tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כולל נושאים: עיבוד נתונים מגרפים, דיאגרמות וטבלאות נתונים; סטטיסטיקה; מודל ליניארי; בעיות רווח-הפסד, קניה-מכירה, אחוזים.
שאלון 35371 — שאלון חיצוני המורכב משלושה פרקים: פרק ראשון - אשכול מדע וחברה.
שאלון 35372 — שאלון חיצוני המורכב משלושה פרקים: פרק 1 – גאומטריה אנליטית, תכנון ליניארי.
פרק 2 - אשכול חברתי או כלכלי-פיננסי – התפלגות נורמלית, מודל ריבועי.
פרק 3 - אשכול גאומטריה - גופים במרחב וראיה מרחבית.
רמת לימוד זו, היא הרמה הבינונית של המקצוע.
שאלון 35481 (לשעבר 804) - שאלון חיצוני המורכב משלושה פרקים: פרק ראשון - אלגברה, גאומטריה אנליטית והסתברות.
פרק שני - גאומטריה וטריגונומטריה במישור.
פרק שלישי - חדו"א של פולינומים, פונקציות רציונליות ופונקציות שורש.
שאלון זה מהווה כ-65% מהציון החיצוני ברמה זו.
שאלון 35482 (לשעבר 805) - שאלון חיצוני המורכב משני פרקים: פרק ראשון - סדרות וטריגונומטריה במרחב.
פרק שני - גדילה ודעיכה, חדו"א של פונקציות טריגונומטריות, פונקציות מעריכיות ולוגריתמיות ופונקציות חזקה.
אורך השאלון כ-100 דקות, לכן נחשב לקצר ביחס לשאלון 582. שאלון זה מהווה כ-35% מהציון החיצוני ברמה זו.
שאלון 35471 - שאלון חיצוני המורכב משלושה פרקים: פרק ראשון - סטטיסטיקה והסתברות.
פרק שני - גאומטריה משולבת (גאומטריה של המישור, גאומטריה אנליטית וטריגונומטריה).
שאלון 35472 - שאלון חיצוני המורכב משני פרקים: פרק ראשון - סדרות, וקטורים, גדילה ודעיכה.
פרק שני - חדו"א של פונקציות מעריכיות ולוגריתמיות.
שאלון זה מהווה כ-35% מהציון החיצוני ברמה זו.
רמת לימוד זו, היא הרמה הגבוהה ביותר שניתן לגשת אליה במקצוע זה.
שאלון 35581 (לשעבר 806) - שאלון חיצוני המורכב משלושה פרקים.
פרק ראשון - אלגברה, סדרות והסתברות.
פרק שלישי - בעיות קיצון וחדו"א של פולינומים, פונקציות שורש, פונקציות רציונליות ופונקציות טריגונומטריות.
אורך הבחינה שלוש וחצי שעות ללא תוספת זמן מהווה כ-60% מהציון החיצוני ברמה זו.
שאלון 35582 (לשעבר 807) - שאלון חיצוני המורכב משני פרקים.
פרק ראשון - גאומטריה אנליטית, וקטורים, טריגונומטריה במרחב ומספרים מרוכבים.
פרק שני - גדילה ודעיכה, חדו"א של פונקציות חזקה, פונקציות מעריכיות ולוגריתמיות.
אורך הבחינה שעתיים ורבע ללא תוספת זמן.
שאלון 35571 - שאלון חיצוני המורכב מארבעה פרקים.
פרק ראשון - "שאלות קצרות", שכולל בחירה של שני סעיפים מתוך ארבעה, בהם סעיף אחד באינדוקציה או בסדרות, סעיף בגאומטריה או בטריגונומטריה, סעיף בחקירת פונקציות וסעיף נוסף בחקירת פונקציות או באינטגרלים.
פרק שני - בחירה של שאלה אחת מתוך שתיים, בהן אחת בסדרות או באינדוקציות ושאלה בהסתברות.
פרק שלישי - בחירה של שאלה אחת מתוך שתיים, בהן אחת בגאומטריה של המישור ואחת בטריגונומטריה של המישור.
פרק רביעי- בחירה של שתי שאלות מתוך שלוש, בהן אחת בחקירה וחישוב שטחים של פונקציות פולינום, מנה ושורש, אחת בחקירה וחישוב שטחים של פונקציות טריגונומטריות ואחת בבעיות קיצון.
אורך הבחינה שלוש וחצי שעות ללא הארכת זמן והיא מהווה כ-60% מציון החיצוני ברמה.
שאלון 35572 - שאלון חיצוני המורכב משני פרקים.
פרק ראשון - בחירה של שתי שאלות מתוך שלוש, בהן אחת בגאומטריה אנליטית, אחת בווקטורים וטריגונומטריה במרחב ואחת במספרים מרוכבים.
פרק שני - בחירה של שאלה אחת מתוך שתיים, בהן אחת בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי של פונקציות מעריכיות ואחת בלוגריתמיות.
תלמידים יכולים לגשת רק לשאלון הראשון ברמה של 4 יחידות לימוד או 5 יחידות לימוד, כלומר שאלון 471 או שאלון 571, ובכל זאת לזכות בבגרות בהיקף 3 יחידות.
לתת חמש – התוכנית הלאומית לקידום המתמטיקה
עם כניסתו לתפקיד שר החינוך ב-2015 הצהיר נפתלי בנט שהוא רואה במתמטיקה ברמה גבוהה תשתית חיונית להמשך הצלחתה של ישראל.
ביולי 2015 יזם בנט את הגדלת הבונוס ללומדי 5 יחידות לימוד מתמטיקה ל-30 נקודות.
בדצמבר 2015 הודיעו בנט והאוניברסיטאות על העלאת הבונוס לנבחני מתמטיקה 5 יחידות ל-35 נקודות.
בנוסף, השיק בנט תוכנית לאומית להכפלת כמות התלמידים הלומדים 5 יחידות לימוד מתמטיקה, בהשקעה של 75 מיליון שקלים.
התוכנית כוללת הוספת שעות לימוד, הכשרת מורים נוספים וסיוע של חונכים מהאקדמיה וההיי-טק.
בשנה הראשונה ליישום התוכנית עלה מספר הניגשים לבחינת הבגרות במתמטיקה ברמת 5 יחידות לימוד מ-12,037 ל-15,800, אך הנבחנים הללו החלו ללמוד בטרם הושקה התוכנית.
ביוני 2018 ניגשו כ-18,000 תלמידים לבחינות הבגרות במתמטיקה ברמת 5 יחידות לימוד.
במהלך השנים, חלו שינויים רבים בבחינות הבגרות, הן בנושאים, והן במבנה השאלונים.
בעבר היו נהוגים גם נושאים נוספים בבחינות הבגרות בחלק מן השאלונים כמו: קומבינטוריקה.
עד שנת 2010 נבחנו כל רמות הלמידה (3, 4 או 5 יח"ל) ב-3 בחינות, כאשר השאלון השלישי ברמת כלשהי היה גם השאלון הראשון ברמה שמעליה.
שיטה זו הונהגה כדי להקל על תלמידים לעלות בין הרמות, כך שיצטרכו לשפר רק שתי בחינות במקום שלוש.
כלומר, עד 2010, מתכונת ההיבחנות הייתה כדלהלן:
החל משנת 2010 הונהגה שיטה בה לכל רמה שאלונים ייחודיים, וסמליהם הוחלפו לתבנית 03580x.
מספר השאלונים ברמות 4 ו-5 יחידות ירד משלושה לשניים.
עקב השינוי, מספר השאלות בכל שאלון הוכפל, והזמן עלה לשלוש וחצי שעות.
השינוי בוצע בהדרגה, ולפיו תלמידים שהחלו להבחן בשנים שקדמו לשינוי המשיכו להיבחן על פי שיטת ההיבחנות הישנה (שאלוני 00X), בעוד ששאלוני השיטה החדשה (80X) התחילו להיכנס חלקית כבר משנת 2008 וחולקו באופן שיטתי למי שהחל להיבחן מסוף 2010 ואילך.
ב-2014 חל שינוי נוסף, בו הוחלט להוריד שאלה אחת בפרק הנדסת המישור בשאלונים 804 ו־806.
בשלב מסוים הוחלפו שוב מספרי השאלונים למתכונת של 035x8x, ללא שינוי במספר השאלונים לרמה:
השאלון הראשון ברמת 3 יחידות לימוד הפך להיות בעיקרו שאלון פנימי עם הסמל 035183, עם גרסה חיצונית תחת הסמל 035182.
בתקופת מגפת הקורונה בישראל הורידו הגבלת פרקים בעבור שאלונים 481/482/581/582 (בהתאם למועד) ומספר שאלות במועדי הקיץ של 2021 בעבור שאלונים 481 ו-581 מ-5 שאלות ל-4 שאלות.
נוסף על כך בשאלונים של 3 יחידות הוחלט כי הצבירה תהפוך מ-25 נקודות לשאלה לכ-30 נקודות לשאלה, וכך התלמיד יוכל לצבור עד 180 נקודות.
בשנת 2021 החלו להכניס רפורמה חדשה הכוללת שינוי בהרכב השאלונים וכן סמל שאלון חדש המיוצג כ(X7X) במקום (X8X).
קיימים שאלונים חלופיים (X7X) לכל בחינות (X8X).
השאלונים כוללים בין היתר "שאלות קצרות" (571) סטטיסטיקה, ווקטורים בעבור שאלוני 4 יחידות שעד אותה עת לא נלמדו ברמה זאת.
כמו כן, שאלוני 3 יחידות מחולקים לאשכולות הכוללים שאלות עם בעיות מחיי היום יום, ומספר הנקודות לכל שאלה ירד ל־20 נקודות, דבר שמאפשר צבירה של עד 120 נקודות.
בחיפוש אחר אושר הוא סרט תיעודי רוסי משנת 2005 העוקב באופן פואטי אחר חייהם של בוריס ומאשה ראק, יהודים סובייטים, שבשנת 1934 עברו לחבל האוטונומי היהודי שיצרה הממשלה הסובייטית במזרח הרחוק הרוסי.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הרוסי בשנת 2006.
האוכלוסייה היהודית במחוז מעולם לא הגיעה ל-30% ונכון לשנת 2003 היא הייתה רק כ-1.2%.
אוכלוסיית עיר הבירה בירוביג'ן התדלדלה, בית הכנסת היחיד בעיר פועל רק פעמיים בשבוע.
