tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אף אמר ש"צוות השחקנים העניק לנו את ההופעה הטובה ביותר בסרט הטוב ביותר לשנה זו בהוליווד".
הצילום עמוק המיקוד של גרג טולאנד, נותר מקור העניין העיקרי של הקהל בן זמננו".
דייוויד תומסון כותב: "שנות חיינו היפות ביותר הוא צנוע ואנושי...
בעל הבחנה חדה, למרות היותו כה מדויק כחבילה שלמה.
נדרש היה גאון לא מצוי ובעל תעוזה באותו הזמן, על מנת להגניב השקפה של אמריקה מרושלת וחסרה תחת עינם של גולדווין או הציבור".
לא כולם חלקו לסרט מחמאות.
המבקר הביקורתי מאני פרבר כינהו: "גיבוב של שמאלץ ליברלי".
לסרט הוענקו שבעה פרסי אוסקר.
למרות הופעתו הנוגעת ללב של הרולד ראסל, שזיכתה אותו במועמדות לאוסקר, הרי שהוא לא היה שחקן מקצועי.
חבר השופטים בחר בו לאוסקר של כבוד: "על שהפיח תקווה ואומץ בעמיתיו יוצאי הצבא באמצעות הופעתו".
הוא אף זכה בפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר, וכך נהיה השחקן היחידי שזכה בשני פרסי אוסקר על אותה ההופעה.
זוכה: הסרט הטוב ביותר - סמואל גולדווין הפקות (סמואל גולדווין מפיק).
זוכה: השחקן הטוב ביותר - פרדריק מארץ'.
זוכה: שחקן המשנה הטוב ביותר - הרולד ראסל.
זוכה: הבמאי הטוב ביותר - ויליאם ויילר.
זוכה: העריכה הטובה ביותר - דניאל מנדל.
זוכה: הפסקול המקורי הטוב ביותר - הוגו פרידהופר.
זוכה: התסריט המעובד הטוב ביותר - רוברט אי.
זוכה: פרס אוסקר של כבוד - הרולד ראסל.
מועמד: מיקס הקול הטוב ביותר - גורדון סויר.
פרס גלובוס הזהב לשנת 1947
זוכה: הסרט הדרמטי הטוב ביותר.
זוכה: פרס מיוחד עבור הופעת המשחק הלא מקצועית הטובה ביותר להרולד ראסל.
זוכה: פרס באפט"א לסרט הטוב ביותר מכל מקור שהוא.
הפרס הלאומי של המבקרים: פרס לבמאי הטוב ביותר ויליאם ויילר לשנת 1946.
פרס מבקרי הקולנוע של העיר ניו יורק: פרס לבמאי הטוב ביותר ויליאם ויילר ופרס הסרט הטוב ביותר לשנת 1946.
פרס בודיל, בודיל: הסרט האמריקאי הטוב ביותר, ויליאם ויילר, 1948.
פרס לכותבי התסריטים, ספרד: פרס לסרט הזר הטוב ביותר, מארצות הברית, 1948.
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום ה-37 ברשימת מאה הסרטים הטובים וברשימה אחרת במקום ה-11.
ב-1989 נבחר הסרט לשימור על ידי ארכיב הסרטים הלאומי בספריית הקונגרס.
הסרט צולם בארבורטום ובגן הבוטני של מחוז לוס אנג'לס (שדרת צפון בולדוין 301, ארקדיה); בשדה התעופה הבינלאומי של אונטריו, ובאולפני ראלי שבהוליווד.
הסרט נודע בשל שימושו בטכניקת הצילום של המיקוד העמוק, שבהם נראים הן העצמים הקרובים והן הרחוקים בחדות.
שנטילי היא עיירה בצפון צרפת המהווה חלק ממחוז אואז, בחבל או-דה-פראנס.
העיירה ממוקמת 38.4 ק"מ צפונית מזרחית לפריז בירת צרפת.
בעיירה מתגוררים 10,902 תושבים, ובשטח העיר רבתי מתגוררים 36,474 תושבים (נכון לשנת 1999).
בעיירה ממוקמת טירת שנטילי על גניה הנרחבים - טירה שהייתה טירת של נסיכי בית קונדה ממשפחת המלוכה הצרפתית.
כיום ממוקם בטירה מוזיאון קונדה - אחד ממוזיאוני האמנות הגדולים בצרפת.
על שמה של העיירה נקרא קרם שנטילי.
נכדו של לואי השני, לואי הנרי, דוכס בורבון נחשב למייסד העיר, ותכנן את רחובותיה הראשונים.
לאחר הקמת עוברות טירת שנטילי בשנת 1721 נבנו בכפר בתים עבור שומרי הטירה בין השנים 1730 - 1733.
במחצית השנייה של המאה ה-18 החלה להתפתח בכפר תעשיית ייצור התחרה, אשר לימים זכתה לשם תחרת שנטילי.
כיום עיקר כלכלת העיירה מתבססת על התיירות.
שנטל אן אקרמן (Chantal Akerman, 6 ביוני 1950 – 5 באוקטובר 2015) הייתה במאית קולנוע בלגית יהודייה, אמנית ופרופסורית לקולנוע בסיטי קולג' של ניו יורק.
סרטה הידוע ביותר הוא משנת 1975 בשם "ז'אן דילמן, רחוב דו קומרס 23, בריסל 1080", שנבחר בשנת 2022 על ידי הירחון הבריטי Sight & Sound כסרט הטוב ביותר בכל הזמנים.
על פי חוקרת הקולנוע גוונדולין אודרי פוסטר, ההשפעה של אקרמן על הקולנוע הפמיניסטי והאוונגרדי הייתה משמעותית.
אקרמן נולדה בבריסל, בלגיה לניצולי שואה מפולין.
היא הייתה הבכורה מבין שני ילדים, עם אחותה הצעירה, סילביאן אקרמן.
אמה נטליה (נלי) שרדה שנים באושוויץ, שם הוריה נספו.
מגיל צעיר, אקרמן ואמה היו קרובות במיוחד, והיא עודדה את בתה לרדוף אחר קריירה מאשר להתחתן בגיל צעיר.
בגיל 18, אקרמן נכנסה לINSAS, בית ספר בלגי לקולנוע.
אקרמן נשרה במהלך השליש הראשון של הלימודים כדי ליצור את סרטה הקצר "קפיצה לעיר שלי", עלויות הסרט סובסדו על ידי מסחר במניות יהלומים בבורסת אנטוורפן.
לאקרמן היו יחסים מאוד קרובים עם אמה, שאף קיבלו אזכור בכמה מסרטיה.
ב"News From Home" מ-1976, המכתבים של אמה של אקרמן המתארים פעילויות משפחתיות משעממות משרתים בתור הפסקול לאורך הסרט.
סרט נוסף של אקרמן הוא "No Home Movie" מ-2015 העוסק ביחסים בין אם לבת, ומתרחש במטבח והוא משמש כתגובה על מות אמה.
השוט האחרון של הסרט מתפקד כ"ממנטו מורי" של דירת אמה.
אקרמן הצהירה כי אמה הייתה במרכז עבודתה והתוודתה כי הרגישה חסרת כיוון לאחר מותה.
דימויים אימהיים יכולים להימצא לאורך כל סרטיה של אקרמן, כמחווה וכניסיון ליצור מחדש את הקול והתמונה של האם.
ב"המשפחה בבריסל", אקרמן מספרת את הסיפור בכך שהיא מחליפה את קולה שלה עם זה של אמה.
אקרמן טענה כי בגיל 15, לאחר שצפתה בסרטו של ז'אן-לוק גודאר, "פיירו המשוגע" (1965), היא החליטה, באותו לילה, להיות יוצרת סרטים.
ב-1971, הקרנת הבכורה של סרטה הראשון, "קפיצה לעיר שלי", נערכה בפסטיבל הסרטים הקצרים של אוברהאוזן.
באותה שנה, היא עברה לגור בניו יורק, שם היא נשארה עד 1972.
בארכיון הסרטים הקלאסיים בניו יורק, אקרמן התרשמה מעבודתם של סטן ברקהאג', ג'ונאס מקאס, מיכאל סנואו, איבון ריינר ואנדי וורהול.
היא הצהירה שסרטו של סנואו, "אזור המרכז", לימד אותה על היחסים בין קולנוע, זמן ואנרגיה.
אקרמן השתמשה במסגרת של מטבח כדי לחקור את הקשר בין נשיות לבין חיי משפחה.
המטבחים בעבודותיה של אקרמן מספקים חללים אינטימיים עבור קשרים ושיחות והם משרתים את תפקיד הרקע על דרמות של חיי היומיום.
המטבחים, לצד מרחבים אחרים, מתפקדים כבתי כלא של הגבלה עצמית תחת התנאים של החברה הפטריארכלית.
בעבודתה של אקרמן, המטבח פועל כמו תיאטרון ביתי.
על אף שאקרמן מחוברת עם פמיניזם וחשיבה קווירית, הבמאית ביטאה את המרחק בינה לבין פמיניזם מהותי.
אקרמן מתנגדת לתיוגים הנוגעים לזהותה כמו "נקבה", "יהודיה" ו"לסבית" והיא בוחרת במקום זאת להשקיע את עצמה בזהות של להיות הבת; אקרמן הצהירה כי היא רואה בסרטים כ"ההתהוות שדה החופש של גבולות הזהות".
הבמאית הדגישה את ריבוי צורות הביטוי והסבירה כי "כאשר אנשים אומרים שיש לסרט שפה פמיניסטית, זה כמו להגיד שיש רק דרך אחת בה אישה יכולה לבטא את עצמה".
הבמאית טוענת כי כמות השפות הקולנועיות שווה לכמות הזהויות האינדיבידואליות שקיימות בעולם.
הסופר והחוקר איבון מרגויל מציין כי אקרמן מתנגדת להיות מסווגת כתגובה לקשיחות של הקולנוע המוקדם שהתמחה בריאליזם ו"מציין מודעות לפרויקט של האסתטיקה הפמיניסטית הטרנס-היסטורית והטרנס-תרבותית של הקולנוע".
אקרמן עובדת עם המוטו הפמיניסטי בו האישיות הפוליטית, וכדי ומסבכת אותו בכך שהיא חוקרת את הייצוגים הקשורים בין הפרטי והציבורי.
בסרטה הידוע ביותר, "ז'אן דילמן", הגיבורה הראשית אינה מספקת שקיפות, ייצוג מדויק של מציאות חברתית מתוקנת.
במהלך הסרט, ז'אן, עקרת בית וזונה, מתגלה כמורכבת, עם מספר רב של תהודות היסטוריות, חברתיות וקולנועיות.
