tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה הוציאה טיולים ליעדים שנחשבו חדשים כגון טורקיה, אפריקה, אסיה, דרום אמריקה, וכן שילבה קבוצות מומחים לאזורי הטיול, תוך שינוי הקונספט של טיולים מאורגנים שהיה עד אז.
בשנת 1989 התמזגה החברה עם חברת נאות הכיכר.
בשנת 1999 את החברה מייסדה מולה יפה.
בנובמבר 2004, החברה הגישה בקשה להקפאת הליכים ופורסם שיש לה חובות בסך של 46 מיליון שקל.
בהמשך היא נרכשה על ידי חברת תור לינק, ובשנת 2006 נרכשה על ידי חברת אופקים.
בשנת 2012 התמזגה החברה הגאוגרפית עם חברת "ברק אפיק".
בשנת 2014 קנתה את חברת "אקספלור".
החברה עוסקות בתכנון ובבנייה של טיולים מאורגנים וטיולים פרטיים במגוון מסלולים באפריקה, באירופה, באמריקה ובדרום מזרח אסיה והפסיפיק; כן עוסקת החברה בתכנון ותפעול טיולי ג'יפים למספר יעדים בחו"ל.
בנוסף משווקת החברה הפלגות בעולם ליעדים אקזוטיים, מהקוטב הצפוני ועד הדרומי.
כן מפעילה החברה את תוכנית "מלכת המדבר" שעוסקת בתכנון ובתפעול מסעות תחרותיים לנשים.
החברה נחשבת לראשונה להגיע למספר יעדים בעולם שהיו סגורים לפני כן בפני ישראלים (למשל, בהוטן, סין ואינדונזיה).
כמו כן, יזמה והפעילה שני פרויקטים ייחודיים בתחום התיירות בישראל:
איסוזו צ'אלנג': בשנת 1998 יצאה אל נמיביה ובוצואנה משלחת ראשונה של כ-50 משתתפים, ביניהם אנשי מחקר, מומחים בתחום האקולוגיה, הגאוגרפיה, רופאים, אנשי שטח ומומחי רכב, לצד משתתפים מן היישוב אשר נבחרו להצטרף למשלחת.
אחרי המסע הראשון יצאו המסעות ללאוס ולווייטנאם ב-1999, לפטגוניה ב-2000, להימלאיה ההודית ב-2001, לדרך המאיה ב-2002, לאוסטרליה ב-2003 ולחבל יונאן בסין ב-2005. הפרויקט תמך לכל אורך הדרך במטרות אקולוגיות מגוונות.
בכל שנה נבחרה מטרה שלה ניתנה תרומה, למשל רכב שטח לשבט ההימבה בנמיביה-בוצואנה ב-1998, ששימש לאכיפת חוקים נגד ציד בלתי חוקי של חיות בסכנת הכחדה, ותרומה של מערכת מעקב לוויינית לפרויקט מחקרי ללימוד והצלה של קרוקודיל המים המלוחים באוסטרליה.
מלכת המדבר: מסע מלכת המדבר הוקם בשיתוף עם טבע הדברים בשנת 1999, והוא מסע השטח התחרותי הנשי הראשון והגדול ביותר בארץ.
המסע כולל פעילויות הרפתקניות, נהיגה ברכב שטח, הגעה לאזורים שמחוץ למפת התיירות הרגילה ומפגש בלתי אמצעי עם התרבות המקומית.
מאז החל יצא מסע מלכת המדבר ל-17 מסלולים ברחבי העולם.
המסע פתוח לכל אישה מעל גיל 26 שברשותה רישיון נהיגה.
בשנת 1999 יצא המסע הראשון לירדן בסימן של נשים ושלום, ומאז יוצאים מדי שנה למסלולים ביעדים שונים, ביניהם אוגנדה, דרום אפריקה, רכס הקרפטים ברומניה, חבל יונאן בסין, גואטמלה, לאוס והפיליפינים.
החברה הגאוגרפית הרוסית היא אגודה מדעית רוסית, שנוסדה ב-18 באוגוסט 1845 למטרת קידומם של מדעי הגאוגרפיה.
כיום, זהו מרכז מוביל לגאוגרפיה, התומך במחקר, חינוך, משלחות גילוי ומחקר ועבודת שדה ומקדם עניין ציבורי והבנה מיודעת של העולם – אוכלוסיות, מקומות וסביבות.
זוהי אחת האגודות המדעיות הוותיקות בתחום.
נוסדה אחרי החברות הגאוגרפיות הצרפתית (1821), הגרמנית (1828) והבריטית (1830).
בשנת 1956 הצטרפה לאיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה.
החברה הגאוגרפית הרוסית נוסדה בשנת 1845 כמכון שמטרתו לקדם את מדע הגאוגרפיה, בחסות הקיסר ניקולאי הראשון, שהעניק לה כתב הרשאה קיסרי ונודעה בהמשך בשם "החברה הגאוגרפית הקיסרית הרוסית" עד שנת 1917.
נשיאי החברה הגאוגרפית הקיסרית היו הנסיכים הגדולים של רוסיה קונסטנטין ניקולאייביץ (1845–1892) וניקולאי מיכאילוביץ' (1892-1917), אך למעשה נוהלה על ידי סגני נשיא החברה: פיודור ליטקה (1845–1850), הרוזן מיכאיל מורביוב-וילנסקי (1850–1857), פיוטר סמיונוב טיין-שאנסקי (1873–1914) ויולי שוקאלסקי (1914–1931).
החברה העניקה חסות וארגנה את משלחות המסע של ריצ'רד מאק, פיוטר קרופוטקין, סמיון טיין-שאנסקי, ניקולאי מיקלוחו-מיקלאי, ניקולאי פרז'וואלסקי, פיוטר קוזלוב, ולדימיר אוברוצ'ב ולב ברג.
החברה סייעה גם להקים את תחנות המחקר הראשונות בקוטב הצפוני של רוסיה והייתה הראשונה לחקור בפרוטרוט את הפולקלור הרוסי ואגדות העם האוקראיניות.
החברה הייתה הראשונה לארגן משלחות חקר להרי אורל בשנים 1847–1850 ולנהר אמור בשנים 1854–1863 ולאזורים המרוחקים של המזרח הרחוק הרוסי ומונגוליה בשנות 1870. עד 1917 הורכבה החברה הגאוגרפית מ-11 סניפים ואלף חברים.
לאחר הקמת ברית המועצות החברה נקראה בשם "החברה הגאוגרפית הסובייטית", או ה"חברה הגאוגרפית של ברית המועצות", ולנשיאיה מונו אישים כניקולאי ואווילוב (1931–1940), לב ברג (1940–1950), יבגני פאבלובסקי (1952–1964), סטניסלב קלסניק (1964–1977) וחוקר הקוטב אלכסיי טרשניקוב (1977–1991).
החברה ערכה מספר הכנסים והעניקה פרסים תלת שנתיים כמו מדליית הזהב הגדולה ופרסים דו-שנתיים על שמם של פרז'וואלסקי, ליטקה וסמיונוב והעניקה גם את הפרס הדו שנתי על שם סמיון דז'נייב .
עד שנת 1970 החברה הוציאה לאור למעלה מ-2,000 כרכים של ספרות גאוגרפית, לרבות מגזין "הרשומות" (Записки, שיוצא לאור מאז 1846) ומגזין "הידיעות" (Известия, יוצא לאור מאז 1865).
החברה הגאוגרפית שבה לשמהּ ההיסטורי בשנת 1991 והעתיקה את משרדיה הראשיים בחזרה לסנקט פטרבורג.
בספטמבר 2010 אלבר השני, נסיך מונקו היה לחבר כבוד בחברה הגאוגרפית הרוסית.
מאז 2002 החברה הגאוגרפית הרוסית מתַחזקת ותומכת במחנה הקרח ברנאו (Barneo) שבקוטב הצפוני המשמש בעיקר למטרות תיירות ומחקר.
מאז התפרקות ברית המועצות עמדו בראש החברה אישים שונים כדוגמת החוקרים יורי סליבורסטוב וסרגיי לברוב ואנשי צבא כאנטולי קומאריצין וסרגיי שויגו.
ב-2022 מונה נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, ליו"ר חבר הנאמנים של החברה.
בחודש מרץ 2022 הודיע האיגוד הבינלאומי לגאוגרפיה על השעיית החברה הגאוגרפית הרוסית לנוכח הפלישה לאוקראינה.
החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית הוא ארגון מדעי בינלאומי והומניטרי שנוסד ברוסיה ב-1882, לצורך סיוע לעלייה לרגל לארץ הקודש ופיתוח מדעי המזרחנות, שיתוף פעולה הומניטרי עם עמי המזרח התיכון ובתור סוכנות לרכישת קרקעות ונכסים בארץ ישראל עבור הצליינים הרוסיים.
החברה רכשה בארץ ישראל אלפי דונמים ולפעילותה המדינית והדתית לא היה אח ורע בהיקפה בין מעצמות אירופה האחרות.
בשלהי המאה ה-19 עסק הפלג הארצישראלי של הכנסייה האורתודוקסית הרוסית בקניית קרקעות ונכסים בארץ ישראל, כמו לחוף הכנרת וביפו.
קודמיו של החברה היו ועדת ארץ ישראל (Палестинский комитет) שנוסדה בשנת 1859 והוועד הארץ-ישראלי (Палестинская комиссия) שאורגן מחדש בשנת 1864.
החברה הוקמה ב-21 במאי 1882 על פי אוקאז של קיסר רוסיה אלכסנדר השלישי ביום הזיכרון לשליחים קונסטנטינוס ופלוויה יוליה הלנה, תחילה נקראה בשם החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית (Православное Палестинское Общество).
בשנת 1889 נוסף לחברה תואר הכבוד הקיסרית והיא הייתה פעילה מאוד בניהול נכסי הכנסייה הפרבוסלבית בארץ ישראל.
לאחר מהפכת אוקטובר, החברה חולקה לשני גופים עצמאיים, החברה הרוסית (בשליטת ממשלת מוסקבה הקומוניסטית) והחברה הזרה (בשליטת גופים גולים לא קומוניסטים).
בירושלים רכשו עסקני הכנסייה הפרבוסלבית, בעידודו ובמימונו של הצאר ניקולאי השני את מגרש הרוסים ובנו עליו מבני ציבור גדולים, ששימשו בעיקר צליינים רוסיים.
