tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם נצפו גם במפרץ מקסיקו אך לא בים התיכון.
הוא צולל עד עומק 100 מטר, לאורך השכבות העליונות של האוקיינוס ושם מחפש בקבוצות גדולות את טרפו הכולל להקות דיונונים ודגים.
הם חיים בחבורות גדולות ומלוכדות העוזרות אחד לשני ומטפלים גם בצעירים.
דולפינים אלה יודעים לזנק מעל פני המים ולפתל את גופם בצורה מיוחדת.
סטנלי קלארק (Stanley Clarke, נולד ב-30 ביוני 1951) הוא מוזיקאי ג'אז ופיוז'ן, בסיסט אמריקאי.
קלארק מנגן בגיטרה בס ובקונטרה בס.
הוא נודע במיוחד בשל שיתוף הפעולה ארוך השנים שלו עם צ'יק קוריאה.
בשנת 1972 הצטרף ללהקת הג'אז-פיוז'ן "Return to Forever" בה היו חברים צ'יק קוריאה ואל דימיולה.
בשנת 1984 הוא הופיע ביחד עם מירוסלאב ויטוס באוסטרליה.
בין השנין 2008–2009 קלארק היה חבר בסופרגרופ SMV ביחד עם שני הבסיסטים ויקטור ווטן ומרקוס מילר.
סטנקיל (בנורדית עתיקה: Steinkell, בשוודית: Stenkil ; 1030 – 1066) היה מלך שוודיה משנת 1060 לערך ועד מותו.
הוא ירש על כס המלכות את אמונד הזקן והיה לראשון מלכי בית סטנקיל.
מוצאו של סטנקיל ככל הנראה מוסטרייטלנד וקשר המשפחה שלו לשושלת המלכים הקודמת הייתה באמצעות נישואיו לבתו של אמונד הזקן.
סטנקיל תמך בתהליך התנצרותה של שוודיה ושיתף פעולה עם הארכיבישופות של המבורג-ברמן.
אף על פי כן, כאשר רצה הבישוף אדלוורד הצעיר להרוס את המקדש הנורדי באופסלה, מנע סטנקיל בעדו, שכן הוא חשש ממרידה של הפגנים.
החששות היו מוצדקות ככל הנראה.
על פי הסאגה של הרוורר, בנו של סטנקיל, אינגה הזקן, הודח והוגלה על רצונו לבטל את פולחן הקרבת הקורבנות במקדש.
סטנקיל התגורר בעיקר בוסטרייטלנד, שם זכרו אותו במשך שנים כמלך "שאהבתו לתושבי המחוז עלתה על אהבתו לשאר נתיניו", והוא זכה לשבחים כקשת מעולה.
המסורת שעל פיה נערץ סטנקיל על ידי הגותים קיבלה חיזוק במחזור העולם של סנורי סטורלוסון.
בנאום שנשא תורביד "שומר החוק" מוסטרייטלנד לפני הקרב נגד האראלד השלישי, מלך נורווגיה, הוא ביטא את נאמנותם של הגותים לסטנקיל:
על פי האגדה, נקבר סטנקיל בגבעה המלכותית ליד לוודן שוסטרייטלנד.
שני בניו, אלסטן ואינגה הזקן, מלכו אחריו.
סטנלי לוין (1921–1991) היה רופא ילדים ישראלי, פרופסור לרפואת ילדים, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים על שם שוויצר, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים פוריה, מנהל מחלקת ילדים בבית החולים קפלן (1958–1985).
לוין נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
לוין בוגר בית הספר לרפואה באוניברסיטת וויט ווטר סטרנד (White Water Strand) ביוהנסבורג בשנת 1945. בתום לימודיו, לוין התחיל להתמחות בכירורגיית ילדים.
בתחילת שנת 1948 גויס לוין בחשאי לארגון ההגנה בארץ על ידי השליח יואל פלגי.
ב-5 במאי 1948 קיבל לוין הודעה שתוך שבוע יוטסו לארץ ישראל הוא, ד"ר ג'ק מדלי רופא פנימי, ומהנדס הרדאר ראובן יופה, במטוס מדגם ססנה השייך לבלגיה.
ב-15 במאי 1948, ביום שלאחר הכרזת העצמאות, בתום המנדט הבריטי בשעה שאחרון החיילים האנגלים עזב את חופי חיפה, נחתו השלושה בשדה התעופה של חיפה שם המתין להם ד"ר חיים שיבא.
במלחמת העצמאות לוין נשלח מיד כרופא צבאי לחזית הדרום לחטיבת גבעתי שלחמה נגד המצרים.
הוטל על לוין לפתוח בית חולים חטיבתי של 10 מיטות במושבה גדרה.
לרשותו העמידו אחות ו-10 סניטרים שלא היו כשרים להילחם וללא ידע בסיעוד.
בסיפרו של יהושע בר יוסף, "בכל מאודם", מתואר אירוע בו הגיעו ביום אחד עשרות פצועים מהקרבות, ד"ר לוין ביצע באופן רצוף 28 ניתוחים, במשך 36 שעות, מבלי לעזוב את חדר הניתוח.
כעבור כחודש, בעזרת תושבי גדרה הפך בית החולים של 10 מיטות לבית חולים שדה של 100 מיטות.
ב-23 בנובמבר 1948 התחתן לוין עם האחות יוכי (יוכבד) אשכנזי מיסוד המעלה.
בסיום מלחמת העצמאות התחיל לוין לעבוד במחלקת הילדים בחיפה.
בתחילת 1951 פתח לוין את מחלקת הילדים בבית החולים על שם שוויצר בטבריה.
באותה תקופה פרצה מגפת שיתוק ילדים בארץ ולוין נשלח על ידי משרד הבריאות לדנור, קולורדו, בארצות הברית להתמחות בנושא.
בתחילת 1953 חזר לוין ארצה, והתמנה למנהל מחלקת הילדים בבית החולים ע"ש שוויצר.
כשבית החולים שוויצר נסגר, המשיך לוין בתפקידו כמנהל מחלקת הילדים בבית החולים פוריה.
בשנת 1956 נשלח לוין שנית להשתלמות במחלות ילדים ומחקר אימונולוגי לבית החולים האוניברסיטאי ג'ונס הופקינס בבולטימור, מרילנד, בארצות הברית.
בסוף שהותו של לוין בבולטימור הוצע לו מהנהלת קופת חולים כללית לחזור לארץ, להקים ולנהל מחלקה שנייה לילדים בבית החולים קפלן ברחובות.
את המחלקה הראשונה ניהל ד"ר יונס.
משנת 1958 ועד צאתו לגמלאות ב-1985 ניהל מחלקת ילדים, בנוסף הקים בבית החולים מכון מחקר למחלות ילדים.
לוין עסק באבחון המחלה התורשתית אטקסיה טלנגיאקטזיה
לוין כיהן כראש אגודת רופאי הילדים בארץ ונבחר כיושב ראש "המכון למחקר הפידאטרי האירופאי".
לאחר צאתו לגמלאות בשנת 1985, יצא לוין ללונג איילנד, ניו יורק, וכיהן כסגן מנהל "בית החולים לילדים ע"ש שניידר" בלונג איילנד שם גם הקים וניהל את מחלקת "האתיקה הרפואית לילדים".
סטנלי לואי קאבל (; 1 בספטמבר 1926 – 19 ביוני 2018) היה פילוסוף, תאורטיקן קולנוע ומוזיקאי יהודי-אמריקאי, ושימש פרופסור אמריטוס באוניברסיטת הרווארד.
תחומי העניין העיקריים שלו היו אסתטיקה, אתיקה, פילוסופיה של הלשון ופילוסופיה של הקולנוע.
כפרשן, הוא התמחה בפילוסופיות של ויטגנשטיין, אוסטין, אמרסון, תורו, והיידגר.
קאבל ידוע בין היתר כמי שזיהה וניתח בקולנוע ההוליוודי את תתי-הז'אנרים: "קומדיית הנישואים מחדש" ו"מלודרמת האישה האלמונית" (The Melodrama of the Unknown Woman).
קאבל נולד למשפחה יהודית באטלנטה, ג'ורג'יה.
אמו, שהייתה פסנתרנית מקומית ידועה, לימדה אותו לנגן בפסנתר מגיל צעיר.
בזמן השפל הגדול, קאבל והוריו נדודו מדירה לדירה, ועברו מאטלנטה לסקרמנטו, קליפורניה.
בנעוריו, קאבל ניגן בסקסופון אלט והיה הנגן המוביל הצעיר ביותר בלהקת ג'אז שחורה מקומית בסקרמנטו.
בבגרותו התקבל לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי והתמקד במוזיקה.
שם, יחד עם חברו בוב תומפסון , עמו נשאר בקשרי ידידות לאורך כל חייו.
קאוול למד, בין השאר, עם רוג'ר סשנס מילטון בביט, וארנסט בלוך.
לאחר שהשלים את לימודיו בברקלי ב-1948 הוא נשר מתוכנית הקומפוזיציה של ג'וליארד לאחר שלטענו חש חוסר אותנטיות בתור מוזיקאי.
קאבל למד לתואר שני בפילוסופיה בUCLA, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת הרווארד.
כסטודנט הושפע רבות מהפילוסופיה של השפה של ג'ון אוסטין.
בשנת 1954 הוענקה לו מלגה באגודת העמיתים בהרווארד.
בשנת 1956, לפני שסיים את הדוקטורט, כבר התמנה למרצה לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1957 נולדה בתו רייצ'ל לי קאבל, מאשתו, מרסיה קאוול, ממנה התגרש ב-1961. בשנים 1962–1963 קאבל היה עמית במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון, ניו ג'רזי, שם התיידד עם הפילוסוף הבריטי ברנרד ויליאמס.
בשנת 1963 חזר למחלקה לפילוסופיה של הרווארד, שם הפך לפרופסור בקתדרה על שם וולטר מ.
קאבוט ל"אסתטיקה ולתיאוריה הכללית של הערך".
בשנת 1964 היה פעיל במה שלימים כונה "קיץ החירות" שנועד להעלות את אחוז ההצבעה בקרב הקהילה האפרו-אמריקאית.
בשנת 1967 נישא לאשתו השנייה, קתלין (כהן) קאבל.