אקרמן עוסקת בייצוגים ריאליסטיים, צורה אשר מבוססת מבחינה היסטורית כדי לפעול בתור מחווה פמיניסטית ובו זמנית כ"מרגיזה" בקביעת קטגוריות של "אישה".
ב-1991, אקרמן נמנתה עם חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-41 של ברלין.
ב-2011, היא הצטרפה במשרה מלאה לסגל תוכנית ה-MFA בהפקת אמנויות מדיה בסיטי קולג' של ניו יורק.
הצילום של אקרמן מאופיין ביובש של השפה, חוסר במטאפורות אסוציאצטיביות, קומפוזיציה בסדרה רציפה של רחובות, האינטרס בלהציב עני, עם תחביר קולקל, בעל אוצר מילים דל בשירות של עוצמה חדשה.
במאים רבים שאבו השראה בעבודתם מסרטיה של אקרמן.
קלי רייצ'רדט, גאס ואן סנט, סופיה קופולה ציינו את חקירתם אחר צילום בזמן אמת כמחווה לאקרמן.
טרי סולטן, היסטוריון אמנות, טוען שהנרטיב של אקרמן "מסומן על ידי תשומת לב כמעט פרוסטיאנית לפרטים וחסד חזותי".
בדומה לכך, השפה הוויזואלית של אקרמן מתנגדת לסיווג קל, כך שלסיכום: הבמאית יוצרת נרטיב דרך תחביר קולנועי במקום התפתחות עלילתית.
אקרמן הושפעה מאמנות הקולנוע האירופאית, באותה מידה שבה הושפעה מהסרטים הסטרוקטורליסטיים.
סרטים סטרוקטורליסטיים שימשו כניסויים פורמליסטיים שהציעו יחסי גומלין בין הצופה לתמונה.
אקרמן תיארה את מייקל סנואו כסטרוקטורליסט מעורר השראה, במיוחד בשל סרטו "אורך גל", המורכב משוט אחד בו תמונה של ים על גג חומה, בעוד המצלמה מתקרבת בתנועת זום באיטיות לכיוון התמונה.
אקרמן נמשכה אל העמימות הנתפסת של הסטרוקטורליזם משום שהיא מסירה את הדאגה הדומיננטית שקיימת בקולנוע בנוגע לעלילת הסרט.
כנערה בבריסל, אקרמן הבריזה מבית הספר כדי לראות סרטים, כולל סרטים ניסיוניים מתוך פסטיבל נוקה-לה-זוט.
אקרמן מתייחסת למציצנות, אשר תמיד נוכחת בתוך השיח הקולנועי, בכך שהיא לעיתים קרובות משחקת דמות בתוך הסרטים שלה.
בכך היא ממקמת את עצמה בשני הצדדים של המצלמה בו זמנית.
הבמאית משתמשת בשעמום של הסטרוקטורליזם על מנת ליצור תחושת גוף אצל הצופה, המדגישה את חלוף הזמן.
אקרמן מצלמת בסגנון המסתמך על תפיסת החיים שבשגרה.
על ידי עידוד צופים לסבלנות בקצב איטי יותר, סרטיה מדגישים את האנושיות שבחיי היום-יום.
קתי האלברייך קובעת כי הבמאית "יוצרת קולנוע של המתנה, של מעברים, של החלטות דחויות".
רבים מסרטיה של אקרמן מתארים את התנועה של אנשים על פני מרחקים או את היבלעותם במרחבים קלסטרופוביים.
האוצר ג'ון דייוויס קובע כי המשמעות הפנימית של ביתה של אקרמן "מסתירה עבודה מגדרית ואלימות, סודיות ובושה, איפה שטראומות גדולות וקטנות מתפשטות עם מעט עדים, אם בכלל."
אקרמן נפטרה ב-5 באוקטובר 2015 בפריז.
"לה מונד" דיווח כי היא התאבדה.
שנהכותרתאורךהערותאנגלית1968קפיצה לעיר שלי13 דקותBlow up My Town1971הילד האהוב או אני משחקת להיות אישה נשואה35 דקותThe Beloved Child, or I Play at Being a Married Woman1972החדר 111 דקותאקרמן הייתה גם העורכת של הסרטThe Room 11972החדר 211 דקותאקרמן הייתה גם העורכת של הסרטThe Room 21972מלון מונטריי62 דקות1973ה-15/842 דקותבבימוי משותף עם סמי שלנגרבאום.
שנטל ואן דן ברוק-בלאק (בהולנדית: Chantal van den Broek-Blaak; נולדה ב-22 באוקטובר 1989) היא רוכבת אופני כביש הולנדית לשעבר.
בלאק היא אלופת העולם במקצה העלית נשים (ברגן 2017) ובמקצה נגד השעון לקבוצות עם קבוצת Specialized–lululemon (פונפרדה 2014) ובוולס–דולמנס (דוחה 2016).
בנוסף לכך, היא מדליסטית הכסף מהמשחקים האירופיים (2019) בנגד השעון.
ב-2006, סיימה במקום ה-11 באליפות העולם עד גיל 19. ב-2007 התחרתה באותה התחרות, וסיימה חמישית במקצה נגד השעון ועשירית במקצה הכביש, אך ניצחה את אליפות הולנד עד גיל 19.
ב-2008 הצטרפה לקבוצת AA, בה רכבה עד סוף 2012. ב-2009, באליפות אירופה שנערכה בהוגלד-גיטס, זכתה בלאק במדליית הזהב.
לאחר מכן סיימה תשיעית באליפות הולנד.
ב-2010, סיימה בלאק במקום השישי ברונדה ון פלנדרן לנשים.
ב-2011, פתחה בלאק את העונה במרוץ אומלופ הט ניוסבלד לנשים וסיימה שלישית.
לאחר מכן התחרתה באיטליה, כשסיימה רביעית בטרופאו קוסטה אטרוסקה ושלישית בטרופאו אלפרדו בינדה.
ביוני, סיימה בלאק במקום השלישי באליפות הולנד, אחרי מריאנה ווס ההולנדית ואירנה ואן דן ברוק השנייה.
באוגוסט סיימה בלאק במקום הרביעי בגרנד פרי דה פלואה.
ב-2012, השתתפה בלאק באליפות העולם שנערכה בואלקנבורג, במקצה נגד השעון לקבוצות, זכתה בלאק עם קבוצתה במדליית הארד.
ב-2013 עברה בלאק לעונה אחת בלבד לקבוצת Team TIBCO - To The Top, הישגיה הבולטים באותה עונה היו מקום שביעי באומלופ הט ניוסבלד, ומקום חמישי בטרופאו אלפרדו בינדה.
ב-2014 עברה לקבוצת Specialized-lululemon הגרמנית, היא ניצחה את מרוץ Molecaten Drentse 8 וסיימה רביעית באליפות הולנד בנגד השעון.
באוגוסט התחרתה בשוודיה וניצחה את מרוץ Open de Suède Vårgårda, וגם את מקצה נגד השעון של המרוץ.
בספטמבר, זכתה במדליית זהב באליפות העולם בנגד השעון לקבוצות, כשקבוצתה הקדימה את קבוצת אוריקה ואת קבוצת אסטנה.
בלאק התחרתה גם במקצה נגד השעון האישי, אך סיימה במקום ה-13 בלבד.
במקצה העלית באליפות, סיימה במקום ה-17.
ב־2015 עברה לקבוצת בוולס–דולמנס ההולנדית, בה היא רוכבת עד היום.
במרץ, היא סיימה רביעית באומלופ הט ניוסבלד, וארבעה ימים לאחר מכן ניצחה את מרוץ לה סמין, כשהיא מקדימה את אנה ואן דר ברחן ואת אמה יוהנסון.
באפריל, סיימה תשיעית ברונדה ון פלנדרן לנשים.
היא השתתפה בטור Euskal Emakumeen Bira, וניצחה את הקטע השלישי.
באליפות הולנד, סיימה בלאק במקום השלישי בנגד השעון ובמקום העשירי במרוץ הכביש.
לאחר שב-2014 זכתה בלאק במדליית הזהב באליפות העולם בנגד השעון לקבוצות, לא הצליחה לשחזר את ההישג ב-2015, לאחר שזכתה במדליית הכסף עם קבוצתה החדשה.
ב-2016 רשמה בלאק עונה רוויות הצלחות ותארים, היא ניצחה את מרוץ לה סמין בפעם השנייה ואת מרוץ רונדה ואן דרנט בפעם הראשונה.
היא סיימה שנייה באומלופ הט ניוסבלד, 29 שניות אחרי ליזי דייגנן המנצחת, כשבלאק מנצחת את הספרינט מהפלוטון.
לאחר מכן ניצחה בלאק את גנט-וולחם, מקדימה את ליסה ברנהאור ואת לוסינדה בראנד ב-1:24 דקות.
שישה ימים לאחר מכן כבר סיימה במקום השלישי ברונדה ון פלנדרן, כשמקדימות אותה ליזי דייגנן המנצחת ואמה יוהנסון.
היא סיימה שנייה באליפות הולנד בנגד השעון וניצחה את מרוץ Crescent Women World Cup Vargarda TTT, שהוא מרוץ חד יומי לנגד השעון לקבוצות.
לאחר מכן ניצחה בלאק את טור בוולס–רנטל ליידיס.
באליפות העולם שנערכה בדוחה, זכתה בלאק במדליית הזהב השנייה שלה במקצה נגד השעון לקבוצות, ביחד עם שאר קבוצת בוולס–דולמנס.
ב-2017, פתחה בלאק שוב את העונה עם תוצאות בכירות, אך לא הצליחה לתעל את זה לניצחון באחת מהקלאסיקות, כשסיימה שנייה באומלופ הט ניוסבלד לנשים, תשיעית ברונדה ון דרנט, רביעית בטרופאו אלפרדו בינדה, שמינית בגנט - וולגם ושלישית ברונדה ון פלנדרן.
לאחר מכן היא ניצחה את הקטע הרביעי ב-Healthy Ageing Tour ואת אליפות הולנד בפעם הראשונה.
באוגוסט ניצחה בפעם השנייה ברצף את מרוץ Crescent Vårgårda TTT עם קבוצתה.
אך הישגיה הבכירים בעונה הגיעו בחודש ספטמבר, כשבאליפות העולם שנערכה בברגן, זכתה בלאק בשתי מדליות.
