tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קנדי בזאגרב - קרואטיה, בבלואה, שרבור, ענג'ר - צרפת, שנברג - גרמניה, בברצלונה ובמאלגה - ספרד, מאסטריכט - הולנד, בערים רבות באיטליה, ביניהן רומא, לה ספציה, ובוורונה.
אי באיי שלמה נושא את שמו.
משפחת קנדי היא אחת מהמשפחות הפוליטיות הבולטות ביותר בארצות הברית, והוציאה מתוכה נשיא, שלושה סנאטורים, שגריר ועוד נציגים ממשלתיים ומקומיים.
בהיותו בקונגרס נסע קנדי לטיול בן שבעה שבועות להודו, יפן, וייטנאם וישראל ב-1951, והתקרב לאחיו בן העשרים וחמש רוברט ולאחותו בת העשרים ושבע פאט.
בגלל ההפרש בגילאים ביניהם, האחים לא הכירו אחד את השני טוב.
רוברט מילא תפקיד חשוב בקריירה של אחיו, שירת כתובע הכללי בממשלו והיה יועצו הקרוב.
רוברט ניסה להיבחר לנשיאות ב-1968 לפני שנרצח, וטד ניסה לרוץ לנשיאות ב-1980.
קנדי הגיע למקום השלישי בסקר שנערך, מיד לאחר מרטין לות'ר קינג ואמא תרזה, בסקר של האנשים הנערצים ביותר במאה ה-20. הוא היה חבר קבוע באיגוד הרובאים הלאומי.
קנדי פגש באשתו, ג'קלין לי בובייה (1929–1994) כשהיה חבר קונגרס.
עיתונאי הכיר ביניהם בארוחת ערב.
הם נישאו שנה לאחר שנבחר לסנאטור, ב-12 בספטמבר 1953.
קרוליין בובייה קנדי נולדה ב-1957 והיא קרובת המשפחה היחידה מדרגה ראשונה של קנדי שעוד חיה.
ג'ון קנדי ג'וניור נולד בנובמבר 1960, שבעה עשר ימים בלבד לאחר היבחרו של אביו.
הוא נהרג ב-1999 כשמטוסו התרסק.
לבני הזוג נולד גם בן נוסף, אולם הוא לא שרד ונפטר כעבור כמה שבועות.
קנדי ואשתו היו צעירים יותר בהשוואה לנשיאים ולגברות הראשונות לפניהם והיו אהודים בתקשורת כמו זמרים או כוכבי קולנוע.
אייזנהאואר היה זה שאישר צילום מסיבות עיתונאים לטלוויזיה אולם קנדי היה הראשון שביקש לשדרן בשידור חי.
ב-1961 קיבל קנדי פרס על מערכת היחסים שלו עם התקשורת.
גברת קנדי הביאה אומנות לבית הלבן והזמינה אומנים, כותבים ואינטלקטואלים רבים לארוחות ערב בבית הלבן.
קרוליין הייתה בגן עם עוד עשרה ילדים בתוך הבית הלבן.
השם "קמלוט" תיאר את ממשל קנדי ואת הכריזמה שלו ושל משפחתו.
אשתו השתמשה במונח לאחר ההתנקשות בו בריאיון.
היא טענה שיהיו עוד נשיאים גדולים אבל לא תהיה עוד קמלוט.
ב-2002 פורסם מחקר על בריאותו של קנדי.
מחקרים מראים שבמהלך כהונתו סבל קנדי מחום גבוה, בעיות בטן, מעי וערמונית, מורסה, כולסטרול גבוה ובעיות בכליות.
בנוסף סבל מבעיות גב כל חייו.
הוא טופל באופן קבוע במהלך נשיאותו.
שנים לאחר מותו, נחשף שבספטמבר 1947 אובחן כחולה במחלת אדיסון.
ב-1966 נחשף שסבל גם מתת-פעילות של בלוטת התריס.
מצבו של קנדי הוביל לבעיות דיפלומטיות, כיוון שלקח תרופות לטיפול בגבו לפני ועידת וינה עם ניקיטה חרושצ'וב.
הטיפול הוביל ללחץ, שיקול דעת לקוי ושינויים במצבי הרוח.
רופאיו לא הסכימו ב-1961 בנוגע לאיזון בין תרופות ואימונים.
קנדי עצמו לא יכול היה להתעמל ורצה תרופות כדי להקדיש יותר זמן לענייני הנשיאות.
הרופא של הנשיא התקין ציוד התעמלות במרתף בבית הלבן בו התעמל קנדי שלוש פעמים בשבוע.
הפרטים לא פורסמו בחייו של קנדי.
ב-1962, עם הפסקת טיפולים מסוימים, השתפרה יכולת המנהיגות של קנדי.
קנדי חווה מספר טרגדיות משפחתיות.
אחיו הגדול ג'ו נהרג בגיל 29 ב-1944 לאחר שמטוסו הופל במלחמת העולם השנייה.
אחותו הקטנה רוז נולדה ב-1918 עם פיגור שכלי ועברה לובוטומיה בגיל 23. אחותו השנייה, קייטלין, מתה בצרפת בהתרסקות מטוס ב-1948. אשתו ג'קי עברה הפלה ב-1955 ומות עובר תוך רחמי ב-1956. בנם פטריק מת יומיים לאחר לידתו באוגוסט 1963.
בשנות ה-40 יצא קנדי עם השחקנית ג'ין טירני.
לאחר מכן יצא עם מרילין מונרו, מרלן דיטריך ואחרות.
מערכת היחסים שלו עם מונרו נותרה מסתורית.
ראש ה-FBI, ג'ון אדגר הובר, קיבל דיווחים בנושא הרומנים של קנדי.
ההיסטוריונים ומדעני המדינה מדרגים את קנדי כנשיא טוב.
ראשית כהונתו כללה טעויות כפלישה למפרץ החזירים וכישלונו בוועידת וינה.
שנתו האחרונה בתפקיד הייתה מלאה בהצלחות.
הוא ניהל בהצלחה את משבר הטילים בקובה, נמנע ממלחמה גרעינית והוריד את המתיחות מול הסובייטים.
בנוסף קידם את השוויון בפני החוק ותמך בסיום ההפרדה הגזעית בדרום.
רוב הצעותיו של קנדי התגשמו במהלך כהונתו של ג'ונסון, ומותו הוביל לתמיכה רחבה בהן.
קנדי נרצח בשיא חייו ונותר דמות חשובה בהיסטוריה האמריקנית.
נוצר לו מעמד מיסטי כמעט לאחר מותו ורבים מתגעגעים אליו.
כמו לינקולן ורוזוולט, הוא זוכה להערצה.
לקנדי הייתה מערכת יחסים מיוחדת עם הצבא.
הוא היה הנשיא הראשון מתוך שישה ששירתו בצי האמריקאי.
הצעותיו בנושא זכויות האזרח הובילו לחוק זכויות האזרח ב-1964. יורשו ג'ונסון לחץ על העברת החוק בקונגרס למען זכרו של הנשיא לשעבר.
החוק נכנס לתוקף ב-2 ביולי 1964, והוביל לסיום אחיזת המפלגה הדמוקרטית בדרום.
קנדי המשיך במדיניותם של טרומן ואייזנהאואר לסייע לדרום וייטנאם ופתח את הדלת להסלמת העימות בתקופת ג'ונסון.
עם מותו, לא הוחלטה החלטה סופית בנושא וייטנאם ורבים לא יודעים אם העימות היה מסלים אם היה חי.
הסכמתו לנסיגת חיילים נחשבת לראייה שהיה מוכן לסיים את המלחמה.
המלחמה הובילה לקושי לאומי ולאכזבה מהפוליטיקאים.
נאומיו של קנדי נחשבים לנאומים מפורסמים, ולמרות כהונתו הקצרה ומיעוט החקיקה בתקופתו, הוא נחשב לאחד מהנשיאים הטובים ביותר.
קנדי הוא הנשיא היחיד שמת לפני אביו ואמו.
הוא הנשיא היחיד שמת גם לפני אחד מהוריו של הוריו.
סבתו מצד אמו, מרי ג'וזפין האנון, מתה באוגוסט 1964.
השם קנדי ניתן לרבים כדי לכבד את שמו הנשיא לשעבר.
הטלוויזיה הפכה למקור המרכזי שסיפק מידע בנוגע להתנקשות בקנדי.
הטלוויזיה החלה להתפשט לפני ההתנקשות.
ב-2 בספטמבר 1963, סייע קנדי בהקמת מחלקות חדשות בטלוויזיה.
ההתנקשות בקנדי נחשבה לאירוע החדשותי המשמעותי הראשון בתולדות הטלוויזיה.
שלוש תחנות הטלוויזיה המרכזיות עברו לשידור חדשות בלעדי בין 22 בנובמבר ל-26 בנובמבר 1963, ושידרו במשך שבעים שעות, כך שהיה זה האירוע החדשותי הארוך ביותר בטלוויזיה האמריקנית עד 11 בספטמבר.
מותו של קנדי והבלבול בנוגע לכך נחשבים לנקודת מפנה בנוגע לאמונם של האמריקנים בממסד הפוליטי.
על ההתנקשות והקונספירציה נוצר הסרט ג'י.
ג'ון תומאס סקופס היה מורה לביולוגיה בעיר דייטון שבמדינת טנסי.
סקופס הואשם ב-25 במאי 1925 בכך שהפר את החוק האוסר על לימוד תורת האבולוציה של דרווין בבתי הספר בטנסי, במשפט אשר נודע כ"משפט הקופים".
סקופס נולד וגדל בקנטקי אך כנער למד באילינוי, שם גם לימד לראשונה בטרם עבר ללמד בדייטון.
אחרי שקיבל תואר מאוניברסיטת קנטקי, עבר סקופס לעבוד כמאמן פוטבול בבית ספר תיכון בדייטון ומדי פעם לימד שם כמורה מחליף.
הסתבכותו של סקופס עם החוק, והעמדתו לדין במשפט הקופים קרו אחרי שהאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות הודיע שהוא יממן מקרה מבחן שיאתגר את החוקתיות של החוק, אם ימצאו מורה שיסכים למלא את תפקיד הנאשם.
סקופס עצמו לא נחקר במשפט, שכן החלק העובדתי בו לא היה שנוי במחלוקת.
אסטרטגיית ההגנה התבססה על ניסיון להוכיח שהחוק המדובר אינו חוקתי ודינו להתבטל.
