tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורטל שמאילוב (נולדה ב-27 ביוני 1989) היא כדורגלנית ישראלית המשחקת בעמדות הבלם והקשר המרכזי במועדון ספורט קריית גת והייתה בנבחרת ישראל לנשים.
היא משחקת בליגת הנשים הראשונה.
שמאילוב התחילה את דרכה בקבוצת הנשים מכבי צור שלום ביאליק בשנת 2006 ובילתה בקבוצה זו 6 עונות.
לאחר מכן עברה שמאילוב לקבוצת הנשים מכבי חולון, שאיתה זכתה בשנת 2013 בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1:7 על הפועל רמת השרון.
לאחר עונה עברה למכבי באר שבע.
לאחר מכן עברה לקבוצת מועדון הספורט קריית גת.
שם, כעבור שתי עונות, הייתה שותפה לזכיית הקבוצה בגביע המדינה לנשים.
בנבחרות ישראל שמאילוב התחילה בנבחרת הנערות עד גיל 19. הופעת הבכורה שלה בנבחרת זאת הייתה במשחק נגד אוסטריה.
היא שיחקה בה 8 פעמים והבקיעה 4 שערים, שמתוכם 3 נכבשו במוקדמות אליפות אירופה 2006 נגד ארמניה, בניצחון הנבחרת 0–10.
בנבחרת ישראל הבוגרת לנשים היא הייתה חלק מהסגל 11 פעמים, כולל במוקדמות אליפות העולם 2011 ובמוקדמות אליפות אירופה 2013.
אורטל עמר (נולדה ב-3 בספטמבר 1990) היא מנחת טלוויזיה, שדרנית ברדיו, שחקנית וכתבת ישראלית.
עמר נולדה, גדלה והתחנכה בפתח תקווה כבת בכורה ולה אח קטן הסובל מאוטיזם.
שירתה בצה"ל כרס"פית מתגייסים בבסיס תל השומר.
עם שחרורה מצה"ל בשנת 2010, השתלבה בתפקידה הראשון בעולם התקשורת כעוזרת עורך ראשי של אתר חדשות הספורט "ONE".
במקביל, החלה לשמש מפיקה ראשית בתוכנית הספורט של רדיו תל אביב בהגשתם של אופירה אסייג ואייל ברקוביץ'.
לאחר זמן קצר בתפקיד החלה גם להגיש בתוכנית פינות שבועיות בנושא ספורט לסירוגין עם הדוגמנית שיר אלמליח.
לעמר תואר ראשון בכלכלה מהמכללה למנהל בראשון לציון.
בשנת 2014 הצטרפה לצוות תוכנית הרדיו בהגשתו של ירון אילן "ריח מנטה", אשר שודרה בימי חמישי.
במסגרת התוכנית הגישה פינה שבועית קבועה העוסקת בעולם הרכילות בזמר הים-תיכוני.
לאחר הצלחתה של פינתה בתוכנית הרדיו, השתלבה ככתבת שטח בתוכניתו של ירון אילן "שישי שמח", אשר שודרה מדי יום שישי בערוץ מוזיקה 24.
החל מסוף שנת 2014 הצטרפה עמר לצוות כתבי השטח של התוכנית "ערב טוב עם גיא פינס", והפכה לחברה קבועה במערכת התוכנית.
בשנת 2018, במקביל לעבודתה בתוכניתו של גיא פינס, הצטרפה עמר לפאנל התוכנית "חדשות הבוקר" בקשת 12, לצידם של ניב רסקין ומירי מיכאלי.
ביולי 2021 הצטרפה ל"נינג'ה ישראל" ככתבת שטח.
ב-2021 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "גולסטאריות".
באותה השנה הובילה סרט קצר על חייה של קארין באומן והתמודדותה עם מחלת האנורקסיה.
ב-2022 גילמה עמר את דמותה של ושתי במחזמר "מגילת אסתר".
החל מחודש מאי אותה השנה היא מגישה תוכנית יומית ברדיו לב המדינה לצידו של ליאור דיין.
עמר הייתה בזוגיות עם בן-אל תבורי, ולהם בן.
ב-24 באוקטובר 2025 פורסם שעמר החלה להיות בזוגיות עם איתי אדלר, דוגמן ודיג'יי.
עמר מתגוררת עם בנה בשכונת כוכב הצפון בתל אביב.
אורטינותריום (שם מדעי: Urtinotherium) הוא סוג של יונק נכחד מהסדרה מפריטי פרסה שהשתייך למשפחה הנכחדת הירקודונתיים.
הוא חי בתקופת האאוקן ובתחילת האוליגוקן, לפני 35–47 מיליון שנה.
שמו ניתן על שם "אזור אורטין אבו" (Urtyn Obo) שבמונגוליה הפנימית שם נמצא ב-1963. השם "Therium" פירושו "בהמה".
מאובנים נוספים של היצור התגלו בצפון סין, במונגוליה, בקזחסטן וככל הנראה גם בטרנסילבניה שברומניה.
יצור זה היה קרובו של הפרצרתריום, שהיה יונק היבשה הגדול ביותר מעולם, ושניהם השתייכו למשפחת ההירקודונתיים הקרובה לקרנפים המודרניים.
לא נתגלה שלד שלו, אך נמצאה לסת תחתונה באורך 71.5 ס"מ והיא דמתה מאוד ללסת הפרקרתריום, מה שגורם להשערה שהאורטינותריום דמה לו בגודלו.
השיניים היו חותכות רחבות המצויות במרכז הלסת ושימשו ללעיסת עלים, בדומה לקרנפים.
קצה הלסת הייתה שפופה מעט ואולי דמתה לחדק.
מבנה השיניים מרמז שהיה קרוב לסוגים קדומים יותר כמו ה-Juxia, אך היה שלב מעבר לפרקרתריום.
הקרנף הקדום היה אוכל עלים מהעצים שהשתמש בצווארו הארוך כדי לקטוף עלים מהעצים.
בשל גודלו היה, ככל הנראה, חסר טורפים טבעיים, אך היה נאלץ ללדת גור יחיד ולטפל בו במשך זמן ממושך לבגרות.
אורי אבני הוא פזמונאי, מלחין, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי ישראלי.
בשנת 2012 יצא אלבום הבכורה של הזמר לירן דנינו, "לירן דנינו" שהפיק אבני במלואו ואף הלחין מתוכו שלושה שירים: "אין לי כוח", "זמן אחר" ו"מה שיהיה".
החל משנת 2014 החל אבני לעבוד בצמוד יחד עם הזמר מוקי.
באותה השנה, יצא אלבומו החמישי, "לב חופשי", שהפיק אותו אבני במלואו.
האלבום כלל להיטים כדוגמת "ילד של אבא" שזיכה את אבני בפרס אקו"ם ע"ש משה וילנסקי לשיר השנה, ו"לב חופשי".
את השירים "אם יש סיכוי" ו"לראות הפוך" הלחין אבני יחד עם יאיא כהן אהרונוב ומוקי בהתאמה.
האלבום זכה במעמד "אלבום זהב".
באותה השנה, יצא אלבום הבכורה של הזמר רותם כהן, "אל העולם שלך" שהפיק אבני וזכה במעמד "אלבום זהב" אף הוא.
בשנת 2015 הפיק את אלבומה של להקת מופע הארנבות של ד"ר קספר, "מנגינות".
עוד באותה השנה, יצא אלבום ההופעה של מוקי, "ילד של אבא: ההופעה", אותו הפיק אבני.
בשנת 2016 הפיק את אלבומה השלישי של רוני דלומי, "תסתכל עליי".
באותה השנה, יצא השיר "צומת" בביצוע מוקי, שיר הנושא של סדרת הטלוויזיה "צומת מילר", שהלחין אבני יחד עם מוקי.
בשנת 2017 הפיק את אלבומו השישי של מוקי, "הולך על מים".
בשנת 2018 ניהל והפיק מוזיקלית את תוכנית הריאליטי "The Four".
בשנת 2020 יצא לאור השיר "Savior in the Sound" בביצוע עדן אלנה שכתב והלחין יחד עם חברי הרכב האלקטרופופ "Let's Mars", כחלק ממשדר "השיר הבא לאירוויזיון" ששודר ב-3 במרץ בכאן 11.
בשנת 2021 יצא לאור השיר "Russian Woman" בביצוע מניז'ה אותו כתב והלחין יחד עם אורי קפלן ומניז'ה עצמה.
השיר ייצג את רוסיה באירוויזיון 2021.
אורי אולניק (17 במאי 1963 – 25 באפריל 2016) היה מנכ"ל משרד התקשורת ומנהל בחברות הייטק.
אולניק נולד בקיבוץ רביבים, אמו מיכל הייתה לוחמת פלמ"ח ובהמשך עבדה במפעל המתכות בקיבוץ.
אביו משה היה חבר פלמ"ח גם כן ובהמשך מילא מספר תפקידים בכירים במשק.
אולניק למד עריכת דין ועבד במשרד אביטל דרומי.
בשנת 1999 הצטרף למשרד התקשורת כיועץ לשר התקשורת, בנימין בן אליעזר.
לאחר החלפת הממשלה בשנת 2001 מונה על ידי שר התקשורת ראובן ריבלין למנכ"ל המשרד.
ביוני 2004 הודיע לשר התקשורת באותה עת, אהוד אולמרט, על רצונו לפרוש ולפנות לדרך חדשה שאינה בתחום התקשורת.
בתקופת כהונתו במשרד התקשורת בוצעו מספר רפורמות, בין היתר הגברת התחרות בדואר, סיום מכרזי דור 3 בסלולר, קידום מהלך לפרטת בזק ועוד.
לאחר פרישתו ממשרד התקשורת כיהן בתפקידים בכירים בחברת קומברס ומשנת 2009 בחברת אמדוקס.
אולניק היה נשוי לדפנה והשאיר אחריו שני בנים.
אורטל אופק הוא אלבום הבכורה של הזמרת-יוצרת הישראלית אורטל אופק.
נהר אורי (בגאלית סקוטית: Uaraidh / Ùraidh) הוא נהר קטן בצפון מזרח סקוטלנד הממוקם באזור גאריוך במחוז אברדנשייר.
מקורותיו קרובים לבנאצ'י, כ-25 מיילים מצפון-מערב לאברדין.
הנהר עובר כ-15 מיילים לפני שהוא פוגש את נהר הדון בקצה הדרומי של אינברורי.
יובלו העיקרי הוא נהר גאדי ברן.
