tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הותירה את בעלה, שלושה ילדים (בן ושתי בנות) ונכדים.
גילה אדרעי (נולדה ב-20 בנובמבר 1965) היא ישראלית שכיהנה כיושבת ראש ועד עובדי רכבת ישראל.
כהונתה הראשונה החלה באמצע שנת 2010 ונמשכה עד להדחתה על ידי ההסתדרות בשנת 2012. בספטמבר 2017 נבחרה לתפקיד שנית.
התפרסמה בעקבות המאבק המתוקשר שניהלה נגד מהלכי ההפרטה ברכבת ישראל.
גילה אדרעי היא אם חד-הורית לשלוש בנות.
סבה עלה לארץ מסלוניקי על-פי הזמנת ראש העיר דאז, אבא חושי, על-מנת לסייע בהקמת הנמל בעיר, ולימים היה אחד מראשי ועד עובדי הנמל הראשונים.
אביה עבד אף הוא בנמל, וכן בני משפחה נוספים.
אמה עבדה בבית החולים רמב"ם בעיר ככוח עזר.
בצה"ל שירתה אדרעי כמורה חיילת ובחלק מהתקופה כמורה חיילת של "נערי רפול".
לאחר שחרורה מצה"ל, עבדה בעבודות שונות: תחילה עבדה כגננת מחליפה, ולאחר שסבלה מבעיה רפואית במיתרי הקול החלה לעבוד בנמל חיפה, שם עבדה תקופה קצרה ונאלצה להתפטר בעקבות נישואיה לבעלה עובד נמל אף הוא, ממנו התגרשה בינתיים.
בגיל 25 החלה לעבוד ברכבת ישראל.
במהלך שנות עבודתה, למדה טכנאות תעשייה וניהול במכללת אפקה.
בגיל 30 עברה תאונת דרכים קשה.
לאחר תקופת החלמה ארוכה שבה לעבוד ברכבת ישראל - תחילה במחלקת השכר ואחר כך במחלקת דלקים ושמנים, והפכה לפעילה בולטת בוועד העובדים.
לאחר עזיבתו של יו"ר הוועד שאול עוקיש עקב חשדות לקבלת טובות הנאה ושוחד, נבחרה, באוגוסט 2010, ברוב קולות, לתפקיד יו"ר ועד עובדי הרכבת.
במהלך שנת 2010 אישרו משרדי האוצר והתחבורה רכישה גדולה של קרונות חדשים מחברת בומברדייה.
האישור לרכישה הותנה בהעברת תחזוקת הקרונות החדשים לידי החברה שסיפקה אותם.
משמעות ההחלטה הייתה כי לא יהיה גיוס נוסף של כוח אדם לשורות עובדי הרכבת.
באפריל 2011 הודיע שר התחבורה ישראל כ"ץ על רפורמה ברכבת ישראל, העברת תחזוקת הקרונות לגורמים חיצוניים, מיקור חוץ.
מיד עם פרסום ההודעה הכריזו ההסתדרות וועד העובדים בראשות אדרעי, על סכסוך עבודה.
מאבקה של אדרעי התמקד בהתנגדות להפרטה שמשמעותה פגיעה בוועדים ובעבודה המאורגנת בישראל.
בנובמבר 2011 החלה רכבת ישראל לקלוט את הקרונות החדשים מתוצרת בומברדייה.
בעקבות קליטת הקרונות החדשים פתח ב-12 בפברואר 2012 ועד העובדים בראשות אדרעי בעיצומים.
באותו היום, שופטת בית הדין לענייני עבודה בת"א הורתה להפסיק את העיצומים בטענה כי זוהי החלטה הנתונה בידי הנהלת הרכבת.
אדרעי טענה בדיון כי נהגי הקטר טרם סיימו את הכשרתם ועל כן אינם רשאים ויכולים להפעיל את הקרונות החדשים.
עקב העיכוב בביצוע החלטת בית הדין והמשך השיבושים בתנועת הרכבות למחרת הגישה הנהלת הרכבת בקשה לראות בהתנהגות הוועד וההסתדרות בזיון בית הדין.
אדרעי ביחד עם שני שותפיה לראשות הוועד נקנסו על ידי בית המשפט בעשרת אלפים ש"ח כל אחד בגין ביזוי בית הדין.
בית הדין קבע כי ההסתדרות ניסתה לבטל את השביתה ולהחזיר את העובדים לעבודה סדירה ועל כן פטר את נציגי ההסתדרות מענישה.
בעקבות האירועים ברכבת ישראל יזם ח"כ אופיר אקוניס דיון דחוף בוועדת הכלכלה של הכנסת בטענה לפגיעה באזרחי ישראל, שהתקיים ב-15 בפברואר.
אדרעי, נציגת ועד העובדים, וירון זפט, נציג ההנהלה והיועץ המשפטי של הרכבת, זומנו לדיון בוועדה.
הוועדה סיימה את התכנסותה בקריאה של ח"כ כרמל שאמה הכהן להימנע מפגיעה בציבור.
בפגישה של יו"ר ההסתדרות עופר עיני עם אדרעי ונציגי ועד עובדי הרכבת נקבע כי עיני ינהל באופן אישי את המאבק.
בעקבות ההחלטה, ב-16 בפברואר התקיימה פגישה בין עיני וכ"ץ שהסתיימה לאחר זמן קצר באי הסכמה.
בעקבות כישלון הפגישה הודיע כ"ץ במסיבת עיתונאים, כי הנחה את הנהלת הרכבת לחתום באופן חד צדדי תוך שבועיים על הסכם למיקור חוץ.
בעקבות חילוקי הדעות המתמשכים והנחייתו של שר התחבורה, הודיעה הנהלת הרכבת כי חתמה על הסכם חד צדדי להפרטת תחזוקת הקרונות החדשים.
בתגובה להודעה פנה ועד העובדים בראשות אדרעי לבית הדין לעבודה, בדרישה להתיר שביתה ברכבת ישראל.
בית הדין אישר את השביתה וקבע כי הנהלת הרכבת התחייבה בדיון שהתקיים כחודשיים קודם, שלא לחתום על הסכם עם חברת בומברדייה ללא משא ומתן עם העובדים.
כמו כן, סירבה הנהלת הרכבת לחשוף את ההסכם ותוכנו בפני הוועד.
במהלך הדיון בבית הדין התקיימה פגישה בין השר ישראל כץ ויו"ר ההסתדרות עופר עיני.
בה הם החליטו על פתיחה במשא ומתן וזאת מבלי לזמן או לערב את אדרעי, יו"ר הוועד, אשר עמדה על רצונה להשבית את הרכבת עד לביטול מוחלט של ההסכם למיקור חוץ.
המאבק המתוקשר של ועד עובדי הרכבת בראשות אדרעי זכה לכתבות רבות בתקשורת הכתובה והמצולמת, בדרך כלל נלוותה לכתבות אלו ביקורת שכוונה כלפי אדרעי.
לחצים הופעלו על ההסתדרות על מנת שתפטר את אדרעי מתפקידה כיו"ר הוועד.
תקופה זו התאפיינה בהשמצות הדדיות, תביעות בבית הדין המוגשות על ידי שני הצדדים, מעקב באמצעות חברות חקירה פרטיות ועוד.
בימי השיבושים ברכבת, בפברואר 2012, הוגשה בקשה לבית הדין לעבודה מטעם הנהלת הרכבת לראות בהתנהגותה של אדרעי ביזוי בית הדין והיא נקנסה בסכום של עשרת אלפים ש"ח, שמועות על השעייתה הצפויה התפרסמו שוב ושוב, ועוד באותו החודש היא זומנה לשימוע לפני השעיה בעקבות האשמה בתקיפת חברי הנהלה.
באוגוסט זומנה אדרעי לשימוע לפני פיטורין עקב התעקשותה לקיים אסיפות עובדים שלטענת ההנהלה פגעו בפעילות הסדירה של החברה.
בנוסף התנהל מאבק סביב כוונת הנהלת הרכבת להתקין ברכב החברה ששירת את אדרעי מכשיר איתוראן.
אדרעי סרבה לאפשר את ההתקנה או להחזיר את הרכב.
השימועים הובילו לעיכוב של שנתיים בדרגה, ובנוסף נרשמו אזהרות בתיקה האישי.
ב-22 באוגוסט 2012 הופץ מכתב שנשלח לכלל עובדי רכבת ישראל ובו פירוט ההוצאות של ועד העובדים בתקופת כהונתה של אדרעי.
המכתב חשף כי אדרעי שילמה את הקנס בסך עשרת אלפים ש"ח מכספי הוועד וכן שכרה בשם הוועד חברות חקירה פרטיות, יועצי תקשורת, יועצי שכר ולוביסטיים.
המכתב נחתם על ידי אבי אדרי יו"ר איגוד עובדי התחבורה בהסתדרות.
בעקבות פרסום המכתב פנתה אדרעי לאדרי במכתב משלה בו היא דרשה ממנו התנצלות או שיואשם בהוצאת דיבה, לטענתה, אדרי היה זה שייעץ לה לממן את הקנס מכספי הוועד.
ההסתדרות הורתה על הדחתה של אדרעי מהתפקיד וקיום בחירות חדשות לוועד.
בעקבות ההדחה פנה הוועד המודח בראשות אדרעי לארגון כוח לעובדים, מתוך כוונה להפכו לארגון היציג של עובדי הרכבת.
סביב נושא הייצוג נפתח מאבק משפטי בין ההסתדרות וארגון כוח לעובדים.
בית הדין דחה את המעבר לארגון כוח לעובדים ונסמך על החוק המונע מעבר בעת קיום משא ומתן על חתימת הסכם קיבוצי, התביעה עברה לבג"ץ שגיבה את ההחלטה ודחה את בקשת הוועד להכיר בכוח לעובדים כארגון היציג של עובדי הרכבת.
ביולי 2013 הושעתה אדרעי מעבודתה ברכבת למשך ארבעה חודשים עקב איומים על עובד.
באוקטובר 2013 דחה בית הדין האזורי לעבודה בחיפה תביעת פיצויים בסך 2 מיליון שקל שהגישו אדרעי ואחרים נגד הנהלת רכבת ישראל.
בפברואר 2014 זימנה רכבת ישראל את אדרעי לשימוע נוסף, בחשד שהחתימה כרטיס עובד כשיצאה לדיון בבית המשפט.
בפברואר 2017 הגישה אדרעי עם 7 עובדים נוספים מהרכבת תביעה לבית הדין לחייב את ההסתדרות לקיים בחירות לוועד.