מדליית כסף במקצה נגד השעון לקבוצות, ומדליית זהב בעלית נשים, לאחר שברחה לפלוטון ב-8 הקילומטרים האחרונים, והקדימה אותו ב-28 שניות, כשקתרין גאפורט האוסטרלית זוכה במדליית הכסף ואמיילי דידריקסן הדנית זוכה במדליית הארד, ובכך הפכה בלאק לאלופת העולם וההולנדית השנייה שמנצחת באליפות העולם ב, אחרי מריאנה ווס.
בתחילת 2018 סיימה בלאק רביעית בסטראדה ביאנקה, שנית בטרופאו אלפרדו בינדה אחרי קטרזינה ניוואדומה וחמישית ברונדה ון פלנדרן.
היא ניצחה שוב קטע בטור Healthy Ageing וסיימה שנייה כללית.
לאחר מכן ניצחה את מרוץ אמסטל גולד, לאחר שגברה על לוסינדה בראנד בספרינט הסיום.
באפריל ניצחה בפעם השנייה ברציפות את אליפות הולנד, לאחר שהקדימה את איימי פיטרס ואת מריאנה ווס.
במקצה נגד השעון באליפות הולנד, סיימה חמישית.
היא ניצחה עם קבוצתה בפעם השלישית ברציפות את מרוץ Crescent Vårgårda TTT ואת הקטע הראשון בבוולס–ליידיז טור.
היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית כסף באליפות העולם כנגד השעון לקבוצות, אך איבדה את תוארה כאלופת העולם לאחר שסיימה במקום ה-44, תשע דקות אחרי אנה ואן דר ברחן, זוכת מדליית הזהב.
בפגרה של 2019 נישאה לרוכב העבר, לארס ואן דן ברוק, ושינתה את שמה בהתאם.
בעונה עצמה ניצחה לראשונה בלאק את אומלופ הט ניוסבלד, כשהיא מקדימה ב-1:09 את מרתה בסטיאנלי ואת ג'יפ ואן דן בוס.
בהמשך העונה סיימה גם שנייה ברונדה ון דרנט ושביעית ברונדה ון פלנדרן לנשים.
היא נכללה בסגל הולנד ל, וזכתה במדליית כסף בנגד השעון, 1:15 דקות אחרי מרלן רוסר השווייצרית, זוכת מדליית הזהב.
ב-2020, סיימה בלאק במקום הרביעי באומלופ הט ניוסבלד, לאחר מכן ניצחה בפעם השלישית בלה סמין.
שנותי היפות בקרוס קריק הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 1983 בבימויו של מרטין ריט עם מרי סטינבורגן, ריפ טורן, פיטר קויוטי ואלפרה וודארד בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "קרוס קריק" מאת מרג'ורי קינן רולינגס , שהוא אוטוביוגרפיה על חייה בחווה מבודדת בפלורידה אליה הגיעה כדי לכתוב ולהגשים את רצונה להיות סופרת.
שנת 1928, מרג'ורי קינן רולינגס (מרי סטינבורגן) רוצה להיות סופרת אך כל כתביה נדחים.
היא מיואשת ומודיעה לבעלה צ'ארלס (ג'יי סאנדרס) כי רכשה בית עם פרדס תפוזים בקרוס קריק בפלורידה כדי שתזכה שם לשקט נפשי בשביל להתמסר לכתיבה.
בעלה מסרב להצטרף אליה והיא נוסעת לבדה במכונית מקרטעת ששובקת חיים בעיירה קטנה ליד קרוס קריק.
נורטו בסקין (פיטר קויוטי) בעל מלון, מתנדב להסיע אותה לקרוס קריק.
המקום מוזנח, הפרדס יבש והבית במצב גרוע.
נורטון מציע לה להתאכסן במלונו בעיירה אך היא מסרבת ונשארת במקום.
למקום מגיעה אישה שחורת עור בשם ג'יצ'י (ביאטריס) (אלפרה וודארד) ומתחננת לפני מרג'ורי שתקבל אותה לעבודה אפילו תמורת סכום זעום.
מרג'ורי מהססת כי רצתה להיות לבד אך לבסוף מסכימה ולאחר עבודה קשה הבית הופך ראוי למגורים.
מרג'ורי מתוודעת למשפחת טרנר השכנה שבראשה עומד מארש טרנר (ריפ טורן) ובעיקר לבתו הבכורה אלי (דיינה היל) שמאמצת עופר שמצאה ביער.
העופר בורח מדי פעם וגורם נזקים ומארש רוצה לחסלו אך אלי מפצירה בו שלא יעשה זאת.
לעבודה במטע מצטרפים פול וחברו טים.
אשתו של טים בהריון ומרג'ורי רוצה לעזור לה.
כולם עובדים ביצירת תעלות השקיה לפרדס היבש.
לאחר הלידה מביאה מרגורי לזוג בגדים אך טים כועס עליה והם עוזבים את המקום.
כולם חוגגים יום הולדת 14 לאלי.
העופר בורח שוב ומארש מחליט לחסלו למרות בכיותיה של אלי.
אלי בורחת ומארש משתכר, רוכב לעיירה וגורם שם לנזק.
השריף רוצה לעצרו אך הוא מרים את הרובה והשריף יורה בו למוות.
זה מהווה בסיס לספרה המפורסם "העופר" שהפך לסרט בשנת 1946.
אלי הנסערת מטיחה במרג'ורי כי איננה שייכת למקום הזה.
מרג'ורי המזועזעת עוזבת את ביתה בסירה כדי להתבודד אך חוזרת כעבור מספר ימים.
כולם מתגייסים להעלות מדורות כדי להציל את הפרדס מן הכפור וגם אלי עוזרת ומתפייסת עם מרג'ורי.
בעלה של גיצ'י יושב בכלא על רצח ומרג'ורי עוזרת לשחררו אך הוא אינו משתדל לסייע בעבודה בבית ומרג'ורי מבקשת ממנו לעזוב.
בסוף מגיע העורך הספרותי מקסוול פרקינס (מלקולם מקדואל) ומבשר לה כי סיפוריה מצאו חן בעיניה ומשלם לה תמורתם 700 דולר.
נורטון מציע לה נישואים והיא מסכימה.
נורטון בסקין האמיתי מופיע בסרט בתפקיד קטן של זקן שמדריך את מרג'ורי איך להגיע למלון.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמרי סטינבורגןמרג'ורי ק.
רולינגססופרתריפ טורןמארש טרנרשכן של מרג'וריפיטר קויוטינורטון בסקיןידיד של מרג'וריאלפרה וודארדג'יצ'יעוזרת ביתמלקולם מקדואלמקסוול פרקינסעורך ספרותידיינה הילאלי טרנרבתו של מארשג'יי סאנדרסצ'ארלס רולינגבעלה הראשון של מרג'ורי
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ריפ טורן
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - אלפרה וודארד
פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר - ג'ו תומקינס
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - לאונרד רוסנמן
"שנות ילדות" (במקור היידי "קינדער-יאָרן") הוא שיר שכתב המשורר היידי מרדכי גבירטיג וגם הולחן על ידו בערך בשנת 1917. בלקסיקון ספרות היידיש של זלמן רייזן משנת 1928 השיר מוזכר כאחד השירים הפופולריים ביותר של גבירטיג.
השיר מסמל את המעבר של גבירטיג משירים בעלי מסר אידאולוגי לשירי נוסטלגיה המזכירים לו את שנות הילדות כילד יהודי בשטעטל של פולין.
על פי השיר היו שנות ילדותו שנים של "רוך וזוהר" שנים שלא יחזרו.
הוא נזכר בביתו, באימו ובאהובת נעוריו פייגלע אותה חשב לשאת לאשה.
שנים אלו לדברי המשורר חלפו ואינם ועתה באו שנות קדרות ומרה שחורה – סיום השיר- "מַה מַהֵר עָלַי זִקְנָה יָרָדָה!".
השיר זכה לתרגומים רבים לעברית.
בן-ציון חיים איילון מתחיל במילים " שְׁנוֹת הַנֹּעַר שְׁנוֹת יַלְדוּת וְטֹהַר".
תרגומים נוספים נעשו על ידי שמשון מלצר, משה סחר, מרדכי אמיתי, אבי קורן, אהוד מנור, יצחק מאיר, ויורם טהר לב.
השיר תורגם גם לאנגלית, גרמנית וספרדית.
להלן הטקסט המקורי והתרגום של הבית הראשון:
הסרט הפולני הקצר אמבולנס מ-1961 מסתיים עם נסיעת ה"אמבולנס" כאשר בתוכו הילדים הנוסעים אל מותם.
כל זאת לצלילי השיר שנות ילדות.
בסרט הקולנוע בלוז לחופש הגדול, מושר השיר ביידיש בחתונת קובי ושוש על ידי הדמות סטריקובסקי בגילומו של מקסי נשר, אביו של איש התקשורת דורון נשר.
שנות חיים מותאמות לנכות הוא מדד לנטל המחלה הכולל, המתבטא כמספר השנים שאבדו עקב בריאות לקויה, נכות או מוות מוקדם.
המדד פותח בשנות ה-90 כדרך להשוות את הבריאות הכללית ואת תוחלת החיים במדינות שונות, ומאפשר להעריך תוחלת חיים בבריאות טובה, בשל שקלול לא רק של אובדן שנות חיים בשל מחלות שונות, אלא גם שנות חיים בבריאות לקויה.
ה-DALY הפך נפוץ יותר בתחום בריאות הציבור והערכת ההשפעה הבריאותית (HIA).
הוא לא כולל רק את שנות החיים הפוטנציאליות שאבדו עקב מוות בטרם עת, אלא גם שנים מקבילות של חיים 'בבריאות טובה' שאבדו עקב בריאות לקויה או נכות.
בכך משולבים תמותה ותחלואה למדד אחד ומשותף.
שנות חיים מותאמות לנכות הם מדד חברתי לנטל המחלה או הנכות באוכלוסיות.
מדדי DALY מחושבים על ידי שילוב של מדדים של תוחלת חיים כמו גם איכות החיים המותאמת במהלך מחלה או נכות מכבידה עבור אוכלוסייה.
DALYs קשורים למדד שנת החיים המותאמת לאיכות (QALY); עם זאת, QALYs מודדים רק את התועלת עם ובלי התערבות רפואית ולכן אינם מודדים את הנטל הכולל.
כמו כן, QALYs נוטים להיות מדד אינדיבידואלי, ולא מדד חברתי.
באופן מסורתי, פגיעה בבריאות בוטאה באמצעות מדד אחד, שנות החיים האבודות (YLL) עקב מוות מוקדם.
מצב רפואי שלא גרם למות צעיר מהצפוי לא נספר.