דייג סלמון ופורל מותרים בנהר.
שרות הסקר והמיפוי הממשלתי של בריטניה משתמש בשם "נהר אורי" ("River Urie") ואיות זה משמש לעיתים קרובות, אולי בגלל הקשר עם אינברורי (שבעצמו נכתב אינברורי עד המאה התשע-עשרה).
האוכלוסייה המקומית מעדיפה בדרך כלל את האיות "אורי" ("Ury") המשמש בדרך כלל את מועצת אברדנשייר.
אורטוקין הוא טיפול ביולוגי לכאבי מפרקים ולמחלות של המערכת השרירית־שלדית.
בטיפול זה נלקחת מן המטופל דגימת דם, החלק הנוזלי של הדם (סרום) עובר עיבוד מבוקר במעבדה, ולאחר מכן מוזרק מחדש לרקמה או למפרק הכואב.
החומר המוזרק נקרא "סרום אוטולוגי מותנה" – סרום שמקורו באותו אדם (אוטולוגי) ושבתהליך ההכנה במעבדה השתנו בו ריכוזים של חלבונים ומולקולות אחרות (מותנה).
מטרת הטיפול היא להפחית דלקת וכאב ולעודד תיקון של רקמת המפרק.
אורטוקין שייך לקבוצת טיפולי רפואה רגנרטיבית, ולעיתים מתואר כטיפול אורתו־ביולוגי, כלומר טיפול אורתופדי המבוסס על חומרים המופקים מגופו של המטופל עצמו במטרה לעודד ריפוי טבעי של הרקמה.
האינדיקציה (ההתווייה) הרפואית הנפוצה ביותר היא דלקת מפרקים ניוונית (אוסטיאוארתריטיס) של הברך, אך תואר שימוש גם בבעיות אחרות של מפרקים ועמוד השדרה.
הגישה פותחה בשנות ה־1990 בדיסלדורף שבגרמניה, על ידי פרופסור פטר והלינג (Peter Wehling) והביולוג המולקולרי חוליו ריינקה (Julio Reinecke).
בהמשך פותחו מערכות הכנה ייעודיות, כגון המערכת EOT®II, המיועדות להכנת הסרום בסביבת המרפאה.
הטיפול אורטוקין התפתח מתוך תחום הרפואה הרגנרטיבית והביולוגיה של המפרק, ששואפים להיעזר במערכות הריפוי הטבעיות של הגוף במקום בטיפולים תרופתיים או ניתוחיים בלבד.
בשנות ה־1990 החל פרופ' פטר והלינג, אורתופד מדיסלדורף, יחד עם הביולוג המולקולרי חוליו ריינקה, לחקור את השפעתם של חלבונים ותוצרים אחרים של קריש דם על תהליכי דלקת במפרק.
במחקרים ראשוניים שנערכו בבעלי חיים ובבני אדם נמצא כי סרום שנוצר לאחר אינקובציה (דגרה) של דם עם משטח זכוכית בטמפרטורה פיזיולוגית, מכיל ריכוזים מוגברים של חלבונים המפחיתים דלקת.
מתוך עבודות אלו התפתח המוצר הרפואי שנקרא בשם המסחרי Orthokine, ובהמשך הופיעו גם גרסאות מסחריות ומחקריות נוספות של סרום אוטולוגי מותנה (ACS) ושל "Blood Clot Secretome" (BCS).
כדי לאפשר שימוש רפואי רחב וסטנדרטי, פותחו ערכות ומכשירים ייעודיים להכנת הסרום, כמו מערכת EOT®II של חברת Orthogen, הכוללות מזרקים מיוחדים, אינקובטור וצנטריפוגה מותאמת.
אורטוקין הוא טיפול שבו הגוף "מספק לעצמו" חומר טיפולי:
נלקחת מן המטופל דגימת דם ורידית, בדומה לבדיקת דם רגילה.
הדם עובר עיבוד במעבדה: דגרה (להלן) בטמפרטורה של גוף האדם, ולאחר מכן שימוש בצנטריפוגה כדי להפריד בין מרכיבי הדם השונים.
החלק הנוזלי (הסרום) שמופרד מהתאים מכיל ריכוזים מוגברים של חלבונים ומולקולות אחרות הקשורות לשליטה בדלקת ובריפוי.
הסרום מחולק למנות, מאוחסן ולעיתים מוקפא.
בהמשך מוזרקות המנות חזרה למפרק או לרקמה הבעייתית, למשל הזרקה תוך־מפרקית לברך.
שיטה זו נבדלת מטיפול תרופתי קלאסי (טבליות או זריקות של תרופה סינתטית) בכך שהחומר הפעיל אינו תרופה שיוצרה במפעל, אלא תוצר דם מעובד של המטופל עצמו.
ההליך המעבדתי מוגדר במטרה למזער זיהומים ולייצר תוצר אחיד ככל האפשר:
שאיבת דם ורידי: נלקחים בדרך כלל כמה מיליליטרים של דם לתוך מזרק או מבחנה ייעודיים, המכילים לרוב כדוריות או חרוזי זכוכית המגבירים את יצירת קריש הדם ואת שחרור החלבונים הרצויים מהתאים.
אינקובציה (דגרה): המזרק או המבחנה מוכנסים לאינקובטור בטמפרטורה של כ־37 מעלות צלזיוס למשך 6–9 שעות.
בתקופה זו תאי הדם באים במגע עם משטח הזכוכית, מפרישים חלבונים שונים ונוצר קריש דם.
בתום האינקובציה מופרדים תאי הדם וקריש הדם מן החלק הנוזלי העליון (הסרום) באמצעות צנטריפוגה.
הסרום, שהוא נוזל כמעט נטול טסיות, לויקוציטים ואריתרוציטים, מסונן דרך מסנן סטרילי ומחולק למזרקים או אמפולות קטנות.
אחסון: בהנחיות היצרן למערכת EOT®II מתואר כי ניתן לשמור את המנות בהקפאה (למשל בטמפרטורה של −18°C) למשך מספר חודשים, ולהפשיר לפני ההזרקה למפרק.
התוצר הסופי הוא סרום נטול תאים, כלומר ללא תאי דם חיים, אך עשיר בחלבונים, בשלפוחיות זעירות ובמולקולות אחרות שמקורן בדם ובקריש הדם שנוצר בזמן האינקובציה.
הרכב ביולוגי ומנגנוני פעולה מוצעים
סרום אוטולוגי מותנה מכיל מגוון של חלבונים ומולקולות תקשורת בין־תאיות:
ציטוקינים אנטי־דלקתיים, כגון IL-1Ra ו־IL-10, שיכולים לעכב מסלולי אותות המעודדים דלקת.
גורמי גדילה, כגון IGF-1, PDGF, VEGF ו־TGF-β, הקשורים להתחדשות רקמה, ליצירת כלי דם חדשים ולהחלמה.
שלפוחיות חוץ־תאיות (Extracellular Vesicles) ואקסוזומים – בועיות זעירות של ממברנה המופרשות מתאים, הנושאות חלבונים, חומצות גרעין ושומנים, ונחשבות לאמצעי חשוב להעברת "מסרים" ביולוגיים בין תאים.
במחקרים פרה־קליניים (בבעלי חיים) נמצא כי האקסוזומים מהווים מרכיב מרכזי בפעילות הסרום: כאשר הופרדו האקסוזומים מן הסרום, פחתה יכולתו להפחית כאב בדגמים של כאב עצבי שנגרם מטיפול כימותרפי.
בנוסף לציטוקינים ולאקסוזומים, מתוארים בסרום גם:
מולקולות שומניות קטנות (לעיתים מכונות SPMs – Specialized Pro-resolving Mediators) המסייעות לסיום מסודר של תהליך דלקתי ולא רק לדיכויו.
פפטידים קצרים שמקורם במיטוכונדריה (Mitochondrial-derived peptides), כגון Humanin ו־MOTS-c, שנחקרו בהקשר של הזדקנות, הגנה על תאים מפני נזק חמצוני והשפעה על חילוף חומרים.
נכון לראשית העשור השלישי של המאה ה־21, מנגנון הפעולה המדויק של אורטוקין בבני אדם עדיין איננו ברור לחלוטין, ומקובל לתארו כתוצאה של שילוב גורמים: השפעה אנטי־דלקתית, השפעה על מסלולי כאב עצבי, שינוי בסביבה הביוכימית של הנוזל סינוביאלי במפרק ועוד.
השימוש הנפוץ ביותר הוא הזרקות תוך־מפרקיות בדלקת מפרקים ניוונית (אוסטיאוארתריטיס) של הברך.
בטיפול מסוג זה מוזרקות מספר מנות של הסרום לתוך המפרק, בדרך כלל בסדרה של כמה פגישות.
במחקר פרוספקטיבי (מעקבי) מבוקר־פתוח, שבו הושווה "Blood Clot Secretome" (צורה של סרום אוטולוגי מותנה) ל־PRP בברכי מטופלים עם אוסטיאוארתריטיס, דווח על ירידה במדדי כאב ושיפור במדדי תפקוד במטופלים שקיבלו סרום, לצד שינוי בהרכב הביוכימי של הנוזל הסינוביאלי בחלקם.
במודלים של בעלי חיים שבהם נגרם כאב עצבי בעקבות טיפול כימותרפי (כאב כתוצאה מפגיעה במערכת העצבים), הזרקה של סרום מותנה לחלל התעלה השדרתית (הזרקה תוך־תיקתית) הפחיתה את הכאב לאורך זמן.
כאשר הוסרו מן הסרום האקסוזומים, נחלשה השפעה זו, מה שנתפס כאישור לתרומתם של חלקיקים אלו.
מחקרים נוספים עוסקים בשימוש אפשרי של סרום אוטולוגי מותנה בבעיות נוספות של עמוד השדרה (כמו פריצת דיסק), בגידים ובמפרקים אחרים.
אורטוקין מזוהה לעיתים עם טיפולים אחרים המבוססים על דם אוטולוגי, ובעיקר עם פלזמה עשירה בטסיות (PRP), אולם קיימים הבדלים משמעותיים בין השיטות:
מקור ותכולה של התאים – PRP הוא פלזמה עשירה בטסיות ולעיתים גם בתאי דם לבנים; לעומתו, אורטוקין הוא סרום שעבר סילוק של מרבית התאים (cell-free) לאחר תהליך אינקובציה וקרישה מבוקר.
