tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באתר האינטרנט Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 67%, המבוסס על 9 ביקורות, וציון ממוצע של נקודות מתוך 10.
בשנת 2010, הסרט היה מועמד בטקס פרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה ה-21 לפרס סרט טלוויזיה או מיני סדרה הטובים ביותר.
"אנגלי בניו יורק" לא זכה בפרס זה, שבו זכה בסופו של דבר הסרט "תפילות לבובי".
אנגלו-סכסון היא רשת שיווק ותיווך נדל"ן ישראלית.
לחברה יש כ-500 יועצי נדל"ן וסוכנים, הפעילים בכ-80 סניפים.
הרשת משווקת ומתווכת בתים, דירות, קרקעות, שטחים חקלאיים, דירות יוקרה, משרדים, מבני תעשייה, חנויות, שטחי מסחר ומחסנים.
החברה הוקמה בשנת 1964 (בשדרות רוטשילד בתל אביב) על ידי דייב בלומברג, עולה חדש מדרום אפריקה.
ורנר לובל הצטרף אליו כעבור 5 שנים, בשנת 1969, ושימש כמייסד שותף לסניפי ירושלים והדרום.
לובל מחזיק בזיכיון של סניפי ירושלים ושותף (מיעוט) ברשת.
בשנת 1977 גדלה הרשת ל-20 סניפים ובשנת 1992, כשהגיעה הרשת ל־30 סניפים, מכר בלומברג את חלקו לחברת אפריקה-ישראל ולמגדל.
בשנת 2006 רכשה אפריקה ישראל את אחזקותיה של מגדל (49%) ברשת תמורת כ-7.5 מיליון שקל והפכה לבעלת השליטה המלאה.
בשנת 2010 רכש רונן שטרית את השליטה ברשת מחברת אפריקה-ישראל.
בשנת 2022 רכשה טריגו חברה להשקעות ושיווק נדל"ן בע"מ את השליטה משטרית.
בשנת 2023 הפך עו"ד נובוטני רון לבעל השליטה בחברה.
הרשת גם הקימה את מכללת אנגלו סכסון, העוסקת בתחום לימודי התיווך והנדל"ן בישראל.
צוות המרצים מורכב מעורכי דין, מומחי תוכן, יועצי שיווק ועוד.
במשך כ-10 שנים כיהנה עדינה חכם כמנכ"לית הרשת, וביוני 2017 הוחלפה על ידי ליליה נחמן..
נכון ל-2025 הרשת מונה 60 סניפים עם כ־350 יועצי נדל"ן, סוכנים וזכיינים.
עיקר העיסוק של החברה הוא מכירה וקנייה של נכסים למגורים יד 2.
בנוסף, במטה אנגלו-סכסון קיימות גם חטיבות ארציות לנכסים מסחריים, נכסים חדשים (יד ראשונה) ועסקים פעילים למכירה ולקניה..
חטיבה לשיווק פרויקטים – משווקת פרויקטים חדשים, תוך שיתוף פעולה עם קבלנים בארץ, אנשי מקצוע רלוונטיים וחברות בנייה.
חטיבה מסחרית ארצית – משווקת נכסים מסחריים כדוגמת משרדים, חנויות ושטחים לבנייה מסחרית.
חטיבת תיווך עסקים – מתווכת בין יזמים או מעוניינים לרכוש עסק פעיל לבין בעלי עסקים פעילים.
היועצים בחטיבה מחפשים הזדמנויות עסקיות.
בשנת 2025 השיקה קבוצת אנגלו סכסון את Proply .פלטפורמה ייחודית מבוססת על שילוב של דאטה עדכנית, אלגוריתמים חכמים, בינה מלאכותית ומומחיות אנושית כדי לעזור למשתמשים לקבל החלטות נדל"ן חשובות בחיים בצורה מושכלת, מהירה ובטוחה.
אנגליה ההיסטורית (רשמית הוועדה ההיסטורית למבנים ומונומנטים באנגליה; באנגלית: Historic England, רשמית: The Historic Buildings and Monuments Commission for England) היא גוף ציבורי של ממשלת בריטניה בחסות המחלקה לתרבות, תקשורת וספורט (DCMS).
הגוף אחראי להגן על הסביבה ההיסטורית של אנגליה על ידי שימור ורישום מבנים היסטוריים, רישום מונומנטים עתיקים, רישום פארקים וגנים היסטוריים ועל ידי ייעוץ לשלטון המרכזי והמקומי.
הגוף נוצר באופן רשמי על ידי חוק המורשת הלאומי 1983 ופעל מאפריל 1984 עד אפריל 2015 בשם "המורשת האנגלית".
בשנת 2015, בעקבות השינויים במבנה המורשת האנגלית שהעבירו את ההגנה על אוסף המורשת הלאומית למגזר ההתנדבותי בקרן המורשת האנגלית, הגוף שנשאר הותאם מחדש לאנגליה ההיסטורית.
לאנגליה ההיסטורית יש סמכות דומה לעבודתה של "אנגליה הטבעית" (Natural England), שמטרתה להגן על הסביבה הטבעית.
הגוף גם ירש את הארכיון ההיסטורי של אנגליה מהמורשת האנגלית הישנה, ופרויקטים המקושרים לארכיון כמו "בריטניה מלמעלה", שעבד עם הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של ויילס (RCAHMW) ועם הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של סקוטלנד (RCAHMS) כדי לבצע דיגיטציה, קטלוג והצגה מקוונת של 96,000 צילומי אוויר של אתרים עתיקים.
בארכיון נמצאים גם אוספים לאומיים שונים ותוצאות של פרויקטים ישנים יותר, כמו הוועדה המלכותית למונומנטים עתיקים והיסטוריים של אנגליה (RCHME), והתמונות של אנגליה (נותן גישה מקוונת החל משנת 2002), אשר נועד ליצור נגישות באופן חופשי למאגר מקוון של 370,000 בניינים רשומים באנגליה כתמונת זמן מתחילת האלף.
אנגליה ההיסטורית יורשת את מעמדה של המורשת האנגלית כיועץ הסטטוטורי של ממשלת בריטניה וכגוף סטטוטורי בכל היבטי הסביבה ההיסטורית ונכסי המורשת שלה.
זה כולל עבודות ארכאולוגיות ביבשה ובתחתית, אתרי בניינים היסטוריים ואזורים, נופים ייעודיים והאלמנטים ההיסטוריים של הנוף הרחב יותר.
הגוף עוקב ומדווח על מצב המורשת של אנגליה ומפרסם את הסקר השנתי של Heritage at Risk שהוא מאגר הסטטיסטיקה הרשמית של ממשלת בריטניה.
משימתה להבטיח את שימור המורשת מעשה ידי אדם של אנגליה ושיפורה לטובת הדורות הבאים.
היא אינה אחראית לאישור שינויים בבניינים הרשומים.
ניהול הבניינים היא באחריות רשויות התכנון המקומיות ומשרד השיכון, הקהילות והשלטון המקומי (MHCLG).
בבעלות הסוכנות גם אוסף המורשת הלאומית של אתרים היסטוריים חשובים ברמה לאומית, הנמצאים כיום בטיפול ציבורי.
עם זאת, הם אינם מנהלים אתרים אלה מאחר שמשימה זו מבוצעת על ידי קרן הנאמנות "המורשת האנגלית" ברישיון עד שנת 2023.
אנגלוס (ביוונית עתיקה: ) או אנגליה (Ἀγγελία), הייתה בתם של זאוס והרה במיתולוגיה היוונית ונודעה כאלה כתוניית.
סיפורה קיים רק באידיליה 2 בסכוליה של תאוקריטוס והוא כדלקמן:אנגלוס גודלה על ידי נימפות שאביה הפקיד בידיהם.
יום אחד היא גנבה את המשחות של אמה הרה ומסרה אותם לאירופה.
כדי לברוח מזעמה של הרה, היא נאלצה להסתתר תחילה בביתה של אישה בלידה, ואחר כך בקרב אנשים שנשאו גבר מת.
בסופו של דבר הרה הפסיקה להעמיד אותה לדין, וזאוס הורה לקאביירוי לטהר את אנגלוס.
הם ביצעו את טקס הטיהור במימי אגם אקרוסיה בשאול.
כתוצאה מכך, היא קיבלה את עולם המתים כממלכת ההשפעה שלה, והוקצה לה הכינוי קטכתוניה ("היא של העולם התחתון").סיפורה של אנגלוס הוא מצוטט על ידי הסקוליאסט בסדרה של מיתוסים נדירים הנוגעים להולדת הקטה, המאפשרים לחשוב כי אנגלוס הייתה שווה למעשה להקטה.
זה מאושר במידה מסוימת על ידי העובדה שלטענת הסיצ'יוס, אנגלוס היה שם המשפחה של ארטמיס בסירקוזה,היות שארטמיס כאלת הירח, מזוהה עם הקטה, אנגלוס יכולה להיות גם גרסה מוקדמת של הקטה, זו שנוגעת גם לעולם העליון וגם לעולם התחתון (שאול), בדומה לעמדתה של פרספונה.
"אנגליה התיכונה" הוא מונח חברתי-פוליטי, המתייחס בדרך כלל לאנשי מעמד הביניים או בני המעמד הבינוני הנמוך באנגליה המחזיקים בדעות שמרניות מסורתיות או ימניות.
מקורות המונח "אנגליה התיכונה" אינם ידועים.
הסופר איאן היסלופ מצא עדויות לכך שראש ממשלת בריטניה, לורד סליסברי, השתמש במונח בשנת 1882, אך הוא לא זכה לפופולריות באותה תקופה.
השימוש הפופולרי המודרני בביטוי יוחס למרגרט תאצ'ר, שלדברי ההיסטוריון דייוויד קנאדין, "אימצה" את המושג הדומה "אמריקה התיכונה" של ריצ'רד ניקסון.
המשמעות העיקרית של המונח היא כיום פוליטית וסוציולוגית (בדומה למונחים המקבילים "אמריקה התיכונה" או "אוסטרליה התיכונה").
