tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר, יחסי מין הם מכלול של פרקטיקות שיכולות להיות מבוצעות בסדר כזה או אחר, כתלות ברצונות ובתשוקות האנשים שמקיימים אותן.
חדירת פין לפות אינה הכרח, למעט כאשר מנסים להשיג הריון.
למרות זאת, היא נחשבת פסגת היחסיים המיניים ונתפסת כנקודת הסיום האידיאלית שלהם.
גישות סוציולוגיות מצביעות על מספר מקורות מהם התפתחה תפיסה זו:
הראשונה היא הקשר הטבעי שבין יחסי מין ובין רבייה.
כאשר מטרת קיומם של יחסי מין היא רבייה, כמובן שיש צורך ממשי בקיומה של חדירה ושפיכת זרע.
עם זאת, יחסי מין מתקיימים תדיר בין פרטנרים ללא קשר לרבייה אלא למימוש הנאה ועונג או כביטוי של אינטימיות זוגית.
השנייה היא התיאוריה המרכזית של פרויד אודות המיניות הנשית, לפיה אישה בוגרת יכולה וצריכה להגיע לאורגזמה נרתיקית ולא דגדגנית.
השלישית, לפי ההגות הפמיניסטית, מצויה ביחסי הכוח שמתבטאים באקט החדירה ובאופן בו חדירה משמרת ומשעתקת את תפקידי המגדר.
הגות פמיניסטית רדיקלית רואה בחדירה ככופה על האישה את כוחו של הגבר ואת הדרישה לענות לצרכיו המיניים.
ביקורת על ציווי החדירה טוענת כי מודל זה משרת עליונות גברית ואינו משחרר נשים, מתעלם ממגוון רחב של ביטויים מיניים ומהשפעות תרבותיות על מיניות.
הדיון בהשלכות החברתיות של ציווי החדירה מדגיש את תפקידו בשימור יחסי כוח לא שוויוניים במיניות ובחברה בכלל.
בנוסף, ממחקרים עולה שלציווי החדירה יכולה להיות השפעה שלילית על נשים וגברים הטרוסקסואליים וכן שהוא משפיע על תפיסת המין של גברים ונשים ככלל.
ציווי החדירה כמשקף ומשעתק יחסי כוח מגדריים לא שוויוניים במיניות ההטרוסקסואלית
ציווי החדירה מניח רצף אופייני של פעילות מינית הכולל חדירה, אורגזמה נשית, ולבסוף אורגזמה גברית כשיא המפגש המיני.
ביקורות על תפיסה זו גורסות כי היא מעניקה עדיפות לסיפוק המיני הגברי, כאשר האורגזמה הנשית נתפסת כאמצעי להשגת האורגזמה הגברית ולא כמטרה בפני עצמה.
עוד נטען כי גישה זו מגבילה מאוד את האפשרויות לביטוי והבנה של הנאה מינית נשית מחוץ להקשר של חדירה.
היא יוצרת ציפייה שנשים יחוו אורגזמה דרך חדירה בלבד, למרות שמחקרים מראים כי רבות אינן מגיעות לאורגזמה באופן זה.
יתר על כן, ציווי החדירה מחזק את הרעיון של הגבר כ"מעניק" האורגזמה לאישה, ובכך מאשרר את זהותו כגבר מיני "אמיתי".
עוד גורסות הביקורות כי הזהויות החיוביות הזמינות לנשים במסגרת שיח זה מוגבלות.
תפיסה זו משפיעה גם על האופן שבו נשים תופסות ומפרשות את חוויותיהן המיניות.
היעדר אורגזמה במהלך חדירה עלול להיתפס כבעיה או כחוסר תפקוד, במקום כווריאציה טבעית של חוויה מינית.
השפעת ציווי החדירה על נשים ביחסים הטרוסקסואליים
לציווי החדירה השפעות רבות ונרחבות על נשים הטרוסקסואליות.
השיח החברתי מציב את החדירה הווגינלית במרכז ומגדיר אותה כפרקטיקה עיקרית ביחסי מין הטרוסקסואליים.תפיסה זו מניחה כי נשים הן פסיביות ביחסים מיניים, בעוד גברים נתפסים כדומיננטיים ואחראים ליזום ולהוביל את האינטראקציה המינית.
שורשיה של תפיסה זו נעוצים עמוק בהיסטוריה.
מחקרים היסטוריים מצביעים על כך שתפיסת החדירה כאקט של שליטה ובעלות מושרשת עמוק בתרבויות עתיקות.
בחברות היווניות, הרומיות והישראליות הקדומות, אלימות מינית הייתה חלק אינטגרלי ממעשי מלחמה ושימשה כאמצעי לביטוי שליטה, נקמה והשפלת האויב.
למשל, בספרות היוונית העתיקה, אונס מתואר כחלק מהכיבוש וכסמל לניצחון מוחלט.
ברומא העתיקה, אלימות מינית הייתה חלק שכיח מביזת ערים כבושות.
פרקטיקות אלו לא היו רק תוצאה של דחפים אישיים של חיילים, אלא לעיתים קרובות היוו חלק ממדיניות רחבה יותר של כיבוש והכנעה.
תפיסות אלו של חדירה כאקט של כוח היו קשורות עמוקות לתפיסות של גבריות, ברבריות ונקמה, ושיקפו ועיצבו את יחסי הכוח בין מנצחים למנוצחים בעת העתיקה.
השפעתן של תפיסות היסטוריות אלו ניכרת עד היום בתרבות המערבית המודרנית ובהבנה העכשווית של יחסי מין הטרוסקסואליים.
נורמות חברתיות אלו מפעילות לחץ על נשים לקבל את החדירה כצורה העיקרית או היחידה של ביטוי מיני, גם אם זה לא בהכרח מקור העונג העיקרי עבורן.
התמקדות זו בחדירה מחזקת יחסי כוח שבהם גוף האישה נתפס כאובייקט לכיבוש, במקום כמשתתף שווה בחוויה מינית הדדית.
כתוצאה מכך, האוטונומיה המינית של נשים והאפשרות שלהן לחקור צורות מגוונות של אינטימיות ועונג עלולות להיות מוגבלות.
ציווי החדירה משפיע רבות על נשים הסובלות מכאב בעת קיום יחסי מין.
נשים אלו חשות לחץ חברתי ואישי לקיים יחסי מין הכוללים חדירה, למרות הכאב, כדי למלא את תפקידן המגדרי כנשים "נורמליות" בזוגיות הטרוסקסואלית.
הן מביעות חשש מדחייה או מנטישה אם לא יספקו את הציפייה לחדירה, ומרגישות שגופן "מכשיל" אותן בהשגת אינטימיות ומיניות "תקינה".
חלקן אף ממשיכות לקיים יחסי מין כואבים מתוך תחושת מחויבות או מתוך פחד לאבד את בן הזוג.
ציווי החדירה מעמיק את תחושת הפגימות והנחיתות שלהן כנשים, ומקשה עליהן לבטא את גבולותיהן ורצונותיהן המיניים האמיתיים.
בנוסף, ציווי החדירה משמעותי גם לחוויותיהן של נשים דתיות.
הציווי החברתי והדתי לקיים יחסי מין מלאים הכוללים חדירה בליל הכלולות או מספר ימים אחריו יוצר לחץ רב על הכלות הצעירות.
נשים רבות חוות את המעבר החד מחיים ללא מגע פיזי עם גברים לחיים אינטימיים מלאים כדיסוננס קוגניטיבי ורגשי.
הן נדרשות לעבור במהירות מתפיסה של הגוף כמוצנע וצנוע לתפיסה של הגוף כאובייקט מיני.
ציווי זה יוצר חרדה, מתח ולעיתים אף כאב פיזי בקרב נשים רבות שאינן מוכנות נפשית או פיזית לחדירה מלאה בשלב כה מוקדם של חיי הנישואין.
הדרישה החברתית לעמוד בציווי זה עלולה לגרום לנשים לדחוק את רצונותיהן ותחושותיהן האישיות ולהיכנע ללחץ החיצוני.
השפעת ציווי החדירה על גברים ביחסים הטרוסקסואלים
תפקיד המגדר הגברי תובע מגברים לעמוד בדרישות תרבותיות ובהם היותם יוזמים, פוריים, מפעילי כוח, מאופקים רגשית אך יצריים ובעלי אוריינות מינית גבוהה.
תביעה זו להשתייך לגבריות ההגמונית משפיעה על גברים כפרטים ומכוונת את התנהגותם ואת האופן שבו הם תופסים את עצמם ביחס לגבריות זו.
בייחוד, הגבריות ההגמונית מקנה מקום מרכזי לתפקוד המיני.
בתוך כך, גברים מצופים להיות יצריים, מסוגלים לשלוט באיבר המין שלהם, להחזיק זמן רב באקט המיני, להכיר תנוחות שונות ובעצם לנהל את קיום היחסים כך שגם הגבר וגם בת הזוג שלו ייהנו.
חוסר תפקוד מיני, לרבות אימפוטנציה, מהווה איום ממשי על הגבריות.
ציווי החדירה מתקשר באופן הדוק למושג הפאלוס בתרבות המערבית.
לאורך ההיסטוריה, איבר המין הזכרי הפך לסמל של כוח, פריון ושליטה.
תפיסות אלו השתרשו עמוק בתרבות ומשפיעות על האופן שבו גברים תופסים את עצמם ואת גבריותם.
הציווי יוצר לחץ חברתי מתמיד לביצוע מיני המתמקד בחדירה, מה שעלול להוביל לחרדת ביצוע ותחושות כישלון.
הדגש על חדירה משפיע על דימוי הגוף ותפיסה עצמית של גברים, תוך קישור בין גבריות ליכולת לבצע חדירה ואף לספק אישה.
סקרים מראים שרוב הגברים בחברה המערבית מעניקים חשיבות עליונה ליכולת להיות מאהב טוב ולהביא את בת הזוג לאורגזמה.
בהקשר הישראלי, ציווי החדירה מקבל תיקוף נוסף כאשר ביצועים מיניים מהווים דרך להוכחת הגבריות, במיוחד במסגרת השירות הצבאי וההוויי הצוותי.
זאת ועוד, ציווי החדירה מקבל משמעות סימבולית שקשורה ביכולת "הגברית" לשלוט, להפעיל כוח ולהגן על המדינה.
כך, ציווי החדירה הופך לחלק בלתי נפרד מהאתוס הלאומי והצבאי בישראל.
