tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העימות הראשון מסוגו בין שני המועמדים לסגנות, וולטר מונדייל ובוב דול, גם פגע ברפובליקנים, כשדול התעקש שחוסר מוכנות צבאית מצד הנשיאים הדמוקרטים היה אחראי לכל המלחמות של ארצות הברית במאה העשרים.
דול, חייל במלחמת העולם השנייה, טען שבכל מלחמה של ארצות הברית ממלחמת העולם הראשונה ועד למלחמת וייטנאם, היה הנשיא דמוקרטי, וטען שמספר החללים ב"מלחמות הדמוקרטיות" שווה בגודלו לאוכלוסיית דטרויט.
רבים הרגישו שהביקורת לא הייתה מוצדקת, ושדול נראה קריר מדי בעימות.
כעבור שנים, טען דול שהתחרט על המשפט ושהרגיש שפגע ברפובליקנים.
גורם אחד שעזר לפורד לפני הבחירות היה מספר הופעות טלוויזיה עם שחקן הבייסבול לשעבר ג'ו גראגיונלה, שנשאר ידידו גם לאחר הבחירות.
במהלך ההופעות שאל גראגיונלה את פורד על עמדתו במספר נושאים, כשההופעות נראו שקטות ורגועות.
למרות כשלים במסע הבחירות, הצליח פורד להפוך את המירוץ לצמוד, וביום הבחירות בישרו הסקרים על שוויון.
הבחירות נערכו ב-2 בנובמבר, והיה צריך את כל הלילה והבוקר לאחר מכן כדי להכריז על המנצח.
רק ב-3:30 לפנות בוקר הכריזה רשת NBC שקרטר זכה במיסיסיפי, והשיג את 270 האלקטורים שהיו דרושים לו בשביל לנצח (כעבור כמה שניות, גם הכריזה רשת ABC שקרטר ניצח לאחר שנחשף שניצח בוויסקונסין ובהוואי.
CBS הכריזו על ניצחונו ב-3:45).
בספירת הקולות הכללית, קרטר עבר את פורד בשני אחוזים.
במספר האלקטורים, הבחירות היו הצמודות ביותר מאז 1916: קרטר זכה בעשרים ושלוש מדינות עם 297 אלקטורים, ופורד זכה בעשרים ושבע מדינות ו-240 אלקטורים (אלקטור סורר אחד מוושינגטון, שהיה מחויב לפורד, הצביע לרייגן).
ניצחונו של קרטר הגיע במיוחד בגלל ניצחונו הגדול בדרום (שבו הפסיד רק בווירג'יניה ובאוקלהומה) וניצחונותיו הקטנים במדינות צפוניות גדולות כגון ניו יורק, אוהיו ופנסילבניה.
המירוץ היה צמוד במיוחד באורגון, בה ניצח פורד ניצח בהפרש קטן מאוד, של פחות מ-2,000 קולות.
אם פורד היה משיג עוד 3,687 קולות בהוואי ועוד 5,559 קולות באוהיו, הוא היה מצליח להשיג 270 אלקטורים.
המדינות שהבטיחו את ניצחונו של קרטר היו ויסקונסין (הפרש של 1.68%) ואוהיו (הפרש של 0.27%).
אם פורד היה זוכה בהן, הוא היה זוכה בנשיאות.
עשרים ושבע המדינות שפורד זכה בהן הן מספר המדינות הגדול ביותר שמועמד מפסיד זכה בהן.
קרטר היה הדמוקרט הראשון מאז ג'ון קנדי שזכה במדינות הדרום העמוק (אלבמה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, קרוליינה הדרומית, פלורידה וטקסס).
ביל קלינטון היה הדמוקרט היחיד מאז קרטר שניצח ביותר ממדינה אחת, פעמיים.
קרטר גם היה הדמוקרט הראשון מאז לינדון ג'ונסון שזכה לרוב מובהק במדינות הדרומיות.
קרטר זכה ל-66.7% מהקולות במדינת מגוריו, ג'ורג'יה.
הוא היה הדמוקרט היחיד מאז 1964 שזכה לרוב הקולות בספירה הכללית עד לביל קלינטון ב-1992. הוא גם אחד מחמישה מועמדים דמוקרטים שזכו ברוב הקולות מאז מלחמת האזרחים, כשהאחרים הם סמואל טילדן, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לינדון ג'ונסון, ביל קלינטון וברק אובמה.
לו פורד היה זוכה בבחירות, התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית היה פוסל אותו מלרוץ לכהונה נוספת ב-1980 כיוון ששירת בתפקיד יותר משנתיים לאחר התפטרותו של ניקסון.
זאת הייתה הפעם האחרונה שמועמד דמוקרטי ניצח בטקסס, קרוליינה הדרומית, מיסיסיפי ואלבמה.
אף מועמד דמוקרטי עד אובמה ב-2008 לא זכה בקרוליינה הצפונית.
אובמה גם זכה בווירג'יניה, המדינה הדרומית היחידה שקרטר לא זכה בה.
נכון ל-2024, קרטר הוא הדמוקרט האחרון שזכה בבחירות בלי לזכות במדינות הבאות: קליפורניה, אורגון, וושינגטון, ניו מקסיקו, נבאדה, מישיגן, אילינוי, ניו ג'רזי, ורמונט, ניו המפשייר או קונטיקט.
קלינטון ואובמה זכו בכולן, ובבחירות הצמודות של 2000 ו-2004, אל גור זכה בכולם חוץ מנבאדה וניו המפשייר, וג'ון קרי זכה בכולם חוץ מאיווה, נבאדה וניו מקסיקו.
הבחירות היו הפעם הראשונה מאז 1908, והאחרונה עד 2016, שנבאדה לא בחרה במועמד המנצח.
הייתה זאת הפעם היחידה בה מיזורי תמכה בדמוקרטים ואיווה תמכה ברפובליקנים בו זמנית.
זאת הייתה מערכת הבחירות הראשונה מאז צירוף ניו מקסיקו ב-1912 בה ניו מקסיקו לא בחרה במועמד המנצח.
זאת הייתה הפעם האחרונה עד לשנת 2000 (ו-2016) והפעם היחידה בה היא בחרה במועמד שלא זכה לרוב הקולות.
פורד הוא המועמד לנשיאות השני והאחרון שזכה ביותר מחצי מהמדינות אך הפסיד.
זאת מערכת הבחירות היחידה בה כל ארבעת המועמדים הראשיים הפסידו בבחירות נשיאותיות.
בפעם הראשונה, רשתות טלוויזיה השתמשו בצבעים כדי לייצג את המדינות שהמועמדים זכו בהן.
מדינה שקרטר זכה בה הייתה מוצגת באדום, ומדינה שפורד זכה בה הייתה מוצגת בכחול.
השיטה הצליחה לתפוס, אולם הצבעים עבור שתי המפלגות התהפכו.
הייתה זאת הפעם האחרונה בה מועמד נשיאותי של הדמוקרטים זכה לראות את מפלגתו שומרת על הרוב בשני הבתים בבחירות אמצע הכהונה ב-1978 (למרות שהדמוקרטים עדיין איבדו בבחירות מושבים).
ביל קלינטון וברק אובמה חזו באובדן הרוב לרפובליקנים בבחירות אמצע הכהונה שלהם.
פורד כמעט הפך לנשיא הראשון מאז צ'סטר ארתור שלא הצליח להיבחר לכהונה נוספת מטעם מפלגתו.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1980 היו מערכת הבחירות הנשיאותית ה-49 בתולדות ארצות הברית, ונערכו ב-4 בנובמבר 1980. בבחירות ניצח המועמד הרפובליקני רונלד רייגן את הנשיא המכהן הדמוקרטי ג'ימי קרטר.
ניצחונו של רייגן הוביל לעליית התנועה השמרנית בארצות הברית, ומערכת הבחירות נחשבת להתחלת "מהפכת רייגן".
למרות כינון היחסים עם סין והסכם השלום בין ישראל למצרים קרטר איבד את אהדת הציבור וטד קנדי, הסנאטור ואחיו הקטן של הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, התייצב מולו בבחירות המקדימות במפלגתו.
קרטר ניצח את קנדי ברוב מערכות הבחירות המקדימות, אולם קנדי נשאר במירוץ עד להיבחרו של קרטר בוועידה הדמוקרטית הלאומית.
בתוך המפלגה הרפובליקנית התמודד רייגן, מושל קליפורניה לשעבר, מול חבר הקונגרס לשעבר ג'ורג' הרברט ווקר בוש מטקסס, חבר הקונגרס ג'ון אנדרסון ממישיגן ומועמדים אחרים, כשכולם פרשו לפני סוף מערכת הבחירות.
רייגן ובוש נבחרו להיות המועמדים הרפובליקניים, ואילו אנדרסון נכנס למירוץ כמועמד עצמאי, כשהמושל הדמוקרטי לשעבר פטריק לוסי הוא סגנו.
רייגן תמך בהעלאת תקציב הביטחון, בכלכלת צד-היצע ובתקציב מאוזן.
הוא זכה לסיוע עקב חוסר השביעות הדמוקרטית כלפי קרטר, משבר בני הערובה באיראן ועקב הכלכלה המידרדרת בתוך המדינה, שסבלה מאבטלה ואינפלציה.
קרטר תקף את רייגן וטען שהוא ימני-רדיקלי מסוכן, והזהיר שרייגן יפגע במדיקר ובביטוח הלאומי.
תחזיות מוקדמות ומאמרי פרשנות בעיתונות האמריקאית טענו שהמירוץ של רייגן "חסר טעם" ועליו לפרוש מהמירוץ כי הסיכוי שייבחר אינו גבוה.
כמו כן הוסיפו הפרשנים שמעולם לא נבחר לנשיאות אדם כה מבוגר (רייגן היה בן 69 כשהחל את הקמפיין).
למרבה ההפתעה רייגן ניצח בבחירות בקלות ואף זכה לרוב גדול מצד האלקטורים ול-50.7% מהקולות.
רייגן שבר שיא כשזכה בבחירות במספר האלקטורים הגדול ביותר עבור מועמד שאינו נשיא מכהן והפך לנשיא ה-40 של ארצות הברית, וכן גם שיא בניצחון סוחף ביותר על נשיא מכהן באותו זמן (קרטר) מבחינת כמות האלקטורים שקיבל עליו .
במהלך שנות ה-70 של המאה העשרים, ארצות הברית סבלה מצמיחה כלכלית נמוכה לעומת אינפלציה גבוהה ("סטגפלציה"), שיעורי ריבית גבוהים ומשבר במקורות האנרגיה.
