tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדעת הראב"ד משמעות המילה היא שגזרי העצים יהיו מסודרים בכיוון מזרח־מערב ולא צפון־דרום.
לדעת הברטנורא, היו עושים במערכה פתח שממנו היו מדליקים אותה (והמילה חזית היא מלשון "מאחזים את האש") והוא היה לצד מזרח.
כיוון שהמערכה הגדולה הייתה כה גדולה, היו ראשי העצים הפנימיים נוגעים בתפוח.
בנוסף לעצים היו מסדרים עוד שני גזרי עצים, כפי שהוזכר מקודם, וגם בתקופת בית שני המשיכו במנהג זה.
המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה הייתה סדרה של קרבות, ברובם יבשתיים ומיעוטם ימיים, וכן שורה ארוכה של מבצעי גרילה, שהתנהלה במזרח אפריקה במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה.
פעולות הלוחמה החלו במזרח אפריקה הגרמנית (כיום טנזניה בקירוב, בורונדי ורואנדה), ואלה בסופו של דבר התפשטו והגיעו לחלקים של מזרח אפריקה הבריטית (כיום קניה), מוזמביק, רודזיה הצפונית (כיום זמביה) ואוגנדה.
בנובמבר 1917 הצליחו מדינות ההסכמה לגרש את כוחות הגרמנים ממזרח אפריקה הגרמנית, אלא שאלה חדרו למוזמביק, שהייתה אז מושבה של פורטוגל, והמשיכו את הלחימה משם.
בראש הכוח הגרמני עמד פאול פון לטו-פורבק.
במצב חסר תקווה להכריע את יריביו, מנותק כמעט לחלוטין ממולדתו ואל מול עדיפות מכרעת, הוא הפעיל את כוחותיו בכישרון רב, במגמה לרתק לזמן ארוך ככל האפשר, כוחות רבים יותר של מדינות ההסכמה, למערכה במזרח אפריקה.
הוא קיווה להקל בכך על המאמץ הגרמני בחזיתות האחרות, אלא שרוב הכוחות שפעלו נגדו היו כוחות קולוניאליים או הודיים, שלא נועדו לפריסה באירופה.
לטו-פורבק החזיק מעמד בראש כוחותיו עד סוף המלחמה, ובשל קשיי תקשורת, בשים לב לתקופה ולאזור, נכנע כשבועיים אחרי יום שביתת הנשק שעם תום מלחמת העולם הראשונה, בהיותו בטריטוריה בשליטה בריטית - רודזיה הצפונית.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, הורה מושל מזרח אפריקה הגרמנית, היינריך שנה (Schnee), שלא לקיים כל פעילות עוינת, וגם מושל מזרח אפריקה הבריטית נטה לדעה דומה, מה גם שלשני הצדדים לא היו חיילים רבים באזור.
אלא שהסתבר שלאנשי הצבא היו רעיונות משלהם.
ב-5 באוגוסט 1914 תקפו כוחות בריטיים שיצאו מאוגנדה עמדות גרמניות ליד אגם ויקטוריה, ושלושה ימים אחר כך הפגיזו שתי ספינות בריטיות את דאר א-סלאם.
בתגובה, עקף לטו-פורבק, המפקד הצבאי, את סמכותו של המושל.
כוחותיו מנו 260 גרמנים בכל הדרגות ו-2,472 ילידים (אסקרי), והשתוו בקירוב במספרם, לשני גדודי הרובאים האפריקנים של המלך (KAR), שהיוו את הכוח הצבאי במושבות הבריטים במזרח אפריקה.
הכוחות הגרמניים תקפו וכבשו מידי הבריטים את טבטה (Taveta) שמצדו המזרחי של הר הקילימנג'רו ב-15 באוגוסט, ומספטמבר החלו בפשיטות על מזרח אפריקה הבריטית ועל אוגנדה, לרבות פשיטות ימיות באגם ויקטוריה.
הבריטים, מצדם, ניסו לשבור את כוחו של לטו-פורבק במתקפה דו-ראשית.
ב-2 בנובמבר נחתו שתי חטיבות הודיות, ובהן כ-8,000 חיילים, בטנגה (Tanga) שבחוף האוקיינוס ההודי, בצפון מזרח המושבה הגרמנית, ואליהן אמורה הייתה לחבור חטיבה הודית נוספת מכיוון הקילימנג'רו, אלא ששתי זרועות ההתקפה נהדפו.
קשה במיוחד הייתה המפלה הבריטית בטנגה.
הבריטים הצליחו יותר באגם ויקטוריה, עת שמו קץ לפשיטות הגרמניות במימיו, ובמשך 1915, בעזרת הבלגים, השתלטו גם על אגם טנגניקה.
באותה שנה תגבר לטו-פורבק את כוחותיו ואלה מנו כ-1,800 גרמנים וכ-12,000 אסקרי.
חלק מן התגבורות היו מצוותה של 'קניגסברג' (Königsberg), סיירת גרמנית שהוטבעה בנהר רופיג'י במהלך קרב רופיג'י.
מן העבר השני, ב-1916 קיבל את הפיקוד על הכוחות הבריטיים יאן כריסטיאן סמאטס, לשעבר ממפקדי הקומנדו במלחמת הבורים ולימים מנהיג דרום אפריקה.
לרשותו עמדו כ-13,000 דרום-אפריקנים וכ-7,000 אסקרי, אשר נעזרו בכוחות בלגיים, ולקראת סוף המלחמה בכוחות פורטוגזיים.
הכוחות בראשות סמאטס תקפו את מזרח אפריקה הגרמנית משלושה כיוונים: ממזרח אפריקה הבריטית, מקונגו הבלגית ומרודזיה הצפונית.
התוקפים נכשלו בלכידת הכוח הגרמני, אך הצליחו לדחוק את הגרמנים לחלקה הדרומי של המושבה.
בתוך כך סבלו הפולשים אבדות חמורות, בעיקר ממחלות.
בהדרגה, עד סוף המלחמה, החליפו KAR, אשר היו עמידים יותר בתנאים של אפריקה, את הכוחות הבריטיים האחרים, ומספרם גדל עד ל-30,000 בקירוב.
ב-18 באפריל 1916 תקפו כוחות בלגיים שיצאו מקונגו הבלגית את מזרח אפריקה הגרמנית, לכדו את קיגלי ועד ל-6 ביוני שלטו בכל שטחי רואנדה ואורונדי.
הבלגים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה וגייסו כ-260,000 סבלים, המשיכו ותקפו דרומה, תוך שהם כובשים את טבורה (Tabora), קיגומה (Kigoma) ואוג'יג'י.
כך הם שלטו על כל השטח שבין אלה לבין אגם ויקטוריה, אלא שסמאטס הגבילם בהמשך לתחומי רואנדה ואורונדי, ומכאן ואילך המשיכו הבלגים לפעול בתיאום עם הבריטים.
בקצה הדרומי מזרחי של המושבה תקפו הפורטוגלים את משולש קיונגה, אזור מחלוקת בינם לבין גרמניה למן 1894, וכבשו אותו.
הדבר נסתייע בהכרזת מלחמה גרמנית על פורטוגל ב-9 במרץ.
בינואר 1917 הצטרף סמאטס לקבינט המלחמה הבריטי ועזב את הזירה.
החליפו אותו בתחילה מייג'ור גנרל ארתור רג'ינלד הוסקינס מ-KAR ואחריו הדרום-אפריקני מייג'ור ג'נרל יאקוב ון דוונטר (Van Deventer), שהמשיך מיולי ועד אוקטובר לדחוק את הגרמנים דרומה.
בנובמבר, לאחר ניסיון כושל להטיס אליו אספקה מאירופה בצפלין LZ104, עזב כוחו של לטו-פורבק את מזרח אפריקה הגרמנית; הוא חצה את הגבול למוזמביק הפורטוגזית.
במוזמביק שהה הכוח כתשעה חודשים, בהם הצטייד באספקה שלקח שלל מחילות מצב פורטוגזיים.
הכוח חולק לשלושה טורים, שכללו, נוסף לחיילים, גם סבלים וכן נשים וילדים.
אחד מטורים אלה נכנע כיוון שאספקתו אזלה, ולטו-פורבק חזר בראש היתר באוגוסט 1918 למזרח אפריקה הגרמנית.
ממזרח אפריקה הגרמנית נכנס הכוח לרודזיה הצפונית, שם כבש ב-13 בנובמבר את קסמה (Kasama) שפונתה על ידי הבריטים.
ב-14 בנובמבר קיבל לטו-פורבק, באיחור של שלושה ימים, את הידיעה על כניעת גרמניה וב-23 בנובמבר נכנע.
מן התיאור שלעיל עולה כי בהיבט הצר של המערכה במזרח אפריקה, כוחותיו הבלתי מנוצחים של לטו-פורבק רשמו לזכותם את אחת ממערכות הגרילה המוצלחות בהיסטוריה.
לדבריו, כוחותיו יכולים היו להחזיק מעמד לנצח.
כלי נשקם בעת הכניעה היו ברובם מתוצרת בריטניה ופורטוגל.
מדינות ההסכמה איבדו כעשרת אלפים חיילים, כשני שלישים מהם עקב מחלות, ואילו הגרמנים איבדו כאלפיים חיילים.
מספר האבדות של הסבלים ושל האוכלוסייה האזרחית אינו ידוע, אף כי היה גדול הרבה יותר.
מזרח אפריקה הגרמנית חולקה בין בריטניה (טנגניקה, רובה של טנזניה של ימינו) ובלגיה (רואנדה-אורונדי (רואנדה ובורונדי של ימינו)), ומשולש קיונגה, אזור שנכבש על ידי הגרמנים ב-1894, צורף למוזמביק שבשליטת פורטוגל.
המערכה במערב אפריקה הייתה סדרת קרבות שהתחוללה במערב אפריקה במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנים 1916-1914, בשתי המושבות של גרמניה בחלק זה של אפריקה, וכלל את כיבוש טוגולנד ואת כיבוש קמרון.
המערכה נסתיימה בנפילת שתי המושבות לידי מדינות ההסכמה, האחת תוך ימים ספורים והשנייה אחרי יותר משנה.
קרבות אלה נערכו בזירה צדדית למדי, הן מבחינה גאוגרפית, הן מבחינת סדרי הכוחות, במאבק האיתנים של מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, רוב החיילים שהשתתפו במערכה זו היו מגויסים אפריקנים.
מושבותיה של גרמניה במערב אפריקה בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה כללו את טוגולנד (כיום טוגו וחלק מגאנה) וקמרון (שכללה חלק ממזרח ניגריה של ימינו).
