tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראיון מאוחר יותר התבטאה בנושא קידום נשים לתפקידי סגל בכיר באקדמיה, ציינה כי תוכנית העבודה הרב־שנתית של מערכת ההשכלה הגבוהה הציבה את קידום הנשים באקדמיה, בדגש על סגל בכיר, כיעד מרכזי.
לדבריה: "האקדמיה בהובלת מל"ג וות"ת, חייבת לפעול להתרת החסמים התרבותיים, החברתיים והארגוניים אשר מונעים מנשים לעשות את קפיצת המדרגה המתבקשת ולעלות בסולם הדרגות הבכירות.
מערכת ההשכלה הגבוהה בנויה על גיוס כוח אדם איכותי להוראה ולמחקר וככל שיותר נשים ישתלבו בתפקידים בכירים, כך אפשר יהיה להרחיב את המעגל ולמקסם את ההון האנושי הישראלי, לתועלת המשק בכלל והאקדמיה הפרט."
בנוגע ליחס בין לימודי המדע ללימודי הרוח, אמרה:
"בקונספט 'הקמפוס החדש', עולם האקדמיה החדש שאנחנו עובדים עליו, אנחנו חושבים שכל סטודנט שעובר באוניברסיטה חייב שתהיה לו איזושהי הכשרה בנושא מחשבים, בהבנה של דאטה, הבנה בסיסית במה שהעולם המודרני דורש.
כן, כן, כולל תלמידי ספרות עברית, סינית, ערבית, משפטים וכו'.
צריך לבנות את מסלול הלימוד הזה - וזה מה שאנחנו עושים כרגע.
אנחנו כמערכת אקדמית לא יכולים להוציא אנשים בורים למציאות, ואנחנו עובדים על זה מאוד קשה.
במקביל, כמובן, לא היינו רוצים שיהיו לנו רק אנשים שזה כל מה שיידעו לעשות.
כאן אני מתחברת לנושא המדובר של משבר מדעי הרוח.
זו עובדה שבעולם קרה משהו, שפחות ופחות אנשים נרשמים לספרות, להיסטוריה, אפילו למדעי המדינה.
פעם אלו היו פקולטות מפוארות עם מאות תלמידים שבאו לשמוע את פרופ' ישעיהו ליבוביץ, את פרופ' שלמה אבינרי, היום כבר לא רואים את ה'ווייב' האינטלקטואלי הזה.
השאלה היא איך אנחנו כמדינה וכחברה שרואה באקדמיה קטליזטור שמניע את הידע, את העולמות - הרי ממנה יצאו ההמצאות המאוד גדולות של הקופקסון, של מובילאיי, כל הדברים הגדולים והענקיים צמחו במוסדות האקדמיים - השאלה המרכזית היא איזה תוצר, איזה סטודנט, אנחנו רוצים להוציא מהאקדמיה.
אנחנו חושבים שגם זה שלומד הנדסה וגם זה שלומד מדעי המחשב צריכים ללמוד גם מדעי הרוח בחלק משנות הלימוד אני רוצה שימשיכו להיות חוקרים במדעים וגם חוקרים במדעי הרוח.
אני רוצה שהתוצר האנושי, אם אפשר לומר דבר כזה, שהוא הסטודנט שמגיע אלי, לא ייצא איש טכני.
שייצא אדם שיש לו חשיבה פילוסופית, שיידע לקרוא שירה, לנתח טקסט ספרותי.
לכן, כל סטודנט יצטרך ללמוד חטיבת לימודים מסוימת, בתוך ובמקביל ללימודים שלו, גם כשהוא לומד הנדסה".
"הקמפוס החדש" הוא תוכנית של המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ותקצוב לפיתוח והתאמת המוסדות האקדמיים בישראל למאה ה-21. את התוכנית ייסדה ומובילה פרופ' זילברשץ.
התוכנית הושקה ב-6 בנובמבר 2018, במסגרת כנס ההשכלה הגבוהה ה-7.
יישום התוכנית מבטא ראייה ביקורתית של כלל המערכת והבנה כי לצד הישגים במחקר ובהוראה, המערכת חייבת להתמודד עם השינויים הגלובליים בעולמות ההשכלה הגבוהה, ולעשות את ההתאמות הנדרשות.
השינוי המרכזי מקורו במהפכת האינטרנט שיש לה השפעה עצומה על עולם הלמידה בכל שלב שהוא, על מתודות המחקר, על עולם התעסוקה ובעקבות כך על היעלמותם של מקצועות מסוימים והתפתותם של חדשים, על גילאי הלמידה, וכן על העברה קלה יותר של ידע בין דיסציפלינות, בין מוסדות במדינה ומחוצה לה ועוד.
חזון "הקמפוס החדש" יוצא מנקודת הנחה שכעבור עשר שנים מערכת ההשכלה הגבוהה תראה אחרת.
גם בהיבטים המבניים של הקמפוס, אבל עיקר השינוי יבוא לידי ביטוי ב"שבירת המחיצות", תוך הסתכלות אחרת על מהות העשייה האקדמית על כל היבטיה במחקר ובהוראה.
"השינויים הטכנולוגיים מחייבים חשיבה מחודשת.
כמויות המידע העצומות, הנגישות, לצד צמיחתן של חברות ענק בתחום המידע, מחייבות את המערכת האקדמית לעשות את ההתאמות הנדרשות.
החשש הוא שחלקים נרחבים מעולם יצירת הידע, כמו גם העברתו, 'יברחו' מהמוסדות האקדמיים וישאירו אותם בלתי רלוונטיים".
זילברשץ הבהירה כי אין כוונה להחליף את כל הלימודים בקורסים מקוונים, שכן לנוכחות בקמפוס ולמפגש האנושי יש "חשיבות עצומה".
"אופן המפגשים בקמפוס והיקפם ישתנו ללא ספק בעשור הקרוב.
אם אנחנו רוצים שהמוסדות להשכלה גבוהה ימשיכו להיות רלוונטיים, אי אפשר להמשיך באינטראקציה של מרצה שעומד ליד הלוח מול הסטודנטים בלבד.
בהוראה אקדמית יש למרצה שני תפקידים: להעביר ידע ולחנך לחשיבה.
נושא העברת הידע השתנה, וכיום אפשר להשיג הרבה מהידע לבד בזכות הטכנולוגיה.
מרצה יכול לקחת את הכלי הזה ולתעלו להוראה אקדמית.
למשל לבנות קורסים מקוונים אינטראקטיביים.
בדרך זו יהיה אפשר להנגיש את הידע לכל אחד ובכל מקום בארץ ובעולם בצורה הרבה יותר מוחשית, קוראים לזה MOOCS) massive open online courses).
זוהי פלטפורמה עולמית שיכולה לאפשר גם למי שנמצא בסינגפור, למשל, ללמוד קורס בטכניון.
יש כאן שבירה של המחסומים המוסדיים, וכרגע אנחנו בהתחלת התהליך, בשלב ההתנעה שלו".
"המשפט הבינלאומי במשפט החוקתי" משפט וממשל ד 47 (תשנ"ז).
"על חופש הביטוי המסחרי" משפט וממשל ג 509 (תשנ"ו).
"עיכוב יציאה מהארץ על פי צו של בית משפט" מחקרי משפט יב 71 (תשנ"ה).
"זכות היציאה ממדינה" משפטים כג 69 (תשנ"ד).
"קליטת המשפט הבינלאומי למשפט הישראלי —הדין המצוי רצוי" משפטים כד 317 (תשנ"ד).
המשפט בישראל - מבט לעתיד (ידידיה צ' שטרן, יפה זילברשץ ואיתי ליפשיץ עורכים, תשס"ג)
"חופש התנועה: כניסה למדינה, שהות בה והיציאה ממנה" משפט בינלאומי 221 (רובי סייבל עורך, 2010).
"נאמנות למדינה" ספר יצחק זמיר 491 (יואב דותן ואריאל בנדור, עורכים, תשס"ה).
"חופש התנועה: כניסה למדינה, שהות בה והיציאה ממנה" משפט בינלאומי 189 (רובי סייבל עורך, תשס"ג).
יפאן יפאן הוא סרט ישראלי משנת 2007, על צעיר הומוסקסואל שעובר לתל אביב, וחולם לעבור לגור ביפן.
הסרט בוים בידי ליאור שמריז.
עלילת הסרט עוקבת אחרי אמרי (בגילומו של אמרי כהן), צעיר מאשדוד, שבגיל 19 מחליט לעזוב את הצבא ולעבור לתל אביב, לגור עם שותפה מעורערת בנפשה, בעוד חברת הילדות הקרובה שלו מתכננת לעבור לניו יורק.
הוא מוצא עבודה זמנית בחנות מתנות כדי לממן טיסה ליפן, הפנטזיה הגדולה ביותר שלו, אך לא מצליח לחסוך.
מצבו מתדרדר כאשר חברת הילדות עוזבת לניו יורק, ומשאירה אותו להתמודד לבד בעיר הגדולה.
במהלך שהותו בתל אביב הוא מתמכר לגלישה באינטרנט, ולפורנו יפני.
הסרט מלווה בסצנות מתוך סרטי פורנו הומוסקסואליים יפנים.
הסרט מציג בצורה אישית קונפליקטים פניימים, ועוסק בשאלות זרות ושוני, ו"בחייהם של אנשים אבודים וצעירים", על פי הבמאי.
שחקנ/יתדמות אמרי קהן אמרי טל מאירי טל עירית גידרון עירית (אמא של אמרי) נעמה יוריה נעמה אמנון פרידמן אמנון בני ציפר בני
הסרט השתתף בעשרות פסטיבלי סרטים, וזכה לסיקור נרחב.
בין הבולטים והנחשבים: פסטיבל לוקרנו בשווייץ, נבחר כסרט הטוב ביותר בשבוע הקולנוע במקסיקו, הוצג במוזיאון לאומנות מודרנית בניו יורק (מומה), ואף בפסטיבל בואנוס איירס לסרטים עצמאיים.
הביקורת על הסרט היו מעורבות, מצד אחד, מבקרים רבים הגדירו אותו כגאוני.
לעומת זאת, המבקרים שטענו שמדובר בסרט מופת, ציינו כי יחסית לסכום הזעום בו נוצר (כ-200 דולר) הישגיו ורמתו הן יוצאות דופן וראויות לשבח.
