tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר נכתב בצורת דו-שיח בין מורה ותלמיד והוא מצטיין בדיוקו התורני וההלכתי, בסגנונו הקליל ובהרצאה השוטפת של הדברים.
הספר זכה להסכמות נלהבות של גדולי התורה והחסידות בפולין ובהם האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, האדמו"ר רבי שמעון קאליש מוורקא, האדמו"ר רבי שמעון שלום קאליש מאמשינוב והאדמו"ר רבי מרדכי יוסף אלעזר ליינר מראדזין.
בתוך זמן קצר הספר נעשה רב-מכר והיה אחד הספרים הפופולריים בקהילה היהודית של פולין בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה.
כשנוכח בהצלחת הספר נטל זלר על עצמו את מלאכת התרגום לעברית.
ראשי החינוך החרדי בפולין יזמו את הכללת הספר במסגרת לימודי היהדות בבתי הספר החרדים בפולין - "יסודי התורה" של הבנים ו"בית יעקב" של הבנות.
בשנת תשכ"א (1961) יזמה הוצאת נצח את הוצאתו מחדש של הספר בישראל.
שמו שונה מ"שערי יצחק" לשם הקליט "יהדות" והוא זכה לתפוצה רבה.
ספר זה שימש אבטיפוס למחברים נוספים שחיברו ספרים על מושגי יסוד ביהדות, ובהם ספר התודעה של אליהו כי טוב, "יהדות הלכה למעשה" ו"הנחת יסוד: 100 מושגים ביהדות" של הרב ישראל מאיר לאו ו"במעגלי החיים" של הרב יונה מצגר ונחום לנגנטל.
מנחת יצחק ולקוטי יצחק - על המשנה.
"מנחת יצחק" הוא לקט של הוראות מוסריות מגדולי ישראל השייכות לדברי המשנה ובו עצות וסגולות בעבודת ה', כמו כיצד להסיר העצבות ולהיות רק בשמחה בעבודת השם, ואיך להתנהג במשך החיים, ו"לקוטי יצחק" הוא לקט מגדולי פרשני המשנה בקצרה ובלשון קלה ותרגום המילים הקשות ליידיש.
פירושי הרב זלר יצאו יחד עם "תוספות חכמים" (ליקוט מגדולי הפוסקים של פסקי הלכה השייכים לכל משנה) ו"שארית חכמים" בסוף כל פרק וחידושי דינים שליקט הרב משולם פינקלשטיין, ו"פסקי המשנה" של הרב ישראל יצחק ינובסקי (דיין (הלכה) ומו"צ בפראגה שליד ורשה).
על סדר זרעים יצא לאור לראשונה בורשה תרע"ו, כשעל סדר מועד יצא לאור כבר בתרע"ג.
בפיוטרקוב תרפ"א יצאו לאור גם שאר סדרי המשנה.
מהדורה זו הודפסה בניו יורק (ברוקלין) תשכ"ה ותשמ"ה.
יצא לאור על פרקי אבות (מסכת אבות) בנפרד בפיוטרקוב תרפ"א, ובהוצאת "נצח", בני ברק תשכ"ה ותשמ"ח, ובהוצאת "ספרים תורניים", ירושלים תשמ"ז, בדפוס צילום מתרפ"א.
תיקון יצחק - על הלכות קריאת התורה.
מהדורה ראשונה בורשה תרע"ה ובדפוס סטריאוטיפי עם ניקוד בתר"ף.
מהדורות נוספות יצאו לאור בניו-יורק תש"ך ותשמ"ב, ובהוצאת "נצח", תל אביב וניו-יורק תש"ח ותל אביב תשט"ו.
בעברית יצא החיבור לראשונה בהוצאת "נצח", בני-ברק תשכ"ה בתרגום של הרב מרדכי מירנץ עם הערות הרב בנימין יהושע זילבר.
מהדורה זו הודפסה באותה הוצאת בתשמ"ז.
הביקורת והעריכה של "מערכת יהדות" והכתיבה של הרב יוחנן דוד סלומון.
ילקוט יצחק - על טעמי המצוות.
יצאו לאור לראשונה בורשה תרנ"ה (חלק ראשון), תרנ"ט (שני) ותר"ס (שלישי ורביעי).
יצאו דפוסי צילום בהוצאת "תורה ללומדיה", בני-ברק תשכ"א; בהוצאת הרב אפרים יוסף דוב אשכנזי, ירושלים וניו-יורק (ברוקלין) תשכ"ב; בירושלים תשל"ג; בהוצאת "אהבת הקדמונים", ניו-יורק (ברוקלין) תשל"ו; ובהוצאת "מאור הגליל", חצור הגלילית תשל"ז.
יצחק זאב (איצ'ה-וולה) אלטשולר (1866 – 26 בספטמבר 1934) היה מאנשי העלייה הראשונה וממייסדי המושבה רחובות.
מראשי פעילי אגודת מנוחה ונחלה ברחובות.
נולד בעיירה בובר שבפלך מוהילב שברוסיה הלבנה (האימפריה הרוסית), לבנימין-נחמן ולחיה אלטשולר.
סבו שמאי-הלל היה אב בית הדין של העיירה.
סבו של שמאי-הלל, עקיבא אלטשולר, היה תלמידם של מנחם מנדל משקלוב ושל חיים מוולוז'ין.
בצעירותו עבר למוסקבה ולמד בה הנהלת חשבונות.
התקרב לתנועה הציונית בעקבות נאום של מנחם אוסישקין באספה של חובבי ציון, והיה פעיל בארגון הנוער הציוני.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נישא למחלה לבית וגנר.
בשנת 1890 עלה לארץ ישראל והתיישב במושבה רחובות, שהייתה אז בשלבי הקמה ראשונים.
זמן קצר אחריו הגיעו אשתו ובנם הבכור שמאי.
אלטשולר היה פועל, חקלאי, ומאוחר יותר היה מראשי אגודת "מנוחה ונחלה" ומנהל החשבונות שלה.
היה נציג רחובות בוועד הראשי לאגודות הציוניות המאוחדות בארץ ישראל.
היה מראשי הציבור ברחובות ונמנה עם מייסדי אגודת העשרות ומייסדי החברה קדישא ברחובות.
אלטשולר נטע כרמים רבים ברחובות והדריך את החלוצים הצעירים בעבודת חקלאות ובנטיעת כרמים.
ייבא מאיטליה זנים שונים של עצי פרי, ובהם תפוחים ותאנים, והפיץ אותם ברחובות ובשאר המושבות החדשות.
היה חבר הוועד של אגודת הכורמים ושל תעשיית הזיתים.
הענבים שבכרמו שווקו ליקב בראשון לציון.
על השטח של כרמיו עומדים כיום חלק ממבני מכון ויצמן.
היה בין חמש המשפחות שהתיישבו בשכונת עזרא (כיום רחוב עזרא במרכז העיר), שהוקמה בשנת 1896 על ידי חברת "עזרא" מברלין.
החברה רכשה חמישים דונם אדמה מידי חברי "מנוחה ונחלה", והשטח חולק לחמישה מגרשים, עליהם הוקמו חמישה בתים שיועדו לפועלים שעבדו בכרמים.
אלטשולר היה בין שישה עשר הפרשים שקידמו את פניו של הרצל בביקורו ברחובות באוקטובר 1898 (כונו "פרשי הרצל").
בין הרוכבים: משה סמילנסקי ויעקב פורר (סבו של יהושע פורר, ראש עיריית רחובות לשעבר).
סמילנסקי כינה את אלטשולר "ששון החיים" והנציחו במסה 'ביקור הרצל ברחובות'.
נפטר בירושלים בשנת 1934, ונקבר ברחובות.
נקדימון אלטשולר, פעיל התיישבות שבשנות ה-40 היה נציג פיק"א וקק"ל בסוריה.
בנו הוא גדעון אלטשולר, מוותיקי חיל השריון ואיש ארץ ישראל השלמה, אביה של ד"ר מור אלטשולר.
אהרן אלטשולר, נסע ללמוד גידול הדרים באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה ונישא ליהודייה מקומית.
עמינדב אלטשולר, איש ההגנה, שעסק בגאולתן של אדמות הנגב.
נכדו הוא האומן יורם קופרמינץ.
בתו הבכורה רוחמה נישאה ליוסף ויץ, מראשי קרן קיימת לישראל ומהפעילים המרכזיים בהתיישבות היהודית בתקופת שלפני קום המדינה.
בניהם הם שרון ויץ, יחיעם ויץ ורענן ויץ, נכדיהם הם יחיעם ויץ ורמי וייץ וניניהם הם גידי וייץ ומיכל ויץ
בתו יהודית נישאה לגרו גרא, שהיה בכיר במשטרת המנדט ונציב בתי הסוהר הראשון בישראל.
בניהם הוא האמן, הסופר וחוקר תולדות ארץ ישראל גרשון גרא והאומן צבי גרא ונכדם הוא יואב גרא.
בן דודו הוא דוד יצחק אלטשולר, מייסד בית ספר אלטשולר לבנות בירושלים (1912 לערך), בית הספר החרדי לבנות הראשון בארץ ישראל.
יצחק זייד (1 ביולי 1928 - 9 באפריל 2013) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כראש הג"א וקצין חיל ראשי להג"א והגמ"ר הראשון.
אביו זאב הגיע מארצות הברית לשם ברח בעקבות הפוגרומים ברוסיה ואמו עלתה עם משפחתה מרוסיה.
למד בבית הספר יסודי עממי א', בגיל 14 הצטרף לגדנ"ע ובשנת 1944 התגייס לפלמ"ח, כחלק מקבוצת נערים שקיבלה אישור מיוחד מיגאל אלון, לאור גילם הצעיר.
עבר אימונים בקיבוץ איילת השחר ואחר כך הוצב בגבעת חיים כחלק מפלוגה ה' של הגדוד השני של הפלמ"ח, סיים קורס מ"כים בג'וערה בפיקודו של יצחק רבין והשתתף בפעולות הורדת מעפילים בחוף שפיים ובקיסריה, בפיצוץ תחנת הרדאר על הכרמל ובתפקידי הדרכה.
ב-1946 עבר לפלוגה ו' מהגדוד השלישי, והשתתף בפיצוץ גשר מטולה צפון מערב.
בפעולה זו נקבע לו הכינוי "משי".
לאחר קורס מפקדי מחלקות מונה למ"מ במחלקת דגניה ב' בפלוגה ג' של הגדוד השלישי ועסק באבטחת יישובים וצירים בגליל העליון ובהגנה על משגב עם במלחמת העצמאות.
