tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלי הקשת מסוגלים להפיק צליל רוטט, בעזרת ויברטו, והם עשויים גם להשמיע צליל תקיף, בעזרת הזזת הקשת במהירות.
בדרך-כלל הכינורות מנגנים את המנגינה הראשית ביצירה, כאשר הויולה, הצ'לו והקונטרבס מלווים אותם.
בכל תזמורת, או הרכב עם כלי קשת, ישנו כנר ראשי, שיושב ראשון, שנחשב ה"מוביל", מלבד המנצח.
מקובל שבתחילת הקונצרט המנצח לוחץ עמו יד.
מוביל התזמורת זז יחד עם המנצח, ועוזר לתזמורת לנגן ביחד.
גם בכל קבוצת כלים ישנו מוביל (למשל, לכינור הראשון, לכינור השני, לויולה וכו'...), והוא עוזר לכל הקבוצה לנגן ביחד.
בתזמורת, הכינורות מתחלקים לכינורות ראשונים, וכינורות שניים, כך שיש חמישה קולות בסך הכול (סופרן, מצו סופרן, אלט, טנור ובס).
כלי הקשת מחזיקים את רוב ההרמוניה בתזמורת, וגם מבחינה מספרית הם הדומיננטיים בתזמורת הסימפונית.
ניתן לסדר את כלי הקשת בכמה סידורי במה.
בסידור אחד, כלי הקשת יושבים בשורה הראשונה, כאשר הצ'לנים בדרך כלל יושבים בצד ימין של הבמה, נגני הויולה באמצע, ונגני הכינורות בצד שמאל של הבמה.
למרות שניתן לנגן כל תו בשני אופנים שונים, על ידי הזזת הקשת למעלה או למטה, כאשר סקציה (קבוצת נגנים) מנגנת, כל הקשתות שלהם זזות ביחד, לאותו כיוון.
כדי שכל הקשתות יזוזו ביחד, המנצח, קובע עם הנגנים אילו כיווני קשת הם נדרשים לעשות.
כל כיוון נשמע מעט אחרת.
כיוון "למטה" בדרך-כלל בא על הפעמה החזקה בתיבה, משום שהוא נשמע יותר 'מודגש' ומסמנים אותו כך, , וכיוון "למעלה" בדרך-כלל בא על הפעמה החלשה בתיבה ומסמנים אותו כך: .
מלבד כיווני הקשת, חשוב באיזה חלק מחלקי הקשת מנגנים: כשמנגנים קרוב לפרוש (חלק בקשת הנמצא בצדה הימני), הצליל נשמע יותר חזק ומרוכז, כאשר מנגנים באמצע הקשת הצליל יהיה יותר קופצני, משום ששם הקשת גמישה, וכאשר מנגנים בקצה, הצליל יהיה מרוכז וחלש.
בנגינה בכלי קשת – יד שמאל לוחצת על המיתרים בעזרת ארבע אצבעות, כשהאגודל מאחור, ויד ימין מחזיקה את הקשת, כאשר האגודל גם מאחור.
בכלי קשת ניתן גם לפרוט על המיתרים, זה נקרא פיציקטו ומסמנים זאת בעזרת כתיבת .pizz.
הצליל של הפיציקטו נשמע דק, ומשתמשים בו בעיקר בקטעים החלשים יותר מבחינה דינמית במהלך היצירה, מאחר שקשה להפיק צליל חזק בפיציקטו.
כאשר רוצים לחזור לנגן בעזרת הקשת כותבים arco.
בכלי הקשת נהוג לעשות ויברטו, הגורם לצליל להישמע רך ונעים לאוזן.
ויברטו הוא הרעדה של הצליל, ונגרם משילוב של הזזת האצבעות אחורה וקדימה, ולמעלה ולמטה, אך הוא לא משנה את גובה הצליל בהרבה.
ניתן לעשות ויברטו מהיר הנשמע "עצבני", ומצד שני ויברטו איטי ורחב בקטעים השירתיים.
יש אפשרויות רבות לנגינה בעזרת הקשת: אפשר לנגן כמה צלילים באותו כיוון של הקשת (לגטו), או לנגן כל צליל בכיוון אחר.
בעזרת הקשת ניתן להשיג סוגי צליל שונים ומגוונים.
כאשר רוצים להשיג בכלי קשת צליל חזק (פורטה f), בדרך כלל מנגנים יותר קרוב לגשר, משתמשים בקשת מהירה ומפעילים הרבה משקל על הקשת, וכאשר רוצים להשיג צליל חלש (פיאנו p) מניעים את הקשת בצורה איטית בלי להפעיל משקל רב.
ניתן להשיג צליל חלש גם על ידי קשת מהירה ובלי הרבה משקל, בדרך כלל רחוקה מהגשר.
כשיש קדמה במנגינה, ההקדמה תהיה בכיוון "למעלה", כדי שתחילת התיבה תצא בכיוון "למטה", הכיוון המודגש (ראה את הפסקה הקודמת).
ניתן לנגן צלילים מחוברים (לגטו), כלומר במשיכה אחת של הקשת לנגן כמה צלילים.
כותבים זאת בעזרת קשת מחברת מעל התווים.
סוג זה נותן תחושה של מנגינה אחת ארוכה בדומה לכלי הנשיפה.
כאשר כותבים קשת מעל התווים, יש לקחת בחשבון שאורכה של הקשת של הנגן מוגבלת, ולכן אי אפשר לנגן במשיכה אחת יותר מכשלוש תיבות במפעם (קצב) מהיר ותיבה אחת בקצב איטי.
ניתן לנגן צלילים נפרדים באותה הקשת, גם כתיבה זו נותנת תחושה של מנגינה ארוכה, אך שהצלילים בה מופרדים.
כותבים זאת בעזרת קשת וקווים מעל התווים.
מבחינה טכנית מנגנים את הצלילים במשיכה אחת, ולפני כל צליל עוצרים מעט את התנועה של הקשת.
ניתן לנגן צלילים נפרדים וקופצניים, הנקראים סטקטו (staccato), וכותבים זאת בעזרת נקודות מעל התווים.
יש כל מיני סוגים של סטקטו: הסוג האחד הוא להקפיץ את הקשת מעל המיתר, והאחר (הנקרא "צביטות") הוא להפעיל משקל על הקשת ולשחרר.
הצליל של הסטקטו יכול להיות קליל מאוד, או לחלופין גם חד וברור.
ניתן לנגן שני צלילים במקביל הנקראים כפולים, וכותבים תו מעל תו בחמשה.
את הכפולים מנגנים בעזרת משיכה של הקשת על שני מיתרים והנחה של האצבעות על שני מיתרים לפי הצלילים הכתובים.
ניתן לנגן אקורדים שבורים בעזרת הוספה של עוד צלילים לכפול.
הרומאים אמצו כלי נשק שונים מעמים שכבשו ושיכללו אותם.
אחת הדוגמאות המפורסמות היא החרב הרומית המפורסמת - גלאדיוס שהגיעה מהיספניה.
הפילום (pilum) היה כידון הטלה רומאי שנכנס לשירות במאה ה-4 לפנה"ס.
אורכו הכולל היה כ-2 מטר, ובקצהו הורכב חוד ברזל לא מעובד.
מספר סוגים שונים של פילומים היו בשימוש, חלקם בעלי חוד שאורכו כ-30 ס"מ, וחלקם בעלי חוד שאורכו כמחצית מאורכו הכולל של הפילום; בחלקם החוד היה שטוח ורחב כמו בחנית, ובחלקם היה קטן ודק, וצורתו כצורת מוט דק וארוך.
החלק המתכתי של הפילום נכנס כ-70 ס"מ לתוך ידית העץ.
היות שהברזל היה לא מעובד, הוא נטה להתעקם אחרי פגיעה במגן או שריון, כדי לא לאפשר לאויב להטיל אותו בחזרה.
צורתו הייחודית של הפילום, אפשרה למטיל מיומן לחדור במכה אחת את המגן ואת השריון וכך להרוג את החייל.
אפילו אם הפילום לא חדר את המגן, צורת החוד גרמה לו לרוב להיתקע במגן, כך שלא ניתן היה להוציאו, ובכך למעשה לקלקל את המגן.
הטווח התאורטי של הפילום היה כ-90 מטר, אם כי הטווח הקטלני היה קטן יותר, ועמד ככל הנראה על מחצית המרחק הזה.
החלפת חוד הפלדה בחוד מברזל לא מעובד, מיוחסת בדרך כלל לגאיוס מריוס, וסביר להניח שלפניו החוד היה עשוי מפלדה ולא נטה להתעקם.
הפילום הוא נשק התקפי בלבד ואין לו שום ערך הגנתי, בגלל צורתו ועיצובו להתעקם.
הגלאדיוס הייתה חרב קצרה אך רחבה, ששימשה כנשקו האישי של הלגיונר בקרב פנים אל פנים.
מקורה בחצי האי האיברי (היספניה), והרומאים אימצו אותה אחרי הקרבות עם ההיספאנים בזמן המלחמות הפוניות.
אמנם הגלאדיוס אפשרה לבצע גם שיסוף וחיתוך, אך בגלל המערך הצפוף בשדה הקרב והמגן הגדול, עיקר השימוש בה היה לדקירה.
בניגוד לרוב סוגי החרבות, הגלדיוס נחגרה בצד ימין, משום שמגן הגוף הגדול לא אפשר שליפה מהירה מצד שמאל.
לכן, לגלאדיוס עוצב נדן שהיה מסתובב אחורה, כדי לאפשר לחייל הרומי לשלוף את חרבו בקלות ובמהירות.
החייל הרומאי נשא בצד שמאל של החגורה פגיון דקירה בשם פוגיו.
הפוגיו עוצב על מנת לחדור שריון, ולהבו היה רחב אך קצר.
הסקוטום היה המגן הגדול שנשא כל לגיונר.
זהו מגן גדול בצורת מלבן מקומר.
גודלו של הסקוטום בתקופת הרפובליקה היה בערך 75X120 ס"מ.
הסקוטום היה עשוי משלוש (או משש על פי פוליביוס) שכבות עץ שלאחר שעברו תהליך עיבוד מיוחד שכלל השריה בשרף ובחומרים מחזקים, הודבקו אחת לשנייה, במבנה שתי וערב בדבקים מיוחדים, בשביל ליצור חיזוק מקסימלי.
הסקוטום חופה בבד מצופה בעור עגל (או רצועות עור), או בלבד, ומשני צדדיו הורכבה מסגרת מתכת, להגן על דפנותיו.
