tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד קוד הופמן ו-RLE, אחת מטכניקות הדחיסה ללא איבוד מידע המקובלת ביותר כיום מבוססת על אלגוריתם שפיתחו פרופ' אברהם למפל ופרופ' יעקב זיו מהטכניון בחיפה.
וריאציות שונות של אלגוריתם למפל-זיו (LZ, LZW) מיושמות כיום בתוכנות דחיסה פופולריות כגון PkZip ו-gzip, ובפורמטים ליצוג תמונות כגון GIF ו-PNG.
האלגוריתמים והווריאציות של למפל זיו מבוססים על בניית מילון בו נשמרים צירופים של אותיות שהופיעו בקובץ וכאשר אותו צירוף מופיע שוב במקום לכתוב אותו לקובץ, פשוט כותבים מצביע לאותו ערך במילון.
השיטה אפקטיבית כאשר יש קובץ ובו ישנם צירופים שחוזרים על עצמם לעיתים קרובות (כמו למשל הצירוף "צירו" שהופיע 4 פעמים בפסקה הנוכחית עד עתה).
טכניקות דחיסה נוספות כגון PPM, CTW, ו-BWT משיגות ביצועים טובים יותר (חיסכון בתווים) בתמורה לאיטיות מסוימת יחסית ל-LZ.
ישנם מקרים רבים בהם נסכים לאבד חלק מן המידע כדי לקבל דחיסה טובה הרבה יותר מזו שניתן היה לקבל ללא איבוד מידע.
במקרים של מידע חושי כגון תמונה, קול או סרט, ההנחה היא שהחושים האנושיים ממילא אינם מסוגלים להבחין בווריאציות קטנות ולכן לא נורא אם אובד חלק מהמידע, בתנאי, שהמידע שהולך לאיבוד יהיה שולי מבחינת חשיבותו ומבחינת יכולת ההבחנה של התפיסה החושית שלנו.
כך לדוגמה פורמט MP3 מסוגל לדחוס שיר שאורכו 3 דקות ל-3MB במקום 32MB בגודלו המקורי מבלי שרוב האנשים יוכלו להבחין בין השיר המקורי לדחוס.
המצאת פורמט ה-MP3 אפשרה הפצה יעילה של מוזיקה על גבי האינטרנט ובניית נגנים זעירים שלא מכילים חלקים נעים.
באופן דומה, בקובץ JPEG מפורקת התמונה לתמונת שחור-לבן ולתמונות הצבע שלה.
תמונת השחור לבן נשמרת בדיוק גבוה ואילו הצבעים יכולים להישמר בדיוק יותר נמוך כי הם לא משפיעים על חדות התמונה וכי העין האנושית לא מסוגלת להבחין בהבדלים בין כל הגוונים השונים.
לאחר מכן נדחסות כל התמונות על ידי פירוק לתדרים המרחביים שבהם (ולבסוף הפעלת קוד הופמן).
בטלפונים סלולרים, לדוגמה, דוחסים את הקול המשודר במספר טכניקות.
אחת היעילות ביותר שבהם היא שכאשר צד מסוים בשיחה שותק, הטלפון שלו משדר סימן מיוחד שמפורש על ידי הצד השני בהשמעת רעש שקט במיוחד.
כך נחסך שידור של מידע לא רלוונטי בתשתיות סלולריות יקרות.
מדובר על מעל ל-50% חיסכון (בהנחה ששני הצדדים לא מדברים במקביל).
טכניקות נוספות עושות שימוש במאפיינים של הקול האנושי.
מסיבה זו בטלפונים חדשים, במהלך שיחת טלפון, קול אדם נשמע ברור וחד ואילו מוזיקה נשמעת מעוותת ומתכתית.
בווידאו מקובלת דחיסה שבה שומרים רק את ההבדל בין תמונה אחת (frame) לזו שבאה אחריה.
ולא את כל התמונות באופן מלא.
כך קובץ MPEG יכול להכיל לא 24 או 30 תמונות לשנייה אלא תמונה אחת לשנייה (Key Frame) ואת השינויים בה (דלתא) לאורך אותה השנייה.
תוכנות דוחסות ומפענחות במחשב האישי
קיימים מקודדים שדוחסים את המידע (encoders) ופורסים אותו (decoders) בפורמטים שונים.
בגלל שהתקנים בתחום הגרפי הם ותיקים ויציבים, לתוכנות גרפיות בדרך כלל יהיו את שתי האופציות, והדחיסה והפריסה הן שקופות למשתמש בזמן קריאת הקובץ ושמירתו.
לעומת זאת בקובצי אודיו ווידאו התקנים משתנים ולכן לעיתים לא בכל מחשב זמינות יכולות פענוח של כל הפורמטים, ויהיה צורך להוריד פורס חדש לפורמט הנדרש (קודק).
ישנם פורמטים שאי אפשר להוסיף תמיכה בהם לתוכנות סטנדרטיות, ויש צורך בתוכנה ייעודית שמטפלת בהם.
הדחיסות מתחלקות לסוגי קבצים שונים:
קובצי התקנה – MSI, RPM, DEB
דחליל הוא בובה שאמורה להבריח ציפורים ובעיקר עורבים משדות חקלאיים ומגינות, באמצעות מראה ו/או צליל שהיא מפיקה.
המילה גזורה מן הפועל הארמי דְּחֵל, שורש השם, ד-ח-ל, ומשמעותו: לפחד (בבא בתרא כז, ע"ב: תוספות "בדחלולי סגי").או בדחילו ורחימו (ביראה ואהבה).
בחקלאות נעשה לאורך ההיסטוריה שימושים רבים במכשירים עושי רעש שנועדו לנוע על ידי הרוח ולהבריח ציפורים.
מאחר שהציפורים נטו להתרגל לצלילים קבועים, נעשה שימוש באמצעים מגוונים יותר - החל מדמויות אדם שעושות רעש (הדחליל הקלאסי), וכלה בדמויות המחזיקות נפצי אבק שרפה שהתפוצצו באופן אקראי.
שיטה נפוצה אחרת להברחת ציפורים היא תליית ציפורים מתות על עמודים.
בניגוד לדחלילים המסורתיים, דחלילים מודרניים אינם בצורת אדם.
בקליפורניה נפוצים שימושים בסרטים מבריקים הנעים ברוח (סרטים העשויים מיילאר).
הדחליל הוא דמות המופיעה רבות בספרות האנגלית במאה ה-19, כאשר הידוע באזכורים הוא דמות הדחליל בספרי ל.
פרנק באום - "הקוסם מארץ עוץ" בהם משמש הדחליל אחד הגיבורים העיקריים.
גם ביצירות מודרניות יותר מופיעים דחלילים, סדרת הקומיקס הפופולרית באטמן בהוצאת DC קומיקס הציגה את דמותו של "הדחליל" וכן שתי דמויות דחליל הופיעו בספרי מארוול קומיקס, הראשונה הייתה אויביהם של קפטן אמריקה, ספיידרמן, איירון מן וגוסט ריידר, והשנייה נקראה "איש הקש", ישות קסומה בין-ממדית ששמה נקשר לדוקטור סטריינג'.
בפרק התשיעי בעונה השלישית של הסדרה דוקטור הו, "משפחת הדם", צבא דחלילים תוקף בית ספר יסודי.
דחף הוא כוח הפועל על גוף בכיוון מסוים כאשר אותו גוף מאיץ מסה בכיוון הנגדי.
כוח הדחף נובע מהחוק השני והשלישי של ניוטון, והוא פועל בכיוון הפוך לכוון החומר המואץ.
לדוגמה מנוע סילון מאיץ אוויר לאחור, ונדחף, עקב כך, על ידי סילון האוויר, קדימה.
במטוס לדוגמה, הדחף נוצר בכיוון הפוך לכיוון דחיפת האוויר.
דחף זה עשוי להיווצר, טכנית, במספר דרכים.
למשל, סיבוב להבים של מדחף, סיבוב מניפה של מנוע סילון או פליטת גזים חמים בלחץ ממנוע רקטי.
הדחף קדימה נמצא ביחס ישר למכפלת מסת זרם האוויר הנדחף כפול השינוי במהירותו.
כלי טיס יכול ליצור דחף גם לאחור, על-מנת להאט, תוך היפוך כיוון הסיבוב של המדחף או שינוי כיוון זרם הפליטה (בסילון).
ציפורים למשל, מייצרות דחף על ידי נפנוף בכנפיים.
בצורה דומה, כלי שיט מייצרים דחף (קדמי או אחורי) על ידי דחיפת המים בכיוון ההפוך לכיוון ההתקדמות הרצוי, בתווך נוזלי.
דוגמה נוספת היא צינור כיבוי אש הנרתע לאחור (או "משתולל" לכל הכיוונים) בשל הדחף אותו יוצר סילון המים הנפלט מקצהו.
מעוף אופקי של רקטה, מתקיים כתוצאה משוויון בין הדחף הקדמי של הגוף לבין קצב השינוי בתנע הקווי של גזי הפליטה.
הגזים מואצים מתא הבעירה ונפלטים מנחיר הפליטה בקצהו של הגוף.
בכתיב מתמטי, הדחף מיוצג על ידי מכפלת מהירות הפליטה (ביחס לרקטה) בשיעור ירידת מסת הגוף (הנפלטת);
T - הוא כוח הדחף הנוצר
הוא קצב השינוי במסה (שיעור פליטת הגזים)
v - מהירות הגזים הנפלטים ביחס לרקטה
דחף במהירות אפס פירושו אפס הספק.
הספק דורש ביצוע עבודה, ולכן מהירות אפס פירושה היעדר עבודה או הספק.
לכן, הספק של רקטה או מנוע מטוס הוא מכפלת הדחף במהירות ההתקדמות.
הספק (ואט) = דחף (ניוטון) x מהירות (מטר/שנייה)
לדוגמה, הספק מנועו של מטוס מסרשמיט Me-262 (סנונית) עם דחף של 3,960 פאונד ובמהירות טיסה של 900 קמ"ש, הוא 5,903 כוחות סוס.
שאלה נפוצה היא כיצד ניתן להשוות את שיעור הדחף של מנוע סילון לשיעור ההספק של מנוע בוכנה.
השוואה כזו עשויה להיות בעייתית מאחר שתנועת הגופים של שני המנועים תהיה שונה במהותה.
מנוע הבוכנה אינו מזיז את המטוס עצמו אלא פעולת המדחף עושה זאת, ולכן המדד המדויק הוא כמות ההספק שמנוע הבוכנה מייצר למדחף עצמו.
מכאן, שלהוציא שינויים משמעותיים בטמפרטורה ובלחץ האוויר, הדחף הנוצר תלוי בעיקר במידת הפתיחה של המצערת.