נטל החיים עם מחלה או מוגבלות נמדד במרכיב השנים שאבדו עקב מוגבלות (YLD), המכונה לעיתים גם שנים שאבדו עקב מחלה או שנות חיים עם מוגבלות/מחלה.
DALYs מחושבים על ידי לקיחת הסכום של שני המרכיבים הללו:
ה-DALY מסתמך על מוסכמה שהמדד המתאים ביותר להשפעות של מחלות כרוניות הוא זמן.
הן זמן שאבד עקב מוות בטרם עת והן זמן חיים בו האדם מוגבל עקב מחלה.
יחידת DALY אחת, אם כן, שווה לשנה אחת של אבדן חיים בריאים.
משקל הנכות (DW) הוא ביטוי למידת ההשפעה של מצב רפואי על אדם.
הוא נקבע על פי מחלה או מוגבלות ואינו משתנה עם הגיל.
לשם כך הוכנו טבלאות של אלפי מחלות ונכויות, החל ממחלת אלצהיימר ועד אובדן אצבע, כאשר משקל הנכות נועד להצביע על רמת הנכות הנובעת מהמצב הספציפי.
דוגמאות למשקל הנכות מוצגות בצד ימין.
חלקן הם "לטווח קצר", והמשקלים לטווח ארוך עשויים להיות שונים.
השינוי הבולט ביותר בין נתוני 2004 ו-2010 למשקולות הנכות לעיל נוגע לעיוורון, מכיוון שמקובל להניח שהמשקלים הם מדד לבריאות ולא לרווחה ואדם עיוור אינו נחשב לחולה.
"בטרמינולוגית , המונח מוגבלות משמש באופן נרחב כדי להתייחס לבריאות שאינה מיטבית בכל אחד מתחומי הבריאות החשובים."
ברמת האוכלוסייה, נטל המחלה כפי שנמדד על ידי DALYs מחושב על ידי הוספת YLL ל-YLD.
YLL משתמשת בתוחלת החיים בזמן המוות.
YLD נקבע על פי מספר שנות הנכות בשקלול רמת הנכות שנגרמה מנכות או מחלה באמצעות הנוסחה:
בנוסחה זו, I = מספר מקרי האירועים באוכלוסייה, DW = משקל הנכות של מצב ספציפי, ו-L = משך המקרה הממוצע עד להפוגה או מוות (שנים).
קיים גם חישוב מבוסס שכיחות (בניגוד לשכיחות) עבור YLD.
מספר השנים שאבדו עקב מוות בטרם עת מחושב לפי
כאשר N = מספר מקרי מוות כתוצאה ממצב, L = תוחלת חיים סטנדרטית בגיל המוות.
תוחלת החיים אינה זהה בגילאים שונים.
לדוגמה, בעידן הפלאוליתי, תוחלת החיים בלידה הייתה 33 שנים, אך תוחלת החיים בגיל 15 הייתה 39 שנים נוספות (סה"כ 54).
מבחינה היסטורית סטטיסטיקת תוחלת החיים היפנית שימשה כסטנדרט למדידת מוות בטרם עת, שכן ליפנים יש את תוחלת החיים הארוכה ביותר.
גישות אחרות הופיעו מאז, כוללות שימוש בטבלאות חיים לאומיות לחישובי YLL, או שימוש בטבלת חיי הייחוס שנגזרה ממחקר ה-GBD.
ארגון הבריאות העולמי (WHO) השתמש בשקלול גיל והנחה של 3 אחוזים ב-DALY לפני 2010, אך הפסיק להשתמש בהם החל מ-2010.
ישנם שני מרכיבים לחשבונאות דיפרנציאלית זו של זמן: שקלול גיל וניכיון זמן.
שקלול הגיל מבוסס על תאוריית ההון האנושי.
בדרך כלל, שנים שחי כאדם מבוגר מוערכות יותר מאשר שנים של ילד צעיר או מבוגר יותר, שכן אלו שנים של שיא פרודוקטיביות.
שקלול הגיל זוכה לביקורת לא מבוטלת על הערכת מבוגרים צעירים על חשבון ילדים וזקנים.
יש המבקרים, בעוד שאחרים נותנים רציונליות, זאת כמשקפת את העניין של החברה בפריון וקבלת החזר על השקעתה בגידול ילדים.
מערכת שקלול גיל זו פירושה שמישהו נכה בגיל 30, במשך עשר שנים, יימדד כבעל אובדן גבוה יותר של DALYs (עומס מחלה גדול יותר), מאשר מישהו נכה מאותה מחלה או פציעה בגיל של 70 לעשר שנים.
פונקציית שקלול גיל זו אינה מתודולוגיה אוניברסלית במחקרי , אך היא נפוצה בעת שימוש ב-DALYs.
מחקרי עלות-תועלת המשתמשים , למשל, אינם מנכים זמן בגילאים שונים בצורה שונה.
פונקציית שקלול גיל זו חלה רק לחישוב של DALYs שאבדו עקב מוגבלות.
שנים שאבדו למוות בטרם עת נקבעות לפי גיל המוות ותוחלת החיים.
מחקר נטל המחלות הגלובלי (GBD) 2001–2002 מנה שנות חיים מותאמות לנכות באופן שווה לכל הגילאים, אך המחקרים של GBD 1990 ו-GBD 2004 השתמשו בנוסחה
איפה הוא הגיל שבו חיים השנה ו הוא הערך שהוקצה לו ביחס לערך ממוצע של 1.
במחקרים אלה, שנים עתידיות הוזלו גם בשיעור של 3% כדי לקחת בחשבון הפסדי בריאות עתידיים.
היוון זמן, הנפרד מפונקציית שקלול הגיל, מתאר העדפות בזמן כפי שמשמשות במודלים כלכליים.
ההשפעות של משחק הגומלין בין תוחלת חיים לשנים אבודות ושקלול חברתי הן מורכבות, בהתאם לחומרת המחלה ומשך הזמן שלה.
לדוגמה, הפרמטרים ששימשו במחקר GBD 1990 נותנים בדרך כלל משקל גדול יותר למקרי מוות בכל שנה לפני גיל 39 מאשר לאחר מכן, כאשר מותו של יילוד במשקל של 33 DALYs ומותו של אדם בגיל 5–20 שוקל בערך 36 DALYs.
לסכיזופרניה יש משקל של 0.53 ולעצם הירך השבורה משקל של 0.37 בשקלולים האחרונים של WHO.
למרות זאת, לאוסטרליה יש את אחת מתוחלת החיים הארוכה ביותר בעולם.
המחלות וההתפרצויות הבעייתיות שהתרחשו בשנת 2013 בזימבבואה, שהוכחו כבעלי ההשפעה הגדולה ביותר על הנכות הבריאותית היו טיפוס, אנתרקס, מלריה, שלשול נפוץ ודיזנטריה.
הערכות DALY משנת 2004 להפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD) עבור 25 המדינות המאוכלסות ביותר בעולם מציבות את מדינות אסיה/פסיפיק וארצות הברית כמקומות שבהם ההשפעה של PTSD מרוכזת ביותר (כפי שמוצג כאן).
לקות שמיעה עקב חשיפה לרעש
שנות החיים המותאמות לנכות המיוחסות לליקוי שמיעה של עובדים בארצות הברית החשופים לרעש בכל הענפים חושבו ל-2.53 שנים בריאות שאבדו מדי שנה לכל 1,000 עובדים חשופים לרעש.
עובדים במגזרי הכרייה והבנייה איבדו 3.45 ו-3.09 שנים בריאות לכל 1,000 עובדים, בהתאמה.
בסך הכל, 66% מהמדגם עבדו במגזר הייצור וייצגו 70% מהשנים הבריאות שאיבדו כל העובדים.
פותח במקור על ידי אוניברסיטת הרווארד עבור הבנק העולמי בשנת 1990, לאחר מכן ארגון הבריאות העולמי אימץ את השיטה בשנת 1996 כחלק מדו"ח הוועדה האד-הוק לחקר הבריאות "השקעות במחקר ופיתוח בריאות".
ה-DALY הושג לראשונה על ידי כריסטופר ג'יי.L.
מורי ולופז בעבודה שבוצעה עם ארגון הבריאות העולמי והבנק העולמי הידוע כמחקר נטל המחלות הגלובלי, שנערך בשנת 1990. כעת זהו מדד מרכזי המופעל על ידי ארגון הבריאות העולמי של האו"ם בפרסומים כמו נטל המחלות הגלובלי שלו.
ה-DALY שימש גם בדוח הפיתוח העולמי לשנת 1993.
גם DALYs וגם QALYs הם צורות של HALYs, שנות חיים מותאמות לבריאות.
כמה מבקרים טענו ש-DALYs הם בעצם מדד כלכלי ליכולת הייצור האנושית עבור הפרט המושפע.
בתגובה, מגיני ה-DALY טענו שבעוד ל-DALY יש פונקציה של שקלול גיל שעברה רציונליות על סמך הפריון הכלכלי של אנשים בגיל זה, מדדי איכות חיים הקשורים לבריאות משמשים לקביעת משקלי הנכות., שנעים בין 0 ל-1 (ללא נכות ל-100% נכות) עבור כל המחלות.
מגינים אלו מדגישים כי משקלי הנכות אינם מבוססים על כושרו של אדם לעבוד, אלא על השפעות הנכות על חייו של האדם בכלל.
לפיכך, מחלת נפש היא אחת המחלות המובילות כפי שנמדדה על ידי עומס עולמי של מחקרי מחלות, כאשר דיכאון מהווה 51.84 מיליון DALYs.
מצבים סב-לידתיים, המשפיעים על תינוקות עם תפקוד גיל נמוך מאוד, הם הגורם המוביל לאיבוד DALYs ב-90.48 מיליון.
חצבת במקום החמש עשרה עם 23.11 מיליון.
כמה פרשנים הביעו ספק אם סקרי עומס המחלה (כגון EQ-5D) נותנים ביטוי מלא להשפעות של מחלות נפש, בשל גורמים הכוללים השפעות תקרה.
לפי Pliskin וחב', מודל QALY דורש התנהגות בלתי תלויה בתועלת, נייטרלית סיכונים והתנהגות פרופורציונלית קבועה.
בגלל הנחות תאורטיות אלו, מחלוקת על המשמעות והתועלת של ה-QALY קשה, אם לא בלתי אפשרי, להגדיר בריאות מושלמת.
יש הטוענים שיש מצבי בריאות גרועים יותר מלהיות מת, ולכן צריכים להיות ערכים שליליים אפשריים בספקטרום הבריאות (אכן, כמה כלכלני בריאות שילבו ערכים שליליים בחישובים).
