tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המנהיג הצבאי יוליוס קיסר ציין כי יש דמיון בין מחווה זו למחווה קלטית שקרתה במהלך מצור אוואריקום : מנהלות הבית (matres familiae) חשפו את שדיהן והשיטו את ידיהן כדי לבקש שלא יפגעו בנשים וילדים.
ההיסטוריון הרומאי טקיטוס, טוען בספרו "גרמאניה" כי נשים גרמאניות עוררו בגברים שלהן אומץ בקרב, בכך שחשפו את שדיהן בפניהם באופן אגרסיבי.
אף על פי שבאופן כללי "המחווה נועדה לעורר רחמים ולא תשוקה מינית", המחווה לפעמים התמקדה רק ביופיים של השדיים החשופים.
מאחר שנשים הוצגו בדרך כלל לבושות ביצירות אמנות, שדיים חשופות עשויים להצביע על פגיעות או זמינות ארוטית מבחירה, תאונה או בכוח.
חשיפת חוזה בודד ופיתוי מיני היו מוטיבים חזותיים בפיסול היווני הקלאסי.
מוטיבים חזותיים אלו סימלו בעיקר אלימות פיזית או אונס.
מספר חוקרים טענו כי קיים "קוד" שבו חשיפת השד הימני מסמל משמעות ארוטית, בעוד שחשיפת השד השמאלי מסמל טיפוח.
אף על פי שהאמנות הרומית עשויה לחקות את האמנות היוונית ברמת המוסכמויות, תמונות של נשים מניקות סומנו, בתקופת האמנות היוונית הקלאסית, כחיות או נשים ברבריות.
לעומת זאת, המסורת האיטלית הדגישה את השד כמקור של יחסי אם-ילד וכמקור לכוח נשי.
כוחו הארוגני לא הוזנח לחלוטין ברומא העתיקה: בהשוואה בין קיום יחסי מין עם אישה לקיום יחסי מין עם נער, רומן יווני מתקופת האימפריה הרומית מציין כי: "החזה שלה, כשהוא מלטף [את החזה], מספק את ההנאה המיוחדת שלו." המשורר פרופרטיוס מחבר בין התפתחות השד לנשים שבאו "לשחק".
המשורר טיבולוס טען כי אישה עשויה ללבוש בגדים רפויים כך ששדיה "יחשפו רגעית" כשהיא שוכבת בארוחת הערב.
לפי האסטרולוגיה ההלניסטית , גברים שנולדו בזמן התקבצות כוכבי הלכת נוגה, כוכב חמה ושבתאי נהנו מחיכוך איבם המיני בשדיים.
עם זאת, אפילו בציורים הרומים המפורשים ביותר מבחינה מינית, השדיים כוסו לפעמים על ידי סטורפיום (strophium; באופן מילולי: רצועת השד).
נשים שכוסו על ידי סטורפיום עשויות להיות עובדות מין, אם כי קשה לקבוע מהי הסיבה לכיסוי או אי-כיסוי השדיים.
בין המילים היווניות לאישה המעדיפה לקיים יחסי מין עם אישה אחרת, נמצאים המילים hetairistria, tribas ו-Lesbia.
בין המילים הלטיניות המתארות זאת, נמצאים המילים
בתקופת האימפריה הרומית, שסופרים רומים רבו תוספים אותה כמתיוונת יותר מתקופת הרפובליקה הרומית, מקורות ליחסים חד-מיניים בין נשים, אם כי עדיין נדירים, נמצאים בשפע, בצורה של לחשי אהבה, כתיבה רפואית, טקסטים על אסטרולוגיה ופירוש חלומות ומקורות נוספים.
כתובת גרפיטי מפומפיי מבטא את רצונה של אישה אחת לאחרת:
המשורר מרטיאליס תיאר לסביות בעלות תיאבון מיני מוגזם שבמצעות מין חודרני הן בנשים והן בנערים.
תיאורים אימפריאליים של נשים שעושות מעשי סדום בבנים, שותות ואוכלות כמו גברים, ועוסקות במשטרים פיזיים נמרצים, עשויות לשקף חרדות תרבותיות לגבי עצמואתן הגוברת של נשים רומאיות.
אונס נשים הוא נושא נפוץ במיתולוגיה הרומית המוקדמת.
הדמויות רמוס ורומולוס נולדו כתוצאה מאונס ריאה סילביה על ידי מרס.
רומולוס ו-"להקת הבורחים החופשיים" שלו חטפו ו-"אנסו" את הנשים, משכניהם הסבינים.
הפלת המלוכה הרומית והקמת הרפובליקה הרומית התרחשה כתוצאה מאונס לוקרטיה על ידי סקסטוס טארקוויניוס , בנו של מלך רומא האחרון, לוקיוס טארקוויניוס קולאטינוס.
המיתולוגיה הרומית מעניקה את ההשקפה הרומית על החשק המיני הבלתי מבוקרת כסוג של עריצות.
ההיסטוריון הרומאי, טיטוס ליוויוס, "נבוך" ממוטיב אונס הנשים בהיסטוריה הרומית הקדומה, ומדגיש את המימד הפוליטי הגואל של אירועים אלו.
המשורר הרומאי לוקרטיוס מגנה את האונס ומציין כי אונס היא התנהגות פרימטיבית שצריכה להיות מחוץ לגבולות הציוויליזציה המתקדמת, ומתאר זאת כ-"שימוש אלים של כבר והטלת דחף מיני".
החוק הרומי הכיר כי אונס הוא פשע, וקבע כי קורבן האונס לא אשם בכלום.
יחסי מין בכוח או בכפייה (vis), גם אם התרחשו בנסיבות שבאופן אחר היו בלתי חולקיות, הותירו את קורבן האונס ללא אשמה מבחינה משפטית.
עמדתו הרשמית של קיסר האימפריה הרומית, דיוקלטיאנוס, הייתה:
אף על פי שמקורות ספרותיים מתקופת הרפובליקה הרומית מבהירים שאונס היה דבר שגוי שהעושה זאת נענש בחומרה, לא ידוע מה הוגדר כפשע ומה כלא, עד לחקיקת החוק Lex Julia , המתוארך ככל הנראה לשנות ה-40 לפני הספירה, בתקופת שלטונו של יוליוס קיסר.
ברומא העתיקה, לא היו תובעים ממלכתיים, ולכן כל אזרח בעל מומחיות משפטית ויכולת דיבור היה יכול להגיש תיקים משפטיים לבית המשפט.
מאחר שנשים משוחררות הורשו להעמיד לדין פלילי בתקופת הרפובליקה הרומית, ניתן להניח כי אישה שהייתה קורבן אונס יכלה להגיש כתב אישום נגד האנס שלה בעצמה.
דרך נוספת להגשת התיקים היה דרך אביה או בעלה של האישה שנאנסה או כל אדם שראה לנכון לעשות זאת.
לא הוחל חוק ההתיישנות על מעשי אונס.
לעומת זאת, אדם המבצע מעשה ניאוף בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, היה יכול להישפט לדין עד חמש שנים לאחר ביצוע המעשה.
גזר הדין של ביצוע מעשה אונס, בחוק הרומי, היה גזר דין מוות.
רק אזרחים בעלי מעמד תקין יכלו להישפט בבתי המשפט מאשמת קיום מעשה אונס.
אישה שהייתה עובדת מין או בדרנית איבדה את מעמדה החברתי.
בשל שהחליטה להפוך את גופה לציבור, למעשה, היא ויתרה על הזכות להגנה מהתעללות מינית או אלימות פיזית.
המדינאי מרקוס טוליוס קיקרו הגן על לקוח שבין מעשיו היה אונס קבוצתי על שחקנית/בדרנית.
ניתן להעמיד לדין אנס של שפחה רק בטענה של פגיעה ברכוש בעליה, מכוח Lex Aquilia .
לעיתים רחוקות, הסכמה מינית הייתה בעיה במשפטי אונס.
אם הנאשם יטען שהאישה הסכימה, עדיין ניתן יהיה להאשים אותו בביצוע stuprum הכללי יותר, שכן החירות המינית של הגבר הוגבלה לעובדי מין או עבדים.
אם לא ניתן היה להוכיח אונס של אישה נשואה, החקיקה האוגוסטנית תאשים את הגבר כאחראי הניאוף (adulterium), אם כי אישום זה, כמו אישום על stuprum, ישפיע על האישה.
זיכוי בגין אונס, כמו בכל פשע אחר, היה מעביר לנאשם שזוכה קלומניה , מכוח העמדה לדין בזדון.
העמדה לדין על אונס עלולה להתעכב, בין היתר, על ידי לחצים פסיכולוגיים וחברתיים, כגון מבוכה או חוסר רצון לחשוף את חייו הפרטיים.
הגישה למעשי אונס השתנתה ככל שהאימפריה הרומית התנצרה.
הפילוסוף אוגוסטינוס פירש כי התאבדות לוקרטיה כהודאה אפשרית לעידוד בסתר של העונש על ידי לוקרטיה, כאשר האפולוגיסטים הנוצרים חשבו כי היא חטאה את חטא העונג המיני הבלתי רצוני.
הקיסר הנוצרי הראשון, קונסטנטינוס, הגדיר מחדש את האונס כעבירה ציבורית ולא כעוול פרטי.
החוק הרומי הקודם טשטש את הגבול בין חטיפה ובריחה, שכן בכל מקרה, זו הייתה זכותה של paterfamilias (באופן מילולי: ראש המשפחה) לתת או למנוע את ההסכמה לנישואי בתו שהופרה.
המילה raptus יכולה להתייחס לפיתוי מוצלח, וכן לחטיפה או אונס.
אם הבת הסכימה, הקיסר קונסטנטינוס הורה להעניש אותה ואת ה-"חוטף" שלה על ידי העלאתם על המוקד.
אם הבת לא הסכימה, היא עדיין נחשבה כשותפה "בטענה שיכולה הייתה להציל את עצמה על ידי צעקה לעזרה".
כמשתתפת באונס של עצמה, היא נושלה מירושתה, ללא קשר לרצונות משפחתה.
גם אם היא ומשפחתה הסכימו לנישואים כתוצאה מהאונס, הנישואים בוטלו על ידי המשפט הרומי.
ברפובליקה הרומית ובאימפריה הרומית הטרום-נוצרית, השלכות של חטיפה או בריחה היו תלויות בזוג ובבני משפחותיהם.