לציווי החדירה יכולות להיות השלכות בריאותיות משמעותיות על גברים.
מבחינה פיזית, הלחץ לביצוע מיני ממוקד חדירה עלול לגרום לבעיות בתפקוד המיני כגון אין אונות או שפיכה מוקדמת.
מבחינה נפשית, התמקדות זו עלולה להוביל לחרדת ביצוע, תחושות אשמה או חוסר ערך, כאשר גברים מרגישים שאינם עומדים בציפיות.
בנוסף, ההתמקדות בחדירה עלולה להוביל להזנחת היבטים אחרים של מיניות ואינטימיות, מה שעלול לפגוע באיכות חיי המין ובמערכות יחסים בכלל.
מחקרים שנעשו על מיניות בגיל מבוגר מצאו גם הם את השפעות ציווי החדירה על תפיסת המיניות הגברית, אם כי נראה שבשלב מאוחר בחיים גברים מאתגרים תפיסה זו; לאורך השנים, ובמיוחד מאז הופעת הוויאגרה, חלו שינויים משמעותיים בתפיסות לגבי מיניות גברית והזדקנות.
בעבר, התקיימו שני נרטיבים מרכזיים, האחד ראה את השינויים המיניים בגיל מבוגר כשליליים, והשני כחיוביים עם הזדמנויות חדשות.
עם הופעת הוויאגרה, התפתחו נרטיבים חדשים המתנגדים לקבלת שינויים מיניים ומעודדים "תיקון" שלהם.
הויאגרה למעשה מהווה גורם המחזק ומתקף את חשיבות החדירה ביחסי מין.
מתוך כך, מועבר לגברים המסר שעליהם להתעלם משינויים החלים בגופם ובחייהם והם נדרשים להמשיך ולבצע את אקט החדירה גם בגיל מבוגר.
כך נמנעת האפשרות לבחינת אפשרויות מיניות אחרות שאולי מתאימות או מיטיבות יותר בשלבים שונים של החיים.
בבחינה כללית יותר נראה שחל שינוי גם בגישה הרפואית; ספרי עזרה עצמית לפני עידן הוויאגרה הדגישו את הטבעיות של שינויים מיניים, בעוד שאחרי הוויאגרה הם עודדו "תיקון" של שינויים אלה.
מחקרים רפואיים שינו את גישתם משינויים טבעיים ל"הפרעות" הדורשות טיפול, והתעשייה הרפואית קידמה את הרעיון של "מין לכל החיים" המבוסס על יכולת לקיים יחסי מין חודרניים.
ציווי החדירה ותפיסת יחסי מין בקהילה הגאה
ציווי החדירה מתייחס לתפיסה החברתית שרואה בחדירה מרכיב מרכזי ביחסי מין.
מחקרים מצביעים על כך שהשיח החברתי והתרבותי סביב מיניות משפיע באופן משמעותי על החוויות והתפיסות המיניות של להט"בים.
בפרט, נמצא כי השיח הציבורי נוטה להדיר ולהשתיק מיניות הומוסקסואלית ולסבית, מציאות המשפיעה על האופן שבו להט"בים תופסים ומבטאים את מיניותם, כולל את יחסם לציווי החדירה.
מחקר שבחן את ההגדרות שאנשים נותנים למין ואובדן בתולין מצא שאנשים מדרגים פעילויות מיניות שונות ברמות שונות של "מיניות", במקום לראות אותן כבינאריות (מין או לא מין).
נמצאו הבדלים משמעותיים בין קבוצות מיניות שונות בהגדרותיהן למין.
נשים לסביות, למשל, נטו לדרג מגע חד-כיווני באיברי המין כ"מיניות" יותר מקבוצות אחרות.
באופן דומה, גברים הומואים נטו לדרג יחסי מין אנאליים כ"מיניות" יותר מקבוצות אחרות.
הבדלים אלו מדגישים את ההשפעה המשמעותית של זהות מינית וניסיון מיני על הגדרות למהו מין.
ניתן לטעון שהגדרתו של מין אנאלי כ"מיניות" בקרב הומואים היא למעשה ביטוי של ציווי החדירה, אך בשלב זה אין מחקרים התומכים באופן ברור בטענה זו.
בשנים האחרונות, התפתחויות טכנולוגיות חדשות בתחום המיניות מציבות אתגר לתפיסת ציווי החדירה.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך היא תחום הטלדילדוניקה (Teledildonics).
טלדילדוניקה מתייחסת לצעצועי מין המופעלים מרחוק, המאפשרים אינטראקציה מינית בין שותפים הנמצאים במרחק פיזי זה מזה.
המושג הוצג לראשונה בשנת 1974 על ידי טד נלסון, וקיבל תאוצה בשנות ה-90 עם התפתחות האינטרנט והמציאות הווירטואלית.
מכשירים אלו מאפשרים גירוי מיני הדדי באמצעות טכנולוגיה הפטית (מבוססת מגע), והם מתוכננים לדמות את תחושת החדירה או הגירוי המיני מרחוק.
לרוב, המכשירים מגיעים בזוגות - אחד לגבר ואחד לאישה, ואלה מכשירים המדמים איברי מין.
למרות שטכנולוגיה זו מאפשרת צורות חדשות של אינטראקציה מינית, המחקר מצביע על כך שהיא למעשה מחזקת את ציווי החדירה במספר אופנים.
ראשית, רוב המכשירים מתוכננים לדמות את פעולת החדירה, מה שמשמר את התפיסה שזוהי הצורה העיקרית של מין.
שנית, המכשירים לרוב מחולקים ל"זכריים" ו"נקביים" וככאלה, משמרים תפיסות מסורתיות של תפקידי מגדר ביחסי מין.
בנוסף, הטכנולוגיה מתמקדת בגירוי איברי המין, תוך התעלמות מאזורים ארוגניים אחרים בגוף.
לבסוף, החברות המשווקות מכשירים אלו משתמשות בשפה המדגישה את הדמיון ל"דבר האמיתי", כלומר, לחדירה.
משמעויות והשלכות של מגמה זו הן מרובות ומורכבות.
קיים פרדוקס טכנולוגי, שבו בעוד שהטכנולוגיה מאפשרת צורות חדשות של אינטימיות, היא גם משמרת תפיסות מסורתיות של מיניות.
ניתן לראות בכך החמצה של הזדמנות, שכן הפוטנציאל של טכנולוגיות אלו לאתגר ולהרחיב את התפיסות המיניות אינו ממומש במלואו.
מבחינה תרבותית, חיזוק ציווי החדירה באמצעות טכנולוגיה עשוי להשפיע על תפיסות מיניות רחבות יותר בחברה.
עבור קהילת הלהט"ב, למרות שהטכנולוגיה מאפשרת שימושים מגוונים, הדגש על חדירה עלול להדיר או להמעיט בחשיבותן של צורות אחרות של אינטימיות מינית.
מבחינת בריאות מינית, התמקדות בחדירה עלולה להוביל להזנחת היבטים אחרים של בריאות ורווחה מינית.
חדירה היא כניסה לא מורשית למתחם מוגן (מבנה, מחנה צבאי, יישוב, מדינה וכדומה).
חדירה היא עוולה אזרחית של הסגת גבול ואם באה כדי להפחיד מחזיק בנכס, להעליבו, להקניטו או לעבור עבירה, היא גם עבירה פלילית של הסגת גבול.
למניעת חדירה משמשות שלל שיטות של בקרת גישה.
לאיתור חדירה לאחר שנעשתה משמשים אמצעים שונים, כגון גדר מערכת ושביל טשטוש.
לחדירה משמשות שיטות שונות, ובהן:
התחזות למורשה כניסה, באמצעות שימוש בתעודה מזויפת או בתחפושת (למשל תחפושת של חייל).
ניצול פרצה בגדר המקיפה את המתחם המוגן או יצירת פרצה חדשה וכניסה דרכה.
חפירת מנהרה מתחת לגדר המקיפה את המתחם (למשל מנהרות הלחימה ברצועת עזה או כניסה אליו בדרך האוויר (למשל בליל הגלשונים).
התגברות על המאבטח הניצב בכניסה למתחם המוגן.
חדירה מתבצעת ממניעים שונים, למשל לשם איסוף מודיעין, לשם גנבה, לשם ונדליזם ברכוש שבמתחם המוגן או באנשים הנמצאים בו ולשם השתלטות על המתחם המוגן.
במסגרת תיקון לחוק העונשין נוסף לו סעיף 34י1, שזו לשונו:
משמעות תיקון זה היא כי ניתן להפעיל כוח בלתי מידתי כנגד פורצים וגנבים, לצורך הגנה על רכוש.
קודם חקיקת תיקון זה, לא ניתן היה להפעיל כוח בלתי מידתי כנגד פורץ כהגנה עצמית, ואסור היה לפגוע בפורץ כאשר כוונתו לפגיעה או גנבת רכוש, ללא סכנה מוחשית לפגיעה בחיים.
עם זאת, בית המשפט העליון הבהיר שיש מעשים שייחשבו לבלתי סבירים בעליל ולא יוכלו לחסות תחת סעיף זה.
כך, נקבע שנער שירה למוות באדם שהכיר שנכנס לחצר ביתו במסגרת סכסוך על עסקה למכירת אופנוע, לא יוכל ליהנות מסעיף זה, כיוון שהירי היה בלתי סביר בעליל בהתחשב במצב הדברים.
רבי חֶדְוְתׇא בירבי אברהם (בכתיב ארץ ישראלי חֶדְוְתׇה) היה פייטן קדום שפעל בדרום איטליה בתחילת המאה התשיעית.
סגנון פיוטיו ממקם אותו בין אחרוני הפייטנים הקלאסים לבין ראשוני פייטני איטליה.
ככל הנראה שמו של רבי חדותא הוא בארמית ומשמעותו מקבילה לשם העברי 'שמחה'.
ברוב פיוטיו הוא חותם 'חדותא', אך בפיוט המשלש ששרד מהקדושתא שלו לשבועות, הוא חתם 'חדותה'.
בארמית הבבלית מקובל לסיים מילים באות א ובארמית הארץ ישראלית מקובל לסיים מילים באות ה, ולטענת פליישר העובדה שרבי חדותא חתם את שמו בשני הכתיבים מראה על מקומו בדרום איטליה הקדומה שהייתה מושפעת מהמרכז הארץ ישראלי והמרכז הבבלי כאחד.