בכתב התביעה נאמר כי ההסתדרות מונעת מזה כשנה קיום של בחירות ברכבת בשל תמיכת יו"ר הוועד הנוכחי בניסנקורן.
בית המשפט קיבל את עמדת התובעים, וחייב את ההסתדרות לקבוע מועד לבחירות ברכבת והבחירות נקבעו לספטמבר 2017.
בספטמבר 2017 נבחרה אדרעי שוב ליו"ר ועד עובדי רכבת ישראל.
הכהונה השנייה ארכה חמש שנים וחצי ובסיומה לא התמודדה בבחירות לראשות הוועד וסיימה את תפקידה במרץ 2023.
בניגוד רב לכהונתה הראשונה, הכהונה השנייה התאפיינה בשקט יחסי ולא נרשמו בפעולות משמעותיות שעוררו הדים רבים מחוץ למעגלי רכבת ישראל.
אדרעי עברה לתפקיד ניהולי ברכבת, בתור סגנית מנהל אגף דלק ואנרגיה.
בסיום תפקידה כתבה כי היא שמחה להיות "כחומה בצורה בהגנה ושמירה על עובדי ועובדות הרכבת, נאמנה לאג'נדה שלי ]...[ אנחות הרווחה הנשמעות עכשיו במקומות מסוימים, הן כמנגינות ערבות לאוזניי".
בנוסף תקפה את ההצעה להגביל את זכות השביתה בשירותים חיוניים, כחלק מצעדי החקיקה ברפורמה המשפטית.
"אם תעבור הצעת חוק הזאת," אמרה, "יהיה זה היום שבו יתחיל הסוף של העבודה המאורגנת בישראל, ומשם הדרך לרמיסת הזכויות של כולנו היא קצרה מאוד."
הייתה נשואה לאלי אדרעי, עובד נמל חיפה, ולהם שלוש בנות.
גילה גולדשטיין (18 בדצמבר 1947 – 4 בפברואר 2017) הייתה שחקנית, אמנית, וזמרת ישראלית, מהפעילות הראשונות של הקהילה הטרנסג'נדרית ושל אגודת הלהט"ב בישראל.
גולדשטיין נחשבה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל, ובמהלך חייה הפכה לאחד האייקונים הגדולים של קהילת הלהט"ב בישראל.
בצעירותה התמודדה עם טרנספוביה, גורשה מבית הוריה ונאלצה לעבוד כעובדת מין למחייתה.
למרות הטרנספוביה של החברה באותם ימים היא יצאה מהארון ובנתה את יסודות הקהילה הטרנסג'נדרית בישראל.
היא עבדה כחשפנית, רקדנית, ובהמשך גם כזמרת ברים ושדרנית.
בגיל מבוגר יותר זכתה להוקרה ופרסום.
גילה נולדה בשם אברהם גולדשטיין בטורינו שבאיטליה, עלתה לישראל בילדותה עם הוריה מטילדה ובנימין, וגדלה בחיפה.
כשהייתה בת 13, גילתה את זהותה המגדרית ויצאה מהארון.
הוריה ומשפחתה לא קיבלו את שונותה, ובעקבות זאת היא לא יכלה להמשיך להתגורר בבית הוריה, ונאלצה לעבוד בזנות על מנת לקיים את עצמה, תחילה בגן הזיכרון ובגן בנימין בחיפה, ומאוחר יותר ברחוב הירקון בתל אביב.
באותם ימים הניחה את יסודות הקהילה הטרנסית בישראל עם שלוש טרנסיות נוספות, ובהן אפרת טילמה וננסי שניידר.
לטענת שניידר, שגדלה עם גולדשטיין בחיפה ויחד הן פיתחו את זהותן המגדרית, השם גילה ניתן לה בילדותה על שם השחקנית גילה גולן.
ב-1965 נסעה גולדשטיין לבלגיה ושם עברה ניתוח להתאמה מגדרית.
בתחילת שנות ה-70 עברה לאירופה, שם עבדה כחשפנית וכרקדנית.
כששבה לארץ הייתה אמנית הבית של מועדון הלילה רודיק ובבר 51. דמותה שימשה השראה לאחת הדמויות בסרטו של עמוס גוטמן "בר 51".
בשנות ה-90 הקליטה את השירים המקוריים: "יאללה גילה", "הגברת מבקשת עוד", "כולם לרקוד" ו"שיר הגאווה", והופיעה איתם במועדון אלנבי 58. בשנת 1998 הגישה עם דורון אורסיאנו את תוכנית הלילה "סינדרלה יוצאת מהארון" בתחנת הרדיו 99FM.
בשנת 2003 זכתה בפרס "יקירת הקהילה" של קהילת הלהט"ב.
בשיקולי השופטים נכתב כי הפרס ניתן לה .
בשנת 2005 זכתה בפרס שחקנית המשנה בפסטיבל לקולנוע קווירי במיאמי על תפקידה בסרט "ילדים טובים" של הבמאי יאיר הוכנר.
בשנת 2010 כיכבה בתפקיד אורח בסדרה חסמבה דור 3 של התסריטאי דרור נובלמן.
באותה שנה הועלה סרט תיעודי על חייה, שהוקרן במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בשם "זה גילה, זה אני", בבימויו של אלון ויינשטוק.
במהלך השנים ליוותה ונתנה ייעוץ ועידוד לנשים טרנסיות בשלבי המעבר השונים שפנו אליה, והשמיעה את קולן.
במצעד הגאווה בתל אביב בשנת 2015, ניתן לה הכבוד לעמוד בראש המצעד כאורחת הכבוד, כהוקרה על תרומתה למאבק הלהט"בי בישראל.
גולדשטיין נפטרה ב-4 בפברואר 2017 בבית החולים איכילוב לאחר אירוע מוחי.
היא נקברה בבית העלמין ירקון בהשתתפותם של מאות ידוענים ואנשי קהילת הלהט"ב.
על גבי מצבתה נרשם השם גילה גולדשטיין, והמשפט: "הייתי מה שרציתי, עכשיו תורכם להיות...".
בשנת 2011 הושק "פרויקט גילה להעצמה טרנסית", על שמה של גולדשטיין.
מתנדבי הפרויקט מעניקים ייעוץ משפטי בנושאים הקשורים בהדרה על רקע שונות מגדרית, סיוע במתן פתרונות דיור ארעיים ברחבי הארץ לטרנסים וטרנסיות שנפלטו מביתם עקב מצבם, סיוע בליווי אישי למיצוי זכויות, ועוד.
בשנת 2017 הקליטה מלכת הדראג קיארה דופלה את השיר "אחת שימשיכו לזכור", שהוקדש לזכרה של גולדשטיין.
השיר נכתב על ידי ארז ברזוליק והולחן על ידי אלי סורני.
בשנת 2022 החליטה עיריית רמת השרון לקרוא רחוב על שמה של גולדשטיין.
ב-4 ביוני 2023, משמלאו 20 שנה לזכייתה בפרס "יקירת הקהילה" של קהילת הלהט"ב, בחרו בגוגל ישראל לציין את המועד.
באותו יום שונה סמליל דף הבית של האתר בעברית לדודל המנציח את דמותה.
בשנת 2024 פתח השף אייל שני את "גילה וננסי", מסעדה על שמה של גולדשטיין ומועדון על שמה של ננסי שניידר, בשיתוף פעולה עם קבוצת פאג, ליין מסיבות לקהילה הגאה.
2008: פאקינג דיפרנט תל אביב
גילה בן הר (נולדה ב-5 באוקטובר 1951) היא אשת חינוך ישראלית.
שימשה מנכ"לית המרכז לטכנולוגיה חינוכית בין השנים 2004-2018 ולשעבר ראש מינהל החינוך, התרבות והספורט בעיריית תל אביב-יפו.
גילה בן-הר נולדה בחיפה להורים ניצולי שואה, שרה ושניאור וישניץ.
בוגרת תיכון עירוני ג' בנוה שאנן.
לבן הר תעודת הוראה ותואר מוסמך בחינוך מאוניברסיטת בר-אילן, והיא בוגרת המחזור הראשון של מכון מנדל למנהיגות, שבו התמחתה בסוגיות ביזור ומרכוז מערכת החינוך והקשר בין המדינה לרשות המקומית.
החלה את דרכה המקצועית כמחנכת בבית הספר היסודי נוף ים באשקלון.
בהמשך מילאה תפקידי הדרכה וניהול במערך ההדרכה והניהול הפדגוגי ברמת השרון.
בשנת 1994 הקימה וניהלה את אגף החינוך בזכרון יעקב.
בשנת 2000 מונתה לראש מינהל החינוך, התרבות והספורט בעיריית תל אביב-יפו.
בשנת 2004 מונתה למנכ"לית המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
בשנת 2010 נכללה ברשימת 50 הנשים המשפיעות של עיתון גלובס.
חברה בדירקטוריון של המרכז האקדמי לוינסקי-וינגייט.
נשואה לאבי בן הר, אם לשלושה ילדים וסבתא לשמונה נכדים.
גילה בלס (22 בספטמבר 1927 – 23 בדצמבר 2025) הייתה חוקרת, אוצרת ופרופסור חברה בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, התמחתה באמנות מודרנית ובאמנות ישראלית.
גילה בלס נולדה בירושלים ב-22 בספטמבר 1927 ללאה (לוטקה) ושמעון (שימק) כהן.
הייתה נשואה לסופר שמעון בלס עד לפטירתו ב-2019. בלס הייתה בין ראשוני המרצים של החוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, וכן הייתה בין החוקרות הראשונות של האמנות ישראלית, ולחמה להכניס את הנושא לתוכנית הלימודים של החוג לתולדות האמנות.
החל משנת 1975 ועד 2015 ייסדה וניהלה את "בית ציפר" - המרכז לתיעוד וחקר האמנות הישראלית שליד הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1991 ייסדה את התוכנית הרב-תחומית לאמנויות בפקולטה לאמנויות ועמדה בראשה עד צאתה לגמלאות ב-1996.
בלס השפיעה מאוד על תחום לימודי האמנות המודרנית בישראל, ובמיוחד על תחום לימודי האמנות הישראלית.
היא גידלה דורות של מרצים, חוקרים ואוצרים בתחומים אלה, מהם הגיעו רבים לתפקידי מפתח באקדמיה או בשדה האמנות בישראל, והיא אף השפיעה על אמנים רבים שלמדו אצלה את תולדות האמנות.
בלס פרסמה ספרים ומאמרי מחקר רבים על אמנות מודרנית וישראלית בכתבי-עת בישראל ומחוצה לה.
