tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספרים יצאו לאור בעברית ובאנגלית, בפורמט אלבומי בדפי כרומו, וכוללים מפות ותמונות רבות להמחשה, לצד מחקר מקורי והתפלמסות עם דעות שונות של מפרשים קלאסיים וחוקרים מודרניים.
בספריו מודגשת החשיבות של נתונים טופוגרפיים, לא פעם כשיקול מכריע בזיהוי מקומות וגבולות.
ביאור ריאלי על ספר יהושע, המתמקד בזיהוי המקומות שבהם התרחשו האירועים המתוארים בו והמקומות המוזכרים ברשימות נחלות הערים.
על ספר זה נכתב: "המחבר לא בא לפרש את ספר יהושע עקב בצד אגודל.
לא יימצאו בו פירושים לכל פסוק ופסוק בפרשת גבולות נחלת השבטים, אלא מפה סופית המציירת את שמות המקומות המצוינים בפסוקים.
כמו כן, אין בספר הנמקה לכל מיקום משוער או זיהוי המפורטים בו ובמפותיו.
לרוב, המחבר משרטט מפה או פורש נתונים לפי הידע שצבר וההכרעות ששקל בדעתו, כשהוא נוטל כמה פרטים, מיקומים או אירועים ודן בהם ובשיקולים שהנחו אותו בהרחבה".
ביאור ריאלי על ספר ירמיהו, כולל נבואות ירמיהו המתייחסות לארצות הסמוכות לארץ ישראל: מצרים, לבנון ועוד.
ביאור ריאלי על מגילת אסתר.
כולל ניסיון לשחזר את ארמונו של אחשוורוש לפי ממצאים משושן העתיקה.
הספק עוסק בנושא גבולות הארץ.
עיסוקו של הרב לנדי בנושא החל בשרטוט מפות עבור ביאור של מסכת שביעית מהתלמוד הירושלמי במהדורת שוטנשטיין, והתפתח לכתיבת הספר.
הספר עוסק בזיהוי מקומות בארץ המוזכרים בדברי חז"ל ובמשמעותם ההלכתית, והוא בעל השלכות הלכתיות על קביעת גבולות הארץ בזמננו.
במשך עשרים שנים, נשא דרשה מדי שבת בבית כנסת 'בדרכי אבותינו' בקריית יערים.
חלק קטן מהדרשות פורסמו על ידו בחוברות 'חיים שאל ממך' ו'שלח לכם אליהו'.
ככלל, דרשות אלו אינן בעלות היבטים מחקריים.
מלבד זאת, השאיר כתבים שונים ובכללם ספר על מסכת מידות וזיהוי מקום המקדש בהר הבית, הספר עודנו בעריכה.
בספריו מביע לעיתים עמדות שונות מהמקובל בפרשנות הקלאסית, וכשנשאל על כך, אמר בין היתר: "אני לא מוכן שהבנים שלי בישיבות, יקראו את הספר שלי, אלא רק בגיל מבוגר לאחר שמלאו את כרסם בש"ס ופוסקים, יהיה מותר להם ללמוד אותו".
סבר שממצאים ארכאולוגיים מלמדים שקריית יערים נמצאת במקומה של קריית יערים המקראית, ועל כן יש לנהוג בה פורים דמוקפים בט"ו אדר, כדין עיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון.
בספרו שלוש ארצות לשביעית, העלה טענות כנגד היתר המכירה.
השתלם בהדרכת טיולים מטעם משרד התיירות, השתתף בטיולים וסיורים באתרים שונים במסגרת מחקריו, ותכנן טיול בסיני לצורך חקירת עניינים הקשורים לפסוקי התורה.
בשנת תשע"ג (2013) החל לכתוב עבודת דוקטורט באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' יגאל לוין בנושא: "כיבושי יהושע בן נון בכנען, מקרא מול ממצא ארכאולוגי, בחינה מחודשת".
העבודה לא הושלמה, וייתכן שהסיבה לכך היא פערי אמונות והשקפות בין עמדותיו ובין עמדות אקדמיות.
יהודה משי זהב (19 ביולי 1959 – 29 ביוני 2022) היה איש ציבור חרדי ופעיל חברתי ישראלי, ממייסדי ארגון "אשת לפידות", יו"ר ארגון זק"א.
היה חבר בוועדות לקידום ועידוד גיוס חרדים לצה"ל ושילובם בשוק העבודה.
תחקירים וכתבות שונות תיארו דפוס בו משי זהב תקף, הטריד מינית ואף אנס גברים, נשים, ילדים וילדות במשך עשרות שנים, וגם היה מעורב במעשי אלימות קשים ואף ניסיון לרצח לכאורה, ותלונות נגדו על אלימות מינית טויחו בשיטתיות על ידי משטרת ירושלים.
באפריל 2021, כחודש לאחר הפרסום הראשון בנושא זה ניסה לשים קץ לחייו ואושפז במצב של תרדמת בבית חולים, עד שנפטר ביוני 2022.
משי זהב נולד למנחם מנדל משי זהב, ולשרה זיסל, בתו של הרב יוסף שיינברגר, מזכיר העדה החרדית.
אביו היה סופר ביידיש ובעברית, ומהדיר ספרות תורנית.
הוא גדל בשכונת מאה שערים, דור 11 בירושלים.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים", ובישיבות "תפארת ישראל", "אהל יעקב" ו"תורה אור".
בצעירותו היה ממובילי פעולות המחאה של העדה החרדית נגד מדינת ישראל ומוסדותיה.
עקב כך נעצר לדבריו על ידי המשטרה 34 פעמים, מתוכן 5 פעמים בשל עומדו בראש המחתרת החרדית קש"ת, שירדה לחייהם של ארכאולוגים ופתולוגים.
בתקופה זו כונה משי זהב קמב"ץ (קצין מבצעים) העדה החרדית".
כינויו ברשת הקשר המשטרתית היה "13 שחור".
משי זהב היה עורך ביטאונה של העדה החרדית "העדה".
עם אחיו צבי הוציא לאור שישה ספרים העוסקים במאבקי העדה החרדית בישראל, וספר אחד בעצמו.
בכמה פעמים במהלך ראיונות שנתן בכלי תקשורת שונים טען משי זהב שהוא זה שהקים את ארגון זק"א.
במרץ 2012 התפרסם תחקיר בעיתון "מעריב", ובו הועלו חשדות כי מיליוני שקלים מכספי תרומות המיועדים לעמותת זק"א הגיעו לקופתה של חברה פרטית בעלת שם דומה.
על פי החשד, תורמים התבקשו להעביר כספים לחשבון של חברה פרטית בשם "זק"א חסד של אמת – ארגון בינלאומי לאיתור חילוץ והצלה בע"מ".
כאשר הכספים שנתרמים כביכול לעמותת זק"א זורמים למעשה לקופתה של חברה פרטית.
לתורמים לא היה ידוע דבר על החברה הנושאת את השם הדומה, והקבלה על התרומה הייתה מטעם עמותת זק"א.
מבדיקה שנערכה ברשם החברות הוברר כי בין בעלי המניות של החברה הפרטית נמצא גם משי-זהב, וכי אחיו הצעיר רמי מנהל את החברה.
היחידה הארצית לחקירות הונאה פתחה בחקירה פלילית במסגרתה בוצעו האזנות סתר רבות למשי זהב, אך לבסוף החליטה פרקליטות מחוז ירושלים שלא להגיש כתב אישום בפרשה.
בתביעה כספית שניהל עוה"ד ורוה"ח שמשון מירון בשם ארגון זק"א כנגד החברה הפרטית שהתחזתה לארגון חייב בית המשפט את החברה הפרטית לשלם 800 אלף שקל לקופת הכינוס.
(זק"א באותה עת הייתה בהליך פירוק זמני, ושמשון מירון שימש כנאמן בהסדר הנושים).
בשנת 2003 (תשס"ג) הדליק משי זהב משואה, כמנכ"ל ארגון זק"א, בטקס הדלקת המשואות בהר-הרצל, וספג על כך ביקורת מאנשי העדה החרדית.
בפרט על שהכריז כמקובל בטקס זה "לתפארת מדינת ישראל", שחלק מבני משפחתו ראו זאת כבגידה והחרימו אותו.
שלושה משבעת בניו התגייסו לצה"ל, שניים מהם לשירות קרבי, בגולני ובצנחנים.
בימי מלחמת לבנון השנייה הקים את תנועת "ישראל ביחד" שהפעילה מתנדבים שסייעו לתושבים ביישובי הצפון.
במהלך מבצע צוק איתן מתח ביקורת על ההנהגה החרדית שאינה משתתפת בהלוויות חיילי צה"ל ואינה מנחמת את המשפחות השכולות.
בשנת 2018 נבחר משי זהב על ידי העיתון היהודי "אלגעמיינער זשורנאל" לאחד ממאה האנשים המשפיעים לחיוב על העם היהודי.
באותה שנה הקים עם כרמית נעימי ועוד את ארגון "אשת לפידות" שבו חברות נשים בתפוצות, ועוסק בסיוע קהילתי.
הארגון מארגן קורסי החייאה לנשים, פועל למען שכנים במצוקה, ודואג גם לתמיכה בחיילים חרדים שאין להם אפשרות לשוב לביתם ועוד.משי זהב היה חבר בוועדות לקידום גיוס חרדים לצה"ל והשתלבותם בהמשך בשוק העבודה.
השתתף גם בוועדה הציבורית שהקים הרמטכ"ל אביב כוכבי בדצמבר 2019 לבדיקת היקף הזיוף בנתוני החרדים המתגייסים לצה"ל בשנים האחרונות.
תוך חודשים ספורים בשנת ה'תשפ"א נפטרו אחיו, ממחלה קשה, ואביו ואמו מווירוס הקורונה.
לאחר פטירת אימו ביקר בחריפות את הנהגת הציבור החרדי על כשל התנהלותם בשמירת הנחיות הקורונה.
היה נשוי לבת שבע, ואב לשבעה ילדים.
התגורר בגבעת זאב שביהודה ושומרון.
ב-2021 פרסם עיתון "הארץ" עדויות שלפיהן משנות השמונים ואילך נהג לתקוף ולהטריד מינית ילדים, נערים, נערות ונשים.
משי זהב הכחיש את הפרטים, אך עם זאת השעה עצמו מראשות זק"א וויתר על קבלת פרס ישראל.
היחידה לחקירות הונאה בלהב 433 פתחה בחקירה בעניינו.
