tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לימים לימד אלקיים תלמוד במדרשת עיון בתל אביב, מייסודו של הרב רוברטו ארביב, רב הקהילה המסורתית נווה צדק במרכז נווה שכטר.
למד לתואר ראשון, שני ותואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטוראט שלו הייתה על "סוד האמונה בכתבי נתן העזתי" (תשנ"ד, 1993).
תחומי מחקריו ועיסוקיו האקדמיים נוגעים לתחומים רבים: חקר תורת הקבלה בימי הביניים, כמו חקר סוד השושנה וסוד הפתיחה בספרויות הזוהר.
חקר הקבלה בשיטת האר"י ובשיטת רבי ישראל סרוג בראשית העת החדשה, כמו: חקר הפואטיקה של האר"י לפי פרשנותו של סרוג.
חקר המשיחיות השבתאית וגלגוליה באסלאם.
יחסי הגומלין בין המיסטיקה היהודית והמיסטיקה האסלאמית.
הפרגמטיקה הלשונית והבנת השפה הקבלית.
תרגום שירת השבתאים מלאדינו לעברית בת־זמננו, (יחד עם המשורר שלמה אביו).
מתרגם מערבית לעברית בת־זמננו חיבורים מרכזיים במיסטיקה האסלאמית, כמו: גומחת האורות מאת אבּוּ חאמד אל־גזאלי, שירתו של המיסטיקן הצוּפי מנצור אל־חלאג' (יחד עם פרופ' מאיר בר־אשר).
אלקיים נודע בשיטות הלימוד הייחודיות שלו, כמו: שילוב מוזיקה, ריקודים והתבוננות באור הנר במהלך הוראת ספר הזוהר.
אלקיים עורך משותף של "דעת", לפילוסופיה יהודית וקבלה, בהוצאת המחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בר-אילן וכן מייסד ועורך משותף של "קבלה" – כתב עת לחקר כתבי המיסטיקה היהודית.
בנוסף, הוא ייסד, יחד עם ד"ר דפנא לוין, את הוצאת הספרים "אדרא", במטרה להוציא ספרי מחקר והגות בתחומי המיסטיקה והרוחניות.
אלקיים ניחן בכישרון מוזיקלי, ובנעוריו שימש כסולן במקהלתו של החזן והקומפוזיטור ניסן כהן מלמד, בבית הכנסת שבת אחים, מייסד קרוב משפחתו, הרב יעקב אלקיים, ממנהיגי העדה הספרדית בתל אביב, וממייסדי שכונת שבת אחים, בתל אביב.
ספרו "המסע לקץ הימין: בשורת הגאולה השבתאית למשורר משה בן גדעון אבּודיֶנטֵי" זכה בפרס שמואל טולידאנו לחקר קהילות ישראל בספרד מטעם האוניברסיטה העברית.
בין דברי המבוא המתארים את פועלו, נכתב: "מלומד, אינטלקטואל אמיתי, איש חזון, עורך ומו"ל...
אברהם דוחה כל חלוקה חזקה בין לימודים אקדמיים לחיים רוחניים, ומזכיר לכולנו לעיתים קרובות שפרופסורים לפילוסופיה נחשבים בעצמם לפילוסופים...
אינו חושש מאתגרים חדשים, אקדמיים ורוחניים.
אלקיים פועל למען שלום בין-דתי, באמצעות יצירת דיאלוג רוחני לקידום שלום, אהבה והבנה, בין יהודים ומוסלמים בישראל, הרשות הפלסטינית וברחבי אירופה.
בין היתר, הוא העורך הראשי של סדרת הכתבים "הסדרה לדיאלוג, סובלנות והבנה בין ֿדתית", בהוצאת אדרא.
בין יוזמות השלום של אלקיים: הוא ממייסדי דרך אברהם ישראל הסופית.
קבוצה זו פתוחה ליהודים ומוסלמים ומקיימת מפגשים דו-שבועיים ובסופי שבוע וסדנאות מוזיקה ושלום, המבוססים על הקבלה, החסידות והמסורת המיסטית האסלאמית הסופית.
יחד עם הרב רוברטו ארביב והשייח' ע'סאן מנסר הוא פרסם את סידור "אדון השלום", אוסף של תפילות לשלום משלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות: יהדות, נצרות ואסלאם, בשלוש שפות - עברית, ערבית ואנגלית.
קבלה, מיסטיקה ופואטיקה, המסע אל קץ החיזיון.
בעריכת: שלומי מועלם, אבי אלקיים, 2016, הוצאת מאגנס.
גומחת האורות, מאת: אבו חאמד מוחמד אל־עׂזאלי, תרגום: אבי אלקיים, 2019, הוצאת מאגנס.
אלקיים, נשוי, אב לבן וסב לשתי נכדות, גדל בירושלים ובתל אביב ומתגורר בגבעת שמואל.
סבו מצד אמו היה המקובל הירושלמי חכם נסים יגן, מבוני בית הכנסת "ויאמר אברהם" לעדת הג'רמוקלים, היהודים יוצאי העיר צ'רמיק בטורקיה, ברחוב בצלאל 25 בירושלים.
אָבִי בִּיטֶר (נולד ב-30 באוקטובר 1965) הוא זמר, שחקן, במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי.
סגנון המוזיקה שבו ביטר מתמחה הוא מוזיקה טורקית עממית, בעיקר מתת-הז'אנר ה"ארבסק" הניחן במלודיה עשירה, מנעד צלילים רחב, ותכנים תמטיים טראגיים.
ביטר נולד בשם אַבְרָהָם בֵּלָדֵס באור יהודה להורים שעלו לישראל מטורקיה והיה ספר לפני שהחל לשיר.
הוא הופיע בתוכנית טלוויזיה בערוץ yes בריזה, שם הגיש תוכנית ראיונות בשם "לשפוך את הלב".
כמו כן, השתתף בתוכנית אירוח בערוץ 2 ובסדרת ריאליטי בערוץ ביפ שנקראה "אבי ביטר חי בסרט".
ביטר הפיק ואף השתתף במספר סרטים שלו שהופצו באופן עצמאי.
בשנת 1993 שיחק בתפקיד הראשי בסרטו "חבר ואח", סרט שסימן את פריצתו לתחום הקולנוע, כשלאחריו כיכב בסרטים "קורבן האהבה", "המלחין האלמוני", "חבר ואח 2" (סרט המשך לחבר ואח) ו"הגורל שלי".
הסרט הנודע ביותר שבו כיכב הוא "בוכה בגשם" של הבמאי ימין מסיקה.
השיר "שרה ברחובות", שכתב את מילותיו, נכלל באלבום הבכורה של שרית חדד, "ניצוץ החיים".
בשנת 1999 התארח בתפקיד עצמו בעונה השנייה של הסדרה הקומית "שמש" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2004 נתן יד בהפקה ובבימוי בסרט "בכבוד שלי".
בשנת 2005 הופיע בסרט "שושלת שוורץ" גילם את שרעבי.
ב-2006 הגיש תוכנית רדיו לילית ברדיו לב המדינה בשם "סיפור חיי".
בנוסף לקריירה העצמאית שלו כזמר ושחקן, הוביל ביטר אל קדמת הבמה מספר זמרים כישרוניים וצעירים, בהם הזמרים ליאור נרקיס, משה כהן והזמרת ליאת בנאי, שעמה ביצע גם מספר דואטים, דוגמת "כל מילה כבדה", הכלול באלבומה של בנאי "בא לי עליך".
ב-2007 באותה השנה הופיע בתפקיד עצמו בסדרה הקומית של שלישיית מה קשור "הישראלים" ששודרה בערוץ 2. באותה השנה הכריז על פשיטת רגל בעקבות חובות וקשיים כלכליים, הוא הצליח למחוק חוב של כ-850 אלף שקלים לאחר ששילם 50 אלף שקלים.
ב-2008 עלתה בערוץ ביפ התוכנית "אבי ביטר חי בסרט" שבה הוא מצלם סרט חדש.
באותה שנה יצא סרטו החדש, "אהבות ושקרים".
בנוסף באותה השנה הופיע בתפקיד עצמו בסדרה "דני הוליווד".
ב-2009 השתתף בעונה השלישית של "האלופה" בתור אבי, בן דודו של עובד.
ב-2011 השתתף בתוכנית "היכל התהילה" בערוץ 24, אך הודח ממנה על ידי הפקת התוכנית.
ב-2021 הוציא יחד עם הזמרת שפיטה גרסת כיסוי לשיר "Nothing Else Matters" של להקת מטאליקה.
ב-2022 הקליט פתיח להסכת הקומי "צור ויעקבי".
ב-2025 הכריז בפודקאסט של העיתונאי אבי שושן, על סבב מופעים בהיכל זאפה ובאמפי קיסריה.
נשוי לקרן ואב לארבעה ילדים.
המלחין האלמוני (2000) - שחקן ובמאי
אהבות ושקרים (2008) - שחקן ובמאי
השוד האחרון (2021) - שחקן ובמאי
אהבה ללא חוק - שחקן ובמאי
את ואני אוהבים - שחקן ובמאי
אל תביטי לאחור (1990) [אולטרטון]
אהבה טהורה (1991) [מיכאלי הפקות]
נשבעתי לא להתאהב (1992) [מיכאלי הפקות]
די לשקרים (1993) [מיכאלי הפקות]
למה כולם מקנאים (1994) [מיכאלי הפקות]
הופעה חיה במועדון אנטליה בטורקיה (1995/1996) [אבי גואטה הפקות]
אני ואת זה לא גורל (1995) [אבי גואטה הפקות]
אהבת נעורים - עם ליאת בנאי
אהבה באנטליה 2 (1999) [אבי גואטה הפקות]
נפרדים באהבה - עם ליאת בנאי(2001)
חברים שופכים את הלב - עם אבי ביטר (2001)
עושים שמח במיאמי - עם שרון חן (2003)
אַבְרָהָם (אָבִי) בָּלַשְׁנִיקוֹב (נולד ב-20 במרץ 1966) הוא איש ציבור ישראלי, יו"ר מכון היצוא הישראלי ויו"ר המסלול האקדמי המכללה למינהל ונציגו בישראל של איש העסקים היהודי-אמריקני רון לאודר.
