tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-29 בינואר שוב התחוללו סערה וקלקול במשאבת המים.
ב-31 בינואר, בחוף יוון, נשבו רוחות חזקות שעיכבו את ההתקדמות, ועד 2 בפברואר לא הייתה אפשרות להמשיך את ההפלגה.
באותו יום עגנה הספינה במפרץ ארקדיה לתיקון המשאבה.
הימים הבאים עברו ללא אירועים מיוחדים, פרט לתנאי השהות הקשים בספינה.
במשך כל ימי המסע היה מכשיר הקשר מקולקל, והחל לפעול רק ביום ה-19 להפלגה.
ב-5 בפברואר, בשעה 21:00 בקירוב, במרחק של 30-15 מייל מחוף חיפה, הוארה הספינה בזרקור של משחתת בריטית והתגלתה.
כעבור מספר דקות הצטרפו שתי משחתות נוספות.
ההוראות ממפקדת "ההגנה" בארץ ישראל היו להגיע לחוף ניצנים, אחר כך שונתה ההוראה לחוף קיסריה, בגלל הגלים.
נאמר לעולים להסתתר מתחת לסיפון ולכבות אורות.
אולם שתי משחתות נצמדו לאונייה משני צידיה.
עם הגילוי הבריטי הושלך מכשיר הקשר לים.
וניתנה הוראה לחזור ללב ים ולנתק מגע מהבריטים.
בליל 8-9 בפברואר, האונייה התקרבה אל חופי הארץ, ובשדות ים המתינו לה אנשי הפלי"ם, בהם יהודה בן-צור, שהתכוננו למבצע הורדת המעפילים אל החוף.
אולם במרחק 12 מייל מהחוף, עלו כ-100 חיילים בריטים עם נשק ואלות ומסכות גז.
על פי ההנחיות שניתנו להם, המעפילים ניסו להתנגד, והעלו מתוך האונייה חפצים, כגון קופסאות, כדי להשליך על הבריטים.
אך כעבור 20 דקות הסתיימה ההשתלטות, לאחר שניתנה למעפילים הוראה להפסיק להתנגד, בשעה 00:30, אור ל-9 בפברואר.
המעפילים גורשו למחנות המעצר בקפריסין.
כאשר הובאו לאוניית הגירוש, התחולל קרב שבו נהרג מעפיל, הרברט לזר, אך שמו עדיין לא היה ידוע בעת שפורסמה המודעה על נפילתו ועל הלווייתו.
לזכרו נקראה אוניית מעפילים בשם "המעפיל האלמוני".
לפי עדות שניתנה על ידי וילק האופטמן, גבה הקרב שני קורבנות.
לנגור (שם מדעי: Presbytis) הוא סוג של פרימט הנפוץ בצפון-מזרח הודו בנגלדש, וכן באיים סומטרה, בורנאו וג'אווה.
מקור שמו בשפה המקומית הוא "בעל זנב ארוך" (Long tailed).
שכן יש לו זנב ארוך במיוחד בזכותו יכול הלנגור לנוע בין העצים.
הלנגור חי בעיקר באזורי שיחים ועצים נמוכי קומה וניזון בעיקר מעלים.
בוהן כף ידו קצרה מאוד, והוא נע על ארבע גפיו.
אורך גופו מגיע ל-65 סנטימטרים, ומשקלו עד 11 קילוגרם.
אורך חייו יכול להגיע ל-20 שנה.
הלנגור ממעט מאוד בשתייה ומסתפק בלחות שבמזונו ונוהג לשתות את טיפות הגשמים הנקווים בחורים שבעצים.
חי בקבוצות המונות בין 10 ל-15 פרטים כאשר מנהיגם הוא הלנגור הבוגר ביותר.
לאחר הריון של כשבעה חודשים ממליטה נקבת הלנגור ולד אחד.
בימים והחודשים הראשונים לחייו צבעו של הלנגור כתום, אך לאט לאט בזמן שהוא מתבגר צבע עורו משתנה לצבעו הרגיל - אפור.
נוסף לסוג זה ישנם עוד שני סוגים המכונים בשם "לנגורים": הסוג לוטונג (Trachypithecus) והסוג לנגור אפור (Semnopithecus), הנפוץ ביותר בהודו.
לנגור לבן בטן צפוני (Presbytis hosei)
לנגור לבן בטן דרומי (Presbytis natunae)
לנארט תורסטנסון (בשוודית: Lennart Torstenson; 17 באוגוסט 1603, פורסטנה, שוודיה – 7 באפריל 1651, סטוקהולם) היה פילדמרשל שוודי.
פיקד על צבא שוודיה בכמה קרבות מוצלחים במהלך מלחמת שלושים השנים.
בנו של קצין שוודי, תורסטנסון.
לחם תחת גוסטב השני אדולף נגד פולין (1621–23) בליבוניה.
בשנת 1629 הוא מונה לקולונל של גדוד הארטילריה הטהור הראשון שהוקם בצבא כלשהו.
הוא פיקד על ארטילריית השדה כאשר גוסטב התערב במלחמת שלושים השנים בגרמניה בשנת 1630. שירותו המכובד בניצחונה המכריע של שוודיה על הכוחות האימפריאליים בברייטנפלד בשנת 1631 הוביל לקידומו לגנרל.
נתפס על ידי כוחותיו של הגנרל הקיסרי אלברכט פון ולנשטיין ב-1632, הוא הוחלף ב-1633.
תורסטנסון קיבל את הפיקוד על הכוחות השוודים בגרמניה לאחר מותו של מפקד שוודיה יוהאן באנר בשנת 1641 והחזיר את המשמעת לצבא המורד והלא מאורגן.
לאחר שהשיג ניצחונות מכריעים, הוא קיבל הוראה על ידי הקנצלר, הרוזן אקסל אוקסנסטירנה, לפתוח בהתקפה על דנמרק (1643), וכתוצאה מכך הסכם ברומסברו ב-1645, שבאמצעותו זכתה שוודיה במחוזות ג'מטלנד והרג'דלן מנורווגיה ומהאיים גוטלנד.
הוא מונה לרוזן בשנת 1647. בשנותיו האחרונות הוא ניצל את תפקידו במועצת המדינה השוודית (שחבר בה בשנת 1641) כדי להתנגד למדיניותו של אוקסנסטירנה וקיבל את אמונתה של המלכה כריסטינה.
קרחון לנג (Lang Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 6.6 קילומטר ברכס האלפים הברניים בקנטון ואלה שבשווייץ.
הקרחון מתחיל במעבר לטשנליקה וזורם לאורך עמק לטשן, בין ההרים זאטלהורן ושנייהורן מדרום מזרח וההרים גרוסהורן ולטשנטל ברייטהורן מצפון מערב.
מי הפשרת השלגים של הקרחון מתנקזים על ידי נהר לונצה (Lonza) לאורך עמק לטשן אל נהר הרון.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 10.1 קמ"ר.
לנגור אפור (שם מדעי: Semnopithecus) הוא סוג של פרימטים ממשפחת קופים בעלי זנב הנפוצים בדרום אסיה.
אלו קופים בינוניים בעלי ראשים כהים ופרווה אפורה או לבנה על גופם.
הם בעלי זנב ארוך היודע להיתפס בדברים והם קפצנים טובים.
רבים מהם חיים בהודו וסביבותיה, אך גם בהרי ההימלאיה או בסרי לנקה.
כמו רוב הפרימטים הם אוכלי כל אך מעדיפים פריטי מזון צמחוניים, כמו פירות.
באזור מחייתו, בין הלנגור האפור לצבי מתקיים יחסי הדדיות מיוחדים.
כאשר הלנגור נמצא על עצים גבוהים(בעזרת כושר טיפוסו המעולה) הוא מזהיר את הצבי מפני טורפים תודות לעמדת התצפית שלו.
כאשר הלנגורים על הקרקע, שומרים עליהם בעזרת חושיהם החדים הצבאים מפני אותם טורפים.
חלק מהלנגורים חיים במקדשים הודיים וחלקם חוטפים חפצים או מאכלים לאנשים.
לנגור המישורים הדרומיים (Semnopithecus dussumieri) - כנראה נכלל במין לנגור מצוי
לנגור זנב-חזיר (שם מדעי: Simias concolor) הוא מין של קוף ממשפחת קופים בעלי זנב הקרוב לקופי הלנגור והלנגור האפור, אך שייך לסוג יחידי.
אורכו של הלנגור 50 ס"מ כשאורך זנבו 15 ס"מ.
הוא בעל פרווה שחורה לגמרי עם פנים כהות בעלות אף ועיניים קטנים ורעמת לחיים.
הזנב קטן וכשמו מזכיר זנב של חזיר ומתפתל בקצוות.
הקוף בעל זרועות ארוכות העוזרות לו להיאחז בענפים במקום הזנב.
הוא ניזון מעלים בתוספת פירות ופירות יער.
הוא פעיל במשך היום ונע בחבורות קטנות ביערות הסבוכים.
קוף זה מצוי רק ביערות של סומטרה שבאינדונזיה ומצוי בסכנת הכחדה חמורה.
הם בסכנה עקב פגיעה בבית גידולם, סחר בחיות לגידול בשבי ותחרות עם אנשים.
רבים מהם נהרגים בידי ציידים.
קוף זה מצוי בין 25 הקופים המאוימים ביותר בעולם.
לנארט ברנדוט, רוזן ויסבורג (בשוודית: Lennart Bernadott; 8 במאי 1909 – 21 בדצמבר 2004), היה נכדו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה ובמאי ויוצר סרטים שוודי.
לנארט נולד ב-8 במאי 1909 בארמון סטוקהולם, סטוקהולם, לנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד ולמריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, ועם לידתו הוענק לו התואר דוכס סמולנד.
בשנת 1914 התגרשו הוריו ואמו חזרה לרוסיה, ולנארט גודל על ידי סבתו המלכה ויקטוריה (משוודיה).
ב-11 במרץ 1932 התחתן וילהלם בנישואים מורגנטיים עם קארין ניסוונדט ללא הסכמת המלוכה, ובשל כך איבד את תאריו המלכותיים.
לנארט קיבל יחס מחפיר מצד בית המלוכה השוודי, מה שגרם לאשתו לפסיכוזה חמורה, והביאה לבסוף לגירושיהם בשנת 1971.
בשנת 1944 שיחק ברנדוט כקרל, נסיך הכתר של שוודיה ונורווגיה בסרט ההיסטורי הנסיך גוסטב, תפקידו היחיד של ברנדוט כשחקן.
