tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זקוביץ הציע כי הרקע לעיצוב המאונך הוא בקווי הדמיון לסיפור המקראי אודות אבשלום שנתלה באלה.
לצדו מופיע הכיתוב מהטקסט המקראי "והנה אייל".
מעליו מופיע ייצוג של אלוהים המתואר כשמש שממנה מושטת כף יד ומתחתיה המילים "אל תשלח".
בימין התיאור מופיעים שני נערים המובילים חמור לבן.
סגנון עיצוב הפסיפס שואב רבות מן התפיסות הייצוגיות והמושגיות שבאמנות הביזנטית.
למשל, בתיאור מזל בתולה, מופיעה דמות קיסרית ביזנטית היושבת על כס מלכות.
עם זאת, הייצוג הבולט ביותר הוא "יד אלוהים" המופיעה בתיאור העקידה.
הדמויות והפריטים מתוארים כולם בחזיתיות.
בתיאור העקידה מופיעות הדמויות זו לצד זו, ללא התייחסות ממשית לעומק ולחלל, על אף הוספה של צמחייה סמלית.
הדוגמה הבולטת לחוסר התייחסות זה היא בתיאור הנער המלווה, אשר מופיע מאחורי החמור.
האמן לא הוסיף את רגלי הדמות והסתפק בתיאור רגלי החיה בלבד.
פרופ' ביאנקה קוחנל, במחקרה אודות ייצוג העיר ירושלים באמנות הביזנטית, מוצאת במכלול הפסיפס את הקשר ההדוק לתיאור העיר ירושלים.
מספר אריק פלציג, בנם של נעמי ופרלי פלציג:
לדברי פרלי, הוא עקר ושיקם את הקטע של המנורה מרצפת בית הכנסת, והעביר אותו לאוניברסיטה בהר הצופים לתצוגה ואחר כך השיבו לרצפה.
זו הייתה בעצם עבודת שיקום הפסיפס הראשונה בישראל.
בשנת 1948, כשפרופ' סוקניק עבד על בית הכנסת 'בית אלפא', פרלי ונעמי אמא שלי החלו לשקם את הפסיפס, בעיצומה של מלחמת העצמאות.
זו הייתה תקופה של מלחמת השחרור, וברשותי מכתבי בקשה לשחרר את פרלי משירות לצורך המשך עבודת השיקום.
בעבודת הפסיפס, ככל הזכור לי, פרלי צירף כמה אנשים נוספים, ביניהם דוֹדוֹ שנהב, שהיה אז עולה חדש, ואשר ברבות הימים הקים את מחלקת השימור במוזיאון ישראל.
בכדי לשכן את הוריי, הקיבוץ בנה להם במיוחד צריף למרגלות הגלבוע.
אני כתינוק הייתי בבית תינוקות ואחר כך בבית הילדים, והזיכרון הראשון שלי הוא הרצפה בבית אלפא שעליה שיחקתי.
לדברי אבי, הרצפה הזאת נתגלתה מתחת לרצפה פשוטה יותר שכיסתה עליה.
אמא שלי ואני במשך שנים רבות ביצענו העתקים של הרצפה הזאת, שנמצאים בטורונטו ובפיטסבורג.
(בהמשך שיקמתי את הרצפה של טבחה).
פרלי בעצם פיתח את השיטה המקובלת כיום בעולם, של עקירת הרצפה והחזרתה למקומה כשהיא משוקמת: קטעים מהרצפה הודבקו לסדינים, שגולגלו סביב צינור או מזרן, וכך הקטע נעתק מהתשתית המקורית המתפוררת.
את הסדינים האלה מניחים על משטחי אבן ישרים, ומתחילה פעולת השיקום.
כאשר אבני הפסיפס מנוקות משאריות המילוי העתיק, ממלאים את החלקים החסרים בפסיפס באבנים דומות ככל האפשר למקוריות, יוצקים בטון על הפסיפס, ואחרי כן משיבים את הלוחות הללו לקרקע.
כך בעצם מתקבלת רצפה מחודשת ויציבה.
כך יוצא לדוגמה, שמזל גדי חסר מאד.
העבודה הזאת נמשכה להערכתי כארבע שנים, ובזמן הזה פרלי יצר גם סגרפיטו ענק בקולנוע 'פאר' בחיפה.
פרלי הוסיף המון לחיי הקיבוץ, כמו ליל סדר שזכה לפרסום רב, ובו ציורים נפלאים של פרלי שעיטרו את קירות חדר האוכל של הקיבוץ.
כמו כן ישנה בריכה לילדים עם פסל של צב שמתיז מפיו מים כמו מזרקה."
פסיפס בית־הכנסת הונח בשנים 518–527 (זמנו של יוסטינוס הראשון.
בתוך שקע באפסיס נמצאו מטבעות ברונזה, אחד מהם של קונסטנטינוס הגדול (306–337), ואחר של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון (565-527); תאריכים אלו עזרו לקבוע את זמן בניית בית הכנסת.
הכתובת גם מתארכת את הפסיפס לתקופת הקיסר יוסטיניאנוס; סוקניק הניח כי הפסיפס נוצר בימי יוסטיניאנוס הראשון, אולם חוקרים אחרים הניחו כי הכוונה היא לקיסר יוסטיניאנוס השני.
בית הכנסת בגטבורג שבשוודיה נבנה בשנת 1855 ברחוב סטוּרה ניגַטַן (Stora Nygatan) בעיצובו של האדריכל אוגוסט קרוגר והוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בשוודיה.
בית הכנסת משתייך לזרם היהדות הקונסרבטיבית אם כי הישיבה בין נשים וגברים היא נפרדת, והתפילה בבית הכנסת היא בנוסח אשכנז.
רב בית הכנסת נכון ל-2019 הוא הישראלי עוזי לוין (המעביר גם הרצאות), והחזן הוא ליאון פרלמן.
בית הכנסת המקורי נבנה במקום אחר (רחוב דרוטנינג) אולם הוא נשרף כמעט לאחר בנייתו, ב-1802. מלבד היותו מקום פולחן, משמש המבנה גם את הקהילה היהודית המקומית, שמנהלת את כל תחומי החיים הרוחניים של הקהילה (ערבי שבת, נישואין, בת ובר מצווה וכדומה).
לאחר מספר תקיפות אנטישמיות ונאו-נאציות שהתרחשו בעשור הראשון והשני של המאה ה-21, הוקף בית הכנסת בגדר ובשומרים, והכניסה אליו מתאפשרת רק לאחר תשאול ביטחוני והצגת מסמך מזהה.
הוא נבנה בשלהי המאה ה-18 ברחוב "רחוב המלכה" (Drottninggatan) שנמצא במרכז האי, כ-200 מטרים מהקתדרלה וכ-500 מטרים מהנהר.
מאחר שהיה מבנה עץ, הוא נשרף בשנת 1802. שש שנים לאחר מכן (1808) הוקדש בית כנסת חדש ברחוב המקביל, "רחוב הכנסייה" (Kyrkogatan 44), שבנוי בסגנון אדריכלות משולב, מבנה קובייתי בעל דלת מקומרת המזכירה סגנון פרסי, חלונות מקומרים וכיפה ירקרקה, אך גם בעל צריחונים מוגבהים במקצת בפינותיו המצביעה על ההשפעה הנוצרית.
גם הוא לא האריך ימים וננטש לאחר מספר שנים, ונותר בעזבונו (עם אזוב המטפס על קירותיו החיצוניים).
סביבו עדיין שוכן בית הקברות היהודי הישן, שגם הוא שילוב של מצבות מסורתיות כתובות בעברית, ומצבות משותפות כתובות בלשון המקומית, ואף מספר פסלים.
המבנה הנוכחי של בית הכנסת נבנה לבסוף בקצהו של אותו רחוב, מול הפארק המרכזי על גדת התעלה והוקדש ב-12 באוקטובר 1855.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל אוגוסט קרוגר בסגנון ומכיל 300 מקומות ישיבה ומאז ה-2 ביוני 1999 הוא בניין רשום.
חזית המבנה מכילה דלת אחת ראשית, עם חלון משולש מעליה וצריחונים מעל קצוות המבנה בחלקו הקדמי והאחורי.
עליהם ניצבים מגיני דוד עשויים מתכת, וכך מראהו החיצוני דומה למבנה כנסייה טיפוסית.
המבנה הפנימי של בית הכנסת בנוי מספינה ראשית תלת קומתית עם ספסלי עץ משני צדיה, כשהקומה השנייה משקיפה על המתפללים משני צדי החלל המרכזי, ומהווה את עזרת הנשים.
מול המושבים ניצבת הבמה, ומאחוריה ארון הקודש.
מעליו ניצב עוגב שהיה בשימוש בעבר, אך בשנות ה-70 של המאה ה-20 נפסק השימוש בו לאור החלטת מועצת הקהילה, שקבעה כי "מדובר במנהג נוצרי ואין זה ראוי שיעשה בו שימוש במזמורי שבת".
בית הכנסת הגדול בגרודנו הוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בחבר העמים.
בית הכנסת נבנה בשנת ה'של"ח -1578 והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים באירופה.
רב העיר באותו הזמן, הפוסק ההלכתי המפורסם רבי מרדכי יפה, מחבר ספרי ה"לבושים", הזמין את האדריכל האיטלקי סאנטי גוצ'י ׁ(Santi Gucciׁׁׁ) לתכנן את בית הכנסת ונקרא אז "בית הכנסת הגדול".
בשנת תרנ"ט - 1899 השתוללה שרפה בעיר שפגעה גם בבית הכנסת, בעקבות כך עבר הבניין שיפוץ יסודי שבמהלכו גם נוספו לו אגפים חדשים וחזיתו שונתה לחלוטין.
בין השנים 1905-1902 נבנה בית הכנסת מחדש לפי תוכניותיו של אייה פרונקין (Iya Frunkin) בסגנון האר-נובו.
רב בית הכנסת כיום הוא הרב יצחק קופמן אשר משמש גם כשליח חב"ד ורב העיר, מאז שנת 2003.
חלקו של בית הכנסת שופץ על ידו ומשמש לבית הכנסת פעיל אשר מתקיימים בו מנייני תפילות, כולל לימוד תורה יומי לגברים וכולל לימוד תורה שבועי לנשים אשר הרב עומד בראשו.
בבית הכנסת מתקיימות גם פעילויות לקהילה כגון מסיבת חנוכה, מסיבת פורים וסדר פסח ציבורי.