בלשניקוב החל את דרכו הציבורית ב-1988 כשהחל לכהן כעוזרו הפרלמנטרי של חבר הכנסת שמעון שטרית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כיהן כיועץ פוליטי לשר האוצר, אברהם בייגה שוחט.
לאחר שהוקמה ממשלת הליכוד בראשות בנימין נתניהו ב-1996, עבר לעבוד כראש לשכתו של השר לביטחון פנים, אביגדור קהלני.
בשנת 1999 הצטרף לאשת העסקים וחברת הכנסת לשעבר, פנינה רוזנבלום, והתמודד עמה בבחירות לכנסת החמש עשרה כמספר 2 ברשימתה העצמאית לכנסת - "פנינה רוזנבלום".
באותה שנה עבר לעבוד עם השרה להגנת הסביבה, דליה איציק, כעוזרה הבכיר לעניין ביצוע חוק רשות השידור, שאיציק הופקדה לטפל בו כשרה הממונה על הרשות.
מאז נחשב אחד ממקורביה של איציק.
במרץ 2001 מונתה איציק לשרת התעשייה והמסחר בממשלת שרון הראשונה, ובלשניקוב עבר לשמש כיועץ בכיר וראש מטה השרה, אז שימש גם כחבר מִנהל מרכז ההשקעות.
כשאיציק מונתה ליו"ר סיעת העבודה-מימד בכנסת ה-16, הוא עבר לעסקים פרטיים, שימש סמנכ"ל מכון היצוא הישראלי, והמשיך לייעץ לאיציק בעניינים פוליטיים.
בלשניקוב כיהן בתפקידים ציבוריים שונים: חבר בדירקטוריון חברת קרתא, חבר דירקטוריון הרשות לפיתוח ירושלים, חבר במועצה לחילופי נוער צעירים ויו"ר הקרן לצער בעלי חיים.
בשנת 2005 שבה איציק לממשלה כשרת התקשורת ומינתה את בלשניקוב למנכ"ל משרד התקשורת כמינוי אישי שלה.
לאחר פרישתה מן המשרד, נשאר בתפקידו תחת השר אברהם הירשזון.
ב-7 ביוני 2006, לאחר מינוי דליה איציק ליו"ר הכנסת, מונה בלשניקוב למנכ"ל הכנסת, תפקיד שעל הקמתו החליטה איציק לאחר היבחרה, בהמלצת ועדת גלנור, שקבעה כבר בשנת 2000 שיש צורך בתפקיד.
לצד איציק הנחיל קוד לבוש שאסר על הכניסה למשכן הכנסת במכנסי ג'ינס.
בלשניקוב זכה בתביעת דיבה שהגיש נגד פרופ' גבריאל מוקד, שכינה אותו "פקיד עלוב ונבל".
ב-12 בפברואר 2007, מינתה איציק, שכיהנה כממלאת-מקום נשיא המדינה במשך כחצי שנה, את בלשניקוב למנכ"ל בית הנשיא בפועל במקומו של המנכ"ל משה גורל, שנאלץ לפרוש מתפקידו מטעמי בריאות.
בלשינקוב שימש במקביל בשני התפקידים עד לבחירתו של שמעון פרס לנשיאות, ולאחר מכן החליפה אותו בתפקיד אפרת דובדבני.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה הוחלף בלשניקוב בדן לנדאו ומונה על ידי מיכה לינדנשטראוס לשמש מנכ"ל משרד מבקר המדינה.
חודשיים בלבד לאחר מינויו התפטר בלשניקוב מתפקידו.
ב-6 ביולי 2009 מונה לנציגו בישראל של איש העסקים היהודי-אמריקני רון לאודר.
בלשניקוב מנהל את עסקיו של לאודר בישראל ובמדינות נוספות באירופה.
בספטמבר 2012, לאחר כהונה בת כשנה וחצי כדירקטור בערוץ 10, מונה בלשניקוב ליושב ראש הערוץ.
בתחילת 2014 מונה לדירקטור במרכז רפואי הדסה בירושלים, ואחר כך נבחר לכהן כממלא מקום יו"ר מועצת המנהלים של המרכז הרפואי.
בתקופת כהונתו נחתמה תוכנית ההבראה של בית החולים.
הוא שימש בתפקיד זה כשנתיים.
החל משנת 2014 הוא מכהן גם כיו"ר מועצת המנהלים של חברת "הגיחון", שהיא תאגיד המים והביוב הגדול בישראל.
בראשית 2016 מונה גם ליו"ר מועצת המנהלים של חברת מבט"י - מפעלי טיהור שפכים ירושלים - שהיא חברה בת של חברת הגיחון העוסקת בהפעלת מפעלי טיהור שפכים בירושלים וסביבתה.
משנת 2014 מכהן בדירקטוריון הטכניון בחיפה, וממשיך לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של החברות הכלכליות של בתי החולים של הדסה.
מאז ינואר 2018 מכהן בלשניקוב גם כיושב ראש הדירקטוריון של המסלול האקדמי-המכללה למינהל.
בשנת 2018 מונה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחבר ועדת פרס ישראל למפעל חיים, אשר החליטה על זהות חתני וכלות הפרס לשנה זו.
בדצמבר 2023 הודיע מכון היצוא הישראלי על מינויו של בלשניקוב לתפקיד יושב הראש שלו.
מתגורר בירושלים, אלמן ולו ארבעה ילדים.
אָבִי בְּנָיָהוּ (נולד ב-12 באוקטובר 1959) הוא איש תקשורת, עיתונאי ופרשן ישראלי, בעבר דובר צה"ל בדרגת תת-אלוף, מפקד גלי צה"ל ויועץ התקשורת לשרי הביטחון יצחק רבין, שמעון פרס ויצחק מרדכי.
בניהו נולד למשפחה ממוצא סורי דמשקאי ולבנוני וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בנעוריו למד בתיכון "שבח" בעיר.
בצעירותו היה מדריך ב"שומר הצעיר", ושם נחשף לתקשורת.
בשירותו הצבאי שימש מש"ק מודיעין בחיל האוויר.
בניהו הגיע לפני שירותו הצבאי לקיבוץ להבות חביבה במסגרת חברת הנוער "שחף".
לאחר שירותו הצבאי נשאר להתגורר בקיבוץ להבות חביבה.
הוא החל את פעילותו התקשורתית בשנת 1982 ככתב העיתון "מעריב" באזור השרון.
לאחר מכן היה פרשן צבאי בעיתון "על המשמר".
ב-1992 מונה לראש ענף הקישור לעיתונות (עק"ל) בצה"ל, ביחידת דובר צה"ל.
ב-1 בנובמבר 1995, שלושה ימים בלבד לפני הירצחו, מינה אותו ראש הממשלה יצחק רבין, ליועץ התקשורת שלו בשבתו כשר הביטחון.
לאחר רצח יצחק רבין נשאר בניהו בתפקיד תחת ראש הממשלה שמעון פרס, וכאשר הפסיד פרס בבחירות בשנת 1996 מונה בניהו ליועץ התקשורת של שר הביטחון יצחק מרדכי.
כשפוטר מרדכי מתפקידו יצא בניהו לחופשה ללא תשלום, וב-1999 מונה לפרשן צבאי בתחנת הרדיו גלי צה"ל.
ב-1 ביוני 2001 נכנס לתפקיד מפקד גלי צה"ל.
בניהו שימש מפקד התחנה ועורך ראשי עד אוגוסט 2007.
באוגוסט 2007 מונה על ידי הרמטכ"ל גבי אשכנזי לדובר צה"ל במקום מירי רגב והועלה לדרגת תת-אלוף.
במהלך כהונתו נכנס לבריטניה בשם בדוי מחשש שייעצר.
באפריל 2011 סיים את תפקידו כדובר צה"ל והוחלף על ידי יואב מרדכי.
הוא המשיך לשרת בצה"ל ועסק בפרויקט בתחום המדיה החדשה.
במאי 2011 נבחר לאיש השנה בתקשורת מטעם האיגוד הישראלי ליחסי ציבור ולדוברות.
במאי 2012 הקים משרד לייעוץ תקשורתי-אסטרטגי, הממוקם במגדלי עזריאלי בתל אביב.
בנובמבר 2012 השתחרר באופן רשמי מצה"ל לאחר חופשת שחרור שארכה כשנה.
בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
לאחר שבאוגוסט 2010 דלף לתקשורת מסמך הרפז, הגיש בניהו בפברואר 2011 תביעת דיבה, נגד העיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", ונגד חברת הפרסום מקאן אריקסון, בגובה של 2.5 מיליון ש"ח, בעקבות פרסום מודעת "הפוטש בקריה" בשני העיתונים, מודעה שרמזה על קנוניה לסיכול מינויו של יואב גלנט לרמטכ"ל.
בהמלצת בית המשפט נפתח הליך גישור בין הצדדים, אך הוא נכשל.
ב-19 במרץ 2014 נעצר בניהו עם ארז וינר ובועז הרפז בהקשר לפרשה, וכעבור יום שוחרר למעצר בית.
בינואר 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה על סגירת תיקי החקירה בעניינו.
בניהו נשוי לפנינה והם מתגוררים בקיבוץ להבות חביבה עם שלושת ילדיהם.
אבי ביצור (נולד ב-3 בדצמבר 1956) הוא מומחה להגנת העורף.
היה המנכ"ל הראשון של המשרד לענייני גמלאים בשנים 2007–2009. ראש ההתמחות לגרונטולוגיה יישומית במכללה האקדמית בית ברל, מרצה בכיר, ראש התוכנית לחברה, ביטחון והגנת העורף במכללה האקדמית בית ברל.
פרש מצה"ל לאחר 23 שנות שירות.
בשנת 1997 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף בתום 23 שנות שירות.
בין התפקידים שמילא בצה"ל: ראש ענף ביצורים, מפקד קורס קציני הנדסה, סגן מפקד חטיבת הצנחנים ומפקד בית הספר לאב"כ של צה"ל.
קיבל תואר ראשון (בהצטיינות) במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
בשנת ה'תשס"ג קיבל תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת בר-אילן על עבודה שכותרתה "מעמד העורף בתפישת הביטחון הלאומי בישראל בין השנים 1948–1956", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' סטיוארט כהן.
לאחר שחרורו מצה"ל עסק, בנוסף לדוקטורט, בנושאים חברתיים.
