tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראיין נולד וגדל בעיר זאכרי שבלואיזיאנה, ובשנת 1942 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
בין השנים 1943–1945 שירת בצבא ארצות הברית עד סיום מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן חזר להשלים את לימודיו בלואיזיאנה.
בשנת 1947 החל את הקריירה המקצועית שלו כשחקן קבוצת אנדרסון פקרס מה-NBL, ובעונת 1948/1949 הוביל אותה לזכייה באליפות הליגה עם 9.9 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת עברו הפקרס לשחק בליגת ה-NBA, ובראיין נבחר לחמישייה השנייה של העונה לאחר שקלע שיא קריירה של 17.8 נקודות למשחק (שלישי בליגה).
בעונת שיחק במדי טריי-סיטיז בלקהוקס, וב-5 העונות הבאות שיחק עבור פורט ויין פיסטונס.
בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה, שהיו גם האחרונות בקריירה שלו, הפסידו הפיסטונס בגמר ה-NBA מול סירקיוז נשיונלס (3–4) ופילדלפיה ווריורס (1–4), בהתאמה.
פרנק קונראד באומהולץ היה כדורסלן ושחקן בייסבול אמריקאי.
בעונת שיחק בקבוצת קליבלנד רבלס מליגת ה-BAA, ובין השנים 1947–1957 שיחק בקבוצות סינסינטי רדס, שיקגו קאבס ופילדלפיה פיליז מליגת ה-MLB.
באומהולץ נולד בכפר מידווייל שבאוהיו, ובין השנים 1938–1941 למד באוניברסיטת אוהיו.
בעונת 1940/1941 הוביל את קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לשלב הגמר של "טורניר ההזמנה הלאומי" (NIT), אשר נחשב באותה תקופה לטורניר המכללות היוקרתי ביותר.
בסיום העונה זכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר, ונבחר לחמישיית העונה בליגת המכללות (First-team All-American).
בשנת 1945 החל לשחק כדורסל עבור קבוצת "יאנגסטאון ברס" מליגת ה-NBL, ובשנת 1946 הצטרף לקבוצת קליבלנד רבלס לקראת עונת הבכורה של ליגת ה-BAA (לימים ליגת ה-NBA).
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 14.0 נקודות בממוצע למשחק (שמיני בליגה), ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה.
בשנת 1947 עבר לשחק בייסבול ב-MLB, ולאורך 10 עונותיו בליגה השתתף ב-1,019 משחקים, חבט 25 הום ראנס והעמיד ממוצע חבטות של 0.290.
ב-14 בדצמבר 1997 נפטר באומהולץ בעיר וינטר ספרינגס שבפלורידה, בגיל 79.
פרנק אלויסיוס בארֶט היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי ממדינת ויומינג.
במרוצת השנים ייצג בארט את ויומינג בית הנבחרים של ארצות הברית, אחר כך היה מושלהּ, ולבסוף כיהן מטעמה בסנאט של ארצות הברית.
בארט נולד באומהה שבנברסקה, למשפחה בת שמונה נפשות.
הוריו היו פטריק ג'יי בארט ואליזבת א' קורן בארט.
אמו והוריה היגרו אל ארצות הברית מאירלנד.
בארט למד משפטים באוניברסיטת קרייגטון ובמקביל ללימודיו הגבוהים עבד בדואר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס בארט לצבא ארצות הברית ושירת שם במשך שנתיים.
ב-21 במאי 1919 נישא בארט לאליס קת'רין דונוגואה והזוג הצעיר עבר לעיירה לוסק שבמזרח ויומינג.
לאחר שהגיע ללוסק, החל בארט את הקריירה המקצועית שלו בתחום המשפטים, ושימש כתובע מחוז ניוברארה בשנים 1922–1934. הוא כיהן בסנאט של מדינת ויומינג משנת 1933 עד 1935, ולאחר מכן היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת ויומינג.
הוא התמודד לראשונה למשרה פדרלית ב-1936, אך הפסיד לפול גריוור.
הוא התמודד בשנית לקונגרס של ארצות הברית ב-1942 והפעם נבחר, וכיהן שם עד 1950. בינואר 1951 הושבע בארט למושל ויומינג.
הוא התפטר מהתפקיד ב-1953 לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות 1952, כאשר הביס את הסנאטור הוותיק המכהן מהמפלגה הדמוקרטית, ג'וזף או'מהוני.
בארט עצמו הפסיד בבחירות לאחר כהונה אחת בלבד בידי אחד מעוזריו לשעבר של או'מהוני, גייל מקגי.
ב-17 בפברואר 1956 נפטרה רעייתו אליס ממחלת הסרטן.
נולדו להם ארבעה ילדים יחד, שאחד מהם נפטר בינקותו.
ב-4 באפריל 1959 נישא בשנית, לאוגוסטה ק.
בארט השלים את כהונתו בסנאט ב-1958, והפסיד בפער קטן בבחירות.
ב-1959 מונה ליועץ הראשי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית וישב במועצת המנהלים של התאגיד "קומודיטי קרדיט".
בנו, ג'יימס אמט בארט, היה שופט בכיר בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית ושופט בית הדין לביקורת מודיעין חוץ בוושינגטון הבירה.
בארט אובחן כחולה לוקמיה ב-15 במאי 1962, ונפטר 15 יום לאחר מכן, בן 69 במותו.
הוא נטמן בבית העלמין העירוני של לוסק.
בארט היה קתולי אדוק, והיה חבר במסדר אבירי קולומבוס.
פרנק ארנסן (; נולד ב-30 בספטמבר 1956 בקופנהגן) הוא כדורגלן עבר דני, ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, וכיום המנהל המקצועי של פיינורד.
כשחקן, זכור ארנסן מתקופותיו בהולנד, שם שיחק במדיהן של אייאקס, עמה זכה בשלוש אליפויות ובגביע אחד, ושל פ.ס.וו.
איינדהובן, עמה זכה גם כן בשלוש אליפויות וגביע, וכן זכה עמה בגביע אירופה לאלופות.
בנוסף, שיחק באנדרלכט, עמה זכה באליפות, ובולנסיה הספרדית.
לזכותו של ארנסן 14 שערים ב-52 הופעות במדי נבחרת דנמרק, אותה ייצג בין היתר בטורנירי יורו 1984 ומונדיאל 1986.
לאחר פרישתו פנה לקריירה מקצועית, בשיאה שימש כמנהל מקצועי במועדונים נבחרים באירופה, ובהן פ.ס.וו.
איינדהובן, שם התמחה באיתור שחקנים צעירים ומבטיחים, וכן בטוטנהאם הוטספר, צ'לסי, המבורג ועוד.
הייתה זו הופעה ראשונה מתוך 13 הופעות ליגה רצופות.
בשלהי אותו החודש כבש את שער הבכורה שלו בליגה, בהפסד הביתי 1–3 לפ.ס.וו.
עד לתום העונה כבש ארנסן שלושה שערים ב-13 הופעות במדי המועדון.
עונה לאחר מכן, נכנס ארנסן לרוטציה של המאמן החדש, טומיסלב איביץ', וערך בסך הכול 23 הופעות ליגה באותה העונה, מתוכן 18 בהרכב הפותח, וכבש שני שערים בדרך לזכייתה של אייאקס באליפות הולנד.
ארנסן המשיך להשתפר ביכולתו ובמקביל לזכות בדקות משחק משמעותיות יותר.
הוא תרם 13 שערי ליגה ב-34 הופעות בדרך לזכייתה של הקבוצה באליפות נוספת בעונת , וסייע לה להשלים זכייה בדאבל, עם זכייה בגביע באותה העונה.
ארנסן כבש בשלבי רבע וחצי הגמר, ופתח בהרכב במשחק הגמר מול אוטרכט שהסתיים בשוויון 1-1 לאחר הארכה, ובמשחק הגמר החוזר בו גברה אייאקס 0–3 על אוטרכט בדרך לזכייה.
בעונת זכתה אייאקס באליפות שנייה ברציפות, ושלישית של ארנסן בקבוצה.
ארנסן כבש שבעה שערי ליגה ב-26 הופעות בלבד, אך תרם להופעתה המרשימה של אייאקס בגביע אירופה לאלופות, בה נעצרה בחצי הגמר על ידי הזוכה בתום הטורניר, נוטינגהאם פורסט.
ארנסן כבש ארבעה שערים לזכות אייאקס בשבע הופעות במפעל.
לקראת עונת , ועם סיום דרכו של הקפטן רוד קרול במועדון, קיבל ארנסן בן ה-24 את תפקיד הקפטן.
בכך, היה לקפטן אייאקס הזר הראשון מאז וליבור ואסוביץ' בעונת .
באותה העונה, שהייתה האחרונה שלו במועדון, קבע ארנסן שיא קריירה אישי של 16 שערי ליגה ב-32 הופעות, אך אייאקס סיימה את העונה כסגנית בלבד.
בסך הכול, בחמש וחצי עונות במועדון רשם ארנסן 159 הופעות ליגה, בהן כבש 52 שערים.
לקראת עונת 1981/1982 נרכש ארנסן על ידי ולנסיה, בעצתו של יוהאן קרויף, שהמליץ על השחקן בעל הכישרון האישי הגדול כמחליפו של מריו קמפס שעזב את ולנסיה באותו הקיץ.
ארנסן הפגין יכולת מרשימה בעונתו הראשונה בקבוצה, ואף היה למלך שערי הליגה שלה עם 13 כיבושים ב-32 הופעות, שסייעו לקבוצה לסיים את העונה במקום החמישי בטבלה, ואף להעפיל לרבע גמר גביע אופ"א (שלושה שערים לארנסן בשמונה הופעות).
אלא שבקיץ שלאחר העונה ספג פציעה קשה בברכו הימנית, שאף העמידה בספק את המשך הקריירה שלו.
הוא נאלץ להחמיץ את כל המשחקים בעונת 1982/1983, בה ניצלה ולנסיה מירידה על אף חזרתו של קמפס לקבוצה.
לאחר שתי עונות ופציעה קשה, סיים ארנסן את דרכו בספרד עם 32 הופעות ליגה ו-13 שערים.
