tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דובר החוק היה חייב לזכור את החוקים בעל פה ולדקלם אותם בפני ה"תינג".
הוא היה אחראי על ניהול התינג ועל ביצוע החלטותיו.
חובתו הייתה להגן על הזכויות והחרויות של התושבים ולדבר בשמם אל המלך או אל נציג המלך.
כנציג העם, זה היה דובר החוק שהצהיר על הכרת המלך הנבחר החדש בעת מסעו של האחרון (אריקגאטה - "Erikgata") ברחבי הפרובינציות.
החל משנת 1350 בערך אחרי שביעת חוקי הפרובינציות, השתתפו דוברי החוק של הפרובינציות בטקס ברחית המלך אבני מורה (Mora stenar) כשלכל אחד מהם תריסר שותפים מלווים.
לפי החוש הגותי המערבי (Västergötland, הידוע גם כחוק היטלאנדי), התמנה דובר החוק לכל החיים, מקרב ה"בנדר" (bönder) של כל פרובינציה.
חייב היה להיות בן של בעל אדמה.
התפקיד לא היה תורשתי אבל בדרך כלל נבחרו בו בני המשפחה בעלות העוצמה בארץ.
דובר החוק הראשון בשוודיה, כפי שהגיע אלינו מעמודי פנקס החוק הגותי המערבי שהועתק על ידי הדיאקון לאורנציוס, כומר מווידהם בשנות ה-1320, נקרא לום והוא חי בסביבות שנת 1000. דובר החוק השוודי הראשון שעליו יודעים פרטים ביוגרפיים מהותיים היה אסקיל (בערך 1175–1227), המופיע במספר שבעה עשר ברשימה של לאורנציוס.
מאמצע המאה ה-13 ואילך, היו דוברי החוק קשורים יותר למלך, ולעיתים קרובות הם היו חברים במועצת המלך.
המלך מגנוס אריקסון החליט שהמונרך יוכל להפעיל את השפעתו על בחירתם של דוברי החוק.
שישה בני אצולה ושישה "בנדר" מן היישוב בהתייעצות עם שני כמרים היו בוחרים שלושה מועמדים מקרב חברי האספה ומתוכם בחר המלך את מי שנראה לו הראוי ביותר.
פרוצדורה זאת נמשכה עד למאה ה-16 כשכל תהליך הבחירה הועבר לידי המלך עצמו.
מאותו רגע נבחרו דוברי החוק אך ורק מקרב האצילים.
בנוסף התפקיד הפך למשרה מתוגמלת.
הדובר נבחר לחבר במועצת המלך וקיבל שכר ועבודתו נעשתה בעיקר על ידי שכירים אחרים שעמדו לרשותו.
עם זאת בשנת 1680 פריבילגיה אחרונה זו בוטלה ודוברי החוק שוב חויבו לבצע את משימתם בעצמם והונהג פיקוח על מינוי חברי מועצת המלך.
התפקיד, שחשיבותו ירדה עם הזמן, היה שקול כנגד זה של שופט.
המינוי נשאר מוגבל לאנשי האצולה בלבד עד שנת 1723. בסופו של דבר הוא בוטל בשנת 1849. עדיין השתמשו לפעמים בתואר זה בתור תואר כבוד למושלים.
ב-1947 הונהג שוב התואר "לאגמן" עבור שופטים בכירים, דהיינו נשיאי אגפים של בתי הדין לערעורים.
אחרי רפורמה בשנת 1969 נשיאי בתי הדין המחוזיים (tingsrätter) נקראו לאגמן, בעוד שנשיאי האגפים של בתי הדין לערעורים נקראו "דוברי בתי הדין לערעורים" - hovrättslagmän.
בהתאמה, נשיאי בתי המשפט המחוזיים למנהל, ה- förvaltningsrätter, מכונים גם "לאגמן", בעוד שנשיאי אגפים של בתי הדין לערעורים בתחום המנהל נקראים קאמרטסלאגמן - kammarrättslagmän.
+ הלאגמן הראשונים בכח פרובינציה של שוודיה פרובינציה (לאגסאגה -lagsaga) לאגמאן ראשון שנה אופלנד בירייר פרסון 1296–1316 טיונדלנד לארס 1231 טיונדלנד ישראל אנדרסון 1286-89 טיונדלנד בירייר פרסון 1293-96 אטונדלנד יירמונד 1231 אטונדלנד הוקון 1286-96 פיידרונדלנד ?
(הצטרפה לאופלנד בשנות ה-1290) הלסינגלנד ?
סדרמנלנד ביירן נף 1285-86 סדרמנלנד יוהאן אינייואלדסון 1295-1304 וסטמנלנד ודאלה מגנוס גריירסון 1305 וסטמנלנד ודאלה גרייר מגנוסון 1325-36 נרקה פיליפ טרנסון 1271-79 ורמלנד א.
מחוקק בורלמנד 1190 ורמלנד הלדו 1268 ורמלנד מארל הרלדסון c.
1285 וסטרייטלנד אסקיל מגנוסון (שושלת פולקונג) 1217-27 וסטרייטלנד גוסטף 1230 וסטרייטלנד פולקה 1240 וסטרייטלנד פטר נף 1251-53 אסטרייטלנד לארס פטרסון 1244 אסטרייטלנד מגנוס בנגטסון (שושלת פולקונג) 1247-63 טיוהראד (סמולנד) נילס 1180 טיוהראד (סמולנד) אולף 1200 טיוהראד (סמולנד) קרל אינייבורגסון 1266-68
בנורווגיה דוברי החוק היו יועצים מלומדים בתחום החוקים עד שהמלך סוורה הראשון (1184–1202) הפך אותם לפקידים בכירים שלו.
לפי חוקי מגנוס השישי (1263–1280) הם קיבלו את הזכות להיות שופטים ולעמוד בראש בתי הדין העליונים של המדינה - ה"לאגטינג".
לפני שנת 1600 כיהנו כ-10–12 דוברי חוק בכל הממלכה והם היו חלק מהאצולה.
במאות 14–15 הם גויסו בדרך כלל מקרב האצולה הגבוהה וכמה החזיקו התואר האצולה הגבוה ביותר הידוע בממלכה - "אביר".
במאה ה-16 עדיין גויסו בקרב האצילים, אבל לעיתים קרובות מבין בני האצולה הזוטרה.
למשל אחוזת מארקר נהגה להיות נכס של דובר החוק של אוסלו.
גם בהזדמנויות טקסיות זכו דוברי החוק ליחס המקובל כלפי אצילים.
בתי הדין "לאגטינג" ווהתפקיד של "דובר החוק" בוטלו בשנת 1797 אולם התואר הונהג מחדש ב-1887 עם הנהגת שיטת המושבעים בבתי המשפט.
בזמן השלטון השוודי עד שנת 1809 פעלה בפינלנד אותה שיטה כמו בשוודיה.
בימי השלטון הרוסי תפקידי ה"לאגמן" בוטלו בשנת 1868 כשהתואר הפך לסמלי בלבד.
החוקים התחילו להתפרסם בפינית והמילה השוודית הפכה בפינית ל"לאמאני" - laamanni.
בעת הרפובליקה הפינית העצמאית ברפורמה משנת 1993 הונהגו מחדש תוארי ה"לאמאני" ו"לאגמן" כשמות לשופטים הראשיים של בתי המשפט המחוזיים או לשופטים הבכירים של בתי הדין לערעורים.
באופטיקה, דובלט הוא סוג עדשה המורכבת משתי עדשות פשוטות.
סידור כזה מאפשר גמישות בתכנון האופטי כיוון שישנן יותר דרגות חופש: יותר משטחים אופטיים, עוביים ורדיוסי עקמומיות, ואם הן אינן מודבקות זו לזו, גם הרווח בין העדשות.
עם דרגות חופש נוספות, למעצבים אופטיים יש יותר מרחב פעולה לתקן אברציות אופטיות בצורה יסודית יותר.
לחלק מהטרילוביטים, שנכחדו לפני כ-235 מיליון שנה, היו עיניים מורכבות בעלות עדשות דובלט טבעיות וייחודיות, עיצוב שנחשב להמצאה אנושית.
עיצוב זה הקנה לעין הטרילוביט יכולת איסוף אור גדולה יותר ותיקון אברציה כדורית, אך ללא תיקון של אברציה כרומטית, שייתכן שהייתה פחות חשובה אז בעולם שהיה כמעט נטול צבע.
עיצוב הדובלט בעין הטרילוביט תואם את התכנון האופטי בן המאה השבע עשרה של הפיזיקאים דקארט הצרפתי והויגנס ההולנדי, שקדם להמצאת הדובלט האכרומטי.
העדשות בעיני הטרילוביט היו מורכבות מגבישי קלציט, חומר שלא נמצא בשימוש בעדשות עיניים של אף יצור אחר.
לדובלטים צורות רבות, אם כי רוב הדובלטים המסחריים הם אכרומטים, מותאמים במיוחד להפחתת אברציה כרומטית תוך שהם גם מפחיתים אברציה כדורית ואברציות אופטיות אחרות.
אפשר ליצור גם עדשה אפוכרומטית באמצעות דובלט.
דרגות החופש המשמשות בתכנון דובלטים הן מקדמי השבירה, העוצמה האופטית של כל אחת משתי העדשות, סוג הזכוכית, צורת פני העדשות ואם הן אינן מודבקות, גם המרווח בניהן.
העדשות עשויות מזכוכיות בעלות מקדמי שבירה שונים ולכן תכונות נפיצה שונות.
בדובלט אכרומטי, לעיתים קרובות אלמנט אחד הוא עדשה חיובית, קמורה, העשויה מזכוכית קרון (כתר) והאלמנט השני הוא עדשה שלילית, קעורה, העשויה מזכוכית פלינט.
שילוב זה מייצר תמונה חדה יותר מעדשה פשוטה.
דובלטים יכולים להיות עם מרווח אוויר, מודבקים או "משומנים".
דובלטים "משומנים" מכילים נוזל אופטי בין שתי העדשות, שמוחזק במקומו באמצעות מתח פנים.
שיטה זו משמשת במקרה בו ההתפשטות התרמית הדיפרנציאלית של זכוכית קרון ופלינט גורמת לדבקים קשים להתעוות או להישבר, ולכן יש יתרון בהדבקת אלמנטים באמצעות שמן או דבק רך.
בדובלט המודבק בדבק קשה, העדשות מוחזקות יחד באמצעות דבק בעל חוזק מכני, כגון אפוקסי שקוף אופטית.
