tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפילו בממשל שנמנע במודע מהטקסיות ומההצגה הראוותנית לטובת הסגנון הפשוט, הדמוקרטים-רפובליקנים התפלאו מאורח חייו הצנוע של קלינטון, שאחז בו ללא הרף על אף עושרו הרב.
אף על פי שפלומר ואחרים ייחסו את חוסר יכולתו של סגן הנשיא לגילו המתקדם ולבריאותו החלשה, כנראה ש"סלידתו הממושכת של קלינטון מוועדות" ייצגה את קשייו הפוליטיים.
לא הייתה לו סבלנות מועטה כלפי סנאטורים נושאי נאומים ארוכים, כפי שגילה ג'ון קווינסי אדמס, לאחר שיח ממושך שהיה, על פי הודאתו, "דבר מאוד מייגע לכל שומעיו".
מקרה מובהק היה הצבעתו שוברת השוויון לאישור מינויו של ג'ון ארמסטרונג הבן, חבר ילדות ובעל ברית פוליטי, כשגריר בספרד הבורבונית.
הסנאטורים הפדרליסטים, ורבים מעמיתיהם הדמוקרטים-רפובליקנים, התנגדו בתוקף למינויו של ארמסטרונג, וטענו כי כשל במהלך כהונתו כשגריר בצרפת לטפל בהשתלטות הצרפתים על אוניית הסוחר 'ניו ג'רזי' במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת.
הניסיון היחיד הידוע של קלינטון להשפיע על חקיקה כסגן נשיא אירע בתחילת 1807, כאשר ביקש מג'ון קווינסי אדמס לתת חסות להצעת חוק בעניין מתנחלים שרכשו אדמות במערב ג'ורג'יה מחברות הקרקעות של יאזו.
הסנאט חוקק ב-11 בפברואר 1807 חוק "למניעת התנחלויות על אדמות שהועברו לארצות הברית, אלא אם הוסמכו לכך על פי חוק".
מערכת היחסים הקלוקלת מאז ומעולם של קלינטון עם ג'פרסון הלכה ונמתחה כשהנשיא הגיב לתקיפות בריטיות וצרפתיות על הספנות האמריקאיות באסטרטגיה של תמרון דיפלומטי וכפייה כלכלית.
קלינטון התבונן בעימות ההולך וגדל בין בריטניה לצרפת.
הוא האמין שמלחמה עם אחת או עם שתי האומות היא בלתי נמנעת ותוסכל מהסתייגותו של ג'פרסון לכאורה לחמש את המדינה לקראת מלחמה.
מדינתו של סגן הנשיא עצמה הייתה פגיעה במיוחד, מכיוון שהמשלוחים והסוחרים בניו יורק סבלו באופן חריף עקב פשיטות בריטיות, אך הפתרון המוצע של ג'פרסון להטלת עיצומים על סחר חוץ עלול היה להשפיע באופן הרסני על כלכלת המדינה.
הגנות החוף המוגבלות של ניו יורק, חשש קלינטון, יתגלו כבלתי מספקת במקרה שאסטרטגיית הנשיא לא הצליחה למנוע מלחמה.
הקונגרס אישר את חוק העיצומים, שסגר את נמלי ארצות הברית למסחר חוץ, בדצמבר 1807. כשוועידת הקונגרס הדמוקרטית-רפובליקנית נפגשה בחודש שלאחר מכן כדי לבחור את המועמד לנשיאות המפלגה ב-1808, תומכיו של סגן הנשיא נעדרו באופן בולט.
קלינטון ידע כי הוועידה תבחר במדיסון, האדריכל של מדיניות החוץ של ג'פרסון, כמועמדם לנשיא, אך ככל הנראה האמין כי הוא יכול לזכות בנשיאות ללא תמיכתה של המפלגה.
מדיסון וקלינטון ניצחו בבחירות לנשיאות ב-1808 ברוב סוחף.
קלינטון התנגד למדיניות החוץ והפנים של מדיסון, אך חסרה לו התמיכה והחיוניות לגייס אופוזיציה אפקטיבית.
ובכל זאת, הוא נתן מכה קשה לממשל כאשר הצביע בהצבעה המכריעה בעד אמצעי למניעת הקמתו המחודשת של הבנק הפדרלי.
מדיסון התנגד בעבר להצעת המילטון להקים בנק פדרלי, אך עד 1811, "עשרים שנים של משמעות ושירות ציבורי" שינו את עמדותיהם של השניים.
שר האוצר גלטין ראה בבנק מרכיב חיוני במערכת הפיננסית והאשראית של המדינה, אך קלינטון ו"רפובליקנים ישנים" אחרים עדיין ראו במוסד הרחבה בלתי חוקתית של הסמכות הפדרלית.
הסנאט התווכח בהרחבה רבות על הצעת החוק לפני שהחל בהצבעה.
קלינטון הצביע בעד ההצעה לאחר שהסנאט נתקע בהצבעה של 17 ל-17. ההצבעה שלו כשלעצמה לא הביסה את הבנק, שכן הצעת החוק כבר נכשלה לעבור בבית הנבחרים, אך פעולת התרסה אחרונה זו פגעה בממשל ובמיוחד בגלטין.
נאומו של קלינטון ב-20 בפברואר 1811 היה נאומו הרשמי הראשון והאחרון לסנאט.
יומיים לאחר מכן, הוא הודיע לסנאטורים כי ייעדר להמשך מושב הסנאט המכהן.
הוא חזר למושב הפתיחה של הקונגרס ה-12 ב-4 בנובמבר 1811, ועמד בראש הסנאט לאורך כל החורף, אך בסוף מרץ 1812 הוא היה חולה מכדי להמשיך בתפקידו.
הנשיא הזמני של הסנאט, ויליאם קרופורד, ישב בראש המשך המושב, בעוד שממשיכי דרכו של קלינטון עסקו בהקדמה לבחירות ללא הפסק וקידמו את מועמדותו של סגן הנשיא לקדנציה נוספת.
ב-20 באפריל 1812 הודיע קרופורד לסנאט על "מותו של אחינו האזרח הנכבד, ג'ורג' קלינטון, סגן נשיא ארצות הברית."
למחרת אחר הצהריים ליוותה משלחת משותפת של הסנאט ובית הנבחרים את גופתו של קלינטון לחדר הסנאט.
הוא היה האדם הראשון ששכב בארונו באולם הקפיטול, במשך כשעתיים, לפני שהליך ההלוויה ליווה את שרידיו לבית הקברות הסמוך לקונגרס.
הנשיא מדיסון היה בין האבלים הרשמיים, אף על פי שהוא והגברת הראשונה קיימו את קבלת הפנים המקובלת שלהם באחוזת הנשיא למחרת.
בלשכת הסנאט נצבע כיסא נשיא הסנאט בשחור להמשך המושב, וכל סנאטור ענד רצועת זרוע שחורה למשך 30 יום לסמל "כבוד לא מזויף" לסגן הנשיא אשר הלך לעולמו.
יריבו לשעבר של קלינטון, הסנאטור גוברנור מוריס, הציע מאוחר יותר מחווה ל"חייל המהפכה" שנפל.
בהספד אמר כי קלינטון העניק שירות של חיים שלמים לניו יורק ולאומה, אבל "להשתתף במנהל הממשל לא היה חלקו.
להשפיע עליו לא היה בכוחו".
ג'ורג' טימותי קלוני הוא שחקן, מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר ושלושה פרסי גלובוס הזהב.
ג'ורג' קלוני נולד בלקסינגטון שבקנטקי, ארצות הברית, למשפחה קתולית אדוקה ממוצא אירי, גרמני, ואנגלי.
הוריו הם נינה ברוס (לבית וורן) וניק קלוני, אחיה של רוזמרי קלוני.
לאחר שעזב את המכללה בה למד, עבר ללוס אנג'לס לנסות למצוא עבודה כשחקן בתעשיית הסרטים.
קלוני גדל כקתולי קפדני, אך אמר ב-1998 שהוא לא יודע אם הוא מאמין "בגן עדן, או אפילו באלוהים".
הוא התחיל את לימודיו בבית הספר בפורט מיטשל, קנטקי.
אחר כך המשפחה עברה לאוהיו, שם למד בבית ספר ציבורי, במייסון, אוהיו, מ-1968 עד 1974; ובית הספר קתולי, שם שימש כנער מזבח.
המשפחה חזרה לקנטקי כשג'ורג' היה באמצע כיתה ז'.
בחטיבת הביניים פיתח קלוני שיתוק על שם בל, מצב רפואי המשתק חלקית את הפנים.
בראיון ללארי קינג הוא ציין כי "כן, זה עובר.
זה לוקח בערך תשעה חודשים.
זה היה השנה הראשונה בתיכון, שהייתה תקופה גרועה שחצי הפנים שלך משותקים".
הוא גם תיאר תוצאה חיובית אחת של המצב: "זה כנראה דבר נהדר שזה קרה לי כי זה אילץ אותי לעסוק בסדרה של צחוק על עצמי.
ואני חושב שזה חלק חשוב בלהיות מפורסם".
לאחר שהוריו עברו לאוגוסטה שבקנטקי למד קלוני בתיכון אוגוסטה.
הוא שיחק בייסבול וכדורסל, אף ניסה לשחק בייסבול מקצועי עם סינסינטי רדס בשנת 1977, אך הוא לא עבר את הסיבוב הראשון של בחירת השחקנים ולא הוצע לו חוזה.
הוא למד באוניברסיטת צפון קנטקי בין השנים 1979 ל-1981, והתמחה בעיתונאות, ולמד בקצרה מאוד באוניברסיטת סינסינטי, אך לא סיים אף אחד מהם.
הוא הרוויח כסף במכירת נעלי נשים, ביטוח מדלת לדלת, עובד בבנייה וקטיף טבק.
תפקידו הראשון של קלוני היה כניצב במיני סדרת הטלוויזיה Centennial בשנת 1978, שהתבססה על הרומן בעל אותו שם מאת ג'יימס א.
מיצ'נר, שצולמה בחלקה בעיר הולדתו אוגוסטה שבקנטקי.
התפקיד הראשי הראשון של קלוני הגיע בשנת 1984 בסיטקום E/R לזמן קצר (אין להתבלבל עם ER, הדרמה הרפואית בה כיכב אחר כך).
הוא שיחק שיפוצניק בסדרה "עובדות החיים" והופיע כבלש בובי הופקינס, בפרק של הסדרה בנות הזהב.
