתם של מגדלי רוח איראניים פרסיים.
פירים אנכיים אלו מאפשרים זרימה כלפי מטה של אוויר קריר וחלוקת מים זמינה בתחתית המבנה, מה שמאפשר לקרר את הטמפרטורה הפנימית של המבנה.
אדריכלות עתיקה באיחוד האמירויות הערביות
בעוד שההתיישבות האנושית באיחוד האמירויות הערביות ניתנות ליישוב לתקופת האבן, אך רק בתקופת הברונזה החלו להיווצר מפעלים גדולים יותר.
יישובים כאלה פותחו בנווה מדבר ובאזורי חוף, מאוכלסים על ידי חקלאים, רועי צאן בעלי חיים ודייגים.
היישוב הגדול הראשון שתועד היה העיירה אל עין, שדרכה ייצאו התושבים מוצרים חקלאיים דרך נמל אום אל נאר, הממוקם ליד אבו דאבי של ימינו.
זה היה מוסד קבע שהורכב ממבנים בנויים היטב הבנויים מאבן חתוכה ומסותתת, עם קברים עגולים דמויי מגדלים.
עדויות מאתרים אלה מצביעות על סחר חזק המתפתח מייצור כלי חרס ומייצוא נחושת, במיוחד בין התנחלויות אלה לבין ציוויליזציות שמסביב כמו מסופוטמיה.
השקיית מים המכונה קנאט, מתקופת הברזל.
מערכת זו סיפקה אספקת מים קבועה יחסית בכל ימות השנה על ידי ניצול אספקת מים תת-קרקעית, מה שהוביל לשינוי בדפוסי ההתיישבות כאשר קבוצות ילכו אחר תוואי מקור המים.
עד אמצע המאה ה-20, רוב הבניינים התחלקו לחמש קטגוריות: מבני דת, מגורים, שווקים, מבני ציבור ומבני הגנה.
מבנים שנבנו עד אז נשארו בסגנונות מסורתיים ושמרניים האופייניים לבדואים ולמדבר.
שלא כמו סגנונות אחרים של אדריכלות אסלאמית ופרסית, יש מעט קישוטים אשר נמצאים באדריכלות המסורתית של איחוד האמירויות.
רק מספר קטן של מסגדים מציעים כל צורת קישוט, המשקף את המחסור במשאבים בהישג יד והסתמכות כללית על מבנים פשוטים אך יעילים.
תחילת הגלובליזציה בשנות ה-80 הפכה את איחוד האמירויות הערביות לאחת המדינות המפותחות ביותר במפרץ הפרסי.
המדינה ראתה דחיפה כלכלית גדולה עם הפיכה לכלכלה מבוססת סחורות, כאשר משלוחי נפט וגז טבעי מהווים 40% מסך היצוא ו-38% מהתמ"ג.
בשני העשורים האחרונים נעשה מאמץ משמעותי לגוון את הכלכלה ולהקטין את התלות בהכנסות נפט, תוך השקעות ענק בענפי התיירות, הפיננסים והבנייה במדינה.
מסוף שנות ה-80, האדריכלות באיחוד האמירויות הערביות הפכה להיות ידועה בתדמית העירונית והמודרנית שלה, והפכה למערבית מאוד אך עדיין שומרת גם על אלמנטים ישנים של התרבות המסורתית והשמרנית במדינה.
הפיתוח הכלכלי הראשוני באיחוד האמירויות במהלך שנות ה-50 וה-60 התבסס במידה רבה על הנפט והגז שהתגלה באיחוד האמירויות הערביות באותן שנים, מאז נוצר גם מגוון לייצור, בנייה ומסחר ואף לשימושים נוספים.
מגזר הנפט והגז מהווה כשני שלישים מהכנסותיה של איחוד האמירויות, ומעסיק אחוז אחד מכוח העבודה בעוד שירותי מסחר ותיקונים, ייצור מודעות בנייה מהווים כחצי מכלל כוח העבודה.
