tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד מאפיין פרימיטיבי (כלומר, דומה לקופי אדם) המבדיל אנמנסיס מאוסטרלופיתקנים אחרים היא מורפולוגית הלסת העליונה שלו, עם ניבים גדולים יותר ושורות שיניים מקבילות זו לזו מאחורי הניבים.
צרוף זה של תכונות פרימיטיביות עם הליכה על שתיים הופך את אנמנסיס למועמד טבעי להמנות על השושלת המובילה בסופו של דבר לסוג האדם, אך מכיוון שמאובני סוג האדם העתיקים ביותר צעירים מאנמנסיס בכמעט שני מיליון שנה יהיה צורך במספר חוליות מקשרות ביניהם, למשל אוסטרלופיתקוס אפרנסיס ואוסטרלופיתקוס גרהי.
אוסטרלופיתקוס גַרְהִי (שם מדעי: Australopithecus garhi; "פיתקוס" מיוונית: πίθηκος, קוף-אדם, "אוסטרלו" מלטינית: australis, דרומי, garhi פירושו "הפתעה" בעפרית) הוא מין נכחד של הומינין מן הסוג אוסטרלופיתקוס.
נמצאו ממנו רק מעט מאובנים במחוז עפר שבאתיופיה, שגילם על פי תיארוך רדיומטרי כ- 2.5 מיליון שנה.
המין גרהי הוא בין המועמדים להיות אב קדמון ישיר של סוג האדם, וייתכן שהוא ההומיניד הראשון באבולוציה של האדם שסיתת כלי אבן.
מאובני גרהי סווגו לראשונה כמין נפרד בשנת 1996 על ידי שני פלאואנתרופולוגים, האתיופי ברהנה אספאו והאמריקני טים וייט ועמיתים נוספים, וקיבלו את השם גרהי ב-1997 על ידי הפלאואנתרופולוג האתיופי יוהנס היילה-סילסי.
מין זה הוגדר רק לאחרונה ומעט מאוד ידוע עליו עקב ממצאים חלקיים: מספר פרטים הכוללים שברי גולגולת, שיניים, עצמות זרוע ועצמות ירך.
עצמות אלו דומות מאוד לעצמות אוסטרלופיתקוס אפרנסיס שהתגלו באותו אזור, אבל התיארוך שלהם מאוחר יותר - 2.5 מיליון שנה לפני זמננו, בהשוואה ל 3.6 עד 2.9 מיליון שנה אצל אפרנסיס.
בנוסף נמצאו הבדלים בצורת השיניים: הטוחנות והקדם-טוחנות אצל גרהי גדולות משל אפרנסיס, ודומות בגודלן לאלו של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ומיני פרנתרופוס.
ואולם הניבים והחותכות של גרהי אינן מוקטנות כמו במינים אלו.
הבדל זה רומז על שינוי בתזונה של גרהי יחסית לאפרנסיס הקדום יותר.
על בסיס ההבדל בשיניים סווג גרהי כמין נפרד, אשר ככל הנראה התפצל מאפרנסיס והחליף אותו באתיופיה.
מידות גופו ונפח המוח של גרהי אינם ידועים, אך סביר לשער שבדומה לאפרנסיס, גם הוא הלך בקומה זקופה וגודל מוחו היה כשל קוף-אדם.
בין אם גרהי השתלשל מאפרנסיס ובין אם לא, הוא אחד המועמדים הטבעיים להיות אב קדמון של סוג האדם, המופיע ברשומות המאובנים לכל המוקדם 2.3 מיליון שנה לפני זמננו.
אוסטרלאסיה היא אזור באוקיאניה הכולל את אוסטרליה, גינאה החדשה, ניו זילנד והאיים הפזורים בסביבה.
מושג זה רופף למדי ויכול לכלול את כל אוקיאניה או רק את שטחי המדינות שהוזכרו לעיל, תלוי באיזה הקשר מדובר.
בעבר המושג שימש במשחקים האולימפיים וניתן למשתתפים מאוסטרליה וניו זילנד יחדיו.
דוגמה לכך היא בשנים 1905 ו-1913 כאשר אוסטרליה וניו זילנד חברו ביחד והביאו את שחקני הטניס הטובים ביותר של שתי המדינות לשחק באותה נבחרת בגביע דייוויס.
מבחינה אקולוגית אוסטרלאסיה הוא אזור אקולוגי נפרד בעל פלורה ופאונה ייחודית.
בהקשר זה אזור אוסטרלאסיה מוגבל לאוסטרליה, גינאה החדשה והאיים הסמוכים, ובהם האיים האינדונזיים מלומבוק וסולאווסי מזרחה.
קו דמיוני הנקרא קו וולאס, שעובר בארכיפלג המאלאי בין בורנאו, ומזרח באלי, מפריד מבחינת היצורים הביולוגיים, מאלו החיים באסיה.
ניו זילנד מהווה אזור אקולוגי נפרד, מאחר שהיא הייתה מבודדת משאר העולם, ובפרט משאר אוסטרלאסיה.
אוסטרלופיתקוס סדיבה (שם מדעי: Australopithecus sediba; "פיתקוס" מיוונית: πίθηκος, קוף-אדם, "אוסטרלו" מלטינית: australis, דרומי, "סדיבה" = "מעיין" בשפת ססוטו) הוא מין נכחד מן הסוג אוסטרלופיתקוס, שעצמותיו המאובנות התגלו בדרום אפריקה בשנת 2007. הוא מהווה ממצא מעניין באבולוציה של האדם, ויש המשערים שהוא האב הקדמון של סוג האדם.
קיום המין פורסם לראשונה באפריל 2010 במחקר של שני שלדים ברמת שימור טובה למדי ממערת מאלאפה, סמוך לאתר סטרקפונטיין, המפורסם במאות מאובני אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ואדם קדום (כנראה הומו ארקטוס או הומו הביליס) שנמצאו בו.
שלדי סדיבה תוארכו בשיטות רדיומטריות ופלאומגנטיות לגיל של כ-1.9 מיליון שנה לפני זמננו, תחילת עידן הפליסטוקן.
המוח של סדיבה היה קטן יחסית, ודומה לזה של אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ושל קופי אדם מודרניים, אך מספר מאפייני שלד שלו, בעיקר הלסת התחתונה והשיניים הקטנות, דומים לאלו של ארקטוס.
בדומה לשאר מיני אוסטרלופיתקוס, סדיבה הלך זקוף קומה, וככל הנראה היה אוכל-כול.
מאובני סדיבה התגלו בשנת 2007 על ידי צוות בראשות שני חוקרים דרום-אפריקנים, הפליאואנתרופולוג לי ברגר והגאולוג פול דירקס, אשר החליטו לבדוק שוב מספר אתרי מאובנים סמוכים לאתר סטרקפונטיין בתקווה לגלות בהם ממצאים שחמקו מעיניהם של חוקרים קודמים.
בעת בדיקת פסולת שהוצאה ממערת מאלאפה זיהה מתיו ברגר, בנו בן התשע של לי ברגר אשר צורף לביקור, מאובן בתוך גוש אבן.
המאובן הסתבר כחלקים מתוך עצם הבריח והלסת התחתונה של הומיניד, הפרט אשר יותר מאוחר סומן בסימון הקטלוגי MH1 והפך לממצא המגדיר (type specimen) של המין סדיבה.
בבדיקת המקום שממנו הגיעה הפסולת בתוך המערה עצמה נמצאו חלקים נוספים של שלד MH1, כולל גולגולת חלקית במצב שימור טוב, וכן חלקים רבים מתוך שלד נוסף שקיבל את הסימון הקטלוגי MH2. על פי בדיקות השיניים והאגן מוערך ש-MH1 היה צעיר בן 12–13 שנים בעת מותו, וש-MH2 הייתה נקבה בוגרת.
שני פרטים אלו תוארו לראשונה בשני מאמרים בכתב-העת המדעי סיינס באפריל 2010 אשר בהם הוגדר המין אוסטרלופיתקוס סדיבה.
החוקרים דיווחו כי מצאו באותו מקום מאובנים משני פרטים נוספים לפחות, מבוגר ופעוט כבן שנה וחצי, אך אלו עדיין לא תוארו בפרסום רשמי.
המאובנים בתוך מערת מאלאפה התגלו על גבי מצע סלע אשר תוארך גם בשיטות רדיומטריות על פי איזוטופים של אורניום וגם בשיטות פליאומגנטיות לגיל של כ־2 מיליון שנה.
גיל זה מהווה חסם עליון לגיל המאובנים.
סביב ומעל המאובנים נמצאו שכבות גאולוגיות ששקעו יותר מאוחר ומתוארכות בשיטות פליאומגנטיות לגיל של 1.95 מיליון עד 1.75 מיליון שנה.
גיל זה מהווה חסם תחתון.
לכן ניתן לתארך את המאובנים באופן אמין למדי (בעיקר בהשוואה לאתרים אחרים בדרום-אפריקה שהתיארוך שלהם בעייתי יותר) לגיל של בערך 1.9 מיליון שנה.
גיל זה דומה לזה של גולגולת הומו רודולפנסיס מאגם טורקאנה בקניה ושל מאובני הומו הביליס העתיקים ביותר מערוץ אולדובאי.
לא ניתן למדוד במדויק את נפח מוחו של הפרט הצעיר MH1 משום שחלקה האחורי של הגולגולת לא שרד, אך ברור שהוא היה קטן למדי, כ־420 עד 450 סמ"ק, גודל הדומה לזה של מאובני אוסטרלופיתקוס אפריקנוס ושל קופי אדם מודרניים.
מאובני סדיבה גם דומים מאוד בתכונות רבות אחרות של השלד והגולוגלת שלהם למאובני אפריקנוס הרבים שנמצאו באתר סטרקפונטיין הסמוך.
בדומה לאפריקנוס ושאר האוסטרלופיתקנים, הם מתאפיינים בשילוב של אגן ועצמות הירך המראים בבירור על הליכה זקופה עם זרועות ארוכות (כאורך הרגליים ואף מעט יותר) המראות על התאמה גם לטיפוס על עצים.
עם זאת מאפיינים רבים של הפנים, הלסת והשיניים של סדיבה הם מודרניים יחסית ומזכירים את אלו של המינים הקדומים יותר מסוג האדם (הומו).