ילדים חופשיים לבשו את הטוגה פראטקסטה (toga praetexta; באופן מילולי: טוגה מכוסה), טוגה לבנה עם פסים סגולים.
טוגה זו סימנה את לובשו כבעל מעמד "שלא ניתן להפרה".
ניתן לתת שבועה על ה-"פראטקסטה הקדושה", סמן לאופן שבו "הופכים את חולשת הילדות לדבר קדוש ומכובד".
מבחינה דתית, היה איסור לדבר בשפה מגונה מול אלו הלובשים את הטוגה פראטקסטה.
הסופר מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס טען כי ניסה לדבר מול בנו כאילו היה בתולה וסטלית.
נערים רומיים חופשיים ענדו את הקמע האפוטרופאי, בולה , שהיה מין שילוב של קמע פאלי בתוך תליון מזהב, כסף או ארד או בתוך נרתיק עור.
בנוסף לתפקיד הקסום שלה, הקמע משמש כאזהרה גלויה לכך שהילד אינו זמין מבחינה מינית.
הקמע הנשי המקביל היה הקמע לונולה .
ברומא העתיקה, היו חוקים שהגנו על ילדים חופשיים מפני טורפים מיניים.
בין החוקים שהיו היה החוק שבו נקבע כי דינו של מבצע אונס נער חופשי הוא גזר דין מוות, מטענה להגנה על שלמות האזרח הצעיר.
רישיון בדיוני לא היה דרך הגנה מפני החוק.
ההיסטוריון ולריוס מקסימוס דיווח כי היה שימוש בבתי המשפט הרומיים בהתפארות פואטית בפיתוי מיני של puer praetextatus (באופן מילולי: ילד באֲמַתְלָה) או ingenua virgo (באופן מילולי: בתול/ה חופשי/ת) כדי לערער את סמכותו המוסרית של תובע.
בהוקעת ההוללות של קווינטוס אפרוניוס, מרקוס טוליוס קיקרו קבע כי על קווינטוס אפרוניוס לרקוד עירום במשתה מול נער לבוש בטוגה פראטקסטה.
קווינטיליאנוס ראה כי התנהגויות שגויות אלו מהוות סימן לדעיכה מוסרית כלכלית.
בחתונות, לעומת זאת, על פי מנהג עתיק, נערים יכלו לדבר באופן מגונה, תוך שהם מפלפלים את הזוג החדש בבדיחות מלוכלכות, שכן הומור וצחוק נחשבו כמקדמי פוריות.
במשפט הרומי, הגנות אלו חלו רק על ידיים חופשיים, ולא אלו שנולדו לעבדים, נמכרו לעבדות או שבויי מלחמה.
ההסכמה החברתית של פדרסטיה בקרב הרומאים התמקדה בניצול עבדים צעירים או עובדי מין על ידי גברים מהעמדות הגבוהים.
נערים מתבגרים עברו הכנה פולחנית על מעברים למעמד מבוגר.
בהכנה פולנית זו, הם לבוש את הטוניקה רקטה (tunica recta; באופן מילולי: הטוניקה הזקופה), שנרקמה באופן פולחני על נול רומי.
הטוניקה רקטה, שלבשו נערים ונערות כאחד, אם כי בדרך עיצוב שונה עבור כל מגדר, עשויה להיות עם רצועה סגולה, המסמלת, אם כי לא באופן בוודאי, חסינות בלתי ניתנת להפרה.
טקס ההתבגרות של הזכר כלל גילוח זקן והסרת הקמע בולה , שאותו הוקדש לאל לארס.
הוא הניח את ה-toga virilis (באופן מילולי: "טוגה גברית"), ונרשם כאזרח רומי, ועד מהרה התגייס לצבא רומא.
באופן מסורתי, הטקס התקיים בפסטיבל הליברליה , פסטיבל שמוקדש לאל ליבר , שמקדם חירות פוליטית ומינית כאחד.
בעקבות טקס המעבר, הותר לאזרח הצעיר לקיים יחסי מין בהתאם למעמדו החברתי.
האזרח הצעיר, לעיתים קרובות, קיים יחסי מין עם עובדת מין מנוסה.
ברחוב הרומאי, היה מצופה מנשים להיות בתולות עד נישואיהן.
ככל שהאישה נמצאה במעמד חברתי גבוה יותר, כך היא תתארס ותתחתן מוקדם יותר.
גיל האירוסים הרגיל עבור נשים מהמעמדות הגבוהים היה 14, כאשר גיל האירוסים עבור נשים פטריקיות היה 12. חתונות נדחו לעיתים קרובות עד שהאישה נחשב כאישה בוגרת מספיק.
ברומא העתיקה, טקסי החתונה היו בחלקם טקסי מעבר לכלות, שכן לא היו טקסי התבגרות לנשים ברומא העתיקה, לעומת מקביליהם היוונים.
בלילה שלפני החתונה, הכלה קשרה את שערה ברשת צהובה שרקמה.
כליאת שערה סימנה את רתימת מיניותה בתוך הנישואים.
אריגת הטוניקה רקטה ורשת השיער שלה היו בין המיומנויות שהייתה צריכה להוכיח שהיא אישה בוגרת שיכולה להיות "שומרת הבית" (custos domi).
ביום חתונתה, היא חגרה את הטוניקה רקטה עם חגורה (cingulum) עשויה מצמר כבשים.
החגורה, שסימלה פוריות, נקשרה ב"קשר הרקולס", קשר שקשה להתרה.
קשר זה סימן גם צניעות נשית, בכך שהוא אמור להיפתח רק על ידי בעלה.
כמו כן, החגורה סימלה שהחתן קשור לאשתו.
שיערה של הכלה עוצב באופן פולחני בדרך עיצוב של "שישה צמות" (seni crines), והוא הוסתר עד שייחשף על ידי בעלה בתום טקס החתונה, כחלק ממסירת בתוליה אליו.
מאחר שגברים יכלו לקיים יחסי מין מחוץ לנישואיהם ללא עונש יחסי, ניתן להניח כי סיפוק מיני לא הייתה ציפייה מנישואים בתקופת רומא העתיקה.
המשפטן אולפיאנוס ציין כי "לא יחסי מין הם שיוצרים נישואים, אלא חיבה זוגית".
לעומת זאת, מטיפי מוסר ופילוסופים מהתקופה זו ציינו כי יש פוטנציאל בתשוקה זוגית בתוך הנישואים.
אינטימיות זוגית בין בני זוג נשוי הייתה עניין פרטי, ובדרך כלל לא הוצגה בספרות הלטינית, למעט בשירי הכלולות .
שיר כלולות שנכתב על ידי גאיוס ולריוס קאטולוס, למשל, משבח את אלת האהבה ונוס כי "שום דבר אינו אפשרי בלעדיך".
המשורר אובידיוס, ששירת אהבה שלו בתחילת הקריירה שלו כוונה למאהבות בדיוניות, כתב אלגיות במהלך גלותו, שבהן השתוקק לאשתו.
בין המכתבים של פליניוס הצעיר, יש מכתב שבו הוא כותב על רגשותיו כלפי אשתו:
פליניוס הצעיר מאמץ את הרטוריקה של שירת האהבה, המכוונת בדרך כלל למאהב אסור או קשה להשגה, כמתאימה להבעת רצונו לגבי הנישואים.
אף על פי שזו הייתה נקודת גאווה להיות נשואה רק פעם אחת בחייה (univira), ברחוב הרומאי, לא היו סטיגמות הקשורים לגירושים.
נישואים חוזרים מהירים לאחר גירושים או מות של בן/בת זוג היו נפוצים ואף צפויים יותר בקרב האליטה הרומית, שכן נישואים נחשבו כדבר הנכון והטבעי ביותר עבור מבוגרים.
אף על פי שבדרך כלל ציפו מאלמנות להמתין עשרה חודשים לפי שיתחתנו פעם נוספת, לא נאסר על אישה הרה להתחתן עם בעל אחר, כל עוד אבהות הילד/ה לעתיד לא הייתה מוטלת בספק מבחינה משפטית.
ברחוב הרומאי, אם נישואיהם הראשונים של נשים הסתיימו, נראה כי לנשים היה יותר רצון וכוח לארגן את טקס החתונה הבא שלהן.
בעוד הבאת ילדים הייתה מטרה עיקרית בזמן הנישואים, הורבו הקשרים החברתיים והמשפחתיים, לא כולל חברות אישית והנאה מינית בין בני זוג, כפי שעולה מנישואים שבהם מוערבות נשים שעברו את גיל המעבר.
הזוג המלכותי הטרויאני, הקטור ואנדרומאכה, נחשבים כדימוי מיתולוגי עבור מין בין זוג נשוי.
ישנם אלגיות אהבה לטיניות, אשר מתמקדות בעיקר על חיי המין של הזוג המלכותי, ולא בסיום הטרגי של נישואיהם, עם מותו של הקטור בידי אכילס.
הזוג המלכותי נודע בשל תנוחת המין "האישה על העליונה", שבה היא "רוכבת" על הגבר כמו סוס.
באופן כללי, הקטור הוצג כהטרוסקסואל מובהק ובעל למופת.
שיר כלולות , שנכתב על ידי המשורר הרומאי, גאיוס ולריוס קאטולוס, מצייר את ליל הכלולות כזמן המוקדש לארוטיקה, בצירוף שירים הומוריסטיים ומטומטים שנאמרים על ידי האורחים.
בשיר עצמו נכתב כי על הכלה, הבוערת ב"להבה אינטמית", "להסתכל פנימה ...
[כי] שם הגבר שלך שוכב על המיטה העשירה, זמין לחלוטין עבורך".
בליל הכלולות, מזכירים לבעל כי "ונוס הטובה" בירכה אותו, שכן כעת הוא יכול לרצות בגלוי את מה שהוא חפץ, וכי אינו צריך להסתיר "אהבה טובה".
כמו כן, בליל הכלולות, מעודדים את בני הזוג ליהנות כרצונם (ludite ut lubet), ומזכירים להם כי הם צריכים להביא ילדים בקרוב.
ניתן לפרש מספר ציורים בחדר השינה בקאזה דלה פרנסינה כ-"נרטיב של הכלה הצנועה שנהית למאהבת הלא צנועה - אולי מגשימה פנטזיה גברית גסה".
