tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכן הובא בשולחן ערוך (חושן משפט קסג ג): "אבל ממון דלא מטלטל אין גובין עליו כלל".
וכן תרבות ישראל ומנהג הקהילות...
יושבים ומדקדקים ומטילים על כל אחד ואחד בצדק איש לפי עמלו ולפי טיפולו, ודנין על אחיהן כאילו הן גופן, לקיים מה דאמרו (שבת לא,ע"א) 'מה דעלך סני לחברך לא תעביד', ומה שמטילין על ליטרא של פרקמטיא אינו דין שיקבלו על ליטרא של קרקע, שפחותה זו מזו...
ולא מצינו בכל התורה, ששיעבד הקב"ה כלום את ישראל בקרקע, אלא היוצא השדה לשנה, וכן בלקט שכחה ופאה ובעוללות ובהענקה...
גם חכמים אחרים טענו שיש להטיל מס על קרקע בשיעור פחות משיעור המס המוטל על המסחר (כגון חצי או רביע).
מס על בתים - בדברי פוסקים רבים נזכר שאין להטיל מס על דירה אחת המשמשת למגורים, אבל יש להטיל מס על דירה שנייה ומעלה, ובפרט כאשר הדירות הנוספות משמשות לרווח (כגון דמי-שכירות או מסחר), שכן אין הבדל בין סחורה בבתים לבין כל סחורה אחרת.
מס על רכוש מטלטל - בדברי הרא"ש (תשובות כלל ו) נזכר מס על רכוש מטלטל בשווי מאה זהובים ומעלה.
ונחלקו הפוסקים אם נכללים בכך גם תכשיטים, או ממון שביד בני-המשפחה והמשרתים.
בספרות השו"ת נדונה רבות שאלת מקום החיוב: אם אדם גר בעיר אחת, אבל רוב רכושו ורווחיו נמצא בעיר אחרת, לאיזו עיר הוא צריך לשלם מס?
(במושגים של ימינו: אדם שבבעלותו מפעל הנמצא באזור-התעשייה של עיר גדולה, והוא עצמו גר ביישוב פרברי - למי הוא צריך לשלם מס?).
הדעה הרווחת היא, שמס התלוי ברכוש יש לשלם למקום שבו נמצא הרכוש.(עמ' 156) אולם ישנן דעות שונות.(פרק טז.6)
הקשר בין תשלום המס והזכות להשתתף בהחלטות ציבוריות
מערכת המיסים היהודית מבוססת על עיקרון השותפות, לפיו המיסים שייכים לכל התושבים בשותפות והם באים לידי הסכמה על גביית הכספים וייעודם.
זאת בניגוד לגישה של "אוצר המלכות" שרווחה במדינות מלוכניות, לפיה המיסים נכנסים לכיסו הפרטי של המלך והוא משתמש בו כרצונו.(עמ' 151) לכן, הדעה המקובלת בין הפוסקים היא, שהזכות להשתתף בהכרעות בעניינים ציבוריים, ובפרט עניינים הדורשים שימוש בכספי המיסים, תלויה בתשלום מיסים - רק משלמי המיסים רשאים להשתתף בהכרעה.
אולם, כיוון שחלק גדול מהמיסים מתחלקים לפי ממון, נשאלת השאלה, האם תשלום מס גבוה יותר מקנה למשלם זכות גדולה יותר להשפיע על השימוש בכספי המיסים, או שלכל משלמי-המיסים ישנה זכות שווה?(פרק יג)
הוא מתייחס להחלטה של הציבור להטיל "חרם" בעניין כלשהו הנוגע לממונות, וכותב שזכות-ההצבעה היא יחסית לגובה תשלום המיסים - אין זה הוגן שאנשים המשלמים מעט מיסים יטילו חרם על אנשים המשלמים הרבה מיסים.
אולם, הרב יוסף מטראני כתב ש.
זכות ההצבעה היא "בינארית": לכל הלא-משלמים אין זכות בכלל, אבל לכל המשלמים יש זכות שווה.
גם מהר"ם מרוטנבורג תמך בזכות-הצבעה שווה לכל משלמי המיסים:
הסמ"ע כתב, שאמנם לעניים (המשלמים מעט מס) אין זכות לכפות את דעתם ולגזור גזירות על העשירים (המשלמים את רוב המיסים), אבל גם ההפך לא נכון - גם העשירים המעטים אינם רשאים לכפות את דעתם ולגזור גזירות על העניים הרבים, והעלה השערה שהעניים והעשירים
ואכן בקהילות יהודיות רבות היו תקנות מסוג זה.
בשו"ת צמח צדק מתוארת תקנת-הקהל בעניין מינוי בעלי-תפקידים המקבלים את משכורתם מכספי המיסים: .
באחת הקהילות התעוררה בעיה: היו חמישה (מתוך 50) בעלי-בתים עשירים, שהיו בני-משפחה, והיו אחראים ביחד לרוב תשלומי המיסים ("רוב בניין").
וכיוון שהם התנגדו למינוי שַמָּש מסוים, שאר 45 חברי-הקהילה לא יכלו למנות אותו.
הם פנו אל ה"צמח צדק", והוא פסק, שהתקנה אכן טובה וראויה, אבל במקרה זה, כיוון שהמשכורת לשמש ממומנת חציה "לפי ממון" וחציה "לפי נפשות", הרי במקרה זה ה-45 שהסכימו למנות את השמש הם גם "רוב מניין" וגם "רוב בניין" ודעתם התקבלה.
מצד שני, בקהילה אחרת רצו העשירים לשנות את התקנה ולקבוע, .
ה"צמח צדק" התנגד לבקשה זו וכתב ש.
כשיש מחלוקת בין שני אנשים מן השורה בענייני ממון, הכלל הוא "המוציא מחברו - עליו הראיה": הרוצה לחייב את זולתו לתת לו כסף - עליו מוטלת החובה להוכיח את טענתו, ואם לא הצליח להוכיח את טענתו - המצב נשאר כפי שהוא.
אולם כשיש מחלוקת בין היחיד לבין הציבור (ונציגיו) בענייני מיסים, הכלל שונה - היחיד הוא שחייב להוכיח את טענתו.
אם אין לו הוכחה מיידית - הוא חייב קודם-כל לשלם את המיסים שתובעים ממנו, ואחר-כך לתבוע את הציבור לדין, ואם יביא ראיה לדבריו - הציבור יחזיר לו את המס.
המקור לדין זה הוא בתשובת מהר"ם מרוטנברג (סימן קו), והוא מציין כמה סיבות: א.
המיסים נחשבים ב"חזקת" הציבור עוד לפני שנגבו (ע"פ הגמרא בבא מציעא עג:); ב.
מצאנו בגמרא כמה סוגיות הנותנות עדיפות לציבור על-פני היחיד; ג.
אילו חובת ההוכחה הייתה על הציבור, אף אחד לא היה טורח לתבוע, כי החלק של כל אחד מבני-הציבור במיסים הוא קטן יותר מעלות התביעה.
פוסקים רבים נוספים מציינים דין דומה ומנמקים אותו בדרכים שונות.(פרק יז)
כיוון שהציבור נחשב ל"מוחזק" בכספי המס, חוב המס קודם לחובות אחרים.
למשל, אם אדם נפטר לפני שהספיק לשלם מיסים, ובצוואתו נתן מתנה או ציווה לתת את רכושו להקדש - קודם-כל גובים את החוב מהעיזבון, ורק אחר-כך נותנים את מה שנשאר למתנה או להקדש.
חוב המס קודם לזכויות היורשים ואפילו לכתובת האלמנה.(פרק יח)
הנוהג בקהילות רבות היה, שכל אזרח מצהיר על שווי רכושו ורווחיו (בדומה להצהרת הון בימינו), ואף נשבע על כך.
בנוסף לשבועה, נהגו להטיל חרם על מי שמעלים הכנסות או משתמט מתשלום המס.
הדבר מעיד על החשיבות הרבה שייחסו חכמי ישראל לתשלום מס-אמת, והחומרה הרבה של הברחה והשתמטות מתשלום מס.(פרק יט)
מִסִילְיֶה הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון, הממוקם כ-14 ק"מ דרומית לעיר ג'נין, בגובה כ-400 מטר מעל פני הים.
לאחר הסכמי אוסלו סווג כל שטח הכפר כשטח A.
בפי תושבי הכפר כמה סברות לגבי מקור השם:
הכפר נקרא על שם תושביו הראשונים משבט בּני מסליה (بني مسلية) שהגיעו למקום, ככל הנראה מתימן, לאחר תבוסת הצלבנים.
הכפר נקרא על שמה של סליה, שהייתה בתו של אחד הקיסרים הרומאים, שבנתה ארמון המשקיף על עמק סאנור באזור הנקרא אל-ח'ירבה.
מיסיליה שוכנת במישור קטן למרגלות הר הגלבוע, שהוא חסר כל ניקוז טבעי, ותואר בתחילת המאה העשרים כביצה גדולה בעונת הגשמים המתייבשת בקיץ.
מדרום לכפר מתנשא "ג'בל אבו אל-ח'יר" לגובה של 496 מ' מעל פני הים ובימים בהירים ניתן לראות ממנו את החרמון.
על ההר מוצבות אנטנות של חברות הסלולר וַטַנִיה וג'וואל וכן מגדל של תחנת רדיו מקומית המשדרת מא-זַבאבדה.
במיסיליה נמצאו חרסים מהתקופות הרומית, הביזנטית, המוסלמית וימי הביניים.
בשנת 1838 תיאר אדוארד רובינסון את הכפר כשטייל באזור, כגובל במרג' סאנור הפורה ביותר.
הוא ציין את הכפר כחלק ממחוז חַארִת'ה, צפונית לשכם.
בשנת 1870 תיאר ויקטור גרן את הכפר כ"יושב על מורדותיה הצפוניים של גבעה נטועה בעצי זית מעולים; בתחתית יש מישור פורה ומעובד היטב."
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 מיסיליה תואר כ"כפר קטן, מנותק מהצפון עם גבעת מדרום.
הכפר מוקף זית ומטעים טובים, עם העמק הפתוח שנקרא ואדי אל-מלכּ ('עמק המלך') בצפון.
אספקת המים היא מבארות, שחלקן בעלות מראה קדום.
מי הבארות מסופקים בעיקר על ידי מי גשמים."
במפקד 1922 של ארץ ישראל שערכו שלטונות המנדט הבריטי, במיסיליה התגוררו כ-190 מוסלמים.
