tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין היתר את "אבסנטיה" עבור סוני ואמזון פריים, עונה שנייה של "כפולים" אותה גם יצרה עם ליאורה קמיניצקי ו"שטח הפקר" - קו-פרודוקציה עם צרפת וארצות הברית.
מריה פרדריקה, נסיכת הסן-קאסל , הייתה דוכסית סקסוניה-מיינינגן על ידי נישואיה לברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
מריה פרדריקה נולדה ב-6 בספטמבר 1804 בקאסל לאביה וילהלם, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מהסן, ולאמה אוגוסטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
בנעוריה הייתה מריה פרדריקה מועמדת להינשא לאוסקר הראשון, מלך שוודיה, אך לבסוף הוא התחתן עם ז'וזפין לויכטנברג.
ב-23 במרץ 1825 התחתנה מריה פרדריקה עם ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, ממנו היו לה 2 ילדים.
לאחר מלחמת פרוסיה-אוסטריה בשנת 1866 נאלץ בעלה ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן להתפטר מתפקידו, ובנה גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן עלה לשלטון במקומו.
ב-1 בינואר 1888 מתה מריה פרדריקה במיינינגן, והיא בת 83 שנים.
ב-23 במרץ 1825 התחתנה מריה פרדריקה עם ברנהרד השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן, בנו של גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן ולואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, ואחיה של אדלייד, מלכת הממלכה המאוחדת.
מריה סמפל היא סופרת ותסריטאית אמריקאית.
בטלוויזיה השתתפה בכתיבת "בוורלי הילס 90210", "משתגעים מאהבה", "סאטרדיי נייט לייב", "משפחה בהפרעה", "פתאום סוזן" ו"אלן".
מריה סמפל נולדה בסנטה מוניקה, קליפורניה.
משפחתה עברה לספרד מיד לאחר שנולדה.
שם אביה, התסריטאי לורנצו סמפל ג 'וניור כתב את הפיילוט לסדרת הטלוויזיה "באטמן".
המשפחה עברה ללוס אנג'לס ומשם לאספן, קולורדו.
סמפל למדה בפנימייה, ובשנת 1986 קיבלה תואר ראשון באנגלית מברנארד קולג'.
עבודת התסריטאות הראשונה שלה הייתה בשנת 1992, לסדרת הטלוויזיה "בוורלי הילס 90210".
היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים, בשנת 1997, עבור "משתגעים מאהבה".
בשנים 2006 ו -2007 היא הייתה מועמדת לפרס גילדת הסופרים של אמריקה עבור "משפחה בהפרעה ".
ספרה "This One is Mine" הגיע בשנת 2010 לגמר בתחרות פרס איגוד מוכרי הספרים של צפון מערב האוקיינוס השקט .
בשנת 2004 הופיעה בסרטו של דייוויד או.
ראסל " אני אוהב האקביז".
היא פעילה בקהילה הספרותית של סיאטל, ונמנית עם המייסדים של "שבעת הסופרים של סיאטל".
סיפוריה פורסמו במגזין הניו יורקר.
היא לימדה כתיבה ספרותית ב"בית הוגו" .
נמצאת במערכת יחסים עם ג'ורג 'מאייר ולהם בת אחת, פופי.
בשנת 2007 סוג שהתגלה של רקופוריים מסרי לנקה נקרא Philautus poppiae על שם הבת, מחווה למסירותם של בני הזוג להערכת הדו-חיים העולמית.
"This One is Mine" (2008), עוסק באישה שיש לה הכל, משפחה אוהבת ועושר, עם זאת אומללותה מובילה אותה לקבל החלטות מסוכנות במרדף אחר "יותר".
"איפה את, ברנדט" (2012, תרגום לעברית יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת ידיעות אחרונות), עוסק באדריכלית אגורפובית, רעיה ואם, הנאבקת להסתגל לחיים בסיאטל ואז נעלמת ממש לפני טיול משפחתי לאנטארקטיקה.
הספר היה שנה ברשימת רבי המכר של "הניו יורק טיימס" זכה בפרס אלכס של איגוד הספריות האמריקאי, והיה מועמד לפרס נשים לספרות בדיונית.
בשנת 2013 נמכרו זכויות ההסרטה של "איפה את, ברנדט", ובשנת 2019 החלה הקרנתו של הסרט "איפה את, ברנדט" בבימויו של ריצ'רד לינקלייטר, שבו קייט בלאנשט מגלמת את דמותה של ברנדט.
"Today will be Different" (אוקטובר 2016) מתרחש במהלך יום אחד ומספר את סיפורה של אישה אשר מתחילה את היום שלה בהחלטה להיות העצמי הטוב ביותר שלה.
מריה פילאר איסקיירדו אלברו (בספרדית: María Pilar Izquierdo Albero; 27 באוגוסט 1906, סרגוסה ספרד - 27 באוגוסט 1945, סן סבסטיאן ספרד), נזירה ספרדיה, קדושה של הכנסייה הקתולית.
