tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טאונסנד הוא גבר נשוי, מצודד ורודף נשים, ההפך הגמור מוולטר.
קיטי מתאהבת בו ועד מהרה הם מקיימים יחסים אינטימיים כשהוא מבטיח לה להתגרש מאשתו.
וולטר מגלה את בגידתה של קיטי ומעמיד אותה בפני ברירה: גירושין באשמת ניאוף, או המשך חיים כזוג בתנאי שהיא תתלווה אליו למסע אליו התנדב לצאת - מסע לאזור מוכה מלחמה ומגפת כולרה במעמקי סין.
קיטי נפגשת עם טאונסנד אשר מתכחש להבטחותיו, והיא חוזרת בבושת פנים לוולטר ומקבלת את הצעתו למסע הארוך אל תוך סין.
לאחר מסע מייגע בן שבועיים הם מגיעים לכפר מבודד ומשתכנים בקרבתו.
הם כמעט ואינם מדברים ביניהם.
וולטר יוצא לעבודה בכפר וקיטי נשארת בבית, כשחייל סיני שומר עליה.
היא מוצאת נחמה בשיחות עם שכנם ודינגטון (טובי ג'ונס), סגן המפקח המקומי המתגורר לידם עם אישה סינית.
ודינגטון מבחין במתח בין בני הזוג, ומציע לקיטי לעבוד בבית היתומים בכפר.
קיטי נפגשת עם הנזירה הראשית (דיאנה ריג) ומתחילה לעבוד עם היתומים בחדר המוזיקה.
היא שומעת מהנזירה עד כמה וולטר אוהב ילדים.
כאשר וולטר מתבונן בעבודתה עם היתומים הוא מתחיל להעריך אותה.
כאשר קיטי מגלה לוולטר שהיא בהריון ואינה בטוחה שזה ממנו, הוא עונה לה שזה לא חשוב בעיניו.
וולטר נוקט בעזרת הצבא, מספר פעולות לעצירת המגפה.
הוא פוקד על סגירת באר הכפר הנגועה בכולרה, הוצאת המתים מהבתים וקבורתם, ובניית מתקן לשאיבת מים לכפר ממקור נקי.
המקומיים כועסים עליו ועל הבריטים.
בשלב מסוים קיטי נמלטת מאזרחים המבקשים לעשות בה לינץ'.
בסופו של דבר, וולטר נדבק בעצמו בכולרה ומת בייסורים בזרועותיה של קיטי.
זאת, חוזרת לאחר מותו ללונדון.
חמש שנים מאוחר יותר, קיטי מטיילת עם בנה וולטר בלונדון ופוגשת בטאונסנד.
הוא משער שהוא אבי הילד ומציע לה להתראות בהמשך, אך קיטי דוחה הצעתו ומסתלקת מהמקום.
כאשר בנה שואל אותה לזהותו של האיש שפגשו, קיטי עונה - "לא מישהו חשוב".
אדוארד נורטון – וולטר פיין
נעמי ווטס – קיטי גרסטין
דיאנה ריג – הנזירה ראשית
אנתוני וונג צ'או סנג – קולונל יו
לייב שרייבר – צ'ארלס טאונסנד
ג'ולייט האולנד – דורותי טאונסנד
אלן דייוויד – מר גרסטין
מגי סטיד – מרת גרסטין
לוסי וולר – דוריס גרסטין
הצנחנית שלא שבה הוא ספר לנוער מאת הסופר הישראלי עודד בצר, שיצא לאור בשנת 1969 ומתאר את חייה של חנה סנש.
החלק הראשון של הספר מתרחש בקיסריה ונהלל, ומתמקד בזיכרונותיה וחייה האישיים של חנה סנש, יהודייה ילידת הונגריה.
מובאים בו גם קטעים מיומנה.
חנה בוחרת לוותר על החיים השקטים בארץ ישראל המנדטורית, ומתגייסת לחיל האוויר הבריטי כדי להילחם לצדו במלחמת העולם השנייה.
במסגרת פעילותה, הופכת חנה לצנחנית ומוצנחת ביוגוסלביה שם היא משתפת פעולה עם כוחות פרטיזנים מקומיים ומגיעה להונגריה.
בהונגריה היא נתפסת, נחקרת ועוברת עינויים, אולם לא מסגירה את חבריה ומסתירה את הקוד הסודי של המשדר, שבעזרתו ההונגרים יכולים לתפוס את חבריה.
היא נשפטת, אולם עוד לפני שמסתיים המשפט מוצאת להורג בידי כיתת יורים.
בסוף הספר מובא השיר "אשרי הגפרור".
הספר זכה בפרס יצחק למדן לספרות ילדים של עיריית רמת גן.
הצעדה הארוכה של הנאוואחו היא גירוש של בני אומת הנאוואחו מהטריטוריה שלהם על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית ב-1864. הנאוואחו אולצו לצעוד מאדמתם מאזור צפון-מזרח אריזונה למזרח ניו מקסיקו אל שמורה שהוקמה עבורם.
בין אוגוסט 1864 וסוף 1866 התרחשו 53 צעדות כפויות, שבמהלכן מתו רבים.
צעדות אלו הן אירוע מכונן בתולדות הנאוואחו.
כמה אנתרופולוגים טוענים כי "הטראומה הקיבוצית של הצעדה הארוכה...
היא קריטית לתחושת הזהות של הנאוואחו כעם".
מולדתם המסורתית של הנאוואחו משתרעת מצפון-מזרח אריזונה דרך מערב ניו מקסיקו.
באזור זה בנו הנאוואחו בתים, שתלו עצי פרי, זרעו תירס וגידלו חיות משק.
היחסים בין הנאוואחו לשכניהם נעו בין יחסי סחר לפשיטות צבאיות.
השכנים העיקריים של הנאוואחו היו הילידים בני האפאצ'י, הקומאנצ'י והיוט כמו גם מתיישבים ספרדים ומקסיקנים, ואחרי 1846 מתיישבים אמריקנים דוברי האנגלית.
האירועים שקדמו לגירוש הנאוואחו מאדמתם כללו סבבים של הסכמים, פשיטות ופשיטות כנגד מטעם הצבא, הנאוואחו ומיליציות אזרחית שחבריהן היו אויבים משכבר הימים של הנאוואחו, צאצאים של ספרדים שהתיישבו בצפון ניו מקסיקו משלהי המאה ה-16.
המתיחות בין הנאווחו והמתיישבים האמריקנים החלה וגברה החל מהניסיון ב-1849 להגיע להסכם עם נרבונה (Narbona), אחד ממנהיגי הנאוואחו, שהסתיים בעימות שבו נרבונה נהרג וקורקף על ידי אחד מאנשי המיליציה.
דרך הקמת המבצרים על ידי צבא ארצות הברית בשטח הנאוואחו: פורט דפייאנס (Fort Defiance) באריזונה של ימינו ופורט וינגייט (Fort Wingate) בניו מקסיקו של ימינו, וכלה בהתקפות ששיאן הייתה התקפה של כ-1,000 לוחמי נאוואחו ב-30 באפריל 1860 על פורט דפייאנס.
וורד קיבל גם הוראה להזהיר את כל בני הנאווחו שיסרבו לעבור כי יתייחסו אליהם כאל אויבים.
בנובמבר 1861 הנאוואחו ערכו שוב פשיטות.
קנבי כתב לממונה עליו בסנט לואיס כי "ההתרחשויות האחרונות בארץ הנאוואחו גרמו לייאוש והתפוררות באומה זו שלא נותרה ברירה בין השמדתם המוחלטת או סילוקם ויישובם במקומות כה רחוקים...
כדי לבודד אותם לחלוטין מהתושבים של הטריטוריה.
מלבד כל השיקולים של אנושיות, השמדה של עם זה תהיה משימה קשה במיוחד".
בהגיע 1862 הצליח צבא הצפון להדוף את צבא הדרום במורד הריו גראנדה.
ממשל ארצות הברית הפנה שוב את תשומת לבו לנאוואחו, כשהוא נחוש לעצור את הפשיטות של הנאוואחו ואת הפשיטות עליהם.
גנרל ג'יימס קרלטון (James Henry Carleton; 1873-1814) הצטווה להחליף את קנבי כמפקד של האגף הצבאי של ניו מקסיקו בספטמבר 1862, והוא החליט לפתור את הבעיה של הנאוואחו באמצעים צבאיים.
על הצבא ללוות את האינדיאנים מאזור מגוריהם בצפון-מזרח אריזונה וצפון-מערב ניו מקסיקו מזרחה לשמורה על נהר הפקוס הקרויה בוסקה רדונדו (Bosque Redondo, מספרדית "המטע העגול").
בשמורה זו כבר שוכנו קודם לכן בני אפאצ'י מסקלרו ובצמוד אליה הוקמה פורט סמנר, מצודה שבה שוכן חיל מצב שנועד לפקח על האינדיאנים בשמורה.
תפקיד מרכזי במערכה זו יועד לקיט קרסון, אחד מאנשי ההרים הידועים ביותר בתולדות המערב הישן של אמריקה, ששימש באותה תקופה כקולונל בצבא ארצות הברית.
קרסון עמד בראש מיליציה של ציידים וסיירים מנוסים שקיבלו סיוע מסיירים מבני היוט, הזוני והאפאצ'י.
ב-23 ביוני 1863 הציג הגנרל קרלטון אולטימטום לנאוואחו על פיו הם חייבים להתיישב מחדש בבוסקה רדונדו עד 27 ביולי 1863, לאחר תאריך זה יתייחס הצבא לכל נאוואחו כאל אינדיאני עוין ויטפל בו בהתאם.
מרבית הנאוואחו, שהיו מפוזרים על פני שטח נרחב, לא שמעו על אולטימטום זה, וגנרל קרלטון לא ניסה ליישם אותו.
במקום זה הוא הורה לקיט קרסון להרוס את הבסיס הכלכלי של הנאוואחו.
עד סוף יוני נענו רק כ-600 מבני הנאוואחו לקריאה וקרסון נכנס לארצם של הנאוואחו בראש כוח בן 730 חיילים.
קרסון יישם מדיניות של אדמה חרוכה בארצם של הנאוואחו.
הוא הורה לכרות מטעי הפרי, להעלות באש את שדות התירס, להרוס את מבני המגורים של הנאוואחו (המכונים הוגאן), לסתום את בורות המים, ללכוד את עדרי הבקר ולהרוג כל נאוואחו שיתנגד.
