tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד, הם גורמים למהומה וטובחים באכזריות את הסדרנים והרופאים.
עשרים ותשע שנים מאוחר יותר, בשנת 2003, תשעה סטודנטים מאוניברסיטת ווסטון - קניה, ג'נה, וינסנט, שרה, ברידג'ט, קייל, קלייר, דניאל ולורן - מתכננים לבלות את חופשת החורף שלהם בבקתה של חברם פורטר.
בעודם נוסעים לשם באופנועי שלג, הם הולכים לאיבוד בסופת שלגים ונאלצים לתפוס מחסה בסנטוריום הנטוש למשך הלילה, שבו מתגוררים האחים היליקר.
לאחר שהקבוצה משוטטת בין חדרי המבנה ומגלה מסמכים וקלטות וידאו מטרידות על המטופלים אשר שהו במקום, לורן נזכרת בסיפורים שאחיה נהג לספר על הסנטוריום והקניבלים, אבל חבריה לא מאמינים לה.
כשהקבוצה הולכת לישון, וינסנט ממשיך לחקור את המבנה, שם הוא מוצא את גופתו של פורטר לפני ש"שיני מסור" הורג אותו עם טריז מתכת.
למחרת הסערה עדיין מתחוללת בחוץ, והחבורה הצעירה מחכה שתשקוט.
בעוד הקבוצה מחפשת אחר וינסנט, ג'נה נתקלת ב"שיני מסור" מבתר את גופתו של פורטר במטבח ורצה בחזרה כדי להזהיר את האחרים.
לאחר שראשו הכרות של פורטר נזרק לעבר הקבוצה, קלייר נתלית מהמרפסת עם תיל על ידי האחים היליקר עד אשר ראשה נערף.
החבורה נמלטת מהבניין, רק כדי לגלות שחוטי המצת של אופנועי השלג שלהם הוצאו.
לורן, עם ערכת הסקי שלה, גולשת במורד ההר כדי לבקש עזרה בזמן שהאחרים מתבצרים במשרדו של הרופא.
קייל, דניאל ושרה נכנסים למרתף כדי להשיג נשק, אבל דניאל נחטף, נקשר לשולחן במטבח, ולאט לאט נשחט ונאכל חי.
שאר הקבוצה רודפת אחרי הקניבלים ונועלת אותם בתא כשקייל נשאר מאחור לצפות באחים בזמן שהאחרים מחפשים את חוטי המצתים.
כאשר קייל נרדם, האחים נמלטים מתאיהם ומעלפים אותו.
לאחר שקניה חוזרת ומגלה את התא הריק, הבנות מתבצרות שוב בחדר הרופא, ורואות דמות משוטטת במסדרונות.
הבנות ממהרות ודוקרות אותו למוות במחשבה שהוא אחד האחים, אך לאחר שהורידו את השק מראשו, הן גילו את קייל שלא יכל להגיב להן משום שלשונו נכרתה.
האחים מופיעים ורודפים אחרי הבנות במסדרוני הבניין, ומאלצים אותן לצאת דרך חלון, אבל ג'נה נהרגת לפני שהיא יכולה לברוח.
הבנות הנותרות אורבות לקניבלים שהשתמשו באופנועי השלג של הקבוצה כדי לרדוף אחריהן החוצה, שם קניה נפצעת, ו"עין אחת" רומס למוות את ברידג'ט עם האופנוע שלג.
עם עלות השחר, רואים את לורן, שקפאה למוות בסופה, נמצאת לא רחוק מהכביש המהיר.
קניה הפצועה נרדפת על ידי "עין אחת", כאשר שרה חובטת בו עם ענף ומפילה את הקניבל מאופנוע השלג, מה שמאפשר לזוג לגנוב אותו ולברוח.
הן נוסעות לתוך מלכודת של חוטי תיל שהקימו הקניבלים, אשר עורפת את ראשיהן.
"שלוש אצבעות" מרים את הראשים ומכניס אותם למשאית הגרר המפורסמת שלהם, לפני שהוא מתרחק מהסנטוריום עם אחיו.
ויקטור זינק ג'וניור - קייל
שון סקין - וינסנט, "שלוש אצבעות"
סקוט ג'ונסון - "שיני מסור", שומר בסנטוריום
דן סקין - "עין אחת"
בליין סייפורדה - "שלוש אצבעות" הצעיר
בריאן ורו - "שיני מסור" הצעיר
טריסטן קרלוצ'י - "עין אחת" הצעיר
צילומי הסרט נערכו במניטובה, קנדה וארכו 19 יום.
הסנטוריום המופיע בסרט, הוא סנטוריום אמיתי במניטובה אשר איננו פעיל.
הסרט דורג R עקב אלימות, מין, גור, שפה בוטה ושימוש בסמים.
גרסה שהופצה בגרמניה נחתכה בכ-5 דקות, כדי להבטיח דירוג לקהל יעד מתחת לגיל 18.
הבמאי דקלן אובראיין, אשר ביים את הסרט הקודם, שב לביים גם את הסרט הזה שבנוסף עבד על התסריט.
טעות בכיוון 6: מפלט אחרון הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 2014, שבוים על ידי ולרי מילב.
הוא השישי בסדרת סרטי טעות בכיוון, ומשמש כמעין ריבוט לקודמיו.
בסרט זה העלילה עוקבת אחר בחור יתום שיורש אתר נופש ומגלה שהוא קרוב משפחה של "שלוש אצבעות", "שיני מסור" ו"עין אחת", קניבלים מוטאנטים הידועים גם כ"האחים היליקר".
בני הזוג דריה וניק יוצאים למסע ברכיבת אופניים בשבילי הרי האפלצ'ים שבמערב וירג'יניה.
לאחר ש"שלוש אצבעות" הורג את ניק בחץ, דריה המבועתת נמלטת באופניים הישר לתיל דוקרני ש"שיני מסור" ו"עין אחת" אוחזים, "שלוש אצבעות" מופיע ועורף את ראשה.
דני יחד עם חברתו טוני, אחיה רוד וחבריהם: ויק, צ'רלי, בריאן וחברתו ג'יליאן, מגיעים לאתר הנופש "הוב ספרינגס", מלון בעל מעיינות חמים מתקופת ימי הביניים אשר עובר לדני כירושה משפחתית.
ג'קסון וסאלי, אחים שמקיימים יחסים אחד עם השנייה ומטפלים באתר הנופש המקומי, מתכוננים לקראת העונה־המתה, ונפרדים מקהל לקוחותיהם לפני שהקבוצה מגיעה.
עם הגעתו, דני מתקבל בברכה על ידי סאלי וג'קסון, בני דודיו, אשר הופתעו שהביא עמו חברים.
דני מספר לחבורה שברצונו להשאיר את המלון כי זו מורשת המשפחה שלו, והוא כיתום מעוניין להכיר בה, לעומת חבריו שתכננו למכור אותו.
אגנס פילדס, אורחת המלון הקשישה, מתארגנת ליציאה כשלפתע גרזן נשלך אליה ומצמיד אותה לקיר, בעודה גוססת ג'קסון מגיע ושובר לה את המפרקת.
לאחר שחברי הקבוצה מובלים לחדריהם, בלילה ג'קסון מתגנב ליער בכדי להיפגש עם האחים הקניבלים וכועס עליהם על הריגת אגנס ומבקש מהם לא לפגוע בדני גם אם זה אומר לא לפגוע בחבריו.
למחרת בבוקר, בריאן וג'יליאן שקונים מצרכים, מקבלים מידע מדוקט, השריף המקומי, על היעלמותם של תושבי העיר כולל אורחי המלון ואגנס, אשר תמונתה מופיעה במודעת נעדר שהשריף תולה בלוח המודעות.
כשהוא נוסע משם, דוקט נתקל במחסום בכביש שם הוא נהרג על ידי "שלוש אצבעות" בעוד ג'קסון לוקח את דני לצייד ביער, סצנות שהוצגו בעריכה צולבת.
טוני, שדואגת לדני, שולחת את ויק לחפש אותו, אבל האחרון מוצא את "שיני מסור" אוכל את הצבי שדני צד קודם.
מבוהל הוא בורח מהמקום ונתקל בדני שמועד על חוטי תיל.
במלון סאלי מטפלת בפצעיו של דני ומנסה לפתות אותו, אך טוני נכנסת לחדר וסאלי עוזבת מאוכזבת וצופה בקנאה מהצד בדני וטוני שוכבים.
למחרת בארוחת הבוקר, דני משתף את חבריו בתוכניתו לשפץ את המלון כדי לפתוח מחדש בשנה הבאה, חבריו מסכימים בחוסר רצון להישאר בעוד הזוג ג'יליאן ובריאן, לעומת זאת, מתכננים לעזוב את העיר ולגנוב חפצים מהמלון תמורת כסף.
תוך כדי כך, הם מגלים דלת נסתרת למרתף שמוביל אל בית מרחץ תת־קרקעי שבו ג'יליאן מתחרמנת ומפתה את בריאן לשכב איתה.
סאלי, שוב צופה מהצד, מענגת את עצמה עד כשהקניבלים באים עם חלוקים ומעלפים את בריאן באמצעות הטחת פסל לראשו וניגשים לג'יליאן המפוחדת.
"שיני מסור" ו"עין אחת" עוקרים את רגליה בעוד "שלוש אצבעות" משסף את גרונה עם סכין.
כשהמוטאנטים באים לרצוח את בריאן, סאלי צורחת עליהם להסתלק משם ולוקחת את בריאן המשותק לחדרה, שם היא אונסת אותו כשג'קסון מופיע ואומר לה לשמור את עצמה לדני.
מתוסכלת וכועסת סאלי חונקת את בריאן עם כרית.
טוני ודני מוצאים את התיק של ג'יליאן אך לא את הרכב שלה ושל בריאן, ולכן הם מניחים שהם עזבו.
דני וטוני מתווכחים ודני נכנס פנימה ופוגש את סאלי וג'קסון, שמספרים לו שהם רוצים להראות לו משהו סודי ביער, בעוד ויק מאזין להם בסתר.
בלילה ג'קסון וסאלי לוקחים את דני לכפר מיושן בקרחת היער.
לאחר שכל תושבי הכפר המעוותים מקבלים את פניו, סאלי מספרת לדני שהוא צאצא של משפחת היליקר וכך גם היא וג'קסון וכל תושבי הכפר אשר מתרבים אחד עם השני בשביל לשמר את השושלת המשפחתית.
מיד לאחר שדני סומם על ידי שתיית משקה שהוגש לו מג'קסון, האחים הקניבלים מופיעים עם הטנדר שלהם ומברכים את דני, שמבין מג'קסון שהוא הנבחר שאמור להמשיך השושלת, כי הם אינם מצליחים להתרבות.