עם הקמת חטיבת עודד הצטרף אליה והשתתף במבצע חירם.
לאחר המלחמה עבר לשרת כמפקד פלוגה בגדוד 12 בחטיבת גולני ונטל חלק בקרב תל מוטילה.
פיקד על יחידה בנח"ל והדריך בקורס מפקדי פלוגות בשנים 1954-1955. במלחמת סיני היה סגן מפקד גדוד חי"ר, ואחר כך קצין אג"ם חטיבתי.
בשנים 1962–1963 פיקד על בסיס ההדרכה המרכזי לטירונים.
בהמשך הדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד חטיבת יפתח והשתתף בקרבות כיבוש רצועת עזה.
יצא בשליחות מערכת הביטחון לסינגפור וסייע בהקמת חיל הרגלים של הצבא המקומי.
בשובו מונה לסגן מפקד חטיבת הבקעה ובהמשך שירת כמפקד מחוז חיפה.
ביולי 1974 מונה לראש הג"א וב-1977 היה לראשון קציני חיל ראשיים להג"א והגמ"ר (קחל"ר), חיל שהוקם ואיחד את מערך ההגנה האזרחית עם מערך ההגנה המרחבית.
בספטמבר 1979 סיים את תפקידו ויצא ללימודים וב-1980 השתחרר משירות הקבע.
לאחר שחרורו עבד כראש מטה מערך מל"ח (משק לשעת חירום) בפיקוד המרכז.
בעקבות השרפה בכרמל (1989) מונה על ידי שר הפנים, אריה דרעי, לעמוד בראש ועדה שתחקור את הנסיבות לפרוץ הדליקה והתנהלות כוחות כיבוי האש.
הוועדה בראשותו חקרה את הכשלים בשיתוף הפעולה בין כוחות הכיבוי השונים, וקבעה שעל משטרת ישראל, כאחראית לאירועים מסוג זה, להקים מפקדת שליטה שתכלול את כל הגופים המטפלים באירוע, מפקדה שתצויד באמצעים מתאימים לפיקוד ולשליטה.
במשך השנים היה חבר הנהלה ב"צוות", אגודת גמלאי שירות הקבע בצה"ל, ובשנת 2000 מונה ליו"ר ועדת ההתנדבות בהנהלת הארגון, תפקיד בו כיהן במשך 8 שנים.
ב-1987 יזם יחד עם אריה בירו את הקמת העמותה לטיפוח מורשת חיל העורף לדורותיו.
היה נשוי לדינה, התגורר בנתניה והיה יקיר העיר.
נפטר ב-9 באפריל 2013 בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין בשיכון ותיקים בנתניה .
הרב יצחק זונדל ריף (ד' בתשרי תרס"ד, ספטמבר 1903 – ט' בתשרי תש"ב, 30 בספטמבר 1941) היה רבה של "זאגר ישן" בליטא.
נולד בוולוז'ין לרב ישראל ריף ולמירל, בת הרב רפאל שפירא שהיה חתנו של הנצי"ב מוולוז'ין.
נקרא על שם הרב יצחק מוולוז'ין ועל שם הרב מנחם זונדל שפירא שהיה אחי סבו.
אחיו הוא הרב נפתלי צבי יהודה ריף.
למד אצל אחיו ולאחר מכן בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה.
עלה לארץ בתרפ"ג (1923) עם חבריו שלום נתן רענן וצמח גרין, והיה מעשרת התלמידים הראשונים של ישיבת מרכז הרב.
ראש הישיבה הראי"ה קוק היה מכבדו בקימה עוד בהיותו צעיר לימים.
הרב מנחם יהודה הלוי אושפיזאי, חברו לספסל הלימודים, אמר עליו שהיה מיחידי הסגולה של הישיבה.
היה הכותב העיקרי של שיעורי הרב אברהם אהרן בורשטיין שהוכנסו לאחר פטירתו הפתאומית לספר "נר אהרן" שיצא לאור לזכרו.
הרב ריף נהג לציין את יום השנה של רבו זה באמירת דברי תורה.
הרב ריף למד במרכז הרב כעשר שנים.
הוא נסמך לרבנות בידי הראי"ה ולאחר מכן שב לליטא.
נישא ללאה, בת הרב טודרוס הלוי לוקשצאן, רבה של זאגר ישן.
בתרצ"ו נבחר לרבנות עיירה זו במקום חותנו.
כהונתו כרב ב"זאגר ישן" לצד אביו שכיהן כרב ב"זאגר חדש" סיימה את המחלוקת בין שתי הקהילות.
רבים היו באים לדרשותיו עוד כשהיה תלמיד ב"מרכז הרב" ודרש מפעם לפעם בבתי כנסת בירושלים.
נספה בשואה יחד עם קהילתו ומשפחתו, בערב יום הכיפורים תש"ב (1941).
דברים עליו ודברי תורה שלו הובאו בספר "נר יצחק".
יצחק (איציק) זמיר (נולד ב-7 בספטמבר 1943) הוא מנכ"ל ישראלי.
שירת בעבר בצה"ל כמפקד אוגדה בדרגת תת-אלוף.
יצחק זמיר (לשעבר זלמן), נולד ב-1943 ברמת השרון.
עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים.
בהמשך שימש מפקד מחלקה בגולני ובמלחמת ששת הימים היה מפקד פלוגה בגדוד 51 ולחם בתל עזזיאת, מוצב פלוגתי סורי מבוצר ברמת הגולן.
למחרת כבשה הפלוגה בפיקודו את מוצב צומת הבניאס.
זמיר שימש מפקד פלוגה בקורס המ"כים של חטיבת גולני, וסמג"ד גדוד 17. לאחר שנת לימודים בפו"מ שימש קצין אג"ם של החטיבה.
לאחר מכן פיקד על קורס קציני חי"ר.
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הדרום כמפקד כוח עצמאי שנודע בשם "כוח זמיר", שהיה מורכב מצוערי קורס הקצינים, וסופח לחטיבה 14 בפיקוד אמנון רשף.
בין היתר השתתף הכוח בפיקוד זמיר בקרב החווה הסינית, במבצע אבירי לב (צליחת תעלת סואץ) ובקרב מתחם אורחה.
לאחר המלחמה שב זמיר לחטיבת גולני ושימש מפקד גדוד 13 (גדעון), ולאחר מכן כסגן מפקד החטיבה.
בשנת 1975 יצא לשנת לימודים במכללה צבאית בארצות הברית.
בשנים 1978–1976 שימש מפקד חטיבת כרמלי בדרגת אל"ם.
לאחר מכן היה קצין האג"ם של פיקוד הצפון.
בתום תפקידו התמנה למפקד חטיבת ביסלמ"ח.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסגן מפקד עוצבת האש, ומ"מ הקחצ"ר.
לאחר המלחמה עבר הסבה לשריון, והתמנה למפקד עוצבת אדום.
השתחרר בשנת 1985 בדרגת תא"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל התמחה זמיר בניהול ובשיקום של חברות במשבר.
הוא התמנה לסמנכ"ל של קונצרן כור תעשיות, ויו"ר קבוצת המתכת, ופעל עם המנכ"ל בני גאון להבראת פעילות זו.
הוא שימש כמנכ"ל ויו"ר של חברות אחדות בקונצרן, בהן "צינורות המזרח התיכון", "מפעלי פלדה מאוחדים", וכן יו"ר מרכבים וחניתה כלי חיתוך.
עם פרישתו מקונצרן כור ב-1999 שמש זמיר כיו"ר של החברות "אהבה מעבדות ים המלח".
כיהן כחבר דירקטוריון של חברות בישראל ומחוצה לה.
זמיר שימש יו"ר ועדת כספים של עמותת "צוות".
זמיר הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב.
תושב קריית טבעון, נשוי לצילה ואב לשלושה.
הרב רפאל יצחק וסרמן (כ"ב בכסלו תרפ"ד, נובמבר 1923 - כ"ז באלול התשס"ג, 24 בספטמבר 2003) היה ראש ישיבת אוהל יעקב בבני ברק, ראש ישיבה בצרפת ורב באנגליה.
נולד בעיר נובהרדוק, לרב נחמן שמואל וסרמן, רב העיר סטאוויסק שבפלך לומז'ה.
בשנת 1939 עברה סטאוויסק לשליטת הרוסים.
בהוראת אביו הבריח את הגבול לליטא ומשם עלה לבדו לארץ ישראל.
הוריו ואחותו שנשארו בסטאוויסק נרצחו שנה לאחר מכן כשהאזור נכבש על ידי הגרמנים.
עם הגיעו לארץ ישראל נכנס לישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם התגורר אחיו הגדול ישעיהו.
נישא לאהובה (נפטרה א' באלול תשפ"א), בת המוהל הרב ישראל יצחק שקול מפתח תקווה.
לאחר נישואיו, בשנת 1947, העתיק מגוריו לבני-ברק והצטרף לכולל חזון איש.
למד כמה שנים בחברותא עם הרב גדליה נדל.
נהג לדבר מדי שבת עם החזון איש.
בשנת 1957 היגר לצרפת, שם כיהן כר"מ בישיבת חכמי צרפת שבאקס לה בן.
בשנת 1963 עבר ללונדון, שם היה רב במשך עשר שנים, וייסד את הכולל הראשון בלונדון, [שנקרא כולל 'רבינוב' - על שם רבה הקודם של הקהילה החרדית במקום].
בשנת 1973 שב לישראל והתמנה כראש ישיבת אוהל יעקב עד פטירתו.
בשנת 1996 הוציא לאור ספר תורני בשם משנת יצחק.
נקבר בבית הקברות שומרי שבת זיכרון מאיר בבני ברק, סמוך לקבר רבו החזון איש.
בניו: הרב ברוך הוא משגיח בישיבת שערי תורה בבני ברק.
בן נוסף הרב פינחס הוא ראש כולל במונסי.
גיסיו היו הרב דב צבי רוטשטיין, והרב שמריהו גריינימן, בן אחות הרב אברהם ישעיהו קרליץ [בעל החזון איש].
יצחק זיו-אב (ד' בתמוז תרס"ז, 4 ביוני 1907 – י"ד בטבת תשס"ב, 29 בדצמבר 2001) היה מראשי הקרן הקימת לישראל, מנכ"ל התאחדות האיכרים, סופר, עורך, עיתונאי ואיש ציבור ישראלי.