תפקידו הבולט הראשון היה תפקיד משנה בסיטקום רוזאן, בתפקיד המעביד של רוזאן בר, ואחריו תפקיד פועל בניין בסדרה "בייבי טוק", ותפקיד משנה בדרמה "גוף הראיות", ברשת CBS, בתפקיד הבלש ראיין ווקר.
ב-1988 שיחק קלוני בסרט האימה-קומדיה "Return of the Killer Tomatoes".
ב-1990 כיכב בדרמה המשטרתית קצרת הימים של רשת ABC, "Sunset Beat".
במהלך תקופה זו, קלוני למד בבית הספר למשחק בבוורלי הילס במשך חמש שנים.
קלוני זכה לתהילה כשגילם את ד"ר דאג רוס, לצידם של אנתוני אדוארדס, ג'וליאנה מרגוליס ונואה וייל, בסדרת הדרמה הרפואית "ER" מ-1994 עד 1999. לאחר שעזב את הסדרה בשנת 1999, הוא הופיע בהופעת אורח בעונה השישית וחזר שוב כאורח בעונה האחרונה של התוכנית.
על עבודתו בסדרה, קיבל קלוני שתי מועמדויות לפרס אמי, לשחקן הראשי המצטיין בסדרת דרמה בשנים 1995 ו-1996. הוא גם קיבל שלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בדרמה, בסדרת הטלוויזיה, בשנים 1995, 1996 ו-1997.
קלוני החל להופיע בסרטים בזמן שעבד על ER.
תפקידו הראשון בהוליווד היה במותחן הקומדיה-פשע האימה From Dusk till Dawn, בבימויו של רוברט רודריגס, לצד הארווי קייטל.
אחר כך שיחק בקומדיה הרומנטית "יום אחד" עם מישל פייפר, ומותחן האקשן The Peacemaker עם ניקול קידמן.
קלוני לוהק לאחר מכן לגלם את דמותו של באטמן בסרט "באטמן ורובין" של ג'ואל שומאכר, שהצליח בקופות, אך קיבל ביקורות שליליות (קלוני עצמו כינה את הסרט "בזבוז כסף").
בשנת 1998 שיחק בסרט הפשע "רומן לא חוקי" בהשתתפות ג'ניפר לופז, שסימן את שיתוף הפעולה הראשון שלו מבין הבמאי סטיבן סודרברג.
הוא גם כיכב בסרט "שלושה מלכים", במהלך השבועות האחרונים לחוזהו עם הסדרה ER.
לאחר שעזב את "ER" הופיע במספר סרטים, בהם "אחי, איפה אתה?" ו"אושן 11".
כן הופיע בסדרת הטלוויזיה "חברים" בהופעת אורח.
בשנת 2002 ביים את סרטו הראשון, "וידויים של מוח מסוכן", שהתאפיין בעושר ויזואלי ובבימוי וירטואוזי, וזכה לאהדת המבקרים.
בשנת 2005 כתב וביים את סרטו השני, "לילה טוב ובהצלחה", שהביא את סיפור מאבקו של שדרן הטלוויזיה אדוארד מורו בסנטור ג'וזף מקארתי אשר רדף אחר קומוניסטים בארצות הברית בכלל, ובעולם הבידור בפרט.
הסרט זכה להצלחה גדולה והביא לקלוני שש מועמדויות לפרס אוסקר.
הסרט אף זכה בפרס התסריט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ונציה.
בשנת 2006 זכה קלוני באוסקר הראשון שלו, בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, על תפקידו בסרט העצמאי "סוריאנה".
הסרט מבוסס על ספרו של רוברט בייר, וקלוני מגלם בו את רוברט בייר, סוכן CIA, שתפקידו לאתר ולתפוס סוחרי נשק בלתי חוקיים, אך מבחין שהארגון שהוא עובד בו לא עושה את עבודתו כראוי.
בשנות ה-2000 שיחק קלוני בסרטי ההמשך "אושן 12" ו"אושן 13", וכן בסרטים מצליחים נוספים כגון "לקרוא ולשרוף" ו"תלוי באוויר".
בשנת 2008 הוא הופיע הופעת אורח בסדרת האנימציה "משפחת סימפסון", עונה 20 פרק 4.
קלוני זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה על משחקו בסרט היורשים שיצא ב-2011, היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו זה וכן מועמד לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על כתיבת התסריט לסרט משחקי שלטון.
ב-2013 זכה (כמפיק) בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, עבור הסרט ארגו.
ב-2014 ביים את סרטו החמישי, "ציידי האוצרות", בו גם שיחק.
הסרט עוקב אחר יחידה של בעלות הברית מתוכנית האנדרטאות, האמנות והארכיון שהוטלה עליה המשימה למצוא ולהציל יצירות אמנות ופריטים חשובים אחרים מבחינה תרבותית לפני שהנאצים יהרסו או יגנבו אותם, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בינואר 2015 קיבל את פרס גלובוס הזהב על שם ססיל ב.
ב-2017 ביים את הסרט "סודות הפרברים" על פי תסריט מאת האחים כהן.
בתפקידים הראשיים שיחקו מאט דיימון, ג'וליאן מור ואוסקר אייזק.
הסרט עוקב אחר חייו של סמנכ"ל כספים המתגורר בפרוור סברביקון, בזמן שבפרוור מתקיימות מהומות על רקע גזעי.
למרות הביקורות החיוביות, הסרט היה כישלון קופתי.
הוא היה בצוות מפיקים של סדרת "הליך תקשורתי".
ב-2019 עבד כבמאי, מפיק ושחקן בסדרה מלכוד 22.
ב-2020 ביים את הסרט "שמי חצות", סרט מדע בדיוני המבוסס על הרומן "שמי חצות" מאת לילי ברוקס-דלתון.
הסרט עלה לצפייה דיגיטלית ב-23 בדצמבר 2020 על גבי שרתי נטפליקס, ותוך פחות מחודש צפו בו כ-72 מיליון צופים.
בשנת 2021 ביים והפיק את סרטו החדש "מסבאה אומנת"; דרמת התבגרות על פי תסריט מאת ויליאם מונהאן שמבוסס חלקית על ספר זכרונות של ג'.
קלוני תמך בקמפיינים הנשיאותיים של ברק אובמה, בשנת 2008 ובשנת 2012. קלוני תמך בהילרי קלינטון לקראת הבחירות לנשיאות 2016, ובג'ו ביידן לקראת הבחירות לנשיאות 2020. הוא גם אירח ערב גיוס תרומות וירטואלי עבור ביידן, יחד עם אובמה, ב-28 ביולי 2020.
קלוני מעורב בפרויקט Not On Our Watch, ארגון המתמקד בתמיכה באזורי אסון ובזכויות אדם, יחד עם בראד פיט, מאט דיימון, דון צ'ידל, דייוויד פרסמן וג'רי ויינטראוב.
בפברואר 2009 ביקר בעיר גוז ביידה, צ'אד, יחד עם בעל הטור בניו יורק טיימס ניקולס ד.
בינואר 2010, הוא ארגן את חידוש תקשורת הטלפונים להאיטי, ואסף תרומות עבור קורבנות רעידת האדמה שהתרחשה שם.
במרץ 2012 כיכב קלוני, עם מרטין שין ובראד פיט, בהצגה של המחזה '8' של דסטין לאנס בלאק.
שחזור מבוים של המשפט הפדרלי שביטל את האיסור של קליפורניה על נישואים חד מיניים, כעו"ד דייוויד בויס.
ההפקה נערכה בתיאטרון וילשייר אייבל ושודרה ביוטיוב כדי לגייס כסף לקרן האמריקאית לשוויון זכויות.
בספטמבר 2012, קלוני הציע במכירה פומבית ארוחת צהריים, לצורך גיוס תרומות לטובת רשת החינוך GLSEN.
הפועלת ליצירת מרחב בטוח בבתי ספר לילדים שהם או עשויים להיתפס הומואים, לסביות, דו-מיניים או טרנסג'נדרים.
ב-7 באוגוסט 2020 תרמו ג'ורג' ואמל קלוני 100,000 דולר לשלושה ארגוני צדקה לבנוניים, לאחר הפיצוץ בנמל ביירות.
קלוני היה פעיל בקידום פתרון לסכסוך בדרפור.
הוא דיבר בעצרת "הצלת דרפור" בוושינגטון, באפריל 2006. בילה יחד עם אביו עשרה ימים בצ'אד ובסודאן, כדי לצלם סרט טלוויזיה "מסע לדארפור", המתעד את מצבם של פליטי דארפור.
הסרט התיעודי שודר בטלוויזיה בכבלים אמריקאית וכן בבריטניה ובצרפת.
בשנת 2008 הוא הושק כ-DVD, כאשר ההכנסות נתרמו לוועדת ההצלה הבינלאומית של דארפור.
בספטמבר של אותה שנה, הוא שוחח עם מועצת הביטחון של האו"ם, יחד עם זוכה פרס נובל אלי ויזל, במטרה לבקש מהאו"ם למצוא פתרון לסכסוך ולסייע לאנשי דרפור.
בדצמבר ביקר בסין ובמצרים, כדי לבקש משתי הממשלות ללחוץ על ממשלת סודאן.
ב-25 במרץ 2007, הוא שלח מכתב גלוי לקנצלרית גרמניה אנגלה מרקל, וקרא ל לנקוט "פעולה החלטית" באזור, לאור כישלון נשיא סודאן עומר אל-באשיר לציית להחלטות האו"ם.
קלוני הופיע גם בסרט הדוקומנטרי Darfur Now, סרט קריאה לפעולה לאנשים בכל רחבי העולם, שיצא בנובמבר 2007, כדי לעזור לעצור את משבר דרפור.
בדצמבר 2007 קיבלו קלוני וחברו, דון צ'ידל, את פרס השלום מפסגת פרס נובל לשלום ברומא.
בנאום הקבלה שלו, אמר כי "דון ואני ...
האמת הפשוטה היא שכאשר מדובר בזוועות בדארפור ...
לאנשים האלה לא יותר טוב עכשיו מאשר לפני שנים...".
ב-18 בינואר 2008 הכריזו האו"ם על מינויו של קלוני לשליח השלום של האו"ם, בתוקף 31 בינואר.
קלוני הגה ויחד עם ג'ון פרנדרגסט, פעיל זכויות אדם, מייסד פרויקט "מספיק" ויועץ אסטרטגי לפרויקט Not on Our Watch, את פרויקט זקיף הלוויין (SSP), לאחר טיול באוקטובר 2010 לדרום סודאן.