הן היו מוקפות במושבות של מדינות ההסכמה, ולא ניתן היה למעשה להגן עליהן, קל וחומר להכריע את יריביהן במושבות הסמוכות.
זאת כיוון שהגרמנים באותן מושבות היו פחותים במספרם בהשוואה למושבות שמהן יצאו התוקפים, ובהיותם מנותקים, לרוב, ממולדתם.
גם השליטה בים, ועימה הקשר עם מדינת האם, הייתה נתונה בידי ציי מדינות ההסכמה.
הראשונה והקלה ביותר להשתלטותן של מדינות ההסכמה הייתה טוגולנד, שבה לא היו כלל כוחות צבא, אלא משטרה, מיליציה ומשמר גבול, כ-700 במספר, כמעט כולם אסקרי - חיילים אפריקנים תחת פיקוד אירופי, חלקם בעלי מוטיבציה ורוח קרב ירודים.
טוגולנד, שהייתה מושבה גרמנית מ-1884, הייתה מוקפת מצפון וממזרח במושבות צרפתיות, כמו דהומיי (כיום בנין), לה היה לטוגו גבול ארוך ממזרח, וממערב בחוף הזהב (כיום גאנה), שהייתה מושבה בריטית.
למדינות ההסכמה היה יתרון ימי מכריע גם במפרץ גינאה, שנשק למושבה מדרום.
מסע המלחמה נסתיים בהצלחה מנקודת ראות של מדינות ההסכמה ב-27 באוגוסט 1914, פחות משלושה שבועות לאחר שהחל.
הייתה זו המושבה הגרמנית הראשונה שנפלה בידי מדינות ההסכמה (כיבוש סמואה הגרמנית אירע מספר ימים אחר כך).
כיבוש קמרון היה ארוך ומייגע הרבה יותר.
בקמרון, שכללה גם חלקים ממזרח ניגריה של ימינו, היו כאלף חיילים גרמנים ועוד כ-3,000 אפריקנים.
המושבה הותקפה מכיוון ניגריה על ידי חמישה טורים בריטיים, אך אלה, לנוכח מארבים גרמניים וקשיי הדרך, כשלו בהתקדמותם, לרוב.
לעומת זאת, כוח צרפתי, שיצא מצ'אד ותפס את קוסרי (Kousseri) שעל הגבול, וכוח צרפתי-בלגי שפעל באזור החוף, בסיוע תותחים של ספינות בריטיות וצרפתיות, הצליחו יותר.
בתחילת ספטמבר 1914 כבש הכוח הצרפתי-בלגי את לימבה (Limbe) שעל החוף.
אחר כך, ב-27 בחודש, נכבשה הבירה דואלה.
בדצמבר נכבשה גם יאונדה (Yaunda, כיום Yaunde, הבירה הנוכחית) שבפנים הארץ.
רוב הגרמנים מצאו מקלט בריו מוני שבגינאה הספרדית (כיום גינאה המשוונית) הנייטרלית.
במהלך 1915 כבשו מדינות ההסכמה חלקים נוספים מהארץ, והתנגדות הגרמנים פסקה בפברואר 1916.
טוגולנד חולקה בין צרפת לאימפריה הבריטית.
החלק שבשליטת צרפת הפך למנדט צרפתי בשם טוגו והחלק שבשליטת בריטניה צורף למושבה חוף הזהב.
רוב קמרון הפך למנדט צרפתי, וחלקה המערבי של קמרון צורף לניגריה, שהייתה אז מושבה בריטית.
המערכה בפרס במלחמת העולם הראשונה הייתה סדרת התנגשויות בין הבריטים והרוסים (טרם המהפכה הקומוניסטית), שתיהן חלק ממדינות ההסכמה, מצד אחד, לבין האימפריה העות'מאנית, אחת ממעצמות המרכז, מצד שני.
אלה גם אלה גייסו לעזרתם גורמים פרסיים מקומיים התומכים בהם, ושנטלו חלק פעיל בקרבות.
הקרבות התרחשו בעיקר, אך לא רק, במערבה ובצפונה של פרס (איראן של ימינו).
בנוסף, הקרבות בפרס התאפיינו בהקצאת היקף משאבים משתנה על פני זמן, מצד הצדדים המעורבים בלחימה, וכיוון שכך, מאזן הכוחות השתנה בהתמדה.
טרם מלחמת העולם הראשונה חולקה פרס, שהייתה מדינה עצמאית, לאזורי השפעה בריטי ורוסי שקיבלו גושפנקה רשמית בשנת 1907 בהסכם ביניהן.
אזור ההשפעה הרוסי כלל את צפונה של פרס, החלק הגובל ברוסיה, ואילו אזור ההשפעה הבריטי כלל את דרום מזרח הממלכה, החלק הגובל בהודו הבריטית.
שאר שטחה של פרס שימש כאזור חיץ נייטרלי.
חלק מאותם קרבות היו המשך או "גלישה" של קרבות בין המעצמות היריבות, מאזורים הסמוכים לפרס.
קרבות ראשונים בסמוך לחזית הקווקז
עם כניסת האימפריה העות'מאנית למלחמה, לצד מעצמות המרכז, באוקטובר 1914, החלו קרבות בינה לבין רוסיה, בגבול המשותף ביניהן בהרי הקווקז, סמוך למדי לפרס, ובדצמבר פתחו העות'מאנים במתקפה באותו אזור.
כמהלך צדדי של אותה מערכה, חיילים עות'מאנים חצו את הגבול הפרסי בקוטור, כבשו אותה, התגברו על כוחות רוסיים קלים, שדוללו עוד קודם לכן בשל צורכי הלחימה בקווקז, והתקדמו עד הוי.
למהלך זה לא היה המשך, כיוון שבשבועות הבאים, במערכה העיקרית שבקווקז גברה ידם של הרוסים, כך שיכולתם של העות'מאנים לתגבר את כוחותיהם בפרס הייתה מוגבלת.
בינואר 1915 חדר כוח עות'מאני אל צפון מערב פרס והתגבר על הכוחות הרוסיים הדלילים שעמדו כנגדו, כבש את העיר אורמיה, ואף המשיך וכבש את תבריז.
בהתקפת נגד של הרוסים, לאחר שאלה תגברו את כוחותיהם, עברה תבריז לידיהם מחדש בסוף החודש.
ניסיון להמשך ההתקפה הרוסית בפברואר נכשל, אך בכוח מתוגבר הם השיגו התקדמות נוספת בחודש מרץ עם כיבוש דילמן, שלאחריו הצליחו העות'מאנים לבלמם בקוטור.
באפריל חדר כוח עות'מאני לצפון פרס כדי לסלק את הרוסים מן האזור, אך נעצר בידי כוח מתנדבים ארמני שפעל בשרות הרוסים.
תגבורת רוסית הניסה את העות'מאנים מן האזור, וח'ליל ביי, מפקד הכוח העות'מאני קיבל הוראה לסגת מפרס.
כוחות ארמניים בפיקוד רוסי, אשר נודע להם על שואת הארמנים, ואחר כך גם כוחות רוסיים, חדרו מפרס לשטח האימפריה העות'מאנית ובחודשים הבאים, הקרבות בגזרה זו התחוללו בשטח טורקיה של היום.
ב-1915 הניחו הרוסים לבריטים את 'אזור החיץ' שבין אזורי ההשפעה הבריטי והרוסי.
באוגוסט 1915 נחתו כוחות בריטיים בבושהר שלחוף המפרץ הפרסי, שנמצאה באותו אזור חיץ, וזאת בתגובה להתגברות פעילות הכוחות התומכים במעצמות המרכז בדרום פרס.
בנובמבר ניצחו כוחות פרסיים התומכים במעצמות המרכז שבטים מקומיים פרו-בריטיים, השתלטו על שיראז ואסרו בה את הנתינים הבריטיים.
כן השתלטו אלה על קרמאן ועל יאזד.
בתגובה להתפתחויות אלה, בסוף אותה שנה החלו הבריטים בדרום פרס בהקמת כוח שכירי חרב המבוסס על בני שבטים מקומיים.
אותו כוח השתלט מחדש על קרמאן ביוני 1916. בצידה האחר, הצפוני, של פרס, תקף בנובמבר כוח מיליציה מקומי שבסיסו העיר המדאן כוח פרשים פרסי פרו-רוסי, ניצח אותו, ואף שכנע חלק מחייליו להצטרף למנצחים.
בשלב זה הרוסים הגיבו במשלוח שני טורים.
האחד, שכלל גם מתנדבים ארמנים, עשה דרכו לטהראן, שנכבשה עד סוף החודש, ובדצמבר 'שוכנע' השאח להקים ממשלה התומכת במעצמות ההסכמה.
כוח רוסי שני נשלח דרומה מערבה.
הוא הביס את הכוח המקומי, בהמשך כבש את המדאן, ואחר כך את סולטאנאבד (כיום אראק).
יריביהם נסוגו לכרמאנשאה, והרוסים בהתקדמותם כבשו את ראמאדן בינואר 1916 ואת כרמאנשאה בפברואר.
בהמשך, עד מאי 1916, עת השתלטו על קאסר-שירין, הם הגיעו עד לגבול פרס עם האימפריה העות'מאנית (גבול איראן-עיראק של היום) כ-250 ק"מ מבגדאד, ואף יצרו קשר רופף עם הבריטים בדרום.
ביוני, מעט לאחר שהרוסים חצו את הגבול, הצליחו העות'מאנים לעצור לבסוף טור זה בחנאקין, שבתחומי עיראק של ימינו.
בהתקפת נגד כבשו העות'מאנים חזרה את המדאן וכרמנשאה והרוסים נסוגו חזרה צפונה.
בסופה של אותה שנה התאוששו הרוסים, וכבשו את קום, שמדרום לטהראן, ואת המדאן.
כן הצליחו אלה, בעזרת כוח שנחת בבנדאר פהלווי, שבסמוך לחוף הים הכספי, לדכא ניסיון של תומכי מעצמות המרכז, לתפוס את השלטון בטהראן.
אירועי המהפכה ברוסיה שיתקו במידה רבה, ובהדרגה, את פעולותיו של צבאה במהלך 1917, והדבר קיבל ביטוי רשמי בהסכם שביתת הנשק של ארזינג'אן, ב-5 בדצמבר 1917, אשר סיים את פעולות האיבה בין הרוסים לעות'מאנים.
בחוזה ברסט-ליטובסק, במרץ 1918, יצאה רוסיה כליל מהמלחמה.
כוח רוסי קטן העמיד עצמו לשירות בעלות הברית למרות ההסכמים האמורים.
