tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה, שהיה ביתה של משפחת שחלאכו, אחת המשפחות הוותיקות בכפר ומוכר לציבור בתור בית שאמי, עבר שימור כללי והותאם לצורכי המוזיאון.
כל מרכיביו כבית צ'רקסי נשתמרו להפליא, ומשמשים היום להמחשה, כגון: המבואה, המטבח, חדר האורחים המיוחד, בור המים, חדרים פנימיים והאגף שמשמש היום כמרחב לתצוגות המוזיאון שהייתה החצר האחורית שהתקיימה כחלק בלתי נפרד מכל בית צ'רקסי, וכן החומה הגבוהה שסביב המבנה, הבנויה כולה באבני בזלת שחורה.
אגף התצוגות עשיר ומכיל פריטים נדירים ביותר שמקורם בהרי הקווקז, כמו כלי הנשק המיוחדים של האביר הצ'רקסי, בגדיו ושלל הציוד ששימש אותו במוכנותו לקרב.
כן מוצגים בגדיה הססגוניים של האישה הצ'רקסית ביחד עם פריטי לבוש נוספים, בדים עם רקמה מיוחדת וקישוטים מחרוזים, כמו גם כלי הנגינה הצ'רקסיים ועוד.
חלק מהמוצגים המעניינים ביותר הם העריסה וההליכון, ששימשו בעבר לגידול תינוקות ולהכנתם לעצמאות מגיל צעיר.
המוצג המרשים ביותר במוזיאון הוא "גבינה צ'רקסית קשה" שיוצרה בשנת 1980 בצורת פגיון צ'רקסי והיא הגבינה העתיקה ביותר בישראל.
על פי המסורת הצ'רקסית היה נהוג לעשן את הגבינות בתוך האח במשך שלושה שבועות כדי להביא אותה למצב בו הגבינה תישמר ותהיה אכילה במשך שנים רבות.
הגבינה הוכנה על ידי משפחת בז'אדוג' בירדן והיא הובאה לארץ בשנת 2010 על ידי אייבק נבסו.
הביקור במוזיאון כולל הרצאה על השפה הצ'רקסית, צפייה בסרט "מורשת צ'רקסית" וסיור מודרך בחדרי המוזיאון עם לווי של מדריך מקומי המסביר על המוצגים השונים בשפות העברית, אנגלית, רוסית, ערבית וצ'רקסית.
זהו אחד המוזיאונים הבודדים בעולם בו כל מבקר מקבל מדריך צמוד המלווה אותו לאורך הסיור גם אם מדובר בזוג מבקרים.
מדיניות זו של המרכז למורשת הצ'רקסית להצמיד מדריך לכל מבקר היא חלק מחשיבותו של הפצת התרבות הצ'רקסית בארץ ובעולם.
חזונם של זכריה תחאוחא וזוהיר תחאוחא, שגדלו בכפר כמא על פי המסורת הצ'רקסית, התבסס על שני עקרונות: האחד הוא להחזיר את המודעות לשורשים הצ'רקסיים ולאפשר לדור הצעיר הצצה אל העבר הרחוק של העם הצ'רקסי, והשני הוא פתיחת מרכז הסברה לתושבי חוץ ולהציג בפניהם את העולם הצ'רקסי.
זכריה תחאוחא הוא אוצר ותיק שלאורך שנים דאג לאסוף פריטים עתיקים מחצרות הכפר.
מטרתו הייתה להציל פריטים יקרי ערך ולהביאם למוזיאון.
זכריה הוא הוגה רעיון הקמת מוזיאון צ'רקסי בישראל, שבו יוצגו הפריטים שמאפיינים את הצ'רקסים.
זוהיר תחאוחא הוא מעצב גרפי במקצועו שחבר אל זכריה ועיצב את המוזיאון תוך כדי שילוב בין תרבות צ'רקסית לבין תרבות מקומית.
מעבר לתפקידו כמנהל המוזיאון, זוהיר היה המדריך הראשי במוזיאון אשר שילב סיורים מודרכים בלב הכפר.
בשנת 2010 החליטה המועצה המקומית כפר כמא לפתוח מכרז להקמת "מרכז מורשת צ'רקסית" אשר ישמש כמרכז מבקרים המכיל בתוכו מוזיאון צ'רקסי.
לשם כך המועצה העמידה לראשות הזוכה במכרז את בית שאמי לצורך הקמת המרכז מורשת בתוכו.
כיום המרכז למורשת הצ'רקסית מנוהל ומתוחזק על ידי המועצה המקומית כפר כמא ומשמש כמרכז מורשת צ'רקסית בינלאומי וכמרכז מבקרים ציבורי ונמצאת בבעלות המועצה המקומית.
למרכז מגיעים מדי חודש אלפי מבקרים הנחשפים להיסטוריה ולתרבות של העם הצ'רקסי.
בימי חג ואירועי שיא של הרשות המקומית, לובש המרכז למורשת חג ומשלב מופעי מחול ססגוניים, שהחשוב בהם הוא הפסטיבל הצ'רקסי השנתי שמתקיים מדי שנה בחודש יולי.
כמו כן אירועי תרבות שונים כגון שבוע מורשת צ'רקסית, טקסי זיכרון לרצח העם הצ'רקסי וציוני דרך מקומיים וביניהם סובב כפר כמא נערכים במרכז למורשת הצ'רקסית.
המרכז לחקר הרציונליות הוא מכון מחקר בין-תחומי באוניברסיטה העברית בירושלים העוסק בחקר הבסיס הרציונלי של קבלת החלטות.
המחקר מתבצע בדיסציפלינות של מתמטיקה, כלכלה, פסיכולוגיה, ביולוגיה, מדעי המחשב, פילוסופיה, סטטיסטיקה, משפטים ועוד.
במוקד עומד השימוש בתורת המשחקים ויישומיה כפרדיגמה מחקרית.
המרכז לחקר הרציונליות הוקם בשנת 1991 בהשראת עבודתם של ישראל אומן (זוכה פרס נובל לכלכלה), מנחם יערי, סרג'יו הרט, מיה בר-הלל, אבישי מרגלית ואחרים.
כיום חברים בו כ-50 אנשי-סגל ו-30 סטודנטים לתארים גבוהים מן הדיסציפלינות השונות.
הוא ממוקם בקמפוס גבעת רם.
מרכז הטניס והחינוך קריית שמונה הוא אחד המרכזים של מרכז הטניס והחינוך בישראל.
המרכז נפתח באוקטובר 1979 לרווחת ילדי קריית שמונה והגליל העליון שסבלו באותן שנים מירי קטיושות ובילו לא מעט שעות במקלטים.
באזור לא היו באותה התקופה פעילויות רבות למען הילדים ופתיחת המרכז יצרה התלהבות רבה כאשר קרוב לאלף ילדים בשבוע הגיעו לשחק טניס, ענף שלא היה אז פופולרי ומוכר דיו בפריפריה הצפונית.
תלמידי בתי הספר נהגו להגיע בבוקר לשיעורי טניס במסגרת שיעור ההתעמלות ובערב הגיעו מבוגרים רבים כדי לשחק.
מלבד ילדים, הגיעו למרכז גם חיילים רבים ששירתו באזור או חזרו משירות ממושך בלבנון ובעזרת מתנדבים במרכז הטניס יכלו ליהנות מכיבוד, שתייה חמה, מקלחת ומנוחה וגם מאסקפיזם בדמות זמן איכות של טניס על המגרש.
חיילים רבים שלחו למרכז מכתבי תודה והערכה על האירוח החם.
גם תושבים מדרום לבנון היו עוברים את הגבול דרך "הגדר הטובה" ומגיעים לשחק.
בנובמבר 2012 אירח המרכז לראשונה תחרות בינלאומית בטניס, ITF לנוער (רמה 5), שהייתה לכבוד ג'פרי מרשל בחסות משפחת מרשל מארצות הברית שתרמה לקיומה.
היסטוריה נוספת נרשמה כאשר לראשונה בישראל התקיימו משחקים רבים, ביניהם חצאי הגמר והגמר, באולם סגור בזכות חידושם של שלושת המגרשים המקורים.
לתחרות זו הגיעו כ-70 שחקנים ושחקניות מישראל וממדינות נוספות, כאשר על אף שבאותם ימים התקיים בישראל מבצע "עמוד ענן" ועשרות שחקנים זרים עזבו את הארץ כשלושה ימים לפני התחרות, עדיין נותרו כעשרה זרים, מאמניהם ומשפחותיהם שלא נרתעו מהמצב הביטחוני והגיעו להשתתף בתחרות.
במרכז קיימת תוכנית תחרותית לילדים המוכשרים מהאזור שחלקם גם משחק בתחרויות הארציות.
המרכז מקיים תוכניות טניס מגוונות לילדים (מגיל 3 עד 18) למתחילים ולמתקדמים מגיל 18 ומעלה, תוכנית למנויים והשכרת מגרשים.
במרכז 8 מגרשים מוארים, מתוכם 3 מגרשים מקורים מחודשים, קיר אימון גדול, חדר כושר, מקלחות ושירותים, מועדון לילדים, מקלט, חניה, גישה לנכים ושרות שזירת מחבטים.
המנהל הראשון של המרכז היה האמריקני בוב פדרס ממושב בית הילל שהיה שחקן כדורסל בגליל עליון, אחריו מונה איתן שטרן מקיבוץ כפר בלום ובשנת 1988 מונה יליד העיר שאול זוהר.
מנהל המרכז הוא טל אמסלם.
מרכז הטניס והחינוך עכו הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז בעכו הוקם בשנת 2010 בזכות שיתוף פעולה של מספר גופים - המרכז לטניס בישראל, עיריית עכו, חברת IDB והסוכנות היהודית - שתרמו על מנת שיהיה לראשונה מרכז טניס בעיר לרווחת התושבים ואנשי אזור הגליל המערבי.
טקס חנוכת המרכז התקיים ב-6 ביוני 2010 בהשתתפות אלפי תושבים ואנשים מכובדים כגון נוחי דנקנר (יו"ר קבוצת IDB דאז), מיכאל ורעיה שטראוס, ראש העיר שמעון לנקרי, שאול מופז, אלן הופמן (מנכ"ל הסוכנות היהודית), טניסאית העבר אנה סמשנובה ובהנחיית דני רופ.
