tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפשרות הפלישה לאוסטרליה נדונה מספר פעמים בין הצי והצבא בפברואר 1942. ב-6 בפברואר 1942 משרד הימייה העלה הצעה לפיה תתרחש פלישה למזרח אוסטרליה במקביל לפלישה לפיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה, הצעה שנדחתה שוב על ידי הצבא.
ב-14 בפברואר, יום לפני נפילת סינגפור, נערך דיון נוסף בו טען קפטן טומיוקה כי אוסטרליה ניתנת לכיבוש באמצעות "כוח סמלי".
אמירה זו הוגדרה ביומן הסודי של הפיקוד העליון כ"ג'יבריש רב".
גנרל טומויוקי ימאשיטה אמר כי "הוא אמר שאחרי כיבוש סינגפור, הוא רצה לדבר עם טוג'ו על תוכנית לפלישה לאוסטרליה...
טוג'ו דחה את התוכנית, בטענה לקווי אספקה ארוכים מדי, שיהיו פגיעים ופתוחים להתקפות האויב".
המחלוקת בין הצבא לצי הגיעה להכרעה בפברואר עם ההחלטה לבודד את אוסטרליה ולא לפלוש אליה.
הצבא המשיך לעמוד על דעתו שפלישה לאוסטרליה אינה פרקטית, אולם הסכים לפלוש לפיג'י, סמואה וקלדוניה החדשה במבצע FS.
הפעם האחרונה בה עלתה לדיון ההצעה לפלוש לאוסטרליה הייתה ב-27 בפברואר, אז אמרו בצבא כי להערכתם היבשת מוגנת על ידי 600 אלף חיילים.
בפגישה נוספת ב-4 במרץ הסכים המטה הקיסרי ל"מתווה יסודי של המלצות למלחמה העתידית", אשר דחה את הפלישה לאוסטרליה לתחתית הרשימה רק אם יתר הפעולות קודם לכן יצליחו.
תוכנית זו הוצגה לקיסר ולראש הממשלה הידקי טוג'ו ובכך סתמה את הגולל על הפלישה היפנית.
מבצע FS לא יושם, ובוטל לחלוטין ב-11 ביולי 1942, אחרי התבוסות בקרב ים האלמוגים ובקרב מידוויי.
לאחר שבפברואר נדחתה התוכנית לפלוש לאוסטרליה, התקיפות היפניות ביבשת לא נועדו להכין את הקרקע לפלישה.
הפצצת דרווין ב-19 בפברואר והתקיפה בברום ב-3 במרץ נועדו למנוע מבעלות הברית להשתמש בעיירות אלו כבסיסים במהלך מבצע הכיבוש היפני של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, ולא קושרו לפלישה.
עשרות ההפצצות היפניות במהלך 1942–1943 היו ברובן קטנות ונועדו למנוע מהיחידות האוויריות בצפון אוסטרליה מלתקוף את היפנים.
מטרת ההתקפה על נמל סידני במאי 1942 הייתה להסיט כוחות של בעלות הברית ממידוויי לפני הניסיון היפני לכבוש אותו, ופעילות הצוללות היפניות מול החוף המזרחי של אוסטרליה ב-1942–1943 התרחשה כדי לפגוע בקו האספקה בין אוסטרליה ופפואה גינאה החדשה.
יתרה מכך, אחרי כיבוש פורט מורסבי שנכשל תכננו היפנים להשתמש בה כבסיס לשליטה במצר טורס ובים האלמוגים, ולא כדי לסייע לפלישה לאוסטרליה.
יחידת סיור יפנית קטנה ביצעה נחיתה קצרה באוסטרליה בינואר 1944. מטרת הקבוצה שנקראה "עץ אורן", הייתה להעריך האם בעלות הברית החלו לבנות בסיסים גדולים על החוף הצפוני ביותר באזור קימברלי, במערב אוסטרליה מול ים טימור.
היחידה, שכללה 10 אנשי צוות, ושבסיסה במערב טימור, ערכה ביקורים בסירת דיג בשונית אשמור ובאי בראוס הלא-מיושב.
ב-19 בינואר נכנסה היחידה ליורק סאונד שביבשת.
בשעה שנראה עשן בגבעות ממזרח, הסוו אנשי הצוות את כלי השיט ועלו לחוף בסמוך לשפך נהר רו, תוך שהם מתעדים במצלמת 8 מ"מ.
למחרת חזרו אנשי הצוות לסיור נוסף, בטרם חזרו לבסיסם בקופאנג.
במהלך פעילותם לא זיהו אנשי הצוות פעילות חריגה, ולא הפיקו מידע בעל ערך רב.
על פי הדיווחים, קצין שהיה חלק מהמשימה, חזר לאחר מכן ליפן והציע להנחית 200 אסירים באוסטרליה כדי שיפתחו במלחמת גרילה, אולם ההצעה נדחתה.
הראש לשעבר של מרכז המחקר ההיסטורי במוזיאון הלאומי של אוסטרליה, ד"ר פיטר סטנלי ביקר את המיתוס הנפוץ שלפיו היפנים תכננו לפלוש לאוסטרליה, ואמר כי "המיתוס עוזר להצדיק את החלק שלקחו האוסטרלים במלחמה".
נובלת ההיסטוריה החלופית "The Bush Soldiers" מ-1984 מתארת פלישה יפנית מוצלחת לאוסטרליה ואת ניסיונות המאבק של אוסטרלים ובריטים נגד הכיבוש היפני.
בשנת 2004, פורסמה הנובלה Designated Targets מאת ג'ון בירמינגהאם שמתארת היסטוריה חלופית שבה היפנים פלשו לצפון אוסטרליה.
פרויקט הרמס היה תוכנית לחקר טילים של אגף החימוש בצבא ארצות הברית מ-15 בנובמבר 1944 עד 31 בדצמבר 1954, בתגובה למתקפות הטילים והרקטות מצד גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
התוכנית נועדה לקבוע את הצורך בהצטיידות בטילים לכוחות השדה של הצבא.
שותפות מחקר ופיתוח בין אגף החימוש וג'נרל אלקטריק החלה ב-20 בנובמבר 1944 והביאה ל"פיתוח של טילים ארוכי טווח שיכולים לשמש גם נגד מטרות קרקעיות וגם נגד מטוסים בגובה רב".
הרמס הייתה תוכנית הטילים השנייה של צבא ארצות הברית.
במאי 1944 בוצעה התקשרות בין צבא ארצות הברית למעבדות האווירונאוטיקה גוגנהיים של המכון הטכנולוגי של קליפורניה כדי להתחיל בפרויקט ה-ORDCIT למחקר, בדיקה ופיתוח של טילים מונחים.
תוכנית הרמס הייתה אמורה להתבצע בשלושה שלבים: הראשון יהיה תאורטי, השני קבוצת מחקר אשר תשוגר לאירופה לחקור את הטילים הגרמניים, והשלישי "תתכנן ותפתח מערכות ניסוי משלה".
ב-20 בנובמבר 1944 נחתם החוזה עם ג'נרל אלקטריק.
מעבר להגדרת המשימה לבצע מחקרים, ניסויים, תכנון, פיתוח ועבודות הנדסיות בקשר לפיתוח טילים ארוכי טווח לשימוש נגד מטרות קרקע וכלי טיס בגובה רב, ג'נרל אלקטריק הייתה אמורה גם לחקור מנועי מגח סילון, מנועי רקטות עם דלק מוצק או נוזלי וחומרי הנעה היברידיים.
החוזה חייב את ג'נרל אלקטריק לפתח גם ציוד לשליטה מרחוק, ציוד ניטור קרקעי ומכשירי ביות.
בדצמבר 1944, הוטל על תוכנית הרמס לחקור את טיל ה-V-2 הגרמני.
הנושאים שהיו אמורים להתייחס היו "הובלה, טיפול, פירוק, סיווג (זיהוי), שיפוץ ובדיקה של רכיבים של רקטות גרמניות וכן הרכבה ובדיקה של תת-מכלולים ורקטות שלמות, ייצור חלקים חדשים, שינוי חלקים קיימים, ביצוע בדיקות מיוחדות, בניית ציוד ניסוי זמני שאינו זמין בשטח הבדיקה רכש וטיפול בחומרי דחף ופיקוח על משגרי רקטות".
לפרויקט נדרש שטח נרחב בו ניתן יהיה לבדוק טילים בבטחה.
הצבא יצר את מטווח הטילים וייט סנדס בדרום מרכז ניו מקסיקו כאתר הניסוי לטילים.
במשך חמש השנים הבאות, שיפוץ וייצור חלקים, הרכבה ושיגור רקטות V-2 היו החלק העיקרי בפרויקט הרמס.
בתחילת 1946, לאחר קליטת ציוד השלל, צבא ארצות הברית הקים את "צוות המחקר של האטמוספירה העליונה" כדי לפקח על הפרויקט.
שליש מחברי הצוות היו מדעני ג'נרל אלקטריק.
פרויקט הרמס הורחב כך שיכלול ניסויים של נשיאת ציוד טלמטריה על גבי רקטות V-2 .
עובדי ג'נרל אלקטריק, בעזרת מומחים גרמנים, הרכיבו V-2 במטווח הטילים וייט סנדס.
השיגור הראשון של V-2 שם היה ב-16 באפריל 1946, אך הגיע לגובה של 3.4 מייל בלבד.
הגובה המרבי אליו הגיע פרויקט Hermes V-2 היה 114 מיילים שהושג בשיגור מספר 17 ב-17 בדצמבר 1946. השיגור האחרון של פרויקט הרמס הייתה מספר 60 ובוצעה ב-29 באוקטובר 1951.
תוכנית Project Hermes V-2 השיגה את יעדיה.
ראשית, היא צברה ניסיון בטיפול ושיגור טילים גדולים והכשירה את אנשי הצבא לשגר אותם.
שנית, הרמס סיפק כלי רכב לניסויים שסייעו בתכנון טילים עתידיים.
שלישית, הרמס בדק רכיבים עבור טילים עתידיים.
רביעית, הרמס הביא נתונים בליסטיים על מסלולים בגובה רב וכן פיתח אמצעים שונים למעקב אחר מסלולים כאלה.
חמישית, תוכנית V-2 סיפקה כלים לשיגור לאטמוספירה העליונה ולמחקר ביולוגי.
לאחר סיום טיסות V-2 של תוכנית הרמס, בוצעו עוד 5 שיגורי V-2 מוייט סנדס.
אלו נועדו לאימון גדוד התמיכה לטילים מונחים.