העות'מאנים ניצלו את יציאת הרוסים מהלחימה בקווקז, ולאחר השתלטותם על האזור הצפון-מזרחי של האימפריה, תוך סילוק תומכי מעצמות ההסכמה, חצו כוחותיהם את גבול פרס.
מולם עמדו כוחות ארמניים ואשורים (נוצרים נסטוריאנים) שבמשך כל הסכסוך המתואר עמדו תמיד לצד יריביהם של העות'מאנים.
העות'מאנים נכנסו לתבריז ביוני 1918, שברו ליד דילמן ניסיון של מתנדבים ארמנים לתגבר את כוחותיהם בזירה, וכבשו את דילמן.
בינתיים, הבריטים שהלכו וגברו על העות'מאנים במסופוטמיה (עיראק של ימינו), חדרו לאזרבייג'ן הפרסית (צפון-מערב איראן של ימינו) והתקדמות העות'מאנים נעצרה ביולי.
העות'מאנים החזיקו בעמדות בצפון פרס, בין תבריז לים הכספי, עד הפסקת האש של מודרוס, ב-30 באוקטובר 1918, בעוד הבריטים משתלטים על יתר האזור.
כתוצאה ישירה של המלחמה תפסה בריטניה מקום ראשון במעלה מבחינת ההשפעה בפרס, ובעיקר מבחינת הגישה לשדות הנפט המקומיים.
צפון פרס, שנכבשה למעשה בידי הבריטים, שימשה בנוסף בסיס ודרך מעבר להתערבות בריטית באזורים הסמוכים לפרס, מעבר לגבול הרוסי, כחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
המערכה בפיליפינים (1941–1942) הייתה פלישה לפיליפינים על ידי כוחות האימפריה היפנית ב-1941–1942, וההגנה על האיים על ידי כוחות פיליפינים ואמריקאים.
הכוחות המגינים נהנו מעדיפות מספרית של 3 ל-2 על פני היפנים, אך היו פחות מצוידים ומאומנים מהם, בעוד היפנים השתמשו ביחידות הטובות ביותר שלהם במערכה.
הארמייה היפנית ה-14 ריכזה את כוחותיה באי המרכזי לוזון בחודש הראשון למערכה, ובכך הצליחה לכבוש אותו במהירות.
הפיקוד העליון היפני, בהאמינו כי ניצח במערכה, החליט להקדים את הפלישה לאיי הודו המזרחיים בחודש, והוציאו מהפיליפינים את מרבית הכוח של הארמייה ה-14 ואת מרבית כוחות האוויר בינואר 1942. החלטה זו, בשילוב עם החלטת המגינים לסגת לעמדות מגננה בחצי האי בטאן, האריכו את המערכה בארבעה חודשים נוספים.
היפנים תכננו לכבוש את הפיליפינים כחלק ממהלך בו תכבוש קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית אזורים עשירים במשאבי טבע במלאיה ובאיי הודו המזרחית ההולנדיים (כיום אינדונזיה), ובו בזמן ינטרל הצי היפני המשולב את צי האוקיינוס השקט של הצי האמריקאי.
קבוצת ארמיות המשלוח הדרומית נוסדה ב-6 בנובמבר 1934 והפיקוד עליה ניתן לגנרל הרוזן היסאיצ'י טראוצ'י, אשר שימש לפני כן שר מלחמה.
טראוצ'י קיבל פקודה להכין את קבוצת הארמיות למלחמה, למקרה בו יגיעו השיחות עם ארצות הברית למבוי סתום ולא יושגו המטרות היפניות.
תחת פיקודו של טראוצ'י היו ארבע ארמיות שתפקדו כגיס, שכללו 10 דיוויזיות ושלוש חטיבות משולבות.
הפקודות קבעו כי כשיחליט על כך המטה הקיסרי, תפתח קבוצת הארמיות בפעולות בפיליפינים ובמלאיה בו זמנית.
לפלישה לפיליפינים היו שלוש מטרות:
למנוע מהאמריקאים להשתמש בפיליפינים בתור בסיס קדמי.
השגת אזורי הערכות ובסיסי לוגיסטיקה שיסייעו לכוחות הפועלים באיי הודו המזרחית.
אבטחת קווי התקשורת בין האזורים הכבושים בדרום-מזרח אסיה לבין איי הבית היפניים.
טראוצ'י הטיל את משימת כיבוש הפיליפינים על הארמייה ה-14, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל מסהארו הומה.
את הסיוע האווירי לכוחות הקרקע הטיל טראוצ'י על קבוצת האוויר ה-5, בפיקודו של לוטננט-ג'נרל הידיושי אובאטה, שנשלחה ממנצ'וריה לפורמוזה.
הפלישה האמפיבית תתבצע על ידי "כוח הפיליפינים," בפיקודו של תת-אדמירל איבו טקהאשי, ותקבל סיוע ממטוסי הצי האווירי ה-11, בפיקודו של תת-אדמירל נישיזו צוקהארה.
חוד החנית של הארמייה ה-14 היו דיוויזיות הרגלים ה-16 וה-48, עליהן הוטלה משימת כיבוש לוזון, והחטיבה ה-65 שימשה חיל מצב.
הדיוויזיה ה-48 נחשבה לאחת מיחידות העילית של הצבא היפני הקיסרי, אף על פי שחסרה ניסיון קרבי, והייתה מיומנת במבצעים אמפיביים.
על כן חלקה בפלישה לפיליפינים כלל נחיתה במפרץ לינגָיֵן שבצפון מערב לוזון.
הדיוויזיה ה-16 נשלחה לנחות במפרץ לאמון שבדרום לוזון.
הארמייה ה-14 כלל בנוסף את רגימנט הטנקים הרביעי והשביעי, חמישה גדודי ארטילריית שדה, ארבע פלוגות נ"ט וגדוד מרגמות.
הצי השלישי, שסייע לפלישה, הכיל 2 פלגות משחתות וסיירת אחת של סיירות מהצי השני ונושאת המטוסים ריוג'ו מהצי האווירי הראשון.
כוח הפיליפינים הכיל נושאת מטוסים אחת, חמש סיירות כבדות, חמש סיירות קלות, 29 משחתות, 17 מקשות וארבע ספינות טורפדו.
הכוח האווירי המשולב של כל הגורמים שהשתתפו בפלישה מנה 604 מטוסים.
הגנרל דאגלס מקארתור נקרא לשוב מפרישה על ידי משרד המלחמה האמריקאי, וקיבל לידיו את הפיקוד על כוח צבאי זה ב-26 ביולי 1941.
מקארתור חילק את כוחות ההגנה לארבעה פיקודים: "כוח צפון לוזון," בפיקודו של מייג'ור-ג'נרל ויינרייט, הגן על האזורים המתאימים ביותר לתקיפה אמפיבית ועל המישורים שבמרכז האי לוזון.
כוח זה כלל את הדיוויזיות הפיליפיניות ה-11, ה-21 וה-31, רגימנט הפרשים ה-26 של צבא ארצות הברית, גדוד הרגלים ה-45 ויחידת ארטילריה של שתי סוללות תותחי 144 מ"מ ותותח הרים 75 מ"מ.
דיוויזיות הרגלים ה-71 הפיליפינית שימשה עתודה והייתה נתונה לפיקודו הישיר של מקארתור.
"כוח דרום לוזון," בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ורג' פרקר ג'וניור, הגן על האזור הנמצא מזרחית ודרומית למנילה.
כוח זה כלל את הדיוויזיות הפיליפיניות ה-41, וה-51, וגדוד הארטילריה ה-86 האמריקאי.
"כוח ויסאיאס-מינדנאו," בפיקודו של בריגדיר גנרל ויליאם שארפ, הגן על האיים הדרומיים ללוזון.
הדיוויזיה הפיליפינית ה-61 נפרסה בפנאי, הדיוויזיה ה-81 נפרסה בסבו ובנגרוס והדיוויזיה ה-101 נפרסה במינדנאו.
בהמשך נוספו לכוח זה דיוויזיות נוספות.
הזרוע האווירית של כוחות ההגנה היה הגוף הארגוני הגדול ביותר של חיל האוויר האמריקאי מחוץ לארצות הברית.
בדצמבר 1941 כלל הכוח 91 מטוסי קרב מדגם קרטיס P-40 וורהוק ו-35 מפציצים מדגם B-17 מבצר מעופף.
מבחינה ניהולית שימשה הזרוע האווירית כוח עתודה ולכן הייתה נתונה לפיקודו הישיר של מקארתור.
בנוסף, ארבעה רגימנטים של תותחי חוף אמריקאים הגנו על הכניסה למפרץ מנילה ועל האי קורגידור.
נכון ל-30 בנובמבר 1941 מנו כוחות צבא ארצות הברית בפיליפינים, כולל יחידות פיליפיניות לחלוטין, 31,095 חיילים (16,643 אמריקאים ו-11,957 פיליפינים) ומתוכם 2,504 קצינים.
הצי האסייתי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל תומאס הארט, סיפק הגנה ימית לפיליפינים.
כלי השטח של צי זה כללו את הסיירת הכבדה "יוסטון", את הסיירת הקלה "מרבלהד" ו-13 משחתות מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
כוח התקיפה העיקרי של הצי כלל 23 צוללות מודרניות (בספטמבר 1944, אחר סיום המלחמה, נוספו לצי שש ספינות טורפדו).
רגימנט הנחתים הרביעי, שנסוג מבסיסו בשאנגחאי בקיץ 1941, שינה את יעודו והפך לגדוד ההגנה המיוחד הראשון ונשלח לפיליפינים.
הגדוד נשלח לקורגידור על מנת לעבות את ההגנה שם.
פרשת כוחות האוויר במזרח הרחוק
לאחר שהחדשות על המתקפה על פרל הארבור הגיעו לפיליפינים בסביבות שעה 03:00 ב-8 בדצמבר, המריאו מטוסי הזרוע האווירית בחיפוש אחר מטוסים יפניים עליהם דווח מעט לאחר חצות, אך מטוסים אלה היו מטוסי סיור שדיווחו על תנאי מזג האוויר.
בשעה 05:00 הופיע מפקד הזרוע האווירית, גנרל לואיס בררטון, במפקדתו של מקארתור בדרישה לראותו, אך לא הצליח לפגוש אותו.
בררטון המליץ לראש המטה של מקארתור, בריגדיר גנרל ריצ'רד סאת'רלנד, שזרוע האוויר תפציץ את פורמוזה, בהתאם לתוכנית המלחמה שהורתה לתקוף כל טריטוריה יפנית שממנה עלולה לצאת מתקפה.