במהלך הטקס התקיים משחק ראווה בין שחר פאר לעופרי לנקרי שגדלה בעכו ושיחקה בדצמבר 2013 בגמר אליפות ישראל לבוגרים.
במרכז 13 מגרשי טניס מוארים ביניהם אצטדיון מרכזי המכיל 600 מקומות ישיבה.
המרכז מקיים תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים, תוכנית תחרותית מוצלחת והשכרת מגרשים.
למרכז תוכניות מיוחדות למען הקהילה שממומנות בעזרת תרומות: תוכניות לאוכלוסיות בעלות צרכים מיוחדים, תוכנית מיוחדת לילדים ונוער בסיכון, תוכנית דו-קיום ותוכנית גנים תאומים, בה גן יהודי וגן ערבי משתפים יחד פעולה בפעילות ספורטיבית במרכז הטניס וגם מבקרים אחד את השני בגן.
מנהל המרכז מיומו הראשון הוא אלעד רוט, יליד נהריה.
מאז פתיחתו, התקיימו במרכז הטניס בעכו בכל שנה תחרויות בינלאומיות לגברים ונשים, כאשר הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של העיר בה התקיימו תחרויות טניס בינלאומיות.
מרכז הטניס והחינוך טבריה הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז נפתח בשנת 1989 בשיכון ד' בעיר - אחת משכונות המצוקה הגדולות (בהמשך שונה שם השכונה לרמת אגוז).
הסיבה למיקומו של המרכז בשכונה זו הייתה לתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו לבלות את אחר הצהרים והחופשות שם במקום להישאר ברחובות.
המרכז היה כמובן נגיש לכל תושבי העיר והאזור שהגיעו כדי ללמוד את משחק הטניס.
ביל ליפי, אחד מששת המייסדים של המרכז לטניס בישראל, סיפר את הסיפור של הקמת המרכז בטבריה: "לארי קרוליק היה איש נפלא שאהב ילדים.
במהלך טיול בישראל, בזמן שנסע ברכבת מת"א לירושלים, הוא הודיע שהוא מעוניין לתרום מיליון דולר כדי לבנות מרכז טניס בטבריה.
כאשר התקיים טקס חנוכת המרכז, קרוליק כבר גסס מסרטן.
הוא טס במיוחד עם משפחתו ורופאו האישי מארצות הברית לישראל והגיע לטבריה עם מסוק כדי להיות בטקס.
כמה ימים לאחר מכן הוא נפטר".
במרכז בטבריה שישה מגרשים, קיר אימון מקורה, מועדון לילדים, שלושה מקלטים ניידים, כיתת לימוד, מקלחות ושירותים וגישה לנכים.
במרכז תוכניות טניס מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית לגני ילדים ופיתוח מוטורי מגיל 3-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית לילדים מצטיינים המשלבת גם אימוני כושר ואימונים מנטליים.
למבוגרים יש חוגי טניס וקרדיו טניס.
השחקנים הבולטים שגדלו בטבריה במהלך השנים וזכו באליפויות ישראל לנוער: ויקטור קוליק, גיא קובי, אלירן דויב ואיגור סמילנסקי.
במרכז מתקיימות תחרויות ארציות, אזוריות ופנימיות במהלך השנה וימי כיף לתושבי העיר.
המרכז בטבריה מקיים תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים יקרים בחו"ל: תוכניות למען ילדים ונוער בסיכון, תוכנית לאנשים בעלי מוגבלות שכלית, תוכנית לדו קיום (חיים משותפים) ותוכנית לעולים חדשים.
במלחמת לבנון השנייה ב-2006 נאלץ המרכז להפסיק את פעילותו בעקבות ירי קטיושות על טבריה.
כדי להרחיקם מקו האש, הוזמנו ילדי המרכז להתארח במרכז לטניס בישראל - רמת השרון שם התאמנו וישנו אצל משפחות מהאזור.
מנהל המרכז הראשון בטבריה היה שמוליק טלר ואחריו ניהלו קרול לובל וישה אקסנוב, כאשר המנהל משנת 2009 ועד היום הוא טל אמסלם.
מרכז הטניס והחינוך באר שבע הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז נפתח בנובמבר 1991 עבור תושבי באר שבע ויישובים סמוכים כגון עומר, מיתר, להבים, טנא עומרים שבהר חברון והקיבוצים להב, חצרים, בית קמה ורהט.
ב-16 השנים הראשונות לקיומו נוהל המרכז על ידי ליאור הר ורדי, ואחריו ניהלו את המקום הדס אזולאי ויניב סקירה (החל מ-2008).
במרכז 8 מגרשים עם תאורה, ביניהם אצטדיון ל-600 צופים, קיר אימון, חדר כושר מותאם לנכים, ספריה, מקלחות ושירותים וחנות ספורט.
המרכז מנהל תוכניות טניס לכל טווח הגילאים האפשרי, וכן אימוני כושר ואימונים מנטליים.
מלבד פעילויות הטניס המרכז עורך גם פעילויות קהילתיות, כגון תוכנית הנוער בסיכון תוכנית הדו קיום, ואף תוכנית לילדים עם מוגבלויות.
במרכז הטניס מתקיימות במהלך השנה תחרויות פנימיות, אזוריות, ארציות ובינלאומיות.
התחרויות הגדולות הן תחרות בינלאומית לנוער ע"ש אלכס פודולסקי, מאמן העבר במרכז, ותחרות מאסטרס ע"ש יעקב עורבי בהשתתפות שחקנים מכל הארץ בגילאים 25–80.
מרכז הטניס והחינוך תל אביב הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
מרכז הטניס והחינוך תל אביב נפתח ב-3 באוגוסט 1991, באזור שכונת יד אליהו על מנת לסייע למשפחות דלות אמצעים בדרום תל אביב להעניק לילדיהן פעילות ספורטיבית גם אם אין ביכולתן לשלם עבורה.
המנהל הראשון של המרכז היה רון סטיל ואחריו שימשו בתפקיד גם רונן בגה, גיל אלרועי, רמי זליקוביץ', דני גלי, שעיה אזר וארז גביש.
משנת 2007 המנהל הוא יגאל גיפש, יליד דונצק באוקראינה ובוגר אוניברסיטת ספורט במוסקבה, שעלה לארץ בשנת 1990.
במרכז הטניס קיימים 14 מגרשים מוארים, קיר אימון, חדר כושר, חדר מאמנים, מזנון וחנות ספורט.
המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4-6), תוכנית מיני טניס (6-8), תוכניות טניס לגילאים 8-18, תוכנית תחרותית, חוגי טניס וקרדיו טניס למבוגרים.
במרכז גם תוכנית למען הקהילה המיועדת לילדים בעלי צרכים מיוחדים.
במהלך השנים גדלו במרכז בת"א עשרות שחקנים ושחקניות שזכו בתארים של אלופי ישראל לנוער ובתחרויות ארציות רבות.
הבולטים בהם הם שחר פאר, שהגיעה למקום ה-11 בעולם וגדלה במרכז מגיל 6 ועד 14 תחת הדרכתו של יגאל גיפש.
גם שתי שחקניות נבחרת הפדרציה בעבר, אנה סמאשנובה וציפי אובזילר, התאמנו במשך מספר שנים במרכז.
בשנת 1995 התקיים הטורניר הבינלאומי הראשון לילדים במרכז בהשתתפות משלחת ממוסקבה ושנה לאחר מכן התחרות גדלה כאשר הגיעו שחקנים משבע מדינות של חבר העמים וממדינות אירופיות נוספות.
לאור ההצלחה, בנובמבר 1997 קיבלה התחרות כבר סטטוס רשמי של Tennis Europe לגילאי 14 לבנים ולבנות המקנה דירוג בינלאומי לשחקנים.
התחרות הייתה לזכרו של ראש הממשלה, יצחק רבין.
שחקנים ישראלים רבים החלו את דרכם המקצוענית בתחרות האירופאית בת"א, ביניהם ניתן למנות את שחר פאר ודודי סלע שזכו בתחרות.
שחקנים רבים מחו"ל גם כן שיחקו על המגרשים בת"א וחלקם מפאר היום את צמרת הטניס העולמית: מרקוס בגדטיס הקפריסאי, הרוסיות מריה קירילנקו, אליסה קלייבאנובה, ורה דושבינה ואקטרינה מקרובה, הרומניה מוניקה ניקולסקו והאוקראינית אולגה סבצ'וק.
מרכז הטניס והחינוך יפו הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז לטניס בישראל - יפו נפתח במאי 1979 והיה למרכז השני שנפתח אחרי המרכז לטניס בישראל – רמת השרון.
תחילה נבנו שמונה מגרשים ושבע שנים מאוחר יותר נוספו עוד תשעה.
המרכז נפתח בעזרתו הרבה של ראש עיריית תל אביב דאז, שלמה להט, שהבין את החשיבות של מרכז טניס ביפו על מנת להעניק לילדים באוכלוסייה חלשה פעילות ספורטיבית גם אם משפחותיהם אינן יכולות לשלם עבורה.
פתיחת המרכז, שקרוי על שם משפחות נוסדורף ומארק, עוררה התעניינות רבה בקרב תושבי האזור.
הספורט הלבן, שבאותם ימים היה סמל הסטטוס של העשירון העליון, הגיע ליפו.
המגרשים היו חדשים ויפים, במרכז היו מדשאות ובכל יום הגיעו לשחק עשרות רבות של ילדים ומבוגרים.
המנהל הראשון היה זאב מרנשטיין, ואחריו שימשו בתפקיד מרטין גילברט, אילן ארליך ושעיה אזר.
משנת 2007 המנהלת היא רקפת בנימיני, לשעבר אלופת ישראל לבוגרות ושחקנית נבחרת הפדרציה של ישראל, שגדלה במרכז לטניס בישראל – רמת השרון.
