tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוהרוורדי העניק ביקורת מנקודת מבט פלאטונית, של האסכולה הפריפטטית מבית מדרשו של אבן סינא ששלטה בקרב חוגי הפילוסופים באותו הזמן וביקורת זו מיזגה בתוכה עיסוק בתחומי הלוגיקה, הפיזיקה, האפיסטמולוגיה, הפסיכולוגיה והמטאפיזיקה.
כשמוצאו פרסי, סוהרוורדי נולד בכפר סוהרוורד, כאשר על שמו הוא נקרא.
כפר זה שוכן באיראן, בין הערים זנג'אן וביג'אר.הוא למד פילוסופיה והלכה אסלאמית במראגה.
מורו היה מאג'ד א-דין ג'ילי, אשר היה גם מורו של פח'ר א-דין א-ראזי.
לאחר מכן הוא המשיך בנדודיו לעיראק וסוריה, שם השתקע למשך מספר שנים ופיתח במהלך שהותו שם את ידיעותיו הפילוסופיות.
חייו כיסו תקופה של ארבעים שנים שבמהלכן הוא כתב מספר חיבורים שביססו את מעמדו כמייסדה של אסכולה פילוסופית חדשה, הלא היא حكمة الإشراق.
לדידו של הפילוסוף הצרפתי אנרי קורבין, "לסוהרוורדי הוענק מאוחר יותר הכינוי شيخ الاشراق, אדון ההארה, מאחר שכוונתו העיקרית הייתה להחיות את החכמה האיראנית העתיקה",דבר שקורבין מטעים זאת עוד יותר בכמה דרכים ומתאר את הגותו של סוהרוורדי כ"פרויקט שמטרתו החייאת הפילוסופיה של פרס העתיקה".
ב-1186, בגיל 32, הוא השלים את כתיבת חיבורו הראשי "פילוסופיית ההארה".
ישנם כמה דיווחים סותרים באשר לנסיבות מותו.
המסורת הרווחת ביותר היא שהוא הוצא להורג בחלב, בערך בין השנים 1191 ל-1208, בשל האשמות על כך שטיפח ולימד בקרב תושבי האזור את העיקרון הפילוסופי האסלאמי המכונה באטן, בפקודת בנו של סלאח א-דין, זאהר א-ע'אזי.
מסורות אחרות טוענות שהוא הרעיב עצמו למוות או נרצח בחניקה, או שמא הושלך מחומת מצודה וכשמת, גופתו נשרפה על ידי אספסוף.
סוהרוורדי היה חסיד נלהב של האסכולה הפריפטטית, עד שהוא החל להיות מושפע מאלה אותם תיאר בתור "מי שהלכו בדרך האל".
כפי שצוין על ידי סוהרוורדי בעצמו, אלו הם אפלטון, הרמס ופיתגורס, מן המסורת היוונית וכמו כן אישים מן המסורת הפרסית.
מטרת הפרויקט הפילוסופי שלו היא להחיות את החוכמה האבודה של המזרח והמערב, במשולב.
בנוסף, ניכר אצל סוהרוורדי שהוא הושפע עמוקות מההמסורת הסוּפית, כשבאים לבחון את מסעותיו הרוחניים והמיסטיים שאותם הדגיש כתנאי בסיסי ונחוץ להבנת פילוסופיית ההארה אותה פיתח.
נראה שגם הדת הזורואסטרית השפיעה על סוהרוורדי מכיוון שסמליה מופיעים בכמה מחיבוריו.
אמנם, פילוסופיית ההארה של סוהרוורדי, צמחה מהזרם הפריפטטי שאליו השתייך אבן סינא, אחד מהוגי הדעות החשובים מקרב הפילוסופים המוסלמים.
אך, בניגוד לרעיונותיו של האחרון, אותם פיתח במסגרת הגות זו, סוהרוורדי התנגד להם וזנח אותם באופן רדיקלי, בסופו של תהליך.
תוך שהוא יוצר שפה סימבולית (שפה השאובה בעיקר מהתרבויות האיראניות הקדומות, עוד מהתקופות שבהן שלטו שושלות המלוכה העתיקות ומתייחסת אליהן בתמצות, במסגרת מונח הלקוח מפרסית: فرهنگ خسروانی) ויוצק אותה לתוך ה"חוכמה" שלו עצמו.
סוהרוורדי פיתח והדגיש את קיומה של קוסמולוגיה מורכבת ויסודית מאוד, קוסמולוגית הנביעה.
יקום שבו כל הבריאה עשויה מזרימה רציפה ובלתי פוסקת שמקורה ב"אור האורות" העליון (נור אל-אנוואר).
עקרון מהותי בפילוסופיה אותה פיתח, הנוגע לעניין זה, הוא שהאור הראשוני הוא טהור וחסר חומריות.
למרות ששום חומר איננו מתבטא בתוכו, האור הראשוני נובע מ"אור האורות" בתהליך של האצלות או נביעות כלפי מטה, תהליך אינטנסיבי שדרכו האור "נשבר" באופן אינסופי ובאמצעות אינטראקציה מורכבת, ניתן גם מקום למערך אופקי של אורות, דבר הדומה במהותו לתורת האידיאות של אפלטון.
זאת כאשר, הן מערך האורות, לדידו של סוהרוורדי, הן מערך האידיאות, אליבא דאפלטון, קשורים באופן דואלי למציאות הגשמית.
במסגרת האפלטונית, ישנה עמימות בנוגע ל"ריאליות" או ל"גשמיות" של העצם הקוסמולוגי הנדון.
אצל סוהרוורדי, במילים אחרות, כלל היקום בכללותו והעצמים הנמצאים בתוכו, הם בעלי דרגות שונות של "אור האורות", ממנו נובעים כל העצמים.
כשבא סוהרוורדי לקטלג את העצמים הקוסמולוגיים הוא מחלק אותם לפי יכולתם "לספוג" את האור חסר החומר, הטהור והנצחי, שימשיך לנבוע דרכם, זאת לצד החומריות הזמנית (החושך).
סוהרוורדי חושב שלכל נשמה ישנו קיום קודם בממלכת המלאכים לפני ירידתה לגוף הגשמי.
הנשמה מחולקת לשניים, כאשר החלק הראשון נותר בגן העדן והחלק השני שלה יורד אל עבר הצינוק של הגוף.
הנשמה האנושית עצובה תמידית מפני שהיא התגרשה מהחלק השמיימי שלה.
אם כן, היא שואפת להיות מאוחדת מחדש עם חלק זה.
הנשמה יכולה להיות מאושרת שוב רק אם תתאחד עם החלק השמימי שלה, אשר נותר שם.
הוא מחזיק בדעה שהנשמה צריכה לחפש את האושר דרך התנתקותה מן הגוף האפל ומענייני העולם הזה ולקבל גישה לעולם האורות הרוחני.
נשמות הגנוסטיקנים והקדושים, לאחר עזיבתן את הגוף, עולות אף מעבר לעולם המלאכים, כדי להתענג מקרבה לאור האורות אשר מהווה את המציאות המוחלטת היחידה שאין בלתה.
סוהרוורדי פיתח את הרעיון הנאופלאטוני, של עולם דימויים המהווה תווך בלתי תלוי, עולם המכונה לרוב עלאם-י-מית'אל, عالم مثال.
דעותיו השפיעו על חכמי דת מוסלמים נוספים, באופן כה עוצמתי, אף בזמנים מאוחרים יותר.
במיוחד, ראוי לציון השילוב של הזרם הפריפטטי עם תורת האישראקיה של סוהרוורדי, בתיאור המציאות, אותם איחד במסגרת תורת התנועה המהותנית, מולא סדרא.
לפרויקט הפילוסופי של סוהרוורדי הייתה השפעה רחבת היקף על הוגי הדעות המוסלמים השיעים שבאיראן.
לעקרונותיו הייתה השפעה ניכרת בהמשך, על ההגות האזוטרית האיראנית והמושג "צורך מכריע", נחשב לאחד מן החידושים החשובים ביותר בהיסטוריה של ההגות הפילוסופית ואדרבא, רוב הוגי הדעות המוסלמים הדגישו את חשיבות המושג עבור הפלספה.
במהלך המאה ה-17, הפרויקט של סוהרוורדי זכה להחייאה מחודשת אף בדת הזורואסטרית, בידי איש הדת, אזאר קאיוואן.
סוהרוורדי החשיב את עצמו כמחייה החוכמה הפרסית הקדומה.
הוא משתמש בגנוסיס איראני פרה-אסלאמי, בשילוב חוכמת האסלאם וחוכמת יוון.
מקור ההשפעה העיקרי הלקוח מההגות האיראנית הקדם-אסלאמית על סוהרוורדי מצוי בעולם המלאכים ובקוסמולוגיה הרוחניים והקשר ביניהם.
הוא האמין שבחוכמה הפרסית העתיקה לקחו חלק אפלטון והרמס טריסמגיסטוס והוא החשיב את פילוסופיית ההארה אותה הגה כגילוי מחדש של אותה חוכמה קדומה.
לדידו של המלומד האיראני סייד חוסיין נאסר, סוהרוורדי מספק קשר חשוב בין ההגות הפרה-אסלאמית והפוסט-אסלאמית באיראן וכן שילוב הרמוני בין השתיים.
אנרי קורבין אומר ש"בצפון מערב איראן, סוהרוורדי (נפטר ב-1191), לקח על עצמו את הפרויקט הנפלא של החייאת החוכמה או התאוסופיה של איראן הזורואסטרית הקדם-אסלאמית".
בחיבורו اﻷلواح العمادية, סוהרוורדי מציע פירוש אזוטרי של אפוס המלכים מאת פירדוסי, הידוע בשמו הפרסי שאהנאמה.
במסגרת חיבור זה, דמויות כגון פרידון, צחאק, המלך האגדי קאי ח'וסרו וכן ג'משיד, נתפסות כמניפיסטציות של האור האלוהי.
סיד חוסיין נסאר קובע: "اﻷلواح العمادية הוא אחד החיבורים המבריקים ביותר מאת סוהרוורדי שבו נשזרו המעשיות הפרסיות הקדומות עם החוכמה הגנוסטית מזמנים עברו, בהקשר של המשמעות האזוטרית של הקוראן".
בחיבורו הכתוב בפרסית, پرتونامه וכן בחיבורו הכתוב ערבית, حكمة الإشراق, שני חיבורים הנושאים את אותן משמעויות, של זריחה והארה, סוהרוורדי עושה שימוש נרחב בסמלים זורואסטריים וכן הוא משתמש בדוגמאות הלקוחות מאמונה זו באשר להגותו המפורטת בנוגע לעולם המלאכים.