כמו כן אצרה מספר רב של תערוכות.
השתתפה בכנסים בינלאומיים ומקומיים רבים והייתה חברה באגודות Société de l'histoire de l'art Français ו-Société Cézanne.
בתם אביבית בלס היא אמנית רב תחומית ומרצה לאמנות.
1948–1950 המדרשה למורים לציור, תל אביב
1954–1955 בית הספר של הלובר, פריז (תולדות האמנות ומוזואולוגיה)
1964–1969 ב.א תולדות האמנות ופילוסופיה (אוניברסיטאות ירושלים ותל אביב)
1969–1970 לימודי מ.א בפילוסופיה, אוניברסיטת תל אביב
1970–1974 דוקטורט על "הקומפוזיציה ביצירת סזאן", אוניברסיטת סורבון-פנתיאון (פריז 1)
1976–1988 דוקטורט של המדינה (מקביל לפוסט-דוקטורט) בסורבון (פריז 4), על "מתרחצות ומתרחצים ביצירת סזאן"
1950–1954 מרכזת מדור חינוך והדרכה במוזיאון תל אביב
1952–1965 מבקרת אמנות בעיתון "קול העם" ובעיתונים אחרים
1952–1965 מרצה לתולדות האמנות בבתי ספר תיכוניים ובמדרשות
1965–1970 אוצרת שירות החינוך של מוזיאון תל אביב
1973–1996 מרצה לאמנות מודרנית ואמנות ישראלית בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, עד צאתה לגמלאות בדרגת פרופסור
1968 – "מלחמה ושלום בציורי ילדים", מוזיאון תל אביב
1975 – "אמנות ופסיכופתולוגיה" (ציורים של חולי נפש), מוזיאון תל אביב
1992 – "קבוצת העשרה", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
1994 – "פנחס אברמוביץ – רטרוספקטיבה", מוזיאון הרצליה
1998 – "ריאליזם חברתי בשנות החמישים בישראל", מוזיאון חיפה לאמנות
2006 – "פנחס אברמוביץ – עבודות על נייר", בית האמנים תל אביב
2007 – "נתה קפלן – מעל הכל הצבע", מוזיאון תל אביב
2010 – "רוברט בזה - צייר ופסל", מוזיאון תל אביב
2015 – "אופקים חדשים", משכן לאמנות עין חרוד
אופקים חדשים, הוצאת רשפים ופפירוס, תל אביב, 1980
הצבע בציור המודרני – תאוריה ופרקטיקה, הוצאת רשפים, תל אביב, 1996; ב-1997 תורגם לצרפתית בהוצאת אדם בירו, פריז.
ב-2002 תורגם לקוריאנית, קונגרי פרס, ב-2009 יצאה מהדורה שנייה בעברית, במודן הוצאה לאור
פול סזאן מתרחצות ומתרחצים – תמה וקומפוזיציה, בצרפתית, הוצאת אדם בירו, פריז, 2002, בתמיכת Paul Getty Foundation
וסילי קנדינסקי – שׁפת הציור, הוצאת דיונון, תל אביב בתמיכת הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב, 2002
ד"ר חיים גמזו – בקורות אמנות, מבוא ועריכה, הוצאת מוזיאון תל אביב, 2006
רוברט בזה – צייר ופסל, הוצאת מוזיאון תל אביב, 2010
אופקים חדשים, (הוצאה מחודשת ומעודכנת עם צילומי צבע) מודן הוצאה לאור, תל אביב, 2014
הקומפוזיציה בציור, למדא עיון – הוצאת הספרים של האוניברסיטה הפתוחה, רעננה, 2020
גילה (דרוקר) בן עקיבא (18 בדצמבר 1925, נהלל – 27 באוגוסט 1953, ירדן) הייתה לוחמת ומפקדת בפלמ"ח.
נהרגה בירדן במהלך מסע לסלע האדום.
נולדה ב-18 בדצמבר 1925 בנהלל, בת בכורה ללאה ומשה דרוקר.
הוריה עלו לארץ בשנת 1921 והוכשרו לעבודה חקלאית במסגרת ההכשרה במקוה ישראל, משם נשלחו לעבוד בנהלל.
בנהלל השתייכו לקבוצת "ארגון א'" או "נהלל ב'" שייסדה ב-1927 בעמק יזרעאל את המושב כפר יהושע.
הייתה הבת הבכורה במושב, שנה אחריה נולדה אחותה דליה וארבע שנים אחר-כך נולד האח יעקב.
בכפר לקחו הילדים חלק פעיל בתפעול המשק וסייעו להורים בכל אשר יכלו: עדות לכך ניתן למצוא במכתב שכתבה בגיל 11 לילדי הגולה, בו תיארה את המשק החקלאי של משפחתה במושב: "הורינו משכימים קום ויוצאים לשדה.
לעונה הזאת קנינו מכבש נודד, והוא מספיק לכבוש שש-מאות חבילות ליום.
כבר התחילו לקצור את השעורה, הכרם מלבלב.
עוד מעט יקצרו גם את החיטה".
במקביל למדה בבית-הספר ושותפה בוועדת החינוך של הכפר.
במשך שנתיים נשלחה לשישה שבועות של העשרה לימודית בירושלים שהועברו על ידי מרצים מהאוניברסיטה העברית, במקום הלימודים בבית הספר.
אמנם שם המשפחה שונה ל"בן עקיבא" באופן רשמי רק לאחר פטירת אביה בשנת 1947, אך עוד משנת 1931 בערך נהג האב לחתום על מכתביו בשם "משה בן עקיבא".
עקיבא היה אביו של משה, שנפטר אז.
מכיוון שבנו הצעיר, דודה של גילה, נקרא יעקב על שם הסב מצד האם, החליט משה להנציח בחתימתו את אביו.
לאחר פטירת משה דרוקר החליטה המשפחה לשנות את שם המשפחה באופן רשמי.
ב-1944, והיא בת 18, ביקשה להצטרף לשורות "ההגנה" ונשלחה לקורס מדריכות בנשק קל שהתקיים בשפיה.
באחת מנסיעותיה לקורס בשפיה פגשה חבורת פלמ"חניקיות והתרשמה מהן מאוד.
שלוש שנים לאחר מכן הצטרפה למסע של פלוגה ד' של הפלמ"ח לנגב, ובעקבות חוויותיה החיוביות מהמסע התגייסה זמן קצר לאחר מכן לפלמ"ח ושובצה בפלוגה ח' למחלקת רמת-רחל.
שובצה לכיתת הסיירים של הפלוגה, ובכך הייתה לאחת הנשים הראשונות שעברו קורס זה, בהמשך נשלחה לקורס מפקדי כיתות סיירות והייתה לאישה היחידה בקורס זה.
בתקופה זאת לקחה חלק במשימות רבות במדבר יהודה ובנגב שאת חלקן הובילה.
במהלך משימות אלה הצילה מספר פעמים את כוח המשימה שיצא לשטח.
במהלך מטווח של הפלוגה במדבר יהודה ביום חמסין, יצאה עם ארבעה לוחמים להביא מים מעין פשחה.
כל ההולכים כמעט והתייבשו והיא הייתה הראשונה לחזור עם מים לחברי הפלוגה, בכך הצילה אותם מהתייבשות.
במסע אחר, בנחל קומראן, נתקלה מחלקתה בקבוצת בדואים.
היא הייתה היחידה שחשדה בהם.
היא הוציאה את אקדחה מהסליק וברגע שהבדואים ניסו לשדוד אותם מנעה את השוד.
בניגוד למקובל, כאישה בפלמ"ח לא היה עליה להיאבק על מקומה בפעולות המבצעיות הרבות בהן לקחה חלק.
היא השתתפה בפעילות איסוף מודיעין בירושלים, בליל וינגייט ובליל הרכבות בבתיר.
במהלך המאבק נגד הבריטים יצאה עם כוח מפיקוד רעננה למסילת הברזל ליד הכפר בתיר.
מיד לאחר הנחת המטענים על פסי הרכבת שמעו את הרכבת, שהתקרבה מוקדם משצפו.
הכוח התחבא לצד המסילה והרכבת הפעילה את המטענים.
שוטרים בריטים יצאו מהרכבת לחפש ונשמעו יריות.
כל פלמ"חניק ברח בצורה של נסיגה חופשית, ובסופה של הנסיגה לא ידע איש מאנשי הכוח היכן היא.
כעבור מספר שעות הגיעה בכוחות עצמה בחזרה לבסיס ללא סיוע של חבריה למשימה.
תפקידה הפיקודי הראשון היה כמפקדת כיתת בנות במשמר השרון, מחליפתה של ברכה פולד.
לאחר שההכשרה עלתה לפרק ההתיישבות עברה לפקד על מחלקת קריית ענבים ולאחר מכן למחלקת מעלה החמישה.
לקראת תאריך שחרורה יצאה לקורס מפקדי מחלקות.
בשל מות אביה ביקשה להשתחרר לפני תום הקורס.
ביום הכרזת המדינה התנדבה לחזור לשורות הפלמ"ח כדי להילחם במלחמת העצמאות.
היא שירתה כמפקדת מחלקת גח"ל (גיוס חוץ-לארץ) וכלוחמת ומפקדת מחלקה בגדוד הרביעי של הפלמ"ח בחטיבת הראל.
חייליה במחלקה זו כינו אותה "ז'אן", על-שם ז'אן ד'ארק.
באתר הפלמ"ח נוסף לשמה כינויה "הג'ינג'ית".
במהלך שירותה הרגישה כי הופלתה לרעה משום שהיא אישה וכי המפקדים לא התירו למחלקה בפיקודה לצאת לפעילויות מבצעיות.
היא התווכחה רבות עם מפקדיה ולבסוף בחרה לסיים את תפקידה.
המשיכה לשירות במחלקת הסיירים של הגדוד הרביעי ואף הוצע לה לפקד עליה, אך היא סירבה להצעה בטענה שעל-אף דרגתה ישנם מפקדים מנוסים יותר.
במהלך ההפוגה חזרה לבית המשפחה בכפר יהושע כדי להחזיק את משק המשפחה וביקשה מחברתה למחלקה, אביבה רבינוביץ', לעדכן אותה כשהלחימה תימשך.
עם פתיחת מבצע חורב נשלח מסר לקרוא לה לבוא להשתתף בלחימה, אבל ההודעה הגיעה אליה מאוחר מדי והיא לא הספיקה לקחת בו חלק.