יצחק זיו-אב נולד בסמולנסק שבאימפריה הרוסית להוריו מרים ואברהם.
האב היה חרשתן, בעלים של בתי חרושת אחדים לנסירת עצים לתעשיות קתי רובים, ואף הקים מפעל לייצוא עצים מרוסיה לארצות שונות, לרבות ארץ ישראל.
זיו-אב זכה בנעוריו לחינוך עברי לאומי.
למד וסיים בית הספר תיכון רוסי ואחר כך למד בפקולטה לפדגוגיה של אוניברסיטת סמולנסק.
במקביל, נכנס לפעילות ציבורית והיה חבר מערכת העיתון "דרך הפועל", יומון המחוז הסובייטי בברית המועצות.
בגיל 19, ביוני 1926, עלה לארץ ישראל עם משפחתו: הוריו ושני אחיו נחום ואליעזר.
בני המשפחה התיישבו על קרקע שנרכשה במושבה מגדיאל.
כשנה לאחר העלייה, נפטר האב (בט"ז בשבט תרפ"ז 1927), וקברו היה הראשון שנכרה בבית הקברות של מגדיאל.
זיו-אב עבד בצעירותו בחקלאות במגדיאל.
אחר כך, בשנים 1930-1933 עבד כמרכז ועד המושבה.
באותה תקופה החל לכתוב מאמרים בעיתונות
בשנת 1932 הוא כתב בהארץ על ענייני השרון.
בשנים: 1934 – 1935 עבד כעוזר למזכ"ל התאחדות האיכרים.
נשא את דבורה (דורה) לבית קוברינסקי (1913 - 1995), בוגרת גמנסיה הרצליה, ילידת רוסיה ובוגרת "בית הספר הגבוה לכלכלה" בגרנובל, שבצרפת.
לימים, יושבת ראש הוועדה לזכויות האשה בוויצו.
ילדיהם הם אברהם, איש עסקים וצייר; ואהרון-שמאי (ארי), שופט שלום בתל אביב (נפטר ב-1991).
זיו-אב החל לעבוד כעיתונאי ביומון "הבוקר" של מפלגת "הציונים הכלליים", מאז הקמתו באוקטובר 1935, ושימש בתפקידים אחדים; היה כתב, מזכיר המערכת, ובהמשך משנה-לעורך.
עמד בקשרים פוריים עם המשורר אורי צבי גרינברג, ועם המשורר חיים גורי.
מאמריו ורשימותיו התפרסמו בעיתונים נוספים, בהם: "בוסתנאי", "היום", והירחון "בארץ ישראל".
והופיע, בין השאר, בתחנת השידור המנדטורית "קול ירושלים", בתוכנית "ארץ לא נודעת".
במסגרת זו סיפר למאזיניו על תולדות ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה שירת בחטיבה היהודית הלוחמת – החי"ל ("הבריגדה"), נפגש עם הפליטים היהודיים ניצולי השואה, במחנות העקורים שהוקמו בגרמניה לאחר המלחמה ועודד את רוחם.
בשנת 1947, כאשר גבר המתח בין "ההגנה" לבין אצ"ל ולח"י, היה בין משכיני השלום שבין המחנות.
זיו-אב היה פעיל במיזמים ציבוריים רבים.
הוא היה פעיל מרכזי במפלגתו "הציונים הכלליים", ובהמשך ב"גח"ל" (ראשי תיבות: גוש תנועת החרות – המפלגה הליברלית).
במלחמת העצמאות, הקים לפי בקשת דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון, את האגף ליחסי ציבור במשרד הביטחון יחד עם עמנואל הרוסי, כמסגרת זו גם שידר טור שבועי ב"קול ישראל".
היה ממייסדי אגודת העיתונאים בתל אביב, חבר המכון למנהל ציבור, חבר הנהלות ציבוריות של "קול ישראל", תיאטרון "הבימה" ו"האופרה הישראלית".
בשנים 1959–1975 היה חבר הנהלת "ארגון החקלאים העולמי" (IFAP).
בשנים 1960–1998 – חבר בדירקטוריון קרן קיימת לישראל ויושב ראש ועדת הפיתוח וחבר ועדות החינוך והארגון.
בשנת 1962 – היה יושב ראש ועד ציבורי ממלכתי לציון "שנת ראשונים".
בשנים 1967–1958 יזם את הקמת לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים והיה יושב ראש ההנהלה שלה.
בשנת 1972 היה חבר ועדת עציוני, ועדת חקירה ממלכתית בראשות שופט בית המשפט העליון משה עציוני שחקרה שחיתויות והטיות תוצאות משחקים בליגה הלאומית בכדורגל.
בשנת 1982 התמנה ליושב ראש הוועד הציבורי הממלכתי לציון אירועי "מאה שנות התיישבות"; והופקד על תוכניות לשימור מורשת ההתיישבות כגון "יום התלם הראשון" (1983), "על משמרות" באתר המושבה החרבה משמר הירדן (1984) ו"מסע אל השורשים" (1987) באתר הזיכרון של ראשון לציון.
בשנת 1985 היה מיוזמי הקמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
זיו-אב זכה לאותות ולעיטורי כבוד רבים, בהם: "יקיר משפחת האדמה", "יקיר מושבות הגליל", אזרח כבוד של כפר תבור, מזכרת בתיה, כרמי יוסף והעיר רמת גן, שבה התגורר בשכונת "שיכון ותיקים" משנת 1952 ועד יום מותו.
לאחר פטירתו, כתב עליו העיתונאי משה בן-שחר, באפריל 2002, כי היה אחד העיתונאים הנחשבים בארץ ישראל בתקופת המאבק של היישוב העברי נגד שלטונות המנדט, ומאמריו משכו רבים בשל ההתנסחות הבהירה של יעדי היישוב והתנועה הציונית בארץ ישראל.
לדבריו, היה נוהג יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, להדריך את אנשיו לקרוא את מאמריו של זיו-אב בעיתון "הבוקר", כחומר למחשבה ולחינוך.
"לא רק זאת, מכיוון שזיו-אב נחשב לאיש אמין מאוד, היו באים לביתו ראשי האצ"ל, כשהם מחופשים, במטרה להעשירו בהבנת עמדותיהם הפוליטיות".
במתחם המושבה החרבה משמר הירדן יש אתר לזכרו.
ארכיונו של יצחק זיו-אב נמצא בארכיון הציוני בירושלים.
רשימת התיקים בארכיון ראתה אור בשנת תשנ"ט 1999 בהוצאת הארכיון הציוני.
פרשת שלמה בן-יוסף, תל אביב: דפוס עזריאל, ת"ש 1940
ארץ לא נודעת, תל אביב: הוצאת מסדה, תש"ג
אומרים ישנה ארץ, תל אביב: הוצאת ספרית מעריב, 1980
שלנו עד עולם, תל אביב: הוצאת אמנות וספר, תש"ך
אנשי תש"ח, (עורך: שמעון יהב), ירושלים : תנועת המורים למען קרן קיימת לישראל - המחלקה לחינוך, תשמ"ט 1989
כל התקוות נולדות מחדש : החיזיון המופלא של ראשונים לקריאה ולעיון למסכת ולמופע ב"יום התלם הראשון" ובאירועי ההתיישבות, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשמ"ג 1983
יום משפחת האדמה : 60 שנה להתאחדות האכרים : כ"ב באלול תשל"ג, 19 בספטמבר 1973, תל אביב: קרן לסיוע ולהשתלמות של התאחדות האכרים בישראל, תשל"ג 1973
מחיר החפש, תל אביב: הוצאת נ.
מגילת שמונים שנה בעשור לישראל, תל אביב: הבקר, תשי"ח 1958
אין לי ארץ אחרת, הוצאת מלוא, תשנ"ז 1997
יפים הלילות בכנען, תל אביב: הוצאת מעריב, תשמ"ח 1988
עולם לחיות בו: מסעות, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"ב
מגבול לגבול: אנגליה, צרפת, עדן, פרס, תל אביב: הוצאת נ.
עולם אחר : יומן דרכים: סינגפור, אוסטרליה, ניו זילנד, פיליפינים, הונקונג, יפן, תאילנד, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"ח 1967
את אחי אני מבקש, תל אביב: הוצאת נ.
טברסקי, תדש"ו - פרקי ריפורטז'ה ממסעו באירופה
אגד החיות, (ציירה: איזה), תל אביב : הוצאת מ' ניומן, תש"ז
מבוא: איך בנוי צה"ל, בתוך: עמנואל הרוסי, צבא הגנה לישראל, ירושלים: המכון להשכלה ציונית
(עם ש' שמואלי), דרכי בנינה, התפתחותה ותוכניות העתיד של רמת גן : דינים וחשבונות, מאמרים וצלומים, סקירות לתקופת 45/1944
(עם יעקב חורגין וש' שמואלי, רמת גן, תרפ"ב-תש"ז 1921–1946 : ספר יובל, רמת גן, הוצאת המועצה המקומית רמת גן, 1946
עם ואדמתו : שיבה לאדמה - סוד תחייתנו, היצמדות לאדמה - ערובה לקיומנו : חומר עזר למורה ולמדריך, ירושלים: הוצאת קק"ל, תשנ"ב
יצחק בן דוד (דוידוביץ') זִיבֶּנבֶּרגֶר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: זיבענבערגער, זיבנבערגער; ברוסית: Исаак Зибенбергер; בכתב לטיני: I.
Siebenberger; (לעיתים: זיבנברג, זיבענבערג); 1797, ורשה – ט' בניסן תרל"ט, 2 באפריל 1879, שם) היה משכיל ורשאי, מתרגם מהספרים החיצוניים לעברית וליידיש ומדקדק עברי.
יצחק בן דוד זיבנברגר נולד בשנת 1797 בעיר ורשה, שסופחה זמן קצר לפני כן לממלכת פרוסיה עם חלוקת פולין השלישית והייתה לבירת מחוז פרוסיה הדרומית .
ככל הנראה חי במשך שנים רבות בעיירה סובאלק (שבהמשך, כמו ורשה, הייתה בתחומי דוכסות ורשה ולאחר מכן בפולין הקונגרסאית), עד ששב לעיר הולדתו וחי בה עד סוף ימיו.
בוורשה התפרנס כמורה פרטי לתנ"ך ולדקדוק עברי.
לכל התרגומים, שראו אור בוורשה, הוסיף דברי פירוש ומבואות.