על מנת להימלט מזעמם של החיילים ושל הסיירים האינדיאנים בני בריתם, נמלטו חלק מבני הנאוואחו אל שטחם של השבטים השכנים האפאצ'י חימנס והאפאצ'י המערביים.
יתרת הנאווחו, בהנהגתם של הצ'יפים ברבונצ'יטו ודלגדיטו, נמלטו לקניון דה שאיי שנחשב בלתי חדיר.
ב-14 בינואר 1864 תקף הכוח בראשות קרסון את הנאווחו שהסתתרו בקניון דה שאיי.
הקניון הענק הוא אתר מקודש לנאוואחו עד ימינו, ובאותה תקופה נחקר על ידי הסיירים של הצבא, אבל עבור מרבית הלבנים היה בבחינת ארץ לא נודעת.
קרסון השתלט על הכניסה המערבית של הקניון בעוד שחלק אחר מכוחו התקדם מהמזרח.
הרעב וקור החורף התישו אותם, ולקראת הסוף הם גם לא העזו להדליק מדורות על מנת שלא לחשוף את מיקומם.
באביב 1864 התאספו בהדרגה מרבית הנאוואחו בפורט קנבי (לשעבר פורט דפייאנס) ובפורט וינגייט, ובהגיע הקיץ הגיע מספרם ל-8,000 נפשות.
ההתיישבות מחדש הכפויה התרחשה במספר שיירות.
השיירה הראשונה של בני הנאווחו יצאה לדרכה בנתיב בן 480 קילומטרים לכיוון דרום-מזרח במרץ 1864. בדרכם הם חצו את הריו גראנדה ומשם לדרום-מזרח לפורט סמנר על נהר הפקוס.
הצבא האמריקני ליווה את השיירה וסיפק קרונות נהוגים על ידי שוורים לזקנים ולחולים, בעוד שכל האחרים נאלצו לצעוד.
הביגוד והמזון לא היו הספיקו.
כבר לפני תחילת הצעדה מתו כ-2,500 מהרעב ומהקור ו-197 נוספים מתו תוך כדי הצעדה.
החולים והתשושים, ואפילו נשים שכרעו, ללדת נורו.
מספר הנפגעים בשיירות הבאות היה דומה, וחלק מבני הנאוואחו נחטפו על ידי המקסיקנים או אינדיאנים אחרים במטרה לשמש עבדים.
בסופו של דבר נדחסו יותר מ-9,000 מבני הנאוואחו, בנוסף ל-400 מבני האפאצ'י מסקלרו, בשמורה.
אלו ששרדו את הצעדה הארוכה התיישבו באזור חולי לאורך נהר הפקוס.
מרבית העצים שצמחו בשמורה נכרתו במטרה להקים את פורט סמנר, וכל שנותר הייתה קרקע עקרה.
הנאוואחו חפרו מחילות להגן על עצמם מהשמש, הרוחות והקור.
מעט העצים שנותרו נכרתו במטרה לשמש להסקה, והאינדיאנים נאלצו ללכת קילומטרים רבים על מנת לחפור את שורשי המסקיט ששימשו להסקה.
בנוסף המים בנהר פקוס שהיו אלקליים כמעט שלא היו ניתנים לשתייה.
מאות מבני הנאוואחו מתו בשנה הראשונה בבוסקה רדודנדו.
לאחר שלוש שנים קשות ומוות של קרוב ל-1,000 איש והבריחה של אינדיאנים נואשים רבים, היה ברור שתוכנית ההתיישבות מחדש של קרלטון נכשלה והנאוואחו דרשו לשוב למולדתם.
הממשל האמריקני, שהשקיע 10 מיליון דולר באחזקת השמורה ובאספקת מזון וביגוד, מינה את הגנרל ויליאם שרמן לחקור את המצב, לא רק מטעמים של הומניות, אלא במטרה גם לחסוך כסף.
שרמן היה המום ממצבם של הנאוואחו ושלח דו"ח לגנרל יוליסס גרנט, שעתיד היה להפוך לנשיא ארצות הברית.
ב-1 ביוני 1868, חתמו הצ'יפים של הנאוואחו על הסכם בפורט סמנר, על פיו נתנה ממשלת ארצות הברית לבני הנאוואחו שמורה בת 14,000 קילומטרים רבועים במולדתם ההיסטורית והרשתה להם לחזור.
בתמורה הם התחייבו לחיות בשלום עם המתיישבים האמריקנים מכאן ולהבא.
כשהנאוואחו חזרו למולדתם היא הייתה הרוסה בשל מדיניות האדמה החרוכה שבה נקט הצבא במטרה להכריח אותם להיכנע: הבתים היו הרוסים, המטעים נכרתו וחיות המשק נעלמו.
בתנאים אלו נדרש זמן רב עד שהנאוואחו חזרו לקצב החיים הקודם.
קיט קרסון עמד אחר-כך בראש המשלחת הצבאית כנגד הקיווה הקומאנצ'י והשאיין ב-1865 שהצליחה לצאת בעור שיניה מהקרב באדובי וולס כשהותקפה על ידי כוח גדול של האינדיאנים.
הוא פרש מהצבא במטרה להתפרנס כחוואי בקולורדו.
הוא מת ב-23 במאי 1868 בבוגסוויל בקולורדו בגיל 59. ג'יימס קרלטון שירת כלוטננט-קולונל לאחר מלחמת האזרחים.
הוא כתב כמה ספרים על נושאים צבאיים ומת בגיל 58 ב-7 בינואר 1873 בסן אנטוניו בטקסס.
ב-1991 הוחלט על הקמת אתר הנצחה לצעדה הארוכה ולחיים בבוסקה רדונדו באתר ההיסטורי של פורט סמנר.
אתר ההנצחה בוסקה רדונדו (Bosque Redondo Memorial), נפתח לקהל ב-4 ביוני 2005, 140 שנים אחרי הצעדה הארוכה.
הצעצועים שעיצבו אותנו היא תוכנית טלוויזיה דוקומנטרית אמריקאית, אשר נוצרה על ידי בריאן וולק-ווייס.
הסדרה בוימה על ידי טום סטרן ובריאן וולק-ווייס, ונכתבה על ידי דונלד איאן בלאק.
הסדרה שודרה לראשונה בכל הפלטפורמות של נטפליקס (ביניהן ישראל) ב-22 בדצמבר 2017. הסדרה מתמקדת בהיסטוריה של קווי צעצועים חשובים שנוצרו במהלך השנים.
כיום יש לסדרה 3 עונות ו-12 פרקים באורך 43–51 דקות.
בכל פרק בסדרה, מציגים את האנשים שמאחורי זיכיונות הצעצועים האיקוניים ביותר בהיסטוריה.
המומחים מדברים על עלייתן, נפילתן, ועל יצירותיהם השוות מיליארדים.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית בנטפליקסשידור ראשוןשידור אחרון1422 בדצמבר 20172425 במאי 20183415 בנובמבר 2019
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהנושא הפרקתקופת שידור מקורית בנטפליקס11צעצועי מלחמת הכוכבים22 בדצמבר 201722צעצועי ברבי33צעצועי הי-מן44צעצועי ג'י.
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהנושא הפרקתקופת שידור מקורית בנטפליקס51צעצועי מסע בין כוכבים25 במאי 201862צעצועי רובוטריקים73צעצועי לגו84צעצועי הלו קיטי
מספר הפרק בסדרהמספר הפרק בעונהנושא הפרקתקופת שידור מקורית בנטפליקס91צעצועי פאוור ריינג'רס15 בנובמבר 2019102צעצועי היאבקות מקצועית113צעצועי הפוני הקטן שלי124צעצועי צבי הנינג'ה
הצעיף הכחול הוא סרט מלודרמה אמריקאי משנת 1951 עם ג'יין ויימן בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על סיפור של פרנסואה שמפו שעובד לסרט בשם La Voile Bleu בשנת 1942.
ג'יין ויימן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אך הפסידה אותו לויויאן ליי עבור חשמלית ושמה תשוקה.
היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
העלילה היא על אומנת המקדישה את חייה לטיפול בילדים במשפחות שונות.
שם הסרט מבוסס על הצעיף הכחול אותו נהגו אז האומנות ללבוש.
לואיז (לולו) מייסון (ג'יין ויימן) היא אלמנה שבעלה נהרג במלחמת העולם הראשונה.
היא יולדת בת שמתה לאחר הלידה.
לואיז אוהבת לטפל בילדים והיא מקבלת לטפל בבנו של פרדריק ביגלי, (צ'ארלס לוטון), אלמן עשיר, יצרן מחוכים.
ביגלי מבקש את ידה אבל היא מסרבת והוא מתחתן עם מזכירתו שמפטרת אותה.
היא מוצאת עבודה כאומנת לרובי, הריסון והנרי, בניהם של הנרי פאלפרי ואשתו פלייר (אגנס מורהד).
הריסון הוא ילד פרוע ומוצמד אליו מורה מלווה בשם ג'ארי קין (ריצ'רד קרלסון).
ג'ארי מתאהב בלואיז ומציע לה נישואים כדי שתסע איתו לביירות שם קיבל משרה טובה.
היא מסכימה אך פלייר משוחחת איתו וממתנת את התלהבותו מלואיז שזה עתה הכיר.
הוא מבקש מלואיז לדחות את נישואיהם ונוסע בעצמו.
לואיז המדוכאת נשארת עם משפחת פאלפרי עד שהילדים גדלים.
מקום עבודתה הבא הוא אומנת לנערה סטפני רולינס (נטלי ווד) בתה של אם יחידנית, אני רולינס (ג'ואן בלונדל), זמרת מתוסכלת בשולי הקריירה שלה.
אני עסוקה בהופעותיה בעוד שלואיז מטפלת בסטפני המתבגרת ונוצר ביניהן קשר של אם ובת.
בטקס הקונפירמציה מופיעה רק לואיז וסטפני מציגה אותה כאמה.
לואיז מרגישה שהקשר הזה אינו בריא ומתפטרת.
היא עוברת להיות אומנת לטום, ילדם של הזוג יו (דן או'הרליהי) והלן ויליאמס.
יו עובר במלחמת העולם השנייה לאנגליה, נפצע קשה בקרב ואשתו נוסעת לטפל בו.
לואיז נשארת ומטפלת בטום שנים רבות.
כאשר מודיעה לה הלן כי התאלמנה, נישאה מחדש ועומדת להגיע בחזרה לארצות הברית, היא עוזבת את הבית ונוסעת לפלורידה.