האישור התעכב, אך לאחר שהורה גנרל ג'ורג' מרשל, ראש המטה הכללי, למקארתור ליישם את התוכנית פקד מקארתור על בררטון להכין את ההתקפה ולהמתין לפקודת אישור.
לאחר סדרה של דיונים התקבלה בשעה 11:00 ההחלטה לתקוף את בסיסי האוויר היפניים בפורמוזה לפני השקיעה, והתקפה נוספת עם שחר ביום המחרת.
בינתיים, ערפל כבד בפורמוזה מנע מהמטוסים היפנים לצאת למתקפה, ורק כוח קטן תקף בצפון לוזון.
בררטון, שביקש להימנע מהשמדת מטוסיו בעודם על הקרקע, הזניק בשעה 08:00 את כל מטוסי הקרב והמפציצים שלו לאוויר, כצעד מניעתי.
בשעה 11:00 התקבל דיווח כי המרחב האווירי מעל לוזון פנוי וניתנה ההוראה לכל המטוסים לנחות ולהתכונן לתקיפה שנקבעה להמשך היום.
גם טייסת מטוסי הקרב שפיטרלה באזור נחתה באותו זמן לתדלוק.
בשעה 11:20 זיהתה תחנת מכ"ם בלוזון גל תקיפה במרחק 200 ק"מ מהחוף.
נשלחה הודעה למפקדת הזרוע האווירית, אך היא הגיעה למפקד כוח הפטרול ולא נעשו כל פעולות נוספות להגנת המטוסים.
כשתקפו טייסי הצי האווירי ה-11 את שדה התעופה קלארק בשעה 12:30 הם מצאו שתי טייסות B-17 על הקרקע וטייסת P-40 מתכוננת להמראה.
הגל הראשון של 27 מפציצים יפניים השיגו הפתעה טקטית מוחלטת ופגעה ב-P-40 בעודם על מסלול ההמראה.
גל שני של מפציצים, מלווים במטוסי קרב מדגם A6M זירו, השמיד 12 מתוך 17 המפציצים האמריקאיים בשדה והסבו נזק כבד לשלושה נוספים.
רק שלושה מטוסי P-40 הצליחו להמריא.
גם תקיפה נוספת שהתבצעה בו-זמנית בבסיס העזר איבָּה, צפונית מערבית לקלארק, נחלה הצלחה.
כל מטוסי טייסת הפטרול, מלבד שניים, הושמדו במהלך הקרב שהתפתח, בעיקר בשל מחסור בדלק, שכן התקיפה החלה כשהיו בגישה לנחיתת תדלוק.
הזרוע האווירית של כוחות ההגנה איבדה כמחצית מכלל מטוסיה בהתקפה הראשונה, והושמדה לחלוטין מספר ימים לאחר מכן.
בניגוד לשאירע לאחר פרל הארבור, לא נפתה במקרה זה חקירה רשמית בנוגע למחדל זה.
לאחר המלחמה הטילו בררטון וסאת'רלנד את האשמה איש ברעהו, ומקארתור פרסם הצהרה כי לא היה מודע להמלצה לתקוף את פורמוזה.
הארמייה ה-14 החלה את הפלישה בנחיתה על האי בטאן (לא חצי האי בטאן), כ-190 ק"מ צפונית ללוזון, ב-8 בדצמבר 1941. בימים שלאחר מכן המשיכו הנחיתות על האי קמיגוין ובויגאן, באפארי ובגונזגה שבצפון לוזון.
שני מטוסי B-17 תקפו ספינות יפניות שהורידו חיילים יפניים לוף בגונזגה, ומטוסי B-17 נוספים, בליווי מטוסי קרב, תקפו את הנחיתות בוויגאן.
היו אלה הפעולות האחרונות של זרוע האוויר של כוחות ההגנה בפיליפינים.
מוקדם בבוקר ה-12 בדצמבר נחתו 2,500 חיילים יפניים מהדיוויזיה ה-16 בעיר לֶגָאזְפּי שבדרום לוזון, כ-240 ק"מ מריכוז כוחות ההגנה הקרוב ביותר.
ההתקפה על מינדנאו החלה ב-19 בדצמבר, ולקחו בה חלק גורמים מהדיוויזיה ה-16 שצורפו באופן זמני לכוח הפלישה על מנת לאפשר לדיוויזיה ה-14 להשתמש בכל כוח האדם שלה בלוזון.
באותה עת, הסיג אדמירל הארט את הצי האסייתי שלו מהמים הטריטוריאליים של הפיליפינים, זאת לאחר שהתקפות אוויריות הסבו נזק רב למתקני הצי ב-8 בדצמבר.
רק הצוללות נותרו באזור על מנת למנוע עליונות יפנית בימים.
אך מפקדי הצוללות, שהוכשרו לפי דוקטרינה לפיה הצוללות הן כלי סיור הפגיע לתקיפות אוויר, לא עמדו במשימה.
המתקפה העיקרית נפתחה בבוקר ה-22 בדצמבר כש-43,110 חיילים מהדיוויזיה ה-48 ורגימנט אחד מהדיוויזיה ה-16 נחתו בשלוש נקודות לאורך החוף המזרחי של מפרץ לינגין.
עם כוח זה נחתו גם יחידות ארטילריה וכ-90 טנקים.
מספר מטוסי B-17 מאוסטרליה וצוללות תקפו את כוח הפלישה, אך להתקפה זו הייתה השפעה מועטה.
הדיוויזיות ה-11 וה-71, שחסרו ציוד ואימון, לא הצליחו למנוע את הנחיתות ואף לא הצליחו לרתק את היפנים לחופי הנחיתה.
שאר היחידות היפניות נחתו בקצה הדרומי של המפרץ.
רגימנט הפרשים ה-26 שיצא לקראתן נהדף לאחר שספג אבדות רבות ולא זכה לתגבורת.
עם רדת הערב ב-23 בדצמבר נעו היפנים כ-16 ק"מ לפנים הארץ.
ביום הבא נחתו בשלוש נקודות במפרץ לאמון שבדרום לוזון כ-7,000 חיילים מהדיוויזיה ה-16. הם נתקלו בכוח ההגנה של דרום לוזון שהיה מפוזר באזור, וללא יכולת התנגדות ממשית.
היפנים החלו מיד בהתקדמות צפונה, לכיוון הבירה מנילה, שם חברו לכוחות שירדו מצפון לוזון, ובכך השלימו את ניצחונם.
דיוויזיית הפיליפינים האמריקאית נשלחה לחפות על נסיגת הכוחות לבטאן ועל מנת לעצור את ההתקדמות היפנית למפרץ סוביק.
ב-24 בדצמבר הפעיל מקארתור תוכנית פעולה שקראה להתארגנות של חמש נקודות במרכז לוזון שנועדו לעכב את התקדמות האויב בעוד ששאר הכוח נסוג לבטאן.
את משימה זו ביצע רגימנט הפרשים ה-26. מקארתור שחרר את פרקר מהפיקוד על כוח דרום לוזון והורה לו להכין עמדות מגננה בבטאן.
בנוסף, מפקדת הצבא וממשלת הפיליפינים העתיקו את מקום מושבן לחצי האי.
במשך תשעה ימים נשלחה אספקה לבטאן בניסיון להעביר כמות מזון שתספיק לכ-43,000 חיילים למשך חצי שנה (בסופו של דבר הגיעו לבטאן 80,000 חיילים ו-26,000 פליטים).
היפנים הבינו את תוכניתו של מקארתור ב-30 בדצמבר, ושלחו את הדיוויזיה ה-48 לחסום את הכניסה לחצי האי.
בסדרת פעולות בין ה-2 ל-4 בינואר פתחו הדיוויזיות הפיליפיניות ה-11 וה-21, רגימנט הפרשים ה-26 ומספר טנקים קלים את הדרך מסן פרננדו לדינאלופיהאן שבכניסה לחצי האי, מספיק זמן על מנת לאפשר לכוח דרום לוזון הנסוג להיכנס לבטאן, ואז נסוגו בעצמם.
הכוחות האחרונים לסגת אל בטאן היו חיילי הרגימנט האמריקאי ה-31, שהשלים את הנסיגה ב-6 בינואר 1942.
מה-7 עד ה-14 בינואר 1942 עסקו היפנים בהכנות לקראת ההתקפה על בטאן.
בנוסף, החליפה החטיבה ה-65, שיעודה היה לשמש חיל מצב, את הדיוויזיה ה-48, שמילאה תפקיד מרכזי בהצלחות היפניות בפיליפינים.
אף קבוצת האוויר החמישית הפסיקה את פעילותה כחלק מהכנות מעבר הדיוויזיה ה-48 לאיי הודו המזרחית.
כוחות הגנה פיליפינים ואמריקאים הדפו התקפות ליליות בסמוך לעיירה אבוקאי שבצפון מזרח חצי האי, ודיוויזיית פיליפינים אף יצאה להתקפת נגד ב-16 בינואר, אך זאת נכשלה והדיוויזיה נסוגה דרומה.
לאחר מכן נקבע קו ההגנה במרכז חצי האי ב-26 בינואר.
הארמייה ה-14 חידשה את התקפותיה ב-23 בינואר.
יחידות אמפיביות של הדיוויזיה ה-16 ניסו לנחות מעבר לקווים האמריקאים אך נלכדו בג'ונגל הסבוך ונהדפו על ידי יחידות שנוצרו אד הוק ללחימה באזור זה.
היפנים נאלצו לסגת על הצוקים עליהם נחתו תוך ספיגת אבדות רבות, אך אף תוך הסבת נזק רב למגינים.
תגבורת לכוחות הנוחתים הגיעה ב-26 בינואר וב-2 בפברואר, אך אז מצאו עצמם החיילים היפנים תחת התקפה אווירית מצד מספר מטוסי P-40 הנותרים.
כוח הנחיתה הושמד לחלוטין עד ה-13 בפברואר.
התקפה יפנית בראשית פברואר שברה את קו ההגנה האמריקאי אך נעצרה והתחלקה למספר מוקדי לחימה.
ב-8 בפברואר הורה גנרל הומה על עצירת כל הפעילות ההתקפית על מנת לאפשר לכוחותיו להתארגן מחדש.
ההתארגנות התעכבה מכיוון שהדיוויזיה ה-16 נותרה מרותקת במקומה בעודה מנסה לחלץ את אחד מגדודיה מכיתור.
בסופו של דבר חולצו שאריות הגדוד - 378 חיילים - ב-15 בפברואר.
ב-22 בפברואר נסוגה הארמייה ה-14 צפונה, וכוחות אמריקאים תפסו את העמדות הנטושות.