במרכזו של המגן נוצר חור מלבני, והותקנה בו מסגרת מתכת מלבנית ובה בליטת מגן מתכת שבלטה כלפי חוץ.
בצידו הפנימי של המגן הותקנו מוטות חיזוק לאורך ולרוחב.
הסקוטום נעשה מעץ חזק, גמיש וקל, ועוביו לא עלה על 2 ס"מ.
הטכנולוגיה לייצורו הייתה מאוד מתקדמת, ודרשה חומרים מיוחדים ומיומנות רבה, ומדינות שלא הייתה להם את הטכנולוגיה הזו, אך רצו להילחם בשיטה הרומית, נאלצו לעשות מגנים דומים מחומרים קשיחים אחרים כמו ברונזה (או עץ מצופה ברונזה), שהיו כבדים ומסורבלים יותר מהמגן הרומאי.
כמה מגנים כאלו נמצאו באתרים היסטוריים שונים, אחד בדורא אירופוס שהיה עשוי מעץ דולב, ואחר בקאסר אלחרית בפיום שבמצרים שהיה עשוי מעץ השדר, ושלישי באורמיץ על גדות הריין.
נראה שנעשו פשרות ביצירת הסקוטום על פי החומרים שהיו זמינים באותו מקום.
מקורות חשובים לעניין זה הם פוליביוס ופליניוס הזקן.
הסקוטום היה מגן חזק ויכול להגן הן מפני מכות חרב וגרזן, הן מפני מטח חצים והן מפני דקירות סריסה.
כיוון שהיה קל הוא אפשר ניידות ללוחם.
בגלל גודלו הרב הוא היה מרכזי בתרגילי סדר של הלגיון ושימש ככלי לארגון מבנה החיילים בקרב או בצעידה.
מבנה הטסטודו ("הצב") הוא מערך טקטי בו יחידה מסתדרת בריבוע כך שכל המגנים מופנים כלפי חוץ (או לחזית או לתקרה) ויוצרים דבוקה משוריינת שיכלה להתקדם יחסית בבטחה, אך באטיות.
הספאתה הייתה חרב בינונית, ארוכה יותר מן הגלאדיוס, שאורכה נע בין 50 ל-100 ס"מ ובעלת ניצב באורך 18–20 ס"מ.
הספאתה נקלטה בצבא הרומאי במאה הראשונה לספירה ושירתה בו עד לנפילת האימפריה הרומית.
חרב הספאתה שימשה הן למלחמה בשדה הקרב והן לקרבות גלדיאטורים.
היו שתי גרסאות שלה: גרסה עם חוד ארוך ששימשה את חיל הרגלים, ומאוחר יותר החליפה את גלאדיוס בתור הנשק של הרגלים הכבדים והגלאדיוס הפכה לנשק משני; וגרסה עם חוד מעוגל יותר ששימשה את חיל הפרשים כאשר החוד הוקהה כדי למנוע דקירה בטעות של הרוכב או סוסו.
מעריכים כי מקורות הספאתה הם השבטים הברבריים של צפון אירופה ומייחסים אותה גם לגרמאנים וגם לקלטים.
אחרי נפילת האימפריה הרומית, הספאתה שימשה כבסיס לחרבות העמים הנודדים וכנראה גם לחרבות של הויקינגים.
סקורפיון הוא כלי ירייה ארטילרי "קר" (שאינו מופעל מאבק שרפה), הדומה לבליסטרה קטנה.
מכונות מצור רבות שימשו את הצבא הרומי.
בין החשובים ביותר ניתן למנות את הבליסטרה, הקטפולטה, אייל ניגוח ומגדלי המצור, שהיו מגדלים ניידים עשויים עץ שנגררו מול חומות העיר הנצורה ואפשרו ללוחמי הלגיון הרומי לפרוץ לעיר.
כלי שיט לדיג הם סירות וספינות המשמשות לדיג.
לכלי שיט אלה מאפיינים רבים שנועדו להתאימם למילוי יעיל של מטרתם.
התכנון חייב לקחת בחשבון את נושא הבטיחות, שכן הדיג המסחרי הוא בין המקצועות המסוכנים ביותר ולכן בחלק מהמדינות יש תקנות שנועדו לפקח על בנייה והפעלה של ספינות דיג.
הארגון הימי הבינלאומי (International Maritime Organization) שהתכנס לראשונה ב-1959 תחת חסות האו"ם, אחראי להכין תקנות המכסות היבטים של תכנון ספינות כגון בנייה, יציבות, ציוד הצלה ואטימות למים.
תקנות אלו הובילו לסטנדרטיזציה בתכנון הספינות.
שינויים במבנה נראו אפילו בין כלי שיט בנמלים סמוכים.
שלושה גורמים היו הסיבה לשינויים משמעותיים במבנה הספינות:
תופעת הדיג במרחקים, שהתגברה באמצע המאה ה-20. עבורה נדרשו ספינות גדולות יותר.
הדרישה לספינות גדולות יותר הביאה להתמחות של בוני ספינות מועטים ולכן לסטנדרטיזציה של כלי השיט לדיג.
משבר האנרגיה של תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, שגרם להדממה של כלי שיט בזבזניים בצריכת דלק ולפיתוח מנועים חסכוניים יותר.
החקיקה שבה החלה איסלנד בשנות ה-70 של המאה ה-20, ושהפכה בשנת 1983 לאמנה בינלאומית המכונה "חוק הים".
אמנה זו קובע כי לכל מדינה יש אזור כלכלי בלעדי המשתרע מחופה ועד 200 מייל ימי (כ-370 ק"מ) ממנו, שבו יש רק למדינה זו זכות לניצול אוצרות הים.
במערב אירופה פותחו ספינות קטנות בעלי יכולת דיג רבה, שיתרונן בעלות ובהוצאות תפעול נמוכות.
החומרים מהם בונים את כלי השיט
פלדה - הוא חומר הבנייה היחיד לספינות גדולות (מעל 25 מטר).
רוב ספינות הדיג בנויות כיום מחומר זה.
עץ – נפוץ כיום הרבה פחות מבעבר.
בנייה מסורתית בעץ הולכת ומתמעטת בשל עלות ומחסור בחומר גלם מתאים ברוב האזורים.
סיבי זכוכית – השימוש בהם הולך וגדל בספינות ובסירות עד 25 מטר.
בטון מזוין – מדובר בסוג מיוחד הקרוי Ferrocement הבנוי מרשתות צפופות המכוסות בבטון.
חומר זה פופולרי במדינות מתפתחות היות שאף על פי שהוא עתיר עבודה, הרי שחומרי הגלם לייצורו זולים.
ארגון המזון והחקלאות של האו"ם הנהיג שיטה לסיווג ספינות הדיג המבוססת בעיקר על סוג ציוד הדיג.
סירות דיג בייצור מקומי – סירות המיוצרות על ידי אומנים, בדרך כלל במדינות מתפתחות.
נמל הבית היא רצועת חוף, אמצעי ההנעה הם משוטים וציוד הדיג מופעל ידנית.
לאחרונה, בעידוד הממשלות, חלים שינויים בצורת ובהנעה הסירות (בעיקר באמצעות מנועים חיצוניים) אם כי נשמרת צורת הסירות על מנת להקל על הדייגים לקבל את החידושים.
ספינות דיג ברשת הנפה – הספינה מורידה רשתות לתוך המים, מושכת דגים באמצעות אורות ואז מרימה את הרשת.
אלו ספינות קטנות יחסית שיוצאות למסעות דיג קצרים.
ספינות דיג ברשת זימים – רשתות זימים נמצאות בשימוש בספינות דיג בגדלים שעד 20 מטר.
אין לסוג זה של ספינות מאפיין משותף מלבד שיטת הדיג ולעיתים שימוש במפרש.
את רשת הזימים גוללים ביד או באמצעות כננת.
ספינות מלכודת - נועדו ללכוד סרטנים בסמוך לחוף.
ספינות שגודלן הממוצע 10 מטר, אם כי אורכן של הספינות הפועלות בסמוך לחופי אלסקה מגיע עד 30 מטר.
בית ההגה מצוי בקדמת הספינה על מנת לאפשר סיפון עבודה ומקום אחסון למלכודות בחלקה האחורי של הספינה.
ספינות דיג ברשת הקפה – סוג של ספינה שצורת הדיג שלה היא רשת הקפה (Seiner).
גודלה נע בין סירה קטנה שהרשת נאספת בה ידנית ועד ספינות משוכללות באורך 30 מטר.
לספינה גדולה כזו יש יכולת תמרון משופרת באמצעות מדחפי צד, הרשת נאספת בירכתיה והיא מכילה מכלים של מי ים מצוננים שנועדו לשמר את הטונה או הסרדינים והמקרלים (השלל העיקרי בשיטת דיג פלאגית זו).
בספינות החדישות יש לעיתים גם מסוק המסייע באיתור להקות הדגים.
ספינות דיג במערך חכות – ספינות גדולות (עד 60 מטר).
יש ספינות שבהם הרכבת הפיתיון על הקרס או הורדת הדג שנלכד מהקרס מבוצעים בצורה ממוכנת בתהליך בלתי נפסק.
מכיוון שהדגים הנלכדים במערך חכות כדוגמת הטונה הם מאיכות גבוה, יש בספינות אלו מכלים של מי ים מצוננים לשמירת הטריות של הדגים.
מכמורתנים - המכמורתן (Trawler) נועד לדיג דמארסלי.
סוג של ספינה בעלת מדחף יחיד וציוד שנועד לגרור ולהעלות את המכמורת.
מכמורתן צדי – הצורה המסורתית: המכמורת מורדת ומועלה מצד הספינה.
הספינה מתאפיינת בחרטום וירכתים מוגבהים.
מכמורתן ירכתים – זו הצורה בה בונים כיום מכמורתנים.
המכמורת מורדת ונאספת מירכתי הספינה.
מכמורתן דגים־לחים – המכמורת מורדת מהצד או מהירכתים.
השם נובע מהעובדה שלאחר המיון, הדגים מאוחסנים כשהם טריים (כלומר "לחים") בקרח.
מכמורתן מסוג זה מוגבל במסעות דיג של ארבעה ימים לכל היותר.
מכמורתן מקפיא – ספינות גדולות שבהם השלל נשמר על ידי הקפאה.
לעיתים הדגים נפרסים ומנוקים לפני ההקפאה.
מכמורתן בית חרושת – הסוג הגדול ביותר של ספינות הדיג.
לאחר הדיג והמיון מועברים הדגים לסיפון העיבוד שבו הם עוברים עיבוד, אריזה והקפאה.