באוקטובר 1978 עברה איראן, שהייתה ספקית נפט מרכזית לארצות הברית, מהומות שפגעו בייצור הנפט שלה.
בינואר 1979, לאחר הדחת השאה האיראני מוחמד רזא שאה פהלווי, האייתוללה רוחאללה ח'ומייני חזר למדינה לאחר ארבע עשרה שנים והפך אותה לרפובליקה אסלאמית עוינת לאמריקה.
באביב ובקיץ 1979 האינפלציה עלתה ונוצר מחסור חמור באנרגיה בחלקים של ארצות הברית.
לאחר שהשתרכו תורים ארוכים בתחנות הדלק, מראה שלא נראה באמריקה מאז מלחמת יום הכיפורים, סבל קרטר מפגיעה בפופולריות שלו.
הוא תכנן לנאום (בפעם החמישית) על חיסכון בדלק, אולם הרגיש שהעם כבר לא מקשיב לו, ונסע לקמפ דייוויד.
הוא קרא לאנשי קונגרס, מושלים, מנהיגי פועלים, אקדמאים ואישי דת לבוא לפסגה.
רבים טענו שמאז הרצח של ג'ון ורוברט קנדי, הירצחו של מרטין לותר קינג, מלחמת וייטנאם ופרשת ווטרגייט, העם האמריקני סבל ממשבר אמון..
קרטר נאם על כך ב-15 ביולי 1979. הנאום נודע כ"נאום החולי" (The "Malaise" Speech).
רבים ציפו שהסנאטור טד קנדי ידיח את קרטר מהנהגת המפלגה.
כבר בנובמבר הכריז קנדי על מועמדותו, אולם ריאיון כמה ימים לפני ההכרזה השתבש.
קנדי לא נתן תשובה ברורה בנוגע לסיבות התמודדותו, והסקרים, שהראו ש-58% מהדמוקרטים תמכו בו (לעומת 25% שתמכו בקרטר) התהפכו, וכעת הוא הוביל עם 49% לעומת 39% לקרטר.
בינתיים, קרטר קיבל הזדמנות פוליטית כשמשטרו של ח'ומייני קיבל עוד תשומת לב, במהלך משבר בני הערובה באיראן.
סטודנטים אסלאמיסטים חטפו חמישים ושניים בני ערובה בשגרירות ארצות הברית בטהראן ב-4 בנובמבר.
קרטר ניגש אל המשבר ברוגע, וגישתו גרמה לכך ששיעורי האהדה כלפיו טיפסו ל-60%.
המשבר הארוך, שנמשך אל תוך הבחירות, העלה את התחושה של משבר לאומי.
ב-25 באפריל, הניסיון הכושל של קרטר לחלץ את בני הערובה הסתיים באסון ובמותם של שמונה חיילים, ופגע בו אף יותר.
לאחר ניסיון החילוץ הכושל, קרטר הואשם במשבר, שבו תומכיו של חומייני שרפו דגלים אמריקניים וקראו קריאות נגד אמריקה, הצעידו את בני הערובה האמריקניים בציבור, ושרפו תמונות של קרטר.
מבקריו של קרטר ראו אותו כמנהיג לא מוצלח שלא הצליח לפתור את הבעיות הכלכליות בבית.
תומכיו אמרו שהוא אדם עם כוונות טובות, ושהבסיס למשברים הונח עוד לפניו.
עוד נושא חשוב היה החרם על אולימפיאדת הקיץ במוסקבה.
מעט לאחר שברית המועצות פלשה לאפגניסטן, דרש קרטר נסיגה סובייטית אחרת יחרים את אולימפיאדת הקיץ במוסקבה.
ברית המועצות נשארה באפגניסטן במשך עשור.
אמנם רבים תמכו במאבקו של קרטר למען אפגניסטן, אולם אחרים טענו שהפך את האולימפיאדה לפוליטית.
בעלות ברית רבות הצטרפו אל ארצות הברית, והעיתונות התמקדה במשברים הבינלאומיים.
בתגובה לכך, החרימו מדינות הגוש המזרחי את אולימפיאדת לוס אנג'לס כעבור ארבע שנים.
ג'ימי קרטר, נשיא ארצות הברית מג'ורג'יה
קליף פינץ', מושל מיסיסיפי לשעבר
שלושת המועמדים הדמוקרטיים המובילים בתחילת 1980 היו ג'ימי קרטר הנשיא המכהן, הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס והמושל ג'רי בראון מקליפורניה.
קרטר וקנדי התמודדו ב-34 מערכות בחירות.
הייתה זאת מערכת הבחירות המקדימות הכי מתוחה מאז שהנשיא טאפט ניסה להתמודד ב-1912.
בקיץ 1980, נחשבה תנועת "גייסו את מאסקי" לאלטרנטיבה במקרה שהוועידה לא תוכל להחליט.
סקרים הראו שמזכיר המדינה, אדמונד מאסקי, היה חלופה פופולרית יותר מקנדי לנשיא קרטר, ונרמז שהסיבה שקנדי זכה לתמיכה היא שהוא לא קרטר.
הסקרים הראו על שוויון בין מאסקי לרייגן, ואילו קרטר פיגר בשבעה אחוזים מול רייגן.
אף על פי שהניסיון לא צלח, הוא השאיר רושם רב על הציבור.
לאחר שניצח את קנדי ב-24 מתוך 34 מערכות בחירות מקדימות, הגיע הנשיא קרטר לוועידה הדמוקרטית הלאומית בניו יורק באוגוסט עם 60% מהצירים.
למרות זאת, קנדי סירב לפרוש, והוועידה הייתה סוערת.
קנדי ניסה לדרוש הצבעה חופשית לצירים, אולם בסופו של דבר, קרטר ניצח את קנדי עם 2,129 צירים לעומת 1,146. סגן הנשיא וולטר מונדייל גם הועמד שוב לבחירה.
בנאום קבלת המועמדות שלו, קרטר הזהיר ששמרנותו של רייגן היא איום לשלום העולמי ולתוכניות הרווחה החברתית המתקדמות כמו הניו דיל ותוכנית "החברה הגדולה".
ג'ורג' הרברט ווקר בוש, ראש ה-CIA לשעבר וחבר הקונגרס מטקסס
ג'ון אנדרסון, חבר קונגרס מאילינוי
הווארד בייקר, מנהיג המיעוט בסנאט מטנסי
פיל קריין, חבר קונגרס מאילינוי
ג'ון קונלי, מושל טקסס לשעבר
בן פרננדז, השגריר המיוחד בפרגוואי לשעבר מקליפורניה
לארי פרסלר, סנאטור מדקוטה הדרומית.
ג'ורג' בוש מטקסס היה המועמד היחיד שיכול היה לנצח את רייגן והוא ניצח אותו בפנסילבניה ובמישיגן, אולם לא הצליח לשנות את המצב.
רייגן זכה במועמדות בסיבוב הראשון של הוועידה הרפובליקנית הלאומית בדטרויט ביולי, ואז בחר בג'ורג' הרברט ווקר בוש, יריבו הראשי, כעמיתו למירוץ.
ג'ון אנדרסון, שנוצח בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית, נכנס לבחירות הכלליות בתור מועמד עצמאי, ואמר שהוא אלטרנטיבה רפובליקנית מתונה לשמרנות של רייגן.
למרות זאת, מסע הבחירות שלו משך בעיקר מצביעי אנטי-קרטר כועסים.
התמיכה שלו ירדה בהדרגה כשתומכיו עברו אל שני המועמדים המובילים.
עמיתו למירוץ היה פטריק לוסי, מושל דמוקרטי לשעבר מוויסקונסין ושגריר במקסיקו שמונה בידי קרטר.
המפלגה הליברטריאנית בחרה באדוארד קלארק כמועמד הנשיאותי ובדייוויד קוק להיות סגנו.
הם קיבלו כמעט מיליון קולות מכל המדינות ובמחוז קולומביה.
קוק, הבעלים של תעשיות קוק, תרם חלק מהונו למסע הבחירות.
מצע המפלגה היה היחיד שתמך בשוויון זכויות להומוסקסואלים וגם המצע היחידי שתמך במתן חנינה גורפת לכל השוהים הבלתי חוקיים במדינה.
המצע גם תמך בביטול חוק יחסי העבודה הלאומית וכל חוקי הזכות לעבודה במדינות.
קלארק תמך בסיום תוכנית המלחמה בסמים.
הוא קידם את התנגדותו לגיוס ולמלחמות ברירה.
היה זה המספר הרב ביותר של תומכים אותם השיג מועמד ליברטריאני עד ל-2012, כשגארי ג'ונסון וג'יימס גריי השיגו יותר ממיליון קולות, אולם אחוז קולות קטן יותר.
רק ב-2016 הצליח ג'ונסון להשיג יותר משלושה אחוזי תמיכה.
קלארק השיג תמיכה טובה באלסקה, והגיע למקום השלישי עם 11.7% מהקולות, יותר מאנדרסון וחצי ממה שקרטר השיג.
המפלגה הסוציאליסטית בחרה בדייוויד מק'ריינולדס בתור המועמד לנשיאות ובאחות דיאן דרופנברוק כמועמדת לתפקיד סגנית הנשיא.
מק'ריינולדס הוא ההומוסקסואל הגלוי הראשון שרץ לנשיאות, ודרופנברוק היא הנזירה הראשונה שרצה לתפקיד בממשל.
מפלגת האזרחים בחרה בברי קומונר, ביולוג, להיות המועמד לנשיאות ובלדונה האריס, פעילה למען האינדיאנים, כעמיתתו.
הם התמודדו בעשרים ותשע מדינות ובמחוז קולומביה.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בחרה בגאס הול לנשיאות ובאנג'לה דייוויס לסגנית.
המפלגה האמריקנית בחרה בפרסי גריבס ג'וניור לנשיאות ובפרנק ורנום לסגנות.
כוכב הרוק ג'ו וולש ניסה להעלות מודעות לבחירות והריץ קמפיין ציני.
הוא הבטיח להפוך את השיר שלו "Life's Been Good" להמנון הלאומי והבטיח "דלק בחינם לכולם", אף על פי שהיה רק בן 33 ולא מבוגר מספיק כדי להיות נשיא.
תחת חוקי הבחירות הפדרליים, קיבלו קרטר ורייגן כל אחד 29.4 מיליון דולרים, ואנדרסון קיבל 18.5 מיליון דולרים ורשות לגיוס תרומות פרטיות.
הם לא הורשו להוציא כסף אחר.
קרטר ורייגן הוציאו 15 מיליון דולרים על תשדירים בטלוויזיה, לעומת פחות משני מיליון לאנדרסון.