בבית הכנסת נמצא גם גן ילדים יהודי ומקווה טהרה.
בית הכנסת בוויטרי-לה-פרנסואה הוא מבנה ששימש בעבר כבית כנסת ששוכן ברחוב רו דו מוטון 7 (rue du Mouton) בעיר ויטרי-לה-פרנסואה במחוז מארן שבחבל גראנד אסט שבצרפת.
הקהילה היהודית הקטנה בעיר נוסדה במאה ה-16, כמקום מפלט של תושבי ויטרי-אן-פרטואה (Vitry-en-Perthois) , שנהרס בדליקה.
רבי שמחה בן שמואל מוויטרי, שאליו מיוחס מחזור ויטרי, היה תושב העיר שנשרפה.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה נהרו לעיר וסביבותיה פליטים יהודים מאלזס-לורן.
ישנו בית עלמין יהודי בעיר, ברחוב rue de la Jouette 6. בית העלמין נעול מחשש למעשי השחתה, (בינואר 2009 צויר צלב קרס על השער) והמפתחות מופקדים בעירייה.
בית הכנסת הישן נבנה מכספי הקהילה והמדינה בשנות 1883-85 ונהרס בהפצצה גרמנית במלחמת העולם השנייה בשנת 1940. בשנת 1957 הוא נבנה מחדש באותו מיקום, ושימש את הקהילה עד שנת 2007. כיום המבנה משמש לאירועי תרבות.
בפברואר 2008 הועמד שלט בחזית שעליו נחרט: "בניין זה, בית כנסת שנבנה בשנת 1957 היווה מקום דת עבור הקהילה היהודית בוויטרי-לה-פרנסואה עד שנת 2007. הוא החליף את בית הכנסת הראשון שנבנה באותו המקום בשנת 1883 ונהרס במהלך מלחמת העולם השנייה.
כעת זהו מקום תרבות, חינוך, וזיכרון".
קהל קדוש שער השמים הוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בבריטניה.
ממוקם בשכונת בוויס-מרקס בסיטי של לונדון.
בשנת 1698 התגבשה קהילה של יהודים יוצאי ספרד ופורטוגל בסיטי של לונדון, תחת הנהגתו של הרב דוד ניטו.
רוב אנשי הקהילה היו יוצאי קהילת יהודי ספרד ופורטוגל שבאמסטרדם.
בית הכנסת הקטן ששימש אותם היה צר מלהכיל את כל המתפללים ולשם כך מונתה ועדה להקמת בית כנסת חדש.
הקבלן שנשכר להקמת המבנה היה ג'וזף אוויס שהיה נוצרי חבר באגודת הידידים ("קוויקרים").
המבנה הושלם בשנת 1702. למעט הגג (אשר נהרס בשריפה בשנת 1738 ותוקן בשנת 1749), המבנה היום הוא כפי שהיה לפני 300 שנה.
בין התורמים לבניית המבנה היה סלומון דה מדינה.
עם התפתחותה וגדילתה של הקהילה היהודית הספרדית והפורטוגזית, ועזיבתם את אזור הסיטי והאיסט אנד של לונדון לאזורי הווסט אנד והפרברים, דרשו חברי הקהילה לבנות בית כנסת בווסט אנד.
לאחר מאבקים ופילוגים נבנו בתי כנסת ספרדיים נוספים בעיר לונדון.
לימים מעמד בית הכנסת ירד כל כך עד שהחלו תוכניות למוכרו.
כנגד מגמה זו קמה "הליגה נגד הריסת בוויס-מרקס", והתוכניות להורסו נגנזו.
בית הכנסת נפגע בפיגוע של ה-IRA ב-24 באפריל 1993. נזק רב נגרם לבניין, והוא תוקן בעלות של 200,000 פאונד.
עיצובו הפנימי של בית הכנסת הושפע באופן מובהק מצורתן של הכנסיות באותה תקופה.
השפעה נוספת היא של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
הפריט הבולט ביותר בבית הכנסת של הוא ארון הקודש הבנוי בסגנון הרנסאנס.
הוא ממוקם במרכז הקיר המזרחי של המבנה.
ארון הקודש עשוי כולו מעץ אלון.
שבע מנורות נחושת תלויות בתקרת בית הכנסת, והן מסמלות את שבעת ימי השבוע.
הגדולה שבהן - תלויה מעל הבימה, והיא מייצגת את יום השבת.
מנורה זו נתרמה על ידי הקהילה של בית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם.
מנורות הנחושת שעליהן מדליקים נרות שעווה בשימוש כיום רק באירועים חגיגיים כחתונות.
בשאר ימות השנה בית הכנסת מואר על ידי תאורת חשמל, וזאת החל משנת 1928.
שנים עשר עמודים, המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל, תומכים את עזרת הנשים.
עשרה פמוטים מוצבים סביב הבימה והם מסמלים את עשרת הדיברות.
שני מושבים בקדמת בית הכנסת שמורים לבכירי הקהילה והם נשמרים ריקים בהיעדרם.
המושב השלישי המצויד בהדום, היה שייך במקורו לסר משה מונטיפיורי שהיה מחברי הקהילה, ושמו עדיין רשום בלוחית נחושת על גב המושב.
על ספסל זה יושבים רק אורחים נכבדים ביותר.
לאחרונה היה זה צ'ארלס, נסיך ויילס שישב במושב במהלך טקס יובל השלוש מאות שנה לבית הכנסת.
גם ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר ישב במקום לרגל חגיגות 350 שנה ליישובם מחדש של היהודים בבריטניה.
כיום (2010) מתקיימות בבית הכנסת תפילות בימי שישי בערב ובשבת.
בית הכנסת נותר מקום מפגש מועדף לחתונות וחגיגות ציון אחרות.
בשאר ימות השבוע הוא משמש כאתר תיירותי, אותו פוקדים תיירים רבים, יהודים ושאינם יהודים.
במתחם בית-הכנסת פועלת מסעדה כשרה.
בית הכנסת בדוברובניק או "בית הכנסת הישן" בדוברובניק שבקרואטיה (בקרואטית: Dubrovačka sinagoga, בלאדינו: La Antika Esnoga de Dubrovnik) הוא בית הכנסת הספרדי הפעיל הוותיק ביותר באירופה ואחד מבתי הכנסת הוותיקים ביבשת.
הוקם ככל הנראה עם הקהילה המקומית בשנת 1352 אך הפולחן הדתי היהודי זכה במעמד רשמי משלטונות העיר בשנת 1408. הוא נמצא בבית טיפוסי לבתי דוברובניק מן המאה ה-14 ונחנך כבית כנסת ספרדי ככל הנראה בשנת 1548. הוא נמצא בבעלות הקהילה היהודית המקומית.
הקומה השלישית שלו משמשת עדיין לתפילה בחגים היהודים ובהזדמנויות מיוחדות.
המקום מארח גם מוזיאון קטן של יהודי העיר, עם תעודות ודברי יודאיקה עתיקים.
בקומה השנייה נמצאים משרדי הקהילה היהודית הקטנה ובגרם המדרגות נמצאת קופת הכרטיסים.
המבנה הפנימי של בית הכנסת שונה לעומת בתי כנסת אחרים באירופה.
הוא עבר שיפוצים רבים במהלך השנים.
העיצוב הוא בעיקר בארוקי מן המאה ה-17.
בית הכנסת נמצא ב– 5 Žudioska ulica (הרחוב היהודי), אחת הסימטאות בצפונה של העיר העתיקה של דוברובניק (הידועה בעבר גם כרגוזה).
הוא מחובר לבית סמוך שהשתייך בעבר למשפחת טולנטינו, שהחזיקה את מפתחות בית הכנסת לאורך מאות שנים.
הסימטה נפתחת למטה אל המדרחוב הראשי (Stradun או Placa – פלאצה) קרוב לככר העיר ולנמל.
בימי הגטו שני הקצוות של הסימטה היו נעולות בלילה בשערים.
לצד בניין בית הכנסת ישנן חנויות קטנות לממכר מזכרות יודאיקה.
הבניין ניזוק פעמים חוזרות, בין השאר, ברעידת האדמה הגדולה משנת 1667, במלחמת העולם השנייה וב"מלחמת העצמאות של קרואטיה" בשנות ה-1990.
הנזקים תוקנו מאז באופן המתקרב ככל האפשר לעיצוב המקורי ובית הכנסת נפתח מחדש בשנת 1997.
המוזיאון היהודי הקטן שבו מכיל תעודות וחפצים בעלי חשיבות היסטורית ואמנותית משנות ההיסטוריה הארוכה של יהדות דוברובניק.
אחרי גירוש ספרד בשנת 1492 יהודים רבים פנו משם מזרחה וכמה מהם התיישבו ברפובליקה העצמאית של רגוזה, בה התקיימה כבר קהילה יהודית קטנה.
הגיעו לכאן גם אנוסים רבים מספרד ופורטוגל.
למשל, לפי דיווחו של בלתסר דה פאריה למלך ז'ואו, במאי 1544 הגיעה לנמל רגוזה ספינה מלאה בפליטים יהודים מפורטוגל.
היהודים עסקו במיוחד במסחר ובמלאכות, היו ביניהם גם בנקאים ורופאים.
הם סחרו בתבלינים, במשי, בדים או עסקו במלאכות הדרושות לחיי הנמל.
בשנת 1546 פרנסי העיר הקציבו ליהודים רובע מיוחד, גטו, מורכב בעיקר מסימטה אחת – Žudioska ulica (ז'וּדיוֹסקה אוּליצה), "הרחוב היהודי".
בשנת 1548 נחנך באחד מהבתים בו – בית הכנסת הספרדי.
הגטו הוחרב במקצת בשנת 1587.
רעידת האדמה ברגוזה בשנת 1667 שבו נהרגו 5,000 תושבים, גרמה לנזקים כבדים לעיר, לרבות בית הכנסת.
בעקבות החיקוי ברגוזה של חוקי ונציה ומדיניות הכנסייה הרומית-קתולית המקומית, יהדות דברובניק סבלה מדי פעם מרדיפות וגזרות, לרבות מספר מקרים של עלילת דם.
בימי השפל במעמד הכלכלי והפוליטי של העיר באמצע המאה ה-18 נאסר על היהודים לעסוק ישירות במסחר ומגוריהם הוגבלו שוב בשנת 1755 לתחום הגטו.