בעשורים האחרונים, גידול אוכלוסייה גבוה באיחוד האמירויות בעיקר של מהגרים מלווה בצמיחה כלכלית גבוהה.
קצב צמיחת התמ"ג עמד על 4.51% בממוצע משנת 2000 עד 2017, והגיע לשיא כל הזמנים של 9.80% ב-2006. בעקבות זאת, רמת חיים גבוהה יותר, כאשר מדד הפיתוח האנושי (HDI) הנוכחי עומד על 0.863, המדורג את איחוד האמירויות ה-34 בעולם.
התחזית הכלכלית הכוללת של איחוד האמירויות היא להמשך צמיחה מאסיבית עם התפתחות מהירה יותר מכל שאר מדינת המפרץ, בעידוד משמעותי על ידי התיירות, הייצור והמגזרים הפיננסיים מה שיתרום משמעותית לכלכלה של המדינה.
בניגוד למדינות אחרות במפרץ הפרסי, שבהן עושר הנפט נוטה להתרכז סביב משפחת המלוכה השלטת, איחוד האמירויות שואפת להפיץ ולהשקיע עושר כזה ממשאבי טבע לתוך התשתית.
במהלך 40 השנים האחרונות, ממשלתה פיתחה תשתית מספקת לאוכלוסיית האמירויות, כולל חשמל, תחבורה, דיור, טלקומוניקציה ובתי חולים.
מדיניות כלכלית פתוחה אפשרה לתאגידים רב לאומיים להתפתח ולפעול באמצעות עסקים תעשייתיים ומסחריים.
מה שהביא לתשתית המשגשגת הדינמית והבינלאומית שבה ידועה איחוד האמירויות כיום.
בנוסף, איחוד האמירויות לקחה את המשאבים המסחריים הכלכליים והטכנולוגיים של המערב כדי להתקדם ולהשתלב בסביבה הגלובלית.
האדריכלות במדינה מושפעת מאוד מהעושר שנבע מהתנופה הכלכלית של העשורים האחרונים.
עם זאת, ההתפתחות העירונית והמסחרית האחרונה בכל הערים הגדולות של איחוד האמירויות המשיכה להיות מושפעת מהאדריכלות האסלאמית, מה שהעניק למטרופולים הגלובליים הללו רקע ערבי מובהק.
בנייה מוקדמת לאחר התרחבות דובאי כעיר גלובלית מרכזית חשובה ומשפיעה הקדישה תשומת לב מועטה לארכיטקטורה האסלאמית המסורתית ודאגות לאיכות הסביבה לא נשקלו.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, מגדלי זכוכית הפכו לבולטים בעיר דובאי וכיום הם האדריכלות המובילה ברחבי העיר, שכולם דרשו כמויות עצומות של חשמל כדי לשמור על קור רוח.
לאחרונה, בונים ואדריכלים הפכו מודעים הן למורשת הערבית והן לדאגות הסביבתיות, מה שהוביל להתפתחות הרמונית יותר בפיקוח שליטי דובאי ב-20 השנים האחרונות על האדריכלות והבנייה בעיר.
חומרים יעילים עמידים בחום משמשים יותר ויותר בבנייה כיום, והם בשילוב עם עיצובים ערביים מסורתיים.
ניתן לראות זאת בבניינים שעבורם משכה דובאי תשומת לב עולמית, כולל בורג' ח'ליפה ובורג' אל-ערב.
הבורג' ח'ליפה נחנך בינואר 2010, נחשף כמבנה העצמאי הגבוה בעולם ב-829.8 מטרים המבנה מארח מספר מתקנים מעורבים, כולל חנויות מסחריות, משרדים, מקומות בילוי ומגזרי מגורים.
