tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו, סייד חאג'י, נפטר כשהיה בן חמש.
בגיל 15 הוא נרשם ללימודים בסמינר קום, החווזה הגדולה ביותר.
באתר האינטרנט של ראיסי עצמו מצוין כי הוא בעל תואר שני במשפט בין-לאומי פרטי ממוסד בלתי ידוע, וכמו כן בעל דוקטורט בתחום תורת המשפט ויסודות ההלכה האסלאמית, מאוניברסיטת השהיד מוטַהַרי.
ב-1981 מונה ראיסי לתובע הראשי של העיר כרג'.
בהמשך, מונה גם לתובע הראשי של העיר המדאן, וכיהן בשני התפקידים במקביל.
הוא היה פעיל בו-זמנית כראש התביעה של שתי הערים הללו, המרוחקות כ-300 קילומטר זו מזו.
לאחר כארבעה חודשים מונה לתובע הראשי של מחוז המדאן.
ראיסי מונה לסגן התובע של טהראן ב-1985, ועבר לגור בבירת איראן.
בראשית 1988, לאחר כשלוש שנים בתפקיד, דווח על תפקודו למנהיג העליון באיראן באותה העת, רוחאללה ח'ומייני, אשר קירב אותו אליו, ונתן לו הוראות מיוחדות, ללא תלות במערכת המשפטית, לטפל בעניינים משפטיים במחוזות דוגמת לורסתאן, סמנאן וכרמאנשאה.
ההוצאות להורג של אסירים פוליטיים ב-1988
חוסיין עלי מונתזרי נקב בשמו של ראיסי כאחד מארבעת האנשים שהיו אחראים להוצאות להורג שנמשכו כחמישה חודשים ובמהלכן הוצאו להורג בין 4,482 ל-30,000 פעילי ותומכי מוג'אהדין ח'לק וארגוני שמאל אחרים.
מעורבים אחרים בהוצאות להורג היו מורתזא אשראקי, שהיה אז התובע הכללי של טהראן, השופט חוסיין-עלי ניירי, ומוסטפא פור-מוחמדי, נציג משרד המודיעין האיראני בשכונת אווין שבצפון טהראן.
שמותיהם של שני הראשונים מוזכרים בצו של ח'ומייני.
פור-מוחמדי הכחיש שמילא תפקיד בהוצאות להורג, ואילו ראיסי לא התייחס לנושא בפומבי.
לאחר מותו של ח'ומייני ובחירתו של עלי ח'אמנאי למנהיג העליון החדש, מונה ראיסי לתובע הראשי של טהראן על ידי מוחמד יזדי, ראש מערכת המשפט האיראנית.
ראיסי החזיק במשרה במשך חמש שנים, בשנים 1989–1994. ב-1994 מונה לראש משרד הפיקוח הכללי (רשות תלונות ציבור ומלחמה בשחיתות המהווה חלק ממערכת המשפט האיראנית, וממונה גם על הפיקוח השוטף והרגולציה של המגזר הציבורי).
בשנים 2004–2014 שימש כסגן הראשון לנשיא בית המשפט העליון של איראן, תפקיד שאליו מונה על ידי מחמוד האשמי שאהרודי.
ראיסי שמר על משרתו זו במהלך תקופתו הראשונה של סאדק לאריג'אני כנשיא בית המשפט העליון.
בהמשך, ב-2014, מונה לתובע הכללי של איראן, תפקיד שמילא עד 2016, כאשר התפטר על מנת לשמש כיו"ר אסתאן-י קודס-י רזאווי.
בנוסף, כיהן כתובע כללי מיוחד של בית המשפט – פונקציה לבחינת עבירות בתוך הממסד הדתי.
הוא פעל באופן עצמאי, ללא תלות במערכת המשפט האיראנית, כשהוא כפוף ישירות למנהיג העליון, ומוסר לו דין וחשבון.
ראיסי החל בתפקידו כיו"ר אסתאן-י קודס-י רזאווי (מסגד האימאם רזא) ב-7 במרץ 2016, לאחר מותו של קודמו בתפקיד, עבאס ואעז טַבַּסי.
ראיסי היה האדם השני בלבד שכיהן בתפקיד מאז 1979. המנהיג העליון עלי ח'אמנאי קבע את תפקידו של ראיסי כמתן שירותים לעולי הרגל המגיעים למקדש הקדוש, בפרט לאנשים העניים ולאלו המשרתים בקרבת מקום.
שתי המחויבויות החשובות שצוינו הן דאגה לעניים ולמנושלים.
בפברואר 2017 נקבע שמו של ראיסי כאחד המועמדים של כוחות החזית העממית של המהפכה האסלאמית לנשיאות, בבחירות לנשיאות איראן שהתקיימו ב-19 במאי 2017. מועמדותו נתמכה גם על ידי חזית יציבות המהפכה האסלאמית.
ראיסי הודיע על מועמדותו באופן רשמי בהצהרה שפִרסם ב-6 באפריל 2017 וציין כי זוהי אחריותו "הדתית והמהפכנית לרוץ לתפקיד", בצטטו את הצורך ב"שינוי מהותי בהנהלה הבכירה של המדינה" ובממשלה ש"נלחמת בעוני ובשחיתות".
ב-14 באפריל 2017 נרשם ראיסי במשרד הפנים בהצהירו שזה הזמן להוציא לפועל את זכויות האזרח, ולא להשאירן בגדר חוק כתוב גרידא.
ב-15 במאי 2017 משך המועמד השמרני מוחמד באקר קאליבּאף את מועמדותו לנשיאות לטובת ראיסי.
עלו השערות כי קאליבּאף יכהן כסגנו של ראיסי אם זה ייבחר לתפקיד הנשיא.
השניים גם הופיעו יחדיו באספת בחירות בטהראן.
"הניו יורק טיימס" תיאר את ראיסי כ"יורשו האפשרי המועדף" של המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי.
לאחר שפורסמו תוצאות הבחירות התברר כי ראיסי זכה בקולותיהם של 15,786,449 מתוך 42,382,390 האזרחים שהשתתפו בבחירות (38.3% מהקולות).
הוא הפסיד לנשיא המכהן רוחאני וסיים במקום השני מבין המועמדים.
ראיסי בירך את רוחאני על ניצחונו, אך מחה בפני מועצת שומרי החוקה על הפרת חוקי הבחירות.
ב-2014 התייחס בריאיון להפרדה מגדרית בעיריית טהראן ואמר כי "אני חושב שזהו צעד נכון משום שרוב הנשים תעשינה עבודה טובה יותר באווירה נינוחה לחלוטין, ונדרשות התאמות".
ראיסי אף תמך באסלאמיזציה של האוניברסיטאות, והטלת צנזורה על תרבות המערב.
הוא ראה הזדמנויות בעיצומים שהוטלו על איראן.
ראיסי אמר בעבר כי "אני רואה בהפעלת כלכלת התנגדות (דרך לעקוף את העיצומים המוטלים על איראן, באמצעות הגברת החוסן על ידי החלפת תשומות מקומיות עבור תשומות מיובאות, הברחת סחורות וגידול בסחר החליפין) כדרך היחידה לשים קץ לעוני ולחסכים במדינה".
הוא תמך בפיתוח המגזר החקלאי והעדפתו על פני הקמעונאות המסחרית, אשר "תועיל בסופו של דבר למותגים זרים".
הוא התחייב לשלש את הטבות המדינה המוענקות לאזרחים מדי חודש, העומדות כיום על 450,000 ריאל לאזרח, על מנת להתמודד עם השחיתות וליצור שישה מיליון מקומות עבודה חדשים.
בתשובה לכתבים אודות מדיניות החוץ שלו, אמר ראיסי כי "יכונן קשרים עם כל מדינה מלבד ישראל".
שנהבחירותקולותאחוזדירוגתוצאה2006מועצת המומחים האיראנית200,90668.6ראשוןניצח2016מועצת המומחים האיראנית325,13980ראשוןניצח2017הבחירות לנשיאות איראן 201715,786,44938.3שניהפסיד2021הבחירות לנשיאות איראן 202117,926,34562ראשוןניצח
ראיסי היה נשוי לג'מילה עלם אל-הודא, בתו של אחמד עלם אל-הודא, חבר מועצת המומחים האיראנית, אימאם תפילת יום שישי של העיר משהד והאימאם הגדול של מקדש האימאם א-רידא.
ג'מילה מכהנת כפרופסור באוניברסיטת השהיד בהשתי, ומשמשת נשיאת המכון ללימודי יסוד במדע וטכנולוגיה של האוניברסיטה.
ב־19 במאי 2024 עלה על מסוק מאזרבייג'ן עם שר החוץ האיראני, אך מסוקם התרסק במזרח אזרבייג'ן.
ראיסי הוכרז כנעדר למשך מספר שעות עד לאיתור מסוקו, ומותו נקבע כמה שעות לאחר איתורו.
אברדין היא עיר בצפון מדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית.
האוכלוסייה המוערכת לשנת 2016 הוא כ-28,000 תושבים, מה שהופך את אברדין לעיר השלישית בגודלה במדינה לאחר סו פולס ורפיד סיטי.
סביבת העיר הייתה מיושבת על ידי האינדיאנים בשנים 1700–1879. האירופאים החלו להתיישב באזור בשנות ה-20 של המאה ה-19, בעיקר על מנת לפתח תעשיית פרווה.
עמדות המסחר הללו פעלו עד אמצע שנות השלושים של אותה המאה.
בשנת 1879 החלה ההתיישבות האירופאית המשמעותית.
אברדין, כמו ערים רבות במערב התיכון, נבנתה בעיקר סביב מערכות הרכבת המתפתחות.
אברדין הוכרזה לראשונה כעיר ב-3 בינואר 1881 ונוסדה רשמית ב-6 ביולי 1881, תאריך ההגעה הראשונה של רכבת מילווקי.
בעיה מרכזית שהעסיקה את אברדין בשנים אלו הייתה ההצפות שלעיתים פגעו בתשתיות העיר.
בעשורים שלאחר מכן תשתיות הרכבת הארציות בסביבת אברדין התפתחו מאוד, דבר שהוביל לפיתוח משמעותי של העיר.
ההרכב האתני של העיר היה 91.8% לבנים, 3.6% אינדיאנים, 1.3% אסיאתיים, 0.5% מגזעים אחרים ו-2.0% משני גזעים או יותר.
הגיל החציוני בעיר היה 36.4 שנים.
ההרכב המגדרי של העיר היה 47.6% גברים ו-54.4% נשים.
מקורות התעסוקה המרכזיים בעיר כוללים את מערכות החינוך ובריאות המקומיות, והחברות ולס פארגו ו-3M.