הכיבוש הצרפתי בדוברובניק ובדלמטיה בימי נפוליאון בשנת 1806 הביא בשנים 1808–1815 להענקת שוויון בחוק ליהודי העיר לראשונה בהיסטוריה של הקהילה.
אולם כשבשנת 1814 סופח החוף הדלמטי לאימפריה האוסטרית איבדו היהודים את זכויותיהן השוות.
הם השיגו אותן שוב באמצע המאה ה-19 במסגרת חוקים חדשים של ממלכת דלמטיה, שהייתה נחלת הכתר האוסטרי עד שנת 1918.
לפני השואה חיו בדוברובניק 250 יהודים.
בימי מלחמת העולם השנייה קם בקרואטיה שלטון בחסות איטלקית וגרמנית, שיישם חוקי גזע נגד היהודים.
מספר יהודים גורשו ביוני 1941 למחנה יאסנובץ דוברובניק עצמה עברה בהמשך לשלטון איטלקי של משטר מוסוליני.
בהתחלה נרתעו האיטלקים מלגרש את היהודים.
אולם בנובמבר 1942 לדרישת הנאצים, הסכימו לגרשם לגרוז' ולאי לופוד (Lopud) הנמצא בקרבת העיר.
בלופוד רוכזו כ-750 יהודים מדוברובניק וממקומות אחרים.
ביוני 1943 הועברו היהודים משם למחנה הריכוז באי ראב, אליו גורשו גם יהודים מאזורים אחרים שבשליטה איטלקית.
איטליה נכנעה לבעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943 ויצאה מן המלחמה.
בתקופת ביניים עד להגעת הגרמנים, הצליחו פרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו להעביר חלק מהיהודים לשטחים החופשיים שבשליטתם.
180–200 נשארו עדיין במחנה ראב.
אחרי כיבוש האזור על ידי הכוחות הגרמנים, יהודים אלה נשלחו למחנות השמדה.
באוקטובר 1944 דוברובניק שוחררה על ידי צבא הפרטיזנים היוגוסלבי של טיטו.
אחרי תום המלחמה חלק מניצולי השואה מדוברובניק עלו לישראל.
בימינו חיים בדוברובניק כ-30 יהודים.
במפקד הרשמי משנת 2001 נרשמו במחוז דוברובניק-נרטבה 17–18 יהודים.
מתוכם אחדים גרים ברובע היהודי לשעבר הסמוך לבית הכנסת.
בעת השלטון הקומוניסטי של טיטו נחנך בית הכנסת מחדש בשנת 1956. בשנות ה-1980 שימש כמוזיאון בלבד.
בשנת 1980 הוצבה במקום לוח זיכרון לזכר קרבנות השואה היהודים בדוברובניק.
בימי מלחמת העצמאות הקרואטית, העיר סבלה ממצור בידי כוחות פארא-צבאיים סרבים ומונטנגרים.
כשני שלישים מן העיר ניזוקה במידה זו או אחרת, כולל בית הכנסת.
בתים סמוכים לבית הכנסת נפגעו בסתיו 1991 מפגזים ורימונים שהרעידו ושברו גם את שמשותיהם של בית התפילה ושל משרד הקהילה היהודית.
בשנת 1992 חדר פגז דרך גג בית הכנסת, מה שאילץ את הקהילה לשלוח 80 תשמישי קדושה בעלי ערך רב שהיו מוחזקים במקום אל מוזיאון ישיבה יוניברסיטי בניו יורק, ביניהם ספר תורה מן המאה ה-13, קישוטי כסף ודברי טקסטיל.
אחרי גמר המלחמה, התנהל מאבק משפטי בין ד"ר מיכאל פאפו, ראש הקהילה לשעבר של יהודי דוברובניק וצאצא ישיר של משפחת טולנטינו, ולראש הקהילה באותה תקופה, ד"ר ברונו הורוביץț וממשלת הרפובליקה הקרואטית העצמאית, בנוגע לאוצרות בית הכנסת.
בסופו של דבר בשנת 1998 החליט בית משפט על החזרת אותם האוצרות לדוברובניק.
בית הכנסת נפתח מחדש לתפילה בעיקר בימי החגים היהודים החל משנת 1997
בימינו, עקב מספר הקטן של בני הקהילה, לבית הכנסת אין רב משלו.
בחגי ישראל מגיע רב ממקומות אחרים.
בשנת 2003 הקהילה קיבלה את ביקורו של נשיא ישראל דאז, משה קצב, שערך אז ביקור רשמי בקרואטיה.
בית הכנסת במתכונת הנוכחית נפתח בשנת 1548 בקומה השלישית של בית מלבני צר ב"רחוב היהודים".
פנים בית הכנסת, שבנייתו נשלמה בשנת 1652 עוצבו במאה ה-17 בסגנון בארוקי שנשתמר עד היום.
החדר המלבני הראשי ובמרכזו הבימה מעץ עם מעקה מחולקים לשתיים על ידי קיר עם שלוש קשתות.
מול הבימה בקיר המזרחי נמצא ארון קודש מפואר, מעוצב כנראה במאה ה-19, מצויד בעמודים קורינתיים מוזהבים ומקושט בגילופי עץ.
בתוך הארון ספרי תורה, כולל ספר תורה שנכתב הרבה לפני גירוש ספרד.
על המדרגות העולות אל הארון פרוס שטיח מורי מן המאה ה-13, עם ציורים פרחוניים.
הדלתות הפנימיות של הארון מכוסות בפרוכת מסאטן.
מעל ארון הקודש נמצאת מכוסה קטיפה חומה.
תקרת בית הכנסת צבועה בצבע כחול שמיים עם כוכבי זהב, ומקושטת בתבליטי סטוקו.
מן התקרה משתלשלות נברשות מן המאה ה-19 בסגנון פלורנטיני.
במאה ה-18 התווספה לבית הכנסת בקיר הדרומי עזרת נשים על חשבון חדר מן הבניין הסמוך, של משפחת טלנטינו.
הוא מורכב מגלריה מוגבהת עם אשנבים קטנים ומחיצה.
בימי השואה, אחרי נסיגת האיטלקים מן העיר ובהתחלת הכיבוש הגרמני, הצליח ראש הקהילה טלנטינו, לפרק את ארון הקודש על חפצי הערך שבו, ולהחביאו יחד עם ספרי תורה ודברי יודאיקה אחרים אצל ידידים קרואטים נוצרים.
אחרי המלחמה הם הוחזרו לבית הכנסת וארון הקודש חובר מחדש.
בית הכנסת בביאלה היה בית הכנסת של ביאלה (כיום חלק מהאיחוד ביילסקו-ביאלה) שבווייוודת שלזיה הפולנית.
בית הכנסת שהיה ממוקם ברחוב קרקובסקה בעיר, על הדרך המוליכה לעיר קרקוב, חרב בשואה.
מבנה בית הכנסת הוקם ב-1889 לפי תוכניותיו של האדריכל קרל קורן מביילסקו, שבנה גם את בית הכנסת הגדול של ביילסקו.
ב-14 בספטמבר 1939 נהרס בית הכנסת בידי כוחות גרמניה הנאצית שפלשו לפולין.
בית הכנסת בווידין הוא בית כנסת לא פעיל בעיר וידין שבבולגריה.
המבנה שוכן ליד מבצר באבא וידה , ובספטמבר 2023 נפתח לקהל כמרכז תרבות לאחר שיפוצו.
בית הכנסת הישן בעיר נהרס במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
המבנה הנוכחי נבנה בתוך שנה והוא השני בגודלו אחרי בית הכנסת בסופיה, הבנייה נעשתה בעזרת תרומות של יהודי המקום - חלק גדול מאוכלוסיית הרובע הישן "קאלטו" של וידין, וכן יהודים מכל רחבי בולגריה.
בית הכנסת נפתח רשמית ב-28 בספטמבר 1894 על ידי ד"ר מרדכי גרינוולד, הרב הראשי של בולגריה.
מאז 1950, שימש הבניין כמחסן, ההזנחה של עשרות שנים ללא גג גרמה לקירות להתפורר.
הבניין בחלקו טרפזי (משולש עם זווית חתוכה).
בתוכנית הבניין הוא סימטרי לחלוטין, בעל צורה קבועה, בעל שלושה אולמות, ואכסדרה, גלריות וארבעה מגדלים.
המידות הפנימיות של אולם התפילה הן x 10 21 מטרים.
הוא נבנה על פי המודל של בית הכנסת בבודפשט, ואדריכליו היו פרדיננד ופרנצ'סקו הידועים.
בניית הבימה (בצבע כחול, אדום ברונזה) בוצעה על ידי מקס וריץ - פסל צ'כי, מורה בווידין.
עץ שסופק מטרנסילבניה הונגריה, והנברשות הן מווינה ובמקומות אחרים באוסטריה.
הפנים ססגוני, עם אלמנטים של צורות אדריכליות יהודיות קלאסיות עתיקות.
האכסדרה מכוסה בקמרונות מצולבים, על הקיר שני לוחות שיש ו-2 תבליטים עם כתובות ברונזה בעברית.
המרכז של אולם התפילה, בעל תכונות אקוסטיות.
פנים האולם יוצר תחושה של קלות וחלל.
מאז 1950, הבניין איבד את השימוש העיקרי שלו והוא שימש לאחסון.
בשנות ה-70 החל שיפוץ גדול כדי להתאימו (בשל האקוסטיקה הטובה) לקונצרטים סימפוניים.
ב-9 במרס 2017 החליטו בעלי בית הכנסת שלום - הארגון היהודי בבולגריה - באספה כללית לתרום את הבניין לעיריית וידין.
ב-2021 הוחל בשיפוץ המבנה וסביבתו, ובאוגוסט 2023 הסתיים השיפוץ.
ב-4 בספטמבר 2023 נפתח המבנה לקהל כמרכז תרבות ובו מוזיאון.
בית הכנסת בגוצה דלצ'ב היה בית כנסת אשר פעל בעיר גוצה דלצ'ב בבולגריה מ-1905 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
הקהילה נוסדה בשלהי המאה ה-19 על ידי פליטים שנמלטו מקרבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) והגיעו לעיר שנותרה בשליטה עות'מאנית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה העיר על ידי צבא ממלכת יוון ולעיר הגיעו מאות פליטים יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרה בגוצה דלצ'ב קהילה יהודית בת 166 נפשות.
