tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באליפות אירופה באולם שנערכה במרץ באיסטנבול שבטורקיה זכה במדליית זהב יחד עם דילן בורלה, קווין בורלה וז'וליאן וטרין בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:05.83 דקות, לפני צרפת (3:06.52 דקות) והולנד (3:06.59 דקות).
בריצת 400 מטר סיים במקום שישי, לאחר שלא התייצב לריצת הגמר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה סיים במקום תשיעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:00.33 דקות, ובמקום 18 בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.57 שניות, לאחר שבשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש של 44.92 שניות.
הרב אלכסנדר דינקל (כ"ד באדר ב' ה'תרפ"ז, 28 במרץ 1927 – ו' בחשוון ה'תשמ"ד, 12 באוקטובר 1983) היה ר"מ בישיבת קול תורה בירושלים.
נולד בקלן שבגרמניה לרב שמואל דינקל ולסוזי לבית לוונשטיין.
בשנת תרצ"ב, לאחר שמספר נערים נאצים תקפו את האב שמואל, ניסתה המשפחה לעבור לשווייץ ומשלא הצליחה עברה לאמסטרדם שבהולנד.
בהולנד למד בבית הספר היהודי המקומי, ובנוסף הוריו דאגו שילמד גם מחוץ לשעות הלימודים, בין השאר אצל שכנם הרב אהרון נויבירט, אביו של הרב יהושע נויבירט.
עם פלישת גרמניה הנאצית להולנד בשנת ת"ש סבלו יהודי הולנד מגזירות מטעם השלטון.
בשנת תש"ב נלקחו יהודי העיר למחנה המעבר וסטרבורק, משם הועברו ברכבת בשנת ה'תש"ד למחנה ההשמדה ברגן-בלזן.
עקב אזרחותם הזרה של הילדים הם לא מוינו להשמדה, על אף שהיו בלתי כשירים לעבודה.
במהלך אותה נסיעה נפטר אחיו יעקב.
כשהחלה החזית המערבית להתקרב נשלחו השורדים בעלי האזרחות הזרה ברכבת מזרחה, עד שנתפסה הרכבת על ידי חיילי ברית המועצות ששחררו את כל נוסעיה והעניקו להם טיפול רפואי.
האב שמואל נפטר במהלך הנסיעה.
האם סוזי נפטרה לאחר השחרור.
לדרישתו הועבר יחד עם אחותו הקטנה לגבול אוסטריה-שווייץ, משם נלקחו על ידי בני משפחתה של אמו לציריך שבשוויץ.
בתחילה שהו בבית הסבא בציריך ולאחר מכן עברו לבית הדודים בסלרינה ולבסוף חזרו לציריך לביתם של דודיהם לבית משפחת מנס.
במהלך שהותו בשווייץ החליט ללמוד רוקחות והחל לימודי כימיה, כמו כן הוציא בשיתוף פעולה עם עורכי ביטאון "השלשלת" את הירחון "קול נוער" עבור נוער חרדי בשווייץ.
עם עלייתו למדינת ישראל בשנת ה'תש"ט, החל ללמוד בישיבת בית יוסף בתל אביב הסמוכה לבית דודו הרב מאיר דוד לוונשטיין.
בסיוע קשריו של דודו עם הרב יוסף שלמה כהנמן עבר כעבור זמן קצר לישיבת פוניבז'.
בעת שהותו בישיבה זכה לקרבה יתירה מהרב כהנמן.
בהגיעו לפרקו נשא את הרבנית חנה לבית קייזר.
לאחר נישואיו עבר להתגורר בשכונת קריית שמואל בירושלים, והחל ללמוד בישיבת בריסק אצל הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, ממנו זכה לחיבה יתירה.
באותו זמן שמר על קשר עם רבו מישיבת פוניבז', הרב שמואל רוזובסקי.
כעבור שנתיים עבר ללמוד בישיבת מיר, שם התקרב לראש הישיבה הרב נחום פרצוביץ' ובהמשך לרב אליעזר יהודה פינקל.
בשנת תשי"ט החל לשמש כר"מ בישיבת קול תורה לבחורים שהגיעו לישיבה מחו"ל לפרק זמן מוגבל.
בשנה שלאחר מכן עבר לשמש כר"מ בישיבה הקטנה.
בשנת תשל"ט לקה בסרטן ועבר שני ניתוחים שלאחריהם המשיך בטיפול כימותרפי.
בשנת תשמ"ג המחלה התפשטה לכבד ובעקבות חוות דעת רופאים שהמליצה על ביצוע ניתוח בחו"ל, טס לשם יחד עם רעייתו, ובהגיעם לבוסטון התקבלה הידיעה שהניתוח נדחה בשבועיים.
בזמן ההמתנה לניתוח, נסע הרב דינקל לניו יורק, שם ביקר את בת דודתו ששהתה שם לצורכי ריפוי.
בעקבות הניתוח סבל הרב דינקל למשך זמן רב אחר כך משיתוק ביד אחת.
בערב חג הסוכות של שנת תשמ"ד אושפז בבית החולים והרופאים הרופאים העריכו כי נותרו לו ימים ספורים לחיות.
הרב דינקל התנה את המשך האשפוז בכך שלא ישכנו בחדרו חולה נוסף מחשש לשמיעת ניבול פה.
לאחר החגים בהוראת הרב שלמה זלמן אוירבך קיימו תלמידיו סדר שינוי השם לרפואתו.
נפטר בו' חשוון תשמ"ד ונטמן בהר הזיתים.
אביו, הרב שמואל דינקל, היה בנו של הרב מנחם דינקל, מפרנסי קהל עדת ישורון בקלן ומייצג הקהילה מול השלטונות.
הרב שמואל נפטר במהלך פינוי שורדי המחנה ברכבת מזרחה.
אמו, הרבנית זוסי, היא מצאצאי המהר"ל מפראג ובעל השל"ה.
אביה, הרב טוביה לוינשטיין, שימש כרב בערים האג שבהולנד וקופנהגן שבדנמרק ובהמשך כשעבר לציריך שבשווייץ היה אחד מרבני קהל עדת ישורון ומבכירי אנשי אגודת ישראל.
לימים נבחר לייצג את אגודת ישראל במושב חבר הלאומים בשווייץ, שם פעל בנושאים הקשורים לשמירת השבת ולמעמדה של ירושלים.
הרבנית זוסי נפטרה לאחר שחרורם בידי חיילי ברית המועצות.
אחיו יעקב נפטר במהלך הנסיעה למחנה ההשמדה ברגן בלזן.
בתו רבקה נשואה לרב יצחק דב שכטר, מרבני ישיבת קול תורה.
אלכסנדר דיכנה היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
אלכסנדר דיכנה נולד בשנת 1933 במוסקבה למשפחה יהודית.
בשנת 1938 במהלך הטיהורים הגדולים אביו הוצא להורג ואמו נשלחה למחנות גולאג.
היא שוחררה לאחר 7 שנים.
בתקופה שהיא הייתה במעצר אלכסנדר גדל אצל דודו.
בשנת 1956 אביו טוהר מכל אשמה.
אלכסנדר דיכנה סיים בית ספר עם מדליית זהב והחל ללמוד במכון הפוליטכני של קייב אותו סיים בשנת 1955. הוא התחיל לעבוד במפעל לייצור פלדה בעיר נובוקוזנצק.