נודעה כחובבת טבע ובוטניקה ואהבה לטייל.
לאחר הקמת המדינה הצטרפה לחבורת צעירים וצעירות שהרבתה לטייל במסעות נועזים ברחבי הארץ, בעיקר בנגב ובמדבר יהודה.
עם כמה חברים מהקבוצה, אריק מגר, מרים מונדרר, איתן מינץ ויעקב קליפלד, תכננו מסע אל הסלע האדום, בפטרה שבירדן.
במהלך תכנון הטיול נפגשו החמישה עם זאב וילנאי, אשר על ספרו, מדריך ארץ ישראל, הסתמכו בתכנון מסעם.
הוא עודד אותם לצאת למסע זה.
היא ידעה על הסכנות האורבות למי שיצאו למסע לפטרה.
חברתה רחל סבוראי סיפרה כי לפני שיצאה לדרך הבטיחה לה כי אם תחוש בסכנה תפרוש מן המסע.
בריאיון אמרה רחל סבוראי שהיא סיפרה לה על הקבוצה המתארגנת.
ב-27 באוגוסט 1953 חצו החמישה את הגבול לירדן.
על-פי אחת הגרסאות, שמעולם לא אומתה, במהלך המסע הכיש נחש את איתן מינץ והחמישה פנו למשטרת ביר-מד'כּור, היישוב הקרוב ביותר לנקודה בה נמצאו, לקבלת עזרה.
כשהגיעו שוטרים למקום הם נעלו מאחוריהם את השערים, ירו למוות בארבעה והניחו למינץ הפגוע למות מהכשת הנחש.
לפי גרסה אחרת, החמישה נרצחו על ידי בדואים שם, ומפקד משטרת ביר-מד'כּור, בדואי משבטי האזור, הורד בדרגה לאחר הרצח על כי פעל על דעת עצמו ברוצחו את החמישה.
גופותיהם הועברו לישראל ב-29 באוגוסט 1953. רצח החמישה הפתיע את הארץ כולה.
בתחילה הניחה העיתונות כי מדובר בחבורת תיירים ששהו באילת.
כאשר התברר שמדובר בישראלים הועלתה הסברה כי אלה היו מטיילים שסטו מדרכם.
בבדיקה ראשונית היה ברור שחמשת המטיילים לא היו חמושים.
הותירה אחריה אם, אח ואחות.
הובאה למנוחות בבית העלמין בכפר יהושע.
אחותה דליה הוסיפה לשם משפחתה את המילה "סלע", אחיה קרא לבנו על שמה.
נהרג בלילה בין 6 ל-7 ביוני 1982 בקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה, ונטמן בבית העלמין בכפר יהושע.
הונצחה בספר "לבנינו" בהוצאת כפר יהושע ובספר "עד סלע: חמישה שהלכו" בהוצאת הקיבוץ המאוחד לזכר חמשת ההרוגים.
ב-2003 נחנכה במוזיאון הפלמ"ח פינה לזכרה ולזכר חבריה הלוחמים שנהרגו בדרכם לפטרה.
גילדה סוזן רדנר הייתה קומיקאית ושחקנית יהודיה-אמריקאית, ואחת משבעת החברים המקוריים של תוכנית המערכונים סאטרדיי נייט לייב של רשת NBC.
אחת מן ההצלחות הגדולות שלה הייתה הופעות יחיד שביצעה בתיאטראות ברודוויי בשנת 1979.
רדנר נפטרה ממחלת סרטן השחלות בשנת 1989. את מפעל חייה ומורשתה מנציחים עד היום באמריקה בתור אישה פורצת דרך בתחום הסטנד-אפ והקומיקאיות והיא נחשבת לדמות אייקונית בהיסטוריה האמריקאית.
בעלה היה הבמאי והתסריטאי ג'ין ויילדר.
רדנר נולדה ב-28 ביוני 1946 בדטרויט, מישיגן להנרייטה והרמן, זוג הורים יהודיים.
אביה היה איש עסקים ואמא הייתה מזכירה במשרד עורכי דין.
היא גדלה בדטרויט עם מטפלת בשם אליזבת' קלמנטיין גיליס, שניבאה לה השראה לאחת מן הדמויות ששיחקה במהלך חייה.
רדנר הייתה קרובה לאביה, שלקח אותה לראות הופעות בתיאטראות ברודוויי בניו יורק, ומכאן החיבור שלה לתיאטרון.
כשהייתה בת 12, בשנת 1958, סיפרה שאביה פיתח גידול במוח והיה מרותק למיטתו ולא מסוגל לתקשר עד למותו שנתיים אחר כך, בשנת 1960.
רדנר החלה את הקריירה הציבורית השלה כנערת מזג אוויר בתחנת רדיו באן ארבור.
היא עברה לגור עם חבר שלה, פסל קנדי בשם ג'פרי ראובינוף בטורונטו.
שם היא הופיעה במופע סטנד-אפ והחלה להכיר כוכבים רבים, ביניהם יוג'ין לוי, ויקטור גרבר, מרטין שורט ועוד.
בשנת 1974 הצטרפה לתוכנית קומדיה ברדיו ששודרה במאות תחנות רדיו בארצות הברית ונפגשה עם ידוענים רבים, ביניהם צ'בי צ'ייס, ביל מארי, ג'ון בלושי ועוד.
כך החלה רדנר את הקריירה שלה.
לאחר התהילה שצברה בעת שהייתה שדרנית ברדיו ועקב קשריה עם רבים מכוכבים קומיקאים, הצטרפה רדנר לצוות התוכנית סאטרדיי נייט לייב בעונתה הראשונה.
היא נהגה לחקות וללעוג למגישי חדשות והפכה לאייקון לאחר שגרמה לקהל רב לצחוק מפעולותיה.
בעת ששהתה בממלכה המאוחדת בשנת 1985, חשה רדנר ברע וביקשה טיפול רפואי.
במשך עשרה חודשים רופאים רבים ניסו לאבחן את מקור כאביה אך אף אחד לא הצליח לזהות את המחלה.
באותה שנה התמודדה רדנר עם ידיעה שפורסמה מצד הפקת סאטרדיי נייט לייב בנוגע להפרעות האכילה שלה והפסד אישי של 8 מיליון דולרים.
ב-21 באוקטובר 1986 אובחן אצל רדנר סרטן השחלה.
היא עברה כריתת רחם, ועל פי מאמר שפורסם בשנת 2009 על ידי המגזין של האגודה האמריקנית לחקר הסרטן "הוסר מבטנה של רדנר גידול ממאיר בגודל אשכולית".
היא עברה במשך שנתיים טיפולי כימותרפיה והקרנות, מה שדיכא את רדנר וגרם לה להסתתר מעין הציבור האמריקני.
בחודש ספטמבר 1988 לא נראו אצל רדנר סימנים נוספים לסרטן, אך לבסוף הסרטן חזר אל גופה אחרי זמן קצר.
במהלך הבדיקה נכנסה רדנר לתרדמת ממנה לא קמה, וכעבור שלושה ימים, ב-20 במאי 1989 הלכה רדנר לעולמה.
הלווייתה התקיימה ב-24 במאי 1989 בעיר סטמפורד שבקונטיקט, שם היא נטמנה.
גילדת האוניברסיטאות האירופאיות עתירות המחקר היא רשת אוניברסיטאית, שנוסדה בשנת 2016 הכוללת עשרים ושתיים אוניברסיטאות עתירות מחקר באירופה משש עשרה מדינות והיא מוקדשת לשיפור קולם של המוסדות האקדמיים, החוקרים והסטודנטים שלהן.
אחת המטרות של הגילדה היא לקדם עמדות משותפות בנושא השכלה גבוהה ומחקר, במיוחד כלפי מוסדות, כדוגמה; הצגת נירות עמדה בשנת 2018 כלפי מימון FP9 במסגרת התוכניות למחקר ופיתוח טכנולוגי של האיחוד האירופי/הנציבות האירופית.
רשימת חברי הגילדה (נכון לשנת 2024):
גילדת שחקני המסך הייתה איגוד עובדים אמריקני, שבו היו חברים מעל 100,000 שחקני קולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2012 אוחדה הגילדה עם הפדרציה האמריקאית של אמני הטלוויזיה והרדיו (AFTRA).
גילדת שחקני המסך נוסדה בשנת 1933. תקופת השפל הכלכלי הגדול הביאה שחקני תיאטרון רבים לעבור להוליווד ולהתחיל לשחק בסרטי קולנוע.
בתקופה זו שחקני הוליווד היו כבולים לאולפנים הגדולים בחוזים שהגבילו מאוד את בחירות הקריירה שלהם.
לאולפן הייתה יכולת החלטה כמעט בלעדית על הסרטים בהם השתתפו השחקנים ואף על חייהם האישיים ומערכות היחסים שניהלו.
שחקנים שהתנגדו לתנאי העסקתם פוטרו או הושעו מן האולפן כגון במקרה של השחקניות אוליביה דה הבילנד ובטי דייוויס.
תקופת השפל הכלכלי השפיעה רבות על אולפני הקולנוע הגדולים, שחוו פגיעה כלכלית חמורה וחלקם אף עמדו בפני פשיטת רגל.
בעוד בשנת 1929 עמדו הרווחים של תעשיית הקולנוע האמריקנית על מעל 720 מיליון דולרים, בשנת 1933 ירדו הרווחים ביותר משליש.
מתוך כ-16 אלף בתי קולנוע שפעלו ברחבי ארצות הברית, כחמשת אלפים נסגרו במהלך אותן שנים.
נזקים אלה, נוסף על הלוואות ענק שלקחו האולפנים בשנים שלפני המשבר הכלכלי לצורך רכישת רשתות אולמות קולנוע וכן כחלק מן המעבר לקולנוע המדבר, הביאו את האולפנים הגדולים לקצץ משמעותית בשכר העובדים, בהם גם השחקנים.
קיצוץ זה בשכר השחקנים היה בין הגורמים שהביאו להקמת הגילדה.
בין מטרות הקמתה הייתה העלאת תנאי העבודה והשכר של השחקנים.
נשיאי האיגוד הראשונים היו ראלף מורגן ואדי קנטור.
החברים הראשונים בה היו השחקנים ברטון צ'רצ'יל, גרנט מיטשל, צ'ארלס מילר, קנת' תומסון, השחקנית אולדן גיי וכן מורגן וקנטור.
הם נפגשו בבית ששכר תומסון בהוליווד ודנו בהקמתו של איגוד עצמאי לשחקני קולנוע.
