tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוראי העיתון קיבלו את מאמרי המערכת הללו בספקנות, זאת בשל חוסר ניסיונו של הורד בחקלאות של ויסקונסין, והתייחסו אליו כתאורטיקן וכ"חוואי על פי הספר".
הוא המשיך לכתוב מאמרי מערכת בסוגיות חקלאיות ולאחר שזכה לעידוד מבנו ארתור ומאד.
קו, המוציא לאור של העיתון Whitewater Register, ייסד הורד ב-1885 את העיתון Hoard's Dairyman כמוסף ליוניון.
ה-Dairyman מומן בתחילה על ידי עיתון האב, אך ב-1889 הוא כבר היה למגזין נפרד שהתמקד בעיקר בחוות החלב.
כדבר שבשגרה בפרסומים של ענף החלב באותה תקופה, עירב הורד דיווחים ופרסומות בכתב העת, כשהציב אלה לצד אלה פרסומות עם מאמרים לקידום הטכנולוגיות או הטכניקות שפורסמו.
על דפי ה-Dairyman, קידם הורד שיטות עבודה שהפכו עקב כך לדבר שבשגרה בוויסקונסין ומעבר אליה, כולל בדיקות שגרתיות של עדרים נגד שחפת הבקר, הרחבת השימוש באלפלפה כמזון לבקר, השימוש בזנים מסוימים של בקר לחלב ולבשר, השימוש במבחן בבקוק כבדיקה לאחוז השומן בחלב, ואימוץ השימוש בממגורות לאחסון המזון לבקר.
ב-1924 כבר קראו את העיתון Hoard's Dairyma קוראים ביפן, אוסטרליה ואנגליה.
הוא נחשב לפרסום החקלאי הראשון בארצות הברית בעל תפוצה ארצית.
ב-1871 ייסד הורד את ארגון יצרני החלב של מחוז ג'פרסון.
בהבינו שארגון שכזה ברמת המחוז הוא קטן מדי כדי להשפיע על תעשיית החלב בהיקף נרחב, הוא ייסד בשנים הבאות את ארגון יצרני החלב של ויסקונסין, יחד עם צ'סטר הייזן, וולטר ס.
דוסמן, כדי לשפר ולקדם את מוצרי החלב של המדינה.
בשנה שלאחר מכן נסע הורד לשיקגו כדי לדון שם עם חברות הרכבות על הבטחת מחירים טובים יותר להובלה בקירור של גבינות מוויסקונסין אל החוף המזרחי של ארצות הברית.
חברת הרכבת סאטר יוניון העבירה קרון קירור אל העיר ווטרטאון שבוויסקונסין כדי להוביל את מוצרי הגבינה אל מחוץ למדינה.
באמצעות ארגון יצרני החלב של ויסקונסין, הצליחו הורד ומייסדים נוספים של הארגון לבצע פעולות שדלנות להעברת חוקים ותקנות הקשורים למגזר החקלאי, כולל חקיקה לאיסור ייצור גבינה מעובדת, והקמת מוסדות עבור החוואים ואת הקולג' לחקלאות של אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
באוניברסיטה, פעל הארגון לטובת הקמת בית הספר הראשון בארצות הברית לייצור חלב, שבו למדו הסטודנטים את מלאכת ייצור החלב והחמאה.
הארגון גם פעל למען הצגת תוצרת החלב של ויסקונסין בפילדלפיה ובשיקגו, זאת לצורך הרחבת המוניטין שלה.
הורד גם סייע בהקמת ארגון יצרני החלב של צפון-המערב ואת קונגרס החוואים הלאומי.
הורד התנגד למכירת מוצרי חלב מהולים, וקידם מהלכים נגד מכירת מרגרינה שהייתה פופולרית בסוף המאה ה-19. המרגרינה, שמיוצרת על ידי ערבוב של שומן מתחלב עם חלב ומים, נצבעה לעיתים קרובות בצהוב כדי לתת לה חזות של חמאה ונמכרה ככזאת.
עלות ייצור המרגרינה הייתה נמוכה בהרבה מעלות ייצור החמאה, ובעלי החוות לייצור חלב ראו בה איום על פרנסתם.
הורד העיד לעיתים קרובות בפני הקונגרס בנוגע לאופי ההונאתי של המרגרינה ולזמן מה גרם לירידה בהיקף ייצורה.
הורד גילה עניין בפוליטיקה עוד מילדותו.
ב-1870 הוא מונה כסגן מרשל של ארצות הברית, והוצב להיות פוקד במפקד האוכלוסין של ארצות הברית בלייק מילס ובסביבתה.
במסגרת תפקידו זה, הוא פגש משפחה של מהגרים גרמנים, שלא יכלו לדבר אנגלית, ושנפלו למעשה הונאה של נוכלים דוברי אנגלית שגזלו מהם סכום גדול של כסף.
מקרה זה השפיע על דעותיו של הורד בנוגע לחינוך כאשר כיהן כמושל.
ב-1872 מונה הורד כסדרן (Serjeant-at-arms) של הסנאט של ויסקונסין.
ב-1888 כבר היה הורד נואם פופולרי כאשר הרצה על נושאים חקלאיים ברחבי ויסקונסין.
הוא נבחר כמועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל ויסקונסין בזכות מאמר שנכתב בעילום שם בעיתון מילווקי סנטינל באותה שנה וקיבל תמיכה רחבה מהחוואים בכל רחבי המדינה.
בבחירות הכלליות הוא נבחר כמושל לאחר שהביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'יימס מורגן.
הורד כיהן כמושל בתקופת כהונה אחת של שנתיים.
בתקופת כהונתו הוקמה אחת מסוכנויות הפיקוח על מזון הראשונות בארצות הברית, ועבר חוק חינוך חובה שהיה שנוי במחלוקת ושחייב את בתי הספר ללמד באנגלית.
כמושל, הקים הורד את נציבות החלב והמזון כדי לפקח על החלב במדינה וכדי לאכוף את האיסור על גבינה רזה, סוג של גבינה שנטתה להתקלקל במהרה עקב תכולת השומן הנמוכה שלה, וכן על מוצרי חלב מהולים אחרים.
נציבות זו הייתה הסוכנות הממשלתית הראשונה בארצות הברית שעסקה בפיקוח על מזון.
החוק הראשון שעליו חתם הורד כמושל היה חוק בנט , שעבר באפריל 1889 וחייב את הילדים בוויסקונסין מגיל 7 ועד 14 לבקר בבית ספר במחוז מגוריהם במשך לפחות 12 שבועות בשנה ולקבל חינוך בשפה האנגלית.
הסעיף האחרון מבין אלו הוסף על ידי הורד, שקידם את תהליך האמריקניזציה למהגרים במדינה וראה בקיומה של "תנועת האנגלית בלבד" כצעד חשוב בתהליך זה.
ב-1890, כ-70 אחוזים מאוכלוסיית ויסקונסין הייתה מורכבת ממשפחות מהגרים או מכאלו שלפחות אחד מהורי המשפחה היה מהגר.
רבים מהם היו ממוצא גרמני.
גרמנים בני האמונה הלותרנית והאמונה הקתולית בוויסקונסין, ששילבו את הפטריוטיות האמריקאית עם גאווה חזקה במוצאם ועם חיבה לשפה הגרמנית, חשו שהחוק היווה מתקפה על עצמאות הקהילות הכנסייתיות שלהם ועל בתי הספר הקהילתיים שלהם, שברבים מהם התנהלו הלימודים בשפה הגרמנית, כסוג של קיסרופאפיזם.
מנגד חש הורד, שהקהילות הדתיות התמקדו יותר בהגדלת מספר חבריהן באמצעות בתי ספר אלו ופחות בטיפוח אזרחותם האמריקאית.
במרץ 1890 פרסמו שלושה בישופים קתוליים בוויסקונסין מנשר בו הם הביעו את התנגדותם לחוק, ושלושה חודשים לאחר מכן הוא זכה לגינוי גם מצד הסינודים האוונגליים של ויסקונסין ושל מיזורי.
פרסומים בשפה הגרמנית בכל רחבי ויסקונסין פתחו במערכה לביטול החוק, וקראו לקתולים וללותרנים לפעול למען ביטולו לאחר הבחירות של 1890. לתנועה למען ביטול החוק הצטרפו מהגרים מסקנדינביה תושבי ויסקונסין בהתבסס על הסעיף בו שחייב את הילדים ללמוד בבתי הספר במחוזות מגוריהם.
לקהילות הסקנדינביות היו פחות בתי ספר קהילתיים בהשוואה למקביליהם הגרמנים, והם שוכנעו על ידי מתנגדי החוק שהוא ימנע מילדיהם ללמוד בבתי הספר הקהילתיים.
חוק בנט הפך לנושא מרכזי במערכת הבחירות, אם כי לחצים כלכליים שיוחסו לחוקי המחירים של ויליאם מקינלי היו גם הם נושא מרכזי.
הורד הגן על החוק, אך גרמנים שתמכו בעבר במפלגה הרפובליקנית הפנו כלפיה עורף במערכת הבחירות של 1890. בבחירות זכו הדמוקרטים ברוב עצום בבית המחוקקים של ויסקונסין ובשמונה מבין תשעת המושבים של המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות למשרת המושל הובס הורד על ידי מועמד הדמוקרטים ג'ורג' וילבור פק.
בפברואר 1891 בוטל חוק בנט, צעד החקיקה הראשון של בית המחוקקים החדש.
ההיסטוריון לואיס פלפס קלוג ציין שמטרת החוק להרחבת ידיעת האנגלית בקרב קהילות המהגרים הושגה על אף ביטולו.
מנגד, בתי הספר הקהילתיים שאפו להוכיח שהחקיקה לא הייתה נחוצה כאשר הם לימדו יותר ויותר שיעורים בשפה האנגלית.
ויליאם הורד נפטר בפורט אטקינסון שבוויסקונסין ב-22 בנובמבר 1918. הוא נטמן בבית הקברות שבעיר.
לעיתים קרובות נזקף לזכותו של הורד השינוי שהוא חולל בחקלאות של ויסקונסין והמעבר שלה מגידול חיטה לגידול בקר לחלב וייצור מוצרי חלב.