בשנת 1957 דיכנה החל לעבוד במכון לחקר רדיופיזיקה ואלקטרוניקה של הסניף הסיבירי של אקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1960 סיים עבודת דוקטורט בהדרכת יורי רומר.
בשנת 1962 הוא עבר למוסקבה והחל לעבוד במכון קורצ'טוב.
בהיותו במכון הוא התיידד עם מקסים פרנק-קמנצקי וביחד הם עשו מספר מחקרים.
בשנת 1971 דיכנה סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
במקביל לעבודה מחקרית, לימד באוניברסיטת מוסקבה ובמכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
בשנת 1973 הוא התמנה לפרופסור והיה ראש קתדרה.
בשנת 1986 הוענק לו פרס ברית המועצות.
הוא גם קיבל מספר עיטורים על פעילותו.
בשנת 1987 הוא התקבל החבר בהתכתבות לאקדמיה רוסית למדעים.
בשנת 1992 מעמדו שודרג לחבר בפועל.
דיכנה נפטר בשנת 2005 ונטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
אלכסנדר סרגייביץ' דזוחוב (נולד ב-3 באפריל 1934) הוא ראש הרפובליקה של צפון אוסטיה-אלניה לשעבר.
דזוחוב נולד בוולדיקווקז, סיים את לימודיו ב-1957 במכון המטלורגי לכרייה בצפון קווקז.
מ-1992 עד 1993 היה דזוחוב סגן העם של הפדרציה הרוסית ומ-1993 עד 1995, סגן הדומא הממלכתית של הפדרציה הרוסית .
ב-18 בינואר 1998, נבחר לנשיא צפון אוסטיה לאחר זכייה ב-76% מהקולות וכן נבחר מחדש בבחירות של 27 בינואר 2002, עם 56.02% מהקולות.
לאחר שהתפטר ב-31 במאי 2005 החליף אותו תאימורז ממסורוב.
כיום הוא משמש כנציג של הרפובליקה של צפון אוסטיה ברפובליקת הפדרציה.
ב-13 בינואר 2006, הוא העיד במשפטו של נור-פאשי קולייב, מחבל שביצע טבח בבית ספר בבסלאן.
שני אוטובוסים מלאים בנפגעים מהטבח הגיעו לוולדיקאבקז באותו יום כדי לראות את הופעתו המיוחלת לבית המשפט.
למרות שקורבנות רבים רואים את דזוחוב בין האשמים במשבר בני הערובה בבית הספר בסלאן החקירה שבוצעה על ידי משרד התובע הכללי קבעה כי אין פקידים אשמים במקרי המוות, כך שהוא יכול להעיד ללא חשש השלכות משפטיות על עצמו.
דזוחוב הוא דוקטור למדעי המדינה, מחברם של מספר ספרים ומאמרים רבים.
הוא דובר מספר שפות זרות.
חבר באקדמיה הרוסית לאמנויות .
30 במרץ 2004 - על תרומה יוצאת דופן לפיתוח כלכלי-חברתי של בניית היחסים הפדרליים וחיזוק ההרמוניה הבין-אתנית
17 במרץ 2001 - על תרומה יוצאת דופן לחיזוק המדינה הרוסית, ידידות ושיתוף פעולה בין מדינות
23 באפריל 2009 - לשירותים למשפטים ולעבודה פורייה לטווח ארוך
עיטור הדגל האדום של העבודה (1971)
עיטור הכבוד של רוסיה (2014)
עיטורי המדינה של אפגניסטן, הונגריה, וייטנאם ועוד כמה מדינות
מסדר הנסיך הקדוש דניאל ממוסקבה (כנסייה רוסית אורתודוקסית)
אלכסנדר מונרו דוקרי היה פוליטיקאי ורופא אמריקאי, שכיהן כמושל ה-30 של מדינת מיזורי בין השנים 1901–1905 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מיזורי בין השנים 1893–1899.
אלכסנדר דוקרי, בנם היחיד של ויליס אי.
ושרה אלן דוקרי, נולד ליד גלטין שבמיזורי.
אביו היה כומר מתודיסטי ואחד מראשוני המתיישבים במחוז דייוויס (Daviess County).
דוקרי הצעיר למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים, ולאחר מכן למד זמן קצר באקדמיית מייקון שבמיזורי, לפני שהמשיך ללימודים במכללה לרפואה של סנט לואיס (בית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס בהווה), שם השלים את לימודיו ב־2 במרץ 1865.
לאחר לימודי הרפואה שלו פתח דוקרי מרפאה בליניוס שבמיזורי, ובמהלך חורף 1866–1865 השתלם בהרצאות פוסט־דוקטורט במכללת בלוויו שבניו יורק ובבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תומאס ג'פרסון בפילדלפיה.
לאחר מכן שב לעסוק ברפואה בליניוס, עד שעבר לצ'יליקות'י שבמיזורי.
בזמן עבודתו שם הכיר את מרי אליזבת' בירד, ובשנת 1869 נשא אותה לאישה.
דוקרי כיהן כרופא המחוזי של מחוז ליווינגסטון בשנים 1874–1870, ובתקופה זו עשה את צעדיו הראשונים בפוליטיקה כשכיהן כנשיא מועצת החינוך של צ'יליקות'י בין השנים 1871–1873. בשנת 1872 החל דוקרי כהונה בת עשר שנים כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת מיזורי.
במרץ 1874 גמר דוקרי את עיסוקו ברפואה, ושב לעיר הולדתו גלטין כדי להתחיל בקריירה בנקאית.
תחילה תכנן לייסד בנק בעיר מיילן שבמיזורי, אך חברו ושותפו העסקי מצ'יליקות'י, תומאס ייטס, שכנע אותו לשתף עמו פעולה בגלטין.
דוקרי שימש כגזבר וכקופאי הראשי של "בנק סוחרי החקלאים" (Farmers Exchange Bank), ושם פיתח כישורים בתחום ניהול הכספים – מיומנויות שהתגלו בהמשך כחשובות לקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של ארצות הברית וכמושל מיזורי.
דוקרי היה חבר במועצת העיר גלטין החל משנת 1878, וכיהן כראש העירייה בין השנים 1883–1881. כאשר ביקש למלא תפקיד פעיל יותר בפוליטיקה הדמוקרטית, שימש דוקרי כיו"ר ועדת הקונגרס המחוזית של מחוזו.
בשנת 1882 גמלה בלבו ההחלטה להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית, בעקבות עיסוקו בפוליטיקה הפדרלית במחוזו.
בבחירות שנערכו בנובמבר אותה שנה גבר על נציג הקונגרס המכהן, ג'וזף ה.
ברוז ממפלגת השטרות הירוקים (Greenback Party), וכן על מועמד המפלגה הרפובליקנית ג'יימס ה.
תומאס, וגרף 52.9% מקולות הבוחרים – הישג שהקנה לו מושב בבית הנבחרים, שבו כיהן במשך 16 השנים הבאות.
דוקרי רכש לעצמו מוניטין של שומר סף תקציבי נוקשה בבית הנבחרים, וזכה לכינוי "כלב השמירה של האוצר" במהלך עשר שנותיו בוועדת ההקצבות של בית הנבחרים .