הרוב המוחלט של בני הקהילה עלו לישראל לאחר הקמתה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 התגוררה בעיר משפחה יהודית אחת, משפחת בָּרוּכוֹב.
המשפחה התגוררה בקומה העליונה של מבנה בית הכנסת כאשר הקומה התחתונה משמשת למסחר וכמחסן.
בית הכנסת הוקם בראשית המאה ה-20, בשלהי שלטונה של האימפריה העות'מאנית באזור.
המבנה בן שתי קומות, ומעוטר בכיפה ובה חלונות עם ויטראז'ים בצורת מגן דוד.
ב-1950 נמכר המבנה למשפחת ברוכוב שהייתה המשפחה היהודית האחרונה שהתגוררה בעיר.
בהמשך, הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי.
לאורך השנים הפכה קומתו הראשונה של המבנה למחסן, וקומתו השנייה שימשה למגורים.
ב-2008 הוסר המבנה מרשימת אתרי המורשת בבולגריה.
בית הכנסת בדובריץ' היה בית כנסת אשר פעל בעיר דובריץ' בצפון-מזרח בולגריה בין השנים 1887–1949.
תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים בדובריץ' קיים מאמצע המאה ה-18, עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
ב-1835 פרצה שרפה באדירנה אשר גרמה נזקים כבדים לרובע היהודי, ובעקבותיה עזבו משפחות רבות את העיר, התיישבו בערי הבלקן השונות ומספר מצומצם מהן הגיע גם לדובריץ'.
לאחר פרעות הסופות בנגב שהתחוללו בשטחי האימפריה הרוסית, הגיעו לעיר עשרות משפחות שנמלטו משטחי האימפריה והקהילה גדלה משמעותית.
לאחר הגעת הפליטים הוקם בית הכנסת.
ב-1900 נכללה הקהילה ברשימת 34 הקהילות היהודיות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 175 נפשות.
ככל הנראה בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-250 נפשות ומרביתם עלו לישראל לאחר הקמתה.
בית הכנסת נחנך ככל הנראה ב-1887. רב הקהילה האחרון היה ליאון בכר.
אף על פי שלאחר הגעת פליטי פרעות הסופות הנגב הייתה מרבית הקהילה אשכנזית נוהלו התפילות בבית הכנסת בנוסח הספרדים, ורבני הקהילה היו ספרדים.
ב-1949 בית הכנסת פסק מלפעול.
הבניין נשמר ומשמש אולם חזרות למקהלת בית הספר הסמוך.
בית הכנסת של האלה משמש את כ-700 חברי הקהילה היהודית בעיר הַאלֶה על נהר זאלֶה.
הבניין נבנה בתכנונם של האדריכלים גוסטב וולף ותאודור להמן מלבנים צהובות ואדומות בשנת 1894. במקור נבנה הבניין כאולם הלוויות של בית הקברות היהודי, שנבנה בשנת 1864 צפונית-מזרחית למרכז העיר האלה.
מדובר באולם פשוט בסגנון מורי עם חלונות מקושתים גדולים, ובחזיתו מספר כיפות בצל .
אולם הלוויות הפך לבית הכנסת בשנת 1948, והוא נועד להחליף את בית הכנסת הישן במרכז העיר, שנהרס במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938 ומאז לא שוקם.
כאשר שינה הבניין את ייעודו והפך לבית כנסת, נוספו למבנה בימה, ארון קודש, כיסאות ישיבה ועזרת נשים מוגבהת.
עבור ארון הקודש נאלצו המתפללים לסגור את הכניסה המזרחית אל האולם, מכיוון שארון הקודש הוצב במזרח בית הכנסת כנהוג.
פיגוע הירי בבית הכנסת בהאלה
ב-9 באוקטובר 2019, יום הכיפורים ה'תש"ף, ביצע גרמני פיגוע ירי בבית הכנסת ובבית הקברות היהודי הסמוך.
בית הכנסת הנאולוגי בדרך פרנקל לאו (בהונגרית: Frankel Leó úti neológ zsinagóga), המכונה גם בית הכנסת אוילק (Újlaki zsinagóga) נמצא ברובע 2 של בודפשט בצד של בודה (עיר) באזור פלהאויז (בהונגרית:Felhévíz בגרמנית: Aigen), בצד הצפוני של גשר מרגיט הנטוי על הדנובה.
בית הכנסת נמצא בדרך פרַנקל לאו 49 ( Frankel Leó út 49), מוקף בבית מגורים.
לאו פרנקל היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי.
כאשר נבנה בית הכנסת בשנת 1888 הוא תוכנן להכיל 400 מתפללים.
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה בשנת 1887. המבנה תוכנן על ידי האדריכל היהודי שאנדור פלנר בסגנון נאו-גותי.
הוא נבנה במקור בשטח פתוח באתר של בית כנסת קודם בן 100 שנה והחדש נחנך ב-8 באוגוסט 1888. הכניסה אליו היא מרחוב ז'יגמונד (היום דרך פרנקל לאו).
בית הכנסת היה מוקף בתים חד קומתיים, אטליז כשר ובתי מגורים של הקהילה היהודית, בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוקם סביב בית הכנסת בית מגורים, ומאז הנגישות אליו מהרחוב הייתה דרך שער מקושת ומשולש שנסגר בסורג ברזל.
בשנת 1928 נבנה בית הכנסת עצמו מחדש, הורחב ובתוספת לוח בטון מזוין שולב בבניין המגורים.
בסוף מלחמת העולם השנייה שימש כאורווה.
תחת הסוציאליזם שוב תיפקד כבית תפילה.
הוא שופץ לחלוטין בשנת 2000. בזמן זה הוקם לוח זיכרון לשבט הצופים היהודיים ורשמרטי שפעל במקום.
חלק הכניסה בולט קדימה מהחזית, השער עשוי עץ עם קישוט ברזל.
מדרגות רחבות מובילות כמרפסת עד לשער, גם המדרגות שמובילות למדרגות הצדדיות (לשערי עזרת הנשים) יוצרות מאין מרפסת.
מעליהן מצויים חלונות גדולים דו-חלקיים עם קשתות מחודדות.
החזית הנאו-גותית היא בעלת שלושה צירים, מכוסה בלבני קלינקר, החלקים מטויחים.
החלק האמצעי של החזית הראשית מוקף מימין ומשמאל בעמודי שווא.
בין שני עמודי השווא, המעקה הראשי יוצר שדה מחודד של קשתות, ובמרכזו לוחות אבן פסיפס של לוחות הברית.
קו המדף שמעל שתי הכניסות הצדדיות מודגש על ידי תבנית רומנטית של חצאי עיגול.
בפנים ישנם מסדרונות תליים על עמודים.
כשנכנסים אל אולם התפילה דרך הלובי, באמצע נמצאת הבימה מעץ ומשני צדדיה ממוקמות שתי מנורות שבעת הקנים, מול ארון הברית.
ארון הברית עצמו מקושט במגן דוד ובלוחות הברית.
מימין ומשמאל משלימים את התמונה חלונות מצוירים בסגנון גותי.
גלריות עזרת הנשים, המשתרעות עמוק בפנים, בנויות בכיפה משולבת משולשת, מוארות על ידי חלונות מקושתים.
קשתות הכיפה מסתיימות בזיזים מעוטרים.
לוחות שיש על הקירות הצדדיים מזכירים את זכר קדושי השואה ואת רבניה הגדולים של הקהילה.
בית מגורים שנבנה בסמוך לבית הכנסת
בית המגורים, שנמסר ב־1 באוגוסט 1928, נבנה לחברים ולמוסדות של הקהילה ביוזמת נשיא הקהילה לשעבר ברטולד באאר.
העיצוב הפנימי של הבניין היה גם איכותי.
הגיליון של המגזין "חלל וצורה" (Tér és Forma) תיאר: "הדירות מעוצבות היטב, השירותים מרוצפים בצורה עשירה.
בבנין יש הסקה מרכזית, שמחממת גם את בית הכנסת."
התושב הראשון, מור איצקוביץ', היה בעל התפילה שעבר לקומה הראשונה של בית הדירות ביום המסירה.
רבים מעשירי היהודים גרו בבנין: משפחת פופר, בעלי מפעל העץ הסמוך, יאקאב קרמר, הבעלים של מפעל קנבס בסגד, ורז'ה דומצר, מנכ"ל המפעל של ניוואה בהמבורג, שרכש דירה בבנין.
חברי שבט הצופים היהודיים מס' 311 בשם ורשמרטי ("Vörösmarty") שפעל במסגרת הקהילה כללו למשל את מיקלוש ארדיי, מיקלוש סאבולצ'י, דיולה ארשי ואחיו אישטוואן ארשי.
בסוף שנות השלושים רבים מהיהודים העשירים עזבו את הונגריה והותירו תנאים קשים יותר ויותר עבור הקהילה.
בסוף מלחמת העולם השנייה כל תושבי הבניין גורשו.
זכרם לציון 70 שנה נשמר על יד לוח שיש שחור שהוצב על הקיר בחצר.
בית המגורים ובית הכנסת שרדו את המצור כמעט ללא פגע.
בחסות הקהילה היהודית בבודה בית הכנסת פועל גם היום לפי נוסח התפילה האשכנזי.
רב בית הכנסת הוא דר' טמאש ורה.
המקום מתאים ל -400 מתפללים.
בחסות הקהילה פועל כאן חדר קהילתי בקומה הראשונה בשם "מועדון מצווה".
גרגיי נוגראדי הוא החזן הראשי.
כאן צולמו סצנות רבות מסרטו של אישוואן סאבו משנת 1999 סאנשיין (Sunshine (1999 film).
בית הכנסת בדרך דוז'ה ג'רג' (בהונגרית: Dózsa György úti zsinagóga) הוא בית כנסת ברובע 13 בבודפשט.
המבנה, שנבנה במקור כבית כנסת, משמש כיום את מועדון הספורט בודפשט הונבד כאולם סיף.
הפעילות הדתית נמשכת בבניין הקטן יותר (שבעבר היה אולם תרבות), תחת הדרכתו של הרב פטר דויטש.
בית הכנסת הוקם כדי לשרת את יהודי צפון פשט לאחר כישלון בניית בית הכנסת ליפוטווארוש ליד הארנה, היום דרך דוז'ה ג'רג' (Dózsa György út).
