tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלי אבן רבים מתקופה זו עשויים מקוורציט, הן קוורציט מותמר והן קוורציט סדימנטרי.
"אבני ליבה" (Lübbensteine), שני קברי מעבר מגליתיים המתוארכים לתקופה הנאוליתית, סביב שנת 3,500 לפנה"ס, השוכנים סמוך להלמשטדט בסקסוניה התחתונה בנויים מקוורציט ומליגניט.
במצרים העתיקה היה שימוש נרחב בקוורציט, הן קוורציט "אמיתי" (כלומר מותמר), והן קוורציט סדימנטרי, באדריכלות ובאומנות.
דוגמאות לכך הן הסרקופגים של חתשפסות או תות ענח' אמון החצובים מגושי קוורציט גדולים או פסלי הענק של ממנון במקדש אמנחותפ השלישי בלוקסור.
אתרי החציבה ההיסטוריים של המצרים הקדמונים שפעלו עד תקופת האימפריה הרומית שוכנים בשני מקומות בג'בל אל אחמר (בגדה המזרחית של הנילוס), צפונית מזרחית לקהיר ובג'בל טינגר (בגדה המערבית של הנילוס) באסואן.
בשני המקומות אותרו כמה פירי חציבה.
במקומות אלו כרו גם דיאבז, סוג של סלע יסוד קשה.
אבן לבנייה - לקוורציט שימוש מגוון כאבן לבנייה.
בלוחות קוורציט משתמשים לחיפוי קירות, כמשטחי עבודה במטבחים, כרעפים לגגות, כמרצפות, כמדרגות, ולהכנת מצבות.בין הסוגים הבולטים:
"אזול אימפריאל" (Azul Imperial) - קוורציט בגוון כחול מבאהיה בברזיל.
משמש למרצפות, משטחי עבודה במטבחים ומצבות
"אזול דו מאקובאס" (Azul do Macaubas) - קוורציט בגוון כחול מבאהיה בברזיל.
"קוורציט רוזה" (Rosa) – קוורציט בגוון ורוד שמקורו בבאהיה בברזיל.
משמש בעיקר כמשטחי עבודה במטבחים
"קוורציט אלטה" קוורציט בגוון ירוק-אפור אותו כורים בסמוך לעיירה אלטה בנורווגיה.
"קוורציט ואלה" - קוורציט בגוון ירוק בהיר אותו כורים בקנטון ואלה בשווייץ, שם הוא משמש כרעפים לגגות.
מצע למסילות ברזל – קוורציט מרוסק גס הוא רבד מצוין למסילות ברזל בהיות עמיד לבליה.
מצע לכבישים - קוורציט מרוסק גס משמש בבנייה ובתיקון כבישים .
זכוכית תאית - משתמשים בקוורציט לייצור זכוכית תאית שמשמשמשת כחומר בידוד.
לבנים חסינות אש קוורציט טחון דק משמש להכנת לבנים חסינות אש לציפוי תנורים
שיש מלאכותי – קוורציט טחון דק משמש כחומר גלם עיקרי לשיש מלאכותי מסוג אבן קיסר.
קוז'יניצה (בפולנית: Kozienice, נהגה: [kɔʑɛˈɲit͡sɛ], ; ביידיש: קאזשניץ; לעיתים נכתב בספרות העברית קוז'ניץ) היא עיר בת קרוב ל-20,000 תושבים במרכז פולין, בפרובינציה מזוביה.
העיר היא בירת מחוז קוז'יניצה, ויושבת במרחק מה (כ-4 מיילים) מנהר הויסלה.
העיר קיבלה זכויות עיר כבר ב-1322, אבל בשמה הנוכחי היא מופיעה ברשומות רק החל מ-1429.
למרות שהעיר ממוקמת בתחומי האזור ההיסטורי פולין קטן, מאז מלחמת העולם השנייה עברה העיר שינוי שייכות מנהלתי פעמיים (ב-1945 וב-1975).
בחלוקה המנהלית החדשה (החל מ-2009) היא משתייכת מנהלתית לפרובינציה מזוביה.
לקוז'יניצה (בשמה השגור בפי יהודיה דוברי היידיש: קוז'ניץ) היסטוריה יהודית עשירה.
באזור שנת 1790 (לאחר פטירת רבי אלימלך מליז'נסק) עבר לעיר הרב ישראל הופשטיין והפך אותה למרכז חסידי מפורסם.
הרב הקנה לעצמו שם של "מגיד" ואחד מבכירי התלמידים של ר' אלימלך, ועל כן אלפי חסידים פקדו את העיר ללמוד מתורתו ואף לקבל ברכות או לבקש ישועות.
גם לאחר פטירתו המשיכו צאצאיו לכהן באדמו"רות קוז'ניץ עד לתקופת השואה.
בשנת 1856 נמנו בקוז'יניצה 2,855 תושבים, ומתוכם 1,961 יהודים (כשני שלישים מתושבי העיר).
בשנת 1897 מנתה אוכלוסיית העיר 6,882 נפש, כאשר כ-3,700 מתוכם היו יהודים.
ערב מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-4,800 יהודים, רוב תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
ב-9 בספטמבר 1939 נכבשה העיר בידי הגרמנים, ואלו החל לחטוף מדי יום מאות מיהודיה לעבודות כפייה.
באוקטובר 1939 שרפו הגרמנים בית כנסת בעיר, תוך רצח יהודים שניסו להוציא ממנו את ספרי התורה.
בד בבד, הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, תוך החרמת רכושם, ושילוח חלקם למחנות עבודה.
בסוף 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, תוך הוצאה להורג של יהודים שנתפסו מנסים להבריח אליו מזון, או שלא העבירו דברי פרווה לגרמנים.
בחורף 1942-1941 מתו רבים מיושבי הגטו ממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בו.
בקיץ 1942 הובאו לגטו שבעיר יהודים רבים שגורשו מיישובי הסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-8,000 איש.
ב-27 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים, ושילחו את כל יושביו (13,000 איש) למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אחר כמה מאות יהודים שהצליחו להימלט ליערות הסביבה בזמן האקציה ערכו הגרמנים מצוד ממושך, בו תפסו ורצחו את רובם המוחלט של הנמלטים.
כ-70 יהודים שהושארו בעיר עבור איסוף ומיון רכוש המגורשים הועברו בדצמבר 1942 למחנה בסקרז'יסקו קמיינה.
קוורטר הוא מטבע אמריקני שערכו 25 סנטים, רבע הדולר.
על צד הנושא של המטבע מוטבע מאז 1932 דיוקנו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון ועד 1999 הוטבע עיט על צד הערך.
מאז מחליפה מטבעת ארצות הברית את העיצוב של צד הערך חמש פעמים בשנה.
המטבע יוצר מכסף החל מ-1796. הבחירה בעריך של 1⁄4 במקום ב-1⁄5 הנפוץ יותר החלה בנוהג לחלק את הדולר הספרדי (מטבע כסף בערך של 8 ריאל) לשמונה מקטעים דמוי טריז.
כל מקטע היה קרוי באנגלית "ביט" (Bit) ושני ביטים ("two bits") היו כינוי נפוץ לקוורטר.
עד 1932 השתנה עיצוב צד הנושא של המטבע כמה פעמים.
צד הנושא היה בדרך כלל פסל החירות בדמות נשית וצד הערך היה תמיד עיט בעיצובים שונים.
המטבע מהשנים 1796–1807 מכונה "קוורטר של פרוטומה עטופה" ("Draped Bust Quarter").
בין השנים 1815–1838 כוסה ראש פסל החירות במצנפת פריגית והמטבע כונה "קוורטר פרוטומה עם כיסוי ראש" ("Capped Bust Quarter").
הקוורטרים המוקדמים (לפני 1828) היו גדולים במקצת ודקים יותר מהמטבע הנוכחי.
בין השנים 1838–1891 היה פסל החירות בדמות אישה יושבת והמטבע כונה "קוורטר חירות יושבת" ("Seated Liberty Quarter").
Barber) עיצב את המטבע שהיה במחזור בשנים 1892–1916 כשצד הנושא היה ראש החירות שעל ראשה מצנפת פריגית.
מטבע זה היה מכונה "קוורטר בארבר" ("Barber Quarter") על שם מעצבו.
בין השנים 1916–1930 הוטבע על צד הנושא פסל חירות כשהיא עומדת שקיבל את הכינוי "קוורטר חירות עומדת" ("Standing Liberty Quarter").
הקוורטר הנושא את דמותו של ג'ורג' וושינגטון בצד הנושא עוצב על יד הפסל ג'ון פלנגן (John Flanagan; 1865–1952) ב-1932. בתחילה נועד המטבע עם עיצוב זה לשמש כמטבע זיכרון, אבל ב-1934 הוא הוכנס למחזור כמטבע עובר לסוחר.
עיצוב זה זכה לכינוי "קוורטר וושינגטון" (Washington Quarter).
עד 1999 היה צד הערך תבליט של עיט כמו בעיצובים הקודמים.
עד 1965 היה המטבע כמו קודמיו עשוי מכסף במשקל 6.25 גרם (90% כסף ו-10% נחושת), אבל מחיר המתכת האמיר והיה חשש שבקצב ההטבעה של אז ייגמרו כל רזרבות הכסף תוך שלוש עד חמש שנים ולכן הוחלט לשנות את הרכב המתכת של המטבע ולייצרו בשיטה המכונה באנגלית Cladding.
בשיטה זו עשוי המטבע מליבה של נחושת טהורה המצופה משני צדדיה בשכבות של קופרניקל: 75% נחושת ו-25% ניקל.
המטבע זכה לזמן קצר לכינוי "כריך ג'ונסון" ("Johnson Sandwich") על שמו של נשיא ארצות הברית באותה תקופה, לינדון ג'ונסון.
מטבעת ארצות הברית החלה לטבוע מחדש קוורטרים מכסף ב-1992 על מנת לכלול אותם באריזות מיוחדות של סט מטבעות כסף קשוטים (Silver Proof set) למכירה לאספנים.
בינואר 2007 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית חוק שהאריך את התוכנית בשנה נוספת עד 2009, על מנת לכלול בה את וושינגטון די.