ב-2 ביולי 1951 קיבל לנארט משארלוט, הדוכסית הגדולה של לוקסמבורג את התואר "רוזן ויסבורג", אשר הוא אחד מתארי האצולה השוודיים.
אף על פי שקרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה היה יכול להעניק ללנארט את תאריו מחדש, הוא בחר שלא לעשות זאת.
באותה שנה הוא רכש את ארמון מאינאו במאינאו שבגרמניה, והפך את האי שלו לאטרקציה תיירותית פופולרית.
בשנת 1971 התגרש לנארט מאשתו, וב-29 באפריל 1972 התחתן לנארט עם סוניה האונץ הצעירה ממנו בשלושים וחמש שנה.
בשנת 1996 הוא קיבל את טבעת הכבוד של קרן אדוארד ריין, וב-21 בדצמבר 2004 הוא נפטר בביתו במאינאו.
ב-11 במרץ 1932 התחתן לנארט עם קארין ניסוונדט, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ב-29 באפריל 1972 התחתן לנארט עם סוניה האונץ, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לנגור המישורים הדרומיים (שם מדעי: Semnopithecus dussumieri) הוא מין של קוף מהסוג לנגור אפור שבקבוצת הקולובים במשפחה קופים בעלי זנב.
הלנגור אנדמי למישורים הדרומיים של דרום הודו והוא גם הנפוץ שבלנגורים בהודו.
לנגור זה קרוב מאוד למין לנגור מצוי ובעבר היה תת-מין שלו אך הופרד.
הוא דומה לו בגודל ובמראה והוא בעל פרווה לבנה עם ראש כהה וציצה על ראשו וסביב לחיים.
הזנב ארוך ועוזר לקוף להתאזן בריצה.
קוף זה הוא מטפס עצים מומחה אך הוא יכול לנוע מהר גם על הקרקע.
הוא חי בקבוצות שיכולות לכלול 15–150 פרטים, תלוי בכמות המזון ובהם זכרים ונקבות עם צעירים.
בראש הקבוצה עומד זכר אלפא.
הקוף חי ביערות, יערות הרריים, ערבות עציות ושיחיות ברחבי הודו אך נפוצים יותר ויותר בערים הגדולות של הודו.
מכיוון שהקוף נחשב לקדוש התושבים לא פוגעים בו ומביאים ללהקות קופים מזונות שונים.
כתוצאה מכך הם משגשגים בערים.
לנגור מצוי או לנגור המישורים הצפוניים (שם מדעי: Semnopithecus entellus) הוא מין של קוף מהסוג לנגור אפור ממשפחת קופים בעלי זנב.
הוא אנדמי למישורי צפון הודו מהנהרות גודבארי וקרישנה עד לשפלי הגנגס וגם במערב בנגלדש.
הקוף חי ביערות גשם ובבתות טרופיות.
הקוף מגיע לאורך של 70–100 ס"מ ובעל פרווה לבנה, ראש שחור המכוסה בציצת ראש וציצות לחיים והוא בעל זנב ארוך ומפותל העוזר לו לאיזון.
הקופים חיים הן על הקרקע והן על העצים.
הם נפוצים בכמה מקדשים בהם הם מקבלים מזון מהתושבים, עקב היותם חיה קדושה.
הקופים חיים בחבורות בינוניות עד גדולות בטבע.
הם ניזונים בעיקר מעלים אך יגוונו במזונות נוספים.
אויביהם בטבע כוללים את הטיגריס, הנמר, פיתון הודי ותנינים וכן מציידים אנושיים.
הם בסיכון מועט עקב הפגיעה ביערות הגשם.
בעבר היה כלול במין זה המין לנגור המישורים הדרומיים (Semnopithecus dussumieri) שהופרד ממנו.
לנארדרוץ (בהונגרית: Lénárddaróc) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית לנארדרוץ נמצאת בירידה שנים רבות מ-455 תושבים בשנת 1990 עד 237 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-48%).
בכפר חיו מעט יהודים לתקופת זמן מוגבלת ובמקום קיים בית קברות יהודי.
לנגור זהוב (שם מדעי: Trachypithecus geei) הוא מין של קוף אסייתי בן הסוג לוטונג האנדמי ליערות מערב אסאם שבצפון-מזרח הודו ואולי גם לקצה המערבי של בהוטן.
קוף זה הוא אחד מהמאוימים בפרימטים של הודו והוא מצוי בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות והצפיפות האנושית באזור.
לעיתים קוף זה מכליא עם קרובו, לנגור הכיפה (Trachypithecus pileatus).
הוא נודע לעולם בידי החוקר אדוארד גי, שקרוי בשמו המדעי של הקוף.
הקוף מצוי רק ביערות שממערב בראהמאפוטרה סביב נהר מנאס ונהר סאקוש באסאם וטריפורה ואולי גם בקצה המערבי של בהוטן.
טווח המחיה שלו מסתכם ב-60 ק"מ בערך.
הקוף נדיר ולא נמצא לעיתים רבות, כך שלא ידוע איפה הוא מצוי לרוב, אם כי חלק מהקופים חיים ביער השימור קקויג'נה (Kakoijana reserved forest).
הזכרים גדולים מהנקבות ובעלי רעמת עבה סביב הפנים.
צבע הפרווה לבנה-קרם עם חזה ופנים כתומות, מהם קיבלו את שמם.
הקוף משמיע קריאות רועשות כדי להרתיע יריבים ולשמור על הנקבות שלעיתים נמצאות בקבוצות של 22 מתחת שלטון של זכר אחד.
הלנגור הוא צמחוני וניזון מעלים, פרחים, פירות וכן מעשבי תיבול וירקות.
לנגור הכיפה (שם מדעי: Trachypithecus pileatus) הוא מין של קוף מהסוג לוטונג החי בתת-היבשת ההודית באזורים לחים.
הוא מצוי בסכנת הכחדה עקב פגיעה בבתי גידולו המיוערים.
לנגור זה מגיע לאורך 49 עד 71 סנטימטרים, עם זנב מתפתל באורך 83 עד 100 סנטימטרים.
הקוף בעל בעל פרווה ארוכה בצבע אפור-שמנת עם חזה כתום ופנים כהות.
סביב הלחיים ישנו "זקן לחיים" לבן והקצה העליון של הראש שחור, מה שנתן לו את שמו.
קוף זה הוא בעיקר אוכל-צמחים עם תזונה צמחונית הכוללת בעיקר ניצני עלים ופרחים, זרדים ופירות.
הלנגורים הם פעילי יום החיים בקבוצות קטנות של 2 עד 14 פרטים ביער ובראשם עומד זכר דומיננטי.
לרוב הם חיים ביערות גשם, אך זה תלוי באוכלוסייה.
הם חיים במדינות: הודו, בנגלדש, בהוטן ומיאנמר.
לנגור אדום (שם מדעי: Presbytis rubicunda) הוא פרימט מהסוג לנגור, החי רק על האי בורניאו ואולי גם באיי קארימאטה, לרוב ביערות של מתחת ל-2,000 מטר.
קוף זה מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב ציד, שריפות יער, מסחר ופגיעה בבית גידולו.
קוף זה מגיע לאורך של 41 עד 57 סנטימטרים, בעל זנב באורך 67 עד 73 סנטימטרים ומשקלו הממוצע 5.7 עד 6.2 קילוגרם, כאשר הזכרים לרוב מעט יותר גדולים.
הוא בעל פרווה אדמדמה ופנים כחולות-כהות עם עיניים שחורות גדולות והשפה התחתונה והסנטר ורודים.
הגפיים שלו ארוכות וגמישות והזנב חזק ושרירי.
הקוף הוא שוכן יערות גשם טרופיים המותאם לחיים בין צמרות העצים, אם כי הוא מצוי גם בכמה ביצות מיוערות והוא מלקט לצד קבוצה של 3 עד 8 פרטים הנעים ביער בחיפוש מזון.
הקוף הוא צמחוני בעיקרו הניזון מעלים, פירות, ניצנים, פרחים, זרעים וגם חסרי חוליות שהוא לוכד להשלמת תזונה חלבונית (בין השאר הם מחפשים תלי טרמיטים שוכני עצים).
הקופים מתפזרים לאורך היום ביער, כדי לחפש עצים בעלי פירות מבשילים.
בעונה החמה והיבשה השלל שלהם פוחת והם מתבססים בעיקר על עלים.
לנארד קמנה הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת לידל-טרק.
ב-2015 הצטרף קמנה לקבוצת סטולטינג הגרמנית מדרג הקונטיננטל, באותה עונה ניצח את אליפות גרמניה עד גיל 23 בנגד השעון, מקדים ב-7 שניות את נילס פוליט וב-49 שניות את נילס סחומבר.
גם באליפות העולם התחרה במקצה עד גיל 23, וסיים שלישי במקצה נגד השעון, 21 שניות ממדליסט הזהב ממאדס וורץ שמידט.
במקצה הכביש סיים עשירי, 12 שניות מקווין לדנואה המנצח.
ב-2016 ניצח את אליפות אירופה עד גיל 23 בנגד השעון, מקדים את פיליפו גאנה (כסף) ב-30 שניות ואת רמי קבנייה (ארד) ב-35 שניות.
אך באליפות העולם באותו מקצה, הוא סיים מחוץ לפודיום ובמקום הרביעי, 42 שניות מבן מדינתו מרקו מאתיס, זוכה מדליית הזהב.
ב-2017 הפך קמנה למקצוען כשחתם אצל קבוצת סאנווב ההולנדית.
ב-יוני 2018 הודיעה קבוצת סאנווב שקמנה ייקח הפסקה מרכיבה מקצוענית לחודשים הבאים לאחר שלא התחרה מאז מילאנו – סן רמו בשל מחלה, ובשביל לאפשר לו לחשב את הקריירה שלו מחדש.
בעונת 2019 סיים במקום ה-17 בטור דה סוויס, לאחר מכן נבחר לראשונה בטור דה פראנס והתבלט בקטע ה-15 וה-18 כשסיים רביעי ושישי בהתאמה לאחר שהיה חלק מקבוצת הבריחה, קמנה סיים במקום ה-40 את המרוץ ורביעי בקטגוריית הצעירים, כשהוא מסייע לבן קבוצתו עמנואל בוכמן לסיים רביעי.