במרכז הטניס קיימים 16 מגרשים מוארים, אצטדיון שמאכלס כ-300 צופים, חדר כושר, חדר אירועים, חדר טלוויזיה, קיר אימון, רחבת דשא, מזנון וחנות ספורט, גישה לנכים, מקלט, שירותים ומקלחות.
המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4–6), תוכנית מיני טניס (6–8), תוכניות טניס לגילאים 8–18, תוכנית תחרותית וחוגי טניס למבוגרים.
במהלך השנים גדלו במרכז ביפו שחקנים רבים שזכו באליפות ישראל לבוגרים ולנוער ובתחרויות בינלאומיות וארציות רבות.
המפורסמים שבהם: אמיר וינטרוב - שחקן נבחרת הדייוויס של ישראל ופעמיים אלוף ישראל לבוגרים (2010 ו-2012) ושני שחקני נבחרת הדייוויס לשעבר - אמיר חדד (שלוש פעמים אלוף ישראל - 2000, 2001, ו-2004) ואייל ארליך (אלוף ישראל ב-1996).
מרכז הטניס והחינוך אשקלון הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז נוסד ב-1981 בסיוע תרומתה הנדיבה של משפחת שרמן מאנגליה ונתמך באופן מסורתי בידי יהודים-בריטים רבים, כחלק אינטגרלי מהשותפות בין אשקלון לבין יהדות בריטניה.
המרכז משרת כיום מעל ל-2,000 ילדים, בני נוער ומבוגרים באמצעות תוכניות טניס, כושר ופעילויות למען הקהילה.
טקס הפתיחה של המרכז, שנבנה במשך שמונה חודשים, התקיים באפריל 1982 בהשתתפות מאות אורחים, רובם מיהדות בריטניה.
הבולטים שבהם שגם נאמו בטקס היו: חיים הרצוג, ראש עיריית אשקלון אלי דיין, איאן פרומן, פיטר קולינס ופרדי קריבין.
גם הטניסאי שלמה גליקשטיין, שגדל באשקלון, נכח בטקס במהלכו נהנו האורחים מהופעות ראווה של הילדים, של התוכניות למען הקהילה ושל טניס בכיסאות גלגלים.
במרכז 17 מגרשים, בהם אצטדיון ובו כ-500 מקומות ישיבה, חדר כושר, קיר אימון מקורה, מרחבים מוגנים (פעמוניות), מלתחות ושירותים, חניה וקפיטריה הכוללת מכירת ציוד טניס ושזירת מחבטים.
המרכז מפעיל תוכניות טניס רבות לכל הגילאים: תוכנית לגני ילדים, תוכנית פיתוח מוטורי (גילאים 4-6), תוכנית מיני טניס (6-8), תוכניות טניס לגילאי 8-18, תוכנית תחרותית וחוגי טניס למבוגרים.
המרכז מפעיל גם תוכניות למען הקהילה הממומנות בעיקר בזכות תרומות: תוכנית לילדים ומבוגרים בעלי צרכים מיוחדים, תוכנית לנערות בסיכון ותוכנית העצמה לילדים מהקהילה האתיופית.
במהלך השנה מתקיימות במרכז תחרויות רבות לילדים, נוער ומבוגרים - בינלאומיות, ארציות, אזוריות ופנימיות.
בחודשים אפריל-מאי ובנובמבר מתקיימות מדי שנה תחרויות בינלאומיות לבוגרים ולנוער בהשתתפות שחקנים מרחבי העולם ובחודש יולי מתקיימת משנות ה-80 המוקדמות התחרות הארצית המסורתית לנוער ע"ש משה גליקשטיין (אביו של שלמה גליקשטיין).
הבוגר המפורסם ביותר של המרכז הוא רונן מורלי, אחד המאמנים הבולטים בטניס הישראלי ששימש כמאמן נבחרת הדייוויס של ישראל וגידל במהלך השנים אלופים רבים כמו הראל לוי, אנדי רם ויוני ארליך.
בוגר נוסף הוא דימה לייפמן, שעלה מברית המועצות בגיל שש, החל מיד לשחק במרכז וכיום הוא משופטי הטניס הבכירים בארץ, שופט בתחרויות ברחבי העולם ומנהל מחלקת התחרויות של המרכז לטניס בישראל.
המנהל הראשון של המרכז באשקלון היה מנשה מינס ואחריו היו דני גלי, בני שוורץ, רון קצב, משה וקנין (בוגו), יוסי מלכה ומשנת 2010 המנהל הוא שעיה אזר.
במהלך מבצע צוק איתן בחודשים יולי-אוגוסט 2014 נאלץ המרכז לסגור את שעריו בשל החלטת פיקוד העורף ולכן ילדי המרכז, בעיקר בתוכנית התחרותית, לא יכלו לשחק טניס.
בזכות העובדה שלמרכז לטניס בישראל יש 14 מרכזים ברחבי הארץ ובזכות תרומות מהארץ ומחו"ל, שולבו הילדים במחנות הקיץ ובתוכניות שפעלו במרכזים במרכז ובצפון הארץ, התארחו אצל משפחות מספר ימים או הגיעו לימי אימון מרוכזים.
המרכז ללימודי יהדות בשאנגחאי הוא מחלקה באקדמיה ללימודי חברה בשאנגחאי, העוסק בחקר היהדות ומדינת ישראל.
המרכז הפך להיות למכון המחקר המשפיע ביותר בסין לחקר היהדות וישראל.
הוא הוקם בשנת 1988, ומנוהל כיום על ידי פרופסור פאן גואנג.
המרכז מתמקד בחקר ההיסטוריה של יהודי שאנגחאי, שרידי הקהילה היהודית בסין ובחקר הפוליטיקה של המזרח הקרוב.
מבין הפרסומים של המרכז ניתן למנות את: "הציוויליזציה היהודית", "התחדשות העם היהודי", "היהודים בסין" (שתורגם לאנגלית, צרפתית וגרמנית), "היהודים בשאנגחאי", "היהודים בשאנגחאי לאורך חצי מאה" ו-"החברה הישראלית ותרבותה".
בין האישים שביקרו במרכז נמנים יצחק רבין, אהוד אולמרט, אריאל שרון, גרהרד שרדר, הילרי קלינטון ותומאס קלסטיל.
למרכז קשרים ענפים עם עמיתים בתחום ברחבי העולם, והוא משתף פעולה עם מוסדות אקדמיים בישראל.
מרכז הטניס והחינוך אופקים הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל השוכן באופקים.
המרכז נמצא מדרום מערב לכיכר השחפים, המסמנת את קצהו הדרומי של הרחוב הראשי בעיר, שדרות הרצל.
המרכז נפתח ב-1990 עם טקס פתיחה שכלל משחק ראווה של שחקנים מישראל ומחו"ל, כאשר מאות ילדים הגיעו בשבועות הראשונים למרכז הטניס הראשון בעיר.
המטרה הייתה להקים מרכז טניס בפריפריה ולתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה, על מנת שהילדים יוכלו ליהנות ממשחק הטניס ששוחק ברובו במרכז הארץ.
המרכז הוקם הודות לתרומות של יהדות בריטניה ודרום אפריקה יחד עם הסוכנות היהודית וקרן קנדי לי מאנגליה.
במרכז שמונה מגרשי טניס, קיר אימונים מקורה, כיתת לימוד, ממ"דים וגישה לנכים.
המרכז מקיים תוכניות מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר.
לגילאי 18 ומעלה מתקיימים חוגי טניס למתחילים ומתקדמים.
את מרכז הטניס מייצגות 5 קבוצות בליגה: שתיים בגילאי הנוער ושלוש קבוצות בוגרים.
המרכז מארח שלוש תחרויות אזוריות במהלך השנה: בפורים, בסוכות ובחנוכה.
המרכז באופקים מקיים תוכניות רבות למען הקהילה: תוכנית לנוער בסיכון בשיתוף עם עיריית אופקים, תוכנית לילדים בעלי צרכים מיוחדים, תוכנית לעולים חדשים ותוכנית חדשה ללימוד אנגלית.
רוב התוכניות ממומנות על ידי תורמים מחו"ל.
מנהל המרכז הראשון היה שעיה עזר ואחריו ניהלו משה חכמון, משה וקנין (בוגו), אילן ממן, בני שוורץ, חיים ציון, אלכס חנקין ועוזי שעיה.
משנת 2021 מנהל את המרכז נדב אברהם.
מרכז הטניס והחינוך יקנעם הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז נפתח בנובמבר 2001 הודות לראש עיריית יקנעם עילית, סימון אלפסי.
בטקס הפתיחה המרשים נכחו חברי ההנהלה הבינלאומית של המרכז לטניס בישראל והתקיים בו משחקי ראווה בין שחקני נבחרת ישראל לשעבר - שלמה גליקשטיין ושחר פרקיס.
הקמת המרכז הביאה עמה בשורה חדשה לעיר, שמלבד מגרש רעוע אחד במתנ"ס, לא הייתה אפשרות לתושבים לשחק טניס.
כבר בפתיחתו החלו מאות רבות של ילדים ומבוגרים לפקוד את המגרשים בתוכניות הטניס השונות.
המנהל הראשון היה אבי עמרם ולאחר ארבע שנים, בשנת 2005, החליף אותו שרון האוזר ומשנת 2015 מנהל אותו מושיקו אליהו.
שחקנים בולטים שגדלו במרכז: גבי סטרוסבצקי ואילנה ארוטיונוב (סגני אלופי ישראל לנוער), שיר הורנונג (אלופת ישראל לזוגות לבוגרות) ואלונה אלכין (סגנית אלופת ישראל לנוער).
במרכז שבעה מגרשי טניס, קיר אימון וחמישה מגרשי מיני טניס ובו מתקיימות תוכניות טניס מגוונות לכל הגילאים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית למצטיינים המשלבת אימוני כושר.
בנוסף מתקיימת במרכז תוכנית לחינוך לתנועה ולאורח חיים בריא המועברת בגני ילדים על ידי מורים לחינוך גופני עם התמחות לגיל הרך.
המרכז ביקנעם מקיים תוכניות רבות למען הקהילה ומגייס למטרה זו תרומות בישראל ומחוצה לה: לילדים עם צרכים ייחודיים, לילדים על רצף האוטיזם, לילדים ונוער בסיכון, לילדי עולים ותוכניות לדו קיום (חיים משותפים) ליהודים וערבים.
