tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התיאטרון שלנו הוא תיאטרון רפרטוארי לילדים ונוער שהוקם בשנת 1994 על ידי הבמאי, היוצר, השחקן וכוכב הילדים רונן גולדפרב פלד.
בין ההצגות אותן העלה התיאטרון:
"דירה להשכיר", "איה אאוץ' אווה", "בנצי הפיל", "עכבר העיר ועכבר הכפר", "בגדי המלך החדשים", "עלילות פרדיננד פדהצור בקיצור", "פתחו את השער", "זהבה ושלושת הדובים", "עמי ותמי בבית הממתקים", "חי ודק" ועוד.
בשיתוף תזמורת סימפונט רעננה: "מכשפה במול", ו"איך באים השירים אל לב האדם".
התיאטרון שלנו הפיק תוכניות טלוויזיה וספיישלים בשיתוף ערוץ "הופ!" וערוץ "בייבי".
כמו כן, התיאטרון הפיק סדרה קבועה "ספר לי סיפור" בכיכובו של רונן גולדפרב פלד בHOT VOD Young ולאחר מכן ב"ערוץ הכוכבים".
תוכני ההצגות והסדרות של "ספר לי סיפור" ו"ספר לי סיפור - האגדות של רונן" משודרים ב"ערוץ הכוכבים", בתוכן לילדים הנקראת podi.tv ובתוכן נוסף לילדים הנקראת יוקיד (YOUKID) ובעבר ב"ערוץ כוכבי הילדים".
בין שחקני התיאטרון: שירלי לילו, לורן סביר, אסתר אתי קסטרו, רונה בקרמן, גילה אלמגור, משי קלינשטיין, דין דין אביב, עדי אשכנזי, שלומי קוריאט, דנה סמו, אלי גלפרין, גיא פרידמן, איתי שגב, נטע הבר, תום עוזיאל.
בשנת 2008 זכו ההצגה "איה אאוץ' אווה" בפרס פרס הבמה לילדים ונוער ל"הצגת השנה", גולדפרב פלד בפרס "במאי השנה", ובפרס "עיצוב התלבושות".
התיאטרון וכפילו (Le Théâtre et son Double) הוא אוסף של מאמרים שנכתבו על ידי המשורר הצרפתי והמחזאי אנטונן ארטו.
האוסף פורסם בשנת 1938. בעברית יצא הספר לאור בשנת 1995, בהוצאת בבל ובתרגום אוולין עמר.
המאמרים קוראים תיגר על מוסכמות תיאטרליות נפוצות, ובעיקר על כך שהשפה תופסת מקום מרכזי בדרמה.
בספר ארטונן ארטו יוצא כנגד תיאטרון המתקיים כצורה ספרותית מאולצת שאינה רלוונטית.
במקום זאת הוא נותן מקום דווקא לחוויה החושית של הצופה בתיאטרון ומעודד את הלהט והדחיפות שבהבעה כיוון שביכולתן לנפץ את שאננות הקהל.
רעיונות אלה שאב ארטו מן התיאטרון הבאלינזי ואחרים, בהם ראה מסורת של הבעה חושית שנשתמרה ועדיין תופסת מקום חשוב בחיי הקהילה.
החלקים המפורסמים יותר ב"תיאטרון וכפילו" הם הפרק "הקץ ליצירות מופת", בו ארטו תוקף את מה שהוא ראה כקאנון תיאטרלי וספרותי מיושן, חסר רלוונטיות ואליטיסטי.
וכן הפרק תיאטרון האכזריות, מניפסט שהתפרסם לראשונה בשנת 1932. במניפסט טוען ארטו כי "עלינו לשים קץ לתלותו של התיאטרון בטקסט ולגלות מחדש את הרעיון של מעין שפה יחידה במינה, אי-שם בין המחווה למחשבה".
המניפסט דן במאגיות, בסכנה בפואטיקה ובמאפיינים אחרים ומהותיים שאבדו לתיאטרון המערבי.
הספר והרעיונות שבו לא איבדו מהרלוונטיות שלהם גם היום, והשפיעו על תפיסת הבימוי של אנשי תיאטרון מפורסמים כגון פיטר ברוק, ריצ'רד שכנר והתיאטרון החי.
בישראל, הושפע מרעיונותיו חנוך לוין.
התיאטרון הרומי בבוסרה הוא תיאטרון רומי גדול בבוסרה במחוז דרעא שבדרום מערב סוריה.
התיאטרון נבנה ברבע השני או במחצית השנייה של המאה השנייה לספירה, והוא בנוי מאבני בזלת שחורה.
סביר להניח שהתיאטרון נבנה בתקופת שלטונו של טראיאנוס, שכבש אותה ב-106 ודאג לסלילה מחדש של הדרך שקישרה את איילה בדרום אל העיר בוסרה.
התיאטרון נבנה במקור מחוץ לחומות העיר, אך הוקף לחלוטין בתקופה מאוחרת בביצורי המצודה האיובית.
התיאטרון שימש עיר שהיו בה בעבר 80,000 תושבים.
רוחב התיאטרון 102 מטר, היו בו מושבים לכ-15,000 איש והוא לפיכך מהגדולים באימפריה הרומית.
התיאטרון הוא אחד השמורים ביותר בסוריה וגם ברחבי האימפריה הרומית.
התיאטרון שוחזר באופן מהותי בין השנים 1947–1970. חללו הכיל לפני כן כמויות גדולות של עפר שככל הנראה תרמו לשימורו.
האתר נוסף בשנת 2013 לרשימת אתרי המורשת העולמית בסיכון של אונסק"ו.
האתר נפגע במלחמת האזרחים בסוריה בשל פעילויות צבאיות שונות שנערכו בסמוך.
למשל, צלפים היו פעילים באתר.
התיאטרון הלאומי של תוניסיה הוא תאגיד בבעלות ממשלתית, המתמקד בקידום והוצאה לפועל של מחזות והופעות תיאטרון תוניסאיות מקוריות.
התיאטרון מחויב לפעול על פי חוק, ונוכח בחוקה התוניסאית בסעיף 130 עוד מ-30 בדצמבר 1983. התיאטרון ממומן על ידי הממשלה וככזה, הכניסה אליו לתושבי תוניסיה היא חופשית.
המנהל הנוכחי של התיאטרון הוא חמדי חמהיידי.
מיקום הקמת התיאטרון הוחלט על ידי משרד התרבות התוניסאי בשנת 1988, והוא נבנה בארמון חזנאדר, שנמצא ברובע חלפואין שבתוניס.
כאשר נחנך בטקס חגיגי התיאטרון, שונה שם המקום ל"תיאטרון הארמון".
הארמון עצמו נבנה בכלל ב-1903, אך במשך עשרות שנים לא נעשה בו שימוש רב, ולכן היה צורך בשיפוצו לקראת מעבר התיאטרון אליו.
על כן, התיאטרון נפתח לציבור הרחב באוקטובר 1993. האולם שבו מסוגל להכיל עד 350 אנשים, והוא משמש בית ל-80 הופעות מדי עונה (כלומר, מאוקטובר עד יוני).
בנוסף, נבנה אולם חזרות גדול שנפתח במרץ 1993 ומושכר לפרקים לאמנים ומחזאים מקומיים.
התייר היא סדרת מתח דרמטית בהפקה בינלאומית בכיכובו של ג'יימי דורנן כקורבן התהפכות מכונית, שמתעורר בבית חולים עם אמנזיה.
תייר מסייר במדבר האוסטרלי, הוא נרדף על ידי משאית המגיעה משום מקום ופוגעת ברכבו.
מתעורר עם אמנזיה בבית חולים אוסטרלי ואין לו מושג מי הוא.
הוא בורח אל השממה האוסטרלית בניסיון להבין מי הוא.
בדרך הוא חייב להשתמש ברמזים המעטים שיש לו כדי לגלות את זהותו לפני שהעבר שלו ישיג אותו.
דניאל מקדונלד - שוטרת המבחן הלן צ'יימברס
אולף דארי אולפסון - בילי ניקסון
אלכס דימיטריאדס - קוסטה פניגיריס
דיימון הרימן - הבלש לאכלן רוג'רס
אלכס אנדראס - דימיטרי פניגיריס
מריה מרסדס - פרדי לנגאן
מייקל איבוטסון - פיטר השוטר
בפברואר 2020, הוכרז שערוץ BBC One הבריטי וסטן שירות ההזרמה האוסטרלי יפיקו בשיתוף סדרת מותחן מסתורין מוגבלת שנכתבה על ידי הארי וג'ק ויליאמס, בבימויו של כריס סוויני, ובהפקת Two Brothers".
שירות הסטרימינג, HBO Max, הצטרפו מאוחר יותר כמפיקים ומפיצים שותפים בארצות הברית.
בינואר 2021, ג'יימי דורנן, דניאל מקדונלד, שלום ברון-פרנקלין, אולף דארי אולפסון, אלכס דימיטריאדס והוגו ויבינג הצטרפו לוהקו לתפקידים בסדרה.
מאוחר יותר, לוהק דיימון הרימן במקום הוגו ויבינג לתפקיד בסדרה.
הצילומים החלו במרץ, 2021 בדרום אוסטרליה.
הסדרה צולמה בעיירות פורט אוגוסטה ופטרבורו הנמצאות באזור באוסטרליה הדרומית.
צוות ההפקה שיחזר את חוף קוטה בבאלי בחוף נורת' הייבן באדלייד.
סצנות צולמו גם בהר פלינדרס ריינג'ס.
הצילומים העיקריים הסתיימו ביולי 2021.
הפרק הראשון בסדרה שוחרר בבריטניה ב-1 בינואר 2022. מאוחר יותר שוחררו כל ששת הפרקים ב-BBC iPlayer.
עם צפייה כוללת של 18 מיליון עם יציאתה, הסדרה הפכה לסדרת הדרמה השלישית הכי מצליחה של iPlayer.
הסדרה הוקרנה גם באוסטרליה למחרת בשירות ההזרמה האוסטרלי, Stan.
באתר Rotten Tomatoes, הדירוג של הסדרה הוא 100% על סמך 18 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.8/10.
התיבה של אבא נוח הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי שיצא לאקרנים ב-8 באפריל 1933, כחלק מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט מבוסס על תיבת נח המוזכרת בספר בראשית.
הפרטיטורה המוזיקלית של הסרט היא עיבוד לריקוד הראשון ב-12 הקונטרדנסות של לודוויג ואן בטהובן.
