tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הכרזת העצמאות של אוקראינה ב-1991, ירשה אוקראינה את ארמיית המשמר ה-1, הארמייה ה-13, הארמייה ה-38, שתי ארמיות טנקים (ארמיית הטנקים ה-6 וארמיית הטנקים ה-8), וקורפוס הארמייה ה-32 (32-й Кенигсорскай Кенигсор) בסימפרופול.
בנוסף, דיוויזיית הרובאים הממונעים של המשמר ה-28 (MRD) וה-MRD ה-180 נותרו באוקראינה, לאחר שהיו בעבר תחת ארמיית המשמר ה-14 שהמפקדה שלה הייתה בטירספול, מולדובה.
בתחילת שנת 1992 הוגדר התפקיד של מפקד כוחות היבשה.
עד סוף 1992 התפרק המחוז הצבאי של קייב, ואוקראינה השתמשה במבנים שלו כבסיס למשרד ההגנה והמטה הכללי.
בעוד שהתפקיד מפקד כוחות היבשה נוצר בתחילת 1992, חלפו יותר משנתיים לפני המינוי הראשון של קולונל-גנרל וסילי סובקוב, אשר מונה ב-7 באפריל 1994. המסגרת המשפטית של כוחות היבשה הוגדרה בסעיף 4 לחוק 'על הכוחות המזוינים של אוקראינה'.
באותה תקופה לא היה לכוחות היבשה גוף פיקוד נפרד, והם היו כפופים ישירות למטה הכללי האוקראיני.
הקמת כוחות היבשה כשירות מזוין נפרד נחקקה באמצעות צו נשיאותי 368/96 מיום 23 במאי 1996, 'על כוחות הקרקע של אוקראינה'.
באותה שנה הוקם גם פיקוד זרוע היבשה.
על פי תוכנית שפורסמה בשנת 2000, כוחות היבשה היו אמורים לצמצם את מספר החיילים מ-300,000 דאז ל-240,000 עד 2015, ולבצע שינוי מכוח מבוסס גיוס חלקי לצבא מקצועי מלא.
הכוחות המזוינים קיבלו קצת יותר ממחצית מ-68 מיליון ה-HR שהובטחו להם לרפורמה ב-2001, והצליחו לפרק תשעה גדודים ולסגור 21 בסיסים צבאיים מקומיים.
משנת 1991 רכשו כוחות היבשה האוקראינים את הציוד הצבאי שלהם רק מרוסיה וממדינות חבר המדינות האחרות, וכן ייצרו באופן מקומי חלק מהציוד שלהם.
עד 2014 ותחילת המלחמה בדונבאס, התעשייה הביטחונית באוקראינה ייצרה ציוד בעיקר לייצוא.
מפקדת כוחות היבשה של הכוחות המזוינים ממוקמת בקייב.
יחידות הכפופות ישירות למפקדה כוללת בין היתר את:
חיל טילים ואלטילריה של כוחות היבשה
תעופה צבאית, זהו הגוף האווירי המסונף לצבא היבשה ואחראי להענקת חיפוי אווירי לזרוע היבשה בעת קרב
צבא כוחות היבשה מחולק לארבעה פיקודים מבצעיים:
פיקוד מבצעי צפון (צפון אוקראינה) – מטה בצ'רניהיב
פיקוד מבצעי דרום (דרום אוקראינה) – מטה באודסה
פיקוד מבצעי מזרח (מזרח אוקראינה) – מטה בדניפרו
פיקוד מבצעי מערב (מערב אוקראינה) – מטה ברובנו
צבא ההתקוממות האוקראיני (באוקראינית: Українська повстанська армія) היה ארגון אוקראיני לאומני צבאי למחצה ואחר כך פרטיזני.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מעורב במלחמת גרילה נגד ברית המועצות, מדינת המחתרת הפולנית, פולין הקומוניסטית וגרמניה הנאצית.
צבא זה הוקם מתוך מערכים צבאיים למחצה ונפרדים של ארגון הלאומנים האוקראינים - סיעת בנדרה (ה-OUN-B), מערכים לאומיים-פטריוטים לוחמניים אחרים, חלקם עריקים לשעבר ממשטרת העזר האוקראינית, אוכלוסיות מקומיות ועוד.
ההנהגה הפוליטית של הצבא הייתה שייכת לארגון הלאומנים האוקראינים - בנדרה.
על כן כונו אנשים פעמים רבות "בנדרוביצ'ים".
בעיקר ביקשו לבצע טיהור אתני של פולנים בווהלין ובגליציה המזרחית, אך גם להרוג יהודים, שאותם ראו כקומוניסטים.
הוא נוסד ב-14 באוקטובר 1942, יום חג הקדושה תיאוטוקוס.
מדצמבר 1941 עד יולי 1943 היה זה גם שמו של צבא המהפכה העממית האוקראינית.
האלימות התקבלה על ידי OUN ככלי פוליטי נגד אויבים זרים ופנימיים, לשם מהפכה לאומית בראשות דיקטטורה שתגרש את כוחות הכיבוש ותקים ממשלה המייצגת את כל האזורים והקבוצות החברתיות.
הארגון החל כקבוצת התנגדות והתפתח לצבא גרילה.
בשנת 1943, צבא ההתקוממות האוקראיני נשלט על ידי OUN(B) וכלל בעלי אמונות פוליטיות ואידאולוגיות שונות.
צבא זה נזקק לתמיכת ההמונים הן נגד הגרמנים והן נגד הסובייטים.
חלק ניכר מהאידאולוגיה הלאומית, לרבות מושג הדיקטטורה, לא היה אטרקטיבי כלפי אזרחים סובייטים לשעבר שחוו את הדיקטטורה של המפלגה הקומוניסטית.
לפיכך, היה הכרחי לתקן את האידאולוגיה והתוכנית הפוליטית של OUN(B).
באספה השלישית ב-21–25 באוגוסט 1943, ה-OUN(B) גינה "תוכניות ותפיסות פוליטיות לאומיות-סוציאליסטיות בינלאומיות ופשיסטיות" וכן את "הקומוניזם הרוסי-בולשביקי", והציע "מערכת עמים חופשיים ומדינות עצמאיות [בתור] הפתרון הטוב ביותר לבעיית הסדר העולמי".
התוכנית החברתית של צבא ההתקוממות האוקראיני לא הייתה שונה מתוכניות קודמות אלא הדגישה מגוון רחב של שירותים חברתיים, השתתפות עובדים בניהול, כלכלה מעורבת, בחירת מקצוע ומקום עבודה ואיגודים מקצועיים חופשיים.
ה-OUN(B) קבע כי הוא לוחם למען חופש העיתונות, הדיבור והמחשבה.
צבא ההתקוממות האוקראיני לחם בעיקר נגד הפולנים והסובייטים, אם כי גם נגד הגרמנים החל מפברואר 1943, עם מקרים רבים של שיתוף פעולה עם הגרמנים נגד הסובייטים.
מקיץ 1944 צבא ההתקוממות האוקראיני וארגון הלאומנים האוקראינים (OUN-B) שיתפו פעולה עם הכוחות הגרמניים נגד הסובייטים והפולנים בתקווה ליצור מדינה אוקראינית עצמאית.
ה-OUN מנע את גירוש האוקראינים בדרום מזרח פולין.
לאחר מלחמת העולם השנייה, יחידות נ.ק.ו.ד.
סובייטיות לחמו נגד צבא ההתקוממות האוקראיני.
צבא ההתקוממות האוקראיני נשאר פעיל ונלחם נגד הרפובליקה העממית הפולנית עד 1947, ונגד ברית המועצות עד 1949. הוא היה חזק במיוחד בהרי הקרפטים, גליציה ובווהלין - מערב אוקראינה המודרנית.
בין פברואר 1943 למאי 1945, בניגוד לרוב תנועות ההתנגדות, לא הייתה לצבא ההתקוממות האוקראיני תמיכה זרה משמעותית.
צמיחתו וחוזקו היו השתקפות של הפופולריות שזכה לה במערב אוקראינה.
מחוץ למערב אוקראינה, התמיכה לא הייתה משמעותית, ורוב האוכלוסייה הסובייטית במזרח אוקראינה ראתה את ה-OUN/UPA כמשתפי פעולה בעיקר עם הגרמנים.
צבא ההגנה של גיאנה (Guyana Defences Force או בראשי תיבות: GDF) הוא הצבא של רפובליקת גיאנה שהוקם בשנת 1965. על פי החוק העומד בראשו ומוגדר כמפקד העליון שלו הוא נשיא הרפובליקה של גיאנה, ולצידו שהוא המפקד בפועל נמצא הרמטכ"ל.
בין תפקידיו של הצבא הם: להגן על שלמותה הטריטוריאלית של גיאנה, סייע לכוח האזרחי בשמירה על החוק והסדר כאשר נדרש לכך.
לצד זאת הוא מעורב בשיתופי פעולה אחרים מחוץ למדינה.
וכמו כן הוא מוגדר "כחלק בלתי נפרד מהאומה הגיאנית".
צבא ההגנה של גיאנה הוקם ב-1 בנובמבר 1965, ועם יצירתו הצבא התבסס תחילה על כוח המתנדבים של גיאנה הבריטית (BGVF), יחידת השירות המיוחד (SSU), משטרת גיאנה הבריטית (BGPF) ואזרחים נוספים.
וקיבל סיוע בהדרכה ובציוד מידי הממלכה המאוחדת.
לאורך שנות קיומו הצבא לא היה מעורב יותר מידי בפעילויות ומשימות צבאיות.
בסוף שנת 1967 פתח צבא גיאנה במבצע לצורך פינוי מהמדינה של צוותי המחקר שנשלחו מטעם ממשלת הקולוניה של סורינאם ההולנדית (שכנתה מהמזרח) בשביל חיפוש משאבי טבע בשטח טיגר השינוי במחלוקת גם היום.
בשנת 1969 הצבא לצד המשטרה נלחם ב-"מרד הרופוני" כנגד קבוצת ילידים הנושאת שם זה.
ולראשונה ניתן לומר כי הצבא היה מעורב בפעולה צבאית של ממש.
על אף שפעולה זו נמשכה רק מ-2 ועד 4 בינואר, והיו מעורבים בה מאות בודדות של חיילים משני הצדדים.
באוגוסט 1969 נמצאה פעם נוספת פעילות של צוותים הנשלחות מסורינאם (העצמאית) שבאו לחקור את אזור טייגר השינוי במחלוקת והצבא פעל לפנותם משם.
