tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם בעיצומו של תהליך ההעברה פרצה מלחמת העולם השנייה והעיר נפלה בידי היפנים ב-8 במרץ 1942. לאה, רבאול וסלמאואה (Salamaua) הפכו לבסיסים הראשיים של היפנים בגינאה החדשה.
קרב ים ביסמרק במרץ 1943 התנהל סביב הניסיון היפני לתגבר את כוחותיהם בלאה עם כוחות שנשלחו בדרך הים מרבאול, ניסיון שסוכל על ידי מתקפה ממושכת של בעלות הברית על השיירות היפניות.
באמצע שנת 1943, לאחר שהובסו בקרב שביל קוקודה, בקרב בונה-גונה ובקרב וואו, נסוגו היפנים מלאה ומסלמאואה.
עם זאת קרב לאה-סלמאואה היה כרוך בשבועות ארוכים של קרבות עזים, לפני שלאה שוחררה ב-16 בספטמבר.
ב-1971 הקים הממשל האוסטרלי גוף שלטון מקומי ראוי לשמו בלאה בפעם הראשונה וב-1972 הוכרזה לאה כעיר.
התפתחותה של לאה לאחר מלחמת העולם השנייה קשורה להתפתחותם של רמות גינאה החדשה.
גידולי הקפה והתה שהתפתחו באזור הרמות הצריכו נמל טוב.
בשל כך נתנה עדיפות גבוהה לסלילתו של כביש וכך נולד הכביש הראשי של רמות גינאה החדשה.
בשנות השמונים והתשעים חלה התפתחות נרחבת בתחום כריית המחצבים.
ב-1991 ארחו לאה ופורט מורסבי את המשחקים הפסיפיים (Pacific Games).
ב-1997 הפכה לאה באופן רשמי גם מרכז האזור האורבני המקיף אותה.
מיקומה האסטרטגי של לאה מאפשר לה להיות מקור אספקה לכל אזוריה של פפואה גינאה החדשה.
המפעלים העיקריים הפועלים בה הם מפעל בטון, מפעל אורז, מבשלת בירה ומפעל פלדה.
העיר מתגאה בשוק האוכל שלה שנחשב לטוב ביותר במדינה.
מיטב התוצרת החקלאית של המחוז נמכרת בשוק בנוסף לתוצרת חקלאית שמגיעה מהרמות.
בנוסף לשוק המרכזי פועלים בעיר חנויות מודרניות המספקים את צרכיה של אוכלוסיית העיר הגדלה.
האוניברסיטה הטכנולוגית של פפואה גינאה החדשה (Papua New Guinea University of Technology) שוכנת 8 ק"מ מחוץ ללאה והיא המוסד האקדמי השני בגודלו במדינה לאחר אוניברסיטת פפואה גינאה החדשה בפורט מורסבי.
בעוד שזו האחרונה מתמקדת יותר בלימודי אומנויות, מדע טהור, משפטים ורפואה, האוניברסיטה הטכנולוגית מתמקדת במחקר טכנולוגי ובמדעים שימושיים.
זהו המוסד הטכנולוגי האקדמי היחידי בדרום האוקיינוס השקט מחוץ לאוסטרליה ולניו זילנד.
האוניברסיטה מפעילה פקולטות להנדסה, מחשבים ואדריכלות.
מאז ייסודה ב-1965, כאשר מספר הסטודנטים בה עמד על 37, גדלה האוניברסיטה ליותר מ-2000 סטודנטים הלומדים בה כל שנה בשנים האחרונות.
נכון לשנת 2003 העניקה האוניברסיטה מעל 10,000 תארים ותעודות מיום הקמתה לבוגרים מרחבי פפואה גינאה החדשה וממדינות שכנות.
בית המלון - בלאה פועל מלון גדול המשמש גם כמרכז כנסים.
במשך השנים הוא ארח דמויות פוליטיות חשובות.
המלון מפעיל 100 חדרים ו-4 סוויטות והם מרוהטים ברהיטי עץ.
במלון פועלות שתי מסעדות וקפטריה.
בית הקברות הצבאי- בית הקברות הצבאי של לאה הוקם ב-1944. הוא שוכן בסמוך לגנים הבוטניים במרכז העיר.
בבית הקברות טמונים יותר מ-2800 חיילים, רובם מנופלי קרב לאה-סלמאואה, אך גם כאלה שמתו במחנות השבויים היפנים באי.
שניים מהנופלים הם מעוטרי צלב ויקטוריה.
הגנים הבוטניים - הגנים הבוטניים של לאה מתוחזקים בצורה מרהיבה, אך הם לא תמיד פתוחים לציבור.
מטוס קרב אוסטרלי מתקופת מלחמת העולם השנייה מוצב במרכז הגנים.
הטמפרטורה הממוצעת ביום עומדת על כ-30 מעלות צלזיוס בכל השנה, ובלילה כ-23 מעלות צלזיוס.
משקעים יורדים בכל השנה בכמויות גדולות.
לאה אבושדיד (בן-אב"י) (1889 – 15 בפברואר 1982) הייתה אשתו של איתמר בן-אב"י, בנו של מחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה.
ידועה בתרבות הישראלית בשל פרשת חיזורו אחריה.
לאה אבושדיד נולדה בירושלים לרחמים שלמה אבושדיד ולריינה בת הרב חיים נסים ברוך, ראש ועד העדה הספרדית בירושלים.
אביה נולד ברבאט שבמרוקו ב-1831. ב-1861 עלה לארץ ישראל עם אביו, אברהם אבושדיד, ושימש פקיד עדת המערבים וחבר ב"עזרת נדחים".
לאחר פטירתו ב-1906, קיבל עליו את תפקיד האב אחיה הבוגר, אברהם אבושדיד, מראשוני הרופאים ילידי ארץ ישראל ובן לראשי הקהילה המערבית בירושלים.
ללאה היו גם שתי אחיות גדולות: פרלה (פנינה) וריקה.
לאה דיברה עם אביה בערבית ועם אמה בספרדית.
פרשת החיזור ונישואיה לאיתמר בן-אב"י
על פי האוטוביוגרפיה של איתמר בן-אב"י, הוא הכיר את לאה "עוד בעריסתה".
לאה למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד.
כבר בשנת תרס"ו (1906), כאשר תיאר בעיתון "השקפה" את הופעתן של תלמידות בית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד, ציין במיוחד את "העלמה הנחמדה אבושדיד".
באוטוביוגרפיה שלו כתב עליה: "עוד לא מלאו לה שמונה, וכבר נחשבה כחביבת בית הספר של מרת לנדאו בדמותה האצילה, בחִנה הקוסם, בזוג עיניה הגנדרניות ובקולה הרונן.
בכל תנועה מתנועותיה הייתה מגלה כישרונות שחקניים".
עם שובו מלימודיו בגרמניה בסוף 1908, לאחר צאת הגיליון הראשון בעריכתו של עיתון המשפחה "האור", בא בן אב"י אל ביתו של אחיה, אברהם, וביקש ממנו את רשותו לבקרה.
איתמר חיזר אחרי לאה על ידי כתיבת שירי אהבה שהקדיש לה בכינוי "אלה" ו"אלתי".
אולם לאחר שפרסם את רובם בעיתון "האור", דרש ממנה אחיה לנתק את קשריה עמו ואמה אסרה עליו לבוא לבקרה בביתה.
משפחתה של לאה התנגדה לשידוך מכמה סיבות: בשל מוצאו האשכנזי, אשר נישואי ספרדים-אשכנזים טרם היו מקובלים דאז, וגם בשל מצבו הכספי, אופיו הפוחז ומצבו הבריאותי.
איתמר הפעיל שליחים רבים לדבר על לב המשפחה.
ב-5 בינואר 1910 פרסם בעיתון "הצבי" את השיר "שלום", שבו רמז על כוונתו לשלוח יד בנפשו בשל הרחקת אהובתו ממנו.
ב-12 בינואר 1910 פרסם בעיתון את שיר האהבה שכתב לה, "פרח הפרחים".
מתוך ייאוש, פרסם בעיתונו את השיר "דם" ושיר התאבדות בשם "אקדחי", אשר הביא את אביו, אליעזר בן יהודה, להתערב במתרחש.
בעקבות זאת ובשל רצונה של לאה, נתנה האם את הסכמתה.
ב-23 באוגוסט 1910 נחתם הסכם אירוסין בפני בית הדין של העדה הספרדית, בראשות נשיא בית הדין, הרב גבריאל שבתי.
לאה הייתה נתינה צרפתית ואילו איתמר נתין עות'מאני.
טקס האירוסין התקיים בבית משפחת אבושדיד.
לאחר תקופת אירוסין בת שנתיים, נישאו לאה ואיתמר (שעוד לא החליף את שמו ונקרא אז בן-ציון) בערב פסח שנת תרע"ב (1 באפריל 1912), בשעה שתיים אחר הצהריים במלון אמדורסקי בירושלים.
ללאה ואיתמר בן אב"י נולדו שלוש בנות: דרור-אילת (נפטרה בגיל ארבע), דרורה ורינה.
לאה בן-אב"י נפטרה כארבעים שנה לאחר מות בעלה, ונקברה לצידו בחלקת משפחת בן-יהודה בבית קברות הר הזיתים.
אחד השירים שכתב איתמר ללאה אבושדיד בטורו "פינת המודעה הקטנה", בעיתונו "האור" עובד על ידי דודו ברק והולחן על ידי נורית הירש.
השיר התפרסם בביצועה של מירי אלוני:
דבורה עומר כתבה על פרשת החיזור את הספר "אהבת איתמר".
בטרילוגיית הספרים שלו: "מטבח משפחתי", "סוכריות מהשמים" ו"עשרים וארבע דלתות", מרבה נכדה, גיל חובב, להזכיר את סבתו (בכינוי "מוּמָה") שהתגוררה בבית משפחתו בתקופת ילדותו.
"לאדה טוליאטי" הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר טוליאטי, שבמחוז סמרה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1970 תחת השם "טורפדו" כתוצאה ממיזוג קבוצות הכדורגל "חימיק" טוליאטי ומטאלורג קויביישב.
בשנת 2015, מועדון "אקדמיה" התמזג עם הקבוצה.
כנציגות העיר קויבישב בסוף עונת 1969 היו אמורות להשתתף שתי קבוצות כדורגל מקומיות — "קרילייה סובייטוב" ו"מטאלורג".
בעוד הוועדה המחוזית של המפלגה הקומוניסטית לא תמכה במועדון "מטאלורג" שהתפרק.