מריה פילאר איסקיירדו אלברו נולדה בסרגוסה ב-27 באוגוסט 1906. צאצא שלישי מבין חמישה, במשפחה דלת אמצעים.
מריה לא הלכה לבית ספר וכך לא למדה בילדותה קרוא וכתוב.
בגיל 12 חלתה במחלה קשה והייתה רתוקה למיטתה במשך שנתיים.
לאחר שהבריאה נאלצה לעבוד כפועלת במפעל יצור נעליים על מנת לתמוך במשפחתה.
בגיל 21 התעוורה והפכה למשותקת.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד פתחה את ביתה לנרדפים נוצריים.
ב-8 בדצמבר 1939 בחג העיבור ללא חטא היא נרפאה באופן פתאומי מהעיוורון והשיתוק.
מריה ראתה בכך אות ממרים, אם ישו שבעקבותיו הקימה את "מסדר ישוע ומרים לפעילות מיסיונרית" (בספרדית Obra Misionera de Jesús y María).
המסדר, שהנהלתו נמצאת בלוגרוניו שבספרד, פועל בספרד, איטליה, אקוודור, ונצואלה, מוזמביק וקולומביה.
מריה נפטרה ממחלת הסרטן ב-27 באוגוסט 1945.
הקדשתה החלה בתהליך שנערך בבישופות מדריד, שהחל ב-1983 והסתיים כעבור 5 שנים, ב-1988, בשלב זה הוכרזה כמשרתת האל.
כקדושה הוכרזה ב-4 בנובמבר 2001, בכיכר פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
היא הקדושה הפטרונית של משותקי הגפיים התחתונות, יום החג שלה הוא ה-27 באוגוסט.
מריה הלין פרנסואז איזבל גרפין פון מלצן, פראיין צו ורטנברג אונד פנצלין הייתה אריסטוקרטית גרמנייה שפעלה בתנועת ההתנגדות הגרמנית להיטלר ולמפלגה הנאצית, והצילה את חייהם של יהודים רבים בברלין.
הרוזנת מריה פון מלצן נולדה למשפחה עשירה בארמון מיליץ' בשלזיה שבגרמניה (היום מיליץ שבפולין) וגדלה באחוזה המשפחתית בת 18,000 האקר.
היא הייתה הצעירה מבין שמונה ילדים במשפחה.
לאחר שסיימה את בית הספר היסודי בברלין בשנת 1927, החליטה לבצע מחקרים בזואולוגיה באוניברסיטת ברסלאו (כיום ורוצלב) - מהלך חריג עבור נערה בתקופה זו.
משפחתה התנגדה לרעיון אך מוריה תמכו בה.
בשנת 1928 נרשמה ללימודים באוניברסיטת מינכן, שם קיבלה דוקטורט במדעי הטבע בשנת 1933.
כאשר הנאצים תפסו את השלטון ב-1933, הצטרפה פון מלצן לתנועת ההתנגדות נגד הנאצים.
ב-1935 חזרה פון מלצן לברלין ומדי פעם הגיבה לקריאות לעזרה מצד יהודים, שיכנה אותם בביתה וסיפקה להם מזון והגנה, על אף שמגוריה היו בקרבה מסוכנת לסוכני הגסטפו.
עקב גישתה הפוליטית, שהייתה ידועה למשטר, לא הצליחה פון מלצן להתפרנס ברווחה ונאלצה לעבוד במספר רב של עבודות.
ב-1940 החלה ללמוד רפואה וטרינרית וסיימה את לימודיה ב-1943. במהלך מלחמת העולם השנייה סיפקה הרוזנת פון מלצן בשיתוף פעולה עם הכנסייה השוודית מקלט בטוח עבור יותר מ-60 יהודים, עריקים ועובדי כפייה נמלטים, והצליחה לארגן את הברחתם למקום מבטחים.
היא זייפה אשרות ומסמכים רשמיים אחרים שסייעו ליהודים רבים להימלט מברלין במשאיות, בהן נהגה לעיתים קרובות היא עצמה.
לפני מלחמת העולם השנייה הכירה פון מלצן את הסופר היהודי הנס הירשל (Hirschel), העורך לשעבר של Das Dreieck, כתב-עת אוונגרדי גרמני ספרותי שנוסד ב-1925. מ-1942 ועד סוף המלחמה הגנה על הירשל שהסתתר במקום מסתור בתוך הספה בסלון דירתה בווילמרסדורף וכך הצילה את חייו תוך סיכון חייה.
פון מלצן נכנסה להיריון מהירשל וילדה בן.
בנה הוכנס לאינקובטור בבית החולים, וזה הופצץ.
עקב כך פסק זרם החשמל לאינקובטור, והתינוק מת.
זמן קצר לאחר מכן אימצה פון מלצן שתי ילדות.
אחרי המלחמה נישאו פון מלצן והירשל, אך נפרדו לאחר שנתיים.
בשנת 1972 נישאה פון מלצן מחדש.
במהלך השנים שלאחר המלחמה סייע לפון מלצן אסיר יהודי, שלא שכח את הסיוע שנתנה לו בתקופת המלחמה.