מנוע סילון מנגד, אינו בעל מדחף.
הוא דוחף את המטוס על ידי פליטת אוויר חם לאחור.
מידת ההספק שהמנוע מעביר למטוס נמדדת בלבד על פי כוח הדחף שמתקבל, וזאת להוציא את שאר העבודה שהמנוע מבצע ואינה מועילה לתנועת הגוף (גלי קול, תנודות, מעבר חום וכדומה).
הביטוי המתמטי של הספק ההנעה, הוא מכפלת הכוח (F) המושקע להעברת הגוף, במנת המרחק (d) בזמן הנדרש (t).
במקרה של רקטה או מנוע סילון, הכוח שווה בדיוק לדחף הנוצר מהמנוע.
תנועה במהירות קבועה ללא שינויים, תאחד את
מנת התאוצה לכדי מהירות בלבד.
לכאורה נוסחה זו די מפתיעה אולם היא די נכונה: הספק ההנעה של מנוע סילון גדל בד בבד עם העלייה במהירות.
גם כאן, מהירות אפס פירושה אפס הספק הנעה.
כמקרה בוחן, ניתן לחשוב על מטוס סילון ומטוס בוכנה הפועלים במלוא מצערת, אך קשורים בשרשרת חזקה לעץ ולא נעים לפנים.
אין ספק כי מועברת כמות גדולה של הספק, אך לא לשם תנועה.
סביר להניח שמידת הדחף גדולה אך כיוון שאין תנועה, הספק ההנעה של הגופים הוא אפס.
כעת, נניח שהשרשרת מתנתקת ושני המטוסים מתחילים לנוע.
במהירויות נמוכות: מנוע הבוכנה יפיק 100% הספק, ואילו הדחף שייצר המדחף ישתנה בהתאם למהירות הנצברת.
מנוע הסילון יפיק 100% דחף, ואילו הספק ההנעה המתקבל, ישתנה עם צבור המהירות.
דחף עֲצַבִּי או ספייק הוא אות חשמלי המשמש להולכה של המידע למרחקים בתאים.
כינוי אחר לתופעה פיזיולוגית זו הוא פוטנציאל פעולה, כתרגום מהמונח האנגלי Action Potential.
פוטנציאל הפעולה מופיע בתאים שיש להם קרום תא הניתן לעירור (אקסיטבילי).
פוטנציאל פעולה מתרחש כאשר מתח הקרום של תא ספציפי עולה ממתח המנוחה ויורד בהמשך.
עליית המתח (הנקראת גם דה-פולריזציה) גורמת לעליית מתח דומה במיקומים סמוכים וכך להעברת האות לאורך קרום התא.
פוטנציאל פעולה מתרחש במספר סוגים של תאים, הנקראים תאים מעוררים (אקסיטטורים).
בבעלי חיים, אלו כוללים תאי עצב, תאי שריר, תאים אנדוקריניים כגון תאי בטא של הלבלב ועוד.
קיימים גם תאים אקסיטטורים המוליכים פוטנציאל פעולה בצמחים.
דחפים עצביים הם רכיב מרכזי של התקשורת בתוך מערכת העצבים, והם פועלים לרוב בצימוד עם תהליך העברת אותות ביוכימי שנקרא העברה סינפטית.
המדידות הראשונות של פוטנציאלי פעולה באקסון של הדיונון נעשו בידי קרטיס (Howard J.
Cole) בארצות הברית בשנת 1939 וכן הודג'קין (Alan L.
Huxley) בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 באנגליה.
הם ראו שבזמן פוטנציאל הפעולה חלה עליה גדולה במוליכות הממברנה ומתח הממברנה נהיה פחות שלילי ומגיע אפילו לערכים חיוביים .
מהממצאים שלהם עלתה ההשערה כי המוליכות עולה הגלל עליה בחדירות ליוני נתרן.
פוטנציאל פעולה הוא שינוי מהיר במתח החשמלי שבין פנים התא לסביבתו החיצונית, זאת לעומת מצב של מתח מנוחה.
במצב מנוחה המתח בין שני צדדיו של קרום התא הוא שלילי - פנים התא נושא מטען שלילי יותר לעומת חוץ התא.
התהליך של פוטנציאל פעולה מתאפיין ב"קפיצה" מהירה של המתח לערכים חיוביים יותר, המכונה דה־פולריזציה.
קפיצה זו מתרחשת ברגע שמתח הממברנה עולה על ערך סף מסוים.
לאחר העלייה במתח, מתח הממברנה יורד חזרה כלפי מטה לערכים יותר שליליים.
התופעה של פוטנציאל פעולה נגזרת מתכונותיהן של תעלות יונים ממותגות מתח הנמצאות על פני קרום התא.
צורתו ומשכו של פוטנציאל הפעולה, וכן ערך הסף ליצירתו, משתנים בין סוגי תאים שונים ואף בין חלקים שונים של אותו התא, וזאת בשל הבדלים בכמויות ובסוגים של תעלות היונים המפוזרות על פני הממברנה.
פוטנציאל הפעולה נחשב יחידת המידע הבסיסית בתקשורת העצבית.
באופן טיפוסי, פוטנציאל פעולה בתא עצב מסוים נוצר בעקבות הקלט שהוא מקבל מתאי עצב אחרים, דרך סינפסה כימית או חשמלית.
במקרה של סינפסה כימית, קלט זה מתבטא במוליך עצבי שמופרש מהתא הקדם־סינפטי ונקשר לקולטן על גבי דנדריט של תא העצב הבתר־סינפטי.
פעילות הקולטן גוררת שינוי במתח קרום התא באזור הדנדריט.
מצב זה מכונה פוטנציאל בתר־סינפטי.
כאשר השינוי במתח מקרב אותו לערך הסף ליצירת פוטנציאל פעולה (כלומר, מביא אותו לערך יותר חיובי), זהו פוטנציאל בתר־סינפטי מעורר.
לעומת זאת, כאשר הפעילות מקבעת את המתח על ערך שלילי, כלומר מקטינה את ההסתברות ליצירת פוטנציאל פעולה, נוצר בדנדריט פוטנציאל בתר־סינפטי מעכב.
הפוטנציאלים הבתר־סינפטיים שנוצרו בדנדריט מתפשטים בתוך הנוזל התוך־תאי.
בסמוך לאזור בתא המכונה תלולית האקסון, מתבצעת סכימה של הפוטנציאלים החשמליים (מעוררים ומעכבים) שהגיעו מהדנדריטים השונים של אותו התא.
אם סכום המתח הוא גבוה מערך הסף ליצירת פוטנציאל פעולה, ייווצר פוטנציאל פעולה בתחילת האקסון.
במצב זה נהוג לומר כי תא העצב "יורה" פוטנציאל פעולה.
כאשר נוצרים באקסון מספר פוטנציאלי פעולה זה אחר זה, ניתן לדבר על "קצב הירי" של הנוירון.
בתהליך הסכימה שמתבצע בתלולית האקסון, תא העצב מסכם את האותות החשמליים שהוא מקבל במרחב ובזמן.
ראשית, ישנו חיבור של אותות מעוררים ומעכבים שהתקבלו באותו הזמן דרך מספר סינפסות שונות (סכימה במרחב).
בנוסף, כאשר נוצרים פוטנציאלים בתר־סינפטיים במרווחי זמן קצרים זה אחר זה, הם יכולים להסתכם לכדי אות חשמלי מאוחד המשקף את העוצמה המשוקללת שלהם.
כאמור, פוטנציאל פעולה ייווצר רק אם המתח ברגע נתון הוא גבוה מערך הסף של התא.
לעומת זאת, אם המתח הוא נמוך מערך הסף, האות החשמלי ידעך במהירות ולא יועבר הלאה בשרשרת ההולכה העצבית.
מרגע שהמתח עובר את ערך הסף, עוצמתו ומשכו של כל פוטנציאל הפעולה הם לרוב בגדלים קבועים, אשר תלויים אך ורק במאפיינים של קרום התא.
במילים אחרות, גם אם עוצמת הקלט תוגבר, פוטנציאל הפעולה לא ישתנה.
בשל כך, נהוג להתייחס לדחף העצבי כאות בינארי של "הכל או לא כלום", שבו המידע היחיד שמועבר ברגע נתון הוא אם קיים פוטנציאל פעולה או לא.
עם זאת, קביעה זו אינה מתקיימת בכל המקרים.
יצירת הדחף העצבי תלויה בתעלות יונים עצביות.
תעלות אלו הן מבנים חלבוניים הממוקמים בקרום התא ומאפשרים, כאשר הם נפתחים, תנועה של יונים דרך הקרום.
חלק מהתעלות נפתחות או נסגרות (באמצעות "שערים") בתלות בגודלו של המתח החשמלי על פני קרום התא, ונקראות בהתאם תעלות יונים ממותגות מתח (Voltage-gated ion channels).
חלק מהתעלות הן בררניות - תעלה בררנית מוליכה יונים מסוג מסוים (אשלגן, נתרן או סידן) ביעילות רבה עד כדי ארבעה סדרי גודל לעומת יונים אחרים.
הפתיחה היא מהירה והסגירה איטית.
הדחף העצבי נוצר על ידי שני סוגים עיקריים של תעלות יונים ממותגות מתח - תעלות נתרן ותעלות אשלגן.
במצב מנוחה נשמר ריכוז תוך־תאי גבוה של יוני אשלגן וריכוז חוץ־תאי גבוה של יוני נתרן וכלור.
אלה שקולים לפי משוואת נרנסט להפרשי פוטנציאלים חשמליים, המקנים לתא פוטנציאל חשמלי שלילי של כ־70- מיליוולט ביחס לתמיסה החוץ־תאית.
הקטנת הפרש הפוטנציאלים על פני הקרום מביאה לפתיחת תעלות נתרן.
כאשר המתח החשמלי על פני קרום התא מגיע לערך סף מסוים, נפתחות התעלות הבררניות לנתרן וזרם של יוני נתרן חיוביים מפעפע לתוך התא שכן ריכוז יון זה גבוה בהרבה מחוץ לתא.
תהליך זה הוא תהליך משוב חיובי, שכן כניסה של יוני נתרן לתוך התא רק תגביר את השינוי החיובי במתח ותעלות נוספות יפתחו.
כך משתנה המתח ממתח המנוחה (כ־70- מיליוולט בתאי עצב מסוימים) לערך רגעי גבוה - כ־30+ מיליוולט, זהו בערך "מתח שיווי המשקל" של הנתרן.
כאשר המתח בתוך התא הופך לפחות שלילי (או חיובי) תהליך זה מכונה דפולריזציה וכאשר המתח הופך שלילי יותר (פחות חיובי) תהליך זה מכונה היפר־פולריזציה.