מספר קטעים ספרותיים מציינים כי נשוי טרי עשוי לנתק את יחסיו המיניים החיצוניים לזמן מה, ולהתמקד בקשר עם אשתו, בתקווה להקים משפחה.{{ביאור|לדוגמה, , שבו concubinus (פלגש) ממין זכר ציפה שחתונת אדונו תגרום לנטישתו; ראו ג'יימס אל.
בוטריקה, Same-Sex Desire and Love in Greco-Roman Antiquity''', עמודים 218 ו-224}} מספר פילוסופים מהאסכולה הסטואית טענו כי נאמנות זוגית היא סגולה שקיימת הן בגברים והן בנשים.
עם זאת, מבחינה חוקית, בעל רומאי, שייבצע יחסי מין מחוץ לנישואים, לא ייחשב כמבצע מעשה ניאוף, כל עוד אשתו פנויה מינית.
התנהגות מינית בלתי הולמת (stuprum), בהתאם למעמדה של אשתו, הייתה, בעצם, מעשה ניאוף.
דמות במחזה שנכתב על ידי טיטוס מאקיוס פלאוטוס מבטאת, באופן קומי, את החופש המיני של גבר כך:
אישה נשואה או שיכולה להתחתן ואזרחים צעירים היו מחוץ לתחום, כי הם נחשבו כרכוש של מישהו אחר, ומעשה ניאוף כפשע בוצע בניגוד לזכויות אב הבית לשלוט במשק ביתו.
עבור גבר, ניאוף היה עבירת מין שבוצעה עם אישה, שאיננה נחשבתו אשתו או בת זוג מותרת, כגון עובדת מין או שפחה, או שהאישה הייתה נשואה לאיש אחר או שהייתה בתו הרווקה של אביה.
המשפטנים מרומא העתיקה מדגישים כי מעשה ניאוף, במובן החמור יותר, בוצע עם אישה נשואה.
עבור נשים נשואות, בגידה לא התקבלה ברחוב הרומאי.
כמו כן, היה מצופה מנשים להישאר בתולות עד לחתונותן הראשונה.
לפי מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, לבעל הייתה זכות עתיקה (ius) להרוג את אשתו אם תפס אותה מבצעת מעשה ניאוף.
עם זאת, אם "זכות" זו הייתה קיימת, זכות זאת הייה יותר עניין של מנהג ולא של חוק.
בתקופת הרפובליקה הרומית, מעשה ניאוף נחשב, בדרך כלל, לעניין פרטי שהמשפחות צריכות להתמודד איתו, ולא כעבירה פלילית חמורה הדורשת את בתי המשפט הרומאיים.
עם זאת, לא קיים מקור, מתקופת הרפובליקה הרומית, שמתעד הרג מוצדק של אישה על ידי אביה או בעלה, בגין מעשה ניאוף שביצעה האישה.
עם זאת, מעשה ניאוף הייתה עילה לגירושים.
בעקבות נפילתה של הרפובליקה הרומית, והקמתה של האימפריה הרומית, הקיסר הרומאי הראשון, אוגוסטוס קיסר, חוקק חוקים מוסריים, כחלק מההסדר הפוליטי החדש.
חוקים הנוגעים לניאוף, שהתקבלו ב-18 לפני הספירה, היו חלק מתוכניתו של אוגוסטוס קיסר להשבת הנורמות החברתיות המוסריות (מנהגי אבות ברומא העתיקה), תוך ביסוס מעמדו הפוליטי והפיכת ההירכיה החברתית לנוקשה יותר, לאחר קיומם של מספר מלחמות אזרחים.
עם זאת, הפניה לערכים המיושנים לא הייתה באופן מלאה, בין היתר על ידי השינוי הרדיקלי של המוסדות הפוליטיים במוסד של איש אחד.
החוק Lex Julia נועד להעניש נשים נשואות שקיימו רומנים מחוץ לנישואיהן.
מספר חוקרים הניחו כי חוק זה נועד לטפל בהתפרצות הגדולה של מעשי ניאוף מחוץ לנישואים בתקופת סוף הרפובליקה הרומית.
פרספקטיבה אנדרוצנטרית מהמאה ה-20 קבעה כי חוק זה היה "הכרחי מאוד לבדיקת עצמואתן ופזיזותן הגוברת של נשים".
תפיסה אוהדת יותר מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 טוענת כי פרשיות אהבים הייתה דרך פוליטית לנשים אינטליגנטיות ועצמאיות מהמעמד הגבוה ליצור מערכות יחסים משמעותיות מבחינה רגשית מחוץ לנישואים.
עם זאת, ייתכן שאפילו מגפה של מעשי ניאוף לא הייתה קיימת בכלל.
ניתן אולי לייחס את החוק לא כהתייחסות לבעיה אמיתית שאיימה על החברה, אלא כאחד מכלי השליטה החברתית שהופעלה על ידי אוגוסטוס קיסר, שהטיל את המדינה, ובאופן מורחב גם על עצמו, לתפקיד המשפחתיות לכלל רומא העתיקה.
חרדות אישיות מבגידה, בין אם בתוך הנישואים ובין אם לא, באות לידי ביטוי בכישופי קסמים שנועדו "לתקן" (defixionis) את התקשורת האירוטית של האדם האחר.
לחשים אלו היו זמינים עבור טיפול נאמנותו של האדם האחר.
על פפירוס קדום ממצרים מהתקופה הרומית קודם לחש קסם אומר שכדי שאישה תגיד אמת, יש להוסיף לב דוכיפת על איברי המין שלה כאשר היא ישנה.
לחש קסם אחר אומר שכדי שאישה תגיד את הגבר שהיא אוהבת, יש לשים לשון תרנגולת על השפתיים או החזה שלה.
ספרות מתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת או פרינקיפט, במיוחד יצירות הסאטירה שנכתבו על ידי הורטיוס ויובנאליס, מציעה תיאורים שונים, או אולי פנטזיות, של האופן שבו בעל עלול להשפיל ולהעניש את מאהבה של אשתו.
בסיפורים אלו, הנואף מסורס, מוכה, נאנס על ידי הבעל עצמו או עבדיו או חודר אנאלית עם מולית אדומה, סוג של דג יקר, שהרומאים גידלו כפעילות פנאי (otium).
אזכור למעשים אלו לא מופיע במכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו, ולא בחיבוריו של טקיטוס, ולכן מעשים אלו עשוים להיות הגזמות בדיוניות.
המשורר אובידיוס מכנה את הבעל הקנאי כחסר תחכום: "האיש, שנפצע יתר על המידה מפרשיותיה הנואפות של אשתו, הוא מטומטם"." המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס כתב שיר על הרומן שלו עם "לסביה", הממונה החברתית שלו, אשר באופן מסורתי מזוהה כקלודיה, שהייתה אשתו של קווניטוס קאיקיליוס מטלוס סלר .
ייתכן כי טיפוח המערכת הכללית לסה פר ברומא העתיקה כסימן של עירוניות גרם לחקיקת חוק הניאוף של אוגוסטוס קיסר, שחייב את הבעל להתרגש מאשתו, ולהגיש נגדה האשמות משפטיות פורמליות, או להעמיד אותה לדין בעצמו על סרסרות (lenocinium).
מיניות הייתה "מאפיין ליבה" של העבדות ברומא העתיקה.
מאחר שעבדים נחשבו, על פי החוק הרומי, כרכוש, בעליהם יכלו להשתמש בהם, בין אם למטרות מיניות, ובין אם להשכיר אותם לאנשים אחרים.
מספר חוקרים טוענים שבמכתביו של מרקוס טוליוס קיקרו נטען כי מרקוס טוליוס קיקרו ניהל מערכת יחסים הומוסקסואלית עם עבדו, מרקוס טוליוס טירו.
החוקרת האיטלקית, אווה קנטרלה , טענה, באופן בוטה, כי: "ראש המשפחה (paterfamilias) הרומאי היה אדון מוחלט ...
הוא הפעיל כוח שלא בשליטתו על החברה והמדינה.
במצב זה, מדוע לכל הרוחות הוא צריך להימנע מביצוע מעשה סדום עם בני הבית שלו?".
עם זאת, צורה זו של שחרור מיני החזיקה אפוא גוּשׁפַּנקָה ארוטית: להשתמש בעבדים שלו היה "רמה אחת גבוהה יותר מאוננות".
המשורר מרטיאליס, בתיאור השותף האידיאלי לפדרסטיה, כתב כי הוא מעדיף שהשותף היה ילד עבד ש-"מתנהג יותר כמו בן חורין מאשר אדוניו", כלומר, כזה שיכול למסגר את הרומן כמשחק מעורר של חיזור.
כאשר דמויות, שניתן לזהות אותן כעבדים, מופיעות באמנות הארוטית מתקופת רומא העתיקה, הן מבצעות מטלות שגרתיות ברקע, ולא לוקחות חלק באקטים המיניים.
ביצירתו "אוניירוקריטיקה" של ארטמידורוס, הכותב נוקט בהשקפה סמלית על ערכם המיני של עבדים: לחלום על קיום יחסי מין עם שפחה משלו היה בעיניו דבר טוב: "שהרי עבדים הם נחלתו של החולם, ולכן ההנאה מהם מעידה על היות החולם מרוצה מרכושו שלו".
רומאי היה יכול לנצל את העבדים שלו למטרות מיניות, אם כי לא היה זכאי לכפות על כל עבד לקיים יחסי מין, שכן לבעלי העבד הייתה הזכות לשלוט באותו עבד.
במרדף אחר קיום יחסי מין עם עבד שהיה שייך למישהו אחר, בעלי העבד יכול היה לאיים או לשכנע את מי שביצע יחסי מין עם העבד, שלא לבצע יותר יחסי מין עם העבד שלו.
לא היה ניתן להביא אישום על אונס נגד אדם חופשי, שכפה על עבד לקיים יחסי מין, מאחר שלעבד לא היה מעמד חוקי, המגן על גופו מאזרח, אך הבעלים היה יכול לתבוע את האנס במסגרת החוק Lex Aquilia , הנוגע לנזק של רכוש.
מיניותו של עבד נשלטה מקרוב על ידי בעליו.
לעבדים לא הייתה הזכות להתחתן באופן חוקי (conubium), אם כי היה יכול לחיות יחד עם בן זוג (contubernales).
בעליו של העבד הגביל בדרך כלל את הפעילות המינית של עבדיו הגברים לשפחות שבבעלותו.