מבין התושבים הידועים שהתגוררו לפרק זמן כזה או אחר בעיר ניתן למנות את ליימן פרנק באום, טרי פרנקונה, קולטון אייברסון וג'ולי סומרס.
אברגווינגרגין (בוולשית: Abergwyngregyn) המוכרת לרוב בקיצור אבר, היא כפר וקהילה הממוקמת בקצהו הצפוני של מצר מנאי, לחופי הים האירי, במחוז גוויניד' שבצפון-מערב ויילס, הממלכה המאוחדת.
לעיירה חשיבות היסטורית רבה שכן היא שימשה מוקד שלטוני חשוב בממלכת גוויניד' ואף הייתה עיר הבירה של נסיכות ויילס ומושבו של ל'ואלין אפ גריפיד'.
בסביבת העיירה שרידים המעידים על התיישבות מלפני הגעת הרומאים לאי הבריטי ב-43. בתקופת השלטון הרומאי, אזור זה שלט על הדרך המרכזית שחיברה את מרכזי השלטון הרומאים בצ'סטר (כיום סמוך לגבול הוולשי במערב אנגליה) ובסגונטיום (כיום קרנרבון בצפון-מזרח ויילס).
סביב 1090 הוקם במקום מבצר גבעה נורמני בידי רוזן צ'סטר, מה שמוכר כיום כטירת אברגווינגרגין (או טירת פן אי מוד Pen y Mwd) הוא לא יותר מגבעה בקוטר כ-40 מטר ובגובה 6 מטר במרכז העיירה במקום שבו ניצבה טירה מעץ.
שמה הקדום של העיירה היה "Aber Garth Celyn" שמשמעו 'מקום קדוש מוגן לצד שפך הנהר', השם מתייחס למיקום המוגן של העיירה בין הרי סנודון מדרום, מצר מנאי והים האירי מצפון ומערב, ושפך נהר אנוון ממזרח.
מיקום זה גם שולט על דרך החוף ההיסטורית המובילה לאי אנגלסי ופתחו הצפוני של מצר מנאי המפריד בין האי לשאר ויילס.
לאחר הכיבוש האנגלי של ויילס ב-1282 וסיפוח נסיכות ויילס, חשיבות העיירה ירדה ומבני השלטון והביצורים הוולשים נזנחו ונהרסו לאורך השנים.
אברגווינגרגין ממוקמת סמוך לכביש ה-A55 כ-8 ק"מ מזרחית לבנגור, 3 ק"מ מערבית לל'אנווירפכאן וכ-13 ק"מ מערבית לקונווי.
נכון למפקד אוכלוסין שנערך ב-2011, בעיירה ובקהילה סביבה 240 תושבים, 48.5% מהם דוברים וולשית.
העיירה נמצאת בתחומי שמורת סנודוניה בגבול הצפוני שלה וממוקמת בפינה הצפון-מרחית של מחוז גוויניד' סמוך לגבול עם מחוז קונווי.
אברגץ (בהונגרית: Ebergőc) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
באברגץ חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
אברהאמהג' (בהונגרית: Ábrahámhegy) הוא כפר על גדות אגם בלטון הנמצא במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
הכפר היה חלק מבלטונרנדש עד שנת 1977, אז שינה את שמו לאברהאמהג'.
ובשנת 1991 התפצל לשני כפרים שונים.
כמו כפרים רבים באירופה גם באברהאמהג' מספר התושבים נמצא בירידה.
אברדייר היא עיירה באזור עמק קינון של ויילס.
אוכלוסיית העיירה מונה 39,550 תושבים (נכון לאמצע שנת 2017).
אברדייר ממקומת 6 קילומטרים מדרום-מערב למרת'ר טידוויל, 32 קילומטרים מצפון-מערב לקארדיף ו-35 קילומטרים מזרח-צפון לסוונסי.
במהלך המאה ה-19 היא הפכה להתיישבות תעשייתית משגשגת, שהייתה בולטת גם בחיוניות חיי התרבות שלה וכמרכז פרסום חשוב.
משמעות השם אברדייר הוא "שפך נהר הדאר" (בוולשית: Afon Dâr) והעיירה קרויה כך משום מיקומה על מפגש הדאר עם נהר הקינון (וולשית: Afon Cynon) ליד אזור המכונה "Yr Ynys".
במהלך המאה העשרים, תעשיית המתכות וכריית הפחם סביב העיירה דעכו משמעותית ונסגרו בהדרגה.
אברדייר כיום היא מרכז קניות ושירות מרכזי באזור עמק הקינון.
התעשיות המודרניות כוללות ייצור כבלים ודלק ללא עשן, ובהירוואן מצפון מערב לעיירה, קיימת הנדסה קלה וייצור מוצרי חשמל.
הנהר אַבְּרָה (בטגלוג: Ilog Abra), הנקרא גם נהר לַגְבֶּן, הוא השביעי בגודלו בפיליפינים מבחינת גודל אגן ניקוז.
יש לו שטח ניקוז משוער של 5,125 קילומטרים רבועים ואורך של 206 קילומטרים.
מקורו של האברה בקטע הדרומי של הר דאטה בפרובינציית בנגט צפון האי לוזון.
הוא יורד מערבה לסרוואנטס, בפרובינציית אילוקוס סור, וזורם אל פרובינציה אברה.
בנקודה הסמוכה לדולורס, מצטרף אליו הנהר טִינֶג, שמקורו ברמה של פרובינציית אברה.
לבסוף הנהר נשפך אל ים סין הדרומי בקרבת קאואיאן.
רשימת הגשרים מעל הנהר אברה, ממוצאו עד לשפכו:
גשר דון מריאנו מרקוס (כביש אברה–קלינגה, בגבול הרשויות טאיום–דולורס)
גשר קאלאבה (כביש אילוקוס נורטה–אברה, בבנגד)
גשר קירינו הישן (באנאואנג) (גבול הרשויות סנטה–באנטאי, באילוקוס סור)
גשר קירינו (כביש מקארתור [כביש N2], בגבול הרשויות סנטה–בנטאי, באילוקוס סור)
אברדווי (בוולשית: Aberdyfi; "שפך נהר הדווי"), או כפי שידועה לעיתים בתעתיק האנגלי ההיסטורי Aberdovey, היא עיירת חוף וקהילה בקצה הדרומי של מחוז גוויניד' שבצפון-מערב ויילס, הממלכה המאוחדת.
העיירה שוכנת לחופי הים האירי, על שפך נהר הדווי (שעל שמו קרויה), באמצע מפרץ קרדיגן ובתוך תחומי הפארק הלאומי סנודוניה.
היא נמצאת כ-41 ק"מ דרומית לפורת'מדוג, כ-85 ק"מ מערבית לשרוסברי ו-140 ק"מ מערבית לברמינגהאם, תחנת הרכבת של אברגווני משרתת מספר מסילות רכבת מורשת היסטוריות מה שתורם לחשיבותה של העיירה כיעד תיירותי אזורי.
אברדווי החלה את דרכה כעיירת נמל שהתבססה על תעשיית בניית סירות מקומית, אך החל מאמצע המאה ה-19 הפכה לעיירת נופש עם חיבורה לרשת מסילות הברזל הלאומית.
כיום כ-43% מהנכסים בעיירה הם דירות נופש עונתיות ורק 38.5% מהאוכלוסייה מגדירה את עצמה ולשית, כאשר כמעט שני שלישים מהתושבים נולדו מחוץ לוויילס.
אבראהים קוסייעה היה שחקן כדורעף פלסטיני.
שיחק במועדון הכדורעף הפלסטיני א-סדאקה ובנבחרת פלסטין בכדורעף.
במשחקי אסיה שנערכו בנינגבו, הרפובליקה העממית של סין בספטמבר 2023 סיים במקום 17 בכדורעף חופים.
ב-14 בנובמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, נהרג קוסייעה בתקיפה אווירית ישראלית על מחנה הפליטים ג'באליה יחד עם חברו לקבוצה ולנבחרת חסן זועייתר.
אברגווני היא עיירת שוק וקהילה במונמות'שייר, ויילס.
העיירה מכונה "השער לוויילס", זאת משום מרחקה של כ-10 ק"מ מהגבול עם אנגליה ומיקומה במפגש הצירים המרכזיים המובילים לתוך דרום ויילס, בנוסף היא מרכז תיירותי חשוב באזור ומושכת המון מטיילים ומבקרים למסלולי הטיול הרבים באזור והפארק הלאומי ברקון ביקונס הסמוך.
העיירה נוסדה כמבצר רומאי בשם גובאניום, היא הפכה לעיירה מובוצרת במהלך ימי הביניים כחלק מהספר הוולשי.
אברגווני ממוקמת במפגש של נהר האסק והיובל גווני (שעל שמו קרויה).
העיירה מוקפת באזורים הררים עם מספר פסגות סביבה, בהם הבלורנג' () ו-"כיכר הסוכר" (), אברגווני נמצאת גם בקרבת ההרים השחורים הסמוכים ולפארק הלאומי הברקון ביקונס.
דרך הביקונס, דרך הקמבריאן ודרך הספר הוולשי כולם עוברים דרך העיירה, בעוד ששביל סוללת אופה עובר דרך פאנדי כחמישה קילומטרים מצפון ומסלול עמק האסק עובר דרך ל'אנוויסט הסמוך.
במפקד האוכלוסין בשנת 2011, מנתה אוכלוסיית הקהילה באברגווני (הכוללת גם יישובים קטנים בסביבתה) כ-12,515 תושבים.
בעשורים האחרונים מספר דוברי הוולשית בעיירה גדל באופן דרמטי.
מפקד האוכלוסין של שנת 2001 מצא כי 10% מתושבי אברגווני דיברו ולשית, עלייה של פי חמישה במהלך עשר שנים מרק 2% ב-1991. בעיירה נמצא אחד משני בתי הספר היסודיים המלמדים בשפה הוולשית במונמות'שייר, בית הספר הוולשי אברגווני (Ysgol Gymraeg y Fenni), אשר נוסד בתחילת שנות ה-90.
תחנת הרכבת אברגווני משרתת את קו הספר הוולשי מניופורט להרפורד.
השירות בשעות היום כולל בדרך כלל כרכבת אחת לשעה בכל כיוון בין מנצ'סטר פיקדילי למרכז קרדיף, כאשר רוב הרכבות ממשיכות מעבר לקרדיף לסוונסי ולמערב ויילס.
בנוסף, משרתת התחנה קו בין קרדיף לקו החוף הצפוני של ויילס הוליהד, דרך רקסהאם.