בין ה-22 באוגוסט 1951 ל-19 בספטמבר 1952 בוצעה משימה מספר 74 שהייתה האחרונה של טיל V-2 מהאתר בוייט סנדס.
המטרות הראשוניות של פרויקט הרמס כללו את הרמס B, טיל שיוט המונע על ידי מנוע מגח סילון.
הרמס B פוצל במהרה לדגם לניסוי של הרמס B-1 וטיל מבצעי של הרמס B-2. הרמס B-1 התפתח עד מהרה להרמס השני.
ביוני 1946 תוקן החוזה של ג'נרל אלקטריק כך שכלל טיל דו-שלבי שעשה שימוש ב-V-2 כשלב הראשון שלו, עם טיל שיוט עם מנוע מגח סילון כשלב שני.
מנוע המגח סילון הוקצה לצוות פון בראון שמתוכו פחות מ-40 איש הועסקו בתוכנית השיגור של V-2. עיצוב הטיל החל ב-10 בדצמבר 1945. אף על פי שלמהנדסי פימונדה לא היה ניסיון עם מנועי מגח סילון, העבודה התקדמה וב-11 בינואר 1946 פון בראון הציג את תכנון טילי השיוט שלו והתוכנית יצאה לדרך.
הרמס II (הידוע גם בשם RTV-G-3 ו-RV-A-3) היה ניסיון לייצר טיל שיוט בעל מהירות גבוהה מונעת על ידי מטוס סילוני.
V-2 האיץ את טיל השיוט שכונה "שביט", או "ראם" ל-3.3 מאך ולגובה 66,000 רגל שבו יניע מנוע המגח סילון.
להרמס II היה עיצוב יוצא דופן והיה חשש שלא יהיה יציב במהירות הנדרשת וכן נדרש פיתוח נוסף של מערגת הניווט.
דאגה נוספת הייתה הדלק המיועד, פחמן דו-גופרי, אשר ניצת בקלות, אך היה בעל דחף נמוך.
בשיאה הועסקו בתוכנית הרמס II כ-125 גרמנים, 30 קציני צבא, 400 עובדים, 75–100 אנשי שירות המדינה וכ-175 עובדי ג'נרל מוטורס.
V-2 עוצב מחדש כדי לשאת מכשיר בדיקה שנקרא "אורגן" שאמור היה לבצע מדידות של לחצים.
טיל הניסוי הראשון של הרמס II (טיל 0) שוגר ב-29 במאי 1947, נחת במקסיקו וגרם לתקרית בינלאומית.
כלל הניסויים בהרמס II לא הובילו לתוצאות הרצויות, ובספטמבר 1950 הועבר חקר הרמס C-1 להאנטסוויל שם התפתח לטיל בליסטי קצר טווח רדסטון.
בשנת 1953, פרויקט טיל השיוט עם מנוע מגח סילון לא התקיים עוד.
טילי קרקע אוויר וקרקע קרקע
הפיתוח של הרמס A-1 החל בשנת 1946 על ידי ג'נרל אלקטריק.
עם 7.6 מטר אורך, בנוי ברובו מפלדה, הייתה זו הגרסה האמריקאית של טיל הנ"מ הגרמני וסרפאל, אשר היה כמחצית מגודלה של רקטת V-2 הגרמנית.עם זאת, היה הבדל בהנעה.
מנוע ה-P IX המונע בחומצה חנקתית/ויזול (ויניל איזובוטיל) של הגרמנים הוחלף במנוע של ג'נרל אלקטריק שנתן דחף של 13,500 פאונד עם דלק חמצן נוזלי/אלכוהול.
רכיבי הרמס A-1 כגון הנחיה וטלמטריה נבדקו במספר טיסות V-2 במטווח וייט סנדס בשנים 1947 ו-1948. תוכניות לפיתוח הטיל למשימות קרקע אויר בוטלו לטובת טילי פרויקט נייק.
ב-18 במאי 1950 הצבא דרש כי הפרויקט יהיה טיל קרקע-קרקע.
כל שלושת השיגורים הראשונים נכשלו מסיבות שונות אולם "הן הדגימו את היכולת התפקודית של מערכת הטילים".
לאחר סיום הפרויקט של הרמס A-1 נמשכו הפעולות על הרמס A-1E-1 והרמס A-1E-2. היו אלו טילים טקטיים באורך 8.8 ו-7.6 מטרים ולשניהם היה אמור להיות ראש קרב במשקל 660 קילוגרם.
מאחר שהטיל המתחרה שפותח באותה תקופה, מתוצרת גראמן, הראה תוצאות טובות יותר, הרמס A-1E-2 בוטל באפריל 1952 ובאוקטובר 1952 בוטל גם ה-A-1E-1.
פיתוחים נוספים וניסיונות שיגור רבים שנכשלו, גרמו לביטול תוכנית הרמס בשנת 1954.
תוכנית וירג'יניה (הידועה גם כתוכנית רנדולף או תוכנית המדינה הגדולה.
באנגלית: The Virginia Plan) הייתה הצעה לתוכנית ממשלתית עבור ארצות הברית, שהוצגה במהלך ועידת החוקה של 1787. התוכנית קראה להקמת ממשלה לאומית עליונה הכוללת שלוש זרועות, ובית מחוקקים לאומי המורכב משני בתים.
התוכנית נוסחה על ידי ג'יימס מדיסון ואדמונד רנדולף.
למעשה, תוכנית וירג'יניה נחשבת לאבן היסוד של הממשל המודרני ולדוגמה הבולטת של חלוקה בין הרשויות, ועיקריה נותרו על כנם גם בסיכומה של הוועידה.
תוכנית וירג'יניה השפיעה על קביעת סדר היום הכולל לדיון בחוקה וביחסים בין הממשל הפדרלי ובין המדינות, ובמיוחד בהצבת הרעיון של ייצוג משוקלל אוכלוסייה בבית המחוקקים הלאומי המוצע.
משום כך, תוכנית וירג'יניה נחשבה ככזו שמעדיפה את האינטרסים של מדינות בעלות אוכלוסיות גדולות, ומנגד, הוצעה בתגובה על ידי ויליאם פטרסון תוכנית ניו ג'רזי, שבאה להגן על האינטרסים של מדינות קטנות ולהעניק להן משקל עודף של כוח.
בין התאריכים 25 במאי ל-17 בספטמבר 1787, התכנסה הוועידה החוקתית בפילדלפיה כדי לשנות את תקנון הקונפדרציה, תוכנית הממשל הראשונה של ארצות הברית.
הסיבה העיקרית שהובילה לכינוס, הייתה העובדה שקונגרס הקונפדרציה היה חסר כוח לפתור את בעיות האומה ולהתמודד עם סוגיות מורכבות, בשל חולשתו המובנית, שלא אפשרה לו לתבוע מממשלי המדינות גביית מיסים או משלוח לוחמים.
הקונגרס גם היה מוגבל בסמכויותיו בכל הנוגע לסחר חוץ, וחסר הסמכה שיפוטית וביצועית מספקת.
ממילא, הוא לא היה יכול לאכוף את החלטותיו על המדינות שהרכיבו את ארצות הברית.
ג'יימס מדיסון, אחד מנציגיה של וירג'יניה בוועידה, האמין שהפתרון לבעיותיה של אמריקה דורש את קיומו של ממשל מרכזי חזק (בניגוד ליריביו, שתמכו בממשל מרכזי חלש ובהשארת רוב הכוח בידיהן של המדינות, עימות שנמשך עוד עשורים רבים לאחר מכן).
מדיסון סבר שהקונגרס נזקק לסמכות להטיל ולגבות מיסוי חובה וכן לסמכות שתאפשר לו להסדיר את סחר החוץ והסחר הבין-מדינתי.
כדי למנוע התערבות של כל אחת מהמדינות בסמכות הממשל הלאומי, מדיסון האמין שצריכה להיות דרך לאכוף את העליונות הלאומית, כמו זכות מפורשת של הקונגרס להשתמש בכוח נגד מדינות שאינן עומדות בדרישות ויצירתה של מערכת משפט לאומית.
מדיסון גם האמין שכדי לייסד ממשלה לאומית משמעותית, הקונגרס יצטרך להפעיל סמכות ישירה על אזרחים – שלא באמצעות פניה למדינות, כפי שנזקק ממשל הקונפדרציה.
בהתאם לכך, סבר מדיסון שגישה כזו דורשת שינוי בייצוג: לפי התקנון שפעל עד אז, לכל מדינה חברה בברית היה קול אחד.
לפי הרעיון של מדיסון, היקף הייצוג צריך להיות פרופורציונלי למספר תושביה של כל מדינה, וממילא, מדינות מאוכלסות יותר כמו פנסילבניה או ניו יורק, תקבלנה ייצוג מוגבר.
לפי מדיסון, גישה כזו גם תצמצם את הסכנה של עריצות הרוב, משום שגם אם רוב מקומי באחת המדינות ינסה להוביל פגיעה במיעוט, הוא יתקשה לגייס רוב בכל רחבי ארצות הברית שיאפשר לו לעשות זאת.
בזמן שהמתין לפתיחה הרשמית של הוועידה, מדיסון שרטט את תוכנית וירג'יניה בהתייעצות עם חברי המשלחות של וירג'יניה ופנסילבניה, ובמיוחד בשיתוף פעולה עם המושל של וירג'יניה, אדמונד רנדולף, שאף הוא חלק במידה רבה את חזונו של מדיסון על הצורך בממשלה לאומית חזקה.
למעשה, רנדולף היה זה שהציג את התוכנית בפני הוועידה ב-29 במאי 1787, תוך שהוא מזכיר את מרד שייז במסצ'וסטס כדוגמה לחוסר האונים של הממשל הנוכחי.
בין 30 במאי ל-13 ביוני עברו הצירים, סעיף אחר סעיף, על הפרטים של תוכנית וירג'יניה וערכו בה מספר שינויים.
בין השאר, הוגדר כי כוחה של הרשות המבצעת יהיה נתון בידיו של אדם אחד, אשר ייבחר על ידי המחוקקים לתקופה של שבע שנים, ואשר יהיה בכוחו להטיל וטו על חקיקה של בית הנבחרים, ולמעשה, כך הוגדר תפקידו של נשיא ארצות הברית.
נקבע גם שיהיו דרושים שני שלישים מקולות הנבחרים כדי לבטל וטו נשיאותי.
שינוי מהותי נוסף בדיונים היה באופן הבחירה של הסנאט: בתוכנית המקורית חבריו היו אמורים להיבחר על ידי חברי בית הנבחרים, אך בדיונים נקבע כי הם ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות עצמן לתקופה של שבע שנים.