בתכנון הבניין, האדריכל הראשי אדריאן סמית' לקח על עצמו אלמנטים של אדריכלות אסלאמית מסורתית המאפיינת את עברה של איחוד האמירויות והאופיינית יותר למזרח התיכון ולמדבר ולאזור, אדריכלות זו המשתמשת בספירלות מדרגות עולות.
זהו למעשה שיקוף אלמנטים של עיצוב אסלאמי תוך יצירת צורה אסטרטגית כדי להבטיח שמסת הבניין תצטמצם עם הגובה, מה שמאפשר מבנה חזק ומבוצר יותר.
הבניין כביכול עולה מצורת פרח המבוססת, מחקה את Hymenocallis, שושן צחור יליד המדבר שמסביב.
הבורג' אל ערב (בתרגום ל'מגדל ערבי') תוכנן על ידי האדריכל טום רייט כדי להידמות ליאכטה מסוג J.
המבנה עשוי ממסגרת פלדה חיצונית עטופה סביב מגדל בטון, כאשר פיברגלס עטוף טפלון לבן יוצר את ה"מפרש".
בורג' אל ערב עומד על אי מלאכותי בחוף ג'ומיירה.
האדריכל טען כי "הלקוח רצה בניין שיהפוך לאמירה סמלית עבור דובאי, בדומה לסידני עם בית האופרה שלה, לונדון עם הביג בן או פריז עם מגדל אייפל.
זה היה צריך להיות בניין שיהפוך לשם נרדף לשם העיר." הבניין נפתח בשנת 1999 לאחר חמש שנות בנייה ונחשב לאחד המלונות הטובים בעולם ועד 2022 נחשב למלון הטוב בעולם והיחיד עם 7 כוכבי מלונאות.
ב-1967 תוכננה הארכיטקטורה של אבו דאבי בהדרכתו של זאיד בן סולטאן אאל נהיאן על ידי האדריכל היפני קצוהיקו טקהאשי.
באזורים עם צפיפות אוכלוסין גבוהה, ישנה כמות גדולה של בניינים בינוניים וגבוהים וגם גורדי שחקים, בין גורדי השחקים הבולטים של העיר; מגדלי איתיחאד, מטה הבנק הלאומי של אבו דאבי, מגדל רשות ההשקעות באבו דאבי, מטה אלדר ומלון ארמון האמירויות, המושפעים מאוד מהמורשת הערבית של האדריכלות באיחוד האמירויות ובמזרח התיכון.
אבו דאבי היא ביתם של כמה גורדי שחקים גבוהים.
פיתוח בניינים גבוהים עודדו בתוכנית אבו דאבי 2030. הרחבת רובע העסקים המרכזי של אבו דאבי ממשיכה לגדול, עם כמה מבני גורדי שחקים בבנייה בעיר.
כמה מהבניינים הגבוהים ביותר באבו דאבי כוללים את מגדל המגורים של השוק המרכזי בגובה 328 מטרים, The Landmark בגובה 324 מטרים ו-Sky Tower בגובה 310 מטרים..
בניגוד לגורדי השחקים המודרניים של העיר, מסגד שייח' זאיד ממשיך להתבלט כאחד האתרים היקרים ביותר של החברה העכשווית של איחוד האמירויות הערביות.
עיצובו ובנייתו החלו בנובמבר 1996, במטרה "לאחד את העולם", תוך שימוש בבעלי מלאכה וחומרים ממספר מדינות ברחבי העולם כולל גרמניה, איטליה, טורקיה, איראן, מרוקו, פקיסטן, איחוד האמירויות הערביות, יוון, ניו זילנד וסין.
המסגד עשוי מחומרים נבחרים רבים וביניהם שיש, אבן, זהב, קרמיקה וקריסטלים, כולם נבחרים בשל איכויותיהם לאורך זמן ובשל השתייכותם והרגשתם עם אופי הבנייה והאדריכלות הערבית מזרח תיכונית.
