tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המועצה המחוזית יכולה לאמץ או לתקן חוק שאושר ברוב מוחלט של חבריה ואינו טעון אישור של הממשלה.
הממשלה יכולה לערער על הלגיטימיות החוקתית של החוקים המחוזיים לבית המשפט לחוקה תוך שלושים יום מפרסומם.
ניתן להגיש את החוק למשאל עם אם חמישית מחברי המחוז או חמישית מחברי המועצה המחוזית יבקשו זאת תוך שלושה חודשים מיום פרסומו.
החוק המוגש למשאל עם לא יפורסם אם לא יאושר ברוב הקולות הכשרים.
בכל מחוז, החוקים מסדירים את פעילות מועצת הרשויות המקומיות כגוף מייעץ ביחסים בין המחוזות לרשויות המקומיות.
נשיא הרפובליקה, כמגן החוקה, יכול לפזר מועצות מחוזיות ולהדיח את נשיא ההנהלה בצו מנומק, במקרה של מעשים המנוגדים לחוקה או הפרות חמורות של החוק, או גם מסיבות של ביטחון לאומי.
צו כזה מתקבל לאחר התייעצות עם ועדת צירים וסנאטורים לעניינים מחוזיים אשר מוקמת באופן הקבוע בחוק.
ניתן להדיח את נשיא ההנהלה גם באמצעות הצעת אי-אמון של המועצה המחוזית, שעליה חתומים לפחות חמישית מחבריה ומאומצת בהצבעה רשמית ברוב מוחלט של החברים.
לא ניתן לדון בהצעה לפני שחלפו שלושה ימים מהגשתה.
קבלת הצעת אי-אמון נגד נשיא ההנהלה, הדחתו, נבצרות, מוות או התפטרות מרצון של נשיא ההנהלה, כרוכים בהתפטרות ההנהלה כולה ופירוק המועצה.
אותן השפעות נוצרות על ידי התפטרות בו-זמנית של רוב חברי המועצה.
סעיף 131 קובע את המחוזות הבאים: פיימונטה, ואל ד'אוסטה, לומברדיה, טרנטינו-אלטו אדיג'ה, ונטו, פריולי-ונציה ג'וליה, ליגוריה, אמיליה-רומאניה, טוסקנה, אומבריה, מארקה, לאציו, אברוצו, מוליזה, קמפניה, פוליה, בזיליקטה, קלבריה, סיציליה וסרדיניה.
על פי המשפט החוקתי, לאחר התייעצות עם המועצות המחוזיות, ניתן להיעתר למיזוג בין מחוזות קיימים או יצירת מחוזות חדשים עם לפחות מיליון תושבים, כאשר בקשה כזו הוגשה על ידי מספר מועצות עירוניות המייצגות לא פחות משליש מהאוכלוסיות המעורבות, והבקשה אושרה במשאל עם על ידי רוב האוכלוסיות האמורות.
ניתן לאפשר לנפות ולקומונות המבקשות להתנתק ממחוז ולהתאגד באחר לעשות זאת, בעקבות משאל עם וחוק של הרפובליקה, המשיג את הסכמתן רוב האוכלוסיות של הנפה או הנפות ושל הקומונה או הקומונות הנוגעות בדבר, ולאחר ששמעו את המועצות המחוזיות.
שינויים בגבולות הנפה וייסוד הנפות החדשות בתוך מחוז מוסדרים על ידי חוקי הרפובליקה, ביוזמת הקומונות, לאחר התייעצות עם המחוז.
המחוז, לאחר התייעצות עם האוכלוסיות המעורבות, יכול להקים באמצעות חוקיו קומונות חדשות בשטחו ולשנות את הנפות ושמותיהן.
סעיף 134 קובע כי בית המשפט לחוקה ייתן פסק דין בנושאי:
מחלוקות על הלגיטימיות החוקתית של חוקים וחקיקות בעלי תוקף של חוק שהונפקו על ידי המדינה והמחוזות.
סכסוכים הנובעים מהקצאת סמכויות למדינה ולמחוזות, או בין מחוזות.
אישומים שהוגשו נגד נשיא הרפובליקה, על פי הוראות החוקה.
בית המשפט לחוקה מורכב מחמישה עשר שופטים.
שליש מהם ממונים על ידי הנשיא, שליש על ידי הפרלמנט במושב משותף ושליש על ידי בתי המשפט העליונים, הרגיל והמנהלי.
השופטים של בתי המשפט לחוקה חייבים להיבחר מבין שופטים, לרבות אלה בדימוס, של בתי המשפט העליונים, פרופסורים למשפטים באוניברסיטאות ועורכי דין בעלי ותק של עשרים שנה לפחות.
שופטי בית המשפט לחוקה מתמנים לתשע שנים ושופטים בכל תיק מיום השבעתם, ולא ניתן למנותם מחדש.
נשיא בית המשפט נבחר לשלוש שנים ובאפשרות להיבחר מחדש מבין חבריו.
תפקידו של שופט חוקתי אינו מתיישב עם חברות בפרלמנט, במועצה מחוזית, עיסוק במקצוע עריכת הדין, ועם כל מינוי ומשרה המצוינים בחוק.
בהליכי הדחה נגד נשיא הרפובליקה, בנוסף לשופטי בית המשפט הרגילים חייבים להיות גם שישה עשר חברים שנבחרו בסורטיציה מתוך רשימה של אזרחים בעלי הכשירות הדרושה לבחירה לסנאט, אותה מכין הפרלמנט בכל פעם.
כשחוק מוכרז כבלתי חוקתי על ידי בית המשפט, הוא חדל מלהיות תקף למחרת פרסום ההחלטה.
יש לפרסם ולמסור את החלטת בית המשפט לפרלמנט ולמועצות המחוזיות הנוגעות בדבר, כך שבכל מקום בו יהיה בכך צורך יפעלו בהתאם לנהלים החוקתיים.
המשפט החוקתי קובע את התנאים והצורות להצעת פסקי דין בנושא לגיטימציה חוקתית, ומבטיח את עצמאותם של שופטים חוקתיים.
חוקים רגילים קובעים את שאר ההוראות הדרושות לחוקה ולתפקודו של בית המשפט.
לא ניתן לערער על החלטת בית המשפט לחוקה.
תיקונים לחוקה וחוקים חוקתיים (סעיפים 138–139)
חוקים המתקנים את החוקה וחוקים חוקתיים אחרים חייבים להתקבל על ידי כל בית בפרלמנט לאחר שני דיונים במרווחים של לא פחות משלושה חודשים, ויש לאשרם ברוב מוחלט של חברי כל בית בהצבעה השנייה.
החוקים האמורים מוגשים למשאל עם כאשר, תוך שלושה חודשים מיום פרסומם, בקשה כזו מוגשת על ידי חמישית מחברי בית כלשהו, 500,000 מצביעים או חמש מועצות מחוזיות.
החוק לא יפורסם אם במשאל העם הוא לא אושר ברוב הקולות הכשרים.
משאל העם לא יתקיים אם החוק אושר בהצבעה השנייה על ידי כל אחד מהבתים ברוב מיוחס של שני שלישים מהחברים.
סעיף 139 קובע כי "צורת הרפובליקה לא תהיה עניין לתיקון חוקתי", ובכך מונע למעשה כל ניסיון להחזיר את המלוכה.
הוראות מעבר והוראות סופיות (הוראות –)
הוראות המעבר וההוראות הסופיות מתחילות בהכרזה על ראש המדינה הזמני, אנריקו דה ניקולה, כנשיא הרפובליקה, עם יישום החוקה.
במקרה שלא כל המחוזות יוקמו עד בחירת הנשיא הבא, ההוראות קובעות כי רק חברי שני הבתים יכולים להשתתף בבחירות, תוך שהם מספקים גם את הדרישות למינוי חברי הסנאט הראשון.
ההוראות מספקות לוח זמנים כללי ליישום החוקה.
כמו כן, בתוך חמש שנים מכניסת החוקה לתוקף, יש לתקן את גופי השיפוט המיוחדים שעדיין קיימים, למעט סמכות השיפוט של מועצת המדינה, בית המשפט לחשבונות ובתי הדין צבאיים.
בתוך שנה מאותו תאריך, חוק חייב לקבוע ארגון מחדש של בית הדין הצבאי העליון לפי סעיף 111. זאת ועוד, עד להקמת מערכת המשפט בהתאם לחוקה, ההוראות הקיימות יישארו בתוקף.
בפרט, עד שבית המשפט לחוקה יתחיל בתפקידו, ההכרעה במחלוקות המפורטות בסעיף 134 תתנהל בצורות ובמגבלות ההוראות שכבר היו קיימות לפני יישום החוקה.
ההוראות קוראות לבחור את המועצות המחוזיות ואת הגופים הנבחרים של הנפות בתוך שנה אחת מיישום החוקה.
עד להשלמת תהליך זה, בנפות והקומונות ישמרו על התפקידים שמילאו לפני החוקה, כמו גם את אלו שהמחוזות עשויים להאציל להם.
כמו כן, בתוך שלוש שנים מיישום החוקה יש להתאים את חוקי הרפובליקה לצורכי הרשויות המקומיות ולסמכות השיפוט החקיקתית המיוחסת למחוזות.
יתר על כן, עד חמש שנים לאחר יישום החוקה, ניתן להקים מחוזות אחרים על ידי חוקים ובכך לתקן את הרשימה בסעיף 131, וללא התנאים הנדרשים לפי הפסקה הראשונה של סעיף 132. עם זאת, חובה להתייעץ עם העמים הנוגעים בדבר.
הוראה אוסרת על ארגון מחדש של המפלגה הפשיסטית הלאומית המפורקת, בכל צורה שהיא.
על אף סעיף 48, ההוראה מטילה מגבלות זמניות על זכות ההצבעה ועל כשירותם של מנהיגים לשעבר של המשטר הפשיסטי, לתקופה של לא יותר מחמש שנים מיישום החוקה.
באופן דומה, עד שתוקנה בשנת 2002, הוראה אסרה על חברי וצאצאי בית סבויה להצביע או לכהן בתפקידים ציבוריים, ומלכי ממלכת איטליה מבית סבויה, בני זוגם וצאצאיהם היו מנועי גישה לשטח הרפובליקה.
בפרט, לאחר ביטול המלוכה, יצאו המלכים לשעבר ויטוריו אמנואלה השלישי ואומברטו השני לגלות במצרים ובפורטוגל, בהתאמה.