ב-1994 הצטרפו חיילים מצבא ההגנה של גינאה בפעילות קואליציה אזורית בהובלת ארצות הברית שנשלחה למדינת האיטי.
החל מחציתה השנייה של שנת 2023 ונצואלה (שכנתה ממערב) פועלת לסיפוח של שני שלישים מן המדינה (כחלק סכסוך גבול ישן) לצורך השגת משאבי הטבע במקום, ועל כן גובר החשש מעימות צבאי.
דבר זה הובלת את הממשל והצבא בגיאנה לשקול מספר פעולות כגון קבלת סיוע ממדינות כמו ברזיל, ארצות הברית והממלכה המאוחדת, לצד ארגון מחדש של הצבא הערכות ללחימה עיקשת נגד צבא עדיף ואולי אף הכנסת גיוס חובה לצד גיוס מילואים במתכונת הנוכחית.
נכון ל-2023 אין גיוס חובה לצבא וכוח האדם הוא מקצועי וכולל כ-4,000 חיילים בקבע כמו גם כ-700 חיילים הזמינים לשרות מילואים – שרובם קרביים המשרתים תחת הגדוד השני.
ואת רוב האימון אנשיו מקבלים מיחידה בריטית.
הצבא מתפעל מספר בסיסים ברבי המדינה, ובהם פועלים בין היתר היחידות המוצגות כאן:
בין היחידות הקרביות ניתן למנות את:
גדוד החי"ר הראשון – עיקר היחידה הלוחמת בצבא
גדוד החי"ר השני – יחידת מילואים (לשעבר המיליציה העממית של גיאנה ששימשה בסיס לארגון הצבא נוכחי)
טייסת הכוחות המיוחדים ה-31 (יחידת קומנדו מוצנחת המותאמת ללוחמה בג'ונגל)
בין היחידות התומכות לחימה והעורפיות הפעולות תחת יחידת המטה ניתן לציין את:
חיל האוויר – המשמש בעיקר לצורך סיוע צמוד לכוחות הקרקע (כולל כמאתיים חיילים).
משמר החופים – המתפקד כזרוע הים אבל בעיקר שטחי מים פנימים ובצמוד לחוף וכמעט שאינה חמושה (כולל כמתאיים חיילים).
ציוד יחידות אלו ישן ומצבו אינו ברור כשעיקר הציוד הכבד מגיע ממדינות הגוש המזרחי לצד ציוד נוסף המגיע ממדינות כמו הממלכה המאוחדת ברזיל.
ציוד מעט חדיש מקורו בארצות הברית ובמספר מדינות אירופאיות נוספות.
כמה עשרות שריוניות ורכבים תוצרת ברזיל והממלכה המאוחדת.
יותר מעשרה קנים ארטילרים או רקטים כמו גם כמה עשרות מרגמות – רובם תוצרת הגוש המזרחי.
עשרות טילי כתף נ"ט ונ"מ תוצר הגוש המזרחי.
לרשות חיל האוויר מספר מסוקים ומטוסים עם יכולת תובלה קלה לצורך סיוע קרוב.
פחות מעשרה כלי שיט קלים העומדים לרשות משמר החופים.
צבא היבשה הגרמני או הֶר הוא זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של גרמניה.
הוא הוקם בשנת 1955 כחלק מהבונדסוור של גרמניה המערבית שהוקם אז, יחד עם הצי (Marine) וחיל האוויר (Luftwaffe).
בסיס האם של היחידה ממוקם בשטראוסברג.
צבא היבשה הגרמני מאוחד תחת פיקוד קבוע, המאומן ומאורגן לפי תורה צבאית אחידה, הנוצר בשנת 1871 במהלך איחוד גרמניה תחת הנהגת פרוסיה.
משנת 1871 עד 1919, השם הרשמי של כוחות היבשה הגרמניים היה "Deutsches Heer" (הצבא הגרמני).
בעקבות תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה וסיום הקיסרות הגרמנית, הצבא הראשי פורק.
מ-1921 עד 1935 שונה שם כוחות היבשה הגרמניים ל-"Reichsheer" (צבא הרייך), ומ-1935 עד 1945 השם שהיה בשימוש היה "Heer" (צבא).
ה-"Heer" היה אחד משני כוחות הקרקע של הרייך השלישי במהלך מלחמת העולם השנייה, אך בניגוד ל-"Heer", ה-"Waffen-SS" לא היה זרוע של הוורמאכט אלא כוח לחימה תחת האס אס (שוץ-טאפל) של המפלגה הנאצית.
ה-"Heer" פורק רשמית באוגוסט 1946.
במהלך המלחמה הקרה, צבא גרמניה המערבית השתלב באופן מלא במבנה הפיקוד של נאט"ו, בעוד שה-"Landstreitkräfte" היו חלק מהברית ורשה.
בעקבות תהליך איחוד גרמניה בשנת 1990, ה-"Landstreitkräfte" שולבו באופן חלקי בצבא הגרמני.
מאז, צבא גרמניה השתתף בפעולות שמירת שלום ברחבי העולם, ומאז 2002 גם בפעולות לחימה באפגניסטן כחלק מהכוח הבינלאומי לסיוע ביטחוני (ISAF) של נאט"ו.
עבור כוחות היבשה הגרמניים, התזכיר צפה הקמת צבא בעוצמה של 250,000 חיילים.
הקצינים ראו צורך בהקמת שתים עשרה דיוויזיות פאנצר ושישה מפקדות קורפוס עם יחידות קורפוס נלוות, שכן רק דיוויזיות שריון יכלו לאגד כוח לחימה כדי להדוף את כוחות הברית ורשה העדיפים בהרבה מבחינה מספרית.
ראש הצבא הראשון היה גנרל הכוחות המשוריינים לשעבר בוורמאכט, הנס רוטיגר, שהיה מעורב בחיבור תזכיר הימרודר.
התאריך הרשמי להקמת הצבא הוא 12 בנובמבר 1955, כאשר החיילים הראשונים החלו את שירותם באנדרנאך.
בשנת 1956 הקימו החיילים הראשונים שבע פלוגות אימון באנדרנאך והחלו בהקמת בתי ספר ומרכזי אימון.
ב-1 באפריל 1957 הגיעו החיילים הגיוסים הראשונים לשירות בצבא.
המבנים הצבאיים הראשונים שהוקמו היו גדודי הדרכה, בתי ספר לקצינים והאקדמיה הצבאית, שקדמה ל-Führungsakademie der Bundeswehr בהמבורג.
במסגרת מבנה הצבא הראשון (Heerestruktur 1) תוכנן להקים עד שנת 1959 שתים עשרה דיוויזיות שריון וחי"ר בסך הכל.
כדי להשיג מטרה זו, יחידות קיימות פוצלו בערך כל חצי שנה.
עם זאת, הקמת כל שתים עשרה הדיוויזיות לא התרחשה עד 1965. בסוף שנת 1958 מנה הצבא כ-20,200 חיילים.
הצבא צויד תחילה בציוד אמריקאי, כגון טנק הקרב העיקרי M-47 פאטון.
החל מ-1957 הוקמו שלוש פיקודי קורפוס: הקורפוס הראשון, הקורפוס השני והקורפוס השלישי.
גם בשנת 1957 הוקם "המשרד להגנה טריטוריאלית" כרשות הגבוהה ביותר של הצבא הטריטוריאלי.
המשרד להגנה טריטוריאלית היה כפוף ישירות למשרד הפדרלי להגנה ופיקד על הצבא הטריטוריאלי (גרמניה) (Territorialheer), יחידת מילואים.
בעוד שה-Heer יחד עם ה-Marine והלופטוואפה השתלבו באופן מלא במבנה הפיקוד הצבאי של נאט"ו, ה-Territorialheer נותר תחת פיקוד לאומי.
התפקיד העיקרי של ה-Territorialheer היה לשמור על חופש הפעולה של כוחות נאט"ו באמצעות סיפוק הגנה על העורף מפני מחבלים, כוחות מיוחדים של האויב וכדומה.
היו שלוש פיקודים טריטוריאליים (Territorialkommandos), כולל צפון, דרום ושלזוויג-הולשטיין, ועד שישה Wehrbereichskommandos (WBKs), פיקודים צבאיים אזוריים.
עד 1985 לכל אחד מה-WBKs היו שתי Heimatschutzbrigades (HSBs, חטיבות הגנה ביתית).
פיתוח נשק גרעיני טקטי סובייטי חייב פיתוח מבנה צבא חדש עוד לפני שהושלם לחלוטין "מבנה צבא 1".
כדי למזער את ההשפעות של תקיפות עם נשק גרעיני טקטי על כוחות מרוכזים, חולקו הדיוויזיות החזקות של ה-Heer, המונות 28,000 חיילים, לחטיבות קטנות וניידות יותר במסגרת "מבנה צבא 2".
יחידות קטנות אלו גם היו צריכות להיות מסוגלות לתפקד באופן עצמאי בשדה קרב גרעיני למשך מספר ימים, ולהיות מסוגלות לנוע במהירות מהגנה לתקיפה.
חטיבות השריון והחי"ר הממוכן החדשות היו מסוגלות לנהל לחימה משולבת זרועות.
כל דיוויזיה הורכבה משלוש חטיבות.
חטיבות השריון כללו גדוד חי"ר משוריין, שני גדודי שריון, גדוד ארטילריה מתנייע וגדוד אספקה.
חטיבות החי"ר הממוכן כללו גדוד חי"ר ממונע, שני גדודי חי"ר ממוכן, גדוד שריון, גדוד ארטילריה שדה וגדוד אספקה.
חטיבות החי"ר הממונע כללו שלושה גדודי חי"ר ממונע, גדוד נגד טנקים, גדוד ארטילריה שדה וגדוד אספקה.
חטיבות האלפים כללו שלושה גדודי אלפים, גדוד ארטילריה הרים וגדוד אספקה.
עד שנת 1959 ה-Heer כלל 11 דיוויזיות מ-27 חטיבות.
מ-1970 בערך ואילך, "מבנה צבא 3" ראה את הגדלת המספר המיועד של 36 חטיבות פעילות עד 1975, בעוד שהדיוויזיות הפאנצרגרינדר השנייה והרביעית אורגנו מחדש לתצורות יעגר.
חטיבות הפאראשוט יאגר (צנחנים) של הצבא שונו שמן לחטיבות לופטלנדה (מוטסות) וחטיבה שלישית (Luftlandebrigade 27) הוקמה.