המונח מתאר את המעמד הבינוני או המעמד הבינוני-נמוך של בריטניה הכפרית.
נאומו המצוטט של ג'ון מייג'ור ב-1993 בפני "הקבוצה השמרנית למען אירופה" מתאר דימויים של משחקי קריקט כפריים, בירה, גנים פרבריים ו"משרתות זקנות שרוכבות על אופניים לקודש הקודש באמצעות ערפל הבוקר" (מבוסס על ציטוט של ג'ורג' אורוול).
אף על פי שהמושג אינו מתייחס לאזור גאוגרפי, ניתן לייחסו לתושבי הפרוורים בדרום אנגליה ובמידלנדס, המאופיינים בעיירות קטנות, וכן גם את האזורים הפרבריים מצפון-מערב ללונדון המהווים חלק מקו המטרופוליטן של הרכבת התחתית של לונדון.
ה-BBC תיאר את העיירה קנט טונברידג' וולס כ"בית הרוחני" של אנגליה התיכונה.
האנגלוספירה היא קבוצה של מדינות דוברות אנגלית החולקות קשרים תרבותיים או היסטוריים עם אנגליה, ואשר כיום קיים בפועל שיתוף פעולה מדיני, דיפלומטי וצבאי הדוק ביניהן.
אין הסכמה חד-משמעית באשר לאילו מדינות נכללות באנגלוספירה, אבל לרוב לא נהוג לכלול את כל המדינות שבהן האנגלית היא שפה רשמית, אם כי בדרך כלל ההגדרה חלה על מדינות אשר היו בעבר חלק מהאימפריה הבריטית.
ההגדרה הנפוצה ביותר כוללת את 5 המדינות הבאות: ארצות הברית, בריטניה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד.
הגדרה זו כוללת את המדינות המפותחות המכונות לעיתים גם מדינות הליבה של האנגלוספירה .
לעיתים נוהגים לכלול תחת ההגדרה הזו את אירלנד, ולעיתים רחוקות יותר נוהגים לכלול תחת ההגדרה הזו את דרום אפריקה, מלטה ואת המדינות דוברות האנגלית של אזור הקריביים.
מחקר דעת קהל מצא שאזרחי חמש מדינות הליבה של האנגלוספירה נוהגים לדרג באופן עקבי את יתר מדינות הליבה של האנגלוספירה כבעלות הברית החשובות ביותר של מדינתם בעולם כולו.
באופן מסורתי, היחסים בין מדינות האנגלוספירה היו חמים, כאשר שותפויות דו-צדדיות כמו אלו שבין אוסטרליה וניו זילנד, ארצות הברית וקנדה וארצות הברית ובריטניה ("היחסים המיוחדים") הן מהשותפויות המוצלחות ביותר בעולם המקיימות שיתוף פעולה צבאי, כלכלי ותרבותי רחב.
בישראל משמש המונח אנגלו סקסים לתיאורם של יוצאי הקהילות היהודיות של ארצות הברית, בריטניה, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, אירלנד ודרום אפריקה.
דגל מדינה בירה הקמה אוכלוסייה שטח(בקמ"ר) תמ"ג(במיליוני דולר) תמ"ג לנפש(בדולרים) ארצות הברית וושינגטון 1776 הממלכה המאוחדת לונדון 1801 קנדה אוטווה 1867 אוסטרליה קנברה 1901 אירלנד דבלין 1921 ניו זילנד ולינגטון 1907
ההגדרה של המונח אנגלו סקסים משתנה ואינה חד משמעית, ובדרך כלל רואים במונח זה כינוי לקבוצה לשונית, אתנית, היסטורית ותרבותית.
ההגדרה האתנית רואה באנגלו סקסיות לפני הכל מוצא אתני – אנשים שמוצאם מהאיים הבריטיים, כלומר מבריטניה ואירלנד.
צאצאיהם של בני האיים הבריטיים החלו לאורך העת החדשה לקבוע יתד בארצות רבות מעבר לים, בעיקר באמצעות האימפריה הבריטית.
אף על פי שמתיישבים בריטיים היגרו לכל מושבות האימפריה, רק במושבות ספורות נרשמה התיישבות בריטית רחבה.
היו אלו שלוש עשרה המושבות של אמריקה, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ודרום אפריקה.
דרום אפריקה הייתה יוצאת דופן לכל אורך התקופה, היות שאף על פי ששיעור האוכלוסייה הבריטית במקום היה נרחב, הוא לעולם לא היה לרוב בארץ זאת ואף רחוק מכך.
במושבות האחרות היו הבריטים לקבוצה המשמעותית באוכלוסייה, ובדרך כלל גם רובה.
בשנת 1776 מרדו שלוש עשרה המושבות בכתר הבריטי וייסדו את ארצות הברית של אמריקה.
החל מאותה העת, במקביל להיותה של בריטניה מכשיר להפצת האנגלו סקסיות ברחבי העולם, גם ארצות הברית קיימה תפקיד זה.
מתיישבים אמריקנים השליטו את שלטון מדינתם עד לחוף האוקיינוס השקט, ואף התפשטו מעבר לו והפכו לכוח הדומיננטי באלסקה והוואי.
כמאה שנה לאחר עצמאות ארצות הברית מבריטניה, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד ודרום אפריקה החלו גם הן לזכות בעצמאותן ממנה, עם זאת תהליך זה נעשה באופן הדרגתי.
גם בסופו של התהליך, בראשית המאה ה-20, מדינות אלו אמנם היו ריבוניות, אך הן כן נותרו נתונות לכתר הבריטי (דרום אפריקה פרשה ממנו בשנת 1961).
ולכן ראש המדינה בהן גם כיום הוא מלך הממלכה המאוחדת היושב באנגליה.
בראשית המאה ה-20, לאחר מלחמה קשה ועקובה מדם, זכתה אירלנד בעצמאות אף היא.
עם זאת, בניגוד לקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, אירלנד החליטה להפוך לרפובליקה ולנתק כל קשר ממלכתי עם בריטניה שכנתה הגדולה ממזרח.
באופן זה, הפכו במאות השנים האחרונות ארצות העולם האנגלו-סקסי מבריטניה ושלוחותיה מעבר לים, לשורה של מדינות שוות מעמד.
מלבד המדינות אשר היו כרוכות בקשר היסטורי ואתני הדוק לבריטניה, רבים מדגישים את חשיבותה של קיום דומיננטיות אנגלו-סקסית במדינה על מנת להגדירה כאומה אנגלו-סקסית.
כך למשל רבים אינם רואים בדרום אפריקה שלאחר נפילת משטר האפרטהייד מדינה אנגלו-סקסית, היות שהאדם הלבן איבד בה את השלטון לרוב השחור, והאנגלית איבדה את מעמדה הרם לצד האפריקאנס.
אחרים אינם רואים בדרום אפריקה אומה אנגלו-סקסית כבר משנת 1961, אז פורק איחוד דרום אפריקה בו הייתה דומיננטיות אנגלית בדרך כלל, ובמקומו הוקמה הרפובליקה אשר בה כבר לכל הדעות הדומיננטיות שררה בקרב הציבור האפריקאנרי בעל השורשים ההולנדיים.
באופן דומה לדרום אפריקה, ובניגוד מסוים לקנדה, אוסטרליה וניו זילנד, בארצות הברית כבר לאורך המאה ה-19 המתיישבים הבריטיים וצאצאיהם חדלו ככל הנראה מלשמש כרוב.
עם זאת, רבים טוענים כי אימוצן של התרבות והלשון האנגלית בקרב כלל האוכלוסייה האמריקנית, הפכה למעשה את רובם ככולם של תושבי ארצות הברית לאנגלו-סקסים בתרבותם.
בראשית האלף השני לספירה, יהודים השתקעו באיים הבריטיים, בבריטניה ובאירלנד של ימינו.
בהמשך, עם התפשטותה של האימפריה הבריטית ברחבי העולם, יהודים התיישבו גם בכמה ממושבותיה שמעבר לים.
כך נעשה בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה (לשם יהודים הגיעו עוד קודם לכן, במהלך שנות השלטון ההולנדי).
מגמת הגירה זאת של יהודים הגיעה לשיאה במהלך ראשית המאה ה-20, אז מיליוני יהודים עזבו את מזרח אירופה אל ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה ועוד.
במדינות אלו היהודים השתלבו היטב, גם אם לעיתים במאמצים רבים.
הם הגיעו למשרות בכירות בקרב הכלכלה, הפוליטיקה והתרבות, ואימצו את השפה האנגלית, ובדרך כלל גם את התרבות האנגלו-סקסית.
עם עליית הציונות במאות ה-18 וה-19, החלו יהודים רבים לעזוב את העולם האנגלו-סקסי ולעלות לישראל.
מגמה זאת התעצמה עם הקמת המדינה ב-1948 ועם ניצחון ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967. עלייה זאת נמשכת מדי שנה גם אל תוך המאה ה-21.
בישראל משמש כיום המונח אנגלו-סקסים לתיאורם של יוצאי קהילות העולם האנגלו-סקסי.
מונח זה מובא בהקשרים רבים המתייחסים להיבטים שונים של עליית היהודים האנגלו-סקסים לארץ, לרבות השלכות פוליטיות וכלכליות.
כיום מתגוררים בישראל למעלה ממאתיים אלף יהודים שמוצאם מארצות אנגלו-סקסיות, רובם הגדול מארצות הברית.
חבורתן של מדינות העולם האנגלו-סקסי בארגונים בינלאומיים ארצות הברית חמש העיניים חבר העמים הבריטי לשעבר המלוכה הבריטית לשעבר APEC AUKUS ANZUS המסגרת הכלכלית האינדו-פסיפיתהסדרי ההגנה של חמש המעצמות הברית הצפון אטלנטית (נאט"ו) G7 נפט"א ארגון מדינות אמריקה EUMETSATP5האיחוד האירופילשעבר
אנגלינה קלר היא שחיינית גרמנייה, אלופת העולם (דוחה 2024) במשחה ל-100 מטר פרפר ואלופת אירופה בבריכת 25 מטר (אוטופן 2023) במשחה ל-200 מטר פרפר.
