tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הצלחת הסרט הוציאה מדונה בשנת 2005 את הסרט תיעודי השני שלה "אני הולכת לספר לכם סוד", שצולם ובוים באופן דומה לזה של הסרט הראשון והיה מבוסס גם על סיבוב הופעות.
הסרט זכה לביקורות חיוביות כאשר באתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון של 86 נקודות מתוך 100 בהתבסס על 28 ביקורות אם כי היא קיבלה מועמדות לפרס פטל הזהב בקטגוריית "השחקנית הגרועה ביותר".
הסרט נפתח יום אחרי המופע האחרון של סיבוב ההופעות עליו מבוסס הסרט.
לאחר מכן הסרט חוזר אחורה בזמן אל המופע הראשון ביפן שם מדונה מתקלת בקשיים טכנית עקב מזג האוויר ומבינה שאולי זה לא היה רעיון נכון לעשות את המופע בזמן הגשום ביותר ביפן.
מדונה נכנסת לדיכאון אך מתנחמת בעובדה שתעלה את המופע בצפון אמריקה כפי שקיוותה אך גם בצפון אמריקה מדונה נתקלת בקשיים כאשר היא סובלת מבעיות בקולה.
הקשיים ממשיכים גם בטורונטו שם מדונה מקבלת ידיעה כי קציני משטרה מאיימים לעצור אותה אם תבצע את סצנת האוננות אותה ביצעה בשיר Like a Virgin מדונה מסרבת להוריד סצנה זו מהמופע אף על פי שהיא מוכנה לסכן את עצמה.
בסופו של דבר התברר כי אלו היו איומי שווא ומשטרת קנדה הודיעה בתקשורת כי היא לא מתכוונת לעצור את מדונה.
ככל שההופעות ממשיכות מדונה סובלת מבעיות בגרון והיא נאלצת לבצע סדרה של בדיקות בחדר המלון שלה.
כתוצאה מכך היא נאלצת לבטל חלק מההופעות ובהוראת הרופא שלה היא מונחית שלא לדבר בכלל והיא נאלצת להתבודד בחדר המלון שלה בניו יורק שרק העוזרת האישית שלה משמשת כאיש הקשר שלה עם העולם החיצון.
אך בסופו של דבר מתחיל החלק האירופאי של סיבוב ההופעות והמצב רוח של מדונה והרקדנים שלה מתרומם.
Madonna: Truth or Dare הוא אלבום וידאו של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
אלבום הווידאו יצא לאור ב-9 באוקטובר 1991, על ידי לייב הום וידאו.
בגרסה המקורית של אלבום הווידאו נכללות 27 רצועות בסך הכל.
בגרסת VHS שיצאה בארצות הברית, נכללות שתי רצועות נוספות.
במעגל הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני, בהשתתפות שלמה גרוניך.
הוא יצא לאור ביוני 1992, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור והולחן והופק על ידי גרוניך.
ב-21 ביוני 1992 נכנס השיר למצעד הסינגלים של תחנת הרדיו רשת ג' והגיע למקום ה-14. ב-12 ביולי אותה השנה עלה למקום התשיעי – הדירוג הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-16 באוגוסט יצא השיר מהמצעד לאחר שמונה שבועות רצופים.
במלמבדה (שם מדעי: Bemalambda) הוא סוג של יונק פרהיסטורי מהסדרה הנכחדת כימולסטיים שהתקיים במשך הפלאוקן שלפני 63 עד 58 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר למדע ב-1973 בידי צ'או ועמיתיו, בחפירות בג'יאנגשי וגואנגדונג שבסין.
הוא היה קרובו של הסוג Alcidedorbignya מאמריקה הדרומית ובעל קרבה לפנטולמבדה.
יונק זה היה קדום מאוד והיה בינוני בגודלו בגודל של כלב גדול.
הוא היה בעל גולגולת גדולה ורחבה שהזכירה מעט מכרסם אך הייתה בעלת שרירי לעיסה חזקים מאוד, שיניים חותכות רחבות בולטות מקצה הלסתות וטוחנות עמוקות בפנים הלסת עם רווח רחב לאורכה.
הגוף היה נמוך וקצר עם זנב ארוך, רגליים חזקות ושריריות שהותאמו לתנועה בדומה לדובים מודרניים ועליהם טפרים ארוכים.
מספר חוקרים רואים בהם הוכחות לכך שהיונק הקדום היה חופר מחילות באדמה, בדומה לדוב נמלים או לשנבוב.
עקב מבנה הלסת נראה שהיה אוכל צמחים או אוכל כל.
במערב אין כל חדש הוא סרט דרמה אנטי-מלחמתי משנת 2022, שהופק בקופרודוקציה אמריקאית-גרמנית ומבוסס על רומן באותו השם מאת אריך מריה רמרק שיצא לאור בשנת 1929. הסרט מבוים על ידי אדוארד ברגר, ומככבים בו פליקס קאמרר, אהרון הילמר, מוריץ קלאוס, דניאל בריהל, אלברט שוך, סבסטיאן הולק, אדין חסנוביץ' ודייוויד סטריסאו.
בכורת הסרט התקיימה במהלך פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-12 בספטמבר 2022, והוא עלה לשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-28 באוקטובר 2022.
הסרט היה מועמד ב-14 קטגוריות בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76, מתוכן זכה ב-7 פרסים כולל פרס הסרט הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד גם לפרס הסרט הזר הטוב ביותר בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-80.
הסרט היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר, ביניהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, וזכה בארבעה מהם: פרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר, פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר ופרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
באביב 1917, שלוש שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פאול באומר בן ה-17 מתגייס לצבא הקיסרות הגרמנית לצד חבריו לבית הספר, אלברט קרופ, פרנץ מולר ולודוויג בם.
מבלי לדעת, הארבעה מקבלים מדים שנלקחו מחיילים שנהרגו בקרב, ונשלחים לחזית בצפון צרפת ליד לה מלמזון, שם הם מתיידדים עם סטניסלאוס "קאט" קצ'ינסקי, חייל מבוגר, וטג'אדן סטאקפליט.
עוד באותו הלילה, השקפתם הרומנטית על המלחמה מתנפצת כשהם נקלעים למלחמת חפירות בחזית המערבית ולודוויג נהרג מירי תותחים.
ב-7 בנובמבר 1918, שר האוצר הגרמני מתיאס ארצברגר, שמאס באבידות ההולכות וגדלות, נפגש עם נציגי הפיקוד העליון הגרמני במטרה לשכנע אותם להתחיל במשא ומתן על שביתת הנשק עם מדינות ההסכמה.
בינתיים, פאול וקאט גונבים אווז מחווה חקלאית סמוכה עבור ארוחת ערב.
לאחר הארוחה, מבקש קאט מפאול להקריא לו מכתב מאשתו, המודאגת מכך שלא יוכל להשתלב מחדש בחברה לאחר סיום המלחמה.
במקביל, שוכב פרנץ עם אישה צרפתייה ומביא עמו לחזית את צעיפה למזכרת.
בבוקר ה-9 בנובמבר, הגנרל פרידריכס מסיע את ארצברגר ואת המשלחת הגרמנית לרכבת לכיוון יער קומפיין, שם נערך המשא ומתן על הפסקת האש.
פאול וחבריו יוצאים למשימה למצוא טירונים נעדרים שנשלחו לתגבר את יחידתם ומגלים שהם נהרגו בגז לאחר שהסירו את מסכותיהם מוקדם מדי.
פרידריכס, שמתנגד למשא ומתן, מורה על התקפה לפני שתגבורת צרפתית תגיע.
באותו הלילה, מגיעה משלחתו של ארצברגר ליער קומפיין וגדודו של פאול נשלח לחזית לצורך התקפת החיילים הצרפתיים.
בבוקר ה-10 בנובמבר, פרדיננד פוש, מפקדם העליון של כוחות מדינות ההסכמה, נותן לצבא הגרמני 72 שעות לקבל את תנאי הפסקת האש, ללא מקום למשא ומתן.
בינתיים, הצבא הגרמני משתלט על קו החזית הצרפתי, אך נאלץ לסגת בעקבות מתקפת-נגד משולבת של טנקי סן שאמון, מטוסים ולהביורים.
פרנץ מופרד מהקבוצה ואלברט נהרג בניסיון להיכנע.
כשהוא לכוד בשטח הפקר עם חייל צרפתי, פאול דוקר אותו ונאלץ לצפות במותו האיטי והכואב.
במקביל, לְארצברגר נודע על התפטרותו של הקיסר וילהלם השני, ובערב הוא מקבל הנחיות מהמרשל פאול פון הינדנבורג לקבל את תנאיהן של מדינות ההסכמה.
פאול חוזר ליחידתו ורואה אותם חוגגים את סופה הקרב של המלחמה.
פאול מוצא את טג'אדן הפצוע, שנותן לו את הצעיף של פרנץ.
פאול וקאט מאכילים את טג'אדן ומנסים לנחמו, אך המום מהיותו נכה, טג'אדן מתאבד.
בסביבות השעה 5:00 ב-11 בנובמבר, חותמת המשלחת של ארצברגר על הסכם שביתת הנשק, שאמורה להיכנס לתוקף ב-11 בבוקר.
לאחר שנודע להם על שביתת הנשק, פול וקאט גונבים מהחווה בפעם האחרונה, אך קאט נורה על ידי בנו הצעיר של האיכר ומת כשפול נושא אותו לבית החולים.
מכיוון שהוא מעוניין לסיים את המלחמה כשיד הגרמנים על העליונה, מורה פרידריכס לפתוח בהתקפה ב-10:45. בייאושו, הורג פאול חיילים צרפתיים רבים לפני שנדקר בלבו שניות ספורות לפני השעה 11:00, כשהלחימה נפסקת והחזית משתתקת.
זמן קצר לאחר מכן, טירון גרמני שזה עתה הגיע, אותו הציל פאול קודם-לכן, מוצא את גופתו השרויה בבוץ ונוטל ממנה את דסקית זיהויו של פאול ואת הצעיף.