תחת "מבנה צבא 4" החל מ-1980/81, הצבא הגרמני הציב 12 דיוויזיות (עם 38 חטיבות פעילות): שש פאנצר (משוריינות), ארבע פאנצרגרינדר (ממוכנות), אחת לופטלנדה (מוטסת), ואחת גבירגס (אלפינית).
עשר דיוויזיות פעילות קובצו לשלושה קורפוסים: הקורפוס הגרמני הראשון כחלק מקבוצת צבא הצפון של נאט"ו, הקורפוס הגרמני השני והקורפוס הגרמני השלישי כחלק מקבוצת צבא מרכז.
הדיוויזיה הכבדה הנותרת (דיוויזיית פאנצרגרינדר השישית) הייתה חלק מכוחות בעלות הברית של הגישה הבלטית.
בשעת שלום, דיוויזיית האוויר הראשונה הוקצתה לקורפוס הגרמני השני כאשר שלוש החטיבות שלה יחולקו בין שלושת הקורפוסים בהתאמה בזמן מלחמה, ויצרו עתודת תגובה מהירה.
מספר החטיבות הפעילות עלה בהשוואה ל"מבנה צבא 3" בשל שתי חטיבות הגנה טריטוריאלית של ה-Heimatschutz (51 ו-56) שצורפו לצבא השדה כחלק מדיוויזיה ממוכנת והררית בהתאמה.
הצבא הטריטוריאלי שלא שויך לנאט"ו הקים 10 חטיבות הגנה טריטוריאלית נוספות.
לאחר 1990, ה-Heer סיפח לתוכו את ה-Nationale Volksarmee, הכוחות המזוינים של גרמניה המזרחית.
הכוחות לשעבר של גרמניה המזרחית נשלטו בתחילה על ידי פיקוד מזרח הבונדסוור תחת פיקודו של סגן-אלוף יורג שונבום ופורקו ב-30 ביוני 1991. לאחר המיזוג, צבא גרמניה כלל ארבעה קורפוסים (כולל הקורפוס הרביעי בפוטסדאם שב-DDR לשעבר) עם כוח אדם של 360,000 חיילים.
הוא צומצם ברציפות מנקודה זו.
בשנת 1994 אורגן מחדש הקורפוס השלישי כפיקוד כוחות צבא גרמניה.
בשנת 1996 הומרה חטיבת הצנחנים ה-25 למפקדה חדשה המובילה את כוחות המיוחדים של הצבא, הידועה בשם Kommando Spezialkräfte.
יחידות לוגיסטיקה, הגנה כי"ב, הגנה טריטוריאלית ומשטרה צבאית הופרדו לשירות התמיכה המשותף שנוצר לאחרונה ויחידות רפואיות לשירות הרפואה המשותף בשנת 2000. היחידות שהועברו ממשיכות ללבוש מדי צבא.
ההתארגנות מחדש של צבא גרמניה החל משנת 2001 ואילך ראתה אותו עובר למבנה של שבע דיוויזיות - חמש ממוכנות (כל אחת עם שתי חטיבות ממוכנות), אחת של כוחות מיוחדים ואחת סערת אוויר.
בשנת 2003, עדיין היו שלושה קורפוסים, כל אחד כולל תצורות לחימה שונות וחטיבת תחזוקה, כמו גם הקורפוס הגרמני/הולנדי הראשון, ארגון משותף גרמני-הולנדי, ששימש לשליטה בשעת שלום על הדיוויזיה המשוריינת הראשונה והשביעית וכן על תצורות הולנדיות.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה הייתה מדווחת לקורפוס בזמן מלחמה, בעוד שהשביעית הייתה מוצבת בקורפוס התגובה המהירה של בעלות הברית.
הקורפוס השני היה גרמני בשעת שלום אך היה מחליף דיוויזיה עם הקורפוס האמריקאי החמיש בזמן מלחמה (ה-5 פאנצר).
דיוויזיית הפאנצר ה-5 פורקה רשמית ב-30 ביוני 2001. בשעת שלום היא פיקדה גם על דיוויזיית הפאנצר ה-10, ששויכה לאירוקורפוס ובה מחצית הכוח הגרמני של הבריגדה הצרפתית-גרמנית.
דיוויזיית ההרים הראשונה במינכן הייתה גם כפופה למפקדה זו.
הקורפוס הרביעי היה ממוקם בפוטסדאם שבמזרח גרמניה ופיקד על שתי דיוויזיות פאנצרגרנדר, ה-13 וה-14. דיוויזיית הפאנצרגרנדר ה-14 השתלטה גם על יחידות במערב גרמניה שהוכפפו מחדש מדיוויזיית הפאנצרגרנדר ה-6 כאשר איבדה את תפקידה הפיקודי.
היא הייתה אמורה להוות את התרומה הגרמנית לקורפוס הרב-לאומי צפון-מזרח בזמן מלחמה.
לקורפוס הרביעי היה גם תחת פיקודו פיקוד מחוז צבאי I, חטיבת האוויר הניידת הראשונה ופיקוד ברלין (Standortkommando Berlin).
צבא המילואים הוא כוח מילואים התנדבותי של הצבא הבריטי, הוא משלים את הצבא הסדיר ככוח נפרד, ושונה ממערך המילואים הסדיר (Regular Reserve) שחייליו שירתו לפני כן בצבא הסדיר.
מרכיב המילואים בצבא הבריטי הוא משמעותי מאוד ומהווה כ-80% מכלל כוחות המילואים של הכוחות המזוינים של בריטניה וכרבע מכלל כוח האדם בצבא הבריטי, כאשר נכון ל-2023 משרתים בו 27,570 חיילי מילואים.
צבא המילואים, שעד לשנת 2014 נקרא הצבא הטריטוריאלי ולפני כן הכוח הטריטוריאלי, צמח מתוך מגוון יחידות יומנרי ומיליציות של מתנדבים שאוחדו בשנת 1908 לכוח שהיה ניתן לגייס בסיוע לצבא הבריטי הסדיר.
לאורך השנים ובמיוחד במערכות המרכזיות של מלחמת העולם הראשונה והשנייה, לקחו הכוחות הטריטוריאליים חלק נכבד בלחימה והשתתפו ברוב הקרבות באופן משמעותי.
עד לתחילת המאה ה-20 היו שלושה סוגי כוחות עזר בבריטניה; יחידות יומנרי, מיליציות מקומיות וכוח המתנדבים.
יחידות היומנרי היו יחידות פרשים שהוקמו באזורים שונים ברחבי בריטניה בעיקר למטרות שיטור, כאשר מספרם הגיע לכדי 38 רגימנטים.
לצד היומנרי היו מיליציות מקומיות.
אלו היו יחידות רגליות לרוב, אותן היה ניתן לפי צורך לשלוח לשרת לצד הצבא.
לצד אלו, "כוח המתנדבים" שהוקם באופן מסודר ב-1859 היה דומה יותר בהרכבו לכוח מילואים וכלל 213 קורפוסים רגליים (רובאים) ו-66 קורפוסי ארטילריה (לרוב סוללות סטטיות והגנת חופים).
כחלק מהלקחים של מלחמת הבורים בדרום אפריקה והקשיים בניהול כוחות העזר השונים, נחקק בפרלמנט הבריטי ב-1907 חוק כוחות המילואים והכוחות הטריטוריאליים, אשר איחד את יחידות היומנרי ויחידות המתנדבים לתוך הכוח הטריטוריאלי החדש שהוקם, בעוד שהמיליציות אוחדו לתוך כוח "המילואים המיוחד".
במהלך מלחמת העולם הראשונה הכוח הטריטוריאלי הפך למרכיב משמעותי בסיוע לכוחות הצבא הסדירים.
חלק ניכר מהיחידות הטריטוריאליות רוכזו בדיוויזיות טריטוריאליות בעלות זהות גאוגרפית, אשר חייליהם התנדבו לשרת בהתאם לאזור המגורים שלהם.
לאורך המלחמה הוקמו 28 דיוויזיות רגלים, בנוסף ל-14 חטיבות רכובות (פרשים) שחלק נכללו בהמשך בשש דיוויזיות רכובות שהוקמו אף הן במהלך המלחמה.
לצד אלו הוקמו שלוש דיוויזיות הגנת העורף (שפורקו אחרי מספר חודשים), והדיוויזיה ה-75 שכללה גם יחידות סדירות וגם טריטוריאליות.
בחודשי המלחמה הראשונים נשלחו יחידות טריטוריאליות לסייע ליחידות הסדירות בשדה הקרב בחזית המערבית לאור אבידות רבות.
בהמשך המלחמה נשלחו כוחות טריטוריאליים לאזורים עורפיים יותר ברחבי האימפריה הבריטית כדי להחליף יחידות סדירות שנשלחו לאזורי הלחימה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלו בהדרגה יחידות טריטוראליות להיסגר והכוח הצטמצם משמעותית, באוקטובר 1921 הכוח אורגן מחדש ושמו שונה לצבא הטריטוריאלי (Territorial Army; בראשי תיבות TA).
ייעוד הצבא הטריטוריאלי היה להיות השיטה היחידה להרחבת הצבא הבריטי לפי צורך, בניגוד לשיטות המגוונות ששימשו במהלך מלחמת העולם הראשונה, כולל הקמת צבא קיצ'נר.
כל המתגייסים הטריטוריאליים נדרשו לקבל את חובת השירות הכללי, לפיו בהתאם להחלטת ממשלת בריטניה, ניתן יהיה לפרוס חיילים טריטוריאליים ללחימה גם מעבר לים.
דרישה זו תיקנה את המצב ההיסטורי, בו שירות מעבר לים היה מותנה בהתנדבות.
במהלך שנות ה-1920, הצבא הטריטוריאלי המשיך להצטמצם, כאשר גדודי חי"ר אוחדו, מספר יחידות נסגרו והסד"כ של הרבה יחידות קטן.
כך לדוגמה צומצמו כוחות הסיוע בכל גדוד וכל סוללת ארטילריה איבדה שניים מששת התותחים שלה.
במחצית השנייה של שנות ה-1930, מגמה זו התהפכה והוכנסו תוכניות להרחיב את הצבא הטריטוריאלי.
זאת אל מול עליית מתחים גאופוליטיים וחשש מעימות צבאי עם גרמניה הנאצית.
במרץ 1939 הוחלט להכפיל את מספר הדיוויזיות הטריטוריאליות ולהגדיל את כוח האדם מכ-130,000 חיילי מילואים לכ-340,000. זאת על ידי הגדלת השכר, ביטול הגבלות גיוס ושיפור התנאים לחיילים הטריטוריאליים.