באליפות העולם שנערכה ביולי בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית סיימה במקום 13 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.93 שניות ובמקום 22 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.65 שניות.
בנוסף, סיימה במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.91 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר בגלאזגו, הממלכה המאוחדת סיימה במקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:08.92 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.07 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במאי בבודפשט, הונגריה סיימה במקום 12 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.64 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנובמבר בקאזאן, רוסיה סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.52 דקות, במקום עשירי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.71 שניות ובמקום 22 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.88 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט סיימה במקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 58.46 שניות.
בנוסף, סיימה במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:46.64 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט ברומא, איטליה סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.90 שניות.
בנוסף, סיימה במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:46.54 דקות, במקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.92 דקות ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:05.60 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר במלבורן, אוסטרליה סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.20 שניות ובמקום 17 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.85 שניות.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה, יפן סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.05 שניות ובמקום 11 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.88 שניות.
בנוסף, סיימה במקום שמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:45.62 דקות ובמקום 12 במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:00.71 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדצמבר באוטופן, רומניה זכתה קלר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.30 דקות, לפני הלנה רוזנדל באך מדנמרק (2:03.86 דקות) ולאנה פודר מבוסניה והרצגובינה (2:04.55 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא לאומי חדש של 55.50 שניות, אחרי לואיז הנסון משוודיה (55.37 שניות) ולפני אנה דודונאקי מיוון (55.98 שניות).
היא סיימה במקום 11 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.31 שניות, במקום 11 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 25.82 שניות, ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב משולב בתוצאה של 1:38.54 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, קטר בפברואר היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.28 שניות, לפני קלייר קרזן מארצות הברית (56.61 שניות) ולואיז הנסון משוודיה (56.94 שניות).
כבר בשלב המוקדמות היא קבעה שיא לאומי חדש של 56.41 שניות, אותו שיפרה בשלב חצי הגמר והעמידה אותו על 56.11 שניות.
אנגלוס צינגראס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת הקשר האחורי בבנוונטו.
צינגראס גדל במחלקת הנוער של פאנטוליקוס.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל היוונית, ובסך הכל ערך 107 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 באוגוסט 2024 חתם בויטסה ארנהם לעונה אחת.
ב-8 ביולי 2025 חתם בבנוונטו מהסרייה ג'.
אחיו הצעיר של צינגראס, תאוחאריס , גם הוא כדורגלן.
האנגלים היו אחד העמים הגרמניים המרכזיים שהתיישבו בבריטניה הגדולה בתקופה שלאחר שלטון רומא.
שמם, שמקורו ככל הנראה בחצי האי אנגלן , הוא מקורו של המונח אנגליה ("Engla land"), וכך גם שמו של העם וההכינוי אנגלי לשפה ולתרבותם.
לפי טקיטוס, שכתב בסביבות שנת 100 לספירה, העם הנקרא אנגלים (Anglii) התגורר מעבר (כנראה מצפון-מזרח) ללומברדים וסמנונים, שהתיישבו ליד הנהר אלבה.
השם "אנגלים" תועד לראשונה בלטינית, בתור "Anglii", ב"גרמאניה" של טקיטוס.
בחלק מהתיאורים ההיסטוריים מצוין שהשם כנראה נגזר משם האזור שבו התגוררו במקור, חצי האי אנגלן, הנמצא לאורך חופי הים הבלטי שבשלזוויג-הולשטיין.
הוצגו שתי תאוריות קשורות שמנסות להסביר את האטימולוגיה הגרמנית של השם:
מקורו בשורש הגרמני של "צר" (השווה גרמנית והולנדית eng = "צר"), כלומר "צר ה[מים]", כלומר, שפך השלי ; השורש יהיה *h₂enǵʰ, "הדוק".
השם נגזר מהמילה "קרס" (כמו בדיג), בהתייחס לצורת חצי האי שבו חיו; הבלשן ההודו-אירופי יוליוס פוקורני גזר את השם מהפרוטו-הודו-אירופאי *"h₂enk-", "מתכופף".
החלופה לכך היא שהאנגלים קיבלו את שמם משום שהיו דייגים או משום שהיו צאצאים לדייגים.
באנגלית עתיקה, אותו מונח מתייחס לאנגלים לפני ואחרי ההגירה לבריטניה.
מאחר שרוב המתיישבים הגרמאניים בבריטניה בתקופה זו היו אנגלים, האזור המתיישב הפך להיקרא אנגליה ("Engla land", בתרגום מילולי: "ארץ האנגלים" או "מדינת האנגלים").
בעוד אוכלוסיות דוברות לטינית וקלטית התייחסו לדוברי הגרמאנית בבריטניה באופן כללי במונחים הקשורים ל"סקסונים", הם החלו להתייחס לעצמם בתור ("אנגלים", "העם האנגלי").
לכן, ל"אנגל" ולמונחים קשורים יש אי-בהירות מסוימת בהיקפם.
מהמילה נגזרת גם "אנגלית" (באנגלית עתיקה: Englisc).
לפי גסטה דנורום, דן ואנגול מונו למושלים על ידי הסכמת עמם בשל גבורתיהם.
הדנים והאנגלים נקראים על שמם.
האזכור הראשון ששרד של האנגלים נמצא בפרק 40 של ספרו של טקיטוס "גרמאניה" שנכתב בסביבות שנת 98 לספירה.
טקיטוס מתאר את ה"אנגלים" כאחד משבטים סואבים מרוחקים יותר בהשוואה לשבטים הסמנונים והלאנוגברדים, שחיו ליד נהר האלבה והיו מוכרים יותר לרומאים.
הוא מקבץ את האנגלים עם מספר שבטים אחרים באזור זה, כולל את רוידיגני, אביאנים, ורנים, יוטים, סוארינים ונויטונים.
לפי טקיטוס, כל השבטים האלה חיו מאחורי חומות של נהרות ויערות, ולכן היו בלתי נגישים להתקפות.
הוא לא מציין במדויק את מיקומם הגאוגרפי, אך מציין כי, יחד עם יתר השבטים, הם סגדו לנרטוס, או לאמא אדמה, שבית המקדש שלה היה ממוקם "באי באוקיינוס".
לרוב סבורים כי היוטים הם אכן היו היוטים, ושמות אלו נקשרו לאתרים ביוטלנד או על חוף הים הבלטי.
החוף מכיל שפע של שפכים, מפרצים, נהרות, איים, ביצות מיוערות וביצות עשב שהיו בלתי נגישים לאנשים שאינם מכירים את השטח, כמו הרומאים, שלדבריהם היה מקום לא נודע ובלתי נגיש.
רוב החוקרים מאמינים כי האנגלים חיו על חופי הים הבלטי, ככל הנראה בחלק הדרומי של חצי האי יוטלנד.
דעה זו נשענת חלקית על מסורות אנגלית ודניות לגבי אנשים ואירועים מהמאה ה-4, וחלקית משום שיש זיקה בולטת לפולחן נרתוס כפי שתואר על ידי טקיטוס בדת הסקנדינבית הקדם-נוצרית.
גרסאות ששרדו מעבודתו של תלמי, שכתב בסביבות שנת 150 לספירה, מתארות את האנגלים בספרו גאוגרפיה גאוגרפיה בצורה מבלבלת.
בקטע אחד, ה-Sueboi Angeilloi (או Suevi Angili), מתוארים כחיים בפנים הארץ בין צפון הריין ומרכז נהר אלבה, אך ככל הנראה אינם חיים בסמיכות לאף אחד מהנהרות, כאשר הלנוגברדים והסואבים על הריין ממערב להם, והסמנונים והסואבים על האלבה משתרעים ממזרח להם, יוצרים רצועה של עמים סואביים.
מיקום זה של הלנוגברדים והאנגלים הוא בלתי צפוי, וכך גם מיקומם של רבים מהעמים בקטע זה.
הטקסט נחשב לתוצאה של שילוב סוגים שונים של טקסטים עתיקים יותר.
כפי שציין גודמונד שוטה , הלנוגברדים השכנים מופיעים בשני מקומות, ואלו שליד הריין נראים שם בטעות.
שוטה, בניתוחו, סבור שהאנגלים ממוקמים נכון ביחס ללנוגברדים שממערב להם, אך שאלו מוקמו במקום הלא נכון.
הלנוגברדים מופיעים גם במיקום הצפוי בחלק התחתון של הנהר אלבה, והאנגלים היו צפויים להיות מצפון-מזרח להם, בהתבסס על טקיטוס.
תאוריה נוספת היא שכל או חלק מהאנגלים ישבו או נדדו בקרב עמי חוף אחרים, אולי התאגדו עד לאגן הזאלה (בסביבת הקנטון העתיק אנגילין) בעמקי האונשטרוט מתחת לקיפהאוזרקרייס, האזור שממנו רבים מאמינים שהגיע ה-Lex Anglorum et Werinorum hoc est Thuringorum.
השמות האתניים של פריזים וורנים מתועדים גם במחוזות הסקסוניים האלה.
אזכור מוקדם במיוחד ל"אנגלים" (Angli) בבריטניה מופיע אצל ההיסטוריון הביזנטי מהמאה ה-6 פרוקופיוס (שאף על פי כן הביע ספקות לגבי הסיפורים ששמע, ככל הנראה מדיפלומטים פרנקים, על אירועים במערב).
הוא אינו מזכיר את הסקסונים, אך הוא מציין שאי בשם בריטיה (שלדבריו נפרד ושונה מבריטניה עצמה) יושב על ידי שלושה עמים, שכל אחד מהם נשלט על ידי מלך משלו: האנגלים, הפריזים והבריטונים.
כל עם היה כה פורה עד ששלח מספרים גדולים של פרטים מדי שנה אל הפרנקים, אשר:
מאפשרים להם להתיישב בחלק מארצם הנראה שומם יותר, ובאמצעות כך הם טוענים [הפרנקים] שהם משתלטים על האי.
