tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מענה על שאלות אלה נענו במאמר "מדוע תאוריה קלאסית היא קלאסית"?, שהפך לפרסום המבוקר ביותר שלה.
במאמר ביקורתי זה, קונל מנפצת את מיתוס האבות המייסדים של הסוציולוגיה ומשרטטת היסטוריה גלובלית ריאלית יותר של הדיסציפלינה, בדגש על השינויים המתמידים שלה מול האימפריאליזם.
לא די בערעור על התאוריה "הצפונית" אלא חשוב להראות גם שיש אלטרנטיבות רבות.
ישנו שפע של רעיונות וטענות לגבי חברות קולוניאליות, תאוריה "דרומית" מספרת את הסיפור של המפגש של קונל עם השפע הזה.
בנקודה זו, נפגשת העבודה התאורטית של קונל עם המחקר על אינטלקטואלים וזו מעלה שאלות לגבי הדרך בה עבודת האינטלקטואלים ממוסדת וכיצד ניתן לשנותה.
יש לכך חשיבות רבה בפוליטיקה האוסטרלית.
קונל מביעה תקווה כי ניתן יהיה ליישם דמוקרטיזציה גלובלית של מדעי החברה.
ב"תאוריה "דרומית" פותחת קונל בביקורת על התאוריה "הצפונית".
היא מתארת את מפגשיה עם חשיבה חברתית מאזור תת-סהרה, אפריקה, אירן, הודו, אמריקה הלטינית ואוסטרליה ואז מהרהרת על טבעם של מדעי חברה גלובליים.
מדובר בניסיון של קונל לעמוד על עקבותיה של למידה קונספטואלית וקטגוריזציה חברתית.
בספרה של קונל "להתעמת עם שוויון, מגדר, ידע ושינוי גלובלי" היא עוסקת באינטלקטואלים אוסטרלים ואחרים ובהיסטוריה הגלובלית של מדעי החברה וב"אינטלקטואלים ועבודת האינטלקטואלים" היא מנסה לראשונה לחשוב על אינטלקטואלים כקבוצה חברתית.
קונל החלה לחשוב עליהם כ"כוח-עבודה" (Labour;Labor).
תפיסה זו שימשה בסיס לשאיפה להשגת השתתפות של אינטלקטואלים בחיים.
נדרש זמן-מה עד שרעיונות אלה התגבשו לכדי סדר-יום מחקרי.
קונל החלה לחקור סוציולוגיה תעשייתית של אינטלקטואלים; ראשית, היא יצרה מסגרת עבודה אשר מקטלגת אופנים שונים של "כוח-עבודה" אינטלקטואלי.
היא הצליחה למפות את תהליך יצירת "כוח-העבודה" האינטלקטואלי והצביעה על ההבדל בינו לבין סקטורים תעשייתיים אחרים.
כמן כן, הראתה כי הנטייה האוסטרלית היא למטרופולין ולא למקומי.
במרכז התאוריה הסוציולוגית של אינטלקטואלים קונל מציבה את הדמות הקולקטיבית של "כוח-העבודה" האינטלקטואלי וחשיבות ההקשר החברתי שלו.
ספרה "תאוריה דרומית" משנת 2007 הרחיב את העניין לדינמיקות גלובליות של יצירת ידע ומתח ביקורת על הדעות הקדומות מן הדרום בזרם המחשבה המרכזי במדעי החברה.
רעיונות אלה של קונל מתכתבים עם החשיבה מחדש על תוכנם של מדעי החברה בתאוריות "דרומיות".
לדבריה, היא מתקשה להתייחס לתאוריות הללו מבלי לחשוב על העבודה המחקרית והתנאים בה היא מתבצעת.
לפי קונל המונח מגדר מדבר על ייצוגי גוף ברצף ההיסטורי.
מגדר הוא מבנה חברתי ולא שיקוף של הביולוגיה האנושית.
על אף שזה מבנה, המתייחס ומאורגן בהתאם לרבייה אנושית, הרעיון לפיו ניתן להבין זאת באמצעות דיכוטומיות פשוטות הוא מוטעה.
מרבית המחקר של קונל בנושא מגדר ומיניות השתמש ברעיונות ומתודולוגיות ממדעי החברה על מנת להבין בעיות שעולות בעקבות אקטיביזם.
מחקרה בנושא מתחיל בשנת 1974 ובשנות ה-80 הייתה שותפה לקבוצת חוקרים ואקטיביסטים מסידני בנושא איידס.
הם יצרו שדה מחקר על מיניות בהקשר חברתי בקהילות הומוסקסואלית תוך שימוש בתאוריות חברתיות ופסיכולוגיות.
בראשית שנות ה-2000, קונל הייתה מעורבת בשיתוף פעולה בנושא יחסי מגדר בסקטור הציבורי.
החוקרים קיוו להניע יוזמות לשוויון מגדרי.
הפרויקט נקלע לקשיים פוליטיים אך נחל הצלחה בשדה המחקר והעלה שאלות כגון: כיצד מוטבע מגדר במוסדות וכיצד אלה משתנים נוכח חברת שוק חדשה.
לדברי קונל, מחקרים אלה מעוררים בעיות תאורטיות והיא טוענת שיש להבין מגדר כמבנה היסטורי רב-ממדי.
בה בעת, מעורבותה במחקר בנושא מניעת איידס הציבה שאלות לגבי מיניות כתהליך חברתי.
קונל לא הייתה שבעת רצון מהמפנה בשיח תחת השפעת פוקו ובעיות ה"זהות".
מגדר נתפס כנושא משמעותי בתחום בריאות הציבור אך במדיניות בריאותית מיוחסות לו דיכוטומיות פשוטות.
ב- "מגדר, בריאות ותאוריה" מציגה קונל גישה מתוחכמת יותר בדרושה לטיפול בנושאי בריאות, הן בהיקף המקומי והן בהיקף גלובלי.
ב-"מגדר וכוח" קונל מציעה ניתוח סוציולוגי רחב-היקף על מגדר, תוך שימוש במיטב הכלים התאורטיים והממצאים המחקריים שעמדו לרשותה במחצית שנות ה-80. היא מותחת ביקורת על תאוריה מהותנית ותפקידי מין, דנה בהם הן ברמה הפסיכולוגית והן ברמה החברתית ומתמודדת מול בעיות פוליטיות.
ב-"המדינה, מגדר ופוליטיקה מינית" מיישמת קונל תאוריה של מגדר וכוח על בעיות קלאסיות אלה.
האופן הראוי שבו הפמיניזם צריך להתייחס למדינה היה מאז ומעולם עניין מרכזי בתנועות נשים.
ב-"תקרות זכוכית או מוסדות ממוגדרים?
" שואלת קונל, כיצד מגדר מוטבע במוסדות וכיצד רפורמה מגדרית פועלת.
ספרה של קונל "גברויות" פרץ דרך בחקר מגדר כאשר התווה את העיקרון של ריבוי גברויות.
בהקדמה לספרה קובע ד"ר דני קפלן כי הנחת העבודה של קונל היא כי "מגדר איננו סל של "תכונות" שנקבע בטרם כל אינטראקציה חברתית אלא הוא "מקבץ של פרקטיקות" הנבנות באמצעות אינטראקציות חברתיות".
התנהגויות והזדהויות גבריות מבטאות יחסי כוח שמתקיימים בחברה, לא רק בין גברים לנשים אלא גם בין גברים לגברים.
בכל זמן נתון, התרבות המקומית מעלה על נס צורה אחת של גבריות הגמוניית ודוחקת ומדכאת אחרות.
גבריות זו מנסה להכתיב את הנורמות והאידיאלים הראויים לגברים באותה חברה.
אחרי שהדגימה כיצד זרמים עיקריים של מחקר במאה העשרים לא הצליחו ליצור מדע קוהרנטי של גבריות, מסיקה קונל כי הבעיה היא שגבריות אינה אובייקט קוהרנטי, לפחות לא במבודד ועל כן החקירה שלו יכולה להתבצע רק בהקשר רחב יותר.
קונל גורסת כי מושג הגבריות בשימושו המודרני נגזר מן האינדיבידואליות האירופאית שהתפתחה עם צמיחת האימפריות הקולוניאליות והכלכלה הקפיטליסטית, ועל כן זהו מושג היסטורי חדש יחסית והוא תמיד יחסי לנשיות.
לימודי גברים ולימודי גבריות, הם תחום מחקרי רב-תחומי, שהחל להתפתח בסוף שנות ה-80, כחלק מהחשיבה הפמיניסטית ולימודי המגדר.
המחקר האקדמי כוון כל השנים ל"אדם האוניברסלי" (שלמעשה היה גבר), וזנח את המחקר על נשים.
סיבה זו הובילה, בין השאר, להתפתחות תחום לימודי נשים.
עם זאת, מחקר המתמקד בנשים בלבד שוב הופך את האישה ל"אחרת".
מחקר על גברים, שמפנה את הזרקור גם אליהם – יוצר איזון אקדמי ופוליטי.
כמו כן, ממש כמו לימודי נשים, לימודי גברים ולימודי גבריות מלווים בסדר-יום פמיניסטי וביקורתי, ולכן תורמים לשינוי חברתי, לשינוי התנהגויות מסוימות שמאפיינות גברים, ומביאים לקדמת הבמה את המגוון הגדול הקיים של החוויה הגברית.
נקודת המוצא של המחקר היא שגם לגברים יש מגדר וכי יש מקום לבחון את חוויותיהם כגברים.
הדור הראשון של מחקרי גבריות צמח בעיקר בעולם המערבי בסוף שנות ה-70. גברים שהיו פעילים בתנועות חברתיות, למשל נגד המלחמה בווייטנאם, נחשפו לשפה של הגל השני של הפמיניזם שעסק בהגברת התודעה הקולקטיבית לאחוות נשים.
הם חשו, כי הגבריות במשבר וכי יש צורך ליצור תודעה חדשה גם עבור גברים.
כך קמו תנועות לשחרור הגבר.
חברו אליהם חוקרים ומטפלים שהקימו קבוצות תמיכה והעצמה בהן גברים יכלו לתת ביטוי למצוקותיהם כגברים, ובעיקר להתבונן בלחצים המופעלים עליהם מגיל צעיר לעמוד במדדים הפסיכולוגיים של תפקידי מגדר גבריים.
הם טענו כי גם גברים, ולא רק נשים, משלמים מחיר נפשי גבוה כדי לעמוד בסטריאוטיפים המגדריים שהשתרשו בחברה.