מספר זה גדל במפקד 1931 ל-222 מוסלמים שהתגוררו ב-49 בתים.
בסקר הכפרים של 1945 האוכלוסייה מנתה 330 נפשות.
בשנת 1961 מנתה אוכלוסיית מיסיליה 606 נפשות.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 2,252 תושבים בשנת 2006.
בכפר מתגוררים כ-200 איש בני משפחות פליטים שהגיעו אחרי 1948.
בסקר הכפרים של 1945 נמצא ששטח הכפר הוא כ-9,038 דונם.
מתוך שטח זה 5,358 דונם מיוחסים לתושבי הכפר, ועוד 3,680 דונם מושע.
מתוך שטח הכפר נמצאו (ב-1945) 2,683 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 2,592 דונם שימשו לגידול דגנים, ואילו 23 דונם היו קרקע בנויה.
הגידולים החקלאיים העיקריים בכפר הם זיתים, ענבים, תאנים וירקות.
מי ההשקיה מגיעים מבארות מים.
בנוסף לחקלאות, קיימות בסביבות הכפר מחצבות אבן וכן מספר מנסרות.
הכפר מחובר לרשת החשמל האזורית, שמספקת 100% מצורכי התושבים.
מיסיון אלמו , המכונה בדרך כלל רק אלמו (Alamo), ואשר במקור נקרא מיסיון סן אנטוניו דה ואלרו (Misión San Antonio de Valero), הוא מתחם מיסיון ומאחז ספרדי היסטורי שהוקם במקור במהלך המאה ה-18 על ידי מיסיונרים קתולים במקום בו נמצאת כיום העיר סן אנטוניו שבארצות הברית.
מיסיון אלמו היה המקום בו נערך בשנת 1836 קרב אלמו.
כיום המבנה משמש כמוזיאון וממוקם ברובע ההיסטורי אלמו פלאזה .
המבנה הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2015.
מיסיון אלמו היה אחד מהמיסיונים הספרדיים הראשונים שהוקמו באזור בטקסס.
המיסיון הוקם במטרה לספק מסגרת חינוכית לאינדיאנים המקומיים לאחר התנצרותם.
המיסיון ננטש בשנת 1793. עשר שנים לאחר מכן הפך המיסיון למבצר בו שכנה פלוגה צבאית ספרדית של נושאי רומח רכובים אשר לפי ההערכה היו מי שנתונו למקום את השם "אלמו".
במהלך המהפכה הטקסנית הגנרל המקסיקני מרטין פרפקטו דה קוס העביר את המיסיון לרשות הצבא הטקסני במהלך דצמבר 1835, בעקבות המצור על בכסאר .
בעקבות כך מספר קטן יחסית של מורדים טקסנים כבשו אז את המתחם ושהו בו במשך מספר חודשים.
המורדים הטקסנים ששהו במתחם נקלעו בהמשך לקרב עקוב מדם שנערך במתחם בחודשים פברואר-מרץ של שנת 1836 בין רפובליקת מקסיקו לבין כוחות המורדים הטקסנים במסגרת המהפכה הטקסנית כאשר בסופו נרצחו כל המורדים הטקסנים.
כאשר צבא מקסיקו נסוג מאזור טקסס מספר חודשים לאחר מכן כוחות הצבא המקסיקנים החריבו חלק גדול מהחומות של המתחם ושרפו חלק מהמבנים במתחם.
במהלך חמש השנים הבאות המתחם שימש מעת לעת חיילי חיל מצב, טקסיים ומקסיקנים, אך בסופו של דבר ננטש.
בשנת 1849, מספר שנים לאחר שטקסס סופחה לארצות הברית, החל צבא ארצות הברית לשכור את המתקן לשימוש כמחסן אפסנאות, אך הוא ננטש בהמשך במהלך 1876 לאחר שהוקם בקרבת מקום בסיס פורט סם יוסטון.
הקפלה של המיסיון נמכרה לבסוף למדינת טקסס, אשר בחרה שלא לשפץ מחדש את המבנה.
המתחם נמכר בהמשך לחברת סחורות שהשתמשה במבנים כמחסנים.
בשנת 1891 הוקמה עמותת בנות הרפובליקה של טקסס (Daughters of the Republic of Texas) אשר הייתה מוקדשת להנצחת זכרם של המשפחות המייסדות וחיילי הרפובליקה של טקסס.
העמותה החליטה לשפץ מחדש את מבני המתחם במטרה לשמר את המתחם בשל החשיבות ההיסטורית שלו.
במהלך שנת 1905 עדינה אמיליה דה זוואלה וקלרה דריסקול הצליחו לשכנע את הממשל הטקסני לרכוש את הבניינים שנותרו ולמנות את עמותת בנות הרפובליקה של טקסס כאפוטרופוס הקבוע על האתר.
במהלך המאה הבאה נעשו מספר ניסיונות להסיר את סטטוס האפוטרופוס של העמותה על המתחם.
בתחילת 2015 הממשל האמריקני העביר באופן רשמי את האחריות על השליטה באלמו לידי משרד הקרקעות הכללי של טקסס .
מיסיון אלמו וארבעת המיסיונים הנוספים בפארק ההיסטורי הלאומי של אתרי המיסיון בסן אנטוניו הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-5 ביולי 2015.
אוניית המערכה מיסיסיפי (BB-41/AG-128), הייתה השנייה מסדרת ניו מקסיקו, והייתה הספינה השלישית של צי ארצות הברית שנקראה לכבוד המדינה ה-20. האונייה נבנתה בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות בניופורט ניוז, וירג'יניה.
השדרית שלה הונחה באפריל 1915, היא הושקה בינואר 1917, ונכנסה לשירות בדצמבר אותה שנה.
היא הייתה חמושה בסוללה של 12 תותחי בארבעה צריחים בעלי שלושה תותחים, והייתה מוגנת בלוח שריון כבד, כאשר חגורת השריון הראשית שלה הייתה בעובי .
האונייה נשארה במימי אמריקה הצפונית במהלך מלחמת העולם הראשונה, וערכה אימונים כדי לתרגל את הצוות.
לאורך שנות ה-20 וה-30, האונייה שירתה בצי האוקיינוס השקט.
במאי 1941, בהשפעת מלחמת העולם השנייה והקרב על האוקיינוס האטלנטי, מיסיסיפי ושתי האוניות האחיות שלה הועברו לצי האטלנטי כדי לסייע בהגנה על הספנות האמריקאית באמצעות סיורי הנייטרליות.
יומיים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, מיסיסיפי עזבה את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור לצי האוקיינוס השקט; לאורך כל השתתפותה במלחמת העולם השנייה, היא תמכה בפעולות אמפיביות באוקיינוס השקט.
היא הפגיזה את הכוחות היפניים במהלך המערכות באיי גילברט ומרשל ובפיליפינים והפלישות לפלליו ואוקינאווה.
הצי היפני תקף את הכוחות האמריקאים במהלך המערכה בפיליפינים, ובקרב מפרץ לייטה לאחר מכן, מיסיסיפי השתתפה בקרב מצר סוריגאו, הקרב האחרון של אוניות המערכה בהיסטוריה.
לאחר המלחמה, מיסיסיפי הוסבה לספינת אימונים של ירי, ושימשה גם לבדיקת מערכות נשק חדשות.
אלה כללו את טיל RIM-2 טרייר וטיל AUM-N-2 Petrel בסופו של דבר היא הושבתה ב-1956 ונמכרה לגריטת ספינות בנובמבר אותה שנה.
מיסיסיפי הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הסוללה המשנית כללה 14 תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ) /51 קליבר המורכבים בבתי תותחים בודדים המקובצים במבנה העילי באמצע האונייה.
בנוסף, מיסיסיפי הרכיבה גם שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים), שקועים בגוף, אחד בכל צד רוחב.
מיסיסיפי עברה מודרניזציה רבה בתחילת שנות ה-30. הטורבינות המקוריות שלה הוחלפו בדגמי גיר חדשים שיוצרו על ידי וסטינגהאוס, והיא קיבלה שישה דוודים אקספרס שתוכננו על ידי לשכת ההנדסה.
היא קיבלה תוספת של סיפון משוריין, וההגנה התת-ימית שלה שופרה.
שינויים אלו הגדילו מאוד את ההדחק שלה, ל- בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא.
השדרית של מיסיסיפי הונחה ב-5 באפריל 1915 בחברת בניית הספינות של ניופורט ניוז בניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-25 בינואר 1917, ולאחר שסיימה את עבודת האבזור, נכנסה לשירות בצי האמריקני ב-18 בדצמבר 1917. קפטן ג'וזף לי ג'יין שימש כמפקד הראשון של האונייה.
לאחר שסיימה ניסויים ימיים מול וירג'יניה, מיסיסיפי עזבה את ארצות הברית ב-22 במרץ 1918 למפרץ גואקנאיבו בקובה, שם ערכה אימונים נוספים.
ב-31 בינואר 1919 היא עזבה לסבב אימונים נוסף באיים הקריביים.
מאוחר יותר באותה השנה, היא חזרה להמפטון רודס, וירג'יניה, שם החלה בשייט בין בוסטון לניו יורק.
מיסיסיפי שובצה לאחר מכן בצי האוקיינוס השקט והיא עזבה בהתאם את החוף המזרחי ב-19 ביולי.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 חזרה האונייה לקריביים באופן שגרתי לאימוני חורף.
שניים מתוך 14 תותחי 5-אינץ'/51 קליבר המקוריים הוסרו ב-1922. במהלך בעיית הצי I, שהתקיימה בפברואר 1923, הטביעה מיסיסיפי את אוניית המערכה פרה-דרדנוט איווה (BB-4), ופגעה בה לראשונה עם תותחי ה-5 אינץ' שלה בטווחים שבין לפני ירי מטח של פגזי 14 אינץ' שפגע באיווה באמצע האונייה וגרם נזק קטלני.
במהלך תרגיל הירי, נעשה לראשונה שימוש במטוסי תצפית כדי לסייע לכוון תותחים של אוניית מערכה אמריקאית בתרגיל גדול.
תוך כדי אימון ירי ליד סן פדרו ב-12 ביוני 1924, אירע פיצוץ בצריח התותח מס' 2 בירי קדימה.
האש שנוצרה חנקה 44 מאנשי צוות הצריח.