בפיוט 'ה' מלכנו' שכתב רבי חדותא לחג הסוכות, הוא כותב , בפשטות פיוט זה נכתב בתחילת שנת 765 לחורבן בית המקדש שהיא סוף שנת 833 לספירה.
פליישר טען, שתאריך זה עולה בקנה אחד עם התיארוך העולה מסגנון פיוטיו של רבי חדותא, שכן כמה תופעות בפיוטיו משייכות אותו לשלהי התקופה הקלאסית בפייטנות, וניכר שהוא מאוחר לזמנו של רבי פנחס הכהן מכפרא שפעל במאה השמינית, ונחשב לאחד מאחרוני הפייטנים הקלאסים.
בכל פיוטיו של רבי חדותא אויבי ישראל הם האדומים, שמקובל בספרות היהודית לזהותם עם הקיסרות הרומית והביזנטית ועם הנצרות בכלל אף על פי שזמנו המשוער הוא אחרי הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, הוא כלל לא מזכיר את הערבים.
לפי פליישר, תופעה זו מלמדת שהוא לא ישב בארץ ישראל אלא במדינה נוצרית, שבה עדיין היו היהודים תחת שלטון נוצרי ולא מוסלמי.
בגוף היוצר שכתב רבי חדותא לחג הסוכות הוא כותב , פליישר למד ממשפט זה שבמקומו של רבי חדותא נהגו לחגוג יום טוב שני של גלויות.
בכך יש הוכחה נוספת שרבי חדותא לא פעל בארץ ישראל אלא באחת מקהילות הגולה.
כמה וכמה מאפיינים בפיוטיו של רבי חדותא זהים לתופעות שקיימות רק בפייטנות האיטלקית ולכן שיער פליישר שמקומו של רבי חדותא היה בדרום איטליה, שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה הביזנטית.
רבי חדותא הוא הפייטן הראשון שידוע ממרכז פייטני זה, וכמה עשרות שנה אחריו פעלו סילנו ואמיתי בן שפטיה שפיוטיהם בעלי מאפיינים דומים לפיוטים של רבי חדותא.
בגוף היוצר שכתב רבי חדותא לסוכות יש סטרופות קדוש מתחלפות שאינן משורשרות למילה האחרונה של קטע הפיוט שלפניהן.
תופעה זו לא קיימת באף אחד מגופי היוצר שנכתבו במזרח בכל תקופות הפייטנות, אבל היא משותפת לכל מערכות היוצר שנכתבו במרכז הפייטני באיטליה ושלוחותיו באשכנז וצרפת.
לדעת פליישר, תופעה זו היא ראיה גמורה לכך שרבי חדותא משתייך למרכז הפייטני האיטלקי.
גם מתכני מערכת היוצר של רבי חדותא עולה שהוא פעל באיטליה, שכן למרות שמערכת היוצר מיועדת לחג הסוכות, רבי חדותא דן בה בהרחבה גם בבריאת העולם.
בפייטנות המזרחית, העיסוק בבריאת העולם הוא מצומצם, ועוסקים בו בעיקר יוצרות המיועדים לפרשת בראשית.
לעומת זאת, באיטליה ובפייטנות המרכז-ארופית כולה, מקובל מאוד שכל מערכת יוצר לאחד מהמועדים עוסקת בנוסף לנושאי החג גם בתיאור בריאת העולם.
בפיוט שכתב רבי חדותא לפורים הוא מתאר שהמן ובניו ניתלו על 'פורקא'.
פורקא היא שיטת המתה בתלייה שהייתה נהוגה באירופה המערבית כתחליף לצליבה, כדי לא לפגוע בכבודו של ישו.
שיטה זו לא הייתה מוכרת במזרח, וגם עובדה זו מוכיחה שמקומו של רבי חדותא היה באיטליה.
מילה זו מופיעה גם במגילת אחימעץ בתוך משפט שירי שמיוחס לפייטן רבי סילנו שפעל בעיר ונוסה שבדרום איטליה במחצית השנייה של המאה התשיעית, שנים מעטות לאחר זמנו המשוער של רבי חדותא.
בפיוטיו של רבי חדותא יש כמה וכמה מילים הלקוחות מהיוונית.
תופעה זאת מובנת על פי מיקומו של רבי חדותא בדרום איטליה שנשלטה בתקופה זו בידי האימפריה הביזנטית ושפת הדיבור בה הייתה יוונית.
בשנת 1929 הדפיס אלבוגן קדושתא ליום כיפור שבכתב היד שבה היא מופיעה היה מצוין שמחברה הוא "רבי חדותא".
במקביל התגלתה מערכת קדושתאות למשמרות הכהונה שהייתה חתומה 'הדותהו'.
א"מ הברמן וי"נ אפשטיין סברו שמדובר בפייטן אחד שלעיתים חתם את שמו באות ה' ולעיתים באות ח', תופעה קיימת אצל פייטנים ארץ ישראלים שהגו את אותיות אהח"ע באופן זהה.
בנוסף, טען פליישר שגם אם חתימותיהם היו זהות לחלוטין היה צורך להניח שמדובר בשני פייטנים שונים בעלי שם זה, מכיוון שהפער בין סגנונום של פיוטי הדותהו לפיוטי חדותא משקף פערי זמן ומקום גדולים מכדי שיהיה ניתן לגשר עליהם ולהניח ששני הסגנונות יצאו מתחת ידו של אותו אדם .
מפייטנותו של רבי חדותא שרדו קטעים מעטים, שכן הוא פעל במרחק מהגניזה, ובקהילות איטליה נדחקו פיויטיו על ידי פיוטיהם של הבאים אחריו.
בידנו נמצאים (בשלמותם או באופן חלקי), 5 מערכות יוצר (לר"ה, ליו"כ, לשמיני עצרת ושתי מערכות לסוכות) של רבי חדותא וכן שלוש שבעתות (לשבת רגילה, לשבועות, ולמנחה של פסח), קטעים מקדושתא לשבועות, ופיוט שנועד להשתלב בקרובת י"ח לפורים.
הרכב זה של פיוטיו מראה על גיוון גם בסוגי הפיוטים וגם בימים שהם יועדו להם, שכן רבי חדותא הקיף את רוב מעגל השנה בפיוטיו, וסביר להניח שכתב פיוטים גם למועדים נוספים, אך הם לא שרדו.
פיוטיו של רבי חדותא מבוססים רבות על פיוטיו של רבי אלעזר הקליר אך יש כמה מאפיינים שבהם הוא שונה מהקליר ומשאר הפייטנים הקלאסים, ומייצג מסורת מאוחרת יותר שמהווה מעבר בין הפייטנות הקלאסית לפייטנות האיטלקית.
בכמה ממערכות היוצר של רבי חדותא יש סילוק המעביר בין גוף היוצר לפסוק 'קדוש קדוש קדוש', תופעה נדירה ביוצרות שנכתבו במזרח, אך נפוצה ביותר בפייטנות האיטלקית ושלוחותיה.
בפיוטיו של רבי חדותא כמעט אין שימוש בסיומות מקראיות, שהיו נפוצות ביותר במזרח בתקופתו, ואין כמעט יצירה פייטנית מהתקופה המזרחית המאוחרת שאינה משתמשת בטכניקה זו.
לעומת זו בפייטנות האיטלקית הקדומה (עד זמנו של שלמה הבבלי) שבה אין שימוש מרובה בסיומות מקראיות.
בגוף היוצר שלו לסוכות, הוא מביא משפטים מהסילוק 'אקחה בראשון' של רבי אלעזר הקליר במקום שבו אמורות לבוא סיומות מהמקרא.
תופעה זו מראה על הבקיאות הרבה של קהילתו בפיוטי הקלירי ורמת ההערצה לקלירי.
גם תופעה זו מתאימה לאיטליה, בה הפכו פיוטי הקליר לחלק בלתי נפרד מהתפילה.
רבי חדותא כתב שבעתא בעלת אורך קצר מהרגיל (כשלוש שורות לכול פסקה), שיועדה לתפילת מנחה של פסח.
כמעט ואין תיעוד על מנהג לומר שבעתות בתפילת מנחה.
אחד המקורות היחידים המתעד מנהג זה הוא כתב יד שמכונה במחקר 'סדר חיבור ברכות' ומייצג את המנהג באיטלקי הקדמון.
במקור זה מובאות כמה וכמה שבעתות למנחה.
כמה מהשבעתות המובאות בסדר חיבור ברכות קצרות ביותר ודומות בהקפן וצורתם לשבעתא שחיבר רבי חדותא.
בפיוט שחיבר רבי חדותא לפורים, הוא משתמש בשיטת 'משקל המילים' לפיה לכל שורה בפיוט יש מספר זהה של מילים.
שיטה זו אינה נפוצה במזרח, אך היא שיטת השקילה הנפוצה ביותר באיטליה ובפייטנות המרכז ארופית.
בכמה מפיוטיו של רבי חדותא הוא משתמש בטכניקת חריזה מעין אזורית שבה בכל בית יש חרוז מתחלף אך המילה האחרונה בכל בית זהה.
טכניקה זו כמעט ולא קיימת בפייטנות עד תקופתה של הפייטנות הספרדית.
הפייטן היחיד לפני רבי חדותא שהשתמש בשיטה זו הוא רבי פנחס הכהן מכפרא ביוצר שלו לפרשת פרה.
גם צורות חתימת האקרוסטיכונים בפיוטי רבי חדותא הן יחודוית.
בשבעתא למנחה של פסח, הוא משלב כמעט את כל מילות הפיוט באקרוסטיכון אלפביתי (חוץ מהשורה שלישית בכל ברכה שמוקדשת לחתימת שמו).
בשבעתא לשבועות הוא משתמש באקרוסטיכון מפואר, בבית הראשון האקרוסטיכון הוא אבגד בשני בגדה בשלישי גדהו וכן הלאה.
מערכת היוצר שלו לשמיני עצרת נאמרה על ידי בני קהילת קנדיה שבאי כרתים ושרדה בכתב יד של מחזור בנוסח קהילה זו.
בדומה לשאר פייטני איטליה הקדומים, פיוטיו של רבי חדותא התגלגלו גם למזרח התיכון והעתקות מהם נמצאו בגניזה הקהירית.
פיוט המשלש ששרד מהקדושתא של רבי חדותא לשבועות עובד על ידי הפייטן יהושע החבר בן דוסא אלדאקי, שפעל בלטקיה שבסוריה במאה העשירית.
פיוטיו של רבי חדותא נאמרו בקהילות שונות גם בתקופות מאוחרות.