בקריאתה להקמת ממשלה לאומית עליונה, תוכנית וירג'יניה הייתה סטייה רדיקלית מתקנון הקונפדרציה שנהג עד לכינוס הוועידה.
התוכנית קראה להקמתן של שלוש זרועות ממשל (זרוע מבצעת לאומית, בית מחוקקים לאומי ורשות שיפוטית לאומית).
התוכנית הכילה במקור חמישה-עשר עקרונות שהתוו את הממשל הפדרלי החדש שהיא הציעה.
היה צורך "לתקן ולהגדיל" את סעיפי הקונפדרציה כדי להשיג את מטרתם המקורית, לספק "הגנה משותפת, ביטחון, חירות ורווחה כללית".
לחלק את הייצוג בבית המחוקקים הלאומי לפי "מכסות תרומה" (עושרה של מדינה כפי שמשתקף במיסים שהיא שילמה) או לפי גודל האוכלוסייה (לא כולל עבדים) של כל מדינה.
מה שהיה מספק למדינות גדולות, כמו וירג'יניה עצמה, יותר ייצוג ממה שהיה להן עד אז.
מסיבה זו כונתה התוכנית "תוכנית המדינה הגדולה".
להחליף את קונגרס הקונפדרציה שהיה מורכב מבית מחוקקים אחד, בבית מחוקקים שיורכב משני בתים.
בניגוד לחברי קונגרס הקונפדרציה שנבחרו לתפקידם על ידי בתי המחוקקים של המדינה ולא באופן ישיר על ידי האזרחים, חברי בית המחוקקים שייצג את העם (מה שיהפוך לבית הנבחרים של ארצות הברית) ייבחרו ישירות על ידי העם.
בית המחוקקים הזה, יבחר את חברי בית המחוקקים השני (מה שיהפוך בהמשך לסנאט של ארצות הברית) מבין מועמדים שיוצעו לו על ידי בתי המחוקקים של המדינות.
לבית המחוקקים הלאומי יהיו כל הסמכויות השייכות לקונגרס הקונפדרציה – בנוסף לסמכויות חדשות.
הסמכויות החדשות הללו כוללות את האפשרות "לחוקק בכל המקרים בהם המדינות הנפרדות אינן מוסמכות", וכמו גם את היכולת להטיל וטו על כל חוק של אחת המדינות שיהיה מנוגד לתקנון האיחוד.
בית המחוקקים הלאומי יבחר רשות מבצעת לאומית לכהונה אחת.
לרשות המבצעת תהיה "סמכות כללית להוציא לפועל את החוקים הלאומיים", וכמו גם את הסמכויות הביצועיות המוענקות לקונגרס הקונפדרציה, כולל הסמכות להכריז מלחמה ולחתום על הסכמים עם מדינות אחרות.
הרשות המבצעת יחד עם מספר מוסכם של שופטים יהוו מועצה שתחזיק בסמכות להטיל וטו על כל חקיקה של בתי המחוקקים.
ניתן לעקוף את הוטו בבית המחוקקים הלאומי, במסגרת ניסיון לייצר מעין איזון בין הרשויות.
מערכת המשפט הלאומית תכלול בית דין עליון ובתי דין שיהיו כפופים לו והם ייבחרו על ידי בית המחוקקים הלאומי.
לרשות השיפוטית תהיה סמכות שיפוט לגבי עבירות פיראטיות, עבירות בים הפתוח, אויבים שנלכדו, תיקים של אזרחים זרים או אזרחים של מספר מדינות בארצות הברית עצמה, תיקים הקשורים לגביית הכנסות לאומיות, שאלות הנוגעות ל"שלום והרמוניה לאומית" והדחה של פקידים בדרג הלאומי.
ייקבעו נהלים לצירופן של מדינות חדשות לאיחוד.
ארצות הברית תבטיח ממשלה רפובליקנית לכל אחת מהמדינות.
"צריך להקפיד על המשך תפקוד הקונגרס ועל סמכויותיהם וזכויותיהם של החברים, עד יום נתון לאחר אימוץ הרפורמה בתקנון האיחוד".
יינתן הליך לתיקון החוקה שאינו מצריך הסכמה מחודשת של המדינות.
קצינים יישבעו לתמוך ולהגן על החוקה.
ההצעות של החוקה יאושרו על ידי אספות שנבחרו על ידי העם בכל מדינות האיחוד.
למעשה, ההתמודדות עם האפשרות של מדינה שתתנגד לאיחוד בעתיד, נפתרה באמצעות שלושה חלקים: שבועת אמונים של כל נושא משרה לממשל הפדרלי, שלילה של כל חקיקה מדינתית שתסתור את החוקה הפדרלית וסמכות ישירה של הממשלה הפדרלית לגייס את כוחות הצבא, גם כדי לכפות את החוק על מדינות מתוך האיחוד.
באופן טבעי, המדינות הגדולות תמכו בהצעה והמדינות הקטנות התנגדו לה והעדיפו חלופה שתשמר את יחסי הכוחות הקיימים.
בתגובה, הן הציעו ב-15 ביוני את תוכנית ניו ג'רזי, שזכתה גם לכינוי "תוכנית המדינה הקטנה".
במהותה, שימרה תוכנית ניו ג'רזי את מרבית חוקי תקנון הקונפדרציה, אך היא הוסיפה סעיף אחד בעל משמעות, ולפיו "כל חוקי ארצות הברית בקונגרס, שנחקקו בהתאם לסמכויות שלעיל ובהתאם לעיקרי הקונפדרציה וכל האמנות שתיחתמנה ותאושרנה בסמכות ארצות הברית, יהיו לחוק העליון של המדינות...
והרשויות השיפוטיות של המדינות השונות תהיינה כבולות להם בהכרעותיהן בדין, על אף כל חוק מחוקי המדינות הבודדות שיעמוד בסתירה אליהם".
למעשה, סעיף זה היה ברוחה של תוכנית וירג'יניה.
ב-19 ביוני, באמצעות רוב הקולות שהיו בידיהן, הצליחו המדינות הגדולות לאשר את תוכנית וירג'יניה ולדחות את תוכנית ניו ג'רזי, אבל המדינות הקטנות המשיכו להתנגד.
במהלך חודש יולי הגיעו הצדדים למבוי סתום, ובסופו של דבר מינו ועדה ובה חבר אחד מכל מדינה, והוועדה הזו גיבשה את מה שזכה לכינוי "פשרה גדולה" או "פשרת קונטיקט" והיא אומצה על ידי המדינות ב-16 ביולי.
לפי הפשרה הזו, קיבלה כל מדינה זכות הצבעה שווה בסנאט, אבל הייצוג בבית הנבחרים השתנה לפי היקף האוכלוסייה, כפי שנהוג עד היום (בשינוי אחד: במקור היה ייצוג האוכלוסייה לפי מספר התושבים בני החורין, ולפי התייחסות של שלוש חמישיות לכל עבד).
תוכנית התחקירים של אליק ובליק היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים בנושא המדע והתרבות המשודרת בערוץ הופ!
את שיר הפתיחה מבצעים שחר גת ושירה נאור.
בתוכנית זו אליק ובליק מגישים תוכנית תחקירים בה הם מספרים איך נוצרים דברים שאנשים מייצרים.
אליק (אבי יקיר) - חייזר ורוד, אחיו של בליק, לא חכם במיוחד ולעיתים מזלזל בבליק.
בליק (ז'יל בן דוד) - חייזר כתום עם סנטר גדול, אחיו של אליק, יותר חכם מאליק ומסביר לו הכל כדי שיקלוט דברים.
תוכנית השלום הצרפתית-סעודית, שנודעה גם כ"הצהרת ניו יורק", היא מתווה בתהליך השלום הישראלי-פלסטיני המתבסס על פתרון שתי המדינות.
המתווה מציג תוכנית בת 15 חודשים להקמת מדינה פלסטינית ריבונית, וכולל התניות כמו פירוז חמאס מנשק, רפורמה ברשות הפלסטינית והקמת כוח ייצוב בינלאומי (ISF).
התוכנית הוצגה בוועידה הבינלאומית ליישום פתרון שתי המדינות שהתקיימה בניו יורק בין ה-28 ל-30 ביולי 2025, לאחר שנדחתה ממועדה המקורי ביוני בשל מבצע "עם כלביא".
הוועידה התבססה על החלטת העצרת הכללית של האו"ם (A/RES/79/81) שאומצה ב-3 בדצמבר 2024 ברוב של 157 תומכים מול 7 מתנגדים.
תוכנית זו הציתה גל הכרה בינלאומי רחב במדינה פלסטינית.
בספטמבר 2025, עם פתיחת העצרת הכללית ה-80 של האו"ם, הודיעו בריטניה, קנדה, אוסטרליה, פורטוגל, צרפת, סן מרינו, לוקסמבורג, מונקו ואנדורה על הכרה במדינה פלסטינית.
בנוסף גם בלגיה הכירה במדינה פלסטינית, אך ברמה הצהרתית בלבד, ותוך התניית המהלך המשפטי בשחרור החטופים וסיום שלטון חמאס.
ב-27 בספטמבר 2024, במהלך פגישת שרים בשולי העצרת הכללית ה-79 של האו"ם בניו יורק, השיק שר החוץ הסעודי פייסל בן פרחאן אאל סעוד את "הקואליציה הבינלאומית ליישום פתרון שתי המדינות".
ב-4 בדצמבר 2024, אימצה העצרת הכללית של האו"ם החלטה הקוראת לכינוס ועידה בינלאומית בדרג הגבוה ביותר, שתיערך בין ה-2 ל-4 ביוני, במטרה לקדם באופן בלתי הפיך את הקמתה של מדינה פלסטינית.
ב-24 במאי בפריז, אירח שר החוץ ז'אן-נואל בארו את מקביליו מסעודיה, מצרים וירדן לישיבת עבודה שהוקדשה להכנות לוועידה.
במהלך ביקורו באינדונזיה, הדגיש נשיא צרפת עמנואל מקרון כי רק פתרון מדיני יוכל להשיב את השלום ולתמוך בשיקום ארוך טווח.
ב-9 ביוני 2025, שלח נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס איגרת הן למקרון והן ליורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן, שבו גינה את פעולות חמאס ב-7 באוקטובר, הביע תמיכה בפירוק חמאס מנשקו, והצהיר כי לתנועה לא צריך להיות כל תפקיד בממשל ברצועת עזה.