בשנים 2001 עד 2005 כיהן כמזכ"ל מפלגת "עם אחד", תוך התמקדות בזכויות חברתיות לנכים, לקשישים, לגמלאים ולנזקקים.
בשנים 2004 עד 2006 כיהן כיו"ר לשכת הקשר של ההסתדרות עם הכנסת, ובמסגרת זו עסק בזכויות עובדים, תוך דגש על שמירת זכויות גמלאים.
בחודש ינואר 2006 נבחר למקום ה-24 ברשימת מועמדי מפלגת העבודה לכנסת ה-17 כנציג מחוז דן וכראש המטה למען זכויות הנכים.
הרשימה זכתה בבחירות אלה ב-19 מנדטים, וביצור לא נבחר לכנסת.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ואחת והקמת יחידת סמך לענייני גמלאים במשרד ראש הממשלה, מונה ביצור לעמוד בראש היחידה.
בחודש אוגוסט 2007, עם הפיכת היחידה למשרד לענייני גמלאים, מונה על ידי השר לענייני גמלאים, רפי איתן, כמנכ"ל המשרד החדש.
לאחר הבחירות לכנסת השמונה עשרה המשיך בתפקידו כשבתפקיד השר מחזיק ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
לאחר שנה וחצי עזב ביצור את המשרד.
ביצור משמש כמרצה באוניברסיטת בר-אילן ובמכללה האקדמית בית ברל.
כמו כן משמש כחבר בהנהלת תיאטרון יידישפיל, חבר הנהלה באגודה לגרונטולוגיה, חבר הנהלת האגודה לחקר יחסי צבא חברה וחבר הנהלת מילבת-למען הזקנים והנכים.
נושא במשרת ראש החוג לביטחון והגנת העורף בפקולטה לתרבות וחברה במכללה האקדמית בית ברל וראש ההתמחות בגרונטולוגיה יישומית במכללה האקדמית בית ברל בדרגת מרצה בכיר.
פרסם מספר ספרים, עשרות מאמרים אקדמיים ומאות מאמרים פובליציסטיים.
משמש כפרשן הביטחוני של רדיו רק"ע מתאגיד השידור הישראלי, ומתראיין קבוע כמומחה לזיקנה בישראל.
ביצור מתגורר בפתח תקווה, הוא היה נשוי ללאה, אב לשלושה ילדים וסב.
אַבְרָהָם (אָבִי) בֶּן בָּסָט (נולד ב-14 ביולי 1944) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בעבר כיהן כמנכ"ל משרד האוצר וכמנהל בכיר בבנק ישראל.
מחקריו מתמקדים בנושאי מקרו-כלכלה וכלכלת ישראל.
בן בסט נולד בתל אביב ב-1944, וגדל בשכונת שפירא.
את התואר הראשון בכלכלה ובסטטיסטיקה סיים בשנת 1967 באוניברסיטה העברית, שם גם סיים בהצטיינות את התואר השני בכלכלה, וכן כתב את עבודת הדוקטור שלו בנושא 'ניהול רזרבות מטבע חוץ: הניסיון הישראלי' (1978).
בשנת 1971 החל לעבוד ככלכלן במחלקת המחקר של בנק ישראל.
בשנת 1981 מונה לסגן מנהל המחלקה, ובשנת 1987 מונה למנהלה.
בתפקיד זה כיהן עד לשנת 1992. בשנים 1991–1996 היה הממונה על מחלקות המחקר וניהול מטבע החוץ בבנק ישראל.
בתקופת כהונתו בבנק ישראל ניהל את המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית בפריז (1994) בנושאי מטבע, מדיניות מוניטרית ובנקאות.
בשנת 1996 מונה לפרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לעבודתו בבנק ישראל היה מרצה אורח באוניברסיטאות בישראל (אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בן-גוריון) וחוקר אורח באוניברסיטאות בעולם – באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת ברקלי.
באוגוסט 2011 התמנה לפרופסור מן המניין.
במשך שנים אחדות הי מרצה גם במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה ובמכללה למנהל בראשון לציון.
בשנים 1999–2001 היה מנכ"ל משרד האוצר, וכיהן בראש ועדות בין-משרדיות שעסקו ברפורמות בכלכלת ישראל במגוון נושאים, ובהם מס הכנסה ומס קנייה, חוק עובדים זרים, שינוי במבנה משק החשמל, תקשורת, נמלים, שוק ההון, בנקאות וביטוח.
עמד בראש צוות המשא ומתן הכלכלי עם הפלסטינים ליישום הסכמי ואי ולגיבוש יחסי הקבע במסגרת שיחות השלום בקמפ דייוויד (1999–2000)
בשנים 2003–2004 היה נשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
בשנים 1990–2006 כיהן כחבר וכיושב ראש של ועדות ציבוריות וממשלתיות רבות:
היחסים הכלכליים עם הרשות הפלסטינית (1993)
תיאום רשויות הפיקוח על שוק ההון (1995), יו"ר
החזקות בנקים בתאגידים ראליים (1995)
הצעה להסכם קבע כלכלי עם הרשות הפלסטינית (2000), יו"ר
שליטת הבנקים בקופות הגמל (2000), יו"ר
מבנה משק החשמל (2001), יו"ר משותף
שינוי המעמד של רפאל לחברה (2001), יו"ר משותף
קשרי הגומלין בין הביטוח הלאומי לשוק העבודה (2004)
בחינת קיצור שירות החובה בצה"ל (2006), יו"ר
ועדת שטרום - להגברת התחרותיות בשירותים בנקאיים ופיננסיים נפוצים (2015),
בשנים 2003–2013 שימש בן בסט גם עמית בכיר במכון הישראלי לדמוקרטיה, העומד בראש התוכנית 'רפורמות כלכליות'.
בנובמבר 2013 זכה באות אביר איכות השלטון בקטגוריית כלכלה וחברה.
בן בסט נשוי ליוכבד, רופאת שיניים, ולהם בן ובת.
הוא דודו של אלוף-משנה יצחק בן בשט.
במהלך שנות השמונים והתשעים פעל בן בסט להפחתת משקל ההוצאה הציבורית בתוצר, משום ששיעורה היה יוצא דופן.
גם בשנת 2000 טען בן בסט ש"חלקה של ההוצאה הציבורית מהתוצר מוגזם".
אולם לאחר ירידת ההוצאה הציבורית כאחוז מהתוצר הביע בן בסט, בשנים 2009–2016, התנגדות לקיצוץ בהיקף ההוצאות בתקציב המדינה.
לטענתו, קיצוץ כזה יחמיר את הבעיות הכלכליות-חברתיות של המשק הישראלי.
בהתאם, בן בסט התנגד אז להורדת שיעורי המס, ותמך בביטל פטורים.
כן תמך בהנהגת מס עיזבון בישראל.
לצד מדיניות תקציבית שתספק שירותים ציבוריים נאותים ותצמצם את אי השוויון הכלכלי, בן בסט פועל לאורך השנים ליישום רפורמות מבניות שיבטיחו כי הסקטור העסקי יפעל על בסיס כלכלת שוק חופשית ותחרותית.
בעת היותו מנכ"ל משרד האוצר התעמת בן בסט עם נגיד בנק ישראל דוד קליין סביב שאלת גובה הריבית ושער החליפין.
בן בסט דרש להוריד את הריבית ולמנוע את ייסוף השקל והתנגד למדיניותו של קליין שגרסה אי-התערבות בשוק המט"ח.
בעשור האחרון, לאור העודף העצום במאזן התשלומים במטבע חוץ, בן בסט מתנגד להתערבות המופרזת של בנק ישראל בשוק מטבע חוץ.
בעקבות מחקר שעשה עם מומי דהן אשר מצא מתאם בין מספר הסיעות במועצה של רשות מקומית לגרעון של המועצה, קורא בן בסט לביטול הבחירות הישירות לראשות המועצה.
אבי בן בסט ומומי דהן, 2014. רפורמות, פוליטיקה ושחיתות, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
לקריאת הספר המלא בפסיק הספרייה הדיגיטלית (זמין לסטודנטים וחוקרים).
אבי בן בסט, מומי דהן ואסטבן קלור, 2013. ייצוגיות ויעילות ברשויות המקומיות, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אבי בן בסט, ומומי דהן (עורכים), 2009, הכלכלה הפוליטית של הרשויות המקומיות.
אבי בן בסט, ומומי דהן, 2007. מאזן הכוחות בתהליך התקצוב.
אבי בן בסט, שרון בליי, ואשר בלאס, 2007. הפיקוח על שוק ההון.
אבי בן בסט, ומומי דהן, 2004. זכויות חברתיות בחוקה ומדיניות כלכלית, המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אבי בן בסט (ראש צוות), וראובן גרונאו (עורך), 2003. המדיניות המקרו-כלכלית לייצוב המשק ולצמיחה, המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אבי בן בסט, 1979, ניהול רזרבות מטבע חוץ: הניסיון הישראלי, בנק ישראל, מחלקת המחקר.
אבי בן בסט, ראובן גרונאו ואסף זוסמן (עורכים), 2020, אורות וצללים בכלכלת השוק, עם עובד (גרסה אנגלית CAMBRIDGE UNIVERSITY PRESS).
אבי בן בסט (עורך), 2001. ממעורבות ממשלתית לכלכלת שוק, עם עובד (גרסה אנגלית MIT PRESS).
אבי בן בסט (עורך), 1999. הון אנושי, תשתית פיזית וצמיחה כלכלית, המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אבי בן בסט (עורך), 1998. המדיניות לחידוש הצמיחה, המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנת 2018 יצא לאור בהוצאת שוקן הרומן "שיגעון לאור".
בשנת 2010 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד "סחף", רומן מכתבים פרי עטו.
אָבִי אָרָד הוא מפיק ישראלי-אמריקאי, אשר ייסד את אולפני הסרטים של מארוול ובעבר גם שימש מנכ"ל ויו"ר החברה.
בין סרטי הקומיקס המוכרים שהפיק: "ספיידרמן", "איירון מן", "אקס-מן", "הענק הירוק", "דרדוויל", "בלייד" ו"ארבעת המופלאים".
ארד נולד וגדל ברמת גן למשפחה של ניצולי השואה.
לאחר שירותו הצבאי בצה"ל ופציעה במלחמת ששת הימים, היגר לארצות הברית, שם למד תעשייה וניהול באוניברסיטת הופסטרה שבלונג איילנד.