בסופו של דבר, הורשע סקופס ונקנס ב-100 דולר, אולם לאחר שהוגש ערעור בפני ערכאה גבוהה יותר זוכה סקופס בשל סיבה טכנית מהתשלום, ונפטר מן הקנס.
הוא אמנם הורשע בדין, אולם המטרה העיקרית של ההגנה, הצגת תאוריית האבולוציה וביזוי החוק נגד לימוד האבולוציה, הושגה.
אחרי המשפט, עזב את ההוראה, למד גאולוגיה באוניברסיטת שיקגו והחל לעבוד בתעשיית הנפט.
הוא חקר שדות גז ביוסטון שבטקסס ובשריבפורט שבלואיזיאנה עד שפרש בשנת 1963.
הוא נישא למילדרד אליזבת' ווקר (1905–1990), ולבני הזוג היו שני ילדים.
הוא מת מסרטן בשנת 1970 בעיר שריבפורט.
ג'ון סקוטוס אריגנה היה פילוסוף, תאולוג ומשורר אירי.
נולד באירלנד בשנת 815 בקירוב.
לאחר שרכש לעצמו השכלה קלאסית נרחבת, עבר בסביבות גיל שלושים להשתקע בצרפת, על-פי הזמנתו של המלך שארל הקירח.
בצרפת לימד, תרגם כתבים יוונים קלאסיים ללטינית, וכתב את רוב כתביו.
על פי מקורות מסוימים, באחרית ימיו עזב את צרפת ועבר לאנגליה, על פי הזמנת המלך אלפרד הראשון, אבל דבר זה מוטל בספק, ויש המשערים כי נשאר בצרפת עד יום מותו.
בהגותו הושפע מאוד מאוגוסטינוס והמשיך את דרכו של שילוב רעיונות נאופלטוניסטים בתאולוגיה הנוצרית.
ספרו החשוב ביותר הוא "החלוקה של הטבע", אשר נכתב בצורת דיאלוג בין תלמיד ורבו.
טענתו המרכזית היא: הכל הוא אחד, אלוהים, אולם כיוון שבני האדם הם בעלי תפיסה סופית יש צורך במהלך דידקטי, הפרדה בין חלקיו של האל.
סקוטוס מגדיר את הטבע, ככל הניתן לתפיסה על ידי הדעת האנושית, בין אם קיים או לאו.
לפיכך, החלוקה של הטבע היא גם החלוקה (המדומה) של אלוהים.
היוצר אשר לא נברא, אלוהים כמקור כל הדברים.
הנברא אשר יוצר, צורות החיים, בדומה לאידיאות האפלטוניות.
הנברא אשר לא יוצר, העולם הנגלה, תופעות.
האין - אשר לא נברא ואינו יוצר, אלוהים כתכלית כל הדברים, כנקודת ההתכנסות.
אריגנה טבע את המושג "אמנויות מכניות".
מאוחר יותר השתשרש כמושג "אומנויות שימושיות" ולאחר מכן - "טכנולוגיה".
ארגינה, שיכתב את ספרו של קפלה, נישואיהם של פילולוגיה ומרקורי.
בחיבור המקורי של קפלה, מרקורי מעניק לכלתו הטריה את מתנת שבע האמנויות החופשיות הליברליות (דקדוק, רטוריקה, דיאלקטיקה, מתמטיקה, גאומטריה ואסטרונומיה).
בשכתוב של אריגנה, מעניקה בתמורה הכלה פילולוגיה לחתנה מרקורי את מתנת 7 האמנויות המכניות, הכוללות ביניהן רפואה וארכיטקטורה.
נראה כי עצם המשגת "האמנויות המכניות" היווה את השינוי המשמעותי ביחס כלפי אמנויות אלה על ידי הכנסייה - ממצב של אמנויות בזויות ונחותות לתפיסה המכירה בהן כחלק משלמות האדם.
ג'ון ספנסר היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של ליאו מק'גארי, ראש סגל הבית הלבן בסדרת הדרמה הבית הלבן.
נולד בשם ג'ון ספשוק (Speshock) כבנם היחיד של זוג ממעמד הפועלים בצפון מזרח ארצות הברית.
ספנסר גדל ברובע טוטוואה שבמדינת ניו ג'רזי.
בגיל 16 החל ללמוד בתיכון לאמנויות במנהטן.
בין חבריו לספסל הלימודים היו גם לייזה מינלי (לימים אמנית מצליחה) ופנחס צוקרמן (לימים מוזיקאי מצליח).
ספנסר המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטת פיירלי דיקינסון, אך לא השלים תואר ראשון.
תפקידו הראשון של ספנסר היה בסדרת הטלוויזיה "המופע של פאטי דיוק" עת היה נער בשנת 1963, אך הפריצה הגדולה שלו הייתה זמן רב אחר כך, בסרט הקולנוע "בחזקת חף מפשע" לצדו של האריסון פורד ב-1990. במהלך קריירה בת ארבעה עשורים הופיע ספנסר בתפקידים רבים בקולנוע, בטלוויזיה ואף בתיאטרון.
השתתף בהפקת משחק המחשב האינטראקטיבי הרביעי בסדרה של "וינג קומנדר" ("מפקדת הכנף") שהיה ללהיט עולמי.
הוא מוכר בעיקר בשל גילום דמותו של טומי מולני בסדרת הטלוויזיה המצליחה פרקליטי אל איי, ובשל גילום דמותו של ליאו מק'גארי בסדרה מצליחה נוספת; הבית הלבן.
על הופעתו ב"הבית הלבן" זכה בפרס אמי והועמד לפרס גלובוס הזהב.
בדומה לדמות הבדיונית אותה גילם בסדרה, גם ספנסר היה אלכוהוליסט.
ימים ספורים לפני יום הולדתו ה-59 נפטר ספנסר מהתקף לב בבית חולים בלוס אנג'לס.
הוא נקבר בעיירה בה גדל בניו ג'רזי.
בין היתר השתתף בהפקות הבאות
השילוש הקדוש 1998 - סדרת טלוויזיה
הבית הלבן 2006 - 1999 (פרקים של הסדרה הוקרנו לאחר פטירתו)
ג'ון סקאלי היה נשיא חברת פפסיקו בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ומנכ"ל חברת אפל מ-8 באפריל 1983 עד לפיטוריו ב-1993.
כיום סקאלי שותף באחים סקאלי, קרן השקעות פרטית שהוקמה ב-1995. הוא מוכר בכישורי השיווק שלו ובפרט בהצגת קמפיין "פפסי צ'אלנג'" בפפסיקו, אשר הביא לצמיחה במניות החברה על חשבון מתחרתה הגדולה קוקה-קולה.
סקאלי השתמש באסטרטגיית שיווק דומה בחברת אפל כדי לשווק את המקינטוש, המחשב האישי של אפל.
במאי 1987, דורג סקאלי כמנהל בעל השכר הגבוה ביותר בעמק הסיליקון, עם שכר שנתי של 2.2 מיליון דולר.
שבוע לאחר שנולד, הוא ומשפחתו עברו לגור בברמודה ולאחר מכן בברזיל ובאירופה.
הוא למד בבית הספר התיכון סיינט מרקס בסאות'ברוו שבמסצ'וסטס.
סקאלי קיבל תואר ראשון באדריכלות מאוניברסיטת בראון ותואר שני במנהל עסקים מבית הספר לעסקים וורטון.
ב-1960 התחתן עם רות' קנדאל, ונולדו להם שני ילדים.
בשנת 1965 הם התגרשו ו-13 שנים לאחר מכן, ב-1978, התחתן סקאלי עם קרול לי ("ליזי") אדמס.
יש לו שני אחים ששמם ארתור ודייוויד סקאלי.
ב-1967 הצטרף סקאלי למחלקת פפסי-קולה בחברת פפסיקו כחניך, שם הוא השתתף שישה חודשים בתוכנית אימונים במילוי בקבוקים בפיטסבורג.
ב-1970 מונה לסגן מנהל השיווק והיה הצעיר ביותר בתפקיד כשהיה בן 30 ; ב-1977 היה לנשיא הצעיר ביותר של פפסי בכל הזמנים.
בפפסי, סקאלי השתמש בכישורי השיווק שלו והתחיל את קמפיין "פפסי צ'אלנג'" ב-1980 כדי להתחרות בקוקה-קולה ולהגדיל את נתח השוק של החברה, בעזרת בדיקות טעם מלוות בפרסום כבד.
בתור סגן מנהל שיווק בפפסי, סקאלי יזם את אחד ממחקרי לימודי הצרכן הראשונים בחברה, והרחיב את כמות המשתתפים במבחני המוצרים לכ-350 משפחות, כתוצאה מהמחקר, פפסי החליטה להשיק מבחר חדש של אריזות למשקאות הקלים שלהם.
ב-1970 פפסי ניסתה להדיח את קוקה-קולה מהיותה מובילת התעשייה, במה שהפך להיות מלחמת הקולה.
פפסי התחילה להשקיע יותר בשיווק ופרסום, והייתה משלמת בין 200,000 ל-300,000 דולר לתשדיר פרסומת יחיד בטלוויזיה, בזמן שרוב החברות הוציאו בין 15,000 ל-75,000 דולר.
בפפסי, סקאלי התמנה למנהל מחלקת המזון הבינלאומית של החברה, מיד אחרי זה הוא ביקר במפעל הצ'יפסים הכושל בפריז.
מחלקת המזון של פפסיקו הייתה המחלקה היחידה בחברה אשר הייתה בהפסדים כספים, עם הכנסה בסך 83 מיליון דולר והפסדים בסך 16 מיליון.
כדי להפוך את מחלקת האוכל לריווחית, סקאלי מינה מנהל חדש למחלקה - פריטו ליי ושיפר את איכות המוצרים.
תוך שלוש שנים, מחלקת המזון הגיעה להכנסות בסך 300 מיליון דולר ורווחים בסך 40 מיליון דולר.
סקאלי ידוע לטובה בפפסי בזכות הפפסי צ'אלנג', מסע הפרסום שיזם ובו הוא מראה שמחקריו מוכיחים כי טעמו של פפסי-קולה טוב יותר מקוקה-קולה.
הפפסי צ'אלנג כוללת סדרת פרסומות טלוויזיה אשר שודרה לראשונה בשנות ה-70 המוקדמות, הפרסומות מציגות את שתייני הקוקה-קולה בהשתתפותם בבחינות טעם במצב עיוורון.