עם כניסתה של החוקה לתוקף, יהפוך צו החקיקה של סגן הממלכה מס' 151 מ-25 ביוני 1944 על הארגון הזמני של המדינה, לחוק.
בתוך שנה מאותו תאריך יתחיל התיקון והתיאום איתו של חוקים חוקתיים קודמים שלא בוטלו באותו רגע.
האספה המכוננת חייבת להעביר חוקים על בחירת הסנאט של הרפובליקה, מחוזות מיוחדים והסדרת העיתונות, לפני 31 בינואר 1948. עד ליום בחירת הפרלמנט החדש ניתן לכנס את האספה המכוננת כדי להחליט בעניינים המיוחסים בחוק לסמכותה.
ההוראות מפרטות גם את תפקידן הזמני של הוועדות הקבועות, הוועדות המחוקקות והסגנים.
החוקה, הנושאת את חותם המדינה, תיכלל ברשומות של חוקי הרפובליקה.
החוקה חייבת להישמר בנאמנות כחוק היסוד של הרפובליקה על ידי כל האזרחים והגופים של המדינה.
החוקה האיטלקית קשה לשינוי, זאת על מנת למנוע ממשטר סמכותני או דיקטטורי לשנות אותה לצרכיו.
לשם שינוי בחוקה, על פי סעיף 138, יש צורך בשתי קריאות בכל בית פרלמנט, ואם השנייה עוברת ברוב של יותר ממחצית אך פחות משני שלישים מהקולות, יוכרז משאל עם.
לפי סעיף 139, לא ניתן לבחון או לשנות את צורת הממשל הרפובליקנית.
כשהאספה המכוננת ניסחה את החוקה, היא בחרה בכוונה לייחס לה כוח על-חקיקתי, כך שחקיקה רגילה לא תוכל לתקן או לגרוע ממנה.
פעולות חקיקה של הפרלמנט המתנגשות עם החוקה מתבטלות לאחר מכן על ידי בית המשפט לחוקה.
שלוש ועדות פרלמנטריות כונסו בשנים 1983–1985, 1992–1994 ו-1997–1998, והוטלה עליהן המשימה לבצע תיקונים גדולים לטקסט משנת 1948 (במיוחד לחלק ב'), אך באף אחת מהפעמים לא הושגה ההסכמה הפוליטית הנדרשת לשינוי.
נוסח החוקה תוקן 16 פעמים לאורך השנים.
התיקונים השפיעו על סעיפים 48 (הצבעה בדואר), 51 (השתתפות נשים בבחירות), 56, 57 ו-60 (הרכב ומשך כהונתם של בית הנבחרים והסנאט); 68 (חסינות חברי פרלמנט); 79 (חנינות); 88 (פיזור בתי הפרלמנט); 96 (הדחה); 114 עד 132 (מחוזות, נפות וקומונות); 134 ו-135 (הרכב ומשך כהונתו של בית המשפט לחוקה).
ב-1967 שולבו סעיפים 10 ו-26 בהוראה חוקתית שקבעה שהפסקאות האחרונות שלהם (האוסרות על הסגרת זר בגין עבירות פוליטיות) אינן חלות במקרה של פשעים של רצח עם.
ארבעה תיקונים הוצגו במהלך מושב הפרלמנט ה-13 (1996–2001), ונגעו לייצוג פרלמנטרי של איטלקים מחוץ למדינה, העברת הסמכויות למחוזות, בחירה ישירה של נשיאי מחוזות והבטחות להליך הוגן בבתי המשפט.
חוק חוקתי ותיקון אחד התקבלו גם במושב ה-14 (2001–2006): ביטול הוראה XIII שהגבילה את זכויות האזרח של צאצאי בית סבויה והוראה חדשה שנועדה לעודד השתתפות נשים בפוליטיקה.
בשנת 2007 החוקה תוקנה והפכה את עונש המוות לבלתי חוקי (לפני כן אסרה החוקה על עונש מוות למעט "במקרים שנקבעו בחוק הצבאי במקרה של מלחמה", אולם איש לא נידון למוות מאז 1947 והעונש הוסר מהחוק הצבאי ב-1994).
סעיפים 81, 97, 117 ו-119 תוקנו ב-20 באפריל 2012, והכניסו את הדרישה לתקציב מאוזן ברמה הלאומית והמחוזית, תוך התחשבות בשינויים של המחזור הכלכלי.
סעיפים 56, 57 ו-59 תוקנו ב-19 באוקטובר 2020: המספר הכולל של חברי הפרלמנט הוקטן בכשליש והמספר הכולל של סנאטורים לכל החיים שממונים על ידי הנשיא הוקטן לחמישה.
סעיף 58 תוקן ב-18 באוקטובר 2021, והוריד את גיל ההצבעה לסנאט מ-25 שנים ל-18, כמו בבחירות לבית הנבחרים.
סעיפים 9 ו-41 שונו ב-8 בפברואר 2022, והציגו שרישות חוקיות להגנה על הסביבה, המגוון הביולוגי והמערכות האקולוגיות.
חוקת הונגריה אומצה על ידי הפרלמנט ב-18 באפריל 2011, פורסמה על ידי הנשיא שבוע לאחר מכן ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2012. זוהי החוקה הראשונה של הונגריה שאומצה במסגרת דמוקרטית ולאחר בחירות חופשיות.
המסמך החליף את חוקת 1949, שאומצה במקור עם הקמת הרפובליקה העממית ההונגרית ב-20 באוגוסט 1949 ושונתה רבות ב-23 באוקטובר 1989. חוקת 1949 הייתה החוקה הכתובה הקבועה הראשונה של הונגריה ועד שהוחלפה, הייתה הונגריה המדינה היחידה לשעבר בגוש המזרחי ללא חוקה חדשה לחלוטין לאחר סיום הקומוניזם.
חוקת 2011 שנוייה במחלוקת, הן בתוך המדינה והן מחוץ לה.
מבקריה טוענים כי היא אומצה ללא שיתוף האופוזיציה והחברה בכללותה, משקפת את האידאולוגיה של מפלגת השלטון פידס, ומעגנת את שלטונה, נטועה בתפיסת עולם נוצרית שמרנית בניגוד להונגריה עצמה, וכי היא מבצעת פוליטיזציה של מוסדות עצמאיים.
הממשלה דחתה קביעות כאלה, ולדבריה החוקה משקפת את הרצון העממי.
חוק היסוד מחולק לסעיפים כמפורט בטבלה.
סעיפים תחום עיסוק הערות הקדמה יסודות 21 פסקאות (AU) המפרטות את שם המדינה, בירתה, השפה הרשמית, סמלים וכו'.
החוקה, הנחשבת לשמרנית מבחינה חברתית ופיסקאלית, הכתיבה מספר שינויים.
במאמץ להוריד את החוב הציבורי אל מתחת ל-50% מהתמ"ג (ממעל ל-80% בזמן אימוץ החוקה), מוגבלות סמכויות בית המשפט לחוקה בענייני תקציב ומיסים עד ירידת החוב מתחת לרמה של 50%.
הנשיא רשאי לפזר את הפרלמנט אם תקציב אינו מאושר, ורק חברות בעלות פעילות ומבני בעלות שקופים רשאיות להציע הצעות לחוזים ממשלתיים.
גם סמכויותיו של ראש הבנק הלאומי ההונגרי מוגבלות, ושינוי חוקי המס והפנסיה דורש רוב של שני שלישים.
חייו של עובר מוגנים מרגע ההתעברות, ולמרות שהמהלך נתפס כפותח אפשרות לאיסור עתידי או הגבלות על הפלה, החוקים הקיימים לא נפגעו.
זוגות חד מיניים רשאים לרשום את שותפויותיהם באופן חוקי, אך נישואים מוגדרים בין גבר אחד לאישה אחת.
איסור על אפליה אינו מזכיר גיל או נטייה מינית, והחוקה מתירה מאסר עולם על פשעי אלימות ללא אפשרות לשחרור על-תנאי.
החוקה מורידה את גיל פרישת החובה של שופטים מ-70 לגיל הפרישה הכללי, שהיה 62 בעת האימוץ ואמור לעלות ל-65 עד 2022. ההוראה מכסה גם תובעים אך פוטרת את התובע הכללי ואת ראש בית המשפט העליון של הונגריה, ה-Curia.
שמה של המדינה שונה מ"הרפובליקה ההונגרית" ל"הונגריה" אך המדינה נותרה רפובליקה.
מבוא החוקה מכיל התייחסויות לכתר הקדוש, האל, הנצרות, המולדת וערכי המשפחה המסורתיים.
חוקים המשפיעים על תחומים כמו מדיניות המשפחה, מערכת הפנסיה והמיסוי ניתנים לשינוי רק באמצעות חקיקה מיוחדת (אקטים קרדינליים) המתקבלים ברוב של שני שלישים של הפרלמנט ואינם נתונים לביקורת חוקתית.
במשך מאות שנים, החוקה ההונגרית התבססה על המשפט המקובל.
אך לא הייתה כתובה, ואף לא היה קודקס אזרחי.
כמסמך הבסיס המשפטי שימש הקורפוס יוריס הונגאריקי (CJH-Corpus Juris Hungarici).
בין החוקים שקיבלו תוקף חוקתי היו שורה של חוקים ליברליים שנחקקו במהלך מהפכת 1848; חוק XII משנת 1867 (בנוגע לפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867); וחוקים בסיסיים נוספים כמו החוק הרביעי משנת 1869, המפריד בין הרשות המבצעת לרשות השופטת; או החוקים שלאחר 1870 המסדירים שלטון עצמי מקומי וממשל מדינה.
לאחר ייסודה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, אימצה מועצת השלטון ב-2 באפריל 1919 חוקה זמנית שהגדירה מערכת פוליטית בסגנון סובייטי.
ב-23 ביוני, אימצה האספה הלאומית של מועצות בעלות הברית חוקה, אך נפילתו של השלטון חודשיים לאחר מכן החזיר את הונגריה לחוקה ההיסטורית והבלתי כתובה שלה לפני 1918.
למרות היעדר חוקה כתובה, הועברו כמה חוקים חוקתיים בתקופה שבין מלחמות העולם.
