tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל בית משפט חייב להפעיל את סמכותו לפי החוק, והשופטים אינם יכולים להיות נתונים להשפעה פוליטית מצד המלך, הממשלה או הפולקטינג.
סעיף 17: מפרט את הליך מינוי השופטים: הם ממונים לתקופות ארוכות, ואין להם סמכות להיבחר מחדש או להיות מוסרים מתפקידם אלא במקרים נדירים של חוסר יכולת למלא את תפקידם.
החוקה מבטיחה שהרשות השופטת תהיה עצמאית, ולא תוכל להישלט על ידי הממשלה או המלך.
בכך נשמרת הגישה הליברלית והדמוקרטית של המערכת, שמחייבת שמירה על זכויות האדם ושוויון בפני החוק.
פרק 6: זכויות האדם והחירות
פרק זה מהווה את לב החוקה הדנית, שכן הוא מבטיח את זכויות האדם והחירויות האישיות, ששומרים על האזרח מפני פגיעות של השלטון.
סעיף 77: קובע את חופש הביטוי והעיתונות, ומבצע את עקרון חופש הדיבור והבעת דעות.
סעיף 78: עוסק בחופש ההתאגדות וההפגנות.
כל אזרח זכאי להתאגד או לשבות במחאה על פעולות השלטון.
סעיף 79: מבטיח את זכויות הפרט בתחום הזכות למידע, החירות האישית, והזכות למשפט הוגן.
החוקה הדנית מבטיחה זכויות אלו כבסיס לדמוקרטיה פעילה שבה כל אזרח מוגן מול השלטון.
הפרק השביעי עוסק בתהליך של שינוי החוקה הדנית, ומסביר כיצד ניתן לעדכן את החוקה במקרים שבהם יש צורך בכך.
סעיף 88: קובע כי כל שינוי בחוקה חייב לקבל אישור משני חדרי הפולקטינג ובנוסף אישור במשאל עם.
שינוי החוקה דורש רוב מיוחד בפרלמנט ואישור ציבורי רחב.
החוקה הדנית שואפת לשמור על יציבותה, ולכן תהליך שינוי החוקה הוא קפדני ודורש תמיכה רחבה מכלל הציבור והגורמים השלטוניים.
פרק 8: הסמכות לדרוש הפסקת החוקה
הפרק האחרון עוסק במצב שבו ניתן להפסיק את פעולתה של החוקה, אם תתעורר מציאות פוליטית או מדינית שמחייבת שינויים דרסטיים.
סעיף 89 קובע את התנאים שבהם ניתן להשעות את פעולתה של החוקה, אך התהליך דורש רוב מוחץ בקרב הפולקטינג ובמשאל עם.
הסעיף מבטיח כי כל פסק זמן או השעיה של החוקה ידרשו תמיכה רחבה, דבר ששומר על יציבותה החוקתית.
החוקה הדנית נחשבת לאחת מהחוקות הוותיקות ביותר בממלכות הדמוקרטיות.
עם השנים, החוקה עברה מספר תיקונים ושינויים, שנעשו במטרה להתאים אותה להתפתחויות פוליטיות, כלכליות ותרבותיות במדינה.
תיקונים אלה שימרו את יציבותה החוקתית של דנמרק ונתנו מענה לאתגרים חדשים שהציבו הזמן והמציאות.
ב-1866, בעקבות שינויים פוליטיים במדינה, בוצע תיקון בחוקה שיצר את הסנאט (Landsting).
הסנאט היה בית עליון בפרלמנט הדני, שהיה מורכב מחברים שנבחרו בדרך שונה מחברי הבית התחתון (הפולקטינג).
סעיף 6 בחוקה שונה כך שהוספה מערכת דו-חדרית לפרלמנט, כלומר – הצעות חוק היו צריכות לעבור אישור בשני הבתים.
תיקון זה נועד לשפר את ייצוג הציבור במדינה, על ידי יצירת איזון בין שני בתים של פרלמנט – אחד שמייצג את העם (הפולקטינג) ואחד שמייצג את האינטרסים של האליטות והציבור המשכיל (הסנאט).
הסנאט נותר גוף מועט השפעה עד שבוטל בתיקון של 1953.
תיקון 1901: עקרון אחריות הממשלה
תיקון חשוב נוסף היה ב-1901, שבו התבצע שינוי משמעותי בתפקוד המוסדות השלטוניים במדינה.
הפרלמנט הדני עבר שינוי כזה שממשלת דנמרק הייתה אחראית ישירות בפני הפולקטינג, ולא בפני המלך.
תיקון זה מבטל את השפעת המלך על הניהול היומיומי של המדינה, והאחריות עברה לראש הממשלה ולשרים הנבחרים.
השינוי הזה אפשר למערכת הדמוקרטית הדנית להפעיל שלטון פרלמנטרי, שבו ראש הממשלה ויתר השרים אינם מנותבים לפי רצון המלך אלא לפי רצון הציבור המיוצג בפרלמנט.
תיקון 1953: ביטול הסנאט והחזרת המערכת החד-חדרית
תיקון מהותי נוסף התרחש ב-1953, שבו הוסרה המערכת הדו-חדרית, והפולקטינג הפך לבית המחוקק היחיד.
סעיף 6 שונה כך שנוסחה מחדש חובת הבחירות ודרכי הייצוג, והשפעת הסנאט בוטלה לחלוטין.
הסנאט בוטל ונשמר רק בית אחד של פרלמנט – הפולקטינג.
התהליך הפך לפשוט יותר, שכן כל הצעת חוק נדרשה לאישור רק בבית אחד, מה שהפשט את הליך החקיקה.
תיקון זה גם שינה את עקרון הירושה במלוכה: נשים יכולות להירשם ליורשות על כס המלוכה.
עד לתיקון זה, רק גברים יכולים היו להוריש את המלוכה.
תיקון 1953: זכות ההתאגדות וההשתתפות בבחירות
תיקון נוסף ב-1953 התייחס להרחבת זכויות האזרח במדינה, והוא כלול במסגרת התיקון הכללי לחוקה.
הוספה של סעיף 79 שמבטיח את זכויות האדם והחירות האזרחית, כלול גם החירות להתאגד ולהקים מפלגות, ותנאים לשיתוף הציבור בבחירות חופשיות.
בנוסף, תיקון זה אִפשר את שינוי מערכת הבחירות כך שמייצגת את כלל האזרחים באופן ישיר, ושיפר את הכללים של ההשתתפות הפוליטית.
תיקון 1972: הצטרפות לאיחוד האירופי
תיקון מהותי נוסף התרחש בשנות ה-70, כאשר דנמרק הצטרפה לאיחוד האירופי.
סעיף 20 בחוקה שונה, כדי לאפשר לעם הדני להעביר סמכויות מסוימות לבריסל (המרכז האירופי), במטרה לשלב את דנמרק בהסכמים הכלכליים והפוליטיים של האיחוד האירופי.
מאבקים פנימיים במדינה היוו את הרקע להסכמת דנמרק עם הדרישה להרחיב את המערכת הפוליטית שלה, תוך שמירה על זכותה לקבוע סוגיות לאומיות במסגרת שיתוף הפעולה הבינלאומי.
תיקונים נוספים וההתאמות לאיחוד האירופי
מאז הצטרפותה לאיחוד האירופי, דנמרק ביצעה מספר תיקונים נוספים בחוקה, שהיו קשורים להסכמים שונים עם האיחוד.
7. תיקון 2009: סעיפים שקשורים למערכת הפוליטית
תיקון קטן שבוצע ב-2009 שינה את סעיפים הקשורים למבנה המוסדות הדנים, ואיפשר לאמץ את עקרונות השוויון המגדרי והחוקי בזכויות האזרח.
החוק הבווארי היה קובץ של חוקים גרמאניים שבטיים של הבווארים במאות ה-6 עד ה-8, שנכתבו בלטינית.
הקובץ הראשון נערך על ידי אברסווינד (Eberswind), אב המנזר הראשון של מנזר נידראלטייך , בשנת 741 או 743. אודילו, דוכס בוואריה, השלים את החוק בסביבות 748. זהו אחד הגופים המתועדים ביותר של החוק השבטי הגרמאני.
חלקים מהחוק הבווארי זהים לחוק של אווריך , החוק הוויזיגותי של אווריך , ולקוחים מהחוק האלמאני .
החוק הבווארי, לפיכך, מאוחר יותר מזה של האלמאנים.
החוק הבווארי נכתב בהשפעתו הישירה של החוק הסאלי.
הוא מתוארך ללא עוררין לתקופה שבה השלטון הפרנקי היה חזק מאוד בבוואריה, כשהדוכסים היו וסאלים של המלכים הפרנקים.
מיד לאחר מרד בוואריה בשנת 743, נאלץ הדוכס הבווארי אודילו להיכנע לפפין הגוץ ולקרלומן, בניו של קרל מרטל, ולהכיר בשלטון הפרנקי.
עוד באותה תקופה בערך, אורגנה כנסיית בוואריה על ידי בוניפציוס, והארץ חולקה לכמה בישופויות; ומצויות התייחסויות תכופות לבישופים אלו (בלשון רבים) בחוק הבווארי.
מצד שני, ידוע שהחוק קדם לתקופת שלטונו של הדוכס טסילו השלישי (749–788).
תאריך הקיבוץ חייב, לפיכך, להיות בין 743 ל-749.
וילהלם שטירמר (Wilhelm Störmer) טוען שלמרות שהחוק הבווארי משתמש בכמה כותרות זהות כמו טקסטים ויזיגותיים ואלמאניים, טקסטים סינודיים ו"ספר המסורת של פרייזינג" מצביעים על כך שזה לא יכול להיות פשוט עותק.
Reindels) טוען שאפשר שהחוק פותח בשלבים, החל מתקופת שלטונו של המלך הפרנקי תיאודברט הראשון (539–548) עד הגרסה שידוע היום שנוצרה בתקופת שלטונו של אודילו.
מה שוודאי הוא שהחוק הבווארי נוצר בהוראת האדונים הפרנקים.
החוק הבווארי כולל בעיקר חוקים נפרדים ואת העונש הכספי שיש לשלם לקורבן או למשפחתו, כמו גם לאוצר הציבורי.
רבים מכתבי היד הקיימים הם בפורמט קטן, אינדיקציה ברורה לכך שספר החוקים היה בהישג יד כאשר האדון עמד בראש בית המשפט.