בספר המליצה שכתב רבי שלמה ב"ר שמואל מהעיר ג'ורנג'אנג שבטורקסטאן, שהוא מילון עברי - פרסי, מצוטטים כמה מילים מפיוט של רבי חדותא ליום כיפור.
חדוה סר (נולדה ב-20 בספטמבר 1948) היא אמנית, ציירת, יוצרת שטיחי קיר ותכשיטים ופסלת ישראלית בינלאומית.
שגרירת של רצון טוב מטעם אונסקו.
פסלה עץ השלום מוצג ב-16 מקומות ברחבי העולם.
סר נולדה וגדלה בפתח תקווה.
בשנים 1964–1966 למדה אמנות במחלקת הנוער במוזיאון תל אביב לאמנות.
ב-1966 עברה לפריז, צרפת ושם למדה באקדמיה גראנד שומיאר ובשנים 1967–1970 במרכז לאומנויות דקורטיביות .
ב-1970 למדה במכללת הורנסי לאמנות שבלונדון .
בשנת 1975 היא פגשה את הפסלת מארגנטינה Alicia Penalba שהשפיעה על יצירתה ומשנת 1982 היא רק מפסלת.
סר עבדה על מייזמים גדולים בצרפת: ברוקנקור פרבר של פריז , סופיה אנטיפוליס , בשווייץ, בארצות הברית ובישראל.
מוזיאון תל אביב לאמנות (1999)
גלריה למכירה פומבית בפריז (1999)
גלריה למכירה פומבית במונקו (2000)
גלריית ארמנו טדסקי במילאנו (2007)
בית העירייה של הרובע ה-16 של פריז (2010)
גלריה פייר אלן צ'אלייה בפריז (2011)
"איחוד מחדש" - פסל ברונזה, בית החולים תל השומר (2021)
האוניברסיטה העברית בירושלים (דצמבר 2007)
אוניברסיטת סטיל באריזונה (מאי 2011)
אוניברסיטת טמפל, פילדלפיה, פנסילבניה (מאי 2012)
הגן הנשיאותי של ארמון ורדאלה במלטה (מרץ 2014)
אוניברסיטת הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס (יוני 2014)
גן האומות, ברלין, גרמניה (יולי 2015)
כפר המכביה, רמת גן, ישראל (מאי 2016)
אוניברסיטת שטרסבורג, צרפת (יולי 2016)
חזית בית העירייה של הרובע ה-16 של פריז, 2021
ריזארי פארק, אתונה, יוון, (20 בספטמבר 2019)
בשנת 1989 היא זכתה באות קצינה של מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
בשנת 2000 היא זכתה באות אביר לגיון הכבוד הצרפתי
בשנת 2017 היא שגרירה של רצון טוב מטעם אונסק"ו ושליחה מיוחדת של אונסק"ו לדיפלומטיה תרבותית.
חדוה רוזנברג איש-שלום (1925 – 18 בספטמבר 2022) הייתה מורה, מנהלת בית ספר, ד"ר לחינוך, יועצת למערכות חינוך ומרצה במוסדות אקדמיים.
ניהלה את בית החינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב בירושלים, ובהמשך הקימה וניהלה את בית הספר התיכון ע"ש דנמרק, שהיה מבתי הספר המקיפים הראשונים בישראל ופעל להשגת אינטגרציה בחינוך.
זוכת אות יקירת ירושלים לשנת 2000.
רוזנברג איש-שלום נולדה בשנת 1925 בירושלים לשושנה (לבית ברנוב) ומרדכי איש-שלום.
הוריה עלו מליטא לארץ ישראל ב-1923, והיו חברים בגדוד העבודה, בקיבוץ תל יוסף ואחר כך בירושלים.
אביה, מרדכי איש-שלום הפך בהמשך לפעיל ציבור, וב-1959 נבחר לראשות עיריית ירושלים, תפקיד אותו מילא עד 1965. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים - חדוה (רוזנברג), דוד איש-שלום ואיה (בן בסט).
בנעוריה התגוררה רוזנברג איש-שלום בשכונת הפועלים שבפאתי שכונת בית הכרם, ולמדה בבית הספר היסודי בית הכרם ובבית הספר התיכון שליד האוניברסיטה.
בין מוריה הבולטים בתיכון היו: מחנך הכיתה, ד"ר אליעזר מנצ'ל, והמורה למתמטיקה, אברהם אבן-שושן.
במקביל ללימודיה הייתה פעילה בתנועת הנוער המחנות העולים, שירתה גם כאתתית בפלוגת איתות של גדוד חי"ש (חיל שדה) של ההגנה, ובהמשך התגייסה לש"י (יחידת המודיעין) של ההגנה.
בשנת 1943, עם סיום לימודיה, התגייסה לצבא הבריטי ושירתה בקהיר בחיל העזר לנשים.
לאחר כשנה ורבע שבה לארץ ישראל והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בלשון עברית, מקרא וספרות.
במקביל שירתה בארגון ההגנה במשימות איתות, תפקיד אותו מילאה בארגון עוד טרם גיוסה לצבא הבריטי.
לאחר סיום לימודיה עברה ללמד בבית החינוך לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב, וכעבור זמן קצר מונתה לנהל את בית הספר.
היא ניהלה את בית ספר ארלוזורוב במשך 17 שנים, ונודעה כמחנכת שהעמידה דורות של תלמידים.
בשנת 1968 סיימה את תפקידה בבית ספר ארלוזורוב, וקיבלה על עצמה תפקיד מאתגר: הקמה וניהול של בית ספר תיכון חדש בירושלים שבו תיושם החלטת ממשלה על רפורמה במערכת החינוך בישראל, שאחד ממרכיביה המרכזיים היה אינטגרציה.
הכוונה הייתה ליצור מיזוג חינוכי בין תלמידים מקבוצות חברתיות שונות ומרקע סוציו-אקונומי שונה, שעד אז לא היו ביניהם כמעט מפגשים.
בית הספר "דנמרק", שהיה לבית הספר המקיף הראשון בישראל, החל לפעול בשכונת קטמונים בספטמבר 1970 ותחת הנהגתה של חדוה איש-שלום היה למוסד מצליח ומוביל בירושלים, ותרם רבות לחיזוק תפישת האינטגרציה בחינוך.
בשנת 1987 סיימה רוזנברג איש-שלום את תפקידה, והתמקדה בלימודי תואר שלישי בבית ספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הדוקטור שלה, שעסקה בנושא הקמתם ודפוסי התפתחותם של בתי הספר המקיפים בישראל, כתבה בהדרכת פרופ' משה סמילנסקי.
לאחר שהשלימה בהצלחה את עבודת הדוקטור עסקה איש שלום במשך שנים בייעוץ למערכות חינוך ברחבי הארץ, תוך דגש על שיפור ושדרוג מערכת החינוך בחברה הבדואית בישראל.
במקביל לימדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובמוסדות אחרים להשכלה גבוהה.
לאורך השנים הייתה פעילה בהנהלת הסתדרות המורים.
הייתה חברת מרכז מפלגת העבודה במשך שנים רבות וכיהנה כחברה בוועדות שונות בה.
בשנת 1965, לקראת הבחירות לכנסה השישית, הייתה מועמדת מטעם מפלגת העבודה לכנסת.
על פי תוצאות הבחירות הגיע למקום גבולי ולא נכללה ברשימת הנבחרים לכנסת.
לאחר זמן מה הפך מקומה לריאלי והיא נקראה להצטרף לכנסת, אך החליטה לוותר על מקומה ולהתרכז בעשייה בתחום החינוך.
במקביל החלה להתנדב בגופים ציבוריים בירושלים:
ניהלה עמותה לזכר הסופרת מרים ילן-שטקליס
ניהלה עמותה לזכר הצייר מירון סימה
הייתה חברה בהנהלת בית עגנון
הייתה חברה בהנהלת בית הסופר
עמדה בראש הוועדה שמעניקה מדי שנה לאמנים ישראלים את פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום ופרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום על מפעל חיים או תרומה לאמנות מטעם אגודת הציירים והפסלים ירושלים.
משנת 1947 ועד למותו הייתה נשואה לישעיהו (שייקה) רוזנברג, אותו הכירה במסגרת פעילות תרבותית של המשמרת הצעירה של מפא"י.
אחד מנכדיה הוא המוזיקאי ניצן-חן רזאל.
פרסים ואותות הערכה שהוענקו לה
בשנת 1993 השיאה משואה, כבת ירושלים וכאשת חינוך, בטקס הדלקת המשואות בערב יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2000 הוענק לה עיטור יקיר ירושלים על תרומתה למערכת החינוך בעיר.
בשנת 2005 קיבלה את פרס נשיא המדינה למחנכת מצטיינת.
חדוה איש-שלום ומרים שמידע, מהפכה חברתית בישראל ועמים: חינוך על-יסודי לכל - מהות, תולדות ודפוסי תפקוד, תל אביב, רמות, 1993 (הספר מבוסס ברובו על עבודת הדוקטור שכתבה).
חדוה רוזנברג איש-שלום, ומתלמידי יותר מכולם: אוטוביוגרפיה, ירושלים, הוצאה עצמית, 2011.
חְדִי היא שפה אפרו-אסיאתית המדוברת בקמרון וניגריה.
בקמרון, חְדִי מדוברת רק בכפר אחד על גבול ניגריה, דהיינו טורו (רובע מוקולו, מחוז מאיו-טסנגה, אזור הצפון הרחוק) על ידי 1000 דוברים.
שפות חְדִי ומַבַּס קרובות זו לזו, אך הן שפות נפרדות.
החדית' הוא אוסף של הלכות, סיפורים על אודות (הנביא) מוחמד ודרך חייו, אשר מופיעים בסונה, הכוללת גם את הביוגרפיה שלו (הסירה), ואת הצהרותיו ועצותיו בנושאים שונים.
החדית' מהווה יסוד הלכה השני בחשיבותו רק לקוראן.
המילה חדית' היא מהשורש הערבי ח–ד–ת' (حدث), המקביל מבחינה אטימולוגית לשורש העברי ח–ד–ש.
משמעות המילה היא "חדשה" או "שיחה".
כלומר, המשמעות המילולית של המושג חדית' הוא ידיעה או סיפור על הנביא מוחמד, דבריו ופועלו.
מאוחר יותר התפתח המושג חדית' כאוסף סיפורים ואמרות על חיי מוחמד.