מטרת SSP היא לפקח על פעילות מזוינת, לאיתור סימנים של מלחמת אזרחים מחודשת, בין סודאן לדרום סודאן, ולאתר ולהרתיע זוועות המוניות לאורך אזורי הגבול שם.
במרץ 2012, נעצר בהפגנה של פעילים אמריקאים למען דרפור, נגד נשיא סודאן עומאר אל באשיר, שנערכה מול שגרירות סודאן בוושינגטון, יחד איתו נעצרו על ידי המשטרה גם, אביו ניק, ובנו של מרטין לותר קינג.
אחר כך, בשנים 1989–1993, היה נשוי לשחקנית האמריקאית טליה בלסם.
הוא גם ניהל מערכת יחסים עם השחקנית ג'ינג'ר לין אלן.
בשנת 1995, קלוני יצא עם קמרון דיאז ופרנסס פישר.
קלוני יצא עם אשת הטלוויזיה הצרפתית סלין באליטראן (1996–1999).
בשנת 2000 נקשר שמו לצ'רליז ת'רון וללוסי ליו.
לאחר שפגש את הדוגמנית הבריטית ליסה סנודון בשנת 2000, ניהל איתה מערכת יחסים של חמש שנים בהפסקות.
ביוני 2007, הוא התחיל לצאת עם שרה לארסון, אך בני הזוג נפרדו במאי 2008. ביולי 2009, קלוני היה במערכת יחסים עם השחקנית האיטלקית אליזבטה קנאליס עד שנפרדו ביוני 2011. ביולי 2011, קלוני החל לצאת עם סטייסי קיבלר, והם סיימו את מערכת היחסים ביולי 2013.
ב-21 בספטמבר 2007 נפגעו קלוני וחברתו דאז, שרה לארסון, בתאונת אופנוע בווהווקן, ניו ג'רזי, כאשר אופנועו נפגע ממכונית.
נהג המכונית דיווח כי קלוני ניסה לעבור אותו מימין, בעוד קלוני סיפר כי הנהג סימן שמאלה, ואז החליט לבצע סיבוב פתאומי ימינה וחתך את אופנועו.
ב-9 באוקטובר 2007, הושעו יותר מעשרים אנשי צוות במרכז הרפואי פאליסאדס, ללא שכר, בגין הסתכלות ברשומות הרפואיות של קלוני בניגוד לחוק הפדרלי.
ב-10 ביולי 2018, קלוני נפגע שוב ממכונית בעת שנסע על אופנוע לסט לסרט שצולם בסרדיניה.
הוא אושפז עם פציעות קלות.קלוני התארס עם אמל עלם א-דין, עורכת דין בריטית ילידת-לבנון המתמחה בזכויות אדם, ב-28 באפריל 2014. הם נפגשו כאשר היא ייצגה את ממשלת יוון בפרשת שיש אלגין, והוא תמך בעמדתה בעודו מקדם את סרטו "ציידי האוצרות".
באוגוסט 2014 הייתה אמל אלמודין אמורה להיות חברה בוועדת החקירה שהקים האו"ם לבדיקת פשעי מלחמה של מדינת ישראל כנגד הפלסטינים ברצועת עזה, במהלך מבצע צוק איתן של צה"ל , אך כמה שעות לאחר שהוצגה הוועדה שאושרה יחד עמה, דווח כי הוחלט מטעמה שתוותר ולא תיקח חלק בדיונים נוספים באותה עת.
ביולי 2014, לעג קלוני בפומבי לצהובון הבריטי "דיילי מייל", לאחר שטען כי אמה של ארוסתו אמל אלמודין (שהיא מוסלמית) מתנגדת לנישואיהם מטעמי דת.
כאשר הצהובון התנצל על סיפורו השקרי, קלוני סירב לקבל את ההתנצלות.
הוא כינה את העיתון "צהובון מהסוג הגרוע ביותר.
כזה שממציא עובדות לרעת קוראיו".
ב-7 באוגוסט 2014, קיבלו קלוני ואלמודין רישיונות נישואין ברובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי שבלונדון.
אלאמודין וקלוני התחתנו רשמית ב-27 בספטמבר 2014, בוונציה, על ידי חברו של קלוני וולטר ולטרוני, ראש עיריית רומא לשעבר.
הפלאש (2023) – בתפקיד ברוס ויין (באטמן)
אקדמיית קרב (סרט טלוויזיה) (1986) – בתפקיד: מייג'ור ביף וודס.
רוזאן – בתפקיד: בוקר ברוקס.
ER – בתפקיד: אייס / דאג רוס.
מלכוד 22 (2019) (במאי, מפיק ושחקן) – בתפקיד: שאיישקופס.
ניומן וודוורד: כוכבי הקולנוע האחרונים (אנ') (2022) - דיבוב קולו של פול ניומן.
בנות הזהב – בתפקיד: בובי הופקינס
ג'ורג' פרוסט קֶנַאן היה דיפלומט, איש מדע המדינה והיסטוריון אמריקאי, שנודע בעיקר כאבי "תורת הבלימה" וכדמות מפתח בראשית ימי המלחמה הקרה.
הספרים שכתב על היחסים הבינלאומיים שבין רוסיה לעולם המערבי התקבלו כעבודות הסטנדרטיות בתחום, ואף זיכו אותו בפרס פוליצר.
קנאן ייסד ב-1947 את האגף לתכנון מדיניות (Policy Planning Staff) במחלקת המדינה של ארצות הברית והיה הראשון לעמוד בראשו.
הגישה שהציע בכתביו בסוף שנות הארבעים עמדה במרכזה של דוקטרינת טרומן, מדיניות החוץ של ארצות הברית שמטרתה הייתה בלימה (containment) של ההתפשטות הסובייטית.
הוא המשיך לעסוק בענייני המלחמה הקרה כל ימי חייו, ונחשב לבר סמכא בתחום.
ב"מברק הארוך" ששלח ממוסקבה ב-1946 ובמאמר "The Sources of Soviet Conduct" שכתב שנה לאחר מכן, הוא טען כי המשטר הסובייטי שואף מטבעו להתפשט ולהרחיב את מעגל השפעתו.
ארצות הברית הייתה חייבת, אם כן, לבלום את ההתפשטות במקומות שבהם היא מתנגשת עם האינטרס האסטרטגי שלה.
אלו היו הטקסטים שביסודה של המדיניות האמריקאית במלחמה הקרה.
מעבר לתרומתו התאורטית, היה לקנאן גם תפקיד בהוצאתן לפועל של תוכניות מעשיות, שהידועה שבהן היא תוכנית מרשל.
זמן קצר לאחר שדעותיו הפכו לאבן פינה במדיניות החוץ הרשמית של ארצו, החל קנאן לבקר אותן, או לפחות את הגרסה שאומצה על ידי ממשל טרומן.
באמצע שנת 1948 הוא כבר היה משוכנע שהמצב באירופה השתפר די הצורך כדי להצדיק פתיחה במשא ומתן עם הסובייטים.
הפעם לא מצא קנאן אוזן קשבת לטענותיו.
השפעתו על מהלכי ממשל טרומן הלכה ופחתה, בעיקר משנכנס דין אצ'סון לתפקיד מזכיר המדינה ב-1949. קנאן ראה בהקצנה במדיניות האנטי-סובייטית של ארצות הברית משגה ופירוש לא נכון של דעותיו.
ב-1950 עזב קנאן את מחלקת המדינה, ולאחר שתי תקופות קצרות שבהן כיהן כשגריר ארצות הברית (בברית המועצות וביוגוסלביה), פנה לאקדמיה.
במשך כחצי מאה היה חבר בסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון שבניו ג'רזי, והמשיך לעסוק ביחסים בינלאומיים ולכתוב בנושא.
קנאן נולד במילווקי שבוויסקונסין לקושוט קנט קנאן, עורך דין שהתמחה בדיני מס, צאצא למתיישבים סקוטים-אירים בקונטיקט ובמסצ'וסטס, ולפלורנס ג'יימס קנאן.
האם מתה כחודשיים לאחר לידתו מדלקת הצפק שנגרמה מהתפצצות התוספתן, אך קנאן הבן היה משוכנע תמיד שמתה לאחר שילדה אותו.
כשהיה בן שמונה עבר לגרמניה עם אימו החורגת, במטרה ללמוד גרמנית.
הוא למד באקדמיה הצבאית סנט ג'ון שבדלאפילד הסמוכה לעיר הולדתו.
ב-1921 נסע ללמוד באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי.
הנער המופנם והביישן מטבעו לא הרגיש בנוח בקרב בני האליטה של החוף המזרחי והתקשה למצוא שם את מקומו.
בכל זאת סיים את לימודיו בהצלחה ב-1925. הוא התלבט אם להמשיך ללימודי משפטים, אך אפשרות זו הייתה יקרה מדי בשבילו.
במקום זה הצטרף לשירות החוץ של ארצו, ועבר בהצלחה את בחינות הכניסה לאחר שבעה חודשי לימודים בבית הספר למדיניות חוץ בוושינגטון.
בתחילה נשלח לז'נבה שבשווייץ, באותה שנה הועבר להמבורג, גרמניה ולאחר מכן לשלוש המדינות הבלטיות.
ב-1929 שקל קנאן לעזוב את משרד החוץ על מנת ללמוד בקולג', אך נבחר לתוכנית בת שלוש שנים שהפעיל שירות החוץ בברלין, שעסקה בלימוד השפה הרוסית, כמו גם היסטוריה ופוליטיקה של רוסיה, ואיפשרה לו לעשות לימודים ברמת תואר שני מבלי להפסיק את לימודיו.
מכאן ואילך הלך בעקבות בן דוד של סבו, שעל שמו נקרא, מומחה בן המאה ה-19 בנושא רוסיה הקיסרית.
בינתיים הספיק ללמוד מספר שפות, בהן רוסית, גרמנית, צרפתית, פולנית, צ'כית, פורטוגזית ונורווגית.
עם כניסתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לבית הלבן ב-1933, כוננו לראשונה קשרים דיפלומטיים בין ארצות הברית לברית המועצות.
קנאן נסע למוסקבה יחד עם השגריר הנבחר ויליאם בוליט.
באמצע שנות השלושים היה קנאן אחד משלושה מומחים מובילים במשלחת האמריקאית במוסקבה.
קנאן, צ'ארלס בולן ולוי הנדרסון הושפעו כולם ממנהל מחלקת המדינה למזרח אירופה, רוברט קלי הוותיק.