באופן מסורתי, בלסם קנדי שימש למטרה זו.
חלק מהדובלטים אינם משתמשים בדבק בין העדשות, ומסתמכים על קיבוע חיצוני כדי להחזיק אותן יחד, בין אם משום שהתכנון האופטי דורש מרווח אוויר ובין אם משום שהבדלי התפשטות תרמית בין שתי העדשות צפויים לגרום לשבירת הדבק עקב התכווצות והתפשטות בשינויי טמפרטורה.
באלמנטים בקוטר גדול יותר מ 2.5 אינץ', תופעה זו משמעותית ולכן במקרים אלו נהוג להפריד את העדשות באמצעות מרווח אוויר.
דובלטים כאלו נקראים דובלטים "לא מודבקים", בעלי "מרווח אוויר" או בעלי "מגע שבור".
תת-סוג של דובלט בעל מרווח אוויר הוא ה, עיצוב שבו האלמנטים מרווחים ביניהם במרחק משמעותי, אם כדי לחסוך בכמות הזכוכית שבה נעשה שימוש או כיוון שלא ניתן לחבר את האלמנטים בדבק מכיוון שיש להם רדיוס עקמומיות שונה מאוד.
דובלט בעל מרווח אוויר מאפשר למתכנן האופטי להשתמש ברדיוסי עקמומיות שונים לשני המשטחים הפנימיים של הדובלט, מה שמאפשר ביצועים אופטיים משופרים בהרבה מאלו של דובלט מודבק, בהפחתת גודל הכתם, עיוותי חזית גל ואברציות.
בנוסף, העדרו של דבק מאפשר עמידות בצפיפויות הספק גבוהות, דובלט עם מרווח אוויר עמיד בעצמות קרינה גבוהות יותר מאשר דובלט מודבק.
ליצירת דובלט מודבק, משתמשים בשכבת דבק דקה ושקופה, בדרך כלל בעלת מקדם שבירה של 1.5, הדומה לזה של זכוכית קרון.
לכל דבק אופטי יש מידה מסוימת של התכווצות עם הקשייתו, והתכווצות זו יכולה לעוות את פני השטח של עדשה, בעיקר אם היא דקה.
לכן, עבוד דובלט מודבק, משתמשים בדבקים בעלי התכווצות נמוכה ונמנעים מתכנון המשתמש בעדשות דקות במיוחד.
השמירה על מרכוז האלמנטים בזמן ההדבקה והקשיית הדבק היא קריטית לביצועים האופטיים של הדובלט.
הדבקה מספקת בקרה טובה למזעור אברציות ומאפשרת יצירת מערכות אופטיות מתקדמות יותר באמצעות פחות אלמנטים (הדובלט נספר כאלמנט יחיד).
דובלט מודבק זול יותר לייצור מאשר דובלט אוויר.
הדבקה שומרת על העדשות ממורכזות כהלכה.
הדבקה מצמצמת רגישות לליכלוך ומשפרת עמידות להלם.
הדבקה מצמצמת החזרות ואבדן אור במשטחים הפנימיים, וחוסכת את הצורך בציפוי נגד החזרה לצורך זה.
מאפשרת למנוע ההחזרה פנימית מלאה בממשק האוויר בפגיעה בזווית גדולה מזווית קריטית באוויר.
קבוצות אלמנטים מודבקים עשויות לסייע בהקטנת האורך הפיזי של המערכת האופטית.
הדבקת אלמנטים אופטיים יכולה לפשט את פעולות ניתוב הקרניים מכיוון שכמעט תמיד ניתן להתעלם מהדבק, כאשר הניתוב מתייחס לקרן כאילו היא נשברת ישירות מזכוכית אחדת לשנייה.
פחות דרגות חופש בתכנון האופטי כיוון שרדיוס העקמומיות של שני המישטחים הפנימיים צריך להיות שווה, והמרחק בניהם אינו ניתן לשינוי, ולכן הביצועים האופטיים נחותים מאשר דובלט אוויר.
הדבקת אלמנטים דורשת דיוק גבוה כדי להבטיח מרכוז נכון של הרכיבים המודבקים.
קושי זה גובר מאוד בקבוצות של יותר משני אלמנטים.
הדבקה מדויקת כרוכה בעלות ייצור גבוהה.
לעיתים קרובות זול יותר להוסיף ציפוי נגד החזרה לשני המשטחים הפנימיים בדובלט אוויר מאשר להדביק אותם זה לזה.
הדבק יכול להנזק מקרינה בעצמה גבוהה.
מערך דוֹבר צה"ל (בראשי תיבות: מערך דוֹ"צ) הוא מערך באגף המבצעים (אמ"ץ) בצה"ל, המייצג את הצבא במגעיו עם הציבור ועם התקשורת.
בראש המערך עומד קצין בדרגת תת-אלוף שתוארו "דובר צה"ל".
המערך אחראי לפרסום ההודעות הרשמיות של צה"ל, להפעלת הפלטפורמות הדיגיטליות של צה"ל ולפגישות אנשי הצבא עם אמצעי התקשורת.
לפי אתר האינטרנט של מערך דובר צה"ל, ייעודו של המערך הוא "העצמת אמון הציבור בצה"ל, חיזוק הלגיטימציה לפעילותו והרתעת האויב באמצעות השפעה על המרחב הציבורי תקשורתי באופן ממלכתי, מבצעי, חדשני ויוזם".
בנוסף לשפה העברית המערך פועל גם בשפות צרפתית ערבית, אנגלית, גרמנית, פרסית, ספרדית וטורקית.
דובר צה"ל כפוף לראש אגף המבצעים והוא חבר פורום מטכ"ל.
דובר צה"ל הנוכחי הוא תת-אלוף אפי דפרין.
היחידה החלה כ"יחידת הקשר לעיתונות" שהוקמה על ידי כתריאל כ"ץ, שקודם לכן היה דובר "ההגנה".
יחידת דובר צה"ל הייתה כפופה לראש אגף המודיעין עד אחרי מלחמת יום הכיפורים.
בתקופתו של אריה שלו בתפקיד (1963–1967) שם היחידה שונה למחלקת ביטחון והסברה, ושילב את ענף הקישור לעיתונות עם ענף ביטחון שדה.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוכפפה היחידה ישירות לראש המטה הכללי, העומד בראשה זכה לדרגת תת-אלוף והוא משתתף בישיבות פורום מטכ"ל.
באוגוסט 1990 בוטלו נציגויות דובר צה"ל בפיקודים המרחביים, ומדורי ההסברה ויחסי ציבור בחילות ובאגפי המטכ"ל, ומרבית אנשי המערך הועברו לקריה.
ב-1999 הועברה היחידה לכפיפות אגף המבצעים, ודובר צה"ל הוכפף לראש האגף, למעט בנושאים בהם יקבע הרמטכ"ל מראש ובכתב שבהם יהיה כפוף ישירות אליו.
בעת מלחמת לבנון השנייה לדובר צה"ל היה תפקיד משמעותי במערכה, שהתאפיינה בפתיחות תקשורתית לצד לוחמה פסיכולוגית.
במהלך כהונתו של אבי בניהו כדובר צה"ל הפכה היחידה מחטיבה למערך, עת הוכפפו לסמכותה המקצועית מדורי הדוברות באגפי המטכ"ל ובזרועות.
בתקופה זו גם תוקנן תפקיד ראש מחלקת תקשורת.
כהונתו של דובר צה"ל אורכת ככלל כשנתיים, אולם במקרים רבים התארכה או התקצרה מסיבות שונות.
לצד דוברי צה"ל שכיהנו לאורך השנים, שלושה מונו לתפקיד אך לבסוף מינוים בוטל: דני נוה (1991), ליאור לוטן (2011), וגיל מסינג (2019).
מערך דובר צה"ל מורכב ממספר ענפים ודוברים הפרוסים באגפים, בזרועות ובפיקודים.
דובר פיקוד, זרוע, אגף, אוגדה או ראש מדור הוא קצין בדרגת רב-סרן או סרן, לפעמים, דרגתו תהיה אף סגן-אלוף.
לדובר צה"ל כפופה סגנית דו"ץ וראש מחלקת מבצעי תקשורת.
המבנה הנוכחי התעצב במסגרת תפיסת "שן הארי" (2018) שנוסחה על ידי הדובר רונן מנליס ואשר העמידה את הרב-קהליות והדיגיטל בבסיס העשייה תוך מימוש המשימה הדוברותית.
ענף תקשורת ישראלית אמון על הקשר אל מול כלל גופי התקשורת בישראל ופועל לקידום נושאים מוגדרים בסדר היום הציבורי, בשיח התקשורתי, וכן פועל לחיזוק האמון בצה"ל.
בעבר הענף היה ידוע בתור "יחידת הקשר לעיתונות" ולאחר מכן בתור "ענף הקישור לעיתונות".
הענף פועל בשיתוף פעולה עם תא הכתבים הצבאיים.
חיילי הענף מחולקים למדורים, האחראיים על הקשר אל מול הכתבים בכלי התקשורת השונים:
מדור כתבים צבאיים (כ"צים): חיילי המדור עובדים אל מול תא הכתבים הצבאיים בישראל, הכולל עשרות כתבים ופרשנים, שצה"ל הוא מרכז העיסוק והסיקור התקשורתי שלהם.
בין היתר, מש"קי הדוברות מלווים שיחות רקע רבות, עובדים על כתבות יזומות במגוון נושאים צבאיים ונותנים מענה לכתבים על שאילתות.
המדור מאויש בכל עת, ונותן מענה בכל שעה, לרבות במהלך אירועים מבצעיים.
מדור טלוויזיה והפקות: המדור אמון על הקשר בין צה"ל לבין כלל מערכות הטלוויזיה.
העבודה מתחלקת לקשר מול גורמי תוכניות ה-daytime, המהדורות המרכזיות והפקות טלוויזיוניות ארוכות.
מדור אינטרדיו-כתובה: מרכז את עבודת צה"ל מול כלל מערכות העיתונים הישראליים בפריסה ארצית, ואמון על הקשר בין צה"ל לבין מערכות התקשורת של האינטרנט והרדיו.
העבודה מתבצעת אל מול העורכים, רכזי המערכת, הפרשנים וכלל הכתבים: אזוריים, בריאות, כלכלה, תעופה, טכנולוגיה ועוד.