הסרט מתחיל בבניית התיבה, האב נח מכין את תוכניות התיבה ונותן פקודות לבנייתה.
בניו, שם, חם, ויפת "בונים את התיבה מבוקר ועד חשכה ומרעישים הרבה", תוך שהם מקבלים מעט עזרה מהחיות, בעוד נשותיהם מעמיסות אספקת מזון כדי שישרדו את המבול, ואשת נח מכבסת בגדים.
בסופו של דבר, מתחיל המבול והחיות נקראות, זוגות זוגות לתיבה, כשהן משאירות בכוונה שני בואשים מאחור.
עד מהרה התיבה מטולטלת על ידי הסערה, ודיירי התיבה משבחים את ה'.
בשלב מסוים נמלא פיו של נח מי גשמים הדולפים דרך התקרה, והוא נאלץ לפתוח אשנב כדי לירוק אותם החוצה, ואז הוא נרדף על ידי ברק תועה, אותו הוא מוציא דרך אשנב אחר.
40 יום לאחר מכן המבול נגמר ויונה, נושאת ענף זית, עפה חזרה אל נוח ומשפחתו כדי לסמן כי נמצאה אדמה.
הם מורידים את הכבש, והחיות חוזרות כולן אל היבשה (התיבה, במקרה זה, נחה על גבי עץ).
הקטע המוזיקלי "גאווה וזוהר טקס" מתוך הסרט "פנטסיה 2000", המבוסס גם הוא על סיפור תיבת נח, מביא התייחסויות קטנות לסרט זה.
הסרט ראה אור פעם נוספת ב-4 בדצמבר 2001, ב"אוצרות וולט דיסני: סימפוניות טיפשיות - הקלאסיקות המוזיקליות ההיסטוריות".
וצורף כסרטון בונוס לגרסת ה-VHS הבריטית של הסרט "דמבו הפיל המעופף".
אשת נח: לוסיל לה ורן
"מי בנה את התיבה?": ג'סי דלוס ג'ווקס
ב-24 בפברואר 2022 החלה מלחמת אוקראינה–רוסיה, לאחר חודשים של מתיחות והכנות למלחמה.
בעוד רוב מדינות המערב קבעו עמדה חד-משמעית לצד אוקראינה, לישראל היו אינטרסים שקשרו בינה לבין שתי המדינות הלוחמות, מה שהעניק לה מעמד מיוחד כמדינה שיכולה לתווך בין הקטבים.
זמן קצר לאחר פרוץ הלחימה נוצר חלון הזדמנויות שבו מנהיגי שתי המדינות הלוחמות היו מעוניינים במשא ומתן: אוקראינה משום שהייתה נתונה בימי לחימה קריטיים על עצם קיומה, ורוסיה שהתברר לה שהפלישה אינה מתקיימת כמתוכנן נוכח הסנקציות החריפות שהוטלו עליה.
אל חלון זה נכנסה מדינת ישראל כאשר ראש ממשלתה, נפתלי בנט, תיווך בין נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי ונשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
במהלך התיווך ישראל תיאמה מהלכים עם שותפותיה בעולם המערבי, ובעיקר גרמניה, שהייתה מעוניינת לשים קץ מהיר ללחימה.
שיאו של התיווך הגיע במסע דילוגים שקיים בנט ב-5 וב-6 במרץ בין מוסקבה וברלין.
התיווך הישראלי הוביל לפתיחת שיחות משא ומתן להסדר, הצליח להגיע לסדרת הסכמות מקומיות ועברו דרכו מספר רב של טיוטות להסדר סיום הלחימה.
לבסוף התיווך כשל והמלחמה התעצמה, בראש ובראשונה כיוון שחלון ההזדמנויות החל להיסגר במהלך חודש מרץ, נוכח ניצחונות צבא אוקראינה ובלימת התקדמות הצבא הרוסי.
במהלך התיווך הייתה ישראל בחזית המשא ומתן להפסקת המלחמה ובלב המגעים המדיניים הבין-לאומיים.
במשך עשרות שנים פעלה רוסיה למנוע את זליגת אוקראינה לגוש המערבי, ולשמר אותה תחת תחום ההשפעה שלה.
במסגרת זאת ראה הקרמלין קו אדום בהצטרפות אוקראינית לאיחוד האירופי או לברית נאט"ו המונהגת בידי ארצות הברית.
לצד זאת, עם השנים נעה דעת הקהל האוקראינית לכיוון המערב.
קריאות אלו הגיעו לשיאן במהפכת יברומאידאן, שהובילה להדחת הנשיא הפרו-רוסי ולפריצתה של מלחמת אזרחים במזרח המדינה, בחבל דונבאס, שם רוב האוכלוסייה דוברת רוסית ותומכת בהסתפחות לרוסיה.
הממשל הרוסי מימן וסיפק תחמושת למיליציות בדלניות שהכריזו על עצמאות דונבאס, ובמקביל ניצלו את התסיסה הפנימית באוקראינה וכבשו את חצי האי קרים.
העימות הפך למלחמת התשה בדונבאס ומאמצים של הקהילה הבין-לאומית להביא לתיווך בין הצדדים כשלו.
בניסיון להבטיח שרוסיה תימנע מפתיחה במלחמה כוללת באוקראינה, גרמניה העמיקה את התלות האנרגטית שלה ברוסיה, בראש ובראשונה דרך בניית צינורות הגז נורד סטרים ונורד סטרים 2. דרך הגברת התלות, הדבר הגביר את חוסר הכדאיות במלחמה והעלה את ההימור של רוסיה בפתיחה בה.
אולם בסופו של יום המלחמה פרצה והמאמצים הגרמניים כשלו.
בפרוץ המלחמה התעשייה הגרמנית נפגעה וסבלה ממחסור אנרגטי נוכח סגירת זרימת הגז.
ממשל זלנסקי באוקראינה סירב מצידו להתכופף לדרישות הרוסים ולהכיר בריבונות הרפובליקות המיליטנטיות בדונבאס.
נוכח החשש הרוסי מהצטרפות אוקראינית לנאט"ו ולאיחוד האירופי, הרצון לספח לתוכה את חבל דונבאס ולחזק את אחיזתה במזרח אירופה, החליטה רוסיה בהנהגתו של ולדימיר פוטין לקדם פלישה רבתי לכל אוקראינה, מתוך הנחת יסוד שתהיה זאת מלחמה קצרה וניצחון קל.
התחמשות הצבא הרוסי על הגבול האוקראיני הובילה למשבר האוקראיני-רוסי והקדימה את הפלישה הרוסית שבאה ב-24 בפברואר.
למדינת ישראל יחסים דיפלומטיים עם שתי המדינות וקשרים טובים עימן.
ישראל צידדה, ברמה המוסרית, במאבקה של אוקראינה לשלמות טריטוריאלית נוכח הפולשנות הרוסית וגיוס המיליציות שקידמה מוסקבה בתוך שטחה, אך במקביל היו לה מחויבויות אסטרטגיות לשמור על קשריה החזקים עם רוסיה.
בין היתר חיל משלוח רוסי מקיים חציצה בין רמת הגולן למיליציות האיראניות על אדמת סוריה.
התיאום בין ישראל לרוסיה הוא הכרחי להמשך שגרת הפעילות הצבאית הישראלית מעל שמי סוריה נגד ההתבססות האיראנית במדינה.
כמו כן חיל האוויר הרוסי מקיים פטרולים על גבול ישראל באופן קבוע, לצד חיל האוויר הסורי.
על כן, עם פרוץ המלחמה, רוב מדינות העולם המערבי קבעו עמדה נחרצת בגנות הפלישה הרוסית, הטילו סנקציות על רוסיה והחלו לספק אספקה הומניטרית וחימוש צבאי לאוקראינה.
ישראל, מצידה, לפחות בתחילת הדרך, שמרה על עמדה מאוזנת יותר בין הצדדים הלוחמים.
היא אומנם גינתה את הפלישה, אך נמנעה מלפעול בכל דרך שהיא נגד רוסיה מלבד ברטוריקה דיפלומטית, והייתה בין המדינות המעטות שישבו על הגדר ויכלו לקדם תיווך, לצד גרמניה וטורקיה.
הפלישה והבשלת עמדות הצדדים למשא ומתן
הפלישה הרוסית נפתחה בליל 24 בפברואר הייתה מרובת חזיתות, וכללה פלישת כוחות רוסיים מדרום אוקראינה, ממזרח, מצפון-מזרח ומצפון, דרך הגבול בין אוקראינה לבלארוס, לכיוון הבירה קייב.
התעמולה הרוסית השוותה את הנהגת אוקראינה לגרמניה הנאצית, ובכירי הממשל הרוסי דרשו בהצהרותיהם להביא ל"דה-נאציפיקציה" של אוקראינה.
משמע, הם דרשו טיהור פוליטי של הממשל בקייב, כולל התנקשות בעומדים בראשו, הכרה אוקראינית בסיפוח חבל דונבאס וחצי האי קרים לרוסיה, יצירת מסדרון יבשתי בין קרים לדונבאס על ידי סיפוח אזור מריופול, זפוריז'יה וחרסון, פירוז כל אוקראינה מנשק והבטחה שלעולם לא תצטרף לשורות נאט"ו והאיחוד האירופי.
הפלישה הרוסית התבססה על ההנחה שתהיה מלחמה קצרה, קייב תיפול תחת נחת זרועה של רוסיה, ואוקראינה תיכנע תוך ימים ספורים.
על בסיס הנחות יסוד אלו גם נשקל גיוס כוח האדם לפלישה, וניתן האישור לפלישה עצמה.
גם הערכות המודיעין בעולם המערבי, כולל המודיעין האמריקאי, הצביעו על כך שרוסיה עומדת לפלוש ושאוקראינה תתמוטט בתוך שבוע פחות או יותר.
אוקראינה מצידה התכוננה היטב למערכה.
הנשיא וולודימיר זלנסקי החדיר רוח קרב ופטריוטיות באנשיו, הצבא האוקראיני התכונן לקראת הפלישה וה-CIA העביר לפיקוד העליון האוקראיני את תוכניות הפלישה הרוסית מבעוד מועד.
התוצאה הייתה שעם פרוץ ההכרעה, סירובה של אוקראינה להיכנע ולחימתה העיקשת, שברו את הנחת העבודה של רוסיה שיהיה ניצחון מהיר וגזלו אותו מידיה.
לצד זאת הרוסים הצליחו להתקדם בכל החזיתות, ונכון לסוף פברואר איימו לכבוש את כל אוקראינה.