קומתו של MH1 מוערכת על פי אורך עצמות הזרוע והשוק שלו ב-127 ס"מ, וגובהה של הנקבה הבוגרת MH2 היה כנראה דומה.
בתחום הפלאואנתרופולוגיה יש כיום קונצנזוס מדעי שסוג האדם התפתח באפריקה מן הסוג אוסטרלופיתקוס לפני כשני מיליון שנה, אך עדיין לא ברור היכן באפריקה ומאיזה מין של אוסטרלופיתקוס.
עד גילויו של סדיבה, המועמדים הסבירים ביותר היו אוסטרלופיתקוס גרהי במזרח אפריקה ואוסטרלופיתקוס אפריקנוס בדרומה, שניהם מתוארכים לתקופה של כשניים וחצי מיליון שנה לפני זמננו.
גילוי המין סדיבה הופך אותו למועמד טבעי נוסף לאב הקדמון של סוג האדם.
מאובני סדיבה התגלו באותו אתר שבו התגלו מאובני אפריקנוס, והם דומים אך פחות עתיקים, מתקופה של כ־1.9 מיליון שנה לפני זמננו.
כמעט אין ספק שהמין סדיבה השתלשל ישירות מן המין אפריקנוס הדומה לו מאוד, והם מהווים דוגמה של "מינים עוקבים" (chronospecies).
למעשה, מאובני סדיבה שהתגלו בסטרקפונטיין הם ככל הנראה מעט מאוחרים מכדי להיות מאובני מעבר בין הסוג אוסטרלופיתקוס והסוג אדם.
זאת משום שכמה מן המאובנים העתיקים ביותר של סוג האדם (אשר המין המדויק שלהם עדיין אינו ברור) מתוארכים לגיל של יותר משני מיליון שנה.
עם זאת, פרטי סדיבה שהתגלו עשויים להיות שייכים לאוכלוסייה אשר מתוכה התפצל קודם לכן סוג האדם.
אוסטריה השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדה הראשונה שנערכה בעת החדשה, אולימפיאדת אתונה (1896).
באותה העת הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אך ברישומי הוועד האולימפי הבינלאומי נרשמו הישגי הספורטאים האוסטרים בנפרד מהישגיהם של עמיתיהם ההונגרים, והם יוחסו בדיעבד לאוסטריה.
במלחמת העולם הראשונה נפרדו אוסטריה והונגריה למדינות עצמאיות, ושתיהן לא הורשו להשתתף באולימפיאדה הראשונה שנערכה לאחר מכן, אולימפיאדת אנטוורפן (1920).
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפה אוסטריה לראשונה כמדינה עצמאית, והיא משתתפת מאז במשחקים באופן קבוע.
לאורך השנים צברו הספורטאים האוסטרים במשחקי הקיץ 101 מדליות, בהן 22 מדליות זהב.
הענפים המצליחים ביותר הם קאנו/קיאק (14 מדליות, מהן 3 מדליות זהב), שחייה (12 מדליות, מהן מדליית זהב יחידה), שיט (10 מדליות, מהן 5 מדליות זהב), והרמת משקולות (9 מדליות, מהן 3 מדליות זהב).
באולימפיאדות החורף, בהן משתתפת אוסטריה מאז היווסדן ב-1924, הישגיה של אוסטריה גבוהים בהרבה.
הספורטאים האוסטרים צברו במשחקים אלה 250 מדליות, בהן 71 מדליות זהב.
אוסטריה מדורגת במקום השישי בטבלת המדליות של כל הזמנים במשחקי החורף, אחרי נורווגיה, ארצות הברית, ברית המועצות, גרמניה וקנדה.
הענפים בהם בלטו האוסטרים במיוחד היו סקי אלפיני עם זכייה ב-128 מדליות, בהן 40 מדליות זהב, יותר מכל מדינה אחרת; קפיצות סקי - ענף בו מדורגת אוסטריה במקום השלישי, אחרי פינלנד ונורווגיה, עם 27 מדליות מהן 7 מדליות זהב; החלקה אמנותית עם 20 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
שתי אולימפיאדות חורף נערכו על אדמת אוסטריה, שתיהן באינסברוק.
משחקי 1964 נערכו בה לאחר שהועדפה על פניהן של קלגרי ולאהטי.
קודם לכן הפסידה בהתמודדות על אירוח משחקי 1960, לאחר שהפסידה לסקוו ואלי על חודם של שני קולות.
הפעם השנייה בהם נערכו המשחקים באינסברוק היו ב-1976. ב-1970 בחר הוועד האולימפי הבינלאומי בעיר דנוור לאירוח המשחקים, אך ב-1972 חזרה בה העיר עקב העלויות הגבוהות והחשש מההשפעות הסביבתיות.
לאחר שנבחנו מספר אפשרויות, בחר הוועד באינסברוק, ללא מכרז.
עיר אוסטרית נוספת, זלצבורג, התמודדה על אירוח המשחקים פעמיים, אך נכשלה.
במכרז לאירוח המשחקים ב-2010 דורגה במקום השלישי אחרי ונקובר ופייאונגצ'אנג, ובמכרז לאירוח המשחקים ב-2014 דורגה שוב במקום השלישי, אחרי סוצ'י ופייאונגצ'אנג.
וינה התמודדה על אירוח משחקי הקיץ של 1964, ודורגה במקום השלישי אחרי טוקיו ודטרויט.
באולימפיאדת אתונה (1896) השתתפו שלושה ספורטאים אוסטרים, שלושתם זכו במדליות.
אדולף שמאל זכה במדליית זהב במרוץ אופניים ל-12 שעות ובמדליות ארד במרוצים ל-333 מטר ול-10 ק"מ.
הוא התחרה גם בסיף, וסיים במקום רביעי.
פאול נוימן זכה במדליית זהב במשחה ל-500 מטר בחופשי, ואוטו הרשמן זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת פריז (1900) השתתפו 13 ספורטאים אוסטרים, והם זכו בשש מדליות.
השחיין אוטו ואהלה זכה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-1000 מטר בסגנון חופשי ובמשחה ל-200 מטר מכשולים.
שחיין נוסף, קארל רוברל, זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב ובמדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי, וכן סיים במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר מכשולים.
הסייפים זיגפריד פלש ומילאן נראליץ' זכו במדליות ארד.
נראליץ' היה קרואטי, ובאותה העת הייתה קרואטיה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) ייצג את אוסטריה ספורטאי אחד בלבד, אוטו ואלה.
ואלה זכה במדליית ארד במשחה ל-440 יארד בסגנון חופשי וסיים במקום רביעי במשחה ל-1 מייל חופשי.
ספורטאי אוסטרי אחר, המתעמל יוליוס לנהארט, השתתף אף הוא במשחקים, ואף זכה במדליות זהב בקרב-רב ובמדליית כסף בתרגיל על שלושה מכשירים, אך מאחר שבתחרות הקבוצתית התחרה מטעם המועדון אמריקני מפילדלפיה (ואף זכה עמה במדליית זהב), נזקפו הישגיו לזכות ארצות הברית.
גם באולימפיאדת לונדון (1908) התסכמו הישגיהם של האוסטרים במדליית ארד אחת, בה זכה השחיין אוטו שיף, במשחה ל-400 מטר חופשי.
שיף גם סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכו האוסטרים בארבע מדליות.
נבחרת הסיף זכתה במדליית כסף בחרב, ואחד מחבריה, ריכרד פרדרבר, זכה גם במדליית ארד ברומח.
חבר נוסף בנבחרת הסיף היה אוטו הרשמן, ש-16 שנים קודם לכן זכה במדליית כסף בשחייה.
הטניסאים פליקס פיפס וארתור צבורציל זכו במדליית כסף בטורניר הזוגות, ורביעיית השליחות במשחה ל-4x100 מטר חופשי (מרגרט אדלר, ברטה זאריק, קלרה מילך ויוזפינה שטיקר).
נבחרת הכדורמים סיימה במקום הרביעי ונבחרת הכדורגל סיימה במקום השישי.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפה אוסטריה לראשונה כמדינה עצמאית, נפרדת מהונגריה.
גם במשחקים אלה זכו האוסטרים בארבע מדליות, כולן בהרמת משקולות: פרנץ אייגנר, אנדראס שטאדלר ואנטון צוורינה זכו במדליות כסף, ולאופולד פרידריך זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכו האוסטרים בשלוש מדליות, בהן מדליות הזהב הראשונות מזה 32 שנה.
מרים המשקולות פרנץ אנדריסק ניצח בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, ועמיתו האנס האס ניצח בקטגוריית המשקל של עד 67.5 ק"ג.
החותרים לאו לוזרט וויקטור פלסל זכו במדליית ארד.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) עלה מספר המדליות בהן זכו האוסטרים ל-5. הסייפת היהודייה אלן פרייס ניצחה ברומח והייתה לאוסטרית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית.
מרים המשקולות האנס האס איבד את תוארו, אך זכה במדליית כסף, ומרים משקולות נוסף, קארל היפפינגר, זכה במדליית ארד.
המתאבק ניקולאוס הירשל זכה בשתי מדליות ארד, הן בסגנון חופשי והן בסגנון יווני-רומי.
אולימפיאדת ברלין (1936) הייתה המוצלחת ביותר בתולדות אוסטריה.
232 ספורטאים אוסטרים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-13 מדליות בהן 4 מדליות זהב.
מרבית המדליות הושגו בענף הקאנו והקיאק - 7 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
חותר הקיאק גרגור הרדצקי זכה בשתי מדליות זהב - במקצה ל-1,000 מטר, ובמקצה ל-10,000 מטר בקיאק פולדינג.
אדולף קיינץ ואלפונס דורפנר זכו במדליית זהב במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
במקצה הזוגות ל-10,000 מטר זכו ויקטור קליש וקארל שטיינהובר במדליית כסף, ולהישג דומה הגיע פריץ לנדרטינגר במקצה היחידים ל-10,000 מטר.
חותרי הקאנו רופרט ויינשטאבל וקארל פרויזל זכו במדליית כסף במקצה ל-1,000 מטר ובמדליית ארד במקצה ל-10,000 מטר.