בשנת 1972 קיבל תואר ראשון במנהל עסקים.
במקביל עבד כמורה לעברית וכנהג משאית.
בתחילת שנות ה-70, עם סיום לימודיו, הגיע באופן מקרי לתעשיית הצעצועים, והחל לפתח צעצועים מקוריים עבור יצרנים מובילים.
בעת שעבד כמעצב צעצועים בניו יורק, פגש לראשונה את איש העסקים הישראלי-אמריקאי יצחק פרלמוטר, שבאותה עת היה בתחילת דרכו ועסק במכירת צעצועים ומוצרי טיפוח, השניים התיידדו ואחר כך החלו לשתף פעולה בעסקים.
בשנת 1974 החל ארד להפיק קומדיות מצבים וסדרות אנימציה אמריקניות לטלוויזיה.
בשנת 1990 שימש מפיק של מספר סדרות אנימציה, ובשנת 1992 הפיק את הסדרה אקס-מן עבור ערוץ הטלוויזיה האמריקני פוקס קידס.
לאורך השנים השתתף בהפקת סרטי הקולנוע המצליחים של מארוול קומיקס, בהם סרטי "אקס-מן", סרטי "ספיידרמן" וסרטי "הענק הירוק".
ארד מונה למנהל הקריאטיבי של מו"ל הקומיקס "מארוול אנטרפרייזס" והיו"ר ומנכ"ל של "אולפני מארוול", חברה שהקים בכדי להפיק את סרטי הקולנוע המבוססים על דמויות הקומיקס של החברה.
בשנת 2002 נקלעו ארד ופרלמוטר לסכסוך משפטי עם מייסד "מארוול" סטן לי, על תשלומי תמלוגים, שהוא טען שהם חייבים לו.
בשנת 2003 שיתף פעולה עם המפיק הישראלי ארנון מילצ'ן בהפקת סרט הקולנוע "דרדוויל", וב-2005 שבו להפקה משותפת גם בסרט ההמשך "אלקטרה".
ב-4 ביולי 2003 התאזרח ארד בארצות הברית.
בשנת 2006 התפטר מתפקידיו הבכירים באולפני מארוול שייסד, והפך למפיק סרטים עצמאי.
במקביל המשיך ארד להפיק סרטים עבור אולפני מארוול, והקים חברת הפקות משלו בשם "אבי ארד הפקות" (Avi Arad Productions), שעוסקת במיזמים שהם עיבודים למשחקי מחשב פופולריים, ביניהם Mass Effect ומטאל גיר סוליד.
במהלך 2008 היה ארד מעורב בהפקת הסרט "איירון מן".
בדצמבר רכשה חברת וולט דיסני את מארוול תמורת כ-4.3 מיליארד דולר.
הוא היה מפיק שותף גם בסרט "ספיידרמן המופלא" שיצא ב-2012, ובסרט ההמשך, "ספיידרמן המופלא 2", שיצא ב-2014.
אָבִי בֶּן-שִׁימוֹל (נולד ב-22 במאי 1985) הוא כדורסלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרכז בליגת העל ובנבחרת ישראל.
כיום משמש כמנהל הספורטיבי של הפועל אילת.
בן-שימול החל לשחק בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, איתה זכה שלוש פעמים באליפות המדינה ופעמיים בגביע המדינה.
במקביל שיחק בנבחרת הכדורסל של תיכון עירוני ט' בתל אביב, עמה זכה באליפות ליגת העל לתיכונים בעונת 2002/03.
בעונת הצטרף לסגל הקבוצה הבוגרת כשחקן ספסל.
הוא מיעט לשחק, אך שותף וזכה לקלוע 2 נקודות בגמר היורוליג בו הביסה מכבי את סקיפר בולוניה האיטלקית בתוצאה 74–118. בהמשך נדד בין קבוצות שונות, אותן החליף מדי שנה: הפועל גליל עליון, עירוני רמת גן ושוב הפועל גליל עליון.
ב-2008 הצטרף לעירוני אשקלון, בקיץ 2009 עבר למכבי ראשון לציון ובין השנים 2010 ל-2012 שיחק במכבי חיפה.
לקראת עונת 2012–2013, חתם בשורות הפועל אילת.
ולקראת עונת 2013/14 חתם בבני הרצליה, בה שיחק חצי עונה עד שנפצע.
בסוף עונת 2014/15 חתם בן שימול במכבי ראשון לציון לשלוש שנים.
בתחילת שנת 2016 נפצע במשחק מול מכבי קריית גת וחזר לשחק לאחר חודש.
בעונת 2015/2016 זכה עם הקבוצה באליפות ישראל.
במהלך העונה, בן שימול שיחק 20.4 דקות וקלע 5.1 נקודות בממוצע למשחק.
ב-19 בנובמבר, במשחק בית נגד הפועל חולון, קלע בן-שימול 16 נקודות ומסר 5 אסיסטים, וכך הפך לשחקן החמישי בהיסטוריית הליגה שמגיע ל-1,000 אסיסטים.
ב-9 ביולי 2018 חתם לעונה אחת בקבוצת הפועל אילת.
ב-19 באוגוסט 2020 חתם לעונה אחת בקבוצת מכבי חיפה.
ב-19 במרץ 2021 שוחרר בן שימול ממכבי חיפה בעקבות פציעת גב נמשכת.
ב-27 ביוני 2021 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בן-שימול היה חבר גם בסגל נבחרת הקאדטים שזכתה במקום התשיעי באליפות אירופה ב-2001, בסגל נבחרת הנוער שזכתה במקום השישי באליפות אירופה ב-2002, ובסגלי נבחרות העתודה שזכו במקום השני באליפות אירופה ב-2004, במקום הרביעי ב-2005, ובמקום העשירי באליפות העולם שנערכה בארגנטינה באותה שנה.
בנובמבר 2017 זומן בן-שימול לסגל הנבחרת הבוגרת (בגיל 32), לצמד משחקים רשמיים במסגרת מוקדמות גביע העולם 2019, לאחר פציעתו של ג'ו אלכסנדר.
ב-17 באוגוסט 2022 מונה בן שימול לתפקיד המנהל הספורטיבי של הפועל אילת..
אָבִי אַשְׁכְּנַזִּי (נולד ב-27 בינואר 1964 בצפת) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי.
אשכנזי החל לשחק כדורסל בקבוצה הבוגרת של הפועל גן שמואל בגיל 17, שיחק עונה נוספת בליגה הבכירה במדי הפועל חיפה ואחר כך נדד בין קבוצות שונות בליגות נמוכות עד פרישתו ממשחק בגיל 28. בשנת 1995 נולדו לאשכנזי ילדיו הראשונים, זוג תאומים.
בתחילת דרכו כמאמן, ב-1992, אימן אשכנזי במחלקות הנוער של מכבי חיפה ובעונת התמנה לראשונה למאמן הקבוצה הבוגרת שאז שיחקה בליגה הארצית וכבר בעונתו הראשונה בה, העלה אותה לליגה הלאומית.
בעונתו השנייה העלה את הקבוצה לליגת העל ובעונה שלאחר מכן סיים עימה במקום השביעי בליגה עם 10 ניצחונות ו-12 הפסדים.
במהלך עונת , מאחר שחיפה הייתה במאזן של 3 ניצחונות לעומת 7 הפסדים, הוחלף אשכנזי על ידי יריב ורשיצקי.
עוד באותה העונה התמנה אשכנזי (במקומו של אלי קנטי) למאמן מכבי קריית מוצקין, אך קבוצתו ירדה לליגה הלאומית בסיום העונה.
בעונת התמנה למאמן עירוני נהריה ששיחקה אז בליגה הלאומית ובעונת הוא העלה אותה לליגת העל לאחר היעדרות של שמונה שנים.
בארבע העונות בהן אימן את נהריה בליגת העל, זכה אשכנזי להצלחה רבה, שכללה בין היתר 3 הופעות בפיינל פור כולל הופעה אחת בגמר הפלייאוף בעונת והשתתפויות במפעלים אירופאים.
לאחר עונת עזב אשכנזי את נהריה.
בעונה שלאחר מכן לא אימן אף קבוצה ושימש כפרשן בערוץ 1.
בעונת שב אשכנזי לאמן את מכבי חיפה ששיחקה אז בליגה הלאומית.
עם חיפה זכה באליפות הליגה ועלה לליגת העל.
עונת הייתה הטובה בקריירת האימון של אשכנזי, נבחר למאמן העונה וקבוצתו הגיעה לגמר גביע המדינה ולגמר הפיינל פור, אך הפסידה בשניהם.
בעונה שלאחר מכן, לא הצליח לשחזר את ההצלחה מהשנתיים הקודמת והוביל את חיפה למקום הרביעי בלבד בסיום העונה הסדירה ולהדחה כבר בשלב רבע גמר הפלייאוף, לאחר הפסד 1–3 בסדרה נגד ברק נתניה.
בעקבות זאת, החליטו ראשי חיפה לשחרר את אשכנזי מתפקיד המאמן ולמנות במקומו את עוזרו אלעד חסין.
בנובמבר 2010 מונה למאמן מועדון כדורסל הבקעה מהליגה הלאומית, והוביל אותו לעלייה לליגת העל.
בנוסף לעיסוקו כמאמן כדורסל, אשכנזי משמש המנהל הלוגיסטי של חברת "יוניליוור ישראל".
אבי בליזובסקי (נולד ב-4 בנובמבר 1961) הוא כתב לענייני מדע ומחשבים, מייסד ועורך של אתר האינטרנט "הידען".
בליזובסקי נולד וגדל בחיפה, בוגר כלכלה וניהול בטכניון (1993).
התחיל לכתוב בעיתונים ב-1983 במקומון החיפאי "כלבו" מרשת שוקן.
היה מראשוני הכתבים לתחום איכות הסביבה בישראל, ונקט צד במאבקים נגד זיהום האוויר, שהצליחו במידה מסוימת בשנת 1989, כאשר חברת החשמל נאלצה להקים תחנת כוח בחדרה, כדרישת הארגונים הירוקים, ולא להתקין בחיפה תחנת כוח פחמית עם מסננים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר סיום לימודיו בטכניון, עבר לתל אביב ועבד במשך כשש וחצי שנים (1994–2000) במדור הכלכלי בעיתון "הארץ" ככתב לענייני היי טק, ובנוסף פרסם טורים על חלל ועתידנות בחלק הדעות והמאמרים של העיתון.