כמו כן, הוא התחייב לרפורמה ברשות הפלסטינית ולעריכת בחירות בתוך שנה, והזמין כוחות ערביים ובינלאומיים להתפרס בעזה כדי לייצב את המצב הביטחוני.
ב-11 ביוני 2025, קרא ממשל טראמפ למדינות שלא להשתתף בוועידה, והזהיר מפני השלכות דיפלומטיות.
המסר הדגיש כי ארצות הברית מתנגדת לכל הכרה חד-צדדית במדינה פלסטינית.
לפני דחייתה הראשונית, מטרת הוועידה הייתה הרחבת ההכרה במדינה פלסטינית.
בזמן הוועידה, 147 מתוך 193 מדינות האו"ם (76%) הכירו במדינה פלסטינית.
לפי Associated Press, ממשלת נתניהו, שהחרימה את הוועידה יחד עם ארצות הברית, מתנגדת למדינה פלסטינית ומעדיפה "סטטוס קוו, שבו ישראל שומרת על שליטה כוללת, ולישראלים יש זכויות מלאות יותר מאשר לפלסטינים".
במאי 2025, מקרון הציע הכרה במדינה פלסטינית במהלך הוועידה.
ישראל דחתה את הצעת מקרון, וקבעה כי ההכרה והוועידה עצמה יהוו פרס לחמאס.
שר החוץ ז'אן-נואל בארו הגיב כי על ראש הממשלה נתניהו לחזור לעמדותיו מ-2009 התומכות בפתרון שתי המדינות.
ב-24 ביולי 2025, רגע לפני הוועידה, הכריז מקרון כי צרפת תכיר רשמית בפלסטין בטקס שיתקיים בשיתוף עם המושב ה-80 של העצרת הכללית של האו"ם.
ראש ממשלת מלטה, רוברט אבלה, הודיע בתחילה שמלטה תכיר בפלסטין בעקבות הוועידה.
לפי פוליטיקו, צרפת לחצה גם על הולנד ובריטניה להכיר בפלסטין.
שר החוץ הנורווגי, אספן בארת איידה, התחייב כי מדינתו תספק 200 מיליון קרונות נורווגיות כסיוע לממשלה הפלסטינית, הניצבת בפני משבר כלכלי עקב עיכוב כספי המיסים על ידי ישראל מאז אוקטובר 2023.
ביומו השני של הוועידה, הכריזה הממלכה המאוחדת כי תכיר בפלסטין בספטמבר, אלא אם ישראל תסכים להגיע להפסקת אש במלחמת חרבות ברזל ותימנע מסיפוח יהודה ושומרון.
מלטה הודיעה אף היא כי תכיר בפלסטין בספטמבר בעצרת הכללית של האו"ם, וסן מרינו הודיעה שתכיר בפלסטין עד סוף השנה.
עם זאת, חלק ממאמציה של צרפת להבטיח הכרה במדינה פלסטינית נכשלו, כאשר מדינות כמו יפן, סינגפור, דרום קוריאה סירבו להכיר בפלסטין.
ב-29 ביולי, פורסמה הצהרה משותפת בשם "הצהרת ניו יורק" שנחתמה על ידי חמש עשרה מדינות.
ההצהרה כינתה את ההכרה בפלסטין כ"צעד חיוני לקראת פתרון שתי המדינות" והציעה כי מספר מדינות נוספות עשויות להכיר בפלסטין בחודשים הקרובים.
על "הצהרת ניו יורק" חתמו:
בעקבות ההצהרה, לוקסמבורג הודיעה כי היא "נוטה בחיוב" להכיר בפלסטין בספטמבר.
קנדה הודיעה כי תכיר בפלסטין בספטמבר, בתנאי שפלסטין תהיה מפורזת ושהרשות הפלסטינית תקיים בחירות דמוקרטיות בשנת 2026 ללא חמאס.
ניו זילנד סירבה להכיר בפלסטין באופן מיידי.
פסגת המשך בנושא המדינה הפלסטינית נקבעה ל-22 בספטמבר 2025, בהשתתפות מנהיגים מהעולם.
בוועידה הוצגה "הצהרת ניו יורק" בת שבעה עמודים, המתווה תוכנית מדורגת בת 15 חודשים להקמת מדינה פלסטינית ריבונית ומפורזת.
התוכנית כוללת את הטלת הממשל על פלסטין כולה על הרשות הפלסטינית, והקמת משלחת כוח שמירת שלום זמני של האו"ם שיספק ביטחון לפלסטינים במהלך תקופת המעבר.
ההצהרה מעודדת מדינות להכיר בפלסטין כמדינה ריבונית, מגנה את מתקפות שבעה באוקטובר, תוך קריאה לחמאס להתפרק מנשקו ולוותר על שלטונו בעזה.
זהו גינוי ראשון מצד מדינות ערב לחמאס.
ההצהרה מקימה ועדה מיוחדת האחראית על פיתוח ופיקוח על המנגנונים הדרושים, באמצעות מעקב רציף ומחייב, כדי להבטיח את יישום החלטותיה.
הוועדה תורכב מ-19 מדינות ותנוהל בראשות משותפת של צרפת וערב הסעודית.
היא תכלול 17 יושבי ראש של שמונה תת-הוועדות שצמחו מוועידה זו.
על הצהרת ניו יורק חתמו בתחילה, לפי הסדר:
ב-12 בספטמבר 2025, העצרת הכללית של האו"ם העבירה החלטה לא מחייבת המאמצת את הצהרת ניו יורק ברוב של 142 תומכים מול 10 מתנגדים.
ב-18 בספטמבר 2025 התראיין הנשיא מקרון ליונית לוי מחדשות 12, ימים ספורים לפני הכרת צרפת במדינה פלסטינית.
הראיון נערך בארמון האליזה בפריז לאחר שראש הממשלה נתניהו התנה את בקשת מקרון להגיע לביקור בישראל בכך שצרפת תחזור בה מכוונתה להכיר במדינה פלסטינית.
נוכח הסירוב הדיפלומטי, בחר מקרון לפנות ישירות לציבור הישראלי ולהציג את התוכנית הצרפתית-סעודית, הכוללת הפסקת אש, שחרור חטופים ומתווה מדיני אותו הגדיר כדרך היחידה לבידוד חמאס.
בעוד מקרון הציג את היוזמה כחיונית לביטחון ישראל בטווח הארוך, ממשלת ישראל דחתה אותה בטענה שהיא מהווה "פרס לטרור".
ביום פתיחת הוועידה, מחלקת המדינה של ארצות הברית פרסמה הצהרה שבה דחתה את הוועידה, ותיארה אותה כלא פרודוקטיבית ובעלת עיתוי גרוע.
ההצהרה טענה כי הוועידה לא תקדם את השלום, אלא תאריך את המלחמה, תעודד את חמאס על ידי מתן פרס להתנהגותו ההרסנית, ותחתור תחת מאמצים אמיתיים להשגת שלום בר-קיימא.
מהלכים אלו הובילו את נתניהו לשאת את "נאום ספרטה", שבו הבהיר כי ישראל ניצבת בפני בידוד מדיני גובר ומעבר חלקי לכלכלה אוטרקית.
אולם זמן קצר לאחר מכן ממשל טראמפ הוביל את תוכנית 21 הנקודות, שהביאה להפסקת אש וחילופי שבויים.
תוכנית טלוויזיה היא תוכן שידורי-טלוויזיוני, אשר נועד להיות משודר בערוץ טלוויזיה או בשירות סטרימינג בעל אופי דומה.
כמו כן ישנם סרטי-טלוויזיה, תכנים אינפורמטיביים, ספיישלים טלוויזיוניים ומיני-סדרות.
סביב מפנה המאה ה-21 החלה נקודת מפנה ביחסי הכוחות בין הטלוויזיה לקולנוע, כאשר ההצלחה והרווחים של סדרות הטלוויזיה החלו לעבור משמעותית את אלו של סרטי הקולנוע.
לכל תוכנית או לחלופין סדרה יש חלוקה מסודרת לפרקים, וברוב התוכניות הפרקים מאורגנים במסגרת עונה טלוויזיונית.
עונה אחת כוללת מספר לא קבוע של פרקים – מפרקים בודדים ועד מאות פרקים.
מספר הפרקים בעונה תלוי בעיקר בסוגה (ז'אנר) ובמדינת המקור.
לסדרות מצליחות מופקות עונות נוספות, אך סדרה כושלת עלולה לרדת משידור לפני תום העונה הראשונה.
כמו כן, בכל סדרה או תוכנית ישנו צוות הממלא אותן, הן בשחקנים, הן במנחי טלוויזיה והן, במסגרות מסוימות, במתמודדים, משתתפים, קהל ואורחים.
בכל מקרה, כל התוכניות והסדרות לסוגיהן מהוות חלק מרשת, רצועה או ערוץ טלוויזיוניים, גם ערוצים מסחריים (המפסיקים שידורים למטרת פרסומות) וגם בערוצים ייעודיים, בכבלים, בלוויין ובחבילות הערוצים הבסיסיות.
תעשיית הטלוויזיה כולה, ובתוכה תעשיית הדרמה הטלוויזיונית – צמחה תחת השפעה עצומה של התרבות האמריקאית, כאשר ארצות הברית הייתה בית לסדרות רבות שזכו להצלחה בין-לאומית.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלו התנסויות ראשונות בשידור תוכני טלוויזיה לטווח קצר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בה השתפרו לצורכי מלחמה גם טכנולוגיות שידור וקליטת האותות, החלו ניסיונות מסודרים יותר לייצר תוכן טלוויזיוני קבוע.
בשנות ה-50 גברו משמעותית התפוצה והפופולריות של הטלוויזיה, שהחליפה בהדרגה את הרדיו כאמצעי התקשורת הדומיננטי במדינות מתועשות.
בעשור זה קיבל את שמו ז'אנר קומדיית המצבים (והחל השימוש בצחוק מוקלט).
גם ז'אנר תוכניות האירוח עלה לראשונה לאוויר בארצות הברית עם תוכנית בכיכובו של ג'ו פרנקלין, והפופולריות של הז'אנר זכתה לדחיפה עם עלייתה של The Tonight Show בשנת 1954 – תוכנית שמשודרת מאז ברצף כבר למעלה מ-6 עשורים.
בשנת 1959 צולמה בוננזה, סדרת הטלוויזיה הראשונה שניתנת לשידור בצבע.
סדרה זו סימלה את תחילתה של מגמה אשר תגבר משמעותית ברחבי העולם בעשורים הקרובים.