פון מלצן התמכרה לסמים ואיבדה את הסמכתה בתור וטרינרית.
היא אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי, והיה עליה לקרצף רצפות למחייתה.
בשנת 1975 הצליחה לשוב לעבודה בתור וטרינרית בברלין, ומשנת 1981 עבדה במרפאה במחוז קרויצברג.
היא התפרסמה בכך שטיפלה בחינם בכלבים שהיו בבעלות פאנקיסטים מקומיים ובמאבקה למען שיפור תנאי חייהם של מהגרים.
ב-1986 פרסמה ספר זכרונות שפרסם אותה ופתח בירור בעניינה, בירור אשר הביא להכרה בה בתור חסידת אומות העולם לאחר שנה.
"אסור" (1984), סרט מאת אנתוני פייג' שמבוסס על חייה של מריה פון מלצן
מריה אלכסנדרובה ספירדונובה (16 באוקטובר 1884 - 11 בספטמבר 1941; רוסית: Мари́я Алекса́ндровна Спиридо́нова) הייתה מהפכנית סוציאל רבולוציונרית רוסית.
ההתנקשות שביצעה בפקיד משטרה בכיר ב-1905 הייתה למעשה הטרור הפוליטי המפורסם ביותר שבוצע על ידי אישה ברחבי רוסיה, והעינויים שעברה על ידי המשטרה העלו את קרנה בעיני העם.
לאחר 11 שנים בכלא בסיביר, שוחררה במהפכת פברואר 1917, ושבה כגיבורת המהפכה.
היא הובילה את המפלגה הסוציאל רבולוציונרית לברית עם לנין והבולשביקים, אולם משנתאכזבה מאופיו הרודני של המשטר - שבה להיות מבקרת חריפה שלו.
היא נאסרה שנית לאחר פירוק הברית ב-1918, ולאחר מכן נכלאה במוסד לחולי נפש.
במהלך הטיהורים הגדולים ב-1937–1939 נעצרה שוב ספירדונובה על ידי משטרת החרש ונשלחה לעבודות כפייה בגולאג, שם הוצאה להורג לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה בקיץ 1941.
אלכסנדרובה נולדה בעיר טמבוב, כ-480 ק"מ מדרום מזרח למוסקבה.
אביה היה פקיד בנק בכיר, חבר במעמד האצולה הזוטר באימפריה הרוסית.
היא למדה בגימנסיה המקומית, אולם מותו של אביה ממחלת השחפת הוביל לנשירתה מהלימודים בשנת 1902. למשך זמן קצר למדה רפואת שיניים במוסקבה.
עם שובה לטמבוב עבדה כפקידה בכנסייה מקומית.
במהרה החלה להיות מעורבת בפעילות פוליטית, ובמרץ 1905 נעצרה במהלך מהומות הסטודנטים.
היא ניסתה להתקבל ללימודי אחיות, אך נדחתה בשל הרקע הפוליטי שלה.
היא הצטרפה למפלגה הסוציאל רבולוציונרית (ס"ר), והתמסרה לפעולתה בה, כמו כן נקשרה במערכת יחסים עם מנהיג ס"ר מקומי בשם ולדימיר ולסקי.
כפעילי ס"ר רבים אחרים, אמצה את רעיונות ההתנקשות והטרור האישי הפוליטי ככלים מהפכניים.
היא הייתה בין אלפי אנשי המפלגה אשר תקפו מנהיגים רוסים, במהלך מהפכת 1905 ולאחריה.
המטרה שסימנה לעצמה ספירדונובה הייתה ג.נ.
לז'נובסקי - בעל אדמות וחבר המועצה המחוזית בטמבוב, שהיה גם ממונה אזורי על משטרת בוריסוגלבסק, עיירה מדרום מזרח לטמבוב.
לז'נובסקי היה ידוע לשמצה בשל דיכוי תסיסת האיכרים במחוז, וועדת תנועת הס"ר בטמבוב הכריזה על ראשו "גזר דין מוות".
ספירדונובה התנדבה להוציא את גזר הדין לפועל.
היא עקבה אחת לז'נובסקי במשך כמה ימים, ולבסוף נקרתה בידה ההזדמנות בתחנת הרכבת של בוריסוגלבסק ב-16 בינואר 1906. היא ירתה בו מספר יריות מאקדחה ופגעה בו חמש פעמים, הוא מת ב-10 בפברואר מפציעותיו.
ספירדונובה נעצרה מיד על ידי שומרי ראשו הקוזאקים של לז'נובסקי.
הפרשה כמעט ולא סוקרה בתקשורת, עד שהעיתון הליברלי הסנט פטרסבורגי 'רוס', פרסם ב-12 בפברואר מכתב מספירדונובה אשר תארה את העינויים וההתעללות אשר עברה מאז מעצרה - אגרופים, שוטים, מגפיים, כיבוי סיגריות על עורה, הפשטה ואונס מידי מפקד הקוזאקים אברמוב.