בשנת תר"ג-1842 פרסם את "מעגל ישר" – קורס יסודי ללימוד דקדוק עברי עם סיפורים, מתורגם ליידיש, ובו גם מילון קטן עם מילים עברי–יידי (הספר הופיע בשתי מהדורות נוספות, בשנים 1850 ותרכ"ד).
ספרו החשוב ביותר, שזכה לתשבחות מצד תלמידי חכמים, הוא "אוצר השורשים הכללי" (ב-3 כרכים, 1846, 1847, 1862), המבאר את אוצר המילים העבריות, הארמיות וכו' המצויות בתנ"ך ובתלמוד, ומסודר לפי שורשיהן, עם תרגום לגרמנית.
זיבנברג, שהיה כל ימיו יהודי אדוק בדתו, היה עם זאת תוצר של השכלת ורשה, מלומד גדול ופעיל בהפצת ההשכלה בפולין.
על פי יעקב שאצקי, זיבנברגר היה הדגם הראשון במעלה למשכיל "אמיתי" בוורשה בתקופה של אמצע המאה ה-19, והיה מן הסופרים המשכילים הפופולריים ביותר בעיר בזמנו.
לדבריו, איש בוורשה לא הכירו בשמו המלא, והוא כונה "ר' איציק (או איצֶ'ה) בעל הדקדוק" ("איציק [או: איטשע] דער בעל-דקדוק").
סוּפַּר שהוא היה מוכן ללמוד דקדוק עם כל אדם, ושהוא מיהר להיענות לכל דורש במסירות כזו של רופא הדואג לחוליו.
השתתף בעיתונות היהודית (Jüdisches Volksblatt, "המגיד", "המליץ" ועוד), פרסם בה שירים ומאמרים ותרגם סיפורים מגרמנית ומצרפתית.
בשנותיו האחרונות, עד מותו, התפרנס רק מעבודתו כמגיה ספרי קודש וספרים גרמניים וצרפתיים.
יצחק זיבנברגר נפטר באפריל 1879, בגיל 82.
בראשית שנות ה-30 תרם נכדו, שלום זיבנברג (זיבענבערג), את כתב היד של ספרו "אוצר השורשים" לבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (כיום: הספרייה הלאומית).
ספר חיי טוביה: כולל ארבעה ספורי קדם ...
הלא המה: חיי טוביה הצדיק בנינוה; מעשה שושנה בבבל; הריסת בל אליל בבל; מיתת תנין אליל בבל; נעתק ללשון הקודש, ומתורגם יודיש דייטש ...
מאת יצחק בהמנוח מהו' דוד זיבנבערגר, ורשה: דפוס אביגדור בן יואל ('כתובים אחרונים', חלק א), פ"ה ווארש"א [=תקצ"ט] 1839.
ספר מגלת יהודית: כולל ...
עם אולופורני; שבעה ספורים מאסתר ומרדכי עם המן; נעתק ללשון הקדש ומתורגם יודיש דייטש מאת יצחק בהמנוח מהו' דוד זיבנבערגר, ורשה: דפוס אביגדור בן יואל ('כתובים אחרונים', חלק ב), רוממ"ו אל"ה מעזכ"ם סל"ה [=ת"ר] 1840. (התרגום של יהודית הוא תרגומו של יהודה ליב בן-זאב (בשנויים קלים).)
ספר ברוך בן נריהו: כולל ארבעה ספורי קדם ...
ספר ברוך בן נריהו; תפלת מנשה מלך יהודה; תפלת עזריה ...; זמרות חנניה מישאל ועזריה; נעתק ללשון הקדש ומתורגם יודיש דייטש מאת יצחק בהמנוח מהו' דוד זיבנבערגר, ורשה: דפוס אביגדור בן יואל ('כתובים אחרונים', חלק ג), בק"ש צדק"ה [=תר"א].
ספר מעגל ישר: כולל ראשית כללי דקדוק לשון הקדש ...
ערכנו סדר למוד קריאה ...
ערכנו גם כן סדר למוד כתב רש"י וכתב יידיש ...
מאת המעתיק ספורי הקדם; ...
הובא לבית הדפוס על ידי ...
חיים לאנדא, ורשה: דפוס אביגדור לעבענדזאהן, תר"ג 1842.
מהדורה ב: ספר מעגל ישר: כולל ...
כללי דקדוק לשון הקודש ...
ערכנו סדר למוד כתב רש"י וכתב יודיש דייטש ...
אף סדר למוד הנגינה, 1850.
מהדורה ג: ספר מעגל ישר: חלק א: דקדוק לשון הקודש או קצור תלמוד לשון עברי עם הוספות חדשות ומועילות ...
; חלק ב: יסודי הדת, עקריו, שרשיו וענפיו ..., ורשה: דפוס שריפגיסטטער, תרכ"ד.
אוצר השֹרשים הכללי: כולל שרשי לשון עברית ארמית ושאר לשון הנמצאות בספרי תנ"ך ...
ובש"ס משנה עם פתרון הוראותיהם ...
מעברית לאשכנזית ומאשכנזית לעברית בארבעה חלקים..., 3 כרכים, ורשה: דפוס נתן שריפטגיסער, תר"ו–תרכ"ב.
הרב יצחק זאב גולדברג-ידלר (יידיש:יאדלר, יאדלער, תר"ג, 1843 - י"ב בסיוון תרע"ז, יוני 1917) היה ירושלמי, מחבר הפירוש "תפארת ציון" על המדרש רבה.
אביו של ה"מגיד הירושלמי", הרב בן ציון ידלר.
נולד במיאדל הסמוכה לווילנה לרבי יהודה דוד מלשקביץ וגיטל בת ר' בנימין ממיאדל.
בבחרותו נודע בהתמדתו ובהתייחדותו בחזרות על לימודו.
נישא למלכה, בת ר' יצחק הלוי קראניק מהורודנה.
לאחר נישואיו התגורר על יד חמיו, ואשתו ניהלה חנות מכולת כשהוא שוקד על תלמודו.
עוד לפני נישואיו דיבר עם אשתו על כך שהוא רוצה לעלות לארץ ישראל.
מספר שנים לאחר נישואיהם, שוטר מקומי גזז לו אחת מפאותיו, ובעקבות זאת התחזקה תוכניתו לעלות לארץ ישראל.
באותם הימים, היה זה מעשה נדיר שאברך צעיר עולה לארץ ישראל ורבני הורודנה, רבי נחומק'ה שמש ורבי נחום רייצעס, ניסו להניאו ממעשהו, אך הוא התעקש.
לבסוף, העניק לו רבי נחומק'ה את ברכתו, כשהוא מבקש ממנו לשלוח לו פירוט על נסיעותיו ועל השתקעותו בארץ ישראל.
רבי יצחק זאב עלה לארץ ישראל בשנת תרכ"ז, עם אשתו, שני ילדיו וילדה יתומה שגידל בביתו, והתיישבו בירושלים.
בהמשך עלו חמיו וחמותו ארצה.
בהגיעו ארצה, הפסיד את כספו לאחר שרומה וקנה חביות ספירט ריקות, זאת בנוסף להוצאות רפואיות ומחיה שכילו את כספו.
כעבור שנה, פתחה אשתו חנות ברחוב היהודים, ובעלה לימד אותה ארמית, על מנת שתוכל להבין מעט את השפה הערבית.
החנות הכניסה רווחים רבים, והם הרוויחו את הפסדיהם מתחילת דרכם בארץ ישראל.
לאחר פטירת ר' אליעזר לנדא (נינו של הגר"א שעלה עמו לארץ ישראל), התקבל כמגיד שיעור במקומו בבית הכנסת מנחם ציון שבחורבת ר' יהודה החסיד והיה מוסר כשישה שיעורים ביום בכל מקצועות התורה: תנ"ך, מוסר, גמרא, מדרש והלכה.
הוא נהג לשבת בשיעוריו כשהוא עטור בטלית ותפילין.
לאחר תקופה, ירד מנכסיו, וביקש להתקבל כמלמד בישיבת עץ חיים, אך לא הייתה שם משרה פנויה.
לאחר תקופה ארוכה, שוב הצליחה חנותם וחזרו למעמדם.
בשנת תרנ"ז חלתה אשתו, ובעצת הרופאים עברה לגור בטבריה על מנת שתוכל לרחוץ בחמי טבריה.
כעבור שנתיים, בי"ח בתשרי תרנ"ט נפטרה אשתו ונקברה בטבריה.
לאחר פטירתה נישא בשנית לחנה נעכא בת ר' שמואל הכהן (נפטרה כ"א באב תרע"ה).
נהג להתפלל כוותיקין מדי יום, ולאחר התפילה לאכול פרוסת עוגה ומיד ללמוד 10 שעות רצוף, עטור בטלית ותפילין.
נפטר בשבת, י"ב בסיוון תרע"ז.
על פי המסופר, הוא אמר שאינו רוצה לראות את הבריטים, עקב הצלב שעל דגלם.
בעצת המהרי"ל דיסקין, החל לרשום את חידושיו על האגדה, אשר אין עליה פירושים רבים.
"תפארת ציון" על מדרש רבה - בשנת תר"מ החל לכתוב מדי יום במשך 14 שעות את חידושיו על מדרש רבה.
חיבורו זה כולל כמה עשרות כרכים, 18 מהם יצאו בחייו.
חיבורו קיבל הסכמות מרבני ירושלים, בהם המהרי"ל דיסקין, הרב שמואל סלנט, הרב יעקב שאול אלישר ועוד.
המהרי"ל דיסקין כתב בהסכמתו שאינו נוהג לתת הסכמות, ואף ההסכמות שנתן נעשו בטעות, אך על חיבור זה הוא מסכים ומשבחו.
ההוצאה הושלמה על ידי נכדו הרב רפאל חיים גולדמן ובנו יצחק זאב גולדמן.
"תפארת ציון" על התורה, יצא לאור על ידי יצחק זאב גולדמן
"תפארת ציון" על שישה סדרי משנה, יצא לאור על ידי הרב יהודה לייב רבינוביץ', מכון גנזי ציון, תשנ"ח.
"תפארת ציון" על מגילת קהלת ומסכת אבות.
יצא לאור על ידי בנו הרב בן ציון ידלר ונכדו יצחק זאב גולדמן.
"תפארת ציון" על ברכות, נדרים, נזיר וסוטה.
יצא לאור על ידי הרב יהודה לייב רבינוביץ', מכון גנזי ציון תשנ"ז.
יצא לאור כתשעים שנה לאחר פטירתו, על ידי נינו הרב יהודה דוד וולפא.