הם האמינו שלא היה בסיס של ממש לשיתוף פעולה בין שתי המדינות, אפילו נגד אויבים משותפים.
קנאן עקב מקרוב אחרי הטיהורים הגדולים של סטלין, אשר עיצבו במידה רבה את השקפתו על הדינמיקה הפנימית של המשטר הסובייטי לאורך השנים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הוצב קנאן בברלין.
שם הוא נאסר למשך כחצי שנה לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה בסוף 1941. הוא השתתף, בסוף 1943 וב-1944, במשלחת האמריקאית לוועדה המייעצת האירופאית (European Advisory Commission) שהוקמה כדי לתאם את מדיניות בעלות הברית באירופה שלאחר המלחמה.
קנאן היה המשנה לראש המשלחת הדיפלומטית האמריקאית במוסקבה ממאי 1944 ועד אפריל 1946. לקראת סוף תקופה זו, ב-22 בפברואר 1946, הוא שלח מברק () בן כ-5,300 מילים למזכיר המדינה ג'יימס פרנסיס ברנס, מברק אשר הציע גישה חדשה ליחסים הדיפלומטיים עם מוסקבה.
ביסוד "השקפת העולם הנוירוטית של הקרמלין בענייני חוץ", טען קנאן, עומדת "תחושת חוסר הביטחון המסורתית והאינסטינקטיבית הרוסית".
בעקבות מהפכת אוקטובר התערבב חוסר הביטחון עם אידאולוגיה קומוניסטית ו"חשאיות אוריינטלית".
ההתנהגות של הסובייטים בזירה הבינלאומית, אליבא דקנאן, הוכתבה בראש ובראשונה על ידי הצרכים הפוליטיים הפנימיים של סטלין.
ככל שהעולם מבחוץ עוין יותר, כך יכול היה סטלין להצדיק את שלטונו האוטוקרטי האכזר.
כך השתמש סטלין במרקסיזם-לניניזם כ:
הפתרון שהציע קנאן, היה לחזק את מוסדות המערב על מנת שיוכלו לעמוד בלחץ הסובייטי, ולהמתין להתרככות של המשטר בברית המועצות.
המברק הביא את קנאן לתשומת לבו של שר הצי ג'יימס פורסטל, חבר המעגל הפנימי של טרומן ולימים מזכיר ההגנה שלו.
פורסטל היה סבור שארצות הברית צריכה לנהוג ביד קשה עם בת בריתה זה לא מכבר, ברית המועצות.
הוא פעל להחזיר את קנאן לארצות הברית ולאחר מכן האיץ בו לפרסם את מאמר ה-"X".
עם שובו לוושינגטון, קנאן היה הראשון לעמוד בראש האגף לתכנון מדיניות, בין אפריל 1947 לדצמבר 1949.
בינתיים הופיע הנשיא טרומן בפני הקונגרס במרץ 1947, והציג את אזהרותיו של קנאן במברק הארוך כבסיס של מה שנודע לימים כדוקטרינת טרומן: "אני מאמין שמדיניות ארצות הברית חייבת להיות תמיכה בעמים החופשיים, המתנגדים לשעבוד על ידי מיעוטים מזוינים או על ידי לחצים חיצוניים".
בניגוד למברק הארוך, המאמר "מקורות ההתנהלות הסובייטית" , שפרסם קנאן תחת שם העט "X" במהדורת יולי 1947 של השבועון הנחשב Foreign Affairs, לא הדגיש בראשיתו את "תחושת חוסר הביטחון המסורתית" של רוסיה.
במקום זה, הוא טען שהמדיניות הסובייטית נובעת משילוב בין אידאולוגיה מרקסיסטית-לניניסטית, שקראה לייצוא המהפכה כנגד הכוחות הקפיטליסטים שמבחוץ, לבין נחישותו של סטלין לבצר את כוחו על ידי שימוש בעלה התאנה של "כיתור קפיטליסטי" על רוסיה.
קנאן לא הזכיר במאמר, שתחושת הכיתור הזו הייתה מוצדקת לפחות בחלקה: בעלות הברית התערבו במלחמת האזרחים ברוסיה בין 1918 ל-1920 וארצות הברית עצמה ניסתה לבודד את רוסיה בזירה הבינלאומית בשנות העשרים.
על כל פנים, סטלין לא היה יכול או לא היה מעוניין למתן את הפעילות החתרנית הרוסית כנגד ממשלות זרות, ולכן:
הבלימה הנדונה היא פעולה שארצות הברית תצטרך לעשות בכוחות עצמה ובאופן חד צדדי.
אבל אם תצליח לעשות כן, בלא לפגוע בכלכלתה וביציבות הפוליטית שלה עצמה, היא תצליח להפעיל על המפלגה הקומוניסטית הסובייטית לחץ שסופו בהתמוטטות או התרככות של העוצמה הסובייטית.
מיד עם פרסומו של המאמר הוא עורר דיון ציבורי נוקב.
העיתונאי הידוע וולטר ליפמן, שדגל בהתנתקות אמריקאית בגרמניה, ביקר בחריפות את המאמר.
בינתיים דלפה הידיעה שקנאן, ראש הצוות לתכנון מדיניות של מחלקת המדינה, הוא "X", מה שנתן לדברים תוקף של מסמך רשמי המייצג את עמדת הממשל.
קנאן עצמו לא התכוון במאמרו להציע מדיניות כוללת.
כל חייו עמד על דעתו, שהמאמר לא קרא לבלימה מוחלטת של ההתפשטות הסובייטית בכל מקום, בלי להבחין בין זירות בעלות חשיבות עליונה לאלו המשניות.
עוד הבחנה שנעדרה מהמאמר, היא שקנאן העדיף בלימה באמצעים פוליטיים וכלכליים – ולא צבאיים.
"דעותיי בנושא הבלימה", כתב קנאן, "עוותו כמובן על ידי מי שהבינו ותפשו את הבלימה כמושג צבאי בלבד.
ואני חושב שזה מה שהוביל, לא פחות מכל גורם אחר, לארבעים שנה של ההליך המיותר, היקר להחריד והמעוות של המלחמה הקרה".
הממשל גם לא התאמץ להבהיר לציבור האמריקאי את ההבחנה בין מעגל ההשפעה הסובייטי לתנועה הקומוניסטית הבינלאומית.
ההיסטוריון של המלחמה הקרה ג'ון לואיס גדיס הסביר את המחדל הזה, לפחות בחלקו, בכך שרבים בוושינגטון האמינו שכדי לעורר את הציבור האמריקאי ולעקור את הנטיות הבדלניות הטבועות בו, יש צורך באיום מונוליתי גלובלי.
בראיון שהעניק לרשת PBS ב-1996, כחצי מאה לאחר המעשה, שב קנאן והדגיש שהוא לא ראה בסובייטים איום צבאי מן המעלה הראשונה.
"הם לא היו כמו היטלר", אמר.
קנאן ושאר החברים בצוותו, קיוו לתקוע טריז בין ברית המועצות לתנועות הקומוניסטיות בשאר העולם.
הוא צפה שבעתיד יתפתחו שני גושים מנוגדים בעולם הקומוניסטי: האחד תחת שליטתה של ברית המועצות והשני שיאגד את המדינות הקומוניסטיות המתנגדות לה.
התפתחות חזויה זו הייתה אמורה לאפשר נסיגה של כוחות אמריקאים וסובייטים מהעמדות בהן החזיקו מאז תום המלחמה, אך היא לא קרתה מעולם.
קנאן הצטער ברבות הימים, על כך שהמדיניות שנקשרה בשמו הביאה למרוץ החימוש הבין-מעצמתי.
ברמה האישית הביא מאמר "X" לקנאן תהילה בין לילה, שהשפעתה לא פסחה גם על משפחתו.
בתו הבכירה גרייס זכתה לפתע בכינוי "מיס X" במכללה.
"הוא הפך מאבא נורמלי ונחמד, לאבא שכתב את המאמר.
זה היה הלם לגלות שאבא שלי פתאום לא היה רק אבא שלי, אלא רכוש ציבורי".
שיא השפעתו של קנאן היה בין אפריל 1947 לדצמבר 1948, בעת שג'ורג' מרשל היה מזכיר המדינה.
מרשל העריך את ראייתו האסטרטגית, הפקיד אותו על הקמת הצוות לתכנון מדיניות, צוות החשיבה הפנימי של המחלקה, והעמיד אותו בראשו.
מרשל הסתמך עליו ועל צוותו, כדי שיספקו לו הצעות למדיניות.
כארכיטקט האינטלקטואלי של תוכנית מרשל, היה קנאן בין המוציאים לפועל של עמוד התווך בבלימה הכלכלית של ברית המועצות באירופה.
על אף שהוא ראה את הסובייטים כחלשים מדי מכדי להסתכן במלחמה, הוא ראה בהם אויב המסוגל להתפשט למערב אירופה באמצעים חתרניים, מאחר שהמפלגות הקומוניסטיות במערב אירופה נהנו מפופולריות רבה ונשלטו על ידי מוסקבה.
הפתרון המוצע לכך, היה להפנות סיוע כלכלי כביר למדינות אלה וליפן, על מנת להרים את קרנו של הקפיטליזם כהשפעה נגדית.
ביוני 1948 המליץ קנאן לתמוך בחשאי במפלגות שמאל שאינן מסונפות למוסקבה ובאיגודי עובדים במערב אירופה, כדי לייצר קרע בין תנועות הפועלים הפופולריות לברית המועצות.
התקווה האמריקאית, בעת השקת התוכנית, הייתה שדחיית הסיוע על ידי ברית המועצות תגרום להרעה ביחסיה גם עם בנות בריתה במזרח אירופה.
קנאן אף הציע סדרה של צעדים שנועדו לנצל את הקרע בין מוסקבה ליוגוסלביה של טיטו, על ידי פעילות חשאית בבלקנים שתחריף אותו.
המדיניות האנטי-סובייטית הנוקשה החדשה של הממשל התגלתה כאשר, בעצת קנאן, הפכה ארצות הברית את עמדתה העוינת לספרד הפשיסטית של פרנקו.
כבר ב-1947 ראה קנאן שדוקטרינת טרומן מחייבת התקרבות בין ארצות הברית לספרד.
סופה של התקרבות זו בשיתוף פעולה צבאי הדוק החל מ-1950.
השפעתו של קנאן דעכה במהירות תחת יורשו של מרשל החולה, דין אצ'סון, ב-1949 ו-1950. אצ'סון לא ראה את ברית המועצות כאיום פוליטי בלבד.