כחלק מרוח ההתגייסות הלאומית, תוכנית ההתנדבות הייתה מוצלחת מאוד.
תוך חודש מפרסום התכנית הצטרפו כ-88,000 חיילים מילואים חדשים.
'חטיבת רובאי לונדון' (רגימנט טריטוריאלי) אף הצליחה לגייס גדוד שלם תוך 24 שעות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 נשלח חיל המשלוח הבריטי לסייע בבלימת הצבא הגרמני בצרפת, כאשר התכנית הייתה לשלוח בהדרגה דיוויזיות טריטוריאליות כאשר אלו יהיו מוכנות וחמושות.
עד לפברואר 1940 הגיעו לחזית שלוש דיוויזיות טריטוריאליות, ה-48 (דרום מידלנדס), ה-50 (הנורת'מברית) וה-51 (היילנד), באפריל חמש דיוויזיות נוספות הצטרפו וכך הגיע הכוח הטריטוריאלי לכדי שמונה דיוויזיות, אם זאת שלוש מאלו סבלו מחוסרים בציוד ולכן הוגדרו בשלב זה כדיוויזיות עבודה עורפיות ("דיוויזיות חפירה").
בפועל, כל הדיוויזיות היו מעורבות רבות בלחימה.
ה-42, ה-44 וה-48 השתתפו בקרבות סביב נהר האסקוט, ה-50, ה-42 וה-46 איבטחו ולחמו בהגנה על מאמצי הפינוי בדנקרק.
בהמשך המלחמה נלחמו יחידות טריטוריאליות בכל זירות המלחמה ולקחו חלק במאמצי הלחימה ברחבי העולם.
היחידה הראשונה שנשלחה לתגבר את הכוחות בקוהימה (שם ספגו היפנים את התבוסה הגדולה הראשונה שלהם באסיה), הייתה יחידת מילואים; הגדוד הרביעי מרגימנט מערב קנט המלכותי של המלכה שלקח חלק בלחימה קשה בגבורה ניכרת.
מפקד הארמייה ה-14 (שבמזגרתה לחם הגדוד), פילדמרשל ויליאם סלים היה בעצמו קצין טריטוריאלי לפני מלחמת העולם הראשונה ובהמשך הפך לראש המטה הכללי הקיסרי ולמקדם חזק של הצבא הטריטוריאלי, וטבע את הביטוי הנפוץ גם כיום על כך שהטריטוריאליים הם "פעמיים אזרחים".
חייל מילואים אחד ששירת במשמר הסקוטי תרם המלחמה, דייוויד סטרלינג היה מייסד שירות האוויר המיוחד (ה-SAS) בצפון אפריקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה מספר היחידות החל להצטמצם משמעותית ועד לתחילת 1950 מספר דיוויזיות המילואים קטן מ-25 במהלך המלחמה לכדי עשר בלבד, בנוסף החלו להתפרק בהדרגה גדודי המילואים שגויסו כחלק מהרגימנטים הסדירים.
תהליך צימצום הצבא הטריטוריאלי התגבר בשנת 1960 עם ביטול גיוס החובה שהונהג עוד מימי המלחמה.
בשנת 1971 החל מהפך במגמה והוחלט להרחיב במעט את כוחות המילואים עם הקמה מחדש (על בסיס יחידות היסטוריות) של 20 גדודי חיל רגלים.
ב-1982 יצא צו ארגון מחדש נוסף וכוחות המילואים קיבלו בחזרה את השם "הצבא הטריטוריאלי", בנוסף נכנסה לתוקף תוכנית להרחבת גודל הכוח הטריטוריאלי עם יעד של 86,000 חיילי מילואים עד לשנת 1990 והוחלט על הקמת דיוויזיית מילואים שתשרת תחת ארמיית הריין הבריטית.
אם זאת, סיום המלחמה הקרה הביא לקיצוצים ברחבי הכוחות המזוינים הבריטיים וגם לצימצום הצבא הטריטוריאלי; ב-1991 הוא קוצץ לכדי כ-63,500 חיילים, ב-1994 הוא ירד ל-59,000 וב-1998 הכוח קוצץ ושב לכ-41,200 חיילי מילואים.
ביולי 2011 התפרסם דו"ח ועדה ממשלתית לבחינת כשירות המילואים, לפיו, מספר חיילי המילואים הכשירים ומאומנים באופן מספק עמד על רק כ-14,000, זאת לאחר הזנחה של שנים בתקציבים, גיוס ואימון בצבא הטריטוריאלי.
הוועדה קבעה יעד של 30,000 חיילי מילואים מאומנים ומוכשרים עד לשנת 2020, לצורך כך הבטיחה הממשלה תקציב של 1.5 מיליארד ליש"ט לעשר שנים, בנוסף אומצו רוב המלצות הוועדה בנוגע למבנה יחידות המילואים ושיפור האימון.
בחוק 'רפורמת ההגנה (2014)' נקבעו שינויים אלו ובנוסף נקבע לכוח השם החדש צבא המילואים.
רגימנט (מתנדבי ארטילריה לנקשייר) ה-103
רגימנט הקשר יומנרי ה-71 (העיר לונדון)
בנוסף לרגימנט משמר לונדון שהוא רגימנט מילואים, הרגימנטים הרגליים הסדירים כוללים ברובם גדוד מילואים אחד לצד הגדודים הסדירים (מלבד שני רגימנטים הכוללים שני גדודים, ורגימנט הרובאים הכולל שלושה גדודי מילואים).
רגימנט שירות האוויר המיוחד ה-21 (האמנים) (מילואים)
רגימנט שירות האוויר המיוחד ה-23 (מילואים)
הרגימנט השישי של זרוע האוויר של הצבא
רגימנט התובלה ה-151 (לונדון רבתי)
רגימנט האספקה ה-156 (צפון מערב)
רגימנט התובלה ה-158 (האנגליאיני המלכותי)
רגימנט הסיוע ה-159 (מערב המידלנדס)
רגימנט נמלים ותנועה ימית ה-165 (וסקס)
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (מידלנדס) ה-202
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (הוולשי) ה-203
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (צפון-מערב) ה-206
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (צפון אירלנד) ה-210
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (צפון-מזרח) ה-214
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (הסקוטי) ה-215
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (וסקס) ה-243
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (מזרח אנגליה) ה-254
רגימנט הרפואה הרב-משימתי (העיר לונדון) ה-256
חיל ההנדסה החשמלי והמכני המלכותי:
צבא ההגנה של קניה הוא השם של הכוחות המזוינים של רפובליקת קניה.
ועל פי סעיף 241 לחוקת קניה הם האחראיים להגן על שלמות הריבונית של הרפובליקה, לסייע לרשויות אחרות במצבי חירום ולהשכין שלום ויציבות בין חלקי החברה במדינה.
הכוחות המזוינים מורכבים מצבא היבשה, חיל הים וחיל האוויר, ונשיא קניה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
שורשיו של הצבא הקנייתי הנוכחי מבוססים על שני ארגונים יריבים שהחלו לפעול בסוף המאה ה-19 עוד בתקופה הקולוניאלית של קניה ומזרח אפריקה.
הארגון הראשון הוא רגימנט רובאי המלך האפריקנים (שבתורו נוסד על רובאי מזרח אפריקה וגדודים נוספים) שלקח חלק במספר מערכות כולל שתי מלחמות העולם ומרד המאו מאו בקניה.
הארגון השני הוא צבא האדמה והחופש של קניה שהיה החל משנות ה-50 לארגון גג עבור הילידים מתנגדי המשטר הבריטי בקניה וגם הוא לקח חלק במלחמת המאו מאו מהצד השני של המערכה, ודחף לקידום העצמאות של קניה ויצירה של גוף צבאי עצמאי.
מאז הקמתו הרשמית של הצבא בשנת 1963 חלו בו שינויים ותהפוכות רבות עד שקיבל את צורתו הנוכחית, ובזמן שהוא גם היה מעורב במספר לא מבוטל של סכסוכי גבול, מרידות, מהפכות צבאיות, משימות שלום ועוד:
מלחמות העולם (כחלק מרובי המלך האפריקאים)
מלחמה בסומליה (2012–הווה) סכסוך קיבו (2022–הווה)
צבא ההגנה של קניה הוא מן הגדולים והמתקדמים מבין צבאות אפריקה שמדרום לסהרה ובמזרח אפריקה בפרט.
הוא מורכב מ-60,000 המאיישים שלוש זרועות עיקריות: צבא היבשה, חיל הים וחיל האוויר.
את עיקר ציודו ואימון חייליו רוכש הצבא מידי מדינות מערביות כגון בריטניה (ממנה קיבלה עצמאות מורשת צבאית), ישראל, ארצות הברית וגם מסין.
סוג אמצעי לחימהכמות זרועות היבשה טנקים80~ שריוניות120~ תותחים70~כלי רק"ם וסיור5,000~ זרוע האוויר מטוסים חמושים20~ מטוסי תובלה20~ מטוסי אימון15~ מסוקים חמושים60~ מסוקים לשימוש כללי30~ זרוע הים כלי שיט 20~
צבא היבשה הוא זרוע היבשה והזרוע העיקרית של צבא ההגנה של קניה.
הוא כולל מערך לוחם של חמש חטיבות לצד מספר יחידות עצמאיות (לרוב בגודל גדוד ומטה).
נוסף למערך תומך לחימה של חילות ויחידות מסייעות.
חיל הרגלים – הכוח המתמרן העיקרי וכולל שתי חטיבות; אחת בעלת שלושה גדודים והשנייה בעלת שני גדודים.
חטיבת השריון – בעלת שלושה גדודי טנקים, שני גדודי שריוניות ויחידה ללימוד לוחמת שריון.
תפקידה העיקרי הוא לוחמה נגד שריון וסיוע קרוב לכוחות החי"ר.
חטיבת הארטילריה – כוללת שלושה גדודי ארטילריה קנית מרגמות לצד גדוד הגנה אווירית אחד ונוסף ליחידת הכשרה של מקצועות החטיבה.
תפקידה העיקרי הוא סיוע באש לכוחות המתמרנים.
חטיבת הנדסה קרבית בעלת שני גדודים לסיוע לכוח הלוחם נוסף ליחידת תגובה מהירה בחירום המתמחה באב"ך ויחידת ההכשרה של החטיבה.