ויק, שכל הזמן צותת להם בין השיחים, נתפס על ידי "שיני מסור", שתולה אותו על עץ בעוד "שלוש אצבעות" משסף את גרונו וקיבתו וכל תושבי הכפר ניזונים ממנו.
דני, תחת השפעת הסם, שותה מדמו של ויק שהוגש לו על ידי סאלי, שרוקדת מולו ומפתה אותו, דני, שמדמיין אותה כטוני, רוקד איתה ולבסוף הם מקיימים יחסי מין לעיני תושבי הכפר.
כששאר הקבוצה מתחילה לעזוב למחרת בבוקר, טוני, רוד וצ'רלי מגלים את ג'קסון מבשל במטבח עם גופות מבותרות של הקורבנות, כולל בריאן וג'יליאן.
מבועתים, הם מנסים לברוח רק כדי להיתקל בקניבלים, צ'רלי מושך את תשומת הלב עליו כדי שטוני ורוד יוכלו לברוח.
ולאחר שקצצו את אצבעותיו, הקניבלים דוחפים צינור לתוך פי הטבעת שלו וממלאים את חלל בטנו במים עד שהכרס שלו מתפוצצת.
רוד מפציר באחותו לברוח, אך היא מסרבת ללכת ללא דני ומחמשת את עצמה בשוטגאן מהנשקייה בעוד רוד מועד על מלכודת דובים ו"שלוש אצבעות" רוצח אותו באמצעות מצ'טה.
טוני נכנסת לבית המרחץ ומוצאת את סאלי, שאינה מסתירה את תוכניותיה.
לאחר התכתשות קצרה טוני דוחפת את ראשה של סאלי לתוך דוד חימום עם מים רותחים, שמעוותים את פניה של סאלי ומיד מתחילה לירות עליה כשדני מופיע ועוצר אותה.
כשדני ניגש לטפל בסאלי, ג'קסון לופת את טוני ומצווה על דני להרוג אותה, אבל האחרון נותן לה לברוח.
ג'קסון רודף אחריה ותופס אותה שוב, אך הפעם טוני לוקחת לו את צרור המפתחות ומנקבת איתן את פניו למוות.
בעוד דני מאיים על טוני עם השוטגאן, הקניבלים מקיפים אותה ו"שלוש אצבעות" נועץ בקרקפתה מכוש.
שנה אחת לאחר הפתיחה מחדש של אתר הנופש ששמו שונה ל"היליקר ספרינגס", דני הופך למנהל החדש וממשיך במסורת המשפחתית הנבזית על ידי קיום יחסי מין עם סאלי בבית המרחץ בזמן ששלושת הקניבלים האחרים צופים.
רדוסלאף פרבאנוב – "שלוש אצבעות" (גילם את "עין אחת" בסרט הקודם)
דנקו יורדאנוב – "שיני מסור"
אסן אסנוב – "עין אחת"
ג'וזי קיד – אגנס פילדס
קיקר רובינסון – שריף דוקט
דקלן אובראיין, אשר ביים את שלושת הסרטים הקודמים, הוחלף בבמאי הבולגרי, ולרי מילב, עבור הסרט השישי בזיכיון "טעות בכיוון".
הסרט במקור היה אמור להמשיך את "טעות בכיוון 5: קשרי דם", ולהשלים את טרילוגיית הפריקוולים, אך בסוף בוטל והשאיר את הסרט לעמוד בפני עצמו.
הצילומים לסרט השישי החלו במרץ 2014, ורובם נערכו במכללת רקובסקי, אקדמיה צבאית בסופיה שבבולגריה.
פנים וחוץ הבניין עוצבו מחדש כדי להיראות כמו מלון מיושן אמיתי.
באוקטובר 2014, הוגשה תביעה באירלנד על שימוש לא מורשה בתמונה של אישה שנעלמה במחוז וקספורד, בסצנה בה השריף תולה על לוח המודעות מודעות נעדרים.
השופט סירב להוציא צו מניעה זמני, אך התיק חזר לבית המשפט בתחילת נובמבר 2014. כתוצאה מהתביעה המשפטית, אולפני המאה ה־20, החברה המפיצה, עשו ריקול לכל מהדורות ה־DVD והבלו־ריי של הסרט שהופצו, ללא תוכנית לשחררן מחדש, וביטלו את כל מקורות הסטרימינג המקוונים.
בסופו של דבר הסרט שוחרר מחדש כשהתמונה המדוברת טושטשה.
"טעות בכיוון", ידוע גם בשם "טעות בכיוון: המושבה", הוא סרט אימה ומותחן משנת 2021 שבוים על ידי מייק פ.
הסרט הוא ריבוט לסדרת סרטי טעות בכיוון, ובו מככבים שארלוט וגה, אדיין בראדלי, אמה דומונט, ביל סייג', מת'יו מודין, דייזי הד וורדאן ארורה.
הפקת הסרט היא קופרודוקציה (הפקה בינלאומית משותפת) בין ארצות הברית, גרמניה וקנדה.
סקוט שו נוסע לעיירה כפרית קטנה בווירג'יניה כדי לחפש את בתו ג'ן, שנעדרה לאחר שביקרה באזור עם חבריה, אך הוא מקבל יחס קר וחוסר התעניינות הן ממפקד המשטרה והן מהמקומיים.
פלאשבק לשישה שבועות קודם לכן: ג'ן שו, בן-זוגה דריוס, והזוגות אדם ומילה, וגארי ולואיס, מגיעים לעיירה כדי לטייל בשביל האפלצ'ים.
הם נתקלים בעוינות מצד המקומיים בבר, במיוחד מאדם זקן בשם נייט.
למחרת בבוקר ג'ן פוגשת באדית', אישה מוזרה שמוכרת בדוכן עם ילדה אילמת בשם רותי.
הקבוצה יוצאת למסע שלהם ולמרות שהוזהרו שלא לעשות זאת, הם סוטים מהשביל, מה שמוביל למותו של גארי על ידי גזע עץ שהתגלגל במורד הגבעה.
חבולים ומבולבלים, הקבוצה הולכת לאיבוד ומקימה מחנה ללילה.
למחרת, מילה נעדרת, כמו גם הטלפונים שלהם.
בעוד אדם מגלה שהם ישנו בבית קברות, דריוס מוצא לוחית זיכרון משנת 1859, טרום מלחמת האזרחים, המנציחה את הקמתה של קבוצת מתיישבים בהרים בשם "המושבה", אשר האמינו שסופה של ארצות הברית קרוב.
בזמן שהם מחפשים את מילה, ג'ן מבחינה ברותי ואדם רודף אחריה אך מועד למלכודת שגוררת אותו לבור.
ג'ן, דריוס ולואיס מחליטים להתקדם ולהזעיק עזרה כשהם מגלים אסם מלא בתרמילים ובבגדים.
תוך כדי הם רואים שתי דמויות לבושות במעין חליפות הסוואה כשלראשן גולגולות של איילים, סוחבות מוט שעליו קשור אדם.
השלושה ממהרים להתעמת עם הגברים, אך מגלים שהם מדברים בשפה שאינם מבינים.
אדם משתחרר ומכה את אחד מהם למוות באמצעות ענף, בעוד השני בורח.
מילה מופיעה ומספרת שהיא רק הלכה להשתין והתחבאה כשראתה את שני הגברים.
החברים ממשיכים ולאחר שלואיס נעלם, מיד מופיעות דמויות זהות לקודמות ומקיפות אותם.
אדם נמלט כשמילה בעקבותיו, אך היא נופלת לבור ומשתפדת על יתדות שבתחתיתו.
אדם נוטש אותה לפני שמופיע אחד מהתוקפים ויורה חץ לראשה.
ג'ן, אדם, דריוס ולואיס נלכדים גם על ידי חובשי הגולגולות.
החברים מובלים אחרי אדית', שמתגלה שהיא חלק מהחוטפים שלהם, ונלקחים ליישוב פרימיטיבי בעומק היער, מקור "המושבה", ומובאים בפני "בית משפט".
הם מגלים שהשופט, אשר נכנס לחלל "בית המשפט" עם גולגולת כבש הרים, הוא אביה של אדית', וונבל.
וונבל מעלה לעדות את מורגן, אחיו של סמואל שנהרג על ידי אדם.
מורגן מספר, באמצעות אדית' שמתרגמת אותו, שהם רק סחבו את אדם חסר ההכרה למקום מבטחים, ואילו הוא רצח בדם קר את סמואל.
וונבל שופט את אדם למוות, ומרסק את ראשו באמצעות הענף איתו אדם הרג את סמואל, ואילו האחרים נידונים ל"חשכה", גזר דין לבלות את שארית חייהם במערה חשוכה, לא לפני שמעוורים את עיניהם בברזל חם.
לאחר ניסיון בריחה כושל, לואיס מושלך למערה מעוור ופצוע.
דריוס, הבא בתור, ניצל בזכות ג'ן, שמסבירה להם שהם עושים טעות משום שהם שימושיים להם; דריוס שעובד בתחום האנרגיה המתחדשת במלכ"ר יכול לתחזק ולשפר את היישוב שלהם, בעוד היא יכולה להעניק את עצמה, לשאת וללדת ילדים חזקים ובריאים.
וונבל מסכים להצעתה, אך מאיים עליהם שאם ינסו לברוח הם יחזרו למערה.
כל אותה תקופה סקוט, אביה של ג'ן, מנסה להשיג אותה אך ללא תועלת.
הוא מחליט לצאת לחפש אותה, וכשהוא פוגש את איילין, בעלת האכסניה בה שהו ג'ן וחבריה, היא מספרת לו על "המושבה" אשר מתגוררת בהרים, וככל הנראה אחראים להיעלמותה של בתו.
איילין, רואה את נחישותו של סקוט למצוא את בתו, מכירה לו את אד, אחיין שלה וצייד בעל עבר עם אנשי "המושבה".
סקוט, אד ובנו קופר יוצאים אל כיוון היער, אך די מהר אד וקופר נהרגים ממלכודת וסקוט מוצא את היישוב בכוחות עצמו אך נתפס.
במתחם "המושבה" הוא מגלה שאחד מלוכדיו הוא דריוס, וג'ן, נשואה כעת לוונבל, יורה בו חץ לכתף.
וונבל דן את סקוט ל"חשכה" על הסגת גבול וכולא אותו.
באותו לילה, ג'ן משחררת את אביה, ומנסה לשכנע את דריוס לברוח איתם אבל הוא מסרב לעזוב.
לאחר מכן רותי עוזרת להם לברוח דרך המערה, אך מורגן מופיע וג'ן יורה בו וממהרת עם אביה לתוך המערה.