נשיא החברה היה הנסיך סרגיי אלכסנדרוביץ, שפורסם בעקבות בניית חצר סרגיי.
בשנת 1918 החברה הרוסית שינתה את שמה לחברה הארץ-ישראלית הרוסית (Российское палестинское общество) והוכפפה לאקדמיה למדעים; ב-22 במאי 1992 שוחזר שמה ההיסטורי — החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית (Императорское Православное Палестинское Общество) וכבר אינה מהווה חלק מהאקדמיה למדעים.
מאז 2007, בראש החברה עומד סרגיי סטפאשין.
מאז נכנס לתפקידו פעילות החברה התרחבה והוחזרו לה נכסים רבים לרבות חצר סרגיי וחצר אליזבטה, שהיו נושא מרכזי ביחסי ישראל–רוסיה.
סמל החברה מופיע עד ימינו על כל המבנים שנרכשו או נבנו ביוזמת החברה.
הסמל מעוצב בצורת אליפסה וכולל במרכזו את האותיות היווניות כִי ורוֹ.
אותיות אלו מסמלות את ראשית שמו של ישו - כריסטוס ("משיח").
1921-1928 — האקדמאי פיודור אוספנסקי
בשנים 1934–1951 לא כיהן יושב ראש לחברה, סגן יו"ר האקדמיה למדעים איגנאטיי קרצ'ובסקי כיהן כמייצג הנהלת החברה.
1951-1970 — חבר האקדמיה למדעים סרגיי טולסטוב
1971-1978 — האקדמאי סרגיי טיחווינסקי
1978-1982 — חברת האקדמיה זינאידה אודאלצובה
1983-1985 — חבר האקדמיה וסילי סולודובניקוב
1985-1988 — חבר האקדמיה אנטולי נובוסלצב
להלן נכסים שהיו בבעלות החברה, כשחלקם הוחזרו לה:
מוזיאון אסירי המחתרות - ירושלים
כנסיית פטרוס הקדוש (אבו כביר)
החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא היה מוזיאון יהודי לאתנוגרפיה והיסטוריה יהודית שפעל בליטא והופעל על ידי ועד הנהלה של יהודים ציונים משכילים ומנהיגי הקהילה בקובנה.
הרעיון הראשוני להקמת המוזיאון ההיסטורי אתנוגרפי היהודי הועלה בשנת 1911 על ידי ד"ר צמח שאבאד מווילנה.
בהמשך ובהשראת החזון של שאבאד פעלה בווילנה בין השנים 1913-1919 החברה ליהדות עתיקה (JEWISH ANTIQUITY SOCIETY IN VILNIUS) על ידי קבוצת פעילים היסטוריונים יהודים.
בעקבות סיפוח וילנה לפולין הועבר בשנת 1931 המוזיאון לקובנה, שם הוקמה מחדש החברה האתנוגרפית בהתארגנות חדשה שנקראה החברה ההיסטורית אתנוגרפית יהודית בליטא על ידי ד"ר אבא לפין שהיה גם ליושב הראש הראשון שלה.
בשנת 1940 הולאם המוזיאון על ידי השלטונות הסובייטים, וכעבור שנה ב-1941 הורו על סגירתו.
יושב הראש האחרון במוזיאון היה ד"ר אבא בלושר.
בחודש ספטמבר 1941 הקימו הנאצים את אוגדות וילנה וקובנה בפיקודו של אלפרד רוזנברג.
מטרתן של יחידות אלה הייתה לאסוף את חפצי הערך היהודיים והתרבותיים של ליטא, ובין היתר נבזזה כמעט לחלוטין גם החברה להיסטוריה ולאתנוגרפיה למעט מספר פריטים שהוסלקו והוברחו במחתרת על ידי פעילים יהודיים.
חברי ההנהלה היו ראשי הקהילה היהודית בקובנה, ציונים משכילים ואמידים בהם ד"ר אבא לפין, ד"ר דוד מרדכי שוורץ והגברת שוורץ, ד"ר אבא בלושר, דוד מתתיהו ליפמן, הרב ישראל רוזנסון, רחביה מוגיליוקר, נתן יונסביץ, ד"ר מנדל סודרסקי והגב' אלטה סודרסקי, נח לידסקי, יוסף ליוושין, שלמה חורונז'ינסקי.
המוזיאון ההיסטורי אתנוגרפי היהודי הפך לשם דבר בעולם ובאוספיו הצטברו נכסי תרבות רבים ובהם כ-3,000 יצירות אמנות וקטעי שירה, 6,000 ספרים, וכ-100,000 מסמכים, פנקסים, תמונות ועיתונים, בנוסף לאלפי פרטי יודאיקה וחפצים עתיקים.
החברה הגאונה (באיטלקית: L'amica geniale) היא מיני-סדרת דרמה איטלקית-אמריקאית משנת 2018 בהפקת HBO ובבימויו של סבריו קוסטנזו.
הסדרה היא עיבוד טלוויזיוני לרביעיית הרומנים האוטוביוגרפיים, "רומאנים נפוליטניים" מאת אלנה פרנטה.
העונה הראשונה, בת שמונה חלקים, מתבססת על הכרך הראשון באותו שם, "החברה הגאונה" שיצא לאור בשנת 2011. העלילה מתרחשת בשכונת עוני נפוליטנית בימים שלאחר מלחמת העולם השנייה, ומתארת חברוּת נשית ארוכת שנים בין גיבורות הסדרה, אלנה גרקו ולילה צ'רולו.
השידור הראשון בארצות הברית היה ב-18 בנובמבר 2018, ובישראל שוחררו כל פרקי העונה הראשונה ב-19 בדצמבר 2018.
במרץ 2022 הסדרה חודשה לעונה רביעית אחרונה.
התסריט בכל פרק נכתב בהשתתפות אלנה פרנטה (מחברת "הרומאנים הנפוליטנים"), פרנצ'סקו פיקולו, לורה פאולוצ'י וסבריו קוסטנזו, במאי הסדרה.
הסדרה היא הפקה משותפת של HBO ורשתות הטלוויזיה האיטלקיות RAI ו-TIMvision.
זוהי ההפקה הראשונה של HBO שאינה בשפה האנגלית.
מדיווחים שונים עולה כי תקציב ההפקה, שלא נחשף, הוא מבין הגבוהים שראתה תעשיית הטלוויזיה האירופאית.
לדברי קוסטנזו: "[התקציב] נתן לנו את החופש לדייק מאוד בשחזור [המבנים]".
שכונת העוני בה מתרחשת העלילה, בשטח כולל של 20,000 מטרים רבועים נבנתה במשך ארבעה חודשים, ומציגה חזות מדויקת של בלוק נפוליטני משנות החמישים.
לשם כך נבנו 14 בניינים, חנויות, דירותיהן של שתי הדמויות הראשיות וחזית של כנסייה.
בהתאם לתיאורים בסדרת ה"רומאנים הנפוליטניים".
הצילומים לעונה הראשונה החלו בקיץ 2017 ונמשכו 29 שבועות בשבעה מוקדים שונים ברחבי נאפולי, קזרטה ולאטינה.
ההתעקשות לצלם דווקא באיטליה נבעה מרצונה של HBO לשמר את האותנטיות של הדיאלקט הנפוליטני מסדרת הספרים, כפי שהתגלם בליהוק השחקנים לתפקיד.
כך למשל, לתפקיד שתי החברות נבחנו לא פחות מ-9,000 מועמדות, כולן ילידות דרום איטליה ודוברות את הדיאלקט המסוים.
לבסוף נבחרו ארבע ילדות חסרות ניסיון במשחק.
בלהט המאמץ ללהק שחקנים צעירים דוברי הדיאלקט, נאלצו יוצרי הסדרה לרדת לרחובות נאפולי בחיפוש אחר ילדים ומתבגרים מקומיים.
בסך הכל צוות ההפקה כלל 5000 ניצבים ו-150 שחקנים.
ב-4 בדצמבר 2018, הודיע HBO כי תמשיך לעונה שנייה ותתמקד בספר השני בטֶטְרָלוגיה, "הסיפור של שם-המשפחה החדש".
זאת שלושה חודשים אחרי הודעת RAI האיטלקית כי בכוונתה לעבד את כל שלושת הכרכים הנותרים.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשנת 2019, בקטגוריה "סדרת הדרמה הטובה ביותר".