הם החליטו כי החברות באיגוד תהיה פתוחה לכל שחקן וזאת בניגוד לחברות באקדמיה האמריקאית לקולנוע (AMPAS) שבה חברים התקבלו לאחר הזמנה בלבד.
בשנת 1935 התקבלה הכרה בגילדה על ידי הפדרציה האמריקנית לעבודה.
בחודש מאי 1937 האולפנים חתמו על חוזה מול הגילדה כדי למנוע שביתה של השחקנים.
בחוזה נקבע שכר מינימום לשחקנים.
בתחילת שנות החמישים החלו להצטרף לגילדה גם שחקני טלוויזיה.
בעת תחילת שידורי הטלוויזיה, רשתות השידור לא שילמו לשחקנים על שידורים חוזרים של תוכניות בהן השתתפו.
לאחר השביתה הראשונה שערכה הגילדה בשנת 1952 נערך משא ומתן על חוזי השחקנים בטלוויזיה והרשתות אפשרו תשלום סמלי לשחקנים בעת שידורים חוזרים.
בשנת 1957 נחתם חוזה בין הרשתות לגילדה על תשלום לשחקנים על שידור בטלוויזיה של סרטי קולנוע שבהם השתתפו.
בין השחקנים המוכרים שתמכו בפעילות האיגוד נכללים ג'יימס קאגני, ג'ואן קרופורד, אדוארד ג'י.
בשנת 1972 הוקמה ועדת הנשים של הגילדה.
הוועדה פעלה לצורך קידום תנאי ההעסקה של שחקניות שהיו חברות בגילדה.
כמו כן, שאפה הוועדה לקדם ייצוג חיובי של נשים במדיה ולבטל סטריאוטיפים קולנועיים כלפי נשים.
ועדת הנשים פעלה פעמים רבות בשיתוף עם ועדת המיעוטים של הגילדה לקידום הזדמנות שווה בתעסוקה ללא הבדלי מגדר, גזע וגיל.
היו שחקניות שלקחו חלק בשתי הוועדות במקביל.
במהלך שנות השבעים המוקדמות חלה עלייה משמעותית בכוח הנשי בתוך הגילדה.
תמורות אלה הביאו לבחירתה בשנת 1975 של השחקנית קת'לין נולאן לנשיאת הגילדה, לאחר שכיהנה במשך שלוש שנים כנשיאת ועדת הנשים.
נולאן נבחרה לכהונה שנייה בנשיאות הגילדה בשנת 1977. בתקופת כהונתה בתפקיד, כשליש מהחברים בגילדה היו נשים.
בחודש דצמבר 1952 פתחה הגילדה לראשונה בשביתה, אשר נמשכה עד לחודש פברואר 1953. מהות השביתה הייתה דרישה לתשלום לשחקנים על הופעתם בפרסומות טלוויזיה.
השביתה הסתיימה לאחר חתימת חוזה בין רשתות השידור לגילדה, אשר הסדיר את תנאי השכר וההעסקה בפרסומות טלוויזיה.
באוגוסט 1959 פתחה הגילדה בשביתה שנייה.
נושא השביתה היה העלאה בשכר שחקני טלוויזיה.
בין החודשים מרץ ואפריל בשנת 1960 התקיימה שביתה שלישית של הגילדה.
השביתה התמקדה בתשלום לשחקנים על סרטים עלילתיים ששודרו בטלוויזיה וכן על סרטי טלוויזיה.
בדצמבר 1978 פתח האיגוד בשביתה בפעם הרביעית בתולדותיו, בעקבות איומים מצד מנהלי חברות הפרסום וההפקה על קיצוץ בשכר לפי סצנה שניתן לשחקנים בפרסומות.
בגילדה נשלח משאל ל-38,000 חברים לצורך אישור היציאה בשביתה.
המשא ומתן בין הגילדה לבין איגוד המפרסמים הלאומי (ANA) והאיגוד האמריקאי לסוכנויות פרסום (AAAA) נערך בניו יורק.
הנהלת החברות הסכימה לתנאים שהציבה הגילדה ושכר השחקנים עלה.
ביולי 1980 יצאו חברי הגילדה לשביתה יחד עם חברי איגוד אמני הטלוויזיה והרדיו, והפדרציה האמריקאית למוזיקאים.
השביתה נפתחה לאחר מחלוקת על תנאי החוזים של האמנים.
במהלך השביתה החליטו השחקנים לערוך חרם על טקס פרסי האמי.
מתוך 52 מועמדים באותו טקס, רק אחד הגיע לקבל את הפרס.
הצדדים הגיעו להסכם ב-25 בספטמבר.
בשנת 2000 נערכה שביתה נוספת של גילדת שחקני המסך ואיגוד AFTRA, שהייתה הארוכה מבין שביתות האיגוד והארוכה מבין השביתות שנערכו בהוליווד, אורכה היה 175 ימים.
נושא השביתה היה תשלום לשחקנים על שידור פרסומות בטלוויזיה, בכבלים ובאינטרנט.
לקראת סיומו של חוזה בין חברות הפרסום לבין איגודי השחקנים במרץ 2000, החלו הצדדים במשא ומתן על חוזה חדש בחודש פברואר באותה שנה.
בין הסוגיות שנידונו היו תשלום לפי כמות השידורים של הפרסומות וכן תשלום על שידורן של פרסומות ברשת האינטרנט.
לאחר שהצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה, החליטו באיגודי השחקנים לערוך הצבעה לפתיחה בשביתה.
ההצבעה נערכה ב-28 במרץ, כ-93 אחוזים מסך השחקנים שהשתתפו בה הסכימו לצאת לשביתה.
בחודש אוקטובר, הצדדים הגיעו להסכמה על חלק מהדרישות אם כי ההסכם לא סיפק לחלוטין רבים באיגודי השחקנים.
באיגודים טענו כי בין הסיבות של המפרסמים לא להסכים לתנאים שהציבו השחקנים בנוגע לתשלום על שידור פרסומות ברשת הייתה הבנתם של המפרסמים כי האינטרנט צפוי להפוך לשחקן עיקרי בשוק הפרסום בעתיד הקרוב, וכך סירבו להעלאת התשלום עליהן באותו שלב.
ביולי 2023, הגילדה הודיעה על שביתה.
השביתה באה בעקבות דרישת האיגוד להבטחה מהאולפנים כי שחקנים לא יוחלפו בבינה מלאכותית.
נשיאת האיגוד, פראן דרשר, הידועה בשל תפקידה בסיטקום "נני" משנות ה-90, הביעה חוסר שביעות רצון מתגובת האולפנים לחששותיהם, וכינתה אותה "מעליבה ולא מכובדת".
בנוסף לדרישה הקשורה לבינה מלאכותית, ביקש האיגוד גם להעלות את שכר היסוד של השחקנים.
זו הפעם הראשונה מזה שישה עשורים שגם תסריטאים וגם שחקני הוליווד שובתים בו זמנית.
השתתפות השחקנים בשביתה מהווה איום על הפקות רבות בשלבי הפקה שונים בהוליווד ועלולה להשפיע גם על הפקות מעבר לים.
שביתת גילדת התסריטאים, שהוכרזה במאי, כבר שיבשה את ערוצי הבידור בטלוויזיה האמריקאית, וכתוצאה מכך הטלוויזיה האמריקאית מסמתכת על שידורים חוזרים.
מנכ"ל חברת וולט דיסני, בוב אייגר, כינה את הדרישות של השחקנים והתסריטאים כ"לא ריאליות", והזכיר שהתעשייה עדיין מתאוששת ממגפת הקורונה וקבע כי עיתוי השביתה לא נוח במיוחד.
ב-30 במרץ 2012 התאחדה גילדת שחקני המסך עם הפדרציה האמריקאית של אמני הטלוויזיה והרדיו (AFTRA).
הארגון החדש שנוצר כונה גילדת שחקני המסך-הפדרציה האמריקאית של אמני הטלוויזיה והרדיו וידוע בכינוי SAG-AFTRA.
נשיא הגילדה באותה עת, קן הווארד, הודיע במהלך טקס פרסי סאג באותה שנה על האיחוד ועל הסכמתם של שני הצדדים לביצועו.
במסגרת הצבעה שנערכה באיגוד שחקני המסך בעניין האיחוד, 82 אחוזים מהחברים הצביעו בעד איחוד.
עם זאת, קבוצת שחקנים בראשם של אד האריס ומרטין שין הביעו התנגדות לאיחוד, בין היתר עקב חשש לפגיעה בתנאים הפנסיוניים של העובדים בעקבותיו.
הקבוצה עתרה לבית המשפט לביטול ההצבעה אולם בקשה זו נדחתה על ידי בית המשפט.
אחת ממטרות האיחוד הייתה הענקת כוח רב יותר לאיגוד מאוחד בעת משא ומתן מול אולפנים.
מטרה נוספת כללה רצון לגשר על פערים בתחום אזורי השיפוט של שני האיגודים.
בתחילת דרכו של האיגוד החדש כיהנו הווארד ורוברטה רירדון (ששימשה לפני האיחוד נשיאת AFTRA) כסגני נשיא עד לקיום בחירות לנשיאות האיגוד המאוחד.
בבחירות אלה נבחר הווארד כנשיא הראשון של SAG-AFTRA.
האיגוד המאוחד מייצג קרוב ל-160,000 אנשי מקצוע ובהם שחקנים, שדרני חדשות, רקדנים, תקליטנים, עורכי חדשות, אנשי הקלטה, זמרים, פעלולנים, קריינים ובעלי תפקידים נוספים במדיה.
בין מטרות האיגוד, עליהן הצהיר בהצהרות הכוונות שלו, נכללות קידום תנאי השכר של החברים, תנאי העסקתם וכן תנאי הפנסיה שלהם.
כמו כן, האיגוד פועל בתחומי החוזים וטיפול במקרים של הפרת תנאים.
נכון לשנת 2020, נשיאת האיגוד היא השחקנית האמריקאית-יהודייה גבריאל אן קרטריס.
טקס פרסי גילדת שחקני המסך
טקס פרסי גילדת שחקני המסך (ידוע גם כטקס הסאג) הוא טקס פרסים שנערך בין השנים 1995–2012 על ידי גילדת שחקני המסך והחל משנת 2012 (אז התאחדה הגילדה עם AFTRA) נערך על ידי האיגוד המאוחד SAG-AFTRA.
כיום זהו הפסטיבל המשודר היחיד שבו מתמקדים בפרסים לשחקנים בלבד.
מדי שנה מוענקים בטקס שלושה עשר פרסים על הופעות משחק בקולנוע ובטלוויזיה.