החוק הראשון (1920) אישר את צורת הממשל המלוכנית (באין מלך, הואצלו סמכויות המלך ליורש העצר מיקלוש הורטי ושריו) והעניק סמכות חקיקה לפרלמנט.
חוקים נוספים העצימו את כוחו של יורש העצר, אשר הוסמך למנות ארבעים סנאטורים, ובהמשך במהלך מלחמת העולם השנייה, שמונים ושבעה.
באוגוסט 1949, בתקופת שלטון מפלגת העובדים ההונגרית, אומצה חוקה המבוססת על החוקה הסובייטית מ-1936 המבססת את כוחה של המפלגה בשלטון.
החוקה נותרה ברוח זו עד 1989, עם מספר תיקונים חשובים, ביניהם הכרזה ב-1972 על הונגריה כמדינה סוציאליסטית.
בעוד שהחוקה הבטיחה זכויות יסוד מסוימות, היקפן הוגבל על ידי הוראות שקבעו שיש לממשן בהתאם לאינטרסים של החברה הסוציאליסטית.
ב-1989, עם סיום המשטר הקומוניסטי, אישר בית המחוקקים ברוב גדול כמעט מאה שינויים בחוקה שטיהרו את אופיו הקומוניסטי של המסמך, ומגדירים את הונגריה כרפובליקה אזרחית דמוקרטית וחוקתית המכבדת את "ערכי הדמוקרטיה הבורגנית והסוציאליזם הדמוקרטי כאחד".
לאחר שהאופוזיציה זכתה בבחירות חופשיות ב-1990, הושמטו ההתייחסויות לסוציאליזם דמוקרטי ולכלכלה המתוכננת.
שינויים נוספים התרחשו בשני העשורים הבאים, שכן התוכניות לחוקה חדשה לא הגיעו למימוש.
בשנת 2010, יזמה הממשלה החדשה בראשות מפלגת פידס תהליך ניסוח חוקה חדשה.
בוועדה הפרלמנטרית לניסוח החוקה יוצגו כל חמש המפלגות הפרלמנטריות.
הטיוטה נכתבה על האייפד של József Szájer, אז חבר בפרלמנט האירופי.
הליך כתיבת החוקה כלל שאלונים שנשלחו בדואר לכלל האזרחים לצורך קבלת חוות דעתם.
חלק מן המשוב מצא ביטוי בחוקה, וכך הצעה לאמץ זכויות הצבעה לקטינים נגנזה לאחר שאזרחים הביעו את אי הסכמתם.
ב-18 באפריל 2011, אישר הפרלמנט את החוקה ברוב הנדרש של שני שלישים מחברי הבית, כאשר פידס ושותפיהם הקואליציוניים הנוצרים-דמוקרטים תמכו ומפלגת יוביק התנגדה.
המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית ומפלגת LMP החרימו הן את תהליך הניסוח והן את ההצבעה.
ב-25 באפריל, הנשיא פאל שמיט חתם על החוק, שנכנס לתוקף ביומה הראשון של 2012.
לדברי ראש הממשלה ויקטור אורבן שהחוקה משלימה מעבר לדמוקרטיה ומאפשרת כלכלה תקינה וממשלה נקייה לאחר שנים של ניהול כושל ושערוריות.
עם זאת, האופוזיציה האשימה את פידס בשימוש ברוב שלה בפרלמנט כדי לקדם את נוסח החוקה שלה ללא הסכמה חוצה מפלגות.
לפני ובמהלך ההצבעה על אימוץ החוקה, אלפי מפגינים הפגינו בבודפשט נגד קבלתה.
המפגינים טענו כי מדובר בניסיון של הממשלה לביסוס כוחה מעבר לתקופת הכהונה הנבחרת, כפיית האידאולוגיה הנוצרית שלה על המדינה והגבלת חירויות האזרח.
היעדר השתתפות של האופוזיציה הוזכר גם כן, אך סגן ראש הממשלה טיבור נברצ'ס השיב כי מפלגות אחרות הוזמנו להשתתף אך סירבו.
חברי הקהילה העסקית ההונגרית העלו קשיים עתידיים אפשריים באימוץ האירו, וציינו הוראה המעגנת את הפורינט כהילך חוקי.
עם זאת, פקיד ממשלתי אמר כי אם לא ניתן יהיה להשיג רוב של שני שלישים לשינוי הוראה זו, ניתן לעקוף אותה באמצעים אחרים, כגון משאל עם.
אחד מקטעי החוקה קובע כי המדינה איבדה את עצמאותה עם כיבושה על ידי גרמניה הנאצית.
נטען כי פסקה זו נועדה להסיר את האחריות לשילוח יהודים להשמדתם, ועשוי להשפיע על תביעות בעתיד.
למחרת ראש השנה האזרחית 2012, ערכה הממשלה אירוע בבית האופרה של בודפשט לציון כניסת החוקה לתוקף, כשבחוץ עשרות אלפי אנשים מחו על האירוע בטענה שהחוקה מאיימת על הדמוקרטיה על ידי הסרת איזונים ובלמים.
המפגינים כללו נציגים מקבוצות אזרחיות שונות וממפלגות אופוזיציה, ביניהן הסוציאליסטים.
ועדת ונציה וועדת הלסינקי ההונגרית הביעו דאגה.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל החוקה "מפרה את הסטנדרטים הבינלאומיים והאירופיים של זכויות אדם", בפרט סעיפים בנושא הגנת עובר, נישואים ומאסר עולם, ונטייה מינית שאינם מכוסים בסעיף נגד אפליה.
חברים בפרלמנט האירופי טענו כי הוא אינו מגן על זכויות אזרחים ומצמצם את הבלמים והאיזונים בחקיקה.
ראש הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה, אמר שהחוקה יכולה להגביל את "זכויות האדם הבסיסיות" ואומצה ללא שקיפות, גמישות, רוח של פשרה וזמן מספיק לדיון.
סגן שר החוץ של גרמניה, הביע את דאגתו, מזכ"ל האו"ם באן קי-מון הציע שהממשלה תתייחס לחששות לגבי החוקה.
בסלובקיה השכנה, שבה יש מיעוט הונגרי משמעותי, לפחות שלוש מפלגות, כולל האיחוד הדמוקרטי והנוצרי הסלובקי השולט, הביעו דאגה מסעיפים המקנים זכויות מסוימות להונגרים אתניים בחו"ל, כולל הזכות לאזרחות כפולה וזכות ההצבעה.
קיים חשש שלמהלך יש מטרות מרחיבות ולאומניות.
משרד החוץ של סלובקיה הצהיר כי יתנגד להפרה של כל מדינה אחרת את החוקה הסלובקית, ריבונותה או זכויות אזרחיה.
בתגובה, שר החוץ ההונגרי יאנוס מרטוני הבטיח לעמיתו הסלובקי שלחוקה אין השפעה חוץ-טריטוריאלית.
במרץ 2013, הפרלמנט תיקן את החוקה בפעם הרביעית, בהצבעה של 11–265. הנשיא יאנוש אדר חתם על התיקון לחוק, תוך ציון חובתו המשפטית והצורך לשמור על האחדות הלאומית.
מבטל פסיקות של בית המשפט לחוקה שניתנו לפני כניסת החוקה לתוקף של 2011, תוך שהיא מאפשרת להשפעות המשפטיות שלהן להישאר.
מעניקה לנשיא הקורייה ולתובע הראשי את הסמכות ליזום ביקורת חוקתית של חוקים.
תוך מתן סמכות לבית המשפט לחוקה לבחון את החוקה עצמה מטעמים פרוצדורליים.
קובע כי בית המשפט אינו יכול לבטל חוק שהתקבל ברוב של שני שלישים בפרלמנט.
שופטים ותובעים מחויבים לפרוש בגיל הפרישה הכללי, אם כי גיל זה נותר ללא ציון; ראש ה-Curia והתובע הראשי פטורים.
התיקון מעגן את חופש הדת ומאפשר תלונות חוקתיות בנוגע לחוק הכנסייה.
מאפשרת תביעות אזרחיות בגין דברי שטנה המכוונים לקהילה של אדם.
מחייב תלמידים שהמדינה מסבסדת את השכלתם לעבוד בהונגריה לתקופה לאחר סיום הלימודים או להחזיר למדינה את הוצאות שכר הלימוד שלהם.
מאפשר רק לכלי תקשורת ציבוריים לשדר פרסומות פוליטיות לפני הבחירות הכלליות והאירופיות.
חשיבותה של המשפחה המסורתית מודגשת, והרשויות מוסמכות לאסור מגורים במרחבים ציבוריים מסוימים, אם כי חסרי בית אינם מחוץ לחוק.
הצעה קודמת לחייב את הבוחרים להירשם לפני הבחירות לא נכללה לאחר שבוטלה קודם לכן על ידי בית המשפט לחוקה.
התיקון עורר ביקורת הן בתוך הונגריה והן מחוצה לה.
מנהיג המפלגה הסוציאליסטית תייג את הצעד כניסיון להגביל את סמכויות בית המשפט לחוקה, וחברי המפלגה תלו דגלים שחורים מחלונות בניין הפרלמנט ההונגרי, לאות אבל על הדמוקרטיה.
ה-LMP האשים כי הממשלה "מפרקת ערכים חוקתיים", בעוד שראש הממשלה לשעבר פרנץ גיורצ'ני, ראש הקואליציה הדמוקרטית הקטנה, הפנה גם הוא את תשומת הלב לצמצום הזכויות של בית המשפט.
מחאה בבודפשט שנערכה בימים שלפני מתן האישור הפרלמנטרי כללה אלפי בני אדם, ואילו ביום ההצבעה הגיעו כמה מאות.
ז'וזה מנואל ברוזו, נשיא הנציבות האירופית ות'ורביורן ג'גלנד, מזכ"ל מועצת אירופה, העלו יחד דאגות לגבי השפעת התיקון על שלטון החוק, בעוד פוליטיקאים בולטים באיחוד האירופי, כולל ורהופשטדט ומרטין שולץ, הביעו.
אורבן הכחיש שסמכויותיו של בית המשפט החוקתי הצטמצמו, ואתגר את המבקרים להסביר עד כמה התיקון אינו דמוקרטי.
בספטמבר הועבר תיקון חמישי בתגובה להמלצות של בית המשפט לחוקה, הנציבות האירופית וועדת ונציה.