בה בעת, תעלות אשלגן נפתחות לאט יותר ומאפשרות ליוני אשלגן לפעפע מהתא החוצה.
ליוני אשלגן מטען חיובי, כך שיציאתם מהתא מקטינה את הפוטנציאל החשמלי שלו ביחס לתמיסה החוץ־תאית, וכך מתחיל המתח לחזור למצב מנוחה.
בינתיים נסגרות תעלות הנתרן ועוברות למצב אבטול (אינאקטיבציה) ויוני נתרן טעונים חיובית מפסיקים להיכנס לתוך התא.
התא עובר רה־פולריזציה והמתח החשמלי על פני הקרום חוזר למתח המנוחה ותעלות האשלגן נסגרות אף הן.
במצב זה לא ניתן לעורר דחף עצבי חדש למשך כמה מאות מילישניות, בין היתר מכיוון שתעלות הנתרן נמצאות במצב אבטול.
פרק זמן זה, המכונה תקופת אי־הענות (אֶתנָח) או תקופה רפרקטורית, אחראי על כך שהדחף העצבי מתקדם לכיוון יחיד לאורך הסיב העצבי ולא לשני הכיוונים.
ריכוזי היונים נשמרים במצבם ההתחלתי הודות לפעולת משאבות נתרן־אשלגן (Na+/K+-ATPase).
בתום התקופה הרפרקטורית ניתן לעורר דחף עצבי נוסף.
(הדחף העצבי מכונה גם ירייה (firing) בגלל שתחת מגבר קולי קול פוטנציאל הפעולה נשמע כירי.)
פוטנציאל הפעולה בשריר הלב שונה מפוטנציאל הפעולה בנוירון.
ראשית פוטנציאל המנוחה האופייני לתאי שריר הלב הוא כ- 90mV-.
בפוטנציאל הפעולה בשריר הלב מבחינים 5 פאזות.
פאזה 0: זרם יוני נתרן נכנסים לתוך התא דרך תעלות מהירות וגורמים לדפולריזיה מהירה של הממברנה עד כ- +10 mV.
פאזה 1: יוני אשלגן מתחילים לצאת החוצה דרך תעלות אשלגן ומתחילה רפולריזציה המורידה את המתח לכ- 0 מיליווולט.
פאזה 2: תעלות סידן איטיות נפתחות, שטף יוני סידן הנכנסים לתא שווה לשטף יוני האשלגן היוצאים מהתא וגורמים לפלאטו.
פאזה 3: תעלות הסידן נסגרות, יוני אשלגן ממשיכים לצאת מהתא וגורמים לרפולריזציה וחזרה לפוטנציאל מנוחה.
פאזה 4: התא בפוטנציאל מנוחה.
פוטנציאל הפעולה נמשך כ- 300 מילישניות.
להבדיל מפוטנציאל פעולה בנוירון שנמשך ה-2 מילישניות.
ההולכה באקסון מתפשטת מגוף תא העצב לאורך האקסון וגורמת דפולריזציה על־סיפית בקטע האקסון הסמוך לו.
הדפולריזציה מביאה לפתיחת תעלות נתרן תלויות מתח ולהתפרצות פוטנציאל פעולה באותו קטע.
מאחר שיש תעלות נתרן לכל אורכו של קרום האקסון, פוטנציאל הפעולה מתפרץ מחדש בצורה אקטיבית בכל נקודה ונקודה על פני האקסון ברצף.
פוטנציאל הפעולה מתקדם לעבר הכפתורים הסופיים בקצב קבוע ואיטי יחסית.
באקסון בעל מעטפת מיאלין, פוטנציאל הפעולה מתפשט בצורה אחרת.
באקסונים אלו, לרוב העצב יש מעטה מיאלין, אבל יש אזורים (שמופיעים לסירוגין לאורך העצב - כל 1–2 מ"מ) שנקראים מרווחי ראנוויה, שם אין מעטה מיאלין.
מעטפת המיאלין המבודדת לא מאפשרת היווצרות פוטנציאל פעולה; באזורים אלו ההולכה של פוטנציאל הפעולה היא פאסיבית - זרימת זרם בין האזור האקטיבי לאזור שעדיין לא אקטיבי.
הולכה זו במקטעים העטופים היא מהירה אך דועכת בהדרגה.
במרווחי ראנוויה יש צפיפות גבוהה של תעלות נתרן תלויות מתח.
כשגל הדפולריזציה הפאסיבית מגיע ממעלה העצב למרווח ראנוויה, נוצר זרם של דפולריזציה על ידי יוני הנתרן שנכנסים דרך תעלות הנתרן תלויות המתח, וכך נבנה מחדש פוטנציאל הפעולה.
לכן, פוטנציאל הפעולה מתקדם בקפיצות בין מרווח ראנוויה אחד לזה שאחריו, תהליך שנקרא Saltatory conduction, ואילו בין המרווחים ההולכה היא פאסיבית.
ההולכה בקפיצות שבאקסון העטוף מהירה יותר מן ההולכה האקטיבית באזור החשוף, בגלל מהירותה של ההולכה הפאסיבית.
ההולכה בקפיצות היא גם חסכונית יותר מן ההולכה האקטיבית משום שהיא לא צריכה השקעת אנרגיה להפעלת משאבות הנתרן והאשלגן באותם מקטעים עטופי מיאלין.
עצבים בעלי מעטפת מיאלין נמצאים בעיקר בבעלי חוליות; אבל מנגנון דומה נמצא בכמה חסרי חוליות, כגון סוגי חסילונים.
לא כל העצבים של בעלי חוליות הם בעלי מעטפת מיאלין; בדרך כלל לעצבים של מערכת העצבים האוטונומית אין מעטפת מיאלין.
טטרודוטוקסין הוא רעלן עצבי חזק החוסם תעלות נתרן בתאי עצב.
המולקולה נקשרת לפתחי תעלות נתרן ממותגות מתח ומונעת את יצירת הדחף העצבי.
מנגנון הפעולה של לידוקאין מבוסס על חסימת תעלות נתרן והורדת קצב התכווצות שריר הלב.
בניגוד למצב הרגיל, שבו פוטנציאל הפעולה שנוצר בתא הוא תוצאה של קלט שהגיע מתא אחר, ישנם גם מקרים שבהם פוטנציאלי פעולה נוצרים באופן ספונטני.
כלומר, בתאים מסוימים המאפיינים של קרום התא (סוגי תעלות היונים והמשאבות, מספרן וכו') גורמים לכך שייווצר בתא הזה פוטנציאל פעולה אחד לפרק זמן מסוים, גם אם לא קיבל גירוי מתאים אחרים.
עם זאת, גם בתא שכזה דפוס הירי מושפע מהקלט שהתא מקבל, אשר עשוי לגרום לשינוי קצב הירי או לדיכוי דפוסי הירי הספונטניים.
אוכלוסיות של תאי עצב אשר יורות דחפים עצביים באופן ספונטני ממלאות תפקיד חשוב ברשתות עצביות מסוימות במערכת העצבים.
לתופעה זו יש חשיבות רבה גם בתאי שריר.
דוגמה ידועה היא תאי הקוצב (pacemaker cells) בשריר הלב, אשר יורים באופן ספונטני פוטנציאלי פעולה בקצב מסוים.
הירי הספונטני של תאי הקוצב מווסת על ידי מערכת העצבים האוטונומית, וקצב הירי הסופי של תאים אלה הוא זה שקובע את קצב הלב.
מצב זה עשוי להתרחש עקב שינויים בתעלות יונים או בנוירונים אינהיבטוריים אשר לא מתפקדים כראוי.
אופן היווצרותם של דחפים עצביים מתואר על ידי מודל הודג'קין־הקסלי, שפורסם בשנת 1952 על ידי אלן הודג'קין ואנדרו הקסלי, על יסוד מחקר שביצעו על תכונותיהם החשמליות של סיבים עצביים בדיונונים ממין Doryteuthis pealeii.
עבודה זו, הנחשבת לגולת הכותרת של תקופת הביופיזיקה הקלאסית, זיכתה את השניים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1963. המודל מבוסס על מערכת משוואות דיפרנציאליות רגילות לא ליניאריות, המקרבות את התכונות החשמליות של קרום התא.
הוא תקף לכל סוגי התאים בכל היצורים החיים, אך השלכותיו נוגעות במיוחד למערכת העצבים.
דחיפה בהקשרו של מטוס היא הסעתו בדרך כלל לאחור באמצעות כוח חיצוני, משער העלייה למטוס או מרחבת החניה, וזאת כאשר אין דיי מרחב תמרון המאפשר למטוס להסתובב ולעזוב את שטח החנייה בכוחות עצמו.
אף שמטוסים רבים מסוגלים לנוע לאחור באמצעות כוח מנועיהם (היפוך דחף), עלול הדבר לגרום לפגיעה בבני אדם, בניינים, מטוסים או חפצים אחרים בסביבתם.
זרימת האוויר הנגרמת כתוצאה מפעולת המנועים אף עלולה להביא להעפת חול ופסולת, שישאבו לאחר מכן לתוך המנועים (במקרה של מנועי סילון) ולהסב להם לנזק.
בנוסף לכך, שדה הראייה לאחור של טייסים במטוסי נוסעים גדולים מוגבל לחלוטין.
לטרקטור המשמש לדחיפת המטוסים פרופיל נמוך על מנת שיוכל לנוע גם מתחת לגחונם של מטוסים נמוכים, ולעיתים מסוגל תא הנהג להתכוונן על מנת להתאים לגודלו של המטוס מחד ולאפשר שדה ראייה רחב לנהגו מאידך.
קיימים שני סוגי טרקטורים לביצוע המשימה - טרקטורים מהסוג הישן נעזרים במוטות המחברים בינם לבין המטוס, ואילו הטרקטורים החדשים אינם נזקקים למוט גרירה והם חובקים את גלגל המטוס (Towbarless "ללא מוט גרירה" או TBL).
קיימים טרקטורים מהסוג האחרון המרימים את הגלגל הקדמי של המטוס מהקרקע ותופסים למעשה את מקומו, שיטה החוסכת את זמן החיבור והניתוק.
דחף הוא צורך או רצון פנימי בלתי נשלט לביצוע פעולה מסוימת, במיוחד פתאומית.
הדחף טבעי וחיוני למחשבה ולהתנהגות האנושית.
הדחף הוא טבעי וחיוני למחשבה ולהתנהגות האנושית או להתנהגות בעלי חיים.
בזכותו מכוון האורגניזם את התנהגותו במטרה לדאוג לצרכיו הבסיסיים, כגון אכילה, שינה והגנה מפני איומים.