וחמש הטריטוריות המיושבות בבעלות ארצות הברית: פוארטו ריקו, גואם, סמואה האמריקנית, איי הבתולה של ארצות הברית ואיי מריאנה הצפוניים.
החוק עבר בסנאט והנשיא ג'ורג' ווקר בוש חתם עליו בדצמבר 2007. הגופן בשימוש בסדרת המטבעות על המדינות משתנה מעט בין מדינה למדינה, אבל בדרך כלל הוא נגזר מגופן אלברטוס.
ב-7 ביוני 2007 עברה בבית הנבחרים הצעת חוק שכותרתה "הצעת חוק מטבע הקוורטר של הפארקים הלאומיים היפים של אמריקה של 2008" ("America's Beautiful National Parks Quarter Dollar Coin Act of 2008"), וב-23 בדצמבר 2008 חתם הנשיא בוש על החוק.
על פי התוכנית מוצגים מדי שנה חמישה מבין הפארקים הלאומיים או האתרים הלאומיים של ארצות הברית על צד הערך של המטבע.
התוכנית "הקוורטרים של אמריקה היפה" (America the Beautiful Quarters) החלה ב-2010 ותימשך 12 שנים.
מטבע הקוורטר עשוי מליבה של נחושת טהורה המצופה משני צדדיה בשכבות של קופרוניקל: 75% נחושת ו-25% ניקל.
ההרכב הכימי הכללי של המטבע הוא 8.33% ניקל והשאר נחושת.
המטבע שוקל 5.67 גרם, קוטרו 24.26 מילימטרים, עוביו 1.75 מילימטרים ושוליו מחורצים ב-119 חריצים.
קוורטט הדיאלוג הלאומי התוניסאית היא קבוצה של ארבעה ארגונים תוניסאים שפעלו למען כינונה של דמוקרטיה פלורליסטית במדינה, בעת מהפכת היסמין בשנת 2011. על פעולותיה אלו זכתה הקבוצה בפרס נובל לשלום לשנת 2015.
רביעיית הדיאלוג הלאומית מורכבת מארבעה ארגונים הפועלים בחברה האזרחית בתוניסיה:
איגוד העובדים הכללי בתוניסיה - איגוד מקצועי תוניסאי שהוקם ב-1946, ומאגד 517,000 עובדים.
הקונפדרציה התוניסאית לתעשייה, מסחר ומלאכה - ארגון מעסיקים שהוקם ב-1947. הארגון מאגד כ-150,000 חברות פרטיות, רובן עסקים קטנים ובינוניים, בעיקר מסקטורי התעשייה, המסחר והמלאכה.
הליגה התוניסאית לזכויות אדם - ארגון למען זכויות האדם שהוקם ב-1977. בשנות ה-70 וה-80 ביצע הארגון מעקב אחר משפטים פוליטיים במדינה, והיה בין המתנגדים לעונש המוות.
מסדר עורכי הדין התוניסאי - ארגון א-פוליטי המאגד את עורכי הדין במדינה.
קוז'מינק (בפולנית: Koźminek) הוא כפר במחוז קאליש שבפרובינציית פולין גדול בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1369, עת הוענקו לו זכויות עיר.
מהמאה ה-15 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות, ובסוף המאה ה-18 התיישבו בו גרמנים משלזיה.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ובשנת 1870, תחת השלטון הרוסי בפולין הקונגרסאית, ניטלו מהיישוב זכויותיו העירוניות.
יהודים נזכרים ביישוב מסוף המאה ה-18, הם היו חלק גדול מהאוכלוסייה שנעמד בכמה מאות אך פיתוחה של הקהילה הוגבל במאה ה-19 בשל איסור על התיישבות יהודים באזור הגבול עם פרוסיה, ועד אמצע המאה ה-19 הייתה הקהילה המקומית כפופה לקהילת קאליש.
היהודים בעיר היו בעלי מלאכה כגון חייטים, נגרים, קצבים, סנדלרים ואופים.
בתחילת המאה ה-20 חל שיפור ניכר במצבם הכלכלי של היהודים והם החלו גם לחדור לתחומים מסחר שונים כמו סחר בעצים ובתבואה חקלאית בפולין אך גם במדינות שכנות.
בתחילת המאה ה-20 נבנה בכפר בית מדרש, שנשרף קודם לכן.
בשנת 1917 הוקם ביישוב חוג ציוני בשם "בני ציון", ובין מלחמות העולם התקיימה ביישוב פעילות של תנועות נוער ציוניות, לצד פעילות של אגודת ישראל ומוסד של הכנסת אורחים שעזרו רבות לבני הקהילה.
בתקופה זו נמנו ביישוב 729 יהודים, כשליש מתושביו.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי היישוב מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים ואף התריעו על כך בכנס של סוחרי האזור היהודיים שנערך במארס 1936 בקאליש.
עם כיבוש הכפר בידי הגרמנים בתחילת ספטמבר 1939, וסיפוח האזור לשטח הרייך, הוטלו על יהודיו סכומי כופר גבוהים, תוך לקיחת בני ערובה להבטחת התשלומים.
בתחילת 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הובאו גם יהודים רבים מהסביבה, וממנו נלקחו היהודים לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
הם עבדו בכפייה בניקוי תעלות, בסלילת כבישים ובפריקת פחם.
בשיאו מנה הגטו כ-2,900 יהודים, כולל יהודים שהועברו מסטאווישין.
בתוך הגטו הועסקו היהודים בעבודות כפייה על פי מקצועם המקורי טרם המלחמה.
כמו כן, יהודים צעירים הוצאו מחוץ למחנה והועבדו בחקלאות.
במהלך היציאה לעבודה מחוץ לגטו הצליחו מספר יהודים להימלט ולברוח.
בסוף נובמבר 1941 נערכה בגטו שבכפר אקציה גדולה בחצר בית הכנסת, בה נרצחו בין 600 ל-700 ילדים, קשישים וחולים יהודים ביער גולוחוב הסמוך.
בתחילת 1942 נערכה בגטו אקציה נוספת, בה שולחו כמה מאות יהודים למחנה ההשמדה חלמנו.
במאי 1942 שולחו כ-100 צעירים מהגטו למחנה עבודה ליד פוזנן.
ביולי 1942 חוסל הגטו שבכפר, תוך העברת חלק מיושביו לגטו לודז' ושליחת כל היתר ישירות לחלמנו.
קוז'נהורודוק (בבלארוסית: Кажан-Гарадок, קז'ן-הרדוק; בפולנית: Kożangródek, קוז'נגרודק; ברוסית: Кожан-Городок, קוז'ן-גורודוק; ביידיש: קאַזשאַנאָדאָק) היא עיירה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, על גדת נהר צנה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
קוז'נהורודוק נזכרת לראשונה בשנת 1493, ובמאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
במהלך המאה ה-17 התקיימה בעיירה פעילות של זרם הקלוויניזם.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית.
בהתאם להסכם ריגה בשנת 1921, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
יהודים נזכרים בעיירה מאמצע המאה ה-17, ובתחילה הייתה כפופה הקהילה המקומית לקהילת פינסק.
בתחילת המאה ה-20 עזבו את העיירה כמחצית מיהודיה, והתקיימו בה שלושה בתי כנסת, אחד מהם של חסידות סטולין.
בין מלחמות העולם היגרו רבים מיהודי העיירה לארגנטינה, ונותרו בה כ-800 יהודים, כשליש מתושביה.
ב-5 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי בגרמנים, ואלו ריכזו את יהודיה בגטו שהוקם בה, בו הוטלו עליהם גזירות שונות.
ב-18 באוגוסט 1942 נרצחו כ-700 היהודים שנותרו בגטו שבעיירה.
קוז'ניצה (בפולנית: Kuźnica) הוא כפר במחוז סוקולקה שבפרובינציית פודלסיה בפולין, על גבול בלארוס ועל גדת נהר לוסושנה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נוסד בשנת 1504, ובשנת 1546 הוענקו לו זכויות עיר.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום פרוסיה, ולאחר מכן נכלל בשטח פולין הקונגרסאית.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, בשנים 1919 עד 1921, נערכו באזור היישוב קרבות קשים, שגרמו לכפר נזק רב.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-560 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בה פעילות של מפלגות ותנועות נוער יהודיות.
פעילות זו נאסרה עם כיבוש היישוב בידי הסובייטים בספטמבר 1939.
בתחילת מבצע ברברוסה, בסוף יוני 1941, הופצץ הכפר קשות, ורבים מבתיו עלו באש.
עם כניסת הגרמנים לכפר, ריכזו אלו את יהודיו בגטו בן מספר בתים שהוקם בו, תוך שהטילו על יושביו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
בגטו סבלו היהודים ממעשי התעללות מצד שומריהם הגרמנים והפולנים, וכן מצפיפות רבה ומרעב.
כמו כן, נדרשו לשלם מעת לעת תשלומי כופר גבוהים לשלטונות.
ב-1 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבכפר אקציית חיסול, בה נורו הקשישים והחולים בבתיהם, וכל יתר היהודים גורשו למחנה המעבר קלבסין, ממנו שולחו כעבור כמה שבועות בתנאי מחיה קשים ביותר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
קוורסקס () היא עיר בחבל אוקשטאיטייה, המשויכת מבחינה מנהלית למחוז המשנה אניקשט במחוז אוטנה שבמזרח ליטא.
זכתה למעמד של עיר בשנת 1551.
עם פחות מ-600 תושבים, קוורסקס היא העיר הרשמית הרביעית בקוטנה בין ערי ליטא כולה.
מועדון הכדורגל קוזבאס קמרובו הוא שמו של מועדון כדורגל רוסי שהוקם בשנת 1946 וייצג את קמרובו באליפויות הלאומיות.
בשנת 2012 המועדון פורק בעקבות קשיים כלכליים.
המועדון התמודד בליגה הסובייטית השנייה וזכה באליפות רוסיה הסובייטית בכדורגל בשנת 1972 והתמודד גם בליגה הרוסית השנייה עד לפירוק המועדון המקצועני בשנת 2012.
מועדון הכדורעף קוזבאס קמרובו היא קבוצת כדורעף רוסית מהעיר קמרובו, אשר מתמודדת בליגת העל הרוסית בכדורעף משנת 2010.