במתקפה בצפון-מזרח אוקראינה נערכה לוחמה בשטח בנוי בלב העיר חרקוב, במתקפה בדרום נכבשה חרסון, נערך קרב בפאתי מיקולאייב שבו בלמו האוקראינים את התקדמות הצבא הרוסי מערבה והוטל מצור על מריופול.
ההתרכזות הצבאית העיקרית הייתה במתקפה על קייב, ונערכו קרבות קשים על הדרכים לתוך הבירה האוקראינית בפרבריה.
בנקודה זאת אוקראינה נאבקה על חייה, ועל כן הייתה מעוניינת במשא ומתן.
עבור רוסיה, הנחת העבודה שהוליכה אותה למלחמה מלכתחילה התמוטטה, וכעת לא יכלה להחזיר את הגלגל אחורה.
על כן ההנהגה הרוסית הייתה פתוחה למשא ומתן בניסיון לשים קץ מהיר לעימות עם מקסימום רווחים מדיניים.
שינויים אלו בחזית בראשית הלחימה הם שהובילו לשינוי העמדות בקייב ובמוסקבה והובילו להבשלת התנאים למשא ומתן.
משא ומתן להפסקת הפלישה הרוסית לאוקראינה
עם פרוץ המלחמה כבר התקיימו בישראל זה זמן מה דיונים יומיומיים בקבינט ובהערכות מצב בלשכת ראש הממשלה ובמשרד החוץ באשר למתחולל באוקראינה.
כאשר פרצה המלחמה עצמה, החליטו ראש ממשלת ישראל נפתלי בנט ושר החוץ יאיר לפיד לחלק ביניהם תפקידים.
לפיד הפך לדובר הדיפלומטי המרכזי, אשר הרבה להוקיע ולגנות את רוסיה ולחזק את ידה של אוקראינה, בעוד בנט התרכז במגעים מתחת לפני השטח, בתיווך המדיני ובמאמצים להביא את הצדדים לעמק השווה.
לפני שהתחילה ישראל בתיווך, לבקשת קייב ומוסקבה, היא תיאמה את מהלכיה עם בעלות בריתה.
גרמניה וצרפת היו מעוניינים בתיווך מיידי, ממשל ביידן האמריקאי היה ספקן בעוד הממלכה המאוחדת הייתה נץ מדיני, רצתה לראות מלחמה עזה נגד רוסיה והתנגדה למשא ומתן בשלב זה בו תנאי שדה הקרב נוטים בעד התוקפן בעימות.
ראש וראשון במשתפי הפעולה במערב עם ישראל במסגרת התיווך היה קנצלר גרמניה אולף שולץ, שראה עין בעין עם ראש הממשלה בנט בצורך המיידי להביא להפסקת אש.
בתוך ישראל היה לראש המטה לביטחון לאומי איל חולתא וליועצת המדינית בלשכת ראש הממשלה שמרית מאיר תפקיד מרכזי בקידום המגעים.
ב-25 בפברואר, יום שישי, יומה השני של המלחמה, טלפן נשיא אוקראינה זלנסקי, ממקום מושבו בבונקר בתוך קייב, לראש ממשלת ישראל בנט, וביקש ממנו סיוע הומניטרי וצבאי גם יחד.
בנט הבהיר שישראל, עקב מצבה הגאופוליטי ותלותה בשיתוף הפעולה עם רוסיה, אינה יכולה לספק לאוקראינה תמיכה צבאית.
אז העלה זלנסקי בקשה נוספת, והיא שבנט יתווך בינו לבין נשיא רוסיה פוטין, משום שלא היה לו כל דיאלוג עם רוסיה.
בנט הסכים וכעבור יומיים התקשר לפוטין, ואמר לו שישראל פתוחה לתיווך בין הצדדים הלוחמים.
פוטין מצידו השיב שהוא מוכן לקיומו של משא ומתן ושהוא כבר שלח צוות מיוחד לקיום שיחות להסדר שנמצא בעיר הומל בבלארוס.
בעקבות התיווך הישראלי שלחה גם אוקראינה משלחת מטעמה ונפתחו שיחות משא ומתן, ראשונות מסוגן, בעיר הומל.
לפיכך כפתה רוסיה על אוקראינה לנהל משא ומתן תחת אש.
הסבב הראשון של השיחות החל בבלארוס ב-28 בפברואר בצהריים אך השיחות הסתיימו ללא הצלחה.
תנאי מקדים של רוסיה היה שלא תהיה הפסקת אש בלא הסדר מלא שיסיים את מצב הלוחמה בין המדינות.
ב-2 במרץ קיים קנצלר גרמניה אולף שולץ ביקור ממלכתי, שתוכנן עוד מבעוד מועד, בישראל, ובמסגרתו נושא מרכזי בשיחות בין הקנצלר לראש הממשלה היו המלחמה באוקראינה.
כאמור השניים ראו עין בעין את הצורך המידי במשא ומתן להפסקת הלחימה ובמהלך השיחה ביניהם עלה הרעיון שבנט יקיים מסע דילוגים דיפלומטי למוסקבה כדי להתניע את התיווך.
בנט התלהב מהרעיון, בעוד הפקידות הבכירה קיבלה אותו בספקנות, וראש המוסד דוד ברנע התנגד לו.
גם שר החוץ לפיד הגיב בספקנות אך נתן לבסוף את תמיכתו במהלך.
בנט תיאם את המהלך עם שותפיו במערב וב-3 במרץ טלפן לנשיאים.
בנט עצמו העריך שסיכויי ההצלחה של התיווך הם 50% בלבד.
בשיחה עם פוטין אמר: "דיברתי עם זלנסקי ואני מרגיש שיש רצון למשא ומתן.
רציתי לבוא למוסקבה להיפגש איתך".
השניים הסכימו לקיים את הפגישה כעבור יומיים, ביום שבת 5 במרץ.
בנט הוא אדם דתי ושומר שבת, אך נוכח המלחמה המתחוללת פעל מתוך העיקרון ההלכתי של פיקוח נפש דוחה שבת.
הטיסה למוסקבה עצמה נעשתה בחשאי, במטוס מאולתר וקטן, והתקיימה במסלול הארוך דרך הים הכספי ומרכז אסיה, משום שהנתיב האווירי מעל הים השחור ושמי אוקראינה היה סגור עקב המלחמה.
הפמליה הישראלית כללה, מלבד ראש הממשלה, את ראש המל"ל חולתא, היועצת המדינית מאיר, ושר הבינוי והשיכון זאב אלקין, שבמשך שנים היה שותף לכל השיחות בין מנהיגי ישראל ורוסיה ושימש אף מתורגמן במהלכן.
הפגישה בין בנט לפוטין נערכה בתוך הקרמלין אשר במוסקבה, וזאת הייתה הפעם הראשונה מאז פרוץ המלחמה שמנהיג מדינה מערבית נפגש בארבע עיניים עם הנשיא פוטין.
השיחה, בת שלוש השעות, התקיימה באווירה טובה.
פוטין התוודה שהפלישה מתקיימת שלא כפי שתכנן, אך חיזק את טיעונו שלרוסיה יש אורך נשימה והיא מוכנה למלחמת התשה.
בנט ניסה להדגיש בפני פוטין את ההשלכות של הסנקציות המערביות, להשיג ממנו ויתורים במשא ומתן המדיני ולקרב בין עמדות הצדדים הלוחמים.
במהלך השיחה הצליח בנט להשיג מפוטין הבטחה שהלה לא יפעל כדי להתנקש בהנהגה האוקראינית, יפסיק את דרישת ה"דה-נאציפיקציה" של אוקראינה, ויתפשר על הסדר שהוא פחות מפירוז אוקראינה מכל נשקה, כפי שדרש תחילה.
השניים דנו גם בסוגיה הטריטוריאלית, ובנט העלה הצעות אפשריות להסדר, אפילו זמני, כגון הקמת מסדרון תחבורתי רוסי בין קרים לדונבאס במקום סיפוח החבל לתוך רוסיה.
מייד בתום השיחה עם פוטין טלפן בנט לזלנסקי, עם הבטחה בידו שרוסיה לא עומדת להתנקש בחייו.
משם המריא בנט לברלין, להתייעצות עם הקנצלר שולץ, במסגרתה עדכן את האחרון בכל פרטי השיחה עם הנשיא הרוסי, ממנה יצא מעודד.
במהלך הטיסה לברלין דלף דבר השליחות המדינית לתקשורת ולידיעת הציבור הרחב.
המהלך הציב את ישראל במוקד המהלכים המדיניים שנועדו לשים קץ למלחמה, והגביר לזמן מה את התמיכה הציבורית בממשלה מבית.
לאחר מסע הדילוגים נמשך המשא ומתן, ישראל הייתה מעורה בפרטי המגעים והשיחות בין המשלחות בהומל ועברו דרכה סביב ה-18 טיוטות להסדר שהגישו הצדדים.
בנט עצמו המשיך להיות מתווך ישיר בין זלנסקי ופוטין.
מתחילת התיווך הביע זלנסקי פעם אחר פעם את רצונו להיפגש עם פוטין בארבע עיניים, והציע לקיים ועידת פסגה בירושלים, אך הנשיא הרוסי דחה אותו.
בשלב מסוים, כאשר הסיכויים להצלחת התיווך קטנו, נוצר חיכוך בין ההנהגה בישראל ובאוקראינה, כאשר בנט המליץ לזלנסקי לקבל את ההצעה הרוסית כמו שהיא.
ישראל הגישה הצעה לוויתורים אוקראינים אותה זלנסקי דחה על הסף.
סיכויי ההצלחה של התיווך גוועו, למעשה, נוכח השינויים בחזית המלחמה שהובילו לסגירתו של חלון ההזדמנויות המדיני להסדר מהיר.
עם הזמן השתפר מעמדה של אוקראינה בחזית הקרב, הצבא הרוסי נבלם, ההגנה על קייב הצליחה לבסס קו הגנה סדיר ובחזיתות האחרות גם כן נבלמה המתקפה הרוסית והחלו אף מתקפות נגד מקומיות.
על כן קטן הרצון האוקראיני לקיים משא ומתן וירד הלחץ והדחיפות לקיימו מבחינתם, שכן הזמן פעל לעזרתם.
רוסיה מצידה התבצרה למלחמת התשה ארוכה.
התיווך הצליח להביא הישגים נקודתיים.