תהליך ההכנה – PRP מתקבל בדרך כלל לאחר צנטריפוגה קצרה של דם טרי, ללא אינקובציה ממושכת; אורטוקין כולל שלב אינקובציה ארוך יחסית בטמפרטורת גוף על גבי משטח זכוכית.
תכולת חלבונים ומולקולות – בשני המוצרים נמצאים גורמי גדילה, אך בסרום המותנה מודגשת העלייה בציטוקינים אנטי־דלקתיים, בשלפוחיות חוץ־תאיות ובמולקולות נוספות, כפי שמתואר בספרות המדעית.
מבחינה קלינית, קיימים מחקרים המשווים בין הטיפולים, אך נכון לעכשיו אין הסכמה גורפת לגבי עליונותו של אחד מהם בכל המצבים, אך פרופיל הבטיחות של אורטוקין נחשב בטוח יותר, ובעל שימושים רבים יותר.
אורטוקין וסרומים אוטולוגיים דומים אינם נחשבים ל"תרופה" במובן הקלאסי, משום שהתוצר מופק מדמו של כל מטופל בנפרד ואינו מוצר מדף אחיד.
לפיכך, הדגש באסדרה באירופה ובמדינות אחרות הוא על המכשירים הרפואיים והערכות המשמשים להכנת הסרום.
באיחוד האירופי, מכשירים אלה כפופים לאסדרה של מכשירים רפואיים (EU MDR 2017/745) ועליהם לשאת סימון CE המעיד כי הם עומדים בדרישות הבטיחות והאיכות האירופיות.
הסימון מתייחס למכשיר בלבד ואינו מהווה אישור לתרופה מטעם הסוכנות האירופית לתרופות (EMA).
במדינות שונות קיימות גישות שונות לסיווג הטיפול ולבקרתו (כחלק מרפואת רפואה משלימה/רגנרטיבית, כחלק מהליכים אורתופדיים ניסיוניים ועוד), ולעיתים קיימות מגבלות לגבי השימוש בו מחוץ למסגרת מחקרית.
שימוש בספורט מקצועני והשפעה ציבורית
הטיפול זכה לפרסום לאחר שימוש בו אצל ספורטאים מקצוענים בעלי פרופיל גבוה:
קובי בריאנט, שחקן לוס אנג'לס לייקרס ב־NBA, נסע לגרמניה לקבלת טיפול בברכיו אצל פרופ' והלינג.
סיפור הטיפול סוקר בהרחבה בתקשורת האמריקאית, ובחלק מהפרסומים זכה לכינוי "טיפול קובי".
שחקן הבייסבול אלכס רודריגז פנה גם הוא לגרמניה לטיפול דומה בברכו, בהמלצתו של בריאנט.
בתקשורת דוּוח שפרופ' והלינג שימש בעבר כרופא שטיפל בין היתר באפיפיור יוחנן פאולוס השני בטיפול אורטוקין .
הסיקור הנרחב סביב טיפולי ספורטאים אלו תרם להעלאת המודעות הציבורית לטיפול, ולעיתים הציג אותו כטיפול "חדשני" או "ניסיוני", גם כאשר השימוש בו היה קיים כבר שנים אחדות במסגרת מחקרית וקלינית.
בספרות המדעית ובשימוש הקליני מופיעים מספר שמות קרובים:
Orthokine / Regenokine – שמות מסחריים לטיפול המבוסס על סרום אוטולוגי מותנה.
Autologous Conditioned Serum (ACS) – שם כללי לסרום אוטולוגי שעבר אינקובציה ועיבוד במעבדה.
Blood Clot Secretome (BCS) – מונח המדגיש את "הסקרטום" (secretome) – מכלול המתווכים והחלבונים המשתחררים מקריש הדם לאחר אינקובציה.
אורי אהרונסון (נולד ב-1977 בערך) הוא משפטן, פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
אורי אהרונסון גדל בתל אביב.
שירת בצה"ל (בין השנים 1995 ועד 1999) ביחידת המחקר באמ"ן, השתחרר בדרגת סגן.
הוא נבחר לצוער מצטיין קורס קציני מודיעין (1997) ולחייל מצטיין נשיא המדינה (1996).
השלים לימודי תואר ראשון ב, בשנת 2004. סיים בהצטיינות יתרה את התואר במשפטים, ובמדעי הרוח את תוכנית אמירים לסטודנטים מצטיינים.
התמחה בבית המשפט העליון, אצל נשיא בית המשפט אהרן ברק.
הוא השלים לימודי תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
תואר שני סיים ב-2006. את התיזה בהנחיית פרופסור מרתה מינו כתב בנושא: ריכוז לעומת ביזור הסמכויות הערכאות המבזרות.
תואר שלישי סיים ב-2010. התיזה בנושא לקראת תיאוריה פלורליסטית של עיצוב מערכת בתי המשפט, נכתבה בהנחיית מרתה מינו ומארק טשנאט וג'ד שוגרמן.
בתום לימודיו, ב-2010 הצטרף כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
ב-2016 קודם לדרגת מרצה בכיר וב-2025 לדרגת פרופסור חבר.
הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
הוא סגן ראש מרכז מנומודין למשפט יהודי ודמוקרטי.
אהרונסון לימד כמרצה אורח בבתי הספר למשפטים באוניברסיטת ברקלי (קורס משפט חוקתי השוואתי, מדינה יהודית דמוקרטית), באוניברסיטת נוואדה מרינו (קורס על כוח, פוליטיקה, בתי משפט והתפקיד השיפוטי), ובאוניברסיטת תל אביב (קורס על מדינה יהודית ודמוקרטית).
אהרונסון זכה בשורה של מלגות: מלגת פישמן למימון לימודי הדוקטורט, מלגת אלון לחוקרים צעירים, ומלגת דאנה לתלמידי תואר שני בהרווארד.
הוא זכה בפרס גורני למשפט ציבורי לחוקר צעיר מטעם העמותה למחקר ציבורי, ובפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט לחוקר צעיר (2015).
הוא נשוי להילה שמיר פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב, ולהם שני בנים, עברי והלל.
אורי אילן (י"ד באדר א' תרצ"ה, 17 בפברואר 1935 – י"ט בטבת תשט"ו, 13 בינואר 1955) היה לוחם צה"ל שנפל בשבי הסורי במבצע צרצר והתאבד בשבי הסורי.
בפתק שהותיר בנעליו והתגלה בבדיקת גופתו, הוא כתב , כדי שלא להסגיר סוד צבאי.
הרמטכ"ל משה דיין ציטט מהפתק את שתי המילים הראשונות "לא בגדתי", שהפכו לסמל של הקרבה אישית למען ביטחון המדינה.
אילן נולד בקיבוץ גן שמואל לשלמה אילן ולפייגה אילנית, בתו של הרב שרגא פייבל הינדס ונכדתו של הרב שמעון שקופ, ולימים חברת הכנסת הראשונה מטעם סיעת מפ"ם.
ביולי 1953 התגייס אילן לחטיבת גולני ושירת בסיירת גולני.
ב-8 בדצמבר 1954 נשלח לפעולה (מבצע "צרצר") של החזרת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה, סמוך לתל פאחר, לא הרחק מקיבוץ דן.
אילן, ביחד עם סגן מאיר מוזס, מפקד סיירת גולני, הצטרפו לחוליה ובה שלושה צנחנים – סמל (מפקד החוליה), רב"ט יעקב (ג'קי) לינד וטר"ש גד קסטלניץ.
הפעולה הסתבכה והחמישה התגלו ונפלו בשבי.
השבויים הובלו למעצר בקוניטרה, ומשם הועברו לבית הסוהר אל-מאזה שבדמשק, שם הוחזק כל אחד מהם בנפרד.
לאחר שנפלה החוליה בשבי, אישר שר הביטחון פנחס לבון לרמטכ"ל משה דיין לחטוף מטוס צבאי אם יחצה את הגבול או יתקרב אליו, לצורכי מיקוח.
דיין הורה לחיל האוויר, בניגוד לדעת לבון, לחטוף מטוס אזרחי.
ב-12 בדצמבר אילצו מטוסי חיל האוויר מטוס אזרחי סורי, שהיה בדרכו למצרים וחדר למרחב האווירי הישראלי, לנחות בנמל התעופה בן-גוריון בתואנת שווא.
על סיפון המטוס היו עשרה נוסעים ואנשי צוות.
ראש הממשלה ושר החוץ משה שרת דחה את ההצעה להשתמש בנוסעים כבקלפי מיקוח להחלפה בשבויים.
"אנחנו לא פיראטים, אנחנו נוהגים כבני אדם", אמר.
פייגה אילנית, אמו של אורי, כיבדה את החלטתו של שרת ולא יצאה נגדה.
בינואר 1955 כתב שרת ביומנו על הפעולה בסוריה:
על פי דן מרגלית, ארגונים בין-לאומיים הציעו לפייגה אילנית, אימו של אילן, לפעול לשחרורו, בשל היותה של האם חברת מפ"ם.
היא הסכימה, ובלבד שהשחרור יהיה "לא לבד.
הדעות חלוקות באשר לימיו האחרונים של אילן.
לפי הגרסה המקובלת, בעודו בשבי, נתון ללחץ פיזי ופסיכולוגי קשה ביותר, לאילן סופר שחבריו נהרגו על ידי הסורים ואם לא יגלה את הסוד יהרגו גם אותו.
עקב כך חשש אורי כי בלחץ העינויים יגלה את סודות המבצע לסורים ובכך יפגע בביטחון המדינה.
משנבדקה גופתו של אורי נמצא פתק קשור לרגלו: "כבר הרגו את כולם, אני מחכה לדין, איני יודע כלום על היתר, קברו אותי ליד גבי, הולכים להרגני, נקם".
בבגדיו נמצאו עוד תשעה פתקים נוספים, שנכתבו באמצעות ניקוב חורים בצורת אותיות על הנייר (הנייר נלקח מהספר "נקמת האבות" של יצחק שמי).
בדברים שנשא הרמטכ"ל, משה דיין, בהלווייתו של אילן, בחר שלא להקריא את המילה בשורה הנוספת, וכך נשאר בתודעת הציבור המסר "לא בגדתי".
לפי גרסה אחרת, לטענת מקורות סוריים, אילן נפל קורבן לתרגיל חקירה וגילה את הסוד שחשש לגלות בהיסח הדעת.
לפי הפרסומים הסוריים, ישראל החזיקה באותם ימים מכשיר ציתות לתקשורת הסורית ששידר לישראל ואף איפשר להעביר מסרי כזב.