דור שני של לימודי גבריות התפתח בשנות ה-80 וה-90, בעקבות הגל השלישי של הפמיניזם שהתמקד בנשים מקבוצות מיעוט.
במקום לעסוק בקבוצת הגברים השלטת בחברה בני מעמד הביניים החלו לחקור את חוויותיהם של גברים מקבוצות שוליים שמאופיינות על רקע אתני, מעמדי, דתי, אידאולוגי, או מיני.
על פי קונל, המונח "גברויות" אינו זהה ל"גברים".
לדבר על גברויות פירושו לדבר על יחסי מגדר.
מונח זה מתייחס לעמדת גברים בסדר חברתי מגדרי.
בפסיכולוגיה פופולרית ובקרב אמונות עממיות רווחות, גבריות היא מודל שנוצק על ידי אלוהים או גנטיקה ואין עליו השפעה נשית.
אמירות כגון: "ככה זה בנים", "כל הגברים אותו דבר" הן נפוצות.
דבר אינו רחוק יותר מהאמת.
ישנה עדות כבדת משקל, שבנים נבדלים זה מזה באופן משמעותי, שלגבריות פנים רבות ומשתנות לאורך ההיסטוריה ושלנשים תפקיד משפיע מאוד בעיצוב תפיסות גבריות.
קונל החלה להתעניין בנושא בשלהי שנות ה-70. לדבריה, כל מי שהתעניין במבני כוח הבין שקריאת התיגר על הפטריארכיה תשנה גם את חייהם של גברים.
במחקר ממוקד, ניתן להבחין במדרג אקטיבי של גברויות.
המונח "גבריות הגמונית" הוטבע לראשונה בשנת 1982. קונל שואלת את המושג הגמוניה, כפי שניסח אותו אנטוניו גראמשי, ויוצרת התאמה לצורה אחת של גבריות, שהופכת לצורה המועדפת של הגבריות אשר שואפת לשמר את מעמדה.
קיומה של הגמוניה מותנה בחפיפה כלשהי בין אידיאל תרבותי ועוצמה מוסדית.
ההגמוניה על הגבריות פועלת דרך סמכות, ורק לעיתים מגובה באלימות פיזית.
אופייה של ההגמוניה, כפי שטען גראמשי, יכול להיות מאותגר על ידי צורות אחרות של גברויות שעם הזמן מאבדות או צוברות כוח.
על פי קונל, הגמוניה גוזרת הכפפה של קבוצה אחת לאחרת, ובתחום הגבריות טוענת קונל כי ההכפפה הבולטת של ימינו היא זו של הגבריות ההטרוסקסואליות המכפיפה את הגבריות ההומוסקסואלית, דרך שורה של פרקטיקות חומריות.
האתנוגרפיה של האחר ביקשה בראשיתה לעמוד על ההבדלים בין התרבויות הנתונות תחת השלטון הקולוניאלי לעומת החברות המערביות.
תמורה זו הובילה לבחינה השוואתית של גבריות ובעיקר בדימויים התרבותיים המשתנים של גבריות.
מחקרים אתנוגרפיים המראים קשר בין גבריות אגרסיבית והומוסקסואליות מערערים על הקישור בינה ובין נשיות ורכרוכיות בתרבות המערבית.
קונל טוענת כי האנתוגרפיה יכולה לתרום לחקר הגבריות רק אם תכיר ביחסים החברתיים המתנים את ייצורו של כל ידע אתנוגרפי, ולהכיר בהיסטוריות שהפוזיטיביזם מבקש להדחיק בכך שהוא מתעלם מהאפקט של מבטו של האדון הקולוניאלי על מושא המחקר האתנוגרפי שלו.
קונל טוענת שזהות מגדרית אינה קודמת לחברה אלא נוצרת באמצעותה.
נורמות של גבריות נבחנות לפיכך לא כנתונות מראש וסבילות אלא כפרקטיקה פעילה, מה שמוליך לעניין בפוליטיקה של הנורמות.
אחד התחומים בקו זה של מגדר הוא העיסוק בדרכים של הבניית הגבריות במעמדות שונים.
רעיונות אלו הובילו לגיבוש הרעיון בדבר גבריות הגמוניית והכרה לא רק במגוון של גבריות אלא גם בצורך לעמוד על היחסים שבין גבריות שונות, יחסים של ברית, שליטה והכפפה.
קונל ועמיתיה למחקר יצרו סינתזה של רעיונות לגבי גברויות המבוססת על פסיכולוגיה, תאוריה פמיניסטית, תאוריה הומוסקסואלית-לסבית (gay theory) וסוציולוגיה סטרוקטורלית ובשנת 1985 פורסם מאמר שלימים יכונה טקסט מכונן בתחום לימודי גברויות.
במאמר זה מתחו ביקורת על ספרות "התפקיד הגברי" וספרים על גברים ושרטטו מסגרת עבודה תאורטית חדשה, בה מיושם הרעיון לפיו יש ריבוי גברויות ויחסי כוח מגדריים פועלים בין קבוצות של גברים, כמו גם בין גברים ונשים.
העניין התאורטי של קונל היה סדר חברתי מגדרי, ונושא הגברויות נתפס עבורה רק כחלק מהתצרף.
כחוקרת אמפירית, הייתה קונל מודעת לבסיס הנתונים הדל בתחום.
לפיכך השיקה קונל פרויקט של עבודת שטח, פרויקט שקבוצות ימין בפרלמנט הפדרלי כינו כ"בזבוז משאבי ציבור" עוד בטרם החל.
חרף הנתגדותן, הפרויקט הצליח; נכתבה סדרה של מאמרים אשר סקרו את הדינמיקות של גברויות בסטים חברתיים שונים.
אלה הפכו לליבה של ספרה של קונל "גברויות".
לדברי קונל, היא הסתייגה מכתיבת ספר במסגרת הסוגה הפופולרית באותה העת (שנות ה-90), סוגה אשר טיפחה את האשליה כי הגבריות היא קבועה וטבעית.
הטיוטה הראשונה נדחתה על הסף על ידי מו"ל ידוע בארצות הברית אך הוצאה לאור אחרת הרימה את הכפפה.
בשנת 1995 הודפס ונראה כי ההיצע תאם את הביקוש.
הספר מכיל ביקורת על חשיבה "צפונית" לגבי גבריות, מסגרת עבודה תאורטית, דו"חות וראיונות עם גברים, בחינה היסטורית של גברויות ודיון בפוליטיקה של גברויות.
למחקר החברתי החדש היו השלכות ניכרות על תופעות קיימות, בכללן: מניעת אלימות, חינוך בנים, אקטיביזם לבריאות הגבר וקידום שוויון מגדרי.
באמצעות מאמרים ודו"חות הצליחו קונל ועמיתיה לסייע בקביעת מדיניות בתחומים אלה.
הפרויקט השאפתני ביותר, לדבריה של קונל, התקיים בשנים 2004–2005, כאשר עבדה עם סוכנות האו"ם בהכנת הצהרות מדיניות בנושא "תפקידם של גברים ובנים בהשגת שוויון מגדרי".
העבודה עם האו"ם חיזקה את החשיבות של המימד הבינלאומי במחקר בנושא גברויות והיא פרסמה מאמר בנושא.
קונל סבורה כי מעמד אינו מערכת של תבניות, אלא דינמיקה חברתית, דפוסים של קשרים אשר משפיעים על עיצוב חיים ולעיתים באופן הרסני.
לפיכך חשוב לדידה לחקור את הנושא ולתהות כיצד נוצרים ונוצרים-מחדש מעמדות על רצף היסטורי של מבנה חברתי.
בשלהי שנות ה-60 קונל הייתה מעורבת בפרויקט מחקר דוקומנטרי רחב-היקף בנושא מעמד באוסטרליה, אשר בחן מבנה מעמדות בהיסטוריה האוסטרלית והציג תמונה של קשרי ניצול, זכויות-יתר ומאבקים.
בפרויקטים אחרים בנושא מעמד, תואר המבנה הארגוני של בתי הספר, אשר הצביע על הבדל בין בתי הספר של המעמד השליט לבין אלה של מעמד הפועלים.
באותה העת, הייתה קונל מעורבת גם במחקר על מיניות שממנו ניתן ללמוד כיצד מעמד קשור לעיצוב החיים המיניים של גברים וכיצד עוני ומעמד נמוך הם מקח-וממכר.
במאמר שכתבה עם חוקרים אחרים, היא דנה בקשר בין מעמד והומוסקסואליות.
חיבור חשוב נוסף בנושא מעמד הוא קובץ המאמרים "מעמד שולט, תרבות שולטת", ששולבו יחד מתוך עניין בבעיות של הגמוניה ובאופן שבו תאוריות חברתיות קפיטליסטיות מובעות.
קונל טוענת כי מתחת למעטה המשעמם-לכאורה של החינוך פועלות דינמיקות חזקות ומורכבות של בעלי זכויות-יתר.
עיקר המחקר שלה בתחום עוסק בנושאי צדק חברתי ובמערכת החינוך עצמה - מוסד חברתי מאסיבי ורב עוצמה הנתון לשינויים מתמידים.
באופן בסיסי, מוקד החינוך הוא ביכולות של פרקטיקה, הן אינדיבידואליות והן חברתיות.
בתוך כך, ישנם בעלי זכויות-יתר וגם מיעוטי-יכולת.
בעבר, הדבר נעשה באופן גלוי ומכוון; מערכות בתי ספר נוצרו באופן סגרגטיבי על פי מעמד, מגדר וגזע.
כיום הדבר מתרחש באופן סמוי באמצעות בניית תוכניות לימודים, מימון ועוד.
את מחקרה הראשון של קונל בתחום החינוך ערכה במסגרת עבודת הדוקטורט שלה.
המחקר עסק בהתפתחות רעיונות פוליטיים בקרב ילדים.
לדבריה, היה זה ללא ספק המחקר המצחיק ביותר שעשתה, ובה בעת גם מאיים, בהצביעו על שכיחות הפחד המכוון נגד זרים, מלחמה וקומוניזם.
היא השתתפה במחקר הבוחן כיצד פועל אי-השוויון בחינוך.
לימים הפך פרויקט זה לשני ספרים, אחד מהם הוא "יצירת שינוי", מאמרים רבים, אינספור כנסים ומצגות, סדנאות ועוד.
בזכות הספר הנ"ל נבנה לקונל מוניטין (לדבריה, אינה ראויה לו) כמי שמבינה בעוני.