הוא פתח את עונתו עם קבוצתו החדשה בספרד, כשסיים רביעי ב-Pollença - Andratx וסיים שלישי בוולטה מורסיה.
לאחר מכן התחרה בוולטה או אלגארבה וסיים שביעי את המרוץ, 1:26 דקות מרמקו אוונפול המנצח.
לאחר תום פגרת הקורונה שב להתחרות בקריטריום דו דופינה וניצח את הקטע הרביעי במרוץ לאחר בריחת יחיד שבסופה הקדים את דויד דה לה קרוז ב-41 שניות את ז'וליאן אלאפיליפ ב-56 שניות.
לאחר מכן הוא נבחר בפעם השנייה ברציפות לטור דה פראנס, גם שם כיוון לקטעים וסיים שני בקטע ה-13 לאחר שנכנע לדניאל פיליפה מרטינס בספרינט בעלייה וסיים שני את הקטע.
אך בקטע ה-16 כבר ניצח את הקטע לאחד התקפה בעלייה האחרונה, כשהוא מקדים את ריצ'רד קאראפאס ב-1:27 דקות ואת סבסטיאן רייכנבך ב-1:56 דקות, משיג לבורה את הניצחון היחידי שלה בטור.
לנארד פרימן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במכבי עירוני רעננה מליגת העל.
פרימן למד בתיכון תיאודור רוזוולט שבוושינגטון די.
לאחר מכן שיחק שתי עונות בבית הספר התיכון סנט ג'ון קולג' שבמרילנד, וסיים בהצטיינות בשנת 2012. לאחר מכן, בשנת 2012 עד 2013, שיחק באקדמיה אואק היל שבוירג'יניה, כשהוא מעמיד ממוצעים של 8.6 נקודות ו-9.8 ריבאונדים.
פרימן שיחק באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית, למשך ארבע עונות.
הוא החמיץ את עונת 2016/2017 בעקבות פציעה ברגל ימין.
בשנת 2018, חתם פרימן בפיינל ספור מליגת העל הטורקית.
הוא שיחק שם 28 משחקים ורשם ממוצעים של 16.1 נקודות, 10.7 ריבאונדים (שלישי בליגה), 1.1 אסיסטים, ו-1.3 חטיפות למשחק.
בשנת 2019, חתם פרימן בבלפיוס מונס-אנו מליגת העל הבלגית.
הוא שיחק 17 משחקים בקבוצה והעמיד ממוצעים של 12.1 נקודות ו-8.6 ריבאונדים למשחק (שני בליגה).
בתום העונה נבחר פרימן לשחק ההגנה של הליגה, לחמישייה הראשונה של העונה וזומן למשחק האולסטאר של הליגה.
ב-11 ביוני 2020, חתם פרימן בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
בעונה זו העמיד ממוצאים של 10.1 נק', 8 ריב', 1.1 אס' ו-0.9 חט' למשחק בעונה הסדירה והעפיל עם הקבוצה לשלב הפלייאוף העליון בו קלע בשני משחקים כ-33 נק' וקטף 28 ריב'.
בעונת 2021/2022 חתם בוונג'ו מליגת העל הדרום קוראנית
בספטמבר 2023 חתם במוניצ'יפל אוראדיה.
ביולי 2024 חזר לליגת העל הישראלית וחתם בהפועל גליל עליון.
ביולי 2025 חתם פרימן במכבי עירוני רעננה מליגת העל.
לנאקספו הוא מתחם תערוכות בסנקט פטרבורג שבצפון רוסיה, ממוקם בקצה הדרום מערבי של האי וסילייבסקי ברובע גאבן ההיסטורי שלחופי המפרץ הפיני.
זהו אחד ממרכזי התערוכות הגדולים ברוסיה ונחשב לגדול ביותר במחוז הפדרלי הצפון מערבי לפני פתיחת מתחם אקספופורום בגבעות פולקובו ברובע ההיסטורי של פולקובסקויה.
מאז 2020 היווה בית חולים שדה לחולי קורונה.
התוכניות הראשונות לפיתוח חלק זה של האי וסילייבסקי, שבו נמצא כיום מתחם התערוכות, מתוארכות לעשור הראשון של המאה ה-20. לפני מהפכת 1917 תוכנן לבנות כאן בניינים לאקדמיה למדעים: בניין מגורים, מכון לומונוסוב ואנדרטה לזכר לומונוסוב.
בהמשך תוכנן לארח תערוכה בהיקף נרחב של התערוכה הבינלאומית להמצאות ושיפורים.
עם זאת, פרויקטים אלה לא יושמו בשל המצב הפוליטי והכלכלי הקשה במדינה.
הרעיון ליצור מתחם תערוכות באי וסילייבסקי הוחזר באמצע המאה ה-20. הוחלט לערוך כאן תערוכה בינלאומית "אינריבפרום-68".
בשנת 1963 נוספה לאי שטח נוסף, עליו בשנת 1968 נחנכו ביתני לנאקספו.
בשנים שלאחר מכן הפכה לנאקספו למקום קבע לאירועים ותערוכות שונות בעיר לנינגרד.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה ביתן תערוכות חדש בן שלוש מפלסים עם אולם כנסים ומסעדה לתערוכת אינריבפרום-90.
ב-1 בנובמבר 2011 רכשה אקסופורום את כל תחום התערוכות והסימנים המסחריים של לנאקספו, וגם שכרה את מתחם התערוכות עצמו עד 2014.
בשנת 2014, ליד נמל התעופה פולקובו והעיר פושקין בגבעות פולקובו ברובע פולקובסקויה ההיסטורי, הושק מרכז כנסים ותערוכות חדש של אקספופורום, שנועד להחליף את לנאקספו המיושן.
לנאקספו היה מקום האירוח של פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה בשנים 1997–2015.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, באביב 2020, תוך שבועיים בלבד, הוצב מתחם התערוכות לנאקספו לבית חולים שדה, לקליטת חולי קורונה.
בשל עומס היתר על מערכת הבריאות המקומית.
לכן ב-18 ביוני 2020, מושל סנקט פטרבורג אלכסנדר בגלוב הודיע כי חלק ממיטות האשפוז במתחם יצוידו מחדש לקליטת חולים בדרגת חומרה בינונית.
בסך הכל נפרסו 2,500 מיטות.
לנגור חום (שם מדעי: Presbytis frontata) הוא מין של פרימט מהסוג לנגור האנדמי לאי בורנאו שבאינדונזיה ומלזיה .
אורכו של לנגור זה לא ידוע אך משקלו הוא 5.6 קילוגרמים.
הלנגור בעל פרווה בצבע חום עד אפור, ראש ורגליים בצבע שחור.
הלנגור שוכן עצים ביערות גשם ויערות יבשים עד גובה 300 מטר במזרח ומרכז האי בורנאו בין הנהרות נהר באריטו, נהר קאיאן, נהר בנגארמסין, נהר הראגאנג וכן בשמורת חיות הבר לנגאק אנטימו.
הלנגור חי בקבוצות הכוללות זכר אחד, כמה נקבות והצאצאים שלהן.
הלנגור צמחוני וניזון בעיקר מעלים, פירות וזרעים.
הטורפים של הלנגור הם עופות דורסים, פיתוניים ונמר ערפילי בורנאי.
הלנגור נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע עקב בירוא יערות לטובת מטעים של דקל השמן, ציד ושרפות .
קרל הילמר לנארט ליונג (בשוודית: Karl Hilmer Lennart Ljung; 13 במרץ 1921 - 19 בנובמבר 1990) היה גנרל שוודי אשר היה המפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) השישי של צבא שוודיה.
ליונג נולד בסולפטיה ב-13 במרץ 1921. אביו היה האופטמן בצבא השוודי.
הוא סיים את לימודיו ב-1941 וב-1944 התגייס לצבא והוסמך כלויטננט משנה.
בין 1952-1954 הוא למד במכללת הסגל של הצבא השוודי.
ב-1953 הוא הועלה לדרגת האופטמן ועבר קורס במכללת הפיקוד והמטה של ארצות הברית בפורט ליוונוורת, קנזס.
ב-1960 הוא הוצב ברגימנט הרגלים הצפוני של סקניה.
בין 1962–1963 הא עבד כמורה במכללת הסגל של הצבא השוודי.
ב-1964 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט והוצב ברגימנט גוטלנד.
ב-1966 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1968 הוא מונה למפקד רגימנט אפלנד, וב-1971 הועבר לתפקיד מפקד המחוז הצבאי המזרחי.
ב-1972 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור.
ב-1974 הוא הועבר לפקד על המחוז הצבאי המערבי.
ב-1976 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-30 בספטמבר 1978 מונה ליונג למפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל).
בתקופת כהונתו הוא נאלץ להתמודד עם "ציד הצוללות" - באוקטובר 1981, הצוללת הסובייטית U 137 חדרה למים הטריטוריאליים של שוודיה, ועלתה על שרטון בארכיפלג בלקיניה.
אירוע זה גרם לבהלה המונית בשוודיה, ומאז ועד סוף שנות ה-80 דווח על מקרים רבים שבהם צוללות, לכאורה סובייטיות, חדרו למימי שוודיה.
חיל הים השוודי נאלץ להגביר את מאמציו בתחום הלוחמה נגד צוללות, ומראה מסוקים ימיים משליכים פצצות עומק בסמוך לחוף, הפך לדבר שבשגרה ונותר אחד הדימויים האייקוניים ביותר של המלחמה הקרה בתודעה השוודית.
למרות זאת, ליונג החליט לנטוש את שיתוף הפעולה החשאי של שוודיה עם נאט"ו.
ב-30 בספטמבר 1986 סיים ליונג את תפקידו ומונה לראש המטה הצבאי של הוד מלכותו.
הוא נפטר בסטוקהולם ב-19 בנובמבר 1990.
לנרד מלוני (נולד ב-8 באוקטובר 1999) הוא כדורגלן אמריקאי המשחק בעמדות הקשר האחורי והבלם בקבוצת מיינץ 05 מהבונדסליגה ובנבחרת ארצות הברית.
מלוני נולד בגרמניה ב-1999 להורים אמריקאים.
הוא גדל במחלקת הנוער של אוניון ברלין הגרמנית וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בליגה השנייה ב-2018. בהמשך הושאל לכמה חודשים לכמניצר מהליגה השלישית.
ב-2020 עבר מלוני לבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים.
באוקטובר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של דורטמונד.
ב-21 בינואר 2025 חתם לשלוש וחצי שנים במיינץ 05.