פליקס קאמרר – פאול בוימר
מוריץ קלאוס – פרנץ מולר
אהרון הילמר – אלברט קרופ
דניאל בריהל – מתיאס ארצברגר
אלברט שוך – סטניסלאוס "קאט" קצ'ינסקי
אדין חסנוביץ' – טג'אדן סטאקפליט
טיבו דה מונטלמבר – גנרל פרדיננד פוש
דייוויד סטריסאו – גנרל פרידריכס
סבסטיאן הולק – מייג'ור פון בריקסדורף
בפברואר 2020 נמסר כי חברת ההפקות "Amusement Park" תפיק עבור נטפליקס עיבוד חדש על בסיס הרומן הקלאסי "במערב אין כל חדש" משנת 1929 מאת אריך מריה רמרק.
עוד נמסר כי הסרט יכתוב ויביים אדוארד ברגר.
סרט זה הוא עיבודו הקולנועי השלישי במספר של הרומן לאחר עיבודו הקולנועי משנת 1930 מאת לואיס מיילסטון ועיבודו הקולנועי משנת 1979 מאת דלברט מאן.
לברגר היה חשוב לקחת את הפרספקטיבה הגרמנית על המלחמה: "ההשקפה שלנו על המלחמה מעוצבת על ידי אבל ובושה, על ידי הרס ואשמה.
שום דבר חיובי לא נשאר, לא ניצוץ של גבורה.
מצאתי שזה אתגר גדול להפוך את הסיפור שלנו, הרקע שלנו ואת יחסנו למלחמה לכוח המניע מאחורי הסרט."
יחד עם ההכרזה על הפקת הסרט, נמסר על ליהוקם של השחקן האוסטרי פליקס קאמרר לדמותו של פאול בוימר ושל השחקנים הגרמנים אהרון הילמר ומוריץ קלאוס לדמויותיהם של חבריו, אלברט קרופ ופרנץ מולר.
בין השחקנים הנוספים שלוהקו נמנים דניאל בריהל, אלברט שוך, אדין חסנוביץ', דייוויד סטריסאו, אנדראס דוהלר, מייקל סטנגה, אדריאן גרונוולד וסבסטיאן הולק.
הצילומים התקיימו במשך 52 ימים מ-9 במרץ עד 24 במאי 2021; רוב הצילומים התקיימו בצ'כיה, ובפראג.
צילומים נוספים התקיימו בגרמניה ובבלגיה.
על הצילומים היה אמון הצלם ג'יימס פרינד, איתו עבד ברגר בעבר בסדרות הטלוויזיה "פטריק מלרוז" ו"כבודו".
באוגוסט 2022, נמסר כי הסרט נבחר על ידי חבר המושבעים לסרטים גרמניים למועמדות בקטגוריית "הסרט הבינלאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-95. הסרט גבר על שמונה סרטים אחרים מגרמניה.
בנוסף, הסרט זכה לסיווג "בעל ערך מיוחד" על ידי ועדת הקולנוע והמדיה הגרמנית, בשל איכות עבודת הצילום של ג'יימס פרינד ואיכות הליהוק של צוות השחקנים הצעיר.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרס אוסקרהסרט הטוב ביותרבמערב אין כל חדשהתסריט המעובד הטוב ביותראדוארד ברגרהסרט הזר הטוב ביותרבמערב אין כל חדשהמוזיקה המקורית הטובה ביותרולקר ברטלמןהסאונד הטוב ביותרויקטור פראשיל, פרנק קרוזה, מרקוס סטמלר, לארס גינזל וסטפן קורטהעיצוב ההפקה הטוב ביותרעיצוב הפקה: כריסטיאן מ.
בביולוגיה מולקולרית ובגנטיקה, במעלה הזרם ובמורד הזרם (Upstream and downstream) מתייחסים שניהם למיקומים יחסיים של קוד גנטי ב-DNA או ב-RNA .
לכל גדיל של DNA או RNA יש קצה 5' וקצה 3', שנקרא כך על שם מיקום הפחמן על טבעת הדאוקסיריבוז (או ריבוז).
לפי המוסכמה, במעלה הזרם ומורד הזרם מתייחסים לכיוון 5' ל-3' בהתאמה שבו מתרחש שעתוק RNA.
במעלה הזרם הוא לכיוון קצה 5' של מולקולת ה-RNA ומורד הוא לכיוון קצה 3'.
כאשר בוחנים DNA דו-גדילי, במעלה הזרם הוא לכיוון קצה ה-5' של הגדיל המקודד עבור הגן המדובר ומורד הזרם הוא לכיוון קצה ה-3'.
בשל האופי האנטי-מקבילי של ה-DNA, המשמעות היא שקצה 3' של גדיל התבנית נמצא במעלה הזרם של הגן וקצה 5' נמצא במורד הזרם.
גנים מסוימים על אותה מולקולת DNA עשויים להיות משועתקים בכיוונים מנוגדים.
משמעות הדבר היא שהאזורים במעלה הזרם ומורד הזרם של המולקולה עשויים להשתנות בהתאם לגן המשמש כתבנית.
במערכה היה ביטאון ליהדות הספרדית שפורסם על ידי ועד העדה הספרדית בירושלים בשנים 1961–1991 בעריכתו של דוד סיטון.
במערכה נחשב לממשיכו של "הד-המזרח" שנסגר ב-1951 בשל מחסור במימון.
הבטאון הוקם על ידי קבוצת עיתונאים, עסקנים ופעילים בני עדות המזרח במטרה לשמש לבמה קבועה לקולם של בני העדות השונות, חברי מפלגות ובלתי מפלגתיים, ולקבץ את בני העליות המזרחיות, הוותיקים והחדשים, הנאבקים לשפר תזונתם, תנאי דיורם והבטחת חינוך לילדיהם.
בין מטרותיו הרצון להציג פעילויות המהוות מקור עידוד והשראה ולהציג בעיות כלליות ולהפוך את הבטאון למקור מידע ולגשר המחבר בין בני העדות, המרוחקים אחד מהשני, על ידי הפצתו בכל קצות הארץ.
במטבח של עדן היא תוכנית טלוויזיה ישראלית שעוסקת בבישול, המשודרת בערוץ הידברות (ערוץ 97) בהנחיית עדן הראל.
התוכנית עלתה לראשונה לשידור באוגוסט 2022 עד לסיומה באוגוסט 2023.
בתוכנית עדן מארחת במטבח הביתי שלה חברות לבישול משותף של 3 מנות עבור ארוחות שבת וחג, לשיחות על החיים ועל פרשת השבוע.
את התוכנית הפיקו בת שבע שושן ודקל פלד, וביימו אוהד גל-עוז ומאיר לייבוביץ' בשיטת מערך מרובה מצלמות.
במקום הכי נמוך בתל אביב הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית אסתר שמיר.
הוא יצא לאור בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי בתור אלבום הבכורה שלה, לאחר שהוציאה עם אפרים שמיר את אפרים ואסתר שמיר בשנת 1977. מתוך האלבום, יצא הלהיט "במקום הכי נמוך בתל אביב".
בשנת 1982 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה – במקום הכי נמוך בתל אביב, שהיה פריצת דרך בכל הנוגע ליצירת הרוק הנשי בארץ, הן מבחינת התכנים והן מבחינת ההפקה.
איתן גידרון מלהקת תמוז עיבד את שירי התקליט וההפקה המוזיקלית הייתה של לואי להב.
תבשיל במיה הוא מאכל הנפוץ במטבחי הלבנט ואלו הסמוכים אליהם.
התבשיל הוא נזיד העשוי במיה ועגבניות כמרכיבים עיקריים.
מרכיבים נוספים הם רוטב עגבניות, בצל, שום, כוסברה, שמן צמחי, הל, מלח בישול ופלפל שחור.
לפני הכנת התבשיל מוסרים העוקצים מתרמילי הבמיה באופן שמשאיר את התרמילים סגורים, על מנת שהנוזלים שבתוכם לא יפלטו בזמן הבישול.
הסרת העוקצים נעשית ידנית אחד אחד ודורשת עבודת כפיים ומיומנות רבה.
באפגניסטן התבשיל המסורתי כולל גם בשר טלה
ב, לתבשיל הבמיה טעם חמוץ מתוק.
לתבשיל מוסיפים מיץ לימון, שמן זית, סוכר, מלח ופלפל.
תבשיל הבמיה הטורקי מוגש לפעמים כחומר ניקוי לחך בין מנות האוכל בארוחות טקסיות.
בבוסניה הרצגובינה התבשיל מוגש בדרך כלל כחלק מארוחת חג.
הבמיה הבוסנית מוכנה כתבשיל עגל.
מבשלים אותו זמן רב עד שהבשר רך לחלוטין.
במצרים משתמשים בדרך כלל בגידים של כבש, שיכולים לעמוד בזמני בישול ארוכים.
להוספת טעם משמש תעליה - סוג של רוטב שום.
באיראן ובאפגניסטן, הבמיה מוגשת כנזיד יחד עם אורז והוא מאכל פופולרי במחוזות הדרומיים.
יהודי בבל מוסיפים לתבשיל הבמיה קובה.
תבשיל במיה צמחוני פופולרי מאוד בעונות הימנעות מאכילת בשר אצל הנוצרים, כגון לפני חג הפסחא ביוון ובקפריסין.
במסמומס פירושו "דובונים" בנורווגית הוא ממתק מרשמלו מצופה בשוקולד בצורת דוב.
הממתק יוצר לראשונה על ידי מפעל השוקולד Bouquet d'Or (זר הזהב) ב"אסק" (Ascq) שבצרפת.
ממתק המרשמלו הראשון בצורת דוב הומצא ויוצר בשנת 1962 על ידי מפעל השוקולד Bouquet d'Or, באסק (כיום וילנב-ד'אסק) שבצרפת תחת השם "פטי אורסון" כלומר דב קטן.
כמה קונדיטוריות החלו להכין ממתק מרשמלו מצופה בשוקולד בצורת דוב משלהם כדוגמת זה של Bouquet d'Or's, כמו למשל חברת הממתקים הנורווגית נידר ב-1975.
מפעל השוקולד של Villeneuve-d'Ascq נקנה על ידי קבוצת Cémoi ב-2003. מאז, הייצור השנתי של דובי גומי גדל פי שלושה והגיע ל-3,000 טון ב-2012.
כדי לחגוג את יום השנה ה-40 של הדובים הקטנים הללו, נוצרה תיבת אספנים אקסקלוסיבית, שעוצבה במיוחד עבור "בוטיק קולט" בפריז.
"במקום בו אני גר" הוא שיר של הראפר והזמר הישראלי ג'ימבו ג'יי, בהשתתפות אורית טשומה ואברהם לגסה.