חיל האוויר הקנייתי הוא זרוע האוויר של צבא ההגנה של קניה וכולל כ-150 כלי טיס וביניהם:
שתי טייסות מטוסי קרב מסוג F-5, שתי טייסות מסוקי תקיפה קלה מסוג MD 500 דיפנדר ובל AH-1, לצד עוד טייסת אימון ומספר טייסות תובלה של מטוסים ומסוקים.
לחיל האוויר גם יחידה מיוחדת המתמחה בפעילות תקיפה וחילוץ בעומק שטח האויב.
חיל הים הוא הקטן מבין שלוש זרועות הצבא.
הוא פועל משני בסיסים לחופי קניה ומפעיל שתי שייטות, אחת לצורכי תקיפה והשנייה לצורכי תמיכה.
לכוחות המזוינים של קניה יש עוד מספר יחידות קרביות עצמאיות הכפופות ארגונית לאחת מזרועות הצבא ופיקודית תחת פיקוד המבצעים.
חטיבת הכוחות המיוחדים של קניה (תחת זרוע היבשה)
היחידה המיוחדת לסיור וצלילה (תחת זרוע הים)
יחידת פרשי האוויר המיוחדים – הוחלף בפיקוד המסוקים המשותף (תחת זרוע האוויר).
צבא ההיי־טק וצבא הפרשים - כיצד ויתרה ישראל על צבא היבשה הוא ספר עיון בהוצאת מערכות ומודן, מאת תת-אלוף במילואים גיא חזות, בו ניתח את הליקויים בכוחות היבשה של צה"ל מאז ראשית שנות ה־2000, ואת השפעות של הדבר על מצב הביטחון הלאומי של ישראל.
חזות, שעשה את עיקר שירותו בחטיבת הצנחנים ושימש בין היתר כמפקד חטיבה 226, חטיבת כפיר ועוצבת אדום, כתב את מרבית הספר לפני טבח שבעה באוקטובר, אך הוסיף לו אפילוג ובו הוא תיאר, מנקודת מבטו, את ראשית ימיה של מלחמת חרבות ברזל.
בספר ניתח חזות את מצבם של כוחות היבשה של צה"ל, וכיצד הפכו ממי שמצויים בחוד העשייה של הצבא, לשחקני משנה ביחס למערך צבאי עתיר טכנולוגיה המבוסס בעיקר על חיל האוויר ויחידות מודיעין צבאי..
חזות טען כי למרות הליקויים, ולמרות שצה"ל התקשה ללמוד מקרבות עבר, הרי שבתחום התמרון יש להודות שכבר במבצע עופרת יצוקה צבא היבשה הוכיח שמפקדי השדה שלו והיחידות שעליהן פיקדו מסוגלים לפעול בהצלחה בשדה הקרב המודרני.
חזות קבע שתפיסת הביטחון הלאומית של ישראל שגיבש ראש הממשלה בן-גוריון קרסה ב־7 באוקטובר 2023. כמו במלחמת יום הכיפורים, קבע, עמדו לישראל מפקדי ולוחמי השדה.
מערכי הצבא עתירי טכנולוגיה כשלו.
בנוסף, קבע, מפתח חיוני נוסף להצלחת צה"ל במלחמה היה מערך המילואים ושילובו במלחמה.
לצד אלו, ציין, עמדו בראשות הצבא ובפיקוד הדרום המצביאים הטובים ביותר, שהובילו את צה"ל באחד מרגעיו הקשים ביותר.
צבא ההגנה של זמביה הוא הכוחות המזוינים של רפובליקת זמביה שתפקידם העיקריים להגן על ריבונות המדינה שתפקידם העיקריים להגן על ריבונות המדינה ולסייע במישור הלאומי.
המפקד העליון הוא הנשיא ובראש הצבא עומד הרמטכ"ל הכפוף למשרד הגנה והביטחון הלאומי ולשר העמוד בראשו.
הצבא מורכב בעיקר מצבא יבשה, חיל האוויר והשירות הלאומי של זמביה (שאינו כוחו צבאי במהותו אך תחת הצבא), וזאת לצד יחידות נוספות.
בהיותה מדינה ללא מוצא לים, אין לזמביה צי, אם כי צבא זמביה מקיים יחידה סיור ימית הפועלים מקווה מים פנימיים.
מספר החיילים המשרתים הוא מעל ל-15,000 בשירות פעיל לצד כ-3,000 במילואים (לא כולל השירות הלאומי) המפוזרים ביחידות הבאות:
זאת לצד יחידות תמיכה נוספת כמו רפואה חימוש ועוד
הצבא הוקם עם עצמאותה של זמביה ב-24 באוקטובר 1964, על בסיס יחידות שהרכיבות את כוחות הגנה של הפדרציה המפורקת של רודזיה וניאסלנד.
במהלך שנות ה-70 וה-80, הוא היה מעורב במספר סכסוכים אזוריים, דוגמת מלחמת הגבול בדרום אפריקה ומלחמת הסבך הרודזי.
בנוסף הצבא היה מעורב במשימות מטעם האו"ם והאיחוד האפריקאי.
צבא ההגנה של בוטסואנה הם הכוחות המזוינים של רפובליקת בוטסואנה.
על פי החוק תפקידם העיקרי כולל הגנה על הריבונות המדינה, שיתוף פעולה בין עם כוחות בינלאומיים, סיוע אזרחי ושמירה על הדמוקרטיה.
הנשיא הוא המפקד העליון בעוד העומד בראש הצבא הוא רמטכ"ל הכפוף לשר ההגנה.
בצבא משרתים כ-20,000 חיילים המשרתים בשתי זרועות עיקריות:
יחידת הנהרות של הצבא (למדינה אין מוצא לים)
מרבית היחידות על אף שמם מחזיקות בכוח אדם מופחת ממה שמקובל במרבית העולם, כך לדוגמה בעוד השם הרשמי הוא "חטיבת שריון" או "חטיבות חי"ר" הסד"כ שלהם מאפיין גדוד או רגימנט.
לאחר השגת העצמאות בוטסואנה קיבלה החלטה שלא להקים צבא קבע כדי להפנות יותר משאבים לתחומים אחרים, ובמקום זאת יצרה כוח חצי צבאי קטן לביטחון פנים.
עם זאת, חדירות מגבולות של רודזיה ודרום אפריקה.
הביא את הממשלה בשנות ה-70 למסקנה שהמדינה זקוקה לצבא כדי להגן על ריבונותה.
הדבר הביא את הפרלמנט לחקיקת חוק הצבא, שהביא להקמת ה-BDF ב-15 באפריל 1977.
בשנים הבאות מנע הצבא מספר ניסיונות חדירה לגבולותיה.
בנוסף הצבא השתתף במשימות מחוץ לגבולות המדינה.
הצבא מקבל את הציוד והאימונים שלו ממדינות המערב ובעיקר ארצות הברית, בריטניה, צרפת וישראל.
צבא היבשה של קוריאה הדרומית (בקוריאנית: 대한민국 육군) הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים של הרפובליקה קוריאה.
המשימה העיקרית של הצבא היא פעילות קרקעית, ולצורך כך הצבא מאורגן, מצויד ומבצע הכשרה והדרכה חיונית.
צבא היבשה הדרום קוריאני נחשב לאחד הצבאות המתקדמים ביותר בעולם מבחינה טכנולוגית.
יחידותיו פרושות באזורים רבים ברחבי העולם, כחלק מכוחות שמירת השלום של האו"ם.
מחויבות והקרבה - התחייבות לשירות ההתנדבותי והקרבה למען המדינה והעם, תוך כדי נתינה מרבית כחובתו של חבר שירות.
המשימה קודמת לכל - התרומה להגנה על מדינת קוריאה הדרומית על ידי ביצוע המשימות שהוקצו בצורה נכונה ומוצלחת.
כבוד הדדי- להכיר באופן שווה ולשמור על כבוד וזכות קיום של כל אחד, כפי שלכל אדם יש.
לאחר מלחמת העולם השנייה, במסגרת הממשל הצבאי האמריקאי, נוסדה "המשמר הלאומי של דרום קוריאה" ב-15 בינואר 1946. ב-15 באוגוסט 1948 הוקמה רשמית ממשלת קוריאה הדרומית, וב-5 בספטמבר אותה שנה שונה שמו לצבא הרפובליקה של קוריאה (ROKA), והוא הפך לחלק מכוחות המזוינים של הרפובליקה.
הצבא הקוריאני השקיע מאמצים רבים בהגברת כוחותיו, והצליח להקים שש דיוויזיות לפני פרוץ מלחמת קוריאה.
במהלך תקופה זו, צבא הרפובליקה של קוריאה הצליח להרתיע את צפון קוריאה מהתגרויות רבות, כגון שליחת גרילה קומוניסטית, באמצעות תגובות מהירות ויעילות.
ב-25 ביוני 1950 פרצה מלחמת קוריאה, כאשר צפון קוריאה פתחה במתקפת פתע ופלשה לדרום קוריאה וכבשה את בירתה, סיאול.
לאחר שלושה ימים, הצליח צבא היבשה הדרום-קוריאני להאט את התקדמות צפון קוריאה באמצעות פעולות עיכוב עד להגעת תגבורות מצבא ארצות הברית וכוחות האומות המאוחדות.
כוחות האומות המאוחדות, כולל צבא דרום קוריאה, יצרו קו הגנה לאורך נהר הנקדונג.
לאחר מכן, הצליחו כוחות האומות המאוחדות לשנות את המגמה בעקבות הצלחת מבצע הנחיתה האמפיבית באינצ'ון, והחלו בהתקדמות צפונה.
בתחילת מלחמת קוריאה היו בצבא היבשה של קוריאה 8 דיוויזיות, אך במהלך המלחמה הצבא גדל והתרחב, ובסיום המלחמה כלל 3 קורפוסים ו-18 דיוויזיות.
במהלך שנות ה-60 צבא היבשה הדרום קוריאני אימץ את המערכת הצבאית של צבא ארצות הברית ושיפר אותה על מנת לפתח מערכת צבאית עצמאית.
בנוסף, שליחתם של לוחמים דרום קוריאנים למלחמת וייטנאם ב-1964 תרמה למודרניזציה של יחידות הצבא וציודיו.
עם צמיחתה הכלכלית של קוריאה הדרומית, יכול היה הצבא להמשיך במדיניות שמקדמת הגנה לאומית עצמאית.
הצבא פעל לשדרוג ושיפור מערכות הנשק שברשותו, ובכך פיתח מגוון מערכות נשק חדשות.