בכל הבחינות פפסי נמצא כעדיפה בעיני המשתתפים, למרות שיש הטוענים שבדיקות אלו היו משוחדות.
הקמפיין היה להצלחה, וגרם לצמיחה בנתח השוק של החברה.
באותו זמן שהתחיל הקמפיין סקאלי היה בעל ותק כסגן נשיא שיווק ומכירות בפפסי.
אפל בחרה בסקאלי בגלל כישורי השיווק שלו שיכולים לעזור להם בשוק המחשוב האישי, ובמקינטוש בפרט.
ב-1985 הדירקטוריון של אפל החליט להוריד את ג'ובס מכל פעילות בחברה, שלושה חודשים אחרי יום הולדת ה-30 של ג'ובס.
סקאלי הגיב על הסיטואציה ואמר: "הדירקטוריון קיבל החלטה ואני אמרתי תראו, זה החברה של סטיב, אני באתי לכאן כדי לעזור.
אם אתם רוצים שהוא ינהל אין לי בעיה עם זה, אבל אנחנו צריכים להגיע להחלטה ושכולם יעמדו מאחוריה...
ובסופו של דבר אחרי שהדירקטוריון דיברו עם סטיב ואיתי, ההחלטה הייתה שאנחנו נמשיך עם התוכניות שלי וסטיב יעזוב."
מיקרוסופט איימה להפסיק את פיתוח מיקרוסופט אופיס למקינטוש אם אפל לא תתיר להם חלק מרישיון ממשק משתמש גרפי של מקינטוש לשימוש במערכת ההפעלה חלונות.
תחת לחץ, סקאלי הסכים, החלטה שגרמה למלחמת תביעות בין אפל למיקרוסופט.
בזמן הזה באפל, טבע סקאלי את המונח עזר דיגיטלי אישי (PDA ;personal digital assistant) (מחשב כף יד) בהתייחסות ל-Apple Newton, אחד ממחשבי הכף יד הראשונים בעולם.
סקאלי העלה את מחירי המקינטוש ל-2,495$ המחיר שתוכנן במקור היה 1,995$, לשימוש בכסף הנוסף להגדלת הרווח הנקי ולמסעות פרסום יקרים.
"עידן סקאלי" באפל התאפיין במחלקת השיווק ובתת-המחלקות.
כל מודל של מוצר שווק עם שם שונה שהותאם לפי כמה יעדי שיווק עיקרים - בית, חינוך ועסקים.
שיטה זו לא צלחה, בגלל הוצאות כספיות גדולות מצד השיווק והייצור, ושיווק שבלבל את ציבור הקונים.
יותר מדי מוצרים עם מפרטים דומים הובילו לירידת ברווחים.
תופעת לוואי נוספת בתקופה זו הייתה הרס מחלקת ההנדסה של אפל.
כאשר גדלה החברה, מנהלים ברמות בינוניות ונמוכות בחברה גילו את הקלות הרבה בגיוס כספים לכל פרויקט שחפצו בו.
אפל נכשלה ברוב בפרויקטים האלו.
בתחילת שנות ה-90, סקאלי הוביל את אפל להתאים את מערכת ההפעלה שלהם לפעול על מעבדי המיקרופרוססור החדשים, ה-PowerPC.
מאוחר יותר סקאלי הודה שזו הייתה הטעות הגדולה ביותר שלו, ושבמקום זה הוא היה צריך לעשות את ההתאמה למעבדי אינטל.
אחרי הכישלון של סקאלי בניהול אפל, הדירקטוריון של אפל כפה על סקאלי לפרוש.
הוא הוחלף על ידי מייקל ספינדלר.
ג'ון פאול מאייר היה חוקר מקרא אמריקאי וכומר קתולי.
מאייר היה פרופסור לברית החדשה במחלקה לתאולוגיה באוניברסיטת נוטרדאם.
לפני כן היה פרופסור באוניברסיטה הקתולית בארצות הברית.
למד בקולג' סנט ג'וזף בניו יורק (1968), באוניברסיטה הגיאורגית ברומא (1968) ובמוסד המקראי ברומא (1976).
מאייר חיבר תשעה ספרים ויותר מ-60 מאמרי מחקר.
היה העורך של כתב עת בשם "המקרא הקתולי" ונשיא הארגון למקרא קתולי.
"יהודי גבולי: חשיבה מחדש של ישו ההיסטורי"
מאייר חיבר את הסדרה: "יהודי גבולי: חשיבה מחדש של ישו ההיסטורי" ובה הוא כתב על ישו ההיסטורי וכוונותיו תוך כדי השוואה עם תחומים גנוסטיים, יהודיים, קתוליים ופרוטסטנטיים.
בכרך הראשון (1991) בסדרה, מבחין מאייר בין ישו ההיסטורי לישו של הברית החדשה.
בחיבורו הוא מנתח מקורות הכוללים את הברית החדשה, מקורות אפוסטולים שלא נכנסו לקאנון של הברית החדשה (כמו הבשורה על פי תומאס), חיבורי יוספוס פלאביוס ועוד כתבים יהודיים מהמאה ה-2. על מנת לאבחן את ישו ההיסטורי מחיבורים אלה קובע מאייר מספר קריטריונים לבדיקה:
קריטריון "המבוכה" – אמרות או מעשים של ישו המהווים אי התאמה לעמדת הכנסייה הנוצרית הקדומה;
קריטריון חוסר ההמשכיות – אמרות או מעשים של ישו הדוחים אפשרות של מקור יהודי או נוצרי בני התקופה;
קריטריון העדות הכפולה – קשה יותר להכחיש אמרות או מעשים המיוחסים לישו המתוארים בכמה מקורות בלתי תלויים (כמו מרקוס, פאולוס וכדומה);
קריטריון העקביות – אותנטיות היסטורית הקשורה לאחד הקריטריונים הקודמים השונה מסדר הפעילות העוקבת;
קריטריון הדחייה וההוצאה להורג – בהנחה כי ישו אכן נצלב, מעשים או אמרות שגרמו לדחייתו בקרב אנשים בעלי השפעה.
קריטריונים אלו נועדו לשימוש בזה אחר זה למען אימות היסטורי משותף.
אולם עדיין, כל טענה בנוגע לישו ההיסטורי היא בגדר הספק ואינה בטוחה.
שאר הכרך עוסק במקורותיו של ישו, בהשפעות "חיצוניות" עליו (שפה, חינוך ומצב סוציו-אקונומי) ובהשפעות "פנימיות" (קשרים משפחתיים וכדומה).
הכרך השני (1994) כולל בתוכו שלושה חלקים עיקריים:
קשריו של ישו עם יוחנן המטביל;
הצהרותיו של ישו בנוגע ל"מלכות שמיים";
מעשי הנסים של ישו בעיני הקדמונים ובעיניים מודרניות.
מלכות שמיים בחלק השני בוחן:
נתונים דומים מהברית הישנה ומחיבורי קומראן;
תיאור מלכות שמיים על ידי ישו והשוואתם למידע מתקופתו.
הכרך השלישי נוגע באותן אמות מידה של האמיתות ההיסטורית של סיפורי הנסים ובאספקטים אחרים בחיי ישו.
במקום לאמץ גישה כופרת בנושא או לאמץ את הגישה הנוצרית או להתעמק בנושאים פילוסופים האם נסים מעין אלה יכולים להתרחש, מאייר מעלה שאלות היסטוריות בנושא.
מאייר מצא כי מעשיו יוצאי הדופן של ישו כמו מעשי הנסים מעוגנים על פי קריטריון העקביות במעשי ישו ובאמרותיו.
במעבר מהשאלה הכללית בנושא הנסים למקרים ספציפיים, מאייר בוחן כל נס על ידי בצורה נרחבת.
בחינה זו מביאה למסקנה ששום תאוריה אינה יכולה להניח את הדעת בנוגע לכל מעשי הנסים, לפיכך נראה שחלק מסיפורים אלה הם ללא בסיס היסטורי מוצק (כמו נס עץ התאנה) וסיפורים אחרים משמרים אמיתות היסטורית מחייו של ישו, ולפיכך יש לאמת או להפריך כל מעשה מסוג זה.
במבט גלובלי, ישו ומעשיו כמרפא הם מעוגנים ממש כמו ישו ההיסטורי עצמו.
בבשורות, מעשיו של ישו במצע נסים כוללים בתוכם אלמנטים הנוגעים אליו אישית ובשורתו לנבואות העולם הבא.
פעילות מעין זו, ע"פ מאייר, נתווספו, ככל הנראה, בהקשר ישיר לשיאו של סיפור הברית החדשה המסתיים במותו של ישו.
הכרך השלישי (2001) עוסק בישו בהקשר למאמיניו ומתנגדיו (פרושים, צדוקים, איסיים, שומרונים סופרים וקנאים) בארץ ישראל של המאה הראשונה לספירת הנוצרים.
הכרך הרביעי (2009) עוסק בכהונה של ימי ישו בהתייחס לחוקתו של משה רבנו בנושאים כמו גירושין, שבועה, שמירת השבת, הלכות טהרה ועוד מצוות המוזכרות בבשורות.
מאייר נפטר ב-18 באוקטובר 2022.
ג'ון סקופילד הוא גיטריסט ומלחין ג'אז המנגן בסגנונות בי בופ, ג'אז חופשי, פיוז'ן, פאנק (Funk), בלוז מוזיקת נשמה, רית'ם אנד בלוז ועוד.
סקופילד נולד באוהיו אך גדל בעיירה כפרית בקונטיקט.
הוא למד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון, אותה עזב לפני סיום לימודיו על מנת להלוות לצ'ט בייקר וג'רי מאליגן.
לאחר מכן ניגן בביג בנד של בילי קובהם ועם צ'ארלס מינגוס (1976) והחליף את פט מתיני ברביעייה של גארי ברטון.
ב-1977 הוציא את תקליט הסולו הראשון שלו John Scofield.
ב-1979 יצר שלישייה עם מורו סטיב סוולו בפסנתר והמתופף אדם נוסבאום (שהוחלף מאוחר יותר על ידי ביל סטיוארט).
בין השנים 1982–1985 ניגן עם מיילס דייוויס והשתתף בהקלטת אלבומי הפיוז'ן שלו, Star People, You're under Arrest ו-Decoy.
בתחילת שנות התשעים יצר רביעייה יחד עם ג'ו לובאנו, צ'ארלי היידן וג'ק דז'ונט.