החוקים נשארו בתוקף עד שנת 1180.
כתב היד העתיק ביותר מתוארך לסביבות שנת 800 והוא נמצא ברשות הספרייה של אוניברסיטת מינכן.
מחבר המבוא לחוק הבווארי ציטט קטע מחיבורו של איזידורוס מסביליה, "האטימולוגיות" (המאה ה-7), שבו הציב בראש המחוקקים הגדולים בהיסטוריה, את "משה, בן העם העברי, שהיה הראשון להסביר את חוקי האל בשפת הקודש" (האטימולוגיות, 5, 1).
הפתיחה לחוק הבווארי מספרת על יוזמתו של המלך הפרנקי בנושא החקיקה: "תיאודריך מלך הפרנקים, בשעה ששהה בשלון, בחר אנשים חכמים מבני ממלכתו אשר היו בקיאים בחוקים העתיקים...
הוא ציווה לכתוב את החוק של הפרנקים, של האלמנים, של הבוורים ושל כל עם שהיה בשלטונו, כל אחד מהם על פי מנהגיו.
הוא הוסיף את הדרוש ומחק את הלא ברור ואת המנוגד".
החוק הבווארי מחולק ל-23 כותרות.
כותרות 1–6 מסדירות את דיני הדרגות החברתיות השונות.
כותרות 7–23 מציעות פסיקות משפטיות בנושאי משפט פלילי ופרטי.
כותרת 1: הגנה על הכנסייה, על אנשים רוחניים, על אנשיה ורכושה כולל משרתים ובני חסות.
כותרת 2: הגנה על הדוכס, מישרתו ופעולותיו הצבאיות.
כותרת 3: קובעת את האגילולפינגים כמשפחת האצולה המובילה שממנה נבחרים שליטי בוואריה.
משפחות האצולה האחרות הנזכרות במפורש הן: אניונה (Anniona), פאגאנה (Fagana), האהילינגה (Hahilinga), הואוסי וטרוזה (Trozza או דרוזה Drozza).
תחת המילה "חופשיים", החוק הבווארי עושה הבחנה בין "אלה החופשיים" לבין "אלה ששוחררו לחופשי".
קנסות בגין עבירה על החוק משתנים בהתאם למעמדם של האנשים המעורבים: חופשיים, משוחררים ובלתי חופשיים.
כותרת 8: על נשים ועניינים משפטיים שלהן המתרחשים לעיתים קרובות.
הכותרת מתייחסת בראש ובראשונה לקנסות ולמקרים של רצח מוצדק הנלווים למעשי בגידה של נשים (חופשיות או משועבדות) ומעשי ניאוף.
היא מתייחסת גם לקנסות שנגרמו עקב התנהגות בלתי הולמת של גברים (חופשיים או משועבדים) והטרדה של נשים.
הכותרות השונות סודרו באופן הבא:
1. על הכמורה או על חוקי הכנסייה
2. על הדוכס והתיקים המשפטיים הנוגעים לו
4. על החופשיים, לאחר שכיפרו עליהם
5. על עבדים משוחררים, כיצד יש לגמול להם
6. על משרתים, כיצד יש לגמול להם
7. על איסור נישואי גילוי עריות
8. על נשים והתיקים המשפטיים שלהן, כפי שהם קורים לעיתים קרובות
12. על שלטי גבול הרוסים
15. על דברים מופקדים [ושאולים]
19. על המתים ועל מה שנוגע להם
22. על פרדסים, יערות ודבורים
הדין הישראלי ביהודה ושומרון היא מערכת חוקית שנוצרה ביהודה ושומרון בעקבות כיבושם בידי ישראל במלחמת ששת הימים והקמת ממשל צבאי במרחב.
הדין הישראלי כולל שני חלקים עיקריים: חקיקה צבאית במסגרת הממשל הצבאי הישראלי ביהודה ושומרון וחקיקה ישראלית ישירה.
הבסיס החקיקתי במרחב הוא החוק שנהג בו טרם כיבושו, בהם חוקים עות'מאניים, מנדטוריים וירדניים.
במשך השנים נקלטו בחקיקה ביהודה ושומרון מרכיבים רבים מהחוק הישראלי הנוהג בשטחי ישראל הריבונית.
מערכת החוקים הונהגת ביהודה ושומרון מסתמכת על החקיקה שהייתה בתוקף ב־4 ביוני 1967. החקיקה הזו כוללת מספר רובדי חקיקה.
הראשוני שבהם הוא חקיקה עות'מאנית שנחקקה במהלך המאה ה-19 החל מרפורמות הטנזימאט (1839–1876) בהן אומצה המג'לה שהסתמכה על עקרונות קוד נפוליאון והמשפט הקונטיננטלי לצד אימוץ הדין הפלילי הצרפתי.
חקיקה זו חלה בכלל שטחי האימפריה העות'מאנית, בהן המרחב שעתיד להיות יהודה ושומרון.
ב־1918 נכבשה ארץ ישראל בידי הבריטים, שהנהיגו בארץ ממשל צבאי.
באוגוסט 1922, לאחר שחבר הלאומים אישר את המנדט הבריטי על הארץ, פורסם דבר המלך במועצה על ארץ ישראל ששימש בסיס חוקתי למנדט.
דבר המלך הורה כי החקיקה העות'מאנית שהייתה בתוף ב־1 בנובמבר 1914, ערב כניסת האימפריה למלחמת העולם הראשונה, ימשיך להיות בתוקף.
המנדט הבריטי תם ב־15 במאי 1948, לאחר שהעצרת הכללית של האומות המאוחדות קיבלה ב־29 בנובמבר 1947 את החלטה 181 ("תוכנית החלוקה"), בה נקבעה חלוקת הארץ לשתי מדינות, יהודית וערבית.
הקמת המדינה היהודית והשתלטות ממלכת עבר הירדן על מרחב יהודה ושומרון במהלך מלחמת העצמאות הביאו לפיצול בין מערכת החוק ביהודה ושומרון ומערכת החוק בישראל, שהתפתחו בדרכים שונות.
בעוד החקיקה הירדנית הייתה בעלת זיקה חזקה לחוק העות'מאני, המחוקק הישראלי נטה לאמץ גישות חדשות.
ב־16 בספטמבר 1950 נכנס לתוקפו חוק לגבי החוק הנוהג בשתי הגדות של ממלכת ירדן.
בעקבות מחאות בערי הגדה המערבית באפריל 1963 שהביאה לחשש ישראלי מפני נפילת השושלת ההאשמית בהפיכה פרו־נאצריסטית, החלה הפרקליטות הצבאית בראשות אל"ם מאיר שמגר בהיערכות ארגונית ומשפטית לאפשרות של כיבוש וכינון ממשל צבאי בגדה המערבית, שכללה הכנת נוסחי צווים וחקיקה עתידית למרחב.
ביוני 1967, במהלך מלחמת ששת הימים, כבשה מדינת ישראל את חבלי יהודה והשומרון, את רצועת עזה, רמת הגולן וחצי האי סיני.
בעוד רמת הגולן וסיני היו לפני המלחמה בריבונות סוריה ומצרים (בהתאמה), הרי שמעמדם המשפטי של שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה היה מעורפל.
ישראל לא הכירה בסיפוחם של יהודה ושומרון לממלכת ירדן ב־1950 ולטענתה הם לא היו תחת ריבונות מדינה אחרת קודם כיבושם בידי ישראל, ומכיוון שכך לא ניתן לראות בהם שטח כבוש.
ישראל אף אינה צד לאמנת ז'נבה הרביעית מ־1949 ואינה רואה בה כמחייבת אותה.
לצד זאת, ישראל מחילה באופן וולנטרי את החלקים ההומניטרים באמנת ז'נבה הרביעית במרחב.
ב־7 ביוני 1967 מונה אלוף חיים הרצוג למפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית, והוא פרסם שלושה מנשרים שמהווים את הבסיס המשפטי החוקתי במרחב.
המנשר הראשון, מנשר בדבר נטילת השלטון על ידי צה"ל, הכריז על העברת השלטון לידי הממשל הצבאי, בהתבסס על סעיף 43 לאמנות האג.
מנשר 2 הודיע על המשך קיום המנהל והמשפט הירדני שהיה בתוקף קודם למלחמה, תוך הכפפתו למפקד האזור.
המנשר השלישי הודיע על כניסתו לתוקף של צו בדבר הוראות ביטחון, המהווה דבר חקיקה עיקרי של הדין הפלילי באזור.
באותו יום פורסמו מספר צווים נוספים, וביניהם צו שהקים 5 בתי משפט צבאיים בערים שונות באזור.
בתי המשפט הצבאיים מוסמכים לדון בעניינו של כל הנמצא ביהודה ושומרון, ללא הבדל באזרחותו.
בתחילת שנות השמונים התגבש נוהל כי אזרחים ישראליים ישפטו בפני בית דין ישראלי, מכיוון שהם בעלי אזרחות ישראלית ואינם חוסים תחת הגנות אמנות האג.
ביולי 1968 בוטל עונש מוות על ידי הממשל, והוחלף במאסר עולם.
בעקבות הסכמי אוסלו הוציא הממשל הצבאי מנשרים שהעבירו את סמכויות הממשל השונות לידי הרשות הפלסטינית שהוקמה מכוחם.
בעקבות הסכם קהיר ("הסכם עזה ויריחו תחילה") הוציא מפקד פיקוד המרכז אילן בירן ב־15 במאי 1994 מנשר מס' 4 שקבע כי סמכויות מפקד האזור וראש המנהל האזרחי באזור יריחו עברו לידי הרשות הפלסטינית.
לאחר חתימת הסכם ארז באוקטובר 1994, הוציא הממשל בדצמבר מנשר (מס' 5) שהעביר לרשות את האחריות על חינוך ותרבות, בריאות, רווחה, תיירות, מיסוי ישיר ובלו על ייצור מקומי.
בספטמבר 1995 הוצא מנשר נוסף (מס' 6), שהורה על העברה נוספת של סמכויות לידי הרשות הפלסטינית בנושאי עבודה, מסחר ותעשייה, גז ודלק, ביטוח, דואר, סטטיסטיקה, שלטון מקומי וחקלאות.
ב־23 בנובמבר 1995 בוטלו שלושת המנשרים הקודמים והוצא מנשר חדש (מס' 7) שהחליף אותם בעקרונות הסכם אוסלו ב'.