העיתון לוס אנג'לס טיימס כינה אותו "אבי תעשיית החלב המודרנית".
דרכו לקידום שיטות העבודה החקלאיות כמו שימוש בלעדי בעדרי בקר לחלב, והשימוש בתחמיץ ובאלפלפה כמזון לבהמות, הובילו להפיכתן של שיטות עבודה אלו לעניין שבשגרה בכל רחבי ארצות הברית.
ב-1915 הוא זכה לתואר "האזרח הנכבד ביותר של ויסקונסין" על ידי ועדה שכונסה על ידי המושל עמנואל פיליפ.
ב-1922 הוצב פסל בדמותו של הורד, מעשה ידיו של הפסל גאטסון בורגלם, בשדרת הנרי בחזית הקולג' לחקלאות שבקמפוס אוניברסיטת ויסקונסין.
החווה של Hoard's Dairyman הוכנסה אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים והיא נחשבת לאחרת מהחוות לגידול בקר לחלב המפורסמות ביותר בעולם.
ויליאם הינדמן היה עורך דין ומדינאי אמריקאי ממחוז טלבוט, מרילנד.
הוא ייצג את מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי, ולאחר מכן ייצג את המדינה בקונגרס של ארצות הברית הן כחבר בית הנבחרים מטעם מחוזות הבחירה השני והשביעי והן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ויליאם הינדמן נולד ב-1 באפריל 1743 במחוז דורצ'סטר בפרובינציית מרילנד, והיה בנם השני של ג'ייקוב הינדמן (1713–1766) ומרי טריפ הינדמן (נפטרה ב-1782).
ג'ייקוב היה בעל מטעים ממחוז טלבוט שכיהן כשריף של מחוז טלבוט מ-1745 עד 1748, וכחבר באספה הקולוניאלית.
ויליאם למד משפטים באכסניות המשפט בלונדון, וחזר למרילנד ב-1765. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק בעריכת דין במחוז טלבוט.
מ-1775 ו-1777 שירת הינדמן בממשלה המהפכנית של מרילנד, כגזבר המדינה לחוף המזרחי.
הוא התפטר מתפקיד זה כשנבחר לסנאט של המדינה ב-1777. הוא נבחר מחדש כמה פעמים, וכיהן בתפקיד עד 1784. מרילנד שלחה אותו כציר לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1785 ו-1786.
הינדמן חזר למרילנד וכיהן במועצה המבצעת של המושל מ-1789 עד 1792. בשנת 1792 נבחר מחדש לסנאט של המדינה, אך מאוחר יותר באותה שנה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לאחר התפטרותו של ג'ושוע סני.
הוא כיהן בקונגרס מ-1793 עד 1799, כאשר חזר למטע שלו, על אף שכיהן בבית הנבחרים של המדינה ב-1799 וב-1800. בבית הנבחרים של ארצות הברית, היה אחד מתשעה נציגים שהצביעו נגד התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית.
בשנת 1800 התפטר הסנאטור של מרילנד, ג'יימס לויד, והינדמן נבחר להשלים את כהונתו.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מדצמבר 1800 עד נובמבר 1801. בסנאט יישר קו עם הפדרליסטים.
הוא סירב להתמודד לבחירה מחדש.
הינדמן מת ב-19 בינואר 1822 בבולטימור שבמרילנד, ונקבר בבית הקברות של סנט פול בעיר.
ויליאם הנרי בויס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, ואשר כיהן כשופט בית המשפט העליון של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
בויס נולד ב-28 בנובמבר 1855 בפפרס מילס בברוד קריק האנדרד, מחוז סאסקס, דלאוור, ליד לורל.
הוא היה בנם של ג'יימס ה.
ג'יימס עסק בעסקי עץ וסחורה, ולאחר מכן עסק בחקלאות.
הוא היה גזבר המחוז ומבקר החשבונות של המדינה מ-1887 עד 1891. ויליאם למד באקדמיית לורל, ובשנת 1882 התחתן עם אמה א.
ואליאנט, ונולדו להם שני ילדים.
בויס החל את הקריירה שלו כמחנך, והיה מנהל בתי הספר הציבוריים בלורל מ-1875 עד 1880, ובאוקספורד, מרילנד, ב-1880/1881. לאחר מכן הוא מונה לרשם מסמכים עבור מחוז סאסקס, וכיהן בתפקיד זה מ-1881 עד 1886. במהלך תקופה זו למד משפטים תחת אלפרד פ.
רובינסון, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1887, והחל לעסוק בכך בג'ורג'טאון.
בויס היה גם יו"ר הוועדה הדמוקרטית של מחוז סאסקס מ-1893 עד 1897 וציר לוועידות הלאומיות הדמוקרטיות ב-1896 וב-1924. הוא מונה למזכיר המדינה של דלאוור וכיהן בתפקיד מ-19 בינואר 1897 עד 17 ביוני 1897, אז מונה לשופט של בית המשפט העליון של דלאוור.
לאחר פרישתו, נבחר בויס לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1922, וכיהן כהונה אחת מ-4 במרץ 1923 ועד 3 במרץ 1925. הוא ניצח את חבר בית הנבחרים הרפובליקני המכהן, קיילב רודני לייטון.
לייטון טען שהוא הוכה על ידי שחורים, וכעס על סירובו לתמוך בחוק נגד לינץ' בקונגרס.
בניסיון להיבחר מחדש ב-1924, הפסיד בויס לרפובליקני רוברט האוסטון, עיתונאי, אף הוא מג'ורג'טאון.
בויס לא היה "צעקני", אבל זכה לכבוד רב בכל המדינה.
עם זאת, האוסטון הוביל את המאבק נגד ג'יי אדוארד אדיקס במחוז סאסקס, פעל לניקוי שחיתות בבחירות, והיה יו"ר המפלגה הפרוגרסיבית במדינה.
לאחר תבוסתו, שב בויס לעסוק בעריכת דין בדובר, עד פרישתו מעיסוק פעיל ב-1936.
בויס מת ב-6 בפברואר 1942 בדובר, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות של כנסיית ישו האפיסקופלית.
ויליאם הנרי הילד היה בנקאי, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אישהמפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן שתי קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
הילד נולד ב-27 באוגוסט 1864 בווילמינגטון שבדלאוור.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת דלאוור ב-1883 ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בוושינגטון די.
הילד היה בוחן בנק לאומי במונטנה, איידהו, וושינגטון ואורגון מ-1888 עד 1892, אז התקבל ללשכת עורכי הדין בווילמינגטון ב-1897. הוא מונה למנהל הדואר של וילמינגטון מ-1901 עד 1905.
לאחר מכן, חזר לעסוק בעריכת דין ועסק בבנקאות.
הוא היה חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת דלאוור מ-1915 עד 1939 והיה נשיא מועצת המנהלים מ-1936 ועד מותו.
הלד מת ב-3 ביוני 1939 בווילמינגטון, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות וילמינגטון וברנדיווין.
ויליאם הודג'ס מאן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1899–1910, ולאחר מכן ועד 1914 כמושל וירג'יניה ה-46, אחרון מושלי המדינה שלחם בשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
ויליאם הודג'ס מאן נולד בוויליאמסבורג שבווירג'יניה כבנם של ג'ון ומרי הנאטר באוורס מאן.
היה לו אח בכור, אדווין מארי מאן, שנולד במחוז דלאוור שבמדינת ניו יורק, ושכמו אחיו היה שופט לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
אביהם נפטר, ואימם נישאה מחדש לאדם בשם טרוטר, שנפטר ב-1893. ויליאם מאן התחנך באקדמיית ויליאמסבורג המקומית, ולאחר מכן באקדמיית בראונסבורג, בית ספר תיכון פרסביטריאני בבראונסבורג שבמחוז רוקברידג' בעמק שנננודה.
בפעם הראשונה לסאלי פיצג'רלד מאן, ובהמשך לאטה אדלו דונאן מאן, שממנה נולדו לו בניו, סטיוארט דונאן מאן וויליאם הודג'ס מאן הבן.
כשהיה מאן בן 16, הוא מונה כסגן הפקיד של מחוז נוטוויי שבחלקה הדרומי של וירג'יניה.
ב-20 באפריל 1861 הוא עזב ושב לוויליאמסבורג, והתגייס לפלוגה E של רגימנט הרגלים ה-12 של וירג'יניה, יחד עם אחיו אדוארד וג'ון, שהיה סגן פקיד בית המשפט של פיטרסבורג.
כל השלושה שרדו את מלחמת האזרחים האמריקאית, וג'ון שוחרר בסוף יולי 1861 כדי לשוב לתפקידו הפקידותי.
בתחילה אבטח הרגימנט ה-12 את המספנה ואת הנמל החיוניים של נורפוק, ואת העיר פיטרסבורג, שהייתה צומת רכבות חשוב ונקודת שינוע.
ב-1862, בתגובה למערכת חצי האי, היה הרגימנט לחלק מהבריגדה של ויליאם מהון בגיס של ג'יימס לונגסטריט ב.
לאחר מכן הוא השתתף בכמה מערכות מרכזיות, הוא שירת זמן קצר כפקיד במחלקת האוצר של הקונפדרציה בריצ'מונד.
בהמשך היה מאן לסייר מאחורי קווי האויב, וב-1863 נשבה על ידי צבא האיחוד, אך נמלט, ושירת שוב במהלך .
כשהחלים באופן חלקי מפציעותיו, חידש מאן את עיסוקו כסגן פקיד מחוז נוטוויי עם סיום המלחמה.
לאחר כניעתו של הגנרל רוברט אדוארד לי בקרב אפומטוקס, החל מאן ללמוד משפטים בקריאה עצמית.
ב-1867 הוא החל לעסוק בעריכת דין במחוז נוטוויי, והיה מעורב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, ובסופו של דבר היה חלק מהמנגנון שאורגן על ידי מי שלימים היה סנאטור, תומאס ס.
ב-1890 נבחר מאן על ידי האספה הכללית של וירג'יניה כשופט בית המשפט של מחוז נוטוויי, אך קריירה שיפוטית זו הייתה קצרת ימים.