באחת מהצהרותיו הידועות אמר: תוך שהוא מסתמך על ניסיונו בתחום הבנקאות, מילא דוקרי תפקיד מפתח בעדכון ושיפור שיטות החשבונאות של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
הוא שימש גם כיושב ראש ועדת ההוצאות של שירות הדואר של ארצות הברית, והנהיג רפורמות שהביאו לאחריות תקציבית רבה יותר ושיפרו את שירות הדואר, במיוחד באזורים הכפריים של המדינה.
דוקרי היה תומך נלהב בהנהגת "שירות הדואר הכפרי החינמי" (Rural Free Delivery), ותרם רבות למימושו בשנות ה-90 של המאה ה-20. כמו כן התנגד בתוקף למכסים גבוהים, בטענה שהם פוגעים בייצוא החקלאי.
במהלך כהונתו בקונגרס הצביע בין היתר בעד חוק הסחר הבין־מדינתי של 1887 (Interstate Commerce Act), חוק האץ' (Hatch Act), ובתמיכה במלחמת ארצות הברית–ספרד.
לאחר שמילא שמונה כהונות בבית הנבחרים, בחר דוקרי שלא להתמודד שוב בבחירות 1898. בתום כהונתו, במרץ 1899, שב לגלטין והחל בהכנות לקראת היעד הפוליטי הבא שלו: משרת מושל מיזורי.
בנובמבר 1900 התמודד דוקרי לתפקיד מושל מיזורי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא ניצח ג'וזף פלורי, מועמד המפלגה הרפובליקנית, כמו גם ארבעה מועמדים נוספים, וזכה ברוב דחוק של 51% מקולות הבוחרים.
כמושל, דוקרי פעל להגדלת תקציבי החינוך ולהחלת מדיניות של חלוקה למחוזות חינוך ברחבי מיזורי.
בין הישגיו הבולטים ניתן למנות גם רפורמות בתחום הבחירות וחקיקת חוק מס זיכיון חדש.
הודות לגידול בהכנסות ולשינויי מדיניות בניהול התקציבי, הצליחה ממשלתו לפרוע את כל חובות איגרות החוב של מיזורי.
ב־23 במרץ 1903 חתם דוקרי על חוק ראשון מסוגו במדינה לרישוי כלי רכב ממונעים, ובכך היה אחראי על תקדים לאומי.
החוק קבע שעל נהגים לצלצל בפעמון או לצפור בצופר בטרם עקפו כלי רכב אחרים או ציוד הרתום לסוסים.
בנוסף, החוק קבע מגבלת מהירות כלל־מדינתית ראשונה בארצות הברית – תשעה מייל לשעה בלבד (כ־15.28 קילומטר לשעה).
בתקופת כהונתו כמושל אירח דוקרי אישים רמי־דרג מהעולם ומהמדינה לרגל התערוכה העולמית בסנט לואיס בשנת 1904.
על דוקרי הוטלה הגבלת כהונה מכוח חוקת מיזורי, ובינואר 1905 סיים את תפקידו.
החליף אותו ג'וזף פולק, שהיה יריבו המר.
פולק, רפורמטור פוליטי מסנט לואיס, נלחם בנפוטיזם ובפטרונות שהיו רווחים בפוליטיקה של מיזורי בראשית המאה ה-20. דוקרי, שפקפק בנאמנותו פולק למפלגה, פעל לבלימת רעיונותיו.
פולק, מנגד, האשים את דוקרי בכך שאִפשר לממסד הדמוקרטי להפעיל לחצים ואיומים כלפי בוחריו בבחירות המקדימות, וטען שדוקרי היה חסר אונים מול התפקוד הגרוע של סנט לואיס, או שותף פעיל למחדלם.
בסופו של דבר, כדי למנוע ניצחון רפובליקני, הושג פשרה בתוך המפלגה הדמוקרטית, שכונתה "פשרת מיזורי השנייה", ובתמיכתו הפושרת של דוקרי זכה פולק במועמדות הדמוקרטית ובבחירות הכלליות.
זכייתו סימנה תפנית בפוליטיקה של מיזורי, כאשר "הדמוקרטים הוותיקים" וסגנון המנהיגות הישן שלהם החלו לאבד מכוחם.
בשנת 1903 שב דוקרי, עתה אלמן, לעיר הולדתו גלטין והתכונן לחייו בגמלאות.
הוא נותר פעיל בעניינים מוניציפליים מקומיים, ואף מצא עניין מפתיע – דווקא בתחזוקת דרכים.
לא היה זה מראה נדיר במחוז דייוויס להבחין בדוקרי עם סוס ועגלה, מתקין תעלות ניקוז וסולל אספלט.
חרף העימות הפוליטי עם ג'וזף פולק, דוקרי נותר מעורב בפוליטיקה הדמוקרטית של מיזורי, וכיהן כגזבר הוועדה המדינתית של המפלגה הדמוקרטית בשנים 1912 ו־1914.
פרישתו מהחיים הציבוריים באה אל קיצה בשנת 1913, כאשר יצא לוושינגטון הבירה כדי להשתתף בהשבעתו של וודרו וילסון לנשיא ארצות הברית.
במהלך הביקור פנה אליו הנשיא הטרי וביקש את עזרתו בניהול ובייעול שירות הדואר של ארצות הברית.
דוקרי מונה ל"סגן עוזר שלישי למנהל הכללי של הדואר" (Third Assistant Postmaster General), ותחת ניהולו הונהג סדר תקציבי בארגון.
לאחר שירותו בממשל וילסון, דוקרי פרש לגמלאות פעם נוספת בעיירת הולדתו, גלטין.
לאחר מות רעייתו ומותם של כל ילדיו בגיל צעיר, הפך פעיל בקהילתו.
הוא תרם סכומי כסף לתחום החינוך בעיירה, כולל תרומה גדולה של ספרים ומימון להקמת ספריית התיכון המקומי.
בנוסף, דוקרי תרם שטח של 13 אקר לשימושו כפארק ציבורי.
במשך שנים רבות נחגג בגלטין יום הולדתו כ"יום דוקרי", וכל תלמידי בתי הספר נהנו באותו היום מכניסה חופשית לתיאטרון המקומי, על חשבון המושל לשעבר.
דוקרי הלך לעולמו ב־26 בדצמבר 1926 ונטמן בבית העלמין אדג'ווד שבעיר צ'יליקות'י שמיזורי.
אלכסנדר הגוסס הוא פסל שיש הלניסטי מן המאה ה-2 לפנה"ס, המייצג ראש גברי בעל הבעה פתטית ועוצמה דרמטית.
הפסל שמור כיום בגלריית אופיצי בפירנצה, איטליה, ונחשב לאחת מן הדוגמאות הנדירות והאיכותיות ביותר לפיסול יווני מקורי מהתקופה ההלניסטית המאוחרת.
הפסל מגולף בשיש לבן מגורען בינוני, שמקורו ככל הנראה באי יווני, וגובהו הכולל 72 ס"מ (כאשר החלק העתיק בלבד מתנשא לגובה של 42 ס"מ).
הוא מתאר דמות צעירה בגודל העולה על טבעי, בעלת שיער ארוך המסודר בקווצות עבות, מבט מופנה כלפי מעלה וראש המסובב בעוצמה ימינה.