מרכז הטניס והחינוך חיפה הוא אחד המרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז נפתח בשנת 1981 במבואות הדרומיים של חיפה, סמוך לטירת כרמל, במטרה לתת נגישות לאוכלוסייה הקרובה בעלת המצב הסוציו אקונומי הקשה.
זה התחיל עם שני מגרשים בלבד, גדל לאחר שנה לשמונה וכיום יש 20 מגרשים.
אהרון שפירא, נציג עיריית חיפה, היה האדם העיקרי שדחף את הפרויקט קדימה יחד עם התרומות הרבות של יהודים אמריקנים, בעיקר משפחות רוזנברג, ברוד, גולדסטין ובוריס.
המנהל הראשון של המרכז היה דני ברקוביץ', אחריו רוני סנדר, שחר פרקיס ומשנת 2005 המנהל הוא לילו צרפתי.
כיום משרת המרכז כ-1,000 ילדים ומבוגרים מדי שבוע ומלבד 20 המגרשים קיים קיר אימונים מקורה, כיתת לימוד, וגישה לנכים.
המרכז מקיים תוכניות מגוונות לילדים, נוער ומבוגרים: תוכנית פיתוח מוטורי לגילאי 4-6, תוכנית מיני טניס לגילאי 6-8, תוכניות טניס לגילאי 8-18 ותוכנית תחרותית המשלבת אימוני כושר וטניס.
בשנת 2013 הוקמו במרכז שני מגרשים מקורים, מהיחידים בארץ, לכבוד יהדות שיקגו בתרומת לסטר ונורמה רוזנברג.
מגרשים אלה משמשים את הילדים והמבוגרים בתנאי מזג אוויר קשים.
במרכז תוכניות רבות למען הקהילה שממומנות על ידי תורמים מהארץ ומחו"ל: תוכניות למען ילדים ומבוגרים בעלי צרכים ייחודיים, תוכנית לנכי צה"ל, תוכנית העצמה לנערות בסיכון ותוכנית לילדים יוצאי אתיופיה.
המרכז מארח תחרויות טניס בינלאומיות, ארציות ואזוריות במשך כל השנה וגידל במהלך השנים שחקנים ושחקניות שזכו באליפות ישראל לבוגרים ולנוער וייצגו את ישראל בנבחרת ובתחרויות בינלאומיות.
שניים מהבוגרים המפורסמים ביותר הם יוני ארליך, שיחד עם אנדי רם, זכה באליפות אוסטרליה הפתוחה וייצג את ישראל בשלוש אולימפיאדות ונועם אוקון שדורג בשיאו במקום ה-95 בעולם.
שחקנים בולטים נוספים: ליאור מור (שימש כקפטן נבחרת גביע הפדרציה של ישראל), שירי בורשטיין, הילה רוזן, אוהד ויינברג, דקל ולצר, ניר ולגרין, לימור זלץ, חלי ברגיל, נטלי כהנא ותומר דנק (מאמן נבחרת גביע הפדרציה של ישראל).
מרכז הטניס והחינוך ערד הוא אחד מהמרכזים של מרכזי הטניס והחינוך בישראל.
המרכז נפתח ב-1 במאי 1979 ביוזמתו ותמיכתו של ראש העיר דאז, אברהם בייגה שוחט, שר האוצר לשעבר.
בתחילה היו שני מגרשים בלבד, אולם מאות ילדים הגיעו כדי לשחק טניס כאשר מחיר החוג היה מסובסד מאוד ושווה לכל כיס.
לאחר חמש שנים נבנו שלושה מגרשים נוספים, קיר אימון ובניין לימודים ושלוש שנים מאוחר יותר נבנו עוד שני מגרשים.
כיום קיימים שבעה מגרשים במרכז, שלושה קירות אימון ושני מקלטים והוא נקרא על שם הארי ואוולין בורג שהעניקו תרומה גדולה לבניית המרכז.
מנהל המרכז הראשון היה אל טננבאום, יהודי-אמריקני מפילדלפיה שעלה לארץ ב-1978 והגיע לערד.
הוא ניהל את המרכז במשך 23 שנה, אז החליפו עינב שבח ואחריו סבטלנה גנקין.
בשנת 2011 חזר טננבאום לתפקיד אותו הוא ממלא עד היום.
הבוגרים המפורסמים של המרכז היו גילת ברזילי, אביחי צהלה ושירי זלוטיקמן, אשתו של אנדי רם.
מרכז הטניס בערד איבד באפריל 2001 את דני דראי, אחד מבוגריו הבולטים, שנהרג בפעילות מבצעית בלבנון בהיותו בן 20. לבקשת המשפחה הוקמה במרכז הטניס אנדרטת הנצחה לזכרו על ידי צה"ל ובכל שנה מתקיימת תחרות אזורית מסורתית לזכרו בקיץ.
המרכז לחקר כוח המגן מיסודו של ישראל גלילי הייתה מרכז מחקר שהוקם ב־1986 ועוסק בחקר נושאי הביטחון, תוך שימת דגש על גיבושו וצמיחתו של כוח המגן במדינה.
עם חילופי השלטון בשנת 1977, פרש ישראל גלילי מפעילות מדינית.
הוא קבע את לשכתו בסמינר אפעל, שם התמסר לפעולות חינוך, מחקר, והסברה.
בשנת 1982, העלה לראשונה את הרעיון להקים מכון מחקר, אשר יתעד ויחקור את חלקה של תנועת העבודה בהקמתו ועיצובו של הצבא של המדינה שבדרך.
גלילי שפעל רבות בצורה עקבית ובמשך שנים רבות בתחום הביטחוני של מדינת ישראל, ראה ביוזמתו להקמת המכון, פרק מסכם בשורה של יוזמות ומעשים שלו בעיצובו ובניינו של כוח המגן של היישוב היהודי בארץ, עוד מן התקופה של טרום הקמת המדינה.
גלילי נפטר בפברואר 1986, זמן קצר לאחר הקמת המכון, והמכון נקרא על שמו.
ב־1982 הוקם ביד טבנקין מכון לחקר ולימוד כוח המגן וההתיישבות.
ב־1983 הוסכם על שיתוף פעולה בין יד טבנקין לארגון חברי ההגנה ואגודת דור הפלמ"ח על הקמת מרכז מחקר משותף, אולם הסכם על צורת העבודה של המכון אושר רק בתחילת 1985. פעולות המכון בפועל החלה ב־1986, בניהול זאב צור.
המרכז פרסם את המאסף עלי זית וחרב, ממנו יצאו 20 כרכים בין השנים 1990–2020.
פעילות העמותה הופסקה ב־2018 והיא התפרקה ב־2020.
המרכז לחקר העיר והאזור על שם פיליפ ואתל קלצניק הוקם בטכניון בשנת 1969 על ידי פרופ' משה היל, והיה הראשון מסוגו בישראל.
המרכז קשור הדוקות במסלול לתכנון ערים ואזורים שבפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים.
הוא משתף פעולה עם מוסדות מחקר אחרים בטכניון ועם עמיתים-חוקרים בטכניון ובישראל בכללה.
מנהל המרכז הנוכחי הוא פרופ' ניר מועלם.
ייעודו של המרכז הוא לקדם את הידע, הנוגע להבנת תהליכים של התפתחות ותפקוד עירוניים ואזוריים, ולסייע בקביעת מדיניות פיתוח ברמה הלאומית, האזורית והיישובית-מקומית.
מחקרי המרכז ממומנים על ידי גופים וקרנות בינלאומיות ולאומיות, על ידי משרדי ממשלה בישראל, רשויות מקומיות וגופים ציבוריים אחרים בארץ.
הידע הנאגר באמצעות המחקרים מופץ למקבלי החלטות, לציבור המתכננים, ולחוקרים עמיתים, באמצעים מגוונים: בראש ובראשונה באמצעות הוצאת ספרים עצמית, שבמסגרתה רואים אור ספרים, דוחות וניירות עמדה (בעברית ובאנגלית), וגם באמצעות ייזום סמינרים, ימי עיון וסימפוזיונים ציבוריים.
החוקרים מרבים להשתתף בכנסים מדעיים ומקצועיים בינלאומיים וישראלים, ומכהנים לעיתים קרובות בוועדות ציבוריות, לאומיות ומקומיות.
תחומי מחקר ופרסום במרכז: תכנון ותוכניות לרמותיהן: רמה לאומית, אזורית ומקומית, דיור, בנייה והתחדשות עירונית, מדיניות קרקעית ופיתוח נדל"ן, פיתוח כלכלי ודינמיקה מרחבית, שימושי קרקע ותחבורה, משאבי טבע, איכות הסביבה והנוף, היבטים חברתיים ופסיכולוגיים בתכנון ותכנון בסקטור הערבי.
המרכז לחקר מערות בישראל (מלח"ם) הוא מכון מחקר שהוקם על ידי עמוס פרומקין במסגרת החברה להגנת הטבע בשנת 1981 ביישוב עפרה, ועבר ב־1994 לאוניברסיטה העברית בירושלים.
מ־2016 ממוקם המלח"ם במכון למדעי כדור הארץ בגבעת רם, במסגרת האוניברסיטה העברית בירושלים.
המלח"ם עוסק בספלאולוגיה ובמחקר רב־תחומי של מערות לגוניהן, בעיקר מערות טבעיות, אך גם חללים תת־קרקעיים שנוצרו או עוצבו בידי אדם בתקופות השונות.
בנוסף, המלח"ם מנהל בסיס נתונים על מערות בישראל, ומוציא פרסומים באתר המלח"ם, בספרים, במאמרים ובכתב העת של המלח"ם "נקרות צורים".
המלח"ם מוביל את המחקר הגאולוגי במערות ישראל.
גילוין, מיפויין ומחקרן של מרבית המערות המוכרות כיום בישראל (כעשרות אלפי מערות), מתבצע על ידי המלח"ם בשיטות מגוונות.