במדליית הזהב הרביעית זכה מרים המשקולות היהודי רוברט פיין.
החותר יוזף האזנהרל זכה במדליית כסף, ובמדליות ארד זכו הרוכב אלואיז פודהייסקי (בדרסאג') והסייפת אלן פרייס.
נבחרת הכדורגל זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה בהארכה לנבחרת איטליה.
קדמה לכך שערורייה שהתרחשה במשחק רבע הגמר מול נבחרת פרו.
לאחר שהאוסטרים הובילו 0–2, הצליחו הפרואנים להשוות ברבע השעה האחרונה של המשחק, ובסופו של דבר ניצחו לאחר הארכה 2–4 (שלושה שערים נוספים שהבקיעו נפסלו בידי השופט).
לאחר המשחק, ערערו האוסטרים על תוצאת המשחק, בטענה שאוהדים פרואנים ירדו למגרש ותקפו שחקן אוסטרי.
פיפ"א ערכה דיון בעניין, אך הוא התקיים בנוכחות האוסטרים בלבד.
לא ידוע בוודאות מהן הסיבות לכך שהפרואנים לא נכחו בדיון, אך יש שתי סברות עיקריות: האחת היא שנציגי המשלחת הפרואנית התעכבו בשל מצעד צבאי ולא הצליחו להגיע בזמן, והשנייה היא שהנאצים לא יכלו לשאת הפסד של נבחרת ארית לנבחרת שכללה אינדיאנים ומסטיסוס, ודאגו לכך שתתקבל החלטה לרוחם.
כך או אחרת, החליטה פיפ"א לקבל את עמדת האוסטרים, והורתה על משחק חוזר ללא קהל.
ההחלטה נתפסה כזלזול של אירופה בכלל וגרמניה בפרט במדינות דרום אמריקה.
המשלחת הפרואנית כולה פרשה במחאה מהמשחקים, ולאות הזדהות נהגה כך גם המשלחת קולומביאנית.
נבחרת הכדוריד זכתה אף היא במדליית הכסף, לאחר שדורגה במקום השני בבית הגמר, אחרי גרמניה ולפני שווייץ והונגריה.
נבחרת הכדורמים סיימה במקום השישי.
אף שב-1948 הייתה עדיין אוסטריה נתונה תחת שלטון בעלות הברית, אפשרו אלה את השתתפותה באולימפיאדת לונדון, בניגוד לגרמניה וליפן שהשתתפותן נאסרה.
144 ספורטאים אוסטרים השתתפו במשחקים.
כל ארבע המדליות הושגו בידי נשים.
הרמה באומה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון, ושלוש ספורטאיות זכו במדליות ארד: אינה שפר בהדיפת כדור ברזל, חותרת הקיאק פרינצי שווינגל (במקצה ל-500 מטר) והסייפת אלן פרייס, ששחזרה את הישגה מאולימפיאדת ברלין.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) ירדו הישגי המשלחת האוסטרית לשתי מדליות, שתיהן בענף הקיאקים.
גרטרוד לייבהארט זכתה במדליית כסף במקצה ל-500 מטר, ואילו מקס ראוב והרברט וידרמן זכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
נבחרת הכדורגל הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת שוודיה, ונבחרת ההוקי הודחה אף היא באותו שלב, בידי נבחרת הודו.
ראוב ווידרמן שחזרו את הישגם באולימפיאדת מלבורן (1956) וזכו שוב במדליית ארד.
החותרים אלפרד זגדר ויוזף קלוימשטיין זכו אף הם במדליית ארד.
באולימפיאדת רומא (1960), בה השתתפו 103 ספורטאים אוסטרים, זכה הקלע הוברט המרר במדליית זהב בירי משלושה מצבים, בעוד שזגדר וקלוימשטיין שיפרו את הישגם ממלבורן וזכו במדליית כסף.
באולימפיאדת טוקיו (1964) ירד מספר הספורטאים האוסטרים ל-56. הייתה זו האולימפיאדה הראשונה בה אף ספורטאי אוסטרי לא זכה במדליה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) השתתפו אף פחות ספורטאים אוסטרים, 43, אך הם זכו ב-4 מדליות.
האתלטית ליזה פרוקופ זכתה במדליית כסף בקרב חמש, ואווה ינקו זכתה במדליית ארד בהטלת כידון.
השייט הוברט ראודשל זכה במדליית כסף בדגם פין וחותרי הקיאק גינטר פפאף וגרהארד זייבולד זכו במדליית ארד במקצה הזוגות ל-1,000 מטר.
באולימפיאדת מינכן (1972) השתתפו 111 ספורטאים אוסטרים.
חותר הקיאק נורברט זאטלר זכה במדליית כסף במקצה הסלאלום, אילונה גוזנבאואר זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה, והקלע רודולף דולינגר זכה אף הוא במדליית ארד.
דולינגר שחזר את הישגו גם באולימפיאדת מונטריאול (1976), בה היה הספורטאי האוסטרי היחיד שזכה במדליה.
82 ספורטאים אוסטרים השתתפו באולימפיאדת מוסקבה (1980), והם זכו בארבע מדליות.
הרוכבת אליזבת תוירר זכתה במדליית זהב בדרסאג'.
השייט וולפגנג מיירהויפר זכה במדליית כסף בדגם פין.
הוברט ראודשל, שהגיע בעצמו להישג זה 12 שנים קודם לכן, התחרה לצדו של קארל פרסטל בדגם סטאר, והשניים זכו אף הם במדליית כסף.
במדליה הרביעית, מדליית ארד, זכה הקלע גרהארד פטריטש.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) השתתפו 102 ספורטאים אוסטרים, ושלושה מהם זכו במדליות.
הג'ודוקא פטר זייסנבאכר זכה במדליית זהב בקטגוריית המשקל של עד 86 ק"ג.
עמיתו, יוזף רייטר, זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 65 ק"ג.
במדליה השלישית, מדליית כסף, זכה הקלע אנדראס קרונטהאלר.
באולימפיאדת סיאול (1988) ירד מספר המשתתפים ל-73. זייסנבאכר שמר על תוארו, והיה הספורטאי האוסטרי היחיד שזכה במדליה.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכו האוסטרים בשתי מדליות כסף.
תומאס פרימן, ירג מינצנר והוגו סימון בתחרות הרכיבה הקבוצתית, והחותרים ארנולד יונקה וכריסטוף צרבסט במקצה הזוגות.
נבחרת הנשים בכדוריד סיימה במקום החמישי.
72 הספורטאים שייצגו את אוסטריה באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכו ב-3 מדליות.
הקלע וולפרם וייבל זכה במדליית כסף בירי ברובה אוויר ובמדליית ארד בירי משלושה מצבים.
האתלטית תרסיה קיסל זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר.
גם באולימפיאדת סידני (2000) זכו האוסטרים בשלוש מדליות, אך הפעם שתיים מהן היו מדליות זהב, שתיהן בענף השיט: כריסטוף זיבר ניצח במיסטראל ורומן הגרה והאנס-פטר שטיינאכר ניצחו בטורנדו.
בנוסף, זכתה האתלטית שטפני גראף במדליית כסף בריצת 800 מטר.
אולימפיאדת אתונה (2004) הייתה מהמוצלחות בתולדות אוסטריה.
74 ספורטאים אוסטרים השתתפו במשחקים, והם זכו ב-7 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
הגרה ושטיינאכר שמרו על תוארם מסידני, וניצחו בדגם טורנדו.
שייט נוסף, אנדראס גריצר, שיפר את הישגו מסידני, וזכה במדליית הכסף בדגם לייזר.
במדליית הזהב השנייה זכתה הטריאתלטית קייט אלן.
בבריכת השחייה בלט מרקוס רוגן, שזכה בשתי מדליות כסף, במשחים ל-100 ול-200 מטר גב.
בשני המשחים הגיע אחרי ארון פירסול.
קלאודיה הייל זכתה במדליית כסף בג'ודו, והקלע כריסטיאן פלנר זכה במדליית ארד בירי משלושה מצבים.
ספורטאים אוסטרים נוספים שבלטו באתונה כללו את רולנד גרבר ופרנץ שטוכר (מקום שמיני במרוץ מדיסון), ואת נבחרת הרכיבה (מקום שמיני בדרסאג').
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) השתתפו 72 ספורטאים אוסטרים.
מספר המדליות ירד לשלוש בלבד.
הג'ודוקא לודוויג פיישר זכה במדליית כסף.
השחיינית מירנה יוקיץ' זכתה במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה.
יוקיץ' סיימה גם במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר חזה.
לעומתה, מרקוס רוגן לא הצליח לשחזר את הישגיו מאתונה, וסיים במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר גב ובמקום התשיעי במשחה ל-100 מטר גב.
חותרת הקיאק ויולטה אובלינגר-פטרס זכתה במדליית ארד במקצה הסלאלום, בעוד בעלה, הלמוט אובלינגר, הסתפק במקום השביעי במקצה המקביל לגברים.
נבחרת הגברים בטניס שולחן סיימה במקום הרביעי לאחר שהפסידה לנבחרת קוריאה הדרומית במשחק על מדליית הארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) השתתפו 70 ספורטאים אוסטרים.
בפעם השנייה בהיסטוריה, ולראשונה מזה 48 שנים, אף ספורטאי אוסטרי לא זכה במדליה אולימפית.
בנבחרת זה צ'ן ויישינג השתתף במשחקים בפעם השלישית.
גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לא כיכבו הספורטאים האוסטרים על הפודיומים, והסתפקו במדליית ארד אחת, בה זכו שייטי ה-Nacra 17 תומאס זיאץ וטניה פרנק.
נבחרות הטניס שולחן הודחו שתיהן ברבע הגמר.
באולימפיאדת טוקיו (2020) אנה קיזנהופר זכתה במדליית זהב אולימפית, לאחר מספר משחקים בהם אוסטריה לא זכתה במדליה זו.
באולימפיאדת החורף הראשונה, אולימפיאדת שאמוני (1924), השתתפו ארבעה מחליקים אומנותיים מאוסטריה, כולם זכו במדליות.