אחרי סיום עבודתו בעיתון שימש סגן עורך בקבוצת "אנשים ומחשבים", וממשיך לכתוב נכון ל-2018 בעיתוני ובאתרי הקבוצה.
כמו כן, הוא כותב בכתב העת "גליליאו", עוד מאמצע שנות ה-90.
ב-1997 החל להעלות את החומרים שכתב בעיתון "הארץ" לשטח המשתמש שלו באתר IOL.
הנהלת הפורטל החליטה לפתח את האתר ולהפכו לערוץ המדע של IOL.
עם מיזוג IOL עם אתר וואלה בשנת 2002 הקים בליזובסקי את אתר "הידען", שאותו הוא ממשיך לערוך, נכון ל-2017, ביחד עם צוות כותבים.
בשנת 2003 כתב את הספר "ההתרסקות" יחד עם אחותו, יפה שיר-רז.
הספר יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
הספר מתאר את סיפורה של משימה מעבורת החלל STS-107 ואת רצף הכשלים שגרמו להתרסקות המעבורת קולומביה.
בשנת 2009 זכה בליזובסקי בתעודת הוקרה בכנס השני למדע בתקשורת על תרומה ייחודית בתחום המדע הפופולרי בישראל.
בנובמבר 2012 זכה בפרס למצוינות בעיתונות הדיגיטלית מטעם אגודת העיתונאים ו-Google.
בליזובסקי הוציא סדרת כתבות באתרו בשם "מדינה רדופת שדים", בו ביקר באופן חריף את אורח החיים החרדי ואי ההפרדה בישראל בין דת למדינה.
הוא הודיע באחת מכתבותיו על תמיכה במפלגת "אור" של ירון ידען.
אָבִי בֶּן-חָמוֹ היה ראש הרשות להגנה על עדים.
קודם לכן שירת כקצין בדרגת ניצב במשטרת ישראל.
בן-חמו שירת בצה"ל בחטיבת הצנחנים.
בשנת 1979 התגייס לשורות המשטרה, ובין תפקידיו הבכירים שימש מפקד מרחב ירקון, קצין אגף מבצעים של מחוז תל אביב, מפקד משטרת בית שאן, סגן ראש אגף התנועה וסגן ראש אגף מבצעים במשרד לביטחון פנים.
בשנת 2007 מונה לראש אגף התנועה בדרגת ניצב.
בתפקידו זה טען שהגורם המרכזי לתאונות דרכים הוא נהיגה במהירות מופרזת ומיקד משאבים באכיפת עבירות מהירות.
מדיניות זו והנתונים שעליהם היא מתבססת שנויים במחלוקת.
ב-2010 הציעה אותו ועדת האיתור של המשרד לביטחון פנים לתפקיד מנהל הרשות להגנה על עדים, והוא מונה לתפקיד ב-2011 ממנו פרש בשנת 2016.
בן-חמו בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
ביטון נולד בפרדס כץ, אח צעיר לארבע אחיות, למשפחה ממוצא מרוקאי.
הוא שהה במטבח כבר מגיל צעיר, וב-1995, בגיל 14, עבד בסניף קפולסקי ברמת גן.
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון (התגייס ב-1999).
כשהתבגר עבד במסעדות "רפאל" של רפי כהן, "קורדליה" של ניר צוק ו"יועזר בר יין" של שאול אברון.
ביטון גם היה שותף להקמתה של מסעדה בעיר בוקרשט שברומניה ועבד כשף פרטי.
ביטון מתחבר לבישול "עילי ביתי" ואת סגנונו שואב מהמטבח הצרפתי-ים תיכוני, תוך התבססות על חומרי הגלם עם נגיעות מינימליות.
הוא הושפע מהשפים הישראלים שלום קדוש, חיים כהן ועזרא קדם.
בשנת 2005, בגיל 24, פתח ביטון את מסעדת "אדורה", יחד עם שותפיו דורון נחמן והילה אבנת, כשמנות הדגל באדורה הן "בקלאווה כבד אווז" ו"פלאפל חצילים".
בספטמבר 2009 פתח את הבר "צינה" ברחוב דיזנגוף, בתל אביב.
בשנת 2010 פתח ביחד עם נחמן את המסעדה הכשרה "מרקדו" בקומה העליונה של קניון עזריאלי.
ביטון הגיש את תוכניות הטלוויזיה "מקסימום 24" ו"מטבח עולמי" בערוץ האוכל והשתתף בתוכניות "השף הבריא" בערוץ 10. הגיש את תוכניות הבישול "סופר שף" בערוץ האוכל ובערוץ 10 ו"בית הספר לשפים מתחילים" מבית הטלוויזיה החינוכית.
החל מ-2015 מגיש את תוכנית הבישול "במטבח עם אמא" בערוץ האוכל, שכבר משודרת 3 עונות.
המגזין "על השולחן" בחר ב"אדורה" כאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל לשנת 2009. מדריך מפה בחר ב"אדורה" כמסעדה השביעית בטיבה בישראל לשנת 2010. ביוני 2011 אתר האינטרנט TripAdvisor, בחר במסעדת אדורה כמסעדה השנייה המומלצת ביותר בתל אביב, ברשימת הדירוג של 250 מסעדות בעיר.
בחודש אפריל 2016, ולאחר שעזב את מסעדת אדורה, הצטרף שף אבי ביטון לקייטרינג "מזל טלה".
ב-2018 פתח בתל אביב את מסעדת "קפה פופולר".
ב-2021 הפך להיות השף של מסעדת "יאסו" בתל אביב במקומו של אביב משה.
ב- 2024 הצטרף לתוכנית מאסטר שף בקשת 12 כשופט.
"בני ואבי מבשלים" (עם בני סיידא), הוצאת מודן, 2010.
"שולחן לחג - ארוחות נפלאות לראש השנה, פסח ושבועות" (עם עמיר אילן, איילת לטוביץ', עומר מילר), רימונים הוצאה לאור והוצאת כתר, 2012.
בן אבו התפרסם בזכות הגעתו לשלבים מתקדמים של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד 8".
בן אבו נולד, גדל והתחנך באשדוד.
החל את דרכו המוזיקלית בתזמורת האנדלוסית ואף הופיע עמה בתיאטרון צוותא.
עד האודישנים בכוכב נולד, מקצועו של בן אבו היה חשמלאי.
מיד לאחר סיום התוכנית הוחתם בסוכנות של רונית ארבל, נעמי אלשך ושמוליק רוזנברג והחל לעבוד עמם על אלבום הבכורה שלו.
השיר הראשון שיצא מהאלבום ב-16 בדצמבר 2010 נקרא "ככה לא עוזבים".
השיר זכה בלמעלה מ-700 השמעות בתחנות הרדיו השונות ודורג בצמרת מצעדי ההשמעות הארצי.
כמו כן השיר זכה לגרסת קליפ מיוחדת.
את מילות השיר והלחן כתב תומר ממיה לעיבוד מוזיקלי של ניצן קייקוב.
ב-2 בינואר 2011 הוציא בן אבו את הסינגל השני "בקרוב אצלך".
השיר נכתב על ידי נועם חורב ללחן של יהל דורון וגיא מנטש ועבר עיבוד מוזיקלי על ידי תמיר צור.
בפברואר 2013 יצא אלבום הבכורה של בן אבו, שנקרא על שם להיטו "ככה לא עוזבים".
בן אבו נשוי ואב לשלושה ילדים.
אברהם (אבי) בניון (נולד ב-1979) הוא זמר-יוצר ומלחין ישראלי.
נולד בבאר שבע ב-1979, את אהבתו העיקרית למוזיקה ספג בבית הוריו - מאביו מקסים שהיה בעברו נגן עוד ומעמיר אחיו.
הוא אחיו הצעיר של הזמר עמיר בניון, בן דודתו של המוזיקאי והסופר חנן-יה ישראל בוהדנה, ובן דוד מדרגה שנייה של יוסי בניון.
בצעירותו הקליט 2 שירים עם להקת "סהרה" שבימיה נחשבה לשם דבר במוזיקה המרוקאית.
אבי החל ליצור להקליט שירים ולחנים.
בשנת 2002 החל להופיע לצד אחיו עמיר בסיבוב ההופעות "שלכת" כנגן וזמר ליווי.
בסוף שנת 2004, יצא אבי יחד עם עמיר לסיבוב הופעות אקוסטי, בו ביצע לראשונה שני להיטים מתוך אלבום הבכורה שלו, לבדו על הבמה.
בנוסף לקח חלק מרכזי במופע כזמר נוסף וכנגן.
הנחה תוכנית בשם "חברים"בהפקת עמותת "אורות ישראל" בו הוא ראיין אישים שחזרו בתשובה.
בפרק הראשון ראיין את אחיו עמיר בניון.
בשנת 2016 פרסם אבי בניון הודעה בדף הפייסבוק שלו על פרישתו מתעשיית המוזיקה לזמן לא מוגדר: "...הבנתי (באיחור של 15 שנים) שהקב"ה כנראה מסמן לי משהו ושאולי מקומי הוא לא בעולם המוזיקה.
לכן החלטתי לקחת פסק זמן לא מוגדר ולשקוט מכל פעילות מוזיקלית." לאחר פרישתו החל בניון, לעבוד בישיבה התיכונית "בלבב שלם" בירוחם, ולעבוד עם נוער, בשנת 2018 חזר להופיע וליצור מוזיקה עם יציאת הסינגל "עולם הפוך".
בשנת 2020 הוציא סינגל מחאה על תוכנית הסאטירה היהודים באים, משום שלדבריו: "גם אני מצטרף בכוחותיי הדלים למחאת העם על הזלזול בקודשי ישראל ובחרתי לעשות זאת על ידי הוספת אור".
מתוך האלבום התפרסמו הסינגלים "איך זה שפתאום", "רוח קדושה" והדואט עם עמיר "אל עצמך", אשר נכתבו על ידו ועל ידי אחיו עמיר.
לאחר צאת האלבום, החל אבי בתהליכי חזרה בתשובה.
בשנת 2007 יצא בהוצאה שנייה תחת הלייבל נבל עשור.