הסרט מראה את חייהם הצנועים של בוריס ומאשה, ללא טכנולוגיה מודרנית, תוך שהם מסתמכים על העבודה הקשה שלהם כדי לשרוד.
ראק הוא יו"ר החווה הקיבוצית האחרונה של בירוביג'אן, שגשם רב הפך אותה לביצה.
עבור ראק השלוליות הפכו ל"אנדרטה לזכר מפעל חייו".
השניים מגדלים גם בעלי חיים, שכולם מקבלים שמות של מנהיגים פוליטיים.
"אף אחד לא רוצה להשקיע כסף בעיר הזו, מכיוון שהם לא רוצים שתי מולדות", מסביר אחד היהודים היחידים בבירוביג'אן, "יהודים במוסקבה, סנט פטרסבורג, קייב, כולם מקבלים כסף.
אבל הכסף היחיד שאנחנו משיגים הוא לעזור ליהודים שנמצאים כאן, לעזוב." הסרט התיעודי מדגיש את הפגיעות האנושית.
הטבע הפחית את החווה הקהילתית המשגשגת שהייתה פעם והפכה לפטריה של ביצות ושלוליות.
מוגבלות גופנית וגיל מבוגר מכבלים את האנשים שאחריהם הסרט עוקב, וניכר כי ציפיותיהם מהרפובליקה היהודית נענו באכזבה.
אף על פי שהיו נתונים להשפעות השליליות של גשמים, הזדקנות, פוליטיקה והחלטותיהם של האנשים האחרים, ראק ומאשה ממשיכים להתמיד בחייהם.
זוכה פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע הרוסי, 2006
הבחירה הרשמית בפסטיבל לייפציג לסרטים תיעודיים, 2006
הבחירה הרשמית של פסטיבל סרטי דוקפוינט, 2006
בחינת מימ"ד היא מבחן ידע שנועד למיין מועמדים למכינות קדם-אקדמיות של מוסדות להשכלה גבוהה בישראל.
המכינות יכולות להשתמש בתוצאות הבחינה כדי להחליט מי יתקבל אליהן ומי לא.
המבחן נכתב ונערך מטעם המרכז הארצי לבחינות והערכה, ולכן בעל תוקף רשמי בקבלה לכל מכינה קדם-אקדמית בישראל.
מבנה בחינת המימ"ד מחולק לשלושה חלקים: אנגלית, עברית ומתמטיקה, ובכל חלק מופיעים שני פרקים שכוללים שאלות רב-ברירתיות (שאלות אמריקאיות) ללא שאלות פתוחות.
בכל חלק מספר משתנה ולא קבוע של שאלות.
מבנה הבחינה דומה לבחינת פסיכומטרי, אך בחינת המימ"ד נחשבת קלה יותר, הן מבחינת רמת השאלות והן מבחינת היקף הידע שנדרש כדי לענות עליהן.
בחינת המימ"ד מבוצעת באמצעות מחשב, כאשר לרשות הנבחנים עומדות שעתיים וחצי כדי לענות על ששת חלקי הבחינה: לכל חלק מוקצב פרק זמן זהה של 25 דקות.
בחינת המימ"ד מורכבת משלושה חלקים הבוחנים ידע בתחומים שונים:
פרק אנגלית – הפרק כולל שאלות באנגלית מסוג השלמת משפטים ומסוג הבנת הנקרא, כאשר שאלות השלמת המשפטים מסודרות לפי רמת קושי בסדר עולה (מהקל ביותר לקשה ביותר) ואילו שאלות הבנת הנקרא מסודרות כרונולוגית לפי סדר המקטע בטקסט שאליו מתייחסת השאלה.
לא נדרשות יכולות של כתיבה באנגלית, אלא קריאה והבנה של טקסט באנגלית.
פרק מתמטיקה – הפרק כולל שאלות מסוג בעיות מתמטיות (בנושאים: משוואות, סדרות, אי-שוויונות, חזקות, אחוזים, גאומטריה וכדומה) ומסוג הסקה מטבלאות ותרשימים.
לרוב, כל השאלות בפרק מסודרות לפי רמת קושי בסדר עולה (מהקל ביותר לקשה ביותר).
יש לציין כי רמת המתמטיקה הנדרשת לפרק זה אינה עולה על ידע בסיסי הנלמד בתיכון.
במהלך פתרון השאלות מותר להשתמש בדף מושגים ונוסחאות, אך השימוש במחשבון אסור.
פרק עברית – הפרק כולל שאלות מסוג ידע באוצר מילים מגוון, השלמת משפטים והבנת טקסטים בעברית, כאשר שאלות השלמת המשפטים מסודרות לפי רמת קושי בסדר עולה (מהקל ביותר לקשה ביותר) ואילו שאלות הבנת הנקרא מסודרות כרונולוגית לפי סדר המקטע בטקסט שאליו מתייחסת השאלה.
לא נדרשות יכולות של כתיבה בעברית, מה שעומד למבחן הוא העושר הלשוני, ויכולות קריאה וניתוח של טקסטים מורכבים בעברית.
בחינת הבגרות באזרחות היא בחינה הנערכת על ידי משרד החינוך, והיא אחת מבחינות החובה בכל המגזרים כדי לקבל תעודת בגרות.
חובת הבחינה היא על 2 יח"ל (יחידות לימוד) עם אפשרות להרחבה ל-5 יח"ל כמקצוע הגבר.
במסגרת הלימודים לבחינה נלמדים יסודות הדמוקרטיה הכלליים בעולם והשלטון במדינת ישראל.
ככלל הנושאים משותפים לכל המגזרים אך יש שינויים ברמת הפרט בין המגזרים.
מטרת המקצוע להגביר את המעורבות בחיים הציבוריים במדינה.
נושאי הלימוד בכלליות הם הקמת המדינה, העצמאות, ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, יהדות התפוצות, התאזרחות, הכנסת, הממשלה, בתי המשפט, תקשורת, זכויות אדם, הבחירות והשלטון המקומי.
משרד החינוך מפרסם מדי שנה את המיקוד למבחן הקרוב.
במבחן יש שאלות ידע בהם צריך לענות על פי החומר שנלמד, שאלות מקור בהם יש לענות על פי הקטע המובא במבחן ושאלות עמדה בהן יש להביע עמדה בנושא המבוקש.
הבחינה בהיקף 2 יח"ל נערכת פעמיים בשנה, במועד חורף ובמועד קיץ והיא מורכבת משני שאלונים:
שאלון 034282 לאקסטרנים או מבחן פנימי 034283 לאינטרנים, נקרא גם 20% או מטלה בו יש לקרוא מאמר ולענות על 2 שאלות מתוך 3, התשובות אמורות לכלול תשובה מהנלמד וקישור הקטע לנושא.
שאלון 034281 נקרא גם 80% בו יש לענות על שאלות ידע ושאלות מקור.
לעולים חדשים יש שאלון 034284 (80%) ושאלון מטלה בו האקסטרנים יבחנו על שאלון 034272 והאינטרנים יבחנו על המבחן הרגיל שאלון 034283 (20%).
מותר להשתמש במילון עברי/לועזי לועזי/עברי.
הבחינה באזרחות הגבר בהיקף 5 יח"ל נערכת רק במועד קיץ מורכבת משני שאלונים:
שאלון 034371 מתמקד בכלכלה וחברה, מדיניות הרווחה וגלובליזציה.
משך הבחינה שעה ו-45 דקות.
שאלון 034372 מתמקד בדת חברה ומדינה, ובחברה הערבית והדרוזית בישראל.
משך הבחינה שעתיים ו-45 דקות.
נבחנים אינטרנים יבחנו על מבחן פנימי שאלון 034373 מהוה 70% מהציון הסופי.
נושאי לימוד נוספים תוך מתן דגש על השקפה יהודית, הרבנות והיהדות.
הבחינה בהיקף 2 יח"ל מורכבת משני שאלונים:
שאלון 071281 מורכב משאלות מקור וידע, משך המבחן שעתיים וחצי.
עולים חדשים יבחנו על שאלון 071284. מותר להשתמש במילון עברי/לועזי לועזי/עברי.
שאלון 071282 מורכב משאלת עמדה ומשאלת ידע, משך המבחן שעה וחצי.
אמות מידה קוונטיות (Quantum Benchmarks) הן מערך של שיטות וכלים המשמשים להערכה שיטתית של ביצועי מחשבים קוונטיים ומדידת איכות החישובים שהם מבצעים.
מטרתן דומה למדדי האיכות במחשוב הקלאסי – לספק מדדים אובייקטיביים להשוואה בין מערכות שונות, אך הן מתמודדות עם אתגרים ייחודיים למחשוב הקוונטי.
בתחום המחשוב הקוונטי, המערכות הקיימות כיום, במיוחד בעידן ה־NISQ(Noisy Intermediate Scale Quantum) ,מחשוב קוונטי רועש בקנה מידה בינוני), סובלות מרעש ושגיאות משמעותיים הנובעים מאי-יציבות קוונטית והפרעות סביבתיות.
דעיכת קוהרנטיות וצימודים לא אידיאליים גורמים לפעולות לוגיות קוונטיות (שערים) להיות לא מושלמות.
כדי להבטיח את אמינות התוצאות ולעקוב אחר התקדמות הטכנולוגיה, יש צורך לנטר את שיעורי השגיאה ולכמת את רמת הנאמנות (fidelity) של פעולות קוונטיות.
נאמנות קוונטית היא מדד למידת הקרבה בין המצב הקוונטי שהמערכת מייצרת לבין המצב הרצוי תאורטית, כאשר נאמנות גבוהה (קרובה ל-1) מעידה על דיוק גבוה.
אמות המידה הקוונטיות מספקות שפה משותפת לכימות דיוק הפעולות במחשב קוונטי.
הן חיוניות כדי לענות על שאלות כגון: מהו שיעור השגיאה הממוצע של שער קוונטי?
עד כמה מחשב קוונטי מבצע בהצלחה מעגלים אקראיים מורכבים?
האם מערכת קוונטית הגיעה ל"יתרון קוונטי" – מצב שבו היא מסוגלת לפתור בעיות שקשה מדי לפתור באמצעים קלאסיים?
המדדים מסייעים להשוות בין ארכיטקטורות שונות, לעקוב אחר שיפורים מדור לדור, ולהעריך כמה עוד נדרש לשפר כדי להגיע לסף שבו תיקון שגיאות קוונטי יהפוך לאפשרי.