איתור מערות חדשות מתבצע על ידי המלח"ם בשני אפיקים עיקריים – גילויים אקראיים המתרחשים באתרי בנייה וחציבה או בסיורי שטח עצמאיים של שוחרי מערות, ופרויקטים שיטתיים ואינטנסיביים המתמקדים בתאי שטח מרובי מערות, בזיקה לשאלות מחקר ספציפיות.
המלח"ם פועל בעזרת צוות קבוע מצומצם, ומערך גדול של מתנדבים וסטודנטים לתארים מתקדמים.
חלק חשוב מעבודתו מתבצע בשיתוף פעולה עם מכוני מחקר ואוניברסיטאות בישראל ובעולם.
מתחילת מלחמת חרבות ברזל המלח"ם מפעיל מיזם למיפוי ודיגיטציה מרוכזים של כלל המערות בארץ לשירות מערכת הביטחון, בשיתוף עם עמותת לב אחד.
בין מחקרי המלח"ם הבולטים (רובם בשיתוף חוקרים נוספים):
מערות המלח בהר סדום, שבו נחקרו כ־150 מערות המתפקדות כנחלים תת־קרקעיים באורך כולל של עשרות קילומטרים.
הן התפתחו בתנאים ייחודיים ב מלח, ובהן מערות המלח הארוכות בעולם.
הר סדום מתפקד לכן כמעבדת השדה החשובה בעולם לחקר קרסט במלח, תיארוך מפלסי הזרימה הקדומים, חתכי הרוחב, ההידרולוגיה, וקצב ההתחתרות של המערות סייע להבנת קצב עליית מחדר המלח, מועד חשיפתו, לשחזור האקלים הקדום, מפלס ים המלח, והשואתו לנתונים היסטוריים ולנתונים ממקומות סמוכים.
התברר כי עמוד המלח המכונה אשת לוט נוצר לפני כ-4000 שנה בגלל מערה שהתמוטטה.
גזע עץ שנסחף לתוך מערת סדום איפשר את פיענוח ההידרדרות האקלימית בתקופת הברונזה הביניימית.
הבולענים לאורך חוף ים המלח מהווים גורם סיכון מרכזי לפיתוח האזור.
במחקר המלח"ם נמצא לראשונה כי הבולענים מתפתחים בגלל המסת שכבת מלח מתחת פני השטח, כתוצאה מירידת מפלס ים המלח.
זה מתרחש בעיקר מעל חזית ההמסה בקצה שכבת מלח בתת-הקרקע, ושניתן לגלותם באמצעים גיאופיזיים, באופן דומה לגילוי מנהרות טרור.
מיפוי גיאופיסי של מי התהום באזור מסייע לאיתור האזורים הרגישים.
גילוין ומחקרן של מאות מערות מדבר יהודה, שבחלקן נתגלו תעודות כתובות.
בצפון מדבר יהודה נמצאו מערות גדולות במיוחד.
ביניהן, בנחל תקוע עליון, הארוכה במערות הגיר בישראל - מערת חריטון.
בדרום מדבר יהודה נחקרו מערות שחלקן תלויות במצוקים וקשות לגישה.
ממצאים מיוחדים, דוגמת ערכת כתיבה נדירה, מעידים על שימוש רב תקופתי במערות וסביבתן.
סקר מערות מפלט במצוק ההעתקים שממערב לים המלח, בגזרה שבין קומראן ומצדה, בחן את מפת התפוצה של מערות המפלט מימי מרד בר-כוכבא, אשר קודם לכן היו ידועות בעיקר מן המרחבים שמצפון ומדרום לגזרת הסקר.
במהלך הסקר נחקרו כ-500 מערות ובהן כ-25 מערות שבהן עדויות למפלט ימי המרד.
בין מערות המפלט הבלתי מוכרות, התגלו שתיים בקרבת עין גדי, בנחל ערוגות, ואחרות מצפון לה, ביניהן מערות הרומח.
מערות בלתי ידועות אלו הכילו מגוון של כלי נשק מימי המרד, בהן חנית מאולתרת שהיא ממצא יחידאי בעולם הרומי כולו, מגוון מטבעות שטבעו המורדים ובהן שני מטמונים, שרידי מזון רבים (זרעים ופירות) וחפצים העשויים מחומרים אורגניים (עור, עץ, עצם), וכן שתי תעודות כתובות.
ממצאים אלו שימשו להערכה מחודשת של מהלך המרד בחודשיו האחרונים, עת נמלטו למדבר יהודה פליטים ומורדים יהודיים עקב הלחימה באזורים המיושבים של יהודה, ושם ניהלו לוחמת גרילה זעירה כנגד הכוחות הרומיים עד לסיום המרד.
בין מערות המפלט שנחקרו ניתן למנות את מערת חג המולד שבעבר שייכו את ממצאיה בטעות, מערת הר ישי, מערת צבר, מערות תאנים, מערות הרומח, מערת סלבדורה ומערות המטבע.
במערת נחל תקוע התגלה מטבע יהודי מתקופת המרד, המעיד על הימצאותם של המורדים באזור זה, ששוכן בסמוך להרודיון.
במערת מורינגה התגלו תכשיטים מהתקופה הפרסית מתחת למשקעי נביעה.
ממצאי מחקר זה ושאר מחקרי המערות באזור רוכזו ב"אטלס מערות מדבר יהודה" שנועד לממשיכי המחקר ולמטיילים.
מחקר גאולוגי של מערות המדבר מלמד כי מדבר יהודה עשיר במיוחד במערות היפוגניות - שנוצרו על ידי מים שזרמו ממרחק רב ועלו דרך העתקים לפני התפתחות בקע ים המלח.
בחלק מהמערות השתמרו משקעים מגוונים, ביניהם סחף נחלי שתוארך ל-3 מיליון שנה במערת האגרות ובמצדה.
ומכאן שהבקע והקניונים כבר התפתחו באותו זמן.
תיארוך סטרומטוליטים במערות הבקע אפשר לשחזר את תנודות מפלס האגם במצוקים שלא הופרעו מטקטוניקה.
הכרמל זכה לכינוי 'הר אלף המערות' והתגלו בו מערות בלתי מוכרות שבהן השתכן האדם בתקופת האבן, דוגמת מערות נחל אורן (מחקר משותף בהובלת דני נדל).
נמצא שצנירי הר הכרמל התפתחו בבלייה יבשתית בשכבות סלע רגישות.
במערת מסליה בכרמל התגלתה (מחקר משותף בהובלת ישראל הרשקוביץ ומינה עברון) לסת של האדם המודרני הקדום ביותר מחוץ לאפריקה.
בשומרון התגלו מערות נטיפים רבות, בחלקן עם שרידי פעילות אדם.
המבנה השכיח הוא מערות אולם, שחלקן התמוטט, דוגמת מערת קסם.
תפרושת המערות לאורך החתך הגאולוגי מלמדת על התנאים שאפשרו את התפתחותן.
במערת סיף נמצא כי המילוי החוזר של מים במערה, ובעקבותיה של האקוויפר, מתחילים רק לאחר כמות נכבדה של גשם, ומכאן הרגישות לבצורות.
במערת נחל קנה נמצאו שרידי פעילות מכמה תקופות פרוטוהיסטוריות משולבים במשקעי מערות מאותן תקופות.
במערת רנתיס נמצאו עצמות יונקים קדומים, ככל הנראה מהתקופה הבינקרחונית האחרונה.
נמצא לראשונה באזור זה כי במרד בר כוכבא ברחו פליטים למערות טבעיות רבות, ביניהן מערת אלקנה (לרבות שרידים מרשימים קדומים יותר), עראק בטן א־ג'מיע, מערת הנמרים, ומערות קיביא ונעלה.
ממצא עשיר ביותר מתקופות מגוונות, ובראשן מרד בר כוכבא, התגלה במערת עאבוד, לרבות מחצבת בהט (ספלאותמים).
מערת התאומים נחקרת על ידי המלח"ם ואוניברסיטת בר-אילן, בבדיקה שיטתית של חללי המערה תוך שימוש באמצעי עזר שונים.
התגלתה מחדש מערכת של חללים עמוקים בחלקה הפנימי של המערה.
במהלך מיפוי מערכת זו התגלו שלושה מטמונים יקרי ערך מימי מרד בר כוכבא, בסך של 120 מטבעות, המכילים את מקבץ מטבעות הכסף הגדול ביותר שנתגלה במהלך מחקר ארכאולוגי של מרד זה.
שורה של גילויים דומים מעידה על המצאות של מערות מפלט גדולות מימי מרד בר-כוכבא גם בחלקים המערביים של תחום מדינת המורדים, בהרי יהודה ובשפלת שומרון.
במערת התאומים נמצאו גם עדויות לפולחן אלילי מסתורי בתקופה הרומית.
הממצא הרב במערת התאומים כלל גם מחצבה קדומה של משקעי מערות (בהט בטרמינולוגיה הארכאולוגית).
במחקר מערות הנגב נמצא מגוון גדול של מערות טבעיות ומלאכותיות.
התגלה כי בתקופה הכלקוליתית הרחיקו התושבים לקבור את מתיהם במעמקי מערות מסועפות נידחות דוגמת מערת אשלים וקינה, שהן מערות היפוגניות.
בקבורה במערת אשלים התגלתה אלה בעלת ראש עופרת וידית עץ, העתיקה מסוגה בלבנט.
תיארוך רדיומטרי הראה כי הצטברות משקעי מערות במערת אשלים החלה לפני כשלושה מיליון שנה.
בנחל עמרם התגלו מכרות נחושת תת-קרקעיים באורך מאות מ'.
במרחבי המזרח התיכון חוקר המלח"ם מערות בשיטות מגוונות ותוך שיתוף פעולה עם חוקרים מקומיים.
צינור הלבה הארוך ביותר שנחקר בממלכת ירדן, בדרום החורן, הוא מערת חשיפה, שאורכה 920 מ'.
בבשן בתחומי סוריה, בדרום הלג'א הגדולה, התגלה בעזרת צילומי לוויין צינור הלבה הארוך ביותר במזרח התיכון, שאורכו הכללי 20.5 ק"מ – מערכת שיחאן-חראן.
כיום צינור לבה זה מקוטע: חלקים ממנו התמוטטו וסייעו לזיהויו מלמעלה.