לאחר אימוץ התיקון, ג'גלנד שיבח את מאמצי הממשלה להתמודד עם ביקורת בינלאומית.
חוקת בית הדין הבין-לאומי היא נספח למגילת האומות המאוחדות המפרט, לפי פרק XIV למגילה , את חוקי בית הדין הבין-לאומי לצדק, שהחליף את בית הדין הקבוע לצדק.
החוקה מחולקת ל-5 פרקים ומורכבת מ-70 סעיפים.
החוקה מתחילה בסעיף 1 הקובע:
שאר 69 הסעיפים מקובצים ב-5 פרקים:
פרק I - ארגון בית הדין (סעיפים 2–33)
סעיף 3 לחוקה קובע כי בית הדין יורכב מ-15 חברים בני לאומים שונים, והוא לא יכלול יותר מחבר אחד מאותה מדינה.
סעיף 4 קובע כי מועמדים יוצעו על ידי קבוצות לאומיות וייבחרו על ידי העצרת הכללית ומועצת הביטחון.
השופטים נבחרים לתקופת כהונה של 9 שנים עם אפשרות לבחירה מחדש (סעיף 13), ואסור להם למלא כל תפקיד פוליטי, מנהלי או מקצועי.
סעיף 18 קובע כי הדחת שופט תעשה רק אם כל השופטים מסכימים פה אחד שהוא הפר את התנאים הדרושים לכהונה, וסעיף 19 מעניק להם חסינות דיפלומטית.
לפי סעיף 21 בית הדין בוחר את הנשיא וסגנו לתקופת כהונה של שלוש שנים, עם אפשרות לכהונה נוספת.
סעיף 22 קובע שמושבו של בית הדין הוא בהאג, הולנד, אך הוא יכול למלא את תפקידיו במקום אחר אם יראה בכך צורך.
סעיף 31 מכיל הוראות הנוגעות לזכותו של צד בסכסוך המובא לבית הדין לייצוג על ידי שופט בעל אזרחות, סעיף 32 קובע את שכרם של השופטים וסעיף 33 קובע שהוצאות בית הדין יכוסו על ידי האומות המאוחדות.
פרק II - סמכות בית הדין (סעיפים 34–38)
סעיף 34 לחוקה קובע כי רק מדינות יכולות להיות צדדים בתיקים הנידונים בבית הדין, אך הוא יכול לבקש מארגונים בין-לאומיים מידע הרלוונטי לתיק.
סעיף 36 קובע את המקרים בהם יש לבית הדין סמכות להתערב, וסעיף 38 מפרט את מקורות המשפט הבין-לאומי הפומבי בהם רשאי בית הדין להשתמש על מנת להכריע בתיק: אמנות, המנהג הבין-לאומי , עקרונות משפטיים כלליים והחלטות שיפוטיות וכתיבה אקדמית כאמצעי משנה.
סעיף 39 לחוקה קובע כי השפות הרשמיות של בית הדין יהיו אנגלית וצרפתית, ולפי סעיף 41 לבית הדין סמכות לנקוט אמצעים זמניים לשמירה על זכויותיו של מי מהצדדים.
סעיף 46 קובע כי הדיונים יהיו פומביים, אלא אם בית הדין יקבע אחרת או שהצדדים יבקשו את חיסיון המשפט, ולאחר סיום הצגת הטיעונים יתקיים הדיון בפרטיות.
לפי סעיף 55 התיקים יוכרעו ברוב קולות השופטים, ובמקרה של שוויון בקולות הקול המכריע יהיה לש הנשיא.
סעיף 60 קובע כי פסיקת בית המשפט היא סופית ואינה נתונה לערעור, אך ניתן להגיש בקשה לתיקון פסק דין במקרה שהתגלתה עובדה חדשה שעשויה להשפיע באופן מכריע על התיק ולא הייתה ידועה לבית הדין בעת ההחלטה.
פרק IV - חוות דעת מייעצות (סעיפים 65–68)
סעיף 65 לחוקה קובע כי בית הדין רשאי לתת חוות דעת מייעצות בכל שאלה משפטית לפי בקשת כל מדינה הזכאית לעשות זאת לפי מגילת האו"ם או חוקת בית הדין.
סעיף 69 קובע כי תיקונים לחוקה יבוצעו באותו הליך כפי שנקבע במגילת האומות המאוחדות, בכפוף לכל ההוראות שהעצרת הכללית תאמץ על פי המלצת מועצת הביטחון לגבי השתתפותן של מדינות שהן צדדים לחוקה אך אינן חברות באו"ם.
סעיף 70 קובע כי לבית הדין סמכות להציע תיקונים לחוקה, שייבחנו בהתאם להוראות סעיף 69.
כל 193 המדינות החברות באומות המאוחדות הן צד לחוקה מתוקף אשרורן את מגילת האומות המאוחדות.
על פי סעיף 93(2) למגילת האו"ם, מדינות שאינן חברות באו"ם יכולות להיות צד לחוקה, בכפוף להמלצת מועצת הביטחון ואישור העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
חוקת החירות הוא ספר שנכתב על ידי פרידריך האייק, שפורסם לראשונה ב-1960 בהוצאת אוניברסיטת שיקגו.
חוקרים רבים ראו בספר את היצירה החשובה ביותר של האייק.
בישראל הספר פורסם ב-2013 על ידי הוצאת המרכז האקדמי שלם בתרגומו של אהרן אמיר.
בעת עבודתו של האייק באוניברסיטת שיקגו בשנות ה-50, הוא התעניין בקשר בין טרנספורמציה חברתית לאופן הצגת הידע המדעי.
ב-7 במרץ 1954 ביקש האייק מימון מקרן גוגנהיים עבור מסעותיו לאיטליה וליוון.
הוא עשה זאת לא רק למען מחקרו על ג'ון סטיוארט מיל, אלא גם משום שהאמין שביקור באזורים הלא-מתועשים הללו יעזור לו להבין טוב יותר כיצד מסורת ותרבות מתפתחות בחברות חקלאיות.
מסעות אלו היה הבסיס לספר "חוקת החירות".
האייק סיים לכתוב את הספר במאי 1959, והספר פורסם בפברואר 1960.
בספר זה האייק דן במושגי החירות והחופש, ומדגיש את משמעותם המקורית כהיעדר כפייה על ידי אחרים.
בנוסף על כך, האייק דן בהתפתחות המטרות והערכים האנושיים, ומדגיש את חשיבותן של חברות פתוחות שבהן רעיונות חדשים יכולים להיווצר ולהתחרות זה בזה.
האייק מסיים באזהרה מפני שליטה מוגזמת ומחנק פוטנציאלי של כוחות ספונטניים החיוניים לקידום חברתי.
"חוקת החירות" הוצב במקום ה-9 ברשימת "100 ספרי העיון הטובים ביותר של המאה העשרים" של המגזין השמרני National Review.
חוקת ברזיל (בפורטוגזית: Constituição da República Federativa do Brasil) היא חוקה המהווה את הבסיס המכונן המשפטי והפוליטי העליון של ברזיל.
היא מגדירה את ארגון השלטון, זכויות האדם, היחסים בין הממשלה הפדרלית למדינות, והכללים הבסיסיים לפיהם מתנהלת החברה הברזילאית.
החוקה הנוכחית של ברזיל אושרה בשנת 1988, מייצגת עקרונות יסוד של דמוקרטיה, זכויות האדם ושלטון החוק.
היא נכתבה בעקבות משטר צבאי, ומכילה לא רק עקרונות של ממשל, אלא גם מאפיינים של חברה הוגנת ושוויונית.
מערכת החוקה הברזילאית מעמידה את זכויות האזרח במרכז, וכוללת מנגנונים של איזונים ובלמים בין הרשויות השונות במערכת הפוליטית של המדינה.
לכל אורך קיומה ברזיל חוותה מספר רב של חוקות, כל אחת משקפת את המציאות הפוליטית, החברתית והכלכלית של התקופה בה נכתבה.
החוקה הנוכחית, כאמור, נכנסה לתוקף בשנת 1988 והיא משקפת את השאיפה לבניית חברה יותר שוויונית ודמוקרטית.
החוקה הראשונה של ברזיל, שנכתבה לאחר עצמאותה מפורטוגל, הייתה חוקה מונרכית ליברלית בהשראת החוקה הצרפתית.
היא הקימה מונרכיה חוקתית, שמרה על עקרונות הפרדה בין הרשויות (מחוקקת, מבצעת ושופטת), הכרה בזכויות מסוימות של האזרחים, אך במידה מוגבלת, ושמירה על מעמדו של הקיסר כסמכות עליונה.
עם נפילת המונרכיה ב-1889, נכתבה חוקה רפובליקנית חדשה, שהושפעה רבות מהחוקה האמריקאית.
היא הקימה רפובליקה פדרלית, הדגישה את זכויות הקניין הפרטי, והיוותה התמקדות בחיזוק מעמד האוליגרכיה החקלאית.
חוקה זו חיזקה את מעמד האוליגרכיה ויצרה בסיס למערכת פוליטית מבוזרת.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, עלייתו לשלטון של ז'טוליו ורגאס בשנת 1930, חוותה ברזיל מספר שינויים חוקתיים.
ורגאס, שהגיע לשלטון בהפיכה צבאית, פירק את הקונגרס והשעות את החוקה, כשהוא מבקש לרכז את השלטון בידיו.
בתקופה זו החוקה העניקה התערבות ממשלתית נרחבת בכלכלה, והושפעה מהחוקות הפשיסטיות באירופה.
בשנת 1937, עם הכרזת "המדינה החדשה", בוטלה החוקה של 1934 ונוסחה חוקה חדשה, אוטוריטרית יותר.
תקופת ורגאס סימנה את המעבר מ"רפובליקה ישנה" מבוזרת למדינה מודרנית יותר, אך במחיר של פגיעה בזכויות האדם ובדמוקרטיה.
לאחר נפילת משטרו של ורגאס, חזרה ברזיל לדמוקרטיה ונוסחה חוקה חדשה.
חוקה זו, שהושפעה מהחוקה של 1934, הדגישה את זכויות האדם והעבודה וכן חיזקה את מעמד הקונגרס הלאומי.
בעקבות הפיכה צבאית נוספת בשנת 1964, נכתבה חוקה חדשה שהגבילה את זכויות האדם והעניקה סמכויות נרחבות לצבא.