יחד עמם הקליט בחברת התקליטים בלו נוט אלבומים שהכילו יצירות פרי עטו, המושפעות מלחניו של מינגוס.
בהמשך הקליט בהרכבים שונים, בהם הרכבים שכללו גם גיטריסט נוסף מבין עמיתיו ביל פריזל, ופט מתיני, יחד עמם הוא מצוין על ידי סקוט יאנאו כחבר ב"שלישייה הגדולה של הגיטריסטים של הג'אז".
נגינתו בשנות ה-90 התאפיינה בהשפעות מוזיקת רוק וג'אז חופשי.
לקראת סוף העשור יצר מספר עבודות שנטו יותר לכיוון ה-Funk ומוזיקת הנשמה.
שהוביל גם למסע הופעות מוצלח.
בשנת 2003 יצר עם דז'ונט ועם נגן האורגן לארי גולדינגס את Trio Beyond, שמקליט בחברת התקליטים ECM.
שנת 2006 סימנה את חזרתו לכיוון האוונגארד עם הוצאת Out Louder בשיתוף ההרכב Medeski Martin & Wood.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025ביצוע הג'אז הטוב ביותר"Phoenix Reimagined (Live)" (לייקיה בנג'מין בהשתתפות רנדי ברקר, ג'ף "טיין" ווטס וג'ון סקופילד)
ג'ון רוברט פאולס היה סופר אנגלי, אשר יצירתו ממוקמת מבחינה ביקורתית בין זרמי המודרניזם והפוסט־מודרניזם.
כתביו הושפעו, בין היתר, מז'אן-פול סארטר ואלבר קאמי.
הרומן מתרחש בעיירת החוף ליים רג'יס שבמחוז דורסט, שם התגורר פאולס במשך רוב חייו.
מבין יצירותיו הבדיוניות המאוחרות יותר ניתן למנות את The Ebony Tower (1974), Daniel Martin (1977), Mantissa(1982) ו-A Maggot (1985).
ספריו של פאולס תורגמו לשפות רבות, וכמה מהם עובדו לסרטים.
פאולס נולד בליי-און-סי , פרבר של סאות'אנד-און-סי ממזרח ללונדון.
לאחר סיום לימודיו ב התקבל לאוניברסיטת אדינבורו, שם למד זמן קצר.
לאחר שחרורו למד פאולס ארבע שנים באוקספורד, שם גילה את אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר, שהפכו למושא הערצתו.
כשסיים את לימודיו בשנת 1950 וקיבל תואר בצרפתית, החליט לפתח קריירה כסופר.
בשנים הבאות לחייו עסק בהוראה, כשבמקביל כתב מספר יצירות שבעיניו היו בוסר.
בשנת 1960 כתב פאולס את הטיוטה של ספרו "האספן" בארבעה שבועות בלבד.
הוא המשיך בעריכת הספר עד 1962, ורק אז הציגו בפני מוציא לאור.
הספר יצא לאור בשנת 1963 והפך לרב-מכר ידוע ומוכר.
הביקורות האוהדות וההצלחה המסחרית הגדולה איפשרו לו להקדיש את כל זמנו לכתיבה.
בנוסף לכתיבתו הפוריה, עסק פאולס גם בתרגום ספרות צרפתית לאנגלית, פרסם סדרת טבע, ובשנת 1973 הוציא לאור אוסף של פואמות.
משנת 1968 התגורר בעיר נמל קטנה בשם ליים רג'יס.
התעניינותו בהיסטוריה של העיר הביאה למינויו בשנת 1979 כאוצר המוזיאון המקומי, תפקיד אותו מילא במשך עשור.
פאולס נפטר ב-5 בנובמבר 2005, מאי ספיקת לב.
מנטיסה, תרגמה: כרמית גיא-שאלתיאל, תל אביב, 1964
משחק האל, תרגם: אהרן אמיר, 1981
אהובת הקצין הצרפתי, תרגמה: אביבה גור, ספרית פועלים, 1978. במהדורה נוספת - תרגם: גרשון גירון, ידיעות ספרים, 2011
העץ, תרגם: עידן לנדו, הוצאת אסיה, 2021
ג'ון אלברט ויליאם ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס העשירי ממרלבורו היה פוליטיקאי מוניציפלי, קצין בכיר בעל אות גבורה ואציל אנגלי.
צ'רצ'יל הוא בנו הבכור של צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו, ושל אשתו הראשונה קונסואלו ואנדרבילט שהייתה אמריקנית יורשת הון.
ב-1909 הוא החל ללמוד באיטון קולג'.
ב-1914 קיבל דרגת לוטננט כששירת ברגימנט משמר החיים הראשון של הצבא הבריטי לאורך כל מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן למד במכללת כרייסטצ'רץ' שבאוניברסיטת אוקספורד.
ב-30 ביוני 1934 מת אביו, והוא הפך לדוכס מרלבורו העשירי, הרוזן ה-12 מסנדרלנד, המרקיז העשירי מבלנדפורד, והברון ספנסר מוורמלייטון ה-14.
בין 1937 ל-1942 עמד בראשות העיירה וודסטוק שבאוקספורדשייר.
בשנה האחרונה לכהונתו מונה לתפקיד לוטננט-קולונל ברגימנט משמר החיים, ושימש קצין קישור לכוחות האמריקניים.
על חלקו בלחימה הוענק לו עיטור כוכב הארד האמריקני.
תוך כדי מלחמת העולם השנייה התיר לארח באחוזת בלנהיים את בית הספר התיכון מלוורן קולג', ואת MI5 לאחר שבית הספר הועבר למקום אחר.
היא הייתה בתו של הנרי קדוגאן, ויסקונט צ'לסי, שהיה בנו ויורשו של ג'ורג' הנרי קדוגאן, רוזן קדוגאן החמישי.
לזוג נולדו שני בנים ושלוש בנות:
ליידי שרה קונסואלו ספנסר-צ'רצ'יל (1921–2000): נישאה והתגרשה מאדווין ראסל, גאיס בורגוס ותאו רובאניס.
ליידי קרולין ספנסר-צ'רצ'יל (1923–1992): נישאה למייג'ור צ'ארלס הוגנוט ווטרהאוס
ג'ון ג'ורג' ואנדרבילט הנרי ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס האחד-עשר ממרלבורו (2014-1926)
ליידי רוזמרי מילדרד ספנסר-צ'רצ'יל (נולדה ב-1929): נישאה לצ'ארלס רוברט מיור והייתה בת לוויה למלכה אליזבת השנייה.
לורד צ'ארלס ג'ורג' ויליאם קולין ספנסר-צ'רצ'יל (נולד ב-1940): נישא לג'יליאן ספרקלס פולר ולאחר מכן לאליזבת ג'יין וינדהאם.
בחג הפסחא של 1950 החליט להתיר לתיירים להיכנס לארמון, לראשונה בתולדותיו.
שישה שבועות לפני מותו ב-1972 הוא נישא לאשתו השנייה פרנסס לאורה קאנפילד (1915–1990), אלמנתו של המו"ל האמריקני מייקל טמפל קאנפילד (אשתו הראשונה הייתה קרוליין לי בובייה, אחותה של ז'קלין קנדי-אונאסיס), קאנפילד הייתה אף היא צאצאית למשפחת אצולה וגיסתו של הסופר איאן פלמינג.
במותו ירש אותו בנו ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, המרקיז מבלנדפורד.
הוא קבור מתחת לקמרון שבקפלה בארמון בלנהיים.
ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השביעי ממרלבורו היה מדינאי ואציל בריטי, שר, חבר קבינט ממשלת בריטניה וסבו של וינסטון צ'רצ'יל.
מרלבורו נולד בגרבולדישאם הול שבנורפוק, והיה בנו הבכור של ג'ורג' ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השישי ממרלבורו ואשתו ליידי ג'יין, בתו של אדמירל ג'ורג' סטיוארט, הרוזן השמיני מגאלאווי.
עם לידתו קיבל את תואר הרוזן מסנדרלנד, אותו נשא עד 1840 כשהפך למרקיז מבלנדפורד, שהוא התואר המוענק ליורש של דוכסות מרלבורו.
בין 1834 ל-1839 למד באיטון קולג', וב-1840 למד באוריאל קולג' שבאוקספורד.
ב-7 ביוני 1853 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במשפט אזרחי מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
מרלבורו היה חבר הפרלמנט הבריטי מטעם וודסטוק בין 1844 ל-1845 ובין 1847 ל-1857. בשנתו האחרונה מונה לתפקיד לורד לוטננט של אוקספורדשייר, בו החזיק עד 1883. לאחר שירש מאביו את הדוכסות הוא נכנס גם לבית הלורדים.
בין 1866 ל-1867 הוא שירת תחת לורד דרבי בתפקיד לורד סטיוארד, ובין מרץ 1867 לדצמבר 1868 תחת דרבי ובנג'מין דיזראלי בתפקיד הלורד נשיא המועצה עם מושב בקבינט ממשלת בריטניה.
ב-10 ביולי 1866 הושבע לחבר במועצה המלכותית, וכעבור שנתיים הפך לאביר במסדר הבירית.
בין 1876 ל-1880 שירת פעם נוספת תחת ד'יזראלי, הפעם כלורד לוטננט של אירלנד.
כהונתו באירלנד נחשבה למוצלחת, והוא פעל לשיפור הכלכלה המקומית.
מרלבורו מת ב-4 ביולי 1883 בכיכר ברקלי 29 שבמייפייר ממחלת לב, ונקבר בקפלה שבארמון בלנהיים.
צוואתו בוצעה ב-15 בספטמבר של אותה שנה, והוערכה בשווי של 146,000 לירות שטרלינג.
הוא החל גם במכירת חלקים מרכוש המשפחה על מנת להתמודד עם ההידרדרות במצבו של ארמון בלנהיים, שהחלה בתקופת הדוכס השישי ממרלבורו.
בנו הבכור ויורשו, ג'ורג', המשיך במגמה זו.
ב-12 ביולי 1843 נישא מרלבורו לליידי פרנסס אן אמילי (1822–1899), בתו הבכורה של המרקיז השלישי מלונדונדרי, בכנסיית ג'ורג' הקדוש שבמייפייר.