הצבא יצר יחידות חדשות במטרה לחזק את יכולות ההגנה בקו החזית עם הצפון ובאזורים אחרים, כחלק משינוי במבנה הצבאי.
הקמת פיקוד הכוחות המאוחדים של רפובליקת קוריאה וארצות הברית בנובמבר 1978 חיזקה את שיתוף הפעולה הצבאי בין שתי המדינות.
בהתאם ל"תוכנית החומש לשדרוג כוחות המזוינים של רפובליקת קוריאה", הצבא החל להקים תשתית לייצור מקומי של מערכות נשק וציוד, בעזרתה של ארצות הברית.
בשנים אילו הצבא של רפובליקת קוריאה שילב אימוני קרב משולבים עם מדע וטכנולוגיה, במטרה לשפר את כישוריהם הקרביים ולהתאים את מבני הפיקוד.
אימונים אלו, המבוססים על שילוב של מדע, טכנולוגיה וקרב, תרמו להגברת כוח הלחימה של היחידות ולפיתוח יכולת ההגנה הלאומית.
במקביל, הצבא השתתף במגוון רחב של משימות שמירת שלום מעבר לים.
החל משנת 2020 עבר צבא היבשה הדרום קוריאני ארגון מחדש כדי ליצור מבנה ייחודי, גמיש וממוקד, הכולל את "קורפוס המניפולציה האסטרטגית" ו"פיקוד המשימות מיוחדות".
בנוסף, הצבא שילב כוחות חדשים עם מערכת נשק חכמה המבוססת על רשת מחוברת וחדשה ביותר, הכוללת את מערכת הקרב Drone-Bot, פלטפורמת הלוחם ו-TIGER של הצבא.
צבא היבשה של דרום קוריאה מחולק לפיקודים שונים, כל אחד מהם אחראי על חטיבות ויחידות מיוחדות, כמו יחידות קומנדו, ארטילריה, שריון, הנדסה, ביטחון ולוגיסטיקה, המפוזרות באזורי לחימה שונים ונתמכים בעזרת מערכות מידע ומודיעין מתקדמות.
כוח המתנה לתמיכה בשלום בין-לאומי
יחידת הלחימה המיוחדת במזרח התיכון (UAE)
בית ספר ללוחמה מיוחדת של הצבא
קבוצת חילוץ רפואי תעופה (MEDION)
פיקוד הלוגיסטיקה של הצבא (Army Logistics Command)
מחסן תחזוקה מאוחד של הצבא
פיקוד ההדרכה והדוקטרינה של הצבא
בית הספר לכימיה, ביולוגיה, רדיו-גרעין (CBRN)
האקדמיה לקציני משנה של הצבא
קבוצת תוכנית הכשרה לפיקוד קרב
מרכז ההדרכה הקרבי של קוריאה
יחידות מצורפות (Attached Units) לפיקוד המובילים
יחידות נוספות תחת פיקוד מטה הצבא
חטיבת חקירות פליליות של הצבא
קבוצת ניהול מערכות מידע של הצבא
יחידות מצורפות (Attached Units) לפיקוד המבצעי
פיקוד האזור המרכזי (Capital Corps)
צבא ההגנה של נמיביה (Namibian Defence Force או NDF) הוא השם של הכוחות המזוינים של רפובליקת נמיביה.
על פי המוגדר בחוק: תפקידיו של הצבא הם להגן על ריבונות המדינה, לסייע במישור האזרחי והלאומי ולשמור על השלווה האזרחים בין קבוצות החברה השונות בנמיביה.
המפקד העליון הוא הנשיא ולרשותו מופקד השר העומד בראש המשרד לענייני הביטחון לצד הקבינט, והעומד בראש הצבא פעול ואחרי לתפקוד השיגרתי הוא הרמטכ"ל.
הוא נוסד בסיוע בריטי ב-2 ביוני 1990, לאחר קבלת העצמאות של נמיביה מדרום אפריקה, על בסיס ארגונים קודם שפעלו בשטח נמיביה עד אותה עת.
בסוף המחצית הראשונה של העשור הראשון למאה ה-21 חלו בצבא מספר רפורמות משמעותיות כולל הרחבה הסד"כ והציוד, הפיכת זרועות האוויר והים ליחידות נפרדות העצמאיות, לאחר שהוקמו לראשונה ב-1994 כיחידות משנה בזרוע היבשה, ועוד.
מאז הקמתו הצבא היה מעורב במספר סכסוכים ומשימות בין לאומיות כגון: סכסוך קאפרבי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (מבצע אטלנטי), אנגולה ומשימות נוספות – בעיקר משימות מטעם האו"ם.
צבא נמיביה הוא צבא קטן יחסית, דל בציוד ומשאבים, כשמרבית הציוד והתשתיות שלו מבוססים על תשתית צבא ישנה שירש קודם קבלת העצמאות, המגיע בעיקר מן מדינות הגוש המזרחי לבריטניה.
הצבא מקצועי מונה לכל היותר על 20,000 איש הנחלקים ליחידות הבאות:
חיל הגנה אווירית הכולל חטיבה אחת.
חיל רגלים ממונע – תחתיו 3 חטיבות (21,12,26, וכולל גדוד ממוכן אחד וגדוד משמר לאומי אחד תחת חטיבה 21) לצד מספר גדודים עצמאים
גדוד חיל ההנדסה הקרבית העצמאי
חיל האוויר – הפועל משלושה בסיסים, מפעילי: 10~ מטוסי קרב, 15~ מסוקים, 8~ מטוסי תובלה וכ-10 מטוסי אימון,
חיל הים – הכולל כוח אדם של כ-1,100 איש ועיקר ציודו הוא כעשרה ספינות לצורך פטרול והגנה על קו החוף.
יש לציין כי על אף שמם הרשמי של מרבית היחידות הם אינם משקפים את הסד"כ שלהם, לדוגמה יחידה הנושאת את השם "חטיבה" לרוב לא תכלול כמו כ"א המקובל בסטדר העולמי לחטיבה.
צבא ההגנה של מלאווי הוא השם של הכוחות המזוינים של רפובליקת מלאווי באפריקה.
מעמד הצבא מוסדר על ידי החוק והחוקה מכוח הסעיפים: 159 ו־160 (1).
על פי המוגדר בחוק: תפקידיו של הצבא הם להגן על ריבונות המדינה, לסייע במישור האזרחי והלאומי להבטיח את הביטחון האזרחי.
רשימת נקודות ציון בהיסטוריה הצבאית של מלאווי:
1964 עם קבלת העצמאות מוקם צבא עצמאי בסיוע בריטי על בסיס יחידת הרובאים האפריקאיים הבריטית.
בתחילה כלל הצבא 2,000 חיילים וגדוד חי"ר יחיד ככוח הלוחם.
1964 הצבא החדש מעורב במשבר פנימי של הנהגת המדינה.
1966 מתחלף המשטר במלאווי לנשיאותי חד מפלגתי שבראשו הייסטינגס באנדה.
ומכן גם משתנה המעמד ומהמבנה של הצבא.
1967: הצבא מתחילה מאבק נגד מתנגדי המשטר החדש, כולל פשיטות גרילה מהמדינות השכנות.
1964 עד 1974 צבא מלאווי עומד לצד צבא פורטוגל במלחמת העצמאות של מוזמביק, תוך מניעת התרחבות הלחימה לשטחי מלאווי.
בשנות ה־70 מוקמים חיל האוויר והכוח הימי (הפועל באגם מלאווי).
1993 הצבא מסייע בנפילת המשטר הדיקטטורי במדינה.
לאורך השנים הצבא היה מעורב במשימות בין-לאומיות ובין היתר צורף לארגון לביטחון אפריקה הדרומית.
2004 מתקבל השם החדש והנוכחי של הצבא.
המפקד העליון הוא הנשיא, ולרשותו מופקד השר העומד בראש המשרד לענייני הביטחון לצד הקבינט.
כאשר העומד בראש הצבא בפועל והאחראי לתפקוד השיגרתי הוא הרמטכ"ל.
צבא מלאווי הוא צבא קטן יחסית המונה כ־25,500 חיילים המחולקים בין היחידות הבאות:
חיל האוויר – כולל בעיקר מסוקים לצורך סיוע ותחבורה לכוחות הקרקע.
היחידה הימית – על אף שמאלווי היא מדינה ללא מוצא לים, חלק גדול מגבלותיה נמצאים בשטחי האגם ועל כן היא מחזיקה כוח ימי.
מערך השירות הלאומי – משמש כגוף לסיוע אזרחי ולאומי
הפיקוד לניהול ופיתוח המשאב האנושי – פיקוד המאגד את כלל היחידות והמנהלות העורפיות תומכות בלחימה.
עיקר הציוד הצבאי כולל ציוד קל ומיושן או מיד שנייה.
צבא ההגנה של אֶסְוָואטיני או צבא ההגנה המלכותי של אֶסְוָואטיני (באנגלית מכונה: Umbutfo Eswatini Defence Force ובר"ת UEDF) הוא השם של הכוחות המזוינים בממלכת אֶסְוָואטיני.
על פי המוגדר בחוק: תפקידיו של הצבא הם להגן על ריבונות המדינה, לסייע במישור האזרחי והלאומי ולאבטח את המלך.
עם זאת מדובר בצבא קטן למדי ולכן בפועל, מלבד לשמש אבטחה למלך ולפקח על מעברי הגבול עיקר תפקידו הוא ייצוגי.
באופן רשמי המפקד העליון הוא המלך, המאציל מסמכויותיו לראש הממשלה המשמש כמפקד העליון בפועל, ולרשותו סגן המשמש כשר לענייני ביטחון לצד מועצה מייעצת, בעוד הרמטכ"ל הוא הדרג הבכיר ביותר בתוך ההיררכיה הצבאית האחראי על התפקוד השגרתי של הצבא.
צורתו הנוכחית של הצבא האֶסְוָואטיני נקבעה בשנת 1979. היא מבוססת על כוח ההגנה של סווזילנד שהוקם ב-1973 בסיוע בריטי, כדי להחליף את יחידות הצבא הבריטי, שהוצבו במקום לצורך ביטחון המדינה החדשה שקיבלה את עצמאותה ב-1968.
הצבא מעולם לא היה מעורב בסכסוכים מזוינים מחוץ לשטחו, אך כן סייע בתקופות משבר לאומיות ובדיכוי מהומות אזרחיות.