סוהרוורדי מתייחס לפילוסופים הפרסים כמתרגלים עיקריים של חוכמת האישראקיה ומחשיב את זרתוסטרה, ג'מאספ, גושתאספ, קיי ח'וסרו, פרשוסתאר ובוזורגמיהר כבעלי השליטה בחוכמה עתיקה זו.
בהתייחסו למושג הח'וואראנה האיראני הקדם-אסלאמי, סוהרוורדי מציין:
לדידו של סיד חוסיין נסאר, מאחר ששייח' אישראק לא תורגם בימי הביניים לשפות מערביות, לאירופאים היה ידע מועט בלבד לגבי סוהרוורדי והפילוסופיה אותה הגה.
הזרם אותו ייסד זוכה להתעלמות מצד חוקרים מאוחרים יותר אף כיום.
שייח' אישראק ניסה להעמיד פרקספקטיבה חדשה לגבי שאלות פילוסופיות, למשל שאלת הקיום.
יתרה מכך, הוא דרבן את הפילוסופים הפריפטטיים להתעמת אל מול שאלות חדשות ואף העניק חיים חדשים לכלל גוף הידע הפילוסופי שלאחר אבן סינא.
לפי ג'ון וולברידג', ביקורתו של סוהרוורדי את הפילוסופיה הפריפטטית, עשויה להיחשב כנקודת מפנה עבור ממשיכיו.
סוהרוורדי ניסה לבקר את הפילוסופיה של אבן סינא באמצעות גישה חדשה.
למרות שבתחילה סוהרוורדי היה אחד מחסידיה פורצי הדרך של הפילוסופיה הפריפטטית, מאוחר יותר הוא נהיה חסיד של הפלטוניזם לאחר שחווה חוויה מיסטית.
בנוסף, הוא נתפס כמי שהחיה את חוכמתה העתיקה של פרס באמצעות פילוסופיית ההארה אותה גיבש.
בין ההולכים בדרכו נמנים פילוסופים כורדים ופרסים נוספים, כגון שאהרזורי וקטב א-דין שיראזי , שניסו להמשיך את מורשתו של מורם.
סוהרוודי הבחין בין שתי גישות במסגרת פילוסופיית ההארה אותה גיבש: האחת באמצעות דיון והשנייה באמצעות אינטואיציה.
ישנן גישות שונות ומנוגדות באשר לאופיה של פילוסופיית ההארה אותה פיתח סוהרוורדי.
חלק מהחוקרים, למשל חוסיין זיאיי , מאמינים שההיבטים החשובים ביותר בהגותו הם הלוגיקה שעומדת מאחוריה וכן ביקורתו את המושגים המוגדרים לפי הפילוסופיה הפריפטטית.
מן הצד השני, חוקרים, ביניהם מהדי חאירי יזדי וסיד ג'לאל א-דין אשתיאני, מאמינים שהגותו של סוהרוורדי נשארת במסגרת הפילוסופיה הפריפטטית, ממשיכתה של אבן סינא.
מהדי אמין רזווי מעביר ביקורת על שתי קבוצות חוקרים אלו, בשל התעלמותן מהמימד המיסטי של כתביו של סוהרוורדי.
כהמשך לכך, חוקרים כגון אנרי קורבין וסיד חוסין נסאר, רואים את סוהרוורדי כתאוסופיסט ומתמקדים במימד שנזכר לעיל, המצוי במסגרת יצירתו.
בהסתכלה בפרספקטיבה אחרת, נדיה מפטוני , בחנה את כתביו של סוהרוורדי כדי לחשוף את אותם יסודות פילוסופיים המהווים דרך חיים.
כפי שהיא מטעימה, העדיפות של הלוגיקה הפרקטית על פני הלוגיקה התאורטית, הדגש של האינטואיציה, האופן שבו ניתן להשיג מוות אפשרי באמצעות הפרקטיקה של הפילוסופיה, וכן היכולת של הפילוסופיה להציע דרכים אפשריות לריפוי של מחלות נפשיות, עשויים להיחשב בהחלט בתור האלמנטים העיקריים של הפילוסופיה כדרך חיים בחיבוריו האלגוריים של סוהרוורדי.
סוהרוורדי הותיר לאחר מותו מעל 50 חיבורים, בפרסית ובערבית.
סנאוללה ע'פארי (בפשטו: ثناءالله غفاری; נולד באוקטובר 1994), ידוע יותר בערבית כשהאב אל-מוהאג'ר (شهاب المهاجر), הוא ראש ארגון טרור אפגני המשמש כאמיר מחוז ח'וראסאן של המדינה האסלאמית מאז 2020.
ע'פארי נולד למשפחת סוחרים ליד מחוז שאקרדרה בקאבול, על פי דיווחים משפחתו היגרה מהודו לאפגניסטן.
הוא קיבל חינוך דתי ממדרסה הגאפארי בקאבול, וקיבל תואר הנדסי באוניברסיטת קאבול.
לפי העיתונאי איראן אינטרנשיונל ואפגניסטן אינטרנשיונל טאג'ודן סורוש, הוא עבד כקבלן משנה של חברת אבטחה וביקר תכופות בשדה התעופה בגראם.
העיתונאי האפגני בילאל סוארי מדווח שע'פארי היה שומר מיוחד של סגני הנשיאים הראשונים דאז עבדול ראשיד דוסטום ואמרוללה סאלח, והיה לו רישיון להעברת נשק מאז 2017.
על פי הדיווחים, הוא הצטרף לרשת חקאני בין 2010 ל-2012, והפך לפעיל בדרג בינוני עד לעריקתו ב-2015. הטליבאן מכחישים שע'פארי היה חבר ברשת חקאני.
באפריל 2020, ע'פארי מונה לאמיר וראש המבצעים של ISIS-K.
על פי הדיווחים הוא גם האזרח הראשון שאינו אפגני או פקיסטני שנקרא אמיר ISIS-K.
לאחר הפיגוע בנמל התעופה בקאבול ב-2021, שתכנן ע'פארי, הטליבאן הודיעו כי ינקטו בכל אמצעי אפשרי כדי ללכוד אותו.
ב-6 ביוני 2023, על פי הדיווחים, מנהלת המודיעין הכללית של הטליבאן (GDI) החלה ב"מבצע גדול" נגד ISIS–K במחוז סירקנאי במחוז כונר עם לפחות 3 מקומות מסתור שנהרסו ו-14 חברי ISIS–K נהרגו.
מטרת המבצע הייתה להרוג או ללכוד את ע'פארי ודובר ISIS–K, סולטן עזיז עזאם, לאחר הסבר מודיעיני.
כלי תקשורת בפקיסטן דיווחו על מותו של ע'פארי ב-9 ביוני ב"נסיבות מסתוריות", תוך ציטוט של גורמי מודיעין אפגנים ופקיסטן.
קול אמריקה דיווח גם כי מקורות מודיעין אפגניים ופקיסטניים אישרו את מותו, אולם כתבו כי פקיד אמריקאי ופיקוד מרכז ארצות הברית לא יכולים לתת אישור למותו.
דובר הטליבאן מסר כי לא ניתן לאשר את הדיווחים.
האומות המאוחדות הודיעו כי יש לאשר את הדיווחים הללו.
במרץ 2024 טען אל-מירסאד, אתר אינטרנט שלדעתו קשור ל-GDI של הטליבאן, כי הוא חי בבלוצ'יסטן עם מקורביו.
שהאבּיה הוא כפר שיעי לבנוני בנפת צור שבמחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה של כ-422 מטרים מעל פני הים, כ-20 קילומטרים מזרחית לעיר צור, בשכנות סמוכה (ממזרח) לכפר דונין ולכפר סלעא (מצפון).
מערבית שלכפר שוכן הכפר מג'אדל.
העיירה נודעה במקור בשם "טיר זבּנא" (طيرزبنا), אך שמה שוּנה ל"שהאביה" בשנת 1968 לכבוד נשיא לבנון לשעבר פואד שהאב.
את שינוי השם יזם מנהיג מקומי שהיה בידידות קרובה עם שהאב, והשינוי נחקק בחוק מיוחד שעבר בפרלמנט הלבנוני ב-6 בינואר 1968.
אדוארד פאלמר איית את השם הקודם "תיר זִנְבֶּה" (تير زنبه – Teir Zinbeh), ופירש אותו: "המצודה של זִנְבֶּה".
הוא ציין כי זִנְבֶּה פירושו "גבעות בעמק", וגם מקום שממנו יורים על דרורים.
בשנת 1875, ויקטור גרן כתב על טיר זִנְבֶּה: "כפר זה מכיל מספר רב של אבנים מסתתות מפוזרות שהגיעו מכנסייה עתיקה שכעת היא הרוסה.
על בסיס עמוד מהבניין הזה [הכנסייה] מצאתי שני צלבים יווניים מפוסלים." להערכתו גרו בכפר 400 מתואלים.
בשנת 1881, משלחת של הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את טיר זִנְבֶּה: "כפר, בנוי מאבן, המאוכלס בכ-300 מתואלים, ממוקם על רכס, עם תאנים, זיתים, רימונים ואדמה חקלאית.
המים [מגיעים] ממעיין ובורות מים".
במסגרת מלחמת חרבות ברזל תקפה ישראל מטרות חזבאללה בכפר ובסביבתו.
ב-16 באפריל 2024, צה"ל חיסל בכפר את מוחמד חוסיין מוסטפא שַחוּרי, מפקד יחידת הרקטות והטילים של כוח רדואן.
יחד עימו נהרג אחד הפעילים ביחידה: מחמוד אבראהים פדלאללה.
שמו הקודם של הכפר, טיר זבּנא (طيرزبنا), מעורר גיחוך בערבית, מפני שהוא עלול להתפרש (בניקוד שונה) כ"עף הפין שלנו".
שה האלוהים (בלטינית, Agnus Dei) הוא ציור שמן שנוצר בין השנים 1635 ל־1640 בידי האמן הספרדי מתקופת הבארוק פרנסיסקו דה סורבראן.
היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד, ספרד.
הציור מתייחס לתוארו של ישו כ"שה האלוהים", כפי שהוא מופיע בבשורה על פי יוחנן (א', 29), שם מתאר יוחנן המטביל את ישו כ"שה האלוהים הנושא את חטאת העולם".