לעיתים קיימים בספינות מסוג זה מתקנים להפקת שמן דגים, וקמח דגים.
ספינות אלו מסוגלות לשהות בים תקופה ארוכה.
ספינות רב־שימושיות – ספינות דיג מודרניות רבות עושות שימוש בכמה שיטות דיג בשל העונתיות הקיימת בענף הדיג.
מכמורתנים יכולים להשתמש גם ברשת הקפה.
ניתן לצייד ספינות מלכודת או ספינות במערך חכות באמצעים לדיג במכמורת.
ספינות אם – בקטגוריה זו ספינות גדולות תומכות בצי ספינות דיג קטנות יותר אשר מסוגלות לעבד ולהקפיא את שלל הדיג באמצעות מתקנים המצויים על סיפון האם.
קטגוריה זו מכילה את מכמורתן בית החרושת המשרת מכמורתנים קטנים יותר.
ספינות סיוע ותמיכה – במחלקה זו, ספינות הצלה ובתי חולים המאפשרות עצמאות לציי דיג גדולים; ספינות לאכיפת חוקי הדיג שלעיתים הן ספינות חמושות של חיל הים; ספינות אימון וספינות מחקר שאף שהן מצוידות לדיג, מכילות גם מתקנים נוספים לצורכיהן המיוחדים.
כלי הפריטה הם כלי נגינה המשתייכים למשפחת כלי המיתר.
את הצליל של כלי הפריטה מפיקים בעזרת פריטה על מיתר, בעזרת האצבעות, או בעזרת המפרט.
הפריטה על המיתר, גורמת למיתר לרטוט.
רטט זה מועבר לרוב לתיבת תהודה ודרכה לאוויר שסביבה, דבר המפיק צליל.
כלי הפריטה העיקריים במוזיקה המערבית: גיטרה, מנדולינה, נבל.
כלי הפריטה העיקריים במוזיקה ההודית: סיטאר, סרוד.
מספר המיתרים, אורכם וקוטרם משתנה מכלי לכלי.
שינוי גובה הצליל בכלי הפריטה מתבצע על ידי קיצור אורך המיתר בדרכים שונות: הנחת אצבע (גיטרה) או חפץ אחר (גליל זכוכית או מתכת בגיטרת סלייד), דוושות (נבל) או מנופים (קאנון).
כלי שיט הוא כל כלי תחבורה המסוגל לנוע בים הפתוח, בנהרות ובאגמים, בנמלים ובמעגנים או בנתיבי מים פנים-יבשתיים.
כלי שיט יכול להיות מגודל של סירת קיאק ועד נושאת מטוסים, עם כל הגדלים שביניהם, והוא כולל כלים שיכולים לנוע הן מעל למים והן מתחתיו כצוללת, כמו גם כלים בעלי יכולת הנעה או בלעדיו.
בישראל תקנות משרד התחבורה (רשות הספנות והנמלים) מבחינות בארבעה סוגים עיקריים של כלי שיט, על פי ממדיהם:
אונייה: כלי שיט המונע בכוח מנוע או מפרשים, שאורכו עולה על 24 מטרים או שהתפוסה ברוטו שלו עולה על 100 טון.
ספינה: כלי שיט המונע בכוח מנוע או מפרשים, שאורכו בין 7 ל-24 מטרים ותפוסתו אינה עולה על 100 טון.
סירה: כלי שיט שאורכו אינו עולה על 7 מטרים, והוא מונע במשוטים, במפרשים או על ידי מנוע.
ארבה: כלי שיט המסוגל לשוט אך אין לו אמצעי הנעה (כגון דוברה).
התקנות הבינלאומיות למניעת התנגשויות בים (International Regulations for Preventing Collisions at Sea) כוללות בהגדרת כלי-שיט: "כלי-שיט מכל סוג שהוא, לרבות כלי-שיט חסרי-הדחק (רחפות וסנפיריות) ומטוסי ים, המשמשים או מסוגלים לשמש כאמצעי תובלה על פני המים".
על כלי השיט הקטנים נמנים, מלבד סירות המנוע, המפרש והמשוט המוכרות, גם אופנועי ים.
כלי-שיט בנויים באופנים שונים, בהתאם לתפקיד הנדרש מהם.
הם בנויים מחומרים מגוונים: עץ, חומרים מרוכבים, מתכת או חומרים אחרים, וגודלם נע בין סירות באורך מטרים בודדים ועד אוניות ענק באורך מאות מטרים ובהדחק של מאות אלפי טונות.
רוב כלי-השיט בנויים מגוף ציפה אחד, מלבד כלי שיט מסוג קטמרן, הבנוי משני גופי ציפה מחוברים ביניהם, וטרימרן הבנוי משלושה.
עם זאת, ישנם כמה מאפיינים המשותפים כמעט לכל כלי-השיט.
חלקו הקדמי של כלי-השיט נקרא חרטום.
בדרך כלל מחובר אליו העוגן ובית העוגן.
החרטום בדרך כלל מחוזק והוא מסוגל לספוג מכות חזקות, בעיקר מגלי הים.
בעת עגינה של אוניות יוצאים מן החרטום שלושה חבלים לצורך רתיקה של כלי השיט.
בכלי-שיט מלחמתיים עתיקים היה בחרטום איל ניגוח אשר תפקידו היה להטביע את ספינת האויב.
החלק האחורי בכל כלי-שיט נקרא ירכתיים.
ברוב כלי-השיט המודרניים, לוח ההגה ממוקם מתחת הירכתיים.
בכלי-שיט ממונעים המונעים במדחף, המדחף ממוקם לפני לוח ההגה.
בתחתית של כלי-השיט ממוקם קיל (או חרב קבועה).
הקיל מורכב ממשקולת כבדה, ותפקידו לאזן את כלי-השיט במקרה של רוח צדדית או גלים גבוהים.
במפרשיות מותקנת חרב ניידת, שתפקידה להקטין את סטיית הסירה, ולהוות ציר סיבוב במים.
באנגלית keel מציין גם את שדרית כלי-השיט.
בעבר הייתה שדרית עשויה גזע עץ אחד אליו היו מחוברות הקורות השונות.
כיום שדרית אוניות עשויה ברזל ואליה מולחמות פלטות הברזל השונות.
זיפוד הוא מדחף משולב הגה כיוון.
זהו למעשה ההגה המודרני בכל האוניות שנבנו החל מ-2005. כושר התמרון ויכולת התגובה המהירה שלהן גבוה בהרבה מאוניות הדור הקודם בהן הגה הכיוון היה ממוקם במרכז חלקה האחורי של האוניה מאחורי המדחף או בין המדחפים.
הזיפוד בא לידי ביטוי במיוחד כאשר נדרשת יכולת תמרון גבוהה בנמלים צרים בעת עגינה או הפלגה מהרציף ללא עזרת גוררות כפי שהיה נהוג עד כה.
הזיפוד מופעל מחדר הבקרה של האוניה באמצעות ידית הדומה לג'ויסטיק.
ידית זו מחליפה את גלגל ההגה המסורתי.
לישראל שני גבולות ימיים - בים התיכון ובים סוף, וכן גבול ימי בים המלח.
מרבית היצוא והיבוא אל ישראל וממנה עוברים בדרך הים והדבר מקנה חשיבות יתרה לקיום יכולת הגנה על חופש השיט בים התיכון ובים האדום על ידי חיל הים הישראלי.
כלי השיט בשירות חיל הים הישראלי
משחתות תמונה דגם מספר הכלים שנת השקה שירות בצה"ל ארץ ייצור אנשי צוות מהירות הדחק (בטונות) חימוש עימותים עיקריים המשחת Z 2 1944 1956–1969 125-250 32 קשר 1,830 טון ארבעה תותחי 4.5 אינץ', תותח 40 מ"מ דוקני, ו-4 תותחי 40 מ"מ תוצרת בופורס בסוללה המשנית כנגד מטוסים.
שני דוכני טורפדו 21 אינץ', בעלי 4 צינורות מטילי טורפדו כל אחד.
שתי מסילות פצצות עומק להטלה בירכתיים וארבעה מטילי פצצות עומק שאפשרו מטח של 10 בפצצות בהתקפה על צוללת.
מבצע קדש,מלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשהמשחתת מדגם האנט119401957–196830 קשר1,000 טון2 תותחים דו-קניים "4, תותח ארבעה קנים שני פאונד, 2 תותחי 20 מ"מ.
מכ"ם שטח ומערכת בקרת אש ידנית.
עד ימינו 8 למעלה מ-75 קמ"ש 7.82 2 עמדות, קדמית ואחורית, למקלעים כבדים או מקלעי רימונים זהרון ?
תותח וולקן מסוג Phalanx G.
טורפדו - טילים נגד צוללות בעלי ראש נפץ 44 ק"ג.
מלחמת יום הכיפורים, בט"ש, האינתיפאדה השנייה דבורה סימן 1 9 שנות ה-80 1988 עד ימינו 12 28 קשר 47 תותח טייפון מיוצב 25 מ"מ (של רפא"ל).
צמ"טים: צינור מוביל טורפדו להגנה בפני צוללות.
בט"ש, האינתיפאדה השנייה סופר דבורה סימן 2 4 שנות ה-90 1996 עד ימינו 12 35 קשר 54 תותח טייפון מיוצב 25 מ"מ.
רוס"ר מדגם M16. שלושה מקלעי מאג 7.62 מ"מ בט"ש, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן נחשול 3 ?
תותח טייפון מיוצב 25 מ"מ.
רוס"ר מדגם M16. שלושה מקלעי מאג 7.62 מ"ממלחמת חרבות-ברזל
כלי רכב אַמפיבי (או, כפי שהוצע בעברית, כלי רכב ימבשתי) הוא כלי רכב המסוגל לנוע הן ביבשה והן במים.
בדרך כלל כלי רכב אמפיביים יכולים לחצות רק מכשולי מים רדודים ולא עמוקים מדי.
הרחפת, כלי שמרחף על כרית אוויר, יכולה לנוע הן על היבשה והן על פני הים, אך תכנונה המיוחד הפך אותו לקבוצה מובחנת מכלי הרכב האמפיביים – כלי רכב שנעים בעיקר ביבשה (על גבי גלגלים או זחלים) ויכולים גם לצלוח מכשולי מים.
כלי הרכב האמפיבי הממונע הידוע ראשון היה רכב בשם Orukter Amphibolos, שהומצא על ידי אוליבר אוונס ב-1805, אך לא ידוע אם אי-פעם נסע על היבשה.