למשל, עם נפילת העיר מליטופול לידי הצבא הרוסי בקרב מליטופול, נשבה מי שהיה בעבר ראש העירייה.
זלנסקי טלפן לבנט בבקשה שהלה יניא את רוסיה מלהוציא את הלז להורג.
בנט התקשר לפוטין שנתן לו את מילתו שלא יאונה לו רע, והוא שוחרר בהמשך בעסקת שבויים בתמורה לאוליגרך רוסי המקורב לקרמלין.
באמצע חודש מרץ, הציע בנט להיפגש עם זלנסקי באוקראינה, בניסיון לדרבן את השיחות.
זאת כדי להתעלות מעל הפערים שבעמדות הצדדים דרך שיחה בארבע עיניים.
הרעיון לא יצא לפועל, וכל עוד גברו הניצחונות האוקראינים בשדה הקרב, קטן מרחב הפעולה של זלנסקי והתחדדה עמדתו החד-משמעית להילחם עד לניצחון.
בנט העריך מלכתחילה שעצם קיומו של התיווך תלוי על זמן שאול, וחשש מאירוע הדומה לזה שאירע בכפר קאנא במבצע ענבי זעם, שבמסגרתו תיפגע כמות גדולה של אזרחים והטרגדיה האזרחית תסתום את הגולל על השיחות.
אירוע מסוג זה אכן הגיע עם טבח בוצ'ה שנחשף ב-2 באפריל, שבו טבחו חיילים רוסים במאות אזרחים אוקראינים תושבי הכפר בוצ'ה.
בעקבות גילוי מעשה הטבח גוועו השיחות והתיווך הגיע לסיומו למעשה.
התיווך הישראלי לא צלח, אך הוא הדגיש את החשיבות של ישראל ברמה הגלובלית כנכס עבור הקהילה הבין-לאומית וחיזק את מעמדה הגאופוליטי בעיני בעלת בריתה ומדינות משקיפות נוכח המלחמה.
ראש האופוזיציה, בנימין נתניהו, תמך במדיניותה של הממשלה נוכח המלחמה באוקראינה ובהמשך גם שיבח את גישת ממשלת ישראל השלושים ושש.
הממשלה המשיכה במדיניות של הליכה בין הטיפות בין הצדדים הלוחמים בעימות, וגם יורשתה, ממשלת ישראל השלושים ושבע, המשיכה בגישה זהה.
התזה של הוקני-פאלקו היא תיאוריה של תולדות האמנות שפותחה על ידי האמן דייוויד הוקני והפיזיקאי צ'ארלס מ.
שניהם טענו שההתקדמות בריאליזם ובדיוק בציור בהיסטוריה של האמנות המערבית מאז הרנסאנס הייתה בעיקר תוצאה של מכשירים אופטיים כמו הקמרה אובסקורה, הקמרה לוסידה ומראות קמורות, ולא רק בשל התפתחות הטכניקה והמיומנות האמנותית.
השימוש בצילום של אמנים מהמאה התשע-עשרה תועד היטב.
בספר משנת 2001, "גילוי מחדש של הטכניקות האבודות של המאסטרים ההגדולים" (: Secret Knowledge: Rediscovering the Lost Techniques of the Old Masters), הוקני ניתח את עבודתם של המאסטרים הגדולים (אמני הרנסאנס הגדולים) וטען שאי אפשר ליצור ברמת הדיוק שבעבודתם על ידי נעיצת מבט מקרוב.
מאז, הוקני ופלקו הוציאו לאור מספר פרסומים אודות עדויות חיוביות על שימוש בעזרים אופטיים, ועל הסבירות ההיסטורית של שיטות כאלה.
ההשערה הובילה למגוון כנסים ודיונים סוערים.
לפי סוון דופרה, התזה של הוקני-פאלקו אינה הסבר סופי או סופי להתפתחות הריאליזם באמנות המערבית.
לטענתו, התזה מסתמכת על כמה דוגמאות נבחרות של ציורים המראים סימנים של עיוות אופטי, ומתעלמת מההקשר ההיסטורי, התרבותי והאמנותי של התקופה.
הוא מציין שישנם גורמים רבים נוספים שהשפיעו על הטכניקות והכישורים האמנותיים של אמני הרנסאנס, כמו זמינות החומרים, מערכת החסות, החינוך האמנותי וההעדפות האסתטיות.
הוא מציע לראות בתזה נקודת מוצא למחקר ודיונים נוספים, ולא תשובה סופית לשאלת המחקר.
חלק מעבודתו של הוקני כלל שיתוף פעולה עם צ'ארלס פאלקו, פיזיקאי של חומר מעובה ומומחה באופטיקה.
בעוד שהשימוש בעזרים אופטיים משפר בדרך כלל את הדיוק, פאלקו חישב את סוגי העיוות שנגרם ממכשירים אופטיים ספציפיים; הוקני ופלקו טענו שלמעשה ניתן למצוא שגיאות כאלה בעבודתם של כמה מהמאסטרים הגדולים.
ספרו של הוקני עורר ויכוחים אינטנסיביים ומתמשכים בין אמנים, היסטוריונים של אמנות ומגוון רחב של חוקרים אחרים.
התזה עוררה עניין רב בשיטות ובטכניקות בפועל של אמנים, בקרב מדענים והיסטוריונים של המדע, וכן היסטוריונים כלליים והיסטוריונים של אמנות.
הם פירשו את התזה של הוקני-פאלקו כהאשמה שהמאסטרים הגדולים "רימו" והסתירו בכוונה את שיטותיהם.
הפיזיקאי דייוויד ג'י סטורק וכמה משותפיו טענו נגד התזה של הוקני-פאלקו מנקודת מבט טכנית.
התיאוריה של הוקני ופאלקו עוררה השראה והביאה להתפתחות המחקר בנוגע לשימוש באופטיקה לאורך ההיסטוריה של האמנות.
לדוגמה, היה מקרה של מחקר בן עשור על יצירותיו של רמברנדט שנערך על ידי הצייר פרנסיס אוניל.
במאמר (בכתב העת באנגלית Journal of Optics, 2016) שכתב עם החוקרת העצמאית סופיה פאלאצו קורנר (Sofia Palazzo Corner) שכותרתו דיוקנאות עצמיים של רמברנדט, אוניל הציג נושאים חוזרים בעבודותיו של הצייר שמעידים על השימוש שלו במראות, במיוחד בדיוקנאות העצמיים שלו.
שימושים אלה כוללים את השימוש ב-chiaroscuro (הטיפול באור ובצל ברישום ובציור).
שהוא עדות נחרצת של תנאי התאורה הדרושים להקרנות, וכן את המבט הלא-ממוקד של רמברנדט בדיוקנאות העצמיים שלו, אשר לפי אוניל הצביע על כך שהאמן כנראה הסתכל הצידה על משטח הקרנה במקום ישר על מראה שטוחה.
אהרון שרף, בספרו "אמנות וצילום" (Scharf, Aaron, Art and photography) משנת 1968, מביא עדויות לשימוש בצילומים ובמצלמה על ידי ציירים.
הוקני מתייחס לספרו זה בציורו My Parents (ההורים שלי) משנת 1977 (מוזיאון טייט בריטניה) שבו מתואר אביו כשהוא קורא את הספר בריכוז.
שרף מציין בהקדמה שלו שבשנת 1568 דניאל ברברו, הסופר הוונציאני לאדריכלות, המליץ על הקמרה אובסקורה כעזר לאמנים: "על ידי החזקת הנייר יציב אתה יכול לעקוב אחר כל מתאר הפרספקטיבה בעט, להצלילו ולצבוע בעדינות.
זה מהטבע." כפי שתואר ב-Secret Knowledge, בינואר 1999, במהלך ביקור בגלריה הלאומית, לונדון, הוקני הגה את הרעיון שעזרים אופטיים הם גורם המפתח בהתפתחות הריאליזם האמנותי.
הוא הופתע מהדיוק של דיוקנאות מאת ז'אן אוגוסט דומיניק אינגרס, והשתכנע שאינגרס השתמש בקמרה לוסידה או במכשיר דומה.
מאותו רגע, הוקני החל לחפש סימנים לשימוש בעזרים אופטיים בציורים קודמים, ויצר את מה שהוא כינה את הקיר הגדול (בקישור זה למאמר ב"הארץ" יש להתייחס בעיקר לפיסקה "שטחי או מרגש") בסטודיו שלו על ידי ארגון תמונות של אמנות ריאליסטית גדולה לפי פרק זמן.
מה שהוא ראה כעלייה פתאומית של הריאליזם בסביבות 1420, בשילוב עם הצעתו של צ'ארלס פאלקו שניתן היה להשתמש במראות קעורות באותה תקופה כדי להקרין דימויים, היה הנבט של התזה של הוקני-פאלקו, כפי שכתב דופרה במאמרו.
בשנת 2004 פרסמו פאלקו והוקני את "תובנות אופטיות לאמנות הרנסאנס" Optics and the Old) Masters Revisited) ניתוח של השימוש הסביר במראות קעורות בעבודתו של יאן ואן אייק.
בשנת 2001, הוקני פרסם גרסה מורחבת של הטיעון שלו בספרו Secret Knowledge.
ההשערה שהטכנולוגיה שימשה באמנות הרנסאנס לא הייתה שנויה במחלוקת באופן מיוחד במחקרים ובספרות המוקדמים.
באנציקלופדיה בריטניקה משנת 1929, במאמר נרחב על הקמרה אובסקורה הוזכר לאון בטיסטה אלברטי כמשתמש הראשון במכשיר שמתועד כבר ב-1437. בדיון שהתחיל בתזה של הוקני-פאלקו הייתה התעלמות מהראיות הרבות לשימוש נרחב במכשירים טכניים שונים, לפחות בתקופת הרנסאנס, וכן, למשל, בציור הולנדי מוקדם.
הוקני מציע שאמנים מאוחרים יותר, החל מקאראוואג'ו השתמשו גם במראות קמורות, כדי להשיג שדה ראייה גדול.
הידע הסודי מספר על חיפושיו של הוקני אחר עדויות לעזרים אופטיים בעבודתם של אמנים קודמים, כולל הרכבה של "הקיר הגדול" של תולדות האמנות המערבית.
נראה שיצירתו של יאן ואן אייק מהמאה ה-15 היא נקודת המפנה, לטענתו, שאחריה הפכו אלמנטים של ריאליזם בולטים יותר ויותר.
הוא תולה את השינויים לכיוון הריאליזם המתפתח בהתקדמות בטכנולוגיות אופטיות.