המדור מרכז עוד תא נוסף: תא תקשורת חרדית, אשר אמון על הקשר בין צה"ל לתקשורת החרדית בפלטפורמות השונות.
מדור כלכלית: המדור אחראי על עבודה מול הכתבים הכלכליים, מקור ידע בתחום למערך כולו, דברור יחידת היועכ"ל ודברור היועכ"ל, תא"ל פרופסור גיל פנחס
מדור צבא-חברה: מקיים קשרי הסברה ישירים של צה"ל אל מול גורמים מעצבי דעת קהל בארץ.
(הופעה ציבורית של גורמי צבא בכנסים, השתתפות במפגשים עם בכירים בעולם הישראלי ובביקורים של מובילי דעת קהל בצה"ל).
מדור מקומית: מדור המרכז עבודה מול כלי התקשורת המקומיים הפונים לקהל יעד באזור גאוגרפי ספציפי, כגון מקומוני רשת ידיעות תקשורת.
המדור עובד גם עם תחנות רדיו אזוריות.
מדור תקשורת פנים: מדור האחראי על פרסומים פנים-צהליים.
יוזמות עבור כתבות באתר צה"ל, ושאר אתרי צה"ל השונים.
חמ"ל דיווח: אחראי על דברור האירועים המבצעיים המתרחשים ב-24 השעות האחרונות בצה"ל ובגזרות הצבא לתקשורת הישראלית.
לצד ראש הענף פועל מדור ריכוז: מדור המתכלל את העבודה בענף תקשורת ישראלית ואמון על ריכוז יוזמות ופניות והתוויית מדיניות תקשורתית.
אקטואלי: נותנים מענה תגובתי לשאילתות ולשיחות עם גורמי צבא לבקשת כתבים וגופי תקשורת שונים.
בנוסף, אחראיים לניסוח התגובות לדו"חות מבקר המדינה.
תחת התא פועל "תא רשתות חברתיות" האמון על הקשר הייזום והתגבותי לעמודים השונים ברשתות החברתיות (אינסטגרם, פייסבוק, טיקטוק).
ייזום: אחראיים על אישור ומעקב אחרי ביצוע יוזמות שונות הפצת הודעות דובר צה"ל וניהול תוכניות תקשורתיות
תכנון: אחראיים על בניית גאנט והסתכלות קדימה על לוח הזמנים התקשורתי והצה"לי
בנוסף למדור הריכוז, קיים גם חמ"ל הדיווח, אשר אחראיים על כתיבה והפצה של הודעות מבצעיות.
בנוסף למדורים במטה, לענף זה כפופים גם דוברי הפיקודים וכן הדוברים באוגדות ובחטיבות שתחתיהן.
הדוברות פועלת למינוף הפעילויות הצבאיות בכלל הגזרות, ושוכנות במפקדות הפיקודים.
כל דובר נדרש להכיר את היחידה שתחתיו באופן המקצועי ביותר, ליזום כתבות על פעילות היחידה ולענות לשאילתות המוגשות בדבר היחידה.
נציגות פיקוד הצפון (תחתיהן יושבים גם דוברי חטיבת גולני, חטיבה 7, חטיבה 188, חטיבה 300, חטיבה 769, חטיבת האש וחטיבת הגולן)
נציגות פיקוד המרכז (תחתיהן יושבים גם דוברי חטיבת עציון, חטיבת מנשה, חטיבת בנימין, חטיבת אפריים, חטיבת יהודה, חטיבת הבקעה והעמקים, חטיבת הקומנדו וחטיבת הצנחנים)
נציגות פיקוד הדרום (תחתיהן יושבים גם דוברי חטיבת (עזה) צפונית, חטיבת (עזה) דרומית, חטיבת יואב, חטיבת פארן, חטיבת גבעתי, חטיבת הנח"ל, חטיבה 401 וחטיבה 215)
נציגות פיקוד העורף (תחתיה יושב גם דובר חטיבת החילוץ וההדרכה)
מטה השטח הוקם בשנת 2018, במסגרת הקמת מערך דובר צה"ל והכפפת הדוברויות למפקד המערך.
באגפי המטה ובזרועות של צה"ל פרוסות דוברויות האחראיות לדברר את היחידות השונות, ליזום כתבות ותוצרים דיגיטליים עליהן בכלל הפלטפורמות התקשורתיות בישראל ומחוצה לה.
מטה השטח הוא גוף המאגד את כלל דוברויות השטח באגפים ובזרועות.
נציגי דובר צה"ל באגפים ובזרועות אחראים על הקשר בין צה"ל לתקשורת, בכך שהם מדבררים את המפקדים בשטח ומביאים תכנים, סיפורים, ומידע לכלל מדורי מטה דובר צה"ל המעבירים אותם לתקשורת הישראלית, הבינלאומית והערבית.
דוברות אגף התקשוב וההגנה בסב"ר
ענף תקשורת באגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה (לצד יחידת דיגיטל והסרטה ייעודית של לפעילות האגף ומערכיו.
הענף הוקם בשנת 2022 ובראשו עומדת סא"ל עדי בראל-אבן).
ענף תקשורת בינלאומית אמון על הקשר עם כלי התקשורת הבין-לאומיים, לרבות פלטפורמות הדיגיטל הבינלאומיות, ומול ארגונים בין-לאומיים ברחבי העולם, ופועל ליצירת לגיטימציה לפעולות צה"ל.
ענף תקשורת בינלאומית כולל חמישה מדורים:
מדור ריכוז תקשורת בינלאומית דומה למדור ריכוז בענף התקשורת הישראלית, מהווה בתור הגוף האחראי על סנכרון העבודה הניהולית בענף ומחולק לתאים.
הראשון והעיקרי מביניהם הוא תא שוטף: המתכלל את עבודת הענף, מהווה גורם מאשר ומפקח ואמון על סנכרון הענף עם שאר המערך.
התא השני הוא תא הפצות: האחראי על תרגום, הנחלת טרמינולוגיה צבאית בשפה האנגלית וכתיבת הודעות דובר צה"ל בכלל השפות.
המדור עובד באופן רציף עם כלל המדורים בענף, ומהווה ציר מסודר לביצוע הפעולות התקשורתיות.
מדור תקשורת בינלאומית אשר מוביל את המאמץ הדוברותי באזורים שונים בעולם ומחולק על פי תאים (תא צפון אמריקה, תא אנגליה, תא גרמניה, תא צרפת, ותא אמריקה הלטינית ואסיה).
מדור דיגיטל בינלאומי מנהל את הרשתות החברתיות של צה"ל במגוון פלטפורמות – פייסבוק, אינסטגרם, טיקטוק, טוויטר, יוטיוב ואתר צה"ל.
מדור אחמי"ם האמון על הדיפלומטיה הציבורית של צה"ל באמצעות מפגשים בין אנשי צבא לגורמים משפיעים מרחבי העולם כגון דיפלומטים, ארגונים ומשפיעי דעת קהל.
מדור לגיטימציה האחראי על בניית מסרים ואסטרטגיה ושת"פ עם גופים דומים הקיימים בצה"ל.
חמ"ל דיווח: אחראי על דברור האירועים המבצעיים המתרחשים ב-24 השעות האחרונות בצה"ל ובגזרות הצבא לתקשורת הבינלאומית.
ענף אסטרטגיה הוא הגורם האחראי על גיבוש האסטרטגיה הדוברותית והמסרים של צה"ל מול התקשורת, בהתבסס על מחקרים הנוגעים למגמות תקשורתיות.
הענף מהווה סמכות מקצועית במערך בשישה תחומי ידע שונים – ניטור ומחקר תקשורת ודעת קהל, בניית אסטרטגיה דוברותית לצה"ל, מוכנות לחירום במערך, הכשרת כוח האדם בדובר צה"ל והכשרה תקשורתית בצה"ל כולו.
מדור אסטרטגיה: המדור מופקד על גיבוש המדיניות הדוברותית בפעילות המערך, במספר דרכים – ניתוח הזדמנויות ואיומים, גיבוש דרכי פעולה ומסרים למינוף, חידוד סוגיות מינוח, ניתוח וריכוז תמונת מצב תקשורתית, ומתן ייעוץ שוטף לגורמי המערך בטיפול הדוברותי ובמיתוג הגופים השונים.
מדור אג"ם: התאים השונים במדור אמונים על הובלת מבצעי תקשורת במערך תוך שילוב תחום התודעה הגלויה והמזוהה, וקידום מוכנות המערך לפי זירות הלחימה ובהתאם למערכות התקשורת.
בית הספר הצבאי לתקשורת: בית הספר אמון על הכשרת כוח אדם ועל פיתוח ידע מקצועי ותורתי במערך.
בנוסף, הוא נועד לבסס ולהטמיע עבור כלל מפקדי וחיילי צה"ל את ההכשרה בתחום התקשורת, בממשקי צבא-תקשורת ולהתנהלות בזירה רוויית תקשורת.
בבית הספר מתנהלות בין השאר הכשרתם המקצועית של משק"י הדוברות, השלמות הקצונה, קורס מ"כים למתעדים המבצעיים וכן הלאה.
בשנים האחרונות, הקורסים השונים והטירונות מתקיימים במחנה גדעונים.
תחום תקשורת ערבית מדברר את צה"ל לדוברי ערבית, בדגש על העולם הערבי.
התחום פועל הן מול התקשורת הערבית המסורתית והן בעולם הרשתות החברתיות.
אלוף-משנה אביחי אדרעי משמש כראש תחום תקשורת ערבית בחטיבת דובר צה"ל משנת 2005 ומכונה גם "דובר צה"ל בערבית".
רב-סרן אלה ואויה, המוכרת בעולם הערבי כקפטן אלה, משמשת כסגנית התחום.
בסוף שנת 2019 הוקם תחת התחום תא תקשורת פרסית, המפעיל עמודי דיגיטל בפרסית ברשתות השונות.
ב-7 באוקטובר 2023 עם תחילתה של מלחמת חרבות ברזל, מונה כמאל פנחסי כדובר צה"ל בשפה הפרסית וביולי 2025 בתום מבצע עם כלביא הוענקה לו דרגת סגן אלוף.
שונות: בנוסף לדוברויות הקיימות, ישנן גם דוברויות נוספות, אשר אינן מהוות חלק ישיר ממערך דובר צה"ל, אך פועלות בצמוד אליו, ובהן משרתים חיילים מטעם מערך דובר צה"ל.