רייגן הוציא 29.2 מיליון דולר במהלך מערכת הבחירות, קרטר 29.4 מיליון, ואנדרסון 17.6 מיליון – מכיוון שלא קיבל את הכסף מוועדת הבחירות עד אחרי הבחירות.
הבחירות ב-1980 נחשבות לבחירות שסימלו שינוי בחברה, זאת לראשונה מאז 1932. תומכיו של רייגן שיבחו אותו על מסע הבחירות האופטימי שלו.
לעומתו, ניהל קרטר מסע בחירות פסימי ומיואש, שפגע בו.
קרטר הדגיש שהצליח להביא שלום למדינות, וטען כי בחירה ברייגן תסכן את זכויות האזרח ותוכניות הרווחה.
מצעו של רייגן הדגיש את חשיבות השלום אך גם את הצורך בהגנה עצמית.
מיד לאחר סיום הבחירות המקדימות, הראו הסקרים שרייגן מוביל, וש-58% מהמצביעים לא היו מרוצים מקרטר.
ניתוחים מסוימים הראו חוסר שביעות רצון משני המועמדים המובילים.
אף על פי שקרטר, רייגן ואנדרסון כולם היו נוצרים מאמינים, קרטר זכה לתמיכה הרחבה ביותר בקרב הנוצרים האוונגליסטיים.
בסופו של דבר, בזכות תמיכה מצד ג'רי פולוול, זכה רייגן לתמיכה של שני שלישים מהאוונגליסטיים.
קרטר טען שהאוונגליסטים השקיעו עשרה מיליון דולרים בתשדירים בדרום כדי להציג אותו כבוגד.
הבחירות היו נקודת מפנה בפוליטיקה האמריקנית, וסימלו את כוחם של הפרוורים והחגורה הספרדית.
הצלחתו של רייגן כשמרן שינתה את המפלגות, כשהרפובליקנים הליברלים והדמוקרטים השמרנים החליפו מפלגות וגרמו לקיטוב אידאולוגי עמוק בין המפלגות.
לעומת בארי גולדווטר ב-1964, שרק 30% מהציבור האמינו באזהרותיו לגבי ממשלה חזקה מדי, ב-1980 רוב האמריקנים האמינו שהממשלה חזקה מדי.
רייגן הבטיח את שיקום הכוח הצבאי, בזמן שבו 60% מהאמריקנים האמינו שתקציב הביטחון היה נמוך מדי.
רייגן הבטיח גם לסיים את שליטת הממשלה בכלכלה ולהחזיר את הצמיחה באמצעות תמריצים לייצור וכלכלת צד-היצע.
רייגן הבטיח תקציב מאוזן בתוך שלוש שנים שיחסל את האינפלציה, והפחתה של 30% במיסים באותן שנים.
בנוגע לכלכלה, ציטוט מפורסם של רייגן היה "מיתון הוא כשהשכן שלך מאבד את עבודתו.
שפל כלכלי הוא כשאתה מאבד את עבודתך.
התאוששות היא כשג'ימי קרטר מאבד את שלו".
רייגן גם תקף את קרטר על המיסים שהטיל על הציבור בנושא הגז והבטיח לבטל את המס.
המס לא היה מס על רווחים אלא על ההפרש בין המחיר המפוקח ומחיר השוק.
בנושא של זכויות נשים, היו מחלוקות.
פמיניסטיות רבות התנגדו לקרטר, אף על פי שהיה המועמד היחיד שתמך בתיקון לשוויון זכויות.
בתוך המפלגה הרפובליקנית היה מאבק, שבסופו נטשה המפלגה את תמיכתה, לראשונה מזה ארבעים שנים, בתיקון.
אולם רייגן הבטיח שהוא מחויב לזכויות נשים, והבטיח למנות אישה לקבינט ולבית המשפט העליון.
הוא הבטיח למנוע אפליה כלפי נשים בכל המדינות ולעבוד עם כל המושלים לצורך מציאת חלופה לתיקון.
הוא גם נאם בעד זכויות נשים בנאום קבלת המועמדות שלו.
מתנגדיו של קרטר תקפו אותו על חוסר בתוכנית כלכלית, ובחוסר בהבטחות בחירות.
קרטר תקף לעיתים קרובות את התוכנית הכלכלית של רייגן, אולם לא הציע אחת משל עצמו.
באוגוסט, נאם רייגן במיסיסיפי לכבוד יריד שבו נרצחו שלושה פעילי זכויות אזרח ב-1964. הוא היה המועמד הנשיאותי הראשון שהגיע ליריד.
רייגן הכריז שהחינוך הוא עניינן הבלעדי של המדינות, וטען כי הוא תומך בזכויות המדינות.
בנוסף טען שהממשלה השיגה זכויות שלא ניתנו לה בחוקה.
הוא הבטיח להחזיר את הכוח למדינות.
קרטר תקף את רייגן על המילים הללו וטען כי זכויות המדינות הן שם קוד לשנאה ולגזענות.
יומיים לאחר מכן, נאם רייגן בניו יורק וטען כי הוא מחויב לזכויות האזרח של השחורים ולאכיפתן, והבטיח לעזור לערים.
התקשורת ביקרה את רייגן על שגיאותיו.
כשקרטר החל את מסע הבחירות שלו בעיר קטנה באלבמה, טען רייגן (בהתייחסו לדרום כולו) שקרטר בחר להתחיל את מסע הבחירות שלו במקום הקמתו של הקו קלוקס קלאן.
הרמיזה של רייגן כאילו הקלאן מייצג את הדרום גרמה להתנגדות המושלים הדרומיים.
הדמוקרטים לעגו לטענתו של רייגן שעצים מזהמים, אף על פי שרייגן טען כי לא ציטטו אותו נכון.
בינתיים, קרטר נפגע ממשבר בני הערובה, הכלכלה החלשה, האינפלציה, הריבית, והאבטלה שהמשיכו להתרחש.
כל אלו סימלו בעיני הבוחרים רפיון אמריקני בשנותיו של קרטר.
ג'ון אנדרסון פגע בקרטר יותר מרייגן ומשך ליברלים, בעיקר במסצ'וסטס ובניו יורק.
האירוע הכי חשוב במירוץ היה העימות הנשיאותי ב-28 באוקטובר, שבוע לפני מערכת הבחירות.
לאחר שפיגר אחרי קרטר ב-8% בקרב המצביעים הרשומים (וב-3% בקרב שאר המצביעים) לפני העימות, התחיל רייגן להוביל בשלושה אחוזים.
"ליגת הנשים המצביעות", שמימנה את העימותים של פורד וקרטר ב-1976, הכריזה שתהיה מוכנה לבצע זאת שוב.
קרטר עצמו לא רצה עימותים.
הוא כבר סירב להתעמת מול טד קנדי בבחירות המקדימות ולא שיגר מסרים החלטיים בנוגע לרצונו להשתתף.
"ליגת הנשים המצביעות" קבעה לוח זמני עימותים דומה ל-1976, עם שלושה עימותים נשיאותיים ואחד בין המועמדים לסגנות.
הדבר לא היווה בעיה עד שהתברר שאנדרסון יוזמן להשתתף יחד עם קרטר ורייגן.
קרטר סירב להתעמת עם אנדרסון ואילו רייגן סירב להתעמת בלעדיו.
במשך חודשים ניסו המועמדים להגיע לנוסחה מוסכמת.
העימות הראשון התרחש ב-21 בספטמבר בבולטימור, מרילנד, וכלל רק את רייגן ואנדרסון.
רייגן טען שקרטר ידע ש"לא יוכל לנצח בעימות גם בגן הוורדים של הבית הלבן מול פקידי ממשל בזמן שג'ודי פאוול (הדובר של קרטר) ישאל שאלות".
"ליגת הנשים המצביעות" הבטיחה שבמהלך העימות יוצג כיסא ריק שיציג את קרטר הנעדר.
קרטר דאג בנוגע לכך והצליח להביא לביטול ההחלטה.
בעימות עצמו הצליח אנדרסון, שנחשב לפייבוריט, להוציא רק תיקו.
חבר הקונגרס, שהגיע לשיא של עשרים אחוזים מהקולות, ובזמן העימות זכה לתמיכתם של עשרה אחוזים בלבד מהמצביעים, הידרדר לחמישה אחוזים בלבד לאחר מכן.
אנדרסון לא הצליח לתקוף את רייגן, והעדיף לתקוף את קרטר: הוא טען שלא רייגן או הוא אחראים להידרדרות של ארבע השנים הקודמות, אלא שקרטר, שלא בא, הוא האשם.
רייגן עצמו טען שחבל שקרטר לא נמצא, כיוון שהוא ואנדרסון מסכימים בנוגע להתקפות על הנשיא.
ברגע אחד בעימות, טען רייגן שאנדרסון הזמין את הסנאטור טד קנדי להיות סגנו, ושאל האם אנדרסון מעדיף את קנדי על פניו.
חודש אוקטובר הגיע, והמצב נותר זהה.
רייגן התעקש שאנדרסון ישתתף בעימות והנשיא המשיך להתנגד לכך.
השניים המשיכו להיאבק והעימות השני בוטל, לצד העימות בין הסגנים בוש ומונדייל.
שבועיים לפני מערכת הבחירות, החליט רייגן שהדבר הטוב ביותר לעשות היה להיענות לדרישותיו של קרטר, והוסכם שאנדרסון לא יהיה בעימות האחרון ב-28 באוקטובר בקליבלנד, אוהיו.
העימות הנשיאותי התרחש לבסוף וקיבל את הרייטינג הגבוה ביותר לתוכנית טלוויזיה מזה עשר שנים.
העימות עסק במשבר בני הערובה, איומים גרעיניים והכלכלה.
קרטר הציג את רייגן כמועמד ניצי מחרחר מלחמה במהלך מסע הבחירות, וגם כקיצוני ימני מסוכן.
לצערו של קרטר, במהלך העימות הוא דיבר על שיחה עם בתו בת השתים עשרה, איימי, בנוגע למדיניות הגרעינית, דבר שזיכה את קרטר בלעג.
הנשיא טען ששאל את איימי מה הנושא החשוב במערכת הבחירות, והיא טענה שמדובר בבקרה על נשק גרעיני.
בקריקטורה שפורסמה לאחר הפסדו של קרטר צוירה איימי בחיקו של אביה, מושכת בכתפיה ושואלת "הכלכלה?
כשקרטר אמר שהוא הסתכל בהצבעותיו של רייגן, וקבע שהתנגד לתוכניות מדיקר והביטוח הלאומי, רייגן נאנח והגיב ב"הנה אתה שוב מתחיל" ("There you go again").