בשנת 1969 במהלך הפגנות הסטודנטים, קאבל סייע, יחד עם עמיתו, הפילוסוף הפוליטי המשפיע ג'ון רולס, לקבוצת סטודנטים אפרו-אמריקאים לנסח טיוטה למצע עבור הקמת המחלקה ללימודים אפריקאים ואפרו-אמריקאים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1976, נולד בנו הראשון, בנג'מין.
בשנת 1979 סייע להקים את ארכיון הקולנוע של הארוורד יחד עם הבמאי הדוקומנטרי רוברט ה.
בשנת 1984 נולד בנו השני דייוויד.
בשנת 1992 זכה להימנות עם עמיתי מקארתור.
בין השנים 1996–1997 שימש כנשיא APA, האגודה האמריקאית לפילוסופיה .
קאבל נשאר בהארווד עד 1997. אז החל ללמד באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1997 כמו כן, לימד באוניברסיטת אמסטרדם בקתדרה על שם שפינוזה.
קאבל נפטר ב-19 ביוני 2018, בגיל 91 בבוסטון, מסצ'וסטס, מאי-ספיקת לב.
אף על פי שקיבל את הכשרתו האקדמית במסגרת המסורת של הפילוסופיה האנליטית האנגלו-אמריקאית, קאבל הושפע גם רבות מהפילוסופיה הקונטיננטלית.
קאבל כתב רבות אודות הוגים משתי המסורות, ובעיקר על לודוויג ויטגנשטיין, ג'ון אוסטין ומרטין היידגר, כמו גם על הטרנסצנדנטליסטים האמריקאים הנרי דייוויד תורו וראלף ולדו אמרסון.
מחקריו הפילוסופים היו אינטרטקסטואלים וכללו התייחסות לתאוריה קולנועית ולתורת הספרות, כאשר עבודתו משלבת גם אלמנטים אוטוביוגרפיים הנוגעים לאופן שבו מחשבותיו אודות ויחד עם ההוגים אותם הוא סוקר השפיעו על השקפותיו האישיות בתחומי האמנות ומדעי הרוח, ולא נותרו בגדר מחקר פילוסופי טכני גרידא.
הדיסרטציה של קאבל, שנכתבה בשלהי שנות ה-50, צברה קהל רב במשך השנים ולאחר מכן נערכה מחדש והתפרסה ב-1979 תחת הכותרת The Claim of Reason: Wittgenstein, Skepticism, Morality, and Tragedy (טענת התבונה: ויטגנשטיין, ספקנות, מוסר וטרגדיה).
קאבל ביסס את מעמדו כהוגה מקורי באסופת המאמרים שפרסם בשנת 1969 Must We Mean What We Say?
(האם אנו חייבים להתכוון למה שאנו אומרים?).
במאמרים אלו קאבל התייחס לנושאים כגון שימוש בשפה, מטאפורה, ספקנות, טרגדיה ופרשנות ספרותית.
תמה עיקרית שעולה במאמרים אלו הוא הניסיון לחשוב על השימוש בשפה בהקשר יומיומי, תוך התייחסות לגישה האנאליטית שכונתה "פילוסופיה של שפה יומיומית" (Ordinary Language Philosophy) אותה העריך אך גם ביקר.
אחד המאמרים באסופה, "Music Discomposed" עסק בשאלה "כיצד אפשר לחשוף רמאות באמנות?".
השאלה מנוסחת בעזרת עולם המונחים של מלחינים כגון קייג' ושטוקהאוזן, וכנראה שמקורה גם באי הוודאות של קאבל עצמו כמוזיקאי צעיר בברקלי.
במאמר זה קאבל טען כי: "אין מאפיין אחד, או מערך סופי של מאפיינים, שאפשר לתאר במדריכים טכניים, ואין מבחנים מוגדרים שלפיהם אפשר לזהות ולחשוף את התרמית [שביצירה].
אנו יודעים מניסיון שתרמיות והונאות אחרות, כמו זיופים, מסתיימות בתגליות דרמטיות – המתחזה נחשף בנשף, והזייפן נתפס כשהוא עומד מעל המכבש, או חותם בשמו של אדם אחר, ואולי הוא מתוודה.
אך אין אפשרות להוכיח שיצירה המתקבלת על-ידי הציבור היא למעשה תרמית; ייתכן שאף האמן עצמו אינו מודע לכך."בשנת 1971 יצא ספרו The World Viewed: Reflections on the Ontology of Film (העולם הנשקף: הרהורים על האונטולוגיה של הקולנוע).
בחיבור זה קאבל דן באונטולוגיה דרך קולנוע, וחוקר את הכוכבים, הבמאים והסרטים ההוליוודים הגדולים, אך דן גם בבמאים אירופיים גדולים כגון גודאר, ברגמן.
קאבל טוען שסרטים אלה, אשר יצאו בין השנים 1934–1949, נכו למעשה סוגה חדשה: הן התחילו כמלודרמות, עם זוג נשוי על סף פרידה, והסתיימו כמו גרסת ה"מראה המעוותת" של קומדיות רומנטיות קלאסיות, כשהזוג מתאהב מחדש.
קאבל כופף קומדיות אלו תחת הקטגוריה של תת-הז'אנר שהוא מכנה "קומדיית הנישואים מחדש".
בניגוד לקומדיות הקלאסיות, הזוג לא עזב את חיי השגרה של המשפחה לטובת חיים יוצאי דופן עם מאהבים, ולחלופין, הנאהבים מגלים מחדש את הביתי, היומיומי, רואים אותו באור אחר, כי הם לא מתאהבים בפעם הראשונה, אלא בפעם המאה.
הם שבים למוכר ונהנים מזה כי לאחר חוויית הספק, הנאהב הישן חוזר להיות שגרתי, אך בה בעת, איכשהו, נעשה יוצא דופן - או כפי שקאבל יקרא לזאת בהמשך בעקבות פרויד "אלביתי".
קאבל מוצא בסרטים אלו משמעות פילוסופית, מוסרית ופוליטית רבה.
קאבל טוען כי קומדיות אלה מראות כי "השגת האושר אינה דורשת את [...] סיפוק צרכינו [...] אלא את בחינת השינוי של צרכים אלה." לדברי קאבל, סרטים אלו מפנים את תשומת הלב לעובדה שבתוך מערכת יחסים, אושר דורש "להתבגר" יחד עם בן או בת הזוג.
ספרו משנת Contesting Tears: The Melodrama of the Unknown Woman 1996 (להתנגד לדמעות: המלודרמה של האישה האלמונית) מציג דיון פילוסופי בתמונת הראי לז'אנר קומדית הנישואין מחדש.
בספרו משנת 1988 In Quest of the Ordinary קאבל חזר לעסוק ביחס הפילוסופי לשפת היומיום לאור תובנותיו החדשות, תוך שהוא שואל את המונח הפסיכולוגי הפרוידיאני "המאוים".
ראשית, הוא מציג שאיפה שמהווה בעיניו נדבך יסודי של המצב האנושי: התשוקה לעשות את העולם נוכח יותר, לחוות את העולם באופן ישיר יותר, לדעת שאדם אחר אוהב אותנו, למשל, באותה מידה שאנו אוהבים אותו.
האלביתי (המאוים)."בשנת 2004 יצא ספרו Cities of Words (ערים של מילים).
בספר זה קאבל מתחקה אחר ההיסטוריה של גישה פילוסופית אותה הוא מכנה פרפקציוניזם, תפיסה אתית המתפרשת לפי פרשנותו על פני תולדות הפילוסופיה והספרות המערבית אך "נשכחה".
קאבל תהה במה תעסוק פילוסופיה מוסרית שאינה עוסקת בבעיות הקשורות בעובדה שקשה לנו לבחור בחלופה הנכונה מבין כמה אפשרויות כמקובל במסורת האנליטית (למשל: בעיית הקרונית), אלא חשיבה מוסרית שתעסוק בשאלה האם במהלך חיינו איבדנו את דרכנו.
לדידו, כאשר אנחנו מפקפקים בעצמנו, בערכים ובסטנדרטים שלנו ומתחילים לראות בהם תרמית, לעיתים קרובות המוצא הוא ציניות כלפי האפשרות לבחור נכונה.
אומנם, זו היא בעיקר בעיה של האנשים המבוססים-למדי, אלה שמצבם אינו רע עד כדי כך שכל החלטה יומיומית היא עניין של חיים ומוות, אך אינם עשירים עד כדי כך שהחיים כאילו נענים לכל גחמותיהם הרודניות.
קאבל נעזר בהגותו של אמרסון כדי לתאר את הרעיון, הספר מציע דרכים שבהן נרצה להבין פילוסופיה, ספרות וקולנוע כעיסוקים בתכונות של פרפקציוניזם.
ספרו האחרון של קאבל יצא בשנת 2010 תחת הכותרת Little Did I Know: Excerpts from Memory (מעט ידעתי: קטעים מהזיכרון).
זהו חיבור אוטוביוגרפיה שנכתב בצורת יומן בו הוא חוקר את המקורות של הגותו הפילוסופית שלו תוך שהוא מספר את סיפור חייו.
כתב העת האקדמי, Conversations: The Journal of Cavellian Studies (שיחות: כתב עת ללימודים קאבליאנים) עוסק בעבודתו הפילוסופית של קאבל.
הוא נערך על ידי סרג'יו דיאס ברנקו ואמיר קהאן ויוצא לאור על ידי אוניברסיטת אוטווה.
מחשבותיו הפילוסופיות של קאבל אודות הקולנוע השפיעו רבות על חוקרי קולנוע ויוצרי קולנוע רבים, בייחוד בצרפת, ביניהם: האחים דארדן, ז'אק אודיאר וארנו דפלשן וטרנס מאליק, כאשר השפעתו הפילוסופית של קאבל על עולם הקולנוע ועל הפילוסופיה של הקולנוע מושוות פעמים רבות לחקירותיו של ז'יל דלז.
בין תלמידיו נמנה הפילוסוף הישראלי אלי פרידלנדר.
סטנלי מארק ריפקין הוא פושע אמריקאי שהורשע בגנבת 10.2 מיליון דולר באמצעות העברה בנקאית על ידי הונאה טלפונית.
ריפקין עבד כטכנאי מחשבים, ובשנת 1978 הקים בביתו בעמק סן פרננדו, ארצות הברית, חברה המספקת שירותי ייעוץ ותמיכה לארגונים שונים.