ב-1899 נבחר מאן לייצג את מחוזות נוטוויי, לוננבורג, וברנזוויק בסנאט של וירג'יניה, אליו הוא נבחר כמה פעמים נוספות וכיהן בו עד 1910. הוא היה יושב ראש הוועדה להגהת החוקים של וירג'יניה.
ב-1906 הוא הגיש חקיקה לבניית 450 בתי ספר תיכוניים בווירג'יניה, הצעד המימוני החינוכי הפרוגרסיבי ביותר באותה תקופה.
מאן גם קידם את חוק היובש, אך רק ברמה המדינתית.
"חוק מאן" שהוא ניסח, הוביל לסגירת כ-800 ברים במחוזות שלא נהנו מהגנת המשטרה.
ב-1909 נבחר מאן כמושל וירג'יניה לאחר שזכה ב-63.35 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את מועמד הרפובליקנים ויליאם פ.
קנט, ואת מועמד הסוציאליסטים א.
עם השבעתו כמושל בינואר 1910, היה מאן לאחרון אנשי צבא הקונפדרציה ששירת כמושל המדינה.
מאן המשיך לקדם את חוק היובש ואת החינוך הציבורי.
במהלך כהונתו כמושל, הוא סירב למנוע את הוצאתה להורג של וירג'יניה כריסטיאן , עוזרת בית אפרו-אמריקאית שהורשעה ברצח מעסיקה הלבן, ושהייתה במרכזה של מערכה לאומית להענקת חנינה.
ב-1911 לחץ מאן את ידו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט כחלק מיובל השלום של מנסס שציין 50 שנה לקרב בול ראן הראשון.
לאחר סיום כהונתו כמושל ב-1914 שב מאן לעיסוקו בעריכת דין במחוז נוטוויי והמשיך להיות פעיל במפלגה הדמוקרטית.
ויליאם הודג'ס מאן נפטר בפיטרסבורג ב-12 בדצמבר 1927, בגיל 84. הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית בבית הקברות בלנדפורד שבעיר.
וויליאם הנרי (ביל) קיבל (באנגלית - Willian Henry (Bill) Keeble נולד ב-1911 - ?).
חייל שבוי בריטי במלחמת העולם השנייה שהציל יהודייה והוכר כחסיד אומות העולם.
קיבל נולד בקינגסטון על ההאל באנגליה, עבד כסוור בנמל.
עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא הצטרף ליחידה הצבאית של דוכס וולינגטון ושירת בהודו.
כאשר היה בחופשה בעיר הולדתו פרצה מלחמת העולם השנייה והוא גויס לצבא.
הוא נלקח בשבי בדנקרק על ידי הגרמנים ב-1940 יחד עם 9 חיילים נוספים והועבר למחנה השבויים הגרמני סטלאג 20B.
קיבל וחבריו השבויים עבדו כאסירים בחוות חקלאיות באזור.
שרה מטוסון הייתה נערה יהודייה בת 16, אסירה במחנה הריכוז שטוטהוף.
ב-1945 שרה הובלה בצעדות המוות אל החוף הבלטי יחד עם אחותה, אמה ועוד כ-1200 נשים.
היא הצליחה להימלט ולמצוא מחסה באסם, שם נמצאה על ידי אחד השבויים מהקבוצה, סטן וולס, שהבריח אותה למחנה השבויים בגרוס גולמקאו והסתיר אותה במתבן.
ביל קיבל והאחרים הבחינו במצבה הגופני הקשה והתגייסו לעזור לה.
הם הבריחו בשבילה מזון, טיפלו בכוויות הקור שלה, הצליחו להשיג טיפול תרופתי ובגדים ודאגו שתבריא.
הם דאגו למצבה הנפשי של שרה ונהגו לבקר אותה בסתר כדי שלא תהיה בודדה, הרגיעו אותה והתייחסו אליה כאחותם הקטנה.
ביל וחבריו עשו זאת תוך סיכון גדול.
שרה הוסתרה במתבן באורווה שבה הוחזקו סוסי המשטרה.
בזמן שהותה של שרה באסם הם ניסו לברר אודות בני משפחתה אך נכשלו בעיקר בשל התפרצות מגפת טיפוס במחנה שבו שהו.
לאחר שנודע לביל וחבריו שהצבא האדום מתקרב ויהיה עליהם להתפנות, הם ניסו לארגן עבור שרה מקום מסתור אצל אישה פולניה מקומית לפני עזיבתם.
שרה עבדה אצלה עד להגעתו של הצבא האדום.
בתום המלחמה שרה גילתה שהיא השורדת היחידה ממשפחתה הגרעינית.
היא שינתה את שמה לחנה-שרה לזכר אחותה חנה שנספתה בשואה.
שרה היגרה לארצות הברית לקרובי משפחה בשנת 1947. כ-25 שנים לאחר המלחמה חנה-שרה ריגלר הצליחה להתאחד מחדש עם עשרת מציליה בכנס בלונדון.
ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון, ווילי פישר וג'ק בקלי, הוכרו כחסידי אומות העולם ב-11 באוקטובר 2011 וניטע לכבודו ולכבוד חבריו עץ בגן חסידי אומות העולם.
רוג'ר לטצ'פורד הוכר כחסיד אומות העולם ב-15 במרץ 1989. סטן וולס, ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדוארדס, הוכרו כחסידי אומות העולם ב-2 בנובמבר 1988. ב-26 במרץ 2015 הוענק לביל קיבל ושאר שותפיו למעשה ההצלה את התואר "גיבור השואה הבריטי" מממשלת בריטניה בלונדון.
ויליאם הול היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טנסי בשנים 1797–1805, וכחבר הסנאט של טנסי בשנים 1821 -1829. בשנתיים האחרונות לכהונתו בסנאט הוא כיהן כיושב הראש שלו, ומתוקף תפקידו זה כיהן כמושל טנסי השביעי מאפריל ועד אוקטובר 1829 לאחר התפטרותו של סם יוסטון.
כיהן גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1831–1833.
ויליאם הול נולד במחוז סארי שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, כבנם של מייג'ור ויליאם הול האב ושל אליזבת ת'נקפול דואק.
ב-1779 עברה המשפחה לעמק הנהר ניו ריבר שבווירג'יניה.
ב-1785 הם עברו שוב, הפעם לשטח אדמה שלימים ייוודע כ"לוקסטלנד" (Locustland), ליד המקום בו שוכנת כיום העיירה קסטיליאן ספרינגס שבטנסי.
מקום זה ישמש כביתו של הול במשך רוב שארית חייו.
באותה תקופה התחוללו המלחמות בין האמריקאים לבין הצ'רוקי, והאזור של מחוז סאמנר מצפון לנאשוויל היה פגיע במיוחד.
ב-3 ביוני 1787 נהרג אחיו של ויליאם הול, ג'יימס, כאשר נתקלו השניים במארב בהולכם דרך שדה, אם כי ויליאם הצליח להימלט.
חודשיים לאחר מכן, כאשר העבירה המשפחה את נכסיה למבצר בלדסוז סטיישן מתוך ציפייה לתקיפת הצ'רוקי, הם הותקפו שוב.
אחיו של ויליאם, ריצ'רד, גיסו צ'ארלס מורגן, ואביו נהרגו.
ויליאם, יחד עם אימו ואחיו ואחותו הצעירים, ג'ון ופורדנס, הצליחו להימלט למבצר.
בראשית שנות ה-90 שירת הול כשריף של מחוז סאמנר.
ב-1796 הוא קודם לדרגת מייג'ור במיליציה של מחוז סאמנר.
בשנים 1797–1805 הוא כיהן חבר בית הנבחרים של טנסי.
עם פרוץ מלחמת 1812 התגייס הול לרגימנט הרגלים של טנסי בדרגת קולונל, ועד השנה שלאחר מכן הוא הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1821 נבחר הול לסנאט של טנסי.
ב-1827 הוא נבחר כנשיא הסנאט.
באפריל 1829 התפטר מושל טנסי, סם יוסטון מתפקידו בעקבות שערורייה אישית.
מתוקף תפקידו כיושב ראש הסנאט, היה הול הראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, וב-16 באפריל הושבע כמושל במקומו של יוסטון.
עם זאת, הוא לא התמודד בבחירות על תפקיד המושל בזכות עצמו, ובמקומו הושבע חודשים ספורים לאחר מכן ויליאם קרול שנבחר בבחירות לתקופת כהונה שנייה לאחר ששנתיים קודם לכן כיהן כמושל לפני יוסטון.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמושל, המשיך הול בתוכנית הרפורמות שהחלו קרול ויוסטון.
כבעל ברית של אנדרו ג'קסון, כיהן הול בהמשך כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בתקופת כהונה אחת בשנים 1831–1833, ולאחר מכן פרש מהחיים הציבוריים.
ויליאם הול נפטר בחוותו "לוקסטלנד" שבמחוז סאמנר ב-7 באוקטובר 1856, שבועות ספורים לאחר שנתן את עדותו על התנסותו בתקופת הספר למהדורת יוני של אותה שנה של כתב העת Southwestern Monthly.
הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית שבחווה.
ויליאם הווארד תומפסון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנזס.
תומפסון נולד ב-14 באוקטובר 1871 בעיר קרופורדסוויל שבאינדיאנה.
בשנת 1880 עבר עם הוריו למחוז נמהה שבקנזס, שם למד בבתי הספר הציבוריים, ובשנת 1886 השלים את לימודיו בבית הספר הציבורי בעיר סנקה.
בשנת 1891 השלים לימודיו במכללת העסקים של לורנס.
בין השנים 1891–1894 שימש כרשם הרשמי של בית המשפט המחוזי ה־22 בקנזס, ובמקביל למד משפטים.
בשנת 1894 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בעיר סנקה.
לאחר מכן היה פקיד בבית המשפט לערעורים של קנזס בעיר טופיקה, שם עסק בעריכת דין בין השנים 1897–1901.
בשנת 1901 עבר לעיר איולה בקנזס, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא כיהן כתובע המחוזי של מחוז אלן, וב־1905 עבר לעיר גארדן סיטי.