דוברות מתאם פעולות הממשלה בשטחים (מתפ"ש)
ענף הפקה ומדיה מרכז את הפעלת כלל המשאבים הוויזואליים של מערך דובר צה"ל - הצילום והתיעוד המבצעי, בנייה והפצת תוצרים חזותיים, קידום הקמפיינים השונים של צה"ל, ניהול אתר צה"ל והרשתות החברתיות, הפקות נרחבות והפעלת החמ"ל הוויזואלי של צה"ל.
מדור דיגיטל ישראלי: אחראי על ניהול הרשתות חברתיות ואתר צה"ל באופן שוטף.
תפקידם המרכזי של העיתונאים, העורכים, ורכזי הרשתות החברתיות המשרתים במדור, הוא להשפיע על השיח הצבאי באינטרנט וברשתות החברתיות.
החיילים במדור מנהלים את עמוד הפייסבוק, הטוויטר, האינסטגרם, היוטיוב והטלגרם של צה"ל, וכן את אתר צה"ל בעברית, אליו עולות כתבות מדי יום על המתרחש בצה"ל.
מדור קמפיינים: אחראי על ניהול, הפקה וריכוז כלל הקמפיינים ההסברתיים, השיווקים והפרסומיים של צה"ל.
החיילים מובילים מהלכים רחבים בפלטפורמות מגוונות במטרה להעביר את המסר לקהל היעד בצורה יצירתית ואיכותית.
מדור תקשורת חזותית: הגורם המוביל בצה"ל בהפקה ועריכת תוצרים חזותיים (גרפיקה, סרטים, סרטונים) המציגים את פעילות הצבא.
תוצרי המדור מופצים לציבור בישראל ומחוצה לה באמצעות כלי התקשורת השונים, וכן משמשים את צה"ל באירועים רשמיים, דוגמת טקס החלפת הרמטכ"ל וטקס מצטייני בית הנשיא.
במדור פועל הארכיון של דובר צה"ל, חדר השידור (הקונטרול), והחמ"ל הוויזואלי, אשר עורך את כלל הוויזואליה הגולמית שנמצאת בארכיון היחידה, להפצה לתקשורת.
פלגת התיעוד והצילום: בפלגה נמצאים כלל המתעדים המבצעיים והצלמים של דובר צה"ל.
הפלגה נותנת מענה תקשורתי על ידי צילום תרגילים מבצעיים, מעצרים, חיילים בשטח, פעילות שוטפת, מסעות כומתה ועוד.
לוחמי התיעוד המבצעי לוקחים חלק משמעותי בהבאת חומרים ויזואליים מהשטח.
פלגת התיעוד המבצעי היא יחידת צלמים של מערך דובר צה"ל, המיועדת לתיעוד מבצעי מהשטח ושדה הקרב בשגרה ובחירום.
מטרותיה כוללות סיוע בהסברה הישראלית, תיעוד מטרות אויב, הבאת לגיטימציה בינלאומית לפעולות צה"ל, תיעוד הווי היחידות הלוחמות לצורכי דוברות וכן תיעוד לצרכים מבצעיים ומודיעיניים.
החיילים עוברים הכשרה קרבית כרובאי 07 ולאחר מכן קורס תיעוד מבצעי וקורס מקצועות הדוברות בדובר צה"ל.
עם סיום ההכשרה הם מוסמכים להיכנס לאזורי לחימה ולשלוח חומרי תיעוד למערכות חדשות בארץ ובעולם.
היסטורית, תיעוד מבצעי מלווה את פעילות צה"ל כבר שנים רבות, אך חשיבותו עלתה במיוחד מאז האינתיפאדה השנייה.
הפלגה הוקמה ב-2012, ואיחדה בתוכה את לוחמי התיעוד המבצעי וצלמים מטכ"ליים.
מבצע "צוק איתן" ב-2014 היה הפעלה מבצעית ראשונה של הפלגה, ופתח את הדרך לשילוב המתעדים עם יחידות חי"ר ויחידות מיוחדות בשטח.
החל משנת 2018 נפתח תפקיד המתעדות המבצעיות לנשים, והן משרתות יחד עם המתעדים בכל הגזרות המבצעיות.
הכשרת המתעדים כוללת טירונות קרבית, הכשרה קרבית מתקדמת, קורס תיעוד מבצעי וקורס מקצועות הדוברות.
שירותם הסדיר כולל חבירה לפעילויות מבצעיות בשגרה, משימות צילום תקשורתיות ומבצעיות, והשתלבות באופרטיביות עם גדודי חי"ר ויחידות מיוחדות בעת חירום ומלחמה.
ענף ארגון ומשאבי אנוש (אומ"ן) אמון על מתן מענה לוגיסטי, ארגוני וניהולי לצורך תמיכה וסיוע לפעילות המערך.
הענף בנוי ממדור משאבי האנוש ובו משרדי השלישות והקישור, וממדורי לוגיסטיקה, תקציבים, תקשוב ומשמעת, בו נמצאת רס"ר החטיבה, ומש"קי האבטחה, התורנויות והמשמעת.
קורס מקצועות הדוברות הוא הקורס המכשיר את כלל החיילים במערך דובר צה"ל.
אורכו של הקורס שמונה שבועות, והוא מתקיים במחנה גדעונים בפיקוד בית הספר הצבאי לתקשורת.
במסגרת הקורס מוכשרים חניכים אשר ישרתו בכלל התפקידים במערך דובר צה"ל בחלוקה לחמש מגמות שונות – מש"ק דוברות, רכז רשתות חברתיות, עיתונאי צבאי, מתעד מבצעי ותקשורת חזותית – תסריטאי, מפיק, צלם וידאו, צלם סטילס, עורך וידאו, גרפיקאי ואפטריסט.
ההכשרה כוללת תכנים שונים ביניהם הכרות עם צה"ל, עם עולם הדוברות והתקשורת הישראלית, הערבית והבינלאומית וכן תכנים העוסקים בעבודת מערך דובר צה"ל.
במסגרת הקורס עוברים החיילים הרצאות שמועברות על ידי מרצים בכירים מצה"ל ומתחום התקשורת, יוצאים לסיורים מגוונים ועוברים סימולציות המדמות את פעילות מערך דובר צה"ל.
לקורס משובצים חיילים בעלי נתונים גבוהים, שעברו מיונים בהיותם מלש"בים במסגרת אשכול הדוברות.
המבחנים בודקים ידע כללי, יכולת ביטוי בכתב ובעל-פה, אינטראקציה קבוצתית והתמודדות במצבי לחץ.
שלושת השלבים כוללים מבחני ידע בנושאים כלליים, סימולציות וראיון הנעשה על ידי ועדת קצינים מהמערך.
לפני תחילת הקורס, כלל החיילים עוברים טירונות 02 בסמכות דובר צה"ל המתקיימת במחנה גדעונים תחת פיקוד בית הספר הצבאי לתקשורת.
בסיום הקורס משובצים הבוגרים בענפי המערך השונים ובגופי הדוברות של הזרועות, הפיקודים והאגפים.
מש"ק דוברות – מקיימים קשר שוטף עם גורמי התקשורת השונים ואחראים על תיאום ביקורים וליווי כתבים בבסיסי הצבא.
רכז רשתות – מנהלים את הפעילות השוטפת של צה"ל ברשתות החברתיות השונות.
עיתונאי צבאי – העיתונאי הצבאי מסקר את פעילות צה"ל על יחידותיו, מפקדיו וחייליו לפלטפורמות הרשמיות של צה"ל.
במסגרת תפקידו, יוצא העיתונאי לשטח, מסקר אירועים ופעילויות מיוחדות, מצטרף לתרגילים, מקיים ראיונות עם חיילים, קצינים ונגדים בצבא וכותב כתבות באופן שוטף ומקצועי.
מתעד מבצעי – המתעד המבצעי הוא לוחם העובר את הכשרתו הקרבית במערך חי"ר הגבולות, לאחר מכן יעבור המתעד הכשרת תיעוד מבצעי במערך דובר צה"ל.
המתעד נדרש לשלב את תחומי הצילום, העריכה והשידור לאחור מפעילויות כוחות צה"ל באוויר, בים וביבשה.
במהלך שירותם המתעדים המבצעיים מצטרפים לכוחות צה"ל לאימונים ולפעילויות מבצעיות, ובמצב חירום נכנסים איתם לאזורי הלחימה.
צלם תקשורת חזותית – התפקיד הוא שם כללי למקצועות השונים ביחידות ההסרטה השונות של צה"ל – תסריט, הפקה, צילום סטילס, צילום וידאו ועריכה.
יחידות ההסרטה הצבאיות פועלות למען הפקת תשדירים, קליפים, סרטי תדמית וסרטוני הדרכה והסברה.
מבצע חומת מגן רות ירון 2002 – 2005 מבצע קשת בענן
במלחמת עיראק מירי רגב 2005 – 2007 ההתנתקות
מלחמת לבנון השנייהלימים שרת התרבות והספורט ושרת התחבורה והבטיחות בדרכים אבי בניהו 2007 – 2011 מבצע עופרת יצוקה יואב מרדכי 2011 – 2013 מבצע עמוד ענן מוטי אלמוז 2013 – 2017 מבצע צוק איתן.לימים אלוף וראש אגף כוח האדם
מבצע שובו אחים רונן מנליס 2017 – 2019 העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2019)וסכסוך ישראל–איראן–חזבאללה בסוריה הדי זילברמן2019 – 2021 מגפת הקורונה
מבצע שומר החומותרן כוכביוני 2021 – מרץ 2023 מבצע שובר גלים
עלות השחרדניאל הגרי מרץ 2023 – מרץ 2025 מבצע מגן וחץ
מלחמת חרבות ברזלאפי דפריןמרץ 2025 – הווה מלחמת חרבות ברזל
(מחקר, אסטרטגיה, יצירה והסרטה)זאב שרוני2007–2010עופר קול2008–2011ראש מחלקת תקשורתשי שטרן2010–2014אריאלה בן-אברהם2011–2015ראש מחלקת תקשורתאריאלה בן-אברהם2014–2015עודד הרשקוביץ2015–2018יעל וולף-בראל2018–2020שולמית מילר-בוטבול2020–2024מורן כץ2020–2023ראש מחלקת תקשורתרועי יחזקאל2024–הווהמתן גרינשטיין2023–הווהסגן דובר צה"ל לתקשורת
אמינות והגינות הדיווחים שמספק דובר צה"ל לתקשורת ספגה ביקורת, במיוחד במקרים שבהם פרסם הדובר ידיעות שגויות בזמן שמידע נכון נמסר דווקא על ידי גופים מחוץ לצבא.