תוך זמן קצר צבר לקוחות וזכה לספק שירותי תמיכה ל"סקיוריטי פסיפיק נשיונל בנק" בלוס אנג'לס, קליפורניה.
במסגרת עבודתו קיבל גישה אל חדר ההעברות ששימש כרשת להעברת כספים בין חשבונות בנק.
ריפקין נחשף למידע אודות נוהלי העברת הכספים, וגילה את אופן השימוש בקוד מספרי לאישור עסקאות והעברות שהשתנה על בסיס יומי ונכתב על קיר באופן ידני, תדיר וגלוי.
בתאריך 21 אוקטובר, 1978, הגיע אל הבנק, עשה דרכו אל חדר ההעברות, מצא את הקוד לאישור עסקאות, שינן אותו ויצא.
ריפקין ניצל את תפקידו כיועץ בבנק, ואת ההיכרות שלו עם מערכות המחשב הפנימיות, התקשר אל נותני השירות ובאמצעות טכניקות הנדסה חברתית, והקוד לאישור עסקאות שמצא, הערים על הפקידים.
לאחר מספר שיחות מול גורמים שונים הצליח לגרום להם לבצע העברה בנקאית בסך 10.2 מיליון דולר אל חשבון שהקים מראש בבנק ווזחוד הנדלס (Wozchod Handels), השוכן בעיר ציריך, שווייץ.
לאחר השוד, פנה אל חברת סחר סובייטית על מנת לרכוש יהלומים במשקל 43,200 קרט ששווים מוערך בסכום של 8.1 מיליון דולר.
בתאריך 26 באוקטובר 1978, לאחר שקיבל את היהלומים, הכניס אותם למזוודה האישית שלו והבריח אותם לארצות הברית כדי למכור אותם באופן עצמאי.
בתאריך 1 בנובמבר, השותף העסקי שלו פול אובראיין (Paul O'Brien) דיווח על פעולותיו ל-FBI, אך לא היה להם מספיק ראיות כדי להעמידו לדין.
אובראיין אפשר לסוכני ה-FBI להאזין לשיחות הטלפון שלו, ובשיחת טלפון שנערכה מול ריפקין, טמנו לו מלכודת והוא סיפק מידע שהספיק כדי להרשיעו.
ב-5 בנובמבר נתפס ריפקין והודה בהאשמות נגדו, אך שוחרר בערבות.
ב-26 במרץ 1979, לאחר שהיה מעורב במספר הונאות נוספות, נאסר בשנית ונידון לשמונה שנות מאסר בכלא הפדרלי.
סטנפורד הוא יישוב לצורכי מפקד אוכלוסין (CDP) בפינה הצפון-מערבית של מחוז סנטה קלרה שבמדינת קליפורניה בארצות הברית, והוא מקום מושבה של אוניברסיטת סטנפורד.
סטנפורד הוא אזור לא-מאוגד (unincorporated area) של מחוז סנטה קלרה וצמוד לעיר פאלו אלטו.
רוב קמפוס אוניברסיטת סטנפורד וכן קרקעות נוספות שבבעלות האוניברסיטה נמצאים בשטחו של סטנפורד היישוב, אף כי המרכז הרפואי של אוניברסיטת סטנפורד, מרכז הקניות סטנפורד ופארק המחקר סטנפורד הם רשמית חלק מהעיר פאלו אלטו.
אוכלוסיית התושבים בסנטפורד מורכבת מתושבי המגורים שבקמפוס, כולל מגורי סטודנטים לתארים מתקדמים, בתי משפחה צמודי-קרקע ובתים משותפים בבעלות הפקולטות שלהם אך נמצאים על אדמות סטנפורד המושכרות.
סטנלי רוג'רס ריזור היה עורך דין, קצין צבא ופקיד ממשל אמריקאי.
סטנלי רוג'רס ריזור נולד בניו יורק כבנם של הלן לנסדאון ריזור וסטנלי ברנט ריזור, נשיאת סוכנות הפרסום J.
Walter Thompson ואחד ממחוללי תעשיית הפרסום המודרנית.
עוד בהיותו נער הוא שינה את שמו מסטנלי ברנט ריזור הבן לסטנלי רוג'רס ריזור.
אביו של ריזור סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל ב-1901, ובנו הלך בעקבותיו וסיים את לימודיו שם ב-1939. הוא המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, ולמד שם בתקופה בה למדו סרג'נט שרייבר, ג'רלד פורד וסיירוס ואנס.
לימודיו של ריזור הופסקו עם גיוסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה עוטר בכוכב הכסף, כוכב הארד ולב הארגמן.
לאחר המלחמה הוא החל לעבוד בוול סטריט, והיה לשותף במשרד עורכי הדין הבולט Debevoise & Plimpton.
ב-1965, בתקופת מלחמת וייטנאם, מינה אותו הנשיא לינדון ג'ונסון כמזכיר הצבא.
בתפקיד זה הוא המשיך לכהן גם בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון, עד 1971.
לאחר סיום כהונתו הוא שם למשרד עורכי הדין, בו הוא עבד ונשאר שם עד פרישתו ב-1991. בשנות ה-70 הוא שירת כשגריר ארצות הברית לשיחות צמצום הכוחות ההדדי והמאוזן שנערכו בווינה בין נאט"ו לבין ברית ורשה.
בהדרגה הוא הפך לביקורתי בנוגע למדיניותה של ארצות הברית בנוגע לנשק גרעיני וב-1997 הוא היה לחבר ולדובר של אגודת הפיקוח על הנשק של ארצות הברית כאשר היא מחתה נגד הרחבתה של נאט"ו למזרח אירופה, מחאה שהייתה מבוססת על הדאגה בנוגע לתגובתה של ממשלת רוסיה להשגת הגבול כביכול של נאט"ו.
ב-1942 נשא ריזור לאישה את ג'יין פילסברי, בת למשפחת פילסברי, בעלת חברת המזון המפורסמת.
בטקס החתונה נכחו סיירוס ואנס וג'ון פיצג'רלד קנדי.
לאחר מותה של ג'יין ב-1994, נשא ריזור ב-1999 לאישה את לואיז מיד ריזור.
במשך כל ימי חייו היה ריזור תומך בקידום החינוך ובשלטון החוק, במיוחד בנוגע להגנת זכויותיהם של נשים, ילדים ומיעוטים, מניעת עימותים בינלאומיים והגנה על הסביבה.
סטניסלב "סטס" ולדימירוביץ' מיכאילוב הוא זמר פופ רוסי פופולרי, כותב שירים, שחקן ומפיק.
סטס מיכאילוב נולד ב־27 באפריל 1969 בסוצ'י.
אביו של סטס היה טייס, אחיו בחר באותו מקצוע.
בבית הספר הוא כבר כתב שירים, השתתף בתחרויות שונות.
וכשסיים את לימודיו בתיכון סטס הלך ללמוד בבית הספר לתעופה במינסק.
אבל המקצוע הזה, אף על פי שהייתה מסורת משפחתית, לא היה ייעודו של סטס.
הוא נשר מבית הספר והלך לשרת בצבא.
לאחר שירותו נכנס למכון התרבות הממלכתי של טמבוב.
עם זאת, גם פה לא סיים את לימודיו.
בשנת 1992 עבר סטס מיכאילוב למוסקבה.
שם, הוא החל כמעט מיד לעבוד בתיאטרון.
כל הזמן הזה, מיכאילוב לא הפסיק לכתוב שירים.
בשנת 1997 יצא אלבומו הראשון של סטס מיכאילוב, נר (Свеча).
השיר בעל אותו שם הפך ללהיט אמיתי, אבל שאר שירי האלבום לא.
האלבום יצא לאור בסנקט פטרבורג, ולכן מיכאלוב התפרסם במהרה בעיר זו, אם כי חזר למולדתו - בסוצ'י.
האלבום השני של מיכאילוב יצא בשנת 2002, אך גם לא זכה להצלחה מהדהדת.
רק לאחר האלבום השלישי "אותות קריאה לאהבה" (Позывные на любовь) מיכאילוב התפרסם באמת.
צולמו קליפים לכמה שירים, וסטס עצמו החל בפעילות קונצרטית פעילה.
האלבום הבא "בא אליך" (К тебе иду) יצא בשנת 2005 ובשנת 2006 יצא האלבום "חופי החלומות" (Берега мечты).
בשנת 2008 ערך סטאס מיכאילוב את הקונצרט הראשון שלו בארמון הקרמלין הממלכתי עם הצגת האלבום החדש "גן עדן" (Небеса).
בשנת 2009 הפך מיכאילוב ל"אמן השנה" על פי רדיו שאנסון, ועל הקומפוזיציה "בין שמיים לארץ" (Между небом и землей) הוענק לו פרס גרמופון הזהב.
עם אותו שיר הופיע לראשונה מיכאילוב על במת הפסטיבל "שיר השנה".
בשנת 2017, בבנק הפרסים שלו היו 10 פרסי "שאנסון השנה" ו -8 "גרמופוני זהב".
בקיץ 2011 עקף מיכאילוב את הטניסאית מריה שראפובה ותפס את המקום הראשון בדירוג "50 הסלבריטאים הרוסיים הגדולים", שנערך על ידי מגזין פורבס.
יתר על כן, זה היה "הופעת הבכורה" של מיכאילוב בעמודים של מגזין יוקרתי זה.
ב-27 באפריל 2024 נערך קונצרט על במת LIVE ארנה במוסקבה לכבוד יום הולדתו ה-55 של סטס מיכאילוב.
סטנלי שכטר (בלועזית: Stanley Schachter; 15 באפריל 1922 - 7 ביוני 1997) היה פסיכולוג יהודי אמריקאי, שהתמחה בפסיכולוגיה החברתית.
הוא כיהן כפרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת מינסוטה ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1992-1966).
שכטר הוא אחד מהוגי התאוריה הדו-גורמית של הרגש (1962).
לפי תאוריה זו לריגוש (אמוציה) שני מרכיבים: העוררות הפיזיולוגית (והמודעות לה) והתווית הקוגניטיבית.
שכטר פרסם גם מחקרים רבים בנוגע להשמנת יתר, לדינמיקה הקבוצתית, לסדר הלידה במשפחה, העישון וכו'.