המנשר קבע כי הממשל יעביר לידי המועצה ורשיותיה לאחר שתבחר סמכויות ואחריות לשטחים השונים על פי ההסכם, וכי עד לבחירת המועצה יופעלו סמכויות אלו בידי הרשות הפלסטינית.
חקיקת המפקד הצבאי נעשית על ידי מפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית.
מ־8 ביוני 1967 עד 14 ביוני 1967 היה זה תפקיד עצמאי בו כיהן אלוף (במילואים) חיים הרצוג.
ב־14 ביוני 1967 הועברה סמכות זו לאלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס, שקיבל את סמכות מפקד כוחות צה"ל באזור הגדה המערבית.
ב־20 בדצמבר 1967 מונה מפקד אזור יהודה ושומרון הכפוף לאלוף פיקוד המרכז, שבידו הופקדה סמכות החקיקה וההכרעה הסופית בהליכים משפטיים.
ב־1981 הוחזרו סמכויות החקיקה למפקד הפיקוד עם הקמת המנהל האזרחי.
הוראות חוק ישראליות שונות הוחלו במרחב על ידי חקיקת המפקד הצבאי בשטחן של הרשויות המקומיות הישראליות באזורים.
החוקים הישראליים שהוחלו בדרך זו היו בעלי צביון פרסונלי מובהק (דוגמת נושאי חינוך, רווחה, בריאות, עבודה, מעמד אישי) ולא בעלי צביון טריטוריאלי-קרקעי.
מקור עיקרי לייבוא החקיקה הישראלית על ידי צווי מפקד האזור הוא בצווים בדבר ניהול מועצות אזוריות וניהול מועצות מקומיות שהוצאו בסוף שנות השבעים ותחילת שנות שמונים, ובתקנון המועצות שהוצאו מכוחם.
חקיקה זו מבוססת בעיקרה על החקיקה הישראלית המקבילה בשינויים המתחייבים.
החלת החקיקה הישראלית בצו המפקד הצבאי מכונה לפעמים "סיפוח זוחל".
החוק הישראלי הוחל ביהודה ושומרון על בסיס אישי, כך שהן חלות על אזרחי ישראל ולא על בסיס שטח.
החלת החוק הישראלי על הישראלים ביהודה ושומרון זכתה לכינוי "משפט המובלעות".
תקנות אלו אושרו בחקיקה בדצמבר 1967 כהוראת שעה ותוקפו מוארך מאז מפעם לפעם.
בתוספת לחוק נכללים 17 חוקים המוחלים על ידי החוק, בהם חוק הכניסה לישראל, חוק שירות ביטחון, פקודת מס הכנסה, פקודת התעבורה, חוק הביטוח לאומי וחוקים נוספים.
תיקון לחוק הבחירות לכנסת שנחקק ב־1970 העניק לאזרחים ישראליים שמענם הרשום בשטח המוחזק על ידי צה"ל זכות הצבעה במקום מגוריהם, בניגוד למקובל בחוק הישראלי כי אין הצבעה מחוץ לגבולות המדינה פרט לנציגי המדינה ושליחיה.
הכנסת הארבע עשרה החילה את החוק הישראלי באופן ישיר על האזור בשתי חוקים לגבי הרשויות המקומיות.
מסלול אחר נקבע בחוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור שנחקק אף הוא בכנסת הארבע עשרה, כאשר החוק לא הוחל באופן ישיר אך נקבע כי שר הביטחון יורה למפקד כוחות צבא הגנה לישראל באזור להורות על הסרת מצבות זיכרון שהוקמו באזור.
בכנסת השש עשרה נחקק חוק יישום תוכנית ההתנתקות, שהגדיר נהלים לגבי שטחי צפון השומרון שנאסרו לכניסת ישראלים לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות ונהלים לגבי היישובים שנועדו להתפנות.
בחוק לא הוגדר יחס מפורש להוראות הממשל הצבאי, אך מפקד האזור הוציא צו מקביל שכלל את מרבית חלקי החוק, למעט הסדרי הפיצויים שנכללו בחוק המקורי.
בכנסת העשרים נחקק חוק ההסדרה, שהכיל הסדר מקרקעין שהוחל באופן ישיר ביהודה ושומרון.
החוק הוחל באופן ישיר ללא מעורבות המפקד הצבאי.
כנגד החוק הוגש בג"ץ עיריית סלואד נגד הכנסת, בו טענו חלק מהעותרים בין היתר לאי תקינות החוק עקב החלתו ביהודה ושומרון, טענה שבית המשפט נמנע מלעסוק בה, כשהוא פוסל את החוק מטעמים אחרים.
ב־2018 הוסמך בית המשפט המחוזי בירושלים לדון בעתירות מנהליות נגד חלק מהחלטות הממשל הצבאי.
ייבוא שיפוטי של חקיקה ישראלית
החל מראשית שנות השבעים קיבל בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ עתירות ישירות נגד הממשל הצבאי.
הפרקליטות הצבאית נמנעה מלטעון כי אין לבית המשפט סמכות לדון באזורים אלו, ולאחר זמן קבע בית המשפט כי בסמכותו לדון בענייני הממשל הצבאי מתוקף היותו רשות ציבורית ישראלית, למרות שהחקיקה ביהודה ושומרון לא הסמיכה אותו באופן ישיר לדון בעיניניו.
ייבוא חקיקה ישראלית ליהודה ושומרון נעשה גם על ידי הרשות השופטת.
במסגרת עניין אבו עיסא, בו עתרו ב־1981 קבוצת סוחרים פלסטינים לבג"ץ נגד צו אלוף שהנהיג מע"מ באזור, פסק בית המשפט העליון, כי למרות שכללי המשפט הישראלי לא הוחלו על האזור, נושא תפקיד ישראלי בשטח נושא עמו אל תפקידו את החובה לנהוג לפי אמות המידה הנוספות המתחייבות מעובדת היותו רשות ישראלית.
פסק הדין אפשר ייבוא עקרונות כללים של המשפט הנהלי הישראלי.
בפסק דין בעתירה מ־1991 קבע בית המשפט העליון כי למרות שחוק האזנת סתר לא הוחל באזור, ראוי שפעולות משטרת ישראל באזורים יהיו מונחים על ידי חוק זה, מכיוון שהוא מייצג את האיזון הראוי שעורך המשפט המינהלי בין עקרונותיו וערכיו השונים.
בית המשפט העליון הכיר בחלותו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו על ישראלים ביהודה ושומרון מכח היותם אזרחי ישראל ולא מכח טריטוריאלי.
בית המשפט החיל את החוק לפרקים גם על פלסטינים שאינם אזרחי ישראל, למרות שההנמקה לכך אינה ברורה.
החלה זו אינה עקבית ותלויה בנסיבות.
בעוד שעד שנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה מגמה בבית המשפט העליון הישראלי להסתמך בפסיקותיו הנוגעות ליהודה ושומרון על הדין הבין-לאומי, במהלך המאה ה־21 התהפכה המגמה, ובית המשפט העדיף בפסקותיו להסתמך על המשפט הישראלי, תוך הסתמכות מעטה ככל האפשר על הדין הבין־לאומי.
בית המשפט העליון החל את החוק הישראלי גם על יחסים בין ישראלים לפסטינים.
כך בפסיקה בעתירה אזרחית לגבי תביעת נזיקין בין עובדת פלסטינית לחברה ישראלית באלפי מנשה כי יש ללכת אחר הזיקה הבולטת של הדין הישראלי.
גם לגבי זכויות עובדים פלסטינים הכריע בית המשפט העליון בפסק דין שניתן באוקוטובר 2007 כי הדין החל על הסכמי עבודה הוא הדין הישראלי, כשהוא הופך החלטה של בית הדין הארצי לעבודה שהפך בתורו החלטה של בתי הדין האזוריים לעבודה.
ניסינות להשוואת הדין ביהודה ושומרון לחוק הישראלי
בנובמבר 2014 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה הצעת חוק שזכתה לכינוי "חוק הנורמות" שנועדה להביא להחלה עקיפה של החוק הישראלי ביהודה ושומרון.
על פי הצעת החוק, מפקד האזור נדרש לאמץ בתוך 45 יום מיום חקיקתו כל חקיקה ישראלית חדשה, מלבד במקרים מיוחדים באישור הוועדה הרלוונטית בכנסת.
הצעת החוק זכתה להתנגדות היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין ולא הפכה לחקיקה.
בינואר 2018 פרסם היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט הנחיה כי במהלך הדיון בהצעות חוק ממשלתיות תכלל התייחסות להחלת החוק המוצע ביהודה ושומרון.
ועדת הכנסת אימצה החלטה הקוראת ליועצים משפטיים לדון בהשפעתה של כל בקשת הצעת חוק חדשה על יהודה ושומרון במהלך הליך החקיקה.
בפברואר 2023, כחלק מהסכם בין השר במשרד הביטחון בצלאל סמוטריץ' לשר הביטחון יואב גלנט נקבע כי בסמכות מנהלת ההתיישבות שתוקם תחתיו תהיה לגבש עבודת מטה לעדכון תחיקת הביטחון באזור.
החוק הגדול והיפה הוא הצעת חוק בקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
החוק עבר בבית הנבחרים ב-22 במאי 2025. נוסח מתוקן של החוק עבר בסנאט ב-1 ביולי 2025 בהצבעה נוספת, כאשר סגן הנשיא ג'יי.
ב-3 ביולי בית הנבחרים העביר את נוסח הסנאט בהצבעה, והצעת החוק נחתמה על ידי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-4 ביולי.
בנוסף, החוק יקצה 150 מיליארד דולר נוספים להוצאות ביטחון; יפחית רבים מטיובי המס על אנרגיה נקייה של חוק הפחתת האינפלציה; יאריך את תקרת ניכוי מס המדינה והמס המקומי (SALT), שאף היא אמורה לפוג ב-2025; ויגדיל את תקרת הניכוי של SALT מ-10,000 דולר ל-40,000 דולר.
החוק גם צפוי להגדיל באופן משמעותי את המימון עבור ICE מ-10 מיליארד דולר ליותר מ-100 מיליארד דולר עד 2029.
משרד התקציב של הקונגרס העריך כי החוק יוסיף 2.4 טריליון דולר לחוב הלאומי של ארצות הברית עד 2034, ויגרום ל-10.9 מיליון אמריקאים לאבד את כיסוי ביטוח הבריאות.