הפה חצי פתוח, הגבות מכווצות, וההבעה הכללית טעונה ברגש של כאב או גסיסה.
חלקים נרחבים בפסל שוחזרו בעת החדשה, ובהם בסיס הצוואר, פלג הגוף העליון, חלק מהשיער, גב הראש, האף, וקווצות בצד שמאל של הפנים.
סימני עיבוד מודרני ניכרים גם בקודקוד.
שיחזורים אלו משקפים גישות משתנות לאידיאל האסתטי ולפרשנות דמותו של אלכסנדר מוקדון.
הפסל נודע לראשונה בשנת 1550, אז נכלל באוסף הקרדינל פיו דה קרפי בקמפו מרציו שברומא, תחת הזיהוי כ"אלכסנדר הגוסס".
זיהוי זה זכה לתהודה רבה והתקבל בקרב מבקרי האמנות עד המאה ה-18. בשנת 1779 התגלה "ראש אזארה" בטיבולי, אשר נחשב דיוקן אותנטי יותר של אלכסנדר מוקדון, והביא לדחיית הזיהוי המקורי.
בעקבות שינוי זה, החלו חוקרים לקשר את הפסל לאיקונוגרפיה של ענקי המזבח בפרגמון, ובהמשך – לייצוגים של דמויות מיתולוגיות ימיות, כגון בני-ים או נימפות, ברגע דרמטי של עלייתן מן הים.
אף כי זהות הדמות אינה חד-משמעית, הסגנון וההבעה מקשרים את היצירה לקבוצה של פורטרטים הלניסטיים מאוחרים המושפעים מדמותו של אלכסנדר.
בסביבות שנת 1580 הועבר הפסל לפירנצה, והצגתו בגלריית אופיצי הפכה אותו למוקד השראה לאמנים בני התקופה.
הפסל שוכפל בשיש לפחות פעם אחת – העתק הנמצא כיום במוזיאון הארכאולוגי הלאומי של פירנצה – וכן שלוש פעמים באבן פורפיר, ככל הנראה על ידי סדנת הפסלים של משפחת פרוצ'י דל טדא.
הוא שימש מקור השראה לציורים ויצירות נוספות באמנות הרנסאנס והבארוק האיטלקיים.
במהלך המאה ה-17 שימש הפסל מקור השראה גם לאמנים מתקופת הבארוק.
בציור דניאל בגוב האריות (1614/1616) מאת רובנס זיהו חוקרים את הבעת פניו של דניאל – מבט כלפי מעלה, עיניים דומעות ותחינה גלויה – כהשראה שנלקחה מהפסל, אותו פגש רובנס ככל הנראה בעת שהותו באיטליה.
בכך, שימש הפסל מקור אסתטי ליצירת דמות דרמטית, אשר גילמה אידיאלים של סבל, אמונה ותשוקה גם באמנות הבארוק.
במהלך שנות ה-2000 זוהתה רפליקה רומית של הפסל באוסף פרטי בקובה.
תגלית זו עוררה השערה כי הפסל המקורי השתייך למתחם מונומנטלי נודע בעת העתיקה, ככל הנראה כזה שהכיל דמויות דרמטיות מהמיתולוגיה היוונית או היסטורית.
תובנה זו שופכת אור נוסף על הפונקציה האפשרית של הפסל, כחלק ממערך אמנותי או פולחני גדול יותר.
"אלכסנדר הגוסס" נחשב ליצירה מופתית בפיסול ההלניסטי, ומשקף את המעבר מסגנון אידיאליסטי לקו ריאליסטי-רגשי.
הוא מבטא את העניין הגובר בפסיכולוגיה של הדמויות, בהבעה אישית ובתנועה דרמטית, המאפיינים את האמנות של התקופה המאוחרת.
אף כי לא ניתן לאשר את זיהוי הדמות, הפסל נותר עדות חזותית ותרבותית מרשימה ליכולות הטכניות והאסתטיות של הפיסול היווני.
אלכסנדר ניקיטיץ' דרצ'ייב הוא היסטוריון, דיפלומט ומדינאי רוסי שכיהן כראש מחלקת צפון אמריקה במשרד החוץ הרוסי וכשגריר רוסיה בקנדה במשך 6 שנים מאוקטובר 2014 ועד ינואר 2021.
מאז מרץ 2025 משמש כשגריר רוסיה בארצות הברית.
אלכסנדר דארצ'ייב נולד ב-14 במאי 1960 למשפחת דיפלומטים בהונגריה.
הוא למד היסטוריה בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת מוסקבה, סיים את לימודיו בשנת 1983 ושולט באנגלית וצרפתית.
במהלך שנות ה-80 היה דארצ'ייב עמית מחקר במכון ללימודי ארצות הברית וקנדה של האקדמיה הסובייטית למדעים, ובשנת 1992, מיד לאחר התפרקות ברית המועצות, הצטרף למשרד החוץ של רוסיה.
לאורך כל הקריירה שלו עבד במחלקה לצפון אמריקה.
באמצע שנות ה-90 עמד בראש מדור במחלקה לצפון אמריקה, ולאחר מכן כיהן כיועץ בשגרירות רוסיה בוושינגטון.
בשנת 2003 מונה לסגן מנהל המחלקה לצפון אמריקה.
בין השנים 2005–2010 שירת כציר (סגן ראש הנציגות) בשגרירות רוסיה בארצות הברית.
דארצ'ייב כיהן כשגריר רוסיה בקנדה מ-24 באוקטובר 2014 ועד 11 בינואר 2021. עם סיום כהונתו כשגריר בקנדה, מונה למנהל המחלקה לצפון אמריקה במשרד החוץ.
לאחר שחרורו של אנטולי אנטונוב מתפקידו כשגריר בארצות הברית באוקטובר 2024, דווח בחודש שלאחר מכן כי דארצ'ייב הועמד כמועמד לתפקיד, אם כי מינויו טרם אושר רשמית באותה עת.
ב-27 בפברואר 2025 עמד דארצ'ייב בראש המשלחת הרוסית בשיחות בין ארצות הברית לרוסיה שנערכו באיסטנבול, טורקיה – שיחות שהיוו המשך למשא ומתן המוקדם יותר בריאד, סעודיה.
הצדדים דנו בשיקום יחסי רוסיה–ארצות הברית, כולל הסרת המגבלות על פעילות השגרירויות שלהן.
במהלך הפגישה, העבירה המשלחת האמריקאית איגרת לצד הרוסי המאשרת את קבלת מינויו של דארצ'ייב לשגריר.
ב-28 בפברואר פורסם רשמית כי דארצ'ייב מונה לשגריר וכי המינוי התקבל על ידי הממשל האמריקאי.
הוא מונה לתפקיד על ידי הנשיא ולדימיר פוטין ב-6 במרץ 2025.
אלכסנדר המילטון היה פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי, שהיה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
הוא היה אחד מעורכי הדין החוקתיים הראשונים הבולטים ביותר בארצות הברית, והיה ציר משפיע בוועידת החוקה והמחבר העיקרי של "כתבי הפדרליסט", שהציגו את החוקה האמריקאית לציבור הניו יורקי הסקפטי.
הוא גם היה עיתונאי וחייל.