המגרש ממוקם מול בית הקברות היהודי לשעבר, בצדו השני של הכביש, ונרכש בשנת 1907. הבנייה החלה על פי תוכניותיו של האדריכל ליפוט באומהורן עוד באותה השנה, ובית הכנסת הושלם בשנת 1909. ד"ר שימון הבשי (צדוק הבשי), אז הרב הראשי הנאולוגי של פשט, ויואכים וילהיים חנכו את בית התפילה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, בשנת 1944–1945, שימש הבניין כמחנה איסוף, ולאחר סיום הלחימה, שוב פעל כבית כנסת.
עם זאת, הקהילה היהודית, שהצטמצמה עקב השמדתה בשואה והגירה של רבים מהשורדים אחרי 1945, בית הכנסת פעל כבר בסוף שנות הארבעים באולם התרבות לשעבר של בית הכנסת, והמבנה הראשי שימש כמחסן.
הבניין נמסר למועדון הספורט בודפשט הונבד בשנת 1984; לאחר שיפוץ ושחזור, הועברה לשם מחלקת האגרוף והסיף של המועדון.
בניין בית הכנסת מורכב מרחבה מרכזית מרובעת, מבואה ואולם התפילה במרכזו.
החלל המרכזי מכוסה בכיפה עגולה.
מתוך 800 המושבים בסך הכל, 406 היו ממוקמים בקומת הקרקע והשאר בעזרת נשים בקומה הראשונה.
הקירות הפנימיים עוטרו במוטיבים גאומטריים בצבעים צהוב, כחול, אדום וחום.
לאחר שמועדון הונבד קיבל את הבניין, הוא שופץ על ידו ונבנה מחדש גם בפנים.
במהלך השחזור על בסיס תוכניותיו של לאסלו בנצור הותקנו שני מפלסים חדשים, שסיפקו למעשה שלושה מפלסים לאימונים.
במהלך תכנון הרצפה דאגו להבטיח שניתן יהיה לפרק את האלמנטים החדשים מבלי לפגוע באלמנטים הישנים של המבנה.
במהלך השיפוץ עוטר הפנים בצבעים ישנים, אולם רק בצורות גאומטריות ולא שוחזרו סמלי הקודש המקוריים.
בית הכנסת של גבעת דוליס הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי לשעבר בגבעת דוליס, בלונדון.
הקהילה התכנסה לראשונה בראשית המאה העשרים, לאחר עלייה בהגירה היהודית מאירופה ללונדון.
הקהילה נפגשה לראשונה בבית פרטי, ולאחר מכן החלה לשכור אולמות של ישיבות בעקבות ריבוי המתפללים.
בית הכנסת המקורי נבנה בשנת 1933 תמורת 1,400 לירות שטרלינג, אך הבית הכנסת היה קטן מדי ובפברואר 1937 החלה בנייתו של בניין גדול יותר.
בית הכנסת עוצב על ידי אוון ויליאמס, ששימש גם כאדריכל וגם כמהנדס בפרויקט, מבנה הבטון בן שתי הקומות תוכנן להכיל 324 גברים במפלס הקרקע ו-316 נשים בעזרת הנשים.
תכנון בית הכנסת הציג שני דפוסי חלונות יוצאי דופן שנועדו להצביע על סמליות דתית יהודית: משושה, שוויליאמס התכוון להציע את מגן דוד, וקשת הפוכה, בהשראת צורת המנורה.
למרות שהבניין הוקדש בשנת 1938 כחלק מק"ק כנסת ישראל, הקהילה הביעה מורת רוח מהמבנה המוגמר וויליאמס החזיר חלק מדמי התכנון שלו לנוכח חוסר שביעות רצון זה.
בינואר 1947 היה בית הכנסת אחד מכמה בתי כנסת בלונדון שהושחתו בתגובה לליל ההלקאות שבו הלקו לוחמי אצ"ל חיילים בריטים בארץ ישראל המנדטורית.
ספרי קודש נהרסו על ידי קהל מתלהם וכתובות גרפיטי הנושאות את המסר "אתם מלקים, אנחנו שורפים" רוססו על הקיר.
ביוני 1993 בית הכנסת היה אחת משבע הקהילות הבריטיות שנקראו על ידי ק"ק כנסת ישראל כעל "גירעונות כרוניים".
בתקופה זו מספר חברי הקהילה ירד ל-300 משפחות, כאשר מחצית מהקהילה מעל גיל 70. בפברואר 1995 נמכר הבניין למארגני בית הספר היסודי אביגדור הירש של רשת תורה תמימה.
קהילת בית הכנסת העבירה את התפילות לבניין קטן יותר.
לאחר מכן התפילות חזרו להתקיים בבניין בית הכנסת המקורי, שהפך לאולם בית הספר.
ב-2011, ובעקבות שנים רבות של המשך הירידה במספר המתפללים, מנתה הקהילה כ-130 חברים, בעיקר מעל גיל 70, שבמקרים רבים כבר לא גרו קרוב לבית הכנסת; והקהילה, שכבר זמן מה לא קיימה תפילות מלבד בשבתות ובחגים, מצאה עצמה לא מסוגלת לגייס מניין קבוע.
ביולי 2011 התקבלה ההחלטה לפרק את הקהילה באופן רשמי.
הבניין הוא כעת חלק מבית הספר היסודי "תורה תמימה".
בית הכנסת בדופניצה היה בית כנסת, אשר פעל בעיר דופניצה בבולגריה מ-1860 ועד 1947. המבנה נהרס באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
תיעוד לקהילה יהודית מאורגנת בעיר דופניצה קיים החל מאמצע המאה ה-17. ב-1859 נבנה במקום בית כנסת מפואר ובראשית המאה ה-20 נחנך בית עלמין חדש לקהילה.
במועד זה מנתה הקהילה כ-1,000 נפשות.
ב-1906 התחוללה בעיר עלילת דם, ובעקבותיה נערך פוגרום בקהילה ומספר מבניה נרצחו.
בשל האירועים עזבו משפחות את העיר ועברו לסופיה ולפלובדיב.
בתקופת בין המלחמות היגרו לעיר יהודים רבים גם ממדינות שכנות, וזאת כחלק מטרנספר האוכלוסיות שאירע לאחר המלחמה.
בדופניצה הייתה פעילות ציונית ענפה ובכלל זה בארגוני נוער.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בקהילה כ-2,000 יהודים.
יהודי דופניצה היו מיועדים לגירוש למחנה ההשמדה טרבלינקה בראשית מרץ 1943, בעיר נערכה אקציה וחברי תנועת בראניק פרצו לבתי הקהילה והכו את יושביהם.
הגירוש לא יצא אל הפועל.
מרבית יהודי העיר עלו לישראל במהלך העלייה ההמונית.
ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה לישראל, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד אוכלוסין ובדופניצה נמנו 382 יהודים.
בראשית המאה ה-21 התגוררו בעיר יהודים ספורים.
בניית בית הכנסת החלה ב-1859 והוא נחנך שנה מאוחר יותר.
לתקופתו, היה בית הכנסת מהמפוארים בבולגריה.
המבנה היה בין שתי קומות, כאשר קומתו השנייה שימשה לעזרת נשים.
שער הכניסה אליו היה מצידו המערבי, ולצד המבנה שכנה חצר מרכזית גדולה.
את המבנה עיטרה כיפה והותקנו בו שתי שורות בנות שישה חלונות.
בית הכנסת שכן בסמוך למסגד המרכזי שבעיר והתפילות נוהלו בו בנוסח הספרדים.
בחזית בית הכנסת מעל דלת הכניסה נחקקה באבן כתובת הקדשה:
לאחר מלחמת העולם הראשונה הותקנו על קיר בית הכנסת שני לוחות זיכרון ועליהם נחקקו שמות הנופלים מקרב בני הקהילה ממלחמת הבלקן הראשונה, ממלחמת הבלקן השנייה וממלחמת העולם הראשונה.
ב-1947 הגיע לעיר הרב אשר חננאל לצורך תיעוד הקהילה ומורשתה.
הוא מצא שבית הכנסת אינו פעיל והעביר ממנו לסופיה תשמישי קדושה שהמוקדמים מהם תוארכו לאמצע המאה ה-18. ככל הנראה התשמישים אבדו ברבות השנים.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נהרס המבנה ובמקומו הוקם מועדון נוער של המפלגה הקומוניסטית.
שני לוחות הזיכרון הועתקו מהמקום לרחבה אשר שכנה בסמוך למסגד.
לאחר תום העידן הקומוניסטי בבולגריה הוחזרו הלוחות אל חצר מועדון הנוער, שם שכן בעבר בית הכנסת.
במקום מתקיימים טקסי זיכרון עירוניים מטעם עיריית דופניצה, לזכר הנופלים וציון הצלת יהודי העיר מהשמדה.
בית הכנסת גזיאנטפ , הידוע גם כבית הכנסת הגדול של גזיאנטפ, הוא בית כנסת נטוש השוכן בעיר גזיאנטפ שבאזור הדרום מזרחי של טורקיה מצפון לגבול טורקיה–סוריה.
בית הכנסת נסגר לאחר שחברי הקהילה היהודית של גזיאנטפ עזבו את העיר בשנות ה-70 של המאה העשרים ומאז הוא הוזנח.
בשנת 2012 שיקם צוות של הקהילה היהודית בטורקיה והממשלה את בית הכנסת.
בשנת 2014 הוא נפתח למבקרים.
בדצמבר 2019 נערכה חגיגת חנוכה עם 200 חוגגים.
בית הכנסת הגדול של גזיאנטפ כולל שתי קומות, ויכול היה להכיל כמה מאות מתפללים.
התאריך המדויק של בנייתו אינו ידוע.
בסיס האבן של הבימה באמצע בית הכנסת ניתן לזיהוי בקושי.
השרידים האחרונים של החופת ומעקות עץ עדיין במקום.
ארון הקודש מעוטר בלוחות אבן וכתב עברי מצויר.
עזרת הנשים ממוקמת על גבי שלוש קשתות אבן; חלק ממעקה העץ שרד.
בית הכנסת בבירוביג'ן הוא בית הכנסת "בית מנחם" שהוקם בשנת 2004. בית הכנסת נמצא בעיר בירוביג'ן, שהיא בירת המחוז האוטונומי היהודי, המחוז האוטונומי היחיד ברוסיה.
לפי הפדרציה של הקהילות היהודיות בחבר העמים בית הכנסת בבירוביג'ן בית הכנסת היה הראשון ברוסיה שנבנה בחלקו מכספי המדינה.