לקראת עונת עבר ארנסן למחזיקת גביע אופ"א המכהנת, אנדרלכט של המאמן פול ון הימסט, שם שיתף פעולה בין היתר עם חבריו לנבחרת, מורטן אולסן, פר פרימן וקנט ברילה לארסן.
בעונת הבכורה שלו במועדון הוגבל ל-12 משחקי ליגה בלבד, בהם כבש שלושה שערים, אך היה לחלק משמעותי במסעה של הקבוצה עד לגמר גביע אופ"א עונה שנייה ברציפות.
ארנסן רשם שבע הופעות במהלך הטורניר, כולל בצמד משחקי הגמר מול טוטנהאם הוטספר.
במשחק הראשון בבית עלה כמחליף בדקה ה-82, שלוש דקות לפני השער של אולסן שקבע 1-1 בסיום.
בגומלין פתח בהרכב והוחלף בדקה ה-77, שבע דקות בלבד לפני שער השוויון של טוטנהאם ששלח את המשחק להארכה, בסיומה הפסידה אנדרלכט את התואר בדו-קרב בעיטות עונשין.
בעונת הפך ארנסן לשחקן הרכב משמעותי בקבוצה של ון הימסט, וכבש עשרה שערי ליגה ב-27 הופעות, שסייעו לאנדרלכט לזכות באליפות בלגיה.
ארנסן פתח את עונת היטב עם שני שערי ליגה ב-11 משחקים.
אנדרלכט המשיכה לזכייה שנייה ברציפות באליפות באותה העונה, אך בנובמבר 1985 נמכר ארנסן ולא המשיך את העונה עם הקבוצה.
בסך הכול תרם ארנסן 15 שערי ליגה בחמישים הופעות במדי אנדרלכט.
בנובמבר 1985, חודשים ספורים לתוך עונת , חזר ארנסן להולנד והצטרף לפ.ס.וו.
איינדהובן, יריבתה הגדולה של אייאקס, בה שיחק בתחילת הקריירה.
ארנסן הצטרף, בין היתר, לבן ארצו יאן היינצה וכן לרשימת שחקני הרכש הבולטים של הקבוצה בקיץ, בהם אריק גרטס ורוד חוליט.
באותה העונה תרם ארנסן ארבעה שערי ליגה ב-16 הופעות לזכייתה של פ.ס.וו.
באליפות הולנד הראשונה שלה מזה שמונה שנים, והרביעית של ארנסן בקריירה.
עונה לאחר מכן השלים זכייה שנייה ברציפות באליפות עם שני שערי ליגה ב-23 הופעות.
בשלהי אותה העונה הגיע לקבוצה המאמן חוס הידינק, שהבטיח את זכייתה של פ.ס.וו.
בתואר, והוביל אותה לעונה היסטורית בעונת .
הצטרפו באותה העונה חברו של ארנסן לנבחרת ולאייאקס, סרן לרבי, ורונאלד קומאן שחיפו על עזיבתו של חוליט.
הקבוצה של הידינק חגגה אליפות שלישית ברציפות, השלימה זכייה בגביע ההולנדי, והחזירה את גביע אירופה לאלופות להולנד לראשונה לאחר 15 שנים (מאז זכייתה של אייאקס בעונת 1972/1973).
ארנסן כבש חמישה שערי ליגה ב-15 הופעות באותה העונה, ושותף בארבעה משחקים של הקבוצה בגביע אירופה (צמד משחקי רבע הגמר וצמד משחקי חצי הגמר), אך נאלץ להחמיץ את משחק הגמר מול בנפיקה ליסבון לאחר ששבר את קרסולו זמן קצר קודם לכן.
הייתה רצופת פציעות והיעדרויות, בייחוד בעקבות פציעת הברך אותה גרר מאז תקופתו בוולנסיה, אך הפציעה בקרסול הייתה קטלנית לקריירה שלו.
עם תום העונה פג חוזהו של ארנסן בקבוצה, שהציעה לו הארכה של שישה חודשים כדי להעריך את חומרת הפציעה.
ארנסן לא הצליח להתגבר על הפציעה, ונאלץ לפרוש ממשחק פעיל בגיל 32.
ארנסן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת דנמרק ב-5 באוקטובר 1977, כאשר פתח בהרכב בהפסד החוץ 0–1 ל במשחק ידידות.
במאי 1978 ערך את הופעתו השנייה במדי הנבחרת, והראשונה במשחק רשמי, כאשר עלה מהספסל בשוויון 3-3 מול במסגרת מוקדמות יורו 1980. שבוע לאחר מכן, בהופעתו השלישית בנבחרת, כבש את שער הבכורה שלו במדיה, בניצחון החוץ 1–2 על במסגרת אליפות המדינות הנורדיות בכדורגל.
ארנסן היה שותף פעיל לטורנירי מוקדמות יורו 1980 (שער אחד בשבע הופעות) ומוקדמות מונדיאל 1982 (שישה שערים בשמונה הופעות, מקום רביעי בטבלת מלך שערי המוקדמות באירופה), אך בשני המקרים כשלו הדנים להעפיל לטורנירי הגמר.
המאמן הגרמני ספ פיונטק, שהחל לאמן את הנבחרת בשלהי שנות ה-70, בנה בתוך כמה שנים נבחרת אטרקטיבית ואתלטית שעל אף שלא זכתה בתארים, הפגינה כדורגל מרשים ומודרני.
הנבחרת נבנתה סביב מספר שחקנים בולטים ובהם ארנסן, וכן אלן סימונסן, זוכה כדור הזהב בשנת 1977, מורטן אולסן, פרבן אלקיאר לארסן, מיכאל לאודרופ ועוד.
ההישג המשמעותי הראשון של הנבחרת היה ההעפלה ממוקדמות יורו 1984. ארנסן החמיץ את מרבית טורניר המוקדמות עקב הפציעה שהשביתה אותו לעונה שלמה כששיחק במדיה של ולנסיה, אך הוא חזר ושיחק במשחקה האחרון של דנמרק במוקדמות, בחוץ מול .
ארנסן זומן לסגל הנבחרת לקראת יורו 1984 על ידי המאמן פיונטק.
הוא פתח במשחק הראשון מול המארחת, והוחלף בדקה ה-79, דקה אחת לאחר שער הניצחון של מישל פלאטיני.
במשחק השני מול כבש ארנסן את שער היתרון של נבחרתו בדקה השמינית, והשלים צמד בדקה ה-69 כאשר כבש בפנדל וקבע 0–3. הוא הוחלף שוב בדקה ה-79, ולאחר החלפתו כבשה דנמרק פעמיים נוספות בדרך לניצחון מרשים, 5-0 בסיום.
ארנסן פתח גם במשחק שנעל את שלב הבתים מול .
דנמרק נקלעה לפיגור 0–2, אך שער של ארנסן בפנדל בדקה ה-41 החל את המהפך של דנמרק.
ארנסן הוחלף שוב בדקה ה-79, חמש דקות לפני השער שהשלים מהפך וניצחון 2–3 לדנים בסיום.
דנמרק העפילה לחצי הגמר מהמקום השני בבית, שם פגשה את .
ארנסן פתח בהרכב והוחלף בדקה ה-68, דקה לאחר שער השוויון של הספרדים, בגלל פציעה.
המשחק נגרר להארכה, שהסתיימה בשוויון 1-1 ששלח את המשחק להכרעה בדו-קרב פנדלים.
שם, נעצרו הדנים עם הפסד 4–5. הישג מרשים לארנסן ונבחרתו, כאשר ארנסן היה לאחד משני השחקנים הדנים בנבחרת הטורניר (בצוותא עם אולסן), ואף סיים כסגן מלך שערי הטורניר עם שלושה כיבושים.
ארנסן נטל חלק פעיל בטורניר מוקדמות מונדיאל 1986, כאשר ערך שש הופעות מתוך השמונה של נבחרתו, אותם סיימה בפסגת הבית בדרך לטורניר הגמר במקסיקו, הראשון בתולדותיה.
שם, רשמה דנמרק שלב בתים מושלם עם שלושה ניצחונות בשלושה משחקים.
במשחק הראשון של שלב הבתים פתח ארנסן בהרכב והוחלף לאחר 74 דקות בניצחון 0–1 על .
הוא השלים תשעים דקות בניצחון המרשים 1–6 על , ופתח בהרכב גם בניצחון המרשים 0–2 על , אך הורחק בכרטיס צהוב שני בדקה ה-88, ונאלץ להחמיץ את שלב שמינית הגמר.
בהיעדרו של ארנסן, ועל אף שהובילה 0–1 על ספרד, הובסה דנמרק 1–5 וסיימה את דרכה בטורניר.
ארנסן תרם עם ארבע הופעות במוקדמות יורו 1988 להעפלתה של דנמרק לטורניר הגמר, אך פרש ממשחק בינלאומי עוד טרם פתיחת הטורניר.
משחקו האחרון במדי דנמרק היה בשלב המוקדמות, בשוויון 1-1 עם ב-3 ביוני 1987.
בסך הכול ערך ארנסן 52 הופעות במדי דנמרק, בהן כבש 14 שערים.
בקיץ 1991, לקראת עונת , חזר ארנסן למועדון שבמדיו פרש, פ.ס.וו.
הוא התמנה לתפקיד עוזר המאמן של בובי רובסון, שהוביל באותה העונה את פ.ס.וו.
לזכייה באליפות הולנד בפעם השנייה ברציפות.
גם לאחר עזיבתו של המאמן בקיץ נותר ארנסן בתפקידו, כעוזרו של המאמן החדש, האנס וסטרהוף.
לקראת עונת קיבל ארנסן הצעה לאמן את וילם II, אך בחר לקבל את תפקיד המנהל המקצועי בפ.ס.וו.
ארנסן זכה להצלחה רבה בתפקיד, כאשר לצד יכולות הניהול והמשא ומתן שלו, בלט בעזרתו באיתור כישרונות צעירים שהפכו לכוכבים בכדורגל העולמי, ובהם רונאלדו הברזילאי שהגיע כבר באותו הקיץ, וההולנדים יאפ סטאם, רוד ואן ניסטלרוי ואריין רובן.
ארנסן נותר בתפקידו במשך עשר שנים, בהן זכתה הקבוצה בארבע אליפויות.