עם החזרה לנמל אבק השריפה שעדיין היה בתותח מס' 5, התותח שנותר בצריח, התפוצץ והרג ארבעה מחברי צוות החילוץ.
הפגז שהיה בתותח פספס בקושי את ספינת הנוסעים ייל.
זה היה, בזמנו, האסון הקטלני ביותר בזמן שלום בתולדות הצי.
היא עזבה את סן פרנסיסקו ב-15 באפריל 1925 למשחקי מלחמה שנערכו מחוץ להוואי, ולאחר מכן יצאה לשייט לאוסטרליה, וחזרה לקליפורניה ב-26 בספטמבר.
האונייה חזרה לחוף המזרחי בתחילת 1931 למודרניזציה גדולה במספנת הצי של נורפוק שהחלה ב-30 במרץ.
שיפוץ זה שינה באופן משמעותי את פרופיל האונייה על ידי הסרת תורן הסריג הקדמי והאחורי המקורי.
המודרניזציה כללה גם החלפה של תותחי נ"מ קודמים בקוטר 3 אינץ'/50 קליבר בשמונה תותחי 5 אינץ'/25 קליבר.
תרגילי אימון נוספים התבצעו בספטמבר 1933. ב-24 באוקטובר 1934 היא עברה דרך תעלת פנמה בדרכה חזרה לצי האוקיינוס השקט, שם נשארה עד אמצע 1941, מלבד הפלגות החורף הרגילות באיים הקריביים.
בשלב זה, פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה, והולידה את המערכה באוקיינוס האטלנטי.
ב-7 במאי 1941, אדמירל הרולד ריינפורד סטארק, ראש המבצעים הימיים, העביר את מיסיסיפי, אוניות המערכה איידהו וניו מקסיקו, נושאת המטוסים יורקטאון, ארבע סיירות קלות ושתי שייטות משחתות לאוקיינוס האטלנטי כדי לתגבר את סיורי הנייטרליות.
ב-15 ביוני, מיסיסיפי חזרה לנורפוק, שם התכוננה לערוך את הסיור הראשון שלה בצפון האוקיינוס האטלנטי, שכללה ליווי שיירה מניופורט, רוד איילנד להוואלפיורדור, איסלנד.
היא החלה במשימת ליווי נוספת של שיירה ב-28 בספטמבר, גם היא לאיסלנד.
מיסיסיפי נשארה שם עד נובמבר כדי להגן על הספנות האמריקאית באזור.
בתקופה זו שובצה ל"סיירת הלבנה", קבוצת משימה מיוחדת, יחד עם שתי אוניות המערכה האחרות וזוג סיירות כבדות.
ב-9 בדצמבר, יומיים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור, מיסיסיפי עזבה את איסלנד, לכיוון זירת האוקיינוס השקט.
היא הגיעה לסן פרנסיסקו ב-22 בינואר 1942, שם ערכה אימונים וליוותה שיירות לאורך החוף המערבי במהלך שבעת החודשים הבאים.
החל ממאי 1942, התותחים המקוריים בקוטר 5 אינץ'/51 קליבר של הסוללה המשנית הוסרו כדי לפנות מקום למקלעים נגד מטוסים.
ב-6 בדצמבר היא ליוותה שיירה של ספינות חיילים לפיג'י, וחזרה לפרל הארבור ב-2 במרץ 1943. המבצע הקרבי הגדול הראשון שלה החל ב-10 במאי, כשעזבה את הוואי כדי לתמוך בשחרור האיים האלאוטיים.
היא הפגיזה את קיסקה ב-22 ביולי, וחיל המצב היפני נסוג מהאי כמה ימים לאחר מכן.
לאחר סיום המערכה, מיסיסיפי חזרה לסן פרנסיסקו לשיפוץ.
ב-19 באוקטובר היא עזבה את סן פדרו כדי להצטרף לצי הפלישה שיתקוף את איי גילברט.
במהלך המערכה באיי גילברט ומרשל ב-20 בנובמבר, בזמן שמיסיסיפי הפגיזה את מאקין, אירע שוב פיצוץ בצריח מספר 2 שלה, והפעם נהרגו 43 אנשי צוות.
לאחר תיקונים, היא המשיכה במערכה, והפגיזה את קווג'לין ב-31 בינואר 1944, את טארואה ב-20 בפברואר ואת ווטייה ב-21 בפברואר.
ב-15 במרץ, היא הפגיזה עמדות יפניות ב-Kavieng שבאירלנד החדשה, לפני שחזרה לארצות הברית לשיפוץ במפרץ פיוג'יט.
שיפוץ זה הגדיל את מספר תותחי ה-5 אינץ'/25 קליבר משמונה לארבעה עשר.
לאחר שחזרה לצי, סיפקה מיסיסיפי תמיכה בירי לנחתים שעלו לחוף בפלליו, והפגיזה עמדות יפניות ב-12 בספטמבר, שלושה ימים לפני הנחיתה.
היא נשארה שם, הפגיזה את האי במשך שבוע, לפני שהמשיכה למנוס, שנכבשה לאחרונה על ידי כוחות אמריקאים.
היא הוקצתה לצי הפלישה לפיליפינים תחת אדמירל משנה ג'סי ב' אולדנדורף, מיסיסיפי עזבה את מנוס ב-12 באוקטובר והגיעה ליד לייטה ב-19, כשהחלה בהפגזת החוף.
במהלך קרב מפרץ לייטה, בליל 24 באוקטובר, מיסיסיפי ושאר אוניות המערכה של הפגזת החוף הביסו באופן מכריע את הכוח הדרומי היפני בפיקודו של תת-אדמירל שוג'י נישימורה בקרב מצר סוריגאו.
במהלך הקרב, ספינות המלחמה היפניות לא הצליחו לזהות את כלי השיט האמריקאיים עם המכ"ם שלהם.
בנוסף, המצר הצר אילץ את היפנים להפליג בשורה קדימה, בעוד מיסיסיפי ושאר אוניות המערכה הוצבו בכניסה, שם הם יכלו לירות מטחי דופן.
כתוצאה מכך, נישימורה לא היה מסוגל להימנע מחציית ה-T שלו.
בפעולה שלאחר מכן גרמו משחתות אמריקאיות נזק כבד לכוח היפני, אשר הושמד אז באש המרוכזת מאוניות המערכה.
מיסיסיפי, שהייתה מצוידת במכ"ם ישן יותר של בקרת אש, התקשתה לזהות מטרות בחושך, ולכן ירתה רק מטח אחד של 12 תותחים, לאחר שאולדנדורף נתן את ההוראה להפסיק את האש.
המטח הזה היה הירי האחרון בקרב, והתברר כפעם האחרונה שאוניית מערכה ירתה בתותחיה לעבר אוניית מערכה אחרת.
מיסיסיפי נשארה מחוץ ללייטה, סיפקה תמיכה בירי עד 16 בנובמבר, אז נסוגה לאיי אדמירליטי כדי לערוך הכנות למבצע הבא.
ב-28 בדצמבר היא חזרה ללייטה, ועגנה במפרץ סן פדרו.
האונייה החלה להפגיז עמדות יפניות באי לוזון ב-6 בינואר 1945. במהלך ההפגזה, קמיקזה יפני פגע באונייה, אך היא נשארה בעמדה, והפגיזה את ההגנות היפניות, עד 10 בפברואר, אז נסוגה לפרל הארבור לצורך תיקונים.
היא חזרה לשירות בזמן כדי להצטרף לצי הפלישה שתקף את אוקינאווה, והגיעה אל Nakagusuku Wan ב-6 במאי.
היא הפגיזה את מצודת שורי, וגרמה נזק כבד לנקודת חוזק מרכזית בקו ההגנה היפני.
קמיקזה אחר (זוהה בתחילה כמטוס ידידותי) פגע באונייה ב-5 ביוני, אך היא נשארה בפעולה מול אוקינאווה עד 16 ביוני.
ביולי 1945 היא ביצעה תיקונים ב-USS ABSD-5, מבדוק יבש צף לתיקון.
לאחר שממשלת יפן הודיעה על כניעה, מיסיסיפי יצאה למפרץ סגאמי, הונשו, כחלק מכוח הכיבוש, והגיעה לשם ב-27 באוגוסט.
היא נכחה במהלך החתימה על מסמכי הכניעה ב-2 בספטמבר במפרץ טוקיו.
ארבעה ימים לאחר מכן, היא עזבה את מימי יפן, לכיוון ארצות הברית.
היא הגיעה לנורפוק ב-27 בנובמבר.
עם הגעתה לנורפוק, האונייה הוסבה לספינת אימונים של תותחנים, וקיבלה את מספר הגוף AG-128 ב-15 בפברואר 1946. בהפניות מסוימות מספר גוף האונייה שלה ניתן כ-EAG-128. החימוש שתוכנן בתחילה כספינת אימונים היה שונה במקצת מזה שהותקן בפועל.
לא ברור אם הוצע להתקין סוללה מעורבת של תותחי אורליקון 20 מ"מ בצריחים מרובעים, תאומים ויחידים.
לאחר שיצאה מהשיקום שירתה בכוח הפיתוח המבצעי, ביצעה ניסויי נשק וסייעה בהערכת מערכות נשק חדשות.
באונייה היו שני משגרי טילי RIM-2 טרייר חדשים שהותקנו ב-1952 כאשר צריח מספר 4 הוסר, העבודה הסתיימה ב-9 באוגוסט במספנת הצי של נורפוק.
ירי הניסוי הראשון של טיל טרייר הנישא באונייה התרחש ב-28–29 בינואר 1953 ליד קייפ קוד.
מיסיסיפי ניסתה מאוחר יותר את טיל הפטרל, נשק נתמך מכ"ם, בפברואר 1956. ב-17 בספטמבר, מיסיסיפי הושבתה בנורפוק, נמכרה לגרוטאות לבית לחם סטיל ב-28 בנובמבר, ולאחר מכן נגרטה.
אוניית המערכה מיסיסיפי (BB-23) או קילקיס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט, האונייה המובילה של סדרת מיסיסיפי שנבנתה במקור על ידי הצי האמריקני בשנים 1904–1908. הסדרה נבנתה בעיצוב קטן יותר מאוניות מערכה אמריקאיות אחרות כתוצאה ממגבלה על ההדחק שהטיל הקונגרס כחלק ממאמץ להגביל את העלויות.