כעבור שנה, ב-1806, חברת French Fournier בנתה רכב אופני עם תובה דמוית סירה ובכך נבנה הרכב האמפיבי האמיתי הראשון.
מאז פותחו ונבנו מספר מכוניות אמפיביות, כולל ה-Amphicar בשנות ה-60 של המאה ה-20, "אמפיקט" בשנות ה-70 וה-Gibbs Aquada בימינו.
למרות זאת, כלי רכב אמפיביים כמעט שאינם קיימים בשוק האזרחי ועיקר שימושם הוא על ידי צבא וגופי מחקר העובדים בסביבות קשות.
טרקטורונים אמפיביים הם סוג ייחודי של רכבי שטח (ATVs) והם בין כלי הרכב האמפיביים הקטנים ביותר שאינם מסוג 'רחפת' (ללא כריות אוויר).
הם זכו לפופולריות משמעותית בצפון אמריקה בשנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70. הטרקטורון האמפיבי הוא בדרך כלל רכב קטן, קל משקל, שאינו מיועד לנסיעה בכביש מהיר.
הוא בנוי לרוב מ"אמבט" קשיח ואטום העשוי מפלסטיק או מפיברגלס אינטגרלי.
הוא מצויד בשישה (ולפעמים שמונה) גלגלים מונעים, בעלי צמיגי בלון בלחץ נמוך.
תכנון זה מוותר על מערכת מתלים (מלבד זו הקיימת בצמיגים עצמם) ועל גלגל הגה מסורתי.
בקרת הכיוון מתבצעת באמצעות היגוי החלקה (Skid Steer) – בדומה לרכב זחלילי או נגרר.
הפנייה מושגת על ידי: בלימת הגלגלים בצד שאליו רוצים לפנות, והגברת המצערת (גז) לגלגלים בצד הנגדי.
המנוע הוא לרוב מנוע של טרקטור גינה, והרכב מגיע למהירות מרבית של כ-40 קמ"ש ביבשה.
טרקטורונים אלה בנויים עם מרווח גחון נדיב, המאפשר להם לחצות בהצלחה ביצות, בריכות, נחלים ואדמה יבשה כאחד.
ביבשה יש להם אחיזה גבוהה ויכולת שטח טובה.
במים, תנועת הסחרור של הצמיגים מספיקה אמנם כדי להניע את הרכב, אם כי בקצב איטי.
אך ניתן להוסיף מנועים חיצוניים לשימוש ממושך ומהיר יותר במים.
באוקטובר 2013, חברת "גיבס אמפיביאנס" הציגה דגם בשם "קואדסקי" .
זהו הרכב האמפיבי הראשון מסוג זה שהגיע למהירות של 72 קמ"ש הן ביבשה והן במים.
ה"קואדסקי" פותח על בסיס טכנולוגיה שגיבס פיתחה במקור עבור ה"אקוואדה" (Aquada), מכונית אמפיבית שלא ירדה לייצור המוני בעקבות קשיים רגולטוריים.
פיתוחן של מכוניות אמפיביות החל בסביבות שנת 1900, אך מלחמת העולם השנייה שימשה כזרז משמעותי לפיתוחן המואץ.
שתיים מהמכוניות האמפיביות המשמעותיות ביותר נוצרו בתקופת מלחמת העולם השנייה:
פולקסווגן שווימווגן (Schwimmwagen): הרכב האמפיבי הנפוץ ביותר בשימוש גרמניה הנאצית.
רכב שטח דמוי ג'יפ קטן, שתכנן מהנדס פורשה ב-1942 תוך שימוש במנוע ומכלולי הנעה של ה"קובלווגן".
המרכב האמפיבי עוצב על ידי ארווין קומנדה.
פורד GPA ("סיפ" - Seep; קיצור של "Sea Jeep"): גרסה אמפיבית של הג'יפ ויליס MB שפותחה עבור צבא ארצות הברית.
דגם GPA שונה במיוחד, שנקרא "האלף-סייף" (Half-Safe), שימש את האוסטרלי בן קרלין להקפת העולם בהפלגה ובנהיגה בשנות ה-50.
לאחר המלחמה, בלט האמפי-ריינג'ר (Amphi-Ranger) הגרמני, שהיה אחד מרכבי השטח האמפיביים בעל יכולות העבירות הגבוהות ביותר.
הוא כלל גוף עשוי מסגסוגת אלומיניום עמידה למי ים והוכח כיעיל בסערות עזות בים הצפוני.
הרכב, שהונדס באופן יסודי ויקר, נבנה בכ-100 יחידות בלבד, וידוע ביכולתו לחצות את תעלת למאנש כמעט ללא מאמץ.
אולם לא כל הניסיונות בתחום זכו להצלחה; לדוגמה, ההרצוג קונטה שווימווגן (Herzog Conte Schwimmwagen) משנת 1979 לא עבר את שלב האב טיפוס.
ישנן מספר דוגמאות בודדות למכוניות אמפיביות המיועדות לשימוש אזרחי גרידא שהגיעו לייצור המוני:
אמפיקאר (Amphicar): מכונית משנות ה-60, נחשבת למכונית האמפיבית האזרחית המוצלחת ביותר, עם ייצור של כ-4,000 יחידות.
גיבס אקוואדה (Gibbs Aquada): מכונית עכשווית בעלת יכולת "תכנון" (Planing) על פני המים במהירות גבוהה.
חברת גיבס בנתה חמישים יחידות בתחילת שנות ה-2000.
אחרות: מכוניות נוספות כוללות את ההידרה ספיידר האמריקאית וה-Spira4u.
כלי הרכב האמפיביים נמצאו שימושיים במיוחד ליישומים צבאיים, שכן במהלך מלחמה כוחות הצבא נדרשים לחצות תוואי קרקע קשים ולעיתים גם לצלוח מכשולי מים ולבצע לוחמה אמפיבית.
בעוד על נהרות ותעלות אפשר לגשר במהירות באמצעות טנק גישור או בניית גשרים מהירה בידי חיל הנדסה, הרי שנהרות רחבים, אגמים וחופים רדודים דורשים תובלה ימית.
כיום, לכלי רק"ם רבים - לרבות טנקים ונגמ"שים - יש יכולות אמפיביות, חלקן אף מאפשרות צלילה קצרה במכשולי מים רדודים.
ישנם כלי רכב צבאיים בעלי "מצב אמפיבי", שבו מסכי איטום ומצופים מגדילים את כושר הציפה, והמנוע והזחלים מספקים כוח מניע למדחף.
טנקי שרמן DD אמפיביים היו מצוידים בתצורה זו, כאשר מסך מתקפל הגן עליהם מפני הצפה במים וטביעה בזמן שצלחו את המים עד לחופי נורמנדי.
אחד מכלי הרכב האמפיביים המפורסמים של מלחמת העולם השנייה היה המשאית DUKW האמפיבית.
היא פותחה עבור הזירה הפסיפית על מנת לאפשר אספקת כוחות תוך גישור על מכשולי מים וניוד בין איים בתוך ארכיפלג.
הרכב תוכנן כפרויקט מלחמתי בידי חברת היכטות Sparkman and Stephens.
בצדה השני של הזירה, הגרמנים פיתחו את ה-Schwimmwagen (תוכנן על ידי חברת פורשה) ב-1938 והשתמשו בו באופן נרחב.
התכנון בוצע על ידי ארווין קומנדה (Erwin Komenda) שתכנן גוף אמפיבי המתבסס על מערכות המנוע והתמסורת של ה-Kübelwagen.
בזמן מלחמת וייטנאם, השתמש צבא ארצות הברית ברכב האמפיבי Gama Goat כדי להעביר אספקה דרך התעלות ושדות האורז המוצפים של דרום-מזרח אסיה.
גם נגמ"ש M-113, ששימש כאחד הכלים העיקריים לניוד הכוחות, היה בעל יכולת אמפיביות, כאשר הותקנו לו העזרים המתאימים (משטח חזית הודף מים, איטומים, שנורקל וכו').
גם כיום ישנם כלי רכב אמפיביים מודרניים:
רכב ה-Véhicule de l'Avant Blindé הצרפתי (VAB בקיצור) שמלבד נגמ"ש יכול לשמש לפיזור הפגנות באמצעות תותח מים.
נגמ"ש אמפיבי AAV7A-1 Amphibious Assault Vehicle בשירות חיל הנחתים האמריקני, מצויד במיגון של רפא"ל.
טנקים אירופאים וסובייטים רבים מצוידים בערכות המאפשרות להם לצלוח נהרות.
הם בנויים בצורה אטומה למים, וכדי להסיבם לצליחה יש לאטום הרמטית מספר פתחים ולהתקין שנורקל עבור המנוע ואנשי הצוות.
כיום מתחילה מגמה איטית להגביר את השימוש ברחפות למטרות צבאיות.
כרגע, רחפות משמשות בעיקר לתובלה ימית בינונית ופחות לסיור או פעילות טקטית.
נגמ"ש AAV7A1 של חיל הנחתים
כלי רכב אמפיביים צבאיים בשירות צה"ל
בישראל היבשה, בה אין כמעט נהרות גדולים, ההשקעה בכלים אמפיביים קטנה יחסית.
ברם, בעקבות מלחמת ששת הימים בה ישראל כבשה את יהודה ושומרון ואת סיני, גבלה ישראל בשני מכשולי מים גדולים: נהר הירדן ותעלת סואץ.
צה"ל תכנן לחצות מכשולים אלה, ואף להעביר דרכם כוחות שריון גדולים, במסגרת מלחמה עתידית, אם תפרוץ.
האחריות על אמצעי הצליחה בצה"ל הוטלה על חיל ההנדסה הישראלי, שהצטייד עוד ב-1968 בדוברות אמפיביות מדגם ז'ילואה ("תמסח") - הללו היו כלי רכב אמפיביים בעלי מצופים מתנפחים שנעו בכוחות עצמם הן על היבשה והן על הים והחלק העליון שלהם שימש כדוברה.
הז'ילואות השתתפו בצליחת תעלת סואץ במסגרת מבצע אבירי לב ולמעשה הכריעו את מלחמת יום כיפור (1973) לטובת צה"ל בחזית המצרית.
כלי נגינה קורדופוני הוא מילה נרדפת לכלי המיתר בשימוש בסיווגים מסוימים של כלי הנגינה ומציינת כל כלי נגינה אשר הדרך העיקרית שבה הצליל שלו מופק היא הרעדת מיתר או קבוצת מיתרים המתוחים בין שתי נקודות.
קבוצה זו זה היא אחת מארבע הקבוצות הראשיות של כלי הנגינה לפי שיטת החלוקה המקורית של הורנבוסטל-זקס.