הוא סיים את דרכו במועדון בקיץ 2004, כאשר המאמן חוס הידינק, שהתמנה לתפקיד שנתיים קודם לכן, איחד את תפקידי המאמן והמנהל המקצועי ומילא את שניהם במקביל.
במאי 2004 התמנה ארנסן לתפקיד המנהל המקצועי בטוטנהאם הוטספר, והחליף בתפקיד את דייוויד פליט.
בדומה לתפקידיו באיינדהובן, היה ארנסן אחראי על ההעברות ועל איתור הכישרונות הצעירים, בעוד המאמן החדש ז'אק סנטיני ניהל את המערכים והאימונים היומיים.
לאחר 13 מחזורי ליגה בלבד התפטר סנטיני, ולתפקיד המאמן קודם בן ארצו של ארנסן, מרטין יול, אותו החתים ארנסן כעוזר מאמן באותו הקיץ.
בסיום העונה, ולקראת עונת 2005/2006 הוחלט להשעות את ארנסן מתפקידו, על רקע רצונו להצטרף לצ'לסי.
ב-24 ביוני 2005 הגיעו המועדונים לסיכום על פיצוי תמורת מעברו של ארנסן, תמורת סכומים שהוערכו בכ-5 עד 8 מיליון ליש"ט.
בשנותיו הראשונות בתפקיד התעסק בעיקר בניהול אקדמיית הכישרונות הצעירים וכמגלה כישרונות ראשי עבור המועדון, והיה לו תפקיד משמעותי בהבאתם, בין היתר, של סלומון קאלו, פלורן מאלודה וג'ון אובי מיקל למועדון.
שנה לאחר מכן קיבל על עצמו גם את תפקיד מנהל ההעברות של הקבוצה, מה שגרם למתיחות בין הבעלים רומן אברמוביץ' למאמן ז'וזה מוריניו, שהסתיימו בהתפטרותו של האחרון בספטמבר 2007.
בקיץ 2009 קודם ארנסן לתפקיד המנהל המקצועי של המועדון, ותוך זמן קצר הפך לאיש החזק במועדון אחרי אברמוביץ'.
ב-27 בנובמבר 2010, על אף הקשר המוצלח עם המאמן קרלו אנצ'לוטי וההצלחה המקצועית שחווה המועדון, הודיע ארנסן כי בכוונתו לעזוב את המועדון וכי לא יחדש את חוזהו שפג בתום העונה.
בסך הכול בשש שנים בצ'לסי, היה ארנסן שותף לשתי אליפויות אנגליה, שלושה גביעים, ושתי העפלות לחצי גמר ליגת האלופות.
ב-20 בפברואר 2011 הודיע ארנסן כי יעזוב את אנגליה לאחר שמונה שנים, ויעבור לתפקיד המנהל הספורטיבי בהמבורג לקראת עונת 2011/2012. הקבוצה חוותה עונה קשה, בסיומה הצליחה לשרוד בליגה כשסיימה במקום ה-15 בטבלה.
באוקטובר 2011 ארנסן אף נאלץ לשמש כמאמן זמני למשחק אחד, במקומו של המאמן הזמני הקודם רודולפו קרדוסו, עד שהחתים את טורסטן פינק כמאמנה הקבוע של הקבוצה.
עונה לאחר מכן רשמה הקבוצה שיפור ניכר וסיימה במקום השביעי בטבלה, אך בסיומה הודיעה הקבוצה על פרידה הדדית מארנסן, שסיים את תפקידו לאחר שתי עונות בקבוצה.
ב-30 בינואר 2014, לאחר כחצי שנה ללא קבוצה, התמנה ארנסן לתפקיד המנהל הספורטיבי של מטאליסט חרקוב מליגת העל האוקראינית.
החוויה הקצרה הגיעה לסיומה לאחר כחודש וחצי בלבד, כאשר המועדון אישר לארנסן לעזוב בעקבות המלחמה בדונבאס והמצב הביטחוני והפוליטי הרעוע באזור.
ביוני 2015, לקראת עונת , התמנה ארנסן לתפקיד המנהל המקצועי של פאוק סלוניקי בחוזה לשלוש שנים, במטרה להצעיד את הקבוצה להישגים מקומיים.
בין החתמותיו המשמעותיות היו המאמן איגור טודור שהגיע מהיידוק ספליט, החלוץ דימיטר ברבאטוב, גארי רודריגס והשוער השוודי, רובין אולסן, שכשל מקצועית והושאל לאחר חצי עונה בלבד.
הקבוצה שהעמיד ארנסן לא הצליחה לעמוד בציפיות, והוא פוטר מתפקידו בפברואר 2016, לאחר פחות מעונה אחת בתפקיד, כאשר פאוק ממוקמת חמישית בטבלה, הרחק מהפסגה.
כחודש אחריו סיים גם טודור את תפקידו כמאמן הקבוצה.
איינדהובן באפריל 2017, כאשר הצטרף כחבר בוועדה המנהלת של המועדון, ונותר בתפקיד זה במשך כשנה וחצי, עד שעזב בדצמבר 2018. כחודש אחר כך חזר לאנדרלכט בה שיחק בעברו, בתפקיד המנהל המקצועי.
לאחר תשעה חודשים בלבד סיים את תפקידו במועדון.
ב-20 בנובמבר 2019 חזר להולנד, לתפקיד המנהל הטכני של פיינורד.
איינדהובן ליגת העל ההולנדית164232155סך הכל קריירה29591
פרנק בראמלי היה צייר ז'אנר פוסט-אימפרסיוניסטי אנגלי מאסכולת ניולין.
בראמלי נולד בסיבסי, לצ'ארלס ברמלי מפיסקרטון בלינקולנשייר.
בין השנים 1873–1878 למד בראמלי בבית הספר לאמנות בלינקולן.
לאחר מכן למד בין השנים 1879–1882 באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות, שם היה צ'ארלס ורלט המדריך שלו.
הוא התגורר בוונציה בין השנים 1882–1884 ואז עבר לניולין, קורנוול.
בראמלי התחתן עם האמנית קתרין גרהאם, בתו של ג'ון גרהאם מהאנגסטיל, וסטמורלנד, בשנת 1891. בני הזוג התגוררו בקוטג' אורצ'רד, שנקרא באותה תקופה קוטג' בל ויו, בין השנים 1893–1897. בשנת 1895 הם עברו לדרויטוויץ' שבווסט מידלנדס, ובשנת 1900 התיישבו בגראסמר בלייקס דיסטריק.
בראמלי נפטר בצ'לפורד היל, גלוסטרשייר באוגוסט 1915.
לאחר שחזר לאנגליה מוונציה בשנת 1884 או אחריה, התיישב בראמלי במושבת האמנים של אסכולת ניולין.
יחד עם וולטר לנגלי וסטנהופ פורבס הוא נחשב לאחת ה"דמויות המובילות" של אסכולת ניולין.
בניגוד לחברים אחרים שם, בראמלי התמחה בציור חללי פנים בתים ועבד על שילוב של אור טבעי ומלאכותי בציוריו.
במהלך שהותו בניולין, בראמלי העריך את 'טכניקת המכחול המרובע', והשתמש במברשת מרובעת כדי להניח את הצבע על הבד בתבנית פאזל של משיכות מכחול, מה שנתן "תסיסה" מסוימת למשטח הצבע.
בראשית שנות ה-90 של המאה הקודמת, לוח הצבעים שלו נעשה בהיר יותר וההתייחסות שלו לצבע הייתה רופפת יותר וקלה יותר, באותה העת מגוון הנושאים שלו הצטמצם לדיוקנאות וציורי ז'אנר כפריים.
דוגמה לשימוש של ברמלי בטכניקת המברשת המרובעת הוא ציורו "דומינו!".
הציור "זריחה ללא תקווה" (1888) מוחזק על ידי גלריית טייט, לונדון לאחר שנרכש למען המדינה על ידי צ'נטרי והיא אחת היצירות המפורסמות ביותר על בראמלי.
הציור זכה לשבחים באקדמיה המלכותית, ונאמר עליו: "ההבעה הרגשית והסיפור החזק של הציור, יחד עם המשיכה האסתטית וההרמוניה הטונאלית שלו, הופכים את הציור הזה לאחת מיצירות אסכולת ניולין המוערכות ביותר." האישה הצעירה האבלה בציור, היא דוגמנית האמן אפי ריינולדס ג'יימס.
בראמלי היה ממייסדי מועדון האמנות האנגלית החדש, אך עזב את הארגון לאחר שננזף על ידי ווולטר סיקרט.
בשנת 1894 הפך בראמלי לעמית האקדמיה המלכותית (ARA) ובשנת 1911 הפך לחבר מלא (RA).
הוא היה גם זוכה מדליית זהב בסלון פריז.
פרנק ארמינגטון היה אמן יליד קנדה, שגדל וחי את רוב חייו הבוגרים בצרפת.
פרנק ארמינגטון נולד בפורדויץ', אונטריו.
ארמינגטון למד אמנות באונטריו משנת 1892 עד 1899. הוא פגש שם את אשתו לעתיד, קרוליין ווילקינסון, במהלך לימודים אלה.
בשנת 1899 ערך ארמינגטון את ביקורו הראשון בפריז.
בהיותו בפריז התחתן עם קרוליין וילקינסון והמשיך ללמוד אמנות, הפעם באקדמיה ז'וליאן.
ארמינגטון ואשתו חזרו לקנדה בשנת 1900, שם הפך ארמינגטון לחבר מייסד וסגן נשיא אגודת האמנים מניטובה.
ארמינגטון חזר לפריז והתגורר שם משנת 1905 עד 1939. בעודם מתגוררים בפריז, פרנק וקרוליין ארמינגטון התיידדו עם המשורר והסופר רוברט וו.
סרוויס שהזמינו אותם לחתונתו ולביתו של לנצ'יו שם ציירו.
לקראת סוף חייהם, עבר עם אשתו לעיר ניו יורק.
קרוליין נפטרה זמן קצר לאחר המעבר, עם זאת, פרנק התחתן בשנית ב-1940.
פרנק ארמינגטון נפטר בעיר ניו יורק בשנת 1941.
לאורך הקריירה שלו עבד ארמינגטון במספר מדיומים, בהם תחריטים, הדפסים ומספר ליטוגרפיות.