האוניות היו חמושות בסוללה ראשית של ארבעה תותחי , התקן לפרה-דרדנוטים של אותה תקופה, אך כדי להבטיח שחימוש ראשוני כבד, פשרות משמעותיות במהירות, סוללות משניות והגנה על שריון היו נחוצים כדי לשמור על האונייה בגבולות ההדחק שנקבע.
מיסיסיפי שירתה בצי האטלנטי מ-1909 עד 1912, אשר כללה בעיקר פעולות אימונים שגרתיות.
ב-1910, היא ואוניות נוספות מהצי ביקרו באירופה וב-1912 היא נשאה נחתים לקובה במהלך תסיסה אזרחית במדינה.
יוון קנתה את מיסיסיפי ביולי 1914 ושינתה את שמה לקילקיס; לאחר מכן היא הפכה לאוניית הדגל של הצי היווני.
היא לא ראתה פעולה במהלך מלחמת העולם הראשונה, שכן ממשלת יוון נשארה נייטרלית עד 1917, ולאחר שנכנסה למלחמה היא שימשה רק כספינת הגנה על הנמל.
היא ראתה שירות במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה ובמלחמת יוון–טורקיה בשנים 1919–1922, תמיכה בנחיתות בטורקיה וחיפתה על הנסיגה הסופית של כוחות יוון בספטמבר 1922. עדיין מושפעת ממהירותה הנמוכה, קילקיס הוצאה מתפקידי הדגל ב-1930, הוכנסה למילואים ב-1932 ושימשה כספינת אימונים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, שלאחריה שימשה כסוללה צפה.
במהלך הפלישה הגרמנית ליוון ב-23 באפריל, היא הותקפה והטבעה על ידי מפציצי צלילה גרמניים יונקרס Ju 87 שטוקה בבסיס הצי סלמיס, יחד עם אוניית האחות שלה למנוס.
שתי האוניות נמשו בסופו של דבר בשנות ה-50 ופורקו לגרוטאות.
שתי האוניות מסדרת מיסיסיפי הוזמנו על פי תנאי ההקצאה הימית של 1903, שקבעה הדחק מתוכנן מקסימלי של 13,000 טונות ארוכות (13,209 טונות).
ההדחק המוגבל הסתכם בהפחתה של 3,000 טונות ארוכות (3,048 טונות) בהשוואה לסדרת קונטיקט הקודמת, שחייבה פשרות משמעותיות במהירות, בחימוש ושריון, מה שהפך אותם לתכנון גרוע שלא היה מסוגל לשרת עם הצי הראשי והוביל לסילוקם המהיר של האוניות משירות.
הדחק האונייה היה 13,000 טונות ארוכות בתפוסה סטנדרטית ועד 14,465 טונות ארוכות (14,697 טונות) במעמס מלא.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מילימטרים) L/45 בשני צריחים תאומים, בשני קצות המבנה העילי.
שמונה תותחי 8 אינץ' (203 מילימטרים) L/45 הותקנו בארבעה צריחים תאומים, שניים בכל צד של כלי השיט באמצע האונייה.
הסוללה המשנית הושלמה עם שמונה תותחי 7 אינץ' (178 מילימטרים) L/45 המורכבים בנפרד בקזמטים לאורך הגוף, שניים פחות מסדרת קונטיקט.
להגנה מטווח קרוב מפני סירות טורפדו היא כללה סוללה של 12 תותחי 3 אינץ' (76 מילימטרים) L/50 (לעומת עשרים על סיפון אוניות הסדרה קונטיקט), שישה תותחי 3 פאונד ושני תותחי 1 פאונד.
מערכת החימוש של האונייה הושלמה על ידי שני צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מילימטרים) שקועים בגוף האונייה.
האונייה הונחה במספנת William Cramp &amp; Sons בפילדלפיה ב-12 במאי 1904, הושקה ב-30 בספטמבר 1905 ונכנסה לשירות בצי ב-1 בינואר 1908 בשם USS מיסיסיפי.
האונייה יצאה מפילדלפיה ב-15 בפברואר כדי להתחיל בניסויים ימיים שנמשכו בין ה-24 בפברואר ל-9 במרץ.
היא נסעה למספנת הצי של פילדלפיה לצורך ציוד סופי ב-15 במרץ, ופתחה בניסויים נוספים החל מה-1 ביולי.
במהלך החודשים הבאים, היא ביקרה בנמלים רבים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית לפני שחזרה לפילדלפיה ב-10 בספטמבר לצורך תיקונים שנמשכו עד 1909.
ב-16 בינואר 1909, מיסיסיפי עזבה את פילדלפיה, בדרך לקי וסט, פלורידה דרך המפטון רודס.
שם היא פגשה את אוניית המערכה מיין ושתי האוניות המשיכו דרומה להוואנה, קובה ב-25 בינואר, שם הן ייצגו את ארצות הברית בטקס השבעת הנשיא חוסה מיגל גומס.
ב-28 בינואר היא הפליגה למפרץ גואנטנמו ולאחר מכן שייטה באזור עד 10 בפברואר, אז שובצה לפלגה השלישית של הצי האטלנטי.
היא פגשה את הצי הלבן הגדול החוזר מול המפטון רודס והייתה נוכחת בסקירת הצי בנמל שם ב-22 בפברואר.
מיסיסיפי חזרה למפרץ גואנטנמו ב-8 במרץ לאימון ירי שם באפריל.
משם, היא חצתה את הים הקריבי כדי להפליג על נהר המיסיסיפי צפונה עד נאצ'ז, מיסיסיפי.
לאחר מכן היא חזרה לחוף המזרחי של ארצות הברית, ועצרה בפילדלפיה ביוני ולאחר מכן באיסטפורט, מיין, לרגל חגיגות יום העצמאות ב-4 ביולי.
אימוני ירי נוספים התבצעו במפרץ כף קוד, יחד עם תמרונים עם הצי האטלנטי וביקורים שונים בנמל עד ספטמבר.
לאחר תחזוקה תקופתית בפילדלפיה באוקטובר, היא ביקרה בניו אורלינס ובנמלים אחרים באזור לפני שחזרה לתיקונים נוספים בפילדלפיה.
מיסיסיפי יצאה לדרך ב-5 בינואר 1910, שוב פנתה לקובה, שם הצטרפה ליחידות האחרות של הצי האטלנטי לאימונים מ-12 בינואר עד 24 במרץ.
לאחר מכן היא יצאה להמפטון רודס, הגיעה לשם ב-4 באפריל, ולקחה חלק באימון מטרה מאז ועד 28 באפריל.
תיקונים נוספים הגיעו לאחר מכן בפילדלפיה, שנמשכו עד 16 ביולי.
לאחר מכן היא ערכה אימוני טורפדו במיין בסוף יולי לפני שיצאה ליחידה מהמיליציה הימית של רוד איילנד לאימון ימי שכלל תרגילי טורפדו נוספים.
באוגוסט היא יצאה דרומה להמפטון רודס לאימוני ירי ותרגול קרב עם הצי עד ספטמבר.
ביקור נוסף במספנת הצי של פילדלפיה נמשך מה-5 באוקטובר עד ה-1 בנובמבר, ולאחר מכן היא ושאר הפלגה השלישית חצו את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר באירופה, כולל עצירות בגרייבסנד, בריטניה ובברסט, צרפת.
ב-13 בינואר 1911 הגיעה מיסיסיפי למפרץ גואנטנמו, והיא בילתה את החודשיים הבאים בניהול תמרונים שונים עם הצי האטלנטי.
היא עזבה את האזור ב-13 במרץ והגיעה להמפטון רודס ארבעה ימים לאחר מכן.
הכשרה נוספת נמשכה במהלך החודש הבא, ולאחר מכן היא חזרה לפילדלפיה לתחזוקה תקופתית שנמשכה מה-12 באפריל עד ה-1 במאי.
לאחר מכן היא שייטה בחוף המזרחי של ארצות הברית יחד עם שאר האוניות של הפלגה ולתוך מפרץ מקסיקו, והמשיכה עד לגלווסטון, טקסס.
מיסיסיפי העלתה קבוצה מהמיליציה הימית של ניו יורק לשייט אימונים שנמשך בין ה-13 ל-22 ביולי, ובאוגוסט השתתפה בתמרונים עם סירות טורפדו מול חופי מסצ'וסטס.
היא חזרה להמפטון רודס ב-24 באוגוסט לפגוש את שאר הצי לאימון ירי.
היא השתתפה בסקירה ימית עבור הנשיא ויליאם הווארד טאפט בנהר נורת' ב-1 בנובמבר.
לאחר מכן חזרה האונייה להמפטון רודס לאימון עם השייטת השנייה לפני שעצרה בניופורט ניוז, וירג'יניה ב-24 בנובמבר.
תקופה נוספת של עבודות תיקון בפילדלפיה באה לאחר מכן מ-8 בדצמבר עד 16 במרץ 1912, כאשר היא עזבה כדי להצטרף מחדש לצי מחוץ להמפטון רודס.
היא השתתפה במגוון תרגילי אימון עד ה-22 באפריל, כאשר היא נותקה מהצי לניסויי שיוט מול פרובינסטאון, מסצ'וסטס.
השייטת שלה הצטרפה אליה לשם ב-15 במאי לתרגילים שהחלו חמישה ימים לאחר מכן.
ב-26 במאי, מיסיסיפי, שבע אוניות מערכה נוספות, והסיירת המשוריינת וושינגטון, עלו על יחידת נחתים מרגימנט הנחתים השני והובילו אותם לקובה, שם סייעו לממשלת קובה בדיכוי מרד הכושים.
הצי הגיע ב-19 ביוני, הוריד את הנחתים, ולאחר מכן נשאר במפרץ גואנטנמו עד שהתנאים במדינה השתפרו, מה שאיפשר לצי לצאת לאימון.
תמרוני הצי והפלגה החלו ב-10 ביולי מול חופי רוד איילנד וקונטיקט וב-1 באוגוסט, מיסיסיפי נסעה לפילדלפיה, שם היא הוכנסה למילואים.
היא נשארה בצי העתודה האטלנטי עד 30 בדצמבר 1913, אז נשלחה לפנסקולה, פלורידה לשימוש כספינת תמיכה להקמת תחנת האוויר הימי פנסקולה.
היא קיבלה על עצמה קבוצה של תשעה קצינים ועשרים ושלושה מלחים יחד עם מטוסים וציוד אחר.
היא הגיעה לשם ב-20 בינואר 1914, שם החלו אנשי הצוות להקים את הבסיס.