קיימים סוגים שונים של מחשבים קוונטיים, כגון קיוביטים על מוליכי-על, מערכות פוטוניות ועוד.
למרות השוני הטכנולוגי, אמות המידה מספקות דרך לאפיין ולכמת את ביצועיהם.
שיטות מרכזיות לבחינת ביצועים של מחשבים קוונטיים
התפתחות התחום הובילה למגוון שיטות מדידת איכות, לכל אחת יתרונות וחסרונות:
פרוטוקול נפוץ למדידת שיעור השגיאה הממוצע של שערים קוונטיים.
מריצים רצפים אקראיים של שערי קליפורד (Clifford gates) על מצב התחלתי ידוע, ואז מפעילים שער הפוך לביטול הרצף.
נמדדת הסתברות ההישרדות (חזרה למצב ההתחלתי) עבור אורכי רצף שונים.
התוצאה הצפויה היא דעיכה מעריכית של הסתברות ההישרדות, שממנה מחושב שיעור השגיאה הממוצע לשער.
היתרונות של בחינת הביצועים האקראית נובעות מכך שתוצריה ברורים וקלים להשוואה, וכן שאיננה רגישה לשגיאות בהכנת המצב וקריאתו מה שמאפשר הערכה אמינה יותר של שגיאות השערים הפנימיים, בנוסף היא ניתנת להרחבה בקלות למערכות עם מספר רב של קיוביטים.
מנגד יש לה מספר חסרונות, היא מספקת שגיאה ממוצעת בלי מידע נוסף על סוג השגיאה, וגם מוגבלת לשערי קליפורד.
נוסף על כך, יש צורך להניח שהשגיאות הן מרקוביות בלבד על מנת להשתמש בה.
בחינת ביצועים בעזרת קרוס-אנטרופיה (Cross-Entropy Benchmarking, XEB)
בחינת ביצועים בעזרת קרוס-אנטרופיה משמשת להערכת ביצועי מעבד קוונטי על בעיות שקשה לדמות קלאסית.
משווה את התפלגות הפלט של המעבד הקוונטי להתפלגות התאורטית האידיאלית באמצעות מדד הקרוס-אנטרופיה.
מדד הקרוס-אנטרופיה קרוב ל-1 אם דגימות הפלט "מעדיפות" תוצאות בעלות הסתברות תאורטית גבוהה, וקרוב ל-0 אם הפלט אינו טוב מניחוש אקראי.
יתרונותיה של שיטה זו מצויות ביכולתה לבחון את המערכת במצבי קיצון של מעגלים גדולים ואקראיים, ויתר על כן היא ההוכחה המרכזית למחשב עם עליונות קוונטית, בנוסף, בשימוש בה לא נדרשות הנחות מקדימות על מודלי השגיאה הסטטיסטים.
מנגד חסרונותיה של השיטה הן שהחישוב של ההתפלגות התאורטית הוא בעל סיבוכיות מעריכית, כך שבפועל השיטה מוגבלת למספר קטן יחסית של קיוביטים, וכן הוא אינו בהכרח מנבא ביצועים עבור אלגוריתימים שימושיים.
רזולוציית השגיאה של מדד זה היא קטנה, כך שלא ניתן להבין איזה חלק במערכת אחראי על השגיאה.
מדידות נאמנות מצב וטומוגרפיה קוונטית
שיטות אלו שואפות לשחזר תיאור מלא של המצב הקוונטי או התהליך (שער), ומכך לגזור נאמנות.
טומוגרפיית מצב (Quantum State Tomography) משחזרת מטריצת צפיפות (density matrix) של מצב קוונטי על ידי מדידת עותקים רבים של המצב בבסיסי מדידה שונים.
יתרונותיה של מדידת הנאמנות מצב וטומוגרפיה קוונטית ביחס לשאר השיטות היא היכולת לזהות את סוג השגיאה המדויק ולא רק את גודל השגיאה הממוצע, בכך אפשר לזהות שגיאות שיטתיות שניתנות לתיקון מראש.
מעבר לכך שיטה זו שימושית לבדיקת אלגוריתמים קוונטים פרימיטיביים.
חסרונותיה של השיטה הן בדומה לשיטת הקרוס-אנטרופיה, סיבוכיות גדלה באופן מעריכי של מספר המדידות והחישובים, וכאן גם בפענוחם.
ביצועי מדדי איכות קוונטיים במהלך השנים
נאמנות שערים במוליכי-על: בשנת 2023 דווח על שיא חדש בנאמנות שערים במחשב קוונטי מבוסס קיוביט-מוליך-על, עם שגיאת שער חד-קיוביטי ממוצעת של באמצעות Randomized Benchmarking.
הוכחת עליונות קוונטית של גוגל בשנת 2019: בעזרת שימוש במדד XEB חברת Google הצליחה להוכיח עליונות קוונטית של מחשב קוונטי בעל 53 קיוביטים, כאשר מדד עמד על.
אמנם ערך נמוך, אך מעיד על כך שהתוצאה אינה רעש אקראי מוחלט.
נפח קוונטי גדל: IBM הציגה את מדד נפח קוונטי (QV) בשנת 2017 (QV=4) והכפילה אותו כמעט כל שנה, עד ל-QV=128 בשנת 2021. מדד זה משלב את מספר הקיוביטים ואיכותם כדי לתת ציון כולל למחשב קוונטי.
בחינת הבגרות בעברית היא בחינה הנערכת על ידי משרד החינוך והיא בחינת חסם שחובה בה ציון עובר על מנת לקבל תעודת בגרות.
המקצוע נלמד בהיקף של 2 יחידות לימוד עם אפשרות להרחיב ל-5 יח"ל כמקצוע הגבר.
בבגרות נבחנים על הבנת הנקרא, הבעה בכתב, ולשון.
הבחינה בהיקף 2 יחידות לימוד נערכת בשלושה מועדים: חורף, קיץ ומועד ב' והיא מורכבת מהשאלונים הבאים:
שאלון 11281 – בחינה חיצונית המהווה 70% מהציון הסופי בבגרות שנערכת בכיתה י"א, הבחינה מורכבת משני חלקים:
החלק הראשון – הבנה והבעה – מכיל שאלות על שלושה מאמרים ובסוף החלק ישנה מטלת כתיבה ממזגת שערכה 25 נקודות מכל החלק הראשון.
החלק השני – לשון – מכיל שלושה פרקים, הפרק הראשון הוא חובה ובו יש שאלה על שם המספר ואותיות השימוש.
בין הפרק השני – תחביר לפרק השלישי – מערכת הצורות יש בחירה לפי תחום ההעמקה שבית הספר בוחר.
בית ספר שבוחר להעמיק בפרק מסוים ילמד את הפרק השני ב־30% באופן מצומצם יותר.
שאלון 11283 – הערכה חלופית המהווה 30% מהציון הסופי בבגרות שלרוב נערכת בכיתה י', בשאלון זה נבחנים על הבנה, הבעה ונבחנים אינטרניים לומדים גם תחביר או מערכת הצורות לפי החלטת בית הספר.
בחירות ביניים (נקראות גם בחירות משנה.
באנגלית: by-election, ובארצות הברית "בחירות מיוחדות", special elections; בישראל מקובל הביטוי בחירות ביניים) נערכות במדינות שנהוגות בהן בחירות אזוריות ואישיות, כאשר נציג בבית הנבחרים אינו יכול להמשיך בתפקידו כיוון שנפטר, התפטר או הודח מסיבה כלשהי, למשל הרשעה בפלילים.
בפרלמנטים מסוימים היה נהוג בעבר שחברי פרלמנט המתמנים לשרים נדרשים להתמודד מחדש על מקומם בפרלמנט בבחירות ביניים.
סיבה אפשרית נוספת לבחירות ביניים היא פסילת התוצאות מן הבחירות הכלליות, בגלל אי-סדרים בהצבעה.
אין לבלבל את המושג עם בחירות אמצע, שהן שנקבעו מראש להיערך, בחלק מהמושבים, באמצע הכהונה של הרשות המבצעת.
בחירות ביניים נהוגות במדינות חבר העמים הבריטי, בארצות הברית ובמדינות נוספות שקיימת בהן שיטת ייצוג אזורית או מעורבת.
מטרתן היא למנוע מצב שמחוז בחירה יהיה בלתי מיוצג בבית הנבחרים.
בחלק מן המדינות שבהן נהוגות בחירות אזוריות לא מתקיימות בהכרח בחירות ביניים.
פתרונות אחרים למצב שבו נציג מסיים את תפקידו באמצע הקדנציה הם החלפתו במועמד אחר של המפלגה (לרוב המועמד הבא אחריו ברשימה שהתמודדה בבחירות), חלוקת הקולות בין המתמודדים שהפסידו, או פשוט הותרת מקומו של הנציג בלתי מאויש.
במדינות שבהן נהוגה שיטת בחירות יחסית, שבה כל המדינה נחשבת למחוז אחד, כמו ישראל, לא נערכות בחירות ביניים, ובמקרה שחבר פרלמנט אינו יכול למלא את תפקידו, מחליף אותו נציג אחר מטעם מפלגתו.
בדרך-כלל העניין הציבורי בבחירות ביניים הוא נמוך וכך גם שיעור ההצבעה.
רק לעיתים רחוקות יש להן השפעה פוליטית משמעותית במישור הארצי.
חריג לכך הוא מצב שבו לממשלה יש רוב קטן בלבד, וכישלונה בבחירות ביניים עלול להפוך אותה לממשלת מיעוט.
מיעוט ההשפעה של התוצאות על הממשל המרכזי, וכן שיעור ההצבעה הנמוך, גורמים לכך שמפלגות שוליים מצליחות לרוב טוב יותר בבחירות ביניים מאשר בבחירות כלליות.
התוצאות בבחירות-ביניים נתפסות על ידי פרשנים פוליטיים כסמן לשיעור התמיכה הכללית במפלגות השונות, המנבא במידה מסוימת את סיכוייהן בבחירות הכלליות הקרובות.
למעשה, נטיית הבוחרים בבחירות ביניים היא להצביע מתוך שיקולים מקומיים או על-פי אישיות המועמדים, ולא משיקולים לאומיים, כך שאין בהן כדי ללמד הרבה על התמיכה הכללית במפלגה כלשהי.