רייגן תיאר את החוב הלאומי, שהגיע לטריליון דולר, והסביר שמיליארד הוא אלף מיליון, וטריליון הוא אלף מיליארד.
כשקרטר תקף את נאומיו, רייגן השיב ב"אני לא יודע שאמרתי זאת".
בסיום העימות, רייגן שאל את הבוחרים שאלה פשוטה: "האם אתם במצב טוב יותר מאשר לפני ארבע שנים?" ("are you better off than you were four years ago").
הוא שאל האם קל להם יותר ללכת לקנות דברים, האם האבטלה ירדה, האם אמריקה עדיין מכובדת בעולם והאם המצב הביטחוני טוב יותר.
רייגן אמר שאם התשובה היא כן, אז אין לו ספק במי הם יבחרו, אולם אם הם רוצים שינוי הוא יכול להציע להם חלופה.
נאום זה העלה מאוד את רייגן בסקרים.
בספטמבר 1980, הוכרז שלאון ג'ורסקי, תובע מפרשת ווטרגייט, עובד באיגוד הדמוקרטים למען רייגן.
זאת אף על פי שחמישה חודשים קודם לכן טען שרייגן "קיצוני".
הוא טען שהוא מעדיף קיצוני מוכשר מאשר מתון בינוני.
הסנאטור הדמוקרטי לשעבר יוג'ין מקארתי ממינסוטה (שהתמודד ב-1968 מול לינדון ג'ונסון בתוך המפלגה הדמוקרטית) תמך ברייגן.
שלושה ימים לפני מערכת הבחירות, הכריז איגוד הרובאים הלאומי על תמיכה פוליטית ראשונה מסוגה ברייגן.
רייגן עצמו קיבל את פרס ההצטיינות מטעם האיגוד בקליפורניה, ואילו קרטר תמך באיסורים על ציד ומינה תומכת בשליטה על נשק למשרת שופטת.
רייגן ובוש ניצחו את קרטר בהפרש של כמעט עשרה אחוזים.
בנוסף המפלגה הרפובליקנית הצליחה, לראשונה מאז 1952, לזכות לרוב בסנאט.
רייגן ניצח ב-44 מדינות וזכה ל-489 אלקטורים, לעומת 49 לקרטר (שייצגו שש מדינות ואת מחוז קולומביה).
NBC הכריזו על רייגן כמנצח בשמונה ורבע בערב, עוד לפני סיום ההצבעה במערב, בעזרת מדגם בוחרים.
הייתה זאת הפעם הראשונה שרשת השתמשה במדגם כדי לחזות את המנצח.
קרטר הודה בתבוסתו בתשע וחמישים.
הפסדו של קרטר היה הגדול ביותר עבור נשיא מכהן מאז הרברט הובר שהפסיד לפרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1932 בהפרש של 18%.
הוא הנשיא הדמוקרטי הראשון שנבחר רק פעם אחת מאז ג'יימס ביוקנן שנבחר ב-1856. הוא גם הנשיא הדמוקרטי הראשון מאז אנדרו ג'ונסון שהפסיד בניסיון התמודדות מחדש.
גרובר קליבלנד כיהן שתי כהונות לא רצופות, ואילו הארי טרומן ולינדון ג'ונסון כיהנו כהונה אחת מלאה בנוסף להשלמת הכהונות של פרנקלין דלאנו רוזוולט וג'ון פיצג'רלד קנדי.
קרטר הוא הנשיא המכהן שהפסיד את ההפסד הגדול ביותר בחבר האלקטורים בבחירות בין שני מועמדים בלבד.
אנדרסון זכה ב-6.6% מהקולות ולא זכה באף מדינה.
הוא זכה לתמיכה רבה במיוחד בניו אינגלנד, שהייתה מלאה ברפובליקניים ליברליים שהתנגדו לרייגן הימני.
הוא הצליח במיוחד במסצ'וסטס, שם זכה ל-15% מהקולות.
מצד שני, הוא זכה לתמיכה נמוכה מאוד בדרום.
אנדרסון טען שרבים מתומכי קרטר טענו שפגע במסע הבחירות שלו.
עם זאת, 37% מתומכי אנדרסון העדיפו את רייגן על קרטר.
המועמד אד קלארק הצליח להירשם לכל המדינות, והצליח להשיג 11.66% באלסקה.
מדובר בתוצאה הטובה ביותר של המפלגה עד ל-2012. רק ב-2016 הצליח מועמד ליברטריאני להשיג יותר אחוזים מקלארק, 3.28%.
רייגן זכה ב-53% בדרום בוסטון הדמוקרטית.
העובדה שהשיג יותר מתשעים אחוזים מהאלקטורים הופכת אותו מי שזכה לניצחון הגדול ביותר בחבר האלקטורים ואינו נשיא מכהן.
רייגן השיג רוב גדול עוד יותר ב-1984, אולם ב-1980, כמה מעוזים דמוקרטיים בחרו ברפובליקנים.
הייתה זאת הפעם האחרונה בה ניצחו הדמוקרטים בג'ורג'יה ובמרילנד עד ל-1992. הייתה זאת הפעם האחרונה בה הרפובליקנים זכו בנשיאות בלי לזכות בג'ורג'יה.
הייתה זאת הפעם הראשונה מאז 1956 בה מסצ'וסטס תמכה ברפובליקני.
1980 הייתה הפעם האחרונה בה היו שתי מערכות בחירות רצופות בהן הובס הנשיא המכהן.
הפעם הקודמת שדבר זה קרה היה ב-1892. הייתה זאת גם הפעם היחידה במאה העשרים בה מפלגה יצאה מהבית הלבן אחרי כהונה בודדת של ארבע שנים.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1992 נערכו ב-3 בנובמבר 1992. בבחירות התמודדו שלושה מועמדים מרכזיים: הנשיא הרפובליקני המכהן, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, מושל ארקנסו הדמוקרטי ביל קלינטון, ואיש העסקים העצמאי מטקסס, רוס פרו.
קלינטון זכה בריבוי קולות המצביעים, ובניצחון גדול בחבר האלקטורים.
הניצחון היה הניצחון הדמוקרטי הראשון מאז 1980, ובו המפלגה הדמוקרטית הצליחה לזכות שוב בצפון מזרח המדינה ובאזור הימות הגדולות, אולם זכתה רק ב-4 מדינות בדרום המדינה, ממנו הגיע קלינטון.
ג'ורג' בוש האב, נשיא ארצות הברית מטקסס
דייוויד דיוק, חבר קונגרס מלואיזיאנה
היריב הבכיר של הנשיא בוש היה פט ביוקנן.
אולם התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה בפריימריז בניו המפשייר שנערכו ב-18 בפברואר 1992- ובהן בוש ניצח בהפרש של 53-38%.
בוש זכה ב-73% מקולות הפריימריז (יותר מ-9 מיליון קולות) ואילו ביוקנן זכה במעט פחות מ-3 מיליון קולות.
בוש וסגנו, דן קווייל, זכו במועמדות בקלות.
אולם הצלחת האופוזיציה השמרנית הכריחה את בוש המתון לזוז ימינה יותר מ-1988, ולכלול במצע המפלגה כמה החלטות שמרניות.
הוא נתן לביוקנן לנאום בוועידה הלאומית, והנאום הלוחמני של ביוקנן הרתיע הרבה מתונים.
ג'רי בראון, מושל קליפורניה לשעבר.
יוג'ין מקארתי, סנאטור לשעבר ממינסוטה.
לאחר ההצלחה מצד כוחות הקואליציה במלחמת המפרץ, שיעורי האהדה לג'ורג' בוש טיפסו ל-89%.
נראה היה שבוש ייבחר מחדש בקלות.
מועמדים דמוקרטים בכירים סירבו להגיש את מועמדותם.
גם הסנאטור אל גור סירב לנסות להיבחר מפני שבנו היה מעורב בתאונת דרכים ועבר ניתוח.
כמה מועמדים אחרים בחרו לרוץ.
טום הרקין רץ כמועמד ליברלי-פופוליסטי, עם תמיכה של איגודי העובדים.
פול סונגאס הדגיש את עצמאותו הפוליטית ושמרנותו התקציבית.
ג'רי בראון, שכבר ניסה בעבר להיבחר למועמדות, הציג מצע עם הרבה שינויים, וקרא להגבלת מספר הכהונות לחברי קונגרס, רפורמה במימון לבחירות ומס הכנסה "שטוח".
בוב קרי היה מועמד אטרקטיבי בגלל הרקע הצבאי והעסקי שלו, אולם פלט כמה אמרות שפגעו בו.
ביל קלינטון מיצב עצמו בתור איש מרכז, דמוקרט חדש.
אף על פי שלא היה ידוע, אישה בשם ג'ניפר פלאוורס טענה שהיה לה רומן איתו.
קלינטון ואשתו, הילרי, התראיינו בתוכנית 60 דקות, בו הם הודו ב"קשיים בחיי הנישואין".
עונת הפריימריז החלה, כצפוי, כשהרקין ניצח באיווה.
ב-18 בפברואר, סונגאס זכה בניו המפשייר, אולם קלינטון סיים במקום השני והכתיר את עצמו כ"Comeback Kid".
בראון ניצח באספת הבחירה במיין, ובוב קרי זכה בדרום דקוטה.
קלינטון זכה לניצחון ראשון בג'ורג'יה.
סונגאס זכה ביוטה ובמרילנד, וכן באספת בחירה בוושינגטון.
הארקין זכה באסיפות בחירה באיידהו ובמינסוטה וג'רי בראון זכה בקולורדו.
קרי פרש מהבחירות כעבור יומיים.
קלינטון זכה בפריימריז בדרום קרולינה ובוויומינג וסונגאס זכה באריזונה.
בראון זכה באספת הבחירה בנבדה.
ב-10 במרץ, הסופר טיוזדיי, קלינטון זכה בכמעט כל המדינות, והתחיל להוביל במירוץ.
קלינטון זכה בפריימריז במישיגן ובאילנוי.
לאחר שסיים במקום השלישי במישיגן, סונגאס פרש.
באמצעות שימוש במספר חינם, ג'רי בראון הצליח לקבל תרומות.
בראון הפתיע וניצח בקונטיקט, ורמונט ואלסקה.
כשהמירוץ הגיע ל-ניו יורק ולוויסקונסין, בראון הוביל בשתי המדינות הללו.
אולם הוא עשה טעות גורלית כשהכריז, בנאום לפני הקהילה היהודית של העיר ניו יורק, שהוא שוקל למנות את הכומר ג'סי ג'קסון לסגנו.