חלק מהמבקרים מאשימים את דובר צה"ל בשקרים מודעים, אחרים מבקרים פרסום ידיעות מוטעות טרם בדיקה מעמיקה דיה.
עם המבקרים נמנים מבקר המדינה, עיתון "הארץ" וועד מתיישבי השומרון.
ביקורת נוספת המופנית כלפי דובר צה"ל היא היותו צנזור צבאי נוסף על הצנזורה הביטחונית המופעלת בישראל.
תופעה זו מופיעה ביתר שאת בתקופות לחימה ובאה לביטוי בין היתר באמצעות המונופול אותו מחזיק דובר צה"ל על המידע הצבאי, מניעת סיקור חופשי ובניית מערכת של יחסי "קח-תן" בין המערכת הצבאית לכתבים המסקרים אותה.
מנגד, במלחמת לבנון השנייה נמתחה ביקורת על כך שהתאפשר סיקור פתוח מדי במסגרתו גופי תקשורת דיווחו על מיקומי נפילות רקטות בישראל (דבר שחזר על עצמו גם במבצע עופרת יצוקה, לפני שמערכת כיפת ברזל הייתה מבצעית), מידע המאפשר לחוליות השיגור לאכן את הפגיעות.
כמו כן צולמו שטחי כינוס באופן שמסגיר את מיקומם.
בעקבות סיקור הפשיטה על המרמרה נמתחה ביקורת על העיכוב הרב בהפצת המידע כאשר בעולם כבר הופץ מידע מסולף מטעם גורמים עוינים לישראל.
בינואר 2017 נמתחה ביקורת על אמינות הודעותיו של דובר צה"ל בפרשת אלאור אזריה ופיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב.
בדיקת הקשר לכתבים – בחודש ספטמבר 2018, מינה דובר צה"ל, תא"ל רונן מנליס, ועדה בראשות כב' השופטת (בדימוס) אילה פרוקצ'יה לבחינת הקשר עם כתבים המסקרים ענייני צבא.
ב-22 במאי 2019 הגישה הוועדה דין וחשבון על עבודתה בצירוף המלצותיה בנוגע לממשק של מערך דובר צה"ל עם הכתבים המסקרים ענייני צבא.
בשנת 1987, בעת כהונתו של הדובר, תא"ל אפרים לפיד, קיבלה יחידת הדובר פרס יצחק שדה לספרות צבאית על הפקת הסרט "שתי אצבעות מצידון".
עמותת בוגרי חטיבת דובר צה"ל
בשנת 2012 הוקמה עמותת "בוגרי מערך דובר צה"ל" המשמשת כעמותה הרשמית של בוגרי המערך.
מטרות העמותה הן טיפוח וקידום מורשת מערך דובר צה"ל ומערך הדוברות והדיפלומטיה הציבורית הצה"לי באמצעות הנחלת מורשת מערך דובר צה"ל ומערך הדוברות של צה"ל, עזרה בתיעוד היסטוריית מערך דובר צה"ל ומערך הדוברות של צה"ל וקיום פעילויות ואירועים להנחלת מורשת מערך דובר צה"ל ומערך הדוברות.
דוברוג'ה (ברומנית: Dobrogea, בבולגרית: Добруджа) הוא חבל ארץ בין הים השחור לבין הדנובה.
דוברוג'ה מחולקת בין רומניה לבין בולגריה .
החלק הבולגרי מכונה גם "הקדרילטר".
סוגיית הבעלות על השטח הייתה אחת הסיבות לפרוץ מלחמת הבלקן השנייה בין בולגריה לרומניה ובעלות בריתה, מלחמה שהסתיימה בתבוסה בולגרית.
הערים העיקריות של חבל דוברוג'ה הן: קונסטנצה (Constanţa), מנגליה וטולצ'אה (Tulcea) בצד הרומני, סיליסטרה ודובריץ' בצד הבולגרי.
השם הרומאי של דוברוג'ה היה "סקיתיה מינור" (Scythia Minor), אך חלק מההיסטוריונים השתמשו בשם "דאקיה פונטיקה" (Dacia Pontica).
השם "דוברוג'ה" מקורו בנסיך (דספוט) ששלט במקום במאה ה-14, "דוברוטיצ'י" (Dobrotici).
לאחר תום מלחמת הבלקן השנייה נחתם הסכם בוקרשט (1913), אשר חילק שוב את השליטה בחבל, בין רומניה לבולגריה, תוך תוספת שטחים נרחבים לרומניה ואוכלוסייה של 286,000 נפשות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בולגריה הצטרפה לגרמניה ולאוסטרו-הונגריה והייתה שותפתן לתבוסה.
המלך פרדיננד הראשון אולץ לעזוב את המדינה, ובנובמבר 1919 נחתם חוזה ניי, אשר במסגרתו נקרעו מבולגריה חבלי הארץ תראקיה לטובת יוון, מקדוניה לטובת סרביה, ודוברוג'ה לטובת רומניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1940, בלחץ הממשלה הגרמנית, בהסכם קראיובה, הוחזר אזור דרום דוברוג'ה מרומניה לבולגריה.
הצעד שיזם היטלר חיזק את האוריינטציה הפוליטית הבולגרית אליו.
לאחר המלחמה חולק החבל שוב בין שתי המדינות במסגרת חוזה פריז (1947).
דובר קוסאשווילי (בגאורגית: დოვერ ქოსაშვილი, תעתיק מדויק: דובר כּוֹסאשווילי; נולד ב-8 בדצמבר 1966 באוני, גאורגיה) הוא במאי קולנוע, תסריטאי ושחקן ישראלי, זוכה שלושה פרסי אופיר: לבימוי ותסריט, על סרט הביכורים שלו "חתונה מאוחרת", ופרס לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו בסרט "קצפת ודובדבנים" של גור בנטביץ'.
בגיל צעיר עלה לישראל עם משפחתו, והתגורר עמה באור יהודה.
ב-1997, בעודו סטודנט בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו "עם חוקים", סרט קצר בהשתתפותם של אלון אבוטבול ורבקה מיכאלי ובהפקתו של צבי פרידמן.
הסרט מספר על התבגרות תחת ערכי המשפחה הגרוזינית.
הסרט השתתף וזכה בפרס וולג'ין היוקרתי בפסטיבל ירושלים, וכמו כן זכה במקום השני בפרס מיוחד בפסטיבל קאן בצרפת, בפרס בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים בניהול החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ובפרס מוגרבי.
למרות זכייתו הבינלאומית, לא זכה קוסאשווילי להערכה ולחשיפה מלאה בישראל.
בשנת 2001 נחשף קוסאשווילי לראשונה כשכתב וביים את סרטו המפורסם "חתונה מאוחרת".
הסרט מבוסס על "עם חוקים", ומספר את סיפורו של זאזא, דוקטורנט מבריק וחריף לפילוסופיה בשנות ה-30 שלו, המנהל סיפור אהבה מלא תשוקה וכאב עם אם לילדה במשפחה חד-הורית.
בסרט משתתפים השחקנים ליאור אשכנזי, מוני מושונוב ורונית אלקבץ, ואילו לתפקיד האם ליהק קוסאשווילי במיוחד את אמו לילי קוסאשווילי, שעליה מבוססת הדמות.
הסרט זכה להצלחה ענקית, הופץ מחוץ לישראל והפך במהרה לאחד מהסרטים הישראליים המצליחים והמרוויחים ביותר שנוצרו אי-פעם.
לאחר שזכה במספר פרסים בפסטיבלים בסלובקיה, ירושלים, צ'כיה ונורווגיה, זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים ובעשרה פרסי אופיר, בהם פרסים לארבעת השחקנים ופרס על התסריט והבימוי לקוסאשווילי.
בשנת 2003 כתב וביים את סרטו הבא "מתנה משמיים", המספר על חבורת גברים בני משפחה גרוזינית אחת המתכננים שוד יהלומים גדול.
בסרט הופיעו יובל סגל, רמי הויברגר, מוני מושונוב וליאור אשכנזי (בשיתוף הפעולה השני שלהם עם הבמאי), קוסאשווילי עצמו ושחקנים נוספים.
אף על פי שהסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הישראליים בצרפת והיה מועמד למספר רב של פרסי אופיר, הוא זכה להצלחה בינונית מצד הביקורת והקהל.
בשנת 2008 השתתף קוסאשווילי בחלק מפרקי הסדרה "אבי ביטר חי בסרט" בערוץ ביפ.
בשנת 2009 יצא קוסאשווילי נגד הקולנוע הישראלי חרף שורת ההצלחות שרשמו במאים מקומיים בגלובוס הזהב ובפסטיבלי קולנוע חשובים באותה תקופה, ואמר:
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרטו השלישי באורך מלא, "התגנבות יחידים", המבוסס על ספרו של יהושוע קנז.
הסרט זכה באותה שנה בפרס אופיר אחד בקטגוריית הצילום.
באותה שנה יצא גם סרטו "Anton Chekhov's The Duel", סרט באנגלית בהשתתפות שחקנים אמריקנים, שהוא עיבוד למחזה של אנטון צ'כוב, "הדו-קרב".
הסרט יצא בהפצה מוגבלת בארצות הברית, וזכה לביקורות טובות באופן יחסי.
באוגוסט 2012 יצא לאקרנים סרטו "רווקה פלוס", שעורר סערה כבר בהקרנותיו המוקדמות.
הסרט מספר על זהבה (יעל טוקר), גננת רווקה בת 34 שמחפשת אהבה.
אמה (רובי פורת שובל) שחולה במחלה סופנית מבקשת ממנה שתביא לה נכד לפני לכתה מהעולם ואילו היא רוצה למצוא גבר שתאהב.
אמא של זהבה מפרסמת מודעה שמקשרת בינה לבין זוג חשוך ילדים (מיכל ינאי ומיקי לאון) שמעוניינים להביא ילד לעולם והיא נאותה לשמש כאם הפונדקאית שלהם.
בסוף שנת 2015 החלו צילומי סרטו "זוג יונים", בכיכובם של טל טלמון ואסף גולדשטיין.
הסרט צולם בתקציב נמוך וללא תמיכת קרנות הקולנוע, ויצא לאקרנים ב-6 ביולי 2017.