לכן, גויסה למחקר (DSP) הקרוי: תוכנית לבתי-ספר מיעוטי יכולת Disadvantaged Schools Programme על מנת לסייע לחשיבה מחדש על יוזמה זו.
בשלהי שנות ה-80 ה-DSP היה נתון להתקפה מצד הנאו-ליברלים וממצאי המחקר נגנזו ונשכחו על ידי אלה ששלטו במערכת החינוך.
עם זאת, אוניברסיטת דיקן (Deakin) הושיטה עזרה ופרסמה את הנתונים.
ב"יצירת שינוי" היה חומר מרתק בנושא יחסי מגדר ובעקבותיו קונל כתבה מאמרים נוספים, בחלקם הראתה כיצד בתי ספר מבנים גברויות על ידי משמעת, ספורט ותוכנית לימודים.
לדבריה, לא היה זה מסר אנטי-פמיניסטי כפי שרצתה התקשורת, בתקופת התגובת-נגד (Backlash) בה שררה אווירה ברוח "What about the Boys?".
הספר השני שהניב הפרויקט מכיל ראיונות עם מורים ומניח את בסיס החשיבה על קריירת וחיי המורים, טבעה של עבודתם וסביבת העבודה.
בפתחה של המאה ה-21 מעורבת קונל במחקרים בתחום החינוך והיא שבה להתעניין במורים ובקשר בין מעמד הפועלים וחינוך.
ריווין קונל, גברויות (תרגם: עודד וולקשטיין, עריכה מדעית : דני קפלן), חיפה, פרדס, 2009. באנגלית
נהר ריו נֶגרוֹ (בספרדית: Río Negro; "הנהר השחור") הוא הנהר החשוב ביותר באורוגוואי.
והיובל הגדול ביותר הנשפך לנהר אורוגוואי.
מקורות הריו נגרו נמצאים בדרום ברזיל, מזרחית לעיר באגה , משם הוא זורם מערבה, ולאחר כ-80 קילומטר חוצה את הגבול לאורוגוואי באמצע הגבול הצפון מזרחי שלה, וממשיך עד למרכז מערב המדינה, שם נשפך לנהר אורוגוואי, כ-30 ק"מ לפני שנשפך לריו דה לה פלטה.
אורכו כ-750 קילומטר, ומסלולו חוצה למעשה את אורוגוואי לחלקה הצפוני - הכולל ששה מחוזות, וחלקה הדרומי, הצפוף ומפותח יותר - הכולל 13 מחוזות.
אגן ההיקוות של הנהר משתרע על שטח של 70,714 קמ"ר, מתוכם 68,200 בשטח אורוגוואי, המהווים 39% משטח המדינה, וכ-2500 קמ"ר בברזיל.
יובליו העיקריים של ריו נגרו הם נהר ז'י מדרום, ונהר טקוארמבו מצפון.
נחלים בולטים נוספים המנוקזים אליו: מצפון: ארוז'ו סן לואיס (Arroyo San Luis), ארוז'ו מאלו (Arroyo Malo), סלסיפואדס גראנדה (Salsipuedes Grande), אל בלאנקיז'ו (El Blanquillo), קרפינטריה נורטה (Carpintería Norte) וקרדוסו (Cardozo).
מדרום: ארוז'ו לאס קניאס (Arroyo Las Cañas), אל צ'ילנו (El Chileno) וקרפינטריה סור (Carpintería Sur).
בשיאו, סמוך לסכר פלמר, ספיקתו היא כ-650 מ"ק לשנייה.
הסכר העליון נמצא סמוך לפאסו דה לוס טורוס, ונקרא 'רינקון דל בונטה'.
הסכר יוצר מאגר המכונה באותו שם, מאגר 'רינקון דל בונטה', (מכונה גם 'מאגר גבריאל טרה' או 'מאגר ריו נגרו'), בשטח של כ-1,140 קמ"ר, ובקיבולת של כ-15,000 קוב, זהו המאגר המלאכותי הגדול ביותר באורוגוואי ומהגדולים בדרום אמריקה.
והוא אחד ממפעלי ההידרואלקטריקה הראשונים בדרום אמריקה (תכנונו החל ב-1903, אך נחנך רק בשנת 1945).
במורד הזרם, ישנם שני סכרים נוספים, סכר בייגוריה וסכר פלמר היוצר מאגר בשטח של כ-320 קמ"ר, הסכרים מייצרים כ-38% מהאנרגיה ההידרואלקטרית של אורוגוואי (593 מגהוואט).
באפריל 1959 אירעה בנהר ההצפה הגדולה ביותר בהיסטוריה המודרנית של אורוגוואי, בעקבות גשמים רבים שירדו באזור במשך חודש רצוף, עד כמות של כ-600 מ"מ גשם.
הנהר עלה על גדותיו, אף מעבר לסכר רינקון דל בונטה.
עשרות אלפי אנשים פונו מבתיהם בעיירות הסמוכות, ונזק רב נגרם לרכוש.
הנהר משמש למטרות רבות: השקיה, דייג, אתרי נופש, השקית בעלי חיים ומפעלים הידרואלקטריים.
באמצע אפריל 2023, הוקם על גדות הנהר מפעל ענק לייצור שבבית עם כושר ייצור של 2.1 מיליון טון בשנה.
הערים המרכזיות שנמצאות על חופיו הן סן גרגוריו דה פולנקו (סמוך לאגם המלאכותי רינקון דל בונטה), פאסו דה לוס טורוס, מרצדס, וויז'ה סוריאנו, שהיא העיר הראשונה שהוכרזה כעיר באורוגוואי (לפני 400 שנה).
ניתן לשוט בו רק בשמונים הקילומטרים האחרונים שלו.
השפך לנהר אורוגוואי הוא דלתא רדודה, עם מוצא אחד בלבד המאפשר תנועת סירות: זרוע יגוארי, הגובלת באי לובוס ובאי ויסקאינו.
הזרוע מדרום לאי לובוס, הנקראת בוקה פאלסה, אמנם רחבה מאוד אך רדודה.
מעל לנהר נבנו 9 גשרים החוצים אותו, בכבישים מס' 2, 3, 5, 26, ו-44 (מעבר מאזגנו, הגשר מוצף כשיש שיטפון).
ישנם גם גשרים מעל הסכרים ההידרואלקטריים של פאלמר (כביש 55), בייגוריה (כביש 4) ורינקון דל בונטה.
בינואר 2023 נחנך גשר נוסף המתחבר לכביש 43 באזור פיקאדה דה אוריבה (עד 2023 היו חוצים במקום זה בעזרת רפסודות).
בכביש 6 (מעבר פריירה) אין גשר, ושם חוצים את הנהר ברפסודה.
ריו מאבובה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר.
לזכותו 13 הופעות במדי נבחרת צרפת.
מאבובה נולד באוניית פליטים ממלחמת האזרחים באנגולה והגיע לצרפת בא היה במעמד של חסר-לאום עד גיל 20. אימו אנגולית ואביו, ריקי מאבובה היה כדורגלן זאירי שהשתתף במונדיאל 1974.
את דרכו המקצוענית הוא החל בעונת 2003/4 בקבוצת בורדו, בה שיחק 4 עונת וביולי 2007 עבר לויאריאל.
לא שיחק הרבה, ובחלון העברות של ינואר 2008 הוא הושאל לליל.
בתום אותה שנה רוכשת אותו ליל והוא מונה לקפטן הקבוצה במהלך עונת 2008/9. הוא שותף בזכייתה של ליל בדאבל בעונת 2011/2. בעונת 2012/13 הוא חווה פציעה קשה שהשביתצה אותו במשך מספר חודשים, אך הוא שב לעצמו בעונת 2013/14. ב-21 ביולי 2017 חתם מאבובה בספרטה פראג הצ'כית לאחר תשע שנים בליל.
בספטמבר 2018, לאחר תום חוזהו בפראג, חתם בקבוצת מריניאק-ארלק מהליגה האזורית השלישית בצרפת, שם הוא יסיים את הקריירה שלו.
ב-2004 הוא הוזמן לנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל, אולם החליט לשחק בנבחרת צרפת והצטרף לנבחרת צרפת הצעירה.
ב-2004 הוא שותף להצלחה הצרפתית בטורניר טולון ושיחק בנבחרת הצעירה עד ליורו 2006 לנבחרות צעירות.
בעקבות בחירתו לשחקן המצטיין בטורניר טולון, הוא זומן לנבחרת הבוגרת של צרפת בה שיחק לראשונה ב-2004.
ריו לארגו (בפורטוגזית: Rio Largo) היא עיר במדינת אלגואס שבברזיל.
העיר שוכנת במרחק 27 ק"מ צפון-מערב לבירת המדינה, מסייאו והיא העיר השנייה בגודלה במטרופולין של מסייאו.
ריו לארגו נוסדה בשנת 1830 וב-1915 זכתה למעמד של עיר.
כלכלתה התבססה בעיקר על גידול סוכר, סיבי טקסטיל, וטבק, אם כי מאז שנות השבעים של המאה ה-20 חלה התפתחות משמעותית של ענפי התעשייה והשירותים.
עם זאת, על פי נתונים רשמיים משנת 2024, אינדקס רמת החיים של העיר הוא 2.8, והתוצר השנתי הוא 18,800 ריאל לנפש (3380 דולר), כ-35% מהנתון הממוצע בברזיל.
ריו קוארטו (בספרדית: Río Cuarto) היא עיר בפרובינציית קורדובה בארגנטינה.
ריו קוארטו שוכנת על גדות נהר ריו קוארטו, במרחק של 216 קילומטרים מקורדובה, בירת הפרובינציה.
ההתיישבות באזור נהר ריו קוארטו החלה במחצית השנייה של המאה ה-18 ובמקביל המסחר באזור התפתח.
התושבים הילידים באזור התחילו לתקוף ולבזוז את ההתיישבויות החדשות וממשל מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה החליט להקים באזור קו ביצורים שיעצור את הילידים.
ב-11 בנובמבר 1786 בהוראת מושל האזור רפאל דה סוברמונטה (שבהמשך היה גם המשנה למלך של מלכות המשנה) נוסדה כחלק מקו הביצורים העיירה "ויז'ה דה לה קונספסיון דל ריו קוארטו", שם שבהמשך קוצר לשם הנוכחי.
בעיירה התקיימו מספר קרבות במהלך מלחמות האזרחים בארגנטינה במאה ה-19.