בארץ זכה לביקורות חיוביות מאוד, ואף הוקרן במספר מסגרות בארץ, ביניהן גם בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בתל אביב.
יערתיים (שם מדעי: Caprifoliaceae) היא משפחה המקיפה בעיקר שיחים או מטפסים מעוצים, ולעיתים רחוקות עצים קטנים או צמחים עשבוניים מסדרת השלמנואים.
המשפחה כוללת 33 סוגים וכ-1,348 מינים, ויש מהם נשירים ויש מהם ירוקי-עד.
על פי שיטת המיון העדכנית (APG III), המשפחה כוללת גם את משפחות הוולרייניים (Valerianaceae) והשלמוניים (Dipsacaceae), שנחשבו בעבר כמשפחות נפרדות.
הסוגים המורן והסמבוק, שהיו משויכים בעבר למשפחת היערתיים, משתייכים כיום למשפחת המורניים (Adoxaceae).
הבוטנאים הישראלים חלוקים על איחוד המשפחות תחת משפחת היערתיים.
היערתיים נפוצים כמעט בכל רחבי העולם, בעיקר במזרח צפון אמריקה ובמזרח אסיה.
הם פחות נפוצים באזור אפריקה הדרומית והטרופית.
יערה כחולה, מצמחי המשפחה, עמידה לקור ויכולה לשרוד בטמפרטורה נמוכה במיוחד של 47 מעלות מתחת לאפס.
הפרחים הם ברובם דמויי צינור, משפך או פעמון, בדרך כלל בעלי חמישה עלי כותרת הפונים כלפי חוץ, לעיתים קרובות ריחניים.
הפירות הם לרוב מסוג ענבה.
הסוגים והמינים הגדלים בישראל וסביבתה
בישראל וסביבתה 9 סוגים ו-37 מינים, כולם צמחים עשבוניים למעט נוציץ המדבר ונוציץ קדוש.
היות שהבוטנאים הישראלים אינם מסכמים לגבי השינויים שנעשו במשפחה הם משייכים את הסוג ולריינה והסוג ולריינית המופעים ראשונים ברשימה במשפחת הוולריינים (Valerianaceae) ואת השאר מלבד הסוג יערה במשפחת השלמוניים.
ובמשפחת היעריתיים הם מותרים את סמבוק שחור, סמבוק אמיתי ומורן החורש.
ולריינית (Valerianella) - סוג זה כולל 16 מינים.
כל המינים מלבד ולריינית מזרחית הועבר לסוג ולריינה.
ייתכן וגם המין הפולש חד-אבקן אדום (שם מדעי: Valeriana rubra, שם נרדף: Centranthus ruber) שהסוג ולריינית יהיה בעתיד שם נרדף לסוג ולריינה.
חוגית (Knautia) - כולל מין אחד בלבד והיא חוגית תמימה (Knautia integrifolia).
יערה (Lonicera) - סוג זה כולל 2 מינים: יערה איטלקית (Lonicera etrusca), יערת המטבעות (Lonicera nummulariifolia) שבחרמון.
נוציץ (Pterocephalus) - סוג זה כולל 4 מינים: נוציץ המדבר, נוציץ מנוצה, נוציץ עטוף ונוציץ קדוש.
נזרית (Scabiosa) - סוג זה כולל 2 מינים: נזרית חופית ונזרית מדברית.
סוג שויך זה בעבר למשפחת השלמוניים.
קרד (Dipsacus) - סוג זה כולל מין אחד אפיזודי - קרד שסוע (Dipsacus laciniatus).
הסוג שויך בעבר למשפחת השלמוניים.
שלמון (Cephalaria) - סוג זה כולל 5 מינים: שלמון דק, שלמון זיפני, שלמון יפואי, שלמון כוכבני ושלמון סור.
שלמון יפואי הוא המין הנפוץ בישראל
תגית (Lomelosia) - סוג זה כולל 5 מינים: תגית ארגמנית, תגית ארץ-ישראלית, תגית מצויה, תגית סינית ותגית קיצית.
יפה ברלוביץ (נולדה ב-1937) היא חוקרת ספרות משווה וספרות עברית ופרופסור אמריטה במחלקה לספרות עם ישראל ע"ש יוסף ונחום ברמן באוניברסיטת בר-אילן.
ברלוביץ נולדה בפתח תקווה לאסתר (לבית פוצ'טר) ויצחק ברלוביץ מראשוני האורזים העבריים בארץ וממייסדי אגודת "האורז" (1921, 1929).
דודו של אביה היה זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה (1878), ויוזם ומקים השכונה העברית נווה שלום ליד יפו (1891).
ברלוביץ למדה בבית הספר התיכון ע"ש אחד העם בפתח תקווה ושרתה בצה"ל בחיל המודיעין.
כסטודנטית, שימשה סגן עורך בהקמת העיתון "שער לקורא החדש", שבועון מנוקד בעברית קלה בהוצאת משרד החינוך והתרבות, המחלקה להנחלת הלשון (1963-1961), וכן הקימה וערכה את הנוֹעֵר בערפל (Barking in the Fog), עיתון סטודנטים שיצא לאור במסגרת פעילות קונסול התרבות בשגרירות ישראל בלונדון (1964-1963).
סיימה תואר ראשון בספרות עברית ולשון עברית ב (1963) ותעודת הוראה (1966).
את לימודי התואר השני עשתה באוניברסיטת בר-אילן ועבודת המ.א.
בנושא "למהותה של ספרות ילדים" (1973), נכתבה בהנחייתו של פרופ' ברוך קורצווייל.
המשיכה במסלול קדם-דוקטורט באוניברסיטת אינדיאנה, ארצות הברית (Early New England Literature, 1975-1976).
וסיימה את עבודת התיזה לתואר שלישי: "ספרות העלייה הראשונה כספרות מתיישבים ראשונים" במחלקה לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן (1979) בהנחייתו של פרופ' יהודה פרידלנדר.
החלה כעמית מחקר במכון קורצוויל לחקר הספרות העברית (1982), ולימדה במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן (2005-1985).
סיימה בדרגת פרופסור מן המניין.
בשנות לימודיה הרבתה לכתוב בעיתונות נשים ונוער, כמו הארץ שלנו (1983-1964), שם פרסמה סיפורים קצרים ובהמשכים, והייתה בעלת מדורים שונים, וכן עיתון לאישה (1977-1969), שם הייתה בעלת הטור "שיחות עם יעל", תחת שם העט: יפה בר לביא.
מאמצע שנות ה-60 החלה לפרסם ביקורות ספרות בכתבי עת ובמוספים ספרותיים כמו: מאזנים, עיתון 77, אפיריון, דבר (משא, לספרות אמנות ועיון), מעריב ספרות ואמנות, הארץ תרבות וספרות, הארץ ספרים, ועוד.
ברלוביץ היא אחת ממובילי המחקר בנושאי ספרות ותרבות העלייה הראשונה.
עד פרסום מחקריה בנידון תהו החוקרים לגבי טיבו של קורפוס ספרותי זה במעבר מגולה למולדת.
היו חוקרים ששייכו קורפוס זה כהשלמה ל'ספרות חיבת ציון' בגולה, והיו ששייכו אותו כהקדמה ל'ספרות העלייה השנייה' כאן.
ברלוביץ קוראת קורפוס ספרותי זה כיצירה אקספרימנטלית, שבתפיסתה החזונית-הלאומית, חיפשה 'להציע' מהתחלה, ספרות עברית מקומית ארץ ישראלית, שחתרה לחוות את 'המקום', לספר את 'המקום', ובאמצעות 'המקום' להעמיד מסד תימטי פואטי משלה, של לשון ותרבות.
כך למשל זאב יעבץ, שהציע ז'אנר ארץ ישראלי משלו, בשם ה'שמועה' (האגדה ההיסטורית); כך יהושע ברזילי-אייזנשטדט – שפיתח את סיפור-המסע המשיחי החילוני; וכך פואטיקת המקום, הטבע והאהבה, נוסח אליעזר בן יהודה, ויישומה בסיפוריה של חמדה בן יהודה, ועוד.
ואכן, יוזמיה ומוביליה של 'אקספרימנטים' אלה, היו בראש וראשונה מורי ומורות העלייה הראשונה (אלישבע בסביץ, שמחה וילקומיץ, אסתר שפירא), שחלקם אף שלחו ידם בעט סופרים .
מיזם מחקרי נוסף שהיווה תקדים וחידוש בחקר הסיפורת הארץ ישראלית, מופיע בעבודותיה של ברלוביץ תחת הכותרת "עיון ושיקום היסטוריוגרפי של הנשים הכותבות (פרוזה), 1948-1898".
כידוע, חוקרי הסיפורת העברית, שעסקו בתולדותיה של הפרוזה הארץ ישראלית של טרום המדינה (ושהעלו אותה גם בעבודות היסטוריוגרפיות מקיפות, ראו גרשון שקד, הסיפורת העברית 1880–1980) – חוקרים אלה התמקדו במרב יצירותיהם של הפרוזאיקונים הקאנונים והלא-קאנונים, והתעלמו מכתיבתן השופעת של עשרות פרוזאיקוניות בנות הזמן, על יצירותיהן ופרסומיהן.
לפיכך, כבר מסוף שנות ה-80 של המאה הקודמת, החלה ברלוביץ להעלות על סדר היום התרבותי-הספרותי את קורפוס כתביהן הנשכח של הסופרות לעיל, בניסיון להציע תיקון לכל אותן היסטוריוגרפיות חלקיות וחסרות.
ואכן במחקריה ובאנתולוגיות שפרסמה, עמדה ברלוביץ על ייחודה היצירתי של סיפורת הנשים בתקופה של טרום המדינה (על תפיסותיה הלאומיות, החברתיות, הפוליטיות), כשהיא פותחת מסלול פורה, הממשיך את עבודותיה, לקראת החיבור המתבקש בנושא של היסטוריוגרפיה מגדרית מקיפה של הסיפורת הנ"ל.
תחומי מחקר נוספים במכלול פרסומיה והרצאותיה: ספרות ההגירה היהודית בארצות הברית (1930-1880); מקומיות, הגירה ורב-תרבותיות בספרות הארץ ישראלית והישראלית (דור תש"ח/מהגרים הביתה); ספרות ילדים פואטיקה ותקשורת; אעברה נא בארץ: מאה שנות ספרות מסע (1980-1880).