שם הם רואים את קורבנות העבר של אנשי "המושבה" מעוורים ומשוטטים, חסרי חיים.
כשג'ן מבחינה בלואיס, היא יורה בו וגואלת אותו מייסוריו.
הם יוצאים מהמערה ומותקפים על ידי אדית' והובס, חבר במועצת ה"מושבה".
לאחר שחיסלו אותם, ג'ן יורה חיצים והורגת חבר מושבה נוסף.
היא ואביה נתקלים בנייט ובאנשי העיירה החמושים ומציעים את עזרתם.
לאחר היאבקות עם עוד אנשי ה"מושבה" הם הצליחו לחמוק ולנסוע בטנדר של נייט כשוונבל צופה בהם.
מספר חודשים לאחר מכן, ג'ן ואביה חזרו לחייהם הרגילים.
ג'ן מבקרת את אמה החורגת, אך מוצאת אותה בטקס קבלת פנים של השכנים החדשים שלהם לשכונה, וונבל ורותי.
ג'ן מתעמתת עם וונבל, שמבחין שהיא בהריון עם בנו, ומבקש ממנה לחזור איתו למושבה.
ג'ן מסכימה, בתנאי שוונבל לעולם לא יתקרב שוב למשפחתה.
יחד הם עוזבים ונוסעים במעונוע במורד הכביש.
כאשר כתוביות הסיום מוצגות, נראית ג'ן כשהיא גורמת לקרוואן להתנגש במכונית חונה.
ג'ן דוקרת את וונבל, חבר מושבה נוסף וגם את נהג הקרוואן.
לאחר מכן היא לוקחת את ידה של רותי והן הולכות חזרה לעבר בית משפחתה.
שארלוט וגה - ג'ניפר "ג'ן" שו
אדיין בראדלי - דריוס קלמונס
דילן מק'יי - אדם לוקס
אמה דומונט - מילה ד'אנג'לו
אדריאן פבלה - לואיס אורטיס
ורדאן ארורה - גארי אמאן
מת'יו מודין - סקוט שו
טים דה זארן - נייט רודס
ראיין אליזבת חנוואן - רותי
באוקטובר 2018, הוכרז על ריבוט לסדרת סרטי טעות בכיוון.
הסרט בוים על ידי מייק פ.
נלסון ונכתב על ידי אלן ב.
מקלרוי, שכתב גם את התסריט לסרט המקורי משנת 2003. במאי 2019, הוכרז ששארלוט וגה תככב בסרט.
בראיון לכתב העת Fangoria, הבמאי נלסון ציין:
שלב הצילומים החל ב-9 בספטמבר 2019, באוהיו, ארצות הברית והסתיים ב-2 בנובמבר.
הסרט הולחן על ידי סטיפן לוקאץ'.
אלבום הפסקול, שנקרא "טעות בכיוון: המושבה", שוחרר על ידי Konigskinder Music ב-25 בפברואר 2021. השחקנית רובי מודין, בתו של מת'יו מודין שגילם את דמותו של סקוט בסרט, ביצעה את הגרסה לשיר "This Land is Your Land", אשר נשמעת במהלך כתוביות הסיום.
הסרט תוכנן במקור לצאת בשנת 2020, אך נדחה לשנת 2021 עקב התפרצות מגפת הקורונה.
ב-16 בדצמבר 2020, הוכרז שהקרנת הבכורה לסרט בבתי הקולנוע האמריקאיים תחל ב-26 בינואר 2021, ותימשך לילה אחד בלבד.
הסרט דורג על ידי MPAA בדרגת R, עקב אלימות עקובה מדם, מראות גסים ומזעזעים ושפה בוטה.
הסרט הופץ בארצות הברית תחת השם "טעות בכיוון", ואילו בשאר המדינות הופץ בשם "טעות בכיוון: המושבה".
הסרט שוחרר בבלו-ריי וגם DVD ב-23 בפברואר 2021, על ידי Lionsgate Home Entertainment.
"טעות של החיים" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי קובי פרץ.
את האלבום הוציאה בשנת 1993 לאור חברת התקליטים הליקון.
מתוך האלבום פורסמו שני סינגלים: "טעות של החיים" ו"סוד האושר".
הוא לא זכה להצלחה בישראל פרט למועדוני ז'אנר המזרחית.
טעות בחוזה משמעה שאחד הצדדים או שניהם התקשרו בחוזה, מתוך תפיסה מוטעית בכל הנוגע לעובדות העסקה, לדין החל עליה, לשוויה וכיוצא בזה.
לפי המשפט העברי, לטועה קמה זכות לביטול החוזה, זאת בכפוף לסוג הטעות ולמהותה.
חוזה תקף על פי ההלכה כאשר מתקיימת גמירת דעת של הצדדים להתקשר בו.
גמירת הדעת מבוססת על שני אספקטים: הראשון, התאמה בין דעת צד אחד לדעת הצד השני לגבי העסקה עליה הם עומדים לחתום.
כלומר, שני הצדדים מבינים את מהות העסקה ואת חובותיהם על פיה בצורה שווה.
השני הוא, הבנת ותפיסת הצדדים את העובדות הרלוונטיות לגבי העסקה בעת החתימה עליה.
טעות הנוגעת לפער בין המציאות כפי שתפס אותה אחד הצדדים לבין מצב העובדות כפי שהן באמת, מהווה פגם בגמירת הדעת.
כך נשמט הבסיס לחוזה וקמה זכות ביטול לטועה.
מנגד יש האומרים כי זכות הביטול מבוססת על תנאי מכללא.
כלומר, ישנה הנחה לא כתובה בין הצדדים, לפיה החוזה תקף רק אם העובדות בפועל תואמות את ההנחות העובדתיות עליהן הסתמכו הצדדים טרם החתימה על החוזה.
לכן, כאשר אין התאמה להנחות העובדתיות קמה לצד הטועה זכות לביטול החוזה, על סמך אותו תנאי מכללא.
יש להדגיש כי לפי המשפט העברי טעות אינה מתייחסת לכוונות הפנימיות של הצדדים, לפי הכלל "דברים שבלב אינם דברים".
כלומר, אין נפקות משפטית לכוונותיו הפנימיות של האדם.
מסתבר, שביטול החוזה במקרה של טעות נועד להגן על אינטרסים של הצד שני, ואף אולי של צדדים נוספים, אשר הסתמכו על העסקה על סמך הצהרות הצדדים.
עם זאת, אף על פי שלכוונותיו הפנימיות של האדם יש משמעות משפטית אך ורק במקום שבאו לידי ביטוי בצורה חיצונית (גילוי דעת), פעמים שאין צורך בגילוי דעת, כאשר ניכר שהאדם פעל מתוך כוונה מסוימת וברורה.
במקרים אלו לפנינו אומדנה המוכחת שהמעשים נעשו על ידי האדם מתוך כוונה מסוימת.
דוגמה לכך, הוא המקרה באדם ששמע שבנו מת במדינה אחרת ובעקבות כך הוריש את נכסיו לאדם אחר, אולם התברר שבנו חי וכי השמועה מקורה בטעות.
לפי דין התלמוד "אין מתנתו מתנה" משום שאם היה יודע שבנו חי, לא היה מוריש נכסיו לאדם האחר.
הר"ן מבאר שבמקרה שכזה הולכים אחר אומדן דעתו של האדם, משום שברור שאם אותו אדם היה יודע שבנו חי לא היה מוריש נכסיו לאדם אחר.
דוגמה נוספת היא שכיב מרע (גוסס) שכתב את כל נכסיו לאחרים והבריא.
במקרה זה, אף אם קנו האחרים את נכסיו קניין גמור, הנכסים יחזרו לרשותו, משום שניתן לשער את דעתו של הנותן שנתן את הנכסים כמתנה על מנת שתתבטל אם ישוב לאיתנו.
לפי המשפט העברי טעות בחוזה גוררת את ביטולו רק אם הטעות היא מהותית, דהיינו טעות כזו שלו הצד הטועה היה יודע את העובדות כהווייתן לא היה מתקשר בחוזה.
מדובר בטעות שהיא ביסוד הדברים ולא בטעות קלת ערך.
נראה שהנימוק לדרישת היות הטעות מהותית ויסודית נובעת מהרצון למנוע התחמקות מקיום חוזה בתואנות שווא.
באופן מהותי יותר נראה שהסיבה טמונה בעניין גמירת הדעת.
כאשר מדובר בטעות יסודית של אחד הצדדים הרי שאין גמירת דעת וממילא נשמטת הקרקע מתחת לבסיס החוזה, זאת לעומת טעות שאינה יסודית שניתן להניח שהצד הטועה היה מתקשר בחוזה גם לו היה יודע את העובדות כהוויתן.
בהתאם לכך פסק הרמב"ם, שאדם שקנה עבד או שפחה ונתגלו בהם מומים - אינו יכול לבטל את העסקה אם המומים נוגעים למראה החיצוני שלהם ('נוי'), משום שהמומים לא פוגעים בכושר העבודה של העבד או השפחה.
בנסיבות אלו יש להניח שגם אם הקונה היה יודע על מומים אלו, לא היו חוזר בו מקנייתם, ולכן העסקה תקפה.
לפי המשפט העברי הטעות נבחנת מנקודת מבטם של בני האדם ככלל, ולא מנקודת המבט של הצדדים הספציפיים לחוזה.
טעות תיחשב יסודית אם היא טעות אובייקטיבית ולא סובייקטיבית.
המבחן לכך הוא, אם טעות כזו היא עילה לביטול העסקה בעיני האדם הסביר.
בהתאם לכך פסק המהרש"ם שהמוכר לחברו דבר מאכל האסור באכילה החוזה בטל, אך אם מכר לחברו מאכל שחברו מחמיר על עצמו שלא לאוכלו והמוכר לא ידע על כך, אין לחברו זכות ביטול.
אמנם, בעיני האחרון זו טעות יסודית, אולם היא סובייקטיבית ולא אובייקטיבית.
מבחן נוסף בו נקטו הפוסקים להגדרת טעות, הוא מבחן המנהג.
גם מבחן זה הוא אובייקטיבי, משום שהוא נקבע על פי הנוהג המקובל, ולא על פי היסודיות של הטעות בעיני הטועה.
באופן דומה פסקו גם הרי"ף והרדב"ז.
הרי"ף פסק לעניין הגדרת מום כי "...כל מידי דקפדי עלה אינשי הרי זה יבטל המקח" (כל דבר שאנשים מקפידים עליו מבטל את המקח).
בדומה פסק הרדב"ז "ולעניין מה נקרא מום, כגון כותל רעוע...