על בסיס מועדון זה הוקמה קבוצה חדשה כדורגלנים מהעיר טוליאטי, אשר סיימה במקום השני בליגה השנייה ונתמכה על ידי מפעל הרכב אוטוואז.
באותו זמן, באופן מסורתי בתור שמייצג את תעשיית הרכב, הוא נקרא בשם "טורפדו".
הקבוצה התאמנה לראשונה ב-4 בינואר 1970, הנחשב לתאריך ההקמה הרשמי.
ב-19 באפריל 1970, הקבוצה ערכה את המשחק הרשמי הראשון במסגרת גביע המדינה נגד "טומלס".
"טורפדו" ניצחה בתוצאה 3:0. המאמן הראשון של המועדון, אלפרד פיודורוב, הוכתר ל"אמן הספורט של ברית המועצות", מי שהיה זמן רב קפטן קבוצת "קריליה סובייטוב".
מאז 1970 ועד לעונת 1991 המועדון שיחק בליגה השנייה.
ב-1980, "טורפדו" סיימה ראשונה באזור שלה, עם זאת, בשל טורניר המעבר הקבוצה סיימה במקום השני בליגה ולא העפילה לליגת המשנה הסובייטית.
לאורך ההיסטוריה שלה באליפות ברית המועצות, טורפדו טוליאטי ביססה את עצמה בתור הקבוצה החזקה ביותר בליגה השנייה.
ב-1989, המועדון קיבל את השם "לאדה".
לאחר קריסת ברית המועצות "לאדה" זכתה להזדמנות לשחק בליגת המשנה הרוסית.
ב-1993 הקבוצה זכתה באליפות "אזור המרכז" של הליגה הראשונה וסיימה במקום השני של טורניר המעבר ולמעשה הבטיחה את העפלתה לליגת העל הרוסית, תוך קביעת שיא של כמות ההפסדים הנמוכה ביותר בליגה.
לאחר שסיימה את עונת 1994 במקום האחרון, "לאדה" ירדה חזרה לליגה הראשונה.
הקבוצה הצליחה להעפיל חזרה לליגת העל כעבור שנה, עם זאת, הניסיון השני להשיג דריסת רגל בליגה העליונה נכשל: המועדון שוב סיים במקום האחרון ונשר חזרה לליגת המשנה.
ייתכן ש"ספרטק" הבחינה בשחקני "לאדה" בשל העובדה שבמחזור ה-25 של אליפות 1996 המוסקבאים איבדו נקודות חשובות במשחק עם לאדה, שנחשבה לאאוטסיידרית וכתוצאה מכך "ספרטק" זכתה באליפות רק במשחק ההכרעה נגד "אלניה".
ב-1997, המועדון ספג נפילה מתמשכת כאשר מתוך מאזן של 17 משחקים הושג רק ניצחון אחד בלבד והקבוצה גרפה 8 נקודות.
המצב תוקן באופן משמעותי עם החלפת המאמן: מיד לאחר הגעתו של ולדימיר דרגאץ' "לאדה" התחילה בסדרה מרשימה של 15 ניצחונות ושמרה על מקומה בליגת המשנה.
ב-1998 בשל השפעות משבר הרובל המועדון לא הצליח לתחזק את המגרש הבייתי וכתוצאה מכך איבדה שש נקודות ונשרה לליגה השנייה.
כמה מחזורים לפני סיום העונה דרגאץ' עזב את הקבוצה, ובחמש השנים הבאות בעמדת המאמן ניצב אלכסנדר גרמאשוב, אז נשיא הקבוצה.
לאחר שזכתה בביטחון בטורניר "אזור הוולגה" של הליגה השנייה בעונת 1999, "לאדה" התמודדה במשחקי ההעפלה נגד "קובאן" והצליחה לחזור לליגת המשנה הרוסית, בה נשארה בשלוש העונות הבאות.
עונת 2002 הייתה אחת הזכורות בתולדות המועדון: ב-14 בספטמבר בשלב 16 האחרונות של גביע רוסיה היא גברה בתוצאה 6:0 על קבוצת "טורפדו-זיל" — שהיה לניצחון הגדול ביותר של קבוצה מהליגה הראשונה על קבוצת ליגת העל, בהיסטוריה של הגביע הרוסי.
בנוסף, ב-18 בספטמבר "לאדה" ניצחה בתוצאה 11:1 נגד מטאלורג קרסנויארסק, במסגרת משחקי הליגה הראשונה.
נקודת מפנה בגורלו של המועדון הייתה עונת 2003. באוגוסט 2002, חברת אווטוואז צמצמה באופן משמעותי את מימון הקבוצה, מועדון כדורגל המשיך להתקיים בעיקר בשל מכירת שחקנים.
באותו זמן הקבוצה העפילה עד לשלב חצי גמר הגביע הרוסי, תוך שהיא מדיחה מהטורניר שלושה מועדונים מליגת העל והפסידה במשחק דרמטי למחזיקת הגביע המשך — ספרטק מוסקבה שניצחה בתוצאה 2:3 בתוספת הזמן.
לאחר סיום העונה אלכסנדר גרמאשוב, ששיחק בקבוצה עוד משנת 1987 ומאז 1994 עבד בתפקידים בכירים במועדון, החליט לעזוב.
ההנהלה החדשה הגדירה את מטרות הקבוצה לחזור לליגה הראשונה, דבר שהיא הצליחה לעשות לאחר הניסיון השני.
אמנם "לאדה" סיימה בעונת 2005 רק במקום השני ב"אזור אורל-וולגה", אך היא קיבלה את הזכות להעפיל לליגה, לאחר שקבוצות אחרות סירבו להעפיל בעצמן.
ב-2006 "לאדה", חזרה על הישגה שמונה שנים קודם: היא סיימה בליגה הראשונה במקום ה-17 שעדיין מזכה אותך בעונה הבאה בהישארות הליגה, אך המועדון נשר בכל זאת לליגה השנייה בשל בעיות רישוי.
בסוף ינואר 2007 ועדה של התאחדות הכדורגל הרוסית סירבה להעניק ל"לאדה" תעודות הסמכה לצורך השתתפות בתחרויות הליגה הראשונה בשל העובדה שהמייסדים של המועדון — חברת "אווטוואז" ועיריית טוליאטי, לא סיפקו ערבויות מימון למועדון.
בתחילת עונת 2007 "לאדה" הצליחה לשמור על המקום השני לאחר עשרה מחזורים כאשר היא עם אותה כמות של נקודות, של מוליכת הטבלה "וולגה" אוליאנובסק.
אבל אז, אחרי סדרה של כשלים שהובילו לכך שחמישה מחזורים לסיום היא כבר ניצבה במקום ה-11 בלבד.
לאחר שניצחה בסיום שלושה משחקים ביתיים, "לאדה" טיפסה למקום השביעי.
במחצית הראשונה של אליפות 2008 הקבוצה שיחקה בחצי העליון של טבלת הליגה.
אך ביוני "לאדה" ספגה 2 תבוסות רצופות — וב-2 ביולי, המאמן אלכסנדר בבאנוב התפטר ולממלא מקום מונה איגור קצא'ייב שקודם אימן את קבוצת הבת "לאדה-2".
בשלהי הקיץ, הקבוצה התבססה במקום התשיעי, אבל עם תחילת הסתיו, המצב השתנה הודות ל-11 משחקים רצופים ללא הפסד שהזניקו את לאדה למקום החמישי בטבלה, באזור אורל-וולגה של הליגה השנייה.
ההופעה המוצלחת תרמה הצטרפותו לקבוצה באמצע אוגוסט, של מלך השערים של הליגה, מיכאיל טויפיאקוב, שבמאזנו — 12 שערים ב-15 משחקים, שערך במדי טוליאטי.
שנת 2009 החלה מאוד קשה.
בחורף השחקנים נאלצו להפחית את שכרם ב-40%, אף שמשכורתם לא שולמה מאז תחילת השנה.
מצבת כוח האדם בקבוצה צומצם בשליש.
הקבוצה לא קיבלה תמיכה ממהספונסרים — לא מעיריית טוליאטי ולא מחברת אווטוואז, למרות העובדה שנשלח מכתב המבטיח למנהלי התאחדות הכדורגל להבטחת תקציב יציב, מכתב שהיה חתום על ידי נציג של ענקית הרכב.
תוצאות הספורט עמדו בקנה אחד עם העדר מימון — לאחר המחזור העשירי, מאזן הקבוצה עמד רק על חמישה שוויונות וחמש תבוסות, בעודה ניצבת בתחתית הטבלה.
אבל אז, אחרי סדרה של שישה ניצחונות רצופים הקבוצה עלתה למקום 9.
ב-25 ביוני מנהלי הקבוצה חתמו על "הסכם לשיתוף פעולה אסטרטגי לפיתוח הכדורגל סמרה".
הסכם שנחתם עם תאגיד "רוסטכנולוגיות" (החברה שבבעלותה נמצאה ענקית הרכב "אווטוואז").
שתאגיד המדינה "רוסטכנולוגיות" תציע להתאחדות הכדורגל של מחוז סמרה את ההזדמנות המקסימלית להשתמש באחד ממתקני הספורט הטובים ביותר בעיר טוליאטי, אצטדיון "טורפדו".
בעונת 2010 העיר טוליאטי תיוצג בליגה השנייה על ידי קבוצה מאוחדת אחת.
ב-2010, כל בוגרי "האקדמיה לכדורגל על שם יורי קונופלב" יהוו את הבסיס לקבוצת הנוער של "קריליה סובייטוב".
על פי ההסכם שנחתם ב-2010 בטוליאטי תפעל לקבוצה יחידה, אשר תכלול את האקדמיה הלאומית לכדורגל ותארח את משחקיה באצטדיון "טורפדו" ותהווה קבוצת בת ל"קריליה סובייטוב".
השאלה בדבר שם הקבוצה נותר פתוח.
ב-24 בספטמבר, העיתון "ספורט-אקספרס" דיווח כי למנהל הספורטיבי של "קריליה סובייטוב" ימונה יורי גזאייב, שכיהן כמנכ"ל ומאמן קבוצת הכדורגל "קאמאז".
את עונת 2009 סיימה במקום השמיני.
ב-11 במרץ 2010 נודע שקבוצת "לאדה" לא תשתתף בליגה השנייה.
על פי העיתון "ספורט-אקספרס", המועדון מאבד את מעמדו המקצועני, זמן קצר לפני יום השנה הארבעים להקמת הקבוצה.