הגרסה של "שה האלוהים" מאוסף קרן GMG בשווייץ מתוארכת ונושאת חתימה משנת 1631. זוהי היצירה הראשונה של פרנסיסקו דה סורבאראן בנושא זה הנושאת תאריך.
ציור שמן זה נחשב לאחת היצירות הפחות נחקרות של האמן, ומקורו אינו ידוע.
בקטלוג הרשום הוא מופיע תחת מספר 39.
גרסה מתוארכת ונושאת חתימה משנת 1632, הידועה בשם "Agnus Dei Plandiura" או "האיל כשרגליו קשורות", היא ציור שמן במידות 60 × 83 ס"מ.
גרסה זו נחשבת לאחת מן המוצלחות ביותר, וכיום היא נמצאת בברצלונה באוסף סלבדו פלאנדיורה.
היצירה זכתה לפרסום בעקבות שימורה והצגתה כ"יצירת אורח" במוזיאון לאמנויות יפות בבילבאו בשנת 2004. בקטלוג הרשום היא מופיעה תחת מספר 55.
גרסה זו, שאין לה תאריך או חתימה, מתוארכת על פי הערכה לשנים 1635–1640, תקופת שיא יצירתו של פרנסיסקו דה סורבראן.
היא נחשבת לגרסה המוצלחת ביותר מבין הקיימות, ומוצגת מאז 1986 באוסף הקבע של מוזיאון הפראדו במדריד.
ידוע כי היצירה השתייכה לפרננדו השביעי, מלך ספרד, בזכות חותם שעווה שהשתמר על גב הציור.
מלאכת המכחול הווירטואוזית, איכותה של העבודה והפשטות של תלתלי ה"שַׁעַר הפקקי", הופכים אותה לאחת מן היצירות האלגנטיות והמהותיות של הבארוק הספרדי.
הציור בוצע בטכניקת שמן על בד, ומידותיו 38 ס"מ גובה ו־62 ס"מ רוחב.
בקטלוג הרשום הוא מופיע תחת מספר 105.
אגנוס די אוסף פרטי מדריד
במידות 37 × 58 ס"מ, ומתוארך בקירוב לשנים 1635–1640, ציור שמן קטן זה, גם הוא ללא חתימה, מהווה חזרה כמעט זהה – ואף במידותיו - לגרסה המוצגת במוזיאון הפראדו.
בשונה מגרסאות אחרות, הוא נעשה מן החיים.
ההיסטוריון מתיאס דיאס פדרון זיהה יצירה זו בשנת 1981, והיא מצויה כיום באוסף פרטי במדריד, מבלי שידוע דבר נוסף על מקור בעלותה.
בקטלוג הרזונה היא מופיעה תחת מספר 105.
גם יצירה זו מתוארכת לשנים 1635–1640, וללא תאריך או חתימה.
היעדר החתימה אינו מעורר כיום ספק לגבי איכותה וייחוסה לסורבראן בעיני המומחים, וזאת הודות לעבודות שימור שבוצעו בשנת 2005. תהליך השימור חשף את איכויותיה האמיתיות של היצירה, שלא ניתן היה לאשר קודם לכן בשל ניקוי אגרסיבי במיוחד שעברה בעבר ובשל שכבת לכה מחומצנת שהכבידה על מראיה.
מדובר בגרסה החמישית של "האיל כשרגליו קשורות", אשר נמכרה בבית המכירות הפומביות אנסורנה בשנת 1996. בקטלוג הרזונה היא רשומה תחת מספר 106.
גם גרסה זו חסרת תאריך או חתימה, ומתוארכת בקירוב לשנים 1635–1640. גרסה מעניינת זו מצויה ב"מוזיאון האמנות של סן דייגו", והיא קטנה יותר בממדיה: 35.56 × 52.07 ס"מ.
היצירה נתרמה למוזיאון בידי אן ר.
זוהי אחת משתי גרסאות בלבד שבהן ניכרת בבירור הדואליות שבין ציור טבע דומם לבין ציור דתי, באמצעות הילה סביב ראש האיל והכתובת "TANQUAM AGNUS" .
בקטלוג הרשום מופיעה היצירה תחת מספר 107.
הציור מופיע בחמשת עיבודי ה־BBC לטקסטים של אגאתה כריסטי, מאת התסריטאית שרה פלפס: "ולא נותר אף אחד", "עדת התביעה", "תעלומת המגייה השחורה" ו-"תעלומת האליבי החסר".
שימושו החוזר נועד לסמל את מצבו הכבול של הדמות האשמה, אשר הציבה את עצמה על דרך האבדון.
בשנת 1994 אימצה להקת מטאל מריצ'מונד, וירג'יניה, את השם "Lamb of God".
בשנת 2021 נעשה שימוש בציור על גבי עטיפת תרגום ה־NBV21 של התנ"ך בהולנדית.
הרומן "Lapvona" מאת אוטסה מושפג, שראה אור בשנת 2022, מציג גרסה שונה של הציור, ובה מתואר טלה לבן יותר וללא קרניים.
בקליפ הרשמי המלווה את השיר milk of the madonna מאת להקת דפטונס שולב הציור לצד ציורים נוספים המתארים טלאים.
שה יו'האו (בסינית: 石雨豪; נולד ב-26 בספטמבר 1998) הוא אתלט סיני, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (טוקיו 2025), אלוף אסיה באולם (טהראן 2018) וזוכה מדליית ארד במשחקי אסיה (האנגג'ואו 2023) בקפיצה לרוחק.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיים במקום שישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.23 מטר.
באליפות אסיה באולם שנערכה בטהראן שבאיראן בפברואר זכה במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.16 מטר.
באליפות העולם באולם שערכה בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת במרץ סיים במקום חמישי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.12 מטר.
ב-12 במאי קבע שיא אישי חדש של 8.43 מטר בתחרות שנערכה בשאנגחאי במסגרת ליגת היהלום.
באליפות אסיה באולם שנערכה באסטנה שבקזחסטן בפברואר סיים במקום שישי בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.70 שניות.
במשחקי אסיה שנערכו בהאנגג'ואו שברפובליקה העממית של סין בספטמבר-אוקטובר זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.10 מטר.
באליפות אסיה באולם שנערכה בטהראן בפברואר סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.75 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיים במקום 24 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.68 מטר.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו שביפן בספטמבר זכה במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.33 מטר, אחרי מתיה פורלאני מאיטליה (8.39 מטר) וטאג'יי גייל מג'מייקה (8.34 מטר).
שַׂהֲרֹן שֶׁלַח (נולד ב-3 ביולי 1945) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי, ארצות הברית.
הוא בנו של המשורר יונתן רטוש (שמו הספרותי של אוריאל שלח) ושל דבורה, בתם של שמואל ורודה כצנלסון ואחותו של העיתונאי הרוויזיוניסט קלמן כצנלסון.
הוא גם נכדם של יחיאל ופנינה היילפרין ואחיינם של המשוררת מירי דור והבלשן עוזי אורנן.
שלח למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב.
בתחילת שנות ה-60 סיים לימודים לתואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן שירת ביא"ל (יחידת אכ"א למחשב) ליד מרכז המחשבים של צה"ל (ממר"ם).
את תואר הדוקטור קיבל בשנת 1969 (כשהיה בן 24) באוניברסיטה העברית, על עבודה שכותרתה "קטגוריות של מחלקות מודלים" שנעשתה בהנחייתו של מיכאל רבין.
שלח עוסק בלוגיקה מתמטית, תורת המודלים ותורת הקבוצות.
הוא אחד המדענים הפוריים בעולם, כשהוא זוקף לזכותו מספר מאמרים רב, מהגבוהים בהיסטוריה, כ-1,100 מאמרים.
שלח פתר בעיות מתמטיות רבות.
בתורת המודלים פיתח תחום הקרוי classification theory ובאמצעותו פתר את בעיית Morley
הוכיח שבעיית וייטהד אינה ניתנת להכרעה במסגרת תורת הקבוצות המקובלת.
פיתח את תאוריית Possible Co-Finalities - PCF ואת המושג של Proper Forcing והוכיח עקביות של אקסיומות כפייה שונות.
שלח הוא חתן פרס ארדש (1977), פרס פוליה (1992), נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בשנת 1988, נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1991 וב-1998 זכה בפרס ישראל לחקר המתמטיקה.
בשנת 2018 זכה בפרס רולף שוק ללוגיקה ופילוסופיה.
אחיו הוא השופט חמן שלח, אשר נרצח ביחד עם אשתו אילנה שלח ובתם צליל ב.
שַׁהְרַזָאד (מפרסית: شهرزاد, מוכרת גם כ"שחרזאדה", לפי ההגייה הרוסית) היא הדמות העיקרית ומספרת הסיפורים מהספרות המזרח-תיכונית של "סיפורי אלף לילה ולילה".
לפי סיפור המסגרת, המלך שאהריאר, שמלך בסמרקנד על ארצות המזרח, גילה שאשתו בגדה בו, ובעקבות סיפורים דומים ששמע הגיע למסקנה כי כל הנשים הן בוגדניות.
בעקבות זאת החליט להוציאה להורג.
המלך דרש מהווזיר שלו להביא לו בכל ערב נערה בתולה כדי להיות לו לאישה, ובבוקר למחרת היה מצווה להוציאה להורג.
3,000 ימים לאחר-מכן, בעוד הממלכה אחוזת אימה ממעשי המלך, הווזיר לא הצליח למצוא בתולות נוספות, ובייאושו גילה את הסיפור לשהרזאד, בתו החכמה והמשכילה.
כאשר שמעה מהווזיר על משימתו וגורל הנערות, החליטה שהרזאד להיות הבאה בתור, בכוונה להציל את שאר נערות הממלכה - למרות כל הפצרותיו של הווזיר.
היא שיתפה בתוכניתה את אחותה הצעירה ממנה, דוניאזאד (בתרגומים אחדים - דינאזאד).
בליל כלולותיה ביקשה שהרזאד מהמלך להביא את אחותה כדי שתוכל להיפרד ממנה.
דוניאזאד ביקשה משהרזאד לספר לה ולמלך אחד מסיפוריה, כדי לשמח את רוחם לפני שנת הלילה.
המלך הסכים, ושהרזאד פתחה בסיפור, אך עד עלות השחר לא סיימה שהרזאד את הסיפור, ואמרה למלך שלצערה הרב היא תצטרך להפסיקו באמצע.
המלך, שרצה לשמוע את סוף הסיפור, החליט להשאיר אותה בחיים עד ללילה הבא.