קווים אלו מופעלים כולם על ידי תחבורה לווילס הממשלתית.
העיירה ממוקמת במפגש כביש A40 וכביש ה-A465, שני צירי תחבורה חשובים באזור.
ג'ון וויליאמס (1857–1932) חייל, מעוטר צלב ויקטוריה עבור לחימתו בקרב רורק'ס דריפט.
סקוט אלאווי (נולד ב-1981), מנצח, נולד וגדל במקום.
מתיו ג'יי (1978–2003), זמר-יוצר, בילה חלק ניכר מחייו בעיירה.
אוליבר ת'ורנטון (נולד ב-1979), שחקן ווסט אנד, כיכב במחזמר "פריסילה, מלכת המדבר", נולד וגדל באברגווני.
אתל לינה ווייט (1876–1944), סופרת פשע הידועה בעיקר בזכות הרומן שלה "הגלגל מסתובב" (1936), שעליו התבסס הסרט "הגברת הנעלמת" של אלפרד היצ'קוק (1938).
ריימונד ויליאמס, (1921–1988) אקדמאי, מבקר וסופר נולד וגדל במקום.
מרינה דיאמנדיס (1985), זמרת ופזמונאית מקצועית
אברדינשייר הוא מחוז מינהלי במזרח סקוטלנד, המשתרע מדרום לחופי מוריי ועד לקצה הצפון-מזרחי של היבשת הסקוטית סביב כף דנתר (Dunnottar) ואזור באנף ובוכן.
מבחינה מינהלית, גבולות המחוז המודרני שנקבעו ב-1996 שונים במידת מה מהמחוז ההיסטורי, הוא כולל שטח נרחב של כפרים, עיירות חוף ואזורים הרריים, אך אינו כולל את העיר אברדין עצמה, המהווה רשות נפרדת.
אוכלוסיית אברדינשייר גדלה בעקביות בעשורים האחרונים, ונאמדת בכ-265 אלף תושבים, על רקע צמיחה כלכלית הקשורה לתעשיות אנרגיה, חקלאות ושירותים.
מרכזי האוכלוסייה העיקריים הם עיירות החוף והפנים, בהן פיטרהד, פרייזרבורו, אינוורורי, סטונהייבן, וסטהיל ואלון, המשמשות מוקדי מסחר, דיג ושירותים אזוריים.
מחוז אברדינשייר גובל בצפון במחוז מוריי ובים הצפוני, במערב במחוז היילנד ובשטחי הפארק הלאומי קיירנגורמס, ובדרום במחוז אנגוס, מחוז פרת' וקינרוס ובחופי מפרץ הצפון-מזרחי.
קו החוף הארוך של המחוז, המשתרע ממפרץ מוריי בצפון-מערב ועד חוף מרנס בדרום, כולל מצוקים, מפרצים חוליים ונמלי דיג מסורתיים, בעוד שפנים הארץ נע בין אזורי גבעות חקלאיים פורים במזרח לעמקים הרריים ואזורים גבוהים במערב.
מבחינת חלוקה פנימית, המחוז מחולק לאזורי משנה שונים, המשקפים הבדלים גאוגרפיים וכלכליים ברורים בין צפון־החוף, אזורי החקלאות ומחוזות ההיילנד הפנימיים.
החלק המערבי של אברדינשייר כולל חלקים נרחבים מהפארק הלאומי קיירנגורמס, הגדול בפארקי בריטניה, המשתרע על פני כ-4,528 קמ"ר בכמה מחוזות, בהם אברדינשייר, מוריי, היילנד, אנגוס ופרת' וקינרוס.
אזור דיסייד העליון (Royal Deeside), המשתרע לאורך נהר די ועיירות כמו בראמר ובאלטר, מהווה חלק בולט מהפארק הלאומי ומוכר בנופיו ההרריים, ביערות עתיקים ובקשר ההיסטורי לבית המלוכה הבריטי.
בתחום אברדינשייר מצויים הרים גבוהים, עמקי קרחונים ואגמים, לצד אזורי מרעה ויערות מחטניים, המאכלסים חיות בר נדירות כגון אייל אציל, עיט זהוב, לוטרות וסנאיים אדומים, והופכים את המחוז ליעד מרכזי לטיולים רגליים, סקי ונופש כפרי.
אוכלוסיית אברדינשייר מונה כ-265,080 תושבים (נכון ל-2024) ומפוזרת ברובה ביישובים כפריים, ללא מרכז עירוני גדול בתחומי המחוז.
באופן היסטורי, העיר אברדין (שעל שמה נקרא גם המחוז) היווה את מרכזו, אך מאז 1996 העיר נמצאת בתחומי מחוז עירוני נפרד.
פיטרהד (Peterhead) היא העיירה הגדולה ביותר, עם כ-19,800 תושבים, ומהווה אחד מנמלי הדיג והאנרגיה החשובים בים הצפוני; אחריה אינוורורי (Inverurie) כמרכז מסחר ותעסוקה בפנים הארץ, ופרייזרבורו (Fraserburgh) כנמל דיג משמעותי נוסף בצפון-מזרח.
עיירות נוספות, בהן וסטהיל (Westhill), סטונהייבן (Stonehaven) ואלון (Ellon), מתפקדות כעיירות לוויין לאברדין הסמוכה וכמוקדי מגורים לעובדי מגזר האנרגיה הימית והיבשתית, לצד מרכזי שירותים מקומיים, תעשייה קלה ותיירות.
אַבְרָהָם (במקור: אַבְרָם, מכונה גם אברהם אבינו) הוא דמות מקראית, הראשון מבין שלושת האבות.
אברהם הוא אביהם של יצחק וישמעאל (שלפי הקוראן, הערבים העדנאנים הם צאצאיו) ואבי המדיינים.
נכדיו בני יצחק הם יעקב ועשו, שעל פי המקרא הם אבותיהם של בני ישראל, האדומים והעמלקים.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים ביחס לאברהם והאבות, במחקר העדכני של תקופת המקרא נוטים להניח כי תקופת האבות אינה תקופה היסטורית, ולפיכך אין לדעת דבר ברור על אברהם וקורותיו.
על פי המקרא, אברהם, שנולד בשם אברם, הוא בנו של תרח, מצאצאיו של שם בן נח.
לפי חישוב השנים בתורה, הוא נולד בשנת אלף תתקמ"ח לבריאת העולם (1,948 שנים אחרי בריאת העולם).
שם אמו של אברם אינו נזכר במקרא, אך על פי התלמוד הבבלי שמה הוא אמתלאי בת כרנבו.
בספר היובלים (י"א, כ"ב-כ"ג) נכתב ששמה עדנה בת ארם, ובפרקי דרבי אליעזר נכתב ששמה עתדיי.
אברהם מוזכר לראשונה בספר בראשית בשם "אברם", בסיפור על תרח אביו שעוזב את אור כשדים יחד איתו ועם אשתו שרי (לימים שרה) ובן אחיו לוט, במטרה להגיע לארץ כנען, אך הם לא מגיעים אליה אלא משתקעים בחרן.
לפי ספר בראשית, לאחר שאביו של אברם מת, נגלה אליו אלוהים ומצווה עליו לעזוב את משפחתו וסביבתו, וללכת לארץ כנען (היא ארץ ישראל) בציווי המפורסם:
ההבטחה לאברהם כוללת את הפיכתו בארץ לאביה של אומה גדולה שתביא ברכה לעולם, ברכה זו נאמרה גם ליצחק וליעקב והפכה לחזון בני אברהם בעולם.
בגיל 75 יצא אברם מחרן לארץ ישראל, יחד עם אשתו, לוט אחיינו, ועם "הנפש אשר עשו בחרן".
לדעת רוב המפרשים אברהם נולד בארם נהריים.
ומשם הלך לחרן עם אביו ואחר כך לארץ ישראל.
לשיטת הרמב"ן מקום הולדתו של אברהם היה חרן, והוא שב לשם מאוחר יותר, לאחר שעקר לארם נהריים.
לפי חוקר המקרא יאיר זקוביץ, מסעו של אברהם לארץ המובטחת משמש כסיפור בבואה לכמה סיפורי מקרא אחרים, לדוגמה למעשה המתואר ב בו מבקש משה מחותנו, יתרו, להצטרף אל בני ישראל במסעם לכנען והלה מסרב.
בשני הסיפורים יש ביטויי לשון דומים וקווי דמיון רבים.
גם סיפורה של רות הוא סיפור בבואה לסיפור זה.
לשון דומה מופיעה בשני הסיפורים וקווי הדמיון רבים.
בראשית דרכו בארץ כנען הגיע אברם לאזור שכם (אלון מורה) ובנה שם מזבח לשם ה'.
לאחר מכן המשיך אברם דרומה, והגיע אל בין היישובים בית אל והעי, וגם שם בנה מזבח.
משם המשיך אברם דרומה אל הנגב; מקום מגוריו העיקרי בארץ כנען היה בחברון.
ד"ר מרדכי ברויאר מציין שדרכו של אברהם הייתה תמיד באזור ההררי מכיוון שבתקופת אברהם השפלה והעמק בארץ כנען היו תחת שלטון מצרי (דבר שהיה יכול להקשות על רועי צאן כאברהם – וככתוב ב: – שהמצריים היו מתנגדים למלאכה זו), ומאידך יישובי ההר התאימו מאוד לרעיית צאן מכיוון שהיו דלילים באוכלוסייה.
רעב כבד בארץ גרם לאברם לרדת למצרים.
מכיוון שחשש שהמצרים ייקחו ממנו אל פרעה את שרי אשתו, המתוארת כ"אשה יפת מראה", ואף יהרגו אותו, ביקש ממנה שתאמר שהיא אינה אשתו אלא אחותו.
ואכן, פרעה לקח את שרי לאשה, והעניק לאברם ממון ורכוש רב מתוך מחשבה שהוא אחיה.
רק בעקבות "נגעים גדולים" שבאו עליו ועל ביתו על ידי ה', החזיר אותה פרעה לאברם, נזף בו על ההטעיה ושילח אותו ואת כל אשר לו מארץ מצרים.
לאחר שגורש ממצרים, חזר אברם לארץ כנען, אל המקום שבו היה קודם לכן (בין בית אל לעי), עם רכוש רב ומקנה גדול.
מכיוון שגם ללוט היה מקנה רב, נוצרו סכסוכים בין רועי אברם לרועי לוט.
עקב כך הציע לו אברם להיפרד ולחלק ביניהם את הארץ.
לוט בחר לשבת באזור סדום ועמורה, שהיה אז פורה ביותר.