וכיוצא בדברים אלו, שדרך בני אדם להקפיד עליהם, הוי מום".
הר"ן מציע בדרך דומה לבחון את מה "שדרך רוב בני אדם להקפיד".
נראה שיש היררכיה בין המבחנים השונים שקבעו הפוסקים.
אם יש מנהג, המנהג קובע.
אם אין מנהג, אך ידוע שרוב בני האדם מקפידים על פגם שכזה, הרי שמדובר בטעות יסודית.
אם ידוע שרוב בני אדם אינם מקפידים על פגם שכזה, הרי שזו טעות שאינה יסודית.
אם לא ידוע מהי דעת רוב בני האדם, פועלים על סמך הערכה הגיונית בדבר הסבירות שטעות שכזו הופכת את העסקה לטעות יסודית, כלומר לעסקה לא טובה.
אולם, יש להוסיף שאם בעת כריתת החוזה, היה ידוע לצד השני שהצד הטועה מייחס חשיבות רבה לפגם שכזה, הצד הטועה זכאי לבטל את החוזה גם אם מדובר בטעות יסודית שאינה אובייקטיבית.
להלן יובאו דוגמאות לסוגי טעויות שונים, ודינן לפי המשפט העברי:
אי ידיעת הדין נחשבת לטעות המקנה זכות לביטול החוזה לצד הטועה, כדברי המהרשד"ם: "שגיאת הדין נקראת טעות לבטל הקניין".
בהתאם לעיקרון זה פסק הרא"ש, שחלוקה של נכסים משותפים ניתנת לביטול כשאחד השותפים הסכים לכך מתוך מחשבה מוטעית שהדין יאפשר לו לפתוח פתח נוסף לרחוב במסגרת החלוקה.
לא רק אי ידיעת הדין על פי ההלכה מקימה עילה לביטול החוזה בגין טענת טעות, אלא גם אי ידיעת החוק האזרחי הנוהג עשוי להקים לטועה עילה לביטול החוזה בגין טעות.
כך, למשל, אדם שהשכיר לחברו דירה בהתאם להגבלת דמי השכירות שבחוק, והתברר לאחר מכן שטרם כריתת החוזה החוק השתנה באופן המאפשר לדרוש דמי שכירות גבוהים יותר.
הרב עובדיה הדאיה פסק שבנסיבות אלה קמה למשכיר עילה לביטול החוזה בגין טעות, משום שאין ציפייה ממנו להתעדכן בכל שינוי החל בחוקי המדינה.
בדומה, הרב משה פיינשטיין פסק שאדם שרכש עורות לצורך מסחר, והתברר לו שטרם הרכישה נחקק חוק חדש האוסר על מסחר בעורות - זכאי לבטל את החוזה בעילת טעות.
הפוסקים נחלקו במצב בו לטוען לטעות שבדין אין הוכחה חיצונית לכך, והצד השני טוען שהוא משקר.
יש פוסקים הסבורים שבמקרה כזה לא תתקבל הטענה לטעות, משום שקיימת חזקת ידיעת הדין.
החזקה קובעת שאדם סביר עשוי לברר את ההלכות והדינים הקשורים לחוזה בטרם ההתקשרות.
עם זאת, אין מדובר בחזקה חלוטה, ולטועה יש אפשרות להוכיח שטעה ואז תעמוד לו זכות הביטול.
מאידך, יש שדחו את חזקת ידיעת הדין.
לשיטתם הטוען לטעות בדין - נאמן, והוא זכאי לבטל את החוזה לפי טענתו.
עם זאת, טענה של טעות שבדין תתקבל רק אם היא מתיישבת היטב עם המציאות וסביר שתעלה בדעתו של אדם.
חריג לדעה זו הוא כשהטוען לטעות בדין הוא תלמיד חכם.
בנסיבות אלה מתקיימת חזקת ידיעת הדין, ולכן טענת טעות בדין עשויה להידחות.
לדעת הב"ח יש להבחין בין הלכות הידועות לכל לבין הלכות שהן פחות מוכרות.
חזקת ידיעת הדין תתקיים לגבי הלכות הידועות, והיא לא תתקיים לגבי ההלכות שאינן מוכרות.
ניתן לבטל את החוזה גם אם הטעות נוגעת לעובדות שלא היו ניתנות לבירור בזמן כריתת החוזה.
אמנם ניתן היה לומר שמדובר בטעות במסגרת הסיכונים שכל צד לוקח על עצמו, ובכל זאת קמה עילה לביטול החוזה לצד הטועה.בהתאם לכך, פסק השולחן ערוך בעניין הרוכש בהמה שנמצאה טרפה, שהדבר נחשב למקח טעות והמוכר צריך להשיב את הכסף לקונה.
פסק זה שולל את הטענה שמצב האיברים הפנימיים של הבהמה טרם שחיטתה אינו ידוע לצדדים, ולכן בכל קניית בהמה טמון סיכון שהבהמה תימצא טרפה.
עם זאת נחלקו הפוסקים האם דין זה חל רק במומים נדירים, או שמא גם במומים שכיחים אשר קיים סיכוי סביר למציאתם.
לשיטת הרמב"ן, לקונה יש זכות ביטול גם כשמדובר במומים שכיחים.
מנגד, לשיטת רבנו אפרים זכות הביטול אינה עומדת לקונה במומים שכיחים, משום שמדובר בסיכון סביר שיש להניח שהוא היה מודע לו מראש, ולכן נטל על עצמו את הסיכון שיפסיד.
רק אם התנה מראש עם המוכר, שאם יתגלו מומים ניתן יהיה לבטל את העסקה, תעמוד לו הזכות לבטלה.
לפי עיקרון זה פסק ר' יהושע בועז כי אדם שקנה אתרוג או לולב לשם מצוות ארבעת המינים ונמצאו רקובים, אינו זכאי לביטול החוזה משום שבתקופתו היה מדובר בפגם שכיח, ולכן יש לראות את הקונה כמי שנטל את הסיכון על עצמו.
טעות בהערכת התפתחויות עתידיות, יכולה אף היא להקים עילה לביטול החוזה.
הגמרא דנה באישה הזקוקה לייבום והיבם הוא מוכה שחין.
האישה טוענת שיש לבטל את קידושיה למפרע, משום שלוּ הייתה יודעת שהיא עתידה ליפול לייבום לפני מוכה שחין, לא הייתה מסכימה להינשא מתחילה.
הגמרא לא מקבלת טענה זו, משום שיש להניח שהאישה הייתה מוכנה להינשא לבעלה, על אף הסיכון הנזכר.
על סמך תירוץ הגמרא, מסיקים התוספות כי טעות בהערכת העתיד יכולה לשמש כעילה לביטול החוזה, שאם לא כן הגמרא לא הייתה מעלה אפשרות זו כעילה לביטול הנישואין למפרע.
אולם, התוספות מוסיפים שני עקרונות המגבילים את זכות הביטול לצד הטועה.
ראשית, כאשר יש להניח שהצד הטועה היה מתקשר בחוזה חרף הסיכון העתידי, אין לו זכות לביטול החוזה בגין הטעות.
שנית, הטעות בדבר הערכת העתיד מאפשרת ביטול רק במקום בו אין צורך להתחשב בדעתו של הצד השני כבמקרה הנידון בגמרא, שבו רק דעת האישה רלוונטית משום שבעלה נפטר.
כלומר, מדובר בחוזה חד-צדדי כגון חוזה מתנה, או כאשר ברור שהצד השני היה מתקשר בחוזה גם לוּ היה תנאי מפורש המקים עילה לביטול החוזה לצד הטועה.
טעות בהערכת שווי העסקה – אונאה
טעות בהערכת שווי העסקה במשפט העברי מכונה "אונאה", ולעיתים מקנה לטועה זכות ביטול.
המתקשר בעסקה אינו נדרש לברר את מחיר העסקה אלא הוא רשאי לסמוך על הצד השני שיציע לו מחיר הוגן או לפחות שיגלה לו האם יש פער בין המחיר אותו הוא מבקש לבין מחיר השוק.
על כן, אם יש פער כזה, הרי שמדובר בפגם בגמירת דעתו של הקונה, הבסיס לעסקה נשמט וקמה לקונה-הטועה זכות ביטול.
יש שהסבירו את זכות הביטול באופן אחר: בין הצדדים לחוזה היה תנאי מכללא לתמורה הגונה והולמת, וכאשר התברר שמחיר העסקה אינו הוגן, לא מתקיים התנאי ועל כן קמה לטועה זכות ביטול.
לפי הסבר שלישי, זכות הביטול הקמה לטועה במצב של טעות בהערכת שווי העסקה היא בבחינת עונש - סנקציה כנגד הצד השני לחוזה אשר חרג מהמקובל בשוק ולא וידא שהצד השני יודע על כך.
לדעת אסכולה זאת, דוקטרינה זו היא מעין ענף של דיני העושק.
הטעות בהערכת שווי העסקה אינה גורמת לביטול מידי שלה, אלא מקימה זכות לביטולה.
השולחן ערוך פסק שזכות הביטול קיימת רק למי שנפגע מהטעות.
אם תתאפשר גם לצד השני זכות ביטול ניתנת לו ההזדמנות לברוח מהעסקה ללא סיבה הוגנת (לתפיסתו אין בעסקה כל פגם).
מנגד, יש הסוברים שגם לצד המטעה קמה זכות ביטול, משום שחוזה בטעות איננו מחייב.
עם זאת, גם לשיטתם זכות הביטול מוגבלת, ולא תעמוד למטעה אם הצד הטועה מעוניין בקיום החוזה).
ישנם שלושה מצבים לטעות בשווי העסקה: במצב הראשון, המחיר ששולם בפועל גבוה בפחות משישית מן המחיר המקובל בשוק לעסקה כזו.
בנסיבות אלו לא קמה לקונה זכות ביטול והעסקה שרירה וקיימת.
במצב השני, הפער בין המחיר בפועל לבין מחיר השוק עומד בדיוק על שישית.
במצב כזה העסקה תקפה, ולקונה הטועה קמה זכות לתביעת ההפרש.
במצב השלישי, הקונה שילם מחיר הגבוה בלמעלה משישית בהשוואה למחיר המקובל בשוק, ואז קמה לו זכות לביטול העסקה.
פער השישית מחושב ביחס למחיר ששולם בפועל, ולכן שיעור ההונאה הוא, למעשה, עשרים אחוז מהמחיר המקובל.
הפרש המחירים (שישית) נקבע על סמך 'סתם בני אדם', ההנחה היא שדרכם למחול עד להפרש של שישית, ואינו נקבע על סמך הטועה הספציפי, שייתכן שלא היה מוכן למחול למשל גם בהפרש קטן יותר.
