tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיטור המסדר של 7 בנובמבר בדרגת קצין בכיר – מטעם תוניסיה
מסדר ההצטיינות בתרבות של תוניסיה
1995 – Madame Butterfly מאדאם באטרפליי גרסה קולנועית של האופרה של פוצ'יני - בוימה בתוניסיה
הפיק כ-20 פרקי סרטים על נפילת המונרכיות בתחילת המאה ה-20:
2000 – Mémoires d'exil (זיכרונות מגלות)
מיטראן הפיק והנחה תוכניות טלוויזיה רבות כולל Tunis chante et danse (תוניס זרה ורוקדת)
La Mauvaise Vie – 2005 – (החיים הרעים) אוטוביוגרפיה
2013 – La Récréation (ההפסקה) - על שנות כהונתו כשר התרבות
פרדריק לה פלה היה מהנדס צרפתי, שנודע כסוציולוג וכלכלן ועסק בתחומי עבודה סוציאלית ומחקר חברתי.
פרדריק לה פלה נולד לפקיד בבית המכס, שנפטר בגיל צעיר.
דודו של לה פלה לקח אותו אליו לפריז, גידל אותו במשך כעשר שנים, וחשף אותו להשכלה רחבה.
לאחר מות דודו, הוא חזר לבית אמו בנורמנדי, לתנאי חיים צנועים, וסיים את בית הספר התיכון שם.
פרדריק לה פלה המשיך ללימודים גבוהים בשנים 1825–1829 תחילה בבית ספר טכני ולאחר מכן בבית ספר למכרות.
בסיום לימודיו, יצא למסע רגלי בדרום גרמניה ובבלגיה התוודע לאזורי המכרות ותנאי החיים בהם.
ב־1834 מונה ליו"ר הוועדה הקבועה לסטטיסטיקה של מכרות, ועסק בפרסום נתונים סטטיסטיים בנושא המכרות.
בשנת 1840, הוא הפך למהנדס הראשי ופרופסור למטלורגיה בבית הספר למכרות שם מונה למפקח הראשי בשנת 1848.
לה פלה היה בקשר עם פוליטיקאים ותאורטיקאים, והיה פעיל כיועץ פוליטי, במיוחד תחת שלטונו של נפוליאון השלישי, שגם מינה אותו לסנאט, ולתפקיד בכיר ב"לגיון הכבוד הצרפתי".
על עבודתו בענייני המשפחה והעובדים, הוא קיבל עיטור כבוד Montyon prize מהאקדמיה הצרפתית למדעים.
בתחילת דרכו לה פלה היה אתאיסט, אבל בהמשך השתכנע בהדרגה בחשיבות הצורך בדת.
בשנת 1864 פרסם מאמר המגן על הנצרות מפני דרוויניזם וספקנות.
הוא שינה את דתו והשתייך לכנסייה הקתוליות הרומית בשנת 1879, שלוש שנים לפני מותו.
מסע המחקר הראשון באזורי המכרות בדרום גרמניה ובלגיה, שכנע אותו בחשיבות איסוף הנתונים הראשוני על התנאים החברתיים.
בהשפעת הדוקטרינה החברתית הקתולית, וגם באמצעות תצפיותיו המדויקות ו"מחקרי המקרה" שלו על התנאים הכלכליים של מעמד הפועלים, הגיע לה פלה למסקנה כי יחידת הסקר אינה צריכה להיות הפרט אלא המשפחה.
בגישה זאת הוא ביצע את מחקריו המאוחרים יותר באירופה.
בשנים 1846-1833 הוא ביקר בספרד, בלגיה, בריטניה, רוסיה, דנמרק, שוודיה ונורווגיה, אוסטריה, הונגריה וצפון איטליה.
הוא נסע גם ברחבי האימפריה העות'מאנית, וחזר לרוסיה כיועץ של הצאר ניקולאי הראשון בענייני רפורמה במכרות.
בשנת 1855 לה פלה, בעבודתו העיקרית "Ouvriers européens", פיתח את רעיונותיו על הסדר החברתי האידיאלי ועל הרפורמות החברתיות הנדרשות באמצעות ייצוג מונוגרפי של 36 משפחות ממעמד הפועלים.
למעשה לה פליי פיתח צורת מחקר הנקראת כיום - "תצפית משתתפת" בשלב מוקדם כל כך.
בשנת 1855 מונה לה פלה לנציב הכללי של היריד העולמי בפריס שהצליח מאוד.
כעבור שנה הוא ויתר על כיסאו בסנאט, והתמסר כולו ללימודיו ולפרויקט הרפורמה החברתית.
ב-1857 ייסד את "האגודה הבינלאומית לחקר הכלכלה החברתית" והיה מזכירה הכללי עד מותו.
כתב העת של החברה, לה Réforme Sociale, שנוסדה בשנת 1881, מתפרסם מדי שבועיים.
מצד אחד, החברה פרסמה מונוגרפיות מחקריות, ומצד שני התערבה בדיונים בנושאים חברתיים בוערים כגון חניכות או עבודת נשים.
ביצירותיו, לה פלה יצג גם את האידיאל של חברה פטרנליסטית, שמשפחה גרעינית הייתה התוצר שלה.
הוא השתמש בדימוי של המשפחה כאשר התייחס למעסיקים: כמו ראש משפחה הדואג למשפחתו, כך המעסיק יצטרך לדאוג לרווחתם של עובדיו.
המודל האנגלי של ארגון עובדים עצמאיים התאים לרעיונותיו.
ב־1862 ניהל שוב את הביתן הצרפתי ביריד העולמי בלונדון, ב־1867 שימוש כנציב הכללי של היריד בפריז.
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלו שיטותיו של לה פלה להופיע שוב על במת המחקר המדעי כאשר "ההיסטוריה של המשפחה" הפכה לתחום חדש של עניין במדעי החברה.
בסוף שנות ה-60 בבריטניה, פיטר לאסלט, שעבד בקבוצת קיימברידג לתולדות האוכלוסייה והמבנה החברתי, השתמש בשיטות של לה פלה כדי ללמוד על מבנים משפחתיים מתוך נתוני מפקד המתארים במיוחד את מבנה המשפחה הגרעינית של לה פלה.
בערך באותה תקופה בצרפת, אקדמאים להיסטוריה משפטית שעבדו על המשפט המנהגי היו הראשונים ליישם מחדש את שיטותיה של לה פלה במחקר מדעי.
בתחילת שנות ה-70 הצטרפו מספר גדל והולך של אתנולוגים והיסטוריונים למגמה זו, בעיקר בקרב האנתרופולוגיה ההיסטורית: אנדרה בורגוייר, עמנואל לה רוי לדורי.
בספר משנת 1989, שהפך להפניה לתחום שלו, אתנולוג ז'ורז 'אוגוסטין עיצב מחדש את סיווג סוגי המשפחה של לה פלה.
מספר סוציולוגים גילו מחדש את עבודתו של לה פלה והתגברו על הדעה הכללית שהשקפותיו של לה פלה היו פשוט שמרניות מדי, במיוחד פול לאזרספלד, אנטואן סבוי וברנרד קלורה.}
פרדריק לייטון היה צייר ופסל בריטי.
עבודותיו עוסקות בנושאים מיתולוגיים, קלאסיים ומקראיים, בסגנון אקדמי.
לייטון החל את לימודי האמנות שלו אצל האמן האוסטרי אדוארד וואן שטיינל ובהמשך אצל הצייר האיטלקי ג'ובאני קוסטה.
בגיל 17 הוא פגש את הפילוסופ הגרמני ארתור שופנהאואר בפרנקפורט וצייר את דיוקנו, בגיל 24 עבר לפירנצה שם למד באקדמיה לאמנויות יפות, בין השנים 1855 עד 1859 עבר לפריז שם פגש את ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, אז'ן דלקרואה, ז'אן-בטיסט קאמי קורו, ואת ז'אן-פרנסואה מילה.
קיבל תואר אצולה בריטי, והספיק לאחוז בתואר במשך יום אחד עד למותו.
פרדריק מק'קבין היה אמן אוסטרלי, מורה לאמנות וחבר בולט בתנועת האמנות אסכולת היידלברג, הידועה גם בשם אימפרסיוניזם אוסטרלי.
מק'קבין נולד במלבורן, השלישי מבין שמונה ילדיהם של האופה אלכסנדר מק'קבין (מאיירשייר, סקוטלנד) ואשתו האנגלית אן, לבית מקויליאמס.
מק'קבין התחנך בבית הספר המשותף ווסט מלבורן ובבית הספר סנט פול.
בהמשך עבד זמן מה כפקיד אצל עורך דין, כצייר חובב וכן בעסקי המאפייה של משפחתו.
בזמן שלמד אמנות בגלריה הלאומית של בית הספר לעיצוב של ויקטוריה, פגש את טום רוברטס ולמד בהדרכת יוג'ין פון גרארד.
הוא למד גם באקדמיה לאמנות הוויקטוריאנית והציג שם ב-1876 ושוב בין 1879 ל-1882, ומכר את ציורו הראשון בשנת 1880. בתקופה זו, לאחר מות אביו, הוא הפך לאחראי על ניהול העסק המשפחתי.
בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19, עבודתו של מק'קבין החלה למשוך תשומת לב רבה וזכתה במספר פרסים מהגלריה הלאומית, כולל פרס ראשון בשנת 1883 בתערוכת הסטודנטים השנתית.
באמצע שנות השמונים של המאה ה-19 התרכז יותר בציור הערבות האוסטרליות.
בשנת 1888 הוא הפך למדריך ומאסטר בבית הספר לעיצוב בגלריה הלאומית.
בתפקיד זה לימד מספר סטודנטים שבעצמם הפכו לאמנים אוסטרלים בולטים, ביניהם צ'ארלס קונדר וארתור סטריטון.
מק'קבין הציג ואולי צייר בסטודיו של חברו טום רוברטס בקולינס סנט עד מאי 1888. לבנו, לואי, היה מאוחר יותר סטודיו באותו בניין.
מק'קבין התחתן עם אנני מוריארטי במרץ 1889. נולדו להם שבעה ילדים, מהם בנם לואי מק'קבין הפך לאמן ומנהל הגלריה לאמנות בדרום אוסטרליה בשנים 1936–1950. הנכד, צ'ארלס, הפך גם הוא לאמן.
בשנת 1901 מק'קבין ומשפחתו עברו להר מקדון, והעבירו בית בסגנון אנגלי אל מדרונותיו אותו כינו "פונטנבלו".