ב-19 במרץ הנהלת הוועדון הכדורגל "לאדה", הודיעה שבשנת 2010 הקבוצה תשחק בליגה החובבנית.
לפני תחילת עונת 2010, נודע כי קבוצת "אקדמיה" נותרה למועדון המקצועני היחיד בעיר.
בעת התמודדותו בליגה החובבנית המועדון נקרא "SDYUSShOR-לאדה"ומומן על ידי העירייה.
בסוף 2010 הקבוצה דורגה במקום ה-14. בעונה הבאה היא התמודדה באליפות סמרה.
באביב 2012, לאחר בחירתו לראשות העיר טוליאטי, הביע סרגיי אנדרייב את רצונו בחידוש מועדון הכדורגל "לאדה".
האקדמיה לכדורגל על שם יורי קונופלב, כמו גם קבוצת יזמים שכללה את מאמן העבר איגור קצ'אייב, סרגיי קירדיאפקין ודמיטרי גרסימוב לקחו חלק בכך, וב-16 באפריל הקבוצה נרשמה מחדש כ"שותפות ללא כוונת רווח, מועדון הכדורגל לאדה".
איגור קצ'אייב, שמונה למאמן הראשי של המועדון, התחיל באיסוף שחקנים בעוד הנהלת הקבוצה התמקדה בהליכי הרישוי וקבלת הרישיונות הנדרשים מההתאחדות לכדורגל.
בחודש יוני 2013, הקבוצה עברה בהצלחה את הליך רישוי והורשתה להשתתף באזור אורל-הוולגה של הליגה השנייה.
הקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי.
בתחילת עונת 2015/2016, נודע כי "לאדה-טוליאטי" והאקדמיה לכדורגל על שם יורי קונופלב יתמזגו.
מושל סמרה ניקולאי מרקושקין אמר כי הכדורגל בטוליאטי יהפוך לחלק ממבנה הכדורגל האזורי ויזכה לתקצוב ממשלתי.
לאדה וסטה היא מכונית קומפקטית המיוצרת על ידי חברת הרכב הרוסית AvtoVAZ מאז 2015. הרכב עוצב על ידי סטיב מרטין והוצג באוגוסט 2014, במהלך סלון הרכב הבינלאומי במוסקבה.
נכנס לייצור המוני ב-25 בספטמבר 2015 במפעלי החברה באיז'בסק.
לאדה וסטה הושקה למכירה כבר החל מחודש נובמבר והפכה לאחת המכוניות הנמכרות ביותר בשוק הרוסי.
לאדה מציגה גם גרסת סטיישן ו"קרוס", החל מספטמבר 2017. גרסת רכב "קרוס" וגרסת סדאן, מרווחת יותר הוצגה במחצית הראשונה של שנת 2018. רוב המכוניות מיוצרות במפעל לאדה איז'בסק.
ב-2022 הועבר רוב הייצור לעיר טוגליאטי במחוז סמרה.
הרכב קיבל ציון 14.1 מתוך 16 במבחני התרסקות של ARCAP הרוסי במסגרת תוכנית בטיחות רכב לשנת 2016.
רכבי לאדה וסטה מתחרים במסגרת קבוצת לאדה ספורט
באליפות World Touring Car Championship החל משנת 2015 ובהמשך התחרו גם במסגרת קבוצת RC Motorsport בשנת 2017. בשנת 2019 AvtoVAZ חשפה דגם לאדה וסטה TCR, רכב ספורט שמתחרה בתחרויות הסדרה הרוסית למסלולי מרוצים (Russian Circuit Racing Series).
לאדו או לדו (בהינדי: लड्डू) הוא ממתק בצורת כדור שמקורו בתת-היבשת ההודית.
מקור שמו בשפת הסנסקריט מהמילה "Lattika".
הלאדו עשוי מקמח, גהי או חמאה או שמן וסוכר, עם מרכיבים אחרים המשתנים בהתאם למתכון, כמו אגוזים קצוצים או צימוקים.
לרוב משמש הלאדו כקינוח באירועים חגיגיים או דתיים.
הקמחים שלרוב משמשים להכנת לאדו כוללים קמח חומוס (קמח העשוי מגרגירי חומוס), סולת חיטה וקוקוס טחון.
אלה משולבים עם סוכר ותבלינים אחרים, מבושלים בגהי ומעוצבים בצורה כדורית.
ישנם מספר מתכוני לאדו שמכילים מרכיבים אשר נחשבים מרפאים על פי הרפואה האיורוודית, כמו למשל צמח הגרגרנית היוונית, דגנים, גומי ערבי וצימוקים.
לרוב הלאדו מכיל מילוי של אגוזים שונים, כגון פיסטוקים ושקדים.
בונדי לאדו או לאדו בונדיאר עשוי מקמח חמצה (קמח חומוס) ומבוסס על קינוח הודי בשם בונדי.
לאדו זה מוגש לעיתים קרובות בפסטיבלים, חגים וטקסים כמו למשל טקס הRaksha Bandhan והחג ההינדי, הדיוואלי.
גם לאדו מוטיקור Motichoor מבוסס על בונדי.
בקינוח זה, הכדורים זעירים ומבושלים עם גהי או שמן.
מקור מתכון זה בצפון הודו, אך הוא פופולרי כעת ברחבי תת-היבשת ההודית.
בסאן לאדו הוא קינוח הודי פופולרי שעשוי גם הוא מקמח חומוס, סוכר וגהי.
הבסאן נצלה בגהי עד לקבלת מראה חום זהוב עם ניחוח אגוזי.
לאחר הטיגון מוסיפים לו סוכר.
שברי פיסטוקים מעורבים בתערובת זו גם אפשרות לממתק זה.
לאחר מכן עושים מהתערובת כדורים מתוקים.
לקינוח זה יש חיי מדף ארוכים וגם הוא לרוב מוגש בפסטיבלים, אירועים משפחתיים ואירועים דתיים בהודו.
ישנם הרבה מתכונים שונים להכנת לאדו קוקוס.
הגרסה המוקדמת ביותר של ממתק זה נקראת Narayl Nakru ומקורה בתקופת האימפריה הקולית, כאשר לאדו זה שימש כממתק שנארז עבור מטיילים ולוחמים כסמל של מזל עבור המסעות שלהם.
פדה (כדורי-קרם) הוא קינוח פופולרי בתת-היבשת ההודית, המבוסס על מוצר חלבי בשם קואה (לרוב מכינים אותו על ידי אידוי של מוצקי חלב).
בהודו, בעיקר בקרב ההינדים, הוא מוגש לעיתים קרובות כמנחה לאלים.
לאדו זה מבוסס על סולת, סוכר וגהי.
וריאציה על המתכון כוללת גם קואה כמרכיב נוסף.
בהודו, ממתקים אלו ניתנים באופן מסורתי לאמהות מניקות מאחר שהם מסייעים בייצור של חלב.
המרכיב העיקרי בממתק זה הוא תרכובת גומי ערבי אשר נאספת מעץ גומי.
מרכיבים אחרים של ממתק זה כוללים קוקוס, שקדים, קשיו, תמרים ותבלינים כגון אגוז מוסקט, הל, זרעי פרג, גהי, סוכר.
מתכון חלופי יהיה מתכון בו חלק מהגומי יוחלף על ידי גרגרי קמחים שונים העשויים מקטניות כגון חומוס וחיטה.
לאדו שיבולת-שועל הוא וריאציה על ממתק הלאדו המסורתי לאדו זה מוכן עם זרעי שומשום לבן קלוי, שיבולת-שועל, אגוזים, גהי, אבקת הל ירוק ועוד.
יש במתכון זה שימוש במרכיבים נוספים מהמטבח ההודי.
ניתן להכין לאדו ממגוון של דגנים, קטניות או זרעים.
כמה סוגים נפוצים כוללים לאדו המבוסס על חיטה קלויה, זרעי ירבוז זרעי חילבה ובוטנים.
משקלו של הלאדו הגדול בעולם הוא כ-29.5 ק"ג.
שיא זה הושג על ידי PVVS Mallikharjuna Rao בעיר טפסואראם, במדינת אנדרה פרדש, שבהודו, ב-6 בספטמבר 2016. לאדו זה הוכן על פי מתכון מסורתי ומרכיביו כללו גהי, שמן מזוקק, אגוזי קשיו, סוכר, שקדים, הל ומים.
לרוב מעדיפים להגיש לאדו בפסטיבלים או אירועים משפחתיים כגון חתונות בהודו ולידות, או לחלק אותו בטקסים דתיים של מנחות מזון במקדשים הינדואים.
לאדו מפורסם במיוחד מוגש במקדש וונקאטסוארה במדינת אנדרה פראדש, ויש לו אפילו שם משלו, טירופאטי לאדו.
בכמה קהילות מוסלמיות, לאדו גם נחשב קינוח מסורתי המוגש בחג העיד אל-פיטר.
במטבח המהרשטרי, שמקורו במדינה מהאראשטרה השוכנת על חוף הים הערבי שבאוקיינוס ההודי ישנם מתכונים מסורתיים עבור לאדו הכתובים כהוראות נסיעה.
בפרק בסדרה רחוב סומסום בשם "כביש ראקהי", מציגים את הלאדו כקינוח הודי נפוץ.
בפרק נראה אלמו במהלך ההכנה של הלאדו ואת הלאדו כמאכל הודי מסורתי במסגרת חגיגות הפסטיבל ההודי של ראקהי.
לאדו במשקל של 6,300 ק"ג נעשה עבור פסטיבל גנש במדינת אנדרה פראדש בהודו בספטמבר 2012. לאדו זה טוען לכתר של אחד מהגדולים ביותר שנעשו אי פעם.
בסרט הקומי-דרמטי בשם English Vinglish הגיבורה, אותה משחקת השחקנית והמפיקה המפורסמת סרידבי, היא עקרת בית שעושה ומוכרת לאדו למחייתה.
לאדה ספורט היא חברת שיווק, פרסום והנדסה רוסית, שמוקמה בטוליאטי, והיא חברה בת של יצרנית הרכב AvtoVAZ.
היא מייצרת את דגמי מכוניות ספורטיביים המבוססים על דגמי לאדה גרנטה ולאדה קלינה, ומנהלת גם את צוות התחרויות של לאדה באליפות העולם לרכבי תיור (WTCC).
העונה הראשונה שלהם הייתה עונת 2009 (שנוהלה על ידי צוות "הדובים הרוסים").
הקבוצה נכנסה לעונת אליפות העולם במכוניות תיור 2009, והפכה ליצרנית הרביעית באליפות לצד SEAT, ב.מ.וו ושברולט.