בפסיכואנליזה נהוג להפריד בין דחף וצורך או אינסטינקט.
דחף נובע בראשית החיים מן הצרכים הביולוגיים ובשלב מוקדם הוא ניתק מהם והופך לחלק האנרגטי של הנפש.
שליטה עצמית כוללת את היכולת לשלוט על דחפים.
יכולת זו היא חלק מהתפקודים הניהוליים של האדם ומצריכה הפעלה של אינהיביציה.
היכולת לשלוט בדחף וברצון לבצע פעולות אלו, היא מרכיב חשוב באישיות הנורמלית ובסוציאליזציה לחברה.
דוגמה ליכולת כזו היא היכולת לדחיית סיפוקים, בה האדם מצליח לשלוט בדחף שלו להשיג דבר מה באופן מיידי, ויכול להמתין זמן מסוים עד להשגתו.
היכולת לשלוט על דחפים נחוצה לצורך השגת הקשב המתמשך הנחוץ ליצירת מצב הזרימה והתמדה בו.
אימפולסיביות היא נטייה לפעול ללא מחשבת תחילה, ועל כן אדם אימפולסיבי מתקשה לשלוט בדחפיו.
כאשר הדחף הוא פתאומי, לא מותאם למצב ולסביבה, או חוזר ונשנה באופן שהאדם חווה כמטריד - מתחזק הקושי לבצע בקרה ושליטה על הדחף, ועלולות להיווצר הפרעות נפשיות, דוגמת הפרעה טורדנית-כפייתית, בה קיים צורך בלתי נשלט לבצע פעולות כפייתיות שוב ושוב.
קיימות מספר הפרעות נפשיות נוספות, המסווגות במדריכים הפסיכאטריים האבחוניים ICD ו-DSM כהפרעות שליטה בדחפים, בהן הפרעת התפרצות לסירוגין, קלפטומניה, הימור כפייתי וטריכוטילומניה.
דחפור משוריין די-9, המכונה בצה"ל "דּוּבִּי" וידוע בעולם בשם IDF Caterpillar D9 (גם בשפה העברית "D9" נהגה "דִּי־נַיין"), הוא אחד מכלי הצמ"ה (ציוד מכני הנדסי) המשוריינים שבשירות חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל.
כלי זה הוא גרסה צבאית ממוגנת של דחפור זחלי כבד מדגם קטרפילר די-9.
חיל ההנדסה הישראלי מפעיל דחפורים כבדים החל ממלחמת העצמאות.
ב־1954 בנתה חברת קטרפילר לראשונה את ה־D9 ועד מהרה הוא מצא את דרכו אל ההנדסה האזרחית בישראל ומשם לשורות צה"ל.
הצבא מזמין שלדות של הדחפורים ומתקין עליהן מרכב דחפור ממוגן, שריון לכלי רכב, כלים, מערכת כיבוי אש ומערכות קשר, וניתן להתקין עליהם גם מקלע (מאג חש"ן 7.62x51 מ"מ נאט"ו) ומדוכות עשן (תוצרת תעש) בעת הצורך.
דחפור D9 ממוגן שוקל 56–65 טונות, כתלות בדגם ובדור השריון.
יש כוונה לצרף למיגון גם מערכת הגנה אקטיבית מדגם "חץ דורבן".
הדחפורים מופעלים על ידי יחידות הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית, על ידי לוחמים שעברו קורס צמ"ה ייעודי בבית הספר להנדסה צבאית, ופעילים במגוון תחומים ומשימות, בעתות שגרה ובעתות מלחמה.
צוות הדחפור מורכב משני לוחמים: מפעיל ומפקד.
המפעיל נוהג בדחפור ומפעיל את הכלים, ואילו המפקד משמש כאחראי קשר ותצפית וכמקלען בעת הצורך.
ייעודיהם של דחפורי חיל ההנדסה במלחמה כוללת הם:
פריצה הנדסית – פריצת צירים, הרס סוללות, כיסוי תעלות, סלילת דרכים, ניקוי זירות מטענים ופינוי מוקשים.
הבטחת ניידות של הכוחות גם באמצעות חילוץ כלי רכב ורכב קרבי משוריין תקועים או פגועים.
על פי תורת חילוץ הרק"ם בצה"ל, לחוליית המחלצים של חיל החימוש מצטרף דחפור המאבטח את הכוחות על ידי בניית חומת מפגע סביבם, ובמקרה הצורך הופך, דוחף או גורר טנקים וכלי רכב.
ב־2008 הוסבו מספר דחפורי D9L לדחפורי חילוץ במטרה שיתגברו או יחליפו את טנק החילוץ M-88 המיושן.
על הדחפורים הותקנו התקני חיבור וכננת חילוץ שמאפשרים חיבור לרכב קרבי משוריין וגרירה של הכלי הפגוע.
בניית עמדות מגנן, עמדות ירי וסוללות עפר לטנקים של חיל השריון כנגד ירי נ"ט.
חישוף צבאי, כגון גילוח צמחייה ומבנים שיכולים להסתיר מטעני גחון, מטעני צד ומארבים של כוחות אויב, וכן לשם חשיפת פירי מנהרות ומשגרי רקטות מוטמנים ("בורות שיגור").
הריסת תשתיות אויב (לאחר שהשתלטו עליהם) ובהן מבנים, מוצבים, ביצורים, דרכי גישה ועוד.
לוחמה בשטח בנוי, כולל פתיחת צירים ממולכדים, פריצת מכשולים והריסת מבנים תחת אש.
בעימות נמוך עצימות, בלחימה בשטח בנוי ובלוחמה בטרור הדחפורים הממוגנים גם הורסים מבנים ובתים ממולכדים שבהם מתבצרים מחבלים חמושים היורים על הכוחות, כגון בנוהל סיר לחץ.
השריון של ה־D9 מקנה לו עמידות בפני יריות ומטעני חבלה, ולכן הוא מועדף על פני כלי צמ"ה אחרים (כמו מחפר ויעה אופני) כאשר ישנה סכנה של ירי ומטענים מהמבנה.
הדחפורים הכבדים גם משמשים לפינוי שדות מוקשים ישנים בגבולות שלום.
דחפורי D9 משמשים גם את יחידות סילוק הפצצות (ס"פ) של חיל ההנדסה הקרבית, כולל את פלגות הס"פ של יהל"ם, המצוידות גם בדחפורי D9T המופעלים בשלט רחוק.
החשיבות של ה־D9 גדלה במהלך מבצע שלום הגליל ובמהלך הלחימה ברצועת הביטחון בדרום לבנון בשנים 1982–2000, אז מצאו את עצמם מפעילי הדחפורים בחזית לעיתים קרובות במשימות של פריצת צירים וטיפול במטעני חבלה ומוקשי נ"ט, דבר שהוביל למיגון הדחפורים.
זינוק נוסף בפופולריות של ה־D9 וההכרה בחשיבותו הצבאית אירעו במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005) בה שימש ה־D9 – בנוסף לפריצת צירים, ניקוי זירות מטענים וחילוץ כלי רכב – גם ללוחמה פעילה בטרור על ידי הריסת מבנים תחת אש והכרעת המחבלים המתבצרים בהם.
מאז הפך ה־D9 לאחד הכלים המרכזיים בפעילות הצבאית ללוחמה בטרור.
במלחמת חרבות ברזל, היה ה־D9 כלי אסטרטגי חיוני ומכריע, והציל חיים רבים.
ה-D9 היה כלי מרכזי ואפקטיבי ביותר בתמרון הקרקעי ברצועת עזה - הן מבחינה הגנתית והן מבחינה התקפית - והוביל את כוחות החי"ר והשריון בלוחמה בשטח בנוי ובהריסת תשתיות טרור, בפריצת צירים בטוחים, בנטרול מטעני חבלה ומבנים ממולכדים, ובחישוף פירי מנהרות ומשגרי רקטות מוטמנים.
דחפורי D9 לקחו חלק חשוב גם בתמרון הקרקעי בלבנון ובלחימה בזירת יהודה ושומרון, שם עיקר תפקידם היה לפתוח צירים בטוחים לכוחות ולנטרל מטעני חבלה שהטמינו המחבלים.
הדחפורים הרסו ביעילות מבנים רבים ששימשו לטרור (בעיקר ברצועת עזה ודרום לבנון), כולל רבי-קומות.
בעקבות הלחימה העצימה והביקוש הרב לדחפורים בקרב הכוחות בשטח, רכש צה"ל דחפורי D9 חדשים רבים, שחלקם הוסבו לתצורת D9 פנדה המופעלת בשלט רחוק.
במלחמה נפלו 7 לוחמי צמ"ה.
בעקבות ההצלחה הרבה של צה"ל בשימוש בדחפורי D9 משוריינים, רכשו הכוחות המזוינים של ארצות הברית דחפורי קטרפילר די־9 עם ערכת המיגון שפותחה בישראל, ואלה שירתו במלחמת עיראק וזכו לביקורות חיוביות מהחיילים.
חברת קטרפילר מציעה גם גרסה ממוגנת של דחפור הקטרפילר די־7 הקטן יותר, שנועדה לצרכים צבאיים ופינוי מוקשים.
בעימותים הפנימיים בסוריה ולבנון נעשה שימוש בדחפורים בעלי מיגון מאולתר, בהשראת השימוש של ישראל בדחפורים.
עם זאת, ארגוני שמאל רדיקלי מתחו ביקורת על צה"ל וחברת קטרפילר בשל השימוש של צה"ל בדחפורים להריסת בתים בסכסוך הישראלי־פלסטיני ובניית גדר ההפרדה ביהודה ושומרון.
דחפור הדי־9 הצה"לי מבוסס על שלדה של טרקטור זחלי כבד מדגם CAT D9 תוצרת חברת קטרפילר האמריקאית, שעליו מותקנים בייצור ישראלי: מרכב משוריין, כף דחפור (הנקראת "סכין" ולעיתים גם "להב") ומעקר (הנקרא "רוטר").
אחרי רכבת המרכב המשוריין והכלים על השלדה, נצבע ה־D9 בצבעי הסוואה אחידים שנעים בין אפור לירוק-זית, ובין חום לחאקי־מדברי ().
על כלים שונים ניתן לראות גוונים שונים.
הדורות הנוכחיים של הדחפור בשירות צה"ל הם ה־D9T בעל הספק נטו של וברוטו 469 כ"ס, וה־D9R בעל הספק נטו של וברוטו 474 כ"ס.
שניהם שוקלים כ־ בתצורת שלדה בלבד ללא מרכב משוריין ו־ עם המרכב.