לאחר חיפוש נרחב על ידי המשטרה היא נמצאת ומואשמת בחטיפה.
התובע המחוזי אוהד אותה אבל נאלץ לכבד את החוק ולהעביר את טום לאימו הביולוגית.
כל אותן השנים היא מצויה ביחסים אפלטונים עם פרנק האצ'ינס (סיריל קיוזק), בעל חנות צעצועים.
הוא מציע לה נישואים אך היא דוחה זאת.
המשטרה מחפשת את טום ובלש חוקר את פרנק על יחסיו עם לואיז ובסוף החקירה פרנק מתמוטט ומת.
לואיז מגיעה לחנותו של פרנק ולאכזבתה רואה שהיא סגורה עקב מותו.
כעת לואיז היא אישה קשישה ובודדה ואינה יכולה למצוא עבודה כאומנת.
בלשכת תעסוקה מציעים לה להיות מנקה בבית ספר והיא מסכימה כדי להיות שוב קרובה לילדים.
ראייתה נחלשת וכאשר היא כמעט נדרסת, היא נבדקת על ידי רופא עיניים שמתברר שהוא רוברט פאלפרי.
היא מספרת לו על קורותיה ומראה לו תמונות של כל הילדים שבהם טיפלה.
הוא מזמין אותה לביתו ושם היא נפגשת להפתעתה עם כולם ומשוחחת בטלפון עם טום.
בסוף השיחה מציע לה רוברט להיות אומנת לילדיו.
ההצעדות נערכו ברובן בנובמבר 1944.
בסדרת מבצעים זו אספו הרשויות ההונגריות כ־80,000 יהודים מאזורים שונים במדינה, רובם מבודפשט, ליוו אותם ליווי מזוין בקבוצות של אלפים כל קבוצה בהצעדה רגלית של כשבוע עד לגבול הונגריה-אוסטריה (מרחק של כ-170 ק"מ) ומסרו את אלה שנותרו בחיים לידי יחידות האס אס.
שם, המגורשים אולצו לבנות ולבצר בעיקר את קו ההגנה נגד הצבא האדום על גבול הרייך (באזור הגבול ההונגרי-אוסטרי הנוכחי) ואלה ששרדו את הסבל, המצוקה, המחסור, המחלות והאומללות גורשו באביב 1945 למחנות הריכוז.
לאחר כניסת הכוחות הגרמניים להונגריה ב־19 במרץ 1944, והקמת ממשלה חדשה בהנהגתו של דמה סטויאי (מקודם שגריר הונגריה בברלין) החל מיד שלב נוסף ברדיפות וההתקפות נגד היהודים בהונגריה.
השלטונות ההונגריים, בהנחיית אדולף אייכמן וקומנדו אייכמן שהיה בפיקודו, אילצו את יהודי הכפרים ועיירות השדה באמצעות הז'נדרמריה ההונגרית להתאסף תחילה במחנות איסוף, למעשה בגטאות ארעיים, ותוך כמה שבועות הם גורשו מהמדינה (בעיקר למחנה ההשמדה אושוויץ).
התוכנית הייתה להתחיל בגירוש יהודי בודפשט בסוף אוגוסט 1944, אך הדבר לא התממש.
כאשר הצבא הסובייטי כבר נלחם בשטח הונגריה, עוצר הונגריה האנטישמי האדמירל מיקלוש הורטי וממשלתו ניסו לצאת מהמלחמה.
הניסיון נכשל, וב -15 באוקטובר הורטי הודח, ופרנץ סלשי מנהיג מפלגת צלב החץ השתלט על המדינה.
בינתיים, ההתקדמות המהירה של הצבא האדום החלה לאיים גם על בודפשט וגם על וינה, והגרמנים נזקקו ליותר ויותר ידיים עובדות חדשות בגלל הפסדיהם האדירים במלחמה.
בהוראה מגבוה חזר אייכמן להונגריה ב־17 באוקטובר, כדי להמשיך בפעילותו הקודמת גם במצב שהשתנה.
כבר למחרת הוא סיכם עם גאבור ויינה, שר הפנים ההונגרי, להעביר 50,000 יהודים הונגרים לגרמניה למטרות עבודות כפייה, אותם נאלצו לשלוח בצעידה רגלית עד הגבול המערבי של המדינה.
על אף שסלשי הצהיר בעבר (במה שנקרא "התוכנית היהודיה ההונגריסטית"), שלא יאפשר לשלוח את היהודים ההונגרים לגרמניה, הרי כעבור מספר ימים, בשיכנועו של הבריגדיר גנרל אס.אס.
וזנמאייר, הוא אישר משלוח של 25,000 אנשים.
לאחר מכן, ב-1 בנובמבר, הוא אישר 25,000 נוספים.
מאוחר יותר הושגו הסכמות נוספות למסירת כל היהודים, אנשי שירות העבודה, לידיים גרמניות.
ב־21 באוקטובר, הוטלה הגזירה הראשונה, ויצאה תקנה ממשלתית שחייבה גברים בגילאי 16 עד 60 שגרו ב"בנייני הטלאי הצהוב" וענדו טלאי צהוב להתייצב ל"שירות הצבאי".
התקנה הורחבה במהירה גם לנשים בגילאי 16 עד 40, אבל כבר ביום הקודם לפרסום התקנה אנשי פלוגות צלב החץ הופיעו ב"בנייני הטלאי הצהוב" ולקחו אנשים בכוח לנקודות האיסוף.
באותה תקופה הם עדיין אולצו לעבוד רק בביצורים, בבניה וחיזוק ביצורים ותעלות בגבולות בודפשט נגד הצבא האדום שהתקרב.
ב־26 באוקטובר מספרם היה בערך 35,000 איש.
עם זאת, הפיקוד הצבאי הגרמני היה זקוק בדחיפות למספר רב של כוח אדם לבניית קו הגנה (החומה הדרומית-מזרחית) בגבול הרייך, מה שהיום למעשה הגבול ההונגרי-אוסטרי.
בתחילת נובמבר החל מרדף חדש בבודפשט אחר המחויבים בעבודת כפייה.
אנשי צלב החץ הופיעו שוב ושוב ב"בנייני הטלאי הצהוב" כדי לאסוף דיירים שלדעתם היו מתאימים ובגילאי העבודה.
מנהלי הבית הונחו לחפש יהודים מסתתרים שהיו בעלי יכולת לעבוד, ולדווח עליהם.
לעיתים נלקחו אנשים גם מבתים שהוכרזו כ"מוגנים" שהיו תחת חסות של מדינות נייטרליות (שווייץ, שוודיה, ספרד וכדומה).
בתאריך 9 בנובמבר הוטל עוצר בן שלושה ימים על דיירי בנייני הטלאי הצהוב.
אנשים נתפסו בפשיטות רחוב בלתי פוסקות נלקחו למחנה איסוף שהוקם באובודה, בבית חרושת לבנים באזור אוּילַק (חלק מבודפשט בין רובע 2 ל-3).
כמה נציגים של המדינות הנייטרליות, ביניהם ראול ולנברג, יועץ השגרירות השוודית, וקרל לוץ, הקונסול השווייצרי בבודפשט, ניסו לחלץ לפחות את היהודים שהחזיקו במכתבי חסות מטעם ארצותיהם.
ב־6 בנובמבר הוכרז גיוס נשים יהודיות בגילאי 40-18; גם הן הובאו למפעל הלבנים באוילק.
האסירים הוחזקו בצפיפות בשטח המפעל, בתנאים לא-אנושיים, עד שנשלחו להדיישהאלום.
ב-4 בנובמבר הודיע גאבור ויינה, שר הפנים, לראשי המחוזות הרלוונטיים שדרך שטחיהם יעברו קבוצות רגליות של יהודים שמיועדות לעבודה החל מ-6 בנובמבר.
הם נדרשו לספק מחנה ללילה מדי יום לקבוצות של כ-2000 אנשים ביישובים הבאים: פילישצ'בה, דורוג, דונסג, שוטו, סוני, גוניו, מושונמדיארובאר והדיישהאלום.
הצעדות המוות הראשונות של יהודים שיועדו לחפירת ביצורי סוללות מוגבהות יצאו מבית החרושת לייצור לבנים באוילק החל מ-6 בנובמבר.
ההצעדות הקבועות והמתוכננות מראש החלו ב־8 בנובמבר לאורך הכביש הישן לווינה במסלול בודפשט-דיור-הדיישהאלום; מאוחר יותר נמשכו צעדות אלה לאורך דרכים משניות.
הצועדים, בליווי מזוין הונגרי, עשו את המסע תוך 7–8 ימים והיו מותשים לחלוטין עד שהגיעו לגבול.
בדרך חלקם תפסו אומץ ונמלטו, אחרים בחרו בהתאבדות.
עדי ראייה רבים סיפרו מאוחר יותר על המראה המחריד של הצעדות הגירושים.
שני נציגי שגרירות שווייץ דיווחו בדו"ח שלהם לאחר הביקור בנובמבר כי קורבנות הצעדות היו חסרי הגנה לחלוטין.
הם סבלו פיזית ונפשית, מהברוטליות של המלווים ההונגרים ומהרעב.
"אנו מדגישים כי הקבוצות קיבלו עד 3–4 מנות מרק בלבד במשך 7–8 ימי הצעדה, אך בדרך כלל לא קיבלו דבר במשך מספר ימים." צעדות מוות אלה כונו כ"מזעזעות" על ידי קצין בכיר גרמני, וכ"רצח טהור" על ידי קצין גרמני אחר.
טורי ההצעדה הראשונים של פלוגות אנשי שרות העבודה נשלחו לגבול המערבי מעט קודם לכן.
קארוי ברגפי, שר הביטחון הוציא הוראה להעברת 70 פלוגות שרות עבודה יהודיות (כ 15,000 - 17,000 אנשים לידי הגרמנים, והם היו חייבות להגיע בין 2 לבין 11 בנובמבר.
עבור היהודים בפלוגות שרות העבודה הוקצו שני נתיבים אחרים ונפרדים.
מסלול הפלוגות מבודפשט הוביל דרומית לכביש המהיר לווינה עם הקצאת שני ימי מנוחה; הפלוגות הטרנסדנוביות יכלו להצטרף אל הפלוגות מבודפשט בכל מקום לאורך המסלול.
יישובי המסלול היו: ז'אמבק, טאריאן, קוץ', באנה, אבדה, מושונמדיארובאר.