ממשלת רוסיה הקצתה סכום של 112,000 דולר לסיוע בבניית בית הכנסת.
בית כנסת נוסף הנמצא בעיר הוא "בית תשובה" שהוא בית הכנסת הישן והקטן של בירוביג'אן.
החל משנת 2005, שירותי הדת היהודיים בבירוביג'ן היו כשרים למהדרין.
בשנת 2004, הרב הראשי של רוסיה, ברל לזר, השתתף בחגיגות השבעים להקמת המחוז האוטונומי היהודי.
הרב לזר ואברהם ברקוביץ, מנכ"ל הפדרציה של הקהילות היהודיות של חבר העמים, הובילו לאירוע משלחת יהודית.
בפתיחת האירוע השתתפו גם ראש העירייה אלכסנדר ויניקוב , ולרי סולומונוביץ' גורביץ'.
המושל ניקולאי מיכאילוביץ' וולקוב הצהיר כי בית הכנסת בבירוביג'ן הוא "בית הכנסת הכשר על פי ההלכה היהודית" הראשון במחוז האוטונומי היהודי.
הרב מרדכי שיינר , הרב הראשי של בירוביג'ן ונציג חב"ד לאזור, אמר "היום אפשר ליהנות מהיתרונות של תרבות היידיש ולא לפחד לחזור למסורת היהודית, בביטחון ללא כל חשש מאנטישמיות ואנו מתכננים לפתוח כאן את בית הספר היהודי הראשון".
מנהיג הקהילה היהודית המקומית, לב טויטמן, השתתף גם הוא.
בתקופת הפרסטרויקה על פי מאגר המידע של הקהילה היהודית בבירוביג'ן חיו יותר מ־1,500 יהודים.
לדברי הרב שיינר, נכון לשנת 2006 חיו בבירוביג'ן קצת יותר מ־4,000 יהודים.
הם היוו כ-5% מאוכלוסיית העיר שמנתה 75,000 נפש.
בשנת 2006 ביקר הרב שיינר בכפרים שבמחוז האוטונומי היהודי בירה, נייפלד, לונדוקו, ביראקן ובירופלד עם נציגי הקהילה היהודית בבירוביג'ן.
הם בדקו את בתי הקברות המקומיים ואספו מידע על היהודים שנקברו שם, בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה.
שמותיהם של הנקברים נרשמו בספר הזיכרון שבבית הכנסת בבירוביג'ן.
תאריכי הלידה והפטירה נרשמו לפי הלוח העברי וכן לפי הלוח הגרגוריאני.
נכון לשנת 2007, חלק מהמתיישבים היהודים המקוריים עדיין חיו בכפרים אלה.
לב טויטמן הנהיג את קהילת יהודי בירוביג'ן משנת 1997 ועד מותו ב-11 בספטמבר 2007.
בשנת 2004 קיבלה הקהילה היהודית בבירוביג'ן, ארון קודש.
מעיר האחות של בירוביג'ן בסין, הארון נבנה על פי כל ההלכות היהודיות .
בשנת 2008 שלום ברנדמן, תושב רמת גן, מישראל, תרם אוסף ספרי לימודי יהודיים לבית הכנסת לאחר ביקורו בבירוביג'ן במהלך תוכנית היידיש בקיץ 2007. בחודש יוני 2016 קהילת יהודי בירוביג'ן קיבלה ספר תורה ראשון לבית הכנסת מתורם אנונימי.
ספר התורה התקבל בנוסף לספר התורה שהושאל לבית הכנסת, מקהילת יהודי מוסקבה בשנת 2004 כשבית הכנסת נפתח .
בית הכנסת של וינסנס הוא אחד ממספר בתי כנסת שמומנו על ידי הפטרון הבנקאי דניאל איפלה בעיירה וינסנס הצמודה לפריז.
בית הכנסת ממוקם בעיירה ווינסנס, הנמצאת בחבל איל-דה-פרנס מחוז ואל-דה-מארן.
מצד דרום-מזרח העיירה גובלת בעיר הבירה הצרפתית, פריז.
בית הכנסת ממוקם ברחוב 30 rue Céline-Robert.
תחנת המטרו הקרובה ביותר לבית הכנסת היא Saint-Mandé-Tourelle קו 1.
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה ( 19 ביולי 1870–10 במאי 1871), העיירות סן מנדה ווינסנס צמחו משמעותית כתוצאה מהגירה מחבל אלזס-לורן שהיה בשליטת הקיסרות הגרמנית, פרוסית.
כתוצאה משינוי דמוגרפי זה החליטה רבנות הקהילה היהודית של פריז בשנת 1901, להקים קהילה יהודית עצמאית בסן-מנדה , שתכלול יהודים מוינסנס והמחוזות הסמוכים לה.
בתחילה היו רוב היהודים מאלזס, שהובאו לאזור על ידי ממשלת צרפת ב-1870. בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הגיעו לוינסנס משפחות יהודיות רבות גם ממרכז אירופה, שנמלטו מעוני ופוגרומים.
ב-31 במאי 1902 הרב הראשי של יהודי פריז דוד לאון מינה את הרב וילרד לעמוד בראש הקהילה החדשה.
המימון לבניית הקהילה החדשה ובית הכנסת נתקבל מהפטרון הבנקאי דניאל איפלה שמימן הקמת בתי כנסת בעיר טור ובפריז.
לבניית בית הכנסת דניאל איפלה הזמין את הארכיטקט ויקטור טונדו ומטעם קהילת יהדות פריז הוצב לוסיין היסס על הפיקוח.
ב-13 בנובמבר 1903, הקהילה רכשה שטח אדמה ברחוב סלין רוברט 30, כדי לבנות עליו את בית הכנסת.
טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב-5 בספטמבר 1907. התפילות התנהלו על פי המסורת ובסגנון עדות אשכנז.
בית הכנסת היה אחד מבתי הכנסת הבודדים בצרפת שפעל כמעט ברציפות מאז הקמתו ועד היום, גם בתקופת ממשלת וישי.
בית הכנסת יכול להכיל 160 איש.
הוא ממוקם בחצר המאכלסת גם את ביתו ומשרדיו של רב הקהילה.
מרפסת, עם מגן דוד חצוב על הגמלון, מובילה לחדר התפילה.
חזית בית הכנסת מעוטרת בלוחות הברית המוצבים על ראש גמלון הגג.
ארקדות עיוורות (עמודי קשתות עיוורים ללא אפשרות מעבר דרכם) וחלון ורד מאבן מעטרים את המבנה.
מעל הכניסה בתוך בית הכנסת, נמצאת עזרת הנשים.
גם בקומת הקרקע, באזור האחורי ישנם מקומות לנשים וילדים, שהופרדו ממקומות התפילה של הגברים באמצעות וילון.
בקצה המזרחי של אולם התפילה נמצא ארון הקודש.
כמקובל בבתי הכנסת של הרבנות הראשית האשכנזית, הבימה עומדת מול ארון הקודש.
להארת אולם התפילה, ישנם שלושה חלונות קשתיים חצי עגולים עם ויטראז' הממוקמים בקיר המזרחי, מעל ארון הקודש ושלושה זוגות חלונות בקומה הראשונה בקיר המערבי, מאחורי עזרת הנשים.
בשנת 1960, בעקבות זרם של פליטים יהודים שהגיעו מצפון אפריקה, החליטה קהילת וינסנס להקים בית כנסת בנוסח הספרדים, בשונה מנוסח אשכנז שהיה מקובל עד אז במקום.
נוסח התפילה שאומץ דומה למנהג התוניסאי.
בפברואר 2005 נחנך בית הכנסת הספרדי, שנקרא "בית רפאל", במבנה הצמוד לבניין בית הכנסת האשכנזי.
הכניסה לבית הכנסת היא מהצד הצפוני של החצר.
סגנון בית הכנסת שונה בתכלית מסגנון בית הכנסת האשכנזי.
הקירות לבנים טהורים, עם פמוטי כסף רבים על פי המסורת הספרדית, הבימה ממוקמת באמצע אולם התפילה.
עזרת הנשים בקומה הראשונה, על קירות מערב, צפון ודרום, ללא מעקה, אך מוגנת בלוחות זכוכית.
המרכז הקהילתי "תקווה" הוקם ממול בית הכנסת מעבר לרחוב.
המרכז כולל תלמוד תורה, כיתות "חדר" ואולמות אירועים.
בית הכנסת החדש של גראץ , הוא בית כנסת בעיר גראץ, אוסטריה.
הוא ממוקם בכיכר דוד הרצוג David-Herzog-Place שבעיר, על הגדה המערבית של נהר מורה בשכונת Gries.
בית הכנסת משרת את יהודי גראץ ומדינות שטיריה, קרינתיה והחלקים הדרומיים של בורגנלנד.
ליד בית הכנסת נמצא בית מדרש הכולל אף הוא בית כנסת קטן.
כבר בימי הביניים היה בית כנסת בגראץ.
לאחר חידוש הקהילה במאה ה-19, התפללו היהודים באולמות מתחלפים ברחבי העיר שנשכרו לשם כך.
החל מ-1865 התפללו באופן קבוע באותו מקום כ-2000 יהודים, עד לשנת 1882, אז נחנך בית כנסת מפואר סמוך לגדתו המערבית של נהר מורה, בתכנונו של האדריכל מקסימיליאן קצ'ר (1858–1917), על פי תוכניות התכנון של בית הכנסת בעיר דרזדן.
בסמוך לו נבנו מבני הקהילה.
המאפיין הייחודי של בית הכנסת הייתה הכיפה שנבנתה בגובה 30 מטרים על גבי הבניין.
שנים מספר לאחר מכן, הוקם במבני הקהילה בית כנסת נוסף ששימש לתפילות בחודשי החורף.
בסביבות 1900 הוקם בית מדרש סמוך לבית הכנסת.
בית הכנסת הישן בגראץ עמד על תלו עד ליל הבדולח.
בליל הבדולח בית הכנסת הושחת ונשרף כליל, כיפתו הגדולה פוצצה וחלקו נשרף.
חלק מלבני הבניין שימשו בשימוש משני לבנייה.
לאחר הריסת המבנה, הפך שטח בית הכנסת למדשאה בכיכר על שם רב הקהילה היהודית בעיר, דוד הרצוג, עד שנת 1988.
לאחר המלחמה והשואה היהודים ששבו לגראץ התפללו באולם ארעי שהיה בתוך מתחם מבני הקהילה הסמוך לאתר בית הכנסת ההרוס.