פרנק ג'ונסטון, היה צייר קנדי וחבר בקבוצת השבעה.
פרנק ג'ונסטון נולד ב-19 ביוני 1888 בטורונטו, בנם של יו האנס ומרי אליזבת (רודריק) ג'ונסטון.
הוא התחנך בבית הספר הטכני המרכזי בטורונטו, למד אצל גוסטב האן ובבית הספר לאמנות במרכז אונטריו אצל ויליאם קרושנק וג'ורג' אגניו ריד.
בשנת 1908 הצטרף לחברת אמנות מסחרית גריפ בע"מ.
בשנת 1910 הוא עזב לארצות הברית שם למד אמנות בפילדלפיה ועבד בעיצוב מסחרי בניו יורק.
עם שובו לטורונטו בשנת 1915, הוא השתמש בזמנו הפנוי מאמנות מסחרית כדי להמשיך בציורי נוף, דרך טיולי רישום ברחבי טורונטו.
בשנת 1918 הוא הוזמן על ידי "אנדרטת המלחמה הקנדית" לתעד אימונים של אנשי צוות טיסה קנדיים לתפקידם.
משנת 1918 הצטרף לציירים לורן האריס וג'יימס הארווי מקדונלד במסעותיהם לאלגומה.
ציוריו מאותן שנים מבטאים פרשנות דקורטיבית חזקה לנוף, והוא השתמש לעיתים קרובות בטמפרה ולא בצבע שמן כדי לחפש את דפוס ומרקם הנושא שלו.
קצב הציור של ג'ונסטון היה כזה שמנסיעה אחת לאלגומה בשנת 1919, הוא הציג בגלריה לאמנות בטורונטו שישים עבודות - יותר מכל אמן אחר.
כעבור כמה חודשים הוא הציג תצוגה גדולה בתערוכת יחיד של 200 ציורים.
בשנת 1920 הוא הוזמן להצטרף לקבוצת השבעה, אך הקשר שלו אליה היה קצר.
הוא אמנם השתתף בתערוכה הראשונה של הקבוצה בשנת 1920, אך ב-1921 עזב את טורונטו כדי להיות מנהל בית הספר לאמנות בויניפג.
הוא טען כי אין לו מחלוקת עם הקבוצה, אלא רק שהוא רוצה ללכת בדרכו.
ב-1927 הוא שב לטורונטו ועבד כמנהל בקולג' לאמנות באונטריו.
בשנים מאוחרות יותר, סגנונו של האמן נעשה מציאותי יותר וחשף קסם חזק מאיכויות האור, במיוחד אור על שלג.
נושא זה חזר על עצמו בעבודות מאוחרות, בציורים גדולים של שנות השלושים והארבעים, כמו גם בציורי עמק הנהר, בעזרת הכחול בהיר של המים המנוגד לגדות עמוסות שלג.
ציוריו משתרעים בין האזור הכפרי הפסטורלי באזור וויברידג' לצפון קוויבק והשטחים הצפון-מערביים.
הוא החל לקיים תערוכות יחיד קבועות בשנות העשרים של המאה העשרים וציוריו מצאו שוק גדול בקרב הציבור.
בניגוד לאמנים קנדים רבים, ג'ונסטון הצליח להשיג הצלחה כלכלית ניכרת בחייו.
הוא היה גם חבר באגודת האמנים אונטריו.
עבודתו נמצאת באוספים ציבוריים רבים כגון הגלריה הלאומית של קנדה.
הוא נפטר בטורונטו בשנת 1949 ונקבר יחד עם חבריו לקבוצת השבעה במתחם אוסף האמנות הקנדי מקמייקל בקלינבורג, אונטריו.
פרנק ויליאמסון בנסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-12 בשנים 1909–1910. בנסון, יליד קליפורניה, היה גם איש חינוך, פקיד משרד קרקעות, וכיהן שתי כהונות כמזכיר המדינה של אורגון.
מתפקיד זה הוא הגיע להיות המושל לאחר שהמושל המכהן ג'ורג' ארל צ'מברלין, התפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
פרנק ויליאמסון בנסון נולד בסן חוזה, קליפורניה.
אביו, הנרי קלארק בנסון, נשלח למערב על ידי הכנסייה האפיסקופלית, וב-1864 עבר עם משפחתו לפורטלנד, אורגון כדי להיות עורך העיתון Pacific Christian Accord.
אימו הייתה מטילדה ויליאמסון בנסון, ואחיו הבכור, הנרי לנדין בנסון, היה יושב ראש בית הנבחרים של אורגון ושופט בבית המשפט העליון של אורגון.
פרנק בנסון הצעיר למד באקדמיית פורטלנד, והמשיך את לימודיו בקולג' קליפורניה וסלין (כיום אוניברסיטת הפסיפיק בסטוקטון), שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה ב-1877 ותואר מוסמך אוניברסיטה ב-1882. לאחר סיום לימודיו שב בנסון לאורגון והחל בקריירה חינוכית.
ב-1880 הוא היה למנהל של אקדמיית אומפקווה בווילבור, אורגון, בית ספר מתודיסטי שכבר לא קיים.
ב-1882 נבחר בנסון למפקח הראשי של בתי הספר של מחוז דאגלס, אך התפטר מהתפקיד שנה לאחר מכן כדי לשמש נשיא בית הספר להוראה שבעיר דריין.
ב-1883 נשא בנסון לאישה את הארייט רות בנג'מין, ולשניים נולדו שני בנים.
בשנים 1894–1896 שימש בנסון כפקיד משרד הקרקעות של ארצות הברית ב.
ב-1892 נבחר בנסון כפקיד מחוז דאגלס, וב-1896 נבחר לכהונה שנייה לתפקיד.
בשנה זו הוא עבר את מבחני לשכת עורכי הדין, וב-1898 החל לעסוק בעריכת דין ברזבורג.
ב-1906 התמודד בנסון על משרת מזכיר המדינה של אורגון כמועמד המפלגה הרפובליקנית ונבחר לתפקיד.
ב-1909, באמצע תקופת כהונתו כמושל אורגון נבחר ג'ורג' ארל צ'מברלין לסנאט של ארצות הברית והתפטר מתפקידו כמושל.
כמזכיר המדינה, היה בנסון הבא בסדר הירושה, וב-1 במרץ 1909 הוא הושבע כמושל ה-11 של אורגון (באורגון לא קיימת משרת סגן מושל).
בנסון לא התפטר מתפקידו כמזכיר המדינה, והחזיק בשני התפקידים, בניגוד לחוקת אורגון.
ב-1877 החזיק באופן דומה סטיבן צ'דוויק בשני התפקידים לאחר שהושבע כמושל בנסיבות דומות, גם זאת בניגוד לחוקת המדינה.
בנסון קיבל שכר עבור שני התפקידים.
כמושל, לא היו יוזמותיו של בנסון מרובות, זאת על אף שהחזיק בשתי המשרות הרמות ביותר במדינה.
הוא זימן מיוחד של בית המחוקקים המדינתי כדי לממן את פעילותם של כמה ממוסדות המדינה, כולל בית הכלא המדינתי, ביצוע רפורמות במערכת החינוך, בבית החולים לחולי נפש, בבית הספר לעיוורים, ובמעון לוותיקי המלחמה.
צעדי חקיקה אלו כשלו במושב בית המחוקקים הקודם.
בנסון ניסה לפתור את סכסוך הגבולות עם המדינה השכנה וושינגטון.
בעת שהושבע כמושל, היה בנסון חולה, אך בריאותו השתפרה לאחר מכן.
ב-1910 הוא נסע לקליפורניה כדי לקבל טיפול רפואי נוסף.
ב-5 ביוני 1910 הוא התקשר בטלפון למזכירו האישי, והעביר את סמכויות המושל לנשיא הסנאט של אורגון ג'יי באוורמן עד שיעלה בידו לשוב לסיילם, דבר שהיה צפוי לקרות ב-20 ביולי.
באוורמן הושבע כמושל בפועל ב-16 ביוני.
אף על פי כן, בנסון לא שב מקליפורניה עד ליומו האחרון, ובאוורמן השלים את כהונתו של בנסון כמושל.
בבחירות שנערכו בסתיו אותה שנה לא התמודד בנסון על כהונה מלאה כמושל, אך נבחר לכהונה נוספת כמזכיר המדינה.
פרנק בנסון נפטר ברדלנדס, קליפורניה ב-14 באפריל 1911. הוא נטמן בבית הקברות של רוזברג.
פרנק דאר ג'קסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-15 בשנים 1894–1896.
פרנק ג'קסון נולד בעיירה ארקייד שבמדינת ניו יורק.
כאשר היה בן 13 עברה משפחתו לאיווה והתיישבה בעיר ג'סאפ.
ג'קסון התחנך בבתי ספר ציבוריים והיה ראשון מושלי איווה שהתחנך במוסדות ההשכלה הגבוהה של המדינה.
הוא למד בקולג' החקלאי של איווה ובאוניברסיטת המדינה של איווה, וב-1874 סיים בזו האחרונה את לימודי המשפטים.
ביום הולדתו ה-21 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד עורכי דין בעיר אינדיפנדנס.
ב-1877 נשא ג'קסון לאישה את אנה ברוק, ילידת קנדה.
ב-1882 נבחר ג'קסון כמזכיר הסנאט של איווה.
ב-1884 הוא נבחר כמזכיר המדינה של איווה, תפקיד בו הוא כיהן שש שנים.
בבחירות למשרת מושל איווה של 1893 הוא ניצח את המושל המכהן הוראס בויס, שניסה להתמודד על תקופת כהונה שלישית.
בנאום ההשבעה שלו הוא הכריז, "כדי לשמור על מדרג השכר האמריקאי בעתיד, על העם האמריקאי לקנות ולהשתמש בתוצרים של השכל והכוחות של הפועל והיצרן האמריקאי, ולא באלו של ארצות אחרות, אף על פי שמחיריהם עשויים להיות גבוהים קצת יותר...
אותם מוצרים שמיוצרים במדינות זרות, שניתן לייצר בארצנו שלו, חייבים להיות מחוץ לתחרות מול שוק העבודה האמריקאי.
מדינה זו יכולה לצרוך את המוצרים שמייצר הפועל האמריקאי, אך היא לא יכולה לצרוך את המוצרים שמייצרים הפועל האמריקאי והפועל הזר כאחד".