המכתב רמז כי האונס בוצע בתחנת הרכבת בטמבוב.
סיפורה הפך סנסציה בקרב קוראי הרוס.
על אף שרובם התנגדו לטרור הפוליטי, רובם זעמו על היחס האכזרי כלפי האסירה.
חזותה המצודדת עוררה אף היא הזדהות בקרב הקוראים.
המעגלים הליברליים גינו את הרשויות בטמבוב, וספירדונובה תוארה כ"זכה, בתולית, פרח של יופי רוחני...
נשים בנות כל המעמדות תבעו "צדק לאחותם המחוללת".
הרוס אף שלחו כתב לטמבוב, ו.א.
ולדימירוב, אשר הפיק בעניינה שבעה מאמרים סנסציוניים שהופיעו בחודש מרץ, אשר תיארו בצבעים עזים את מסכת ההתעללויות שעברה, ואף מסרו פרטים נוספים על פרשת האונס.
ולדימוירוב אף הפריז בתאורי הרקע הפוליטי של ספירדונובה, כשהוא חוטא לאמונותיה האמיתיות, באופן שעורר את זעמם הן של אנשי תנועת ס"ר, הן של השמרנים והן של השלטונות.
ב-11 במרץ נשפטה ספירדונובה והורשעה ברצח לז'נובסקי.
היא נידונה למוות, אך בית הדין המליץ על המתקת עונשה לעבודות כפייה בסיביר.
ספירדונובה נשלחה לגלות ב-20 במרץ, והעיתונות הליברלית המשיכה בקמפיין התמיכה בה.
ב-2 באפריל נרצח גם הכתב ולדימירוב, פרשה שעוררה אף היא סנסציה.
ב-8 באפריל שחררה הממשלה את דו"ח על האירועים, אשר אישש את טענותיה כי הוכתה על ידי הקוזאקים, ובו נטען כי אברמוב השפיל אותה באופן מילולי ברכבת, אך טענותיה החמורות יותר הוכחשו.
מכתבים סודיים בין מריה לאחותה יוליה, אף היא פעילת ס"ר, נתפסו על ידי המשטרה ב-19 בפברואר.
דו"ח של השלטונות שפורסם על המכתבים ציין כי ספירדונובה ביקשה שלא לחשוף את הקשר הרומנטי שלה עם ולסקי, שהיה נשוי.
בחוגים הליבראליים ראו בכך ניסיון להטיל דופי באופיה המוסרי של ספירדונובה, ולפגוע בדימוי ה'בתולי' שלה.
ספירדונובה נשלחה לסיביר ברכבת, בקרון אחד עם עוד חמש נשות ס"ר אשר לקחו חלק בפעולות טרור פוליטי.
את הקבוצה נהגו לכנות "השש" (Shesterka), וספירדונובה הייתה המפורסמת מביניהן, זאת בשל גילה הצעיר ויופיה, וכן בשל מוצאה הרוסי - יתר הנשים היו ממוצא יהודי, בלארוסי או אוקראיני.
היא זכתה בפי העם לכינוי 'מרוסיה'.
במהלך מסעה, בכל נקודת עצירה של הרכבת התכנס המון אשר הזדהה עם השש, וספירדונובה נאמה על דרכה המהפכנית של תנועת הס"ר.
הקבוצה הועברה למתקן הכליאה מלצבסקיה (Maltzevskaya) בנרצ'ינסק (על הגבול עם סין).
שם נכלאה ספירדנובה למשך 11 שנים במהלכם ספגה יחס קשה ביותר, ובכללו הפשטות והלקאות שלא היו נהוגות ביחס לאסירים פוליטיים אחרים באותה התקופה.
מנהיגת המפלגה השמאלית הסוציאל רבולוציונרית לאחר השחרור
לאחר מהפכת ה-17 באוקטובר 1917, שוחררה ספירדונובה מכלאה בסיביר, במסגרת חנינה כללית למהפכנים הכלואים.
עם שחרורה הייתה נערצת על ידי המוני העם, ובייחוד בני מעמד האיכרים אשר ראו בה כמעט כקדושה.
ספירדונובה שבה מסיביר למוסקבה בזמן על מנת להשתתף בקונגרס השלישי של המפלגה הסוציאל רבולוציונרית (PSR) שהתקיים בסוף מאי, אולם האספה לא בחברה בה לוועד המרכזי המנהל של המפלגה.
על אף כישלונה, התמסרה לפעילות במפלגה והובילה את הסניף בפטרוגארד.
היא גם הייתה מעורבת בסיוע להקמתם של סובייטים מאורגנים בקרב האיכרים.
שיתוף הפעולה בין ה-PSR לבין הבולשביקים היה קצר מועד.
בסוף אביב 1918 הוקמו יחידות צבאיות בולשביקיות במטרה לאכוף את אספקת התבואה לערים אשר היו על סף רעב ובקריסה כלכלית.
האחדות הפכה ליריבות במאבק על השליטה לקראת הקונגרס הסובייטי החמישי, שאמור היה להתחיל במוסקבה ב-4 ביולי.