להמילטון בתפקידו כמזכיר האוצר הראשון, הייתה השפעה ארוכת טווח על כלכלת ארצות הברית כשייסד את "הבנק המרכזי הראשון" ואת המלווה הציבורי.
במהלך כהונתו של ג'ורג' וושינגטון כנשיא היה האחראי למדיניות הכלכלית.
הוא הניע את הממשל המרכזי לשלם את חובות המדינות, הנהיג מכסי מגן והוביל לקשרי סחר עם בריטניה.
חזונו כלל ממשל מרכזי חזק ורשות מבצעת פעלתנית, כלכלה חזקה, עם בנק לאומי ותמיכה בייצור, וכן צבא חזק.
יריביו הפוליטיים העיקריים היו תומאס ג'פרסון, הנשיא השלישי של ארצות הברית, וג'יימס מדיסון, הנשיא הרביעי, שניהם חקלאים מווירג'יניה.
הם תמכו במדינות חזקות וכפריות ובמיליציות מדינה בניגוד לצבא לאומי וצי חזקים.
הם טענו שהמילטון היה ידידותי מדי כלפי בריטניה וכלפי המונרכיה, ותומך בערים, בעסקים ובבנקים.
המילטון נולד מחוץ לנישואין בצ'ארלסטאון, באיי הודו המערבית, לאמא ממוצא הוגנוטי צרפתי ובריטי, ולאבא סקוטי, ג'יימס המילטון, בנו של ליירד סקוטי בשם אלכסנדר.
אביו נטש אותו בילדותו ואמו מתה מעט אחר כך, ולכן גדל אצל בן דודו הגדול, ולאחר מכן אצל משפחת אנשי צבא אמידה.
הוא התבלט באינטליגנציה והכישרון שלו, וקבוצת אנשים עשירים מימנו את לימודיו בעיר ניו יורק.
המילטון למד באוניברסיטת קולומביה ובחר להישאר בשלוש עשרה המושבות.
הוא הפסיק את לימודיו לפני שסיים אותם בגלל סגירת הקולג' כשהבריטים כבשו את העיר.
המילטון השתתף במלחמת העצמאות האמריקנית.
בתחילת המלחמה ב-1775, הצטרף למיליציה.
מהר מאוד הפך לעוזרו של וושינגטון, המפקד העליון.
המילטון נשלח בידי וושינגטון למשימות רבות כדי להעביר תוכניות לגנרלים.
לאחר המלחמה נבחר לקונגרס הקונפדרציה מטעם ניו יורק.
הוא התפטר כדי לעסוק בעריכת דין, והקים את הבנק של ניו יורק.
המילטון היה מאלו שלא אהבו את הממשל המרכזי החלש שפעל תחת תקנון הקונפדרציה.
הוא הנהיג ועידה שהובילה לכינוס ועידת החוקה כדי ליצור חוקה חדשה שתחליף את תקנון הקונפדרציה ותעצב מחדש את מנגנון הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
הוא היה משתתף פעיל בוועידה, ועזר להוביל לאישורה בקרב הציבור באמצעות פרסום מאמרי הפדרליסט, שנחשבים לפירוש החשוב ביותר לחוקה שנכנסה לתוקפה ב-1789.
בממשל וושינגטון, הפך המילטון לחבר הקבינט המוביל.
הוא תמך בממשל מרכזי חזק וטען לפרשנות מרחיבה של החוקה, שסיפקו לממשל סמכות חוקית לממן את החוב הלאומי, לשלם את חובות המדינות, וליצור את הבנק המרכזי הראשון של ארצות הברית.
התוכניות מומנו בעזרת מכסי מגן על ייבוא, ולאחר מכן באמצעות מס שנוי במחלוקת על וויסקי.
כדי להתגבר על פלגנות מקומית הקים המילטון רשת לאומית של תומכי ממשלה, בעיקר בנקאים ואנשי עסקים, שהתאגדו להיות המפלגה הפדרליסטית.
נושא מרכזי היה הסכם סחר עם בריטניה שהמילטון חתם עליו ב-1794. תומכי צרפת והמהפכה הצרפתית התנגדו להסכם.
המילטון היה האיש החזק במפלגה הפדרליסטית, ששלטה בפוליטיקה הלאומית עד שהפסידה ב-1800 למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית של ג'פרסון.
ב-1795 חזר לעריכת דין בניו יורק.
בין 1798 ל-1799, קרא למלחמה מול צרפת לאחר התפוצצות פרשת XYZ, בה ביקשו הצרפתים שוחד מהאמריקנים, והפך בתחילה לסגנו של וושינגטון כמפקד הצבא שהוקם, ולאחר פטירתו של וושינגטון לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, אותו הכין למלחמה.
אולם המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת לא התרחשה ולא כללה מעורבות צבאית, למרות מלחמות בים.
לבסוף, מצא הנשיא אדמס פתרון דיפלומטי למצב.
המילטון המשיך לעסוק בעריכת דין בעיר ניו יורק, ופעל למען סיום סחר העבדים הבינלאומי.
סגן הנשיא בר ניסה להיבחר לתפקיד מושל ניו יורק ב-1804, והמילטון סיכל את ניסיונו שנית.
בר כעס על מאמציו הנקמניים של המילטון לסכל את התקדמותו הפוליטית והזמין אותו לדו-קרב.
המילטון נפצע אנושות ומת למחרת היום.
חשיבותו של המילטון לאומה האמריקאית בתחילת דרכה תוארה על ידי הסופר רון צ'רנו בספרו אלכסנדר המילטון: "הישגיו של המילטון לא שוחזרו מעולם – משום שהיה שם בראשית הדרך, כשעוד ניתן היה לחרוט באבן חלקה.
אם וושינגטון היה אבי האומה, ומדיסון אבי החוקה, אזי אלכסנדר המילטון היה ללא ספק אבי הממשל האמריקני."
אלכסנדר המילטון נולד באי נביס, באיי הודו המערבית.
המילטון ואחיו הגדול ג'יימס הבן נולדו מחוץ לנישואין, לג'יימס המילטון, איש עסקים מסקוטלנד, ורייצ'ל פווסט לאביין, שאז הייתה אשתו של אדם אחר.
השמועות בנוגע לאמו של המילטון אמרו שהייתה מגזע מעורב, אולם לא ניתן לאמת זאת.
יש חוסר בהירות לגבי שנת הולדתו של המילטון: בכל חייו המילטון טען כי שנת לידתו היא 1757, וכך הייתה הדעה הרווחת במשך מאות שנים.
אך בדיקות מהתקופה האחרונה של רישומי בית המשפט בסנט קרואה מצביעים על כך כי הוא נולד בשנת 1755 (אף שהם לא מציינים במפורש שנה זו), ובעשורים האחרונים שנה זו היא שנתקבלה.
את תאריך הלידה, 11 בינואר, לא ניתן לאמת או לדחות, והוא עדיין מקובל.
אמו עברה איתו לאיי הבתולה, שאז נשלטו בידי דנמרק.
היא הייתה נשואה לפני כן, ופגשה את אביו של המילטון ב-1750.
אביו של המילטון נטש אותו כשהיה בן 10, לכאורה כדי לחוס על האם מהאשמה בביגמיה.