ב-1894 חצה "הצבא התעשייתי של קלי", חלק מ"צבא קוקסי" , את איווה בדרכו לוושינגטון הבירה, כדי למחות על המחסור במקומות עבודה.
ג'קסון שלח את המשמר הלאומי כדי לשמור על הסדר.
המפגינים השתלטו על רכבות במדינות המערב, וחברות הרכבות ביקשו מג'קסון שיגן עליהן.
בהכריזו שתפקידו הוא "למנוע את נחיתתם של עולי הרגל על אדמת איווה", ושבכוחות הצבאיים צריך להיעשות שימוש כדי לשמור על הסדר, יצא ג'קסון על רכבת מיוחדת לעיר קונסיל בלאפס כדי להתמודד עם הבעיה.
פעולתו של ג'קסון הייתה שנויה במחלוקת, שכן רבים מתושבי איווה אהדו את מטרתם של המפגינים.
בסופו של דבר עבר הצבא של קלי דרך המדינה ללא שהתרחשו תקריות אלימות.
מתוך רצון לשוב לעסקיו, לא התמודד ג'קסון על תקופת כהונה שנייה כמושל.
בהמשך הוא סייע לארגן חברת ביטוח בדה מוין, ושימש כנשיאה.
פרנק ג'קסון נפטר ברדלנדז, קליפורניה ב-16 בנובמבר 1938 ונטמן בבית הקברות הילסייד שבעיר.
פרנק מיטשל בראדלי הוא קצין בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית המשרת כמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
בראדלי גדל בעיירה אלדוראדו שבטקסס, בן לאב ששירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
ב-1991 סיים תואר ראשון בפיזיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית, במהלכם היה חבר בנבחרת ההתעמלות מכשירים של המוסד והתגייס לצי.
הוא שירת בצוות ארבע ובצוות כלי השיט 2. כמו כן שירת בקומנדו הימי האיטלקי במסגרת חילופי קצינים.
ב-1999 התנדב לצוות 6 של אריות הים ומילא בו תפקידי פיקוד ומבצעים.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר היה מראשוני הלוחמים האמריקאים שנשלחו לאפגניסטן.
כמו כן שירת באגף המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים, עוזרו של יו"ר המטות המשולבים ג'וזף דנפורד, וסגן ראש תא הלוחמה בטרור באגף התכנון במטות המשולבים.
בשנים 2018 עד 2020, שימש כעוזר מפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ביולי 2020 מונה למפקד המבצעים המיוחדים של פיקוד מרכז של ארצות הברית.
באוגוסט 2022 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
בספטמבר 2025 פיקד על מבצע פגיעה בספינה מוונצואלה בים הקריבי, שלטענת ארצות הברית שימשה מבריחי סמים.
לאחר התקיפה הראשונית, הורה לפגוע בשני ניצולים שהצליחו לשרוד והם נהרגו.
האירוע נמצא בחקירה לגבי הפרת דיני המלחמה.
באוקטובר 2025 מונה למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים בדרגת אדמירל.
בראדלי בוגר תואר שני בפיזיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
הוא נשוי לקתרין ואב לארבעה.
פרנק רוברט גודינג היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-7 בשנים 1905–1909, וכסנאטור מטעמה בשנים 1921 ועד למותו.
פרנק גודינג נולד בעיירה טיוורטון שבמחוז דבון, אנגליה.
ב-1867 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית.
המשפחה התיישבה בחווה ליד הכפר פאו פאו שבמישיגן.
גודינג התחנך בבתי ספר ציבוריים שם, וב-1877 עבר למאונט שסטה שבקליפורניה ועסק בחקלאות ובכריה.
ב-1881 עבר הוא עבר לטריטוריית איידהו, והיה לאחד ממגדלי הכבשים הגדולים בטריטוריה.
הוא התיישב בעיירה קטשאם, שם הוא עבד כדוור ולאחר מכן הוא עסק במכירת עצי הסקה ופחם עץ.
ב-1888 עבר גודינג דרומה והתיישב ליד המקום בו שוכנת כיום העיר גודינג הקרויה על שמו.
ב-1890 לאחר שאיידהו הייתה למדינה בארצות הברית, עלה גודינג כמנהיג הסיעה השמרנית של המפלגה הרפובליקנית במדינה.
הוא היה דמות רבת כוח באיידהו בראשית המאה ה-20, וכבר בימי חייו נקראו על שמו העיר גודינג ומחוז גודינג.
ב-1896 נבחר גודינג כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוז לינקולן.
בשנים 1900–1904 הוא שימש כיושב ראש המפלגה בכל המדינה.
ב-1898 הוא נבחר לבית המחוקקים של איידהו.
ב-1904, עוד לפני שקיבל אזרחות אמריקאית, נבחר גודינג כמושל איידהו השביעי.
הוא כיהן כמושל שתי תקופות כהונה בשנים 1905–1909. במהלך תקופת כהונתו נבנה בניין הקפיטול המדינתי בבירת המדינה, בויסי.
גודינג עלה לתודעה הלאומית במהלך המשפט שהתנהל על ההאשמות לקשירת קשר נגד שלושה ממנהיגי פדרציית הכורים המערבית (WFM), שהואשמו במעורבות ברצח מושל איידהו לשעבר פרנק סטיוננברג.
ב-1899 דיכא סטיוננברג מרד של כורים במהלך סכסוך עבודה בקור ד'אלן.
כמעט חמש שנים לאחר שסיים את כהונתו כמושל, נרצח סטיוננברג כתוצאה מפיצוץ פצצה מחוץ לביתו בקולדוול בדצמבר 1905, והארי אורצ'רד נעצר כמי שביצע את הרצח.
נשיא בית המשפט העליון של איידהו, צ'ארלס סטוקסלייגר, שיגר מברק בו הוא הזמין את סוכנות הבילוש פינקרטון לחקור את הפרשה.
גודינג שוכנע לאשר את הבקשה, וסוכן פינקרטון ג'יימס מקפרלנד הגיע עד מהרה כדי לנהל את החקירה.
מקפרלנד הודיע על חשדו שאורצ'רד היה כלי שרת בידי אחרים.
הוראתו הראשונה של מקפרלנד הייתה להעביר את אורצ'רד מכלא קולדוול הנוח יחסית אל אגף הנידונים למוות בבית הכלא של בויסי, עוד לפני שהחל המשפט.
לצעד זה התנגד בתחילה השופט סמית', שהיה אחראי על חקירת התיק.
השופט המקומי צפה תביעת הביאס קורפוס מוצלחת כנגד טקטיקה זו.
מקפרלנד סיפק לו שלושים תקדימים למהלך.
גם השריף של קולדוול התנגד.
המושל גודינג ארגן פגישה עם מקפרלנד ונשיא בית המשפט העליון סטוקסלייגר, ואז פגישה עם השופט סמית'.
לפני שסמית' הגיע לפגישה, הכריז מקפרלנד שבית הכלא המחוזי אינו בטוח, ושהוא היווה פוטנציאל לפיצוץ בדינמיט.
הוא גם הסביר את מטרת העברתו של אורצ'רד לאגף הנידונים למוות: "תוך שלושה ימים אעשה ניסיון להשיג ממנו הודאה".
על פי תכנון מראש, נקרא גודינג אל מחוץ לחדר כאשר השופט סמית' הגיע, וכך נשארו מקפרלנד ושני השופטים לבדם.
בתמיכתו של סטוקסלייגר, הסכים גם סמית' להעברה לאגף הנידונים למוות.
בהמשך איים מקפרלנד על אורצ'רד בתלייה מידית, ואמר לו שהוא יוכל להמלט מגורל זה רק אם הוא יעיד כנגד מנהיגי פדרציית הכורים המערבית.
אורצ'רד הסכים והתוודה, ואז הוא הועבר מאגף הנידונים למוות אל צריף פרטי בחצר הכלא.
גודינג עבר שם כדי ללחוץ את ידו וכדי לברך אותו על שיתוף הפעולה.
לאחר מכן דאג מקפרלנד למעצרם של מנהיגי הפדרציה, ביל הייווד, צ'ארל מוייר וג'ורג' פטיבון בקולורדו, בעשותו שימוש במסמכי הסגרה שבהם נטען באופן כוזב ששלושתם היו נוכחים במקום בזמן ביצוע הרצח של סטיוננברג.
המימון של החקירה והמשפט נעשה באמצעות כספים שהועברו מבעלי המכרות לתובעים בתיק.
בכך, בעלי המכרות מימנו באופן מכוון את התביעה של המדינה כנגד מנהיגי איגוד העובדים שהועסקו אצלם.
בשומעו על כך, שיגר הנשיא תאודור רוזוולט נזיפה חמורה במיוחד לגודינג, ותיאר את מצב העניינים כ"חוסר תקינות חמור ביותר".
בתשובתו של גודינג לרוזוולט ניתן דיווח מסולף על ההסדרים הכספיים לתיק המשפטי, והוא הטיל את האשמה על אחרים, והבטיח להחזיר את הכספים שהועברו על ידי בעלי המכרות.
גודינג קיים את הפירוש הצר ביותר של הבטחתו לנשיא.
הוא טען לעיתים קרובות בפומבי שאף לא דולר אחד לא התקבל ולא יתקבל משום מקור פרטי או ארגון כלשהו, אך המשיך לקבל כספים מבעלי המכרות.
בסופו של דבר יצאו פטיבון, הייווד ומוייר זכאים מההאשמות לקשירת קשר לרצח.
אורצ'רד עצמו הורשע ברצח ונדון למוות.
עונשו הומתק והוא בילה את שארית חייו בכלא המדינתי, עד למותו ב-1954.
בית הספר של איידהו לחרשים ועיוורים
ב-1906 הוקם בבויסי בית הספר לחרשים ועיוורים, והוא פעל עד שבדצמבר 1908 עלה הבניין שלו באש.
במרץ 1909 העביר בית המחוקקים של איידהו חוק להקמת בית ספר קבוע.
גודינג תרם קרקע להקמת בית הספר, שהחל לפעול בספטמבר 1910.
ב-1918 היה גודינג מועמד הרפובליקנים בבחירות מיוחדות שנערכו לאיוש מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב מותו של ג'יימס בריידי מוקדם יותר אותה שנה.