עם זאת, לרוב מפלגת אופוזיציה שנכשלת בבחירות הביניים תתקשה לחולל מהפך בבחירות כלליות.
כדי לחסוך במשאבים מקובצים בדרך כלל כמה מחוזות, שבהם יש צורך בבחירות ביניים, לתאריך אחד.
בחירות אזוריות הן שיטת בחירה הנפוצה במרבית מדינות העולם הדמוקרטיות כגון: בריטניה, גרמניה, ארצות הברית.
על פי שיטה זו ישנה חלוקה של המדינה למספר מחוזות בחירה, הנקבעים מראש על ידי הממשל וועדותיו, כאשר כל מחוז בוחר את נציגיו לבית הנבחרים – הפרלמנט.
בחלק מהשיטות האזוריות, כל מחוז בוחר נציג אחד, ובחלקן – כל מחוז בוחר מספר נציגים.
אנשים השואפים להיבחר לפרלמנט (או להיבחר מחדש) מתמודדים על קולות הבוחרים לפי אזורי הבחירה, ומי מהם שזוכה במספר הקולות הרב ביותר באזורו מקבל מנדט, או לחלופין משפר את מקומו ברשימה המפלגתית.
כך למעשה נוצר מצב שבו בית הנבחרים מורכב מנציגי מחוזות המחויבים מעבר למפלגתם למחוז בחירתם, וכך הדגש ניתן לא רק להיבט הלאומי-קולקטיבי אלא גם להיבט המקומי.
השיטה הנפוצה הנוספת היא בחירות ארציות, הנהוגה לדוגמה בישראל, ובה המדינה כולה היא אזור בחירה אחד.
מקור השיטה הוא במבנה הפיאודלי של מעצמות אירופה.
בעבר היו מחולקות המדינות למחוזות אשר נשלטו בידי אדונים.
כאשר נוצר מעבר למדינה המודרנית, וזכות הבחירה הפכה להיות רווחת הכלל, נותרו המחוזות בעיניהם כאזורי בחירה.
ניתן לראות דוגמה בולטת לכך באנגליה, שהייתה מעוז הפיאודליזם, וחלשה על חלק נרחב מן העולם על ידי קולוניות (קולוניאליזם), אשר הושפעו ממנה, מרעיונות הפיאודליזם והחלוקה למחוזות.
בחירות אזוריות משולבות – שיטה שבה יש חלוקה של ההצבעה בין הצבעה כלל-ארצית לבין הצבעה אזורית.
ישנה קביעה מראש מה יהיה יחס הקולות וכיצד תתבצע החלוקה.
כך למעשה מצביע האזרח הן בבחירות אזוריות והן בארציות.
מטרתה של שיטה זו היא ליהנות מיתרון הקשר והאחריות בין הבוחר לנבחר, אך יחד עם זאת לוודא שלא יהיו סטיות חמורות בהצבעה במידה שכלל האוכלוסייה הייתה מצביעה.
בחירות אזוריות גרידא – בחירות בהן נציגי בית הנבחרים נבחרים אך ורק בבחירות אזוריות, על פי חלוקה גאוגרפית.
בסוגיית הבחירות האזוריות ישנו נתון חשוב לציון, והוא מספר הנציגים מכל מחוז בחירה.
גם כאן ישנה חלוקה בין מדינה למדינה לפי ראות עיניה והבנת האוכלוסייה, המערכת הפוליטית והרכב בית הנבחרים.
מספר רב של נציגים – בשיטה זו נבחרים מכל אזור מספר נציגים.
ייתכנו מחוזות שבהם ייבחרו שלושה נציגים וייתכנו אף יותר או פחות, בהתאם למספר בעלי זכות הבחירה במחוזות השונים.
ריבוי הנציגים מכל מחוז נועד לשמר את עקרון הייצוג והיחסיות שעליהם מתבססת הדמוקרטיה.
שימוש בשיטה זו מביא לריבוי מפלגות ועל כן מחייב ממשל קואליציוני, שלעיתים קרובות נוטה לחוסר יציבות, אך עם זאת, בשיטה זו בית הנבחרים מייצג טוב יותר את כלל הקולות בחברה.
נציג אחד מכל מחוז – בשיטה זו המדינה מתחלקת למספר מחוזות בחירה לפי מספר המושבים בבית הנבחרים (אם מדובר בשיטה אזורית גרידא) ובכל מחוז בחירה נבחר נציג אחד בלבד.
לחלופין ניתן להקצות לבחירה האזורית מספר מסוים של מושבים מתוך כלל המושבים, ואז המדינה מחולקת למחוזות לפי מספר המושבים שהוקצו לבחירה האזורית.
שיטה זו מעודדת את היווצרותה של מערכת דו-מפלגתית.
ברוב המקרים, כאשר הבחירות נערכות בשיטה זו, שתי המפלגות הגדולות מקבלות כ-90% מכלל הקולות, דבר שמאפשר יציבות ממשלתית אך מחליש את המפלגות הקטנות, שזוכות לייצוג מועט, ובכך למעשה עלול להימנע ייצוגן של קבוצות מיעוט בחברה.
עידוד הקשר בין הבוחר לנבחר הציבור – כאשר המועמדים נבחרים בבחירות אזוריות רמת המחויבות שלהם לבוחרים עולה, וזאת בשל הקשר הפרטני.
הבחירה מצטמצמת מרמת המדינה לרמת המחוז כך שניתן ליצור מחויבות ואחריות בין הנבחר לבוחריו.
ממשל יציב יותר – בבחירות אזוריות עולה כוחן של המפלגות הגדולות במידה שלא תחייב אותן בהכרח להיכנס לממשל קואליציוני המהווה כשל ממשל.
זרימת כוחות חדשים למשחק הפוליטי – האפשרות להיבחר לפי אזור, מקילה על כניסת מוחות רעננים וצעירים למערכת הפוליטית.
בשל קיומם של שינויים דמוגרפיים, יש לעשות רענון ובחינה מחדש מדי תקופה של החלוקה האזורית.
לדוגמה, בבחירות אזוריות במחוזות חד-נציגיים, חשוב לוודא שבכל המחוזות יש מספר שווה (בקירוב) של בעלי זכות בחירה.
הקביעה מחדש של מחוזות הבחירה יכולה להוות פתח למניפולציות ושליטת יתר בידי השלטון המכהן .
השיטה האזורית מעלה את כוחן של המפלגות הגדולות ומפחיתה מכוחן של הקטנות.
הדבר פוגע בעקרון הייצוגיות של הדמוקרטיה, מפני שייתכנו זרמים או דעות בעם אשר קולם לא יישמע ולא ייוצג.
מנגד, ריבוי מפלגות עלול להוביל לחוסר יציבות ממשלית.
הדיון בישראל בנושא מעבר לבחירות אזוריות
הממשל בישראל הוא תוצאה של מפתח המפלגות ביישוב היהודי בארץ ישראל בתקופת המנדט, אשר המשיך עם קום המדינה.
בשל אי יציבות הממשלים הרווחת בישראל, קיים דיון בנושא שינוי שיטת הבחירות, מתוך שאיפה ששינוי שכזה יביא לכינונו של ממשל יציב.
מוועדות הבדיקה השונות שנערכו במשך השנים עולה כי אם יחול שינוי בשיטת הבחירות, יהיה זה מעבר לבחירות אזוריות משולבות.
משמע – חלק מן המנדטים בכנסת יחולקו על פי השיטה האזורית כשלכל אזור נציג אחד, ואילו היתר ימשיכו להיבחר על פי השיטה הכלל-ארצית היחסית.
פתרון זה, שעודו שנוי במחלוקת, נובע ממסקנת הוועדות השונות שהוקמו במשך השנים, ונובע מההבנה כי במעבר לשיטה אזורית גרידא ישנה סכנה בחלוקה לא נכונה של אזורי הבחירה, דבר שעלול להוביל לעיוותים בתוצאות הבחירות.
השינוי בשיטת הבחירות מצריך שינוי בסעיף 4 של חוק הכנסת.
שינוי שכזה מחייב רוב של 61 חברי כנסת.
בעבר, כאשר החל הדיון בנושא, עמד הפרש הקולות בין המערך לליכוד באופן קבוע על יותר מ-10%, ובשל הפחד מהשינוי הדרסטי שתביא השיטה החדשה היא לא יושמה.
כיום, בשל המחלוקות המתמשכת בעניין, לא ניתן להשיג רוב שכזה בשל חשש המפלגות, ועל כן שיטת הבחירות הנוכחית עוד עומדת על כנה.
אלמנט חשוב נוסף המעכב את השינוי הוא הבעייתיות בחלוקה לאזורים.
ישראל היא מדינה קטנה וישנו חשש גדול יותר מהפגיעה בעקרון היחסיות, על כן נערכים דיונים רבים בנושא מספר מחוזות הבחירה, שנעים סביב 12, 17, 60 או 120 אזורים.
סיבה נוספת לעיכוב בשינוי היא היותה של ישראל מדינה שמחייבת מגוון רחב של דעות בבית נבחריה, על אף חוסר היציבות שמגוון זה יוצר.
ההצעות המשפיעות למעבר לבחירות אזוריות
הצעת החוק הראשונה – התקבלה על ידי הציונים הכלליים בכנסת השלישית, אשר הציעו לחלק את הארץ ל-30 אזורי בחירה, כאשר בכל אזור ייבחרו 3 נציגים.
ואילו 30 המקומות הנותרים ייבחרו מתוך רשימה כלל-ארצית.
1968 – ועדת דב יוסף שהוקמה עם ייסוד מפלגת העבודה הישראלית במטרה לבחון את שיטות הבחירה הנהוגות בעולם ולגבשם להצעה שתציע מפלגת העבודה בכנסת ה-7. המלצות ועדת דב יוסף היו דומות מאוד להצעה הראשונית אם כי שונה מבחינת שיטות חישובי עודפי הקולות.
הצעה פרטית – הוגשה למפא"י ואחר כך למפלגת העבודה על ידי עו"ד דוד בר-רב-האי.
הצעה זו כוללת את הרעיון לחלק את הארץ ל-14 אזורי בחירה לפי החלוקה הקיימת לנפות, ומבטיחה ערך כמעט שווה לקולו של כל בוחר.
הצעת מואב – הוגשה בשם התנועה לזכויות האזרח על פי הצעתו של ח"כ מואב.