תוצאות קרבות אלה היו השמדתם המוחלטת של שלושת הגדודים שהרכיבו את הרגימנט ה-20 של הדיוויזיה ה-16, ובאופן כללי הפיכת הארמייה ה-14 לכוח התקפי בלתי יעיל.
בשל מצבה הרע של הארמייה ה-14, נקטו היפנים בפעילות מצור במשך השבועות שלאחר מכן.
ויינרייט קיבל לידיו את הפיקוד על כוחות ארצות הברית בפיליפינים ב-23 במרץ.
ב-28 במרץ חידשו היפנים את ההתקפות האוויריות והארטילריות על כוחות בעלות הברית, שסבלו מתת-תזונה, תשישות ומחלות.
ב-3 באפריל פרצו היפנים את קווי ההגנה האמריקאים והחלו להתקדם לדרום חצי האי בחושבם שהקרב יימשך כחודש.
דיוויזיית הפיליפינים, שכבר לא תפקדה כיחידה אחת וחייליה היו מותשים מלחימה רצופה על פני חמישה ימים, לא הצליחה להדוף את המתקפה היפנית.
ב-8 באפריל הוכנעו גם הרגימנט ה-57 והדיוויזיה ה-31. הרגימנט ה-45 נכנע ב-10 באפריל 1942.
קורגידור הייתה עמדת ארטילריית חוף אמריקאית שהגנה על הכניסה למפרץ מנילה.
היחידות שהפעליו את התותחים היו ריגמנטי הארטילריה החופית ה-59 וה-61 ויחידת נ"מ אחת.
מכיוון שהארטילריה החופית שעל האי הייתה מיושנת ושימשה להתקפת כלי שיט בלבד הוציאוה מפציצים יפנים מפעולה בקלות.
סוללת הנ"מ, לעומת זאת, עשתה חיל, והצליחה להפיל מספר רב של מטוסים יפניים, אך בראשית 1942 התקינו היפנים מערכות חמצן במטוסיהן, דבר שאיפשר לטייסים לטוס בגובה רב יותר - מחוץ לטווח הנ"מ שבקורגידור.
בדצמבר 1941 נמלטו הנשיא הפיליפיני מנואל קזון, מקארתור, קצינים בכירים ודיפלומטים עם בני משפחותיהם ממנילה, ועברו למנהרת מלינטה, קומפלקס צבאי תת-קרקעי שנבנה כמקלט פצצות.
טרם הגעתם שימשה המנהרה מפקדת הפיקוד העליון, בית חולים ומחסן נשק ומזון.
במרץ 1942 הגיעו מספר צוללות אמריקאיות לצפון האי.
הן הביאו עימן דואר, פקודות חדשות ונשק, ולקחו איתן את הפיקוד האמריקאי העליון, את בכירי הממשל הפיליפני, זהב כסף ומסמכים בעלי חשיבות.
אלה שלא חולצו על ידי הצוללות הפכו מאוחר יותר לשבויי מלחמה של יפן והושמו במחנות ריכוז אזרחיים במנילה ובסביבותיה.
ההגנה על קורגידור הוטלה על כתפיהם של 11,000 חיילים.
חלקם הגיעו לאי לאחר שנמלטו מבטאן טרם הגעת היפנים.
היפנים החלו בהתקפה ארטילרית על קורגידור ב-1 במאי.
בליל ה-5-6 במאי נחתו שני גדודים מהרגימנט ה-61 היפני בקצה הצפון-מזרחי של האי.
אף על פי שנתקלו בהתנגדות קשוחה הצליחו היפנים להקים ראש חוף, שתוך זמן קצר זכה לתגבורת בדמות טנקים וכלי ארטילריה.
המגנים נהדפו במהירות לכיוון גבעת מלינטה.
ב-6 במאי ביקש ויינרייט מהומה שיעביר אליו את תנאי הכניעה.
הומה התעקש שהכניעה תכלול את כל כוחות בעלות הברית בפיליפינים.
בהאמינו כי חייהם של כל השוהים בקורגידור נמצאים בסכנה, קיבל ויינרייט את תנאי הכניעה.
ב-8 במאי הוא שלח מברק לשארפ ובו פקד עליו להורות לכוח ויסאיאס-מינדנאו להניח את נשקו.
שארפ ציית לפקודה, אך רבים אחרים פתחו בלוחמת גרילה.
ההתנגדות הפיליפינית-אמריקאית כנגד היפנים בבטאן ובקורגידור החזיקה מעמד שלושה חודשים בלבד, זאת על אף יתרונם המספרי על פני היפנים.
כ-23 אלף חיילים אמריקאים נפלו בשבי וזאת בנוסף לכ-100 אלף פיליפינים.
התבוסה במערכה סימנה את תחילתה של תקופה בת שלוש וחצי שנים בה חוו השורדים מקרב בעלות הברית התעללות קשה, בהם צעדת המוות בבטאן, התנאים הקשים במחנות השבויים היפניים ואוניות הגיהנום, עליהן נשלחו השבויים בתנאים קשים ליפן לשמש פועלים במכרות ובמפעלים.
למרות התנאים הקשים, אנשי רפואה אמריקאים לרבות רובי בראדלי עשו את מיטב להצלת חיי השבויים.
בעלות הברית והממשלה הפיליפינית החלו את המערכה לשחרור הפיליפינים ב-1944, עם הנחיתה על האי לייטה.
המערכה בפיליפינים (גם: שחרור הפיליפינים) הייתה מערכה של כוחות ארצות הברית והפיליפינים במהלך מלחמת העולם השנייה שמטרתה הייתה להביס ולסלק את כוחות האימפריה היפנית, שכבשו את האיים הפיליפינים בשנת 1942. שחרור הפיליפינים החל עם נחיתות אמפיביות על האי המזרחי לייטה ב-20 באוקטובר 1944, ונמשך עד תום המלחמה באוגוסט 1945.
עד אמצע שנת 1944 היו האמריקאים מרחק 560 ק"מ דרומית-מזרחית למינדנאו, הגדול שבאיי הפיליפינים, ובטווח הפצצה באמצעות מפציצים ארוכי טווח.
הצי האמריקאי, בפיקודו של אדמירל צ'סטר נימיץ, התקדמו לרוחב האוקיינוס השקט, כשהם כובשים בדרכם את איי גילברט, את איי מרשל ואת איי מריאנה.
האמריקאים אף עקפו איים שעליהם שהו חילות מצב יפניים, והותירו אותם ללא מקורות אספקה.
מטוסים שהמריאו מנושאות מטוסים ערכו התקפות אוויריות כנגד היפנים בפיליפינים, ובעיקר פגעו בשדות התעופה שלהם.
חיילי צבא ארצות הברית וצבא אוסטרליה, בפיקודו של גנרל דאגלס מקארתור, מפקד זירת דרום מערב האוקיינוס השקט, הכניעו או בודדו את כוחות הצבא היפני הקיסרי בגינאה החדשה, ובכך מנעו תגבורת לכוחות היפנים בפיליפינים.
טרם הפלישה, היה האי מורוטאי שבאיי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה) הנקודה הצפונית ביותר אליה הגיעו בעלות הברית, לאחר שכבשו אותו ב-15-16 בספטמבר 1944. במורוטאי שכן שדה התעופה ממנו המריאו המפציצים בדרכם לתקיפה בדרום הפיליפינים.
הצי האמריקאי, חיל הנחתים האמריקאי, הצבא האמריקאי וכוחות ניו זילנדים תחת פיקודם של נימיץ ושל אדמירל ויליאם הלסי, בודדו את הבסיס הימי היפני הגדול ברבאול שבבריטניה החדשה על ידי כיבוש טבעת איים מסביב לרבאול והקמת בסיסי אוויר עליהם, שסייעו לאמריקאים לרתק את הכוחות היפנים לבסיס ומנעו מהם כל פעולה צבאית.
לאחר ניצחונות במערכה על איי מריאנה ופלאו התקרבו בעלות הברית לאיי הבית היפנים.
מפציצי B-29 סופרפורטרס ארוכי-טווח של חיל האוויר האמריקאי המריאו מאיי מריאנה וביצעו הפצצות על יפן עצמה.
מלבד הקרבה למטרה, יתרון נוסף של המפציצים היה נגישותם לתחמושת ואספקה באמצעות ספינות משא ומטוסי תובלה.
בשנים שקדמו הגיעה האספקה למטוסים בסופה של דרך יבשתית ארוכה שעברה בהודו ובבורמה, אך לאחר כיבושם של איי מריאנה, נשלחו לשם כל מפציצי ה-B-29.
אף על פי שבשלב זה הייתה תבוסת יפן ברורה, לא הראו ממשלת יפן, הצבא והצי הקיסרי היפני סימנים שבכוונתם להיכנע.
מעבר לכך, יעפי תקיפה מנושאות מטוסים לא נתקלו בהתנגדות יפנית, למשל מטוסי A6M זירו.
על פי המלצתו של הלסי, החליטו המטות המשולבים של בעלות הברית להקדים את מועד הנחיתות הראשונות בפיליפינים ואף להעביר את מיקומן מהאי הדרומי מינדנאו לאי המרכזי לוזון.
התאריך החדש לנחיתות באי לייטה היה ה-20 באוקטובר, חודשיים לפני התכנון המקורי של הנחיתה במינדנאו.
לאחר שהתפנה מקארתור במרץ 1942 נפלו האיים לידי היפנים.
תקופת הכיבוש היפני הייתה קשה ולוותה בשעבוד פיליפינים רבים.
מאמצע שנת 1942 עד אמצע שנת 1944 סיפקו מקארתור ונימיץ אספקה וציוד לכוחות הגרילה הפיליפינים באמצעות צוללות, על מנת שאלה יוכלו להטריד את היפנים ולהשתלט על האזורים ההרריים ועל הג'ונגל, שהיוו כמחצית משטחו של הארכיפלג.
פיליפינים רבים האמינו כי שחרור מעול הכיבוש היפני יניב חופש ועצמאות, אותה הבטיחה להם ארצות הברית (באופן ראוי לציון, עזבו הכוחות האמריקאים את הפיליפינים בתאריך ה-4 ביולי 1946, שהוא התאריך שנקבע עוד לפני פרוץ המלחמה, ולא הושפע ממנה).
הממשלה האוסטרלית העמידה לרשותו של מקארתור את הגיס הראשון של צבא אוסטרליה.
מקארתור הציע לשתף שתי דיוויזיות רגלים אוסטרליות, שכל אחת מהן תסופח בנפרד לגיס של צבא ארצות הברית, אך הצעה זו נדחתה על ידי האוסטרלים שרצו שליטה מבצעית מוחלטת על אזור מסוים בפיליפינים, ולא רצו שיחידותיהם "ייבלעו" בתוך הצבא האמריקאי.