ב-1952 נוסדה מחדש הקהילה היהודית של גראץ, שפורקה ב-1940. בשנים אלה חיו בעיר כ־150 יהודים בלבד.
הקהילה היהודית בגראץ כללה את יהודי מדינות שטיריה, קרינתיה והמחוזות אוברוורט, גוסינג וג'נרסדורף שבדרום מדינת בורגנלנד.
העיר גראץ הקימה על חורבות בית הכנסת הישן, אסטלת הנצחה בצורת אובליסק שחור, שנכלל מאוחר יותר בבניין בית הכנסת החדש.
בשנת 1983 פנה האמן פדו ארטל לקהילה היהודית בהצעה לפנות את היסודות של בית הכנסת ההרוס, אך הצעה זו נדחתה מחשש לתגובה אנטישמית מטעם גורמים בעירייה.
ארטל מצא שבחלק מהלבנים מבית הכנסת נעשה שימוש חוזר כבר ב-1939 לבניית מוסך ברחוב אלברשטראסה.
ב-21 באוקטובר 1998 החליטו פה אחד כל הצדדים במועצת עיריית גראץ לבנות מחדש את בית הכנסת.
החלטה זו התקבלה בעקבות התערבותו של נשיא הקהילה היהודית המקומית, קורט דוד ברוהל (Kurt David Brühl).
יורג ואינגריד מאייר, זוג אדריכלים מגראץ, שכבר נבחרו לבנות את האנדרטה לבית הקברות היהודי ההרוס של העיר, קבלו את תוכניותיו של האמן פדו ארטל ועבדו גם עליהם.
כ-9600 לבנים של בית הכנסת ההרוס שימשו לבניית הבניין החדש, לאחר שנשטפו על ידי למעלה מ-150 תלמידי בתי הספר בעיר, בית הספר התיכון הממלכתי המקומי בליכטנפלסגאסה, בית הספר הטכני המקצועי המקומי ובית הספר למסחר גרזבאכגאסה.
לטיפול בלבנים השקיעו התלמידים למעלה מ-10,000 שעות עבודה.
האובליסק שנבנה במקום בו עמד בית הכנסת בשנת 1988 שולב בפרויקט.
הבניין החדש נבנה בעיקר מלבנים, בטון מזוין וזכוכית.
מבני הקובייה והכדור יוצרים את החלל מרכזי של בית הכנסת ומסייעים להבלטת המראה החיצוני שלו.
בית הכנסת החדש נבנה על פי השרטוטים של בית הכנסת הישן, אך בקנה מידה קטן יותר מקודמו, שכן הקהילה היהודית של גראץ מנתה כמאה חברים בלבד בשנת 1998, לעומת 2000 יהודים שחיו בעיר לפני מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת נחנך ונפתח ב-9 בנובמבר 2000, יום השנה החמישים לליל הבדולח.
משנת 2017 מוצבת במרתף בית הכנסת תערוכת מולטימדיה קבועה שנקראת "יהדות בגראץ - מורשת, הווה, עתיד", שהגה נשיא הקהילה אלי רוזן.
התערוכה כוללת 65 תצלומים, שחלקם מתאר את ההיסטוריה היהודית של העיר גראץ וחלקם מוקדש לפרקטיקה הדתית היהודית.
כחלק מהתערוכה ישנן גם ויטרינות המכילות חפצי פולחן לשימוש בבית הכנסת, לשימוש בבית הקברות, לשימוש במעמד התפילה בבית הכנסת ובבית.
כמו גם מזכרות מאירועים מיוחדים בחיי הקהילה, ארגונים קהילתיים או בית הכנסת הישן.
בתערוכה מוצגת המצבה היהודית העתיקה ביותר בעיר גראץ, המצבה של ציפורה, משנת 1304.
בעוד שבית הכנסת נבנה ברובו על בסיס אדריכלות מודרנית, העיצוב של בית הכנסת מזכיר בכמה היבטים כלליים את בית הכנסת שנהרס על ידי הנאצים.
באמצע אולם התפילה המרכזי נמצאת הבימה, העשויה מזכוכית.
מאחורי הבימה נמצא ארון הקודש.
מעל החלל המרכזי ישנה כיפת הנתמכת על ידי 12 קשתות מתכת (המייצגות את שנים עשר שבטי ישראל) היוצרים דגם של כיפה ממתכת וצורת מגן דוד על התקרה.
מעל כיפת הקשתות מונחת כיפת זכוכית כחולה שקופה שנועדה לשקף את אור השמיים ללא הפרעה.
פסוקי תפילה בעברית נחקקו בזכוכית באמצעות טכנולוגית התזת חול.
בית הכנסת ממוקם בכיכר דוד הרצוג, על שם הרב האחרון של מדינות שטיריה וקרינתיה לפני מלחמת העולם השנייה, שנמלט מגראץ לאחר ליל הבדולח ומצא מקלט באנגליה.
בשנת 2013 פורקה הקהילה היהודית של גראץ בעקבות סכסוכים פנימיים שנמשכו זמן רב.
בית הכנסת, המרכז הקהילתי ונכסים קהילתיים אחרים הועברו לרשות קרן התרבות היהודית של מדינות שטיריה, קרינתיה ודרום בורגנלנד.
הקהילה עצמה הועברה למעמד ארגון נלווה לקהילה היהודית של וינה, שקבלה את האחריות על כל התחומים שנוהלו על ידי קרן התרבות היהודית.
מאז 2016, בראש הקהילה היהודית של מדינת שטיריה ושכנותיה עומד אלי רוזן בתואר "נשיא" הקהילה.
אלי רוזן, הוא חבר ידוע בקהילה היהודית האוסטרית.
ב-1 בדצמבר 2016, בהתעקשות רוזן, בהסכמה בין הקהילה היהודית של גראץ, הקהילה היהודית של וינה והרב הראשי של וינה, הוקמה מחדש רבנות גראץ (עם סמכות שיפוט על יהודי במדינות שטיריה, קרינתיה ובורגנלנד), שפורקה ב-1938. הרב של וינה שלמה הופמייסטר מונה לרב הראשי של גראץ, לראשונה מאז 1938.
ב-22 באוגוסט 2020, אלי רוזן נשיא הקהילה היהודית, הותקף על ידי אדם זר באמצעות מחבט בייסבול, ליד המתנ"ס.
רוזן הצליח להימלט לתוך מכוניתו בשנייה האחרונה.
כמה ימים קודם לכן, על הקיר המזרחי של בית הכנסת והמרכז הקהילתי היהודי נמרחו ורוססו סיסמאות פרו-פלסטיניות ומספר שמשות זכוכית נופצו.
יממה לאחר מכן, עצרה המשטרה אזרח סורי (31) שבנוסף לפיגוע הואשם בשישה פשעים נוספים.
ולפי מחקרי העיתונות הנאשם הודה במעשים ממניע אנטישמי.
בית כנסת ביטום היה בית כנסת בביטום, במחוז הפרוסי, פרובינציית שלזיה (היום ביטום, פולין), עיירת גבול בין גרמניה לרפובליקה הפולנית השנייה לפני פלישת גרמניה לפולין במלחמת העולם השנייה.
לאחר משאל עם בשנת 1922, עבר הגבול מעט מזרחה לביטום, כך שקטוביץ שכנתה של ביטום נכללה אף היא בשטחה של פולין.
בית הכנסת נבנה בשנת 1869 ברחוב פרידריך-וילהלם-רינג (כיום פלאק גרונוולדצקי), במקום בית כנסת ישן יותר.
אבן הפינה נקבעה ב-25 במאי 1868, והבנייה הסתיימה ב-2 ביולי 1869. מקס קופשטיין (1856–1924) מבאד אמס הפך לרב ומורה לדת שם ב-1889. הרב הראשי משנת 1919, השתתף במשא ומתן על הסכם ורסאי כמומחה בעניינים הנוגעים לאוכלוסייה היהודית בשלזיה עילית.
בית הכנסת נשרף על ידי חיילי אס אס ו- אס אה במהלך ליל הבדולח ב-9–10 בנובמבר 1938. ב-7 בנובמבר 1938 נשא ג'וזף גבלס נאום אנטישמי לוהט בביטום ובו קרא לנקמה ביהודים.
יהודים רבים נאלצו לעמוד שעות מול בית הכנסת בזמן שבער לאחר שהוצת.
הקהילה היהודית בביטום הייתה הראשונה שנשלחה בטרנספורט הראשון אי פעם שהושמד בגז בתוך "בונקר I" במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, כולם נרצחו ב-15 בפברואר 1942, עם תחילתה של שואת יהודי פולין.
לוח זיכרון במקום הוצב ב-9 בנובמבר 2007.
בית הכנסת בגומבין (בפולנית: Synagoga w Gąbinie) היה בית הכנסת מעץ, המרכזי בעיר גומבין, והוא שימש את הקהילה היהודית בגומבין במשך כ-230 שנה.
בית הכנסת היה עשיר בתשמישי קדושה ומצווה ובעיטורי נוי, וסגנונו העתיק הקנה לו חשיבות מיוחדת בסביבתו.
בין שתי מלחמות העולם נרשם בית הכנסת בפנקס האנדרטאות כאנדרטה היסטורית אומנותית.
בראשית מלחמת העולם השנייה הוצת בית הכנסת על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים, ונשרף כליל.
בית הכנסת בגומבין נבנה בשנת 1710, כפי שהופיע על דגל עשוי מתכת שנישא בראש המגדל הימני של בית הכנסת.
בית הכנסת היה ממוקם במרכז העיר (בהמשך נקרא הרחוב: Aleja Jana Pawła II, על שם יוחנן פאולוס השני).
בשנת 1833 הוקם בית מדרש סמוך לבית הכנסת.
בית מדרש זה שימש גם כבית כנסת, והיו בו חמישה ספרי תורה.
בשנת 1893 המבנה שופץ, והדבר צוין על דגל מתכת בראש המגדל השמאלי של בית הכנסת.
מסגרת השיפוצים המשיכה עוד עד לשנת 1911
את העיר גומבין פקדו מספר שריפות, ומהן שאף כילו כמעט את כולה, אך כל אלו פסחו על בית הכנסת.
אגדה אורבנית מקומית סיפרה על רבני העיר המוקדמים שבירכו את בית הכנסת שלא יינזק בשריפה.