אילן חשף כי הכוח נועד להחליף את המכשיר שנפגע כתוצאה מהלחות שספג בשל היותו קבור באדמה.
לטענת אותו מקור ישראל אף שלחה אנשים שנתפסו "בטעות" ואף סחטו את אילן בכלא באלימות והפעילו עליו לחץ גדול שלא לספר דבר על מכשיר הציתות.
עם זאת, אין חולק כי אילן שלח יד בנפשו.
לטענת המקור הסורי, היה זה על ידי קריעת בד ותליית גופו על סורגי התא.
בסופו של אותו יום, הוחזרה גופתו לישראל.
ב-29 במרץ 1956, לאחר 15 חודשי שבי, הוחזרו לישראל ארבעת חברי החוליה שנותרו בחיים, בתמורה ל-41 שבויים סוריים, ש-35 מהם נשבו בפשיטות (בעיקר מבצע כנרת) שנערכו על מנת לאסוף שבויים לשם ביצוע החילופים.
פעולתו של אילן, שהעדיף את המוות על גילוי הסודות הצבאיים, יצרה אתוס צה"לי, והועלתה על נס על ידי רבים.
החל בכך הרמטכ"ל משה דיין, שספד לאורי בהלווייתו, ואמר את המילים הבאות:
המשורר נתן אלתרמן כתב על האירוע את השיר "אורי אילן" בטורו "הטור השביעי", שנה לאחר התאבדותו של אורי אילן:
"מן הגבול הצפוני, מן הגשר, הובא.
שב מוטל – על – גבו ורוגע כדין.
זה אחד הילדים.זהו אורי אילן שנלחם באין – עד
סחוף – אימים – וערמה ונפתל ונופל.
לא היה אולי קרב מר מזה ובודד
בקרבות מצורך, ישראל.מן הגבול הצפוני על כפיים הובא,
מן הקרב שערך לבדו קבל – אל.
בין עזי לוחמים ויודעי אהבה
לו את שמו תזכרי, ישראל."
באחדים מהפתקים שכתב אילן נמצאה קריאה לנקמה.
הפתקים נוקבו בדפים מן הספר "נקמת האבות" מאת יצחק שמי שיצא לאור בהוצאת "מצפה" בשנת 1927 (לא ידוע בוודאות כיצד הגיע הספר לתאו של אילן, אך כנראה הועבר אליו דרך הקהילה היהודית בדמשק).
ב-14 בינואר 2005 פורסם בעיתון הארץ מאמר מאת משה רום וזאב ח' ארליך אודות הספר ומסריו של אורי אילן.
כותבי המאמר מוצאים הקבלה בין קריאות הנקם שבפתקים לבין קטעים מסוימים בעמודים מהספר שבהם אורי אילן ניקב את מסריו, ומעלים את ההשערה שקטעים אלו חיזקו את אילן בהחלטתו.
עם זאת, אין לדעת אם אילן אכן קרא את הספר; עלילת הספר מדברת בגנות מסורת הנקמה, לא בשבחיה.
בשנת 2005, במלאת חמישים שנה למותו של אורי אילן, נחנך ארכיון על שמו באוניברסיטת בר-אילן.
החומר הארכיוני הושאל לאוניברסיטה על ידי בני משפחתו של אילן.
העיר קריית שמונה, שבסמוך אליה נתפסה החוליה, כיבדה את זכרו וקראה רחוב על שמו של אורי אילן.
בשנת 1955 כתב הרמטכ"ל משה דיין לבני משפחת אילן: "את הפיתקאות המקוריות נשמור בארכיב הצבא".
מאז נשמרו הפתקים בגנזך אמ"ן.
מורה הדרך גיל ברנר יזם את הקמת "שביל אורי אילן - לא בגדנו" המתעד את מסלול ההליכה של אורי אילן וחבריו.
השביל נחנך בחורף 2016 ולאורכו מוצבות אנדרטאות מעשה ידיו של האמן הפסל יובל לופן מקיבוץ גינוסר.
אורי שרגא אורבך (28 במרץ 1960, כ"ט באדר ה'תש"ך – 16 בפברואר 2015, כ"ז בשבט ה'תשע"ה) היה סופר, עיתונאי, סאטיריקן, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
מאנשי התקשורת הבולטים בציבור הדתי לאומי.
אורבך נולד וגדל בפתח תקווה.
בנם של פנינה ואהרון אורבך.
בוגר ישיבת נחלים וישיבת ההסדר קריית שמונה.
הוא התגייס לצה"ל ב-1979 ושירת כלוחם בגדוד 75 של חטיבה 7 בחיל השריון.
בזמן פרוץ מלחמת לבנון הראשונה היה אורבך בתקופת שירות ללא תשלום בחטיבה 640. הוא הוצב בגדוד 71 של חטיבה 188 ובמסגרתו השתתף במלחמה.
הוא בעל תעודת הוראה ממכללת ליפשיץ.
אורבך היה ממקימי עיתון הילדים הדתי "אותיות" ועורכו הראשון.
בין השאר עודד פרסום סיפורי קומיקס בעיתון.
היה עורך ביטאון בני עקיבא – "זרעים".
כמו כן ערך את המדור הסאטירי "פסיק" בשנות ה-80, ואת המדור "הלחי השנייה" בשנות ה-90 בעיתון "נקודה".
היה ממקימי רדיו קול חי, ושידר בו.
לאחר שמנהל התחנה מנע שידור של שיר ובו קול אישה, בתוכנית של אורבך ושל מנחם מיכלסון – עזבו השניים את התחנה.
ב-1987, כתב את המאמר "הטובים לתקשורת", שעודד את צעירי הציונות הדתית לפנות לקריירה תקשורתית.
אורבך כיהן כמנהל התוכניות של ערוץ המסורת הראשון בישראל, ערוץ התכלת.
בהמשך עזב את הערוץ בשל חילוקי דעות עם מנכ"לית הערוץ איריס הוד, סביב שאלת אופיו של הערוץ והתכנים שישודרו בו.
אורבך היה בעל טור שבועי העוסק בעיקר בענייני פוליטיקה ואקטואליה במוסף לשבת של "ידיעות אחרונות", וכן כתב טורים נוספים בערוץ היהדות של האתר ynet ובעיתון "נקודה".
בנוסף, שימש כאחראי על גיוון חברתי ורב-תרבותיות בזכיינית ערוץ 2, "רשת".
כאיש תקשורת הציג אורבך קו ימני והתנגד למסירת שטחים.
תוכניותיו העיתונאיות עסקו בביקורת על הממסד והתקשורת, ביחסי דתיים-חילונים ובסאטירה פוליטית.
במאמריו, הוא ביקר את החברה החילונית (ובמיוחד את מחנה השמאל-החילוני), על התנכרותה לשורשיה היהודיים.
מאידך, ביקר את החברה הדתית והחרדית על היותה חברה שמרנית יתר על המידה.
עד הצטרפותו לפוליטיקה נמנה עם מגישי תוכנית הרדיו "המילה האחרונה", בגלי צה"ל, בהגשה משותפת עם גידי גוב, עירית לינור ואחרים.
יחד עם גוב זכה בפרס מפקד גלי צה"ל על הגשת התוכנית, שאף זכתה בשנת 2005 בתואר "תוכנית השנה ברדיו" ב"טקס אנשי השנה" של ערוץ 2.
אורבך כתב מספר ספרים הומוריסטיים המיועדים לילדים.
אחדים מהספרים עוסקים בעולמו של הילד הדתי.
כמו כן כתב ספר בשם "סבא שלי היה רב", בהוצאת כתר, שזכה להצלחה גדולה.
הספר הוא לקסיקון הומוריסטי למונחים מחייהם של שומרי מצוות.
אורבך אחראי גם למספר סלוגנים וביטויים שהשתרשו בשפה ובהם: "דתי מחמד", "העם עם הגולן" ו"חברון מאז ולתמיד".
את מרבית ספריו אייר המאייר והקריקטוריסט שי צ'רקה.
אורבך זכה על ספרו "ילדה כמוני" בציון לשבח במסגרת פרס זאב בשנת 2000. ספר אחר שלו, "מתקן החלומות", נבחר לרשימת הספרים האהובים ב"מצעד הספרים הארצי" של ילדי ישראל לשנת 2010, מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
ספרו "מה מברכים על גלידה?
- מושגים ביהדות לילדים וגם להורים" תורגם לרוסית, ובתחרות שנערכה במוסקבה זכה בפרס הראשון בקטגוריית ספרים לילדים בנושאי דת.
בשנת 2021, כ-7 שנים לאחר מותו, יצא חלקו השני של הספר "מה מברכים על גלידה", מושגים ביהדות לילדים וגם להורים (הוצאת "ידיעות ספרים").
ב-17 בדצמבר 2008, סמוך לבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרף אורבך, המזוהה עם עמדות המפד"ל, למפלגת הבית היהודי, רשימה חדשה שנועדה לאחד את מרכיבי האיחוד הלאומי-מפד"ל, במטרה להתמודד מטעמה לכנסת.
למחרת, ב-18 בדצמבר, נבחר על ידי המועצה הציבורית של המפלגה למקום החמישי ברשימתה לכנסת.
זמן קצר לאחר מכן חל פילוג במפלגה החדשה.
חלק מהמועמדים, בעיקר אלו המזוהים עם האיחוד הלאומי, פרשו ממנה.
כתוצאה מכך מוקם אורבך במקום הרביעי, ולפי דרישתו שודרג למקום השלישי.
הרשימה זכתה בשלושה מנדטים ואורבך נבחר לכהן כחבר הכנסת.
אורבך כיהן כיושב-ראש השדולה לקשרי דתיים-חילונים וכיושב ראש השדולה החברתית.
במהלך כהונתו בכנסת יזם מספר חוקים: חוק סימון סוכרים על מוצרי מזון (יחד עם יעקב כץ), חוק המאפשר לרוב דיירי בניין משותף שבו מעלית אחת להפעיל מעלית שבת בשעות מסוימות, חוק הפוטר את האקדמיה ללשון העברית מתשלומי ארנונה, חוק הקובע הגבלת גיל לאימון במטווח (יחד עם דני דנון), ועוד.
בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) תמך אורבך בנפתלי בנט לראשות המפלגה, והוא עצמו נבחר למקום הרביעי.
לפי דבריו של בנט, אורבך היה זה שגרם לו להצטרף לבית היהודי והיה בעל החזון של מפלגה ציונית-דתית גדולה.