רוב כלי המיתר המערביים מסווגים תחת קבוצה זו, כגון הכינור, הגיטרה והנבל.
אולם, תחת סיווג זה נכללים גם כלים אשר במבט ראשון אינם נמנים עליו.
לדוגמה – הפסנתר (אשר מסווג לעיתים גם ככלי הקשה או כלי מקלדת).
כיצד כלים קורדופונים מפיקים צליל
הצליל מופק בכלים קורדופוניים באמצעות הרעדה של מיתר מתוח, המיתר יוצר כתוצאה מרעידתו הד המפיק צליל, הגברת הצליל נעשית בהם לרוב על ידי תיבת תהודה או פיקאפ אלקטרוני.
הרעדת המיתר יכולה להתבצע במגוון דרכים.
לדוגמה: פריטה (גיטרה או נבל), הקשתה (כינור או צ'לו) או הקשה (פסנתר, סנטור).
לפיכך בהתאם לדרך הפקת הרעדת המיתרים הכלים הקורודפוניים או כלי המיתר מתחלקים לשלוש קבוצות
בעזרת אצבעות – למשל, גיטרה, לאוטה
בעזרת מפרט – למשל מנדולינה, שמיסן
באמצעות מנגנון המבוקר בעזרת מקלדת – צ'מבלו
כלי מקלדת המשתמשים בהקשה או לחיצה על מיתרים:
בעזרת מקלונים – למשל דולצימר, צימבלום
בעזרת לשוניות המתחככות במיתרים – קלוויקורד
בעזרת פטישים מרופדים – פסנתר
כלי קשת – כל סוגי הפידל העממיים, ויולות, משפחת הכינור
שיטת הורנבוסטל-זקס מחלקת את כלי הנגינה הקורדופוניים לשתי קבוצות עיקריות:
קורדופוניים חופשיים – כלים בהם רכיב התהודה אינו מתפקד כחלק בלתי נפרד מן הכלי.
כך לדוגמה הפסנתר, שאף אם נפרק את מסגרת העץ שלו, לא תיפגע היכולת לנגן בו.
קורדופוניים מורכבים – כלים בהם רכיב התהודה הוא חלק בלתי נפרד מן הכלי ונגינה לא תתאפשר בלעדיו.
כלי הקשת הם דוגמה מייצגת לקבוצה זו משום שאם נפריד מהם את תיבת התהודה, לא יישמע כל צליל, כי הוא מופק רק על ידי ההרעדה של העץ.
רוב כלי הנגינה המערביים מסווגים תחת הקבוצה השנייה.
לפי רכיבי הכלים קיימת עוד חלוקה די נפוצה
קורדופונים ללא רכיב תהודה: קשת מוזיקלית עממית
עם מסגרת וללא מקלדת: נבל, וינה, פסלתריום
עם מסגרת ומקלדת: צ'מבלו, קלוויקורד, פסנתר
עם שחיף והפקת צלילים על ידי פריטה באצבעות או מפרט: לאוטה, גיטרה, מנדולינה
עם שחיף וקשת – מגוון רחב של כלי קשת עממיים מסוג "פידל" כמו רבאב, סראנגי, ארהו, ויולות, משפחת הכינור הקלאסי
כלי תחבורה דו-קומתי (גם: דו-מפלסי) הוא כלי תחבורה בעל שני מפלסים ("קומות"), בדרך כלל כדי להגדיל את קיבולת הנוסעים והמטען שלו או כדי לזרז את קצב כניסת הנוסעים אליו ויציאתם ממנו, מבלי להגדיל את רוחבו או את אורכו.
כמעט כל כלי תחבורה עשוי להיות דו-קומתי ובין היתר מטוסים, אוטובוסים, רכבות, רכבלים, מעליות ועוד.
על אף שמרבית האוטובוסים הבין-עירוניים ומטוסי הנוסעים הבינוניים והגדולים הם הלכה למעשה דו-מפלסיים, כאשר המפלס התחתון משמש למטען, הביטוי "דו-מפלסי" או "דו-קומתי" מתאר בדרך כלל רק כלי תחבורה ששני מפלסיו משמשים להסעת נוסעים.
כלי התחבורה הדו-קומתי המוכר ביותר הוא האוטובוס הדו-קומתי.
אוטובוסים אלה משמשים לתחבורה עירונית, בין-עירונית ולשם הסעת תיירים במקומות שונים בעולם.
בשימוש תיירותי נפוצים אוטובוסים דו-קומתיים גם בגרסה "פתוחה" בה לקומה העליונה אין גג.
האוטובוסים הדו-קומתיים המוכרים ביותר הם אלה שבלונדון, ובעיקר דגם ה"רוטמאסטר" (Routemaster) שייצורו החל ב-1954 ואשר התאפיין בפתח חסר דלת בחלקו האחורי.
השימוש ברוטמאסטר בלונדון הופסק ביום 9 בדצמבר 2005, למעט בשני קווים, ואחת הסיבות לכך קשורה בחוסר היכולת להתאימו לנוסעים מוגבלי תנועה.
עם זאת חברות האוטובוסים בעיר ממשיכות להשתמש באוטובוסים דו-קומתיים מדגמים מתקדמים יותר, בשנת 1979 הופעל בלונדון דגם ליילנד טיטאן (B15).
בישראל נערך ניסיון קצר טווח להכניס אוטובוסים דו-קומתיים לשימוש בחלק מהקווים הבין-עירוניים של אגד בשנות ה-90 של המאה ה-20. לשם כך אף הוגבהו סככות רציפי התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, אך לאחר מספר שנים השימוש באוטובוסים אלה תוצרת חברת "נאופלן" הגרמנית הופסק והם נמכרו לירדנים .
בנוסף, עד לשנת 2016 היה קיים בירושלים קו אוטבוס דו-קומתי בעל גג פתוח אשר עבר באתרי התיירות המרכזיים בעיר (קו 99).
האוטובוס מבוסס על שלדת רכבשלדה של מאן ומרכב של חברת UNVI הספרדית, יכול להסיע כ-90 נוסעים (73 בישיבה) וגם מונגש ברמפה לנכים.
ליילנד טיטאן (מנוע קדמי - דו קומתי)
רכבת נוסעים דו-קומתית נועדה לתת מענה לעלייה בכמות הנוסעים בתחבורת הרכבות, תוך צמצום הצמיחה במספר הרכבות הנדרשות להפעלה לאורך קו שירות, ומבלי לפגום בנוחיות הנסיעה בדרך של הקטנת מרווח הישיבה או בדרך אחרת.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו חשמליות דו-קומתיות מקובלות במספר ערים באירופה כמו ברלין ולונדון וכן במומבאי בהודו.
כיום השימוש בכלי תחבורה זה אינו רווח, אם כי עדיין ניתן לראותו בעיר בלקפול במערב אנגליה ובאלכסנדריה שבמצרים.
עם זאת, נראה שהדוגמה הידועה ביותר לקרונית דו-קומתית היא זו של הונג קונג.
הקרוניות הוכנסו לראשונה לשירות בשנת 1904 לאורך חופו הצפוני של האי הונג קונג.
למרות עומסי התנועה לו גורמות הקרוניות, העובדה שהן ישנות ומיושנות ועל אף קיומו של קו רכבת תחתית חדש העובר לאורך מסלולן העיקרי, עדיין עושים 240,000 נוסעים שימוש בכלי תחבורה זה מדי יום.
הקרוניות בהונג קונג נחשבות לא רק לאמצעי תחבורה אלא גם לאטראקציה תיירותית.
מספר מטוסים מוקדמים המותאמים לנחיתה והמראה במים היו דו-קומתיים.
מטוס בואינג 314 אשר כונה "קליפר" יוצר על ידי חברת בואינג בין השנים 1938 ו-1941. סך הכול יוצרו רק 12 מטוסים מדגם זה וכולם נמכרו לחברת פאן אמריקן וורלד איירליינס.
"שורט סנדרינגהאם" היה מטוס צבאי שייצורו החל ב-1938. המטוס הוסב לשימוש אזרחי והיה בשימוש עד 1967. מטוס דו-קומתי נוסף היה הבואינג 377 סטרטוקרוזר שפותח מהמפציץ B-29. בניגוד לשני המטוסים הקודמים, היה מטוס זה מותאם לנחיתה והמראה ביבשה.
ידוע מאלה הוא מטוס הבואינג 747 אשר יוצר לראשונה ב-1968 בגרסתו המוקדמת - בואינג 100–747. מטוס זה מתאפיין ב"גיבנת" קצרה בקדמתו, ובו שוכן המפלס העליון.
מפלס זה, המשכן בדרך כלל את אחת ממחלקות היוקרה, הוארך החל מגרסת ה-300–747.
האיירבוס A380 הוא מטוס הנוסעים הדו-קומתי של חברת איירבוס.
למטוס זה שני מפלסים הנמשכים לכל אורכו והוא יכול לשאת בין 525 ל-800 נוסעים בהתאם לתצורת מחלקות השירות.
מעלית דו-קומתית מורכבת משני תאי מעלית המונחים אחד על גבי השני, דבר המאפשר לנוסעים בשתי קומות צמודות לעשות שימוש במעלית בו-זמנית, תוך הגדלת הספק המעלית בפיר בודד.
שיטה זו מביאה לחסכון במקום בשטח הבניין והיכולת לנצל שטח גדול יותר בכל קומה לצרכים אחרים.
עובדה זו מנוצלת בעיקר ברבי קומות בהם מעליות תופסות נפח נכבד מהמבנה.
במקומות מסוימים יוחד אחד ממפלסי המעלית הדו-קומתית למטען, לפחות בחלק מהזמן, שיטה החוסכת את הצורך בהקמת פיר מיוחד למעליות מטען ושירות.
רכבל דו-קומתי הוא תופעה חדשה יחסית המאפשרת קיבולת של 200 נוסעים ויותר תוך צמצום זמן ההמתנה של קרונות הרכבל בתחנות הקצה.
רכבל כזה הוכנס לשימוש במספר אתרי סקי, והעובדה כי ברכבלים יש בדרך כלל רק שתי תחנות בהן נוסעים עולים ויורדים מאפשרת את יישום השיטה בכלי תחבורה זה בקלות יחסית.
כלי תכנות או כלי פיתוח (באנגלית Programming tool או Software development tool) היא תוכנה או יישום מחשב בה משמשים מפתחי תוכנה על מנת ליצור או לתחזק תוכנה, לאתר באגים, או כתומכה לתוכנות ויישומים אחרים.