בין השנים 1906–1913 כיהן כשופט בית המשפט המחוזי ה־32 של קנזס.
בשנת 1912 נבחר לסנאט של ארצות הברית, וב־1913 התפטר מתפקידו כשופט.
הוא כיהן בסנאט מ־4 במרץ 1913 ועד 3 במרץ 1919. בבחירות מחדש שנערכו ב־1918 הפסיד בפער של 30 אחוז – ההפסד הגדול ביותר של סנאטור מכהן שלא התמודד כמועמד של מפלגה שלישית.
תומפסון כיהן כיו"ר ועדת ההוצאות במחלקות המסחר והעבודה בקונגרס ה־63. בנוסף היה חבר בוועדת ההוצאות במחלקת המסחר (בקונגרסים ה־63 וה־64), וכן בוועדה לביקורת ושליטה על ההוצאות הנלוות (בקונגרס ה־65).
בשנת 1919 חזר לעסוק בעריכת דין בעיר קנזס סיטי.
בשנת 1923 עבר לטולסה באוקלהומה, ושם המשיך בעבודתו, תוך שהוא מחלק את עיסוקו בין קנזס סיטי לטולסה.
בשנת 1927 עבר לוושינגטון די.
סי., שם המשיך לעסוק במשפט עד מותו ב-9 בפברואר 1928, בגיל 56.
תומפסון נטמן בתחילה בבית הקברות גלנווד בוושינגטון הבירה, ובמאי 1928 הועברו שרידיו לבית העלמין מאונט הופ בעיר טופיקה שבקנזס.
ויליאם הול מילטון היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה.
מילטון נולד ב-2 במרץ 1864 סמוך לעיר מריאנה, שבמחוז ג'קסון, פלורידה.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של המחוז, באקדמיית מריאנה, ולאחר מכן במכללה החקלאית-מכנית שבאובורן באלבמה (לימים אוניברסיטת אובורן).
הוא כיהן כמזכיר העיר וגזברה של מריאנה בשנים 1885–1893, היה חבר בבית הנבחרים של פלורידה בשנים 1889–1891, ולמד משפטים.
בשנת 1890 הוסמך לעריכת דין ושימש כנציב בית המשפט (Court Commissioner) בשנים 1890–1894. במקביל עסק בתחום הבנקאות במריאנה בין השנים 1890–1918.
בשנת 1892 היה אלקטור נשיאותי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר מכן מונה לסוקר הכללי הפדרלי (United States Surveyor General) בפלורידה בשנים 1894–1897. הוא שימש גם כנשיא מועצת המנהלים של בית הספר הרפורמי הממלכתי במריאנה בשנים 1897–1902, וכיהן כראש עיריית מריאנה בשנים 1898–1899.
מילטון התמודד פעמיים ללא הצלחה על תפקיד מושל פלורידה – בשנת 1900 ובשנת 1912.
ב־27 במרץ 1908 מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של ויליאם ג'יימס ברייאן, שנפטר.
הוא כיהן בתפקיד עד 3 במרץ 1909, ולא התמודד לבחירה מחודשת.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין, וכן עסק בתחום הנדל"ן והביטוח במריאנה.
בהמשך כיהן כחבר מועצת העיר בשנים 1916–1917. בשנת 1923 מונה לנציב פדרלי (U.S.
Commissioner) במחוז הצפוני של פלורידה, תפקיד שבו המשיך לכהן עד מותו בשנת 1942. בנוסף, בין השנים 1937–1942 היה חבר מחוזי במועצת הרווחה החברתית של מדינת פלורידה.
ויליאם הול מילטון נפטר במריאנה שבפלורידה, ב־4 בינואר 1942, ונקבר בבית העלמין של כנסיית האפיסקופלית סנט לוק.
ויליאם היה נכדו של מושל פלורידה, .
ויליאם וורנר הופין היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הוויגית ובמקביל מפלגת שאינם יודעים דבר, ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של רוד איילנד בשנים 1853–1854 ובשנים 1866–1867, לאחר מכן ועד 1857 כמושל רוד איילנד ה-24, וכחבר בית הנבחרים של רוד איילנד ב-1875.
ויליאם הופין נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של בנג'מין הופין ושל אסתר פיליפס (לבית וורנר) הופין.
ב-1824 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הופקינס שבניו הייבן, קונטיקט, ולאחר מכן למד באוניברסיטת ייל ובבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
הוא עסק בעריכת דין בפרובידנס.
ב-1838 נבחר הופין למועצת העיר של פרובידנס, ושירת בו במשך ארבע שנים.
בהמשך הוא היה לפעיל במפלגה הוויגית, וב-1847 נבחר למועצה הבכירה של העיר (Board of Aldermen), בה הוא שירת חמש שנים.
ב-1853 נבחר הופין לסנאט של רוד איילנד, וכיהן בו שנה אחת.
ב-1854 נבחר הופין כמושל רוד איילנד ה-24, וכיהן בתפקיד שלוש שנים.
הופין היה חבר מפלגת שאינם יודעים דבר, ארגון שהתנגד לקתולים, והיה בעל השפעה מרובה ברוד איילנד במהלך תקופת כהונתו של הופין כמושל.
הוא ניצח בבחירות למשרת המושל כאשר התמודד הן מטעם מפלגה זו והן מטעם המפלגה הוויגית.
ב-1854 סייע הופין להפיץ שמועה על קשר קתולי חמוש ברוד איילנד.
בתגובה לאיום בלתי מציאותי זה, הוא סיפק מדים וכלי נשק לטובת הקמת "משמרות החירות", יחידה צבאית שעל חבריה נמנו אך ורק פרוטסטנטים לבנים ילידי ארצות הברית.
כשנוסדה המפלגה הרפובליקנית באמצע שנות ה-50, הצטרף אליה הופין, ובבחירות לנשיאות של 1856 הוא היה נציג לוועידת המפלגה הארצית והשתתף במסע הבחירות של ג'ון פרימונט.
הופין השתתף בוועידת השלום של 1861 , שבה נעשה ניסיון למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
כאשר פרצה המלחמה, הוא היה תומך נלהב באיחוד.
בבחירות לנשיאות של 1860 ובאלו של 1864 הוא השתתף במסע הבחירות של אברהם לינקולן, ובבחירות של 1868 ובאלו של 1872 הוא לקח חלק במסע הבחירות של יוליסס ס.
במהלך המלחמה היה הופין פעיל במאמצים לגיוס חיילים לרגימנטים של רוד איילנד ובפעילויות אחרות לטובת צבא האיחוד.
ב-1866 שב הפין לסנאט של רוד איילנד, וכיהן בו עד 1867. ב-1875 הוא כיהן שנה אחת בבית הנבחרים של רוד איילנד.
ב-1867 מונה הופין כרשם הפדרלי לפשיטות רגל, תפקיד בו הוא שימש עד 1872.
הופין היה חבר ב ברוד איילנד, ושימש כסגן הנשיא שלה.
הוא גם היה עמית מדרגה שלישית של פיקוד מסצ'וסטס של כאות הוקרה על תמיכתו באיחוד במהלך מלחמת האזרחים.
ב-1836 נשא הופין לאישה את פרנסס אוגוסטה פרדריקה סטריט, ולשניים נולדו שני ילדים.
ויליאם הופין נפטר בפרובידנס ב-19 באפריל 1890. הוא נטמן בבית הקברות סוואן פוינט שבעיר.
ויליאם הוקינס היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1804–1805, בשנים 1809–1811, מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית, ולאחר מכן ועד 1814 כמושל קרוליינה הצפונית ה-17. ב-1817 כיהן תקופת כהונה נוספת של שנה בבית הנבחרים.
ויליאם הוקינס נולד בחוות המטעים של משפחתו, פלזנט היל , כיום בתחומי מחוז ואנס שבקרוליינה הצפונית, כאחד מ-12 ילדיהם של לוסי דייוויס הוקינס ושל פילמון הוקינס השלישי, חוואי וחבר האספה הכללית של קרוליינה הצפונית.
כבחור צעיר, למד הוקינס משפטים בקרוליינה הצפונית בהדרכתו של השופט ג'ון ויליאמס , ובאוניברסיטת פרינסטון.
במשך שנתיים עבד הוקינס בג'ורג'יה עם שבטי המוסקוגי האינדיאנים כסוכן ממשלתי תחת דודו בנג'מין הוקינס, שהיה המפקח מטעם ממשלת ארצות הברית על שבטי האינדיאנים בדרום-המזרח.
לאחר מכן הוא שב לקרוליינה הצפונית לעסוק בעריכת דין.
ב-1801 הוא מונה על ידי המושל ג'יימס טרנר ליישב סכסוך ולדאוג להסדרה עם האינדיאנים משבטי הטוסקרואה שנותרו במחוז ברטי שבקרוליינה הצפונית.
הרוב הגדול של שבט זה היגר למדינת ניו יורק עד 1722, שם הם התיישבו יחד עם שבטי האונידה מקונפדרציית האירוקוי.
ב-1804 נבחר הוקינס לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז וורן, וכיהן בו תקופת כהונה אחת של שנתיים.
ב-1809 הוא נבחר מטעם מחוז גרנוויל וכיהן עד 1811. מ-1810 ועד תום כהונתו הוא שימש גם כיושב ראש בית הנבחרים.
בדצמבר 1811 נבחר הוקינס על ידי האספה הכללית כמושל קרוליינה הצפונית ה-17. הוא כיהן כמושל עד תום הגבלת הכהונה של שלוש השנים שבחוקת המדינה עד 1814, תקופה שחפפה למלחמת 1812. במהלך המלחמה, הוא תמך במאמצים הצבאיים של הממשלה הפדרלית וסייע בגיוס מיליציית מתנדבים של 7,000 איש.
לאחר תום כהונתו כמושל פרש הוקינס מהחיים הפוליטיים, למעט תקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים ב-1817.
ב-1803 נשא הוקינס לאישה את אן סוופסון בויד ממחוז מקלנבורג שבווירג'יניה, ולשניים נולדו שישה ילדים.