ברלוביץ החזיקה בתפקידים אקדמיים וציבוריים (בוועדות שיפוט, במערכות כתבי עת בישראל ומחוצה לה), ובשנים 2008–2021 שימשה כראשת האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים וחקר המגדר, וערכה את פרסומי האגודה (בין היתר, הידיעון הדו שבועי הדיגיטלי 2017–2021).
פרסמה סיפורים קצרים במוספי ספרות ובכתבי עת ספרותיים (כמו פרוזה, ומשא (דבר)), בשם "מזלי עש" ו"בילי בלוך".
זכתה בפרס תחרות הסיפור הקצר של הארץ לשנת תשס"ו (2006), על ידי מוסף "תרבות וספרות".
בשנת 2021 הייתה ברלוביץ חברה בוועדת השופטים לבחירת הזוכה ב"פרס ישראל" לחקר הספרות העברית והכללית.
ברלוביץ נשואה לד"ר אמנון בלוך.
1982 - פרס עיריית תל אביב לביקורת ע"ש מרדכי ברנשטיין
1986 - פרס אוניברסיטת תל אביב ע"ש דב סדן
2006 - פרס עיתון "הארץ" לסיפור הקצר, על ידי מוסף "תרבות וספרות"
1997 - תרומה לחברה הישראלית ולתרבותה (חקר ספרות העלייה הראשונה), מאגודת "בני ברית"
2009 - תרומה לחברה ולחקר תרבותה (חקר ספרות הנשים בתקופת היישוב), "יד מאיר וצינה דיזנגוף"
2017 - תעודת הוקרה מטעם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, קרן מורשת ע"ש נחמה ומיכל פוחצ'בסקי
סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה, בחרה התקינה והוסיפה אחרית דבר ("הסופרות בנות העלייה הראשונה"), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1984
אהרון מגד, מבחר סיפורים, בחרה והוסיפה קוים ביוגרפיים, מבוא ("הסיפור הקצר וזיקתו לרומאן") והערות, הוצאת זמורה ביתן, תל אביב, 1989
אעברה נא בארץ – מסעות בארץ ישראל של העלייה הראשונה, אספה, ערכה, ההדירה והוסיפה אחרית דבר ("סיפורי מסעות בעלייה הראשונה – היווצרותו של ז'אנר ארצישראלי"), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1992
הטקסט המוסף, להתקבלותה של רצנזיה (קובץ מאמרים), הוצאת אור עם, תל אביב, 1992.
להמציא ארץ להמציא עם – תשתיות ספרות ותרבות ביצירה של העלייה הראשונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1996
סיפורי נשים בנות העלייה הראשונה, בחרה, ערכה והוסיפה אחרית דבר ("הסופרות בנות העלייה הראשונה"), אסטרולוג, הוצאה לאור בע"מ, הוד השרון, 2001 (מהדורה שנייה)
שאני אדמה ואדם, סיפורי נשים עד קום המדינה, ערכה, ההדירה וכתבה אחרית דבר ("סיפורת מ'יבשת אבודה'"), הספרייה החדשה הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת מגדרים, תל אביב, 2003
ללמוד פמיניזם: מקראה, מאמרים ומסמכי יסוד במחשבה פמיניסטית, עורכות: דלית באום, דלילה אמיר, רונה ברייר-גראב, יפה ברלוביץ, דבורה גריינמן, שרון הלוי, דינה חרובי, סלביה פוגל-ביזאוי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת מגדרים, תל אביב, 2006
לשוחח תרבות עם העלייה הראשונה, עיון בין תקופות, ערכה וכתבה ("המושבה העברית: ראשיתה של תרבות ארץ ישראלית"), עורך משנה: יוסף לנג, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2010
ציפור פצועה, דורה בדר: יומן 1937-1933, ערכה והוסיפה מדריך קריאה ואחרית דבר (מאמרים: א.
"דורה בדר: פרקי חיים, פרקי קיבוץ", ב.
"'ציפור פצועה': דורה בדר בראי יומנה"), הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת מגדרים, תל אביב, 2011
העלייה הראשונה – ספרות ותרבות
"ספרות העלייה הראשונה – סקירה והערכה מחודשת", ספר העלייה הראשונה (עורך, מרדכי אליאב), הוצאת יד בן צבי, ירושלים 1982, עמ' 464–477.
"'בני ערב למשה סמילנסקי – הסיפור הפטרוני", עיונים בתקומת ישראל, מאסף לחקר הציונות, היישוב ומדינת ישראל, המרכז למורשת בן-גוריון, כרך 4, שדה בוקר,1994, עמ' 400–421.
"ראשיתה של הספרות בארץ ישראל וזיקותיה לשירת ספרד: הצעה למודל תרבות יהודי-ערבי", ביקורת ופרשנות, חוברת 32, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 1998, עמ' 95–110.
"מאפו ויעבץ בארץ ישראל, לזיהוייה של עמימות פואטית", ביקורת ופרשנות, ליובלו של פרופ' פרידלנדר, חוברת 43, רמת גן, 2010, עמ' 29–62.
"משירת חיבת ציון לשירת מולדת: הזמר בעלייה הראשונה כמסד לזמר הישראלי", ביקורת ופרשנות, הזמר העברי, פואטיקה מוזיקה היסטוריה תרבות, חוברת 44, רמת גן, 2012, עמ' 13–59.
"ספרות העלייה הראשונה כספרות מתיישבים ראשונים: הצעה לתיקון היסטוריוגרפי", קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה, חוברת 150, ירושלים, דצמבר 2013, עמ' 97–120
"איפה הן היו בבוקר לח בשנת תרל"ח: תמונה קבוצתית עם חנה פרומה סלומון, או לטיבה של אישה מחכה", בית סלומון, שלושה דורות של מחדשי היישוב (עורכים: ישראל ברטל, שמעון שמיר), ירושלים 2014, עמ' 132–176.
"האישה בספרות הנשים של העלייה הראשונה", קתדרה לתולדות ארץ ישראל ויישובה, חוברת 54, ירושלים, דצמבר 1989, עמ' 107–124.
"לטיבו של הנרטיב הציוני הנשי התחלת מאה/סוף מאה (הקול הביקורתי החתרני)",בין ספרות לחברה, עיונים בתרבות העברית החדשה, מאמרים מוגשים לגרשון שקד, הוצאת הקיבוץ המאוחד/כתר הוצאה לאור, תל אביב, 2000, עמ' 421–439.
"בחיפוש אחר דיוקן 'הארצישראלית' בספרות הנשים בתקופת היישוב", ביקורת ופרשנות, קובץ מיוחד: האישה הישראלית, שורשים מציאות ודימויים, הוצאת בר-אילן, חוברת 34, רמת גן, 2000, עמ' 91–113.
"'מעולם דמויות מקדם' לאנדה עמיר פינקרפלד: הצעה לנראטיב מקראי נשי", העבריות החדשות, נשים ביישוב ובציונות בראשי המגדר, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים,
"בית משפט של אישה אחת, סיפורה של נחמה פוחצ'בסקי כהיסטוריה מקומית של נשים (ראשון לציון, 1934-1889), חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה, נשים, זכויות ומשפט בתקופת המנדט, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, 2011, עמ' 325–371.
"נשים כותבות קיבוץ: קווים להתפתחותה של ספרות הנשים בתנועה הקיבוצית בתקופת היישוב", בין הפרטי לציבורי, נשים בקיבוץ ובמושב (עורכות, סילביה פוגל-ביז'אווי, רחל שרעבי), הוצאת יד טבנקין, הוצאת מאגנס, ירושלים, 2013, עמ' 84–129.
"'כל כוונתי היא לכתוב לפי יכולתי ולפי כוחי': עיון ביצירתה הספרותית המוקדמת של שרה לוי-תנאי (1934-1929)".
שרה לוי תנאי, חיים של יצירה (עורכות: הניה רוטנברג, דינה רגינסקי), הוצאת רסלינג, תל אביב, 2015, עמ' 59–88.
"מקומה של ספרות הילדים ביצירתו של סמי מיכאל – שיח פואטי", נסיך ומהפכן, עיונים בפרוזה של סמי מיכאל, הוצאת גמא, תל אביב, 2016, עמ' 32–74.
"'פה ושם בארץ ישראל בסתיו 1982': מסע ופואטיקה", ספר עמוס עוז, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע, 2000, עמ' 71–92.
"הדטרמיניזם בעיצוב דמותו של בן הדור השני ביצירתו של אהרון מגד", עיתון 77, גל' 28, אוגוסט 1981, עמ' 38–39.
"בחיפוש אחר העצמי הילידי: מפתח לעיון ביצירתה של שולמית הראבן", עיונים בתקומת ישראל, מאסף לבעיות הציונות, היישוב ומדינת ישראל, כרך 21, שדה בוקר,
מאז היווסדה ועד היום מהווה קק"ל הגורם המרכזי בייעור הארץ, פרט לתקופת המנדט בה ניטעו יותר עצים על ידי מחלקת הייעור של הממשל הבריטי כחלק ממדיניות הייעור שלה (פקודת היערות).
גורמים נוספים עסקו בייעור בשנים שלפני קום המדינה, כגון פיק"א, אך מטרותיהם היו כלכליות, כמו לצורכי מסחר בעץ.
גם מטרותיה של התנועה הציונית על ידי קק"ל היו בתחילה כלכליות, אך בהמשך הפכו ללאומיות.
הפעילים הציוניים, שעלו מארצות אירופה, התאכזבו לגלות את ארץ ישראל צחיחה עם מעט מאוד עצים, וכך התגבש החזון להפריח את השממה, ו"לכסותה ביער וחורש שיגאלוה משממונה וממערומיה".
מטרותיה של קק"ל בייעור בארץ ישראל היו:
ביסוס הבעלות על הקרקעות שנרכשו על ידי היישוב היהודי.
עזרה להתיישבות בראשיתה, על ידי ביסוס כלכלי ותעסוקתי.
פעילות הממשל הבריטי נבעה מסיבות אחרות: שמירה על קרקע חקלאית מפני סחף וחולות נודדים, הגדלת החלחול והעשרת מי תהום.
ברבות השנים, סופחו המטרות האקולוגיות לגישה של קק"ל, והחשיבה על התרומה האקלימית והאקולוגית הפכה למוטיב מרכזי בעמדות קק"ל: "מטרת-העל של מפעל הייעור בישראל – לספק מגוון שירותי מערכת אקולוגית לתושבי הארץ."