כל ילד שנולד כחלק מפעילויות מיניות בין עבדים, בעלי העבדים היה עשיר יותר.
מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס, שחי בתקופה שבה כלכלת העבדים ברומא העתיקה היה עדיין בפיתוח מוקדם, חשב שזה היה מנהג טוב לפקח על חיי המין של עבדיו, ודרש מהעבדים הגברים לשלם אגרה עבור כישר לעמיתיהן השפחות.
אם בעלי העבד גילה שהעבד שלו מקיים קשר מיני עם אישה חופשית, החוק חייב להזהיר את בני הזוג שלוש פעמים, ולנתק את הקשר המיני.
אם הקשר המיני נמשך, למרות האזהרות, לבעלי העבד הייתה הזכות לקחת בעלות על האישה החופשיה.
ישנם מעט התייחסויות לנשים ממשפחות מכובדות המקיימות יחסי מין עם עבד ממין זכר.
דבר זה מצביע כי לסופרי התקופה פחות התעניינו בכך.
אפילו מרקוס טוליוס קיקרו לא מציין דוגמאות לכך, הן לא בחלקים הרכילותיים של מכתביו והן לא בתיקי המשפט שבהם הוא תוקף את המוניטין של אישה: הוא האשים את קלודיה בגילוי עריות ובניהול ביתה כמו בית בושת, ולא בקיום יחסי מין עם עבדים.
אפילו מסלינה וסרמפוניה, קרובת המשפחה של גאיוס סאלוסטיוס קריספוס, לא הואשמו כך.
קיום יחסי מין עם עבד היה בין ההאשמות המופרכות שניתנו נגד קלאודיה אוקטביה , אשתו של נירון קיסר, בזמן שפופיאה סבינה קיימה קמפיין לתפוס את מקומה של קלאודיה אוקטביה, אם כי האשמות אלו היו יותר עניין של רמיזה או עלבון כלפי בעלה, שלא הצליח למנוע זאת.
למרות הפיקוח וההגבלות החיצוניות שהוטלו על מיניותו של העבד, האמנות והספרות הרומית מציגים את העבדים לעיתים קרובות בצורה מעוות כחשפנים, מציצנים, ואפילו ידועים באופן מיני.
אחד הנושאים של הקומדיה הרומית, ששונה מזאת היוונית, היא תיאור היחסים בין העבד למעביד.
על פי שני סיפורים שונים שתועדו על ידי היסטוריונים, רומאיים חופשיים שנפלו לעבדות היו אמורים להיות, על פי החוק הרומי, מוגנים מפני ניצול מיני.
לפני ביטול שעבוד החוב במאה ה-4 לפני הספירה, הרומאים החופשיים נדחקו לפעמים למכור את עצמם או את ילדיהם לעבדות כשהם הוצפו בחובות.
ההיסטוריון טיטוס ליוויוס תיאר סיפור שבו עבדות כתוצאה מחוב (nexum) בוטלה כתוצאה ישירה מניסיון התעללות מינית של נער חופשי, ששימשה כערובה לחוב של אביו מהמלווה לוציוס פפיריוס.
הילד, גאיוס פובליליוס, היה יפה במיוחד, ולוציוס פפיריוס קבע כי על הילד נדרש לספק שירותיים מיניים.
כשהילד סירב, לוציוס פפיריוס הפשיט אותו והצליף אותו.
לאחר מכן, יצא הילד לרחוב כדי להציג את פציעותיו לציבור, וגרמה לבהלה, עד כדי כך שהסנאט כונס על ידי הקונסולים.
בסנאט הוחלט לחוקק את החוק Lex Poetelia Papiria , שאסר להחזיק חייבים כעבדים, ודרש במקום זאת כי רכושו של החייב ישמש כעירבון.
החוק קבע אפוא כי שלמות גופו של אזרח רומי הייתה חלק יסוד מהחירות הפוליטית (libertas), בניגוד לשימושים להם היה נתון גופו של עבד.
באירוע זה ובאירוע דומה שדווח על ידי ולריוס מקסימוס, ענישה גופנית והתעללות מינית נתפסו כהפרות דומות של הפרת חירותו של האזרח מכפייה פיזית, בניגוד לפגיעות הפיזיות של העבד.
בחוק הרומאי, היו מספר הגנות מיניות לעבדים.
התנהלותם של העבדים, שנשפטו על פי התנהגותן המינית של השפחות של materfamilias (בעל הבית), שיקפה בדרך כלל את כבודו של המחזיק בהן.
ייתכן ודפוס זה הגביל את הניצול של עבדים שהיו חלק מהמשפחה (familia).
הפילוסוף הסטואי, סנקה, טען, באופן ממורמר, כי בכדי להשתמש בעבד ממין זכר באופן מינית, הוא צריך להיות מטופח בצורה נשית, וכי אין להשפיל את כבוד האדם של העבד.
הסחר המתפתח בעבדים סריסים בתקופת האימפריה הרומית המוקדמת גרם לקיסר רומא אדריאנוס לחקוק מספר חוקים האוסרים על סירוס של עבד, בניגוד לרצונו "למען תאווה או רווח".
הסכמים משפטיים על מכירת עבד עשויים לכלול את הסעיף ne serva prostituatur, שאסרה על העסקת העבד בתור עובד מין.
אף על פי שדאגה לרווחת העבדים הייתה אולי גורם במקרים בודדים, נראה שההגבלה החוקית הזו נועדה גם להגן על הבעלים של האזרח הגבר חפני הבושה או האינפמיה הקשורה לסרסרות וזנות.
הסעיף ne serva prostituatur נשאר גם לאחר המכירה הראשונה, שבו הופיע הסעיף, של העבד, גם אם הקונה לא היה מודע לכך בתחילה, ואם סעיף זה הופר, הוענק חופש לעבד שקיים יחסי מין שלא כדין.
זנות הייתה חוקית ברומא העתיקה.
רוב עובדי המין היו עבדים או אנשים חופשיים.
עובדי המין, ובמיוחד המרטריקסים, ברומא העתיקה חויבו להירשם אצל האיידילים, מגיסטראטים שהיו אחראיים על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא.
על אף שזה אמור להיות ברור, המשפטן הרומי אולפיאנוס, סבר כי אישה שהיה ידוע כי היא מופקרת, האישה הייתה במעמד של עובדי המין, גם אם לא קיבלה כסף.
החקיקה המוסרית של אוגוסטוס קיסר, שהפלילה את מעשי הניאוף, לא כללה את עובדי המין, אשר יכלו, באופן חוקי, לקיים יחסי מין עם אנשים נשואים.
בעידוד המחשבה כניאוף כעניין של חוק, ולא כעניין מוסרי, ישנן נשים, שהיו בולטות חברתית, שבחרו לרשום את עצמן כעובדות מין, כדי שלא לעמוד למשפט על מעשי ניאוף.
סטטוס לא ברור הביא, לעיתים קרובות, לסיבוכם עלילתיים בקומדיות של טיטוס מאקיוס פלאוטוס ופובליוס טרנטיוס אפר.
אחת מהדוגמאות לכך היא הסיפור הבא: צעיר מתאהב, ומבקש להינשא לעובדת מין שאיננה אזרחית, ומאוחר יותר נודע שעובדת המין היא בתולה חופשית.
במקרה זה, אם האישה נחשבת עובדת מין שאיננה אזרחית, הגבר לא יכול להינשא אליה, ואם האישה נחשבת כבתולה חופשית, הגבר יכול להינשא אליה.
עם זאת, היחס של מצבים קומיים אלה לחיים הרומיים האמיתיים הוא קצת בעייתי מבחינה ששני היוצרים הסתמכו על מודלים יוונים, שלפעמים אינם ידועים, ולכן קשה, במידה מסומית, לקבוע את המידה שבה יש שילוב בין ההתנהגויות והגישות החברתיות שהיו מקובלות ביוון העתיקה לאלו שהיו מקובלות ברומא העתיקה.
ההיסטוריונית הבריטית-קנדית, אליין פנטהם , הבחינה כי במהלך מערכה צבאית ממושכת ביוון העתיקה ואסיה הקטנה, הוכנס לראשם של גברים רומאים כי ישנו סטנדרט מתוחכם יותר הקשור למותרות והנאה, שאולי אפילו משתקף בקומדיה: הצעיר מגלם את התאבהותו בקורטיזנה יקרה, במקום בשפחה משפחתית או עובדת מין משותפת.
קיימות יצירות אמנות ארוטית בפומפיי והרקולנאום , שבהן משתתפות עובדות מין, שלרוב לבשו טרופיום (strophium), כולל יצירות ציורי קיר על מבנים שזוהו כבתי בושת.
רוב יצירות האמנות הארוטית מהאזור ממחשים את תנוחות המין שבוצעו על ידי גברים רומאים הטרוסקסואליים ברומא העתיקה.
חלק מהמקורות הספורתיים מצביעים על כך כי עובדי מין לבשו בגדים ייחודיים, אשר לעיתים קרובות היו שמלות צעקניות ממשי שקוף.
המטריקסים לבשו את הטוגה, אשר בדרך כלל סימלה זכר רומאי חופשי.
ישנם פרשוניות שונות עבור חציית הגבולות המגדריים על ידי לבישת הטוגה.
בשל המקצוע הלא צעוע של עובדי המין, עובדי מין היו בין האנשים שתיוגו כאינפמיה (Infamia; באופן מילולי: "אנשים ידועים לשמצה"), ולפיכך היו להם מעט זכויות, וכמעט ולא הוגנו על ידי החוק הרומי, גם אם לא היו, מבחינה טכנית, עבדים.
לאחר שנקבע על אדם את האינפמיה, כמעט ולא היה ניתן להסיר אותו מבחינה משפטית: עובדת מין הייתה "לא רק אישה העוסקת בזנות, אלא גם מי שהתעסקה בכך בעבר, אף על פי שהיא חדלה לנהוג כך; כי הבושה לא תוסר, גם אם העיסוק יופסק לאחר מכן."
ברחוב הרומאי, הנאה (voluptas) הייתה עיסוק מפוקפק, אשר פוגעת באידיאל הגברי וירטוס (virtus):
אמביוולנטיות רומאית כלפי הנאה פיזית באה לידי ביטוי על ידי האינפמיה של אלו שהציעו את גופם בפומבי.