מספר חברים מהמפלגה הרפובליקנית, כולל יו"ר בית הנבחרים מייק ג'ונסון והנשיא דונלד טראמפ, פקפקו בהערכה זו.
ה-CBO העלה מאוחר יותר את העלייה המשוערת בגירעון התקציבי ל-2.8 טריליון דולר.
כמו כן, החוק מבקש לעודד ילודה באמצעות מענק של 1,000 דולר עבור כל תינוק שנולד למשפחה בארצות הברית, במסגרת חשבון חסכון בשם "MAGA account".
הצעת החוק כוללת גם הקלות מס לגמלאים.
החוק מקצה גם תקציבים נרחבים לאכיפה נגד הגירה בלתי חוקית, סיוע לגירוש מהגרים לא חוקיים ובניית אמצעים נוספים לבלימת כניסת מהגרים לשטח ארצות הברית לאורך הגבול הדרומי עם מקסיקו.
החוק מקבע את הטבות המס לעשירים שטראמפ העביר בתקופת כהונתו הראשונה, ומהווה את העברת העושר הגדולה ביותר כלפי מעלה מהעניים לעשירים בהיסטוריה האמריקאית.
ניתוח הוראות החוק מציג ירידה משמעותית בהכנסות בשלושת העשירונים התחתונים, ועלייה בהכנסות בשני העשירונים העליונים.
בנוסף לירידה בהכנסות, בעלי הכנסה נמוכה ייפגעו מההחמרה בתנאי הביטוח הרפואי Medicaid והקיצוצים במערכת הבריאות, מהקיצוצים בתוכנית הסיוע התזונתי SNAP, ומסעיפי החוק המטילים מס גבוה על תשלומי תשר ועל שעות עבודה נוספות.
החוק כולל גם סעיף השולל את המימון של Medicaid מכל גוף רפואי המציע הפלות, דבר שעלול להוביל לגידול בתמותת תינוקות ותמותת נשים בהיריון ובלידה, ולהתייקרות גבוהה מאד של מחירי הפלה מלאכותית במדינות המתירות הפלה, בגלל שהביטוח שלהן כבר לא משתתף בעלות הטיפול.
על פי סקר של מרכז המחקר פיו, 49% מהאמריקאים מתנגדים להצעת החוק, 29% תומכים בהצעת החוק ו-21% אינם בטוחים.
אילון מאסק הצהיר כי אם החוק יעבור, הוא יקים למחרת מפלגה חדשה בארצות הברית – "מפלגת אמריקה".
החוק השני של התרמודינמיקה הוא חוק פיזיקלי בסיסי, שעוסק בהשתנות של מערכות כתוצאה מטרנספורמציות שקורות בהן, ועוזר לתאר את סוג הטרנספורמציות שיכולות לקרות.
החוק קובע שבמערכת סגורה, האנטרופיה כלומר מידת האי-סדר או פיזור האנרגיה גדלה עם הזמן, היא יכולה רק לגדול או להישאר קבועה.
המשמעות היא שתהליכים טבעיים מתרחשים רק בכיוון אחד, מהמסודר לפחות מסודר, מהאנרגיה הזמינה לפחות זמינה.
לחוק יש מספר ניסוחים נוספים ושקולים:
הניסוח הראשון של החוק ניתן על ידי סאדי קרנו, שטען שלא ניתן להפיק עבודה מחום אלא כאשר הוא עובר מגוף חם לגוף קר, ושכמות העבודה הזו מוגבלת.
לא ייתכן מנוע חום בעל נצילות גבוהה יותר ממנוע הופכי (מנוע קרנו) - סאדי קרנו
חום אינו יכול לעבור באופן ספונטני מגוף קר לגוף חם ממנו - רודולף קלאוזיוס
אין תהליך הפיכת חום לעבודה שהתוצר היחיד שלו הוא עבודה - ויליאם תומסון
במערכת סגורה, כמות האנטרופיה שואפת למקסימום (אך כן יכולה לרדת באופן זמני ומקומי) - רודולף קלאוזיוס
באופן אינטואיטיבי, החוק אומר שבכל פעולה, כמות האנרגיה הזמינה (כלומר אנרגיה שניתן להפיק ממנה עבודה) במערכת סגורה יכולה רק לרדת.
פעולות שבהן כמות האנרגיה הזמינה תעלה (או באופן שקול, האנטרופיה תקטן), אינן יכולות לקרות מבלי שתהיה השקעה נוספת של אנרגיה מבחוץ.
החוק נוסח לראשונה בתחילת המאה ה-19, ובעשורים שלאחר מכן קיבל מספר רב של הגדרות נוספות וייוחסו לו משמעויות והשלכות שונות.
על אף שבניסוח הראשוני החוק התבסס על הנחות שמאוחר יותר התבררו כשגויות, החוק המשיך להחשב כנכון, וכיום מעמדו בתאוריה התרמודינמית הוא של אקסיומה.
מסקנה חשובה מהחוק היא שתהליכים תרמודינמיים אינם הפיכים.
מכך נגזר שכיוון התקדמות הזמן נמדד עם כיוון שינוי האנטרופיה.
בספרו קיצור תולדות הזמן קובע סטיבן הוקינג כי "עליית אי הסדר (האֶנטרופיה) עם הזמן היא דוגמה אחת למה שקרוי חץ הזמן - דבר־מה המבדיל בין עבר לעתיד".
מהניסוח הרביעי של החוק קל להבין שכל אמצעי קירור יכול לקרר אזור מוגבל, ובהכרח יחמם את שאר הסביבה - לדוגמה, מקרר הפועל בחדר סגור יחמם את החדר, בין אם הוא פתוח (לאורך זמן) ובין אם הוא סגור.
בעוד שהחוק הראשון של התרמודינמיקה מציין שכמות האנרגיה בעולם היא קבועה, החוק השני מציין שבכל פעולה אנרגיה זמינה מתבזבזת, כלומר היא הופכת לחום שמתפזר ולא ניתן לאסוף אותו מבלי להשקיע עוד אנרגיה.
כלומר שכמות האנרגיה הזמינה ביקום רק יורדת.
את החוק ניתן להסביר גם במונחים של מכניקה סטטיסטית.
ניסוחו של החוק בא על רקע שכלול ההבנה של הקשר בין כוחות טבעיים שונים.
בסוף המאה ה-18 ההסבר הפיזיקלי המקובל עבור כוחות כמו חום, אור, חשמל וכוחות כימיים התבסס על הרעיון של נוזלים קלושים.
אלו נוזלים בלתי נראים וחסרי משקל, שאינם עשויים מחומר רגיל ומתקיימים במקביל אליו.
דוגמה לנוזל כזה הוא קלוריק, שהיה האופן שבו מדענים רבים התייחסו לחום גם במאה ה-19.
באותה תקופה התרחב המחקר אודות מנועי קיטור, ומהנדסים וחוקרים רבים עסקו בניסיונות לייעל ולשפר אותם.
אחד מהם היה לזאר קרנו, מתמטיקאי ופיזיקאי צרפתי, אשר ניגש לנושא באופן מופשט וחקר פעולה של מכונות באופן כללי.
הוא תיאר את הדרכים שבהן מתבזבז כוח בתהליך הפעולה של מכונות, ובפרט עסק בגלגלי מים.
השפעתו על תחום התרמודינמיקה הייתה בעיקר בכך שנתן בעבודתו השראה לבנו, סאדי.
סאדי קרנו (להלן קרנו), מדען ופיזיקאי, התעניין בנושאים דומים לאביו.
הוא רצה להרחיב את התאוריה של אביו אל כל המנועים המופעלים על ידי חום, בראשם מנוע הקיטור.
ב-1824 פרסם ספר בשם "הרהורים על כוחה המניע של האש" שעסק בנושא.
בספר, קרנו פיתח מודל של מנוע חום אבסטרקטי ואידיאלי (ללא חיכוך וללא מעבר חום לחלקי המנוע) שנקרא כיום מנוע קרנו.
במודל האידיאלי של קרנו יש גוף חם וגוף קר, וביניהם מנוע.
מעבר החום (קלוריק) מהגוף החם למנוע, ומהמנוע לגוף הקר קורה במצבים של שיווי משקל תרמודינמי, כלומר, אין בשום שלב מגע בין גופים בטמפרטורות שונות.
תהליך הפעולה של המנוע הוא הפיך: בסופו המנוע חוזר למצב ההתחלתי שלו, ולא היה שום בזבוז של חום.
קרנו טען שלא ייתכן מנוע בעל נצילות גבוהה יותר ממנוע זה.
לו היה מנוע יעיל יותר, הוא יכול היה להשתמש בחלק מהכח שנוצר בשביל להחזיר חום מהגוף הקר לגוף החם, ולהשתמש במה שנשאר עבור עבודה.
משמעות הדבר, שמנוע כזה מאפשר תנועה נצחית, דבר שאינו מתקבל על הדעת מבחינת קרנו.
מכיוון שכמות העבודה של מנוע חום אינה יכולה לעלות על העבודה של מנוע קרנו, המושפעת מהפרשי הטמפרטורה בין הגוף החם והקר, קרנו הסיק שנצילות של כל מנוע חום חסומה על ידי פונקציה כלשהי של הטמפרטורות הללו, בלי קשר לסוג החומר שנמצא בגופים.
קרנו חשב שלמעשה המנוע לא צורך חום, אלא רק משתמש במעבר של החום (הקלוריק) מגוף חם לקר כדי להפיק עבודה, בדומה להפקתה מגלגלי מים (כמו אלה שאביו חקר).
טענה זו נשללה מאוחר יותר עם נטישת תאוריית הקלוריק, אך המסקנה של קרנו, קרי שלא ייתכן מנוע עם נצילות גבוהה יותר ממנוע קרנו (מה שמכונה חוק קרנו), התבררה כנכונה ונחשבת לניסוח שקול לחוק השני של התרמודינמיקה.
התאוריה של קרנו זכתה לעדנה ב-1834, שנתיים לאחר מותו, כאשר אמיל קלפרון פרסם ניסוח מתמטי מחודש של הממצאים וניסח את חוק קרנו במשוואות מדויקות.
עבודתו של קלפירון זכתה לתשומת לב רבה בהרבה מזו של קרנו, ועזרה להפיץ את רעיונותיו, בין השאר אל קלאוזיוס ותומסון.
אחת הבעיות שעלו מתאוריית הקלוריק, שקרנו התבסס עליה, הייתה שלפיה, חום היה משהו נפרד מחומר רגיל, שעובר ממקום למקום אך לא יכול להיווצר או להיהרס.