גאיה ג'ירצ'ה, מגלמת את רפאלה "לילה" צ'רולו
לודוביקה נאסטי, מגלמת את רפאלה "לילה" צ'רולו כילדה
מרגריטה מז'וקו, מגלמת את אלנה "לנו" גרקו
אליסה דל ג'ניו, מגלמת את אלנה "לנו" גרקו כילדה
אנה ריטה ויטולו בתפקיד אימאקולטה גרקו, אמהּ של אלנה
לוקה גלון בתפקיד ויטוריו גרקו, אביה של אלנה
אימה ווילה בתפקיד מנואלה סולרה, אשתו של סילביו סולרה
אנטוניו מילו בתפקיד סילביו סולרה, בעלים של הבר סולרה
אלסיו גאלו בתפקיד מישל סולרה, הבן של סילביו ומנואלה
ולנטינה אקא, מגלמת את נונציה צ'רולו, אמהּ של לילה
אנטוניו בונאנו, מגלם את פרננדו צ'רולו, אביה של לילה
דורה רומנו כגברת אוליביירו, המחנכת של לנו ולילה בבית ספר יסודי
אנטוניו פנרלה, מגלם את דון אקילה קאראצ'י, מאפיונר מקומי
נונציה סשיאנו, מגלמת את נלה ינקרדו, בת-דודתה של גברת אוליביירו
ג'נארו דה סטפאנו – רינו צ'רולו, אחיה הגדול של לילה
תומאסו רוסיאנו – רינו צ'רולו כילד
אלבּה רורוואכר – הדוברת בסדרה (קריינית), קולה של אלנה כמבוגרת
אליזבטה דה פאלו – אלנה גרקו כאישה מבוגרת
מטאו קסטלדו – פפה גרקו, אחיה הצעיר של אלנה
עמנואל נוצ'רינו – פפה גרקו בילדותו
רפאל נוצ'רינו – ג'אני גרקו, אחיה הצעיר של אלנה
תומאס נויוזי – ג'אני גרקו בילדותו
כריסטינה פרטיקולה – אליסה גרקו, אחותה הצעיר של אלנה
שרה מאוריאלו – אליסה גרקו בילדותה
שרה פלנגה – מארייה קאראצ'י, אשתו של דון אקילה
ג'ובאני אמורה – סטפנו קאראצ'י, בנו של דון אקילה
כריסטיאן די ג'יאקומו – סטפנו קאראצ'י בילדותו
פדריקה סולאצו – פינוצ'ה קאראצ'י, בתו של דון אקילה
ג'וליאנה טרמונטנו – פינוצ'ה קאראצ'י כילדה
פבריציו קוטונה – אלפונו קאראצ'י, בנו של דון אקילה
ולריו לאביאנו – אלפונו קאראצ'י בילדותו
ג'נארו קנוניקי – אלפרדו פלוזו, נגר מיומן
ליה זינו – ג'וזפינה פלוזו, אשתו של אלפרדו
אדוארדו סקרפטה – פסקואלה פלוזו, בנם של אלפרדו וג'וזפינה
פרנצ'סקו קטנה – פסקואלה פלוזו בילדותו
פרנצ'סקה פצלה – כרמלה פלוזו, בתם של אלפרדו וג'וזפינה
פרנצ'סקה בלמולי – כרמלה פלוזו בילדותה
פינה די ג'נארו – מלינה קאפוצ'ו, אלמנה חולת רוח
אולוריקה מיגליארסי – אדה קאפוצ'ו, בתה של מלינה
לוצ'יה מנפוזו – אדה קאפוצ'ו בילדותה
כריסטיאן ג'רוסו – אנטוניו קאפוצ'ו
דומניקו קואומו – אנטוניו קאפוצ'ו בילדותו
עמנואל ולנטי – דונאטו סאראטורה, מפקח רכבות
פבריציה סאקי – לידיה סאראטורה, אשתו של דונאטו
פרנצ'סקו סרפיקו – נינו סאראטורה, בנם של דונאטו ולידיה
אלסנדרו נרדי – נינו סאראטורה כילד
מרים ד'אנג'לו – מאריזה סאראטורה, בתם של דונאטו ולידיה
כריסטינה מניוטי – מאריזה סאראטורה בילדותה
קאטלו בונומו – פינו סאראטורה, בנם של דונאטו ולידיה
מיקל די קוסטנזו – פינו סאראטורה בילדותו
פדריקה ברבוטו – קלליה סאראטורה, בתם של דונאטו ולידיה
פדריקה גוארינו – קלליה סאראטורה בילדותה
מאטיה איפיגיו – צ'ירו סאראטורה, בנם של דונאטו ולידיה
ג'ואלה מאדי – צ'ירו סאראטורה בילדותו
צ'ירו פולייזה – ניקולה סקאנו, ירקן
מרינה צ'ופה – אסונטה סקאנו, אשתו של ניקולה
ג'ובאני בוזאלי – אנצו סקאנו, בנם של ניקולה ואסונטה
וינצ'נצו וקארו – סקאנו בילדותו
ג'ורג'יה מונג'יילו – פילייה סקאנו, בתם של ניקולה ואסונטה
אלביס אספוזיטו – מרצ'לו סולארה, בנם של מנואלה וסילביו
פייטרו וולו – מרצ'לו סולארה בילדותו
אדריאנו טמארו – מיקלה סולארה בילדותו
מימו רוג'ירו – אדון ספניולו, אופה בבר של סולרה
פטריציה די מרטינו – רוזה ספניולו, אשתו
רוזריה לנג'לוטו – ג'יליולה ספניולו, בתם
אליס ד'אנטוניו – ג'יליולה ספניולו בילדותה
ולנטינה ארנה, מגלמת את יולנדה, מוכרת בחנות ציוד משרדי
ויטוריו ויויאני, מגלם את האדון פרארו, ספרן ומורה בבית ספר היסודי
החבר הראשון של אלנה, שותף לספסל הלימודים
סרג'יו בזיל, בתפקיד פרופסור ג'ראצ'ה, מורה בתיכון בו לומדת אלנה
אנה רדי, מגלמת את פרופסור גליאני, מורה בתיכון
אנטוניו מליונה, בתפקיד אלפונסו, חבר של ויטוריו גרקו
המלחין מקס ריכטר, שידוע בכתיבת הפסקול לסרט הישראלי ואלס עם באשיר, נרתם להלחין את המוזיקה לסדרה זאת.
האלבום שוחרר להאזנה בתשלום ב-7 בדצמבר 2018, על ידי חברה התקליטים הגרמנית דויטשה גרמופון.
הסינגל לפסקול, "Elena & Lila", יצא כבר ב-30 בנובמבר אותה שנה.
זהו אלבומו ה-64 של ריכטר, ובפרט הפסקול ה-56 ממניין יצירותיו.
קדם לו הפסקול לסרט "מרי, מלכת הסקוטים", גם הוא שוחרר להורדה אותו יום בארצות הברית.
החברה הגנאלוגית הלאומית הוא מוסד ללא כוונת רווח הפועל בארצות הברית.
הארגון הוקם בשנת 1903 ומטה שלו נמצא בוירגיניה.
החברה כוללת 10 אלף חברים
מטרות הארגון הם קידום יכולות גנאלוגיות, העלאת רמת מחקרים בתחום, הגדלת התעניינות בהיסטוריה משפחתית וכו'.
הארגון מארגן תוכניות לימוד ומפרסם מאמרים בנושא.
כל שנה מתקיים כנס לאומי בתחום גנאלוגיה.
בכנס שנערך בשנת 2012 השתתפו כ-2000 חוקרים והוקראו 150 הרצאות בנושאים שונים.
כחלק של הארגון פועלת יחידה לטכנולוגיה שמפתחת מודלים ותוכנות בתחום גנאלוגיה.
אוסף הספרים של החברה כולל 20 אלף ספרים מקצועיים.
לחוקרים בתחום גנאלוגיה מוענק "פרס רב מלקולם שטרן על מפעל חיים".
הפרס מוענד לכל החוקרים בתחום ולא רק לחברה הארגון.
באוקטובר 2020 בתוך החברה התמזגה הפדרציה לחברות גניאולוגיות ומאז היא מהווה חלק של הארגון.
החברה הגאוגרפית הנורווגית (בנורווגית: Det norske geografiske Selskab) היא אגודה מדעית, שנוסדה בשנת 1889. בין מקימי החברה היה הגאולוג הנס הנריק רויש , שכיהן כיו"ר החברה מ-1898 עד 1903, ושוב מ-1907 עד 1909, והיה גם חבר כבוד בה.
בנאום בחברה בינואר 1890 הציע חוקר הקוטב פריטיוף ננסן את משלחת פראם , כניסיון להגיע אל הקוטב הצפוני, ואת בניית האונייה פראם.
החברה מוציאה לאור מאז 1926 את "כתב העת הגאוגרפי הנורווגי" , רבעון הממשיך את "השנתון הגאוגרפי הנורווגי" מן השנים 1889–1921.
החברה הכי טובה שלי אנה פרנק (בהולנדית: Mijn beste vriendin Anne Frank) הוא סרט דרמה היסטורית הולנדי משנת 2021 בבימויו של בן סומבוגארט.
הסרט מספר את סיפורה של ניצולת השואה חנה גוסלר, אשר התפרסמה בתור חברתה הטובה ביותר של אנה פרנק.
זהו הסרט ההולנדי היחידי עד כה שעוסק באנה פרנק.
הסצנות בסרט שמתרחשות בהולנד, צולמו ברובע היהודי של אמסטרדם, בעוד הסצנות בברגן בלזן צולמו באולפן בבודפשט.
הסרט נע במקביל בין שני קווי עלילה: הראשון מתרחש באמסטרדם, 1942. הסרט עוקב אחר ידידות האמיצה בין שתי נערות שונות בעליל: אנה פרנק (אייקו בימסטרבור), הנמרצת, שובבה דומיננטית וחופשייה.
לעומתה חנה גוסלר (ג'וזפין אנדרסן) היא ילדה שקטה, מופנמת ובת למשפחה דתית.
קו העלילה השני מתרחש בברגן בלזן, 1945. מכיוון שיש לה דרכון זר, הנלי גוסלר כלואה במחנה בתנאים טובים יחסית לשאר האסירים, ומנסה לשמור על אחותה הקטנה גבי.
להנלי נודע שאנה פרנק נמצאת גם היא במחנה והיא מחליטה לנסות לעזור לה.
החברה האנטומולוגית בישראל (ISE) היא חברה ישראל לאנטומולוגיה אשר נוסדה ב-20 בפברואר 1962, לאחר יותר מ-20 שנה של מפגשי אד-הוק ודיונים בנושאים אנטומולוגיים שונים בין חובבי אנטומולוגיה ואנטומולוגים.
80 חברים ייסדו את החברה, כשהבולטים שבהם היו יחזקאל ריבנאי, חנן ביטינסקי-זלץ, רחל גלון, יצחק הרפז, מאיר פנר ושושנה יתום.
החברה פעילה בקידום דיסציפלינות שונות של חקר פרוקי רגליים, החל מטקסונומיה ועד לביולוגיה מולקולרית, ארגון מפגשים והענקת פרסים.
חברי החברה האנטומולוגית בישראל נפגשים מדי שנה בכנס, שבו דנים בהישגים האחרונים הן במחקר בסיסי והן במחקר יישומי.
בנוסף, במהלך השנה מארגנת החברה מפגשים בנושאים מיוחדים.
משרד האגודה ממוקם בבית דגן ובראשה עומדת (2023) נטע דורצ'ין.
חברות בחברה האנטומולוגית בישראל ניתנת לאנטומולוגים מקצועיים וחובבים בהמלצת שני חברים במעמד תקין ולאחר תשלום דמי חבר שנתיים.
החברה האנטומולוגית בישראל מוציאה משנת 1966 את כתב העת הישראלי לאנטומולוגיה.
החברה הגאוגרפית המלכותית של בלגיה היא אגודה מדעית הפועלת לקידום מדעי הגאוגרפיה.
החברה נוסדה ב-27 באוגוסט 1876 בשם החברה הבלגית לגאוגרפיה, ימים ספורים לפני פתיחת הכנס הגאוגרפי בבריסל לקידום חקר חלקי תבל שונים.
בראשיתה הייתה מעורבת בהשקעה מסחרית במושבות הבלגיות.