כל חדית' בנוי משני חלקים:
אִסְנאד (إسناد שפירושו: סימוכין) – שושלת המוסרים מדור לדור.
שושלת החדית' תמיד מתחילה אצל אחד מחבריו של מוחמד או בני משפחתו.
מַתְן (متن שפירושו: תוכן) – תוכן החדית', כלומר הסיפור או הידיעה עצמם.
החדית' הועבר בעל פה מדור לדור, ויש הטוענים שברבות הימים נוספו לו פרטים לא מקוריים.
המוסיפים היו היסטוריונים, שליטים או חכמי דת שרצו לחולל רפורמות, והשתמשו בדברי מוחמד כדי לבסס את הרפורמות שלהם.
החדית'ים השונים הועלו על הכתב כ־200 שנה לאחר מותו של מוחמד.
בהקשר למסורות החדית' השונות יש מחלוקות בקשר לאותנטיות הדברים.
במשך השנים נוצרו מספר אוספים שונים של חדית'.
היות שלאמינות החדית' ישנה משמעות כבירה, והמאמינים המוסלמים נוהגים לפיו, עלה צורך לוודא את אמינות המסורות.
כדי לבדוק האם חדית' ספציפי הוא מהימן או לא, בדקו אותם מלומדים מוסלמים קדומים וקבעו את מידת המהימנות שלהם, בתחילה לפי שושלת המוסרים (האם השושלת הגיונית?
האם היה קשר או ייתכן שהיה קשר בין כל שתי חוליות בשרשרת?
האם הוטל דופי במי מהמוסרים?), ולאחר מכן על פי התוכן.
כל חדית' יכול להיכלל באחת מתוך שלוש קטגוריות של מהימנות:
(ההגייה בקירוב: סחיח) – חדית' איתן, כלומר לא נמצא פגם בשושלת המוסרים.
הגדרה לשונית: הסחיח הוא ההפך מהמופרך והלא מאומת.
הגדרה שרעית: המסורות (אחאדית') אשר שרשרת המוסרים שלהן נקשרת עם ההגינות והדיוק, מתחילת השרשרת ועד סופה, ולא היה בה מישהו או משהו חריג ובלתי אמין.
חמשת התנאים של החדית' הסחיח
חמשת התנאים של החדית' הצחיח הם: רצף השרשרת, הגינות המוסרים, דייקנות המוסרים, אי ספק במוסרים, ואי חריגות.
רצף השרשרת: משמעותה שכל מוסר ממוסרי החדית' קיבל ישירות מזה אשר מעליו, מהתחלת השרשרת ועד סופה.
הגינות המוסרים: המוסר חייב להיות הוגן, מוסלמי, בוגר, שומר הלכה, שאינו מופקר, ולא ידוע עליו שמידותיו המוסריות רעות הן.
דייקנות בשמיעה: המוסר זוכר דברים בעל פה באופן מדויק, בדיוק כפי ששמעם.
דייקנות בכתיבה: זה שכותב את הדברים בדיוק כפי שהוא שמע אותם.
אי ספק במוסרים: לא ייתכן שחדית' יהיה מנוגד למה שאמרו המוסרים האמינים.
אי חריגות: היעדרו של דבר מוזר ומסתורי אשר גורם לחדית' להיות בלתי מפוענח, אפילו שעל פניו הוא נראה מאומת.
אם אחד התנאים הללו לא התקיים, אזי לא נקרא ניתן לקרוא למסורה "חדית' סחיח".
חובת קיומו, על פי הסכמתם הגורפת של מומחי החדית', מפני שהוא הוכחה מהוכחות ההלכה האסלאמית, וסמכות מסמכויותיה.
מה שהסכימו עליו האימאם אל-בוח'ארי והאימאם מוסלים.
מה שהצהיר עליו כמאומת רק האימאם אל-בוח'ארי.
מה שהצהיר עליו כמאומת רק האימאם מוסלים.
מה שעמד בתנאים של מסורה מאומתת אך לא נמסר על ידיהם.
מה שעמד בתנאים על פי אל-בוח'ארי אך הוא לא מסר אותו.
מה שעמד בתנאים על פי מוסלים והוא לא מסר אותו.
מה שאומת אצל אחרים מהאימאמים המלומדים כמו אבן חוזיימה, אבן חבאן.
"טוב", "יפה", חדית' מהימן למדי, אך המילים של החדית' (מתן) לא הועבר בדיוק כפי שסופר על ידי הנביא מוחמד.
שרעית: החדית' אשר היה רצף בשרשרת המוסרים האמינים שלו, אך הייתה דלות בדייקנות שלהם, מתחילת השרשרת ועד לסוף השרשרת, בלי חריגות וללא ספקות.
הן בחדית' הסחיח והן בחדית' החסן, המוסרים בשרשרת המוסרים הוגנים ודייקנים, ואין בהם רבב.
בכולם אתה מוצא את הגינות המוסר ודייקנותו, אך ההבדל ביניהם ש"הסחיח" יהיה שלם מבחינת הדייקנות ו"בחסן" תהיה דלות בדייקנות.
הלכתו של החדית' החסן: הוא כמאומתת בחובה כלפיו.
(ההגייה בקירוב: דעיף) – "חלש" או רעוע, כלומר, נמצאו פגמים בשושלת המוסרים, ואין להסתמך עליו.
החדית' הדעיף הוא זה שלא הגיע לדרגת ה"סחיח" או ה"חסן", והוא מי שלא היו בו תכונות הקבלה המוכרות, שהן: רציפות השרשרת, ההגינות, הדייקנות, אי החריגות ואי ספקות.
חדית' מוגדר כ"דעיף" מכמה סיבות, וביניהן:
מסירת החדית' על ידי פלוני, מאדם אחר שחי בתקופתו, אף על פי שהם מעולם לא נפגשו, או שלמרות שהיה מפגשם ביניהם הוא לא שמע ממנו את החדית'.
מציאת ספקות מובהקים בשרשרת המוסרים, או בתוכן החדית', או גם וגם.
התוכן מנוגד לתוכנו של חדית' סחיח (או לקוראן) וסותר אותו.
החדית' נמסר על ידי אדם בעל מוניטין מפוקפק.
מותר למוסלמי לפעול על פי המצווה בחדית' שמוגדר דעיף, רק אם מדובר במעשים טובים הקשורים להלכה קיימת (כגון לתת יותר לצדקה, או להתפלל יותר), ובתנאי שדרגת אי האותנטיות של החדית' אינה גבוהה מדי.
כמו כן, בעת ההתייחסות לחדית' מהסוג הזה, צריך להזכיר שהוא נחשב לפחות מאומת.
הגדרה שרעית: חדית' אשר מכיל שקרים או בדיות אשר ייחסו לנביא מוחמד, למרות שהוא מעולם לא אמר את הדברים שמיוחסים לו בחדית' הזה או לא עשה את הדברים אשר מיוחסים לו בחדית' הזה ואפילו לא הסכים בשתיקה על הדברים אשר מיוחסים לו בחדית' שכזה.
הסיבות להימצאותו של חדית' בדוי
יש כמה סיבות לכך שניתן למצוא מסורות בדויות, וביניהן:
מפלגות פוליטיות אשר טענו שהנביא מוחמד עשה או אמרים דברים, שהוא לא באמת עשה או אמר, וזאת רק כדי לתמוך באג'נדה הפוליטית שלהם.
אנשים אשר התנגדו לאסלאם, וטענו שהנביא מוחמד עשה או אמר דברים שהוא לא באמת עשה או אמר, וזאת רק כדי להתנגח באסלאם.
מספרי סיפורים אשר רצו ליצור עניין בקרב הקהל שלהם, ולכן סיפרו על הנביא מוחמד דברים שלא באמת התרחשו.
מוסלמים אשר רצו לתמוך בעשיית המעשים הטובים (כמו עזרה לזולת) אך לא באמת החזיקו בידע שרעי, טענו, בין אם בכוונה ובין אם שלא בכוונה, שהנביא מוחמד עשה או אמר דברים אשר תומכים בעשיית המעשים הטובים הללו.
הלכת המסורה המזויפת או הבדויה
הסכימו המוסלמים על אי קבלת המסורות אשר קיים חשש ממשי לכך שהן מזויפות או בדויות.
הנביא מוחמד הזהיר את המוסלמים מאמירת שקרים, ובעיקר אמירת שקרים בנוגע אליו, בחדית' שבו אמר "זה שבדה עלי שקר, שיתפוס את מקומו בגיהנום".
כל מסורת בדויה, דחויה, לא מתקבלת, לא פועלים על פיה, כי היא שקרית.
סיפור עסמא בת מרוואן נכלל בחדית שאמינותו נמוכה.
שני האופנים העיקריים לעריכת קובצי חדית'
מוסנד (مسند) – עריכה על פי שמו של האחרון בשרשרת המסירה (אִסְנאד).
מוצנף (مصنف) – עריכה על פי נושא הדיון של החדית'.
עבור רוב המוסלמים, החדית' הוא המקור המוסמך לפרשנות הקוראן, ומקור להלכה ולמערכת הערכים הרצויה, בדומה למה שמכונה ביהדות "התורה שבעל פה".
כמו כן, החדית' הוא מקור ידע על חיי מוחמד ועל תקופתו.
ישנם קטעי חדית' רבים המקבילים לסיפורי המקרא, וכן לאגדות מתוך התורה שבעל פה של היהדות הרבנית.
יש מספר רב של אוספי חדית'.
בקרב הסוניים מקובלים שישה אוספים כמהימנים ביותר, בראשם צחיח אל-בח'ארי וצחיח מוסלם, ולאחריהם סונן אבו דאוד, סונן א-תרמיד'י, סונן א-נסאאי וסונן אבן מאג'ה.
בקרב השיעים מקובלים אל-אִסְתִבְּסאר ואוצול אל-כאפי בין היתר.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ייסד המצרי ד"ר אחמד סובחי מנסור את זרם "הקוראניים", القرآنية, שביסוד תפיסתו האמונה שהקוראן הוא המקור התקף היחידי של דת האסלאם ומצוותיה (בדומה לפרוטסטנטים ולקראים).
הקוראניסטים דוחים לחלוטין את החדית', את חוקי השריעה וכתבים מסורתיים אחרים על מוחמד, מעשיו, קורות חייו ואמרותיו.
על פי תפיסת זרם הקוראניים, התוספות לקוראן ובכללן החדית', הן מקור לשנאה, פונדמנטליזם, פגיעה בזכויות אדם, אנטי הומניזם, טרור ומלחמות.