תוכניות הטלוויזיה הפופולריות של אותה תקופה היו דרמות עמוסות אקשן וקומדיות אוטופיות שהתייחסו באופן זניח ביותר לסוגיות אקטואליות, לצד שעשועונים, ותכני הטלוויזיה שימשו במידת מה לאסקפיזם, ותוכננו באופן מכוון כך שיעסקו בתכנים שלא יעוררו התנגדות בציבור.
תת-סוגה של הדרמה הקומית שצברה תאוצה באותה עת הייתה קומדיית המצבים, במיוחד כאלו שהציגו משפחות שמרניות מאושרות בחיי פרוורים.
הסדרות שנחשבו ליותר מוערכות מאותה תקופה, היו דרמות אנתולוגיות, בהן כל פרק עוסק בעלילה שונה, ואלו התבססו לעיתים על מסורות תאטרליות.
בספטמבר 1960 שודר עימות הבחירות הטלוויזיוני הראשון בהיסטוריה – בין ג'ון קנדי לריצ'רד ניקסון.
עימות זה האיר את הזרקור על השפעתה הרבה של הטלוויזיה, מכיוון שצופי הטלוויזיה הרבים שראו את העימות הסיקו שקנדי ניצח, ואילו המספר המועט יותר של מאזיני הרדיו ששמעו את העימות הסיק שניקסון ניצח.
העימות גרם לקנדי לעקוף את ניקסון בסקרים, ושינה את ההסתכלות שהייתה עד אז על חשיבות הייצוגיות בהופעה בטלוויזיה.
בשנות ה-60 פרצו שני סגנונות טלוויזיוניים נוספים – הם האנימה והמדע הבדיוני.
האנימה החלה למעשה את דרכה כסוגה נפרדת עם יציאת הסדרה אסטרו-בוי, שהייתה הראשונה שאמצה את המראה והסגנון, אשר בהמשך הפכו למזוהים עם סדרות האנימה.
בעשורים אלו גם הלכה והתחזקה ההצלחה הבין-לאומית של הסדרות המצוירות בהפקה יפנית, אל מול ההגמוניה האמריקאית שהייתה קודם לכן.
בסגנון המדע הבדיוני ניתן אומנם היה לצפות כבר בעשורים הקודמים, אך הצלחתה של הסדרה מסע בן כוכבים נחשבת לנקודת תפנית בפופולריות של סגנון המדע הבדיוני בכלל, וסגנון המדע הבדיוני האוטופי בפרט.
תקופה זו שהתאפיינה במינון גבוה של תוכניות בידור ואסקפיזם, החלה את זיהויה של הטלוויזיה האמריקאית בקרב אנשי רוח שונים ככזו המכוונת ל"מכנה המשותף הנמוך ביותר".
ביקורת זו נתנה רוח גבית לניסיונות של מספר יוצרים לפתח לצד המגמה השלטת גם דרמות שכן ניסו לעסוק במידת מה בנושאים חברתיים אקטואליים, אולם העיסוק בנושאים שנויים במחלוקת עורר לעיתים ביקורת על סדרות אלו.
בסוף שנות ה-60 החלו השידורים הציבוריים בישראל, עם תחילת שידורי הטלוויזיה הלימודית בשנת 1966 והערוץ הראשון בשנת 1968.
באמצע המאה ה-20 החלו תמורות חברתיות ליברליות משמעויות במערב, אך לאלו לקח זמן להיכנס אל שידורי הטלוויזיה השמרניים של אמצע המאה.
בשנות ה-70 החלה נקודת מפנה כאשר הטלוויזיה החלה לעסוק באופן מנורמל יותר גם בסוגיות חברתיות שהיו פחות מקובלות בעבר.
הצלחתה של "שורשים" אף תרמה לשגשוגו של פורמט המיני־סדרות.
תקופה זו גם התאפיינה במתיחת שעות השיא אל תוך שעות הלילה עם תכנים המיועדים לקהל בוגר.
בתקופה זו עלתה לשידור "בלוז לכחולי המדים", הנחשבת לעיתים כסדרה שהחלה את הדיון האקדמי לגבי חשיבותן האמנותית של סדרות הדרמה, שעד אז נחשבו, לצד שאר התוכן הטלוויזיוני כאמנות "ירודה" עם משקל גבוה של שיקולים מסחריים וניסיון לכוון ל"מכנה המשותף רחב".
סדרות אלו בדרך כלל גם היו סדרות המשכיות.
בשנות ה־80 התפתחה הטלוויזיה הרב־ערוצית, מה שהוביל ליצירת תוכניות וסדרות נישה, בתחומי מוזיקה, ספורט, "לייף סטייל" וכדומה, ואף ערוצים המספקים תוכניות חדשות 24 שעות ביממה, דוגמת CNN.
שני העשורים האחרונים של המאה ה־20 עמדו בסימן סוף תקופת "מדורת השבט", בה מרבית הצופים צרכו פחות או יותר את אותם התכנים, באופן שהגביר את השייכות החברתית והתרבותית שלהם.
מתקופה זו החל פיצול הולך וגדל באפשרויות העומדות בפני כל צופה, ובכך היטשטש מעין קונצנזוס חברתי שהיה קודם לכן.
בשנת 1983 נשבר שיא הרייטינג עד אז על ידי פרק הסיום של הסדרה "מ.א.ש".
בפרק צופים 106 מיליון איש (שבעים ושבעה אחוזי צפייה).
אומנם השיא של מ.א.ש נשבר רק ב-2010 עם שידור משחק הסופרבול, אך בשנות ה-90 נשברו כמה שיאי פופולריות של סדרות הטלוויזיה.
לאורך שנות ה-90 עלתה בארצות הברית ההצלחה וההשפעה של סדרות הטלוויזיה, בשלב זה בעיקר קומדיות מצבים, כאשר "סיינפלד" הייתה אחת הסדרות המשפיעות והמצליחות במהלך העשור.
הסדרה משמר המפרץ שצברה פופולריות בשנים אלו, הפכה לסדרה הנצפית ביותר בהיסטוריה של הטלוויזיה.
בשנות ה־90 צברו תאוצה גם סדרות הנעורים, בעקבות הצלחתה של "בוורלי הילס 90210".
תופעה נוספת שהחלה במפנה המאה ה-21, הן חדירת סדרות האנימציה אל הפריים טיים, בעקבות הצלחתה הרבה של קומדיית המצבים המצוירת "משפחת סימפסון", לצד חידושים שונים שהוזילו את עלות ההפקה של סדרות מצוירים.
תופעה זו הובילה לכך שרשתות טלוויזיה נוספות לקחו סיכונים עם סדרות אנימציה אחרות, והפיקו מגוון סדרות אנימציה אשר יועדו לפריים טיים, ובהן: "איש משפחה", "המלך היל" ו"פיוצ'רמה".
חלק מסדרות אלו, דוגמת "סאות' פארק" או "ביוויס ובאטהד", מתחו את גבולות הלגיטימיות המקובלים בטלוויזיה, מבחינת תכנים בוטים בשעות הפריים־טיים.
העלייה במהירות הגלישה באינטרנט בתקופה זו הגבירה את כמות הסדרות הזמינות לצפייה דרך האינטרנט, ותופעה זו בתורה הגבירה את ההפקות העצמאיות של סדרות רשת.
במקביל התפתחויות מהירות הגלישה הובילו לעלייתן של תוכנות פיראטיות להורדת סדרות, שהפרו זכויות יוצרים בתפוצה עולמית רחבה.
בתחילת המאה ה-21, תוכניות מציאות, תוכניות גילוי כישרונות ותוכניות בישול הופכות לפופולריות.
תופעה נוספת שהחלה לצבור תאוצה במאה ה-21 היא צפיית הבינג', המתאר צפייה בפרקים רבים של סדרה ברצף, במקום להמתין יום או שבוע עד למועד השידור של הסדרה, כבעבר.
את התופעה אפשרו התרחבותם של שירותי צפייה על פי דרישה, דוגמת VOD בחברות לוויין וכבלים, או חברות טלוויזיה באינטרנט דוגמת "נטפליקס" ו"הולו".
חברות אלו משכו אליהם גם צופים שנהגו לצרוך תוכן באינטרנט באופן פיראטי, וגרמו לירידה בהיקף תופעה זו.
שינוי נוסף שהחל בהדרגה בתקופה זו היה בתוכניות החדשות, בהן החלו לצד דיווחי החדשות, להציג פאנל פרשנים כריזמתיים, במטרה למשוך את הצופים להישאר זמן רב גם בתקופות שגרתיות ללא אירועים דרמטיים בקנה מידה גדול.
לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21, הפך פורמט השידור HDTV לפופולרי.
לקראת סוף העשור השני שידור באיכות Ultra HDTV ברמת 4K החל לצבור פופולריות.
לקראת סוף העשור השני של המאה ה-21, תעשיית חברות הסטרימינג באינטרנט, שהובילה חברת נטפליקס, התפתחה במהירות, ומגוון חברות, ביניהן ענקיות מדיה וטכנולוגיה, פיתחו שירותים אלו והשקיעו סכומים גדולים בתוכניות מקור שזמינות רק עבור המנויים של אותה חברה ספציפית.
תופעה זו של תכנים "בלעדיים" רבים שדורשים מנוי מקביל למספר חברות גרמה לעלייה מחודשת בתופעת ההורדות הפיראטיות.
תוכניות וסדרות טלוויזיה מתחלקות לסוגי תוכן ולז'אנרים בסיסיים שונים:
תוכנית טלוויזיה: תוכניות טלוויזיה מתאפיינות בהיעדר התסריט והקו העלילתי.
כלומר, הצוות, השחקנים, המנחים או האורחים אינם נענים לתסריט ולרעיון עלילתי מוקדם.
תוכניות טלוויזיה מתפזרות על פני ז'אנרים שונים, בהם תוכנית אירוח, תוכנית מגזין, שעשועון, תוכנית מציאות, תוכניות ראיונות, תוכנית פאנל, תוכנית תחרותית, תוכניות נוער, תוכניות בוקר ותוכנית תחקירים, תוכנית בישול.
דוגמאות בישראל ניתן למצוא בתוכניות כמו "הכוכב הבא", "עובדה", "מאסטר שף", "האח הגדול", "ארץ נהדרת" ועוד.
תוכניות טלוויזיה אינפורמטיביות: תוכניות שמוסרות מידע בתחומים מסוימים, כמו מהדורות חדשות, רצועות אקטואליות ומגזינים חדשותיים.