אורכו של הטקס כשעתיים והוא משודר בשידור חי במספר רשתות תקשורת אמריקאיות.
בנובמבר 2025 הוחלט לשנות את שמו של הטקס מ"פרסי גילדת שחקני המסך" (SAG Awards) ל"פרסי השחקן" (The Actor Awards).
לפי המארגנים, המהלך נועד לחבר בין שם הטקס לשם פסלון הפרס, שנקרא מאז ומעולם "השחקן".
גילדת הרומאים (Guild of Romanists או Confrérie van romanisten) הייתה אגודה שפעלה באנטוורפן מסוף המאה ה-16 ועד סוף המאה ה-18. היא הייתה מורכבת מאנשים מכובדים ואמנים של אנטוורפן.
האמנים ביקרו או שהו ברומא, והאגודה הציעה להם גישה לרשתות האליטות העירוניות של אנטוורפן.
הגילדה הוקמה בשנת 1572 בקתדרלת "גבירתנו" באנטוורפן בחסותם של סנט פול וסנט פיטר.
התנאי של להתקבל לחברות היה שהות של האמן ברומא.
נראה כי התנאי הזה כדי ליהנות מחברות נאכף בקפדנות במשך מאתיים שנה, ולכן היסטוריונים לאמנות מקבלים את החברות בגילדה כעדות לביקורים ברומא שאינם מתועדים אחרת.
החברות בגילדה כללה דמויות מרכזיות מהעיר, סוחרים מצליחים, אנשי האצולה המקומית והאמנים המובילים.
סך הכל היו 25 חברים, מה שהדגיש את אופייה הייחודי של החברה.
מנהלי הגילדה מונו מדי שנה.
אחרי 1680 הגילדה הלכה ודעכה.
ועברה בשנת 1681 מסיבות כספיות לכנסיית סנט ג'ורג' באנטוורפן ונשארה ללא פעילות במשך כמה עשורים.
למרות זאת הצליחה להתחדש בשנת 1716 כאשר השרידים "האמיתיים" של פטרוס הקדוש הועברו לכנסיית סנט ג'ורג' על ידי קרדינל רומי.
הגילדה בוטלה סופית בשנת 1785 תחת שלטונו של הקיסר יוזף השני מאוסטריה.
מגוון החברים בגילדה הציעה לאמנים הזדמנות טובה להיפגש עם לקוחות פוטנציאליים.
תפקיד של גישור חברתי דומה מילאו גם חדרי הרטוריקה, ובמיוחד את הוויולירן, שהיה חדר הרטוריקה של גילדת האמנים סנט לוק של אנטוורפן.
החברות סייעה לאמנים להמשיך ולהפיץ את יצירתם בחברה כולה כמו גם בקרב חבריהם האמנים שכן רק אמנים ידועים הוזמנו להצטרף לגילדה.
החברים שלא היו אמנים, הסתמכו על חברות בגילדה כדי לבסס את מעמדם החברתי מכיוון שרבים מחבריהם האמנים נהנו ממוניטין בינלאומי.
תפקידה החברתי של הגילדה הסתייע באמצעות מפגש שנתי עם סעודת ערב, כולל יינות מעולים ומנות אוכל גדולות.
הגילדה אפשרה להתעדכן בחדשות מרומא, בין אם מדובר בציירים חדשים או בציורים, או עתיקות שהתגלו באותה העת".
מרטן דה פוס - מייסד
גילדת לוקאס הקדוש היה השם הנפוץ ביותר לגילדה עירונית של ציירים ואמנים אחרים, בייחוד בארצות השפלה.
הן נקראו על שם לוקאס, מחבר הבשורה על-פי לוקאס, שהיה פטרון של האמנים, שזוהה כצייר של דיוקן הבתולה.
אחת הגילדות הידועות הוקמה באנטוורפן.
היא המשיכה לתפקד עד 1795, אם כי עד אז היא איבדה את המונופול שלה ולכן את מרבית כוחה.
ברוב הערים, כולל אנטוורפן, השלטון המקומי נתן לגילדה את הכוח להסדיר סוגים מוגדרים של סחר בתוך העיר.
לפיכך נדרש לאמן חברות בגילדה, על מנת שייקח חניכים או ימכור ציורים לציבור.
כללים דומים היו בדלפט, שם רק חברים היו יכולים למכור ציורים בעיר או לפתוח חנות.
הגילדות המוקדמות באנטוורפן ובברוז' היו מודל שבעקבותיו הוקמו גילדות בערים אחרות, כולל אולם תצוגה או דוכן בשוק שבו יכלו חברי הגילדה למכור את ציוריהם ישירות לציבור.
גילדת לוקאס הקדוש לא ייצגה רק ציירים, פסלים ואמנים חזותיים אחרים, אלא גם - במיוחד במאה השבע-עשרה - סוחרים, חובבים ואפילו אוהבי אמנות.
בימי הביניים חברי הגילדות ברוב המקומות היו ככל הנראה מאיירי כתבי יד, בערים רבות הצטרפו אליהם גם סופרים.
בגילדות המסורתיים, הציירים והמעצבים היו לרוב באותה גילדה.
באופן כללי, גילדות פסקו גם בענייני פסקי דין במחלוקות בין אמנים לאמנים אחרים או לקוחותיהם.
בדרכים כאלה היא שלטה בקריירה הכלכלית של אמן בעיר ספציפית, בעוד בערים שונות הם היו עצמאיים לחלוטין ולעיתים קרובות תחרותיים זה בזה.
אף על פי שהיא לא הפכה למרכז אמנותי מרכזי עד המאה השש עשרה, אנטוורפן הייתה אחת הערים, אם לא הראשונה, שהקימה גילדת לוקאס הקדוש.
היא מוזכרת לראשונה בשנת 1382, וקיבלה הרשאות מיוחדות על ידי העיר בשנת 1442. הרשומות של הגילדה כוללות תאריכים בו האמנים הפכו למאסטרים (חברים רשמיים) וכן מי היה הדיקן באותה שנה, מה היו התמחויותיהם של הציירים, ושמות התלמידים הרשומים שלהם.
לעומת זאת בברוז', שהייתה העיר הדומיננטית ביצירה האמנותית בארצות השפלה במאה החמש עשרה, הרשימה המוקדמת ביותר הידועה של חברי הגילדה מתוארכת ל-1453, אם כי הגילדה הייתה ללא ספק ותיקה מכך.
שם כל האמנים נאלצו להשתייך לגילדה כדי להתאמן או לאפשר להם מכור את יצירותיהם.
הגילדה הקפידה מאוד באילו פעילויות אומנותיות ניתן היה להתאמן - אסור במפורש היה על אומן לעבוד באזור בו פועלים חברי גילדה אחרים.
גילדת ברוז', הייתה קיימת מימי הביניים ורוב החברים בה ציירו כתבי יד מוארים, ולכן היו מקובצים.
אולי בגלל קשר זה, במשך תקופה ארוכה היה להם כלל שכל המיניאטורות זקוקות לסימון זעיר כדי לזהות את האמן, שהיה רשום בגילדה.
רק תחת הרשאות מיוחדות, כגון אמן חצר, יכול היה אמן לתרגל את מלאכתו ביעילות מבלי להחזיק חברות בגילדה.
פטר פאול רובנס היה במצב דומה במאה השבע עשרה, כאשר קיבל את ההיתר המיוחד מן הארכידוכס להיות שניהם אמן חצר בבריסל וחבר פעיל בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
החברות גם אפשרה לחברים למכור יצירות באולם התצוגה שבבעלות הגילדה.
אנטוורפן, למשל, פתחה דוכן למכירת ציורים מול הקתדרלה בשנת 1460, וברוז' עשתה זאת גם היא בשנת 1482.
גילדות לוקאס הקדוש ברפובליקה ההולנדית החלו להמציא את עצמן מחדש כאשר הערים שם עברו לשלטון פרוטסטנטי, והייתה תנועות דרמטית באוכלוסייה.
אגודות רבות הוציאו מחדש צ'רטרים כדי להגן על האינטרסים של ציירים מקומיים מפני זרם האומנים מדרום הולנד כמו אנטוורפן וברוז'.
ערים רבות ברפובליקה הצעירה הפכו למרכזים אמנותיים חשובים יותר בסוף המאה השש עשרה ותחילת המאה השבע-עשרה.
אמסטרדם הייתה העיר הראשונה שהוציאה מחדש את אמנת לוקאס הקדוש לאחר הרפורמציה בשנת 1579 והיא כללה ציירים, פסלים, חרטים ומגזרים אחרים העוסקים באמנות החזותית.
כאשר הסחר בין הולנד הספרדית והרפובליקה ההולנדית התחדש עם ההפוגה ב-1609, הייתה הגירה מוגברת בערים הולנדיות רבות והוציאו מחדש צ'רטרים כסוג של הגנה כנגד המספר הרב של ציירים שהחל לחצות את הגבול.
לדוגמה הערים גאודה, רוטרדם, ודלפט, האגודות בהן נוסדו בין 1609 ו-1611. בכל המקרים הללו, ציירים הוציאו עצמם ממבנה הגילדה המסורתית שלהם, שכלל ציירים אחרים, כגון אלה שעבדו על פרסקו בתוך בתים, לטובת גילדת לוקאס הקדוש ספציפית.
בגילדת לוקאס הקדוש בהארלם, לעומת זאת, הייתה היררכיה נוקשה משנת 1631 עם ציירים בראשה.
למרות ההיררכיה הזאת, בסופו של דבר היא נדחתה.
באוטרכט הגילדה נוסדה בשנת 1611 אך פעולתה הופסקה בזמן המהומות הדתיות.
לאחר 1644 נוצר פילוג נוסף שיצר גילדת ציירים חדשים, שעזבו את הגילדה של לוקאס הקדוש שנותרה רק עם הפסלים חרטי עץ.
מהלך דומה התרחש בהאג בשנת 1656 הביא לכך שהציירים עזבו את גילדת סן לוק כדי להקים אגודה חדשה עם כל מיני סוגים של אמנים חזותיים, והשאירו את הגילדה לציירי הבית.
אמנים בערים אחרות לא הצליחו להקים גילדות משלהם, ונשארו כחלק ממבנה הגילדה הקיים (או היעדרם).
לדוגמה, בליידן נעשה ניסיון להקים גילדה בשנת 1610 במיוחד עבור ציירים שיגנו על עצמם מפני מכירת אמנות מצד זרים, במיוחד אלה מאזורי ברבנט וסביבת אנטוורפן.