הצבא מונה כ-3,000 חיילים המוחזקים בשישה בסיסים ומשתייכים ליחידות הבאות:
גדוד לינדמפי – משמש כיחידה האחראית לביטחון המלך ומשמש לייצוג המלך בטקסים ממלכתיים
חיל האוויר – יחידת כנף אוויר קטן העומדת לרשות הצבא ועיקר תפקידה הוא לצורכי סיור ותחבורה ובפרט לשמש תחבורה עבור המלך.
ציודו הצבאי כולל נשק קל ומספר כלי רכב משוריינים, כמו גם כלי טיס בודדים לצורך תחבורה וסיור.
הצבא מקבל סיוע בהכשרת חיילים מבריטניה וארצות הברית.
בנוסף לשיתוף פעולה וערבות ביטחונית שיש לאסוואטיני מדרום אפריקה.
אֶסְוָואטיני חסרת מוצא לים, ועקב כך הצבא אינו מחזיק ביחידה המותאמת לפעילות ימית.
צבא ההגנה של בליז הוא שמו של הכוח הצבאי של בליז.
מעמד הכוחות המזוינים מוסדר בחוק, ועל פיו תפקידם של הכוחות המזוינים הם: להגן על ריבונות המדינה, לסייע במישור האזרחי והלאומי, לקחת חלק בשיתופי פעולה ביטחוניים עם מדינות נוספות ועוד.
בבליז השירות בצבא הוא בהתנדבות, אך לצבא סמכות להוצאת צוי גיוס חובה ל-12 חודשי שירות כאשר קיים מחסור במתנדבים.
צבא בליז נוסד ב־1 בינואר 1978 בסיוע בריטי ועל בסיס יחידות צבאיות קודמות שפעלו מהונדורס הבריטית.
בין השיקולים שנלקחו בחשבון בזמן הקמת הצבא היה החשש מפלישה של גואטמלה לבליז (דבר שהשפיע גם על מועד מתן העצמאות).
דבר זה אילץ את הבריטים גם להשאיר יחידות צבא בדרך קבע לשיתוף פעולה עם הצבא של המדינה החדשה.
לאורך שנות קיומו של הצבא הוא היה מעורב במספר מועט של פעולות צבאיות, כדוגמת משלחת הסיוע הבינלאומי להאיטי ב־2024.
באופן רשמי המפקד העליון של הצבא הוא מלך בליז (ריבון הממלכה המאוחדת), בעוד בפועל תפקיד זה ממומש על ידי ראש הממשלה המכתיב את המדיניות, ושר הביטחון המופקד על ישומה באמצעות הרמטכ"ל, המהווה את הדרג הבכיר ביותר בשורות הצבא ואחראי לפעילות הצבא בשיגרה.
כלל כוח האדם של הכוחות המזוינים מורכב מכ-1650 חיילים בשירות פעיל ועוד כ-850 במילואים, המחולקים ליחידות הבאות:
מערך מילואים – מתחזק 3 פלוגות
בנוסף צבא בליז פועל בשיתוף פעולה הדוק עם הצבא הבריטי המחזיק במדינה את BATSUB "היחידה לאימונים ותמיכה של הצבא הבריטי בבליז"
מלבד האימונים המסופקים על ידי בריטניה, גם ארצות הברית מסייע באימונים ושיתופי פעולה צבאיים אחרים.
בנוסף שתי מדינות אלה משמשות גם כספקיות הנשק העיקריות של הצבא, המשתמש בעיקר בנשק קל.
צבא היבשה הארגנטינאי (בספרדית: Ejército Argentino, EA) הוא זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של ארגנטינה והשירות הצבאי הבכיר של ארגנטינה.
על פי חוקת ארגנטינה, נשיא ארגנטינה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
סמכות הפיקוד מופעלת באמצעות שר ההגנה.
תאריך הקמת הצבא הרשמי הוא 29 במאי 1810 (שנחגג בארגנטינה כיום הצבא), ארבעה ימים לאחר הפלת הממשל הקולוניאלי הספרדי בבואנוס איירס.
הצבא הלאומי החדש הוקם מכמה יחידות מיליציה קולוניאליות קיימות וגדודים מאוישים מקומיים; הבולט שבהם הוא רגימנט חיל הרגלים "פטריסיוס", שעדיין מהווה יחידה פעילה עד היום.
הצבא הארגנטינאי הוקם ב-29 במאי 1810 וזאת בכדי להקים כוח צבאי מוסדר להגנת הטריטוריה מפני השלטון הספרדי בווירריינאטו לה פלטה.
בהחלטה זו הועלתה דרגתם של גדודים קיימים לרגימנטים, בוצע ארגון מחדש של יחידות הפרושות בשטח, והוכר תרומתם של החיילים בימי ההתקוממות.
צעדים אלו נחשבים חיוניים להתבססות המהפכה ולהתקדמות של ארגנטינה.
במהלך מלחמות העצמאות בדרום אמריקה מילא הצבא הארגנטינאי תפקיד מרכזי.
תחת הנהגתו של הגנרל חוסה דה סן מרטין נטל חלק במסעות צבאיים מכריעים: חציית האנדים ושחרור צ'ילה (1817–1818), וכן מסע השחרור לפרו (1820–1821), שהוביל לסיום השליטה הספרדית בחלקים חלקים של היבשת.
מערכות אלו עיצבו את המסורת הצבאית של הצבא והפכו אותו לאחד הכוחות החשובים במאבק לשחרור אמריקה הלטינית.
לאורך המאה ה־19 וה־20 עבר הצבא תהליכי ארגון והתמקצעות, וביסס את מעמדה כזרוע היבשתית המרכזית של הכוחות המזוינים הארגנטינאים ומכילים עיקרי מערכת ההגנה הלאומית.
מלבד תפקידיו המבצעיים, קיבל הצבא גם משימות טקסיות והיסטוריות: רגימנט הגראנדרוס על סוס, אשר קם בתקופת סן אף מרטין, מופקד עד היום על ביטחונו אישי של נשיא ארגנטינה, על משמר כבוד בטקסים רשמיים ועל שמירת קברו של סן מרטין בקתדרלה המטרופוליטנית של בואנוס איירס.
למעלה ממאתיים שנות קיומו נחשבות צבא היבשה הארגנטינאי לאחד המוסדות המרכזיים בעיצוב המדינה, בהבטחת ריבונות ובגיבוש זהותה הלאומית.
מבצע רוסריו (בספרדית: Operación Rosario), אשר נקרא בתחילה על ידי הצי הארגנטינאי " מבצע אזול " ( Operación Azul ), היה המבצע הצבאי הארגנטינאי לפתיחת מלחמת פוקלנד.
שינוי השם נעשה ביוזמת קציני צבא היבשה, אשר ביקשו להעלות על נס את דמותה של מוורחין הרוסריו, שבשמה נלחמו כוחות קריאולוס וספרדים בתקופת הפלישות הבריטיות לבואנוס איירס בראשית המאה ה-19. במלחמה בשתתפו 10,600 חיילים מצבא היבשה.
בבוקר 28 במרץ 1982 הפליגו כוחות של צבא היבשה והצי לעבר איי פוקלנד (הקרויים בארגנטינה "איסלאס מלווינס"), תחת פיקודו של מפקד המבצע, הגנרל אוסוולדו גארסיה.
זה היה צריך לבצע נחיתה אמפיבית ולהחזיר לשליטה ארגנטינאית את האיים, מאז 1833 בריתות בריטית.
בין הכוחות שנטלו חלק במבצע היו מפקדת חטיבת הרגלים ה־9 ופלוגה ג' של רגימנט הרגלים ה־25, אשר הוסעו על גבי המשחתת.
בשל מזג האוויר הקשה בים הדרומי, הועברו ההנחיות למפקדים ברשת הקשר.
ההוראות הדגישו כי מטרת המבצע היא "פעולה ללא שפיכות דמים" – הימנעות ככל האפשר מהסבת נפגעים לכוחות.
משימת צבא היבשה תחילה הייתה להשתלט על מגורי מושל האיים ועל בסיס חיילים בריטים של חיל הנחתים המלכותי, אולם בשל פגיעה בזמינות המסוקים יועדו הכוחות להשתלב בכוח הנחיתה האמפיבי, לכבוש את המסלול ההמראה של פורט סטנלי ולהכשירו לנחית מטוסי תובל.
בליל 1 באפריל החלה פעולת הנחיתה: בשעה 21:00 נחתו כוחות הקומנדו הימי.
בשעה 8:45 נחת במקום מטוס ההרקולס C-130 הראשון.
בשעה 9:00, בעת שהתנהלו חילופי אש בסביבת ובתוך ביתו של מושל האיים, נכנעו הכוחות הבריטיים באי.
במהלך מלחמת פוקלנד נהרגו 194 חיילים ארגנטינאים ו-1,308 חיילים נפצעו בקרבות.
המלחמה, שהסתיימה בתבוסה צבאית, הותירה את צבא ארגנטינה במצב קשה.
הוא סבל מפגיעה חמורה בציודו, מורל לוחמיו התערער, וכוחו הצבאי והשפעתו באזור נחלשו משמעותית.
אירועי המלחמה, בשילוב עם התבוסה במלחמת פוקלנד (מלחמת "מלבינס"), היוו גורם מרכזי בנפילת המשטר הצבאי (החונטה) ששלט בארגנטינה.
תבוסות אלו חשפו את חולשת השלטון והובילו להתגברות הלחץ הציבורי.
כתוצאה מכך, הגנרל ריינאלדו ביניונה, שעמד בראש החונטה, נאלץ להתחיל בתהליך של מעבר לדמוקרטיה, שהושלם עם הבחירות שנערכו בשנת 1983.
צבא ארגנטינה מנוהל על ידי ראש המטה הכללי, הממונה ישירות על ידי נשיא המדינה.
בראש המטה עומדים ראש המטה, סגן ראש המטה וראשי ששת האגפים השונים.
בנוסף לאלה, פועלות מספר רב של מנהלות ופיקודים האחראים על תחומי פיתוח, לוגיסטיקה ואדמיניסטרציה, ובהם מנהלת תקשורת ומחשוב, מנהלת חינוך, מנהלת כוח אדם ורווחה, ומנהלת מודיעין.
החל מסוף 2010, כוחות הצבא מאורגנים גאוגרפית בשלוש דיוויזיות (Divisiones de Ejército), בנוסף לכוח ייעודי לפריסה מהירה.
כל דיוויזיה אחראית על אזור גאוגרפי ספציפי בארגנטינה:
הדיוויזיה הראשונה: מכסה את צפון-מזרח המדינה.
הדיוויזיה השנייה: מכסה את מרכז וצפון-מערב המדינה.