הסגר על ברלין שהחל ביוני 1948, הניסוי הסובייטי הראשון בנשק גרעיני באוגוסט 1949, המהפכה הקומוניסטית בסין חודש לאחר מכן ופרוץ מלחמת קוריאה ביוני 1950 – כל האירועים האלה אישרו בעיני אצ'סון את תפישתו, שהאיום הסובייטי הוא צבאי בראש ובראשונה.
כשכוחות צ'יאנג קאי שק הפסידו בקרב על סין, גבר הלחץ על אצ'סון וטרומן, שהואשמו על ידי רפובליקנים בקונגרס שהם "הפסידו את סין".
הלחץ הפוליטי ושרשרת האירועים הנזכרת, הביאו את אצ'סון וטרומן לנקוט בקו קשה יותר, בכיוון של ברית צבאית המגנה על תחום ההשפעה המערבי התחום בבירור, והמגובה בנשק גרעיני וקונבנציונלי.
המועצה לביטחון לאומי ניסחה באפריל 1950 דו"ח מסווג, NSC-68, שנכתב על ידי פול ניצה והפך לתוכנית המתאר של המלחמה הקרה.
קנאן נאבק על מילים ומשפטים במסמך זה עם צ'יפ בולן, גם הוא מומחה לברית המועצות במחלקת המדינה.
קנאן לא הסכים עם הרעיון שעלה מהדו"ח של ניצה, שלסטלין יש תוכנית אב מקיפה לכיבוש העולם.
דעתו הייתה הפוכה לחלוטין – שסטלין חשש מהתרחבות יתרה שתחליש את כוחו.
קנאן הרחיק לכת ואמר ש-NSC-68 לא היה צריך להיכתב מלכתחילה, משום שהוא יגרום למדיניות האמריקאית להיות קשיחה, פשטנית ומיליטריסטית.
אצ'סון, בנחישותו להשתיק את הקולות הביקורתיים מבית, דחה את הסתייגויותיהם של קנאן ובולן, וגיבה את ההשקפה הנצית שביסוד NSC-68.
קנאן התנגד לבניית פצצת המימן ולחימוש מחדש של גרמניה המערבית, כשם שהוא התנגד לתפישת NSC-68 שחייבה אותן.
כאשר עלתה האפשרות בימי מלחמת קוריאה, שצבא ארצות הברית יפרוץ צפונה לקו הרוחב ה-38 בניסיון לאחד את קוריאה בכוח, קנאן התעמת והתווכח עם דין ראסק, עוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הרחוק, שכמו אצ'סון התייצב בצד הנצי של הדיון.
התוצאה של ההתנגשויות האלה הייתה שקנאן איבד כל השפעה על אצ'סון, שמלכתחילה נטה להסתמך על צוותו במחלקת המדינה הרבה פחות מקודמו בתפקיד.
בדצמבר 1949 הוא התפטר מראשות האגף לתכנון מדיניות, אך נשאר במחלקת המדינה כיועץ.
בינואר 1950 מינה אצ'סון במקומו את ניצה, שדעותיו היו קרובות לאלו של אצ'סון.
לאחר מכן התמנה קנאן לחבר אורח במכון למחקר מתקדם, שנוהל על ידי רוברט אופנהיימר, שהחזיק בדעות מתונות כשלו.
אף שהייתה לו השפעה לא מעטה, לא הרגיש קנאן נוח בממשל.
הוא ראה עצמו תמיד כ"אאוטסיידר" במערכת.
הדיפלומט הידוע אוורל הרימן, שקנאן היה סגנו בשגרירות ארצות הברית במוסקבה (1944–1946), העיר שקנאן היה "איש שהבין את רוסיה, אך לא את ארצות הברית".
ב-21 בדצמבר 1951 הכריז טרומן על מינויו של קנאן לשגריר ארצות הברית במוסקבה.
המינוי אושר בסנאט בלא קושי.
בשלב זה כבר הגיעה המתיחות ביחסים בין המדינות לרמה כזו, שדיפלומטיה לא יכולה הייתה לשחק תפקיד משמעותי ביחסיהן.
למורת רוחו של קנאן, התמקד הממשל בביצור האמצעים שהפעיל כנגד הסובייטים, במקום במשא ומתן עמם.
בזיכרונותיו כתב: "ככל שיכולתי לראות אנו ציפינו להשיג את כל מטרותינו...
בלי לוותר על שום דבר.
חשבתי 'לו רק היינו חזקים מספיק כדי לקוות לתוצאה כזו'.
אך ספק רב היה בלבי אם אכן כך היו פני הדברים".
במוסקבה מצא קנאן אווירה קשוחה מבעבר ופיקוח הדוק.
ליווי משטרתי צמוד מנע ממנו מלבוא במגע עם אזרחים סובייטים.
התעמולה הסובייטית האשימה את האמריקאים שהם עורכים הכנות למלחמה עתידית, האשמה שקנאן לא מיהר לפסול על הסף: "התחלתי לשאול את עצמי האם...
על ידי מיליטריזציה יתרה של המדיניות וההצהרות שלנו...
לכך שהם האמינו שפנינו למלחמה".
בספטמבר 1952 עשה קנאן טעות שעלתה לו במשרת השגריר.
בהערת אגב לעיתונאי, בעודו שוהה בברלין, הוא השווה את חייו כשגריר במוסקבה, לתנאים בהם חי בגרמניה בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה, עשור קודם לכן.
ההצהרה הלא דיפלומטית בעליל נבעה מתסכול, כתוצאה מהאזנות הסתר והמעקב המשטרתי שעמם חי במוסקבה.
על אף שהדברים לא היו משוללי יסוד, התוצאה הייתה בלתי נמנעת: הסובייטים זעמו כששמעו את ההצהרה שפורסמה בהרחבה באמצעי התקשורת.
באוקטובר הם הכריזו על קנאן כפרסונה נון גרטה וסירבו לאפשר לו לחזור למוסקבה.
קנאן הודה במבט לאחור שהאמירה הייתה "טפשית".
עם חזרתו לוושינגטון מצא עצמו קנאן שוב במחלוקת קשה עם מזכיר מדינה ניצי, ג'ון פוסטר דאלס.
למרות חילוקי הדעות הוא הצליח לעבוד עם ממשל אייזנהאואר.
בקיץ 1953 ביקש ממנו אייזנהאואר לעמוד בראש הראשונה מבין סדרה של קבוצות חשיבה, או "מבצע סולריום".
המטרה הייתה לשקול מחדש את מדיניות הבלימה בכללותה.
אחד מהרעיונות שעלו היה לנסות "לגלגל לאחור" (roll back) את ההשפעה הסובייטית באזורים שכבר נפלו תחתיה, כמו מזרח אירופה.
עם קבלת מסקנות הקבוצה, נראה היה שאייזנהאואר מאמץ אותן.
בסמכו את ידו על עמדותיו של קנאן, אותת הנשיא במרומז שמדיניותו לא תהיה רחוקה מאוד מזו של טרומן, על אף שקולות במפלגה הרפובליקנית דרשו ממנו להקצין אותה.
ההבדל המהותי בין גישתם של שני הנשיאים היה שאייזנהאואר, הגנרל הלא מיליטריסטי, לא האמין ביכולתה של ארצו לעמוד בהוצאה צבאית כבדה לאורך זמן.
אייזנהאואר לא היה מעוניין לבלום את הסובייטים בכל מקום שבו הם פעלו.
במקום זאת הוא רצה את מרב הבלימה, שארצות הברית יכולה הייתה להרשות לעצמה, את המרב שניתן היה להשיג במגבלות תקציב.
מלבד הגיחות הקצרות בחזרה לשירות החוץ, העביר קנאן את שארית ימיו באקדמיה, שם הוא היה לאחד מהמבקרים הריאליסטים החריפים של מדיניות החוץ של ארצו.
ב-1956 הצטרף כחבר קבוע למכון למחקר מתקדם, שם כבר השתלב קודם לכן ל-18 חודשים (1950–1952).
במהלך הקריירה הארוכה שלו במכון הוא כתב 17 ספרים ועשרות מאמרים על מדיניות חוץ ויחסים בינלאומיים.
עבודתו ההיסטורית פרופר מסתכמת בשישה כרכים של היחסים בין רוסיה (הקיסרית והסובייטית) למערב, מ-1875 ועד ימיו.
הנושאים העיקרים שבהם עסק הם:
האיוולת שבמלחמת העולם הראשונה; הוא טען שניתן וצריך היה לצפות מראש שהעלות, הישירה והעקיפה של מלחמה מודרנית, תעלה על התועלת שבהפלת שושלת הוהנצולרן.
חוסר התוחלת שבוועידות בינלאומיות למיניהן, כשהדוגמה הבולטת היא ועידת השלום בפריז (1919).
בוועידות אלה יש למנהיגים המכונסים יותר מדי נושאים לעסוק בהם, ואין באפשרותם להקדיש לאף נושא יחיד את תשומת הלב הדיפלומטית הדרושה כדי להתקדם בו.
ההתערבות היקרה והמזיקה של בעלות הברית ברוסיה בשנים 1918–1919. הוא לא הסכים עם הטענות הרוסיות שהעולם הקפיטליסטי קשר להפיל את מדינת העובדים הראשונה, אך הוא היה סבור כי ההתערבות, לא רק שלא החלישה, אלא אפילו הגבירה את סיכויי ההישרדות של המדינה הבולשביקית.
הרבה קינה יש בכתביו ההיסטוריים, על כישלונותיהם של מתווי המדיניות בעולם הדמוקרטי ובארצות הברית בייחוד.
הוא כתב שבבואם להתמודד עם אתגרי המלחמה הקרה, הם ירשו הגיון ורטוריקה "עם ציפיות אוטופיות, קונספט לגאליסטי, דרישות מוסרניות מאחרים וצדקנות ביחס לעצמנו." שורש הבעיה, בראיית קנאן, היא עוצמתה של דעת הקהל, כח בלתי יציב, רדוד, סובייקטיבי, רגשני ופשטני מטבעו.
המסקנה שלו היא שאפשר לאחד את הציבור האמריקאי בענייני חוץ, אך ורק מאחורי מטרה "ברמה הפרימיטיבית של סיסמאות והשראה אידאולוגית לאומנית."
עבור ג'ורג' קנאן ב-1967, כשכתב את כרך א' של זיכרונותיו, תורת הבלימה הייתה יותר משימוש בכח צבאי נגדי בלבד.