באוקטובר 2023 זומן מלוני לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית.
הלנבכהאוס הוא מבנה שבו שוכנת הגלריה העירונית לאמנות במינכן, הממוקמת באזור האמנותי של העיר, הקונסטאראל.
הלנבכהאוס נבנה כוילה בסגנון פלורנטיני עבור הצייר פרנץ פון לנבאך בין השנים 1887 ל-1891, בתכנונו של גבריאל פון זיידל.
המבנה הורחב בין השנים 1927–1929 על ידי האנס גרסל, ושוב בשנים 1969–1972 על ידי היינריך פלבּר ורודולף טֶנֶסֶן.
חלק מהחדרים שמרו על עיצובם המקורי.
לצורך הרחבה ושימור של הלנבכהאוס, בתכנונו של האדריכל נורמן פוסטר.
במסגרת העבודות, נהרס תוספת הבניין מ-1972 כדי לפנות מקום למבנה החדש.
המוזיאון נפתח מחדש במאי 2013. האדריכל מיקם את הכניסה הראשית החדשה בכיכר המוזיאונים, מול שער הפרופילאה .
החזית החדשה מצופה בצינורות מתכת העשויים מסגסוגת של נחושת ואלומיניום, אשר ישתנו במראה החזותי עם הזמן עקב תהליכי בליה טבעיים.
הגלריה העירונית בלנבכהאוס (Städtische Galerie im Lenbachhaus) כוללת מגוון יצירות של ציירים ממינכן ואמנים עכשוויים, בסגנונות כגון הפרש הכחול והאובייקטיביות החדשה.
במוזיאון מוצגות גם יצירות של חברי קבוצת הזצסיון במינכן, אשר נוסדה בשנת 1892 כאקט של ניתוק מהאמנות האקדמית השמרנית.
בין חברי הקבוצה נמנים ציירים אימפרסיוניסטים בולטים כגוןלוביס קורינת (דיוקן עצמי עם שלד, 1896), מקס סלפוגט (דנאֵה, 1895) ופריץ פון אוהדה.
אסכולות הציור הגרמניות ואסכולת ברביזון.
בשנת 2012 סיכמו קרן כריסטוף היילמן, עיריית מינכן והלנבכהאוס על שיתוף פעולה הדוק, שבמסגרתו הועברו ללנבכהאוס כ־100 יצירות.
נוסף על אסכולת הציור של מינכן , מוצגות גם דוגמאות מייצגות מאסכולת הרומנטיקה של דרזדן, האסכולה של ברלין ואסכולת דיסלדורף.
חשיבות מיוחדת ניתנת להצגה הראשונה של ציירי ברביזון מצרפת.
במסגרת זו נוספה לאוסף של הלנבכהאוס יצירה מרכזית של גוסטב קורבה, שהופיע לראשונה בתערוכה במינכן בשנת 1851, לצד ציוריו של תאודור רוסו.
גבריאלה מינטר תרמה למוזיאון אלף יצירות הקשורות ל"פרש הכחול" לרגל יום הולדתה ה־80.
אמני האובייקטיביות החדשה כמו כריסטיאן שאד (מבצע 1929) ורודולף שליכטר (ברטולט ברכט c.
עם פתיחת הבניין החדש נוספו למוזיאון גם מיצבים אמנותיים, בהם פסל של אולאפור אליאסון.
הלנבכהאוס חיזק באופן משמעותי את השקעתו באמנות עכשווית באמצעות רכישת יצירות רבות, ובמיוחד בעבודותיו של יוזף בויס, ביניהן "Zeige deine Wunde" ("הצג את פצעך"), 1974/75.
אמנים צעירים מוצגים ומקודמים במסגרת תערוכות המתקיימות בקונסטבאו (Kunstbau) — חלל תצוגה משויך למוזיאון, הממוקם מעל תחנת הרכבת התחתית Königsplatz.
סטפני ובר אצרה תערוכת יחיד של האמן מארק בולוס וכן סדרת סרטים של צ'ארלס סימונדס וכריסטוף שלינגנזיף.
במסגרת פעילותה במוזיאון הזמינה מופעים מאת טום ת'ייר וסי.
ספנסר יה, והוסיפה לאוסף יצירות מאת ויטו אקונצ'י, ואלי אקספורט ומרתה רוזלר.
בנוסף, עבדה על רטרוספקטיבה של האמנית הפמיניסטית לאה לובלין, ילידת פולין, שנפתחה בקיץ 2015.
ב־26 ביולי 2017 הסתיים מאבק משפטי סביב ציורו של פאול קלה, "אגדת הביצה" משנת 1919, שהוחרם בשנות ה־30 על ידי המשטר הנאצי כ"אמנות מנוונת".
הצדדים הגיעו להסדר, שסיים את הסכסוך סביב הבעלות על היצירה.
הלנבכהאוס עורך בדיקה שיטתית של מקורם של יצירות אמנות שנוצרו לפני 1945 ונכנסו לאוסף לאחר 1933. לצד בחינה של פריטי האוסף הקיימים, מתקיימות גם סקירות מוקדמות של רכישות פוטנציאליות חדשות, וכן של קבלות בהשאלה קבועה או תרומות.
המוזיאון נמנה עם כמה מוסדות בגרמניה החוקרים את פועלו של אספן האמנות קרל הוימן (1886–1945), אשר בנה בשנות ה־20 וה־30 אוסף חשוב של הדפסים גרמניים ואוסטריים מהמאה ה־18 וה־19. בעקבות מוצאו היהודי, נרדף הוימן בתקופת המשטר הנאצי.
הלנבכהאוס פנה לצאצאיו של הוימן בניסיון למצוא פתרון צודק והוגן בנוגע ליצירות מאוספו שהגיעו לידי המוזיאון.
בשנת 2017 הגישו יורשיו של רוברט גוטשלק לוונשטיין ואחותו וילהלמינה הלנה לוונשטיין תביעה להשבת היצירה "חיים ססגוניים" מאת וסילי קנדינסקי.
באותה שנה הסתיים גם מאבק משפטי ממושך בנוגע לציור "אגדת הביצה" מאת פאול קלה, בהסכם פשרה עם יורשיה של סופי ליסיצקי-קופרס.
לנארט קארל הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה.
קארל גדל במחלקות הנוער של ויקטוריה אשפנבורג, איינטרכט פרנקפורט ובאיירן מינכן.
ב-15 ביוני 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן, בניצחון 0–1 על אוקלנד סיטי במסגרת שלב הבתים של גביע העולם למועדונים לשנת 2025. ב-16 באוגוסט שיחק בניצחון 1–2 על שטוטגרט במסגרת הסופר קאפ הגרמני.
ב-22 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, בניצחון 0–6 על ר.ב.
לייפציג במסגרת המחזור הראשון לעונת 2025/2026. ב-30 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–5 על פאפוס במסגרת שלב הליגה לעונת 2025/2026.
לנגדון צ'יביס היה פוליטיקאי, עורך דין ואיש עסקים אמריקאי מקרוליינה הדרומית.
הוא ייצג את העיר צ'ארלסטון בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1810–1815, ומילא תפקיד מרכזי בעורף האמריקאי במהלך מלחמת 1812. צ'יביס היה ממנהיגי סיעת ה-'War Hawks' בבית הנבחרים.
הוא כיהן כיושב ראש הוועדות לענייני הצי ולדרכים ואמצעים תחת יושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי, ובהמשך החליף את קליי בתפקיד יושב הראש בשלבי המלחמה האחרונים.
לאחר עזיבתו את הקונגרס כיהן כנשיא הבנק השני של ארצות הברית בשנים 1819–1823.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים היה צ'יביס תומך פעיל בהתנגדות דרומית מאוחדת למכסי מגן ולכל ניסיון לבטל את העבדות, אף שהתנגד לפעולה חד-צדדית של קרוליינה הדרומית או של כל מדינה בודדת אחרת.
בתחילה תמך בכינוס ועידה של מדינות הדרום כדי ללחוץ על הקונגרס לאמץ עמדות אלה, אך בהמשך היה לאחד מהתומכים המוקדמים ביותר בפרישה אזורית מלאה של הדרום מארצות הברית.
לנגדון צ'יביס נולד ב-17 בספטמבר 1776 במבצר בולטאון, על נהר רוקי שבקרוליינה הדרומית.
אביו, אלכסנדר, היה יליד מחוז בוכאן שבאברדינשייר, סקוטלנד.
אמו, מרי לנגדון, הייתה מווירג'יניה והיגרה לאזור הספר של קרוליינה הדרומית יחד עם אביה, חקלאי ורופא.
בין שכניהם נמנו אנדרו פיקנס ומשפחת קלהון.
צ'יבס נולד במבצר בולטאון בעיצומה של מלחמה מתמשכת בין מתיישבים סקוטים-איריים לבין שבט הצ'רוקי, מלחמה שהמתיישבים ייחסו להסתה בריטית עם פרוץ המהפכה האמריקאית.
אמו ההרה מצאה מחסה במבצר לשם הגנתה.
זמן קצר לאחר לידתו יצאה דודתו מצד אמו להביא אספקה ונהרגה וקורקפה בידי כוחות אויב.
אמו של צ'יביס נפטרה ב-20 בנובמבר 1779. לימים תיאר צ'יביס את עמידתו ליד קבר אמו כזיכרון הילדות המוקדם ביותר שלו.
זמן קצר לאחר מכן נמסר להשגחת דודתו ודודו מצד אביו, תומאס ומרגרט (לבית אגניו) צ'יביס.
אביו אלכסנדר התגייס למחנה הנאמנים לכתר הבריטי תחת פיקודו של מייג'ור ג'ון המילטון, בעוד אחיו תומאס היה פטריוט שנלחם תחת אנדרו פיקנס בקרב קיטל קריק.
לאחר שמצבם של הנאמנים לכתר החמיר בשנת 1782, העביר אלכסנדר צ'יביס את רכושו ללנגדון, ככל הנראה מחשש להחרמה.
הוא יצא לגלות, תחילה לנובה סקוטיה ולאחר מכן ללונדון.
הוא לא זכה ליחס אוהד בבתי המשפט הבריטיים, לא קיבל פיצוי על שירותו, ולבסוף החליט לשוב לאמריקה.
לנגדון גודל בידי דודתו ודודו בחוותם המשפחתית, יחד עם ארבעה בני דודים צעירים ממנו.