בבחירות אלו נוצח גודינג על ידי מועמד הדמוקרטים ג'ון ניג'נט בהפרש של 970 קולות.
ב-1920 ניצח גודינג את ניג'נט בבחירות לתקופת כהונה מלאה של שש שנים בסנאט.
באמצע ינואר 1921 הוא הושבע כסנאטור, שבעה שבועות לפני המועד המתוכנן, עקב התפטרותו של ניג'נט כדי לקבל על עצמו מינוי שמינה אותו הנשיא וודרו וילסון בשלהי כהונתו ל.
ב-1926 נבחר גודינג לכהונה שנייה בסנאט, לאחר ששוב הביס את ניג'נט.
בשנות ה-20 היה שטח של כשני-שלישים של איידהו, בחלק המערבי שלה, באזור הזמן הפסיפי (UTC -8).
בעת כהונתו בסנאט קידם גודינג חוק שכל שטחה של איידהו ישתייך לאזור הזמן ההררי (UTC -7), המזרחי יותר, מצב שקיים עד היום.
בריאותו של גודינג הייתה רופפת עקב מחלת הסרטן שלקה בה, במשך כמה חודשים ב-1928, והוא החלים מניתוח שבוצע בחודש מאי אותה שנה במאיו קליניק במינסוטה.
פרנק גודינג נפטר לאחר שובו לאיידהו, ב-24 ביוני 1928, בגיל 68, בביתה של בתו בעיר גודינג שנקראה על שמו.
הוא קבור יחד עם רעייתו אמנדה בבית הקברות אלמווד שבעיר.
פרנק באקה-ינסן (בנורווגית: Frank Bakke-Jensen; נולד ב-8 במרץ 1965) הוא פוליטיקאי נורווגי מהמפלגה השמרנית אשר שימש כשר לשיתוף פעולה נורדי (בין 2016-2018), כשר לענייני אירופה (בין 2016-2017) וכשר ההגנה (בין 2017-2021).
הקריירה הפוליטית של באקה-ינסן החלה בשנת 2007 כאשר התמודד על ראשות עיריית באטספורד מטעם המפלגה השמרנית.
למרות שמפלגת הלייבור זכתה ב-54% מהקולות, לאחר הבחירות רבים מנציגי הלייבור במועצת העיר התמרדו ולא הגיעו להצבעה על בחירת ראש העיר, וכך הפך באקה-ינסן לראש העיר.
הוא כיהן בתפקיד עד 2009.
ב-20 בדצמבר 2016 מונה באקה-ינסן לשר לענייני אירופה ולשר לשיתוף פעולה נורדי בממשלתה של ארנה סולברג.
ב-2017 העבירה סולברג את התיק לשיתוף פעולה נורדי מידיו של באקה-ינסן לידיה של מריט ברגר רוסלנד, אולם העבירה לידי באקה-ינסן את תפקיד שר ההגנה.
תקופתו כשר ההגנה זכתה לביקורת שלילית רבה בעקבות פרשת טביעתה של ספינת הצי HNoMS Helge Ingstad.
באפריל 2020 הוא הודיע כי לא יתמודד ברשימת המפלגה השמרנית בבחירות הבאות.
לאחר התפרקות ממשלת סולברג ב-2021 הוא פרש מהחיים הפוליטיים.
פרנק באייר היה במאי קולנוע גרמני.
על עבודתו הוא זכה במספר פרסים לרבות פרס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ופעמיים ב"פרס לאומי של גרמניה המזרחית".
פרנק באייר נולד בעיירה נוביץ שבמדינת תורינגיה, בגרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון אביו שהיה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה איבד את העבודה.
בשנת 1942 הוא גויס לוורמאכט ובמהלך 1943 נהרג בקרבות של מלחמת העולם השנייה.
באייר סיים לימודי בית הספר בשנת 1950 באייר רצה ללמוד היסטוריה באוניברסיטת לייפציג אך לא קיבל לכך אישור מהשלטונות.
בשנת 1952 הוא התחיל ללמוד משחק באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ותוך זמן קצר הועבר ללימודי בימוי בפראג.
בשנת 1954, עוד במהלך הלימודים הוא התחיל לעבוד בדפ"א, חברה מזרח גרמנית לקולנוע.
באייר המשיך לעבוד ב"דפ"א" לאחר סיום הלימודים והתרכז בסרטים שתיארו אירועי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1963 הוא סיים את הסרט Naked Among Wolves על הסתרת ילד יהודי על יד אסירים בבוכנוואלד.
בשנת 1966 הוא סיים עבודה על סרטו "בעקבות האבנים".
למרות הצלחה בהקרנה הראשונה אחרי שלושה ימים הסרט נאסר להמשך הקרנה.
הקרנתו חדשה רק בשנת 1989.
מסיבות אישיות באייר עזב את "דפ"א".
בשנים 1967–1969 הוא עבד בתיאטרון בדרזדן.
בשנת 1968 הוא קיבל אישור לעבוד כבמאי עבוד טלוויזיה.
בשנת 1971 הוא ביים סדרה בת 5 פרקים על הימים האחרונים של צי גרמני בשנת 1945. בשנת 1975 הוא ביים סרט "יעקב השקרן" שהתרחש בגטו בשטח פולין הכבושה.
סרטו זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין והיה מועמד לקבלת פרס אוסקר.
זה היה המקרה היחיד בו סרט שצולם בגרמניה המזרחית היה מועמד לקבלת פרס אוסקר.
בשנת 1977 באייר צילם סרט Das Versteck עם מנפרד גרוג בתפקיד הראשי.
מכיוון שגרוג ביקש לעזוב את גרמניה המזרחית הסרט לא הוקרן.
על סרטו Geschlossene Gesellschaft משנת 1978 נמתחה ביקורת קשה מצד השלטון ולבאייר נאסר לעבוד בבימוי.
למרות איסור זה באייר קיבל אישור לעבוד בברלין המערבית בו הוא עשה מספר סרטים.
לאחר איחוד גרמניה באייר המשיך בבימוי.
בשנת 1993 הוא היה ראש צוות השופטים בפסטיבל קולנוע של ברלין.
הוא נפטר בשנת 2006 לאחר מחלה קשה.
פרנק דרוורד וייט היה בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית עד 1980, ולאחר מכן איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-41 בשנים 1981–1983.
וייט נולד בטקסארקנה, טקסס בשם דרוורד פרנק קייל הבן.
אביו, דרוורד פרנק קייל האב, נפטר כאשר הוא היה בן שבע, ואימו של וייט, אידה בוטומס קלארק, נישאה ללופין א.
הוא לקח לעצמו את שמו של אביו החורג ושינה אותו לפרנק דרוורד וייט.
לאחר שאביו החורג נפטר ב-1950 שבה משפחת וייט לטקסארקנה.
וייט נרשם ללימודים במכון הצבאי של ניו מקסיקו ובסופו של דבר נכנס לאקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס.
ב-1956 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה עם תואר בהנדסה.
וייט שירת כטייס בחיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1957, כאחת ממשימותיו הראשונות, הוא הטיס את אנשי הדיוויזיה המוטסת ה-101 לליטל רוק כדי לטפל במשבר ליטל רוק.
ב-1961 שוחרר וייט מחיל האוויר בדרגת קפטן.
נישואיו הראשונים של וייט היו למרי בלו הולנברג, בת למשפחה בולטת בליטל רוק.
עד לגירושיהם ב-1973 נולדו להם שלושה ילדים.
ב-1975 נישא וייט בשנית לגיי דניאלס.
לזוג לא נולדו ילדים, אך הם גידלו את ילדיו של וייט מנישואיו הראשונים.
כנער, הוטבל וייט בכנסייה הבפטיסטית הראשונה של רחוב ביץ' בטקסארקנה, ארקנסו, בה כיהן לימים מייק האקבי ככומר.
הוא נכח בתפילות בכנסייה המתודיסטית המאוחדת הראשונה במרכז ליטל רוק, אך ב-1977, הוא ועוד כמה זוגות שלא היו מרוצים מהתאולוגיה הליברלית של הכנסייה, עזבו אותה והיו לחברים בכנסיית התנ"ך הפונדמנטליסטית.
לאחר שחרורו מחיל האוויר ב-1961, עבד וייט בחברת מריל לינץ' בליטל רוק עד שב-1973 הצטרף לבנק הלאומי המסחרי.
בשנים 1972 - 1973 הוא שימש כמנהל הראשון של רשות הנמל של ליטל רוק.
ב-1975 מינה מושל ארקנסו, דייוויד פריור את וייט כמנהל נציבות הפיתוח התעשייתי של ארקנסו.
ב-1977 עזב וייט את הנציבות, ולאחר מכן שימש כנשיא חברת חסכונות והלוואות.
בראשית 1980 החליף וייט את שיוכו הפוליטי מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית כדי להתמודד על משרת מושל ארקנסו.
בתחילה הוא הביס את חבר בית הנבחרים של ארקנסו לשעבר, מרשל כריסמן, איש עסקים מהעיר אוזרק, בהתמודדות על מועמדות הרפובליקנים למשרת המושל.
בסיבוב השני של הבחירות המקדימות הפתוחות, הא זכה ב-5,867 קולות (71.8 אחוזים) מול 2,310 הקולות (28.2 אחוזים) של כריסמן.
ביל קלינטון, המושל הדמוקרטי המכהן, ניצב גם הוא מול יריב חזק מהמצופה בדמותו של מונרו שוורצלוס, חוואי מדרום ארקנסו.
31 האחוזים מהקולות בבחירות המקדימות של הדמוקרטים שקיבל שוורצלוס, בישרו מראש שקלינטון עלול להיתקל בקשיים בבחירות הכלליות.
על אף זאת, הציפייה הייתה שקלינטון ינצח בבחירות וייבחר לתקופת כהונה שנייה.
וייט שכר את פאולה אורנרו מטלסה לנהל את מסע הבחירות שלו.
היא החליטה להתמקד בהעלאה הבלתי פופולרית באגרת הרישוי למכוניות שהתקבלה בתקופת כהונתו של קלינטון, ובהחלטת ממשל קרטר לשלוח אלפי פליטים קובנים, חלקם בלתי ניתנים לשליטה, למחנה מעצר בפור צ'אפי, ליד פורט סמית' שבמערב ארקנסו.