בשנת 2016 שיחק בסדרת הפשע הקומית "מטומטמת" ששודרה בערוץ HOT3. בשנת 2018 הופיע בסדרת הטלוויזיה "מלכות" ששודרה בערוץ HOT3.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בסרט העצמאי הקצר "יום רגיל" לצד בת-אל מוסרי וליטל שוורץ.
בשנת 2019 שיחק בסרט "קצפת ודובדבנים" של הבמאי גור בנטביץ', על תפקיד זה זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2021 שיחק בסדרה "מעילה" בתפקיד אביגדור, אביהם של אתי אלון ועופר מקסימוב.
הסדרה מספרת את סיפור גניבת המיליונים מהבנק למסחר.
בשנת 2024 השתתף בסדרה "שנות ה-90" בתפקיד דדה מרבי חונדיאשווילי דודו העשיר של ממוקה (גרא סנדלר) מצד האב, חי בבלגיה.
בשנת 2025 שב לגלם את דמותו של דדה מרבי חונדיאשווילי בסרט "ההילולה 2 – החתונה".
קוסיאשווילי מרבה לעסוק ביחסי מין בסרטיו, בסצנות הקשורות לעלילה שבחלקן אף השתתף בעצמו.
קוסיאשווילי נשוי ואב לשלוש בנות.
עם חוקים (1997) - סרט סטודנטים
הדו-קרב (2009) - הפצה בארצות הברית
דוּבְּרוֹבְנִיק (בקרואטית: ; בלטינית: Rausium ואחר-כך Ragusium; באיטלקית: Ragusa) היא עיר עתיקה, נמל לחוף הים האדריאטי ומרכז תיירותי פופולרי בדרום דלמטיה שבקרואטיה.
העיר, שהייתה בעבר עיר-מדינה עצמאית ויריבתה של הרפובליקה של ונציה, משמשת כיום כבירת מחוז דוברובניק-נרטבה (Dubrovačko-neretvanska županija) ומושב של דיוקסיה קתולית.
העיר חרתה על דגלה את הסיסמה "LIBERTAS" (חירות), וזכתה בכינוי "פנינת הים האדריאטי".
שמה הנוכחי של העיר בא מהמילה הסלאבית "Dubrava" (חורש) שמקורה במילה הסלאבית העתיקה "Dub" (עץ אלון או חורשת עצי אלון), וזאת על שם דוברבה, כפר קטן ששוכן על הגבעות שמצפון לעיר העתיקה של דוברובניק, שנקראה באותה עת בשם רגוזה.
גם כשרגוזה פרשה את חסותה על דוברבה, המשיכו תושבי דוברבה להשתמש בשמו הישן של הכפר, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפך שם זה לשמה הרשמי של העיר כולה.
עד מלחמת העולם הראשונה נקראה העיר "רגוזה", שמה באיטלקית גם כיום.
שם זה התפתח מהשורש היווני "xau" שמשמעותו "אסון" או "מורד" (ויש האומרים מהמילה היוונית ל"סלע").
ממילה זו בא השם הלטיני "לאוס" (Laus) או "לאוסה" (Lausa) שהתגלגל ל"לאוסיום" (Lausium), "ראוסיום" (Rausium), "רגוסיום" (Ragusium) ולבסוף "רגוזה" (Ragusa).
העיר שוכנת לאורך מישור צר בן 6 ק"מ, בין שפך נחל רייקה (Rijeka) בצפון לכף סבטי יקוב (Sveti Jakov, "יעקב הקדוש") בדרום.
מרכזה של העיר והנמל ברובע גרוז' (Gruž, איטלקית Gravosa) השוכן בבסיסו הצר של חצי האי לאפאד (Lapad).
באזור זה שוכנים מרבית בתי המלון של העיר.
העיר העתיקה, ששטחה כרבע קמ"ר, שוכנת מזרחה משם בין הרבעים פולצ'ה (Polče) ופילה (Pile).
מול חופי העיר העתיקה שוכן האי לוקרום (Lokrum) וממערב לה נמצא ארכיפלג אלפיטי (Elafiti) .
בדוברובניק שורר אקלים ים תיכוני גשום, הגובל באקלים סובטרופי לח.
גשמים יורדים לאורך כל השנה, ובייחוד מאוקטובר עד אפריל, אך בחודשים יוני ובמיוחד ביולי ישנה ירידה מובחנת ומשמעותית בכמות המשקעים, כאשר בחודש יולי יורדים 28 מ"מ של גשם בלבד (לולא היו יורדים בחודש זה יותר מ30 מ"מ, האקלים היה מסווג כאקלים סובטרופי).
בנוסף, דוברובניק נהנת מהחורף הנוח ביותר בקרואטיה, כאשר שלג הוא מאורע נדיר מאוד.
בחודשי הסתיו והחורף נפוצה רוח ה"בורה", רוח היורדת מההרים הסמוכים ויכולה להגיע לעוצמות של יותר מ-100 קמ"ש ולקור רב.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בעיר היא 1064 מילימטרים.
מייסוד העיר עד התקופה הוונציאנית (1205)
העיר נוסדה בתחילת המאה ה-7, לאחר ששבטים סלאבים ואווארים הרסו את העיר הרומית אפידאורום (Epidaurum) אשר שכנה כ-15 ק"מ דרומית מזרחית לדוברובניק, במקום בו נמצאת כיום צאבטט (Cavtat, איטלקית Ragusavecchia – "רגוזה העתיקה").
חלק מניצולי העיר הקימו את הכפר לאוס או לאוסה (Lausa) באתר שבו שוכנת כיום דוברובניק.
לפי סברה אחרת חרבה אפידאורום לראשונה בידי הגותים כבר בשנת 265, והיישוב החדש קם במאה ה-3, מאות שנים לפני שאפידאורום חרבה באופן מוחלט.
הכפר החדש הוקם על אי זעיר, שמאוחר יותר חובר ליבשה וכיום נמצא בתחומי העיר העתיקה של דוברובניק, ויש האומרים כי היה זה חצי אי.
המיקום החדש העניק הגנה מסוימת לתושביו, אך בשל כך שלא הייתה בו כמעט אדמה פורייה, והתושבים נאלצו להגיע לעיתים קרובות אל היבשה שמעבר למצר הים, תמורת תשלום מסים לקרואטים שהחלו ליישב את החוף סמוך לגבעת סרג' (Srđ).
שני היישובים אוחדו לבסוף במאה ה-12, והמצר שחצץ ביניהם יובש והיה לרחובה הראשי של העיר העתיקה של דוברובניק – "פלאצה" או "סטראדון" (Placa או Stradun).
הסרצנים שמו מצור על העיר במשך 15 חודשים, בין השנים 866 ו-867. המצור נפסק בהתערבותו של הקיסר הביזנטי בזיליוס הראשון, והעיר עברה לחסותה של האימפריה הביזנטית.
עם היחלשותה של האימפריה, החלה הרפובליקה של ונציה לראות ברגוזה איום לשליטתה באזור.
ניסיונה הראשון של ונציה לכבוש את העיר בשנת 948 כשל.
התושבים ייחסו את הצלחתם להגנתו של בלזיוס הקדוש (Sveti Vlaho) שהיה לקדוש הפטרון של העיר ומאז התנוססה דמותו על דגלה.
בשנת 1050 הרחיבה העיר את תחומיה אל נמל גרוז' ועד זאטון, כ-16 ק"מ מצפון לה, וב-1191 זכו סוחריה בזכות לסחור באופן חופשי בכל תחומי האימפריה הביזנטית.
זכויות דומות הוענקו להם בסוף המאה ה-12 גם על ידי סרביה ובוסניה והרצגובינה, ואלה מראות על חשיבותה של העיר כמרכז מסחרי.
בתקופה זו נזכרה העיר לראשונה בשם דוברובניק.
ב-1205, לאחר מסע הצלב הרביעי, עברה רגוזה לשליטתה של ונציה.
העיר הייתה למקור חשוב לצרכיה המסחריים של ונציה וסחורה שהגיעה מרגוזה לוונציה הייתה פטורה ממכס.
ונציה הגנה על רגוזה מפני שכניה ובתמורה הייתה העיר לבסיס העיקרי של התנועה הימית הוונציאנית בדרומו של הים האדריאטי.
ב-1272 חוקקה העיר את חוקיה הראשונים ששילבו בין המשפט הרומי ובין מנהגי המקום.
שירותים רפואיים הונהגו ב-1301, ובית המרקחת הראשון שנפתח ב-1317 עדיין פעיל.
בית אבות הוקם בשנת 1347, בית חולים בתנאי הסגר נפתח על האי לופוד ב-1377, ובית יתומים החל לפעול ב-1432. רגוזה החלה להתפשט ובמאה ה-13 השתלטה על האי לסטובו.
ב-1333 קנתה העיר את חצי האי פליישץ (Pelješac) מסרביה, וב-1345 פרשה את שליטתה על האי מלייט.
בשנת 1348 פקד המוות השחור את העיר.
בשנת 1358 נאלצה ונציה לוותר על כל דרישותיה בדלמטיה בעקבות הסכם זאדר, וב-27 ביוני 1358 נחתם בווישגראד בהונגריה הסכם בין לאיוש הראשון מלך הונגריה והארכיבישוף ג'ובאני סראקה (Giovanni Saraca), ולפיו תוכר ריבונותה של הונגריה בעיר, אך האצולה המקומית תמשיך לשלוט בה אגב התערבות מינימלית.
חוקת הרפובליקה הייתה מעמדית והאוכלוסייה התפלגה לשלוש קבוצות: האצולה שהחזיקה בכל הסמכויות הממשיות, האזרחים שהורשו לשאת בתפקידים זוטרים, ובעלי המלאכה או הפלבאים שהורחקו מכל שדרות השלטון.
נישואים בין-מעמדיים היו אסורים ומשפחות האצולה התחתנו בינן לבין עצמן, כשנישואים בין קרובי משפחה בדרגה שלישית או רביעית היו נפוצים.
מבנה המשטר היה דומה לזה הוונציאני.
ראש המדינה היה הרקטור (Rettore) בתקופה הוונציאנית, או הדוכס לאחר 1358, והוא התחלף אחת לחודש.
יחד עם 11 ואחר כך שבעת חברי "האספה הקטנה" (Consilium Minus) שנבחרו אחת לשנה, החזיק הרקטור או הדוכס בסמכויות הביצועיות.
האספה הגדולה (Consilium Maior) כללה את כל בני האצולה מעל גיל 18, והסנאט (Consilium rogatorum) ובו 45 חברים מכל משפחות האצולה, היה מעין רשות מייעצת.