בלילה זה המשיכה שהרזאד בסיפור, שהסתעף לסיפור נוסף, ונעצרה באמצעו.
באופן הזה, בעודו מצפה בכיליון עיניים להשלמת הסיפור הקודם מדי לילה בלילה, השאיר המלך את שהרזאד בחיים, עד שלאחר 1,001 לילות של סיפורי הרפתקאות ושלושה בנים שנולדו לו, החליט לחדול ממנהגו ושהרזאד ניצלה.
הסיפורים נכתבו במתכונת ספר פרסי עתיק הקרוי "הזר אפסאנה" או "אלף מיתוסים".
המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב חיבר את "שחרזאדה", סוויטה סימפונית לפי סיפור המעשה, שעודה פופולרית עד היום.
הכוראוגרף מיכאל פוקין חיבר בלט למוזיקה של רימסקי-קורסקוב ללהקת הבלט רוס של סרגיי דיאגילב ובמיוחד עבור הרקדן המהולל ואצלב ניז'ינסקי.
הבלט עלה בהצגת בכורה לאחר מות המלחין ולמורת רוחה של אלמנתו, נדז'דה רימסקאיה-קורסקובה, שהתנגדה לשימוש שנעשה ביצירה של בעלה.
שהיד הוא מונח דתי-מוסלמי, שפירושו המילולי הוא "עֵד".
זהו תואר שניתן למוסלמי שמת תוך כדי קיום מצווה דתית, תוך כדי מלחמה או כל צורת מאבק אחרת (גם לא אלימה או פסיבית) למען הדת.
וכן אם מת תוך כדי הגנה על משפחתו, רכושו, או דמו.
שהיד נחשב גם מוסלמי שמת ממגפה, מטביעה ושריפה, ועוד.
בארצות ערב משתמשים במונח זה בין היתר כתואר לחיילים שנהרגו במילוי תפקידם (כך נהוג גם בקרב הדרוזים באשר לחללי צה"ל הדרוזים).
בקרב הפלסטינים נעשה שימוש במונח זה בין היתר כתואר למחבלים רוצחים שביצעו פעולות טרור נגד מדינת ישראל למען המדינה הפלסטינית, למשל במלחמות, באינתיפאדות ובמבצעי צה"ל השונים.
שהיד נחשב כמי שמקומו בגן עדן מובטח.
זאת על-פי הפסוק בקוראן: "...ואל תחשיבו את הנהרגים למען אללה מתים, אלא הם חיים אצל ריבונם ומקבלים את שכרם" (סורת "א'אל עמראן" - آل عمران, פסוק 169).
אישה נחשבת ל"שהידה" (شهيدة) אם מתה בעודה בהריון, או במהלך קיום מצווה דתית, אולם יש מחלוקת בין אנשי הדת המוסלמים אם אישה יכולה להשתתף במלחמה למען הדת.
במהלך חיו של הנביא מוחמד היו נשים רבות שעזרו בשדה הקרב ואף כאלו שהשתתפו בקרבות בעצמן (הידועה ביותר מביניהם היא חאולה בינת אל-אזוור).
במהלך האינתיפאדה השנייה ביצעו נשים פיגועי התאבדות, אולם רובן היו חילוניות.
מנהיג חמאס אחמד יאסין, שהתייחס לסוגיה, אמר שאישה רשאית לצאת לפיגוע התאבדות (בלשונו: פעולה שבה היא נעשית "שהידה") רק אם חטאה חטא חמור שדינו מוות, כגון חילול כבוד המשפחה.
בנסיבות אלה, לטענתו, המעשה הוא בבחינת כפרה על החטא ומעניק לה את התואר "שהידה".
יש שסבורים כי המונח הוא תרגום של המילה היוונית "מרטיר" (Μάρτυς), שמשמעותה המילולית אף היא "עֵד", ומשמשת כמונח מקביל בנצרות למשמעות הדתית של "שהיד".
פרשנויות מוסלמיות למונח גורסות כי "שהיד" מעיד במותו על אמונתו, או ש"שהיד" מת כביכול תוך כדי אמירת ה"שהאדה" (الشهادة - המוטו של האסלאם).
שורש מקביל - שׂה"ד (בשי"ן שמאלית) - קיים גם בארמית, וכמה מילים משורש זה מופיעות בתנ"ך.
למשל, נכתב כי לבן הארמי כינה את הגלעד שעליו אכל עם יעקב " יְגַר שָׂהֲדוּתָא" (בראשית, ל"א, מ"ז).
המונח מופיע אין-ספור פעמים בתלמוד, וכן ברבים, 'סהדי' – עדים.
בשיח הישראלי בעברית מרבים להשתמש במונח "שהיד" בנוגע למפגעים פלסטינים מתאבדים.
למעשה אף שאותם מְפגעים נכללים במניין ה"שהידים" הפלסטינים, אך הם מיעוט מבוטל בתוכו.
כמו כן, למְפגע מתאבד יש בערבית מונח נפרד מאותו שורש, "אסתשהאדי" (استشهاديّ), וכך גם לפיגועי ההתאבדות עצמם: "עמליאת אסתשאהדיה" (عمليّات استشهاديّة).
מקורם של מונחים אלה הוא הפועל "אִסְתַשְהַדַ" (استشهد) בבניין העשירי בערבית, שמשמעותו 'הפך לשהיד'.
מרים פרחאת כונתה "אם השהידים" לאחר שבניה נהרגו בפעילות חבלנית נגד ישראל, ואף עודדה את בנה לצאת לפיגוע, ויצאה בצהלות שמחה כשמצא בו את מותו.
בתרבות המוסלמית המונח "שהיד" משמש גם במשמעות בלתי לוחמנית.
כך, למשל, עבדאללה הראשון, מלך ירדן נקרא שהיד, כיוון שנרצח בידי מתנקש בעת שהתפלל במסגד אל-אקצא.
גם עולים לרגל למכה שנספו בשל תאונה בדרך זוכים לאחר מותם לתואר "שהיד".
בתרבות הערבית האזרחית משמש המונח "שהיד" במשמעות "חלל מלחמה", וזוהי גם המקבילה למונח "חלל צה"ל" בקרב הדרוזים הישראלים המשרתים בצה"ל.
הפרשנות העממית מספרת כי שהיד שעולה לגן עדן זוכה ב-72 בתולות כפרס על הקרבת חייו.
פרשנות זו שנויה במחלוקת בין חכמי הדת המוסלמית, ולעיתים ההתייחסות הציבורית לשהידים כוללת רעיון זה או דומה לו.
אמונות עממיות רבות נקשרו בגורלו של השהיד אחרי מותו, למשל: גופתו אינה מתקררת ואינה נרקבת, ואפילו יש אגדה האומרת כי הבתולות העומדות כביכול לרשות השהיד לעולם אינן ב"מחזור" כך שהן תמיד זמינות לרשותו (המוסלמים, כמו היהודים, רואים באישה נידה כשהיא במחזור).
לגבי נשים, אם הן מתות רווקות, נאמר שהן זוכות לחתן בגן העדן.
מועדון הכדורגל שהיד קנדי יזד (בפרסית: شهید قندی یزد) היא קבוצת כדורגל מיזד.
הקבוצה משחקת בליגת העל האיראנית, והיא קבוצת הכדורגל הראשונה מיזד שעלתה לליגה הבכירה.
הספונסרית של הקבוצה היא "חברת שאהיד גאנדי יזד כבלים".
שהם סמיט נולדה בירושלים, לאם ילידת ירושלים ולאב כימאי יליד אוסטרליה.
בשנת 1975 עברה משפחתה, בעקבות עבודת האב, למושבה מנחמיה שבעמק הירדן.
למדה בבית החינוך המשותף למשקי עמק הירדן ובתיכון בית ירח.
בוגרת בצלאל בהצטיינות (סיימה ב-1991, עיצוב תעשייתי), למדה בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב בשנים 1994–1996.
סיפוריה הראשונים נתפרסמו ב"העיר", "עיתון 77" "מאזנים" ובאנתולוגיה "הסיפור החדש" בעריכת חיים פסח (כתר, 1995).
קובץ סיפורים ראשון, "לבי אומר כי זכרוני בוגד בי", יצא לאור ב-1996, אף הוא בעריכת חיים פסח (סדרת "כותרים", "כתר", 1995).
קובץ סיפורים שני, "הוםסנטר", יצא לאור ב-2002 (סדרת "פרוזה", "ידיעות אחרונות").
סיפורים קצרים נוספים פורסמו באנתולוגיות שונות ובכתבי עת לספרות, ותורגמו לשפות שונות.
"טייק אווי", "קומדיה שחורה בחדר הלידה" עם איורים של מרב סלומון, יצא אף הוא לאור ב-2002 (כנרת זמורה-ביתן דביר).
עם בן-זוגה אמנון כץ תרגמה רומנים אחדים, בהם "האדמה מתחת לרגליה" מאת סלמאן רושדי (הוצאת "ידיעות אחרונות"), "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס (הוצאת זמורה-ביתן-מודן, 2010) וילדי המסילה של אדית נסביט (הוצאת מודן, 2016).
כמבקרת ספרות, תקשורת ותרבות פרסמה מאות רשימות ביקורת בבימות שונות, בהן מוסף "ספרים" של "הארץ", מוסף "ספרות ותרבות" של "ידיעות אחרונות", מגזין "TheMarker", "פנים" (כתב עת לחינוך, תרבות וחברה, הסתדרות המורים, עורך רוביק רוזנטל).
כותבת בקביעות למוסף "ספרים" של "הארץ", בעלת טור ביקורת תקשורת בכתב העת "העין השביעית" של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
סמיט היא גם סופרת ילדים ומבקרת ספרות ותרבות ילדים.
עד היום יצאו לאור 30 ספרים מפרי עטה, ובהם ספרים לבני הגיל הרך ועיבודים חדשניים למיתוסים של עמי העולם.
סיפורים קצרים לילדים נתפרסמו בירחון "עיניים", ביקורות על ספרי ילדים נתפרסמו ב"דףדף".
בעלת טור ביקורת ספרות ילדים ונוער ב"הד החינוך".
זכתה במלגה מטעם קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, סופרת אורחת של משרד החינוך בשנים, 2005, 2007, 2009, מלמדת בסדנאות כתיבה במסגרות שונות, כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשס"ט.
כלת פרס אקו"ם לשנת תשע"א.