חוקרי היחידה הארצית לחקירות הונאה ידעו כבר בשנת 2013 על כ-20 נערים ונערות שיהודה משי זהב ניצל מינית, אבל לא הצליחו להביא איש מהם להעיד, ועקב כך לא פתחו בחקירה נגדו.
באותה עת האזין צוות החקירה לטלפון של משי זהב במשך שבועיים, ובשיחות הוא נשמע מדבר עם קטינים רבים, וקובע להיפגש איתם לצורך קיום יחסי מין, אולם חברי צוות החקירה לא הצליחו לאתר את הקטינים וסגרו את תיק החקירה.
ב-22 באפריל 2021 בשעות הבוקר, טרם שידור תחקיר בעניינו באולפן "עובדה", ניסה משי זהב להתאבד בתלייה בביתו.
התחקיר חשף עדויות חדשות נגדו.
פעולות החייאה הצליחו להחזיר לו סימני חיים, אבל לא להשיב לו את הכרתו.
הוא אושפז במצב קשה בבית החולים שערי צדק, הועבר לאחר חודש לבית חולים הרצוג כשהוא מורדם ומונשם, וכשנה לאחר מכן נפטר.
בשנת 2025 עלתה בכאן 11 סדרת הטלוויזיה התיעודית "משי זהב" בבימויו של יואב לשם, הסוקרת את עלייתו ונפילתו של משי זהב.
2001 – פרס משרד העבודה והרווחה.
2003 – הדלקת משואה ביום העצמאות ה-55 של מדינת ישראל.
2010 – אות אזרח מקדם בטיחות בדרכים.
2013 – אות ממשלת פיליפינים.
2014 – איש המופת של הארגון הבינלאומי ליונס.
2017 – קבלת אות פול האריס של הארגון הבינלאומי 'רוטרי'.
2018 – מגן רוטרי לאתיקה מרוטרי בינלאומי.
במרץ 2021 נבחר משי זהב לחתן פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תשפ"א, אך ויתר על הפרס לנוכח פרסום החשדות לפלילים נגדו.
משי זהב חיבר יחד עם אחיו צבי מספר חיבורים העוסקים באידאולוגיה של העדה החרדית:
רצח רבי פנחס סגלוב - מערכות השבת קיץ תשט"ז, 1983
מורד הר הבית יומן המערכה, תיאור המאורעות ופרשת חילול בית הקברות העתיק במורד הר הבית, ירושלים תשמ"ה
כמו כן, חיבר בעצמו את הספר "עלילות דם: פרשיות עלילות הדם שהעלילו על עם ישראל במשך הדורות שעברו ועד ימינו", ירושלים, תשמ"ד.
יהודה מוזס (27 ביולי 1886 – 14 באוקטובר 1956) היה איש עסקים ישראלי והבעלים והמו"ל הראשון של עיתון ידיעות אחרונות מקרב משפחת מוזס.
יהודה מוזס נולד ב-1886 בקאליש שבפולין לרבי זאב מוזס, שהיה ראב"ד קאליש.
אמו הייתה בת למשפחת פרנקל עתירת הנכסים.
בצעירותו נחשב לעילוי, שנשקף לו עתיד גדול בתורה.
כשהתחתן בגיל 18 עם דודניתו, מרים שרה לבית פרנקל ונולדו להם 4 בנים, סירב להפוך את תורתו לאומנותו.
תחת זאת, הקים בקאליש בית חרושת לתחרה ולרקמה.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, כבש הצבא הגרמני את קאליש והעלה אותה באש.
מוזס נאלץ לעזוב את עירו וחצה עם משפחתו את קווי החזית לרוסיה והשתקע במוסקבה.
עם תום המלחמה חזר לקאליש וסייע בשיקום הקהילה היהודית בה.
הוא הקים מפעל טקסטיל בלודז', אך תכנן לעלות לארץ ישראל.
ב-1923 עלה לארץ ישראל עם קבוצה של אנשי טקסטיל מפולין והשתקע בתל אביב.
הקבוצה הקימה בהצטלבות הרחובות יהודה הלוי ונחמני את מפעל לודז'יה בבית לודז'יה הניצב שם עד היום.
מוזס פנה גם לעסקים אחרים.
הוא הקים את בנק "אוצר יהודי להתנחלות".
ב-1929 התמנה סוכן ראשי למטעי הפרדסים של הלורד מלצ'ט בתל מונד.
לאחר מכן, יחד עם משה קרסו, היה ממקימי חברת "קרסו, מוזס, כהן", שגאלה את אדמת חולון ונחלת יצחק.
הוא בנה את ביתו בפינת הרחובות רוטשילד ומזא"ה ועד מהרה הפך ביתו לאבן שואבת לחובבי שירה וספרות, לאנשי תורה ולבוני הארץ הוותיקים והחדשים.
נפטר בתל אביב ב-1956 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בנובמבר 1939 הקים גרשום קומרוב, פקיד בממשלת המנדט שפרש אז ממשרתו, את העיתון "ידיעות אחרונות".
כספו לא הספיק לו וכעבור מספר חודשים הוא פשט את הרגל.
כדי לכסות את חובותיו הותיר את רישיון העיתון שלו בידי אלכסנדר מוזס, בנו של יהודה, שהיה בעל בית דפוס.
אלכסנדר, שלא היה מעוניין בעסקי מו"לות, העביר את הרישיון לשניים מעובדי בית-הדפוס שלו, המדפיס מנדל שרצקי והסדר מנחם רבי, בתנאי שאחיו, נח מוזס יתמנה למנהל.
יהודה מוזס לא היה מעורב בגלוי עסקה, ורק כעבור שנה נטל לידיו את ניהולו של העיתון.
בשנות מלחמת העולם השנייה שגשג העיתון ותוך שנים מעטות הפך לנפוץ ביותר בין עיתוני ארץ ישראל.
עם זאת, חיכוכים בין מוזס לעורך העיתון עזריאל קרליבך, על רקע עצמאיות העורך, גרמו לכך שקרליבך תכנן במשך תקופה ארוכה פרישה מהעיתון יחד עם צוות גדול של עובדיו.
בפברואר 1948 אירעה הפרישה ותוך 24 שעות הדפיס קרליבך את העיתון החדש ששמו, "ידיעות מעריב", נועד למשוך את הקוראים כאילו היה המשכו הטבעי של העיתון "ידיעות אחרונות".
"מעריב" הופיע עם רוב התוכן והמדורים שהיו עד אז ב"ידיעות אחרונות" ומוזס, שנותר כמעט ללא מערכת עיתון, לא נכנע והמשיך להוציא את העיתון בקושי רב.
לאחר המשבר הייתה תפוצת "ידיעות אחרונות" אפסית, וכדי להישאר בתודעת הציבור שילם מוזס לילדים שירוצו ברחובות ויקראו בקול "ידיעות אחרונות".
הוא החל למכור מקרקעין כדי לכסות את הפסדי העיתון שהלכו וגדלו במשך שנים.
בדיון משפטי שניהל מוזס כנגד "מעריב" התקבלה טענתו שהכותרת של "ידיעות מעריב" (בה המילה "ידיעות" הייתה גדולה במיוחד) היוותה ניסיון הטעיה של הציבור.
מוזס ראה בשחזור הצלחת העיתון את משימתו החשובה ביותר, אך כאשר הלך לעולמו, ב-14 באוקטובר 1956, עדיין פיגר "ידיעות אחרונות" מאחורי "מעריב".
מספר שנים לאחר מותו חזר "ידיעות אחרונות" והפך לעיתון היומי הנפוץ ביותר בישראל.
החברה שהוציאה את העיתון לאור שגשגה ואף פרסמה את השבועון "לאשה", החזיקה בהוצאת ספרים גדולה, ובחלק מחברת טלוויזיה ועוד.
יהודה מַגִּידוביץ היה אדריכל ומהנדס העיר תל אביב הראשון.
יהודה מגידוביץ נולד בשנת 1886 בעיר אוּמן שבפלך קייב, בדרום–מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), לבנימין צבי, כובען, ולרחל, עקרת בית.
את הכשרתו המקצועית קיבל בבית הספר לאמנות באודסה (1903–1910).
תקופת לימודיו התארכה בעקבות הפרעות התכופות שהתרחשו באותה העת והמהפכות הפוליטיות ברוסיה.
ב-1911 נישא לעטיל לבית פוגל ולזוג נולדו שני בנים, רפאל מגידו ואבשלום מגידוביץ.
עד לעלייתו ארצה עבד מגידוביץ במספר משרדי אדריכלים וקבלנים ברוסיה.
בשנת 1919 עלה ארצה עם משפחתו באוניה "רוסלאן" (שבהּ עלו עוד מספר אישים ידועים), והתיישב בתל אביב.
הוא התגורר ברח' מוהליבר 23 בבית שאותו תכנן בעצמו ואשר בו גר מ-1922 ועד מותו.
הוא התמנה לשמש כמהנדס העיר הראשון של תל אביב הקטנה, תפקיד שבו כיהן בין השנים 1920–1923, וכן היה חבר ועדת בניין ערים הראשונה בעיר.
בנו של מגידוביץ, המהנדס רפאל מגידו, התיישב בנחלה שרכש האב ברמת גן וכיהן בתפקיד מהנדס המועצה המקומית בין השנים 1937–1950. בשנים 1939–1940, בזמן שהשתלם בארצות הברית, החליף אותו אביו בתפקיד זה.
מגידוביץ עסק במקצועו עד שנת 1954, שאז לקה בשבץ.
נפטר בתל אביב בחורף 1961 בגיל 75 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בית המשפחה ברח' מוהליבר, שלא היה ברשימת השימור העירונית, נהרס ב-2016 ועל חורבותיו נבנה בית מגורים מודרני.
בשנת 1993 ערך האדריכל גלעד דובשני ספר מקיף, פרי מחקר רחב היקף על פועלו של מגידוביץ ועל תרומתו לעיר תל אביב ולענף הבנייה בארץ.
ב-2019 הוקם לזכרו אתר הנצחה במדרחוב נחלת בנימין.