ב-24 ביוני החליטה הוועדה המרכזית של השמאל הסוציאל רבולוציוני לפתוח במבצע טרור וחיסולים כנגד פקידים גרמנים ברוסיה, במאמץ לחבל בהסכם ברסט-ליטובסק ולכפות את הבולשביקים לברית עם האיכרים במהלך המשבר שייווצר.
ב-7 ביולי התנקשו שני אנשי ס"ר (איאקוב בליומקין וניקולאי אנדרייב) בשגריר הגרמני וילהלם וירבאך.
לנין השתמש בהתנקשות זו כעילה לדיכוי תנועת הס"ר.
חיילים גויסו במהירות במטרה לבודד את יחידות המיליציה של הס"ר.
ספירדונובה מיהרה לתיאטרון בולשוי, בו התכנס הקונגרס הסובייטי במטרה למסור הצהרת מדיניות ביחס למרד, אולם הקונגרס הושעה ולמעלה מ-400 נציגי הס"ר, וספירודונובה ביניהם, הושמו תחת מעצר במוסקבה.
באופן רשמי הוכרז כי משפטה של ספירדונובה יחל בתחילת דצמבר, אולם על מנת למנוע מצב נפיץ ומהומות, נשפטה ספירדונובה במשפט סודי ב-27 בנובמבר ונדונה לשנת מאסר על חלקה בהתקוממות, אולם קיבלה חנינה יום לאחר מתן גזר הדין.
ספירדונובה הפכה לקול המרכזי של האגף הרדיקלי בס"ר אשר התנגד לכל הסדר עם השלטון הבולשביקי, והיא גינתה את הממשלה על מדיניות אשר לטענתה בגדה במהפכה.
על אף סירובה להתפשר, בידלה עצמה ספירדונובה מהאגף הטרוריסטי של הס"ר בשלב זה, והתמקדה בפעולה לחיזוק מערכת הסובייטים, מול השלטון הבירוקרטי והמפלגתי של הבולשביקים.
בינואר 1919 לאחר נאום ציבורי אופוזיציונרי למשטר הבולשביקי, נעצרה ספירדונובה על ידי הצ'קה (המשטרה החשאית) של מוסקבה.
היא נשפטה פעם נוספת ב-24 בפברואר כשהמנהיג הבולשביקי ניקולאי בוכריין אשר היה העד היחיד מטעם התביעה האשים אותה כי היא חולת נפש המפיצה רעיונות פוליטיים מסוכנים.
ספירדונובה נמצאה אשמה, ונשפטה לשנת מאסר במוסד לחולות נפש.
בפועל נשלחה ספירדונובה לתא צינוק במתקן צבאי, בו התדרדרה בריאותה אשר הייתה רעועה מלכתחילה.
מבצע בריחה תוכנן עבורה על ידי מיליציית הס"ר אשר שחררה אותה ב-2 באפריל.
היא חייתה במחתרת במוסקבה, אולם לבסוף נעצרה שוב כשהיא חולה בטיפוס וסובלת ממחלת עצבים לא ידועה.
היא נשלחה להחלמה במתקן רפואי של הצ'קה ולאחר מכן הועברה לכלא פסיכיאטרי.
לבסוף שוחררה בערבותם של שני חברי ס"ר ב-18 בנובמבר 1921, בתנאי שתחדל מפעילות פוליטית.
לטענת ההיסטוריון אלכסנדר רבינוביץ' לא נמצאו ראיות שספירדונובה הפרה תנאי זה מכאן ואילך, ופעילותה הפוליטית הגיעה לקיצה.
ב-1937 נעצרה שוב ספירדונובה בביתה שבאופה, עם 12 פעילים לשעבר נוספים בס"ר.
היא הואשמה והורשעה בקשירת קשר להתקוממות איכרים ונידונה ל-25 שנות מאסר על ידי קולוגיום צבאי, ב-8 במרץ.
הועברה לאחזקה בבידוד לאחר ששבתה רעב, בכלא באוראל.
מתאה כתבה מספר מכתבים ליועץ המשפטי לממשלה הסובייטית בהם ביקשה להיות מוצאת להורג באופן מיידי על מנת לעצור את העינוי.
ב-11 בדצמבר 1941, הוצאה ספירדונובה להורג בהוראתו של סטלין ביער מדבדב שליד אוריול, לצד 150 פעילים פוליטיים ביניהם כריסטיאן רקובסקי ואולגה קמנבה.
מריה פיה, נסיכת שתי הסיציליות (באיטלקית: Maria Pia, Principessa di Borbone delle Due Sicilie; 2 באוגוסט 1849 – 29 בספטמבר 1882) הייתה בתו של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ואשתו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה.
מריה פיה נולדה ב-2 באוגוסט 1849 בגאאטה, לפרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ולמריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס קרל, דוכס טשן והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
מריה פיה יחד עם משפחתה ברחו לרומא, ובהמשך עברו משם לווינה.
ב-5 באפריל 1869 התחתנה מריה פיה עם רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 12 ילדים, מהם 6 פגועים נפשית.