מתוכו שוחררו הסינגלים "קצרה וארוכה", "יום אחד" והשיר "יהודה", שגם היה היחיד משירו שקיבל קליפ רשמי, שזכה להצלחה בערוץ המוזיקה 24.
באלבום זה בניון ביסס את עצמו במוזיקה עם הסגנון שלו ועם קהל מעריצים משלו.
השירים באלבום מדברים על מגוון נושאים, החל בניסיונות שיש לכל אדם בכל יום, כמו בשיר "חלום חדש", ועד לשיר מחאה על התקשורת, בשיר "בשם החופש".
את האלבום כתב אבי בניון וגם מנגן בו בכלים שונים כמו גיטרה ומפוחית.
מתוכו שוחררו הסינגלים "השלום בפתח", "למתוח את הגבול" ו"נצח".
האלבום כולל עשר רצועות באורך כולל של קצת יותר מחצי שעה.
השיר "נצח" יצא לזכרם של בני משפחת פוגל.
השיר הנושא את שם האלבום מדבר על הפילוגים שבעם וקורא לאחדות, ולהימנע ממלחמות אחים.
את כל המילים והלחנים חיבר אבי בניון.
אלבומו החמישי של בניון יצא בשנת 2016, מתוכו שוחררו הסינגלים "אדם אחר", "מכוון גבוה", "מוסר אביך" - עם עמיר בניון ו"מעל פסגת הר הצופים" - גרסת כיסוי לשירו המפורסם של אביגדור המאירי.
אבי בנימין (נולד ב-3 במרץ 1959) הוא מלחין ישראלי, המנהל המוזיקלי של "תיאטרון גשר" מאז הקמתו.
נולד בשם אבי נֶדְזְבֶצְקִי (Ави Беньяминович Недзвецкий) בטאלין, בירת אסטוניה הסובייטית.
סבו היה חזן, אביו, בנימין, היה פרופסור בחוג לפסיכולוגיה, ואמו הייתה רופאה.
המשפחה לא קיימה אורח חיים יהודי, אולם בנימין חגג בר מצווה.
הוריו היו חובבי מוזיקה ולקחו אותו להאזין לקונצרטים מגיל צעיר.
בגיל 4 החל לקבל חינוך מוזיקלי, ובגיל 15 נרשם ללימודי פסנתר בקונסרבטוריון של טאלין.
המשיך לימודיו באקדמיה למוזיקה של טאלין וסיימם בהצלחה.
במהלך לימודיו שימש פסנתרן בתזמורת הפילהרמונית האסטונית .
לאחר סיום לימודיו היה למנהל המוזיקלי של תיאטרון הדרמה הממלכתי בטאלין.
במקביל לנגינה בפסנתר, אבי בנימין מנגן גם על טרמין.
לאחר מכן עבר למוסקבה, בירת ברית המועצות, ושימש מנהל מוזיקלי בתיאטרון הנוער ותיאטרון הארמיטאז'.
בתיאטרון הנוער כתב את המחזמר המצליח Good Bye America, שהועלה במשך מספר שנים במוסקבה.
בתיאטרון הארמיטאז' נטל חלק בגרסה אנטי-ממסדית של "מסעות בנימין השלישי" מאת מנדלי מוכר ספרים, שהועלתה בסוף שנות ה-80. בשנת 1988 הקים להקת רוק מצליחה בשם "נייז'דאלי" (Ne Zhdali), ובזכות מדיניות הפרסטרויקה התאפשר לו לצאת עמה להופעות ברחבי אירופה, והוא התגורר כשנתיים באמסטרדם.
באותה תקופה גם הלחין מוזיקה לסרטים והקים להקת כליזמרים.
בנימין עלה לישראל בפברואר 1991, במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, בעקבות אשתו הראשונה אידה ובנו.
הוא הגיע לקיבוץ נווה איתן שליד בית שאן, ותוך זמן קצר עברה המשפחה לירושלים.
מנכ"ל תיאטרון גשר דאז, סלבה מלצב, שהכיר את כישוריו ועבודתו של בנימין במוסקבה, וגילה, דרך המעצבת לנה סטיפנקובה, שהוא מתגורר בישראל, פנה אליו והציע לו להצטרף לתיאטרון.
בנימין החל בכתיבת המוזיקה להצגה "משפט דרייפוס" מאת ז'אן-קלוד גרמבר .
בנוסף, התבקש בנימין על ידי הבמאי יבגני אריה להתאים את המוזיקה של ההצגה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", שאותה העלה אריה כבר במוסקבה, לקהל הישראלי.
בחודשים הראשונים לעבודתו ב"גשר" התגורר בנימין בירושלים והיה לן לעיתים בחדר בדירה ששכר התיאטרון.
בחדר אחר באותה דירה התגוררה השחקנית העולה יבגניה דודינה, וכך הכירו השניים ומאוחר יותר נישאו.
לאחר שהתחיל לעבוד בתיאטרון גשר עִברת את שם משפחתו ל"בנימין" על שם אביו.
בנימין הצטרף ל"גשר" בגיל 32 כמלחין הבית של התיאטרון, ומאז הוא משתף פעולה עם הבמאי יבגני אריה, שמייחס למוזיקה בתיאטרון חשיבות גדולה.
בנימין הלחין את המוזיקה כמעט לכל ההצגות של "גשר" (יותר משלושים), בהן "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", "אדם בן כלב", "האידיוט", "טרטיף" והמחזמר "השטן במוסקבה".
הוא משלב בעבודתו אלמנטים יהודיים ביחד עם רוק, ג'אז, קלאסיקה, חזנות וכליזמרים, מוטיבים רוסיים ומוטיבים ישראליים על מנת ליצור לכל מחזה את המוזיקה המתאימה לו.
בנוסף כתב בנימין מוזיקה להצגה "גבירטיג" (על המשורר מרדכי גבירטיג) בתיאטרון יידישפיל.
החל מסוף שנות ה-90 הלחין בנימין מוזיקה לסרטים שונים, הבולט שבהם הוא "החברים של יאנה", שזכה בשנת 1999 בתואר "סרט השנה" בפרס אופיר ובפרסים נוספים בפסטיבלים שונים בחו"ל.
בשנת 1997 זכה בנימין בפרס מאיר מרגלית, וב-2000 זכה בפרס התיאטרון הישראלי כמלחין השנה, על המוזיקה להצגה "השטן במוסקבה".
בשנת 2006/7 זכה בפרס אסיטז' למלחין השנה, מטעם המרכז הישראלי לתיאטרון ילדים ונוער, על המוזיקה שהלחין להצגה "צבעים בחול", בתיאטרון אורנה פורת.
בשנת 2002 ראו אור בחברת AOC שני דיסקים שהלחין וביצע The Gesher Music, מבחר נעימות מתוך הצגות גשר.
בשנת 2003 ביצעה סימפונט רעננה בבכורה עולמית את הסימפוניה/סוויטה של בנימין, שהיא עיבוד למוזיקה שכתב עבור ההצגה "השטן במוסקבה".
ב-2012 בנימין הציג את פרויקט המולטימדיה המוזיקלי אותו יצר יחד עם מיכאל ויסבורד "פסקול חי לסרט שאינו קיים", בכיכובו של בנימין, בהשתתפות השחקניות יבגניה דודינה, מיכל ויינברג ונטע שפיגלמן ובדיבובה של ליהי חנוך.
החל מ-2021 מועלית בתיאטרון הבימה ההצגה "אני לא רפפורט" שבנימין הלחין את המוזיקה שלה.
בשנת 2023 הלחין את פסקול הסרט טור פרידה בבימויו של רוני ניניו.
ב 2025 הלחין את המוזיקה למחזה "קרום" בתיאטרון גשר
בנימין נשוי בשנית לשחקנית תיאטרון "גשר" יבגניה דודינה ולהם בת אחת בשם אנה.
"שפת אם" (2018) - סרט תיעודי בבימויו של שי אלכסנדרוני
"20 שנה בלי ברית המועצות" (2011) - סדרת טלוויזיה
"לנין באוקטובר" (2010) - קומדיה טלוויזיונית בבימויו של יבגני רומן
"געגועים לאבא" (2009) - סרט תיעודי בבימויו של יאיר אלעזר
"עמוס עוז - הישר לתוך השמש הקיצית" (2009) - סרט תיעודי שביימו יונתן צור ומאשה צור-גלוזמן
"מוקי בוערה" (2008) - דרמה טלוויזיונית בבימוים של לינה צ'פלין וסלבה צ'פלין
"הארמון" (2001)- סדרה תיעודית ב-5 פרקים בבימויו של רוני גרובר
"המלך והליצן" (1999) - סרט תיעודי בבימוים של יוסי גודארד ואלעד דן העוסק בגטו לודז' וביריבות שבין חיים רומקובסקי, "מלך" הגטו והמשורר וזמר הרחוב יענקל'ה הרשקוביץ.
"המקום בו מתים הג'וקים בשיבה טובה" (1996) - סרט תיעודי בבימויה של עפרה שראל-קורן
"אדם צירקוס" (1994) - סרט תיעודי בבימויה של ליהי חנוך
אברהם אָבִי אֶתְגָּר (1948 – 1 באוקטובר 2023) היה שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
אתגר נולד בברלין בשנת 1948 בשם אברהם קלוברג, בן יחיד להורים ניצולי שואה.
כשהיה תינוק עלו הוריו ארצה והתגוררו בקריית מוצקין, שם גדל.
לאחר שחרורו מהצבא החל ללמוד לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית.
בסוף שנת 1970 עבר, בהדרכתו של דניאל פאר, קורס קריינים של רשות השידור, לצד אלי ישראלי, שוש עטרי, גבי ינון וגבי גזית.
לאחר שסיים את קורס הקריינים התקבל לעבודה ברדיו ברשת א'.
בסוף שנות ה-60 הכיר את קרן, ילידת אירלנד, והשניים נישאו.
ב-1971 נפטר אביה של קרן והשניים יצאו להלווייתו שנערכה בדבלין.
אתגר היה בדרכו חזרה לישראל דרך אמסטרדם.
שם נפגע מרכבת חשמלית שאיבדה את השליטה.
הוא נפצע אנושות ושתי רגליו נקטעו.
לאחר שיקומו מהפציעה, החל לעבוד ברדיו, וכדי שיוכל להגיע לאולפן בוצעה הנגשה עבורו ועבור השדרנית לאה ליאור של שביל הגישה לאולפן שלפני כן הכיל מדרגות.