חוקה זו ביטאה את אופי המשטר האוטוריטרי והגבילה את חופש הביטוי וההתארגנות.
לאחר תקופה ארוכה של דיקטטורה צבאית, נערכו בחירות חופשיות בברזיל, והעם אישר חוקה חדשה ודמוקרטית.
חוקה זו, שהיא החוקה הנוכחית, נחשבת לאחת החוקות הדמוקרטיות המתקדמות בעולם.
החוקה הברזילאית של 1988 היא מסמך מקיף ומפורט, המורכב מכמה פרקים :
פרק 1: העקרונות הכלליים של המדינה (המשטר הדמוקרטי)
הפרק הראשון מגדיר את עקרונות היסוד של המדינה, את מבנה המשטר, ואת זכויות האזרח.
בפרק זה נדונים העקרונות המרכזיים של החוקה, המנחים את פעולתה של מדינת ברזיל:
שלטון מרכזי, אך עם כיבוד זכויות המקומות והקהילות.
פרק 2: זכויות וביטחון חברתי
הפרק השני מתאר את זכויות האדם וביטחונם החברתי של האזרחים, כולל את הזכויות הכלכליות, החברתיות והתרבותיות.
החוקה מעניקה לאזרחים את הזכויות המובילות כמו:
זכות לגישה לשירותים ציבוריים, ביניהם חינוך, בריאות, דיור ותחבורה.
זכות לעבוד ולשאת בעבודה בתנאים הוגנים.
זכויות שוויון לפי מגדר, דת, וגזע.
פרק 3: המבנה הפוליטי של המדינה
הפרק השלישי עוסק בהגדרת המבנה הפוליטי של ברזיל ובמערכת השלטון שלה.
בפרק זה מוצגות שלוש הרשויות המרכזיות:
הרשות המבצעת: הממשלה ומוסדותיה, בראשם הנשיא.
הרשות המחוקקת: הקונגרס הלאומי, המורכב מ-2 בתים: הסנאט והמועצה התחתונה (החדר הנמוך).
הרשות השופטת: מערכת בתי המשפט ברמות שונות.
הפרק מגדיר גם את אופן הבחירות והמשטר הפוליטי הכללי.
הפרק הרביעי מפרט את כללי הבחירות במדינת ברזיל.
בבחירות כלליות במדינה יש שיטה של הצבעה חובה, כל אזרח ברזילאי בגיל 18–70 מחויב להצביע.
גם בחירות לרשויות המקומיות מתקיימות תחת כללים דומים.
הפרק מפרט גם את הסמכויות של מערכת הבחירות, את חובת היושרה בבחירות, וכולל עקרונות של שוויון.
פרק 5: הארגונים הפוליטיים וההסכמים בין רשויות המדינה
הפרק הזה עוסק בחלוקת הסמכויות בין הגופים השונים במדינה, בפרט בין הרשויות השונות, והדרך שבה כל רשות פועלת ומפקחת על האחרות, על מנת למנוע ריכוז כוח או שחיתות.
הפרק מכסה גם את היבטי הבקרה והאיזון של כל רשות, כולל סמכויות קריטיות של בית המשפט העליון והמוסדות השיפוטיים.
פרק זה עוסק בהגדרה של האומה הברזילאית מבחינה פוליטית ותרבותית, ומדגיש את משמעותה של אזרחות ברזילאית, ואת ההזדמנויות והחובות הנובעות ממנה.
כאן נמצאים גם המוסדות המייצגים את המדינה ברמה הבינלאומית.
הפרק השביעי מתאר את המבנה הפוליטי של הרשויות המקומיות בברזיל: המדינות והערים.
כל מדינה בברזיל נחשבת ישות משפטית בעלת סמכויות רבות, כולל חקיקה מקומית, ולכן הפרק מפרט את השיטה הממשלתית ברמה המקומית.
פרק 8: השפעת החוקה על הארגונים והחוקים במדינה
בפרק זה נדונים הארגונים והמוסדות השונים במדינה (כגון: מועצות ציבוריות) ותפקודיהם במסגרת החוקה.
בפרק זה מוגדרות גם ההוראות לגבי מתי אפשר לשנות או לתקן את החוקה, ובעיקר כשיש צורך בתיקונים חוקתיים שיכולים לשנות את עקרונות היסוד של המדינה.
פרק 9: מנגנון לתיקון לחוקה
החוקה הברזילאית כוללת גם מנגנון לתיקונים, כך שניתן לשנות חלקים מהחוקה במקרה של צורך.
בפרק זה מפורטות דרכי השינוי, את תהליך החקיקה הנוגע לתיקון החוקה, כולל אישור על ידי הקונגרס הלאומי ודרישות פוליטיות שקשורות לשינויים גדולים בחוקה.
החוקה הברזילאית של 1988 כוללת מנגנון לתיקונים, ובמהלך השנים מאז נחקקו מספר תיקונים שנגעו בתחומים שונים של מדיניות, זכויות פרטיות, מבנה הממשל ותחומים נוספים.
התיקונים לחוקה בברזיל חשובים מאוד, שכן הם מבטאים את התפתחותה של המדינה ואת הצרכים המשתנים שלה.
נכון לשנת 2024, החוקה ברזילאית עברה יותר מ-100 תיקונים.
ביניהם ניתן למנות מספר תיקונים שהיוו נקודות מפנה בהיסטוריה הברזילאית:
תיקון 1 (1992): הרחבת זכויות עובדים
תיקון זה שיפר את המעמד של עובדים, בעיקר בעניינים הקשורים לזכויות פרנסה, אבטלה, ושכר מינימום.
התקבלו גם חוקים שעסקו בזכויות עובדים במצבים של פרישה.
תיקון 45 (2004): רפורמה במערכת המשפט
תיקון זה קבע תיקונים חשובים למערכת המשפט, במיוחד בנוגע לתקנות ולזכויות האדם.
בין השאר, תיקון זה הרחיב את הגישה לבית המשפט העליון של ברזיל לצורך שמירה על זכויות אדם ודיכוי שחיתות, והקל על האפשרות להגיש תביעות לבית המשפט העליון.
תיקון 66 (2010): שיפור זכויות הנשים
תיקון זה כלל את הרחבת הזכויות לנשים, בעיקר בתחום החינוך, הבריאות והשוויון בעבודה.
בנוסף, תיקון זה הגביר את הענישה נגד אלימות כלפי נשים והחמיר את הענישה נגד גילוי עריות.
תיקון 73 (2013): חיזוק זכויות של אוכלוסיות ילידיות
תיקון זה היה צעד חשוב בהגנה על זכויות האוכלוסיות הילידיות בברזיל.
הוא הגדיר מחדש את זכותן של קבוצות ילידיות לקרקע ולתנאים חיים בכבוד, והדגיש את הצורך בשמירה על תרבויותיהם וניהולם העצמאי של אזורי מגוריהם.
תיקון 81 (2014): תיקון בחוק הבחירות המקומיות
תיקון זה כלל את ההתאמות הנדרשות לאור השינויים הדינמיים בעולם הבחירות, והביא לאיזון בין המשטר הפוליטי המקומי למערכת הפוליטית הכללית בברזיל.
התיקון הקנה לכל ראש עיר סמכויות משולבות על תחומי הממשל המקומי והארצי.
החוקה של ממלכת הולנד (בהולנדית: Grondwet voor het Koninkrijk der Nederlanden) היא המסמך המשפטי העליון והיסודי שמנחה את אופן פעולתה של ממלכת הולנד.
החוקה מספקת את המסגרת החוקתית לשלטון במדינה ומבנה את זכויות האזרח, תפקידי מוסדות השלטון, והיחסים בין הגופים השלטוניים השונים.
היא מהווה תשתית לחקיקה ולפיתוח המשפט ההולנדי עד היום.
ההיסטוריה החוקתית של הולנד מתחילה במהלך המאה ה-16, כאשר הולנד הייתה חלק מהאימפריה הספרדית.
המרד ההולנדי, שבסופו של דבר הביא להקמת הרפובליקה ההולנדית, נבע בין השאר ממאבק בעד עצמאות מדינית וחוקתית.
הקונגרס של וסטפאליה (1648) סיים את המלחמה הדתית הגדולה, וסימן את תחילת הדרך להקמת הרפובליקה ההולנדית, שהייתה עצמאית מבחינה פוליטית, אם כי המערכת החוקתית שלה לא הייתה מסודרת.
החוקה הראשונה (1798) – החוקה הרפובליקנית
במהלך המאה ה-18, בעקבות רעיונות האור Enlightenment, השפעות צרפתיות והמהפכה הצרפתית, הוקמה בשנת 1798 החוקה הראשונה של הרפובליקה ההולנדית.
החוקה הייתה רפובליקנית וממוקדת ברעיון של שלטון רפובליקני, שבו העם הוא הריבון.
החוקה קבעה עקרונות של חופש דת, חופש דיבור, ושוויון בפני החוק.
החוקה של 1814 – תקופת ממלכת הולנד
לאחר תקופת שלטון נפוליאון, אשר שלט בהולנד עד 1813, הוקמה ממלכת הולנד תחת שלטונו של וילהלם הראשון, שנעשה למלך הראשון של הולנד.
בשנת 1814, לאחר סיום שלטון נפוליאון, נחקקה חוקה חדשה, שהיא החוקה הראשונה של ממלכת הולנד.
החוקה הזאת חיזקה את סמכויות המלך והציבה את מערכת השלטון על עקרונות של מלוכה חוקתית, אך גם קבעה עקרונות דמוקרטיים יחסית.
החוקה של 1848 – מהפכה חוקתית
החוקה של 1848 הייתה נקודת מפנה חשובה.
לאחר תקופת דיכוי פוליטי והתמרמרות ציבורית, התרחש שינוי מהותי במבנה השלטון בהולנד.
יורדאן מרטוס, שר הפנים של הולנד, הנהיג רפורמות חוקתיות, שהפחיתו את כוח המלך והעבירו סמכויות רבות להפרלמנט.
החוקה החדשה עיגנה את עקרון הדמוקרטיה הפרלמנטרית, שכלל את האפשרות של היבחרות חופשית של חברי הפרלמנט והגבלה של סמכויות המלוכה.
בשנה זו, הושלמו הרפורמות החוקתיות והוסרו האבחנות בין הזכויות שניתנו לאזרחים שמוגדרים כ"הלבנים" לבין אזרחים ממוצא אחר.