באופן טכני, אינפמיה הייתה אובדן רשמי של מעמד משפטי לאדם חופשי, כתוצאה מהתנהגות בלתי הולמת, לרבות התנהגות מינית בלתי הולמת, אך ניתן לפרש את המילה גם כדבר רע.
אינפמיה הייתה "תוצאה בלתי נמנעת" של מקצועות מסוימים, לא רק עובדי מין וסרסרים, אלא גם ששחקנים, רקדנים וגלדיאטורים: "הדמויות הללו היו אובייקט של רצונות של אנשים אחרים.
הם שירתו את הנאתם של אחרים.
ברחוב הרומאי, היה צפוי כי אלו שסומנו כאינפמיות היו מקבלים ענישה גופנית, אשר שמורה בדרך כלל לעבדים.
בתקופת הרפובליקה הרומית ותחילת האימפריה הרומית, אחת הדרכים שבהן הוגדרה חירותו של האזרח הייתה באמצעות חופש גופו מכפייה פיזית או ענישה פיזית, בין היתר, הלקאות על ידי הרשויות.
עם זאת, אזרחים שבחרו מרצונם החופשי להיות מבצעים ברחוב הרומאי, ולהשתמש בגופם כדי להציע הנאה לציבור הרומי, לא היה להם הגנות פיזיות, ולכן הם היו נתונים לאלימות, שכללה בין היתר הכאות.
כל אדם חופשי, שנהיה גלדיאטור, נשבע לסבול מיתוג, שעבוד, מכות ומוות פוטנציאלי בחרב.
הגלדיאטור, מקצוע זוהר, אך גם בזוי, היה אמור בעל משיכה מינית משכנעת לנשים.
ברחוב הרומאי, שחקנים נחשבו כמעורפלים מבחינה מינית, בין היתר בשל יכולתם לחקות נשים, ובשל היותם מושכים מינית הן עבור גברים והן עבור נשים.
לדיקטטור לוקיוס קורנליוס סולה היה רומן ארוך טווח עם שחקן.
לגאיוס קילניוס מאיקנס, שהיה ידידו ואחד מיועציו הקרובים של אוגוסטוס קיסר, הייתה מאהבת שהייתה שחקנית, העונה לשם ביתילוס .
נשים ממשפחת הקיסר ניהלו לכאורה רומנים עם שחקנים.
ברחוב הרומאי חשבו כי שחקניות הן בהכרח עובדות מין.
גבר שהיה נהנה לקבל מין אנאלי או לספק מין אוראלי, אופיין לעיתים קרובות כ-cinaedus, והוא עשוי להיות מאופיין גם כאינפמיה, אם כי אם הגבר היה אזרח, הוא היה יכול לשמור על מעמדו החוקי.
נראה כי ממצאים ארכאולוגיים, בעיקר מפומפיי והרקולנאום, ומספר מקורות ספרותיים מצביעים על קיומם של "מועדוני מין" פרטיים בדומוסים (domus), אם כי רוב הרומאים גרו באינסולה (insula).
הדומוסים ברומא העתיקה היו בתים גדולים, שהוחזקו על ידי משפחות בעלות אמצעים ניכרים, והיוו חלק מרכזי בקביעתה של מעמדה החברתי של המשפחה המחזיקה בהם.
חלק מהחדרים בחלק מהדומוסים הכילו יצירות אמנות ארוטית, שאיננה שונה מיצירות האמנות שנמצאו בבתי הבושת.
בחלק מחדרי הדומוסים שהכילו יצירות אמנות ארוטית, הייתה גם דלת חיצונית לחדר, כאשר לדומוסים עצמם היו דלתות ראשיות שהבילו לאטריום של הבית, שהכילו בדרך כלל יצירות אמנות המתארים את אבותיהם, וכן גביעי כבוד אחרים.
על פי תאוריה קיימת, חדרים אלו נועדו לעורר את האווירה של בתי הבושת לאירוח מסיבות מין אקסקלוסיביות, כמו האירוע, שתואר על ידי ההיסטוריון הרומאי, ולריוס מקסימוס, ושהתרחש בשנת 52 לפני הספירה, שבו מופיעים קונסול ומספר טריבונים:
קיומם של מועדוני מין עשוי לספר רקע להכפשות פוליטיות בתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת, שבהן נטען כי בין אורחי מועדוני המין נמצאו עובדי מין, וכן כי לבית הבושת הקיסרי הידוע לשמצה, שהוקם על גבי גבעת הפאלאטיום, קליגולה ביצע יחסי מין עם נשים נשואות וצעירים חופשיים.
ביצירות אמנות ארוטית ויצירות ספרותיות לטיניות, המתוארכות לתקופת רומא העתיקה, נמצאו תיאורים וציורים של כ-90 תנוחות מין.
אחד מהממצאים האלו הייתה סדרת הספרים "אמנות האהבה" של המשורר הרומי, אובידיוס, אשר מתארת צורות שונות של הזדווגות (concubitus varii) ותנוחות מין (figurae veneris).
עם המונחים הלטיניים אלו, אובידיוס תיאר כיצד הופיעו יצירות אמנות ארוטית בבתיהם של משקי הבית האריסטוקרטיים ביותר ברומא העתיקה.
לפי הסופר וההיסטוריון הרומאי, סווטוניוס, לקיסר רומא טיבריוס היה אוסף גדול של מדריכי מין ויצירות אמנות ארוטית, כלל ציור מיתולוגי, שבו מתוארת אטאלנטה מקיימת יחסי מין עם מלאגרוס, שהוערך על ידי הקיסר ביותר ממיליון ססטרטיוס.
הייתה התעניינות ברחוב הרומאי לגבי המגוון המיני ברומא העתיקה.
כמו כן, באותה תקופה, חשבו כי תצפיות אסטרולוגיה משפיעה על העדפותיו ועיסוקי של האדם: אנשים בעלי מזל גדי, מזל דלי, מזל שור או מזל סרטן היו אמורים לעגן סודיות או צורות "לא טבעיות" של יחסי מין, כולל חדירה על ידי אדם אחר.
על פי לוקרטיוס, לכל מעשה מיני ותנוחת מין הייתה מטרה שונה: עובדי מין ביצעו תנוחות מין מסוימות, שמטרתן היה להעניק ללקוחתיהם הנאה, ולהימנע מהיריון.
בנוסף, הוא המליץ לנשים שהתעניינו ללדת כי אסור להן לזוז במרץ בזמן קיום יחסי מין, שכן תנועות אלו "דופקות את המרחשה מהתלם ומכוונות את הזרע בכיוון הלא נכון".
כמו כן, הוא ממליץ לזוגות המנסים להיכנס להיכנס להיריון, לקיים את יחסי המין שלהם בתנוחת "דוגי סטייל", מאחר שהוא מחקה את המין הטבעי של בעלי חיים.
יחסי מין בין זכר לנקבה
הפועל המגונה הבסיסי ביותר בלטינית לגבר שמקיים יחסי מין עם אישה הוא הפועל futuo (באופן מילולי: "אני מזדיין").
אף על פי שמילה זו לא נמצאת בספרות הלטינית הלא גסה, המילה היא לא בהכרח מילה מעליבה או תוקפנית.
המילה הופיעה בדרך כלל על כתבי עסקאות למין בין עובדת מין ללקוח.
לפיכך, בשל הסביבה מלאת התשוקה והאהבה, ניתן היה להשתמש במילה זו כחלק מאינטימיות בין עובדת המין ללקוח.
קטע ממחזה של טיטוס מאקיוס פלאוטוס מצביע כי רכישת אוצר מילים ארוטי הייתה חלק מהתקדמותה של אישה למיניות בתוך נישואיה, כאשר באותו קטע נכתב כי הבתולה אומרת בקולה כי איננה יודעת את המילים שיש לומר בליל הכלולות (nupta verba).
שימוש במילה זו על ידי אישה במסגרות אחרות, העיד על עצמאותה ומעמדה החברתי.
האישה הרומית פולביה אומרת, בעודה מאתגרת את אוגוסטוס קיסר, כי: "או שתזיין אותי או שבוא נילחם".
המילה futuo הופיעה על גבי יצירות גרפיטי שנמצאו בפומפיי, שנוצרו הן על ידי גברים והן על ידי נשים, כתיאור של יכולת, שביעות רצון או זמינות.
החוקר האמריקאי, תומאס הבניק , טען כי: "אובידיוס המציא את הקטגוריה של הזכר ההטרוסקסואל", שכן, לדבריו, ברומא העתיקה היה מקובל שגבר רומאי יקיים יחסי מין הומוסקסואליים.
כמו כן, אובידיוס דחה באופן קיצוני את המסורת הרומי לפדרסטיה, ואומר שהוא נהנה יותר (voluptas) לקיים יחסי מין עם אישה השווה לו במעמדו.
כמו כן, הוא הדגיש כי עונג מין בין זכר לנקבה צריך להיות הדדי.
אובידיוס הורה לתלמידיו הגברים לקיים יחסי מין עם נשים באופן לאט, וכן שלא יסיימו את האקט המיני עד להגעת אורגזמה.
בקטע אחד שנכתב על ידי אובידוס נראה כי הוא ממליץ על אורגזמה בו-זמנית בין גבר לאישה:
"רכיבה" הייתה מטאפורה נפוצה לאקט המיני Mulier equitans (באופן מילולי: "האישה על העליונה").
ציורים המכילים את האקט המיני הופיעו גם באמנות היוונית וגם באמנות הרומית, אם כי לא הופיעו ספציפית על ציורי האגרטלים מיוון העתיקה.
המשורר אובידיוס ממליץ לאישה הקטנה לקיים יחסי מין בתנוחת מין זו, רק כי אולי אישה גבוהה לא תרצה להיראות כמתנשאת מדי ביחס לגבר.
יש הטוענים כי אקט מיני זה היה מועדף על הקטור ואנדרומאכה, על אף שאנדרומאכה הייתה גבוהה מאוד, ולכן כינוי במחוק את הקטור כ-"הסוס הקטור".
תיאור של האקט המיני נמצא גם על תבליט אחד מגאליה, אשר מתוארך לתקופת רומא העתיקה.
באמנות הרומית, ניתן לראות אישה כאישה עירומה, בזמן שהיא נראית מקיימת Mulier equitans עם גבר, וכן לפעמים הודגש שיער הערווה שלה.
ישנם פרשונויות שונות לגבי משמעות עמדה זו בתרבות רומא העתיקה.