המועדון העפיל פעמיים לגמר הגביע הרוסי בכדורעף (2011, 2017) ולשלב חצי גמר גביע CEV (2018/2019) ופעם אחת זכה באליפות ליגת העל הרוסית בכדורעף (2019).
המועדון הוקם באביב 2008 ביוזמת חברת ההחזקות "איגוד העסקים הסיבירי".
היוזמה זכתה לתמיכת מושל מחוז קמרובו, אמאן טולייב, ופדרציית הכדורעף הרוסית.
לנשיא המועדון מונה המשנה למושל המחוז ולנטין מזיקין.
בשנת 2010 העפיל המועדון לליגת העל הרוסית בכדורעף ומאז התבסס כאחד ממועדוני הכדורעף הטובים במדינה.
במאי 2019 זכה לראשונה בתולדותיו באליפות ליגת העל הרוסית בכדורעף, לאחר שגבר על זניט קאזאן בסדרת משחקי הגמר.
בעונת 2019/2020 המועדון העפיל לשלב חצי גמר ליגת האלופות בכדורעף, במה שמהווה להישג שיא במפעלים האירופיים.
באוקטובר 2020 העפילה לשלב חצי גמר הגביע הרוסי בכדורעף ובעונת 2021/2022 העפילה לשלב הפיינל פור בגביע CEV.
קוורסילורוס (שם מדעי: Quercylurus; מילולית: "החתול של קוורסי ") הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת הנימרווידיים, שחי בתחילת האוליגוקן של אירופה.
הממצאים שלו התגלו בחפירות בצרפת ותוארו ב-1979 בידי החוקר גינצבורג.
תחילה הוא סווג למשפחת החתוליים אך הועבר למשפחת הנימרווידיים הקרובה, אשר הכילה מינים בעלי ניבי חרב שכונו "שנחרבים מזויפים".
בסוג זה ישנו מין אחד - Quercylurus major.
ככל הנראה הקוורסילורוס היה הגדול שבבני משפחתו, גדול גם יותר מההופלופונאוס.
הוא הגיע לגודל של דב חום בינוני במשקל 200 עד 400 קילוגרם ולגובה מטר.
בקדמת פיו בלטו ניבים גדולים ארוכים שדמו לניבי השנחרבים ועזרו להריגת טרף במהירות.
בדומה לדובים הוא הלך על כפותיו, ואולי היה בעל טפרים נשלפים גדולים.
טורף זה מילא את גומחת האריות והטיגריסים המודרניים, והוא היה כבד מכדי לרוץ במהירות אחרי טרף ובמקום זה ארב לו במסתור, ואז הרג אותו בנשיכה חזקה בגרון.
בדומה ליונק קרוב שנמצא באתר - האאופליס הוא היה יכול כנראה לטפס על עצים בדומה לנמר בעזרת שרירי הרגליים והחזה הגדולים, שם אולי ניזון מהטרף בלי חשש מאוכלי נבלות.
קוושקאל (בהונגרית: Köveskál) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בקוושקאל מספר התושבים נמצא בירידה.
קוושקאל חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
מועדון הוקי "קוזבאס קמרובו" הוא מועדון בנדי מהעיר קמרובו, רוסיה, שהוקם בשנת 1948. מתמודד בליגת העל הרוסית בבנדי.
המשחקים הביתיים נערכים באצטדיון חימיק בקמרובו.
צבעי המועדון כתומים כהים, לבן ושחור.
היא הוקמה בשנת 1948 כמועדון שחטיור ושיחקה בחטיבה העליונה משנת 1955. המועדון שינה את שמו לקוזבאס בשנת 1972.
קוז'י (בליטאית: Kužiai) היא עיירה קטנה במחוז שיאוליאי בצפון־מרכז ליטא.
קוז'י שוכנת בסמוך לכביש המהיר בין קלייפדה, פוניבז', שאוולי ווילנה, כביש E272, וכן בסמוך למסילת הרכבת וילנה - קלייפדה, 12 ק"מ צפונית-מערבית לשאוולי, בגדה השמאלית של נהר הרינגובה.
בדרום מערב העיר יש תחנת רכבת.
בעיירה יש בית אבות וסניף דואר.
מצפון מזרח לקוז'אי נמצא תל לופוני (Luponiai).
האזור מוזכר במסמכים היסטוריים מאז המאה ה-17. ב-1653 נבנתה בעיירה כנסייה.
בראשית המאה ה-19 הוקם בעיירה בית ספר קהילתי.
העיירה החלה לצמוח במאה ה-19, כאשר נבנה סניף דואר על כביש שאוולי - טלז.
קוז'י נפגעה במלחמות העולם, בעיקר ב-1915 וב-1944, כשרבים מבתיה עלו באש.
ב-1933 הוקם בעיירה בית ספר יסודי ומאז 1994 הוא בית הספר התיכון של קוז'י.
במהלך מלחמת העולם השנייה ירו הגרמנים למוות בכ-8,000 יהודים שהיו אסירים בגטו שאוולי וביהודים מכלא שאוולי ביער לוז'טינס, 1.5 ק"מ צפונית-מזרחית לקוז'י.
לאחר מלחמת העולם השנייה חוברה מסילת הרכבת של קוז'י לשאוולי ולמז'ייקיאי.
הכפרים קלנליס (Kalnelis) וקוז'י מחוברים לעיירה.
בין השנים 1950 - 1992 התקיימה ביישוב חווה שיתופית, מעין קולחוז.
בין השנים 1950–1975 הייתה העיירה מרכז מחוז.
ב-1946 נבנתה בעיירה, מעץ, כנסיית המולד של מרים הבתולה.
ב-1947 הוקמו בעיירה ספרייה, מרפאת חוץ וגן ילדים.
קוורמש (בהונגרית: Kevermes) הוא כפר בנפת מזקובאצ'האזה שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בקוורמש נמצא בירידה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בסתיו 1962, האזור היה מיושב עוד מתקופת הברונזה.
יהודים חיו בקוורמש במאה ה-19. בפינת בית העלמין הציבורי נמצא בית קברות יהודי קטן, מטופח בחלקו, ובו קברי משפחות הסוחרים והאומנים היהודיים של הכפר.
קוזמה פבלוביץ' צ'ייניקוב היה משורר אודמורטי, סופר פרוזה, מחזאי, מתרגם, אתנוגרף, פולקלוריסט, איש לאומי וציבור.
פעיל בבנייה הלאומית והתרבותית של אודמורט.
בשנת 1932 הוא נרדף פוליטית.
הואשם בלאומנות אודמורטית, מעורבות באיחוד לשחרור העמים הפיניים.
קוזביי גרד (שמו האמיתי קוזמה פבלוביץ' צ'ייניקוב) נולד ב-2 (14) בינואר 1898 (או 1898) בכפר בוקצ'יווקו (כיום בוגשה דוקיה) במחוז וייאטקה.
בגיל 7 איבד את אביו והאם שלחה אותו לבית הספר היסודי.
המורה, שראתה את יכולותיו, שלחה אותו לבית הספר בוואוווז.
בשנת 1912 הוא התקבל לסמינר המורים בקוקרה.
בכל המקצועות פרט למתמטיקה היו לו ציונים מצטיינים.
באוקטובר 1916 מונה לעומד בראש בית הספר הדו-כיתתי בבוליאוצ'ינה.
בינואר 1918 מונה כחבר הנהלת איגוד המורים המחוזי וכעומד בראש המחלקה הוונטית במחלקה המחוזית לחינוך.
עבד במלמיז' ופיתח פעילות ערה להשכלת האוכלוסייה המקומית: הקים במושבות להקות דרמה, כתב להן מחזות ותרגם יצירות של מחזאים רוסים.
בתקופה זו הפך למתכתב של העיתון הבולשביקי באודמורטית "גודיירי" ("רעם").
בין אפריל לדצמבר 1919 נסע לקורסים במוסקבה במשרד החינוך העממי, וחזר לעסוק בהשכלת עמו.
במרץ 1920 הוזמן לעבוד בנציבות האודמורטית כעומד בראש מחלקת ההוצאה לאור.
בשנים 1922-1926 למד במכון הספרות והאמנות הגבוה של וסילי ברוסוב במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים עבד במוזיאון המרכזי של איז'בסק.
גרד היה היוזם של הקמת הראשון חברה ללימוד התרבות האודמורטית, עוד בהיותו סטודנט.
טרם המהפכה עשה רבות למען השכלת עמו.
בנובמבר 1918 היה המארגן של החברה התרבותית-חינוכית הווטית, שערכה פעולות רבות כולל הופעות והצגות בשפה האודמורטית.
גרד האמין שהשפה האם היא הכלי העיקרי להשכלת כל עם, ולכן ההשכלה של האודמורטים צריכה להתבסס על השפה והתרבות הלאומית שלהם.
בתקופת לימודיו במכון ברוסוב עסק גרד בחקר היצירה העממית והמנהגים של האודמורטים.
כדי למשוך עוד אנשים לנושא הוא יזם את הקמת האגודה "בוליאק".
בתקופה זו החל טרור פוליטי בברית המועצות ומלחמה בלאומנות.
מנהיגי האגודה, ובכללם גרד, הואשמו בצרות לאומית ובשאיפה להתנתק מברית המועצות.
התנועה הקיבוצית (קרייבדצ'יסקה) שקעה, ובשנת 1928 האגודה "בוליאק" נסגרה.
בתקופה קצרה זו של יצירה פרסם גרד יותר מ-120 מאמרים על נושאי תרבות ומדע (כ-40 מהם ברוסית, 5 - בהונגרית, פינית וגרמנית), והוציא יותר מ-20 ספרים משלו, כולל 3 אסופות שירים ופואמות ו-3 אסופות שירים עממיים.
גרד הניח את היסודות לספרות הילדים האודמורטית-סובייטית.
הוא פרסם למעלה ממאה שירים ופואמה אחת "דובים" (גונדירס) על פי מוטיבים עממיים.
עבור תלמידי בית הספר היסודי כתב גרד ספרי קריאה "גשם חם", "דרך חדשה", תרגם 5 ספרי לימוד מרוסית, וכן תרגם את המחזה "מכל התכונות" מאת טולסטוי והמחזות של פ.