בשל תפיסותיו נרדף מנסור במצרים וגלה לארצות הברית בשנת 2001.
חדף המים (שם מדעי: Neomys fodiens) הוא מין בסוג Neomys במשפחת החדפיים, שבסדרת אוכלי חרקים.
החדף מצוי מדרום ובמרכז אירופה וספרד עד רוסיה וטורקיה.
הפרטים הישראלים האחרונים מסוג זה נראו בנחל כזיב על ידי אלכסנדר זיד ומאז נכחדו מנוף ארץ ישראל.
חדף המים חי באזורים לחים - ביצות וחופי נחלים ומבלה את רוב זמנו בשחייה במים, בהם הוא מוצא את מזונו - רכיכות, חיפושיות, סרטנים, דו-חיים ואף דגים קטנים, אותם הוא תוקף באמצעות הריר הרעיל שלו.
חדף המים הוא יצור יחידני, שאינו נוטה להתלהק.
פרטים ממין זה נוהגים להימנע אחד מחברתו של השני על ידי ציוצים שחלקם על שמיעתים, אך כאשר הם אינם מצליחים בכך עלולות לפרוץ מריבות.
בתום הריון של 24 ימים ממליטה הנקבה שגר של 3–12 (אך בדרך כלל 5–6) גורים ומטפלת בהם לבדה עד עזיבתם את הקן, בגיל 5-6 שבועות.
חדף (שם מדעי: Crocidura) הוא סוג במשפחת החדפיים, ובו מינים רבים.
אפו של החדף מחודד, ומכאן שמו – הלחם בסיסים של חַד + אַף – "חַדַּף".
החדף הוא מן הקטנים שביונקים.
בני הסוג הם יצורים קטנים וקצרי ימים הניזונים מיצורים קטנים מהם בעזרת שיניהם החדות.
בארץ ישראל מצויים שלושה מיני חדפים:
עד 1985 חשבו כי גם החדף המצוי (Crocidura russula) קיים בישראל, אך התברר כי הוא אינו קיים במזרח התיכון כלל.
מין נוסף שייתכן שחי בישראל, אך לא ידועה תצפית הוא חדף אפור (Crocidura pergrisea), הנפוץ לרוב בפקיסטן.
סוג זה כולל את מספר המינים הגדול ביותר בין היונקים וכולל 180 מינים:
חַדַּפִּיִּים (שם מדעי: Soricidae) היא משפחה בסדרת אוכלי חרקים של מחלקת היונקים.
משפחה זו היא הגדולה ביותר בסדרת אוכלי החרקים, ובה 20 סוגים וכ-360 מינים, וייחודה בכך שהפרטים בה הם הקטנים ביותר בסדרה ובמחלקת היונקים בכלל.
המין הקטן ביותר במשפחה, החדף הזעיר, מגיע לגודל של 5 ס"מ ולמשקל של שני גרם בלבד.
למרות דמיונם של החדפים לעכברים, הם אינם קרובים – העכברים משתייכים לסדרת המכרסמים.
ניתן להבחין ביניהם לפי העובדה שלמכרסמים ארבע אצבעות, בעוד לחדפים חמש.
מקור השם חדף בצירוף המילים חד־אף, ואכן לבני משפחה זו אפים מחודדים, ובהתאם – חוש ריח מצוין, והם משתמשים בריחות גם לתקשורת וכנראה גם לדחיית טורפים.
החדפים, כפי שעולה משם סדרתם, ניזונים בעיקר מחרקים, אך גם מפרוקי-רגליים וחסרי חוליות אחרים, ולעיתים אף חולייתניים קטנים.
שיטות הציד שלהם מגוונות, וחלק מהמינים אף צדים באמצעות ארס.
החדפים נפוצים בכל גופי האדמה הגדולים פרט לגינאה החדשה, אוסטרליה וניו זילנד.
בדרום אמריקה ניתן למצוא אותם בצפון הטרופי.
משערים שישנם מינים מסוימים של חדפים אשר מאתרים את מקומם באמצעות גלי קול בתדרים על-קוליים וקליטת ההד המוחזר מהסביבה (בדומה למיני עטלפים).
סוג חדף (Crocidura) בו 182 מינים.
סוג ומין יחיד חדף קלארטי ארך-טופר (Feroculus feroculus).
סוג חדף גדול-ראש (Paracrocidura) בו 3 מינים.
סוג חדף משוריין (Scutisorex) בו 2 מינים.
סוג ומין יחיד חדף פירסון ארך-טופר (Solisorex pearsoni).
סוג חדף זעיר (Suncus) בו 20 מינים.
סוג חדף יערות (Sylvisorex) בו 13 מינים.
סוג חדף קונגו (Congosorex) בו 3 מינים.
סוג חדף עכברי (Myosorex) בו 15 מינים.
סוג חדף-חפרפרת אפריקני (Surdisorex) בו 3 מינים.
סוג חדף חפרפרת אסייתי (Anourosorex) בו 4 מינים.
סוג Blarinella בו 3 מינים.
סוג חדף קצר-זנב אמריקני (Blarina) בו 4 מינים.
סוג חדף קטן-אוזן (Cryptotis) בו 30 מינים (תלוי במחלוקת).
סוג חדף מים אסייני (Chimarrogale) בו 6 מינים.
סוג Chodsigoa בו 8 מינים.
סוג חדף חום-שיניים (Episoriculus) בו 4 מינים.
סוג ומין יחיד חדף מים הדור (Nectogale elegans).
סוג חדף מים (Neomys) בו 3 מינים.
סוג ומין יחיד חדף ההימלאיה (Soriculus nigrescens).
סוג ומין יחיד חדף מקסיקני (Megasorex gigas).
סוג Notiosorex בו 4 מינים.
סוג חדף ארך-זנב (Sorex) בו 80 מינים.
חדף קטן (שם מדעי: Crocidura suaveolens) הוא הנפוץ בחדפי ישראל.
לחדף הקטן זנב ארוך ממחצית גופו וגבו אפור-חום, גחונו בהיר ממנו והגוון משתנה בהדרגה.
החדף הקטן חי בחבל הים תיכוני, בסבך צמחייה (בעיקר סמוך למים) ובנאות מדבר.
בעולם נפוץ מדרום אירופה עד קוריאה, צפון אפריקה, מצרים ועד עיראק.
החדף הקטן הוא פעיל בעיקר בלילה, אך ניתן לראותו גם בבוקר ובערב.
החדף הקטן הוא יחידאי וטריטוריאלי.
בנחלת הזכר חיות כמה נקבות.
חדף לבן-שיניים (שם מדעי: Crocidura leucodon) הוא מין בסוג חדף.
גודלו של החדף לבן-השיניים בינוני.
גבו חום-אפור, גחונו לבן והצבעים מתחלפים בחדות.
זנבו קצר ממחצית אורך גופו, ותיחום הצבעים ניכר גם בו.
החדף לבן-השיניים חי בחבל הים תיכוני, בסבך צמחייה.
לעיתים הוא חי במחילות מכרסמים כגון נברן השדות.
בעולם נפוץ החדף לבן-השיניים ממרכז אירופה ודרומה עד הוולגה, טורקסטן, טורקיה, לבנון וישראל.
החדף לבן-השיניים פעיל בעיקר בלילה, אך ניתן לראותו גם בבוקר.
החדף לבן-השיניים הוא מין יחידאי.
חדף זעיר (שם מדעי: Suncus etruscus) הוא מין חדף, היונק הקטן ביותר מבחינת משקל (עטלף דבורה קטן יותר באורך הגוף).
החדף הזעיר משתייך לסוג Suncus במשפחת החדפיים השייכת לסדרת אוכלי חרקים במחלקת היונקים.
החדף הזעיר פעיל בלילה וביום, כאשר ביום הוא נע במנהרות בסבך צמחייה.
אורך הזנב מהווה יותר ממחצית אורך הגוף בדרך כלל.
בית הגידול האופייני לחדף הזעיר הוא אזור השפלה והעמקים, באקלים חמים יחסית, בעיקר בתוך צמחייה סבוכה.
הוא אינו מצוי בהרים, מפני שטמפרטורת הסביבה הנמוכה אינה מאפשרת לו לאזן את חום גופו – הוא אינו יכול לשרוד בטמפרטורה הנמוכה מ-10 מעלות צלזיוס.
תחום תפוצתו של החדף הזעיר משתרע בין דרום אירופה ועד סין ואפריקה (מלבד הסהרה).
הוא נפוץ בכל ארץ ישראל, על אף שהוא נדיר יותר מהחדף הקטן.
בשל ממדי גופו הזעירים, החדף הזעיר זקוק לכמויות אדירות של מזון – הוא צורך למעלה ממשקל גופו מדי יום.
זאת בעיקר על מנת להגביר את רמת המטבוליזם בגופו.
חילוף החומרים הגבוה מוביל ליצירת אנרגיית חום רבה, המפצה על התקררות גופו המהירה בשל היחס הגבוה מאוד בין שטח פנים לנפח בהשוואה ליצורים הומאותרמיים אחרים.
הלב של החדף הזעיר פועם בקצב של 800 עד 1,200 פעמים בדקה (לשם ההשוואה, קצב ליבם של בני אדם הוא כ-70 פעימות בדקה).
חדף מצוי (שם מדעי: Crocidura russula) הוא מין במשפחת החדפיים, השייך לקבוצת אוכלי חרקים.
עייני החדף קטנות, יש לו אף ארוך ומחודד ושיניו מעטות מאוד.
בטבע החדף חי שנה אחת ובשבי עד שלוש שנים.
החדף נפוץ בצפון אפריקה ובמערב אירופה.
החדף ניזון בעיקר מתולעים ומחרקים.
בעונת הרבייה מתחיל הזכר בחיזור אחר הנקבה והריונה נמשך 28 ימים.
בכל המלטה הנקבה ממליטה בין שלושה לשבעה גורים.
בשנה אחת לכל נקבה יש עד 12 המלטות.
הגורים עוזבים את אמם כשהם בני שתיים וחצי שבועות ובגיל שבעה שבועות מגיעים לבגרות מינית.
עַ'דִיר ח'וּם (ערבית: غدير خم, תעתיק מדויק: עַ'דִיר חֻ'ם, נהגה לפעמים רק ר'דיר או ר'אדיר) הוא שמו של חדית' מפורסם באסלאם הקובע, על פי טענת השיעים, כי יורשי מוחמד צריכים להיות עלי בן אבי טאלב וצאצאיו.
