tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרישתו השנייה של בן הדד
בלשון המקרא לא מבואר מה הייתה התוספת בדרישתו השנייה של בן הדד, ומדוע סירב לה אחאב.
חז"ל רואים במילים 'מחמד עיניך' את הדרישה הנוספת, ועומדים על כך שכסף, זהב, נשים ובנים כוללים את כל 'מחמד עינו'.
הם מבארים כי הכוונה לספר התורה:
פרשנים אחרים מסבירים בפשטות שאחאב הבין מדבריו הראשונים של בן הדד כי כל רכושו יהיה נתון לשליטתו ולמסיו והסכים לכך, אך בן הדד הדגיש בפעם השנייה כי הוא מתכוון לקחתם ממש, דרישה לה לא יכול היה להסכים.
ואילו יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים מספר כי לאחר שהסכים אחאב לשלוח לבן הדד את רכושו, דרש בן הדד כי עבדיו יבואו ויקחום בעצמם.
אחאב טען בפני הזקנים כי התעקשותו של בן הדד מוכיחה כי אינו אלא מחפש תואנה למלחמה.
אחאב מתואר במקרא ובתלמוד כאחד מהמלכים הרשעים ביותר, ובכל זאת זוכה במלחמה זו לניצחון נסי בליווי נבואי.
חז"ל מנמקים סתירה זו במספר הסברים:
במדרש אחר מוסבר כי אחאב זכה בניצחונו כיוון שסירב לדרישתו של בן-הדד למסור לידיו את ספר-התורה:
בסוף אותה שנה שב בן הדד בראש צבאו למלחמה על ישראל באפק.
אחאב אסף גם הוא את צבאו ושני הצבאות חנו זה כנגד זה: ()
הנביא שב והבטיח לאחאב כי ינצח במלחמה.
לאחר שבוע של חנייה החל הקרב, בני ישראל הרגו מצבאות ארם מאה אלף ביום אחד.
למרות הניצחון המזהיר בחר אחאב לחמול על חיי בן הדד, ואף השיב אותו למלכותו.
ה' כועס על החלטתו זו, ומודיע לו על ידי נביא כי נגזר עליו מוות:
העובדה כי אחאב משחרר את בן הדד מעוררת תהיות, אחאב אף מגדיל ומתייחס לבן-הדד בכבוד רב כאשר הוא מכנה אותו 'אחי', יוסף בן מתתיהו מתאר: .(קדמוניות היהודים ספר שמיני)
לפי תיאור המקרא הצליחו עבדיו של בן הדד לעורר את רחמיו של אחאב על אדונם, כאשר תוכניתם מתבססת על היותם של מלכי בית ישראל 'מלכי חסד'.
היסטוריונים מנמקים את החלטתו של אחאב מבחינה פרקטית בצורך שלו בברית צבאית עם ארם כנגד שלמנאסר מלך אשור, כפי שאכן באה לידי ביטוי כשנה מאוחר יותר בקרב קרקר, בו נלחמו אחאב ובן-הדד יחד כנגד האשורים.
הרב אלחנן סמט מציע שהחנינה ניתנה על בסיס מעמדי והזדהותי, חששו של אחאב שמא יבוא יום הוא עצמו יפול בשבי וירצח בידי חיילי ממלכה שכנה, במעשה החנינה, טוען סמט, ניסה אחאב ליצור תקדים על פיו חיהם של מלכים נמצאים מעל לכל עימות צבאי שהוא.
המלחמה השלישית - קרב רמות גלעד
לאחר המלחמה השנייה התרחשו אירועי כרם נבות, בעקבותיהם ניבא אליהו הנביא לאחאב נבואות קשות על צורת מותו, באמרו שהכלבים ילקקו את דמו.
שלוש שנים לאחר המלחמה השנייה ביקר אצל אחאב מחותנו, יהושפט מלך יהודה.
בתקופת שני המלכים התחולל שלום בין מלכות יהודה למלכות ישראל, והשניים היו לבני ברית.
אחאב הודיע בנוכחות יהושפט כי הוא מעוניין לצאת למלחמה על ארם, וביקש ממנו להצטרף אליו: () אך יהושפט, שהיה מלך ירא ה' בניגוד לאחאב, דורש להיוועץ בנביאים:()
אחאב קיבץ ארבע מאות נביאים ושואל אותם האם לעלות למלחמה, וכולם ענו לו לעלות.
אך יהושפט מבקש נביא נוסף: ()
התעקשותו של יהושפט לשמוע נבואה נוספת על הארבע-מאות ששמע נראית תמוהה.
בתלמוד מבואר כי ידע שאין שני נביאים מתנבאים בסגנון אחד, וכיוון שהתנבאו כולם באותו סגנון הבין כי הם נביאי שקר
אחאב הודה כי ישנו נביא נוסף מיכיהו בן ימלה, אך הוא שונא אותו כיוון שמנבא לו רק רע.
כשהתעקש יהושפט שלח אחאב לקרוא למיכיהו, ובזמן שהמתינו המלכים עשה נביא השקר צדקיהו בן כנענה קרני ברזל והצהיר בפני אחאב כי בהם ינגח את ארם.
כאשר כל הנביאים מגבים את דבריו:()
כאשר הגיע מיכיהו סיפר לו אחאב על דברי הנביאים וייחל שינבא כמותם.
מיכיהו נשבע שיגיד את אשר אמר לו ה', והתנבא:(), אך אחאב הבין מכך שלא פתח בדבריו ב'כה אמר השם' כי אינו מתנבא, אלא לועג לו או מברכו, ולכן שב והפציר בו למסור את נבואתו.
לפי התלמוד 'הרוח' היא רוחו של נבות היזרעאלי אותו הרג אחאב.
למרות הלעג שהביע אחאב כלפי נבואתו של מיכיהו, חשש ממנה והחליט לנקוט משנה זהירות.
בדרכו למלחמה הודיע ליהושפט כי בכוונתו להתחפש לחייל פשוט, בעוד מיהושפט עצמו ביקש להישאר לבוש בבגדי מלכותו.
למעשה ציווה ציווה בן הדד את חייליו:() במהלך הקרב ברמות גלעד חפשו חיילי ארם את אחאב, וכאשר ראו את יהושפט חשבו כי הוא מלך ישראל ובקשו להורגו.
יהושפט זעק לה' והחיילים הבחינו כי אינו אחאב וסרו מעליו.
אחאב המחופש אכן לא זוהה, אך () יש המזהים את המושך עם נעמן שר צבא ארם.
אחאב המשיך לעמוד על המרכבה כאשר דמו נשפך לתוכה, ומת לעת ערב.
הסיבות שהובילו את אחאב למלחמה
מלחמה משלו – חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים הוא ספר מאת פרופסור אורי בר-יוסף מבית הספר למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
הספר, שיצא לאור בשנת 2021 בהוצאת דביר, מתאר את לחימת חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים, ומנתח את הכשלים והליקויים באופן שבו הופעל החיל.
בספרו טוען בר-יוסף כי קיים "חור שחור" בהיסטוריוגרפיה של חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים.
בניגוד לכוחות היבשה ובמיוחד אוגדות השריון שלחימתן זכתה לתיאורים רבים ומפורטים, ובניגוד לפיקוד העליון של צה"ל שתפקודו במלחמה זכה להיסטוריה ארוכה, מתועדת היטב ומוסמכת, חיל האוויר, שקיבל למעלה מ-50% מתקציב הביטחון בשנים שבין מלחמת ששת הימים למלחמת יום הכיפורים, לא הציג כל היסטוריה מוסמכת על חלקו במלחמה.
לקונה זו, לטענת המחבר, אינה מקרית אלא תוצאה של החלטת מפקד החיל במלחמה, בני פלד, שמנע, משיקוליו הוא, ביצוע תחקיר מוסמך שלה.
ממשיכיו המשיכו בקו זה ולכן עד היום אין היסטוריה מוסמכת כזו.
מסקנת המחבר היא שהסיוע שנתן חיל האוויר לכוחות היבשה היה דל יחסית לפוטנציאל שהיה לחיל.
הספר נשען בעיקר על חומר ארכיוני מקורי, בראש ובראשונה תמלילי ההקלטות (אלפי עמודים) מחדר הרמטכ"ל ב"בור" לאורך כל המלחמה ופרוטוקולים של דיוני קבינט וממשלה ופורומים ביטחוניים, ועל מחקרי מחלקת ההיסטוריה של צה"ל וחלק מהכרכים בהם סיכם חיל האוויר את נתוני גיחותיו במלחמה.
חיל האוויר היה מצויד ומוכן היטב למלחמה.
עם פרוץ המלחמה, חיל האוויר היה החיל המרכזי היחיד שהיה ערוך במלואו לקרב, אבל בגלל שורת פקודות של בני פלד, שסתרו את תוכניות המלחמה של החיל, יכולתו לפגוע בכוחות התוקפים נפגעה ולא הייתה לו כמעט השפעה על מהלך המלחמה בתחילתה.
שני המבצעים המרכזיים של חיל האוויר, "תגר" לחיסול מערך הטילים בחזית המצרית ו"דוגמן 5" לחיסול מערך הטילים בחזית הסורית לא הצליחו בשל הנסיבות שהתקיימו בבוקר 7 באוקטובר.
החשש מפני פריצה סורית בצפון והלחץ שהפעיל שר הביטחון ישירות על בני פלד הביאו אותו להחליט כבר בשעה 06:30 להפסיק את מבצע "תגר".
מעט מאוחר יותר הוא החליט בעצה אחת עם הרמטכ"ל לבצע את מבצע "דוגמן" אף על פי שלא התקיימו התנאים להצלחת המבצע.
בדיון החפוז שהתקיים ב"בור" של חיל האוויר, אנשי החיל לא הבהירו לרמטכ"ל את הבעיות המרכזיות – בראש ובראשונה היעדר מודיעין עדכני על מיקום סוללות הטילים הניידות – שהיה מקור הכשל, אלא נתנו לו להבין שמבצע "דוגמן" יכול להצליח.
במבצע הופלו שישה מטוסי פנטום ועשרה נוספים נפגעו.
רק סוללת טילים אחת מתוך 25 הושמדה.
כישלון מבצע "דוגמן" יצר טראומה שהקשתה על חיל האוויר להתמודד פעם נוספת עם אתגר הטילים.
כתוצאה מכך הוא לא השיג עליונות אווירית בחזית הגולן עד סוף המלחמה ובחזית התעלה כמעט עד סופה.