בית מסחר לברזל - זיגר ברניצקי, הקישון 6, 1923
בית מזרחי, רחוב יהודה הלוי 9 תל אביב, 1920
בית הכנסת הגדול, רחוב אלנבי 110 תל אביב, 1922
קזינו גלי אביב, חוף תל אביב, 1922
בית בכר, רחוב לילינבלום 35 תל אביב, 1922
בית חולים הדסה, רחוב נחלת בנימין 18 תל אביב, 1923
בית השגרירות הרוסית (לוין), שדרות רוטשילד 46 תל אביב, 1924
מלון נורדאו, רחוב נחלת בנימין 27 תל אביב, 1925
מלון ישמעילוף, רחוב מונטיפיורי 32 פינת יבנה 18 תל אביב, 1925
בן ציון, שדרות רוטשילד 65 תל אביב, 1925
בית רבקה גרינוולד, רחוב שד"ל 6 פינת שדרות רוטשילד, 1929
בית הכנסת של מושב זקנים, רחוב אלנבי 89 תל אביב, 1929
בית נתנאל, רחוב אלנבי 82 תל אביב, 1934
בית דוויס, רחוב נחלת בנימין 39 תל אביב, 1933
בית הכנסת ע"ש י"מ מסה, רחוב ליליינבלום 5 תל אביב, 1934
בית גוימגולד, רחוב לילינבלום 15 תל אביב, 1935
בית מגורים, רחוב אלנבי 35 תל אביב, 1935
בית גוטגולד, רחוב אלנבי 51 תל אביב, 1935
בית מכטינגר, רחוב גאולה 42 תל אביב, 1935
קולנוע אסתר, רחוב זמנהוף 2, כיכר צינה דיזנגוף, תל אביב, 1935
בית מגידוביץ, רחוב התבור 26 תל אביב, 1936
בית הכנסת הגדול, רחוב אחוזה, רעננה, 1947
בית סטרלינג רחוב לבונטין 14 תל אביב, 1926
אלנבי 118 מלון בן נחום (בית המלון הראשון בתל אביב וכן מבנה הציבור הראשון שבנה מגידוביץ בארץ ישראל), 1921
אלנבי 89 בית כנסת מושב זקנים (עם עיטורי קרמיקה של בצלאל), 1928
אלנבי 82 (פינת המדרחוב ברחוב הרמב"ם) בית נתנאל (עבור משפחת נתנאל בנה גם את בניין קולנוע אסתר בכיכר צינה דיזנגוף בשנת 1935), 1934
אלנבי 51 (פינת רחוב שנקין) - בית גוטגולד, 1935
הרב רפאל יהודה מנחם לוי המכונה יהודה מרָגוּזָה (1783 – י"ז באב תרל"ט, 6 באוגוסט 1879) היה רב אשר ייסד בשנת 1825, בשליחות רבני ירושלים, את הקהילה היהודית ביפו, שממנה צמחה בהמשך העיר תל אביב.
היה רבם ופטרונם של יהודי יפו עד שנפטר בשנת 1879. היה מראשוני החקלאים היהודיים ביישוב העברי בארץ ישראל של המאה ה-19.
על שמו נקרא אחד הרחובות הראשיים ביפו, רחוב יהודה מרגוזה, העובר בקרבת בית העלמין היהודי שהקים.
רפאל יהודה בן מנחם הלוי נולד בעיר סרייבו שבבוסניה והרצגובינה, ובה למד בישיבה ועסק בהוראה.
בהמשך, לקראת עלייתו, עבר לעיר רגוזה (Ragusa, כיום דוברובניק) שבדלמטיה (מכאן כינויו), וממנה בשנת 1801, בגיל 18, עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו המשיך ללמוד בישיבה בירושלים במשך 18 שנים, והחל לשמש בתפקיד ברבנות בירושלים.
בשנת 1819 יצא לשליחות בתור שד"ר לקושטא (איסטנבול) בה שהה שש שנים.
שם פגש את רבי יהודה ביבאס, נכדו של אור החיים הקדוש, שהאמין שהעלייה לארץ ישראל תחולל את הגאולה מלמטה.
המפגש השפיע עליו, ובעקבות זאת חזר לירושלים.
הוא שלט בשש שפות, והתנגד לכספי החלוקה.
לאחר חזרתו לארץ משליחותו בקושטא, בשנת 1825 נתמנה מטעם רבני ירושלים כנציג ביפו לקבל את פני עולים יהודים.
בשנת 1842 רכש הרב, יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו, כיום שכונת מונטיפיורי.
הרב תיאר את הפרדס במכתב ששלח בשנת 1853 למשה מונטיפיורי והוסיף: "בחסדי האל, הריני מצהיר בזה, שאני הוא באמת הישראלי הראשון שבא הנה ליפו...
אעשה ככל שביכולתי לעודד עבודת אדמה בין אנשי קהילתי המונה שבעים משפחות".
ב-1840 מונה על ידי הראשון לציון, (הרב הראשי הספרדי) של ירושלים (שאז נקרא "החכם באשי"), הרב חיים אברהם גאגין, לשמש כרבם של יהודי יפו.
מינויו ציין את חידוש ושיקום הקהילה היהודית ביפו במאה התשע עשרה, לאחר מגפה שתקפה את הקהילה.
בשנת 1834 יזם יהודה הלוי את הקמת בית העלמין היהודי ביפו.
עד לאותה העת נהגו יהודי יפו להביא את מתיהם לקבורה בירושלים (מסיבות הלכתיות ואחרות), הקמת בית העלמין באה עם תחילת התפתחות הקהילה היהודית ביפו בתחילת שנות ה-30, ומצד שני, תחילת הקבורה בעיר איפשרה ותרמה להמשך ההתיישבות היהודית והרחבת הקהילה ביפו החל מאותן השנים.
יהודה הלוי היה איש חכם, מורה נערץ ונעים הליכות, הוא שלט בשש שפות: עברית, ערבית, סרבית, צרפתית, טורקית ולאדינו.
הוא רכש מעמד וכבוד ביפו גם בקרב המוסלמים והנוצרים אשר נהגו לברכו ולנשק את ידיו.
עם גידולה והתפתחותה של הקהילה היהודית ביפו, יזם יהודה הלוי בשנת 1863 את "ועד העיר יפו", שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי, ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד.
פעולתו הראשונה של הוועד הייתה הקמת סניף של חברת "כל ישראל חברים" (כי"ח) ביפו, וחיים אמזלאג היה נשיאו.
יהודה מרגוזה היה, יחד עם יהודה אלקלעי ותלמידיו של הרב ד"ר יהודה ביבאס, ממבשרי הציונות וממייסדי הציונות המדינית אשר דגלה בהתיישבות המתפרנסת בכוחות עצמה והתנגדה לכספי החלוקה.
יהודה הלוי, שנטע במו ידיו את פרדסו, אותו מכר לאחר מכן למשה מונטיפיורי, הציע למשה מונטיפיורי להקים ישוב יהודי חקלאי בארץ ישראל, ופעל לקבלת סיוע ליהודים ביפו להתפרנס מחקלאות.
הוא היה זה שעודד את קרל נטר לייסד את בית הספר החקלאי "מקוה ישראל" על אף התנגדותם של הרבנים האשכנזים שבירושלים, וסייע לו ברכישת האדמה כאשר קישר בינו לבין הרב הראשי בקושטא.
בשנת 1842 רכש הרב יהודה הלוי יחד עם חכם אברהם פנסו וחכם יחיאל בכר, חלקת אדמה בגודל של 103 דונם על גדות נחל איילון (ואדי מוסררה), צפונית-מזרחית ליפו.
היה זה הפרדס הראשון בארץ ישראל שניטע וטופל בידי יהודים.
בשנת 1855 נרכש הפרדס על ידי משה מונטיפיורי ונקרא על שמו (פרדס מונטיפיורי).
במקום נמצאת כיום שכונת מונטיפיורי בתל אביב.
בשנת תרל"א 1871, בהיותו בגיל 90, נסע יהודה הלוי מצרימה על מנת להשפיע על הבארון דה-מנשה שיסייע בהקמת בית תלמוד תורה ביפו, שהיה נחוץ עקב גידול היישוב היהודי בעיר.
במהלך שהותו באלכסנדריה הזדמנה בפניו חנות צילום, הוא נכנס והצטלם, תמונתו זו היא תמונתו היחידה.
בערוב ימיו, קיבל יהודה הלוי מכתב בו הוזמן להשתתף בטקס העלייה לפתח תקווה.
יהודה הלוי, שהיה חולה, כתב מכתב ברכה אותו שלח לטקס היסוד בו בירך את ראשי היישוב החקלאי החדש והראשון בארץ ישראל.
הלך לעולמו ב-6 באוגוסט 1879, י"ז באב התרל"ט, ונטמן בבית העלמין היהודי ביפו, אותו הקים.
הרב הכולל מוהר"ר יהודה הלוי
בן תשעים וששה שנים במותו
וד"ן שנים שפט יפת"ו והמ"ך טו"ב ל"ח מנחם
יהודה הלוי כונה על ידי בני דורו בשם "מירקאדו", "חכם יהודה הלוי", או רק "ר' יהודה הלוי".
הכינוי "מרַגוּזָה" (כשם העיר ממנה הגיע) ניתן לו מאוחר יותר על ידי המשורר היהודי אוסטרי ד"ר (אברהם אלעזר) לודוויג אוגוסט פרנקל, בעת ביקורו בארץ בשנת תרט"ו (1855).
ידוע ששמו של אביו הוא מנחם הלוי, כפי שיהודה מעיד על כך בחתימתו (יהודה בכמוהר"ר מנחם הלוי).
לפי השערה אחת, אביו נפטר בירושלים כשנה לאחר עלייתו לארץ ישראל.
בעת לימודיו בירושלים נשא יהודה הלוי לאשה את רוזה, ונולדו להם 4 ילדים.
הרב יהודה מועלם (כ' בשבט ה'תרפ"א, 29 בינואר 1921 - כ"ד בתשרי ה'תשע"א, 2 באוקטובר 2010) היה ר"מ בישיבת פורת יוסף בשכונת גאולה.
נולד בירושלים בן יחיד לרב יצחק מועלם בנו של הרב יהודה מועלם, יליד בצרה שבעיראק, שהיה רב ודיין.
ולשמחה, בתו הגדולה של הרב יהושע שהרבני.
בגיל עשר בערך נכנס ללמוד בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה.
בשנת 1943 (ה'תש"ג) התמנה לחזן ורב בבית הכנסת "טוויג" בשכונת מקור ברוך בירושלים.
מאז ועד יום פטירתו שימש כחזן, בעל תוקע וקורא בתורה בבית הכנסת.
בשנת ה'תש"ד (1943) נשא לאשה את רחל כהן (ממוצא חלבי), ובמשך השנים נולדו להם מספר ילדים.
בשנת 1949 (ה'תש"ט), בהיותו כבן עשרים ושמונה, התמנה לר"מ בישיבת פורת יוסף על ידי רבו המובהק ראש הישיבה הרב עזרא עטיה.