המונח מתייחס בדרך כלל לתוכנות פשוטות יחסית אותן ניתן לשלב כדי לבצע משימה, בדומה לכך שניתן להשתמש במספר כלי עבודה כדי לתקן אובייקט פיזי.
דוגמאות לסוגים שונים של כלי תוכנה:
תוכנות למעקב אחר באגים: באגזילה
תוכנת ניפוי שגיאות (דִיבָּאגֶר): gdb
תוכנת Disassembler (באופן כללי מבצעות הנדוס לאחור).
שפות תכנות: Perl, פייתון, REXX ו־Ruby
סביבת פיתוח משולבת (Integrated Development Environment, IDE) היא תוכנת מחשב המסייעת למתכנתים לפתח תוכנות.
תוכנות IDE משלבות את הפונקציות של כלי תכנות רבים בחבילת כלים אחת.
כְּלֵי שָׁרֵת היו הכלים בהם השתמשו במהלך הקרבת הקרבנות במשכן ובבית המקדש.
הכלים היו עשויים זהב, כסף, או נחושת, והיה בכוחם לקדש רכיבי קרבנות שהוכנסו לתוכם.
יתרה מכך, לא היה ניתן להזות את דם הקרבנות על המזבח, או להקטיר עליו קורבן מנחה, אלא לאחר שהושמו בתוך כלי שרת.
הפיכת כלי רגיל לכלי שרת התבצעה על ידי משיחה בשמן המשחה, או מעצם העובדה שהשתמשו בהם ככלי שרת.
עם כלי השרת נמנים הכפות, הקערות, המזרקים, סכיני השחיטה, כלי הקטורת וכלי מדידה רבים, חלקם מותאמים למדידת נוזלים וחלקם למדידת מוצקים.
לדעות אחדות, אף כלי הנגינה ששימשו לצורך שירת הלווים במקדש, נחשבו ככלי שרת.
גם כלי המקדש הנייחים, כגון המזבחות, שולחן הפנים ומנורת הזהב, נחשבים כלי שרת.
אף שהמזבח והשולחן נעשו מעץ, הם צופו במתכת.
לעומת זאת, כשירותם של כלי עץ שאינם מצופים להיות כלי שרת, שנויה במחלוקת בין התנאים, ולהלכה הם אינם כשרים לכך.
מימון כלי השרת היה מתרומת הלשכה, מכיוון שכלי השרת נחשבו כ"צורך קרבן", ולא "צורכי המזבח" שהוא חלק מבנין הבית ותקציבו מבדק הבית.
בנוגע למימון כלי השרת של בית המקדש מכספי בדק הבית, קיימת סתירה לכאורה, בפסוקי התנ"ך.
במקום אחד נראה כי כאשר יואש המלך ביצע מגבית לצורך קדשי הבית, לאחר שקודמו גרם למחסור חמור בכלי בית המקדש, הוא מסר את התקציב לגזברי בית המקדש, ואילו השתמשו עם הכסף, בין השאר, גם לייצור כלי שרת:
בנוגע למותר תרומת הלשכה קיימת מחלוקת האם השתמשו בתקציב זה לצורך כלי שרת.
לפי רבי ישמעאל ורבי חנינא סגן הכוהנים קנו במותר התרומה כלי שרת, אך לפי רבי עקיבא ותנא קמא השתמשו בהם לצרכים אחרים.
כלי תל אל יהודיה היא קבוצת כלי קרמיקה ייחודית מתקופת הברונזה התיכונה II בארץ ישראל ותקופת הביניים השנייה בהיסטוריה של מצרים העתיקה תקופת החיקסוס.
מקור השם של קבוצת הכלים נלקח מהתל בו נמצאו לראשונה תל אל יהודיה במרכז הדלתה של הנילוס במצרים.
כלים אלו נמצאו גם באתרים ארכאולוגים בקפריסין ובלבנט.
כלים אלו נתגלו לראשונה בחפירתו של פלינדרס פיטרי בתל בשנים 1905 – 1906. פיטרי היה הראשון שזיהה את ייחודה של קבוצת כלים זו.
הכלים נמצאו לראשונה בשכבות שתוארכו לתקופת הברונזה תיכונה IIA (MBIIA) (שנים (2000 – 1750 לפנה"ס), הקבוצה הגיעה לשיא הפופולריות בתקופות ברונזה תיכונה IIB-C (MBIIB-C) (שנים (1750 – 1550 לפנה"ס), שבה ניתן לראותה בו זמנית באתרים בכנען ובאתרי הדלתה במצרים.
שרידים מעטים של קבוצת כלים זו ניתן למצוא באתרים בתקופת הברונזה המאוחרת.
החומר ממנו נעשו הכלים היה בצבע אפור או חום בהיר שהכיל גריסים, מחופה חיפוי אפור, חום-שחור או צהוב וממורק.
ייחודם של כלים אלה נובע מהעיטור המיוחד שלהם.
סגנון של עיטור מודקר, שנעשה בעזרת כלי חד.
העיטור כלל דגמים ממולאים דקירות המוגבלים על ידי חריצים, או שטחים ממולאים בדקירות הנמשכות בקו ישר, או אלכסוני או בזיגזג, ללא הגבלה של השטח הדקור על ידי חריצים.
המוטיבים השולטים בדקירות הם משולש, מרובע או מעוין.
נתגלו גם כלים בודדים עם מוטיב עיטור של מעגלים כפולים.
העיטור נעשה על הכלי לאחר שהוא הוחלק ושויף.
פני השטח של הכלים לרוב כהה.
החורים שנוצרו מולאו לעיתים קרובות בגיר או סיד, ובכך נוצרה ניגודיות מעניינת יותר בין פני השטח הכהים וחורי הדיקור הבהירים.
משפחת כלי תל יהודיה כוללת בעיקר פכיות (פך קטן), וכן כלים זואומורפיים (כלי המעוצב כבעל חיים).
נמצאו מספר דוגמאות נדירות של כלים המעוצבים כפרי.
מקורה של משפחת הכלים הוא בכנען אשר ממנה היא יוצאה לאזורים אחרים.
כמות גדולה של כלים נמצאה מעמק הנילוס עד נוביה בדרום.
אבל עיקר תפוצתם במצרים העתיקה היה בדלתה של הנילוס באתרים חיקסוסיים.
כלים נמצאו בחלקה של כנען.
כלים נמצאו לאורך החוף, מחופה הצפוני של כנען, החוף הפיניקי כולל החוף של סוריה.
כלים נמצאו בחופה המזרחי של קפריסין (לא נמצאו כלים באזורים הפנימיים של כנען הצפונית וסוריה).
תפוצת הכלים מצביעה על קשרי המסחר בתקופה שבה הייתה נפוצה.
מציאת כלים אלה באתר ארכאולוגי נותנת כלי אבחון חד משמעי לזיהוי תקופת הברונזה התיכונה IIB-C באתרי ארץ ישראל ומצרים.
למשל, באתר מנדס אשר נמצא באזור הדלתה של הנילוס, נמצאו שברי כלים אלה בשלבים מוקדמים של החפירה והם אפשרו לארכאולוג הקנדי האחראי פרופסור דונלד ב' רדפורד לקבוע את מציאותה של תקופת הביניים השנייה באתר, ובכך לשער שהיישוב היה תחת כיבוש בתקופה זו.
כלי שחמט אגדתיים הם כלים שאינם משמשים במשחק שחמט רגיל, אך משמשים בבעיות שחמט מסוימות (המכונות בעיות אגדתיות) ובווריאציות של משחק השחמט.
לכלים אגדתיים יש בדרך כלל כללי תנועה מיוחדים, ולעיתים יכולות מיוחדות אחרות.
ישנו שפע רב של כלים אגדתיים, מאחר שתמיד ניתן להמציא כלים חדשים.
כך למשל, התוכנה לפתרון בעיות שחמט WinChloe, זיהתה 1,300 כלים אגדתיים.
במידה מסוימת, כלי השחמט האגדתיים קודמים אף למשחק השחמט עצמו, שכן חלק מכלי המשחק של המשחק צ'טורנגה, המשחק שקדם לשחמט ומתוארך לסביבות המאה ה-7, נחשבים לכלי שחמט אגדתיים.
לאחריו בא משחק השאתראנג', שבו מרבית הכלים מאופיינים בכללי התנועה המודרניים של השחמט, אם כי המלכה והרץ נעו באופן שונה לעומת היום.
לפיכך המלכה והרץ של השאתראנג' נחשבים כיום לכלים אגדתיים (המכונים "יועץ" ו"פיל" בהתאמה).
בתקופה המוסלמית של משחק השחמט (בשנים 800–1400, (המשחק הגיע לעולם המוסלמי בטרם נפוץ לאירופה), לצד הגרסה המקובלת של משחק השחמט, התפתחו מספר וריאציות של שחמט.
טימור לנג המציא והפיץ וריאציות של השחמט שעשו שימוש בלוח גדול יותר (10x11 ו-10x12), עם עד 32 כלים לכל צד, ובהן היה מספר רב של כלים שנחשבים אגדתיים.
בתקופת ימי הביניים, הווריאציה הנפוצה ביותר הייתה "שחמט קורייר", שחמט המשוחק על לוח 8x12 ובו שלושה כלים אגדתיים.
המשחק עבר מספר שינויים במהלך השנים, הן בגודל הלוח והן בסדר הכלים.
ב-1617 המציא פיטרו קרירה וריאציה הכוללת שני כלים אגדתיים: ה-"Champion" וה-"Centaurus".
בשנת 1920 המציא אלוף העולם בשחמט חוסה ראול קפבלנקה גרסה דומה, שהפכה להיות הפופולרית ביותר מסוגה.
בבעיות שחמט, השימוש בכלים אגדתיים התחיל כבר לפני כ-1,000 שנה, כאשר הערבים השתמשו בכלי משחק השאתראנג' בבעיות שחמט מיוחדות, המכונות "Mansubat", בנוסף לבעיות סטנדרטיות.
בתחילת המאה ה-20 המציא תומאס ריינר דוסון מספר כלים אגדתיים בסיסיים, שהפכו לכלים הנפוצים ביותר בבעיות אגדתיות גם בימינו, כגון "חרגול".
המונח "Fairy" ("אגדתי") הוטבע, ככל הנראה, באוסטרליה ביוני 1914.
ניתן למיין כלים אגדתיים על פי התכונות הבאות:
לרוב הכלים האגדתיים יש כללי תנועה מיוחדים.
ישנם סוגים רבים של כללי תנועה: מספרי צעדים מסוימים לכל שמונת הכיוונים, שילובים שלהם, וכדומה.