בנוסף, היו בביתו 48 ספרים בכתבי יד, ובזמן מלחמת העולם הראשונה נכדו הטמינם בהר הזיתים, אך לאחר המלחמה לא הספיק להוציאם ונפטר.
אביו היה בנו של רבי יוחנן מלשקביץ מווילנה, בנו של רבי חיים זלאטנער אפרתי, תלמידו של הגר"א וחברותא של רבי חיים מוולוז'ין.
על פי המסורת במשפחה, הם משבט אפרים, ומכאן שמו של אבי סבו.
מדודיו היו רבי אהרן מלשקביץ, מגיד מישרים בהורודנה ומחבר "נזר אהרן" על מגילת קהלת ורבי חיים שמעון מלשקביץ, מו"צ בקאמין ובהמשך רבה של בראשוב.
ילדיו: אסתר מלכה (נתנזון) - עלתה עמו בגיל 4, בצעירותה ירדה מהארץ, היא נפטרה בקנדה בגיל 57, בינואר 1923. ר' אברהם יוחנן - תלמיד חכם ומקובל, מתלמידי ישיבת עץ חיים.
בריינא - נולדה בירושלים סמוך לעלייתם, ונפטרה כעבור מספר חודשים.
רחל לאה- נשרפה לאחר אירוסיה.
הרב בן ציון - "המגיד הירושלמי".
נקרא על שם ארץ ישראל.
חאשע ראשע- אשת הרב אהרן שיפמן, ר"מ בישיבת עץ חיים.
איטה - אשת הרב יהודה לייב רבינוביץ, מלומדי עץ חיים ושער השמיים.
רבי רפאל חיים בנימין אפרים - מלמד בעץ חיים.
חיה רבקה - אשת הרב שאול זאב גולומב.
יצחק (אייזיק) זילברשלג היה משורר, עורך, מסאי, מתרגם ופרופסור למדעי היהדות יהודי-אמריקאי.
זוכה פרס טשרניחובסקי לתרגום לשנת 1951 על תרגומי מנאנדרוס ואריסטופאנס מיוונית לעברית.
זילברשלג נולד בסטרי שבפולין (כיום באוקראינה), גדל בבית חסידי.
ב-1920 היגר לארצות הברית עם משפחתו.
פרסם את שירו הראשון בעיתון העברי "הדאר".
ב-1926 סיים תואר שלישי בהיסטוריה באוניברסיטת וינה שבאוסטריה, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהיסטוריה של ממלכת רוסיה.
גם היה נשיא איגוד הפרופסורים לעברית בארצות הברית.
נפטר באוסטין שבטקסס והובא למנוחות בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
ב-1951 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת על תרגומי יצירותיהם של מנאנדרוס ואריסטופאנס מיוונית לעברית.
זכה פעמיים בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית שירה עברית: ב-1960 עבור ספרו "קמרון ימי" וב-1972 עבור ספרו "אגרותי אל דורות אחרים".
ב-1980 זכה בפרס ע"ש אברהם פרידמן מטעם ההסתדרות העברית של אמריקה על הצטיינותו בתחום הפצת תרבות ישראל באמריקה.
בשבילים בודדים : שירים (ניו יורק : עוגן, תרצ"א)
יהודה הלוי : פואמה (תל אביב : גליונות, תרצ"ה)
תהיה ותחיה בשירה : מסות (ורשה : א"י שטיבל, תרצ"ח)
מפי כושים (ניו יורק, תרצ"ח) (תדפיס מיוחד מתוך "ספר השנה ליהודי אמריקה")
עלה, עולם, בשיר (ניו יורק ; בוסטון : עוגן : בית המדרש למורים, תש"ז 1946)
קמרון ימי : שירים (ירושלים : קריית ספר, תשי"ט)
אגרותיי אל דורות אחרים : שירים (ירושלים : קריית ספר, 1971)
יש ראשית לכל אחרית : שירים (ירושלים : קריית ספר, תשל"ו 1976) (כולל תרגומים משירת נירודה)
בין אלימות ובין אדישות : שירים (ירושלים : ראובן מס, תשמ"ב)
שירי האהבה / של פולוס סילנטיאריוס (ניו יורק : ההסתדרות העברית באמריקה, תש"ה)
ביריניקה : טראגדיה בחמש מערכות / מאת קארל די האז (ניו יורק : מוסד גוסלאבה ואברהם יוסף שטיבל, תש"ו 1945)
פלוטוס / אריסטופאנס (תל אביב : דביר, תשי"א 1951)
צפרים / אריסטופאנס (תל אביב : דביר, תשי"א 1951)
קומדיות : צפרים ; פלוטוס ; ליסיסטרטי / אריסטופאנס (תל אביב : דביר, תשי"א 1951)
עננים : קומדיה / אריסטופניס (תל אביב : מסדה, תשי"ט)
צפרדעים : קומדיה / אריסטופאנס (תל אביב : מסדה, תשי"ט)
שירי אהבה / פולוס סילנצריוס (תל אביב : מחברות לספרות, תשכ"ב)
אחת עשרה קומדיות / אריסטופאנס (ירושלים - תל אביב : מסדה, תשכ"ז 1967) התוכן: כרך א.
אכארנים, פרשים, עננים, צרעות, שלום – צפרים.
ליסיסטרטי, תסמופורניות, צפרדעים, קהלניות, פלוטוס.
חמשה מחזות / מיננדרוס (ירושלים : מוסד ביאליק, תשמ"ה 1985).
המחזות: קשה-לב - בת-סמוס - מתבוררים - מגן - גזוזת-שער.
הכרזת העצמאות של ארצות הברית - תרגום אותו פרסם ב-1976 במלאת 200 שנה למסמך, ב-"Hebrew Studies", ביטאון איגוד הפרופסורים לעברית בארצות הברית.
יצחק ורדימון (1912 – 25 בדצמבר 1982) כיהן כממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים בשנים 1953–1981 וכיו"ר הוועדה הקרואה באשקלון בשנים 1977–1978.
נולד בשם יצחק וידרמן בעיירה קופיצ'ינצה שבגליציה המזרחית בבית ציוני מסורתי.
בשנים 1930–1934 למד משפטים באוניברסיטת לבוב, בתקופה שאופיינה באווירה אנטישמית קשה.
בתום לימודיו ביקש לעלות לארץ ישראל בעקבות אחיו הבכור יוסף שעלה ארצה בתור חלוץ בתחילת שנות השלושים, אולם לא עלה בידו להשיג אשרה.
בתקופה זו התמסר לפעילות ציונית ענפה בהסתדרות הציונית המקומית ובקרן קיימת לישראל.
כמו כן עסק בהדרכה בתנועת "הנוער הציוני" בה הכיר את בת זוגו לימים, הניה גרוס.
בשנת 1937 הצליח לקבל אשרת כניסה לארץ ישראל ובערב ראש השנה תרצ"ח הגיע לחופי ישראל.
כשנה לאחר עלייתו ארצה החל לעבוד בוועד הלאומי בירושלים.
בשנת 1940 התגייס להגנה, עבר קורס מ"כים בג'וערה ובהמשך עבר קורס מפקדי מחלקות ברמת יוחנן.
בשנת 1941 התגייס לבריגדה היהודית ושרת באיטליה.
לאחר שנפצע באימונים הוחזר לארץ.
בשנת 1943 "הושאל" מטעם הבריגדה לצבא הבריטי כקצין קשר לקורפוס הפולני של הגנרל אנדרס וזאת הודות לשליטתו בשפה האנגלית.
בתקופת שירותו בצבא הבריטי השתתף בקרבות "מונטה קאסינו" וליווה את שחרור איטליה מעול הנאצים.
עם שחרורו מהצבא הבריטי, החל לעבוד במחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית.
בשנת 1948 הוסמך כעורך דין ומיד התגייס לצה"ל, שירת כסגן בחטיבה 7 ונטל חלק בקרבות על לטרון, מבצע דקל, שחרור נצרת ומבצע חירם לשחרור הגליל העליון.
עם תום המלחמה בשנת 1949 נשא לאישה את חברתו הניה.
ב-8 באוגוסט 1949 החל בעבודתו בשרות המדינה כקצין מחוז מטעם משרד הפנים בעמק יזרעאל והתיישב בעפולה.
כעבור זמן מה התמנה לסגן הממונה על מחוז הצפון במשרד הפנים.
במהלך כהונתו עברת את שם משפחתו ל"ורדימון" בהתאם להנחיות שהיו נהוגות באותה עת בשירות המדינה.
בשנת 1953 בוצעה חלוקה חדשה של המחוזות והנפות במדינת ישראל.
בעקבות פניה מהנהלת משרד הפנים, קיבל עליו את תפקיד הממונה על מחוז הדרום המשתרע מאשדוד בצפון ועד אילת ומהווה שני שלישים משטחה של מדינת ישראל.
ב-1 בנובמבר 1953 הגיע לבאר שבע ושרת בתפקיד זה עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1981. עם כניסתו לתפקיד מנה הנגב 54,000 תושבים בלבד כאשר בבאר-שבע היו 18,000 תושבים בלבד.
יצחק ורדימון שרת כממונה על מחוז הדרום כשלושים שנה.
במהלכה של תקופה זו תרם רבות לפיתוח הנגב.
הוא האמין כי בחבל ארץ זה, הכולל את רוב עתודות הקרקע של מדינת ישראל, טמון עיקר הפוטנציאל לעתידה ולבניינה של מדינת ישראל וראה בפיתוחו אתגר אישי.
הוא הניח את היסודות לשלטון המקומי במחוז, ליווה את העיריות והרשויות המקומיות בכל שלבי התפתחותן והשפיע על עיצובן.
בתקופת כהונתו נבנו עיירות חדשות, הורחבו יישובים קיימים, פותחו תשתיות וקודמו מפעלים חינוכיים ופרויקטים בנושאים שונים.
בשנות ה-60 פעל יחד עם דוד טוביהו, ראש-עיריית באר-שבע, להקמת "המכון להשכלה גבוהה בנגב" שהפך לימים לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בנוסף לתפקידו כממונה על מחוז הדרום, עסק יצחק ורדימון בתפקידים ציבוריים נוספים : יו"ר הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, מתאם בין משרדי הממשלה בנושאי ההערכות החדשה בנגב, אחראי מל"ח במחוז הדרום, חבר בוועדה העליונה לענייני בדואים, יו"ר הוועדה הקרואה באשקלון בשנים 1977–1978 ותפקידים נוספים.