בסביבה היפה הזאת בשנת 1904, הוא צייר את "החלוץ" בין יצירות רבות אחרות, וזה המקום היחיד שמק'קבין צייר אי פעם פיות.
הבית שרד את שריפות וניצב היום כעדות לאמן.
בהר מקדון הוא קיבל השראה מהצומח שמסביב, להתנסות בהשפעותיו של האור על הצבע בטבע.
מק'קבין המשיך לצייר בשני העשורים הראשונים של המאה העשרים, אם כי בתחילת מלחמת העולם הראשונה בריאותו התרופפה.
הוא נסע לאנגליה בשנת 1907 וביקר בטסמניה, אך מלבד טיולים קצרים יחסית אלה חי רוב חייו במלבורן.
שם לימד בגלריה הלאומית של בית הספר לאמנות בוויקטוריה, שם כללו תלמידיו את הציירת הילדה ריקס ניקולס והצלמת רות הוליק.
בדאגה לתיעוד החיים באוסטרליה, מק'קבין הפיק מספר נופים גדולים המשקפים את הנושאים המלנכוליים שהיו פופולריים בספרות על יחסי הגומלין של המתנחלים האירופיים עם הנוף.
כמה מעבודות אלה הפכו לאייקונים של אמנות אוסטרלית.
במהלך טיולו הראשון והיחיד באירופה בשנת 1907 זכה מק'קבין לחשיפה ממקור ראשון ליצירותיהם של טרנר והאימפרסיוניסטים הצרפתים, מה שגרם לשינוי באמנותו לעבר עבודות מכחול חופשיות ומופשטות יותר ובצבעים בהירים יותר.
יצירות מתקופה מאוחרת זו, אף על פי שהן לא ידועות כמו הנרטיבים הלאומיים הקודמים שלו, נחשבות בעיני מבקרים רבים לטובות יותר מבחינה אמנותית.
כתב בארי פירס, "מק'קבין היה אחד הציירים האוסטרלים המעטים שמצאו יכולת חזותית מתקדמת עם השנים, כך שכמה מציוריו הגדולים ביותר נעשו בעשר השנים האחרונות לחייו."
בשנת 1912 הוא הפך לחבר המייסד של התאחדות האמנות האוסטרלית.
מק'קבין מת בשנת 1917 מהתקף לב.
ב-1998 נמכר ציורו של מק'קבין "בוש אידיאל" (1893) תמורת 2,312,500 דולר, מחיר שיא עבור ציור אוסטרלי במכירה פומבית.
נחשב לרבים בין הציורים המשובחים ביותר בתולדות האמנות האוסטרלית.
ב-25 בפברואר 2005, יום השנה ה-150 להולדתו, הועלתה בכיכר הפדרציה במלבורן בכורה של "מקובין: ביוגרפיה מוזיקלית" של פרדריק מק'קבין מאת פיטר ברג'ס.
מכתביו של מק'קבין לטום רוברטס, מתקופת 1891–1916, נמצאים בספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
פרדריק לנצ'סטר היה ממציא בריטי, שתרם לפיתוח תעשיית הרכב, תעופה וחקר ביצועים.
פרדריק לנצ'סטר נולד בלואישהאם, שהוא חלק של לונדון למשפחת אדריכל.
במשפחה היו שמונה ילדים, ומספר אחים עבדו בהמשך בחברה Lanchester Motor Company שפרדריק לנצ'סטר הקים.
לאחר שנה המשפחה עברה לברייטון בה פרדריק גדל ולמד בבית הספר.
הוא למד במספר מוסדות להשכלה טכנית, אך בסופו של דבר לא קיבל תעודת גמר.
בשנת 1888 לנצ'סטר התחיל לעבוד במשרד פטנטים ובאותה תקופה קיבל את הפטנט הראשון שלו.
בסוף שנת 1888 פרדריק לנצ'סטר החל לעבוד בחברה לייצור מנועי גז בבירמינגהם.
הוא הציע מספר שיפורים למנועים ורשם פטנט על וסת צנטריפוגלי.
במקביל לעבודה בחברה הוא פתח בית מלאכה קטן בו עשה ניסויים לפיתוחים שונים.
בשנת 1893 פרדריק לנצ'סטר עזב את החברה והחל להיות עצמאי.
באותה שנה הוא בנה מנוע שהעבד על בנזין.
בשנת 1896 מכונית שהוא בנה עברה את הבדיקות הראשונות.
המכונית כללה גלגלי שיניים אפיציקליים, הייתה מותאמת ל-3 אנשים והייתה מגיעה ל-50 קמ"ש.
בשנת 1900 המכונית השתתפה במרות ל-1000 מייל וסיימה אותו עם תקלה בודדת בלבד.
בשנת 1905 הוא קיבל פטנט על מאייד.
בשנת 1901 הוקמה חברה Lanchester Engine Company שמטרתה היה לייצר מכוניות ולמכור אותם לציבור הרחב.
עד לשנת 1904 החברה מכרה 350 מכוניות ואז הכריזה על פשיטת רגל.
תוך זמן קצר הוקמה Lanchester Motor Company שיצרה מכוניות במשך שנים רבות.
מכונית אחרונה בייצור החברה נוצרה בשנת 1956.
בשנת 1909 לנצ'סטר הצטרף ל־Daimler Company כיועץ.
בשנת 1904 הוא התקין את המנוע שפיתח על סירה ובכך בנה סירת מנוע הראשונה בבריטניה.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה, לנצ'סטר החל להתעניין בחקר ביצועים.
בשנת 1916 הוא פרסם את ספרו Aircraft in Warfare: the Dawn of the Fourth Arm בו פירט לראשונה את חוקי לנצ'סטר.
בסך הכול לנצ'סטר קיבל כ-400 פטנטים.
על הישגיו בתחומים שונים לנצ'סטר התקבל לחברה המלכותית בשנת 1922 ובשנת 1925 ולחברה המלכותית לחקר תעופה.
הוא קיבל מדליית זהב מאגודות מקצועיות בריטיות.
פרדריק זאותן (בדנית: Frederik Ludvig Bang Zeuthen; 9 בספטמבר 1888, קופנהגן – 24 בפברואר 1959, קופנהגן) היה כלכלן דני.
פרדריק זאותן נולד בקופנהגן למשפחת מתמטיקאי היארונימוס זאותן.
בשנת 1928 זאותן סיים עבודת הדוקטורט בה נותחו תהליכים של קביעת מחירים.
בשנת 1930 הוא מונה לפרופסור לכלכלה באוניברסיטה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1958.
הספר Problems of Monopoly and Economic Warfare שנכתב על ידי זאותן פורסם במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 בלונדון.
בעבודות של זאותן נותחה אסטרטגיה שקיבלה את שמו "אסטרטגיית זאותן".
בשנת 1942 הוא פרסם ספר כלכלה נוסף שתורגם בשנת 1955 לאנגלית תחת השם Economic Theory and Method.
אגודה לסוציו-כלכלה הדנית מעניקה פרס זאותן עבור עבודת תואר שני שהוגשה לפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת קופנהגן.
החל משנת 1996 באוניברסיטה נערכים הרצאות בהזמנת מומחים בולטים בתחום שנקראים "הרצאות זאותן".
החל משנת 2008 הם נערכים כל שנתיים.
פרדריק ז'ורנס הוא דיפלומט צרפתי ומומחה לענייני אסטרטגיה וביטחון המשמש כשגריר צרפת בישראל.
מספטמבר 2019 עד יולי 2023 כיהן כשגריר צרפת בשווייץ ובליכטנשטיין.
ביולי 2023 החליף את אריק דנון כשגריר צרפת בישראל.
פרדריק ז'ורנס הוא בוגר בית הספר הלאומי למינהל (צרפת) ו-Ecole Supérieure de Commerce de Lyon (ESC Lyon) .
וכן מחזיק בתואר בהיסטוריה וגאוגרפיה.
פרדריק ז'ורנס החל את הקריירה הדיפלומטית שלו בניו יורק כמזכיר בנציגות הקבועה של צרפת באו"ם בין השנים 2003–2007, שם היה אחראי על נושאי פירוק הנשק ואי-הפצת נשק גרעיני.
כשחזר לפריז, כיהן כסגן מנהל לעניינים אסטרטגיים במשרד החוץ ואירופה (צרפת) מ-2012 עד 2013. הוא היה אחראי על המסגרת הבין-ממשלתית לשיתוף פעולה וסחר בתחום הלוויינים.
הוא גם היה אחראי על סחורות דו-שימושיות ואבטחה גרעינית.
לאחר מכן הצטרף לוועדה לאנרגיה אטומית (CEA), כמנהל היחסים הבינלאומיים בסבא"א.
בתפקיד זה, הוא פיתח את שיתוף הפעולה המדעי הבינלאומי של ה-CEA, פיקח על המסגרת הבין-ממשלתית לשיתופי פעולה גרעיניים, וניהל משא ומתן רב-צדדי על מדיניות בטיחות וביטחון גרעיניים.
בספטמבר 2016 הצטרף ללשכת ראש הממשלה של צרפת כמנהל העניינים הבינלאומיים, האסטרטגיים והטכנולוגיים של המזכירות הכללית להגנה וביטחון לאומי (SGDSN).
בספטמבר 2019 מונה לשגריר צרפת בשווייץ וליכטנשטיין.
ז'ורנס בזוגיות עם הריסטו מברב.
פרדריק ג'וליוס "פרד" מאייר היה מתאבק יהודי-אמריקאי, זוכה מדליית ארד אולימפית (אנטוורפן 1920) ו-4 פעמים אלוף ארצות הברית בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל כבד (מעל 80 ק"ג).
הוא החל להתאמן בהיאבקות מגיל 9 במועדון העברי בשיקגו.
באולימפיאדת אנטוורפן הוא זכה במדליית ארד בהיאבקות בסגנון חופשי במשקל מעל 80 ק"ג, ביחד עם ארנס נילסון משוודיה, לאחר שהפסיד בשלב חצי הגמר לרוברט רות' משווייץ שזכה במדליית זהב ובקרב על מדליית הארד, הם נאבקו בשני סיבובים של 15 דקות, ללא הכרעה ושתי מדליות ארד הוענקו.
במדליית כסף זכה בן ארצו נאט פנדלטון.
מאייר נפטר בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-12 במרץ 1983.