זכתה ב-2014 בפרס דבורה עומר, כלת פרס אקו"ם בתחום הספרות לשנת 2014. פסטיבל חיפה להצגות ילדים 2017: פרס המחזה על "דודה לאה מאת שומיש", בבימוי הגר בן-זקן.
זכתה בפרס לאה גולדברג לספרות ילדים ונוער לשנת תשע"ז (2017) על ספרה 'דודה לאה – מאת שוּמיש' בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן.
זכתה בפרס ביאליק לספרות יפה לשנת 2018 על מפעל ספרותי רב שנים של כתיבה, עריכה ותרגום לילדים.
בשנת 2021 זכתה בפרס דבורה עומר על ספרה "מי בכלל המציא את בית הספר?!".
באמצע שנות ה-90 נישאה למתרגם אמנון כץ, ולהם שלושה ילדים.
לאחר 26 שנות זוגיות התגרשו.
לבי אומר כי זיכרוני בוגד בי: ספרה הראשון, שראה אור בהוצאת כתר בשנת 1996. הספר הוא אסופת סיפורים קצרים, הנעים על הגבול בין המציאות לדמיון ומשקפים, בהגזמה, בהומור, באירוניה, ובלשון בעלת משמעויות שונות, את ריקנות האדם במציאות הפוסטמודרנית מחד ובמציאות הישראלית מאידך.
הוםסנטר: ראה אור בהוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד בשנת 2002. קובץ סיפורים קצרים הבוחנים ומבקרים את מושגי הבית והמשפחה ואת התפקידים השונים בזירה המשפחתית והלאומית של תקופתו.
שם הקובץ, כשמה של רשת ישראלית-עממית למוצרי בניין ובית, מצביע על מקומו המרכזי של "הבית" בהוויה הלאומית, וקשור גם למחזורית של התפקידים במשפחה, הגוררת, בין היתר, את הקונפליקט הבין-דורי.
שמות הפרקים האירוניים, ברוח מחלקות בכלבו - "כלי בית", "כלי עבודה", "כלי משחית" - מציעים קטגוריות שונות מאלו המסורתיות (הורה, בן, בן-זוג) ומצביעים על פונקציות נוספות הפועלות במערכת המשפחתית/לאומית.
האירוניה והפרודיה שבשימוש במותג מסחרי מבקשת להצביע הן על גישתה הבלתי-סנטימנטלית של הכותבת לנושא שהוא בדרך כלל כר פורה לרגשנות, הן על הגודש והאקלקטיות המאפיינים את ה"בית" – זה הקונקרטי וזה המושגי; על מהותם חדשה של "מוסדות" הנישואים והמשפחה בעולם הקפיטליסטי.
סידור הסיפורים על ציר-זמן, משרטט מהלך של "הקמת-בית", מעבר לחיים זוגיים, הורות ופרידה מן ההורים.
השגרה הביתית, החיים שעין או אוזן רטרואקטיבית נוסטלגית תתפוס כ"שלווים", "יומיומיים", מוצגים בסיפורים לא פעם כמלחמת קיום, כאשר עירוב התחומים משמש גם ככלי פרודי, לניגוח תסמונות ישראליות, שהמרכזיות בהן המשתקפות בקובץ היא חרדת חדירה, אי קבלת האחר, הדחקת בעיות חברתיות וכניעה לתרבות הצריכה.
טייק אווי: קומדיה שחורה בחדר הלידה: יצא לאור בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר בשנת 2002. זהו סיפור מאויר שכתבה סמיט ואיירה מרב סלומון, המתאר שתי עלילות מקבילות: התקדמות תהליך הלידה של אישה, ומנגד התפתחות תאבונו הרב של בעלה, ההולך ומאביס עצמו בסיועה של המיילדת.
זוהי פרודיה העוסקת בהבדל בין החוויה הגברית לנשית במהלך ההריון ובלידה, וכן על התערבותו של הממסד הרפואי הגברי בחוויה האינטימית.
שמלות כלות - רומן גרפי - איורים:איתן אלוא (איתן אלוא/הוצאה עצמית 2018 בתמיכת מפעל הפיס).
סיפור פוסט מודרני, גרוטסקי וחסר בלמים, על כלה חסרת ביטחון שבעצת מגדת עתידות קבעה מועד לחתונתה וזאת לפני שמצאה חתן, ועל אמה המתכוננת לאירוע כאילו הוא חתונתה שלה.
הסיפור נדפס לראשונה בשנת 2002 בקובץ "הומסנטר", וקיבל חיים חדשים תחת פרשנותו האיורית והעיצובית של איתן אלוא.
בארץ תיק-תק (כתר 1997): אגדה בת זמננו על נסיכה מרדנית בארץ הסוגדת לתרבות המהירות.
עלתה כהצגת ילדים בתיאטרון אורנה פורת בבימויו של ארז שפריר שגם מככב בה.
ירח נודניק (תמוז 1999): סיפור מחורז על ירח טרדן המתערב בשגרת ההשכבה של ילדה קטנה.
סיפור על ההבדלים בין צמד דודים הונגרים, ועל אהבתם המשותפת הגדולה לילדה אווה.
(ספריית פועלים 2003): סיפור-קומיקס על בלגן גדול שמחולל גמל קטן, שנולד מתוך דיאלוג בין אבא לבן.
איורים: רותו מודן (השתתף ב"מצעד הספרים" 2004, מופיע ברשימת מאה ספרי הילדים המומלצים של יעל דר)
שישה גיבורים גדולים (כנרת זמורה 2006): סיפורי גיבורים ממיתולוגיות של עמי העולם מסופרים ברוח קלאסית-מודרנית: פרסאוס (מיתולוגיה יוונית), ראמה (מיתולוגיה הודית), גילגמש (מיתולוגיה בבלית), אודין (מיתולוגיה נורדית) ארתור (אגדות המלך ארתור האנגלי), דוד (התנ"ך).
מפלצות מן המיתולוגיה היוונית (הוצאת אנונימה - דניאלה די-נור 2007): סיפורי מפלצות מן המיתולוגיה היוונית, מסופרים ברוח קלאסית-מודרנית השואבת את השראתה מאיוריה של המאיירת והאמנית שרה פאנלי.
יומטיול ירושלים או כל מה שקרה לדניאל, אריה האריה וסבתא יזרעאלה (הוצאת אנונימה- דניאלה די-נור 2008): מדריך סיפורי לסיור באתרי ירושלים.
שש גיבורות גדולות (כנרת-זמורה 2008): סיפורי גיבורות ממיתולוגיות של עמי העולם, מסופרים ברוח מודרנית ופמיניסטית: אטלנטה (מיתולוגיה יוונית), איזיס (מיתולוגיה מצרית), מרים (התנ"ך), פלה והיאקה (מיתולוגיה הוואית), קקוארשוק (מיתולוגיה אינואיטית).
אבא אכל דיסה (כנרת בית הוצאה לאור 2010): מה קורה כשילדה קטנה, אמא וסבתא מחליטות יום אחד להיות תינוקות?
סיפור מצחיק ושובר מוסכמות על היפוכי תפקידים.
האגדות שלנו – אוצר האגדה העברית לילדים (הוצאת דביר 2011) איורים: ולי מינצי.
ילד עיר (הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2012) איורים: מיכל בוננו.
אות בבאר (כנרת 2013) איורים: ולי מינצי.
סיפור אחרי השינה (כנרת 2014) איורים: עינת צרפתי
משל חז"ל על שועל (שזלל): על פי מדרש "השועל והכרם", קהלת רבה (כנרת 2014) איורים: עומר הופמן
יקינתון - סיפור על חברות ושיר (כנרת 2015) איורים: רוני פחימה.
שש תחבולות גדולות במיתולוגיות של עמי העולם (כנרת 2015) איורים: איתן אלוא
אגדת אסטריד (צלטנר 2015) איורים:סשה נאומוב
דודה לאה מאת שומיש (כנרת 2016) איורים: נטלי שנקר
אברה - המסע אל הציור (כנרת 2017) ציורים: אברהם פרדו
אגדת קמצא ובר-קמצא (כנרת 2017) איורים: עינת צרפתי
ילד חולות - שישה סיפורים בעקבות ס.
יזהר (הקיבוץ המאוחד 2017) איורים: ולי מינצי
מי בכלל המציא את בית הספר?!