קביעת רמת הבריאות תלויה באמצעים שיש הטוענים מייחסים חשיבות לא מידתית לכאב פיזי או מוגבלות על פני בריאות נפשית.
שיטת הדירוג של התערבויות על סמך העלות שלהן ליחס שנרכש ב-QALY (או ICER) שנויה במחלוקת מכיוון שהיא מרמזת על חישוב כמו תועלתני כדי לקבוע מי יקבל או לא יקבל טיפול.
עם זאת, תומכיה טוענים כי מאחר שמשאבי שירותי הבריאות מוגבלים בהכרח, שיטה זו מאפשרת להקצותם באופן האופטימלי לערך עבור החברה, כולל רוב החולים.
דאגה נוספת היא שהיא לא לוקחת בחשבון סוגיות של שוויון כמו התפלגות כללית של מצבי בריאות - במיוחד מכיוון שלקבוצות צעירות ובריאות יותר יש הרבה פעמים יותר QALY מאשר אנשים מבוגרים או חולים יותר.
כתוצאה מכך, ניתוח QALY עלול להמעיט בטיפולים המועילים לקשישים או לאחרים עם תוחלת חיים נמוכה יותר.
כמו כן, רבים יטענו כי כל השאר שווים, יש לתת עדיפות לחולים עם מחלה קשה יותר על פני חולים עם מחלה פחות חמורה אם שניהם יקבלו את אותה עלייה מוחלטת בתועלת.
כבר ב-1989 המליצו לומס ומקנזי לערוך מחקר בנוגע לתקפותם של QALYs.
בשנת 2010, עם מימון מהנציבות האירופית, הקונסורציום האירופי לתוצאות בריאות ומחקר עלות-תועלת (ECHOUTCOME) החל במחקר גדול על QALYs בשימוש בהערכת טכנולוגיות בריאות.
אריאל ברסניאק, המחבר הראשי של המחקר, צוטט כאומר שזהו "המחקר הגדול ביותר אי פעם שהוקדש במיוחד לבדיקת הנחות ה-QALY".
בינואר 2013, בכנס האחרון שלה, ECHOUTCOME פרסמה תוצאות ראשוניות של המחקר שלה שסקר 1361 אנשים "מהאקדמיה" בבלגיה, צרפת, איטליה ובריטניה.
החוקרים ביקשו מהנבדקים להגיב ל-14 שאלות הנוגעות להעדפותיהם למצבי בריאות שונים ולמשכי זמן של מצבים אלה (למשל, 15 שנים בצליעה לעומת 5 שנים בכיסא גלגלים).
הם הגיעו למסקנה כי "ההעדפות שהביעו הנשאלים אינן עולות בקנה אחד עם ההנחות התאורטיות של QALY" שלפיהן ניתן למדוד איכות חיים במרווחים עקביים, ששנות החיים ואיכות החיים אינן תלויות זו בזו, שאנשים נייטרליים לגבי סיכון, והנכונות להרוויח או להפסיד שנות חיים היא קבועה לאורך זמן.
ECHOUTCOME פרסמה גם "הנחיות אירופיות להערכות עלות-יעילות של טכנולוגיות בריאות", שהמליצו לא להשתמש ב-QALY בקבלת החלטות בתחום הבריאות.
במקום זאת, ההנחיות המליצו שניתוחי עלות-תועלת יתמקדו ב"עלויות לכל תוצאה קלינית רלוונטית".
בתגובה למחקר ECHOUTCOME, נציגי המכון הלאומי למצוינות בבריאות וטיפול, קונסורציום התרופות הסקוטי והארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי העלו את הנקודות הבאות.
ראשית, QALYs עדיפים על אמצעים חלופיים.
שלישית, בעיות עם QALY כבר זכו להכרה רחבה.
רביעית, החוקרים לא לקחו בחשבון מגבלות תקציביות.
חמישית, המכון הלאומי של בריטניה למצוינות בבריאות וטיפול משתמש ב-QALY המבוססים על 3395 ראיונות עם תושבי בריטניה, בניגוד לתושבי מספר מדינות אירופיות.
לבסוף, אנשים שקוראים לחיסול QALY עשויים להיות בעלי "אינטרסים מובהקים".
שנחאי נון הוא קומדיית פעולה אמריקאית משנת 2000 בבימויו של טום דיי ובכיכובם של ג'קי צ'אן ואוון וילסון.
הסרט משלב בין ז'אנר מערבון לבין סרטי פעולה קלאסיים של ג'קי צ'אן, ומציג סיפור הרפתקאות מצחיק שמתרחש במערב הפרוע של ארצות הברית בסוף המאה ה-19. בנוסף מככבים בסרט אוון וילסון ולוסי לו.
הסרט זכה להצלחה בקופות וזכה לשבחים על הכימיה בין צ'אן וילסון ועל האקשן הקומי שבו.
הסרט הוקרן בבכורה במלזיה ב-19 במאי 2000 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-26 במאי 2000. הוא זכה בדרך כלל לחיוב מהמבקרים, עם שבחים על קטעי הפעולה של הסרט והכימיה של צ'אן וילסון על המסך.
הסרט מספר את סיפורו של צ'ון ואנג (ג'קי צ'אן), שומר ראש קיסרי מסין שנשלח לארצות הברית כדי להציל את הנסיכה פיי פיי (לוסי לו) שנחטפה ונמכרה לשעבוד במערב הפרוע.
במהלך המסע, הוא נתקל בראי אוברי (אוון וילסון), גנב קטן שמסתבך בצרות בעקבות השוד שהוא מבצע.
השניים מוצאים את עצמם חוברים יחדיו במטרה להציל את הנסיכה ולהתמודד עם קשיים ואתגרים שונים במערב הפרוע.
ג'קי צ'אן בתפקיד צ'ון ואנג - לוחם ושומר ראש סיני שמגיע למערב הפרוע כדי להציל את הנסיכה.
אוון וילסון בתפקיד רוי אוברי - גנב קטן שחובר לצ'ון ואנג במאבק להצלת הנסיכה.
לוסי לו בתפקיד הנסיכה פיי פיי - נסיכה סינית שנחטפת ומועברת לארצות הברית.
רוג'ר יואן בתפקיד לו פונג - אחד הנבלים הראשיים בסרט, האחראי לחטיפת הנסיכה.
הסרט "שנחאי נון" קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים והקהל, שציינו את הכימיה הקומית בין ג'קי צ'אן לאוון וילסון, וכן את סצנות האקשן המהנות.
הסרט שילב בין הומור ואקשן בצורה מוצלחת, והפך לאחד הסרטים הזכורים ביותר בקריירה של ג'קי צ'אן מחוץ להונג קונג.
הסרט זכה להצלחה קופתית משמעותית והוביל להפקת סרט המשך בשם צוות שנחאי בשנת 2003.
שָׁנִי הוא צבען אדום, ששימש בעולם העתיק לצביעת בדים.
בכמה ממצוות התורה נדרשת תולעת השני: ביריעות המשכן, בבגדי כהונה, במצוות טהרת המצורע ובהכנת אפר פרה אדומה.
כמו כן במהלך עבודת יום הכיפורים בבית המקדש נקשרה לשון של זהורית בראש השעיר המשתלח, והיא רצועת צמר צבועה בשני, שהייתה מלבינה בדרך נס כסימן לכפרת החטאים.
כמו התכלת והארגמן (ואף יותר מהם) היה השָׁנִי אחד הצבעים הנפוצים לצביעת צמר.
בספר בראשית, בלידת תמר אשת יהודה תאומים, הבן שהוציא את ידו ונקשר עליה חוט שני נקרא זרח כזריחת צבע השני.
כאשר יהושע בן נון שלח מרגלים לתור את יריחו, רחב נדרשה על ידי המרגלים לקשור את "תקוות חוט השני" בחלון כסימן היכר, למען ידעו לזהות את ביתה ולמנוע פגיעה בה ובמשפחתה בעת כיבוש העיר.
השמות במקרא "תולעת שָנִי", או "תולע" או "שְנִי תולעת", הפכו לשמות נרדפים לצבע עצמו.
אך שני תולעת הכוונה לצמר הצבוע באדום מסוג 'תולע' (וצמר הצבוע אדום נקרא ארגמן).
דעת האבן עזרא היא שהכוונה לבד המשי, אך שיטתו מוקשית מאוד שכן מפורש בתוספתא שבגדי כהונה היו מצמר ופשתים בלבד.
בנוסף, בספר ישעיה מוזכרות שתי המילים בנפרד במשמעות של גוני הצבע האדום: .
עם זאת, ניכר מהפסוק שהשני הוא גוון אדום בפני עצמו שהיפוכו הוא לבן, בעוד התולע הוא גוון אדום של צמר שהיפוכו הוא 'צמר' היינו הצמר הגולמי (לבן).
הפרשנים זיהו את הכרמיל עם המילה הפרסית قِرْمِز (קִרְמִז) – מתולע.
גם במקרא נקראו כך לובשי הבגד הצבוע אדום – אַנְשֵׁי חַיִל מְתֻלָּעִים (נחום ב).
בלשון המשנה הצבע נקרא זהורית (לשון של זהורית).
יש הסבורים שמשמעות השם שני מורה על הצורך לצבוע פעם שנייה את הצמר על מנת שיהיה זוהר.
וכן ביוונית נקרא 'דיבא פַן', שמשמעו צבוע פעמיים.
זיהוי השני כצבע אדום עולה בבירור מהפסוקים: אם יהי חטאיכם כשנים – כשלג ילבינו, אם יאדימו כתולע – כצמר יהיו.
אמנם לא סביר שהיה זהה לצבע הארגמן, שהרי "תכלת וארגמן ותולעת שני" נמנים תמיד כשלושה צבעים.
יש פרשנים שכתבו שצבעו צבע "אורנג'", במדרש מתואר צבע הארגמן כאדום לעומת תולעת השני שאינו לא אדום ולא ירוק, וכך יש הסבורים שצבע השני נוטה לכתום.
הרב יוסף קאפח מזהה את המילה 'כרמז' (כרמיל), המובאת בראשונים, עם צבע 'אדום דהה', שאינו עז.
יוספוס פלביוס מתאר את הצבע כגוון האש.
מדברי רד"ק נראה שהצבע היה אדום, לעומת הארגמן שהיה אדום שנוטה לסגול.
במחקר שערך זהר עמר הסתבר שבישול כנימות אלון השני מפיק תמיסה אדומה כדם, אולם כאשר הצבען מתקבע בסיבי הצמר מתקבל גוון כתום.