1898 - הרצל מבקר בארץ ונוכח במצבה הירוד של צמחיית ארץ ישראל.
בשובו הוא פונה לפרופסור אוטו ורבורג בבקשה שיכין סקר עצים המתאימים לייעור ארץ ישראל.
1903 - הוועדה הארץ-ישראלית יוזמת את הקמתה של 'אגודת עצי זית' שתפקידה יהיה לאסוף תרומות לתוכנית לגידול עצי זית באזורים שלא התאימו לחקלאות שדה.
1907-1910 – האגודה מקבלת לידיה קרקעות בחולדה ובבן שמן לנטיעת יער למטרות כלכליות ונופיות, שיכלול בעתיד 100 אלף עצי זית.
על מנת לגייס תרומות, הוצע שיער זה יקרא בשם 'יער הרצל'.
האגודה נכשלת במילוי תפקידה, כיוון שאינה מצליחה לעמוד ביעדי השתילה, בעיקר בשל ליקויים בחישוב עלויות.
1911 - הקרן הקיימת לישראל (בראשות בודנהיימר) מקבלת לידיה את האחריות על המפעל.
ונעשה שינוי בגישה, מעצי פרי לעצי סרק, כיוון שהוכח שנטיעת עצי הזית אינה כלכלית.
בחולדה ניטעו כ-250 דונם עצי אורן, בבן שמן נטעו מאות אורנים וברושים.
אקליפטוסים ניטעו בכנרת, במרחביה ובדגניה, בעיקר לייבוש ביצות.
שנות ה-20 וה-30 – ייעור אינטנסיבי על ידי קק"ל באלו מאדמותיה שאינן מתאימות לגידולים חקלאיים.
בשנות השלושים, בהן מוכפל היישוב היהודי, שטח הייעור גדל פי שלושה.
לכל אורך התקופה נזנח השימוש בעצי פרי לחלוטין, כיוון שהוא מצריך תחזוקה גבוהה.
סיבה נוספת שניתנה לשימוש בעצי סרק, היא האפשרות לשימוש בעץ כחומר בנייה בעתיד הרחוק.
תקופת מלחמת העולם השנייה והמאבק לקום המדינה – מואצת הפעילות לייעור, בסמוך לגושי התיישבות חדשים ניטעו יערות גדולים, ובסך הכל ניטעו למעלה מ-1,200,000 עצים בשנים תש"ה-תש"ז.
יערות בולטים (למעלה מ-1000 דונם):
קריית ענבים – 1976 דונם
הממשל הבריטי תרם רבות למפעל הייעור, בכך שביסס מדיניות ייעור, פיקח על כריתת עצים, ונטע בתקופתו כ-20 מיליון עצים על פני למעלה מ-54 אלף דונם.
מלחמת העצמאות עצמה היוותה פגיעה בייעור בשל עיכוב התוכניות לייעור, וכן בשל מחסור בכוח אדם.
פגיעה נוספת נגרמה על ידי קבוצות תושבים ערביות, שהציתו חלקות יער בתקופה זו ואף תחת שלטונו של המנדט, כדרך להבעת מורת רוח מהמפעל הציוני כולו, וניסיון פגיעה ברכוש יהודי.
בשני העשורים הראשונים לקום המדינה מפעל הייעור המשיך להעסיק את המייסדים, בין השאר, על מנת לספק עבודה לעולים הרבים שעלו בשנים הראשונות למדינה (כחלק מעבודות דחק שהציע המדינה לעולים החדשים בפריפרייה.
בשנים אלו גדל שטח היער בישראל לכדי 437,000 דונם, מתוכם רק 11% על שטח המדינה וכ 85% על שטח קק"ל.
ב-1961 נחתמת אמנה בין המדינה לקק"ל במסגרת חוק יסוד: מקרקעי ישראל, בה הוסדרו ענייני סמכות על קרקעות קק"ל, ובו הוסמכה קק"ל לגוף הבלעדי האחראי על הייעור בישראל.
מאז הקמתה קק"ל נטעה למעלה מ-240 מיליון עצים על פני 920 אלף דונם.
בנוסף, קק"ל אחראית לטיפול בכ-400,000 דונם חורש טבעי וכן אחראית לגידור והסדרה של כ-400,000 דונם אדמת מרעה.
בשנים האחרונות חל צמצום בהיקף השטחים באזור צפון ומרכז הארץ שבו נוטעים יערות חדשים.
רוב הנטיעות באזורים אלה הן נטיעות במסגרת חידוש יער, וזאת בגלל נזקים שנגרמו עם השנים לעצים.
כל פעולות קק"ל בתחום הייעור נעשות מתוך מחויבות הארגון לתוכנית המתאר הארצית ליער ולייעור (תמ"א 22), בה הוגדרו למעלה מ-1,600,000 דונם כשטחי יער.
ב-2012 נכתבה "תורת ניהול היער בישראל".
מתוקף תפקידה כאחראית לייעור ישראל מנפיקה קק"ל מסמך מדיניות והנחיות לתכנון ממשק יער בישראל.
מסמך זה נכתב לאור הסדרת מעמד היער בישראל בתמ"א 22. מסמך זה עוסק במטרות, הגדרות, הוראות לתכנון ותחזוקת היער בישראל.
מאז היווסדה, קק"ל מבוססת תרומות, ומעולם לא עלו שטחי הייעור על 5%.
תרומת עץ תזכה את התורם בתעודת הוקרה.
תרומה של 1000 עצים ומעלה מזכה את התורם באזכור בשלט הוקרה מרכזי ביער.
תרומה של 3000 עצים ומעלה מזכה את התורם בשלט הוקרה אישי המוצב ביער.
בנוסף, ניתן לתרום לבניית חניוני נופש, מצפורים ופינות מרגוע, ולהקדישם ע"פ רצון התורם.
הייעור בישראל אמנם החל בעצי זית – עצי פרי, אך מאז ועד היום עצי הסרק הם הרוב המכריע של העצים בישראל.
המינים השולטים הם המחטניים, שביערות קק"ל מכסים כ-46.5% מהשטח (כחצי מיליון דונם), רוב העצים המחטניים הם אורנים, בעיקר מזן 'אורן ירושלים'.
בבדיקות שנעשו בתקופה שבין מלחמות העולם, הן על ידי השלטון הבריטי, והן על ידי הקק"ל, נמצאה עמידותו של 'אורן ירושלים' הגבוהה ביותר, ועל כן נעשה בו השימוש הגבוה ביותר.
אמנם נעשה שימוש באקליפטוסים, אך שימוש זה נעשה בעיקר בביצות, ולאחר הכישלון במעבר לחולות נחלת יהודה בראשית שנות העשרים, הופסק השימוש בו אף בהרים.
כתוצאה מכך יערות רבים בארץ הם חד-מיניים.
מאחר שהייעור ממומן על ידי תרומות, שלטי הנצחה הם מחזה שכיח ביערות קק"ל.
קק"ל, כגוף האחראי על היערות בישראל, מתמודדת עם שריפות, שהן המזיק העיקרי ליער על ידי 'ממשק יער למניעת שריפות'.
ישנה חלוקה בסיסית לשני סוגי יערות:
יער צעיר (עד שש שנים) - יערות אלה הם הרגישים ביותר לשריפות, כיוון ששריפה גורמת להם לנזק מוחלט ומונעת חידוש טבעי.
ביערות אלו ההתמודדות נעשית בעיקר על ידי רעיה להקטנת הביומאסה היבשה, וכן על ידי ריסוס מדביר עשבים.
יער בוגר - הפעילות העיקרית בממשק העצים ביער הבוגר כוללת סניטציה, דילול, גיזום, סילוק גזם ופסולת עץ.
פעולות ממשק נוספות שנעשות לצורך הפחתת חומר הבעירה הן רעייה ויצירה ותחזוקה של קווי חיץ לאורך קווי רכס מרכזיים ובעדיפות גבוהה במיוחד בגבולות היער עם יישובים ומתקנים אחרים.
בנוסף, מפוזרים ברחבי הארץ עשרות מגדלי תצפית בנקודות הגבוהות ביערות שנועדו לשמירה ולאזעקה מפני אש.
ברוב יערות קק"ל, קיימים חניונים ומצפורים, סלולות דרכים ונקבע ריהוט חוץ ושילוט לשימוש הציבור.
יערות קק"ל משמשים את תושבי ישראל לטיול, יציאה ל'טבע', ואף לאירועים ולינה.
בחלק ממגדלי התצפית לא נעשה שימוש כיום, וקיימת יוזמה להשמיש את חלקם לצורכי תיירות, בשל המיקום האסטרטגי שלהם כנקודת תצפית גבוהה.
על פי תקנות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלויות – 2008, יש להנגיש אתרי טבע ונופש לבעלי מוגבלויות.
יערות קק"ל כלולים בתקנה, וישנה מגמה להנגשת אתרים.
כבר כיום אתרים רבים ביערות קק"ל, כגון מצפורים, חניונים, ושולחנות לפיקניק, מותאמים כך שיוכלו לשמש אף את המשתמש המוגבל.
ישנם הטוענים לגבי הייעור החד-מיני באורן ירושלים, שאינו מאפשר חיים תחתיו לכאורה – ומייצר מה שמכונה 'מדבריות האורן'.
לעומת הטענה הפופולרית (שהדבר נגרם עקב תכונות חומציות של המחטים) המופרכת באתר קק"ל, הגורם המשפיע העיקרי הוא קצב חילוף העלים הגבוה, שמפריע לצמחייה שלא צומחת מספיק מהר להשתרש, ומפחית את מגוון המינים.
טענה נוספת היא שיערות המחטנים המיובאים ממדינות קרות רגישים מאוד לשריפות, לעומת עצים מקומיים שעליה.
בעקבות ביקורות אלו קק"ל שינתה את מדיניותה, ופועלת לשתילה רב-מינית ביערות הטעונים חידוש (למשל עקב שריפות).
החברה להגנת הטבע וכן חוקרים מסוימים מתחום שמירת הטבע טוענים כי פעילות הייעור של הקרן באזורים יובשניים פוגעת בייחודם הנופי והאקולוגי וגורמת לדחיקה של מיני צמחים ובעלי חיים נדירים ואנדמיים לאזורים אלה, שרבים מהם ממילא בסכנת הכחדה.
כמו כן הועלתה ביקורת כנגד נטיעה של מיני עצים אקזוטיים ביערות הקרן, שעם הזמן הפכו לפולשים, כגון ינבוט המסקיטו ושיטת ויקטוריה.