ב-1880 התחיל גל הגירה לעיר, בעיקר של מהגרים מספרד ואיטליה.
ב-1883, הודות לגידול באוכלוסייה מההגירה, ריו קוארטו קיבלה מעמד של עיר.
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על תעשייה ועיבוד של מוצרים חקלאיים מהאזור.
בעיר שוכנת האוניברסיטה הלאומית של ריו קוארטו שנוסדה ב-1971.
את העיר משרת נמל התעופה ריו קוארטו, הנמצא במרחק של 7 קילומטרים צפון-מזרחית למרכז העיר.
ריו קוארטו נמצאת על מסלולם של הכבישים הלאומיים 8, המקשר בין ויז'ה מרסדס בפרובינציית סן לואיס והבירה בואנוס איירס, 36, המקשר את ריו קוארטו לעיר קורדובה, ו-158, המקשר את ריו קוארטו לסן פרנסיסקו שבצפון-מזרח פרובינציית קורדובה.
ריודקיט - סלע געשי (סלע פרץ, סלע אקסטרוסיבי) בהרכב ביניים בין ריוליט לדקיט (ומכאן שמו).
זהו סלע הפרץ המקביל לסלע הפלוטוני גרנודיוריט.
פנוקריסטים של פלגיוקלז עשיר בסידן, סנידין, קוורץ וביוטיט או הורנבלנדה משובצים במסת אם במרקם אפינטי עד זגוגיתי בגוונים בהירים עד בינוניים.
רדיודקיט הוא סלע עשיר בסיליקה, כשהוא מוגדר בדיאגרמת QAPF כמכיל בין 20% עד 60% קוורץ (Q/(Q+A+P)) ששאר המרכיבים הם בעיקר פצלת השדה.
פצלת השדה הוא תערובת של פצלת שדה אלקלית ופלגיוקלז, כשפלגיוקלז מהווה בין 35% עד 65% מהתערובת של פצלת השדה (P/(P+A)).
ריודקיט נמצא לעיתים קרובות במרבצים פירוקלסטים ממוצא געשי מתפוצץ.
שם נוסף לסוג סלע זה הוא טוסקניט שניתן לסלע בהרכב ריודקיטי מטוסקנה על ידי ה.ס.
מרחקו הרב ביותר מהשמש במסלולו סביבה (אפהליון) הוא 1.42 יחידות אסטרונומיות, ומרחקו הקרוב ביותר אליה במסלול (פריהליון) הוא 0.96 יחידות אסטרונומיות, כלומר הוא חוצה במסלולו את מסלול כדור הארץ (שמרחקו מהשמש מוגדר כיחידה אסטרונומית אחת), ועל כן האסטרואיד מסווג כאסטרואיד אפולו.
האסטרואיד התגלה במאי 1999 על ידי פרויקט LINEAR.
קוטרו עומד על כ-900 מטר.
הוא נחשב לאסטרואיד מסוג C, העשירים בפחמן ומכילים גם תרכובות אורגניות.
האסטרואיד נבחר על ידי סוכנות החלל היפנית ליעד המחקר של משימת היאבוסה 2, שהגיעה לאסטרואיד בשנת 2018, אספה ממנו מספר דגימות שחזרו לכדור הארץ לניתוח ב-5 בדצמבר 2020. הגשושית ביצעה פיצוץ מבוקר מעל האסטרואיד, כדי להדוף כלפיו קליע שיצור מכתש פגיעה מלאכותי, ממנו נלקחה דגימה של חומר תת-קרקעי.
שם הקוד הראשוני שניתן לו לאחר גילויו היה 1999 JU3 עם המספר הסידורי 162173. לאחר שנבחר כיעד למשימת היאבוסה 2, קראה בשנת 2015 סוכנות החלל היפנית לציבור הרחב להציע לו שם.
באוקטובר אותה שנה פורסם שמתוך 7,336 הצעות נבחר השם ריוגו, ארמונו של מלך הדרקון בקרקעית הים לפי המיתולוגיה היפנית.
לפי הסיפור המיתולוגי, אוראשימה טארו , ביקר בארמון וכשרצה לחזור לביתו הוא קיבל מבתו של אל הים קופסה, תוך כדי שהיא מזהירה אותו לבל יפתח אותה.
כאשר הוא חוזר לכפר שלו הוא מגלה כי עברו שלוש מאות שנים.
מתוך שכחה הוא פותח את הקופסה וכאשר עשה זאת הזדקן בפתאומיות ומת.
הבחירה בשם, לפי סוכנות החלל היפנית, נעשתה בשל מוטיב "החזרת האוצר" בסיפור והדמיון למשימת החזרת הדגימה של היאבוסה 2. השם הפך לרשמי לאחר אישור מהאיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
ריובייץ (בפולנית: Rejowiec; ביידיש: רייוויץ) הוא כפר במחוז חלם שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה, ואשר בו פעל גטו גדול בתקופת השואה.
היישוב נוסד במאה ה-16 בידי הסופר והאציל מיקולאי ריי הקלוויניסטי, ועל שמו הוא קרוי.
בשנת 1547 הוענקו ליישוב זכויות עיר והיתרים לערוך ירידים שנתיים.
בסוף המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר מפעלי תעשייה, כשהגדולים שבהם היו בתי חרושת לזכוכית ולמלט.
יהודים ישבו בכפר מאמצע המאה ה-16, ומסוף המאה ה-17 התקיימה ביישוב קהילה מאורגנת.
מאמצע המאה ה-19 היוו היהודים כ-80% מתושבי היישוב.
בנובמבר 1904 פרצו ביישוב מהומות אנטישמיות, אך קבוצת הגנה עצמית של הבונד הצליחה להדוף את הפורעים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גירשו הרוסים את רוב יהודי היישוב ממנו, ושרפו את בית הכנסת בו.
באפריל 1919 נערכו פרעות נוספות ביהודי היישוב.
לאחר המלחמה, השתקמה הקהילה ביישוב, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-2,600 יהודים, כ-80% מתושביו.
בשנת 1937 חודשו הפרעות ביהודי היישוב, שלוו גם בחרם כלכלי, תוך הצבת משמרות בפתח חנויות היהודים בו.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בסוף ספטמבר 1939, הטילו אלו גזירות שונות על יהודיו, ובהן החרמת רכוש, הטלת תשלומי כופר וגיוס לעבודות כפייה.
מעת לעת הגיעו ליישוב אנשי ס"ס, וביצעו מעשי התעללות ורצח ביהודיו.
באביב 1941 רוכזו יהודי היישוב, כמו גם כ-1,300 מגורשים יהודים מלובלין ומקרקוב, בגטו שהוקם ביישוב, בו מתו רבים מהם ממגפות ומרעב.
ב-7 באפריל 1942 נערכה בגטו שביישוב אקציה המונית, בה נורו במקום חולים וקשישים, ויתר היהודים הוצעדו כ-4 ק"מ עד תחנת הרכבת האזורית, ממנה שולחו לאחר התעללות בקרונות משא דחוסים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר האקציה הובאו לגטו שביישוב כ-2,000 יהודים שגורשו מצ'כוסלובקיה ומברלין.
ב-2 במאי 1942 שולחו כ-2,700 יהודים מהגטו למחנה ההשמדה סוביבור, וכ-300 יהודים שולחו למחנה עבודה.
כעבור כשלושה שבועות הובאו לגטו שביישוב כ-3,650 יהודים נוספים שגורשו מסלובקיה.
בתקופה זו ניסו להימלט מהגטו יהודים רבים, אך אלו נתפסו, ונרצחו במקום.
באוקטובר 1942 גורשו כ-2,400 מיהודי הגטו לסוביבור ולמיידנק.
לאחר מכן, הפך הגטו שביישוב למחנה עבודה, בו נרצחו מעת לעת קבוצות של יהודים.
ב-7 באפריל 1943 וב-2 ביולי 1943 שולחו אחרוני יהודי הגטו למיידנק.
16 עובדי כפייה יהודים אחרונים שהושארו ביישוב נרצחו ביולי 1944, כמה ימים לפני שחרור האזור.
ארגון יוצאי רייביץ, המקיים את פעילותו בישראל.
הוא מקיים כל שנה אזכרה ב-ג' חוה"מ פסח.
כיום לא מתגוררים ברייביץ יהודים ואין זכר לקהילה היהודית הענפה שהתקיימה ברייביץ לפני המלחמה.
בשנת 2003 תרמה משפחת פכטר מצאצאי רייביץ המתגוררת בארצות הברית כסף לגידור בית הקברות.
ביחד עם עזרה של תושב מקומי נמצא שטח בית הקברות היהודי (לא נשארה בו אף מצבה).
המקום גודר וגם נבנתה בו מצבה משאריות אבני המצבות.
המצבה נבנתה בהשראת המצבה הקיימת בישראל בשדרת הקהילות בבית הקברות בחולון.
קיים גם קהילה חרדית בעיירה מונסי בניו יורק על שם קהילת רייביץ ורבניה.
ריווי חמצן בדם הוא מדד לרמת חמצון הדם הנמדד באחוזים.
רמת הריווי מוגדרת כיחס בין ההמוגלובין המחומצן בדם לבין סך ההמוגלובין (מחומצן + לא מחומצן).
בדרך כלל נמדדת רמת ריווי החמצן הפריפריאלית.
רמת הריווי מוגדרת על ידי הנוסחה:
רמת ריווי החמצן בדם נותנת ביטוי ליכולת הריאות לחמצן את הדם והאם אספקת החמצן לשאר הגוף תקינה.
בגבהים של מעל 1,600 מטר רמת ריווי תקינה היא כ-92%.
ריווי מתחת ל-90% מוגדר כהיפוקסמיה.
מתחת למדד זה, החולה יתקשה לנשום ועלול להופיע גוון כחלחל בקצות האצבעות ככל שרמת הריווי נמוכה.
ריווי מתחת ל-80% מהווה סכנה בריאותית ויכול להוביל לעילפון ואף לנמק באיברים מסוימים אם הוא מתמשך.
מדידת רמת ריווי החמצן מאפשרת לאבחן את יכולת הריאות לחמצן את הדם וכן מספקת מדד של רמת החמצן שהאדם שואף.
ניתן למדוד את רמת החמצן בשתי דרכים:
באמצעות מדידה של רמות הגזים – חמצן ופחמן דו-חמצני – בדם הנשאב מעורק.
זוהי בדיקה לא פולשנית שאינה מצריכה שאיבת דם.
היא בטוחה ונוחה, ונמצאת בשימוש נרחב בעולם הרפואה.