החוקה של 1898 חיזקה את עקרונות זכויות האדם ושיווין הזכויות.
החוקה של 1983 הייתה עדכון משמעותי לחוקה, במטרה להתאים את המדינה למציאות חברתית ותרבותית מודרנית יותר.
מדובר בשדרוג של החוקה הקיימת על פי עקרונות הדמוקרטיה, זכויות האדם והחוק, תוך שמירה על יציבות ושגשוג חברתי.
כל שינוי כזה דרש את האישור של שני בתי הפרלמנט ההולנדי, ועמידה בתנאים מחמירים של חוקתיות.
החוקה ההולנדית מגדירה את מבנה השלטון במדינה בצורה מדויקת ומקיפה, תוך קביעת יחסי הגומלין בין המוסדות השונים.
פרק 1: עליונות החוקה והעקרונות היסודיים
הפרק הראשון עוסק בנושאים העקרוניים ביותר של המדינה ההולנדית.
הוא מציין את עקרונות היסוד של המדינה, כמו עקרון השוויון, חופש הדת, והפרדת הרשויות.
סעיף 1 – השוויון בפני החוק: "הולנדים הם שווים בפני החוק".
סעיף 6 – חופש דת ואמונה: כל אזרח זכאי לבחור את אמונתו ולבצע פולחנים דתיים.
סעיף 7 – חופש הביטוי: כל אזרח זכאי לבטא את דעותיו בכל דרך.
פרק 2: המלך והמוסדות המלכותיים
המלוכה בהולנד היא מלוכה חוקתית, משמעות הדבר היא שהמלך או המלכה הם ראשי המדינה, אך לא נושאים בסמכויות ממשיות בניהול עניינים פוליטיים שוטפים.
החוקה מקנה להם בעיקר תפקידים סמלים וייצוגיים.
סעיף 21 – מגדיר את סמכויות המלך.
המלך רשאי לפעול רק בהסכמת הממשלה, דבר שמתבטא במערכת של "קבינט מלכותי" בו כל החלטה חייבת לעבור את אישור השרים.
סעיף 23 – קובע כי המלך יפרסם חוקים בהתאם להסכמת הממשלה, וחתימתו אינה מספקת כדי שהחוק ייכנס לתוקף.
אף על פי שאין לו סמכויות ממשיות, המלך אחראי להיבחר את ראש הממשלה ולמלא את תפקידו בהכרעות פוליטיות במקרים של חוסר יציבות פוליטית.
הפרלמנט ההולנדי, הנקרא גם הסטאטן-ג'נראל (Staten-Generaal), הוא הגוף המחוקק של הולנד.
הוא מורכב משני בתים: הבית התחתון (Tweede Kamer) והבית העליון (Eerste Kamer).
שני בתי הפרלמנט מעורבים בתהליך החקיקה, אך תפקידיהם שונים.
סעיף 50 – קובע את ההרכב של הסטאטן-ג'נראל.
הבית התחתון (Tweede Kamer): מורכב מ-150 חברי פרלמנט שנבחרים בבחירות ישירות על ידי הציבור.
תפקידו העיקרי הוא להציע חוקים ולבחון את פעילות הממשלה.
הבית העליון (Eerste Kamer): מורכב מ-75 חברים שנבחרים על ידי הפרלמנטים של המדינות המרכיבות את ממלכת הולנד (הולנד, ארובה, סינט מארטן), והם מאשרים או דוחים חוקים שמגיעים מהבית התחתון.
סעיף 53 – קובע את כוחה של הסטאטן-ג'נראל לאשר או לדחות חוקים.
בית התחתון יכול להציע חוקים, אך בית העליון יכול להחליט אם לאשרם או להחזירם לממשלה עם הצעות שינויים.
החקיקה בהולנד דורשת את אישור שני בתי הפרלמנט.
הצעת חוק נשלחת תחילה לבית התחתון (Tweede Kamer), שם נדונה ומאושרת.
אם הצעת החוק מאושרת, היא נשלחת לבית העליון (Eerste Kamer), שם ייתכן שתאושר, תודח או תוחזר עם תיקונים.
אם החוק מאושר בבית העליון, הוא מועבר למלך לחתימה.
הממשלה בהולנד מורכבת מהממשלה הראשית, הנקראת הקבינט.
הקבינט אחראי לניהול השוטף של המדינה, וכולל את ראש הממשלה, אשר משמש גם כראש הממשלה בפועל, את השרים ומזכירי המדינה.
סעיף 42 – קובע את תהליך הרכבת הקבינט.
לאחר הבחירות הכלליות, המלך פונה למנהיג המפלגה הגדולה ביותר או למועמד המוסכם ביותר להרכיב את הממשלה.
סעיף 43 – קובע את סמכויות הממשלה, כולל סמכויות ביצוע ויישום החוקים.
הממשלה אחראית על ניהול ענייני המדינה ומדיניותה.
סעיף 44 – מחייב את הממשלה לפעול בהסכמת המלך.
המלך חותם על כל החלטה ממשלתית (אך לא מעורב ישירות במינויים או בקביעת מדיניות).
הקבינט פועל ברובו כגוף קיבוצי, עם ראש ממשלה שמנהל את דיוני הקבינט אך לא מקבל החלטות באופן עצמאי.
תפקיד ראש הממשלה חשוב בעיקר בניהול הממשל ובייצוג המדינה מול העולם.
פרק 5: תהליך השינויים החוקתיים
החוקה ההולנדית מאפשרת תיקונים ושינויים בעת הצורך.
תיקונים לחוקה דורשים את הסכמת שני בתי הפרלמנט, ותהליך השינוי הוא תהליך ארוך ומורכב.
סעיף 137 – מציין את ההליך לשינוי החוקה.
כל תיקון לחוקה חייב לעבור מספר קריאות בפרלמנט.
תיקונים צריכים לקבל את אישורם של שני בתי הפרלמנט, כמו גם אישור ממשלתי.
סעיף 138 – קובע כי תיקון לחוקה ייכנס לתוקף רק אם הוא אושר בשני סבבים נפרדים של אישור (לא במהלך אותה כהונה של הפרלמנט).
המערכת השיפוטית בהולנד עצמאית, והחוקה מבטיחה כי בתי המשפט לא יפגעו בשום אופן בלאות של הפעילות המשפטית.
בתי המשפט בהולנד אחראים להבטיח כי המדינה תפעל לפי החוק, והם פועלים גם כגוף המפקח על פעילות הממשלה.
סעיף 120 - קובע שחוקתיותם של חוקים לא תעמוד לביקורת של בתי המשפט.
סעיף 94 - קובע שתקנות סטטוטוריות לא יהיו בתוקף במידה והן עומדות בסתירה עם אמנות בינלאומיות או החלטות מחייבות של מוסדות בינלאומיים.
המערכת השיפוטית אינה כפופה לממשלה או לפרלמנט, ובית המשפט העליון (Hoge Raad) עומד בראש המערכת.
פרק 7: זכות ההצבעה וזכויות האזרח
הפרק השביעי עוסק בזכויות האזרח והזכויות הפוליטיות, כולל זכות הבחירה, חופש הביטוי, וזכויות פוליטיות אחרות.
סעיף 30 – זכות הצבעה לכל אזרח הולנדי מגיל 18 ומעלה.
סעיף 32 – כל אזרח זכאי להיבחר למוסדות הציבוריים, ואין להפלות איש.
החוקה מבטיחה את זכויות האזרח, חופש הביטוי וההשתתפות הפוליטית, ומבנה את הזכויות האישיות והחוקיות.
הפרק השמיני בחוקה ההולנדית עוסק במבנה הצבא ובסמכויותיו, ומסדיר את יחסי הגומלין בין הצבא לבין הממשלה.
בהולנד קיימת צבא מקצועי, והחוקה מדגישה את שליטתה של הממשלה הציבילית על הצבא, תוך שמירה על עקרונות הדמוקרטיה והחוק.
הפרק השמיני בחוקה מסדיר את החובה להבטיח את ביטחון המדינה תוך שמירה על עקרונות הדמוקרטיה.
צבא הולנד נחשב לכוח המשרת את המדינה ואת אזרחיה, והמוסדות הצבאיים כפופים תמיד לממשלה הנבחרת.
החוקה בהולנד מבטיחה כי הצבא לא יהיה מעורב בהליכי קבלת החלטות פוליטיות, כלומר הצבא לא משולב במערכת השלטונית, ומנגד, הוא תמיד פועל תחת שליטתה של הממשלה האזרחית.
סעיף 97 – המפקד העליון של הצבא:
סעיף זה קובע כי המלך הוא המפקד העליון של הצבא, אך עליו לפעול בהתאם לממשלה.
כלומר, המלך מחזיק בתפקיד סמלי של מפקד עליון, אך כל פעולתו בתחום הצבאית מבוצעת על פי החלטות הממשלה.
סעיף זה מדגיש את עקרון השליטה האזרחית על הצבא: המלך כאדם פרטי לא מקבל החלטות צבאיות באופן עצמאי, אלא כל הפעולות הצבאיות חייבות להיות מאושרות על ידי הממשלה הנבחרת, והצבא יפעל בהתאם למדיניות ביטחונית שנקבעה על ידי המוסדות הדמוקרטיים.
סעיף 98 – הצבא לא יעסוק בפוליטיקה:
סעיף זה מחייב את הצבא לפעול רק לצורכי ביטחון ולמנוע כל מעורבות פוליטית.
הצבא ישמור על נייטרליות פוליטית וימנע מלהתערב בעניינים פנימיים של המדינה, כך שהצבא לא יתערב במערכת השלטונית או בניהול המדינה.
עיקרון זה מבטיח כי כל פעולה צבאית בהולנד תהיה מנוהלת על ידי הממשלה הנבחרת בלבד, ומונעת שימוש צבאי לצורכי כוח פוליטי.
סעיף 99 – החלטות צבאיות:
הצבא תחת ממשלת הולנד פועל רק לפי צווים ממשלתיים ולפי החלטות הממשלה.
כל פעולה צבאית או ביטחונית, כולל הכרזת מלחמה או פעולה צבאית מחוץ לגבולות המדינה, נעשית באישור הממשלה.
ככזו, החוקה משדרת כי הצבא לא פועל באופן אוטונומי אלא כפוף להוראות ממשלתיות ולתכנון אסטרטגי של המוסדות האזרחיים.