מפעל הייעור הציוני, שבזמנו היווה גם מכשיר לביטוי קנייני על אדמות, ומניעת פלישה ערבית לשטחים, נתפס על ידי חוגים פוליטיים מסוימים בישראל כביטוי קיצוני לטיהור האתני שהתבצע לכאורה בישראל בקום המדינה.
הטענה היא שמדינת ישראל הרסה כפרים, ועל מנת למחוק את ההיסטוריה שלהם כליל, שתלה שם יער.
מכיוון שקק"ל אינה גוף מבוקר, עולה ביקורת על אי שיתוף הציבור בקבלת ההחלטות בנושאי יערות וייעור.
אחד המיזמים שקק"ל מפעילה בניגוד לתדמית זו הוא יערות קהילתיים, שמטופחים ומפותחים בשיתוף הציבור.
כיהנה כיו"ר דירקטוריון החברה הממשלתית לתיירות, כמנכ"לית הטלוויזיה החינוכית הישראלית, כיו"ר שדולת הנשים בישראל וכיו"ר "קרן מעגלים".
כמו כן שימשה כחברת הנהלה בבלט הישראלי, בתיאטרון יידישפיל, במרכז סוזן דלל, בבית צבי ובצוותא, וכיו"ר אגודת הידידים של תיאטרון יידישפיל.
ויגודסקי נולדה בתל אביב ליוכבד ומנחם רזניק, שעלו לישראל מליטא בשנת 1945 בעלייה בלתי-לגאלית.
את שירותה הצבאי עשתה כמכ"ית במחזור הראשון של חיילות ששירתו במשרד הביטחון.
ויגודסקי הייתה בעלת תואר ראשון ושני בחוג למינהל החינוך באוניברסיטת תל אביב, ובעלת תעודת הוראה לחינוך העל-יסודי.
במסגרת לימודיה באוניברסיטת תל אביב, סיימה קורס מנהלים וקורס דירקטורים.
שימשה כמורה ואחר כך כמנהלת בית הספר העל-יסודי "תלם" בפתח תקווה.
לאחר מכן, מונתה למפקחת על בתי הספר העל-יסודיים באזור תל אביב והמרכז מטעם משרד החינוך.
בשנת 1976 מונתה למנהלת "המכללה להוראת טכנולוגיה" להכשרת מורים, המכללה הראשונה בישראל בתחום, ובשנת 1982 הקימה וניהלה את המרכז הטכנולוגי בתל אביב.
ויגודסקי מילאה תפקידים אלו עד ינואר 1995.
בשנת 1987 החלה לכהן כסמנכ"לית במכללה למנהל והייתה אחראית במסגרת התפקיד על ניהול וביצוע תקציב, כוח אדם מנהלי ואקדמאי, שיווק פרסום ויחסי ציבור, יישום וניהול פרויקטים ופיתוח מסלולי לימוד.
ויגודסקי סיימה את תפקידה ב-1995.
בינואר 1995 מונתה על ידי שר החינוך, אמנון רובינשטיין, למנהלת מינהל מידע וטכנולוגיה במשרד החינוך.
במסגרת התפקיד הובילה את תוכנית התיקשוב הלאומית של מערכת החינוך בישראל ללימודי מדע וטכנולוגיה מגן הילדים ועד האוניברסיטה.
במסגרת התוכנית מימן מפעל הפיס התקנת 12,000 מחשבים בבתי ספר.
ויגודסקי שימשה במקביל כנציגת ישראל במספר ועדות:
הוועדה הבינלאומית לקידום הלימוד והמחקר המדעי טכנולוגי ITEA - International Technology
נציגת משרד החינוך באונסקו בתחומי המדע והטכנולוגיה
נציגת משרד החינוך בפרויקט להקמת רשת תקשוב חינוכית למדינות הים-התיכון, בשיתוף הרשות הפלסטינית, מרוקו, תוניס וירדן, במימון האיחוד האירופי.
באפריל 2003 מונתה על ידי שרת החינוך לימור לבנת למנכ"לית הטלוויזיה החינוכית, יחידת סמך של משרד החינוך.
במסגרת התפקיד יישמה את "דו"ח שטרן" לרפורמה בטלוויזיה החינוכית שהביאה לפיטורי כרבע מהעובדים.
עוד קודם ליישום הרפורמה, טענו עובדי החינוכית כנגד ויגודסקי על התעמרות, שימוש בשפה שאינה ראויה כלפיהם, קבלת החלטות באופן חד צדדי, כולל שינוי לוח שידורים באופן תדיר, תוך פגיעה בסדרי קבלת החלטות והתעלמות משדרת הניהול מתחתיה, ושימוש במצלמות מעקב, בהסבר של ניסיון למנוע גניבות.
ב-2010 ננזפה על ידי מנכ"ל משרד החינוך ונציבות שירות המדינה, בגין קבלת הטבות מחברת "אל על" בזמן היותה עובדת מדינה כמנהלת הטלוויזיה החינוכית.
על רקע זה, בגלל הכוונה להעמידה לדין משמעתי, ביקשה לסיים את תפקידה.
היא סיימה לכהן כמנכ"לית הטלוויזיה החינוכית ביוני 2011.
בנובמבר 2011 מונתה ויגודסקי ליו"ר קרן "מעגלים", הקרן למען בעלי מקצועות שוחקים, הממומנת על ידי המדינה.
הקרן פעלה למען עובדים בני 50 ומעלה שעוסקים במקצועות שוחקים מעל 7 שנים במצטבר, או 20 שנות ותק ללא הגבלת גיל.
באמצעות הקרן יכלו עובדים שחשו שחיקה ועמדו בקריטריוני הקרן לעבור מסלול הכשרה, שדרוג, או הסבה במימון מלא של הקרן.
בדצמבר 2017 התגלו אי־סדרים קשים בקרן, שעיקרם היו שהיא אינה משרתת את מטרותיה, ושהיא מוציאה מדי שנה עשרות מיליוני שקלים כתשלום למכללות לא מפוקחות שהוקמו עבורה.
בעקבות בדיקת מבקר המדינה נחשפו פרטים נוספים, כולל שעשרות מיליוני שקלים שולמו לחברות פרטיות, שמנכ"לית הקרן שימשה דירקטורית של אחת מהן.
בסוף 2021 הוחלט לסגור את קרן "מעגלים".
ויגודסקי כיהנה כיו"ר שדולת הנשים בישראל ממאי 2012 ועד ספטמבר 2016. במסגרת תפקידה פעלה לקידום המדיניות והחקיקה בכל עניין הנוגע למעמד האישה בישראל.
באפריל 2015, קראה לראש הממשלה, בנימין נתניהו, להקים משרד לקידום מעמד האישה.
במרץ 2022 מונתה ליו"ר החברה הממשלתית לתיירות.
ויגודסקי נפטרה ב-23 באוגוסט 2023, והובאה למנוחות בבית העלמין של מושב בית חרות .
הותירה אחריה בעל, חנוך ויגודסקי, ושלושה ילדים.
נולדה בכורדיסטן העיראקית, לרב יצחק נח.
במשפחתה ספגה חינוך דתי לאומי ציוני.
עלתה ארצה כילדה עם הוריה במסגרת מבצע עזרא ונחמיה בשנת 1951. עם הגיעה לישראל התגוררה המשפחה באוהלים, ובהמשך עברה למעברת פחונים (מעברת יוחנן) הסמוכה ליבנה.
כעבור מספר שנים עברה משפחתה למושב אלקוש בצפון ישראל, בשל ערכיו הציוניים של אביה.
בן מנשה לא למדה עקב מצבה הכלכלי הקשה של המשפחה.
בגיל שמונה עשרה נישאה וילדה ארבעה בנים.
בהמשך אימצה את שיטת הלימוד של אביה הרב שלימד ב"חדר", והכינה נערים לבר מצווה בהתנדבות.
לאחר מותו של אביה החליטה בן מנשה להמשיך את דרכו.
הראשון, "דומיה וסער", עוסק במחתרת טרום העלייה לארץ ישראל, בעליית "עזרא ונחמיה" בשנים 1950–1951, ובקליטתם של העולים בישראל.
הספר תורגם לאנגלית, כורדית וערבית.
ספרה השני, "צלו של נודד", מתאר את תלאותיהן של שלוש משפחות אשר איבדו את ילדיהן בעת גירוש ספרד.
בנוסף, תרגמה בן מנשה משלים וסיפורים בחרוזים שמוסר השכל בצידם, ששמעה בילדותה, וכן יותר מ-300 אמרות כנף ואמרות אשר יש בהם מוסר השכל.
דומיה וסער, הוצאת קיבוץ דליה, 2000 (קוטלג באוניברסיטת פרינסטון בשם "Dumiyah ṿa-saʾar")
צלו של נודד, אופיר ביכורים, 2011
יפה אליאך הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'.
יצרה את "מגדל החיים" במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
יפה אליאך נולדה בשם יפה סוננזון, בת למשה וציפורה סוננזון, למשפחה יהודית בעיירה איישישוק שבליטא, שחצי מתושביה היו יהודים.
ביוני 1940 כבשו הנאצים את העיירה וכעבור כשנה רצחו את מרבית תושביה היהודים.
משפחת סוננזון הצליחה להימלט, והסתתרה בעיירה הסמוכה ראדין.
ב-10 במאי 1942 נאלצו לחנוק למוות את אחיה התינוק, חיים, מחשש שבכיו יסגיר את מקום הימצאם.
בהמשך הם הוסתרו על ידי אנטוני גארילקיויץ.
ביולי 1944 שוחרר האזור בידי הצבא האדום.
אביה חבר לנ.ק.ו.ד., ואמהּ ילדה ילד נוסף, שנקרא חיים על שם אחיו המת, אך האם והתינוק נהרגו במהלך קרב בין אנשי ארמייה קריובה הפולנים לבין הצבא האדום.
בהמשך נעצר אביה בידי הרוסים ונשלח לסיביר, ורק ב-1956 הגיע לישראל.
יפה סוננזון נותרה עם אחיה יצחק.
בשנת 1946 עלתה לארץ ישראל עם דודה ואחיה, ולמדה בבית הספר בכפר בתיה.
בשנת 1953 נישאה לאחד ממוריה, דוד אליאך, נכדו של הרב שלמה יוסף אליאך.