על ידי להקות תיאטרון חובבים בשנות השלטון הסובייטי הועלו לראשונה המחזות של גרד "על דרך האור", "העדים" ו"הקוסמת".
בספר השירים "הנגן" [קריאה פונטית: קרזצ'י] בשני החלקים הראשונים שיקף את העבר של העם האודמורטי, ובאחרים שיר את המהפכה.
בשיר "לאיז'בסק" ובפואמה "המפעל" הוא הלל את עבודת הפועלים.
בקובץ "אדמה פורחת" [סיאשקאיאשיש מוזיים] הוא הלל את הטבע המקומי והחדש הסובייטי.
בקובץ השירים השלישי "מדרגות" [לגטס] הוא ביטא את חדירת החדש, הסובייטי, לכפר האודמורטי, את השינוי בפסיכולוגיה של האיכר, והרחיב את נושא מעמד הפועלים בפרק "בעבודה גדולה".
גרד היה אוסף נמרץ של יצירה עממית של עמו, והקדיש תשומת לב מיוחדת לשירים, ופרסם אוספי שירים עממיים "שירי האודמורטים ממלמיז"" ו"שירים אודמורטיים".
בסוף שנות ה-20 החלה ביקורת חריפה בעיתונות האודמורטית כלפי גרד וכתיבתו הספרותית.
הביקורת בעיקר מוצאת את ביטויה בהערכת היצירה האמנותית מנקודת מבט האידאולוגיה של המפלגה השלטת, הרואה בספרות לפני הכל כלי למאבק מעמדי ובניין הסוציאליזם.
בשנת 1928 גרד כתב בתלונה לפרקליט "בעיתון 'גודיירי' מתפרסמים מאמרים די בלתי זוהרים, שבהם בצורה חצופה ובלתי מבוססת מייחסים לי האשמות כלשהן בלאומנות או בחוסר אוריינות ספרותית, או לחלופין לפעמים מאשימים אותי בכך שאין לי תחושה לאומית..."
בדצמבר 1929 כתב גרד בתלונה לפקוח העממי-פועלים המחוזי: "...במאמרים בעיתון 'איז'בסקאיה פראבדה' המחברים ניסו להדביק עליי תוויות בלתי אפשריות, מוגזמות והמצאתיות כמו 'מנהיג לאומי-דמוקרטי', 'אידאולוג של הקולחוז הריאקציונרי ביותר', 'אדם עם תביעה למדעיות'"וכו'.
בינואר 1930, בכנס הראשון של האסוציאציה הכללית-אודמורטית של הסופרים המהפכניים, הוצג יצירת גרד "לזרם הלאומי-בורגני" של הספרות האודמורטית.
ב-1932 טון הביקורת כלפי גרד הפך לקשוח יותר.
בפברואר, בכנס הסופרים השני של האסוציאציה המהפכנית האודמורטית, הוכרז הסופר כ"אידאולוג של הבורגנות הלאומית", וקובץ השירים והפואמות האחרון שלו "מדרגות" - כ"עבודה נגד המהפכה".
המאבק ב"גרדיזם" הפך למשימה העיקרית בפיתוח הספרות האודמורטית.
ב-15 בפברואר 1932 תחת רושם הדברים בכנס הגיב גרד בבקשה לתא המפלגה של בית הספר המפלגתי-סובייטי, בה הכיר ב"שורה של שגיאות ספרותיות-פוליטיות".
ב-9 ביולי 1933 הורשע על ידי הנהלת הג'פ"ו ונגזר עליו עונש מוות.
כנראה לבקשת מקסים גורקי הומתק גזר הדין ל-10 שנות מאסר בגולאג.
מ-16 בדצמבר 1933 ריצה את עונשו בלאגר סורוק.
ב-10 באוקטובר 1937 נידון למוות בלנינגרד להורג.
נורה ב-1 (או 2) בנובמבר 1937 בשמורת סנדרמוך יחד עם 1,111 אחרים לכבוד 20 שנה למהפכת אוקטובר.
יש גרסאות לא מאושרות שהוא נרצח ב-1942.
"מאטי – סיפורה של נערה אודומורטית" תורגם על ידי נטשה בורגזוב, יצא לאור בהוצאת 'קלאסיקה מתקדמת', 2024
קוורטט הוא סרט תקופתי צרפתי-בריטי משנת 1981 בבימויו של ג'יימס אייבורי, עם איזבל אג'אני, אלן בייטס, מגי סמית' ואנתוני היגינס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רות פראוור-ג'אבוולה והוא מבוסס על רומן בשם זה מאת ג'ין ריס משנת 1928.
מגי סמית' הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
איזבל אג'אני הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר וג'יימס אייבורי היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט צולם בפריז ומתאר את החיים של החברה הגבוהה שם בשנת 1927 והיחסים המורכבים בין שני זוגות ממעמד חברתי שונה (רביעייה - קוורטט).
מריה "מאדו" זלי (איזבל אג'אני) גרה עם בעלה סטפן (אנתוני היגינס) במלון בפריז.
השנה היא 1927. מריה מנסה למצוא עבודה כרקדנית אך לא מתקבלת.
בעלה עוסק במסחר במוצרים לא חוקיים כמו החרב של נפוליאון.
הוא נתפס ונדון לשנת מאסר.
היידלר (אלן בייטס) הוא סוחר אמנות אנגלי עשיר שגר בפריז ביחד עם אשתו הציירת לויס (מגי סמית').
היא יודעת שהוא בוגד בה.
בדירתם יש חדר נוסף לשם הוא מביא צעירות ומקיים אתם יחסים.
לויס יודעת זאת אבל מתעלמת מכך כי אינה רוצה להינתק ממנו.
הם מנהלים אורח חיים עשיר ומבלים במסעדות יוקרה יחד עם חבריהם.
היידלר שם עינו במסעדה על מריה ומתחיל לחזר אחריה.
עם הזמן היא נענית לו והוא מזמין אותה לגור בחדר הנוסף בדירתם.
לויס לא מרוצה אך חוששת להתנגד לבעלה פן יעזוב אותה.
מריה מודיעה זאת גם לסטפן האסור והוא מאשר לה.
העניינים מסתבכים והיידלר שוכר לה חדר במלון ומגיע לשם רק עבור קיום יחסים.
אנה (שילה גיש) חברה של לויס מגלה למריה על מעלליו של היידלר וכי אחת הבחורות שלו התאבדה בטביעה.
אנה משוטטת בפריז ורוצה לקפוץ לנהר הסן אך אזרח אחד מונע ממנה.
לבסוף סטפן משתחרר ועומד לעזוב את צרפת אך מריה לא מצטרפת אליו והיא מעדיפה להמשיך את היחסים עם היידלר.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאיזבל אג'אנימריה זליאלן בייטסה.ג'.היידלרמגי סמית'לואיז היידלראנתוני היגינססטפן זלישילה גישאנהדניאל מזגישפייר שלמוביץידיד של סטפן
קוֹזוֹ אוֹקָמוֹטוֹ (ביפנית: 岡本 公三; נולד ב-7 בדצמבר 1947) הוא טרוריסט יפני חבר ארגון "הצבא האדום היפני", שעמד בראש חוליית מחבלים שביצעה את הטבח בנמל התעופה לוד ב־30 במאי 1972. אוקמוטו היה היחיד מחברי החוליה ששרד את הפיגוע.
הוא הועמד למשפט צבאי בישראל ונידון לשלושה מאסרי עולם, אך שוחרר לאחר 13 שנים במסגרת עסקת ג'יבריל.
אביו, יסואו אוקמוטו, היה מנהל בית ספר בעל מעמד נכבד.
קוזו, צעיר בניו, היה סטודנט לביולוגיה של הצמחים.
בפברואר 1970 גויס לארגון הטרור "הצבא האדום היפני" על ידי שני אחיו הגדולים, ובפרט על ידי אחיו טאקדיה אוקמוטו, שהיה בין חוטפי מטוס נוסעים יפני לקוריאה הצפונית ב־1970, פעולה שהקנתה את הפרסום הראשון לארגון זה.
עם גיוסו לשורות הארגון הפסיק אוקמוטו את לימודיו, ניתק מגע עם יתר בני משפחתו, ונחשף לאידאולוגיה של הארגון.
בספטמבר 1971, כמו עשרות פעילים אחרים בארגון, יצא אוקמוטו ללבנון על מנת לקבל אימון צבאי במחנות מחבלים.
שם התוודע וחבר לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ג'ורג' חבש.
שבועות ארוכים לפני הפעולה ערכו חברי ארגון הצבא האדום היפני טיסות בקווי אל על בין אירופה לארצות הברית כדי ללמוד את סידורי הביטחון הישראלים.
כחלק מאנשי ההתארגנות נצטווה אוקמוטו לעלות על מטוס אל על שטס על קו מונטריאול - פריז.
כבחור צעיר בן 23 טעה אוקמוטו טעות חמורה בכך שקנה כרטיס טיסה במחלקה ראשונה, צעד שאינו אופייני לצעיר בן גילו.
בכך עורר את חשדם של אנשי הביטחון הישראלים והללו תשאלו אותו על טיב נסיעתו, מי מימן את כרטיס הטיסה, והאם בכוונתו להמשיך מפריז לביירות.
לבסוף טס מניו יורק לפריז במטוס בואינג 707 ועקב אחר סידורי הביטחון בו.
משהגיע לפריז יצא לביירות, שבה יצר קשר עם שני סטודנטים יפנים נוספים: טאקשי אוקודיירה ויאסודה יאסוקו.
שלושתם חברו יחדיו לחוליית טרור שתכננה לבצע פיגוע באחת הערים הגדולות בישראל.
השלושה הגיעו למחנה אימונים של ארגון הטרור החזית העממית לשחרור פלסטין בבעלבכ, שם נפגשו עם ראשי הארגון, עברו אימוני כושר גופני, אימוני ירי ושימוש בחומרי נפץ.
ב-16 במאי 1972 נודע לחברי החוליה כי בניגוד לתוכניתם המקורית, הוטל עליהם לתקוף את נמל התעופה לוד.
חברי הארגון חששו כי הם נתונים תחת מעקב של כוחות הביטחון הישראלים וניסו לצמצם את הסיכון שבחדירה לעומק המדינה.