לוטננט גנרל סר פרדריק אדג'וורת' מורגן, KCB היה קצין בכיר בצבא הבריטי שלחם בשתי מלחמות העולם.
הוא ידוע בעיקר כראש המטה של מפקד בעלות הברית העליון (COSSAC), המתכנן המקורי של מבצע אוברלורד.
כבוגר האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ', מורגן הוצב כלוטננט משנה ברגימנט ארטילריית השדה המלכותית ביולי 1913. בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערבית כקצין ארטילרי זוטר וכקצין מטה.
לאחר מכן שירת שני סיורים ארוכים עם הצבא הבריטי בהודו.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, מורגן הועלה לדרגת בריגדיר וקיבל על עצמו את הפיקוד על קבוצת התמיכה הראשונה, חלק מדיוויזיית השריון הראשונה, אותה הוביל במהלך הקרב על צרפת.
לאחר מכן שירת כבריגדיר מטה (BGS) בקורפוס השני, הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בפברואר 1941 ופיקד גם על דיוויזיית מחוז דבון ומחוז קורנוול וגם על דיוויזיית הרגלים ה-55 (מערב לנקשייר), לפני שהועלה שוב במאי 1942 ללוטננט גנרל כאשר קיבל את הפיקוד על הקורפוס הראשון.
המפקדה שלו סומנה אז ככוח 125, וקיבלה את המשימה להתמודד עם מתקפה גרמנית דרך ספרד לגיברלטר שמעולם לא התרחשה.
במרץ 1943 הוא מונה לרמטכ"ל של מפקד בעלות הברית העליון (מיועד), או COSSAC.
בתור COSSAC הוא ניהל את התכנון של מבצע אוברלורד.
כאשר הגנרל האמריקני דווייט ד' אייזנהאואר הפך למפקד בעלות הברית העליון בתחילת 1944, מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית' הפך לרמטכ"ל במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF), בעוד מורגן הפך לסגן הרמטכ"ל.
לאחר המלחמה שימש מורגן כראש המבצעים של מינהל הסעד והשיקום של האו"ם (UNRRA) בגרמניה עד שתפקידו בגרמניה בוטל לאחר שטען כי אונר"א נחדר על ידי סוכנים סובייטים שביקשו לעורר צרות בקרב עקורים.
ב-1951, מורגן הפך לשולט באנרגיה אטומית, והיה נוכח במבצע הוריקן, ניסויי הנשק האטומי הבריטי הראשונים באיי מונטבלו ב-1952. תפקידו בוטל ב-1954 עם הקמת הרשות לאנרגיה אטומית של בריטניה, אך הוא נשאר כמפקח על נשק גרעיני עד 1956.
פרדריק מורגן נולד בפדוק ווד, קנט, ב-5 בפברואר 1894, והיה בנם הבכור מבין תשעה ילדים של פרדריק בוורלי מורגן, יבואן עצים, ואשתו קלייר אליזבת' (לבית הורוקס).
הוא גדל באחוזת מסקול, פדוק ווד.
הוא החל את לימודיו בהרסטלי, בית ספר פרטי בטונברידג' וולס ב-1902. בגיל צעיר הוחלט שפרדריק יהפוך לקצין בצבא הבריטי, ובשנת 1907 הוא נכנס לקולג' קליפטון, בית ספר שנודע בקשריו עם האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
בקליפטון שיחק רוגבי וקריקט, ושירת בחיל הצוערים של בית הספר, שהפך לחיל הכשרת הקצינים (OTC) ב-1908. כסמל צוער, הוא היה אחד מני רבים שעמדו על המסלול לארמון בקינגהאם להכתרת ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת ב-1911. בסופו של דבר הוא עלה לדרגת לוטננט משנה.
מורגן עבר כראוי את בחינת הכניסה לווליץ', אליה ניגש ב-1912.
מורגן הוסמך כלוטננט משנה ברגימנט ארטילריית השדה המלכותית ב-17 ביולי 1913, והצטרף לסוללה ה-41, הבריגדה ה-42, ארטילרית השדה המלכותית באלדרשוט.
הוא התנדב לשירות בהודו, ובינואר 1914 יצא על ספינת הכוחות של חברת ניווט הקיטור הבריטית-הודית Rewa, והצטרף לסוללה ה-84, חטיבה 11, ארטילריית השדה המלכותית, שהוצבה בג'בלפור.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 יצאה הסוללה של מורגן לחזית המערבית באוקטובר 1914 כחלק מהדיוויזיה השלישית (לאהור).
מורגן נפגע מהחטאה קרובה של תותח 5.9 אינץ' גרמני שהעיף אותו באוויר וקבר אותו במכתש פגז, והוא פונה לבית החולים בבולון עם הלם קרב.
הוא קיבל חופשת מחלה קצרה באנגליה רק כדי להיות נוכח כאשר הגיעה הידיעה למשפחתו שאחיו נהרג בפעולה.
בשובו לחזית, הפך מורגן לשליש (ADC) של בריגדיר אדוארד ספנסר הואר-נייר, מפקד ארטילריה של חטיבת לאהור.
הארטילריה נשארה בחזית המערבית כאשר עיקר הדיוויזיה יצאה למערכה במסופוטמיה.
מכיוון שלקח יותר זמן לאמן ארטילריה מאשר חי"ר, ארטילריה של דיוויזיית לאהור פעלה בתורה כארטילריה של הדיוויזיה הקנדית השנייה, הדיוויזיה הקנדית השלישית, הדיוויזיה האוסטרלית הרביעית ולבסוף הדיוויזיה הקנדית הרביעית עד שהארטילריה שלהן אומנה מספיק כדי להשתלט עליה.
מורגן הפך לקפטן מטה בפברואר 1916, והועלה לדרגת קפטן זמנית במאי 1916. ארטילריה של דיוויזיית לאהור התפרקה באמצע 1917 ומורגן, הועלה לקפטן ב-18 ביולי 1917, והוצב בדיוויזיה ה-42 (מזרח לנקשייר) כקפטן מטה.
ב-15 באוגוסט 1917 הוא נישא למרג'ורי ססיל וייט, בתו של קולונל תומאס דו בדאט וייט מחיל הרפואה של הצבא המלכותי (RAMC).
בני הזוג נפגשו על סיפון ה-Rewa בדרך להודו ב-1914. נישואיהם הולידו שתי בנות ובן.
במהלך מתקפת מאה הימים שהובילה בסופו של דבר לשביתת הנשק עם גרמניה ב-11 בנובמבר 1918, הוא שירת כראש מטה חטיבה של הארטילריה של הדיוויזיה ה-42. במהלך המלחמה מורגן צוין לשבח פעמיים, ב-15 במאי 1917, ושוב ב-5 ביולי 1919.
על סוף המלחמה ותוצאותיה כתב מורגן מאוחר יותר:אז לאנגליה, הביתה והתחלה חדשה.
אין שאלה של לחזור הביתה בניצחון כגיבור כובש.
לא היה מה להראות כלפי חוץ במשך אותן ארבע שנים בצל, שנים של מתח פנימי שלא ניתן היה למצוא להן הקלה שכן אי אפשר היה לתאר את מלוא התחושות של האדם למי שלא השתתף באירועים.
בניגוד לאירוע מאוחר יותר שבו כל הגברים, הנשים ואפילו הילדים הריחו את ניחוח הגיהנום, בשנת 1919 היו מעטים מבין אלה שתפקידם היה לשמור על שריפות הבית שיכלו, אפילו במאמץ מרבי, להבין מה קרה לאלה.
מאיתנו שחזרו, כפופים או שבורים, הזדקנו מעבר לשנים שלנו.
אז היה צריך להבריג את המכסה על הכל ולשאוף לבטל את המחשבה על העבר על ידי התרכזות בחיים הנוכחיים.
הסם הזה מונח בשפע, במיוחד לידיהם של אלה מאיתנו שחייבים לעצב מחדש את הצבא המרוסק בעולם החדש הזה שספיק לו די והותר מצבאות.
בשנת 1919, מורגן התנדב לסיור בן שש שנים בהודו, שם יבלה בסופו של דבר זמן רב בתקופת בין המלחמות, והצטרף לסוללת השדה ה-118, חטיבת השדה ה-26, ב-Deepcut, שם היא התגבשה והתאמנה לשירות ב-Deepcut.
מאוחר יותר באותה שנה עברה החטיבה לתחנתה החדשה בג'האנסי.
לאחר שלוש שנים הוצב מורגן באטוק, שם פיקד על טור התחמושת של הדיוויזיה.
בשנת 1924 הוא קיבל תפקיד של צוות זמני כסגן שליש (DAAG) של הדיוויזיה הראשונה (פשוואר) של מייג'ור-גנרל הרברט יוניאקה ב-Murree.
לאחר מכן, בשנת 1925, הוא הוצב למשך שנה במפקדת פיקוד הצפון של לוטננט-גנרל סר קלוד ג'ייקוב, שם מורגן עזר לתכנן ולכוון תמרונים בקנה מידה גדול.
מורגן חזר לאנגליה ב-1926, וקיבל על עצמו את הפיקוד על הסוללה הכבדה ה-22. מצויד בתערובת של תותחי 9.2 אינץ', תותחי 6 אינץ', תותחי 12 פאונד ותותחי 6 פאונדים, הוא היה אחראי להגנת החוף של ויימות', דורסט.
עדיין קפטן, מורגן קיווה שהצעד הבא שלו בקריירה יהיה ללמוד במכללת הסגל, קמברלי, לאחר שעבר בקושי את בחינת הכניסה.
במקום זאת, הוצע לו מקום במכללת הסגל, Quetta, המחייבת נסיעה חזרה להודו.
חבריו לכיתה של מורגן ב-Quetta מ-1927 ו-1928 כללו את ויליאם סלים, ג'ון קרוקר, קנת' אנדרסון, דייוויד קואן, ג'ורג' אלן ואסי וטומי ברנס.
לאחר סיום הלימודים, מורגן הוצב בסוללת השדה ה-70 בלאקנאו, ולאחר מכן היה קצין מטה ארטילריה במפקדת פיקוד מערבי, בפיקודו של בריגדיר הנרי קרסלק.
כשקרסלק הפך למייג'ור-גנרל, ארטילריה מלכותית, ב-GHQ הודו ב-1931, הוא הביא את מורגן לדלהי כדי לשרת איתו כקצין המטה הכללי שלו.