בשנת 1954 היגרו השניים לארצות הברית, שם מונה דוד אליאך למנהל ישיבה דפלטבוש בברוקלין.
בשנת 1967 קיבלה יפה אליאך תואר ראשון, ובשנת 1969 תואר שני, שניהם מברוקלין קולג'.
בשנת 1973 קיבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת העיר ניו יורק, על עבודה שכותרתה "Jewish Hasidim, Russian sectarian non-conformists in the Ukraine, 1700-1760", שנעשתה בהדרכתם של שאול ליברמן ושלום בארון.
מאז 1969 הייתה פרופסור להיסטוריה ולספרות במחלקה ללימודים יהודיים בברוקלין קולג'.
הקימה וניהלה את המרכז ללימודי השואה בברוקלין.
בשנים 1978–1979 הייתה חברה ב"ועדה הנשיאותית לזכר השואה", שמינה נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר.
ספר שיריה "אשת הדייג" יצא לאור בעברית ב-1965. יחד עם אורי אסף כתבה את המחזה "היהודי האחרון: דרמה ב-5 מערכות".
ספרה "Hasidic tales of the Holocaust" זכה להצלחה רבה, ותורגם גם לעברית, בשם "סיפורי חסידים מימי השואה".
במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה הקימה את "מגדל החיים" (Tower of Faces), שבו כ-1,500 תצלומים מהשנים 1890–1941 של יהודים תושבי איישישוק.
בשנת 2003 יזמה שחזור של שטעטל בראשון לציון.
בשנת 2012 העבירה את ארכיונה הענק ל"יד ושם".
יפה אליאך נפטרה בניו יורק ב-8 בנובמבר 2016, והיא נקברה בבית העלמין ארץ החיים בבית שמש .
בפברואר 2017 נמסר האוסף שלה ליד ושם.
בתה סמדר רוזנצוויג היא פרופסור בטורו קולג' בניו יורק, ובנה הרב יוטב אליאך הוא מנהל בית הספר התיכון "מתיבתא רמב"ם" בלורנס שבמדינת ניו יורק.
יפה ותמה הוא פיוט המשבח את התורה, שחיבר הרב שלמה אביטבול ממרוקו, באמצע המאה ה-19, ומושר במסורת יהודי מרוקו.
מחבר הפיוט, הרב שלמה אביטבול, חי במרקש שבמרוקו בין אמצע המאה ה-19 והעשור השני של המאה ה-20, ופיוטים רבים שחיבר נכללים בשירת הבקשות של פרשת "יתרו".
בפרשה מוזכר מאורע "מתן תורה", ועל כן פיוט זה מופיע בסדר פרשה זו, בקרב יהודי מרוקו.
הפיוט הוא קצידה (שיר בעל תבנית ארוכה, המתאפיין במבנה מורכב) המהללת ומשבחת את התורה, תוך הסתמכות על מדרשים ומסורות קבליות.
בפיוט, מתאר הרב אביטבול את יופיה, עומקה וחינה של התורה, וסוקר את מישורי הקיום שלה, דרך תיאור היבטים שונים המצויים בה.
לכל אורך הפיוט, שוזר בו הרב אביטבול ביטויי אהבה שנלקחו משיר השירים, ומעודד את העיון בתורה בדרכים שונות: על דרך הפשט, הרמז, הדרש והסוד.
יהודי מרוקו נוהגים לשיר את הפיוט במשך כל ימי השנה בכלל, ובשבת פרשת בשלח בפרט.
הפיוט זכה לביצועים רבים, בהם של הפרויקט של רביבו, ליאור אלמליח, חיים אוליאל, אמיל זריהן, יגל הרוש, איציק אשל ומשה לוק ואנסמבל שיר ידידות.
יפה בן-ארי היא דיפלומטית ישראלית, שכיהנה כשגרירת ישראל ביפן ובסרביה ומונטנגרו.
סיימה לימודים לתואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב.
היא בעלת תואר שני מאוניברסיטת חיפה ותואר מוסמכת במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בן-ארי משרתת במשרד החוץ משנת 1981 ומילאה בו שורה ארוכה של תפקידים.
בין השאר הייתה דוברת משרד החוץ וראש מחלקת העיתונות שלו בשנים 2000–2002. הייתה סגנית הנציג הישראלי לתערוכת אקספו 2010 בשאנגחאי.
על פעולתה בשני התפקידים קיבלה אותות הצטיינות של משרד החוץ.
הייתה הנציגה הישראלית לתערוכת אקספו 2012 בדרום קוריאה.
שימשה כסגנית הקונסול הכללי בקונסוליה כללית של ישראל בסן פרנסיסקו שבארצות הברית והייתה סגנית שגריר ישראל בהולנד ובליבריה.
כיהנה כשגרירת ישראל בסרביה ומונטנגרו וכשגרירה לא תושבת במקדוניה.
ממרץ 2014 כיהנה כסמנכ"ל משרד החוץ וראש אגף הכלכלה.
בשנת 2017 מונתה בן ארי לשגרירת ישראל ביפן.
היא החלה בכהונתה שם בנובמבר 2017. סיימה את כהונתה ביפן בשנת 2021.
יערית בן יעקב-טאובר (נולדה ב-1968) היא מתרגמת ועורכת ישראלית.
נולדה בישראל בשנת 1968, בתם של העיתונאי ורדי בן יעקב והפזמונאית שמרית אור.
סבה הוא המשורר יעקב אורלנד.
בשנת 1978, בפסטיבל שירי הילדים התשיעי, ביצעה הזמרת רוחמה רז את השיר "יערית", שכתבה עליה אמה.
בשנת 1982, בהיותה בת ארבע עשרה, ליוותה בנגינה בחליל צד את הזמר יזהר כהן בתחרות ה קדם-אירוויזיון 1982 בשירו "אל האור".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "כסף קטלני" ששודרה בערוץ 2.
בן יעקב-טאובר תרגמה ספרים רבים מאנגלית ומספרדית, שיצאו בהוצאות ספרים שונות ובהן: עם עובד, כנרת, כתר, מודן.
נשואה לאורי טאובר (בנו של שלמה טאובר משדה ורבורג, ששימש סגן יו"ר המועצה האזורית דרום השרון).
טאובר היה קצין האמל"ח (אמצעי לחימה) של סיירת מטכ"ל, והוא שרכש את מכונית המרצדס השחורה ששימשה את היחידה במבצע אנטבה.
לאחר מכן היה איש המוסד.
הם הורים לשניים ומתגוררים בתל אביב.
סיפורי ככה זה, רודיארד קיפלינג (1999)
אהבה, פרוזאק, סקרנות וספקות, לוסיה אצ'וריה (2004)
מחר בקרב חשוב עלי, חוויאר מריאס (2006)
איזון מופלא, לוסיה אצ'וריה (2007)
בדידותם של המספרים הראשוניים, פאולו ג'ורדנו (ירושלים : כתר, 2010)
בלעדיה, אנטוניו מוניוס מולינה (2010)
סימפוניית הזמן הקצר, מתיה סיניוריני (2011)
האורות בבתים של אחרים, קיארה גמברלה (2012)
הריקוד האחרון של צ'רלי, פאביו סטאסי (2015)
לבנה כחלב, אדומה כדם, אלסנדרו ד'אבניה (2016)
עשר דקות קיארה גמברלה (2016)
יפה בן דויד (נולדה ב-5 ביולי 1965) היא מזכ"לית הסתדרות המורים משנת 2016, והאישה הראשונה שנבחרה לעמוד בראשות הארגון מאז הקמתו בשנת 1903.
בן דויד נולדה במושב נועם שבחבל לכיש ושם גם גדלה.
הוריה, רחל ודוד יפרח עלו ממרוקו והיו ממייסדי המושב.
בן דויד הייתה השישית מבין שבעת ילדיהם.
היא התחנכה במסגרות החינוך הממלכתי-דתי, וסיימה את לימודיה התיכוניים בחברת הנוער שבקיבוץ סעד.
למדה לתואר ראשון בחינוך גופני כעתודאית במכללת קיי לחינוך ולאחר מכן שירתה בצה"ל, בחטיבת גבעתי, כמדריכת חינוך גופני וקרב מגע.
משנת 1993 עבדה בן דויד כמורה לחינוך גופני בירוחם, ולאחר מכן בקריית גת.
בהמשך, במקביל להוראה, פתחה חברה לכח אדם.
התקדמה עד לכהונה כמנהלת אגף הספורט בעיריית קריית גת.
בשנת 2001 נבחרה לתפקיד יו"ר סניף הסתדרות המורים בעיירה.
משנת 2005 שימשה במגוון תפקידים בהנהגת הסתדרות המורים, אשר הבכיר שבהם היה סגנית מזכ"ל הארגון.
בשנת 2008 התמודדה על ראשות עיריית קריית גת מול ראש העיר אבירם דהרי ושלושה מועמדים נוספים.
היא זכתה ל-10.56% מהקולות ורשימתה לא נבחרה למועצת העיר.
עם התפטרותו של מזכ"ל סיעת אמ"י בהסתדרות המורים, יוסי וסרמן, בשל האשמתו בפלילים, נבחרה בן דויד ליו"ר הסיעה.
בן דויד מוזכרת בכתב האישום נגדו כקורבן עבירה של פגיעה בפרטיות, בשל העובדה שווסרמן הזמין פלט שיחות טלפון שערכה בן דויד, אשר נתפסה כיריבתו הפוליטית.
בשלהי 2016 נבחרה לכהן בתפקיד מזכ"לית הסתדרות המורים, ובכך הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לעמוד כמנהיגת הסתדרות המורים מאז הקמתה בשנת 1903. בסמוך לכניסתה לכהונה, בראשית שנת 2017, הובילה לשינוי הסכם שנחתם על ידי המזכ"ל הקודם ולחתימת הסכמים קיבוציים חדשים, ובכללם הסכם שכר חדש.
בן דויד ייצגה את המורות והגננות כנגד עתירה לבג"ץ שהגישה חברת הכנסת איילת נחמיאס-ורבין, אשר קראה לשינוי לוח החופשות בבתי הספר הייסודיים, וכן בוועדת המשנה לקיצור החופש הגדול בראשות חבר ועדת החינוך, חבר הכנסת עודד פורר.
בפרט, היא הביעה התנגדות נחרצת להצעה כי המורים יעבדו, ללא תוספת שכר במהלך חופשת הקיץ, יותר מתשעה ימים להם כבר הסכימו.