ויליאם הוקינס נפטר בעת שעשה בביקור במבצר הצבאי פורט הוקינס (שנקרא על שם דודו בנג'מין הו'קינס) שבג'ורג'יה, ב-17 במאי 1819. ניטמן בבית הקברות בספרטה שבג'ורג'יה.
ויליאם הראשון, הידוע כוויליאם הכובש או ויליאם הממזר (לטינית: Willelmus או Willielmus, אנגלית עתיקה: Willelm, אנגלית מודרנית: William the Conqueror, צרפתית: Guillaume ("גיום"), 1027?
– 9 בספטמבר 1087) היה דוכס נורמנדיה משנת 1035 ומלך אנגליה לאחר ניצחונו על הרולד גודווינסון בקרב הייסטינגס ב-1066. ויליאם היה הראשון בשושלת המלכים הנורמנים שמשלה באנגליה עד 1154. תקופת שלטונו סימנה את קץ התקופה האנגלו-סקסונית, ופתחה עידן חדש בתולדות הארץ.
ויליאם נולד בטירת פָאלֶז הסמוכה לקלבדוס שבנורמנדי כבנו הלא-חוקי של רובר, דוכס נורמנדיה, ושל הרלבה (Herleva), בתו של בורסקאי; הוא היה מצאצאיו של רולו מנורמנדי.
ויליאם נאלץ להיאבק על קבלת התואר דוכס נורמנדי, גם בגלל היותו ממזר וגם בגלל מוצאה הנחות של אמו.
ב-1034 עלה אביו לרגל לירושלים ולפני יציאתו קבע שבנו ויליאם יירש אותו, במקרה שימות בדרך; בחזרתו הוא אכן מת ממחלה, וב-1035 ירש ויליאם את כיסא אביו והוכתר כדוכס בעודו נער.
הוא הותקף מיד על ידי הווסאלים שלו, ונאלץ להיעזר באנרי הראשון, מלך צרפת כדי להביסם.
המאבק נמשך שנים, ורק ב-1047 השיג את מלוא השליטה על נורמנדי, כשהביס את הברונים המורדים בקרב ואל-אס-דון סמוך לעיר קן.
ויליאם נשא את מתילדה מפלנדריה ב-1050 או 1051, בקתדרלת נוטרדאם של העיר אה שבנורמנדי, כשהוא בן 23 והיא בת 21. נישואיהם הניבו ארבעה בנים ושש בנות .
אף על פי שאלה היו נישואים פוליטיים שנועדו להכניס טריז בין אויבי נורמנדי העיקריים (צרפת, אנז'ו ופלנדריה), האהבה שררה בין בני הזוג ונראה ששמרו אמונים זה לזה במשך כל חייהם.
לאחר מות אחיין סבו, המלך אדוארד המְוַדֶה מאנגליה (ינואר 1066), טען ויליאם לכתר אנגליה, בטענה כי אדוארד חשוך הילדים נקב בשמו כיורש בזמן שהוא ביקר באנגליה (ככל הנראה ב-1052).
אדוארד המאמין היה סקסוני במוצאו, והיה שייך לבית וסקס עתיק היומין, ששלט בממלכת אנגליה תוך מלחמות תמידיות עם הוויקינגים, הדנים והנורווגים במשך שנים רבות.
טוען נוסף לכתר האנגלי היה הרולד גודווינסון, אציל אנגלי, גיסו של אדוארד המאמין.
ויליאם טען שהרולד נשבע בפניו שיוותר על דרישתו לרשת את כס מלך אנגליה.
אין כל הוכחה היסטורית לשבועה זו אך המסורת מספרת שהרולד הפליג בתעלה האנגלית בספינתו ועמד לטבוע, כשוויליאם הציל אותו.
כתמורה להצלתו נדרש הרולד להישבע על ויתורו על כס המלכות.
ללא ידיעתו של הרולד החביא ויליאם מתחת לשולחן שרידי גופתו של קדוש נוצרי, דבר שמונע מהנשבע להפר את שבועתו.
מכל מקום, עם מותו של אדוארד, נאספה קבוצת אצילים אנגלים שהכריזה על הרולד כמלך אנגליה.
טקס ההכתרה התקיים ב-5 בינואר 1066, והוא הפך בכך למלך הרולד השני.
מנגד, על מנת לחזק את זכותו לכתר האנגלי, השיג ויליאם את תמיכת האפיפיור בטענה שהרולד הפר שבועה על שרידי קדוש נוצרי.
ב-28 בספטמבר נחת ויליאם על החוף האנגלי בראש כוח של כ-7,000 לוחמים ב-600 כלי שיט, ויצא לקראת הרולד.
באותו זמן הרולד נאלץ להפנות את צבאו כנגד טוען נוסף לכתר אנגליה – האראלד הארדראדה (Hardrada), מלך נורווגיה ולוחם ויקינגי מפורסם, שפלש לצפון אנגליה וכבש את העיר יורק.
דבר זה איפשר לוויליאם להנחית את חייליו על חוף אנגליה ולהקים שם ראש גשר.
לאחר שניצח את המלך הנורווגי הפנה הרולד את צבאו לכיוון ויליאם.
בקרב הייסטינגס ב-14 באוקטובר 1066 הובסו הכוחות הסקסוניים, כשהרולד עצמו נהרג מחץ שפגע בעינו.
היה זה הרגע המכונן שקרוי כיום הכיבוש הנורמני של אנגליה.
ניצחון זה מונצח בשטיח באייה, שטיח קיר היסטורי מפורסם, בו רקומות למעלה משבעים תמונות המראות את שלבי כיבוש אנגליה על ידי ויליאם.
לאחר היסוס קל, התאספו אצילי ובישופי אנגליה והחליטו להכתיר את ויליאם כמלך אנגליה ב-25 בדצמבר 1066, במנזר וסטמינסטר.
ב-1067 חזר ויליאם לנורמנדי והשאיר שם את אחיו למחצה, אודו מבאייה, כשליט.
מרידות שפרצו בכל חלקי אנגליה נגדו אילצו את ויליאם לשוב, ובמשך ארבע שנים לחם כנגד המורדים השונים עד שהכריע את כולם.
ויליאם הנהיג עונש של ביזת רכושם ואדמותיהם של המורדים ותומכיהם וניכוס רכוש זה על ידי אנשיו הנורמנים.
בהדרגה הודחה כמעט כל האצולה האנגלית, והארץ נשלטה, למעשה, על ידי אצולה נורמנית דוברת צרפתית.
ויליאם הנהיג רפורמות רבות וגדולות, בהן שינוי מערכת החוק האנגלו-סקסונית, אותה הוא מיזג עם החוק הנורמני (1085).
כדי לבדוק את מידת שליטתו בממלכה, הזמין את חיבור "ספר יום הדין", הדומה למפקד אוכלוסין מודרני, בו נרשם כל אנגלי בעל רכוש, עם פירוט רכושו.
גם בכנסייה ביצע שינוי גדול כשהחליט להעביר בהדרגה את כל משרות הבישופים לידי אנשי כנסייה נורמנים.
כך הועברה השליטה על רכושה הרב של הכנסייה לידי אנשיו.
ויליאם נחשב למלך חזק, בעל כוח אבסולוטי, לעיתים קרובות אכזר וחסר רחמים כלפי כל ניסיון למרוד בו.
שמעו כלוחם אמיץ ומנצח יצא למרחקים, ובתקופתו לא נעשו עוד ניסיונות פלישה של ויקינגים מסקנדינביה לאנגליה.
כך הפכה אנגליה למקום בטוח, הנשלט לחלוטין על ידי אנשיו, ומקור הכנסה כספית גדול ממדים לארמון המלוכה.
ברם, ויליאם היה בו-זמנית גם דוכס נורמנדי, ושם הצרות לא פחתו.
אויביו משכבר הימים - צרפת, פלנדריה ואנז'ו - יצאו נגדו בכל הזדמנות ואף גייסו לצידם את רוברט, בנו הבכור של ויליאם.
מלחמות אלו נמשכו לסירוגין בשנים 1071–1084. כעבור זמן הוא שב לאנגליה, שם המשיך בהחרמת רכוש אנגלי והעברתו לאנשיו.
ויליאם הורה גם על בניית מספר רב של טירות להבטחת שליטתו ברחבי הממלכה, בהן מגדל לונדון.
ב-1087 נאלץ לחזור לנורמנדי ולהילחם במלך צרפת, שניסה לכבוש שטח מדוכסותו.
מלך צרפת נוצח, אך ויליאם נפצע באותו קרב.
לאחר הקרב בצרפת נפטר ויליאם ב-9 בספטמבר 1087 עקב מחלה או מפציעה שספג בקרב.
הוא נקבר בכנסיית סטפאן הקדוש בעיר קן שבנורמנדי.
הידע על האירועים שקדמו למותו מבולבל מכיוון שיש כמה תיאורים שונים.
ויליאם הוריש את נורמנדי לרוברט, והמשמורת על אנגליה ניתנה לבנו השני, שנקרא גם הוא ויליאם, בהנחה שיהפוך למלך.
הבן הצעיר, הנרי, קיבל כסף.
לאחר שהפקיד את אנגליה בידי בנו השני, שלח ויליאם הבכור את ויליאם הצעיר בחזרה לאנגליה ב-7 או 8 בספטמבר, כשהוא נושא מכתב ללנפרנק המורה לארכיבישוף לסייע למלך החדש.
עזבונות אחרים כללו מתנות לכנסייה וכסף שחולק לעניים.
ויליאם גם הורה לשחרר את כל אסיריו, כולל אחיו למחצה אודו.
כאוס בא עם מותו של ויליאם; בני ביתו השאירו את הגופה ברואן ומיהרו לעסוק בענייניהם.
בסופו של דבר החליטו אנשי הדת של רואן לשלוח את הגופה לקאן, שם ביקש ויליאם להיקבר.
ההלוויה, בה השתתפו הבישופים ואבות המנזר של נורמנדי וכן בנו הנרי, עוררה את טענתו של אזרח קאן על כך שמשפחתו נושלה באופן בלתי חוקי מהאדמה עליה נבנתה הכנסייה.