הצגת הפריורה החדשה בפורטו והתוספת של אלוף מכוניות התיור הבריטי לשעבר ג'יימס תומפסון למערך הנהגים עזרו לקבוצה להגביר את התחרותיות שלהם במהלך העונה.
נקודות נהגים הושגו על ידי תומפסון לצמד של 6 מקומות בסיבוב אימולה.
לאחר שהשתתף בשני אירועים בשנת 2012 עם מכונית אחת של גרנטה ספורט שננהגה בידי זוכה מרוץ ה- WTCC ג'יימס תומפסון, צוות לאדה ספורט התחרה עם שתי מכוניות בעונת 2013, אחת לתומפסון ואחת לנהג הרוסי מיכאיל קוזלובסקי.
הצוות הבטיח את שיתוף הפעולה עם חברת פיתוח מכוניות המירוץ הצרפתית אורקה לפיתוח הטכני של השלדה ומנוע הטורבו 1.6 ליטר.
נוסף על כך, התוכנית נתמכה על ידי לוקאויל, חברת הנפט הגדולה ברוסיה.
לאדה לרגוס הוא מכונית מסחרית קומפקטית, שנבנית על ידי יצרנית הרכב הרוסית AvtoVAZ מאז 2012. זוהי למעשה גרסה של רכב רנו מהדור הראשון, דאצ'יה לוגאן MCV ומיוצר כפרויקט משותף עם רנו ניסאן.
לאחר שרכב לאדה ריבה יצא מהייצור בדצמבר 2010, חברת AvtoVAZ כבר לא ייצרה דגמי סטיישן זולים ומרווחים.
רכבי הסטיישן קו הדגם הנוכחי לאדה קלינה ולאדה פריורה הן בעלות השלמה גבוהה יותר ומחיר גבוה בהרבה.
הלרגוס הוא הפרויקט המשותף הראשון בין AvtoVAZ לרנו-ניסאן (בהשקעה של 550 מיליון דולר).
מהווה חלק מתוכנית משותפת גדולה יותר של החברות לייצר חמישה דגמים ברוסיה, המבוססת על פלטפורמת Dacia B0. סך הייצור בשנת 2012 הגיע ל-27,000 מכוניות (לרוב של רכבי לרגוס).
לרגוס מיוצר ביחידת ייצור מלאה.
הוא מצויד במיזוג אוויר, מערכת בלימה נגד נעילה, 2 כריות אוויר קדמיות, 5 או 7 מושבים, דיבורית Bluetooth ונגן MP3. הוא זמין בשתי גרסאות: כ-MPV לנוסע וכטנדר בעל קיבולת גבוהה.
שתי הגרסאות זמינות עם אחת משתי אפשרויות מנוע הבנזין: שסתום 8 ליטר עם 84 כ"ס או שסתום 1.6 ליטר 16, המסוגל לייצר .
הם קשורים לתיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה הילוכים.
השינויים המשמעותיים היחידים מהדגם המקורי הם הסורג, הפגוש הקדמי, המצפים את לוח הפאנל והפנסים הקדמיים.
ב-4 באפריל 2012 השיקה AvtoVAZ את הייצור הסדרתי של לאדה לרגוס בטקס בו השתתף ולדימיר פוטין.
בביקורו בטוליאטי סייר פוטין במפעל וחתם על לאדה לרגוס הראשונה.
המכירות החלו ב־16 ביולי 2012. גרסת הפאנל של המכונית יצאה למכירה באוגוסט 2012 וגרסת הקרוס הושקה בשנת 2015.
לאדה רבולושן הוא אב טיפוס לרכב מרוצים, שהוצג על ידי AvtoVAZ בשנת 2003.
הגרסה העיקרית הייתה רכב ה-LADA Revolution I, שבהמשך בוצע בו שינוי והוצג כרכב LADA Revolution II, ששונה מעט מבחינה חיצונית מהגרסה הראשונית ושונה באופן מהותי מבחינה מבנית (המסגרת ומבנה הכוח השתנה)והפך לבסיס המסגרת של סדרת המרוצים הלאומית AvtoVAZ.
בשנת 2008, על בסיס גרסת המירוץ, פותח הרעיון של מכונית ספורט - LADA Revolution III.
המכונית היא מכונית ספורט יחידה המיועדת לשימוש בכבישים סגורים עם ריצוף אספלט.
העבודה החלה בשנת 2001, והאבטיפוס הוצג רשמית לקהל הרחב לראשונה בקיץ 2003 בתערוכת הרכב של מוסקבה, ובסתיו של אותה השנה הוצג גם בתערוכת פרנקפורט.
זו הייתה מכונית מרוץ שלקחה חלק במונוקאפ עם אותו שם, שהתקיים בשנים 2004–2008, כחלק מסדרת המרוצים הלאומית AvtoVAZ.
בגלל המשבר הכלכלי שפרץ בשנת 2008, נסגר הפרויקט, מכיוון שמכוניות מרוץ במחיר סביר יותר זכו לרלוונטיות.
בסך הכל יוצרו כמה עשרות כלי רכב מדגם זה באתר הייצור טורגמאש.
הגרסה הבסיסית של רכב הספורט מצוידת במנוע בנזין בנפח 1.6 ליטר (1596 סנטימטרים מעוקבים) VAZ-21086-29 בנזין עם בלוק צילינדר ברזל יצוק, ראש אלומיניום, ארבע בוכנות מכוונות בשורה, הזרקת דלק מופץ ו-16 שסתומים.
גרסת ה-SuperSport מחזיקה במנוע זהה, אך מוגברת ל-215 כ"ס.
עד למאה הראשון המכונית מאיצה תוך 6.5 שניות, והמהירות המרבית אינה עולה על 260 קמ"ש, הופקה מאז 2006, בעלת מסה של 670 ק"ג.
המכונית הייתה קיימת גם בגרסת ראווה דו-מושבית.
בקיץ 2005, רכב ה-LADA Revolution II עבר מעט מודרניזציה, הן מבחינה עיצובית והן מבחינה טכנית: הוא שינה את המתלה האחורי, שינה את הגאומטריה ואת קשיחות השלדה, המפזר האווירודינמי נבנה מחדש ושופרה מערכת קירור המנוע.
הדגם המעודכן קיבל את הקידומת RS2 לשם.
לאדה פריאורה היא מכונית קומפקטית, המיוצרת על ידי יצרנית הרכב הרוסית AvtoVAZ מאז מרץ 2007. זוהי במידה רבה לאדה 110 שעוצבה מחדש ועברה מודרניזציה והחליפה אותה בשנת 2009. עד 16 במאי 2012 יוצרו 590,000 יחידות.
החל משנת מודל 2016, הפריאורה אינו זמין לשוק הייצוא והוחלף על ידי לאדה וסטה (אך הוא עדיין זמין מקומית).
ב-16 ביולי 2018 ברשת הופיעה תמונה של השלדה האחרונה של הפריאורה בחנות הריתוך של מפעל הרכב, מעוטרת בבלונים צבעוניים ומכוסה בכרזה עם הכיתוב "Последний!" ("האחרון!").
התמונה צולמה ב-13 ביולי סמוך לשעה 14:00 (בכרזה שבתמונה יש תאריך נוסף - 11 ביולי).
הדגם עדיין הורכב באמצעות גופים מרותכים בעבר, כולל האחרונים, במשך כמה ימים.
ב־17 ביולי 2018 חברת AvtoVAZ אישרה את הפסקת ייצור הפריאורה במהדורה רשמית.
VAZ-21708 Priora Premier : גרסת סדאן עם בסיס גלגלים ארוך, עם תוספת 175 מ"מ ייצור בקנה מידה קטן על ידי שותף של AvtoVAZ, חברת Super-Avto.
ביוני 2011, AvtoVAZ הודיעה שהם יציעו גרסה עם מנוע 90 כ"ס, כשהמשקל יופחת ב-39% בהשוואה למנוע הבסיסי של 98 כ"ס.
המנוע יהיה עם תוחלת חיים ארוכה יותר לאורך זמן עם עד 200,000 ק"מ.
באוגוסט 2011 הוכרזה גרסה חדשה בשם לאדה פריורה CNG, המופעל על ידי בנזין וגז טבעי דחוס (CNG).
נפח מכל הדלק הוא גם 43 ליטר וארבעת מכלי הדלק 96 ליטר.
טווח הבנזין הוא 580 ק"מ ו-330 ק"מ עם גז טבעי דחוס.
ב-22 במאי 2018, חברת AvtoVAZ הודיעה על סיום ייצור פריאורה סדאן עד יולי 2018. עם זאת, כפי שהודיע "Avtosreda", שירות העיתונאים של AVTOVAZ, ההחלטות הספציפיות בנושא זה עדיין עומדות.
"מודל של ביקוש, הייצור שלו ממשיך" - כך טענו ב-"Avtosreda", שירות העיתונות של החברה.
בסיס הפריאורה מגיע עם כרית אוויר רגילה של נהג והגה כוח חשמלי.
מאז מאי 2008, לאדה פריאורה מציעה חבילת "לוקס" הכוללת כרית אוויר לנוסעים (ולאחרונה כריות אוויר בצד הקדמי), חגורת בטיחות במושבים הקדמיים, מערכת ABS וחיישני חניה.
בנוסף, כמה חבילות מוסיפות מיזוג רגיל עם בקרת אקלים, שמע משולב עם דיבורית Bluetooth, מושבים קדמיים מחוממים, פנסים אוטומטיים וחיישן גשם.
באפריל 2010 נוספה לרשימת האפשרויות מערכת מולטימדיה אופציונלית, ואחריה מערכת ניווט בתחילת 2011. מצד שני, בקרת יציבות אלקטרונית ותיבת הילוכים אוטומטית לחלוטין אינם מוצעים.
המכונית קיבלה מנוע 1.6 ליטר עם 16 שסתומים ותיבת הילוכים חדשה, שנועדה להעביר מומנט של 145 ננומטר ומערכת תיבות של מסבי תיבת הילוכים סגורים עם תוחלת חיים מורחבת.
המהירות המרבית היא 190 קמ"ש, עם תאוצה ל-100 קמ"ש תוך 10 שניות.
לאדה פריאורה הייתה מצוידת בתיבת הילוכים ידנית אוטומטית (תיבת הילוכים אוטומטית למחצה) שעלה לראשונה בשנת 2014. תיבת ההילוכים AMT מיוצרת על בסיס תיבת הילוכים ידנית רגילה בעלת חמישה הילוכים, אך נוספה למפעילים חשמליים ויחידת בקרה אלקטרונית מקבוצת ZF.