החוקר הבריטי, קנת' דובר , טוען כי הצגה זו ייצגה את האמנציפציה המינית היחסית של נשים רומאיות.
כמו כן, נטען כי מנקודת מבטה של אישה, תפקיד זה יעניק לה עצמאות מסוימת להנאתה המינית.
לעומתו, ההיסטוריון והארכאילוג הצרפתי, פול ויין , טוען כי עמדה זו הדגישה את מעמד האישה כמשרתת ושפחה לגבר, שמקיים איתה יחסי מין, וזוכה להנאה מינית בלי שביצע אף מאמץ.
עמדה זו נקראה גם Venus pendula conversa (באופן מילולי: "ונוס מאונכת כשהאישה פונה לכיוון (הגבר)") ו-Venus pendula aversa (באופן מילולי: "ונוס מאונכת כשהאישה פונה הרחק (מהגבר)").
גרסה של עמדה זו מוזכרת או מתוארת לעיתים רחוקות, אם כי מצויה ביצירות האמנות הרומית שנמצאו ליד הנהר נילוס.
מטפורות של סוסים נמצאו גם על תיאורי cinaedus ש-"רוכב" במין אנאלי, וכן לפחות פעם אחת עבור לסביות ש-"מתחילות לרכב ולנוע עם לונה כעדות".
הפועל הלטיני pedicare היא מילה בוטה, אך לא לשון הרע, המתאתרת חדירה אנאלית.
ניתן היה להשתמש במילה זו בצורה מאיימת, כפי שהופיע ב-Catullus 16 של גאיוס ולריוס קאטולוס, או בצורה של "לזיין אותך".
לפי חקר האטימולוגיה, לא ברור מאין הגיעה המילה, אך יש הסבורים כי היא הגיעה מהמילה היוונית paidika, אשר קשורה לפדרסטיה ביוון העתיקה.
המילה הבסיסית הלטינית לפי הטבעת הוא culus.
כמו כן, מטאפורות לפי הטבעת היו המונחים ficus ו-anus, כאשר האחרון היה נחשב כמונח סטדנרטי לשימוש בטקסי רפואה.
ברחוב הרומאי חשבו כי גברים "סובלים את זה כמו אישה" (muliebria pati), כאשר הם חדרו אנאלית באישה, אם כי הניחו שהאישה פשוט ממלאת את תפקיד הנער.
המשורר מרטיאליס, למשל, טען כי קיום מין אנאלי מרגיש טוב יותר כאשר הוא מבוצע עם גברים: כאשר אשתו של הבעל מתנגדת לספק לו מין אנאלי, במאמץ לשמור על נאמנותו, הוא מתגרה בה ומשווה בין פי הטבעת שלה לבין של נער.
ה-figura veneris, שבה האישה מתכופפת כדי להרים את ישבנה, עשוי להיות קשור למין אנאלי, שכן נערים הוצגו בעמדה זו באמנות היוונית, אם כי ככל הנראה קשה לזהות באמנות מהכניסה האחורית (a tergo).
המונח Culibonia היה מושג הומוריסטי לעובד/ת מין שמתמחה במין אנאלי.
הימנעות מהריון עשויה להיות אחד מהמניעים לעובדות מין להציע יחסי מין אנאליים ללקוחותיהם.
המונח Os impurum (באופן מילולי: "פה מטונף" או "פה טמא") היה מונח להתעללות באלה שמספקים מין אוראלי.
"השתלוללות בחלל הפה" הייתה צורה של לשון הרע שנכתבה על ידי המשוררים הרומאים גאיוס ולריוס קאטולוס, הורטיוס ומרטיאליס.
האשמה בקיום של Os impurum הייתה "גסות קיצונית", כל כך קיצונית ושפה עד שהסופר הרומאי, מרקוס טוליוס קיקרו, השתמש במונח זה עבור גברים ממעמד נמוך יותר ממנו, בעודו רומז כי ההשפלה של אותם גברים הכתימה את הפטרונים החזקים מהם, שהיו בעצם מטרותיו האמיתיות של מרקוס טוליוס קיקרו.
במספר פסוקים קומיים מגונים נכתב כי מין אוראלי גורם לריח רע כמעט רעיל מהפה.
"עובדי המין של הסמטאות" נחשבו כמזוהמים לאחר מתן מין אוראלי, כאשר המשורר הרומאי, גאיוס ולריוס קאטולוס, התייחס ל-"רוק המלוכלך של עובד/ת מין עצבנ/ית".
גאיוס ולריוס קאטולוס ציין כי עצם העובדה שהפין משמש גם להוצאת שתן, הופך את המין אוראלי לדוחה במיוחד.
כמו כן, גאיוס ולריוס קאטולוס גידף את הנוהג של הקלטיבריאנים לצחצח את שיניהם בשתן.
ישנם מספר בדיחות לחימה שמתארות הפיכת הבושם לgarum (באופן מילולי: "רוטב דגים") על ידי נשימה של אדם שביצע מין אוראלי.
באיגרות אחרות של מרטיאליס צוין אדם שנשם על עוגה חמה, כדי שתתקרר, הפך אותה לצואה.
ברחוב הרומאי חשבו כי הריח הרע והשיניים הרקובות המיוחסים לביצוע מין אוראלי ייצגו ריקבון מוסרי, השחתה כללית של הפה, הפוגעת בין היתר בכוח השכנוע של האזרח.
בשל הסטיגמה שנקשרה במתן הנאה פיזית, גבר שביצע מין אוראלי באישה היה נתון ללעג ברחוב הרומאי.
קונילינגוס הופיעה בדרך כלל באמנות הרומית כחלק ממעשה הדדי, כאשר האישה עושה פלאשיו על הגבר, בעודם שוכבים ב-תנוחת המין 69. לעומת זאת, ניתן לראות, על גבי ציור קיר מפומפיי, היפוך תפקידים במתן מין אוראלי בין גבר לאישה.
על ציור קיר זה, האישה גבוהה וחטובה, מטופחת ועירומה בחוצפה עטורה במספר תכשיטים, ואילו הגבר קטן יחסית, בעל מבט חרד או חשדני, נראה מכופף ובלבוש מלא.
המצב על ציור קיר זה כל כך קיצוני עד כדי שנראה כי ציור קיר זה נועד להיות הומוריסטי ומעורר עצבים, ואפילו חריג בנוף ופרודי.
קיימים מספר ממצאים שנמצאו המתארים נשים ששכרו עובדי מין זכרים כדי שיספקו קונילינגוס.
לפי כתובות גרפיטי בפומפיי שנמצאו, המחירים שעובדי מין גברים גבו על קונילינגוס היה באותו טווח מחירים כמו נשים שגבו על פלאשיו.
עם זאת, ייתכן וכתובות הגרפיטי נועדו בכוונה להעליב גברים שנוקבו בשם, ולא כפרסומת של ממש.
כתובת גרפיטי אחת שנמצאה נועדה אפילו כנראה להעלבה פוליטית: "הצביעו איזידור לתפקיד האיידיל; הוא הטוב ביותר בליקוק הפות!".
הפועל הלטיני fellare שימש בדרך כלל לתיאור אישה המבצעת מין אוראלי בגבר.
האשמת אדם בקיום פלאשיו על אדם אחר הייתה אולי העלבון הגרוע ביותר מכל העלבונות הרומאיות שנאמרו.
היה מקובל ברחוב הרומאי לבקש מנשים אינפמיות שיבצעו פלאשיו, אם כי לא היה מצופה שבעל משק מכובד יבקש מאשתו שתבצע פלאשיו.
ברחוב הרומאי, פלאשיו נתפסה כהעדפה "קצת מצחיקה" עבור גברים מבוגרים שמתקשים לשמור על זקפה, אם כי קיים ציור גרפיטי שמראה שכישוריו של fellatrix נוצלו במלואם.
כמו כן, כמעט לא קיימים תיאורים של פלאשיו באמנות הרומית.
Irrumatio Irrumatio הייתה צורה כוחנית של פלאשיו, שבוצע בדרך כלל נגד גבר אחר.
כפי שמצוין בפריאפיאה, וכן בשיריהם של המשוררים גאיוס ולריוס קאטולוס ומרטיאליס, ביצוע Irrumatio על גבר אחר נחשבה כהוכחה לגבריות שניתן להתפאר עליה.
כמו כן, צורה זו פורשה כעונש, במיוחד עבור אלו שנאפו.
המשורר מרטיאליס דוחק בבעל שנעשה עליו עוול, שכבר חתך את אוזניו ואת אפו של הגבר הנואף, להשלים את ההשפלה של הגבר הנואף על ידי ביצוע מעשה פלאשיו על הגבר הנואף.
קיימות עדויות, בין היתר יצירות ספרות, גרפיטי ואמנות, המתוארכות לתקופה הרומית, המתארים את המין קבוצתי ברומא העתיקה.
על פי הסופר וההיסטוריון הרומאי, סווטוניוס, הקיסר טיבריוס נהנה לצפות במין קבוצתי, ותיאר זאת ב"שלשות" של גברים ונשים:
רוב השלישיות ברומא העתיקה תוארו כשני גברים שחודרים לאישה אחת.
על גבי מדליה שנמצאה בגאליה, המתוארכת לתקופת רומא העתיקה, ניתן לראות שני גברים שוכבים על מיטה, כאשר אחד מימין והשני משמאל, כשרגליהם של הגברים מושטים מתחת לאישה שנמצאת ביניהם.
יצירה אמנותית אחרת מתארת חדירה כפולה של אישה ש-"רוכבת" על אחד מהגברים, בעוד שהשני נמצא מאחוריה.
גרסה נוספת של שלישיות, אם כי פחות נפוצה, ניתן למצוא על יצירות אמנות וספרות, בין היתר ב-Carmen 56 של גאיוס ולריוס קאטולוס, המתארות גבר החודר אישה, בעוד שהגבר עצמו נחדר על ידי גבר אחר.
על פי גאיוס ולריוס קאטולוס, גרסה זו של שלישייה היא הומוריסטית, אולי בשל העובדה שהגבר במרכז יכול להיות cinaedus, גבר שאוהב לקבל מין אנאלי, שלפי דעתו נחשב גם כדבר שמפתה מינית נשים.
רביעיות, בדרך כלל של שני גברים ושתי נשים, גם הופיעו באמנות הרומית.