הרמה סאבו ניצחה במקצה הנשים, הלנה אנגלמן ואלפרד ברגר ניצחו במקצה הזוגות, ואילו וילי בקל זכה במדליית הכסף במקצה הגברים.
די היה בכך כדי להקנות לאוסטריה את המקום השלישי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה ופינלנד.
גם במשחקים הבאים היו כל הישגיהם של האוסטרים בענף ההחלקה האומנותית.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1928) שב וילי בקל וזכה במדליית הכסף, פריצי בורגר הגיעה להישג דומה במקצה הנשים, ושני זוגות מחליקים אוסטרים הגיעו למקומות השני והשלישי במקצה הזוגות.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1932) זכה קארל שפר במדליית הזהב במקצה היחידים, ופריצי בורגר זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות במקצה הנשים.
באולימפיאדת גרמיש פרטנקירכן (1936) זכו האוסטרים ב-4 מדליות.
במקצה הגברים שמר קארל שפר על תוארו, ואילו פליקס קספר זכה במדליית הארד.
אריק ואילזה פאוזין זכו במדליית כסף במקצה הזוגות.
מקס שטיפל זכה במדליה ראשונה בענף ההחלקה המהירה, מדליית ארד במקצה ל-10,000 מטר.
באולימפיאדת סנט מוריץ (1948) נכלל לראשונה ענף הסקי האלפיני.
בהיותה של אוסטריה מדינה אלפינית, יש לה בו יתרון מובנה, והענף החליף את ההחלקה האומנותית כענף בו ספורטאי החורף האוסטרים מגיעים להישגים הגבוהים ביותר.
באותם משחקים זכו האוסטרים ב-8 מדליות, 6 מהן בסקי אלפיני.
טרודה בייזר זכתה במדליית זהב בסקי משולב ובמדליית כסף בגלישה במורד.
אריקה מאהרינגר זכתה בשתי מדליות ארד, בסלאלום ובסקי משולב.
פרנץ גאבל זכה במדליית כסף בגלישה במורד ורזי המרר זכתה במדליית ארד בגלישה במורד.
בשתי המדליות הנוספות זכו מחליקים אומנותיים - אווה פאווליק זכתה במדליית כסף ואדי ראדה במדליית ארד.
באולימפיאדת אוסלו (1952) זכו האוסטרים ב-8 מדליות, בהן שתי מדליות זהב, ודורגו במקום החמישי בטבלת המדליות, אחרי נורווגיה, ארצות הברית, פינלנד וגרמניה.
אוטמאר שניידר זכה במדליית זהב בסלאלום ובמדליית כסף בגלישה במורד.
כריסטיאן פרוודה זכה במדליית כסף בסלאלום ענק ובמדליית ארד בגלישה במורד וטוני שפיס זכה במדליית ארד בסלאלום ענק.
בין הנשים בלטה טרודה בייזר, שזכתה במדליית זהב אולימפית שנייה ברציפות, בגלישה במורד.
חברתה לנבחרת דגמר רום זכתה במדליית כסף בסלאלום ענק.
בנוסף לגולשי הסקי האלפיני, גם מחליק אומנותי אחד זכה במדליה, הלמוט זייבט, שזכה במדליית כסף.
באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) עלו הישגיהם של האוסטרים לכדי 11 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
הישג זה הקנה לאוסטרים את המקום השני בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות.
גולשי הסקי האלפיני זכו ב-9 מהמדליות, והבולט שבהן היה טוני זיילר, שניצח בכל שלושת המקצים - סלאלום, סלאלום ענק וגלישה במורד.
בסלאלום ענק היו גם שני הזוכים הנוספים אוסטרים - אנדריי מולטרר זכה במדליית כסף וולטר שוסטר זכה בארד.
מולטרר זכה גם במדליית ארד בגלישה במורד.
בתחרויות הנשים זכתה פוצי פרנדל במדליית כסף בסלאלום ענק, רגינה שפף זכתה במדליית כסף בסלאלום, ותיאה הוכלייטנר זכתה במדליית ארד בסלאלום ענק.
המחליקים האומנותיים קורט אופלט וסיסי שוורץ זכו במדליית זהב במקצה הזוגות, ובמקצה הנשים זכתה אינגריד ונדל במדליית ארד.
באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) ירדו הישגי האוסטרים ל-6 מדליות.
ארנסט הינטרזר זכה במדליית הזהב היחידה, בסלאלום, וכן זכה במדליית ארד בסלאלום ענק.
סגנו של הינטרזר בסלאלום היה היאס לייטנר, וגם פפי שטיגלר זכה במדליית כסף, בסלאלום ענק.
גולשת הסקי האלפיני היחידה שזכתה במדליה הייתה טראודל הכר, שזכתה במדליית ארד בגלישה במורד.
אוטו לאודולטר זכה במדליה האולימפית הראשונה בקפיצות סקי, מדליית ארד במקצה הגבעה הרגילה.
באולימפיאדה הראשונה אותה אירחה, אולימפיאדת אינסברוק (1964), שבו והשתפרו הישגיה של המשלחת האוסטרית.
היא צברה 12 מדליות, בהן 4 מדליות זהב, ודורגה במקום השני, אחרי ברית המועצות.
7 מהמדליות הושגו בסקי אלפיני.
הנשים תפסו את שלושת המקומות הראשונים בגלישה במורד - כריסטל האס, אדית צימרמן וטראודל הכר, בהתאמה.
בין הגברים בלט פפי שטיגלר, שזכה במדליית זהב בסלאלום ובמדליית ארד בסלאלום ענק.
אגון צימרמן זכה במדליית זהב בגלישה במורד וקארל שראנץ זכה במדליית כסף בסלאלום ענק.
הלוג' הפך לראשונה לענף אולימפי, והמשלחת האוסטרית צברה בו הישגים.
במקצה הזוגות זכו יוזף פייסטמנטל ומנפרד שטנגל במדליית הזהב וריינהולד זן והלמוט תאלר זכו במדליית הכסף.
לני טורנר זכתה במדליית הארד במקצה הנשים.
המחליקה האומנותית רגינה הייצר זכתה במדליית כסף, ורביעיית מחליקי הבובסליי זכו אף הם במדליית כסף, הראשונה בענף זה.
המשלחת האוסטרית שמרה על הישגים גבוהים גם באולימפיאדת גרנובל (1968).
היא סיימה את המשחקים עם 11 מדליות, בהן 3 מדליות זהב, ודורגה במקום החמישי, אחרי נורווגיה, ברית המועצות, צרפת ואיטליה.
בסקי אלפיני, זכתה אולגה פאל במדליית הזהב בגלישה במורד, מקצה בו כריסטל האס זכתה במדליית הארד.
במקצה הסלאלום לגברים זכה הרברט הובר במדליית הכסף ואלפרד מאט במדליית הארד.
הייני מסנר זכה במדליית ארד בסלאלום ענק.
בלוג', בלט מנפרד שמיד, שזכה במדליית הזהב במקצה היחידים, ויחד עם אוולד ואלך זכה במדליית כסף במקצה הזוגות.
במדליית הזהב השלישית זכה המחליק האומנותי וולפגנג שוורץ.
רביעיית גולשי הבובסליי שבה וזכתה במדליית כסף, וענף נוסף בו זכו האוסטרים המדליות היה קפיצות הסקי - במקצה הגבעה הרגילה זכה ריינהולד בכלר במדליית הכסף ובלדור פריימל בארד.
באולימפיאדת סאפורו (1972) ירדו הישגי האוסטרים ל-5 מדליות.
במדליית הזהב היחידה זכתה המחליקה האומנותית טריקסי שובה ולראשונה אף גולש סקי אלפיני אוסטרי לא זכה במדליית זהב.
אנמארי מוזר-פרול זכתה בשתי מדליות כסף, בגלישה במורד ובסלאלום ענק.
באחרונה זכתה וילטרוד דרקסל במדליית הארד.
בין הגברים, זכה היינריך מסנר במדליית ארד בגלישה במורד.
אחד מגולשי הסקי האלפיני האוסטרים הבולטים, קארל שראנץ, נעדר מהמשחקים.
יושב ראש התאחדות הסקי האוסטרית, קארל היינץ קלה, החליט לאסור את השתתפותו, מאחר שהתחרה בעבר באופן מקצועני, חרף העובדה שהדבר פגע בהישגי המשלחת האוסטרית.
בעקבות החלטות זו העניק הוועד האולימפי הבינלאומי לקלה את מדליית פייר דה קוברטן, המוענקת לאישים ולספורטאים שגילו הגינות ורוח ספורטיבית יוצאת דופן או תרמו לקידום הרוח הספורטיבית.
האולימפיאדה השנייה אותה אירחה אוסטריה, אולימפיאדת אינסברוק (1976) הייתה פחות מוצלחת עבורה מקודמתה.
המשלחת האוסטרית צברה שש מדליות, שתיים מכל סוג.
בניגוד לעבר, הענף הבולט במשחקים אלה היה קפיצות סקי.
בקפיצה מגבעה גבוהה זכה קארל שנאבל במדליית זהב ואנטון אינאואר זכה במדליית כסף.
שנאבל זכה גם במדליית ארד בקפיצה מגבעה רגילה.
בסקי אלפיני, זכה פרנץ קלאמר במדליית זהב בגלישה במורד ובריגיטה טוטשניג זכתה במדליית כסף בגלישה במורד.
פרנץ שכנר ורודולף שמיד זכו במדליית ארד בלוג'.
באולימפיאדת לייק פלאסיד (1980) זכו האוסטרים ב-7 מדליות, בהן 3 מדליות.
די היה בכך כדי שתדורג במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי ברית המועצות, גרמניה המזרחית וארצות הברית.
הסקי האלפיני חזר להיות הענף המוביל במשחקים אלה.
לאונרד שטוק זכה במדליית הזהב בגלישה במורד, וסגנו היה פטר וירנסברגר.
האנס אן זכה במדליית ארד בסלאלום ענק.
בתחרויות הנשים זכתה אנמארי מוזר-פרול במדליית הזהב בגלישה במורד.
בקפיצות סקי זכה אנטון אינאואר במדליית הזהב בקפיצה מגבילה רגילה, והרברט נויפר זכה במדליית הכסף בקפיצה מגבעה גבוהה.