באפריל, מיסיסיפי קיבלה פקודות לשאת יחידה של 500 איש מרגימנט הנחתים השני, שעברו עד אז לפנסקולה, לטמפיקו, מקסיקו, לאחר פרשת טמפיקו, שבמהלכה התרחש עימות קל בין חיילים מקסיקנים ומלחים של הצי האמריקני.
היא גם נשאה זוג מטוסים ימיים וציוד תומך.
האונייה יצאה לדרך לווראקרוס, מקסיקו ב-21 באפריל, והגיעה לשם ארבעה ימים לאחר מכן.
ב-25 באפריל, קרטיס דגם F שהיא נשאה טס בשימוש מבצעי ראשון במטוסים ימיים, וביצע טיסת סיור של 28 דקות מעל הנמל.
למחרת, היא העבירה את שני המטוסים הימיים לחוף, יחד עם צוותי הקרקע שלהם וציוד אחר.
המטוס פעל בפיקודו של פטריק נ.
בלינגר באזור במשך חודש וחצי במהלך כיבוש וראקרוס, ערך סיור וחיפוש בים שמסביב אחר מוקשים ימיים, ונתמך על ידי אנשי צוות ממיסיסיפי.
בסוף מאי יצאה האונייה לפנסקולה, שם נשארה עד ה-28 ביוני, ולאחר מכן יצאה צפונה להמפטון רודס.
יומיים לאחר מכן, מיסיסיפי ואיידהו נלקחו לניופורט ניוז והוצאו מהעבודה והועברו לצי היווני ב-21 ביולי.
שמן שונה לקילקיס ולמנוס, בהתאמה, הן עזבו במהירות את ארצות הברית לאחר העברתם בשל המתיחות הגואה באירופה בעקבות רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בחודש הקודם.
לאחר הגעתו ליוון הפכה קילקיס לאוניית הדגל של הצי היווני.
בסופו של דבר, הצרפתים לכדו את הצי היווני ב-19 באוקטובר 1916. קילקיס הצטמצמה לצוות שלדי והוציאו את סדני העכוז עבור התותחים שלה כדי להפוך אותם לבלתי פעילים.
קילקיס, לעומת זאת, לא ראתה שירות פעיל עם בעלות בריתה החדשות של יוון, ובמקום זאת שימשה אך ורק להגנת הנמל עד סוף המלחמה.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, הצטרפה למנוס להתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה בים השחור.
בזמן שתמכה בכוחות הצרפתים והבריטים שהגנו על סבסטופול באפריל 1919, קילקיס צפתה במרידות בכמה אוניות מערכה צרפתיות.
הצוות שלה התגרה במורדים הצרפתים על ידי תליית דמה מהסקריה.
לאחר מכן חזרה קילקיס ליוון.
במהלך מלחמת יוון–טורקיה שלאחר מכן שירתה קילקיס כתמיכה בנחיתות לתפיסת השטח העות'מאני.
ב-15 במאי 1919, היא וזוג משחתות ליוו שיירה של שש אוניות תובלה שהובילו את הכוחות שהוטל עליהם כיבוש סמירנה וסביבותיה.
קילקיס נשאה את אדמירל משנה קאלולידס, ששימש לאחר מכן כמושל הצבאי של העיר.
במרץ 1920 הוצבה קילקיס בקונסטנטינופול כחלק מצי מדינות ההסכמה, שהורכב בעיקר מספינות מלחמה בריטיות.
צוותי האוניות תרגלו פעולות נחיתה כדי לתמוך בחיל המצב שכבש את העיר, אך במקרה רק צוותים מהספינות הבריטיות עלו לחוף.
קילקיס עזבה את הזירה כדי לייצג את יוון במהלך סקירת הצי בספיטהד כדי לכבד את המלך ג'ורג' החמישי ביום הולדתו, 3 ביוני 1920. ביולי, קילקיס וזוג משחתות ליוו שיירה ובה 7,000 חיילי רגלים, 1,000 חיילי ארטילריה ו-4,000 פרדות לפנדרמה.
בין ספינות הצי היווני שתמכו בנחיתות עם קילקיס היו הסיירת המשוריינת גאורגיוס אברוף והמשחתות אאטוס, לאון ולרקס, ואוניית בית-חולים.
נחיתות התרחשו גם בארגלי מעברו השני של ים מרמרה.
ב-19 ביולי יצאה קילקיס עם כמה ספינות תובלה ועם נושאת המטוסים הימיים הבריטית ארק רויאל, שסיפקה סיור אווירי לכוחות היוונים.
קילקיס ולמנוס עזבו את סמירנה בערב ה-8 בספטמבר.
קילקיס עברה תיקונים ושדרוגים בשנים 1926–1928 אך כבר הייתה מיושנת עקב מהירות נמוכה ולוח חופשי נמוך.
האונייה שיפצה מחדש את הדוודים שלה במהלך השיפוץ הזה.
ב-29 בנובמבר 1929, הצי ההלני הודיע כי קילקיס תוצא משירות ותתפרק לגרוטאות.
כתוצאה מכך, בשנת 1930, גאורגיוס אברוף החליפה אותה כאוניית הדגל של הצי.
אף על פי כן, קילקיס נשארה בשירות הצי עד 1932. לאחר מכן הוצאה האונייה מהצי הפעיל ושימשה כספינת אימונים.
התקוממות כושלת בצי היווני במרץ 1935 הובילה להפעלת קילקיס מחדש בתגובה לתפיסתו של גאורגיוס אברוף על ידי המהפכנים.
לאחר קריסת המרד, קילקיס שימשה כספינת אימונים לתותחנים נגד מטוסים.
מתחילת הסכסוך, קילקיס שימשה כסוללה צפה שבסיסה בסלמיס.
תותחי חילוף ממנה ומלמנוס הועסקו כסוללות חוף ברחבי יוון.
מתכננים בריטיים הציעו להשתמש באונייה כדי לחסום את תעלת קורינתוס על ידי הטבעתה בכניסה הדרומית לתעלה, אך היוונים סירבו, והעדיפו להשתמש בספינה כספינת בסיס אם ייאלצו לסגת מסלמיס.
האונייה הותקפה בבסיס הצי סלמיס על ידי מפציצי צלילה יונקרס Ju 87 שטוקה ב-23 באפריל 1941, במהלך הפלישה הגרמנית.
קילקיס ניסתה לצאת לדרך כדי להתחמק מההתקפות, אך היא נפגעה מכמה פצצות וטבעה בנמל.
שרידי האונייה הוצפו מחדש ופורקו לגרוטאות בשנות ה-50.
מתייה בלארדי (באיטלקית: Mattia Balardi; נולד ב-19 בנובמבר 1991), ידוע בשם הבמה מיסטר ריין, הוא זמר, ראפר ומפיק מוזיקלי איטלקי.
בלארדי נולד בדסנזאנו דל גארדה.
בשנת 2011 הוציא את המיקסטייפ הראשון שלו, Time 2 Eat.
בשנת 2013 השתתף יחד עם הראפר אוסו, בעונה השביעית של תחרות השירה X Factor Italia.
הצמד הגיע עד לשלב בתי השופטים, שם הודח.
לאחר מכן הוגרל להתחרות בשלב "גלגל ההצלה" על מקום בשלב ההופעות החיות.
אולם ידו לא הייתה על העליונה, והצמד הפסיד לרוברטה פומפה.
בינואר 2014 יצא בלארדי לסיבוב הופעות בערים גדולות ברחבי איטליה.
ב-12 במאי 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו, Memories, לאור.
על מנת לקדמו פרסם קודם לכן את הסינגל "Tutto quello che ho".
היצירה מורכבת משש עשרה רצועות.
בין השירים נמנה "Carillon", שב-2018 קיבל מאיגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי תואר פלטינה כפולה.
ב-2 ביוני 2016 יצא השיר "Supereroe".
האיגוד התעיד אותו בתואר זהב לאחר שנמכר בכ-50,000 עותקים ברחבי המדינה.
ב-5 בינואר 2018 הוציא את הסינגל הראשון מתוך אלבומו השני, "Ipernova".
האלבום המלא, Butterfly Effect, יצא ב-26 בינואר.
ב-21 בספטמבר פורסמה מהדורה מחודשת של היצירה בשם Butterfly Effect 2.0, המכילה ארבע רצועות בונוס.
בלארדי היה אחד משלושים האמנים שהתחרו בפסטיבל סן רמו 2023, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2023, שהתקיים בליברפול שב.
שירו לתחרות, "Supereroi", סיים בערב הגמר במקום השלישי.
הוא השתתף בתחרות העוקבת עם השיר "Due altalene", שהגיע למקום ה-17.
שם פרטים מיקומי שיא תוארי מכירות ITA Memories יצא לאור: 12 במאי 2015
חברת תקליטים: עצמאית — Butterfly Effect יצא לאור: 26 בינואר 2018
חברת תקליטים: אטלנטיק רקורדס 3 FIMI : פלטינה Petrichor יצא לאור: 12 בפברואר 2021
חברת תקליטים: אטלנטיק רקורדס, וורנר מיוזיק איטליה 5 FIMI: פלטינה Fragile יצא לאור: 18 במרץ 2022
חברת תקליטים: אטלנטיק רקורדס, וורנר מיוזיק איטליה 17 Pianeta di Miller יצא לאור: 1 במרץ 2024
חברת תקליטים: וורנר מיוזיק איטליה 2
כותרת פרטי מיקסטייפ יצא לאור: 2011
מיסיה סרט נודעה בעיקר כפטרונית של אמנים ומוזיקאים בני זמנה בעשרות השנים שבהן אירחה סלונים בבתיה בפריז.
נולדה באימפריה הרוסית והייתה ממוצא בלגי, צרפתי ופולני, היא הפכה לפסנתרנית מקצועית ונתנה את הקונצרט הפומבי הראשון שלה ב-1892. היא הייתה פטרונית וידידה של אמנים רבים, עבורם שימשה כמודל בקביעות, והופיעה על שערי מגזינים ופוסטרים.
את הסלונים שלה פקדו סופרים ומוזיקאים בני זמנה ניגנו בהם את יצירותיהם החדשות ביותר.
בנוסף, מיסיה סרט תרמה רבות ביצירה ובמימון לסרגיי דיאגילב, אמרגן ומפיק של הבלט רוס.
הוא הרבה להתייעץ איתה על ענייני להקת ריקוד חדשנית זו, החל מעיצוב תלבושות וכלה בכוריאוגרפיה.