עם הקמת הממשלה השלושים ושלוש, מונה אורבך לשר לאזרחים ותיקים ולחבר בוועדת השרים לענייני חקיקה.
ב-15 בדצמבר 2013, עברה מינהלת השירות הלאומי-אזרחי ממשרד הכלכלה לאחריות המשרד לאזרחים ותיקים, ובכך הפך אורבך לשר האחראי עליה.
בבחירות המקדימות, שנערכו במפלגה לקראת הבחירות לכנסת ה-20, דורג רביעי ברשימת המועמדים ושובץ במקום השישי ברשימת המפלגה לכנסת.
אורבך יזם את הקמתו של "קיר התהילה", שנחנך בפתיחת מושב החורף של שנת 2013 של הכנסת.
הקיר מציג את כל חברי הכנסת שזכו בפרס ישראל.
אורבך יזם את פרויקט "תרגישו בבית", המנסה לפתוח את בתי הכנסת לכלל האוכלוסייה, מתוך רצון לקדם הבנה בין דתיים לחילונים.
כשחיפש שם למיזם של בילוי מוזל לאזרחים ותיקים בימי שלישי, בתו תמר הציעה את השם שגם התקבל – 'שלישי בשלייקס'".
ייסד את מיזם שבת 'והדרת', בה בקש לציין בארץ ובעולם את שבת פרשת 'קדושים', שבה קוראים את הפסוק 'והדרת פני זקן', ולהקדיש אותה למתן דגש על זקני הקהילה.
אשתו פנתה בשנת 2021, לשרה לשוויון חברתי וגמלאים, מירב כהן, שהתגייסה לעניין עם משרדה, וכמו כן פנתה בעניין זה לגופים שפועלים ביהדות התפוצות.
היה נשוי למיכל, מורה ועורכת לשון במקצועה ואב לארבעה ילדים.
בשנת 2012 אובחנה בגופו מחלה המטולוגית.
בראשית 2015, במהלך התמודדותו מחדש בפריימריז לרשימת המפלגה, אושפז אורבך בעקבות התדרדרות במצבו הבריאותי.
כשר מכהן נקבר בהלוויה ממלכתית בבית הקברות במודיעין.
הספידוהו, בין היתר, נשיא המדינה ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו.
למחרת פטירתו שידרו ארבעה מחבריו לתוכנית הרדיו "המילה האחרונה" תוכנית מיוחדת לזכרו.
כחודש לאחר פטירתו של אורי אורבך, קם מרכז עמק השווה להידברות בקהילה על שם השר אורי אורבך.
המרכז אשר ממוקם במודיעין פועל ליישוב מחלוקות בדרכי שלום באמצעות קליניקה המעניקה שירותי גישור וכן באמצעות פרויקטים חינוכיים ברחבי הארץ שמטרתם לחנך לתקשורת סבלנית, הקשבה, הבנה והכלה.
המרכז נקרא על שמו של אורי אורבך שמהווה מודל לניהול שיח מכבד וסובלני, לניהול מחלוקות באופן בונה ולקירוב לבבות.
במלאת שנה לפטירתו החליט מפקד גלי צה"ל ירון דקל לקרוא על שמו של אורבך את אולפן השידור המרכזי (אולפן ה) של התחנה.
על שמו נקראו גם גני משחקים לילדים – "גן מתקן החלומות" ביקיר ו"הגן של אורי" בשכונת רמת אלישיב בלוד
כיכר תנועה בשם "כיכר מתקן החלומות" נחנכה ברעננה
בישיבת נחלים בה למד הוכרזה תחרות לכתיבת סיפורים קצרים על שמו.
בתי ספר נקראו על שמו בפתח תקווה, במזכרת בתיה ובעלי זהב-לשם.
מ-2016 נקרא על שמו פרס שר החינוך לתרבות יהודית.
בשנת 2017, החליט מפעל הפיס להנציחו בתחרות החיבורים התורניים המיועדת למגזר הדתי לאומי.
בספטמבר 2017, יצא אלבום שנקרא אולי בשבת יזרקו סוכריות, שהכיל שירי ילדים שכתב אורבך בביצוע אמנים שונים.
ביום פטירתו הוקם דף פייסבוק לזכרו: "מספרים על אורי אורבך"
ב-2025 הוקמה עמותת "בדרכו של אורי אורבך" לזכרו.
יחיאל אוריהו (אורי) אליצור (26 בפברואר 1946, כ"ה באדר א' תש"ו – 22 במאי 2014, כ"ב באייר תשע"ד) היה פובליציסט, עיתונאי זוכה פרס סוקולוב ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כעורך הראשי של "מקור ראשון" בשנים 2013–2014.
נולד בירושלים, בן לפרופסור יהודה אליצור וסופרת הילדים רבקה אליצור.
בצעירותו למד בישיבת נתיב מאיר בירושלים.
לאחר מכן היה מתלמידיו של הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב.
התגייס לגדוד 50 (בנח"ל המוצנח).
לאחר שירותו הצבאי שימש מורה למתמטיקה בבית ספר תיכון "קריית נוער" בירושלים.
אליצור היה בעל תואר שני במתמטיקה מטעם האוניברסיטה העברית.
בשנת 1975, כשהוקמה ההתנחלות עפרה, הצטרף אליצור ליישוב, והיה ממנהיגיו הבולטים.
מתקופה זו החל להיות פעיל בתנועת גוש אמונים.
מאז פעל בעמדות מפתח חשובות בציבור הדתי־לאומי, ובהן מזכ"ל מועצת יש"ע, ממלא מקום מזכ"ל המפד"ל, ועורך העיתון "נקודה".
ב-1981 הוצב במקום ה-15 ברשימת מפלגת התחיה לקראת בחירות לכנסת העשירית.
ב־1984 בחירות לכנסת האחת עשרה ב־1984 היה מועמד במקום התשיעי (הלא ריאלי) ברשימת מורשה לכנסת.
בשנת 1998 שימש ראש לשכתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו.
לאחר בחירות 1999, חזר לערוך את העיתון "נקודה", אותו ערך עד שנת 2006. מאז שימש אליצור כעורך המשנה של העיתון "מקור ראשון", כשתפקידו העיקרי הוא עריכת ה"יומן", המוסף הפוליטי השבועי.
בשנת 2013 מונה לעורך העיתון.
בתקופת שלמה בן־צבי כתב אליצור גם טור פוליטי ב"מוספשבת" של מעריב.
אליצור היה בעל טור בעיתון "ידיעות אחרונות", ונחשב לאחד מחשובי הפובליציסטים בציבור הדתי־לאומי.
זוכה פרס סוקולוב למפעל חיים בתחום העיתונאות הכתובה, "על כתיבתו העיתונאית הבהירה, הרהוטה והמנומקת ועל תרומתו הייחודית לשיח הרב־קולי בספירה הציבורית בישראל בתפקידיו כעורך".
אליצור נפטר ממחלת סרטן המעי הגס בגיל 68, והובא למנוחות בבית העלמין של עופרה.
כשלוש שנים לאחר מותו נקרא על שמו בית הספר לקולנוע מעלה, שאליצור היה בין יוזמיו.
כמו כן, עמותת מעלה הפיקה מספר כנסים לזכרו.
אליצור הציג במאמריו גישה לפיה הסכסוך הישראלי־פלסטיני לא ייפתר לעולם, שכן הפלסטינים לעולם לא יוותרו על זכות השיבה, דהיינו, על השמדת ישראל.
לפיכך, טען אליצור, כי ישראל אינה צריכה לשאוף לשלום — שאיפה שלדעתו לא תתממש לעולם, ותביא רק לתשלום מחיר מיותר בדמות איבוד נכסים אסטרטגיים ועקירת יישובים — אלא לשמור את הסכסוך "על אש קטנה", מצב שלדעתו מהווה את הרע במיעוטו.
כמו כן, הרבה אליצור לכתוב על נפשעותו של הטרור הפלסטיני ועל הצורך המוסרי לנקום במחבלים.
בתחום הכלכלי הציג תפיסה קפיטליסטית של התנגדות לריבוי קצבאות.
אליצור נמנה עם החבורה הוותיקה של אנשי גוש אמונים, וייצג את העמדה הפרגמטית והממלכתית בתוכם.
במשך שנים מספר אף ראה בפשרה טריטוריאלית כורח הנובע מהמציאות הפוליטית הישראלית, וספג ביקורת חריפה על כך מבני חוגו.
עם זאת, בתהליך ההתנתקות תמך אליצור בסירוב פקודה ובהתנגדות לא אלימה אך עיקשת.
כתיבתו וטיעוניו של אליצור התאפיינו בטענות המתייחסות להיגיון ולשכל הישר.
הוא שימש ככותב נאומים וסופר צללים למספר אנשי ציבור, בכללם בנימין נתניהו.
עם זאת, לצד ההיגיון, נתן אליצור משקל מסוים גם לרגש.
כך למשל, לאחר חיסולו של השייח' יאסין כתב אליצור כי הוא שמח על מותו, ונימק:
אליצור תמך בפתרון מדינה אחת.
ב־1990 כתב מאמר ב'נקודה' שבו צידד בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל והענקת זכויות אזרח לתושביהם הפלסטינים, שיהוו, על פי חזונו, מיעוט ערבי גדול במדינת ישראל (עד 25% מכלל האוכלוסייה בהינתן עלייה גדולה), בתום תהליך תלת־שלבי ארוך טווח.
בשלב הראשון, ההסברתי שעשוי להימשך שנים, על מדינת ישראל להניח בפני העולם את הדילמה לבחור בין התביעה הישראלית לתביעה הפלסטינית לבעלות על יש"ע.
בשלב השני יתבצע סיפוח הדרגתי של שטחי יש"ע תוך מתן אזרחות וזכות בחירה לכנסת לכל ערבי שיצהיר הצהרת נאמנות למדינת ישראל.
בשלב השלישי תסופח גם רצועת עזה למדינת ישראל לאחר תוכנית הגירה בינלאומית שתסייע לתושבים ערבים שיחפצו בכך – להגר.
אליצור התנגד באופן עקבי לניסיון להפריד בין ישראלים ופלסטינים, שנראה לו חסר סיכוי, ותקף את בניית גדר ההפרדה כאיוולת:
כשנה לאחר פטירתו, יצא הספר "בדעה צלולה", שנערך בידי משפחתו וצור ארליך, ומקבץ כמה עשרות ממאמריו הבולטים.