ברבעון של אוניברסיטת קיימברידג' משנת 2002 The Cambridge) Quarterly) כותבת החוקרת ג'יין פארטנר (Partner, Jane) שהטיעון של הידע הסודי הוא בעיקרו טיעון ויזואלי, שכן הוקני כמעט לא היה מסוגל לקבוע מתי וכיצד נעשה שימוש בעזרים אופטיים על ידי ראיות טקסטואליות או ישירות.
בכנס מדעי (9th International Symposium on Signal Processing and ItsApplications (Sharjah, United Arab Emirates, February 12-15, 2007 פלקו טען עוד כי עבודתו של הפיזיקאי הערבי אבן אל-היית'ם (965–1040) על אופטיקה, בספר האופטיקה שלו, עשויה הייתה להשפיע על השימוש בעזרים אופטיים של אמני הרנסאנס.
פאלקו אמר כי הדוגמאות שלו ושל הוקני לאמנות הרנסאנס "מדגימות רצף בשימוש באופטיקה על ידי אמנים משנת 1430 לערך, עד היום, שניתן לטעון שמקורם בהשפעתו של אבן אל-היית'ם.
נוסף להטלת הספק של היסטוריונים של אמנות ומבקרי אמנות מודרנית, חלק מהביקורת החריפה ביותר על התזה של הוקני-פאלקו הגיעה ממומחה אחר באופטיקה, בעיבוד תמונה וזיהוי תבניות, דייוויד ג'י סטורק.
סטורק ניתח את התמונות שבהן השתמשו פאלקו והוקני, והגיע למסקנה שהן אינן מדגימות את סוגי העיוות האופטי שגורמות מראות קמורות או עדשות מתכנסות.
פלקו השיב כי הביקורות של סטורק הסתמכו על נתונים מפוברקים ועל מצג שווא של התיאוריה של הוקני ופאלקו.
(הטענות וטענות הנגד התפרסמו כולם במגזינים מדעיים והפכו להיות מחלוקת אישית טעונה רגשית בין פאלקו לסטורק)
מבקרי תאוריית הוקני-פאלקו מטילים בה ספק בשל איכות המראות והזכוכית האופטית בתקופה שלפני 1550 והיעדר ראיות טקסטואליות (למעט הציורים עצמם כ"ראיות תיעודיות") לשימוש בהם להקרנת תמונה במהלך תקופה זו.
בהשארת הטיעונים האופטיים הטכניים בצד, היסטוריונים של המדע חקרו כמה היבטים של הסבירות ההיסטורית של התזה בסדרת מאמרים משנת 2005 במדע ורפואה מוקדמים.
בהקדמה שלו סוון דופרה (Dupré, Sven,2005)) טען כי הניתוח של הוקני-פאלקו נשען ברובו על מספר קטן של דוגמאות, "כמה עשרות סנטימטרים רבועים" של קנבס שמראים לכאורה סימנים לכך שנעשה שימוש במכשירים אופטיים.
עם זאת, לפי סוון דופרה, התזה של הוקני-פאלקו אינה הסבר סופי או מוחלט להתפתחות הריאליזם באמנות המערבית.
לטענתו, התזה מסתמכת על כמה דוגמאות נבחרות של ציורים המראים סימנים של עיוות אופטי, אך מתעלמת מההקשר ההיסטורי, התרבותי והאמנותי של התקופה.
הוא מציין עוד שישנם גורמים רבים נוספים שהשפיעו על הטכניקות והכישורים האמנותיים של אמני הרנסאנס, כמו זמינות החומרים, מערכת החסות, החינוך האמנותי וההעדפות האסתטיות.
הוא מציע לראות בתזה נקודת מוצא למחקר ודיונים נוספים, ולא תשובה סופית.
המחברות של לאונרדו דה וינצ'י כוללות מספר שרטוטים ליצירת מראות קעורות.
לאונרדו גם מתאר קמרה אובסקורה בקודקס אטלנטיקוס (סט בן 12 כרכים של רישומים וכתבים שלו) בשנים 1478–1519.
הקמרה אובסקורה הייתה ידועה במשך מאות שנים ותועדה על ידי אבן אל-חית'ם בספר האופטיקה שלו בשנים 1011–1021. באנגליה של המאה ה-13 תיאר רוג'ר בייקון את השימוש בקמרה אובסקורה לצפייה בטוחה בליקויי חמה, היות שהצופה מסתכל על התמונה המוקרנת ולא בשמש עצמה.
בקטלוג של כתבי יד אופטיים מימי הביניים והרנסאנס של דייוויד לינדברג (המכון האפיפיורי לחקר ימי הביניים, 1974) מפורטים 61 כתבי יד שנכתבו בשנים 1000–1425. כתבי יד אלה לא רק מתארים שיטות להכנת מראות ומראות פרבוליות אלא גם דנים בשימוש בהן להקרנת תמונה.
אילארדי מתעד את לורנצו לוטו רוכש מראת קריסטל במחיר יקר בשנת 1549, תיעוד זה מחזק את התזה של הוקני-פאלקו במקרה של לוטו.
דברי אילארדי מופיעים בפרסום של החברה הפילוסופית האמריקאית.
המיקרוביולוג החלוץ אנטוני ואן לוונהוק (1632–1723), הולנדי, בן זמנו של האמן ורמיר בדלפט נודע כבעל כישורים יוצאי דופן בייצור עדשות, לאחר שיצר עדשות קטנות בודדות המסוגלות להגדלה של פי 200, העולה בהרבה על אלו של מיקרוסקופים מורכבים יותר של התקופה.
אך הישגיו בייצור העדשות לא היו בעלי ערך למשך זמן רב שכן הוא שמר בסוד היבטים של בנייתן; בשנות ה-50, סטון (C.
Stong) השתמש בחיבור סיב זכוכית דק במקום ליטוש כדי ליצור מחדש מיקרוסקופים לפי שרטוטיו של לוונהוק.
זמן רב האמינו שאנטוני ואן לוונהוק הוא אמן של ליטוש עדשות (רעיון שחזר על עצמו בסרט תיעודי בטלוויזיה של ה-BBC).
עם זאת, כעת מאמינים שהוא נתקל בשיטה פשוטה יחסית לייצור כדורי זכוכית קטנים ואיכותיים על ידי חימום וטיפול במוט קטן של זכוכית סודה ליים.
עדות לשימוש קודם בכלים אופטיים
דון איידי כינה את ההשערה "הייפ" והתייחס לראיות ברורות לגבי השימוש בכלים אופטיים, לדוגמה, על ידי אלברכט דירר, לאונרדו דה וינצ'י ואחרים.
כמו כן האנציקלופדיה בריטניקה משנת 1929 מכילה מאמר נרחב על הקמרה אובסקורה ומזכירה את לאון בטיסטה אלברטי שמתועד כמשתמש הראשון במכשיר כבר בשנת 1437. דון איידי מביא ראיות רבות לשימוש נרחב במכשירים טכניים שונים כבר בתקופת הרנסאנס, לדוגמה בציור הולנדי מוקדם.
ציורו של יאן ואן אייק משנת 1434 דיוקן ארנולפיני מציג מראה קמורה במרכז הציור.
מכשירים אופטיים מוקדמים היו יקרים יחסית בעידן ימי הביניים ובתקופת הרנסאנס.
ואן אייק השאיר את חתימתו מעל המראה הזו, מה שמראה את חשיבות הכלי.
הציור כולל חלונות זכוכית קרון (זכוכית זו הייתה סוג מוקדם של זכוכית חלון) בצד שמאל למעלה, פריט מותרות די יקרות באותה תקופה.
ואן אייק היה מוקסם מזכוכית ומאיכויותיה, שעבור בני דורו הייתה גם בעלת חשיבות סמלית גבוהה.
התיאטרון העברי הוא תיאטרון רפרטוארי ישראלי שמייסדיו הם המחזאים ובמאי התיאטרון גדי צדקה ואשתו פנינה ברט-צדקה.
משכנו העיקרי נמצא בתיאטרון הצפון בקריית חיים.
התיאטרון הוכר בשנת 2011 כתיאטרון רפרטוארי ומאז נתמך על ידי המדינה.
בשנת 1993 המחזאי ובמאי התיאטרון גדי צדקה בסוף לימודי משחק שנה ב', התקבל לתפקיד רומיאו בהצגה "רומיאו ויוליה" באנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, בו שיחק בשנים 1993–1994. בתפקיד יוליה שיחקה פנינה ברט, הם התאהבו, נישאו והקימו ביחד ב-1996 את התיאטרון העברי (בתחילה נקרא "תיאטרון הפקות"), אותו הם מנהלים עד היום.
כמקובל בתיאטרון רפרטוארי, נדדו שחקני ההצגה בין תיאטראות שונים ברחבי ישראל.
התיאטרון העלה הצגות רבות ובהן "איש חסיד היה", "בעלת הארמון", "דע מאין באת", "שלומציון" בתפקיד שלומציון המלכה, "אהבת רחל "בתפקיד חיותה, "אנטיגונה" בתפקיד איסמנה, ובקומדיה המצליחה "שוקו וניל", שם גילמה פנינה לראשונה תפקיד קומי, כצפרירה, אימו הפולניה של גדי רוזנברג (ארז שלם), גיבור העלילה.
בנוסף, במסגרת התיאטרון העברי, שיחקו הזוג צדקה בהצגה "הרופא וגרושתו", המספרת על במאי ואשתו השחקנית שנמצאים על סף גירושים ועושים חזרה על "הרופא וגרושתו" מאת ש"י עגנון.
בעוד הסיפור המקורי נגמר בגירושים של בני הזוג, ההצגה (בבימויו של גדי צדקה) מסתיימת בהסכמת הזוג לשוב יחד הביתה ולשקם את חייהם הזוגיים.
במסגרת התיאטרון העברי, מככבת פנינה ברט בהצגת היחיד "קברט ז'בוטינסקי" מאת גדי צדקה, שם היא מגלמת את דמותה של הגננת לאה ישורון, ששומעת ברדיו שראש הממשלה, אהוד אולמרט, שהיה תלמיד בגן הילדים שלה, מכריז על גיוס כללי ומתכוון לצאת למלחמה.
לאה מחליטה לעלות למשרד ראש הממשלה בירושלים ולבקש מ"אודי", כפי שהיא קוראת לו, לחזור בו מהחלטתו.
הצגה זו היא הראשונה שהוצגה בתיאטרון ומועלית מאז במשך יותר מעשור.