רמת הריווי נמדדת באחוזים, המצב התקין הוא בין 96%-99%.
רמת ריווי חמצן נמוכה מ-95% מחייבת בירור הגורם לכך, בדרך כלל החולה יועבר לטיפול והשגחה בבית חולים.
רמות חמצן מתחת ל-80% עלולות לפגוע בתפקוד האיברים ויש להתייחס לכך כמצב מסכן חיים.
התמיכה ושיפור רמת הריווי בדם נעשית בהנשמה באמצעות מסיכת חמצן, בריכוז גבוה.
ריו שיצ'ינוהה (ביפנית: 七戸龍; נולד ב-14 באוקטובר 1988) הוא ג'ודוקא יפני.
שיצ'ינוהה מתחרה בקטגוריית המשקל מעל 100 ק"ג, פעמיים סגן אלוף העולם (2014 ו-2015).
במאי 2012, שיצ'ינוהה זכה לראשונה באליפות יפן.
בדצמבר אותה השנה הוא זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו.
באליפות העולם 2014 שנערכה בצ'ליאבינסק, זכה שיצ'ינוהה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לטדי רינר הצרפתי.
עוד באותה השנה הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם פריז לאחר שניצח בגמר את דויד מורה הברזילאי.
במאי 2015 שיצ'ינוהה זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי.
בדצמבר הוא זכה במדליית כסף בגראנד סלאם טוקיו לאחר שהפסיד בגמר לבן-ארצו היסאיושי הראסווה.
באליפות העולם 2015 שנערכה באסטנה, שיצ'ינוהה זכה שוב במדליית הכסף לאחר שניצח 4 מתוך 5 קרבות.
הוא התחיל בסיבוב השני נגד דויד מורה הברזילאי וניצח בזכות עונשים.
בשמינית הגמר הוא ניצח בניקוד יוקו את דניאל אלרסטורפר האוסטרי, ברבע הגמר הוא ניצח באיפון את יאקיב חאמו האוקראיני ובחצי הגמר גבר באיפון על אדם אוקרואשווילי הגיאורגי לאחר ריתוק מוצלח.
בגמר שיצ'ינוהה פגש את טדי רינר הצרפתי בשחזור הגמר משנה לפני כן והפסיד בניקוד וואזרי ויוקו.
שיצ'ינוהה השתתף באליפות אסיה 2017 שנערכה בהונג קונג וזכה במדליית הכסף לאחר שהפסיד בגמר לקים סונג-מין הדרום קוריאני.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2014 גראנד סלאם פריז 2014 גראנד פרי אולן בטור 2015 גראנד פרי דיסלדורף
ריוג'י סאטו (ביפנית: 佐藤 隆治; נולד ב-16 באפריל 1977) הוא שופט כדורגל יפני.
סאטו שופט משחקים בליגה היפנית, וכן במסגרות משחקים של AFC ופיפ"א.
ריוגוקו קוקוג'יקן (ביפנית: 両国国技館) ידוע גם בשם אולם הסומו ריוגוקו הוא אולם ספורט מקורה הנמצא ברובע סומידה שבטוקיו, יפן סמוך לשכונת ריוגוקו ומכאן שם המקום "ריוגוקו" קוקוג'יקן.
האולם ממוקם בסמוך למוזיאון אדו טוקיו.
האולם הוא האולם השלישי בטוקיו המזוהה בשם קוקוג'יקן, השניים האחרים שגם אירחו תחרויות סומו נסגרו והאולם הנוכחי הוא בעצם הממשיך שלהם.
האולם נפתח בינואר של שנת 1985 והוא יכול להכיל עד 11,098 איש.
האולם צפוי לארח את תחרויות האגרוף באולימפיאדת טוקיו (2020).
האולם מארח בעיקר תחרויות סומו.
מתוך ששת טורנירי הסומו הגדולים מארח האולם שלושה טורנירים, טורניר השנה החדשה שמתרחש בחודש ינואר, טורניר הקיץ שמתרחש בחודש מאי וטורניר הסתיו שמתרחש בחודש ספטמבר.
באולם ישנו גם מוזיאון שעוסק בסומו.
האולם אירח גם תחרויות ספורט אחרות מענפים דוגמת אגרוף והיאבקות וכן גם אירועי מוזיקה.
בשנים האחרונות אירח האולם את טורניר הגמר של ליגת ההיאבקות היפנית ועוד אירועי היאבקות מיוחדים שארגנה ליגת ההיאבקות.
בנוסף, ביולי 2015 אירח האולם את תחרות הWWE הראשונה ששודרה בשידור ישיר מיפן - תחרות ה-WWE The Beast in the East.
הגרסה הראשונית של האולם נפתחה גם היא בשכונות ריוגוקו לאחר שהפופולריות של הסומו עלתה במהלך תקופת מייג'י והיה צורך באולם שיארח תחרויות סומו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם האולם על ידי הצבא היפני הקיסרי שהשתמש בו כבסיס צבאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה תחרויות הסומו התקיימו במגרשי בייסבול פתוחים.
בשנת 1954 נפתח אולם הקוקוג'יקן השני, הקוריאמה קוקוג'יקן במחוז טאייטו שבטוקיו.
תחרויות הסומו של טוקיו הועברו לשם עד לשנת 1985, אז נפתח הגרסה האחרונה והשלישית במספר של אולם הקוקוג'יקן הריוגוקו קוקיג'אן וכל התחרויות הועברו אליו.
האולם הישן, הקוריאמה קוקוג'יקן נסגר.
ריו נגרו (בספרדית: Departamento de Río Negro) הוא אחד ממחוזות אורוגוואי הממוקם במרכז מערב המדינה.
בירת המחוז היא פראי בנטוס.
ריו נגרו הוקם בחלוקת המחוזות בשנת 1837.
מיקום המחוז הוא במרכז-מערב המדינה, גובלת ב מצפון, טקוארמבו ממזרח, נהר ריו נגרו (הנהר השחור) מפריד בינה לבין מחוזות דורסנו וסוריאנו מדרום, ונהר אורוגוואי מפריד בינה לבין ארגנטינה.
המחוז הוכרז ב-1 באוגוסט 1881 כמחוז עצמאי, לאחר שהופרד מפאיסנדו.
מספר התושבים נכון לשנת 2018 היה 57,874 נפש, ונחשב למחוז מועט אוכלוסין (שלישי מהנמוך ביותר).
מרבית האוכלוסייה מתגוררת בערים, בעיר הבירה פראי בנטוס ובעיר יונג.
במחוז קיימים שלושה עיריות (ניהול אזורי), יונג, נואבו ברלין, וסאן חבייר.
בעיריות מתקיימים בחירות אחת ל-5 שנים, ובהם נבחרים ראש העיר וארבעה חברי מועצה.
נכון לשנת 2010, תוחלת החיים עומדת בריו נגרו על כ-78 שנים.
החקלאות היא המרכיב הכלכלי המשמעותי ביותר במערב המחוז, והייצור החקלאי כולל: סויה, פשתן, תירס, דגנים, ענבים, חיטה וחמניות.
במזרח המחוז ישנו גידול בקר בשטחי מרעה נרחבים, וכן יקבים ומחלבות.
בבירת המחוז יש נמל מסחרי המתחבר לים דרך נהר אורוגוואי.
ריוג'י נויורי (ביפנית: 野依 良治; נולד ב-3 בספטמבר 1938) הוא כימאי יפני, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 2001 ביחד עם ויליאם נולס, על "עבודתם על תגובות הידרוגנציה מזורזות כיראלית".
ריוג'י נויורי נולד ב-3 בספטמבר 1938 בקוֹבֶּה שביפן.
עוד בצעירותו פיתח עניין במדעים ולמד פיזיקה אצל זוכה פרס נובל הידקי יוקאווה.
מאוחר יותר הוא הוקסם מכימיה, לאחר ששמע מצגת על ניילון בתערוכה תעשייתית.
בשנת 1961 סיים תואר ראשון בבית הספר להנדסה שבאוניברסיטת קיוטו, לאחר מכן קיבל תואר שני בכימיה תעשייתית מבית הספר לתואר שני להנדסה באוניברסיטת קיוטו.
בין השנים 1963–1967 היה עמית מחקר בבית הספר להנדסה באוניברסיטת קיוטו ומדריך בקבוצת המחקר של היטושי נוזאקי.
נויורי קיבל תואר דוקטור להנדסה (DEng) מאוניברסיטת קיוטו בשנת 1967. בשנת 1968 מונה לפרופסור ועשה את הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
לאחר הפוסט דוקטורט, נויורי עבד כמרצה באוניברסיטת נגויה ועבד במקביל ב-RIKEN.
נויורי מאמין בכוחה של הכימיה הירוקה.
במאמר משנת 2005 טען לחתירה ל"אלגנטיות מעשית בסינתזה".
במאמר זה הצהיר כי "היכולת שלנו לחשוב על סינתזות כימיות פשוטות ומעשיות היא הכרחית להישרדותם של המינים שלנו." במקום אחר אמר כי "המחקר מיועד לאומות ולאנושות, לא לחוקרים עצמם." הוא מעודד מדענים להיות פעילים פוליטית: "החוקרים חייבים לדרבן את דעת הקהל ואת מדיניות הממשלה לקראת בניית החברה המקיימת במאה ה-21."
נויורי הוא יו"ר המועצה לשיקום החינוך, שהוקמה על ידי ראש ממשלת יפן שינזו אבה לאחר עלייתו לשלטון בשנת 2006.
נויורי מפורסם בעיקר בזכות הידרוגנציה אסימטרית המשתמשת כזרזים קומפלקסים של רודיום ורותניום, במיוחד אלה המבוססים על ליגנד BINAP.
(הידרוגנציה א-סימטרית של אלקן בנוכחות ((S)-BINAP) Ru (OAc) 2 משמש לייצור מסחרי של נפרוקסן טהור אננטיומרית (97% ee), המשמש כתרופה נוגדת דלקת.
הסוכן האנטיבקטריאלי לבופלוקסצין מיוצר על ידי הידרוגנציה אסימטרית של קטונים בנוכחות קומפלקס הליד BINAP של Ru (II).
הוא עבד גם על תהליכים אסימטריים אחרים.
בכל שנה מייצרים 3,000 טון (לאחר התרחבות חדשה) של מנטול (ב-94% ee) על ידי התאגיד הבינלאומי Takasago, תוך שימוש בשיטת נויורי לאיזומריזציה של אמינים אליאליים.