את הנושא הזה חקר ג'יימס ג'ול, שהראה בסדרה של ניסויים שניתן לייצר חום על ידי עבודה מכנית, ושיש יחס קבוע בין כמות העבודה וכמות החום, בסתירה לתאוריית הקלוריק.
על יישוב הפערים בין התאוריות של קרנו ושל ג'ול אחראי רודולף קלאוזיוס, פיזיקאי ומתמטיקאי גרמני, אשר נחשב יחד עם קרנו לאחד המייסדים של תחום התרמודינמיקה.
קלאוזיוס התרשם מעבודתו של ג'ול, והבין שמסקנותיו שללו את ההנחות שעליהן התבסס קרנו.
במאמר מ-1850 כתב שהנחות היסוד של קרנו לגבי קלוריק והטענה שהמנוע אינו צורך חום הן שגויות, אך שמסקנותיו לא סותרות את עבודתו של ג'ול, שכן הפרט החשוב עבור קרנו היה שבאופן ספונטני חום עובר תמיד מגוף חם לגוף קר.
על סמך החיבור בין המודל של קרנו והעיקרון של ג'ול, קלאוזיוס ניסח שני עקרונות בסיסיים של התרמודינמיקה:
ישנה שקילות בין חום ועבודה (החוק הראשון)
חום אינו יכול לעבור מעצמו מגוף קר לחם ממנו (טענה שהיא הבסיס לחוק השני)
ניסוח לחוק השני פורסם שנה מאוחר יותר על ידי וויליאם תומסון, בהתבסס על עבודתם של קלאוזיוס וג'ול.
ניסוחו היה:לא ניתן לייצר אפקט מכני מגוף על ידי קירורו לטמפרטורה קרה יותר מכל הגופים שמסביבובשנים הבאות קלאוזיוס פיתח את תאוריית התרמודינמיקה שלו, והוסיף לה התייחסות לאי-הפיכותם של תהליכים תרמודינמיים.
הוא מציג קונספט חדש בשם ערך השקילות.
זוהי פונקציית מצב שערכה הוא כמות החום שהמערכת מקבלת או מאבדת חלקי הטמפרטורה האבסולוטית של המערכת.
בתהליך הפיך, ערך השקילות הכולל של המערכת הוא אפס.
בשאר המערכות, הוא תמיד חיובי.
במילים אחרות, נניח מערכת סגורה שבה יש גוף חם בטמפרטורה (האבסולוטית, כלומר במעלות קלווין) וגוף קר בטמפרטורה .
אם עוברת כמות אנרגיה מהגוף החם לגוף הקר, ערך השקילות לפני המעבר יהיה ואחריו .
מכיוון ש , לכן המעבר גורם לכך שערך השקילות הכולל של המערכת עולה.
אם אזי ערך השקילות הכולל של המערכת נשאר אפס, והמערכת למעשה בשיווי משקל.
החשיבות של ערך השקילות היא שבאופן ספונטני, כלומר ללא השקעה חיצונית של אנרגיה, לא ניתן להוריד אותו, ובכך נעוץ הקוספט של אי-הפיכות.
במנוע קרנו, החום עובר תמיד בין גופים באותה טמפרטורה ולכן ערך השקילות של התהליך הוא אפס, מה שהופך אותו לתהליך הפיך.
בשלב מאוחר יותר, קלאוזיוס טבע את המונח אנטרופיה כדי לתאר את היחס שהגה.
השם מבוסס על המילה היוונית עבור טרנספורמציה, ונועד להיות דומה למילה אנרגיה.
המושג אנרגיה נכנס לשימוש באותה תקופה ואיגד תחתיו את כל הכוחות השונים מתוך הבנה שכולם ביטויים של אותו דבר.
בד בבד נוסח לראשונה חוק שימור האנרגיה שאומר שאנרגיה אינה נוצרת או מתכלה, אלא רק מחליפה צורות.
ניסוח ראשוני של חוק שימור האנרגיה ניתן על ידי הרמן פון הלמהולץ ב-1847, ועם התרחבות השימוש במושג אנרגיה, החוק נוסח במתכונתו הנוכחית.
ב-1865, בעזרת המושגים החדשים, קלאוזיוס יכל לנסח את שני חוקי התרמודינמיקה בפשטות (ניתן להחליף את המילה יקום ב"מערכת סגורה"):
הוא טען ששני החוקים הם אקסיומות, שמבטאות מאפיינים יסודיים של העולם הפיזיקלי.
היום כבר דנים על תרמודינמיקה של מערכות משתנות בזמן סופי.
ההגדרה הדיפרנציאלית לחוק השני של התרמודינמיקה היא: בתהליך מחזורי, , כאשר הוא שינוי האנטרופיה בסביבת המערכת במשך מחזור אחד של התהליך.
שוויון מתקיים אך ורק אם התהליך המתבצע הוא תהליך הפיך, תהליך שיכול לעבוד באופן זהה במהלכו הרגיל, וגם לאחור.
שוויון שכזה מתקבל, למשל, במכונת קרנו.
החוק השני של התרמודינמיקה מונע יצירתן של מכונות תנועה נצחית (לטינית: Perpetuum Mobile).
מכונות אלו יכלו לאפשר, להלכה, הפקת אנרגיה מ"מאגר חום" באנרגיה נמוכה יותר.
לדוגמה, על ידי קירור ליטר אחד של מים במעלת צלזיוס, ניתן לשאוב אנרגיה העומדת על אלף קלוריות, או, 4184 ג'אול, ללא תוצאות לוואי פרט לקירור המים.
ברם, החוק השני אינו מאפשר לשאוב אנרגיית חום לצורך הפקת עבודה, שלא באמצעות העברת אנרגיה לגוף קר יותר.
תהליכים רבים בפיזיקה הם סימטריים בזמן.
אינטואיטיבית, זה אומר שאם היינו מריצים את הזמן אחורה, היה אפשר להסביר את התהליכים על ידי אותן משוואות, ולא היה ניתן לדעת שבפועל התהליכים קרו בכיוון השני.
החוק השני של התרמודינמיקה מבטא תהליך שאינו הפיך בזמן: עליית האנטרופיה.
הכיוון של התהליך שבו יש עליה באנטרופיה, תמיד יהיה הכיוון של הזמן.
מכיוון שהחוק השני של התרמודינמיקה מציין שכמות האנטרופיה ביקום יכולה רק לעלות, והחוק הראשון מציין שכמות האנרגיה הכוללת נשארת קבועה, מסתמן ששיווי המשקל היחידי האפשרי הוא זה שבו האנטרופיה מגיעה למקסימום, ולא נותרת יותר אנרגיה זמינה לביצוע עבודה.
במצב כזה, שום תהליך לא יכול לקרות והיקום מגיע למצב סטטי לחלוטין.
הרעיון הוצע לראשונה ב-1851 על ידי וויליאם תומסון.
סיפורו הקצר של אייזק אסימוב, השאלה האחרונה, דן בקיומו ובהשפעותיו של חוק התרמודינמיקה השני.
בסדרה סמוך על סול מצוטט החוק כדבר המונע אפשרות קיום של מכונת זמן.
בסדרה שיטת קמינסקי מוזכר החוק בהקשר של ירידה בתפקוד גוף האדם בשל הזדקנות.
החוק השלישי של התרמודינמיקה הוא חוק פיזיקלי שנוסח בשנת 1906 על ידי ולטר נרנסט, הקובע שלכל התגובות הכוללות חומרים טהורים במצב מעובה (חומרים גבישים), האנטרופיה (מדד לחוסר הסדר במערכת) היא 0, בטמפרטורה 0 קלווין (האפס המוחלט) ובלחץ של 1 אטמוספירה.
החוק השלישי של התרמודינמיקה מתקיים במערכות פיזיקליות בהן אין ניוון ברמת היסוד.
אם יש ניוון ברמת היסוד האנטרופיה תשאף לערך קבוע השונה מאפס.
ניסוח שקול של החוק השלישי הוא: לא ניתן לקרר מערכת לטמפרטורה של 0 קלווין במספר סופי של צעדים.
ובמונחי מכניקה סטטיסטית יתקבל הביטוי הבא:
כאשר מציין את האנטרופיה, מציין את הניוון במערכת, הוא קבוע בולצמן ו- הם משתני מצב המציינים נפח, לחץ וטמפרטורה בהתאמה.
החוק השלישי פותח על ידי הכימאי ולטר נרנסט בשנים 1906-1912, ולכן מכונה לעיתים קרובות המשפט של נרנסט או ההנחה של נרנסט.
החוק השלישי של התרמודינמיקה קובע כי האנטרופיה של מערכת ב היא קבועה.
הסיבה לכך היא שמערכת בטמפרטורה אפס נמצאת במצב היסוד שלה, כך שהאנטרופיה שלה נקבעת רק על ידי הניוון של מצב היסוד.
בשנת 1912 ניסח נרנסט את החוק כך: "לא ניתן לקרר מערכת לטמפרטורה של 0 קלווין במספר סופי של צעדים"." גרסה חלופית לחוק השלישי של התרמודינמיקה נוסחה על ידי גילברט נ.
לואיס ומרל רנדל בשנת 1923: אם האנטרופיה של כל יסוד במצב גבישי (מושלם) כלשהו תיחשב לאפס בטמפרטורת האפס המוחלט, לכל חומר יש אנטרופיה חיובית סופית - אך באפס המוחלט האנטרופיה עשויה להפוך לאפס, ואכן כך במקרה של חומרים גבישיים מושלמים.
גרסה זו קובעת שלא רק ΔS יגיע לאפס ב-0 קלווין, אלא שהאנטרופיה (S) עצמה תגיע לאפס כל עוד לגביש יש מצב יסוד בעל קונפיגורציה אחת בלבד.
בגבישים מסוימים נוצרים פגמים הגורמים לאנטרופיה שיורית.
אנטרופיה שיורית זו נעלמת כאשר מתגברים על המחסומים הקינטיים במעבר למצב היסוד.
עם התפתחות המכניקה הסטטיסטית, החוק השלישי של התרמודינמיקה (כמו החוקים האחרים) שונה מחוק יסוד (המוצדק על ידי ניסויים) לחוק הנגזר מחוקים בסיסיים עוד יותר.