הדוכס, או רקטור, התגורר ועבד בארמון הרקטור בתקופת כהונתו, אך בני משפחתו המשיכו להתגורר במעונם הקבוע.
בשנת 1399 רכשה העיר את השטח שמצפון לה (Primorje – "לאורך החוף") ובתחילת המאה ה-13 התפשטה דרומה אל צאבטט ומעבר לה, והגיעה לשיא שטחה הטריטוריאלי שעמד על כ-1,500 קמ"ר.
ב-1418 ביטלה העיר את סחר העבדים, ובמקביל לצעד זה אימצה את דגל הסוחר שלה שנשא את הכיתוב "חירות" (Libertas) בתוך מגן על רקע לבן.
ב-1436 נבנתה מערכת לאספקת מים שהזרימה אותם אל העיר ממרחק של 20 ק"מ.
ב-1472 שינתה העיר את שפתה הרשמית מלטינית לאיטלקית, אם כי שפות הרחוב היו תחילה דאלמטית, אחריה רגוזית (ניב ונטי עם השפעה טוסקנית), ולבסוף שטוקאבית (Štokavština, ניב מוקדם של סרבו-קרואטית).
ב-1458 חתמה הרפובליקה של רגוזה הסכם עם האימפריה העות'מאנית לפיו תשלם הראשונה מס לסולטאן ואף נקבע כי שליח יביאו ב-1 בנובמבר בכל שנה.
מאוחר יותר, ב-1481, באה העיר תחת חסות מלאה של העות'מאנים, אך שמרה על עצמאותה בכל מובן אחר, ובכלל זה הייתה רשאית להתקשר בחוזים עם מדינות זרות ואוניותיה היו רשאיות לשוט תחת דגל הרפובליקה.
הכפיפות לעות'מאנים נשאה עימה הקלות מס וזכויות סחר מיוחדות בתחומי האימפריה, והרפובליקה ניהלה את קשרי המסחר של האימפריה בים האדריאטי.
לסוחרי רגוזה ניתנה הרשות לשוט בים השחור, זכות שהייתה חסומה בפני סוחרים זרים אחרים, והאימפריה תמכה ברגוזה במחלוקות בינה לבין ונציה.
העיר ישבה על ציר המסחר היבשתי שבין פירנצה ובורסה, ובנמל רגוזה הועמסה הסחורה שהגיעה מטורקיה על אוניות על מנת לחצות את האדריאטי, ולהמשיך את דרכה בדרך היבשה עד פירנצה.
חשיבותה של העיר לעות'מאנים הייתה רבה ונבעה, בין היתר, מכך שבאמצעותה סחרה האימפריה עם מדינות שעימן הייתה במצב של מלחמה.
בתקופה זו הגיעה הרפובליקה לשיא פריחתה.
משקיעת הרפובליקה עד עצמאות קרואטיה
בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16 התהדקו יחסי רגוזה וצרפת, אשר העניקה לה לראשונה זכויות סחר.
גדודים קרואטים שירתו בצבאו של לואי השלושה עשר מלך צרפת ונקראו "Croates".
החיילים הקרואטים נהגו לענוד צעיף צבעוני סביב צווארם, ובשל כך השתרש שמם והיה למילה הצרפתית לעניבה ("Cravate").
עם זאת, עם התגליות הפורטוגזיות, שפתחו דרכי מסחר חדשות, הוסט סחר התבלינים מהים התיכון, והמסחר הימי באזור נקלע למשבר אשר סימן את שקיעתן של הרפובליקה של רגוזה ושל ונציה.
מכה קשה ניחתה על העיר ביום 6 באפריל 1667, כאשר רעידת אדמה פקדה אותה וגרמה למותם של יותר מ-5,000 תושבים.
רוב מבני הציבור בעיר חרבו, למעט החומות, ארמון הרקטור וארמון ספונצה.
כמעט ולא נותר דבר מפאר הרנסאנס של העיר, ואף שנבנתה מחדש בסגנון הבארוק, היא לא שבה עוד למעמדה שלפני האירוע.
בשנת 1684 חודש הסכם וישגרד מ-1358, והעיר קיבלה על עצמה את ריבונותו של הקיסר האוסטרי, דבר שפתח בפניה הזדמנויות סחר נוספות בים האדריאטי.
בה בעת המשיכה העיר והכירה גם בריבונות העות'מאנים, דבר שהיה מקובל באותה תקופה.
עם היחלשות האימפריה העות'מאנית במחצית השנייה של המאה ה-17, השתלטה ונציה על שטחים מסביב לרגוזה, ואיימה להקיפה ולנתק אותה לחלוטין מדרכי המסחר היבשתיות שיצאו ממנה.
ב-1683 הובסו הטורקים בקרב וינה, ובהסכם קרלוביץ מ-26 בינואר 1699 ויתרו על חלקים נרחבים שהיו בשליטתם, כולל דלמטיה.
עם זאת, במסגרת ההסכם ועל מנת למנוע מוונציה לנתקה מעורפה הטריטוריאלי, מסרה הרפובליקה מרצונה את השטח הצפוני שהיה בשליטתה לידי הטורקים.
פיסת חוף קצרה זו נותרה כמובלעת בשליטת בוסניה והרצגובינה בתוך שטח קרואטיה, והיא הפרוזדור היחיד שלה אל הים.
עוד מסרה הרפובליקה לידי הטורקים את החלק הדרומי של שטחה, והשטח שייך עד היום למונטנגרו.
במלחמת הירושה האוסטרית ובמלחמת שבע השנים במהלך מאה ה-18, שמרה הרפובליקה של רגוזה על נייטרליות, והיא קיימה נציגויות דיפלומטיות ביותר משמונים ערים ונמלים בעולם.
ב-1806 נכנעה הרפובליקה לצבאות נפוליאון במטרה להינצל מהמצור שהטיל עליה הצי הרוסי-מונטנגרי.
העיר ניצלה, אך ב-31 בינואר 1808 ביטל המרשל אוגוסט מרמון (Auguste Marmont) את הרפובליקה, והעיר הייתה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה, כשמרמון משמש כרקטור העיר.
ב-1814 קרב הצבא האוסטרי אל העיר, וביום 27 בינואר החלו הצרפתים לעזוב את רגוזה בדרך הים.
תנאי הסכם הכניעה שנחתם בגרוז' אפשרו לצרפתים לעזוב את העיר בטרם נכנסו אליה הכוחות האנגלים והאוסטרים ב-28 בינואר אחר הצהריים.
בקונגרס וינה ב-1815 הייתה רגוזה לחלק מממלכת דלמטיה האוסטרית.
אצילי העיר נפגשו בפעם האחרונה באופן מסודר בניסיון להחיות את הרפובליקה, אך לשווא, ושלטון אוסטריה נמשך עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עם הקמתה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים ב-1918 שינתה העיר את שמה באופן רשמי לדוברובניק, והשיבה לעצמה את סמל הפסים העתיק של הרפובליקה.
הסמל מופיע בדגל קרואטיה בין סמלי חמשת מחוזות קרואטיה ההיסטוריים (שני משמאל, בגווני אדום וכחול).
ב-1941 כבשו האיטלקים את העיר ולאחריהם החזיקו בה הגרמנים, ובאוקטובר 1944 היא שוחררה על ידי הפרטיזנים היוגוסלבים.
ב-1979 הוכרזה העיר העתיקה של דוברובניק לאתר מורשת עולמית.
דוברובניק הייתה לחלק מקרואטיה העצמאית עם הכרזת עצמאותה ב-25 ביוני 1991.
עם הכרזת העצמאות של קרואטיה, החלה התקפת הצבא הלאומי של יוגוסלביה על המדינה.
ב-1 באוקטובר 1991 התקדם הצבא היוגוסלבי מכיוון מונטנגרו ובוסניה-הרצגובינה וכבש את אזור העיר, ובכלל זה גם את העיר צאבטט ואת שדה התעופה של דוברובניק.
מבחינת קרואטיה היה מיקומה של העיר בעייתי לארגון הגנה יעילה והבטחת אספקה.
העיר שוכנת בקצה הדרומי של המדינה ומוקפת גבעות והרים מצפון וממזרח; העורף הטריטוריאלי שלה צר והיא כלואה בין בוסניה והרצגובינה לים.
בנוסף לכך העיר וסביבתה מנותקים גאוגרפית מיתר המדינה על ידי הפרוזדור לים שנשלט על ידי בוסניה והרצגובינה בסמוך לעיר נאום (Neum).
עם זאת לא הצליח הצבא היוגוסלבי לכבוש את העיר, ובמקום זאת תפס עמדות בגבעות שמסביב לה והטיל עליה מצור.
המצור משך תשומת לב בינלאומית בשל תמונות הפצצת העיר העתיקה, ובשל כך שמדובר באתר מורשת עולמית.
הפצצת העיר נמשכה עד סוף שנת 1991, מועד בו נכנסה לתוקפה הפסקת האש האחרונה.
עיקר כוחות הצבא היוגוסלבי נסוגו לבוסניה והרצגובינה, והצבא הקרואטי ניצל זאת ויצא להתקפה שהביאה להסרת המצור מהעיר ב-26 במאי 1992. מבצעים נוספים שחררו את יתר השטח בו החזיק הצבא היוגוסלבי עד סוף יולי 1992. לפי הערכת הצלב האדום נהרגו 114 אזרחים כתוצאה מההפצצות.
הנזק לעיר היה ניכר והוערך בכמעט 10 מיליון דולר.
עד 1999 הושקעו בשיקום העיר למעלה מ-7,000,000 דולר, וכבר לא ניכרים בה נזקי המלחמה.
בשנת 2005 התגוררו בדוברובניק 43,770 תושבים וכ-90% מהם היו קרואטים.
כלכלת העיר נסמכת כמעט לחלוטין על תיירות ושירותים.
מדי שנה בקיץ מתקיים בעיר פסטיבל האומנות הבינלאומי "ליברטס" לאומנות, ובשנת 2014 הוא נערך בפעם ה-65. עוד מתקיים בעיר פסטיבל "ליברטס" לקולנוע.
אירוע שנתי נוסף הוא חגיגות בלזיוס הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר הנערכות ביום 3 בפברואר, וכוללות בין היתר מיסה ותהלוכה.
בשנת 2005 זכתה ראש העיר של דוברובניק, דוברבקה שואיצה, במקום השמיני בדירוג ראשי העיר העולמיים (World Mayor).