השיר נכלל באלבומו הרביעי, "אה וואו", שיצא לאור ב-14 בדצמבר 2023.
השיר נכתב על ידי עומר הברון (ג'ימבו ג'יי), אורית טשומה ואברהם לגסה, והופק מוזיקלית על ידי רועי דורון וג'ימבו ג'יי.
הוא מתאר את החיים באזור עוטף עזה, תוך התמקדות בחוויות היומיומיות והאתגרים של התושבים.
ג'ימבו ג'יי, תושב קיבוץ אור הנר שבאזור, שאב השראה לכתיבת השיר מהמציאות המקומית.
הברון כתב את הבית שלו בשיר במרץ 2023, בחדר עבודתו בקיבוץ.
השיר נכתב כחלק מתרגיל כתיבה לאלבומו "אה וואו", שתוכנן לצאת בתחילת 2024. התרגיל היה לתאר את הנוף שנשקף מהחלון או את איך שהוא רואה את עוטף עזה.
השיר משלב אלמנטים של ראפ, היפ הופ וספוקן וורד.
השיר עוסק בתחושת התסכול והבלבול של דור צעיר שגדל בצל קונפליקטים ומלחמות, התחדשות התיישבותית מואצת, פערים חברתיים, חוסר ביטחון כלכלי ותרבותי – אך גם מציג רגעים של תקווה, חיבור לשורשים, והכרה ביופי שבחיים הפשוטים.
השיר מחולק לשלושה קטעים מרכזיים:
בית ראשון, אותו מבצע ג'ימבו ג'יי, המתאר את המציאות של תושבי עוטף עזה – מריצות למרחבים מוגנים, ועד פערים בין מיתוסים לאמת.
בית שני, בביצוע אורית טשומה, העוסק במבט ביקורתי על התחדשות עירונית, מגמות כלכליות, זהות אתנית ותחושת ניכור במרחב שהשתנה.
בית שלישי, בביצוע אברהם לגסה, העוסק בזיכרון, בשייכות וביחס לדור ההורים, תוך עיסוק באובדן התמימות ובחיפוש אחר בית שהוא גם פיזי וגם רגשי.
הפזמון החוזר – "יום כן יום לא" – משמש כמוטיב רפטטיבי המדגיש את חוסר הוודאות ואת הדואליות בחיים של גיבורי השיר: בין תקווה לייאוש, בין חג לשגרה, בין ריצה לבין עצירה.
השיר זכה לשבחים בזכות הכתיבה החדה והאישית, ולשבחי ביקורת על כך שהוא מצליח לעסוק בנושאים חברתיים-פוליטיים בלי להטיף, אלא דרך חוויה אישית.
הוא הפך לאחד השירים הבולטים באלבום, זכה להאזנות רבות ברשתות הסטרימינג, ובוצע בהופעות חיות ובתוכניות רדיו.
העיתונאי עינב שיף הכתיר את השיר כשיר המצטיין באלבום, גם בזכות שיתוף הפעולה עם אורית טשומה ואברהם לגסה.
השיר זכה לתהודה מיוחדת לאחר טבח שבעה באוקטובר, כאשר הפזמון החוזר והמילים על החיים בעוטף עזה קיבלו משמעות נוספת, כעדות לחיים שלפני המשבר.
השורה מתוך השיר קיבלה עומק נוסף לאחר שראש מועצת שער הנגב, אופיר ליבשטיין, נרצח במהלך ניסיון להגן על תושבי האזור במהלך הטבח בכפר עזה.
ההקשר המקורי של השורה ביקש להעביר ביקורת על הניסיון לייפות את המציאות הביטחונית הקשה בעוטף עזה באמצעות סמלים אסתטיים (כמו ציור כלניות על מיגוניות), תוך התעלמות מהכאב, הטראומה והחיים בצל איום תמידי.
רבים בתקשורת וברשתות החברתיות חזרו אליה לאחר מותו, והצביעו על כך שהיא מדגישה לא רק ביקורת, אלא גם את הטרגדיה שבכך שאנשים שפעלו מתוך אהבה ואמונה בקהילה – שילמו בחייהם.
ג'ימבו ג'יי סיפר כי אחת השורות המרכזיות, , נכתבה בהשראת הכלבים בעוטף עזה, שמגיבים בבהלה לכל צליל חזק, בין אם מדובר באזעקות, ירי או זיקוקים.
לדבריו, תופעה זו הפכה לסמל למצבם הנפשי של התושבים, כפי שמתבטא בהמשך: .
בכך מועברת ביקורת עקיפה על תחושת האשליה בביטחון הפיזי, והכאב שבחיים באזור רווי טראומה.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, קיבלו שורות אלו משמעות חדשה – הן צוטטו פעמים רבות ברשתות החברתיות ובעיתונות כמעין עדות מוקדמת למשבר הביטחוני שחווה האזור.
בעוד במקור שימשו כמטאפורה למצב רגשי-נפשי, לאחר האירועים הן הפכו להצהרה כמעט מילולית על קריסת מערכת ההגנה בעוטף עזה.
ג'ימבו ג'יי – שירה, כתיבה והלחנה
אברהם לגסה – שירה וכתיבה
אורית טשומה – שירה וכתיבה
רועי דורון – הלחנה, הפקה מוזיקלית, עיבוד, גיטרות, בס, קולות ותכנותים
במזל סרטן: מסע לבלי שוב (עם עובד, 2001) הוא ספר מאת חוקרי הספרות אילנה המרמן ויורגן ניראד (Jürgen Nieraad).
אהבה בצל המוות) בידי אן בירקנהאואר בשנת 2005.
הספר מתאר כיצד בני הזוג מתמודדים עם אבחנת הלוקמיה של ניראד, עם הטיפולים בבית החולים הדסה בירושלים ועם המוות, ו"כיצד הם לא נותנים למוות המתקרב להפחית את אהבתם".
חלקו של ניראד נכתב בגרמנית (ותורגם לעברית על ידי המרמן), וחלקה של המרמן נכתב בעברית.
היצירה מורכבת משני סיפורים נפרדים ויש לה כותרת המורכבת משני חלקים.
בשנת 2005, הספר היה רב מכר בגרמנית.
יורגן ניראד התחנן "לזכותו של כל אדם למוות שבחר וקבע בעצמו", כתב וינפריד שטאנציק (Winfried Stanzick).
הספר הוא עדות ספרותית ו"תיעוד חסר רחמים ומזעזע של סבל אנושי וכוח אנושי".
יורגן ניראד כתב את חוויותיו כרגיל, ולאחר מותו ומבלי לדעת את הטקסט שלו, כתבה אילנה המרמן כיצד היא, בתורה, חוותה את החודשים האחרונים בחייהם המשותפים.
היצירה היא "מסמך על הטירוף של טיפול נמרץ מודרני ורדיותרפיה.
היא מראה כמה מהר אפילו אנשים בעלי מודעות נופלים לתלות שממנה אין הם יכולים עוד להימלט".
מידת החופש שאנו יכולים להשיג עשויה להיות תלויה במרחבים ובמכלים המקיפים אותנו מצד אחד ומהם אנו מבקשים להשתחרר מצד שני, לדברי ריטה כארון (Rita Charon).
כאשר הרפואה רואה את הגוף רק כמכונה או כרקמה חולה, היא מאבדת את העובדה שהגוף הוא הבית הקרוב ביותר של המטופל.
רמון-קינן עוסקת בסגנונות הנרטיב השונים.
מסעו של ניראד הוא בעיקרו מסע של התבוננות פנימית, בעוד שהמרמן נלחמת הן ב"מכונה הרפואית" והן במחלה הקטלנית.
חלקו של ניראד מגיע אחרי חלקה של המרמן.
הוא מדווח באופן מיידי על האירועים שבין האבחנה, השתלת מח העצם וההפוגה בתסמיני המחלה.
רמון-קינן מזהה התנגדות פסיבית לשליטת המערכת הרפואית, באופן שבו ניראד מגיב למערכת זו.
חלק זה של הספר מורכב משני חלקים.
הראשון שבהם מסופר בגוף שלישי ועוסק בהשתלה בשמו של גאורג, שם פסאודו-בדיוני.
החלק השני כתוב בגוף ראשון, בחלקו כאוטוביוגרפיה ובחלקו בצורת רשומות יומן.
הקורא לומד על סוף חייו של ניראד רק מהחלק הראשון של הספר, שנכתב על ידי המרמן.
לאחר מכן מתחיל חלקו של ניראד במעשה הסיפורי.
במסעו לעבר מוות ואותנטיות, ניראד משתמש במונח רומן חניכה (תרגום מילולי של 'Bildungsroman').
הוא מעיר באירוניה עצמית על משחק התפקידים שלו ומתייחס ל'גלדיאטור הגוסס' של היינריך היינה.
חלקה של המרמן מגיע ראשון והוא רטרוספקטיבי.
הוא מסופר מנקודות מבט שונות ובזמנים שונים, ובגוף ראשון רבים, "אנחנו", מה שמרמז ששניהם מעורבים בהתמודדות עם המחלה.
המספרת מבחינה שבני הזוג אינם שווים עוד - ושוויון הוא דבר שתמיד שאפו אליו בנישואיהם - ולכן מציגה את ה"אנחנו" כבעייתי ולפעמים כותבת "אנחנו - אני מתכוונת: אתה" (כלומר, יורגן ניראד) או "אנחנו - אני מתכוונת: אני" (כלומר היא עצמה, אילנה המרמן).
בשני חלקי הספר פונים בני הזוג זה אל זה באופן מרומז.
האישה לא הסכימה עם החלטת הבעל לשים קץ לחייו והבעל הבין שעליו להתחשב באשתו ובנו.
לכן הבעל הודיע תחילה לאחות בית החולים ולא לאשתו על החלטתו להפסיק את הטיפולים ולמות בבית.
עם זאת, המרמן מדווחת כי לא יכלה לכבד את רצונותיו, ולפי הערכתה של רמון-קינן, פירוש הדבר גם שעליה לספר את סיפורה כדי לבקש את סליחתו על שללה ממנו את חירותו, בה רצה להשתמש כדי להחליט בעצמו על סוף חייו.
רמון-קינן שואלת כיצד תעריך הערכה ביקורתית נרטיב של סיטואציה שלא חוותה בעצמה, והאם כל סיפור על חייו של אחר אינו ניכוס בלתי נמנע.