כך קרה למעשה שלפני זמן לא רב מלך הפרנקים, כששלח כמה ממקורביו במשלחת לקיסר יוסטיניאנוס בביזנטיון, שלח עמם כמה מהאנגלים, ובכך ביקש לבסס את טענתו שאי זה נשלט על ידו.
פרוקופיוס מספר שהאנגלים השיטו לאחרונה צבא גדול של 400 ספינות מבריטיה לאירופה, אל הריין, כדי לכפות הסכם נישואין עם הווארינים שלדבריו חיו מצפון לפרנקים באותה עת.
בדה ונרביליס (נפטר ב-735) הצהיר כי האנגלים, לפני שהגיעו לבריטניה הגדולה, ישבו בארץ בשם אנגולוס, "הנמצאת בין מחוזות היוטים והסקסונים, ושעד היום היא נותרה לא מיושבת".
עדות דומה ניתנה ב"היסטוריה בריטונום" מהמאה ה-9. המלך אלפרד הגדול וההיסטוריון את'לוורד זיהו את המקום הזה עם אנגלן, במחוז שלזוויג (אף על פי שייתכן כי אז היה זה אזור רחב יותר), וזיהוי זה תואם את האינדיקציות שניתנו על ידי בדה.
בסיפורו של הימאי הנורווגי אוכתרה של הולוגלנד על מסע בן יומיים מאוסלופיורד לדוכסות שלזוויג, הוא דיווח על הארצות שמימין לספינתו, ואלפרד הוסיף את ההערה "על איים אלו ישבו ה"אנגלים" לפני שהגיעו לכאן".
אישור לכך ניתן על ידי מסורות אנגליות ודניות הנוגעות לשני מלכים בשם ורמונד ואופה מאנגל , מהם משפחת המלוכה של מרסיה טענה שהם צאצאיהם ואשר מעלליה קשורים באנגלן, שלזוויג ורנדסבורג .
המסורת הדנית שמרה תיעוד על שני שליטים של שלזוויג, אב ובן, ששירתו תחתיהם, פרווין וויג, מהם משפחת המלוכה של וסקס טענה למוצאם.
במהלך המאה החמישית, פלשו האנגלים לבריטניה הגדולה, ומאז שמם לא מופיע ביבשת אלא בכותרת הקוד המשפטי שניתן לתורינגים : "Lex Angliorum et Werinorum hoc est Thuringorum" .
האנגלים הם נושא של אגדה על האפיפיור גרגוריוס הראשון אשר במקרה ראה קבוצה של ילדים אנגליים מממלכת דיירה הנמכרים כעבדים בשוק הרומאי.
כפי שהסיפור סופר על ידי בדה, גרגוריוס התפלא מהמראה הבלתי רגיל של העבדים ושאל אודות הרקע שלהם.
כאשר נאמר לו שהם נקראים "אנגלי" (אנגלים), הוא השיב עם משחק מילים בלטינית: "Bene, nam et angelicam habent faciem, et tales angelorum in caelis decet esse coheredes" (בתרגום: זה טוב, כי יש להם פנים מלאכיים, ואנשים כאלה צריכים להיות יורשים של המלאכים בשמים).
לכאורה, פגישה זו עודדה את האפיפיור לפתוח במשימה של להביא את הנצרות לעמם.
המחוז של שלזוויג הוכיח את עצמו כעשיר בממצאים היסטוריים שמוערכים ככל הנראה מהמאה הרביעית והחמישית.
נמצא בית קברות גדול שבו היו שרידים של שריפת גופות בבורגשטדט , שבין רנדסבורג ואקרנפרדה , והוא הוציא לאור הרבה אגרטלים ותליונים הדומים מאוד לאלה שנמצאו בקברים פגאניים באנגליה.
בעל חשיבות רבה יותר הם המאגרים הגדולים בביצת תורסברג ובנידאם , אשר כללו כמויות גדולות של נשק, קישוטים, פרטי לבוש, כלים חקלאיים ועוד, ובנידאם אף ספינות.
בעזרת ממצאים אלו ניתן לשחזר את תרבות האנגלים בתקופה שלפני הפלישה לבריטניה.
על פי מקורות כמו ה"היסטוריה" של בדה, לאחר הפלישה לבריטניה, האנגלים התחלקו וייסדו את ממלכות נורת'מבריה, מזרח אנגליה ומרסיה.
לוין ציין בהקשר זה כי "הפלגה בים מסוכנת למוסדות שבטיים", והממלכות שהיו מבוססות על שבטים כנראה הוקמו באנגליה.
בתקופות הראשונות היו שתי ממלכות בצפון (ברניציה ודיירה) ושתי ממלכות במרכז (אנגליה האמצעית ומרסיה), שלבסוף במאה ה-7 התמזגו לשתי ממלכות אנגליות, כלומר, נורת'מבריה ומרסיה.
נורת'מבריה החזיקה בשליטה העליונה בקרב השבטים הגרמאניים באיים הבריטיים במאה ה-7, אך דעכה עם עליית מרסיה במאה ה-8. שתי הממלכות נפלו תחת התקפות הוויקינגים הדניים במאה ה-9. בתי המלוכה שלהן נהרסו כמעט לחלוטין במהלך הקרב, ואוכלוסיית האנגלים נכנעה לדנלוא .
מדרום לכך, מלכי וסקס הסקסוניים עמדו בפני התקפות הדנים.
בסוף המאה ה-9 ותחילת המאה ה-10, מלכי וסקס גברו על הדנים ושחררו את האנגלים מהדנלוא.
הם איחדו את ביתם בנישואין עם המלוכה האנגלית ששרדו, והתקבלו על ידי האנגלים כמלכים שלהם.
כך חלפה תקופת האנגלו-סקסונים, ותחילתה של תקופת ה"אנגלים" כעם חדש.
אזורי מזרח אנגליה ונורת'מבריה עדיין נקראים בשמותיהם המקוריים.
נורת'מבריה השתרעה פעם עד לצפון מזרח סקוטלנד של היום, כולל אדינבורו, ועד דרום נהר הממבר ונהר וית'אם.
יתר האוכלוסייה נשארה במרכז מולדתם של האנגלים בחלק הצפון-מזרחי של מדינת שלאסוויג-הולשטיין הגרמנית המודרנית, בחצי האי יוטלנד.
שם, אזור חצי אי קטן עדיין נקרא אנגלן כיום, ונראה כמשולש שנמשך בערך מפלנסבורג שבפיורד פלנבורג ועד העיר שלאזוויג ואז למאאשולם, שבמפרץ שלאי .
אנגלוש דיניקו (ברומנית: Angheluş Dinicu, 1838 – 7 בנובמבר 1905) היה נגן חליל פאן ומלחין רומני ממוצא צועני בתחום המוזיקה בהשראה עממית, עירונית וקלה.
היה סבו של הכנר והמלחין גריגוראש דיניקו.
אנגלוש דיניקו נולד ב-1838 בבוקרשט, אז בירת נסיכות ולאכיה כבן של הגיטריסט הצועני קוסטאקה דיניקו, הלאוטאר הראשי בחצר הבויאר גריגורה גיקה.
מילדות הוא למד נגינה אצל נגני חליל פאן מהטאראפים של דומיטראקה ונסטאסה אוקיאלב (Ochialbi).
כנגן מפורסם נשלח דיניקו להשתתף ב-1889 בתערוכה העולמית של פריז.
ב-29 ביוני 1889 זכה דיניקו, יחד עם נגן חליל פאן יון קרצ'ונסקו מהטאראף של הכנר סאבה פדוריאנו במדליית הזהב בתחרות בינלאומית ללאוטארים שהתקיימה במסגרת התערוכה.
ב-26 באוגוסט 1889 הוזמן עם הטאראף לנגן בחגיגות העיתון הצרפתי לה פיגארו וניגן שם שורה של להיטים כמו דוינה, יצירתו "צ'יוקרליה", Am un leu şi vreau să-l beu (יש לי לאו ורוצה לשתות אותו" וכן שיר הלכת Deşteaptă-te române (התעורר, רומני!), המנון לאומי של רומניה.
ב-16 בספטמבר 1896 הוזמן דיניקו לנגן במסיבות הגאלה בבוקרשט ובפויאנה סטניי לרגל ביקורו הרשמי של קיסר האימפריה האוסטרו-הונגרית, פרנץ יוזף ברומניה.
לאנגלוש דיניקו נולדו שלושה בנים, שלושתם מוזיקאים: דימיטריה דיניקו, גאורגה דיניקו וניקולאיה דיניקו.
דיניקו נפטר בבוקרשט ב-1905 והובא לקבורה בבית הקברות פטרונז'ל (Pătrunjel ) כיום Reînvierea (ראינוויאריה) בשכונת קולנטינה.
דיניקו הלחין ועיבד מנגינות רבות בהשראת הפולקלור הרומני, חלקם פורסמו בכתב העת "Doina".
1885 – Sârba oloagă – סרבה אולואגה (סרבה צולעת)
אנגסטרום או אנגסטרם (בשוודית: Ångström – נהגה אוֹנְגְּסְטְרֵם; ההגייה בעברית מבוססת על המונח באנגלית) היא יחידת מידה לאורך השווה ל- מטר, עשירית הננומטר או מאה פיקומטר, כלומר מאית המיליונית של סנטימטר.
האנגסטרום שימושי למדידת אורך בקנה מידה של אטומים בודדים: רדיוס בוהר הוא כחצי אנגסטרום.
לדוגמה, הקוטר של אטום הליום הוא כ-0.62 אנגסטרום.
כמו כן קנה מידה זה הוא אורכם של קשרים כימיים.
מדע הספקטרוסקופיה משתמש באנגסטרום למדידת אורכי גל של אור.
האנגסטרום קרוי על שמו של הפיזיקאי והאסטרונום השוודי אנדרס יונאס אונגסטרם (1814–1874), שהיה הראשון שהשתמש ביחידה זו.
אנגלית קנדית היא הניב המדובר בקרב דוברי האנגלית בקנדה.
האיות הקנדי הוא, באופן פשטני, ערבוב של אנגלית אמריקאית, אנגלית בריטית וצרפתית קנדית, ומאפיינים ייחודיים לניב.