לזוג נולדו אחד עשר ילדים:
ג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו (1844–1892)
לורד פרדריק ג'ון וינסטון ספנסר-צ'רצ'יל (1846–1850)
ליידי קורנליה הנרייטה מריה ספנסר-צ'רצ'יל (1847–1927): נישאה לאיבור ברטי גסט, הברון הראשון מווימבורן, בנה של ליידי שרלוט גסט.
ליידי רוזמונד ג'יין פרנסס ספנסר-צ'רצ'יל (מתה ב-1920)
לורד רנדולף הנרי ספנסר-צ'רצ'יל (1849–1895): פוליטיקאי שמרן ואביו של ראש ממשלת בריטניה סר וינסטון צ'רצ'יל.
ליידי פאני אוקטביה לואיז ספנסר-צ'רצ'יל (1853–1904): נישאה לאדוארד מרג'וריבנקס, הברון השני מטווידמות'.
לורד אוגוסטוס רוברט ספנסר-צ'רצ'יל (1858–1859)
ליידי שרה איזבלה אוגוסטה ספנסר-צ'רצ'יל (1865–1929)
ג'ון סקסון היה שחקן אמריקאי, שעבד בלמעלה מ-200 פרויקטים במשך שישים שנה.
תפקידו הידוע ביותר הוא בגילום דמותו של רופר, מהמר ולוחם בסרט "הדרקון" ובשל עבודתו בסרטי אימה כמו: "סיוט ברחוב אלם" ו"Black Christmas", בשניהם גילם שוטר שמחפש אחרי רוצח.
נולד כקרמין אוריקו (Carmine Orrico) בברוקלין, ניו יורק, בנם של אנה (לבית פרוטטור) ואנתוניו אוריקו,
הוא למד בבית הספר התיכון אוטרכט וסיים אותו ב-1953. למד משחק אצל מורת המשחק סטלה אדלר והחל לשחק בסרטים באמצע שנות החמישים, אז שיחק בתפקידי בני עשרה.
סוכן השחקנים הנרי וילסון ראה את תמונתו של סקסון על גבי עטיפת כתב עת בלשי והתקשר למשפחת הנער.
הוא הביא את אוריקו בן ה-16 להוליווד ושינה את שמו לסקסון.
בראשית הקריירה שלו עבד סקסון עם במאים מפורסמים רבים בכללם וינסנט מינלי, בלייק אדוארדס, ג'ון יוסטון, פרנק בורזייגי ואוטו פרמינגר (בסרט "הקרדינל"), אולם למרות זאת, הוא מעולם לא נהפך לכוכב גדול.
ב-1958 השתתף בסרט בנות ה-17 מבלות לצידה של סנדרה די אתה הופיע גם ב"השנים הסוערות" (1958) וב"דיוקן בשחור", (1960).
ב-(1960) שיחק במערבון "הגזע המוחרם".
ב-1962 הופיע בסרט "מר הובס בחופשה" לצדו של ג'יימס סטיוארט.
ב-1973 הוא הופיע ב"הדרקון", סרטו ההוליוודי הראשון של ברוס לי, שהיה סרטו הידוע ביותר של סקסון.
ב-1975 הוא כיכב במספר פרקים בסדרת הלהיט של רשת ABC "האיש השווה מיליונים" וגילם דמויות שונות, בכללן את מייג'ור פרדריק סלואן.
הוא המשיך להופיע בספין אוף שלה "האישה הביונית".
מאוחר יותר יוצרה בובת פעולה בשם "מסקטרון", שהייתה מבוססת על הסדרה והייתה דומה לו במראה.
סקסון הופיע כהאנט סירס, הבעלים של תאגיד דגני הבוקר בסרט "הפרש החשמלי" משנת 1979, שהיה מועמד לפרס האוסקר.
ב-1982 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "רוסט".
הוא הופיע בסדרה "שושלת" בתפקיד ראשיד אחמד ובשני הפרקים הראשונים של הסדרה "הרדקאסל ומקורמיק" בתפקיד מרטין קודי.
סקסון שיחק גם בסרטים איטלקיים רבים, בעיקר בסוגות של מערבוני ספגטי ובמותחני משטרה.
בהם "One Dollar Too Many" משנת 1968 ו-"Napoli violenta" משנת 1976. הוא גם שיחק בתפקיד דילן האנט, אותה גילם שחקן אחר לפניו, בתוכניות "Planet Earth" ו"Strange New World" של ג'ין רודנברי.
הוא חזר על תפקידו ב-"A Nightmare on Elm Street 3: Dream Warriors" משנת 1987, בסרט "Wes Craven's New Nightmare " משנת 1994 בו הוא שיחק בתפקיד עצמו בתפקיד כפול.
הוא כיכב בסרט "Maximum Force" משנת 1992 כקפטן פולר.
הוא שיחק בתפקיד אורח בסדרה "בוננזה" משנת 1967 (בפרק ("The Conquistadores" והוא הופיע גם ב"From Dusk till Dawn" משנת 1995.
הוא גם כיכב בסרט הבוליוודי "Shalimar" משנת 1978. בשנים האחרונות הוא שיחק במספר סרטים עצמאיים והופיע בכמה סדרות טלוויזיה, הידועה שבהן היא CSI וסדרת תוכניות השואוטיים "Masters of Horror".
הוא הופיע בתפקיד אורח בתוכנית הבידור "Weekend of Horrors" של חברת Creation Entertainment ב-21 במאי 2010 בלוס אנג'לס.
נפטר ב-25 ביולי 2020 מסיבוכים של דלקת ריאות.
ג'ונתן קוליה "ג'ון" פאברו הוא שחקן, תסריטאי, במאי קולנוע וקומיקאי אמריקאי-יהודי.
ידוע בעיקר בזכות הופעותיו כשחקן בסרטים "רודי", "אחי, אני אוהב אותך", "סקס או אהבה", וסרטי "ספיידרמן" בכיכובו של טום הולנד.
נודע גם בתור הבמאי של הסרטים "איירון מן", "איירון מן 2".
יוצר הסדרה "המנדלוריאן" ו"שף" ושל סרטי הלייב אקשן של דיסני: ספר הג'ונגל ומלך האריות.
פאברו נולד בפלאשינג, ניו יורק.
בנם של מדלן, מורה בבית ספר יסודי שנפטרה מלוקמיה ב-1979, וצ'ארלס פאברו, מורה לחינוך מיוחד.
אמו הייתה יהודייה ממוצא רוסי, ואביו קתולי ממוצא איטלקי וצרפתי-קנדי.
פאברו הלך לבית ספר עברי, ואף חגג בר מצווה.
בשנת 1984 סיים פאברו את לימודיו בתיכון למדע ברובע הברונקס, ומשם המשיך ללימודים במכללת קווינס עד שנשר מהלימודים בשנת 1987. בקיץ 1988 עבר לשיקגו במטרה לפתח קריירה בתחום הקומדיה, והופיע בכמה תיאטראות אלתור בשיקגו.
התפקיד הקולנועי המרכזי הראשון שקיבל היה בסרט טאצ'דאון משנת 1993. כעבור שנה שיחק בקומדיה PCU.
בשנת 1996 שיחק בסרט המתח "גורם לא ידוע" בכיכובה של נעמי ווטס.
כמו כן, כתב את התסריט עבור "סקס או אהבה", הסרט זיכה אותו ואת הבמאי דאג לימן, בפרס מבקרי הסרטים של פלורידה.
ב-1997 השתתף בכמה פרקים בעונה השלישית של הסדרה חברים בתפקיד פיט בקר, החבר המיליונר של מוניקה גלר.
לאחר שהופיע בסרטים "פגיעה קטלנית", "עד החתונה זה יעבור" ו"דרדוויל", החל פאברו לעבוד כבמאי.
ב-2001 ביים את הסרט "מסודרים", סרט פשע גם בהשתתפותו לצד וינס ווהן.
פאברו גם כתב והפיק את הסרט.
ב-2003 ביים את הסרט קטן עליו ("elf") בכיכובו של ויל פרל שזכה להצלחה.
ב-2006 שיחק בתפקיד ג'וני קיו בקומדיה של פייטון ריד, "הצד שלו, הצד שלה", בכיכובם של ג'ניפר אניסטון ווינס ווהן.
ב-2008 ביים את "איירון מן" בכיכובו של רוברט דאווני ג'וניור, כמו כן הוא גם ביים את הסיקוול "איירון מן 2" שיצא שנתיים לאחר מכן.
הוא גילם את דמותו של האפי הוגאן בשלושת סרטי "איירון מן", בסרט "הנוקמים: סוף המשחק", ובשלושת סרטי "ספיידרמן" שיצאו במסגרת היקום הקולנועי של מארוול.
ב-2010 דיבב למשך מספר פרקים בסדרת האנימציה "מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים" את דמותו של פרה ויזלה.
ב-2013 שיחק בקומדיה "חשבון משותף" ובסרט הזאב מוול סטריט.
ב-2016 ביים את הסרט "ספר הג'ונגל" הגרסה המחודשת של הסרט המקורי של חברת וולט דיסני.
באותה שנה שיחק בסרטו של פיטר בילינגסלי "במנוסה", דרמת פשע בכיכובם של וינס ווהן, היילי סטיינפלד, טראג'י פ.
באותה שנה ביים את פרק הפיילוט של "האורוויל", סדרת דרמה קומית מדע בדיונית אמריקאית שנוצרה על ידי סת' מקפרלן, ואשר עלה לשידור ברשת פוקס בעונת 2018-2017.
ב-2019 ביים את סרט הלייב אקשן למלך האריות מ-1994.במאי 2019 פורסם כי פאברו יכתוב ויפיק לצד שירות התוכן דיסני+ את "המנדלוריאן", סדרה חדשה תחת יקום מלחמת הכוכבים.
פרק הבכורה של העונה הראשונה עלה ב-12 בנובמבר 2019 בשירות הסטרימינג דיסני+.
העונה השנייה עלתה ב-30 באוקטובר 2020 והוזמנה גם עונה שלישית.
ב-2021 פאברו יצר, הפיק (ואף כתב וביים 2 פרקים) בסדרה "הספר של בובה פט" לשירות הסטרימינג דיסני+ ומהווה ספין אוף לסדרת הטלוויזיה "המנדלוריאן".
הסדרה בבכורה ב-29 בדצמבר אותה שנה.
בשנת 2026 עתיד לצאת סרטו הבא "המנדלוריאן וגרוגו" אותו כתב, ביים והפיק והוא חלק מהזיכיון של מלחמת הכוכבים, והוא מהווה המשך לעלילת סדרת הטלוויזיה המנדלוריאן.