הוא מעולם לא אהב את הקישור בין המדיניות שנקשרה בשמו למרוץ החימוש של המלחמה הקרה.
הוא התעקש בזיכרונותיו שתורת הבלימה לא דרשה מיליטריזציה מוחלטת של מדיניות החוץ.
הכח הבולם יכול וצריך היה להיות תמיכה כלכלית ופוליטית באירופה המערבית שלאחר המלחמה.
מיד לאחר המלחמה, כך טען קנאן, הייתה ברית המועצות בעצמה מותשת ולא היוותה איום צבאי.
אבל היא כן היוותה איום אידאולוגי ופוליטי.
בשנות השישים ביקר קנאן את המעורבות האמריקאית בהודו-סין, בטענה שארצות הברית נלחמת שם על מה שאינו אינטרס חיוני שלה.
רק מערב אירופה, יפן וואמריקה הצפונית היו ונשארו חיוניות לאינטרס האמריקאי בראייתו.
בשנות השבעים והשמונים הוא היה מראשי המבקרים את חידוש מרוץ החימוש ביתר שאת, בעוד הדטאנט התפרק.
מספר שנים לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון, נשאל קנאן בראיון טלוויזיוני כיצד ייתכן שמנהיג סובייטי כל כך לא קונבנציונלי, יכול היה להתעלות לראשה של מערכת שיותר מכל העריכה קונפורמיזם.
המדינאי הוותיק ענה בכנות "איני יכול להסביר זאת".
ב-1989 העניק לו נשיא רפובליקני דווקא, ג'ורג' הרברט ווקר בוש, את מדליית החירות הנשיאותית, העיטור האזרחי העילאי של ארצות הברית.
אני טוען שממשלים צריכים להתמודד עם ממשלות אחרות כמות שהן, ושיש להימנע ממעורבות מיותרת, במיוחד מעורבות מהסוג האישי, בהנהגה של מדינות אחרות." בייחוד היו אמורים דבריו ביחסיה של ארצות הברית עם סין וברית המועצות.
הוא התנגד להחלטתו של קלינטון להתערב צבאית בקוסובו.
כמו כן התנגד להרחבתה של ברית נאט"ו וחיזוקה בימי קלינטון, חצי מאה לאחר שהתנגד ליסודו של הארגון מלכתחילה.
את הרחבת נאט"ו הוא הכתיר כ"משגה אסטרטגי עם השלכות אפיות בפוטנציה".
אולם חששותיו, שצעדים אלה ירעו את היחסים עם ברית המועצות, לא התאמתו.
בשנות חייו האחרונות נותר קנאן צלול ונמרץ, אף שדלקת מפרקים ריתקה אותו לכסא גלגלים.
הוא סיכם כי "באופן כללי הקיצוניות בעידן המלחמה הקרה עיכבה את התמורה הגדולה בברית המועצות, במקום להחיש אותה".
בגיל 98 הוא הזהיר מפני התוצאות הבלתי ניתנות לחיזוי של מלחמת עיראק.
זו תהיה, כך חזה, מלחמה שנייה, שאין לה כל קשר למלחמה הראשונה בטרור.
את מאמצי ממשל בוש למצוא קשר כלשהו בין אל-קאעידה לסדאם חוסיין הוא פטר כפתטיים ולא אמינים.
בפברואר 2004 התכנסו מלומדים, דיפלומטים ובוגרי האוניברסיטה בקמפוס בפרינסטון, לחגוג את יום הולדתו המאה של קנאן.
מזכיר המדינה קולין פאוול הוביל את המברכים.
הוא שיבח את ראייתו ארוכת הטווח של קנאן, שחזה את נפילת ברית המועצות בעת שזו הייתה בשיא כוחה.
תחזית שלפי פאוול "לא הייתה ניחוש מוצלח, אלא התגלמות של חוכמה אמיתית." השניים נפגשו בארבע עיניים לאחר האירוע.
הוא הותיר אחריו אישה, אנאליז, אותה נשא ב-1931, שלוש בנות ובן.
בימים שלאחר מותו התכנסו ארבעת ילדיו בביתו.
בתו גרייס הסבירה את אריכות ימיו בסקרנות העצומה שלו, שהחזיקה אותו בחיים.
"היה לו עניין עצום בעולם.
אני זוכרת, אפילו לקראת הסוף, כמה היה מתרגז על העיתון ועל הטלוויזיה."
ג'ון לואיס גאדיס, יחד עם מייקל הוגאן ומלווין לפלר, סייעו בקביעת תדמית חיובית לגרסתו של קנאן לתורת הבלימה, אסטרטגיה שגאדיס מכנה: "הגנה נקודתית" (strongpoint defense), שנועדה לאפשר לארצות הברית לרכז את כוחה בחמש נקודות מפתח, במקום לנסות להגן על קווי גבול אדירים.
בנקודות האסטרטגיות (האומות המתועשות באירופה המערבית ויפן) קרא קנאן לארצות הברית להשתמש בסיוע כלכלי ופעולות חשאיות, כדי למנוע מהן מליפול לידי הקומוניסטים.
הגרסה השנייה של בלימה, זו שבה דגלו טרומן, אצ'סון, אייזנהאואר ודאלס – וממילא זו שנתקבלה בפועל – הייתה גלובלית ומקיפה יותר וסופה שגררה את ארצות הברית למלחמות לא הכרחיות בעולם השלישי ולמרוץ חימוש כולל.
היסטוריונים רוויזיוניסטים של המלחמה הקרה, בראשם וולטר היקסון, חולקים על דעה אוהדת זו.
הם רואים בו אנטי-קומוניסט מושבע, שעבודתו בין השנים 1946 ו-1948 תרמה יותר להגמוניה אמריקאית מאשר למאזן כוחות.
ניסיונות ההבהרה שלו בנוגע לכוונתו האמיתית במאמר "X" אינם משנים, אלא העובדה שההגדרה שלו לבלימה במסמך עצמו הייתה מספיק רחבה והתפרשה אצל קובעי המדיניות כבלימה טוטלית וגלובלית.
אנדרס סטפנסון הצטרף גם הוא למבקרי קנאן, בטענה שבזמן אמת, בין 1945 ל-1948, הוא הטיף למדיניות שמשמעותה הייתה חימוש גרמניה וחלוקה גושית ברורה באירופה.
ההבהרות שלו וקריאותיו להתנתקות וריכוך בשנים מאוחרות יותר אינן משנות, לפי עמדה ביקורתית זו, מאחר שה"נזק" כבר נעשה וקנאן לא היה עוד בעמדת השפעה בממשל.
ג'יימס פורסטל (James Forrestal), The Forrestal Diaries, בעריכת וולטר מיליס, ניו יורק 1951
ראיון טלוויזיוני של קנאן לשעת החדשות של מקניל-להרר (MacNeil-Lehrer News Hour), PBS, ב-21 בדצמבר 1988.
מקניל\להרר הפקות, ריאיון עם ג'ורג' קנאן (18 באפריל 1996)
צו המועצה לביטחון לאומי בנושא המשרד לפרויקטים מיוחדים, NSC 10/2, וושינגטון, 18 ביוני 1948. מתוך Containment: Documents on American Policy and Strategy, 1945-1950, בעריכת גאדיס ותומס אצולד (Thomas Etzold), ניו יורק 1978, עמ' 125–128
ג'ורג' סטיוארט רוברטסון (25 במאי 1872 – 29 בינואר 1967) היה אתלט וטניסאי בריטי, שהשתתף באולימפיאדת אתונה (1896).
בתחרות האתלטיקה של אולימפיאדת אתונה 1896, השתתף רוברטסון בזריקת דיסקוס, וסיים במקום הרביעי עם זריקה למרחק של 25.20 מטר.
בטורניר הטניס ליחידים, הפסיד רוברטסון כבר בסיבוב הראשון ליווני, קונסטנטינוס פאספטיס.
בטורניר הזוגות, חבר רוברטסון לאוסטרלי, אדווין פלאק, ויחד הגיעו עד לחצי הגמר.
בחצי הגמר, הם הפסידו לדיוניסיוס קסדאגליס ולדמטריוס פטרוקוקינוס, והסתפקו במדליית הארד.
ג'ורג' האריס קנדי הבן היה שחקן אמריקאי זוכה פרס אוסקר.
ב-1963 השתתף בסרט "בלש בעל כרחו" לצידם של דני קיי וטלי סוואלס.
ב-1965 השתתף בסרט "מיראז' לצידו של גרגורי פק.
בשנת 1967 זכה באוסקר על תפקידו כשחקן משנה בסרט "המורד" לצידו של פול ניומן.
ב-1968 שיחק בסרט "החונק מבוסטון" לצידו של הנרי פונדה.
בשנות השבעים הפך קנדי לכמעט-כוכב וזכה לתפקידים גדולים ולהערכה הולכת וגדלה.
עם זאת בשנות השמונים החלה הקריירה שלו לדעוך והוא שב לגלם שורה של תפקידי-אופי בסרטים לאו-דווקא מן המעלה הראשונה, לרבות בטלוויזיה.
קנדי הוא אב לשתי בנות מאומצות.
כמו כן השתתף בסדרת סרטי "האקדח מת מצחוק".
שיחק בארבעה סרטי אסונות תעופה שהראשון היה שובר הקופות "נמל תעופה (1970)" והשני נמל תעופה 1975. ב-1974 השתתף בסרט האסונות "רעידת אדמה".
ב-1978 השתתף בסרטים "מוות על הנילוס" וגנרל על הכוונת.
בסדרת הטלוויזיה "דאלאס" גילם את קרטר מקיי, איל נפט הגורם לג'יי אר יואינג בתרמית מוצלחת למכור את חלקו בחברה המשפחתית "יואינג אויל" לאויבו קליף בארנס.
בשנת 1990 ביצע הופעת אורח בסרט הדרום-קוריאני "מאיומי".
ג'ורג' קנינג היה מדינאי בריטי.
כיהן פעמיים כשר חוץ, וב-1827 נבחר לראש ממשלה, אך מת מספר חודשים לאחר מכן.
השתייך לאגף המתון במפלגת הטוֹרים, קודמתה של מפלגה השמרנית.
אביו, סוחר יין ועורך דין כושל, נטש את משפחתו כאשר היה ג'ורג' בן שנה; אמו גידלה אותו תחילה לבדה כשהיא מתפרנסת ממשחק בתיאטרון, מקצוע שנחשב באותה עת בלתי מכובד.