אוצר המילים הקנדי דומה לזה של האנגלית האמריקאית, אך עם מספר שינויים מהותיים ומקומיים בחלקם.
מתיישבים בריטים, אשר חששו לחייהם בעקבות המהפכה האמריקאית, ברחו מצפון-מזרח ארצות הברית לקנדה.
הניב הבריטי בו הם השתמשו היווה את הבסיס לשפה המדוברת.
עם-זאת, קרבתה של קנדה לארצות הברית גרמה לכך שהניב המדובר דומה הרבה יותר לאנגלית האמריקאית מאשר לבריטית.
השפעות קטנות יותר על השפה באו מהיישובים הצרפתיים במזרח קנדה (קוויבק) ומהילידים אשר ישבו במקום.
הגירות עולמיות שהגיעו לשיאן בין שנת 1910 ל-1960 הביאו עמן עמים אשר שפתם השפיעה במקצת על האנגלית הקנדית.
האיות הקנדי של השפה האנגלית משלב מסורות אנגליות ואמריקאיות.
השוני הבולט ביותר הוא טמון במילים אשר נגמרות ב-er או or.
במרבית המילים האלה, משתמשים בקנדה באיות האנגלי: colour ,harbour ו-centre במקום color ,harbor ו-center כמו שנהוג בארצות הברית.
למרות זאת, השימוש בחוקים האמריקאים אינו נדיר.
בעוד שבארצות הברית משתמשים באיות הצרפתי defense, בקנדה משתמשים באיות האנגלי defence.
למרות זאת, האיות defensive הוא אוניברסלי (הדבר נכון גם לגבי offence ,offense ו-offensive).
בקנדה גם נהוג tyre במקום tire בארצות הברית; אבל curb כמו בארצות הברית במקום kerb בבריטניה.
בקנדה נהוג להשתמש בסיומת ize- במקום ise- (לדוגמה, advertize במקום advertise).
כמו כן, קנדים מעדיפים לכתוב encyclopedia במקום הצורה הבריטית הלטינית encyclopædia.
ככלל, האנגלית הקנדית נהגית כמו האנגלית האמריקאית, בעיקר במערב ובמרכז קנדה.
לתושבי ניופאונדלנד יש מבטא משלהם כמו גם לתושבי מזרח קנדה.
מילים מסוימות, כמו fragile ,anti ו-touché נהגות כמו באנגלית בריטית.
מאפיין בולט של מבטא האנגלית הקנדית (כפי שקיים גם במעט אזורים של ארצות הברית, במיוחד אלו הסמוכים לקנדה), הוא אי היכולת להבחין בין הגיית תנועה פתוחה לגמרי לבין הגיית תנועה אחורית חצי פתוחה (שאחריה אין r), כך ששתי התנועות נהגות כתנועה פתוחה לגמרי.
הנה מספר דוגמאות לשימוש קנדי:
בחינוך, נהוגה המילה grade ("כיתה") ואז מספרה (לדוגמה, grade 10 יהיה "כיתה י".
בארצות הברית נהוג לומר 10th grade, ובאנגליה year 10).
הציון נמדד ב-marks ולא points.
בקנדה נהוג באופן רשמי להשתמש בשיטה המטרית, אם כי ביומיום יש רבים שעדיין משתמשים בשיטה האימפריאלית.
נהוג להגיד גם petrol כמו הבריטים וגם gasoline (דלק) כמו האמריקאים.
אומרים railway במקום railroad (מסילת-ברזל).
אומרים tin במקום can (פחית שימורים).
מעדיפים להשתמש ב-pop במקום soda למשקה מוגז.
בית שימוש מכנים "washroom" במקום "restroom" הנהוג בארצות הברית.
Z יש לבטא "זד" ולא "זי" כמו בארצות הברית.
מבטאים about באופן דומה ל a boat (אָבּוֹוט ולא אֶבָּאוּט).
טעות אמריקאית נפוצה היא שקנדים מבטאים זאת "אָבּוּט"
ישנם ביטויים השאובים מצרפתית כמו cheque ,serviette ו-pardon.
בביטוי eh נהוג להשתמש כמילת פניה, שאלה וכו'.
אנגלית אמריקאית או אנגלית אמריקנית היא ניב נפוץ של השפה האנגלית המדוברת, נקרא ונכתב בעיקר בארצות הברית.
נכון לסטטיסטיקות משנת 1990, 97% מתושבי ארצות הברית מדברים אנגלית "טובה" או "טובה מאוד", ובסטטיסטיקות מ-2004 נקבע כי יותר משני שלישים מהם משתמשים בניב האמריקני.
בבתי הספר במדינת ישראל מלומדת האנגלית האמריקאית, אולם מלמדים גם את ההבדלים בין הניבים של השפה האנגלית.
הבדלים בין אנגלית אמריקאית לאנגלית בריטית
בין שני הניבים יש הבדלים הן באיות, הן בדקדוק והן במבטא, אם כי אלה אינם מונעים הבנה הדדית, והדבר נכון גם לגבי שאר ניבי האנגלית.
האנגלית האמריקאית התפתחה מהבריטית, תוך כדי ניסיון לעשות אותה "הגיונית" יותר.
בניגוד לשינויים ורפורמות שנעשו בשפות אחרות במהלך המאה ה-20 (למשל השינוי באלפבית הטורקי, והרפורמה באיות השפה הנורווגית), שנעשו על ידי הממשלות או מוסדות ללשון, שינויי האיות באנגלית האמריקאית התפתחו בצורה טבעית ותועדו על ידי סופרים וכותבי מילונים.
המילון האמריקאי הראשון חובר על ידי נואה ובסטר, ב-1828. באותה תקופה, ארצות הברית הייתה מדינה צעירה יחסית, והתרומה של ובסטר הייתה בעיקר כדי להציג את העובדה שניב האנגלית בארצות הברית שונה מזה שבבריטניה.
מילון ובסטר הכיל שינויים רבים באיות של מילים, ורבים משינויים אלה נכנסו לשפה היומיומית.
בנוסף לכך, ובסטר ביקש לפשט את השפה, ושינויים רבים שלו התקבלו בצורה חלקית.
התוצאה הייתה בלבול וסיבוך רב יותר של השפה משהיה קודם.
מילים רבות באנגלית אמריקאית הן קצרות ופשוטות יותר מהאנגלית הבריטית, למשל "center" האמריקאית לעומת "centre" הבריטית או "pajamas" האמריקאית ו-"pyjamas" הבריטית.
עם זאת, קיימות גם מילים מסובכות יותר, כמו "transportation" באנגלית אמריקאית לעומת "transport" באנגלית בריטית, או "elevator" באנגלית אמריקאית ו- "lift" באנגלית בריטית.
מלבד שינויים אלה, האנגלית האמריקאית אף שואלת מילים משפות מגוונות יותר מאשר האנגלית הבריטית.
באוצר המילים האמריקאי ישנן גם מילים משפות אפריקאיות, גרמנית, צרפתית, שפות של ילידי אמריקה, ספרדית, יידיש ועוד.
אנגקור (קמֶרִית: ក្រុងអង្គរ) הוא שמו של אזור בקמבודיה, שבו היו במהלך ההיסטוריה כמה ערי בירה של האימפריה הקְמֶרית.
האזור כולו מכונה "אנגקור", ובו שכנו מרכזיה של האימפריה הקמבודית, החל מהקמת עיר הבירה הראשונה במאה ה-9 ועד לחורבנה של האימפריה הקמרית במהלך המאה ה-15, בשיאו השתרע אזור אנגקור על שטח של כ-1,000 קמ"ר, אוכלוסייתו מנתה כ-750,000 נפש והוא היה המתחם העירוני הגדול בעולם.
העיר הראשונה נוסדה בשנת 820 לספירה, כאשר המלך הקמרי ג'אוויארמן השני הכריז על עצמו כ"מלך אל" ו"מלך העולם" של קמבודיה.
פריחתה של אנגקור הגיעה לשיאה בתור הזהב של האימפריה הקמרית, כשקמבודיה השתרעה, בתקופות מסוימות, על פני מרבית שטחי הודו-סין.
בשנת 1431 הגיע קיצה של העיר, כאשר כובשים מתאילנד כבשו את העיר ובזזו אותה, ותושביה נמלטו ממנה דרומה, לאזור פנום פן.
שרידיה של העיר נמצאים ביערות ובשדות מצפון לאגם הגדול (Tonle Sap) שבמערב קמבודיה , ליד העיר סיאם ריפ (Siem Reap) בת זמננו.
באזור נמצאים שרידים של מעל אלף מקדשים, החל בערימות לבנים המפוזרות בשדות, וכלה במונומנטים ייחודיים ומפוארים, כמו מקדש באיון ומקדש אנגקור ואט המפואר, שיש האומרים שהוא המונומנט הפולחני היחיד הגדול ביותר בעולם.
המקדשים הם רק חלק ממערך שלם של מבנים ותשתיות, הכוללים גם מאגרי מים ענקיים ומערכות השקיה עצומות שנבנו באזור.
מקדשים רבים באזור שופצו ושוקמו, והם מהווים את הדוגמה החשובה ביותר לאדריכלות הקמרית.
עם זאת, בנוסף למבנים השונים והשרידים הגלויים, חבויים, ככל הנראה, שרידים ארכאולוגיים בעלי חשיבות רבה בשטחי הג'ונגלים הרחבים המכסים את האזור.
קרוב לשני מיליון תיירים מבקרים באתר מדי שנה, והאתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
איחוד קמבודיה והקמת הבירה הראשונה
עד למאה ה-9 הייתה קמבודיה מחולקת בין כמה ישויות פוליטיות, שנודעו בסין כפונאן וצ'נלה.
בתקופות פונאן (מהמאה ה-1 עד שנת 550) ובתקופת צ'נלה (מ-550 ועד שנת 800 בערך) הושפעה הדת הקמרית מהדתות בהודו.
הפולחן כלל אלמנטים של הינדואיזם ובודהיזם משולבים בפולחן מקומי קדום.