באקלים המדברי של איחוד האמירויות נחקרו לראשונה נטיפי שתנן שהושקעו מהפרשות עטלפים.
מחקרים מדעיים תוך שימוש בממצאים במערות
התגלו מאות קמינים (מערות אנכיות) בצפון ומרכז ישראל.
בעפרה נחקרה רמה קרסטית מפותחת עשירה בקמינים ודולינות, שהיא הדרומית מסוגה בלבנט, ומלמדת שגב ההר עוצב בעיקר בהמסה קרסטית.
האקלים והסביבה הקדומים של ישראל והלבנט לפי ממצאים במערות.
הממצא במערות עדכן את המידע על פעילות האדם הקדמון במחזור הקרחוני האחרון, תזמון יציאת האדם המודרני מאפריקה במסגרת נדידת האדם הקדמון, והבנת התפתחות החקלאות ופתרון בעיות המים באזור.
במערת מצפה שלגים בחרמון נמצא שמים חלחלו רק בתקופות חמות, ואילו ברוב תקופת הקרח לא שקעו נטיפים.
בירושלים הצטברו משקעי מערות בכל התקופות, והרכבם האיזוטופי אפשר שחזור חדירת האבק לאזור, התפתחות הקרקע והצומח, והרכב המים.
במערות בצל הגשם של ההר המרכזי, דוגמת מערת צבוע, מערות ממערב לים המלח ומערת מעלה אפרים, נמצא כי משקעי מערות הצטברו בתקופות הקרח בלבד, ומכאן שתקופות אלה היו לחות יחסית.
רוב הנגב לעומת זאת היה יבש בתקופות הקרח, ומשקעי מערות הצטברו בו לאחרונה בתקופה הבין קרחונית לפני כ-120,000 שנה.
משקעי מערות קדומים יותר] מעידים על תקופות לחות ממושכות בנגב בעבר הרחוק (פליוקן-פליסטוקן).
צנירים ומשקעים במערות ראש הנקרה ומערות בחוף הכרמל שימשו לשחזור מפלסי הים הגבוהים בתקופה הבין-קרחונית.
מחקר מערות שנתגלו בעומק רב.
בגלל קשיי הגישה המערות הללו נחקרו בעיקר בעזרת ניתוח קידוחים.
מערות עמוקות בודדות נחדרו על ידי מנהרות באזור ירושלים, מה שאיפשר מחקר בלתי אמצעי.
מערת האומה שנתגלה במהלך עבודות חפירה לבניית תחנה בעבור מסילת ירושלים - גנות, בעומק של 75 מטרים מתחת לפני הקרקע.
שתי מערות נטיפים התגלו במהלך העבודות להנחת קו מים חדש בהרי ירושלים.
מערת איילון ושכנותיה נחשפו בעקבות כריית פיר במחצבת נשר, והן נוצרו בעליית מים אגרסיביים מעומק רב.
הכרת הפעילות הקרסטית שכוללת היווצרות טבעית של מערות בסלעים מגוונים בישראל, לרבות אזורים שתת-הקרקע בהם היה בבחינת "ארץ לא נודעת", בצפון, במרכז ובדרום.
המחקר כלל איתור, מיפוי ולימוד של המערות והקרסט בכל אזורי הארץ.
באזורים נבחרים נערך סקר מערות מדוקדק.
המבנה והגאולוגיה של המערות איפשרו לפענח את חידת היווצרות מערות המבוך מול מערות האולם.
בחרמון וגולן התגלו המערות הגבוהות בישראל, וכן המערות היחידות בסלע וולקאני.
העמוקה במערות ישראל, מערת רהב, התגלתה בסקר מרום הגליל.
מערות הגליל המערבי מציגות מסכת ארוכה של פעילות אדם, מתקופת האבן שבה נבחרו מערות בודדות לשימוש, ועד מלחמת השחרור.
הגליל התחתון עשיר במיוחד במערות במצוקי הגיר מגיל איאוקן שבמזרחו, בעוד שבנחל צלמון נחקרה מערת נטיפים נדירה עם ממצא פלאואקלימי.
המערות הפרהיסטוריות שימשו להבנת התפתחות הנוף הקרסטי.
חבל בנימין עשיר הן במערות אנכיות (קמינים) והן במערות היפוגניות אופקיות.
נזירים השתכנו במערות אחדות והסבו אותן לצרכיהם.
מודיעין עילית בצפון השפלה התגלתה כעיר עשירה במיוחד במערות נטיפים.
בדרום הרי יהודה ומזרחו נחקרו מערות קרסטיות ארוכות במיוחד.
מחקר של מערות מרד בר כוכבא ברחבי ישראל.
מערכות המסתור בשפלת יהודה היוו מוקד מרכזי ראשון למחקרים אלה.
הרחבת המחקר למערות מפלט ומסתור בהר המרכזי עם גילוי המפלט במערת טור צפא, הרחיבה את המידע על תחומיו המדויקים של המרד.
מערות מפלט, מסתור ומקלט בגליל מציגות אור חדש על המרידות בתקופות שונות.
מחקר גיאוארכאולוגי-פרהיסטורי במערות, שכולל התחקות אחרי יציאת האדם מאפריקה, תיארוכה והרקע האקלימי שלה, והעדפות האדם הקדמון בבחירת מערות.
מערת מנות היא מערת הנטיפים המרשימה ביותר שבתוכה התגלו (בהובלת עופר מרדר, עמרי ברזילי וישראל הרשקוביץ) שרידי אדם קדמון בישראל.
נמצאו בה שכבות עתירות ממצא שתוארכו לפלאולית העליון.
במערת קסם התגלו (מחקר משותף בהובלת אבי גופר ורן ברקאי) סימנים לשימוש קבוע באש כבר לפני כ-300,000 שנה, בתרבות האשלו-יברודית.
במחצבת נשר-רמלה נחקר (מחקר משותף בהובלת יוסי זידנר) אתר פרהיסטורי ייחודי בתוך בולען מעל מערה שהתמוטטה.
שפע נדיר של עצמות וכלים מהתרבות המוסטרית מאפשרים לשחזר את פעילות האדם וגם את התפתחות הבולענים.
מתקני מים תת-קרקעיים קדומים נחקרו ברחבי הארץ.
נמצא כי מנהרות מפולשות מאפשרות שחזור הדיוק של טכניקות המדידה התת-קרקעיות.
התברר כי שכם התת-קרקעית, היא ניאפוליס הרומית, עשירה ביותר במערכות מים וניקוז כאלה, וחלקן משמש עד היום לצרכים מגוונים.
נקבת השילוח בירושלים תוארכה בשיטות רדיומטריות ונמצא שגילה מתאים לתיאור התנכי.
הוצע פתרון לחידות הנקבה: פיתוליה ואופן מפגש החוצבים.
הנקבה מקבלת את מימיה ממעיין הגיחון, שבמחקרו התברר כי הפסיק לפעום במאה השנים האחרונות, ומימיו מושפעים מאוד מהגשם והזיהום בירושלים.
מפעלים ממלכתיים מתקופת בית שני מתאפיינים בין השאר בסיתות עדין וקמרונות חביתיים בנויים.
מחקר ביולוגי במערות ששיאו בגילוי וחקירת מערת איילון בשפלת לוד, בה נתגלתה מערכת אקולוגית, כמואאוטוטרופית מבוססת על אנרגיה תת-קרקעית, וכוללת בעיקר מינים אנדמיים חדשים למדע.
הגדולים שבהם - סומית איילון ועקרב ישראחנני העיוורים.
בעראק נעסנה שבנחל דליה נחקרה מערכת ביולוגית המבוססת על אנרגיית השמש המוחדרת למערה באמצעות גללי עטלפים הניזונים בחוץ.
נחקרה תפוצת קדחת המערות וקרצית המערות בישראל, והמלח"ם מסייע למחקר חדש של קדחת מערות בקרב מערנים הנערך בבית החולים איכילוב.
בזיקה לעבודות אלו התגבש במלח"ם צוות המיועד לעסוק באופן שיטתי ומפורט בגילוי ובמחקר של מערות במספר אזורים בהם התברר הפוטנציאל הגבוה של גילויים משמעותיים במרחב התת-קרקעי וכן במספר סוגיות עקרוניות העומדות על הפרק בחקר מערות ישראל.
מיפוי המערות הארוכות והעמוקות בישראל; פרויקט זה כולל מיפוי ראשוני ולימוד מפורט של מאפייני המערות המפותחות בארץ בסלעי משקע ימיים, ואשר אורכן הכולל עולה על 500 מ'.
בין אלו מתבצע בשנים האחרונות על ידי המלח"ם מיפוי של מערות הגיר הארוכות ביותר בארץ, בהן מערת חריטון, מערת איילון, מערת עראק א-נעסאנה (נחל דליה); מערת סלע (נחל חבר), מערת צבוע (נחל להט), מערת מכוך, הוטת יאנה (רמת זרעית) ומערת רהב (גליל עליון), מערת נחל קינה ומערת אשלים (הנגב).
מערות המפלט מימי מרד בר כוכבא במערב ההר.
בעקבות הגילוי של מערת התאומים, מתקיים סקר מפורט של המרחבים הקרסטיים במערב שדרת ההר המרכזי ביהודה ובדרום השומרון, שמטרתו להתחקות אחר מפת התפוצה של מערות המפלט בחבלים אלו, ואחר מאפייני התרבות החומרית במערות השונות.
פוטנציאל חבל הארץ הנדון התברר בשנה האחרונה בשורה של תגליות מסקרי היכרות במרחב.
במהלך הסקר המתוכנן נבדק תא שטח של כ-250 קמ"ר במערב השומרון, העשיר בפעילות קרסטית.
פעילות במערות קרסטיות גדולות בתקופות הפרוטו-היסטוריות.
כתוצר לוואי של מחקר הפעילות במערות המפלט מימי מרד בר-כוכבא במדבר יהודה ובשוליים המערביים של אזור ההר, התברר היקף הפעילות במערות אלו גם בפרקי הזמן הקודמים למהפכה העירונית, קרי שלהי התקופה הנאוליתית, התקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה הקדומה א'.