פרס ריוג'י נויורי נקרא לכבודו.
בשנת 2000 נויורי הפך לדוקטור לשם כבוד באוניברסיטת רן 1, שם לימד בשנת 1995, ובשנת 2005, הפך לדוקטור לשם כבוד ב וב-RWTH אוניברסיטת אאכן, גרמניה.
נויורי נבחר כחבר זר בחברה המלכותית (ForMemRS) בשנת 2005, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון לטכנולוגיה כימית, מומבאי (בעבר נקראה UDCT) ב-23 בפברואר 2018.
1985 – פרס האגודה לכימיקלים ביפן
קירקווד, האגודה האמריקנית לכימיה ואוניברסיטת ייל
1995 – פרס האקדמיה של יפן (אקדמאים)
1999 – פרס המלך פייסל הבינלאומי
2009 – מדליית זהב למונוסוב
ריו ורדה (בפורטוגזית: Rio Verde) היא עיר במדינת גויאס שבברזיל.
העיר מרוחקת מבירת גויאס, גויאניה, ב-229 קילומטר ומבירת ברזיל, ברזיליה, ב-420 קילומטר.
גובהה של העיר הוא 758 מטרים מעל פני הים.
חלק מהסראדו נמצא בשטחה של העיר.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא בין 20 מעלות צלזיוס בחורף ל-35 מעלות צלזיוס בקיץ.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2020, מספר התושבים בעיר הוא 241,518. העיר ממוקמת במקום ה-154 מתוך 5,570, מבחינת אוכלוסייה בברזיל ובמקום הרביעי מתוך 246 במדינה גויאס.
בשנת 2010, צפיפות האוכלוסייה של העיר הייתה 21.05 נפשות לקמ"ר.
נכון ל-2018, יש בעיר 82 בתי ספר יסודיים ו-22 בתי ספר תיכון.
אחוז הרשומים ללימודים בעיר בין הגילאים 6–14, נכון ל-2010, עומד על 97%.
העיר ממוקמת במקום ה-72 מתוך 92 הערים במדינת ריו דה ז'ניירו מבחינת תמותת תינוקות, ובמקום ה-3987 מתוך 5,570 הערים בברזיל.
בעיר יש 9 בתי חולים.
נכון לשנת 2017, אחוז תמותת התינוקות בעיר עומד על 1.09%.
העיר ממוקמת במקום ה-117 מתוך 246 הערים במדינת גויאס מבחינת תמותת תינוקות ובמקום ה-2,893 מתוך 5,570 הערים בברזיל.
העיר היא היצרנית הגדולה ביותר של דגנים וחלב במדינה.
העיר מייצרת 61 טון מיליון ליטר חלב בחודש.
נכון ל-2018, 56.3% מההכנסות של העיר הן ממקורות חיצוניים.
ריווייר היא חברת פינטק רב לאומית המספקת שירותים פיננסיים מקוונים המותאמים לצרכים הייחודיים של מיליוני מהגרי עבודה זרים ברחבי העולם.
ריווייר הוקמה על ידי המנכ"ל גיא קשטן, סמנכ"ל הטכנולוגיות סער יהלום, סמנכ"ל מו"פ עדי בן דיין, ואור בן-עוז.
ביוני 2020, ריווייר זכתה בקטגוריית FinTech בתחרות Extreme Tech Challenge (XTC), תחרות הסטארטאפים הגדולה בעולם לחברות מכוונות מטרה.
ריווייר נוסדה בישראל בשנת 2015 על ידי גיא קשטן, סער יהלום, עדי בן דיין ואור בן-עוז בתגובה לביקוש הגובר לשירותים פיננסיים סבירים ונגישים של אוכלוסיית העובדים הזרים המקומית.
בתחילה היא שימשה את אלפי הפיליפינים שעבדו בישראל כמטפלים סיעודיים בקשישים והרחיבה את שירותיה לאוכלוסיות מהגרים נוספות כמו הודים, תאילנדים וסינים.
המשקיעים הראשוניים כללו קבוצות מישראל כמו OurCrowd, Viola Fintech ו-Moneta VC.
בשנת 2019 התרחבה ריווייר לשווקים באירופה ובבריטניה על ידי הצגת חשבונות למטרת תשלומים מקומיים חדשים (IBAN), כרטיסי חיוב, העברות כספים מקומיות ותשלומי חשבונות חוצי גבולות.
בשנת 2020, במהלך הסגרים בעקבות התפרצות נגיף הקורונה, הצליחה ריווייר לשלש את בסיס הלקוחות שלה, כאשר 40% מיוחסים לצמיחה אורגנית.
כדי להשיג את מטרותיה, החברה הקימה שותפויות מוצקות עם מוסדות פיננסיים בולטים במספר מדינות כמו UkrSibbank באוקראינה ומפעילי ארנק דיגיטלי בפיליפינים ובניגריה, כמו גם עם ענקית מעבדי התשלומים הסינית Alipay כדי לאפשר ללקוחותיה הסינים להעביר כסף בקַלות.
בשנת 2021 הודיעה החברה כי השלימה סבב גיוס מסדרה ב' של 20 מיליון דולר וכן שיתוף פעולה עם בנק הפועלים הישראלי.
משקיעים חדשים הצטרפו לסבב הגיוס הזה כמו Renegade Partners, Glilot Capital Partners וג'רי יאנג, לשעבר מנכ"ל Yahoo!
במקביל, החברה הודיעה שהיא השיגה רישיון של מכון כסף אלקטרוני של האיחוד האירופי (EMI), שניתן על ידי הבנק המרכזי של הולנד, המאפשר לסטארט-אפ פינטק להנפיק כסף אלקטרוני, לספק שירותי תשלום, וכן לעסוק בהעברת כספים.
לריווייר הוענקה גם ספק שירותי נכס פיננסי ישראלי מורחב.
בפברואר 2022 הכריזה ריווייר על שותפותה עם ענקית הביטוח AIG וחברת InsurTech Qover.
פלטפורמת ריווייר מוצעת בשמונה שפות שונות ובאפליקציה מקומית.
הפלטפורמה שואפת לשרת 270 מיליון מהגרים ברחבי העולם ולספק להם פתרונות פיננסיים מותאמים כמו היכולת לשלוח תשלומים חזרה לארץ מוצאם.
מאפיינים נוספים של הפלטפורמה כוללים חשבון תשלום, ופתרון תשלום בכרטיס חיוב וכן העברות כספים מקומיות, תשלומי חשבונות במדינת המוצא של המהגר, ביטוחים ועוד.
ריו רנצ'ו היא העיר השלישית בגודלה בניו מקסיקו שבארצות הברית, עם כ-87,521 תושבים (נכון ל-2010).
העיר קרויה על שם לוס ראנצ'וס, החוות הקולוניאליות הספרדיות שהוקמו לאורך הריו גראנדה.
העיר התפתחה בסוף המאה ה-20 כפרוור של אלבקרקי.
הרוב הגדול של שטח ריו רנצ'ו היה במקור חלק מהעיירה אלמדה גרנט, אשר נוסדה על ידי מתיישבים קולוניאליים ספרדים ב-1710. השטח הועבר לארצות הברית ב-1848, לאחר שהביסה את מקסיקו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
האזור החקלאי החל להיות מיושב החל משנות ה-60 של המאה ה-20 והלאה.
העיר עצמה התאגדה כעיר ב-1981. העיר התפתחה משמעותי באותה השנה לאור פתיחת מפעל של חברת אינטל.
מאז שנות ה-90, ריו רנצ'ו נקטה מספר צעדים על מנת להפוך לעצמאית יותר מאלבקרקי השכנה.
פיתוח זה כלל יצירת מחוז חינוכי חדש, וכן הקמת מרכזים מסחריים ועסקיים, בית עירייה חדש, והקמת קמפוס חדש של אוניברסיטת ניו מקסיקו.
ההכנסה החציונית לנפש בעיר היא 20,322 דולר, לעומת 47,169 דולר למשק בית ו-52,233 דולר למשפחה.
המעסיקים הבולטים בעיר הם אינטל, וולמארט, בנק אוף אמריקה, היולט פקארד, וכן מערכות הבריאות המקומיות.
ראש העיר הוא גרגורי האל מהמפלגה הרפובליקנית, שנבחר לראשונה ב-2014. הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה במרץ 2018 ולקדנציה שלישית במרץ 2022. חברי מועצת העיר נבחרים משישה מחוזות חד-נציגיים.
מתוך ששת חברי המועצה הנותרים, חמישה הם רפובליקניים ורק אחד הוא מן המפלגה הדמוקרטית.
כמו כן, תושבי העיר בוחרים את שופט בית המשפט העירוני.
ריווה דל גארדה (באיטלקית: Riva del Garda) היא עיירה וקומונה בחלק הצפוני -מערבי ביותר של אגם גארדה באיטליה.
שני חלקים לשם ריווה דל גארדה ובנוסף, מילת יחס "del" כלומר "של", בין שני החלקים.
החלק הראשון "ריווה" (Riva)- לחלק זה יש כמה מקורות אפשריים.
האפשרות הראשונה היא הסבירה ביותר, ולפיה מדובר בגדת נהר, חוף, מקום מפגש של מים ויבשה.
לפי ההנחה הזאת, השם התפתח מהמילה הלטינית "ripa" שמשמעותה אכן גדת נהר או חוף ים, ומשמעות זו מתאימה למיקומה של העיירה על שפת האגם.
עם הזמן ריפה השתבש והפך לריווה.
אפשרות אחרת, אם כי פחות סבירה, היא שהשם קשור לשפה העברית, בה הפירוש הספרותי של המילה רִיבָה הוא "עלמה", או "בחורה".
החלק השני "גארדה" Garda- במקרה זה מקור השם מגיע כפי הנראה משפה גרמאנית, מהמילה warte/warda.
פירוש המילה הוא מקום של משמר ותצפית, והאגם כולו נקרא גארדה.
גם בשפות אחרות, דוגמת אנגלית וצרפתית פירוש דומה למילים משורש דומה.
שמו הקודם של אגם גארדה היה אגם בנאקו (Benaco).
כששתי הפרשנויות היותר סבירות מתחברות, שם העיירה בעברית הוא "חוף המשמר/חוף השמירה".
מיקומה של ריווה דל גארדה בצפון איטליה, במחוז טרֶנטינוֹ-אַלטוֹ אַדיגֶ'ה, בנפת טרנטו.