האם התפרנסה מחנות קטנה שניהלה, עד מותה מקדחת צהובה כשהמילטון היה כבן 12. לאחר מותה עבר רוב רכושה לידי בעלה החוקי.
המילטון הפך לפקיד בחברה שסחרה עם ניו אינגלנד, ולאור האחריות שגילה בעבודתו הופקד על ניהול ענייני החברה במשך חמישה חודשים ב-1771 בעת הפלגה של הבעלים.
הוא ואחיו, ג'יימס הבן, גדלו אצל בן דודם, עד שזה התאבד.
ג'יימס אומץ בידי נגר מקומי, ואילו אלכסנדר בידי משפחת אנשי צבא.
הוא התחבר עם בן המשפחה, אדווארד סטיבנס, ושניהם התעניינו בצרפתית ובאותם תחביבים.
המילטון התעניין בכתיבה ובקריאה, ורצה לחיות מחוץ לעיר.
הוא כתב מכתב לאביו בו תיאר את השפעתו של הוריקן על העיר.
המאמר פורסם בעיתון מקומי, מה שיצר סנסציה כה גדולה עד שהעיירה אספה עבורו כסף על מנת לשלוח אותו לאמריקה הקולוניאלית.
הכנסייה האנגליקנית מנעה משני הבנים להיכנס אליה, וללמוד בבתי הספר שלה, כיוון שהוריהם לא התחתנו באופן חוקי.
הם למדו באופן פרטי בבית ספר שנוהל בידי יהודייה.
באוקטובר 1772, הוא הגיע אל שלוש עשרה המושבות והחל ללמוד נושאים חיוניים.
הוא נכח בבית ספר בניו ג'רזי.
ב-1773, למד המילטון בקינגס קולג' (כיום אוניברסיטת קולומביה).
הוא קיבל תעודת בגרות ב-1774. הוא נחשב לנואם מבריק בזכות הפטריוטים מול הבריטים.
המילטון הגיב לעלונים שתמכו בכתר הבריטי בכתבות פוליטיות אנונימיות.
המילטון תקף חוקים כנגד המושבות ותמך במהפכנות, אף על פי שלא תמך בהתקפות כנגד תומכי הבריטים.
ב-10 במאי 1775, הציל את נשיא הקולג', שתמך בבריטים, מהמון זועם.
לימודיו של המילטון נפסקו עם סגירת הקולג' כשהבריטים כבשו את העיר.
כשהסתיימה המלחמה, לאחר כמה חודשים של לימודים עצמאיים ביולי 1782, עבר בחינה לעריכת דין והוסמך לעריכת דין בניו יורק.
באוקטובר 1782 הוכתר באופן רשמי כעורך דין.
ב-1775, לאחר ההתנגשות הצבאית הראשונה של האמריקנים עם הבריטים בקרבות לקסינגטון וקונקורד, החליטו המילטון ותלמידים אחרים בקולג' להצטרף למיליציה בשם "לבבות האלון".
המילטון התאמן עם חבריו לפני השיעורים בבית קברות מקומי.
הוא למד היסטוריה צבאית וטקטיקה צבאית ומהר מאוד זכה לקידום.
הוא הוביל פשיטה מוצלחת על התותחים הבריטים, והשיג אותם עבור המיליציה שלו.
בעזרת קשריו עם פטריוטים ממחוז ניו יורק כג'ון ג'יי, גייס צבא ארטילרי של שישים אנשים ב-1776, ונבחר להוביל אותו.
הוא נלחם במערכה על ניו יורק ב-1776, ובעיקר בקרב וייט פליינס.
בקרב טרנטון הוצב גבוה מעל העיר כדי לפגוע בהסנים.
המילטון השתתף בקרב פרינסטון ב-3 בינואר 1777. לאחר מפלה ראשונית, אסף וושינגטון את החיילים והוביל אותם בהתקפה מוצלחת כנגד הבריטים.
לאחר מאבק קצר, הבריטים החלו לסגת.
המילטון ירה בעצמו בתותח לכיוון בניין שבו הסתתרו בריטים וגרם לכניעתם.
חיילים בריטים יצאו מהבניין בידיים מורמות וכך הקרב הסתיים בניצחון אמריקני.
המילטון הוזמן לסייע לגנרלים חשובים.
הוא סירב לעשות זאת והיה בטוח שהתהילה בשדה הקרב היא הסיכוי שלו לשפר את מעמדו.
לאחר מכן קיבל הצעה לה לא יכול היה לסרב: לשרת כעוזרו של וושינגטון, בדרגת לוטננט קולונל.
וושינגטון הרגיש שעוזרו חייב להיות איש אמונו, ולבצע משימות מורכבות.
המילטון שירת תחת וושינגטון במשך ארבע שנים.
הוא שלח מכתבים לקונגרס, למושלים ולגנרלים החשובים של הצבא הקונטיננטלי.
הוא כתב את פקודותיו של וושינגטון ומכתבים בשמו.
המילטון היה מעורב במשימות חשובות, כולל השגת מוניטין צבאי, דיפלומטיה, ומשא ומתן עם קצינים צבאיים בכירים בפקודתו של וושינגטון.
במהלך המלחמה, התחבר המילטון עם כמה חיילים אחרים.
מכתביו למרקיז דה לה פאייט דיברו על מיתולוגיה יוונית והיסטוריה, ורבים טענו שהתפתחה ביניהם מערכת יחסים.
כשהיה במטהו של וושינגטון, המילטון רצה לחזור לקרב פעיל.
ככל שהמלחמה התקרבה אל סופה, הוא הבין שההזדמנות להשיג תהילה צבאית עמדה להיעלם.
בפברואר 1781, וושינגטון נזף בו במקצת, והוא השתמש בכך כתירוץ להתפטר מתפקידו.
הוא ביקש מוושינגטון ומאחרים תפקיד בשדה הקרב.
בתחילת יולי 1781, שלח מכתב לוושינגטון בו איים להתפטר אם לא יקבל תפקיד ביצועי.
ב-31 ביולי 1781, הסכים וושינגטון ומינה אותו למפקד גדוד בניו יורק.
בתוכנית לתקוף ביורקטאון, קיבל המילטון פיקוד על שלושה גדודים, שהיו אמורים להילחם יחד עם הצבא הצרפתי מול הגדודים הבריטים.
המילטון והגדודים שלו לחמו בלילה, והצליחו להשתלט על האזור, וכך שברו את כוחה הצבאי של בריטניה בצפון אמריקה.
לאחר הקרב על יורקטאון, התפטר המילטון מפיקוד.
ביולי 1782 מונה לקונגרס הקונפדרציה כנציג מניו יורק עם תחילת המושב בנובמבר 1782, לכהונה בת שנה.
לפני מינויו לקונגרס, הוא כבר החל לבקר אותו.
הוא טען שיש לשנות את הקונפדרציה שלא מתאימה למלחמה או לשלום.
כשהיה במטה של וושינגטון, התייאש מהטבע המבוזר של הקונגרס הקונטיננטלי, ובעיקר בתלות שפיתח במדינות בעבור תמיכה כספית.
לפי תקנון הקונפדרציה, לקונגרס לא הייתה סמכות לאסוף מיסים או לדרוש כסף מהמדינות.
חוסר במקור הכנסה יציב הקשה על הצבא הקונטיננטלי להשיג אספקה ולשלם לחייליו.