בהיעדר חופש פעולה מעל החזיתות הוא התקשה לתת סיוע יעיל, ובקרבות קשים דוגמת מתקפת הנגד של 8 באוקטובר וקרב הצליחה הקשה (15–18 אוקטובר) חיל האוויר כמעט לא הורגש.
החל מ-8 באוקטובר ולאורך חלק ניכר מהמלחמה עיקר המאמץ של טייסות הפנטום, כוח המחץ של חיל האוויר, הושקע בתקיפת שדות תעופה במצרים ובסוריה וזאת, אף על פי שהאיום האווירי הערבי היה מצומצם יחסית ויעילות המתקפות התבררה כמוגבלת.
לאורך כל המלחמה נמנע חיל האוויר מביצוע אמנעות (תקיפת שיירות אויב בדרך לחזית).
כתוצאה מכך, כוח המשלוח העיראקי שנשלח לחזית הגולן הגיע ללא פגע אף על פי שהיה ידוע כי הוא בדרך.
הופעתו בחזית ב-12 באוקטובר עצרה התקדמות נוספת של צה"ל לכוון דמשק.
רק עם חיסולו המלא של מערך הטק"א המצרי במבצע "מפצח 25" ב-22 באוקטובר השיג חיל האוויר עליונות אווירית בחזית זו.
באותו יום וביום שלמחרת ביצע חיל האוויר מאות גיחות יעילות בגזרת הלחימה העיקרית ואלה תרמו מהותית להצלחת צה"ל להשלים במהירות את כיתור הארמייה השלישית.
הצלחות אלה נתנו ביטוי לפוטנציאל הגדול שהיה לחיל האוויר להשתתף בקרב היבשה – פוטנציאל שלא מומש בשל כישלון חיל האוויר להשיג עליונות אווירית עד אותו שלב.
לאורך כל המלחמה סיפק חיל האוויר הגנה יעילה לכוחות צה"ל מפני תקיפות מטוסי האויב והצליח להפיל רבים מהמטוסים התוקפים.
לכך הייתה גם השפעה מורלית גדולה על נכונות הטייסים הערבים להמריא לקרב ונראה שהישג זה תרם, יותר מאשר תקיפת שדות התעופה, למיעוט תקיפות האוויר הערביות במלחמה.
במהלך המלחמה ניסה מפקד חיל האוויר להשפיע על הרמטכ"ל לצלוח את התעלה מוקדם ככל האפשר.
במסגרת זו השתמש פלד, כפי שהעיד בעצמו לאחר המלחמה, בנתונים כוזבים על סדר הכוחות של החיל כדי להציג אותו כמתקרב ל"קו האדום" שמעבר לו לא יוכל לתמוך כראוי במבצע הצליחה.
הרמטכ"ל, שהבין טוב מפלד את משמעות מבצע הצליחה כאשר עיקר כוחות השריון המצריים היו ערוכים עדיין ממערב לתעלה, הגיע למסקנה הפוכה, לפיה צה"ל זקוק להפסקת אש כדי להתאושש.
רק "ידיעת זהב" של המוסד על הכנות מצריות למתקפה קרובה של כוחות השריון קטעה ב-12 באוקטובר דיון קבינט שהיה עלול להביא להסכמה ישראלית להפסקת אש במקום, שדינה היה כדין הודאה בתבוסת צה"ל במלחמה בדרום.
ישראל בהרב, שבמלחמת יום הכיפורים שימש כסגן מפקד טייסת 101, כתב מאמר ביקורת ובו טען כי בראייתו קביעותיו של בר-יוסף "נשענות על חיבור שרלטני של עובדות מנותקות וציפיות מומצאות רטרואקטיבית".
על קביעותיו של בהרב חלק יפתח ספקטור, שהיה מפקד טייסת פנטום בחיל האוויר במלחמת יום הכיפורים, במאמרו "חיל האוויר אכן לא תפקד כראוי".
מבקרים אחרים העירו על חד-צדדיות בתזה של המחבר: "מעוררת תהייה ומחשבה האם יש צד שני לתזה הזו.
בר-יוסף לא מציג עמדה אחרת אבל נראה שהקורא הנבון צריך לברר את הדברים בעצמו".
בביקורת ספרים בעיתון "הארץ" כותב העיתונאי אורי משגב כי הספר מעניין ומעורר מחשבה, מחדש ומרתק לקריאה.
לדעתו של משגב, בר-יוסף מצליח לבסס על סמך מידע ועובדות את אישומיו החריפים וכי כוחו של הספר הוא בשיטתיות שבה הוא מראה איך יום אחר יום חיל האוויר ממשיך להקצות מאמצים אדירים לתקיפת שדות תעופה בעודו מתעקש להילחם למעשה את המלחמה הקודמת.
מלחמה ושלום היא היצירה הגדולה ביותר של משה סעידי, והושלמה בשנת 1969.
בשבע קומות "בית הקיבוץ הארצי" (כיום: בית התנועה הקיבוצית) - מטה התנועה שנחנך בתל אביב ב-1969 בתכנונו של האדריכל שמואל מסטצ'קין, לרבות בשלוש קומות המרתף ובחצר המבואה, שולבו עשרות רבות של יצירות אמנות שהוזמנו במיוחד מאמני התנועה, כל אחד על פי דרכו וסגנונו.
היצירה המרשימה ביותר בבניין, כזו המהווה הישג בשילוב של אמנות באדריכלות, הוקמה באולם ההתכנסויות שבקומה התחתונה בבניין.
זהו קיר קרמיקה שמורכב מכמה מאות חלקי קרמיקה ומשתרע על פני כל שטח הדופן המרכזית של האולם, יותר מ-70 מ"ר שטחה של היצירה.
כקיר המשמש רקע לכנסים, לטקסים ולאירועים שנועדו להתקיים באולם, בחר סעידי ליצור יצירה שתהווה תפאורה ונוכחת להתרחשויות בו.
הוא נמנע מלעסוק בערכי התנועה או הקיבוץ, אך עם זאת בחר לעסוק ב"מלחמה ושלום", השם שהעניק לעבודה.
ניתן למצוא קשר בין נושא היצירה להדי מלחמת ששת הימים, שהשפעתה אז הייתה עדיין רבה.
עם זאת, סעידי הקפיד לכל אורך דרכו שלא לעסוק ביצירותיו בנושאים אקטואליים, אלא ביקש לייצג ערכים אוניברסליים, מתוך גישה רחבה ועל-זמנית.
חלקה הימני של העבודה מתייחס לנושא השלום, והוא מכיל אלמנטים סמליים של שלום וצמיחה.
ואילו החלק השמאלי מתייחס למלחמה, ומכיל אלמנטים של אובדן וקמילה.
שמונה סצנות מרכיבות את העבודה, כשבין אחת לרעותה השתמש סעידי באריחים ארכיטקטוניים הנדמים כעמודים, והסצנות מופיעות כמו מבעד לפתחי חלונות אנכיים, ההולכים וצרים ככל שמתרחקים ממרכז הקיר.
הדומיננטיות של העבודה באולם היא רבה.
הדבר דומה במהותו לתגובה שעורר קיר האמנות שאי שלום ירושלים שיצר האמן דני קרוון באולם מליאת הכנסת בירושלים, שלוש שנים קודם לכן.
קרוון, שאף הוא היה חבר קיבוץ – גם אם רק תקופה קצרה, יצר במהלך שנות ה-60 סדרה של קירות אמנות מבטון, למשל בבית המשפט בתל אביב, במעונות הסטודנטים ובמכון ויצמן למדע ברחובות.
אלא שבשונה מקרוון, שבחר לצמצם באולם המליאה בכנסת את המבע האמנותי לחלק המרכזי בקיר בלבד, ובו עשה שימוש בגופים גאומטריים מופשטים, סעידי בחר לתת ביטוי אמנותי בכל חלקי הקיר, תוך שימוש באלמנטים סמליים.
האדריכל שמואל מסטצ'קין, בוגר הבאוהאוס ואדריכל ראשי במחלקה הטכנית של הקיבוץ הארצי, מיעט לשלב אמנות בבניינים שתכנן וביכר להותיר את הבניינים נקיים מקישוטים חסרי ערך שימושי מובהק.
המהלך שננקט בבית הקיבוץ הארצי חרג לשיטתו והוביל לעומס.
עם זאת, את קיר האמנות שיצר סעידי העריך והוקיר ובהמשך אף שיתף עמו פעולה בעבודות נוספות שתכנן.
לסעידי היה קיר האמנות שיצר בבית הקיבוץ הארצי לעבודת הקיר הגדולה והמורכבת ביותר שיצר לאורך שישה עשורים של יצירת קירות אמנות מקרמיקה.
תחילה יצר סעידי בסטודיו שבקיבוצו דגם בקנה מידה 1:10, המאפשר לחשב את מרחקי הראייה והזוויות, גוונים, כיווני אור וחלוקת השטח לאלמנטים.
לאחר מכן יוצרו בסטודיו חלקי הקיר השונים באמצעות תבנית, מכבש, ייבוש במשך שבוע בטמפרטורה של 70 מעלות ותנור שריפה בטמפרטורה של 1,040 מעלות.
לבסוף הובאו החלקים הרבים אל בית הקיבוץ הארצי והורכבו באתר בתיאום עם קונסטרוקטור.
בשנת 2021 עזבה התנועה הקיבוצית את הבניין שהושכר כולו לחברת אמפה נדל"ן.
במסגרת זו פורקו כל יצירות האמנות ששולבו בבניין ונוצרו בידי אמנות תנועת הקיבוץ הארצי.
יצירות אלה נארזו ונשלחו לגבעת חביבה שם הן צפויות להיקבע מחדש בבניינים השונים.
בשל גודלה ומורכבותה של היצירה "מלחמה ושלום" הוסכם כי היא תישאר באתר ולא תפגע.
מלחמה משלו הוא סרט רוסי משנת 2021 בבימויו של אלכסיי צ'אדוב שגם מככב לצדם של כריסטינה אסמוס, ויקטור סוחורוקוב, ארטיום טקאצ'נקו, ויטאלי קישצ'נקו, ג'ליל אסרטוב ואחרים.
הסרט הופק בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי וחלקים ממנו צולמו בחצי האי קרים, מוסקבה ואף בסוריה.
אבל המלחמה לא מרפה ממנו והוא ממשיך לשחק בה, מה שכבר עולה לו ביחסיו עם אשתו ועכשיו עלול לעלות בחייו.