ועוד שאלות שכדאי לשאול בדרך לשם (כנרת 2019) איורים: עינת צרפתי
אגדות אמיתיות 50 נשים לגדול איתן (כנרת זמורה דביר 2019) איורים: מאיירים/ות שונים, עריכה: יעל מולצ'דסקי, יוזמה: המריצה
(כנרת זמורה דביר 2021) איורים: ארז וינר
ילד עיר: גונבי האופניים (כנרת זמורה דביר 2022) איורים: מיכל בוננו
פרחים למשורר הלאומי (כנרת זמורה דביר 2023) איורים: ולי מינצי
הצבעים מדברים איתי, פגישה עם אורי ריזמן (מרכז גוטסמן לתחריט, אטליה שמי וגלריה שיתופית כברי, 2025) איורים: ולי מינצי
גן פסלים, פגישה עם יחיאל שמי (מרכז גוטסמן לתחריט, אטליה שמי וגלריה שיתופית כברי, 2025) איורים: רוני פחימה
תרגומים נבחרים (עם אמנון כץ)
האדמה מתחת לרגליה מאת סלמאן רושדי/ ידיעות אחרונות 2002
הודעה חשובה לסילונית הסנונית, מאת ג'וליה דונלדסון / כנרת 2009
חנונוזאור רקס, מאת ג'וליה דונלדסון/ כנרת זמורה-ביתן דביר 2009
(ואני לא), מאת ברברה בוטנר/ כנרת 2010
אוליבר טוויסט, מאת צ'ארלס דיקנס/ מודן 2010
הטרול, מאת ג'וליה דונלדסון/ כנרת 2010
המנצחים, מאת דייוויד מקי/ כנרת 2010
קרנפים לא אוכלים פנקייק/מאת אנה קמפ, כנרת 2010
הנרי הנורא, מאת פרנצ'סקה סימון/ כנרת 2010
הנרי הנורא והמועדון הסודי, מאת פרנצ'סקה סימון/ כנרת 2010
עד עצם היום הזה: 8 ספורים ראשונים, מאת טוני רוס/ כנרת 2010
תהיה בריא מוריס מגי, מאת פיליפ ס' סטיד/ כנרת 2011
תרנגול בגדול!, מאת קית' גריבס/ כנרת זמורה-ביתן דביר 2011
תרנגלת אחת קטנה, מאת עלקה וובר/ משכל 2011
כלבים לא רוקדים בלט, מאת אנה קמפ ושרה אוגילוו/ כנרת 2011
הנרי הנורא מחנך את המורה החדש, מאת פרנצ'סקה סימון/ כנרת 2011
הנרי הנורא ופצצת הסרחון, מאת פרנצ'סקה סימון/ כנרת 2012
הנרי הנורא ומכונת הזמן, מאת פרנצ'סקה סימון/ כנרת 2012
במזל דב, מאת מקס קורנל/ כנרת 2012
ג'ק ועץ ההוקוס-פוקוס, מאת ג'וליה דונלדסון / כנרת 2012
תהיה גבור, נדי!, מאת איניד בלייטון/כנרת 2012
נדי מסתבך בצרה/ איניד בלייטון/כנרת 2012
רוני ארנבנת רוצה הכל, מאת מיקל ב' קפלן/ כנרת זמורה-ביתן דביר 2012
קרנפים לא אוהבים פנקייק, מאת אנה קמפ ושרה אוגילוו/ כנרת 2012
פשטידת הפלא, מאת נורמן לינדזי/ סדרת הרפתקה, אוקיינוס-מודן 2013
כח הנסיכות: ההבטחה הסודית, מאת פאולה הריסון/ כתר, 2013
כח הנסיכות: פנינת המשאלות, מאת פאולה הריסון/ כתר, 2013
כח הנסיכות: תעלומה לאור ירח, מאת פאולה הריסון/ אנונימה, 2014
פלא, מאת ר"ג'י פלאסיו/ זמורה-ביתן 2013
שבעה עכברים עורים, מאת אד יאנג/ עם עובד 2014
הנרי הנורא והנקמה המתוקה, מאת פרנצ'סקה סימון/ כנרת 2014
כח הנסיכות: טבעות הקסם, מאת פאולה הריסון/ אנונימה, 2014
כח הנסיכות: האבן הזוהרת, מאת פאולה הריסון/ כתר, 2015
כח הנסיכות: תליון הכסף, מאת פאולה הריסון/ כתר, 2015
מר טיגריס מתפרע, מאת פיטר בראון/ כנרת 2016
ילדי המסילה מאת אדית נסביט/ סדרת הרפתקה, אוקיינוס-מודן 2016
בבות של ניר, מאת ג'וליה דונלדסון/ כנרת 2016
הנסיכה בשחר, מאת שנון הייל ודין הייל/ כנרת 2016
הנסיכה בשחר ומסיבת הנסיכות המושלמת, מאת שנון הייל ודין הייל/ כנרת 2017
חוות קולד קומפורט, מאת סטלה גיבונס/ תשע נשמות 2017
פיל קטן עיר גדולה, מאת מיק קוראטו/ כנרת 2017
כל אחד הוא פלא, מאת ר"ג' פלאסיו/ זמורה-ביתן 2017
אוגי ואני: שלושה סיפורי פלא, מאת ר"ג' פלאסיו/ זמורה-ביתן 2017
הנסיכה בשחר ושבט הארנבים הרעבים, מאת שנון הייל ודין הייל/ כנרת 2018
סופרג'ף, מאת מאט קאר/ כנרת 2018
הספור הטוב של דב, מאת פיליפ ס' סטיד, 2018
הנסיכה בשחר יוצאת לחפשה, מאת שנון הייל ודין הייל/ כנרת 2019
זאת אני, מרגרט, מאת ג'ודי בלום/ זמורה-ביתן 2019
הנסיכה בשחר מפגש הגיבורות, מאת שנון הייל ודין הייל/ כנרת 2020
שהרה בלאו (בעבר: שרה בלאו; נולדה ב-17 במאי 1973) היא סופרת ופובליציסטית ישראלית.
בלאו נולדה בבני ברק (עיר המופיעה ברבות מיצירותיה) בת בכורה למשפחה דתית לאומית.
סבתה הייתה בת למשפחת הרצל.
במסגרת שירותה הלאומי התנדבה במכון ללימודי השואה בחיפה, שם החלה להדריך ולתעד ניצולי שואה.
בכתיבתה הפובליציסטית בעיתונים השונים (מעריב, הארץ, העיר) עסקה בלאו בסוגיות הקשורות לחיי הדת והמדינה, היא נחשבה לאחת הנציגות הבולטות של זרם "הדתיים החדשים" ונוהגת להציג עצמה כ"דתיה לייט".
במאמר "רבין מת, החצאית התקצרה" קישרה בין רצח רבין לבין הפיצול שחל בציונות הדתית.
את הדברים האלו אמרה גם בטקס הזיכרון ליצחק רבין (2012).
את דרכה הטלוויזיונית החלה בגיל 19 בתוכנית הדת של מוצאי שבת בערוץ הראשון.
בשנת 1999 יזמה את טקסי יום השואה האלטרנטיביים שהתקיימו בשנים הראשונות בתל אביב, ומאז התפתחו ונערכו במקומות שונים בארץ.
הטקסים עסקו בהיבטים שונים של זיכרון השואה מנקודת מבט אישית וחברתית של הדוברים, ועוררו בתחילה פולמוסים רבים בנוגע לאופן שבו אמורים לציין את יום השואה.
בבסיס יצירותיה הספרותיות עומדים מיתוסים יהודיים אותם היא מעמידה לבחינה מחודשת.
ספר הביכורים שלה, "יצר לב האדמה" (2007), שיצא בהוצאת זמורה ביתן, עוסק באישה היוצרת לעצמה גולם דמוי גבר, שהוא גלגולו של הגולם שיצרו היהודים במרד גטו ורשה, שבסופו של דבר החיש את חורבן הגטו.
גלגולו החדש של הגולם שיוצרת גיבורת הספר הבודדה, הרסני כקודמו.
בשנת 2020 הספר ראה אור באיטליה ונבחר לאחד מספרי השנה של העיתון קוריירה דלה סרה.
הספר נע בין גרסה חתרנית של המיתוס לבין נוכחותו, השלכותיו והשתקפויותיו הסמויות והגלויות בחייהן של נערות אולפנה בבני ברק בסוף המאה ה-20.
בלאו כתבה את המחזה "האחרונה" על זוג ניצולות שואה המתקוטטות ביניהן מי תזכה לשרוד ולהישאר הניצולה האחרונה עלי אדמות, אשר הועלה ב-2003 בפסטיבל תיאטרון קצר, וכן סיפורים קצרים שפורסמו בעיתונים ובאנתולוגיות שונות בארץ ובעולם.
ב-2014 העלתה את הצגת היחיד הספרותית "ותכתוב", בעלת האלמנטים אוטוביוגרפיים בה גילמה דמותה של סופרת המנסה להתגבר על ליבה השבור, תוך שהיא מתאמצת לסיים את הרומן הגדול שלה: עיבוד מודרני רומנטי לסיפור יעל וסיסרא.
ההצגה (יצירה משותפת לה ולבמאית עמנואלה עמיחי) הועלתה לראשונה בפסטיבל "מרכז הבמה" במסגרת פסטיבל ישראל 2014.
לצד ההצגה, בפרויקט ראשוני מסוגו, ראה אור הספר "יתד" (הוצאת זמורה ביתן) שהוא הספר שדמות הסופרת כותבת על הבמה לעיני הצופים, שיכלו לרכשו לאחר ההצגה, לאחר שצפו במהלך כתיבתו על הבמה.
ספרה הרביעי, "האחרות", שראה אור ב-2018 הוא מותחן פסיכולוגי, העוסק בנשים שאינן רוצות ילדים, ונרצחות על רקע זה.
בלאו הייתה מהזוכים בפרס היצירה לסופרים ומשוררים לשנת ה'תשע"ה.
מנימוקי ועדת הפרס: "יוצרת מקורית, ברוכת דמיון, העזה תיאורית ועושר סגנוני.
זיקתה לעולם היהודי עמוקה, אך מבעה נונקונפורמיסטי ובורא עולם עשיר המקושר למסורת ולחיים האמוניים ועם זאת פורץ מגבולותיו."
בלאו סובלת מאדרמטוגליפיה, העדר טביעות אצבעות.
יצר לב האדמה (זמורה-ביתן, תשס"ז 2007)
נערות למופת (זמורה-ביתן, תשע"ב 2012)
הראשונות, מסע אישי אל נשות התנ"ך, כנרת, זמורה, דביר, 2022
"שהחיה תמות" (צרפתית: "Que la bête meure") הוא מותחן קולנוע צרפתי, משנת 1969, בבימויו של קלוד שברול.
הסרט, המבוסס על סיפור של ססיל דיי לואיס (בשם העט שלו, ניקולס בלייק), מתרחש בברטאן שבצפון צרפת ועוסק באב המנסה למצוא את האיש שפגע והרג את בנו בתאונת פגע וברח לאחר שנשבע כי ימצא את האיש ויהרוג אותו.
הסרט הוא אחד מסרטיו המפורסמים והמוערכים של שברול והוא חלק מסדרת סרטים שביים שברול בסוף שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 שזכו להערכה מיוחדת.
הסרט נפתח בתמונות ילד האוסף צדפות על חוף הים ובמקביל, מכונית פורד מוסטנג פתוחה הנוסעת במהירות על כביש לאורך החוף ובה גבר וצעירה בלונדינית.
המפגש הקטלני מתרחש בהצטלבות רחובות של עיירת חוף.
הילד נהרג במקום ונהג המכונית נמלט ללא שהאט כלל לראות מה אירע.
שארל, אביו מוכה הצער של הילד, נשבע לאתר את הנהג ולהרוג אותו ומתחיל לתעד את מחשבותיו ותוכניתו ביומן סודי.
המשטרה נכשלת באיתור הנהג וכשנה מיום התאונה, מצליח האב באורח מקרי לאתר את הצעירה הנוסעת, הלן, וקושר איתה רומן במטרה להגיע דרכה אל הנהג.
שארל והלן נוסעים לבית משפחת הלן בקמפר (Quimper) הסמוכה ושם מגיע שארל למסקנה כי הנהג הפוגע הוא פול, גיסה של הלן.
פול הוא מנהל מוסך הרודה בגסות בכל הסובבים אותו, כולל אשתו ובנו אותם הוא אף מעליב בפני שאר בני המשפחה.
פיליפ, בנו של פול, מצהיר באוזני שארל כי הוא רוצה להרוג את אביו והם מתכננים ביחד את צעדיהם.