במהלך המלחמה, ומעט לאחריה, הקונגרס השיג כסף ממלך צרפת, מעזרה שביקש מהמדינות (שלא תמיד נתנו) ומהלוואות אירופאיות.
תיקון לתקנון הוצע בפברואר 1781, כדי לתת לקונגרס את הסמכות לאסוף מס של 5% על כל המוצרים המיובאים, אולם כל המדינות נדרשו לאשר את המס כדי שייכנס לתוקף.
בנובמבר 1782, דחתה רוד איילנד את החוק, וכך מנעה את העברתו.
מדיסון הצטרף להמילטון בשכנוע הקונגרס לשלוח משלחת שתשכנע את רוד איילנד להסכים לכך.
טענתם הייתה שלממשל הפדרלי היה הצורך ליצור חוקים מעל למדינות הרגילות.
המילטון העביר מכתב שבו טען שלקונגרס היה הכוח להטיל מיסים, כיוון שניתנה לו מכמה מדינות סמכות לקביעת מחירים.
אולם גם וירג'יניה דחתה את החוק, והחוק לא עבר.
כשהמילטון היה בקונגרס, החיילים המורדים החלו להוות סכנה למדינה.
רוב הצבא היה בניו יורק, ולא קיבל מימון לאספקה שלו.
בנוסף לכך, כבר ב-1778 הובטחה לקצינים קצבה של חצי ממשכורתם כשישוחררו (בהתחלה לשבע שנים, ולאחר בגידתו של בנדיקט ארנולד קצבה לכל החיים).
בתחילת העשור, בגלל מבנה הממשלה, לממשלה לא היה כוח לגבות מיסים או לשלם לחיילים.
לאחר כמה חודשים בלי תשלום, החיילים שלחו משלחת לקונגרס עם שלוש דרישות: תשלום לצבא, קצבאות ותשלום חד פעמי אם הקונגרס לא יוכל להרשות לעצמו תשלום קצבאות לכל החיים.
המילטון ואחרים ניסו לנצל את החשש מהפיכה צבאית כדי לגייס תמיכה במימון הממשלה.
הם לא הסכימו לשום דבר שלא אישר לממשלה להטיל מיסים: הם לא הסכימו שהמדינות ייטלו את החוב או להטיל מכס כדי לשלם את החוב.
המילטון הציע להשתמש בכוחו של הצבא כדי לגרום למדינות להסכים למיסים.
המילטון הציע לוושינגטון שהוא יתווך בינו לבין הממשל, אולם וושינגטון סירב.
עם סיום המשבר, הזהירו אותו מפני הסכנות שבשימוש בצבא כדי להשיג תמיכה לתוכנית.
ב-15 במרץ, נאם וושינגטון בפני הקצינים והרגיע אותם.
הקונגרס פירק את הצבא באפריל 1783, והטיל מכס של עשרים וחמש שנה, אליו המילטון התנגד, שדרש את אישור כל המדינות.
בנוסף, הועבר חוק ששילם קצבאות מלאות לקצינים במשך חמש שנים.
רוד איילנד התנגדה לחוקים גם הפעם.
ביוני 1783, קבוצה אחרת של חיילים כועסים שלחה עצומה לקונגרס בדרישה לתת להם החזרים.
כשצעדו אל פילדלפיה, הקונגרס האשים את המילטון בשלהובם.
המילטון ביקש מיליציה מהמועצה של פנסילבניה אולם היא סירבה לו.
המילטון הנחה את ויליאם ג'קסון, מזכיר המלחמה, לעכב את החיילים, ללא הצלחה.
כשהחיילים הגיעו לפילדלפיה, הם דרשו תשלום.
חשש נשיא הקונגרס הקונטיננטלי, ג'ון דיקינסון, שהמיליציה המקומית אינה אמינה, וסירב לקבל ממנה עזרה.
המילטון דרש מהקונגרס לעבור לפרינסטון בניו ג'רזי.
כשהוא כועס על חולשת הממשל המרכזי, המילטון הציג טיוטה לחידושים בתקנון הקונפדרציה.
הטיוטה כללה סעיפים רבים שנכללו בחוקה העתידית, כולל ממשל מרכזי חזק עם היכולת לאסוף מיסים ולהחזיק צבא.
בנוסף כללה הטיוטה הפרדת רשויות בין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
המילטון התפטר מהקונגרס, וביולי 1782 חזר לעסוק בעריכת דין בניו יורק.
הוא הגן על נתינים בריטים בעיקר.
ב-1784, הקים את הבנק של ניו יורק, שהפך לאחד מהבנקים הוותיקים בתולדות המדינה, והתאחד עם בנק נוסף ב-2007. המילטון הקים מחדש את קולג' קולומביה, לאחר שזה ניזוק במהלך המלחמה.
הוא היה ציר בוועידת אנאפוליס ב-1786. הוא דרש ועידה חוקתית, וכך הצליח להתקרב אל חזונו, שכלל ממשל מרכזי חזק, ועצמאי מבחינה כלכלית.
ב-1786, הזמין את הנסיך היינריך מפרוסיה להיות נשיא המדינה או המלך, אולם ההצעה בוטלה לפני שהנסיך יכול היה להגיב.
ב-1787, שימש כנציג מחוז ניו יורק במועצה המחוקקת של ניו יורק ונבחר כנציג לוועידת החוקה.
אף על פי שהמילטון הוביל את המאמצים לכינוס הוועידה, השפעתו הייתה די מוגבלת.
המושל ג'ורג' קלינטון בחר נציגים ניו יורקרים אחרים שהתנגדו לממשל המרכזי החזק של המילטון.
שניהם קבעו את הקולות של ניו יורק ומנעו שינויים לתקנון הקונפדרציה.
המילטון נאם בזכות מינוי נשיא לכל החיים (אך ללא הירושה המשפחתית של הכתר).
המילטון גם דרש פרלמנט עליון המבוסס על בית הלורדים האנגלי.
המילטון התנגד לייצוג שווה בסנאט, כשהוא אומר כי הרעיון הוא "מזעזע לכל הדוגל בצדק ולכל רגש אנושי".
הוא גם רצה כי הסנאטורים ישרתו לכל חייהם, למעט מקרי שחיתות.
ההצעות גרמו לו להיתפס כמונרכיסט.
כמו כן דגל המילטון בביטול העבדות.
המילטון טען שהמודל האנגלי הוא המודל הטוב היחיד לרשות מבצעת.
הוא טען שאין זאת מונרכיה אם אפשר להדיח את השליט.
במהלך הוועידה, כתב טיוטה לחוקה אולם לא הציג אותה.
הטיוטה כללה את רוב הסעיפים מהחוקה האמיתית.
בטיוטה שלו, הסנאט נבחר לפי גודל האוכלוסייה, היה בגודל שתי חמישיות מבית הנבחרים, והנשיא והסנאטורים היו אמורים להיבחר בבחירות מסובכות, בהן האלקטורים יבחרו מספר מצומצם של אלקטורים.
הם יחזיקו בתפקידם כל חייהם, אולם יהיה אפשר להדיח אותם בשל שחיתות.
בית המשפט העליון של ארצות הברית יוכל לשפוט כל תביעה אמריקנית, ומושלי המדינות ימונו בידי הממשלה.