איוואן נוסע לסוריה כשהוא מחופש ככתב מלחמת חוץ בשם ג'ון.
מלחמה עם סבא הוא סרט קומדיה אמריקאי לכל המשפחה משנת 2020 בליטא ובארצות הברית ומשנת 2021 בישראל בבימוי של טים היל, מתסריט מאת טום ג'יי אסטל ומאט אמבר, המבוסס על רומן באותו שם מאת רוברט קימל סמית'.
הסרט עוסק בילד צעיר בשם פיטר (אוקס פגלי) שנלחם במלחמת קונדס עם סבו (רוברט דה נירו) כדי לגרום לסבו לצאת מחדרו לאחר שעבר לגור עם משפחתו.
אומה תורמן, רוב ריגל, לורה מרנו, צ'יץ' מרין, ג'יין סימור וכריסטופר ווקן מככבים גם הם בסרט.
הסרט צולם במקור במאי 2017, הבכורה של הסרט נדחתה מספר פעמים עקב שינויים בצילום וסגירתה של חברת ויינשטיין, המפיצה המקורית.
הסרט יצא בסופו של דבר לקולנוע בארצות הברית ב-9 באוקטובר 2020 על ידי אולפני 101, כמו גם בחו"ל החל באוגוסט 2020 על ידי אולפני ברוקדייל.
הוא קיבל ביקורות שליליות בדרך כלל מהמבקרים והכניס 40 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב הפקה של 38 מיליון דולר.
לאחר שגנב בטעות ממכולת עקב בעיות עם הקופות העצמיות וגרם ריב עם דייוויד מנהל החנות (פאיזון לאב), האלמן לאחרונה אד מרינו (רוברט דה נירו) זוכה לביקור של בתו סאלי מרינו-דקר (אומה תורמן), שרוצה שיעבור לגור עם משפחתה.
אד לא רוצה לעזוב את הבית שלו כי הוא בנה אותו לבד.
סאלי משכנעת את אד לעבור לגור איתה בכל זאת, ונותנת לו את חדר השינה של בנה פיטר (אוקס פגלי).
פיטר לא שמח לתת את החדר שלו לסבו ולעבור לעליית הגג.
אד מתקבל בברכה על ידי בעלה של סאלי ארתור (רוב ריגל) ושתי בנותיהם, מיה (לורה מרנו) וג'ני (פופי גגנון).
במהלך יומו הראשון שעבר לגור, אד מבלה את רוב זמנו בחדר החדש שלו, יושב על כיסאו ומביט בשמים, עדיין חושב על אשתו המנוחה.
לאחר מכן מספר פיטר לחבריו בילי (ג'וליוססר צ'אבס), סטיב (אייזק קרגטן) ואמה (טי ג'יי מקגיבון) על סבו שעובר לגור עם משפחתו ומתגורר בחדרו.
לאחר לילה ראשון ומצמרר בחדרו החדש, פיטר מחליט להכריז מלחמה.
אד מסכים למלחמה, כל עוד הם פועלים לפי כללי המלחמה המוסכמים: הם לא יכולים לפגוע בחפצים של אנשים אחרים ולא יכולים לספר על כך למשפחה.
פיטר עושה סדרה של מתיחות, כולל החלפת קרם הגילוח של אד בקצף המתייבש במהירות ופגיעה בנגן התקליטים שלו.
אד חוזר אל פיטר עם מתיחות, כולל הסרת הברגים מכל הרהיטים של פיטר ושכתוב דו"ח בית הספר שלו.
אד פונה לחבריו דני (צ'יץ' מרין) וג'רי (כריסטופר ווקן) כדי לקבל עצה.
עם הזמן, אד מתחיל לבלות עם נכדותיו וחתנו ולומד כיצד להשתמש בטכנולוגיה מודרנית, כגון קופה עצמית ואפליקציות.
סאלי מגלה שמיה יוצאת עם ילד בשם ראסל (קולין פורד), שאותו היא לא מחבבת במיוחד.
אד מזמין את ג'רי, דני ודיאן (ג'יין סימור) (שאותה הכיר בחנות שבה קונה את הדברים למתיחותיו נגד פיטר) לשחק מחניים נגד פיטר וחבריו (ככל הנראה חבריו של פיטר הם הנכדים של צוותו של אד).
פיטר וחבריו מנצחים בסיבוב הראשון, אבל אד וצוותו מצליחים לנצח אותם במהלך הסיבוב השני.
אולם במהלך הסיבוב השלישי, השיניים התותבות של דני נהרסו; כתוצאה מכך, המשחק מוכרז כתיקו.
מאוחר יותר, פיטר לוחץ על הכפתור בשרשרת החירום של אד, ואד אוסף את פיטר מבית הספר כדי לקחת אותו לדוג.
השניים מגלים שאסור לדוג שם.
לאחר מכן אד לוקח את פיטר לבית שבנה ומסביר שהוא השאיר כמה סודות בקירות.
אד מגלה שמציקים לפיטר, אז הוא, דני וג'רי זורקים את הבריון לפח.
במסיבת יום ההולדת של ג'ני בנושא חג המולד, פיטר מקיים את הבטחתו לא לעשות שום מתיחות.
פיטר מכין מושב מפלט למקרה שאד יתכנן משהו, שאמור לשחק את התפקיד של סנטה באותו לילה.
שינוי של הרגע האחרון מביא לכך שג'רי מתחפש לסנטה.
במהלך המסיבה, פיטר ואד מתבקשים לעזור.
במקום זאת, הם ממשיכים לעשות קונדס אחד את השני, כולל ריסוס בקבוקים אחד על השני ופיטר מחבר את הכבל לאורות בזמן שאד בודק אותם.
כתוצאה מהמעשי קונדס שלהם, הם מבלי לשים לב חושפים את מלחמתם זה בזה לכולם.
ג'רי נפלט מכיסאו, מה שגורם לנזק נוסף לרכוש ולפציעות למספר אורחים.
במהלך זה, אביזר עץ חג המולד של ג'ני נופל על הבית, משאיר חור בחדרה של מיה וחושף את ראסל ומיה בדייט בחדרה של מיה.
לאחר מכן, אד נפצע ופונה לבית החולים.
כעונש, ארתור וסאלי מעמידים את פיטר ומיה ב"מעצר עבודה" למשך שישה חודשים.
ראסל מופיע; סאלי נראית בתחילה כועסת עליו, אך במקום זאת מברכת אותו בברכה ומזמינה אותו לארוחת ערב.
סאלי הולכת לאסוף את אד מבית החולים, אבל מגלה שהוא כבר עשה צ'ק אאוט ונהג הליפט שלו צ'אק (ג'ו גלצ'יון) לקח אותו לבית שבנה.
פיטר מחליט לתקן, ומתחנן בפני אד לחזור לגור עם המשפחה.
השניים סוף סוף מתפייסים, כשסאלי מקשיבה.
ככל שעובר הזמן, נראה שאד ופיטר סוף סוף מסתדרים עד שאד עוזב יום אחד להיות עם דיאן, איתה הוא נמצא כעת במערכת יחסים.
פיטר מביט בכעס, מכריז מלחמה על שניהם כשהם עוזבים.
פיטר דקר (אוקס פגלי): נכדו של אד, בן הדוד החורג של אמה, הנכד החורג של דיאן, בנם של סאלי וארתור ואחיהם של מיה וג'ני.
אד מרינו (רוברט דה נירו): בן הזוג של דיאן, סבא של מיה, ג'ני ופיטר, סבה החורג של אמה ואביה של סאלי.
סאלי מרינו-דקר (אומה תורמן): בתו של אד ובתה החורגת של דיאן, מיה, אמם של ג'ני ופיטר, ואשתו של ארתור.
ארתור דקר (רוב ריגל): אבא של מיה, ג'ני ופיטר ובעלה של סאלי.
מיה דקר (לורה מרנו): נכדתו הגדולה של אד, נכדתה החורגת של דיאן, בתם של ארתור וסאלי, אחותם הגדולה של ג'ני ופיטר ובת הזוג של ראסל.
ג'ניפר (ג'ני) דקר (פופי גגנון): נכדתו הצעירה של אד, בתם של ארתור וסאלי, ואחותם הצעירה של מיה ופיטר.
מחבבת מאוד את חג המולד וחוגגת יום הולדת בנושא החג.
דני (צ'יץ' מרין) אחד משני החברים של אד.
ג'רי (כריסטופר ווקן): אחד משני החברים של אד.
דיאן מרינו (ג'יין סימור): בת הזוג של אד.
סבתה של אמה, סבתו החורגת של פיטר.
בילי (ג'וליוססר צ'אבס): אחד מהחברים של פיטר.
סטיב (אייזק קרגטן): אחד מהחברים של פיטר.
אמה (טי ג'יי מקגיבון): אחת מהחברים של פיטר.
נכדתה של דיאן, נכדתו החורגת של אד ובת הדודה החורגת של פיטר.
ראסל (קולין פורד): בן הזוג של מיה.
צ'אק (ג'ו גלצ'יון): נהג הליפט של אד.
דייוויד (פאיזון לאב): מנהל חנות המכולת.
לין מרינו (רוטאניה אלדה): אשתו של אד, אמה של סאלי וסבתם של מיה, פיטר וג'ני.
מתאם ביטוח (קנדריק קרוס): מתאם ביטוח.
הקמע (דרו שייד): הקמע המפלצת של כיתה ח'.
הסרט עובד מהרומן בעל אותו השם, שנכתב על ידי רוברט קימל סמית'.
בשנת 2013, בנו בן השמונה של המפיק מרווין פרט, טר, הביא את הספר לידיעת אביו.
לאחר רכישת הזכויות, הצילום הראשי של הסרט החל ב-2 במאי 2017, באטלנטה שבג'ורג'יה, שם הוא צולם במשך שישה שבועות.
"מלחמה עם סבא" הייתה אמורה לצאת לאקרנים על ידי סרטי מימד של חברת ויינשטיין ב-21 באפריל 2017, אשר נדחקה מאוחר יותר ל-20 באוקטובר 2017, עקב שינויים עיקריים במיקום הצילום.
בינואר 2018, פחות מחודש לפני יציאתו לאקרנים, הסרט נשלף מלוח הזמנים של היציאה לאקרנים.
במרץ 2018, הוכרז שחברת ויינשטיין לא תפיץ יותר את הסרט, ושזכויותיו נדחו על ידי המפיקים תמורת 2.5 מיליון דולר.