זמן הביטול העומד לטועה, הוא משך זמן שיאפשר לו את בירור הטעות מול אדם המתמצא במחירי העסקה.
בחלוף גדר זמן זה, מאבד הטועה את זכותו לתביעת האונאה, משום שיש בכך כדי להוכיח כי הוא מחל על זכותו.
אולם אם הקונה סיפק הסבר המניח את הדעת להשתהותו, אזי תעמוד לו זכות ביטול.
דיני הטעות בחוק הישראלי משקפים שקלול אינטרסים ועקרונות מנוגדים, הן מההיבט הצר של הצדדים והן מההיבט הרחב של חיי המסחר.
כך למשל החוק הישראלי מאזן בין ההכרה ברצון החופשי של הצדדים לחוזה לבין הצורך בשמירה על וודאות וביטחון בעסקאות.
בעבר שלטה בדיני החוזים מגמת צמצום בהכרה בביטול חוזה עקב פגמים ברצון, ובמיוחד בדיני הטעות, על מנת לחזק את הביטחון בחוזה.
כיום, המגמה המודרנית של דיני החוזים נוטה לכיוון הרחבת אפשרויות ביטול החוזה.
ייתכן שהסיבה לכך היא עליית קרנם של עקרונות כמו תום הלב, כבוד האדם ושוויון.
ככלל, דיני הטעות במשפט העברי פחות מושפעים מהעקרונות הללו, והשיקול העיקרי והבולט בהם הוא הרצון והסכמת הצדדים לחוזה.
עם זאת, לצד שיקול זה, יש גם משמעות רבה להיבט החיצוני-אובייקטיבי של התנהגות הצדדים על פי הכלל "דברים שבלב אינם דברים", מתוך מגמה לייצר ביטחון וודאות בעסקאות.
הדרישה להגינות במסחר, על פי עקרונות תום הלב וכיוצא בזה, מתקיימים על ידי מערכת מוסרית מקבילה למערכת החוזית, הקשורה, לפחות בחלקה, למצוות שבין אדם למקום.
לפיכך, אין לדרישות אלו ביטוי משמעותי בכללים המשפטיים של דיני הטעות במשפט העברי.
טעות שאינה ידועה לצד השני
חוק החוזים קובע כי אם טעה צד לחוזה, אך הטעות לא הייתה ידועה לצד ולא היה עליו לדעת עליה, אין זכות ביטול חד צדדית לטועה אך לבית המשפט נתונה הסמכות לבטל את החוזה והוא יעשה כן אם ראה שמן הצדק לעשות זאת.
על פי המשפט העברי, כיוון שהבסיס לחוזה הוא גמירת דעת, אין להבחין בין טעות שהייתה ידועה לצד השני לבין טעות שלא הייתה ידועה לו.
בשני המקרים ראוי לתת זכות ביטול לטועה משום שבהיעדר גמירת הדעת מצידו, נשמט הבסיס להתקשרות בחוזה.
התוצאה זהה גם לפי ההסבר החלופי שצוין לעיל, לפיו תוקף החוזה מבוסס על תנאי מכללא.
ניתן לומר שתנאי זה כולל גם טעות שלא ידועה לצד השני, משום שכל צד יודע שייתכן שיטעה ולא ירצה להיות כבול לחוזה לרעתו במצב דברים שכזה.
בסטטיסטיקה, טעות מוחלטת ממוצעת או שגיאה מוחלטת ממוצעת (Mean Absolute Error או בקיצור MAE) של אומד מודדת את ממוצע גודל ה"טעויות", כלומר ההבדל בין האומד לבין מה שנאמד.
ההבדל נובע בגלל האקראיות או בגלל שהאומד לא לוקח בחשבון מידע שיכול לייצר אומד מדויק יותר.
מחשבים אותה על ידי סכימת כלל השגיאות המוחלטות חלקי גודל הדגימה:
מטריקת הערכה נפוצה אחרת בה נהוג להשתמש בהקשר זה היא טעות ריבועית ממוצעת (שר"ב).
ההבדל ביניהם היא ש-שר"ב "מענישה" יותר (נותנת משקל רב יותר) עבור שגיאות גדולות יותר (זאת בשל ההעלאה בריבוע), ולכן יותר רגישה לחריגים חשודי טעות מאשר טעות מוחלטת ממוצעת.
מטריקת ההערכה אחרת היא הפסד הובר, שהיא שילוב שתי המטריקות.
טַעֲמֵי הַמִּקְרָא הם סימנים מיוחדים המצורפים לטקסט המקראי (מעל כל מילה, מתחתיה או אחריה), ומנחים את הקורא בנגינת המילים, בצורת הגייתן ובחלוקת המשפט.
מבחינה מסוימת טעמי המקרא הם סימני הפיסוק הקדומים של העברית.
טעמי המקרא מלווים את מילות המקרא, לכל מילה טעם אחד בדרך כלל.
הטעם מלמד על הנגנתה של המילה ועל מידת הפסקתה מהמילה שאחריה.
לטעמים אפוא כמה תפקודים עיקריים:
לכל טעם יש ניגון מסוים, המורכב מצירוף כמה תווים.
הניגון מעשיר את הקריאה, ומקל על הזכירה.
על פי רוב ניגונו של הפסוק וממילא סדר הטעמים בו תלויים במבנהו התחבירי של הפסוק.
לכן הטעמים ממלאים בדרך כלל גם תפקיד של סימני פיסוק.
לעיתים גוברים שיקולים מוזיקליים על השיקולים התחביריים, וסדר הטעמים לא תואם את פיסוק המשפט.
פונולוגי: הטעמת המילה – ציון המילה היא במלעיל או במלרע.
רוב הטעמים מסומנים מעל או מתחת האות הראשונה של ההברה המוטעמת.
ספר הורית הקורא, בן המאה ה־11, מתאר את טעמי המקרא כמאפשרים לציבור הרחב לקרוא יחד בתורה באופן מוסכם.
טעמי מקרא כתובים לא נמצאו במגילות מדבר יהודה ובכתבי יד מוקדמים אחרים.
אמנם בניגוד לסימני הניקוד, שלא הוזכרו בספרות חז"ל, והירונימוס העיד על אי קיומם, טעמי המקרא נזכרו בתלמוד.
כך במסכת נדרים נחלקו אמוראים בשאלה אם הטעמים הם דאורייתא, עם זאת, יש הסוברים שאזכורים אלה מתייחסים לטעמים שבעל פה, ואת סימני הטעמים הכתובים מאחרים יותר.
מכל מקום, בזמנים ובמקומות מסוימים המסורת היהודית העבירה בעל־פה את סימני ההפסקות, ודבר זה הוביל לעיתים לשינויי גרסאות, כמו השיטה המובאת בגמרא המחלקת את הפסוק () לשלושה חלקים.
במקום אחר הגמרא מביאה חמישה פסוקים שיש ספק לגבי הפיסוק וממילא ההטעמה שלהם.
שמם נקרא מקראות שאין להם הכרע.
במסורות השונות אנו מוצאים שלוש מערכות שונות של טעמי המקרא.
מערכת של המסורה הארצישראלית, מערכת של המסורה הבבלית ומערכת של המסורה הטברנית.
ישנן עדויות על כך שמסורת הטעמים הבבלית נפוצה במאה העשירית בין כל הקהילות היהודיות במזרח.
מאוחר יותר נעשתה ההטעמה הטברנית למקובלת, ובה מוטעמים כל ספרי המקרא בימינו.
ההטעמה הבבלית נשארה בשימוש רק אצל יהודי תימן עד הדור האחרון.
בהטעמה הארצישראלית טעמי המקרא מסומנים על ידי נקודה בודדת במיקומים שונים ועל ידי סימנים פשוטים אחרים.
עם זאת, היא נמצאת לפנינו לא מגובשת.
אין אחידות בשימוש הסימנים ואפשר שבפסוק אחד ישמש אותו הסימן לטעמים שונים.
עם התפתחות ההטעמה, ובהשפעת שיטות הטעמה אחרות, נוספו סימנים לציון טעמים שונים ומידות הפסקה שונות.
במערכת הטעמים הבבלית צורת הטעמים היא בדרך כלל צורת אות עברית, המונחת מעל למילה, ויש בה רק טעמים מפסיקים.
על פי רונית שושני, המערכת הבבלית נמצאת לפנינו בכמה שלבי התפתחות.
בצורתה המוקדמת היא ייצגה ברובה חלוקת חצייה פשוטה, שבה חלוקה נוספת של כל אחד משני החלקים, שמימינו ומשמאלו של הטעם, מתבצעת על ידי טעם מחלק הנמוך בדרגתו מהטעם המחלק הקודם.
היא נטתה לחלק פסוקים בצורת חלק קצר שלאחריו חלק ארוך, ובעיקרה שימשה לפיסוק ודיקלום.
עם התפתחותה נוספו לה יותר טעמים המחלקים רק את החלק שמימין לטעמים אחרים, והיא הלכה ונעשתה מייצגת נגינה.
מערכת הטעמים הטברנית, המשמשת כיום, עומדת לפנינו כמקשה אחת, אך היא מקבילה בחלקה למערכת הטעמים הבבלית, והתפתחה ממנה.
צורות הטעמים וכלליהם נקבעו מחדש, ונוספו טעמים מחברים וסימנים נוספים, עד שלכל מילה מוצמד טעם.
טעמי אמ"ת קרובים יותר להטעמה הבבלית, ואילו טעמי כ"א ספרים מרוחקים עוד ממנה.
את הסימנים הכתובים לתיעוד הטעמים בצורתם הקיימים בידינו כיום, חתמו סמוך למאה השמינית לספירה בעלי המסורה, שעמלו על תיעוד מסורות קריאת וכתיבת המקרא שהגיעו אליהם.
רבי פינחס ראש הישיבה ורבי אשר הזקן הגדול, עוד בסוף המאה השמינית ותחילת המאה התשיעית, נזכרו בכתבי המסורה כמי שעסקו בסימני הקריאה.
גאונים ובעלי מסורה בני המאה התשיעית כבר ייחסו את הטעמים לחכמים או נביאים אנונימיים בני דורות קדומים.
כחלק מעבודת תיעוד נוסח המקרא ניסחו בעלי המסורה כללים שונים לטעמים, שחלקם מתועדים בהערות מסורה גדולה וקטנה, וחלקם בקונטרסים של בעלי המסורה.
כל כ"ד ספרי המקרא הוטעמו הטעמה אחת.
עשרת הדיברות, זכו בכל אחת משתי הופעותיהם במקרא לשתי הטעמות, הקרויות "טעם תחתון" ו"טעם עליון".