גילויים אלו שופכים אור ראשוני על השלב הקדום של ניצול אינטנסיבי של תת-הקרקע בדרום הלבנט, שלב שעדיין רב הנסתר בו על הגלוי.
לצורך לימוד מהות הפעילות מתקופות קדומות אלו נערך סקר שיטתי, שמטרתו התחקות אחר מאפייני התרבות החמרית מפרק הזמן הנדון ולימוד היקף התופעה בזיקה למחקר של התפתחות חברות מורכבות באזורנו.
מחקר שינויי אקלים לפי ממצאי מערות.
במערות רבות קיימים נטיפים, זקיפים, ומשקעים אחרים הצוברים מידע על האקלים ששרר באזור בזמן שקיעתם.
המחקר מורחב למיליוני שנים בעזרת משקעים בנגב ובהרי יהודה, בעזרת שיטות תיארוך חדשות.
נחקרים שקעים בפני השטח שנוצרו בגלל התמוטטות ושקיעה לתוך חללים קרסטיים.
תופעה זו גורמת נזקים כבדים ואף פגיעות בנפש בחוף ים המלח ובשפלה.
המלח"ם חקר את התופעות בשיטות מתקדמות והציע דרכים לחיזוי מיקום הבולענים והבנת התפתחותם.
בשנים האחרונות התברר ההיקף המשמעותי של השימוש בחללים תת-קרקעיים תלויים במצוקים נישאים בגליל ההררי לצורכי מקלט ומפלט בתקופות שונות, בהן בולטים מכלולי "מקלטי המצוקים" מימי המרד הראשון ברומאים (המרד הגדול) בגליל היהודי.
עם זאת, מרבית המכלולים טרם נחקרו באופן שיטתי מבחינה ספלאולוגית וארכאולוגית, להוציא מכלול סלע עכברה ומצוקי הר נתאי והארבל.
אלו נחקרים בהובלת "הצוות הגלילי" של המלח"ם.
מקלטי מצוקים אלו כוללים הן כאלו שהיו ככל הנראה בשימוש אוכלוסייה יהודית בגליל המזרחי (ארבל, נחל עמוד, הר אביתר), והן כאלו שהיו בשימוש גורמים אתניים אחרים במערב הגליל (נחל כזיב, נחל בצת, נחל נמר).
נקבות של מעיינות שכבה נחקרות על מנת להבין את היקף התופעה, מועד המצאת הטכנולוגיה ושיכלולה.
נקרות צורים - כתב עת לחקר מערות: כתב עת מודפס ממנו יצאו לאור 20 כרכים בין 1979–1999. עוסק במגוון תחומים של מערות.
עמוס פרומקין (עורך), אטלס מערות מדבר יהודה.
הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2015. מכיל מפות, נ"צ, תיאור ותמונות של מערות הגיר הגדולות בישראל, מערות המפלט והמגילות הגנוזות במדבר יהודה, ומערות מעניינות נוספות.
עמוס פרומקין וינון שבטיאל (עורכים),אטלס מערות, הגליל המזרחי, הוצאת מאגנס, 2024
קמינים קרסטיים בסובב ים תיכוני (עפרה, ישראל): מחקר על מערות אנכיות בגב ההר מצפון לירושלים.
מערכת הקרסט במחדר המלח של הר סדום: מחקר על מערות המלח הגדולות בעולם ותנאי הסובב שאפשרו את היווצרותן.
המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים הוא מכון של צוות חשיבה אמריקאי המבוסס בוושינגטון די.
המכון הוקם כ"מרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים" של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ב-1962. המרכז עוסק בלימודי מדיניות ובניתוחים אסטרטגיים בנושאים פוליטיים, כלכליים וביטחוניים ברחבי העולם, תוך התמקדות ספציפית בנושאים הקשורים ליחסים בין-לאומיים, טכנולוגיה, כספים, אנרגיה וגיאו-אסטרטגיה.
ראש הדירקטוריון הוא תומאס פריצקר, הוא מכהן גם כיו"ר פעיל של חברת Hyatt Hotels, ומכהן גם בדירקטוריון של Royal Cruises Cruises Ltd.
סגן שר ההגנה האמריקני לשעבר, ג'ון האמר, מכהן כנשיא ומנכ"ל מאז אפריל 2000.
חבר הנאמנים כולל בכירים רבים לשעבר בממשל, ביניהם הנרי קיסינג'ר, זביגנייב בז'ז'ינסקי, ויליאם כהן, ג'ורג' ארגירוס וברנט סקוקרופט.
מועצת המנהלים כוללת גם מנהיגים עסקיים מובילים, כמו גם דמויות בולטות בתחומי הנדל"ן, ההון הפרטי, האקדמיה והתקשורת.
המרכז כולל צוות של כ-220 איש במשרה מלאה ורשת גדולה של חוקרים העוסקים בסוגיות הנוכחיות ביחסים בין-לאומיים.
המרכז עבד גם עם 241 יועצים עמיתים וחברים.
המרכז הרחיב את השפעתו על ניתוח המדיניות הציבורית בהנהגתו של ג'ון האמר.
משרד ההגנה, במסגרת חוק ההסמכה של רשות הביטחון לשנת 2012, הזמין את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים לערוך הערכה עצמאית של התערבותה של ארצות הברית באזור אסיה-פסיפיק.
כמו כן, בחודש מאי 2009, הודה הנשיא ברק אובמה על עזרתו של המרכז בפיתוח מדיניות הממשל בנוגע ללוחמת סייבר.
המרכז השפיע רבות גם על יצירת מדיניות החוץ של הבית הלבן.
ראש ה-CIA, ג'ון ברנן התבטא ש"בתוך הקהילה המודיעינית, ידוע המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים כבעל רעיונות חדשניים לחיזוק הביטחון הלאומי שלנו".
בשנת 2002 צירף המרכז את אהוד ברק לצוות המרכז כ"מדינאי מהמעלה הראשונה" (Distinguished Statesman), זאת לאחר שהתברר שלא ניתן לצרפו למועצת המנהלים כי החברות בה מותרת לבעלי אזרחות אמריקאית בלבד.
ערב המלחמה בעיראק הכין המרכז בשיתוף מכון בייקר מסמך משותף עבור הממשל האמריקני שבו ניתח ברק את ההשפעות האפשריות של תוצאות המלחמה בעיראק על המצב הגאו-פוליטי במזרח התיכון.
המרכז נוסד בשנת 1962 על ידי אדמירל ארלי ברק והשגריר דוד מנקר אבשייר, כחלק מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא נפתח רשמית ב-4 בספטמבר, זמן קצר לפני משבר הטילים בקובה.
המשרד המקורי היה ממוקם במרחק של בלוק אחד מהקמפוס של האוניברסיטה בבית לבנים קטן ברחוב 1316. חבר הצוות המקצועי הראשון היה ריצ'רד אלן, שמאוחר יותר היה חבר בממשל רייגן.
בכנס שנערך בינואר 1963, קבע המרכז את תוכניתו לסדר היום האינטלקטואלי שלה.
בכנס הופיע ספר של אסטרטגיות פוליטיות, צבאיות וכלכליות באורך של יותר מאלף עמודים.
הספר קבע מסגרת לדון בביטחון הלאומי והגדרת תחומי ההסכמה וחילוקי דעות במדיניות החוץ של וושינגטון במהלך המלחמה הקרה.
הספר התווכח על תפיסה אסטרטגית בענייני העולם והגדיר גם אסכולה של חקר היחסים הבין-לאומיים באותה תקופה.
צוות החשיבה של אסכולה זו עשו את דרכם לפסגות המדיניות של ארצות הברית, במיוחד בימי הממשל של ניקסון, פורד ורייגן.
עד אמצע שנות ה-70 המאוחרות, חוקרים רבים שעבדו במרכז מצאו את דרכם לתפקידים בכירים בממשלה במחלקת המדינה או במשרד ההגנה.
כשהנרי קיסינג'ר פרש מתפקידו כשר החוץ האמריקני ב-1977, אוניברסיטת הרווארד סירבה להציע לו משרה, הוא העדיף ללמד במשרה חלקית בבית הספר של אדמונד ג'ורג'טאון בבית הספר לשירותי חוץ, ולהפוך את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים לבסיס לפעילותו בוושינגטון, על פני הצעות ללמד בייל, פן, קולומביה ואוקספורד.
החלטתו של קיסינג'ר להיות מזוהה עם המוסד בוושינגטון משכה לכיוון המרכז תשומת לב ציבורית רבה יותר מאשר כמעט כל אירוע ב-15 השנים האחרונות.
בעקבות מעורבותו של קיסינג'ר, פקידים בכירים אחרים הגיעו למרכז לפחות למשרה חלקית, לדוגמה ג'יימס ר' שלזינגר, ביל ברוק, אדמירל ויליאם קרואו ו-הרולד בראון.
כאשר הצטרף זביגנייב בז'ז'ינסקי למרכז ב-1981, לאחר תום כהונתו של קרטר, עסק בנושאים הקשורים לברית המועצות וכלכלת פולין.
ההסדרים של פקידי ממשלה בכירים אלו אפשרו להם לכתוב, להרצות ולהתייעץ עם חברות תקשורת ועסקים, והם אלו שגרמו שהמרכז יוכל לשלב קובעי מדיניות ברמה גבוהה כאשר הם עוזבים את הממשלה.
בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים, הרחיב המרכז את מספר הצוות ואת הפעילות בוושינגטון.
חלק מהפרופסורים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון מתחו ביקורת על אנשי הצוות של המרכז בטענה של מתן הערכות אקדמיות בלתי מדויקות בנושאים של מדיניות חוץ במהלך ראיונות ציבוריים.
בעקבות כך הוקמה ועדה מיוחדת שבחנה את שיתוף הפעולה של האוניברסיטה עם המרכז והדו"ח שלה קבע שהמרכז מתמקד יותר בתקשורת מאשר במחקר מדעי והמליץ על הפרדת המרכז באופן רשמי מאוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-17 באוקטובר 1986, הדירקטוריון של האוניברסיטה הצביע על ניתוק כל הקשרים עם המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים.