קלינטון ניצח בהפרש של 15% בניו יורק ובהפרש של 4% בוויסקונסין.
לאחר מכן, ניצח קלינטון בכל שאר המדינות, כולל בקליפורניה, מדינתו של בראון, בה ניצח בהפרש של 7%.
הניצחון הקנה לקלינטון מספיק צירים כדי לקבל את המועמדות.
קלינטון בחר באל גור להיות סגנו ב-9 ביולי 1992. הבחירה בעוד מועמד דרומי הייתה נגד האסטרטגיה של לאזן מועמד דרומי בצפוני.
גור איזן את קלינטון בהרבה דרכים אחרות: ערכי המשפחה שלו ועמדותיו בנוגע לאיכות הסביבה היו יותר חזקות משל קלינטון.
הדמיון בין שניהם אפשר לגור לדבר על נושאים חשובים בקמפיין של קלינטון, כמו התמרכזות והחלפת דורות.
הפחד מפוליטיקאים מקצועיים וחשש מתקציב גירעוני אפשר לרוס פרו, איש עסקים מטקסס, להיות מועמד מפתיע; בשלב מסוים הוא אף הוביל בסקרים.
פרו התנגד להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ולחוב פנימי וחיצוני.
הייתה לו תמיכה מספקת כדי להופיע על פתקי ההצבעה בכל מדינות ארצות הברית.
ביוני, הסקרים הראו ש-39% מהציבור תמך בפרו (לעומת 31% לבוש ו-25% לקלינטון).
פרו פגע במסע הבחירות שלו כשפרש מהמירוץ ביולי וחזר אליו לאחר מכן; לטענתו, הוא פרש מפני שתומכים רפובליקנים פגעו בחתונת בתו.
פרו (שרץ בבחירות עם המועמד לסגן נשיא ג'יימס סטוקדייל) זכה בבחירות ב-19,743,821 קולות, שהם 18.91% מכלל המצביעים.
במהלך מערכת הבחירות, ראלף ניידר הגיש את מועמדותו בפעם הראשונה.
לאחר שקלינטון זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית, הסקרים הראו שהוא במקום השלישי ואילו רוס פרו מוביל.
סקרים שנערכו רק בין קלינטון ובוש הראו שבוש מוביל.
אולם ככל שהכלכלה נכנסה למיתון, שיעורי התמיכה בנשיא החלו לרדת והדמוקרטים עמדו מאחורי המועמד שלהם.
לאחר בחירתו של אל גור למועמד לתפקיד סגן הנשיא, פרו פרש, כשהוא משוכנע שהמירוץ הנשיאותי יוכרע בידי בית הנבחרים.
קלינטון הבטיח לחולל מהפכה באמריקה ולהקטין את פער המעמדות שנוצר בתקופות רייגן ובוש.
הנאום הקפיץ את מועמדותו של קלינטון, ושיעורי התמיכה בו קפצו מ-25% ל-55% מול 31% לבוש.
לאחר הוועידה, קלינטון וגור החלו לנסוע באוטובוס בכל המדינה, ואילו בוש וקווייל התחילו לתקוף את דמותו של קלינטון, והאשימו אותו ברדיפת נשים ובהשתמטות מהצבא.
מסע הבחירות של בוש הדגיש את הצלחותיו בנושא מדיניות החוץ כמו מבצע סופה במדבר, וסיומה של המלחמה הקרה.
בוש גם הדגיש את ניסיונו הצבאי לעומת חוסר הניסיון של קלינטון, ותקף את חוסר ידיעתו במדיניות חוץ.
ואולם, בשל חשיבות הנושא הכלכלי, הקמפיין של בוש דשדש בכל המדינות, אפילו במדינות רפובליקניות.
הסקרים נתנו לבוש תמיכה באזור ה-35-40%, ואילו קלינטון זכה ליותר מ-50% תמיכה באופן קבוע.
ככל שהמדיניות הכלכלית של בוש הותקפה, בוש רצה לחזק את הבסיס השמרני של התומכים בו.
בוועידה הלאומית הרפובליקנית, בוש נתן לפט ביוקנן לנאום, וביוקנן תקף את הפרוגרסיביות החברתית של קלינטון וגור ולעג לניסיונם לתייג עצמם כ"דמוקרטים חדשים".
לאחר הוועידה הלאומית, בוש התחזק מעט בסקרים, אולם בטווח הארוך, קלינטון שמר על ההובלה.
בספטמבר, קלינטון המשיך להוביל על בוש בפער גדול, עד שרוס פרו חזר לבחירות.
מטה בוש שמח על חזרתו, וטען שמטרת בוש היא להשתוות עם קלינטון במספר התומכים.
אחוזי התומכים בפרו נשארו נמוכים, עד שניתנה לו ההזדמנות להשתתף בעימות משולש.
בעוד שתומכיו של בוש נשארו נאמנים לו, פרו החל לקחת תומכים מקלינטון, והוא ובוש החלו לתקוף את קלינטון על אישיותו.
במהלך מסע הבחירות הועלו טענות רבות כנגד אישיותו של קלינטון.
הוא הואשם בהשתמטות מגיוס בתקופת מלחמת וייטנאם ובשימוש במריחואנה (לטענה זו הגיב קלינטון ב"לא לקחתי לריאות").
בוש גם האשים את קלינטון בפגישה עם קומוניסטים במהלך טיול לרוסיה בתקופת לימודיו.
בנוסף, הוא הואשם ברדיפת שמלות.
האשמות נוספות הועלו בנוגע לרומן שהיה לקלינטון עם ג'ניפר פלאוורס, אותו קלינטון הכחיש.
ב-3 בנובמבר, קלינטון זכה בבחירות והיה לנשיא ה-42 של ארצות הברית, בהפרש גדול בחבר האלקטורים, ועם 43% מקולות המצביעים מול 37% לבוש, ו-19% לפרו.
37.4% אחוזי התמיכה שבוש קיבל היו התוצאה הנמוכה ביותר עבור נשיא מכהן מאז ויליאם הווארד טאפט ב-1912 (23.2%) שגם הוא התמודד עם שני יריבים (וודרו וילסון ותיאודור רוזוולט).
התוצאה של בוש הייתה הנמוכה ביותר עבור מועמד של המפלגות הגדולות מאז אלף לנדון שקיבל 36.5% אחוזים מהקולות ב-1936. לבוש היו אחוזי תמיכה נמוכים יותר אפילו מאשר הרברט הובר שהובס ב-1932 (וזכה ל-39.7% תמיכה).
הוא המועמד השלישי היחיד שהופיע בעימות טלוויזיוני עם שני המועמדים של המפלגות הגדולות (ג'ון אנדרסון הופיע בעימות עם רונלד רייגן ב-1980 אולם הנשיא ג'ימי קרטר לא הופיע בעימות).
פרו טען שהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה פוגע בהיצע העבודות.
הוא הוביל בסקרים כמעט חודשיים- הישג שלא היה כמותו למועמד ממפלגה שלישית כמעט מאה שנה.
הוא איבד הרבה מתמיכתו כשהודיע על פרישתו רק כדי לחזור.
19 אחוזי התמיכה של פרו עשו אותו למועמד השלישי הכי מוצלח מאז תיאודור רוזוולט ב-1912. אחוזי התמיכה שלו גם היו הגבוהים ביותר ביחס לכל מועמד שלישי אחר שלא זכה באלקטורים.
אף על פי שלא ניצח באף מדינה, פרו קיבל 30.44% תמיכה במיין לעומת 30.39% לבוש (וקלינטון ניצח עם 38.77%).
הבחירות היו הפעם האחרונה בה מונטנה תמכה במועמד דמוקרטי.
1992 הייתה הפעם הראשונה בה דמוקרטי התמנה לנשיא בלי לזכות באלקטורים של טקסס והפעם השנייה בה דמוקרטי זכה בלי לזכות באלקטורים של פלורידה (ג'ון קנדי עשה זאת ב-1960).
עד 2012, קלינטון היה הדמוקרטי היחיד שזכה בבחירות בלי לזכות באלקטורים של צפון קרולינה.
כמה גורמים אפשרו את תוצאת הבחירות.
המצב הכלכלי היה הנושא המרכזי בבחירות, וסקרים הראו ש-75% מהציבור חשבו שהכלכלה במצב רע בעוד ש-63% מהציבור טענו שמצבם הכלכלי יותר טוב או דומה למה שהיה לפני 4 שנים.
החלטתו של בוש להעלות מיסים פגעה בו גם כן.
לחצים שהופעלו על בוש על מנת להגדיל את הגירעון בתקציב הכריחו אותו להתפשר עם הקונגרס ולהעלות מיסים.
קלינטון השתמש בנושא כדי לפגוע באמינותו של בוש.
סופה של המלחמה הקרה גרם לבחירות להתרכז בעיקר בנושאי פנים.
בניגוד לבוש, קלינטון הצליח לאחד את הפלגים השונים במפלגתו.
קלינטון הודיע על תמיכה בעונש המוות ובתלבושת אחידה בבתי הספר.
דבר זה סייע לו לקבל תמיכה בכמה ממדינות רפובליקניות מהדרום ובניו אינגלנד.
הליברלים התרשמו מתמיכתו בהפלות ומקשריו לאפריקנים-אמריקנים.
תומכיו הצעירים עזרו לקלינטון להיות סמל לדור הבייבי בום.
השפעתו של פרו על התוצאות עדיין שנויה במחלוקת.
רפובליקנים טענו שפרו פגע בבוש.
אף על פי ששמרנים רבים תמכו בפרו כהתנגדות להעלאת המיסים, ניתוחים של התוצאות הראו שפרו לקח מספר קולות שווה מקלינטון ומבוש.
פרו זכה לתמיכה מכל קצוות הקשת הפוליטית שהתנגדו להסכם הסחר החופשי.
אף אחד מהמועמדים לא דיבר על הפלות.
סקרים הראו שתומכי הפלות רבים עזבו את בוש לטובת קלינטון.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1984 היו מערכת הבחירות החמישים לנשיאות ארצות הברית, ונערכו ב-6 בנובמבר 1984. הנשיא המכהן רונלד רייגן, המועמד הרפובליקני, ניצח את סגן הנשיא לשעבר וולטר מונדייל, המועמד הדמוקרטי.
רייגן לא זכה להתנגדות בתוך מפלגתו, והוא וסגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש נבחרו מחדש בקלות.
מונדייל ניצח בבחירות המקדימות את הסנאטור גארי הארט ועוד כמה מועמדים.
הוא בחר בג'רלדין פררו, חברת קונגרס מניו יורק, בתור סגניתו, וכך הפך אותה לאישה הראשונה שהתמודדה בבחירות הלאומיות מטעם מפלגה גדולה.