דוגמה ליצירת אמנות המתארת רביעייה ניתן למצוא במרחצאות הפרברים.
בדוגמה זו, ניתן לראות את האישה מהימין הקיצוני כורעת ליד מיטה כדי לבצע קונילינגוס על אישה אחרת, שנראית שוכבת.
האישה השוכבת מבצע פלאשיו על גבר שכורע מעליה, כאשר הוא בעצמו מקבל מין אנאלי מדמות רביעית, המיוצגת כ-"מנצח": הוא פועל רק כדי למלא את הסיפוק המיני שלו, מבלי לספק מינית את האחרים, בעודו מביט ישירות בצופה בהינף יד מנצחת.
ידוע מעט על אוננות ברומא העתיקה מהמקורות הידועים כיום, וכי קיימת ההנחה שהרומאים העדיפו לבצע אוננות עם יד שמאל.
המשורר מרטיאליס מזכיר אוננות בחלק משיריו, ואומר כי אוננות הייתה צורה נחותה של סיפוק מיני שעבדים נקטו בה, אם כי הודה שהוא אונן כאשר ראה שעבד ממין זכר היה יותר מדי יקר לקנות: "היד שלי הקלה עליי כתחליף לגנימדס".
אוננות גם מופיעה, אם כי באופן נדיר, ביצירות הסאטירה הלטיניות.
על אחד מהקטעים הבודדים של גאיוס לוקיליוס ששרדו, קיימת בדיחה על פין, בעל תכונות של האנשה (Mutto), שחברתו לאווה (Laeva; באופן מילולי: "שמאל") מנגבת את "דמעותיו".
על כתובת גרפיטי מפומפיי נכתב כי: "כשהדאגות שלי מעיקות את גופי, ביד שמאל אני משחרר את הנוזלים הסגורים והמסוגרים שלי".
לפי חקר האטימולוגיה, לא ברור מאין הגיע הפועל הלטיני, masturbari, אם כי נטען שהוא מורכב מ-turbare (באופן מילולי: "התססה") ו-mas (באופן מילולי: "גבר"), ללא קשר ישיר לפין.
טענה נוספת להגעתה של המילה היא הרכבה של (באופן מילולי: "יד") ועם שינוי מסוים של stuprare (באופן מילולי: "לטמא, לבצע עוול מיני").
הבלשן והפילולוג האמריקאי, קלברט וואטקינס , טוען כי המילה הגיעה משורש מהשפה הפרוטו-הודו-אירופית, ופירושה הוא "מוח" או "מח עצם", מאחר שסופרים רפואיים מתקופת רומא העתיקה חשבו כי נוזל הזרע מגיעה מהמוח דרך העצמות.
אם טענתו של קלברט וואטקינס נכונה, ייתכן כי המילה masturbari הגיעה גם מהמילה turbare.
במיתולוגיה הרומית ישנם תיאורים של מפגשים מיניים בין בני אדם לבעלי חיים, בעיקר נשים ואלים במסווה של בעלי חיים.
משכב בהמה הוא מאפיין מסוים של קיום יחסי מין עם יופיטר, שמבקר את האלה לדה בתור ברבור ואת אירופה בתור פר.
המינוטאורוס נולד כתוצאה מקיום יחסי מין בין פר לפסיפאה, שהתחפשה לפרה.
הסאטירים, הידועים בתאבונם המיני הגדול, הוצגו לרוב עם תכונותיהם של התְּיָשִׁים.
ישנם תיעודים מתקופת רומא העתיקה המתארים חיות מדומות שמשחקות במשחק תפקידים מיני.
על פי תיעודים קיימים, נירון קיסר נהנה מלקיים קשירה עם גברים ונשים כאחד, שבהן התלבש בעור של בעלי חיים, כדי לתקוף את איברי המין שלהם, בדיוק כפי שאסירים נידונים נקשרו והותקפו על ידי חיות בר בזירה (Damnatio ad bestias).
בסיפור שנכתב על ידי ההיסטוריון דיו קסיוס, מצוין כיצד עובד/ת מין התחזה לנמר/ה על כדי לספק מינית סנאטור.
השחקנית ביתילוס הייתה ידועה בשל ריקודה הארוטי, שבו התלבשה כמו האלה לדה, שמקיימת יחסי מין עם הברבור.
קיימות עדויות המצביעות על כך שריקודה הארוטי של ביתילוס עוררה מינית מספר נשים.
משכב בהמה הוא גם נושא ברומן "חמור הזהב" של אפוליוס, שבו הגיבור, שנהפך לחמור הבית, נחשק על ידי מטרונית אצילה עשירה, בדיוק כפי שפסיפאה חפצה בפר.
קיימת אינדיקציה כי מפגשים מיניים אלימים, כמו בתרחישים מיתולוגיים אחרים, היו עונשים שהציבור הרומי היה יכול לצפות בו בזירה.
המשורר מרטיאליס שיבח תרחיש הקשור לנאמנות ומקרה פסיפאה.
ניתן רק לשער מה הייתה הלוגיסטיקה הכרוכה בהקמת במה בשביל הציבור הרומאי שיראה קיום יחסי מין בין אישה לפר.
אם פסיפאה הייתה פושעת שנידונה לעינוי ומוות, ייתכן שהחיה זורזה על ידי "הפרשת נרתיק מפרה עונתית".
ברומן שנכתב על ידי אפוליוס, אישה שהורשעה וגנבה ad bestias, הופיעה בזירה וקיימה יחסי מין עם הגיבור בצורתו החייתית.
בתוך הכרך VII: אנתרופולוגיה ופיזיולוגיה אנושית של הספר "תולדות הטבע" של פליניוס הזקן, פליניוס הזקן מציין כי "יש אפילו כאלו שנולדו משני המינים, שאנו קוראים להם הרמאפרודיטים, וכן אנדרוגנים".
ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס מציין כי "יש כאלו שמזכירים את היווצרותם של יצורים פלאיים (terata), אם כי הולדתם מתרחש לעיתים רחוקות, ובכך הם האחראים על העתיד, לפעמים לטוב ולפעמים לרע".
איזידורוס מסביליה תיאר מדמיונו כי הרמאפרודיטים הם אנשים ש-"יש להם חזה ימין של גבר וחזה שמאל של אישה, ואחרי קיום יחסי מין, הם יוכלו גם להוליד וגם ללדת ילדים".
במשמעות הנוכחית, הרמאפרודיט הוא מושג בביולוגיה, אך קיימות גם התייחסות לאנשים שנולדו עם מאפיינים פיזיים משני המינים ; עם זאת, בעת העתקה, דמותם של אנשים שזוהו כהרמאפרודיטים היו מוקר עיקרי לשלאות הנוגעות לזהות מגדרית.
ההרמאפרודיטיזם ייצגה את "ההפרה של הגבולות החברתיים, במיוחד אלו הבסיסיים, לחיי היום יום של הזכר והנקבה".
בדת הרומית המסורתית, ילידת הרמאפרודיט הייתה סוג של prodigium (באופן מילולי: סטייה לא טבעית מהסדר הצפוי של היקום), המסמנת הפערה ל-pax deorum (באופן מילולי: "שלום האלים").
ההיסטוריון הרומי, טיטוס ליוויוס, מתאר כי לאחר שמצאו הרמאפרודיט בן 4 במלחמה הפונית השנייה, התרחשו מקרי כפרה : על פי עצת פקידי הדת ברומא העתיקה (haruspex), עטפו את חזהו של הילד, הביאו אותו ליום וגרמו לו לטבוע.
טקסים אחרים דומים קרו גם לאחר מקרה זה: מצאו ב-133 לפני הספירה ילד הרמאפרודיט שנטבע בנהר המקומי.
נראה כי ברחוב הרומאי חשבו כי הוצאת אדם הרמאפרודיט להורג על ידי טביעה הייתה הדרך "לתקן" את ההפרה של הסדר הטבעי.
פליניוס הזקן הבחין כי בעוד שהרמאפרודיטים נחשבו פעם לסימנים (prodigia), בימיו הם היו סימן להנאה (deliciae).
על פי פלוטרכוס, הרמאפרודיטים נחשבו כאנשים מסקרנים שהעשירים עשויים לרכוש אותם ב"שוק המפלצות" ברומא.
לפי החוק הרומי, אדם הרמאפרודיט מחויב היה לסמן את עצמו כזכר או נקבה, וכי לא קיימת הגדרה משפטית למגדר שלישי.
במיתולוגיה היוונית, הרמאפרודיטוס היה נער יפהפה, שהיה בנם של האלים הרמס ואפרודיטה, כאשר במיתלוגיה הרומית, הוא היה בנם של האלים ונוס ומרקוריוס.
כמו אלים אחרים וגיבורים אחרים בסיפורי המיתולוגיה, הוא היה מוקף בנימפות, אם כי על פי העדויות הקיימות, הוא עצמו קיבל התמסרות נמוכה מצד היוונים.
על פי אובידיוס, הרמאפרודיטוס הפך את עצמו לאנדרוגני, והדגיש כי למרות היותו צעיר יפה על סף הבגרות המינית, הוא דחה אהבה כמו נרקיסוס.
בבריכה רפלקטיבית, הנימפה סלמקיס חשקה בהרמאפרודיטוס, שדחה אותה.
הנימפה העמידה פנים שהיא הלכה מהבריכה, וגרמה להרמאפרודיטוס לחשוב שהוא לבד.
הרמאפרודיטוס התפשט כדי לרחוץ בבריכה, ולאחר מכן הנימפה השליכה את עצמה על הרמאפרודיטוס, והתפללה ששניהם לא יפרדו לעולם.
האלים נענו לבקשה, וגופם של הרמאפרודיטוס והנימפה אוחד לגוף אחד של זכר ונקבה כאחד.
כתוצאה מכך, על פי סקסטוס פומפיוס פסטוס , גברים ששהו בבריכה זו נחשבו כאלו ש-"התרככו כביכול עם ה-impudicitia (ההפך של מוסר מיני וצניעות)".
מיתוס הילאס, משרתו ובן לוויותו של הרקולס, שנחטף על ידי נימפות מים, מראה, כמו הסיפורים על הרמאפרודיטוס ונרקיסוס, את נושא הסכנות הניצבות בפני הגבר המתבגר היפה, בזמן שהוא נהפך להיות גבר בוגר, עם תוצאות שונות לכל אחד מהם.