יחד עמו מונו הרב בן ציון אבא שאול והרב יוסף עדס.
שיעוריו נמשכו תמידין כסדרן עד זמן קצר קודם פטירתו, וזכה להעמיד מאות תלמידים.
לאחר פטירת הרב יעקב מוצפי שימש גם כרב בית הכנסת 'שמש צדקה' ברחוב חגי בירושלים, והיה מוסר בו מדי יום שיעור במשך כשעתיים, בגמרא ובהלכה.
כמו כן היה מוסר שיעורים בקביעות בבתי הכנסת 'בית אהרן' בשכונת בית ישראל, ו'בחר' ברחוב אלפנדרי בירושלים.
התייחד בענווה ושנים רבות סירב ללבוש פראק או לפרסם את חידושי תורתו.
הקפיד ללכת לישיבה רגלית ולדייק בזמני הלימוד.
כמו כן הקפיד להתפלל שחרית עם הנץ החמה.
נפטר בשבת פרשת בראשית, כ"ד בתשרי ה'תשע"א.
הלווייתו התקיימה במוצאי השבת והשתתפו בה רבבות.
הרב עובדיה יוסף ספד לו וכינהו "הארי שבחבורה".
נקבר בהר המנוחות, סמוך לקבר החיד"א.
בשנת ה'תש"ן שכל את בנו יעקב.
בנו הרב ציון מנהיג תחתיו את בית הכנסת "טוויג".
חתנו הגדול הוא הרב אברהם אבא שאול, אחיו של הרב בן ציון אבא שאול.
וחתנו השני הוא הרב אליהו אבא שאול, בנו של הרב בן ציון, וראש ישיבת "אור לציון".
דרש יהודה - על חמישה חומשי תורה והמועדים, שישה חלקים
דרש יהודה על פרקי אבות - ליקוט מדרשותיו, יצא לאור בכרך נפרד על ידי נכדו, תשרי ה'תשע"ח
שבט יהודה - לקט מדברי תורתו על פרשת השבוע, שקיבץ אחד מתלמידיו
יהודה מלצר (נולד בשנת 1940) הוא פילוסוף, עורך ומתרגם ישראלי.
מייסד הוצאת הספרים "ספרי עליית הגג".
בנו של המשורר והמתרגם שמשון מלצר ואחיהם של אביב מלצר ומולי מלצר.
עם גיוסו לצה"ל התנדב מלצר לצנחנים.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר.
כאיש מילואים בחטיבת הצנחנים 55 לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
סיים תואר ראשון, תואר שני ותואר שלישי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית וערך את הרבעון הפילוסופי "עיון".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה ממייסדי תנועת יש גבול.
הקים את הוצאת הספרים "אדם", שנסגרה כעבור זמן.
בשנת 1988 ייסד את הוצאת הספרים "ספרי עליית הגג", המוציאה לאור ספרים בשלל נושאים, ובהם ספרי עיון בנושאי פילוסופיה, היסטוריה, פוליטיקה, וכן פרוזה מתורגמת, ספרי נוער וילדים וספרות מקור.
מלצר תרגם חלק מספרי יצחק בשביס-זינגר וערך חלק מספרי חיים סבתו.
כמו כן ערך מספר ספרי פילוסופיה, ובהם: "על הפואטיקה לאריסטו" מאת קנת מק'ליש, "הפילוסופים הגדולים: מבוא לפילוסופיה המערבית" מאת בריאן מגי, ו'מבוא לפילוסופיה' נוסף "מה המשמעות של כל זה?" מאת תומאס נייגל.
כמו כן תרגם ספרות ילדים קלאסית, בין השאר את הספר העץ הנדיב מאת של סילברסטיין.
חלק מהספרים שיצאו בהוצאת "ספרי עליית הגג" נערכו או תורגמו בידי אחיו ד"ר אביב מלצר.
בשנת 2016 זכה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית.
בנו גלעד הוא אוצר ומבקר אמנות.
בנו עילאי הוא מו"ל הוצאת הספרים ספרי עליית הגג ובתו נתלי מתעסקת בתחום.
אמת מארץ תצמח - חיים סבתו
בואי הרוח - חיים סבתו
כעפעפי שחר: מעשה בעזרא סימן טוב - חיים סבתו
לשון, מחשבה, חברה: קובץ מוקדש לזכרו של יהושע בר-הלל
על הפואטיקה לאריסטו - קנת מק'ליש
מה המשמעות של כל זה?:מבוא קצר מאוד לפילוסופיה - תומאס נייגל
תיאום כוונות - חיים סבתו
ארבי על האי - ויליאם סטייג
דוקטור דה סוטו - ויליאם סטייג
חיסול חשבונות - וודי אלן (יחד עם יוסף גרודזינסקי)
המבנה של מהפכות מדעיות - תומאס קון (1977)
העץ הנדיב - של סילברסטיין
הפילוסופים הגדולים: מבוא לפילוסופיה המערבית - בריאן מגי
חכמי חלם ותולדותיהם - יצחק בשביס-זינגר, הוצאת אדם, 1980
חשכה נראית: זיכרון של שיגעון - ויליאם סטיירון
לילה טוב ירח - מרגרט וייז בראון
עמוס ובוריס - ויליאם סטייג
פונדק האימה - יצחק בשביס-זינגר
יהודה מעיין (נולד ב-19 באפריל 1955) הוא שייט עבר ישראלי ויושב ראש איגוד השיט הישראלי לשעבר.
מעיין ייצג את ישראל באולימפיאדת מונטריאול.
קריירת השיט המקצוענית של מעיין החלה ב-1973 אז החל להתחרות בשיט מפרשיות מדגם "הולנדי מעופף" יחד עם שותפו יואל סלע.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיימו השניים במקום ה-17.
ב-1980 היה חבר המשלחת האולימפית למוסקבה, אך עקב חרם המערב על ברית המועצות, המשלחת לא השתתפה במשחקים האולימפיים.
עבור מעיין וסלע היה מדובר באכזבה קשה, שכן הצמד היה אז בראש הצמרת העולמית ובעל סיכוי גדול להיות זה שישיג את המדליה האולימפית הראשונה של מדינת ישראל.
בנוסף לדגם ההולנדי המעופף, הפליג מעיין בשלושה דגמים אולימפיים נוספים: פין, לייזר וסולינג (בדגם זה צוות הסירה מנה את מעיין, יואל סלע ואלדד אמיר).
יו"ר איגוד השיט וחבר הנהלת הוועד האולימפי בישראל
ב-1991 הצטרף מעיין להנהלת איגוד השיט בתור רכז הדגמים האולימפיים: גלשני רוח ומפרשיות 470.
בין השנים 92' ל-96' שימש גם כגזבר איגוד השיט.
ב-1993 יזם את פתיחת שערי ענף השיט האולימפי בישראל גם לנשים.
מעיין נחשב לתומך נלהב של קידום הספורט הנשי בישראל ובמהלך כהונתו כיו"ר איגוד השיט פעל רבות בתחום, תוך מתן ליווי אישי לספורטאיות צמרת שזיהה ככישרונות עולים עוד בתחילת דרכן.
ראייה לכך, היא שכיום (2012) מחציתה של נבחרת השיט האולימפית של ישראל מורכבת מנשים.
ב-1996, בבחירות הראשונות שנערכו לאחר פירוק האיגודים ממרכזי הספורט, נבחר מעיין ליו"ר איגוד השיט, כאשר מאז ועד שנת 2012. במהלך כהונתו הפך איגוד השיט לאיגוד האולימפי ההישגי ביותר במדינת ישראל.
תפקיד יו"ר האיגוד הוא התנדבותי.
יהודה מעיין הוא בעל סוכנות ביטוח והיה שותף להקמה של ד.נ.ר סוכנות לביטוח, אחת מקבוצות הביטוח הגדולות במדינה.
בנוסף לתפקידו כיו"ר איגוד השיט, מעיין הוא חבר דירקטוריון במרכז הפועל וחבר הנהלת מועדון הפועל תל אביב שיט.
כמו כן, מעיין הוא חבר הנהלת הוועד האולימפי בישראל ואף שימש כממלא מקום יו"ר הוועד האולימפי במשך שמונה שנים.
לאחר המשחקים האולימפיים בלונדון 2012 עלו קולות רבים הקוראים לבחירתו של מעיין ליו"ר הוועד האולימפי בישראל, כאשר מעיין זוכה אף לתמיכתו הפומבית של אלכס גלעדי, חבר הנהלת הוועד האולימפי הבינלאומי.1
בסוף שנת 2012 עזב את תפקידו.
בפברואר 2022 נבחר מעיין ליו"ר התאחדות הטאקוונדו בישראל.
עמד בראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן.
נולד בלודז' שבפולין לאיטה ואליעזר מזור, שהקים עם אחיו את חברת "האחים מזור" בפולין.
באוגוסט 1939, חודש לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ביקר אביו בארץ ישראל לרגל עסקיו.
זמן קצר לאחר מכן הצליח האב להעלות את אשתו וילדיו ובהם הבן יהודה.
למד כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת המאסטר עשה אצל פרופ' משה ויצמן.
במלחמת העצמאות שירת בחיל המדע.
בשנות ה-50 למד במכון הטכנולוגי של ציריך, שם עשה את עבודת הדוקטורט.
בתקופת שהותו בשווייץ הכיר את פני ינקו, ילידת איטליה.
השניים נישאו ונולדו להם שני בנים - יאיר ועמוס.
בשנת 1954 הצטרף למחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן.
בין השנים 1960 – 1962 שימש כראש המחלקה בפועל, וניצח על הקמת הבניין החדש לכימיה אורגנית שנפתח בשנת 1964. בשנת 1963 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
משנת 1979 ועד לפרישתו לגמלאות בשנת 1990 שימש כראש המחלקה.
בשנת 1984 נבחר לסגן יו"ר המועצה המדעית.
בין תחומי מחקריו העיקריים: כימיה של סטרואידים, ויטמין D ושימוש בהיפרצין כחומר אנטי ויראלי.
פרסם כ-200 מאמרים בתחומי עיסוקו.
בשנת 1979 פיתח יחד עם פרופ' שמואל אדלשטיין את התרופה אלפא D3 של חברת "טבע" לחולי כליות ואוסטיאופורוזיס.
בשנת 1988 עסק עם פרופ' דוד לביא בפיתוח תרופתי של החומר היפרצין לחולי איידס וסרטן המוח.