בשנת 1882 אישר לאופולד השני, מלך הבלגים לברה להוסיף את התואר "המלכותית" לשמהּ.
אדריאן דה ז'רלש גילה תחילה את תוכניותיו למשלחת האנטארקטית הבלגית לחברה בשנת 1894, אף כי בהמשך מומנה המשלחת באופן פרטי.
בשנת 1900 היו לחברה יותר מאלף חברים, בהם כמה חוקרים, כמו האמריקאי ריצ'רד מוהון.
באמצע המאה ה-20 שינתה החברה את יעדיה ממסעות חקר למחקר מדעי ועיוני.
החברה מייצגת את בלגיה בחברה האירופית לגאוגרפיה.
כתב העת שלה בעשורים האחרונים נודע בשם "BELGEO".
החברה הבלגית לגאוגרפיה מעניקה מדליית זהב לגאוגרפים ולחוקרי ארצות בעלי השגים.
החברה הגאוגרפית הצרפתית (Société de Géographie) היא אגודה מדעית שנוסדה ב-1821 והייתה הראשונה מבין החברות הגאוגרפיות הלאומיות.
האספה המכוננת של החברה החברה הגאוגרפית הצרפתית, שנקראה בתחילתהּ בשם "החברה הגאוגרפית של פריז" (Société de Géographie de Paris), התכנסה בבית עיריית פריז.
מייסדיה היו מדענים ואנשי רוח נודעים, בהם האסטרונום והמתמטיקאי פייר-סימון לפלס, שכיהן כנשיאהּ הראשון של החברה, ויוואן דנון, שמפוליון, גספאר מונז', אלכסנדר פון הומבולט, ז'ורז' קיוויה, ז'אן-בטיסט ז'וזף פורייה, ז'וזף לואי גה-ליסאק, קלוד לואי ברתולה , פרנסואה גיזו, ז'ול דומון ד'אורוויל ופרנסואה-רנה דה שאטובריאן.
רבים מהחברים הראשונים היו מי שנלוו לנפוליאון במסעו למזרח ועסקו בסקר מצרים, בהם אדמה-פרנסואה ז'ומאר, שהיה פעיל עד מותו בהנהלת החברה ואף כיהן ב-1884 כנשיאהּ.
מטה החברה הגאוגרפית הצרפתית שוכן מאז 1878 בשדרות סן ז'רמן 184 בפריז.
את הכניסה לבניין מעטרים שני פסלי קריאטידות המייצגות את הים ואת היבשה, ובתווך, מעל המשקוף – גלובוס מפוסל.
בבניין זה הוחלט ב-1879 על בניית תעלת פנמה.
ביוני 1913 התכנס בו הקונגרס הערבי הלאומי הראשון.
כתב העת הראשון של החברה, Bulletin de la Société de Géographie, נוסד ב-1822 ויצא לאור כירחון.
בשנים 1900 עד 1939 שונה שמו ל-La Géographie.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הופסקה הוצאתו של כתב העת.
בשנים 1947 עד 2001 נקרא Acta Geographica ויצא לאור שלוש פעמים בשנה, ומ-2008 מופיע כרבעון שכותרו GéoGraphie.
מאז 1829 מעניקה החברה מדליית זהב על מסעות ועל תגליות שתרמו לידע הגאוגרפי.
על המדליה מגולפת דמות האלה הרומית מינרווה, כסמל החוכמה והמדע.
האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד נשיאת החברה (1983–1995) הייתה ז'קלין בוז'ו-גרנייה.
מעמדהּ של החברה הגאוגרפית הצרפתית כראשונה מסוגהּ מעניק לנשיא שלה את הזכות לשאת דברים בפתח הכנסים הבינלאומיים של החברות הגאוגרפיות הלאומיות.
החברה האסייתית של מומבאי היא אגודה מדעית בתחום שבסיסה במומבאי בהודו.
מקורה באגודה הספרותית של בומביי, שנפגשה לראשונה במומבאי ב-26 בנובמבר 1804, ונוסדה על ידי סר .
היא הוקמה מתוך כוונה "לקדם ידע שימושי, במיוחד כזה שקשור כעת מיד להודו".
ושמה שונה לחברה האסייתית של בומביי.
בשנת 2002, היא קבלה את שמה הנוכחי.
היא ממומנת על ידי מענק שנתי מהממשלה המרכזית של הודו.
המטרות והיעדים של החברה בעת הקמתה בשנת 1804 היו "לקדם ידע שימושי במיוחד כזה שקשור כעת מיד להודו".
לאחר מכן, בכמה הזדמנויות, נוספו עוד כמה מטרות ויעדים כגון עידוד לימודי המחקר בשפה, פילוסופיה, אמנויות ומדעי הטבע והחברה ביחס להודו ואסיה, פרסום כתבי עת, אחזקת ספרייה ומוזיאון, הקמת מכונים ומרכזים המגשימים את מטרותיה ויעדיה של החברה.
בספריית האגודה למעלה ממאה אלף ספרים מתוכם 15,000 מסווגים כנדירים ובעלי ערך.
יש בה גם חפצים יקרי ערך ויותר מ-3,000 כתבי יד עתיקים בפרסית, סנסקריט ופראקריט, בעיקר על נייר אך חלקם על עלי דקל.
האוסף הנומיסמטי של 11,829 מטבעות כולל מטבע זהב של , מטבע זהב נדיר בערך של של הקיסר אכבר ומטבעות שהונפקו על ידי שיוואג'י.
אוסף המפות שלה כולל 1300 מפות.
אחד משני העותקים המקוריים הידועים בלבד של "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי.
כתב היד של "ואסופוג'ייאצ'אריטה" (1242), טקסט בסנסקריט על חייו של ה הג'ייני .
כתב היד של שאהנאמה של פירדאוסי (1853), כתוב בפרסית.
כתב היד של "הארניהקאפרוואן" (המאה ה-16) מכיל טקסט מאויר מהמהאבהארטה והוא כתוב בסנסקריט.
חמישה ארונות מתים בודהיסטים שנחפרו בעיירת הנמל העתיקה סופארה ליד הפרבר של .
כתב היד של "הקומדיה האלוהית", פואמה שירית אסכטולוגית שחיבר דנטה אליגיירי בתחילת המאה ה-14, הנחשבת לאחת מיצירות השירה האפית הגדולות של הספרות המערבית, ונכתבה במחצית השנייה של המאה ה-15. זהו קודקס יפהפה על קלף ומאויר בשפע.
הוא ניתן לאגודה על ידי , מושל בומביי ונשיא האגודה בשנים 1819–1827 והוא נושא את חתימתו.
אומרים שבשנות ה-30 של המאה ה-20, הציעה ממשלת איטליה תחת בניטו מוסוליני לחברה מיליון ליש"ט, וכינה את הספר אוצר לאומי.
מוסוליני סבר שלא ניתן לסרב להצעה, אך למרבה הזעזוע דחתה האגודה את בקשתו בטענה שהיא נתרמה על ידי חבר לשעבר באגודה ומכאן שזה רכושם.
אחזקות: שימור, הגנה, קטלוג ותיעוד אחזקות.
מחקר: הפקת מחקר תומך והפצה בתחומים נבחרים.
ממשק ציבורי: מתן פורום לדיון ודיונים בנושאים בעלי עניין לציבור.
התוכנית אמץ-ספר הוצגה על ידי האגודה, המאפשרת לפטרונים לממן את אחזקתם של ספרים נדירים.
החברה נמצאת בגירעון כלכלי עם הפסד של 10 מיליון רופי.
עקב זמינות המידע מהאינטרנט, מספר החברים הולך ויורד משמעותית.
בתחילה פרסמה האגודה הספרותית של בומביי את דיוניה תחת הכותרת, "דיונים של האגודה הספרותית של בומביי".
בשנת 1841, האגודה האסייתית של בומביי החלה לפרסם את כתב העת שלה בשם "כתב העת של סניף בומביי של החברה האסייתית המלכותית" (Journal of the Bombay Branch of the Royal Asiatic Society).
משנת 1955 עד 2002, היא פרסמה את כתב העת שלה תחת השם "כתב העת של החברה האסייתית של בומביי", ומשנת 2002 פורסם כתב העת שלו תחת השם "כתב העת של החברה האסייתית של מומבאי".
האגודה ביצעה דיגיטציה של כל האוסף שלה, לרבות ספרים, עיתונים, כתבי יד, פרסומים ממשלתיים, כתבי עת ומפות והפכה אותם לזמינים בפלטפורמה הדיגיטלית של האגודה "גראנת סנג'יוואני".
חלוקת מדליית הזהב לזכר קמפבל החלה בשנת 1907 והיא מוענקת להכרה בשירותים מכובדים בנושאי היסטוריה מזרחית, פולקלור או אתנולוגיה, המעודדים את החקירה והעידוד של אומנויות, מדעים וספרות של מזרח אסיה.
הזוכה הראשון היה הארכאולוג אורל שטיין ב-1908.
מדליית זהב על שם ד"ר פ.
המדליה, שהוקמה בשנת 1946, מוענקת עבור עבודת מחקר רבת ערך בלימודי הוודים או בסנסקריט הקלאסית, תוך התייחסות מיוחדת לדהארמה שאסטרה ולפואטיקה.
מדליית הכסף מוענקת לחבר באגודה שכתב ספר שנחשב לטוב ביותר בתקופה של 3 שנים.
בית העירייה של האגודה האסייתית של מומבאי העירייה או סתם בית העירייה (במאה ה-19 נקראת "טונדל" בשפה הרווחת) המאכלסת את האגודה האסייתית של מומבאי לא נבנתה בשנת 1804, השנה שבה הוקמה האגודה הספרותית של בומביי.
אף על פי שסר ג'יימס מקינטוש העלה את ההצעה לבניין מפואר, היא הושלמה רק בשנה הראשונה לאחר עצירות בנייה רבות, כאשר ממשלת בומביי הסכימה לפצות על המחסור בכספים בתמורה לשטחי משרדים.
מלבד האגודה האסייתית של מומבאי, הבניין מכיל גם ספרייה מרכזית של המדינה ומוזיאון, אגודת הנשים של מהאראשטרה ומשרד מבקר הבולים הנוסף.
המבנה נמצא באזור הפורט הראשי של דרום מומבאי ומשקיף על גני כיכר הורנימן ועל הבנק המרכזי של הודו.