לאחר התייעצויות נמהרות, הוכח שהטענה נכונה והאיש פוצה.
עלבון נוסף התרחש כאשר הגופה הונמכה לתוך הקבר.
הגופה הייתה בתהליכי ריקבון ונצבר בה גז, לכן הייתה גדולה מדי עבור חלל הסרקופג וכשהמלווים ניסו לדחוס את הגופה לתוך הקבר היא התפוצצה והפיצה סרחון בלתי נסבל שתקף את כל הנוכחים בטקס הקבורה.
בימינו מסומן קברו של ויליאם על ידי לוח שיש עם כתובת לטינית מתחילת המאה ה-19. הקבר נפתח מספר פעמים מאז 1087, הפעם הראשונה בשנת 1522 כאשר הקבר נפתח בהוראת האפיפיור.
הגופה נחנטה והוחזרה לקבר באותה תקופה, אך בשנת 1562, במהלך מלחמות הדת בצרפת, נפתח הקבר מחדש והעצמות התפזרו ואבדו, למעט עצם ירך אחת.
שריד בודד זה נקבר מחדש בשנת 1642 עם סמן חדש, שהוחלף 100 שנים מאוחר יותר במצבה מפוארת יותר.
קבר זה נהרס שוב במהלך המהפכה הצרפתית אך בסופו של דבר הוחלף באבן הנוכחית.
כאמור, את כתר אנגליה הוריש ויליאם לבנו השלישי, ויליאם רופוס, ואת תוארו כדוכס נורמנדי הוריש לבנו הבכור, רובר השני, דוכס נורמנדיה, על אף שזה מרד בו קודם לכן.
בנו הצעיר, הנרי ביוקלרק, נעשה אף הוא מלך אנגליה מאוחר יותר, לאחר מותו של ויליאם השני, שלא הותיר יורשים.
לא נמצא דיוקן אותנטי של ויליאם; התיאורים העכשוויים שלו על שטיח באיה על חותמותיו ומטבעותיו הם ייצוגים קונבנציונליים שנועדו לבסס את סמכותו.
ישנם כמה תיאורים כתובים של היותו חסון וחזק (הוא ירה בקשתות שאחרים לא היו מסוגלים לדרוך) וקול גרוני.
הוא נהנה מבריאות מצוינת עד גיל מבוגר, אם כי השמין לעת זקנה.
ג'פרי מרטל תיאר אותו כלוחם וכפרש שאין שני לו.
בדיקה של עצם הירך של ויליאם, העצם היחידה ששרדה כששאר שרידיו הושמדו, הראתה שגובהו היה כ-5 רגל ו-10 זרתות (1.78 מ').
ישנם תיעודים של שני מורים לוויליאם בסוף שנות ה-1030 ותחילת שנות ה-40, אך היקף השכלתו אינו ידוע.
הוא לא היה ידוע כפטרון של משכילים, ויש מעט עדויות לכך שפרש חסותו על אינטלקטואלים.
מתועד שוויליאם ניסה ללמוד לקרוא אנגלית עתיקה בשלב מאוחר בחייו, אך לא התמיד בכך.
נראה שהתחביב העיקרי של ויליאם היה ציד.
נראה כי הוא רחש חיבה לאשתו מתילדה, ואין סימנים לכך שהוא לא היה נאמן לה - תופעה שכיחה בקרב מלכים בימי הביניים.
סופרים מימי הביניים מתחו ביקורת על ויליאם על תאוות הבצע והאכזריות שלו, אך אדיקותו האישית זכתה לשבחים על ידי בני זמנו.
ילדיהם של ויליאם הכובש ומתילדה מפלנדריה
ישנו ויכוח לגבי מספר הבנות של ויליאם ואשתו, מתילדה מפלנדריה; הרשימה כוללת כמה שמות המוטלים בספק:
רובר השני, דוכס נורמנדיה (מ-1054 לערך עד 1134), דוכס נורמנדיה, נישא לסיביל מקונברסנו, בתו של ג'פרי מקונברסנו.
אלדליזיה (או אליס) (1055–1065 לערך), נטען כי היא אורסה להרולד גודווינסון, אך קיומה מוטל בספק.
ססיליה (1054 לערך - 1126), נזירה ראשית של האחווה הקדושה בקן.
בנה, סטפאן יהיה המלך האנגלי האחרון של שושלת הנורמנים.
אגתה (1064 לערך - 1080 לערך), אורסה הן להרולד מווסקס והן לאלפונסו השישי, מלך קסטיליה.
קונסטנס (1066 לערך - 1090), נישאה לאלן הרביעי פרגנט, דוכס ברטאן.
היא הורעלה, ככל הנראה על ידי משרתיה.
מתילדה (קיומה מוטל בספק ומעורפל)
נישא (1) למתילדה (או אדית) מסקוטלנד, בתו של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד, (2) לאדלייד מלאוביין, בתו של ג'פרי מלאוביין, דוכס ברבנט.
ויליאם הנרי הריסון האב היה נשיאה התשיעי של ארצות הברית, הנשיא האחרון שנולד כנתין בריטי.
הוא היה בן 68 עם השבעתו לתפקיד ומת מסיבוכים של דלקת ריאות רק שלושים ואחד ימים לאחר כניסתו לתפקיד, כך שכיהן בזמן הקצר ביותר בתור נשיא וגם היה הנשיא הראשון שמת בעת כהונתו.
מותו גרם למשבר חוקתי בנוגע לסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, שנפתר סופית רק עם התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ב-1967. הוא היה סבו של בנג'מין הריסון, נשיא ארצות הברית מ-1889 עד 1893.
לפני היבחרו לנשיאות, היה הריסון ציר לקונגרס מטעם הטריטוריה הצפון-מערבית והמושל הראשון של טריטוריית אינדיאנה.
זכה לתהילה לאומית כשהוביל כוח אמריקאי נגד האינדיאנים בקרב טיפקאנו ב-1811, שם השיג את כינויו, "טיפקאנו" (או "טיפקאנו קשישא").
בתור גנרל במלחמת 1812, הוא לחם בקרב תיימז ב-1813, בו נהרג טקומסה והתפרקה הקואליציה האינדיאנית שלו.
לאחר המלחמה עבר הריסון לאוהיו ונבחר מטעמה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אחר כך לסנאט והחל ממאי 1828 שגריר ברפובליקת קולומביה הגדולה, עד פרישתו הראשונה.
בבחירות של 1836 היה מועמד המפלגה הוויגית לנשיאות, הפסיד למועמד המפלגה הדמוקרטית מרטין ואן ביורן ופרש שוב.
ב-1840 נבחר שוב כמועמד המפלגה הויגית וג'ון טיילר מווירג'יניה נבחר כסגנו.
הם ניצחו את ואן ביורן, אולם הריסון מת מדלקת ריאות באפריל 1841, כחודש לאחר כניסתו לתפקיד וטיילר ירש את כל סמכויותיו כנשיא, וקבע בכך תקדים.
ויליאם הנרי הריסון, בנם הצעיר מתוך שבעה של בנג'מין הריסון החמישי ושל אליזבת באסט, נולד ב-9 בפברואר 1773, במטע ברקלי, בית המשפחה במחוז צ'ארלס בווירג'יניה.
הריסון היה חבר במשפחה פוליטית חזקה, שהייתה בווירג'יניה מאז שנות ה-30 של המאה ה-17. הוא היה הנשיא האחרון שנולד כנתין בריטי לפני המהפכה האמריקנית.
אביו בנג'מין היה בעל מטעים בווירג'יניה שהיה ציר בקונגרס הקונטיננטלי (1774–1777) ושחתם על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הריסון הבוגר היה גם במועצה המחוקקת של וירג'יניה והיה מושלה החמישי של וירג'יניה (1781–1784) בשנים במהלך ולאחר מלחמת העצמאות האמריקנית.
אחיו הגדול של ויליאם, קרטר באסט הריסון, ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הריסון למד בביתו לפני שהחל ללמוד במכללת המפדן-סידני, בית ספר פרסביטריאני בווירג'יניה ב-1787 בגיל ארבע עשרה.
הוא למד שם עד 1790, ולמד חינוך קלאסי בלטינית, יוונית, צרפתית, לוגיקה ורטוריקה.
אביו האפיסקופלי הוציא אותו מהמכללה לאחר התעוררות דתית בבית הספר.
הריסון נכח באקדמיה לבנים במחוז סאות'האמפטון, ולאחר מכן העביר אותו אביו אל פילדלפיה ב-1790 כדי לעבור אימון רפואי.
הריסון ישן אצל הבנקאי רוברט מוריס ונכנס אל אוניברסיטת פנסילבניה כדי ללמוד רפואה אצל הרופא בנג'מין ראש.
הריסון אמר שלא נהנה מהנושא.
באביב 1791, מעט לאחר התחלת לימודיו, מת אביו.
הריסון בן השמונה עשרה נשאר באחריותו של מוריס, והתברר לו שמצבו הפיננסי של משפחתו הותיר אותו ללא כסף ללימודים עתידיים, והוא נטש את הלימודים לטובת הצבא.
המושל הנרי לי השלישי מווירג'יניה, חבר של אביו של הריסון, גילה על מצבו של ויליאם ושכנע אותו להצטרף לצבא.
בתוך עשרים וארבע שעות, מונה הריסון לסגן משנה בגדוד חיל הרגלים הראשון של צבא ארצות הברית.
הוא הוצב בפורט וושינגטון, במקום בו נמצאת כיום סינסינטי, בטריטוריה הצפון-מערבית, שם היה מעורב הצבא במלחמת האינדיאנים.
הריסון קודם לדרגת לוטננט לאחר שהמייג'ור גנרל אנתוני וויין "המשוגע" תפס פיקוד על הצבא ב-1792, לאחר תבוסה מצד המפקד הקודם, ארתור סנט קלייר.
ב-1793, הפך הריסון לשלישו של וויין.
הריסון למד איך לפקד על צבא באזורי הספר, והשתתף בניצחון המכריע ב"קרב העצים הנופלים" ב-20 באוגוסט 1794, שסיים את המלחמה מול האינדיאנים בניצחון אמריקני.