ראיון זה עורר תגובות מעורבות בקרב הציבור, ובעקבותיו, דמותה של בן דויד זכתה לחיקוי בתוכנית "ארץ נהדרת".
בשנת 2021 מיד לאחר תום משבר הקורונה, התמודדה לכהונה שנייה כמזכ"לית הסתדרות המורים, והיא וסיעתה נבחרו ברוב של 54%, ובפער גדול משאר הסיעות שהתמודדו.
בשנת 2020 נבחרה לאחת מ-10 הנשים המשפיעות בישראל של ירחון פורבס, ונכללה ברשימת 100 המשפיעים של עיתון כלכליסט.
בשנת 2021 נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות של עיתון גלובס.
במהלך שנת 2022 הובילה בן דויד מאבק לחידוש ההסכם הקיבוצי של עובדי ההוראה.
במאי אותה שנה הוכרז סכסוך עבודה לאחר שלטענת הסתדרות המורים המדינה נקטה גרירת רגליים במשא ומתן בסוף אותו חודש התקיימה הפגנה בתל אביב בהשתתפות 20 אלף עובדות הוראה.
ביוני נקטה הסתדרות המורים בהובלתה שורה של עיצומים חלקיים אשר החריפו עד לכדי שביתה מלאה על רקע טענות להתנהלות האוצר במשא ומתן.
במהלך חופשת הקיץ התקיים משא ומתן בין הצדדים שהבשיל לכדי הבנות ב-31 באוגוסט רק לאחר איום בהשבתת תחילת הלימודים, כשעיקר המחלוקת נסובה סביב היקף תוספות השכר בדגש על המורים הוותיקים.
ביולי 2022, בעקבות פרסום שבו נטען ששכרה עומד על 90 אלף ש"ח, חשפה בן-דוד כי שכרה עומד על 45,262.04 ש"ח ברוטו, ומתוכם כ-19 אלף ש"ח נטו בלבד.
במרץ 2023, החליטה הנהלת הסתדרות המורים כי שכרה, שהוצמד לשכר מנכ"ל משרד ממשלתי, יוצמד כעת לשכר שר, ובכך יעלה מ-46 אלף שקלים ל-53 אלף שקלים.
בניגוד לביקורת, בפועל ההסתדרות התבססה גם על חוות דעת והמלצה מנשיא בית הדין הארצי לשעבר סטיב אדלר.
במאי 2024, פורסמו בכאן 11 טענות לפיהן הקבלן ששיפץ את ביתה של בן דויד וביתם של בני משפחתה, שיפץ גם משרדים בהסתדרות, ללא מכרז מסודר ועל אף איסור הקשר בין העבודות הפרטיות לציבוריות, מבקר הסתדרות המורים קבע כי לא נפל פגם בהתנהלות בן דויד ושזו לא התערבה בעניין.
נשואה למשה בן דויד, אם לארבעה וסבתא.
יפה וגנר (לשעבר פרי יאיר פור), (נולדה ב־1947) היא סופרת, משוררת ואמנית פלסטית ישראלית.
יפה וגנר נולדה בעיר אהוואז שבפרס למשפחה עיראקית.
היא עלתה לישראל ב-1950 למעברת 'שער העלייה'.
לאחר מכן עברה לרמת גן שם עברו עליה שנות ילדותה, היא למדה מקצועות אופנה בבית ספר התיכון – ויצו צרפת, לאחר מכן סיימה סמינר למקצועות האופנה ובנוסף ציור, ציור אופנה, תולדות הלבוש ותולדות האמנות וגם למדה ציור בבצלאל.
תערוכות של ציוריה הוצגו בתל אביב ובירושלים.
במשך עשרים שנה התפרנסה מהוראה, לאחר מכן למדה תכנות ועבדה כאשת חומרה וכמעצבת שבבים ובמספר חברות הייטק כמו סיסקו, סילקון ווליו, דיגיטל ועוד.
לאחר פרישתה החליטה להשלים חומרי שירה ופרוזה שכתבה במשך השנים.
שיריה התפרסמו גם בירחוני ספרות.
היא מתגוררת בירושלים ומפעילה משם את גלריית "בית נעימה"
כאב הבית – (שירה), הוצאת כרמל
כתמים על הצחוק – (שירה), הוצאת כרמל
הצפייה הצהובה של החרצית – (שירה) הוצאת צבעונים
ריח של כחול כביסה ושום – (סיפורים קצרים), הוצאת כתב
דמעות בגודל החידקל (סיפורים קצרים), הוצאת כתב
שפת אם – (שירה) בהוצאת כתב
מטליאה פיסות שקט, (שירה) הוצאת צבעונים 2021
למים אין צבע, (רומן) הוצאת גמא, 2022
שפת היד הפתוחה, (שירה) חדרים-בית הוצאה לאור, 2023
שירים שבורים, (שירה) חדרים-בית הוצאה לאור, 2025
יפה בוורוד הוא סרט קומדיה רומנטית נעורים אמריקאי משנת 1986.
אנדי וולש היא תלמידת תיכון הגרה עם אביה המובטל ג'ק בפרוורי שיקגו.
דאקי, חברה הטוב ביותר, הנחשב כלא מקובל ו"אאוטסיידר" בחברה, מאוהב בה בסתר, אך מפחד להגיד לה מה הוא מרגיש כלפיה.
אנדי ודאקי סובלים מבריונות בבית הספר על ידי ילדים עשירים ושחצנים, ובייחוד על ידי בני האנסון והחבר שלה סטף מקי, אשר נמשך לאנדי ואף מתאכזב בתוכו על כך שהיא דוחה אותו.
אנדי עובדת בחנות מוזיקה, במהלך העבודה היא מתחילה לדבר על נשף הסיום שלה עם המנהלת שלה איונה, המציעה לה לבוא אליו על אף שאין לה בן זוג לנשף.
בליין מקדונו, אחד מהנערים המקובלים בבית ספר וחברו של סטף, מתחיל לדבר עם אנדי ומציע לה לצאת איתו.
בערב בו הם קבעו להיפגש, אנדי מחכה לבליין על יד החנות אך הוא מאחר.
דאקי מגיע ומציע לצאת איתו במקום אך היא מסרבת.
כשבליין מגיע הוא נהיה נסער ורב עם אנדי, בליין לוקח את אנדי למסיבה שעורך סטף בביתו, שם אנדי מהווה קורבן להצקות מצד חבורת המקובלים העשירים בדומה למה שהיא עוברת בבית הספר, בעקבות זאת אנדי לוקחת את בליין למועדון לילה מקומי, שם איונה יושבת ביחד עם דאקי, המתנהג בעוינות כלפי בליין.
לאחר סכסוך נוסף עם דאקי, אנדי ובליין עוזבים את המועדון.
היא אומרת לבליין שהיא רוצה לחזור הביתה, אך מסרבת שהוא יביא אותה הביתה, היא מודה שהיא לא מעוניינת שהוא יראה היכן היא גרה.
לבסוף היא מסכימה שייקח אותה לביתה והוא מציע להיות בן זוגה לנשף, הם מתנשקים בפעם הראשונה.
יום למחרת היא מבקרת את איונה והיא מספרת לה על פגישתם הרומנטית.
בינתיים בהשפעתם של סטף וחבורת המקובלים, בליין מתחיל להרחיק את עצמו מאנדי.
ג'ק מביא לאנדי במתנה שמלה ורודה שקנה עבורה.
לאחר מכן מערכת היחסים בין האב לבתו נהיית מתוחה בעקבות כך שהוא שיקר בנוגע לכך שסיפר שהוא עובד במשרה מלאה.
הוא נשר ומודה שהוא עדיין מדוכא עקב כך שאשתו עזבה אותו.
בבית הספר אנדי מתעמתת עם בליין על כך שהוא מתעלם ממנה ולא עונה לשיחות הטלפון שלה.
כשהיא מדברת איתו על הנשף הוא אומר שהוא כבר הציע למישהי אחרת ללכת איתה לנשף ושכח זאת, היא קוראת לו שקרן ואומרת לו שהוא מתבייש להיות איתה מפני שקליקת החברים אליה הוא משתייך לא יאהבו את הקשר ביניהם.
אנדי הולכת בבכי וסטף מטיח עלבון בה כשהוא עובר.
דאקי שומע את סטף ותוקף אותו במסדרון.
השניים מתחילים להתקוטט עד שהמורים מפרידים ביניהם.
עצובה ממה שקרה, אנדי הולכת לאיונה ומבקשת ממנה את שמלת הנשף שלה.
אנדי משלבת בין השמלה שאביה קנה לה לבד של השמלה של איונה ויוצרת שמלת נשף מקורית.
כשהיא מגיעה לנשף היא רואה את דאקי והם משלימים והולכים יד ביד ביחד לאולם הנשף.
סטף השתוי מתחיל ללעוג להם, בליין מתעמת איתו ובמהלך העימות הוא מבין שסטף מתגרה באנדי מפני שהיא דחתה את ההצעה שלו.
בליין לוחץ את ידו של דאקי ומתנצל בפני אנדי.
הוא אומר לה שהוא תמיד האמין בה והוא תמיד יאהב אותה, נותן לה נשיקה בלחי ולאחר מכן עוזב את הנשף.
דאקי מודה שבליין הוא לא כמו שאר חבורת הילדים העשירים והמפונקים בבית הספר ומציע לאנדי ללכת אחריו.
באותו זמן דאקי מבחין בילדה אחרת המחייכת לעברו, היא שולחת לו סימן לבוא ולרקוד עימה.
אנדי מוצאת את בליין בחניה והם מתנשקים.
פסקול הסרט יצאה באלבום מוזיקה, שזכה להצלחה רבה וכלל שירים של מוזיקאי "גל חדש", בהם: תמרונים תזמורתיים בחשיכה (OMD), INXS, ניו אורדר, אקו והבאנימן, הסמית'ס, סוזן וגה וג'ו ג'קסון.
יפה במנהטן הוא סרט דרמה-קומדיה רומנטי אמריקאי משנת 2002 בבימויו של וין וונג.
בכיכובם של ג'ניפר לופז, רייף פיינס, ונטשה ריצ'רדסון.
בסרט, עוזרת בית מלון ופוליטיקאי בעל פרופיל גבוה מתאהבים.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בדצמבר 2002 על ידי סרטי קולומביה וזכה להצלחה בקופות, והכניס למעלה מ-100 מיליון דולר יותר מהתקציב שלו.