לזכותו של רייגן עמדה ההתאוששות הגדולה מהסטגפלציה של שנות השבעים והמיתון העמוק של 1981–1982, ובנוסף התחושה שהוא משקם את היוקרה הלאומית.
מטה רייגן הפיק תשדירים טובים וביטל את הדאגות בנוגע לגילו המבוגר של הנשיא.
מונדייל ביקר את המדיניות הכלכלית של רייגן ואת הגירעון הגדול, וקרא להקפאה גרעינית ואשרור התיקון לשוויון זכויות.
רייגן השיג 58.8% מהקולות וניצח ב-49 מתוך 50 המדינות, והפך למועמד המבוגר ביותר שנבחר לנשיאות.
525 האלקטורים (מ-538) שהשיג רייגן הם האחוז החמישי הגבוה ביותר של אלקטורים שהשיג מועמד בבחירות, ואחוזי התמיכה שהשיג הם האחוז החמישי הגבוה ביותר.
אף מועמד לא הצליח לשחזר את ההישג של רייגן מאז.
מונדייל השיג 40.6% מהקולות, אולם האלקטורים שלו הגיעו רק ממחוז קולומביה וממדינתו - מינסוטה, שבה ניצח בהפרש דחוק של 3,761 קולות, כלומר שרייגן היה במרחק של 1,900 קולות מלזכות בכל 50 המדינות.
רונלד רייגן, נשיא ארצות הברית מקליפורניה
בן פרננדז, השגריר המיוחד לפרגוואי לשעבר מקליפורניה
מועמדים רפובליקניים, 1984 לנשיאותלסגנות נשיא ארצות הבריתה-40(1981–1989)סגן נשיא ארצות הבריתה-43(1981–1989)
רייגן - הנשיא היוצא - היה המועמד הוודאי מטעם הרפובליקנים וההתנגדות אליו הייתה מועטה.
רייגן נבחר מחדש בתמיכת 2,233 צירים (כששניים נעדרו).
סגנו, בוש, נבחר בהסכמה רחבה, בו זמנית להיבחרו של רייגן.
הייתה זאת הפעם האחרונה במאה ה-20 שסגן הנשיא של מפלגה גדולה נבחר בבחירות.
וולטר מונדייל, סגן נשיא ארצות הברית וסנאטור לשעבר ממינסוטה
ג'סי ג'קסון, כומר ופעיל זכויות אזרח מאילינוי
ג'ורג' מקגוורן, סנאטור לשעבר ומועמד ב-1972 מדקוטה הדרומית
רובין אסקיו, מושל פלורידה לשעבר
ארנסט הולינגס, סנאטור מקרוליינה הדרומית
מועמדים דמוקרטיים, 1984 לנשיאותלסגנות סגן נשיא ארצות הבריתה-42(1977–1981) חברת בית הנבחרים של ארצות הבריתמניו יורק(1979–1985)
רק שלושה מועמדים דמוקרטים זכו במערכות הבחירות המקדימות- מונדייל, הארט וג'קסון.
בתחילת המירוץ, הסנאטור ממסצ'וסטס טד קנדי, שלא הצליח לזכות במועמדות ב-1980, נחשב למועמד המוביל עד שדחה את המועמדות.
לאחר מכן מונדייל נחשב למועמד המוביל.
מונדייל נתמך בידי מספר גדול מאוד של מנהיגי מפלגה, וגייס יותר כסף מכל מועמד אחר.
אבל ג'קסון והארט התגלו כיריבים מפתיעים ובעייתיים.
הניסיון של ארנסט הולינגס, סנאטור מדרום קרוליינה, כמו גם קריאתו להקפאת מסגרת התקציב, הביאו תשומת לב חיובית רבה, אבל שמרנותו לא קסמה לדמוקרטים הליברליים, ובמערכת בחירות שנשלטה בידי גארי הארט, ג'ון גלן ומונדייל, הוא לא התבלט.
לאחר שהפסיד בניו המפשייר, פרש הולינגס והעביר את תמיכתו להארט.
הוא התייחס לשאר המתחרים בצורה מאוד מזלזלת, וכינה את מונדייל "פודל" ואת גלן (אסטרונאוט לשעבר) "מלך השמיים שהתבלבל בתוך הקפסולה שלו".
אלן קרנסטון, סנאטור מקליפורניה, קיווה להשיג את תמיכת חברי התנועה לפירוז מנשק גרעיני שביקשו את עצירת הפיתוח הגרעיני.
גלן ואסקיו קיוו לתמיכת המתונים והשמרנים.
אף אחד מהם לא הצליח לגייס כספים כמו מונדייל או לזכות לתמיכה כמו הארט וג'קסון, והם לא זכו במערכות הבחירות.
ג'קסון היה האפרו-אמריקני השני (אחרי שירלי צ'יזהולם) שניהל מסע בחירות לאומי עבור הנשיאות, והאפרו-אמריקני הראשון שהיה מועמד רציני.
הוא קיבל 3.5 מיליון קולות במהלך מסע הבחירות, במקום השלישי אחרי הארט ומונדייל.
הוא זכה בווירג'יניה, קרוליינה הדרומית, לואיזיאנה ומיסיסיפי המפולגת, שבה היו שתי מערכות בחירות נפרדות עבור הצירים הדמוקרטים.
במהלך מערכת הבחירות, ג'קסון אימת את חשיבות האוכלוסייה השחורה למפלגה בדרום.
אך במהלך מסע הבחירות שלו, ג'קסון התייחס ליהודים כ"Hymies" ולעיר ניו יורק כ"Hymietown", דבר שהתנצל עליו אחר כך.
למרות זאת, משפט זה פורסם, ופגע בו.
ג'קסון זכה ב-21% מהקולות בבחירות הארציות אבל קיבל רק 8% מהצירים בוועידה הלאומית, וטען כי נפגע בידי החוקים שאפשרו למונדייל לנצח.
בנוסף, הוא אמר שיוברט האמפרי היה ה"פוליטיקאי המשמעותי האחרון שיצא מאזור סנט פול-מיניאפוליס", מה שפגע בתדמיתו של מונדייל.
הארט מקולורדו היה האיום הרציני יותר למונדייל, ואחרי שזכה בכמה מדינות נראה כאילו יחטוף את המועמדות ממונדייל.
אולם בוועידה הדמוקרטית הלאומית בסן פרנסיסקו ב-16 ביולי, הוא זכה לתמיכת צירי העל, הלא מחויבים והקשורים לממסד, ונבחר למועמד.
מועמדותו של מונדייל הייתה הפעם השנייה (לאחר היבחרו של קרטר ב-1976) מאז היבחרו של עדלי סטיבנסון ב-1956 (והפעם השלישית מאז היבחרו של ג'ון ויליאם דייוויס ב-1924) שהמפלגה הדמוקרטית בחרה באזרח פרטי לנשיאות (מועמד שלא כיהן בתפקיד ממשלתי רשמי).
הוא היה האזרח הפרטי האחרון שנבחר מטעם הדמוקרטים.
פרט לג'ימי קרטר, שאר המועמדים הפסידו בבחירות.
(הרפובליקנים בחרו באזרחים הפרטיים ריצ'רד ניקסון, רונלד רייגן, בוב דול שהתפטר מתפקידו בסנאט לפני שנבחר להיות מועמד, מיט רומני ודונלד טראמפ, ופרט לדול ולרומני, השאר נבחרו לנשיאים במהלך חייהם)
המירוץ למועמדות הדמוקרטית היה הצמוד ביותר מזה חמישים שנה, והפעם האחרונה שהמועמד מטעם מפלגה מרכזית לא נבחר עד לוועידה.
+ההצבעותמועמד נשיאותי סגן הנשיאוולטר מונדייל 2,191 ג'רלדין פררו 3,920גארי הארט1,200.5 שירלי צ'יזהולם 3ג'סי ג'קסון 465.5 תומאס איגלטון 18 ג'ורג' מקגוורן 4 ג'ון גלן 2 ג'ו ביידן 1 ליין קירקלנד 1
במהלך נאום קבלת המועמדות שלו, מונדייל אמר שהוא מועמד כן ואילו רייגן איננו, ואמר בתור דוגמה שגם הוא וגם רייגן יעלו מיסים, אבל הוא אומר זאת לבוחרים.
יש האומרים שמשפט זה פגע במונדייל, ושהבחירה בנושא המיסים הרחיקה ממנו בוחרים.
מונדייל בחר בחברת בית הנבחרים מניו יורק, ג'רלדין פררו, בתור סגניתו, והפך אותה לאישה הראשונה שהועמדה לתפקיד זה בידי מפלגה גדולה, ולאיטלקיה-אמריקנית הראשונה שמועמדת בידי מפלגה גדולה.
מונדייל רצה לקבוע תקדים במועמדות זאת.
מונדייל זיהה את הובלתו של רייגן בסקרים ורצה לקרוץ לנשים, שהיו רוב הבוחרות, באמצעות מועמדות זו.
מונדייל גם שקל להעמיד לתפקיד שתי נשים אחרות, אפרו-אמריקנית והיספנית, ובחר בפררו לבסוף כיוון שחשב שתמשוך גם מיעוטים.
ג'קסון ביקר את ניסיונו של מונדייל לקבוע תקדים, אולם תמך בבחירת אישה לסגנית.
מועמדים מטעם מפלגת האחדות הלאומית
מפלגת האחדות הלאומית הוקמה לאחר שג'ון אנדרסון התמודד ב-1980 לנשיאות.
אנדרסון קיווה שהמפלגה תוכל לנצח את שתי המפלגות הגדולות, שהיו קשורות לקבוצות בעלות אינטרס ולא הצליחו לבצע רפורמה בתקציב.
כוונתו הייתה לארגן מפלגה חדשה בקליפורניה, אורגון, וושינגטון, אילינוי, ניו אינגלנד ובמדינות אחרות בהן הצליח.
המפלגה זכתה ל-5.8 מיליון דולרים כמימון בחירות, אבל הייתה צריכה להתמודד לפחות בעשר מדינות.
אנדרסון לא רצה לרוץ, וקיווה שפוליטיקאי אחר יוביל את המפלגה, מחשש שמועמדותו תגרום למפלגה להיות מזוהה כ"פולחן אישיות".
אף מועמד לא החליט להתמודד ואנדרסון נחשב למועמד המשוער.
למרות שאנדרסון זכה לתמיכה מדמוקרטים ומרפובליקנים ב-1980, רוב הבוחרים חזרו אל מפלגותיהם, והוא לא זכה לתמיכה רחבה.