על פי המדרש, הסכסוך בין הרועים נוצר בגלל הבדלים ברמת המוסר והיושר של שתי קבוצות הרועים, ובגלל הציפייה של לוט לרשת את רכושו הרב של אברם, שהיה אז חשוך ילדים, לאחר מותו.
לאחר היפרדותו מלוט נגלה ה' אל אברם והבטיח לו שיירש את כל ארץ כנען ושצאצאיו ירבו כעפר הארץ (בעת הזו היה עדיין אברם ללא בנים).
ה' קרא לו להתהלך בארץ כדי לממש – כנראה באופן סמלי – את ההבטחה, ואברם נענה לקריאה, והגיע בנדודיו עד אלוני ממרא שליד העיר חברון.
גם שם בנה אברם מזבח לשם ה'.
באזור זה כורת אברם, ככל הנראה, ברית עם היושבים שם – ענר, אשכול וממרא.
מלחמת ארבעת המלכים את החמישה
בזמן שבתו של לוט בסדום אירעה מלחמה בין ארבעה מלכים מאזור ארם נהריים לבין חמישה מלכים מאזור סדום ועמורה, המכונה מלחמת ארבעת המלכים את החמישה.
במהלך המלחמה נלקח לוט בשבי על ידי ארבעת המלכים מארם נהריים.
אברם נחלץ לעזרתו, ויחד עם 318 מבני ביתו רדף אחרי המלכים המנצחים עד צפונה מדמשק, והחזיר את כל השבויים, ובהם לוט.
המאורע הזה נתן לו פרסום וכבוד רב בקרב מלכי האזור, ובהם מלך סדום המנוצח אשר הציע לאברם את כל השלל (הצעה שאותה דוחה אברם בתוקף, מלבד לקיחת חלקם של הלוחמים ובעלי בריתו), וכן מלכיצדק, מלך העיר שלם (ככל הנראה, ירושלים הקדומה), המוגדר כ"כהן לאל עליון".
פרשן המקרא המלבי"ם מסביר כי ביסוד מלחמתו של אברם בארבעת המלכים עמד מאבק על ההגמוניה ועל השבת הסדר האזורי, שהרי עילם היה בנו של שם בן נוח כאשר ארץ ישראל ניתנה לבני שם בעוד שבפועל נכבשה על ידי כנען בן חם בן נוח שנחלתו הייתה מצרים.
לאחר מכן כרת ה' ברית עם אברם המכונה ברית בין הבתרים, ובה בישר לו כי זרעו העתידי יסבול מעבדות ומעינוי ארבע מאות שנים, אך לאחר מכן הוא יירש את הארץ ואת המרחב בין נהר מצרים לנהר פרת וכן ישלוט על עשרה עמים במרחב זה.
שרי, אשתו של אברם, הייתה עקרה, ולפיכך היא הציעה לאברם, מקץ עשר שנים לישיבתם בארץ כנען, את הגר אמתה לאישה.
במהלך ההריון הקלה הגר בכבודה של שרי גבירתה.
בתגובה עינתה שרי את הגר וזו ברחה אל המדבר.
שם נגלה אליה מלאך האלוהים והבטיח לה שמבנה תצא אומה גדולה, ואמר לה לשוב אל שרי ולקרוא לבן הנולד לה ישמעאל.
הגר חזרה לבית אברם ושרי, וילדה את ישמעאל.
אברם היה באותו זמן בן 86 שנה.
ברית המילה והחלפת שמם של אברם ושרי
כשהיה אברם בן 99 התגלה אליו ה' והבטיח לו בן מאשתו שרי.
בהתגלות זו החליף ה' את שמו לאברהם (), ואת שמה של שרי לשרה.
כמו כן ה' ציווה על אברהם לעשות ברית מילה לו ולכל בני ביתו.
מהפכת סדום ועמורה והולדת יצחק
לפי המסורת, בעת שישב בכניסה לאהלו באלוני ממרא ניגלו לאברהם שלושה מבקרים.
אברהם בירך אותם והציע לשטוף רגליהם ואת לחם ביתו.
הוא אירח אותם תחת עץ ואכל עמם, כאשר אחד מן האורחים אמר לאברהם שבעוד שנה לשרה יהיה בן זכר.
שרה שמעה זאת מפתח הסוכה וצחקה כי לא ייתכן שבגילה יכולה להרות.
האורח שאל מה פשר הצחוק של שרה, כי בעזרת האלוהים אין זה בלתי אפשרי שתהרה גם בגילה, מה שהבהיל את שרה.
לאחר הארוחה, שלושת האורחים עלו לפסגה סמוכה וצפו על הערים במישור, תוך שהם דנים על גורל סדום ועמורה, כי "פשעיהם היו רבים".
בשלב זה, עזבו שניים מן האורחים את אברהם בדרכם לסדום ואילו אברהם פנה אל האלוהים בבקשה לחוס על העיר, כי אחיינו לוט שהה בה.
לאחר תפילתו, אורחיו של אברהם הגיע לסדום בחיפוש אחר "עשרה צדיקים", אשר מציאתם הייתה מביאה את אלוהים לחוס על תושבי העיר.
כשהמון זועם דרש את האורחים, לוט סירב ואף הציע את בנותיו הבתולות במקום, אך ההמון המשיך ורצה לשבור את דלת ביתו של לוט – מה שעורר זעם של האלוהים.
למחרת בבוקר, כשהיה ברור כי אין עשרה צדיקים בסדום, הצטווה לוט לעזוב את העיר סדום וארעה מהפכת סדום ועמורה, תוך שאברהם צופה ממקום מושבו באלוני ממרא.
לאחר הולדת יצחק, בנה של שרה, כמובטח, היא ראתה כי ישמעאל משפיע לרעה על יצחק (ועל פי המדרשים אף מסכן את חייו).
שרה דרשה מאברהם לגרש את הגר ובנה.
אברהם אינו שש לגרשם אך לאחר שאלוהים אומר לו לשמוע לדברי שרה, הוא משלח את הגר ובנה ().
נאמנותו של אברהם לה' נבחנה בכמה (על פי חז"ל: עשרה) ניסיונות ובראשם עקדת יצחק.
ה' ציווה על אברהם להקריב לו את יצחק בנו.
אברהם נענה לציווי והוא עושה את כל ההכנות ואת כל הפעולות לקיום הציווי, אולם רגע לפני הקיום בפועל התגלה אליו מלאך ה' ואמר לו כי כבר עמד בניסיון והוא אינו צריך להקריב את יצחק.
עקדת יצחק נחשבת לאחד האירועים המכוננים של היהדות.
מחד, היא מהווה סמל היסטורי למסירות כלפי האלוהים, ומצד שני, משתמע ממנה בבירור שהאלוהים אינו חפץ בקורבנות אדם.
הגות רבה, יהודית ושאינה יהודית, נהגתה סביב עקדת יצחק.
במוקד ההגות עומדות השאלות האם ה' התכוון שאברהם יציית לו, האם ה' ציפה שאברהם יסרב, והאם אברהם פעל נכון בצייתנותו או שמא היה צריך לסרב.
אחרי פטירתה של שרה רכש אברהם מעפרון החיתי את מערת המכפלה בחברון תמורת 400 שקל כסף, וקבר שם את שרה.
על פי המסופר ב, נשא אברהם לעת זקנתו אשה נוספת ושמה קטורה, אחרי מות שרה אשתו.
נולדו להם שישה בנים: זמרן, יקשן, מדן, מדין, ישבק ושוח.
על פי המדרש קטורה היא למעשה הגר, ואברהם לקחה שנית לאישה.
בערוב ימיו ביקש מעבדו למצוא אישה לבנו יצחק.
עבדו מגיע לארם נהריים ומביא ליצחק את רבקה.
אברהם נפטר בגיל 175 ונקבר במערת המכפלה על ידי בניו, יצחק וישמעאל:
ספר היובלים פרק כ"ב מתארך את המאורע לחג השבועות שחל ב-15 בחודש השלישי בלוח השנה במגילות קומראן.
כפירתו בעבודת אלילים והשלכתו לכבשן האש על פי מדרשי חז"ל
בבראשית רבה מופיע סיפור אברהם והצלמים, על ראשית דרכו של אברהם כמי ששולל את עבודת האלילים שבה היה שטוף דורו.
על פי אגדה זו, בחן אברהם את האמונות הפגניות שהיו נפוצות בזמנו, ומשעמד על חוסר תוחלתן החל להאמין באלוהים.
עקב סירובו לעבוד אלילים וכתוצאה מנסיונותיו להפיץ את אמונתו ברבים, נקלע אברהם לעימות עם סביבתו ועם נמרוד מלך אור כשדים.
אברהם נידון למוות בהשלכה לכבשן אש, אך ניצל בנס.
בתלמוד מובא שבשעה שנמרוד השליך את אברהם אבינו לכבשן האש, ביקש גבריאל מלאך האש ללכת ולהצילו אך הקב"ה סירב וביקש להצילו בכבודו ובעצמו ללא שליח ומלאך, אך בישרו שיזכה להציל את שלושת בניו, חנניה מישאל ועזריה:
החוקרת ורד טוהר בספרה אברהם בכבשן האש: מרד בעולם פגאני, בחנה טוהר בניתוח סטרוקטורליסטי ותמטולוגי למעלה מ-100 גרסאות סיפור לאגדת חז"ל על ראשיתו של אברהם אבינו באור כשדים.
שאלה שעומדת בעינה לאורך כל העיסוק בדמותו של אברהם היא, מדוע נבחר אברהם?
מפרשים רבים ומדרשים שונים מתפלפלים בשאלה זו דורות רבים.
במקרא אין מידע ברור מדוע התגלה אלוהים לאברהם.
התורה פותחת את סיפורו של אברהם כשהוא בן שבעים וחמש, ועובדה זו מעוררת שאלות פרשניות רבות: מהי ראשיתו של הסיפור?
מדוע עזב תרח את אור כשדים?
מדוע בחר אלוהים דווקא באברהם ושלח אותו להתהלך בארץ כנען?
במה שונה אברהם מעשרים הדורות שקדמו לו?
מדוע לא פירשה התורה את פשר בחירתו של אברהם?
הסיבה לפי יוספוס פלביוס לבחירתו של אברהם היא כי הוא הפיץ אל כלל החברה את המונותיאיזם, הוא זה שהתווכח עם אנשי סביבתו ואף עם בני ביתו, הוא היה מוכן להיות נרדף, בשל אמונתו, ובגלל אמונתו ומסירותו לה'.
הוא ציין שלפי פשט המקרא, אברהם אינו אבי האנושות, ואיננו מתואר כצדיק הראשון (חנוך ונוח קדמו לו בכך).