רמון-קינן עוסקת באיזון בין היבטים נרטיביים פורמליים לבין ההשלכות האתיות המורכבות הטמונות בהם, ומציינת שהסגנון הנרטיבי של ניראד מרמז כי למרחק גדול יותר זה מזה יש יתרון בכך שהוא מאפשר יותר מקום לאחרות של האחר מאשר בסגנון הנרטיבי של המרמן.
בחלק האחרון של מאמרה, רמון-קינן דנה בתגובת הציבור לספר בישראל, שם נושאו נידון במשך שבועות וחודשים במגזינים ספרותיים ובתקשורת היומית, בדיונים בהם השתתפו רופאים וחולים כאחד.
מנקודת מבט של תיאוריה נרטיבית, בלט הפער בין מה שכתבו קוראים אמיתיים לבין מה שניתן היה לייחס לקורא המשתמע.
תגובותיהם של קוראים אמיתיים דמו לתהליכים המתרחשים בטקסט עצמו.
לאחר מכן דנה רמון-קינן בדוגמאות המאירות את המתח בין כבוד לאחר לבין ניכוס האחר.
רמון-קינן מסיימת בשאלות של ביקורת עצמית: במבט לאחור היא מבינה שגם היא נלכדה בסכנות הכרוכות בנרטיב, במיוחד משום שחוותה חוויות כמטופלת באותו הקשר.
עם זאת, ההתייחסות האוטוביוגרפית שלה מוסיפה אך מעט לדיונים הציבוריים.
היא משחזרת מה שסופר, בחזרה פרפורמטיבית של ניכוס.
עם זאת, ברגע שטקסט מתפרסם, הוא כבר אינו שייך למחברת, ולכן היא מציגה את שאלתה בגלוי: על חייו, מותו וגסיסתו של מי אנו מדברים?
במזל סרטן: מסע לבלי שוב, עם עובד, 2001.
תרגום מעברית: אן בירקנהאואר, 268 עמודים, הוצאת Aufbau-Verlag, ברלין 2005,
מהדורה שנייה בעברית, בעריכה חדשה, בהוצאת אחוזת בית, 2016
וינפריד שטאנציק: אהבה בצל המוות, 10/2005, גישה אחרונה ב-21 במרץ 2014
שלומית רמון-קינן: "בשני קולות, או: של מי החיים/מוות/סיפורם?", בתוך: מדריך לתאוריה נרטיבית, בעריכת ג'יימס פילן ופיטר ג'יי רבינוביץ, 2005, , עמ' 399–412.
ריטה כארון: רפואה נרטיבית: כבוד לסיפורי מחלה.
הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, ניו יורק 2006, תוכן עניינים
במסבאה רומית הוא ציור שמן על בד, יצירתו של קרל בלוך, צייר דני שפעל במאה ה־19. היצירה מצויה באוסף מוזיאון האמנות הלאומי של דנמרק בקופנהגן.
הציור מציג סצנת פנים במסבאה איטלקית: שלוש דמויות יושבות סביב שולחן עץ ועליו מפה לבנה, כלי אוכל, בקבוק דקנטר וכוסות יין.
הדמויות – גבר ושתי נשים – יוצרות קשר עין ישיר עם הצופה, כאילו נקטעה סצנה אינטימית ברגע מפתיע.
הגבר מימין, חובש כובע ומביט בחשדנות, לוחץ את מזלגו אל השולחן וסכין מציץ מכיסו.
האישה משמאל פותחת את פיה מעט, בעוד שלפניה מונחים סכין ומזלג ריקים בעלי אופי פאלי מובהק.
האישה מימין לוגמת מכוס יין ומביטה במבט חודר וישיר.
לצדן יושב חתול, שגם מבטו מופנה לעבר הצופה.
ברקע, שלושה גברים לבושים בהידור משוחחים בשקט.
הצבעוניות חמימה, הניגוד בין החזית הדרמטית לרקע השקט יוצר מתח פנימי, והפרטים – בביגוד, כלי האוכל, והבעת הפנים – מעובדים בריאליזם עשיר.
הציור מציג קומפוזיציה טעונה במבטים, מחוות ודימויים המרמזים על יחסי כוחות, מיניות ואיום.
יש שטוענים כי הסכין והמזלג המונחים בפיה של הדמות הנשית משמאל עשויים להיחשב כסמלים פאליים, והם ממוקמים בקרבה מטרידה לבקבוק הדקנטר הארוך ולפה פתוח — מצב המשלב בין הזמנה חושנית לבין סכנה פוטנציאלית.
הדמות הגברית מימין נראית מתוחה; מזלגו נעוץ כלפי מטה וסכין מבצבץ מכיסו, מה שמוסיף לתחושת העימות.
לעומת זאת, שתי הנשים משדרות פתיחות: האחת פותחת את פיה בתיאבון, והאחרת לוגמת מן היין במבט עמוק לעבר הצופה.
לפי פרשנות אחרת, נוכחותו של חתול המביט גם הוא אל עבר הצופה מחזקת את תחושת החדירה לסצנה אינטימית, ואילו השיחה השלווה של שלושת הגברים ברקע יוצרת ניגוד צורם לקדמת התמונה הטעונה.
פרשנות זו מדגישה את הפער בין שגרה לבין מתח נפשי ומיני.
הציור זכה לתשומת לב מחודשת בתרבות הפופולרית הבריטית בעקבות סדרת שידורים בתוכנית הבוקר של רדיו BBC Radio בשנת 2020. מגיש התוכנית, גרג ג'יימס, זוהה על ידי מאזינים כדומה באופן יוצא דופן לדמות הגברית בציור.
בתגובה, שוחזרה היצירה בשידור חי באולפן בליווי משתתפות נוספות, במעין מחווה הומוריסטית ויזומה למקור מהמאה ה־19. האירוע כלל "Paint-Along" לאומי שבו צופים מאזינים התבקשו לצייר גרסאות משלהם לציור ולהעלותן לרשתות החברתיות.
השחזור עורר עניין ציבורי נרחב, חיזק את מעמד היצירה באתוס התרבותי העכשווי, והציג את הרלוונטיות של ציורי ז'אנר מהמאה ה־19 גם בעידן המדיה הדיגיטלית.
בן-דרור ימיני (נולד ב-17 באפריל 1954) הוא עיתונאי, בעל טור, עורך ופובליציסט ישראלי, עורך דין בהכשרתו.
כתב בעיתון "מעריב" ובשנת 2014 עבר לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנות ה-80 היה אקטיביסט מזרחי.
מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה מרבה ימיני לכתוב נגד מה שהוא רואה כהסתה נגד ישראל בארץ ובעולם מצד פלסטינים, פעילי שמאל רדיקלי ואחרים.
הוא מכנה זאת "תעשיית השקרים", פעילות של אידיוטים שימושיים ו"אנטישמיות במסווה של אנטי-ציונות" או "אנטישמיות פוליטיקלי קורקט".
ב-2021, ה'תשפ"ב, זכה ימיני בפרס אגודת העיתונאים בתל אביב למפעל חיים, על מאבקו בתנועת ה-BDS והאנטישמיות החדשה.
ימיני נולד בגבעת עמל א' בתל אביב להורים ממוצא תימני.
למד בבית הספר היסודי מוריה ובתיכון צייטלין.
למד באוניברסיטת תל אביב היסטוריה ובמרכז הבינתחומי הרצליה משפטים.
את ההתמחות עשה במשרד י.
לאחר מכן עסק שנים אחדות בעריכת דין.
מונה ליועץ למשרד לקליטת עלייה ואף שימש כדובר המשרד.
אחר כך פנה לקריירה עיתונאית.
היה מנהל התוכנית להכשרת פעילי ציבור באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 פרסם את הספר "אגרוף פוליטי".
בשנת 1989 היה העורך הראשון של הירחון החברתי הלוחמני "הפטיש".
הגיש תוכניות רדיו והיה פעיל במפלגת תמ"י.
אחר כך עבר עם בנימין בן אליעזר מתמ"י לפעילות במפלגת העבודה.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 השתתף, לצד אהוד מנור, בתוכנית הטלוויזיה ללימוד הערבית "תעלם ותכלם" בהנחיית כמאל ריאן.
כיהן מתחילת 2003 כעורך מדור הדעות בעיתון "מעריב" וכן כתב טור שבועי פוליטי ב"מוספשבת" של העיתון.
משנת 2009 כתב בלוג באתר nrg של "מעריב", שבו נכללו גם מאמרי הדעות שלו והטור השבועי ב"מוספשבת" מהמהדורה המודפסת, לעיתים בתוספת קישורים חיצוניים, רפרנסים ותרגומים למאמריו.
בשנים האחרונות ימיני מפרסם מאמרים באנגלית בעיתון האינטרנט Times of Israel.
נמנה עם מנסחי אמנת כנרת וחברי הפורום לאחריות לאומית: קבוצה של אנשי ימין ושמאל התומכת בהידברות בין המחנות הפוליטיים והמגזרים הציבוריים השונים בישראל ומנסה להגיע לקונצנזוס ציוני שיבטיח את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה קיבל הצעה להתמודד לכנסת במסגרת "התנועה", מפלגתה של ציפי לבני.
הוא שקל אותה כמה ימים אך לבסוף סירב, מאחר שהעדיף להשפיע דרך כתיבה עיתונאית.
בשנת ה'תשע"ג (2012–2013) שהה בשנת שבתון בארצות הברית.
בסוף אפריל 2014, עם קריסתו של "מעריב", עבר לכתוב בעיתון "ידיעות אחרונות".
נוסף על הטורים שימיני מפרסם בעיתון, הוא מחבר מאמרים באתר ynetnews באנגלית המיועדים לקוראים ברחבי העולם.
רוב המאמרים עוסקים בסכסוך הישראלי-פלסטיני ובאנטישמיות החדשה.
בעבר זיהה עצמו ימיני כאיש שמאל ציוני.
בסוף שנות ה-80 השתתף במפגשים של אינטלקטואלים מזרחים לבין אינטלקטואלים פלסטינים (למרות חוק האוסר על מפגשים בין ישראלים לנציגי אש"ף) ותמך בהקמת מדינה פלסטינית במסגרת הסדר מדיני.
הוא הביע תמיכה בתוכנית ההתנתקות, למרות ביקורת על חלק מפרטיה.
בעבר הביע תמיכה מסויגת בהסכם ז'נבה ותמיכה מלאה במפקד הלאומי של עמי אילון.