שארל מחליט להרוג את פול בעת שיט בסירה.
הוא רוכש בעזרת פול סירה ומזמין אותו לשיט בים.
השיט הדרמטי הוא אחד משיאי הסרט ולאחר סיומו עומד שארל בפני חקירת המשטרה.
הסרט מסתיים במכתב אותו משאיר שארל להלן ובו הוא מסביר את צעדיו.
מישל דושוסואה - שארל תנייה (האב השכול)
ז'אן יאן - פול דקור (הנהג הפוגע)
קרולין סלייה - הלן לנסון (הנוסעת, בת הזוג של שארל)
אנוק פרז'ק - ז'אן דקור (אשת פול, אחות הלן)
מרק די נאפולי - פיליפ דקור (בנם של פול וז'אן)
מוריס פיאלה, שחקן שהתפרסם בהמשך הקריירה שלו כבמאי בולט, מגלם את תפקיד מפקח המשטרה.
שם הספר האנגלי עליו מבוסס הסרט הוא "The Beast Must Die" (החיה חייבת למות).
שם הסרט, Que la bête meure (שהחיה תמות), לקוח ממילים מהשיר הראשון בסדרת שירים שהלחין יוהנס ברהמס, "ארבעה שירים רציניים".
במילות השיר מופיע משפט מספר קהלת (ג,יט): .
גיבור הסרט כותב במכתב, שקריאתו נועלת את הסרט, "כְּמוֹת זֶה כֵּן מוֹת זֶה" - בעת שהחיה מתה גם האדם מת, ובכך הוא מסביר את צעדיו.
עיבוד מנגינת שירו הנוגה של ברהמס מלווה את הסרט וברקע כתוביות הסיום מושמע ביצועה של הזמרת קתלין פרייר לשיר.
בארצות הברית הופץ הסרט תחת השם: "This Man Must Die" (איש זה חייב למות).
הסרט מוגדר על ידי חלק מהמבקרים כ"מלודרמת נקמה" בה מראה שברול שוב כי הנקמה לעולם איננה כה פשוטה.
גיבור הסרט מגלה כי יש לה צדדים נוספים המשפיעים על נפשו.
מבקר הקולנוע אורי קליין מגדיר את הסרט כסרט מופת ומתאר אותו כסרט הספוג במקביל גם בחומרה וגם בחמלה ועוסק "במהות הפטאליסטית של החיים, האהבה והמוות".
ימה השלו והסוער חליפות של ברטאן תופס מקום מרכזי בסרט ומהווה תפאורה לסצנות המרכזיות בו.
יש מבקרים המוצאים דמיון בין צילומי הים החותמים את הסרט ובין סצנת המסע בים בסרט "Moonfleet" (1955) של הבמאי פריץ לנג הידוע כאחד מהבמאים שהשפיעו על סגנונו של שברול.
"שהשמש תעבור עלי" הוא אלבום אוסף משולש, האלבום ה-15 במספר של ירדנה ארזי ואלבום האוסף הרביעי בסך הכל.
עוד באלבום שירים שהקליטה עבור פרויקטים במהלך השנים שלא נכללו באף אחד מאלבומיה, לצד להיטיה הגדולים מכל אלבומיה וגם שירים פחות זכורים ומוכרים שהופיעו בתקליטים ולראשונה רואים אור על גבי פורמט של דיסק.
האלבום לוקט, נערך ונאסף על ידי ארזי עצמה ולצדה בעלה ומפיק אלבומיה נתן תומר, יועצה האומנותי גברי מזור, שמלווה אותה כבר משנות ה-80 והעיתונאי לשעבר שלומי לאופר.
העבודה על האלבום הסתיימה לאחר שנה.
עם זאת האלבום מכיל שלושה שירים ישנים שזכו לחידוש, שניים מתוכם יצאו כסינגלים לרדיו ועברו עיבוד מחודש כרמיקסים.
לצורך קידום האלבום הוציאה לאור ארזי ב-15 בנובמבר 2010 את גרסת הרמיקס לשיר "שוב בתמונה", בעיבודו של דור דקל, שיר שנכלל במקור באלבומה הרביעי "דרישת שלום" והפך ללהיט גדול בזמנו ב-1986. הרמיקס זכה להצלחה רדיופונית, ובמיוחד זכה להצלחה ברשת ג' במצעדים השבועיים שם הגיע עד למקום הראשון בדצמבר 2010.
ב-1 בינואר 2011 ארזי הוציאה לאור את גרסת הרמיקס ל"באתי אליך" שנכלל אף הוא באותו אלבום והיה גם ללהיט.
גם רמיקס זה זכה להצלחה רדיופונית והתברג במצעדי הפזמונים וברחבות הריקודים.
ב-4 בינואר 2011 יצא האלבום המשולש אל החנויות והפך לרב-מכר בשבוע הראשון לצאתו.
נכון לנובמבר 2011, נמכרו בלמעלה מ-15,000 עותקים והוא נחשב לאלבום אוסף מוצלח.
הקלטה נוספת מחודשת היא של השיר "הביתה", שיצא במקור בשנת 1983 ונכלל באלבומה השני "מה נשמע", שיצא באותה שנה.
לפני 8 שנים כתב אהוד מנור, מחבר השיר, בית נוסף לשיר שבוצע לצורך סיבוב הופעות של ארזי.
אך השיר לא הוקלט בגרסתו המורחבת והושר רק בהופעות; לכן על גבי העיבוד המקורי הקליטה ירדנה שירה חדשה עם הבית החדש, גרסה המכונה "הביתה 2011".
השיר הוותיק ביותר באוסף הוא "חופים", שהוקלט בשנת 1971 במסגרת צוות הווי הנח"ל שהופיעו עם השיר בתוכנית טלוויזיה.
לעומתו השיר החדש ביותר הוא "מכתב לנגה", שהוקלט עבור פרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל בשנת 2010 ליום הזיכרון.
שירים שלא ראו אור קודם על גבי דיסק הם: "הפגישה (אח, פגישה שכזאת)", "חופים", "מלכתא", "סיני (Sinai)", "אני לא גרטה גרבו", "בלי דמעות", "שיר הערב מצלצל", "מילה קטנה", "תאורת חצר", "מה נשמע", "אחד ולתמיד", "לא נעצור" ו"שובי הרמוניקה".
דיסק 1 - שוב בתמונה
שיר של יום חולין (עם אבי פרץ)
שאני עמךדיסק 2 - אתה לי ארץ
הוי ארצי מולדתי (שוקולד מנטה מסטיק)
חופים (סולו של ארזי בלהקת הנח"ל)
אדם אחר (עם יהורם גאון)
לא דיברנו עוד על אהבה (עם מתי כספי)
אור שבעת הימים (עם אבי פרץ)
את (בחלומי עודני) (עם חנניה אברג'יל)
אמור שלום (שוקולד מנטה מסטיק)
הפגישה (אח, פגישה שכזאת) (שוקולד מנטה מסטיק עם אריק לביא)
סיני (Sinai; בגרמנית) דיסק 3 - מוזיקה נשארת
דרישת שלום (עם להקת הנח"ל)
"שהשמש תעבור עלי" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי, שכתב יורם טהרלב והלחין חנן יובל.
השיר הגיע למקום ה-19 במצעד הפזמונים העברי השנתי בשנת 1986 וזכה לעשרות גרסאות כיסוי.
גרסה ידועה של השיר היא של הזמר החסידי אברהם פריד, השיר בגרסתו נקרא רק תפילה, והוא הגיע למקום ה-39 במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת התשס"ט.
השיר נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי חנן יובל.
הוא יצא לרדיו בשנת 1985 והתפרסם באלבומה הרביעי של ארזי "דרישת שלום".
אחרי מלחמת ששת הימים הוקמה בארצות הברית מעין "להקה צבאית", שהשתייכה לכנסייה נוצרית בדנוור, קולוראדו.
הקמת הלהקה נובעת מהערצתם של חברי אותה קהילה לישראל ולצה"ל.
חברי הלהקה היו מגיעים לישראל פעם בשנה למשך שבועיים ומופיעים בבסיסי צה"ל השונים ברחבי הארץ כשהם לבושים במדי צה"ל.
הערצתם לישראל והזיקה לעם היהודי הביאה לכך שעל הכנסייה שלהם בדנוור הם לא קבעו צלב.
במהלך שנות ה-80 עבדה הלהקה עם הבמאי הישראלי שי לביא על תוכנית חדשה לקראת מופע בישראל.
במהלך העבודה נפגשו חברי הלהקה עם הפזמונאי יורם טהרלב.
בשיחתו עם אחת מחברות הלהקה היא ביקשה שיכתוב עבורה שיר המתאר את געגועיה לישראל ואת האופן בו הם ממלאים את חייה.
בהשראת סיפורה וסיפור הלהקה נכתב השיר.
לימים, נפגש טהרלב עם גברי מזור יועצה האמנותי של ירדנה ארזי אשר ביקש ממנו את השיר.
לשיר גרסאות כיסוי רבות אשר חלקן זכו להצלחה והושמעו רבות ברדיו.
ב־1989 הקליט מלחין השיר חנן יובל גרסה משלו בה התארחה ארזי.
ב־2004 בוצע השיר בעונה השנייה של התוכנית "כוכב נולד" על ידי שמעון טפטה.
ב־2010 יצאה לרדיו גרסתו של הזמר החסידי אברהם פריד לשיר, בה הוכנסו מספר שינויים בטקסט באישור המחבר.
ביצועו של פריד זכה להצלחה גדולה והושמע רבות גם בתחנות רדיו חילוניות.
השיר כונה "רק תפילה אשא" ועיבד אותו יובל סטופל.
ביולי 2013 ביצעו פריד וחנן יובל ביצוע לשיר בהופעה של פריד בישראל.
עוד ביצועים להם זכה השיר היו של דקלון, יהורם גאון, רינת גבאי, ליאור נרקיס, גלית גיאת, בני אלבז ואחרים.
ב־2014 ביצעו כל כוכבי "משחקי הפסטיגל" ביחד עם ירדנה ארזי במסגרת המופע בעלת אותו שם.
ב־2021 ביצעה את השיר להקת שלוה במסגרת "יעלה ויבוא", פרויקט המחווה לשירי יורם טהרלב.