ייחודו אף אינו בכך שהיה הראשון להאמין באל אחד.
אלא אברהם מוצג כדמות אנושית בעלת ספקות ואתגרים.
ייחודו בכך שהתמודד עם מאבקים פנימיים, ספקות, חולשות ומבחנים אשר עיצבו את דמותו כמנהיג רוחני.
הוא נדרש לבנות את אישיותו ולהוכיח את צדקתו בתהליך מתמשך של בחירה במוסר ובאמונה, החל מהליכה אל הארץ הייעודית ועד לעמידה במבחן העקדה.
דמותו נבחנת לאורך חייו באמצעות ניסיונות קשים.
תהליך צמיחתו ממחיש את הדרישה המתמדת לתיקון ולשיפור עצמי.
בכך היא מעצבת את דרכה של האמונה הישראלית, שנועדה גם להנחיל דרך מוסרית ודתית לעולם ולהביא ברכה לכל העמים.
לדעת ורדיגר, אברהם נבחר על ידי האל בשל מחויבותו לערכי הצדק והמשפט, כפי שמצוין בספר בראשית: ().
הוא נבחר על סמך הפוטנציאל שלו, על שם סופו.
מחויבות זו ניכרת בפרט בהתערבותו למען אנשי סדום ועמורה, בה דרש מהאל לפעול בצדק.
במקומות רבים, המקרא סותם ואינו מפרט את הרקע או את הסיבות להתרחשויות המתוארות בו.
חז"ל, כפרשני מקרא, באו לפרש את הסתום, ודרשו אגדות ה"משלימות" את הפערים שמותיר המקרא.
על פי מסכת אבות התנסה אברהם בעשרה ניסיונות מאת האלוהים ועמד בכולם.
הניסיון האחרון היה עקדת יצחק.
על פי האגדה, לאחר ששמעה שרה על דרישת האלוהים פרחה ממנה נשמתה ומתה.
כאשר רצו חז"ל לתאר את דמותו הרוחנית של אברהם, תיארו אותו כך:
עוד אמר רב שאברהם קיים את כל התורה לפני שניתנה, על כך הוסיף רב אשי שאף את התורה שבעל פה קיים ואפילו מצות עירובי תבשילין.
במסכת נזיקין, בבא בתרא מייחסים את כתבי דוד בין היתר לאברהם:
על פי הגמרא והמדרש, אברהם הוא האדם הראשון שהלבינו שערות ראשו וזקנו, לאחר שביקש מהאל שיהיה הבדל ניכר לעין בינו לבין בנו יצחק, שדמה לו מאוד.
זקנה זו קפצה עליו לאחר מות שרה אשתו.
המדרשים מתייחסים לכך כאל עטרה שהייתה שייכת לאל, ומאהבתו לאברהם נתנה לו במתנה, מאחר שכבר נהנה מעושר כלכלי.
דעת רבי מאיר בגמרא שה' בירך את אברהם בבת ושמה בכל.
הרמב"ם (בעקבות המדרש) מתאר בלשון סיפורית את דמותו של אברהם, שייחודיותו בהכרת הבורא ואמונת הייחוד:
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית, אברהם נולד בעיר אור כשדים לאביו תרח בשם אברם, בשנת א'תתקמ"ח (1948) לבריאת העולם, היא שנת 1813 לפנה"ס, והיה בן הדור העשרים לאדם הראשון.
יש הסוברים (רמב"ן על ), על פי המדרש שאברהם נולד דווקא בעיר "כותא".
בכרונולוגיה הארכאולוגית של המקרא חלוקות הדעות.
חלק מהחוקרים טוענים לתאריך שונה עד כדי הפרש של מאות שנים, כאשר אחרים מפקפקים בקיומו של אברהם, אשר אין לקיומו שום עדויות ממקורות חוץ מקראיים ובסיפוריו נזכרים מלכים של ערים שלטענתם כנראה לא היו כלל קיימות בתקופה המיוחסת לו במסורת.
אחרים טוענים שדווקא יש הוכחות מספקות לקיומם של האבות וזאת לאור ממצאים ארכאולוגיים המראים כי המידע אודות הנהגים והחוקים בספר בראשית דומה למתקבל מן התעודות בנות התקופה.
העמדה הרווחת אצל אלו הטוענים שניתן להצביע על תקופה מוגדרת שבה פעלו האבות היא שהאבות פעלו בתחילת האלף השני לפנה"ס (1550-2200), אך היום מתייחסים בחשד לתארוך מדויק שכזה.
בעיר אֶבְּלָה שבשטחי סוריה של ימינו, אשר ידועה מעדויות רבות כעיר ממלכה חשובה לאורך האלף השלישי לפנה"ס ועד קרוב לאמצע האלף השני לפנה"ס.
בחפירות שנערכו בה בשנות ה-70 של המאה ה-20 נמצא ארכיון ובו למעלה מ-20,000 לוחות-חמר ועליהן כתובות בכתב היתדות, בשפה השומרית ובשפה נוספת, ייחודית לאתר שכונתה בשם: "אבלאית".
בין שלל הממצאים נמצאו השמות "עבר-אום" (עבר?, מאבותיו של אברהם), "אב-ר-אום" (=אברם/אברהם?), "איס-ר-איל(-ום)" (ישראל?
שמו הנוסף של יעקב, נכדו של אברהם), "א-ס-או" (עשיו?, נכדו של אברהם), וכן שמות של אתרים גאוגרפיים, המוכרים מן המקרא: כנען, חרן, גבל, חצור ועוד.
גם בדת המוסלמית לדמותו של אברהם (או בצורה הערבית של שמו, אִיבְּרָהִים إبراهيم), נודעה חשיבות רבה.
אברהם נחשב על־פי האסלאם כאחד הנביאים.
כמה מהסיפורים על אברהם מהתנ"ך והמדרש מופיעים גם בקוראן, והסורה ה-14 בקוראן נקראת על שמו.
אברהם מתואר בקוראן כחניף, והוא נחשב באסלאם למונותאיסט האולטימטיבי:
בסורה ה-37, סורת א-צאפאת, מובא בקצרה סיפור העקידה, ובו מתואר שאברהם מתיעץ עם בנו כאשר נודע לו שעליו להעלות אותו לקורבן, ובנו אומר לו לעשות כשצווה עליו.
שמו של הבן אותו נצטווה אברהם להקריב אינו מצוין במקור זה, ועל־פי מסורת מוסלמית שהתפתחה מאוחר יותר, המדובר הוא דווקא בבנו ישמעאל ולא ביצחק כפי שמתואר בתנ"ך.
חג הקורבן נחגג על ידי המוסלמים לציון אירוע זה.
בנוסף לכך, מיוחס לאברהם, בשיתוף עם ישמעאל, ייסוד הכעבה הקדושה למוסלמים, כמו גם טיהורה מעבודת אלילים.
בהתאם להבנה האיסלאמית של האבות, הקוראן (סורת אאל עמראן נ"ז) קובע עוד כי .
על פי טענה רווחת, ישנו קשר היסטורי-רעיוני בין המיתולוגיה ההודית לבין סיפורי הקודש היהודיים.
על פי אמונה זו, קיים דמיון רעיוני (ואף מצלולי) בין הדמויות ברהמה וסראסווטי לבין הדמויות של אברהם אבינו ואשתו שרה.
יש הקושרים זאת גם לפסוק
יוסף בן מתתיהו מצטט בספרו "קדמוניות היהודים" את ההיסטוריון הבבלי-הלני ברוסוס, המספר על איש צדיק שחי 10 דורות לאחר המבול, וטוען כי מדובר באברהם.
עם זאת, גם אם לפי ספר בראשית, עשרה דורות מפרידים בין נח לאברהם, לדעת ההיסטוריון מנחם שטרן יש ספק רב בכך שניתן לזהות אותו עם אברהם ונראה שיוספוס לקח את הזיהוי הזה מחוגים יהודים-הלניסטיים.
יוסף בן מתתיהו מציין גם שהקטאיוס איש אבדרה כתב חיבור על אברהם.
חיבור זה מופיע בשם "אברהם והמצרים" ב"סטרומטה" של קלמנס מאלכסנדריה (סביב 200 לספירה).
כפי הנראה, הספר נכתב על ידי "פסאודו-הקטאיוס" והוא תוצר של תעמולה יהודית דתית, מאחר שהוא כולל, כפי שניתן לראות בחיבורו של קלמנס, בתים מזויפים של סופוקלס בעלי צליל מונותאיסטי מיליטנטי.
בספר מקבים א מופיע ציטוט מתוך מכתב שנשלח ממלך ספרטה לכהן הגדול, בו נכתב כי הספרטנים והיהודים "אחים הם וכי מזרע אברהם המה".
הסופר היווני אלכסנדר פוליהיסטור ציטט את הסופר היהודי קלאודמוס מלכוס (200 לפנה"ס לערך), שכתב בחיבורו על היהודים שלאברהם נולדו מקטורה בנים רבים, ביניהם: אפרס (על שמו נקראה אפריקה), סורס (על שמו נקראה אשור) ויפרס, שיצאו עם הרקולס להילחם בלוב.
ההיסטוריון הרומי פומפיוס טרוגוס סבר שאברהם היה אחד ממלכי דמשק, מסורת שהופיעה גם אצל ניקולאוס איש דמשק, שכתב כי בסמוך לעיר ישנו כפר שנקרא על שמו, "בית אברהם".
ההיסטוריון הרומי קלאודיוס כאראקס (המאה ה-2 לספירה), כתב שהיהודים נקראים "עברים" על שם "אברמון" – הסבר שנמצא כבר בחיבורו של הסופר היהודי-הלניסטי ארתפנוס (המאה ה-2 לפנה"ס).
בספרות היוונית והרומית קיבל אברהם מוניטין של אסטרולוג.
את הופעתו המוקדמת של מוניטין זה, ניתן למצוא כבר אצל ארתפנוס, שציין כי היה זה אברהם שלימד את המלך המצרי פרתוטס (Pharethotes) את מדע האסטרולוגיה.
מסורת דומה לזו של ארתפנוס, ניתן למצוא אצל הסופר האלמוני הידוע בדרך כלל כפסאודו-אופולמוס.
אוסביוס מקיסריה שציטט אותם בספרו "הכנה לבשורה", מציין שבמקורות אחרים נכתב כי טרם הגיעו למצרים, אברהם הכיר גם לפיניקים את האסטרולוגיה.
במאה ה-2 לספירה, הזכיר האסטרולוג ההלניסטי וטיוס ואלנס את אברהם ("אברמוס" ביוונית) כסמכות אסטרולוגית.