בהגיעם לגיל מתאים החלו הילדים ללמוד אצל אנדרו ויד, מנהיג קהילה בכנסייה הפרסביטריאנית המקומית.
הלימודים התמקדו ב'קטכיזם של וסטמינסטר'.
בשנת 1785 שב אלכסנדר צ'יביס מן הגלות עם אשתו השנייה, סוזנה קרייג, הקים עסק בצ'ארלסטון והחזיר אליו את בנו לנגדון.
לנגדון המשיך את לימודיו הפורמליים בשנים 1786–1788 אצל מורה סקוטי, אשר מחק את המבטא הכפרי שלו באמצעות ענישה גופנית.
סביב שנת 1790 רכש אביו שפחה בשם פיבי.
בגיל 12 הוציא אביו של לנגדון את בנו מבית הספר ושילח אותו לשמש שוליה של ג'יימס ג'פרי, סוחר יליד גלאזגו וחבר באגודת סנט אנדרוז בצ'ארלסטון.
לנגדון החל בביצוע עבודות זוטרות בחנות בעיר, ובהמשך קודם לתפקיד סופר-מטען, וליווה משלוחים אל אדיסטו איילנד וממנה.
בשנת 1792, בהיותו בן 16, מונה לפקיד הראשי.
בתפקיד זה הכיר והרשים רבים מסוחרי העיר הבכירים, ובהם ג'ון פוטר, שממנו השיג צ'יביס הלוואה אישית לעסק, ואשר לימים, כדירקטור בבנק של ארצות הברית, סייע לבחירתו של צ'יביס לנשיא הבנק.
למרות עצת חבריו, שסברו כי הוא 'נולד להיות סוחר', החל צ'יבס ללמוד משפטים בגיל 18. השכלתו הראשונית הייתה ברובה עצמית מספרייתו הפרטית, אך הוא שכר מורה פרטי לצרפתית ולטינית.
לאחר מותו של מעסיקו, ג'יימס ג'פרי, ב-15 באוקטובר 1795, פגש צ'יביס את ויליאם מרשל, עורך דין שטיפל בעיזבון ועתיד להתמנות לשופט בבית הדין ליושר של קרוליינה הדרומית.
צ'יביס ביקש ללמוד משפטים במשרדו של מרשל, והתמחותו החלה בראשית 1796. אף שעל פי חוקי קרוליינה הדרומית נדרשו ארבע שנות לימוד למי שאינם בוגרי קולג', נבחן צ'יבס בפני לשכת עורכי הדין ב-13 באוקטובר 1797 ועבר בהצלחה.
הוא פתח משרד בצ'ארלסטון, ששכר מאליהוא ה.
ביי, וחלק אותו עם רוברט ג'יימס טרנבול.
כדי לשפר את כישורי הנאום שלו הצטרף לאגודת דיונים פילומאתאית, ששימשה גם כמועדון חברתי.
שם פגש את ויליאם לאונדס.
עד מאי 1800 גדלו משרדו ומעמדו החברתי.
הוא רכש עבד שישמש כמשרת אישי, שיפר את הופעתו והגיש בקשה להופיע בפני בית המשפט הפדרלי של מחוז קרוליינה הדרומית.
בשנת 1801 קיבל שותפות עם ג'וזף פיס, קווייקר יליד איי הודו המערבית.
השותפות הייתה הצלחה כלכלית; כל אחד מהשותפים הרוויח מעל 10,000 דולר בשנה, ובשנותיה האחרונות, 1807–1809, הגיע הרווח השנתי של כל אחד מהם לכ-20,000 דולר (כ-393,708 דולר בערכי 2025).
כאשר מונה לתובע הכללי של מדינת קרוליינה הדרומית בשנת 1808, התרחבו עבודת המשרד ויוקרתו באופן דרמטי.
בין פקידיו הצעירים של צ'יביס באותן שנים נמנו , ג'ון לורנס נורת', תומאס סמית' גרימקה, וחבר הסנאט של ארצות הברית לעתיד, רוברט היין.
לימים העביר צ'יביס את משרדו להיין.
בקיץ 1807 הודיע פיס על כוונתו לעזוב את צ'ארלסטון ולעבור לפילדלפיה.
צ'יביס, שסבר כי פיס לא מילא את חלקו בשותפות, פעל במרץ לפירוק המשרד.
הוא תכנן לפרוש מעריכת דין, אך תחילה קיבל שותפות לשנה אחת עם איימוס ב.
בקיץ 1798, על רקע הזעם הציבורי על היחס הצרפתי לשגריר האמריקאי ולבן העיר צ'ארלסטון, צ'ארלס קוטסוורת' פינקני, הצטרף צ'יביס לחברת הפדרליסטים של צ'ארלסטון ומונה לגזבר שלה.
הייתה זו קבוצה חברתית-צבאית בלתי רשמית, שהוקמה לשם הגנת הנמל במקרה של פלישה צרפתית אפשרית.
ב-9 במרץ 1802 נבחר צ'יביס לחבר מועצת העיר צ'ארלסטון, כמחליפו של ויליאם לי.
בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית
באוקטובר 1802 נבחר לייצג את העיר (כקהילות סנט פיליפ וסנט מייקל) בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
באותה עת הייתה המפלגה הפדרליסטית נתונה לירידה מהירה במדינה, ואף במעוזה הקודם, צ'ארלסטון.
צ'יביס זוהה עם הפלג הרפובליקני הצעיר.
הוא לא היה מעורב באופן פעיל בעבודת הבית, והתמקד בעיקר במשרדו, ובחר שלא להתמודד לבחירה מחדש בשנת 1804.
צ'יבס שב לפוליטיקה בשנת 1806, כאשר התמודד שוב על מושב בבית הנבחרים בראש הרשימה הרפובליקנית.
הוא זכה במספר הקולות הגבוה ביותר מבין כל המועמדים.
עם פתיחת הקדנציה החדשה מונה ליושב ראש ועדת המשפט וליושב ראש הוועדה לזכויות ולבחירות.
במושב חקיקה מיוחד נטל צ'יביס חלק פעיל בחלוקה מחדש של אזורי הבחירה במדינה, שנועדה להתמודד עם הייצוג הבלתי-פרופורציונלי של הלבנים באזור התחתון.
התיקון החוקתי שנוצר בעקבות זאת, הידוע בשם 'פשרת 1808', הונהג בידי ויליאם לאונדס והביא לשליטה קבועה של האריסטוקרטיה של בעלי המטעים המאוחדים.
בעקבות תקרית צ'ספיק-ליאופרד שירת צ'יביס, יחד עם צ'ארלס קוטסוורת' פינקני, תומאס פינקני וויליאם וושינגטון, בוועדה דו-מפלגתית שאכפה החלטות בצ'ארלסטון שחייבו עשרה ימי אבל ואסרו סיוע לאוניות בריטיות.
בנוסף, כתב צ'יביס בעילום שם, תחת שם העט 'Aristides', מאמרי מערכת שתמכו בנשיא תומאס ג'פרסון ובחוק האמברגו של 1807.
הוא תמך בג'יימס מדיסון על פני צ'ארלס פינקני, עודד את בחירתם של נציגים תומכי מדיסון, והתמודד בעצמו לבחירה מחדש כנציג כזה.
בית המחוקקים בחר בו לעמוד בראש רשימת האלקטורים, והוא הטיל את קולו בעד מדיסון.
התובע הכללי של קרוליינה הדרומית
ב-7 בדצמבר 1808 נבחר צ'יביס לתפקיד התובע הכללי של קרוליינה הדרומית.
במסגרת תפקיד זה שימש יועץ משפטי למושל , ייצג אישית את המדינה בבתי המשפט של המחוז המזרחי, והרחיב במקביל את פעילותו במשרדו הפרטי.
עם התמשכות האמברגו על סחורות אירופיות נפגעה כלכלת קרוליינה הדרומית קשות.
מחירי האורז צנחו למחציתם, ושוק הכותנה קרס.
עד שנת 1810 היו תושבי צ'ארלסטון ותושבי המדינה כולה מאוכזבים מאוד מהקונגרס ה־11 ומהנשיא מדיסון.
מאחר שהמפלגה הפדרליסטית חדלה להיות גורם משמעותי, התנהלו הבחירות בין פלגים יריבים בתוך המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
תומאס מהעיתון City Gazette, תמכו ידידיו של תומאס ג'פרסון, ובהם צ'ארלס פינקני, בוויליאם לוטון סמית', חבר קונגרס פדרליסטי לשעבר ששימש כשגרירו של ג'ון אדמס בפורטוגל.
עם זאת, רוב גדול בהרבה של המפלגה בצ'ארלסטון העדיף את צ'יביס, ותומכי סמית' הצטרפו לבסוף לעמדת הרוב.
הבחירות התקיימו ב־10–11 באוקטובר, אך הועמדו בצל שריפה בעיר שהחריבה 194 בתים.
שאר חברי המשלחת החדשים היו ויליאם לאונדס, שייצג את קולומביה, וג'ון קלהון מן האזור ההררי של המדינה.
זמן קצר לאחר בחירתו לבית הנבחרים התפטר החבר המכהן רוברט מריון טרם סיום כהונתו, מה שחייב בחירות מיוחדות להשלמת הקדנציה.
צ'יביס ניצח ללא מתחרים ותפס את מקומו כבר בתחילת כהונת הקונגרס ה־11.
בשנת 1812 נבחר צ'יביס מחדש לקונגרס ה־13. יריבו היה מנהיג הפדרליסטים של קרוליינה הדרומית, ג'ון ראטלדג' הבן.
צ'יביס הותקף בשל תמיכתו במלחמה, במיוחד לאור מכתביו משנת 1808 שבהם התנגד בתקיפות ל'מלחמה למען המסחר'.
הפדרליסטים האשימו אותו גם באפליה פרטית כלפי מהגרים.
הוא שמר על ריחוק אישי מן הקמפיין והסתפק במכתבים לבוחריו שבהם הבטיח כי הוא מודע לאמונם ומעריך אותו 'יותר מכסף'.
בכהונתו הראשונה הקצרה, במהלך הקונגרס ה־11, שירת צ'יביס בשתי ועדות מיוחדות קטנות: האחת עסקה בהתאגדות בנקאית, והשנייה בהשלמת מפקד האוכלוסין של 1810.
בכהונתו השנייה כיהן בוועדת הדרכים והאמצעים ועמד בראש הוועדה המיוחדת לענייני הצי.
ב־27 באפריל 1812 מונה ליושב הראש בפועל של ועדת הדרכים והאמצעים.