בית הכנסת היה אחד מכ-100 בתי הכנסת מעץ ששרדו את הפלישות, הקרבות והמרדים שעברה פולין, בעוד שאלפי בתי כנסת אחרים שנבנו מעץ נחרבו ונשרפו.
בין שתי מלחמות העולם נרשם בית הכנסת בפנקס האנדרטאות כאנדרטה היסטורית אומנותית, וכחלק בלתי נפרד מהתרבות הלאומית, והייתה תחת פיקוח מיוחד של מחלקת המוזיאונים שעל ידי משרד החינוך הפולני.
הרשויות המקומיות אסרו על ביצוע כל שינוי במבנה, על מנת לשמר את מראהו וסגנונו העתיק.
הקהילה היהודית אף קיבלה הצעה למימון בית כנסת חדש, על מנת להותיר את בית הכנסת הישן בשלמותו, ולתת למקום להתנהל כמוזיאון.
המקום היה לאטרקציה תיירותית ומשך אליו מבקרים ותיירים מפולין ומחוצה לה, שבאו להתרשם מהאדריכלות ומהתבליטים הצבעוניים שבקיר המזרחי.
ב-9 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את העיר, והחלו לרדוף את יהודי המקום בהשפלות, רציחות, קנסות ובזיזות.
ב-21 בספטמבר נאספו יהודי העיר לכיכר השוק החדש, שם הוכו קשות על ידי החיילים הנאציים.
במקביל, קצינים וחיילים גרמניים, יחד עם מקומיים פשיסטיים, הציתו את בית הכנסת באמצעות בנזין.
היהודים חילצו מבעוד מועד את ספרי התורה, והעבירו אותם למרתף של בית עשוי לבנים, וכן את העיטורים מכסף הטמינו בכספת הברזל שבמשרדי הקהילה.
עם בית הכנסת עלו באש גם בית המדרש הסמוך לו, ובתים נוספים ברובע היהודי של גומבין, וכך נשרפו גם ספרי התורה ועיטורי הכסף שחולצו לפני כן מבית הכנסת.
אל תוך הלהבות הושלכו מספר יהודים, שהצליחו להימלט מהתופת.
בית הכנסת נבנה בסגנון הבארוק, והוא היה עשוי עץ, שהיה חומר גלם זול לבנייה בפולין המיוערת שבאותה התקופה.
שונה הוא היה בעיצובו ומבנהו מבתי כנסת אחרים בסביבתו.
המבנה היה בצורה מלבנית, בגודל של 16 על 18 מטר.
גובהו היה כ-17 מטר, והוא הכיל שלוש קומות שהעליונה שבהן נתמכת בקורות עץ גדולות.
בחזית המבנה משני צדיו היו מדרגות חיצוניות העולות לקומה השנייה של המבנה.
בקומה השלישית בלטו שני חדרים מקו החזית של המבנה, ומעל כל אחד מהם עמדה כיפה בארוקית גדולה בעלת מבנה הדומה לצורת בצל, בסגנון מגדל פעמונים המצוי בכמה כנסיות בסביבה.
מעל הכיפות נישאו דגלים עשויי מתכת, עליהם נכתבו שנת הקמת בית הכנסת (בדגל הימני) ושנת שיפוצו (בדגל השמאלי).
פנים בית הכנסת עוצב אף הוא בסגנון בארוקי.
בתוך בית הכנסת נעשה שימוש עיצובי בווילוניות (למברקין ) מדגלי צבאיים צרפתיים של צבא נפוליאון.
עיצוב זה בלט בכיסוי הבימה, שהיה עשוי באופן זה.
הקיר המזרחי כוסה ביריעות פליז עתיקות, עליהן נחקקו צורות פרחים שונות עם עיטורים נוספים בתבליטים צבעוניים .
במרכז בית הכנסת נתלתה נברשת פליז מעוטרת בתבליט דמוי עיט הזהה לעיט המופיע על סמל פולין.
נברשת זו נתלתה טרם חלוקת פולין הראשונה (1772), ועמדה על מקומה במשך שנים רבות.
ארון הקודש היה תלת-מפלסי, והוא עוטר במוטיבים פרחוניים.
על פי מסורת בני המקום גילופי העץ בו נעשו באמצעות אולר יחיד, בצורה המסורתית שהייתה נהוגה באזור.
במרכז בית הכנסת עמדה בימה אליה עלו באמצעות שש מדרגות קטנות.
על הבימה עמד כיסא של אליהו ששימש לבריתות שנערכו בבית הכנסת.
וילונות ופרוכות עתיקים רבים שימשו את בית הכנסת.
בכניסה לחדר שמימין לפתח הכניסה למבנה היה קונה שבו אזקו עברייני דת, כאשר אזיק אחד ננעל סביב צווארו, והשני סביב ידו האחת.
בבית הכנסת היו למעלה מ-50 ספרי תורה.
מודל של בית הכנסת נבנה על ידי משה ורבין, בהנחייתם של האדריכלים והחוקרים הפולניים מריה וקז'ימייז' פיצ'וטקה.
הדגם מוצג במכללת אורט, גבעת רם - ירושלים.
בית הכנסת בדר לאופולדשטדט (Pazmanitentempel) הידוע גם בשם בית ממוקם בפזמניטנגאסה 6, היה בית כנסת גדול ברובע השני של וינה, לאופולדשטאט.
הוא תוכנן ונבנה על ידי האדריכל איגנץ רייזר ונחנך ב-28 בספטמבר 1913. הבניין מומן על ידי אדולף שרמק (1845–1915) אשר חתם על החוזה עם הקבלן ב-1910. במקור מליפניק שבמורביה, שרמק הפך לאחד מסוחרי הפחם המצליחים ביותר של וינה.
בית הכנסת נבנה, אם כן, לא על ידי הקהילה- (Kultusgemeinde) אלא על ידי ארגון "אשל אברהם" ששרמק היה נשיאו.
תוכניות ותצלומים של שחזור וירטואלי של בית הכנסת מאוירים בספר "בתי הכנסת ההרוסים של וינה" (2009) מאת מרטנס ופיטר.
בית הכנסת, שתואר פעם כיפה ביותר בווינה, נהרס במהלך ליל הבדולח לאחר האנשלוס בשנת 1938.
בית הכנסת של בסלו הוא אתר ארכאולוגי בבסלו שבמחוז ז'ירונה בקטלוניה שבספרד.
בשנת 2013 הוכרז המתחם כנכס תרבותי בעל עניין לאומי (BCIN) בקטגוריית "אזור ארכאולוגי" על ידי מחלקת התרבות של הז'נרליטט דה קטלוניה.
הקהילה יהודית בבסאלו מוזכרת לראשונה במסמך שהוציא חיימה הראשון, מלך אראגון, בשנת 1229, ובו מופיע שמקצוע ההלוואות שמור ליהודים.
בשנת 1342 חיו בבסאלו כ-200 יהודים, שהיו כרבע מאוכלוסיית היישוב.
והקהילה, שעד אז הייתה כפופה לקהילה בברצלונה, הפכה לקהילה עצמאית.
האנטי-אפיפיור בנדיקטוס השלושה עשר הוציא את הבולה ב-1415 שקראה ליהודים להתרכז באזור אחד, וכך התפתח כמין גטו סביב בית הכנסת והכיכר המרכזית של בסאלו.
הקהילה התפרקה בשנת 1435, והיהודים שהיו בה היגרו לערים קסטז'ון דה אמפוריס ולגרנולרס .
ד"ר מנואל גראו מונטסראט תיעד רשימה של 25 רופאים שחיו בבסלו בין השנים 1297 ל-1408.
ב-4 באוקטובר 1264 קיבלו היהודים מחיימה הראשון, מלך אראגון את האישור לבנות בית כנסת.
בית הכנסת בסלו הוא אחד ממתחמי בתי הכנסת הבודדים שנותרו באירופה מתקופת ימי הביניים, כולל המקווה, שהשתמרו במצב שימור טוב.
וכדברי ראש עיריית בסאלו, "הוא נשמר בשלמותו, מכיוון שהוא היה קבור משך מאות שנים".
המקווה שבמקום שימש את הקהילה היהודית בין המאה ה-11 ל.
באתר נמצאים שרידי בית הכנסת הישן מימי הביניים, כולל אולם תפילה, מקווה, וחצר בית הכנסת, בה היו נערכים חופות של אנשי הקהילה, ואירועים שונים.
מעל אולם בית הכנסת יש יציע בו הייתה עזרת הנשים, וכן חדרי ספח ששימשו לבית הספר, למסירת שיעורים לילדים ובני נוער.
בית הכנסת שימש לא רק לצרכים דתיים, אלא היה מרכז הקהילה בו התקיימו גם אסיפות שונות.
המקווה בבסלו נבנה ב, והתגלה בשנת 1964 על ידי אסטב ארבואה, בעלי הקרקע בה הוא נמצא, במקום ששימש בעבר כמפעל לצבע.
המבנה בנוי בסגנון רומנסקי, וככל הנראה הוא היחיד מסוגו שקיים בספרד.
אל המרתף שבו נמצא המקווה, בחדר קטן ומלבני בנוי מאבן מסותתת, יורדים ב-36 מדרגות.
גג המבנה מקומר, והמקום מואר על ידי חלון הנמצא בצידו המזרחי.
לאחר גילוי המקווה העתיק פנו הארכאולוגים לרב הנרי שילי , (מרבני פריז ובעבר יושב הראש האקדמיה הרבנית בפריז), ולרב דוד מורדוך שהיה רב בפרפיניאן, לחוות את דעתם על הממצא.
הם אישרו שאכן המקום מתאים לתנאים ההלכתיים של מקווה טהרה: הוא מכיל מעל 40 סאה הנצרכים לשיעור מקווה, מי המקווה מחוברים בהשקה ישירות למי התהום, המגיעים מנהר פלוביה וממעיין חם, ועקב עומקו הרב של המקוה אין צורך בשאיבה.
בית הכנסת ברחוב היידוקובה (בסלובקית: Synagóga na Heydukovej ulici) הוא בית הכנסת האורתודוקסי היחיד שנותר פעיל בעיר ברטיסלאבה, סלובקיה.
המבנה נבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20 והוא נחשב לדוגמה בולטת של אדריכלות קוביסטית בסלובקיה.
כיום משמש המקום כבית תפילה פעיל וכמוזיאון יהודי.
קהילת יהודי ברטיסלאבה הייתה מן המרכזיות באזור האימפריה האוסטרו-הונגרית.