ב-29 בספטמבר 1882 מתה מריה פיה בביאריץ, צרפת, בעת שילדה את בנה אוגוסטו שמת מיד לאחר הלידה.
לאחר מותה התחתן בעלה רוברטו עם מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל, שאף ממנה היו לו 12 ילדים.
ב-5 באפריל 1869 התחתנה מריה פיה עם רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
מריה לואיזה, נסיכת בורבון-פארמה (1870–1899), התחתנה עם פרדיננד הראשון, מלך בולגריה
לואיזה מריה, נסיכת בורבון-פארמה (1872–1943)
מריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-פארמה (1874–1914)
באטריצ'ה, נסיכת בורבון-פארמה (1879–1946), התחתנה עם פייטרו לוצ'סי-פאלי
אליא, דוכס פארמה (1880–1959), התחתן עם מריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה אנסטסיה, נסיכת בורבון-פארמה (1881)
מריה סילבה קרוס (בספרדית: Maria Silva Cruz; 20 באפריל 1915 – 23 באוגוסט 1936) הייתה אנרכיסטית ספרדייה וגיבורת מרד קאסאס וייחס בספרד.
הייתה ידועה בכינוי "לה ליברטריה" (המשחררת).
סילבה קרוס נולדה וגדלה בקאסאס וייחאס (כיום בנלופ-קאסאס וייחאס), שבאנדלוסיה.
הוריה היו שכירי יום ואביה, חואן סילבה גונסאלס, ודודה היו שניהם חברי CNT (קונפדרציית העבודה הלאומית), ארגון אנרכיסטי שתמך ברפורמות למען עובדים.
סבתה הייתה מקריאה לה סיפורים אנרכיסטיים כשהייתה ילדה.
אנטוניו קבנס סלבדור, הידוע בכינוי גייניטו, היה פעיל אנרכיסטי, שהעביר הדרכות לנערות המקומיות ב-1932, כשהוא בן 27. כך הוא הכיר את סילבה קרוס בת ה-17, והשניים החלו לצאת.
יום אחד, כשהתהלכה במרכז העיירה עם חברותיה, עם צעיף בצבעים שחור ואדום (הצבעים האנרכיסטיים) כרוך סביב צווארה, ניגש אליה קצין המשמר האזרחי (הפשיסטי) ופקד עליה להסירו.
כשסירבה, התפתח ביניהם עימות, והיא סטרה לו, והוא בתורו תלש את הצעיף מעליה, וכינה אותה בבוז "לה ליברטריה" (המשחררת), והבטיח שתשלם על כך.
האירוע רק ליבה את התלהבותן של מריה וחברותיה, ובעקבותיו מריה, חברותיה ואחותה יסדו תוך שנה ארגון נשים אנרכיסטי בשם "אמור אי ארמוניה" (אהבה והרמוניה).
המיליטנטיות שלה גברה, ובינואר 1933, כאשר חברי CNT הכריזו על קאסאס וייחאס כקומוניסטית ליברטריאנית, והתקוממו נגד המשמר האזרחי, סילבה קרוס וחבריה, מנואל לאגו וגייניטו, היו בין המפגינים.
ב-11 בינואר, היא צעדה איתם חמושה ברחבי הכפר, כשהם מניפים דגלי שחור-אדום ושרים שירים מהפכנים, ומעבירים מסרים, אוכל וציוד בין עמדות המהפכנים.
במהלך ההפגנות, שני מאבטחים נפצעו, וכוחות נוספים של המשמר האזרחי נשלחו כתגבורת, וכדי לפזר את פעילי CNT.
רבים מן התושבים ברחו, אך כמה אנרכיסטים ניסו להסתתר בבית סבה של סילבה, פרנסיסקו קרוס גוטיירס, שהיה מכונה סייסדדוס (Seisdedos - בעל שש-האצבעות).
החיילים הציתו את הבית ושרפו למוות את כל היושבים בה, שמונה נפשות סך הכל, רובם בני משפחת.
שרדו רק סילבה קרוס ובן דוד צעיר.
היא יצאה מהבית, כאשר שערה עולה בלהבה, נושאת את הילד על ידיה.
היא שכנעה את החיילים לא להרוג אותה או את הילד, ואז ברחה עמו לבית סבתה.
חלק מקרוביה סיפרו שנורתה ברגלה.
בינתיים החיילים ירו בכל האנרכיסטים שעוד היו בסביבה.
כעבור שלושה ימים, ב-4 בינואר 1933, הגיעו החיילים לעצור את סילבה קרוס.
היא ישבה בבית המעצר המקומי שבועיים, וכשיצאה לחופשי, נעצרה שוב, ונשפטה.
במשפט, היא דחתה כל טענה שהייתה קשורה להתקוממות, וטענה שהמשמר האזרחי מעליל עליה.
אך עיתונאים שראיינו אותה פרסמו את הסתירות שבדבריה, והיא הורשעה והועברה לכלא המחוזי, שם שהתה כחודש.