קבוצת לאדה ספורט התמודדה באליפות העולם לרכבי תיור בעונת 2009 עם שלישיית רכבי פריאורה, לאחר שהחלה את העונה עם רכב הלאדה 110.
המכונית קיבלה 5.4 נקודות מתוך 16 במבחן ריסוק חזיתי שערכה תוכנית הערכת הבטיחות הרוסית ARCAP בשנת 2007, וזכתה לכוכב אחד מתוך ארבעה.
גרסה חדשה יותר של המכונית קיבלה 10.6 נקודות מתוך 16.
לאדה 4×4, שנקראה בעבר לאדה ניבה, היא רכב שטח, שפותח על ידי היצרן הרוסי (הסובייטי לשעבר) AvtoVAZ במיוחד לשוק הכפרי, אף על פי שמוכרים דגמים המיועדים לשימוש עירוני.
זה היה רכב הייצור ההמוני הראשון בכביש והוא קודם לרכבי שטח קרוסאובר נוכחיים והיווה השראה לסוזוקי ויטארה.
בשנת 2018 אווטוואז חשפה גרסה מחודשת של הרכב שנקרא בפשטות "לאדה ארבע על ארבע".
לאדה 4×4 נקראה בעבר "לאדה ניבה".
שינוי השם התרחש לאחר שהמותג "ניבה" הועבר לג'נרל מוטורס, אם כי AvtoVAZ שומרת על הזכויות על השם הקירילי המקביל, "Нива".
הוא שווק גם כ"לאדה ספורט" באיסלנד, לאדה טייגה באוסטריה, בוגנור דיווה באורוגוואי, ולאדה קוזאק בבריטניה.
מאז 2014 הוא נמכר כלאדה 4×4 ברוסיה, שם שמתחיל גם להחליף את "ניבה" בשוקי הייצוא.
זה היה גם דגם ה-VAZ הראשון, שבנוסף לשם הייצוא הקלאסי של המותג ולהחלפת המנוע, הוצג גם שם יצוא של הדגם עצמו (Niva); בדגמים הקודמים (הז'יגולי) היו רק שם הייצוא של המותג, לאדה.
GM-AvtoVAZ, מיזם משותף בין AvtoVAZ לג'נרל מוטורס, מייצר את שברולט ניבה (שכונה בעבר VAZ-2123 ניבה בשוק המקומי).
הוא כולל גוף מעודכן ומנוע בנזין 1.7 ליטר עם הזרקת דלק.
אף על פי שהגוף והפנים הם חדשים, הוא עדיין מבוסס על מנוע VAZ-2121 הישן, התמסורת ורוב החלקים מכניים.
יכולת השטח שלו היא מופתית בהשוואה לרכבי שטח רבים מסוגו, שתוכננו לשטח טונדרה קשה.
באוגוסט 2014 בסלון הרכב הבינלאומי במוסקבה, חברת GM-AvtoVAZ הציגה את הדור הבא של ניבה.
למכונית היה מנוע בעל הנעה ארבע גלגלית.
תחילת הייצור היה צפוי להתחיל בשנת 2016, אך ל-GM לא היה עניין בדגם והוא מעולם לא הגיע לכדי ייצור סדרתי.
באוגוסט 2018 הציג AvtoVAZ את הרעיון של מכונית ניבה חדשה לחלוטין, ששמה היה "Lada 4x4 Vision Concept".
תחילת הייצור הצפוי מתוכנן לשנת 2022.
הקונה הבולט של רכב הניבה במאי 2009 היה ראש הממשלה, ולדימיר פוטין.
שהחזיק ברשותו רכב אופל ובחר להחליפו בדגם ניבה, כדי לתמוך ביצרני רכב מקומיים למרות המשבר הכלכלי שפקד את המדינה, בתקופת המשבר הכלכלי העולמי (2008).
שחקן הכדורגל הסרבי אלכסנדר קולארוב קיבל רישיון ללאדה 4×4 ניבה, כפרס על כך שכבש שער במשחק נבחרתו נגד קוסטה ריקה, במהלך מונדיאל 2018 ברוסיה.
הרכבים משמשים את משטרת הפדרציה הרוסית, בעיקר באזורי ספר.
זה היה הרכב הראשון בעל הנעה קדמית למכונית בייצור סדרתי שנבנה בברית המועצות לאחר דגם LuAZ-969V.
הסמרה שונתה והופצה מחדש במהלך שנות הייצור לפני שהייצור הופסק סופית בדצמבר 2013.
לאדה הוא מועדון כדורגל נשים רוסי מהעיר טוליאטי.
מאז 1994 המועדון שיחק בליגה הבכירה באליפות רוסיה.
בשנת 2004 הצליח טוליאטי לזכות ב"דאבל", כשזכה באליפות ובגביע המדינה.
שלוש שנים אחר כך, מסיבות כלכליות, נאלץ המועדון לבקש מרצון לעבור לליגה השנייה.
2006 סימנה את תחילת הסוף עבור לאדה כשהקבוצה ירדה לליגה השלישית.
בשנת 2008 לאדה חזרה לליגה הבכירה.אך פרשה מהתחרות שלושה שבועות לפני סיום הטורניר.
בשנת 2009 המועדון נסוג מהאליפות בשל המצב הכלכלי הקשה ולא השתתף באליפות 2010. משחק האחרון היה ב-30 ביולי 2009. נגאנרגיה וורונז.
' מאוחר יותר הוא השתתף בתחרויות אזוריות בשם SDUSSHOR 12 "לאדה".
טורניר גביע נשים של איטליה: 2005
מועדון כדוריד לאדה הוא מועדון רוסי לכדוריד נשים מהעיר טוליאטי, המתמודד בליגת העל הרוסית.
לאדה, שנוסדה בשנת 1998, הפכה עד מהרה לקבוצה המובילה בליגת העל שזכתה בחמש אליפויות ברציפות בין 2002 ל–2006 ובאליפות השישית ב-2008. היא גם בנתה לעצמה שם באירופה כשזכתה בגביע מחזיקות הגביע בשנת 2002 בהופעת הבכורה הבינלאומית שלה והגיעה עד לגמר ליגת האלופות 2007 וחצי הגמר בעונה הבאה.
בעונת 2019/2020 העפילה לרבע גמר גביע EHF.
שלוש העונות שלאחר מכן היו פחות מוצלחות, כשדינמו וולגוגרד הפכה למועדון המוביל.
לעומת זאת, לאדה זכתה בגביע EHF 2012, בתואר הבינלאומי השני שלה, תוך שהיא מסיימת במקום השלישי באליפות הלאומית בשנים 2009, 2011 ו-2012.
בשנים 2014–2020 סיימה כסגנית האלופה 7 פעמים ברציפות.
לאדה קלינה היא מכונית סופרמיני המיוצרת על ידי יצרנית הרכב הרוסית לאדה (AvtoVAZ).
הרכב יוצר מ-18 בנובמבר 2004 עד יולי 2018. השם "קלינה" בא מהשם הרוסי לסוג של ויבורנום.
הרכב שווק גם בשם Lada 117/119 בפינלנד.
העבודות על ייצור לאדה קלינה החלו בשנת 1993. בשנת 1998 נקרא הרכב "לאדה-קלינה".
אב טיפוס הוצג כבר בשנת 1999 (בגרסת האצ'בק), בשנת 2000 הוצג בגרסת סדאן וב-2001 כמכונית סטיישן.
לאה אבן (נולדה ב-12 בספטמבר 1954) היא רופאה ישראלית, פרופסור לרפואה, מומחית ברפואת ילדים ואנדוקרינולוגית ילדים.
נולדה בשנת 1954 ברומניה בשם לאה באיטו לאסתר, פקידה בבנק הדואר, ושאול, בעל מסעדה ומעדנייה.
בשנת 1962, עלתה עם משפחתה לישראל.
אז שונה שם המשפחה לברק.
בהמשך עברו לחיפה שם מתגוררת גם כיום.
שירתה כקצינה בחיל הים והשתחררה בדרגת סגן.
אבן היא בוגרת הטכניון בלימודי רפואה.
היא התמחתה ברפואת ילדים בבית החולים "בני ציון" בחיפה ובאנדוקרינולוגיה של ילדים באנגליה.
משנת 2000 מנהלת מחלקת ילדים במרכז הרפואי לגליל בנהריה.
עם הקמת הפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן, כיהנה כראש החוג לרפואת ילדים.
בשנת 2012 עלתה לדרגת פרופסור חבר קליני, באוקטובר 2015 מונתה לסגנית הדקאן ללימודים הקליניים ולקבלת סטודנטים.
אבן התאלמנה מבעלה מתי אבן, (אחיה של פרופסור חרמונה שורק), ב-2016. לזוג ארבעה ילדים ונכדים.
לאה אביר (נולדה ב-1978) היא אוצרת ישראלית וכותבת בתחום האמנות העכשווית.
משמשת כמנהלת האמנותית של המרכז לאמנות עכשווית בערד וכעורכת שותפה של כתב העת האמנותי 'תוהו'.
ילידת 1978. אביר למדה תולדות האמנות ולימודי מוזיאולגיה מתקדמים באוניברסיטת תל אביב, ולמדה לתואר שני באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2010-2007 שימשה אביר כאוצרת משנה וכמנהלת תחום התוכן במוזיאוני בת ים.
בשנת 2011 הייתה לזוכה הראשונה במלגת "ארטיס" לאוצרים ישראלים, ועשתה התמחות מטעמם בארגון האמנות הציבורית Creative Time בניו יורק.
שימשה כיועצת אמנותית לסדנאות האמנים בירושלים.
בשנים 2011-2012 שימשה כאוצרת עצמאית.
בשנת 2014 מונתה לאוצרת מוזיאון חיפה לאמנות והחליפה בתפקיד את רותי דירקטור.
עם זאת, בחלוף שנה הוחלט שלא לחדש עימה את החוזה.
בשנת 2015 הייתה ממייסדי כתב העת 'תוהו', ומשמשת מאז כעורכת-שותפה שלו.
בשנים 2015-2019 שימשה כאוצרת של גלריה רו-ארט בתל אביב.
בשנת 2020 נתמנתה לאוצרת המרכז לאמנות עכשיות בערד.
לאורך השנים אצרה תערוכות וארגנה אירועי אמנות בחללים ציבוריים ופרטיים בארץ ובעולם, כשהיא מתמחה ביוזמות תרבות חברתיות ומבוססות קהילה.