מכיוון שלא הושגה פשרה בנושא לא מילא הצבא האוסטרלי תפקיד ממשי בשחרור הפיליפינים, בניגוד לחיל האוויר המלכותי ולצי המלכותי.
בחיפוי ארטילרי מהים ומהאוויר נחתה הארמייה השישית של ארצות הברית על חופיו המזרחיים של האי לייטה ב-20 באוקטובר 1944. היפנים שגו בחישוביהם את יחסי הכוחות בין כוחותיהם לבין הכוחות האמריקאים וניסו לעצור את הנחיתה.
שגיאה זו היא שהובלה למפלה היפנית בקרב מפרץ לייטה, שנערך ב-23-26 באוקטובר.
בקרב זה איבד הצי הקיסרי היפני ארבע נושאות מטוסים, שלוש אוניות מערכה, שמונה סיירות ו-12 משחתות, ולאחריו חדל מלהיות כוח התקפי מאיים באוקיינוס השקט.
הארמייה השישית המשיכה בהתקדמותה ממזרח, בעוד היפנים החישו תגבורות למפרץ אורמוק שבמערב האי.
התקדמות הארמייה השישית נמשכה אף צפונה, כשחצו חייליה אל האי סמאר שמצפון ללייטה.
ב-7 בדצמבר 1944 נערכה נחיתה נוספת, הפעם במפרץ אורמוק, ולאחר קרב יבשתי ואווירי ניתקו האמריקאים את כוחות ההגנה היפנים מקווי האספקה שלהם מצפון.
על אף שהלחימה בלייטה נמשכה עוד מספר חודשים, לא איבד צבא ארצות הברית את יתרונו באזור.
מטרתה הבאה של הארמייה השישית הייתה האי מינדורו השוכן דרומית לאי לוזון ולמפרץ מנילה.
הסיבה להיות האי מטרה נעוצה בכך שמקארתור רצה להקים עליו בסיסי אוויר שיאפשרו למפציצים שלו לשלוט במרחב האווירי שמעל לוזון, האי החשוב ביותר בו שכנה הבירה ועיר הנמל החשובה מנילה.
שיירת הפלישה שהתקדמה מלייטה אל מינדורו ספגה התקפות חוזרות ונשנות של קמיקאזה, אך אלה לא עצרו את האמריקאים.
רובו של מינדורו נשלט על ידי גרילה פיליפינית ועל כן נכבש במהירות בידי החיילים האמריקאים.
זמן קצר לאחר כיבוש האי החלו מהנדסי הצבא בבניית בסיס אווירי גדול בסן פביאן.
מלבד קרבתו של ללוזון היה יתרון נוסף בכיבוש מינדורו - באי שרר מזג אוויר נוח בשל מיקומו הגאוגרפי באזור היבש של הפיליפינים, וזאת בניגוד ללייטה, שם יורד גשם במהלך רוב השנה, ובכך לא משבש רק את הטיסות אלא מקשה מאוד על פעילות על הקרקע הבוצית.
בבסיס האווירי בסן פביאן נערכה טיסת הבכורה בזירה הפסיפית של מטוס הקרב P-51 מוסטנג, שעלה בביצועיו על מטוסיהם של הצי והצבא היפנים.
כיבוש מינדורו היווה ניצחון חשוב לארמייה השישית, וסיפק לה בסיס אווירי חשוב שעתיד לסייע בכיבוש מטרתה הבאה: האי לוזון.
ב-9 בינואר 1945 החלו יחידות מהארמייה השישית, תחת פיקודו של גנרל וולטר קרוגר, לנחות בחופו הדרומי של מפרץ לינְגָיֶן שבמערב לוזון.
כ-175,000 חיילים נחת והקימו תוך מספר ימים ראש חוף שנמתח 32 ק"מ לפנים הארץ.
באמצעות סיוע אווירי התקדמו יחידות של הצבא לפנים הארץ, וכבשו את שדה התעופה קלארק, 64 ק"מ צפונית-מערבית למנילה, בשבוע האחרון של ינואר.
כמו כן פשט גדוד הסיירים השישי, תחת פיקודו של קולונל הנרי מיוסי על מחנה השבויים בקבנטואן ב-30 בינואר, ושחרר 512 שבויים מחיילי בעלות הברית משבי הצבא היפני.
שתי נחיתות גדולות הגיעו לאחר מכן, אחת נועדה לנתק את חצי האי בטאן, והשנייה, שכללה הצנחת חיילים, מדרום למנילה.
דיוויזיית הטנקים השנייה היפנית בפקודת המפקדים לא נכנסה לקרב שריון והחל בנסיגה.
למרות זאת היא ספגה אבדות כבדות בהפגזות מהאויר.
שתי זרועות הצבת אמריקאיות החלו לסגור על מנילה, וב-3 בפברואר 1945 נכנסו יחידות מדיוויזיית הפרשים הראשונה לפאתיה הצפוניים של הבירה, ודיוויזיית הפרשים השמינית נכנסה לעיר עצמה.
בעוד התקדמות הכוחות אל מנילה נמצאת בעיצומה, נכבש מחדש חצי האי בטאן.
ב-16 בפברואר פתחו צנחנים ויחידות אמפיביות במתקפה על האי קורגידור.
כיבוש האי המבוצר היה בעל חשיבות שכן שליטה עליו מאפשר שליטה במפרץ מנילה, והאמריקאים התכוונו להקים נמל גדול בבירה, שיתמוך לוגיסטית בפלישה המתוכננת ליפן, שנקבעה ל-1 בנובמבר 1945. כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945 הותירה את תוכנית הפלישה ליפן לא נחוצה.
ההתנגדות בקורגידור שככה ב-27 בפברואר.
על אף האופטימיות שהפגינו בעלות הברית הייתה הלחימה במנילה קשה.
טיהור העיר נמשך עד ה-3 במרץ, והתנגדות קשה במיוחד העמידו הנחתים היפנים שסירבו להיכנע או לסגת, כפי שעשה הצבא.
ההתנגדות היפנית בפורט דראם, אי מבוצר במפרץ מנילה, החזיקה מעמד עד ה-13 באפריל, אז הזרימו האמריקאים 11,000 ליטר של דלק והבעירו את המבצר.
אף לא חייל יפני אחד שרד את הפיצוץ והשריפה.
בסופו של דבר, בקרב על לוזון לקחו חלק 10 דיוויזיות אמריקאיות ועוד חמישה רגימנטים עצמאיים, במה שהפך אותו למערכה הגדולה ביותר בזירת אסיה.
מספר החיילים האמריקאים שהשתתפו בקרב זה גדול ממספר החיילים האמריקאים שהשתתפו במערכה בצפון אפריקה, בזירה האיטלקית ובדרום צרפת.
חיילי הארמייה האמריקנית השמינית נחתו על האי פאלוואן, האי המערבי ביותר בפיליפינים, ב-28 בפברואר.
ההתנגדות היפנית אמנם הייתה קלה אך טיהור האי מכל כיסי ההתנגדות שבו ארך עד חודש אפריל, מפני שהיפנים התפצלו לקבוצות קטנות ונסוגו אל ההרים ואל הג'ונגלים.
בכל הפיליפינים סייעו לוחמי גרילה מקומיים לאמריקאים למצוא מקומות מחבוא של החיילים היפניים.
הארמייה השמינית נחתה במינדנאו, האחרון מבין האיים הגדולים בפיליפינים שנכבש, ב-17 באפריל.
לאחר כיבוש מינדנאו נכבשו גם האיים פאנאי, סבו ונגרוס ומספר איים נוספים.
איים אלה שימשו את חיל האוויר האמריקאי לתקיפת מטרות בפיליפינים ובים סין הדרומי.
הארמייה השמינית המשיכה את התקדמותה במינדנאו תוך שהיא נתקלת בהתנגדות עיקשת.
עד סוף יוני נדחקו כיסי ההתנגדות במינדנאו ובלוזון למקומות מבודדים, ואלה המשיכו להילחם עד כניעתה של יפן ב-15 באוגוסט 1945.
מספר יחידות יפניות איבדו קשר עם טוקיו ולא קיבלו פקודה מפורשת להיכנע, ולכן המשיכו להילחם, מסרבים להאמין כי האימפריה נוצחה במלחמה.
כמו ברבים מאיי האוקיינוס השקט, קצינים יפנים בכירים, כמו גם בני המשפחה הקיסרית, הגיעו לאחר המלחמה באופן אישי אל אזורי הלחימה על מנת לשכנע את החיילים היפנים שעליהם להיכנע, בפקודת הקיסר.
האחרון שבהם, היראו אונודה, נכנע רק בשנת 1974.
המערכה במסופוטמיה היא סדרת קרבות בזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה שנערכה בין הודו הבריטית ממדינות ההסכמה ובין האימפריה העות'מאנית ממעצמות המרכז.
שלטון העות'מאנים נפרש בכל המזרח התיכון מאז המאה ה-16, אך לא הגיע לכדי שליטה מלאה.
ידה של האימפריה הגיעה למחוזות מסופוטמיה דרך שלטונות מקומיים עושי דברה.
בדומה למסילת הרכבת החיג'אזית נסללה מסילת ברזל חדשה בין איסטנבול ובגדאד כדי להגביר את יכולת השליטה באזור ולזרז העברת כוחות במקרה הצורך.
חברת הנפט האנגלו-פרסית החזיקה בזכויות הבלעדיות על מאגרי הנפט בפרס, ופרשה את חסותה על כווית מאותה סיבה, כך שלבריטים היו אינטרסים חשובים במזרח התיכון.
על אף ניסיונות דיפלומטיים להימנע מכניסה למלחמה, גררה גרמניה את האימפריה העות'מאנית לתוכה.
ב-29 באוקטובר 1914 הפגיז צי גרמני-עות'מאני שהיה תחת פיקוד גרמני, ערי חוף רוסיות בים השחור.
מדינות ההסכמה ניצלו את ההזדמנות ולמרות התנצלות מצד הוזיר הגדול, הכריזו מלחמה על האימפריה העות'מאנית בנובמבר.
השטח בו ניתן להילחם במסופוטמיה תחום על ידי נהרות הפרת והחידקל.
הקושי העיקרי שנוצר מכך הוא להניע כוחות ואספקה דרך הביצות והמדבר המקיפים את השטח.
זמן קצר לאחר תחילת המלחמה באירופה, שלחו הבריטים כוח צבאי כדי להגן על בתי הזיקוק שבעיר אבאדאן, שם טופל רוב הנפט בדרכו לבריטניה.