מריסה ונטורה, אם חד הורית המגדלת את בנה טיי בן ה-10, עובדת כחדרנית במלון ברספורד בלב מנהטן.
כשהוא לא בבית הספר, טיי מבלה עם חבריה עובדי המלון בו מריסה עובדת, אשר חושבים שאפשר לקדם אותה להנהלה.
בזמן שמריסה ועמיתתה לעבודה סטפני מנקות את הסוויטה של אורחת עשירה בשם קרוליין ליין, סטפני משכנעת את מריסה לנסות מעיל של דולצ'ה וגבאנה.
ליין ביקשה בעבר להחזיר אותו לחנות, וסטפני טוענת כי "מבחינה טכנית" אינו שייך לאף אחד כרגע.
במקומות אחרים במלון, טיי מתיידד עם אורח המלון והמועמד הסנאטורי כריסטופר "כריס" מרשל, שלטענתו טיי מעוניין בריצ'רד ניקסון, נושא הצגת בית הספר שלו.
טיי רוצה ללכת עם כריס כדי ללכת עם כלבו והזוג הולך לחדרה של קרוליין כדי לבקש את רשותה של מריסה.
כריס פוגש את מריסה, שלובשת את המעיל המעוצב, ונמשך אליה.
השלישייה מבלה קצת זמן בפארק.
אף על פי שמריסה וכריס נמשכים זה לזה, מריסה מבועתת מכך שההנהלה תגלה את התופעה ומקפידה להימנע מכריס לאחר מכן.
כריס מבקש מהשרת הראשי של המלון, ליונל בלוך, להזמין את "קרוליין ליין" לארוחת צהריים, אך הוא מבולבל כאשר קרוליין האמיתית מופיעה במקום מריסה.
מריסה נכחה כאשר קיבלה את ההזמנה ואף הציעה לקרוליין עצות מה ללבוש ל"ארוחת הצהריים à deux" שלהן.
כאשר קרוליין האמיתית מופיעה, כריס מבקש מעוזרו ג'רי סיגל למצוא את "קרוליין ליין השנייה", מבטיח כי יגיע לארוחת ערב חשובה ומאחל לה ללכת איתו.
ג'רי מבקש מליונל למצוא אותה.
ליונל, שהבין שמריסה היא האישה שכריס חיפש, אומר לה ללכת לארוחת הערב ולסיים את הפרשה במהירות אם היא רוצה עתיד בניהול בתי מלון.
מריסה לא מצליחה לסיים את הרומן, והיא מבלה את הלילה בחדר המלון של כריס.
למחרת בבוקר, מריסה נצפתה על ידי קרוליין האמיתית וחברתה עוזבים את חדרו של כריס.
קרוליין מספרת את האמת להנהלת המלון ומריסה מפוטרת מול כריס בסוויטת המלון של ליין.
גם מריסה וגם כריס מבלים יחד כשהוא עדיין חושב עליה.
מריסה גם נרדפת על ידי התקשורת ואמה ורוניקה.
זמן מה לאחר מכן, מריסה משיגה עבודה חדשה כחדרנית במלון אחר.
כריס עורך מסיבת עיתונאים באותו מלון.
טיי משתתף בו ושואל את כריס אם צריך לסלוח לאנשים אם הם עושים טעויות, בהתייחסו לנשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון.
טיי מוביל אותו לחדר העובדים שבו מריסה עושה הפסקה.
כריס ומריסה מתאחדים מחדש, והסרט מסתיים בתמונות של פרסומים המראים כי כריס נבחר, הוא ומריסה עדיין ביחד לאחר שנה, ומריסה וחברותיה מקבלות קידום להנהלה.
ג'ניפר לופז בתפקיד מריסה ונטורה
ראלף פיינס בתפקיד כריסטופר "כריס" מרשל
נטשה ריצ'רדסון בתפקיד קרוליין ליין
סטנלי טוצ'י בתפקיד ג'רי סיגל
טיילר פוזי בתפקיד טיי ונטורה
פרנסס קונרוי בתפקיד פאולה ברנס
יף ליימפולס (בהולנדית: Jef Leempoels; 15 במאי 1867–1935) היה צייר בלגי שנודע בחייו בזכות הדיוקנאות הרשמיים שלו, סצנות הז'אנר ויצירותיו הסמליות.
הוא עבד בז'אנרים נוספים כטבע דומם ונופים.
הוא החל לצייר בגיל 19 בראשית לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות בבריסל.
שם הוא היה תלמידם של הציירים הבלגים המובילים יאן פורטלס וג'וזף סטאלארט, שניהם ציירי היסטוריה אקדמיים שהיו ידועים בציוריהם האוריינטליסטיים והקלאסיציסטיים.
בגיל צעיר הצליח ליימפולס לבסס מוניטין בינלאומי וזכה במספר פרסים בינלאומיים.
בפריז הוא זכה בפרס מכובד בסלון 1893 ובמדליית כסף בתערוכה העולמית של 1900.
הוא זכה במדליית זהב בסלון באנטוורפן ב-1894 הוא זכה במדליית זהב בסנט לואיס, ארצות הברית בשנת 1903 על ציורו "גורל ואנושיות".
הציור הזה, המכונה גם "הידיים", נדד ברחבי ארצות הברית והוצג בתערוכת הרכישה של לואיזיאנה.
הוא משך תשומת לב רבה והיו פרשנויות בתקשורת כיצד יש להבין את הציור.
הציור הוצג גם במינכן, בריסל, וינה ופריז.
האמן זכה לכבוד גם על ידי ממשלת בלגיה שהפכה אותו לאביר במסדר לאופולד וממשלת צרפת שהפכה אותו לאביר לגיון הכבוד.
ליימפולס זכה לפטרונות על ידי האצולה והחברה הגבוהה בבלגיה, צרפת, ארצות הברית, ארגנטינה ומדינות אחרות בגלל דיוקנאות שצייר.
המלוכה והממשלה הבלגית הפכו גם הם לפטרונים של האמן.
הוא צייר דיוקנאות של המלכים הבלגים ליאופולד השני ואלברט הראשון ראש ממשלת בלגיה פרנס שולארט ביקש ממנו לצייר דיוקן על ערש דווי של המלך לאופולד השני לארכיון ממשלת בלגיה.
הוא גם צייר דיוקנאות של פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה, ויקטור עמנואל השלישי מאיטליה ומלכים אחרים .
ליימפולס היה חבר באגודה הלאומית לאמנויות יפות (SNBA) בפריז, ובאקדמיה לאמנויות יפות של מילאנו.
כדי לשרת את קהל הלקוחות הבינלאומי שלו ולצייר את דיוקנאות החברה הגבוהה בארצם, החזיק יאפ ליימפולס בתקופות שונות במהלך הקריירה שלו סטודיויים בבריסל, פריז, ניו יורק ובואנוס איירס.
ליימפולס צייר בז'אנרים רבים, כולל פורטרטים, ציורי ז'אנר, עירום, ציורי היסטוריה, נופים, וטבע דומם.
העבודות של ליימפולס הן אקדמיות בביצוען.
סגנונו ריאליסטי ולעיתים אף היפר-ריאליסטי.
תשומת הלב הקפדנית שלו לפרטים מסבירה את התפוקה המוגבלת שלו.
מאמר על האמן משנת 1905 דיווח כי האמן טען שהשלים שלושה עד ארבעה ציורים בשנה בגלל הטכניקה המדויקת שלו.
בזמן שצייר דיוקנאות החברה הגבוהה, הוא הציג איתם גם סצנות של ריאליזם חברתי המתארות את האצולה והעובדים.
לליימפולס הייתה השקפה אידיאליסטית על תפקיד האמן - שליחותו של האמן לעשות את העולם טוב יותר או חכם יותר.
לכן אמנות צריכה להביע יותר מיופי ולבטא רעיונות בעלי משמעות.
ציורים עם כוונה פילוסופית כוללים את הציור "גורל ואנושיות" וכן את הקומפוזיציה שכותרתה "ידידות" ( 1896).
האיקונוגרפיה של הציור נגזרת מציורו של חוסה דה ריברה של זוג נשוי (1631).
ליימפולס לא רק העתיק את תווי הפנים אלא גם את המחוות של האישה ובעלה.
הוא עדכן את לבושם של הדמויות.
היצירה מראה שני דיוקנאות גברים, המחזיקים ידיים ובתקופתו היה בכך ייצוג יוצא דופן של רעיון ה"ידידות".
יערות קלפ או ערוגת קלפ הם מערכת אקולוגית ימית המצויה לרוב לחופי ימים ממוזגים או באקלים קוטבי ומורכבת מאצות חומיות (אצות קלפ) גדולות ועשירות בכלורופיל המאפשר להם לצמוח במהירות.
למרות שמם, יערות קלפ אינם יערות אמיתיים ואין בהם צמחי עובר.
בשנת 2007 התגלו יערות קלפ גם לחופי גלאפגוס באקוודור.
יערות אלה הם מהאזורים הפוריים ביותר באוקיינוס, בדומה לשוניות אלמוגים אך גם יחדיו הם לא מספקים 1% מהפיריון הכולל העולמי.
עם זאת חלק מיערות אלה נמצאים בפגיעה חמורה עקב דיג יתר ופגיעה של ההתחממות העולמית מה שמשפיע בעיקר על כרי אצות במזרח טסמניה וצפון קליפורניה.
יערות אלה נמצאים גם בפגיעה תמידית של רעיית יתר מצד קיפודי ים המנסים לדלל את מספרם ולייצר שממה ייחודית.
יערות הקלפ נפוצים במספר ימים כשהעיקריים מביניהם הם בצפון-מזרח האוקיינוס השקט בין חופי סן פרנסיסקו, קליפורניה עד אלסקה והאיים האלאוטיים, בהם נרשמו למעלה מ-20 סוגי אצות ביער.
עם זאת נצפו גם כרי אצות בגדלים שונים בשני קצוות האוקיינוס האטלנטי, בצפון-מזרח ודרום-מזרח האוקיינוס השקט, באיי האוקיינוס הדרומי, בחופי סין ויפן, דרום אוסטרליה, ניו זילנד וכף התקווה הטובה.
האצות צומחות בקרבת החוף על מצע קשה, העשיר בחומרי הזנה, לעיתים בעזרת זרמי הים ואור שמש ברמות גבוהות.