על-כן הוחלט על פעולה בנמל התעופה הבינלאומי מיד עם נחיתת החוליה בישראל.
אוקודיירה ואוקמוטו המריאו מביירות לפרנקפורט ב־22 במאי 1972, שם צוידו בתעודות מזויפות.
לאוקמוטו שכינויו הערבי היה אחמד, ניתן דרכון מזויף על שם נאמבה דייסוקה.
ב־24 במאי הצטרף אל השניים יאסודה, והשלושה יצאו לרומא, שם שהו עד 30 במאי.
ביום הפעולה, עלו השלושה על טיסה 132 של מטוס אייר פראנס שיצאה מפריז לתל אביב, ונחתה בסביבות השעה 22:00 בישראל.
שלושת הנוסעים בעלי החזות האסייתית אשר היו לבושים בחליפות עסקים משכו תשומת לב מועטה ביותר מצד אנשי הביטחון במקום.
עם נחיתתם השמידו השלושה את דרכוניהם והתרכזו ליד מסוע מזוודות הנוסעים.
כאשר זיהו את מזוודותיהם, שלפו מתוכן רובי סער מסוג AK-47 (קלשניקוב), מחסניות ורימוני יד, ופתחו בירי ללא הבחנה אל הקהל הרב ששהה באותה עת באולם הנוסעים.
בין מחסנית למחסנית השליכו רימוני יד לעבר האנשים המוטלים על הארץ.
ככל הנראה, כשאזלה התחמושת ליאסודה יאסוקו, ירה בו אחד מחבריו והרגו או שאנשי הביטחון הרגו אותו.
אוקודיירה יצא אל אזור חניית המטוסים, שם ירה לעבר נוסעים שירדו באותה עת מן המטוסים.
לאחר שאזלה גם לו התחמושת, הצמיד לחזהו רימון יד, שלף את הניצרה ופוצץ עצמו.
קוזו אוקמוטו יצא גם הוא לרחבת חניית המטוסים, ירה מנשקו והשליך רימוני יד לעבר שני מטוסים שחנו בקרבת מקום.
לאחר שנפצע באורח קשה וניסה להימלט מהמקום, נלכד אוקמוטו בידי עובד אל על, חנן זייתון, שהסתייע באנשי משמר הגבול.
במהלך האירוע ועד סופו הוסטו כל הטיסות הנכנסות לישראל לשדה תעופה בקפריסין.
זמן קצר לאחר הטבח הגיעו למקום שר הביטחון משה דיין ושר התחבורה שמעון פרס, כדי לעמוד על טיבו מקרוב.
כתוצאה מהירי נהרגו 24 אנשים ונפצעו 78. ארבעה מהפצועים נפטרו מאוחר יותר מפצעיהם.
16 מההרוגים ו-27 מהפצועים לא היו יהודים או ישראלים, אלא צליינים מפוארטו ריקו שהגיעו לארץ באותה הטיסה יחד עם שלושת המחבלים והתכוננו לשהות בת עשרה ימים.
בין קורבנות הטבח היה גם פרופסור אהרן קציר, מבכירי המדענים בישראל (עמד בראש המחלקה לפולימרים במכון ויצמן למדע) ואחיו של נשיא המדינה לימים, אפרים קציר.
מעשה הטבח עורר זעזוע בעולם כולו וביפן בפרט.
בעיקר, הוכתה משפחתו של אוקמוטו בתדהמה, וביקשה לכפר על מעשיו של בנם.
בחודש יוני 1972 שיגר אביו של אוקמוטו מכתב התנצלות לממשלת ישראל, וזה לשונו:
ב-10 ביולי 1972 הועמד אוקמוטו למשפט בפני בית המשפט הצבאי בלוד.
מחשש לנקמה ברוצח, הונהגו במקום סידורי ביטחון קפדניים בכל באי המקום, כולל עיתונאים יפנים רבים.
אב בית הדין היה המשפטן סא"ל אברהם פריש, ולצדו ישבו בדין השופטים סא"ל רם עברון וסא"ל ברוך ארבל.
סניגורו של אוקמוטו היה עורך הדין מקס קריצמן, שבמהלך המשפט טען כי הנאשם לא היה שפוי בדעתו כאשר ביצע את הטבח.
כתב האישום כלל ארבעה סעיפים: בסעיף הראשון הואשם אוקמוטו כי היה חבר בקבוצת טרור אשר גרמה למותם של 24 אנשים ופציעתם של רבים אחרים.
בסעיף השני הואשם כי ירה על הנוסעים ששהו בנמל התעופה.
בסעיף השלישי הואשם כי השליך רימוני יד מתוך כוונה לגרום למותם של אנשים ולגרום נזק לרכוש.
בסעיף הרביעי הואשם שביצע שירות עבור ארגון בלתי חוקי, קרי החזית העממית.
אוקמוטו הודה בכל פרטי האישום, לא הביע חרטה על מעשיו, ומסר הצהרה מעל דוכן העדים כי "תיקון המצב יעשה על ידי רצח וחורבן של הכל".
באמצע חודש יולי 1972, הודיע בית המשפט על הרשעתו בכל סעיפי כתב האישום, ובגזר דינו נפסקו לו 3 מאסרי עולם ועוד 6 שנות מאסר.
אוקמוטו נכלא בתא מבודד שאורכו שלושה מטרים ורוחבו פחות משניים, ב"אגף האיקסים" בכלא רמלה, אותו תא שעתיד לשכן בתוכו את הרוצחים שמעיה אנג'ל וצבי גור.
בתחילת מאסרו, ניסתה משפחתו של אוקמוטו לשכנעו להביע חרטה בפומבי על מעשיו, ובכך להחזיר את כבוד העם היפני ואת כבוד משפחתו, על פי כללי המסורת היפנית.
כך ביקשה המשפחה להפגיש את פרופסור איקורו טשימה, מנהיג תנועת המקויה, דת האוהדת את ישראל, עם בנם.
במכתב שמסר פרופסור טשימה מאביו של אוקמוטו לנציב שירות בתי הסוהר נכתב בין היתר:
שירות בתי הסוהר אישר את הפגישה, והיא התקיימה ב-29 במרץ 1973 בחדרו של מנהל הכלא כשאוקמוטו חופשי מאזיקים.
אל פרופסור טשימה התלוו בנו יעקב, שלמד מדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים וחתנו ד"ר ג'יקנדו.
לאחר הפגישה סיפר עליה פרופסור טשימה: "15 הדקות הראשונות היו הקשות מכל.
ראיתי לפני צעיר מבולבל, אשר מבחינה פסיכולוגית אפשר לכנותו דמות מעוותה...
בתחילה אני דיברתי והוא שתק".
עוד סיפר כי השלושה עקבו אחרי מבטו התוהה בחלל של אוקמוטו, שנראה כאילו הוא מצוי בספרות אחרות ואינו מבין את הסובב אותו.
רק לאחר שנמסרו לו מכתבים מבני משפחתו, שבהם ביקשו כי יחזור בתשובה ויביע חרטה על מעשיו כדי שתהיה לו זכות להמשיך את חייו בכלא כיצור אנוש, נשבר אוקמוטו והחל לבכות.
שאלתו הראשונה של אוקמוטו הייתה - מדוע לא דנו אותו למיתה.
מאז מעצרו התנהג אוקמוטו בצורה מוזרה, ומצבו החריף עם השנים עד שהגיע לסף טירוף ואובדן הדעת.
פרופסור אמריקני לקרימינולוגיה שפגש את אוקמוטו ב-1976 אמר כי ייתכן שעוד לפני בואו של אוקמוטו לארץ לא היה שפוי לחלוטין.
התנהגותו התמהונית של אוקמוטו כללה ניתוק מהסביבה, פרצי צחוק מוזרים, שתיקות ארוכות כשמדי פעם היה פורץ בנהמות ושאגות, דיבורים תמוהים שנטו לערבב בין מציאות ודמיון, ועוד.
על פי עדותו של דוד פרי, מי שהיה במשך שנים מנהל כלא רמלה, התברר כי הוא היה מסוגל לעמוד במשך שעות על ארבע כמו כלב, וביקש שיגישו לו את ארוחותיו על הרצפה.
כמו כן, לעיתים היה מציג עצמו כיהודי לאחר שניסה לבצע לעצמו ברית מילה, ודרש שיקראו לו יוסי על שם אשתו הדמיונית.
בנוסף, הוא סירב להתרחץ ואנשי הסגל נאלצו לרחוץ אותו בכוח, לנקות את תאו משיירי המזון שהיה נוהג להשליך על הרצפה, ולהוציא אותו מדי פעם לטיולים קצרים בחצר האגף המיוחד.
לקראת סוף שנת 1982 ביקש פרופסור אידיו איושי, מרצה למשפטים באוניברסיטת קיוטו, להיפגש עם אוקמוטו.
בקשתו של איושי נבדקה ואושרה, והשניים נפגשו.
בתחילה הביט אוקמוטו סביבו בתימהון, אך לאחר מספר דקות פתח בשיחה ששמה קץ לשתיקתו ארוכת השנים.
השיחה, שהתאפיינה בנימה ערנית וצלולה, הפתיעה את הסוהרים שנכחו במקום, שכן הם לא היו מורגלים להתנהגות מסוג זה מצידו של אוקמוטו.
לאחר זמן מה החלו השניים לשיר שירים יפנים עממיים שהיו חביבים על בני גילו של אוקמוטו.
בתחילה שרו השניים בשקט, אך אט-אט, שיר רדף שיר וקולות השירה גברו והחלו מהדהדים בין כותלי הכלא שכנראה מעולם לא זכה לשמוע קולות וצלילים מעין אלה.
בטרם נפרדו השניים סעדו יחדיו ארוחה יפנית מסורתית.
האירוע הזה היה אחת הפעמים הבודדות שבהן שב אוקמוטו וקיבל צלם אנוש.
בשנת 1985, לאחר כ-12 שנות שהות בתא מבודד, הועבר אוקמוטו לתא אותו חלק עם 12 אסירים ממוצא ערבי.
ההלם הראשוני היה גדול, אך בעזרת אסירים מתאו שפרשו את חסותם עליו, החל אוקמוטו מסתגל לתנאיו החדשים.