לפי מאמר שפורסם בכתב העת Review of General Psychology בשנת 2002 שכטר הוא הפסיכולוג השביעי בחשיבותו שפעל במאה ה-20.
שכטר נולד ב-1922 בפלשינג, קווינס בניו יורק כבנם של נתן שכטר ושל אנה שכטר לבית פרוכטר.
הוריו היו יהודים יוצאי בוקובינה, האב יליד הכפר וסילאו (כיום וסיליב בנפת זסטאוונה במחוז צ'רנוביץ ב-אוקראינה) והאם ילידת העיר רדאוץ.
שכטר למד תחילה תולדות האמנות באוניברסיטת ייל וסיים את התואר הראשון ב-1942. אחר כך למד שם לתואר שני בפסיכולוגיה שם הוא היה תלמידו של קלארק האל.
אחרי סיום התואר ב-1944 התגייס לצבא ארצות הברית, בו שירת שנתיים עד 1946
הוא סיים את הצבא בדרגת סמל.
בעת שרותו עבד במחלקת ביופיזיקה של המעבדה הרפואית של חיל האוויר ברייט פילד בריוורסייד, אוהיו.
בתקופה זו חקר את הפרעות הראייה של טייסים בעת טיסות.
ב-1946 נרשם שכטר ל-MIT כדי ללמוד תחת הדרכתו של הפסיכולוג החברתי קורט לוין, שנמלט לארצות הברית מגרמניה.
אולם, לוין נפטר ב-1947, זמן קצר אחרי הגעתו של שכטר למקום.
לאון פסטינגר לקח על עצמו להדריך את שכטר ושניהם הפכו לידידים קרובים.
כשפסטינגר עבר לעבוד במכון לחקר החברה באוניברסיטת מישיגן, שכטר מילא את מקומו.
ב-1949 הוא סיים שם בהדרכתו של פסטינגר את עבודת הדוקטורט שלו שדנה בדינמיקה בין חברי קבוצות קטנות.
בפרט, העבודה התמקדה ביחס כלפי חברי קבוצה בעלי דעות שונות מדעת הרוב בקבוצה.
בשנת 1949 החל לעבוד במעבדה לחקר היחסים החברתיים באוניברסיטת מינסוטה.
שכטר התקדם בהיררכיה האקדמית, ב-1954 התמנה לפרופסור שלא מן המניין וב-1958 לפרופסור מן המניין.
(על מה שקורה בקבוצות מילנריסטיות (המאמינות בטרנספורמציה יסודית וקרבה, מיידית, של החברה האנושית, שלאחריה "כל הדברים ישתנו") אחרי שעבר בשלום המועד שבו האמינו כי יתרחש קץ העולם).
כמו כן "הפסיכולוגיה של האפיליאציה" (1959).
בנוסף לספרים בשנות ה-1950 כתב שכטר מאמרים רבים בנושאים כמו העברת השמועות, לכידות קבוצתית והשכנוע.
מחקריו באוניברסיטת קולומביה - 1992-1961
אחרי שתים עשרה שנים באוניברסיטת מינסוטה הצטרף שכטר בשנת 1961 לסגל אוניברסיטת קולומביה בניו יורק כפרופסור לפסיכולוגיה, שם נשאר עד סוף הקריירה שלו.
בשנות ה-1960 הקדיש את עבודתו המדעית לתחום תהליכי הייחוס המשפיעים על היבטים שונים של חיי החברה ושל התפיסה העצמית.
הוא חקר גם נושאים כמו השפעת סדר הלידות במשפחה על הפסיכולוגיה של הפרט, התנהגות עבריינית, תפיסת כאב והשמנת היתר.
בשנת 1966 לפרופסור בקתדרה על שם רוברט ג'ונסטון ניבן לפסיכולוגיה חברתית.
בשנות ה-1970 התמקד שכטר בתחום נוסף - עישון הטבק והניקוטין.
במחקריו הוכיח שהניקוטין הוא חומר ממכר מאוד ויוצר תסמונת גמילה באלו המנסים להפסיק לעשן.
תעשיית הטבק הודתה בכך בפה מלא רק חמש עשרה שנים מאוחר יותר.
בשנת 1983 נבחר שכטר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
באמצע שנות ה-1980 ובשנות ה-1990 המוקדמות, עבר לעוד תחום עניין - שוק המניות והדיבור.
בגיל 70, אחרי 31 שנות פעילות באוניברסיטת קולומביה, פרש שכטר לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
הוא נפטר ביוני 1997 בביתו בעיר איסט המפטון במדינת ניו יורק.
השאיר אישה, סופיה לבית דאקוורת', ובן, אלייג'ה (אליהו) (יליד 1969).
הוא החזיק דירה גם באפר וסט סייד של מנהטן.
עם תלמידיו נמנו ביב לאטאנה, ריצ'רד ניסבט, לי רוס, ג'רום זינגר, סטוארט ויילינס, פטרישה פליינר, ז'ודית' רודין, לד וילר.
כתביו נמסרו לארכיון הספרייה ההיסטורית בנטלי של אוניברסיטת מישיגן.
שכטר ערך ניסוי בו בחן את הלחצים החברתיים שבהם נמצא אדם ואת ההשפעה שלהם על יכולת עמידתו נוכח הצורך שלו בהצטרפות ללכידות הקבוצתית, בהתאמה לדעות הקבוצה ובקבלת משמעות מתוקף היותו חלק מקבוצה.
שטכר זיהה את חשיבות התקשורת והדחייה בקרב קבוצה.
בבניית הניסוי השתמש במשתנים האלה.
הוא בחן מה קורה לאדם שעומד מול הסכמה גורפת של הרוב.
כשיתר חברי הקבוצה לא הצליחו לשנות את דעתו החריגה, רבים מהם ניתקו קשר עמו.
תוצאות ניסוייו של שכטר הם יסודות מפתח בחקר התקשורת הבינאישית והדינמיקה הקבוצתית
שכטר התעניין במחקר בעקבות רעיונותיו של פרנסיס גולטון בנוגע להתבלטות ולסדר הלידות במשפחה.
הייתה קיימת האמונה שמישהו שמתבלט, יותר יצירתי, בעל תפוקה יותר טובה או גאון הוא או ילד בכור או ילד יחיד במשפחה.
במחקרו הסיק שכטר שנתונים אלה משקפים את העובדה שכל המחקרים הקודמים בנושא דגמו רק תלמידי מכללות.
הוא הצביע על כך שמדגמים ממכללות מאוכלסים מסיבות רבות במידה יתרה בילדים בכורים.
שכטר ערך ניסויים רבים שבחנו את האיתותים (cues) הפנימיים והחיצוניים לרעב אצל אנשים שמנים.
אחד הניסויים שתואר בספר התייחס למצב דחק (סטרס).
ניסוי זה כלל שני משתנים עצמאים ומלאות.
לצורך הפעלת מצב דחק השתמשו בשוק מכאיב או שוק בלתי מכאיב אצל פרטים שמנים או לא שמנים.
למשתתפים בניסוי נמסר שייערך להם ניסוי משני לבחינת טעמם של קרקרים.
המשתנה התלוי של הניסוי היה כמות הקרקרים שנאכלה.
מתוך הממצאים הסיק שכטר שקיימות תגובות פיזיולוגיות (איתותים פנימיים internal cues)
הפוקדים לא לאכול בעת מצב דחק.
במחקר, המשתתפים הלא שמנים אכלו פחות בשעת דחק.
בהשוואה אליהם, השמנים נטו להיות פחות רגישים לאותם איתותים פנימיים ויותר רגישים לאיתותים חיצוניים כמו אוכל (פרסומות) ולפרקי הזמן שנועדו לאכילה.
Nicotine regulation in heavy and light smokers (1977) (ויסות הניקוטין אצל מעשנים כבדים ואצל מעשנים קלים)
שכטר ביצע מחקר על ויסות צריכת הניקוטין אצל סוגים שונים של מעשנים.
הוא בחן את השערתו כי קיים אצל המעשנים ויסות של צריכת הניקוטין.
ממצאיו הראו שמעשנים כבדים לאורך זמן ארוך עישנו יותר כשהשתמשו בסיגריות דלות-ניקוטין.
יחד עם ג'רום זינגר פיתח שכטר את התיאוריה הדו-גורמית של הרגש
לפי תאוריה זו האמוציה מבוססת על שני גורמים: העוררות הפיזיולוגית והתוויות הקוגניטיביות.
כשמישהו מרגיש אמוציה, מתרחשת עוררות פיזיולוגית והוא מחפש בסביבה איתותים על מנת לתייג את העוררות הפיזיולוגית.
הם גם הציעו שני מצבים המתרחשים כשאדם נמצא בעוררות: אחד כשקיים הסבר לכך והשני כשלאדם חסר הסבר לעוררותו.
במצב הראשון, האדם ישתמש בהסבר שקיבל.
במצב השני הוא יתייג את מצב העוררות לפי הגרויים החיצוניים והפנימיים.
שכטר שיער שלאנשים השמנים קיימת רגישות יתר לגרויים חיצוניים, גם כאלה הקשורים ברעב וגם כאלה שאינם, כמו זמינות מידית של האוכל, הסביבה, השעות או ריגושים עזים.
שכטר מצא מספר גורמים המובילים להבדלים בין תגובות השמנים לעומת הפרטים ללא השמנה.
השמנים אוכלים יותר מבעלי המשקל התקין כשקיימת גישה קלה אל האוכל אולם אוכלים פחות מהאחרים כשהזמינות לאוכל פחותה.
ככל שמול העיניים יש יותר אוכל - אנשים בעלי משקל נורמטיבי יאכלו פחות כריכים, בעוד שמנים יאכלו יותר כריכים.
הטעם הוא גורם נוסף לווריאציות בצריכה של האוכל.
גם שמנים וגם בעלי משקל נורמטיבי אכלו פחות אוכל לא טעים מאוכל טעים.
אולם השמנים אכלו יותר אוכל טעים ופחות אוכל לא טעים מבעלי המשקל הנורמטיבי.