בהשריה ממושכת ניתן לקבל גוון כמעט אדום.
השם 'תולעת שני' מורה כי הצבע הופק ממין שרץ, בדומה לתכלת שהופקה מחילזון.
מפירוש הרמב"ם למשנה נראה שלא נעשה מיצור חי, אלא מגרגירי פרי אדום, כשבחלקיקי הצבען נראים כעין נקודות כמראה תולעים, ולכן נקרא תולע.
כעין זה כתב רש"י "תולע: צבע שצובעים בו אדום, גרעינים הם, ויש תולעים בכל אחד ואחד".
רבינו בחיי כותב שנעשה מגרגרים שהתולעת בתוכם, ולא מגופה.
התפארת ישראל טוען שלא מסתבר שצבעו בגדי כהונה בדבר שאסור באכילה (תולעת – שרץ) אך מביא גם פירוש שנעשה הצבע מביצי תולעים שנמצאים בעלים של עץ הנקרא שְטֶכפַּלמֶה (שטאכלפלמע).
פרופ' זהר עמר שערך מחקר היסטורי ומעשי מקיף הוכיח שהיו בעת העתיקה כמה מיני חרקים מהם הפיקו צבע.
המקורות הקלאסים והערבים מתייחסים בעיקר לכנימה הארמנית או כנימת האלון האירופית שממנה הפיקו את הצבע, המצויה בעצי אלון באזור אגן הים התיכון כמו דרום צרפת וספרד.
אולם עמר איתר בישראל מין אחר של כנימה בשם כרמיל מצוי (Kermes echinatus) הגדל על אלון מצוי בחבל ההררי של ארץ ישראל וממנה הפיק צבע איכותי.
למחקר זה הקדיש מונוגרפיה נרחבת.
שָׁנִי (לִבְנָה) הוא יישוב קהילתי בחלקו התנחלות בחבל יתיר שבדרום הר חברון.
שמו הזמני של היישוב נגזר מפסוק בספר יהושע המתייחס לעיר מקלט שניתנה ללויים:
עם זאת, לפי הסברה המקובלת כיום, ולאור יתר אזכוריה של לבנה המקראית בתנ"ך, עיר זו שכנה בשפלת יהודה ולא בהר חברון.
חברי הגרעין ביקשו את השם שָנִי על שם שני שחם, בנם של חברי הגרעין שנהרג במהלך שירותו הצבאי.
ועדת השמות, שעל פי עקרונותיה לא קוראת יישובים לזכר נופלים, קיבלה רק את הסיבה הנוספת שהגישו חברי היישוב - שם סמלי, הקשור לחוט השני שקשרה המיילדת על ידו של זרח בן יהודה ותמר: .
גרעין ליבנה עלה בשנת 1982, בניגוד לדעת תנועת אמנה, למחנה יתיר, שבו ישב אז גרעין בית יתיר.
שני הגרעינים חיו ביישוב ביחד, עד שגרעין בית יתיר עבר ליישוב הקבע שלו.
במשך השנים שלאחר מכן, המתינו חברי ליבנה לאישור לעלות ליישוב הקבע שלהם, על גבעה במערב יער יתיר.
עד שנת 1989 בנו בנקודת הקבע את הבתים הראשונים, ואז נאלצו תושבי ליבנה, כ-30 משפחות אז, לעלות ליישוב לפני סיום בניית התשתית, בגלל פלסטינים שהחלו לחרוש ולזרוע בשדות הסמוכים ליישוב.
דיונים משפטיים בקשר לאדמות היישוב הביאו לפסק דין שקבע שחלקן אינן אדמות מדינה, אך היישוב שייך לאדמות המדינה, ולכן נבנה היישוב בשונה מתוכניתו המקורית.
בסמוך ליישוב נמצאת חורבת ענים התחתונה וחורבת ענים העליונה - שרידי עיירה יהודית ועיירה נוצרית מימי המשנה והתלמוד, אשר שימרו את שם העיר המקראית "ענים" הנזכרת בספר יהושע באזור זה.
בהתאם לעונה מתקיימים ביישוב אירועי קטיף ברוקולי ופטל.
שני וחמישי הם שני ימים בשבוע שבהם נהוגים ביהדות מנהגים משותפים אחדים:
קריאת התורה: מדי שני וחמישי נהוגה בתפילת שחרית קריאה בפרשת השבוע, שבה קוראים את החלק הראשון מתוך שבע העליות של הפרשה, ומעלים שלושה אנשים.
על פי המסורת, התקנה הראשונית של קריאת התורה בכל שבת, שני, וחמישי, מיוחסת לנביאים בתקופת נדודי בני ישראל במדבר, לאחר שנותרו בני ישראל שלושה ימים ללא לימוד תורה.
מאוחר יותר נוספו כללים לתקנה זו כחלק מעשר התקנות שנתקנו לעם ישראל על ידי עזרא הסופר.
תחנון: בתפילת שחרית בימים שני וחמישי נהוג להוסיף קטעים נוספים לסדר תחנון, מכיוון שימים אלו הם ימי רצון מיוחדים שמשה עלה לקבל לוחות בחמישי וירד בשני.
סיבה נוספת היא מכיוון שבתי הדין היו יושבים בעיירות בימי שני וחמישי, משום שבני הכפרים היו מתאספים בעיירות לשמוע את קריאת התורה, וכך גם בית דין של מעלה.
קטע שנהוג להוסיף ברוב עדות ישראל הוא הקטע "והוא רחום", תפילה הבנויה בעיקר על שברי פסוקים עם תוספות שונות.
בקהילות שמתפללות נוסח אשכנז אין אומרים וידוי כחלק מתחנון, אך בנוסח ספרד נוהגים להוסיף אותו בתחנון של שני וחמישי.
בקהילות הספרדים והאיטלקים מוסיפים לומר את הקטע "מה נאמר לפניך יושב מרום".
שני קטעים אלו היו במקורם חלק מתפילת הימים הנוראים.
בשני וחמישי שאומרים בהם תחנון נאמרות בקהילות האשכנזים (בין נוסח אשכנז ובין נוסח ספרד) מספר תפילות יהי רצון לאחר קריאת התורה, בהן תפילה לפדיון שבויים.
תענית בה"ב: תענית שני וחמישי ושני, היא מנהג של יהדות אשכנז (שבסופו של דבר נתקבל גם בקצת קהילות ספרדיות) לצום שלושה צומות רצופים, בימי שני וחמישי ושני בחודש חשוון ובחודש אייר, שני וחמישי בשבוע הראשון, ויום שני בשבוע שאחריו.
כיום רק בודדים צמים תעניות אלו בפועל, אבל בחלק מבתי הכנסת האשכנזיים נוהגים לומר את הסליחות המיועדות לתעניות אלו.
תענית: יש הנוהגים לסגף עצמם ולצום דרך קבע בימים שני וחמישי.
אחרים נוהגים שלא לאכול בשר ולשתות יין בימים אלו או לעשות תענית דיבור.
מנהגים אלו נפוצים בפרט בימי שני וחמישי בימי השובבי"ם.
שנטל מוף (נולדה בשנת 1943 בשרלרואה, בלגיה) היא תאורטיקנית בלגית בתחום מדע המדינה.
מוף למדה באוניברסיטה הקתולית הצרפתית של לוון, באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטת אסקס.
במשך השנים עבדה באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם (באירופה, צפון אמריקה ואמריקה הלטינית).
כמו כן שימשה כפרופסור אורח בהרווארד, קורנל, פרינסטון ובמרכז הלאומי למחקר מדעי.
בשנים 1989–1995 כיהנה כמנהלת התוכנית בפילוסופיה במכללה הבינלאומית לפילוסופיה בפריז.
בשנת 1995 הפכה לפרופסור לתאוריה פוליטית במרכז לחקר הדמוקרטיה באוניברסיטת וסטמינסטר, שם היא נשארה כפרופסור אמריטוס מאז 2018.
מוף התפרסמה לראשונה בשל ספרה "הגמוניה ואסטרטגיה סוציאליסטית" שנכתב בשיתוף עם ארנסטו לקלאו, ויצא לאור בשנת 1985. כתיבתה מתוארת בדרך כלל כפוסט מרקסיסטית, במובן שהיא דוחה את ההתרכזות המרקסיסטית בשדה הכלכלי, ומנסה לראות את המאבק החברתי בזווית ראייה כוללת, הלקוחה משדות מאבק שונים, כגון הפמיניזם.
בשנות ה-2000 פרסמה שורה של ספרים ומאמרים המנתחים ומבקרים את העידן הקפיטליסטי הנאו-ליברלי.
לטענתה הוא הפך את הפוליטיקה לנטולת פוליטיקה.
כלומר הפוליטיקאים שמגיעים לשלטון נקטים בדיוק באותו קו כמו זה שהיו נוקטים יריביהם.
כלומר, יש מצב של הסכמה בין האליטות מימין ("הקפיטליסטיות") ומשמאל ("הסוציאל-דמוקרטיות") סביב השאלה כיצד צריך להתנהל הסדר הפוליטי-כלכלי, דמוקרטיה ליברלית בשילוב עם כלכלה נאו-ליברלית, המשתלבת בגלובליזציה.
כתוצאה מכך במשטרים במערב התפתח מאפיין של פוסט-דמוקרטיה (ירידה בשיעור ההשתתפות בבחירות, ירידה בשיעור האנשים שחברים במפלגות או פעילים בהן, וכו').
על רקע זה צמחו תנועות פופוליסטיות.
שנטל מוף וארנסטו לקלאו, הגמוניה ואסטרטגיה סוציאליסטית: לקראת פוליטיקה רדיקלית תרגום מאנגלית: עידית שורר, עריכה מדעית דני פילק.
שני הפוסקארים (איטלקית: I due Foscari) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת פרנצ'סקו מריה פיאבה, המבוססת על מחזה באותו שם (The two Foscari) מאת הלורד ביירון, העוסק בחייו של הדוג'ה של לה סרניסימה פרנצ'סקו פוסקארי ובנו.
הופעת הבכורה התקיימה ב-3 בנובמבר 1844 בתיאטרון ארגנטינה ברומא.
כבר ב-1843 בחן ורדי את האפשרות להלחין אופרה על המחזה של ביירון.
כאשר הוצע הנושא לבית האופרה לה פניצ'ה בוונציה, דחה בית האופרה את היצירה בטענה כי יש בה ביקורת כלפי הרפובליקה של ונציה, ועלולה לפגוע בצאצאים של משפחת פוסקארי שעוד חיו בוונציה.