במהלך שהותו של אוקמוטו בכלא הישראלי הועלו דרישות מצד ארגוני טרור לשחרורו.
כך, בחודש יוני 1976, דרשו חוטפי מטוס אייר פראנס את שחרורו של אוקמוטו יחד עם 52 אסירים נוספים ש"לחמו למען העניין הפלסטיני" וכלואים בבתי-כלא במספר מדינות בעולם ובעיקר בישראל.
לבסוף, ב-21 במאי 1985, לאחר כ-13 שנים בכלא הישראלי, שוחרר אוקמוטו במסגרת עסקת חילופי השבויים שכונתה עסקת ג'יבריל.
במסגרת העסקה שחררה ישראל 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל תמורת חזי שי, ניסים סאלם ויוסף גרוף, שלושה שבויים שנלכדו בידי החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, ארגון הטרור של אחמד ג'יבריל.
לאחר שחרורו עבר אוקמוטו לטריפולי, לוב.
בין מקבלי פניו נמנתה גם פוסאקו שיגנובו, מייסדת ומפקדת הצבא האדום היפני ואלמנתו של אוקודיירה, חברו של אוקמוטו לטבח בלוד.
הארגון פרש את חסותו על אוקמוטו ושם לו למטרה לטפל בו ולשקמו.
לאחר שהות מסוימת בלוב, עבר אוקמוטו לסוריה ואז בעזרת תעודות מזויפות הסתנן ללבנון יחד עם פעילים נוספים של הצבא האדום היפני.
ב-15 בפברואר 1997 נעצר אוקמוטו יחד עם ארבעה פעילים בארגון באשמת שימוש בדרכונים מזויפים, וב־31 ביולי נגזרו עליהם שלוש שנות מאסר.
במהלך שהותו של אוקמוטו בכלא הלבנוני דרשה ממשלת יפן את הסגרתו לידיה, דבר שלא עשתה כשאוקמוטו שהה בכלא הישראלי.
בתום ריצוי העונש גורשו פעילי "הצבא האדום היפני" ליפן ושם הועמדו לדין על מעשי טרור בינלאומיים, פרט לאוקמוטו שבמרץ 2000 קיבל מממשלת לבנון מקלט מדיני על "שהשתתף בפעולות התנגדות כנגד ישראל, ועונה על ידיהם במהלך כליאתו בכלא הישראלי".
במרץ 2003 התראיין אוקמוטו בביירות לעיתון Japan Times, והביע את כמיהתו לשוב ליפן, שם הוא עדיין בחזקת מבוקש.
בראיון מסר כי הוא ציפה להיהרג במהלך ההתקפה בנמל התעופה, או לחלופין לקבל גזר דין מוות אם ישרוד את ההתקפה.
בתשובה לשאלה אם הוא מתחרט על טבח חפים מפשע, ענה: "לא הייתה לי כל ברירה אלא לירות למען המאבק המזוין.
כעת איני יכול, אלא להתפלל עבור הקרבנות".
הוא גם סיפר כי הוא מתגורר בדירה בפרוורי ביירות עם תומכים יפנים, ומנהל חיים שקטים.
במאי 2022 השתתף בטקס שנערך בביירות לציון 50 שנה לפיגוע שהיה שותף לו בנתב"ג.
במאי 2025 פרסמה מחלקת המדינה האמריקנית הודעה על הצעת פרס של עד 5 מיליון דולר עבור מידע שיוביל למעצרו של אוקמוטו.
ההודעה פורסמה באתר תוכנית "תגמולים לצדק" (Rewards for Justice).
קוזמו קריימר הוא דמות בסדרה סיינפלד המגולמת על ידי מייקל ריצ'רדס (על תפקידו בסדרה זכה ריצ'רדס בשלושה פרסי אמי לבידור בפריים טיים).
ההשראה לדמות היא שכנו של לארי דייוויד, מיוצרי הסדרה, אדם בשם קני קריימר.
קוזמו קריימר הוא אדם גבוה, בעל שיער פרוע, הנוהג ללבוש באופן כמעט קבוע מכנסיים הקטנים ממידותיו.
קריימר מכונה בדרך כלל בשם משפחתו, ונחשב לדמות בעלת התנהגות מוזרה, בוטה אך משעשעת.
באופן לא אופייני לסדרה, המבוססת ברובה על הומור מילולי, משתמש ריצ'רדס באופן קבוע גם בהומור סלפסטיק.
מתוך קטעי הסלפסטיק, אחד המפורסמים הוא אופן כניסתו הקבוע של קריימר לדירתו של ג'רי, בה הוא פותח את דלת הדירה במהירות ומחליק לתוכה בעודו מחזיק בדלת.
עד לעונה השישית, שמו הפרטי של קריימר לא היה ידוע.
ברגע ששמו המלא נחשף, בפרק "ההחלפה", על ידי אמו, באבס קריימר, דמויות שוליות החלו לקרוא לו "קוזמו", אך הקבוצה הראשית המשיכה לכנותו "קריימר".
מכיוון שנראה שהוא מובטל נצחי (מלבד כמה דוגמאות נדירות), הוא מעורב תכופות ברקיחת מזימות, לרוב מטופשות, שמטרתן להניב לו כסף, ורוב ההמצאות הן שלו.
באחד הפרקים קריימר מכונה "דביל היפסטר" (Hipster Doofus).
הוא חבר טוב של ניומן, בנוסף למגוון רחב (רובו אינו מופיע בסדרה) של מכרים ושותפים מפוקפקים, ביניהם לומז ובוב סקמנו.
ההשראה לדמות הייתה שכנו של לארי דייוויד, קני קריימר.
בפרק הפיילוט הדמות של קריימר נקראת "קסלר", מכיוון שלארי דייוויד חשש שקני קריימר ינצל את העובדה שהדמות מכונה על שמו.
אך לאחר צילום הפיילוט ג'רי סיינפלד, שאהב את השם "קריימר", התעקש להחזיר לדמות את שמו המקורי של זה שעליו היא מבוססת.
בהמשך התברר שחששותיו של לארי דייוויד היו מבוססים, וקני קריימר פתח סיורים ומופעים בהם הוא מספר את סיפורי הרקע לחלק מעלילותיו של קוזמו קריימר.
"מסע המציאות של קריימר" שערך קריימר בחיים האמיתיים נכנס לסדרה כשבעונה השמינית בפרק "The Muffin Tops" קריימר מנהל סיור מקביל בשם "מסע המציאות של ג'יי פיטרמן".
בפרק "הבגידה" (The Betrayal), מוסבר כי שמו של קריימר מפרק הפיילוט היה רק טעות דפוס על תיבת הדואר שלו.
בדרך כלל הוא רדוד, קשוח ואדיש.
מהצד השני, הוא לעיתים חברותי, אכפתי ויוצא מגדרו כדי לגרום לחבריו לעזור לאחרים ולעשות את הדבר הנכון גם אם אינם רוצים בכך.
קריימר ידוע בשל כנותו הקיצונית וחוסר הטאקט שלו, בפרק The Nose Job הוא אומר לחברתו של ג'ורג' שהיא זקוקה לניתוח אף.
במקום להיחרד ממנו, בסופו של דבר רוב האנשים מודים לקריימר על הגינותו.
קריימר לעולם לא מסתבך כתוצאה מכך, אבל חבריו כן.
הוא גם מכניס את חבריו לצרות בכך שהוא אומר להם לבצע מעשים לא חוקיים כמו לחנות בחניית נכים (The Handicap Spot) או להשתין בחניון ציבורי (The Parking Garage).
קריימר הוא כנראה האדם הכי חברותי בחבורה (ג'ורג', ג'רי ואיליין) ונראה כאילו יש לו הכי הרבה חברים, חלקם מאוד מוזרים, כמוהו אם לא יותר.
אחד מהם הוא בוב סאקאמנו ולומז, דמויות שמוזכרות הרבה פעמים במהלך הסדרה אבל לא נראו לעולם.
גם ניומן חבר של קריימר ואף על פי שנראה שהם נכנסים לריבים רבים, ניומן לקח חלק ברבים מהרעיונות של קריימר לעשיית כסף.
קריימר חביב על הוריו של ג'רי: הוא מתקשר אליהם פעם בשבוע ואפילו גר איתם תקופה קצרה באותה קהילה בפלורידה.
הוא לקח חלק בתוכנית של אבא של ג'ורג' לייצור חזיות לגברים (The Doorman).
קריימר ידוע באימוץ הצד הנגדי ופילוסופיות הפוכות ודחיית כל התנהגות חברתית מקובלת ועובדות מבוססות.
לדוגמה, הוא פעם טען שחייבים לאכול לפני ניתוח כי "צריך כוח", אף על פי שאסור לאכול לפני ניתוח מסיבות רפואיות.
הוא גם מתנגד נלהב לברית מילה.
בילדותו קריימר הוטרד מינית על ידי איש מבוגר (הטיול, עונה 4 פרק 2)
בפרק "האופרה", הוא מודה שהוא סובל מפחד מליצנים.
קריימר ידוע ביותר בתוכנית בשל הכניסה המיוחדת שלו לדירתו של ג'רי (דוחף את הדלת ומחליק פנימה).
פעם, לאחר שג'ורג' שמע שקריימר הלך ל"מחנה פנטזיה", הוא טען שכל חייו של קריימר הם מחנה פנטזיה.
"אנשים צריכים לשלם 2,000 דולר כדי לחיות כמוהו לשבוע.
לא לעשות כלום, לטבוע בכסף, לגנוב אוכל מהשכנים שלך, ולעשות סקס מבלי לצאת לדייטים.
בפרק The Strike, מתברר שקריימר עובד בחברת ב-H&H Bagels, אך הוא עומד בראש איגוד עובדים ששבת במשך עשור.
הארגון הפסיק את השביתה לאחר ששכר המינימום בניו-יורק הגיע להיות זה שדרש קריימר ממעסיקו (קריימר עדיין הרגיש שהשביתה הייתה הצלחה), וקריימר נאלץ לחזור לעבוד.
הוא עבד שם בפרק זה בלבד ובמהלכו הוא פוטר.