הוועדה המנהלת דואגת לניהול האגודה.
הוועדה המנהלת מורכבת מנשיא, ארבעה סגני נשיא, מזכיר כבוד, שהוא גם המנכ"ל של האגודה, וחמישה עשר חברים שנבחרים מבין החברים הקבועים.
בנוסף לחברים הנבחרים, יש נציג אחד מטעם הממשלה המרכזית ונציג אחד מטעם ממשלת מדינת מהאראשטרה.
בספטמבר 2019, מונתה ויספי בלפוריה לנשיאה הראשונה של האגודה האסייתית של מומבאי בהיסטוריה בת 215 השנים שלה.
החברה האסייתית המלכותית של בריטניה הגדולה ואירלנד , הידועה גם בשם החברה האסייתית המלכותית, היא האגודה המדעית הבכירה ביותר של הממלכה המאוחדת בתחום .
היא הוקמה, על פי הצ'רטר המלכותי שלה מ-11 באוגוסט 1824, כדי לקדם "חקירת נושאים הקשורים ולעידוד המדע, הספרות והאמנויות ביחס לאסיה".
מאז הקמתה הייתה החברה פורום, באמצעות הרצאות, כתבי עת ופרסומים נוספים, למחקרים הקשורים לחברה ול ברמה הגבוהה ביותר.
עמיתים מהאגודה נבחרים דרך קבע וכוללים חוקרים בעלי הישגים בולטים בלימודי אסיה; העמיתים משתמשים בתואר FRAS, ראשי תיבות של Fellow of Royal Asiatic Society.
החברה נוסדה בלונדון בשנת 1823, כאשר האספה הכללית הראשונה התקיימה ב-15 במרץ ב"בית הסכך" ברחוב סנט ג'יימס, לונדון, בראשות .
בפגישה זו נבחרו בעלי התפקידים (כולל כנשיא הראשון) והמועצה, הגדירו ששמה של האגודה הוא החברה האסייתית של בריטניה הגדולה ואירלנד, וכי החברים צריכים להיות מוגדרים כחברי החברה האסייתית, בראשי תיבות MAS.
היא גם הסמיכה את המועצה לגבש תקנות (אלה אושרו באספה הכללית הבאה ב-19 באפריל), לחפש מקום מתאים לאסיפות החברה ולגבש אמנת התאגדות.
מאוחר יותר באותה שנה, באספה כללית שהתקיימה ב-7 ביוני, הודיע ויליאמס-ויין כי המלך ג'ורג' הרביעי, שכבר הסכים להיות פטרון החברה, העניק את התואר "מלכותית" לחברה, והעניק לה את השם של החברה האסייתית המלכותית של בריטניה ואירלנד והחברים בה יכונו חברים של החברה האסייתית המלכותית (MRAS).
האגודה קיבלה את הצ'רטר שלה בשם זה ב-11 באוגוסט 1824.
החברה האסייתית המלכותית הוקמה על ידי קבוצה שהורכבה בעיקר מחוקרים בולטים ומנהלים קולוניאליים.
היא נועדה להיות המקבילה הבריטית ל, שנוסדה ב-1784 על ידי סר ויליאם ג'ונס, החוקר, המשפטן והבלשן שהיה בין האירופאים הראשונים שלמדו סנסקריט.
דמות מובילה ביסודה של החברה האסייתית המלכותית היה הנרי תומאס קולברוק, שהיה בעצמו חוקר סנסקריט חשוב, ולשעבר נשיא החברה האסייתית של כלכותה.
אחר היה סר , דיפלומט דובר סינית שעבד בסין.
כאשר הוקם של לונדון בשנת 1824, החברות בחברה האסייתית המלכותית הוגדרה כאחד מארבעת הקריטריונים הנדרשים לחברות במועדון החדש.
בשל אופי הקשר ההדוק של החברה עם האימפריה הבריטית במזרח, חלק ניכר מהעבודה שמקורה בחברה התמקדה בנושאים הנוגעים לתת-היבשת ההודית.
עם זאת, תפקידה של החברה משתרע הרבה מעבר להודו: כל רחבי אסיה ובנוסף כלולים צפון אפריקה המוסלמית ואתיופיה.
לאגודה יש כמה מגבלות בתחומי העניין שלה, כגון היסטוריה פוליטית עדכנית ואקטואליה.
ההקפאה המסוימת הזו הובילה לייסודה של החברה המרכזית-אסייתית, שלימים הפכה ל.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם סופה ההדרגתי של ההגמוניה הפוליטית הבריטית "ממזרח לסואץ", החברה שמרה על ההתמקדות האקדמית חסרת הפניות שלה באסיה.
הרצאות מתקיימות באופן קבוע במשרדי האגודה.
אין תשלום עבור הרצאות רגילות.
הרצאות רבות מהעבר זמינות להאזנה או לצפייה באינטרנט.
במקור, חברי האגודה הוגדרו חברים (MRAS), חברים לשם כבוד (Hon.
MRAS), חברים מתכתבים (CMRAS) וחברים זרים (FMRAS).
עד שנות ה-70 של המאה ה-19, התואר FRAS, המעיד על עמיתות באגודה, היה בשימוש על ידי כמה חברים, כולל הרופא והסופר שכתב על הודו , והסופר שכתב על הודו ומייסד "חברת הרפורמה ההודית" .
שימוש זה נמשך לאורך המאה העשרים, כשפרסומות בכתב העת של החברה משקפות גם הן את השימוש באותיות FRAS על ידי חלק מהחברים, אף על פי שכל חברי האגודה כונו "חברים" בחוקת 1908, ורק בשנת 1967 התייחסו הדיווחים על אספת היובל ל"עמיתים" ולא ל"חברים".
החל משנת 2019, החברים מוגדרים "עמיתים" או "עמיתים סטודנטים"; החברה אינה מחלקת את התואר FRAS בתקנון, אך השימוש בתואר FRAS מוכר בעבודות עיון רבות.
התואר משמש כמה אקדמאים העוסקים בתחומים הקשורים לאסיה, ושימש בכתב העת של האגודה בהתייחסות לאינדולוג ד"ר , למשורר ולמתרגם מבנגלית ולחוקר האסלאם .
חברים ועמיתים בולטים באגודה כללו את רבינדרנת טאגור, סר אורל שטיין, סר וילפרד תסיגר, ו.
החברה מקושרת עם אגודות עמיתות בהודו (, מומבאי, בנגלורו, מדראס וביהר), הסניף הקודם במומבאי ידוע כיום בשם החברה האסייתית של מומבאי.
בסין, סניף דרום סין לשעבר ידוע כיום בשם סניף הונג קונג של החברה האסייתית המלכותית.
הסניף של צפון סין הוקם מחדש בשנת 2006 בשאנגחאי בשם , הסניף המקורי נוסד ב-1857 ופורק ב-1952. יש לו סניפים בסוג'ואו ובבייג'ינג.
בספרייה יש חומר מהמאה ה-12 ועד היום.
ניתן לגשת לכל אוספי האגודה בחדר הקריאה הייעודי שלה במשרדי האגודה בלונדון בשעות הפתיחה המפורסמות.
האגודה מחזיקה גם ספרייה דיגיטלית.
"כתב העת של החברה האסייתית המלכותית" יוצא לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ארבע פעמים בשנה, כל גיליון מכיל מספר חיבורים אקדמיים וכמה ביקורות ספרים.
הוא פורסם בשמו הנוכחי מאז 1991, לאחר שהיה בעבר "כתב העת של החברה האסייתית המלכותית של בריטניה הגדולה ואירלנד" (1834–1991) ו"דיונים של החברה האסייתית המלכותית של בריטניה ואירלנד" (1824–1834).
כתב העת עובר ביקורת עמיתים כפולה.
קרן התרגום האוריינטלי של בריטניה ואירלנד
קרן זו הוקמה בתחילה בשנת 1828. התוצאות של מיזמי המימון הראשוניים שלה הגיעו מהר.
פרסים ומענקים של החברה האסייתית המלכותית
לפרטים מלאים ולנמענים, ראו באתר האינטרנט של האגודה האסייתית המלכותית.
מלגות מחקר: ד"ר מייקל ויליס ופרופסור פטר פליגל.
פרס סר ג'ורג' סטונטון - מוענק לחוקר צעיר (השלים דוקטורט, או שסיים דוקטורט בחמש השנים הקודמות) על מאמר הקשור להיסטוריה, ארכאולוגיה, ספרות, שפה, דת, אנתרופולוגיה ואמנות של אסיה.
פרס - פרס שנתי המוענק על פרסום על נפאל.
פרס פרופסור - עבור .
פרס הנצחת דייוויד מורגן - על מאמר שפורסם ב"" במהלך שנה קלנדרית.
פרס ברוויס-הולידיי החדש של החברה האסייתית המלכותית - מוענק עבור מחקר חדש שלא פורסם על בתחומי אנתרופולוגיה, אמנות, היסטוריה, ספרות או דת של כל חלק של מזרח אסיה.
פרס החברה האסייתית המלכותית - מוענק כל שלוש שנים; ללימודי אסיה (פרס זה החליף את מדליית הזהב של החברה האסייתית המלכותית).
מדליית סר ריצ'רד ברטון - מוענקת לחוקרים ומטיילים בתוך אסיה.
מדליית - עבור לימודי .
החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה הייתה חברה מדעית שפעלה בסנקט פטרבורג, רוסיה, בין השנים 1908 - 1929.
החברה קיימה הרצאות על ההיסטוריה היהודית ובמיוחד על ההיסטוריה של היהודים ברוסיה ובפולין, הקימה ארכיונים, מוזיאון וספרייה, מימנה משלחות מחקר אתנוגרפיות והעניקה פרסים על מחקרים היסטוריים.
החברה איחדה בתוכה את מרבית ההיסטוריונים והאתנוגרפים היהודיים ברוסיה וחובבים רבים.
החברה הוקמה בשנת 1908 כהמשך לוועדה היהודית להיסטוריה ואתנוגרפיה של חברת מפיצי השכלה בקרב יהודי רוסיה שהוקמה בשנת 1892 ביוזמתו של שמעון דובנוב.
אוספי הוועדה, אשר כללו ארכיון של תעודות ואוסף של מוצגי מוזיאון ששיקפו את עברה של יהדות רוסיה, עברו לרשותה של החברה.
החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה הפסיקה לפעול בשנת 1929. המוזיאון והארכיונים שלו עברו לבעלותן של מוסדות יהודיים סובייטיים, כולל המכון לתרבות יהודית בקייב.
החברה הוציאה לאור בין השנים 1908 – 1930 כתב עת תלת חודשי בשם "עתיקות היהודים" .
מטרת כתב העת הייתה לרכז את תוצאות המחקר המדעי והמאמרים בתחום ההיסטוריה והאתנוגרפיה של יהדות רוסיה ופולין ולשמש ערוץ תקשורת בין המדענים לבין עצמם, ובינם לבין קהל המתעניינים בנושא.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, החברה פרסמה שני כרכים של מסמכים על מקורות הפוגרומים של שנת 1881 ושנת 1903 ברוסיה.
בין השנים 1912 - 1914, ארגנה החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה משלחת מחקר בראשותו של ש.
אנ-סקי שתפקידה לתעד את התרבות היהודית בתחום המושב.
במשלחת השתתף גם האומן סולומון יודובין.
בשנת 1916, התבקשו אל ליסיצקי ויששכר בר ריבק על ידי החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה לנסוע לעיירות באוקראינה ולהעתיק את הציורים שעיטרו את בתי הכנסת מעץ.
מוזיאון החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה הוקם ב-14 באפריל 1914 בבניין שנתרם על ידי הנדבן היהודי הברון ולדימיר גינצבורג מקייב במטרה להציג את האוספים שהוקמו בעקבות משלחות המחקר של ש.
תערוכה נוספת נפתחה לציבור בשנת 1917 על ידי הארכיאונאים יצחק לוריא וסלביאן גולדשטיין, אך נסגרה בסוף אותה השנה בשל מעשי השוד התקופים שאירעו בעיר בתקופת מהפכת אוקטובר.
מאותה סיבה העביר אנ-סקי בחודש מאי 1918, את המוצגים החשובים ביותר לשמירה במחלקה לאתנוגרפיה של המוזיאון הרוסי בסנקט פטרבורג.
פעילות החברה הואטה בין השנים 1916 - 1918 בשל אירועי מהפכת אוקטובר.
הארכיון והספרייה המשיכו לקבל מסמכים וספרים שנתרמו על ידי קרובי משפחה של אנשי ציבור שנפטרו ועל ידי ארגונים יהודיים שנסגרו.
מוזיאון החברה נפתח מחדש בשנת 1923 ופעל ברציפות עד 29 בדצמבר 1929, אז נסגר סופית יחד עם החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה בצו הוועד הפועל האזורי של לנינגרד בשל "קידום אידאולוגיה שוביניסטית-דתית".
אוספי המוזיאון פוזרו בין ארכיונים סובייטיים שונים אך רבים מהם אבדו.
פריטים אחדים נשמרים במכון למחקר יהודי (YIVO).
אחרים מוצגים במוזיאון הרוסי לאתנוגרפיה בסנקט פטרבורג .
המונח החברה הגדולה מתייחס לסדרת תוכניות פנְים רחבת-היקף שיושמה בארצות הברית במהלך נשיאותו של לינדון ג'ונסון בין השנים 1964–1968, ונועדה בתכליתה לעקור עוני מן השורש, לצמצם עוולות גזעניות, ולהרחיב את תשתית הרווחה החברתית במדינה.
ג'ונסון השתמש לראשונה בביטוי בנאום שנשא ב-7 במאי 1964 באוניברסיטת אוהיו.
החברה הגדולה הושתתה על מורשת הניו דיל שהנהיג פרנקלין דלאנו רוזוולט בשנות ה-30 של המאה ה-20, ורתמה את כוח הממשל הפדרלי של ארצות הברית להתמודדות עם אי-שוויון כלכלי; שיפור מערכות החינוך והבריאות; וקידום זכויות האזרח.
הצמיחה הכלכלית שאחרי מלחמת העולם השנייה שיפרה את רמת החיים של אמריקאים רבים, אך פערים גדולים נותרו בעינם – במיוחד בקרב מיעוטים ובאזורי עוני עירוניים וכפריים.
במקביל, התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח צברה תאוצה וחשפה את עומק הגזענות הממסדית בארצות הברית.
בקונגרס ה-88 הוערך כי היו 56 ליברלים מול 44 שמרנים בסנאט, ו-224 ליברלים מול 211 שמרנים בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לעומת זאת, בקונגרס ה-89 כבר דובר על 59 ליברלים מול 41 שמרנים בסנאט, ו-267 ליברלים מול 168 שמרנים בבית הנבחרים.
ליבת תוכניות החברה הגדולה חגה סביב "המלחמה בעוני" – מאמץ להעמקת המעורבות הפדרלית בבריאות, בחינוך, ובכוח העבודה.
חוק ההזדמנות הכלכלית משנת 1964 ייסד את חיל העבודה ואת "המתנדבים בשירות אמריקה" .
חוק קופוני המזון 1964 העניק סיוע לרכישת מזון עבור אוכלוסיות מוחלשות.
חוק החינוך היסודי והתיכוני משנת 1965 מיסד הזרמת תקציב פדרלי לבתי ספר עם תלמידים מרקע כלכלי נמוך, ותיקוני הביטוח הלאומי משנת 1965 יצרו את תוכנית מדיקייד לסיוע רפואי לבעלי הכנסה נמוכה, ואת תוכנית מדיקר שקבעה ביטוח בריאות לבני 65 ומעלה.
יוזמות נוספות כללו את הקמת הקרן הלאומית לאמנויות, חקיקות להגנת הצרכן, חוק השיכון והפיתוח העירוני מ-1965 שהרחיב את מערך הדיור הציבורי, חוק בקרת זיהום האוויר מכלי רכב שהגביל פליטות מזהמות אוויר, וחוק מערכת שבילי הטיולים הלאומית מ-1968 שהקים את מערכת השבילים הלאומית.
רבות מתוכניות החברה נתקלו בהתנגדות מצד המפלגה הרפובליקנית, שראו בהן "נדבות ממשלתיות" מיותרות.
הפופולריות של ג'ונסון דעכה כאשר העמיק את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, שדרשה משאבים אדירים שיכלו להיות מנותבים למדיניות הפנים האמריקאית.
חלק ממיזמים אלה הורחבו דווקא בתקופת הממשלים הרפובליקנים של ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד, בעוד אחרים פורקו; ורבים ספגו קיצוצי תקציב חדים תחת נשיאותו של רונלד רייגן.
יוזמות החברה הגדולה של ג'ונסון הוטמעו בתקופה של צמיחה מהירה בכלכלת ארצות הברית, וזאת בניגוד למדיניות הניו דיל שנוסחה כתגובה לשפל הגדול כשלושה עשורים קודם לכן.
הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי הציע קיצוץ גורף במיסים, אשר הפחית את שיעור המס השולי העליון ב-20% — מ-91% ל-71%.
הקיצוץ אושר בפברואר 1964, שלושה חודשים לאחר רצח ג'ון קנדי, במהלך כהונתו של ג'ונסון.
הקיצוץ הפחית במידה ניכרת גם את שיעורי המיסוי על בעלי הכנסה נמוכה, וכן את מס החברות.
התוצר הלאומי הגולמי של ארצות הברית עלה ב-10% בשנה הראשונה לקיצוץ, והצמיחה הכלכלית בשנים 1961–1968 עמדה על ממוצע בן 4.5%.
למעט חוק זכויות האזרח מ-1964, לא התעורר עניין רחב בתוכניות "החברה הגדולה" במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. ג'ונסון זכה בבחירות עם 61% מקולות הבוחרים, וניצח בכל מדינות ארצות הברית חוץ משש בהן ניצח יריבו הרפובליקני בארי גולדווטר.
במערכות הבחירות לסנאט ולבית הנבחרים של ארצות הברית, המפלגה הדמוקרטית הגדילה את כוחה באופן כה גדול עד כדי שהבטיחה שליטה ביותר משני שלישים מכל אחד מבתי הקונגרס ה-89, עם רוב של 68–32 בסנאט ו-295–140 בבית הנבחרים.
דריסת הרגל של הדמוקרטים אפשרה להנהגת בית הנבחרים לשנות כללים שהקנו לדמוקרטים הדרומיים את היכולת לסכל בוועדות השונות חקיקות פרוגרסיביות ממדיניות "הספר החדש" של קנדי, בנוסף על חוקים אחרים בתחום זכויות האזרח, מה שסייע למאמצים לחוקק את תוכניות "החברה הגדולה".
בשנת 1965, במושב הראשון של הקונגרס ה-89, עוצבה ליבת תוכנית "החברה הגדולה".
ממשל ג'ונסון הגיש לקונגרס 87 הצעות חוק, וג'ונסון חתום על 84 מהן – שיעור של 96% – הנחשב לאחד ממושבי החקיקה המוצלחים ביותר בתולדות הקונגרס של ארצות הברית.
נאומיו של ג'ונסון באוהיו ובמישיגן
ג'ונסון נתן פומבי למושג "החברה הגדולה" לראשונה ב-7 במאי 1964, במהלך נאום שנשא בפני סטודנטים בקולג' גרין ההיסטורי של אוניברסיטת אוהיו שבעיר את'נס:
ב-22 במאי אותה שנה, הציג ג'ונסון באורח רשמי את יעדיו המפורטים לתוכנית "החברה הגדולה" בנאום נוסף שנשא באוניברסיטת מישיגן שבעיר אן ארבור:
כמעט מיד לאחר נאומו באן ארבור, החלו לפעול בבית הלבן 14 צוותי משימה נפרדים, שעסקו בחקר רוב ההיבטים המרכזיים של החברה האמריקאית, תחת הנחייתם של עוזרי הנשיא ביל מויירס וריצ'רד נ.
תוך שימוש בצוותי משימה נשיאותיים כדי לקבל ייעוץ אסטרטגי של מומחי מדיניות, הלך ג'ונסון בעקבותיו של קודמו קנדי, אך בניגוד אליו הוא הורה לצוותיו לעבוד בחשאי.
כוונתו הייתה למנוע מהתוכנית לאבד רלוונטיות בעקבות ביקורת ציבורית ראשונית על הצעות שטרם עברו בחינה מספקת.
בכל צוות משימה היו בדרך כלל חמישה עד שבעה חברים, וברובם נמנו מומחים ממשלתיים ואנשי אקדמיה.