ככזה, המבנה הוא אות לאופי הגלובאלי של האדריכלות המודרנית, אך עושה זאת על ידי שילוב היבטים מסורתיים-דתיים רבים של עיצוב ערבי מזרח תיכוני מדברי מסורתי.
באזורים פחות ממוסחרים ומסחריים של איחוד האמירויות, הארכיטקטורה נותרה מסורתית ושמרנית ברובה כבעבר, עם לוכדי רוח שעדיין בשימוש למטרות מעשיות.
חלק גדול מהאדריכלות העממית המסורתית של איחוד האמירויות שפותחו במאות ה-18 וה-19 נותרו באזורים פחות מערביים ומתקדמים של המדינה.
יישובים כאלה מוקמים בתגובה לתנאים חברתיים וסביבתיים ספציפיים; בתים, מקומות שוק, מסגדים ומבנים מבוצרים כולם משקפים את ההשפעות המקושרות בין התרבות והמסחר של הקבוצה והאדריכלות במדינה.
עד היום, מושגים באיחוד האמירויות חומרי בניין פשוטים ומשקפים משאבים בהישג יד.
השימוש בגוש אבן, תערובת סיד המופקת מצדפים ומשחת גיר ומים אופייני לבתים קבועים יותר בפנים הארץ העשויים מחומרי אבן ולבנים וכדומה מבנה בתים אלו מעיד על פרטיות ואוורור כצרכים מרכזיים, עם קירות גבוהים ונראות מוגבלת למבנים.
עדיין מנוצלים מאפייני דיור בחצר, שנועדו לאפשר אינטראקציה ציבורית בין בני הבית הגברים תוך שמירה על כבוד ופרטיות שאר המשפחה.
זוהי דוגמה לסטנדרטים חברתיים מסורתיים שנשמרו היטב עד היום באמצעות מתקנים אדריכליים באזורים פחות ממוסחרים במדינה עד היום.
האדריכלות הכפרית באיחוד האמירויות מבוססת אך ורק על הגנת הדיירים מפני האלמנטים הסביבתיים הקשים והאקלים של האזור הגאוגרפי והמדברי.
ברמה הבסיסית יש צורך בהגנה מפני טמפרטורות גבוהות, חום גבוה, יובש, לחות גבוהה, קרינת שמש גבוהה, סופות אבק ורוחות מדבריות.
הדבר בא לידי ביטוי רבות בשימוש המסורתי והעכשווי בבתי חצר "ובאריש" (בתים הבנויים מעלי דקל).
אדריה חינר פדרוסה (בספרדית: Adrià Giner Pedrosa; נולד ב-13 במאי 1998 בברצלונה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אלצ'ה מלה ליגה, בהשאלה מסביליה.
פדרוסה גדל במחלקות הנוער של קסטיידפלס, גאווה ואספניול.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצת המילואים של אספניול.
הוא ערך 102 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת לה ליגה והליגה הספרדית השנייה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-1 ביולי 2023 חתם על חוזה לחמש שנים בסביליה מלה ליגה.
האדריכלות האומיית התפתחה בח'ליפות אומיה בין השנים 661 ל-750, בעיקר בסוריה ובג'ונד פלסטין.
היא התבססה רבות על הארכיטקטורה של תרבויות ים ומזרח תיכוניות עתיקות יותר, בעיקר האימפריה הסאסאנית והאימפריה הביזנטית, אך מציגה כמה חידושים בקישוט ובצורות המבנים.
תחת חסות בית אומיה, האדריכלות האסלאמית החלה להבשיל ולרכוש מסורות משלה, כמו הכנסת מחראבים למסגדים, מגמה לאניקוניזם (הימנעות מייצוגים חזותיים של דמויות) בעיטור, ותחושת מונומנטליות רבה יותר בהשוואה למבנים איסלאמיים קודמים.