בשנת 2021, לרגל חגיגות עשור לתיאטרון, הועלו המחזות "ברוך ג'מילי", "ברלין", "אהבה", "אור" וכמו כן מחזות הזמר המקוריים "האופנובנק", "איש חסיד היה", "אום כולתום" בכיכובה של הזמרת דקלה וכן "כנר על הגג" בבימויו של נתן דטנר ובכיכובו.
צדקה והבמאים הנוספים העלו בתיאטרון מעל 40 הפקות מקוריות.
התיאטרון מפעיל מפעל מינויים והצגות קבועות בתל אביב, בבית ציוני אמריקה.
התיישבות היא התבססות של מתיישבים במגורי קבע בתחום גאוגרפי, כשלב המשך לתהליך ההתנחלות.
תחילתה בהקמת או הכשרת התשתית לאכלוס אזור ההתיישבות; וסופה בהבאתם, הגעתם והשתקעותם.
התשתית צריכה לכלול לכל הפחות מגורים (בתים), אליהם מצטרפים מבנים אחרים, תשתיות מים, אנרגיה, ביוב, תחבורה וכיוצא באלו.
המילה יישוב מציינת, בדרך כלל, תחום גאוגרפי, שבו נעשית ההתיישבות.
היישוב מהווה יחידה אחת, בעלת מאפיינים מוגדרים.
המאפיין הבולט ביותר של יישוב הוא המאפיין הגאוגרפי, כלומר - הפרדה אזורית בין היישוב לבין השטח הלא מיושב שסביבו ויישובים סמוכים.
מאפיין אחר של היישוב הוא מאפיין השלטון, כלומר - ליישוב שלטון אוטונומי במידה מסוימת (גם אם והוא כפוף לשלטון מרחבי).
מלבד מאפיינים אלו, קיימים לעיתים מאפיינים כלכליים, תרבותיים ואחרים המגדירים את היישוב.
כמו כן, מתקיימת כמעט בכל המקרים רמה כלשהי של זיקה רגשית של האדם ליישובו.
המילה "יישוב" משמשת גם חליפות עם "התיישבות" לתיאור פעולת האכלוס של מקום נתון בתושבים (למשל: יישוב ארץ ישראל).
המונח "היישוב" (בה"א הידיעה), דהיינו היישוב היהודי או היישוב העברי בארץ ישראל שלפני קום מדינת ישראל, קשור גם הוא במונח "התיישבות" ונגזר מאותו שורש.
בישראל יישובים נקראו גם בשם "נקודות" או "נקודות יישוב" (למשל: 11 הנקודות).
התיישבות משמשת לעיתים במובן התאגדות, ככינוי לאוסף יישובים הקשורים זה לזה באופי, בסדר-היום או בנסיבות ההתיישבות בהם - כך למשל השם "ההתיישבות העובדת" מתייחס ליישובי תנועת העבודה בארץ (קיבוצים, מושבים).
ההתיישבויות האירופאיות שנעשו בעיקר בשטחי העולם המתפתח קרואות בלועזית Colony, קולוניה.
אולם, בעברית נקראים אנשיהן גם "מתיישבים", והן עצמן – "מושבות".
המרכזית במסכת הרעיונות הציונית, לצד גאולת קרקע, כיבוש השמירה ועבודה עברית היא ההתיישבות.
אמר יוסף טרומפלדור: "במקום בו תחרוש המחרשה היהודית את התלם האחרון שם יעבור גבולנו".
ואכן, ראשון התהליכים שהתרחשו קודם להקמת המדינה ותרמו לעיצוב גבולותיה היה ייסוד מטולה ב-1896. "...קיומה של התיישבות במטולה במשך עשרים וחמש השנים שקדמו לדיוני הגבול, הביא גם הוא לקביעתו של קו הגבול במקום שנקבע".
ההתיישבות נקשרת גם ליכולת לתחזק גבולות בני הגנה.
כתב משה דיין בספרו 'הלנצח תאכל חרב': "רק אם תהיה אוכלוסייה יהודית אזרחית בגושים גדולים, כמו בקעת הירדן, גוש עציון וגב ההר בשומרון, תוכלנה יחידות צה"ל להימצא באזורים אלה לא ככובשים זרים, אלא למען המטרה להבטיח את שלום ישראל, שאוכלוסייתה הצפופה מתרכזת בגזרה צרה, על חוף הים התיכון".
התינוק מאופראן הוא רומן היסטורי העוסק במעשה קידוש השם המוני ומתאר את סיפור עלייתם על המוקד בשנת 1795 לערך של יהודי אופראן, קהילה עתיקה בדרום מרוקו, שעל פי המסורת הייתה קיימת שם עוד מתקופת בית שני.
את הרומן כתב אשר כנפו, והוא ראה אור בשנת 2000, בהוצאת בימת קדם.
במסגרת התחקיר נסע המחבר למרוקו והגיע לדרומה, לעיירות תיזנית ואופראן.
בשנת 2016 יצאה מהדורה נוספת של הספר עם כריכה חדשה מאוירת בידי הצייר חי כנפו.
החיים בעיירה הקטנה אופראן שבדרום מרוקו מתנהלים על מי מנוחות, עד שמושל חדש ובעל אמביציות משתלט עליה באמצעות צבא קטן.
המושל ממנה לקאדי צעיר שאפתן וקיצוני, ששואף להשליט דת האסלאם על היהודים, ומוצא תואנות להתנכל להם.
היהודים מקבלים אורכה של שבעה ימים כדי להמיר את דתם, אך מסרבים ולבסוף כחמישים מגברי היהודים מועלים על המוקד שהוצת בככר העיירה, בעוד הנשים והילדים ממלטים את עצמם לעיירות הסמוכות.
הספר תורגם לצרפתית בהוצאת L'HARMATTAN ולערבית על ידי עבד אל רחים, בהוצאת אוניברסיטת אגאדיר.
התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית קובע את תהליך בחירת נשיא ארצות הברית.
התיקון שינה את הפרק השני (חלק ראשון סעיף 3) לחוקת ארצות הברית.
לפני התיקון בחר חבר האלקטורים את נשיא ארצות הברית ואת סגן הנשיא בבחירה אחת.
המתמודד שזכה למרב הקולות היה לנשיא, והשני לו - לסגן הנשיא.
אם איש לא זכה ברוב הקולות או אם היה תיקו בין המועמדים שקיבלו את המספר הגבוה ביותר של קולות, בית הנבחרים היה מכריע ביניהם בהצבעה, שגם במסגרתה - הראשון היה נבחר לנשיא והשני לו היה נבחר לסגן הנשיא.
בבחירות של שנת 1800 התגלו קשיים בשיטת הבחירה לנשיא, לאור היווצרותן של המפלגות בארצות הברית.
על כן ב-9 בדצמבר 1803 הציע הקונגרס את התיקון ה-12, שלפיו במקרה של תיקו ייערכו שתי הצבעות נפרדות: האחת לנשיא, והשנייה לסגן הנשיא.
תיקון זה אושר על ידי המדינות ברוב הנדרש עד יוני 1804.
חבר האלקטורים על פי החוקה המקורית
על פי הפרק השני של חוקת ארצות הברית, אופן בחירת הנשיא מבוצעת על ידי הצבעה בלתי ישירה - המדינות בוחרות, בהתאם לכללים הנקבעים על ידי בית הנבחרים של כל מדינה ומדינה, מספר אלקטורים הבוחרים את הנשיא.
מספר האלקטרים נקבע על פי מספר חברי הסנאט ומספר חברי בית הנבחרים של כל מדינה (תמיד שני חברי סנאט, ומספר חברי בית נבחרים לפי גודל אוכלוסיית המדינה).
אסור לסנאטור, לחבר בית הנבחרים או לכל עובד פדרלי להיות אלקטור.
כל אלקטור בחר שני קולות, ולפחות אחד מהם צריך היה להיות בשביל אדם שאינו תושב המדינה בה האלקטור תושב (אולם ניתן לבחור במועמדים מאותה המדינה אם אותה מדינה אינה המדינה בה האלקטור תושב).
כלל זה נועד למנוע בחירה של כל מדינה בבני אותה מדינה.
הקונגרס התאסף לישיבה משותפת מיוחדת שבה נספרו קולות האלקטורים, כאשר נדרש רוב ממספר האלקטורים לבחירת הנשיא.
אם היה יותר מאדם אחד ולו רוב קולות (דבר אפשרי שכן כל אלקטור הצביע פעמיים ולכן ייתכנו שני אנשים ולהם רוב), אזי אותו מועמד ולו מספר הקולות הגבוה ביותר נבחר.
במקרה של שוויון קולות בין מספר מועמדים עם רוב קולות, בחר בית הנבחרים את הנשיא מבין אלה שהיה ביניהם השוויון, ואם אף אחד לא השיג רוב, בחר בית הנבחרים בין החמישה עם מספר הקולות הרב ביותר.
ההצבעה במצב זה הייתה לפי מדינות כאשר כל נציגי אותה מדינה נחשבו כקול אחד.
הקוורום הנדרש היה של שני שלישים מהמדינות, ורוב המדינות נדרש לבחירת הנשיא.
בחירת סגן הנשיא נעשתה בצורה פשוטה יותר - המועמד לו ניתן מספר הקולות השני לאחר הנשיא, הפך לסגן הנשיא.
לבחירת סגן הנשיא לא נדרש רוב כלשהו.
במקרה של שוויון במספר הקולות בין שני מועמדים בחר הסנאט את המועמד מבין שניהם, כאשר לכל סנאטור קול אחד (היינו, שני קולות לכל מדינה).
במקרה של תיקו בסנאט - היה נשיא הסנאט (היינו, סגן הנשיא המכהן) בעל הקול המכריע.
חבר האלקטורים לאור התיקון ה-12 לחוקה
התיקון אומץ לאחר בחירות 1800, ונכנס לתוקף בבחירות 1804. התיקון לא שינה את הרכב חבר האלקטורים כי אם את אופן פעולתו.
על פי התיקון בחרו האלקטורים כל אחד במועמד אחד לנשיא ומועמד אחד לסגן הנשיא, כאשר אחד מהם אינו תושב מדינתו של האלקטור, במקום שתי הצבעות לנשיא.
אם לאף מועמד אין רוב, בוחר בית הנבחרים את הנשיא, כבשיטה הקודמת.