מיד עם הגעתו לוושינגטון ניצב צ'יביס מול המשבר הבינלאומי שהוביל בסופו של דבר למלחמת 1812. חטיפת מלחים אמריקאים בידי הבריטים פחתה, אך גם בריטניה וגם צרפת המשיכו להטיל מגבלות על הסחר האמריקאי עם יריבותיהן.
בית הנבחרים העביר לאחרונה את חוק מייקון מספר 2 כתגובה לכך, ונפוליאון הקל על ההגבלות הצרפתיות.
בדיון על ביטול חוק מייקון נשא צ'יביס את נאום הבכורה שלו, שבו ביקר את החוק כחלש וקרא ל'דרך ישירה ונכונה יותר'.
מיד זוהה כחבר בזרם 'ניצי המלחמה'.
בחירתו של הנרי קליי, שותפו למגורים של צ'יביס, ליושב ראש בית הנבחרים סימנה את ניצחונה הראשון של סיעת המלחמה בקונגרס ה־12.
בבית שבו התגוררו חברי הקונגרס בקונגרס ה־12 גרו גם לאונדס, קלהון, הנרי קליי עצמו, יריבו פליקס גראנדי, והסנאטור ג'ורג' ביב.
המבנה נודע בשם 'חבורת המלחמה' ושימש מקום מפגש למנהיגי הקונגרס תומכי המלחמה ולמזכיר המדינה ג'יימס מונרו, ששימש מתווך מול הנשיא.
כתוצאה מכך נחשבו דיירי הבית למיודעים ביותר בענייני הקונגרס ה־12.
בפתיחת הקונגרס במושב מיוחד ב־4 בנובמבר 1811 נבחר קליי ברוב מוחץ ליושב ראש.
הוא מינה את אנשי 'חבורת המלחמה' לתפקידי מפתח: קלהון וגראנדי לוועדת יחסי החוץ, לאונדס לוועדת המסחר והתעשייה, וצ'יביס מונה ליושב ראש הוועדה המיוחדת לענייני הצי.
נוסף על כך הוצב במקום השני בוועדת הדרכים והאמצעים החזקה.
במרץ 1812 לחצה 'חבורת המלחמה' על מדיסון, דרך מונרו, להטיל אמברגו על הסחר הבריטי ולאחר מכן לבקש מהקונגרס הכרזת מלחמה.
מדיסון נעתר לבסוף, וארצות הברית הכריזה מלחמה על בריטניה הגדולה ב־18 ביוני.
צ'יביס נזכר מאוחר יותר שחברי החבורה היו 'כמו תלמידי בית ספר, קפצו ממקומם וברוב שמחתם רקדו'.
כיושב ראש הוועדה לענייני הצי מילא צ'יביס תפקיד מרכזי בהיערכות ובתקצוב לקראת המלחמה הצפויה.
הוא פתח בהגשת דרישות מפורטות למזכיר הצי פול המילטון ולמזכיר המלחמה ויליאם יוסטיס.
עד דצמבר כבר מיפה את עוצמתו הימית המוגבלת של האומה והחל לתכנן, בעצתם, תקציבים לאוניות ולביצורים נוספים.
ב־17 בדצמבר 1811 הגיש שני דוחות בענייני צי: הראשון המליץ על הקצאת מיליון דולר להגנת החזית הימית באמצעות חיזוק ביצורים קיימים; השני אישר רכישת עצי בנייה לאוניות, תיקון כלי שיט שאינם בשימוש, הקמת מספנה לאומית ותכנון בניית עשר פריגטות נוספות.
ב־17 בינואר 1812 נשא נאום בשם הוועדה והגן על חיזוק הצי כהגנה היעילה היחידה על המסחר האמריקאי ועל זכויות הנייטרליות בים.
ההצעה נתקלה בהתנגדות רפובליקנים ג'פרסוניאנים אדוקים, שהתנגדו לעצם קיומו של צי.
הסעיפים בדבר בניית אוניות חדשות ומספנה נפסלו, אך רכישת העצים ותיקון האוניות אושרו.
חוק הביצורים הימיים עבר ברוב גדול, 88 מול 25. תמיכתו התקיפה של צ'יביס בצי הביאה את הפדרליסט לשעבר לומר כי 'יהא אשר יהא שמו המפלגתי, בפועל הוא פדרליסט תקיף לא פחות מאלכסנדר המילטון'.
כחבר השני בדרגתו בוועדת הדרכים והאמצעים מילא צ'יביס תפקיד מרכזי בגיוס התקציבים למימון המלחמה.
מזכיר האוצר אלברט גלטין העריך כי יידרשו כ־21 מיליון דולר בהכנסות חדשות, מחציתן באמצעות חוב ומחציתן באמצעות מיסים חדשים.
לאחר כניסת אמברגו חדש לתוקף ב־1 באפריל 1812 סירב בית הנבחרים לצאת לפגרה.
יושב ראש הוועדה, , יצא לחופשה ב־27 באפריל, וצ'יבס הפך ליושב הראש בפועל של הוועדה החזקה עם תחילת המלחמה.
אחת ממטרותיו העיקריות הייתה לשכנע מתנגדים למיסים פנימיים או להשפעת המכסים על המסחר לתמוך במאמץ המלחמתי.
לשם הקלת נטל המס ניסה לבטל את חוק אי־הסחר משנת 1809 כדי להשתמש במכסים על יבוא להפחתת מיסים פנימיים.
הוא הציג את הצעת הביטול ב־19 ביוני, יום לאחר הכרזת המלחמה, אך ההצעה נדחתה ב־25 ביוני, כאשר יושב הראש קליי הכריע נגדה.
בנובמבר 1812, לאחר פגרת הקיץ ובחירתו מחדש, שב צ'יביס לבית הנבחרים כדי להבטיח מימון למלחמה.
הוויכוח שהתפתח פילג את 'חבורת המלחמה' בין אנשי קרוליינה הדרומית, שתמכו בסחר חופשי ובמיסים פנימיים, לבין קליי, פליקס גראנדי ורפובליקנים נוספים.
הסוגיה המרכזית הייתה החרמת ערבויות של סוחרים: ערבויות שרכשו סוחרים אמריקאים שייבאו סחורות בריטיות בתקופת ביניים בין אמברגו לאמברגו.
צ'יבס, יחד עם קלהון ולאונדס, התנגד לאפשר למזכיר האוצר גלטין להחרים ערבויות אלו.
לאחר שהובס בוועדה סירב להגן על ההצעה במליאה, והעביר את התפקיד לריצ'רד ג'ונסון.
בתגובה תקף צ'יביס את המהלך כהאצלה בלתי־מותרת של סמכות חקיקתית.
הוא הרחיב את הביקורת לתוכנית הכלכלית המגוננת של קליי וטען כי היא פוגעת קשות בכלכלת החוף.
לבסוף נדחתה הצעת הוועדה ב־11 בדצמבר ברוב 52–49. אנשי קרוליינה הדרומית ניצחו, אך במחיר האחדות במחנה המלחמה.
כיוון שלא הצליח לקדם העלאת מיסים פנימיים עד סוף הכהונה במרץ, אישר הבית הנפקת שטרות אוצר בסך חמישה מיליון דולר והלוואה של שישה־עשר מיליון דולר לפי בקשת גלטין.
הצהרתו של צ'יביס נגד המערכת המגוננת של קליי יצרה קשיים גם בבית.
מושל קרוליינה הדרומית כינה את צ'יביס 'ישועי פוליטי' והכריז על מושבו כמפונה בטענה טכנית שלא הודיע על קבלת הכהונה.
תושבי צ'ארלסטון גינו את אלסטון עד שנכנע ללחץ והעביר את כתבי המינוי.
עם הגעתו לוושינגטון במרץ 1813 גילה צ'יביס שקליי הדיח אותו מכל תפקידיו בוועדות.
כתוצאה מכך הייתה מעורבותו במדיניות הלאומית מצומצמת, והוא התמקד בהגנת צ'ארלסטון מפני פלישה בריטית אפשרית.
ביוני פעל אישית מול מזכיר המלחמה ג'ון ארמסטרונג כדי לאפשר לתומאס פינקני לפזר את כוחותיו לאורך החוף הדרומי.
הוא הצביע נגד האמברגו שהציע מדיסון, שאושר בכל זאת והעמיק את ניכור הפדרליסטים של ניו אינגלנד.
ב־14 בינואר 1814 מינה הנשיא מדיסון ועדה לניהול משא ומתן לשלום עם בריטניה, ובה אלברט גלטין, ג'ון קווינסי אדמס ויושב ראש בית הנבחרים הנרי קליי.
מאחר שקליי יצא מן המדינה, הוא נאלץ להתפטר מתפקידו, וב־19 בינואר נערכו בחירות ליורשו.
הפדרליסטים תמכו בצ'יביס, אשר ניצח ברוב קטן את פליקס גראנדי, שנהנה מתמיכת רוב סיעת הרפובליקנים, ואת יושב הראש לשעבר נתניאל מייקון מקרוליינה הצפונית.
קליי קרא לרפובליקנים להתלכד סביב צ'יביס.
כיושב ראש היה צ'יביס פרלמנטר קפדן.
הוא דרש מחברי הבית להגביל את דבריהם להצעה העומדת לדיון ולא סבל התקפות אישיות, שהיו נפוצות בתקופת קליי.
הוא נשא נאום אחד בלבד, שבו קונן על האבדות במלחמה אך קרא לממשלה להמשיך בניהולה בנחישות.
עד אפריל, כאשר נפוליאון עמד על סף תבוסה ובריטניה איימה לשלוט שליטה מלאה במסחר הימי, הצליח צ'יביס להביא לביטול המערכת הכלכלית המגבילה של קליי.
זמן קצר לאחר מכן שב לצ'ארלסטון והודיע למנהיגי המפלגה כי לא יתמודד לכהונה שלישית.
במהלך כהונתו של צ'יביס כיושב ראש, באוגוסט 1814, כבשו הבריטים והחריבו חלקים נרחבים מוושינגטון.
במשך שארית כהונתו נאלץ הקונגרס להתכנס בבניין הדואר ומשרד הפטנטים.
בספטמבר שב הקונגרס בדחיפות לוושינגטון למושב מיוחד.
ב־24 באוגוסט, לאחר פינוי העיר, העלו הבריטים באש את הבירה, ולמחרת בלילה החריבה סופת טורנדו חלקים נרחבים ממה שנותר.