חדשות N12 למשל נכללים בקטגוריה זו.
סדרת טלוויזיה: סדרות טלוויזיה מתאפיינות בכך שהן מתוסרטות מבסיסן, ולהן קווים עלילתיים מתוסרטים מתחילתן ועד סופן.
את הדמויות מגלמים בעיקר שחקנים, ולעיתים משתתפים בהן שחקנים אורחים בתפקיד עצמם.
הדמויות השונות עוברות תהליך מתחילה ועד סיום הסדרה, ונרקמות ביניהן עלילות והתפתחויות שונות, עליהם אחראים תסריטאי הסדרה.
סדרות הטלוויזיה קיימות בכל ז'אנר מהספרות ומהקולנוע ומחולקות לקהלי יעד החל מפעוטות.
סרט טלוויזיה: סרט שנועד לשידור טלוויזיוני במסגרת פרויקטים שונים הנערכים ברשתות ובערוצים השונים.
דוגמה לכך ניתן למצוא בישראל בסרט "יוסי וג'אגר" של איתן פוקס.
מיני-סדרה: סדרת טלוויזיה המכילה עונה יחידה בלבד במכוון, וכוללת מספר פרקים מועט, לרוב עד שלושה פרקים.
בישראל נעשו מספר מיני-סדרות, כמו "בסימן ונוס" ששידרה שלושה פרקים בלבד בהוט 3.
ספיישל טלוויזיוני: תוכנית חד-פעמית מיוחדת שבמסגרתה משודר אירוע, טקס או דיווח חגיגי מיוחד, בעיקר בערוצים המסחריים הגדולים.
בישראל נערכים ספיישלים מדי שנה, כמו טקס פרסי מסך הזהב וטקס פרסי אופיר.
תוכנית לובלין (או בשמה הנוסף תוכנית ניסקו) הייתה תוכנית של הנאצים לרכז את היהודים במתחמים סגורים באזור לובלין שבפולין.
תוכנית לובלין הופעלה לפני הפתרון הסופי, השמדת יהודי אירופה כתוכנית כוללת, שהחל רק עם פתיחת מבצע ברברוסה ביוני 1941, בעת שהנאצים חפשו דרכים להפטר מהיהודים על ידי גירושם למקומות רחוקים.
תוכנית דומה, שנולדה מאוחר יותר, עם נפילת צרפת, הייתה תוכנית מדגסקר.
זמן קצר לאחר הפלישה לפולין, עוד במהלך חודש הפלישה, עלה הרעיון של ריכוז היהודים ב"שמורה יהודית" ("Judenreservat" בלשון הנאצים).
כמקום המיועד לכך נבחר אזור לובלין.
המבצע נפתח ב-20 באוקטובר 1939 בשעה 22:00 וכלל אלף יהודים, שהיו אמורים להיות כשירים לעבודה, שיצאו מאוסטרבה.
ליהודים סופק על ידי הקהילה היהודית ציוד לצורך הקמת צריפים בניסקו, וכן נשלחו עמם מצרכי מזון לתקופה של 4 שבועות.
החל מהמשלוח הרביעי של היהודים יבחרו משפחות שלמות.
בנוסף לכך מלווה כל משלוח ב-25 אנשי משטרה בפיקודו של מפקד המשטרה שתפקידם למנוע בנשק כל סכנת בריחה.
בחודש אוקטובר 1939 החל אדולף אייכמן לשלוח יהודים מווינה לפולין, למחנה שבסביבת הכפר ניסקו באזור לובלין.
בחודשי החורף שלאחר מכן הועברו לאזור עוד יהודים מצ'כיה ("הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה"), מהשטחים המערביים של פולין ומגרמניה עצמה.
התוכנית, שהייתה פרי יוזמתו של אייכמן, נתקלה בקשיי ביצוע.
המשרד הראשי לביטחון הרייך אסר, לאחר זמן קצר, את הגירושים.
הכוונה המקורית הייתה להגלות כ-80,000 יהודים, אולם בפועל הוגלו רק כעשרים אלף.
בחודש מרץ 1940, הביע היטלר עצמו ספק בפתרון זה, ובחודש אפריל 1940 בוטלה התוכנית, המחנה פורק והמגורשים בחלקם הוחזרו למקומות מוצאם.
מתוך 1223 מגורשי אוסטרבה חזרו לעיר רק 301.
בזמן קיומו של המחנה בניסקו התגוררו המגורשים בצריפים שבנו בעצמם.
החיים במחנה היו טובים ביחס לאימי השואה שהתחוללו לאחר מכן.
התוכנית ירדה מן הפרק, ורק יהודי לובלין הוגלו לגטו לובלין.
במהלך השואה הקימו הנאצים באזור לובלין מחנות עבודה, מחנות ריכוז ואת מחנות ההשמדה בלזץ, מיידנק וסוביבור.
הסיבה העיקרית לכישלון התוכנית הייתה התנגדותו של הנס פרנק, שהיה האחראי מטעם הצבא על אזור הגנרלגוברנמן.
התנגדותו נבעה מהחשש שמא העברתם של "המוני יהודים אירופאים מסריחים" תגרור לתסיסה בקרב האוכלוסייה הפולנית שחששה שמא תהפוך לפח הזבל של אירופה, ועל כן ייתכן שיתרחשו מרידות, דבר שעלול לפגוע בתוכנית לפלוש כשנתיים לאחר מכן לברית המועצות דרך פולין.
שהרי כדי להגיע לברית המועצות יש להעביר המוני חיילים וציוד דרך פולין, ומרד יכול להפריע למהלך זה.
חשיבותה של התוכנית הייתה בכך שהנאצים נטשו את הרעיון לפתור את בעיית היהודים בגירושם לאזור מרוחק באירופה (אזור ניסקו ולובלין) ואימצו את הרעיון לגרשם לאתר רחוק יותר, דוגמת הרעיון בתוכנית מדגסקר.
בשנת 1939 פרסם המשורר נתן אלתרמן בעיתון הארץ טור המתייחס לתוכנית לובלין.
אלתרמן, בפרפרזה על אחד ממזמורי שיר המעלות שבספר תהלים, כתב:
ומסיים בשורות הכמו-נבואיות, שניתן להסיק מהן רבות על הדעה ביישוב היהודי בא"י על התוכנית:
תוכנית החומש (Первая пятилетка) הייתה תוכנית כלכלית שאושרה בתמיכת מנהיגה של ברית המועצות, יוסיף ויסריונוביץ' סטלין בשנת 1928. התוכנית כללה מספר רב של פרויקטים והייתה צריכה להסתיים תוך חמש שנים 1929-1934. מעשית, רוב התוכניות בוצעו עד לשנת 1932.
תוכנית החומש חוללה מהפכה בתחום הייצור התעשייתי הסובייטי, והגדילה אותו ב-400% בהשוואה לרמת הייצור בזמן שקדם להחלת התוכנית.
מטרתה הכללית של התוכנית הייתה להתחיל בהחלת עקרונות הקומוניזם על ברית המועצות, והפיכתו למדיניות המעשית בה היא נוקטת.
התוכנית הגשימה את מטרותיה, וברית המועצות הפכה למעצמה כלכלית וצבאית.
תוכנית החומש התבססה על הצבת מטרות אחת לחמש שנים.
תיעוש מהיר שיציב את ברית המועצות ברמה טכנולוגית שווה לשאר העולם.
קולקטיביזציה של החקלאות, כלומר ביטול תוכנית הנא"פ והלאמה של אמצעי הייצור בכפרים.
העלאת רמת ההשכלה של התושבים וביעור אנאלפביתיות.
הפיכתה של ברית המועצות למדינה מתועשת ואוטונומית.
חיזוק הצבא על מנת לחזק את המעצמה הסובייטית.
השפעותן של תוכניות החומש הראשונות על החקלאות הסובייטית
התוכנית נועדה להחליף את החקלאות המבוזרת בחוות קטנות, המשתמשות באמצעים פרימיטיביים, בחקלאות ריכוזית, המאורגנת בקולחוזים וסובחוזים, המשתמשת באמצעים מודרניים, בחוות גדולות, כך שניתן יהיה לייצר אוכל באופן יעיל יותר.
בפועל גרמה התוכנית להרס מעמד איכרים שלם, ירידה דרסטית ברמת החיים של האוכלוסייה כולה והאוכלוסייה הכפרית במיוחד, עד כדי רעב המוני, ולהתנגדות אלימה לשלטון בקרב מעמד זה.
סטלין האשים את האיכרים העשירים, המכונים "קולאקים", בירידה בייצור המזון, וכינה אותם פרזיטים קפיטליסטיים שארגנו התנגדות לקולקטיביזציה.
מעמד זה דוכא בשיטות אכזריות של הרג והגליה למחנות עבודה במזרח הרחוק כמו באזור קולימה הידוע לשימצה.
אף שההגדרה המקורית של המילה "קולאק" התייחסה לבן מעמד האיכרים האמידים, נעשה בה שימוש תעמולתי כלפי כל מי שהתנגד לקולקטיביזציה או נחשד כמתנגד לה, ובהם איכרים רבים שהיו רחוקים מלהיות עשירים.
הקולקטיביזציה הכפויה גרמה לרעב המוני באזורים רבים והביאה למותם של מיליונים רבים בשנים 1932 ו-1933, במיוחד באגן הוולגה התחתון באוקראינה (הולודומור).
תוכנית חבצלות היא תוכנית מצוינות להכשרת קציני מודיעין בתפקידים מרכזיים באגף המודיעין של צה"ל.
המסלול כולל הכשרה בת שלוש שנים הכוללת לימודים לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, הכשרה מודיעינית רחבה, הכשרה פיקודית-מנהיגותית והכשרות צבאיות שונות, בהן טירונות קרבית וקורס קצינים.
תוכנית חבצלות היא תוכנית הדגל של אמ"ן, ונחשבת לאחת התוכניות הנחשקות ביותר שמציע צה"ל.
המסמך הראשון המתאר את תוכנית חבצלות נכתב בשנת 2003 על ידי הוגה התוכנית, אביתר מתניה, שבאותה העת ניהל את תוכנית תלפיות במפא"ת והיה איש מילואים של אמ"ן, ולפיו רציונל ההכשרה של התוכנית מבוסס על שני אלמנטים – ידע אזורי ומודיעיני וחשיבה אנליטית.
מתניה טען שכמו כל זרוע בצה"ל, גם אמ"ן חייב שתהיה לו תוכנית אקדמית משלו – תשתית לקציני המודיעין של אמ"ן, ובהמשך פרסם מאמר בנושא זה בכתב העת "מערכות".