ב־13 במאי 2024, בטקס הדלקת המשואות בלילו של יום העצמאות ה־76 למדינת ישראל, ביצעו הזמרת יובל דיין ודפנה אליקים בת ה־15, שנחטפה לעזה במתקפת הפתע על ישראל ושוחררה בפעימה השלישית של עסקת נובמבר, את השירים "אור" (של שושנה דמארי) ו"שהשמש תעבור עלי".
השיר בביצוע ארזי הוצג רק ב-26 בנובמבר 1985 במצעד הפזמונים ושהה בו 11 שבועות מהם שבוע אחד בפסגה.
הוא נכלל במצעד הפזמונים השנתי תשמ"ו והגיע למקום ה-19.
בגרסת פריד (רק תפילה) הוא הוצג עם הוצאתו ב־5 במרץ 2009 וצעד 8 שבועות, בשיאו הגיע למקום ה־13. אמנם במצעד השנתי ל-2009, הצליח יותר ודורג במקום ה־39, זכייה לא שגרתית לזמר חסידי ברדיו חילוני.
שהזאדה מהמט (בטורקית: Şehzade Mehmed; 31 באוקטובר 1522 – 7 בנובמבר 1543) היה בנם הראשון של הסולטאן סולימאן המפואר והורם סולטן.
הוא נשלח לשלוט בעיר מניסה לאחר שאחיו שהזאדה מוסטפא נשלח משם לאמסיה.
שהזאדה מהמט נולד ב-31 באוקטובר 1522 בארמון העתיק במהלך מסעו של סולימאן לרודוס.
לידתו נחגגה במחנה עם קורבנות וחלוקת נדבות.
מהמט נימול יחד עם אחיו שהזאדה מוסטפא ושהזאדה סילים (העתיד להיות סולטאן סלים השני) ב-27 ביוני 1530. בחודש פברואר 1534, מוסטפא התמנה למושל מניסה.
מהמט לעומת זאת נשאר בבירה, ובשנת 1537 הצטרף לאביו במסעו לקורפו.
בשנת 1541, הוא ואחיו הצעירים, שהזאדה סלים ושהזאדה בייזיד, ליוו את אביהם למסעו לבודה.
סולימאן העדיף את מהמט, שהיה בנה של אשתו המועדפת הורם, ויעד אותו להיות יורשו בניגוד למסורת המקובלת, למנות כיורש את הבן הבכור.
זמן קצר לאחר שובם מקורפו באוקטובר 1542, מינה סולימאן את מהמט בהשפעת הורם למושל מניסה ואת בנו הנוסף סלים מינה למושל קרמאן.
לפני המינוי נשלח שהזאדה מוסטפא לאמאסיה ב-16 ביוני 1541. מהמט החל את תפקידו רשמית כמושל זמן קצר לאחר הגענו למניסה ב-12 בנובמבר 1542.
אביליה צ'אליבי מתאר את מהמט כ"נסיך בעל תכונות מעודנות יותר אפילו ממוסטפא.
היה לו אינטלקט נוקב ושיקול דעת עדין"
היסטוריונים מעריכים כי שהזאדה מהמט היה דומה מאוד לאחיו למחצה הבכור, שהזאדה מוסטפא והחשיב אותו למודל לחיקוי.
ישנן גרסאות שונות למותו של מהמט.
לדברי מספר היסטוריונים, הוא מת מאבעבועות שחורות.
על פי דעה אחרת, הוא מת מוות טבעי.
יש האומרים כי הוא נרצח תחת פיקודה של מאהידווראן באש קדין, שראתה בו איום עצום שיהפוך לסולטאן אחרי אביו ולא בנה מוסטפא.
לאחר מות בנו, ציווה סולימאן המפואר לאדריכל הקיסרי מימר סינאן לבנות את מסגד שהזאדה באיסטנבול כדי להנציח את זכרו.
למהמט הייתה בת אחת בשם הומשאה סולטאן, שנולדה לו ולפילגשו, אסמהאן באהרנז סולטאן.
שהזאדה מהמט חלה במניסה ביום רביעי, 31 באוקטובר 1543. הוא נפטר זמן קצר לאחר מכן ביום רביעי בלילה, 7 בנובמבר, כנראה מאבעבועות השחורות, למחרת לקחו לאלה פאשה ודפטרדר איברהים צ'לבי את גופתו לאיסטנבול.
לאחר מותו אחיו הצעיר סלים החליף אותו כמושל מניסה.
אחרי מותו של שהזאדה מהמט, סולימאן היה האדריכל הקיסרי של בניית המסגד באיסטנבול להנצחת מהמט.
כמו כן, סולימאן הלחין אלגיה עבור מהמט וסיים את השיר בשורה "הנכבדים מבין הנסיכים, הסולטאן מהמט שלי."
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטן", מגולם שהזאדה מהמט על ידי השחקן הטורקי גורביי אילרי.
שהזאדה ג'יהאנגיר (בטורקית: Şehzade Cihangir; 9 בדצמבר 1531 או 9 בדצמבר 1535 – 27 בנובמבר 1553) היה בנם השישי והאחרון של הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר והורם סולטאן.
מלידה, סבל מבעיות בריאותיות רבות, ביניהן עקשת, מה שגרם לו לפתח עיוות.
הוא היה משכיל מאוד ובין החכמים מבין כל אחיו ואחיו למחצה.
יש הטוענים כי הוא מת מאוחר יותר מצער לאחר ששמע על הוצאתו להורג של אחיו למחצה, מוסטפא, שבוצעה על ידי אביו, הסולטאן סולימאן.
השכונה ג'יהאנגיר שבאיסטנבול נקראת על שם שהזאדה ג'יהאנגיר לאחר שאביו ציווה למימר סינאן לבנות מסגד עץ שמשקיף על הבוספורוס כדי להנציח את מותו.
בסדרת הטלוויזיה הטורקית "הסולטאן", מגולם שהזאדה ג'יהאנגיר על ידי השחקן הטורקי טולגה סאריטס.
שַׁהְרְנוּשׁ פַּארְסיפּוּר (בפרסית: شهرنوش پارسی پور; ) היא סופרת איראנית.
פארסיפור, ילידת טהראן, סיימה בשנת 1973 לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת טהראן.
במהלך השנים 1976 - 1980 למדה בסורבון שפה וספרות סינית.
היא החלה לפרסם סיפורים קצרים בתחילת שנות השישים של המאה העשרים.
הספר הראשון שכתבה לילדים - הכדור האדום - ראה אור ב-1969. היא המשיכה לפרסם ספרים וסיפורים נוספים, ובסוף שנות השמונים זכתה להכרה בחוגים הספרותיים של טהראן.
ב-1990 היא פרסמה את הספר "נשים בלי גברים", אסופת סיפורים קצרים שנכתבו בשנות השבעים.
הספר עוסק בנסיונותיהן של נשים לחיות ולהסתדר בלי תמיכתם של גברים וגם בסוגיית שמירת הבתולים באיראן.
ממשלת איראן החרימה את הספר, אסרה על הפצתו, וניסתה להשפיע על פארסיפור שתחדל מכתיבה.
לאחר פרסום הספר פארסיפור נעצרה ונכלאה למשך מספר חודשים.
לאחר שהשתחררה מהכלא, פארסיפור עזבה את איראן והיא מתגוררת מאז בארצות הברית.
את חוויותיה וזכרונותיה מתקופה זו פרסמה בשנת 1996 בספר "זכרונות מהכלא" (خاطرات زندان).
בשנת 2009 יצא הסרט "נשים בלי גברים" בבימויה של שירין נשאת.
הסרט מבוסס על ספרה של פארסיפור משנת 1990. הסרט זכה להערכה רבה וזכה במספר פרסים בינלאומיים.
1969 - הכדור האדום (توپک قرمز)
1974 - הכלב והחורף הארוך (سگ و زمستان بلند)
1974 - תליוני קריסטל (آویزه های بلور)
1989 - טובא ומשמעות הלילה (طوبی و معنای شب)
1996 - זכרונות מהכלא (خاطرات زندان)
1999 - קורותיה הפשוטים והקטנים של רוח העץ (ماجراهای ساده و کوچک روح درخت)
2002 - לשבת על כנפי הרוח (بربال باد نشستن)
2009 - אסיה בין שני העולמות (آسیه در میان دو دنیا)
1975 - אסטרולוגיה סינית, מאת פאולה דלסוס
1987 - לאו-טסה והמורים הטאואיסטים, מאת מקס קלטנמרק
1990 - ציד מכשפות, מאת שירלי ג'קסון
1990 - ההיסטוריה של סין לצעירים
1990 - פאראפסיכולוגיה, במסגרת הסדרה "מה שאני יודע"
1991 - צוק טאניוס, מאת אמין מאלוף
1995 - ההיסטוריה של סין: ממלחמות האופיום עד למהפכת התרבות, בארבעה כרכים
2004 - להכות את המשרתת, מאת רוברט קובר
2004 - מוח לא שקט, מאת קיי רדפילד ג'יימיסון
טובא ומשמעות הלילה: רומן, שהרנוש פרסיפור; עם אחרית דבר מאת חורה יבארי וביוגרפיה מאת פרסיס מ' כרים; תרגום מפרסית לאנגלית: קאמראן תלטוף; תרגום מאנגלית לעברית: בן-ציון הרמן, [כפר-מונש]: עופרים, תשס"ט, 2009.
נשים ללא גברים, שהרנוש פרסיפור, תרגם מפרסית תומר בן אהרון, הוצאת תשע נשמות והוצאת הכורסה, 2019.
1994 - כלת פרס הילמן-המט לזכויות אדם.
2005 - כלת פרס הילמן-המט לזכויות אדם (בפעם השנייה).
2010 - כלת הפרס האיטלקי Premio Feronia עבור סופר זר.
2010 - קבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת בראון.
2014 - כלת פרס "לטיפה יארשאטר" מטעם האנציקלופדיה איראניקה על מפעל חיים ועל תרומתה לספרות האיראנית.
2016 - כלת פרס ביתא לאמנות פרסית מטעם אוניברסיטת סטנפורד.
שַהְר-י סוּחְ'תֶה (בפרסית: شهرِ سوخته, "העיר השרופה") הוא אתר ארכאולוגי מתקופת הברונזה, השוכן בפרובינציית סיסתאן ובלוצ'סתאן, על גדת נהר הלמנד שליד כביש זאהדאן-זאבול.
ביולי 2014 האתר נכנס לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
הסיבות לעלייתה ולנפילתה של העיר עדיין לא ידועות.
חפצי אמנות שנמצאו במקום מצביעים על חוסר התאמה לתרבויות שכנות בנות הזמן.