בגלל חוסר יכולת להתמודד במדינות, החליט אנדרסון לא לרוץ ולתמוך במונדייל.
אנדרסון קיווה שהמפלגה תצליח להצמיח מועמד ב-1988, אבל המפלגה התפרקה.
דייוויד ברגלן, יושב ראש המפלגה מקליפורניה
ג'ין בורנס, מנחה תוכנית רדיו מפלורידה (פרש- 26 באוגוסט 1983)
ארל רבנל, אנליסט של מדיניות חוץ מוושינגטון די.
טוני נייתן, מועמדת לסגנות הנשיאות ב-1972 מאורגון (סירבה להתחרות)
בורנס היה המועמד המוביל, אולם פרש מחשש שהמפלגה לא תוכל לממן את מסע הבחירות שלה.
המועמדים האחרים היו ברגלנד, רבנל (שעבדה במחלקת ההגנה בעבר) ורוארט.
ברגלנד נבחר ברוב דחוק וסגנו היה ג'יימס לואיס.
סוניה ג'ונסון התמודדה ב-1984 מטעם מפלגת האזרחים, מפלגת הצרכנים של פנסילבניה ומפלגת השלום והחופש של קליפורניה.
ג'ונסון השיגה 72,161 קולות (0.1%) והגיעה למקום החמישי.
סגנה מטעם מפלגת האזרחים היה ריצ'רד וולטון ומטעם מפלגת השלום והחופש אמה וונג מאר.
המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בחרה בגאס הול לנשיאות ובאנג'לה דייוויס לסגניתו.
מונדייל רץ עם מצע ליברלי, שתמך בהקפאת הפיתוח הגרעיני ותמיכה בתיקון לשוויון זכויות.
הוא דיבר נגד חוסר ההגינות במדיניות הכלכלית של רייגן ועל הצורך להקטין את הגירעון.
למרות שהבחירה של פררו התקבלה בהתלהבות בקרב פעילים דמוקרטים, סקרים הראו שרק 22% מהנשים התלהבו מבחירתה ו-18% חשבו שזהו רעיון רע.
60% טענו כי לחץ מקבוצות נשים הוביל לבחירתה מול 22% שטענו כי מונדייל בחר במועמדת הטובה ביותר.
חברים בסניפי הכנסייה הקתולית ביקרו את פררו הקתולית על תמיכתה בהפלות.
במהלך מסע הבחירות נאלצה להתמודד עם האשמות כלפי בעלה, וטענות שהוא היה קשור לפשע המאורגן, אספקת פורנוגרפיה והפרת חוקי התרומות למסע הבחירות.
פררו שחררה לציבור את החזרי המס של משפחתה ב-21 באוגוסט 1984, אולם הנזק נעשה.
בניו ג'רזי, רייגן אמר שהעתיד של אמריקה נח בתוך לב המצביעים, ובמסר התקווה שמובע משיריו של ברוס ספרינגסטין, יליד המדינה.
רייגן אף השתמש בשירו של ספרינגסטין, "Born in the U.S.A" (שבעצם נכתב נגד מלחמת וייטנאם, ללא ידיעת רייגן) כשיר הבחירות שלו עד שספרינגסטין הדמוקרט קרא לו להפסיק.
רייגן גם השתמש בתשדירי בחירות אפקטיביים.
שניים מהזכורים בהם היו "בוקר באמריקה", שדיבר על הצלחתו בתחום הכלכלי ועל העתיד הטוב שסיפק לאזרחים, ו"הדוב בעצים" בו טען רייגן כי הוא מוכן לקבל גם הצעות שלום.
רייגן בן ה-73 היה הנשיא המבוגר ביותר אי פעם, ולאחר העימות הראשון עם מונדייל ב-7 באוקטובר, בו רייגן כשל, הועלו שאלות בנוגע לגילו ותפקודו.
רייגן טען כי הלך לכנסייה "פה בוושינגטון" (העימות נערך בקנטקי), התייחס למדים הצבאיים כ"בגדי מלתחה" והודה שהוא מבולבל.
הוא היה מוכן לתגובתו של רייגן מהבחירות הקודמות, "הנה אתה שוב מתחיל" ("There you go again") וטען שרייגן אמר זאת בנוגע לקיצוץ בתוכנית מדיקר, דבר שאכן ניסה לעשות ולא הצליח בשל הקונגרס הדמוקרטי.
מונדייל גם ביקר את העלאת המיסים של רייגן ואת הגירעון, וטען שאם הבוחרים ישאלו את עצמם האם מצבם טוב יותר בהשוואה ללפני ארבע שנים, כפי שרייגן שאל ב-1980, הם יבינו שיש צורך במנהיגות חדשה.
אולם ב-21 באוקטובר, בעימות השני, התחמק רייגן מנושא הגיל כשאמר שהוא "לא מתכוון להשתמש למטרות פוליטיות בגילו הצעיר ובחוסר ניסיונו של יריבי".
מונדייל עצמו צחק, ולאחר מכן טען כי אם היו מצלמים אותו מקרוב היו רואים שבעצם בכה, מפני שהבין שהפסיד בבחירות.
רייגן נטרל את נושא הגיל.
בשבת, 26 באוקטובר רייגן נאם בבית כנסת היכל הִלֵל ("Temple Hillel"), שבלונג איילנד, ניו יורק.
זה היה הביקור הרשמי הראשון של נשיא מכהן בבית כנסת, מאז שהנשיא הראשון ג'ורג' וושינגטון ביקר בבית הכנסת טורו ב-1790.נטען שמטרת הביקור היא להשפיע על הקהילה, שנחשבה "מובלעת דמוקרטית בלונג איילנד- אזור רפובליקאני".
לפני נאום הנשיא, חזן בית הכנסת שר את התקווה, ואת המנון ארצות הברית.
הנשיא חבש כיפה, הזכיר פעמיים את הביטוי "לעולם לא עוד", ודיבר רבות על מחויבותו למדינת ישראל, לשחרור יהודי ברית המועצות ולמאבק באנטישמיות ובאנטי-ציונות.
אחר כך, רב בית-הכנסת העניק לנשיא שי בשם הקהילה- כיפה סרוגה בצבעי דגל ארצות הברית.
אחרי הנאום בבית כנסת, הנשיא סעד סעודות שבת בצהריים בביתו של רב בית הכנסת, הרב מוריס שמואל פרידמן.
בני משפחתו של הרב השתתפו בסעודה, כולל בנו, דייוויד פרידמן, לימים שגריר ארצות הברית בישראל.
רייגן נבחר ב-6 בנובמבר בניצחון מוחץ, כשהוא זוכה ב-49 מדינות (ובכך היה אחד מהקרובים ביותר ליישם את אסטרטגיית חמישים המדינות אשר מטרתה היא לנצח בכל 50 המדינות של ארצות הברית).
למרות פררו, 55% מהנשים בחרו ברייגן, והוא קיבל בין 54% ל-61% מקולות הקתולים במדינה, המספר הכי גבוה עבור רפובליקני.
וולטר מונדייל זכה ב-13 אלקטורים בלבד ממדינתו מינסוטה (שבה ניצח בהפרש של 0.18% מהקולות) וממחוז קולומביה.
התוצאה נחשבת לגרועה ביותר למועמד מרכזי מאז תבוסתו של אלף לנדון לפרנקלין דלאנו רוזוולט ב-1936. בכך היה מונדייל למועמד הדמוקרטי שקיבל את מספר האלקטורים הנמוך ביותר מאז סטיבן דאגלס, שזכה ב-12 בלבד בבחירות של 1860, כאשר המפלגה הדמוקרטית הייתה מפולגת.
אף על פי כן, קדמו לו מועמדים שקיבלו פחות קולות ממנו, ובהם אלטון פארקר, ג'ון ויליאם דייוויס, ג'ון ויליאם דייוויס וג'ורג' מקגוורן.
חוקרי מדעי המדינה דיברו על תופעה של כמיליון דמוקרטים שתמכו ברייגן- לבנים דרומיים ופועלים צפוניים שתמכו ברייגן בגלל השיפור במצב הכלכלי, עמדתו בנושא הביטחוני, וראו את הדמוקרטים כתומכי העניים והמיעוטים על חשבון מעמד הביניים.
הוועדה הדמוקרטית הלאומית חקרה את הנושא לאחר מערכת הבחירות אולם גנזה את הדו"ח מתוך חשש מפגיעה במצביעים.
כשרייגן נשאל ב-1984 מה הוא רוצה לחג המולד, הוא התבדח וטען ש"מינסוטה הייתה יכולה להיות נחמדה".
רייגן הפסיד במינסוטה גם בבחירות הללו וגם ב-1980, והייתה זאת המדינה היחידה בה מעולם לא זכה.
הוא בנוסף הנשיא הראשון מאז וודרו וילסון שכיהן שתי כהונות ולא ניצח במינסוטה.
הייתה זאת הפעם האחרונה בה מועמד רפובליקני הצליח לנצח בכל מדינה בצפון מזרח ארצות הברית ובמדינות החוף הפסיפי, לנצח לפחות במחוז אחד בכל מדינה, ולנצח בהוואי, מסצ'וסטס, ניו יורק, אורגון, רוד איילנד ווושינגטון.
הייתה זאת גם הפעם האחרונה עד 2016 בה ניצחו הרפובליקנים בוויסקונסין, האחרונה עד 2004 בה זכו באיווה, והאחרונה בה ניצחו בווירג'יניה המערבית עד לשנת 2000. הייתה זאת מערכת הבחירות האחרונה בה המועמד המנצח ניצח בהפרש דו ספרתי בקולות (עשרה מיליון ויותר).
למרות ההפסד הדחוק במינסוטה, ניצח רייגן בחמישה מתוך שמונה מהמחוזות שלה בקונגרס (ניקסון ניצח במחוז אחד בלבד במסצ'וסטס ב-1972), ורייגן הוא המועמד היחיד שזכה ברוב המחוזות של הקונגרס בכל מדינה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1988 נערכו ב-8 בנובמבר 1988. בבחירות לא התמודד נשיא מכהן, כיוון שהנשיא רונלד רייגן לא יכול היה להיבחר שוב לאחר ששירת שתי כהונות, בעקבות ההגבלה של התיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית.
סגנו של רייגן, הרפובליקני ג'ורג' הרברט ווקר בוש זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית והתמודד מול מושל מסצ'וסטס, הדמוקרטי מייקל דוקאקיס.
בוש ניצל את המצב הכלכלי הטוב, המצב הבינלאומי היציב ואת הפופולריות של רייגן, ואילו דוקאקיס ביצע כמה טעויות במסע הבחירות שלו.