ב"טעם התחתון" עשרת הדיברות הוטעמו כשחלוקת הפסוקים רגילה, ואילו ב"טעם העליון" הן הוטעמו באופן כזה שכל דיבר הוא פסוק אחד.
קריאה ב"טעם העליון" נחשבת חגיגית – יש המייחדים אותה לקריאת התורה של חג השבועות, ויש הקוראים בה בכל קריאה בציבור; קריאה יחידנית נעשית ב"טעם התחתון".
מלבד ספרי המקרא, זכו להטעמה בכתבי יד עתיקים גם ספר בן סירא (בטעמי אמ"ת), משניות, מדרשים, מגילת בני חשמונאי, פיוטים קדומים ועוד.
תרגום אונקלוס בכתבי יד ובדפוסים ראשונים הוטעם במקביל למקור.
רב סעדיה גאון הטעים חלק מספריו, ביניהם ספר הגלוי, על פי דבריו כדי להקל על הקריאה והזכירה.
חלק מהספרים המוטעמים, שביקשו להתדמות לספרי המקרא, הוטעמו בטעמים הזהים לטעמי המקרא.
התורה שבעל פה, לעומת זאת, הוטעמה בטעמים מיוחדים לה, פחות מפותחים מטעמי המקרא.
נגינתם של הטעמים מופיעה בסגנון המשתנה מעדה לעדה.
ניתן למצוא בין השאר את הנוסח האשכנזי המזרחי, האשכנזי המערבי, האשכנזים שבאיטליה, הספרדי־מערבי, הספרדי־מזרחי, האיטלקי, התימני, וכן מספר נוסחים נוספים.
לכל עדה יכול להיות אוסף של מנגינות שונות, המיועדות לספרים שונים, או למועדים ואירועים שונים; מבחינים בעיקר בין נגינת קריאת התורה לנגינת קריאת ההפטרה.
המסורת הספרדית־מערבית משמשת אצל יוצאי צפון אפריקה ומערב אירופה.
המסורת של הספרדים במערב אירופה הובאה לשם על ידי יהודים צפון אפריקאיים והתפתחה לכיוונים מערביים יותר (הדמיון בין המסורות ניכר בעיקר בטעמי ההפטרה ופחות בטעמים של התורה).
הנוסח הנפוץ ביותר במסורת הספרדית־מערבית הוא הנוסח המרוקאי.
המסורת הספרדית־מזרחית משמשת בקהילות המזרח התיכון: ארץ ישראל (הנוסח הארץ ישראלי מכונה "ספרדי ירושלמי"), סוריה, מצרים ועיראק, ובקהילות טורקיה והבלקן.
קיימים הבדלים מינוריים בין מסורות טורקיה והבלקן מחד למסורות המזרח התיכון מאידך בטעמים של התורה, ואילו בטעמים של שאר הספרים ההבדלים בין הקהילות גדולים יותר.
במסורת הספרדית־מזרחית הנוסח הנפוץ ביותר הוא הנוסח הספרדי־ירושלמי.
במסורת הספרדית־ירושלמית הקריאה בתורה נעשית במקאם שיגא.
הקשר בין המסורת הספרדית־מזרחית לספרדית־מערבית הוא רופף למדי מבחינה מוזיקלית, למעט שמות הטעמים.
דרך זמרתם של הטעמים, השונה מעדה לעדה ומקהילה לקהילה, הושפעה בעליל מהסביבה דרכה עברו.
כך למשל יש למצוא בנגינה האשכנזית הדים ברורים למודוסים המערביים, ובנגינתם בארצות האסלאם ניתן למצוא צלילים רבים חסרי גובה מוגדר, בייחוד בטעם הסילוק (סוף־פסוק), שנגינתו בנוסחים אלו דומה יותר לאנחה.
בדרך כלל נגינת הטעמים מוגדרת כך שלכל טעם יש מנגינה משלו, המנגנת את המילה שאליה הוא הוצמד.
עם זאת, יש מסורות ובהן מנגינה אחת לכמה טעמים, או טעם שמשנה את מנגינתו על פי הטעמים הסמוכים לו.
יכולים להיות גם שינויים קלים בין אופן הביצוע של קוראים שונים מאותה מסורת, וכן מסורות שמאפשרות חופש סלסול וגיוון לקוראים.
הקריאה בטעמים לפי מסורת יהודי תימן שונה מן הקריאה שהתפתחה ברוב העדות האחרות.
הקריאה היא פשוטה יותר מבחינה מוזיקלית ואין בה מוטיבים מוזיקליים שונים לכל טעם או לכל צירוף טעמים.
במקום זאת, מתאפיינת הקריאה במספר מצומצם של מוטיבים המציינים שלוש דרגות הפסק: "מוליך" (עבור הטעמים שאינם מפסיקים), "מפסיק", ו"מעמיד".
בנוסף, להפסקה הלפני־אחרונה בכל פסוק, יש מוטיב מוזיקלי ייחודי (אורי שרביט טבע לו את השם "מבשר", ובפי התימנים שמו "כסרא"), שאינו תלוי בטעם מסוים אלא במיקומו לפני סוף הפסוק.
הרב יוסף קאפח מנה בסה"כ שמונה טעמים שונים במסורת התימנית.
בבסיס אופן הקריאה הזה נמצאת מערכת הטעמים הבבלית, שבה היה מספר קטן יותר באופן משמעותי של טעמים מאשר במערכת הטברנית.
בשנת 1929 פרסם אברהם צבי אידלסון את ספרו "Jewish music in its historical development", ובו לראשונה ערך טבלאות המשוות בין נגינת הטעמים בהרבה מעדות ישראל.
הוא הדגיש את ייחודיותו של מנהג קריאת התורה בטעמים, וטען שאפשר למצוא קשר בין נגינות הטעמים בעדות השונות, מה שמעיד על מנגינות קדומות, אותן אפשר לייחס לזמנים שלפני הגלות.
חוקרים אחרים מצאו קשר בין מסורות שונות לסולם הפנטטוני, מה שיכול להעיד על עתיקות הנוסח.
ב־1976 פורסם ספרה של סוזן הייק ונטורה "La musique de la Bible révélée" (מוזיקת המקרא נחשפת).
בספרה ניסתה ונטורה לשחזר את נגינת הטעמים המקורית, תוך התעלמות מוחלטת מכל מה שהיה ידוע עליהם לפני כן.
לשיטתה, שמונת הטעמים שנכתבים מתחת לאותיות מציינים כל אחד תו מהסולם הדיאטוני, והטעמים שנכתבים מעל לאותיות מייצגים סלסול סביב אותו תו.
דבריה נדחו בחריפות על ידי החוקרים.
ד"ר דניאל מאיר וייל בספרו ניגון טעמי המקרא על פי המסורה מציע פענוח של המנגינה המקורית האבודה, מתוך ניתוח תאורטי וחיפוש מודל שיסביר את כללי טעמי המקרא המפורטים הידועים.
לשיטתו, הפסוקים נקראו במקור בווריאציות על "השרשרת", שהיא אוסף צלילים בסולם פנטטוני, בקו זיגזגי יורד.
כאישור לדבריו הוא מוצא קשר בין המסורות השונות של ביצוע הטעמים לבין במנגינה המשוחזרת.
מורכבות הנוסח וההתרחקות ממנו מחייבות לדבריו לאתר את זמן ומקום ביצועו אצל הלוויים בבית המקדש, כחלק מתפקידם להורות תורה לעם ישראל, .
סימני ידיים המתלווים לקריאה בטעמי המקרא
לעיתים מלווה הקריאה בטעמים בתנועות ידיים.
כבר בגמרא מצאנו עדות לכך: תנועות הידיים, אחת לכל טעם, תועדו בכמה ספרים, והן נוהגות עד היום בחלק מהעדות.
יש והקורא עצמו מניע את ידיו, כתוצר לוואי של הקריאה, ויש שאדם העומד משמאל הקורא בתורה, ומסמן לו בידו הימנית מה הם הטעמים.
הטעמים מחלקים כל פסוק לשני חלקים, וכל חלק כזה לשני חלקים וכן הלאה, עד ליחידות קטנות של שתיים־שלוש מילים.
כשמאוחים כמה משפטים, הטעמים יפרידו ביניהם קודם, על פי מידת הקשר ביניהם.
משפט שאינו מאוחה, תופרד יחידתו של משלים הנשוא הרחוקה ביותר מהנשוא.
הטעמים מחולקים בהיררכיה של תפקידים, לפי מידת ההפסקה שלהם: קיסרים, מלכים, מִשְׁנִים, שָׁלִישִׁים, ומשרתים.
הטעמים הממלאים את ארבעת התפקידים הראשונים נקראים גם "טעמים מפסיקים", והמשרתים נקראים "טעמים מחברים".
מלבדם ישנם גם מספר טעמים שאינם מנוגנים, המדריכים את הקריאה והפיסוק.
החלוקה התחבירית של הפסוק מתבצעת על ידי הטעמים המפסיקים כך: בשליטתו של כל טעם נמצאות המילים שלימינו.
כל טעם ממנה טעם נחות ממנו בדרגה אחת, שיחלק לשני חלקים את אותן המילים שלימינו.
להדגמה, נתבונן בחצי הפסוק הזה:
בסוף הפסוק נמצא הטעם סוף פסוק, שהוא קיסר.
שליטתו היא על כל הפסוק.
הוא ממנה את הטעם זקף קטן, מלך, לעמוד על המילה "גלעד" הראשונה, ובכך לחלק את תחומי ממלכתו לשנים, ולהפריד בין שני המשפטים המאוחים בחצי הפסוק הזה.
נוצר לנו חלק ראשון: , וחלק שני: .
בחלק הראשון, הזקף קטן, שהוא מלך, ממנה את פשטא שהוא משנֶה לעמוד על המילה "ויעבר" ולחלק את המשפט לשני חלקים, שכל אחד מהם הוא יחידה קטנה.
בחלק השני, הטעם סוף פסוק חוזר וממנה זקף קטן נוסף, שיעמוד על המילה "גלעד" ויחלק את המשפט לשניים.
בחלק השני של החלק השני: , הטעם סוף פסוק חוזר וממנה עוד מלך, הפעם זה טפחא, שיעמוד על המילה "עבר" ויחלק את מה שנשאר לשני חלקים, שכל אחד מהם הוא יחידה קטנה.
נמצא אם כן שכשעומדים שלושה מלכים זה לצד זה כח הפסקתם לא זהה, אלא שונה.
(כלל זה נכון גם אצל המשנים, אך לא אצל השלישים.) הסיבה שחלוקת הפסוקים של טעמי המקרא סודרה באופן הזה היא מוזיקלית: להקדים את נגינתו של מלך אפשר רק על ידי נגינתו של משנה, ולהקדים את נגינתו של קיסר אפשר רק על ידי נגינתו של מלך.