העיירה נמצאת בנקודה הצפונית מערבית ביותר של חופי אגם גארדה.
ריווה ממוקמת לרגלי הרים, מצפון מערב הרי האלפים, ומצפון מזרח הרי הדולומיטים.
מרחקה של העיירה מעיר המחוז טרנטו מסתכם ב-42 עד 50 ק"מ, תלוי במסלול הנסיעה.
המרחק מערים מרכזיות אחרות באזור: מוורונה כ-86 ומברשה כ-84 ק"מ.
ביחס ליישובים אחרים על שפת אגם גארדה, המרחק ללימונה סול גארדה הוא כ-13 ק"מ, לסאלו כ-47, למלצ'זינה כ-18 ולדסנזאנו דל גארדה כ-67 ק"מ, כל העיירות נמצאות דרומית לריווה דל גארדה.
היישוב המשמעותי הקרוב ביותר לריווה הוא - (Arco).
מיקומה בנקודה הצפונית של האגם משפיע על תנאי מזג האוויר בריווה.
בקיץ אמנם חם, אבל קצת פחות.
החודשים היותר חמים בשנה הם יולי ואוגוסט.
ממוצע הטמפרטורות בשעות היום בחודשים אלו עולה עד ל-24 מעלות צלזיוס, ובלילות הממוצע עומד על 16 מעלות.
החודש הקר ביותר הוא ינואר, במהלכו הטמפרטורות בימים עומדות על 4 מעלות ובלילות צונחות עד ממוצע נמוך מנקודת הקיפאון, 2- מעלות.
כמות המשקעים בממוצע רב שנתי 1,404 מ"מ, מספר ימי השלג מסתכם בממוצע של 31 ימים בשנה.
בשני חודשי הקיץ השמים בהירים בדרך כלל, וביתר החודשים השמים מעוננים חלקית עד מעוננים.
לאזור בו ריווה דל גארדה בנויה, הייתה תמיד חשיבות אסטרטגית רבה, כיוון שהדרך אל נקודות אחרות באגם גארדה וגם דרומה ממנו עוברות בריווה.
כל סביבת האגם הררית, ולכן לעניין המעבר בריווה הייתה חשיבות צבאית, וגם מסחרית.
עוד לפני תקופת האימפריה הרומית ישב באזור שבט קלטי בשם טריבוט פאביה.
לא ידוע על ישוב קבע רומאי במקום בו נמצאת ריווה.
לאחר התפוררות האימפריה הרומית שלטו באזור גותים, לומברדים ופרנקים.
בשנת 983 הקיסר אוטו השני העביר את ריווה לידיי הבישופות של ורונה, ובתקופה מאוחרת יותר הועבר המקום לבישופות של טרנטו.
ב-1349 השתלט על האזור והעיירה מסטינו השני דלה סקאלה () מוורונה.
בראשית המאה ה-16 בנתה הרפובליקה הוונציאנית מבצר (הבאסטיון) על גבעה שולטת, מעל לריווה דל גארדה.
בסוף המאה ה-18 הגיעו צבאות צרפת של נפוליאון בהנהגתו של הגנרל וובואה (Claude-Henri Belgrand de Vaubois), ולאחר מכן ריווה עברה לשלטונם של ברונים אוסטרים, אותם ירשה בתורה האימפריה האוסטרו-הונגרית, שנשארה לשלוט באזור עד סוף מלחמת העולם הראשונה, שבמהלכה נערכו באזור קרבות עם הצבא האוסטרי.
המשמעות היא, שאזור זה לא אוחד באיחוד איטליה הכללי בשנת 1861, בהנהגת ויטוריו אמנואלה השני, אלא הצטרף לאיחוד האיטלקי בתקופה מאוחרת יותר.
מוזיאון גארדה עילית- למוזיאון המכונה מאג (MUSEO ALTO GARDA-MAG) שלוש קומות תצוגה, וגג המשמש לתצפית על העיר ועל אגם גארדה.
בקומה אחת תערוכת אומנויות, בקומה נוספת תערוכת מלחמות, ובה כלי נשק תמונות, ומוצגי מלחמה אחרים.
קומה אחרת מוקדשת למוצגים ארכאולוגיים של העיירה וסביבתה, מתקופות עתיקות ועד לתקופה המודרנית.
בשנת 2022 התארחה במוזיאון מאג תערוכת מיכלאנג'לו והקפלה הסיסטינית.
פיאצה ה-3 בנובמבר ומגדל אפונאלה (Apponale)- הפיאצה היא כיכר אלגנטית ובה חנויות, מסעדות ובתי קפה.
מגדל אפונאלה נבנה במאה ה-12 והוגבה בשנת 1555, הפך לסמלה של ריווה דל גארדה.
ארמון פרטוריו- הארמון (באיטלקית Palazzo Pretorio) משמש כבניין העירייה.
במקור הארמון נבנה על ידי משפחת דלה סקאלה-סקאליג'ר ב-1370. באגף שלו מוצגים לוחות בלטינית, וגם בעברית.
המבצר- הוא מכונה ה"באסטיון של ריווה" (Bastione di Riva).
המבצר נבנה למטרות הגנה ב-1507, על ידי ונציה ששלטה אז באזור.
החלק העליון של המבצר חרב, אך בעשור השני של המאה ה-21 החלו עבודות, שלא ברור אם הן כוללות גם את בניית המגדל ושחזורו למלוא גובהו.
במאה ה-20 נבנה רכבל מריווה דל גארדה עד לבאסטיון, אך גם עליה רגלית למקום אפשרית.
הבאסטיון מציע נוף היקפי לעבר העיר ועל האגם.
בקומה העליונה של תחנת הרכבל פועלת מסעדה.
מסלול אופניים מעל מי האגם- מסלול אופניים ייחודי, הסלול בגובה של כמה מטרים מעל שפת האגם ומעל מי האגם.
מלבד רכיבה, מתאפשרת גם תצפית על האזור.
המסלול מחבר את ריווה דל גארדה עם יישובי חוף נוספים.
מפלי וׇרו֗נֶה נמצאים מחוץ לרובע ורונה של ריווה דל גארדה.
המפל המרכזי בגובה של כמעט מאה מטרים.
קיימות שתי נקודות תצפית לכיוון המפלים, במערה התחתונה, ומתוך מערה נוספת הגבוהה יותר בכ-40 מטרים.
במערה יש שביל הליכה לולייני מוסדר.
פסטיבל מוזיקה- הפסטיבל נקרא "מוזיקהריווה" (באיטלקית: MusicaRiva) ומתקיים ברצף בכל קיץ, מאז שנת 1984. הפסטיבל נמשך לפחות עשרה ימים, ובמסגרתו מתקיימים מופעים, אופרות, ריקודים, קונצרטים, שיעורים שאומנים ותיקים וידועים מעניקים לאומנים צעירים (Masterclass), ופעילויות נוספות.
בקיץ חלק מהפעילות מתקיים באוויר הפתוח.
לפסטיבל יש גם המשך חורפי, באולמות סגורים.
שוק פתוח- נערך בכל שבועיים, בימי רביע.
בשוק נמכרים מיני ביגוד, מוצרים לבית, כלי מיטה, מזכרות וכיוצא בהם.
הכלכלה של ריווה מבוססת בעיקר על תיירות, בדומה לכלכלת חלק גדול מהישובים סביב אגם גארדה.
מקור פרנסת העיירה בתחומי האירוח וההסעדה, וגם בתחומים נלווים רבים של מכירת מזכרות וחפצים, תחומי ספורט, יין, מוזיקה, תרבות, וסיפוק יתר הדרישות והצרכים של תיירים.
בריווה דל גארדה התפתחו בעיקר ענפי ספורט ימי בתחומי גלישת גלים, שייט מפרשיות, רכיבה על אופניים, הליכה וטיפוס על הרים וצוקים באזור.
כבישים: עקב מיקומה הגאוגרפי המיוחד של ריווה בנקודה הצפון מערבית ביותר של אגם גארדה, מצטלבים בה מספר כבישים אזוריים.
SS45BIS, הזרוע המערבית של כביש סובב גארדה (Gardesana),מצטלב עם זרוע הגדה המזרחית, SS249, והצפונית SS240. הכבישים המהירים הקרובים ביותר הם אוטוסטרדת האורך A22 במרחק של כ-20 ק"מ מריווה.
אוטוסטרדה זו עולה צפונה לכיוון טרנטו ובולצנו, מתוך אוטוסטרדת הרוחב E70 שכיוונה מזרח-מערב.
אוטובוס: אוטובוס חברת SIA מברשה לריווה דל גארדה יוצא ארבע פעמים ביום, זמן הנסיעה כשעתיים.
קו 484 נוסע מהעיירה גארדה בגדה המזרחית, לריווה ובחזרה.
קו B204 מחבר את טרנטו עם ריווה.
פועלים קווי אוטובוס נוספים אל ומעיירות אחרות באזור.
רכבת: פסי רכבת אינם מגיעים לריווה דל גארדה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת ברוברטו (Rovereto), במרחק של כ-24 ק"מ.
תעופה: נמלי התעופה הבין-לאומיים הקרובים לריווה הם נמל התעופה ורונה-וילפרנקה, מרוחק כ-88 ק"מ.
נמל התעופה הבינלאומי אוריו אל סריו בברגמו, נמצא במרחק של יותר מ-130 ק"מ.
העיירה נכללה בקטע במירוץ האופניים הבין לאומי ג'ירו ד'איטליה 2018.
אישים שנולדו בריווה דל גארדה
קורט שושניג- כיהן בתפקיד קנצלר אוסטריה בשנים 1934 עד 1938.
אנריקו מיארומה- מוזיקאי, מלחין, נגן, מרצה בכיר, מורה ומחנך איטלקי.
אנטוניו אבונדיו- פסל וחרט איטלקי ידוע.
ביקורי אמנים ואישים בריווה דל גארדה
בהיותה מוקד משיכה תיירותי, ביקרו בריווה דל גארדה פוליטיקאים, אומנים ואנשי רוח.
חלקם אף שהו ויצרו בעיירה.
במפלי ורונה ביקרו הסופר תומאס מאן, הקיסר האוסטרי פראנץ יוזף, הסופר הצ'כי פרנץ קאפקא, אומברטו השני, מלך איטליה, הסופר, המשורר והטייס גבריאלה ד'אנונציו ושורה של מבקרים ידועי שם אחרים.
בשנת 1880 הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה שהה בריווה במשך חודש ימים, ויצר בה.