האסטרולוג הרומאי פירמיקוס מטרנוס (המחצית הראשונה של המאה ה-4) מזכיר בחיבורו האסטרולוגי את אברהם ארבע פעמים כסמכות אסטרולוגית, כאשר בראשונה מביניהן הוא מציין את שמו לצד סופרים אסטרולוגים ידועים.
ההוגה הנאופלאטוני אלכסנדר מליקופוליס הביא בחיבורו כדוגמה מתוך "ההיסטוריה היהודית" את הכנת בנו של אברהם לקורבן לאל.
בהיסטוריה אוגוסטה מסופר שהקיסר הרומאי אלכסנדר סוורוס החזיק פסלים של "נפשות קדושות ביותר", ובהן אברהם.
בחקר המקרא ובארכאולוגיה מקובל לראות את סיפורי שלושת האבות כסיפורים מיתיים שהתגבשו בהדרגה מאות שנים לאחר התקופה אליה הם מתייחסים, כחלק מהתגבשות הנראטיבים הלאומיים של עמי האזור.
בניתוחים נפוצים בחקר המקרא מיוחסים הטקסטים העוסקים באברהם למסורות מאזור ממלכת יהודה, בניגוד לטקסטים העוסקים ביעקב המיוחסים למסורות מאזור ממלכת ישראל.
על פי ניתוחים אלו, המסורות על אברהם מאוחרות לאלו על יעקב ובשלב מאוחר, בעקבות חורבן ממלכת ישראל או אף לאחר מכן, אוחדו המסורות יחד ליצירת מסורת שלושת האבות.
חוקרים שונים סוברים כי הצגתו בתנ"ך של אברהם כראשון משלושת האבות נובעת מכך שהתנ"ך נערך על ידי סופרים יהודאיים שבקשו להדגיש את עליונותה של יהודה.
כך לדוגמה אימץ החוקר הרב דוד פרנקל את גישתו של מרטין נות, לפיה הסיפורים על יחסיו של אברהם עם אבימלך מלך גרר הם גרסה מאוחרת של סיפורים דומים על יצחק.
חוקר המקרא יגאל בן נון סובר שקיים דמיון בין סיפורי אברהם למסורות אחרות מהמזרח הקדום, ומעריך כי סיפורי אברהם מבוססים על מסורות קדומות יותר.
במסגרת זאת הוא מציע לפרש את השם "אב רם", כשם מלאכותי המרמז להיותו אבי האומה.
בן נון סבור כי ישנן עדויות טקסטואליות לפיהן במקור היה מוצאו של אברהם המקראי מכנען, והוא מציע שהולדתו באור כשדים היא תוספת מאוחרת שנוספה על ידי גולי בבל, תוספת שהפכה את אברהם לגולה מבבל לכנען, והשתמרה בהמשך על ידי כהני ירושלים.
הרב אברהם-חיים שָאג (צְוֶובְּנֶר) (י"ב בתמוז ה'תרמ"ג 17 ביולי 1883 - כ"ד בכסלו ה'תשי"ט 6 בדצמבר 1958), היה חבר הכנסת מטעם החזית הדתית המאוחדת בכנסת הראשונה.
נולד בירושלים, נינו של הרב אברהם שאג-צוובנר.
למד ולימד בישיבת תורת חיים.
היה ממייסדי "המזרחי" ומראשיו בארץ ומנהל לשכת "המזרחי" בירושלים בין השנים 1919–1921. ממייסדי כפר סבא, גאל את אדמות שכונת בית וגן, היה ממקימי אגודת בית וגן ועמד שנים רבות בראש הנהלת האגודה.
ממייסדי שכונת רוממה ושכונת גאולה.
מ-1936 שימש כיושב-ראש המועצה הדתית בירושלים ויושב-ראש חברה קדישא "קהילת ירושלים".
היה מנהלו של בית חינוך עיוורים בירושלים, סגן יושב-ראש הנהלת בנק ארץ ישראל בריטניה וחבר הנהלת הוועד הלאומי.
בספטמבר 1948 מונה לחבר במועצה המייעצת על יד המושל הצבאי של השטח המוחזק של ירושלים.
לאחר קום המדינה נבחר לכהן בכנסת הראשונה והיה חבר ועדת הכספים וועדת השירותים הציבוריים.
נפטר בשנת 1958 ונטמן בבית הקברות סנהדריה.
בשנת 1900 (תר"ס) נשא לאשה את לאה צוובנר, הבת של דודו יעקב צוובנר.
לרב שאג היו שמונה ילדים: יהודה ליב (אריה), מרים קפלן, שושנה באומגרטן (שבנה פרופ' יעקב אשל היה ממייסדי אוניברסיטת אריאל בשומרון, ונכדה פרופ' חנן אשל היה מבכירי הארכאולוגים בארץ).
בתו אסתר הייתה נשואה לרב יוסף משה שכטר, ששימש כרב הכותל לאחר מלחמת ששת הימים.
בניו האחרים: הרב יצחק צוובנר, אביגדור שאג, צבי שאג ובן הזקונים , שהיה חובש ב"מחלקת ההר" של הפלמ"ח ומנופלי מחלקת הל"ה.
בעקבות נפילת בנו היה אברהם-חיים שאג פעיל בתחום הנצחת חללי מערכות ישראל ושימש כיושב-ראש המועצה הציבורית להנצחת החייל.
רחוב "הרב שאג" בשכונת בית וגן בירושלים קרוי על שמו.
אברהם אבוטבול (2 בינואר 1961, י"ד בטבת ה'תשכ"א - 11 באוקטובר 2012, כ"ה בתשרי ה'תשע"ג) היה שחקן, זמר ומוזיקאי ישראלי וחוזר בתשובה חסיד ברסלב.
אבוטבול נולד בקריית אתא למוני, סוכן ביטוח, וארלט, מנהלת חשבונות, למשפחה ממוצא מצרי ואלג'יראי.
הוא היה אחיו הבכור של אלון אבוטבול.
בגיל 17 עבר לירושלים ולמד בישיבת אור שמח, אך עזב אותה באותה שנה ויצא בשאלה ושינה את שמו לאבי קידר.
ב-1998 חזר בתשובה ולמד בישיבה בעין כרם בירושלים.
ב-1986 גילם את סמי, אחיה של שרה (כריסטינה מרסיליאק) בסרט "אהבה גנובה" שכתב וביים משה מזרחי וגילם זמר בלהקת פדיחה לצד אחיו אלון בסרט "הקרב על הוועד" שכתב אסי דיין וביים אבי כהן.
ב-1989 שיחק בסרט "הכלוב" שכתב וביים עמית גורן, וגילם סוכן בסרט "רחובות האתמול" שכתבו דייוויד לאן ויהודה ג'אד נאמן שגם ביים.
ב-1990 גילם את התפקיד הראשי בסרט "שמשה קדמית" שכתב וביים ענר פרמינגר.
ב-1992 שיחק בסרט "להב חצוי" שכתב וביים עמוס קולק, וגילם את שי בסרט "מאחורי הסורגים 2" שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש.
ב-1997 גילם את קובי בסדרת הטלוויזיה ששודרה בהוט "כחול עמוק" העוקבת אחר יחידת הצלה בחוף תל אביב.
ב-2004 גילם את "בן-ברוך" לצד שולי רנד בסרט "האושפיזין" שכתב רנד.
ב-2011 השתתף לצד יורם טולדנו בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "תמרות עשן" בבימויו של עודד דוידוף, שם גילם את הרב כנען.
ב-1995 הקליט תחת השם אבי קידר אלבום בשם "מרים את המופע", אך עקב התקרבותו לדת גנז אותו.
בהקלטת האלבום השתתפו חברי להקת איזבו בגרסתה המקורית (רן שם טוב, תמיר מוסקט, ניר גרף), רונית שחר, המפיק המעבד היה תמיר מוסקט ולואי להב ערך דיגיטלית את האלבום.
ב-2001 הקים ביחד עם גדי פוגטש את ההרכב בית הקדושה, במסגרתו הקליט אלבום שנשא את שם זה.
בשנת 2005 הקליט אבוטבול את האלבום "כוכבי אור" עם הגיטריסט דני ממן, והמפיק והטכנאי עמית גולן.
אלבום זה היה אחד מפורצי הדרך במוזיקה היהודית המקורית.
בשנת 2006 הוציא את אלבומו השלישי "האר לי משם", המבוסס ברובו על אלמנטים אלקטרוניים, אותו עיבד דוד קצב יחד עם מוזיקאים נוספים כדני ממן, נחמן הלביץ, גדי פוגטש ועוד.
באלבום זה התארח אהוד בנאי בשיר 'ידיד נפש'.
בסיוון ה'תשע"ב התגרש אבוטבול מאשתו.
חודשים ספורים לאחר מכן התגלה אצל אבוטבול גידול סרטני בראשו והוא עבר ניתוח להסרת הגידול.
לאחר הניתוח התברר שהגידול היה גרורה ממחלת הסרטן שהתפשטה בכל גופו.
אחיו אלון הגיע מלוס אנג'לס ושהה לצידו עד יומו האחרון בבית החולים, יחד עם חברים רבים.
בחג הסוכות, ימים ספורים לפני מותו, התחתן אבוטבול מחדש עם גרושתו בטקס שנערך בחדרו בבית החולים הדסה עין כרם.
בכ"ה בתשרי תשע"ג, 11 באוקטובר 2012, נפטר בבית החולים.
בשלהי שנת תשע"ג, הוציא גדי פוגטש דיסק נוסף של אברהם אבוטבול, בשם "בית הקדושה II" מחומרים שנוצרו לאחר יציאת האלבום "בית הקדושה".
בספטמבר 2018 הוציא שולי רנד שיר פרידה מאבוטבול באלבומו "רצוא ושוב".
הרב אברהם אבוחצירא (כונה: 'באבא הנא'; תרע"ה, 1915 – כ"ב בכסלו תשל"ד, 17 בדצמבר 1973) היה רב הערים יבנה ורמלה.
בנו של הרב יצחק אבוחצירא (ה'בבא חאקי'), וחתן דודו הבבא סאלי.
נולד במרוקו בעיר ריסאני, לרב יצחק אבוחצירא (ה'בבא חאקי'), בנו של רבי מסעוד אבוחצירא, בנו הגדול של רבי יעקב אבוחצירא.
ולאסתר, אחיינית בעלה, בתו הבכורה של אחיו הרב דוד אביחצירא.
הסנדק שלו היה סבו הרב דוד אבוחצירא.
כבר בצעירותו למד אצל סבו רבי דוד בבית הכנסת ובבית המדרש ונקשר בו מאוד.