(חלוקתה של מערכת הטעמים הבבלית פשוטה יותר – הן את ימינו והן את שמאלו של המפסיק מחלק טעם הנחות ממנו בדרגה.
זאת כנראה משום שחלוקת הטעמים הבבלית עיקר עניינה הוא פיסוקי, ולא מוזיקלי.)
המילים בכל יחידה קטנה מחוברות על ידי טעמים משרתים.
על אף שתורת התחביר לפיה הוצבו הטעמים פותחה לפני מאות שנים, היא חולקת מאפיינים של תורות תחביר מודרניות, כדוגמת תורת החלוקה לרכיבים מידיים ותורת דקדוק התלויות :
+טעמי המקרארכיבים מידייםדקדוק התלויותמבנה דיאגרמת ניתוח של משפטדיאגרמה בינאריתדיאגרמה בינאריתדיאגרמה שאיננה בינאריתהופעת רכיב בדיאגרמת ניתוחיכול להופיע מספר פעמיםיכול להופיע מספר פעמיםיופיע פעם אחתנקודת המוצא להתחלת ניתוח משפטהנשואהפרדה בין הנושא לנשואהנשואמעמד הנושאנדון כמשליםמעמד מיוחדנדון כמשליםהזזת רכיבים בניתוח המשפטלא ניתן כללניתן להזיז לפי בחנים תקנייםשמירה חלקית על סדר הרכיבים
ההבדל האחרון המנוי בטבלה נובע מכך, שבניגוד לשתי תורות התחביר המודרניות, תורת התחביר שבבסיס טעמי המקרא מוכוונת גם לקריאת המשפט בפועל.
חלוקת הטקסט הדבור ליחידות שונה במקרים מסוימים מחלוקתו התחבירית.
גם פיסוק טעמי המקרא, כמייצג טקסט המבוצע באופן קולי, תואם במידה מסוימת חלוקה של טקסט דבור.
קיימת הקבלה גסה בין יחידות המיוצגות על ידי טעמי המקרא, ליחידות המיוצגות במודל :
+מודל ההיררכיה הפרוזודיתההיררכיה של טעמי המקראפסוקהיררכיות שונות בין הטעמים, צורת הפסקצירוף פונולוגיטעמים מפסיקיםחיבור מילים במקף
על פי השיקולים התחביריים בלבד ניתן היה להסתפק בחמישה טעמים בלבד, אחד שימלא כל תפקיד.
הסיבות לגיוון הטעמים הן מוזיקליות:
מפסיקים שאחריהם טעם מפסיק שדרגתו גבוהה יותר שונים לפעמים, כי הם מקדימים את הטעם ההוא.
בדוגמה שראינו מספר שופטים, למשל, המלך האחרון, שאחריו בא סוף פסוק הקיסר, אינו עוד זקף קטן, כמלכים הקודמים לו, אלא טפחא, הבא להקדים את נגינתו של סוף פסוק הקיסר.
יש טעמים המתחלפים בטעמים אחרים, כשהם שולטים על המילה שלהם בלבד (כלומר שמימינם אין טעם מחבר).
למשל פשטא השולט על מילתו בלבד מוחלף ביתיב.
תלשא משמש דווקא כשליש לפני אחרון, אחרי פזר.
ישנם טעמים שהטעם המשמש אותם מיוחד רק להם.
למשל זרקא הוא משנה המשמש רק את המלך סגולתא.
(תופעה זאת יוצרת שרשראות של טעמים המיוחסים זה לזה, הבאות שוב ושוב).
לעיתים השיקולים המוזיקליים גוברים על השיקולים התחביריים, וטעם מפסיק הופך לטעם משרת.
במקרים אחרים השיקול המוזיקלי ישנה את אופן חלוקת הפסוק.
למשל הפסוק היה ראוי להתחלק לשניים אחרי המילה לאתון: , אך על מנת שלא להקשות על הקריאה הושם הטעם אתנחתא במילה "בי", וחילק את הפסוק לשניים אחריה.
תחבירית ראוי ש"זקניך ושפטיך" יוצמדו זה לזה, אך הטעמים הוצבו לפי אופן הדיבור המצוי, המדגיש את היחס וההבדל בין הדבקים.
הטעמים מחולקים בהיררכיה של תפקידים, לפי תפקידם: קיסרים, מלכים, מִשְׁנִים, שָׁלִישִׁים, משרתים, וטעמים שאינם מנוגנים.
לכל טעם שם, צורה ומנגינה משלו.
(בכתבי היד צורתם של חלק מהטעמים שונה במעט.)
סימון הטעם הוא כשל מתג קטן בהברה המוטעמת של המילה.
כמו כן בא סימן נקודתיים בסוף כל פסוק, אך הוא סימן עצמאי שאינו קשור למערכת הטעמים.
תפקידו לחלק את הפסוק השלם לשני חלקים.
מופיע ברוב הפסוקים, אך לעולם לא יופיע בפסוק אחד פעמיים.
סְגוֺלְתָּא֒ – שמו מילה ארמית ומשמעותה "אשכול".
משמש כמלך הראשון בפסוק, יבוא רק בחצי הפסוק שלפני אתנחתא, כאשר נמצאים לשמאלו, בינו לבין אתנחתא, לפחות חמש מילים, ויבוא תמיד כאשר יש לשמאלו לפחות עשר מילים.
תמיד יקדם לו טעם המשנֶה זרקא.
לפעמים מוחלף על ידי הטעם שלשלת.
מסומן תמיד בסוף המילה אליה הוא מוצמד ולא על האות המוטעמת.
שַׁלְשֶׁ֓לֶת׀ – מחליף את סגולתא כשהוא שולט על המילה שלו בלבד (ולכן לא יכול לקדום לו הטעם זרקא).
משום כך הוא תמיד מופיע במילה הראשונה בפסוק.
מופיע שבע פעמים בכל התנ"ך.
זָקֵף קָטֹ֔ן – מוחלף לפעמים על ידי זקף גדול.
לפעמים מצטרף אליו בתוך תיבתו הטעם המשרת מתיגה, כך: מְ֨תׅיגָה־זָקֵף־קָטֹ֔ן, ויש המחשיבים אותם יחד לטעם שונה ומנגנים אותם בצורה שונה.
זָקֵף גָּד֕וֹל – מחליף את זקף קטן כשהוא שולט על המילה שלו בלבד (כלומר כשאין מימינו טעם מחבר).
רְבִ֗יעַ – משמעות שמו בעברית "רבוץ".
יבוא רק לפני משנה אחר.
פַּשְׁטָא֙ – יקדים את הטעם זקף קטן, אך לעיתים יבוא לפני משנה אחר.
לפעמים מוחלף על ידי הטעם יתיב.
מסומן תמיד בסוף המילה אליה הוא מוצמד, אך במקרה והמילה אינה מוטעמת מלרע הוא מסומן גם מעל האות המוטעמת, ואז שמו "שני פשטין" או "תרי קדמין".
זַרְקָא֮ – משמעות שמו – מעין קנה ברזל שראשו האחד מכופף.
יבוא רק לפני המלך סגולתא או זרקא אחר.
יְ֚תִיב – משמעות שמו "יושב".
בא תמורת פשטא, כשהוא שולט על המילה שלו בלבד (כלומר שאין מימינו טעם מחבר), ונגינתה בראשה.
במסורת הנגינה של עדות רבות, תביר נשמע מפסיק יותר מטפחא שאחריו, אף שמבחינה תחבירית טפחא שאחריו מפריד בין יחידות גדולות יותר.
לכן יש שמסלסלים בנגינת טרחא שאחרי תביר, או שוהים אחריו מעט, להחזיר את הנגינה לתיקונה.
מוחלף לעיתים רחוקות על ידי קרני פרה.
קַרְנֵי פָרָ֟ה – שמו המקורי פזר גדול.
טעם נדיר, המחליף את פזר, מסיבה שאינה ידועה, ב־16 מקומות בכלל ספרי המקרא.
בכל המקומות שהוא מגיע מגיעים לימינו לפחות שלושה משרתים, כאשר האחרון מביניהם הוא ירח בן יומו.
משמש כשליש לפני אחרון, אך מופיע רק כשהוא סמוך לשליש שאחריו.
משמש כשליש האחרון שלפני משנה.
מוחלף לפעמים על ידי גרשיים או מונח לגרמיה.
לעיתים משמש אותו הטעם קדמא, ושניהם יחד נקראים "קדמא ואזלא", או "אזלא גרש" ויש המנגנים אותם באופן מיוחד.
גֵּרְשַׁ֞יִם – נקרא גם שני גרשין או תרין תרסין.
מחליף את גרש כשאין קדמא לפניו ונגינת המילה מלרע.
מֻנַּח לְגַרְמֵ֣הּ׀ – מחליף לעיתים את גרש, לפני רביע.
יש שאינם מבחינים, מחוסר ידיעה, בין לגרמיה לבין פסק, כי סימנם הגרפי זהה.
הכלל הוא כי לגרמיה יופיע אך ורק לפני רביע או לפני מונח שבא לפני הרביע.
כל שאר המופעים הם פסק.
מֻנַּ֣ח – נקרא גם שופר הולך.
יש המבחינים בין כמה סוגי מונחים, על פי הטעמים הבאים אחריהם, ומנגנים כל אחד באופן שונה.
מֵרְכָ֥א – נקרא גם מאריך.
מקדים את הטעם המשנה פשטא.
דַּרְגָּ֧א – משמש לפני תביר, אם הם רחוקים קצת זה מזה.
משמש גם לפני מונח הקודם לרביע.
קַדְמָ֨א – משמש במילה הקודמת לגרש (רק כשהטעמתה לא בראשה), ונקרא קדמא על שם שהוא מקדים אותו.
נקרא גם אזלא (הולך) משום שהוא טעם משרת (היינו קריאתו הולכת ולא עוצרת).
הקדמא הוא משרת נפוץ מאוד ומשמש גם בתוך סדרת משרתים לפני משרתים אחרים.
צורתו של הקדמא זהה לצורת הטעם פשטא המפסיק, ולכן פשטא מסומן רק בסופה של המילה, בניגוד לקדמא שמסומן מעל ההברה המוטעמת.
משמש בתוך סדרת טעמים משרתים.
מצוין תמיד בסוף המילה אליה הוא מוצמד.
משמש באופן דומה לתביר, אלא שהוא טעם מחבר.
הטעם נדיר, ומופיע רק 14 פעמים בכל התנ"ך.