בין תלמידיו פרופ' מודי שבס, פרופ' צבי הכהן, ד"ר עמירם הירשפלד, ופרופ' אמנון יוגב.
הרב יהודה נבון "מורנו" (?
- 1844) היה שד"ר, אב בית דין בירושלים והראשון לציון וראש ישיבת דמשק אליעזר (על שם הגביר רבי אליעזר אשכנזי ורעייתו הגבירה הנכבדה וידה אשכנזי) מקושטא שבטורקיה.
נולד בירושלים לרב חיים רפאל נבון, בן למשפחת נבון הספרדית שישבה בארץ ישראל בראשית המאה ה-18, עת שעלה לירושלים הרב אפרים נבון, ושבמשך דורות רבים הוציאה מתוכה רבנים, מנהיגים ואישי ציבור.
בשנת תקנ"ז (1797) היה שליח חברון לצפון אפריקה, בתקצ"ו (1836) יצא בשליחות ירושלים ושוב בשנת תר"ד (1844).
אחרי פטירת קרובו, הרב יונה משה נבון בשנת תר"א (1841), מונה לאב בית דין, לפקיד הכוללות ולראשון לציון של ירושלים, למשך פחות משנה אחת עד תר"ב (1842).
בעקבות ויכוח בנוגע למינוי בין תומכיו לבין תומכי הרב חיים אברהם גאגין בראשות אברהם קמונדו, הוא נאלץ לפנות מקומו לרב גאגין, גם בשל חולשתו וזקנתו ובעיקר כדי להשכין שלום בעדה.
נתפרסם בדורו בעיקר בשל דאגתו לציבור.
חיבר את הספר "דגל מחנה אפרים", בו מתרץ הקושיות שנשאלו על ספר סבו מחנה אפרים (לא יצא לאור).
הרב יהודה נבון נפטר בירושלים בכ"ג בכסלו, תר"ה (1844).
הוא קבור בחלקת הספרדים שבהר הזיתים.
נכדיו היו יוסף נבון ומשה אפרים נבון.
רבי יהודה בן יחיאל מֶסֶר לאון (לעיתים מסיר ליאון וכן מיסיר ליאון; 1425?
– 1498?), רופא, רב ופוסק מרכזי ביהדות איטליה במאה ה-15, אשר שילב תורה והשכלה כללית ושאף להפוך למנהיג יהדות איטליה.
ספרו "נופת צופים: על אמנות הנאום העברי" הוא חיבור אסתטיקה-פילוסופי ובלשני שבו הוא מבסס את האפשרות של השפה העברית לשמש לצרכים רטוריים.
ספר זה היה מראשוני הספרים העבריים שנדפסו, והראשון שיצא בדפוס בחיי מחברו.
תוארו "מסר" (Messer) הוענק לו על ידי השלטונות בטרם מלאו לו שלושים, ומציין את היותו אדם רם-מעלה ובעל השפעה רבה בקהילתו.
כבר כבן שלושים היה ראש ישיבה ומרצה באוניברסיטה במנטובה.
בשנת ה'רט"ו (1454), בעת שהותו באנקונה, פרסם תקנות בדיני נשים שמטרתם להגן על מנהגי איטליה מפני זרם המהגרים היהודים מאשכנז וספרד שהגיעו באותה עת במספרים גדולים לערי איטליה.
כמו כן אסר על הלימוד בפירוש התורה של רלב"ג, עקב הדעות המובעות בו, שסתרו לדעת מסר לאון את האמונה.
על מנת לתת תוקף להוראותיו, שלח מכתבים לכל קהילות איטליה ובהן הכריז חרם על העובר עליהן, ממעמד של מנהיג ציבור מטעם עצמו.
ניסיון זה להטיל גזרות על כל הקהל קומם כנגדו רבנים בערי איטליה כגון רבה של פירנצה, ר' בנימין מונטאלצינו .
בשנות ה-60 של המאה ה-15 חי בפדובה, בבולוניה ובוונציה, שם נולד בנו דוד.
בשנת 1469 הוענק לו תואר דוקטור קיסרי לפילוסופיה ורפואה הכולל פריבילגיה להעניק תוארי דוקטור לרופאים יהודים והוא הועלה לדרגת אביר (Miles), הדרגה האזרחית הגבוהה ביותר שאליה יכל להגיע יהודי באיטליה.
ידוע כי שם נכנס למחלוקת על הנהגת הציבור עם רבי יוסף קולון (מהרי"ק) ששורשה אינו ידוע, אך היא נוצרה על רקע רצונם של שני האישים להפוך לרב ראשי לכל יהודי איטליה.
לצד כל אחד מן הרבנים התקבצה מפלגת תומכים והיא תפחה לממדים שסיכנו את עתידה של הקהילה.
לבסוף התערב שליט העיר המרקיז לודוויקו וגירש את שניהם ממנה.
בשנותיו האחרונות ישב בנאפולי והיה ראש ישיבה בה למדו, לפי דברי בנו, דוד בן יהודה מסר לאון, עשרות תלמידי חכמים שהפכו לרבנים נודעים.
ככל הנראה כיהן כרב ראשי לממלכת נאפולי.
נפטר בנאפולי בשנות ה-90 של המאה ה-15.
כתיבתו הפילוסופית של מסר לאון מביעה באופן מובהק עמדה סכולסטית-ימי ביניימית, בעת שעמדה זו הייתה למטרה לביקורת מצד הוגי הרנסאנס.
מסר לאון תופס את הפילוסופיה כ"שפחת" התאולוגיה ותופס את המנהיג הרוחני כבעל ידיעות שלמות ושונה באופן מהותי מן ההמון וגוזר את מעמדו משוני מהותי זה.
הוא מטיף למנהיג לבסס את סמכותו האישית על ידי הרחבת דעת רוחנית מחד ולא להסס בשימוש בכלי סמכות כמו חרם, מאידך.
מסר לאון תפס עצמו כנעלה מבחינה רוחנית ולפיכך הרשה לעצמו להיות פתוח לחידושי הזמן ולחוכמות של אומות העולם.
הוא הקדיש את ספרו הגדול לכתיבה בנושא רטוריקה, מקצוע נדרש בחברה ובדור בו סמכות הדובר לא הייתה מספקת עוד לשם שכנוע והיה אחד מהראשונים שאימצו את חידושי הדפוס.
מאידך, לא סמך על צאן מרעיתו שיוכלו להתמודד עם חוכמה חיצונית ודעות מסוכנות לאמונה, דבר הבא לידי ביטוי בחרם על פירוש הרלב"ג.
בנוסף לעסקי ציבור ופסיקת הלכה עסק מסר לאון רבות בכתיבה מחקרית.
כתביו, שרק חלק מהם שרדו, מתחלקים לחמש קבוצות: פרשנות המקרא וההלכה, כולל פירוש חלקי לתורה ודיני שחיטה ובדיקה.
כתבים פילוסופיים המבטאים היכרות טובה עם הספרות הפילוסופית של התקופה הקלאסית וכוללים פירוש לספר בחינת עולם של ידעיה הפניני ואולי גם פירוש למורה נבוכים לרמב"ם, שלא שרד.
ספרי דקדוק ובלשנות בהם ספר לימוד "לבנת הספיר" וגולת הכותרת של פרסומיו הספר "נופת צופים".
נושא החיבור הוא רטוריקה, נושא חביב על חכמי הרנסאנס ומוקד לדיון בינם לבין חכמי הסכולסטיקה.
בעוד חכמי הסכולסטיקה קבעו שמקור הסמכות של הדובר אמור להספיק לקהל שומעי לקחו, התכוונו חכמי הרנסאנס לחדד את כושר השכנוע הלוגי והטכני של הדובר על מנת לשכנע את קהל שומעיו.
כושר שכנוע הנחוץ בעידן דמוקרטי יותר בו סמכות הדובר אינה מספיקה עוד.
המחבר עוסק בספר בהגדרת הרטוריקה, בתכליתה וחשיבותה ובסוגי הנאומים (לפי תוכנם ולפי סוג הציבור שהם מכוונים אליו), בתכונותיו של הנאום המושלם ובאמצעים הרטוריים, בהתאם לאריסטו, קיקרו וקווינטיליאנוס.
המחבר הביא את הספר לדפוס על ידי דפוס אברהם כונת במנטובה.
יהודה מלמד (נולד ב-17 בפברואר 1943) הוא רופא בתחום רפואת הצלילה והרפואה ההיפרברית וקצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
הוא ממקימי ההתאחדות הישראלית לצלילה, מייסד המכון לרפואה ימית בחיל הים, ומייסד המכון הלאומי לרפואת צלילה ולרפואה היפרברית.
לאחר שחרורו מחיל הים הקים את המרכז לרפואה היפרברית והמרפאה לריפוי פצע של בתי החולים אלישע ורמב"ם ב-1996 עד 2018. במקביל הקים בשנת 1998 את המרכז לרפואה היפרברית – תא הלחץ - של המרכז הרפואי שמיר עם ד"ר דני שרמן.
מלמד נולד ברחובות בפברואר 1943, ליוסף ולאסתר.
אביו עלה לארץ ישראל ממזרח פולין בגיל 17. אמו נולדה ברחובות, למשפחת חפץ צלליכין, והייתה אחת משתי הגננות הראשונות במושבה.
למד בית הספר העממי ע"ש משה סמילנסקי וב"תיכון מאוחד רחובות" ע"ש שליט.
בשנת 1961 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ועבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר ושימש כמדריך בקורס מ"כים, בפיקודו של משה פלס.
בהמשך סיים קורס קציני חי"ר באוקטובר 1962 ומונה למפקד צוות בסיירת שקד, אז בפיקוד עמוס ירקוני שהשפיע עליו רבות.
מלמד שירת בסדיר עד 1964 והמשיך בשירות מילואים בסיירת שקד עד 1969. כחודשיים לפני מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים כמפקד צוות בסיירת.
במלחמה לחם בציר כונתילה, דרך נח'ל עד במעבר המיתלה.
לאחר הפסקת האש עסקה הסיירת בפיקודו של בנימין בן אליעזר, שהחליף את ירקוני, במשימות טיהור באזור אל עריש.
ב-1965 החל מלמד בלימודי גאולוגיה ב, ובמקביל עבר קורס מדריכי טיולים בהנהלתו של אורי דביר.
ב-1966 התקבל למחזור הראשון של בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הוא הוסמך לרפואה ב-1972 והוצב לשירות מילואים בחיל הרפואה.