כמו כן שימש כמרצה אורח באוניברסיטת בן-גוריון בדיני השלטון המקומי והתכנון הפיסי בישראל, בהיבטים החוקיים של חוק התכנון והבנייה וכן בנושא פיתוח הנגב.
לאחר פרישתו לגמלאות בשנת 1981 מונה ורדימון ליועץ שר הפנים לפיתוח הנגב.
במסגרת תפקידו המשיך לטפל בנושאי ההערכות החדשה של צה"ל בנגב.
נפטר ב-25 בדצמבר 1982 בגיל 70, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בבאר שבע .
לאחר פטירתו, אחדות מהרשויות המקומיות בדרום החליטו להנציח את זכרו והקדישו לו שורה של מקומות ציבוריים.
בין האתרים שהוקדשו לזכרו של ורדימון:
כיכר ורדימון בשכונה ה' בבאר שבע.
הסבת שמה של "דרך כביש הנפט" בירוחם ל"שדרות ורדימון".
בית הספר "נווה ציון" באשקלון.
ספריית מכללת ספיר במועצה אזורית שער הנגב.
מצפה להב במרכז ג'ו אלון
גן ציבורי ביישוב מצפה רמון.
הענקת מלגה לסטודנט במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
רבי יצחק זעקיל עטהויזן היה רב אשכנזי, שכיהן ברבנות במספר קהילות בגרמניה.
נולד לרב מנחם מענדל עטהויזן.
אשתו הייתה בתו של רבי בעריש אסקלס , רבן של מגנצא ושל ניקלשבורג ומדינת מורביה, ונכדתם של רבי שמשון ורטהיימר ורבי גבריאל אסקלס.
לפי הנראה, הכסף לא היה נחלתו של הרי"ז, וכדי להדפיס את ספריו, הוא נאלץ להיעזר ברבי יעקב פופרש, בעל 'שב יעקב', ששלח לו תרומה של 25 זהובים.
הרב עטהויזן נקבר בבית החיים של קהילת יהודי קריגסהבר.
בתקופת הנאצים נהרסה מצבתו מלבד בסיסה שעדיין קיים.
במשך חמש עשרה שנים שימש ברבנות במארקברייט, שנייטאך , ובאשפנבורג.
לאחר מות חמיו רבי בעריש אסקלס , עלה על כיסא הרבנות במיינץ, בירת נסיכות הבוחר ממיינץ והמדינה.
בסוף ימיו היה רב ומורה בקהילת פפערשא ובכל מדינת שוואבן, במשך שלשים ושלש שנים.
הרי"ז זכה ליחס של הערכה מרובה.
כבר בהיותו בן 25 שנה בלבד (שנת 1710), כינו אותו: "הרב המופל' מוה"ר".
וסופר פנקס קהילת שנייטאך מכנהו: "המאור הגדול אדונינו מורינו ורבינו הגאון".
וכך נאמר בממורבוך של ק"ק הירבן: "...עבור שהתמיד בלימודו יום ולילה".
עמד בקשרי מכתבים עם רבים מגדולי דורו וחלקם השתמרו בכתביהם.
שאלות ותשובות "אור נעלם" שהודפס בקרלסרוהה בשנת ה'תקכ"ה על ארבעת חלקי טור והשולחן ערוך, וספר "אור לו בציון" שהודפס בקרלסרוהה בשנת ה'תקכ"ה על התלמוד.
הספרים נדפסו על ידי בנו יהודה ליב מהיידלבערג.
מתוך פסקיו, ניתן לראות את דרכו ללכת אחרי פוסקי אשכנז במלוא המידה.
עם כל זאת, הוא לא שלל את שאר הפוסקים ודבריהם אף הובאו לאחר כבוד בספריו.
מתוך ספרו "אור לו בציון" על התלמוד, ניתן לראות ברמז, שהיה בקיא בתורת הקבלה.
רבי יעקב הכהן כ"ץ, בעל ה'שב יעקב'.
יצחק (אריק) זימר (נולד ב-16 ביולי 1932) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן, המתמחה בחקר תולדות הרבנות ביהדות גרמניה ובחקר המנהג בקהילות אשכנז.
בגיל 7 היגרה משפחתו לארצות הברית.
למד בישיבה יוניברסיטי ובשנת 1965 הגיש את עבודת הדוקטור שלו.
במקביל ללימודיו אלה הוסמך לרבנות.
בשנים 1959–1971 כיהן כרב קהילת "אהבת תורה" (מאוחר יותר "אהבת תורה ותקוה חדשה") של יוצאי גרמניה בניו יורק.
ב-1971 עלה לארץ ישראל, וכיהן כמרצה במחלקה לתולדות ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם חקר התפתחותם של מנהגי קהילות אשכנז בימי הביניים ובראשית העת החדשה וחקר תולדות הרבנות בקהילות אלה.
במקביל לעבודתו באוניברסיטה החל ללמוד בכולל בית אריאל, ולאחר שיצא לפנסיה, החל ללמוד שבוע שלם בכולל בית אריאל ואף הוסמך שם לדיינות.
חתנו הוא פרופ' שמחה עמנואל מהחוג לתלמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרקים בתולדות היהודים בנסיכות אנסבך במאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה, רמת גן תשל"ה.
מתולדות הרבנות בגרמניה במאה הט"ז – הסכסוך בין רבני פרנקפורט לרבני שוואבן (שכ"ד–שכ"ה), ירושלים תשמ"ד.
רבי חיים ב"ר בצלאל מפרידברג: אחי המהר"ל מפראג, ירושלים תשמ"ז.
עולם כמנהגו נוהג – פרקים בתולדות המנהגים, הלכותיהם וגלגוליהם, ירושלים תשנ"ו.
גחלתן של חכמים – פרקים בתולדות הרבנות בגרמניה במאה השש-עשרה ובמאה השבע-עשרה, באר שבע וירושלים 1999.
מחקרים בתולדות יהודי אשכנז: ספר יובל לכבוד יצחק (אריק) זימר, בעריכת דניאל שפרבר, גרשון בקון ואהרן גימאני, רמת גן תשס"ח.
יצחק שמעון וסרלאוף (נולד ב-14 באוגוסט 1992, ט"ו באב ה'תשנ"ב) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת "עוצמה יהודית".
מכהן כשר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי.
יצחק וסרלאוף נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב יששכר, רב ואיש חינוך, ראש הישיבה התיכונית "אהבת חיים" בכוכב השחר.
הוא למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר", ובמקביל שימש מדריך ובהמשך קומונר בסניף בני עקיבא בעיר העתיקה.
בגיל 17 מונה לסגן יו"ר צעירי מפלגת האיחוד הלאומי.
למד בישיבת ההסדר במעלות, התגייס במרץ 2012 לחטיבת גולני, ושירת כלוחם בפלוגה ב' של גדוד 12. לאחר תום שירותו הצבאי, המשיך ללמוד בישיבת ההסדר בבית שאן.
בשנת 2014 החל ללמוד בכולל בישיבת "אורות אביב" בשכונת שפירא, בראשות הרב אחיעד אטינגר.
בשנת 2018 נסגר הכולל, ווסרלאוף עבר ללמוד בישיבה הגבוהה "עוז ואמונה" בדרום תל אביב, אותה הקים יחד עם הרב אטינגר, שנרצח בהמשך בפיגוע ליד אריאל.
לאחר הרצח הקים את עמותת "אחיעד", הפועלת למען הקניית צביון דתי לשכונות נווה שאנן ופלורנטין באמצעות הפעלת גרעין תורני, ולמען שינוי סדר העדיפויות הלאומי כך שמשאבים רבים יותר יופנו לשכונות אלה.
וסרלאוף פעיל במאבק לגירוש המסתננים האפריקאיים מדרום תל אביב.
החל מהבחירות לכנסת העשרים ואחת שובץ ברשימת "עוצמה יהודית", והתמודד לכנסת כחבר ברשימות השונות בהן לקחה מפלגתו חלק.
בשנת 2022 הנחה את האזכרה השנתית לזכרו של הרב מאיר כהנא ודיבר בשבחו.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש שובץ במקום החמישי ברשימת הציונות הדתית – עוצמה יהודית, שזכתה ב-14 מנדטים; וסרלאוף נבחר לכנסת והושבע ב-15 בנובמבר 2022. בממשלת ישראל השלושים ושבע מונה לשר לפיתוח הנגב והגליל.
הוא צעיר חברי הכנסת העשרים וחמש וצעיר שרי הממשלה.
בנובמבר 2024 הצטרף כמשקיף לקבינט המדיני-ביטחוני והפך לאחד מחברי הקבינט הצעירים ביותר אי פעם.
ב-19 בינואר 2025 התפטר מהממשלה, יחד עם יתר השרים ממפלגתו, יום לאחר שאושר בממשלה ההסכם חמאס–ישראל שמפלגתו התנגדה לתנאיו, והתפטרותו נכנסה לתוקף יומיים לאחר מכן.
ב-19 במרץ 2025 מונה מחדש לשר הנגב, הגליל והחוסן הלאומי.
נשוי למוריה, משפטנית באגף ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים, לזוג שלושה ילדים.
המשפחה מתגוררת החל מיולי 2023 בצפון תל אביב.
וסרלאוף הוא סטודנט למשפטים בקמפוס אור יהודה של הקריה האקדמית אונו.
יצחק זוננשיין הוא במאי טלוויזיה ומפיק ישראלי, כיהן כיו"ר ההסתדרות העולמית הציונות בבריטניה בין השנים 2018–2021. בעברו כיהן גם כמנכ"ל הקרן רווחה לנפגעי השואה בישראל, מנהל מרכז ההסברה, המטה לטקסים ואירועים ממלכתיים ובמאי ומנהל הפקות בכיר ברשות השידור.
זוננשיין הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה ותקשורת מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני במדעי המדינה, ממשל ומדיניות ציבורית מאוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כשליח של הסוכנות היהודית באוסטריה בשנים 1982–1985.
מ-2002 ועד 2006 ולאחר מכן מ-2009 ועד 2012 שימש בתפקיד ראש המשלחת הישראלית לתחרות הזמר של האירוויזיון.
נוסף על כך שימש כבמאי השיר הישראלי באירוויזיון: שירי מימון ב-2005, אחינועם ניני ומירה עווד ב-2009 ואיזבו ב-2012.