הדוגמאות החשובות ביותר לארכיטקטורה אומיית מתרכזות בדמשק ובאזור סוריה רבתי, הבולטים שבהם, כיפת הסלע, המסגד האומיי הגדול של דמשק, ומבנים לא דתיים כמו קאסר אל-משאתא וקאסר עמרה.
הח'ליפות האומיית הוקמה בשנת 661 לאחר רצח עלי בן אבי טאלב, חתנו של מוחמד, בעיר כופה.
מועאויה הראשון, מושל סוריה, הפך לח'ליף האומאי הראשון ודמשק לבירה האומיית.
תחת האומיים האימפריה הערבית המשיכה להתרחב עד למרכז אסיה, לגבולות הודו במזרח, תימן בדרום, החוף האטלנטי של מה שהוא כיום מרוקו וחצי האי האיברי במערב.
האומיים בנו ערים חדשות, כגון אל-ואסט בעיראק של היום, מסגדים, ארמונות מדבר, ומחנות צבאיים.
האימפריה הייתה סובלנית למנהגים ולתרבויות הקיימים בארצות אותם כבשו, מה שיצר טינה בקרב אלו שחיפשו מדינה תיאוקרטית יותר.
בשנת 747 החלה מהפכה בח'וראסאן שבמזרח.
עד שנת 750 האומיים הופלו על ידי העבאסים, שהעבירו את הבירה למסופוטמיה.
ענף של השושלת האומיית המשיך לשלוט באיבריה עד 1051.
האומיים אימצו את טכניקות הבנייה של האדריכלות הביזנטית והאדריכלות הסאסאנית.
השימוש החוזר באלמנטים מהאדריכלות הרומית והביזנטית הקלאסית היה מכיוון שהכוח הפוליטי האומיי התרכז בסוריה, לשעבר חלק מהאימפריה הביזנטית.
אך לצד זה שילבו האומיים אלמנטים וחידושיים מקוריים, רבים מהם התפתחו כאשר הפטרונים האומיים גייסו אומנים מרחבי האימפריה ואדריכלים הורשו, ואפילו עודדו, לערבב אלמנטים ממסורות אמנותיות שונות ולהתעלם מהמוסכמות והאיפוקים המסורתיים.
רוב הבניינים בסוריה היו מאבני גזית איכותיים לפעמים מגולפים בחזית.
קמרונות חבית עשויות אבן שימשו רק לקירוי מרווחים קטנים.
גגות עץ שימשו למשטחים גדולים יותר, כשהעץ בסוריה הובא מיערות לבנון.
כיפות עץ נבנו במסגד אל-אקצא וכיפת הסלע.
במספוטמיה השתמשו בלבנים אפויות ולבני בוץ בשל המחסור באבן.
במקום שבו נעשה שימוש בלבנים בסוריה, העבודה הייתה בסגנון מסופוטמי עדין יותר לעומת הסגנון הביזנטי הגס יותר.
האדריכלות האומיית נבדלת בהיקף ובמגוון העיטורים, לרבות פסיפסים, ציורי קיר, פיסול ותבליטים מגולפים עם מוטיבים אסלאמיים.
האומיים השתמשו בעובדים ובאדריכלים מקומיים, עם זאת, במקרים רבים שולבו אלמנטים מזרחיים ומערביים כדי להעניק סגנון אסלאמי חדש ייחודי.
כך למשל, הקירות בקאסר אל-משתה בנויים מאבן נסורה באופן סורי, הקמרונות בעיצוב מסופוטמי ובגילוף הדקורטיבי מופיעים אלמנטים קופטים וביזנטיים.
בעוד שסצנות פיגורליות היו נוכחות במיוחד במקומות כמו קסר עמרה, עיטור לא פיגורלי וסצנות מופשטות יותר הפכו למועדפים מאוד, במיוחד במבני הדת.
קשת הפרסה מופיעה לראשונה באדריכלות האומיית, ולאחר מכן התפתחה לצורתה המתקדמת יותר באל-אנדלוס.