פאברו נישא לרופאה ג'ויה טילם בשנת 2000. להם שלושה ילדים.
ג'ון סקנלה הוא פלאונטולוג אמריקאי המתמחה בחקר דינוזאורים ובפרט בטריצרטופס - הדינוזאור הצרטופסי הידוע מכולם, ומכהן כאוצר מוזיאון הרי הרוקי בעיר בוזמן במונטנה.
סקנלה זכה לפרסום בעיקר בזכות המאמר שכתב עם ג'ק הורנר ובו הוא מציע שהטורוזאורוס (מארש, 1891) איננו סוג טקסונומי נפרד, אלא צורה מבוגרת של טריצרטופס.
סקנלה נולד ברובע קווינס שבעיר ניו יורק והתאהב בדינוזאורים כבר בגיל צעיר, כאשר ביקר במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
הוא למד לתואר ראשון (B.Sc) במסלול של גאולוגיה (ראשי) וביולוגיה (משני) באוניברסיטת ראטגרס שם סיים ב-2002. אחרי סיום התואר הראשון התנדב במוזיאון הגאולוגיה של האוניברסיטה ועזר לאוצר ביל סלדן לארגן את האוספים.
כמו כן, הוא עבד כמסביר על מאובנים במוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע.
ב-2005 פגש את ד"ר ג'ק הורנר במוזיאון המדינה של ניו ג'רזי והחל לעשות דוקטורט במחלקה למדעי כדור הארץ שבאוניברסיטת מונטנה תחת הנחייתו.
Fowler ובו הוא מציג הוכחה ש-Triceratops horridus ו-Triceratops prorsus הם שני מינים טקסונומיים שונים של טריצרטופס, בהתבסס על הפרדה סטרטיגרפית, כלומר: מאובנים של כל מין נמצאו בשכבות גאולוגיות שונות, ולכן חיו בזמנים שונים.
ב-2010 פרסם עם המנחה שלו לדוקטורט ג'ק הורנר את המאמר המפורסם שטוען שהטורוזאורוס הוא לא סוג נפרד, אלא בעצם צורה מבוגרת של טריצרטופס.
ב-2015 סיים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור.
בנוסף למחקר תאורטי עוסק סקנלה גם בעבודת שדה (field work) וגילוי מאובנים.
האם טורוזאורוס הוא טריצרטופס מבוגר?
ב-2010 הציע סקנלה יחד עם ג'ק הורנר בעקבות מחקר שערכו (בשנים 2009–2010) שהטורוזאורוס אינו סוג טקסונומי נפרד אלא טריצרטופס בוגר ובשל (mature), שגופו ועטרתו גדלו וכן שבגלל הגדילה נוצרו "חלונות" בעטרה.
הם מציגים מספר נימוקים להצעתם.
ראשית, לדבריהם, מבחינה אנטומית, הטריצרטופס והטורוזאורוס כמעט זהים, וגם הגולגולות שלהם דומות למדי (למעט העטרה, שמשתנה עם הגדילה).
עוד נימוק נוגע למבנה העצם: כאשר בוחנים עצמות של טריצרטופס (גם גדול, כלומר, לא גור אלא גם מבוגר צעיר) מגלים שמדובר בעצם שעדיין גדלה, לעומת מבנה העצמות של הטורוזאורוס, שמראות עצם מבוגרת שגדלה ובגרה לחלוטין.
עוד נימוק נוגע למציאת פרטים בגילים שונים: בעוד שנמצאו טריצרטופסים בכל שלבי ההתפתחות: מביצה, תינוק, גור וכלה במבוגר צעיר, מעולם לא נמצא טורוזאורוס צעיר.
הסברה שהטורוזאורוס הוא למעשה טריצרטופס מבוגר יכולה לפתור תעלומה זו.
השערה זו הייתה נתונה בוויכוח מדעי זמן רב.
כיום, לאחר שנתגלו מאובנים של טורוזאורוס צעיר ושל טריצרטופס זקן, רוב הקהילה הפלאונטולוגית דחתה את ההשערה וגורסת שהטורוזאורוס והטריצרטופס היו סוגים נפרדים.
ג'ון פארמר היה מלחין שנמנה עם אסכולת המדריגל האנגלי בתקופת הרנסאנס.
פארמר נולד בסביבות 1570 אבל תאריך הולדתו המדויק איננו ידוע - מאמר של גראטאן פלוד מ-1926 מציג תאריך בין 1564 ל-1565 בקירוב, בהתבסס על רישומי סיום לימודים.
פארמר עבד בחסות הארל מאוקספורד והקדיש את אוסף הקנונים שלו ואת ספר המדריגלים המאוחרים שלו לפטרונו.
בשנת 1595 התמנה פארמר לנגן עוגב ולמורה לילדים בקתדרלת כרייסט צ'רץ' בדבלין וכן, במקביל, לנגן העוגב בקתדרלת פטריק הקדוש באותה עיר.
ב-1599 עבר ללונדון והוציא לאור את הקובץ היחיד שלו של מדריגלים בארבעה קולות, שאותו הקדיש לאדוארד דה ויר.
גיילס פרנאבי הקדיש פאוואן לפארמר, שנכלל ב"ספר פיצוויליאם לוירג'ינל" בשם "הפאוואן של פארמר" (מס' 287).
"את פיליס הנאווה ראיתי והיא ישבה לה בודדה" (Fair Phyllis I Saw Sitting All Alone)
ג'וּן לואיס סקוויב היא שחקנית יהודייה-אמריקאית.
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2013 על הופעתה בסרט "נברסקה".
ב-2024, בגיל 94, כיכבה סקוויב בתפקידה הראשי הראשון, בסרט הקומדיה "תלמה".
סקוויב נולדה בוואנדליה, אילינוי שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
בתם היחידה של ג'וי, פסנתרנית ושחקנית חובבת, ולואיס סקוויב, שהיה בעסקי הביטוח ושירת בחיל הים האמריקאי במלחמת העולם השנייה.
סקוויב החלה את דרכה בתחום התיאטרון כשחקנית בתיאטרון מוזיקלי בסנט לואיס ולמדה ב-"Cleveland Play House" בקליבלנד, אוהיו, ולמדה בבית הספר לאמנויות הבמה HB Studio.
בשנת 1958 גילמה את דולסי במחזמר "החבר" באוף ברודוויי.
בשנת 1959 היא כיכבה בחידוש למחזה "Lend an Ear" לצד אליזבת אלן.
עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי בהפקה מקורית של "גיספי" לצדה של אתל מרמן, בעת גילום התפקיד של החשפנית אלקטרה בשנת 1960. בשנת 1968 הופיעה במחזמר "זמן האושר" של ג'ון קנדר ופרד אב, והוא היה מועמד לפרס טוני למחזמר הטוב ביותר.
בין התקופות הללו, בנוסף לקריירת התיאטרון הפורה שלה, סקוויב עשתה עבודות דוגמנות לרומנים רומנטיים והופיעה בפרסומות.
בשנת 1995 היא הופיעה במחזה "Sacrilege" בברודוויי בכיכובה של אלן בורסטין.
סקוויב שיחק תפקידים רבים בסיורים לאומיים, בתיאטרון האזורי ובאוף ברודוויי.
בשנת 2012 היא שיחקה את סטלה גורדון ב-"Dividing the Estate" במרכז התיאטרון של דאלאס עליה קיבלה ביקורות חיוביות.
בשנת 2015 היא הוכנסה להיכל התהילה של קליבלנד.
התפרסמה לראשונה בתחילת שנות ה-90 בסרטים "אליס" של וודי אלן בתפקיד הילדה, "ניחוח אישה" בתפקיד גברת האנסקר וב"עידן התמימות" של מרטין סקורסזה.
בהמשך שנות ה-90 שיחקה בקומדיה "בפנים ובחוץ" של פרנק אוז ובדרמה "לפגוש את ג'ו בלאק".
בשנת 2002 שיחקה בדרמה של אלכסנדר פיין, "אודות שמידט", בתפקיד הלן, אשתו של הפנסיונר וורן שמידט (ג'ק ניקולסון).
ב-2008 השתתפה בלמעלה מ-20 פרקים באופרת הסבון הפופולרית "צעירים חסרי מנוח".
בשנת 2013 שיחקה סקוויב בדרמה העצמאית "נברסקה" בתפקיד קייט גרנט, עליו הועמדה סקוויב בת ה-84 לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 2018 שיחקה בסדרה "ילדות טובות" בהפקת נטפליקס בתפקיד מריון, סבתא של אחת הדמויות בסדרה.
בשנת 2024 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "תלמה".
הייתה אף מועמדת לפרס אינדפנדנט ספיריט להופעה הראשית הטובה ביותר (אנ').
במאי 2025 סקויב כיכבה בסרט "אלינור הגדולה" וגילמה את אלינור מורגנשטרן, אלמנה בת 94 שעוברת מפלורידה לניו יורק בעקבות מות שותפתה לדירה ובמטרה להיות קרובה לבתה ולנכדים.
אלינור, תוך כדי התמודדות עם האובדן והבדידות, מצטרפת בטעות לקבוצת שורדי שואה.
סקוויב נישאה לאדוארד סוסטק, אך הם התגרשו.
לימים התחתנה עם צ'ארלס קאקאצקיס (1959–1999), מורה למשחק.
יש להם בן, הארי, קולנוען.
בשנות ה-50 היא התגיירה וסקוויב מחשיבה עצמה כיהודייה.
A Stranger's Heart (2007) - סרט טלוויזיוני של הולמרק
נחיל כרישים (2008) - סרט טלוויזיוני
האיש שלחץ את ידו של ויסנטה פרננדז (2012)
שבעה ימים בגיהנום (2015) - סרט טלוויזיוני
המגפיים של סנטה (2018) - סרט טלוויזיה
ראלף שובר את האינטרנט (2018)
יובי יציל את האלווין (2020)
וונדר מציל את העולם (2015) - דיבוב
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סאטורן2025השחקנית הטובה ביותר בסרטתלמהפרס סטלייט2025השחקנית הטובה ביותר בסרט קולנוע - קומדיה או מוזיקליתלמה
ג'ון מייקל סקאלזי השני הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי, וכיהן בעבר כנשיא אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטסיה של אמריקה.