ב-2006 עזב את תפקידו ברשות השידור ועבר לשמש כמנהל אירועי ה-40 שנה לאיחוד ירושלים של עיריית ירושלים והמשרד לענייני ירושלים, במסגרת תפקיד זה הפיק וביים 59 אירועים לכבוד ירושלים ובהם המצעד בניו יורק וקונצרט שהתקיים בלינקולן סנטר שבניו יורק.
ב-2008 חזר לעבודה ברשות השידור והחל לשמש כמנהל ייזום ופיתוח בערוץ, ומנהל חטיבת התוכניות של הטלוויזיה הישראלית.
ב-2006 הוא נבחר לסגן הנשיא בחטיבת הבידור של איגוד השידור האירופי.
עבד כמפיק ובמאי עם החברות המובילות במשק: ביים והפיק את הכנס השנתי של קבוצת RAD באילת, ביים את מופע "קרלו על הבמה" של חברת תנובה ואת המופע הבין יבשתי של השקת האינטרנט המהיר של בזק "NGN" בלונדון ותל אביב.
בשנת 2014 מונה למנהל מרכז ההסברה, המטה לטקסים ואירועים ממלכתיים שם ניהל והפיק את כל האירועים והטקסים הרשמיים של ישראל, בהם טקסי הדלקת המשואות בהר הרצל, טקסי הענקת פרס ישראל ועוד.
בשנת 2016 מונה למנכ"ל הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל במסגרת הוביל את הטיפול ב-30,000 ניצולי שואה הזקוקים לטיפול סיעודי, שיקום וטיפול סוציאלי.
ב-2018 הקים את WZO UK, נציגות ההסתדרות הציונית העולמית בבריטניה.
הרחיב את תוכנית המורים השליחים מישראל בבתי ספר יהודיים בבריטניה ואירלנד.
במהלך שהותו בממלכה כיהן בהנהלת מועדון העסקים הישראלים ופורום הארגונים הישראלים בבריטניה.
הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק (נולד בכ"ב בכסלו ה'תשכ"ה, 27 בנובמבר 1964) הוא ראש אחת מישיבות בריסק בירושלים.
נולד בירושלים ליהודית שטרנבוך ולרב משולם דוד הלוי סולובייצ'יק, והיה הראשון מנכדי הרב מבריסק שנקרא על שמו.
למד בתלמוד תורה עץ חיים בירושלים, לאחר מכן למד אצל אביו, שם עשה את עיקר לימודו.
נישא לחוה בת הרב ברוך דב פוברסקי ראש ישיבת פוניבז'.
שנים ספורות לאחר נישואיו החל למסור חבורות לתלמידי הישיבה בראשות אביו, ובהמשך התמנה לר"מ שם.
שיעורו ממוקד בחידושי אביו הרב וסבו הרב יצחק זאב.
כשנחלש אביו הוא החל להחליף אותו בתפקידו בישיבה ולאחר פטירת אביו הוכרז במסע הלוויה שהוא ימלא את מקומו בראשות הישיבה.
יצחק זעקיל פרנקל (1765 – 1835) היה פעיל, מתרגם וחוקר קהילתי יהודי-גרמני.
בשנת 1818, כשנחנך רשמית בית הכנסת בהמבורג, פרנקל, יחד עם מאיר ישראל ברסלאו, פרסם סידור תפילה חדש לכבוד המעמד, שנחשב לליטורגיה הרפורמית הראשונה.
יצחק זעקיל תרגם חלק מהספרים החיצוניים שהיו כתובים ביוונית לעברית.
יצחק זבלודובסקי (בכתיב ארכאי: איטשע זאבלודאווסקי; ה'תקמ"א, 1781 – ניסן ה'תרכ"ה, אפריל 1865) היה איש עסקים ופילנתרופ מראשי הקהילה היהודית בביאליסטוק.
נודע בכינויו איטשקע דער גביר (-איצ'קה הגביר).
זבלודובסקי החזיק בנדל"ן יקר ערך בביאליסטוק, חלקו נתרם על ידו למטרות צדקה בצוואתו.
בית המדרש שלו התפרסם בשם 'דעם גביר'ס בית־המדרש' (בית המדרש של הגביר).
בית מדרש זה הפך ברבות הימים לבית הכנסת הכוראלי בביאליסטוק .
בית החולים היהודי הראשון בביאליסטוק נבנה ב-1840 בידי חתנו סנדר בלוך, בעקבותיו תרם חותנו כעבור 23 שנים (1863), שנתיים לפני מותו, בית חולים יהודי מודרני.
לאחר פטירת אשתו פֶּעשֶע בכ"ח בחשון ה'תקצ"ב, 4 בנובמבר 1831, פרסם הרב חנוך זונדל בן יוסף קונטרס־מספד מיוחד בשם 'מספד־תמרורים'.
זבלודובסקי נפטר בגיל 84 והובא למנוחות בביאליסטוק בערב חג הפסח של שנת 1865. מצבת קברו המפוארת כללה לוחות אפיטף מארבעת רוחותיה.
בניו: מרדכי (תקנ"ט - י"ז טבת תרכ"ט), ישעיה מיכל, דוד, מאיר.
מלכה רייזל (נפטרה ליל שבת ט' טבת תרל"ח) וסנדר בלוך
נחמה פרלס (אימה של פאולינה וילבושביץ')
מצאצאיו, משפחת זבלודובסקי המורחבת בביאליסטוק שרבים מחבריה התפרסמו בפולין ובהמשך באמריקה.
כיהן במשך שנים רבות כמנהל מחלקה בבתי החולים השרון, שניידר ומעייני הישועה.
אביו (בוקו) היה רופא, אמו (בוקה) הייתה עקרת בית.
יצחק, בן יחיד, והוריו התגוררו בסופיה עד תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הם עזבו את סופיה והסתתרו באזורים הכפריים בבולגריה בהם אביו שירת כרופא.
בוגר בית הספר טכניקום בסופיה במגמת מכונות.
בגיל 18, בשנת 1951 עלה לישראל עם הוריו.
עם עלייתם לארץ הם התגוררו במעברת כפר שלם (שכונת התקווה).
בשירותו הצבאי ניצל את הכישורים שרכש בבית הספר התיכון ושירת כשרטט בחיל החימוש.
לאחר שחרורו מצה"ל (בשנת 1954) התחיל את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1960 (מחזור 8).
לאחר גמר הלימודים התחיל סטאז' ב-1961 ואת ההתמחות התחיל ב-1962 בבית החולים בילינסון במחלקה בראשותו של ד"ר יונס.
לאחר תקופת ההתמחות, ב-1967 עבד כרופא ילדים ביישובי המשולש (טייבה, טירה, קלנסווה) שם נדרש לעבוד ללא אמצעים מתקדמים כגון: מעבדה, רנטגן, יועצים ונאלץ להתבסס רק על הקליניקה, תקופה זו עיצבה את היותו רופא הודות לידע ולניסיון הקליני הרב שרכש שם.
כמו כן, תקופה זו גרמה לו להעריך את החשיבות של הרפואה הקהילתית האמבולטורית שלימים הובילה את החלטתו להקים את ארגון חיפ"א (החברה ישראלית לפדיאטריה אמבולטורית).
בשנת 2000 הקים וניהל את מחלקת הילדים בבית החולים מעייני הישועה, ומשנת 2005 שימש כרופא בכיר במחלקה.
במהלך עבודתו חינך דור של רופאי ילדים וצוותי הוראה, רופאים עולים ואחיות.
מעל 40 מתלמידיו מכהנים כפרופסורים וכמנהלי מחלקות ומכונים.
ושימש כיו"ר שלושת ארגוני הפדיאטריה העיקריים: האיגוד לרפואת ילדים בישראל, החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית (חיפ"ק), החברה ישראלית לפדיאטריה אמבולטורית (חיפ"א).
היה חבר בוועדות שונות: ועדת הלסינקי, ועדת תרופות של שירותי בריאות כללית ומשרד הבריאות, ובוועדות של מועצה מדעית של הר"י.
פועלו זכה להערכה רבה, נבחר כיקיר החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית (חיפ"ק), והן ליקיר על ידי ארגון חיפ"א (חברה ישראלית לפדיאטריה אמבולטורית) וזכה להוקרה על פעילותו מהאיגוד לאלרגיה ואימנולוגיה.
ורסנו היה נשוי לרבקה (ריבה) לבית סלמון שהלכה לעולמה זמן קצר לפניו, התגורר בתל אביב, להם שני ילדים ושבעה נכדים.
1993–1997 יו"ר החוג לפדיאטריה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב
יצחק זַיֶיבְסְקִי (ה'תרע"ד, 1914 - י' בסיוון תשנ"ד, 20 במאי 1994) היה מורה ומחנך חרדי, יושב ראש הסתדרות מורי אגודת ישראל ומחבר סדרת ספרי לימוד הדקדוק העברי "אני לומד דקדוק", שהיו במשך עשרות שנים ספרי הלימוד התקניים ברשת החינוך העצמאי.
עלה לארץ ישראל בגיל 22 ולמד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
לאחר נישואיו לחנה, בת משפחת ורשבסקי מתל אביב, התגורר במושבה מגדיאל, שם שימש כמורה ללימודי חול בישיבת חפץ חיים שנוסדה במושבה על ידי רבה של המושבה, רבי דב מעייני.
בערך בשנת 1955 עבר להתגורר בבני ברק ושימש מורה וסגן מנהל בבית הספר "מרכז".
במקביל שימש בחלק מהשנים מורה בתלמוד תורה "רזי־לי" בעיר וכמחנך בסמינר וולף.
לצד תפקידיו החינוכיים היה פעיל באגודת בית הכנסת של צעירי אגודת ישראל ברחוב רבי עקיבא בבני ברק, והעביר בו את שיעורי הלכה ודף היומי בשלושים שנותיו האחרונות.
ליצחק ולאשתו לא היו ילדים.
בשנותיהם המאוחרות הם אימצו בת.
נפטר בבית חולים בילינסון בפתח תקווה לאחר תקופת מחלה.
אני לומד דקדוק - סדרת ספרי לימוד דקדוק עברי, שמונה חלקים
יצחק זילכה (נולד ב-1944) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לכלכלה, אוניברסיטת תל אביב.
לשעבר דיקן בית הספר לכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובמכללה למינהל.
זילכה נולד בעיראק ב-1944. עלה לארץ בשנות ה-50 של המאה ה-20. בתיכון למד בבית הספר טשרניחובסקי בנתניה במגמה פיזיקלית, שם סיים ב-1962.