בית הנבחרים עבר לחדר קטן בבניין הדואר הכללי ומשרד הפטנטים, ששימש בעבר כמלון.
סיכול הקמת הבנק הלאומי השני
בנוסף להרס הפיזי של הבירה ניצב הקונגרס מול משבר תקציבי: נדרשו 74 מיליון דולר כדי לשמור על יציבות הממשלה.
שר האוצר ג'ורג' קמפבל התפטר במקום להציע פתרון, ובנקים ברחבי המדינה החלו להשעות תשלומים במזומן.
צ'יביס דחה את הצעת הנשיא מדיסון להתמנות ליורשו של קמפבל, ובמקומו מונה אלכסנדר ג'יימס דאלאס.
כדי לשכנע את הבנקים להשתתף בהלוואות ממשלתיות הציע דאלאס הטלת מיסים חדשים והחייאת הבנק הלאומי.
הרפובליקנים דחו את חידוש הזיכיון של הבנק הלאומי הראשון בשנת 1811, אך נוכח המשבר היו מוכנים לשקול זיכיון חדש.
דאלס הציג תוכנית להקמת בנק בהון של 50 מיליון דולר, מתוכם 6 מיליון במטבעות כסף וזהב והיתרה באיגרות חוב ממשלתיות, כאשר הממשלה תשתתף בסכום של 20 מיליון דולר.
ג'ון קלהון, בתמיכתו של צ'יביס, הציע תוכנית חלופית לבנק עצמאי שישרת את הקהילה הפיננסית וימנע ממשקיעים לרכוש מניות באמצעות שטרות אוצר שהונפקו במהלך המלחמה.
ב־2 בינואר הובאה תוכנית דאלאס להצבעה בבית הנבחרים.
צ'יביס הכריע את הכף נגד ההצעה.
הוא טען בעד בנק עצמאי בהתאם להצעת קלהון.
ההצעה נדחתה ברוב 81–80, אך לאחר הצבעה חוזרת ב־7 בינואר עברה; הנשיא מדיסון הטיל עליה וטו.
בספטמבר הטיל צ'יביס את קולו המכריע בעד העברת הבירה מוושינגטון, אך כעבור שבוע חזר בו בית הנבחרים מהחלטתו מבלי שנקבעה חלופה.
כאשר סגן הנשיא אלברידג' גרי נפטר ב־23 בנובמבר 1814, נותר תפקיד הנשיא הזמני של הסנאט פנוי, ולפיכך הפך צ'יביס לזמן קצר לאדם הבא בסדר הירושה לנשיאות.
מעמד זה נמשך יומיים בלבד, עד לבחירתו של הסנאטור ג'ון גייארד לנשיא הזמני.
עם סיום כהונתו הקדיש צ'יביס את עצמו בלעדית לעיסוקו בעריכת דין בלשכת עורכי הדין של צ'ארלסטון.
בשנת 1815 מונה לשופט בבית המשפט העליון של קרוליינה הדרומית.
צ'יביס מונה לנציב הראשי לענייני תביעות במסגרת הסכם גנט.
נשיא הבנק של ארצות הברית
זמן קצר לאחר שצ'יביס עזב את תפקידו הציבורי במרץ 1815, הצליח הנשיא מדיסון לשכנע את הקונגרס ה־14 החדש לחדש את הזיכיון של הבנק הלאומי, שמרכזו בפילדלפיה ונוהל במתכונת דומה מאוד לזו של קודמו משנת 1791. מדיסון ומזכיר האוצר דאלאס הצליחו למנות את ויליאם ג'ונס לנשיאו הראשון של הבנק.
תחת הנהגתו של ג'ונס התרחב הבנק במהירות יתרה באמצעות הלוואות של סניפים והחלטה לקבל שטרי חוב, שלעתים הובטחו במניות הבנק עצמו, במקום תשלום במטבעות כסף וזהב.
אף על פי כן, הבנק שגשג בתחילה בכלכלה המשגשגת שלאחר המלחמה.
כהונתו של ג'ונס הסתיימה בינואר 1819. באותה עת חוותה המדינה משבר פיננסי חריף, הידוע כ'בהלת 1819', אשר הותיר את הבנק על סף קריסה.
צ'יבס עצמו תיאר בדיעבד את מצבו של הבנק בתקופה זו כ'אונייה ללא הגה או מפרשים, עם אספקה דלה של מזון ומים, בים סוער ורחוקה מן החוף'.
הבנק השעה את פעילותו ב־20 ביולי 1818 ודרש מבנקים מדינתיים תשלום במטבעות כסף וזהב, צעד שהביא לפשיטת רגל של רבים מהם ולגל של טינה ציבורית.
בדצמבר 1818 ביקשו בעלי מניות מצ'ארלסטון בבנק השני את רשותו להציע את מועמדותו לנשיאות הבנק בישיבת הדירקטוריון הקרובה, והוא הסכים.
צ'יביס היה ממייסדי דירקטוריון סניף צ'ארלסטון, אך חבר בלתי פעיל בו, ולימים תיאר עצמו כ'בור ואינו מודע למצבה של הבנק'.
תומכיו בצ'רלסטון גייסו את תמיכתם רבת ההשפעה של סטיבן ג'ירארד מפילדלפיה ואלכסנדר בראון מבולטימור.
ב־5 בינואר 1819 נבחר צ'יביס לדירקטוריון, אך מתוך רצון להימנע ממאבק הנהגתי לא ניסו להדיח את ג'ונס מתפקיד הנשיא.
צ'יביס קיבל את מינויו בתקווה שיועלה לתפקיד בשנת 1820 עם פרישתו הצפויה של ג'ונס החולה.
בפועל, ג'ונס והדירקטוריון הועמדו לדין על ידי ועדה מיוחדת של בית הנבחרים בראשות ג'ון קנפילד ספנסר, בגין הפרות של זיכיון הבנק, ניהול כושל וספקולציה.
ג'ונס התפטר בבושת פנים ב־21 בינואר.
צ'יביס היה המועמד הטבעי לרשת אותו; הוא שקל זמן קצר אך דחה הצעה להתמנות לבית המשפט העליון של ארצות הברית, וקיבל את נשיאות הבנק ב־15 בפברואר.
הוא הושבע לתפקיד ב־6 במרץ.
יום לאחר כניסתו של צ'יביס לתפקיד פרסם נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל את פסק דין מק'קולק נגד מרילנד, אשר קבע כי הבנק פטור ממיסוי מדינתי.
החלטה זו סיפקה לבנק הגנה משמעותית מפני מתנגדיו בזירה המדינתית.
זמן קצר לאחר מכן פיקח צ'יביס גם על הקמתו של בניין חדש לבנק ברחוב צ'סטנאט בפילדלפיה.
בתחילת כהונתו התמקד צ'יביס בתיקון כשלי הנהלת ג'ונס, והנהיג צמצום מוניטרי באמצעות הוראה לסניפים בדרום ובמערב להפסיק להנפיק שטרות, ולסניפים במזרח להפסיק לקבלם.
הוא קיצץ בשכר, ופתח בהתכתבות עם מזכיר האוצר ויליאם קרופורד.
ב־9 באפריל כינס את הדירקטוריון והציג שישה צעדים, שאושרו ברוב גדול:
המשך צמצום ההלוואות שהחל בתקופת ג'ונס;
איסור על סניפים בדרום ובמערב להנפיק שטרות אם הדבר מרוקן את סניפי המזרח ממטבעות כסף וזהב;
חיוב בנקים מדינתיים לשלם מיידית במטבעות כסף וזהב חובות לבנק;
חובת הודעה מוקדמת מצד האוצר לפני משיכת כספים מסניף שאין בו פיקדונות ממשלתיים;
פירעון איגרות חוב באותו סוג מטבע שבו הונפקו;
רכישת מטבעות כסף וזהב נוספים מחו'ל להבטחת התחייבויות הבנק.
קרופורד הביע מורת רוח מדרישת ההודעה המוקדמת.
צ'יביס עצמו הודה כי צמצום ההלוואות הוא צעד זמני בלבד, שנכפה על ידי פקידי הבנק, וכי בכוונתו להסירו בהקדם.
מחזור השטרות ירד בכ־25 אחוז.
אף שמדיניותו הבטיחה ככל הנראה את יציבות הבנק, טען תומך 'הכסף הקשיח' ויליאם מ.
גוג' כי 'הבנק ניצל והעם נהרס'.
בתוך ששת חודשי כהונתו הראשונים קמה תנועה להדיחו ולהחזיר את מדיניות ג'ונס, אך היא דעכה, וצ'יביס נבחר מחדש פה אחד בשנת 1820.
הוא טען כי השגשוג של תקופת המלחמה הסתיים עקב כישלון שוקי הייצוא, ירידה ופיחות בערך המטבע, קריסת מפעלי תעשייה, וירידה בביקוש לעבודה ולהון.
בתוך השפל הזה, טען, מערכת בנקאית מזיקה הוזילה את המטבע ויצרה 'מעין שיתוק כללי', שמדיניותו הצליחה להפוך.
הוא חזה כי החקלאות תתאושש, אך התעשייה תגדל רק בקצב גידול האוכלוסייה בערים.
בינואר 1821 הציע מדיניות הלוואות מקלה יותר כדי לרצות את הדרום והמערב, כל עוד תישמר יציבות המטבע.
בשנת 1819 מינה צ'יביס את הדירקטור ניקולס בידל לחקור את ג'יימס א.
ביוקנן, ג'ורג' ויליאמס וג'יימס ו.
מקאלוך, אשר רכשו באופן בלתי חוקי מניות בנק בשווי כ־3.5 מיליון דולר וצברו חובות אישיים גדולים ולא מאושרים לבנק.
החקירה חשפה ניפוח מרמתי של מחירי המניות והתעשרות אישית.
מקאלוך הודח מתפקיד הגזבר, וביוקנן התפטר מתפקיד הנשיא.
בשנת 1820 אולצו פקידים בכירים בריצ'מונד ובפילדלפיה להתפטר בשל התנהלות פסולה וליקויים שלא דווחו.
צ'יביס קרא גם לרפורמות בזיכיון הבנק מצד הקונגרס, ובהן:
הארכת כהונת הדירקטורים מעבר לשלוש שנים;
הגנה משפטית על הבנק מפני מרמות של פקידיו;
הסמכת פקידים נוספים לחתימה על שטרות;
חיוב סניפים לקבל רק שטרות שלהם או של הבנק הראשי בפילדלפיה.