ביוני 2020, 101 אולפני רכשו זכויות הפצה לסרט והעמידו אותו לאקרנים ב-18 בספטמבר 2020; מאוחר יותר הוא נדחק בחזרה ל-9 באוקטובר.
האולפן השקיע כ-24 מיליון דולר בקידום הסרט.
"מלחמה עם סבא" גרפה 21.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-19.5 מיליון דולר בשטחים אחרים, בסכום כולל של 40.7 מיליון דולר ברחבי העולם.
בארצות הברית, הסרט הרוויח 1.1 מיליון דולר מ-2,250 בתי קולנוע ביום הראשון ליציאתו לאקרנים.
הוא המשיך לעלות לבכורה ל-3.6 מיליון דולר, והפך לסרט הראשון שהגיע לראש טנט בקופות.
בסוף השבוע השני הסרט הכניס 2.5 מיליון דולר, וסיים במקום השני אחרי הסרט החדש Honest Thief, ולאחר מכן הרוויח 1.9 מיליון דולר בסוף השבוע השלישי שלה ו-1.1 מיליון דולר בשבוע הרביעי.
לאחר שישה שבועות הסרט עמד על 15.5 מיליון דולר מקומי, כאשר מקורבים בתעשייה מעריכים שהסרט עשוי לרדת ל-20 מיליון דולר.
עד אמצע פברואר 2021, בשבוע ה-20 ליציאתו לאקרנים, הסרט עדיין הופיע ב-653 בתי קולנוע והכניס 224,000 דולר, בסך כולל של 20.3 מיליון דולר.
בצובר הביקורות רוטן טומייטוז, הסרט מחזיק בדירוג אישור של 29% על סמך 120 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 4.4/10. קונצנזוס מבקרי האתר כתב: "מלחמה עם סבא, מצחיקה למדי, אבל בעיקר מטעה, תשאיר את הקהל עם קומץ צחוקים - והרבה שאלות על מה קאסט השחקנים המוכשר הזה חשב".
ב-Metacritic, יש לו ציון ממוצע משוקלל של 34 מתוך 100, בהתבסס על 23 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות לא חיוביות בדרך כלל".
ב-RogerEbert.com, כריסטי למיר העניקה לסרט אחד מתוך ארבעה כוכבים, וכינתה אותו "קומדיה מאתגרת שכוללת את רוברט דה נירו, אומה תורמן, כריסטופר ווקן, צ'יץ' מרין וג'יין סימור, המוכשרים בצורה מופרזת".
ג'וד דריי מ-IndieWire נתן לסרט "D+" וכתב: "צוות הסרט מתבזבז מאוד על תסריט מטורף לחלוטין על ילד מפונק שמחליט באופן בלתי מוסבר שהוא שונא את סבא נחמד מאוד על שעבר לחדר שלו.
מבוסס על ספר הילדים הפופולרי מאת רוברט קימל סמית', 'מלחמה עם סבא' הוא גוש איטי של הומור סלפסטיק שבקושי מחזיק יחד את העלילה חסרת המוטיבציה שלו".
פיטר טרוורס, שסקר את הסרט עבור חדשות ABC, כתב: "זו בחירה אינדיבידואלית אם להסתכן או לא להביא ילדים לבתי קולנוע כדי לראות את 'מלחמה עם סבא'...
אבל אם תנקוט ותשמור על הציפיות שלך נמוכות, אתה יכול לעשות זאת.
יותר גרוע מלראות את דה נירו והחברה מנערים את הטיפשות שלהם".
בנובמבר 2020, המפיק מרווין פרט הכריז על כוונותיו לסרט המשך, שכותרתו "מלחמת עולם עם סבא", אשר הובאה בעדינות על ידי הסצנה האחרונה של הסרט.
מלחמות האופיום (בסינית מפושטת: 鸦片战争; בסינית מסורתית: 鴉片戰爭; באנגלית: Opium Wars) היו שתי מלחמות שהתנהלו בין שושלת צ'ינג למעצמות המערב באמצע המאה ה-19. מלחמת האופיום הראשונה, התרחשה בשנים 1839–1842 בין שושלת צ'ינג לבריטניה.
הסכסוך התחיל בעקבות הרצון של שליטי סין לאכיפת האיסור על צריכה וסחר באופיום כנגד סוחרים בריטים ואמריקאים שמכרו אופיום שיוצר בהודו ובטורקיה למבריחים סינים.
מלחמת האופיום השנייה התרחשה בשנים 1856–1860 בין שושלת צ'ינג לבין בריטניה וצרפת.
בשל עליונות הטכנולוגיה הצבאית המודרנית של הצד האירופי במלחמה, הכוחות האירופאים השיגו ניצחון קל יחסית על כוחות שושלת צ'ינג, וכתוצאה מכך הממשלה נאלצה להעניק לאירופאים מכסים נוחים, הסכמי סחר, שילום פיצויי מלחמה ומסירת שטחים.
המלחמות וההסכמים שנכפו לאחר מכן החלישו את הממשלה האימפריאלית של שושלת צ'ינג ואילצו את סין לפתוח נמלי סחר מוגדרים (כגון שאנגחאי) שטיפלו בכל הסחר עם המעצמות האימפריאליות.
בנוסף, סין העבירה את הריבונות על הונג קונג לבריטניה.
בסביבות אותו הזמן, גם כלכלת סין התכווצה מעט, אך מרד טאיפינג, ומאוחר יותר מרד דונגאן השפיעו על הכלכלה הרבה יותר.
מלחמת האופיום הראשונה פרצה ב-1839 על רקע זכויות סחר, מסחר פתוח, ובעיקר מעמד דיפלומטי.
במאה ה-18 היה לסין סחר עם מדינות אירופה, שסבב בעיקר סביב חרסינה, משי ותה.
בסוף המאה ה-18, הרחיבה חברת הודו המזרחית הבריטית את גידול האופיום בשטחי בנגל ההודית, ומכרה אותו לסוחרים פרטיים שהעבירו אותו למבריחים סינים.
בתקופות מוקדמות יותר, נעשה שימוש באופיום כתרופה לא מזיקה יחסית, אך הנוהג החדש של עישון אופיום לצורכי פנאי הגדיל את הביקוש בצורה חדה ולעיתים קרובות הוביל להתמכרות.
הקיסר הסיני פרסם צווים שהפכו את האופיום לבלתי חוקי בשנים 1729, 1799, 1814 ו-1831, אך היבוא גדל משום שמבריחים ופקידים רבים חיפשו רווח קל.
כמה אנשי עסקים אמריקאים נכנסו לעסקי הסחר על ידי הברחת אופיום מטורקיה לסין, ביניהם וורן דלאנו ג'וניור (סבו של הנשיא פרנקלין רוזוולט) ופרנסיס בלאקוול פורבס.
עד 1833, מחזור האופיום זינק לכ-30,000 משולחים בשנה.
חברת הודו המזרחית הבריטית העבירה אופיום למחסניה באזור הסחר החופשי של גואנגג'ואו, ומכרה אותו למבריחים סינים.
בשנת 1834 נפסק המונופול של חברת הודו המזרחית הבריטית על סחר האופיום בסין, כשהסחר הבלתי חוקי גדל.
הקיסר, שדאג מהריקבון המוסרי של העם ומהבריחה של כסף מהמדינה, הטיל על הנציב העליון לין טסה-הסו להפסיק את המסחר באופיום.
בשנת 1839, הנציב לין פרסם מכתב גלוי לשליט האנגלי בגואנגג'ואו בו הוא מתחנן להפסקת הסחר באופיום.
המכתב מעולם לא הגיע למלכה ויקטוריה.
מאוחר יותר המכתב הודפס בטיימס כפנייה ישירה לציבור הבריטי.
צו מאת הקיסר דאוגואנג הגיע בעקבותיו ב-18 במרץ, המדגיש את העונשים החמורים על הברחת אופיום שיחולו מאותו הרגע.
לין הורה לתפוס את כל האופיום בגואנגג'ואו, כולל זה שבידי ממשלות זרות וחברות סחר.
והחברות התכוננו למסור סכום סמלי כדי לרצות אותו.
צ'ארלס אליוט, המפקח הראשי של הסחר הבריטי בסין, הגיע 3 ימים לאחר תום המועד של לין, משום שחיילים סינים אכפו את ההשבתה והחסימה של סוחרי האופיום.
המשבר הסתיים לאחר שאליוט שילם עבור כל האופיום בשם הממשלה הבריטית (למרות היעדר סמכות רשמית לבצע את הרכישה) ומסר 20,000 משלוחים (כ-1,300 טון) לידי לין, שהשמיד אותם.
צ'ארלס אליוט כתב אז ללונדון והמליץ להשתמש בכוח צבאי כנגד הסינים.
התנגשות קטנה התרחשה בין כלי שיט בריטיים וסיניים בשפך גואנגג'ואו ב-4 בספטמבר 1839. לאחר כמעט שנה, החליטה ממשלת בריטניה, במאי 1840, לשלוח חיילים לגבות פיצויים בשל ההפסדים הכספיים שנגרמו לסוחרים הבריטים בגואנגג'ואו ולהבטיח ביטחון עתידי למסחר באופיום.
ב-21 ביוני 1840 הגיע כוח ימי בריטי ממקאו על מנת להפציץ את נמל דינגאי.
בסכסוך שהתרחש עם הגעת הכוח הימי, הצי המלכותי השתמש בספינות ובתותחים המעולים שלו על מנת להנחיל שורה של תבוסות מכריעות לאימפריה הסינית.
המלחמה הסתיימה בעקבות חוזה נאנקינג ב-1842, הראשון מבין ההסכמים הלא הוגנים בין סין למעצמות המערב.
החוזה אילץ את סין לוותר על האי הונג קונג והאיים הסמוכים לבריטניה, ובנוסף הוא אילץ את סין להקים חמישה נמלי אמנה בשנגחאי, גואנגג'ואו, נינגפו, פוג'ואו ושיאמן.
החוזה גם הטיל על סין חובת תשלום פיצויי מלחמה בסך עשרים ואחד מיליון דולר לממלכה המאוחדת, כאשר שישה מיליון מתוכן שולמו באופן מיידי, והשאר לאחר מכן.
אמנה נוספת, שנחתמה בשנה שלאחר מכן, העניקה מעמד של לאום המועדף לאימפריה הבריטית.
צרפת השיגה את אותם ויתורים בהסכמים של 1843 ו-1844.
ב-1853, צפון סין הזדעזעה על ידי מרד טאיפינג, שקבע את בירתו בנאנג'ינג.