גאורג פלוקינגר וקארל שרוט זכו במדליית ארד בלוג'.
אולימפיאדת סרייבו (1984) הייתה החלשה בתולדותיה של אוסטריה.
הספורטאי היחיד שזכה במדליה היה גולש הסקי האלפיני אנטון שטיינר, שזכה במדליית הארד בגלישה במורד.
באולימפיאדת קלגרי (1988) עלו הישגיהם של האוסטרים ל-10 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
6 מהמדליות הושגו בסקי אלפיני.
אניטה וכטר ניצחה במסלול המשולב וזיגריד וולף ניצחה בסופר G.
בין הגברים בלט הוברט שטרולץ, שזכה במדליית זהב בסופר G ובמדליית כסף בסלאלום ענק.
הלמוט מאייר היה סגנו של שטרולץ בסופר G, וגם ברנהרד גסטריין זכה במדליית כסף, במסלול המשולב.
מיכאל הדשיף זכה בשתי מדליות בהחלקה מהירה - מדליית כסף במרוץ ל-10,000 מטר ומדליית ארד במרוץ ל-1500 מטר.
מדליות ראשונות הושגו גם בסקי נורדי משולב - קלאוס זולצנבאכר זכה במדליית כסף במקצה היחידים, ויחד עם גינתר צאר והאנסיירג אשנוולד זכה במדליית ארד במקצה הקבוצתי.
באולימפיאדת אלברוויל (1992) זינקו הישגי האוסטרים ל-21 מדליות, בהן 6 מדליות זהב.
הם דורגו במקום הרביעי בטבלת המדליות, אחרי גרמניה, המשלחת המאוחדת ונורווגיה.
גולשי הסקי האלפיני זכו ב-8 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
פטרה קרונברגר זכתה במדליות זהב במסלול המשולב ובסלאלום.
אניטה וכטר זכתה בשתי מדליות כסף - במסלול המשולב ובסלאלום ענק, וגולשת שלישית, ורוניקה שטאלמאייר זכתה במדליית ארד בגלישה במורד.
פטריק אורטליב זכה במדליית הזהב בגלישה במורד, וגינתר מאדר זכה במדליית ארד באותה תחרות.
גם מיכאל טריטשר זכה במדליית ארד, בסלאלום.
בקפיצות סקי זכו האוסטרים ב-5 מדליות.
ארנסט וטורי זכה במדליית זהב בקפיצה מגבעה רגילה, מרטין הלוורט זכה בשתי מדליות כסף, בקפיצה מגבעה רגילה ובקפיצה מגבעה גבוהה, היינץ קוטין זכה במדליית ארד בקפיצה מגבעה גבוהה, ושלושתם יחד עם אנדראס פלדר זכו במדליית כסף בתחרות הקבוצתית.
בלוג' צברו האוסטרים ארבע מדליות.
דוריס נוינר ניצחה במקצה הנשים, וסגניתה הייתה אחותה הגדולה, אנגליקה נוינר.
במקצה הגברים זכה מרקוס פרוק במדליית הכסף, ומרקוס שמידט במדליית הארד.
נבחרת הבובסליי זכתה במדליית זהב, וקלאוס זולצנבאכר זכה בשתי מדליות ארד נוספות בסקי נורדי משולב - במקצה היחידים ל-15 ק"מ ובמקצה השליחים ל-5X3 ק"מ, יחד עם קלאוס אופנר ושטפן קריינר.
אמשה הוניאדי זכתה במדליית ארד בהחלקה מהירה ל-3000 מטר.
רק שנתיים חלפו בין המשחקים, אך באולימפיאדת לילהאמר (1994) ירדו הישגיהם של האוסטרים ל-9 מדליות, בהן שתי מדליות זהב.
הספורטאית הבולטת במשלחת הייתה המחליקה המהירה אמשה הוניאדי, שזכתה במדליית זהב ב-1500 מטר ובמדליית כסף ב-3000 מטר.
גולשי הסקי האלפיני זכו ב-3 מהמדליות.
תומאס שטנגאסינגר זכה במדליית זהב בסלאלום, אלפי אדר זכתה במדליית כסף בסלאלום וכריסטיאן מאייר זכה במדליית ארד בסלאלום ענק.
בלוג' זכה מרקוס פרוק במדליית כסף, ואנדראה טאגוורקר זכתה במדליית ארד.
אנדראס גולדברגר זכה בשתי מדליות ארד בקפיצות סקי - בקפיצה מגבעה גבוהה, ויחד עם חבריו לנבחרת בתחרות הקבוצתית בגבעה גבוהה.
הישגי האוסטרים השתפרו באולימפיאדת נאגנו (1998), והם זכו ב-17 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
11 מהמדליות היו בסקי אלפיני.
הרמן מאייר זכה בשתי מדליות זהב - בסלאלום ענק ובסופר G.
בשני המסלולים היו גם סגניו אוסטרים - שטפן אברהארטר בסלאלום ענק והאנס קנאוס בסופר G.
במדליית הזהב השלישית זכה מריו רייטר, במסלול המשולב, מסלול בו כריסטיאן מאייר זכה במדליית ארד.
האנס טרינקל זכה במדליית ארד בגלישה במורד, ותומאס סיקורה עשה זאת בסלאלום.
בין הנשים בלטה אלכסנדרה מייסינצר, שזכתה במדליית כסף בסלאלום ענק ובמדליית ארד בסופר G.
מיכאלה דורפמייסטר זכתה במדליית כסף בסופר G.
בשני ענפים השיגו האוסטרים מדליות ראשונות - סקי למרחקים וגלישת שלג.
בסקי למרחקים זכה מרקוס גנדלר במדליית כסף במרוץ המרדף ל-10 ק"מ, וכריסטיאן הופמן זכה במדליית ארד במרוץ ל-50 ק"מ.
גולשת השלג בריגיטה קק זכתה במדליית ארד בסלאלום ענק.
אנדראס וידהלצל זכה בשתי מדליות ארד בקפיצות סקי, בתחרות האישית ובתחרות הקבוצתית, ואנגליקה נוינר זכתה במדליית ארד בלוג'.
אולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002)
באולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002) הגיעו האוסטרים להישגים דומים - 17 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
9 מהמדליות היו בסקי אלפיני.
שטפן אברהארטר שיפר את הישגיו מנאגנו, וזכה במדליית זהב בסלאלום ענק, במדליית כסף בסופר G ובמדליית ארד בגלישה במורד.
פריץ שטורבל זכה במדליית זהב בגלישה במורד.
בנימין רייך זכה בשתי מדליות ארד, במסלול המשולב ובסלאלום, ואנדראס שיפרר זכה במדליית ארד בסופר G.
בין הנשים, זכתה רנאטה גטשל בשתי מדליות - מדליית כסף במסלול המשולב ומדליית ארד בגלישה במורד.
כריסטיאן הופמן זכה במדליית זהב ראשונה בסקי למרחקים, במקצה ל-30 ק"מ.
גם סגנו היה אוסטרי, מיכאיל בוטווינוב.
פליקס גוטוולד זכה ב-3 מדליות ארד בסקי נורדי משולב - במרוץ ל-15 ק"מ, במרוץ הספרינט ויחד עם חבריו לנבחרת במרוץ השליחים.
מרקוס פרוק זכה במדליה האולימפית השלישית שלו בלוג', מדליית ארד.
בשני עפנים זכו האוסטרים במדליות ראשונות.
מרטין רטל זכה במדליית כסף בסקלטון, והביאתלט וולפגנג פרנר זכה במדליית ארד במרוץ ל-10 ק"מ.
אולימפיאדת טורינו (2006) הייתה האולימפיאדה הפורייה ביותר בתולדות המשלחת האוסטרית.
הם הגיעו למספר שיא של 23 מדליות, בהן 9 מדליות זהב, ודורגו במקום השלישי, אחרי גרמניה וארצות הברית.
בסקי אלפיני צברו האוסטרים 14 מדליות, כמעט מחצית ממספר המדליות האפשריות.
בנימין רייך זכה בשתי מדליות זהב, בסלאלום ובסלאלום ענק.
בסלאלום היו גם שני הזוכים האחרים אוסטרים - ריינר הרבסט זכה במדליית הכסף וריינר שנפלדר זכה במדליית הארד.
שנפלדר זכה גם במדליית ארד במסלול המשולב.
הרמן מאייר זכה במדליית כסף בסופר G ובמדליית ארד בסלאלום ענק, ומיכאל ואלכהופר זכה במדליית הכסף בגלישה במורד.
בין הנשים בלטה מיכאלה דורפמייסטר, שזכתה בשתי מדליות זהב, בסופר G ובגלישה במורד.
מרליס שילד זכתה במדליית כסף במסלול משולב ובמדליית ארד בסלאלום.
ניקול הוספ זכתה במדליית כסף בסלאלום ואלכסנדרה מייסניצר זכתה במדליית ארד בסופר G.
גם בסקי נורדי משולב בלטו האוסטרים, בעיקר הודות לפליקס גוטוולד, שזכה במדליית זהב במקצה ל-15 ק"מ, במדליית כסף במקצה הספרינט, והיה שותף גם לזכייתה של הנבחרת במדליית הזהב.
תומאס מורגנשטרן זכה במדליית הזהב בקפיצות סקי מגבעה גבוהה.
סגנו היה אנדראס קופלר, ושניהם היו שותפים גם לזכייה הקבוצתית במדליית הזהב.
האחים וולפגנג ואנדראס לונגר זכו במדליית הזהב במקצה הזוגות בלוג', וזיגפריד גראבנר זכה במדליית ארד בגלישת שלג.
באולימפיאדת ונקובר (2010) ירדו הישגי האוסטרים ל-16 מדליות, בהן 4 מדליות זהב.
המדליות הושגו בשבעה ענפים שונים, והחלוקה ביניהם הייתה מאוזנת מבעבר.
הסקי האלפיני המשיך להיות הענף המוביל, אך ההישגים בו הסתכמו ב-4 מדליות בלבד.
אנדראה פישבאכר זכתה במדליית זהב בסופר G, מרליס שילד זכתה במדליית כסף בסלאלום, ואליזבת גרגל זכתה בשתי מדליות ארד - בסלאלום ענק ובגלישה במורד.