במקדשים מתקופה זו נמצאות כתובות באבן בסנסקריט ובקמרית, המציינות אלים הינדים, בראשם שיווה, יחד עם אלים הקשורים לפולחן המקומי.
הבודהיזם היה פחות בולט, כנראה מכיוון שנרדף בידי השלטון.
פולחן שיווה היה מרוכז סביב סמל הלינגאם כבר בתקופה זו, שהיה סמל פאלי לפוריות ושמירה
בתחילת המאה התשיעית הכריז המלך ג'איאווארמן השני על עצמאותה של קמבוגָ'דֶסָה (קמבודיה), וייסד את בירתו בהאריהאראליה (Hariharalaya), הידועה כיום כרולואוס (Roluos), בקצה הצפוני של האגם הגדול, טונלה סאפ.
במערכת של מלחמות, בריתות, נישואים פוליטיים ומתנות, השיג ג'איאווארמן השני את איחוד המדינה.
בשנת 802 הכריז המלך על עצמו כ"מלך עולמי" וכ"מלך אל", כדי להביע בכך את הצלחתו באיחוד.
האריהאראליה מסמלת את האלוהות האריהארה, ביטוי לשילוב עיקריהם של וישנו (הארי) ושיווה (הארא).
האריהארא הייתה האלוהות המועדפת על השליטים הקמריים.
ג'איאוארמאן השני, המלך שהקים את העיר, קרא לעצמו דוואראג'ה, מלך אל, ובכך הדגיש את הקשר המיוחד שלו עם שיווה.
השינוי הדתי התבטא גם באדריכלות: במקום האתרים הקדושים של צ'נלה, שהיו תאים בודדים, נבנו מקדשים ובהם סדרה של משטחים מוגבהים ועליהם מגדלים רבים.
פירמידות מרשימות נועדו לסמל את הר מֵרוֹ, מקום מושבם של האלים במיתולוגיה ההינדית, והחפירות שסביבן מייצגות את האוקיינוסים המיתולוגיים.
אופייני למבנים השונים היה סמל הלינגאם, כדימוי דתי מרכזי.
הפירמידה הייתה מרכז העיר, ובמרכזו של המתחם הקדוש עמד הלינגאם.
שמו של הלינגאם היה כשם המלך, עם הסופית "אסווארה" (esvara), כציון לשיווה..
האריהאראליה נבנתה על פי המתכונת המקובלת בערים הקמריות: סביב העיר נבנתה סוללת הגנה המוקפת בחפיר.
במרכז העיר עמדו מקדש ממלכתי, בנוי מאבן או מלבנים, וארמון בנוי מעץ.
אישים חשובים שהתגוררו בעיר בנו גם הם מקדשים שונים, בתוך החומה ומחוצה לה.
מקדשים אלה הוקדשו, כמו המקדש המרכזי, לאלי הינדו שונים, ובעיקר לשיווה.
גם בנייני חול רבים נבנו בעיר, בתוך החומה ומחוצה לה, רובם ככולם עשויים מעץ.
בסביבות שנת 880 הוקם המקדש המרכזי בהאריהארליה, בקונג, ומקדש נוסף לזכר האבות, פריאה קו (Preah Ko).
מאפיין נוסף של הבירה הקמרית, מאגר מים גדול, נבנה כעשר שנים לאחר מכן, ובתוך מכלול המאגר נבנה מקדש שלישי, לוליי.
בשנת 889 עלה לשלטון המלך יאסוֹוָארמאן הראשון.
יאסוֹוָארמאן הראשון נודע כמלך חזק, ונודע גם במפעלי הבנייה שלו.
אחת הכתובות שהתגלו מתארת אותו כ"איש האריה; הוא שיסע את אויביו במלתעות הודו; נוהגיו היו שיניו; הריג ודה הייתה עיניו".
מצפון מערב לבירה האריהארליה בנה יאסוֹוָארמאן הראשון עיר חדשה בשם יאשודהאראפורה.
העיר נבנתה על גבעות נמוכות שנודעו בשם פנום באקהנג (Phnom Bakheng).
המתחם שנבנה היה בצורת ריבוע, שאורך כל אחת מצלעותיו היה כ-4 ק"מ.
כמסורת קודמיו, בנה גם הוא מאגר מים עצום, שנקרא באראי (וידוע היום כבאראי המזרחי): אורכו של המאגר הוא כ-7 ק"מ, ורוחבו 1.8 ק"מ.
מי המאגר הזינו את החפיר שסביב העיר.
מקדש המדינה נבנה בפסגת גבעות פנום באקהנג סביב שנת 900. החוקרים עדיין מתלבטים באשר לחשיבותם של מאגרי המים הללו, המהווים מוקד מרכזי בכל המתחם העירוני של אנגקור.
חלקם רואים בהם אמצעי להשקיית שדות אורז, ואחרים סבורים שיש להם משמעות דתית, הקשורה לאוקיינוסים המיתולוגיים המקיפים את הר מרו.
העיר נבנתה על הגבעות והוקפה בחפיר שמולא במי הבאראי.
יאסוֹוָארמאן בנה מספר רב של מקדשים הינדיים ואשראמים.
בניית עיר זו ציינה את תחילתן של כ-300 שנות בנייה, עד שנת 1200 בערך, שבהן נבנו על ידי הקמֶרִים באזור זה יצירות אדריכליות יחידות במינן.
רוב המבנים מרוכזים באזור שרוחבו כ-24 קילומטרים ממערב למזרח, וכ-8 קילומטרים מצפון לדרום.
באזור אנגקור נמצאים 72 מקדשים ומבנים חשובים, וההתיישבות באזור השתרעה על שטח של כ-3,000 קמ"ר (כשטחה של לוס אנג'לס רבתי היום).
על פי סקר שנערך באזור בשנת 2007, תוך שימוש בצילומי לוויין ובטכנולוגיות חדישות אחרות, היה המתחם של אנגקור פרוס באותה תקופה על שטח בן למעלה מ-1000 קמ"ר, ובכך היה המתחם העירוני הגדול ביותר בעולם אז; העיר הבאה בגודלה הייתה עיר המאיה, טיקאל, במרכז אמריקה, שגודלה היה כ-130 קמ"ר.
בשנת 928 העביר המלך ג'איאוָרמאן הרביעי את הבירה לעיר קו קֶר (Koh Ker), כ-100 ק"מ מצפון-מזרח לאנגקור.
ואולם, הבירה שכנה שם רק כ-16 שנים, בימי שלטונם של ג'איאוָרמאן הרביעי ובנו האסאווארמאן השני.
בסביבות שנת 960 שב המלך ראגֶ'נדרארמאן ובנה עיר בירה שנייה באנגקור.
המקדש הממלכתי של עיר זו נבנה בפרה רפ.
מקדש נוסף נבנה על אי מלאכותי שנוצר בתוך מאגר המים באראי המזרחי.
בזמן שלטונו נבנה גם המקדש היפהפה בבאנטֶאי סריי (Banteay Srei), כ-25 ק"מ מצפון-מזרח לאנגקור.
בנו של ראגֶ'נדרארמאן, ג'איווארמן החמישי, נטש את המתחם בפרה רפ ועבר לטא קֶו (Ta Kev), שם גם הקים מקדש חדש.
האתר קוּדש בסביבות שנת 1000. זמן קצר לאחר מכן הודח המלך על ידי סוּריאוארמאן הראשון.
המלך החדש הקים ביצורים מרשימים סביב ארמונו וסביב המקדש שהקים, פימנקאס, וכן בנה את הבאראי המערבי, מאגר מים גדול באורך של 8 ק"מ וברוחב של 2.5 ק"מ.
בשנת 1050 בנה יורשו מקדש ממלכתי גדול ומרשים אף יותר, באופון, מצפון למקדש הקיים.
ממשיכיהם של המלכים לא נודעו במבנים מיוחדים שהקימו, ורק עם עלייתו לשלטון של סוריאוָארמאן השני, בשנת 1113 החל השלב השני בבנייה במקום.
הוא היה זה שבנה את המונומנט הקמֶרִי הגדול מכולם, אנגקור ואט (ואט בקמבודית - מקדש), בו סגדו לאל סוריאווארמאם.
לעומת ימיה הראשונים של התרבות הקמרית, בהם היה פולחן וישנו במקום משני לעומת פולחן שיווה, הייתה הדמות המרכזית באנגקור ואט דמות של וישנו, וההקדשה במקום מזהה את סוריאווארמאן כ"פאראמאווישנולוקה" (Paramavishnuloka), "אותו שנכנס לעולם השמימי של וישנו".
יחד עם זאת, התפיסה הדתית נותרה תפיסה של סינקרטיזם דתי, שאפשרה את המשך פולחן שיווה למרות הנטייה המלכותית לפולחן וישנו, וייתכן בהחלט שבאנגקור ואט היה סמל לינגאם, סמל של פולחן שיווה, למרות היותו מוקדש לווישנו.
העובדה שהמלך עבר לפולחן וישנו לא שינתה את הזדהותו כמלך אל ואת הפולחן סביב הזדהות זו.
מונומנט זה נבנה בתוך מתחם גדול; חומותיה של אנגקור ואט הן באורך כ-800 מטרים בכל צלע.
גם במקדש זה מציגה האדריכלות הקמרית את המיתולוגיה והקוסמולוגיה ההינדית: המגדלים המרכזיים, מייצגים את הר מֵרו המיתולוגי, משכן האלים, החומות החיצוניות מייצגות את ההרים המקיפים את העולם, והחפיר מייצג את האוקיינוסים שמעבר להם.
גם למידותיו של המקדש וליחס ביניהן משמעויות קוסמולוגיות.
קירות המונומנט מקושטים בתבליטים המייצגים לא רק מראות מהמיתולוגיה אלא גם מחיי החצר המלכותית
עם מותו של סוריאוָארמאן השני, בערך בשנת 1150, השתרר במדינה מצב של חוסר סדר, סכסוכים פנימיים ולחץ חיצוני, שהגיע לשיאו בשנת 1177, כאשר בני עם הצ'אמפה, ששלטו בווייטנאם של היום באותה תקופה, פשטו דרך נהר המקונג ודרך אגם טונלה סאפ, בזזו את עיר הבירה יאשודהארפורה והרגו את המלך.