מקום איסוף פלוגות שרות העבודה שנסוגו מהחזית המזרחית נקבע בקושיצה.
משם הזניקו את הפלוגות מערבה בהצעדה בדרך שלישית, צפונית לכביש וינה.
אף על פי שכל המבצע הושלם למעשה במחצית הראשונה של נובמבר, בחלק מהמקרים הגיעו פלוגות יהודים של שירות העבודה גם מאוחר יותר לגבול האוסטרי.
בהדיישהאלום המתין למגיעים מקום מסירה.
את ההעברה מצד הצבא ההונגרי ניהל סגן אלוף לאסלו בארטה, ואילו מצד האס.
נוהל המבצע על ידי דיטר ויסליצני, אחד ממקורביו של אייכמן.
לאחר הלינה הארעית, המגורשים חולקו לקבוצות כבר על ידי הגרמנים והועברו למקומות הייעודיים שלהם.
לרוב למחנות עבודות הכפייה הקיימים או לכאלה שהוקמו בחופזה.
אנשי פלוגות העבודה הפכו לעובדי כפייה של הגרמנים ועבדו בשיקום מיידי של מסילות הברזל שהופוצצו ללא הרף, בהקמת מפעל מטוסים תת-קרקעי ליד נירנברג, בעבודות במפעלי-היינקל בזקסנהאוזן ובמקומות רבים אחרים.
אלה שהיו ברשותם מסמכי חסינות תקפים והיו גם בני מזל חולצו עוד במהלך צעידתם על ידי נציגי המדינות הנייטרליות, ואולי גם מהדיישהאלום והוחזרו לבודפשט בליווי צבאי.
בתחילת האביב של 1945, כשההתקדמות הסובייטית כבר איימה על גבולה המערבי של הונגריה, הועברו למחנות ריכוז אלה שעבדו על קו ההגנה, לרוב ברגל, לעיתים רחוקות על גבי דוברת על הדנובה.
רבים מהאנשים השבורים כבר לא הגיעו ליעדם.
הנשים נשלחו למחנות זמל, ליכטנווארט או דכאו, והגברים על פי רוב למאוטהאוזן ולגונסקירכן.
מחנות אלה שוחררו במאי על ידי חיילות אמריקאים.
בנובמבר שלחו שגרירי כמה מדינות נייטרליות תזכיר לממשלת הונגריה על הצעדות מוות אלה ועל הטיפול הלא אנושי בצועדים.
ביניהם היה גם הממונה האפיפיורי.
סלשי סבר לחשוב שמדינות אלה יכירו בשלטונו ולכן ב־20 בנובמבר הפסיק את ההצעדות.
בהיעדר קיבולת מספקת של כלי רכב לתחבורה, הגירוש באמצעות הצעדות המוות למעשה הושלם בסוף נובמבר.
אייכמן מצא תקציב נוסף להובלת פלוגות שרות העבודה האחרונות ברכבות מבודפשט מערבה.
מפעם לפעם נשלחו קבוצות קטנות נוספות גם לאחר מכן: "ב־11 בדצמבר הוצעדו כנראה אחרוני האנשים כ־1,200 אסירים לאורך כביש וינה.
מספרם צנח ל-880 באזור קומארום בשל הוצאות רבות ותכופות להורג."[15].
אחרוני אנשי פלוגות שרות העבודה מקושיצה הגיעו לגבול בסוף דצמבר.
בזמן זה כבר שוחררה הונגריה ברובה על ידי הצבא האדום וטבעת הסגירה סביב בודפשט נסגרה בחג המולד.
אייכמן תכנן שמ-13 בנובמבר (בתוספת משלוח כ־27,000 יהודים לגרמניה בהצעדות המוות עד אותו התאריך) יישלחו 2,000 עד 4,000 אנשים מדי יום לגרמניה, כלומר שיישלחו בסך הכול עוד 40,000 יהודים לגרמניה (67,000 ביחד).
על פי נתוני קולונל הז'נדרמריה לאסלו פרנצי, בתקופה מ-6 בנובמבר 1944 עד 1 בדצמבר 76,209 מיהודי הונגריה נמסרו בגבול לאס אס." תעודת הזהות של המגורשים נלקחה מהם בדרך כלל והושמדו לפני יציאתם להצעדות המוות.
אם הרשו להחזיק בתעודות אז נרשמו בהן רק מספר חברי הקבוצה ללא שם ונתוני לידה וכדומה, בטרם נמסרו לגרמנים.
מטרת הפיקוד הגרמני בהצעדות המוות הייתה - לצד השגת כוח עבודה - להפוך את הונגריה ליודנריין עבור.
למטרה זו לא הייתה התנגדות מצד הממשל ההונגרי וזה עלה בקנה אחד עם כוונותיה של כמעט כל ממשלה בהונגריה במהלך המלחמה.
לא בגללם לא מומש הרעיון במלואו.
הצעיף הצבעוני הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1934 עם גרטה גרבו והרברט מרשל בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן "הצעיף הצבעוני" של סומרסט מוהם משנת 1925.
הסרט "החטא השביעי" (The Seventh Sin) משנת 1957 בכיכובם של אלינור פארקר וביל טראברס, מבוסס על אותו רומן.
ב-2006 הופק רימייק בשם זה בכיכובם של נעמי ווטס ואדוארד נורטון.
קתרין קבנר (גרטה גרבו) חוגגת עם משפחתה את חתונתה של אחותה אולגה (ססיליה פרקר).
אביה (ז'אן הרשולט), הוא פרופסור לרפואה והוא מזמין את תלמידו דוקטור וולטר פיין (הרברט מרשל).
קתרין נמצאת בלחץ משפחתי, גם אחותה והוריה לוחצים עליה להתחתן וכאשר וולטר מציע לה נישואים ונסיעת עבודה להונג קונג היא מסכימה להצעתו אבל לא מתוך אהבה.
וולטר עובד בהונג קונג בשירות ממשלת בריטניה במחקר למניעת מחלת הכולרה המתפרצת בסין.
הוא שקוע כל הזמן בעבודתו במעבדה בעוד קתרין משתעממת.
וולטר מפגיש אותה עם אנשי שגרירות בריטניה והיא צדה את עיניו של ג'ק טאונסנד (ג'ון ברנט), נספח תרבות בשגרירות שמתחיל לחזר אחריה אף על פי שהוא נשוי.
ג'ק יודע איך לחזר אחרי נשים בניגוד לוולטר הקר והמנוכר.
הוא לוקח את קתרין לאתרי תיירות וכן לחגיגת הדרקון והיא נלהבת ומתמסרת לו.
כאשר חוזר וולטר יום אחד מוקדם הוא מוצא את דלת חדר השינה נעולה ואת כובעו של ג'ק טאונסנד הוא מבין מיד.
הוא מטיח דברים קשים בפני קתרין על בגידתה והיא מתוודה שהתאהבה בג'ק ומסכימה להתגרש.
וולטר אומר לה שהיא תקבל ממנו גט רק לאחר שג'ק יחתום שברצונו להתגרש מאשתו ולהתחתן איתה.
כאשר היא מגיעה לשגרירות ואומרת זאת לג'ק הוא מסרב להיענות לבקשה ולהתגרש כי זה יפגע בקריירה הדיפלומטית שלו.
קתרין חוזרת באין ברירה לוולטר.
הוא מקבל בקשה להגיע לכפר מרוחק בסין שם פרצה מגפת כולרה.
הוא מסכים לכך בעיקר כעונש לקתרין שבגדה בו.
לאחר מסע מפרך הם מגיעים למקום ווולטר מתרכז בתוכניות להדברת המחלה על ידי מפעל הטיית הנהר ושריפת מחסני משי נגועים.
הוא עושה זאת בעזרת הגנרל יו (וולטר אולנד).
קתרין ממשיכה להיות משועממת ומדוכאת וגם השכן שלהם וודינגטון (פורסטר הרווי), לא עוזר לה בזה.
עם הזמן מתחילה קתרין להעריך את עבודת בעלה.
ולטר רואה את סבלה ומציע לה לשוב להונג קונג אך היא מסרבת ומתנדבת ללא ידיעתו להיות אחות בבית יתומים של מנזר.
ג'ק מגיע למקום ומבקש ממנה לחדש את אהבתם אך היא מסרבת ואומרת שכעת היא מעריכה את עבודת בעלה.
בגלל הוראותיו של וולטר לשרוף את מחסני המשי, מתחוללות מהומות והוא נדקר בחזה ומאושפז.
קתרין מבקרת אותו ומתוודה בפניו כי כעת היא אוהבת אותו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותגרטה גרבוקתרין פייןכותב ספרות זולההרברט מרשלד"ר וולטר פייןרופאג'ורג' ברנטג'ק טאונסנדנספח בשגרירות בריטניהז'אן הרשולטפרופסור קבנראביה של קתריןורנר אולנדגנרל יוגנרת סיניפורסטר הרוויוודינגטוןשכן של משפחת פייןססיליה פרקראולגהאחותה של קתרין
במהלך ההיסטוריה היהודית הועלו מספר הצעות למדינה יהודית, או לשטח אוטונומי יהודי, ורק חלקן קודמו, במתכונת מסוימת.
המונח "המדינה היהודית" מתייחס בדרך כלל לארץ ישראל או למדינת ישראל וזאת בהתאם לאמונתם הפוליטית והדתית של המציעים.
עם זאת, יהודים, ציונים, תומכיהם של היהודים ואף אנטישמיים ואנטי-ציונים, לרבות תומכי גישות שונות, כגון, טריטוריאליזם יהודי, אוטונומיזם יהודי וכדומה, העלו במספר הזדמנויות הצעות להקמת מדינה יהודית או שטח אוטונומי יהודי במקומות שונים ברחבי העולם.
תוכנית אוגנדה הבריטית הייתה תוכנית להענקת חלק ממזרח אפריקה הבריטית לעם היהודי כמולדת.
ההצעה הוגשה תחילה על ידי שר המושבות הבריטי, ג'וזף צ'מברלין, כבר ב-1903. צ'מברלין הציע את התוכנית לקבוצה ציונית בהנהגת בנימין זאב הרצל, ובמסגרתה הציע לקבוצה כ-13,000 קילומטרים רבועים, במערב קניה, הקרוי מישור גואס נגישו .
למעשה, ההצעה הייתה מענה למעשי הטבח שבוצעו ביהודים באימפריה הרוסית, וביניהם "פרעות קישינב".