היה נשוי ליעל אליצור, מייסדת ומנהלת מרכז שפר להנחיית הורים וייעוץ.
מאחיו: פרופ' יואל אליצור ופרופ' ורד נעם.
אורי יהודה אריאל הכהן (נולד ב-22 בדצמבר 1952, ג' בטבת ה'תשי"ג) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כשר הבינוי וכשר החקלאות וכן כחבר הכנסת וכיו"ר מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה.
קודם לכן, שימש כמזכ"ל מועצת יש"ע וכראש מועצת בית אל.
אריאל נולד בעפולה ליצחק אריאל - יליד גרמניה וממייסדי קיבוץ טירת צבי, ולנעמי - ילידת פולין וניצולת השואה.
גדל בטירת צבי ולמד בבית הספר האזורי בשדה אליהו.
התגייס לצה"ל בשנת 1971 ושירת בפלס"ר 7. עבר קורס קצינים ולחם במלחמת יום הכיפורים בצפון סיני.
בין השאר לחם בכוח החילוץ של מעוז בודפשט.
בשנת 1975 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
בתפקידו האחרון היה מפקד פלוגת חרמ"ש.
לאחר השחרור הצטרף אריאל לגרעין של מישור אדומים ובמשך שנה וחצי התגורר בגפו בהתנחלות החדשה עד להצטרפות חברים נוספים.
ב-1977 התחתן עם חגית, והם עברו להתגורר בכפר אדומים עם הקמתו.
בתקופה זו החל לעבוד בתנועת אמנה, שבה החל כמדריך ורכז אזור, וסיים בשנת 1988 בתפקיד המנכ"ל.
בשנת 1982 נפצע באימון לקראת עליה ללבנון ואיבד את הראיה בעינו השמאלית.
בין השנים 1989–1996 כיהן כמזכ"ל מועצת יש"ע ועסק, בין היתר, בהתמודדות עם הסכמי אוסלו ובהמשך פיתוח ההתנחלויות חרף התנאים החדשים.
בשנת 1997 כיהן כראש המחלקה להתיישבות במשרד הביטחון ובנוסף היה חבר דירקטוריון קרן קיימת לישראל.
לאחר ההכרזה על בית אל כמועצה מקומית נפרדת מונה לראש המועצה הראשון, תפקיד שבו כיהן כארבע שנים, עד שנכנס לכנסת מטעם סיעת איחוד לאומי-ישראל ביתנו, בעקבות רצח השר רחבעם זאבי בתשרי תשס"ב (2001).
אריאל נכנס לראשונה לכנסת ב-17 באוקטובר 2001 בעקבות הירצחו של רחבעם זאבי.
בוועדות הכנסת, החוץ והביטחון, הפנים ואיכות הסביבה, ועדות משותפות לתקציב הכנסת ולתקציב הביטחון ובמספר ועדות מיוחדות: לבעיית העובדים הזרים, דחיית שירות לתלמידי ישיבות, המשנה בנושא שדלנים וחקירה פרלמנטרית בנושא תאונות הדרכים.
התמודד במסגרת רשימת האיחוד הלאומי ובחצי הראשון של שנת 2003 צוין כאחד מחברי הכנסת החרוצים במושב הכנסת וכאחד מבין שמונה חברי כנסת שהשתתפו בכל הישיבות וההצבעות.
בבחירות לכנסת השבע עשרה מוקם במקום השישי ברשימה, אחרי שוויתר מיוזמתו לח"כ פרופ' אריה אלדד על המקום החמישי.
במסגרת רשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל הוצב במקום התשיעי ונבחר לכנסת.
עם הקמת הבית היהודי, מפלגה שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ונועדה לאחד את המפלגות שהשתתפו ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל, הוצב אריאל במקום השלישי ברשימתה לכנסת.
זמן קצר לאחר מכן החלו חלק מאנשי המפלגה, ובראשם מפלגת מולדת לפרוש ממנה.
ב-8 ביוני 2009, נבחר לנציג האופוזיציה בוועדה לבחירת שופטים על חודו של קול.
במהלך כהונתו בכנסת ה-18 יזם אריאל את חקיקתם של מספר חוקים, ובהם:
תיקון לחוק הנוער (טיפול והשגחה) המרחיב את האיסורים על חשיפת פרטיו של קטין (יחד עם זבולון אורלב, אריה אלדד ואלי אפללו).
תיקון לחוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים המרחיב את תכולתו למוסדות של חונכות, הדרכה, הוראה, בידור, טיפול, ליווי או אבחון של קטינים או אנשים עם מוגבלות שכלית או התפתחותית (יחד עם אורלי לוי-אבקסיס).
חוק ועדות קבלה ביישובים קהילתיים (עם ישראל חסון, שי חרמש ודוד רותם).
חוק הדיור המוגן (יחד עם חברי כנסת נוספים ובשילוב עם יוזמה ממשלתית)
תיקון לחוק משפחות חיילים שנספו במערכה (תגמולים ושיקום) הקובע כי אלמנות צה"ל שנישאו מחדש ימשיכו לקבל את הגימלה המשתלמת להן (יחד עם יואל חסון ואיתן כבל).
תיקון לחוק השיפוט הצבאי הקובע מנגנון של רישום פלילי מופחת למי שהורשע במהלך שירותו הצבאי בבית דין צבאי בעבירות קלות (יחד עם דב חנין ומירי רגב)
חוק המצרף את הרב הצבאי הראשי למועצת הרבנות הראשית.
חוק האוסר על הצבת מכונות אוטומטיות למכירת מוצרי טבק
תיקון לפקודת המכרות הקובע עבירות חדשות הקשורות בחציבה בלתי חוקית ומחמיר את הענישה.
תיקון לחוק עבודת הנוער המאפשר הוצאת צווי מניעה כאשר מתקיימת או צפויה להתקיים הפרה של החוק, גם ללא קיומו של הליך פלילי.
ב-2012 מונה ליושב ראש בוועדה לענייני ביקורת המדינה.
לקראת בחירות לכנסת התשע עשרה נבחר אריאל לעמוד בראש סיעת האיחוד הלאומי ובראש מפלגת האיחוד הלאומי – תקומה.
ב-29 בנובמבר 2012 חתם עם נפתלי בנט על ריצה משותפת של מפלגתו (ללא כלל סיעת האיחוד הלאומי) עם מפלגת הבית היהודי, כאשר אריאל מוצב כמספר 2 ברשימה, אחרי נפתלי בנט.
הרשימה זכתה ל-12 מנדטים, מתוכם 4 לאיחוד הלאומי - תקומה.
מונה לראש צוות המשא ומתן הקואליציוני מטעם סיעת הבית היהודי בכנסת ה-19.
ב-19 במרץ 2013 מונה לשר הבינוי והשיכון בממשלת ישראל בראשותו של בנימין נתניהו, אשר הוקמה לאחר הבחירות לכנסת ה-19. חבר בוועדת השרים לענייני חקיקה.
בנובמבר 2014 בעקבות איומים על חייו הוצמד לו מאבטח.
כשר הבינוי קידם בנייה בכל רחבי הארץ, כולל בשטחי יהודה ושומרון.
ב-2014 שיווק משרד הבינוי כ-50,000 יחידות דיור חדשות, המספר הגבוה ביותר מאז גל העלייה של שנות ה-90. כמו כן, יזם וקידם את תוכנית "מחיר מטרה" להקטנת יוקר הדיור ומחירי הדירות.
דוח מבקר המדינה לשנת 2017 כלל ביקורת על התנהלותו, על פיה עקף את הדרג המקצועי במשרדו כך שרוב הגרעינים שקיבלו תקציב במסגרת תוכנית לחיזוק ההתיישבות היו גרעינים תורניים, המזוהים מבחינה דתית ופוליטית עם מפלגתו.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום שני אחרי יו"ר המפלגה - נפתלי בנט.
בכנסת ה-20 מונה אריאל לשר החקלאות ובין השאר קיבל תחת אחריותו את מנהלת השירות הלאומי.
כשר החקלאות פעל להפחתת ההתעללות בבעלי חיים, בין השאר על ידי הגברת הפיקוח והחמרת הענישה כנגד העוברים על חוק חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים).
ביוני 2015 יזם שורת תיקונים לחוק, המחמירים את הענישה על המתעללים בבעלי חיים.
בספטמבר 2015, לקראת שנת ה'תשע"ו, יזם קמפיין להחלפת מנהג תרנגול הכפרות בצדקה, מטעמי צער בעלי חיים.
בנובמבר 2015 הורה להפסיק לתקצב עיקור וסירוס של חתולי רחוב, ולהפנות את המשאבים למחקר, על מנת למצוא פתרון לבעיית ההתרבות של בעלי חיים משוטטים שאינו כולל סירוס, עיקור או הריגה.
עמותת תנו לחיות לחיות עתרה לבג"ץ נגד ההחלטה, והיועץ המשפטי לממשלה יהודה ויינשטיין הנחה את אריאל לבטל אותה, אריאל קידם רפורמות להגדלת כמות הבשר הטרי המיובא לישראל ולהארכת חיי המדף שלו, לשם הפחתת כמות הבהמות הנשלחות בתנאים קשים לשחיטה בישראל.
עם זאת, התנגד להצעת חוק לביטול הדרגתי של המשלוחים החיים, בנימוק שתפגע במשלח ידם של העוסקים בתחום ותעלה את מחיר הבשר.
בעקבות המעורבות של ארגוני שמאל בישראל דוגמת "בצלם" ו"שוברים שתיקה" בדו"ח ועדת החקירה של האו"ם בנושא עימות ישראל-עזה 2014 הורה אריאל על ביטול תקני השירות הלאומי בארגונים אשר פועלים נגד הממשלה וחיילי צה"ל.
החלטה זו נפסלה על ידי המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, דינה זילבר, בנימוק שקביעת הקריטריונים להענקת תקני שירות היא באחריות המשרד לשוויון חברתי ובידי מנכ"ל הרשות לשירות לאומי-אזרחי.
במרץ 2016 הודיע כי בכוונתו להביא לאישור הממשלה תוכנית להעברת מרכז וולקני לגליל, במטרה לקדם את פיתוח הגליל ובמקביל להפשיר כשלושת אלפים דונם לבנייה באזור המרכז.
בנובמבר אותה שנה ביקר ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב במרכז והביע עניין ברחפן מחקרי יקר, בשווי 167,000 שקלים, המשמש את המכון למחקר חקלאי.