עם סוף הוועידה, עדיין לא היה מסופק המילטון מהחוקה הסופית, אולם חתם עליה כיוון שהייתה שיפור לעומת תקנון הקונפדרציה.
שני חבריו למשלחת פרשו, ולכן המילטון היה הנציג היחיד מניו יורק שחתם על החוקה.
הוא לקח חלק במסע להובלת אישור החוקה בניו יורק ב-1788. הוא השתמש באהדה כלפי החוקה כדי לנסות לאלץ את ג'ורג' קלינטון לחתום, אולם לא הצליח.
באספה המחוקקת של המדינה, הפלג של המילטון התנגד לשינויים בחוקה בטענה שאז ניו יורק לא תוכל להתקבל לאיחוד, ואילו הפלג של קלינטון רצה לשנות את החוקה ולשמור על זכות המדינה לפרוש במקרה שלא תצליח.
במהלך האספה, הפכו ניו המפשייר ווירג'יניה למדינות התשיעית והעשירית שאשררו את החוקה בהתאמה, והיה ברור שצריך פשרה.
המילטון הזכיר את מכתבי הפדרליסט שלו כדי להשיג תמיכה כלפי החוקה, ולבסוף שלושים חברים תמכו באשרור החוקה לעומת 27.
ב-1788, שירת המילטון עוד כהונה במושב האחרון של הקונגרס הקונטיננטלי, לפי תקנון הקונפדרציה.
ב-1791, נכנס אל הקונגרס התובע הכללי ארון בר, במקום חמו של המילטון.
המילטון האשים את בר בכך, וסכסוך התפתח בין השניים.
המילטון כתב יחד עם ג'ון ג'יי ועם ג'יימס מדיסון סדרת חיבורים שהגנה על החוקה המוצעת, שנודעו ככתבי הפדרליסט.
הוא כתב חמישים ואחד חיבורים, כשמדיסון כתב עשרים ותשעה וג'יי חמישה בלבד.
המילטון היה המפקח של כל הפרויקט והאחראי לפרסומו.
כל אדם היה אחראי לתחומו: ג'יי התייחס ליחסי החוץ, מדיסון היה אחראי להיסטוריה של רפובליקות ועל מבנה הממשלה החדשה, ואילו המילטון היה אחראי לכתוב על הרשות המבצעת והרשות השופטת, וגם בנושאי צבא ומיסוי.
הכתבים פורסמו לראשונה ב-27 באוקטובר 1787.
המילטון כתב את הכתבים תחת שם העט "פובליוס".
ג'יי כתב את ארבעת החיבורים הבאים כדי להסביר על חולשת הקונפדרציה ועל הצורך באחדות מול אויבים מבית ומחוץ.
הוא כתב גם את חיבור מספר 64. המילטון טען שאף על פי שהרפובליקות הובילו לכאוס בעברן, ההתקדמות במדעי המדינה הובילה לכך שהן יוכלו לשרוד, ובעיקר בעזרת איזונים ובלמים, הפרדת רשויות, בית משפט עצמאי ובחירת נציגים.
הוא גם כתב מאמרים להגנת החוקה, ודיבר על הסנאט ועל הרשויות המבצעת והשופטת.
המילטון ומדיסון תיארו גם את מצבה האנרכי של הקונפדרציה, וחלקו דעות משותפות, בניגוד לחילוקי הדעות ביניהם בעתיד.
שניהם נבדלו בעיקר בנוגע לצורך בצבא קבע.
הפיוס בין ניו יורק לוורמונט
ב-1764 פסק המלך ג'ורג' השלישי לטובת ניו יורק בסכסוך בינה ובין ניו המפשייר על השטח שהפך לוורמונט.
ניו יורק סירבה להכיר בתביעתו לשטח של מושל ניו המפשייר בחמש עשרה השנים הקודמות, אף על פי שניו המפשייר שלטה באזור.
תושבי הטריטוריה התנגדו לחוקי ניו יורק.
המיליציה שלהם, שנלחמה מול הבריטים, נוצרה במקור כדי להתנגד לממשלת ניו יורק.
ב-1777, הוכרזה ורמונט כמדינה עצמאית, ובתחילת 1778 הקימה ממשלה מקומית.
עד ל-1785 לא השיגה ורמונט ייצוג בקונגרס הקונטיננטלי בשל התנגדות ניו יורק, וכתוצאה מכך החליטה שמכיוון שסירבו לקבלה אל האיחוד, היא לא חלק מארצות הברית, לא כפופה לקונגרס ויכולה לדון בחופשיות עם הבריטים, מה שהוביל להחלפת שבויי מלחמה.
הסכם השלום של 1783 כלל את ורמונט כחלק מארצות הברית.
ב-2 במרץ 1784, ביקש המושל ג'ורג' קלינטון שהקונגרס יכריז מלחמה על ורמונט כדי להחזיר את השטח, אולם הקונגרס סירב.
ב-1787 ויתרה ניו יורק על הרעיון של השגת ורמונט, אולם דרשה בוררות בנושא.
כחבר במועצה המחוקקת של ניו יורק, תמך המילטון בהעברת חוק שיכיר בריבונותה של ורמונט, ובין 1787 ל-1789 עסק בנושא.
ב-1788 נכנסה החוקה האמריקנית לתוקף, והיו אמורים לקום בית הנבחרים והסנאט.
המילטון דרש שהקונגרס יעסוק קודם כל בעצמאותה של קנטקי (שעדיין הייתה חלק מווירג'יניה) כדי לרצות את הדרום, ואז לפייס את הצפון בנוגע לוורמונט.
ב-1790 החליטה המועצה המחוקקת של ניו יורק לוותר על כל תביעה לוורמונט בתנאי שזאת תצטרף לאיחוד ובתנאי שיוסדר הגבול בין שתי המדינות.
ב-1790, לאחר שהסכימה לשלם כסף למחכירי אדמות מניו יורק, צורפה ורמונט לאיחוד ב-1791.
משהעביר הקונגרס חוק שייסד את משרד האוצר, ולאחר שנועץ ברוברט מוריס, עוזרו ובן שיחו לנושאי כלכלה בזמן מלחמת העצמאות האמריקנית, מינה וושינגטון את המילטון לשר האוצר הראשון.
הוא שימש בתפקיד מ-11 בספטמבר 1789 ועד 31 בינואר 1795, כהונה בזכותה נחשב המילטון לאחד המדינאים הגדולים של ארצות הברית.
רוב המבנה הממשלתי נוסד באותן השנים, ובעיקר הקבינט עצמו.
המילטון ראה את משרדו כשווה ערך למשרד ראש הממשלה הבריטי.
הוא פיקח על חבריו לקבינט במהלך כהונתו של וושינגטון, שהתייעץ איתו בנושאים שלא היו קשורים בהכרח למחלקת האוצר של ארצות הברית.
ב-1791, נבחר להיות עמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
תקופתו של המילטון הייתה בסימן חדשנות, תכנון ודו"חות ערוכים היטב.
ביניהם היה "הדו"ח על החוב הלאומי", חוק מכס, הדו"ח על הבנק הלאומי, הדו"ח על הקמת מטבעה, הדו"ח על הייצור והדו"ח לתמיכה באשראי הציבורי.