בזמן שעבד בחנות הבייגלה הוא שבת שוב משום שהכריחו אותו לעבוד ב"חגיגוס", חג שהומצא על ידי פרנק קוסטנזה אביו של ג'ורג' קוסטנזה.
זאת העבודה המסודרת היחידה שהייתה לקריימר במהלך הסדרה.
בפרק "The Muffin Tops" הוא מזכיר שעבד פעם בתור מציל (כשהוא מסביר לג'רי מדוע גילח בעבר את חזהו).
הוא גם עבד פעם אחת בחנות בתור סנטה קלאוס עד שפוטר כי הפיץ תעמולה קומוניסטית לילדים צעירים.
בפרק The Bizarro Jerry הוא עובד במשרד, עד שהתגלה כי אין לו שום השכלה עסקית והדוחות שלו הם פשוט ג'יבריש.
לקריימר יש הרבה דרכים להרוויח כסף, כולל הימורים, עבודה במספר פרויקטים תיאטרליים, משחק חולה בבתי ספר לרפואה, הוא הוציא לפועל רעיון של "ספר שולחנות קפה" - ספר על שולחנות קפה של אנשים מפורסמים, שהופך בעצמו להיות שולחן קפה (רגליים נשלפות ממנו ויש תחתיות לכוסות על הכריכה).
כמו כן, קריימר עשה קצת כסף גם כ"שחקן" במסדר זיהוי (ואף זוהה כפושע על ידי קבצן שאיתו נקלע לסכסוך).
קריימר היה שותף גם בכמה תביעות נגד אנשים וחברות.
הוא זכה באחת התביעות נגד חברת קפה, אותה תבע על כך שהגישה לו קפה חם מדי, ובאחת נגד חברת טבק שמוצריה גרמו לו להזדקן בטרם עת (הפיצוי - שלט חוצות ענק עם תמונתו של קריימר מעשן).
בפרק "The Muffin Tops" קריימר מבכה על כך שלא קיבל שום קרדיט על ספר מצליח שכתב ג'יי פיטרמן על אודות ביש המזל של קריימר עצמו.
אז הלך קריימר להתעמת עם פיטרמן באירוע חתימה על ספריו, אבל גורש מהחנות מיד.
אז קריימר הכריז על עצמו כעל "פיטרמן האמיתי" והקים את The Real Peterman Reality Bus, אוטובוס שהסיע מעריצים לסיבוב במקומות שפגעו בפיטרמן האמיתי.
הסיור עלה 37 דולרים וחצי וכלל פיצה, בייגלה וחטיף "שלושת המוסקטרים".
קריימר חסך כסף על ידי לקיחת פריטים מג'רי, בעיקר אוכל.
דירתו של ג'רי היא ביתו השני של קריימר.
יש לו מפתח משלו לדירה, בפרק הפיילוט דופק קריימר על דלתו של ג'רי, ולאחר מכן הוא תמיד נכנס בלי לדפוק.
באחד הפרקים התגלה שאולי כל זה באשמתו של ג'רי שאמר בהתחלה כשפגש בקריימר - "אנחנו שכנים, כל מה ששלי, שלך".
לקריימר רעיונות רבים להמצאות, רובם מופרכים, לדוגמה:
ספר-שולחן קפה על שולחנות קפה.
(The Opposite)- הכל היה מוכן אך בסוף החברה נסגרה והספר לא יצא לאור.
מכשיר להחלפה מהירה של עניבה (The Stock Tip) - לא יצא לפועל
פיצרייה בה אתה מכין את הפיצה בעצמך, רעיון שלא יצא לפועל בגלל מריבה עם שותפו (פאפי).
הרעיון נגנב מאוחר יותר על ידי קלווין קליין.
(The Pez Dispenser) הרעיון זכה, באופן חריג, לאישורו של ג'רי.
חזייה לגברים, רעיון שהיה שותף לו גם פרנק קוסטנזה.
הרעיון לא יצא לפועל כי האדם לו הציעו להפיק את המוצר שאל את פרנק אם הוא יכול לצאת עם אסטל (אשתו).
פרנק התעצבן וביטל את העסקה.
מסעדה שמוכרת אך ורק כריכי חמאת בוטנים עם ריבה (Peanut butter & Jelly Sandwich).
שום דבר לא יצא מהרעיון הזה.
קטשופ וחרדל באותו הבקבוק (The Voice)
לסלק את כל הרהיטים מהבית ולהחליף אותם במפלסים (The Pony Remark)
הובלת נפט במכליות בתוך בלון ענק ("שלפוחית") על-מנת למנוע אסון אקולוגי במקרה של תאונה ימית.
המיזם היחיד של "תעשיות קריימריקה".
כמו לשלוש הדמויות האחרות, גם לקריימר יש שמות בדויים.
פניפקר, ד"ר מרטין ואן נוסטרנד ופיטר ואן נוסטרנד הם הנפוצים ביותר.
פניפרקר הוא מתחזה לקונה פוטנציאלי של דירה, רק כדי להשתמש בשירותים שבה.
הוא מופיע בשם זה גם כאשר הוא עוזר לאיליין להתנקם בחנות מסוימת על ידי החלפה של תגי מחיר על מוצרים באמצעות "אקדח מחירים".
כד"ר מרטין ואן נוסטרנד הוא מנסה להשיג לאיליין את תיקה הרפואי.
הוא משתמש בשם מרטין ואן נוסטרנד גם כאשר הוא הולך להבחן לאודישנים לפיילוט של הסדרה "ג'רי" לתפקיד עצמו.
כמו כן, גם כאשר הבוס של ג'ורג' בא להבדק אצל רופא העור, בפרק The Slicer, הוא מתחזה לרופא (כדי להשיג תמונה שלו ללא חולצה).
הוא משתמש בשם פיטר ואן נוסטרנד גם כדי להחזיר את המעיל שלו מביתו של מישהו אחר.
קריימר גם כונה Assman, לאחר שלקח לוחית רישוי שלא הוזמנה עבורו, עליה הוטבע - ASSMAN.
היו לו גם כינויים שחלפו מהר כמו- K-Man ו-Krame.
אחד הכינויים שקריימר לא סובל הוא - "טמבל עדכני" (Hipster Doofus), כינוי בו כינתה אותו אישה על כיסא גלגלים איתה יצא, ולפעמים משתמשת בו גם איליין.
קוזיול היא חברה המייצרת חפצי פלסטיק לבית ולמשרד.
מפעלה של החברה והנהלתה יושבים בעיר ארבך אים אודנוולד במדינת הסה בגרמניה.
את החברה הקים ברנהרד קוזיול ב-1927, אז פתח סדנה לעיבוד שנהב בעיר מיכלשטאדט.
ב-1935 רכשה החברה מכונה ליציקות פלסטיק, ולאחר מלחמת העולם השנייה עברה לייצר כלי פלסטיק.
ב-1950 החליט ברנהרד לייצר חצאי כדורי פלסטיק ממולאים במים שבתוכם הונחו בובת סנטה קלאוס ושבבי פלסטיק לבנים.
ניעור של הכדור יצר אפקט של "שלג" בתוכו.
הכדורים מיוצרים מאז באלפי עיצובים שונים.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 מייצרת החברה בעיקר כלי בית ומתנות.
על עיצוב המוצרים אחראים מעצבים מהידועים בעולם, כגון אלסנדרו מנדיני ורנה בארבה.
העיצובים המקוריים של החברה זכו בפרסי עיצוב בינלאומיים.
תחום נוסף שבו עוסקת החברה הוא עיצוב חללים; אלמנטים דינמיים מחומרים שונים ובעיצובים שונים יוצרים מחיצות לחלוקת חללים, לחיפוי קירות ולנוי.
קוזימו די ג'ובאני דה מדיצ'י (באיטלקית: Còsimo di Giovanni de' Mèdici; 27 בספטמבר 1389 – 1 באוגוסט 1464) נקרא גם "הזקן" (il Vecchio) ו"אבי המולדת" (Cosimo Pater Patriae), ראש שושלת בית מדיצ'י ששלטה בפירנצה במהלך רוב הרנסאנס האיטלקי.
הוא היה פטרון של האמנות והאדריכלות שהזניק את פירנצה למעמד של בירת האמנות והאדריכלות של זמנו ואחת הערים החזקות באיטליה.
קוזימו דה מדיצ'י נולד בפירנצה למשפחת בורגנית עשירה, אביו ג'ובאני די ביצ'י (Giovanni di Bicci de' Medici) היה בנקאי.
מדיצ'י שימש כדיפלומט של הרפובליקה של פירנצה ובשנת 1415 היה חבר פמלייתו של האנטי-אפיפיור יוחנן העשרים ושלושה בוועידת קונסטנץ, בהמשך אותה שנה נבחר לכהן בממשלת הרפובליקה (ה"סיניוריה").
הוא לא הרבה להחזיק במשרות רשמיות, והציג את עצמו כמשרת ציבור חסר אמביציה פוליטית, עם זאת, השתמש בכוח ממונו הרב לתמרן החלטות ולשלוט למעשה בפירנצה.
הבישוף של סיינה, שלימים יהיה לאפיפיור פיוס השני דיווח שכל ההחלטות החשובות בפירנצה מוכרעות בביתו של קוזימו, ושלמרות החזות הדמוקרטית של הרפובליקה, על פיו יישק דבר והוא מכהן למעשה כמלך לכל דבר פרט לתואר.
בשנת 1433 התגבשה בפירנצה קואליציה אנטי-מדיצ'ית חזקה בראשותם של פאלה סטרוצי (Palla Strozzi) ורינלדו דלי אלביצי (Rinaldo degli Albizzi).
בספטמבר אותה שנה הוביל מדיצ'י מסע כיבוש כושל על העיר לוקה.
סטרוצי האשים את מדיצ'י בכישלון ותבע את מאסרו.
אולם מדיצ'י הצליח להפוך את עונש המאסר לגלות ונסע לפדובה ולאחר מכן לוונציה, במסע זה ייסד סניפים של בנק מדיצ'י בערים אלה, תוך שהוא מחסל את עסקיו בפירנצה.
רבים באו בעקבותיו, תוך שהם מוציאים סכומי כסף עצומים מן העיר, עד כי כלכלת העיר התערערה ועונש הגלות בוטל כעבור שנה.