סעיף 100 – ההגנה על הממלכה:
סעיף זה קובע כי הצבא ישמור על שלמותה של המדינה, וכן על ביטחונה של ממלכת הולנד.
אם ייתקל במצבים של איום או מלחמה, הצבא יהיה אחראי לשמור על הביטחון, אך כל פעולה כזו חייבת להיות מאושרת על ידי הממשלה.
סעיף זה מדגיש את תפקוד הצבא ככוח הגנתי בלבד, תוך שליטה אזרחית מלאה על הכוחות הצבאיים.
אין שירות חובה בהולנד, כלומר הצבא מורכב מכוחות מקצועיים וולונטריים, ולא מצבא מאורגן על בסיס גיוס חובה.
עם זאת, ישנן תוכניות לימוד צבאיות ברמה מקצועית גבוהה, וכלול גם מערך מילואים.
הצבא ההולנדי מקבל את המשאבים שהוא זקוק להם במימון ממשלתי, מתוך הבנה כי הוא מכונה לאומית לשמירה על הביטחון הכללי, על פי מדיניות הממשל.
הפרק התשיעי בחוקה ההולנדית עוסק במבנה המדינות המרכיבות את ממלכת הולנד.
ממלכת הולנד מורכבת ממספר מדינות אוטונומיות: הולנד, ארובה, סינט מארטן ואי קורסאו.
כל אחת מהמדינות הללו שומרת על ריבונות מסוימת ומבנה ממשל עצמאי, אך הן מקבלות את מרותו של המלך כאחדות מדינית.
סעיף 43 – מבנה הממלכה:
סעיף זה קובע את מבנה הממלכה ההולנדית כפי שהיא בנויה ממדינות אוטונומיות עצמאיות, אך תחת שלטון אחד, כלומר הממלכה ההולנדית.
כל מדינה בממלכה (הולנד, ארובה, סנט מארטן) שומרת על ריבונות רבה בתחום המקומי שלה (כולל חקיקה מקומית), אך על מדינות אלה להיות חלק מהממלכה המורכבת, תוך שמירה על עקרונות השלטון הממלכתי.
המדינות המרכיבות את הממלכה בהולנד מצייתות לחוקה זו, אך כל מדינה יכולה להחיל חוקים ותקנות שמתאימים למצבה המקומי.
סעיף 44 – חובות ויחסים בין המדינות:
סעיף זה מגדיר את החובות והיחסים שבין המדינות המרכיבות את הממלכה.
המדינות האוטונומיות חייבות לשתף פעולה במגוון תחומים, כולל כלכלה, ביטחון, עניינים דיפלומטיים ועוד.
בנוסף, סעיף זה קובע כי על המדינות לעמוד בהסכמים פוליטיים וכלכליים עם מדינות אחרות בהקשר של האיחוד.
כל מדינה בממלכה היא בעלת שליטה מלאה על תחומים מסוימים (כגון חינוך, בריאות ורווחה) ומערכת חוקים עצמאית.
אך קיימת מערכת חוקים כללית ותחומים חופפים, בהם כל המדינות חייבות לשתף פעולה באופן הדדי.
מדינות כמו ארובה, סנט מארטן וקורסאו שומרות על שליטה עצמאית בנוגע לעניינים פנימיים, אך המדיניות הכלכלית והחוקית הכוללת מנותבת על ידי הממלכה המרכזית.
ישנה מערכת של משא ומתן ושיתוף פעולה בין המדינות המרכיבות את הממלכה, במיוחד כשמדובר במדיניות חוץ, ביטחון, וכלכלה.
בנוסף, קיימת מועצה כלל ממלכתית המורכבת מנציגים מהמדינות השונות, ששומרת על האיזון בין העצמאות של כל מדינה לבין הקווים המנחים של הממלכה כולה.
חוקת אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan konstitusiyası) אומצה ב-12 בנובמבר 1995 במשאל עם.
זו הייתה החוקה הראשונה של אזרבייג'ן העצמאית.
החוקה הראשונה של אזרבייג'ן העצמאית מורכבת מ-5 פרקים, 12 סעיפים ו-147 סעיפים.
הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן שנוסדה ב-1918 והתקיימה במשך 23 חודשים עד 1920 לא יכלה לאמץ חוקה.
לכן, ההיסטוריה של בניית החוקה באזרבייג'ן מתחילה בדרך כלל מהתקופה בה אזרבייג'ן הייתה חלק מברית המועצות.
החוקה הראשונה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן אומצה בשנת 1921 והייתה בהתאם ל.
החוקה האחרונה של אזרבייג'ן הסובייטית אומצה ב-21 באפריל 1978 והייתה גם היא בקו ובמבנה של חוקת ברית המועצות.
אזרבייג'ן הכריזה על עצמאותה ב-1991, והכנת חוקה חדשה שתחליף את המסמך מ-1978 החלה ב-1992, אך אימוץ חוקה חדשה התעכב בשל מהומות אזרחיות ופוליטיות.
עד לאימוץ חוקה חדשה, המסמך הבסיסי בתחילת שנות ה-90 היה חוק העצמאות מ-18 באוקטובר 1991, שרשויות הממשלה תיארו כבסיס לחוקה חדשה.
במהלך תקופת ביניים זו, הוראות חוקת 1978 היו תקפות אם הן לא הפרו או סתרו את חוק העצמאות.
החוק הכריז כי אזרבייג'ן היא מדינה חילונית, דמוקרטית ומאוחדת, עם שוויון לכל האזרחים בפני החוק.
החירויות המעוגנות בההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ובמסמכי זכויות אדם בינלאומיים אחרים היו אמורות להישמר, ונקבעה גם הזכות להקים מפלגות פוליטיות.
חוק העצמאות הכריז גם על שלמותה הטריטוריאלית של אזרבייג'ן ועל ריבונותה על כל שטחה.
המבוא לחוקה מפרט, כי על מנת "לספק שגשוג ורווחה לחברה כולה ולכל יחיד", יש להכריז על המטרות הבאות:
הגנה על הריבונות הלאומית והשלמות הטריטוריאלית
מדינה חילונית המבוססת על שלטון החוק
"רמת חיים ראויה" לאזרחים וסדר כלכלי וחברתי "צודק"
שמירה על "ערכים אנושיים אוניברסליים", שלום ושיתוף פעולה בינלאומי
סעיף 1 קובע שמקור הכוח של המדינה הוא העם האזרי ואחדותו, וכי רוב הסוגיות הפוליטיות צריכות להיפתר במשאל עם.
הסעיף מגדיר כחריגים שאינם שייכים למשאל עם נושאים כמו מיסוי, תקציב מדינה וחנינה.
הוא קובע כי רק לנציגים מוסמכים שנבחרו על ידי העם יש את הזכות לייצג את העם, לדבר בשם העם ולהצהיר הצהרות בשם העם.
הוא גם אוסר על ניסיון לגזול את השלטון.
סעיף 2 קובע את העקרונות הבסיסיים, המטרות והתפקיד של מדינת אזרבייג'ן, מגדיר את מעמדו של ראש המדינה וגם מושגים ביחס לכוחות הצבא, רכוש, משאבי טבע, סוגיות חברתיות, כלכליות ופיתוחיות, כמו גם סמלי מדינה, עקרונות של יחסי חוץ והשפה הרשמית.
הוא גם קובע בסיס ליחסי דת ומדינה, יחידה מוניטרית, הגבלות הנוגעות למחלקות המדינה ולהון.
פרק 2: חירויות, זכויות וחובות
סעיף 3: זכויות וחירויות אדם ואזרח עיקריות
באופן כללי, ישנם 48 סעיפים העוסקים בזכויות וחירויות אדם ואזרח עיקריות בחוקת אזרבייג'ן.
סעיף 3 קובע את הזכויות והחירויות העיקריות של אזרחי אזרבייג'ן, כולל זכויות אדם, זכויות קניין, זכויות שוויון וזכויות קניין רוחני, זכויות אזרח, זכויות הנאשם, הזכות לשבות, ביטחון סוציאלי, זכות הצבעה וחופש הדיבור, המצפון והמחשבה.
סעיף 4: חובות עיקריות של אזרחים
סעיף 4 מחייב את האזרחים לציית לחוקים, לשלם מיסים, לשמור על נאמנות וכבוד למדינת אזרבייג'ן ולסמליה וקובע כי זוהי "חובתו של כל אדם" להשתתף בהגנה לאומית, הגנה על מונומנטים לאומיים והיסטוריים והגנה על הסביבה.
על פי חוות הדעת של ועדת ונציה, השינויים האחרונים בחוקה שנעשו במשאל העם בספטמבר 2016, מוגדרים כצעדים חיוביים בכיוון של חיזוק ההגנה החוקתית על זכויות אדם.
בין השאר, הוועדה ציינה לחיוב את הכנסת המושג "כבוד האדם" ושיפורים נוספים בהגנה על זכויות אדם.
סעיף 5 מקים את האספה הלאומית של אזרבייג'ן (Milli Majlis), ומגדיר את סמכויותיה ויכולותיה.
הוא מגדיר את מספר החברים, נוהל בחירת הנציגים והדרישות למועמדים לנציגות, סיום כהונת האספה, מושבי האספה הלאומית, שלילת סמכויותיהם של נציגים, חסינותם וכדומה.
סעיף 6 קובע את תפקיד נשיא אזרבייג'ן ואת הדרישות, החובות, היכולות והסמכויות של הנשיא, כמו גם את אלה של הקבינט שלו.
התיקון מ-18 במרץ 2009 ביטל את מגבלת הכהונה הקודמת של שתי קדנציות של חמש שנים לתפקיד הנשיא, ואפשר לנשיא אילהם אלייב לרוץ לכהונה שלישית לאחר סיום כהונתו השנייה ב-2013.
סעיף 7 מקים את מערכת המשפט האזרית ואת בתי המשפט החוקתיים והעליונים.
סעיף 8: הרפובליקה האוטונומית של נחיצ'יוואן
סעיף 8 מקים את הממשלה האוטונומית של אזור נחצ'יבאן ואת הרשות המחוקקת שלה.
סעיף 9 קובע את המבנה הבסיסי של עיריות באזרבייג'ן.
סעיף 10 תומך במעמדה של החוקה כבעלת "הכוח המשפטי הגבוה ביותר", וקובע כי שום חוק או צו אינו יכול לסתור אותה.