המנוע של הדחפור הוא מנוע דיזל תוצרת קטרפילר, מדגם 3408C HEUI ב־D9R ומדגם CAT C18 ACERT ב־D9T.
מנועים אלה יעילים יותר מקודמיהם בצריכת דלק ויותר ידידותיים לסביבה.
המזקו"ם בנוי בתצורת זר מניע מוגבה (בה הזר המניע נמצא מעל שורת המרכובים) המקטין את פגיעות מערכת ההינע הסופית לזעזועים ובכך מאריך את חיי הדחפור.
בזר המניע 3 גלגלי שיניים.
בשירות כוחות המילואים נמצאים גם הדגמים הישנים יותר D9N ו־D9L.
ה־D9L היה הדחפור הממוגן הגדול בצה"ל, במשקל 62 טונות עם שריון והספק של .
תא המפעיל של ה־D9 (הקבינה) מוזמן בתצורה פתוחה ועליה מותקן השריון הישראלי.
תא המפעיל כולל כיסא במרכז למפעיל וסביבו מרוכזים לוח המחוונים והידיות השולטות בכלי: שתי ידיות לפניות, ידית הילוכים, דוושות מצמד ובלמים, ידית להפעלת הכף וידית להפעלת המעקר.
משמאלו, מוגבה יותר, נמצא כיסא המפקד.
בתוך תא המפעיל נמצאים עמדות למכשירי הקשר, מקומות אחסון לנשק, מערכת כיבוי אש אוטומטית למקרה חירום ומזגן.
על גג תא המפעיל המשוריין נמצא מדף המפקד (צהר בתקרת הכלי המאפשר למפקד הכלי גישה אל הגג) ולידו כנה עליה ניתן להתקין מקלע מאג.
המפקד יורה במאג כאשר הוא עומד על כסאו ורק פלג גופו העליון בולט החוצה, בדומה לירי במקלע מפקד בטנק.
מחוץ לתא נמצאים תאי אחסון נוספים.
בדחפורי D9R ו-T עם מיגון דור 4, תאי האחסון החיצוניים שינו את מקומם והפכו לתאי אחסון פנימיים שהגישה אליהם היא מתוך תא המפעיל המשוריין.
כמו כן נוסף חרך ירי כדורי בדלת המפקד על מנת שצוות הדחפור יוכל להגן על עצמו מפני מחבלים היורים על הכלי מבלי לצאת החוצה.
חרך ירי זה מותקן בהדרגה גם בדחפורי ה־D9R הישנים יותר.
החל משנות ה־80 של המאה ה־20 החל צה"ל במיגון הדחפורים על מנת להקנות הגנה למפעילים, שלעיתים קרובות נמצאים בקו הראשון בחזית.
חליפת מיגון, הכוללת בעיקר מעטפת שריון פסיבי, חלונות משוריינים וזחלים משוריינים, מעניקה להם חסינות מפני ירי ומטעני חבלה.
ניתן להתקין על הדחפור מדוכות עשן ומקלע בעת הצורך.
חבילות המיגון השונות נחלו הצלחה רבה והקנו לדחפור ה־D9 עמידות גבוהה לרבים מהאיומים נגדו.
כיום המיגון ל־D9 מפותח ומיוצר כולו בישראל ומותקן על הדחפורים על ידי גורמים ישראלים (צה"ל והתעשיות הביטחוניות הישראליות) ללא מעורבות של חברת קטרפילר בתהליך המיגון.
לדחפור ארבעה דורות מיגון שונים.
אחרי מיגונים ניסיוניים ל־D9F ול־D9H פותח מיגון סדיר החל משנת 1986 על סדרת ה־D9L.
שני הדורות הראשונים פותחו ויוצרו על ידי יחידת יפת"ח של חיל ההנדסה הקרבית והתעשייה הצבאית במימון צה"ל ובשיתוף חברת קטרפילר.
את המיגון תכנן צוות בראשות יגאל כשר וייצר מפעל יפה־נוף של התעשייה הצבאית.
הדור השלישי יוצר על ידי צה"ל ומפעל רמתא של התעשייה האווירית לישראל ואילו שיפורי דור 3.5 (בעיקר מיגון הכלוב ומיגוני הבוכנות) יוצרו והותקנו על ידי חיל החימוש של צה"ל, במש"א.
הדור הרביעי מיוצר על ידי חיל החימוש והוא גרסה משופרת של מיגון דור 3.5, הכולל מיגון כלוב ושריון משופר.
החלונות המשוריינים פותחו ומיוצרים על ידי חברת OSG הישראלית.
כל פעם שצה"ל רכש דגם או דור חדש של ה־D9, במקביל פותח עבורו דור חדש של מיגון משופר עם התאמות לדגם החדש בהתבסס על הלקחים מהדורות הקודמים.
המיגון של ה־D9L כלל קבינה ממוגנת עם צריח מפקד כיפתי (זהו מדף מפקד בצורת כיפה משוריינת על בסיס M113 Copula) שלצידו כנה למקלע (בדרך כלל מאג בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו), חלונות משוריינים, לוחות שריון במקום לוחות הפח המקוריים וזחלים משוריינים.
בחלק מהדגמים הבוכנות הקדמיות זכו לתוספת מיגון.
על תא המפעיל המשוריין הותקנו מספר מדוכות עשן תוצרת התעשייה הצבאית.
תא המפעיל כלל שתי דלתות כניסה משוריינות משני צידי הקבינה: אחת למפקד ואחת למפעיל.
הקבינה הייתה מרווחת והותקן בה מזגן לרווחת הצוות.
מסביב ועל תא המפעיל הותקנו תאי ומדפי זיווד רבים בהם ניתן לאחסן ציוד אישי, אספקה ותחמושת.
הדור הראשון הותקן על גבי ה־D9L ונחל הצלחה רבה, על אף שפגע ברְאוּת של המפעיל.
בעשור השני של המאה ה־21 החלה התקנת מיגון כלוב גם על דחפורי ה־D9L, שעברו רובם לשימוש כוחות המילואים.
הדור השני, שהותקן על ה־D9N, כלל הפקת לקחים ושיפורים, וכן שיפור בהנדסת אנוש.
השיפורים כללו את שינוי סדר החלונות בצד שמאל מריבוע לתבנית זיגזג כדי לאפשר ראות טובה יותר למפקד הכלי, העברת הפנסים לבוכנות (במקום מעל הרדיאטור שם הכף הסתירה אותם חלקית) והוספת מיגון לבוכנות (שנוסף מאוחר יותר גם ל־D9L).
גם מיגון זה כלל דלת משוריינת בכל צד של תא המפעיל.
על גג הקבינה ניתן להתקין מקלע ומדוכות עשן בהתאם לצורך.
מסביב ועל לתא המפעיל הותקנו תאי ומדפי זיווד רבים בהם ניתן לאחסן ציוד אישי, אספקה ותחמושת.
בעשור השני של המאה ה־21 החלה התקנת מיגון כלוב גם על דחפורי ה־D9N.
מיגון דור 3 ודור 3.5
הדור השלישי, שמותקן על ה־D9R, פותח בידי מפעל "רמתא" של התעשייה האווירית ביחד עם מש"א, רפא"ל וזוקו שילובים על בסיס המיגון של ה־D9L\N.
מיגון זה כלל שינויים גדולים לצד שמירת היתרונות של המיגון הקודם.
ב־2005 הוצג מיגון דור שלישי משופר (דור 3.5) כאשר השיפור העיקרי היה תוספת של כלוב סורגים ("מיגון כלוב", Slat armor, הנקרא גם "מיגון סטטיסטי" או "מיגון סולמות" על ידי צה"ל) לתא המפעיל על מנת להגן על המפעילים מרקטות נ"ט וטילי נ"ט בעלי ראש קרב חלול (HEAT).
אף כי מיגון הכלוב הוא לא מיגון מוחלט, הוא הוכיח עצמו כמציל חיים במבצע גשמי קיץ ומלחמת לבנון השנייה ועל פיתוחו זכו מש"א, חט"ל והמנת"ק בפרס מפקד זרוע היבשה לשנת 2006. בנוסף, הבוכנות והפנסים תוגברו בעוד שכבת מיגון.
ב־2012 נרכשו דחפורי D9R חדשים ובנוסף החלו להיכנס לשירות חיל ההנדסה הקרבית דחפורי D9T משוכללים.
בנוסף הדחפורים החדשים הם בעלי הנדסת אנוש טובה יותר.
דחפורים אלה דומים מאוד חיצונית לדחפורי ה־D9R עם מיגון דור 3.5 וקשה להבחין ביניהם.
גם הם כוללים מיגון כלוב ומיגון בוכנות מתוגבר.
על חלק מהדחפורים, בעיקר כאלה שפועלים בציר הוברס, הותקנה על הגג מערכת התרעה מפני ירי נ"ט המאפשרת למפעילי הדחפור לנקוט בתרגולת התגוננות.
דחפורי ה־D9 עם מיגון דור 4 החלו להיקלט ב־2012 בקרב יחידות הצמ"ה הסדירות של החיל, כאשר צמ"ה 601 (גדוד אסף) זכתה בבכורה, ודחפורי D9 ישנים יותר יועברו לשירות כוחות המילואים.
דחפורי ה־D9 המשוריינים של צה"ל הוכיחו עצמם כממוגנים היטב בפני רבים מאיומי הנשק של ארגוני הטרור הפלסטינים וחזבאללה שהופעלו נגדם כגון ירי צלפים, ירי מקלעים, מטעני חבלה, מוקשים ואף מטעני גחון כבדים.
ה־D9 נחשב לכלי העמיד ביותר בצה"ל בפני מטעני חבלה ומוקשים, כולל מטעני גחון ומטעני צד גדולים.
אל"ם פיני דגן, קצין הנדסה במיל', הגדיר את ה־D9 כ"כלי האולטימטיבי לטיפול במטענים".
ה־D9 עלה מספר רב של פעמים, הן באינתיפאדה שנייה והן אחריה, על מטעני גחון במשקל 100 ק"ג ומעלה, ושרד כמעט את כולם ללא פגיעה במפעילים ואת רובם הגדול ללא נזק משמעותי לכלי, גם כאשר עלה עליהם עם הזחלים המשוריינים ולא עם הכף, שנועדה בין השאר לפוצץ מטעני חבלה.
במלחמת לבנון השנייה עלה D9 על מטען גחון של 500 ק"ג חומר נפץ ושרד את הפיצוץ ללא פגיעה באנשי הצוות וללא נזק משמעותי לכלי.
המיגון של ה־D9 מספק לו הגנה חלקית כנגד רקטות נ"ט וטילי נ"ט עם רש"ק חלול ובלא מעט מקרים הדף רקטות נ"ט וטילי נ"ט שנורו על הדחפור.