בקונגרס הציוני השישי, שנפתח ב-23 באוגוסט 1903, החל הפולמוס על ההצעה, השלכותיה ומשמעויותיה, ובו הסתמנו רבים מבין ציוני רוסיה כמתנגדיה החריפים.
הקונגרס הסתיים בהחלטה על תמיכה בהקמת ועדה שתעסוק בנושא ההצעה הבריטית, וכן על משלחת חקר אל האזור המוצע שתבדוק את התאמתו.
ב־28 במרץ 1928 העבירה נשיאות הוועד הפועל הכללי של ברית המועצות את הגזירה "על הצמדת קומזט לשטח חופשי ליד נהר אמור במזרח הרחוק ליישוב היהודים העובדים".
משמעות פעולה זו הייתה הקמת יחידה טריטוריאלית בניהול יהודי בשטח שנקבע.
שנתיים לאחר מכן, באוגוסט 1930 קיבל הוועד הפועל המרכזי הכלל-רוסי החלטה, שהשטח יהיה באוא העיר, בירוביג'ן.
ליהודים אין טריטוריה, ולכן הם אינם זכאים לזכויות לאומיות.
על פי מדיניותו הלאומית של יוסיף סטלין, כל אחת מהקבוצות הלאומיות שהקימו את ברית המועצות תקבל שטח בו יוכלו לנהל אוטונומיה תרבותית במסגרת סוציאליסטית.
במובן זה הייתה זו גם תגובה לשני איומים כביכול על מדינת ברית המועצות: היהדות, אשר מנוגדת למדיניות הרשמית של האתאיזם והציונות, והקמתה של מדינת ישראל המודרנית, שהתנגדה לדעות הסובייטיות של הלאומיות.
הרעיון היה ליצור "ציון סובייטית" חדשה, שבה ניתן לפתח תרבות יהודית פרולטרית.
כמו כן, יידיש, ולא עברית, אמורה להיות השפה הלאומית, וספרות ואמנויות סוציאליסטיות חדשות יחליפו את הדת כביטוי העיקרי לתרבות.
עם זאת יש החולקים על מחקרם ועבודתם של טוקאייר ושוורץ, אחד מהם הוא בן עמי שילוני, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים שטען כי ההצהרות והמקורות עליהן ביססו טוקאייר ושוורץ את הטענות על מדינה יהודית בשטח האימפריה היפנית הוצאו מהקשרן או תורגמו באופן שגוי.
תוכנית מדגסקר הייתה תוכנית של ממשלת גרמניה הנאצית להעביר בכוח את האוכולסייה היהודית באירופה לאי האפריקני, מדגסקר.
פינוי יהדות אירופה לאי מדגסקר לא היה רעיון חדש ולמעשה הוצג על ידי מספר מנהיגים, הן גרמנים, והן בריטים וצרפתים, דוגמת וולטר גינס, פאול דה לגארד, הנרי המילטון בימיש , ארנולד ליס ועוד רבים נוספים.
עם זאת, גרמניה הנאצית לקחה את הרעיון צעד אחד קדימה.
באישורו של אדולף היטלר, פרסם אדולף אייכמן תזכיר באוגוסט 1940, שקרא ליישוב של כ-1,000,000 יהודים בכל שנה למשך ארבע שנים באי האפריקני, כאשר האי יהיה מנוהל על ידי כוחות האס אס.
למרות זאת התוכנית נדחתה, לאחר שהגרמנים נכשלו בניסיון לכבוש את בריטניה ולנצח בקרב על בריטניה.
ב-1942 ננטש הרעיון באופן סופי, לאחר שהתכנית הקרויה "הפתרון הטריטוריאלי לשאלת היהודים" נזנחה לטובת "הפתרון הסופי".
תוכנית מ-1939 דנה בהצעה ליישוב מחדש של מספר צנוע של פליטים יהודים בגיאנה הבריטית אך התוכנית נגנזה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, גם במרץ 1940 הועלתה התוכנית אך ממשלת הממלכה המאוחדת החליטה שלא לקבל בעניין החלטה.
שטח שלטון עצמי יהודי במזרח אפריקה האיטלקית
ממשלת איטליה הפשיסטית הציעה לפתור את "הבעיה היהודית" וליישב את יהודי אירופה וארץ ישראל בשטח הצפון-מערבי של מזרח אפריקה האיטלקית ותנוהל כשטח שלטון עצמי.
על פי התכנון יהודים מאירופה וארץ ישראל יאוכלסו במחוזות הצפון-מערביים של אתיופיה האיטלקית, בבגמדר ובגוג'ם, ויחיו ביחד עם הקהילה היהודית המקומית, קהילת ביתא ישראל.
השטח היהודי המוצע היה אמור להיות חלק מהאימפריה האיטלקית אך לבסוף התוכנית לא מומשה מעולם.
ניסיונות אחרים של ממשל עצמי יהודי לאורך ההיסטוריה
אררט (מדינה ליהודים) - ב-1820 החליט עורך הדין והפוליטיקאי היהודי-אמריקאי, מרדכי מנואל נח, להקים מולדת יהודית בגרנד איילנד.
נוח העניק להצעתו את השם "אררט", בהשראת שם משפחתו, ובהשראת מקום מנוחת המבטחים של תיבת נח לאחר המבול בהרי אררט.
על רקע האורטוריה "יהודה המכבי" של הנדל, וכשהוא לבוש בגלימה סגולה ותליון מזהב שנלקחו מתיאטרון, בו הכתיר עצמו נח כ"שופט ישראל" של העיר החדשה אררט.
תוכנית אל עריש - תוכנית שהועלתה בתחילת המאה ה-20, ובמסגרתה הוצעו האי קפריסין והעיר אל עריש וסביבתה כמקום להתיישבות יהודית על ידי חוזה מדינת ישראל, בנימין זאב הרצל.
תוכנית קימברלי הייתה תוכנית שקידם יצחק נחמן שטיינברג, ולפיה תתאפשר הגירה יהודית מאסיבית לאזור רמת קימברלי אשר בצפון אוסטרליה.
תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל.
בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה ושטיינברג נלכד באוסטרליה למשך תקופה ארוכה.
תוכנית אלסקה - תוכנית ליישב את היהודים באזור העיר סיטקה שבאלסקה.
התוכנית הוצעה במספר הזדמנויות שונות, אך הבולטת שבהן הייתה הצעה שהוגשה על ידי מזכיר הפנים של ארצות הברית, הרולד איקס ב-1939. בספר היסטוריה חלופית, שכתב הסופר מייקל שייבון ונושא את השם איגוד השוטרים היידים, התוכנית יוצאת אל הפועל.
יודנסוואנה - ניסיון להקים מקלט בטוח ליהודים בסורינאם.
מספר הצעות להקמת "רפובליקה" יהודית תחת ריבונות ערבית, ובפרט תחת ריבונות ירדנית, הועלו בעיקר על ידי בני השושלת ההאשמית וכן מטעם אמירות עבר הירדן.
השיחות שהולידו את "הסכם ויצמן-פייסל" כמעט הביאו להגשמת הרעיון, אך גם הסכם זה הוכח כבלתי אפשרי ליישום לאחר חלוקת אזור הלבנט למספר מנדטים מטעם חבר הלאומים.
אלבניה - בשנת 1935 נסע העיתונאי הציוני הבריטי ליאו אלטון לאלבניה, ככל הנראה ביוזמתו, כדי לראות אם יהיה ניתן להקים באזור ישות יהודית לאומית.
נראה שהעקבות היחידות שנותרו ממסעו הוא הדיווח שמסר עשר שנים לאחר אותו מסע לנשיא הראשון של האוניברסיטה העברית, יהודה לייב מאגנס.
המסמך המכיל את הדיווח נמצא בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בקמפוס האוניברסיטה בגבעת רם בירושלים.
המסע של אלטון נערך לאור הרדיפה הגוברת של יהדות גרמניה בשנתיים שעברו מאז עליית הנאצים לשלטון וסירובה של בריטניה להגדיל את מכסות ההגירה שניתנים ליהודים שרוצים לעלות לארץ ישראל.
קירנאיקה - ביוני 1943, הנשיא תאודור רוזוולט הציע לווינסטון צ'רצ'יל ליישב את היהודים בקירנאיקה ובטריפוליטניה העות'מאנית.
רוזוולט אינו הראשון שהציע את הרעיון ולמעשה הוא הוצע אלפי שנים לפני כן, ב-312 לפני הספירה, על ידי בית תלמי המצרי, ששלט באזור באותם ימים.
תימן - תוכנית אדוארד גלזר, ארכאולוג ערביסט יהודי אוסטרי, להקמת מדינה יהודית בתימן הייתה תוכנית שבמסגרתה נסע גלזר למסע בדרום תימן וכתב רשמים על מסעו.
חרף תקוותו ועקשנותו, שמתבטאת במשפטים כמו , מנהיג הקונגרס הציוני העולמי, בנימין זאב הרצל התנגד להצעתו של גלזר והדבר היה נושא ויכוח מרכזי בין השניים.
הוויכוחים במהרה הפכו לריב מתקושר שהוליד שנאה הדדית בין שניהם.
מלבד הרצל, ההצעה גם נודעה לברון הירש, כאשר ב-1890 פנה גלזר אל הברון הירש והציע לו לאמץ את תימן כמקום ההתיישבות של היהודים.
הברון הירש, שהיה מסור לרעיונו בדבר יישוב יהודים בארגנטינה, לא התלהב מהרעיון וההצעה לא התקדמה.
ארגנטינה - בסוף המאה ה-19 הוקמו בארגנטינה מספר מושבות חקלאיות בבעלות יהודית, המושבות הוקמו בסיוע ותמיכה מצד הברון הירש וארגונו, יק"א.
הירש ראה בהתיישבות היהודית במקום פתרון לאנטישמיות שחוו היהודים במזרח אירופה ובנוסף לכך גם כשטח בו יוכלו היהודים להקים מדינה יהודית.
עם זאת הרעיון נזנח לאחר מותו של הירש ומרבית היהודים במקום עזבו ועברו לערים הגדולות בארגטינה או למדינת ישראל.
על אף נטישת המושבות של הירש סיוע לעליית בפופולריות של תאוריית קונספירציה האנטישמית "תוכנית אנדיניה".
כרכ - בשלהי המאה ה-19 חלה התעוררות לאומית בקרב יהודי בולגריה, תוך חתירה להתיישבות בארץ ישראל.