גרגור שלירנצאואר היה הבולט בין קופצי הסקי.
הוא זכה במדליות ארד בקפיצה מגבעה רגילה ובקפיצה מגבעה גבוהה, והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית הזהב.
האחים לינגר שמרו על תוארם בלוג', וספורטאית אוסטרית נוספת שהתחרתה בענף זה, נינה רייטמאייר, זכתה במדליית הכסף.
במדליית הזהב הרביעית זכתה נבחרת השליחים בסקי נורדי משולב.
אחד מחבריה, ברנהרד גרובר, זכה גם במדליית ארד אישית.
הביאתלט כריסטוף זומן זכה במדליית כסף במרוץ המרדף, והיה שותף לזכיית הנבחרת במדליית הכסף במרוץ השליחים.
בגלישת שלג זכה בנימין קארל במדליית כסף, ומריון קריינר זכתה במדליית ארד.
אנדראס מאט זכה במדליה הראשונה בענף הסקי החופשי, מדליית כסף.
באולימפיאדת סוצ'י (2014) צברה המשלחת האוסטרית 17 מדליות, מהן 4 מדליות זהב.
9 מהמדליות ו-3 ממדליות הזהב הושגו בסקי אלפיני.
אנה פנינגר זכתה במדליית זהב בסופר G ובמדליית כסף בסלאלום ענק.
ניקול הוספ זכתה במדליית כסף במסלול משולב ובמדליית ארד בסופר G, מרליס שילד זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות בסלאלום, וקתרין צטל דורגה אחריה וזכתה במדליית הארד.
בין הגברים, זכו שני גולשים במדליות זהב - מתיאס מאייר בגלישה במורד ומריו מאט בסלאלום.
זוכה מדליית הכסף בסלאלום היה אף הוא אוסטרי, מרסל הירשר.
מדליית הזהב הרביעית הושגה בענף גלישת השלג, לראשונה בתולדות אוסטריה, עם ניצחונה של יוליה דוימוביץ בסלאלום.
בנימין קארל זכה במדליית ארד בתחרות המקבילה לגברים.
דניאלה אירשקו-סטולץ זכתה במדליית כסף בקפיצות סקי מגבעה רגילה, ונבחרת הגברים זכתה אף היא במדליית כסף, בקפיצה מגבעה גבוהה.
האחים וולפגנג ואנדראס לינגר איבדו את תוארם בלוג' לאחר שתי זכיות נוספות, אך זכו במדליית כסף.
הביאתלט דומיניק לנדרטינגר זכה במדליית כסף במירוץ ל-10 ק"מ, והיה שותף לזכייתה של נבחרת הביאתלטים האוסטרית במדליית ארד.
נבחרת הגברים האוסטרית בסקי נורדי משולב זכתה אף היא במדליית ארד.
אוסטרלופיתקוס אפריקנוס (שם מדעי: Australopithecus africanus; "פיתקוס" מיוונית: πίθηκος, קוף-אדם, "אוסטרלו" מלטינית: australis, דרומי, "אפריקנוס" = מיבשת אפריקה) הוא מין נכחד של הומינין מן הסוג אוסטרלופיתקוס, שחי בדרום אפריקה כ-2.5 מיליון שנה לפני זמננו, בעידן הפליסטוקן, וייתכן שהיה אב קדמון של האדם.
מאובני מין זה הם הראשונים מן הסוג אוסטרלופיתקוס שהתגלו למדע, בשנת 1924, בדרום אפריקה, על ידי הפלאואנתרופולוג והרופא האוסטרלי ריימונד דארט.
הם גם היו שרידי ההומינינים הנכחדים הראשונים שהתגלו באפריקה, ובכך היוו את האישור הראשון להשערתם של צ'ארלס דרווין ותומאס הנרי האקסלי שביבשת זו החלה האבולוציה של האדם.
בדומה לשאר מיני אוסטרלופיתקוס, אפריקנוס הלך זקוף על רגליו האחוריות, אך המוח שלו היה קטן משמעותית ממוח האדם, ודומה בגודלו למוחות קופי האדם מודרניים.
בתחילת המאה ה-20, עובדי מחצבת אבן גיר באזור טאונג, סמוך לקימברלי שבדרום אפריקה, היו חושפים באופן שגרתי מאובנים שונים בעת עבודתם.
המעניינים מביניהם נלקחו כמזכרות על ידי מנהלי חברת המחצבות, ואחד מהם החזיק גולגולת כזו מעל האח שבביתו.
בשנת 1924 הבחינה בה ידידת המשפחה ג'וזפין עדנה סלמונס, והבינה שעשויה להיות לה חשיבות מדעית רבה.
סלמונס הייתה האישה הסטודנטית הראשונה שלמדה אצל ריימונד דארט, אנטומאי אוסטרלי ששנתיים קודם לכן קיבל משרה באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג.
סלמונס שכנעה את מנהלי החברה לשלוח את המאובנים לדארט.
המרשים מבין הממצאים היה גולגולת קטנה של פרט צעיר מאוד (בדיעבד נקבע על פי שיניו שגילו בעת המוות היה שלוש או ארבע שנים) שזכתה לכינוי "הילד מטאונג".
הגולגולת כללה פנים ולסת תחתונה כמעט מושלמים.
דפנות קופסת המוח לא שרדו, אבל הגולגולת הכילה אנדוקאסט מושלם - דפוס של המוח שנוצר בעת ההתאבנות.
הגולגולת דמתה לגולגולות קוף-אדם, אבל דארט הבחין שהפוראמן מאגנום (החור שדרכו מתחבר המוח לחוט השדרה) היה בעמדה תחתית, ובכך העיד שבעלי הגולגולת הלך בקומה זקופה.
דארט הגדיר את המאובנים בשם המדעי אוסטרלופיתקוס אפריקנוס, והציג את ההשערה שהם "החוליה החסרה", כלומר מאובן הביניים שבין קופי-האדם לאדם.
אבל באותן שנים דעה מקובלת יותר בקרב הפלאואנתרופולוגים, שהתבססה על הגולגולת המזויפת של איש פילטדאון, הייתה שהאבולוציה של מוח גדול קדמה לאבולוציה של הליכה זקופה.
הילד מטאונג היה המאובן ההומיניני האפשרי הראשון שהתגלה באפריקה, בתקופה שבה הפלאואנתרופולוגים האירופאים העדיפו לחפש את אבות המין האנושי באירופה (מאובן לא-אירופאי חשוב נוסף, אדם ג'אווה מדרום-מזרח אסיה, זכה אף הוא באותן שנים להתעלמות כמעט מוחלטת).
בנוסף, גולגולות של פרטים צעירים מאוד הן קשות יותר להגדרה טקסונומית.
לכן הפלאואנתרופולוג הבריטי הנודע סר ארתור קיית הציע שהילד מטאונג היה קוף-אדם, קרוב לוודאי תינוק של גורילה.
במשך שנים רבות ניהל דארט מאבק להכרה בתגליתו, אך רק בשנות ה-50, כאשר איש פילטדאון הוכח סופית כזיוף, התאפשרה קבלת הסוג אוסטרלופיתקוס כהומינין נכחד על דעת כל הקהיליה המדעית בתחום.
הפלאונטולוג הדרום-אפריקני (ממוצא סקוטי) רוברט ברום תמך בעמדתו של דארט במשך כל השנים הללו.
בשנת 1938 הוא גילה באתרי ערש המין האנושי ליד פרטוריה מאובני הומינינים שדמו לאפריקנוס אך היו מגושמים יותר.
הם סווגו למין אחר הידוע כפראנתרופוס רובוסטוס או אוסטרלופיתקוס רובוסטוס, וגילויים בדרום-אפריקה תמך גם באפשרות קיומו של אפריקנוס.
באותה שנה גם סיווג ברום אנדוקאסט (דפוס מאובן מן החלק הפנימי של גולגולת) שהתגלה באחד מאתרים אלו כהומינין ממין אחר, שלו העניק את השם המדעי "פלסיואנתרופוס טרנסוואליס" (Plesianthropus transvaalensis).
בשנת 1947 גילו ברום ותלמידו ג'ון רובינסון באתר סטרקפונטיין בדרום-אפריקה גולגולת נוספת מושלמת כמעט לחלוטין, הידועה בספרות המדעית בסימון הקטלוגי STS-5 ומפורסמת יותר בכינויה הפופולרי "מרת פלס", אף כי כיום סוברים שהיא השתייכה לפרט זכר.
שני מאובנים אלו סווגו מאוחר יותר כאוסטרלופיתקוס אפריקנוס.
התיארוך של מאובני הומינינים בדרום-אפריקה היה מאז ומתמיד בעייתי יותר מאשר אלו ממזרח-אפריקה, המתגלים לרוב באזורים עשירים בשכבות של אפר געשי ולכן ניתן לתארכם בשיטות הרדיומטריות המדויקות של ארגון-ארגון ואשלגן-ארגון.
עם זאת, משילוב של מספר שיטות תיארוך שונות ניתן להעריך שמאובני אפריקנוס הם מגיל שבין 3 מיליון ל-2 מיליון שנה לפני זמננו, כאשר גיל ביניים של 2.5 מיליון שנה הוא הסביר ביותר.
אוסטריה שלחה משלחת לכל אחד מאירועי המשחקים הפאראלימפיים, הן במשחקי הקיץ, והן במשחקי החורף.
אוסטריה ארחה את המשחקים הפאראלימפיים אינסברוק (1984) והמשחקים הפאראלימפיים אינסברוק (1988), בהן גם הייתה מדורגת במקום הראשון (1984) והשני (1988) בטבלת דירוג המדליות במשחקים.
אל משחקי הבכורה של המשחקים הפאראלימפיים ברומא (1960) שלחה אוסטריה משלחת של 12 ספורטאים (7 גברים ו-5 נשים) שהצליחו להביא למדינה 30 מדליות פאראלימפיות, מהן 11 מדליות זהב.
המשלחת האוסטרית סיימה במקום הרביעי בדירוג המדליות במשחקים, ההישג הגבוה ביותר של המשלחת עד היום.