הוא גם מבסס את מערכת החקיקה של המדינה, המבוססת על החוקה, משאלי עם, חוקים, צווים נשיאותיים, החלטות הקבינט ותקנות של גופים ביצועיים.
סעיף 11 קובע את התהליך של תיקון החוקה באמצעות משאל עם, וקובע אלו סעיפים בחוקה לא ניתן לבטל.
סעיף 12 קובע את התהליך של הוספת הוראות לחוקה באמצעות משאל עם.
סעיפים שונים המוגדרים כהוראות מעבר, מספקים את התנאים ואת התהליך להכנסת החוקה לתוקף.
יום החוקה נחגג ב-12 בנובמבר כחג לאומי.
החוקה הנוכחית של הרפובליקה של אלבניה (באלבנית: Kushtetuta e Republikës së Shqipërisë) אומצה על ידי הפרלמנט של אלבניה ב-21 באוקטובר 1998 ואושרה בצו נשיאותי ב-28 בנובמבר 1998, לאחר משאל עם שאישר את החוקה החדשה.
החוקה הנוכחית מגדירה את אלבניה כרפובליקה חוקתית פרלמנטרית מאוחדת, עם בית מחוקקים חד-ביתי המורכב מ-140 חברים, הבוחרים את הנשיא כראש המדינה, הקבינט, המורכב מראש הממשלה, סגן ראש הממשלה ושאר השרים.
החוקה מחולקת ל-18 חלקים המפרטים נושאים כמו דמוקרטיה פרלמנטרית, ריבונות העם וזכויות היסוד של האזרחים כמו גם נקודות חשובות אחרות.
בשל חוסר היציבות הפוליטית, לאלבניה היו חוקות רבות במהלך ההיסטוריה.
המדינה הוקמה בתחילה כמונרכיה ב-1913, לזמן קצר הייתה רפובליקה בשנות ה-20 של המאה ה-20, ואז חזרה למונרכיה דמוקרטית ב-1928. מאוחר יותר הפכה לרפובליקה סוציאליסטית עד שהקפיטליזם עלה בשנות ה-90.
לאלבנים יש מסורת עתיקה של חוק ותקנות.
בין החוקים הישנים ניתן למצוא את הקאנון, מעין חוקה שכובדה על ידי רוב האלבנים במשך מאות שנים ונטען כי הוא נכתב במאה ה-14. הקאנון סיפק רמה מסוימת של ממשל עצמי לאלבנים תחת שלטון זר ומסגרת ראשונית של דמוקרטיה.
על פי הקאנון, החלטות חשובות מתקבלות על ידי ועידות של זקני הקהילה.
במהלך במאה ה-19, האלבנים ייסדו את הליגה של פריזרן והקימו את לשטחים דוברי האלבנית של האימפריה העות'מאנית.
"הקאנון החדש" אומץ כתוכנית וכחוק עבור הגופים המנהליים, במה שנחשב כתחילת הפוליטיקה האלבנית המודרנית.
ב-1913 הוכרה נסיכות אלבניה כמדינה עצמאית, אך המעצמות הגדולות החליטו להגביל את שאיפותיה הטריטוריאליות של אלבניה ויצרו מונרכיה חוקתית בראשות הנסיך הגרמני וילהלם ויורשיו.
החוקה האורגנית של אלבניה שנקבעה על ידי ב-1914 - לא הייתה בעלת השפעה רבה, בין השאר בשל המרידות נגד המלך הזר ובשל מלחמת העולם הראשונה.
גבולות 1913 שנקבעו על ידי מעצמות אירופה הותירו יותר ממחצית השטחים דוברי האלבנית מחוץ לגבולות אלבניה.
עם זאת, מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, המדינה עמדה בסכנה של חלוקה מחדש למדינות אחרות.
כנגד זאת, המנהיגים האלבנים קיימו את בו החליטו להגן על ריבונות ארצם ולהילחם נגד כל פלישה זרה.
כמו כן אושרה חוקה זמנית, המאשרת את המלוכה.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 חוותה אלבניה חוסר יציבות פוליטית ורצף מהיר של ממשלות.
ב-1924 השתלטה על המדינה קבוצה מהפכנית בכוח, ושישה חודשים לאחר מכן דוכאה המהפכה.
ב-1925 הוכרזה רפובליקה אלבנית תחת חוקה המבוססת בעיקר על המודל של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
לרפובליקה היה בית מחוקקים דו-ביתי שבחר נשיא, שהיה ראש המדינה והממשלה לתקופת כהונה של שבע שנים.
עם זאת, החוקה סטתה מהמודל הצרפתי דאז, בסמכויות הגורפות שהוענקו לנשיאות, כולל הזכות למנות שליש מהסנאט ולשלוט בצו.
הנשיא היחיד תחת מערכת זו היה זוגו הראשון, מלך אלבניה.
לכל דבר ועניין, נשיאותו הייתה דיקטטורה חוקתית.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1928, הוכרזה אלבניה כממלכה, והנשיא זוגו הפך למלך זוגו הראשון.
הרשות המחוקקת כללה בית אחד, בעוד שהסמכות המבצעת הייתה שייכת לראש המדינה, המלך, והקבינט הורכב מראש הממשלה ושרים אחרים.
אולם בפועל, זוגו שמר על אותן סמכויות דיקטטוריות שהיו לו כנשיא, והמדינה עדיין הייתה דיקטטורה צבאית במהותה.
עם הפלישה האיטלקית לאלבניה ב-1939, החוקה בוטלה ומשתפי פעולה פשיסטים באלבניה הציעו את הכתר לויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ממשלה שהוקמה על ידי האיטלקים העבירה חוקה חדשה ב-1939.
לאחר שחרור אלבניה מהכיבוש הנאצי, הקימו הקומוניסטים את הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה.
ב-11 בינואר 1946 הוכרזה חוקת הרפובליקה העממית של אלבניה, וב-1950 הוכנסו בה כמה תיקונים.
ב-28 בדצמבר 1976 היא הוחלפה בחוקת הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה.
חוקת 1976 הגדירה את אלבניה כ"רפובליקה עממית סוציאליסטית" (סעיף 1) ו"מדינת הדיקטטורה הפרולטרית" (סעיף 2), ובאופן דומה לקודמתה ביססה את שלטון מפלגת העבודה של אלבניה ככוח המוביל בחברה האלבנית וכ"חיל החלוץ של מעמד הפועלים" (סעיף 3).
לפי תפיסות סוציאליסטיות, החוקה הבטיחה זכויות אדם בסיסיות).
גופי המדינה, מועצת העם כגוף המחוקק, נשיאות מועצת העם כראש המדינה דה-פקטו, ומועצת השרים כרשות המבצעת תוארו כמתפקדים באופן דומה לדמוקרטיה פרלמנטרית.
עם זאת, פעולותיהם היו כפופות להנחיות ולהחלטות של מפלגת העבודה, שארגונה לא הוגדר על ידי החוקה.
המזכיר הראשון של המפלגה אנוור הוג'ה היה המפקד העליון של הכוחות המזוינים ויושב ראש מועצת ההגנה (סעיף 89).
חוקת 1976 נותרה בתוקף עד 5 בספטמבר 1991, אז נחקק חוק יסוד זמני שנועד להכשיר מערכת פלורליסטית ולהקים מחדש כלכלה קפיטליסטית באלבניה.
בהתבסס על מסמך זה, שהגדיר את אלבניה כרפובליקה פרלמנטרית, נוסחה החוקה החדשה ב-1998, אחרי כמה טיוטות שנדחו.
החוקה הנוכחית אושררה במשאל עם ב-1998.
חוקת ברית המועצות משנת 1977 הייתה החוקה השלישית והאחרונה של ברית המועצות הקומוניסטית מ-7 באוקטובר 1977. היא התקבלה פה אחד במושב השביעי של הכינוס התשיעי של הסובייט העליון ונחתמה על ידי יושב ראש הנשיאות ליאוניד ברז'נייב.
חוקת 1977 החליפה את חוקת 1936 והחג הלאומי של יום החוקה של ברית המועצות הועבר מ-5 בדצמבר ל-7 באוקטובר.
המבוא לחוקת 1977 קבע כי "לאחר שהתגשמו מטרות הדיקטטורה של הפרולטריון, המדינה הסובייטית הפכה למדינת העם כולו" ואינה מייצגת עוד את הפועלים והאיכרים בלבד.
חוקת 1977 הרחיבה את היקף ההסדרה החוקתית של החברה בהשוואה לחוקות 1924 ו-1936. הפרק הראשון הגדיר את התפקיד המוביל של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (CPSU) וקבע את העקרונות הארגוניים למדינה ולממשלה.
פרקים מאוחרים יותר קבעו עקרונות לניהול כלכלי וקשרי תרבות.
חוקת 1977 כללה את סעיף 72, שהעניק את הזכות הרשמית של הרפובליקות המכוננות לפרוש מברית המועצות שהובטחה כבר בחוקות קודמות.
עם זאת, סעיפים 74 ו-75 קבעו שכאשר מחוז בחירה סובייטי חוקק חוקים הסותרים את הסובייט העליון, חוקי הסובייט העליון יגברו, ובכך נוצרה לאקונה משפטית.
חוקת 1977 בוטלה עם התפרקות ברית המועצות ב-26 בדצמבר 1991 ומדינות ברית המועצות לשעבר אימצו חוקות חדשות.
סעיף 72 שיחק תפקיד חשוב בפירוק למרות הלאקונה, שנפתרה בסופו של דבר בלחץ הרפובליקות ובאמצעות חקיקה מיוחדת ב-1990.
אימוץ החוקה היה מעשה חקיקה של הסובייט העליון.
בנוסף, הגופים המנהלים של ארגונים רשמיים ואפילו האקדמיה הרוסית למדעים היו יכולים ליזום תיקונים וחקיקה אחרת.
החקיקה המאפשרת סיפקה את כללי הפעולה הספציפיים והמשתנים עבור גופים ממשלתיים אלה.
במהלך החקיקה, נרשמו דיונים רבים ומכתבים שלא פורסמו לציבור כללו דעות שונות לגבי חלק מסעיפי החוקה.
באוקטובר 1988 פורסמו טיוטות של תיקונים ותוספות לחוקת 1977 בתקשורת הסובייטית לדיון ציבורי.