הוקמו אגודות בערים השונים ונוצרו גרעיני התיישבות שהחלו בהתיישבות פזורה בחורן ובהמשך ביבנאל ובהר-טוב.
ב-1896 הוזמן שבתאי חזקיה מראשוני מתיישבי הר-טוב על ידי המושל העות'מאני של אזור כרכ חילמי פאשה והוצע לו לרכוש אדמה לצורך ייסוד מושבה יהודית בסמיכות לעיר.
השלטונות העות'מאנים נתבקשו להקצות בחינם אדמה ל-600 משפחות יהודיות מבולגריה שעתידות היו להתיישב בגרעין ההתיישבות כארבעה קילומטרים מהעיר.
התוכנית אושרה בוועדה המקומית והועברה לאישור מינהלתווילאייט בדמשק.
לאחר קבלת האישור בדמשק הועברה התוכנית לאישור הסולטאן עבדול חמיד השני.
נציגי המתיישבים הגיעו לאיסטנבול ונפגשו עם הווזיר הגדול סעיד פאשה כדי לשכנעו בנחיצותה.
לבסוף הביע הווזיר את תמיכתו בהקצאת קרקעות ל-100 משפחות בלבד ותמיכה כספית של גרוש וחצי ליום לכל מתיישב למשך שנה.
בה בעת החלו מהומות באיסטנבול שכללו פגיעה באוכלוסייה הארמנית והווזיר הגדול הודיע לנציגי המתיישבים על דחייה זמנית של הטיפול בבקשתם.
בהמשך הועבר המושל העות'מאני של כרכ לתפקיד מושל סלוניקי והתוכנית ירדה סופית מהפרק.
הצעות אנטי-ציוניות למולדת יהודית אלטרנטיבית
מאחר שתנועות אנטי-ציוניות מתנגדות לקיומה של מדינת ישראל באופן עקרוני, קיימות תנועות מעטות מזרם זה אשר מנסות להציע יישוב מחדש של ישראלים ויהודים באזור הנמצא מחוץ למזרח התיכון, לאור העובדה שמיקומה וקיומה של מדינת ישראל במזרח התיכון גוררות את המשך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הצעת גירוש ישראלים למרכז אירופה
אנטי ציונים בולטים, בהם עזאם תמימי והלן תומאס הציעו לשלוח את היהודים בישראל לאירופה או לארצות הברית.
הצעתו של מחמוד אחמדינז'אד למדינה יהודית
הצעירים הייתה מפלגה קטנה בישראל בסוף שנות ה-90.
המפלגה הוקמה ב-23 במרץ 1999, במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, כאשר חבר הכנסת ממפלגת מרכז, אליעזר זנדברג, התנתק והקים את המפלגה שלו בעלת מנדט בודד.
אולם המפלגה הייתה קיימת לזמן קצר מאוד, שכן שבוע לאחר הקמתה הצטרף זנדברג למפלגת שינוי.
מאוחר יותר הוא היה חלק מקבוצה שנפרדה ממפלגת שינוי שהקימה את הפלג החילוני, ולאחר מכן נכנס לבית הלאומי, שהתמזגה לליכוד.
הצעירים הוא סרט קומדיה מוזיקלית משנת 1961 בבימויו של סידני ג'.
פיורי, עם קליף ריצ'רד, רוברט מורלי וקרול גריי בתפקידים הראשיים.
זה סרטו המוזיקלי הגדול הראשון של קליף ריצ'רד והוא הצליח מאוד בבריטניה.
בכולם הופיע עם חברי להקת הצלליות.
קולה של קרול גריי מדובב על ידי הזמרת גרזינה פריים (Grazina Frame).
השיר "The Young Ones" הגיע מיד למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, שהה במקום הראשון במשך שישה שבועות והיה במצעד במשך עשרים שבועות.
העלילה היא על קבוצת צעירים שמפעילים מועדון בו הם מבלים, שרים ורוקדים.
טייקון נדל"ן רכש את המקום ורוצה להרסו כדי לבנות שם מגדל משרדים.
ניקי (קליף ריצ'רד) וחבריו, מפעילים מועדון צעירים בוסט אנד בלונדון לשם מגיעים צעירים כדי לבלות, לשמוע מוזיקה, לשיר ולרקוד.
המיליונר המילטון בלאק (רוברט מורלי), רכש את השטח מסביב למועדון ועומד להרוס את המועדון ולבנות שם מגדל משרדים.
הצעירים מטכסים עצה איך להתנגד לכך.
הם אינם יודעים שניקי הוא בנו של המילטון והמילטון אינו יודע שניקי פעיל במועדון הצעירים.
ניקי מופיע במועדון בשירה בליווי מתופף ושלושה נגני גיטרות חשמליות (הצלליות).
חברתו הצמודה היא טוני (קרול קרייג).
למקום מגיעה זמרת מפורסמת יותר וחושנית בשם דורינה מורל (סוניה קורדו) והיא מחליפה את טוני בשיר "שעורים באהבה" למורת רוחה של טוני.
הצעירים מחליטים להעלות מופע כדי לחדש את חוזה השכירות שלהם.
הם שוכרים אולם ומתחילים בחזרות אך המילטון רוכש את האולם ומסלק אותם.
הם מצליחים למצוא אולם נטוש נוסף ומתחילים שוב בחזרות אך גם אותו רוכש המילטון ועומד לסלק אותם.
ברוב יאוש הם מצליחים להפעיל תחנת טלוויזיה פירטית ומשדרים שיר של ניקי עם פרסומת על המופע.
ביום המופע האולם מלא בעיקר בצעירים וצעירות.
המילטון מגיע כדי להפסיק את המופע אבל חבריו של ניקי עוצרים אותו עד שמגיע ניקי ומודיע להם שהוא בנו.
ניקי מופיע במספר שירים במופע והקהל יוצא מגדרו.
גם המילטון רואה שבנו כשרוני ומבטיח לצעירים לבנות להם מועדון חדש.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקליף ריצ'רדניקירוברט מורליקרול גרייטוניחברתו של ניקיהצלליותבתפקיד עצמםמלווין הייסג'ימיטדי גריןכריסאנט רוברטסוןברברהסוניה קורדודורינה מורלזמרת
הצעדה למען ישראל בוושינגטון ׁ הייתה עצרת מחאה שהתקיימה ב-14 בנובמבר 2023 באזור המול בוושינגטון, ארצות הברית, במטרה לחזק את העמידה האמריקנית לצד ישראל ולהיאבק באנטישמיות.
את הצעדה יזם ארגון "הפדרציות היהודיות של צפון אמריקה".
אחד המארגנים הוא ויליאם דארוף, מנכ"ל ועידת הנשיאים, שנאבק באנטישמיות שנים רבות.
בעצרת השתתפו כ-290 אלף משתתפים, ובהם נציגי משפחות החטופים, נציגים מהקונגרס, ראשי קהילות נוצריות ומוסלמיות ועוד.
הופיעו בה עומר אדם וישי ריבו, ששרו את המנון התקווה בסיום האירוע.
נאמו גם נשיא המדינה יצחק הרצוג (בנאום שהוקרן והוקלט מראש), שגריר ישראל מיכאל הרצוג, נציגי משפחות החטופים ועוד.
מיד אחרי טבח שבעה באוקטובר, מדינות, ארגונים וקהילות רבות עמדו לצד ישראל ותמכו בה.
כמה שבועות לאחר מכן, ב-14 בנובמבר נערכה עצרת זו במטרה לחזק את העמידה האמריקנית לצד ישראל, לשחרור החטופים בידי חמאס ולהיאבק באנטישמיות שהתגברה מאז פרוץ המלחמה.
זאת לאחר רצף המוני של הפגנות וצעדות פרו-פלסטיניות ברחבי העולם.
העצרת נערכה באזור המול שבוושינגטון די.
תוכננו נאומים של מספר נציגים, ביניהם הנשיא יצחק הרצוג, ותוכננו הופעות של זמרים מוכרים ישראליים, שבסיום האירוע שרו את התקווה יחד עם הקהל.
לטענת המארגנים מדובר בהתאספות היהודית הגדולה בהיסטוריה של ארצות הברית, שבה השתתפו "אונליין" גם כ-100 אלף איש.
הסוכנות היהודית העבירה את העצרת בשידור חי בכיכר החטופים בתל אביב, ובאירוע עצמו השתתפו כל שליחי הסוכנות היהודית.
כבר משעות הבוקר התכנסו במקום אלפי תומכי ישראל עם סמלי מגן דוד, דגל ישראל ודגל ארצות הברית, ומספר רחובות באזור נסגרו מטעמי ביטחון.
ויליאם דארוף, מנכ"ל ועידת הנשיאים ואחד המארגנים טען כי מספר הנוכחים במקום עלה בהרבה על רבבות.
התמיכה בישראל לאחר מתקפת הפתע
בכל רחבי העולם התקיימו צעדות ועצרות של תמיכה בישראל לאחר מתקפת הפתע, וכאות הזדהות וסולידריות עם ישראל.
בפריז מגדל האייפל הואר בדגל ישראל וצבעי כחול-לבן, בוושינגטון די.
הצעות לרכישת גרינלנד הועלו בידי ארצות הברית כמה פעמים החל משנת 1867. גרינלנד הוא אי המהווה טריטוריה אוטונומית בתוך ממלכת דנמרק, אך הסכם משנת 1951 נותן לארצות הברית שליטה רבה באי.
הנוכחות הצבאית של ארצות הברית בגרינלנד החלה באפריל 1941, לאחר חתימת הסכם בין ממשלת ארצות הברית לשגריר דנמרק בוושינגטון, בעקבות כיבוש דנמרק על ידי גרמניה הנאצית.
האמריקאים הקימו באי בסיסי אוויר, תחנות רדיו ומתקני מכ"ם, כדי להגן עליו ועל נתיבי השייט באוקיינוס האטלנטי.
בתקופה זו כוחות אמריקאים ודנים נלחמו כדי להשמיד תחנות מטאורולוגיות גרמניות שהוקמו בחשאי על הקרח.
בתום מלחמת העולם השנייה, דנמרק ביקשה להשיב לעצמה את הריבונות המלאה, אך ארצות הברית סירבה לעזוב בשל המתיחות הגוברת עם ברית המועצות במלחמה הקרה.
ממשל טרומן הציע לדנמרק לרכוש את גרינלנד תמורת זהב בשווי 100 מיליון דולר.