בינתיים, שמה כבר יצא לפניה כסוג של דמות מיתית של המהפכה.
במהלך מאסרה, היא פגשה בכלא את מיגל פרס קורדון, חבר ב-CNT.
השניים השתחררו יחד עם פעילים אנרכיסטים נוספים בעקבות זעקה ציבורית שקמה נגד הטבח באזרחים פשוטים בהתקוממות הכפרית, לאחר שפובליציסט בשם הילדגרט, שהיה מהמפורסמים של התקופה, פרסם מאמר שהיה ל"אני מאשים" הספרדי, ובו צוירה כסמל המהפכה, העומדת למגר את "הסרטן הרפובליקני".
היא ופרס קורדון הפכו לזוג, וכעבור חודשיים עברו למדריד.
בינתיים, הציבור אימץ את הסיפור, נערכו פסטיבלים בעד המהפכנים ולזכר הנופלים, כולל קרוביה, והולחנו שירים עליה.
משוררים ומחזאים כתבו יצירות בהם דמותה מרכזית, והעיתונים המשיכו לעסוק בסיפורה לאורך חודשים.
אירועים אלו שלהבו את הסנטימנט המהפכני ברחבי ספרד.
כאשר פרס קורדון וסילבה קרוס השתחררו, הוא - עורך ועיתונאי עבור CNT - המשיך לכתוב על הסיפור, ולגנות את הרציחות.
הוא חשף גם את ההזנחה את פציעותיה, והאלימות המינית שהפעילו חיילי המשמר נגד מריה.
במאי 1935, הזוג חזר לאנדלוסיה, שם נולד להם בן, חואן פרס סילבה.
תנאי מחייתם היו קשים, והם התקשו להתפרנס.
מצבם הוחמר בשל כך שהקצין האחראי על מחוז פטרנה, שם חיו, היה אותו סמל דאז עמו מריה התעמתה שנים קודם לכן, והוא נטר לה טינה על כך.
ב-1936 פרצה מלחמת האזרחים הספרדית, ובמהלך הקרבות, הפשיסטים כבשו את פטרנה ביולי 1936, ופרס קורדון נמלט אל ההרים בעת שקרוס סילבה נשארה עם בנה הפעוט בבית.
ב-19 באוגוסט, היא נעצרה על ידי הפלנגיסטים ובנה נלקח ממנה.
היא הוצאה להורג ב-23 באוגוסט 1936 עם שחר.
הפרטים של רציחתה לא ברורים, אך הסברה היא שהיא הוצאה להורג יחד עם שני אסירים נוספים.
מיגל פרס קורדון נורה למוות על ידי כוחותיו של פרנקו ביום האחרון של מלחמת האזרחים, בקרטחניה, ב-5 במרץ 1939. גם גייניטו נפל בקרב במהלך המלחמה.
כמו רבים שנהרגו במהפכה הספרדית, שרידיה של סילבה קרוס לא זוהו מעולם.
היא גם לא הוכרזה כמתה באופן רשמי עד 2010. בנה, שגדל אצל דודתה של סילבה קרוס, עבד לאורך כל חייו כדי לנסות למצוא את שרידיה של אימו כדי לקברם כהלכה ולשתול עבורה פרחים.
מריה פיה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Pia di Savoia; 16 באוקטובר 1847 - 5 ביולי 1911), הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ואשתו של לואיש הראשון, מלך פורטוגל.
מריה פיה נולדה ב-16 באוקטובר 1847 בארמון המלכותי של בית סבויה, טורינו, לויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ולאדלייד מאוסטריה, בתם של ריינר יוזף, ארכידוכס אוסטריה ואליזבת, נסיכת סקסוניה.
מריה פיה הייתה אחותם של אומברטו הראשון, מלך איטליה ואמדאו הראשון, מלך ספרד.
ב-6 באוקטובר 1862 התחתנה מריה פיה עם לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 2 ילדים.
מריה פיה נחשבה לבזבזנית, אולם פיזרה הרבה צדקה לעזרת העם הפורטוגזי, ובשל כך הייתה ידועה על ידי העם הפורטוגזי כ"מלאך של צדקה "ו"אם לעניים".
בנשף מסכות בשנת 1865 החליפה מריה פיה את התלבושת שלוש פעמים, וכאשר הפרלמנט הפורטוגזי דן בהוצאותיה, היא ענתה "אם אתה רוצה מלכה, אתה צריך לשלם לה".
בשל תפקידה, היא הייתה אחראית במידה רבה על הפנים של ארמון המלכותי אז'ודה בליסבון, והייתה אחראית על הסעודות במהלך ביקורים של ראשי מדינה זרים.
מריה פיה לא התערבה בפוליטיקה, אבל בסכסוך עם ז'ואאו קרלוש דה סלדנהאה דה אוליביירה א דאון, הדוכס הראשון של סלדנהאה בשנת 1870, היא אמרה לו: "אם הייתי המלך, הייתי יורה בך!".