את לימודיו האקדמיים למד באוניברסיטה העברית בירושלים, את התואר הראשון במתמטיקה סיים ב-1968, ואת התואר השני ב-1970. באוניברסיטה העברית גם למד לתואר השלישי בכלכלה, בהנחיית בצלאל פלג.
עם סיום לימודיו נסע לארצות הברית ולימד כלכלה באוניברסיטת אילינוי (1975–1977) ואוניברסיטת קורנל (1977–1978).
הוא חזר לישראל ב-1978 והצטרף כמרצה בכיר לחוג לכלכלה באוניברסיטת תל אביב, שם קודם לפרופסור חבר ב-1983 ולפרופסור מן המניין ב-1990. בשנת 2010 פרש לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב כפרופסור אמריטוס.
במהלך השנים כיהן בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב, ובכלל זה ראש בית הספר לכלכלה ב-1993–1995, וראש המרכז למחקר כלכלי ופיתוח ע'ש ספיר בשנים 2008-2004. במהלך השנים הנחה 7 דוקטורנטים, ביניהם טל מופקאדי ואסף שריד.
תחומי ההתמחות שלו הם כלכלה ציבורית, צמיחה כלכלית, הון אנושי, כלכלת אי ודאות, אי-שוויון בחלוקת הכנסות, כלכלת ביטוח וניהול סיכונים, ביטוח לאומי וכלכלת אינפורמציה.
הוא זכה במספר רב של מענקי מחקר (14).
לצד המחקרים הרבים שפרסם (כ-110) בכתבי עת ובספרים, הוא שימש כעורך משנה בכתב העת האקדמי בתחום הכלכלה הציבורית Journal of Public Economic Theory.
במהלך השנים היה פרופסור אורח במספר אוניברסיטאות, ביניהן לימד באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטת ג'ון הופקינס במרילנד ואוניברסיטת אינדיאנה.
ב-2010 הצטרף כחוקר ומרצה לבית הספר לכלכלה במכללה למינהל.
זילכה היה נשוי לאליס שהייתה מתנדבת בקיבוץ הזורע.
לזוג נולדו שלושה ילדים (רות, מיכל ורן) ונכדים (נדב ושירה בר, איתן ואורי ואלונה זילכה).
מיכל זילכה נפטרה באוגוסט 1998 בתאונת דרכים.
יצחק וצלר (1680 בקירוב – 1751) היה סופר ופעיל חברתי יהודי שפעל בגרמניה, אחד מהמשכילים המוקדמים.
וצלר היה איש עסקים אמיד, שהצטיין גם בהשכלה תורנית רחבה.
בשנים האחרונות לחייו עסק גם בכתיבה ופרסם את כתב היד "ליבס בריב" [מכתב אהבה], שנקרא בעברית "עמודי עולם", אך נכתב במקורו ביידיש.
הספר מהווה מעין ספר מוסר, מעין ביקורת פנימית על מוסדות הרבנות, על דרכי הלימוד והחינוך, על הפלפול התלמודי ועל הדרת נשים.
המחבר כתב כיהודי ירא שמיים, שמתכוון לשפר את הפגמים ביהדות ונעזר בנקודת מבט מודרניסטית מוקדמת.
בנעוריו למד וצלר בישיבתו של הרב אברהם ברוידא מפראג, ומשם עבר לצאלה והפך ברבות הימים לאחד מנכבדי הקהילה.
בביתו הייתה ספרייה עשירה, והוא הצטיין בהשכלה תורנית, אך גם נסע רבות בענייני עסקיו לארצות שונות באירופה והיה בקי גם בספרות המוסר ובפילוסופיה הרציונליסטית היהודית של ימי הביניים.
מקור כספו של וצלר בא מנישואיו עם ברנדל בת אליעזר זוסמן, שבבעלותו היו שני מפעלים גדולים לעיבוד טבק, אחד מהם, "פורטונה" שמו, היה בניהולו של יצחק וצלר.
את ספרו "ליבס בריב" (נקרא גם: "ליבעס בריף" או "ליבס בריף") כתב וצלר ביידיש בערוב ימיו, והפיץ אותו במספר כתבי יד, אך לא התכוון להדפיס אותו.
הספר הודפס לבסוף רק במחצית המאה העשרים בתרגום לאנגלית.
על פי מה שכתב וצלר עצמו, מטרת הספר היא להיטיב את מצב היהודים בגולה, והוא כתב את הספר בשפה מדוברת כדי שיפנה לכלל האנשים ולא רק ללמדנים הגדולים.
וצלר הדגיש גם את החשיבות של כתיבת הספר בשפה שגם נשים, שבדרך כלל לא למדו עברית, יוכלו לקרוא אותו.
וצלר, כותב שמואל פיינר, לא החשיב את עצמו כמשתייך למעמד האליטה הרבנית, אלא כמי שעומד וצופה מן הצד במנהגי הקהילות השונות, מחפש את האמת ומונה את הפגמים.
בכוונת מכוון הוא כתב את הספר ביידיש מדוברת, כדי למצוא מסילות גם ללבן של הנשים.
הוא התלונן על שפע המקובלים החדשים, על התנהגות וולגרית בבית הכנסת, הטיף להוראת העברית והתורה לנשים, התרעם על ריבוי השגיאות בעברית שהתפרסמו בספרים החדשים, הדגיש את חשיבות הוראת מדעי הטבע והמליץ על לימוד הפילוסופיה היהודית.
כמו כן, הוא תקף את השחיתות של מוסד הרבנות ואת הרמה הירודה של למדני הדור.
"במו אוזני שמעתי שהלומדים הם הנבלות הגדולות ביותר והם עושים את המעשים הרעים ביותר" כתב בספרו.
לעומת זאת הוא כתב בשבחו של האינטלקטואל היהודי שמתפעל מיופיו של הטבע - הבריאה האלוהית.
וצלר לקח על עצמו את תפקיד המבקר והמוכיח בשער.
הוא כתב בשפה המדוברת בדיווחי אמת מן השטח ומטרתו הייתה לעורר חשבון נפש ותהליך של שיפור ותיקון.
הוא הזדהה עם הביקורת הרווחת אצל פשוטי העם על הלמדנים שגנבו כביכול את התורה לעצמם, וביקש בספרו לשקף אותה ואת מחדלי האליטה הלמדנית.
הוא לא השלים עם הדרכים שהיו שגורות להנחלת הדת בקרב ההמון באמצעות אמונות עממיות וספרות זולה ביידיש, או לחלופין הדרכות של ספרי מוסר רבים.
הוא תלה את האשמה בשכבה הלמדנית, שרמתה הייתה ירודה בעיניו ויחסה אל פשוטי העם גבלה בשחיתות ברדיפת בצע, בהונאה ובמרמה.
על אף נסיונותיו לרכך את ביקורתו ניכר היה זעמו, ובאחד המקומות אף כתב: "איני רוצה לשהות זמן רב במחיצתם של רבנים בעולם הזה ואפילו פחות בעולם הבא".
הרבנים, האשים וצלר, מעוותים את התורה כשהם מתרכזים בהלכות תלמודויות לא רלוונטיות, בפלפול, או באגדות מוזרות.
הם פוגעים בדימויים של היהודים בעיני מלומדים נוצריים עד כדי לעג ובוז.
אין פלא שמעמדם של הרבנים בעיני העם הפך לירוד כל כך ועל כן הוא ייעץ לעקוף אותם ואת העיסוק המופרז בתלמוד ובפלפול, ולהתעמק ישירות בספרים החשובים, כמו "הלכות שולחן ערוך" מאת רבי יוסף קארו ו"חובת הלבבות" מאת רבנו בחיי אבן פקודה.
ועל אף כל הביקורת הזו, מסכם פיינר, אין וצלר נמנה עם ספקני הדת.
הוא פשוט רצה להחליף את האליטה הרבנית בדורו באנשים ראויים יותר, ובחן אותה ואת מנהגי הדת בזמנו, מנקודת ראות מודרנית מוקדמת של יהודי "החותר לרציונליזציה של חיי הדת ולערעור סמכותה של אליטה זו".
שני שמותיו של הספר "ליבס בריב" לצד "עמודי עולם" מעידים על סוג של דיאלוג כפול, גם אם סמוי, בין וצלר וקוראיו השונים: בני קהילתו היהודים יראי השמיים מצד אחד והמיסיון הפייטיסטי מצד שני.
בקטלוג כתב היד ששמור בספרייה הלאומית, כתבו הספרנים את תרגום העמוד הראשון: "מכתב אהבה לאחי ואחיותי האהובים [בגלות זאת:] הרהורים על הפסוק 'ואהבת לרעך כמוך..."
החוקרת, רבקה פוס, מזהה את וצלר כאחד מתוך קבוצה של כותבי מוסר ביידיש שביקשו דיאלוג עם מיסיונרים פייטיסטים.
"ליבס בריב" מחקה בבירור את הניסוח ואת הקונספט הפייטיסטי של מכתב אהבה שהוא סוגה נפוצה בשיח המיסיונרי.
אין זה רק שיתוף במסרים אלא גם בהשפעה על פורמט ספרותי שלם שהתפתח בניסיונות המיסיונריים: פנייה לבבית, לפעמים גם ביידיש כדי לקרב את היהודים אליהם.
פוס מתרשמת שמדובר בדיאלוג מעשי ולא רק השוואה תאורטית.
זו הייתה אינטראקצה ממשית ששינתה את הדרכים שבהן וצלר והמשכילים בהשכלה המוקדמת חשבו על תיקון היהדות מבפנים.
הספר משלב רעיונות משותפים כמו: תשובה, תפילה ואהבת הזולת אל הטפת המוסר של היהדות.
הבחירה בשם "ליבס בריב" לשם הספר מכוונת ואינה מקרית, טוענת פוס, כביכול וצלר משיב למכתבי הפיתוי של הפייטיסטים באותו המטבע שלהם, אך משתמש במטבע לחיזוק היהדות.
השם "עמודי עולם" לעומתו, הוא מהפולקלור היהודי.
אלו הם עמודי העולם שעליהם מתבססת תורתו של הספר.
"זהו החיבור הראשון שדברי התוכחה שלו ודרכי התיקון שהוא מציע מופנים אל תיקון הקהל ולא אל תיקונו של היחיד.
זהו אחד מן החידושים החשובים שבחיבור זה" .
וצלר התלונן בספרו על הזנחת חיונכן של הנשים היהודיות מתרבות העילית של הלמדנים, שכתובה רובה ככולה בלשון העברית.