החדית' מספר שכאשר מוחמד ועלי טיילו באזור מכה יחד עם עוד מספר מוסלמים הם עצרו לנוח ליד מעיין מים חמים.
שם אמר מוחמד: "מי שמכיר בי כמַוולַא צריך להכיר בעלי כמַוולַא" (من كنتُ مولاه فعلي مولاه).
למילה "מוולא" יש שני פירושים: חבר, ואדון.
הסונים מפרשים את המילה כ"חבר", והשיעים – כ"אדון".
לטענת השיעים, זוהי ההוכחה הדתית לכך שעלי וצאצאיו צריכים להנהיג את המדינה המוסלמית.
לעומת זאת טוענים הסונים כי מדובר בהוכחה לידידותם של מוחמד ועלי ותו לא.
השיעים טוענים כי הכרזת מוחמד באירוע עד'יר ח'ום לא כובדה, ולכן השלטון על המדינה המוסלמית נלקח מעלי בזדון.
זהו מקור הפילוג בין הסונים והשיעים עד היום.
השיעים והעלווים חוגגים ב-18 בד'ו אל-חיג'ה את "עיד אל-ע'דיר" (חג ע'דיר) לזכר האירוע המסופר בחדית'.
לאירוע ע'דיר ח'ום חשיבות רבה במסורת השיעית.
השיעים טוענים שמוחמד הסביר שראוי שעלי יירש אותו כשהחזיק את ידו מעלה באירוע ע'דיר ח'ום והכריז עליו כאדם קרוב.
לפי האימאם האמריקני השיעי מוחמד באקיר קאזוויני, נביא האסלאם מוחמד לקח 100,000 מוסלמים לע'דיר ח'ום מיד לאחר החאג', כשהם עייפים מהחאג', למשך שלושה ימים, ובשלב מסוים באירוע זה כשמוחמד נאם הרים את ידו של עלי אבן אבי טאלב והכריז עליו כ"מוולא" (מילה שיכולה להתפרש הן כחבר והן כמנהיג).
לדעתו של באקיר קאזוויני, משום שמוחמד עשה זאת הדבר מעיד שעלי היה האדם הראוי לרשת אותו; ואפילו אם כשאמר "מוולא" התכוון רק לידיד, זה עדיין כבוד שלא זכה לו אף אחד מהסחאבה, ולכן על המוסלמים לקבל את עלי כיורש.
חדית'ה היה כפר ערבי בגבול שפלת יהודה ומישור חוף יהודה.
הכפר היה בנוי על תל חדיד, צפונית ליער בן שמן ולכביש 443 ועל הגדה המערבית של נחל נטוף.
הכפר שכן בקו הגבעות הראשון מעל מישור החוף באזור בן שמן וממנו הייתה תצפית על כל גוש דן.
מבחינה מנהלית היה שייך הכפר לנפת רמלה.
השרידים העתיקים ביותר שנתגלו במקום הם מראשית תקופת הברזל.
חרסים שנמצאו במקום מצביעים על כך שבמקום הייתה עיר מוקפת חומה כבר בתקופת יהושע בן נון.
אולם היא ככל הנראה הגיעה לשיאה בזמן ממלכת יהודה במאות ה-7 וה-8 לפני הספירה.
בשנת 1955 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות ונמצאה רצפת פסיפס, כנראה מהמאה השישית לספירה, שבה מצוירים ספינה שטה על הנילוס, החי והצומח על גדות הנהר, עיר מבוצרת, והכיתוב "איגיפטוס" (מצרים).
רצפת הפסיפס הוצאה מהאתר ומוצגת במוזיאון הימי הלאומי בחיפה.
בתנ"ך מוזכר היישוב חדיד כאחד המקומות בהם התיישבו שבי ציון: "בְּנֵי-לֹד חָדִיד וְאוֹנוֹ, שְׁבַע מֵאוֹת עֶשְׂרִים וַחֲמִשָּׁה" ( וב, עם שינויים קלים).
מאוחר יותר נזכר המקום כעיר שבוצרה על ידי שמעון התרסי מבית החשמונאים בשנת 143 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו כתב שאספסיאנוס לכד את חדיד במרד הגדול.
בתקופת המשנה ישבו במקום חכמים ובהם התנא רבי יקים איש חדיד ().
חדיד נזכרת גם באונומסטיקון של אוסביוס ומופיעה במפת מידבא.
רבי אשתורי הפרחי כתב בשנת 1322 שחדיד נמצאת כשעתיים מהעיר לוד על הר עגול, והערבים קוראים למקום חדיתא.
במחצית השנייה של המאה ה-19 ביקר ויקטור גרן בכפר חדית'ה וזיהה את המקום עם Adhtha של אוסביוס, עם Aditha של היירונימוס הקדוש מזרחית לעיר לוד, ועם חדיד המוזכרת בספר עזרא ובספר נחמיה.
חדית'ה, לפי ויקטור גרן, הייתה כפר קטן על גבעה גבוהה שמדרונותיה תלולים יחסית, הבתים היו בנויים בנייה אותה תיאר כגסה וחלקם היו הרוסים.
במקום נספרו 15 בורות מים, בריכה מלבנית קטנה וקברים חצובים בסלע.
אבנים גדולות עתיקות נראו מפוזרות במקום.
בתחילת המאה ה-20 רכשו חובבי ציון מצאריצין 100 דונם מאדמות כפר חדית'ה, עליהן הוקם בית החרושת חדיד.
על פי סקר הכפרים 1945 נאמדה האוכלוסייה בכפר ב-760 תושבים ושטחו עמד על 7,110 דונמים (שטח זה כלל 157 דונמים בבעלות יהודית ו-409 דונמים שטחים ציבוריים).
בתחילת מלחמת העצמאות השתתפו ערבים מהכפר בהתקפות על תושבי בן שמן עד שביולי 1948, במבצע דני, הכפר נכבש ונהרס.
קיבוץ בשם "תחייה" הוקם בשנת 1949 על אדמות הכפר והתפרק לאחר זמן קצר.
המושב חדיד הנמצא סמוך לתל, על האדמות החקלאיות של הכפר הוקם בנובמבר 1950 בידי עולים מתימן וכעבור זמן הצטרפו אליו עולים מרומניה.
חדפי פיל, ארכפיים או חדפים קופצים (שם מדעי: Macroscelididae) היא משפחה של יונקים קטנים אוכלי חרקים שתפוצתם באפריקה.
מקור השם בדמיון בין אפיהם הארוכים לחדק הפיל, וההנחה כי הם קרובי משפחה של החדפיים (Soricidae) בסדרה אוכלי חרקים.
למעשה, בעוד חדף הפיל איננו קרוב משפחה של החדף, הוא משויך לענף אפרותריה, הכולל תחתיו את הפילים וקרובי משפחתם.
הביולוג ג'ונתן קינגדון הציע לשנות את שם המשפחה ל-sengis, מונח הנגזר משפות הבנטו אפריקאיות.
הם נפוצים ברחבי חלקה הדרומי של אפריקה, ולמרות ההבדלים הניכרים, ניתן למצוא אותם כמעט בכל סוג של בית גידול, ממדבר נמיב ועד למעבה היער.
מין אחד, הארכף הצפון-אפריקני, נפוץ בחלק הצפון-מערבי המרוחק של היבשת, בנפרד משאר המשפחה.
חדפי הפיל הם יונקים קטנים הולכי ארבע, הניזונים מחרקים ומזכירים מכרסמים או אופוסומים עם זנב קשקשי, חוטם מוארך, ורגליים ארוכות יחסית לגודלם, אשר משמשות בחלק מהמינים כדי לנוע בקפיצות כמו השפניים.
גודל המינים השונים בקבוצה בין 10 לכמעט 30 סנטימטר, ומשקלם ממעט תחת 50 גרם למעל 500 גרם.
לארכף עגול-אוזן קארו יש גודל ממוצע של 150 מ"מ.
למרות שהגודל של החדק משתנה ממין אחד למשנו, כולם יכולים להניעו בחיפוש אחר מזון.
תוחלת החיים שלהם הן כשנתיים וחצי עד ארבע שנים בטבע.
יש להם ניבים גדולים, וגם שיניים טוחנות כמו של הפרסתנים.
למרות היותם פעילי יום, חדפי הפיל נצפים לעיתים נדירות וקשים ללכידה.
חדף הפיל הוא חששן גדול, מוסווה היטב ומיומן בהימלטות מאיומים.
כמה מהמינים סוללים לעצמם סדרה של מסלולים בצמחייה, בחיפוש אחר חרקים, כשלכל נתיב יש נתיב הימלטות במקרה של סכנה.
חדף הפיל אינו חיה חברתית, אך כמה מינים חיים במונוגמיה וחולקים שטח מגורים משותף והגנה הדדית מפני איומים עליו, את שטח הטריטוריה שלו מסמן חדף הפיל באמצעות בלוטת הריח.
הסוג Rhynchocyon חופר מחילות בקרקע כמו הבנדיקוט, אך אחרים במשפחה משתמשים בסדקים טבעיים, או בונים קן מעלים.
הגדול במשפחה הוא ארכף אפור-פנים (Rhynchocyon udzungwensis) שמגיע למשקל של 740 גרם.
הקטן ביותר הוא ארכף עגול-אוזן אטנדקה (Macroscelides micus) ששוקל 28 גרם.
מספר מאובנים של המשפחה נמצאו, כולם באפריקה.
חלקם היו כל כך דומים לשפניים, שהם שויכו בהתחלה בטעות לאותה קבוצה, בעוד שאחרים דומים יחסית למכרסמים.
כל המינים הללו נכחדו בפליסטוקן.
למרות שחדף הפיל סווג בקבוצות שונות, לעיתים קרובות על בסיס מאפיינים שטחיים, ראיות מורפולוגיות ומולקולריות כעת ממקמים אותו בתוך אפרותריה.
בעבר, חדף הפיל סווג עם חדפיים וקיפודיים בסדרת אוכלי חרקים; ונחשב קרוב-רחוק של הפרסתנים; שויך לטופאיים; וסווג יחד עם השפניים והארנביים בארנבאים.
תוצאות בדיקות מולקולריות אחרונות, לעומת זאת, תומכות מאוד בשיוך לאפרותריה, יחד עם יונקים אחרים שבעבר שויכו לפרסתנים כמו תחשאים, שפניים, שנבובאים ופילאים.