כיפת הסלע, הניצב על חראם אל-שריף - הר הבית בירושלים, הוא מבנה יוצא דופן בהקשר של הארכיטקטורה האומיית והאסלאמית, הן מבחינת צורתה והן מבחינת תפקידה.
הוא נבנה כסמל חזותי של דומיננטיות אסלאמית והכיפה הגבוהה שלו תוכננה ככל הנראה להתחרות עם כיפת כנסיית הקבר הסמוכה.הבניין תוכנן באופן דומה למרטיריום ביזנטי.
הוא מורכב ממבנה מתומן, שבתוכו מתומן נוסף שנוצר על ידי עמודים, ולבסוף טבעת עגולה פנימית של עמודים רחבים במרכז.
למרות שחלקו החיצוני של הבניין מכוסה כיום באריחים עות'מאניים מהמאה ה-16, הקירות המקוריות, הן החיצוניות והן הפנימיות עוטרו בפסיפסים מפוארים, כאשר הפסיפסים הפנימיים עדיין נשמרו ברובם כיום.
הפסיפסים הם לגמרי אניקוניים, מאפיין שימשיך בעיטור האסלאמי מאוחר יותר.
הדימויים מורכבים ממוטיבים צמחיים וחפצים נוספים כמו אגרטלים וגביעים.
כמו כן, הבניין עוטר בכתובות ארוכות מהקוראן כדי להדגיש את עליונות האסלאם על הדתות האברהמיות הקודמות.
המסגדים המוקדמים יותר היו לעיתים קרובות מאולתרים, או מבנים שהוסבו לשימוש אחר.
בסוריה, האומיים שימרו את התפיסה הכוללת של רחבה מוקפת אכסדראות, עם היכל תפילה בחלק הפנימי יותר, שפותח במדינה.
במקום להפוך את המקדש לאולם היפוסטיל, כפי שנעשה בעיראק, הם חילקו אותו לשלושה מעברים.
ייתכן שהדבר נגזר מארכיטקטורה של כנסיות, למרות שכל המעברים היו באותו רוחב.
בסוריה הוסבו כנסיות למסגדים על ידי חסימת הדלת המערבית ויצירת כניסות בקיר הצפוני.
כיוון התפילה היה דרומה לכיוון מכה, ולכן הציר הארוך של המבנה היה בזווית ישרה לכיוון התפילה.
האומיים הוסיפו את המחראב לעיצוב המסגד.
במסגד הנביא במדינה שנבנה על ידי וליד הראשון היה המחראב הראשון על קיר הקיבלה, שכנראה ייצג את המקום בו עמד הנביא כשהוביל את התפילה.
המינבר, כס עם קונוטציות מלכותיות ולא דתיות נבנה לראשונה גם כן במדינה, הוא כלל שתי מדרגות ומושב.
הח'ליף האומיי מועוויה הראשון ייחס חשיבות למינרב והגדיל את מספר המדרגות לשש.
לאורך התקופה האומיית, המינבר שימש את הח'ליפים או את המושלים הייצוגיים שלהם לפרסום הודעות פומביות חשובות ולמסירת דרשת יום שישי, הח'טבה.
בשנים האחרונות של הח'ליפות האומיית, לפני נפילתה בשנת 750, הורו האומיים לבנות מיניברים לכל מסגדי יום שישי במצרים וזמן קצר לאחר מכן הורחב נוהג זה לשטחים מוסלמים אחרים.
בתחילת התקופה העבאסית (אחרי 750), הוא הפך לסטנדרט במסגדים של יום שישי בכל הקהילות המוסלמיות.
המסגד הגדול של דמשק נבנה על ידי הח'ליף אל-וואליד הראשון בסביבות 706–715. המסגד הגדול נבנה בשטח של טמנוס רומאי מהמאה הראשונה.