למרות זאת, מונה בגואנגג'ואו הנציב הקיסרי החדש יא מינגצ'ן, שהיה נחוש בדעתו להפסיק את סחר האופיום, שעדיין היה בלתי חוקי.
באוקטובר 1856 הוא תפס את ה"חץ", ספינה בריטית, והשליך את הצוות שלה לכלא.
סר ג'ון בורינג, מושל הונג קונג הבריטית, הזעיק את צי הודו המזרחית וסין של אדמירל סר מייקל סימור, אשר ב-23 באוקטובר הפציץ וכבש את מבצרי נהר הפנינה באזור גואנגג'ואו, והמשיך להפציץ את גואנגג'ואו עצמה, אך לא היה לו מספיק כוחות לכבוש ולהחזיק את העיר.
ב-15 בדצמבר, במהלך מהומה בגואנגג'ואו, הוצתו נכסים מסחריים אירופאיים ובורינג פנה בבקשה להתערבות צבאית.
הוצאתו להורג של מיסיונר צרפתי העניקה אישור לתמיכה מצרפת.
בעלות הברית האירופיות, כולל בריטניה, צרפת והאימפריה הרוסית, ביקשו כעת ויתורים גדולים יותר מסין, כולל לגליזציה של סחר האופיום, הרחבת השימוש בקוליות, פתיחת כל סין לסוחרים בריטים וסוחרי אופיום, ופטור ממסי יבוא חוץ ממכסי מעבר פנימיים.
המלחמה הובילה לחוזה טיינג'ין שנחתם ב-26 ביוני 1858, שאילץ את הסינים לשלם פיצויים על הוצאות המלחמה האחרונה, לפתוח קבוצה שנייה של עשרה נמלים למסחר עם האירופיים, להכשיר את הסחר האופיום ולהעניק לסוחרים זרים ומיסיונרים זכויות לנסוע בתוך סין.
לאחר שלב שני של לחימה שכלל את הריסתו של ארמון הקיץ הישן וכיבוש מתחם ארמון העיר האסורה בבייג'ינג, החוזה אושר על ידי הסכם פקינג ב-1860.
מלחמות בלריאנד, הידועות גם כמלחמת אבני-החן או מלחמת הסילמרילים, היו הכינוי לסדרה ארוכה של מלחמות בדיוניות המתוארות בעולם הפנטזיה של ג'ון רונלד רעואל טולקין, ומהוות את עיקר עלילת ספרו "הסילמריליון".
על פי עלילת הספר, זוהי הייתה מלחמה ארוכה וממושכת אשר התרחשה בארץ התיכונה בימי קדומים, בין שר האופל מלקור-מורגות' ועושי דברו לבין העלפים תושבי חבל הארץ בלריאנד שבצפון-מערב הארץ, והסתיימה בסופו של דבר בהתערבותם של הולאר השמיימיים, חורבן בלריאנד ושקיעתה מתחת לפני הים.
לאחר התעוררות העלפים במזרח הארץ התיכונה טרם העידן הראשון (בשנת 1050 לשנות העצים), החליטו חלק מהעלפים - שמעתה נודעו בשם האלדר - להסכים להצעה לנדוד מערבה אל עבר אמן וולינור, משכנות הולאר.
במהלך המסע, חלק מהעלפים החליטו להמשיך הלאה אל עבר אמן, וחלק העדיפו להתיישב בחבל הארץ המערבי ביותר בארץ התיכונה, בלריאנד.
אחת מסיעות העלפים שהמשיכו הלאה אל עבר אמן הייתה סיעת הנולדור, הידועים גם כ"עלפים עמוקים" ונודעו באהבתם לעבודות הכפיים ומלאכת היצירה.
אחד מהם, פאנור, אשר תואר מאוחר יותר כ"הגדול ביותר מכל האלדר בתבונת כפיו וחוכמתו, אבל היה גם הגא והעיקש מכולם", יצר שלוש אבני-חן בשם "הסילמרילים" ומילא אותן באורם של שני העצים השתולים בולינור אשר נתנו את אורם על העולם.
באותו הזמן, מלקור, הולא המורד, אשר הובס קודם לכן על ידי הולאר והושם במאסר, הצליח להשתחרר ממאסרו בזכות עורמתו הרבה.
בידיעה כי לא יוכל עוד להסתמך על כוחותיו בלבד במלחמתו ביתר הולאר, רקם מלקור מזימה להסתת הנולדור כנגד הולאר על מנת שבסופו יצליח לגנוב את הסילמרילים ולהשתמש בהם על מנת להעצים את כוחותיו, ולהפוך לשליט על כל ארדה.
על מנת ליישם את תוכניתו, שיקר מלקור לנולדור וסיפר להם על הארץ התיכונה, על גזע האדם שעתיד להתעורר והולאר לא הזכירו, ושיקר להם כי הסיבה האמיתית להזמנת הנולדור לאמן היא, כביכול, על מנת לשלול מהם את עצמאותם, ולא לאפשר להם לצאת חזרה אל הארץ התיכונה ולהקים ממלכות אדירות, כיאה להם.
כתוצאה מכך, התפצלו הנולדור לשתי סיעות יריבות בראשות בניו של המלך פינווה - אחת בראשות פאנור, והשנייה בחסות פינגולפין.
כאשר בני פאנור העזו להתקומם בחרב כנגד בני פינגולפין, התערבו הולאר וגירשו את פאנור מעיר הבירה של הולאר.
מהר מאוד, גילו הולאר כי מלקור הפר את הבטחותיו ועמד למעשה מאחורי הסכסוך, אך מלקור נמלט מהם.
לאחר מכן, הסתייע מלקור ברוח הזדונית דמוית העכביש אונגולינט על מנת לפלוש חזרה לאמן ולהשמיד את שני העצים.
במהלך העימות, הרג מלקור את פינווה, וחמס מידיו של פאנור את הסילמרילים.
עם זאת, משרידיהם של שני העצים, הפירות והזרעים, יצרו הולאר את השמש והירח, ובכך החל העידן הראשון בתולדות הארץ התיכונה.
פאנור הנזעם נשבע לנקום את מות אביו, אסף איתו נולדולי רבים והשביע אותם שבועה קדושה להחזיר את הסילמרילים חזרה מידי מלקור, אשר מעתה ייקרא בשם מורגות' - "האויב השחור של העולם".
כתוצאה מחורבן העצים, רבים מהנולדור הביעו רצון לנטוש את אמן ולחזור חזרה לארץ התיכונה על מנת להקים ממלכות אדירות.
במהלך מסעם אל עבר ארץ התיכונה, פגשו פאנור וסיעתו בעלפי הים, ותבעו מהם למסור להם את ספינותיהם לצורך המאמץ המלחמתי.
כשסירבו עלפי הים, טבחו הנולדור ברבים מהם ורצחו את מלכם.
כתוצאה ממעשה איום זה, ניבא הולא מנדוס את נבואתו המפורסמת המכונה "גזירת מנדוס" לפיה לא יוכלו עוד הנולדור שלקחו חלק בטבח לחזור חזרה אל אמן, וכי שבועתם תהיה להם לרועץ בסופו של דבר.
ממבצרו החדש אנגבנד בהרי הברזל שבצפון בלריאנד, הוציא מורגות' אל הפועל מתקפות רבות כנגד יושבי הארץ, ובמיוחד כנגד העלפים שנואי נפשו.
בעוד שבחלק מהקרבות ידם של הנולדור ובעלי בריתם הייתה על העליונה, גזירת מנדוס העיבה על מאמצי הנולדור, ועד מהרה החלו הנולדור לספוג כישלונות בולטים שהובילו לתבוסות מחפירות בשדה הקרב.
קרב חסר-שם זה התרחש בשנת 1497 לשנות העצים (השנה האחרונה לפני העידן הראשון) ולמעשה התרחש לפני בוא הנולדור לבלריאנד.
במהלך הקרב, תקף מלקור את אותן סיעות העלפים שהעדיפו להתיישב בבלריאנד במהלך המסע למערב - סיעת הסינדר, העלפים האפורים בראשות תינגול, וסיעת הליקונדי, העלפים הירוקים בראשות דנתור.
הקרב הסתיים בניצחון העלפים, אם כי במחיר כבד מאוד: נפילת דנתור, מלך העלפים הירוקים.
קרב זה היה השני למניין הקרבות שהתרחשו בבלריאנד כנגד מורגות', אך היה הראשון בו השתתפו הנולדור המורדים שחזרו לארץ התיכונה.
הקרב היה אחד הניצחונות המזהירים הראשונים של הנולדור כנגד מורגות' וצבא האורקים שלו, אך הסתיים במחיר חייו של פאנור בעצמו.
הקרב השלישי שהתרחש על אדמת בלריאנד הסתיים בניצחון המפואר ביותר של הנולדור עד כה, לאחר שיצאו מחוזקים מהקרב הקודם והחליטו בעקבותיו לבסס את כוחם בארץ התיכונה על ידי בניית ממלכותיהם ויצירת קשרים עם סיעות העלפים האחרות דוגמת הסינדר.
הניצחון בקרב זה הביא לתחילת עידן של שלום ושגשוג לממלכות העלפים בבלריאנד, ולעלייתם של בתי האדיין הראשונים - בני האדם שבחרו להושיט את ידם לעלפים.
לאחר הקרב, הטילו הנולדור מצור ממושך על אנגבנד, מתוך ביטחונם המופרז כי יצליחו להחליש מספיק את מורגות' הנצור על מנת להצליח במה שהם נכשלו בו בדגור-נואין-גיליאת - הבסת מורגות' עצמו.
למרות המצור, המשיך מורגות' לבנות את כוחותיו בחשאי במרתפי אנגבנד, מתחת לאפם של צבא הנולדור הצר על שעריו.
מורגות' העדיף להמתין כמה זמן שיידרש על מנת שיהיה מספיק חזק לפרוץ את המצור הממושך על אנגבנד, ולבסוף, ארבע מאות שנים לאחר דגור אלגרב, פרץ מורגות' את המצור על אנגבנד בהתקפת פתע רבת עוצמה בה השתתף בין היתר ראשון הדרקונים של מורגות' - הדרקון גלאורונג יורק האש.
אש הדרקון כילתה את מישור ארד גלן הפורה, ועלפים רבים מצאו את מותם בניסיון לברוח מהאש והעשן.
כתוצאה מתבערה זו כונה הקרב דגור ברגולך - "קרב להבת הפתע" בסינדרין.