יצירות אמנות וספרות על הרמאפרודיטוס היו פופולארים מאוד ברחוב הרומאי.
היצירות הדרמטיות ביותר הכילו, לעיתים קרובות, "תפיסה כפולה" מצד הצפה, או ביטא את נושא התסכול המיני.
ניתן למצוא יצירות רבות של הרמאפרודיטוס עם סאטיר, דמות הידועה כמי שמכפיפה מינית קורבן שלא חשד או ישן, ולעיתים קרובות ללא הסכמה מינית כלל.
ביצירות אלו, סאטיר מוצג בדרך כלל מופתע או נדחה על ידי הרמאפרודיטוס, ומכיל גם את אפקט ההומור.
ביצירות אחרות מוצג הרמאפרודיטוס חזק מספיק כדי לעדוף את סאטיר, אם כי בחלקן אפילו מוצג כמוכן לעסוק איתו במין, גם אם נראה שסאטיר לא נראה מעוניין:
הפילוסוף מקרוביוס מתאר את אפרודיטוס כצורה גברית של ונוס או אפרודיטה שהייתה מקובלת בקפריסין.
לדמות היה זקן ואיברי מין גבריים, אך לבשה בגדי נשים.
בטקס הפולחן לאל, הגברים לבשו בגדי נשים, ואילו הנשים לבשו בגדי גברים.
המשורר הלטיני ליוויוס כתב על סגידה ל-"טיפוח ונוס" בין אם ממין נקבה ובין אם ממין זכר (sive femina sive mas).
במספר פסלים יוונים ורומים ששרדו, הדמות נמצאת בגישה הרמת בגדיה (anasyrmene'').
הדמות מרימה את בגדיה, רק כדי לחשוף את איברי המין הגבריים שלה, ונחשבה באופן מסורתי כמחווה בעלת כוח אפוטרופי או מאגי.
התיאטרון הרומי, תיאטרון פומפיוס, הוקם ב-55 לפני הספירה על ידי גנאיוס פומפיוס מגנוס, כהקדשה לוונוס ויקטריקס (באופן מילולי: "ונוס הכובשת").
תיאטרון זה, שפעל עד שלהי העת העתיקה, היה מקום לאמנויות הבמה, אדריכלות ויצירת יצירות ספרותיות ואמנותיות, כולל יצירות נוף ויצירות אמנות חזותית.
תיאטרון זה היה, במובנים רבים, האנדרטה הקבועה למצעד הניצחון שבוצע לכבודו 6 שנים קודם לכן.
בין יצירות האמנות שהציגו בתיאטרון היו דְּיוֹקְנָאוֹת של סופרות וקורטיזנות, וכן סדרת תמונות שהמחישה לידות לא רגילות, שסומנו כסימן למלחמה.
באופן כללי, האינטלקטואליות והתרבות הרומית הוצגו כדבר נשי ומתייוונת, בעוד שמלחמה ופוליטיקה הוצגו כדבר גברי.
ישנם עדויות להאנשה של פסלי נשים בלבוש אתני או "ברברי", אשר ייצגו את האומות שנכבשו על ידי רומא העתיקה.
בין האנדרטאות האחרות שנבנו ברחבי רומא העתיקה, ניתן למצוא את הסבסטיאון באפרודיסיאס (כיום בשטחה של טורקיה), את מקדש שלושת הגאלים בלוגדונום (כיום בשטחה של העיר ליון שבצרפת), וכן מספר מטבעות שונים, שגילמו שטחים ועמים שנכבשו כנשים: הכוח הצבאי הרומי מביס "אומה נשית".
אף על פי שהדמויות מתיאטרון פומפיוס לא שרדו, מספר לוחות תבליט מאפרודיסיאס שנמצאו מתארות סצנות תיאטרון, כולל ייצוגו של הקיסר קלאודיוס עירום הכופה את כניעתה של בריטניה, שחזהה הימיני חשוף, וכן את נירון קיסר גורר משם ארמניה מתה.
לוחות תבליט אלו מזכירים את תבוסתה של מלכת האמזונות, פנתסיליאה על ידי אכילס.
על גבי סדרת מטבעות, שהונפקו לאחר המצור על ירושלים בשנת 70 לספירה, המתארים את יהודה השבויה, נמצאת האנשה נשית של יודיאה כאישה שבויה.
כיבוש מיני היה מטאפורה לאימפריאליזם שהשתמשו בה רבות ברחוב הרומאי, אם כי לא תמיד באופן ישיר לשלטון הרומי.
המשורר הרומי, הורטיוס, תיאר את הרומאים כאלו שנשבו על ידי יוון השבויה: הדימוי של התרבות הרומית, שישבה בה ציוויליזציה שהובסה על ידיה, אך אותה ציוויליזציה נתפסה כאינטלקטואלית ואסתטית יותר.
לפיכך, עלו ברחוב הרומאי מיתוסים על גבר שאנס, חטף או שיעבד אישה, אבל התאהב בה, בדומה לסיפורם של אכילס ובריסאיס.
נהר המיניו (בספרדית וגליסית: Miño; בפורטוגזית: Minho) הוא הנהר הארוך ביותר בגליסיה, באורך של .
הוא מהווה חלק מהגבול הבינלאומי של ספרד עם פורטוגל.
זהו הנהר הרביעי בגודלו בחצי האי האיברי, בנפח זרימת המים בו, אחרי דורו, אברו וטחו .
המיניו לאורך נתיבו מהווה מקור מים להשקיית כרמים ושטחים חקלאיים וסכרים שהוקמו לאורכו משמשים לייצור חשמל הידרואלקטרי.
הקטע הסופי בנהר, עד שפכו לאוקיינוס האטלנטי מהווה חלק מן הגבול בין ספרד לפורטוגל.
במפות אנגליות עתיקות, שמו של הנהר הוא הוא מינו (Minno).
מקור המיניו נמצא מצפון לעיר לוגו בגליסיה, בפדרגל דה אירימה (Pedregal de Irimia) .
לאחר כ , הנהר עובר דרומית לחומת העיר הרומית העתיקה של לוגו, בזרימה ממוצאת של 42 מטר מעוקב לשנייה, וזורם דרומה דרך קניונים עד שהעמק מתרחב מצפון לעיר אורנסה.
הנהר נסכר במאגרים מפורטומארין ועד פריירה.
לאורכו, נבנו המאגרים הבאים: בלסאר עם 654 מיליון מטר מעוקב, פירס עם 182 מיליון מטר מעוקב, ולה עם 17 מיליון מטר מעוקב, קסטרלו עם 60 מיליון מטר מעוקב ופריירה עם 44 מיליון מטר מעוקב.
כ-20 ק"מ צפונית לעיר אורנסה, באוס פרס, זרימת הנהר הממוצעת היא של 102 מטר מעוקב לשנייה, בנקודת ההתמזגות עם מי היובל הראשי של הנהר, הסיל, עם 184 מטר מעוקב לשנייה.
לאחר שהנהר יוצא מתחומי אורנסה, עומד על נתיבו סכר מרכזי אחד בפריירה ליד העיירה ריבדביה.
באזור זה זרימתו הממוצעת של הנהר היא 316 מטר מעוקב בשנייה.
בהמשך, הנהר זורם דרום-מערבה עד לנקודת המפגש עם גבול פורטוגל סמוך למלגאסו (Melgaço).
לאחר נתיב של 260 ק"מ שכולו בגליסיה, מנקודה זו המיניו מתווה את הגבול עם פורטוגל לאורך כ-80 ק"מ, בעיקר לכיוון מערב.
העמק שדרכו הנהר זורם בקטע זה הוא אזור חקלאי שופע וירוק ובו גידולים חקלאיים, בעיקר תירס, תפוחי אדמה, כרוב, ואף קיווי.
האזור אף ידוע בכרמי הגפנים מהם מיוצר יין ה"Vinho Verde" יין מבעבע קלות ויין ריביירו, שניהם מיוחדים לאזור זה.
יין לבן ידוע מאזור זה הוא אלבריניו (Alvarinho בפורטוגזית או Albariño בספרדית ובגליסית).
סמוך לשפכו הנהר עובר בין העיר הספרדית Tui לעיר הפורטוגזית Valença do Minho, שתיהן סמוכות לגשר מרכזי לכלי רכב ולרכבת בין ספרד לפורטוגל.
בשפך הנהר לאוקיינוס האטלנטי זרימת הנהר הממוצעת היא 420 מטר מעוקב לשנייה.
המיניו הוא אחד הנהרות השופעים ביותר ביחס לגודל אגן הניקוז שלו באירופה.
מיני טף (בנורווגית: Minibarna - בתרגום חופשי: מיניברנה) היא סדרת טלוויזיה נורווגית לילדים שהופצה עבור NRK, בנורווגיה שודרה הסדרה ב-NRK Super בשנת 2019 ובישראל בערוץ לולי בשנת 2022. הסדרה בת 3 עונות ו-48 פרקים באורך 18 דקות.
המיני טף הם קבוצה של כמה פעוטות חמודים שבכל פרק מגלים דברים חדשים יחד עם בובה דמוית פיל סגולה בהנפשה ממוחשבת בשם טופי והמנחה.
ולאחר מכן טופי יגרום לגולה בצבע שונה להתגלש (בפרקים היותר חדשים מופיעה רכבת צבעונית), לסיום ישנו שיר כלשהו.
טופי: בובה דמוית פיל סגולה.
המיני טף: תינוקות הלבושים בצבעים שונים.
טופי ומכוניות הפלא: בסדרה הזו רק טופי והמספר מופיעים ולומדים על כלי תחבורה שונים, סדרה זו מלמדת על כלי תחבורה.
בישראל בדיבוב לעברית שודרה הסדרה בערוץ לולי.
הדיבוב העברי הופק על ידי ענבר שטגר עזרא ובוים על ידי תומר שביט ושמעון לייבין.
+שם הדמותמדבב\ת בעבריתטופימאיה לבנימספרגלעד קלטר
מיניות הצמח היא חקר הצורה והמבנה הפיזיים (מורפולוגיה) של אותם חלקים של צמחים הנוגעים ישירות או בעקיפין לרבייה מינית.
בין כל היצורים החיים, הפרחים, שהם מבני הרבייה של הצמחים בעלי פרחים (אנגיוספרמים), הם המגוונים ביותר פיזית ומציגים גם מגוון רחב של שיטות רבייה.