בחודש שלפני המלחמה שירת מלמד במילואים כרופא בקו בר-לב בתעלת סואץ.
שבוע לאחר סיום המילואים, ביום כיפור, נקרא על ידי רופא פיקוד הדרום ד"ר ערן דולב להרכיב תחנת איסוף גדודית ולהצטרף לאוגדת שרון.
במלחמת יום הכיפורים פעל התאג"ד שבפיקוד מלמד בימים הראשונים בציר "עכביש" ולאחר מכן ב"חצר", משטח מוקף סוללת עפר על גדתה המזרחית של תעלת סואץ ששימש כבסיס היערכות והכנות לכוחות צה"ל שצלחו את התעלה.
במהלך הקרבות סביב החצר היו לצה"ל למעלה ממאה הרוגים ומאות רבות של פצועים והמקום קיבל את השם "חצרמוות".
לאחר תום הקרבות המשיך בשירות מילואים פעיל מערבית לתעלת סואץ בגדודו של סא"ל עמי מורג ולאחר כשמונה חודשים חזר לבית החולים לתחילת התמחותו המתוכננת בכירורגיה.
מלמד החל לעסוק בצלילה ב-1960, תחילה בשנורקלינג ולאחר מכן בצלילת סקובה.
הוא הצטרף לחברים שהקימו את החברה לארכאולוגיה ימית וקיבל תעודת צולל.
ב-1969 היה ממקימי ההתאחדות לפעילות תת-מימית, לימים ההתאחדות הישראלית לצלילה, שבה מילא תפקידים שונים, בהם יו"ר ועדת ההדרכה, מדריך ראשי ויו"ר.
בנוסף היה לחבר ולרופא האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
כמדריך ראשי ויו"ר ועדת ההדרכה של ההתאחדות יזם ב-1975, יחד עם אחרים.
הוא סיים את קורס המדריכים הראשון, שהיה מורכב רובו מיוצאי שייטת 13 וקיבל את תעודת המדריך הראשונה - מספר 1.
ב-1974, זמן מה לאחר שחזר מלמד מתקופת גיוסו הארוכה בגין המלחמה, החליט מלמד להפסיק את ההתמחות בכירורגיה.
הוא שינה כיוון מקצועי והחליט להתמקד ברפואת צלילה.
הוא ירד לסיני שם מונה על ידי ראובן אלוני, מנהל מרחב שלמה ויו"ר התאחדות הצוללים, אברהם יפה, לאחראי על בטיחות, מניעה וטיפול ראשוני בנפגעי צלילה במרחב.
מלמד רכש ניסיון רב בטיפול בנפגעי צלילה ונעשה בר סמכא בנושא, במיוחד בטיפול באמצעות תא לחץ.
בתקופה זו כתב יחד עם המהנדס ברט בן דור את "צו הצלילה" שתוכנו העיקרי היה בנושאי בטיחות הצלילה בחופי סיני.
צו זה היה הבסיס לחוק הצלילה הספורטיבית שחוקק בכנסת ב-1979, שד"ר מלמד היה מיוזמיו ומנסחיו.
בנוסף היה מלמד פעיל באותן שנים באגודה לארכאולוגיה ימית.
הוא יזם יחד עם ד"ר אלישע לינדר קורס צלילה מיוחד לנכי צה"ל ממלחמת יום כיפור, בליווי ד"ר ניק פלמינג, איש התאחדות הצלילה הבריטית.
ד"ר פלמינג היה משותק בפלג גופו התחתון בשל תאונת דרכים, אך למרות נכותו התפרסם בפעילותו הרבה בצלילה ובארגון משלחות צלילה בעולם וכן בעבודתו המדעית כארכאולוג ואוקיינוגרף.
מלמד וד"ר פלמינג העבירו יחד את הקורס, שהיה הראשון מסוגו בעולם, ולקחיו התפרסמו בעיתונות המקצועית והיוו את הנדבך הראשון ללימוד צלילה לנכים עם מוגבלויות שונות.
בעקבות הקורס הוזמן ד"ר פלמינג על ידי האלוף יוחאי בן נון, מייסד ומנהל המכון לחקר ימים ואגמים לבצע עבודת מחקר בנושא סקירת החוף הישראלי של הים התיכון, מראש הנקרה ועד ח'אן יונס.
ד"ר פלמינג שהה לצורך עבודה זו כמה חודשים בארץ וביצע אותה יחד עם מלמד.
בשנים 1975–1977 כיהן מלמד כיו"ר ההתאחדות הישראלית לצלילה וכמפקד המכון לרפואה ימית של חיל הים.
הוא יזם והקים מערך לטיפול ופינוי נפגעי צלילה מחופי סיני בתאי לחץ קטנים, לתא הגדול שבבסיס חיל הים בחיפה.
הניסיון והלקחים שצבר זיכו אותו בהכרה בין לאומית כבר סמכא בנושא.
מערך הטיפול בנפגעי צלילה היה הראשון בעולם, ובעקבותיו הוקמו מערכים דומים בארצות הברית ובאירופה.
הקמת המערך זיכתה את מלמד ב-1990 בפרס על שם קרייג הופמן של האגודה הרפואית לרפואה תת-מימית והיפרברית (Under Sea and Hyperbaric Medical Society, UHMS).
מלמד המשיך להשתלם בצלילה: הוא עבר קורסים לצלילה מקצועית באנגליה ובארצות הברית במסגרות אזרחיות וגם בצי ארצות הברית, שם השלים גם הכשרה ברפואת הצלילה.
בחיל האוויר של ארצות הברית השתלם מלמד ברפואה תעופתית.
בנוסף עבד מלמד כשנה בים הצפוני כרופא ב בעומק עד 250 מטר, על אסדת עבודה.
מלמד זכה בהכרה אקדמאית ובתואר מומחה ברפואה היפרברית וצלילה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קיאטי (Chieti) שבאיטליה ב-1986.
ביוזמת אלוף-משנה ד"ר חיים שהם נפגש מלמד ב-1975 עם מפקד חיל הים, אלוף ביני תלם ועם קצין רפואה ראשי תת-אלוף ד"ר דן מיכאלי.
בעקבות פגישות אלה השתכנע מלמד להצטרף לשירות הקבע בחיל הים.
הוא הוצב כרופא יחידתי בשייטת 13 וכמפקד מדור רפואת צלילה, שהפך בפיקודו למכון לרפואה ימית, מר"י.
בתפקידיו השונים שילב מלמד את ניסיונו כצולל מקצועי, מדריך צלילה ורופא, ופעל לשיפור מערכי ההדרכה, לשדרוג מכשירי הצלילה הקרבית: זמן הצלילה הוארך, התפעול הפך לפשוט יותר, הפליטה התמוססה ואפשרה דיסקרטיות של הצולל/הלוחם בסביבה עוינת.
מלמד פעל יחד עם צוות המכון לרפואה ימית, למניעת "הרעלת חמצן" ותאונות צלילה.
ד"ר מלמד שדרג את המדור לרפואה תת-מימית שהיה קיים עד 1975 במטה חיל הים, והפך אותו למכון הלאומי לרפואת צלילה ורפואה היפרברית.
מלמד הגדיר את תפקידי ומסגרות המכון, בשיתוף פעולה עם מפקד שייטת 13 ומפקדי שייטת הצוללות.
מפקדי חיל הים, החל באלוף בנימין תלם, הכירו בחשיבות המכון ונתנו את ברכתם ותמיכתם.
במכון הוקמו ארבעה מדורים: מדור קליני טיפולי בתא לחץ לנפגעי צלילה וחולים שלא מצלילה, מדור למחקר של הפיזיולוגיה של הצלילה, מדור מחלת ים ומדור מיון.
הטיפול בנפגעי צלילה הביא את ד"ר מלמד לעימות במצבים קריטיים לנפגעי דקומפרסיה ואחרים.
מרבית הנפגעים ניצלו וחלקם נושאים מפגע זה או אחר.
ד"ר מלמד מיסד שיתוף פעולה בין המכון עם בית החולים רמב"ם, ובתמיכת קצין רפואה ראשי, תת-אלוף ד"ר ערן דולב, הוכר המכון כמוסד קליני מחקרי על ידי משרד הבריאות ב-1982. במהלך שירותו הקים מלמד יחד עם ד"ר נף הרץ את יחידת תא הלחץ של בית החולים יוספטל באילת ב-1978.
שיתוף הפעולה עם ביה"ח רמב"ם כלל גם התוויות טיפול שאינן קשורות בצלילה; התוויות הטיפול בתא לחץ נכתבו לראשונה ב-1986 על ידי ד"ר מלמד, סגנו ד"ר דני שרמן ופרופ' שמעון בורשטיין.
חמש עשרה ההתוויות נכנסו לסל השירותים ונכללו ב-1994 בחוק הבריאות הממלכתי.
התוויות הללו קימות בסל הבריאות וקופות החולים השונות מחויבות לממנן למטופלים.
במהלך שנות הפיקוד על המכון לרפואה ימית התחוללה פרשת הקישון.
ד"ר מלמד השתתף כצופה בכל הדיונים של ועדת שמגר וקיבל את דעת חברי הוועדה המקצועיים ופסיקתו של השופט מאיר שמגר.
הוא ראה בדעת המיעוט פגיעה אישית בכשרו המקצועי ואחריותו וכרופא השייטת לא הסכים לקביעה השיפוטית בדעת המיעוט.
ב-1987 יזם מלמד כינוס ראשון מסוגו בנושא אפשרות טיפול בתא לחץ למצבי חולי נוירולוגים שאינם קשורים לצלילה.
על פי בקשתו של פרופ' עודד אברמסקי, ראש המחלקה הנוירולוגית בבית החולים הדסה עין-כרם שהשתתף בכנס דרש קצין רפואה ראשי, תא"ל ד"ר מיכאל וינר, מד"ר מלמד להפסיק לטפל במקרים נוירולוגים שאינם מקרי תאונות צלילה.
המכון היה חייב לעמוד בדרישה והטיפולים הועברו לבתי החולים.
ד"ר מלמד ייסד את מעבדת הפיזיולוגיה התת-מימית כיחידת מחקר במרכז לרפואה ימית בחיל הים במשותף עם המכון לחקר ימים ואגמים בשנים 1978 – 1984. בעת שהיה בשנת שבתון מהמכון לרפואה ימית, בשנים 1985 – 1986 חקר את נושא "הרעלת חמצן התוקפת את הצוללים בחמצן".