הצעה זו כוללת חלוקה ל-24 אזורי בחירה שבכל אזור ייבחרו 5 נציגים.
הבוחר יוכל להצביע למפלגה המועדפת עליו וכן לדרג את מועמדיה על פי סדר העדפתו.
חוק הבחירה הישירה – כחלק מהנסיונות להביא לשינוי בממשל, חוקק בשנות ה-90 חוק הבחירה הישירה לראש הממשלה.
בבחירות 1996 נעשה שימוש בחוק זה אך לאחר כישלונו בשל ריבוי המפלגות הקטנות, המצב חזר לקדמותו ב-2003. עצם קיום הניסיון ואי הצלחתו הוביל את הדיון הציבורי חזרה לשאלת הבחירות האזוריות.
ועדת מגידור – ועדה שהוקמה על ידי נשיא המדינה, משה קצב, לבחינת הממשל.
אחת מהמלצות הוועדה הייתה לחלק את הבחירות לכנסת ל-60 מנדטים בבחירה ארצית, ואילו ה-60 הנותרים ייבחרו בבחירות אזוריות בחלוקה ל-17 אזורים, כאשר בכל אזור ייבחרו בין 2–5 נציגים לפי חלקו היחסי.
בנוסף המליצה הוועדה להעלות את אחוז החסימה ל-2.5%.
שינוי חוק הכנסת – הצעת חוק שהוגשה על ידי חברי הכנסת אופיר פינס, מנחם בן ששון, גדעון סער ואיתן כבל.
ההצעה למעשה כוללת חלוקת המדינה ל-60 אזורי בחירה שייקבעו על ידי הוועדה המרכזית לכנסת.
בנוסף לכך ייערכו בחירות כלל-ארציות, והחלוקה בין שתי השיטות תהיה 60/60.
מודל בן-זקן-בראון – מודל של המכון למחשבה ישראלית אשר מחלק את ישראל ל-120 מחוזות בחירה.
המודל נבנה בשנת 2021 על-ידי פרופ' אבנר בן-זקן ואיש המחשבים דניאל בראון.
המודל מתבסס על ביג-דאטה של הפיזור הגאוגרפי של המצביעים בישראל, ואלגוריתם שחיבר קלפיות על בסיס גאוגרפי.
על פי המודל, חלוקה של ישראל ל-120 מחוזות בחירה מאפשרת נציגות משמעותית והוגנת לחלקים השונים של המדינה שאינם מיוצגים עתה בכנסת.
יפן היא מונרכיה חוקתית, ובראשה עומדים ראש ממשלת יפן וחברי הדיאט של יפן.
הדיאט מורכב מבית עליון, הנקרא בית היועצים ומבית תחתון, בית הנבחרים.
מערכת הבחירות היפנית מורכבת משלושה מערכי בחירות:
הבחירות לבית העליון - בבית העליון כהונת כל ציר נמשכת שש שנים.
הבחירות לבית העליון מתקיימות כל שלוש שנים, ובהן נבחרים מחצית מהצירים.
הבחירות לבית התחתון מתקיימות אחת לארבע שנים.
בחירות מקומיות מתקיימות אחת לארבע שנים.
על הבחירות בכל אחת מהרמות מפקחות ועדות בחירות בחסותה של ועדת הבחירות המרכזית של יפן, הכפופה למשרד הפנים והתקשורת.
בבחירות קיימת זכות בחירה לכל אזרח יפני, שגילו לא פחות מ-20 ושהיה תושב יפן בשלושת החודשים שקדמו להצבעה.
הזכות להיבחר עומדת לבית התחתון ובבחירות המקומיות עומדת למי שמלאו לו 25 שנה, ובבחירות לבית העליון למי שמלאו 30 שנה.
בחירות ארציות הן שיטת בחירה אשר ביסודה עומד הרעיון שהמדינה כולה מהווה אזור הצבעה אחד.
בשונה מהשיטה האזורית, על פי שיטה זו מהווה המדינה מחוז בחירה אחד, כאשר בדרך כלל חלוקת המושבים בפרלמנט מתבצעת באופן יחסי לקולות הבוחרים.
שיטה זו היא השיטה הנהוגה בישראל.
כיום השיטה בישראל היא יחסית-ארצית.
כל רשימה המתמודדת בבחירות זכאית למספר מושבים על פי חלקה היחסי בחלוקת הקולות ובתנאי שעברה את אחוז החסימה, העומד כיום על 3.25% מכלל הקולות הכשרים.
מנקודת מבט של חלוקה אזורית, ישראל בשיטת הבחירות שלה מהווה אזור אחד.
נציגי המפלגות ואופן קביעת דירוגם במפלגה נקבעים על ידי המפלגה עצמה.
חלקם על ידי ראש המפלגה וחלקם על ידי בחירות במרכז המפלגה אשר בוחר את דירוג המועמדים.
בשל שיטה זו ישנו ריכוז עוצמה פוליטית בידי נבחרי העם ולא בידי הציבור, הדבר יוצר עדיפות לפוליטיקה לאומית על פני אינטרסים מקומיים.
השיטה הארצית, בשונה מהאזורית, אינה מעלה את כוחן של המפלגות הגדולות על חשבונן של הקטנות.
הדבר מונע פגיעה בעיקרון הייצוגיות של הדמוקרטיה מפני שייתכנו זרמים או דעות בעם אשר קולם לא יישמע ולא ייוצג.
במקרה של בחירות אזוריות חד נציגות, יכול להיווצר מצב בו הנציג הנבחר איננו זה שזכה ברוב הקולות מהאזור אלא בחלקם היחסי ועל כן איננו מייצג למעשה את רצון האזור ואין שמירה על עיקרון היחסיות.
קביעת גבולות המחוזות עלולה להתבצע כך שתגרום עדיפות למפלגה מסוימת – הטיה בקביעת מחוזות בחירה.
בשיטה הארצית אין צורך לבצע רענון ובחינה מחדש מדי תקופה של החלוקה למחוזות.
גם לאחר בחינה מחדש של המחוזות, לא יהיו כל המחוזות שווים בגודל האוכלוסיות שלהם, ולכן במקרה של מחוזות בעלי אותו מספר נציגים בפרלמנט, אזרח מהמחוז בעל האוכלוסייה המעטה יהיה בעל השפעה גדולה יותר מאזרח מהמחוז המאוכלס.
כך למשל, בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000, מדינה בה נהוגה השיטה האזורית, ניצח דווקא המועמד שזכה בפחות קולות.
בשיטה זו יש אין בזבוז של קולות (אלא אם קיים סף חסימה), בשונה מן השיטה האזורית.
כך בשיטה האזורית, במחוזות להן נציג יחיד, קולותיהם של הבוחרים שלא הצביעו עבור המועמד הזוכה יורדים לטמיון ואינם מיוצגים בפרלמנט.
תופעה זו מחלישה את המעורבות הפוליטית ומביאה לאדישות פוליטית.
היעדר קשר בין הבוחר לנבחר - הנבחר אינו מרגיש מחויבות יתרה לבוחריו.
ברגע שהוא נבחר לרשימת המפלגה על ידי מרכז המפלגה ולא על ידי העם אנו מאבדים את עקרון הנאמנות והאחריות לאזרח, מפני שלאזרח ההשפעה מועטה.
תלות הנציג במפלגתו - הנציג תלוי כמעט באופן מוחלט במפלגתו, דבר אשר מונע ממנו חופש פעולה כמעט לחלוטין.
שחיקת האמון בנבחרי הציבור – רמת האמון של הבוחרים בנציגיהם נמצאת בירידה מתמדת בעשור האחרון, וזאת משום שישנה תחושה בציבור כי דעותיו אינן משתקפות במלואן בבית הנבחרים.
ניתן להשליך זאת גם על הקשר בין הבוחר לנבחר אשר מלווה בהיעדר תחושת מחויבות.
ירידה באחוזי ההצבעה – החל משנת 2000 ישנה ירידה משמעותית באחוזי ההצבעה.
ניתן להשליך זאת על מערכות הבחירות התכופות שהתקיימו בעשור האחרון שלא במועדן, וכן על חוסר האמון ההולך וגובר בין העם לנבחריו.
יש הטוענים כי מעבר לשיטת בחירות אזורית תשפר את אחוזים אלו.
כמות מפלגות מרובה – בשל השיטה הארצית ישנו בישראל ריבוי מפלגות אשר מוביל להכרח בממשל קואליציוני, אשר ניחן במרבית המקרים (כפי שקרה בעשור האחרון) בחוסר יציבות שלטונית.
היעדר ייצוג לפריפריה – בית הנבחרים אינו מהווה ייצוג מספק עבור הפריפריה וצרכיה, דבר היוצר תחושה של חוסר שותפות.
שותפות קואליציונית – שותפות קואליציונית מובילה לוויתורים של המפלגות לעיתים רבות אף ויתורים על דברים מרכזיים שכלל מצע הבחירות, זהו כשל ממשל מפני שנבחר הציבור איננו כפוף לרצון העם אלא ללחצים פוליטיים.
בחירות אמצע הכהונה הן בחירות לרשות שלטונית, על פי רוב מחוקקת, באמצע הכהונה של הרשות המבצעת.
המונח משמש בדרך כלל כדי לתאר את הבחירות לגוף שלטוני (בדרך כלל רשות מחוקקת), שהן מופרדות כך שמספר המשרות לגוף זה לא יהיה נתון לבחירה באותו הזמן.
רק שבריר ממספר המנדטים מועמד לבחירה בעוד המושבים האחרים לא ייבחרו עד לתום הקדנציה שלהם.
למחוקקים תיתכן משך כהונה ארוכה יותר או כזו שמסתיימת סמוך לבחירות אמצע הקדנציה.
בארצות הברית הבחירות לקונגרס אינן חופפות לבחירות לנשיאות, כלומר מתקיימות גם באמצע כהונת הנשיא.
בארצות הברית יש משטר נשיאותי כך שהנשיא מכהן מכוח בחירה (כמעט) ישירה של הציבור ואינו תלוי בתמיכת הקונגרס לכהונתו.
אחת ההשלכות של מצב זה היא שתקופות הכהונה של הקונגרס והנשיא אינן חופפות: הנשיא נבחר מדי ארבע שנים, בית הנבחרים נבחר מחדש מדי שנתיים ובכל שנתיים עומדים גם שליש ממושבי הסנאט לבחירה.