כמו אלמה מאהלר שחייתה בערך באותו זמן שעליה נאמר כי הקדישה את חייה לגאונים גם היא הייתה "אספנית של גאונים שכולם מאוהבים בה".
מריה זופיה אולגה זניידה גודבסקה, הידועה בכינויה מיסיה, נולדה ב-30 במרץ 1872 בצארסקויה סלו, עיירה מוכרת בשם הכפר של הצאר, כ-21 ק"מ מחוץ לסנקט פטרבורג שבאימפריה הרוסית.
אביה, (1835-1909), היה פסל פולני נודע ופרופסור באקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג והיו לו קשרים עם האצולה.
אמה, אוז'ני סופי לאופולדין סרווה (Eugénie Sophie Leopoldine Servais, מכונה זופיה בפולנית), ממוצא צרפתי-בלגי, הייתה בתו של הצ'לן הבלגי הנודע, ורעייתו.
זופיה גודבסקה הייתה מודעת לרומנים של בעלה מחוץ לנישואים.
בעודה בהריון, היא נסעה מסנט פטרסבורג לצארסקויה סלו, שם הפתיעה את גודבסקי עם המאהבת שלו, בזמן שעסק שם זמנית בפרויקט בחצר הקיסרית.
אמה זופיה מתה זמן קצר לאחר שילדה את בתה, שלאחר מכן כונתה מיסיה, צורת הקטנה פולנית של השם מריה.
גודבסקי שלח את התינוקת לגדול אצל משפחת אשתו, משפחת סרווה ב, ליד בריסל.
היה זה בית מוזיקלי והמשפחה ערכה קונצרטים בביצוע מוזיקאים ידועים.
שניים מבניהם של סרווה הלכו בעקבות אביהם ובחרו בקריירה מוזיקלית.
הפסנתרן והמלחין פרנץ ליסט היה בין חברי המשפחה.
מיסיה גודבסקה הצעירה קיבלה במשפחה את השכלתה המוזיקלית המוקדמת והוכרה כמחוננת.
למרות שסבה הצ'לן, סרווה, נפטר ב-1866, כלומר כמה שנים לפני הולדת מיסיה, היו אחרים במעגל המשפחתי שלימדו אותה לקרוא מוזיקה כילדה צעירה ועודדו אותה לפתח את כישוריה כפסנתרנית.
אביה נישא מספר פעמים ובסופו של דבר החזיר אליו את בתו והביא אותה לגור איתו ועם אשתו החדשה בפריז.
הילדה התגעגעה לאווירה של בית סבא וסבתא מצד אמה בהאלה.
אביה הכניס אותה לפנימיית מנזר בעיר, סאקרה-קר, שם הייתה תלמידה במשך שמונה שנים, 1882-1890. ההנאה היחידה שלה הייתה שיעורי הפסנתר פעם בשבוע עם המוזיקאי והמלחין גבריאל פורה, שהיה אז סגן נגן עוגב בכנסיית מדלן.
גודבסקה עזבה את בית הספר ועברה זמנית ללונדון, נעזרת בכספים שלוותה.
לאחר מספר חודשים היא חזרה לפריז, שם מצאה מגורים והתפרנסה מהוראת פסנתר לסטודנטים שהופנו אליה על ידי פורה.
היא נתנה את הקונצרט הפומבי הראשון שלה ב-1892, בגיל 20.
בגיל 21 נישאה סרט לבן דודה בן העשרים, תאדי (תדיאוש) נתנסון, מהגר פולני ובן למשפחה בנקאית.
נתנסון פקד את המקומות המועדפים על החוגים האמנותיים והאינטלקטואלים של פריז.
הוא פעל למען מטרות פוליטיות, דגל באידיאלים של הסוציאליזם, אותם חלק עם חברו ליאון בלום.
בית נתנסון ברחוב סנט פלורנטין הפך למקום מפגש של מאורות תרבותיים כגון הסופר מרסל פרוסט, האמנים קלוד מונה, פייר-אוגוסט רנואר, אודילון רדון ופול סינאק, המלחין קלוד דביסי, המשורר סטפן מלרמה והמחזאי אנדרה ז'יד.
במפגשים הייתה אווירת בידור רבה.
אנרי דה טולוז-לוטרק נהנה לשחק את הברמן במסיבות הללו, ונודע בהגשת קוקטייל חזק - משקה של ליקרים בשכבות צבעוניות המכונה Pousse-Café.
כולם היו מהופנטים מהקסם והנעורים של המארחת שלהם מיסיה.
בשנת 1889 הוציא נתנסון לראשונה את , כתב עת מחויב לטיפוח כישרונות חדשים והצגת עבודתם של פוסט-אימפרסיוניסטים הידועים בשם תנועת הנאבי.
מיסיה נתנסון הפכה למוזה ולסמל של כתב העת הזה, והופיעה בכרזות פרסומת שיצרו טולוז-לוטרק, אדואר ויאר ופייר בונר.
דיוקן שלה מאת רנואר נמצא כעת בגלריית טייט.
כתב העת המגזין הלבן של נתנזון, יחד עם האקטיביזם הפוליטי שלו, היו זקוקים להון שלא היה ברשותו.
על כן, כשהוא זקוק לתורם, הוא פנה אל , איל עיתון, מייסד העיתון המוביל בפריז, לה מטן.
אדוארדס התאהב במיסיה נתנסון והיא הייתה למאהבת שלו ב-1903. הוא אמר שיספק כסף, אבל רק בתנאי שנתנסון יוותר לו על אשתו.
ב-24 בפברואר 1905, מיסיה (גודבסקה) נתנסון נישאה לאלפרד אדוארדס.
היא ובעלה הטרי ניהלו אורח חיים מפואר בדירתם ברחוב רחוב ריבולי של הגדה הימנית של הסן, המשקיפה אל ארמון הטווילרי.
גם כאן המשיכה מיסיה אדוארדס לארח בביתה אמנים, סופרים ומוזיקאים.
מוריס ראוול הקדיש לה את הברבור ב"סיפורי טבע" ואת .
אדוארדס ליוותה את אנריקו קארוסו בפסנתר כאשר כוכב האופרה האיטלקי בידר את המאזינים ברפרטואר של שירים נפוליטניים.
לאחר שאלפרד אדוארדס בגד במיסיה עם השחקנית , היא התגרשה ממנו בפברואר 1909.
עם האורחים הרבים בסלון שלה שמיסיה הקסימה אותם נמנה גם הסופר מרסל פרוסט שהשתמש בה כאב-טיפוס לדמויות "הנסיכה יובלטייף" ו"מאדאם ורדורין" ברומן המפתח שלו בעקבות הזמן האבוד (1913).
בערב אחד בשנת 1914 האזינו אורחיה לאריק סאטי ליד הפסנתר, מנגן את יצירתו החדשה .
באותו לילה נודע להם שהמלחמה הגדולה החלה.
בשנת 1920, לאחר היכרות של זמן מה עם הצייר הקטלוני , מיסיה אדוארדס נישאה לו.
לאור הצלחתו כאמן, החלה בתקופה "מלכותה" ותהילתה כמיסיה סרט, פטרונית ופוסקת בענייני תרבות, בתקופה שנמשכה למעלה משלושים שנה.
הסופר תיאר אותה כ"אספנית של גאונים שכולם מאוהבים בה".
היה ידוע ש"אתה צריך להיות מוכשר לפני שמיסיה תרצה להכיר אותך."
נישואי בני הזוג סרט היו סוערים מבחינה רגשית.
בעלה הסתבך עם הנסיכה איזבל רוסאדנה מדיבאני, ידועה כ"רוסי", שהשתייכה למשפחת האצולה הרוסית מדיבני .
לאור חוויותיה המגוונות, ניסתה מיסיה סרט להתאים עצמה לקשר הזה ואף נכנסה למערכת יחסים מינית עם רוסי.
השלושה קיימו זמן מה מנאז' א-טרואה אך בסופו של דבר התגרשו בני הזוג סרט ב-28 בדצמבר 1927.
את בני הזוג סרט פקדו לעיתים קרובות האליטות הבוהמייניות ואת הדרגים הגבוהים של החברה.
זו הייתה קבוצה ליברטינית, גדושה בתככים רגשיים ומיניים - כולם מוזנים על ידי שימוש ושימוש-יתר בסמים.
למיסיה סרט היה קשר מתמשך עם מעצבת האופנה העילית קוקו שאנל, שאותה פגשה ב-1917 בביתה של השחקנית .
בהמשך תמכה סרט בשאנל רגשית, לאחר שאהובה של המעצבת, , מת ב-22 בדצמבר 1919 בתאונת דרכים.
נאמר כי לשתי הנשים היה קשר מיידי של נשמות תאומות, וסרט נמשכה לשאנל בעתיה של "הגאונות, השנינות הקטלנית, הסרקזם וההרסנות המטורפת, שסקרנה והחרידה את כולם".
שתי הנשים חונכו במנזר; ידידותן הייתה ידידות של תחומי עניין משותפים, סודות הדדיים ושימוש בסמים.
סרט הייתה נדיבה ותומכת בחבריה שבמצוקה.
היא למשל סייעה בכספה למשורר כאשר נזקק לכספים כדי לפרוש ל הבנדיקטיני.
הייתה לה ידידות וקשר עסקי ארוך שנים עם האמרגן והמפיק הרוסי סרגיי דיאג'ילב והיא הייתה מעורבת בכל ההיבטים היצירתיים של הבלט רוס - מהחברות עם רקדנים, ועד השתתפות בהחלטות על עיצובי תלבושות וכוריאוגרפיה.
במשך השנים תמכה כספית בלהקת הבלט; בעוד שההישגים האמנותיים של הלהקה זכו להכרה, הבסיס הפיננסי שלה היה לעיתים קרובות רעוע.
למשל, בערב הפתיחה של היצירה החדשה פטרושקה, שהלחין איגור סטרווינסקי, מיסיה סרט עזרה עם 4000 פרנקים כדי למנוע את החזרת התלבושות.
כשדיאגילב שכב גוסס בוונציה, היא הייתה לצידו.
לאחר מותו באוגוסט 1929, היא שילמה עבור לווייתו, ובכך כיבדה את האיש שהשפיעה כל כך על בעולם הבלט.
במהלך מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של פריז, התחמקה סרט מגינוי חמור על תמיכתה באומנויות ובהיותה חלק ממעגל הפקידים הגרמנים שנחשדו.