1959 - הפרס לסוציו-פסיכולוגיה והפרס למחקר במדעי ההתנהגות מטעם האיגוד האמריקאי לקידום המדע AAAS
1967 - מלגת קרן גוגנהיים
1968 - הפרס לתרומות מדעיות יוצאות דופן מטעם האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה
1983 - חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1984 - הפרס למדען המצטיין מטעם באגודה לפסיכולוגיה חברתית ניסיונית
Harpers, New York (לחצים חברתיים בקבוצות בלתי פורמליות) - עם לאון פסטינגר וק.
1956 - When Prophecy Fails (כאשר הנבואה מתבדה) עם לאון פסטינגר והנרי ריקן
סטנלי לֵיין-פּוּל (Stanley Edward Lane-Poole; 18 בדצמבר 1854 – 29 בדצמבר 1931) היה מזרחן, נומיסמטיקאי, מילונאי והיסטוריון בריטי.
סטנלי ליין-פּוּל נולד בלונדון למשפחה של מזרחנים נודעים.
הוריו מתו בילדותו, והוא ואחיו רג'ילנד , לימים היסטוריון ואיש אוניברסיטת אוקספורד, גדלו אצל סבתו, המזרחנית סופיה ליין פול .
חינוכם הופקד בידי מורים פרטיים בפיקוח אחי סבתם – הבלשן והמזרחן אדוארד ליין.
כבר בשנות לימודיו באוניברסיטת אוקספורד ליווה את דוֹדוֹ, הארכאולוג רג'ילנד סטיוארט פול , בעבודתו כאוצר אוספי המטבעות והמדליות במוזיאון הבריטי, ומ-1874 הועסק סטנלי ליין-פּוּל הצעיר בקִטְלוּג המטבעות האסלאמיות במשרה מלאה.
ב-1875 פורסם הכרך הראשון בסדרת "קַטלוֹג מטבעות המזרח באוסף המוזיאון הבריטי" בהכנתו, ועד 1890 ראו אור עשרת הכרכים של הקטלוג.
הוא המשיך בעבודתו במוזיאון הבריטי עד 1892, ומלבד קטלוגי מטבעות המזרח הפיק שלושה כרכים בסדרת קטלוגי המטבעות של הודו, שיוחדו לאלה של השליטים המוסלמים.
כמו כן יצר את הקַטלוֹג של המטבעות האסלאמיות בספרייה הבודליינית באוקספורד.
אחרי מות הדוֹד-רבא, אדוארד ליין, ב-1876 נטל על עצמו סטנלי ליין-פּוּל להשלים את המילון הערבי-אנגלי שלו והפיק את הכרכים החסרים.
ב-1883 נשלח למצרים מטעם המחלקה למדע ולאמנות של ממשלת אנגליה לצורך מחקר המטבעות האסלאמיות.
ידיעותיו על מצרים נרכשו עוד קודם לכן והניבו, בין היתר, את המאמרים שתרם לסדרת "ארץ ישראל, סיני ומצרים הציוריות" בעריכת צ'ארלס וילסון, רובם בכרך הרביעי.
חיבורו "חיים חברתיים במצרים: תיאור של הארץ ותושביה" נכלל בסדרה זו ככרך בפני עצמו.
בשנים 1895–1897, אחרי פרישתו ממשרתו במוזיאון הבריטי, עסק במחקר ארכאולוגי מטעם ממשלת מצרים, תחילה בטיפול באוספי המטבעות הערביים של ספריית הח'דיווים.
ב-1896 ערך את המהדורה האנגלית של קטלוג המוזיאון לאמנות אסלאמית בקהיר שחיבר מקס הרץ פאשא.
סטנלי ליין-פול פעל בנושא שימור אתרים היסטוריים בקהיר והיה חבר כבוד בוועד לשימור מורשת האמנות הערבית במצרים.
מ-1897 ועד פרישתו ב-1904 כיהן כראש הקתדרה ללימודי ערבית באוניברסיטת דבלין באירלנד.
ב-1901–1902 שימש כמזכיר האקדמיה המלכותית האירית .
ב-1900 הוענקה לו מדליה מטעם החברה הנומיסמטית המלכותית הבריטית .
ב-1901 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת דבלין.
בניו לא הלכו בדרכה של המשפחה ולא היו למזרחנים.
בכורו ריצ'רד שירת בצי הבריטי והגיע לדרגת תת אדמירל.
בנו הצעיר צ'ארלס בחר לעסוק ביערנות באוסטרליה.
תרומותיו המדעיות של סטנלי ליין-פול היו הקטלוגים של המטבעות האסלאמיות מאוסף המוזיאון הבריטי ומאוסף הספרייה הבודליינית וכן כרכי המילון הערבי-אנגלי שהתקין אחרי מות אדוארד ליין.
בצד עבודתו במוזיאון הבריטי חיבר ספרי היסטוריה רבים וקריאים.
הוא היה כותב פורה וספריו זכו למהדורות חוזרות.
רובם התמקדו בהיסטוריה של המוסלמים ממצרים וספרד ועד הודו, בהם "תולדות המוסלמים בספרד", "שודדי הים הבֶּרבֶּרים", "השושלות האסלאמיות", "הודו של ימי הביניים בשלטון המוסלמים", "באבור" ו"אורנגזב", "צלאח א-דין ונפילת ממלכת ירושלים", ועוד.
הרבה מעבודותיו הוקדשו למצרים האסלאמית, בהן הספרים "מצרים", "אמנות המוסלמים במצרים" ו"תולדות מצרים בימי הביניים".
ספריו "קהיר: קווים לתולדותיה, למבניה ולחיי החברה שלה" ו"סיפורה של קהיר" היוו מדריכים בסיסיים להכרתהּ.
הוא ערך קטעים מכתב יד שהותיר אדוארד ליין והביאם לדפוס בספר "קהיר אחרי חמישים שנה".
עניינו באסלאם בא לביטוי בפרסומיו הנוגעים לדת האסלאם.
ב-1882 פרסם (בצרפתית) חיבור על "השירה והחוקים של הקוראן", שזיכה אותו בפרס מטעם המכון של צרפת, וב-1883 – את "עיונים במסגד", מבוא לראשית האסלאם.
סטנלי ליין-פול כתב ביוגרפיות על אודות בריטים בני זמנו הקשורים במזרח, וראשון להן היה ספרו מ-1877 על הדוֹד-רבא אדוארד ליין.
במרוצת השנים 1885–1901 תרם עשרות ערכים למילון הביוגרפיות הלאומי הבריטי .
כמו כן כתב את הערך שהוקדש לריצ'רד פרנסיס ברטון באנציקלופדיה בריטניקה (מהדורת 1911).
סטנלי (סטן) כהן (23 בפברואר 1942 – 7 בינואר 2013) היה פרופסור לסוציולוגיה ולקרימינולוגיה שפעל באנגליה ובישראל.
בישראל, עמד בראש המכון לקרימינולוגיה/הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנות ה-80 וה-90. כהן תרם לפיתוח המושג פאניקה מוסרית.
כהן נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
כהן גדל ביוהנסבורג בימי משטר האפרטהייד וקיבל, בנוסף לחינוך הכללי, גם חינוך ציוני.
הוא למד לתואר ראשון בעבודה סוציאלית וסוציולוגיה באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
ב-1963 נסע לאנגליה ולמד לדוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE).
ב-1967 קיבל מינוי כמרצה באוניברסיטת דרהאם, וב-1972 עבר לאוניברסיטת אקסטר.
בשנת 1980 עלה עם משפחתו לישראל, התגורר בשכונת המושבה היוונית בירושלים ולימד באוניברסיטה העברית.
בתקופה זו גילה התעניינות רבה בסכסוך הישראלי-ערבי.
בשנת 1996 חזר לאנגליה, לאחר שאובחן כחולה פרקינסון, ולימד בבית הספר לכלכלה של לונדון עד לפרישתו לגמלאות.
בשנת 1998 נבחר כחבר באקדמיה הבריטית.
במהלך כל חייו, גילה כהן התעניינות בהפרות של זכויות האדם, בהתבסס על תצפיותיו בנושא זה, בדרום- אפריקה, בבריטניה ובישראל.
כהן היה פעיל בשנות ה-70 גם בפיתוח חומרי למידה עבור האוניברסיטה הפתוחה באנגליה.
אחת מתלמידותיו באוניברסיטה העברית, מימי אייזנשטדט, שכתבה בהדרכתו עבודת מ.א, התמנתה לימים כנשיאת האוניברסיטה הפתוחה בישראל.
תלמידות נוספות שלו, שכתבו בהדרכתו עבודות דוקטורט, מלמדות באוניברסיטאות ישראליות: נדירה שלהוב-קיבורקיאן ואלינה לאור קורן.
כהן היה נשוי לרות, ולו שתי בנות: יהודית (ג'ודית) וג'סיקה (מתרגמת מעברית לאנגלית.
היא תרגמה בין היתר את ספרו של דויד גרוסמן, "סוס אחד נכנס לבר", עליו זכתה יחד עם גרוסמן בפרס בוקר היוקרתי).
מחקרו של כהן על תרומת התגובה של אמצעי התקשורת להבניה של תופעות סוטות, נחשב בעיני מדעני חברה רבים כתרומתו התאורטית החשובה ביותר של כהן לתאוריה של הסטייה החברתית.
בשנת 1964, כשכהן היה דוקטורנט צעיר באנגליה, הוא צפה בהתנגשויות בין שתי קבוצות צעירים של , בעיירה באזור החוף של דרום-אנגליה.
להתרשמותו של כהן, היה מדובר בקטטות שגרתיות בין צעירים, אך הדיווחים בעיתונות היו סנסציוניים ומנופחים לדעתו.
כהן בדק באופן קפדני את הראיות העיתונאיות, את הדיווחים מבית המשפט, ואת דוחות המעצרים, והצליח להראות שההתפרעויות שעליהן דיווחה התקשורת, היו למעשה מינוריות למדי.
כהן טען שדיווחי התקשורת יצרו תחושת סכנה ואווירה של פחד כאילו כללי המוסר של החברה נמצאים בסכנה.
התקשורת, בדיווחיה, גרמה להבנייה חברתית של צורות חדשות של תרבויות-נוער שונות, ולא רק דיווחה עליהן.
הניסיונות לפקח על צעירים בבריטניה של שנות ה-60, רק גרמו לכך שהן נעשו פופולריות יותר.