קנינג גילה יכולות לימוד מרשימות בגיל רך, וידידי המשפחה שכנעו את דודוֹ, סטרטפורד קנינג, סוחר לונדוני אמיד, לאמץ אותו ולדאוג לחינוכו.
בסיוע דודו, למד קנינג בבית הספר התיכון היוקרתי איטון ולאחר מכן באוניברסיטת אוקספורד.
בשנות לימודיו גילה כישרון מובהק בכתיבה ובתחרויות ויכוחים (דיבייטינג).
עם סיום לימודיו, ב-1791, החל קנינג לעסוק בעריכת דין, אך קיווה להיכנס לפוליטיקה.
כניסה לחיים הפוליטיים ומאפיינים כפוליטיקאי
בצעירותו החזיק קנינג בעמדות ליברליות, הקרובות לאלה של המחנה הוויגי בפוליטיקה הבריטית.
בין היתר, הביע התנגדות לזכויות היתר של האצולה.
הוא היה מקורב לכמה מהמנהיגים הוויגים הבולטים של זמנו, כצ'ארלס ג'יימס פוקס ואדמונד ברק.
גם דודו ופטרונו סטרטפורד קנינג היה חסיד הוויגים.
ואולם, הרקע הדל של קנינג הקשה על השתלבותו בין הוויגים, שנתמכו על ידי בעלי ההון ובעלי האדמות הגדולים.
נוסף לכך נעשו עמדותיו שמרניות יותר בעקבות האירועים האלימים של המהפכה הצרפתית, שהמחישו את הסכנות הצפונות בשינוי פוליטי חד.
לכן נכנס קנינג למערכת הפוליטית תחת חסותו של ויליאם פיט הבן, ראש הממשלה ומנהיג המחנה השמרני, ה"טוֹרי" (Tory).
כמו פיט, השתייך קנינג לכל אורך דרכו לאגף המתון במחנה הטורי, שצידד ברפורמות זהירות.
ב-1793, בסיועו של פיט, נבחר קנינג לבית הנבחרים מטעם מחוז הבחירה ניוטאון (הנחשב ל"מחוז רקוב", דהיינו מחוז בחירה שמספר מצביעיו זעום) באי וייט.
לאורך הקריירה הפרלמנטרית שלו ייצג קנינג מחוזות בחירה רבים, דבר בלתי-אופייני לחברי פרלמנט.
קנינג בלט במהרה במחנה חסידי פיט, בזכות המאמרים שחיבר ונאומיו.
יכולותיו הרטוריות השתכללו עם השנים והוא היה בין הפוליטיקאים הראשונים שניהלו מסעות בחירות נמרצים ונאמו בציבור מחוץ לפרלמנט.
יכולותיו והכריזמה שלו גרמו לכך שחוג של פוליטיקאים, ה-Canningites, התקבץ סביב קנינג עצמו.
עם זאת, סגנונו התקיף והעוקצני, ואופיו הלהוט אחרי מחלוקות, קנו לו גם אויבים, והשנינות שבה התפרסם גרמה לכך שנתפס לעיתים כאדם לא-רציני.
קנינג קיבל תפקיד מיניסטריאלי ראשון ב-1795, כאשר מונה לתת-שר החוץ.
בתפקיד זה גילה נאמנות לראש הממשלה פיט בעימותיו עם שר החוץ ויליאם גרנוויל, שקנינג היה כפוף לו.
ב-1799 התפטר, וכעבור שנה התמנה לשלם הכללי של הצבא, בתקופה שבה הייתה בריטניה נתונה במלחמה ממושכת נגד צרפת הנפוליאונית.
כמו פיט, היה קנינג נחוש להמשיך במלחמה נגד צרפת עד לניצחון.
כאשר התפטר פיט מתפקיד ראש הממשלה ב-1801 נותר קנינג נאמן לו, וסירב לכהן בממשלתו של יורשו, הנרי אדינגטון.
קנינג הרבה במתקפות ארסיות על אדינגטון ומדיניותו הפייסנית כלפי נפוליאון.
עם שובו של פיט לראשות הממשלה ב-1804 מונה קנינג לגזבר הצי.
בינואר 1806 נפטר פיט, וגרנוויל הרכיב בממשלה החדשה, שכונתה "ממשלת כל הכישרונות" וכללה את יריבו של פיט, צ'ארלס ג'יימס פוקס, כשר חוץ.
קנינג סירב לכהן בממשלה זו, והוא חזר לכהן כשר חוץ בממשלת הדוכס מפורטלנד, שהחליפה את ממשלת גרנוויל ב-1807, כאשר בריטניה עודה נתונה במלחמה.
שר חוץ בממשלת פורטלנד: דו-קרב עם קסלריי
מצב המלחמה בקיץ 1807 היה לרעת בריטניה.
שותפותיה לקואליציות האנטי-צרפתיות השלישית והרביעית, אוסטריה, פרוסיה ורוסיה, נחלו תבוסות וכרתו הסכמי שלום עם צרפת.
המערכת הקונטיננטלית שהקים נפוליאון חסמה את נמלי אירופה לסחר הבריטי, ובבריטניה היה חשש שנפוליאון יחדש את תוכניותיו לפלוש לאי, חרף נחיתותו של הצי הצרפתי.
מהלכו החשוב הראשון של קנינג כשר חוץ היה שליחת ספינות בריטיות לתפוס את הצי הדני בקרב קופנהגן השני, כדי למנוע ממנו מליפול בידיים צרפתיות.
המהלך אמנם סיכל אפשרות מסוכנת להתחזקות ימית צרפתית, אך היו לו גם השלכות שליליות על מצבה של בריטניה: דנמרק הנייטרלית עברה למצב מלחמה עם בריטניה.
הצאר אלכסנדר הראשון הגיב למהלך בהידוק המצור היבשתי על הסחר הבריטי, שאליו התחייב רשמית בהסכם טילזיט, אך נמנע מלממש בקפדנות.
בשלב זה היו כל נמלי אירופה חסומים בפני אניות הסוחר הבריטיות, פרט לפרצה יחידה: פורטוגל.
כדי לחסום פרצה זו פלש נפוליאון לחצי האי האיברי, דבר שעורר התקוממות ספרדית עממית במאי 1808. בלחצם של קנינג ושל שר המלחמה (הממונה גם על המושבות), הלורד קסלרי, החליטה הממשלה לשלוח כוח צבאי לעזרת הספרדים והפורטוגלים, שהגיע לפורטוגל באוגוסט.
המערכה בחצי האי האיברי נמשכה עד תבוסתו הסופית של נפוליאון.
ב-1809 התחדשה המלחמה ביבשת, כאשר אוסטריה הקימה יחד עם בריטניה קואליציה חדשה, חמישית במספר, נגד צרפת.
קנינג התעמת עם קסלרי בשאלת השימוש הנכון בכוחותיה הצבאיים המוגבלים של בריטניה.
קסלרי צידד בשליחת כוחות צבא להולנד, כדי לאיים על צרפת עצמה ולסייע בכך לאוסטריה, ואילו קנינג הזהיר יותר תמך בחיזוק הכוחות הבריטיים בזירה המשנית בפורטוגל.
לבסוף נשלח כוח קטן לולכרן שבהולנד, אך נפל קורבן למחלות, נבלם ונסוג מבלי שהשפיע על המערכה המרכזית, שהסתיימה שוב בניצחון צרפתי על האוסטרים.
העימות החריף בין שני השרים הבכירים שיתק את הממשלה, שהעומד בראשה, הדוכס מפורטלנד, היה קשיש וחולה.
קנינג הצליח לחלץ הבטחה סודית מראש הממשלה להחליף את קסלרי ברגע שהדבר יתאפשר.
קסלרי, שגילה את ההבטחה, זעם על קנינג והזמינו לדו-קרב.
קנינג נעתר, אף שמעולם לא ירה באקדח.
בדו-קרב, שנערך ב-21 בספטמבר 1809, החטיא קנינג, ואילו קסלרי פגע בו בירכו.
תרעומת רבה התעוררה על כך ששרי ממשלה בוחרים בדרך הדו-קרב ליישוב סכסוכים.
הדוכס מפורטלנד התפטר מחמת בריאותו הרופפת זמן קצר לאחר האירוע.
קנינג הציע עצמו למלך ג'ורג' השלישי כמועמד לראשות הממשלה, אך המלך בחר בספנסר פרסיבל, וקנינג המאוכזב עזב את הממשלה, כשהוא יכול רק להתנחם בכך שגם קסלרי התפטר.
לאחר ההתנקשות בספנסר פרסיבל ב-1812, הציע יורשו לורד ליברפול לקנינג לחזור ולכהן כשר חוץ.
קנינג סירב, משום שלא רצה לשבת באותה ממשלה עם קסלריי ומשום שקיווה להתמנות למנהיג בית הנבחרים.
הוא כיהן כשגריר בפורטוגל ובמספר תפקידים נוספים, וב-1816 מונה לנשיא המועצה המפקחת על חברת הודו המזרחית, שניהלה את שלטונה של בריטניה בהודו.
קנינג התפטר מתפקיד זה ב-1820, כמחאה על היחס הלא-הוגן לדעתו שניתן לקרוליין, אשתו של המלך ג'ורג' הרביעי.
ב-1822 התאבד קסלריי וקנינג ירש אותו כשר חוץ וכמנהיג בית הנבחרים, וכן בעמדתו הלא-פורמלית כדמות הדומיננטית בממשלה.
הוא פעל כדי למנוע מצרפת לרכוש השפעה במדינות דרום אמריקה, שהשתחררו באותה תקופה משלטון האימפריה הספרדית, וכדי להפיץ את האיסור על העבדות.
בניגוד לקודמו ולמדיניות החוץ הבריטית המסורתית, לא היסס קנינג להתערב לטובת תנועות שחרור לאומיות (בפרט, מאבק העצמאות של יוון נגד האימפריה העות'מאנית).
הוא אף הפעיל בהצלחה את דעת הקהל הבריטית לטובת מאבקים אלה, דבר שקידם את הפופולריות שלו עצמו.
גישה זו של עירוב דעת הקהל והעלאת סוגיות אידאולוגיות ואף רגשיות הייתה מנוגדת לתפיסה המקובלת בדיפלומטיה, שלפיה ענייני מדיניות חוץ צריכים להיקבע בוועידות בהשתתפות נציגי המעצמות, מתוך שאיפה ליציבות המעצמות ולאיזון ביניהן.
בענייני פנים תמך קנינג בשנים אלה בשוויון-זכויות מלא לקתולים, סוגיה טעונה באותה עת.