מורגן, לאחר שלא קיבל קידום בדרגה במשך כמעט 15 שנים, הועלה לבסוף לדרגת מייג'ור ב-22 ביוני 1932 ולדרגת ייצוג של לוטננט קולונל ב-1 בינואר 1934.
ב-28 במאי 1938 הועלה לדרגת קולונל והפך לראש מטה דיוויזיית הרגלים השלישית, שבה פיקד בריגדיר ברנרד מונטגומרי על חטיבת הרגלים ה-8.
הקרב על צרפת ושירות בבריטניה
ב-8 באוגוסט 1939, שבועות ספורים בלבד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, מורגן הועלה לדרגה זמנית של בריגדיר וקיבל את הפיקוד על קבוצת התמיכה הראשונה של מייג'ור-גנרל רוג'ר אוונס דיוויזיית השריון הראשונה.
כאשר קבוצת התמיכה הראשונה נשלחה לצרפת זמן קצר לאחר הפלישה הגרמנית לצרפת באמצע מאי 1940 היא כבר הופשטה משני גדודי ארטילריית שדה ושני גדודי חי"ר.
כתוצאה מכך, פיקודו של מורגן כלל רק כוח של חיל ההנדסה המלכותי וגדוד צבא טריטוריאלי (TA) של ה-Royal Welch Fusiliers, שהיה בתהליך הסבה לגדוד נ"מ/נ"ט וחמוש רק בתותחי נ"ט.
קבוצתו לא הייתה, לפיכך, בעמדה למלא את תפקידה הרגיל בתמיכה בחטיבות השריון של הדיוויזיה ולכן נשלחה לתגבר את דיוויזיית הרגלים ה-51 (היילנד) מדרום לנהר הסום.
במהלך נסיגה מבולבלת רוב קבוצת התמיכה הראשונה נתפסה יחד עם הדיוויזיה ה-51 בסן-ולרי-אן-קו אך השאר, כולל מורגן, ברחו ופונו לאנגליה.
דיוויזיית השריון הראשונה עברה רפורמה לאחר מכן, והפכה לעתודה ניידת בדרום מזרח אנגליה.
היא הוטלה על התקפת נגד של צבא גרמני פולש, וקבוצת התמיכה הראשונה של מורגן קיבלה שני גדודי חי"ר קנדיים למטרה זו.
ב-4 בנובמבר 1940 מורגן מונה לתפקיד בריגדיר המטה (BGS) בקורפוס השני, שבסיסו בנורפוק.
עם זאת, מורגן לא היה שם זמן רב, שכן ב-28 בפברואר 1941 הוא הועלה לדרגת ממלא מקום של מייג'ור-גנרל והחליף את מייג'ור-גנרל צ'ארלס אלפרי בפיקוד על דיוויזיית מחוז דבון וקורנוול, יחידה סטטית שהוקמה עבור הגנת החוף, חסרת ארטילריה, חיילי הנדסה ומפקדה.
הדיוויזיה שירתה בדרום-מערב אנגליה בדבון ובקורנוול תחת הקורפוס השמיני של לוטננט-גנרל הרולד פרנקלין.
הוא היה עם הדיוויזיה שמונה חודשים לפני שמסר למייג'ור-גנרל גודווין מייקלמור ב-30 באוקטובר והחליף את מייג'ור-גנרל ויליאם מורגן בפיקודו על דיוויזיית הרגלים ה-55 (מערב לנקשייר), יחידת צבא טריטוריאלי מהשורה הראשונה המשרתת בגלוסטרשייר בפיקוד דרום.
הדיוויזיה, שעברה לצפון יורקשייר תחת פיקוד צפון באמצע דצמבר, הוצבה על המצבה התחתונה בחודש שלאחר מכן, איבדה חלק ניכר מהארטילריה, חיילי ההנדסה והמפקדה שלה וקיבלה עדיפות נמוכה לציוד מודרני.
ב-28 בפברואר, שנה לאחר שהוגדר כממלא מקום, דרגת המייג'ור-גנרל של מורגן נעשתה זמנית.
עם זאת, הוא לא היה אמור להישאר עם הדיוויזיה זמן רב, שכן ב-14 במאי מורגן העביר את הפיקוד על הדיוויזיה ה-55 למייג'ור-גנרל יו היברט והועלה לדרגת ממלא מקום של לוטננט גנרל וקיבל את הפיקוד על קורפוס המחוז הראשון מלוטננט-גנרל הנרי וילקוקס, שהיה לו אחריות על ההגנה על לינקולנשייר ומזרח יורקשייר.
באוקטובר של אותה שנה הפכה המפקדה שלו למערך נייד, אשר הוגדר מחדש כקורפוס הראשון והוצב תחת הממונה האמריקני שלו, לוטננט גנרל דווייט ד' אייזנהאואר.
ב-12 בנובמבר הועלתה דרגתו הקבועה של מורגן מקולונל למייג'ור-גנרל.
מפקדת הקורפוס הראשון של מורגן הוגדרה מאוחר יותר ככוח 125 וקיבלה את הפיקוד על הדיוויזיות הראשונה של וולטר קלטרבוק והרביעית של ג'ון האוקסוורת', ואת המשימה להתמודד עם מתקפה גרמנית דרך ספרד לגיברלטר.
מבצע זה התברר כמיותר, ושתי הדיוויזיות של מורגן נשלחו לצפון אפריקה, בזמן שהוא הופנה לתכנן את הפלישה לסרדיניה.
עם הזמן המבצע נזנח לטובת פלישת בעלות הברית לסיציליה (מבצע האסקי), שהתרחש ביולי 1943. מפקדת הקורפוס הראשון נשארה בבריטניה כל הזמן, ממוקמת בקמברלנד ליד מארבל ארץ'.
עם זאת, היא צברה ניסיון רב בתכנון מבצעי.
דרגתו של מורגן ללוטננט-גנרל נעשתה זמנית ב-14 במאי 1943, והוא קיבל את תואר עמית מסדר האמבט (CB) ב-2 ביוני.
בוועידת קזבלנקה בינואר 1943, הסכימו הרמטכ"לים המשולבים להקים צוות לתכנון פעולות בצפון מערב אירופה ב-1944. נקבע כי מפקד בעלות הברית העליון יהיה בריטי, והנוהג המקובל היה שהמפקד והרמטכ"ל יהיו בני אותו לאום, ולכן הוחלט למנות קצין בריטי לתפקיד הרמטכ"ל.
מפקד בעלות הברית העליון (מיועד) (COSSAC), עם סגן אמריקאי.
במרץ 1943 הפך מורגן ל-COSSAC.
בריגדיר גנרל ריי בארקר הפך לסגנו האמריקאי.
בתחילה, הצוות של מורגן כלל עוזר, שני משרתים ונהג עם מכונית נטויה ממטה החיל הראשון.
מורגן הקים את המטה שלו בבית נורפוק בכיכר סנט ג'יימס 31. עם זאת, עד אוקטובר 1943, זה היה בבירור קטן מדי לצורכי COSSAC, שדרש מקום לצוות של 320 קצינים ו-600 בעלי דרגות אחרות.
בחודשים נובמבר ודצמבר חלק מהצוות עבר לדרום רוטונדה, מבנה חסין פצצות שהותקן במקור כבסיס נגד פלישה, שהיה מחובר למשרדים השונים באמצעות מנהרת וייטהול.
צוות אחר אוכסן בקניון 80 Pall.
COSSAC אותגרה בתכנון שלושה מבצעים: מבצע קוקאדה, מבצע הטעיה כדי לשמור על הכוחות הגרמניים צמודים לחוף; מבצע רנקין, תוכנית לצעדים שינקטו במקרה של קריסה גרמנית פתאומית; ומבצע אוברלורד, תוכנית להתקפה בקנה מידה מלא על צפון מערב אירופה.
מורגן וצוותו עבדו על תוכנית אוברלורד לאורך יוני והמחצית הראשונה של יולי 1943. הוא הציג אותו לוועדת הרמטכ"לים ב-15 ביולי.
התוכנית קבעה בפירוט את התנאים שבהם ניתן לבצע את התקיפה, את האזור בו תתאפשר נחיתה, ואת האמצעים שבאמצעותם יפותחו תנאי האחיזה ביבשת.
ב-28 ביולי, קבוצה מצוות COSSAC, בראשות בארקר, נסעה לוושינגטון די.
כדי להציג את תוכנית אוברלורד בפני ראשי המטות המשולבים של ארצות הברית, וכדי להתייעץ עם מחלקת המלחמה של ארצות הברית לגבי בסיס הכוחות למבצע ונושאים הקשורים אליו.
כמו כן הוחלפו משימות עם מפקדת כוחות הברית (AFHQ) של גנרל דווייט ד' אייזנהאואר באלג'יר כדי לתאם את תוכניות הפעולה ההתקפית בים התיכון ובצפון מערב אירופה ב-1944. באוקטובר ובנובמבר נסע מורגן לוושינגטון, כדי לדון במבצע עם ראשי המטות המשולבים, כשהוא מלווה רק במייג'ור-גנרל נוויל בראונג'ון ועוזר.
מורגן נפגש עם הגנרל ג'ורג' מרשל, ראש מטה צבא ארצות הברית, שהורה לו להמשיך בתכנון על בסיס שמרשל יהיה מפקד בעלות הברית העליון ומורגן ראש המטה שלו.
מורגן נפגש עם הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט בבית הלבן.
רוזוולט דחה את בקשתו של מורגן לשירותיו של אנתוני ג'וזף דרקסל בידל הבן כדי לסייע בעניינים אזרחיים, וכן הטיל ספק אם ניתן לתת למרשל להיות מפקד בעלות הברית העליון.
בהיותו בארצות הברית ביקר מורגן בשדה הקרב של גטיסבורג ובמחנות האימונים במחנה קאראבל, פורט בנינג, מחנה מקאל ופורט בראג.
הרמטכ"לים המשולבים הסמיכו את מורגן להוציא פקודות בשם מפקד בעלות הברית העליון למפקדי כוחות האוויר, הצי והיבשה, למרות שהם גברו עליו.
בסופו של דבר, הושגו ספינות נחיתה נוספות והפלישה הוגדלה לשביעות רצונה של מונטגומרי, במחיר של עיכוב של חודש וצמצום המבצע בדרום צרפת.