נודע בעיקר בזכות סדרת ספרי "מלחמת האדם הזקן", ששלושה מהם היו מועמדים לפרס ההוגו, ובזכות הבלוג שלו, Whatever (בתרגום חופשי: "מה שתגידו"), שבו הוא כותב תדיר על נושאים שונים מאז 1998. בשנת 2007 זכה בפרס גפן בקטגוריית ספר מדע בדיוני מתורגם על ספרו "מלחמת האדם הזקן".
ב-2013 זכה בפרסי ההוגו והלוקוס לרומן הטוב ביותר על ספרו "חולצות אדומות", וב-2016 זכה בפרס גפן עליו.
כתב ספרי עיון וטורים בנושאים שונים כגון מימון, משחקי וידאו, סרטים, אסטרונומיה וכתיבה, ושימש כיועץ קריאטיבי עבור סדרת הטלוויזיה "סטארגייט יוניברס".
סקאלזי נולד בקליפורניה ובילה שם את ילדותו.
הוא למד באוניברסיטת שיקגו (שם היה תלמידו של סול בלו לתקופה קצרה).
לאחר סיום לימודיו ב-1991, עבד כעיתונאי ומבקר עד 1998, ומאז הוא מחבר וסופר עצמאי.
הוא חי עם אשתו ובתו באוהיו.
בספרו הראשון של סקאלזי, "מלחמת האדם הזקן", מגויסים אזרחי כדור הארץ בני 75 לכוחות ההגנה על מושבות אנושיות בחלל.
במהדורות מאוחרות יותר הכיר סקאלזי בדמיון הלא מכוון בין ספרו לבין "לוחמי החלל" של רוברט היינליין והודה לו על כך.
הספר פורסם לראשונה בחלקים באתר האינטרנט של סקאלזי בדצמבר 2002, ובעקבות זאת נקנה על ידי הוצאת הספרים תור, שהוציאה את מהדורת הדפוס ב-2005. הוא היה מועמד לפרס הוגו ב-2006.
ספרו השני, "Agent to the Stars", נכתב לפני "מלחמת האדם הזקן", ב-1997. הספר עוסק בסוכן שחקנים הוליוודי שנשכר על ידי גזע חייזרים (מסריחים למדי) כדי לעזור להם לחשוף את עצמם בפני האנושות, באופן שלא יהווה אסון ביחסי ציבור.
סקאלזי פרסם אותו באתרו כ"רומן שיתופי" (Shareware) ב-1999, ועודד את הקוראים שהורידו אותו לשלוח לו דולר אחד אם אהבו את הספר.
הספר יצא בדפוס ב-2008 בהוצאת תור.
ב-2006, לאחר שיצא לאור ההמשך לספרו הראשון, "בריגדות הרפאים", זכה בפרס ע"ש ג'ון וו.
קמפבל לסופר המדע הבדיוני החדש הטוב ביותר.
המשכים נוספים, "המושבה האחרונה" ו-"Zoe's Tale", יצאו לאור ב-2007 וב-2008, והיו שניהם מועמדים לפרס הוגו.
ב-2012 יצא לאור ספרו "חולצות אדומות", שזכה בפרס הוגו ב-2013. בספר זה מגלה קצין צעיר בספינת חלל אמת מפתיעה (ומסוכנת) על טבען של המשימות אליהן נשלחים אנשי הספינה.
הספר "Lock In" מותחן המתאר עתיד לא רחוק ובו ווירוס גורם לכאחוז מאוכלוסיית העולם לסבול מתסמונת המשתקת אותם לחלוטין, יצא לאור ב-2014. במאי 2015 אישר סקאלזי שיכתוב המשך לספר שייקרא "Head On".
עובדה מעניינת בספר היא שמינו/ה של הגיבור/ה אינו מצוין לכל אורך הספר.
ב-2015 חתם עם הוצאת תור חוזה על-פיו יפרסם 13 ספרים חדשים בעשר השנים הבאות, עבור 3.4 מיליון דולר.
מלחמת האדם הזקן (Old Man's War, 2005), תורגם על ידי רז גרינברג בהוצאת ינשוף בשנת 2006, זוכה פרס גפן, יצא מחדש על ידי הוצאת אופוס בשנת 2020
שאלות לחייל (2005,Questions For a Soldier), תורגם על ידי צפריר גרוסמן ויצא משולב במהדורת אופוס של "מלחמת האדם הזקן" בשנת 2020
בריגדות הרפאים (The Ghost Brigades, 2006), תורגם על ידי רז גרינברג בהוצאת מובי דיק בשנת 2010, יצא מחדש על ידי הוצאת אופוס בשנת 2020
יומני סייגן (2007,The Sagan Diary), תורגם על ידי צפריר גרוסמן ויצא משולב במהדורת אופוס של "בריגדות הרפאים" בשנת 2020
המושבה האחרונה (2007,The Last Colony), תורגם על ידי רז גרינברג ויצא בהוצאת אופוס בשנת 2020
חלום האנדרואיד (The Android's Dream, 2006), תורגם על ידי רז גרינברג בהוצאת מובי דיק, 2014
השופט סן משחק גולף (Judge Sn Goes Golfing, 2009), הוצאת טרה ספרים, 2014
פתיחה: היסטוריה שבעל פה של סינדרום היידן (Unlocked: An Oral History of Hayden's Syndrom, 2014), הוצאת טרה ספרים, 2015
חולצות אדומות (Redshirts, 2012), תורגם על ידי צפריר גרוסמן בהוצאת אופוס בשנת 2015, זוכה פרס גפן
סיפורה של הזדונית (The Tale of the Wicked, 2009), הוצאת טרה ספרים, 2013
ג'ון רוג'רס סרל היה פילוסוף אמריקאי שכיהן כפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ידוע בתרומתו לתחומי הפילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של הנפש ופילוסופיה חברתית.
זכה בפרס ז'אן ניקו ב-2000, במדליה הלאומית למדעי הרוח ב-2004 ובפרס Mind & Brain ב-2006. ב-19 ביוני 2019 נישלה אותו אוניברסיטת קליפורניה ברקלי ממעמדו כפרופסור אמריטוס לאחר שבשימוע משמעתי באוניברסיטה נמצא אשם בהטרדות מיניות של עוזרות מחקר שלו.
סרל נולד ב-1932, בן לאב מהנדס חשמל ולאם רופאה.
החל ללמוד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וזכה במלגת רודס ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, שבה קיבל תואר ראשון, תואר שני ותואר דוקטור.
בשנת 1959 התחיל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ידוע בין היתר בזכות הניסוי המחשבתי שהציע, "החדר הסיני", אשר מתנגד לתפיסת בינה מלאכותית חזקה.
עבודתו המוקדמת של סרל אשר תרמה לביסוס המוניטין שלו כפילוסוף, עסקה בפעולת דיבור.
עבודה זו הייתה ניסיון למזג רעיונות ממספר הוגים, ג'ון אוסטין ולודוויג ויטגנשטיין.
סרל עסק בפילוסופיה של הנפש בעיקר בתחומים של הכרה, התכוונות, רציונליות ובינה מלאכותית.
עבודתו המוקדמת של סרל, שתרמה רבות לביסוס המוניטין שלו, עסקה בפעולות דיבור.
הוא ניסה לסנתז רעיונות מעמיתים רבים – כולל ג'ון אוסטין, לודוויג ויטגנשטיין ו (ההבחנה בין כללים רגולטיביים וכללים מכוננים) – עם התזה שלו לפיה פעולות כאלה מורכבות על ידי כללי השפה.
בספרו משנת 1969, "Speech Acts" ("פעולות דיבור") ביקש סרל לשלב את כל האלמנטים הללו כדי לתת את תיאורו של .
הוא מספק ניתוח של מה שהוא מחשיב כפעולת אילוקוציונרית אבטיפוסית של הבטחה ומציע סטים של כללים סמנטיים שנועדו לייצג את המשמעות הלשונית של אמצעים המצביעים על סוגי פעולות אילוקוציונריות נוספות.
בין המושגים המוצגים בספר נמצאת ההבחנה בין "הכוח האילוקוציונרי" ל"תוכן ההיגוי" של אמירה.
סרל אינו מגדיר את הראשון אך מציג מספר כוחות אילוקוציונריים אפשריים באמצעות דוגמה.
האם סם מעשן באופן קבוע?
אילו רק היה סם מעשן באופן קבוע!
– כל אחד מהם מציין את אותו תוכן היגוי (סם מעשן באופן קבוע) אך שונה בכוח האילוקוציונרי המצוין (בהתאמה, הצהרה, שאלה, פקודה וביטוי של רצון).
לפי תיאור מאוחר יותר, שמציג סרל ב-Intentionality ("התכוונות") (1983) ושונה בדרכים חשובות מזה שהוצע ב"פעולות דיבור", פעולות אילוקוציונריות מאופיינות בכך שיש להן "תנאי סיפוק", רעיון שאומץ ממאמרו של סטרוסון משנת 1971 "משמעות ואמת", ו"כיוון התאמה", רעיון שאומץ מאוסטין ואליזבת אנסקום.
לדוגמה, ההיגד "ג'ון קנה שני חטיפי ממתקים" מתממש אם ורק אם הוא נכון, כלומר, ג'ון אכן קנה שני חטיפי ממתקים.
לעומת זאת, הפקודה "ג'ון, קנה שני חטיפי ממתקים!" מתממש אם ורק אם ג'ון מבצע את פעולת רכישת שני חטיפי ממתקים.
סרל מתייחס לראשון כבעל כיוון התאמה "מילה לעולם", מכיוון שהמילים אמורות להשתנות כדי לייצג במדויק את העולם, ולשני כבעל כיוון התאמה "עולם למילה", מכיוון שהעולם אמור להשתנות כדי להתאים למילים.
יש גם כיוון התאמה כפול, שבו הקשר הולך לשני הכיוונים, וכיוון התאמה אפס, שבו הוא לא הולך לשום צד מכיוון שהתוכן הטענתי מונח מראש, כמו ב"אני מצטער שאכלתי את חטיפי הממתקים של ג'ון".
בספרו Foundations of Illocutionary Logic ("יסודות הלוגיקה האילוקוציונית")(1985, עם דניאל ונדרווקן), סרל משתמש באופן בולט במושג "הנקודה האילוקוציונית".
תאוריית פעולת הדיבור של סירל אותגרה על ידי מספר הוגים בדרכים שונות.
בספרו משנת 1983 "Intentionality: An Essay in the Philosophy of Mind" סרל מיישם את עקרונות תיאורו של פעולות אילוקוציונריות לחקירת ההתכוונות (אינטנציונליות), שהיא מרכזית ב"פילוסופיה של הנפש" של סרל.