ב-1434 חזר מדיצ'י לפירנצה כמנצח ושלט בה למעשה עד תום חייו, מבלי להחזיק בתפקיד רשמי כלשהו.
עם זאת בני משפחתו ומשפחות הבנקאים פיטי (Pitti) וסודריני (Soderini) שימשו כעושי דברו בשלטון.
בעקבות חוויות גלותו ותובנותיו כדיפלומט, ביקש מדיצ'י לבצר את כוחה של פירנצה בתוך המסגרת האיטלקית הכוללת.
כך יצר יחד עם ידידו ובן בריתו פרנצ'סקו ספורצה, דוכס מילאנו ברית הגנה שהקיפה את חצי האי האיטלקי, מתוך תפיסה פוליטית מודרנית של מאזן כוחות.
מדיצ'י ביקש להפוך את פירנצה למרכז עולמי בעל חשיבות.
לפיכך שכנע את האפיפיור אאוגניוס הרביעי לקיים בעיר את מושב הוועידה אקומנית שנועדה לאחד את הכנסייה הקתולית עם הכנסייה האורתודוקסית בין 1437 ו-1439, שנועדה במקור להתכנס בפרארה.
כך הגיע לעיר יוחנן השמיני, קיסר האימפריה הביזנטית וחשף את אמני העיר לעושר התרבותי של האימפריה הביזנטית, דבר שהיווה את אחד הצעדים שעוררו את פריחתו של הרנסאנס האיטלקי.
מדיצ'י הנחיל למשפחתו ולעירו את ערך השקעת ההון בתרבות ואמנות.
בין האמנים שטיפח היו פרה אנג'ליקו, מזאצ'ו, פיליפו ליפי ודונטלו שאת פסלו המפורסם "דוד" פיסל לפי הזמנתו של מדיצ'י עבור ארמונו.
בין השנים 1445-1460 הקים את ארמון מדיצ'י (Palazzo Medici), אחד הארמונות הראשונים בעיר.
רק בזכות כספו ואמונו של מדיצ'י התאפשרה הקמת כיפת קתדרלת סנטה מריה דל פיורה על ידי פיליפו ברונלסקי, אחד מהישגי הבנייה המרשימים ביותר בתקופת הרנסאנס.
מדיצ'י ייסד את האקדמיה האפלטונית ללימודי הפילוסופיה והעמיד בראשה את ההומניסט מרסיליו פיצ'ינו שהפך אותה לאבן שואבת לפיתוח ההומניזם, לימוד קריאה ותרגום כתבים מיוונית עתיקה וערבית.
עם מותו של קוזימו דה מדיצ'י בווילה מדיצ'י בקרג'י, מחוץ לפירנצה, ירש אותו בנו פיירו, ששלט בפירנצה כחמש שנים והעבירה לבנו, לורנצו "המפואר", שהיה ממשיך נאמן לקוזימו, סבו.
במותו הוכתר על ידי הסיניוריה בתואר "אבי המולדת" (Pater Patriae), השואב את השראתו מן התואר שהוענק לקיקרו בשעתו.
התואר חקוק על קברו של קוזימו בבזיליקת סן לורנצו שבפירנצה.
קוזימו הראשון דה מדיצי, דוכס גדול של טוסקנה ודוכס פירנצה (באיטלקית: Cosimo I de' Medici, granduca di Toscana e duce di Firenze; 12 ביוני 1519 – 21 באפריל 1574) היה שליט פירנצה בין 1537 ועד מותו.
קוזימו ביצר את מעמד בית מדיצ'י לאחר שזה התערער בעקבות רצח קודמו, אלסנדרו דה מדיצ'י, והבטיח את שלטון בית מדיצ'י בפירנצה לדורות.
בהתאם למסורת משפחתו היה פטרון של האמנות והקים את גלריית אופיצי, אחד המוזיאונים העתיקים והחשובים ביותר בעולם.
היה נינו של ראש שושלת בית מדיצ'י בפירנצה, קוזימו דה מדיצ'י (נכד בתו מריה) ובן-נינו של פרנצ'סקו ספורצה (נין בנו ויורשו גונזגו מריה ספורצה).
בעקבות רצח אחיינו דוכס פירנצה, אלסנדרו דה מדיצ'י, הפך קוזימו לדוכס ולשליט העיר כשהיה בן 17. ביוני אותה שנה הוכרה ריבונותו החוקית כדוכס פירנצה על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1565 פרש מהשלטון ומסר את השלטון לבנו, פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
ב-1569 הכתיר אותו האפיפיור פיוס החמישי כ"דוכס גדול של טוסקנה".
את עשר שנות חייו האחרונות בילה בווילה די קסטלו, מחוץ לפירנצה.
עם עלייתו לכס הדוכסות, נולדה לקוזימו בת מחוץ לנישואין בשם ביה (קיצור של "ביאנקה" או "לה במבינה" לאמור, הילדה).
בת זו נודעה בזכות דיוקן מפורסם שלה, מעשה ידי אניולו ברונזינו, הנמצא היום בגלריית אופיצי.
עם נישואיו של קוזימו היא נשלחה לווילה די קסטלו, מחוץ לפירנצה, מקום שבו בילו רוב ילדי המשפחה את ילדותם, שאך לעיתים רחוקות הגיעו לארמונות בעיר פירנצה.
לאחר פטירתה ממחלת חום נקברה בבזיליקת סן לורנצו המשפחתית.
ב-1539 נשא קוזימו לאישה את לאונור דה טולדו (Eleonora di Toledo; (1522 – 1562), בתו של דון פדרו אלברס, שליט נאפולי.
לרגל חתונתו הוזמן לעיר הצייר אניולו ברונזינו, שנשאר בעיר והיה לצייר החצר.
הוא צייר דיוקנאות רבים של המשפחה וסיפק את אחת הדוגמאות הראשונות בהיסטוריה לציור ילדים וציורים משפחתיים משותפים של שליטים.
הוא גם עיטר את הקפלה הפרטית של לאונור בפאלאצו וקיו (ארמון הסיניוריה) בפירנצה.
בין 1537 ו-1540 היה בית המשפחה פאלאצו מדיצ'י, ב-1540 העביר קוזימו את משכן המשפחה לפאלאצו וקיו ואיחד את בית המגורים עם מרכזו השלטוני.
ב-1549 רכשה לאונור את ארמון פיטי והפכה אותו לארמון המשפחתי.
לכבודה חנך קוזימו את גני בובולי מאחורי הארמון.
לה ולקוזימו נולדו אחד-עשר ילדים משותפים.
ב-1562 נסעה עם בניה ג'ובאני (שהיה בן 19 וכבר קרדינל) וגארציה (שהיה בן 15) לפיזה, שהייתה שרויה במגפת מלריה.
השלושה נספו במגפה, דבר שהותיר את קוזימו שבור והאיץ את החלטתו לפרוש מן השלטון.
לאחר מותה של לאונור די טולדו חי ללא נישואין עם אלאונורה דלי אלבריצי (Eleonora degli Albrizzi), שילדה לו שני ילדים לא-חוקיים, בן בשם ג'ובאני (1562 - 1621), שהוכר על ידו מאוחר יותר ובת שמתה בילדותה.
ב-1570 נשא לאישה את קמילה מרטלי (Camilla Martelli) שילדה לו בת אחת.
פרט לאמן החצר שלו, ברונזינו, תמך קוזימו דה מדיצ'י באמנים כג'ורג'ו וזארי, שאף הקדיש לו את ספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" ובנוונוטו צ'ליני, באדריכל בלדסרה לאנצ'י (Baldassarre Lanci) ובהיסטוריונים, אלכימאים והוגים הומניסטיים.
ג'אמבולוניה פיסל פסל רכוב על סוס של קוזימו, הניצב עד היום בכיכר הסיניוריה בפירנצה.
בניין האופיצי, שהוקם כבניין משרדי שלטון, הוסב על ידי קוזימו דה מדיצ'י למוזיאון אמנות.
גם פאלאצו פיטי הוקדש מקום לגלריות לאמנות עוד בימיו של קוזימו.
בין יצירות האומנות שנמצאו באוספיו היו של האמן דזידריו דה סטיניאנו.
הוא הנחה את וזארי להקים את מסדרון וזארי, מעבר על קרקעי המקשר בין ארמון פיטי לבין הפאלאצו וקיו, מעל הפונטה וקיו ודרך האופיצי ובכך העניק לעיר פירנצה את אחד מסמליה הייחודיים.
הוא ביקש להעשיר את המסדרון הארוך ביצירות אמנות והחל במסורת רכש ציורים לתלייה ב"גלריה" (מסדרון בלטינית).
קוֹזְלוֹדוּי (בבולגרית: Козлодуй) היא עיר בצפון מערב בולגריה, השנייה בגודלה במחוז וראצה, שוכנת לגדות הדנובה וממוקמת 130 קילומטרים צפונית מבירת בולגריה סופיה ו-80 ק"מ מבירת המחוז וראצה.
עדויות להתיישבות אנושית מאורגנת באזור מתוארכות לתקופת הברונזה המאוחרת.
כמו כן נמצאו שרידי יישובים מבוצרים מהמאה ה-5 לפנה"ס, עידן הממלכה התראקית.
בהמשך נשלט השטח על ידי האימפריה הרומית ונבנו מספר מצודות כדי להגן על גבול הדנובה של האימפריה.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה הוקמה מצודה בסמיכות למיקום העיר המודרנית.
משמה של המצודה קוזלודוייסקי, נגזר שם העיר המודרנית.
עדויות כתובות ליישוב מאורגן במקום בשם קוֹטוֹזְלוּק מצויות בתעודות עות'מאניות מהמאה ה-16, העוסקות בגביית מיסים בווילאייט הדנובה.
במהלך המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית הוענק ליישוב שמו המודרני קוזלודוי.
ב-23 בנובמבר 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נכבש היישוב על ידי צבא האימפריה הרוסית ומתוקף סיכומי קונגרס ברלין, נכלל בשטח נסיכות בולגריה.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון בשל שיעור תמותה העולה על שיעור הילודה וכן בשל הגירה שלילית, בעיקר הגירת עבודה.