צבאות הבאלרוגים והאורקים, בהנהגת גלאורונג הדרקון, פלשו בהצלחה למספר ממלכות עלפים ששכנו בצפון בלריאנד והחריבו אותן עד היסוד.
בכך פוזרו הנולדור לכל עבר, וכוחות האופל של מורגות' היו חופשיים לעשות כרצונם בצפון בלריאנד.
קרב זה, שהחל כניסיון לאסוף מחדש את כוחות האלדר והאדיין למתקפה מחודשת כנגד מורגות' לאחר כישלון המצור בקרב להבת-הפתע, הסתיים בכישלון ובתבוסה שתיזכר כאחד המאורעות הטרגיים ביותר בתולדות הארץ התיכונה.
ההלם והזעזוע מתבוסה זו היה כה כואב עד שהקרב הונצח בשם נירנית ארנודיאד, "קרב הדמעות לאין מספר".
ניצחונו של מורגות' עם זאת לא היה שלם, שכן לא היה בידיו לגלות את מיקומה של גונדולין ושל מלכה, טורגון, שהחליט לסגת מהקרב והפך למלך העליון על הנולדור לאחר נפילת פינגון.
הקרב למעשה סימל את תחילת שקיעתם של ממלכות העלפים הגדולות, ואכן רבים מהן נפלו בשנים שלאחר הקרב ונחרבו בידי מורגות'.
בשנים שלאחר התבוסה בנירנית, שלט מורגות' ללא עוררין במרבית בלריאנד.
כוחם של העלפים ובני בריתם כמעט והודבר לחלוטין, וכל ממלכות העלפים הגדולות נפלו.
כאילו כדי להחמיר את המצב, ולשביעות רצונו של מורגות, בניו של פאנור, שחיפשו את הסילמריל של ברן ולותיין, ערכו שני מעשי טבח אכזריים בשאריהם העלפים, והשמידו את מה שנותר מממלכת דוריאת ומנמלי הסיריון.
בהמשך הצליח מורגות' להפיל את גונדולין וניצחונו נהיה לשלם.
שם, התחנן אארנדיל בפני הולאר שיסייעו וילחמו במורגות כדי לשחרר את ארדה מכבליו.
הולאר נענו לבסוף לתחינותיו, ויצאו לקדש מלחמה כנגד מורגות' וצבא האופל שלו.
במערכה אכזרית זו שנמשכה למעלה מ-40 שנה, השמידו הולאר ובני-בריתם את צבא האורקים והבלרוגים של מורגות'.
מורגות' החזיר מלחמה כאשר שחרר לראשונה את הדרקונים המכונפים הענקיים ובראשם אנקלגון השחור, אשר נקטל בסופו של דבר בידי אארנדיל.
לבסוף, הצליחו הולאר להביס את מורגות' ולכלוא אותו בשלשלאות.
בכך, סימל הקרב את תבוסתו הסופית של מורגות' בארץ התיכונה, אך גם את סופה של בלריאנד אשר נחרבה ושקעה מתחת לים כתוצאה מהקרב האכזרי.
קרבות נוספים שהתרחשו בבלריאנד במהלך המלחמה
לצד הקרבות המרכזיים, התרחשו בבלריאנד מספר קרבות נוספים בין כוחות מצומצמים יותר מבין שני הצדדים היריבים, ואף בין העלפים לבין עצמם.
קרב למות - פינגולפין ועדתו צדים את האורקים הנמלטים לאנגבנד אחרי התבוסה בדגור-נואין-גיליאת.
הקרב במפרץ דרנגיסט - פינגון הודף צבא של אורקים שנשלח על ידי מורגות' על מנת לפלוש להיתלום.
משיסת נרגותרונד - פשיטת צבאו של מורגות' בראשות הדרקון גלאורונג לממלכת נרגותרונד וחורבנה.
ביזת דוריאת הראשונה - ניסיון של הגמדאים הפעוטים מנוגרוד לבזוז את אבן הנאוגלמיר מממלכת דוריאת.
הקרב בסרן אתרד - ברן, העלפים הירוקים מאוסיראנד ועצנים כנגד הגמדאים מנוגרוד.
ביזת דוריאת השנייה - בה בני פאנור טובחים בסינדר ביער מנגרות על מנת לתבוע לידם את הסילמריל שחילצו ברן ולותין מכתרו של מורגות'.
מפלת גונדולין - בה נופלת העיר הנסתרת גונדולין, אחד מהמעוזים האחרונים של העלפים בבלריאנד, בידי מורגות'.
הטבח בשפך הסיריון - בו התנפלו הנולדור מבני פאנור על שארית הסינדר שברחו מדוריאת לאחר חורבנה, לאחר שגילו כי הסילמריל נותר בידי אלוינג בת דיור, נכדתם של ברן ולותין.
מלחמות אנגלו-מייסור התחוללו במחצית השנייה של המאה ה-18 בדרום הודו בין צבאה של חברת מזרח הודו הבריטית לבין צבאה של ממלכת מייסור.
המלחמה נפתחה על רקע התנגדותה של ממלכת מייסור להתפשטותה של חברת מזרח הודו הבריטית בתת-היבשת.
בסה"כ התחוללו ארבע מלחמות כשבאחרונה הובסו המייסורים, עריהם נכבשו (כולל הבירה) ושליטם נהרג.
ניצחון זה איפשר לבריטים לחזק ולהרחיב את שליטתם בהודו.
בשלהי המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 הגיעה האימפריה המוגולית בהודו לשיא כוחה תחת שלטונו של אבו אל-מוזפר מוחי א-דין מוחמד אורנגזב.
עם מותו ב-1707 החלה התפרקות האימפריה והחלו מאבקים בין יורש העצר, נסיכויות אחרות ואימפריות מערביות כמו האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית שרצו לנצל את הסיטואציה ולקבל דריסת רגל בתת-היבשת.
באמצע המאה ה-18 הצליחה בריטניה, במהלך המלחמה הקרנטית השלישית, לכבוש טריטוריה באזור בומבי, מדראס וכלכותה ולהרחיב את אחיזתה בהודו על ידי חתימה על הסכמים עם סולטאן קרנאטקה, מוחמד עלי חאן וולאג'ה .
במקביל להתחזקות הבריטים בהודו התחזקו גם ממלכת ניזאם היידראבאד (בשליטתו של ) וממלכת מייסור (בשליטתו של חיידר עלי).
השליטה בפועל בטריטוריות הבריטיות נעשתה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית שמטרתה העיקרית הייתה כלכלית והיא שאפה לשלוט במסחר בין הודו והמזרח הרחוק ובין בריטניה.
לשם כך פעלה במישור המדיני על ידי כריתת בריתות כשבמקביל החזיקה בהודו צבא משולב של לחיילים בריטים וחיילים הודים.
עם הרחבת השליטה הבריטית בהודו וכדי לחזק את אחיזת בריטניה בחופיה המזרחיים של הודו (כולל מדראס) חתמה החברה ב-1766 הסכם עם שליט ממלכת ניזאם היידראבאד שאיפשר לבריטים גישה לנמלי החוף המזרחיים בתמורה לתמיכה צבאית.
חתימת הסכם זה שיקפה את חששה של ממלכת ניזאם משאיפות ההתפשטות של ממלכת מייסור וכן חתמה גם על הסכם עם האימפריה המראטהית שהשתרעה מצפון לה וגם היא חששה מממלכת מייסור.
הברית בין הבריטים לממלכת ניזאם היידראבאד וחיזוק קו ההגנה הבריטי מול ממלכת מייסור (כמו הקמת פורט ולור) גרמו לחיידר עלי וממלכת מייסור, היריב של ממלכת ניזאם, להכריז מלחמה על בריטניה.
מלחמת אנגלו-מייסור הראשונה החלה ב-1767 וכוחות עדיפים של ממלכת מייסור, בפיקודו של חיידר עלי, הצליחו התמודד כשווים מול שווים מול הבריטים ובסופו של דבר הביאו לנסיגת הבריטים בחזרה לעיר הבריטית המרכזית מדראס ואף לאיים בכיבוש העיר.
הבריטים הצליחו להביא לעצירת המתקפה ולחתימה על חוזה מדראס ב-1769. במהלך המלחמה ניסו הבריטים לגייס את ניזאם היידראבאד לצידם, אך ברית זו התגלתה כרעועה ולא סייעה לבריטים.
מלחמת אנגלו-מייסור השנייה החלה ב-1780 וגם לקראת מערכה זו גייסו המייסורים צבא שווה כוח לבריטים כשמנהיג ממלכת מייסור, חיידר עלי, שיתף בהנהגת צבאו את בנו טיפו סולטאן.
איזון כוחות זה גרם לכך שהבריטים ניצחו במספר קרבות והמייסורים ניצחו במספר קרבות.
המלחמה הסתיימה בחוסר הכרעה ב-1784 בחתימה על הסכם מנגלור שהחזיר את המצב לקדמותו כפי שהיה לפני פרוץ המלחמה.
במהלך המלחמה נפטר חיידר עלי ובנו טיפו סולטאן תפס את מקומו כמנהיג ממלכת מייסור.
מלחמת אנגלו-מייסור השלישית החלה ב-1789 לאחר שסולטן ממלכת מייסור, טיפו סולטאן, הודיע שאינו מכיר בהסכם מנגלור ואף סירב לשחרר שבויים בריטים בהתאם להסכם.
מול המייסורים התייצב הצבא הבריטי בפיקודו של צ'ארלס קורנווליס שמונה ל.
קורנווליס למד את תוצאות המלחמות הקודמות והכין עתודת חיילים גדולה והיקף אספקה גדול.
במלחמה הצליחו הבריטים לכבוש את בנגלורו והטילו מצור על סרינגאפטאם , עיר הבירה של ממלכת מייסור.
המלחמה הסתיימה ב-1792 עם כניעתו של טיפו סולטן וחתימתו על אמנת סרינגאפטאם שכדי להבטיח את מימושה נאלץ סולטאן למסור שניים מבניו כבני ערובה לצ'ארלס קורנווליס.
מלחמת אנגלו-מייסור הרביעית החלה ב-1798 לאחר שטיפו סולטאן המשיך לפעול כנגד הבריטים למרות הכניעה שלו ב-1792. כחלק מפעילותו של סולטאן הוא חתם על הסכם שיתוף פעולה עם האימפריה הצרפתית וחיכה להגעתו של הצי הצרפתי ממצרים בפיקודו של נפוליאון בונפרטה.