גם החלונות מזכוכית משוריינת של ה-D9, מתוצרת OSG הישראלית, הם בעלי עמידות נגד רקטות נ"ט והצליחו למנוע פגיעה בצוותי הדחפורים מירי נ"ט, כולל במלחמת חרבות ברזל.
בצה"ל נקרא מיגון הכלוב "מיגון סטטיסטי" מאחר שהוא לא מבטיח הגנה של 100% אלא יותר באזור ה־50%.
מפעילי ה־D9 קוראים למיגון הכלוב "רשת חמישים־חמישים": או שהיא עוצרת טיל נ"ט, או שלא.
על מיגון הכלוב, שהוכח כמציל חיים, זכו מפתחיו בפרס מפקד זרוע היבשה.
במסגרת הפעילות הצבאית ביהודה, שומרון ועזה לא נהרג אף מפעיל D9 במשך 14 שנות העימות (האינתיפאדה השנייה והלחימה ברצועת עזה עד מבצע צוק איתן), אך מספר מפעילים נפצעו קל עד בינוני מרקטות נ"ט תקניות וטילי נ"ט.
במלחמת לבנון השנייה נהרגו מפעיל ומפקד דחפור (מגדוד המח"ץ 605) מטיל נ"ט, וקצין הנדסה נהרג אף הוא מירי טיל נ"ט על דחפור (ועוטר לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל).
במהלך מבצע צוק איתן הצליחו הפלסטינים לראשונה להרוג מפעילי D9 (באמצעות ירי טילי נ"ט).
בעקבות התחזקות והתגברות איום טילי הנ"ט שבידי ארגוני הטרור, דוגמת טילי הקורנט שבידי חזבאללה וחמאס, ועם הגעה לבשלות של מערכות הגנה אקטיבית החלו בצה"ל לשקול התקנת מיגון אקטיבי לדחפורים.
כפתרון ביניים הותקנה על חלק מהדחפורים מערכת התרעה ושיבוש של אלביט מערכות.
באוגוסט 2019 החליט משרד הביטחון על הצטיידות במאות מערכות הגנה אקטיבית מדגם "חץ דורבן" שיותקנו על דחפורי ה־D9 המשוריינים של צה"ל, וכן על נגמ"שי האיתן.
ה־D9 נחשב לאחד הכלים הממוגנים והעמידים ביותר בצה"ל ומשמש חומת מגן הן ללוחמי ההנדסה הקרבית והן ללוחמים והכלים המשוריינים של יחידות קרביות אחרות (חי"ר, שריון ויחידות מיוחדות) הנעזרים בשירותיו.
ב־2014 הוכתר ה־D9 הצה"לי כדחפור הלחימה הממוגן ביותר בעולם על ידי ספר השיאים של גינס.
בעקבות הפיכתו של ה־D9 לכלי שנמצא בחזית הלחימה, שעובד באופן אינטנסיבי בזירות המסוכנות והמאוימות ביותר, ולאור ההתפתחויות בתחום הטכנולוגיה של כלים בלתי־מאוישים, החליט צה"ל על פיתוח גרסה בלתי־מאוישת הנשלטת מרחוק של ה־D9, על מנת להקטין את הסיכון לחיי המפעילים.
ב־2004 הודיעו הטכניון וצה"ל על פיתוח דחפור D9N המופעל בשלט רחוק.
הדחפור הבלתי מאויש, שנקרא בצה"ל "רעם השחר", הופעל בהתחלה בידי לוחמי פלגת הרובוטיקה של יחידת ההנדסה המיוחדת יהל"ם.
בסוף 2008 החל קורס בבית הספר להנדסה צבאית המכשיר מפעילי צמ"ה בכירים שלא מיהל"ם בהפעלת דחפורי "רעם השחר" בשלט רחוק.
דחפורי "רעם השחר" זכו להצלחה גדולה במבצע עופרת יצוקה.
"פו הדוב" הוא דחפור בלתי מאויש על בסיס דחפור CAT D9T שלו מערכות שליטה ובקרה ממוחשבות.
"פו הדוב" בנוי כך שניתן להפעילו הן בשלט רחוק והן באופן מאויש מתוך הכלי, בהתאם לצורכי המשימה.
בנוסף עובדים בצה"ל על מערכת בקרה חצי־אוטונומית משוכללת ל־D9T "פו הדוב" שתאפשר תגובות אוטומטיות של הכף וביצוע פעולות מתוכנתות מראש בצורה אוטונומית.
המערכת נקראת "דוב חכם" ונמצאת בפיתוח, ואמורה לשפר את הביצועים של "פו הדוב".
לפי התוכנית המקורית, שבוצעה על ידי משרד הביטחון, מפעל רמתא של התעשייה האווירית לישראל וחברת זוקו שילובים, ה־D9T הלא מאויש הראשון אמור היה להיות מבצעי בסוף 2007. ה־D9T הלא־מאויש הוצג לראשונה בספטמבר 2009 בכנס לטרון השלישי.
ב־2012, ה־D9T הלא־מאויש החל בניסוי אגמ"י בצה"ל.
בסופו של דבר, נכנס לשירות דגם משופר בשם "פנדה" .
ב־2014 החל צה"ל בהכנסת שורה של כלי רכב בלתי־מאוישים, רובוטים צבאיים, כלי צמ"ה רובוטיים ורובוטי חבלה וסילוק פצצות חדשים לשורות זרוע היבשה וחיל ההנדסה הקרבית בפרט.
כלים אלה כוללים מיני־מעמיסים ממוגנים רובוטיים שמטרתם לפתוח צירים בסמטאות צרות ובשטחים בהם מרחב התמרון קטן.
לצידם אמורים להיכנס לשימוש גם דחפורי D9 בלתי־מאוישים לפריצת צירים וניקוי זירות מטענים באזורים מסוכנים.
ב־2017 הותר לפרסום קיומו של ה"פנדה" – דחפור D9 בלתי־מאויש נשלט מרחוק.
כלי זה מבוסס על דחפור CAT D9T ומוסב לתצורה צבאית בלתי־מאוישת על ידי מפעל אלתא מערכות של התעשייה האווירית לישראל.
זהו דגם משופר של "פו הדוב".
ה"פנדה" כולל מספר מצלמות יום/לילה, עשרות חיישנים, תא מפעיל משוריין חדש (קטן יותר מבדגמים קודמים) ומיגונים על המערכות המכניות של הדחפור.
ניתן לשלוט בו הן מרחוק – מקרון בקרה בטוח או מעמדת שליטה בתוך נגמ"ש (באמצעות תקשורת אלחוטית) – והן על ידי מפעיל שמאייש את הדחפור במקרה הצורך.
לצד שליטה מרחוק ה"פנדה" הוא גם בעל יכולות אוטונומיות, בהן ניווט.
ה"פנדה" נמצא בשירות צה"ל ומופעל על ידי פלגות הס"פ של יהל"ם ומפעילי צמ"ה שעברו הכשרה מיוחדת.
ב־13 במאי 2018 דיווח IsraelDefense שצה"ל הפעיל מספר רב של דחפורי D9T בלתי־מאוישים בציר הוברס במהלך העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021).
באוקטובר 2018 פרסמה התעשייה האווירית לישראל שזכתה במכרז וחתמה על חוזה להסבת דחפורי D9 לתצורת "פנדה" – דחפור אוטונומי נשלט מרחוק.
ביוני 2022 החלה קליטה ה"פנדה" בגדוד 603 של חיל ההנדסה הקרבית הכפוף לחטיבה 7. הדגם שנקלט דומה מאוד חיצונית ל-D9 הרגיל, כולל מיגון סטטיסטי, וניתן לאיישו במפעיל ומפקד בעת הצורך.
ה"פנדה" ערך טבילת אש מבצעית במלחמת חרבות ברזל והציל חיים רבים כאשר הופעל בזירות מסוכנות תחת אש נ"ט כבדה.
את ה־D9 מפעילים לוחמים של חיל ההנדסה הקרבית שעברו קורס צמ"ה ייעודי בן כחודשיים בבית הספר להנדסה צבאית.
המקצוע הצבאי שלהם מוגדר כלוחם צמ"ה.
יחידות הצמ"ה הקרביות מאורגנות בפלוגות השייכות לגדודי הנדסה קרבית (בסדיר ובמילואים) או לאוגדות מרחביות, וכן בגדודי צמ"ה פיקודיים במילואים.
במשך שנים ארוכות סבלו מפעילי ה־D9, כשאר מפעילי הצמ"ה, מדימוי שלילי בצה"ל.
אלו תויגו כחסרי משמעת וכמי שעוסקים בעבודות עפר אפורות וחסרות תהילה.
אולם, עם השימוש הגובר בדחפורים במלחמה בטרור, ובמיוחד לאחר תרומתם המכרעת בקרב במחנה הפליטים בג'נין ובמקומות אחרים במהלך מבצע חומת מגן, חלה תמורה משמעותית בדימוי זה ומפעילי ה־D9 נתפשו כלוחמים קרביים לכל דבר ועניין.
כמו כל לוחמי ההנדסה, מפעילי ה־D9 בצה"ל מוגדרים כלוחמי חוד.
עבור נגדים בשירות קבע או מילואים קיימים קורסים המכשירים אותם כמנהלי עבודה.
ההכשרה ורישיון ההפעלה של כלי הצמ"ה תקפים גם באזרחות ולוחמי צמ"ה רבים עובדים כמפעילי צמ"ה גם באזרחות, שם הם צוברים ניסיון רב ומיומנות גבוהה בהפעלת הכלים ובעבודה מדויקת.
רבים מהם משרתים כלוחמי צמ"ה גם במילואים שם הם מנצלים את הניסיון הרב שצברו בצבא ובאזרחות ומפעילים לצד ה־D9 גם כלים כבדים אחרים הדורשים התמחות וניסיון דוגמת מחפרים, מפלסות ומקדחי־בורות (דרילרים), וכן חונכים מפעילי צמ"ה צעירים יותר.
הפעלת D9 בצורה יעילה דורשת ניסיון רב וחלק חשוב בהכשרת המפעילים הצעירים היא חניכה שהם מקבלים מהמפעילים הוותיקים וממנהלי העבודה במהלך שירותם הצבאי.
למעשה, המפעילים הוותיקים ולוחמי המילואים הם חלק חשוב מאוד בכלל יחידות הצמ"ה של צה"ל, ורבים מהם משרתים שם גם מעבר לגיל 50.