עם זאת, נותרו כל המאפיינים המרכזיים של תוכניתו של מורגן; הבחירה בנורמנדי כאזור התקיפה, השימוש בנמלי מאלברי, פריסת כוחות אמריקאים מימין ובריטים משמאל, שימוש בכוחות מוטסים לכיסוי האגפים, וצורה כלשהי של פעולת הסחה בדרום צרפת.
כאשר אייזנהאואר מונה למפקד העליון של בעלות הברית בינואר 1944 צוות COSSAC נקלט ב-SHAEF.
אייזנהאואר הביא את ראש המטה שלו ל-AFHQ, מייג'ור גנרל וולטר בדל סמית', והעביר את המפקדה לבושי פארק.
למורגן הוצע הפיקוד על הקורפוס ה-13 באיטליה אך סירב לטובת הפיכתו לאחד משלושת סגניו של סמית'.
תחומי האחריות שלו כיסו מודיעין ותפעול.
מורגן ריכז את העבודה של חטיבות SHAEF שונות ומילא את מקומו של בדל סמית' כשהוא נעדר.
מורגן גם נקרא מדי פעם להתמודד עם מונטגומרי, שיחסיו המקצועיים כסגן הרמטכ"ל היו דומים לזה שלפני המלחמה כאשר מונטגומרי היה מפקד חטיבה.
באחת הפעמים זומן מורגן למשרדו של סמית' כדי למצוא אותו לבן מזעם מול מקלט טלפון.
"זה הפילדמרשל המחורבן שלך בצד השני של זה," הסביר סמית'.
"אני לא יכול לדבר איתו יותר.
עכשיו אתה ממשיך." "ככל שהמערכה התקדמה", כתב מורגן מאוחר יותר, "היה קשה יותר עבורנו הבריטים ב-SHAEF לספק הסבר, כפי שנדרשנו לעשות ללא הרף, על הגישה וההתנהגות של השלטונות הבריטיים, כפי שהודגם על ידי נציג נבחר שלהם בשטח".
קצינים בריטים בכירים ב-SHAEF, בעיקר מורגן, קנת סטרונג וג'וק וויטלי נשארו נאמנים לאייזנהאואר.
זה השפיע על הקריירה שלהם לאחר המלחמה, כאשר מונטגומרי הפך לראש המטה הכללי הקיסרי (CIGS).
לאחר המלחמה תיאר סמית' את מורגן כאלטר אגו הבריטי שלו, "אדם שלא הייתי מוותר עליו ברצון".
מורגן שימש בתפקיד זה עד ש-HAEF פורק ביוני 1945. הוא קיבל את תואר אביר מפקד מסדר האמבט (KCB) באוגוסט 1944 "בהכרה בשירותים המכובדים בקשר לפלישה לנורמנדי".
ממשלת ארצות הברית העניקה לו את לגיון הכבוד באפריל 1945, ואת מדליית השירות המצוין בשנת 1948 על שירותיו.
בספטמבר 1945 מורגן הפך לראש המבצעים של מינהל הסעד והשיקום של האו"ם (UNRRA) בגרמניה.
הוא יישם את מרצו וכישורי התכנון שלו בבעיה של מתן סיוע למיליוני פליטים ועקורים באירופה בעקבות המלחמה.
עם זאת, הוא התאכזב מאונרר"א בהאמינו שהוא מנוצל לרעה על ידי ארגונים מרושעים.
בתפקידו היה מורגן אחראי על ניהול מחנות עקורים יהודים בגרמניה.
תקרית מתוקשרת התרחשה ב-29 במרץ 1946 כאשר שוטרים גרמנים נכנסו למחנה עקורים יהודי בשטוטגרט מבלי ליידע את אונרר"א או לרשויות הצבאיות; כאשר העקורים צעקו בזעם על המשטרה, קצין גרמני ירה למוות באחד מהם, ניצול מחנה ריכוז יהודי.
מנהל מחוז מקומי של אונרר"א זעם ורצה "להזהיר" את הגרמנים; עם זאת, מורגן כעס על התראה זו וביטל את הוראת הכפוף שלו, ואילץ את מנהל המחוז להתפטר.
הממונה על מורגן, מנכ"ל אונרר"א פיורלו לה גוארדיה, לאחר ששמע על התקרית, גינה את הירי בשטוטגרט כ"ברוטלי, אכזרי, פחדן", הכריע את מורגן ודחף לאסור על משטרת גרמניה להיכנס בחופשיות למחנות עקורים, אשר יושם כהלכה על ידי רשויות הצבא.
מורגן דחף להחזיר את העקורים בחזרה למדינות מולדתם ההרוסות.
עם זאת, כאנטי-קומוניסט, הוא התבטא בגלוי נגד החזרת משתפי פעולה לשעבר עם הנאצים שלחמו נגד הסובייטים.
בינואר 1946 יצר מורגן סערה בטענה במסיבת עיתונאים שיש "ארגון יהודי סודי" המנסה לאפשר "יציאה" של יהודים מאירופה לארץ ישראל.
מורגן הצהיר כי היה עד ל"יציאת יהודים מפולין ברכבות רוסיות במסלול רגיל מלודז' לברלין.
כולם היו לבושים היטב, ניזונים היטב, בריאים והיו להם כיסים בולטים עם כסף.
כולם סיפרו את אותו סיפור מונוטוני.
סיפור של איומים, פוגרומים וזוועות בפולין כסיבה לעזיבתם".
מורגן טען שעד סוף 1946 יהיו בגרמניה 300,000 עד 500,000 יהודים שיהוו את "הזרעים של מלחמת העולם השלישית".
אחד הכתבים ציטט את מורגן שהעיר כי "נראה שהיהודים ארגנו תוכנית המאפשרת להם להפוך למעצמה עולמית - כוח חלש מבחינה מספרית, אבל כזה שיהיה לו כוח יוצר להשיג את מה שהם רוצים".
הצהרותיו של מורגן עוררו סערה בעיתונות, שהציגה אותן כאנטישמיות וחסרות טעם.
חיים ויצמן, מנהיג ההסתדרות הציונית העולמית, כינה את הצהרתו של מורגן "אנטישמית באופן מורגש".
מועצת הצירים של יהודי בריטניה פרסמה הצהרה שאמרה כי "ההתייחסויות של הגנרל מורגן ל"מזימה יהודית" להפוך ל"כוח עולמי" שמגיעה על גבי הראיות של נירנברג להשמדת כמעט 6,000,000 יהודים על ידי הנאצים.
בוג גרוטסקי, אבל מאוד לא צדקה ולא ראוי כשהוא מגיע מראש ארגון שמטרתו להביא נחמה לקורבנות הסובלים מהברבריות הנאצית".
אונרר"א ציפתה שמורגן יציע את התפטרותו אך הוא לא עשה זאת.
חבריו של מורגן ערבו לו.
מגזין טיים דיווח אז כי: "משקיפים כאן...
בטוחים בכנותו של [מורגן] ויודעים שלא הייתה לו כוונה להזין את אש התעמולה האנטישמית." כתב טען כי מורגן ביצע "תצפיות סתמיות על סמך מה שראה...
אבל ההערות השנויות במחלוקת הוצאו מהקשרם והורכבו על ידי כתבים." כאשר נכשל הניסיון הראשון של מורגן להבהיר את עמדתו "מחוץ לפרוטוקול" והוא הודח, מורגן טס לוושינגטון כדי להיפגש עם המנהל הכללי של אונרר"א, הרברט ה.
להמן, ושכנע את להמן להחזירו לתפקידו.
שישה חודשים לאחר מכן מורגן שוב היה בחדשות, הפעם בטענה שארגוני אונרר"א שימשו כסות על ידי סוכנים סובייטים כדי לעורר צרות בקרב עקורים.
הפעם מעמדו של מורגן בגרמניה בוטל על ידי מנכ"ל אונרר"א החדש פיורלו לה גוארדיה.
בזיכרונותיו עמד מורגן על טענותיו בטענה שהן מבוססות על מודיעין צבאי.
מורגן כתב שהוא הצליח לגלות כיצד אונרר"א עבר מניפולציות כדי לקדם "מסע תוקפנות ציוני" בשיתוף פעולה רוסי.
על פי המוזיאון להנצחת השואה בארצות הברית, "ההצהרה של מורגן שיקפה גם קשרים בין יהודים ל"בולשביזם", ובו בזמן החווה לעבר פוליטיקה עתידית של המלחמה הקרה.
ואכן, המשטר הנאצי השווה לעיתים קרובות את הפוליטיקה היהודית עם איום קומוניסטי, בהתבסס על אנטישמיות סטריאוטיפים של היהודים כחלק מקונספירציה להשגת שליטה עולמית".
מורגן מונה לקולונל מפקד של רגימנט הארטילריה המלכותית מ-24 ביוני 1948 עד 24 ביוני 1958 ב-1951, הוא החליף את לורד פורטל כמפקח על אנרגיה אטומית.
התפקיד נוצר בינואר 1946 כ"מבקר ייצור, אנרגיה אטומית" כאשר משרד האספקה קיבל על עצמו את האחריות לנשק גרעיני.
לתפקיד, שתארו שונה ל"מבקר אנרגיה אטומית" ב-1950, לא היו תנאי התייחסות כתובים, אך נשא אחריות רחבה על תיאום כל ההיבטים של ייצור נשק גרעיני.
למרות שהוא נמצא במשרד האספקה, למבקר הייתה גישה ישירה לראש הממשלה; עם זאת, פורטל מימש זאת לעיתים רחוקות.
הדעה הרווחת הייתה שמורגן, שהיה, במילותיה של מרגרט גוינג, "חביב אך לא מתאים למשימה", מונה בטעות, לאחר שהתבלבלו עם הגנרל סר ויליאם מורגן.
זה האחרון הרשים מאוד את ראש הממשלה קלמנט אטלי כחבר צבא במשלחת המטה המשותפת לארצות הברית בין השנים 1947 ל-1950. מורגן, לפיכך, הסתמך במידה רבה על הכפופים העיקריים שלו, סר ג'ון קוקרופט, ויליאם פני וכריסטופר הינטון.
בתפקידו כמבקר אנרגיה אטומית, מורגן נכח במבצע הוריקן, ניסויי הנשק האטומי הבריטי הראשונים באיי מונטבלו באוקטובר 1952. תפקידו הצטמצם בהדרגה לדמות בלבד, כאשר סמכותו הוחלפה ברובה על ידי מועצת האנרגיה האטומית, שבראשה עמד לורד שרוול, ובוטלה ב-1954 עם הקמת הרשות לאנרגיה אטומית בבריטניה.