לאחר שהצי הצרפתי ניגף על ידי הצי הבריטי, בפיקודו של הורציו נלסון, יצא סולטאן למלחמה לבד כשהוא בנחיתות מספרית מול הבריטים ובני בריתם.
הבריטים תקפו את בירת המייסורים סרינגאפטאם וצרו עליה.
במאי 1799 פרצו הבריטים את חומת העיר וכבשו אותה כשבמהלך הקרבות בעיר נהרג גם טיפו סולטאן.
הבריטים גרשו מהעיר את משפחתו של סולטאן וחילקו חלקים גדולים מממלכת מייסור בינם לבין בעלי בריתם.
ניצחון הבריטים חיזק מאוד את מעמדה של חברת הודו המזרחית הבריטית בהודו בפרט ובמזרח הרחוק בכלל.
הבריטים הרחיבו את השטחים שבבעלותם וחיזקו את אחיזתם בשלטון בהודו.
לוחמה קונבנציונלית היא צורת עימות צבאי המתנהלת בשדה הקרב בין צבאות של מדינות או כוחות מוגדרים, תוך שימוש בכלי נשק וטקטיקות מסורתיות.
בלוחמה זו, הצדדים נלחמים בעיקר באמצעות כלי נשק סטנדרטיים, כגון רובים, טנקים, מטוסים וארטילריה, שמיועדים לפגוע בכוחות ובתשתיות צבאיות של האויב.
לוחמה זו אינה כוללת שימוש בנשק לא קונבנציונלי, כמו נשק כימי, ביולוגי, רדיולוגי או גרעיני (NBC).
המטרה המרכזית של לוחמה קונבנציונלית היא להשיג הכרעה צבאית ברורה על ידי פגיעה משמעותית בכוחו של צבא האויב או השמדתו, באופן שמונע ממנו להמשיך בלחימה.
לשם כך, מושם דגש על קרבות ישירים, כיבוש שטחים ושליטה אסטרטגית על אזורים קריטיים.
עם זאת, במקרים בהם צד מסוים אינו מצליח להכריע את המערכה באמצעים קונבנציונליים, עשויה להיות הסלמה לטקטיקות לא שגרתיות, כמו לוחמת גרילה, טרור או שימוש באמצעי לחימה אסימטריים.
שחיקת הכוחות, התשה ממושכת וערעור המורל יכולים להוביל להחלטות כאלו.
הרעיון של מדינה ריבונית החל להתגבש כבר בעת העתיקה, כאשר הפילוסוף היווני אפלטון דיבר על חשיבות הסדר החברתי והשלטון המאורגן במדינה אידיאלית.
עם זאת, במשך מאות שנים מצאה המדינה את ביטויה בעיקר באמצעות הכנסייה הקתולית, שהייתה הגורם המאחד והשליט המרכזי באירופה.
בימי הביניים המאוחרים, הכנסייה החלה לאבד מכוחה בעקבות עלייתם של המלכים האירופיים, שטענו לזכות האלוהית לשלוט.
השלטון הריבוני עבר מהכנסייה למלוכה, שהפכה למקור הכוח המרכזי במדינות השונות.
הסכם וסטפאליה שנחתם בשנת 1648 סימן את תחילתה של תקופה חדשה: הוא סיים את מלחמות הדת באירופה וקבע כי מדינות ריבוניות יפעלו על בסיס פוליטי ולא דתי, מה שנחשב לציון דרך בהתהוות המדינה המודרנית.
במסגרת הפרדיגמה הסטטיסטית שהתבססה לאחר הסכם זה, רק המדינה ונציגיה המוסמכים קיבלו את הזכות לשאת נשק ולהכריז מלחמה.
כך הפכה המלחמה לקונפליקט בין מדינות ריבוניות בלבד.
במהלך המאה ה-17 וה-18, התהליך הזה התעצם, כאשר המלכים האירופיים חיזקו את צבאותיהם על מנת להתמודד עם איומים חיצוניים, כמו המלחמות הנפוליאוניות, ולהשליט סדר פנימי במדינותיהם.
פרוסיה, כמו מדינות אירופיות רבות במאות ה-18 וה-19, שאפה לצבור כוח צבאי משמעותי כבסיס להשפעה מדינית אזורית וגלובלית.
אחד מההוגים המשפיעים ביותר בהקשר זה היה קרל פון קלאוזביץ, קצין צבא פרוסי ואסטרטג צבאי, שכתב את יצירתו המפורסמת על המלחמה (Vom Kriege).
ספר זה עסק במלחמה כפעולה המוגדרת באופן בלעדי במסגרת מדינתית: קונפליקט בין צבאות של מדינות ריבוניות, המבוסס על רציונליות, יעדים פוליטיים והפעלת כוח במתכונת מסודרת.
קלאוזביץ ראה במלחמה כלי של מדיניות, ולדבריו, היא אינה עומדת בפני עצמה אלא מהווה המשך של הפוליטיקה באמצעים אחרים.
זו הייתה גישה שהדגישה את המחשבה הרציונלית של המדינות כגורם מניע למלחמות, שבהן הסכסוך נובע מאינטרסים ברורים – בין אם ביטחוניים, כלכליים, טריטוריאליים או אידאולוגיים.
בתקופתו, קלאוזביץ לא התייחס כמעט לצורות של סכסוך פנים-מדינתי, כגון מרידות, מהפכות או טרור, מכיוון שהוא ראה את המלחמה בראש ובראשונה כפעולה ממוסדת בין מדינות סדורות.
עם זאת, לקראת סוף ימיו, תפיסתו החלה להתרחב.
הוא החל להכיר בחשיבותם של שחקנים לא-מדינתיים, כגון קבוצות של מורדים וגורמים עממיים, שעלולים להוות כוח צבאי משמעותי.
רעיון "העם החמוש", שבו אוכלוסיות שלמות לוקחות חלק פעיל בלחימה, שיקף את ההבנה החדשה שלו כי המלחמה אינה מוגבלת לצבאות סדירים בלבד.
קלאוזביץ הבחין כי צורות לחימה אלו, אף שהן פחות ממוסדות, צומחות מאותם מקורות חברתיים, כלכליים ופוליטיים כמו הלחימה המסורתית בין מדינות.
במקביל לעליית המדינה הריבונית והמודרנית, מנהגים ישנים כמו פשיטות שבטיות, נקמות דם וקרבות בלתי פורמליים החלו להיתפס כפעולות פליליות ולא לגיטימיות.
הפרדיגמה הקלאוזוויציאנית יצרה הבחנה חדה בין מלחמה "חוקית" וממוסדת לבין אלימות בלתי חוקית.
ראייה זו שיקפה את תפיסת העולם המודרני שהתגבשה עם כניסת המאה ה-21, כאשר צבאות של מדינות הפכו לכוחות גדולים, מתוחזקים היטב ומתקדמים טכנולוגית.
צבאות אלו נועדו להתמודד זה מול זה בתנאים שוויוניים למדי, תוך שימוש באסטרטגיות וטקטיקות של עימותים מסורתיים.
קלאוזביץ גם העמיק בסוגיית הקאזוס באלי – ההצדקה למלחמה.
הוא זיהה כי מלחמות לא תמיד מתנהלות על רקע אינטרסים ברורים של ביטחון או שטח, אלא גם מסיבות חברתיות, דתיות ותרבותיות.
עם זאת, גם במקרים אלו, המלחמה נותרת המשך ישיר של התהליך הפוליטי, כאשר הדיפלומטיה נכשלת והאינטרסים של המדינה עומדים בסכנה.
על פי קלאוזביץ, המלחמה אינה תוצאה של רגש בלבד או כאוס, אלא תהליך רציונלי מחושב, שבו המדינה בוחרת להשתמש בכוח על מנת להשיג את יעדיה.
בהשפעת המחשבה הקלאוזוויציאנית, המדינות המודרניות החלו לתפוס את המלחמה כחלק מהותי מניהול היחסים הבינלאומיים.
השיח הפוליטי סביב המלחמה הפך לתחום מובחן וממוסד, שבו החלטות מתקבלות מתוך חישוב אסטרטגי של עלות מול תועלת, תוך הבנה שהמלחמה היא לא רק אמצעי להשגת יעדים אלא גם מנגנון הרתעה.
משנתו של קלאוזביץ עדיין מהווה אבן יסוד בתאוריות צבאיות מודרניות, אך במאה ה-21 ניכר כי המציאות הצבאית משתנה.
שחקנים לא-מדינתיים כמו ארגוני טרור, קבוצות גרילה וגורמים חתרניים מערערים את המונופול המסורתי של מדינות על המלחמה.
במובנים רבים, אנו עדים כיום לשילוב בין הפרדיגמה הקלאוזוויציאנית לבין מודלים חדשים של לוחמה א-סימטרית, שמערערים על הסדר הישן ופותחים פרק חדש בתולדות הלחימה.
רוב המלחמות המודרניות התנהלו באמצעות לוחמה קונבנציונלית, שבה כוחות יריבים מסתמכים על ציוד צבאי מסורתי כמו כלי נשק אישיים, ארטילריה, טנקים ומטוסים.
השימוש בנשק לא קונבנציונלי, כמו נשק ביולוגי, כימי או גרעיני, הוא נדיר ביותר בעידן המודרני.
לדוגמה, לא תועד שימוש מאושר בנשק ביולוגי על ידי מדינה מאז 1945, דבר המצביע על הקפדה כמעט עולמית על אמנות ונורמות בינלאומיות האוסרות את השימוש בהם.
באופן דומה, לוחמה כימית, אף שהיא נפוצה מעט יותר מנשק ביולוגי, התרחשה רק לעיתים רחוקות, כאשר דוגמאות בולטות כוללות את מלחמת האזרחים בסוריה, שבה נעשה שימוש בחומרים כימיים נגד אזרחים, מה שעורר גינוי בינלאומי רחב היקף.
לוחמה גרעינית, הצורה ההרסנית ביותר של לוחמה לא קונבנציונלית, התרחשה רק פעם אחת בהיסטוריה.
זה היה במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר ארצות הברית הטילה פצצות אטום על הערים היפניות הירושימה ונגסאקי באוגוסט 1945, פעולה שגרמה להרס חסר תקדים ולהכרה עולמית בסכנות הנשק הגרעיני.
אירוע זה סימן את תחילת עידן הגרעין והוביל לעשורים של מתיחות במהלך המלחמה הקרה, שבה שימשו נשק גרעיני בעיקר כאמצעי הרתעה ולא ככלי פעיל ללחימה.