התהליך של תיוג חברי קבוצה כ'אויבי העם' בניסיון לפגוע במעמדם רק השיג תוצאות הפוכות.
הסיקור התקשורתי המופרז היה חלק מפאניקה מוסרית - מושג שמשמש מאז במדעי החברה לתיאור תגובת-יתר חברתית כלפי קבוצה חברתית מסוימת, או כלפי סוג מיוחד של התנהגות שנתפש כסוטה.
כהן שיתף פעולה, בשנות ה-70, בפרויקט מחקרי שנערך בבית הסוהר של דרהאם, עם הסוציולוג הבריטי לורי טיילור מאוניברסיטת יורק.
שיתוף הפעולה ביניהם הניב שלושה ספרים: "הישרדות פסיכולוגית", "ניסיונות בריחה" ו"סודות הכלא".
התנגדות לפיקוח חברתי מיותר ותמיכה בגישת האנטי-פסיכיאטריה
כהן הושפע, בהיותו דוקטורנט בבית הספר לכלכלה של לונדון, ממחאות הסטודנטים של 1968, ומהביקורות של גישת אנטי-פסיכיאטריה לגבי עודף הפיקוח החברתי המופעל על ידי גורמי הטיפול למיניהם.
בקורתו בתחומים אלו מסוכמת בספרו "דימויים של פיקוח חברתי".
בספר, הוא מדמה את הפיקוח החברתי והמקצועות הטיפוליים לרשת דייגים.
לטענתו, רשת זו של פיקוח חברתי הולכת וגדלה עם הזמן, ובמקביל - צפיפותם של חוטי רשת-הפיקוח הולכת וגדלה, כך שפחות ופחות "דגים" יכולים לחמוק מלהיתפס ברשת.
מסקנתו: יש להתנגד לתהליך המביא יותר ויותר אנשים להכניס לטיפול קטגוריות שלמות של אנשים אחרים באוכלוסייה.
בספרו האחרון ניתח כהן מצבים פסיכולוגיים ופוליטיים שבהם בני אדם מכחישים את המציאות הלא-נעימה, או מתעלמים ממנה לחלוטין.
מדובר במצבים הכרוכים באי נוחות, כמו: עוני, סבל, דיכוי ואי-צדק.
ב-11 פרקי הספר הוא דן בנושאים מגוונים: הפסיכולוגיה של ההכחשה (כיצד אנשים יודעים ולא יודעים, בו-זמנית, על מה שקורה במציאות החברתית), מנגנוני ההכחשה והאמצעים הרטוריים שבהם משתמשים כדי להכחיש, ממלאי התפקידים שמסייעים להכחשה, תפקידם של העומדים-מן-הצד בתהליך ההכחשה, ודרכי התגובה למצבים של הכחשה.
עופר אדרת מצטט במדור "אחרי מות" דברים שאמר כהן (לגבי המצב של הכחשה בישראל): "כל המרכיבים של אוניברסיטה נורמלית נמצאו במקומם בהר הצופים - סטודנטים, קורסים, סילבוסים, ספריות, מחלקות, פקולטות - אבל מעת לעת חשתי תחושה מעורפלת של פרנויה, כאילו משהו לא בסדר.
הוקל לי כשגיליתי כי לא היו אלה רק הפנטזיות האוטיסטיות שלי"..."התחושה הייתה כמו בסרט שתוכנן לפרטיו ובו אין כיבוש, אין אינתיפאדה והאוניברסיטה שוכנת בניו זילנד.
אני זוכר טקס הענקת תארים בפקולטה למשפטים.
שר המשפטים דיבר על הערך המוחלט של שלטון החוק.
מחוץ לאוניברסיטה יכולת להריח את הגז המדמיע ולצפות בעשן מהכפר עיסאוויה הסמוך".
תומאס סטנלי מתיוס היה עורך דין, איש צבא, שופט וסנאטור מטעם אוהיו, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית ממאי 1881 ועד למותו.
סטנלי מתיוס נולד בסינסינטי, אוהיו.
הוא היה הבכור מבין 11 ילדיהם של תומאס ג' מתיוס ואשתו השנייה, איזבלה בראון מתיוס.
ב-1840 הוא סיים את לימודיו בקניון קולג'.
בתקופת לימודיו הוא הכיר את רתרפורד הייז, לימים, נשיא ארצות הברית, והתיידד עם ג'ון קליוורגוס זאכוס , רופא ואיש ציבור.
מתיוס עבר עם זאכוס לעיר הולדתו סינסינטי והשניים היו שותפים לדירה.
בסינסינטי למד מתיוס משפטים בהדרכתו של סלמון צ'ייס, לימים נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית, אך עבר לקולומביה, טנסי, שם הוא עסק בעריכת דין וערך את העיתון המקומי.
ב-1844 הוא שב לסינסינטי ובשנה שלאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בסינסינטי הוא ערך את העיתון Cincinnati Morning Herald, שבו הובעו דעות נגד העבדות ועסק בעריכת דין.
ב-1849 הקימו מתיוס, זאכוס, איינסוורת' ראנד ספופורד ותשעה אחרים את "המועדון הספרותי של סינסינטי" שנה לאחר מכן הצטרף אליהם הייז.
בין החברים הבולטים במועדון היה ויליאם הווארד טאפט, לימים נשיא ארצות הברית ונשיא בית המשפט העליון.
על אורחי המועדון נמנו ראלף וולדו אמרסון, בוקר טי.
וושינגטון, מארק טוויין, צ'ארלס דיקנס, אוסקר ויילד ורוברט פרוסט.
ב-1848 נבחר מתיוס כפקיד בבית הנבחרים של אוהיו ולאחר מכן הוא כיהן כשופט של מחוז המילטון.
בשנים 1856–1858 הוא כיהן כחבר הסנאט של אוהיו מטעם מחוז הבחירה הראשון.
לאחר מכן ועד 1861 הוא שימש כתובע פדרלי במחוז הדרומי של אוהיו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים התפטר מתיוס מתפקידו כתובע הפדרלי וקיבל מינוי כלוטננט קולונל ברגימנט הרגלים ה-23 של אוהיו במסגרת צבא האיחוד.
מפקדו היה רתרפורד הייז וברגימנט זה שירת גם ויליאם מקינלי.
הרגימנט לחם בקרב רציף קרניפקס .
ב-26 באוקטובר 1861 מונה מתיוס כקולונל ברגימנט הרגלים ה-51 של אוהיו וב-11 באפריל 1862 הוא מונה כבריגדיר גנרל בצבא המתנדבים של ארצות הברית.
אף על פי שמינוי זה הוגש אך לא אושר, הוא פיקד על בריגדה בארמיית אוהיו ומאוחר יותר בארמיית קמברלנד.
ב-1863, לאחר שנבחר לבית המשפט העליון של סינסינטי, פרש מתיוס מהשירות הצבאי.
שנתיים לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
במהלך תקופת השיקום הוא ייצג גורמים בענף הרכבות.
ב-1876 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בראשית 1877 הוא ייצג את רתרפורד הייז בפני "הוועד האלקטורלית" שמונתה כדי ליישב את המחלוקת בנוגע לתוצאות הבחירות לנשיאות של 1876. באותה שנה ניצח מתיוס בבחירות ביניים לסנאט שנערכו כדי לאייש את מושבו של ג'ון שרמן שהתפטר.
עם תום כהונתו זו לא התמודד מתיוס לבחירה מחדש.
ב-26 בינואר 1881, לקראת תום נשיאותו, מינה רתרפורד הייז את מתיוס כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהתאם לסיכום עם השופט נח סוויין שהתפטר מבית המשפט העליון של מנת שמתיוס, חבר משותף שלו ושל הייז, יחליף אותו.
המינוי נתקל בהתנגדות בסנאט של ארצות הברית בשל קשריו ההדוקים של מתיוס עם בעלי אינטרסים בענף הרכבות ובשל קשריו ההדוקים משכבר הימים עם הנשיא הייז.
כתוצאה מכך, ועדת המשפט לא נקטה בשום פעולה בנוגע למינוי עד לתום כהונת הקונגרס.
עם השבעתו, הגיש הנשיא החדש ג'יימס גרפילד מחדש את מועמדותו של מתיוס.
המועמדות הוגשה ב-14 במרץ 1881, עשרה ימים בלבד לאחר השבעתו של גרפילד.
אף על פי שהיה זה מינוי חדש של נשיא חדש, התהיות הקודמות בנוגע להתאמתו של מתיוס לתפקיד עדיין עמדו על הפרק, ונמתחה ביקורת נוקבת על גרפילד על ההצגה המחודשת של המועמדות.
על אף ההתנגדות, ועל אף המלצת ועדת המשפט של הסנאט לדחות את המינוי, ב-12 במאי הצביעה מליאת הסנאט ברוב של 24 תומכים מול 23 מתנגדים בעד אישור מינויו של מתיוס.
הייתה זו ההצבעה בהפרש הצר ביותר עבור מועמד לבית המשפט העליון בכל ההיסטוריה של הסנאט.
מתיוס הושבע לתפקידו ב-17 במאי 1881 והוא כיהן על כס השיפוט עד למותו.
הוא נחשב לאחד השופטים הפרוגרסיביים ביותר באותה תקופה.
פסק הדין ייק וו נגד הופקינס
ב-1880 סברו נבחרי עיריית סן פרנסיסקו שהם מצאו דרך מחוכמת להתמודד עם אוכלוסיית הסינים בעיר.
הם העבירו תקנה שלא ניתן יהיה להפעיל מכבסה במבנה עץ שלא אושר על ידי מועצת הפיקוח.
באותה עת, כ-95% מתוך 320 המכבסות בעיר הופעלו בתוך מבני עץ.
כשני שלישים מהמכבסות היו בבעלות של סינים.
אף על פי שרוב המכבסות שפעלו במבני עץ בעיר קיבלו את ההיתר הנדרש, אף אחד מההיתרים לא ניתן למכבסה בבעלות סינית, בעוד שלמכבסות שלא היו בבעלות סינית ההיתר ניתן ללא שום בעיה.
ייק וו , שחי בקליפורניה, הפעיל מכבסה באותו מבנה עץ במשך שנים והחזיק ברישיון תקף להפעלת המכבסה שלו שניתן על ידי מועצת שירותי כיבוי האש, המשיך להפעיל את המכבסה, הורשע ונקנס בעשרה דולרים על הפרת הצו החדש.