כמרצה, לימדה היסטוריה ותיאוריה של אמנות ואוצרות בבבצלאל, אוניברסיטת חיפה ומכללת ספיר.
מיכל אלפרן, ולנטיין, המרכז לאמנות עכשווית, ערד.
גבריאל קלזמר, הסלון האווירי, המרכז לאמנות עכשווית, ערד
מרסל תהילה ביטון, השמלה הגדולה, המרכז לאמנות עכשווית, ערד
קרן רוסו, תהומונים, המרכז לאמנות עכשווית, ערד
פהד חלבי: הילד בחולמה הכחולה בגלריה לאמנות אום אל פאחם
עדות מקומית: מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
איתן בן משה: ויפגע, תערוכת יחיד ופסל חוץ, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
נטעלי שלוסר, אבנים וסימטריה בארץ החולות, פרק ב': למרגלות המקדש הכלקוליתי; יקיצת הממלכה והתכשיט הרוחני: המרכז לאמנות עכשווית ערד.
האחים מוסלין: תשע שניות מהמותן, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
תאה טופאיץ': חשיכה ולא עוד, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
סשה טמרין: נשיקת שמש, המרכז לאמנות עכשווית ערד, ערד ישראל.
ניצן סט: בעיות מילוליות, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
רום אלקאדי: ילדוֹת, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
שי איגנץ: ג'ו, משכן האמנים הרצליה.
יולי צרפתי: מצב מתמיד, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
הר הקסמים, תערוכה קבוצתית, אוצר שותף - בר ירושלמי, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
דנה דרויש: נפש חיה בי, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
ניר הראל: הר מיטה, המרכז לאמנות עכשווית ערד.
מייסה דאהר: עין פקוחה, גלריה לחם ושושנים, תל אביב.
רוני חג'ג': בריא ושלם, גלריה רו־ארט, תל אביב.
אליהו פתאל (אלי פטל): בארות נשברים, האוניברסיטה היהודית האמריקאית, בשני הקמפוסים – בגלריה אשר בקמפוס פמיליאן (Familian) וב"בית הספר" (House of the Book) בגלריה אשר בקמפוס פמיליאן (Familian) וב"בית הספר" (House of the Book) אשר בקמפוס ברנדייס-ברדין (Brandeis-Bardin) .
רועי מנחם מרקוביץ': ממ"ד ביניים, גלריה רו־ארט, תל אביב.
ראובן קופרמן: מתנקשות, גלריה רו־ארט, תל אביב.
ג'יימס אנסוורת': דובים עליזים, גלריה רו־ארט, תל אביב, ישראל.
הדס סט: נימה וחצי מהצל, גלריה רו־ארט, תל אביב.
ישי שפירא קלטר: יוד, גלריה רו־ארט, תל אביב.
יותר שעות אהבה משנוכל אי פעם לפרוע, תערוכה קבוצתית, גלריה רו־ארט, תל אביב.
בויאן: צייד הבלונים, גלריה רו־ארט, תל אביב.
קרן גלר, סימפטום פלורנס, גלריה רו־ארט, תל אביב.
מייגן וויטמארש: לא חדש רק שונה (זמן חדש לא משנה), גלריה רו־ארט, תל אביב.
פהד חלבי: עוד סיבוב, גלריה רו־ארט, תל אביב.
להלי פרילינג: סירנות, גלריה רו־ארט, תל אביב.
שרי כראל: אי הסימנים, מוזיאון חיפה.
אולף ברוינינג: תערוכת יחיד, מוזיאון חיפה.
מיי ברבריאן: תיאטרון טרום–פעולה פוסט–חי: יחד לנצח?, סדנה/מופע/תערוכה, בצלאל, יפו 23.
איקונופיליה/ חדר 325, פסטיבל מנופים, מלון הנוטרדאם, ירושלים.
שי איגנץ: מיסייה לרי, חלל אלטרנטיבי (מלון דירות) תל אביב.
אורן אליאב: הם לא יעירו אותנו בזמן, גלריה ברוורמן, תל אביב.
זמן ציפייה, תערוכה קבוצתית, מוזיאון בת ים.
איתן בוגנים: השנים המוקדמות, מוזיאון בת ים.
יאן טיכי: עבודות חדשות, מוזיאון בת ים.
נלי אגסי: מי אוהב אותך?, מוזיאון בת ים.
גיא גולדשטיין: שלל, גלריה שלוש, תל אביב, ומוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
פקטורי, תערוכה קבוצתית, מוזיאון בת ים.
מובי מארח, תערוכה קבוצתית, מוזיאון בת ים.
שדים, תערוכה קבוצתית, מוזיאון בת ים.
נטעלי שלוסר: אורקסטרא - תערוכת הזוכה בפרס רפפורט לאמנית מבטיחה, מוזיאון תל אביב לאמנות.
עיר שדה - התערוכה המרכזית של אירוע האמנות השנתי של עיריית תל אביב, 2012.
איקונופיליה: התערוכה המרכזית של אירוע האמנות השנתי "מנופים", פתיחת עונת התערוכות בירושלים, 2013.בהשתתפות 25 אמנים.
אפשרות של ספר: פרויקט עצמאי ליצירה וקידום של ספרי אמן, שהוקם על ידי קבוצת אוצרים ומעצבים וכלל מספר תחנות, ביניהן כנס בינלאומי רב משתתפים אודות הוצאה לאור במאה ה־21 בשנקר אקדמיה לאמנות ועיצוב, סדנא ליצירת ספרי אמן, תערוכה וספרייה.
גודיאשווילי נולד בטביליסי למשפחה של עובד רכבת.
הוא למד בבית הספר לפיסול ואמנות טביליסי (1910–1914), שם פגש את האמן הארמני אלכסנדר בז'בוק-מליקיאן, ולאחר מכן באקדמיה הפרטית של רונסון בפריז (1919–1926).
במשך זמן מה, גודיאשווילי השתייך לקבוצת משוררים גאורגים בשם "הקרניים הכחולות" (1914–1918), שניסו לחבר באופן אורגני את הסגנון הלאומי הגאורגי עם המבנה היצירתי של הסמליות הצרפתית.
בפריז הוא היה במושבה של ציירים שבה פגש את איגנסיו זולואגה, אמדאו מודיליאני, נטליה גונצ'רובה ומיכאיל לריאונוב.
יצירתו של גודיאשווילי הושפעה מאוד מניקו פירוסמני.
יצירותיו מלאות בקסם החיים הגאורגי.
עבודותיו המוקדמות משלבות גרוטסקה דרמטית עם קסם המסתורין הפואטי.
הקרבה למסורות של האמנות הקווקזית והפרסית הקדומות, הוגברה עם שובו לגאורגיה ב-1926. צבעיו של גודיאשווילי נעשו חמימים יותר, ותפיסת העולם שלו - כתיאטרון, התחזקה.
כמו בני ארצו (גריגול רובאכידזה , קונסטנטין גמסחורדיה ), גודיאשווילי השתמש בחופשיות באלגוריות מיתולוגיות כמו בציור שבו אישה יפהפייה מייצגת את "אלת האדמה" המסתורית.
גודיאשווילי עבד גם כמונומנטליסט, וצייר מחדש את כנסיית כשוותי בטביליסי ב-1946, שבגינה גורש מהמפלגה הקומוניסטית ופוטר מהאקדמיה לאמנויות יפות בטביליסי, שם לימד מאז 1926.
ב"מחזור האנטי-פשיסטי" הנרחב של רישומי הדיו שלו, הפך גודיאשווילי למעין "גויה גאורגי": מפלצות דמויות חיות הקיפו את חורבות האמנות ו"אלות" עירומות העבירו את רעיונות מותה של התרבות.
גודיאשווילי עבד גם כמאייר ספרים, תפאורה ועיצוב תיאטרון.
לאה אַיָלוֹן (נולדה ב-1960) היא משוררת וסופרת ישראלית, חיה ויוצרת בירושלים.
פרסמה 15 ספרי שירה ו-5 ספרי פרוזה.
אילון נולדה בירושלים וגדלה בבית דתי, למדה ספרות השוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים, ועבדה בספרייה הלאומית.
שיריה הראשונים פורסמו בגיל 19 בכתב העת "סימן קריאה".
קובץ השירה הראשון - "מתחת למים" - יצא לאור ב-1983 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
על ספר זה זכתה אילון בפרס ניומן.
ב-1990 זכתה אילון בפרס היצירה לסופרים עבריים (פרס לוי אשכול).
ב-2004 פרסמה אילון ספר פרוזה -"אלי ואנוהו" - שיצא בהוצאת כרמל.
ב-2017 יצא בהוצאת מוסד ביאליק הספר "ניצוצות וחג שמח", הכולל מבחר מקובצי השירה שפרסמה אילון בשנים 1983–2016 וכן סדרה חדשה של 82 שירים קצרים.
פרשנים מגדירים את יצירתה כחלק מהגל הפוסט־מודרני בשירה ובפרוזה הישראלית.
יצירתה של אילון מאופיינת בטקסט ארוך, המזכיר לעיתים כתיבה אוטומטית סוריאליסטית, לצד חיבורים דו משמעיים בין פנטזיות "פרטיות" ו"ציבוריות".
טכניקה אופיינית נוספת היא יצירת מטפורה המשלבת שני אובייקטים, שאחד מהם לרוב קשור למזון או כמו "שמלת הזנגוויל", "גלידה בטעם פרופסור".
היא משלבת שמות מהתרבות האמריקנית בצד מוצרים ממותגים, שמקבלים מעמד שווה למעמד הירח, הכוכבים והים, הנוכחים קבוע בשיריה.
במסה שכלולה בחוברת שיצאה עם כינוס מבחר שיריה של אילון, אומר חוקר הספרות דן מירון: "שירתה היא רצף של קטעי מציאות מדומה, שאינה אלא ביטוי נסער של משאלות לב ססגוניות הנובעות ממציאות נפשית של חסך ומצוקה...
שירת אילון מצרפת שימוש מודע ומכוּון בקיטש ובתרבות פופ ללשון עברית קלאסית, מדויקת, עשירה וציורית להפליא".
המשוררת אגי משעול כתבה עליה: "אילון מלהטטת בגמישות ובהנאה בין רובדי הלשון במנעד רחב מאוד...
היא לשה את העברית במיומנות יוצאת דופן והעברית גומלת לה ומתמסרת לה כמי שיודעת כי היא בידיים בטוחות".