ימיני תומך בהסכם שלום עם הפלסטינים על בסיס יוזמת ז'נבה.
בשנים האחרונות ימיני מזהה עצמו כפטריוט ציוני שלא משתייך לשמאל או לימין.
בגלל מעשי הפלסטינים (לרבות הנהגתם) נגד ישראל, פעילותם נגדה בזירה הבין-לאומית ומעשי הטרור הרבים שהם ביצעו – כולל טבח 7 באוקטובר 2023 – שינה את דעתו ואינו תומך במדינה פלסטינית אלא בהפרדות מהפלסטינים תוך המשך שליטה צבאית.
הוא מתנגד להתיישבות יהודית בשכונות הערביות של ירושלים.
ימיני הוא מתנגד חריף לזכות השיבה וטוען שזו בעצם דרישה לחיסול ישראל.
הוא תומך בפעולותיה הצבאיות של ישראל במסגרת המלחמה בטרור ורואה בהן הגנה עצמית מוצדקת שנעשית תוך כדי ניסיון ומאמץ רב להימנע מפגיעה באזרחים חפים מפשע בצד פלסטיני, בניגוד לטרור הפלסטיני שמחפש במכוון לפגוע באזרחים חפים מפשע בצד הישראלי.
למרות זאת, הוא מאמין שאפשר ורצוי למתוח ביקורת עניינית על פעולות צה"ל כאשר יש חריגה מרוח צה"ל או מהמשפט הבינלאומי וקורא לרשויות לחקור מקרים כאלה, לברר את העובדות ובמידת הצורך להעניש את האשמים.
בעקבות התביעה הפלסטינית לשיבה מלאה של הפליטים לגבולות ישראל, פרסם ימיני שורה של מאמרים על הסכסוך הישראלי-ערבי.
בין היתר תקף את בעיית הפליטים הפלסטינים וטען שמדובר בהונאה ו"תעשייה של מִסכּנוּת" המשמשת לניגוח ישראל.
במהלך מבצע עופרת יצוקה, בסוף 2008 ותחילת 2009, פרסם ימיני סדרה של שלושה מאמרים, המתמודדים עם טענות מתנגדי המלחמה ומבקריה החריפים של ישראל.
במאמר הראשון טוען ימיני שהחמאס הוא ארגון הקורא להשמדת ישראל, להשמדת יהודים באשר הם ואף להשתלטות על העולם כולו.
במאמר השני מציג ימיני מבט השוואתי המוביל למסקנה שהתגובה של ישראל הייתה פרופורציונלית, בהתייחס להפצצות נאט"ו בקוסובו או המלחמה של כוחות נאט"ו נגד כוחות טאליבאן באפגניסטן.
במאמר השלישי מתעמת ימיני עם טענות פובליציסטים, כמו נעמי קליין, רוברט פיסק וגדעון לוי, שגינו את ישראל על חוסר מוסריות בפעולת עופרת יצוקה.
שלושה מאמרים אלה תורגמו לשפות רבות, ופורסמו בעיתונים רבים בעולם.
ימיני התנגד להסכם לשחרור גלעד שליט בנימוק שהוא מהווה כניעה ופרס לטרור.
כמו כן הוא תקף את ההתנהלות התקשורתית סביב גלעד שליט כשהיה חטוף, וטען שהיא פגעה בכושר העמידה של ישראל מול הלוחמה הפסיכולוגית של החמאס וכן והפעילה לחץ על הצד הלא נכון במשא ומתן לשחרורו.
עם זאת הוא טען שהאחריות על העסקה היא על ראש הממשלה שהחליט עליה ולא על התקשורת או השמאל.
בטורו במעריב מה-21 באוקטובר 2011 פרסם מכתב של לוחם שייטת 13 שביקש שבמקרה וייחטף, לא ישחררו מאות מחבלים תמורתו ושהתקשורת לא תפעיל לחץ כבד על ממשלת ישראל לשחררו ותעשה "פסטיבל" או "תוכנית ריאליטי" סביב חטיפתו והמאמצים לשחררו.
ב-23 באוגוסט 2013, בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה והטבח של 1300 אזרחים באמצעות נשק כימי, כתב ימיני מאמר ביקורת נוקב נגד העולם המערבי, הקהילה הבינלאומית, האו"ם וארגוני זכויות האדם והאשים אותם בהתעלמות שיטתית ממעשי טבח שמבצעים המוסלמים והתמקדות חסרת פרופורציה בגינוי ישראל, אף על פי שתרומתה לאלימות בעולם היא אפסית.
כמו כן הוא האשים חלק מהם בתמיכה ב"ציר הרשע" הכולל את איראן, חזבאללה, חמאס, הטאליבאן וסוריה.
ימיני טוען שהתנהגות זו היא חרפה ורק תוביל לעוד אלימות, שלא תפגע רק בישראל ובמוסלמים עצמם, אלא גם בעולם המערבי.
בעקבות עליית המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה (דאעש) ב-2014 ביקר ימיני את הקושרים את עליית הארגון לסכסוך הישראלי-פלסטיני ואמר שרוב הסכסוכים האלימים במזרח התיכון אינם קשורים כלל לישראל ושמתוך סך המוסלמים שנהרגו במזרח התיכון, רק אחוז קטן נהרג בידי ישראל, והשאר נהרגו מידי מוסלמים קיצוניים אחרים.
ימיני מבקר את ההתעסקות האובססיבית של העולם, ארגוני השמאל וארגוני זכויות האדם בגינוי ישראל, בעוד הם מעלימים עין מזוועות ומעשי טבח רבים, חמורים בהרבה, שמבצעים גורמים אחרים.
הוא תיאר את המצב: .
הוא גינה תופעה זו וכתב ש.
ימיני פרסם את המאמר גם באנגלית, כשהוא פונה לדעת הקהל העולמית.
ימיני מאמין בהובלת גורמים מתונים.
הוא הביע ביקורת חריפה כלפי ממשלת ישראל ה־37 וכתב כי הקואליציה בה רומסת את האתוס המכונן של מדינה יהודית ודמוקרטית.
השמאל הרדיקלי, האנטישמיות החדשה וההסתה נגד ישראל
יחד עם אמנון רובינשטיין, היה ימיני מבכירי העיתונאים בארץ שכתב על תופעת האנטישמיות החדשה שהתחזקה בעשור הראשון של המאה ה-21, בעיקר על רקע האינתיפאדה השנייה והתעמולה הפלסטינית נגד ישראל.
ימיני טוען שלשמאל הרדיקלי ובפרט לשמאל הרדיקלי בישראל, יש תרומה משמעותית להתגברות האנטישמיות והשנאה נגד ישראל.
את האנטישמיות החדשה הוא מגדיר כ"אנטישמיות במסווה של אנטי-ציונות" ו"אנטישמיות פוליטיקלי קורקט".
בכתיבתו מבחין ימיני בין שמאל ציוני, אשר לדבריו מחויב לטובת מדינה יהודית ודמוקרטית () ומשלב בין ערכי ציונות לערכי הומניזם, לבין השמאל הרדיקלי השולל את זכות הקיום של ישראל להתקיים ועוסק ב"דמוניזציה" של מדינת ישראל בארץ ובעולם.
ימיני קורא לשמאל הציוני להציב "גדר הפרדה" בינו לבין השמאל הקיצוני.
לדבריו, תמיכתם של אנשי השמאל המתון בשמאל האנטי-ציוני גורמת לירידה בתמיכה בשמאל בקרב הציבור הישראלי.
בשנת 2005 נוצרה סערה ציבורית סביב המסמך "אירופה מתה באושוויץ" שטען כי אירופה הרסה את עצמה בשואה וקשר את הפגיעה ביהודים עם ההגירה ההמונית של מוסלמים לאירופה.
המסמך הופץ ברשת וקודם על ידי גופים פרו-יהודים ופרו-ישראלים.
ימיני כתב במעריב כי המסמך הוא "מלכודת אנטישמית ליהודים" וכי הוא "מחליף גזענות אחת באחרת".
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה ופיגועי 11 בספטמבר, תקף ימיני בחריפות את אנשי השמאל הרדיקלי בישראל ובעולם, על כך שהם מגלים, לדבריו, סובלנות לאסלאם הפונדמנטליסטי ולטרור הפלסטיני והאסלאמיסטי – ומלאים בשנאה עיוורת לארצות הברית ולישראל, ואף האשים אותם באנטישמיות.
כך הוא מאשים אנשי שמאל רדיקלי דוגמת ד"ר אילן פפה בשקרים, בעיוותים, בגוזמאות ובבדיות במחקרים היסטוריים.
כמו כן, תקף ימיני בחריפות אנשי שמאל ישראלים כדוגמת שולמית אלוני, לב גרינברג, ג'ף הלפר על מסע ההסתה שהם מנהלים, לטענתו, כנגד ישראל בחו"ל.
ימיני ביקר את מה שנראה לו כתמיכת השמאל הרדיקלי בשלטון החמאס ברצועת עזה, והשווה את התעלמותם מהפשעים נגד האנושות שביצע החמאס להתעלמותם מהזוועות שביצעו משטרים סטאליניסטיים בעולם: "והמשטר הרצחני הזה הופך להיות חביבם של "כוחות הקדמה".
אלה שתמכו בעבר בסטלין, שחיסל 20 מיליון מבני עמו; במאו, שחיסל כ-70 מיליון מבני עמו".
ימיני קרא לקרן להתנער מארגונים כאלה, בהם "קואליציית נשים לשלום", ולהפסיק את התמיכה הכלכלית בהם.
ביקורת שממשיכה גם בשנים האחרונות.
ימיני מתנגד בחריפות לתנועת ה-BDS, קמפיין חרם על ישראל שצבר תאוצה בעשור האחרון, אותה הוא רואה כתנועה גזענית אנטישמית להשמדת מדינת ישראל.
ימיני טוען שהם מסווים ברטוריקה של "שיח הזכויות" את מטרתם האמיתית: חיסול מדינת ישראל, כפי שמתבטאת בין השאר בדרישתם לכפיית זכות השיבה של מיליוני פלסטינים לתוך ישראל.
הוא טוען שממשלת ישראל וההסברה הישראלית צריכים להקדיש משאבים משמעותיים כדי להילחם בקמפיין ה-BDS, ולא לשבת בחיבוק ידיים.
ימיני מרבה לבקר את ההסתה וקמפיין ההכפשה שמנהלים ארגוני זכויות האדם נגד מדינת ישראל, לדבריו.