עם זאת, אם קודם בית הנבחרים יכול היה לבחור מבין חמשת המועמדים עם מספר הקולות הרב ביותר במקרה שבו לאף אחד לא היה רוב קולות, הרי שעתה הצטמצמה בחירתו לשלושת המועמדים עם מספר הקולות הרב ביותר.
הסנאט, במידה ואין לאף מועמד לסגנות הנשיא רוב קולות, בוחר את סגן הנשיא מבין שני המועמדים להם מספר הקולות הרב ביותר.
אין הסנאט מוגבל לשני מועמדים בלבד - במידה ויש מספר מועמדים בעלי אותו מספר קולות יכול הסנאט לבחור מבין כולם.
התיקון לחוקה דורש קוורום גם בסנאט, וכן קובע כי נדרש רוב קולות לבחירה, וכך נשלל מסגן הנשיא המכהן קולו המכריע.
במקרה של אי בחירת הנשיא קובע התיקון כי אם בית הנבחרים לא יבחר נשיא עד 4 במרץ, יכהן סגן הנשיא הנבחר כנשיא עד לבחירת נשיא.
כלל זה תוקן בתיקון ה-20 לחוקת ארצות הברית שקבע את התאריך ל-20 בינואר וכן קבע כי בהיעדר הכרעה לגבי הנשיא וסגן הנשיא, הקונגרס מוסמך לקבוע בחוק מי ישמש כנשיא זמני עד אשר תיפתר המחלוקת.
לבסוף, קבע התיקון מפורשות, כי לכהונה כסגן הנשיא כשיר רק מי שכשיר לכהן כנשיא - קרי, הוא בן למעלה מ-35 שנים, אזרח ארצות הברית מלידה, וגר בה 14 שנים לפחות.
מאז שנת 1804 נערכו הבחירות לנשיאות ארצות הברית בהתאם לתיקון.
מאז רק פעם אחת בחר בית הנבחרים את הנשיא - בשנת 1824, שבה לאנדרו ג'קסון הצביעו 99 אלקטורים, לג'ון קווינסי אדמס (בנו של ג'ון אדמס) - 84 אלקטורים, לויליאם קרופורד - 41 אלקטורים, ולהנרי קליי - 37 אלקטורים, כאשר הרוב הנדרש עמד על 131 אלקטורים.
כל המועמדים היו חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
מאחר שבית הנבחרים נדרש לבחור משלושת המועמדים בעלי מספר הקולות הרב ביותר, קליי לא היה מועמד להצבעת בית הנבחרים.
קרופורד נפגע מהתקף לב, ולכן שני המועמדים היחידים היו ג'קסון ואדמס.
קליי, שהיה יושב ראש בית הנבחרים באותה עת הפעיל לחץ לבחירת אדמס, ולאחר הבחירות מינה אדמס את קליי למשרת מזכיר המדינה.
תרגיל זה כונה אז "העסקה המושחתת" - בטענה שהבחירות למעשה עוותו בשל הבטחה של אדמס לקליי לקבלת משרה בממשל.
היסטוריונים רבים סבורים היום שאין מדובר בעסקה אלא מדובר בשני פוליטיקאים בעלי עמדה אידאולוגית זהה, ולכן לאחר בחירתו של אדמס סביר היה שייקח למשרה השלטונית פוליטיקאי התומך בעמדותיו.
בבחירות 1836 חסר למועמד מפלגת הוויגים לסגנות הנשיא, ריצ'רד ג'ונסון, קול אלקטור אחד מלקבל את רוב הקולות - היו לו 147 ונדרשו 148. הוא נבחר לתפקיד על ידי הסנאט בהתאם לתיקון בחוקה.
התיקון אינו מונע בחירת נשיא וסגן נשיא מאותה מדינה - אלא מונע מהאלקטורים להצביע עבור הן נשיא והן סגן נשיא מאותה מדינה.
אולם במהלך השנים רצו מועמדים ממדינות שונות.
הבעיה התעוררה לראשונה בבחירות של שנת 2000 שבהן התמודדו, מטעם המפלגה הרפובליקנית, ג'ורג' ווקר בוש כמועמד לנשיאות ודיק צ'ייני כמועמד לסגנות הנשיאות.
הן בוש והן צ'ייני הם תושבי טקסס ועל כן האלקטורים של המדינה לא יכולים להצביע לשניהם.
מקום מגוריו של בוש לא יכול היה להשתנות, שכן היה מושל טקסס באותה עת, אולם צ'ייני עבר מספר חודשים לפני הבחירות לוויומינג על מנת לאפשר הצבעת האלקטורים מטקסס עבורו.
תביעה שהוגשה לבית המשפט המחוזי של המחוז הצפוני של טקסס בטענה שהמעבר היה פיקטיבי, נדחתה על ידי בית המשפט.
בית הספר התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות הוא בית ספר תיכון פנימייתי, המיועד לתלמידים מצטיינים במדעים, באמנות, במוזיקה ובמדעי הרוח, השוכן למרגלות שכונת גבעת משואה בירושלים.
התיכון נפתח בשנת 1990 ומאז 2018 כולל בית הספר גם חטיבת ביניים.
מנהלת בית הספר הנוכחית היא נועה שפי וסגנית מנהלת בית הספר הנוכחית היא איריס מאירי-שניר.
בית הספר נוסד בשנת 1990 על ידי בוב אשר, אשתו מרי ג'יין ורפי עמרם, לימים אחד ממנהליו של בית הספר ומייסדו של המרכז הישראלי למצוינות בחינוך השוכן באותם מבנים.
בשנתו הראשונה של בית הספר החלו את לימודיהם בו שני מחזורים במקביל: הראשון החל את לימודיו בכיתה י', והשני החל בכיתה יא'.
החל משנתו השנייה של בית הספר רק תלמידי כיתות י' יכולים להתחיל את לימודיהם בבית הספר.
בית הספר נפתח עם שלוש מגמות: מדעים, אמנות ומוזיקה, אך בשנת הלימודים תשס"ח (2007–2008) נפתחה מגמת מדעי הרוח, לאחר ניסיון בשנת הלימודים תשס"ז (2006-2007).
בשנת 2009 דווח כי בית הספר נקלע לקשיים עקב התמוטטותה של קרן צ'ייס שתמכה בבית הספר, בעקבות הונאת הענק של ברנרד מיידוף.
באותה השנה, הוכר בית הספר על ידי משרד החינוך כזוכה במקום הראשון באחוזי הצטיינות בבחינות הבגרות.
רוב תלמידי בית הספר מתגוררים במסגרת הפנימייה של בית הספר, דרישה אשר עד לשנת הלימודים תשע"ב הייתה תנאי סף לקבלה לבית הספר.
החל מאותה שנה החל התיכון לקלוט לשורותיו גם תלמידים אשר מתגוררים מחוץ לפנימייה, בעיקר ירושלמיים.
החלטה זו של בית הספר ספגה ביקורות רבות, לרבות של בוגרי בית הספר, שכן לטענתם הפנימייה מהווה חלק ניכר מתהליך החינוך של התלמידים המצטיינים.
תהליך הקבלה מתחיל אצל כל התלמידים בכיתה ט'.
התהליך כולל מבחני מיון פסיכוטכניים, ראיון אישי וסדנה בת שלושה ימים שבה התלמידים גרים ולומדים בתנאי בית הספר.
בכל שנה מתקבלים כמאה תלמידים לבית הספר מבין מאות מועמדים התחלתיים, ובפועל מתחילים את הלימודים מעט פחות.
הלימוד בבית הספר הוא במסלול של שלוש שנים באחת מארבע מגמות ההצטיינות אותה המועמד בוחר בשלב הסופי של תהליך הקבלה לבית הספר (לאורך המיון ניתן להתמיין לשתיים).
כיוון שניתן להתקבל לבית הספר רק בכיתה י', ישנם תלמידים אשר חוזרים על כיתה י' בבית הספר, בנוסף לשנה שלמדו בבית הספר הקודם שלהם, אם החליטו להתקבל לבית הספר לאחר תחילת כיתה י' שלהם.
נכון ל-2025 לומדים בבית הספר כ-500 ילדים מכיתות ז' ועד י"ב, מחציתם במגמת המדעים, והיתר בתחומי האומנות, מדעי הרוח והמוזיקה.
ההוראה בבית הספר מתאפיינת בכיתות קטנות, הנחיה אישית, שעות הוראה רבות וצוות הוראה בכיר - רבים מהמורים מחזיקים בתואר ד"ר ומרצים באוניברסיטאות, בעלי תפקיד במשרד החינוך, או זכו בפרסים על הוראתם (למשל פרס טראמפ של קרן טראמפ).
בנוסף ללימודי העשרה ברמה גבוהה, מחויבים כל התלמידים בבגרות בהיקף של 5 יח"ל במקצוע האנגלית.
הלימודים במגמה מבוססים על בחירת מקצוע מדעים מורחב (הנקרא מדע ראשי), היכול להיות כימיה, פיזיקה או ביולוגיה, הנלמד בהיקף של 5 יח"ל לבגרות אך תוך התמקדות והעמקה במדע ניסויי והעמקה בחומר הנלמד לפי העדפת המורה.
לצד זאת, התלמידים יכולים ללמוד מקצוע מדעים נוסף מתוך הרשימה (הנקרא מדע משני), הנלמד בהיקף של 5 יח"ל רגילות, ומעבר לו מדעי המחשב בהיקף של 5 או 10 יח"ל (תלמידי ה־10 כותבים פרויקט) או מדע חישובי (המכיל לימודי סטטיסטיקה ואלגוריתמיקה מורחבים) בהיקף 5 יח"ל.
מעבר ללימודים אלו, המשרתים את מטרת הבגרות, ישנם גם קורסים סמסטריאליים נוספים שהתלמידים יכולים לבחור לקחת, לדוגמה: אסטרופיזיקה (המועבר בתור ארבעה קורסים נפרדים אך קשורים במהלך יא'-יב'), מבוא לתרמודינמיקה, מבוא להנדסת חומרים, כימיה של בישול ועוד.
שיטת ההוראה מבוססת על ניסוי וחקירה עצמאיים, ועל הרחבה לתחומי ההיסטוריה והאתיקה של המדע, בזמן ביסוס מיומנויות מחקר, כתיבה וקריאה מדעיים.
תלמידי פיזיקה וביולוגיה עורכים בכיתה יב' פרויקט מעמיק, ותלמידי כימיה עורכים אותו בכיתה יא'.