התוצאה הייתה ניצחון רפובליקני שלישי ברציפות, אחת הפעמים הבודדות של ניצחון שלישי לאותה מפלגה.
ג'סי ג'קסון, כומר, פוליטיקאי ופעיל בתנועה לזכויות האזרח מקרוליינה הדרומית.
גארי הארט, סנאטור לשעבר מקולורדו.
ברוס בביט, מושל אריזונה לשעבר.
ג'ו ביידן, סנאטור מדלאוור, לימים נשיא ארצות הברית.
בבחירות של 1984, הדמוקרטים בחרו בוולטר מונדייל, ליברל תומך ניו דיל מסורתי, להיות המועמד.
כשמונדייל הובס קשות, מנהיגי המפלגה חיפשו גישה חדשה כדי לנצח בבחירות.
אחרי שתדמיתו של רייגן ניזוקה בפרשת איראן-קונטראס, ואחרי שהדמוקרטים זכו ברוב בסנאט ב-1986, האופטימיות בקרב מנהיגי המפלגה גדלה.
מטרה אחת של המפלגה הייתה למצוא מועמד רענן וחדש שיוכל לעבור את רעיונות הניו-דיל המסורתיים ולעצב תדמית חדשה של הדמוקרטים.
המועמד המוביל למשך רוב 1987 היה הסנאטור לשעבר מקולורדו גארי הארט, שהצליח מאוד בפריימריז הקודמים.
אולם לאחר שחברה אנונימית של מישהי טענה שלהארט יש רומן עם חברתה הוא צנח בסקרים.
הוא פרש מהמירוץ ב-8 במאי 1987. בדצמבר הוא הפתיע רבים כשהחליט להחזיר את מועמדותו.
אולם חוסר הצלחה בפריימריז גרם לו לפרוש שנית.
הסנאטור טד קנדי ממסצ'וסטס נחשב למועמד פוטנציאלי, אבל כבר בסתיו 1985 הכריז שלא יתמודד על הנשיאות.
עוד שני מועמדים פוטנציאליים שלא הצטרפו למירוץ היו שניהם מארקנסו: הסנאטור דייל באמפרס והמושל (והנשיא לעתיד) ביל קלינטון.
קלינטון אמר ב-2007 שיום לפני שרצה להכריז על התמודדותו שינה את דעתו כי הרגיש שהוא עדיין לא מוכן.
מסע הבחירות של ג'ו ביידן גם הסתיים במחלוקת לאחר שהואשם בהעתקת נאום של נייל קינוק, מנהיג מפלגת העבודה הבריטית.
אף על פי שבכל הנאומים פרט לאחד ביידן נתן קרדיט לקינוק, האחד שבו לא נתן קרדיט צולם ומטה דוקאקיס ניצל זאת.
דבר זה גרם לביידן לפרוש מהמירוץ.
כעבור 32 שנים, ב, התמודד ביידן בפעם השלישית לנשיאות (הפעם השנייה הייתה ב-2008) ולאחר שגבר על הנשיא המכהן דונלד טראמפ נבחר לנשיאה ה-46 של ארצות הברית.
אל גור, סנאטור מטנסי, גם ניסה לרוץ.
כשהוא בן 40 ב־1988, הוא היה יכול להיות האיש הצעיר ביותר שזכה במועמדות של מפלגה גדולה מאז ויליאם ג'נינגס ברייאן ב־1900, והנשיא הכי צעיר אם היה נבחר, כיוון שהיה צעיר יותר מג'ון קנדי ומתיאודור רוזוולט.
לאחר פרישתו של הארט, לא היה מועמד מוביל כשהחלו אסיפות הבחירה והפריימריז.
המנצח באספת הבחירות באיווה, היה דיק גפהארדט שהסקרים שלו היו מאוד לא מחמיאים עד לשלושה שבועות לפני האספה, כשהתחיל במסע בחירות פופוליסטי.
הסנאטור מאילינוי פול סיימון סיים במקום השני באופן מפתיע, ואילו מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס סיים במקום השלישי.
בבחירות בניו המפשייר, דוקאקיס סיים ראשון, גאפרדט נפל למקום השני וסיימון הגיע למקום שלישי.
בניסיון להחליש את גאפרדט, אל גור ודוקאקיס שידרו תשדירים שליליים נגד גאפרדט, שגרמו לאיגוד עובדי המכוניות להסיר את תמיכתו בגאפרדט, שהתרכז מאוד בפנייה לאיגודים מקצועיים.
בסופר טיוזדיי, דוקאקיס זכה בשש מדינות, גור בחמש, ג'סי ג'קסון בחמש וגאפרדט באחת, כשגור וג'קסון מתחלקים שווה בשווה במדינות הדרומיות.
בשבוע לאחר מכן, סיימון זכה באילינוי וג'קסון סיים במקום השני.
בחירות 1988 הן הבחירות בהן הכי הרבה מועמדים זכו בקולות בפריימריז מאז המעבר לפריימריז ב־1971. ג'קסון השיג 6.9 מיליון קולות וזכה ב-11 מדינות: שבע בחירות מקדימות (אלבמה, מחוז קולומביה, ג'ורג'יה, לואיזיאנה, מיסיסיפי, פוארטו ריקו ווירג'יניה) וארבע אסיפות בחירה (דלאוור, מישיגן, ורמונט וקרוליינה הצפונית).
במרץ, ג'קסון גם זכה באספת הבחירה באלסקה וכמעט ניצח באספה בטקסס.
לאחר שזכה ב-55% מהקולות במדינת מישיגן, היו לו יותר צירים מלכל שאר המועמדים.
אך מסע הבחירות שלו חווה מפלה קשה כעבור פחות משבועיים כשהובס בוויסקונסין בידי דוקאקיס.
ניצחונותיו של דוקאקיס בניו יורק ובפנסילבניה חיסלו את תקוותיו של ג'קסון להיות מועמד.
הוועידה התקיימה באטלנטה, ג'ורג'יה מ-18 ביולי עד ל-21 ביולי.
בנאומו המרכזי הראשון, מושל מארקנסו והנשיא לעתיד ביל קלינטון הודיע על תמיכה בדוקאקיס.
הנאום נמשך כל כך הרבה זמן עד שכמה צירים התחילו לצעוק לעבר קלינטון קריאות בוז.
עוד נאום זכור היה של גזברית טקסס, אן ריצ'רדס, שכעבור שנתיים נבחרה להיות המושלת.
היא טענה שג'ורג' בוש נולד עם כפית כסף בפה.
באופן אירוני, כעבור שש שנים, ג'ורג' וו.
בוש, בנו של בוש האב, ניצח אותה ומונה למושל טקסס.
כשמטה ג'קסון היה היחיד שיכל להתנגד לדוקאקיס, ספירת הקולות נראתה כך:
מועמד לנשיאות סיבוב ראשון המועמד לסגנות הנשיאות סיבוב ראשון מייקל דוקאקיס 2,876.25 לויד בנטסן 4,162 ג'סי ג'קסון 1,218.5 ריצ'רד סטולינגס 3 ג'ו ביידן 2 דיק גאפרדט 2 גארי הארט 1 לויד בנטסן 1
תומכי ג'קסון טענו שכיוון שהמועמד שלהם הגיע למקום השני, הוא צריך להיות המועמד לתפקיד סגן הנשיא.
דוקאקיס סירב, ובחר בסנאטור לויד בנטסן מטקסס.
הצוות כונה בתקשורת "צוות בוסטון-אוסטין".
בתקשורת השוו את הצוות לצוות של ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון שגם היה שילוב של מסצ'וסטס וטקסס.
בנטסן נבחר כדי שהדמוקרטים יוכלו לזכות בכמות האלקטורים הגדולה של טקסס.
אולם בגלל מעמדו כפוליטיקאי מבוגר, ומנוסה יותר, כמה דמוקרטים אמרו שבחירתו הייתה טעות, כיוון שהוא נראה כמתאים יותר להיות נשיא מאשר דוקאקיס.
במהלך העימות של בנטסן עם דן קווייל, קוויל השקיע את מרב זמנו בלתקוף את דוקאקיס.
ג'ורג' בוש האב, סגן הנשיא מטקסס.
בוב דול, סנאטור מטעם קנזס.
פט רוברטסון, מראשי הימין הפונדמנטליסטי הנוצרי האמריקאי מווירג'יניה.
ג'ק קמפ, פוליטיקאי מניו יורק.
פיט דו פונט, מושל דלאוור.
אלכסנדר הייג, מזכיר המדינה בממשל רייגן מפנסילבניה.
בן פרננדז, השגריר האמריקאי לשעבר בפראגווי, מקליפורניה.
פול לקסאלט, סנטור לשעבר מנבאדה.
דונלד רמספלד, מזכיר ההגנה בממשל פורד, מאילינוי.
לסגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש הייתה את התמיכה של רייגן, והוא הבטיח להמשיך את מדיניות רייגן, בנוסף להתחייבות ל"אומה אדיבה יותר" בניסיון למשוך מצביעים מתונים.
באספת הבחירה באיווה, בה זכה ב-1980, בוש הגיע למקום השלישי אחרי דול ורוברטסון.
דול גם הוביל בניו המפשייר, ומחנה בוש החליט לשדר תשדירים שמראים את דול כתומך בהעלאת מיסים, כשמושל ניו המפשייר ג'ון סונונו תומך בבוש.
כיוון שדול לא הגיב, בוש זכה.
כשהתחילו הפריימריז בכמה מדינות בו זמנית, כוחו הארגוני והכספי של בוש היה חזק מדי בשביל שהמועמדים האחרים יוכלו לגבור עליו, והוא זכה במועמדות.
הוועידה הרפובליקנית התקיימה בניו אורלינס, לואיזיאנה, ובה הוא בחר בסנאטור דן קווייל מאינדיאנה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
בנאום הניצחון שלו, בוש הבטיח שהוא לא יטיל מיסים חדשים על הציבור, אמרה שתפגע בו כעבור ארבע שנים.
דייוויד דוק - המפלגה הפופוליסטית: מנהיג קו קלוקס קלאן בלואיזיאנה לשעבר.
אימץ מצע שערבב מדיניות של עליונות לבנה, ומדיניות שמרנית כגון התנגדות להגירה או לפירוק מנשק גרעיני.
לנורה פולאני - מפלגת הברית החדשה: התרכזה בבעיות שקשורות לאבטלה, ביטוח בריאות וחוסר בבתים.
ווילה קנוייר/רון ארנייך - המפלגה הסוציאליסטית: אימצו גישה שתומכת במעורבות ממשלתית ומדיניות לטובת העובדים.