בהרחבה, בארצות הברית, הנשיא וסגן הנשיא נבחרים מדי ארבע שנים באופן עקיף לנשיאות.
הרשות המחוקקת של ארצות הברית היא הסנאט (אשר חבריה משרתים בקדנציה בת שש שנים) ובית הנבחרים (המכהן במשך שנתיים).
שליש מחברי הסנאט נבחרים כל שנתיים.
בקונגרס האמריקני ישנה חשיבות לעמדת הכוח של המפלגה בתקופת הכהונה של הנשיא.
ישנם שלושה סוגים של סנאטורים; כל בחירות מחליפה סוג אחד ומכאן "בחירות אמצע הקדנציה" הוא העמדה לבחירה של שליש מהסנאטורים מחברי בית הנבחרים, כשהנשיא עדיין באמצע כהונתו.
תוצאות בחירות אמצע הכהונה משמשות מדד לפופולריות של נשיא מכהן, אם כי בארצות הברית המפלגה השלטת סובלת בדרך כלל מתבוסות ברוב הזמן.
במדינות אירופה, היכן ששיטות ממשל פרלמנטריות הן נפוצות, ובעוד הבחירות המקומיות, האזוריות, או הבחירות לפרלמנט האירופי משמשות מדד לאחוז התמיכה במפלגה השלטת, אין הבחנה במובן זה ולא בהכרח שבחירות שכאלה נערכים בדיוק באמצע כהונת הפרלמנט או הנשיא.
מדינות בהן מתקיימות בחירות אמצע כהונה
ארצות הברית - ראו: בחירות אמצע הקדנציה בארצות הברית
בחירות אמצע הכהונה בארצות הברית הוא כינוי הניתן לבחירות לקונגרס הנערכות בחודש נובמבר כל ארבע שנים, סמוך לאמצע כהונת הנשיא שנבחר שנתיים קודם לכן ומכהן במשך 4 שנים.
הבחירות לקונגרס נערכות אחת לשנתיים, אך מכונות "בחירות אמצע" רק כאשר לא מתקיימות באותו המועד גם הבחירות לנשיאות.
בבחירות האמצע נבחרים כל חברי בית הנבחרים (435) ושליש מחברי הסנאט (33 או 34 מתוך 100).
בנוסף, 34 מתוך 50 מדינות ארצות הברית בוחרות את המושלים שלהן לכהונה בת ארבע שנים במהלך בחירות אמצע הכהונה, בעוד המדינות ורמונט וניו המפשייר בוחרות מושלים שמכהנים במשך שנתיים ונבחרים גם בעת בחירות האמצע וגם בעת הבחירות לנשיאות.
לפיכך, 36 מושלים נבחרים במהלך הבחירות.
מדינות רבות גם בוחרות את המחוקקים המדינתיים ונערכות גם בחירות במישור העירוני לראשות הערים.
בהצבעה ישנם ראשי ערים רבים, משרות ציבור אחרות ועוד מגוון רחב של משרות ויוזמות אזרחיות, כמו משאלי עם והצבעה ציבורית על חוקים.
בחירות מיוחדות נערכות לעיתים קרובות בשילוב עם הבחירות הקבועות, כך שסנאטורים נוספים, מושלים או פקידים מקומיים אחרים עשויים להיבחר לכהונות חלקיות.
בבחירות אמצע הכהונה לרוב אחוזי ההצבעה נמוכים מאשר הבחירות לנשיאות.
בעוד האחרונות עומדות על שיעור הצבעה של 50-60% כבר מעל 60 שנה.
רק כ-40% מהזכאים להצביע הולכים להצביע בפועל בבחירות אמצע הכהונה.
בחירות אמצע הכהונה בדרך כלל מתאפיינות בכך שמפלגתו של הנשיא מאבדת מושבים בקונגרס ולעיתים קרובות ניתן לראות את הנשיא מתמודד עם יריבים במפלגתו שמנסים להשיג כוח לקראת הבחירות הנשיאותיות שנתיים לאחר מכן.
בחירות אמצע הכהונה נחשבות לעיתים כמשאל עם על ביצועי הנשיא המכהן או מפלגתו.
מפלגת הנשיא המכהן נוטה לאבד מכוחה במהלך בחירות אמצע הכהונה: ב-21 בחירות האמצע האחרונות, איבדה מפלגת הנשיא בממוצע 30 מושבים בבית הנבחרים וארבעה מושבים בסנאט; יתר על כן, רק בשתי מערכות בחירות אמצע בדור האחרון, זכתה מפלגת הנשיא המכהן ברוב בשני הבתים.
הרוב הדרוש בבית הנבחרים הוא 218 מושבים, ובסנאט דרוש רוב של 51 או 50 למפלגת הנשיא.
המספרים מציינים את מספר חברי מפלגת הנשיא המכהן והשינוי בהשוואה למצב קודם הבחירות.
בחירות בזק הן מהלך של הקדמת הבחירות, שבו מוכרזת עריכת בחירות (לפרלמנט, לנשיאות, לראשות הממשלה וכדומה) מוקדם מהמועד הרגיל שנקבע בחוק המסדיר את הבחירות, על פי החלטה של גוף נבחר (הפרלמנט, ראש הממשלה וכדומה), שלו נתונה סמכות לעשות זאת.
בחירות בזק מוכרזות כאשר בעל הסמכות להכריז עליהן סבור שתוצאותיהן ייטיבו איתו בהשוואה למצבו הנוכחי.
דוגמה: בממשלה המבוססת על קואליציה יכריזו ראש הממשלה או הפרלמנט על בחירות בזק כאשר הם סבורים שהבחירות יביאו לקואליציה יציבה יותר.
מניע נוסף לבחירות בזק הוא קבלת הכרעת הבוחרים בסוגיה חשובה העומדת על הפרק (במקומות שבהם לא קיים למטרה זו המנגנון של משאל עם).
היוזמה לבחירות בזק היא של הפוליטיקאים, בשונה מבחירות הדחה, שאותן יוזם ציבור הבוחרים, הנבחרים בבחירות בזק יכהנו במשך קדנציה שלמה, בשונה מבחירות ביניים, שבהן הכהונה היא עד סוף הקדנציה שנותרה.
מאחר שהסמכות להכריז על בחירות בזק היא בדרך כלל בידי נבחר הציבור המכהן (או נבחרי הציבור המכהנים), יש בהכרזתן יתרון למפלגות השלטון המכריזות עליהן.
עם זאת, בחירות בזק יכולות גם לחזור כבומרנג על ראשו של נציג הציבור המכהן וכתוצאה מכך יהיה צמצום ברוב שבידיו או אפילו האופוזיציה יכולה לזכות ברוב או לצבור כוח משמעותי.
בישראל הסמכות להכרזה על בחירות בזק לכנסת נתונה לכנסת, היכולה לחוקק חוק המורה על פיזורה ועל הקדמת הבחירות, וכן לראש הממשלה, שבהסכמת נשיא המדינה רשאי להוציא צו לפיזור הכנסת.
בחירות בארצות הברית נערכות עבור פקידי ממשל ברמה הפדרלית, המדינתית והמקומית.
ברמה הפדרלית, ראש המדינה הלא הוא הנשיא, נבחר בעקיפין על ידי תושבי כל מדינה, באמצעות חבר אלקטורים.
כיום, אלקטורים אלה כמעט תמיד מצביעים בהתאם להצבעה העממית של מדינתם.
כל חברי בתי המחוקקים הפדרליים, הקונגרס, נבחרים ישירות על ידי תושבי כל מדינה.
ישנן משרות רבות שנבחרות ברמת המדינה, כאשר לכל מדינה יש לפחות מושל או מחוקק נבחר אחד.
ישנם גם משרדים נבחרים ברמה המקומית, במחוזות, ערים, עיירות, עיירות, מחוזות משנה וכפרים; כמו גם למחוזות מיוחדים העשויים לעבור את גבולות המחוז והעירייה.
על פי מחקר של מדענית המדינה ג'ניפר לולס, בשנת 2012 היו בארצות הברית 519,682 נבחרי ציבור.
בעוד שחוקת ארצות הברית אכן קובעת פרמטרים לבחירת פקידים פדרליים, החוק המדיני, ולא הפדרלי, מסדיר את מרבית היבטי הבחירות בארצות הברית, כולל פריימריז, זכאותם של הבוחרים (מעבר להגדרה החוקתית הבסיסית), ניהול כל מערך הבחירות בכל מדינה, כמו גם ניהול הבחירות המדינתיות והמקומיות.
כלל הבחירות - הפדרליות, המדינתיות והמקומיות - מנוהלות על ידי המדינות הבודדות.
הגבלה והרחבה של זכויות ההצבעה לקבוצות אוכלוסייה שונות הייתה תהליך שנוי במחלוקת לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית.
כאשר הממשלה הפדרלית הייתה מעורבת גם בניסיונות להגדיל את שיעור ההצבעה, באמצעות צעדים כמו חוק רישום הבוחרים הלאומי משנת 1993. גם נושא מימון הבחירות היה שנוי במחלוקת, מכיוון שמקורות פרטיים מהווים כמויות נכבדות של תרומות קמפיין, במיוחד בבחירות הפדרליות, בהן לתרומות אלה יש משקל רב.
מימון ציבורי מרצון למועמדים הוצג בשנת 1974 לקראת הבחירות לנשיאות.
על נציבות הבחירות הפדרלית, שהוקמה בשנת 1975 על פי תיקון לחוק קמפיין הבחירות הפדרלי, מוטלת האחריות לחשוף מידע על מימון קמפיין, לאכוף את הוראות החוק כמו גם גבולות ואיסורים על תרומות, ולפקח על המימון הציבורי של בחירות לנשיאות ארצות הברית.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית מתקיימות אחת לארבע שנים, תמיד ביום שלישי שבין ה-2 ל-8 בנובמבר, ברציפות מאז שנת 1792. למעשה, באותו יום שלישי בחודש נובמבר מתקיימות בארצות הברית בחירות כלליות בכל שנה, ופעם בארבע שנים הבחירות הן גם לנשיאות.
בשאר השנים הבחירות הן לסנאט (בכל שנה זוגית, לשליש מחברי הסנאט), לבית הנבחרים (בכל שנה זוגית), וכן לתפקידים של מושלי מדינות, בתי מחוקקים של המדינות, ותפקידים נוספים במדינות, טריטוריות וערים, לפי הצורך.