הקירות החיצוניים של הבניין הקודם, שהתחיל כמקדש והפך לכנסייה, נשמרו, אם כי הכניסות הדרומיות נסגרו וכניסות חדשות נעשו בקיר הצפוני.
המסגד נבנה בצורה מלבנית עם חצר גדולה מוקפת באכסדרה.
באולם התפילה שלושה מעברים מקבילים לקיר הקיבלה, תכנון נפוץ במסגדים האומיים בסוריה.
בחצר נמצא בית האוצר בניין קטן מתומן על עמודים.
קומפוזיציה עשירה של ציפויי שיש כיסה את הקירות התחתונים, ממנה שרד רק חלק מינורי הנמצא ליד השער המזרחי.
סורגי חלונות השיש במסגד הגדול, מעובדים בדוגמאות של עיגולים וריבועים משתלבים, מבשרים את סגנון הערבסקה שיהפוך לאופייני בקישוט האסלאמי.
חלקים נרחבים מקירות המסגד עוטרו בפסיפסים, מהם שרדו כמה שברים מקוריים, כולל חלקים המתארים את הבתים, הארמונות ועמק הנהר של דמשק.
על פי הדיווחים הועסקו אומנים ביזנטיים כדי ליצור אותם, והדימויים שלהם משקפים סגנון רומי מאוחר.
בדומה לכיפת הסלע, שנבנתה קודם לכן על ידי עבד אל-מלכ, הצמחייה והצמחים היו המוטיב הנפוץ ביותר, אך אלו של מסגד דמשק טבעיים יותר.
בנוסף לתיאורי הנוף הגדולים, אפריז פסיפס עם מוטיב גפן מורכב הקיף את קירות אולם התפילה.
היעדר דמויות אנושיות ובעלי חיים, נובעת ככל הנראה ממגבלה חדשה שהוטלה על ידי הפטרון המוסלמי.
חוקרים התווכחו זה מכבר על המשמעות של דימויי הפסיפס.
כמה סופרים מוסלמים היסטוריים וכמה חוקרים מודרניים פירשו אותם כייצוג של כל הערים בעולם הידוע (או בתוך הח'ליפות האומיית באותה תקופה), בעוד שחוקרים אחרים מפרשים אותם כתיאור של גן עדן.
המסגד הגדול של דמשק שימש מודל למסגדים מאוחרים יותר.
תוכניות בנייה דומות, מוקטנות, נמצאו במסגד שנחפר בטבריה, ובחורבת מנים.
תוכנית המסגד הלבן ברמלה שונה בצורתה, ואולם התפילה מחולק לשני מעברים בלבד.
ניתן להסביר זאת על ידי בניית בורות תת-קרקעיים בתקופה העבאסית, מה שגרם להצרת המבנה המקורי.
המסגד הגדול של חמה נוסד בתקופה האומיית כאשר כנסייה, במקור מקדש רומי, הוסבה למסגד.
עם זאת, תיארוך היסודות העתיקים ביותר שלו היה נושא במחלוקת.
ז'אן סאווג'ט טען כי הארקדות בחצר מתוארכים לתקופה האומיית, בעוד שאחרים ביניהם קפל ארצ'יבלד קרסוול הטילו ספק בתארוך זה.
המסגד ההיסטורי נהרס כליל ב-1982.
האומיים ידועים במה שמכונה מצודות המדבר או ארמונות המדבר, בתי מגורים מובחרים הממוקמים בשולי המדבר הסורי, בעיקר בירדן ובסוריה של ימינו.
רובם ננטשו ונחרבו לאחר שהאומיים נפלו מהשלטון.
שרידים של 38 ארמונות התגלו עד כה וסיפקו עדויות חשובות על חיי החצר והתרבות החומרית האומיית.
חלק מהארמונות היו בניינים חדשים וחלקם הותאמו ממבצרים רומיים או ביזנטיים קדומים יותר.