המלך ג'איאוָרמאן השביעי הצליח להדוף את התוקפים בסדרת קרבות בים וביבשה.
בשנת 1181 עלה ג'איאוארמן על כס המלכות, וכדי לחגוג את ניצחונו בנה על חורבות יאשודהארפורה בירה חדשה, אנגקור תום.
עם בניית הבירה החדשה החל בבנייה מסיבית; המקדש שבנה נקרא באיון, והוקדש לבודהא.
מונומנטים נוספים שבנה היו, בין השאר, טא פרוהם, פריהא חאן, טא סום, ובאנטֶאי פריי.
תנופת הבנייה הייתה ביטוי למעבר דת המדינה מהינדואיזם למהיינה, זרם חשוב בבודהיזם שאותו אימץ ג'איאוָרמאן השביעי כדתו האישית.
בזמן שלטונו של המלך הוכנסו למקדשים ההינדיים תמונות ופסלים של בודהא, ואנגקור ואט הייתה באופן זמני למקדש בודהיסטי.
לאחר מות המלך אינדראוארמאן השני, יורשו של ג'איאוָארמאן השביעי, בשנת 1243, החל המלך ג'איאוָארמאן השמיני, שהשתייך לפולחן שיווה, במערכה להחזרת הפולחן ההינדי.
הוא היה איקונוקלסט, ועסק רבות בהשחתת פסלים ודימויים בודהיסטיים, ובהשבת המקדשים ההינדיים לייעודם המקורי, ייעוד ששונה בידי קודמיו.
במהלך הרסטורציה הפך מקדש באיון למקדש לשיווה, ודמות בודהא הושלכה לבאר.
ברחבי המתחם כולו הוחלפו פסלי בודהא בפסלי לינגאם.
המאבק בין הדתות נמשך עד המאה ה-14, בה התקבעה הטהרוואדה, ענף אחר של הבודהיזם, כדת הדומיננטית באזור.
סופה של האימפריה הקמרית ונטישת אנגקור
יורשיו של ג'איאוָרמאן השביעי העריצו את הבירה שבנה, ולא ראו לנכון ליצור לה תחליפים.
לאחר מותו, בסביבות שנת 1200, ועד סופה של האימפריה הקמֶרית, במחצית הראשונה של המאה ה-15, לא היו תוספות משמעותיות לאנגקור.
בשנת 1296 נשלח הדיפלומט הסיני צ'ו טקואן (周达观/周達觀 נקרא גם ג'ואו דגואן) לחצרו של אינדראוארמאן השלישי באנגקור לשהייה של שנה.
הדו"ח שלו בן 40 העמודים "מנהגי קמבודיה" מהמקום נשמרו עד היום.
ירידתה של האימפריה החלה כבר במאה ה-13. בשנת 1431 נכבשה אנגקור ונבזזה בידי פולשים מתאילנד; היה זה אירוע השיא של הידרדרות זו.
במהלך המאה ה-15 ניטשה רוב אנגקור, חוץ מאנגקור ואט שנותרה כמקדש בודהיסטי.
כמה סיבות הועלו לגבי ירידת האימפריה ונטישת אנגקור:
מלחמה עם תאילנד - פולשים מתאילנד החלו להתיש את כוחה של הממלכה כבר מן המאה ה-13. נוסעים מסין שביקרו בקמבודיה באותה תקופה תיארו חורבן רחב שהותירו אחריהן מלחמות אלה, שדרשו גיוס מלא מן האוכלוסייה.
לאחר כיבוש אנגקור ב-1431 נלקחו שבויים רבים, ועמם טקסטים וחפצים לבירה התאית איוטהאיה, וחלק אחר של האוכלוסייה נטש אל המרכז הקמרי החדש בפנום פן, בדרום.
שחיקת דת המדינה - כמה מן החוקרים טוענים שהמעבר לטהרוואדה שחק את התשתית המדינית הקמרית, שהייתה מבוססת על המלוכה, והיא שהיוותה את יסודה של החברה הקמרית.
ירידתו של פולחן האישיות שהיה סביב המלך הביא גם להיעלמות מוקד ההשראה שהביא לבנייה הייחודית באנגקור.
הזנחת העבודות הציבוריות - יש הטוענים שהיחלשות המלוכה באנגקור עקב המלחמות הבלתי פוסקות ושחיקת דת המדינה הביאו גם לירידה בכוחה של הממשלה לעסוק במפעלים ציבוריים, כמו בניית מפעלי ההשקיה ותחזוקתם, מפעלים שהיו חיוניים להשקיית שדות האורז, הבסיס לתזונת האוכלוסייה הגדולה.
בשל כך התערער הבסיס הכלכלי של אנגקור, דבר שגרם לחלק מהאוכלוסייה לנטוש את המקום.
אסונות טבעיים - ישנם חוקרים התולים את ירידתה ונטישתה של אנגקור בגורמים טבעיים.
הטענה היא שהאזור סבל מאסונות כאלה, כמו רעידת אדמה, הצפות ושינויי אקלים, ובעיקר השינוי האקלימי שנוצר בשל תחילת עידן הקרח הקטן.
הכתות הקמריות החלו להאט את עבודות הבנייה שלהן כדי לאפשר סגנון חיים בודהיסטי מרוסן יותר.
הנזירים הבודהיסטים שהשתייכו לפלג טהרוואדה הצליחו להציל את מקדש ואט, ולהחזיק בו לאחר נפילתה של העיר.
רק המבנים ששמשו לפולחן דתי באנגקור נבנו מאבן.
שאר המבנים נבנו מעץ או מחומרים מתכלים אחרים, על פי התפיסה שרק לאלים ישנה הזכות למגורי אבן.
בשל כך, השרידים הנמצאים כיום באתר הם שרידים דתיים בלבד, ועל פיהם ניתן לשרטט את היסטוריית הדתות באנגקור.
בצד ההיסטוריה המדינית-פוליטית שתוארה לעיל, ניתן לתאר את תולדותיה של אנגקור על פי הזרמים דתיים שתרמו להתפתחותה של אנגקור:
כתות מקומיות, שבהן היה פולחן אבות ופולחן לינגאם, צלם קדוש הכולל צורה פאלית המייצגת את שיווה.
פולחן אישיות של המלך, הרואה במלך "מלך אל".
פולחן זה היה אופייני לא רק לאנגקור אלא גם לתרבויות אחרות בדרום-מזרח אסיה, כמו תרבות הצ'אמפה ותרבות ג'אווה.
הינדואיזם, במיוחד סביב פולחן שיווה אך גם סביב פולחן וישנו.
היישויות הפוליטיות שהתקיימו באזור לפני אנגקור נודעו בסין כפונאן (מן המאה הראשונה לספירה עד שנת 550 בערך) וצ'נלה (משנת 550 עד שנת 800 בערך).
הדתות בממלכות אלה כללו אלמנטים ל-הינדואיזם, בודהיזם, ופולחני אבות מקומיים.
במקדשים מתקופות אלו נמצאו כתובות הקדשה חקוקות באבן, בסנסקריט ובקמרית, המזכירות אלים מקומיים והינדיים, שבראשם עומד שיווה.
זרם האריהארה הוא הבולט בין הכתות המיוצגות, ולעומתו הבודהיזם כמעט ואינו מופיע, משום שכנראה נרדף ונכחד מן האזור, בוזמת אחד השליטים (כך נראה על פי דיווחיהם של נוסעים סיניים) אחד המאפיינים של דת זו הוא פולחן הלינגאם, שסיפק הגנה והבטיח פוריות לקהילתו.
כאמור, תחילתה של תקופת אנגקור הייתה בסביבות שנת 800, כאשר עלה המלך ג'איאווארמן השני לשלטון וייסד את בירתו בהאריהאראליה (Hariharalaya), הידועה כיום כרולואוס (Roluos), בקצה הצפוני של האגם הגדול, טונלה סאפ.
האריהארה הוא שמה של אלוהות המשלבת את המהות של וישנו (הארי) עם זו של שיווה (הארא).
שילוב זה היה המועדף על מלכי הקמר.
תוספת הכינוי "דֶוָארָאגָ'ה" (מלך אל) ציינה את הקשר המיוחד של המלך עם שיווה.
תחילתה של תקופת אנגקור התאפיינה גם בשינויים באדריכלות הפולחנית.
במהלך שלטונו של ג'איאווארמן השני השתנו מבני הדת האופייניים לתקופת הצ'נלה, שהיו בעלי חדר אחד; במקומם החלו להיבנות מקדשים שנבנו כפירמידות מדורגות, ועליהן כמה מגדלים.
בנייה זו נועדה לסמל את ההר המיתי, בר מרו; תעלות המגן שנבנו סביב הפירמידות נועדו לסמל את האוקיינוסים המקיפים אותו.
הצלם הפולחני המרכזי בתקופת אנגקור היה, בדרך כלל, לינגאם.
המקדש, בדמות ההר, היה מרכזה של העיר, והלינגאם, באמצעו של המתחם הקדוש, היה נקודת המוקד של המקדש.
הלינגאם המרכזי נקרא במשו של המלך עצמו, עם הסופית "אֶסְוָארָה"' המציינת את שיווה}שם, עמ' 612. פולחן שיווה זיהה את המלך עם שיווה, ודת המדינה הייתה שייויזם (Shaivism), הכת ההינדית הסוגדת לשיווה כישות העליונה.
כך, בכתובת המתוארכת לשנת 881, נאמר שהמלך אינדראוארמאן הראשון בנה לינגאם שנקרא "אינדרֶסווארה" (Indresvara).
כתובת אחרת מציינת שאינדראוארמאן הקים שמונה לינגאם בחצרותיו, והם נקראו על שם "שמונת האלמנטים של שיווה".
בדומה, המלך ראגֶ'נדראוארמאן (Rajendravarman), שעלה לשלטון בשנת 944, הקים את מקדש פרה רופ (Pre Rup).