מופיע תמיד לפני קרני־פרה, כאשר לפניו תמיד יקדימו טעמים משרתים.
כמו קרני־פרה, גם הוא מופיע 16 פעמים בכל התנ"ך.
מְ֭אַיְלָא – בא לעיתים רחוקות, במקום געיא, במילה המוטעמת בקיסר.
משמש באופן דומה לטרחא, אלא שהוא טעם מחבר.
מְ֨תׅיגָה – בא לעיתים במילה המוטעמת בזקף קטן.
משמש במילה יחד עם טעם אחר, ומבטא מעין הטעמה נוספת (משיכה).
מַקָף־ – תפקידו לחבר שתי מילים ולעשות אותן כמילה אחת.
פָּסֵק׀ – תפקידו להפריד בין שתי מילים, אף על פי שהן מחוברות בטעם מחבר.
מופיע בעיקר: בסמוך לאחד משמות השם, בין שני פריטים של רשימה, בין שתי מילים דומות, בין עיצורים דומים, או כשהקשר בין שתי מילים קטן מאוד.
טעמים מסוימים, למשל הטעם שלשלת והטעם מונח לגרמיה, זכו לסימן פסק אחריהם, וזאת על מנת להבדילם מטעמים אחרים הדומים להם.
כללי הטעמים, ובפרט העובדה שישנם טעמים שבאים רק בסמוך לטעמים אחרים, יוצרים שרשראות קבועות של טעמים, החוזרות שוב ושוב.
הספרים תהילים ומשלי, ורובו של ספר איוב (בראשי תיבות נקראים ספרי אמ"ת), זכו למערכת טעמים משל עצמם, עקב סגנונם השירי.
עקרונות פיסוק הטעמים, והחלוקה לקיסרים, מלכים ומשמשיהם זהים גם בה, אך הטעמים הממלאים תפקידים אלה שונים.
מערכת זו נקראת "טעמי אמ"ת".
מערכת טעמי שאר הספרים נקראת בניגוד אליה "טעמי כ"א ספרים".
ההבדל הבולט ביותר בין שתי המערכות הוא שבעוד בטעמי כ"א ספרים הטעם אתנחתא משמש כקיסר, והוא בעל כח החלוקה הגדול ביותר במשפט – בטעמי אמ"ת ישנו טעם שכח הפסקתו גדול יותר, ושמו עולה ויורד.
נגינתם של טעמי אמ"ת אינה ידועה כלל במסורת אשכנז, אבל לבני עדות המזרח וליהודי תימן קיימות מסורות מוזיקליות בשבילם, ובהן אף מנגינות שונות לשלושת הספרים איוב, משלי, ותהלים.
רוב הפסוקים המוטעמים בטעמי אמ"ת מחולקים לשניים על ידי אתנחתא.
לדוגמה: – בפסוק זה הטעם סילוק, שהוא קיסר מסמן את סוף הפסוק.
הטעם אתנחתא, הנמצא תחת המילה "ביתך", והוא מלך, מחלק את הפסוק לשניים.
את חציו הימני של הפסוק מחלק הטעם דחי, הנמצא תחת המילה "אשרי", והוא משנה, ואת חצי הפסוק השמאלי מחלק הטעם רביע מוגרש, הנמצא על המילה "עוד".
פסוקים ארוכים יותר מחולקים קודם על ידי הטעם עולה ויורד.
כדוגמה בפסוק: – הטעם עולה ויורד, שהוא מלך, הנמצא על המילה "אלוהי", מחלק את הפסוק לשני חלקים.
צידו הימני של הפסוק מחולק על ידי הטעם צינור, המופיע על המילה "רצונך", והוא משנה, ואת ימינו (של צינור), מחלק הטעם מהפך לגרמיה, הנמצא על המילה "למדני", שהוא שליש.
שמאלו של הטעם עולה ויורד, מחולק כמו פסוק קצר.
אפשר לדמות את טעמי אמ"ת לטעמי כ"א ספרים שהוצא מהם הטעם אתנח.
כך אתנח של טעמי אמ"ת מקביל לטעם זקף קטן של כ"א ספרים, הטעם עולה ויורד מקביל לסגולתא, הטעם צינור שבטעמי אמ"ת מקביל לטעם זרקא, שגם הוא שמו צינור, וכן הלאה.
גם המסורה הבבלית, אף שהיא משתמשת באותה מערכת טעמים גם לספרי אמ"ת – ממעטת היא להשתמש בהם בטעם המקביל לאתנחתא.
עוֺלֶ֫ה וְיוֺרֵ֥ד – מופיע בפסוק שחלקו השני ארוך – בדרך כלל כחמש מילים או יותר.
כשהוא נמצא במילה הראשונה בפסוק ממלא את מקומו הטעם אזלא לגרמיה.
לעיתים מפאת חוסר מקום מועבר הסימן עולה אל המילה הקודמת, או מושמט לגמרי.
אֶתְנַחְתָּ֑א – מחלק לשנים את רוב הפסוקים, ובאחרים את שמאלו של עולה ויורד.
כשאתנחתא נמצא במילה הראשונה בפסוק, או במילה הראשונה לאחר עולה ויורד, ממלא את מקומו הטעם פזר.
כשהוא נמצא לקראת סוף הפסוק – לאחריו רק שתי מילים קצרות – ממלא את מקומו רביע; כשלאחריו רק מילה אחת קצרה ובה הטעם סוף פסוק – הופך הוא למשרתו.
משמאל אתנחתא יכולים לחלק רק שלשה טעמים מפסיקים, ואין ביניהם יחס של היררכיה כמו שאר הטעמים המפסיקים.
את שמאלו יכול לחלק הטעם מהפך לגרמיה; לעיתים מוחלפים שניהם על ידי הטעם שלשלת גדולה.
כשלשמאל רביע מוגרש רק מילה אחת קצרה ובה סוף פסוק, הופך הוא למשרתו של הסוף פסוק.
שַׁלְשֶׁ֓לֶת גְּדוֺלָה׀ – כשמהפך לגרמיה, שאחרי רביע מוגרש, נמצא במילה הסמוכה למילה שבה סוף פסוק – הופך המהפך לגרמיה למשרתו של אותו סוף פסוק, והרביע המוגרש שקדם לו – הופך לשלשלת גדולה.
סימן הפסק שלאחריו בא להבחינו מהטעם שלשלת קטנה המשרת.
רְבִ֗יעַ קָטָן – משמש כמשנה את המלך עולה ויורד, כשהמילה בה הוא נמצא צמודה למילה בה הטעם עולה ויורד.
צִנּוֺר֮ – משמש גם הוא את עולה ויורד, כשהוא סמוך אליו.
יכול להופיע גם לפני רביע קטן שלפני עולה ויורד, אם המרחק בינו לבין עולה ויורד עדיין אינו גדול משלוש מילים.
סימן הטעם נמצא בסוף המילה, להבדילו מהטעם צינורית המשרת.
דְּ֭חִי – משמש בדרך כלל כמשנה הסמוך לאתנחתא.
כשלאחריו רק מילה קצרה ובה האתנחתא – הופך הוא למשרתו.
סימן הטעם נמצא לפני המילה, להבדילו מן הטעם טרחא, שבטעמי אמ"ת הוא משרת.
רְבִ֗יעַ גָּדוֺל – משמש על פי רוב כמשנה שלאחריו בא עוד משנה.
(כשפוגשים רביע שאינו מוגרש, אפוא, יש לוודא שהוא אינו ממלא את מקומו של אתנחתא.
ואז – אם סמוך הוא לעולה ויורד – הרי זה רביע קטן.
פָּזֵ֡ר – משמש בדרך כלל כשליש שאחריו בא שליש אחר.
משמש גם כשליש שלפני משנה, על פי רוב כשמימינו שתי מילים או יותר.
פזר גם משמש לפעמים כמלך – כשהוא ממלא את מקומו של אתנחתא.
אַזְלָ֙א לְגַרְמֵהּ׀ – לרוב משמש כשליש שלאחריו משנה.
לפעמים מחליף אותו בתפקיד זה מהפך לגרמיה.
אזלא לגרמיה או מהפך לגרמיה הסמוכים לדחי – הופכים למשרתיו.
אזלא לגרמיה משמש גם כמלך – כאשר הוא מחליף את עולה ויורד שבא בראש פסוק.
מַהְפָּ֤ךְ לְגַרְמֵהּ׀ – מחליף כשליש את אזלא לגרמיה, במילה ארוכה שהטעמתה בסופה ואין משרת לפניה.
משמש גם כן בחלוקת שמאלו של רביע מוגרש.
מֵרְכָ֥א – משרת את רוב המפסיקים.
לעיתים מצטרף איתו הטעם צינורית ונקרא שם שניהם מרכא מוצנר.
מַהְפָּ֤ך – לעיתים מצטרף איתו הטעם צינורית ונקרא שם שניהם מהפך מוצנר.
שׁוֺפָר עִלּ֬וּי – מקומו מעל המילה, כניגוד לשופר מונח, שמתחתיה.
אֶתְנָ֢ח הָפוּךְ – משרת את עולה ויורד, לאחר זרקא, במילה שאינה מוטעמת באות הראשונה.
ההבחנה בין אתנח הפוך לבין גלגל לא הייתה ברורה במשך כל הדורות, והיו שקראו את שם שניהם גלגל.
גַּלְגַּ֪ל – משרת את פזר, אם לפניו בא משרת אחר.
טַרְחָ֖א – מופיע רק כחלק מסדר משרתים.
בטעמי אמ"ת טרחא אינו מפסיק כבטעמי כ"א ספרים, אלא רק הטעם דחי הדומה לו.
קַדְמָ֙א – מופיע רק כחלק מסדרת משרתים.
שַׁלְשֶׁלֶ֓ת קְטַנָּה – מופיע רק כחלק מסדרת משרתים.
צִנּ֘וֺרִית – מצטרף אל תוך מילה שבה מהפך או מרכא.
ואז נקרא שמם מהפך מצונר, ומרכא מצונר.
מַקָף־ – מתפקד כפי שהוזכר לעיל בטעמי כ"א ספרים.
כששתי מילים מוקפות מקבלות האחת את הסימן עולה והשנייה את הסימן יורד, או אחת צינורית והשנייה מהפך, או צינורית ומרכא – מושמט סימן המקף שביניהן.
מֶֽתֶג – מתפקד כפי שנכתב לעיל בטעמי כ"א ספרים.
פָּסֵק׀ – מתפקד כפי שנכתב לעיל בטעמי כ"א ספרים.
השימוש העיקרי בטעמי המקרא בימינו נעשה בבית הכנסת – בעת קריאת התורה, קריאת ההפטרות שבנביאים, וחמש המגילות שבכתובים.