השר אריאל העניק את הרחפן למדבדב, אף על פי שלפי הוראות החשב הכללי באוצר, מותר לשר להעניק לאורח מתנה בשווי 700 שקל לכל היותר.
המשרד הודיע שירכוש למכון רחפן חדש, מה שיעכב את המחקר לו שימש בחודשים רבים.
הפרשה עוררה מחלוקת מול ממשלת ספרד, המדינה בה יוצר הרחפן, בשל הפרת חוזה עליו חתם אריאל האוסר על ישראל לייצא את הרחפן.
זאת במיוחד לאחר שרוסיה נתונה לסנקציות מצד האיחוד האירופי מאז 2014 בעקבות סיפוח חצי האי קרים.
הרחפן שהועבר למדבדב היה חסר תועלת, כיוון שהשלט נותר במכון וולקני, אשר סירב למסור אותו עד שיקבל רחפן חדש.
ב-2016 פעל אריאל לקידום תוכנית להעברת שטחים לבדואים בנגב.
ב-14 בינואר 2019 התמודד בבחירות על ראשות האיחוד הלאומי-תקומה והפסיד לחבר הכנסת בצלאל סמוטריץ'.
אריאל לא התמודד בבחירות לרשימת המפלגה ועל כן לא השתתף בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
גם לאחר סיום כהונתו בכנסת, המשיך לכהן כשר בממשלת המעבר, עד שהתפטר ב-15 בנובמבר 2019.
בדצמבר 2020, הודיע השר לירושלים ומורשת רפי פרץ כי אריאל ימונה ליושב ראש דירקטוריון החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
באוגוסט 2021 פורסם שאריאל מייעץ בשכר למועצה המקומית לקייה על הסדרת הבנייה הבלתי חוקית של הבדואים בנגב.
כמו יתר חברי סיעתו, היה בין המתנגדים הבולטים לתוכנית ההתנתקות, והוא עבר להתגורר בכפר דרום לאות מחאה.
בהפגנה בכפר מימון תמך בפריצת הסגר על גוש קטיף, מהלך שלא יצא לפועל.
מתנגד נמרץ לפינוי של התנחלויות, ולדבריו אף העביר למתנחלים מידע אודות תנועת הכוחות של צה"ל באירועי פינוי בחבל עזה, בצפון השומרון ובגבעת אסף.
ייסד את החזית הכתומה – פורום של חברי כנסת ואנשי ציבור – שעוסק במתן סיוע ומענה למצוקות של מפוני גוש קטיף וצפון השומרון ועמד בראש השדולה למענם בכנסת.
אריאל הגיש מספר הצעות חוק והחלטות כנסת שמטרתן לשפר את הטיפול במפונים, ומתווך בין המפונים לוועדות השונות של הכנסת ומשרדי הממשלה.
הזכיר רבות את יונתן פולארד במאמריו והיה יושב ראש השדולה למען פולארד בכנסת.
בחודש דצמבר 2010, בעקבות כינוס מיוחד של השדולה, החליט ראש הממשלה בנימין נתניהו להגיש לממשל בארצות הברית בקשה רשמית לשחרור פולארד, לראשונה מאז כליאתו.
יזם את חוק חג הסיגד שעבר בכנסת בשנת תשס"ח.
מלבד פעילות במישור המדיני, פעל בתחומי חינוך, צרכנות, חברה ואיכות הסביבה, וחוקק חוקים הנוגעים אליהם.
בהם, חוק האוסר על פיטורי אישה שחזרה ממקלט לנשים מוכות.
תומך בהחמרת הענישה לשם הרתעה.
בין השאר הציע להחמיר את הענישה על עבירות של עיסוק לא בטיחותי בחומרים מסוכנים, תמך בהחמרת הענישה על גניבת תשתיות, הגיש הצעת חוק להחמרת הענישה כלפי שוטרים אלימים וביקש לאפשר למנהלי בתי ספר לבצע חיפוש בתיקי התלמידים.
מנגד, אריאל תמך במתן חנינה נרחבת לכבוד חגיגות 60 שנה למדינת ישראל, לעבריינים שמעדו באופן חד פעמי.
עולה להר הבית בקביעות ופועל למען העלאת המודעות לחשיבות הר הבית לעם היהודי.
ב-1977 התחתן עם חגית, בת קיבוץ מעגן מיכאל שחזרה בתשובה בעקבות הקשר עמו.
מתגוררים בכפר אדומים מאז הקמתו בשנת 1979, ולהם שישה ילדים.
בתו, יעל ישראל, הייתה מנכ"לית עמותת ירוק עכשיו.
אוֹרי אור (נולד ב-22 באפריל 1939) הוא אלוף במילואים בצה"ל ואיש ציבור.
בשירותו כיהן בין היתר כמפקד פיקוד המרכז וכמפקד פיקוד הצפון.
בין השנים 1992–1999 כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגת העבודה וכסגן שר הביטחון.
אור נולד בשנת 1939 בכפר מעש שבשרון, גדל בכפר חיים ולמד במדרשת רופין.
הוא התגייס לצה"ל בשנת 1957 ושובץ בחיל השריון.
עבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים, ובהמשך השלים קורס קצינים ושימש מפקד מחלקת טנקים.
בתקופת המלחמה על המים היה מפקד פלוגת טנקים בגדוד 82, ובמלחמת ששת הימים (1967) פיקד על פלוגת הסיור של חטיבה 7 באוגדה 84 ("אוגדת טל", תחת פיקודו של האלוף ישראל טל), במסגרתה השתתפה הפלוגה בקרב רפיח כולל בכיבוש צומת רפיח ופריצת מעבר הג'יראדי ונפצע קשה.
לאחר הבקעת המערך המצרי, התקדמו כוחות האוגדה מערבה לאורכו של החוף הצפוני של חצי האי סיני, ועד סוף המלחמה הגיעו עד גדת תעלת סואץ.
במלחמת ההתשה (1969–1970) היה מג"ד 82, גדוד טנקים שלחם בסיני ובבקעת הירדן.
פיקד על קורס קציני שריון.
באוגוסט 1973 הועלה אור לדרגת אל"ם, וקיבל את הפיקוד על חטיבה 679 הצעירה, חטיבת שריון במילואים, שהייתה מצוידת בטנקי צנטוריון מיושנים.
כאשר פרצה מלחמת יום הכיפורים ב-6 באוקטובר, כחודשיים לאחר קבלת הפיקוד על החטיבה, הצליח אור לארגן את חטיבתו במהירות ועלה איתה לרמת הגולן, שם נערכו באותה העת קרבות בלימה קשים בין הכוחות הסדירים המעטים שהיו לצה"ל בקו (חטיבה 7 ושני גדודים של חטיבה 188) לבין 3 דיוויזיות ממוכנות סוריות.
על הלחימה הנואשת ברמה צוטט אור באומרו:
הטנקים הספורים של חטיבה 679 נתקלו בסורים בצומת נפח, קילומטרים ספורים מגשר בנות יעקב, ונכנסו עמם לקרב עקוב מדם.
הקרבות התחדשו בימים הבאים - החטיבה נלחמה יום-יום, הדפה את הסורים עד חזרה לקו הסגול ואחר-כך השתתפה בכיבוש המובלעת הסורית, תוך ניהול קרבות כבדים מול הסורים ומול חיל המשלוח העיראקי.
בתום המלחמה ישבה ב"מובלעת הסורית", כ-40 קילומטר בלבד מדמשק.
לאחר המלחמה החליף אור את אביגדור בן-גל בפיקודו על חטיבה 7 שבה צמח.
ב-1976 קיבל את הפיקוד על עוצבת נתיב האש - אוגדת מילואים משוריינת בדרגת תא"ל ואחר כך על עוצבת געש ברמת הגולן.
ב-1979 מונה לראש מטה (רמ"ט) פיקוד המרכז, ובאוקטובר 1981 הועלה לדרגת אלוף ומונה למפקד פיקוד המרכז.
בתקופתו התגברו העימותים ביהודה ושומרון בין ערביי האזור לצה"ל והמתנחלים ואור כאלוף הפיקוד נדרש להתמודד עם האירועים.
על מדיניותו העיד במשפט של חיילים שהועמדו לדין על פגיעה באוכלוסייה אזרחית: "ההוראות שלי היו ברורות ביותר וניתנו בתדריכים בכתב ובעל פה ...
המטרה העיקרית הייתה שלא יהיו נפגעים ערבים ביהודה ושומרון — יש להימנע מהפעלת נשק חם אלא אם יש סכנת חיים".
הוא הוסיף להשתדל להשתמש באמצעים פחות אלימים כנגד התפרעויות אך כשיש סכנה לכוחות בהחלט הורה לעשות שימוש באמצעים הנדרשים למנוע את הסכנה.
הוא טען שהמדיניות שללה טירטור אנשים חפים מפשע, והטרדה הופעלה רק נגד מסיתים שבהיעדר כח אדם מספק לא היה ניתן לאסוף נגדם ראיות.
לעומת זאת, רפיק חלבי טען שאור היה אחראי אישית למדיניות שכללה חיפושים יסודיים בבתים אקראיים שהשאירו את הבתים בבלגן.
במאי 1983 פורסם שאור המליץ לאפשר גירוש של מפגינים ערביים מיהודה ושומרון.
טלי ליפקין-שחק כתבה על תפקודו בפיקוד המרכז: "אלוף פיקוד המרכז אלוף אורי אור הוכיח, כי פעולתו הנכונה בשטח, בגיזרת הגדה המערבית, הייתה אינטרפרטציה אלגנטית למדיניות ממשלתית, שעידנה לא אחת מצבים קשים." אור גם ספג ביקורת מיהודית קרפ בדו"ח שהוציאה על אכיפת החוק נגד המתנחלים ביהודה ושומרון.
בהיותו אלוף פיקוד מרכז הוא העניק חנינה לבנו של הרב גורן שנשפט על נפקדות, וספג על כך ביקורת בעיתונות.
באוקטובר 1983 מונה לפקד על פיקוד הצפון, ובמסגרת תפקיד זה פיקד על יציאת צה"ל מלבנון, והתייצבותו ברצועת הביטחון.
בריאיון שנערך איתו בעיצומו של הפינוי, אמרו עליו חייליו כי לא היה "אלוף של משרד" ושהה הרבה שעות בשטח.
"האבא של החיילים בלבנון, חיוך שלו מעניק כוח לשעת לחימה נוספת".