הספורטאית הבולטת במשלחת האוסטרית למשחקים הייתה ברגר-ולדנברג שזכתה בשלוש מדליות זהב בתחרויות השחיה, שתי מדליות זהב בטניס שולחן, במשחקי הזוגות בקטגוריה B ו-C, מדליית כסף אחת בטניס שולחן בתחרות היחידים ושתי מדליות ארד בתחרויות אתלטיקה.
גם הספורטאית שארף בלטה עם שתי מדליות זהב בתחרויות השחייה, ומדליית זהב בטניס שולחן, בה זכתה עם ברגר-ולדנברג בקטגוריה C, והוסיפה גם מדליית הכסף בטניס שולחן בתחרות היחידים.
באולימפיאדות הבאות לא הצליחה אוסטריה לשחזר את ההצלחה של המשלחת הראשונה.
ב הצליחה אוסטריה להגיע לשיא כל הזמנים שלה עם 50 מדליות, בהן שיא לאומי של 17 מדליות זהב פאראלימפיות.
הספורטאית הבולטת בתולדות המשלחת האוסטרית היא רוזה קוהנל המחזיקה בשיא האוסטרי עם שמונה מדליות זהב, מדליית כסף ושלוש מדליות ארד בתחרויות השחייה וטניס השולחן על פני שלוש האולימפיאדות הראשונות.
עוד בלטו גולש הסקי האלפיני יוזף מאוסברגר שזכה בשש מדליות זהב ושתי מדליות כסף ורוזה שוויצר שזכתה בחמש מדליות זהב ושלוש מדליות כסף, בטניס שולחן ואתלטיקה.
אוסטריה הגרמנית היה בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית שם בלתי רשמי לשטחי המחצית הקיסרית, "האוסטרית" ("ציסלייטניה") של האימפריה, שהיו מאוכלסים על ידי רוב גרמני.
שם זה הוענק בהתחלה לרפובליקה בעלת צביון גרמני שירשה את אוסטרו-הונגריה, אחרי התפרקות אימפריה זו בתום מלחמת העולם הראשונה.
אחרי התפטרות הקיסר קרל הראשון הוכרזה הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית באזורים בעלי רוב גרמני של אוסטרו-הונגריה לשעבר.
השטח המדובר כלל את אוסטריה של ימינו וגם אזורים גרמנופונים אחרים כמו דרום טירול והעיר טרוויזיו, השייכים כעת לאיטליה, קרינתיה הדרומית ושטיריה הדרומית השייכות בימינו לסלובניה, חבל הסודטים, ו"בוהמיה הגרמנית", השייכים כעת לצ'כיה, שעליהם לא יכלה המדינה האוסטרית החדשה להשליט את סמכותה.
בעקבות בחירת מועצת המדינה והממשלה הנפרדת הראשונה ב-30 באוקטובר 1918 והתפטרות הקיסר קארל הראשון ולקראת הכרזת הרפובליקה האוסטרית ב-12 בנובמבר 1918, התכנסו החברים דוברי גרמנית של הרייכסראט האחרון בווינה ב-21 באוקטובר 1918 כאספה לאומית של הפרלמנטרים הגרמנים וקראו באופן רשמי בשם "אוסטריה הגרמנית" לאזורים שאותם ייצגו.
ב-12 בנובמבר 1918 הם הכריזו על המדינה החדשה כרפובליקה וכחלק מהרפובליקה הגרמנית.
אולם, בהתאם לחוזה סן-ז'רמן, המדינה החדשה הצטרכה ב-10 בספטמבר 1919 לקבל את השם שנדרש על ידי המעצמות המנצחות, דהיינו "רפובליקת אוסטריה".
שם זה נכנס לתוקף באופן רשמי עם אשרור ההסכם ב-21 באוקטובר 1919.
עם ביטול המונרכיה הדו-ראשית האוסטרו-הונגרית ב-28–31 באוקטובר 1918, הקריסה הצבאית והתבוסה הסופית של צבא אוסטרו-הונגריה במלחמת העולם הראשונה (הסכם שביתת הנשק בוילה ג'וסטי ב-3 בנובמבר 1918) הגיעה המונרכיה ההבסבורגית לקצה.
ב-31 באוקטובר 1918 ביטלה ממלכת הונגריה, באישור המלך קארל, את האוניה הריאלית עם אוסטריה.
כקיסר אוסטריה, ויתר קארל הראשון ב-11 בנובמבר 1918 על ניהול המדינה.
כעבור יומיים, בתור קארוי הרביעי עשה אותו ויתור לגבי ניהול ממלכת הונגריה.
על שטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית לשעבר קמו שתי מדינות סוברניות חדשות: צ'כוסלובקיה, שקמה ב-28 באוקטובר 1918 ואוסטריה הגרמנית – ב-30 באוקטובר 1918. הונגריה נותרה, אחרי קיומה זמני של רפובליקה סובייטית או רפובליקת המועצות, ממלכה בעלת שטח מופחת וללא מלך.
אזורים נרחבים מאוסטרו-הונגריה סופחו למדינות השותפות לברית ה"הסכמה" המנצחת: איטליה, המדינה החדשה מדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים, רומניה ופולין המחודשת, שקמה על חלקים של "אוסטריה הישנה", גרמניה והאימפריה הרוסית.
ב-21 באוקטובר 1918 התכנסו בארמון נידראסטרייך בווינה חברי הרייכסראט של אוסטריה הגרמנית, שנבחרו לאחרונה בשנת 1911 (ושתקופת תפקידם הוארכה בימי המלחמה עד 31 בדצמבר 1918) ופעלו באותם ימים כאספה לאומית זמנית של הנבחרים הגרמנים.
באותה מליאה חוקתית השתתפו מתוך סך הכל 516 חברי הרייכסראט, 208 נבחרים מן האזורים דוברי הגרמנית.
מתוכם 65 ייצגו את המפלגה הנוצרית סוציאלית של אוסטריה, 37 – את המפלגה הסוציאל -דמוקרטית, ועוד 106 – את הקבוצות הלאומיות-הגרמניות והליברליות.
כיושבי ראש שווי זכויות של האספה נבחרו פרנץ דינגהופר (התנועה הלאומית-גרמנית), יודוק פינק (המפלגה הנוצרית סוליאתים) וקרל זייץ (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית).
הם עשו ביניהם רוטציה כל שבוע.
האספה בחרה לעצמה את השם הרשמי "האספה הלאומית הזמנית של אוסטריה הגרמנית" ב-5 במרץ 1919 קארל זייץ, שנבחר לראש המדינה החדשה, הבהיר: "הנחנו היום את אבן היסוד של אוסטריה גרמנית חדשה.
אוסטריה גרמנית זו קמה מתוך רצון העם הגרמני".
הסוציאל-דמוקרטים וחסידי גרמניה הגדולה זיהו את המושג "אוסטריה" עם המונרכיה ההבסבורגית לשעבר.
בגרסה הסופית של הצעתו לחוקה הזמנית השתמש קרל רנר בשם "דרום-מזרח גרמניה" – „Südostdeutschland".
חלופות אחרות שנידונו באותם הימים היו: "גרמניה העליונה" („Hochdeutschland"), "האימפריה הגרמנית ההררית" (Deutsches Bergreich), "גרמניה של הדנובה" („Donau-Germanien"), "אוסטזאס" (Ostsass), "האיחוד במזרח-גרמני" ("Ostdeutscher Bund"), "דויטשמארק" (Deutschmark), "טויטהיים" (Teutheim), "טרוילאנד" (Treuland), "פרידֶלנד" (Friedeland) או "פרידלנד הגרמנית" (deutsches Friedland).
לבסוף החליטו הפוליטיקאים הנוצרים-סוציאלים שאינם מוכנים לוותר על המושג "אוסטריה".
האספה הלאומית הזמנית תבעה את כל האזורים הדוברים גרמנית של המונרכיה ההבסבורגית לשעבר.
היא קבעה את 16 בפברואר 1919 כתאריך לבחירות לאספה הלאומית.
מקרב חבריה נבחרה ב-30 באוקטובר 1918 מועצה מדינית של אוסטריה העצמאית, שכללה את שלושת יושבי הראש של האספה ועוד 20 חברים שלה, ביניהם קנצלר ונוטריון ממלכתי) וכן נבחרו חמש ועדות פרלמנטריות.
ב-30 באוקטובר 1919 השלימה המועצה המדינית בראשות קארל זייץ את תהליך הקמת המדינה על ידי מינוי הממשלה הראשונה – בראשות הסוציאל-דמוקרט קרל רנר.
זאת הייתה ממשלת קואליציה מורכבת מסוציאל-דמוקרטים, נוצרים-סוציאלים ומפלגת גרמניה הגדולה.
בימים הראשונים של נובמבר 1918 הממשלה האחרונה הקיסרית-מלכותית בראשות לאמאש הכירה רשמית כי תחום סמכותה הצטמצם תוך שבוע משטחה של ציסלייטניה כולה אל אוסטריה החדשה המוקטנת.
לפי בקשת הקיסר קרל נעשתה רשמית העברת השלטון רק ב-11 בנובמבר 1918.
תחילה סוגיית שיטת הממשל במדינה החדשה הושארה פתוחה.
הסוציאל-דמוקרטים תמכו בהשכנת רפובליקה, בעוד שהנוצרים-סוציאליים סברו שהקיסר קארל יוכל עדיין למלא תפקיד של "סניגור העם לכל החיים", כפי שתיאר איגנץ זייפל במאמר בעיתון.
בסופו של דבר גם הם הסתייגו מהמשטר המלוכני.
ראשיהם שיתפו פעולה עם רנר ועם נציגי הממשלה המלוכנית האחרונה של לאמאש בהחלטה לחכות עם הכרזת הרפובליקה עד לרגע ההתפטרות הרשמית של הקיסר קארל כדי להימנע מעימות בין המונרך ובין נציגי המדינה הרפובליקנית.
ב-11 בנובמבר 1918 חתם הקיסר קארל בארמון שנברון על הצהרת ההתפטרות.
הקיסר הכריז על פיזור ממשלתו האחרונה.
באותו ערב הוא התיישב באקארטזאו ב-Donauaen, מישור שיטפון של הדנובה, שבה החזיקה משפחת הבסבורג באחוזה וארמון.
התאריך 12 בנובמבר 1918 להכרזת הרפובליקה נקבע על ידי המנהיגים החדשים בעוד מועד.