לאחר שתיאטרון ארגנטינה ברומא דחה רעיון אחר של ורדי, אופרה על לורנצינו דה מדיצ'י, התקבלה בתיאטרון ההצעה להפיק את האופרה על הפוסקארים.
האופרה התקבלה יפה, ובשנים הבאות הוצגה ברחבי איטליה והעולם, בפריז (1846), לונדון וניו יורק (1847).
כיום מוצגת האופרה מפעם לפעם, וניתן למצוא הקלטות אודיו ווידאו של הפקות שונות של האופרה.
תמונה ראשונה - מחוץ לחדר המועצה בארמון הדוג'ה
חברי מועצת העשרה ממתינים להיכנס לחדר לדון בנושא טעון - אשמת רצח התלויה נגד בן הדוג'ה - יקופו פוסקארי.
לורדאנו, יריבו המושבע של יקופו, וחברו ברבריגו מופיעים, ומודיעים כי הדוג'ה כבר ממתין בחדר.
חברי המועצה נכנסים אל החדר.
לאחר תקופת גלות מוחזר יקופו מהכלא, הוא מביע את רצונו לראות שוב את עירו האהובה ונציה.
כאשר הוא נקרא לעמוד בפני המועצה ונאמר לו כי ייתכן ויזכה לייחס של רחמים, הוא נתקף בזעם ואומר כי רק שנאה אכזרית מפעפעת בהם.
תמונה שנייה - אולם בארמון
לוקרציה קונטאריני, אשתו של יקופו, שומעת ממשרתותיה כי המשפט נמשך בחדר המועצה.
היא דורשת לראות הדוג'ה באופן מיידי, אך נאמר לה כי מוטב שתתפלל למען חירותו של בעלה.
היא פונה בתחנונים כלפי שמים בבקשה לרחמים.
פיזאנה נכנסת לחדר בדמעות, ומספרת כי המועצה החליטה לשלוח שוב את יקופו לגלות.
לוקרציה פורצת שוב בהתקפת זעם, והסובבות אותה מפצירות בה לבטוח ברחמי האל.
תמונה שלישית - מחוץ לחדר המועצה
חברי המועצה עוזבים, ומכריזים כי הראיות נגד יקופו היו ברורות, וכי החלטתם צודקת והוגנת.
תמונה רביעית - חדרו של הדוג'ה
הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי, נכנס אל החדר מותש, ומתיישב לנוח.
הוא מביע את צערו על מה שאירע לבנו, ואת חוסר יכולתו כאב לעזור לו.
לוקרציה נכנסת לחדר בדמעות, ומנסה להמעיט בערך החלטת המועצה, אך הדוג'ה מזכיר לה את תפקידו ומעמדו כנציג העליון של החוק בוונציה.
בכעסה היא אומרת כי החוק מלא רק בשנאה ונקמה, ודורשת ממנו להשיב לה את בעלה.
הדוג'ה מקונן על סמכויותיו המוגבלות ועל הקונפליקט להיות אבא ושליט בעת ובעונה אחת, בעוד לוקרציה ממשיכה לתבוע ממנו לעזור לה.
דמעותיו של הדוג'ה נוסכות תקווה בלב לוקרציה.
תמונה ראשונה - בית הכלא
יקופו יושב בודד בתאו ומקונן על מר גורלו.
הוא הוזה כי הוא מותקף על ידי הקונדיטייר (שכיר חרב איטלקי) קארמניולה, הוא מתחנן על נפשו ומתעלף.
בעודו הוזה הוא מוצא את לוקרציה בתא, המספרת לו על החלטת המועצה והעונש - המשך הגלות.
היא מנסה להמתיק את הגלולה באומרה כי היא תצטרף אליו בגלות.
הדוג'ה מופיע ומכריז כי למרות שהוא נאלץ לנקוט ביד קשה, הוא עודנו אוהב את בנו.
יקופו נרגע לרגע, אך שוב מוטרד מאביו האומר כי חובתו החוקית מוכרחה לגבור על אהבתו הרבה לבנו.
לורדאנו מופיע ומכריז באופן רשמי את החלטת המועצה, ומורה להכין את יקופו לשליחה לגלות.
הוא לועג לתחנוני הנוכחים לרחמים, ומורה להוציא את יקופו מתאו.
בטריו המסיים את הסצנה, הדוג'ה, יקופו ולוקרציה מביעים את רגשותיהם המנוגדים הסוערים.
כשיקופו נלקח, הדוג'ה עוזב עם לוקרציה.
תמונה שנייה - חדר המועצה
לורנצאנו נחוש בדעתו כי אין יקופו ראוי לרחמים, וכי לוקרציה והילדים לא יוכלו להצטרף אליו בגלות.
הדוג'ה מבכה שוב את מצבו חסר האונים, כאשר הוא נאלץ להעדיף את תפקידו לפני רחמיו לבנו.
לוקרציה נכנסת עם שני ילדיה, בעוד יקופו מאמץ אותם אל ליבו היא מתחננת בפני המועצה לרחמים.
תמונה ראשונה - כיכר סן מרקו
קהל נאסף בכיכר, שירה עליזה.
לורדאנו וברבריגו ממתינים לראות את ספינת המשוטים שתוביל את יקופו לגלות.
יקופו מוצא מן הבניין מלווה בלוקרציה ופיזאנה.
הוא מביע את רגשותיו וחמלתו כלפי לוקרציה.
בקטע מקהלתי גרנדיוזי, יקופו, לוקרציה, פיזאנה, לורדאנו, ברבריגו ואנשי ונציה מביעים כל אחד את רגשותיו.
הסצנה מסתיימת כאשר יקופו מובל אל הספינה, בעוד לוקרציה מתעלפת בזרועות פיזאנה.
תמונה שנייה - ארמון הדוג'ה
הדוג'ה מבכה את גורל בנו, ואת גורלו שלו - נותר לבדו לעת זקנה.
ברבריגו מציג בפניו ראיה לחפותו של יקופו, אך לוקרציה נכנסת ומודיעה כי יקופו מת.
כאשר היא עוזבת, משרת מכריז על רצון מועצת העשרה להפגש עם הדוג'ה.
לורדאנו, דובר המועצה, מודיע לדוג'ה את החלטת המועצה כי בעקבות גילו המבוגר עליו לוותר על תפקידו כדוג'ה.
הדוג'ה הזועם עושה שמות בדקורציית החדר, ודורש לראות את לוקרציה.
כאשר לוקרציה נכנסת ופונה אליו בתואר המקובל: "נסיך", הוא זועק: "נסיך?
הפעמון בכנסיית סן מרקו מודיע על בחירת הדוג'ה החדש, ופרנצ'סקו מבין כי אכן הסוף הגיע.
הפעמון מצלצל שוב כאשר פרנצ'סקו נופל מת, ולורדאנו מכריז: "באתי על שכרי!".
שני גברים וחצי היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה לראשונה ברשת CBS ב-22 בספטמבר 2003 והסתיימה ב-19 בפברואר 2015 אחרי 12 עונות.
עלילת הסדרה מתמקדת בצ'ארלי הארפר (צ'ארלי שין), רווק בודד שמנהל אורח חיים נהנתני הנקטע כאשר אחיו אלן (ג'ון קראייר) מתגרש ועובר לגור עמו יחד עם בנו ג'ייק (אנגוס ט.
הסדרה הופקה במשך שמונה עונות, אולם במהלך 2011 החליטה רשת CBS לסיים את הפקת העונה השמינית של הסדרה לאחר 16 פרקים בלבד עקב מצבו הבלתי יציב של שין.
שין פוטר לבסוף מצוות התוכנית ב-7 במרץ 2011. פרק הבכורה של העונה התשיעית שודר ב-19 בספטמבר 2011, כאשר אשטון קוצ'ר נכנס בתפקיד חדש לסדרה ומגלם את וולדן שמידט, בחור עשיר עם לב שבור שניצל על ידי אלן לאחר ניסיון התאבדות כושל, בעקבות גירושיו.
הוא קונה את הבית של צ'ארלי (שנדרס למוות על ידי רכבת לאחר שרוז דחפה אותו אל הפסים) אותו ירש אלן, לאחר שאלן לא עמד בתשלומי המשכנתא הגבוהים, ובפרק השני אלן מבקש ממנו לשהות אצלו בבית למשך מספר ימים, וכך התחילה העונה התשיעית.
באוקטובר 2014, עלתה העונה ה-12 של הסדרה, שאושרה כי תהיה העונה האחרונה של הסדרה.
ב-19 בפברואר 2015 שודר הפרק האחרון בסדרה.
בישראל, הסדרה שודרה במקור ב-yes Comedy, וכיום משודרת בשידורים חוזרים בהוט קומדי ובאמזון פריים וידאו.
צ'ארלי הארפר הוא רווק הולל המצויד במיטב הקלישאות: בית על החוף, מרצדס מפוארת, ונשים כמו גרביים, הוא עובד כמלחין ג'ינגלים לפרסומות ונהנה מהחיים.
אחיו אלן נשוי לג'ודית (מרין הינקל) מרובע ולחוץ שמוצא את עצמו יום אחד עומד בפני גירושים ועובר עם הבן שלו ג'ייק (שמעריץ את הדוד שלו) לגור עם אחיו.
הסיטואציות הקומיות נובעות מהתנגשות העולמות והערכים של האחים – האח השמרן והמגונן על בנו מול הרווק המשתולל והמשתרלל.
בין הדמויות בסדרה: אמם האנוכית והמפלצתית אוולין, ג'ודית, אשתו לשעבר של אלן, מנהלת משק הבית ברטה, ורוז, סטוץ לשעבר של צ'ארלי וכעת שכנה שלו המנסה להשתחל בחזרה לחייו.
צ'ארלס "צ'ארלי" פרנסיס הארפר (צ'ארלי שין) (עונות 1–8): אחיו הבכור של אלן, רווק, נהנתן, אלכוהוליסט, אשר יוצר ג'ינגלים למחייתו.
צ'ארלי הוא גם דודו של ג'ייק, בנו של אלן.
צ'ארלי הוא אדם עשיר ויש לו בית במאליבו שבקליפורניה.
בדרך כלל הוא משקר ומרמה נשים בשביל להשיג סטוצים ויש גם מספר בנות שניסו להרוג אותו במהלך הסדרה, אך למרות זאת היו לו גם מספר מערכות יחסים רציניות שכמעט הגיעו לחתונה - ביניהן מיה (עונה 3) וצ'לסי (עונות 6-7).