ביחס לוויכוח שליווה את מלחמת לבנון הראשונה, אמר:
ביוני 1986 הוחלף אור בפיקוד הצפון בידי יוסי פלד ויצא לחופשת לימודים בהמתנה להחלטה על זהות הרמטכ"ל הבא.
ב-1987 פרש אלוף אורי אור מצה"ל, לאחר שלא מונה לרמטכ"ל.
מיד עם שחרורו פנה אור לפעילות ציבורית ופוליטית: ב-1987 מונה למנכ"ל קרן קיימת לישראל (תפקיד אותו מילא עד היבחרו לכנסת ב-1992).
ב-1988 היה לדירקטור בתעשייה האווירית (עד 1991).
כמו כן, עם שחרורו היה לחבר במפלגת העבודה, ובבחירות לכנסת ה-12 (1988) שימש יו"ר המטה הצעיר של המפלגה, ושותף לייזום, גיבוש ועיצוב תוכניות לבחירות מקדימות ("פריימריז") ב-1990–1991, ונחשב לאחד הפעילים המרכזיים במחנהו של שמעון פרס וזוהה כ"יונה".
בשנת 1992 נבחר אורי אור לכנסת ה-13, והיה חבר בוועדת החוץ והביטחון.
לאחר חתימת הסכם אוסלו היה אור מראשי הדוברים נגד פינוי בקעת הירדן.
בממשלה ה-26 בראשותו של שמעון פרס, שקמה בעקבות רצח יצחק רבין, כיהן בתפקיד סגן שר הביטחון (1995–1996).
אור רמז בכמה הזדמנויות על כוונתו להתמודד על ראשות המפלגה, ועמד בראשות "חוג חופית", אולם הוא ויתר על הרעיון עם הצגתו של אהוד ברק את מועמדותו לתפקיד לקראת הבחירות לכנסת ה-14 (1996), ונעשה לפעיל במחנהו.
הוא נבחר לכנסת ה-14 ברשימת מפלגת העבודה, במקום השביעי ברשימה הארצית, וכיהן מטעמה כחבר הכנסת (עד 1999).
ב-1998 פרסם העיתונאי דניאל בן סימון כתבה בעיתון "הארץ", בה ציטט התבטאות פוגענית כלפי ישראלים ילידי מרוקו, שלכאורה נאמרה על ידי אור.
בהתבטאות, אור אמר כי "המרוקנים הם העדה הכי גדולה והכי פרובלמטית" ושיש להם "רגישות ובעיות של כבוד –כל פעם שאתה אומר משהו, הם מיד קופצים ומתחילים להשתולל".
עוד הוסיף לכאורה "אני עצוב כי אין בקרב השכבות האלה סקרנות לדעת מה קורה סביבן ולמה זה קורה".
בעקבות הפרסום, אור ספג ביקורת ציבורית חריפה והורחק מכל תפקידיו בכנסת ובמפלגתו.
אף נשללה ממנו זכות הנאום בשם המפלגה בכנסת.
אור הכחיש שאמר את הדברים שיוחסו לו וטען כי בן-סימון שיקר בכתבתו.
רק לאחר "מסע התנצלות" ברחבי ישראל, הסנקציות שהוטלו עליו בוטלו.
בבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 לא זכה במקום ריאלי ולא נבחר עוד לכנסת.
באוגוסט 1999 מונה לכהונת יושב-ראש מועצת המנהלים של התעשייה האווירית, כמועמדו של ראש הממשלה אהוד ברק.
הוא שימש בתפקיד זה עד אוגוסט 2002 והמשיך לנהל את ישיבות הדירקטוריון עד מינוי יאיר שמיר כיו"ר קבוע של החברה ב-2005. משמש כיושב ראש המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב בהיסטוריה ומדע המדינה, ותואר שני במנהל עסקים מ-MIT.
אוּרי (אוריאל) אסף (18 באוגוסט 1936 – 11 במרץ 2025) היה משורר, פזמונאי ומחזאי ישראלי.
נולד וגדל בקיבוץ כפר מנחם.
הוא החל לכתוב שירים כבר בנעוריו והתאימם למנגינות ידועות.
שירת בצה"ל כקצין סיור ומודיעין, והשתתף במלחמת סיני בלחימה יחד עם גדוד 51 של חטיבת גולני בפיקוד מאיר פעיל.
לאחר שירותו הצבאי החל לכתוב שירים ללחנים מקוריים.
הוא נשלח על ידי הקיבוץ ללמוד הוראה, ובמסגרת עבודת ההוראה כתב מילים למחזה מוזיקלי שהעלתה חברת הילדים בקיבוץ.
את שירי המחזה הלחין שלמה (בירן) בידרמן, ודרכו הגיע אסף לזמרות המובילות בתחילת שנות ה-60 כמו נחמה הנדל ואסתר עופרים.
השיר "צללים", בביצוע נחמה הנדל, היה שירו הראשון שהושמע ברדיו.
אסף כתב שירים רבים, מהם כמה שהיו לנכסי צאן ברזל בזמר העברי, כמו "דבר אלי בפרחים", "פרח הלילך", "עפרה", "כחולה כחלום", "כשהיינו ילדים" ו"הלנה".
עם הזמרים שהרבו לבצע את שיריו נמנים חוה אלברשטיין ("פרח הלילך", "צעצועיה של אסנת", "עלי זהב", "מכתב לאברהם דחרוג'") ויהורם גאון ("כשהיינו ילדים", "אותך", "עלה ברוח סתו").
כתב מחזות להצגות ילדים ומבוגרים שהוצגו במסגרות שונות.
יחד עם יפה אליאך כתב את המחזה "היהודי האחרון: דרמה ב-5 מערכות".
מחזהו "למי שייכת הזברה" הועלה ב"בימת הקיבוץ".
בגיל 40 עזב את הקיבוץ, התגורר מספר שנים בכפר מרדכי, ולאחר מכן בגן יבנה.
לאסף היה תואר שני בספרות עברית ותיאטרון מאוניברסיטת תל אביב, וכמו כן הוא היה מומחה להפעלת קהל.
נפטר ב-11 במרץ 2025, והובא למנוחות בגן יבנה.
הותיר אישה, שלושה ילדים ושישה נכדים.
כתב בעיקר ספרות ילדים ונוער.
הידועים שבספריו עסקו בילדותו בשואה או בשנותיו הראשונות בארץ ישראל.
זכה בפרסים ישראליים ובינלאומיים, ובהם החשוב ביותר בתחום ספרות הילדים - פרס אנדרסן.
אורלב נולד בוורשה, בירת פולין, בשם יז'י הנריק אורלובסקי, אך היה ידוע בכינוי החיבה יורק.
בילדותו הוא גדל בבית מתבולל, הספוג פטריוטיות פולנית.
הוא סיפר שכילד כלל לא ידע שהוא יהודי ואף נהג ללכת עם האומנת שלו לכנסייה בכל יום ראשון.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה גויס אביו לצבא הפולני.
בשנת 1940 נשלח עם משפחתו לגטו ורשה.
בשנת 1943 חלתה אמו ונרצחה על ידי הגרמנים בבית החולים בגטו.
דודתו היא שטיפלה בו ובאחיו קז'יק.
בפברואר 1943 הבריחה אותם לאזור הפולני של ורשה והם הסתתרו באחד הבניינים.
לאחר מכן הועברו לבית מבודד בכפר, והוחבאו בו במרתף חשוך עד קיץ 1943. משם הועברו עם דודתם למחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם שהו עד ששוחררו כעבור כשנתיים, באפריל 1945, על ידי הצבא הבריטי.
לאחר המלחמה השיגה בעבורם דודתם אישורי כניסה לארץ ישראל, הם הגיעו באוניה 'מטרואה' בספטמבר 1945 ואורלב אומץ על ידי קיבוץ גניגר, שם עבד כרפתן.
בישראל שינה את שמו לאורי.
אביו אותר, ועלה לארץ בשנת 1954. את שם משפחתו שינה מאוחר יותר, כאשר את ספרו הראשון, "חיילי עופרת", פרסם אורלב בשנת 1956, תחת השם א.
בהמשך עבר לגור בקיבוץ רמת יוחנן, אחר כך במעלה החמישה וב–1967 עבר לירושלים.
למד ב וכתב תוכניות ילדים לרדיו ולטלוויזיה.
אורלב החל את דרכו כסופר למבוגרים, את ספרו הראשון "חיילי עופרת" כתב בגיל 23, במשך שנה, שתוך כדי כתיבה שיפר את ידיעתו בעברית, אך הוא הצליח לפרסם אותו רק כעבור שנתיים.
הספר הוא האוטוביוגרפיה שלו בזמן השואה, כאשר אורי הוא הילד יורק.
אורלב סיפר כי בזכות אמנותו עלה בידו לכתוב את ספריו בגיל צעיר בלי להינזק מכך.
הוא כתב את הדברים כסופר-אמן היוצר מתוך ריחוק מסוים מהדמויות, ובחשיפה לא מלאה.
במשך כל חייו, טען כי הוא מסוגל להסתכל על השואה בעיני ילד בלבד, וכל ראייה אחרת מסוכנת עבורו.
את ספרו השני הנובלה "עד למחר", פרסם בשנת 1958. עלילת הספר הספר עוקבת אחר ניצול שואה מילדותו ועד שהגיע לישראל התחתן והקים משפחה.
לאחר הפסקה של עשר שנים, פרסם ב-1968 את ספרו השלישי, קובץ הסיפורים "חופשת הקיץ האחרונה".
החל מ-1976 התמקד אורלב בכתיבת ספרות ילדים ונוער.
הידועים שבספריו עסקו בילדותו בשואה ("האי ברחוב הציפורים" ו"רוץ ילד, רוץ") או בשנותיו הראשונות בארץ ("רחוקי משפחה", וכן סיפוריו המוקדמים), והציגו את הדברים מנקודת מבט נגישה לילדים ולנוער.
ב-2005 פרסם אסופת שירים דו-לשונית (במקור נכתבו בפולנית ותרגמו על ידי אורלב לעברית) שכתב בהיותו ילד כבן 12–13 בברגן-בלזן, לקראת סוף המלחמה, בהוצאת יד ושם.
אורלב עסק גם בתרגום מפולנית לעברית.
בין היתר תרגם את "קוו ודיס" מאת הסופר הפולני הנריק סנקביץ', ו"המלך מתיא הראשון".
1978 - פרס זאב, עבור ספרו חיית החושך