הריסון חתם על הסכם גרינוויל (1795) בשם וויין.
תחת תנאי ההסכם, הקואליציה האינדיאנית ויתרה על חלק מאדמותיה לממשלה, ושני שלישים ממדינת אוהיו נפתחו להתיישבות.
לאחר מותה של אמו ב-1793, ירש הריסון חלק מהשטח של משפחתו בווירג'יניה, כולל שנים עשר קילומטרים רבועים של אדמות וכמה עבדים.
הריסון, ששירת בצבא, מכר את האדמות לאחיו.
ב-1795, פגש הריסון באנה טות'היל סימס.
היא הייתה בתה של אנה טות'היל ושל השופט ג'ון סימס.
השופט סימס, שהיה קולונל במלחמת העצמאות האמריקנית ונציג בקונגרס הקונפדרציה, הפך לדמות בולטת באוהיו.
כשהריסון ביקש ממנו את ידה של אנה, הוא סירב לו.
הזוג חיכה עד שסימס נסע לנסיעה עסקית, וברחו להתחתן ב-25 בנובמבר 1795. הזוג נפש בפורט וושינגטון, כיוון שהריסון עדיין שירת בצבא.
כעבור שבועיים, בארוחת פרידה לגנרל וויין, התעמת השופט סימס עם חתנו החדש לראשונה מאז החתונה, ודרש לדעת איך הוא יקיים את משפחתו.
הריסון הגיב "בחרבי, ובזרועי הימנית, אדוני." לאחר שהיה מודאג מיכולתו של הריסון לקיים את אנה, מכר השופט סימס לזוג הצעיר מאה ושישים אייקרים של אדמות באזור.
סימס לא קיבל את הריסון עד שזה זכה לתהילה בשדה הקרב.
לוויליאם ולאנה הריסון היו עשרה ילדים.
אנה, שלא הייתה בקו הבריאות במהלך הנישואין, בעיקר בגלל ההריונות שלה, חיה עשרים ושלוש שנים יותר מויליאם, ומתה ב-25 בפברואר 1864, בגיל שמונים ושמונה.
בביוגרפיה של וולטר פרנסיס ווייט, מנהיג זכויות האזרח לשחורים ונשיא NAACP באמצע שנות העשרים, טען הביוגרף שאמו של ווייט, מדלן הריסון, הייתה ממוצא מעורב וקשורה להריסון.
משפחתה טענה שלשפחה של הריסון היו שישה ילדים ממנו, שנולדו כעבדים.
ארבעה נמכרו לבעל מטעים, כולל בת בשם מרי, שהייתה אמה של מדלן.
הריסון החל את השלב הראשון בקריירה הפוליטית שלו כשהתפטר מהצבא ב-1 ביוני 1798, וניסה לשכנע את חבריו ומשפחתו לבחור בו כנציג הממשלה הטריטוריאלית בצפון מערב המדינה.
בעזרת חברו טימות'י פיקרינג, שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, קיבל הריסון המלצה להחליף את המזכיר הטריטוריאלי היוצא.
הנשיא ג'ון אדמס מינה את הריסון לתפקיד ביולי 1798. הריסון שירת כמושל בפועל במהלך היעדרו של המושל ארתור סנט קלייר.
להריסון היו חברים רבים באליטה החברתית, והוא הפך לידוע בקרבם.
הוא ניהל חברה להרבעת סוסים.
הוא תמך בהורדת המחירים לקרקעות, דאגה של רוב המתיישבים בטריטוריה.
הקונגרס האמריקני הוביל מדיניות שגרמה להוצאות רבות על קרקעות.
באוקטובר 1799, לאחר שהוחלט שהאוכלוסייה בטריטוריה הצפון מערבית יכולה לשלוח נציג לקונגרס, ניסה הריסון להיבחר לתפקיד.
הוא תמך בעידוד ההגירה לטריטוריה ובהפיכתה למדינות.
ב-1798, בגיל עשרים ושש, ניצח הריסון את ארתור סנט קלייר הבן, בנו של המושל של הטריטוריה, בהפרש של קול אחד כדי להפוך לנציג הראשון של הטריטוריה בקונגרס.
הוא שירת בקונגרס מ-4 במרץ 1799, עד ל-14 במאי 1800. כנציג הטריטוריה בקונגרס, הוא לא יכול היה להצביע בנושא חוקים, אולם הורשה להיות בוועדה, להגיש חוקים ולהשתתף בדיונים.
הריסון הפך ליושב ראש הוועדה לקרקעות ציבור וקידם את חוק הקרקעות שהקל על המתיישבים לרכוש קרקע בטריטוריה ואישר לשטחי קרקע קטנים להימכר במחיר זול.
מחיר קרקעות הציבור נקבע על שני דולרים לאייקר.
הוזלת רכישת הקרקעות הובילה לגדילה של הטריטוריה.
הריסון היה גם בוועדה שהחליטה כיצד לחלק את הטריטוריה הצפון מערבית.
היא המליצה לחלק את הטריטוריה לשני אזורים: האזור המזרחי, שימשיך להיות הטריטוריה הצפון מערבית, והכיל את אוהיו ומזרח מישיגן, והאזור המערבי, טריטוריית אינדיאנה, שהכילה את אינדיאנה, אילינוי, ויסקונסין, מערב מישיגן, ומזרח מינסוטה.
שתי הטריטוריות החדשות הוקמו ב-1800.
ב-13 במאי 1800, מינה אותו הנשיא ג'ון אדמס למושל טריטוריית אינדיאנה, בגלל קשריו במערב וחושיו הפוליטיים.
הריסון, שהופתע, סירב לקבל את העמדה עד שקיבל הבטחה מצד המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית תומכי תומאס ג'פרסון שלא יפטרו אותו אם ינצחו בבחירות.
לאחר שהסנאט של ארצות הברית אישר את המינוי, התפטר הריסון מהקונגרס והפך למושל הראשון של טריטוריית אינדיאנה ב-1801.
הריסון הגיע אל וינסנס, הבירה של טריטוריית אינדיאנה, ב-10 בינואר 1801, כדי להתחיל בתפקידו.
הנשיאים תומאס ג'פרסון וג'יימס מדיסון, שהיו חברים במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, מינו את הריסון מחדש כמושל ב-1803, 1806 ו-1809. הריסון היה פדרליסט, והיה אחד מהמעטים ששמרו על תפקידם לאחר היבחרם של ג'פרסון ומדיסון.
ב-28 בדצמבר 1812, התפטר הריסון מתפקידו כמושל כדי לחזור לצבא במהלך מלחמת 1812.
ב-1804, בתקופתו כמושל, קיבל הריסון סמכויות לארגן ממשלה אזרחית של מחוז לואיזיאנה, חלק מטריטוריית לואיזיאנה.
באוקטובר 1804, כשהממשלה האזרחית הוקמה, שירת הריסון כמנהיג הביצועי של המחוז.
הריסון ניהל את ענייני העיר במשך חמישה שבועות, עד שטריטוריית אינדיאנה הוקמה ב-4 ביולי 1805.
ב-1805, בנה הריסון בית עם מטעים ליד וינסנס, שקרא לו גרוסלנד, על שם הציפורים באזור.
הבית בן שלושה-עשר החדרים היה אחד ממבני הלבנים הראשונים בטריטוריה.
בכהונתו כמושל, ביתו של הריסון היה מרכז החיים הפוליטיים והחברתיים בטריטוריה.
החווה שוקמה והיא אטרקציה תיירותית.
לאחר העברת הבירה אל קורידון ב-1813, בנה הריסון בית שני קרוב לעמק הריסון.
בנוסף לסמכויותיו כמושל טריטוריה, הקים הריסון את אוניברסיטת ג'פרסון ב-1801. בית הספר הפך לאוניברסיטת וינסנס ב-29 בנובמבר 1806, והוא אחת משתי מכללות שהוקמו בידי נשיא אמריקני, לצד אוניברסיטת וירג'יניה שהקים תומאס ג'פרסון.
למושל הריסון היה כוח רב בטריטוריה החדשה, כולל הסמכות למנות נציגים למועצה, וסמכות לחלק אותה למחוזות פוליטיים קטנים.
הוא היה צריך לשמור על השטחים של האינדיאנים כדי להרשות התיישבות עתידית שתגדיל את האוכלוסייה באזור ותקדם את הטריטוריה לקראת מעמד של מדינה.
הריסון רצה להרחיב את הטריטוריה כדי לזכות בהון פוליטי.
ב-8 בפברואר 1803, הנשיא ג'פרסון מינה את הריסון מחדש לתפקיד המושל, והעניק להריסון סמכות לנהל משא ומתן ולחתום על הסכמים עם האינדיאנים.
בין 1803 ל-1809, חתם הריסון על אחד עשר הסכמים עם מנהיגים אינדיאנים שהעניקו לממשלה יותר מ-240,000 קילומטרים רבועים של קרקעות, כולל השליש הדרומי של אינדיאנה ורוב אילינוי.
הסכם סנט לואיס מ-1804 דרש משבטים לפנות את רוב מערב אילינוי וחלקים ממיזורי לטובת הממשלה.
השבטים התנגדו לכך ותמכו בממלכה המאוחדת במהלך מלחמת 1812. הריסון חשב שיוכל לרצות את האינדיאנים בהסכם נוסף, אולם המתיחות נותרה גבוהה.
הסכם חדש, בו רכש הריסון עוד קרקע, שהכילה יותר מ-10,000 מטרים רבועים של אדמות, בעיקר משבט השוני.
הריסון הציע מימון לשבטים ולמנהיגיהם כדי לאשר את ההסכם לפני תום תקופת ממשל ג'פרסון.
השבטים ניסו לבטל את ההסכם אולם לא הצליחו.
אף על פי שעמדתו תומכת העבדות של הריסון גרמה לכך שלא היה אהוד בקרב מתנגדי העבדות באינדיאנה, הוא השתמש במעמדו כדי להביא את העבדות לטריטוריה.
התנועה שהתנגדה לעבדות הייתה חזקה ומנעה זאת.
ב-1803, לחץ הריסון בפני הקונגרס להשעות את איסור העבדות בטריטוריה לעשר שנים.