לאחר מכן הפך מורגן לאחראי השליטה בנשק גרעיני.
אף על פי כן, הוא עדיין היה דמות חשובה בדחיפה לנשק עם תפוקה גבוהה יותר.
הוא לחץ לניסוי נשק הביקוע המוגבר במבוק הירוק במהלך מבצע פסיפס.
זה הביא לכך ש-Mosaic הפך לסדרה של שני מבחנים, למרות שלא ניתן היה להפוך את Green Bamboo לזמין בזמן.
מכלול במבוק ירוק נלקח לאחר מכן לאי חג המולד לצורך מבצע גראפל, אך נמחק מסדרת הניסויים כדי לחסוך כסף.
מורגן גם סייע להעמיד את התביעה לפיתוח פצצת מימן על בסיס מבצעי.
מורגן פרש לגמלאות ב-1956, למרות שהוא נשאר קולונל מפקד הארטילריה המלכותית עד 1958. הוא פרסם את זיכרונותיו, בשם "שלום ומלחמה: חיי חייל" ב-1961. הוא מת בבית החולים מאונט ורנון ב-19 במרץ 1967, בגיל 73.
פרדריק ויליאם מלקי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת אורגון.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן פעמיים כחבר הסנאט של ארצות הברית, ובסך הכול החזיק במשרה 81 ימים בלבד – מהתקופות הקצרות ביותר בתולדות הסנאט.
קודם לכן כיהן כחבר מועצת העיר פורטלנד ואף שימש כנשיאה, ובהמשך היה יו"ר ועדת המיסים המדינתית ויו"ר הנמל הציבורי של פורטלנד.
דודו היה ג'וזף דולף, גם הוא סנאטור מאורגון.
מלקי נולד ב-6 בינואר 1874 בפורטלנד שבאורגון, למרי א.
(לבית פורטר) ולמריון פרנסיס מלקי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של העיר וב־1892 החל ללמוד באוניברסיטת אורגון שביוג'ין.
בשנת 1896 השלים לימודי משפטים, וב־1898 התקבל ללשכת עורכי הדין של אורגון.
לאחר מכן פתח משרד לעריכת דין בפורטלנד.
בשנת 1899 השלים תואר נוסף בבית הספר למשפטים של ניו יורק.
ב־1900 נבחר למועצת העיר פורטלנד, וכיהן בה עד 1902. בשנת 1901 היה לנשיא המועצה.
בין השנים 1905–1906 שימש יו"ר ועדת המיסים של מדינת אורגון.
ב־6 בנובמבר 1906 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ון היפל מיטשל שנפטר.
מלקי היה בין הסנאטורים הראשונים שנבחרו באורגון בבחירה ישירה של הציבור, על פי חוק מדינתי שקדם להתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
הוא כיהן מ־23 בינואר 1907 ועד 4 במרץ 1907, ולא התמודד להמשך כהונה.
בשנים 1911–1916 שימש כיו"ר הנמל הציבורי של פורטלנד.
ב־5 בנובמבר 1918 נבחר שוב לסנאט כדי למלא את כהונתו של הסנאטור הארי ליין שנפטר.
הוא החליף את צ'ארלס מקנרי, שמונה באופן זמני וזכה בבחירות לכהונה מלאה שהחלה בינואר 1919. מלקי כיהן מה־6 בנובמבר 1918 עד 17 בדצמבר 1918, אז התפטר כדי לאפשר למקנרי להיכנס מוקדם לתפקיד ולקבל יתרון בוותק.
לאחר סיום כהונתו השנייה שב לעסוק בעריכת דין בפורטלנד.
בין השנים 1921–1924 כיהן כיו"ר ועדת הפיקוח והשימור על המיסים של מחוז מולטנומה.
מלקי נפטר בפורטלנד ב־5 במאי 1924, בגיל 50. הוא נקבר בבית העלמין River View Cemetery בעיר.
פרדריק אמונס טרמן היה פרופסור אמריקאי ומנהל אקדמי.
הוא שימש כדקאן בית הספר להנדסה באוניברסיטת סטנפורד בין השנים 1944 ל-1958 וכרקטור בין השנים 1955 ל-1965. הוא זכה להכרה נרחבת (יחד עם ויליאם שוקלי) כאבי עמק הסיליקון.
בשנת 1951 הוא הוביל את הקמתו של פארק התעשייה סטנפורד (כיום Stanford Research Park), במסגרתו השכירה האוניברסיטה חלקים מאדמותיה לחברות היי-טק.
חברות כמו וריאן אסושיאייטס, היולט-פקארד, איסטמן קודאק, ג'נרל אלקטריק ולוקהיד קורפוריישן עברו לפארק התעשייה סטנפורד והפכו את אזור חצי האי המרכזי למוקד של חדשנות, שבסופו של דבר נודע כעמק הסיליקון.
טרמן נולד ללואיס טרמן ואנה בל מינטון טרמן ב-7 ביוני 1900 באינדיאנה, ארצות הברית אביו, לואיס טרמן, היה אאוגניק ופסיכולוג שחקר ילדים מחוננים והפיץ את מבחן ה-IQ בארצות הברית כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
אמו למדה בסנטרל נורמל קולג' ולימדה אנגלית בבית ספר סמוך.
בשנת 1895 היא פגשה את לואיס טרמן בבית הספר, והקשר ביניהם התפתח במהלך השנים עד שנישאו ב-15 בספטמבר 1899. לאחר מכן לואיס המשיך את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה ובאוניברסיטת קלארק.
בגיל 10 הגיע טרמן לאוניברסיטת סטנפורד כאשר אביו הצטרף לפקולטה לפסיכולוגיה.
כילד, התחביב האהוב עליו היה רדיו חובבים.
טרמן השלים את התואר הראשון שלו בכימיה ואת התואר השני שלו בהנדסת חשמל באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר מכן הוא קיבל תואר דוקטור (ScD) בהנדסת חשמל מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1924, שם יועצו האקדמי היה וניבר בוש, שהציע לראשונה את הרעיון שהוביל להקמת הקרן הלאומית למדע (NSF).
טרמן חזר לסטנפורד בשנת 1925 כחבר בפקולטה להנדסה.
בין השנים 1925 ל-1941 תכנן טרמן מסלול לימודים ומחקר באלקטרוניקה בסטנפורד שהתמקד בעבודה עם שפופרות ואקום, מעגלים חשמליים וכלים מדעיים.
טרמן קיבל קביעות באוניברסיטה לאחר שהנהלת סטנפורד הסכימה להשוות את הצעת הקביעות שלו באוניברסיטת קורנל.
הוא גייס את צ'ארלס ליטון וקארל ספאנגנברג, שהיה תלמידו של ויליאם ליטל אווריט.
יחד הם הקימו מעבדה לשפופרות ואקום.
טרמן גם חיבר את הספר "Radio Engineering" (המהדורה הראשונה יצאה ב־1932; מהדורה שנייה ומשופרת ב-1937. מהדורה שלישית ב־1947 שכללה טכנולוגיות חדשות ממלחמת העולם השנייה; ומהדורה רביעית ב־1955 תחת שם חדש: Electronic and" Radio Engineering") – שנחשב לאחד הספרים החשובים ביותר בתחום ההנדסה האלקטרונית, ועדיין נחשב לספר עיון איכותי בנושא.
בין תלמידיו של טרמן בסטנפורד נמנו אוסוולד גאריסון וילארד הבן, האחים ראסל וסיגורד וריאן, וכן ויליאם היולט ודייוויד פקארד.
טרמן עודד את תלמידיו להקים חברות משלהם ואף השקיע אישית ברבות מהן, מה שהוביל להקמת חברות כמו Litton Industries, Varian Associates ו-Hewlett-Packard.
בשנת 1941 כיהן טרמן כנשיא המכון למהנדסי רדיו (Institute of Radio Engineers).
במהלך מלחמת העולם השנייה, טרמן עמד בראש צוות של יותר מ-850 איש במעבדת המחקר לרדיו באוניברסיטת הרווארד.
ארגון זה היה אחראי על פיתוח משבשי רדיו עבור בעלות הברית לחסימת מכ"ם של האויב, מקלטים מתכווננים לגילוי אותות מכ"ם, ורצועות אלומיניום ("מוץ, חלון") כדי לייצר השתקפויות כוזבות על מקלטי מכ"ם של האויב.
אמצעים נגדיים אלה הפחיתו באופן משמעותי את היעילות של אש נ"מ מונחית מכ"ם.
פארק המחקר סטנפורד ועמק הסיליקון
לאחר המלחמה, טרמן חזר לסטנפורד ומונה לדקאן בית הספר להנדסה.
בשנת 1945 היה לו השפעה רבה על הקמת מעבדה לחקר מיקרוגל בבית הספר למדעי הפיזיקה של סטנפורד.
בשנת 1951 הוא הוביל את הקמת פארק התעשייה סטנפורד (כיום פארק המחקר של סטנפורד), שבמסגרתו האוניברסיטה החכירה חלקים מאדמתה לחברות היי-טק.
חברות כמו וריאן אסושיאייטס, היולט-פקארד, איסטמן קודאק, ג'נרל אלקטריק ולוקהיד קורפוריישן עברו לפארק התעשייה סטנפורד והפכו את אזור חצי האי המרכזי למוקד של חדשנות שנודע בסופו של דבר כעמק הסיליקון.
הוא כיהן כרקטור בסטנפורד בין השנים 1955 ל-1965. במהלך כהונתו, טרמן הרחיב משמעותית את המחלקות למדע, סטטיסטיקה והנדסה במטרה לזכות במענקי מחקר ממשרד ההגנה.
מענקים אלה, בנוסף להכנסות שנבעו ממחקרים, סייעו להכניס את סטנפורד לשורות מוסדות החינוך המובילים בעולם, וכן עודדו את צמיחת עמק הסיליקון.
מאמציו של טרמן ליצור קשר הדדי בין סטנפורד לחברות הטכנולוגיה באזור שמסביב תרמו משמעותית גם הם לצמיחה זו.
בהתייחסו למאמץ זה, אמר טרמן:
בשנת 1964, טרמן הפך לחבר מייסד של האקדמיה הלאומית להנדסה.
בשנת 1966 מילא טרמן תפקיד מרכזי בסיוע לממשלת פארק צ'ונג הי להקים את המכון המתקדם למדע של קוריאה, שלימים הפך ל-KAIST.