הבבא סאלי התבטא על כך פעם: "רבי אברהם היה ממש זיו איקונין של סבו הגדול עט"ר רבי דוד, שהיה דומה לו מאוד בתואר פניו ובקומתו, בצלמו כדמותו".
במשך שנים למד חברותא עם גיסו ובן דודו רבי מאיר אבוחצירא בישיבה בבודניב, ואחר כך בישיבה בארפוד.
בה' בתמוז התר"צ (1 ביולי 1930), בהיותו כבן 15, נשא לאישה את בת דודו רחמא, בתו הגדולה של הבבא סאלי, שהייתה אז כבת עשר שנים, החתונה התקיימה בעיר בודניב שבמחוז תאפילאלת.
בשנת התש"ט (1949), בהיותו בן 34 עלה יחד עם אביו רבי יצחק ובני משפחתו לארץ ישראל, התגוררו ביבנה, אז עיירה, ומיד החל לכהן כרב המקום כעשרים שנה.
בשנת תשי"א כשעלה דודו וחמיו הבבא סאלי לארץ ישראל הוא התגורר בסמוך אליו ביבנה.
בעידוד ובתמיכת הבבא סאלי הקים תלמוד תורה וישיבה ע"ש אבותיו בשם 'בית צדיקים יעמוד' בהם למדו עשרות תלמידים.
כמו כן הקים רבי אברהם גם חדרי לימוד ומדרשיות 'תורה אור' וכוללים לאברכים, ומשם יצאו תלמידי חכמים גדולים.
רבי אברהם היה גם מוהל מומחה ורבים הכניס בבריתו של אברהם אבינו.
בשנת תשכ"ד עלה שוב הבבא סאלי לארץ ישראל על דעת להשתקע וקבע את מושבו בבית חתנו רבי אברהם, וכך במשך כמה שנים התגורר בבית חתנו, אשר דאג לכל מחסוריו, עד שלאחר כמה שנים עבר להתגורר בדרום הארץ, באשקלון ומשם לנתיבות.
גם כשעלה רבי מאיר ארצה, התגורר בבית רבי אברהם כמה חודשים.
לאחר מות אביו, בכ"ה באדר ב' ה'תש"ל (2 באפריל 1970), נענה להפצרות הרבות שישב על כסאו של אביו ויבא למלאת את מקומו, ואכן עבר להתגורר בעיר רמלה, והחל לכהן שם כרב העיר תחתיו.
ברבנות ביבנה החליף אותו הרב יוסף אבוחצירא.
הרב אברהם כיהן בתפקידו עד לפטירתו בכ"ב בכסלו תשל"ד, לאחר פטירתו התמנה אחיו, הרב יחיאל אבוחצירא, לרבה של רמלה.
בנו, רבי יעקב, רב מועצה אזורית גזר ומקים ישיבה וכולל ברמלה לזכרו בשם 'אשל אברהם', וכולל 'אברהם אוהבי' בירושלים.
בנו רבי דוד, הקים את בית כנסת ובית מדרש 'אשל אברהם' בעיר רחובות ובו כולל אברכים.
אשתו רחמא נולדה בחודש טבת התר"פ בעיר תאפילאלת, כחודש אחרי שדודה, הרב דוד אבוחצירא נהרג, בעקבות מלחמת המוסלמים המקומיים בצבא צרפת הכובש, ואביה לא היה בעיר.
היא נפטרה בסיומו של חג סוכות התשע"א (ספטמבר 2010).
אחיו, הרב יחיאל אבוחצירא - רב העיר רמלה.
אחיו, אהרן אבוחצירא - חבר הכנסת ושר לשעבר.
אחיו, ר' פנחס אבוחצירא, היה יו"ר המועצה הדתית באשדוד.
בנו, ר' יעקב אבוחצירא רב מועצה אזורית גזר, ומייסד מוסדות "אשל אברהם" ברמלה על שם אביו, כולל אברכים ובית כנסת.
השאיר אחריו כתבים, שקובצו לספר תולדות אברהם (חתנו, הרב אברהם מוגרבי, ירושלים, תש"ם - 1980. מהדורה שנייה: תשנ"ט).
הרב אברהם אבא גרוסברד (ה'תרנ"ג, 1895 – כ"ו באב ה'תש"ו, 23 באוגוסט 1946), היה המשגיח הראשון של ישיבת פוניבז' בארץ ישראל.
נולד בשנת ה'תרנ"ג (כנראה) לאביו רבי יהודה ליב (רב בגברא וטבריג שבליטא) שהיה חתנו של רבי אברהם אבא (אבלי) קרניץ מחבר הספר אהבת איתן, ועל שמו נקרא.
בתחילה למד אצל דודו אחי אמו רבי בן ציון זאב קרניץ, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת סלבודקה ונהיה תלמידו של רבי ירוחם ליבוביץ.
כשעבר רבו לכהן בישיבת ראדין עבר גם הוא איתו, שם למד אצל רבו המובהק, רבי ישראל מאיר הכהן מראדין (בעל ה"חפץ חיים").
על פי עצת רבו רבי ירוחם ליבוביץ עבר ללמוד בקלם, שם סיגל לעצמו את הדרך המוסרית הקלמאית, המאופיינת בהקפדה על שמירת הסדרים וניצול הזמן.
אחר כך למד בישיבת מיר ופולטבה.
בין השנים ה'תרפ"ה–ה'תרצ"ז כיהן כמנהלה הרוחני וכר"מ של ישיבת פוניבז' בליטא, במקביל לתפקידו כראש הישיבה לצעירים "בית רובינשטיין" בפוניבז'.
בין השנים ה'תרצ"א–ה'תרצ"ה, עמד גם בראשות ישיבת ריגה, בריגה שבלטביה, שהייתה בנשיאותו של רב העיר הרב מנחם מנדל זק.
בתחילת קיץ ה'תרצ"ט עלה לישראל על מנת לשמש כמנהל הרוחני של ישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בחורף ה'תש"ד נקרא על ידי הרב מפוניבז' לייסד את ישיבת פוניבז', והיה למנהלה הרוחני הראשון וממעצבי דמותה בייחוד בהנחלת הדרך המוסרית.
במעברו מישיבת לומז'ה לישיבת פוניבז', הצטרפו אליו שישה תלמידים, שהיוו את הבסיס הראשוני לפתיחתה של ישיבת פוניבז', וכן הרב שמואל רוזובסקי שנתמנה לכהן בראשות ישיבת פוניבז'.
למרות תקופת כהונתו הקצרה בישיבת פוניבז', (כשנתיים וחצי בלבד, מחורף ה'תש"ד ועד לפטירתו בשלהי קיץ ה'תש"ו) חותמו נותר טבוע בישיבה בהעמדת מתכונת צורת הישיבה ומתן אופי 'קלמאי' לזמני התפילות וצורתם ולזמני הסדרים, כפי הנהוג בישיבות ליטא לפני המלחמה, באופן קבוע שאינו משתנה בכל ימות השנה.
את שיחותיו היה נושא בקביעות שלש פעמים בשבוע, בליל שבת, במוצאי שבת ופעם נוספת באמצע השבוע.
במלחמת העולם השנייה איבד את אשתו וארבעת ילדיו שנותרו באירופה, למרות ששלח עבורם אשרות כניסה לארץ ישראל, הם נעצרו במעבר הגבול ונספו בשואה.
לאחר שנודע לו גורל בני משפחתו הידרדר מצב בריאותו ובשבת, כ"ז במנחם אב ה'תש"ו נפטר ונקבר בחלקת הנביאים בהר הזיתים שבירושלים.
הרב כהנמן ספד לו בעת שעבר מסע ההלוויה ליד ישיבת חברון.
עם פטירתו מילא את מקומו אחיינו הרב נחום אבא גרוסברד בן אחיו הגדול הרב אהרון זאב גרוסברד.
שיחותיו נדפסו על ידי הרב שמשון הררי בספר מבית אבא, בשני חלקים.
הרחוב בבני ברק בו שוכנת ישיבת פוניבז', קרוי על שמו.
אחיינו היה הרב שרגא גרוסברד, מנכ"ל החינוך העצמאי.
אחיינו הרב נחום אבא גרוסברד
אחיינו הרב צבי שרגא גרוסברד
הרב אברהם אבא ורנר (ה'תקצ"ז, 1837 - י' בטבת ה'תרע"ג, 20 בדצמבר 1912) היה רב ליטאי, הרב הראשי לפינלנד ורבה הראשון של קהילת מחזיקי הדת בלונדון.
נולד לרב יעקב וורנר בטלז ובצעירותו למד אצל אביו הרב.
בגיל 17 התחתן עם סימה גיטל, נכדתו של הרב יעקב ליפשיץ מקובנה.
כיהן כרב בוואגר וכדיין בטלז.
בין השנים תרמ"א-תרנ"א כיהן במשרת הרב הראשי של פינלנד, אז פרובינציה באימפריה הרוסית.
ב-1891 נקרא לעמוד בראש קהילת מחזיקי הדת של יוצאי ליטא שהתארגנה באיסט אנד של לונדון, וכיהן כמנהיג הקהילה עד פטירתו בשנת 1912. מחליפו בתפקיד היה הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב ורנר תמך בתנועה הציונית והשתתף כציר בכמה מהקונגרסים העולמיים.
לפי הצעת הרצל שכיבד אותו, התמנה כנשיא הכבוד של הוועד המנהל של מועדוני המניות של אוצר התיישבות היהודים בלונדון.
לזוג ורנר נולדו אחד עשר ילדים.
מהם נודע בנו הרב ברוך חומה מחבר הספרים "מקור ברוך" על מקור הברכות והתפילות וזמן תיקונן, ו"מזקנים אתבונן" על חידוש הסמיכה וממייסדי אספת המורים.
נכדו ברנרד חומה כתב ספר על תולדות מחזיקי הדת שבלונדון ובו פרק על קורות חייו של סבו כולל נספחי קטעי מקור.
צבי הירשפלד, איש העלייה הראשונה, היה בנה של בתו חיה מלכה.
אברהם גונסאלס קסאנובה (בספרדית: Abraham González Casanova; נולד ב-16 ביולי 1985 בברצלונה שבספרד), הידוע בקיצור כאברהם, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת לובוס BUAP מליגת העל המקסיקנית.
אברהם נולד וגדל בברצלונה שבחבל קטלוניה.
הוא שיחק לראשונה בקבוצת הכדורגל המקומית, טראסה, בעונת 2004/2005, שהסתיימה בירידת הקבוצה לליגה השלישית.
שנתיים לאחר מכן נקנה אברהם על ידי ברצלונה והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה בליגה הרביעית.