לטענתו קמפיין זה כולל ניפוח אירועים על אכזריות צה"ל, השוואת ישראל לנאצים ומנגד הסתרה וטיוח של מעשי זוועה ופשעים מצד הפלסטינים (כגון שימוש בילדים לצורכי טרור).
הוא מבקר את "בצלם" שבה חברי ההנהלה והמועצה הציבורית כגון ענת בילצקי, אורן יפתחאל וחוסיין אבו חוסיין, הם בעלי אג'נדה אנטי-ישראלית מוצהרת, ומנצלים לרעה את שיח זכויות האדם כדי לפגוע בישראל.
לדבריו, התעמולה של "בצלם" המבוססת על שקרים (כגון אלה של תחקירן "בצלם" עאטף אבו א-רוב שהתגלה כמכחיש השואה), תורמת להגברת האנטישמיות ומסייעת לחמאס.
ב-2013 פרסם אורי משגב, פובליציסט ב"הארץ", בבלוג האינטרנט שלו, פוסט נגד תוכנית שר החינוך הרב שי פירון, ללימודי השואה בכיתות נמוכות בבית ספר ובגן.
ימיני תקף את "הארץ" על כך וכתב שלימודי השואה בישראל מחנכים להומניזם, בניגוד ללימודי הנכבה הפלסטינית, בהם תומך "הארץ", ומחנכים לשנאה ולטרור.
ב-15 באוגוסט 2014, בעקבות מבצע צוק איתן, פרסם ימיני מאמר ובו הוא מבקר את אל-ג'זירה, וכן כלי תקשורת ואישים המזוהים עם השמאל, על תרומתם לעליית האנטישמיות בעולם, תוך שהם מתעלמים לחלוטין ממעשי טבח וג'יהאד שמבצעים מוסלמים נגד מוסלמים.
הוא גם מתח ביקורת על "בצלם" אותו האשים בעיוות של הדין הבינלאומי, בהתעלמות ממדיניות חמאס להשתמש באזרחים כמגן אנושי ובהעצמת השנאה כלפי ישראל.
ב-20 במרץ 2015, בעקבות הבחירות לכנסת העשרים ודבריהם של יאיר גרבוז, יהושע סובול ואלונה קמחי, פרסם ימיני מאמר שבו הוא מבקר חלקים מהשמאל הישראלי על כך שהם תומכים בגזענות נגד יהודים ממוצא מזרחי, או מאמצים אל קרבם את הגזענים, במקום לגנותם.
באוגוסט 2018, ביקר בחריפות את ראש מפלגת הלייבור, ג'רמי קורבין, ואפיין אותו כאנטישמי ואנטי-ישראלי תומך טרור שהאנטישמיות שלו נובעת מהברית בין השמאל הרדיקלי לאסלאם הקיצוני האנטישמי.
לדבריו, באמצעות השמאל הרדיקלי, פעילות נמרצת בקמפוסים והסתה נגד ישראל, הצליחו קורבין והאנטישמיות החדשה לחדור למיינסטרים הפוליטי.
הוא הביע חשש גדול שהממלכה המאוחדת תיפול תחת שלטונו של "פוליטיקאי אנטישמי".
ב-3 באפריל 2022 במאמר דעה שכתב הגדיר את ה-BDS כ"נאו-נאציזם אינטלקטואלי" וכתב:
באוגוסט 2025 גינה ישראלים שמאשימים את ישראל בזוועות בזירת עזה במלחמת חרבות ברזל וכתב:
בתחום התקשורת, ימיני טוען כי קבוצה קטנה של עיתונאים השתלטה על רוב נפח השידור הציבורי בישראל.
לטענתו, חופש הביטוי בישראל הפך ל"חופש השיסוי" ו"כוח הביטוי" בו קבוצה קטנה מכתיבה את מסריה ומדירה דעות אחרות מלקבל ביטוי בתקשורת.
בעקבות פרשת סרן ר' ותביעת לשון הרע שהגיש סרן ר' נגד "עובדה" ואילנה דיין, בה נפסקו לזכותו פיצויים בסך 300,000 שקל, כתב ימיני בזכות הפסיקה ונגד אילנה דיין ומערכת עובדה.
לטענתו, מערכת התוכנית ביצעה מניפולציות, סילופים והטעיות בתחקיר ששידרה ואלה הוציאו דיבה על סרן ר'.
ימיני יוצא נגד העיתון "הארץ" ומבקר אותו לעיתים תכופות, בטענה שהעיתון מנהל קמפיין מתמשך של הסתה, נאציפיקציה ודמוניזציה נגד מדינת ישראל, והוא משתמש אף בשקרים, בסילוף עובדות ובעריכה מגמתית, בפרט מצד גדעון לוי ואתר "הארץ" באנגלית.
ימיני פרסם מאמרי ביקורת נוקבים על האקטיביזם השיפוטי של בית המשפט העליון.
הוא הביע עמדה המתנגדת לכפיית ערכים באמצעות פסיקות בג"ץ ולהעברת הכרעות בשאלות מדיניות, ציבוריות ופוליטיות למוסד זה, בשעה שהן צריכות להתקבל במערכת הפוליטית.
בנוסף, מבקר ימיני את הרכב בית המשפט העליון אשר אינו משקף באופן פרופורציונלי חלק מהקבוצות באוכלוסייה, כגון המזרחים.
הוא טוען שהמערכת המשפטית מנסה לסכל מינויים של שופטים שאינם מחזיקים בדעה השלטת בקרב האליטה השיפוטית, כלומר שופטי בית המשפט העליון.
כך למשל, טען ימיני שמינויה של פרופ' רות גביזון לשופטת בבית המשפט העליון סוכל משום שהביעה התנגדות לאקטיביזם השיפוטי מבית מדרשו של אהרן ברק.
ימיני הביע תמיכה בחקיקת פסקת התגברות כאמצעי לריסון האקטיביזם השיפוטי וביסוס את הפרדת הרשויות.
לדבריו, אקטיביזם שיפוטי בלתי-מרוסן הוא פגיעה בדמוקרטיה ולא שמירה עליה.
ימיני, יחד עם קלמן ליבסקינד, יצא נגד הקמפיין של עיתון "הארץ" נגד מינויו של נעם סולברג לשופט בית המשפט העליון.
בין השאר טען ימיני שטור של ב.
מיכאל נגד סולברג מכיל מידע מסולף נגד סולברג.
בעקבות פסיקת בג"ץ שדחתה את העתירות נגד חוק האזרחות והכניסה לישראל על חודו של קול (6 – 5), ביקר ימיני את בג"ץ על כך שלא דחה את העתירות ברוב הרבה יותר גדול, וטען בזכות החוק כאמצעי הגנה לגיטימי מפני הטרור הפלסטיני, שיבה פלסטינית זוחלת והאיום הדמוגרפי.
בנוסף, הזכיר ימיני חוקים מגבילי הגירה ואזרחות במדינות אחרות בעולם, כגון דנמרק, וטען שהחוק מוצדק מבחינה חוקית וחוקתית.
ימיני מתנגד ל"אינפלציה" בוועדות החקירה בראשות שופטים בטענה שוועדות אלה עוסקות במציאת אשמים ו"עריפת ראשים" ולא בהפקת לקחים ומציאת דרכים לשיפור.
ימיני הביע הסתייגות מחוק הלאום וכתב:
ימיני תמך במכתבה של שרת המשפטים איילת שקד בנובמבר 2018, בו כתבה שהמשנה ליועץ המשפטי לממשלה דינה זילבר, לא תייצג עוד את משרדה או את הממשלה ושעליה להתפטר, בעקבות ביקורת שזילבר מתחה על הממשלה.
ימיני ביקר את זילבר על כך שהיא מנצלת את תפקידה כדי לכפות את דעותיה הפוליטיות וכן ביקר אותה על התבטאויות פוליטיות בוטות שלה, וכתב שהתנהגותה פוגעת באמון הציבור במערכת המשפט.
לדעת ימיני החברה החרדית מתבדלת מהחברה הישראלית והחינוך שלה בדלני ואנטי-ציוני.
הוא מתנגד למימון החינוך החרדי מטעם משרד החינוך ללא התניה לכלול בו לימודי ליבה כלליים (כגון מתמטיקה, אזרחות, היסטוריה, אנגלית ומדעים) שיאפשרו השתלבות במשק.
בעקבות פסיקת בג"ץ ביוני 2010 לבטל את הקצבאות לאברכים החרדיים, כתב ימיני שהחלטת בג"ץ לגופה הייתה "מוצדקת מאין כמוה", אך שלא הייתה לו סמכות לקבלה - שכן נושא זה, כמו נושאים רבים אחרים, צריך להיות מוכרע במגרש הפוליטי (כגון הכנסת, חקיקה, בחירות ולחץ ציבורי).
בנוסף, תיאר ימיני את השלטון הנוכחי בישראל כ"מיעוטוקרטיה" בו בגלל המבנה הקואליציוני של ממשלות ישראל לדורותיהן, קבוצת מיעוט יכולה להכתיב את דרישותיה לרוב.
בטורו ב"מעריב" ב-26 בנובמבר 2011 תקף ימיני בחריפות את תהליכי ההתחרדות וההקצנה שעוברים על החרדים אך גם על הדתיים-לאומיים.
בפרט הוא מגנה את הדרת הנשים והסירוב לשמוע שירת נשים על ידי דתיים ובפרט חיילים דתיים בצה"ל.
לתהליך זה הוא קורא "טליבאניזציה" (עם ההסתייגות שהחרדים היהודים אינם רוצחים).
הפתרון שמציע ימיני הוא הפרדת דת ומדינה והקמת קואליציה ציונית-ממלכתית בהובלת הליכוד, קדימה ומפלגת העבודה, שתוכל להפסיק להיכנע לתכתיבי המפלגות החרדיות.
ימיני מבקר בחריפות את מפלגת ש"ס שעיוותה את היהדות המתונה של עדות המזרח, והקצינה לבדלנות חרדית, תוך כדי הסתה נגד זרמים דתיים מתונים יותר (כגון השוואת הכיפות הסרוגות לעמלק).
הוא גם מבקר את ההקצנה בקרב רבני הציונות הדתית.
ימיני דוחה את הטענות וביקורת על הדתה בישראל ובפרט במערכת החינוך בישראל.