תכנון המשימה על ידי חיל המשלוח ההודי כלל נחיתה בשפך השט אל-ערב והתקדמות לצפון-מערב כדי להגיע לאבאדאן.
הארמייה הרביעית העות'מאנית שהגנה על האזור, כללה שני קורפוסים, ה-12 שהיה מוצב במוסול וה-13 שהיה מוצב בבגדאד.
חיילי גייסות אלו לא היו מאומנים ברמה גבוהה לאור החשיבות הנמוכה שייחס השלטון העות'מאני לשטחי מסופוטמיה.
המטכ"ל העות'מאני אפילו לא החזיק מפה מדויקת של מסופוטמיה ורכש אחת כזו מהגרמנים.
עם כניסת האימפריה למלחמה, פרש הצבא העות'מאני את כוחותיו מחדש כשהוא מניע את הקורפוס ה-13 לתגבור המערכה בקווקז ואת הקורפוס ה-12 למערכה על סיני וארץ ישראל, ומותיר רק את הדיוויזיה ה-38 תחת "פיקוד אזור עיראק" שבפיקודו של לויטננט קולונל סולימאן אסקרי ביי.
סולימאן חילק את כוחותיו כשהוא פורש את חלקם להגנה בשפך השט אל-ערב ואת יתרם בבצרה.
ב-6 בנובמבר החלה המתקפה הבריטית בהפגזה של העיר פאו שנמצאת במפגש השט אל-ערב והמפרץ הפרסי.
כוח המשלוח ההודי D שהורכב מהדיוויזיה ה-6 הפּונית, פשט על החוף ונתקל בהתנגדות קלושה של 350 חיילים עות'מאנים ו-4 תותחים.
ב-7 בנובמבר הייתה הדיוויזיה ה-6 כולה על החוף כשהיא מתחילה בתנועה לכיוון בצרה.
בקרב בצרה כבשו הבריטים ללא מאמץ את העיר והעות'מאנים נסוגו.
במטרה למוטט את הצבא העות'מאני המשיכו הבריטים בתנועה לתוך היבשת ובקרב אל-קורנה שבו את אחד ממפקדי הצבא ועימו 1,000 חיילים.
בשלב זה היה ברור שמאגרי הנפט ובתי הזיקוק אינם נתונים עוד לאיום עות'מאני.
חליל ביי ועימו יתרת הצבא האזורי נותרו בבגדאד, מרחק של למעלה מ-400 קילומטרים צפונית מערבית לשם.
בשנת 1915 הייתה האימפריה העות'מאנית מעורבת בכמה חזיתות של המלחמה ולא יכלה להפנות כוחות כדי לעצור את הבריטים.
המערכה על סיני וארץ ישראל, המערכה בקווקז ומאוחר יותר מערכת גליפולי היו בעדיפות גבוהה יותר.
סולימאן אסקרי ביי פנה לשייחים ערביים בניסיון לארגן בעצמו כוח שילחם בבריטים ולכבוש בחזרה את השט אל-ערב, ללא שיסתכן באיבוד כוחות צבאיים יקרים.
ב-12 באפריל תקף סולימאן את המחנה הבריטי בשייבה במה שנודע כקרב שוויבה.
כוחותיו מנו 4,000 חיילים סדירים וכ-14,000 ערבים שנענו לקריאתו.
ההתקפה שהסתמכה על כוחות השייחים לא צלחה וכשהבריטים תקפו חזרה, הסיג סולימאן את כוחותיו.
למחרת תקפו הבריטים את עמדותיו של סולימאן, התגברו על חייליו וגרמו לו לאבד כ-2,400 מהם.
נסיגתו הסתיימה רק במרחק של 120 ק"מ במעלה הנהר והוא עצמו נפצע בקרב.
מאוכזב ומדוכא הוא ירה בעצמו בבית החולים בבגדאד ובמקומו מונה נוראדין איברהים פאשה.
נוראדין נחשב לקצין מבטיח ומהבודדים שהגיעו לדרגת קולונל מבלי לסיים את בית הספר הצבאי.
ניסיונו הקרבי לעומת זאת, היה נרחב.
ההצלחה הבריטית הבלתי צפויה גרמה לבריטים לשנות את התוכניות המקוריות.
גנרל ג'ון ניקסון נשלח באפריל לפקד על הכוח.
הוא פקד על צ'ארלס טאונסנד, מפקד הכוח ההודי, להתקדם לכיוון כות ואם ניתן, לנסות להגיע לבגדאד.
טאונסנד התקדם בראש כוח לא גדול במעלה החידקל וכבש את העיר עמארה במהלך קרב עמארה בו שולבו כוחות של צבא היבשה והצי הבריטי.
על אף קשיי לוגיסטיקה, הוא הצליח להחזיק את קווי האספקה שלו עד כות.
במקביל למאמץ העיקרי לאורך החידקל פעלו הבריטים כנגד כוחות טורקים לאורך נהר הפרת וזאת כדי למנוע ניסיון טורקי להגיע לבצרה מכוון דרום מערב.
במהלך קרב נאסריה שהתחולל ביוני ויולי 1915 כבשו הבריטים את העיר נאסריה, שהייתה מרכז לוגיסטי לצבא העות'מאני, והדפו את הטורקים לכוון העיר כות.
בשלב זה הבין שר המלחמה העות'מאני אנוור פאשה את הטעות שבזלזול במערכה במסופוטמיה והחל לחשוש שהבריטים יכבשו את בגדאד.
הוא פקד להחזיר את הדיוויזיה ה-35 למוסול והקים מחדש את הדיוויזיה ה-38 שנשחקה בקרבות.
באוקטובר הוא הקים את הארמייה ה-6 והעמיד בראשה את הגנרל הגרמני קולמר פון דר גולץ בן ה-76. גולץ היה היסטוריון צבאי מפורסם שעבד כיועץ צבאי של השלטון העות'מאני מזה שנים רבות.
באותו זמן הוא שהה בתראקיה כשהוא מפקד על הארמייה הראשונה ולא הייתה אפשרות שהוא יתייצב במסופוטמיה מיידית, כך שנוראדין נותר מפקד אזור עיראק.
ב-22 בנובמבר ניסו הבריטים להתקדם לבגדאד שם נתקלו בכוחותיו של נוראדין והתחולל קרב קטסיפון שנגמר ללא הכרעה ובנסיגת שני הצדדים משדה הקרב.
משנוכח נוראדין שהבריטים פונים לנסיגה מלאה, ביטל את פקודת הנסיגה שלו והחל לרדוף אחר הבריטים.
טאונסנד נסוג חזרה לעיר כות ופרש שם את כוחותיו במגננה.
נוראדין ניצל את ההזדמנות והזעיק למקום את הגיס ה-18 בניסיון לכתר את הבריטים בכות.
ב-3 בדצמבר הסתיים כיתור העיר, כשבמקביל שלח נוראדין כוחות לחסום תגבורת בריטית אפשרית מכיוון השט אל-ערב.
ב-7 בדצמבר החל המצור על כות כשהעות'מאנים נאלצים לרתק את הארמייה ה-6 כולה למשימה.
משרד המלחמה הבריטי העדיף שטאונסנד יתבצר בבצרה שבמורד הנהר, קרוב יותר למרכז הכוחות באבאדן, ולא בכות המבודדת, אולם עד שהפקודות הגיעו, הוא היה נתון במצור.
כוחותיו לא התקשו להגן על העיר, אולם עמדו בפני מיצוי האספקה ללא יכולת לחדשה.
גולץ שנכנס לתפקידו בארמייה ה-6, הקים מערך ביצורים ומערך חסימה חדשים, מחוזקים יותר.
בהתאם להוראה לנסות להוציא את הבריטים ממסופוטמיה כליל, ניסתה הארמייה ה-6 לפרוץ אל העיירה הנצורה, אך ללא הצלחה.
טאונסנד ניסה לקבל סיוע מניקסון, ואף על פי שבתחילה סירב ניקסון להקריב כוחות לשם כך, מאוחר יותר התרכך וביצע שלושה ניסיונות כושלים לשבור את המצור.
ב-20 בינואר החליף אנוור פאשה את נוראדין בחליל כות לאחר שנוראדין לא הסכין לנוכחתו של גולץ ואף הלין על כך בפני משרד המלחמה.
חליל כות היה נחוש בדעתו להביא את הבריטים בפני בחירה בין כניעה או מוות מרעב.
על אף שקיבלו מעט אספקה מהאוויר, הבינו הבריטים שהם קרובים להפסד, ובסדרת קרבות משולבים של הכוחות הנצורים והכוחות המחלצים ניסו לשבור את הכיתור.
כל הניסיונות עלו בתוהו כששני הצדדים סובלים מאבדות רבות.
ב-19 באפריל מת מכולרה גנרל גולץ.
ב-29 באפריל נכנע טאונסנד בפני העות'מאנים וחייליו נפלו בשבי.
עבור הצבא הבריטי הייתה זו השפלה, במיוחד לאחר שכמה חודשים לפני כן נכשל גם במערכת גליפולי.
כל המפקדים הבריטיים שהיו מעורבים בכישלון, הועברו מעמדות פיקוד והוחלפו.
העות'מאנים הוכיחו לעומת זאת, שהם מסוגלים להחזיק קו הגנה בפני כוחות עדיפים מהם.
הסקת המסקנות בצד הבריטי העלתה שבראש ובראשונה יש לשפר את יכולת העברת האספקה מבחינת הכמות ומבחינת המהירות.
עד אז גרמו מידותיו הקטנות של נמל בצרה עיכובים רבים בפריקת אספקה מאוניות.
העיכוב גרם לעיתים לאוניות לחכות ימים רבים עד שפרקו אותן.
גם לאחר שנפרקה הסחורה, היעדרם של כבישים צפונה חייב לשלוח אספקה דרך הנהר בלבד, שם נעו אוניות קטנות ואיטיות והאספקה שהצליחו להוביל, לא הספיקה למלא את החסר.
עקב כך, התרכזו הבריטים בחודשים הבאים בשיפור הנמל והרחבתו, בבניית מחסנים ומחנות נוספים, בבניית בתי חולים ובהגדלה ושיפור של מערכת האוניות בנהר.
לוטננט גנרל פרדריק סטנלי מוד, שנכנס לתפקידו כמפקד המערכה במקום פרסי לייק כחלק מהחלפת סגל הפיקוד, התמקד בתכנון ההתקפה הבאה על העות'מאנים, בתגבור כוחותיו ואימונם ובצבירת אספקה רבה ככל האפשר.