קריאות אלו לא נענו, והוא לא הצליח לגייס רוב בקונגרס לתמיכה בעמדותיו.
כבר בשנת 1821 החליט צ'יביס לפרוש מתפקידו בינואר 1823. הוא הודיע על כך למזכיר האוצר קרופורד במאי 1822, והכריז על כך רשמית באספת בעלי המניות ב־1 באוקטובר.
לאחר מכן החל מאבק ירושה.
תחילה הדף צ'יביס ניסיון מצד תומכי ג'ונס להפוך את מדיניותו, והדירקטוריון שמינה נבחר פה אחד.
בין תומכיו ביקש קרופורד לקדם את אלברט גלטין, אך הדירקטורים לא התלהבו.
קולט פעל למען אחיינו ניקולס בידל, שהיה גם מקורב לנשיא מונרו.
אחרים טענו כי בידל 'אינו מתאים'.
צ'יביס העדיף נשיא מפילדלפיה, אך הסתייג מבידל בשל התנגדותו לליברליזציה.
בסופו של דבר, ולאחר כישלון מועמדים אחרים, החליט צ'יביס לתמוך בבידל.
בנובמבר הביע תמיכה פומבית במועמדותו, והוא נבחר ברוב של 14 מול 1.
לאחר שעזב את הבנק נותר צ'יביס בפילדלפיה עד שנת 1826, אז העביר את משפחתו ללנקסטר שבפנסילבניה.
בשנת 1830 החזיר את משפחתו לקרוליינה הדרומית והפך לבעל מטעי אורז, ובמקביל המשיך להשתתף בדיון הציבורי באמצעות כתיבת מאמרים וביקורות מעת לעת.
הוא היה מתומכיה הבולטים של תפיסת ההתנגדות הדרומית המאוחדת לממשלה הלאומית, בעיקר בהתנגדות למכסים ולביטול העבדות.
בשנת 1823 מונה לטפל בהסדרת תביעות אמריקאיות לפי אמנת סנקט פטרבורג.
רוב התביעות שבמחלוקת נגעו לעבדים שנתפסו בידי הצי הבריטי ממטעים בדרום, וצ'יביס נבחר בידי חברי קונגרס דרומיים לשמש קול אוהד לבעלי העבדים.
לאחר שורה של עיכובים וחילוקי דעות הסכימה בריטניה לשלם סכום כולל עבור העבדים שנתפסו, אשר יחולק לבעלי העבדים האמריקאים באמצעות ועדה שהורכבה מצ'יביס, הנרי סיוול וג'יימס פלזנטס.
במהלך הדיונים טען צ'יבס נגד קבלת עדותם של העבדים עצמם, אך הקונגרס התערב נגדו ותמך בעמדת סיוול ופלזנטס.
הוא התפטר מן הוועדה בשלב מוקדם לאחר שאישר שתי תביעות בלבד.
בשנים 1823–1824 התבקש צ'יביס לשוב לזירה הפוליטית כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לנשיאות ארצות הברית לקראת בחירות 1824, אך דחה את ההצעה.
בבחירות 1828 תמך באנדרו ג'קסון על פני חברו הנרי קליי וג'ון קווינסי אדמס.
ג'קסון שקל למנות את צ'יביס למזכיר האוצר, אך לבסוף העדיף את סמואל אינגהם.
ביטול חוקים ופרישה מן האיחוד
במהלך משבר הביטול של השנים 1828–1833 קרא צ'יביס להפחתת מכסים, בדומה לרוב בני מעמד בעלי המטעים בקרוליינה הדרומית.
עם זאת, בניגוד לרבים מבעלי בריתו, שיבח את האחדות האזורית והתנגד ל'מטפיזיקה של הביטול', שלדבריו הייתה סוגיה ייחודית לקרוליינה הדרומית.
הוא הציג את הבעיה כ'שאלה דרומית גדולה, שבה קרוליינה הדרומית אינה מעוניינת יותר משאר מדינות הדרום', ולכן קרא לכינוס ועידה של מדינות הדרום להצגת חזית מאוחדת שתפעיל לחץ על הקונגרס להפחתת מכסים.
הוא הזכיר גם את כישלונה של ג'ורג'יה בהתנגדותה לפסק הדין של בית המשפט העליון בפרשת Worcester v.
עמדת הפשרה שלו לא הייתה פופולרית לא בקרב תומכי הביטול המלא ולא בקרב תומכי האיחוד.
צ'יביס גינה את שני המחנות כגורמים מפלגים וראה בהתלהמות הציבורית בגידה בדמוקרטיה החוקתית הייצוגית.
צ'יביס שמר על ריחוק מן העימות הפנימי במדינה עד שנת 1832, אז הצטרף לתומכי האיחוד לאחר שאימצו את קריאתו לכינוס ועידת מדינות דרומיות והצליחו להביא להפחתת המכס, חרף התנגדות תומכי הביטול.
הוא התעמת ישירות עם קלהון, שכיהן אז כסגן נשיא ארצות הברית, וטען כי 'אין ולו צל של תמיכה בדוקטרינת הביטול החוקתי...
עם זאת, הוא סירב להצטרף בפועל למסע הבחירות של תומכי האיחוד ודחה הצעה להיבחר כציר ממחוז סאמטר לוועידת המדינה של תומכי האיחוד.
בשנת 1837 התנגד לחידוש הזיכיון של הבנק הלאומי, בטענה שריכוזיות יתר עלולה לקרוע את הקשרים המתוחים בין המדינות:
בשנת 1844, על רקע קריאות מחודשות לביטול חוקים בשל מכס 1842, חזר צ'יביס והדגיש את עמדתו כי קרוליינה הדרומית אינה צריכה לפעול ללא גיבוי של כלל הדרום.
הפעם הוסיף כי פעולה כזו נחוצה גם להגנת העבדות, שבלעדיה יהפוך הדרום ל'חורבות מושחרות, כששארית הגזע האפריקאי נודדת בתוכן בתוך כל מסתורין החורבן והייאוש'.
במהלך העשור שלאחר מכן הפכה תפיסתו של צ'יביס בדבר פעולה דרומית מאוחדת לפופולרית יותר ויותר, והובילה לשורה של ועידות מסחריות ופוליטיות בלתי רשמיות ברחבי האזור.
בוועידת המדינה של שנת 1852 פעל צ'יבס למנוע מקרוליינה הדרומית לפרוש לבדה מן האיחוד, תוך שמירה על אמונתו באחדות הדרום.
מטעו של צ'יביס, שנקרא Delta, התבסס במידה רבה על עבודת עבדים.
כאשר בתו נישאה בסוף 1830 העניק לה במתנה ארבעים ואחד עבדים ושלושה משרתים ביתיים.
מספר העבדים הכולל במטע בתקופת ניהולו עמד על כ־200. במהלך אחת־עשרה שנות ניהולו החליף צ'יביס לעיתים קרובות את מנהלי המטע, בטענה שאינם 'מנהלים ראויים של שחורים'.
הוא השתמש בהצלפות כעונש, אך סירב להשתמש בשיטות שלדעתו עלולות היו 'להרחיק לכת עד כדי סיכון חיים ובריאות'.
בשנת 1835 ירש מטע נוסף שהתמקד בגידול כותנה, וקרא לו Lang Syne, וכן ירש 94 עבדים נוספים.
מטע שלישי, Southfield, הוקם עבור בנו הצעיר היין בשנת 1845.
צ'יביס הכיר את אשתו, מרי אליזבת דאלאס, במהלך מסע חזרה ממונטריאול.
היא הייתה תושבת צעירה של צ'ארלסטון שלמדה בפנימייה בפילדלפיה, והתגוררה עם גיסתה של אחות שותפו של צ'יביס למשרד עורכי דין.
חברי הקבוצה של צ'יביס הסכימו ללוות את שתי הצעירות בחזרה לצ'ארלסטון.
עד דצמבר 1805 כבר היו השניים מאורסים.
הם נישאו ב־6 במאי 1806 בבית משפחת דאלאס בצ'ארלסטון.
לזוג נולדו ארבעה עשר ילדים, ובהם לואיזה מקורד, סופרת שתמכה בעבדות.
בנם הבכור, ג'וזף, למד תחילה באוניברסיטת ייל ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת הרווארד.
ג'וזף סיים את לימודיו בשנת 1826 ולמד משפטים בעיר ניו יורק.
אלכסנדר צ'יביס למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ולאחר מכן למד ועסק בעריכת דין בבולטימור.
בהמשך הידרדר לאלכוהוליזם והתרחק מאביו.
מרי נפטרה ב־5 באפריל 1836, בגיל ארבעים ושש.
צ'יביס היה פרסביטריאני אדוק במשך כל חייו.
בשנת 1814 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
בשנת 1821 נבחר לחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית ובאגודת הספרייה המסחרית בפילדלפיה.
כמו גברים אמידים רבים בתקופתו, גילה צ'יביס עניין במדע.
הרופא והגאולוג ג'וזף לה־קונט היה ממכריו.
באוטוביוגרפיה שלו כתב לה־קונט כי צ'יביס הציג בפניו תאוריה של האבולוציה שכמעט זהה לזו של צ'ארלס דרווין, שנים רבות לפני שדרווין פרסם את ספרו 'מוצא המינים'.
עם זאת, צ'יביס מעולם לא פרסם את רעיונותיו בנושא.
לאחר מות חתנו דייוויד מקורד ובנו צ'ארלס בשנת 1855, לקה צ'יביס בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק חלקית.
הוא עבר להתגורר בקולומביה שבקרוליינה הדרומית עם בתו לואיזה, וחי שם עד מותו ב־26 ביוני 1857.
לַ֫נְגּוֹשׁ (בהונגרית: Lángos) הוא מאכל מסורתי בהונגריה ומדינות שכנות שלה, כגון צ'כיה, סלובקיה, וקרואטיה.
הוא עשוי בצורת עיגול בצק שטוח על בסיס קמח תפוחי אדמה, מטוגן בשמן עמוק.
מוגש בדרך כלל עם ממרח שום, שמנת חמוצה או גבינה מגוררת, ונמכר בעיקר בדוכני רחוב.
שמו של המאכל מורכב מהמילה ההונגרית "לאנג" (láng) שפירושה "להבה", מכיוון שבעבר היה נאפה בתנורי לבנים , בסמוך ללהבות האש, ואז היה מקובל כתחליף ללחם בארוחות בוקר.