ימיני הביע תמיכה מסויגת במחאת האוהלים של קיץ 2011, כמחאה עממית נגד יוקר המחיה וחלוקת נטל בלתי שוויונית.
הוא התנגד לקבוצות השמאל הרדיקלי והאנרכיסטים שהשתתפו במחאה ובהנהגתה, ולדבריו ניסו לנצל אותה למטרותיהן, שאינן מקובלות על רוב המפגינים.
ב-4 בספטמבר 2011, למחרת עצרת המחאה הגדולה, טען נגד "אויבי המחאה" שבהם כלל את מנהיגת המחאה, דפני ליף.
הוא קרא למפגינים לסלק אותה משורותיהם.
ימיני מתריע מפני סכנת ההסתננות מאפריקה לישראל, וטוען שמדובר לרוב במהגרי עבודה ולא בפליטים.
לדבריו, המסתננים מאפריקה מהווים איום דמוגרפי על ישראל בנוסף להגברת הפשע והעוני במקומות בהם הם מתרכזים: בעיקר בדרום תל אביב ואילת.
ימיני יוצא נגד אלה שמטיפים לקבלת המסתננים ומאשימים את המתנגדים לכך בגזענות וטוען נגדם שהם לא אלה שסובלים מריבוי המסתננים, שמתרכזים בשכונות החלשות בערים ולא בשכונות היוקרה בהן גרים המטיפים, אלא האוכלוסיות החלשות הן שסובלות מהם.
ימיני יוצא נגד ממשלות ישראל שלא עושות מספיק למגר את התופעה ומאשימן ב"שיתוק" ו"תרדמת", ומזהיר מפני הצפה במסתננים - שכבר היום כוללים עשרות אלפים וכל חודש נכנסים מאות נוספים.
ימיני נימק את עמדתו בכך שהעולים האתיופים ראויים לשילוב ואינטגרציה, ולא להפרדה והשלכה לשכונות החלשות.
בכתיבתו מביע בן-דרור ימיני ביקורת חריפה על הפוסטמודרניזם והתקינות הפוליטית.
הוא טוען שתרבות התקינות הפוליטית הפכה לתרבות המעודדת שקר, מסרסת את המחשבה החופשית ופוגעת בשכל הישר, בייחוד באקדמיה (הן במחקר והן בפעילות הפוליטית-חברתית בקמפוסים), והפכה לכלי להשתקה וסתימת פיות.
כמו כן טען שהיא הגיעה להגזמה והקצנה אבסורדית בארצות הברית, וטען שהתגובה של רוב אזרחי ארצות הברית לכך הייתה בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית.
בעקבות פרשת "האונס" באיה נאפה שבקפריסין (שבה 12 צעירים ישראלים שקיימו מין קבוצתי עם תיירת בריטית הואשמו באונס אך זוכו אחרי שהבריטית הודתה שהתלונה נגדם הייתה האשמת שווא), דחה ימיני את הטענה שהעלה השמאל שהאונס בוצע בגלל הכיבוש.
הוא גינה טענה זו כמטומטמת והסביר שהפרשה היא תוצאה של מתירנות מינית שבאה עם הליברליזם הקיצוני, מתירנות שמתבטאת בלבוש חושפני, סקסיזם בתרבות ובפרסומות, והחפצת נשים.
כמו כן הציג ימיני נתונים המראים ששכיחות מקרי האונס בישראל נמוכה באופן משמעותי ביחס למדינות אחרות בעולם המערבי.
במהלך השנים פרסם ימיני מאמרים רבים בזכות בנימין נתניהו, אך בעקבות פרסום החשדות ב"תיק 4000" כתב: "לא נותר לי אלא לפנות לנתניהו: אתה יכול להגיע להסכם נוסח הנשיא לשעבר עזר ויצמן, התפטרות תמורת מחילה גורפת".
לאחר פרסום כתב האישום נגד נתניהו חזר ימיני על פתרון זה, תוך שהפעם הפנה את קריאתו אל היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטות המדינה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל קרא שוב לעסקת טיעון שבה נתניהו יפרוש מפעילות פוליטית תמורת סגירת כל התיקים נגדו, כולל פטור מאחריות מול ועדת חקירה שתקום לאחר המלחמה.בדצמבר 2023 הביע ביקורת חריפה כלפי נתניהו וייחס לו אחריות ישירה להתדרדרות ישראל בתחומי הביטחון הכלכלה ויחסי החוץ.
לדעת ימיני נתניהו לא פועל למען האינטרס של מדינת ישראל ונותן הכשר להסתה ולקיצוניות.
באפריל 2025 מתח ביקורת על נתניהו וממשלתו, וקבע כי "בישראל מכהנת ממשלה שרומסת את הרוב".
מדי יום העצמאות, מזה שנים רבות, מפרסם ימיני מאמר אופטימי המעלה על נס את הישגיה של מדינת ישראל ואת תרומתה לאנושות, וכותב שמצבה של ישראל הוא טוב מאוד למרות כל הבעיות והוא לא רע כמו שהוא משתקף באמצעי התקשורת.
לצד פעילותו הפובליציסטית חשף ימיני מספר סקופים:
באוגוסט 2009, חשף ימיני שאחד מחברי ארגון "משמר זכויות האדם" (HRW), ג'ו סטורק, שחיבר דו"חות כנגד ישראל, תומך בחיסולה ומצדיק פעולות טרור כנגדה, ואף הביע תמיכה בטבח הספורטאים במינכן.
ב-23 באפריל 2010, חשף ימיני שבאחד האתרים של "נשים בשחור" הופיע מאמרה של ברברה לובין, בו היא האשימה את צה"ל בכך שבמהלך מבצע עופרת יצוקה חיילים ישראלים נכנסו לבית ובו אמא עם 10 ילדים, והורו לה לבחור 5 ילדים כ"מתנה לישראל" ולא יבחרו בשבילה, ואחר כך רצחו 5 ילדים.
ימיני הביא ראיות לכך שההאשמה שקרית ומופרכת, וכינה אותה "עלילת דם חדשה".
ב-11 באפריל 2011, חשף ימיני יחד עם העיתונאי קלמן ליבסקינד שבעלה של השופטת רות רונן שפסקה נגד צה"ל ובעד עתירה של עמותת גישה, זאב ברגמן, הוא חבר בהנהלת הקרן החדשה לישראל התומכת כספית בעמותת גישה.
הוא טען שמדובר בניגוד עניינים.
לאחר החשיפה הגישה הפרקליטות ערעור על הפסיקה.
בית המשפט העליון דחה את הערעור ב-5 בספטמבר 2012. בנוסף, הגיש הפורום המשפטי למען ארץ ישראל קובלנה נגד השופטת לנציב תלונות הציבור על שופטים, שנתקבלה.
ואולם, ב-18 ביולי קיבל נציב תלונות הציבור על שופטים את השגתה של השופטת על החלטתו, ובהחלטה מתקנת קבע שתחולתה של חובת הבירור, המחייבת את השופט לברר עם הצדדים קיומו של מידע נוסף העלול להשפיע על עמדתם, היא מכאן ולהבא בלבד, ואין להחילה ביחס למקרה מושא התלונה.
ב-13 בנובמבר 2013, חשף ימיני שג'ון קרי, שר החוץ האמריקאי והמתווך מטעם ארצות הברית במשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013), חתם בדצמבר 2009, על מכתב תמיכה בפעילים רדיקליים אנטי-ישראליים (בהם GFM, BDS וקודפינק) שארגנו משלחת תמיכה בחמאס לרצועת עזה, בעת שהיה סנאטור וראש ועדת יחסי החוץ של הסנאט.
מלשכתו של קרי נמסר בתגובה שהוא לא ידע על המכתב ושהלשכה שלו חתמה בשמו, כשם שהיא חותמת על הרבה מכתבים דומים.
בעקבות הביקורות שפרסם על ארגוני זכויות אדם (בהם HRW, אמנסטי אינטרנשיונל ובצלם), הואשם ימיני ב"עליהום" על ארגוני זכויות האדם, דה-לגיטימיזציה שלהם ומקארתיזם.
נעמי לויצקי, שהתארחה בבלוג של ימיני כותבת:
"רוח רעה נושבת אצלנו והיא בולטת בבלוג שלך.
תפסה אותנו התפרצות של סתימת פיות, האלהת הצבא והערצת הכוח - מין "פטריוטיזם" עבש מסוג מאוד מסוים ואוי למי שחורג מהקונצנזוס, יוצא מן הקופסה, שכן הוא הופך מיד לעוכר ישראל, ללא לגיטימי וגם אנטישמי ואנטי ציוני ואנטי השד יודע מה.
אתה בוודאי תגיד, הנה עוד היסטרית, מה אסור לבקר?
ואני אגיד לך שמותר ועוד איך ואפילו ביקורת נוקבת, אבל זו לא ביקורת, ידידי, זו דה-לגיטימציה שיטתית.
זה מסוכן וזה מעלה ריח עז של מקרתיזם."
ואילו שרית מיכאלי, דוברת בצלם, כותבת: "במקום להתמודד עם העניין עצמו, מנסים להראות שהמניעים העומדים מאחורי ארגוני זכויות האדם הם לא כשרים."
ימיני השיב שאכן הוא מדגיש את המניעים שעומדים מאחורי "שיח זכויות האדם" וטוען שמניעים אלה הם רצון לחיסול ישראל ושלילת זכותו של העם היהודי להגדרה עצמית ובית לאומי לעם היהודי.
לדעתו מניעים אלה פסולים והם מכתימים את הפעילות של ארגוני זכויות האדם.
ב-16 ביולי 2010, פרסם ימיני מכתב של פעילה פוליטית (לה קרא בשם הבדוי "שלומית" כדי להגן על זהותה) באחת העמותות הנתמכות על ידי הקרן החדשה לישראל ובה תיארה חוויות מכנס מנהיגות חברתית שארגנה הקרן, בין השאר כתבה:
"החלטתי לנסוע, וזאת הייתה טעות.
מצאתי את עצמי במדבר בתנאי מעבדה, מנותקת מהעולם, מאינטרנט ומסלולרי, עם פעילי זכויות אדם פלסטינים ויהודים, ששוללים את קיומה של מדינת ישראל.
שחותרים לחיסולה ולא מגנים גם אמצעים אלימים.
שמצדיקים פגיעות בה ובחייליה ובמוסדותיה.
שמקדישים את מרצם וחייהם להביא להפיכתה למדינה דו או רב-לאומית.