בשנה שבה יש בחירות לנשיאות, מתמודדים במקביל זוגות של מתמודדים, האחד למשרת הנשיא והשני למשרה של סגנו.
המצביעים בוחרים בזוג מתמודדים, שניהם מאותה המפלגה.
אף על פי שבארצות הברית רשומות עשרות מפלגות (בבחירות לנשיאות של 2012 התמודדו מועמדים מעשרים מפלגות שונות ועוד עשרות עצמאיים) – החל משנת 1853, כיהנו רק נשיאים שהשתייכו לאחת משתי המפלגות הראשיות: המפלגה הרפובליקנית, והמפלגה הדמוקרטית.
למעשה המצביעים אינם בוחרים את הנשיא ואת סגנו באופן ישיר, אלא בוחרים בנציגים הנקראים "אלקטורים", אשר מתכנסים בחודש דצמבר כדי לבחור את הנשיא ואת סגנו.
בגלל שיטת הבחירות המיוחדת לארצות הברית, שתפורט להלן, בבחירות של 2012 למשל היו רק לשישה זוגות מועמדים אפשרות תאורטית לזכות בתפקידים.
השיטה גם מאפשרת תוצאה של הבחירות, שהיא נדירה אך לא תאורטית (ואכן קרתה חמש פעמים בהיסטוריה, לאחרונה בשנת 2016), כך שיכולים להיבחר באופן חוקי נשיא וסגן-נשיא שקיבלו פחות קולות של מצביעים, בכל ארצות הברית, מאשר קיבלו יריביהם.
הבחירות לנציגים נערכות אחת לכל שנה בעלת מספר זוגי, ביום שלישי הראשון לאחר יום שני הראשון שחל בחודש נובמבר.
המפלגות הגדולות נוהגות לבחור את המתמודדים בבחירות מקדימות הנערכות מספר חודשים לפני הבחירות לבית הנבחרים.
הכללים לגבי מועמדים עצמאיים שונים ממדינה למדינה.
לרוב נבחרים נציגי המדינה בשיטה רובנית פשוטה, לפיה המועמד שקיבל את המספר הגדול ביותר של הקולות במחוזו זוכה במשרה.
יוצאת דופן היא לואיזיאנה המשתמשת בשיטה בת שני סיבובים אם אף אחד מן הנציגים לא קיבל רוב מן הקולות הכשרים.
מושבים המתפנים במהלך כהונת בית הנבחרים דורשים בחירות מיוחדות על מנת לשוב ולאיישם.
לכל מדינה ממדינות ארצות הברית ישנו ייצוג בבית הנבחרים, שהוא יחסי למספר תושביה, אך כל מדינה זכאית לפחות לנציג אחד.
מדינות הזכאיות על פי גודל אוכלוסייתן ליותר מחבר אחד בבית מחולקות למחוזות בחירה, הבוחרים את חבר בית הנבחרים.
לאחר כל מפקד מחולקות המדינות למחוזות על פי תוצאות המפקד, על אף שהמדינה רשאית לשרטט את גבולות מחוזותיה בכל עת על פי צרכיה.
כל מדינה קובעת את גבולות מחוזות הבחירה בחקיקה או באמצעות ועדות בלתי מפלגתיות.
על גבולות המחוזות לאפשר ייצוג שווה לאוכלוסייה, ושרטוט הגבולות באופן שרירותי (Malapportionment) נקבע על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית כבלתי חוקתי.
כהונתו של סנאטור נמשכת שש שנים, אך בחירות לסנאט נערכות אחת לשנתיים (ביום שלישי שאחרי יום שני הראשון של נובמבר).
הסנאטורים מאורגנים במסגרת שלוש קבוצות (Classes), באופן שכל שנתיים מועמדים לבחירה חברי אחת מהן, כשליש מחברי הבית.
שני המושבים של אותה מדינה בסנאט לעולם אינם עומדים לבחירה באותה שנה (למעט בחירות מיוחדות).
הסנאטור בעל הוותק הגדול יותר ממדינה מסוימת ידוע בתור "הסנאטור הבכיר" מאותה המדינה והשני בתור "הסנאטור הזוטר".
הסנאטורים נבחרים על ידי אזרחי המדינה שלהם.
כמעט בכל המדינות נערך סיבוב בחירות אחד לתפקיד ומנצח זה שזכה במרב הקולות (לאו דווקא רוב מוחלט).
בכמה מדינות נערכים שני סיבובי בחירות, במקרה שלא היה מועמד שזכה ברוב מוחלט בסיבוב הראשון.
סנאטור שנבחר יכהן עד תום כהונתו, מותו או התפטרותו אלא אם כן יחליט הסנאט ברוב של שני שלישים להרחיקו.
במקרה שמתפנה מקום בסנאט כתוצאה ממוות, התפטרות או הרחקה קובע התיקון השבעה עשר לחוקה כי מושל המדינה ימנה סנאטור באופן זמני עד שייערכו בחירות מיוחדות (בדרך כלל במועד הבחירות הבא).
סנאטור שנבחר בבחירות מיוחדות ישלים את הזמן שנותר משש שנות הכהונה המקורית.
החקיקה של כל מדינה, הנשלטת על ידי בית הנבחרים של אותה מדינה, היא שקובעת את מועדיהן ואופיין של הבחירות המקומיות.
בכל הבחירות המקומיות נקבעים תפקידי המושל ונבחרי בית המחוקקים, ובחלק מהמדינות נקבעים תפקידים נוספים כגון: סגן המושל, פרקליט המדינה ואף חברי בית המשפט העליון של המדינה.
בהתאם להפרדת הרשויות הנהוגה בכל ארה"ב, בית המחוקקים נבחר בנפרד מנבחרי הרשות המבצעת.
לשם הנוחות, במדינות רבות הבחירות המקומיות נערכות בשנים זוגיות ביחד עם הבחירות הפדרליות.
לעומת זאת בחלק קטן מהמדינות קיימת הפרדה מסוימת בין הבחירות הפדרליות לבחירות המקומיות כך שחלק מהבחירות נערכות בשנים אי-זוגיות - וירג'יניה וניו ג'רזי הן המדינות היחידות בהן מתקיימות בחירות בכל שנה.
לצד הליך הצבעה סטנדרטי (ידוע גם כהליך הצבעה מסורתי), כלומר הצבעה ביום הבחירות בקלפי שהאזרח רשום אליה, יש בארצות הברית מגוון הליכי הצבעה לא סטנדרטיים.
את הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים נהוג לחלק לשלושה סוגים עיקריים – הצבעה מוקדמת, הצבעת נפקדים והצבעה בדואר.
בשונה מרוב הדמוקרטיות בעולם, בארצות הברית אין מנגנון בחירות מרכזי אחד.
הואיל ומדובר בפדרציה יש לכל מדינה עצמאות רבה בקביעת כללי ההצבעה בבחירות בתחומה.
לכן, יש הבדלים ניכרים בהליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים בין מדינה למדינה ולעיתים גם בתוך אזורים שונים במדינה עצמה וההיסטוריה של התפתחות הליכי ההצבעה הלא סטנדרטיים שונה ממדינה למדינה.
במשך שבעת העשורים הראשונים לקיומה של ארצות הברית, הבחירות נמשכו מספר ימים וזאת כדי לאפשר לאזרחים מהאזור הכפרי להגיע לערים ולבתי המשפט המחוזיים שם היה נהוג להצביע.
בשנת 1845 הממשל הפדרלי קבע יום בחירות אחד אחיד בכל מדינות ארצות הברית.
יום הבחירות נקבע למועד קבוע – יום השלישי שבא אחרי יום השני הראשון בנובמבר.
הממשל הפדרלי קבע רק יום אחד לבחירות כדי למנוע מאזרחים לעבור בין מדינה למדינה וכך להצביע יותר מפעם אחת.
במדינות רבות, ובהן ניו יורק, ניו ג'רזי, הוואי, קנטקי ואוהיו, נחשב יום הבחירות כיום שבתון.
במדינות אחרות, אך לא בכולן, ניתנת לעובדים הזכות לצאת על חשבון זמן העבודה ולהצביע.
ציר בית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית, ג'ון קונירס, הציע להפוך את יום הבחירות לחג לאומי, בשם יום הדמוקרטיה.
על פי ההצעה, בכל יום בחירות פדרלי יהנו העובדים מפגרה, כדי לאפשר להם להצביע, לאייש נקודות קלפי, ולהגביר את המודעות לדמוקרטיה.
"הצבעת נפקדים" (Absentee ballot) היא הליך בו אנשים שלא יכולים להצביע בקלפי אליו הם רשומים מצביעים באופן אחר.
בהצבעת נפקדים, האזרח מצביע בקלפי אחרת מזו שהוא רשום אליה, או בקלפי ייעודית, או בהצבעה בדואר, או בהצבעת פרוקסי או בהצבעה אונליין.
הצבעת נפקדים מיועדת לאזרחים שאינם יכולים להגיע לקלפי אליו הם רשומים, כגון חיילים בשירות פעיל, סגל דיפלומטי, ימאים, אזרחים החיים מחוץ לארצם ואזרחים שמתקשים להגיע לקלפי אליו הם רשומים, כגון פצועים, חולים ונכים.
"הצבעת נפקדים" הונהגה בארצות הברית לראשונה במהלך מלחמת האזרחים.
היה זה הרעיון של אדווין סטנטון, מזכיר המלחמה בממשלו של אברהם לינקולן, ליצור מנגנון הצבעת נפקדים לבחירות לנשיאות של 1864. זאת כדי לאפשר לחיילים הנמצאים רחוק מביתם להצביע בבחירות.
חידוש זה השתלם ללינקולן הרפובליקני שהצליח בעזרת קולות החיילים להביס את יריבו הדמוקרטי, ג'ורג' מקללן.
ב-1896 הייתה ורמונט המדינה הראשונה לאפשר הצבעת נפקדים גם לאזרחים.
עד אמצע המאה ה-20 רוב המדינות של ארצות הברית אימצו איזשהו סוג של הצבעת נפקדים – לאנשי צבא ולאזרחים.
הצבעת נפקדים בארצות הברית נחלקת לשני תתי סוגים – הצבעת נפקדים "מגבילה" והצבעת נפקדים "ליברלית".