דנמרק סירבה, אך הבינה שהיא זקוקה למטריה ביטחונית אמריקאית, ובשנת 1951 נחתם הסכם הגנה שהסדיר את הנוכחות האמריקאית תחת המטרייה של ברית נאט"ו.
בעקבות זאת הוקמו על האי מספר בסיסים אמריקאיים.
עם קריסת ברית המועצות, ארצות הברית סגרה את רוב מתקניה, וצמצמה את כוח האדם בגרינלנד לכמה מאות חיילים בלבד.
החל מ־2018 חזרה גרינלנד למוקד העניין הבינלאומי.
המסת הקרחונים פתחה נתיבי שיט חדשים, והנגישה משאבי טבע באזור הארקטי, מה שהגביר את מעורבות רוסיה וסין באזור.
בתגובה, חיזקה ארצות הברית את נוכחותה האסטרטגית באי, בין היתר באמצעות שינוי ייעוד בסיס תולה לבסיס החלל פיטופיק בשנת 2023. השינוי מדגיש את פעילותה בניטור לוויינים, הגנה מפני טילים ופעילות במרחב החלל.
במקביל, עלתה סוגיית הריבונות לשיח הדיפלומטי, בעקבות הצעות הנשיא טראמפ לרכישת האי, שנדחו וגררו מתיחות עם דנמרק והנהגת גרינלנד.
הפלישה הגרמנית לדנמרק באפריל 1940 ביססה את תביעתה של ארצות הברית לשליטה בגרינלנד במהלך מלחמת העולם השנייה, וזאת בשל קרבת האי לצפון אמריקה ומרבצי הקריאוליט החיוניים המצויים בו.
באותה תקופה, המכרה באיביגטוט (Ivigtut) שבגרינלנד היה המקום היחיד בעולם שבו נכרה המינרל בכמויות מסחריות.
החשש מפני שימוש גרמני באי לצורכי המערכה באוקיינוס האטלנטי הוביל את ארצות הברית ליישם לראשונה את "דוקטרינת מונרו" על מושבות אירופיות באזור זה.
לאחר הסכמת ממשלת דנמרק, כבש צבא ארצות הברית את האי בשנת 1941.
בשנת 1946 זיהתה ארצות הברית את גרינלנד ואיסלנד כשניים משלושת היעדים האסטרטגיים החשובים ביותר בעולם להקמת בסיסים צבאיים.
חשיבותם של איים אלו בתקופת הקמת נאט"ו עלתה אף על זו של מדינות מערב אירופה, בעיקר בשל מיקומם הגאוגרפי.
גרינלנד שוכנת על נתיב הים הצפוני, הנתיב הימי הקצר ביותר בין וושינגטון למוסקבה, ונמצאת במחצית הדרך בין שתי הבירות.
מכיוון שדנמרק לא יכלה להגן על אי מכוסה קרח הגדול ממנה פי 50, היא חתמה עם ארצות הברית באפריל 1951 על אמנה שהעניקה לאמריקאים סמכות שיפוט בלעדית על אזורי הגנה באי.
הדנים הבינו כי ללא הסכם זה, גרינלנד תתקרב לארצות הברית באופן בלתי נמנע, אם כיישות עצמאית, ואם במעמד הדומה לזה של פוארטו ריקו.
שיאה של הנוכחות האמריקאית התבטא במבצע "Blue Jay" בסביבות 1953, במסגרתו הוקם בסיס התעופה "תולי" בצפון גרינלנד.
בבסיס הועסקו כ-10,000 עובדים אמריקאים ולמעלה מ-1,000 מקומיים.
עם זאת, עם תום המלחמה הקרה והתפוגגות האיום הסובייטי, העניין האמריקאי באי פחת משמעותית, נסיגה שגרמה לאכזבה בקרב גרינלנדים שתלו תקוות בקשר הכלכלי והביטחוני עם המעצמה.
במאה ה-21 התעורר העניין הגאופוליטי בגרינלנד מחדש, כאשר ארצות הברית, רוסיה וסין הגבירו את מעורבותן באזור הארקטי.
המציאות האסטרטגית המשתנה, לצד השפעתן הגוברת של המעצמות המתחרות, הובילה לחידוש המעורבות האמריקאית.
דיפלומטים אמריקאים הדגישו כי עצמאות גרינלנד נתפסת כתהליך בלתי נמנע, המצריך הידוק יחסים ישירים בתחומי החינוך והמדע, כדי להבטיח השפעה מערבית ולבלום חדירה סינית.
חשיבותו של האי לביטחון נאט"ו נותרה מכרעת, שכן השליטה בו נחשבת למפתח לשליטה בקוטב הצפוני כולו.
ביטוי מוחשי לכך ניתן ב-2018 עם הקמתו מחדש של הצי השני של ארצות הברית, המופקד על הביטחון בצפון האוקיינוס האטלנטי.
בשנת 1867 ניהל מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם ה.
סוורד משא ומתן על רכישת אלסקה מהאימפריה הרוסית.
הוא ראה באותה שנה את הרעיון של סיפוח ארצות הברית של גרינלנד ואיסלנד כרעיון "שראוי להתייחסות רצינית", אך לא הציע הצעה.
ניסיונה של ארצות הברית לרכוש את גרינלנד בשנת 1946 משקף נקודת מפנה דרמטית ביחסי החוץ שלאחר מלחמת העולם השנייה, עת הפך האי מנכס קולוניאלי מרוחק למוקד אסטרטגי במלחמה הקרה.
ההצעה האמריקאית, שכללה תשלום של 100 מיליון דולר בזהב, או באמצעות חילופי שטחים באלסקה, נבעה מההבנה כי השליטה בקוטב הצפוני חיונית לבלימת השפעתה של ברית המועצות.
למרות הנטל הכלכלי הכרוך באחזקת האי ההצעה נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד דנמרק.
עבור הדנים, גרינלנד לא הייתה רק פיסת נדל"ן אלא חלק בלתי נפרד מהזהות הלאומית ומהמורשת הוויקינגית.
במקביל לבחינת הרכישה, בחנה ארצות הברית גם אפשרות להסכמי חכירה ארוכי טווח ל-99 שנים.
המתח הדיפלומטי החריף בשל פרשנויות שונות להסכמי ההגנה מתקופת המלחמה.
בעוד ארצות הברית ביקשה להנציח את נוכחותה הצבאית, דנמרק ציפתה לנסיגה מלאה עם תום האיום הנאצי, ללא קשר להתגבשות האיום הסובייטי.
הלחץ האמריקאי המתמשך דחף את דנמרק בסופו של דבר להצטרף לברית נאט"ו בשנת 1949, מהלך שאפשר לה להסדיר את הנוכחות הצבאית הזרה בשטחה תחת מעטפת בינלאומית רחבה יותר.
מגמה זו הבשילה בשנת 1951 עם חתימת הסכם הגנה שקיבע את מעמדה של גרינלנד כנכס אסטרטגי המשרת את האינטרסים הביטחוניים של המערב, תוך שמירת הריבונות הדנית ושלמותה הטריטוריאלית.
ההסכם עיגן את נוכחותה של ארצות הברית באי כל עוד אמנת נאט"ו נותרת בתוקף, עובדה המדגישה את חשיבותה האסטרטגית ארוכת הטווח של גרינלנד עבור הממשל האמריקאי.
חשיפת המגעים החשאיים הללו, שנשמרו בסוד עד שנות ה-70, שופכת אור על המורכבות הדיפלומטית והמאבקים הטריטוריאליים שעיצבו את המפה הביטחונית של צפון האוקיינוס האטלנטי בעידן המודרני.
בשנים 2018–2019 העלה ממשל טראמפ הראשון את רעיון רכישת גרינלנד, בשל חשיבותה האסטרטגית ועתודות המשאבים הטבעיים שבה.
ההצעה נדחתה נחרצות על ידי ממשלות גרינלנד ודנמרק, אשר הדגישו את האוטונומיה של האי, אך המהלך עורר דיון פנימי ער בגרינלנד באשר להרחבת הריבונות או קבלת עצמאות מלאה.
הפרשה הבליטה את חשיבותו הגאופוליטית של האי בביטחון הארקטי אל מול סין ורוסיה, והובילה בשעתו לביטול ביקור ממלכתי של טראמפ בדנמרק, לצד הגברת העניין הבינלאומי בהשקעות ובתיירות באזור.
עם היבחרו מחדש של דונלד טראמפ לקראת סוף 2024, שב נושא רכישת האי לקדמת הבמה.
המאמצים האמריקאים בשנים 2025–2026 התאפיינו בניסיונות אינטנסיביים לבסס שליטה או ריבונות, מהלך שחולל משבר דיפלומטי חריף מול דנמרק והאיחוד האירופי.
כחלק ממיסוד המאמץ מונה בסוף 2025 מושל לואיזיאנה, ג'ף לנדרי, לשליח מיוחד לענייני גרינלנד.
במקביל קודמו בקונגרס יוזמות חקיקה כמו "חוק הסיפוח והמדינה של גרינלנד" והחוק "להפוך את גרינלנד לגדולה שוב".
במישור הכלכלי, הממשל חתר להבטחת גישה למחצבים נדירים כדי לצמצם את התלות בסין, מהלך שכלל תמיכה כספית במכרה Tanbreez, וביקורים רמי דרג, דוגמת ביקור של סגן נשיא ארצות הברית ג'יי.
ואנס ואשתו אושה ואנס במרץ 2025, שנתפס בדנמרק כלחץ פוליטי בלתי לגיטימי.
בינואר 2026, אסטרטגיית ההגנה הלאומית האמריקאית הגדירה את גרינלנד כעדיפות עליונה לביטחון המולדת.
היא הציגה כוונה להציב באי מערכת "כיפת זהב", ולשדרג את בסיס פיטופיק.
בשיא המשבר, סירב הממשל לשלול סיפוח באמצעות כוח צבאי, ואיים בהטלת מכסים בשיעור של 25% על האיחוד האירופי ודנמרק.
בתגובה, השיקו תשע בעלות ברית בנאט"ו את מבצע "" להגנת האי.
ב-21 בינואר 2026 הושגה נסיגה במתיחות.
בנאומו בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שלל טראמפ שימוש בכוח צבאי, ביטל את איומי המכסים, והכריז על גיבוש "הסכם מסגרת" עם מזכ"ל נאט"ו.