סוגי תנועות מסוימים מתייחסים למאפיינים נוספים, כגון: האם זהו התור הראשון שבו הכלי זז, האם הכלי מכה כלי אחר, היכן נמצא הכלי בלוח ועוד.
להלן סוגי כלים נפוצים :
"קפצן" ("leaper") הוא כלי ש"מדלג" למשבצות המטרה שלו, בלי להתחשב במה שבדרך.
תנועתו שלמה ולא ניתן לפצלה.
את רוב הכלים מסוג זה ניתן לאפיין כ"קפצן (m,n)", כלי שנע m צעדים בכיוון אופקי או אנכי, ולאחר מכן n צעדים בכיוון ניצב.
הקפצן איננו מסוגל לבצע ריתוק או שיפוד, אך לעיתים קרובות הוא יעיל בביצוע מזלג.
קפצן ש-m+n שלו יוצא מספר זוגי, נשאר לאורך כל המשחק על אותו צבע משבצת.
קפצן ש-m+n שלו הוא מספר אי-זוגי, מחליף את צבע המשבצת בכל תור.
הדוגמה הידועה ביותר לקפצן היא הפרש, שמהווה קפצן (1,2).
גם את המלך ניתן לראות כשילוב של קפצן (1,0) (שהוא כלי שנע צעד אחד אופקי או אנכי) וקפצן (1,1) (שהוא כלי שנע צעד אחד באלכסון).
דוגמה לכלי אגדתי היא הגמל שהוא קפצן (1,3) או הג'ירפה שהיא קפצן (1,4) או הזברה שהיא קפצן (2,3).
"דהרן" ("rider" או "slider") הוא כלי שמסוגל לעשות את אותו צעד שוב ושוב באותו כיוון, כל עוד לא חוסמים את דרכו כלים אחרים.
המלכה, הצריח והרץ הם דהרנים.
דוגמה לכלי אגדתי מסוג דהרן הוא פרש לילה (Nightrider) להלן, שמהווה דהרן של תנועת הפרש.
הדהרן מסוגל לעשות ריתוק ושיפוד בנוסף למזלג.
דלגן ("hopper") הוא כלי המדלג בתנועתו מעל כלים אחרים (מכל צבע) ומגיע לאחריהם.
(חלק מהכלים מגיעים למשבצת שמיד אחרי, וחלקם - גם מעבר לכך) הכלי איננו יכול לזוז, אלא אם יש לו כלי לדלג מעליו.
שימו לב לכך שהכלי איננו מכה את הכלי שעליו הוא דילג.
דוגמה לדלגן הוא החרגול להלן, אחד מהכלים הפופולרים ביותר בבעיות אגדתיות.
Locust (חרגול) הוא כלי שכדי להכות כלים אחרים מדלג למשבצת שאחריהם (בדומה לדמקה).
יש הרואים בכלים אלה סוג של דלגן.
כלי סיני נע כמו דהרן ומכה בדומה לדלגן שיכול לדלג מספר משבצות מעבר לכלי המדולג.
מלכה סינית מכונה ליאו (Leo), צריח סיני מכונה פאו (Pau), רץ סיני מכונה ואו (Vau), ופרש לילה סיני מכונה נאו (Nau).
סוג נוסף של כלים אגדתיים הוא כלים המשלבים כמה סוגי תנועות ביחד.
דוגמאות: ה-Archbishop וה-Chancellor להלן, שמשלבים תנועה של שניים מכלי השחמט הרגילים ויוצרים כלי אגדתי.
אפשר למיין כלים על פי המשחקים שמשתמשים בהם.
שיאנג-צ'י הוא משחק דומה לשחמט בו נעשה שימוש בכלים רבים שאינם כלי שחמט רגילים, ויש הרואים בהם כלי שחמט אגדתיים.
שחמט קפבלנקה הוא וריאציה שהמציא חוסה ראול קפבלנקה העושה שימוש בשני כלים אגדתיים.
ישנם כלים שלהם תכונה מיוחדת המשפיעה על שאר המשחק.
כלים שאם לוכדים אותם המשחק מסתיים, בדומה למלך במשחק רגיל.
כלים כאלה עשויים להשפיע גם על מושגים נוספים במשחק השחמט: מט, פט וכדומה.
כלים שאם הם מגיעים לשורות, טורים או משבצות מסוימות, הם משנים את אופיים, בדומה להכתרה של רגלי במשחק רגיל.
כלים שמאפשרים הזזה של שני כלים בו זמנית, בדומה להצרחה.
כלים שמשפיעים על התנועה של כלים אחרים על הלוח.
לדוגמה: Immobilizer להלן, שגורם לכלים שלידו שלא יוכלו לזוז.
כלים שניתן להציב על הלוח במהלך המשחק, בין בפעם הראשונה ובין לאחר שהוכו.
כלים נייטרליים, כלומר ששני הצדדים יכולים להזיז אותם.
בווריאציות על משחק השחמט, לעיתים קרובות הלוח מותאם לכלי האגדתי: גדל או קטן, משנה את צורתו וכו'.
לדוגמה, בשחמט קפבלנקה גודל הלוח הוא 10x8, כדי לאפשר לשני הכלים האגדתיים הנוספים להיכנס.
קיימות מספר שיטות לרישום מאפייני התנועה של כלי שחמט אגדתיים.
להלן שיטה שהומצאה על ידי דויד פרלט:
1 מציין משבצת אחת, 2 שתי משבצות וכו' n מסמן מספר בלתי מוגבל של משבצות.
מסמן את שמונת הכיוונים, + מסמן כיוון ישר (אופקי או אנכי) של תנועה, ו-X כיוון אלכסוני.
> מסמל קדימה (למעלה), < אחורה (למטה), <> קדימה או אחורה, = לצדדים, => קדימה או לצדדים, =< אחורה או לצדדים, X> אלכסון קדימה, X< אלכסון אחורה
/ מסמל שתי תנועות בזו אחר זו, בכיוונים ניצבים.
& מסמל חזרה על אותה תנועה כמה פעמים
i - רק במהלך הראשון, c - מהלך שאפשר לעשות רק בזמן הכאה, o - מהלך שאי אפשר לעשות בזמן הכאה.
~ - דילוג לעמדת הסיום (בלי התחשבות בכלים שבדרך), ^ - דילוג מעל כלים אחרים, () - כדי לקבץ סימונים, "-" - טווח פעולה.
על פי סימונים אלה, תנועות כלי שחמט רגילים הן:
כלי יריב שצמוד אליו, "קופא" ואינו יכול לזוז.Berolina X1o>, 1c>, X2io> שחמט ברולינה כלי שמסוגל לנוע באלכסון קדימה צעד אחד.
במהלך הראשון שלו הוא יכול לזוז גם שני צעדים באלכסון קדימה.
כשהוא מכה כלים אחרים, הוא מסוגל לזוז רק ישר.
(השוו עם רגלי)Fool שחמט אומגה מתקדם כלי שאפשר "לשתול" בלוח לאחר שכלי אחר משחק בפעם הראשונה, בנקודת ההתחלה של אותו כלי.
הוא נע באותה צורה שבה נע כלי היריב בתור הקודם.
הדגמה של תנועות פרש לילה הדגמה של תנועות ה-wizard הדגמה של תנועות החרגול: החרגול יכול לנוע לכל אחת מהמשבצות המסומנות ב-X, או להכות את הרגלי השחור על א7
בעיות אגדתיות יכילו בדרך כלל כלי שחמט אגדתיים, אך עשויות להכיל גם תנאי משחק שונים ושינויים נוספים.
שינוי נפוץ במיוחד הוא שחמט Circe, שבו כלי שהוכה חוזר מייד למשחק.
בניגוד לווריאציות של משחק השחמט, שבהן הוספת כלים אגדתיים היא אפשרות אחת לגיטימית מבין רבות (למשל, החלפת מצב הפתיחה כמו בשחמט 960) בעיות שחמט המכילות כלים אגדתיים נחשבות נושא נפרד מבעיות שחמט רגילות.
כך למשל, ברוב אליפויות הקומפוזיציה (חיבור בעיות) אסורים השימוש בכלים אגדתיים, למעט מקצים המיוחדים לבעיות כאלה.
כמו כן, רוב מכריע של הבעיות אינן כוללות שימוש בכלים אגדתיים.
שלמה זיידר התנגד לכך ששימוש בכלי שחמט אגדתיים איננו מקובל.
הוא טען שכיוון שבעיות שחמט ממילא אינן מתארות מצבים הגיוניים אלא מצבים שמפתחים במיוחד לצורך הבעיה, יש לאפשר חריגה מהחוקים כדי לשמר בעיה יפה, ובין השאר, להתיר שימוש בכלים אגדתיים.
לטענתו, השימוש בכלים אגדתיים כיום מחייב שימוש דווקא ביכולות המיוחדות של כלי, ובכך גם תוספת של כלים אגדתיים אינה משפרת את רמת היצירתיות.
בעיה אגדתית נחשבת לבעיה טובה אם היא עושה שימוש בתכונות המיוחדות של הכלי, באופן שאיננו מושג על ידי כלים סטנדרטיים.
הבעיה משמאל היא דוגמה לבעיה אגדתית העושה שימוש בחרגול (שיסומן ברישום מקוצר בעברית ב-"ח"), אחד מהכלים האגדתיים הפופולרים ביותר לבעיות שחמט.
היא חוברה ב-1930 על ידי ארבע מחברים: ולריאן אוניטיו, ננד פטרוביק, תומאס ריינר דוסון (ממציא כלי החרגול) וצ'ארלס מסון פוקס.
בעיה זאת נחשבת ליפה במיוחד, עקב העובדה שהשחור נמצא ביתרון גדול, ובכל זאת הלבן מצליח להתגבר עליו.
הבעיה עושה שימוש בתכונות החרגול: כיוון שהמלך השחור נמצא בעמדת פט, השחור חייב להזיז את אחד מהחרגולים שלו.
בכל פעם, שניים מהחרגולים מרותקים (כי אין שום כלי אחר שהם יכולים לדלג מעליו) וכך החרגול היחיד של הלבן "מנצל" כל פעם חרגול אחר, עד שהוא מגיע אל המלך השחור ומנחית עליו מט.
גם בחידות שחמט נעשה שימוש בכלים אגדתיים.
כך לדוגמה, בווריאציה על חידת שמונה המלכות השואלת: "מהו המספר המקסימלי של כלים מסוג מסוים, שניתן להציב על הלוח בלי שייאימו זה על זה?" ניתן לשאול גם על כלים אגדתיים.