וייט ניצח ב-51 מתוך 75 מחוזות ארקנסו, זאת לעומת לין לאו, יריבו הרפובליקני של קלינטון בבחירות 1978, שזכה בשישה מחוזות בלבד.
וייט היה למושל הרפובליקני השני בארקנסו שנבחר מאז תקופת השיקום.
וייט חתם על חוק שחייב את לימוד הבריאתנות בבתי הספר הציבוריים של ארקנס לצד תורת האבולוציה.
בסופו של דבר נפסל החוק ב-1982 בפסק הדין "מקלין נגד ארקנסו" .
וייט גם יצר מחלוקת במפלגתו ב-1981, כאשר הוא מינה את אורוול פובוס, המושל הדמוקרטי לשעבר, לעמוד בראש המחלקה לחיילים משוחררים.
וייט לא הצליח לשמור על תפקידו כמושל.
כריסמן ומועמדת שלישית, קוני וול, תזונאית מהעיר לונוק, אתגרו אותו בבחירות המקדימות של 1982. וול הייתה האישה הראשונה שהתמודדה על מועמדות המפלגה למשרת המושל והאישה השנייה שהתמודדה על תפקיד בממשל המדינתי.
בבחירות הכלליות נוצח וייט על ידי קלינטון בהפרש של 431,855 קולות (54.7 אחוזים) מול 357,496 קולות (45.3 אחוזים).
הפעם ניצח וייט ב-19 מחוזות בלבד, וזאת על רקע שנת בחירות בה הדמוקרטים ניצחו במקומות רבים.
ב-1986 התמודד וייט שוב מול קלינטון, אך נוצח.
לאחר הפסדו בבחירות ב-1986, שב וייט לבנק המסחרי הראשון בליטל רוק ושימש בו כסגן נשיא עד לפרישתו ב-1998. ב-1990 הוא דחה את האפשרות להתמודד שוב על מועמדות הרפובליקנים למשרת המושל ותחת זאת תמך בשפילד נלסון בהתמודדותו בבחירות המקדימות על מושב בית הנבחרים של ארצות הברית מול טומי פ.
באותה שנה ניצח קלינטון בבחירות למשרת המושל בפעם החמישית, ושנתיים לאחר מכן הוא נבחר כנשיא ארצות הברית.
ללא תמיכה ומשאבים מספיקים כדי להתמודד שוב, ויתר וייט סופית על האפשרות להיבחר למשרה ציבורית, אך נותר פעיל במפלגה הרפובליקנית.
בשנים 1998–2003 שירת וייט כנציב הבנקאות של ארקנסו על פי מינוי של המושל מייק האקבי.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא ביקר בכל הבנקים בארקנסו לפחות אחת לשנה.
וייט נפטר כתוצאה מהתקף לב בליטל רוק ב-21 במאי 2003, שבועיים לפני יום הולדתו ה-70. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבליטל רוק.
מאז 2006 מעניקה המפלגה הרפובליקנית בארקנסו את הפרס הגבוה ביותר שלה שנקרא פרס "היי, אני פרנק וייט".
פרנק מייקל ביירן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית השמיני.
פרנק ביירן נולד ליד וולניי, איווה, כבנם של מייקל ודליה (לבית הארט) ביירן, שניהם מהגרים אירים.
חינוכו הרשמי הוגבל לבית ספר כפרי, אך לעיתים מזומנות הוא קרא ספרים מספרייתו הגדולה.
ביירן נשא לאישה את אמילי (אמה) ביוור, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
ב-1879 נהג ביירן עגלה רתומה לשוורים אל סו פולס שבטריטוריית דקוטה (כיום בדקוטה הדרומית).
הוא עבד עבור בעלי בתים ליד סו פולס עד שב-1880 זכה בנחלה משלו במחוז מק'קוק.
ב-1883 מכר ביירן את נחלתו ועבר למחוז פאולק, שם עסק במכירת ביטוחים.
בשנים 1885 ו-1886 הוא שהה לזמן מה בחלק הצפוני של טריטוריית דקוטה, השקיע בחברת ביטוח בעיר פארגו, ולאחר מכן, ב-1888, ייצג את החברה במחוזות פאולק ופוטר.
ביירן החל להיות מעורב בפוליטיקה כאשר פקידי ממשל בפורסט סיטי סירבו להעביר את מסמכי מחוז פוטר לגיטסברג, מקום מושב המחוז, במהלך ויכוח על מיקום עיר המחוז.
ביירן היה אחד מהאנשים שארגנו כוח פשיטה, שהעביר את המסמכים בהצלחה לגטיסברג.
ב-1889 החזיק ביירן במשרה הציבורית הראשונה שלו כחבר הסנאט של דקוטה הדרומית מטעם מחוזות פאולק ופוטר, אך בבחירות של 1890 נוצח.
במשך ארבע שנים הוא שימש כגזבר של מחוז פאולק.
ביירן ומורהו לשעבר, קו קרופורד, היו מעורבים בפעילות הפרוגרסיבים במדינה, וביירן ייצג את שוב מחוזו בסנאט של המדינה בשנים 1907 ו־1909. בשנים 1911–1913 כיהן ביירן כסגן מושל המדינה תחת המושל רוברט וסי במהלך תקופת הכהונה השנייה של זה האחרון.
ב-1912 נבחר ביירן כמושל דקוטה הדרומית לאחר מערכת בחירות קשה בה הוא התמודד מול השופט ג'יימס ו.
ב-1914 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל, כשלצידו נבחר פיטר נורבק כסגן המושל.
הוא כיהן כמושל מ-1 בינואר 1913 ועד 2 בינואר 1917. במהלך תקופת כהונתו הוקמה נציבות המס המדינתית, וחוק אחריות הבנקים התקבל בזכות התעקשותו.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב ביירן לפאולקטון.
ב-1918 הוא התמודד בבחירות המקדימות של הרפובליקנים לסנאט של ארצות הברית.
הוא נוצח כאשר קו קרופורד ופיטר נורבק תמכו בסנאטור המכהן תומאס סטרלינג.
הוא עזב את הפוליטיקה עד אשר ב-1922 מינה אותו המושל ויליאם מקמסטר כנציב החקלאות המדינתי, משרה בה הוא החזיק עד פרישתו ב-1924.
מחלת השיגרון אילצה את ביירן להתהלך עם מקל הליכה, והוא עבר לאזור עם אקלים מתון יותר באורגון ולאחר מכן בקליפורניה.
פרנק ביירן נפטר בסן פרנסיסקו ב-24 בדצמבר 1927. הוא נטמן בבית הקברות של הלסיון שבקליפורניה.
פרנק אפריים בלייכמן (11 בדצמבר 1922 – 27 בדצמבר 2018) היה מנהיג יהודי-פולני בארגון קומוניסטי חמוש במהלך מלחמת העולם השנייה, פרטיזן וניצול שואה.
לאחר המלחמה, הוא עבר לארצות הברית, לעיר ניו יורק.
פרנק בלייכמן נולד בקמיונקה, פולין אביו היה סוחר גרעינים ותבואה וסבתו ניהלה מרכול.
חייו היו שלווים עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
כאשר פרצה המלחמה הוא היה בן 16.
למרות הצווים שהגבילו את נסיעות היהודים מחוץ לקמיונקה ודרשו מיהודים להזדהות באמצעות ענידת סרטי זרוע, בלייכמן לקח מספר סיכונים כדי לעזור להוריו ולששת אחיו ואחיותיו.
הוא רכב על אופניו ללא הסרט בעודו מסכן אותו ואת משפחתו.
רוב נסיעותיו היו מהחוות והכפרים השכנים ללוברטוב (תשע וחצי קילומטרים מזרחה) וללובלין (תשע עשרה קילומטרים דרומה) שם קנה ומכר סחורות כמו דבש, תרנגולות, חמאה, דגנים, בשר, טבק, צמר וסוכר.
בלייכמן הצליח להתאקלם בקרב האוכלוסייה מבלי להיות מוכר כיהודי (הוא סירב לענוד את סרט מגן דוד ונסע ללא האישורים הנדרשים).
הוא הוטל לעבוד יומיים בשבוע באחוזה סמוכה עם יבולים, אך במקום זאת הוא שילם למישהו שימלא את מקומו והמשיך לעסוק במסחר מחתרתי.
באוקטובר 1942 הודיעה המועצה היהודית של קמיונקה (היודנראט) לתושבים היהודים שעתידם להתיישב מחדש בגטו לוברטוב.
בלייכמן ברח מהעיירה ומצא מקלט אצל חוואי גוי בכפר קירצ'קובקה שהציע לו סיוע (משפחתם של אלכסנדר וסטניסלבה גלוס, ששמם נרשם בין שמות חסידי אומות העולם).
זמן קצר לאחר מכן, גילה כי יהודי קמיונקה לא הועברו לגטו לוברטוב אלא הועברו למחנות השמדה.
בלייכמן שמע שביער מסתתרת קבוצת יהודים, אז לאחר יומיים עם האיכר, הוא הצטרף לקבוצת יהודים שהתחבאו ביערות, יותר ממאה יהודים שחיים במאהל של בונקרים קטנים ביער.
עם הזמן, גדלה היחידה תחת פיקודו של בלייכמן, אך הוא הבין כי הקבוצה עדיין נמצאת בסכנה מתמדת.
הוא עודד את הקבוצה להקים יחידת הגנה בעזרת קלשונים שתשמור על המחנה למרות שלא היה להם נשק חם.
ועדיין, בדצמבר 1942 הצליחה הקבוצה לרכוש נשק חם מאיכר פולני מקומי.
בסוף ינואר קיבלו בלייכמן וכמה מחבריו הפרטיזנים היהודים מחסה מהאיכר הפולני בולסלב דוברובסקי, אולם הגרמנים פשטו על המקלט שלהם ויהודים רבים נהרגו, יחד עם דוברובסקי שהוצא להורג על ידי גרמנים זמן קצר לאחר מכן.
באביב 1943 נתקל בלייכמן בשמואל גרובר.