החוק הבסיסי ממנו הוא נגזר בעיקר הוא ההגדרה הסטטיסטית-מכנית של אנטרופיה למערכת גדולה:
כאשר S היא האנטרופיה, kB הוא קבוע בולצמן, ו-Ω הוא פונקציית הריבוי של מערכת סגורה (מספר המצבים המיקרוסקופיים התואם את המצב המקרוסקופי).
ספירת המצבים היא ממצב הייחוס באפס המוחלט, אשר לו אנטרופיה S0.
במילים פשוטות, החוק השלישי קובע כי האנטרופיה של גביש מושלם של חומר טהור מתקרבת לאפס ככל שהטמפרטורה מתקרבת לאפס.
בטמפרטורה זו, הסידור של האטומים בגביש מושלם אינו מותיר דרגות חופש באשר למיקום ולנטייה של כל חלק בגביש.
כאשר האנרגיה של הגביש יורדת, הויברציות של האטומים הופכות לזניחות, וסידור האטומים בגביש הופך לזהה בכל תכולתו.
החוק השלישי מספק נקודת התייחסות מוחלטת לקביעת האנטרופיה בכל טמפרטורה אחרת.
האנטרופיה של מערכת סגורה, הנקבעת ביחס לנקודת האפס הזו, היא האנטרופיה המוחלטת של אותה מערכת.
מבחינה מתמטית, האנטרופיה המוחלטת של כל מערכת בטמפרטורת אפס היא הלוגריתם הטבעי של מספר מצבי היסוד כפול קבוע בולצמן kB = 1.38×10−23 J K−1.
האנטרופיה של סריג גבישי מושלם לפי הגדרתו של נרנסט היא אפס בתנאי שמצב היסוד הוא יחיד, מכיוון ש-ln(1) = 0. אם המערכת מורכבת ממיליארד אטומים, אשר כולם זהים, ושוכנים בתוך מבנה של גביש מושלם, מספר קומבינציות הסידור של מיליארד האטומים הוא Ω = 1 מכיוון שלא ניתן להבדיל בין האטומים.
ההפרש הוא אפס, לכן האנטרופיה ההתחלתית S0 יכולה לקבל כל ערך כל עוד חישובים נוספים יכללו את האנטרופיה ההתחלתית.
כתוצאה מכך, ערך האנטרופיה ההתחלתית נבחר להיות אפס מטעמי נוחות.
דוגמה: שינוי אנטרופיה של סריג גבישי המחומם על ידי בליעת פוטון
נניח מערכת המורכבת מסריג גבישי בנפח V בו N אטומים זהים ב T = 0 K, ופוטון המתקרב לסריג באורך גל λ ואנרגיה ε.
בהתחלה, יש רק מצב מיקרוסקופי אחד נגיש:
כעת נניח שהסריג הגבישי סופג את הפוטון הנכנס.
ישנו אטום ייחודי בסריג היוצר אינטראקציה וסופג את הפוטון הזה.
אז לאחר הספיגה, יש N מצבים מיקרוסקופיים אפשריים אשר יכולים לייצג את המצב המקרוסקופי של המערכת, כאשר כל אחד מהמצבים המיקרוסקופיים מתאר אטום מעורר אחד, ואת N-1 האטומים האחרים בסריג אשר נותרו במצב היסוד.
N המצבים המיקרוסקופיים מתארים את אופציות הסידור של האטום המעורר בסריג.
האנטרופיה, האנרגיה והטמפרטורה של המערכת הסגורה עולות וניתן לחשב אותן.
השינוי באנרגיה של המערכת נגרם כתוצאה מהבליעה של פוטון יחיד בעל אנרגיה ε.
נחשב את השינוי באנרגיה באמצעות האנרגיה של פוטון יחיד:
כאשר c מהירות האור ו-h הוא קבוע פלאנק.
הטמפרטורה של המערכת הסגורה עולה גם כן.
ניתן לפרש זאת כטמפרטורה הממוצעת של המערכת בטווח שבין .
הנחנו כי אטום בודד סופג את הפוטון אך השינוי בטמפרטורה ובאנטרופיה מאפיינים את המערכת כולה.
החוק השלישי של התרמודינמיקה שקול לכך שלא ניתן בשום תהליך, אידיאלי ככל שיהיה, להוריד את הטמפרטורה של מערכת סגורה כלשהי לאפס במספר סופי של צעדים סופיים.
הסיבה לכך שלא ניתן להגיע ל - T = 0 על פי החוק השלישי מוסברת באופן הבא: נניח שניתן להוריד את הטמפרטורה של חומר בתהליך איזנטרופי על ידי שינוי הפרמטר X מ - X2 ל - X1. אפשר לחשוב על תהליך רב-שלבי בו מפעילים ומכבים שדה מגנטי באופן מבוקר.
אם היה הבדל אנטרופיה באפס המוחלט, ניתן להגיע ל - T = 0 במספר סופי של צעדים.
עם זאת, ב - T = 0 אין הבדל אנטרופיה, כך שיש צורך במספר אינסופי של צעדים.
מקרה פרטי - הוכחה שלא ניתן להגיע לאפס המוחלט באמצעות תהליך אדיאבטי
לפי החוק השלישי של התרמודינמיקה, האיזותרמה T = 0 מתלכדת עם האדיאבטה S = 0. אבל, כל איזותרמה חותכת כל אדיאבטה רק פעם אחת ובנוסף, אף זוג אדיאבטות לא נחתך.
לכן, אם נבצע תהליך אדיאבטי מטמפרטורה כלשהי, החותכת אדיאבטה כלשהי, נישאר על אותה אדיאבטה ולכן לא נגיע לאדיאבטה המתלכדת עם האיזותרמה T = 0. כלומר, לא נגיע לטמפרטורת האפס המוחלט באמצעות תהליך אדיאבטי.
תיאור לא כמותי של החוק השלישי שנתן נרנסט בתחילת הדרך היה שניתן תמיד להפוך את קיבול החום הסגולי לאפס על ידי קירור החומר במידה מספקת.
נניח שקיבול החום של דגם באזור של טמפרטורה הנמוכה מקיים את קשר החזקה C(T, X)=C0Tα באופן אסימפטוטי כאשר T→0. נרצה למצוא אילו ערכים של α מסכימים עם החוק השלישי.
בהתאם לחוק השלישי של התרמודינמיקה ולדיון הנ"ל, האינטגרל צריך להיות חסום כאשר T0→0 וזה אפשרי רק כאשר α>0. לכן, קיבול החום חייב לשאוף לאפס בטמפרטורת האפס המוחלט אם הוא מקיים את קשר החזקה.
אותו טיעון מוביל לכך שהוא לא יכול להיות חסום על ידי קבוע חיובי, גם אם נשמיט את ההנחה שקיבול החום מקיים קשר חזקה.
מצד שני, קיבול החום הסגולי (המולרי) בנפח קבוע עבור גז אידיאלי קלאסי חד-אטומי, כמו הליום בטמפרטורת החדר, ניתן על ידי CV=(3/2)R כאשר R הוא קבוע הגזים האוניברסלי.
אבל, קיבול חום קבוע אינו תואם את משוואה (12).
כלומר, גז עם קיבול חום קבוע עד להורדת הטמפרטורה לאפס המוחלט מפר את החוק השלישי של התרמודינמיקה.
ניתן לאמת זאת באופן בסיסי יותר על ידי החלפת CV במשוואה (4), שמניב:
בגבול T0→0 ביטוי זה מתבדר, שוב בסתירה לחוק השלישי של התרמודינמיקה.
הפתרון לסתירה מגיע מתורת הקוונטים באופן הבא: בטמפרטורה מסוימת הטבע הקוונטי של החומר מתחיל לשלוט בהתנהגות.
חלקיקי פרמי עוקבים אחר התפלגות פרמי-דיראק וחלקיקי בוז עוקבים אחר התפלגות בוז-איינשטיין.
בשני המקרים קיבול החום בטמפרטורות נמוכות אינו תלוי עוד בטמפרטורה, אפילו עבור גזים אידיאליים.
עם טמפרטורת פרמי TF הנתונה על ידי:
כאשר NA הוא מספר אבוגדרו, Vm הוא הנפח המולרי (נפח ליחידת מול) ו-M היא המסה המולרית.
עם טמפרטורת בוז TB הנתונה על ידי:
קיבולי החום הסגוליים הניתנים במשוואות (4) ו - (6) מסכימים עם משוואה (2).
בנוסף, הם מקיימים קשר חזקה עם α=1 ו-α=3/2 בהתאמה.
אפילו במסגרת קלאסית גרידא, מהסתכלות על משוואת המצב של גז אידיאלי קלאסי, צפיפות הגז במספר חלקיקים קבוע הופכת להיות גבוהה מאוד ככל ש - T שואף לאפס, כך שהמרחק בין החלקיקים שואף לאפס.
לכן, ההנחה של חלקיקים שאינם מבצעים אינטראקציה זה עם זה ככל הנראה נשברת כאשר הם קרובים מספיק זה לזה, כך שהערך של משתנה מהערך הקבוע האידיאלי שלו.
החומרים היחידים שנשארים במצב צבירה נוזל ליד האפס המוחלט הם ³He ו-⁴He.
חום האידוי שלהם ניתן על ידי:
כאשר L0 וקיבול החום בלחץ קבוע Cp קבועים.
אם נחשוב על מכל אשר מלא בחלקו בנוזל ובחלקו האחר בגז, האנטרופיה של תערובת הנוזל והגז היא:
כאשר היא האנטרופיה של הנוזל ו-x הוא החלק של הגז מתוך סך התערובת.
ניתן לראות כי שינוי האנטרופיה במהלך מעבר הפאזה נוזל-גז מתבדר בגבול T→0, בסתירה למשוואה (8).
הטבע פותר פרדוקס זה כך: בטמפרטורות מתחת ל-50mK, לחץ האדים כל כך נמוך כך שצפיפות הגז נמוכה יותר מהואקום האידיאלי.
במילים אחרות, מתחת ל-50mK, אין גז מעל הנוזל ומתקיים .
שתי עקומות ההיתוך של ³He ו-⁴He דועכות בטמפרטורת האפס המוחלט ללחץ סופי.
בלחץ בו מתבצעת ההתכה, הנוזל והגז נמצאים בשיווי משקל תרמודינמי.
מהחוק השלישי נגזר כי האנטרופיות של המוצק והגז יהיו שוות בטמפרטורת האפס המוחלט.