ענת זכריה כותבת: "הכתיבה שלה בנויה לולאות לולאות, הכול כדי שאף אחד לא יגיד באתי, ראיתי, הבנתי....
יש הרגשה שהיא לא רוצה להגיד כלום, לא יכולה לומר על עצמה כלום, משתהה ונבוכה, זקוקה לזמן לאפס את כוונותיה, מגלה ומכסה, נבהלת.
והרבה פעמים זה מה שמוליד חיבורים בלתי אפשריים שאף אחד חוץ ממנה לא מעז לעשות".
ספרי שירה של לאה אילון (רשימה חלקית)
מתחת למים, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1983
זהו גן-עדן, שירים, ספרית פועלים, 1984
קן ביצים, שירים, הקיבוץ המאוחד, 1998
לינץ', שירים, הקיבוץ המאוחד, 2000
מכרזת עליו מבחוץ, שירים, הקיבוץ המאוחד, 2002
אין דבר כזה, יש דבר כזה, שירים, הקיבוץ המאוחד, 2010
אושר ושמחה, שירים הקיבוץ המאוחד, 2016
"ניצוצות וחג שמח", שירים, הוצאת מוסד ביאליק, 2017
לאדיז'ין (באוקראינית : Ладижин) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, ששוכנת בגדה המערבית של נהר הבוג הדרומי.
בלאדיז'ין התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
יישוב במקום מושבה של העיר נזכר לראשונה בשנת 1260. היישוב השתייך להדוכסות הגדולה של ליטא.
במאה ה-16 הייתה לאדיז'ין עיר מבוצרת מעץ, מוקפת בסוללת אפר בגובה 30 מטר (שרידי הסוללה נשתמרו עד היום).
במהלך מרד חמלניצקי נכבשה העיר על ידי קוזאקים, אשר רצחו את כל יהודי העיר.
עד 1671 העיר נשלטה על ידי ההטמאנות הקוזאקית.
ב־1671 כבש אותה יאן סובייסקי.
במהלך המלחמה העות'מאנית-פולנית (1672–1676) נכבשה העיר על ידי צבאו של מהמט הרביעי לאחר מצור בן כמה חודשים.
נרצחו כל תושבי העיר והעיר והמבצר נשרפו.
התיישבות במקום חודשה בשנת 1702. בשנת 1793, בחלוקה השנייה של פולין עברה העיר לשליטת האימפריה הרוסית.
היא השתייכה לפלך פודוליה של האימפריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביולי 1941 נכבשה העיר על ידי הנאצים.
העיר הייתה תחת כיבוש גרמני עד לאמצע מרץ 1944. במהלך שנות הכיבוש נרצחו כל יהודי לאדיז'ין על ידי גרמנים ומשתפי פעולה האוקראינים.
התיישבות היהודים בעיר מוזכרת לראשונה בשנת 1640. במהלך מרד חמלניצקי נכבשה העיר על ידי הקוזאקים, אשר דרשו מיהודי העיר להתנצר - כאשר סירבו, הם רצחו את כולם.
בתחילת המאה ה-18 שבו יהודים אל העיר.
בשנת 1765 התגוררו בעיר 287 יהודים.
בשנת 1768 נפגעו יהודי העיר מפרעות של היידמקים.
בשנת 1791 התגוררו בעיר 641 יהודים.
עם חלוקת פולין ומעבר לאדיז'ין לשליטת האימפריה הרוסית, נכללה העיר בתחום המושב.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897, היוו היהודים כמחצית מאוכלוסיית לאדיז'ין (אשר מנתה אז כ-8000 תושבים).
בעיר פעלו שני בתי ספר מקצועיים, בהם שפת הלימוד הייתה יידיש.
בעיר היו 4 בתי כנסת.
יהודי העיר עסקו במסחר, בייצור משקאות חריפים, מלאכה זעירה
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה סבלו יהודי העיר מפרעות והתנכלויות מצד כל הצדדים הלוחמים.
במהלך פרעות פטליורה נרצחו כמה עשרות מיהודי העיר.
חלק מיהודי העיר עזבו אותה למקומות אחרים בתוך המדינה.
בשנת 1920 נפתח בעיר בית יתומים יהודים, בו התחנכו ילדים, שהוריהם נרצחו בפרעות.
לאחר תום מלחמת האזרחים והתבססות השלטון הקומוניסטי, נסגרו כל מוסדות הדת היהודים בעיר.
עם זאת נפתח בעיר בית ספר, בו שפת הלימוד הייתה יידיש.
בשנת 1926 התגוררו בלאדיז'ין 2807 יהודים (60% מכלל האוכלוסייה).
בשנים הבאות הידלדלה האוכלוסייה היהודית בעיר.
רבים מהם עזבו אותה לאחר שהתפרקות האימפריה הרוסית הסירה את מגבלות תחום המושב.
בשנת 1939 התגוררו בעיר 720 יהודים (כ-13% מכלל האוכלוסייה).
לאדיז'ין נכבשה על ידי הגרמנים כחודש לאחר תחילתו של מבצע ברברוסה.
ב־12 בספטמבר 1941 הובלו כ-500 יהודים מלאדיז'ין אל מחוץ העיר והוצאו להורג ביריות.
לאדיז'ין הועברה לשליטת הרומנים כחלק מטרנסניסטריה.
בינואר 1942 הועברו כל היהודים שעוד נותרו בלאדיז'ין למחנה הריכוז פצ'ורה.
באביב 1942 הוקם בלאדיז'ין גטו.
לגטו זה הובאו יהודים ממחנה הריכוז הסמוך קריירה דה פייטרה, בתחילה כ-100 יהודים מיאמפיל, ביולי - הובאו לגטו כ-600 יהודים מצ'רנוביץ' וכ-440 מדורוחוי.
כעבור חודש - סגרו הנאצים את הגטו: אסירי הגטו, שהו מסוגלים לעבוד, הועברו למחנות עבודה שונים בצידו המזרחי של נהר הבוג שהיה בשליטת הגרמנים, נכים וילדים - הוצאו להורג.
לאחר המלחמה שבו אל העיר מספר משפחות יהודיות.
בשנת 1998, דיווחה הקהילה היהודית בוויניצה, שנציגה מביא חבילות מזון ל-8 יהודים זקנים, אשר עדיין מתגוררים בלאדיז'ין.
במרשם האוכלוסין, שבוצע באוקראינה בשנת 2001, לא נרשמו כלל יהודים בלאדיז'ין.
לאדז'י מאלה הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל חדרה מהליגה הלאומית.
למאלה יש 7 אחים ואחיות.
שניים מאחיו הגדולים הם כדורגלנים מקצוענים: עלי משחק באידיר מליגת המשנה הטורקית, ואמארה משחק ב-AS במקו מליגת העל המאלית.
מאלה גדל באקדמיית לידר פוט מחוף השנהב ובאקדמיית רייט טו דרים מגאנה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת AS במקו מליגת העל המאלית, ובחודש פברואר 2021 חתם בפוהרוני מליגת העל הסלובקית, במדיה ערך 36 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
בהמשך שיחק בלוס אנג'לס 2, קבוצת המילואים של מועדון הכדורגל לוס אנג'לס, ובלאס וגאס לייטס מה-USL.
ב-6 בספטמבר 2023 חתם באל-ערבי מליגת המשנה של איחוד האמירויות הערביות, וב-9 בספטמבר 2024 חתם בגניילי מליגת העל של צפון קפריסין.
ב-10 ביולי 2025 חתם בהפועל חדרה מהליגה הלאומית.
מאלה נכלל בסגל נבחרת מאלי עד גיל 23 לטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 23 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר, בו סיימה נבחרתו במקום השלישי.
לאה איזמוז'יק נולדה ב-1874. שם אביה היה שמואל.
ב-1905 עלתה עם בעלה דוד, שלוש בנותיהם ובנם מסמולנסק שברוסיה לארץ ישראל.
ב-1906 התיישבה המשפחה ביפו, בה פתח דוד עסק למסחר בעצים וחומרי בניין ב-1909 היא הצטרפה ל"אחוזת בית", ובהגרלת המגרשים שנערכה באותה שנה זכתה במגרש שלימים הוקם ברחוב ליליינבלום 22.
בתל אביב נולדה הבת הרביעית של בני הזוג, אביבה, שהייתה לילדה הראשונה שנולדה בתל אביב.
הבת סימה נישאה ליצחק ציזלינג, שהיה מפקד ההגנה בתל אביב ואחיו של אהרן ציזלינג, שר החקלאות הראשון של מדינת ישראל ומחותמי מגילת העצמאות.
ביתם הייתה הפעילה החברתית רות איזקסון.
איזמוז'יק נפטרה ב-1962 ונקברה לצד בעלה בבית הקברות טרומפלדור.
על שמם של בני הזוג נקרא רחוב בשכונת גני צהלה בתל אביב.
לאה גולדברג הייתה סופרת מבוגרים וילדים, מתרגמת, מחזאית, ציירת, חוקרת ספרות, עיתונאית ומבקרת תרבות וספרות ישראלית, מהמשוררות העבריות הידועות והחשובות ביותר בעת החדשה.
כלת פרס ישראל לספרות ושירה לשנת תש"ל (1970) ופרופסור לספרות כללית והשוואתית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ארכיונה, הכולל מכתבים, מאמרים מחזות טיוטות, כתבי ידי וציורים, מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים בישראל, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
לאה גולדברג נולדה בשנת 1911 בעיר קניגסברג שבמחוז פרוסיה המזרחית של גרמניה (כיום קלינינגרד, רוסיה), לציפה (צילה) לוין ואברהם, כלכלן בכיר, שעבד כמפקח בחברת ביטוח בליטא, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
בשנות חייה הראשונות התגוררה המשפחה בקובנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נאלצו לברוח למחוז סראטוב, עמוק בתוך שטחה של רוסיה.
כששבו לליטא בתום המלחמה הואשם אביה בקומוניזם, וחיילים ליטאים מהצבא הלבן עינו אותו במשך כעשרה ימים.
כתוצאה מכך סבל האב מהפרעת דחק פוסט-טראומטית, שהפכה למחלת נפש.
גולדברג למדה פילוסופיה ושפות שמיות באוניברסיטאות קובנה, ברלין ובון.
את הדוקטורט שלה, באוניברסיטת בון, כתבה על הארמית השומרונית והתרגום השומרוני, בהדרכת פאול קאלה.
בתום לימודיה חזרה לליטא, שם עסקה בהוראת הספרות בגימנסיה העברית בעיר ראסיין, ונמנתה עם חברי קבוצת הסופרים "פֶּתח".