בניין טרמן ב-KAIST נקרא על שמו בשנת 2004.
הוא זכה במדליית הכבוד של ה-IRE בשנת 1950 על "תרומותיו הרבות לתעשיית הרדיו והאלקטרוניקה כמורה, סופר, מדען ומנהל".
הוא היה חבר נבחר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ובחברה האמריקאית לפילוסופיה.
פרס פרדריק אמונס טרמן נוסד בשנת 1969 על ידי האגודה האמריקאית לחינוך הנדסי, חטיבת הנדסת חשמל ומחשבים.
הוא בחסות Hewlett-Packard ומוענק מדי שנה למחנך צעיר מצטיין בתחום הנדסת חשמל.
פרס פרדריק אמונס טרמן להנדסה מוענק לסטודנטים המדורגים מבחינה אקדמית בין חמשת האחוזים המובילים מבין בוגרי המחזור האחרון של בית הספר להנדסה של אוניברסיטת סטנפורד.
מרכז טרמן להנדסה של סטנפורד (1977–2011) נקרא על שמו.
חטיבת הביניים טרמן בפאלו אלטו, קליפורניה, ופארק טרמן הסמוך נקראו על שם טרמן ואביו.
בשנת 2018, מועצת בית הספר של מחוז בתי הספר המאוחד של פאלו אלטו החליטה פה אחד לשנות את שם בית הספר לכבוד אלן פלטשר לאחר שמעורבותו של אביו של טרמן בתנועת האאוגניקה הגיעה לידיעת ההורים ומועצת בית הספר.
בזמן שינוי שם חטיבת הביניים, עיריית פאלו אלטו טרם החליטה אם תשנה גם את שם הפארק הסמוך.
קטע מכביש 101 של ארצות הברית בקליפורניה ליד פאלו אלטו מוגדר וסומן רשמית ככביש הזיכרון פרדריק א.
בורהוס פרדריק סקינר היה פסיכולוג אמריקני רב השפעה, הנחשב לדמות המשפיעה ביותר בגישה הביהביוריסטית במאה ה-20.
סקינר נולד בפנסילבניה, ארצות הברית, בן זקונים להורים דתיים אדוקים מאוד.
למד בקולג' של האמילטון, ניו־יורק, ועשה תואר ראשון בספרות אנגלית.
מאוחר יותר ניסה לעסוק בכתיבה ולהפוך לסופר אך ללא הצלחה.
בשנת 1928 החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שקיבל תואר שלישי בפסיכולוגיה, סקינר עבד כ־5 שנים בבית הספר הרפואי בהרווארד בחקר מערכת העצבים של בעלי חיים.
בשנת 1936 הפך למרצה באוניברסיטת מינסוטה.
סקינר ציין בגאווה שכמה מתלמידיו באותו הזמן התקבלו לאספירנטורה והפכו לביהביוריסטים בעצמם.
בשנת 1938 פרסם סקינר את ספרו הראשון, "התנהגות האורגניזמים".
הספר כולל סדרת מחקרים מעבדתיים באמצעות תיבת סקינר, שקרויה על שמו.
הניסויים, שנערכו במשך כשבע שנים, עסקו בחקר התניה אופרנטית על חולדות ותיארו מתודולוגיה חדשה לחקר ההתנהגות.
הספר היווה את הבסיס לתחום מדעי שיסד – ניתוח התנהגות ניסויי (אנ').
ב-1948 סקינר פרסם את ספרו "וולדן השני".
זהו ספר אוטופי-ניסויי שמתאר קהילה קטנה שחייה על פי עקרונות ניתוח ההתנהגות.
הרעיון של הספר מהווה אלטרנטיבה לתרבויות הנוכחיות ומציע את האפשרות לעצב תרבויות חדשות עם תנאים טובים יותר.
סקינר היה בין הפסיכולוגים הבודדים שקיבלו (בשנת 1968) את המדליה הלאומית למדעים מידי נשיא ארצות הברית.
מבין ספריו, שניים תורגמו לעברית:
ביהביוריזם, תרגם עמשי לוין (1976)
מעבר לחירות ולכבוד, תרגם עמשי לוין (1973)
פרדריק סנגר היה ביוכימאי אנגלי.
זכה פעמיים בפרס נובל לכימיה: ב-1958 עבודתו על מבנה החלבונים, ובפרט אינסולין, וב-1980, יחד עם וולטר גילברט (ולצד פול ברג) על תרומתם לקביעת רצפי הבסיסים בחומצות גרעין.
סנגר נולד ב-13 באוגוסט 1918 בכפר קטן בשם רנדקומב אשר בגלוסטרשייר, מחוז בדרום מערב אנגליה, ובגיל 5 עברה משפחתו לווריקשייר.
הוא החל את לימודיו בבית הספר בריסטון ב-1932, והמשיך לאחר מכן ללמוד במכללת סנט ג'ון שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנה הראשונה של לימודיו במכללת סנט ג'ון למד סנגר פיזיקה, ביוכימיה, כימיה ומתמטיקה, אולם התקשה בלימודי הפיזיקה והמתמטיקה בגלל רקע דל בלימודיו הקודמים בתחומי המתמטיקה.
בשנתו השנייה ויתר על לימודי הפיזיקה לטובת פיזיולוגיה.
בהמשך התואר למד ביוכימיה, מחלקה חדשה במכללה שנוסדה באותה עת על ידי פרדריק גואולנד הופקינס.
את לימודיו במכללת סנט ג'ון סיים בשנת 1939. את לימודי הדוקטורט שלו בביוכימיה בנושא מטאבוליזם של חנקן בתפוחי אדמה סיים בשנת 1943.
לאחר סיום עבודת הדוקטורט שלו, הצטרף סנגר למעבדה של צ'ארלס צ'יבנאל (Charles Chibnall) בקיימברידג', מעבדה שחקרה את חומצות האמינו המרכיבות את האינסולין של יונקים, ובה סנגר המשיך במחקר זה.
חלבון האינסולין היה אחד החלבונים היחידים שהיה ניתן לקבלם כחלבון טהור, ותחילה היה על סנגר לגלות מהן חומצות האמינו שמרכיבות את החלבון.
את מחקריו אלה מימנו מועצת המחקר הרפואי והאגודה למחקר רפואי.
ב-1945 התחיל סנגר את המחקר שלו על חלבון האינסולין, תוך שימוש ב"ריאגנט סנגר", 1-פלואורו-2,4-דיניטרובנזן (1-Fluoro-2,4-dinitrobenzene), לצורך תגובה עם חומצות אמינו להן קצה אמיני שחשוף לתמיסה.
כמו כן, השתמש בשיטות נוספות על מנת להפריד את שרשראות החלבון השונות.
התוצאות הראו שיש לפחות שתי שרשראות חלבוניות שונות, אחת שבקצהָ פנילאלנין והשנייה - שבקצהָ גליצין.
כיוון שחלבון האינסולין עשיר יחסית בציסטאינים, השלב הבא במציאת רצף החלבון היה פירוק הקשרים הדיסולפידיים.
מיפוי של החלבון מהקצה האמיני הוכיח שהאינסולין מורכב ממספר זוגי של שרשראות.
תוצאות הניסויים הללו סיפקו מידע על המיקום של חומצות האמינו בשרשרת הפפטידית.
לאחר מכן, המשיך לעבוד על האינסולין, הפעם יחד עם האנס טופי (Hans Tuppy).
השניים החלו לפרק את השרשרת לקטעי חומצות אמינו קצרות יותר.
תחילה, חשפו את האינסולין לאנזימים פפסין, טריפסין וכימוטריפסין, אשר חתכו אותו לפפטידים קצרים, כלומר למקטעים בחלקים שונים של השרשרת.
הפפטידים הופרדו בעזרת אלקטרופורזה, כלומר לפי מטען המקטע, ולאחר מכן בעזרת שיטות שונות של כרומטוגרפיה שהפרידו את המקטעים על פי מסיסותם.
מקטעי האינסולין נעו לכיוונים שונים על פי תכונותיהם כאשר הופעל עליהם שדה חשמלי.
הפרדה זאת יצרה דפוס קבוע וייחודי לאותו חלבון, אותו הוא כינה "טביעות האצבע" של החלבון, כיוון שבדומה לטביעות אצבע של בני אדם, כל חלבון מניב בשיטה זו דפוס ייחודי.
סנגר קבע את הרצף של המקטעים השונים, וחזר על התהליך עם מגיבים שונים ושיטות שונות, שחתכו את החלבון אחרי חומצות אמינו ספציפיות.
בשנת 1955, באמצעות חיבור המקטעים השונים שרוצפו, סנגר הצליח לקבוע את הרצף המלא של חומצות האמינו בחלבון האינסולין.
היה זה החלבון הראשון שרוצף במלואו, וכך הוכחה הטענה שלאינסולין רצף קבוע, ובהרחבה — שלכל החלבונים יש רצף קבוע.
תגלית זאת זיכתה אותו בפרס נובל הראשון שלו בתחום הכימיה בשנת 1958.
החל מ-1951, היה סנגר חבר חיצוני של מועצת המחקר הרפואי, וב-1962, כאשר הוקם המבנה החדש של מעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית, עבר מהמעבדות בהן עבד באוניברסיטה למעבדות החדשות, שם מונה לראש המעבדות לחקר כימיה של חלבונים.
זמן קצר לאחר שעבר, החל לפתח שיטות שיאפשרו לבודד ריבונוקלאוטידים שנוצרו על ידי מקטע ספציפי של נוקלאוטידים של DNA.
במסגרת מאמצים אלה גילה ב-1964 את הפורמילמתיונין (formylmethionine) RNA אשר התחיל את תהליך תרגום החלבון של ה-E.coli.
סנגר גם ניסה לרצף מבנים של tRNA, אולם רוברט הולי הקדימו כאשר ב-1965 פרסם את הרצף של ה-tRNA של אלאנין משמר האפייה.
ב-1967 הצליחה המעבדה של סנגר בפיצוח הרצף של ה-RNA הריבוזומלי 5S (5S rRNA) מ-E.coli.
לאחר מחקריו על ה-RNA, פנה סנגר למחקר על DNA שדרש גישה שונה.
הוא בחן תחילה בדרכים שונים שימוש ב-DNA פולימראז 1 מ-E.coli לשכפול גדיל יחיד של DNA.