צ'ארלי הוא אדם ציני ואגואיסט ברובו ולרוב גם חסר רגישות אך לעיתים מתגבר על מחסומים אלו.
כמו כן, הוא גם מכור להימורים.
בתחילת הסדרה, צ'ארלי מכניס את אלן לתוך ביתו לאחר שהתגרש מאשתו ג'ודית ולאחר מכן מתחרט על כך ויורד עליו רבות, אם כי היו פעמים שהצליח להראות לו גם מעט חמלה.
צ'ארלי לא סובל את אימו - אוולין, אשר מערכת היחסים ביניהם שנויה במחלוקת.
צ'ארלי מאוד אובססיבי לכל הנוגע ליחסי מין, וכמעט בכל פרק מעורב בכאלו.
בסיום עונה 8 הוא נסע עם רוז לפריז שבצרפת והתחתן איתה, לאחר שהבין כי היא האחת בשבילו.
לאחר שבגד בה, היא דחפה אותו אל מסילת הרכבת התחתית בפריז והוא נדרס למוות.
בבכורת עונה 9 התקיימה הלווייתו (עקב פיטוריו של השחקן מהסדרה בגלל סכסוך בינו לבין יוצר הסדרה צ'אק לורי והתנהגות לא ראויה).
בפרק הסיום (עונה 12) התברר שהוא לא באמת מת כאשר נדחף אל מסילת הרכבת אלא נלקח על ידי רוז בחזרה לארצות הברית שם היא החזיקה בו כבן ערובה במרתף ביתה, עד שהצליח לברוח לאחר כ-4 שנים.
לאחר שגילה כי ביתו נלקח ממנו, הוא היה עצבני ואיים על וולדן (בעל הבית החדש) ואלן.
בזכות פיצויים שקיבל מהקריירה שלו על סך 2.5 מיליון דולר, צ'ארלי החליט לשלם פיצויים למספר נשים מעברו, וגם לג'ייק, ג'ני (בתו) וברטה (עוזרת הבית שלו).
כאשר הגיע לפתח ביתו, נפל עליו פסנתר מידי הליקופטר, מה שגרם למותו.
אלן ג'רום הארפר (ג'ון קראייר): אחיו הצעיר של צ'ארלי ואביו של ג'ייק ובהמשך גם לואיס (בנו המאומץ מוולדן).
לא נאהב בדרך כלל על ידי רוב הדמויות כמו צ'ארלי, ברטה וג'ודית.
אלן הוא חסר ביטחון עצמי ומתקשה למצוא אהבה חדשה אחרי שהתגרש מאשתו הראשונה ג'ודית ומאשתו השנייה קנדי וחווה הרבה בעיות עם בנו המתבגר ג'ייק.
הוא מתארס בסוף הסדרה לחברתו לינדזי, אך הם לא נשואים.
אלן לא מרוויח הרבה כסף מעבודתו ונאלץ לשלם מזונות לג'ודית, הוא קמצן מאוד, קונה חיקויים של מותגים, נוהג לרוץ לשירותים כשהחשבון מגיע לשולחן או לטעון ש"שכח את הארנק בבית" מה שמאלץ את שאר האנשים לשלם עליו.
אלן רווק לאורך רוב הסדרה ולאורך כל העונות יש בדיחות רבות על כך שהוא מאונן באופן אובססיבי.
לעיתים אלן מייצג את עצמו כאדם בעל אופי נשי.
בהמשך הסדרה, לאחר פטירתו של צ'ארלי, הוא מכיר את וולדן והם נהיים חברים טובים, עד כדי כך שהם חיים יחד, מתחתנים, מאמצים ילד (לואיס), ואפילו מתגרשים בסוף הסדרה אך ממשיכים להיות חברים.
ג'ייקוב "ג'ייק" דייוויד הארפר (אנגוס ט.
ג'ונס) (עונות 1–10): בנם של אלן וג'ודית, אינו חכם במיוחד ומקבל ציונים נמוכים בבית הספר, מהעונה ה-9 נוהג לעשן הרבה סמים.
בתחילת הסדרה נראה כי הוא מעריץ את אורח החיים של צ'ארלי אך לאחר מותו הוא אומר כי הוא רוצה להתחתן ולהביא ילדים לעולם ולא לחיות כמו צ'ארלי שלטענתו היה מאוד בודד ועצוב.
בסוף עונה 9 מתגייס לצבא ארצות הברית יחד עם חברו אלדרידג', בנה של לינדזי, ומאז הוא לא מופיע הרבה בסדרה.
בהתחלה הוא התגייס כמפעיל מזל"טים, משום שזה "מגניב כמו משחקי וידאו", אך לאחר מספר תאונות עם כלי נשק שלחו אותו לעבוד במטבח והוא הפך בסופו של דבר לטבח של הבסיס שלו.
בסיום עונה 10 ג'ייק מוצב בבסיס של צבא ארצות הברית ביפן ומאז מופיע מעט מאוד בסדרה.
וולדן שמידט (אשטון קוצ'ר) (עונות 9–12): בחור מיליארדר עם לב שבור המופיע בתחילת העונה ה-9 לאחר שאשתו זרקה אותו.
וולדן קונה את ביתו של צ'ארלי ומתגורר שם עם אלן, בעל לב שברירי ונוטה להתאהב בקלות בבחורות, מה שמכשיל את מערכות היחסים שלו עימן.
במשך הזמן הם הופכים לחברים טובים ובעונה 12 הם אף מתחתנים כדי שוולדן יוכל לאמץ ילד משלו (לואיס).
לאחר מכן הם מתגרשים אך ממשיכים בחברותם.
ברטה (קונצ'טה פרל): עוזרת הבית של צ'ארלי ומאוחר יותר של וולדן.
בדרך כלל צינית ומצחיקה, מספרת הרבה בדיחות על חשבון הדמויות, בעיקר ג'ייק ואלן, אשר קוראת לו "זיפי".
ברטה לרוב מתעצלת בעבודתה ומנצלת את בעלי הבית על מנת שהיא לא תצטרך לעבוד.
אוולין הארפר (הולנד טיילור): אימם היהירה של צ'ארלי ואלן וסבתם של ג'ייק וג'ני, שמאז ומעולם השאירה לילדיה צלקות בילדותם.
עובדת למחייתה כמתווכת נדל"ן בלוס אנג'לס שבקליפורניה והייתה נשואה 6 פעמים.
רוז (מלאני לינסקי): שכנתו של צ'ארלי, שלאחר רומן קצר ביניהם לפני תחילת העונה הראשונה, ניתק עימה צ'ארלי את הקשר.
עקב כך רוז מטרידה ועוקבת אחרי צ'ארלי.
רוז מופיעה בכל העונות בתפקיד קבוע למעט עונות 3-4 אשר חיה בלונדון שבבריטניה (מה שלאחר מכן מתגלה כהונאה).
בסיום עונה 8 היא וצ'ארלי נוסעים לפריז שבצרפת, במרווח בין עונה 8 ל-9 נישאו צ'ארלי ורוז בפריז, ולאחר שצ'ארלי בגד בה 3 ימים לאחר החתונה, היא דחפה אותו למסילת רכבת תחתית והוא נדרס למוות.
רוז ממשיכה לעקוב אחרי קרוביו של צ'ארלי גם לאחר מותו, ואפילו יצאה עם וולדן בעונה 10 לזמן קצר.
בשני הפרקים האחרונים של עונה 12 התברר שהיא לא באמת הרגה את צ'ארלי ולמעשה כלאה אותו במרתף העינויים שלה למשך 4 שנים.
ג'ני הארפר (אמבר טמבלין) (עונות 11–12): הבת של צ'ארלי, לסבית.
כמו אביה, את עיקר זמנה היא משקיעה בשתייה ורדיפת נשים.
חולמת להיות שחקנית ואף מתקבלת לאודישן במהלך הסדרה.
ג'ודית מלניק (מרין הינקל): אשתו הראשונה לשעבר של אלן ואימו של ג'ייק שזורקת את אלן מהבית בפרק הראשון.
לא יציבה במיוחד ולרוב בעלת אופי קר וציני.
שיקרה על הפיכתה ללסבית כדי להתגרש מאלן אך בהמשך הסדרה מתחתנת עם הרב.
עקב ניסיון לקיים רומן שני שלה עם אלן שנכשל, הם מביאים ילדה לעולם בטעות (מילי), מבלי ידיעתו של הרב.
ד"ר הרברט "הרב" מלניק (ריאן סטיילס) - בעלה השני של ג'ודית.
אב לבתה של ג'ודית ואביו החורג של ג'ייק.
אספן כפייתי של דגמי רכבות.
הרב תמיד אומר מתוך תמימות דברים עם קונוטציה מינית ברורה מבלי שהוא מבין את המשמעות הכפולה של דבריו או למה כולם צוחקים (השתתף בסדרה מהעונה השנייה עד העונה השנים עשר).
מיה (עמנואלה ואגוייר) - מורה לבלט ואז זמרת.
ארוסתו לשעבר של צ'ארלי, היא עמדה להינשא לו בסוף העונה השלישית אך הם רבו והחתונה בוטלה מכיוון שרצתה שאלן יעזוב את הבית וצ'ארלי לא הסכים לזרוק את אחיו לרחוב (השתתפה בעונות 3, 5 ו-7).
קנדי (אפריל באולבי) - בת 22, חברתו של צ'ארלי, לאחר מכן חברתו ואשתו של אלן בסוף העונה השלישית, ובתחילת העונה הרביעית אלן והיא התגרשו לאחר ארבעה חודשים שנישאו וזכו בחצי מיליון דולר בוגאס והיא נהפכה לאשתו לשעבר וחברתה הטובה ביותר של ג'ודית (השתתפה בעונות 3–4).
ד"ר לינדה פרימן (ג'יין לינץ') - הפסיכיאטרית של ג'ייק, צ'ארלי, אלן וולדן (השתתפה בעונה הראשונה ומהעונה השלישית ואילך).
גורדון (ג'יי.די וולש) - שליח פיצות וחבר טוב של צ'ארלי ואלן, לתקופה מסוימת יצא עם רוז, שהלבישה אותו כמו צ'ארלי והכריחה אותו להתנהג כמוהו (השתתף בעונות 1–3 ומהעונה השישית ואילך).
מיירה מלניק (ג'ודי גריר) - אחותו של הרב ומושא האהבה של צ'ארלי בעונה 4; בעונה 9 השחקנית חוזרת בתור ברידג'ט שמידט, גרושתו של וולדן וממשיכה בעונה 10. בנוסף היא הופכת לנבלית הראשית של העונה התשיעית.