גם הסופר והמשורר הבריטי דייוויד הרברט לורנס (D.H.
ריזה לושטה (באלבנית: Riza Lushta; 22 באוגוסט 1916 - 6 בפברואר 1997) היה כדורגלן אלבני, יליד מיטרוביצה שבקוסובו, ששיחק בעמדת החלוץ.
לושטה שיחק בתחילה באס קיי טירנה, וזכה עימה ארבע פעמים באליפות אלבניה (1934, 1936, 1937 וב-1939) ובגביע האלבני הראשון ב-1939. הוא שיחק מאוחר יותר בצרפת במדי קאן ובאיטליה במדי בארי ויובנטוס (עימה זכה בגביע האיטלקי ב-1942), נאפולי ובאלסנדריה.
כמו כן הוא גם שיחק בליגה השלישית באיטליה במדי סיינה, ובליגה הרביעית באיטליה במדי פורלי ורפאלו רואנטס.
הוא פרש מכדורגל בשנת 1954 בגיל 38.
הוא שיחק 170 משחקים בסרייה א', כבש 68 שערים.
עם יובנטוס הוא שיחק בטורניר המלחמה האיטלקי ב-1943-1944 (בו כבש 5 שערים ב-5 משחקים).
כמו כן, לושטה היה שחקן הרכב במדי הנבחרת האלבנית.
נהר הריוֹני (בגאורגית: რიონი) הוא נהר ראשי במערב גאורגיה.
הוא נובע מהרי הקווקז, מהמחוז ההיסטורי רצ'ה וזורם מערבה לים השחור.
הוא נכנס לים השחור צפונית לעיר פותי כשהוא עובר בדרכו את העיר כותאיסי, שהייתה בעברה בירת קולכיס.
היוונים העתיקים הכירו את הריוני כנהר פָאסִיס .
הוא נזכר לראשונה אצל הסיודוס, המשורר האפי היווני בן המאה השמינית לפנה"ס, בחיבורו המפורסם תאוגוניה ("הולדת האלים").
לאחר מכן הוא מופיע בפואמה האפית ארגונאוטיקה מאת אפולוניוס מרודוס, המספרת את סיפור מסע הארגונאוטים בהנהגתו של יאסון להשבת גיזת הזהב מקולכיס.
כן נזכר גם באפוס גאורגיקה ("עבודת האדמה") של ורגיליוס.
אליוס אריסטידס, אורטור יווני מתקופת האימפריה הרומית, ציין אותו ב"אד רומם" כגבול המזרחי הרחוק של הים שניתן לנווט בו.
בדיאלוג "פיידון" מתאר סוקרטס את גבולות העולם הידוע: עמודי הרקולס במערב ונהר פאסיס במזרח.
השם פסיון מגיע מהשם הקדום של הנהר, שם פגשו הקדמונים את הפסיון לראשונה.
ריוליט - סלע געשי (סלע פרץ, סלע אקסטרוסיבי) העשוי תרכובת פלסית ("חמוצה") של למעלה מ-69% סיליקה, הנוצר מהתקררות מהירה של לבה.
הסלע ריוליט מופיע בגווני אפור בהיר עד ורדרד עם בועיות אוויר לכודות בתוכו.
השם ריוליט בא מהמילה היוונית "זרם" (rhyax) הבאה לתאר את הצורה היפה שנשמרת בסלע המקורר לאחר זרימתו.
סלע הריוליט יכול להופיע בצורות רבות, מאפינטי ועד פורפירי.
התרכובת המינרלית כוללת בדרך-כלל קוורץ וסוגים שונים של פלדספר (פצלת השדה) כדוגמת פלגיוקלז, ביחס של 2:1. לעיתים מכיל גם ביוטיט ופירוקסן.
ריוליט מכיל גם יותר תחמוצת אשלגן מתחמוצת נתרן.
הריוליט נחשב כמקבילה הגעשית של הגרניט הפלוטוני מכיוון שההרכב המינרלי שלהם דומה - עשיר בסיליקה ונמוך בברזל ומגנזיום.
ריוליט נוטה להתגבש מהר וליצור לבה צמיגית מאוד (בגלל אחוז הסיליקה הגבוה שבו).
הריוליט מופיע הן בלבה שהתקררה מהר געש והן בדייקים.
ריוליט המתגבש מהר מכדי ליצור גבישים, יוצר זכוכית געשית בצבע שחור הנקראת אובסידיאן ואילו ריוליט המתגבש לאט יותר, יוצר גבישים שבירים וספוגיים בצבע לבן (טוף).
הריוליט נוטה להתפרץ בהתפרצויות אלימות עקב צמיגות הלבה הגבוהה שלו (צמיגותו הגבוהה נובעת מאחוז סיליקה גבוה והלבה כולאת בתוכה בועות גז הגורמות לפיצוץ אלים, בעוד שבסוגי לבה אחרים הגז משתחרר מעט לפני ההתפרצות).
הריוליט מופיע הרבה באזורים יבשתיים, בדרך כלל באזורים בהם גם יופיעו בזלת ואנדזיט בעוד שבאוקיינוסים הוא נדיר למדי.
ריוליט ניתן לראות בצורת טוף באיי ליפארי (מצפון לסיציליה), בהונגריה, במחוז ויילס שבאנגליה, באיסלנד ובעמקים נרחבים בניו מקסיקו, ארצות הברית, אך גם בעוד מקומות:
פארק ילוסטון שבמדינת ויומינג בארצות הברית הוא למעשה כיפה ענקית של קלדרה ריוליטית.
"העמק הארוך" במדינת קליפורניה שבארצות הברית הוא אחת מהקלדרות הגדולות ביותר על פני כדור הארץ ונוצר אף הוא מריוליט- אורכו 32 ק"מ ורוחבו 17 ק"מ.
ריוונדל, או ריבנדל (המכונה גם ימלדריס) הוא מקום משכנו של חצי-העלף אלרונד בספריו של ג'.
המקום נבנה באמצע העידן השני והיה אחד מהמעוזים העיקריים של המלחמה בסאורון בסוף העידן השני.
ממקום זה יצאה בנוסף אחוות הטבעת במסע להשמדת הטבעת.
מייסדה של ריוונדל היה אלרונד שבנה אותה בתחילת העידן השני לאחר נסיגתו מארגיון.
ריוונדל הייתה אחד מארבעת המעוזות הראשיים של האלפים נגד סאורון.
שלושת המעוזות האחרים היו לינדון, שהייתה ממלכה של עלפים.
ארנור, שהייתה בברית עם הממלכה השלישית גונדור.
שתי האחרונות היו ממלכות של בני אדם שהיגרו מנומנור.
במהלך הקרבות הוטל על ריוונדל מצור על ידי צבאות מורדור שתקפו מדרום ארידור, אך ריוונדל הצליחה לשבור אותו ולתקוף חזרה את צבא מורדור.
בקרב הברית האחרונה שהיה הקרב האחרון נגד מורדור ריוונדל שלחה כוחות גדולים שהיו חיוניים לצבא הברית האחרונה, מה שגרם לסאורון להפסיד בקרב ובמלחמה.
אחרי מות איסילדור בקרב בשדות הסיפנים עבדו הביא את שברי החרב של איסילדור ששמה היה נארסיל אל ריוונדל, ושם היא נשארה עד שאראגורן לקחה אחר יותר מאלפיים שנה אחר כך.
בספר אחוות הטבעת ריוונדל שמשה את פרודו בגינס וחבריו למסתור בעת שברחו מהנזגול, ואחרי כן התכנסה שם המועצה שהחליטה לשלוח את פרודו כדי להשמיד את הטבעת בארץ מורדור, וכדי ללוותו לשלוח אחווה שהורכבה מנציגי העמים החופשיים של הארץ התיכונה.
כמה שנים לאחר סיום מלחמת הטבעת עזב אלרונד את ריוונדל והפליג אל ולינור.
בעידן הרביעי הלכה ונעזבה ריוונדל וכלתה כיוון שהאלפים עזבו בקצב הולך וגובר לוולינור.
תושביה של ריוונדל הם האלפים אך בעידן השלישי שכנו בה גם הנוטרים (שמהם היה אראגורן).
ובנוסף שכן בה בילבו בגינס למשך תקופה של בערך חצי יובל.
תושבי ריוונדל המוכרים ביותר הם:
קלבריאן אשתו, עזבה לולינור באמצע העידן השלישי.
אלדן ואלרוהיר, בני אלרונד, הם תאומים ואחיה הגדולים של ארוון.
בילבו בגינס, הוביט שוויתר מרצונו על הטבעת האחת והשתכן בה תקופה קצרה.
חברת לגו הוציאה דגם של ריוונדל על בסיס העיר שהוצגה בסרטי שר הטבעות של פיטר ג'קסון.
ריזה (RZA) הוא שם הבמה של הראפר האמריקאי רוברט פיצג'ארלד דיגס (Robert Fitzgerald Diggs; נולד ב-5 ביולי 1969) הוא ראפר, שחקן, במאי קולנוע מפיק מוזיקלי ומנהיג הרכב ההיפ הופ וו טאנג קלאן.
הוא הפיק את כל אלבומי וו טאנג שיצאו ורבים מאלבומי הסולו של חברי הלהקה.
שם הבמה שלו הוא קיצור של המילים "Ruler, zig-zag-zig, Allah".
המילה הראשונה לקוחה מאנגלית ומשמעותה הוא שליט, המילה האחרונה היא שמו של אלוהים באסלאם, ושלושת המילים "זיג-זאג-זיג משמעותם "ידע, חכמה, הבנה" ב"אלפבת העליון", שהוא כתב מיסטי שהומצא על ידי תנועת אומת חמשת האחוזים.
רוברט דיגס נולד ב-5 ביולי 1969 בברוקלין, ניו יורק, ארצות הברית.
בן למשפחה בת 14 נפשות.
את הילדות העביר בפיטסבורג, פנסילבניה.
את קריירת ההיפ הופ שלו החל בשנת 1991 כאשר הוציא EP בשם "Ooh I Love You Rakeem" בו בעצם יש שני שירים במספר גרסאות שונות.
הEP יצא בלייבל 'טומי בוי רקורדס' ולאחר ה EP נפרדו דרכיהם של ריזה וחברת התקליטים.
בשנת 1992 הקים יחד עם ג'יזה, ואול דירטי בסטרד את הוו טאנג קלאן.
בשנת 1993 יצא סינגל הבכורה של וו טאנג קלאן בהפקת ריזה.