לעומת זאת, נחלשה הארמייה ה-6, לא קיבלה כוחות חדשים כך שלבסוף נאלץ חליל לפרק את הדיוויזיה ה-38 ולחלק את כוחותיה בין שאר הדיוויזיות.
ב-13 בדצמבר החלה ההתקפה הבריטית שנועדה למחוק את ההפסד בכות.
קרב כות השני, שהחל בשלהי 1916, נמשך בניצחונות לבריטים על פני מעוזים עות'מאנים.
חליל ריכז את עיקר כוחו בכות, אולם כשהגיע לשם מוד, העביר את כוחותיו לצד השני של החידקל במטרה לכתר את העיר, במקום להילחם בעיקר כוחה של הארמייה ה-6. לאחר שהגיס ה-18, שהיווה מחצית מכוח הארמייה הוכה קשות ונמלט בקושי רב מהמערכה, כבשו הבריטים את כות והמשיכו להתקדם במעלה החידקל.
בתחילת מרץ עמדו הבריטים בפאתי בגדאד כשמולם חיל המצב של בגדאד.
מוד תמרן את כוחות ההגנה, השמיד רגימנט עות'מאני ותפס את עמדות ההגנה.
לאחר שחליל נסוג בראש כוחותיו באי סדר, נכנסו הבריטים לבגדאד ב-11 במרץ והתקבלו כמשחררים.
בנוסף, במהומת הנסיגה נלכדו כ-15,000 חיילים עות'מאנים בידי הכוח הבריטי-הודי.
מיד לאחר כיבוש בגדאד פתח מוד במערכה לכיבוש סמאראה אותה כבש בסוף אפריל.
לאחר כיבוש סאמארה עצר מוד את ההתקדמות כיוון שקווי האספקה היו ארוכים מדי לדעתו, תנאי הקיץ היו קשים מדי ובקשתו לקבל כוחות נוספים מאירופה נדחתה.
עם זאת, הורה מוד לבריגדה מתוגברת לכבוש את העיר רמאדי כדי לאבטח את האגף הדרומי של הבריטים וכדי לשלוט במערכת סכרים.
הקרב הראשון שהתחולל ביולי נכשל (בעיקר בגלל תנאי מזג אוויר קיצוניים) ורק אחרי קרב רמאדי השני נכבשה העיר.
מוד מת ב-18 בנובמבר 1917 מכולרה ובמקומו מונה גנרל ויליאם מרשל שהשעה את כל ההתקפות עד החורף.
הכוח הטורקי בפיקודו של חליל נסוג עד מוסול ופרש שם את כוחותיו כשלרשותו עומדים כ-30,000 חיילים.
באפריל קיבל כתגבורת את דיוויזיית הרגלים ה-2 אך מצבו האסטרטגי נותר נחות ביחס לזה של הבריטים.
הבריטים חידשו את התקדמותם בפברואר, ועד אפריל כבשו ערים נוספות וביניהן את הערים היט וחאן אל בגדאדי במהלך קרב חאן בגדאדי.
בחודשים הבאים נאלצו הבריטים להעביר כוחות למערכה על סיני וארץ ישראל על מנת להשתתף בקרב מגידו.
במהלך הקיץ העביר מרשל כוחות נוספים מזרחה כתגבורת לקרבות באיראן.
הצבא החזק במסופוטמיה הפך ללא פעיל והמערכה כולה לא זכתה להתעניינות בריטית.
באוקטובר החלו מגעים לשביתת נשק בין מדינות ההסכמה והעות'מאנים.
משרד המלחמה הבריטי שלח למרשל הוראה להתקדם ולכבוש ככל הניתן לפני שמוכרזת הפסקת אש.
תוך יומיים התקדם כוח בריטי בפיקודו של אלכסנדר קוב 120 קילומטר והגיע עד לנהר הזב הקטן, שם נלחם בקרב שרקט ולקח בשבי את רובו של הכוח העות'מאני.
ב-30 באוקטובר נחתמה הפסקת האש של מודרוס ושני הצדדים התחייבו להישאר בעמדות הנוכחיות שלהם.
באותו יום קיבל מרשל את כניעתם של חליל והארמייה ה-6. קוב, לעומת זאת, לא כיבד את הפסקת האש והתקדם עד מוסול, תוך התעלמות ממחאות עות'מאניות וב-14 בספטמבר צעדו כוחותיו לתוך העיר ללא התנגדות.
שאלת הבעלות על מוסול ועל שדות הנפט העשירים שלה הייתה לבעיה בינלאומית.
המערכה במסופוטמיה הסתיימה רשמית ב-14 בנובמבר.
כוחות הבריטים והבריטים-הודים איבדו במערכה כ-92,000 חיילים.
כיוון שהעות'מאנים לא תיעדו במדויק את מצבת כוח האדם, מספר אבדותיהם לא ידוע, אולם כ-45,000 חיילים עות'מאנים נפלו בשבי הבריטים.
עיקר הכוחות שנלחמו במערכה הגיעו מהודו.
המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה הייתה מערכה צבאית שניטשה בין האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרוסית באזור הקווקז, ולאחר מכן במזרח אסיה הקטנה, כחלק מהזירה המזרח תיכונית במלחמת העולם הראשונה.
הייתה זו המערכה היחידה בה השיגו העות'מאנים הישג צבאי, לאחר שבמסופוטמיה ובסיני וארץ ישראל, ניצחו אותם הבריטים בצורה מכרעת.
בשלב מאוחר יותר הצטרפו אל הצדדים הלוחמים גם אזרבייג'ן מחד, וארמניה, הדיקטטורה המרכז-כספית והאימפריה הבריטית מאידך.
לאחר המהפכה הרוסית יצאה רוסיה מהמלחמה והארמייה הקווקזית הרוסית התפוררה והוחלפה בכוחות הארמניים.
בהמשך התערבו הגרמנים במערכה, כשמטרתם היחידה היא לאבטח את מאגרי הנפט ומתקני הזיקוק באזור.
ב-3 במרץ 1918 נחתם הסכם ברסט-ליטובסק שסיים את פעולות האיבה בין העות'מאנים והרוסים, וב-4 ביוני חתמו העות'מאנים על הסכם בתומי (אנ') מול הארמנים.
למרות זאת, התנגשויות צבאיות נמשכו בין העות'מאנים לבין הבריטים, הדיקטטורה המרכז-כספית והארמנים עד להפסקת האש של מודרוס באוקטובר של אותה שנה.
המטרה העיקרית של העות'מאנים במערכה הייתה להחזיר לידיהם את שטח רמת ארמניה, שהפסידו במלחמה העות'מאנית-רוסית.
היעד האסטרטגי שהוגדר בתחילת המערכה היה לכבוש בחזרה את ארטווין, ארדהאן, קארס ונמל בתומי, תוך כדי ניצול העובדה שהרוסים מרוכזים בחזית המזרח-אירופית.
הגרמנים תמכו בעות'מאנים, כשמטרתם הייתה לגרום לרוסים להפריש כוחות שנלחמו מולם בחזית המזרחית, וציידו באספקה את הארמייה השלישית העות'מאנית שנועדה להשיג את היעדים שהוגדרו.
אולם, מניעים נוספים היו מעורבים בהחלטה לפתוח במערכה.
שר המלחמה העות'מאני אנוור פאשה ביקש לממש את חלום האיחוד המוסלמי-טורקי שלו גם בשטחי גאורגיה על ידי כך שיחבור לתושבים המוסלמים שם.
כמו כן, גרמניה והאימפריה העות'מאנית רצו למנוע מרוסיה להשתלט על תעשיות פטרוכימיה שהתרכזו סביב הים הכספי, ולזכות בהן בעצמן.
מנגד, רוסיה ראתה במערכה בקווקז מערכה משנית בחשיבותה ביחס לחזית המזרח-אירופית וקיוותה שלא להסתבך בחזית זו, לאחר שהשיגה את מבוקשה במלחמה העות'מאנית-רוסית.
בנוסף, על מנת להכשיל את המגמה האסלאמית-עות'מאנית באזור, היא תכננה להגלות את תושבי הקווקז וליישב במקומם שבטים קוזקים נאמנים.
הארמנים מצדם שאפו להשתחרר מעולה של האימפריה העות'מאנית העוינת והפדרציה המהפכנית הארמנית נאבקה להקמת מדינה, או לכל הפחות אוטונומיה מדינית, ואילו הבריטים סייעו למהפכנים הרוסים למנוע את תוכניתו של אנוור פאשה לאיחוד האזור עם האימפריה העות'מאנית, כשהמניע המרכזי שלהם גם הוא הנפט.
האנגלים רכשו נפט בעיקר מחברת הנפט האנגלו-פרסית, שלה היה זיכיון בלעדי על הפקת נפט בפרס, מלבד באזור הקווקז, וברצונה היה להגדיל את המאגרים מהם היא יכולה לרכוש נפט.
הארמייה השלישית של הצבא העות'מאני החזיקה לבדה בשטח מתחילת המלחמה עד 1916, אז נשלחה גם הארמייה השנייה לתגבר אותה וביחד הם אורגנו לקבוצת ארמיות קווקז.
הגודל המשוער של הארמייה השלישית הוא בין 100 אלף איש ל-190 אלף איש שלא היו מצוידים היטב.
לפני המלחמה בקווקז הייתה אחראית על האזור ארמיית הקווקז שכללה 100,000 איש בפיקודו הפורמלי של אילריון דשקוב-וורונצוב ובפיקודו המעשי של אלכסנדר מישלבסקי שבהמשך הוחלף בניקולאי יודניץ'.
כחצי מהחיילים עברו לחזית המזרחית (כלומר מזרח-אירופית) כדי להשתתף בקרב טננברג ובקרב הראשון על האגמים המזוריים, כך שעם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למלחמה היה הכוח הרוסי בנחיתות מספרית.
במשך המלחמה תוגברו הכוחות שוב ושוב, גם בחיילים ממוצא ארמני.
כשנסוג הצבא הרוסי ב-1917 עמד מספר החיילים הארמנים שהמשיכו בלחימה על כ-110,000. מספר זה גדל ל-150,000 כשעוד חיילים ארמנים מצבאות מדינות ההסכמה האחרות הצטרפו ללחימה.
בנוסף לחיילים הארמנים ששירתו בצבא הרוסי, הקימו הרוסים בקיץ 1914 יחידות מתנדבים, שהורכבו מתושבים ארמנים שלא התגוררו בשטח רוסיה לפני פרוץ המלחמה, או שלא נקראו לשרת בצבא מסיבות שונות, וכללו כ-20,000 לוחמים.