אחרים מסביבתה החברתית היו קשורים בצורה גלויה יותר לנאצים ולממשלת וישי.
מספר אנשים מקרב אנשי הרוח והאומנים הפליטים הצטרפו למחתרת.
מיסיה סרט נפטרה בפריז ב-15 באוקטובר 1950. לאחר טקס בכנסייה (הכנסייה הפולנית של פריז בה הכינה קוקו שאנל את גופתה של סרט להלוויה), היא נקברה בבית הקברות של .
סרט היא הנושא של מחזמר, Misia, עם מילים של בארי סינגר ולחן של ורנון דיוק.
סינגר כתב את הטיוטה הראשונה ב-2001. המחזמר שוחרר כהקלטת אולפן על ידי PS Classics ב-2015. מפיקים בברודוויי התעניינו ביצירה זו, אך היא טרם הופקה על הבמה.
במוזיאון דרום-מערב ברבנט בהאלה, העיר של בית אמה, יש אוסף על חייה, וגם על סבה ואביה מצד אמה.
ב-9 ביולי 2022 נפתח גשר חדש שנקרא על שמה בהאלה.
מִיסְרָאתָה היא העיר השלישית בגודלה בלוב, במרחק 200 ק"מ מטריפולי, בקצהו המערבי של מפרץ סידרה.
בימי הביניים הייתה מיסראתה מרכז מסחר גדול וחשוב באזור.
ב-1912 כבשו אותה האיטלקים, אך פינוה ב-1914. בימי מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר מרכז מדיני וצבאי של הטורקים.
ב-1920 כבשו אותה האיטלקים בשנית, אך במלחמת העולם השנייה היא נכבשה על ידי הבריטים.
בעיר תעשיית שטיחים, מפעלים לשימורי דגים, ומרכז מסחרי לתמרים ולתאנים.
במהלך ההתקוממות בלוב ב-2011, נכבשה העיר בחודש מרץ על ידי המורדים מידי שליט לוב מועמר קדאפי.
עד שנת 1949 התקיימה בעיר קהילה של כמה אלפים, אך רובם ככולם עלו לישראל, וחלקם לאיטליה.
בין ראשי הקהילה במהלך המאה ה-20 היה הרב כליפא ג'רמון-חסאן.
המיסקיטו הם קבוצה אתנית של ילידים ממרכז אמריקה.
תחום מושבם משתרע מכף קמרון בהונדורס עד לריו גרנדה שבניקרגואה.
אזור הקרוי בצורה משובשת על שמם חוף מוסקיטו (חוף היתושים).
לקבוצה זו שפה ייחודית שפת מיסקיטו, עם זאת רבים מהם דוברי שפת שבט ראמה, ספרדית, אנגלית קראולית, ועוד.
הניב האנגלי הקראולי נולד כתוצאה ממפגשים תכופים עם הבריטים.
מספרם כיום בין 150,000 ל-200,000. נותרו כיום מעט מאוד (אם בכלל) מיסקיטו טהורי דם, תוצאה של נישואי תערובת בינם לבין עבדים נמלטים שחיפשו מקלט ביניהם במשך מאות השנים האחרונות.
הגישה לאזורים בהם הם מתגוררים קשה מאוד ולכן הם כמעט שלא הושפעו מהכיבוש הספרדי.
המבנה הפוליטי של החברה המסורתית של המיסקיטו מחולק למעמדות מוגדרים היטב.
עמד בראשם מלך, אך לא היה בידיו שלטון מוחלט.
השלטון התחלק בינו למושל, גנרל וב-1750 אף אדמירל.
העובדה כי רבים מהמלכים היו מיתיים למחצה מטילה צל על המידע ההיסטורי על המלכים ורק ב-1687 החל רישום מסודר על המלכים החל במלך ג'רמי הראשון.
מערכת זו אפשרה לעם המיסקיטו לשמר את עצמאותם בכל זמן השלטון הספרדי וגם בתקופת קיומה של מדינת הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה.
בסופו של דבר הם נטמעו בניקרגואה ב-1894.
מדינת המיסקיטו נוסדה זמן מה לפני 1625. המלך הראשון עליו יש מידע הוא אולדמן, בנו של מלך המיסקיטו ששמו אינו ידוע.
המגע הראשון עם הבריטים נעשה בתקופת שלטונו של אביו של המלך אולדמן, ששלח אותו לבריטניה שם פגש אולדמן במלך צ'ארלס הראשון.
מלך המיסקיטו והבריטים חתמו על ברית ידידות ב-1740 ולאחריה מונה נציג בריטי בדרגת רב-מפקח ב-1749. מדינת המיסיקטו הפכה ארץ חסות (פרוטקטורט) של הבריטים.
ממלכת מיסקיטו שרתה את הבריטים בזמן מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
כוחות של המיסקיטו בשיתוף פעולה עם הצבא הבריטי תקפו את המושבות של הספרדים והשיגו ניצחונות אחדים.
אך, עם חתימת הסכם השלום ב-1783 נאלצו הבריטים לוותר על השליטה על אזור החוף.
הנסיגה הבריטית הושלמה בסוף יוני 1787. למרות הנסיגה, שמרה בריטניה על מעמד של נותנת חסות בלתי רשמית לממלכה, והתערבה לעיתים קרובות על מנת להגן על האינטרסים של המיסקיטו בפני הכיתור הספרדי.
בשל העניין הכלכלי של בריטניה באמריקה המרכזית (במיוחד בהונדורס הבריטית, כיום בליז) היו המיסקיטו מסוגלים לרכוש רובים וכלי נשק מודרניים אחרים.
התמיכה הבריטית גם גרמה להקמתה של ניקרגואה, מדינה שיועדה למיסקיטו.
במהרה החלו כוחות מיסקיטו-סמבו מאוחדים לפשוט על יישובים ספרדיים בהונדורס, לעיתים על מנת לשחרר עבדים מעם המיסקיטו לפני שהובלו לאירופה, אבל לרוב על מנת לשעבד אינדיאנים אחרים (המיסקיטו החשיבו עצמם במשך תקופה ארוכה כעולים על שבטים אחרים באזור, שאליהם התייחסו כ"פראים".
ההיסטוריונים מלמדים כי המיסקיטו חפשו אחר הזהות הבריטית.
למעשה היה הביגוד האירופאי פופולרי בין המיסקיטו והאנגלים אף קראו למלכים של המיסקיטו בשם) על מנת למכור לבריטים לעבודה בג'מייקה.
הם גם חטפו נשים משבטים אחרים.
פשיטות אלה נמשכו זמן רב אחרי שפסקו מעשי האיבה בין בריטניה לספרד.
האוכלוסייה של המיסקיטו גדלה מאוד בשל השגשוג הכלכלי שגרם הסחר עם הבריטים ובשל התרת מנהג הפוליגמיה ומספר הנשים הרב מהפשיטות של המיסקיטו על השבטים הסמוכים לצורכי חטיפת עבדים.
מתיישבים ספרדים החל להגיע לאדמות המיסקיטו ב-1787, אך הצבא המנוסה של המיסקיטו וגודל אוכלוסייתם הבטיח את שליטתם על האזור.
המיסקיטו לא חשו מעולם כי הממשלה של ניקרגואה שולטת בהם, ורבים מבני המיסקיטו כיום אינם מחשיבים עצמם כניקרגואנים.
מאמצע המאה ה-19 והלאה הלך ופחת העניין של בריטניה באזור.
המדינה חדלה להתקיים ב-1894 כשנכבשה על ידי ניקרגואה.
הבריטים החזירו את המלך לשלטון ביולי של אותה שנה אבל באוגוסט שבה ניקרגואה וכבשה את המדינה.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 ניסיון לרצח עם של משטר הסנדיניסטה הקומוניסטי שכלל פינוי בכוח של 8,500 מבני המיסקיטו והרס של כ-100 כפרים דחף את המיסקיטו יחד עם בני בריתם, משבטי הסוּמוּ והראמה להקים את "מיסורסטה" (MISURASTA) ארגון גרילה אנטי-ממשלתי שהיה בן ברית של הקונטראס.
יורש העצר של ממלכת מיסקיטו כיום והמנהיג של אומת המיסקיטו מ-1978 הוא נורטון קאת'ברט קלארנס.
מיסנום (באיטלקית: Misenum) היא עיר נמל עתיקה במחוז קמפניה שבדרום איטליה.
היא ממוקמת בכֵּף בחלקו המערבי של מפרץ פוצואולי שבים הטירני.
כיום המקום נקרא כֵּף מִיזֶנו (Miseno).
על-פי המיתולוגיה, מיסנום נקראת על שמו של מיסנוס, חברו של הקטור והחצוצרן של איניאס.
כמסופר באיניאדה של ורגיליוס, מיסנום טבע בסמוך למקום זה לאחר שהזמין את אל ים טריטון לתחרות נשיפה בחצוצרה.
ראשיתה של מיסנום הייתה כאתר קיט בחסות העיר קומאי, וכך נשארה עד לסופה של הרפובליקה הרומית.
מיסנום הוקמה לראשונה כבסיס ימי בשנת 27 לפנה"ס על ידי מרקוס ויפסניוס אגריפה, יד-ימינו של הקיסר אוגוסטוס, והפכה לבסיס הגדול ביותר של הצי הרומי בעת העתיקה.
בזכות הנופים המרהיבים באזור מפקדת הצי והסמיכות לערים הרומיות הגדולות פוצואולי וניאפוליס, הפכה מיסנום לאתר של וילות יוקרה מפוארות.
בסוף המאה הראשונה חיו בה כעשרת אלפים חיילים ועוד עשרת אלפים תושבים אזרחים.
חשיבותה של מיסנום פחתה עם הירידה בכוחו של הצי הרומי במהלך המאה ה-4, והעיר הוחרבה סופית בסוף המאה ה-8 על ידי הסרצנים.
בשנת 39 לפנה"ס נכרתה במקום ברית מיסנום – הסכם שלום בין הטריומווירט השני בראשות אוקטביאנוס (יורשו של יוליוס קיסר ולימים הקיסר אוגוסטוס) ליריבו סקסטוס פומפיוס (בנו הצעיר של פומפיוס מגנוס).
ברית זו שהבטיחה לפומפיוס שליטה על סיציליה, סרדיניה, קורסיקה ופלופונסוס בתמורה להסרת הסגר ימי מעל חצי האי האפניני ואספקת התבואה לרומא, החזיקה מעמד זמן מועט בלבד.