העיר הייתה אתר הצילום העיקרי עבור העיר "מעלה המלך" שבסדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
דוברובניק שוכנת לחוף הים האדריאטי באזור דלמטיה, כ5 קילומטרים בלבד מהגבול עם בוסניה והרצגובינה, למרגלות הרי הבלקן באזור נמוך יחסית שלהם.
ההרים מעל העיר משתרעים לגובה של 400 מטרים, עם פסגות של 565 מטרים בגבול עם בוסניה והרצגובינה.
מסביב לעיר צומח חורש ים תיכוני טיפוסי, ביניהם עצי אורן וברוש.
חומות העיר דוברובניק שנבנו בין המאה ה-13 למאה ה-16, הן ממערכות הביצורים השמורות ביותר באירופה.
במאה ה-14 נקבעו 15 מגדלי שמירה בחומות, ועל אלה נוספו מספר מגדלים במאה ה-15 מחשש לפלישה עות'מאנית.
אורכן של החומות הוא 1,940 מטר, ורוחבן עד שישה מטרים בצד הפונה אל היבשה ומטר וחצי עד שלושה מטרים בצד הפונה אל הים.
גובה החומות עד 25 מטר וצורתן כשל משושה.
במרכזה של החומה המערבית ניצב שער פילה (174 במפה) המוליך אל רחובה הראשי של העיר העתיקה, הפלאצה (116 במפה).
חלקו החיצוני של השער הוא מ-1537 ומעליו ניצב פסל בלזיוס הקדוש.
בצידו השני של הפלאצה ניצב שער משני המוליך אל הנמל הישן של העיר (132 במפה).
השער העיקרי החשוב האחר הוא שער פולצ'ה, בצידן הצפון-מזרחי של החומות (ליד 111 במפה).
הפלאצה, רחובה הראשי של העיר העתיקה, נמתח לאורך 200 מטר.
ליד שער פילה נמצאת מזרקת אונופריו אשר נבנתה ב-1438 כחלק ממערכת אספקת המים של העיר.
המזרקה ניזוקה הן ברעידת האדמה של שנת 1667 והן בהפצצות על העיר בשנת 1991. המנזר הפרנסיסקני ניצב בסמוך למזרקה (107 במפה), ומעל לשער הכניסה אליו נמצא פסל הפייטה מ-1498. החזית והשער הם כל מה ששרד מהמבנה המקורי לאחר רעידת האדמה.
בקצה המזרחי של הפלאצה ניצב עמוד האביר רולנד (או אורלנדו) מ-1417, ולידו, בסמוך לשער אל הנמל הישן, עומד מגדל השעון מ-1444 ובו שתי דמויות ארד המצלצלות בפעמון על מנת להכריז על השעה (ליד 169 במפה).
בין המבנים החשובים האחרים בעיר העתיקה נמנים ארמון ספונצה (172 במפה) ששימש בעבר כבית מכס, מטבעה, בית אוצר העיר ובנק, וכיום הוא משמש כארכיון.
כנסיית בלזיוס (115 במפה) הקדוש נבנתה בהשראת כנסיית מאוריציוס הקדוש בוונציה בשנת 1715, במקומה של כנסייה קודמת שחרבה ברעידת האדמה ב-1667. ארמון הרקטור מסוף המאה ה-15 (165 במפה) ששימש כמגוריו ומשרדיו של שליט הרפובליקה של רגוזה, ומשמש כיום כמוזיאון.
המנזר הדומיניקני נבנה בסוף המאה ה-14 במקביל לבניין החומות, נראה כחלק מביצורי העיר (106 במפה).
במנזר כנסייה ובמרכזו חצר פנימית ובאר.
האיים האלפיטים (Elafitski otoci) והאי לוקרום (Lokrum איטלקית Lacroma), שנמצא מול חופי העיר העתיקה ושלא תמיד נכלל בארכיפלג, שייכים גם הם לעיר דוברובניק.
שטחם הכולל של האיים פחות מ-30 קמ"ר ואוכלוסייתם מונה פחות מ-1,000 תושבים.
האיים העיקריים הם האיים לופוד (Lopud איטלקית Isola di Mezzo) ששימש בעבר כבית חולים ותחנת הסגר, שיפן (Šipan איטלקית Giuppana) הגדול מבין האיים ואזור נופש לאצולת העבר, קולוצ'פ (Koločep, איטלקית Calamotta) שנמצא מול נמל גרוז' ויאקליאן (Jakljan).
מקור שמם של האיים במילה היוונית Ελάφι (אלפי) שמשמעה צבי.
נמל התעופה של דוברובניק (Zračne luka Dubrovnik) ממוקם כ-20 ק"מ דרומית מזרחית לעיר, סמוך לצאבטט.
בשדה מסלול אחד באורך של 3,300 מטר והוא מטפל בעיקר בטיסות שכר מכל רחבי אירופה וגם מישראל.
חברת התעופה דוברובניק איירליינס, שפשטה את הרגל ונסגרה ב-2011, קבעה בעבר את מרכזה בשדה תעופה זה, וחמשת מטוסיה שהיו קרויים כל אחד על שם אחת ממצודות העיר, נשאו על זנבם את סיסמת העיר "Libertas" שנשאו אוניות הסוחר בתקופת הרפובליקה של רגוזה ואת תמונתה של דוברובניק.
טיסות סדירות מופעלות על ידי קרואטיה איירליינס לבירה זאגרב, לפולה, לאוסייק ולמספר יעדים באירופה.
בנוסף מפעילות מספר חברות תעופה נוספות טיסות סדירות ליעדים אירופים.
נמל דוברובניק (Luka Dubrovnik) שוכן ברובע גרוז' במרכזה של העיר.
בנמל שבע עמדות עגינה ועומקו המרבי הוא 10.5 מטר.
הנמל מטפל בעיקר בתנועת נוסעים והוא התחנה האחרונה והדרומית ביותר של הקו האדריאטי של חברת ידרוליניה העובר לאורך כל החוף הקרואטי עד לרייקה בצפון ומשרת את ערי החוף ואת האיים.
מהנמל יוצאים קווי שיט אל האיים הסמוכים ואל מלייט, וקו בינלאומי מחבר את העיר אל בארי באיטליה.
דוברובניק איננה מחוברת אל רשת מסילות הרכבת של קרואטיה או של בוסניה והרצגובינה, ו"הכביש המהיר האדריאטי" (Jadranska autocesta – A1) המוביל מזאגרב דרומה, אמור לחצות בסופו של דבר את כל דלמטיה ולהגיע עד לעיר.
נכון לשנת 2007 מגיע כביש זה רק עד ספליט, והכבישים המובילים מהעיר צפונה סובלים מעומס כבד בסופי שבוע ובחגים בתקופת הקיץ.
התחבורה הציבורית – עירונית ובין-עירונית – מבוססת על שירות אוטובוסים.
תחנת האוטובוסים המרכזית ממוקמת סמוך לנמל ברובע גרוז'.
לאבטחת קשר יבשתי עם יתר חלקי קרואטיה נבנה גשר פליישץ.
הקהילה היהודית בדוברובניק קמה עם תום מסעי הצלב בסוף המאה ה-14. המסמך הראשון המזכיר יהודי, רופא במקצועו אשר שמו לא נמסר, הוא מ-1326. לאחר מכן נזכרו יהודים כתושבים ארעיים בעיר אשר עסקו במסחר, וב-1421 נזכר היהודי הראשון שהתגורר בה באופן קבוע.
עם גירוש ספרד הגיעו לדוברובניק יהודים מספרד ומפורטוגל, הקהילה התמסדה ובראשה הועמד קונסול שהופקד על גביית המיסים.
עלילת דם התרחשה בעיר בסביבות שנת 1502, כאשר רופא בשם משה מרליה ועשרה יהודים נוספים הואשמו ברצח אישה זקנה לצורכי פולחן.
מרליה ושבעה מהנאשמים עונו והועלו על המוקד.
עלילת דם נוספת הייתה ב-1622, קורבן העלילה היה הסוחר יצחק (איזאק) ישורון.
הוא עונה קשות ונידון לעשרים שנות מאסר, אך המשפט נמשך ולאחר שלוש שנים, בשנת 1625, הוא שוחרר.
במהלך כל תקופת המשפט נאסר על יהודי ראגוזה, כפי שנקראה העיר אז, להתגורר מחוץ לתחומי הגטו.
ב-1515 גורשו היהודים מהעיר, אך הדבר פגע במסחר ורגוזה קראה לסוחרים היהודים לשוב אליה והעניקה להם זכויות מסוימות.
ב-1532 הגיעו לעיר יהודים מיוון ומאלבניה, אשר שמשו כסוחרים מתווכים בין האימפריה העות'מאנית למדינות נוצריות שנחשבו יריבות לה.
היהודים הורשו תחילה להתגורר רק בעיירה פלוצ'ה הקרובה, לא היו רשאים להימצא ברחובות בלילה, או לבקר בבתי נוצרים (למעט אצל בעלי עיסוקים מסוימים), או להעסיק נוצרים בני פחות מ-50 במשק ביתם.
הזכות להתיישב בעיר ניתנה בהמשך רק לבעלי הון מינימלי.
ב-1546 הוקם בעיר גטו, שכלל רחוב בודד – רחוב היהודים (Žudioska ulica), והיה תחום בחומה.
בגטו היו 11 בתים ובית כנסת.
בקהילה פעלו תלמוד תורה לילדים וישיבה.
חברה קדישא טיפלה בחולים ובסידורי הקבורה בחלקה סמוכה לחומה הצפונית הנמצאת ברחוב "הקברים היהודים" (Na grebe žudijoske).
כמה משפחות יהודיות עשירות הורשו לגור גם מחוץ לגטו.
לאחר הכיבוש הצרפתי, ביטל המרשל מרמון את כל החוקים נגד היהודים ב-22 ביוני 1808, אך עם שוב האוסטרים שש שנים לאחר מכן, הושב המצב החוקי לקדמותו.
הקהילה הגיעה לשיא גודלה ב-1831, עת מנתה 260 חברים.
יהודה מרגוזה, ממחדשי היישוב היהודי ביפו היה מבני העיר.
בימי "ממלכת דלמטיה", שהייתה נחלת הכתר האוסטרי נחקקו לבסוף באמצע המאה ה-19 חוקים שאיפשרו את האמנציפציה של היהודים כאזרחים שווים.
לפני השואה גרו בדוברובניק כמאתיים יהודים.