עקרונות המדינה והפרדיגמה הקלאוזוויציאנית הגיעו לשיאם במהלך מלחמות העולם, במהלך במאה ה-20, אך באותה תקופה גם הונחו היסודות להיחלשותם בעקבות הפצת הנשק הגרעיני.
בתקופת המלחמה הקרה, המעצמות —ברית המועצות וארצות הברית— נמנעו מלהיכנס לעימות ישיר, מתוך הבנה כי עימות כזה עשוי להסלים במהירות ולגרור שימוש בנשק גרעיני.
במקום זאת, ניהלו המעצמות את מאבקיהן באמצעות פרוקסי, מרוץ חימוש, ומשברים דיפלומטיים.
לפיכך, עד היום אף שתי מעצמות גרעיניות לא נלחמו במלחמה קונבנציונלית ישירה למעט שתי התכתשויות קצרות בין סין לברית המועצות בסכסוך הסיני-סובייטי של 1969 ובין הודו ופקיסטן במלחמת קרגיל ב-1999.
עם זאת, מאז 1945, מלחמות קונבנציונליות נמשכו בין מדינות ללא נשק גרעיני, כמו מלחמת איראן-עיראק ומלחמת אריתריאה-אתיופיה, או בין מדינה גרעינית למדינה חלשה ללא נשק גרעיני, כמו מלחמת המפרץ ומלחמת רוסיה-אוקראינה.
השימוש הנדיר בנשק לא קונבנציונלי מיוחס לקיומן של אמנות בינלאומיות חזקות, כמו פרוטוקול ז'נבה (1925), האוסר על שימוש בנשק כימי וביולוגי, והאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT) משנת 1968, שנועדה למנוע את התפשטות הנשק הגרעיני.
אמנות אלו, יחד עם גופים בינלאומיים לפיקוח, כגון הארגון למניעת הפצת נשק כימי (OPCW), מילאו תפקיד קריטי בצמצום השימוש בנשק מסוג זה.
הפרות של אמנות אלו, כמו המקרים בסוריה, מובילות לעיתים קרובות לתגובות פוליטיות וכלכליות חמורות, מה שממחיש את מחויבות הקהילה הבינלאומית לשמור על נורמות אלו.
התלות בלוחמה קונבנציונלית נמשכת בשל הפרקטיות היחסית שלה והתאמתה לכללי הלחימה המקובלים.
בעשורים האחרונים, עימותים גדולים כמו מלחמת וייטנאם, מלחמות המפרץ והמלחמה בין רוסיה לאוקראינה התבססו בעיקר על טקטיקות ונשק קונבנציונליים, למרות ההתקדמות הטכנולוגית בלוחמה.
השימוש הנרחב במל"טים, טילים מדויקים ולוחמת סייבר פיתח את האסטרטגיות הקונבנציונליות מבלי להיכנס לתחום של נשק לא קונבנציונלי.
למרות קיומן של אמנות בינלאומיות, אכיפת האיסור על נשק לא קונבנציונלי נותרת אתגר משמעותי.
שחקנים לא מדינתיים, כגון ארגוני טרור או קבוצות מורדים, פועלים לעיתים קרובות מחוץ למסגרת החוק הבינלאומי ועלולים לנסות להשיג או להשתמש בנשק מסוג זה.
בנוסף, מתיחויות גאופוליטיות והאכיפה הבלתי אחידה של אמנות אלו עלולות להוביל למצבים שבהם מדינות חזקות מעלימות עין מהפרות מצד בעלות בריתן או שלוחותיהן, דבר שמחליש את מאמצי הפירוז הבינלאומיים.
עם התפתחות אופי הלוחמה, לוחמה היברידית—המשלבת אסטרטגיות צבאיות קונבנציונליות עם התקפות סייבר, תעמולה ושיבושים כלכליים—הופכת לנפוצה יותר ויותר.
אף שנשק לא קונבנציונלי נותר במידה רבה בלתי פעיל בשל הפוטנציאל ההרסני שלו, הפיתוח המתמשך של טכנולוגיות מתקדמות, כגון מערכות נשק אוטונומיות ובינה מלאכותית, מעלה שאלות לגבי האופן שבו יתפתחו עימותים עתידיים.
האתגר עבור הקהילה הבינלאומית יהיה להתאים את המסגרות הקיימות כדי להסדיר טכנולוגיות אלו ולמנוע את חזרתו של שימוש בנשק לא קונבנציונלי.
שילוב זה של תקדימים היסטוריים, רגולציה בינלאומית ומגמות מתפתחות מדגיש את האיזון העדין שמגדיר את הלוחמה המודרנית.
השיטות הקונבנציונליות נותרות דומיננטיות, אך הן ניצבות תחת איום מתמיד מצד אסטרטגיות וטכנולוגיות מתקדמות.
מלחמות אצל נמלים יכולות לפרוץ בין קבוצות שונות אצל כמה ממיני נמלים ממגוון סיבות.
עימותים אלה כוללים לרוב מושבות שלמות, שלעיתים קשורות זו לזו.
מלחמות אלה יכולות להסתיים במבוי סתום, בהשמדה של אחת הקבוצות הלוחמות, בנדידה של אחת הקבוצות, או לפעמים אף בכינון יחסים לבביים בין הלוחמים או באימוץ חברים מהקבוצה המפסידה.
עבור חלק מהמינים, זו אפילו אסטרטגיה מכוונת, שבעקבות צורך בגלמים עבור המשכיות המושבה, הנמלים לוכדות גלמים ממינים אחרים.
בעקבות סכסוכים אלו, ישנן אבולוציות ביולוגיות ספציפיות במינים מסוימים שמטרתן לתת להם יתרון בסכסוכים כאלה.
בחלק מהעימותים, נמלים יכולות לאמץ התנהגות טקסית, הנשלטת על ידי כללים מרומזים מסוימים, למשל על ידי ארגון דו-קרבות בין הנמלים החשובות ביותר בכל מושבה או בבחירת מיקום ספציפי לקרב.
המלחמות אינם רק פנימיות לנמלים עצמן, הנלחמות זו בזו אפילו בתוך אותו מין, אלא כוללות גם בעלי חיים אחרים, במיוחד חרקים אאו-חברתיים אחרים כמו טרמיטים או צרעות.
בתחילת המאה ה-21, עם התפשטותם המהירה של מינים רבים לבתי גידול חדשים, מתנהלות מלחמות משמעותיות בין מושבות-על שונות.
הסיבות שיכולות להוביל למלחמות בין מושבות נמלים הן מגוונות ותלויות בסוג הנמלים, במקומות ובהקשרים.
עבור חלק מהמינים, כמו נמלים חותכות עלים, נמלי יער מסוג פורמיקה (Formica), נמלים מסוג קארברה (Carebara), או נמלי ענק, הסיבה יכולה להיות בעקבות טריטוריה מכוסה.
הסיבות יכולות להיות קשורות גם לבעיות אוכלוסיית יתר של אותו מין באותו אזור בזמנים מסוימים של השנה.
לעיתים, מינים מסוימים שואפים ללכוד את הגלמים של הקבוצה היריבה כדי להשתמש בהם במושבה שלהם.
קשה להעריך את שכיחות המלחמות בקרב נמלים, בגלל מגוון וריבוי מיני הנמלים, ובגלל מגוון התנהגויות שונות ומצבים שונים.
מינים מסוימים עוברים אבולוציות ספציפיות במטרה היחידה להשתתף בסכסוכים אלה, למשל נמלים מסוג פולירגוס רופסנס (Polyergus rufescens), בעל לסתות בצורת מגל.
הופעת מושבות-על במאה ה-19, חיזקה את התנהגות זו בקרב הנמלים שנפגעו.
כמו כן נראה שזה גם תלוי בהקשר שבו הנמלים נמצאות.
לדוגמה, בתוך אותו מין, מושבה המתמודדת עם איומים חיצוניים מצד מושבת נמלים אחרת יכולה לייצר עד פי שניים זחלי חיילים בהשוואה למושבה שאינה חווה את אותם לחצים.
מינים מסוימים פועלים כמעט אך ורק על אסטרטגיות הגנתיות, כמו נמלים מסוג קמפונוטוס ליגניפרדוס (Camponotus ligniperdus), שאמנם תופסים טריטוריה קטנה אך מגינים עליה מפני כל פלישה בחירוף נפש, אפילו מפני מינים מסוכנים או קטלניים יותר.
ישנן שתי דרכים עיקריות בהן הנמלים מנהלות את המלחמות.
דרך אחת בה מינים מסוימים משתמשים בנמלים ספציפיות חזקות יותר מאשר שאר הקבוצה אשר תפקידן העיקרי הוא להילחם.
הדרך נוספת היא שהמושבות מגדילות את כמות הלוחמים ושולחות מספר רב של פרטים לקרב.
במינים מסוימים, סכסוכים עוברים טקסיות, למשל באמצעות דו-קרבות מוגבלים שבהם נלחמים הפרטים הכי חזקים בקבוצה, אך גם תופעות של קרבות המוניות הם נפוצות.
אצל נמלים מהסוג פורמיקה, קרבות כאלה נפוצות ויכולות לכלול עשרות אלפי פרטים, לפעמים הם עוברים טקסיות, כאשר הקבוצות נסוגות בלילה ולמחרת הם חוזרות לאותם מקומות בכדי לחדש את הקרב.
גופות נמלים פצועות או מתות מובאות לאחר מכן למושבה, שם הן נאכלות.
במינים אחרים, למשל אצל נמלים מסוג קארברה, הנמלים מסתדרות בצורות ספציפיות לפני הקרב, כמו פלנקסים, ומתקדמות זו כנגד זו.
הן גם מקריבות באופן קבוע נמלים, אשר תפקידן הוא לנסות להפריע, לפצוע ולתקוף את גיבורי האויב, לפני שהגיבורים של הקבוצה שלהן מצטרפים לשדה הקרב.
לעיתים, בעיקר בקרבות של נמלים אשר מטרתן היא ללכוד את הזחלים או את הגלמים של האויב, המושבות משתמשות בנשק כימי, כגון תעמולה ריחנית, בכדי לנסות לחדור למושבות הממוקדות בצורה דיסקרטית ככל האפשר.
באופן כללי, המלחמות גורמות הפסדים לקבוצות, בעקבות שהמושבות נאלצות להקצות חלק מהייצור שלהן בשביל המאמץ המלחמתי, למשל.