לאחר שכוחות המשימה הגישו לנשיא את הדו"חות שלהם, פתח מויירס בסבב בחינה שני.
ההמלצות הופצו בין סוכנויות הממשל הרלוונטיות, וגובשו אסטרטגיות להעברת החקיקה המוצעת בקונגרס.
ב-4 בינואר 1965 הכריז ג'ונסון על חלק גדול מתוכניתו המוצעת בנאום מצב האומה.
החברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע , הידועה בקיצור בשם: החברה המלכותית (The Royal Society), היא אגודה מדעית הפעילה ברציפות מאז שנת 1660, ומשמשת כאקדמיה למדעים של בריטניה.
מייסדי החברה המלכותית היו קבוצות חוקרים בשם Invisible College שעסקה מאז 1646 בקידום דעותיו של פרנסיס בייקון.
בין מייסדיה ראוי להזכיר את כריסטופר רן, רוברט בויל ורוברט מוריי.
האגודה נהנתה מתמיכתו הרשמית של בית-המלוכה האנגלי ששוקם באותה שנה, ומטרתה הרשמית הייתה לקדם את הלימוד הניסיוני במדעי הטבע.
לורד בראונקר היה נשיאה הראשון של החברה המלכותית, ורוברט הוק מונה להיות אחראי על הניסויים המדעיים.
המוטו של החברה המלכותית, "Nulius in Verba" ("במילותיו של אף אחד" בלטינית), רומז על התחייבות החברה לבסס את האמת המדעית באמצעות ניסויים ולא על סמך דעות קדומות.
גישה פילוסופית זו, שפותחה על ידי פרנסיס בייקון עצמו, עמדה בניגוד לגישה הסכולסטית ששלטה באירופה בימי הביניים.
חזונה של החברה המלכותית היה, ועודנו, קידום המדע והפצתו תוך כדי גישור על הבדלי שפה.
בשנת 1999 פרנסס אשקרופט נבחרה להיות החבר ה-8000 של הארגון.
כיום יש כ-1700 חברים פעילים.
האגודה עוסקת במימון מחקר מדעי, בהוצאה לאור, במתן ייעוץ מדעי ובחינוך.
היא מפוקחת על ידי חבר נאמנים ובראשה עומד נשיא.
חבריה פועלים באופן התנדבותי, ועליהם להיות תושבי בריטניה, אירלנד או אחת ממדינות חבר העמים הבריטי.
במקרים חריגים ייבחר גם חבר ממדינה אחרת והוא ייקרא "חבר זר".
לעיתים החברה המלכותית מחליטה לצרף לשורותיה "חבר כבוד" או "חבר מלכותי", שהוא אדם ממשפחת המלוכה.
חבר בחברה המלכותית זכאי להוסיף את האותיות FRS אחרי שמו.
התקציב השנתי שמעניקה ממשלת בריטניה לחברה המלכותית עומד כיום על 30 מיליון לירות שטרלינג.
רשימה נבחרת של נשיאי החברה המלכותית
החברה המלכותית מעניקה עשרים ותשעה אותות הכרה, מדליות ופרסים במגוון תחומים.
מדליית דייווי - פרס שמעניקה החברה המלכותית מדי שנה על תגליות בולטות בתחום הכימיה, על שם הכימאי האמפרי דייווי.
מדליית רמפורד - היא מדליה שמעניקה החברה המלכותית לחוקרים אירופיים בתחומי התרמודינמיקה והאופטיקה, על שמו של בנג'מין תומפסון, הידוע בשם הרוזן רמפורד.
המדליה המלכותית - מדי שנה מוענקות שתי מדליות על התרומות החשובות ביותר לקידום "ידע טבעי" במדעי הפיזיקה והביולוגיה בהתאמה.
מדליה שלישית מוענקת על תרומות מכובדות במדעים יישומיים.
שלוש המדליות המלכותיות, ידועות גם בשם "מדליות המלכה".
מדליית קופלי - פרס שמעניקה החברה המלכותית מדי שנה על תגליות בולטות בתחום מדעי הטבע ומדעי החיים.
מדליית יוז - פרס שמעניקה החברה המלכותית על גילויים בתחום הפיזיקה.
החברה המלכותית לכימיה היא אגודה מדעית ואגודה מקצועית בממלכה המאוחדת שמטרתה: "קידום מדעי הכימיה".
הארגון מקדם מחקר, מוציא לאור כתבי עת, ספרים ומאגרי מידע וכן מקיים כנסים, סמינרים וקבוצות עבודה.
החברה היא הגוף המקצועי לכימיה בממלכה המאוחדת ובידיו הסמכות להעניק את התואר כימאי מורשה (Chartered Chemist; CChem) למועמדים בעלי כישורים נאותים.
החברה נוסדה בשנת 1980 מתוך מיזוג של האגודה הכימית, המכון המלכותי לכימיה, אגודת פאראדיי והאגודה לכימיה אנליטית.
החברה המלכותית לכימיה חברה באגודה האירופית לכימיה (EuChemS).
החברה תומכת בהוראת כימיה ובמחקר בכל הרמות.
מקדמת מצוינות במדעי הכימיה, באמצעות תמיכה בבתי ספר תיכוניים ומכללות בממלכה המאוחדת ובאירלנד; תמיכה בבתי ספר יסודיים ובבתי ספר בין־לאומיים; תמיכה בהוראה ובמחקר באוניברסיטאות, הסמכה והכשרה לדוקטורט; תמיכה בחברות מהתעשייה הכימית; ותמיכה בקורסי תארים בכימיה, ב־70 אוניברסיטאות ברחבי העולם.
מטה החברה שוכן בבית ברלינגטון (Burlington House), רחוב פיקדילי, לונדון.
כמו כן לאגודה בניינים בקיימברידג', כולל מערכות כתבי העת הרבים הרואים אור בידי החברה.
החברה מעניקה פרסים, מדליות, מענקים ומספקת מימון, תמיכה והכרה לכל העוסקים במדעי הכימיה.
החברה מאורגנת במחלקות (Divisions) המבוססות על תחומי מחקר, ועל סניפים אזוריים, הן בממלכה המאוחדת והן מחוצה לה.
החברה מאורגנת בתשע מחלקות המכסות תחומים נרחבים בכימיה, אך כוללות גם קבוצות עניין ממוקדות יותר לתחומים מסוימים.
המחלקה האנליטית לכימיה אנליטית ולקידום מטרותיה המקוריות של האגודה לכימיה אנליטית.
מחלקת דלטון, הקרויה על שמו של ג'ון דלטון, לכימיה אי-אורגנית.
מחלקת פאראדיי, הקרויה על שמו של מייקל פאראדיי לכימיה פיזיקלית ולקידום מטרותיה המקוריות של אגודת פאראדיי.
מחלקת איכות הסביבה, קיימות ואנרגיה.
סניפים מקומיים ומשרדים אזוריים ובין־לאומיים
החברה מרושתת גלובלית מרשת גאוגרפית המורכבת מ־35 סניפים מקומיים בממלכה הבריטית, ו־23 סניפים מקומיים מחוץ לבריטניה.
כל אחד מהסניפים המקומיים האלה ניזון מאחת מעשר קבוצות אזוריות.
בארצות חבר העמים הבריטי ובארצות רבות אחרות קיימות נציגויות מקומיות של החברה, ולעיתים מתקיימות פעילויות אחדות.
האזורים הגאוגרפיים בממלכה המאוחדת שבהם יש לאגודה סניפים: צפון אירלנד, סקוטלנד, ויילס, מזרח אנגליה, המידלנדס, צפון-מזרח אנגליה, צפון-מערב אנגליה, דרום-מזרח אנגליה, דרום-מערב אנגליה
האזורים הגאוגרפיים והמדינות שבהן יש לאגודה סניפים: באפריקה: ניגריה, שני סניפים בדרום אפריקה, תוניסיה, באוסטרליה; באסיה; הונג קונג, הרפובליקה העממית של סין, חמישה סניפים בהודו, יפן, מלזיה, ניו זילנד, פקיסטן, סינגפור, סרי לנקה; באירופה: בלגיה, פינלנד, איטליה; במזרח התיכון: איחוד האמירויות; באמריקה: מזרח ארצות הברית.
לאגודה יש שלושה משרדים אזוריים בממלכה המאוחדת: באנגליה: קיימברידג', לונדון ובצפון אירלנד.
משרדים בין־לאומיים: ארצות הברית: וושינגטון די.
סי., פילדלפיה; הרפובליקה העממית של סין: בייג'ינג, שאנגחאי; גרמניה: ברלין; הודו; בנגלורו; יפן; טוקיו
החברה מוציאה לאור כתבי עת אקדמיים רבים המכסים את כלל תחומי הכימיה.
כתב העת הכללי הרואה אור במסגרת החברה הוא Chemistry World, ירחון המופץ בין חברי החברה.
החל מראשית שנת 2004 החליף כתב העת את זה הקודם: Chemistry in Britain.
החברה היא מוציא לאור ללא כוונות רווח: רווחים מפרסומיה השונים מושקעים במטרותיה לקידום הכימיה.
החברה המלכותית לכימיה מעניקה בכל שנה מגוון פרסים ומדליות הכוללים פרסים על הצטיינות בכל תחומי הכימיה, עבור תחומי כימיה או עבור הישגים בשלבים מסוימים בקריירת כימאי.
המדליות מוענקות על ידי החברה המלכותית לכימיה ועל ידי מחלקות הארגון.
ישנם גם פרסים המנוהלים על ידי קבוצות עניין של החברה.
הקטגוריות שבהן מעניקה החברה מספר פרסים:
החברה המרכזית לייצור משקאות קלים בע"מ, הידועה גם בשם המקוצר "החברה המרכזית למשקאות" או כ"קוקה-קולה ישראל", היא יצרנית ומשווקת וכן הזכיינית הבלעדית בישראל של חברת קוקה-קולה ובירות שונות כגון טובורג וקרלסברג, ומחזיקה במספר חברות מזון ומשקאות נוספות.
החברה הוקמה בשנת 1968 והיא מעסיקה בה ובחברות-הבת שלה כ-4,700 עובדים.
לחברה החזקות בחברות נוספות, שהבולטת בהן היא חברת "שידורי קשת".
המפעל הראשי של החברה ומשרדיה שוכנים בבני ברק.