לאחר ההשעיה, האזרחים יוכלו להחליט בעצמם אם להתיר את העבדות.
ב-1803 וב-1805, הריסון והשופטים הטריטוריאליים העבירו חוקים שהסמיכו הבאת עבדים לטריטוריה וגרמו לתסיסה.
ב-1809, לאחר הפרדת החלק המערבי מטריטוריית אינדיאנה ויצירת טריטוריית אילינוי, התקיימו בחירות כדי לבחור בחברי המועצה המחוקקת בפעם הראשונה (לפני כן, חברי הבית התחתון נבחרו אולם המושל מינה את חברי הבית העליון).
הריסון נכנס לעימותים עם המועצה כשמתנגדי העבדות זכו להישגים במזרח הטריטוריה.
כשהאספה הכללית של הטריטוריה התכנסה ב-1810, מתנגדי העבדות ביטלו את החוקים מ-1803 ומ-1805. לאחר 1809, סמכותו הפוליטית של הריסון הידרדרה כשהמועצה המחוקקת קיבלה יותר ויותר סמכות לקראת הפיכת הטריטוריות למדינות.
ב-1812 החליט הריסון להתפטר ולחזור לצבא.
הנשיא ג'פרסון ניסה לפגוע בתנועת העבדים של הריסון.
אף על פי שהיה בעל עבדים, ג'פרסון לא רצה להרחיב את העבדות אל הטריטוריות באמונה שיש לבטל את המוסד בבוא העת.
ג'פרסון תרם כסף לכנסיות באזור שיעצרו את העבדות.
באינדיאנה, הקמת כנסייה נגד העבדות הובילה לכך שהאזרחים חתמו על עצומה והתארגנו כדי למנוע את אישור העבדות בטריטוריה.
תנועת התנגדות אינדיאנית להתרחבות האמריקנית גדלה בעזרת מנהיגותם של האחים משבט השוני, טקומסה וטנסקואטאוה (הנביא).
טנסקואטאוה שכנע את השבטים שהרוח הגדולה תגן עליהם ושלא יפגעו אם ילחמו במתיישבים הלבנים.
הוא עודד התנגדות ואמר לשבטים לשלם לסוחרים הלבנים רק חצי ממה שדרשו, ולוותר על כל דרכיו של האדם הלבן, כולל בגדים, רובים, ובעיקר הוויסקי.
באוגוסט 1810, הוביל טקומסה ארבע מאות לוחמים חמושים אל נהר ובאש, כדי לפגוש את הריסון בוינסנס.
הלוחמים התלבשו בצבעי המלחמה שלהם, והופעתם הפתאומית הפחידה את החיילים.
מנהיגי הקבוצה נפגשו עם הריסון בגראוסלנד.
טקומסה התעקש שההסכם לא היה חוקי.
הוא טען ששבט לא יכול למכור אדמה ללא אישור משאר השבטים, וביקש מהריסון לבטל את ההסכם ושהאמריקנים לא ינסו ליישב את השטחים.
טקומסה יידע את הריסון שאיים להרוג את הצ'יפים שחתמו על ההסכם אם ימלאו אותה, ושקונפדרציית השבטים גדלה במהירות.
הריסון אמר שהשבטים שמכרו לו את הקרקעות היו בעליהם החוקיים, ושמותר להם למכור את הקרקעות.
הוא דחה את טענותיו של טקומסה בנוגע ליצירת אומה אינדיאנית אחת, ואמר שלכל שבט יהיו יחסים נפרדים עם המדינה.
הוא טען שהרוח הגדולה הייתה גורמת לכולם לדבר בשפה אחת אם היו אומה אחת.
טקומסה התפרץ, אולם הריסון לא הצליח להבין את שפתו.
אינדיאני שתמך בהריסון דרך את הרובה שלו כדי להזהיר את הריסון.
עדי ראייה טענו שטקומסה איים להרוג את הריסון ואת אלף האזרחים בעיר.
לוחמיו של טקומסה נסוגו לאחר שהקצינים שלפו את רוביהם כדי להגן על הריסון.
צ'יף ידידותי להריסון אמר לטקומסה שכיוון שבאו בשלום, עליהם לחזור הביתה בשלום.
לפני שעזב, טקומסה אמר שללא ביטול ההסכם, יצור ברית עם הבריטים.
לאחר הפגישה, טקומסה נסע לפגוש שבטים רבים, בתקווה ליצור קונפדרציה מול ארצות הברית.
ב-1811, במהלך סיורו של טקומסה, הסמיך מזכיר המלחמה את הריסון להפגין את כוחו מול הקונפדרציה.
הריסון הוביל צפונה צבא של יותר מאלף אנשים, כדי לאיים על שבט השוני לחתום על הסכם שלום.
במקום, החליטו האינדיאנים לתקוף את צבאו של הריסון ב-7 בנובמבר, במה שהפך לקרב טיפקאנו.
הריסון ניצח את השבטים בפרופטסטאון, ליד הנהרות ובאש וטיפקאנו.
הריסון נחשב לגיבור לאומי והקרב התפרסם.
אולם חייליו היו רבים יותר מהתוקפים, וסבלו אבדות רבות במהלך הקרב.
הריסון יידע את מזכיר המלחמה בנוגע לקרב בנהר טיפקאנו (מה שהוביל לשם הקרב) ועל כך שחשש ממתקפת נגד.
לאחר שלא התרחשה מתקפה שנייה, היה ברור ששבט השוני הובס.
הריסון הסתכסך עם מחלקת המלחמה שטענה שלא הכין את המחנה שלו מספיק למלחמה.
העיתונות לא דיברה בתחילה על הקרב, ורבים חשבו שהריסון הובס.
בדצמבר, רוב העיתונים דיברו על הקרב והתעורר זעם ציבורי על המתקפה.
בזמן של מתיחות גדולה עם הממלכה המאוחדת, אמריקנים רבים טענו שהבריטים חימשו את השבטים.
בתגובה, העביר הקונגרס החלטה נגד הבריטים ונגד התערבותם בנושאי פנים אמריקניים.
כעבור כמה חודשים, ב-18 ביוני 1812, הכריזה הממשלה מלחמה כנגד בריטניה.
הריסון עזב את וינסנס וחזר לצבא.
פרוץ המלחמה מול הבריטים ב-1812 הובילה לעימות עם האינדיאנים בצפון מערב המדינה.
הריסון שירת כמייג'ור גנרל במיליציה של קנטקי עד שהממשלה הסמיכה אותו לפקד על הצבא הצפון מערבי ב-17 בספטמבר 1812. אף על פי שהריסון קיבל תשלום ממשלתי על שירותו, הוא גם קיבל משכורת של מושל בין ספטמבר ל-28 בדצמבר 1812, כשהתפטר מתפקידו כמושל והמשיך את שירותו הצבאי.
לאחר התבוסה האמריקנית במצור על דטרויט, הציע הגנרל ג'יימס וינשסטר, שהפך למפקד הצבא הצפון מערבי, דרגת בריגדיר גנרל.
הריסון רצה פיקוד בלעדי על הצבא.
בספטמבר 1812, הסיר הנשיא ג'יימס מדיסון את וינשסטר מהפיקוד ומינה את הריסון לאחראי על המגויסים.
הבריטים והאינדיאנים היו רבים יותר מחייליו של הריסון.
במהלך החורף של 13–1812, חיזק הריסון את ההגנות בצפון מערב אוהיו.
לאחר שקיבל תגבורת ב-1813, החל הריסון להתקיף והוביל את הצבא צפונה כדי להילחם מול שבט השוני ובעלי בריתם הבריטים.
הריסון ניצח בטריטוריית אינדיאנה ובאוהיו ולכד שוב את דטרויט, לפני שפלש אל קנדה העליונה (אונטריו).
צבאו של הריסון ניצח את הבריטים ב-5 באוקטובר 1813, בקרב הטיימס בו נהרג טקומסה.
הקרב נחשב לאחד משני הניצחונות הגדולים במלחמה, יחד עם קרב ניו אורלינס.
ב-1814, חילק מזכיר המלחמה ג'ון ארמסטרונג את הפיקוד על הצבא, וביקש לתת להריסון עמדה עורפית בגלל חוסר הסכמה עם מהלכיו.
במאי, לאחר הצבתו מחדש, פרש הריסון מהצבא.
לאחר סיום המלחמה, הקונגרס חקר את הפרישה וקבע שארמסטרונג לא התייחס אליו כראוי במהלך הקרבות ושההתפטרות הייתה מוצדקת.
הוא קיבל מדליית זהב על שירותו במלחמה.
לאחר תבוסת הבריטים ובעלי בריתם האינדיאנים במערב קנדה, ניתנה להריסון וללואיס קאס, מושל טריטוריית מישיגן, את האחריות להגיע להסכם שלום עם האינדיאנים.
ביוני 1815, לבקשת הנשיא מדיסון, מינתה הממשלה את הריסון לשרת כאחד מהאחראים לחתימה על הסכם נוסף עם האינדיאנים.
ההסכמים סייעו לארצות הברית והעניקו למדינה קרקעות רבות במערב.
לאחר החלפתו בתור מושל טריטוריית אינדיאנה ב-1812 והתפטרותו של הריסון מהצבא ב-1814, חזר הריסון אל משפחתו.
הוא טיפח את אדמותיו והגדיל את החווה שלו, אולם בהמשך חזר אל החיים הציבוריים.
ב-1816 התמודד הריסון בבחירות מיוחדות על המושב של המחוז הראשון של אוהיו בבית הנבחרים של ארצות הברית, שהתפנה בעקבות מינויו של ג'ון מקלין לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הריסון כיהן בבית הנבחרים בין 8 באוקטובר 1816 ל-4 במרץ 1819. ב-1819 נבחר לסנאט של אוהיו ושירת שם עד 1821, והפסיד בבחירות לתפקיד המושל ב-1820. ב-1822 ניסה להיבחר לבית הנבחרים, אולם הפסיד בהפרש של 500 קולות.
ב-1817, הוא רצה להיות מזכיר המלחמה של מונרו אבל לא זכה בתפקיד.