הקבוצה של גרובר הייתה מורכבת מגברים שלחמו בצבא הפולני וידעו להשתמש בחומרי נפץ ובמוקשים, ושתי הקבוצות חברו יחד והפכו לכוח לוחם יעיל יותר.
בשנת 1943, הצטרף הצבא הפולני ליחידה וסיפק לה אספקה ותמיכה שהובאה במצנחים על ידי חיל האוויר הסובייטי.
היחידה, חמושה כעת בנשק יעיל: רימוני יד, חומרי נפץ, מוקשים, מקלעים ותחמושת, לחמה בגרמנים ביעילות רבה יותר.
בשנת 1944, קיבלה היחידה הוראה לנוע מזרחה ולהצטרף לפרטיזנים של פרצ'ב, בפיקודו של יחיאל גרינשפן.
גרובר מונה לסגן מפקד, ובלייכמן, בגיל 21, מונה לסגן מפקד.
ביולי 1944 התקדם הצבא האדום הסובייטי ממזרח ונכנס ליער פרצ'ב.
לאחר כניסת הצבא האדום לאזור, השתתפה היחידה בכיבוש העיר לובלין.
לקראת סוף המלחמה ומיד לאחר מכן (אפריל עד 19 ביולי 1945) בלייכמן עבד במשטרה החשאית הפולנית (המשרד לביטחון פנים), כראש הזמני של מחלקת בתי הכלא והמחנות במשרד לביטחון הציבור של מחוז קיילצה.
לאחר המלחמה נישא לאישה יהודייה בשם צסיה פומרנץ, ויחד הם היגרו לארצות הברית.
בלייכמן מצא עבודה כבנאי בניו יורק, ובשאר זמנו עסק בכתיבת ספר זיכרונותיו בשם "עדיף למות נלחם".
בלייכמן פרסם את ספרו בנובמבר 2009, אשר תואר כשנוי במחלוקת בפולין, שם הוא הוביל למספר מחלוקות.
לאחר פרסום ספר הזיכרונות שלו בפולין, חלק מהדיווחים שלו הקשורים לאינטראקציות שלו ושל יחידתו עם צבא הבית, היחידה הדומיננטית ביותר במלחמה נגד הגרמנים בשטחי פולין הכבושה במהלך מלחמת העולם השנייה, הוכחו כשנויים במחלוקת.
סטניסלב אהרונסון, קצין פולני-יהודי לשעבר של הארמייה קריובה, כינה את ההאשמות המועלות בספר נגד צבא הבית כ"אבסורדיות", דעה שאושרה על ידי ההיסטוריונים יאן ז'רין ו.
עקב כך, תיאוריו של בלייכמן על פעילותו בהתנגדות קומוניסטית נחקרו, ונמצא כי הוא היה חבר בארגון הצבאי המחתרתי הקומוניסטי "ארמייה לודובה", שהתמקדה בהשגת אספקה בכוח מהאוכלוסייה המקומית והתעמתה עם ההתנגדות הפולנית.
לטענתם, החלק האבסורדי ביותר בספרו, הוא כי בלייכמן מזכיר שבשלב מסוים ירה למוות בשני חיילי הארמייה קריובה, דבר שהוביל לדרישות שהמקרה ייחקר על ידי הרשויות.
דובר המכון הפולני לזיכרון לאומי הכריז שספרו של בלייכמן ייחקר כדי לקבוע אם הוא אשם בפשעים קומוניסטיים.
התיק תואר כפתוח נכון לפברואר 2019.
פרנק ארמיטאג' היה צייר וצייר קיר אמריקאי יליד אוסטרליה, הידוע בציור הרקע של כמה סרטי הנפשה קלאסיים של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, בעיצוב אזורים עבור דיסניוורלד והמרכז הביו-רפואי שלו.
ראשית חייו וציורי קיר במקסיקו
פרנק ארמיטאג' נולד במלבורן, אוסטרליה, והפנה את תשומת לבו לציור.
לאחר ששירת בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא למד בבית ספר לאמנות.
הוא הוציא ספר על ציירי קיר מקסיקניים בגלריה הלאומית של ויקטוריה והתעניין מאוד בתנועת ציורי הקיר המקסיקניים.
לאחר מכן עזב את בית הספר לאמנות והפליג לקנדה, שם עבד במונטריאול במשך 18 חודשים כדי להרוויח מספיק כסף כדי להגיע למקסיקו סיטי באוטובוס.
ארמיטאג' זכה בתחרות ציורי קיר בינלאומית בחסות דייוויד אלפארו סיקירוס, ובשנת 1949 הפך ארמיטאג' לעוזרו של סיקיירוס.
ארמיטאג' עבד על ציורי קיר רבים על מבני ציבור ברחבי מקסיקו.
עבודה עבור חברת וולט דיסני וקריירת אמנות
ב-1952 עבר ארמיטאג' ללוס אנג'לס, קליפורניה, והחל לעבוד באולפני וולט דיסני.
אחד הפרויקטים הראשונים שלו היה הנפשה לסרט של דיסני משנת 1955, היפהפייה והיחפן.
ארמיטאג' עבר אז לצייר רקעים לסרטי דיסני אחרים, כגון פיטר פן, היפהפייה הנרדמת, מרי פופינס, ספר הג'ונגל, והפרק "איש בחלל" בסדרת הטלוויזיה "עולמו המופלא של דיסני".
ארמיטאג' עבר ב-1977 לעצב את פארקי השעשועים של דיסני.
עבודתו על דמויות אנטומיות סייעה ליצור את ביתן פלאי החיים באפקוט.
הוא גם צייר 5,500 רגל מרובע של ציורי קיר עבור מסעדת Safari Fare בוולט דיסני וורלד.
כמה מציורי הקיר בטוקיו דיסניסי הם גם מיצירתו, כולל של תיאודור רוזוולט בטרקלין טדי רוזוולט, ציורים במלון MiraCosta , בר ברודוויי, וארבעה בטוקיו בניין עיריית דיסניסי.
לאחר פרישתו, ארמיטאג' חזר לוולט דיסני וורלד כדי ליצור ציורי קיר של בעלי חיים מוסווים במסעדת Pizzafari בממלכת החיות של דיסני.
ארמיטג' יצר את איור ההפקה ואת עיצובי התפאורה של זוכי פרס האוסקר לסרט המדע הבדיוני מ-1966 "המסע הפנטסטי".
הוא צייר סצנות של פנים גוף האדם, שהפכו לאחר מכן לסטים גדולים.
הוא גם יצר כמה ציורי נוף עבור מגזין לייף.
בשנת 1971, הוא שיתף פעולה עם הצלם לנארט נילסון לפרויקט על תפקוד המוח.
ארמיטאג' יצר את אמנות הרקע לארבעה עשר פרקים של הסדרה The Dick Tracy Show ותשעה פרקים של הסדרה Mister Magoo .
ב-6 באוקטובר 1989 ניתנה לארמיטאג' ההזדמנות לצייר תמונה של הדלאי לאמה, שהיה בפגישה עם שישה נוירולוגים בדיון על החיים שאחרי המוות.
ארמיטאג' פרש מחברת דיסני בשנת 1989. לאחר מכן למד רפואה מזרחית בקולג' לרפואה מזרחית ונסע לסין כדי ללמוד דיקור סיני.
בשנת 2006 הוא תרם חלק גדול מיצירות האמנות הרפואיות שלו לתוכנית להדמיה ביו-רפואית באוניברסיטת אילינוי בשיקגו.[6] הוא שמור באוסף קבוע בקמפוס במחלקה למדעי המידע הביו-רפואי והבריאותי.
בתחילת 2010, לאחר שראה סרט תיעודי על גורילות כסף, תרם ארמיטאג' מספר ציורי עיפרון שמן של גורילות לקרן דיאן פוסי לגורילות באטלנטה שבג'ורג'יה, ולמרכז לקופים הגדולים בווצ'ולה שבפלורידה.
העיצובים מודפסים על מוצרים כמו ספלי קפה וחולצות טריקו, ונמכרים כדי לגייס כסף עבור הארגונים.
ארמיטאג' התנדב עם הרופאים המעופפים בכפרי מקסיקו.
הוא התגורר ליד פאסו רובלס שבקליפורניה, עם אשתו קארן קונולי ארמיטג', שגם היא יוצרת בדימוס.
הם ניהלו עסק לעיצוב אדריכלי בשם Armitage Images.
הוא גם יצר ציורי שמן וציורי קיר לבתים פרטיים.
ארמיטאג' מת בביתו בפאסו רובלס ב-4 בינואר 2016 בגיל 91.
בשנת 2006, התוכנית להדמיה ביו-רפואית של המכללה למדעי הבריאות היישומיים, שהיא חלק מאוניברסיטת אילינוי בשיקגו, ייסדה את סדרת ההרצאות השנתית על שמו, המכבדת את יצירות האמנות האנטומיות של ארמיטג'.
ב-18 ביולי 2009, באתר הנופש אנהיים קראון פלאזה באנהיים שבקליפורניה, זכה ארמיטג' בתואר אגדת דיסני וקיבל את "פרס האגדה של דיסני" על ידי מועדון מעריצי הפנטזיה הלאומי (NFFC), ארגון ללא מטרות רווח המוקדש להוקרתו של וולט דיסני.
פרנק ארלינגטון בריגס היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית החמישי מ-1897 ועד מותו.
פרנק בריגס נולד במיניאפוליס, מינסוטה.
ב-1877 נשא בריגס לאישה את נאני רייצ'ל מיק, ולשניים נולדו שתי בנות.
ב-1881 הוא עבר לעיר מנדאן שבטריטוריית דקוטה (כיום בתחומי דקוטה הצפונית), שם הוא עסק בעסקי מקרקעין.
בשנים 1885–1887 שימש בריגס כגזבר מחוז מגוריו, מחוז מורטון.
בשנים 1894–1896 הוא כיהן כמבקר המדינה של דקוטה הצפונית.
בנובמבר 1896 הוא נבחר כמושל דקוטה הצפונית החמישי, וכיהן בתפקיד מ-6 בינואר 1897 ועד מותו.
כמושל פעיל, הוא לקח חלק בדיונים על חוקים שנוסחו בבית המחוקקים המדינתי, כולל העברת חוק ההכנסות וחוק הרכבת הכללי, שפיקח על תעבורת משאות ונוסעים.