בעקבות כך ב-29 בדצמבר עבר המרכז למחוז קולומביה, והשיוך הפורמלי בין ג'ורג'טאון למרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים הסתיים ב-1 ביולי 1987.
המרכז הפך לארגון ללא כוונת רווח שמטרתו להגדיל את תרומתו ולהרחיב את תוכניותיו להתמקדות באזורים הבוערים בעולם.
פירוק ברית המועצות בשנות השמונים הותירה את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים בעמדה ייחודית ככותבת מדיניות החוץ של מעצמת העל היחידה בעולם.
לאחר תום המלחמה הקרה שמו לב ראשי הממשל בוושינגטון כי ארצות הברית אינה מצוידת היטב כפי שהיא צריכה להתחרות בכלכלה הבין-לאומית בתור מעצמת על.
השקפה זו גרמה למרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים להקים פרויקט שונה מהנושאים האסטרטגיים והבין-לאומיים בהם היו רגילים לעסוק במרכז עד אז.
הרעיון שאמריקה צריכה להתמקד בבעיותיה בבית כדי לחזק את מעמדה מבחוץ התפתחה ב"וועדה לחיזוק אמריקה", בראשותו של הסנאטור סם נאן והסנאטור פיט דומניצ'י.
הוועדה הגיעה למסקנה כי הבית הלבן צריך לארגן מחדש את המשרד הראשי של הנשיא ולהקים את המועצה הלאומית לכלכלה עם יועץ כלכלי לאומי על מודל של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
התמקדות חדשה זו במדיניות הכלכלית הובילה את המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים להגדלת התמקדותה במחקר בכלכלה ובנושאים בין-לאומיים הקשורים להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה, ארגון הסחר העולמי, קרן המטבע הבין-לאומית, הבנק העולמי, וכן את הבריאות העולמית ואת ההשפעות הסביבתיות והחברתיות של שינוי האקלים.
נושאים אלה התמזגו למשימה של המרכז כדי לייעל את ההתמקדות העיקרית שלה בנושאים ביטחוניים בין-לאומיים.
מדי שנה, מארח המרכז יותר מ-400 אירועים מרכזיים הכוללים מעל 18,000 אורחים.
בין האורחים של המרכז: מזכירת המדינה האמריקנית, הילרי קלינטון, אשר התייחסה לביטחון השגרירויות בעקבות מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי, ראש ממשלת יפן, שינזו אבה, נשיא הבנק העולמי, ג'ים יונג קים, שר ההגנה לשעבר, לאון פאנטה, היועץ לביטחון לאומי לשעבר טום דונילון, ויו"ר המטות המשולבים של הגנרל מרטין דמפסי.
המרכז למדיניות הגירה ישראלית הוא ארגון ישראלי שנוסד ביולי 2012, במטרה לקדם מדיניות הגירה רשמית במדינת ישראל, בעקבות תופעת ההסתננות מאפריקה לישראל.
המרכז נוסד על ידי אורלי יוגיר ועו"ד יונתן יעקובוביץ', אשר משמש כיום כמנהל המרכז.
בתחילת פעילותו של המרכז הוא נשא את השם "איתן - מדיניות הגירה ישראלית", וזהו השם שבו רשומה העמותה שמפעילה את המרכז.
המרכז למדיניות הגירה ישראלית פועל במישור המשפטי, הציבורי, הפוליטי, האקדמאי והתקשורתי.
בין היתר, המרכז מתמחה במחקר השוואתי בינלאומי ומשפטי בסוגיות הנוגעות למדיניות הגירה ומקלט בארץ ובעולם ומפרסם מחקרים ודו"חות בנושאים אלו.
הדו"חות הראשונים שפרסם: "דו"ח נתוני פשיעת מסתננים: השוואה בין מחקרי הכנסת לבין נתוני המשטרה והלשכה המרכזית לסטטיסטיקה", ודו"ח בנושא השפעת ריכוז המסתננים על הסביבה האורבנית בדרום תל אביב.
בנובמבר 2013 היה המרכז בין היוזמים של קורס להגנה עצמית לקשישים בדרום תל אביב, בעקבות הירידה בביטחון האישי.
המרכז למדיניות הגירה ישראלית מייצג את עמדת המתנגדים לתופעת ההסתננות במסגרת עתירות שהוגשו לבג"ץ.
ב-2013 הגיש המרכז עתירה, שביסודה הטענה כי המדינה אינה עושה די כדי להבטיח את זכויותיהם ושלומם של תושבי דרום תל אביב, נוכח תופעת ההסתננות.
בדצמבר 2014 קיבל בג"ץ את עמדתו של המרכז בעניין עתירה שהוגשה כדי לעכב זימוני מסתננים למתקן חולות.
בנוסף מספק המרכז מענה משפטי לתושבי דרום תל אביב המתמודדים עם תופעת ההסתננות.
ב-1 במרץ 2015 יזם המרכז בשיתוף תושבי דרום תל אביב, שינוי שמות של רחובות בדרום העיר לשמות של ערים ודמויות אריתראיות, כמחאה על המציאות עמה מתמודדים התושבים.
המרכז למדיניות הגירה ישראלית היה בין היוזמים לתיקון החוק למניעת הסתננות, שלפיו החל מאפריל 2017 יידרשו מעסיקי מסתננים לנכות 20% מהשכר המשולם למסתנן, ולהפקידו, בתוספת הפרשת מעסיק של 16%, בקרן פיקדון שאותה יקבל המסתנן רק כאשר יצא מישראל.
באוגוסט 2017, בעקבות עתירה שהגיש ארגון "המוקד לפליטים ולמהגרים" ופרסום בעיתון "הארץ", ביטלה רשות האוכלוסין וההגירה התקשרות עם המרכז בחוזה בשווי 49 אלף ש"ח בעבור כתיבת מחקר משווה על המצב באריתריאה.
בנובמבר 2017 פרסם המרכז כי לצד תופעת ההסתננות מאפריקה, חל זינוק בבקשות המקלט בישראל של אזרחים ממדינות אחרות כמו אוקראינה, גאורגיה, הפיליפינים והודו.
במרץ 2019, פרסם המרכז למדיניות הגירה ישראלית דו"ח הסוקר את "פשיעת מסתננים בישראל", המבוסס על נתונים שהתקבלו ממשטרת ישראל בעקבות בקשת חופש מידע.
הדו"ח מראה כי שיעור הפשיעה בקרב המסתננים בעבירות מין ואלימות נמצא במגמת עלייה משמעותית מאז 2010 ועד היום, והם גבוהים במאות אחוזים משיעור הפשיעה בקרב האוכלוסייה הכללית.
באפריל 2021, ערב יום העצמאות ה-73 למדינת ישראל, פרסם המרכז דו"ח החושף את שיעור היהודים באוכלוסיית ישראל אשר ירד לראשונה בהיסטוריה מתחת לסף של 74 אחוזים ואת המגמות השונות שהובילו לכך.
הדו"ח זכה להתייחסות תקשורתית רחבה בארץ ובעולם.
במהלך השנים 2021-2023 הוביל את פעילות המרכז עוה"ד ד"ר יונה שרקי, בזמן שעו"ד יונתן יעקובוביץ' שימש כיועץ מיוחד לענייני הגירה עבור שרת הפנים איילת שקד.
יעקובוביץ' חזר לנהל את פעילות המרכז במהלך המחצית השנייה של שנת 2023.
המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית היה גוף אקדמי שפעל במסגרת אוניברסיטת חיפה.
המרכז ביצע מחקרים, ניתוחים מדיניים והנפיק המלצות למקבלי ההחלטות.
המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית הוקם באוניברסיטת חיפה בינואר 2016, ביוזמת אל"ם (דימ') דב שפיר וחוקרים מהאקדמיה.
הקמת המרכז היוותה המשך לפעילות אוניברסיטת חיפה בתחום הימי דוגמת ריכוז אגד "המרכז הישראלי לחקר הים התיכון".
המרכז נועד לרכז מידע ביחס למרחב הימי בישראל ולגבש על פיה אסטרטגיה.
המרכז ביצע מחקרים וריכז ידע עבור האקדמיה וקובעי מדיניות.
הוא פעל בשיתוף פעולה מחקרי עם מרכזי ידע אחרים בעולם והכשיר חוקרים בתחום.
לצורך מטרה זו הוקמה תוכנית לתואר שני בתחום "ביטחון לאומי ואסטרטגיה ימית".
המרכז חקר אסטרטגיה ימית, היסטוריה ימית, סחר וכלכלה ימית, משפט ימי, סוגיות אנרגיה, שינוי אקלים והשפעות על הסביבה הימית, אינטליגנציה מלאכותית וספנות אוטונומית, לוחמת סייבר במרחב הימי, ביטחון אזורי ומדיניות חוץ בהיבט הימי.
החטיבה לחקר הספנות והנמלים ע"ש פרופ' נפתלי וידרא, הייתה חלק מהמרכז.
היא התבססה על מכון מחקר בלתי תלוי שהוקם בשנת 1969 על ידי וידרא, מנהלה הראשון של "צים".
בשנת 1987 הועבר המכון לאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2017 הועבר המכון למסגרת הארגונית של המרכז לחקר מדיניות ואסטרטגיה ימית כחטיבה.
ראש המרכז היה פרופ' שאול חורב.
בין חברי הוועד המנהל: האלוף (מיל') עמי אילון – יו"ר, אדמירל גארי ראפהאד – מפקד צי ארצות הברית לשעבר.
שיתופי פעולה בינלאומיים והסכמי הבנה
סינגפור - מרכז מחקר אוניברסיטת NTU.
הודו - הקרן הימית הלאומית של הודו -
המרכז קיים מספר כנסים בשנה, בדרך כלל באוניברסיטת חיפה.
אל הכנסים הוזמנו אנשי ציבור וחוקרים לנושאים הרלוונטיים.
כנס שנתי לזכרו של ראובן חייקין בנושא ספנות ונמלים נערך בינואר 2019.
המרכז קיים יום עיון שנתי לפורום הבכיר של מספן הציוד של חיל הים הישראלי.
המרכז קיבל מבקרים וקיים איתם דיונים בנושאי הים ומדינת ישראל.