עם התפטרותו של ליברפול ב-9 באפריל 1827, מונה קנינג ליורשו, לאחר שהועדף על רוברט פיל והדוכס מוולינגטון, מנהיגים בולטים במפלגה הטורית.
וולינגטון ופיל סירבו לכהן בממשלתו, וכמותם עוד חמישה משרי ממשלת ליברפול; המפלגה הטורית נקרעה בין אגפה השמרני לבין האגף המתון של חסידי קנינג.
כתוצאה מכך התקשה קנינג להרכיב ממשלה, והזמין לשורותיה חברים מן המפלגה הוויגית היריבה.
קנינג היה חולה בשחפת עוד טרם התמנה למשרה.
הצטנות בה לקה בעת שנכח בהלווית הנסיך פרדריק בינואר 1827, כמו גם הלחצים שנלוו להרכבת הממשלה, החמירו עוד את מצבו.
הוא נפטר ב-8 באוגוסט 1827, לאחר שכיהן כראש ממשלה במשך 119 ימים בלבד, הכהונה הקצרה ביותר של ראש ממשלה בריטי, עד שנת 2022, אז התפטרה אליזבת טראס שכיהנה 45 יום בלבד.
ממשלת האחדות שהקים המשיכה להתקיים עוד מספר חודשים בראשות הרוזן גודריץ', אך קרסה בינואר 1828 עקב ניגודים פנימיים.
קנינג נישא ב-1800 לג'ואן לבית סקוט, בתו של איש צבא סקוטי, שזכתה בתואר האצולה רוזנת לאחר מותו.
צעיר בניו, צ'ארלס קנינג, היה מדינאי שכיהן כמושל הכללי של הודו במהלך המרד ההודי.
ג'ורג' קנאזע (31 ביולי 1941 - מאי 2021) היה פרופסור, מופקד הקתדרה לחקר ולטיפוח השפה והספרות הערבית על שם בן-חביב בחוג לערבית ושותף לקתדרה של אונסק"ו לדיאלוג בין תרבותי באוניברסיטת חיפה, ונשיא המוסד האקדמי נצרת.
קנאזע נולד וגדל בנצרת למשפחה ערבית-נוצרית.
בנצרת סיים בית ספר עממי ותיכון.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, עבד בעיריית נצרת ואחר כך כמורה בבית הספר היסודי בכפר סולם שליד עפולה.
עשה תואר ראשון בשפה וספרות ערבית ובשפה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בשנים 1962–1964, ותואר שני בשפה וספרות ערבית ותרבות האסלאם בשנים 1964–1966. הושפע מהפרופסורים מאיר יעקב קיסטר, יהושע בלאו, מאיר פלסנר ופסח שנער.
עבודת המאסטר שלו עסקה ברטוריקה הערבית בימי הביניים והיא נערכה בהדרכתו של פרופסור פסח שנער.
בסיום לימודיו עבד כמורה בבית ספר תיכון עירוני בנצרת וב-1967 התחיל לעבוד בחוג לערבית של מה שהיה אז המכון האוניברסיטאי של חיפה, שהיה תחילתה של אוניברסיטת חיפה.
עשה דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שבארצות הברית בשפה וספרות ערבית בשנים 1969–1971. נושא הדיסרטציה היה "כתאב אל-צנאעתין של אבו הלאל אל-עסכרי - ניתוח ביקורתי".
מדריכיו לדוקטורט היו הפרופסורים סיגר בוניבקר (Seeger Bonebakker) וגוסטב פון גרונבאום.
ב-1972 מונה למרצה באוניברסיטת חיפה, וב-1999 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-1972 נבחר לראש החוג לערבית באוניברסיטה והיה הערבי הראשון שמכהן כראש חוג באוניברסיטה ישראלית.
שימש כראש החוג לפרקים שונים שמסתכמים ב-13 שנה.
מאז 1996 ועד למותו היה מופקד הקתדרה לערבית על שם דיאנה ונתנאל בן-חביב ומאז 2001 ועד למותו היה שותף לקתדרה של אונסק"ו לדיאלוג בין תרבותי.
החל מ-1972 ישב בוועד המנהל של המרכז היהודי-ערבי באוניברסיטת חיפה וישב בוועד המנהל של המכון לחקר החינוך הערבי באוניברסיטה ושימש בה גם כיועץ לסטודנטים ערבים.
היה מרצה באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1971–1974. משנת 1974 ועד 2004 היה מרצה עם קביעות במכללה הערבית לחינוך בחיפה.
שהה בשבתונים באוניברסיטת מדינת ניו-יורק בבינגהמתון, באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, בסמינר המזרחי של אוניברסיטת טיבינגן בגרמניה, באוניברסיטת פורטלנד שבמדינת אורגון, ארצות הברית, ובאוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
היה חבר הוועדה לתכנון החינוך הערבי לשנות השמונים, יו"ר הוועדה לכתיבת ספרי לימוד לבתי ספר ערביים, חבר ועד תוכניות הלימודים לבתי-ספר ערביים, כולם במשרד החינוך והתרבות.
היה חבר המשלחת הישראלית לצפון אירלנד בשנת 1995 שדנה באפשרויות הדו-קיום בין הקתולים והפרוטסטנטים, היה יושב ראש המועצה המייעצת לשר החינוך בענייני החינוך הערבי בין השנים 1994–1997. היה חבר ועדת הלשון הערבי שליד משרד החינוך, וכיהן כיו"ר ועדת המקצוע ערבית לבתי ספר ערביים משנת 2000 ועד למותו.
ג'ורג' קנאזע ייסד ב-1980 את כתב העת "אל-כרמל" מטעם החוג לערבית של אוניברסיטת חיפה והיה חבר המערכת מאז ועד למותו.
ג'ורג' קנאזע נפטר במאי 2021. הותיר אחריו אישה, אמאל, שהייתה מורה, שלושה ילדים וחמישה נכדים.
תחום עיסוקו של ג'ורג' קנאזע היה בעיקר השירה הערבית הקלאסית של ימי הביניים, התאוריה של הרטוריקה והגנבה הספרותית וביקורת הספרות.
תקופת מחקריו השתרעה מהמאה ה-9 עד המאה ה-13. הוא עסק גם בספרות הכתות באסלאם, ספרות השיעה והשתקפותה בדמותו של חוסיין בן-עלי, בהגות השיעית ובספרות העממית.
התמקד בדמותם של משוררים שיעים שכמעט ולא נכתב עליהם, כתב מספר מאמרים על הספרות הפלסטינית בישראל, הזהות הפלסטינית והשתקפותה בספרות, על האדמה בספרות הערבית בישראל ועל ההגירה הפנימית בישראל, שבמהלכה כפרים רבים נהרסו ותושביהם היגרו, הרבה לעסוק בעריכת כתבי יד ערבים.
זהו ספרו הראשון של קנאזע, שראה אור בהוצאת האקדמיה ללשון ערבית בדמשק בשנת 1979. הייתה זו הפעם הראשונה שישראלי מוציא לאור ספר בדמשק.
הספר הוא אוסף של שירים ששרדו מאל-עסכרי, שהיה משורר ורטוריקן במאה העשירית.
קנאזע ליקט את הקטעים ששרדו משירת אל-עסכרי וניסה לשחזר שירים שלמים מקטעים ששרדו.
בנוסף להיותו משורר אל-עסכרי היה גם מחבר שכתב ספרים רבים אחרים בתחום הספרות והביקורת הספרותית הערבית הקלאסית.
זוהי הפעם הראשונה ששיריו נאספו בקובץ מיוחד.
קנאזע הוסיף מבוא מקיף על המשורר, חייו, שירתו וחיבוריו הנוספים.
תיקון הטעויות שעשה אבו עבדאללה אל-נמרי בפרשנות שכתב על ספר אל-חמאסה של אבו תמאם
זהו ספרו השני של קנאזע שראה אור בשפה הערבית בסדרת הספרים של כתב העת "אל-כרמל" בהוצאת אוניברסיטת חיפה בשנת 1988 (אצלאח מא גלט פיה אבו עבדאללה אל-נמרי ממא פסרה מן אביאת אל-חמאסה לאבי תמאם).
קנאזע ערך מדעית את כתב היד שכתב אבו מוחמד אל-אעראבי אל-אסוד במאה ה-11 לספירה על האנתולוגיה שקבץ קודמו המשורר אבו תמאם מהשירה הערבית הקלאסית אסלאמית והטרום-אסלאמית.
לספר ישנה הקדמה בערבית ובאנגלית.
מחקרים בכתאב אל-צנאעתין של אבו הלאל אל-עסכארי
זהו ספרו השלישי של קנאזע שראה אור בהוצאת בריל בליידן בשפה האנגלית ב-1989. ספר זה הוא עיבוד מחודש ומורחב של עבודת הדוקטור שלו על התאוריה הספרותית של אל-עסכרי.
קנאזע ניסה ללקט את כל האינפורמציה המפוזרת בתוך ספריו השונים, במיוחד כתאב אל-צנאעתין של עסכארי, לגבש ממנה תאוריה אחת שניתן להבין אותה ולפעול לפיה.
בתקופתו של עסכרי דיברו הרבה על גנבות ספרותיות וגנבת רעיונות, ליבנו את השאלות מהי גנבה וכיצד גונבים.
עסכרי ניסה להבדיל בין גנבה ללא גנבה, אם אדם מעלה על הכתב רעיון ספציפי דומה גם בניסוח הלשוני לשל מישהו אחר שקדם לו אז הוא "גנב" רעיון זה.
אם הרעיון הוא כללי ורבים כבר חזרו עליו אז הוא הפך להיות נחלת הכלל ואין לדבר עליו כגנבה ספרותית.
כאשר מישהו "גונב" רעיון מתבקשת השאלה האם הוא היטיב להביע אותו טוב יותר מהמקור, ואם לדעתו של המבקר הדבר הוא אכן כך אז זכויות היוצרים שייכות לו, אך אם עשה זאת טוב פחות מהמקור אז אין לו שום זכות.
כשמגיע הכותב לומר שאין מנוס מגנבה ספרותית כי לו תמיד קל להמציא רעיונות חדשים אז הוא מצביע על כמה שיטות של "גנבה" שמטרתן להסתיר מהקורא הרגיל את מקור הרעיון המובע.
העברת רעיון משירה לפרוזה ולהפך, או מתיאור לשבח וכדומה, הן אפשרויות העומדות בפני היוצר כדי להראות מקורי בפני שומעיו או קוראיו.