בשנת 2004, טרם מימוש התוכנית, פורסם דו"ח ועדת שטייניץ לחקירת הכשל המודיעיני במלחמת המפרץ השנייה, שאחת ממסקנותיה הייתה הצורך בהקמת תוכנית הכשרה על בסיס מבנה ההכשרה של תוכנית תלפיות.
המחזור הראשון של התוכנית כלל 25 חניכים, התגייס באוגוסט 2005 והחל את שירות הקבע בנובמבר 2008.
בסוף שנת 2012 עברה התוכנית שינוי ארגוני, ובמסגרתו עברה להכוונה מקצועית של חטיבת המחקר.
בינואר 2013 החליט ראש אמ"ן, האלוף אביב כוכבי, למנות לראשות התוכנית את תת-אלוף (מיל') מוטי דימיטשטיין, ובהמשך אותה שנה הגדילו את מספר החניכים במחזור מ-25 ל-35.
בתחילת שנת 2017 הגדיל ראש אמ"ן, האלוף הרצי הלוי, את מספר החניכים במחזור לכ-40. החל משנת 2018, בעקבות הצלחת התוכנית, הגדילו את מספר החניכים במחזור לכ-50. בשנת 2020 הוגדל מספר החניכים במחזור פעם נוספת ל-54. ב-2023 הגדיל ראש אמ"ן דאז, האלוף אהרון חליוה, את מספר החניכים במחזור ל-60.
בשנים 2005–2019 למדו חניכי התוכנית באוניברסיטת חיפה.
בשנת הלימודים תש"ף (אוקטובר 2019) עברה התוכנית לאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2020 שינו את תפיסת ההכשרה כדי שתהיה "מותאמת יותר לעולם המודיעיני העכשווי".
לכן, במסגרת ההכשרה, החניכים יצרו מגוון כלי לימוד ייחודיים באמ"ן וגם הצטרפו לעשייה המבצעית בצוותים שעוסקים במחקר מודיעיני ליבתי.
ההתאמה לתוכנית חבצלות מוערכת ונבחנת במספר היבטים.
ראשית, על המועמדים להיות סקרנים ובעלי זיקה לאקטואליה ולנושאים העומדים על סדר היום הביטחוני של מדינת ישראל.
שנית, הם נדרשים ליכולות לימודיות גבוהות וכן להיות תלמידים מצטיינים בתיכון.
בנוסף, עליהם להיות בעלי כישורים חברתיים גבוהים ויכולת להוביל.
זאת, הן בשל אופי ההכשרה של התוכנית והן בשל אופי התפקידים שלאחריה, שבהם בוגרי התוכנית נדרשים לפקד על צוותים תוך עבודה משותפת ואינטנסיבית.
מבחנים קוגניטיביים (במסגרת מבחני שחקים חבצלות) – מבחני ידע כללי, לוגיקה, אנלוגיות, שפות, מתמטיקה וכו'.
כנס הסברה – מיועד להכיר למועמדים את הכשרת חבצלות בצורה מעמיקה ומפורטת.
כחלק מהכנס, המועמדים יפגשו בוגרים וחניכים של התוכנית, תוך אפשרות לקבלת מענה על שאלותיהם.
מבחני דינמיקה קבוצתית – במהלכם המועמדים ייבחנו על עבודה בצוות, עבודה תחת לחץ, יכולת ניתוח מצבים, הסקת מסקנות ועוד.
ראיון אישי – יתבצע בנוכחות קצין מודיעין בוגר התוכנית וקצין איתור.
יום פסיכולוג – המועמד נדרש לעבור מספר מבחנים אישיותיים, בהם ריאיון עם פסיכולוג, שמטרתם לבחון את התאמתו לשירות בחיל המודיעין בכלל ובתוכנית חבצלות בפרט.
מבדקי קצונה – חניכי התוכנית יוצאים לקורס קצינים, ולכן במידת הצורך חלק מהמועמדים עוברים מבחני התאמה לקצונה בבסיס תל השומר.
תנאי קבלה לאוניברסיטה – בנוסף לשלבים הללו, על המועמדים לעמוד בתנאי הקבלה של האוניברסיטה העברית לתואר ראשון דו-חוגי במסגרת הסכם לפי חוגי הלימוד.
בנוסף, התוכנית דורשת מהמועמדים לקבל בבחינה הפסיכומטרית (עד מועד אפריל) ציון של 650 נקודות ומעלה.
+סימני הזיהוי של החניכים בשלבים שונים של ההכשרה
הכשרת תוכנית חבצלות היא מהארוכות והיוקרתיות בצה"ל, והיא מקנה לחניכי התוכנית את בסיס הידע, החשיבה והערכים הדרושים לבוגרי התוכנית בתפקידיהם.
בכל שנה מתחילים את דרכם כ-60 חניכים וחניכות.
ההכשרה אורכת 36 חודשים ומתקיימת ברובה בתנאי בסיס סגור, במתחם התוכנית באוניברסיטה העברית.
כל תנאי השירות ותכני ההכשרה, לרבות שכר הלימוד של התואר האקדמי, הם במימון מלא של צה"ל.
כל הקצינים המפקדים בהכשרה הם בוגרי תוכנית חבצלות.
את הכשרת חבצלות ניתן לחלק לארבעה עיקרים: אקדמי, צבאי, מודיעיני וערכי-מנהיגותי.
החניכים לומדים לתואר ראשון במסלול דו-חוגי מורחב באוניברסיטה העברית בירושלים.
החוג הראשון, חוג רב-תחומי המשלב מדע המדינה ומזרח תיכון (לרבות לימוד ערבית), זהה ואחיד לכל החניכים, ובמסגרתו מוקנה לחניכים בסיס ידע רחב בנושאי ההיסטוריה של המזרח התיכון, ומערכות פוליטיות.
החוג השני נבחר על ידי כל חניך בנפרד מבין האפשרויות הבאות: כלכלה, מתמטיקה, פילוסופיה, מדעי הנתונים ומדעי המחשב.
הכשרת חבצלות מתחילה בטירונות קרבית במתכונת של רובאי 03 בבט"ר ניצנים, מתוך תפיסה שעל חניכי התוכנית להכיר את הצבא והמערכת ולהיפגש עם חוויית השטח.
עם זאת, מתקבלים לתוכנית גם חניכים בעלי פרופיל עורפי, העוברים במקום טירונות עורפית (רובאי 02).
גם לאחר תום הטירונות ממשיכה ההכשרה הצבאית, הן בקורסים צבאיים תאורטיים והן ביציאה ל"סדרות צבא" שנערכות בין הסמסטרים, שבמהלכן מודרכים החניכים ביחידות הצבא השונות.
בנוסף, במהלך השנה הראשונה יוצאים החניכים לסדרת ניווטים במטרה להקנות להם הבנה מעמיקה יותר של השטח.
בסוף שנת ההכשרה הראשונה ולפני תחילת שנת הלימודים השנייה, חניכי התוכנית עוברים את קורס הקצינים בבה"ד 1. חניכי התוכנית מקבלים את דרגות הקצונה בתום שלוש שנות ההכשרה, ונכנסים לתפקידם בדרגת סגן.
ההכשרה המודיעינית היא רב-תחומית, ומטרתה להקנות לבוגרי התוכנית יסודות מכל המערכים באמ"ן.
החניכים לומדים את מקצוע המודיעין במקביל ללימודים האקדמיים.
ההכשרה המודיעינית כוללת העמקה בדיסציפלינות המחקר שבהן עוסקים אמ"ן ושאר גופי המודיעין בישראל, לצד עיסוק במידע מודיעיני עדכני ובהכרת היחידות השונות באמ"ן.
חניכי התוכנית עוברים קורסים בכלל מקצועות המודיעין, הנפרשים על פני שלוש שנות ההכשרה.
בנוסף, הם עוברים סיורים וסיפוחים לדרגי השטח, תרגילים וסדרות מודיעין ביחידות השונות.
בסוף השנה השנייה להכשרה מקבל כל חניך פרויקט מחקרי שאורכו כחודש באחד ממערכי אמ"ן, כאשר בסופו מציג החניך את תוצריו לבכירים בחיל.
הפרויקטים מאפשרים לחניכים לחוות את העבודה המודיעינית מחוץ למסגרת מתחם ההכשרה ולהתנסות בעצמאות מחקרית לאחר שנתיים של לימודי מקצוע המודיעין.
בשל ייעודם של בוגרי תוכנית חבצלות – להיות מפקדים באמ"ן, ההכשרה שמה דגש גם על פיתוח יכולות הפיקוד של חניכיה.
זאת נעשה בין היתר באמצעות למידה פרונטלית, התנסויות בהעברת תכנים ובמתן אחריות בתפקוד השוטף של ההכשרה.
לדוגמה, חניכי השנה השלישית מפקדים על חניכי השנה הראשונה והשנייה ואמונים על פיתוחם האישי ועל תפקודו של מתחם ההכשרה.
באופן זה מתנסים חניכי ההכשרה בפיקוד ופיתוח חניכים בליווי צמוד של סגל התוכנית.
במהלך השנה השלישית להכשרה מתקיים תהליך מסודר לשיבוץ החניך, המנוהל על ידי ראש התוכנית, שבו נבחנות העדפות החניך (זירת מחקר, דיסציפלינה מחקרית וגוף המודיעין), יכולותיו והתאמתו לתפקיד (על פי הערכת מפקדיו).
בסוף תהליך השיבוץ נבחר התפקיד שהחניך ימלא בשנתיים הראשונות לשירות הקבע, מתוך שש שנות הקבע שעליהן חתם בתחילת ההכשרה.
הבוגרים משובצים לתפקידי קצונה ליבתיים במערכי אמ"ן ויחידות השדה, בהם חטיבת המחקר, מערך המבצעים המיוחדים, יחידות האיסוף כמו 8200 ו-9900, גופי המודיעין בפיקודים המרחביים ובאוגדות, להק המודיעין (למד"ן) בחיל האוויר ומספן מודיעין (מד"ן) בחיל הים.
עם סיום ההכשרה לבוגרים מוענקת דרגת סגן, ולאחר שנתיים מוענקת להם דרגת סרן.
לבוגרים אשר מעוניינים בהמשך שירות בחיל מעבר להתחייבות הראשונית (6 שנים) ומוכיחים עצמם כבעלי יכולות והשקעה מוענקת דרגת רב-סרן, עוד במהלך שירות הקבע הראשוני.