בעצם זה אינו נכון, למדינה שבה יש מקום ללאום אחד בלבד - הלאום הפלסטיני.
מתנגדים לשירות לאומי קהילתי או אזרחי של ערבים במדינה, משווים את מעשי ישראל לגרמניה הנאצית."
בתגובה פרסמה הקרן ב-23 ביולי 2010, מודעה של עמוד שלם ב"מוספשבת" של מעריב ובו האשימה את ימיני ברדיפה, הסתה ומקרתיזם, והכחישה את הטענות שפורסמו במכתב.
בבלוג שלו במעריב ענה ימיני להודעה.
לדבריו, הדברים שתיארה "שלומית" אכן נאמרו, אך חשוב מכך: הקרן תומכת בשורה של ארגונים השוללים את זכות קיומה של ישראל, עוסקים בדה-לגיטימציה שלה ורוצים להפכה למדינה דו-לאומית, בהם מרכז מוסאוא, עדאלה וקואליציית נשים לשלום.
באוקטובר 2010, התפלמס ימיני עם עיתונאי "הארץ" גדעון לוי בעקבות ריאיון שהאחרון העניק לעיתון הבריטי אינדיפנדנט.
ימיני האשים את לוי בהסתה ודמוניזציה כנגד ישראל, המבוססת על שקרים והאשמות שווא (למשל, ימיני טען שלוי פרסם דיווח על כך ששוטרי מג"ב קשרו פלסטיני לחמור ועינו אותו אך התברר שהאירוע מעולם לא קרה), ואף כינה אותו "ברון תעשיית השקרים".
השניים התפלמסו ביניהם בטוריהם ב"הארץ" ו"מעריב" ואף בבלוג של ימיני ב-nrg מעריב, והרשימות הללו זכו לאלפי טוקבקים.
ההיסטוריון פרופ' דניאל בלטמן מתח ביקורת על ספרו של ימיני, "תעשיית השקרים", ועל עמדתו בנושא ה-BDS, וטען שבניגוד לדברי ימיני תנועה זו אינה אנטישמית.
ימיני הגיב במאמר שכותרתו "הונאה אקדמית" וטען שבלטמן מתעלם מכך שאנשי ה-BDS עצמם מודים שהם מתנגדים לעצם קיומה של מדינת ישראל.
ב-2014 יצא לאור ספרו "תעשיית השקרים" העוסק באנטישמיות החדשה ובהסתה נגד ישראל מצד השמאל הרדיקלי והאסלאם הקיצוני.
הספר עוסק בהפרכת השקרים והטענות נגד ישראל בהקשר לסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות מחקר השוואתי, סקירות עובדתיות, ציטוט מחקרים ונתונים סטטיסטיים רבים.
בשנת 2003, הוענק לו הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' על ידי האגודה לזכות הציבור לדעת.
בשנת 2021, זכה פרס מפעל החיים של אגודת העיתונאים בתל אביב 2021, על מאבקו ארוך השנים בתנועת ה-BDS והאנטישמיות החדשה.
ימיני אינו מגדיר עצמו כדתי, אך הולך לבית כנסת בליל שבת ושולח את ילדיו לבית ספר ממלכתי-דתי.
הוא מגדיר עצמו כיהודי במובן לאומי-תרבותי-מסורתי.
"במראַה ובחידות" (1986) היא סדרה בת שבעה ציורים מאת האמן הישראלי משה גרשוני.
הסדרה מכונה באנגלית "Through a Glass, Darkly" והיא מצוירת בטכניקה מעורבת על ניירות באורך 140 ס"מ וברוחב של 100 ס"מ.
הסדרה נמצאת, נכון לשנת 2010 באוסף הפניקס חברה לביטוח.
הסדרה מהווה חלק מקבוצת יצירות המתייחסות אל היצירה "ארבעה שירים רציניים" מאת יוהנס ברהמס.
האיקונוגרפיה של "במראה ובחידות" מתייחסת באופן פרטני אל אחד מן השירים הללו ובו מופיע טקסט מתוך האיגרת הראשונה אל הקורינתים שבהברית החדשה (בעיקר אל פרק יג' א-ג; יב-יד).
ה"אהבה" מתוארת בפסוקים כמכשיר מרכזי להתקרבות ולידיעה של האל הנוצרי.
גרשוני מצטט בציורים קטעים מתוך הטקסט.
באחד מציורי הסדרה, לדוגמה, מצוטט הפסוק כשהוא מופיע בתוך מעין אלמנטים מתפתלים.
לעיתים נדמים אלמנטים מתפתלים אלו למעין סרט בד מתנופף.
לבד מן הטקסט מופיעים בציורים אלמנטים נוספים אשר היו אופייניים ליצירתו של גרשוני בתקופה זו כגון כוכבים, פנטגרם, סימני שאלה ועוד.
אלמנט איקונוגרפי מעניין המופיע בחלק מציורי הסדרה היא הספרה 8. הדימוי הזה, אשר הופיע קודם לכן ביצירתו של אריה ארוך, מסמל את האינסוף.
סמן איקונוגרפי אחר של כפילות עולה מתוך הקומפוזיציה של הציורים.
ברבים מהם מופיעות צורות דומות או סמלים בצמדים.
הפרשנות האפשרית העולה מן האיקונוגרפיה שבעבודות אלו מצביעה על ניסיון של חיפוש זהות.
בתוך המוטיבים והקומפוזיציה הבארוקית של העבודות, מתוך האקספרסיביות המתפרצת של משיכות המכחול מביע הטקסט את השאיפה לידע של "אהבה" ושל תשוקה גופנית אל הנשגב.
"כי כעת מביטים אנחנו במראה ובחידות ואז פנים אל פנים: כעת יודע אני קצתו ואז כאשר נודעתי אדע אף אני: ועתה שלוש אלה תעמודנה האמונה והתקוה והאהבה והגדולה שבהן היא האהבה".
במשפחה, המושג בן הוא ייחוס הקושר זכר אל הוריו.
המושג המקביל לנקבה הוא בת, ובלשון כללית קרובי משפחה מיחס זה ידועים כ"ילדים".
להבדיל מהמונח תלוי-הגיל, "ילד" (כלומר אדם בשנותיו הראשונות) היותו של אדם בגדר בן של הורים מסוימים היא עובדה שרירה וקיימת לצמיתות.
המושג נפוץ בהתייחסות לבני אדם, אך רלוונטי גם לבעלי חיים, למשל בפסוק: .
בן (וגם בת) הוא תוצאה של לידה, אך אדם עשוי להפוך לבן גם כתוצאה של אימוץ.
לבן מאומץ יש הורים ביולוגיים (אלה שילדו אותו) והורים מאמצים (אלה המגדלים אותו).
בחברות קדומות, ובחברות מסוימות גם בימינו, יוחס ערך רב לבן זכר, בזכות הכוח הפיזי העדיף שלו, שאיפשר לו להשתלב טוב יותר בעבודה החקלאית.
המחשה לכך מופיעה בספר בראשית (פרק ה'), שבו מפורט סדר הדורות מאדם ועד נח.
על כל אחד מגיבורי פרק זה נאמר "ויולד בנים ובנות", אך רק הבנים מצוינים בשמם.
חשיבות גדולה במיוחד נודעת לבן במשפחת המלוכה, במונרכיה שבה רק בן (אך לא בת) יורש את כס המלך (כדוגמת יפן), ובמונרכיה שבה לבן יש עדיפות על פני אחיותיו, גם אם הן מבוגרות ממנו (כדוגמת הממלכה המאוחדת עד 2011).
הנרי השמיני, מלך אנגליה, נודע בנישואיו לשש נשים (בזו אחר זו).
הסיבה העיקרית לכך הייתה רצונו בבן שיירש את כיסאו.
מדיניות הילד האחד שהונהגה בסין הביאה לכך שנרשמו יותר לידות של בנים מאשר לידות של בנות.
הסיבה המשוערת לכך היא הפלה מלאכותית של בנות (או המתתן מיד עם הלידה), וכן הסתרת הולדתן של בנות, על-מנת לאפשר ניסיון נוסף להולדת בן.
לפי ספר בראשית בתנ"ך, אדם הראשון הוא הזכר היחיד שאיננו בן (ובדומה לכך, חוה אשתו היא הנקבה היחידה שאיננה בת), משום שנבראו ולא נולדו.
לפי ההלכה, כאשר נולד בן זכר מברך אביו ברכת "הטוב והמטיב" ו"שהחיינו", ואילו בלידת בת מברך רק "שהחיינו".
העדפת הבנים על פני הבנות מוצגת בברייתא: "אי אפשר לעולם בלא זכרים ובלא נקבות, אלא אשרי למי שבניו זכרים אוי לו למי שבניו נקבות".
ספר משלי עוסק ביחסים שבין הורים ובנים:
גם התלמוד עוסק בכך (במסכת סנהדרין):
על חוסר הסימטריה ביחסים שבין האב לבניו עמד השל"ה בספרו "שני לוחות הברית": "אמרו במשל הדיוט: אב אחד מפרנס עשרה בניו באהבה וברצון ועשרה בנים לא מפרנסים באהבה וברצון אב אחד שלהם".
מצוות הבן על האב ומצוות האב על הבן
מצוות האב על הבן הן "כבד את אביך ואת אמך" ו"איש אמו ואביו תיראו".
בָּמָתֵנוּ - התיאטרון האמנותי לנוער (בחלק מהפרסומים מופיע כ"במתנו - מחלקה לתלמידים ולנוער ליד האהל") היה תיאטרון ישראלי לילדים ולנוער ורוב שחקניו היו בני נוער.
התיאטרון הוקם בשנת 1946 על ידי אליעזר אנסקי (אביו של אלכס אנסקי), משנת 1951 פעל בחסות תיאטרון אהל.
בתיאטרון זה גדלו כמה מבכירי שחקני ישראל בהם גדעון זינגר, עודד קוטלר, יוסי גרבר, שושיק שני, יעקב בן-סירא, צבי בורודו, שמעון בר, ניסים עזיקרי, אלכס אנסקי, שיש קולר ועוד.
אליעזר אנסקי תרגם, עיבד וכתב מחזות עבור התיאטרון, ביים את ההצגות (עוזרו היה ניסן נתיב) ואף עיצב את התפאורה, לעיתים יחד עם ידידיו האמנים נחום גוטמן ואריה נבון.