בתשובה לשאלת המראיין "האם להפעיל D9 זה לא עניין של מה בכך?" ענה סא"ל יונתן גולדפוס, ראש מדור הלימ"ה במקהנ"ר:
בעקבות הצורך הגדול בלוחמי צמ"ה והרצון להגדיל את סד"כ כוחות ההנדסה עקב מלחמת חרבות ברזל, פתחו בצה"ל ביוזמה של קורסי הסבה שהופכים לוחמי מילואים בכלל יחידות השדה למפעילי ולוחמי צמ"ה.
דחפור די־9 במלחמות ישראל (עד שנות ה־90)
במלחמת העצמאות הפעיל צה"ל דחפורים שגויסו מחברות אזרחיות וכלים שנטש הצבא הבריטי.
ב־1954 פותח ה־D9 ועד מהרה מצא את דרכו אל ההנדסה האזרחית בישראל ומשם לשורות צה"ל.
דחפורי די־9 מדגם G פעלו עוד במלחמת ששת הימים בפריצת צירים והכנת עמדות מגנן עבור הטנקים.
דחפורי D9 ממוגנים ולא ממוגנים מדגם G פעלו בהצלחה במלחמת יום הכיפורים: במלחמה זו השתתפו דחפורי D9 בפריצת מכשולים וגרירת גשר הגלילים כחלק מצליחת תעלת סואץ.
בנוסף הדחפורים פרצו את הסוללות מסביב לתעלת סואץ וניקו שדות מוקשים שהטמינו המצרים והפריעו למעבר טנקים ישראלים.
דחפור D9 ישראלי היה כלי הרכב הממונע הראשון שהגיע לשיא החרמון, כאשר פרץ דרך לשיירת אספקה ללוחמי חי"ר שהשתלטו על הפסגה האסטרטגית במלחמה על שיא החרמון.
שלושה דחפורי די־9 היו מעורבים במבצע הולנדי מעופף של חילוץ הספינה אח"י געש (סער 3) שעלתה בטעות על חוף בערב הסעודית בספטמבר 1981. הדחפורים הובאו ללא כף אחרי שטרקטור קטרפילר די־7 ומשאית REO התגלו כלא מספיק חזקים לדחוף את הספינה.
לבסוף, שלושה דחפורי די־9 דחפו למים את הספינה בכוח דחיפה של 220 טון, וחילצו אותה בהצלחה.
במבצע שלום הגליל (מלחמת לבנון הראשונה) פרצו הדחפורים צירים בלבנון ההררית וניקו אותם ממחסומים ובורות ייקוש.
הדחפורים גם הכשירו צירים דרך ההרים והגבעות וסללו דרכים חילופיות לכוחות צה"ל.
בשל היותם בחזית, הדחפורים עבדו לעיתים תחת אש, ועובדה זו גרמה לדחיפת התוכנית למיגון הדחפורים.
ב־1986 נכנסו לשירות דחפורי D9L ממוגנים.
חלק מהם נמצאים עדיין בשירות פעיל, אך רובם הועברו לשירות מילואים ולמחסני החירום.
בעת השהות ברצועת הביטחון בדרום לבנון (1982–2000) שימשו דחפורי ה-D9 לבניית מוצבים באזורים מסוכנים, פריצת צירים וניקוי זירות מטענים.
על עבודתם הרבה והמסורה זכו מפעילי הדחפורים להערכה רבה.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה באוקטובר 2000, החל צה"ל בשימוש נרחב בדחפורים המשוריינים.
הדחפורים יועדו לפריצת צירים, ניקוי זירות מטענים, חילוץ כלי רכב תקועים ואף סיוע ליחידות מובחרות בצה"ל בפעילות כנגד חמושים ומחבלים פלסטינים.
ככל שהתגברה הלחימה, החלו הדחפורים להתלוות יותר ויותר לפעילות החי"ר והשריון בלב הערים ומחנות הפליטים הפלסטיניים.
לזכות מפעילי ה־D9 נזקפו חיסולם של מספר מחבלים בכירים ומעצר או הריגה של מחבלים נוספים.
הדחפורים שימשו גם להריסת בתי מחבלים (ובעיקר בתים של מחבלים מתאבדים) בטענה שזה מרתיע מחבלים עתידיים מלבצע פיגוע בידיעה שבית משפחתם יהרס.
ריבוי המטענים ומארבי הירי, במיוחד סביב צירי התנועה, גרמו לחיל ההנדסה הקרבית לנקוט בפעולות חישוף נרחבות, בהן מבנים וצמחייה בהם יכולים חמושים פלסטינים להשתמש כמחסה או כעמדות ירי נהרסים, נעקרים ומושטחים.
את עיקר פעולות החישוף ביצעו דחפורי D9 (רבות מהן ברצועת עזה) והדבר גרם לירידה חדה במטעני הצד והמארבים לאורך הצירים.
הדחפורים שימשו גם לניקוי כבישים וצירי תנועה ממטעני גחון כבדים.
בנוסף חישפו הדחפורים שטחים בצפון רצועת עזה כדי לאפשר לחיל האוויר הישראלי לזהות חוליות שיגור רקטות קסאם ולהשמידן בקלות.
בפעולות אלה נגרם הרס רב לתשתיות הפלסטיניות ונהרסו הרבה בתים ומטעים, והן ספגו ביקורת רבה מצד חוגי השמאל וארגונים דוגמת "בצלם".
במבצעים הגדולים של צה"ל בשטחים, ממבצע חומת מגן ואילך, הדחפורים הממוגנים הפכו לחלק חשוב בתורת הלחימה הצה"לית עבור לוחמה בשטח בנוי ועימות נמוך עצימות, במקרים בהם האויב מתבצר היטב וממלכד את השטח.
הדחפורים הכריעו את הקרב בג'נין .
במבצע קשת וענן (מאי 2004) ברפיח פעלו הדחפורים באופן נרחב בסילוק מטענים, פתיחת צירים, יצירת חסימות עפר והריסת בתים תחת אש והיו אחד הגורמים המרכזיים לכך שהפעולה הסתיימה בלא אבדות לצה"ל.
גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד הדרום (מילואים) שמפעיל דחפורי D9 משוריינים וכלי צמ"ה אחרים ברצועת עזה זכה לאות הצטיינות במעמד נשיא המדינה בשנת 2005.
מספר היסטוריונים ומומחים צבאיים טוענים כי ה־D9 המשוריין הוא אחד הגורמים המרכזיים האחראים למספר האבדות המועט יחסית שיש לצה"ל באינתיפאדה השנייה.
במהלך האינתיפאדה השנייה לא נהרג אף מפעיל D9, אך מספר מפעילים נפצעו מרקטות וטילי נ"ט ברצועת עזה.
ה־D9 נכנס למרכז תשומת הלב הציבורית בעקבות הקרב במחנה הפליטים ג'נין במסגרת מבצע חומת מגן באפריל 2002. מחנה הפליטים ג'נין מולכד באלפי מטעני חבלה (הרבה מהם הוסוו כחפצים תמימים), ובו נתקלו כוחות צה"ל – שהורכבו בעיקר מחטיבת מילואים מספר 5, שייטת 13 וגדודי חי"ר – בהתנגדות הקשה ביותר.
במהלך הקרב נגרמו לכוחות צה"ל אבדות כבדות ולמעשה היה זה השימוש ב־D9 שהכריע את הקרב.
בתחילה שימשו הדחפורים בעיקר לניקוי צירים ממטענים ולפתיחת דלתות ממולכדות.
הם פתחו צירים לכלי רכב משוריינים וכוחות חי"ר ולעיתים אף הובילו מזון וציוד ללוחמים שבשטח בתוך הקבינות הענקיות והממוגנות שלהם.
לאחר מארב קטלני שבו נהרגו 13 חיילי מילואים, הוחלט להיענות לדרישת הכוחות בשטח ולהשתמש בדחפורים להריסת בתים מהם זיהו כוחות צה"ל מקורות אש עוינת.
בעקבות ההתקדמות האיטית והאבדות פיתח אופק בוכריס, מפקד גדוד 51 של חטיבת גולני, שיטה בטוחה יחסית להתקדמות הכוחות: דחפורי ה־D9 נעו ראשונים ופינו את הדרך ממטעני חבלה, וכן נגחו חורים בקירות בניינים על מנת שהחיילים יוכלו להיכנס בביטחה לתוך הבית, כאשר הם פורקים מהדלת האחורית של האכזרית (נגמ"ש כבד צה"לי).
השפעתם של הדחפורים הייתה משמעותית בהכרעת הקרב: דחפור D9 היה זה שהרג את מחמוד טוואלבה, ראש הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ומפקד הכוחות הפלסטינים במחנה.
בנוסף, הרסו הדחפורים בתים תחת אש ובשיא הקרב "גילחו" הדחפורים את מרכז שכונת חאוואשין, בעקבות הערכות גורמי ביטחון ישראלים כי באזור היו מצויים רוב החמושים הפלסטינים ורוב מלכודות הנפץ שהכינו הפלסטינים.
יומיים לאחר מכן הוכרע הקרב ללא אבדות נוספות לחיילי צה"ל וללא אף דחפור D9 שנפגע.
ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין סיכם את הכרעת הקרב וכתב:
מפעילי הדחפורים זכו לשבחים רבים מצד שאר הכוחות הלוחמים במחנה, כולל מלוחמי שייטת 13:
לדברי הפלסטינים אשר לחמו בג'נין השפעתם המורלית של הדחפורים וחוסר יכולתם לעצרם, לרבות באמצעות מטעני חבלה גדולים ורקטות נ"ט, גרמו להם להיכנע.
תאבת מרדאווי, מפקד בכיר בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני סיפר בראיון מהכלא ל־CNN על החלטתו להיכנע:
בכך הסתיים הקרב בניצחון ישראלי.
במסמך פלסטיני שמתעד את הקרב בג'נין ותורגם מערבית לעברית על ידי מרכז המידע למודיעין ולטרור נכתב:
הדחפורים הותירו הרס רב במחנה הפליטים (כ־140 בתים, לטענת ארגוני זכויות אדם) אשר עורר הד עולמי.
לטענת ישראל, ההרס היה הכרחי בגלל כמות המטענים הרבה (מעל 15,000), שהוחבאו בחלקם בבתי אזרחים.
כנגד מפעילי ה־D9 נמתחה ביקורת על ההרס שהותירו במחנה, אף על פי שלדברי מפקד היחידה וחלק מהמפעילים הם נהגו באיפוק ונתנו תמיד אזהרה לפני שהחלו להרוס את הבית.
את הדחפורים הפעילו חיילי מילואים מיחידת הצמ"ה של אוגדה 340. היחידה זכתה בצל"ש יחידתי מאלוף הפיקוד על תפקודה בקרב.