שירות הבוגרים בחיל כולל דגש מרכזי על מעבריות – התנסות במגוון דיסציפלינות מחקר, היכרות מעמיקה ובין זירתית עם עבודת המודיעין וגיבוש תפיסה רחבה.
כפועל יוצא מכך, רוב הבוגרים עוברים כל שנתיים בין יחידות שונות בתוך קהילת המודיעין הישראלית וצוברים ניסיון רב בשלל עיסוקי המודיעין.
מרכיב מרכזי נוסף באופי השירות של בוגרי התוכנית הוא הקשר בין בוגרי התוכנית הפזורים ברחבי החיל דבר המאפשר קידום שיתופי פעולה.
סיכת בוגר ההכשרה מורכבת מסמל הפלר דה ליס אשר מייצג את אמ"ן, כנפיים ועוגן אשר מסמלים את פריסת הבוגרים בכלל הזרועות (חיל האוויר וחיל הים בהתאמה) והמערכים המודיעיניים בצה"ל, עט נובע דמוי חרב המדגיש את הצד האקדמי של בוגרי התוכנית, ומשני אנשים אשר מייצגים את ההון האנושי שממנו מורכבת התוכנית.
כל זאת על רקע מגן דוד – סמל לביטחון ישראל.
לבוגרי התוכנית החוזרים לפקד בהכשרה מוענקת סיכה מוזהבת.
בינואר 2017 הוקמה עמותת בוגרי חבצלות, שמטרותיה העיקריות הן גיבוש הבוגרים, חיזוק הקשרים ביניהם ושמירה על גאוות יחידה, על מורשת התוכנית ועל ערכיה.
מטרות נוספות הן סיוע לבוגרי התוכנית, הכוונה לאחר שחרורם וכן פיתוח וקידום עתידם באמצעות כנסים, אירועים חברתיים, מלגות ומענקים.
נוסף על כך, העמותה תסייע להשתמש בבוגרים לטובת קידום החברה הישראלית וסיוע לקהילה באמצעות יוזמות, עשייה חברתית וחינוך.
עוד מטרה היא חיזוק הקשר בין תוכנית חבצלות לבוגריה.
בשנת 2018 הקימה העמותה אתר אינטרנט עבור התוכנית, בסיוע גורמים מתוכנית חבצלות.
תוכנית חומש היא תוכנית כלכלית המגדירה את היעדים הכלכליים של ממשלה, או גוף אחר, לתאריך יעד של חמש שנים.
תוכנית חומש מזוהה לרוב עם מדינות קומוניסטיות ובראשן תוכנית החומש של ברית המועצות, אך ישנן מדינות נוספות שאינן קומוניסטיות ויישמו תוכנית חומש (הודו, נפאל ומספר מדינות מדרום מזרח אסיה).
תקציב האיחוד האירופי, המשקף את תוכניות הפיתוח של האיחוד, בנוי אף הוא כתוכנית חמש־שנתית.
גם בגופים ממשלתיים וביטחוניים בישראל, עושים לפעמים תוכנית חומש.
תוכנית ונרה הייתה תוכנית סובייטית לחקר כוכב הלכת נוגה.
סדרת הגשושיות של ונרה פותחה על ידי ברית המועצות בין השנים 1961–1984, ומטרתה הייתה לאסוף מידע מכוכב הלכת נוגה.
בדומה לחלק מתוכניות החלל האחרות של ברית המועצות, הגרסאות המאוחרות של הגשושיות, שוגרו בצמדים.
הגשושית השנייה שוגרה זמן קצר לאחר שיגור הגשושית הראשונה.
שמונה גשושיות מתוכנית ונרה נחתו בהצלחה על כוכב הלכת נוגה, והעבירו מידע על פני השטח של הכוכב.
בנוסף, שלוש גשושיות העבירו בהצלחה מידע הנוגע לאטמוספירה של הכוכב.
הגשושיות של תוכנית ונרה היו המכונות הראשונות שהצליחו לחדור לאטמוספירה של כוכב לכת אחר, לנחות על אדמת כוכב אחר, להחזיר תמונות של פני השטח, ולבצע מיפוי מכ"ם של הכוכב.
לכן, תוכנית החלל ונרה נחשבת כהצלחה.
כל הגשושיות תוכננו במשרד תכנון לאבוצ'קין בראשות גאורגי בבקין (עד לשנת 1970), כאשר המרכז לתקשורת חלל רחוקה תחזק את התקשורת עם הגשושיות.
ונרה 1 (שנקראה גם התחנה האוטומטית הבין-כוכבית ונוס-1) הייתה הגשושית הפלנטרית הראשונה מתוצרת ברית המועצות.
היא ששוגרה ב-12 בפברואר 1961 לעבר כוכב הלכת נוגה.
הגשושית חלפה במרחק של 100,000 ק"מ מכוכב הלכת.
ונרה 2 הייתה הגשושית השנייה בתוכנית החלל הסובייטית ונרה.
היא שוגרה ב-12 בנובמבר 1965 וחלפה במרחק של 24,000 ק"מ מכוכב הלכת נוגה.
ונרה 3 שוגרה ב־16 בנובמבר 1965, והייתה הגשושית הראשונה שהתרסקה על כוכב לכת זר, אך מערכות הקשר שלה כשלו לפני שיכלה להחזיר נתונים על כוכב הלכת.
ונרה 4 שוגרה ב-12 ביוני 1967, והייתה החללית הראשונה שביצעה מדידות וניתוח של נתונים מקומיים על סביבתו של כוכב לכת שאינו כדור הארץ.
ונרה 5 וונרה 6 חדרו לאטמוספירה של נוגה במאי 1969. הן סיפקו נתונים על השכבות הנמוכות יותר של האטמוספירה של הכוכב.
ונרה 7 שמשקלה היה 1,180 ק"ג, שוגרה ב-16 באוגוסט 1970, נכנסה ב-15 בדצמבר 1970 לאטמוספירה של ונוס, והייתה הגשושית הראשונה שהנחיתה "קופסת מחקר" בהצלחה על כוכב לכת זר.
קופסת המחקר נחתה על פני "ונוס" בעזרת מצנח.
ונרה 8 שוגרה ב־27 במרץ 1972, וכללה ציוד מדעי מתקדם לצורך חקירה של פני השטח של נוגה.
ונרה 9 עד ונרה 12 תוכננו אחרת מאשר הגשושיות הקודמות.
הן שקלו כחמש טונות, ושוגרו בעזרת משגר פרוטון.
הגשושית ונרה 11 נחתה בהצלחה על פני השטח, ושידרה 95 דקות.
ונרה 13 וונרה 14 שוגרו ב-30 באוקטובר 1981, וב-14 בנובמבר 1981 בהתאמה, הן היו הגשושיות הראשונות שהחזירו תמונות צבעוניות של פני השטח של נוגה.
כמו כן החזירו מידע על סוגי קרקע שונים בעזרת ספקטרומטר.
ונרה 15 וונרה 16 נחתו ב-10 וב-14 באוקטובר 1983 בהתאמה על כוכב הלכת נוגה.
בשנת 2012 סוכנות החלל הפדרלית שיתפה פעולה עם האקדמיה הרוסית למדעים בפיתוח הגשושית ונרה D שמתוכננת להיות מוכנה לשיגור בשנים 2029–2031, כאשר הגשושית תשוגר מנמל החלל "ווסטוצ'ני" על גבי המשגר "אנגרה A5".
בנוסף, סוכנות החלל פיתחה את הגשושית ונרה-גלוב כפרויקט רוסי להרכבת תחנת חלל בין-כוכבית לחקר ונוס.
מטרת פרויקט זה היא מחקר מפורט של האטמוספירה ושל פני השטח של ונוס באמצעות מודול במסלול סביב כוכב הלכת.
במקור השיגור תוכנן לשנת 2020, אולם בטיוטת התוכנית לחקר מערכת השמש עד שנת 2025, שהוכנה על ידי המכון למחקרי חלל של האקדמיה הרוסית למדעים בשנת 2017, נכתב כי לא ניתן יהיה לבצע את משימת ונרה-גלוב לפני 2030.
תוכנית להגנת עדים היא תוכנית שמטרתה להגן על עדים הנמצאים בסכנה, לפני, תוך כדי ולאחר מתן עדותם.
ברוב המקרים הגנה על עדים נדרשת במשפטים נגד פשע מאורגן או במשפטים העוסקים בפשעי מלחמה, בהם יש סכנה ממשית שהנאשמים או עמיתיהם יאיימו או יפגעו בעדים.
במרבית המדינות המשטרה אחראית על כך, אך בחלקן קיימת סוכנות או רשות ממשלתית ייעודית להגנה על עדים.
הגנה על עדים בארצות הברית
התוכנית הנודעת ביותר להגנה על עדים היא התוכנית הפדרלית להגנת עדים בארצות הברית.
בנוסף לה, הממשל הפדרלי מעניק קצבאות למדינות (states) כדי לאפשר להן לספק שירותים דומים.
כמו כן מדינות רבות בארצות הברית, ביניהן קליפורניה וניו יורק הקימו תוכניות להגנת עדים משלהן לפשעים אשר לא מכוסים על ידי התוכנית הפדרלית, אולם תוכניות אלו מספקות הגנה מצומצמת יותר.
התוכנית להגנת עדים בארצות הברית הוקמה ב-1970 במסגרת החוק למלחמה בפשע מאורגן.
החוק הגדיר כיצד התובע הכללי יספק הגנה לעדים במשפטים הנוגעים לפשע מאורגן או פשעים חמורים אחרים.
מרבית העדים מוגנים על ידי שירות המרשלים של ארצות הברית, בעוד שעדים הנמצאים במאסר מוגנים על ידי לשכת האסירים הפדרלית.
לרוב, ההגנה על העד כוללת מעבר למקום מגורים חדש ושינוי שם.
שירות המרשלים מספק תעודות חדשות, עזרה במציאת מגורים ותעסוקה ועזרה כלכלית.
על העדים נאסר לשוב למקום מגוריהם הישן או ליצור קשר עם בני משפחה ומכרים קודמים אשר לא נכללו בתוכנית להגנת עדים.
בישראל נחקק חוק להגנה על עדים בשנת 2008 שכונן את הרשות להגנה על עדים כיחידה במשרד לביטחון לאומי.
הקמת הרשות הייתה בעקבות מסקנות שהוגשו בשנת 2004 לפרקליט המדינה ערן שנדר ולמפכ"ל המשטרה משה קראדי ע"י צוות בראשותו של משה לדור.