במחקר זה השתמש בדה-אוקסי-ריבונוקלאוטידים שסומנו בצורה רדיואקטיבית, ובחן את הפעילות "in vitro".
המחקר היה ההתחלה של פיתוח שיטת ריצוף ל-DNA אותה כינה "Plus and Minus", שפרסם בשנת 1975.
בניסוייו שילב שתי שיטות דומות שנמצאו בניסויים קודמים, שאפשרו להגדיר את קצה ה-3'.
בניסויים קודמים שערכו וו (Wu) וקייזר (Kaiser) ב-1968, ובהם הראו שכאשר לא שמים בתמיסה מספיק נוקלאוטידים עם 3 פוספטים (dATP, dTTP, dGTP או dCTP), תהליך השכפול ממשיך עד הגעה לנוקלאוטיד החסר.
הוא השתמש בשיטות דומות, לאלה על מנת למצוא את הנוקלאוטיד הקודם לנוקלאוטיד החסר (מצד ה-3').
את השימוש בשיטה זו כינה "שיטת המינוס".
כמו כן, השתמש בניסויים שערך אנגלונד (Englund) ב-1971–1972, ובהם הראה שאם שמים נוקלאוטיד בודד, השרשרת תתארך מקצה 3', וכך היה ניתן לזהות את הנוקלאוטיד בצד ה-3'.
באמצעות שילוב שימוש בשתי השיטות, ואחרי הרצה בג'ל אלקטרופורזה ריצף מולקולות DNA קצרות (עד 80 נוקלאוטידים).
על אף הסרבול שהיה בשיטה, ב-1977 הצליחו במעבדה של סנגר לרצף את 5,375 הנוקלאוטידים הנמצאים ב-DNA החד-גדילי של הבקטריופאג' φX174. היה זה הגנום הראשון שרוצף במלואו.
באותו מחקר, גילו להפתעתם שחלק מהאקסונים חופפים אלה לאלה.
ב-1977 הציגו סנגר ועמיתיו לעבודה שיטה לריצוף DNA באמצעות אנלוגים של ה-dNTPs הרגילים (dATP, dTTP, dCTP ו-dGTP).
הייתה זו שיטה שהתבססה על שיטת ה-"Plus and Minus", אולם הייתה מהירה ומדויקת יותר ממנה.
השיטה החדשה השתמשה במעכבים שלא מאפשרים המשך סנתוז של המולקולה לאחר נוקלאוטיד מסוים, באמצעות החלפתו באנלוג שלא נגמר בקבוצת הידרוקסיל, ולכן לא יכול להתחבר לנוקלאוטיד הבא.
על ידי שימוש במצע עשיר במעכבים ובנוקלאוטידים הרגילים, מתאפשר מיפוי של מיקומם של הנוקלאוטידים וכך ריצוף של ה-DNA.
על מחקר זה זכה יחד עם וולטר גילברט ועם פול ברג, בפרס נובל השני שלו בכימיה בשנת 1980. הייתה זו אבן דרך חשובה בהתקדמות של המדע ששימשה גם למיפוי הגנום האנושי.
סנגר הוא אחד משני האנשים היחידים שזכו בשני פרסי נובל לכימיה (השני הוא קארל בארי שארפלס), ועם זכייתו השנייה, היה לאדם הרביעי שזכה בשני פרסי נובל לאחר עם מארי קירי, ג'ון ברדין ולינוס פאולינג.
סנגר הוא אחד מחמשת האנשים היחידים שזכו פעמיים בפרס נובל (זכייתו השנייה של שארפלס ב־2022 העלתה את מניין הזוכים פעמיים לחמישה).
הוא פרש בשנת 1983, אך המשיך לעזור לחוקרים בעזרת הידע הנרחב שלו בנושא הגנום.
ב-1992 הקימה מועצת המחקר הרפואי את מרכז סנגר על שמו (לימים מכון סנגר).
המכון שוכן באנגליה סמוך לביתו של סנגר, והוא נפתח ב-1993 ומנה כ-50 אנשים.
כיום מונה המכון 900 אנשים, והוא אחד ממכוני המחקר הגדולים ביותר לחקר הגנום.
סנגר סירב לקבל תואר אבירות, אולם בהמשך הסכים להצטרף למסדר ההצטיינות.
חבר במסדר האימפריה הבריטית (1963)
פרס נובל לכימיה (1958, 1980) - סנגר הוא אחד מחמישה אנשים בלבד שזכו פעמיים בפרס נובל, ואחד משניים שזכו פעמיים בפרס בכימיה.
פרדריק סטוק (Frederick Stock; 11 בנובמבר 1872, ייליך גרמניה – 20 באוקטובר 1942) היה מנצח ומלחין אמריקאי יליד גרמניה.
כילד החל סטוק בהכשרתו המוזיקלית אצל אביו, מנצח תזמורת צבאית.
בגיל 14 התקבל פרדריק סטוק לקונסרבטוריון של קלן ללימודי כינור וקומפוזיציה.
אנגלברט הומפרדינק היה בין מוריו שם ווילם מנגלברג היה בין חבריו לכיתה.
לאחר סיום הקונסרבטוריון בשנת 1890 התקבל סטוק לתזמורת העירונית של קלן ככנר.
בשנת 1895 הוא נפגש עם תיאודור תומאס, מנהלה של התזמורת הסימפונית של שיקגו, אז בראשית דרכה, ומי שישפיע רבות על עתידו של סטוק.
תומאס, שביקר אז בגרמניה לחפש מועמדים מתאימים לגיוס לתזמורתו, הזמין את סטוק למבחן קבלה ונתן לו משרת ויולן בתזמורת שיקגו.
אלא שתומס לא איחר לעמוד על כך, שהויולן החדש שלו הוא גם מנצח מחונן מאוד ובשנת 1900 קידם אותו לדרגת עוזר מנצח.
לאחר מותו הפתאומי של תיאודור תומאס בשנת 1905, קיבל עליו פרדריק סטוק את משרת המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
בשלב הראשון מילא את התפקיד על בסיס זמני בלבד, אך בשנת 1911, ורק לאחר שהוועד המנהל של התזמורת נכשל בנסיונותיו למשוך למשרה מנצחים כמו גוסטב מאהלר, הנס ריכטר, פליקס ויינגרטנר, קרל מוק ופליקס מוטל, בין השאר, התמנה לבסוף למנהל מוזיקלי קבוע.
בניהולו של סטוק הייתה תזמורת שיקגו לאחת התזמורות הראשונות במעלה בארצות הברית.
היא פיתחה צליל ייחודי בכלי נשיפה ממתכת, שאפשר להבחין בו כבר בהקלטות הראשונות של התזמורת.
בשנת 1916 הקליטה התזמורת, בניצוח סטוק, את קובץ התקליטים הראשון שלה לחברת קולומביה.
היו אלה ההקלטות הראשונות מאז ומעולם שהקליטה תזמורת אמריקאית בניצוחו של מנהלה המוזיקלי.
בהמשך עברה התזמורת אל חברת RCA ויקטור, חזרה אל קולומביה ובסופו של דבר עשתה את הקלטותיה האחרונות בניצוחו של סטוק, בעונת 2–1941, עם RCA ויקטור.
הקלטת האולפן האחרונה של סטוק, הסימפוניה השלישית בסי מינור של ארנסט שוסון, יצאה למכירה לאחר מותו, בשנת 1943.
סטוק, מנצח שהמעיטו בערכו, לא היה דמות זוהרת כמו סטוקובסקי, ניקיש או טוסקניני.
אורח הניצוח של סטוק טשטש את חשיבותו הוא על הדוכן ונועד להרחיק את תשומת לב המאזינים מן המנצח ולקרבם אל המוזיקה עצמה.
אין זאת אומרת, שהיה מנצח משעמם, כפי שיעידו תקליטי וגנר, צ'ייקובסקי, גליאר, ברהמס ואחרים בניצוחו.
צניעותו של סטוק מנעה ממנו לקצור תשומת הלב, תהילה וכבוד מצד המאזינים.
את הקלטותיו, הקשות להשגה בעידן התקליטורים, אפשר למצוא לסירוגין ב"בידולף" וב"דנטה/ליס" וכן באתר הרשת של התזמורת הסימפונית של שיקגו.
תקופת כהונתו בת שלושים ושבע השנים של פרדריק סטוק כראש התזמורת הסימפונית של שיקגו נפלה באורכה רק מזו של יוג'ין אורמנדי בתזמורת פילדלפיה.
זמן קצר לאחר מותו של סטוק, נבחר דזירה דפו ליורשו.
פרדריק סטוק ייסד את התזמורת האזרחית של שיקגו, התזמורת המכינה הראשונה בארצות הברית הקשורה בתזמורת סימפונית חשובה, בשנת 1919. מטרתה היא לגייס מוזיקאים קדם-מקצועיים ולהכשיר אותם להיות נגני תזמורת ברמה גבוהה.
פרדריק מתיאס אלכסנדר , שחקן תיאטרון אוסטרלי שפיתח את השיטה החינוכית הידועה כיום בשם שיטת אלכסנדר, שמטרתה לעזור לאדם לשפר את השימוש בגופו על מנת להיטיב את תפקודו ואת מצבו הבריאותי.
אלכסנדר נולד בצפון מערב טסמניה,באזור Table Cape סמוך לעיירה wynyard וכשהיה בן 20 עבר למלבורן והחל ללמוד משחק.
כשהיה שחקן צעיר החל להצטרד ולאבד את קולו בזמן ההופעות.
הוא החליט לברר את הסיבה שבגללה הוא לוקה בקולו בפעילות על הבמה.
אלכסנדר גילה שהליקוי בקולו נובע מליקוי בהתנהגותו הגופנית והנפשית.
בהסתמך על ממצאים אלה פיתח והרחיב את השיטה הנקראת על שמו, שמטרתה ללמד כיצד להביא בצורה מודעת את האדם לאיזון גופני ונפשי ובכך לשפר את תפקודו ולמנוע ליקויים גופניים בגלל חוסר המודעות לצורך באיזון הזה.
אלכסנדר הגיע ללונדון ב-1904, בהיותו בן 35. מצויד במכתבי המלצה על שיטתו מרופאים בסידני, הוא הציג אותה לפני עמיתיהם בלונדון.
אחד מהם, רופא אף אוזן גרון, השתכנע ביעילות השיטה ושלח אליו תלמידים.
אלכסנדר התפרסם לאחר שטיפל בהצלחה בשחקנית ידועה שאבדה את קולה.