למשל, אם הכלי משנה את צבע המשבצת שלו בכל תור (כמו פרש), ניתן לשים כלים מסוג זה על כל המשבצות הלבנות או השחורות, ולפיכך הפתרון הוא לפחות 32.
במשחק השחמט הרגיל, מעריכים את הכלים בערכים מספריים כדי לאפשר ניתוחים של מצב המשחק.
הערכים הם: 1 לרגלי, 3 לפרש ולרץ, 5 לצריח ו-9 למלכה.
בווריאציות העושות שימוש בכלים אגדתיים, יש צורך במתן ניקוד גם לכלים אגדתיים.
מתן ערכים לכלים אגדתיים הוא בעייתי, וזאת מכיוון שערך הכלי מושפע רבות ממצבו על הלוח.
כיוון שהכלים משוחקים במגוון של משחקים, אין אפשרות להעריך אותם זה מול זה.
אבל, אפשר לקבוע קריטריונים לכלי בפני עצמו.
הקריטריונים החשובים הם: ניידות, כלומר מספר המשבצות אליהן יכול הכלי להגיע; מספר הכיוונים אליהם יכול הכלי להגיע; המרחק המקסימלי אליו מסוגל הכלי להגיע; מספר המשבצות שאליהן הכלי יכול להגיע במהלך המשחק (הרץ, לדוגמה, יכול להגיע רק למשבצות מצבע מסוים); ויכולת ההכאה של הכלי (במידה והיא שונה מתנועה רגילה).
קיימות שיטות שונות למתן ערכים לכלים אגדתיים.
בשחמט אומגה מעריכים את ה-Wizard ב-4 נקודות ואת ה-Champion ב-5 נקודות.
הצריח משתנה ל-6 ואילו המלכה ל-12 עקב הגדלת הלוח.
בהלכות שבת, כלי שמלאכתו לאיסור הוא אחד ממיני המוקצה, שהוא - דבר שרגילים לעשות בו מלאכות שאסורות בשבת.
בתנאים מסוימים התירו חכמים להשתמש בכלים אלו, ובלבד שרוצים לעשות בהם שימוש שמותר בשבת.
התקנה שהגבילה את טלטולם של "כלים שמלאכתן לאיסור", מיוחסת לנחמיה, כפי שמופיע בפסוק, .
האיסור על כלים שמלאכתם לאיסור היה שלא לטלטל אותם כלל, אפילו לצורך גופם או לצורך מקומם, מכיוון שראה נחמיה שהאנשים מקלים בהלכות שבת ומטלטלים מרשות היחיד לרשות הרבים ועוברים בכך על מלאכת הוצאה שהיא אחת מל"ט אבות מלאכה, ולכן כדי לעשות סייג לדבר אסרו לחלוטין טלטול כל הכלים שבבית.
לאחר שראה נחמיה ששמירת שבת התחזקה בקרב העם הם שבו והתירו טלטול כלי שמלאכתו להיתר, ולאחר תקופה התירו אף טלטול כלי שמלאכתו לאיסור לצורך גופו או מקומו.
היתרים לשימוש בכלי שמלאכתו לאיסור
לצורך גופו - לעשות שימוש שמותר בשבת על ידי גוף החפץ.
לדוגמה: אמנם פטיש הוא כלי שמלאכתו לאיסור, משום שבונים בו, אבל כדי לפצח אגוזים מותר להשתמש בו בשבת.
לצורך מקומו - לפנותו ממקום מסוים משום שצריך לאותו מקום.
לדוגמה: אם ישאירו כלי שמלאכתו לאיסור על ספה.
כאשר ירצו לשבת על אותה ספה ניתן להזיז את אותו חפץ.
כמו כן, גם אם רוצים להציל את הכלי עצמו או להשתמש בו בצורה שאינו מותר בשבת, אפשר גם להערים ולמצוא שימוש נוסף בכלי גם אם זו לא המטרה העיקרית.
לדוגמה: אפשר להכניס טלפון מהחצר שיורד שם גשמים בתנאי שיעשה שימוש בגוף הטלפון.
דרך נוספת לטלטל כלי שמלאכתו לאיסור כדי להציל את הכלי עצמו (כגון מחמה לצל) הנה על ידי הנחת חפץ שאיננו מוקצה עליו.
כאשר מזיזים כלי שמלאכתו לאיסור באחד משני האופנים האלה, ניתן להניחו היכן שרוצים ואין חובה לעזוב אותו מיד.
כלי שמלאכתו לאיסור הוא רק כלי כזה שאין מקפידים על השתמשות בו לצורך אחר, כמו פטיש למשל.
כל כלי שמלאכתו לאיסור ומקפידים שלא להשתמש בו לצורך אחר מלבד המלאכה שלו הוא מיועד, נחשב למוקצה מחמת חיסרון כיס, הדוגמאות המובאות בשולחן ערוך הן: סכין של שחיטה ושל מילה, כלי סת"ם ודומיהן.
מסיבה זו, כל מכשיר יקר שאין מזיזים אותו ממקומו לשום צורך חוץ מהצורך שלו, כגון כלים חשמליים רגישים הן מוקצה מחמת חיסרון כיס.
כלי רכב מנועי או רכב ממונע הוא כלי רכב (לרוב גלגלי) אשר מצויד במנוע – בדרך כלל מנוע בעירה פנימית, חשמלי או בעל הנעה היברידית – ואשר אינו מסתייע בנסיעתו במסילה, דוגמת מסילת רכבת.
תחת ההגדרה "כלי רכב מנועי" נכללים בדרך כלל מכוניות, קטנועים, אופנועים, טרקטורון, אוטובוסים, רכבי שטח, משאיות וטרקטורים.
ההגדרה המשפטית של "כלי רכב מנועי", תלויה בחוקי המדינה הנתונה.
בישראל כלי רכב מנועי מוגדר באופן הבא:
"רכב המונע בכוח מכני מכל צורה שהיא, ולרבות תלת אופנוע ואופנוע עם רכב צדי או עם גרור או בלעדיהם, ולמעט רכב הנגרר על ידי רכב מנועי".
לפי בדיקות של רישום ממשלתי ומגמות היסטוריות היו בעולם נכון ל-2011 למעלה ממיליארד כלי רכב.
כפול מ-500 מיליון כלי הרכב שהיו בעולם לפי הערכה ב-1986, כאשר נתונים אלה אינם כוללים רכבי שטח וציוד מכני הנדסי.
ב-2012 יוצרו כ-84.1 מיליון מכוניות וכלי רכב מסחריים.
סין הייתה היצרנית המובילה עם כ-19.3 מיליון, אחריה הובילה ארצות הברית עם כ-10.3 מיליון, מעט יותר מיפן שייצרה באותה שנה כ-9.9 מיליון מכוניות ומסחריות.
כלי שיט בלתי מאויש (בראשי תיבות: כשב"ם, באנגלית: Unmanned surface vehicles - USV או Autonomous surface vehicles - ASV) הוא כלי שיט היכול לפעול ללא צוות אנושי הנמצא עליו.
כשב"מים משמשים לאוקיינוגרפיה, הם זולים יותר מאוניות מחקר, חלק יכולים לנצל את אנרגיית הגלים כאמצעי הנעה עיקרי, ובעזרת תאים סולריים הם יכולים להפעיל את המכשור המותקן עליהם.
הדבר מאפשר שהייה של חודשים במים למטרות מחקר אקדמיות או שימושים של חיל ים.
השימושים הצבאיים של כשב"מים הם רבים, ובהם הדמיית מטרות אימון ימיות, סיור, תצפית ובט"ש.
הכשב"מים נחשבים כבעלי יתרון במשימות הנחשבות כ"סיזיפיות" ומחייבות חזרתיות רבה היוצרת שעמום בצוותים האנושיים, וגם במשימות הכרוכות בסיכון חיי אדם, כגון סריקה לגילוי וניטרול מיקוש ימי.
חיל הים הישראלי משתמש בכשב"ם מסוג פרוטקטור - הכשב"ם הקרבי הראשון בעולם שהוכנס לשירות פעיל.
במובנים רבים, ההתפתחות של כלי השיט הבלתי מאוישים היא "מהלך טבעי" שמתחבר לפיתוח כלי טיס בלתי מאוישים, רחפנים, מכוניות אוטונומיות ורובוטים בכלל.
בספטמבר 2021, הצי החמישי של ארצות הברית הכריז על הקמת "כוח משימה 59".
כוח המשימה מורכב ממעט מאוד אנשים (קצת יותר מ-20, נכון לאוקטובר 2022) שתכליתו לפרוש יכולות מבצעיות מבוססות על מערכי כשב"ם - בים הפרסי, בים הערבי ובים האדום.
"כוח משימה 59" מתכנן להפעיל למעלה מ-150 כלי שיט בלתי מאוישים תוך פחות משנה וחצי מהיווסדו כאשר מודל ההפעלה כולל מכרזים ייחודיים המאפשרים בעלות והפעלה של כלי השיט על ידי חברות מסחריות, אזרחיות ובכפוף למדינות השונות שנמצאות לאורך חופי הימים המדוברים.
כלי שיט אלה אוספים מודיעין ברציפות, במשך חודשים ארוכים, ומשדרים את המידע שנאסף למרכזי שליטה ובקרה שממוקמים במדינות השונות.
פרישה רחבה כזו מאפשרת לאמריקאים לשמור "תמונה ימית" בכל המרחב, למשל, באמצעות לוויינים ולשלוח כשב"ם לכל מטרה שהם מחליטים שמעניינת אותם.
במהלך 2022, האיראנים "חטפו" כשב"מים אמריקאים לפחות פעמיים ואולם, שחררו אותם זמן קצר לאחר החטיפה.
"אביר הים" - תוצרת רפא"ל.
"קטאנה" - תוצרת התעשייה האווירית.
"מאנטה ריי" - תוצרת נורת'טרופ גרומן.
מטרה: מיועד למשימות ארוכות טווח כמו: מעקב, זיהוי ונטרול מוקשים, מחקר בעומק האוקיינוסים, ומיפוי קרקעית הים.
הוכחה יכולת הפעלה, הנעה והיגוי במעמקים ועל פני הים.
הפעלת כשב"מים במסגרת מלחמת אוקראינה-רוסיה
בשנת 2022 פלשה רוסיה לאוקראינה והחלה מלחמה קשה בין שתי המדינות.
אוקראינה היא יצואנית גרעיני חיטה גדולה, ומצד שני השליטה בים השחור הייתה נתונה לצי הרוסי שהטיל מצור על אוקראינה.