במשפחה ארבעה סוגים המחולקים ל-19 מינים:
סוג ומין יחיד ארכף צפון-אפריקני (Petrosaltator rozeti)
מין ארכף עגול-אוזן נמיבי (Macroscelides flavicaudatus) - התגלה ב-2012
מין ארכף עגול-אוזן אטנדקה (Macroscelides micus) - התגלה ב-2014
סוג ומין יחיד ארכף ארבע אצבעי (Petrodromus tetradactylus)
חִדְקוֹנִיתיים (שם מדעי: Curculionidae, שם עממי באנגלית: weevils) היא משפחת חיפושיות המתאפיינת לרוב בקדמת ראש מאורכת הדומה לחדק, עם גפי הפה בקצה שלה.
זו משפחה עשירה מאוד במינים, לפי אנציקלופדיית החי והצומח - למעלה מ-60,000 מינים.
רוב החדקוניתיים אוכלי צמחים, לרוב יש למין טווח צר של צמחים פונדקאים, עליהם הוא מתמחה.
הנבירה על ידי ה"חדק" משמשת הן לאכילה והן לכריית מנהרה שבה מוטלות הביצים, לכן אורך וצורת ה"חדק" מותאמים לנבירה בזרעים (לדוגמה חדקונית הבלוטים על עצי אלון בארץ בעלת חדק ארוך כגופה).
כמה מיני חדקוניות מזיקים לצמחים, למשל באורז, בדקלים, בסלק וכו'.
יש חדקוניות עם חדק ארוך בהרבה מגופן, אחת הידועות היא Trachelophorus Giraffa.
חדית' א-נאס הוא שבועון ישראלי בשפה הערבית הרואה אור מאז 1999 בנצרת.
בפינת סקירת העיתונות שלו בתוכניתו של רזי ברקאי "מה בוער" ציין אחמד טיבי שהשבועון הוא הביטאון המרכזי של העילית האינטלקטואלית של ערביי ישראל, בעיקר בצפון הארץ.
עורכו הראשי הוא העיתונאי זכריא חסן.
לעיתון יש אתר אינטרנט www.annas.app שעלה לאוויר בסוף שנת 2020.
חִדְקוֹנִית הדקל האדומה (שם מדעי: Rhynchophorus ferrugineus) היא מין של חיפושית חוטם הידוע גם בכינויו "חדקונית דקל אסיה" או "חדקונית דקל סאגו".
החיפושיות הבוגרות גדולות יחסית; אורכּן בין שני ס"מ לחמישה.
צבען אדום-חלוד בדרך כלל, אך קיימות גרסאות צבע נוספות המזוהות בטעות כמינים שונים (לדוגמה, Rhynchophorus vulneratus).
זַחֲלי החדקונית יכולים לקדוח חורים עד אורך של מטר בגזעי עצי הדקל ובכך להחליש את הגזע המארח ואף להמיתו.
על כן החדקונית נחשבת מזיק עיקרי במטעי דקליים, קוקוס ותמרים.
החדקונית הגיעה מאסיה הטרופית, והתפשטה לאפריקה ואירופה.
לאגן הים התיכון הגיעה ב-1980. נצפתה לראשונה בספרד ב-1994 ובצרפת ב-2006. עוד נצפתה החיפושית במלטה ובאיטליה (טוסקנה, סיציליה וקמפניה).
היא הגיעה גם לתוניסיה, והחוקרים חושדים שהגיעה גם למרוקו, לאלג'יריה ולמדינות אחרות בצפון אפריקה, אבל עדיין אין לכך כל אישור רשמי.
החדקונית נצפתה לראשונה באמריקה בקוראסאו בינואר 2009 וגם בארובה באותה השנה.
בשנת 2010 דווח בארצות הברית כי היא נצפתה בלגונה ביץ', קליפורניה.
החִדקונית תוקפת בדרך כלל עֲצי דקל צעירים, בני פחות מעשרים שנה.
בעוד החדקוניות הבוגרות גורמות נזק מסוים עקב אכילת הגזע, הנזק הגדול ביותר לעצים נוצר מנבירת הזחל אל תוך לב הדקל.
קדיחה זו עשויה להגיע לעומק מטר.
הנקבה הבוגרת מטילה כמאתיים ביצים בחלק הצעיר של צמרת העץ, בבסיסי עלים צעירים או בנגעים פתוחים של גזע העץ.
הביצים בוקעות ומהן יוצא זחל לבן.
זחל זה יאכל את הסיבים הרכים דרך הרקמה הפנימית של העץ, ויידרש לו חודש לערך כדי ליצור מנהרה.
הזחלים יכולים לגדול עד לאורך של שישה עד שבעה סנטימטרים.
בהתגלמות יעזוב הזחל את העץ וייצור חֲדַר התגלמות הבנוי מסיבי דקלים יבשים ומפסולת עלים יבשים המצויים בבסיסו של העץ.
מחזור החיים של החדקונית נמשך בערך 7 עד 10 שבועות.
זחלים שזה עתה בקעו צבעם צהוב-לבן, הם חסרי רגליים וראשם צבעו חום כהה יותר משאר הגוף.
לזחלים לסתות חזקות ואופקיות, והן משמשות אותן להתחפר ברעבתנות אל תוך לב העץ.
החרקים הבוגרים הם "טייסים" מצוינים ומסוגלים לעוף למרחקים גדולים.
הם יכולים להתיישב גם בעצים בריאים, אך מבכּרים לתקוף דקלים חלשים או נגועים על ידי חרקים אחרים.
התפשטות המַזיק גורמת להצהבתן ולנבילתן של כפות הדקלים, וזו עלולה להוביל למותו של הדקל הנגוע.
ראשונה תיפגע ותיפול צמרת העץ, ואחריה הענפים שמתחתיה, מחלקו העליון של העץ ומטה.
התסמינים העיקריים, ובהם אובדן צמרת העץ או נבילת הֶעָלים מתחתיה, בדרך כלל גלויים רק זמן רב לאחר שעץ הפך נגוע.
עד שהתסמינים החיצוניים האלו נצפים, הנזק בדרך כלל קשה דיו כדי להמית את העץ, והם מעידים על נוכחות של שישה חודשים או יותר של המזיק בעץ.
כאשר בעץ ישנה אוכלוסייה גדולה של זחלים, ניתן לשמוע את נבירתם בהצבת האוזן על גזע העץ.
לעיתים משתמשים במכשירים להאזנה (כגון מסכת) או בכלבים שאומנו לזהות את ריח הזחלים או את ריח ריקבון הגזע כדי לזהות אוכלוסייה קטנה יחסית של המזיק בעץ.
החדקונית מעדיפה להטיל את ביציה ברקמות הרכות של העץ, הריח הייחודי המופרש מהגדם לאחר הגיזום גם הוא מושך את החרק.
ולפיכך כדי להפחית את התפשטות הנגע מומלץ שלא לגרום נזק מכני לצמחים.
גיזום עלים מתים או ישנים עשוי לצמצם את התופעה.
הזזת חומר צמחי כגון קליפות ישנות ועלים מתים ונגועים לאזור שאינו נגוע, אסורה.
ישנם דיווחים שחדקונית הדקל האדומה תקפה כבר כ-19 מיני דקל בעולם.
אף שהחדקונית נצפתה לראשונה בעצי קוקוס בדרום מזרח אסיה, היא השיגה דריסת רגל משמעותית בעצי תמר בשני העשורים האחרונים בכמה מדינות במזרח התיכון, ולאחר מכן הרחיבה את האזור המחיה שלה לאפריקה ולאירופה.
נראה שהתפשטות זו אירעה בגלל מעבר חלקי עצים נגועים לאזור לא נגוע.
החדקונית נצפתה ב-15% מהמדינות המגדלות קוקוס ובמחצית מהמדינות המגדלות תמרים.
בישראל התגלה המזיק לראשונה ב-1999 במטעי תמר בצפון ים המלח.
מאז הוא התפשט מאזור אילת, דרך הערבה, בקעת הירדן ועד לאזור הצפון.
בשנת 2010 פרסם משרד החקלאות ופיתוח הכפר הוראות להתמודדות עם המזיק בעצי נוי.
גרסה מעודכנת של ההוראות יצאה באפריל 2015. הטיפול מבוסס על אימידקלופריד, ולכן מתאים רק לטיפול בעצי נוי, שכן, למרות רעילותו הנמוכה יחסית ליונקים, אסור לאכול מפרי עץ שטופל בחומר (ראה בפתק שבתמונה משמאל).
בנהריה, בקריית מוצקין, בחיפה ובראשון לציון כבר נכרתו עצים מתים מחשש לנפילה פתאומית על מכוניות או על עוברים ושבים.
עצים רבים נפגעו מיבנה ועד גדרה.
ב-2016 נאלצה עיריית ראשון לציון לכרות את שדרת הדקלים המפורסמת בגן המושבה אחרי שרוב העצים נפגעו על ידי החדקונית ב-2014.
ב-2015 ו-2016 החלו ערים בשרון בטיפול מונע נגד המזיק בדקלים שבשטחים הציבוריים, ובסילוק עצים מתים, ויצאו בקול קורא לתושבים לטפל בדקלים בחצרות הפרטיות.
בשנת 2020 זוהתה חדקונית הדקל בשדרת דקלי הוושינגטוניה ביער חולדה ומייד גובשה תוכנית בקרן קיימת לישראל להדברת החרק המזיק.
בשנת 2021 זוהו חדקוניות הדקל מתות וחיות ביישוב מצפה יריחו השוכן סמוך לירושלים.
חַדַּף הָרָמוֹן (שם מדעי: Crocidura ramona) התגלה לראשונה בשנת 1996 במכתש רמון על ידי קבוצת חוקרים ישראליים והוא מין אנדמי לישראל.
חדף זה שונה משני המינים האחרים בישראל מבחינה מורפולוגית, צבעו אפור בהיר עד כסוף, צבע גחונו בהיר במעט, והוא קטן יותר מהאחרים.
חדף הרמון שונה גם מבחינה גנטית (הן במספר הכרומוזומים שלו וצורתן) וכן מבחינה פילוגנטית.
חדף מים צפון אמריקני (שם מדעי: Sorex palustris, באנגלית: American water shrew או northern water shrew) הוא מין של חדף השוכן בנהרות ובאגמים שברכסי ההרים של האזור הנארקטי בצפון ארצות הברית, קנדה ואלסקה.
כפי ששמו מרמז חדף המים הצפון אמריקני שוכן באמריקה הצפונית.