דחפורי ה־D9 נטלו חלק חשוב בלחימה ברצועת עזה.
הם שימשו לחישוף צבאי ופתיחת צירים, ולהריסת בתים תוך כדי לחימה.
בעקבות סדרה של תקריות בהן הושמדו 4 טנקים ממטעני גחון כבדים (שהכילו למעלה מ־100 ק"ג חומר נפץ), גברה הפעלת ה־D9 לפריצת צירים בטוחים לטנקים.
הדחפורים ספגו מטעני גחון כבדים ללא נזק משמעותי וללא אבדות.
השימוש ב־D9 גבר תחת פיקודו של סא"ל אילן סבג, מפקד גדוד 603 ולימים קצין ההנדסה הראשי, שהעיד:
דחפורי D9 פעלו בתדירות יומיומית בציר פילדלפי על מנת להרוס מנהרות הברחה וטרור, להרוס בתים שזוהו על ידי כוחות צה"ל כמשמשים לטרור (כגון בתים המשמשים כעמדות ירי או מסתור למנהרות), לפתוח צירים ולחשף צמחייה אשר הקשתה על איתור מטענים.
לטענת ארגוני זכויות אדם הרסו הדחפורים אלפי בתים הנושקים לציר.
אחד האירועים הבולטים בציר היה מותה של רייצ'ל קורי, פעילת ISM, שנהרגה בתאונה כשניסתה לחסום דחפור D9R.
גם אחרי הנסיגה מרצועת עזה דחפורי D9 פעלו ליד ולעיתים אף בתוך שטח הרצועה.
תפקידם היה הכשרת השטח בציר הוברס העוטף את הרצועה, ניקוי צמחייה המפריעה לראות סביב הגדר וניקוי זירות מטעני חבלה שהטמינו המחבלים הפלסטינים.
בנוסף, שימש הדחפור כחומת מגן ניידת לצוותי ההנדסה והביצורים שפעלו בצירים אלו.
דחפורי די־9 במבצע גשמי קיץ
בעקבות חטיפת גלעד שליט הוזנקו דחפורי D9 לגזרת רצועת עזה כדי לפתוח צירים לכוחות זרוע היבשה וכן כדי לחשף שטחים על מנת לאתר מטעני חבלה.
בתחילת הפעילות נפגע אחד הדחפורים מטיל נ"ט ומפעיליו נפצעו.
בעקבות התקרית החליטו בצה"ל להתקין במבצע בזק מיגון כלוב על רוב הדחפורים שנלחמו ברצועה.
כוחות של חיל החימוש ירדו לשטח והתקינו את מיגון הכלוב על הדחפורים בתנאי שדה במחפורות שחפרו הדחפורים לעצמם.
תוך יממה מוגנו רוב הדחפורים בגזרה, ועל כך זכו מפתחי ומתקיני המיגון בפרס מפקד זרוע היבשה.
הלחימה ברצועת עזה התפתחה למבצע גשמי קיץ.
במהלך מבצע זה פרצה מלחמת לבנון השנייה ורבים מהדחפורים המשוריינים עם מיגון הכלוב הועברו לגזרת הצפון.
דחפורי די־9 במלחמת לבנון השנייה
בתחילת מלחמת לבנון השנייה הרסו דחפורים את מוצבי החזבאללה והבונקרים שלהם בגבול ישראל–לבנון ומבני חזבאללה במרון א־ראס ובינת ג'בייל.
הדחפורים פתחו צירי תנועה חשובים עבור הכוחות ובנו עמדות מגנן עבור טנקים.
כמו כן, חילצו הדחפורים כלים וטנקים שנפגעו במהלך הלחימה.
באחד המקרים חילץ מפעיל הדחפור תחת אש כבדה חייל מחטיבת גולני שנלכד תחת צריח של טנק שנפגע.
במקרה אחר פיקד מפעיל דחפור על מבצע חילוץ מורכב של שני טנקים וקיבל על כך צל"ש מח"ט.
הדחפורים הוכיחו עמידות רבה: באחד המקרים עלה הדחפור על מטען גחון של חצי טונה (500 ק"ג) חומר נפץ, אך יצא ללא פגע.
במקרה אחר, עלה דחפור על מטען של 200 ק"ג וניזוק קלות בלבד ללא פציעות לאנשי הצוות.
חרף עמידותם הרבה, אחד הדחפורים של גדוד המח"ץ (605) נפגע מטיל נ"ט ושני אנשי צוותו נהרגו.
כמו כן מירי טיל נ"ט על דחפור נוסף נהרג רס"ן נמרוד הלל, קצין בפלוגת צמ"ה מגדוד ההנדסה 8173 (חטיבת מרכבות הפלדה), שעוטר בצל"ש הרמטכ"ל לאחר מותו.
במהלך המלחמה הותקן בנוהל חרום מיגון כלוב על דחפורים רבים, מהלך שהחל עוד בזמן מבצע גשמי קיץ ברצועת עזה.
דחפור די־9 במבצע עופרת יצוקה
במבצע עופרת יצוקה נגד חמאס ברצועת עזה הובילו דחפורי ה־D9 את הכוחות ופתחו צירים לכוחות הנדסה, חי"ר ושריון תוך ספיגת כמות רבה של מטענים, מוקשי נ"ט, מוקשים נגד אדם, רקטות RPG-7 וטילי נ"ט.
ברוב המקרים לא נגרם נזק משמעותי לכלי ואנשי הצוות לא נפגעו.
במהלך המבצע לא נהרג אף מפעיל D9.
בנוסף לפתיחת צירים וניקוי זירות מטענים, הרסו דחפורי ה־D9 המשוריינים מאות מבנים ששימשו לטרור (רבים מהם מולכדו והכילו מטעני חבלה וחומרי נפץ), חממות ומנהרות תופת (בסך הכל הרס חיל ההנדסה כ־600 מבנים, חלקם באמצעות חומר נפץ אך רובם באמצעות דחפורים).
במבצע נטלו חלק פלוגות הצמ"ה של הגדודים הסדירים, פלוגת אבירי הפלדה (צמ"ה עזה) וגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד הדרום (גדוד מילואים).
במהלך המבצע הופעל מספר גדול של דחפורי "רעם השחר", דחפורים לא־מאוישים מדגם D9N המופעלים באמצעות שלט רחוק.
לטענת קציני הנדסה, הדחפורים הלא־מאוישים ביצעו עבודה יוצאת מגדר הרגיל ומנעו סיכון חיי אדם.
בעקבות הניסיון החיובי שנרכש במבצע מתכננים בזרוע היבשה להכפיל את מספר הדחפורים הלא־מאוישים שבשירות צה"ל.
לוחמי הצמ"ה זכו להוקרה מראשי פיקוד הדרום יחד עם שאר לוחמי חיל ההנדסה הקרבית: רמ"ט פיקוד הדרום תא"ל הראל כנפו הודה "לחיילי המילואים של ההנדסה מתחום הצמ"ה שנכנסו לקרב ראשונים ויצאו אחרונים.
אי אפשר לספור את כמות הפעילות של מערך ההנדסה, פעילות שבעיקרה נועדה להגן על כל היתר.
חיל ההנדסה הוא החיל היחידי שפוצל לרמת המחלקה, וכולם התחננו לקבל הנדסה בכוח שלהם".
דחפור די־9 בשריפה הגדולה בכרמל ב־2010
בדצמבר 2010 פרצה בהר הכרמל שרפת יער גדולה.
בין היתר, הפנה צה"ל גם דחפורים וכלי צמ"ה שינסו לבלום את השריפה.
פלסים ודחפורי D9 משוריינים פרצו דרכים לכבאיות על מנת שיוכלו להיכנס לעומק השטח, וסייעו בכיבוי האש.
בנוסף, גילחו דחפורי ה־D9 קווי צמחייה ועקרו עצים במטרה למנוע מהאש להתפשט.
כך למשל הצילו מפעילי הצמ"ה את מלון יערות הכרמל משריפה ברגע האחרון כאשר עקרו עצים בוערים ליד המלון עם דחפורי ה־D9.
דחפור די־9 במבצע צוק איתן
ב־8 ביולי 2014 פתח צה"ל במבצע צוק איתן ברצועת עזה בתגובה לירי מסיבי של פצמ"רים ורקטות ארטילריות על יישובי הדרום ועוטף עזה.
ב־17 ביולי בעקבות פיגוע חדירה של מחבלים דרך מנהרה תת־קרקעית אל שטח ישראל שסוכל, החל צה"ל בתמרון קרקעי אל תוך רצועת עזה.
אחת המטרות העיקריות של הכניסה הקרקעית הייתה לאתר, לחשוף ולהשמיד את כל מנהרות החדירה מרצועת עזה אל שטח ישראל, וחיל ההנדסה הקרבית נטל חלק מרכזי במאמצים אלו.
על כך קיבל אות הצטיינות מהרמטכ"ל.
עם תחילת הפעולה הקרקעית ב־17 ביולי דחפורי D9 נטלו חלק בתמרון הקרקעי כולל בפריצת צירים, ניקוי זירות מטענים, חישוף צבאי והריסת מבנים.
הדחפורים הרסו מבנים רבים ששימשו לטרור (כגון מבנים שהיו ממולכדים או מבנים שהכילו פירי מנהרות ומחסני אמל"ח) והשתדלו לא לפגוע בבלתי מעורבים.
בגלל היקף השימוש של חמאס ושאר ארגוני הטרור במבנים אזרחיים ופרטיים לצורכי טרור נאלצו הדחפורים להרוס בתים רבים ואף שכונות שלמות שהיו נגועות.
במהלך הריסת תשתיות הטרור הרגו דחפורי ה־D9 המשוריינים מחבלים חמושים, כאשר הרסו מבני ומנהרות טרור על ראשי המחבלים שהתבצרו בהם (כולל במהלך הקרב הקשה בשג'אעייה).
דחפורי D9 נטלו חלק גם באיתור וחישוף המנהרות.
הם חישפו את השטחים מסביב לפירי הכניסה, בנו סביבם חומות מפגע מסוללות עפר ובכך סייעו לאבטחת הזירה, אליה נשלחו באגר E-349 ודרילרים שחפרו עד למנהרה עצמה ולוחמי יהל"ם שסרקו ומאוחר יותר השמידו את המנהרה.
במבצע זה לראשונה הצליחו המחבלים הפלסטינים להרוג מפעיל D9 אחרי 14 שנות לחימה.
ב־27 ביולי, במהלך הקרב על חרבת אחזעה, חוליית נ"ט בת 10 מחבלים ירתה רקטת RPG על הדחפור, ומהפגיעה נהרג אחד מאנשי הצוות, סמ"ר , והשני נפצע קשה.