היה אחראי למחקר שנעשה ביחידת המחקר הפיזיולוגי בנושא 'מחלת התנועה' שנים 1987 – 1993. ד"ר מלמד היה מפקד ומנהל המכון לרפואה ימית עד צאתו לגמלאות ב-1995 בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו היה מלמד חבר במועצה למחקר מדעי של קצין רפואה ראשי בצה"ל עד שנת 2014. הוא המשיך לעסוק בתחומי רפואת הצלילה והרפואה ההיפרברית, ובמסגרת פעילותו הקים את יחידת תא הלחץ של בתי החולים רמב"ם ואלישע בחיפה והיה ממקימי תא הלחץ הטיפולי של בית חולים אסף הרופא.
כחלק מהקמת תאי הלחץ הדריך את הצוותים הרפואיים והטכניים והוביל אותם בשנים הראשונות.
הוא היה גם ממקימי תא הלחץ בבית החולים יוספטל שבאילת, וגם שם הדריך את צוות המטפלים.
מלמד הקים את החברה לרפואה היפרברית וצלילה בישראל והיה יושב הראש הראשון שלה, ובמסגרתה הקים והדריך את קורסי רפואת הצלילה והרפואה ההיפרברית לרופאים ולצוות רפואי.
מלמד חבר באגודות העוסקות בפיזיולוגיה של האדם בים.
הוא משמש כיועץ מקצועי לרפואה היפרברית ורפואת הצלילה במשרד הבריאות, נכלל ברשימת הרופאים המומחים של קופות החולים השונות, חבר במועצה האירופית לרפואה היפרברית, המקדמת שיתוף פעולה בתחומי המחקר המדעי והטכני בנושאי הצלילה (מאז 2001).
ב-1998 ייסד והיה יושב ראש ראשון של החברה הישראלית לרפואה היפרברית ופיזיולוגיה של הצלילה בישראל, וכהוא חבר במועצה למחקר מדעי של קצין הרפואה הראשי בצה"ל.
מ-1992 הוא רפרנט לנושאי רפואת צלילה ורפואה היפרברית של כתב העת הרפואי New England Journal of Medicine, בעקבות סקירה על רפואת הצלילה שכתב בעבור כתב העת ב-1992 עם חבריו, ד"ר חיים ביטרמן וד"ר אבי שצ'ופק.
ד"ר מלמד עסק בהוראה בתחומי התמחותו במוסדות צבאיים ואקדמאים.
כמפקד המכון לרפואה ימית של חיל הים ייסד את הסילבוס לקורס רופאי הצלילה ורפואה היפרברית הראשון בישראל ב-1975. ניהל את הקורס עד 1995. שימש כנספח הוראה בכיר נלווה (מקביל לפרופסור חבר) בתחום רפואה היפרברית, רפואת צלילה ופיזיולוגיה של הצלילה בסגל הפקולטה לרפואה של הטכניון, בשנים 1979 – 2016, באוניברסיטת חיפה.
ד"ר מלמד היה מרצה אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ב-1980, ביחידת ניסויי הצלילה של צי ארצות הברית בפנמה סיטי, פלורידה, ב-1986 ובמרכז הנורווגי לטכנולוגיה תת-מימית, באוניברסיטה הרפואית של וינה, אוסטריה.
הוא חבר מן המניין באגודות בין לאומיות העוסקות ברפואת צלילה ורפואה היפרברית.
מלמד כתב עם אחרים כ-200 מאמרים מדעיים שפורסמו בבטאוני רפואה ופרקים בספרים הנוגעים לרפואה היפרברית.
רשימת מאמריו המחקריים של ד"ר מלמד באתר researchgate
אוסף שיחות של ד"ר מלמד בנושא רפואה ימית באתר Youtube.
נוירולוגיה, תא לחץ מרכז רפואי רמב"ם בבית חולים אלישע חיפה.
תרומת רפואת הצלילה לתועלת הרפואה הציבורית הקריה הרפואית רמב"ם.
טיפול בנזק קרינה בשידור חיים בריא
תא לחץ וטיפול היפרברי בשידור חיים בריא.
פרס "אלקלס" על מצוינות בעבודה קלינית ומחקרית לשנת 1993, בעת שהיה מפקד המכון לרפואה ימית.
פרס על שם קרייג הופמן של "האגודה לרפואה תת-מימית והיפרברית" (Under Sea and Hyperbaric Medical Society, UHMS), 1990.
פרס מפקד חיל הים, אלוף עמי אילון, על מפעל חיים שהוקדש למרכז לרפואה ימית, 1993.
פרס על שם "איטה בורמה" מטעם החברה האמריקאית לרפואה היפרברית וצלילה, על תרומתו המיוחדת בתחום הרפואה ההיפרברית ב-1994.
מינוי כחבר כבוד לצוות המדענים של המרכז ההיפרברי נויורולגי באושיין דרייב, פלורידה 2001.
תעודת מדריך "פלטינום פרו 5000", מטעם איגוד SSI , בשנת 2003.
ב-1989 נישא ד"ר מלמד לנינה לבית קלנדרוב, עולה מרוסיה, העוסקת בעיצוב פנים.
אברהם מלמד, אחיו הבכור של ד"ר מלמד, היה ממקימי קיבוץ להב ולאחר מכן ד"ר לכלכלה חקלאית.
אברהם ייסד וניהל את היחידה לחקר שווקים של משרד החקלאות עד צאתו לגמלאות.
אברהם, שהיה כורם, הוריש למלמד כרם במושב גאליה לאחר פטירתו ב-2014.
מאז ובעיקר לאחר סיום תפקידו בבית חולים אלישע ובנוסף לייעוץ בנושאי רפואה היפרברית וצלילה עוסק מלמד בגידול ענבים והפקת יין.
יהודה נאות (גלובמן) (יוני 1924 – 1 בינואר 2024) היה איש צבא ישראלי, מפקד באצ"ל וקצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, כיהן כמפקד אגד ארטילרי 214 במלחמת ששת הימים וכמפקד עוצבת כידון.
לאחר שחרורו כיהן כמבקר מערכת הביטחון וכמנכ"ל ויו"ר השקם.
נאות נולד בפתח תקווה, בנם של יצחק-שלמה ונחמה גלובמן ונינו של מייסד המושבה יהושע שטמפפר מראשוני הפרדסנים בפתח תקווה.
בגיל 15 הצטרף לתנועת בית"ר ובגיל 16 התנדב לאצ"ל.
פעל תחת הכינוי "אביתגר", מילא בארגון תפקידי פיקוד בהם מפקד פתח תקווה ומפקד חיל הקרב (ח"ק) בירושלים.
הוא השתתף בפעולות רבות, בהן היה, בין היתר, מפקד הפעולה נגד משרדי העלייה בירושלים בפברואר 1944, מפקד הפעולה להשתלטות על תחנת השידור ברמאללה במאי 1944, ומפקד פעולת פיצוץ מטה הבולשת הבריטית בממילא ביולי 1944, פעולה בה נפצע מרסיס בחזהו.
באוגוסט 1944 נעצר על ידי הבריטים, הושם במעצר בלטרון ובאוקטובר 1944 הוגלה למחנה מעצר באפריקה.
ביוני 1946 היה בקבוצת הבורחים שנמלטה ממחנה אסמרה, אך נתפס והועבר לקניה.
הוא שוחרר ושב לארץ ישראל רק ביולי 1948.
לאחר הקמת צה"ל הצטרף לחיל התותחנים והשתחרר מצה"ל ב-1950 בדרגת רב-סרן.
בשנת 1955 שב לצה"ל, שירת כקצין המבצעים במפקדת קצין תותחנים ראשי.
ב-1957 מונה למפקד גדוד 332, גדוד תותחנים מוצנח.
בהמשך פיקד על גדוד 402. שימש מפקד התותחנים הפיקודי בפיקוד המרכז, קצין הדרכה וסגן קצין תותחנים ראשי ומפקד ביסל"ת.
במלחמת ששת הימים שימש במינוי חירום מפקד אגד ארטילרי ומפקד הסיוע של אוגדה 31 שלחמה בחזית המצרית.
ביולי 1968 מונה למפקדו הראשון של אגד ארטילרי 209, האגד הקבוע הראשון בחיל ופיקד עליו במשך כשנה.
נאות היה בוגר פו"ם, המכללה לביטחון לאומי והאקדמיה לארטילריה של צבא ארצות הברית בפורט סיל שבאוקלהומה.
לאחר שחרורו מונה בידי שר התחבורה עזר ויצמן, בינואר 1970, לראש אגף הרישוי במשרד התחבורה.
בסוף שנת 1970 פרש מתפקידו באגף הרישוי, לאחר שעזר ויצמן עזב את המשרד.
בשנים 1977 עד 1980 כיהן כמבקר מערכת הביטחון, כמינוי של עזר ויצמן.
לאחר מכן שימש סגן מנכ"ל השק"ם, ועם פטירתו של המנכ"ל שימש כמנכ"ל בפועל.
ביולי 1983 נתמנה למנכ"ל השק"ם בעקבות הצבעה חשאית בה גבר על יוחנן גור.
באפריל 1984 עבר להיות יו"ר השקם.
נפטר ב-1 בינואר 2024, והובא למנוחות בבית העלמין סגולה בפתח תקווה .
רבי יהודה משה דנציגר (י' בכסלו תרנ"ג, 29 בנובמבר 1892 – כ"ג באדר א' תשל"ג, 16 בפברואר 1973) היה האדמו"ר החמישי בשושלת אלכסנדר, הוא כיהן כאדמו"ר בין השנים תש"ז - תשל"ג (1947–1973).
נולד בעיירה פלאוונה להרב יחיאל יוסף טיברג (בנו של ר' הירש פלאוונער, מחשובי חסידי וורקא ואלכסנדר וחותנו של רבי בצלאל יאיר דנציגר) והענדל בת רבי דוד דב טאוב, ה"בנין דוד" רבה של דאבראז'ינסק.
בבחרותו למד אצל הרב אברהם אליעזר רוטנברג, דיין בלודז' ובגיל 13 קיבל סמיכה.
נסע 50 פעמים להישמח ישראל.
בהצעת רבו התארס לאסתר פערל, בת דודו רבי בצלאל יאיר דנציגר, אחיו של הרבי.
לאחר פטירת רבי ירחמיאל ישראל יצחק, היה לחסידו של אחיו רבי שמואל צבי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלט עם חמיו ודודו ללודז'.
הוא נסע לאוסטרובצה ללמוד אצל רבי מאיר יחיאל מאוסטרובצה.
לאחר מכן עסק במסחר ביין שייבא מקרקוב.