חלקם היו קטנים ומוגבלים בהיקפם בעוד שאחרים, כמו קאסר אל-חייר א-שרקי, היו יישובים מבוצרים.
הארמונות היו מוגנים באופן סמלי על ידי חומות, מגדלים ושערים.
בחלק מהמקרים נשאו הקירות החיצוניים אפריזים דקורטיביים.
בארמונות היו בית מרחץ, מסגד וטירה מרכזית.
לאורך הקירות היו צריחים לעיתים הכילו דירות עם שלושה או חמישה חדרים.
החדרים האלה היו פשוטים ומיועדים לשינה בלבד.
המראה דמוי המבצר היה מטעה.
התוכנית דמוית המבצר נגזרה מקסטרום רומיים שנבנו בסוריה, והבנייה התבצעה בעיקר לפי שיטות סוריות קודמות עם כמה אלמנטים ביזנטיים ומסופוטמיים.
המרחצאות מבוססים גם כן על דגמים רומיים, אך היו בהם חדרים מחוממים קטנים יותר וחדרים מקושטים גדולים יותר, אשר ככל הנראה היו משמשים לבידור.
לארמונות היו פסיפסי רצפה, עבודות סטוקו ופרסקאות עם עיצובים המראים השפעות מזרחיות ומערביות כאחד.
אחד הידועים שבהם הוא הפרסקו במרחץ קסר עמרה המתאר שישה מלכים, כתובות למטה בערבית וביוונית מזהות את ארבעת הראשונים כשליטים של ביזנטיון, ספרד, פרס וחבש.
אדריה אלטימירה ריינלדוס (בספרדית: Adrià Altimira Reynaldos; נולד ב-28 במרץ 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ויאריאל.
אלטימירה נולד בקרדדאו, קטלוניה, והצטרף ללה מאסיה, מחלקת הנוער של ברצלונה, בשנת 2008. ב-27 באוגוסט 2020 עבר ללוקומוטיבה זאגרב מליגת העל הקרואטית, אך סיים את דרכו במועדון זמן קצר לאחר מכן, וב-7 באוקטובר חתם במלייה מהליגה הספרדית השלישית.
ב-1 ביולי 2021 עבר לאנדורה מהליגה השלישית.
הוא היה שותף להעפלתה ההיסטורית של הקבוצה לליגה השנייה.
ב-15 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, במשחק חוץ נגד ריאל אוביידו.
ב-14 ביוני 2023 חתם בוויאריאל והצטרף בתחילה לקבוצת המילואים שלה, ששיחקה בליגה הספרדית השנייה.
ב-22 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובלה ליגה, בתיקו 1–1 עם דפורטיבו אלאבס.
ב-17 ביוני 2024 האריך את חוזהו במועדון עד לשנת 2026. ב-21 באוגוסט הושאל ללגנס מלה ליגה.
אדריאנוס ואן זלמס (אמסטרדם, 22 בינואר 1906 – פרטוריה, 30 באפריל 1984) היה תאולוג הולנדי, חוקר הברית הישנה ופרופסור שבילה חלק ניכר מקריירת שלו בדרום אפריקה ומת שם.
הוא היה מבקר של האפרטהייד והשתייך למחתרת הכנסייתית בדרום אפריקה נגד הממשלה הלאומנית האפריקנרית.
ואן סלמס הגיע ממשפחה מהמעמד הבינוני ולמד שפות שמיות ותאולוגיה באוניברסיטת אוטרכט.
בשנת 1926 הוא השלים את התואר הראשון שלו בתאולוגיה ובשנת 1927 את התואר הראשון שלו בשפות שמיות.
הוא השתתף בטיול לימודים לארץ הקודש ולמצרים וקיבל את הדוקטורט שלו בתאולוגיה בשנת 1933. עבודת הדוקטורט שלו נקראה "הטרמינולוגיה הבבלית לחטא" (De Babylonische termini voor zonde).
בשנת 1930 הוא נישא ליו שרייבר.