עם זאת, העיירה, שבאופן מסורתי התנגדה לגילדות בכלל, רק הציעה לעזור נגד יבוא בלתי חוקי.
רק בשנת 1648 הותר באותה עיר אגודה מאורגנת.
גילדות בהאג ודלפט, נאבקו ללא הפסקה כדי להפסיק את כניסת האמנים האחרים לעירם, לרוב ללא הצלחה.
בסוף המאה הושג סוג של איזון, באמנות והמסחר בשתי הערים.
בתקופת הרנסאנס בפירנצה הגילדה של לוקאס הקדוש, כשלעצמה, לא הייתה קיימת.
היו ארגונים אישים דומים בחלקים אחרים של איטליה, כגון רומא.
עד המאה ה-16 גילדה אפילו כבר הוקמה בקנדיה בכרתים על ידי אמנים יווניים, שהייתה אז ברשות הוונציאניים.
במאה ה-15 נעשו פעולות התאגדות ואיחוד של אגודות אמנים, שבסופן באמצע המאה ה-16 הוקמה האקדמיה דל סינמון.
עם זאת היו הבדלים בין תקופתיים ובין הערים בהתארגנות האמנים.
האקדמיה של רומא, שנוסדה על ידי פדריקו צוקרי בשנת 1593, משקפת בצורה ברורה יותר את התפיסות "המודרניות" של אקדמיה לאמנות ולא בהנצחת מה שנראה לעיתים כאופי של ימי הביניים עם מערכת הגילדות.
בהדרגה ערים אחרות הלכו בדרכי רומא ובולוניה, עם ציירים מובילים שמייסדים "אקדמיה", לא תמיד בתחילה בתחרות ישירה עם הגילדות המקומיות, אך נטו להאפיל ולהחליף אותם עם הזמן.
שינוי זה בייצוג האמנותי קשור בדרך כלל לתפיסה המודרנית של האמנות החזותית כאמנות ליברלית ולא מכנית, והתרחש בערים ברחבי אירופה.
באנטוורפן דוד טנירס הבן היה גם דיקן גילדת וייסד את האקדמיה, האקדמיות החדשות החלו להציע הכשרה לרישום וגם שלבים מוקדמים של ציור לסטודנטים, תאוריה האמנותית, כולל היררכיה של ז'אנרים, עלתה בחשיבותם.
העלאת מעמדו של האמן בסוף המאה השש-עשרה שהתרחשה באיטליה הדהדה בארצות השפלה על ידי השתתפות מוגברת של אמנים בחברות ספרותיות והומניסטיות.
גילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בפרט הייתה קשורה קשר הדוק עם אחד מתאי הרטוריקה הבולטים בעיר, הוויליאנים, ולמעשה, השניים נחשבים לעיתים קרובות כארגונים זהים.
עד אמצע המאה השש-עשרה, כאשר פיטר ברויגל האב היה פעיל בעיר, רוב חברי וילוארן, כולל פרנס פלוריס, קורנליס פלוריס, והירונימוס קוק, היו אמנים.
היחסים בין שני הארגונים, האחד לאנשי מקצוע העוסקים בסחר והשני קבוצה ספרותית ודרמטית, נמשכו אל תוך המאה השבע-עשרה עד ששתי הקבוצות התמזגו רשמית בשנת 1663 כאשר האקדמיה באנטוורפן הוקמה מאה שנה לאחר הראשונה ברומא.
נראה כי מערכות יחסים דומות בין אגודות לוקאס הקדוש לתאי הרטוריקה היו קיימות בערים בהולנד במאה השבע-עשרה.
בהארלם היא דוגמה חשובה, אליה השתייכו פרנס האלס, אסאיאס ון דה ולדה ואדריאן ברואר.
פעילויות אלה באו לידי ביטוי גם בקבוצות שהתפתחו מחוץ לגילדה כמו גילדת הרומאים של אנטוורפן, שעבורם נסיעות לאיטליה והערכה של התרבות הקלאסית וההומניסטית היו חיוניות.
בתיאום עם הגילדות בעסקים אחרים, החניכה הראשונית הייתה לפחות שלוש, לעיתים קרובות יותר - חמש שנים.
בדרך כלל, החניך יתאים להיות חופשי לעבוד אצל כל אחד מאנשי הגילדה.
כמה אמנים החלו לחתום ולתארך ציורים שנה-שנתיים לפני שהגיעו לשלב הבא, שכרוך לעיתים קרובות בתשלום לגילדה, והיה אמור להפוך ל"מאסטר חופשי".
לאחר מכן האמן יכול היה למכור יצירות משלו, להקים סדנה עם חניכים משלו, וגם למכור את עבודותיהם של אמנים אחרים.
אנתוני ואן דייק השיג זאת בגיל שמונה עשרה, אך בשנות העשרים היה אופייני יותר.
במקומות מסוימים נקבע מספר החניכים המרבי (למשל שניים) ולחלופין ניתן לצמצם למינימום אחד.
בעיר נירנברג – בציור, היה "סחר חופשי" מוסדר ישירות ללא הגילדה על ידי מועצת העיר; הדבר נועד לעודד צמיחה בעיר בה אומנות הדפוס ופרסום ספרים, שעבורם נירנברג הפכה למרכז הגרמני הגדול ביותר.
עם זאת היו כללים, כגון – החלטה שרק גברים נשואים יוכלו להפעיל בית מלאכה.
ברוב הערים הנשים שהיו חברות חשובות בסדנאות להכנת כתבי יד מוארים הודרו מהגילדה או מלהיות חברות מוסמכות.
אולם לא כך היה באנטוורפן, שם היו חברות קתרינה ואן המסן ואחרים.
כפי שהציע התואר הנוצרי של הגילדה, היהודים הודרו, לפחות מלהפוך לאדונים, ברוב הערים.
כאשר דפסים וחרטים רבים הגיעו מרקע של צורפות הם נשארו באותה הגילדה.
בלונדון לציירים על זכוכית הייתה גילדה נפרדת משלהם עם הזגגים.
במקום אחר הם התקבלו על ידי גילדת הציירים.
היבט נוסף של חוקי הגילדה מודגם על ידי המחלוקת בין פרנס הלס ויודית לייסטר בהארלם.
לייסטר הייתה האישה השנייה בהארלם שהצטרפה לגילדה, וכנראה התאמנה עם הלס – היא הייתה עדה לטבילת בתו.
כמה שנים אחר כך, בשנת 1635, היא גרמה לסכסוך בגילדה בטענה שאחד משלושת חניכיה עזב את בית המלאכה שלה לאחר מספר ימים בלבד, והתקבל לחנות של האלס, תוך הפרה של כללי הגילדה.
לאגודה היה הכוח לקנוס חברים, ולאחר שגילה כי החניך לא היה רשום אצלם, קנס את שני האמנים וקבע פסק דין בעניין עמדת החניך.
כל המונופולים המקומיים של הגילדה היו תחת אי-הסכמה כלכלית מהמאה ה-17 ואילך; במקרה הספציפי של ציירים היה במקומות רבים מתח בין הגילדות לאמנים שהובאו כצייר חצר על ידי שליט.
כאשר אנתוני ואן דייק התפתה לבסוף להגיע לאנגליה על ידי המלך צ'ארלס הראשון, היה לו בית בבלאקפריארס, מחוץ לגבול העיר לונדון כדי להימנע ממונופול הגילדה הלונדונית.
האג עם החצר הקתולית שלה, התפצלה לשניים בשנת 1656 עם הקונפררי פיקטורה.
באותה תקופה היה ברור לכל המעורבים כי ההגיון של הגילדה עבר זמנו.
אבל כדי להבטיח איכות גבוהה ומחירים גבוהים, היה צורך להפריד בין חינוך אמנים למקומות המכירה.
עיירות רבות הקימו בתי ספר בסגנון אקדמיה לחינוך, בעוד שניתן היה ליצור מכירות מסודרות בפונדקים מקומיים, מכירה באחוזות או בשווקים פתוחים.
באנטוורפן הסירו מושלי הבסבורג בסופו של דבר את מונופול הגילדה, ובסוף המאה ה-18 כמעט והם לא שרדו, עוד לפני שנפוליאון פירק את כל הגילדות בשטחים שבשליטתו.
גילדות שרדו כחברות או כארגוני צדקה, או התמזגו עם "האקדמיות" החדשות יותר – כפי שקרה באנטוורפן, אך לא בלונדון או בפריז.
במונופול של הגילדה הייתה תחייה קצרה של במאה העשרים במזרח אירופה תחת הקומוניזם, שם אם לא היו חברים באיגוד האמנים הרשמי או הגילדה התקשו מאוד לעבוד כציירים – למשל הצ'כי יוזף ווכל.
גילדת הבמאים של אמריקה היא גילדה שמייצגת את האינטרסים של במאי קולנוע וטלוויזיה בארצות הברית ומחוצה לה.
הקבוצה הוקמה כגילדת במאי הקולנוע בשנת 1936. היא התמזגה עם גילדת במאי הרדיו והטלוויזיה בשנת 1960 והפכה לגילדת הבמאים של אמריקה.
כאיגוד למקצוע מסוים, ולא למקצועות רבים באותו ענף, הגילדה היא איגוד על פי מקצוע.
היא מייצגת במאים ואת חברי צוות הבימוי באמצעי התקשורת, כגון בקולנוע, בטלוויזיה, בחדשות, בפרסומות ובניו מדיה.
לגילדה תוכניות אימונים שונות שבהן מוצבים מועמדים בהפקות שונות, ויכולים לצבור ניסיון בעבודה בתעשיית הקולנוע או הטלוויזיה.
משרדיה הראשיים נמצאים בשדרות סאנסט שבהוליווד, ויש לה סניפים בניו יורק ובשיקגו וועדות היגוי בסן פרנסיסקו, בשיקגו ובלונדון.
על פי רישומי מחלקת העבודה של ארצות הברית, החברים המדווחים של הגילדה נחלקים ל-1,532 "גמלאים" (כ-10% מכלל החברים), 323 חברים "מושעים" (2%) ו-5 חברים "לכל החיים" (פחות מ-1%).
עיקר החברים הם 13,577 חברים "פעילים".
חברים "מושעים" משלמים דמי חבר אך אינם זכאים להצביע באיגוד.
הגילדה דיווחה גם על כמה אנשים שאינם חברים, המשלמים מס ארגון.
הלא-חברים הללו מונים נכון ל-2013 172 איש, או בערך 1% מחברי האיגוד.