אתגר הגיש מספר תוכניות רדיו.
ביניהן, "מה כבר תשע", וכן את "יום יום ים", "שוקו חם" ו"טיסת לילה".
בטלוויזיה היה בין מגישי תוכניות האירוח "שעה טובה" ו"סיבה למסיבה" בערוץ הראשון במהלך שנות ה-80.
ב-1989 החל להגיש בערוץ הראשון את תוכנית ההומור והאירוח "מוצ"ש", בכיכובם של ספי ריבלין, דפנה ארמוני, דב רייזר, יעל עמית ואלי יצפאן.
התוכנית זכתה להצלחה, ובזכות הופעותיו בתוכנית זאת, יצפאן זכה להכרה ציבורית רבה.
אתגר שידר תוכנית בוקר יומית אחת לשבוע בכאן גימל, וכן את התוכנית "המבחר של אבי אתגר", הגשה מוזיקלית אישית ששודרה בשבת בצהריים בין השעות 12:00–14:00. תוכניתו האחרונה שודרה לקראת יום כיפור תשס"ד.
בתוכניותיו היה יוזם מדי פעם מבצעים למען מטרות ציבוריות, כגון איסוף תרומות לאגודה למלחמה בסרטן, ולמען עמותת "אור ירוק" וארגונים נוספים.
מלבד עיסוקיו בתחום התקשורת, הוא היה מומחה לנושאי יין, פרסם מאמרים והעביר הרצאות בנושא.
אתגר היה נשוי, ואב לארבע בנות.
נפטר ב-1 באוקטובר 2023, ונקבר בבית העלמין ביישוב נס הרים.
אָבִי בֵּטֶלהַיְם (נולד ב-8 במאי 1952) הוא עיתונאי ועורך ישראלי, חתן פרס סוקולוב לשנת 1984.
בטלהיים נולד בחיפה בשם אבירם זאב.
סיים את לימודיו בתיכון אורט קריית ביאליק, ובשנת 1970 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני.
תחילה כשחקן, מנחה וזמר בצוות הווי גולני ולאחר מכן כמפקד הלהקה.
בשנתו השלישית היה כתב צבאי.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 1973 החל בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת חיפה במדעי המדינה והיסטוריה כללית, אותו השלים בשנת 1978 באוניברסיטת בר-אילן.
בטלהיים החל את עבודתו העיתונאית ב"מעריב" בשנת 1974, תחילה ככתב לענייני משפט בתל אביב.
במסגרת עבודתו פרסם תחקיר על עמוס ברנס.
בשנת 1980 נתמנה לכתב לענייני מפלגות, ובשנת 1984 זכה יחד עם יעקב ארז ואברהם תירוש בפרס סוקולוב עבור תחקיר מלחמת לבנון.
בין השנים 1986–1990 היה עורך מדור הספורט במעריב וכתב, בין היתר, את טורו "אבי בטלהיים - ספורט בצד".
בין השנים 1992–2001 ערך את מוסף השבת, ובין השנים 2001–2003 היה ממלא מקום וסגן עורך מעריב עד לפרישתו מהעיתון.
במהלך עבודתו העיתונאית הגיש את תוכניות הרדיו "אמצע הלילה" ו"תופסים כיוון" ברשת ב' של קול ישראל, וכן הגיש מספר תוכניות בערוץ 1 ובטלוויזיה החינוכית: ערב חדש, "אכפת לי" ובוקר טוב ישראל (1995).
משנת 1996 מופיע בדיונים בתחום התיאטרון, והגיש מדי שבת בבוקר על בימת התיאטרון הקאמרי את "שבתרבות".
בין היתר הופיע ברב-שיח "לשחרר את פולארד" בסיומה של ההצגה פולארד.
בשנת 2004 נתמנה לראש אגף תקשורת במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר.
בטלהיים הוא בן זוגה של העיתונאית אורית הראל.
במשך כשלושים שנה הנחה את "שבתרבות" ברמת גן.
כיום בטלהיים מנחה מדי חודש את "שבתרבות" בקריה האקדמית אונו ובנווה מונוסון.
גולני - משפחת לוחמים, [ישראל]: מיפקדת חטיבת גולני - חינוך: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"מ 1980.
הסוחרים: סיפורו של המסחר בארץ-ישראל: 70 שנות לשכת המסחר תל אביב-יפו, תל אביב: לשכת המסחר תל אביב-יפו, 1990.
גולני - משפחת לוחמים: החטיבה ולוחמיה, נצרת עילית: מפקדת פקוד הצפון, מפקדת חטיבת גולני, תשל"ד 1974.
לזכרם: קדש לחללי מלחמת יום הכפורים בני קריית ביאליק, קריית ביאליק: המועצה המקומית קריית ביאליק - מחלקת התרבות, [תשל"ד] 1974
לא המלים מדברות על המוות: חללי גדוד הבוקעים הראשון חטיבת גולני, מלחמת יום-הכפורים, אוקטובר 1973, חמו"ל, תשל"ד 1974
גולני בת 30: עלון לוחמי החטיבה, צפת: מפקדת חטיבת גולני, תשל"ח 1978
ארתור פרומר, אירופה ב-20 דולר ליום, (תל אביב): כנרת, תשמ"א 1981
גולני בשלום הגליל: 1982: דרך הקרבות של החטיבה במלחמת לבנון 1982, [צפת]: מפקדת חטיבת גולני - חינוך, תשמ"ג 1982
יעקב נמרודי, מסע חיי, אור יהודה: ספרית מעריב, תשס"ג 2003
אברהם (אבי) בלום (נולד בי"ח בתשרי ה'תשל"ט, 18 באוקטובר 1978) הוא עיתונאי, פובליציסט ועורך דין ישראלי-חרדי, שימש בין 2006–2019 כפרשן מדיני-פוליטי של רשת קו עיתונות דתית, וכיום פרשן פוליטי ומשפטי בשבועון החרדי משפחה וברדיו קול חי, ומגיש את התוכנית "שחור לבן" בערוץ כנסת.
מופיע כפרשן פוליטי-משפטי במשדרי חדשות 12. שותף במשרד עורכי הדין נבו קידר בלום ושות'.
בלום נולד ברחובות, בוגר ישיבת אור ישראל בפתח תקווה.
את דרכו בתקשורת החל בכתיבת תחקירים ומאמרי דעה באתר בחדרי חרדים.
בשנת 2007 החל לכתוב את הטור הפובליציסטי "בית ספר לפוליטיקה" ברשת קו עיתונות דתית ובאתר "כל הזמן".
בשנת 2011 החל להגיש עם הפרשן והעיתונאי יעקב ריבלין תוכנית מגזין שבועית בשם "פילפוליטיקה", ברדיו קול ברמה, והחל מ-2017 עברו שניהם לשדר את התוכנית ברדיו קול חי.
בלום מרצה לתקשורת בבית הספר כותרת.
בלום סיים בהצטיינות תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו, והיה שם מצטיין הדיקן.
לאחר מכן המשיך במסלול ישיר לדוקטורט באוניברסיטה העברית.
ב-2017 הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין נבו קידר בלום ושות'.
ביולי 2019 החל להגיש את התוכנית "שחור לבן" בערוץ כנסת, המשודרת גם בכאן 11, ביחד עם משה גלסנר, והחל מספטמבר 2023 מגיש את התוכנית לבדו.
באוקטובר 2019 פרש מ'קו עיתונות' ועבר לעיתון 'משפחה', שם הוא מפרסם טור ופודקאסט מדי שבוע.
החל מיוני 2022 החל לכתוב טור פובליציסטי שבועי גם ב'מגזין משפחה' באנגלית המופץ באירופה ובארה"ב.
בשנת 2024 החל להגיש את המהדורה המרכזית ברדיו קול חי בימי רביעי ולהופיע כפרשן פוליטי-משפטי במשדרי חדשות 12.
מתגורר ברחובות, נשוי לנועה, אב לארבעה וסב לנכד ולנכדה.
בלום הצטרף למסעות מדיניים של ראש הממשלה בנימין נתניהו, בהם ביקור נתניהו אצל נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ לרגל פרסום תוכנית המאה והתארח אצל יו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן במוקטעה ברמאללה.
כפובליציסט מתח ביקורת כנגד כפיית הפרדה בין גברים לנשים בקווי המהדרין ונגד הלבנת פנים של נוסעות בטיסות אל על.
בפרשות עבודות הרכבת, מרכולי השבת ועוד קרא לחברי הכנסת החרדים להימנע מכפייה ולהכיר בכך שאינם חיים במדינת הלכה.
בסקרים שנערכו בין גולשי האתרים החרדיים כיכר השבת ובחדרי חרדים, נבחר בלום כאחד משלושת העיתונאים המשפיעים במגזר החרדי.
בספטמבר 2018 ציינו המגזין "שעה טובה" כאחד מחמישים האישים בעלי ההשפעה על עתיד המגזר החרדי.
בנובמבר 2021 דורג באתר חרדים10 בפרויקט "הנבחרת: 25 העיתונאים המשפיעים בתקשורת החרדית".
בלום הוא שותף במשרד עורכי הדין נבו קידר בלום ושות', ומתמקד בליטיגציה ומשפט מסחרי.
היה מעורב בהליכי פירוק והבראה של עמותות אַגוּ"ח, צא"ח, ישיבת עץ חיים, "הוועד העולמי" ובגיבוש מתווה ראשי הישיבות הגדולות מול משרד הבריאות במשבר הקורונה.
בין השנים 2009–2017 היה מנהל התוכנית הלאומית לילדים ולנוער בסיכון ("תוכנית שמיד").
כיהן כמפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה ואוגדה 252, וכמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
אבי אשכנזי נולד בשם אברהם אשכנזי ליוסף ופרידה אשכנזי במושב חגור שבשרון ב-1964 ושם גם גדל.
אחיו הבכור הוא רא"ל במילואים גבי אשכנזי, שכיהן כרמטכ"ל בשנים 2007-2011.
אשכנזי התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב והתגייס לחיל השריון בשנת 1982. בשריון עבר הכשרה כלוחם וכמפקד טנק.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקה, כמפקד פלוגה ו' של גדוד 77 כמפקד גדוד וכמפקד חטיבה 130 בחיל.