עבור סרל, התכוונות היא שכלית בלעדית, והיא כוחה של התודעה לייצג או לסמל דברים, תכונות ומצבים בעולם החיצוני.
שונות משותפת סיבתית, "אודות" וכדומה אינם מספיקים: למפות, למשל, יש רק אינטנציונאליות "נגזרת", רק דימוי-אחרי של הדבר האמיתי.
סרל מציג גם מונח טכני בשם "רקע", שלדבריו, היווה מקור לדיון פילוסופי רב ("למרות שאני טוען לטובת תזה זו כמעט עשרים שנה", כותב סרל, "אנשים רבים שאני מכבד את דעותיהם עדיין חולקים עליי עליה").
הוא מכנה "רקע" את מכלול היכולות והנטיות שיש לבני אדם שאינם בעצמם מצבים מכוונים, אך יוצרים מצבים מתאימים כאלה לפי דרישה.
לכן, כאשר מישהו מתבקש "לחתוך את העוגה", הוא יודע להשתמש בסכין, וכאשר מישהו מתבקש "לכסח את הדשא", הוא יודע להשתמש במכסחת דשא (ולא להפך), למרות שהבקשה לא הזכירה זאת.
החל מהאפשרות להפוך את שתי האפשרויות הללו, ניתן לדמיין סדרה אינסופית של פרשנויות ספקניות, אנטי-מציאותיות או מדע בדיוני.
"אני רוצה לומר שישנה תת-קביעה רדיקלית של מה שנאמר במשמעות המילולית", הדגיש סרל.
הרקע ממלא את הפער, והוא היכולת שתמיד תהיה פרשנות מתאימה בהישג יד.
"אני פשוט לוקח מטאפיזיקה ענקית כמובנת מאליה", אמר.
לפעמים השלים את התייחסותו לרקע עם מושג הרשת, רשת של אמונות אחרות, רצונות ומצבים מכוונים אחרים הנחוצים כדי שמצב מכוון מסוים יהיה הגיוני.
לדוגמה, שני שחקני שחמט עשויים להיות עסוקים במאבק מר על הלוח, אך הם חולקים כל מיני הנחות יסוד בנוגע לרקע: שהם יתחלפו בתורם, שאף אחד אחר לא יתערב, ששניהם משחקים לפי אותם כללים, שאזעקת האש לא תופעל, שהלוח לא יתפרק פתאום, שיריבם לא יהפוך באופן קסום לאשכולית, וכן הלאה.
כיוון שרוב האפשרויות הללו לא עלו על דעתו של אף אחד מהשחקנים, סרל סבור שהרקע עצמו אינו מודע וגם לא מכוון.
להיות בעל רקע פירושו להיות בעל קבוצה של מבני מוח המייצרים מצבים מכוונים מתאימים (אם אזעקת האש אכן תופעל, נניח).
"מבני מוח אלה מאפשרים לי להפעיל את מערכת הכוונה ולגרום לה לתפקד, אך היכולות הממומשות במבני המוח אינן מורכבות בעצמן ממצבים מכוונים."
לסרל נראה כי יום וניטשה היו כנראה הפילוסופים הראשונים שהעריכו, בהתאמה, את המרכזיות ושל הרקע.
"ניטשה ראה, בחרדה, שהרקע אינו חייב להיות כפי שהוא." סרל סבר גם שרקע מופיע ברעיונותיהם של הוגים מודרניים אחרים: כאפיק הנהר/מצע של "על הוודאות" של ויטגנשטיין ("עבודתו של ויטגנשטיין המאוחר יותר עוסקת במידה רבה ברקע, במיוחד על הוודאות") וב"הביטוס" של פייר בורדייה.
ב טען סרל נגד השקפתו לכאורה של דרידה לפיה ניתן לנתק אמירה מהכוונה המקורית של מחברה, למשל כאשר היא אינה קשורה עוד למחבר המקורי, ועדיין מסוגלת לייצר משמעות.
סרל טען שגם אם יראו הצהרה כתובה ללא ידיעת מחברה, עדיין יהיה בלתי אפשרי להימנע משאלת הכוונה, משום ש"משפט בעל משמעות הוא רק אפשרות קיימת של פעולת הדיבור (המכוונה)".
עבור סרל, ייחוס כוונה לאמירה היה דרישה בסיסית לייחס לה משמעות כלשהי.
בזמן שלמד לתואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון היה סרל מזכיר "סטודנטים נגד ג'וזף מקארתי".
באותה תקופה כיהן מקארתי כסנאטור זוטר מטעם ויסקונסין.
הוא היה הפרופסור הראשון בעל הקביעות שהצטרף ל בשנים 1964–1965. בשנת 1969, בזמן שכיהן כיו"ר ועדת החופש האקדמי של הסנאט האקדמי של אוניברסיטת קליפורניה, תמך באוניברסיטה בסכסוך שלה עם הסטודנטים על .
בספרו "מלחמת הקמפוס: מבט סימפתי על האוניברסיטה בייסורים" (1971), סרל חוקר את הסיבות למחאות הקמפוס של התקופה.
הוא כתב בו: "הותקפתי הן על ידי ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית והן...
על ידי כמה פולמוסנים רדיקלים...
מבחינה סגנונית, ההתקפות דומות באופן מעניין.
שתיהן מסתמכות במידה רבה על רמיזות, ושתיהן מציגות שנאה - כמעט אפשר לומר אימה - כלפי ניתוח מדוקדק של טיעונים".
הוא טוען כי "איימו על אשתי שאני (וחברים אחרים בממשל) ארצח או אותקוף באלימות".
בסוף שנות ה-80, סירל, יחד עם בעלי נכסים אחרים, עתר למועצת השכירות של ברקלי בבקשה להעלות את ההגבלות על גובה שכר הדירה שהוא רשאי לגבות משוכרים במסגרת פקודת ייצוב שכר הדירה של העיר משנת 1980. מועצת השכירות סירבה לדון בעתירתו של סרל והוא הגיש תביעה, בטענה להפרת הליך תקין.
זכויותינו הופרו באופן מסיבי ואנחנו כאן כדי לתקן את העוול הזה".[16] בית המשפט תיאר את הדיון כ"ביצה של גידופים פוליטיים, התקפות אד הומינם וטיעון מדיניות".
זמן קצר לאחר פיגועי 11 בספטמבר כתב סרל מאמר בו טען שהפיגועים היו אירוע מסוים במאבק ארוך טווח נגד כוחות המתנגדים באופן עיקש לארצות הברית, וסימן תמיכה במדיניות חוץ נאו-שמרנית אגרסיבית יותר.
הוא קרא להבנה שארצות הברית נמצאת במצב מלחמה קבוע פחות או יותר עם כוחות אלה.
יתר על כן, דרך פעולה סבירה תהיה למנוע מטרוריסטים להשתמש בשטח זר שממנו יוכלו לבצע את התקפותיהם.
לבסוף רמז לאופי ארוך הטווח של הסכסוך והאשים את הפיגועים בחוסר נחישות אמריקאית להתמודד בכוח עם אויבי אמריקה במהלך העשורים האחרונים.
במרץ 2017 דיווח הלוס אנג'לס טיימס על תביעה שטוענת שבאוניברסיטת ברקלי לא הגיבו כראוי לתלונות על כך שסרל תקף מינית את שותפתו למחקר וקיצץ בשכרה כאשר היא דחתה אותו.
המקרה העלה לדיון כמה תלונות קודמות נגד סרל, שלא טופלו.
התביעה, שהוגשה לבית משפט בקליפורניה ב-21 במרץ 2017, טענה להטרדה מינית, נקמה, סיום העסקה בלתי חוקי, תקיפה ופגיעה מינית, וביקשה פיצויים מסרל ומהאוניברסיטה כמעסיקה שלו.
כמו כן נטען כי ג'ניפר האדן, מנהלת מרכז ג'ון סרל לאונטולוגיה חברתית, בו הועסקה המתלוננת כעוזרת לסרל, הצהירה כי סרל "קיים יחסים מיניים עם תלמידיו ואחרים בעבר בתמורה להטבות אקדמיות, כספיות או אחרות".
לאחר שהידיעות על התביעה התפרסמו, נחשפו גם כמה האשמות קודמות על הטרדה מינית ותקיפה מצד סרל.
ב-19 ביוני 2019, בעקבות הליכים משמעתיים בקמפוס על ידי משרד ברקלי למניעת הטרדה ואפליה (OPHD), נשיאת האוניברסיטה, ג'נט נפוליטנו, אישרה את ביטול מעמד האמריטוס של סרל, לאחר קביעה כי הפר את מדיניות האוניברסיטה.
נפש מוח ומדע (תרגום: עדי אופיר), עם עובד, 1988.
ג'ון ג'קסון ספרקמן היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת אלבמה.
הוא היה חבר בקונגרס של ארצות הברית מ-1937 עד 1979. הוא היה סנאטור מאלבמה בשנים 1946–1979 וחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1937–1946. ספרקמן היה מועמדה של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952, כעמיתו למרוץ של מושל אילינוי עדלי סטיבנסון.
ג'ון ספרקמן, בנם של ויטן יוסף וג'וליה מיטשל (לבית קנט) ספרקמן, נולד בחווה חקלאית ליד הרטסל, עיר באלבמה הנמצאת במחוז מורגן.
הוא גדל בבית בן ארבעה חדרים עם אחד עשר אחיו ואחיותיו.
אביו היה חקלאי ששימש כסגן השריף של המחוז.
כילד, ג'ון ספרקמן עבד בחווה של אביו בקטיף כותנה.
הוא למד בבית ספר יסודי במחוז מורגן.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון של המחוז ובשנת 1917 הוא נרשם לאוניברסיטת אלבמה שבטסקלוסה.
הוא היה לבוגר אוניברסיטה באמנויות בשנת 1921. נוסף על כך, יש לו תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אלבמה.
בשנת 1924 קיבל ספרקמן את תוארו שני בהיסטוריה.
ספרקמן עבד לזמן קצר כמורה בבית ספר תיכון לפני שהוא התקבל אל ארגון עורכי הדין של אלבמה ב-1925. את תחילת דרכו כעורך דין הוא התחיל בהאנטסוויל.
הוא היה גם מדריך במכללת האנטסוויל מ-1925 עד 1928.