הוא הגיש בקשה לצו הביאס קורפוס לאחר שנעצר על סירוב לשלם את הקנס.
בפסק הדין "ייק וו נגד הופקינס" , קבע בית המשפט העליון, בחוות דעת שהתקבלה פה אחד ונכתבה על ידי מתיוס, שיישומו של החוק היה מפלה ושלפיכך לא היה צורך אפילו לשקול אם הצו עצמו היה בכלל חוקי.
אף על פי שבעלי המכבסות הסיניים לא היו ברוב המקרים אזרחים אמריקאים, פסק בית המשפט שהם עדין היו זכאים להגנה שוויונית על פי התיקון ה-14 לחוקה.
מתיוס גם ציין שבית המשפט פסק קודם לכן שהיה זה מקובל לעצור את פקידי הרשות כאשר הם ביזו את תפקידם.
הוא גינה את החוק כניסיון גס להדיר את הסינים מהפעלת מכבסות בסן פרנסיסקו ובית המשפט פסל את החוק, הורה על ביטול כל ההאשמות כנגד שאר בעלי המכבסות הסיניים שנעצרו.
ב-1843 נשא מתיוס לאישה את מרין אן "מיני" בלאק.
לזוג נולדו עשרה ילדים, מתוכם נפטרו ארבעה במהלך התפרצות מחלת השנית ב-1859. לאחר המגפה נותרו בחיים בן ובת, שנפטרה ב-1868 בגיל 16. ארבעת ילדיהם הצעירים של בני הזוג נולדו לאחר המגפה.
ת'קר, אלמנתו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית תומאס קלארק ת'קר.
בתו של מתיוס, ג'יין מתיוס, נישאה לעמיתו של אביה בבית המשפט העליון, השופט הוראס גריי.
בתו השנייה, אווה לי מתיוס, הייתה למורה ונזירה, שייסדה את קהילת ההישתנות, שהייתה מעורבת בפעילות צדקה באוהיו, הוואי וסין.
בנו, פול קלמנט, היה בישוף של הדיוקסיה האפיסקופלית של ניו ג'רזי בשנים 1915–1937. בנו, נכדו של מתיוס, תומאס סטנלי מתיוס, היה עורך המגזין טיים בשנים 1949–1953.
סטנלי מתיוס נפטר בוושינגטון די.
ב-22 במרץ 1889 ונטמן בבית הקברות ספרינג גרוב שבסינסינטי.
סטנלי פורמן ריד היה עורך דין אמריקאי, ששימש כפרקליט המדינה של ארצות הברית בשנים 1935–1938 ולאחר מכן ועד 1957 כיהן כשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא נולד במחוז מייסון שבקנטקי, פתח משרד עורכי דין בעיר מייסוויל, ונבחר לבית הנבחרים של קנטקי.
הוא למד בבית ספר למשפטים, אך לא סיים את התואר, ובכך היה לשופט בית המשפט העליון האחרון שלא סיים תואר בבית ספר למשפטים.
לאחר ששירת במהלך מלחמת העולם השנייה בצבא ארצות הברית, עלה כוחו של ריד כעורך דין בולט בייצוג תאגידים והוא היה בעל תפקיד בוועד החוות הפדרלי ובתאגיד השיקום הפיננסי.
ב-1935 הוא מונה כפרקליט המדינה של ארצות הברית וייצג את הממשלה בכמה דיונים חוקתיים בנוגע למדיניות הניו דיל.
לאחר פרישתו של השופט ג'ורג' סאת'רלנד, מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את ריד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ריד כיהן על כס השיפוט עד פרישתו ב-1957 ובמקומו מונה צ'ארלס ויטאקר.
ריד כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין כמו "סמית' נגד אולרייט" , "גורין נגד ארצות הברית" ו"אדמסון נגד קליפורניה" .
הוא כתב חוות דעת מיעוט בפסקי דין כמו "מק'קולום נגד מועצת החינוך" .
סטנלי ריד נולד בעיירה מינרווה שבמחוז מייסון, קנטקי לג'ון ופרנסס (בלית פורמן) ריד.
אביו היה רופא אמיד ופרוטסטנט שלא היה משויך לארגון דתי מסוים.
למשפחות ריד ופורמן היו שורשים בהיסטוריה הקולוניאלית המוקדמת של אמריקה, והמורשת של המשפחות השפיעה על ריד הצעיר כבר בילדותו.
ריד למד בקולג' קנטקי וסליאן וב-1902 סיים לימודי תואר ראשון.
הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת ייל ושם קיבל תואר ראשון נוסף ב-1906. משם הוא המשיך ללימודי משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שם הוא היה חבר באחוות דלתא פי, ובאוניברסיטת קולומביה, אך לא סיים תואר במשפטים.
במאי 1908 נשא ריד לאישה את ויניפרד אלגין.
לזוג נולדו שני בנים, ג'ון וסטנלי הבן, ששניהם היו עורכי דין כמו אביהם.
ב-1909 נסע ריד לצרפת, שם הוא השלים את השכלתו בסורבון.
לאחר סיום לימודיו בצרפת, שב ריד לקנטקי.
ב-1910 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין במייסוויל.
ב-1912 הוא נבחר לאספה הכללית של קנטקי וכיהן בה שתי תקופות כהונה של שנתיים כל אחת.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס ריד לצבא ארצות הברית וקיבל מינוי של קצין בדרגת לוטננט.
בסיום המלחמה ב-1918 שב ריד לעיסוקו בעריכת דין ובלט בפעילותו במשפט תאגידי.
הוא ייצג את חברת הרכבות צ'ספיק ואוהיו ואת איגוד מגדלי טבק הברלי של קנטקי, בנוסף לתאגידים גדולים נוספים.
ריד היה פעיל מאוד בארגון בני המהפכה האמריקאית ובארגון בני המלחמות הקולוניאליות, בעוד שרעייתו הייתה בעלת תפקיד ברמה הארצית בארגון .
עבודתו של ריד עבור כמה גופים חקלאיים גדולים בקנטקי הקנתה לו שם ארצי כבר סמכא בחוקי התאגידים החקלאיים.
מוניטין זה משך את תשומת ליבם של פקידי ממשל פדרליים.
בנובמבר 1928 נבחר הרברט הובר כנשיא ארצות הברית ובמרץ 1929 הוא הושבע לכהונתו.
המגזר החקלאי בארצות הברית עמד על סיפו של משבר.
שלא כמו קודמו, הסכים הובר להעניק תמיכה למגזר החקלאי, וביוני 1929 העביר הקונגרס את חוק השיווק החקלאי .
במסגרת החוק הוקם ועד החוות הפדרלי , שהיה אחראי לביצועו של החוק.
קריסת שוק המניות באוקטובר 1929 הובילה את היועץ המשפטי הראשי של הוועד להתפטר.
אף על פי שריד היה דמוקרט, המוניטין שלו כעורך דין המומחה לתאגידים חקלאיים הובילה את הנשיא הובר למנותו כיועץ המשפטי הראשי של הוועד ב-7 בנובמבר אותה שנה.
בתפקיד זה שימש ריד עד דצמבר 1932.
בדצמבר 1932 התפטר היועץ המשפטי הראשי של תאגיד השיקום הפיננסי , וריד מונה במקומו.
מאז 1930 לחץ יושב ראש הפדרל ריזרב יוג'ין מאייר על הובר לנקוט בגישה פעילה יותר לשיפור המצב על רקע השפל הגדול.
בסופו של דבר התרצה הובר והגיש הצעת חוק בהתאם.
חוק תאגיד השיקום הפיננסי נחתם ב-22 בינואר 1932, אך פעולותיו נשמרו בסוד במשך חמישה חודשים.
הובר חשש שהמתקפות הפוליטיות מצד הרפובליקנים ופרסום המידע אילו תאגידים קיבלו את הסיוע של תאגיד השיקום הפיננסי עלולים היו לשבש את ניסיונות הסוכנות לשמור על חיותן הפיננסית של החברות.
כאשר העביר הקונגרס חקיקה בנובמבר 1932 שאילצה את תאגיד השיקום הפיננסי לפרסם את שמות החברות שקיבלו הלוואות, המבוכה הפוליטית שנוצרה הובילה להתפטרות נשיא התאגיד ושל מחליפו ולתחלופת בעלי תפקידים בו.
בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות באותו חודש הובילה לשינויים נוספים בסגל התאגיד.
ב-1 בדצמבר התפטר היועץ המשפטי הראשי של התאגיד, והובר מינה את ריד לתפקיד.
רוזוולט, שהתרשם מעבודתו של ריד והיה זקוק לאדם שמכיר את התאגיד, את צוותו ואת פעולותיו, השאיר את ריד בתפקידו.
ריד פיקח והגן על הקריירות של מספר עורכי דין צעירים בתאגיד, רבים מהם היו לבעלי השפעה רבה בממשל רוזוולט, כמו אלג'ר היס, רוברט ה.
ג'קסון, תומאס גרדינר קורקורן, צ'ארלס אדוארד ויזנסקי הבן ודייוויד קאשמן קויל.
במהלך תקופת כהונתו בתאגיד השיקום הפיננסי, הייתה לריד השפעה על שני צעדי מדיניות לאומיים חשובים.
ראשית, הוא היה פעיל בהקמת תאגיד אשראי הסחורות .
בראשית אוקטובר 1933 הציע רוזוולט לנשיא תאגיד השיקום הפיננסי ג'סי ג'ונס לפתוח תוכנית לחיזוק מחירי הכותנה.
ב-16 באוקטובר נפגש ג'ונס עם ריד ויחד הם הקימו את תאגיד אשראי הסחורות.
למחרת היום הוציא הנשיא רוזוולט את צו נשיאותי 6340, שהיה הבסיס החוקי להקמת התאגיד.
ייחודו של התאגיד היה שהממשלה יכלה להחזיק בעודפי הכותנה כביטחונות להלוואות.
אם מחירי הכותנה עלו מעבר לערכה, יכלו החוואים לפדות אותה, לשלם את ההלוואות ולהרוויח.
אם המחירים נותרו בשפל, עדיין נותר לחוואים מספיק כסף כדי להתקיים וכדי לזרוע את גידולי הכותנה של השנה הבאה.