ב-10 באוקטובר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בגביע הספרדי, במשחק הגומלין של שלב 32 הגדולות, במשחק נגד בנידורם, שנגמר בניצחון 1-0 של ברצלונה.
ב-30 במאי 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית כאשר החליף את צ'אבי במשחק נגד דפורטיבו לה קורוניה, שהתקיים לאחר שברצלונה הבטיחה את זכייתה באליפות ספרד ונגמר בתוצאה 1-1.
בקיץ 2009 שוחרר אברהם מברצלונה והצטרף לקדיס, אשר חזרה לליגת המשנה לאחר עונת היעדרות.
הוא שיחק בקבוצה במשך עונה אחת, עונה בה חזרה קדיס לליגה השלישית.
לקראת עונת 2010/2011 חתם אברהם בז'ימנסטיק טרגונה מליגת המשנה, ובחלון ההעברות, לאחר חצי עונה, הושאל לפונפראדינה, יריבתה של קדיס בליגה.
ב-15 ביולי 2011 עבר אברהם לקבוצה נוספת מהליגה השנייה, אלקורקון.
לאחר שתי עונות עבר אברהם לאספניול, וב-27 בפברואר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל הספרדית בניצחון נגד קורדובה.
ב-16 ביוני 2016 חתם אברהם באוניברסידד נסיונל מליגת העל המקסיקנית.
רבי אברהם אבא הורוביץ (אדר ה'תקפ"ג – ל' בשבט ה'תרס"ה) היה אדמו"ר חסידי, הראשון בשושלת שנדישוב.
רבי אברהם אבא נולד באדר תקפ"ג כבנו השלישי של רבי יעקב הורוביץ ממעליץ, נישא לבתו של רבי שמואל מפשעווארסק (נכדתו של הרב אברהם זאב פרנקל בעל ה"משיב כהלכה") ובזיווג שני לרייזא בתו של רבי מנחם מנדל וינברגר מדוקלה ממנה נולדו לו ילדיו.
כיהן ברבנות שנדישוב כ-50 שנה.
בסוף ימיו היה לזקן הצדיקים בדורו.
נפטר בל' בשבט התרס"ה ואת מקומו מילא בנו השלישי רבי טוביה הורוביץ.
רבי אשר ירוחם מפינטיקוב (-י"ד באדר תשט"ו) ולימים האדמו"ר משנדישוב בניו יורק.
רבי טוביה משנדישוב ממלא מקום אביו ברבנות ואדמו"רות
חיה אשת רבי שלמה יעקב אייכנשטיין מזידיטשוב (ולאחר פטירתו נישאה לגיסה רבי משה אליקים בריעה)
בתו אשת רבי שמואל ענגיל
רבקה אשת רבי משה אליקים בריעה אונגר מדומברובה (לאחר פטירתה לאחותה חיה, אלמנת רבי שלמה יעקב)
בתו אשת רבי ישכר בעריש בן רבי שלמה יעקב מזידיטשוב
בתו אשת רבי שלום מקמינקא
הרב אברהם אבא וינגורט (נולד בי"ח בשבט ה'תש"ו, 20 בינואר 1946) הוא חוקר משפט עברי, מחבר ועורך.
מלמד בישיבת ההסדר היכל אליהו בכוכב יעקב, ובעל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת סורבון.
נודע בעריכת כתבי רבו, הרב יחיאל יעקב ויינברג, ובהוצאתם במהדורות מוערות.
חיבורים שכתב וערך, לצד ליקוטים שפרסם, ראו אור גם בתרגום לאנגלית, צרפתית ורוסית.
נולד במונטרה שבשווייץ לרב שאול ולמרים וינגורט, בתו של הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו.
בגיל חצי שנה התייתם מאביו שנספה בתאונת רכבת.
בילדותו עמד בקשר חזק עם הרב יחיאל יעקב וינברג, רבו של אביו, שהתגורר גם הוא במקום.
למד בישיבת עץ חיים, בישיבת מרכז הרב ובישיבת שטרסבורג.
בעל תואר ראשון בספרות מאוניברסיטת שטרסבורג, תואר שני בכלכלה ותואר ד"ר למשפטים מאוניברסיטת הסורבון.
בשנת תשל"ב (1972) נישא ליונה לוי.
עלה לארץ מספר שנים לאחר מכן ועבר להתגורר בשכונת רחביה בירושלים - לזוג שבעה ילדים.
בזמן מסך הברזל נסע מספר פעמים לרוסיה לשליחות - בחיזוק היהודים ועידודם, וכן בעזרה לעליה לארץ.
הרב מרבה למסור שיעורים בישראל ומחוצה לה.
בין היתר הוא מרצה לחוגים סמסטריאלים באוניברסיטת סורבון.
בנו הוא הרב שאול יונתן וינגורט, לשעבר ראש 'ישיבת תום ודעת' (ולשעבר ראש ישיבת ההסדר 'שבות ישראל').
שו"ת שרידי אש, הוצאה מחודשת ובסדר שונה בשני כרכים, בעריכת הרב אברהם אבא וינגורט והרב שבתי רפפורט, יצאה על ידי "הוועד להוצאת כתבי הרב", ירושלים, תשנ"ט.
במהדורה זו רוכזו בחלק השני שאלות ותשובות של רבני תקופתו בנושא הימום בהמות לפני השחיטה
חידושי בעל שרידי אש על הש"ס, בהוצאת הרב אברהם אבא וינגורט, ירושלים, תשנ"ח
לפרקים, מהדורת בילגוריי תרצ"ו, באתר HebrewBooks.
מהדורה שלישית מורחבת יצאה על ידי "הוועד להוצאת כתבי הרב", ירושלים תשס"ב.
בספר מופיע תיאור תולדות בעלי המוסר, בשילוב דברי הגות על ההווה
הגדה של פסח, בתוספת הערותיו (יצא לאור גם בצרפתית, אנגלית ורוסית)
מועדי ישראל, מאת הרב יחיאל יעקב וינברג בתוספת הערותיו
לב בנים על פרשת השבוע
לב בנים על פרקי אבות, מאת הרב יחיאל יעקב וינברג בתוספת הערותיו
זכרונות ה'שרידי אש' - זכרונות שליקט
ברגה הוא יליד נשאטל בשווייץ, לשעבר נסיכות של פרוסיה, ברגה היה שען ששיכלל ופיתח חידושים רבים במהלך קריירה ארוכה בצרפת.
עוד בימי חייו הוא נחשב לשען הטוב ביותר בתקופתו, ולקוחותיו היו אנשי ציבור מובילים ובני אצולה אירופיים.
השעון המפורסם שבנה עבור מארי אנטואנט מוצג כיום במוזיאון ל.
מאיר לאמנות האסלאם בירושלים, לצד שעונים רבים אחרים שלו.
ברגה ייסד את החברה הנושאת את שמו ושייכת כיום ליצרנית השעונים השווייצרית סווטש.
אברהם-לואי ברגה נולד בקנטון נשאטל בשווייץ (שהיה באותה העת נסיכות פרוסית) לאביו ז'ונא-לואי ברגה (Jonas-Louis Breguet) ולאמו סוזן-מרגריט בולה (Suzanne-Marguerite Bolle).
בגיל 10 נפטר אביו של ברגה הצעיר, ולימודיו הרשמיים הופסקו בגיל 12. אימו נשאה בשנית לז'וזף טאטה, נצר למשפחת שענים, וזה ניסה במשך זמן מה לשכנע את ברגה הצעיר להיכנס לעסקי השענות, ללא הצלחה.
לבסוף, בגיל 15, הסכים ברגה ללמוד את המקצוע ונשלח כשוליה לשען אלמוני בוורסאי.
לחצר המלוכה דאז הייתה השפעה רבה על מקצוע השענות וטובי השענים פעלו באזור ורסאי.
במהרה הדהים ברגה את מורו בכישרונו ובאינטליגנציה שלו.
הוא השלים את השכלתו בשיעורי ערב במתמטיקה בקולג' מאזרין, ומורו בקולג' דאג להציג את ברגה הצעיר בפני מלך צרפת, לואי השישה-עשר.
המלך התעניין מאוד במכניקה והזמין מאוחר יותר עבודות רבות אצל ברגה, ובכלל זה את שעון ה-perpetuelle (שעון שנמתח מעצמו), ששימח את המלך במיוחד.
אולם זמן קצר לאחר תחילת לימודיו נפטר מורו של ברגה, ואחריו גם אימו ואביו החורג, וברגה הצעיר נאלץ לפרנס את עצמו ואת אחותו הצעירה באופן בלתי ידוע, עד אשר הקים את העסק הפרטי שלו.
ברגה השלים את תקופת החונכות שלו ונישא ב-1775 לססיל מארי-לואיז להוייה, ויחד איתה ייסד את חברת השעונים ברגה בפריז.
ברגה המציא מנגנונים מכניים חדשניים לשעונים, ובכלל זה את מנגנון ה-tourbillon למתיחה אוטומטית של השעון, לצד חידושים רבים אחרים.
רבות מהמצאותיו נותרו פורצות-דרך עד ימינו.
בתוך עשר שנים קיבל ברגה הזמנות ממשפחות האצולה של צרפת ומחצר המלוכה.
השעון המפורסם ביותר של ברגה תוכנן ככל הנראה עבור מארי אנטואנט ונקרא על שמה (השעון גם היה ידוע כ"שעון מספר 160" מאחר שזה היה השעון ה-160 שהכין ברגה), אולם הכנתו הושלמה רק לאחר הוצאתה להורג במהפכה הצרפתית.
שעון זה מוצג במוזיאון ל.
מאיר לאמנות האסלאם בירושלים לצד כ-57 שעונים אחרים של ברגה, ובהם גם "שעון ה-Sympathiques".
כל השעונים האלה נתרמו על ידי בתו של האספן, ורה סלומונס, שהקימה את המוזיאון.
רבי אברהם אבא לייפר (י"ח בכסלו ה'תרע"ח, 3 בדצמבר 1917 – י' בטבת ה'תש"ן, 7 בינואר 1990) היה האדמו"ר מפיטסבורג מ־1966 ועד לפטירתו.
ב־1970 עלה לישראל והעביר את חצרו לאשדוד.
מכונה ה"אמונת אברהם" על שם ספרו.
נולד בקרולי לאדמו"ר רבי יוסף לייפר, נכדו של רבי מרדכי מנדבורנה.
בגיל 12 שלחו אביו (יחד עם אחיו) ללמוד באירופה אצל רבי שלמה זלמן פרידמן אב"ד ראחוב שם למד 4 שנים.
בסיום לימודיו קיבל ממנו סמיכה.