כל תלמידי מגמת המדעים לומדים 5 יח"ל מתמטיקה, אך יש בתיכון מגמת "5+", המלמדת מעט יותר חומר מן הדרוש לבגרות הרגילה של 5 יח"ל מתמטיקה.
בנוסף, ישנה בבית הספר כיתת מתמטיקה מואצת בה משתתפים מספר מועט של תלמידים הלומדים חומר של תואר ראשון לצד לימודי הליבה.
תלמידים המעוניינים בכך יכולים, בשיתוף עם ראש מעבדה באוניברסיטה העברית או עם גן החיות התנכ"י, לכתוב עבודה גמר מחקרית בנושא הכלול בתחום המגמה הראשית שלהם.
בהינתן ותלמיד כותב עבודת גמר, הוא פטור מחובת הפרויקט המגמתי.
רבים מהתלמידים משתתפים בתחרויות לעבודות גמר מצטיינות, הן מטעם משרד החינוך והן מטעם מוזיאון המדע בירושלים, ואף זוכים בהן.
בערך כמחצית התלמידים במגמת הביולוגיה ובודדים ממגמת הכימיה או הפיזיקה כותבים עבודת גמר.
במגמה המוזיקה נלמדת מוזיקה קלאסית.
תוכנית הלימודים נבנתה על ידי מורי המגמה, מוזיקאים פעילים – מלחינים, נגנים ומנצחים.
התוכנית עוסקת בארבעה תחומי לימוד עיקריים: תחום הקניית הידע: תולדות המוזיקה וספרותה מימי הביניים ועד המאה ה־21; תחום רכישת המיומנויות התאורטיות: פיתוח שמיעה, הרמוניה וניתוח; תחום היצירה: קומפוזיציה ותזמור; ותחום מיומנויות הביצוע.
המגמה פועלת בשיתוף עם מגמת המוזיקה של התיכון לאמנויות "אדלברט שטיפטר" מלינץ, אוסטריה עילית.
מדי שנה ישנו מפגש באחד מבתי הספר הכולל ביצוע של יצירות שהולחנו ותזומרו על ידי תלמידי המגמות.
בין המורים שלימדו או מלמדים בבית הספר: אנדרה היידו, בת-שבע רובינשטיין, מיכאל וולפה, דן יוהס, ישראל שרון, גדי עבאדי, חנן פיינשטיין, יונתן קרן ואריאל הלוי.
מגמה האמנות מבוססת על תוכנית לימודים שהוכנה בהתייעצות עם צוות מרצים מהאקדמיה לאמנות ולעיצוב בצלאל.
הלימודים המעשיים במגמה כוללים לימוד רישום, פיסול, אמנות בין תחומית, ציור, צילום ושימוש במחשב.
הלימודים העיוניים כוללים קורסים באמנות עתיקה, ימי הביניים, רנסאנס, אמנות מודרנית והתפתחויות עכשוויות.
במהלך כיתה י' התלמידים מקבלים טעימה מכל סוגי הלימודים ולאחר מכן בוחרים אילו מהם ברצונם להמשיך ללמוד.
סדנת האמנות וציודה מאפשרים לתלמידים לעסוק במגוון של טכניקות ושל מדיה, במסגרת השיעורים ובאופן עצמאי.
רוב תלמידי מגמת האומנות כותבים עבודת גמר, המונחת על ידי איש אקדמיה או על ידי מורה מסגל בית הספר, בהיקף של 5 יח"ל בנושא לבחירתם בתחום האומנות.
הלימודים במגמת מדעי הרוח מבוססים על תוכנית "Great books" , תוך מתן דגש על קריאת מקורות ראשוניים ודיון בקבוצות, כמו גם על פיתוח מיומנויות פרשנות וכתיבה.
במסגרת התוכנית הייחודית של המגמה, שהיקפה 5 יח"ל לבגרות, משתתפים התלמידים בקורסים הסדורים לפי היגיון היסטורי-כרונולוגי: יוון ורומא, עלייתן של שלוש הדתות המונותאיסטיות בעת העתיקה המאוחרת, ימי הביניים וכן הלאה, כאשר לכל קורס דגש דיסיפלינארי אחר ומרצה שונה.
במסגרת הקורסים מגישים התלמידים תרגילי כתיבה בהיקפים משתנים.
מלבד הלימוד בתוכנית הייחודית, מחויבים תלמידי המגמה גם בדרישות הבאות:
למידת שפה זרה שנייה (בנוסף לאנגלית) - השפות המוצעות לתלמידים כיום הן ערבית בהיקף 5 יח"ל או לטינית בהיקף של 5 יח"ל (קדמה לה צרפתית), אולם תלמידים בעלי ידע מוקדם בשפות אחרות יכולים לבחור בהן, בהינתן מורה ואופן ביצוע בגרות.
הרחבה ל־5 יחידות לימוד במקצוע הומני אחד לפחות - האפשרויות המוצעות לתלמידים הן היסטוריה, ספרות, מחשבת ישראל ופילוסופיה.
ההרחבות מבוצעות על ידי למידת מגוון קורסים נפרדים במשך יא' ויב' בתחומים מגוונים.
כתיבת עבודת גמר - רובם המוחלט של תלמידי המגמה כותב עבודת גמר בהיקף 5 יח"ל באחד מתחומי הדעת של מדעי הרוח.
כל תלמיד עובד בהנחיית איש אקדמיה או מורה מסגל בית הספר.
העבודות הנכתבות על ידי תלמידי המגמה עומדות בסטנדרטים אקדמיים נוקשים ורבים מהתלמידים משתתפים בתחרויות לעבודות גמר מצטיינות, הן מטעם משרד החינוך והן מטעם מכוני מחקר כגון מרכז שזר, ואף זוכים בהן.
תלמידי מגמת מדעי הרוח יוצאים לסיורים לעיתים קרובות, בעיקר למקומות הרלוונטיים ללימודי התוכנית הייחודית, כגון מדבר יהודה, העיר העתיקה בירושלים, נמל קיסריה ועוד.
תלמידים המעוניינים להרחיב מקצוע ריאלי כאשר הם אינם במגמת המדעים מוזמן לעשות זאת במסגרת לימודי "מדע שני" או קורסי הבחירה של מגמת המדעים, ותלמידים המעוניינים להרחיב מקצוע הומני כאשר הם אינם במגמת מדעי הרוח מוזמנים לעשות זאת במסגרת לימודי "ההרחבות" של מגמת מדעי הרוח.
בשבוע הפרויקטים מושבתים כל הלימודים הרשמיים, והתלמידים עובדים על פרויקטים אישיים משלהם.
הימים הראשונים של שבוע הפרויקטים מוקדשים לפעילויות של מגמות התלמידים, בהם התלמידים יוצאים לסיורים ועוברים סדנאות שונות במסגרת המגמה שלהם.
תלמידי שכבת י' חופשיים לבחור את הפרויקטים שלהם בכל הנושאים, החל במדעי הטבע וכלה במדעי הרוח ואף בנושאים יצירתיים כגון סריגה; תלמידי שכבת יא' הכותבים עבודת גמר מקדמים לרוב את עבודתם; ותלמידי שכבות יא' ויב' עוסקים בפרויקטים השנתיים שלהם, במקצועות המגמה.
בימים האחרונים מוצגים התוצרים שהשיגו התלמידים במהלך השבוע.
פעם בשבוע, במסגרת הפנימייה, עוברים התלמידים פעילות חברתית במסגרת כיתתית בהדרכת המדריכים האישיים של כל כיתה, המווהים מעין מחנכים לעניין החברתי במקום הלימודי.
במהלך השנה התלמידים עוברים מערכים חינוכיים שונים המועברים בשיתוף פעולה בין צוות הכיתה, המדריך/ה והמחנך/ת.
במסגרת הפנימייה פועלות מספר ועדות האחראיות על פעילויות שונות.
הוועדות מאורגנות ומופעלות על ידי תלמידי כל השכבות, ובראש כל ועדה ישנם שני תלמידי שכבת יב'.
כל ועדה מלווה על ידי מדריך פנימייה.
הוועדות עוסקות בתחומים שונים כגון: טיולים, סרטים, ספרייה, תרבות, ספורט, דתות, איכות הסביבה ועיצוב הפנים בפנימייה.
בנוסף, קיימת מערכת עיתון בשם השלאפשטונדה (הנקראת על שם המונח "שנת צהריים" בגרמנית) המוציאה לאור עיתון בית ספרי מדי שבועיים.
קיים גם צוות תלמידים הנקרא THP האחראי על מערכת ההגברה בבית הספר.
התלמידים נשארים בשבת בפנימייה פעם בשבועיים, ובשבתות אלו הוועדות פעילות במיוחד.
מעבר לוועדות, קיימים מועדונים שאינם מלווים על ידי מדריך פנימייה ועוסקים בנושאים יותר נישתיים, כדוגמת אנימה או שחמט, והפנימייה מפעילה חוגים שונים שנפתחים מדי שנה לפי ביקוש.
כמו כן, כל כיתה מעלה פעם בשנה "ערב כיתה".
ערב זה הוא ערב שתכננה הכיתה ומועבר לכל קהילת בית הספר.
בערבים אלו כיתות רבות בוחרות להעלות הצגה מקורית שנכתבה על ידי תלמידי הכיתה או עיבוד למחזה קיים.
התלמידים פועלים על בסיס שבועי במסגרות שונות כדי לעזור לכלל.
התלמידים פעילים במשך שלוש שנות הלימודים שלהם, לפי חוק החינוך החדש.
הפעילות הקהילתית היא פעילות חובה על פי עקרונות בית הספר.
בין המסגרות בהן ניתנת לתלמידים האפשרות לבחור נמנות מסגרות של עזרה לתלמידים מתקשים מהשכונה בה שוכן בית הספר, הדרכה בתנועת נוער, השכלת קשישים, חניכת ילדים בעלי מוגבלויות ועוד.
תלמידי שכבת יב' מרכזים את כל הפעילויות הקהילתיות המתקיימות בבית הספר ונמצאים בקשר רציף עם רכז הפעילות הקהילתית בבית הספר, עובד סוציאלי במקצועו.
רבים מבוגרי בית הספר מתנדבים לשנת שירות לפני השירות הצבאי.
בשנת הלימודים תשע"ח (2019-2018) הוקמה חטיבת הביניים של יאס"א במבנה של בית הספר "גואטמלה" שבשכונת קריית מנחם.
חטיבת הביניים פונה לתלמידים בעלי סקרנות, חדוות למידה ונכונות לעבודה מתוך תשוקה ותאוות דעת.