לא כל הבמאים בהוליווד הם חברי הגילדה.
חריגים בולטים הם ג'ורג' לוקאס ורוברט רודריגז.
קוונטין טרנטינו ביים שישה סרטים עלילתיים לפני שהפך לחבר ב-DGA בשנת 2012. במאים שאינם חברי הגילדה אינם יכולים לביים עבור אולפני הקולנוע הגדולים, שחתמו על הסכמי הגילדה שלפיהם כל הבמאים חייבים להיות חברי גילדה.
ההסכמים שנחתמו בין הגילדה לחברות ההפקה קובעים תנאי שכר ועבודה לחברי הגילדה, ומחייבים שכל המועסקים בתחומים הרלוונטיים בסרט שנעשה על ידי החברות החותמות יהיו חברי הגילדה.
בדרך כלל נמנעים חברי הגילדה מלעבוד עבור חברות שלא חתמו על הסכם עם גילדת הבמאים.
הימנעות זו מובילה לעיתים חברות הפקה שאין להן הסכם עם האיגוד להקים חברות חדשות, שחותמות על הסכם עם הגילדה, אך ורק לצורך יצירתו של סרט מסוים.
הגילדה מנהלת אחת לשלוש שנים משא ומתן עם ברית מפיקי הקולנוע והטלוויזיה , הארגון המייצג את האולפנים, הרשתות וחברות ההפקה, לצורך עדכון וחידוש ההסכם הבסיסי והסכם הפרילנסרים לטלוויזיה מוקלטת ולטלוויזיה בשידור חי, שני ההסכמים העיקריים שעליהם חתומה הגילדה.
מלבד שכר מינימום, הסכמי האיגוד מבטיחים גם תמלוגים עבור שימוש חוזר ביצירות חברי האיגוד בקולנוע, בטלוויזיה ובניו מדיה.
מלבד שכר ותנאי עבודה בסיסיים, לגילדת הבמאים של אמריקה תפקיד מסוים בהגנה על זכויות היצירה של במאי קולנוע וטלוויזיה.
בין השאר הגדירה הגילדה מהו תפקיד הבמאי, וקבעה שלכל סרט יהיה במאי יחיד, ושהבמאי זכאי לערוך גרסת במאי מחומר הצילומים.
הכלל שלפיו לסרט יכול להיות רק במאי אחד אומץ על מנת לשמר את ההמשכיות של חזון הבמאי, וכדי להימנע ממפיקים ושחקנים שלוחצים לקבל קרדיט כ"במאים", ומאולפנים ששוכרים מספר במאים לסרט או לפרק טלוויזיה בודד.
רק במקרים של צוותי בימוי המוכרים על ידי התאגדות הבמאים, ולהם היסטוריה של עבודה משותפת וחזון משותף, חורגת ההתאגדות מהכלל הזה.
דוגמאות לכך הן האחיות וצ'אוסקי, האחים פארלי והאחים כהן.
על "עיר החטאים" עבדו רוברט רודריגז ופרנק מילר ביחד, אך מכיוון שמעולם לא עבדו יחד לפני כן סירבה הגילדה לאפשר להם לקבל קרדיט משותף על העבודה; רודריגז התפטר מהגילדה כדי שמילר יוכל לחלוק איתו את הקרדיט על הבימוי.
בעבר, עסקה גילדת הבמאים של אמריקה גם בפתרון מחלוקות עם גילדת התסריטאים של אמריקה (WGA) על קרדיט קנייני , ששימש לראשונה בסרט "הולדתה של אומה" מ-1915; אלו קרדיטים ליוצר הראשי של סרט, והם מופיעים על המסך בסגנון "סרטו של אלפרד היצ'קוק" או "סטיבן ספילברג מציג".
ה-WGA ניסה להגביל את הקרדיטים הקנייניים לתסריטאים בלבד, אך מאז ומתמיד התנגדה לכך ה-DGA, גילדת הבמאים, ובכך איפשרה לבמאים לנהל משא ומתן על קבלת קרדיט מסוג זה.
פרסי גילדת הבמאים של אמריקה
גילדת הבמאים של אמריקה מעניקה מדי שנה כמה פרסים, שהם מחשובי הפרסים שניתנים לפני פרסי האוסקר, ומשמשים לקביעת סיכויהם של סרטים ואנשי מקצוע לזכות בפרס.
פרס גילדת הבמאים לבימוי זיהה באופן כמעט מושלם את העתידים לזכות בפרסי האוסקר לבמאי הטוב ביותר, ובמקרים מסוימים, גם בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
רק שמונה פעמים זוכה פרס הגילדה לא זכה בפרס האוסקר לבמאי הבמאי הטוב ביותר, נכון ל-2019.
לזלי לינקה גלטר משמשת כנשיאת ה-DGA מאז 2021. נשיאי הגילדה בעבר הם:
גילדת מבקרי הקולנוע הוא ארגון רוסי של מבקרי קולנוע מקצועיים, שבסיסו במוסקבה.
חבר בפדרציה הבינלאומית למבקרי קולנוע FIPRESCI מאז 1999. הגילדה מבקרת סרטים רוסיים וזרים.
החל משנת 1998 החלה הגילדה להעניק פרסים שנתיים בכמה קטגוריות.
הפרסים נקראו "ראם הזהב" או "טלה הזהב" בשנים 1998–2004 והחל משנת 2005, שונה שם הפרס ל"פרס הפיל הלבן" והוא אחד העיקריים בתחום הקולנוע במדינה.
גילדת המפיקים של רוסיה היא גילדה רוסית של מפיקי קולנוע מקצועיים, שבסיסה במוסקבה.
הגילדה הוקמה ב-14 בספטמבר 1996, ומאז שנת 2007 היא חברה בפדרציה הבינלאומית של התאחדיות מפיקי הקולנוע, שנוצרה בשנת 1933.
גילדת מונקאצ'י (בהונגרית: Munkácsy-céh) הוקמה בשנת 1928 על ידי לאיוש מרק וד"ר בלה לאזאר בבודפשט.
היא פעלה כחברה לאמנות ולאספנות.
היא נקראה על שם הצייר מיהאי מונקאצ'י .
תערוכות גילדות נערכו בסלון הלאומי ובמוזיאון ארנסט.
בשנת 1929, בתערוכה השנייה הוצגו 300 תמונות ופסלים, שהייתה כמות ניכרת באותה תקופה.
התמונות נשפטו בקפדנות על ידי חבר שופטים מקצועי על מנת להבטיח שכל מי שקונה שם יצירת אמנות לא רק שיקנה יצירה נעימה, אלא גם יבצע השקעה טובה.
אספני האמנות של גילדת מונקאצ'י התחייבו לקנות יצירות אמנות בתערוכות הגילדה במשך שלוש שנים ויותר עד סכום התחייבותם.
למעשה, חובה זו הייתה פירושה תמיכה באמנות ההונגרית העכשווית.
מקום מושבם של חברי הגילדה היה בית הקפה אבאזיה ואחר כך בבית הקפה היפני.
1928 תערוכה ראשונה של גילדת מונקצ'י, הסלון הלאומי, בודפשט
תערוכת גילדת מונקאצ'י השנייה ב-1929. מוזיאון ארנסט, בודפשט
1932 תערוכת גילדת מונקאצ'י השלישית.
1934 תערוכת גילדת מונקאצ'י השישית.
בלה לאזאר, חבר מייסד, מנהל
לאיוש מרק, חבר מייסד ונשיא
גילדן דרום גרמני היה מטבע, שהיה ההילך החוקי של מדינות דרום גרמניה בין השנים 1754 ל־1873. מדינות אלה כללו את בוואריה, באדן, וירטמברג, פרנקפורט והוהנצולרן כולל פרוסיה.
הגילדן הדרום גרמני הוא נגזרת של הגילדן או הפלורין שהיו מבוססים על משקל זהב טהור שהיה ההילך החוקי ב במהלך ימי הביניים המאוחרים והעת החדשה המוקדמת.
הגילדן הדרום גרמני נחלק ל־60 קרויצר , כאשר כל 1 קרויצר שווה 4 פפניג או 8 הלר.
מקור השם "גילדן" הוא במילה שמשמעותה "זהב" או "מוזהב", שמקורו במתכות ממנו יוצרו המטבעות הראשונים, זהב וכסף.
הסמל נובע מהמטבע שנקרא פלורין.
המטבעות הראשונים יוצרו מזהב ומכסף.
בשנת 1581 הגילדן הראשון שהוטבע כמטבע היה של הרפובליקה ההולנדית, הגילדן ההולנדי.
הגילדן הדרום גרמני התבסס על הגילדן או הפלורין ששימשו באימפריה הרומית הקדושה בימי הביניים המאוחרים ובתקופה המודרנית הקדומה.
הגילדן הדרום גרמני הופיע לראשונה כמטבע משותף של מדינות האימפריה הרומית הקדושה החל ממחצית המאה ה-18 .
במאה וחמישים השנים הבאות הגילדן הדרום גרמני הוגדר כחלק ממטבעות הרייך-טאלר Reichsthaler או מטבעות הכסף.
הגילדן הדרום גרמני הכיל 0.6827 גרם זהב טהור או 9.9 גרם כסף.
הגילדן הדרום גרמני שימש בדרום גרמניה ובאימפריה האוסטרית עד שהוצג תקן מטבעות הזהב בשנת 1873.
לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, אימצה האימפריה הגרמנית שזה עתה הוקמה את הגולדמרק בשנת 1873, שהחל להתייצב למטבע היחיד בגבולותיה.
סימן גולדמרק אחד, נרשם כ־ 1ℳ.
בתקופת המעבר בין המטבעות, 1 גולדמרק היה שווה ל־35 קרויצר או ½12 גילדן דרום גרמני.
הגילדן הדרום גרמני החל להיסוג ולצאת מהמחזור במשך יותר משלוש השנים הבאות.
החל מ-1 בינואר 1876 בוטלו הגילדן הדרום גרמני והקרויצר, יחד עם כל צורות המטבע האחרים שהיו באימפריה הגרמנית.
הגולדמרק העשרוני הפך להליך החוקי היחיד בגרמניה, ב־ 4 באוגוסט 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר בין המארק לזהב, והוחלף על ידי הפפירמרק מנייר.
גִלֹה הייתה עיר מקראית בדרום הר יהודה.
העיר נזכרת ב, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בראש קבוצה 5, קבוצת דרום ההר, של רשימת ערי יהודה: "מח וּבָהָר שָׁמִיר וְיַתִּיר וְשׂוֹכֹה.