חברת קוקה-קולה היא חברה לייצור משקאות קלים, שנוסדה באטלנטה, ארצות הברית בשנת 1892. מוצר הדגל שלה הוא המשקה קוקה-קולה.
החל מתחילת המאה ה-20 היא החלה בהתרחבות מחוץ לארצות הברית והקמת מפעלים ברחבי העולם, בעיקר בקנדה ואמריקה הלטינית.
בסוף שנת 1949 הודיעה החברה על כוונתה להקים מפעל בישראל, אך מיד החל מאבק של יצרני המשקאות בישראל נגד הקמת המפעל, בטענה כי יפגע בתעשייה המקומית.
בפברואר 1950 הודיעה כי רכשה שטח ברמת גן להקמת המפעל, אך היא לא החלה בהקמתו.
בתחילת 1953 התאגדו יצרני המשקאות בישראל והחלו בקמפיין נגד הקמת מפעל "קוקה קולה".
מאבק, דומה ניהלו יצרני משקאות באירופה באותה תקופה נגד חדירת המשקה.
במקביל חברת קוקה-קולה החלה לתבוע יצרנים ישראלים שהשתמשו בשם "קולה" (לאחר שרשמה את "קוקה־קולה" בישראל כסימן מסחר); את החברה של האחים יוסף ויצחק רובננקו שייצרה משקה בשם "רובה קולה", ואת חברת ויטה שייצרה משקה בשם "ויטה קולה".
למרות שקיבלה את אישור שר האוצר הראשון של המדינה, אליעזר קפלן להקמת המפעל, היא החליטה לבטל את התוכנית.
עם זאת, בסוף מלחמת סיני ועד הנסיגה מרצועת עזה וסיני במרץ 1957, היה "קוקה-קולה" זמין בישראל ממפעל החברה באל-עריש.
בשנת 1951 עברה במליאת הליגה הערבית החלטה כלכלית-פוליטית כי מדינות ערב לא יקיימו יחסים כלכליים עם חברות המקיימות קשרים כלכליים עם מדינת ישראל.
החלטה זו, שכונתה "החרם הערבי", היוותה מכה קשה לכלכלתה הצעירה של מדינת ישראל.
בשנת 1957 נכנעה חברת קוקה-קולה לחרם והודיעה על ניתוק היחסים המסחריים עם ישראל.
בתגובה החלו פעילי ברית הציונים הרוויזיוניסטים בארצות הברית בקמפיין לחרם נגדי.
עם זאת בשנת 1960 הודיעה המפעל למיצים ושימורים "פרימן" כי משקה שהוא מייצר בשם "פרימה־קול" מיוצר מתמציות "קוקה קולה" שרכש מחברת קוקה קולה, אך החברה לא נתנה לו אישור להשתמש בשם המותג.
באותה שנה טען מפעל "אביר" של מבשלת שיכר לאומית כי קיבל זיכיון לייצור המשקה.
במרץ 1961 הגישה חברת קוקה-קולה תביעה נגד "טמפו משקאות" על פגיעה בסימן המסחר, לאחר שהשיקה משקה בשם "טמפו קולה".
התביעה הסתיימה בפשרה ש"טמפו" התחייבה לא להשתמש בשום סימן רשום של "קוקה קולה" ולכתוב על האריזה "קולה" בכתיב שונה באותיות לטיניות, "Kola" במקום "Cola".
באוקטובר 1964, הודיעה נשיא חברת קוקה קולה, בתגובה לפניית הליגה נגד השמצה, כי הוא לא נכנע ללחצי החרם הערבי, אך החליטה לא לפעול בישראל מסיבות מסחריות.
באפריל 1966 התפרסמו שוב ידיעות כי קוקה קולה נכנעה לחרם הערבי, לאחר שנסוגה מהסכמתה לתת זיכיון להקמת מפעל בישראל.
החברה חזרה בה מההחלטה תוך זמן קצר, לאחר לחץ כבד שהפעילה יהדות ארצות הברית, ונתנה את הזיכיון לקבוצה בראשות איש העסקים היהודי-אמריקאי אברהם פיינברג.
במרץ 1967 הודיעה הקבוצה שהמפעל יוקם בבני ברק, בניית המפעל החלה באוגוסט 1967⁩ והוא החל לפעול במרץ 1968.
תחילה ייצרה החברה מוצר אחד בלבד, משקה "קולה-קולה" בבקבוק זכוכית של 250 מ"ל, שהפך תוך זמן קצר למוצר מצליח ופופולרי בישראל, שגרף רווחים גדולים.
החברה לא יכלה לעמוד בביקוש והרחיבה את קווי הייצור.
בשנת 1990 קנתה החברה את "משקר", חברה להפעלת מכונות אוטומטיות לממכר מזון ומשקאות.
בשנת 1992 נכנסה החברה גם לשוק הבירה בישראל והקימה את "מבשלות בירה ישראל".
ב-1998 הכריז הממונה על ההגבלים העסקיים על החברה כמונופול בתחום המשקאות המוגזים בטעם קולה.
בשנת 2000 החלה החברה לשווק מים מינרליים, במותג "נביעות".
בפברואר 2014 נפתחה חקירה נגד החברה ברשות ההגבלים העסקיים בחשד לניצול לרעה של כוח מונופוליסטי, בין היתר כדי לדחוק המותג נסטי של מתחרתה אׂסם.
לאחר שלוש שנות חקירה, קבעה במרץ 2017 הרשות כי החברה ניצלה לרעה את מעמדה כבעלת מונופולין ובדצמבר 2019 הוטל עקב כך על החברה עיצום כספי בסך 39 מיליון ש"ח.
על פי פסק דין של בית המשפט המחוזי בתל אביב מספטמבר 2024, קוקה קולה תשלם מס על תמלוגים בישראל, בהמשך לתביעת רשות המיסים.
בינואר 1992 חתמו "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" ומבשלת הבירה הדנית "קרלסברג" על הסכם לשיתוף פעולה לייצור ושיווק מוצרי הבירה שלה בישראל.
על־פי ההסכם הוקם מפעל בבעלות משותפות לייצור הבירה באשקלון, על בסיס ידע של החברה הדנית.
עד לפתיחת המפעל ב-1995 יובא מותגי הבירה "קרלסברג" ו"טובורג" מדנמרק.
חברת "מבשלות בירה ישראל בע"מ" הוקמה כמיזם משותף בין "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" שהחזיקה 80% מהמניות ותאגיד "קרלסברג" שהחזיק 20%, במטרה ליישם את הסכם שיתוף הפעולה.
ביולי 2008 רכשה את חלקה של "קרלסברג" ב"מבשלות בירה ישראל" תמורת 36 מיליון דולר.
בנוסף, מב"י היא היבואנית של מותגי הבירה: בלאנק, סומברסבי, גרימברגן, קירין, כמו כן מותג הבירה האירי גינס (כולל מותג-הבת קילקני), והמותג הגרמני וייהנשטפאן.
בעבר יבאה גם את: הוגרדן, לף, וסטלה ארטואה של חברת InBev הבלגית.
בשנת 1999 רכשה "מבשלות בירה ישראל" 16% ממניות חברת "גת גבעת חיים", יצרנית המותג "פריגת", ב-2002 רכשה עוד 16% מהמניות, ובינואר 2008 רכשה עוד 18% והפכה לבעלת השליטה בה.
בשנת 2002 הוקמה חברת "IBBL Spirit" כחברת הבת של "מבשלות בירה ישראל", העוסקת ביבוא ושיווק משקאות אלכוהוליים, בהם המותגים: וודקה סמירנוף, ג'וני ווקר, ג'ין גורדונס, אפרול, וקמפרי.
ב-2005 היא רכשה את השליטה ביקב תבור ונכנסה גם לתחום היין.
בשנת 2005 רכשה "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" את מחלבות "טרה", המחזיקות בכ-12 אחוז משוק מוצרי החלב בישראל.
בשנת 2007, על מנת להוסיף מגוון מוצרים לחברת החלב "טרה", נרכשו "מחלבות גלעד" ו"משק צוריאל".
בשנת 2008 החלה "טרה" בשיווק מוצרי חלב של חברת "מילר".
בשנת 1999 הקימה חברת הבת "מבשלות בירה ישראל", בשותפות עם קרלסברג העולמית, את מבשלת הבירה "United Romanian Breweries".
שנה אחר כך רכשה חברת יפ-אורה 20% מהמבשלה, וב-2011 רכשה חזרה את חלקה.
בנוסף חברת הבת "פריגת" משווקת ברומניה מיצים דרך שותפות עם זכיינית פפסי ברומניה, בה מחזיקה "פריגת" 25% מהמניות.
ב-2004 מבשלת הבירה של החברה ברומניה הרחיבה את פעילותה גם לתחום המיצים.
ב-2007 נכנסה גם לתחום החלב שהקימה עם חברת מולר העולמית, מיזם משותף לייצור ושיווק המותג מולר ברומניה ובבולגריה.
ביולי 2008 רכשה מקבוצת "קרלסברג" תמורת 80 מיליון דולר את יצרנית הבירה השנייה בגודלה בטורקיה, חברת "טובורג טורקיה" שהוקמה ב-1967. בנוסף רכשה את מלוא הבעלות על "מבשלות בירה ישראל".
למבשלה יש נתח שוק של 35% משוק הבירה במדינה והיא פועלת בשיעור רווחיות של כ-26% מסך המכירות.
בפברואר 2019 "החברה המרכזית למשקאות" עמדה בראשות קבוצת משקיעים שהגישה הצעת רכש לרכישת חברת "קלובר תעשיות" (Clover Industries) מדרום אפריקה.
"קלובר" הייתה באותה עת חברה ציבורית שמניותיה נסחרו ב, והצעת הרכש הייתה לפי שווי שוק של כ-350 מיליון דולר.
"קלובר" הוקמה ב-1898 והיא חברת מוצרי החלב הגדולה ביותר בדרום אפריקה, היא עוסקת גם בייצור מיצים ומים מינרליים ומעסיקה כ-8,800 עובדים ב-14 מפעלים.
העסקה הושלמה באפריל 2019, באמצעות חברת בת בשם "מילקו", שהוקמה לצורך העסקה.
ב החברה החלה לפעול גם במספר מדינות נוספות במזרח אירופה, בהן בולגריה ואלבניה, אך בעקבות המשבר הכלכלי העולמי ב-2008 יצאה מפעילות בשווקים אלו.