ב-16 במרץ 37 מת הקיסר טיבריוס בוילה שלו במיסנום, לאחר שחלה במהלך טיול בקמפניה.
פליניוס הזקן היה מפקד הצי הרומאי במיסנום בשנת 79, בזמן התפרצות הר הגעש וזוב, הנמצא בצידו השני של המפרץ.
פליניוס חצה את המפרץ עם ספינותיו במטרה לחקור מקרוב את התופעה ונהרג בהתפרצות.
את תיאור מותו של פליניוס הזקן מביא אחיינו, פליניוס הצעיר, שגם כן היה תושב מיסנום בזמן ההתפרצות.
מיסְכֶּה היה כפר ערבי בשרון הדרומי, כקילומטר אחד מערבית לקיבוץ רמת הכובש ו-5 קילומטרים צפונית מערבית לקלקיליה.
במהלך מלחמת העצמאות הכפר נכבש ותושביו גורשו.
חלק מאדמות הכפר נרכשו על ידי המושבים שדה ורבורג בשנת 1938, ומשמרת בשנת 1946.
הכפר מזוהה, אם כי לא בוודאות, עם שבט מִיסְכּה שהגיע לאזור בתחילת התקופה הערבית, במאה השביעית לספירה.
לפי הגאוגרף המוסלמי בן המאה ה-12, יאקות אל-חמאווי, מיסכה היה ידוע בפירותיו.
המפקד הצרפתי קלבר (Kléber) וחייליו עברו בכפר בדרכם לעכו במהלך פלישת נפוליאון ב-1799. הכפר מופיע במפה של פייר ז'אקוטן שמיפה את האזורים שבהם עבר נפוליאון.
במפה זו הכפר מופיע כישוב יחיד בסביבה.
כעבור 80 שנה, הכפר מופה במפת הקרן לחקר ארץ ישראל, הפעם לצד היישוב טירה.
בסוף המאה ה-19 היה מיסכה כפר ובו כ-300 תושבים, שמטעי זיתים היו נטועים בפאתיו, ובתוכו היו מפוזרים עצי תאנה ותמר.
תושבי הכפר היו מוסלמים ופרנסתם הייתה מחקלאות.
בתקופת המנדט הבריטי היו בכפר מסגד ובית ספר יסודי, ובשטחים החקלאיים גדלו בעיקר הדרים, בננות ודגנים, וגם מלפפונים, מלונים ועלים ירוקים.
ב-1932 נוסד קיבוץ רמת הכובש ליד הכפר.
בתקופת מאורעות 1936–1939 פעלו תושבי הכפר כנגד היישובים היהודים בשכנותם, כולל הטמנת מוקשים בדרכים.
בחודש מאי 1936 נורו 4 יריות מכיוון הכפר לכיוון רמת הכובש נעקרו 400 עצים בפרדס, יריות נוספות נורו ואיומים הושמעו על תושבי רמת הכובש באזור הכפר מיסכה.
התקפות על רמת הכובש מכיוון הכפר נמשכו גם בחודשים הבאים.
ב-1938 נוסד המושב שדה ורבורג על אדמות שנרכשו מהכפר בסך כולל של 2976 דונם טורקי.
ב-1946 נרכשו חלק נוסף מאדמות הכפר עליהן נוסד המושב משמרת.
על פי סקר הכפרים שנערך ב-1945 מספר התושבים הערבים היה 880, מספר התושבים היהודים (שדה ורבורג) היה 180. שטח האדמה היה 4,924 דונם טורקי.
שטח זה כולל את שטח מושב משמרת שנרכש לאחר הסקר.
ב-15 באפריל 1948 הורו כנראה קציני ההגנה לתושבים לעזוב את הכפר, הוראה אותה לא ביצעו התושבים.
חלק מהתושבים נמלטו - בעיקר ליישוב טירה הסמוך.
לאחר שבמשך שבועות הטרידו תושבי מיסכה את קיבוץ רמת הכובש וצלפו עליו, נכבש הכפר ב-20 וב-21 באפריל על ידי יחידות של חטיבת אלכסנדרוני ותושביו נצטוו לעזוב.
בדו"ח מ-27 באפריל 1948, נכתב שבעקבות התקפה של תושבי מיסכה על עובדי השדה של רמת הכובש, "מוכתר הקיבוץ נתן צו לאנשי מסכי (מיסכה) לעזוב את הכפר תוך שתי שעות".
הכפר פונה מתושביו ונתפס על ידי ההגנה.
מאז צווי הגירוש נאסר על התושבים לחזור לכפרם.
ב-1952 הרסה הקרן הקיימת לישראל את הכפר ומספר כפרים נוספים, כפי שציין ראש הממשלה דאז דוד בן-גוריון ביומנו.
כיום מכוסה רוב שטחה של מיסכה בפרדסים, ומוקף בשיחי צבר.
מבנה בית הספר של הכפר שימש את שומר הפרדסים של חברת "מהדרין", ואילו מסגד הכפר שימש כבית מסחר חקלאי.
כיום, כל שנותר מהכפר הוא הסביל השוכן בצמוד לכביש הראשי, ומספר מקירות המסגד.
חלק מפליטי הכפר וצאצאיהם מתגוררים כיום בטירה ורבים מהם שוהים במחנות פליטים.
בשנת 2005 קיימו יוצאי הכפר פעילות הפגנתית במבנה בית הספר והעלו בו הצגה של המחזאי סלמאן נאטור, וכן נטעו עצי זית ותאנה.
לאחר ימים ספורים ריתך מינהל מקרקעי ישראל את דלתות המבנה והשתילים נעקרו.
בהמשך התקיימו במקום עוד מספר ערבי תרבות, בהם ערב בהשתתפות הסופר סמי מיכאל וערב ציור ואמנות.
שנה לאחר מכן, התקיימה במקום הצגת תיאטרון לילדים, "הדוד מתא", שעוסקת בסיפור הנכבה.
בשנת 2006 הרסו דחפורים את מבנה בית הספר.
מאז מתקיימת מדי שנה פעילות משותפת לישראלים ולפליטי הכפר באתר שבו שכן בעבר.
ב-20 באפריל 2010 נערכה "צעדת השיבה השנתית" המאורגנת כל שנה על ידי ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל, אל שרידי הכפר, בהשתתפות אלפי צועדים.
במקום נערכה עצרת שכללה נאומים וקטעי אומנות הקשורים למיסכה ולזכות השיבה בכלל.
מרבית המשתתפים היו מהמגזר הערבי, בהם חברי כנסת ואישי ציבור, ומיעוטם יהודים פעילי שמאל וחברי עמותת זוכרות.
קבוצת מיעוט היא קטגוריה חברתית אשר איננה שייכת לקבוצת הרוב השולטת בחברה נתונה, היא מתאפיינת בכך שחבריה הם בעלי אפיונים פיזיים, חברתיים או תרבותיים משותפים.
בהגדרת סוציולוגים, מיעוט חברתי אינו מהווה בהכרח מיעוט מבחינה מספרית, והוא כולל כל קבוצה המופלית ביחס ל"קבוצת הרוב" בתחומים שונים: מעמד חברתי, חינוך, תעסוקה, רווחה ועוצמה פוליטית.
ישנם חוקרים הנוטים להעדיף את המונחים "קבוצה כפופה/מופלית/מוחלשת" (subordinate group) ו"קבוצה דומיננטית" על פני המונחים קבוצות רוב ומיעוט.
המונח מיעוט בהקשר סוציו-אקונומי מתייחס לכפיפותן של קבוצות אתניות (הנבדלות בשפה, לאום, דת ותרבות).
קבוצת מיעוט נוספת היא קבוצה של מעוטי יכולת או מוגבלים, קבוצה של מיעוטים כלכליים (עובדים בשכר נמוך או מובטלים), קבוצות מיעוט גיליות (קבוצות הצעירות או המבוגרות מהאוכלוסייה העובדת), ומיעוטים מגדריים (בעלי נטייה מינית או זהות מגדר השונות מן הנורמות המקובלות).
מאז שנות השישים התגבר העיסוק במונח קבוצות מיעוט מתקיים לצד השיח על זכויות אזרחיות טבעיות וזכויות קולקטיביות אשר עלו לתודעה במאה ה-20 והתחילו לשים דגש על החשיבות במתן זכויות למיעוטים בחברה.
חברי קבוצת המיעוט נתונים ליחס שונה מצד הקבוצה השלטת בחברה בה הם חיים.
האפליה יכולה להתבסס על הבנתם של החברים בקבוצות המיעוט כי הם זוכים ליחס פחות טוב על אף הישגיהם בחברה, באופן שמגביל את התקדמותם.
הטענה היא שהמבנה החברתי לא מעניק להם מבנה הזדמנויות השווה לכולם.
הדבר מתקיים בצורה עקיפה או ישירה באמצעות המבנה חברתי, החלטות ממשלתיות, מערכת החינוך במדינה וסוציאליזציה היוצרת מבנה הזדמנויות מסוים.
אקטיביסטים חברתיים משתמשים בטרמינולוגיה של זכויות המיעוטים כשהם מעלים לסדר היום הציבורי נושאים כמו זכויות הסטודנטים, זכויות הצרכנים וזכויות בעלי החיים.
מאז שנות השמונים, גם קבוצות חברתיות הנתפסות כחזקות, מציגות עצמן כקבוצות מיעוט.
למשל, בארצות הברית, גברים לבנים, הטרוסקסואלים מהמעמד הבינוני.
מחקרים מצאו כי יש קשר בין תפיסות או דעות קדומות כלפי מיעוטים לבין הנטייה לשמרנות פוליטית.
בדמוקרטיות ליברליות שמים דגש רב על הגנתם של המיעוטים השונים במדינה, ברוח דבריו שלי אלכסיס דה טוקוויל על עריצות הרוב.
לואיס וירט (Louis Wirth) הגדיר קבוצת מיעוט כ"קבוצת אנשים אשר מאפיינים פיזיים ותרבותיים מבדילים אותם מן האחרים בחברה בה הם חיים ובשל כך הם זוכים ליחס שונה ומפלה, עקב כך הם תופסים עצמם כקבוצה הנתונה לאפליה קולקטיבית".
הגדרה זו מורכבת מקריטריון אובייקטיבי וסובייקטיבי: חברות בקבוצת מיעוט מיוחסת באופן אובייקטיבי על ידי החברה, המבססת השתייכות לקבוצה על פי נתונים פיזיים או התנהגותיים של הפרטים.