האספה הלאומית הזמנית התכנסה באותו יום יחד הם הרייכסראט שעמד להתפזר בבניין הפרלמנט בווינה.
הוחלט ברוב גדול, ורק שני קולות נגד, על אימוץ "החוק בנוגע לצורת המדינה ושיטת השלטון של אוסטריה הגרמנית".
חוק זה מהווה אחת מאבני היסוד של החוקה הפדרלית של אוסטריה של ימינו.
שני הסעיפים הראשונים של החוק קבעו:
אוסטריה הגרמנית היא רפובליקה דמוקרטית.
כל הסמכויות הציבוריות תהינה בשימוש העם.
אוסטריה הגרמנית היא חלק מהרפובליקה הגרמנית.
חוקים מיוחדים מסדירים את השתתפותה של אוסטריה הגרמנית בחוקים ומינהל של הרפובליקה הגרמנית וכן את הרחבת תחום תקפותם של החוקים והמוסדות של רפובליקה הגרמנית באוסטריה גרמנית/
הכרזת הרפובליקה התלוותה בהפגנות מחאה סוערות, שהמשתתפים בהם הסירו את הפס הלבן מתוך הדגלים בצבע אדום-לבן אדום של הרפובליקה שהונפו בחזית הפרלמנט.
האספה הלאומית הזמנית תבעה זכות ריבונות על "אזור המקיף של התיישבות הגרמנים בממלכות ובארצות שיוצגו ברייכסראט.
הרפובליקה של אוסטריה הגרמנית הייתה אמורה לשלוט על שטח של 118,311 קילומטר מרובע ועל כ־10,370,000 תושבים.
היא תבעה את השטחים הבאים, המחולקים לתשע פרובינציות ועוד שלוש מובלעות:
אוסטריה תחתית, בימינו חלק מאוסטריה, העיר וינה, ובנוסף "דרום מורביה הגרמנית" (Deutschsüdmähren), (כולל העיר זניים, בצ'כית זנוימו) המחולק בימינו בין המחוזות הצ'כים דרום מורביה, מחוז ויסוצ'ינה ודרום בוהמיה
אוסטריה עילית, ואזור היער הבוהמי (Böhmerwaldgau) המשתייך בימינו למחוז דרום בוהמיה של הרפובליקה הצ'כית, עם צ'סקי קרומלוב
הפרובינציה "בוהמיה הגרמנית" (Deutschböhmen), שטחים ממערב בוהמיה שהיו מאוחר יותר בשנים 1938–1945 חלק מחבל הסודטים, בימינו חלק מהרפובליקה הצ'כית, לרבות הערים
"הפרובינציה של חבל הסודטים", שכללה שטחים מהאזורים בצפון-מערב בוהמיה, צפון מורביה ו"שלזיה האוסטרית".
גבולותיה לא תואמים את אלו של חבל הסודטים משנת 1938. היא כללה את הערים חב , קארלסבאד, אוסטי נד לבם וליברץ .
הפרובינציה שטיריה (Steiermark), רוב שטחי דוכסות שטיריה ההיסטורית, לרבות שטחי מדינת שטיריה באוסטריה של ימינו וצפון-מזרח שטיריה התחתית הסלובנית עם העיר מריבור
זלצבורג – מדינת זלצבורג של ימינו במסגרת אוסטריה
הפרובינציה קרינתיה, כל שטחי דוכסות קרינתיה ההיסטורית, לרבות מדינת קרינתיה של ימינו במסגרת אוסטריה, שטחי קרינתיה הדרומית הסלובנית, העיר הסלובנית יזרסקו והערים טרוויזיו, מלבורגטו ולברונה ופונטבה ואזור ואל קנאלה (בגרמנית "קנאלטל") המשתייכות בימינו לאיטליה.
טירול כולל "דרום טירול הגרמני", ללא טרנטינו או "הטירול האיטלקי" (ולשטירול)
פורארלברג (Vorarlberg), שטחי מדינת פורארלברג האוסטרית של ימינו
תביעותיה של אוסטריה הגרמנית כללו גם מובלעות גרמניות (Einschlussgebiete) במורביה – איים גרמנופונים בערים ייהלבה , אולומוץ וברנו , אז בעלות רוב דובר גרמנית, הנמצאות בצ'כיה והמובלעת הגרמנית גוטשה בקרניולה, בימינו חבל קצ'בסקו בסלובניה.
הגרמנים במובלעות אלה ניסו להצהיר על איחודם עם אוסטריה הגרמנית, אך נכשלו.
באזורים שבהם חיו אתניות לא גרמניות במספרי תושבים משמעותיים ולעיתים רוב לא גרמני נכבשו מהר על ידי כוחות המדינות החדשות שקמו על חורבות האימפריה האוסטרו-הונגרית, במיוחד הרפובליקה הצ'כו-סלובקית וממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
המדינה האוסטרית-גרמנית תבעה זכות להגדרה עצמית לתושבי "מערב הונגריה הגרמנית", או בורגנלנד, רבים מהם צאצאים של מתנחלים גרמנים וקרואטים, בלי תביעה משפטית מפורשת.
הטענה המשפטית הועלתה רק באוקטובר 1919 עם החוזה המדיני בסן-ז'רמן-אן-לה והוכרעה במידה רבה לטובת אוסטריה.
קמה בנסיבות אלה מדינת בורגנלנד חדשה ששולבה בשנת 1921 במסגרת אוסטריה הפדרטיבית.
בסופו של דבר העיר שופרון שעמדה להיות בירת מדינה זו, והאזור סביבו נשארו במסגרת הונגריה, בעקבות משאל עם שנוי במחלוקת.
בנוסף המחוז ברטיסלאבה שהשתייך בעבר למחוזות הגרמניים של בורגנלנד במסגרת ממלכת הונגריה, הסתפחה לצ'כו-סלובקיה בהתאם לחוזה ז'רמן-אן-לה.
קץ השימוש במושג "אוסטריה הגרמנית".
בתחילת שנת 1919 התברר כי הקמה בפועל של הישות המדינית "אוסטריה גרמנית" בהיקפה המקורי אינה בת מימוש.
דרום טירול נכבשה כבר ב-3 בנובמבר 1918 על ידי האיטלקים וסופחה לאיטליה.
גם האזורים המיושבים בגרמנים בבוהמיה ומורביה נכבשו על ידי צ'כוסלובקיה וסופחו אליה.
אפילו האיחוד עם רפובליקת ויימאר, ברוח הזכות להגדרה העצמית שנוסחה על ידי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון, לא יכול היה להתגשם.
208 מהנבחרים באספה הלאומית הזמנית שנבחרו בשנת 1911 לרייכסרט מטעם 86 אזורי בחירה, לא יכלו להיבחר מחדש לאספה הלאומית המכוננת ב-16 בפברואר 1919. הפרלמנט החדש כלל 159 נבחרים ו-11 חברים קרויים, המחולקים כלהלן:
72 סוציאל-דמוקרטים, 69 נוצרים-סוציאלים, 26 נציגים של ארגונים לאומיים גרמניים, צ'כי אחד, "דמוקרטי" אחד וציוני אחד.
מונו נציגים קרויים של הרשימות המפלגתיות מדרום טירול ושטיריה התחתונה.
הכוונה המקורית שצוינה בחוקה הזמנית למנות נציגים של הגרמנים האתניים מן האזורים המיושבים בגרמנים של צ'כיה, לא יצאה לבסוף לפועל עקב התנגדות הסוציאל-דמוקרטים.
עובדה זו הביאה לדבריו "לחלוקה של גרמניה".
הקנצלר ציין כי מדובר ב:
אזור היער הבוהמי (המיוחס לאוסטריה העילית) עם 3,280 קמ"ר ו-183,000 תושבים
ארץ הסודטים (הפרוביציה זודטנלנד) עם 6,533 קמ"ר ו-678,800 תושבים
אזור דרום מורביה הגרמנית עם 1.840 קמ"ר ו-173,000 תושבים
המובלעת הגרמנופונית ברנו עם 140,000 תושבים
המובלעת הגרמנופונית אולומוץ עם 48,000 תושבים
המובלעת הגרמנופונית איגלאו (איהלבה) עם 37,000 תושבים
קהילות גרמניות דרום מורביות המיוחסות לאוסטריה התחתית עם 385 קמ"ר ו-22,900 תושבים
ב-10 בספטמבר 1919 חתם הקנצלר קרל רנר על חוזה סן ז'רמן, שנחשב ל"תכתיב של המעצמות המנצחות" וברובו דן בציסלייטניה.
בעקבות אשרורו על ידי האספה הלאומית ב-21 באוקטובר שונה שם המדינה על פי כללי החוזה, מ"מדינת אוסטריה הגרמנית" (Staat Deutschösterreich) לרפובליקת אוסטריה (Republik Österreich).
חוזה סן ז'רמן אסר על ה"אנשלוס", איחוד אוסטריה עם גרמניה.
בהתאם לסעיף 88 הוא ציין כי "עצמאות אוסטריה היא בלתי ניתנת לשינוי אלא אם כן מועצת חבר הלאומים אישרה את התיקון".
גם בחוזה ורסאי עם גרמניה ציין הסעיף 80 כי "גרמניה מכירה בעצמאות אוסטריה ותכבד אותה בקפידה במסגרת הגבולות שייקבעו בחוזה בין מדינה זו ובין מעצמות ההסכמה ואלו המצטרפות אליהן; היא מסכימה שעצמאות זו היא בלתי ניתנת לשינוי, אלא אם כן אושר על ידי מועצת חבר הלאומים.
על ידי כך ביקשו המעצמות המנצחות למנוע היווצרות מעצמה גרמנית מחודשת כל יכולה.
אף על פי שנאסר השימוש בשם "אוסטריה הגרמנית" הרפובליקה האוסטרית אימצה באופן בלתי רשמי בשנים 1920–1929 המנון לאומי שהתחיל במילים "אוסטריה גרמנית, ארץ נפלאה" (Deutschösterreich, du herrliches Land).
ההמנון נכתב על ידי הקנצלר קרל רנר עצמו, אחד החתומים על חוזה סן-ז'רמן וכשהלחן חובר על ידי וילהלם קינצל.