כתוצאה מכך, החום הכמוס של התכה הוא אפס והשיפוע של עקומות ההיתוך צונח לאפס לפי משוואת קלאוזיוס-קלפרון.
מקדם ההתפשטות התרמית מוגדר כך:
וממשוואה (8) עם X=p נקבל:
כך שמקדם ההתפשטות התרמית של כל החומרים חייב לשאוף לאפס בטמפרטורה של 0K.
החוק להגנת הממלכה 1914 היה חוק אשר נחקק בממלכה המאוחדת ב-8 באוגוסט 1914, בשבועות הראשונים של מלחמת העולם הראשונה.
החוק נתן לממשלת הוד מלכותו סמכויות נרחבות במהלך תקופת המלחמה לשם שמירה על המורל, המשאבים הלאומיים ועל הסדר בממלכה.
סמכויות אלו כללו בין היתר הפקעת בניינים וקרקעות אם היו דרושים למאמצי המלחמה ותקנון תקנות הקובעות עברות פליליות ואזרחיות.
בין המעשים שנאסרו על הבריטים עקב החוק ותקנותיו היו: הבערת מדורות, הטסת עפיפונים, סחר במשקפות, שיחה על נושאים צבאיים, האכלת חיות בר וכדומה.
החוק תוכנן לסייע לממשל במניעת פלישה ושמירה על מורל גבוה בקרב האוכלוסייה, אכיפת צנזורה על כתבות העיתונאים ועל הדאר אשר הגיע מן החזית לתחומי הממלכה.
בשנת 1916 הורשע ברטראנד ראסל, שהתנגד למלחמה ולקח חלק בפעילות פציפיסטית, בעבירה על החוק להגנת הממלכה.
הוטל עליו קנס בסך 100 לירות שטרלינג, אך הוא סירב לשלמו.
באותה תקופה הופעל החוק כנגד פעילים פציפיסטים נוספים שהתנגדו למלחמה.
החוק לא בוטל עד היום.
חלקים ממנו בוטלו לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך הוכנסו שוב לתוקף במלחמת העצמאות של אירלנד (1920), ובתקופת מלחמת העולם השנייה (1939).
הסעיף האוסר על פתיחת פאבים בשעות אחר הצהריים נשאר בתוקפו עד שנת 1998.
החוק להגנת האומה (בבולגרית: Закон за защита на нацията) היה חוק גזע אנטישמי, שהיה בתוקף בממלכת בולגריה מ-23 בינואר 1941 עד ביטולו ב-5 בספטמבר 1944. החוק דמה במתכונתו לחוקי נירנברג והגביל את זכויותיהם של יהודי בולגריה.
הוא תאם את מדיניותו של בוריס השלישי, מלך בולגריה, שבאמצעות ממשלתו והעומד בראשה בוגדאן פילוב נקט צעדי התקרבות לגרמניה הנאצית במטרה לזכות בתמיכתה הכלכלית ובסיועה להשיב לבולגריה את השטחים שנגרעו ממנה במסגרת חוזה ניי בתום מלחמת העולם הראשונה.
ב-1935, לאחר הפיכת הליגה הצבאית, נטל המלך בוריס השלישי את מושכות השלטון וריסן את גורמי האופוזיציה למשטרו.
שלטונו הפך אוטוקרטי, תוך הסתמכות על סיוע כלכלי וצבאי מגרמניה הנאצית בהיקפים שגדלו בהתמדה.
כחלק מתהליך זה, החלה בולגריה לאמץ מדיניות גזע אנטי-יהודית שהוחמרה בהדרגה עד להחלת החוק להגנת האומה.
גורמים שונים מקרב האליטה האינטלקטואלית, חברי פרלמנט וראשי הסינוד בבולגריה הביעו את התנגדותם לחוק, אך הוא אושר ברוב גדול בפרלמנט.
במסגרת החוק נאסר על קיומם של ארגונים יהודיים שונים והופקע רכושם, הוטל נומרוס קלאוזוס במוסדות להשכלה גבוהה, ונקבעו מכסות העסקה במקצועות חופשיים.
במקביל, הצטרפה בולגריה להסכם התלת-צדדי והפכה לאחת ממדינות הציר.
בהמשך תוקנו תקנות אשר הובילו בפועל להחרמת רכושם של יהודי בולגריה ולהטלת עבודות כפייה עליהם.
בשלב הראשון פעלה הממשלה הבולגרית לקעקע את הבסיס הכלכלי של יהודי בולגריה ובשלב השני גם את הבסיס הקיומי שלהם.
ב-10 במרץ 1943 נכשל ניסיון גירוש ראשון של יהודים מבולגריה, וב-26 במאי 1943 גורשו יהודי סופיה אל ערי השדה כהכנה לגירושם אל מחוץ לממלכה, אך גם גירוש זה לא בוצע.
באוגוסט 1943, לאחר מותו של המלך בוריס השלישי, פסקו ניסיונות הגירוש של יהודי בולגריה.
ההכרעה שהסתמנה בחזית המזרחית לטובת הצבא האדום, הובילה לפרגמטיות במדיניות בולגריה כלפי יהודי הממלכה.
בשלהי אוגוסט 1944 בוטל החוק להגנת האומה על ידי ממשלו של איוון בגריאנוב ולביטול ניתן תוקף ברשומות הממלכה תחת ממשלתו קצרת הימים של קונסטנטין מוראבייב.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה הפיכה פרו-קומוניסטית בבולגריה שהובלה על ידי חזית המולדת.
ראשי חזית המולדת נתנו ביטוי פומבי לביטול החוק בכלי התקשורת וברבות השנים נתפסו כגורם שביטל את החוק.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה נכפה על הבולגרים לחתום על חוזה ניי, ומכוחו נגרעו מהממלכה חבלי תראקיה, מקדוניה הווארדארית ודרום דוברוג'ה.
תנאי חוזה ניי נתפסו בבולגריה כהשפלה לאומית.
בנוסף, חברה ממלכת יוגוסלביה לצרפתים וממלכת יוון חברה לאימפריה הבריטית, ובהשפעת ברית המועצות הופגנו עוינות וחתרנות כלפי שלטון המלך בוריס השלישי.
גורמים אלו הביאו את המלך הבולגרי לפנות, החל מאמצע שנות ה-30, לבעלת הברית הוותיקה, גרמניה הנאצית, ששבה למעמד של מעצמה.
הגרמנים, מצידם, היו מעוניינים באוצרות הטבע ובמשאבים החקלאיים של הבלקן, שהיו חיוניים לכלכלתם.
במאי 1935 ביקר הרמן גרינג בסופיה, וביולי 1936 ביקר המלך הבולגרי בברלין ונפגש עם אדולף היטלר.
מחמת התקרבות זו החלה להתקיים בממלכה הבולגרית מדיניות אנטישמית ממוסדת נגד יהדות בולגריה.
ב-1935 הותרה רשמית פעילותם של ארגונים אנטישמיים.
בדצמבר 1937 נשא שר הפנים והבריאות איוון קראסנובסקי (Иван Красновски) נאום אנטי-יהודי בפני האקדמיה המדעית בסופיה.
בעקבות הנאום יזמו נציגי הקונסיסטוריון פגישה עם קראסנובסקי, שבמהלכה טען השר שדבריו הוצאו מהקשרם.
ב-16 בספטמבר 1939 פרסם מפקד המשטרה הבולגרית, הקולונל אטאנאס פאנטב, בהנחייתו של ראש הממשלה גאורגי קיוסאיבנוב, צו המורה ל-4,022 נתינים זרים, רובם המוחלט יהודים, לעזוב את הממלכה.
המשטרה הבולגרית פעלה בקשיחות רבה באכיפת הצו, תוך הכאת היהודים ובזיזת רכושם.
נתיני יוון וטורקיה התקבלו חזרה במדינותיהם, אך מאות יהודים מחוסרי נתינות הובאו אל שטח ההפקר בגבולות יוון, טורקיה ובולגריה, והושארו שם, כשהם מותקפים בידי משמרות הגבול.
האירוע זכה לכינוי "ליל הבדולח הבולגרי".
בראשית 1940 התפטר ראש הממשלה קיוסאיבנוב, בלחץ המלך בוריס השלישי, ובממלכה נערכו בחירות שתוצאותיהן העניקו רוב מוחלט למפלגת השלטון בפרלמנט.
פילוב היה מלוכן, נחשב נאמנו של המלך בוריס השלישי, ובהתאם לקו שהתווה המלך נקט צעדי התקרבות לגרמניה הנאצית.
פילוב מינה את פטר גברובסקי, יושב ראש הארגון האנטישמי "ראטניק", לשר הפנים.
באמצע 1940 שלח גברובסקי לברלין את עורך הדין אלכסנדר בלב, מראשי הארגון "ראטניק", כדי ללמוד את חוקי נירנברג ואת מנגנוני יישומם.
ב-10 באוקטובר הודיע השר גברובסקי על הגשת הצעת החוק להגנת האומה לאישור הפרלמנט.
החוק דמה במתכונתו לחוקי נירנברג, וגברובסקי ציין בהודעה לעיתונות, כי הוא מכוון נגד המיעוט היהודי במדינה.
גברובסקי סירב לבקשת נציגי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה להיפגש עמו ולדון בהצעת החוק.
אישור החוק והפולמוס הציבורי סביבו
עותק מהצעת החוק הגיע לידי ראשי הקונסיסטוריה היהודית, שהחלו לפעול בקרב אישי ציבור ופוליטיקאים בולגרים במטרה למנוע את החלתו.
ראשי הקונסיסטוריה נפגשו עם ראש הממשלה בוגדאן פילוב, שהבטיח כי הערותיהם תילקחנה בחשבון בהצעת החוק שתוגש לפרלמנט.
לפילוב לא הייתה כל כוונה להיענות לבקשות ראשי הקהילה, והצעת החוק הוגשה לאישור הפרלמנט במתכונתה הראשונית.
פגישות המשך נערכו עם שר האוצר דוברי בוז'ילוב, עם שר המלחמה ועם שורת פוליטיקאים כגון פטקו סטאינוב, אלכסנדר צאנקוב וסטויאן דאנב.
כן הוכן מכתב מפורט ובו נסקרה תרומת יהודי בולגריה לתקומתה המחודשת של הממלכה ומוסדותיה, והוא נשלח ל-120 אנשי ציבור, חברי פרלמנט, שרים ועיתונאים וכן למלך בוריס השלישי.