הדיוויזיה השלישית: מכסה את דרום המדינה ופטגוניה.
נכון לשנת 2011, הצבא הארגנטינאי כולל 11 חטיבות מסוגים שונים:
כל חטיבה מורכבת מ-רגימנטים (המכונים כך מסיבות היסטוריות, אך מקבילים בפועל לגודל גדוד) ויחידות נוספות כמו גדודי ארטילריה, הנדסה, מודיעין ולוגיסטיקה.
הרגימנטים מתמחים לפי אזור הפעולה (חי"ר הררי, חי"ר ג'ונגל), ציוד (שריון, חי"ר ממוכן) או הכשרה מיוחדת (צנחנים, קומנדו).
רגימנטים אלו מונה בין 350 ל-700 חיילים.
בשנת 2006 הוקם "כוח הפריסה המהירה" שהתבסס על חטיבת הצנחנים הרביעית, וב-2008 הוקמה "קבוצת הכוחות המיוחדים" המורכבת משתי פלוגות קומנדו ופלוגה אחת של כוחות מיוחדים.
בצבא ארגנטינה, סימני הדרגה לקצינים נענדים על כותפות, בעוד שדרגות המתנדבים נענדות על השרוולים.
הדרגות מדרגת "קולונל-מייג'ור" ומעלה נבדלות בכך שהכותפות שלהן מעוטרות בחוטים אדומים, וסמלי השמש המציינים את הדרגה עשויים מקליעת זהב.
לעומת זאת, סמלי השמש של קצינים בדרגות נמוכות יותר עשויים ממתכת.
בנוסף, גנרלים עונדים על דש מעיליהם עלי דפנה מוזהבים.
במדי קרב, כל סימני הדרגה נענדים על הצווארון.
הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר בשימוש כיום היא "לוטננט-גנרל".
עם זאת, במאה ה-19 הוענקה דרגה גבוהה יותר, "קפטן-גנרל", לגנרלים חוסה דה סן מרטין וברנרדינו ריבדאביה.
מכיוון שהדרגה אינה קיימת כיום ולא צפויים קידומים אליה, לא נוצרו עבורה סימני זיהוי רשמיים.
צבא היבשה של הרפובליקה הדומיניקנית (בספרדית: Ejército de República Dominicana), הוא הכוח היבשתי של הכוחות המזוינים של הרפובליקה הדומיניקנית.
תפקידו בראש ובראשונה להגן על שלמותה הטריטוריאלית, ריבונותה ועצמאותה של רפובליקה הדומינקנית.
במקרים חריגים, הוא מסייע למשטרה הלאומית לשם שמירה או השבת הסדר הציבורי, וכן משתלב בכוח הציבורי הנתון לפיקוחה של הוועדה המרכזית לבחירות במהלך מערכות בחירות לאומיות הנקבעות על־ידה.
לפי סעיף 8 לחוקת הרפובליקה הדומינקנית כוח היבשה, המורכב מצבאה של הרפובליקה הדומיניקנית (ERD), נושא באחריות למשימות הבאות:
להגן על שלמותה הטריטוריאלית, ריבונותה ועצמאותה של האומה.
להגן על החוקה, החוקים והמוסדות של הרפובליקה.
להושיט סיוע למשטרה הלאומית לשם שמירה או השבת הסדר הציבורי במקרים חריגים, וכן להשתלב בכוח הציבורי הנתון לפיקוחה של הוועדה המרכזית לבחירות במהלך הבחירות הלאומיות הנקבעות על־ידה.
לבצע את משימות השירות הצבאי שיוטלו עליו בידי נשיא הרפובליקה, הן במצבי שגרה והן במצבים חריגים או במצב חירום.
לגייס, להכשיר ולצייד את כוח האדם הצבאי לצורך הפעלתו במבצעים השונים אליהם יוקצה.
לתכנן, לארגן, לאמן ולצייד יחידות לצורך השתתפות במבצעים משותפים, משולבים ובינלאומיים, לרבות משימות שמירת שלום וסיוע הומניטרי.
לנקוט בכל האמצעים והפעולות הנדרשים לביצוע הוראות נשיא הרפובליקה, המיועדות למאבק בפעילות פלילית חוצת־גבולות שהוגדרה כיעד בעל עדיפות לאומית עליונה, ואשר מסכנת את האינטרסים של המדינה.
להשתתף בארגון ובהפעלת מערכות יעילות למניעה או לצמצום נזקים הנגרמים מאסונות טבעיים וטכנולוגיים, בהתאם להנחיות הקבועות בחוק ניהול הסיכונים.
להכין ולתאם את היכולות והמשאבים היבשתיים של המדינה לשימושם, ככל שיידרש, למען ביטחון והגנה לאומיים.
להבטיח, לפקח ולהגן על אזור הגבול היבשתי מפני כל איום הפוגע באינטרסים הלאומיים של הביטחון או העלול להשפיע על הזהות התרבותית הדומיניקנית.
לגבש וליישם תוכניות ופרויקטים של ניהול עצמי שמטרתם קידום התעשייה הצבאית, באופן התורם לפיתוח הלאומי.
צבא היבשה הדומיניקני מורכב משש חטיבות חי"ר ושתי חטיבות סיוע לתמיכה:
מנהל כללי של חינוך, הכשרה והדרכה צבאית
צבא השחרור הסימביונזי הייתה קבוצת טרור קטנה בעלת אידאולוגיית שמאל רדיקלית ומיליטריסטית שפעלה בארצות הברית בין השנים 1973–1975.
בשיאה, מנתה הקבוצה ככל הנראה 13 חברים, רובם נשים, אשר כינו את עצמם במכתביהם למשטרה "brass" – קרי: "קצונה בכירה".
חברי הקבוצה ביצעו מעשי רצח, חטיפה, שוד בנקים ומעשי אלימות נוספים.
במניפסט של הקבוצה כתב דונלד דה־פריז שהשם "סימביונזי" לקוח מהמילה סימביוזה.
הרעיון מאחורי הבחירה בשם הוא יצירת חברה שכמו גוף חי בנויה מאיברים השונים לחלוטין זה מזה, אך חיים יחד בהרמוניה המאפשרת עבודה ויצירה כגוף אחד.
את הקמת הקבוצה הגתה פטרישה סולטיסיק , פמיניסטית רדיקלית, במרץ 1973. חברי הקבוצה בחרו כמנהיג את דה־פריז, אסיר שנמלט מהכלא.
אף שדה־פריז היה השחור היחיד בקבוצה, הקבוצה החשיבה את עצמה לחיל החלוץ במהפכה השחורה בארצות הברית.
פעולתה הראשונה הייתה ב־6 בנובמבר 1973, רצח הממונה האזורי על בתי הספר בסן פרנסיסקו, מרקוס פוסטר.
פוסטר היה אחד המנהיגים השחורים בעיר, ובעל התפקיד הציבורי הרם ביותר מבניהם.
הרצח בוצע על רקע מאבקו של פוסטר בסוחרי הסמים בבתי הספר, מאבק שבמסגרתו הונהג השימוש בתעודות זיהוי לתלמידים.
חברי הקבוצה התנגדו לפעולה זו בטענה שהיא פוגעת בזכויות האזרח ומסמלת את השתלטות המשטרה על בתי הספר.
בעקבות הרצח נתפסו שניים מחברי הקבוצה והועמדו לדין.
הגם שהקבוצה הייתה קטנה יחסית, היא זכתה לפרסום וחשיפה תקשורתית גדולים ביותר, אף לאחר שחבריה נתפסו ונשפטו.
עיקר הפרסום נבע מחטיפתה של פטי הרסט, נכדתו של איל העיתונות ויליאם רנדולף הרסט.
הרסט נחטפה ב־4 בפברואר 1974 מדירתה שבברקלי, קליפורניה.
החוטפים תקפו פיזית את בן זוגה עד שאיבד את ההכרה ופינו אותה לדירת מסתור.
לאחר מכן דרשו במכתב כופר למשפחתה שתתרום 400 מיליון דולר לקניית מזון לעניים.
המשפחה תרמה 6 מיליון דולר לקניית מזון לעניים באזור מפרץ סן פרנסיסקו ושילמה את הכופר, אולם הרסט לא שוחררה.
חודשיים לאחר מכן התברר כי בהיותה בשבי היא סבלה מתסמונת סטוקהולם והצטרפה לארגון שחטף אותה.
הרסט צולמה בעת שוד בנק עם חברי ארגון אחרים.
ב־17 במאי 1974 הקיפה משטרת לוס אנג'לס בית בעיר.
בתוך הבית התבצרו דה־פריז וחמישה מחברי הקבוצה.
במהלך קרב יריות שהתפתח בין הצדדים נורו כל השישה ונהרגו.
הקבוצה המשיכה לפעול עוד כשנה, אז נתפסו כמה חברים והשאר, חמישה טרוריסטים, ברחו והסתתרו מחוץ לארצות הברית או בשטחה בזהות בדויה.
המצוד אחרי החמישה נמשך עד שהאחרון נתפס בדרום אפריקה בשנת 2002.
בהשראת הקבוצה והחטיפה המפורסמת נכתבו ספרים ובוימו סרטים, כך שההד התקשורתי סביב הקבוצה נמשך זמן רב לאחר שהתפרקה.
צבא העם הלאומי היה צבאה של גרמניה המזרחית.
צבא גרמניה המזרחית נוסד ב-1 במרץ 1956; הוא היה צבא מקצועי עד שב-24 בינואר 1964 הונהג גיוס חובה.
תקופת שרות החובה הייתה לפחות 18 חודשים, כל הגברים בין הגילים של 18 ל-26 שנים היו כשירים לגיוס.
לשיא כוחו הגיע צבא גרמניה המזרחית ב-1987, אז הוא מנה 175,300 חיילים, והוא הפך לכוח הצבאי החזק ביותר בברית ורשה (מלבד הצבא האדום).
כמחצית החיילים היו חיילים בשירות קבע והשאר היו חיילים בשרות חובה.
צבא מזרח גרמניה עוצב לפי המודל הסובייטי, שבו מסתמכים בעיקר על הקצינים לניהול המבצעים ולסיפוק מנהיגות לצבא.
הנגדים היו מוגבלים בתחומי אחריות וכוח, והצבא כלל קצינים פוליטיים שנועדו להבטיח את נאמנות החיילים למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
עם איחוד גרמניה בשנת 1990, התאחד צבא גרמניה המזרחית עם הבונדסוור, צבאה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.