הסכם זה מציע מודל הדומה לאקרוטירי ודקליה, הבסיסים הריבוניים של בריטניה בקפריסין.
הוא יאפשר לארה"ב גישה צבאית מורחבת וזכויות כרייה, תוך הותרת הריבונות בידי דנמרק.
הצעדה למען ישראל היא מצעד שנתי לתמיכה בישראל המתקיים בטורונטו שבקנדה, שני בגודלו רק למצעד ההצדעה לישראל שמתקיים בניו יורק.
אחת ממטרות המצעד היא איסוף כספים שנתי לסיוע לערים שדרות, בת-ים ואילת / חבל אילות, כמו גם למטרות צדקה, לתמיכה בשירותים חברתיים ולפרויקטים הומניטריים בישראל.
הצעדה הראשונה אורגנה במאי 1970 על ידי המגבית היהודית המאוחדת (UJA), ואף על פי שהתקיימה ללא הרבה הכנות ופרסום הניבה 55 אלף דולר בתרומות למען ישראל, בעיקר לפרויקטים למען ילדים.
הצעדה החלה בשם הצעדה למען שרידות היהדות, והחליפה מספר שמות, בניהם מצעד הקהילות למען ישראל, מצעד הידידות קנדה-ישראל, עד שב 2003 התקבע השם הנוכחי Walk with Israel.
בנוסף לאירוע התרמה למען ישראל, המצעד תוכנן בראשיתו כאירוע ספורטיבי ואתגר לילדים.
בשנה הראשונה נמשכה הצעדה לאורך 35 קילומטרים.
ב-1987, נקבע אורך הצעדה ל-30 קילומטרים לציון יום העצמאות ה-30 של ישראל.
שנה מאוחר יותר, ב-1979, השתתפו במצעד 12 אלף צועדים.
ב-1981 שולב במצעד אירוע ריקודים שארך חמש עשרה שעות, במטרה לעודד תרומות.
לאורך השנים קוצרה הצעדה על מנת להפוך את המצעד לידידותי יותר למשפחות, ושולבו בו אירועי הגרלות, פעילות אירובית, ריקודים ואף לימודים, על מנת להעלות את הנגישות ולהגדיל את התרומות.
במשך שנים הפרס הראשון בהגרלה היה זוג כרטיסי טיסה באל-על לישראל.
מאז 1984, שיאו של המצעד הוא פסטיבל גדול עם פארק שעשועים, פינת ליטוף, ברביקיו, ליצנים, ואטרקציות דומות.
במצעד משתתפים לעיתים גם בכירים בממשלה הקנדית.
בצעדה של 2010 צעד גם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
ביוני 2024, השנה ה-55 למצעד, מנה המצעד מעל חמישים אלף איש, כמות שיא של אוהדי ישראל.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל, הסתכמו התרומות למפונים ולקורבנות הטרור בישראל כמו גם לתמיכת נפשית ביותר מפי שלושה מהתכנון - מעל מיליון ומאתיים אלף דולר קנדי.
בשנה זו כלל המצעד צעדה לאורך של כחמישה קילומטר ברחובות טורונטו ולאחריה פסטיבל שחגג את התרבויות היהודית והישראלית.
בראש המצעד צעדו משפחות חטופים וחברי קיבוץ בארי, והצועדים נשאו את תמונות החטופים.
חבר מועצת העיר טורונטו ציין כי פוליטיקאים מכל דרגי הממשל ואנשים בני כל הדתות ומכל הקשת הפוליטית צעדו בצעדת התמיכה.
גם חברי הקהילה האיראנית-קנדית וחברי ומייסדי קואליציית הילידים למען ישראל צעדו בסולידריות עם היהודים הקנדיים.
לאור אירועים אנטישמיים אותם חוותה הקהילה היהודית בטורונטו מאז פרוץ המלחמה, ועם נוכחות מאות מפגינים תומכי חמאס, הביאה המשטרה תגבור כוחות מערים סמוכות כדי לשמור על הסדר.
הצעירים השמרנים הוא ארגון הנוער הרשמי של המפלגה השמרנית בבריטניה.
הארגון פתוח לחברים בגילאי 16 עד 30, והוא פועל לקידום ערכים שמרניים בקרב צעירים ברחבי הממלכה המאוחדת.
הצעירים השמרנים נוסדו בשנת 1908 בשם "הליגה הלאומית של צעירים שמרנים".
הארגון שינה את שמו מספר פעמים במהלך השנים, ובשנת 1977 קיבל את שמו הנוכחי.
הצעירים השמרנים תומכים בעקרונות השמרנות המסורתיים, כגון:
חופש הפרט: הצעירים השמרנים מאמינים כי לכל אדם יש זכות לחיות את חייו בצורה חופשית, ללא התערבות ממשלתית מיותרת.
אחריות אישית: הצעירים השמרנים מאמינים כי לכל אדם יש אחריות לקחת את גורלו בידיו ולדאוג לעצמו ולמשפחתו.
שוק חופשי: הצעירים השמרנים מאמינים כי שוק חופשי הוא הדרך הטובה ביותר להבטיח צמיחה כלכלית ושגשוג.
צבא חזק: הצעירים השמרנים מאמינים כי צבא חזק הוא חיוני להגנת המדינה מפני איומים חיצוניים.
ערכים משפחתיים מסורתיים: הצעירים השמרנים מאמינים כי משפחה חזקה היא הבסיס לחברה בריאה.
הארגון מקיים אירועים וכינוסים רבים לאורך השנה, בהם דיונים פוליטיים, הרצאות, סדנאות ופסטיבלים.
אירועים אלו פתוחים לחברים וללא חברים כאחד.
הצעירים השמרנים משתתפים באופן פעיל בקמפיינים בחירות של המפלגה השמרנית.
הם עוסקים בגיוס תמיכה, בדיוק על דלתות, בהפצת חומרי הסברה ועוד.
הארגון מפתח מדיניות בנושאים שונים, כגון חינוך, בריאות, כלכלה וחברה.
המדיניות המפותחת מוצגת לחברי הארגון ולציבור הרחב.
הארגון מציע תוכניות הכשרה רבות לפעילים פוליטיים.
תוכניות אלו נועדות ללמד את הפעילים כיצד לנהל קמפיינים, לגייס תמיכה ולעבוד עם התקשורת.
הארגון מפרסם חומרים הסברתיים רבים, ביניהם עלוני מידע, כרזות וסרטונים.
חומרים אלו נועדו להעלות את המודעות לערכים ולמדיניות של הארגון.
הארגון שימש כמקפצה עבור רבים מהפוליטיקאים הבכירים במפלגה השמרנית, ביניהם מרגרט תאצ'ר, דייוויד קמרון ובוריס ג'ונסון.
הארגון היה מעורב בקמפיינים פוליטיים רבים, ביניהם קמפיין הבחירות של מרגרט תאצ'ר בשנת 1979 וקמפיין הברקזיט בשנת 2016. הארגון זכה לביקורת מצד גורמים שונים על רקע פעילותו הפוליטית, אך הוא נותר אחד מארגוני הנוער הפוליטיים הגדולים והמשפיעים בבריטניה.
הצעדה הוא סרט מותחן אימה דיסטופי אמריקאי משנת 2025 בבימויו של פרנסיס לורנס שגם משתתף בהפקה.
התסריט נכתב על ידי ג'יי טי מולנר ומבוסס על הרומן בשם זה משנת 1979 מאת סטיבן קינג (תחת שם העט ריצ'רד באכמן).
מככבים בו קופר הופמן, גארט ורינג, טוט ניואוט, דייוויד ג'ונסון, צ'ארלי פלאמר, בן וואנג, רומן גריפין דייוויס, ג'ורדן גונזלס, ג'וש המילטון, ג'ודי גריר ומארק המיל.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-12 בספטמבר 2025.
בארצות הברית דיסטופית הנשלטת על ידי ממשל טוטליטרי, קבוצת גברים צעירים משתתפת בתחרות הליכה שנתית בה עליהם להמשיך ללכת ללא הפסקה או להסתכן בהוצאה להורג.
התחרות מסתיימת כאשר רק אחד מהם נותר בחיים.
קופר הופמן – ריימונד גארטי
דייוויד ג'ונסון – פיטר מק'פריס
ג'ושוע אודג'יק – קולי פארקר
טוט ניואוט – ארתור בייקר
צ'ארלי פלאמר – גארי ברקוביץ'
בן וואנג – האנק אולסון
רומן גריפין דייוויס – תומאס קרלי
ג'ורדן גונזלס – ריצ'רד הרקנס
נואה דה מל – יואינג
דייל נרי – פרסי גריימס
טיגן סטארק – פטריק סמית'
ג'ודי גריר – גברת גארטי
ג'וש המילטון – מר גארטי
בשנת 2007 הצהיר הבמאי פרנק דרבונט בריאיון כי יש ברשותו זכויות הפקה על הספר "The Long Walk" של סטיבן קינג, וכי הוא מתכוון ליצור אותו בתקציב נמוך בעתיד הרחוק.
באפריל 2018 התכוונה חברת ניו ליין סינמה ליצור עיבוד קולנועי לרומן, לאחר הצלחתו המרשימה של הסרט "זה" בהפקתם.
ג'יימס ונדרבילט אמור היה לכתוב תסריט, לאחר שכבר החל בכתיבת עוד טרם רכישת הזכויות על ידי החברה.
הוא גם התעתד להפיק את הסרט לצידם של בראדלי פישר וויליאם שרק דרך חברת ההפקות Mythology Entertainment.
במאי 2019 הוכרז כי אנדרה אוברדל יביים.
בסופו של דבר לא יצא הפרויקט לפועל, ובשנת 2022 פגו זכויותיה של ניו ליין סינמה על עיבוד הרומן.
בנובמבר 2023 הוכרז כי ליונסגייט רכשה את הזכויות על הרומן ומתכוונת לעבד אותו לסרט בבימויו של במאי סרטי משחקי הרעב פרנסיס לורנס, כאשר ג'יי טי מולנר יכתוב את התסריט.
ביוני 2024 הצטרפו קופר הופמן ודייוויד ג'ונסון כשחקנים הראשיים.
ביולי הוכרז על ליהוקם של יתר צוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ביולי 2024 בויניפג, קנדה, והסתיימו בספטמבר באותה השנה.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 88 אחוזי טריות המבוססים על 284 ביקורות.
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 71 המבוסס על 34 מבקרים, נתון המצביע על הערכה 'חיובית בדרך כלל'.