ככלל, לא תמכה המערכת הפוליטית הבולגרית במאבק בני הקהילה, הן מחוסר הרצון להתעמת עם המלך, והן מאחר שחוק זה נתפש כ"מס שפתיים" לגרמניה, שיוביל להשבת השטחים שנגרעו מבולגריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בקרב השכבה האינטלקטואלית מצאו בני הקהילה תמיכה.
מספר ימים לפני הגשת הצעת החוק לאישור הפרלמנט שלחו 21 מחשובי סופרי בולגריה, מכתב לראש הממשלה פילוב שבו צוין כי סופרי בולגריה נבוכים מעצם הצעת החוק, והם הוסיפו שאישורו ירשום פרק אפל בהיסטוריה הבולגרית.
אגודת הרופאים הבולגרית שלחה מכתב לשר הפנים והבריאות גברובסקי, שבו נכתב כי אין הם יכולים להישאר אדישים לנוכח המתחולל, וכי יהודי בולגריה הם אזרחים נאמנים לממלכה.
התאחדות עורכי הדין הבולגרית שלחה מכתב לראש הממשלה פילוב ובו בקשה לשורת הבהרות משפטיות בהתייחס להצעת החוק, תוך ציון שלתפיסתם החוק מנוגד לחוקה הבולגרית, האוסרת על פילוח האוכלוסייה הבולגרית לגזעים עליונים ונחותים.
הסינוד הבולגרי (ועידה כנסייתית בכירה), בהשראת המטרופוליט סטפן, העביר מחאה רשמית לארמון המלך, שבה נאמר כי במסגרת חתירת הממשלה הבולגרית להגנת האומה מסכנות, אסור להשלים עם אלימות ועם חוסר צדק כפי שהם מבוטאים כלפי המיעוט היהודי.
עוצמת תגובת האליטה הבולגרית הפתיעה את הממשלה הבולגרית, וראש הממשלה פילוב הורה לצנזור הראשי להפיץ כרוזים בערי בולגריה נגד הסופרים הבולגרים, תוך טענה שקיבלו שוחד נכבד מבני הקהילה היהודית וכי הם משרתים אינטרסים זרים.
בתגובה לכרוזים, שלח הפוליטיקאי דימו קזאסוב מכתב יוצא דופן בחריפותו לראש הממשלה בוגדאן פילוב.
במכתבו ציין קזאסוב, כי בהשראת הממשלה הבולגרית "חוסה הזוהמה תחת כנפי הצנזורה".
קזאסוב תקף אישית את פילוב, ומתח ביקורת סרקסטית על כך שבמסגרת תפקידו כנשיא האקדמיה הבולגרית למדעים, מכהן פילוב גם כמגן האמת והצדק בבולגריה.
בהנחיית הממשלה הבולגרית הוטלה צנזורה על כתביהם של הסופרים שחתמו על המכתב ועד לספטמבר 1944 לא פורסמו יצירותיהם.
גם פטר דנוב – ראש האחווה הלבנה האוניברסלית, שכונתה גם "כת הדנוביסטים" ולתורתה נודעה השפעה על יועצו של המלך הקולונל ליובומיר לולצ'ב – גילה יוזמה דומה.
הלה העביר מכתב מחאה, מלווה באזהרה מרומזת בדבר גורל משותף אפשרי של המלך בוריס ושל אביו המלך פרדיננד.
אך למלך בוריס לא הייתה כל כוונה להתערב במהלכי החקיקה, והוא ציפה לסיומם המהיר לקראת תחילת הדיונים על הצטרפות בולגריה להסכם התלת-צדדי.
למרות ההתנגדות הרחבה בקרב שכבות האליטה בבולגריה, היו ארגונים שתמכו בהחלת החוק, ובכללם איגוד קציני המילואים, ארגון הסטודנטים הלאומי, התאחדות הסוחרים הבולגרית, בנקאים מובילים וראשי הצבא.
בעקבות פרסום הצעת החוק ובתוכו, במסגרת הפרק העוסק במגבלות הכלכליות, סעיף הקובע שהוא לא יחול על יהודים שהתנצרו בטרם יכנס החוק לתוקפו, החלו פניות של מקצת מבני הקהילה אל נציגי הכנסייה במקומות יישוב שונים בבקשה להתנצר ובכך לשמור על מקורות פרנסתם.
הנושא עורר פולמוס נוקב בקרב הקהילה היהודית והנהגתה, וכן בקרב הכנסייה הבולגרית, וזאת אף על פי שראש הכנסייה המטרופוליט סטפן בירך על התופעה והנחה את כמריו לסייע ליהודים ולנצרם בהליך מזורז.
מעריכים שכ-500 ראשי משפחה מקרב יהודי בולגריה התנצרו עד להחלת החוק.
לאחר החלת החוק פסקה התופעה.
ברומניה השכנה, בת ברית נוספת של גרמניה הנאצית, התפתח תהליך חקיקה דומה, אך יותר אכזרי.
ברומניה נאסרה המרת הדת ונרדפו גם המומרים.
ב-12 בנובמבר הובא החוק לאישור הפרלמנט הבולגרי, ונדון במהלכן של מספר ישיבות עד למועד אישורו בינואר 1941. החוק זכה לתמיכה רחבה בפרלמנט, ורק לקומץ מתנגדים קולני בראשות פטקו סטאינוב וניקולה מושאנוב, שהפכו את הדיונים סביב אישורו לסוערים.
עוד נמנו עם המתנגדים צירים שהוגדרו "בלתי תלויים", כגון טודור פוליאקוב, שהיו למעשה נציגי המפלגה הקומוניסטית הבולגרית.
עם תחילת הדיונים שלח יושב ראש הקונסיסטוריה של יהודי בולגריה יוסף גירון חוברת ליושב ראש הפרלמנט הבולגרי, ובה נימוקים מפורטים נגד הצעת החוק.
ב-21 בינואר 1941 אושר החוק בפרלמנט ברוב גדול, והועבר על ידי השר גברובסקי לאישורו של המלך בוריס השלישי אשר חתם עליו בו ביום.
עם המצביעים בעד החוק נמנה דימיטר פשב, שהפך לימים למוביל המאבק נגד גירוש יהודי בולגריה למחנות ההשמדה.
שנים מאוחר יותר ציין פשב בראיונות לעיתונות, כי העריך שהחוק הוא סיומו של מהלך שנועד להגשים את מטרותיה הפוליטיות של בולגריה, ולא תחילתו של מהלך שיוביל לניסיון השמדת יהודי הממלכה.
ב-23 בינואר פורסם החוק להגנת האומה ברשומות הממלכה.
חלקו הראשון התייחס לארגונים יהודיים פנים-בולגריים ולארגונים בין-לאומיים.
חלקו השני היה קובץ תקנות גזע.
חלקו השלישי התייחס לטיפול בגורמים חתרניים.
החלק הראשון של החוק אסר על קיומם של ארגונים יהודיים בין-לאומיים "סודיים", ופירט את צורת פירוקם ואת אופן הפקעת רכושם לאחר הפירוק.
החוק קבע כי ארגונים ציוניים שהוכרו על ידי חבר הלאומים יוכלו להמשיך בפעילותם.
כך, נאלץ ארגון "בני ברית" להפסיק מייד את פעילותו, בעוד שהתנועה הציונית בבולגריה המשיכה לזמן מסוים את פעילותה.
בהמשך, במסגרת תקנות החירום שפורסמו בבולגריה, נאסר גם על המשך פעילות התנועה הציונית.
החלק השני של החוק הכיל קובץ תקנות גזע.
נקבע שיהודי הוא כל אדם שלפחות אחד מהוריו הוא יהודי.
על היהודים הוטל להגיע ללשכות משרד הפנים ולהצהיר על יהדותם.
נאסר על בעלי מוצא בולגרי לאמץ יהודים.
היהודים חויבו במחיקת סיומות סלאביות כגון איץ' או אוב משמות משפחתם.
על היהודים נאסר לבחור ולהיבחר למוסדות ציבור, ומי שביום החלת החוק כיהן במשרה כזו, פוטר לאלתר.
על היהודים נאסר להתחתן או להתרועע עם גברים או עם נשים ממוצא בולגרי.
במוסדות להשכלה גבוהה הוטל נומרוס קלאוזוס (שהגביל את מספר היהודים הלומדים במוסדות אקדמיים), בהתאם לאחוז היחסי של היהודים בכלל האוכלוסייה.
על בני הקהילה נאסר להעתיק את מקום מגוריהם ללא אישור המשטרה, נאסרה הגירת יהודים לסופיה והופקעו או נמכרו במחירי הפסד משמעותיים נכסי מקרקעין בבעלות יהודית באזורים החקלאיים.
עוד הוטלה מכסת עיסוק במקצועות חופשיים ובמקצועות מסחר ותעשייה, בהתאם לאחוז היחסי של בני הקהילה היהודית באוכלוסייה הכללית.
כל בעלי העסקים הנוספים מעבר לאחוז הנזכר לעיל חויבו לחסל את עסקיהם.
הוטלה חובת הצהרה על כל נִכְסֵי הנָיְדֵי והדְלָא נָיְדֵי של בני הקהילה.
הכסף המזומן עליו הוצהר הופקד בחשבונות בנק מוגבלים בבנק הממלכתי הבולגרי ומשיכת הכספים מהם הותנתה באישור הבנק.
כל רכוש שלא הוצהר עליו, הוחרם.
עוד נאסר על בני הקהילה לעסוק בעמילות מכס, ראיית חשבון, להיות בעלי בתי מרקחת וברוקרים וכן לנהל בתי עסק, להיות חברים במועצות מנהלים ולעסוק בייעוץ משפטי.
החוק קבע הקלות מסוימות לנכי ולגיבורי מלחמה.
עוד נקבע בחוק, שלבני הקהילה אסור לשרת בצבא הבולגרי, ובני הגיוס יתייצבו לפלוגות עבודה.
בנוסף נקבע כי המגבלות הכלכליות לא יחולו על יהודים שהתנצרו בטרם נכנס החוק לתוקפו.
החלק השלישי הגדיר שורת פעולות אנטי-לאומיות ופעולות החשודות כבגידה או כהמרדה, שעשויות להתבצע הן על ידי בני הקהילה היהודית והן על ידי כלל האוכלוסייה, ופירט את הענישה הצפויה לכל פעולה.
ככלל, הוחל החוק על בני הקהילה היהודית אזרחי בולגריה.