מחזור שיריה "משירי ארץ אהבתי" מוקדש כנראה לליטא ולקובנה, העיר שבה גדלה.
ייתכן גם שהשירים מבטאים תחושה אישית של כמיהה לאהבת איש ("יבוא עולה רגל"), ושבביטוי 'ארץ אהבתי' היא מתכוונת לנפשה שלה.
עם הגעתה לארץ ישראל ב-1935 חברה, בסיועו של אברהם שלונסקי, לחוג "יחדיו" של אלתרמן ושלונסקי.
בשנה זו יצא לאור ספר שיריה הראשון, "טבעות עשן", ובו התפרסמו בין היתר השירים "לתמונת אמא" ו"ימים לבנים" (שלימים הלחין שלמה יידוב).
בשנת 1938 פרסמה את "האומץ לחולין", ולראשונה חתמה בשמה ולא בשם עט.
אימה עלתה לארץ שנה אחריה, והשתיים עברו להתגורר יחדיו בתל אביב ברחוב ארנון 15. ב-1940 יצא לאור ספר שיריה השני, "שיבולת ירוקת העין".
בשיריה ביטאה גם את הקרע מהארץ שבה נולדה:
בתקופה זו כתבה גם ספרי ילדים רבים, בהם "ידידי מרחוב ארנון", "מה עושות האילות" ו"המפוזר מכפר אז"ר".
גולדברג כתבה עבור העיתונים "במחנה", "דבר", "על המשמר" ו"משמר לילדים", ונמנתה עם עורכי "דבר לילדים".
לעיתים כתבה תחת שם העט "עדה גראנט".
היא ערכה את "אורות קטנים", עיתון לילדי יהדות התפוצות, ופרסמה שירים, כגון "האמנם" בעיתון "דבר".
היא חיברה גם זמרירי פרסומת למחייתה, ועבדה כמורה בבית ספר, וכעורכת ספרי ילדים בספרית פועלים.
בשנת 1949 זכתה בפרס רופין.
ב-1950, לאחר שהוצע לה ללמד באוניברסיטה העברית, עברו היא ואימה להתגורר בירושלים.
שם כתבה את מחזור השירים אהבתה של תרזה די מון, המתאר אהבה נכזבת של אצילה צרפתייה למורה איטלקי צעיר.
הספר מושפע מאהבתה לז'ק אדו.
ב-1952 החלה גולדברג ללמד לימודי יסוד בספרות באוניברסיטה העברית, וב-1953 החליפה את אריה לודוויג שטראוס, לאחר שפרש מהוראה מחמת מחלה.
אז היה באוניברסיטה רק חוג לספרות עברית, והיו קורסים כלליים בספרות כללית.
בשנת 1960 היא ייסדה את החוג לספרות כללית והשוואתית, ועמדה בראשו עד מותה.
תלמידיה מתארים אותה כדמות קצת מגושמת, תמיד עם סיגריה בפה, מרתקת ומעוררת הערצה, ונראית לא פעם קצת כועסת.
בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים הותקפה שירתה של גולדברג בין היתר על ידי תלמידיה.
בתקופה זו הייתה נהייה אחר השירה האנגלוסקסית שהייתה משוחררת יותר ופחות מובנית, ושירתה של גולדברג נתפסה לפתע כמיושנת.
גולדברג נפגעה מכך וחשה שמפעל חייה יורד לטמיון.
בתקופה זו מצאה מפלט בציור.
גולדברג כתבה את ספר הילדים "דירה להשכיר", ומחזורי שירים נוספים.
האחרון בהם, "עם הלילה הזה", יצא לאור ב-1964. כמו כן תרגמה ממיטב יצירות הקלאסיקה העולמית, ובהן: "מלחמה ושלום" מאת טולסטוי, "סיפורים" מאת צ'כוב, "ילדות" מאת גורקי, ומחזות ושירים מאת איבסן, שייקספיר, ופטררקה.
כמו כן כתבה ביקורת ספרים וביקורת תיאטרון, ושלחה ידה גם בציור.
לאחר שניתן גזר הדין במשפט אייכמן ב-1961, חתמה גולדברג על מכתב לנשיא המדינה יצחק בן-צבי, שאת שליחתו יזמו מרטין בובר ושמואל הוגו ברגמן, הקורא לנשיא למנוע את הוצאתו להורג של אדולף אייכמן.
לאה גולדברג, שעישנה באופן קבוע, חלתה בסרטן הריאות.
בתקופת מחלתה הפסיקה לעשן, עברה טיפולים כואבים, וציירה באינטנסיביות ממיטת חוליה על קירות חדרה.
היא נפטרה ב-15 בינואר 1970 ונקברה בהר המנוחות בירושלים, בחלקת הפרופסורים.
מכיוון שגולדברג מעולם לא נישאה ולא נולדו לה ילדים, את פרס ישראל לספרות יפה שבו זכתה באותה שנה, קיבלה בשמה אמה צילה.
לפי המתואר, היחסים בין לאה ואימה צילה היו קרובים וחמים, תוך שתמכו ונעזרו זו בזו במידה רבה.
ללאה היו לא מעט מצבי נפש קשים, והאם תמכה בה.
עם זאת התלות של גולדברג באימה הייתה לא פשוטה עבורה.
גולדברג תפסה את אמה צילה בתור אישיות מוארת מבפנים ומבחוץ, וחשה רגשי נחיתות לעומתה.
צילה הוסיפה לחיות עוד 11 שנים אחריה, וביקשה שעל מצבתה ייחרטו המילים: "אם המשוררת לאה גולדברג".
בראש יצירתה הספרותית של גולדברג עומדת שירתה.
שירתה של גולדברג, כאופייני לזמנה, נמלצת פחות מזו של בני הדור הקודם, כגון ביאליק וטשרניחובסקי, ומודרניסטית במובהק.
גולדברג הושפעה כאלתרמן מהסימבוליזם הרוסי, אבל בניגוד לשירתו של אלתרמן העמוסה במטפורות, שאינן תמיד קלות לפענוח, ובמצלולים רבים, גולדברג התרחקה מהקוטב הצורני-חושני לעבר שירה הגותית יותר שאופיינה בבהירות התכנים.
גולדברג לא כתבה שירה לאומית או "מגויסת" לצורכי מפעל הציונות, אלא עסקה בנושאים אישיים ואוניברסליים.
ייחודה כמשוררת והמעמד הנכבד שלו זכתה יצירתה נזקפו בעיקר לזכות יכולתה המלוטשת להסביר נושאים אישיים, אינטימיים ואינדיבידואליים, ולהעבירם כתחושת הכלל, ללא מעורבות של מטענים פוליטיים וחברתיים.
נתח נכבד משיריה של גולדברג עוסק בתיאורי הנוף והטבע.
מאות משיריה עוסקים בנוף הישראלי, וכן בנוף האירופי אותו השאירה מאחוריה, דרך תיאורים חד-פעמיים של מראות שנקלעו בדרכה, בין אם מדובר בשירים בודדים, כגון "הזר שר לנחל", "פריחת התמוז" ו"אחרונים בשדה", או במחרוזות שלמות כגון "אילנות", "שיבולת ירוקת העין", ו"משירי הנחל".
להלן מתוך מחזור שירי "העץ":
גולדברג לא נישאה ולא הייתה לאם.
בשירתה מוצגת בדידות גדולה לצד ניסיונות נואשים להשיג אהבה.
בנעוריה התאהבה בגברים מבוגרים ממנה, אך אהבותיה היו נכזבות כולן.
המשורר אברהם בן יצחק (סונה) היה אהבת חייה – ועליו כתבה: "אהבה גדולה, אחת ויחידה, שלא הייתה כלל אהבה".
להלן ציטוט מהשיר "אחרי עשרים שנה" המוקדש ספק לאב ספק לאהוב:
גם בשיר "אהבה ראשונה" בולט הפער בין אהבות שחוותה בנעוריה לבין בדידותה כיום:
נושא נוסף המלווה את שיריה של גולדברג הוא מורשת חייה באירופה, אותה הותירה מאחור בעלייתה ארצה.
דוגמאות לכך קיימות בספריה, כמו "שיר בכפרים", המכיל שירי עם ממולדתה אותם תרגמה לעברית, יצירתה "משירי ארץ אהבתי" וכן גם ספרה "מביתי הישן".
שירים אלו כוללים עולם ציורי כפרי ואירופי, השזור באינספור תיאורים לעולם אשר על אף געגועיה של המשוררת, אינו יכול להתקיים במציאות הארץ-ישראלית.
שיריה מבטאים געגועים לנוף האירופי ואת קשיי ההיקלטות במולדת חדשה.
הזיקה לתרבות הכללית הייתה חלק בלתי נפרד מחייה.
היא עסקה בתרגומים של יצירות מופת מהספרות העולמית לשפה העברית ולימדה ספרות כללית במסגרת האוניברסיטה העברית.
כמו אחרים בני דורה הושפעה גולדברג ממאורעות מלחמת העולם הראשונה וגם מכך שאיבדה חברים ומכרים רבים שנספו בשואה בימי מלחמת העולם השנייה.
היא ביטאה את קולו של דור שלם אשר נותר מצולק בחייו עקב מאורעות הזמן.
רבים משיריה מבטאים תחושת אשם כבדה, שייתכן וקשורה גם לנסיבות חייה האישיות-משפחתיות בימי ילדותה בזמן התלאות שעברה משפחתה בזמן מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
בחלק מהשירים עולה תחושת רדיפה של חבריה המתים בהזיותיה ובחלומותיה (מחזור השירים "בלהות" מתוך "ברק בבוקר").
משירים אלו עולה תחושה אישית-קולקטיבית של רצון עז להיגאל מאותן תחושות האשם, אך ללא כל יכולת לממש זאת.
מוטיב האמונה חוזר הרבה בשירים אלה והרצון להיאחז בה על מנת להיגאל מהאשם.
מתוך השיר "למי שאינו מאמין", המופיע בספר "עם הלילה הזה":
לאה גולדברג חיברה יצירות רבות לילדים: היא כתבה ספרי ילדים, שבין המפורסמים שבהם ניתן למנות את דירה להשכיר, המפוזר מכפר אז"ר, איה פלוטו, מה עושות האיילות, מעשה בצייר, דב-דבוני בן דבים מצחצח נעלים, ידידי מרחוב ארנון, הילד הרע ונסים ונפלאות.
בנוסף כתבה שירי ילדים, אשר רבים מהם התפרסמו ואף זכו ללחן.