בתקופה זה נסע גם לחצרותיהם של רבי ישכר דב מבעלז ורבי ישראל מצ'ורטקוב.
בשנת תרצ"ג נסע ללונדון שם כיהן כרב בבית הכנסת טריסק.
לאחר מספר חודשים, בהיעדר אשרת שהייה, גורש לפולין.
בסוף שנת תרצ"ד עלה לארץ ישראל עם אשתו ובנו רבי אברהם מנחם.
הוא התיישב בירושלים ועסק בתורה, כשהוא חי בעניות ודחקות.
בתקופה זו עסק גם בתורת הסוד.
בשנת תרצ"ח נסע לארצות הברית לטפל במחלת עור.
בתקופה זה הנהיג את בית הכנסת של חסידי אלכסנדר שם.
בשואה נרצחו האדמו"ר בעל העקדת יצחק, משפחתו ומרבית חסידיו שנמנו בעשרות אלפים.
בשנת תש"ז, הכתירו אותו שרידי החסידים לממלא מקומו.
הוא הורה לבנו לשנות את שם משפחתו מטיברג לדנציגר, להנציח את שם משפחת השושלת.
בהמשך שינה גם הוא את שמו.
נפטר בבית החולים אסותא בתל אביב ביום כ"ג באדר א' תשל"ג.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות פוניבז' בבני ברק.
בן נוסף, דוד הירש עלה לארץ ישראל בסיוע הראי"ה קוק ונפטר בארץ.
בנו רבי אברהם מנחם מונה לממלא מקומו.
אמונת משה - על התורה והמועדים, ארבעה חלקים.
(בני ברק תשל"ו, תשל"ח, תשמ"ג ותשנ"א).
חידושי אמונת משה - על הש"ס.
קדושת יצחק - סיפורים על אדמו"רי שושלת וורקא - אלכסנדר.
בסוף הספר נספח ספרו נחלת צבי על התורה.
כמו כן הדפיס הספר "מאורן של ישראל" - נספח לספר "ישמח ישראל" ובו מאמרים שעוד לא נדפסו בספר.
כן, ליקט את דברי תורתו של האדמו"ר רבי יצחק מנחם דנציגר, בספר עקידת יצחק.
כן הדפיס הערות לצד ספרו של סבו "בנין דוד" בשם "וזאת ליהודה", וכן ספר בשם "קול יהודה".
רבי יהודה אריה (בן יוסף) מוסקאטו (נודע בשם "המוסקאטו", נולד: 1530 (לערך), באוזימו, אנקונה איטליה - נפטר: 30 בספטמבר 1589, במנטובה) היה רב, פילוסוף, משורר, דרשן, ומוזיקאי.
מחבר הפירוש קול יהודה על ספר הכוזרי.
מוסקאטו נולד באסימו שבאנקונה, אך בסביבות גיל 24, לאחר שהאפיפיור פאולוס הרביעי פרסם את בולת הגזירות קום נימיס אבסורדום, העתיק את מגוריו למנטובה, והתגורר בבית קרוב משפחתו 'מינצי ביריטארו'.
במנטובה חבר לקבוצת חכמים, בהם בני משפחת פרובינצאלי, ובמיוחד לאח הבכור רבי משה פרובינצאלי, שהפך להיות רבו המובהק.
ממנו למד תורה, אך ממנו גם קיבל את התמריץ, להשתלם בחוכמות החיצוניות, אשר רבי משה עצמו היה בעל ידע רב בהן.
מוסקאטו השקיע עצמו בלימוד, ובקיאותו בשפות, וידיעותיו בספרי הפילוסופיה ההיסטוריה היו לשם דבר.
הוא שלט שליטה מליאה בעברית, ארמית, לטינית, איטלקית, יוונית וכן בתורת המוזיקה.
השם "מוסקאטו" (או: מוסקטו) הוא שם איטלקי ידוע, כשמו של שר ההשכלה והחינוך בימי נפוליאון בונפרטה, גראף פייטרו מוסקאטו.
לרוב כינוי המוסף לשמו של חכם, בא לציין, את שם עירו, מולדתו או את עיסוקו.
השם "מוסקאטו" אינו מזכיר כל מקום שהוא, מעברו של רבי יהודה.
לפיכך הוצעו מספר סיבות להוספת השם "מוסקאטו" לשמו.
משמעות המילה מוסקאטו, היא זבוב (mosca), כך בחר רבי יהודה להביע את מידת הענווה.
או אולי להצביע, על שמות צמחים שלפירותיהם או פרחיהם ריח טוב (Malva moschata).
או אולי העובדה שהיה מומחה בתורת המוזיקה.
את עיקר פרסומו קיבל מוסקאטו בזכות יכולותיו כדרשן, וכמורה לדרשנים.
אכן במאה ה-17, נודעו ביהדות איטליה, דרשנים חשובים כרבי יהודה אריה מודינה, רבי שמחה לוצאטו, ורבי עזריה פיגו, אך מוסקאטו היה ראש וראשון להם.
הוא הפך את הדרוש למערכת רעיונות מתודית, אשר עד היום משמש ככלי הכנה, והדרכה, לדרשן היהודי המודרני.
בספרו "נפוצות יהודה" הוא פרסם 52 דרשות, כמניין שבועות השנה, ודרשנים רבים משתמשים בדרשותיו, כבסיס לדרשותיהם.
מוסקאטו שילב בדרשותיו את ידיעותיו התורניות הרבות, בצד השכלתו הרחבה, הוא השתמש באוצר מילים עשיר, ובלשון נופל על לשון.
בדרשתו ה-12, מורה יהודה מוסקאטו לדרשן, את ערכם של המילים המובחרות, לפי דבריו של שלמה המלך בשיר השירים.
בדרשתו ה-6, מצטט רבי יהודה מתוך מדרש שיר השירים, .
ועל כך הוא מוסיף: .
רבי יהודה היה איש אשכולות ורב צדדי בנטייתו ובידיעותיו.
הוא שאף למזג בקרבו את האהבה העמוקה לתורת ישראל יחד עם חכמת העמים שחיבב.
נטייה זו התבטאה גם בפולמוס סביב הספר מאור עיניים לרבי עזריה מן האדומים.
בעוד חכמים רבים מאותה תקופה שלחו לר' עזריה אגרות מלאות השגות חריפות, וחלקם אף אסרו על קריאת הספר, הסתפק רבי יהודה בהבעת ביקורת מתונה והסתייגות מכמה מן הדעות שהובאו בספר, את הדברים הגיש לר' עזריה בתוך מכתב ידידותי ששלח לו.
הירושלמי, מביא את סיפור האגדה הבא על דוד המלך.
את אהבתו של מוסקאטו למוזיקה, ניתן לראות בעובדה שהקדיש את הדרשה הראשונה שבספר הדרושים שלו 'נפוצות יהודה' ("היגיון בכינור"), לפירוש אגדה זו.
בפירושו לספר הכוזרי, הוא מתייחס לחלוקה שעשה ריה"ל בין חכמת המוזיקה (התאוריה), לבין מלאכת המוזיקה (המעשה).
התייחסותו זאת, תואמת את התפיסה המקובלת בתרבות ימי הביניים, לפיה הידיעה התאורטית, חשובה מהידיעה המעשית.
נפוצות יהודה - 52 דרשות לכל השנה ולנושאים שונים (ונציה 1588, לבוב 1859)
קול יהודה - פירוש על ספר הכוזרי (וניציה 1594)
פירוש על שיר השירים, (בכתב יד), מוזכר על ידי המחבר שלוש פעמים בספריו
רבי יהודה מודרֶן (או יודלה מודרין; ח' בטבת ה'תק"פ, 26 בדצמבר 1819 - ד' בחשוון ה'תרנ"ד, 14 באוקטובר 1893) היה למדן וראש ישיבה הונגרי מגדולי תלמידי החת"ם סופר ומחבר הספרים "זיכרון שמואל" ו"פרי העץ".
התפרסם בעיקר בשל הגהותיו והערותיו בשולי הספר "תרומת הכרי" של סב אשתו, רבי יהודה כהנא הלר.
נולד לרב ישעיהו מודרן בעיירה הקטנה "מודרה" שליד פרשבורג ונימול בידי רבי משה סופר, ה"חתם סופר".
היה תלמידם של רבי מהר"ם א"ש, רבה של אונגוואר; ורבי משה טייטלבוים מאוהלי.
בהמשך נעשה תלמידו ומקורבו של ה"חתם סופר".
בגיל 15 סמך אותו רבו לרבנות.
לפי ר' יוסף הכהן שוורץ, הוא השתעשע רבות עם רבו בדברי תורה עד שאמרו שמן הסתם יינשא בעתיד לאחת מבנותיו.
לפי הצעת רבו, הרב משה טייטלבוים, נישא בשנת ה'תקצ"ז (1837) לחיה ראכל בתו היחידה של הגביר הלמדן ר' שמואל זנוויל כהנא מסיגט, חתנו של רב העיר, רבי יהודה כהנא הלר.
הוא סירב לקבל משרות רבנות ועסק כל ימיו בתורה בסיגט ובה הדפיס את ספריו.
בישיבתו בסיגט למדו גדולי תורה כמו הרב שלמה יהודה טבק, מחבר "תשורת ש"י".
בשנת ה'תרכ"ז הדפיס את ספרו "זיכרון שמואל" על מסכת גיטין.
ובשנים ה'תרמ"ה-ה'תרמ"ז את חיבורו "פרי העץ" על המקרא.
במהלך השנים התקרב לחסידות ואף היה נוסע לאדמו"רים שונים, וביניהם האדמו"ר מנחם מנדל הגר מוויז'ניץ (ה"צמח צדיק").
נפתלי בן מנחם סבור שרבו החת"ם סופר הקפיד עליו בשל כך.
נפטר בד' בחשוון ה'תרנ"ד, 14 באוקטובר 1893, ונקבר בבית הקברות היהודי בסיגט.
נכד נכדתו הוא הרב יהודה עמיטל.
יהודה (ז'אן-ברנרד) מוֹרָלי הוא חוקר ואיש תיאטרון ישראלי ממוצא צרפתי, פרופסור אמריטוס במחלקה לחקר התיאטרון באוניברסיטה העברית.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם קולנוע ותיאטרון צרפתי, תיאטרון יהודי; היבטים תיאטרליים בקולנוע; אופרה ותיאטרון מוזיקלי; ותאוריות של יצירה.
בנוסף, הוא כתב וביים מספר מחזות, בצרפת ובישראל.