המגדל המרכזי במקדש זה הכיל את הלינגאם המלכותי שנקרא "ראגֶ'נדראבהאדרֶסווארה" (Rajendrabhadresvara).
בתחילת ימיה של אנגקור, היה פולחן וישנו משני לפולחן שיווה.
נראה ששינוי החל להתרחש בתחילת המאה ה-12, עם בניית אנגקור ואט על ידי המלך סוּרָאוָאיָרָאמָאן (Suryavarman) השני, שבנה אותה כמאוזוליאום שלו.
הדמות העיקרית באנגקור ואט היא דימוי של וישנו, וכתובת שנמצאה במקום מציינת את סוּרָאוָאיָרָאמָאן כ"פאראמאוישנולוקה" (Paramavishnuloka), "הוא אשר נכנס לעולם השמימי של וישנו".
למרות השינוי, נותר באנגקור אקלים של סינקרטיזם דתי.
פולחן שיווה הרשמי לא בוטל על ידי סוּרָאוָאיָרָאמָאן, וייתכן שבמקדש עמד גם לינגאם מלכותי.
יתר על כך, הנהגתו של פולחן וישנה לא ביטלה את פולחן המלך האל, שסגדה למלך כמזוהה עם האלוהות.
Coedès טען, ש"אנגקור ואט היא מקדש של וישנו, אך וישנו שאותו העריצו במקדש זה לא היה האלוהות ההינדית הקדומה, וגם לא אחת מהתגלמויותיו המסורתיות; המלך סוּרָאוָאיָרָאמָאן השני זוהה, לאחר מותו, כהתגלמות של וישנו".
סוּרָאוָאיָרָאמָאן הכריז על זהותו כווישנו, כשם שקודמיו הכריזו על זהותם עם שיווה.
ברבע האחרון של המאה ה-12, נטש המלך גָ'איָאוָרָאמָאן השביעי בחדות את מסורת קודמיו, ואימץ את הזרם הבודהיסטי מהאיאנה כדתו.
גָ'איָאוָרָאמָאן קבע את הבודהיזם כדת הרשמית, כאשר בנה את מקדש באיון בלב עירו החדשה, אנגקור ת'ום.
במגדלים של באיון מצויות דמויות אבן רבות, שם מייצג עצמו המלך כבּוֹדהִיסַטוָוה (במהאיאנה, בודהיסטווה הוא אדם שזכה לרמה גבוהה של הארה, ונטל על עצמו לסייע לאנשים אחרים להגיע לחירות) אָוָאלוֹקִיטשְוָארָה (אחד מהבּוֹדהִיסַטוָוה הנערצים במהאיאנה, הכולל את האהבה והחמלה של כל הבודהות, אותם שזכו להארה), המתרגש מהחמלה על נתיניו.
בדרך זו יכול היה גָ'איָאוָרָאמָאן להנציח את פולחן האישיות המלכותית של אנגקור, תוך כדי זיהוי המרכיב האלוהי של הפולחן עם ה בּוֹדהִיסַטוָוה במקום עם שיווה.
חזרת פולחן ההינדו החלה בסביבות שנת 1243, לאחר מותו של המלך גָ'איָאוָרָאמָאן השביעי.
גָ'איָאוָרָאמָאן השמיני חזר לפולחן שיווה והיה, כאמור, איקונוקלסט.
הוא הרס צלמים בודהיסטיים וייסד מחדש את המקדשים ההינדיים שהוסבו בידי קודמו לבודהיזם.
במהלך הרסטורציה הפך באיון למקדש לשיווה, ודמות הבודהה שהייתה בו הושלכה לתחתית באר.
בכל המקומות הוחלפו צלמים של בודהה בלינגאם.
הנוסע הסיני ג'וֹאוּ דאגוואן ביקר באנגקור בשנת 1296. הוא מצא באנגקור מה שנראה כשלוש קבוצות דתיות שונות: הדת השלטת הייתה זרם הטהרוואדה הבודהיסטי; ז'ו מתאר נזירים בעלי ראש מגולח ולובשי גלימות צהובות.
המקדשים הבודהיסטיים הרשימו את ז'ו בפשטותם, והוא מציין שפסלי בודהה היו עשויים מגבס מוזהב.
שתי הקבוצות האחרות שאותן ראה ז'ו היו עובדי שיווה (שסגדו ללינגאם) וברהמינים, שהיו, על פי תיאורו של ז'ו, הפקידים הבכירים.
במהלך המאה ה-13 הופיע הבודהיזם הטהרוואדי באנגקור.
זרם זה של הבודהיזם הגיע מתאילנד, ובהדרגה הפך לדת השלטת בקמבודיה, כשהוא מחליף את הבודהיזם המהאיאני ואת פולחן שיווה.
דת זו שלטת באנגקור עד היום.
העיר והמקדשים כוסו במשך השנים על ידי היערות במקום.
הקמבודים לא שכחו את המקום, אך השמועות עליו במערב היו מועטות.
בשנת 1863 הפכה קמבודיה למעשה לארץ חסות של צרפת.
בסוף המאה ה-19 החלה משלחת ארכאולוגית צרפתית, בפיקוח "בית הספר הצרפתי למזרח הרחוק" (École française d'Extrême-Orient, נוסד ב-1898) בתהליך ארוך של חשיפה ושימור, על ידי בירוא היער, שיפוץ היסודות, ובניית מערכת ניקוז למניעת נזקי הצפה.
בנוסף, עסקו מלומדים צרפתיים בתוכנית של מחקר היסטורי שהיא חיונית להבנת התרבות של אנגקור.
עבודת המחקר התחדשה לאחר מלחמת האזרחים, שלטון הקמר-רוז' והכיבוש הווייטנאמי.
למרות מלחמת האזרחים העקובה מדם לא נפגעו שרידיה של אנגקור, ועל דגלו של פול פוט, ראש הקמר רוז' שתחת שלטונו נרצחו מאות אלפי קמבודים, הופיעה אנגקור.
עבודות שימור באנגקור ואט בוצעו על ידי הממשלה ההודית בין השנים 1986 ל-1992. בשנות ה-90 המשיכו מאמצי השימור במקום, במקביל לעלייה חדה בכמות התיירים.
ב-1992 הוכרז אנגקור כאתר מורשת עולמי על ידי אונסק"ו, שהזרים כספים למקום ועודד את הממשלה הקמבודית לפעול לשימור האתר.
מאז שנת 1993 פועלת ועדה בינלאומית (ICC), בה חברות צרפת, יפן ואונסק"ו, שמטרתה לשמר ולפתח את האתר.
מטעם קמבודיה הוקמה ב-1995 הרשות לשימור וניהול אנגקור ואזור סיאם ריפ (APSARA).
כמה מן המקדשים פורקו בזהירות והוקמו מחדש, אבן אחר אבן, על בסיסי בטון, בשיטות שימור מתקדמות.
קרנות עולמיות סייעו בשימור כמה אתרים חשובים, התיירות העולמית לאתר גברה באופן משמעותי בשנים האחרונות: ב-2006 ביקרו באתר 900,000 תיירים, עובדה היוצרת קושי חדש בשימור ובתחזוקה, אך מאידך יוצרת מקור חדש לסיוע כלכלי בשימור.
להלן פירוט של כמה מן המונומנטים באנגקור.
אק יום (Ak Yum) – אחד המקדשים הקדומים ביותר באתר, שהקדים את תחילת האימפריה הקמֶרִית.
נבנה בתחילה כמקדש פשוט, ושופץ מאוחר יותר, כנראה בתחילת המאה ה-9, לפירמידה מדורגת.
בסיס הפירמידה מכסה כ-100 מ"ר.
המקדש נקבר חלקית תחת סוללות הבאראי המערבי.
פראה קום (Preah Kom) – נבנה בהאריהארליה על ידי המלך אינדראווארמאן הראשון בשנת 879. פירוש השם: "שור מקודש", והוא נובע מפסלי השוורים הרבים, שכנראה מייצגים את השור שעליו רוכב האל שיווה.
באתר שישה מגדלים עשויים מלבַנים, בשתי שורות; המגדלים פונים מזרחה, והמגדל המרכזי בשורה הראשונה הוא הגבוה מכולם.
על כל המגדלים דמויות של הינדו ושיווה.
באקונג (Bakong) - גם מקדש זה נבנה בהאריהארליה, גם הוא על ידי המלך אינדראווארמאן הראשון בשנת 881. זה היה המקדש הראשון שנבנה כ"מקדש הר" (temple mountain), שנועד לסמל את הר מַרו.
מידותיו של המקדש הן 900 על 700 מטרים, ובו שלושה מתחמים זה בתוך זה, שביניהם חפיר.
במתחם הפנימי, שמידותיו 160 על 120 מטרים נמצאת פירמידת המקדש המרכזי.
רק מעט מהתחריטים שכיסו בעבר את המקדש שרדו.
לוֹלֵי (Lolei) – מקדש נוסף בעיר הקדומה האריהארליה, על ידי המלך יאסווארמאן הראשון, בשנת 893. במקדש ארבעה מגדלי לבנים (ייתכן שבמקור היו שישה מגדלים), הבנויים על בסיס הנמצא בבאראי לולי, אחד ממאגרי המים הקדומים שגודלו 3.8 על 0.8 ק"מ.
במקור היו המגדלים מוקפים בחומה, אך היא לא שרדה.
פנום באקהנג (Phnom Bakheng) נבנה בסוף המאה התשיעית על ידי המלך יאסווארמאן הראשון.
המקדש נבנה בראש גבעה, ממנה ניתן לצפות על אנגקור ואט בעת השקיעה, נקודה חביבה על תיירים כיום, אך הגורמת לסיכון רב לאתר.
פנום באקהנג היה המקדש המרכזי בעיר הבירה החדשה שנבנתה אז, יאשודהאראפורה.
גם מקדש זה הוא ייצוג של הר מרו, ייצוג המודגש על ידי מיקומו של המקדש בראש גבעה.
המקדש פונה מזרחה, ובו שש מדרגות.