התוכנית פעלה היטב עד שהיא הפכה לבסיס של התוכנית החקלאית של הניו דיל.
הצעד השני בו היה ריד מעורב היה כאשר הוא סייע להגן על מדיניות הזהב של הממשל, ובכך הוא הגן גם על מדיניות המוניטרית הלאומית.
הדפלציה גרמה לשער הדולר לרדת בכ-60%.
אך עדיין החוק האמריקאי התיר לאמריקאים ולאזרחים זרים לפדות שטרות כסף במטבעות זהב בערכים שהיו טרם השפל, ובכך גרמו להסתערות על עתודות הזהב של ארצות הברית.
נטישת תקן הזהב יכלה לעצור את ההסתערות.
היא גם פחתה את ערך הדולר ובכך הורידה את מחירי הסחורות ומשכה משקיעים זרים.
בסדרה של צעדים שנקט רוזוולט הוא הוביל את נטישת תקן הזהב במרץ ובאפריל 1933, ובכך גרם לשער הדולר לרדת.
אך הייתה נחוצה הורדה נוספת של שער הדולר.
אחד הדרכים לכך הייתה להעלות את שער הזהב, אך החוק הפדרלי דרש שמחלקת האוצר תרכוש את הזהב בשערו הגבוה שמלפני השפל.
הנשיא רוזוולט ביקש מתאגיד השיקום הפיננסי לרכוש את הזהב במחירים הגבוהים ממחירי השוק כדי לפחת עוד יותר את הדולר.
אף על פי שמזכיר האוצר הנרי מורגנטאו הבן סבר שלממשלה לא הייתה סמכות לרכוש זהב, ריד הצטרף ליועץ המשפטי הראשי של מחלקת האוצר, הרמן אוליפנט, כדי לספק תמיכה משפטית קריטית לתוכנית.
הדפלציה הנוספת סייעה לייצב את הכלכלה במהלך התקופה הקריטית בה היו שכיחות ההסתערויות על הבנקים.
הסיוע שהגיש ריד למדיניות הזהב של רוזוולט לא תמה אז.
ב-5 ביוני 1933 העביר הקונגרס החלטה משותפת שביטלה את הסעיפים בכל החוזים הציבוריים והפרטיים שמתירים המרת זהב.
בעלי חוב זועמים רבים דרשו את ביטול החוק.
בסופו של דבר הגיע העניין לפתחו של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
התובע הכללי של ארצות הברית הומר סטיל קאמינגס ביקש מריד להצטרף אליו בכתיבת תגובת הממשלה לבית המשפט ולסייע לו במהלך הטיעונים בעל פה.
עזרתו של ריד הייתה קריטית, שכן בבית המשפט היה אז רוב שמרני.
ב-2 בפברואר 1935 פרסם בית המשפט העליון הודעה חסרת תקדים שהוא מעכב את פסיקתו בשבוע.
בית המשפט הכה בהלם את האומה שוב כאשר הכריז על עיכוב נוסף ב-9 בפברואר.
לבסוף, ב-18 בפברואר פסק בית המשפט בפסק הדין "נורמן נגד חברת הרכבת בולטימור ואוהיו" (.Norman v.
Baltimore & Ohio Railroad Co) שלממשלה יש את הסמכות לבטל חוזים פרטיים אך לא חוזים ציבוריים.
על כל פנים, רוב השופטים פסק שבשל העובדה שלא נתקבלה ראייה שהחתומים על החוזים עם הממשלה הפדרלית ניזוקו, לא נפסק לטובתם שום תשלום.
הסיוע שהגיש ריד בהגנה על האינטרסים הממשלתיים בתיקי סעיף הזהב הובילו את הנשיא רוזוולט למנות אותו כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
פרקליט המדינה המכהן, ג'יימס ביגס, נחשב באופן כללי כחסר השפעה ואף בלתי כשיר לתפקידו.
הוא הפסיד ב-10 מתוך 17 תיקים שבהם הוא ייצג את הממשל בחמשת חודשי כהונתו הראשונים בתפקיד.
ב-15 במרץ 1935 התפטר ביגס וריד מונה כמחליפו ב-18 במרץ ומינויו אושר על ידי הסנאט ב-25 במרץ.
בכניסתו לתפקיד הוא מצא את משרדו באי-סדר.
כמה קריאות תיגר על חוק השיקום התעשייתי הלאומי , שנחשב לעמוד התווך של הניו דיל, הגיעו לבית המשפט העליון וריד נאלץ לוותר על ההגנה עליהם, שכן משרדו לא היה מוכן לטיעונים.
ריד פעל במהירות להשבת הסדר על כנו והתצהירים שהוגשו לאחר מכן בלטו בשל הטיעונים המשפטיים החזקים שלהם והמחקר המעמיק שנלווה להם.
לחץ העתירות היה כה רב עד שריד ניהל שישה תיקים מרכזיים בפני בית המשפט העליון תוך שבועיים.
ב-10 בדצמבר הוא התמוטט כתוצאה מתשישות במהלך דיון בבית המשפט.
בחלק מהתיקים נחל ריד הפסד, כולל בפסקי הדין "תאגיד העופות שכטר נגד ארצות הברית" , שפסל את חוק השיקום התעשייתי הלאומי, ו"ארצות הברית נגד בטלר" שפסל את חוק ההסדר החקלאי.
1937 הייתה שנה מוצלחת מבחינתו של ריד כפרקליט המדינה.
עד סוף השנה ניצח ריד ברוב התיקים הכלכליים שבהם הוא ייצג את הממשל וזכה למוניטין כאחד מפרקליטי המדינה החזקים ביותר מאז יצירת התפקיד ב-1870.
ב-15 בינואר 1938 הודיע שופט בית המשפט העליון ג'ורג' סאת'רלנד בן ה-75 על פרישתו ב-18 בינואר.
ב-15 בינואר מינה הנשיא רוזוולט את ריד כמחליפו.
רבים בוושינגטון הבירה היו מודאגים בנוגע למאבק על אישור המינוי.
השופט ויליס ואן דוונטר, אחד מקבוצת ארבעת הפרשים השמרנים, פרש בקיץ הקודם.
במקומו מינה רוזוולט את הוגו בלאק והמאבק על אישור מינויו של בלאק בסנאט ארך שבעה ימים ולא היה קל.
להקלתם של רבים, תהליך אישור מינויו בסנאט של ריד היה חלק ועורר ויכוחים מעטים בלבד.
ב-25 בינואר אושר המינוי וב-31 בינואר הוא הושבע לתפקידו.
מחליפו כפרקליט המדינה היה רוברט ה.
ריד היה האדם האחרון שכיהן כשופט בבית המשפט העליון מבלי שהיה בוגר תואר במשפטים.
ריד כיהן בבית המשפט העליון 19 שנים.
תוך שנתיים הצטרף אליו לכס השיפוט המנטור שלו, פליקס פרנקפורטר ובן חסותו רוברט ה.
ריד וג'קסון חלקו דעות דומות בנוגע לסוגיות הביטחון הלאומי ולעיתים קרובות הצביעו יחדיו.
ריד ופרנקפורטר החזיקו גם בדעות דומות ובדרך כלל הסכימו זה עם זה.
פרנקפורטר נהג לכתוב פסקי דין ארוכים ומקצועיים בעוד שריד כתב פסקי דין תמציתיים עם דיון קצר על עובדות המקרה.
ריד נחשב שופט מתון ולעיתים היה לשון המאזניים בהצבעות על פסקי הדין.
הוא כתב מעל 300 פסקי דין ונשיא בית המשפט העליון וורן ברגר אמר ש"הוא כתב בבהירות ובתקיפות".
ריד היה פרוגרסיבי בהשקפותיו הכלכליות, ובדרך כלל תמך בביטול הפרדה גזעית, בחירויות האזרח, בזכויות האיגודים המקצועיים וברגולציה כלכלית.
עם זאת, בחופש הדיבור, בתחום הביטחון הלאומי, ובסוגיות חברתיות מסוימות, הוא בדרך כלל היה בעל גישה שמרנית.
לעיתים קרובות הוא אישר את ההגבלות של הממשל הפדרלי, אך לא של הרשויות המדינתיות או המקומיות, על חירויות האזרח.
ריד גם התנגד ליישום מגילת הזכויות במדינות על בסיס התיקון ה-14 לחוקה.
על פסיקותיו הבולטות של ריד נמנו:
"ארצות הברית נגד קואופרטיב רוק רויאל" (.United States v.
Rock Royal Cooperative, Inc) מ-1939. פסק דין זה היה אחד הראשונים בהם ריד כתב את חוות דעת הרוב.
התיק היה חשוב במיוחד עבור ריד בגלל תפקידו הקודם כיועץ המשפטי של הקואופרטיבים החקלאיים (רוק רויאל היה קואופרטיב לייצור חלב).
ריד נצמד לעובדות המקרה, וציטט באריכות את החוק, התקנות ואת נוהלי הסוכנות.
"גורין נגד ארצות הברית" מ-1941. פסק דין זה אישר כמה היבטים של חוק הריגול .
"סמית' נגד אולרייט" מ-1944. ב-1935 פסק בית המשפט העליון פה אחד בפסק הדין "גרובי נגד טאונסנד" שמפלגות פוליטיות בטקסס לא הפרו את הזכויות החוקתיות של האזרחים האפרו-אמריקאים כאשר מנעו מהם את הזכות להצביע בבחירות המקדימות.
בפסק הדין סמית' נגד אולרייט עלתה הסוגיה שוב.
הפעם, העותר טען שהמדינה, לא המפלגה הפוליטית, מנעה מאזרחים שחורים את זכות הבחירה.
בהחלטה שהתקבל ברוב של שמונה שופטים מול אחד ונכתבה על ידי ריד, הפך בית המשפט את פסק הדין גרובי על פניו כהחלטה שגויה.
ריד פסל את צעדי המדינה והכריז ש"לכל אורך ההיסטוריה שלו בית המשפט יישם בחופשיות את סמכותו לבחון מחדש את הבסיס להחלטותיו החוקתיות".
המתנגד היחידי לפסק דין זה היה השופט אוון רוברטס, שתשע שנים קודם לכן כתב את חוות דעת הרוב בפסק דין גרובי.