בשנת 2003 מונה למפקד חטיבה 500 והיה אחראי לפירוקה.
בהמשך פיקד על עוצבת עמוד האש.
לאחר מלחמת לבנון השנייה הופקד על תחקיר אירוע חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון.
כמו כן, שימש מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ומפקד קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, תפקיד שאותו ביצע פעמיים.
בשנת 2009 מונה למפקד המרכז הלאומי לאימונים ביבשה ושימש בתפקיד עד ליולי 2012. בסוף 2012 שימש אבי אשכנזי סגנו של האלוף גרשון הכהן בסגל קורס מפקדי אוגדות, הקורס הבכיר ביותר בצה"ל, בו לקחו חלק כ-13 תתי-אלופים ושלושה אלופי משנה.
במרץ 2013 פורסם כי הרמטכ"ל, בני גנץ, החליט שלא לקדם את אשכנזי לדרגת אלוף.
אָבִי בְּלוּשְׁטֵין (נולד בשנת 1950) הוא איש ציבור ישראלי, לשעבר חבר מועצת העיר פתח תקווה ומנכ"ל משרד הדתות.
נולד בישראל, בן למשפחת מייסדי העיר פתח תקווה.
כיהן כמנכ"ל משרד הדתות וכן כסמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה.
בוגר תוכנית טופז למנכ"לים מאוניברסיטת בר-אילן וכן בוגר תוכנית דירקטורים מאוניברסיטת בר-אילן.
חבר הוועד המנהל וחבר ועדת קבע באוניברסיטת בר-אילן וחבר בהנהלת מכללת שערי משפט.
כיהן כחבר מועצת עיריית פתח תקווה מטעם המפד"ל, וכסגן ראש עיריית פתח תקווה מטעם הבית היהודי, ראש אגף תרבות תורנית, יו"ר היכל התרבות ויו"ר ועדת מכרזים, עד להתפטרותו ביוני 2016 כחלק מהסכם רוטציה במפלגה.
החל מ-2005 הוא כיהן כיו"ר ממונה של המועצה הדתית הוד השרון והמועצה הדתית כוכב יאיר - צור יגאל וסיים את תפקידו בהוד השרון ב-2022, שם הוחלף בידי אופיר טואיל.
באותה שנה מונה על ידי השר מתן כהנא כיו"ר ממונה של המועצה הדתית בנהריה.
בשנת 2019 קיבל אבי בלושטיין אות יקיר העיר פתח תקווה.
בבעלותו עסק לרהיטים בפתח תקווה.
אַבְרָהָם (אָבִי) אַהֲרֹן בְּלוּט (נולד ב-28 בספטמבר 1974) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשרת כמפקד פיקוד המרכז.
לפני כן שירת כמפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, מפקד אוגדת איו"ש, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, מפקד חטיבת עוז, מפקד עוצבת חצי האש, מפקד חטיבת יהודה, מפקד יחידת מגלן ומפקד גדוד 101.
בלוט, בנם של אפרים ושושנה, נולד בירושלים.
בנעוריו, במהלך האינתיפאדה הראשונה, המשפחה עברה לנווה צוף.
למד בבית-הספר תיכון הימלפרב, היה בשבט הצופים משואות בירושלים ובמכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי במחזור ה'.
התגייס לצה"ל בשנת 1994, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. שירת כלוחם בגדוד.
לאחר קורס קציני חי"ר, שב לגדוד ושימש כמפקד מחלקה.
בהמשך מונה למפקד פלוגת החוד של הגדוד בין השנים 1999–2000, והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון ובמהלך הנסיגה מלבנון.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1. בהמשך מונה לסגן מפקד יחידת מגלן.
לאחר לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בתוכנית המשולבת: פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה, שירת כראש לשכת מפקד זרוע היבשה, בני גנץ, בין השנים 2005–2007. לאחר מכן יצא ללימודים בפו"ם.
בשנת 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 101. הוא פיקד על הגדוד בין היתר במבצע עופרת יצוקה, בו נפצע במהלך קרב בצפון רצועת עזה.
לאחר מספר שבועות חזר לפקד על הגדוד, ושימש בתפקיד עד שנת 2010. לאחר מכן היה מפקד יחידת מגלן בין השנים 2010–2012.
ב-15 באוגוסט 2012 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת יהודה, בתפקיד זה שירת עד 28 במאי 2014. לאחר מכן יצא ללימודים במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה.
ב-1 ביולי 2015 מונה למפקד עוצבת חצי האש ובמקביל למפקד קורס מג"דים בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים, ושימש בתפקידיו עד 19 ביולי 2017. ב-17 באוגוסט 2017 מונה למפקד חטיבת עוז.
במהלך תפקידו, ב-14 ביוני 2018, נפרץ רכבו, ונגנב ממנו תיק ובו מסמכים מסווגים, בעקבות כך הועמד לדין משמעתי וננזף.
בתפקיד זה שימש עד 2 בספטמבר 2018.
ב-16 באוגוסט 2018 הועלה לדרגת תא"ל ומונה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה.
ב-4 בינואר 2019 נרשמה לו הערה פיקודית מהרמטכ"ל, גדי איזנקוט, על שלא העביר בזמן את הנחיית ראש הממשלה לעכב את פינוי עמונה.
הוא שירת בתפקיד זה עד 29 ביולי 2021.
ב-14 באוקטובר 2021 מונה למפקד אוגדת איו"ש.
בזמן תפקידו, בעקבות גל הטרור באביב 2022, נפתח מבצע שובר גלים, מהלך צבאי ממושך של סיכול תאי טרור ומניעת פיגועים שנועד לבלום את גל הטרור.
במסגרת המבצע הוכפל מספר הגדודים שנמצאו תחת פיקודו של בלוט: כאשר נכנס לתפקידו היה אחראי על 13 גדודים, ובאוקטובר 2022 פיקד על 24 גדודים.
ביולי 2023, בתום מבצע בית וגן, אוגדת איו"ש בפיקודו של בלוט הייתה מתוגברת לכדי סד"כ כולל של 27 גדודים.
בסיום תפקידו כמפקד אוגדת איו"ש סיפר שראה בכל פיגוע כישלון אישי שלו.
בלוט הוביל את האוגדה בלחימה בזירת יהודה ושומרון במלחמת חרבות ברזל, שהחלה בעקבות מתקפת הפתע של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023. במהלכה הוא הנחה את הכוחות להגיב גם לזריקות אבנים כלפיהם.
את תפקידו מילא עד 20 בדצמבר 2023. בפברואר 2024 החל לפקד על המכללה הבין זרועית לפיקוד ומטה, כארבעה חודשים לאחר מכן סיים את תפקידו.
ב־20 ביוני 2024 הועלה לדרגת אלוף, וב־8 ביולי 2024 נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד המרכז.
באוגוסט ביקש מהמטכ"ל להקים צק"ח בצפון השומרון.
נוכח עליית הברחות האמל"ח דרך ירדן, העלה בלוט את האפשרות להקים אוגדה מרחבית חדשה לאורך גבול ירדן.
באוגוסט 2024 פיקד על מבצע מחנות קיץ נגד פלגי הטרור בצפון השומרון.
בינואר 2025 החל לפקד על מבצע חומת ברזל.
בלוט אישר הוראות פתיחה באש מקלות ביהודה ושומרון, במסגרתן ניתן לירות על מנת להרוג במי ש"מתעסק עם הקרקע" ללא נוהל מעצר חשוד, מתוך מטרה למנוע הנחת מטענים בצירים שבהם פועלים כוחות צה"ל.
באוגוסט 2025 היה ניסיון לפיגוע ירי ליד הכפר אל-מוע'ייר.
כחלק מניסיונות החיפוש אחר המחבל, הורה בלוט להטיל עוצר על הכפר.
חיילי צה"ל עקרו 3,100 עצים, בהם גם עצי זית בני עשרות שנים, בשטח המפריד בין הכפר לכביש הראשי, החרימו מכוניות, וכן נכנסו לבתים בכפר, ערכו בהם חיפוש והרסו רכוש.
על פי בלוט, הסרת העצים התבצעה לשם הסרת איום על יהודים.
המתנחלים באזור טענו שבמשך שנים מחבלים נהגו להסתתר בחסות העצים.
עקירת העצים גונתה על ידי רבים מהשמאל לפיהם דבריו ומעשיו של בלוט הם "הצהרה על ענישה קולקטיבית ופשע מלחמה".
בלוט מתגורר ביישוב הקהילתי נחושה, נשוי לעדי, ראש השלוחה בקבוצת יבנה של המכינה הקדם צבאית צהלי, אב לשש בנות.
אח לשישה אחים ואחות, ובהם אחיו נתנאל שנפצע קשה בפיגוע במכינה בעצמונה במרץ 2002. בעל תואר ראשון בפילוסופיה, כלכלה ומדעי המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובעל תואר שני בחשיבה אסטרטגית ממכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה.
אבי ארוך (נולד ב-1947) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש להק כוח האדם.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל חברת UMI יוניברסל מוטורס ישראל (יבואנית מכוניות ג'נרל מוטורס לישראל).
ארוך נולד בתל אביב ולמד בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
התגייס לצה"ל ב-1965 והוכשר כמכונאי מטוסי סילון.
שירת כמכונאי בטייסת 101 במהלך מלחמת ששת הימים.
לאחר קורס קצינים שירת כשליש בטייסת 109. בהמשך שירת כמפקד גף מנהלה בבמצ"א 108 (בית מלאכה לציוד אלקטרוני בצריפין), מפקד גף מנהלה ביב"א 509, ראש ענף חינוך בחיל האוויר, מפקד טייסת מנהלה בבסיס חצור ומפקד טייסת מנהלה של בסיס תל נוף.
לאחר מבצע שלום הגליל שימש מפקד שדה התעופה ביירות.
שירת כראש מחלקת פרט וחוגרים בחיל האוויר.
ב-1990 מונה לראש להק כוח האדם בחיל ושירת בתפקיד זה עד 1992.
לאחר שחרורו משירות הקבע, הצטרף לחברת יוניברסל מוטורס ישראל, יבואנית ג'נרל מוטורס, בה כיהן מפקדו לשעבר בחיל האוויר אביהו בן-נון כיושב הראש.