בהצבעת נפקדים מגבילה חייב המצביע להצהיר מראש על אחת ממספר סיבות מוגדרות כדי להיות זכאי להצביע בדרך זו.
בהצבעת נפקדים ליברלית, הידועה יותר כ-No Excuse או כ-No Fault, המצביע אינו חייב לספק "תירוץ" כדי להיות זכאי להצביע בהליך זה.
קליפורניה הייתה המדינה הראשונה שאפשרה הצבעת נפקדים ליברלית בבחירות האמצע של 1978.
החוק הסדיר הצבעת נפקדים של כוחות הצבא, של הימאים בצי הסוחר, של עובדים בממשל הפדרלי המוצבים מחוץ לארצות הברית ושל אזרחים אמריקאים החיים מחוץ לארצות הברית.
בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 החלו מדינות ארצות הברית להתנסות בסוגים נוספים של הליכי הצבעה לא סטנדרטיים בנוסף להצבעת נפקדים.
כך, למשל, מספר מדינות הוסיפו הליך של הצבעת נפקדים בה ויתרו על דרישת המגורים ועל הדרישה של סיבה מוגדרת.
הגדלת הנגישות של ה-Absentee ballot נתפסת בעיני רבים כדרך מהותית לשיפור כמות המצביעים במערכת בחירות.
הצבעה מוקדמת היא הליך נוחות בו אנשים שלא יכולים להצביע ביום הבחירות המיועד או שלא נוח להם להצביע ביום זה, מצביעים במהלך תקופה מוגדרת מראש לפני הבחירות.
בארבעת העשורים האחרונים התווספו הליכי הצבעה לא סטנדרטיים שונים ומגוונים להצבעת הנפקדים הקלאסית הקיימת מאז מלחמת האזרחים, ביניהם הצבעה מוקדמת.
הצבעה מוקדמת בארצות הברית יכולה להתבצע דרך הדואר, או באתרי הצבעה ייעודיים.
בחלק מהמדינות נהוג למקם אתרי הצבעה ייעודיים להצבעה מוקדמת בסופרמרקטים ובמרכזי קניות, כדי להקל עוד יותר על המצביעים.
הצבעה מוקדמת מותרת ב-31 מהמדינות ללא צורך בסיבה, ואסורה ב-16 מהן.
ב-3 מהמדינות ניתן להצביע הצבעה מוקדמת מנומקת.
מספר המצביעים בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים גדל בהתמדה.
כך, למשל, רק אחוז חד ספרתי מכלל המצביעים הצביע בהצבעה מוקדמת במהלך המאה ה-20 אך בשנת 2000 זינק שיעור המצביעים בהצבעה מוקדמת ל-16% מכלל המצביעים.
בבחירות 2004 ניצלו 22% מהמצביעים את זכותם להצבעה מוקדמת.
בבחירות של 2012 כ-46 מיליון בוחרים – שליש מכלל הבוחרים – הצביעו בהליכי הצבעה לא סטנדרטיים.
מחצית ממספר זה הצביעו בהצבעת נפקדים, כ-17 מיליון מצביעים הצביעו בהצבעה מוקדמת ויותר משישה מיליון מצביעים הצביעו דרך הדואר.
הצבעה בדואר היא הליך בו ההצבעה או לפחות חלק ממנה מתבצע באמצעות הדואר.
פתקי ההצבעה והמעטפות מחולקים לאזרחים דרך הדואר, והם מחזירים את המעטפה דרך הדואר, דרך מרכזים ייעודיים, או דרך תיבת איסוף ייעודית.
הצבעה בדואר היא כל הליך הצבעה בו רשות הדואר של ארצות הברית ממלאת תפקיד בפרוצדורה של ההצבעה.
כאמור, בהצבעת נפקדים ובהצבעה מוקדמת ניתן להצביע דרך הדואר, אך אפשר להצביע בהליכים אלו גם בדרכים אחרות.
על כל פנים, כל מדינות ארצות הברית מתירות להצביע הצבעת נפקדים דרך הדואר.
בהליך הצבעה כללי בדואר מקבלים כל המצביעים הרשומים במדינה את פתקי ההצבעה ואת מעטפות ההצבעה בדואר בשבועות לפני הבחירות.
המצביעים יכולים לשלוח חזרה את המעטפות עם הצבעתם בדואר, או להפקיד אותן בתיבות איסוף ייעודיות (Drop Box) או להביא אותם לאתרים איסוף ייעודיים.
מ-1981 ואילך התנסתה אורגון בהליך הצבעה בדואר לכלל האוכלוסייה (all-mail) – בתחילה בבחירות מקומיות, ואז בבחירות פדרליות – ובשנת 2000 הייתה המדינה הראשונה להנהיג הליך הצבעה בדואר לכלל האוכלוסייה בבחירות לנשיאות.
בשנת 2011 מדינת וושינגטון אימצה את הליך all-mail, קולורדו בשנת 2013, ולאחר מכן אימצו הליך זה גם יוטה, הוואי והבירה וושינגטון די.סי..
לצד הליך ההצבעה בדואר, עדיין אפשר להצביע במדינות אלו גם בהליך הצבעה המסורתית בקלפי.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 2016 כ-33 מיליון מצביעים הצביעו באמצעות הדואר (כרבע מכל המצביעים).
בארצות הברית הבוחרים רשאים להצביע מוקדם יותר או להצביע בדואר.
ברוב האזורים בארצות הברית המצביעים אינם נדרשים לספק סיבה מיוחדת שתאפשר להם לעשות זאת.
האפשרות להצביע בדואר קיימת כיום הן במדינות עם רוב רפובליקני והן במדינות עם רוב דמוקרטי,
אף על פי כן, הנושא הפך שנוי במחלוקת במהלך מערכת הבחירות לנשיאות של שנת 2020. הזמינות של האפשרות להצביע בדואר הוכחה כדרך להגדלת אחוזי ההצבעה בקרב הציבור האמריקני.
מספר האמריקנים שהצביעו מוקדם יותר או בדואר הגיע לשיא ב-2020 בשל מגפת הקורונה.
בחירות אינטרנטיות היא אחת משיטות ההצבעה האלקטרונית, המהווה חלק מהליך ההצבעה בבחירות ומשאל עם באמצעות האינטרנט.
מספר מדינות, כמו בריטניה, ארצות הברית, ואסטוניה השתמשו בטכנולוגיה של הצבעה באינטרנט בבחירות ברמות שונות (מקומיות ופרלמנטריות).
האירוע הפוליטי הגדול ביותר בו נעשה שימוש באפשרות של הצבעה באינטרנט היה הבחירות הפרלמנטריות באסטוניה 2019.
אחד הניסויים הראשונים בנושא הצבעה באינטרנט נערך ברוסיה בהצבעה בעיר אוריופינסק במחוז וולגוגרד בשנת 2009, ובמחוז אודינצובו ליד מוסקבה, בשנת 2010. ב-8 בספטמבר 2019, בבחירות לדומה העירונית במוסקבה, נערכה לראשונה ברוסיה הצבעה אלקטרונית מרחוק.
בממלכה המאוחדת קיימים חמישה סוגים של מערכות בחירות: בחירות לבית הנבחרים הבריטי (המכונים בדרך כלל "בחירות כלליות"), בחירות לפרלמנט ולאספות המפוזרות, בחירות מקומיות, בחירות לראשות העיר ובחירות למפכ"ל המשטרה.
בכל אחת מאותן קטגוריות, ייתכנו גם בחירות משנה.
הבחירות נערכות ביום הבחירות, שהוא בדרך כלל ביום חמישי.
מאז העברת חוק הפרלמנטים לתקופה קצובה – 2011 לבחירות הכלליות, כל חמשת סוגי הבחירות מתקיימות לאחר תקופות קצובות, אם כי בחירות מוקדמות לפרלמנט ולאספות והפרלמנטים המפונים יכולות להתרחש במצבים מסוימים.
חמש מערכות הבחירות בהן נעשה שימוש הן: מערכת הריבוי של החבר היחיד (בחירות בשיטה הרובנית), מערכת הריבוי הרב-חברים, ההצבעה היחידה הניתנת להעברה, מערכת החברים הנוספת וההצבעה המשלימה.
המספר הכולל של שמות בבריטניה המופיעים בפנקסי הבחירות שפורסמו ב-1 בדצמבר 2010 בהתבסס על התאריך 15 באוקטובר 2010 היה 45,844,691.
באנגליה ובוויילס, כל מי שגילו הוא 18 ומעלה ביום הקלפי ואשר הוא אזרח של הממלכה המאוחדת יכול להגיש בקשה לפקיד רישום הבחירות באזור הרשות המקומית בה הם מתגוררים עם "מידה ניכרת של קביעות" שיירשם בפנקס הבחירות של אותו אזור.
אדם עדיין יכול להירשם בכתובת הרגילה שלו אם הוא ייעדר זמנית (למשל: מחוץ לעבודה, בחופשה, במגורי סטודנטים או בבית חולים).
אדם שיש לו שני בתים (כמו סטודנט באוניברסיטה שיש לו כתובת זמן קבוע ומתגורר בבית בחופשות) יוכל להצביע בשתי הכתובות כל עוד הוא לא נמצא באותו אזור בחירות (אם כי בוחר יכול להצביע רק פעם אחת בכל בחירה או משאל עם יחיד).
בנוסף, כדי להופיע במרשם הבחירות, על המועמדים להחזיק ברשות כניסה או להישאר בבריטניה או שלא לדרוש חופשה בתאריך בקשתם ואף מועמד אינו רשאי להיות אדם מורשע.
עצור בכלא או בבית חולים לחולי נפש (או בכלל, אחרת הם יהיו מעוכבים) או אדם שנמצא אשם משחיתות ועשייה בלתי חוקיות מסוימות.
בבריטניה, רוב האלקטורים, נרשמים במהלך הקופה השנתית, שקציני רישום הבחירות מחויבים לערוך מדי שנה בין אוגוסט לנובמבר.
טופסי קנבס נשלחים לכל משקי הבית, ויש להחזירם, אחרת ניתן להטיל קנס של 1000£.
אדם אחד במשק הבית חייב לאשר את פרטי כל התושבים שהם נבחרים קיימים, הכוללים הוספה או מחיקה של תושבים שעברו להתגורר או זכאים להירשם להצביע.
בין דצמבר לתחילת אוגוסט חל הליך הרישום המתגלגל.