בשנת 1889 מת בעלה לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ובנה קרלוש הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
מריה פיה נשארה פעילה מאוד והמשיכה בפרויקטים החברתיים שלה, בעוד היא מחזיקה בעמדה דומיננטית בבית המלוכה, ואף שימשה כעוצרת בעת היעדרם של המלך והמלכה בחו"ל.
בשנת 1908 נרצחו בנה קרלוש הראשון, מלך פורטוגל ונכדה לואיש פיליפה, נסיך הכתר של פורטוגל, מה שהשפיע קשות על מריה פיה, ונכדה מנואל השני, מלך פורטוגל עלה לשלטון.
בשנת 1910 הודח נכדה מנואל השני בהפיכה צבאית, ופורטוגל הפכה לרפובליקה.
לאחר ההפיכה שבה מריה פיה לאיטליה, וב-5 ביולי 1911 היא מתה במעון הציד של סטופיניג'י.
ב-6 באוקטובר 1862 התחתנה מריה פיה עם לואיש הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 2 ילדים:
מריה סופיה מנויבורג , הייתה בתו של פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ואשתו של פדרו השני, מלך פורטוגל.
מריה סופיה נולדה בדיסלדורף ב-6 באוגוסט 1666, לפיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולאליזבת אמליה, רוזנת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט וסופיה אלאונורה מסקסוניה, והייתה אחותם של קיסרית האימפריה הרומית הקדושה, דוכסית פארמה ומלכת ספרד.
ב-11 באוגוסט 1687 התחתנה מריה סופיה עם פדרו השני, מלך פורטוגל, אשר היה אלמן מאשתו הראשונה מריה פרנצ'סקה מסבויה, והיא הביאה עמה נדוניה של 100,000 פלורינים זהב.
נישואי השניים היו מאושרים, ונולדו להם 7 ילדים, ובנוסף, מריה סופיה זכתה לאהדתה של בתה החורגת איזבל לואיזה, נסיכת ביירה, אולם היא מתה בצעירותה בשנת 1690. מריה סופיה הייתה מלכה עממית, אשר תמכה בנזקקים והייתה מעורבת רבות בפעולות צדקה, אולם היא מתה במפתיע ב-4 באוגוסט 1699, כתוצאה משושנה.
ב-11 באוגוסט 1687 התחתנה מריה סופיה עם פדרו השני, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
מריה פרדריקה מהסן-קאסל הייתה נסיכה גרמנייה מבית הסן, ואשתו של אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג.
מריה פרדריקה נולד ב-14 בספטמבר 1768 בהנאו לוילהלם, נסיך הסן-קאסל ולוילהלמינה קרולינה, נסיכת דנמרק, בתם של פרדריק החמישי, מלך דנמרק ולואיז, נסיכת בריטניה.
ב-29 בנובמבר 1794 התחתנה מריה פרדריקה עם אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג, ממנו היו לה ארבעה ילדים.
בשנת 1796 מת חמיה פרידריך אלברכט, נסיך אנהלט-ברנבורג, ובעלה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1807 הועלה בעלה למעמד דוכס, ובשנת 1815 הוא צירף את הדוכסות לקונפדרציה הגרמנית.
זמן קצר לאחר הנישואין חלתה מריה פרדריקה במחלת נפש, ובעקבות כך התגרשו השניים בשנת 1817. מריה פרדריקה חזרה לנסיכות הבוחר מהסן, והתגוררה בהנאו עד למותה ב-17 באפריל 1839.
ב-29 בנובמבר 1794 התחתנה מריה פרדריקה עם אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג, ממנו היו לה ארבעה ילדים:
מריה עמנואל, מרקיז מייסן היה ראש בית וטין בין השנים 1968–2012.
מריה עמנואל נולד ב-31 בינואר 1926 ברגנסבורג, בוואריה, והיה הילד הבכור של פרידריך כריסטיאן, נסיך הכתר של סקסוניה ואליזבת הלן, נסיכת טורן וטקסיס, בתם של אלברט, נסיך טורן וטקסיס השמיני ומרגרטה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה.
בגיל 18, נאסר מריה עמנואל ונידון למוות על ידי הנאצים בשל התנגדותו לשלטונם.
לאחר שנמלט מעונשו, נמלט מן הסובייטים המתקרבים, כאשר מולדתו הסכסונית הפכה לחלק ממזרח גרמניה הקומוניסטית עם סיום מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עבר לשווייץ, שם החל לעבוד בתחום השירותים הפיננסיים.
גם הצייר המוכשר עמנואל הציג כמה מעבודותיו.
מריה עמנואל הפך לראש בית וטין עם מותו של אביו בשנת 1968.
מכיוון שלמריה עמנואל לא נולדו ילדים לגיטימיים, הוא בחר בסופו של דבר ליורשו את הנסיך אלכסנדר, נסיך סקסוניה-גספה, בנה של אחותו הבכורה אנה, נסיכת סקסוניה ובעלה המנוח רוברטו דה אפיף, נסיך גספה, צאצא של משפחת בנו עסאף מלבנון.
מריה עמנואל אימץ את אלכסנדר ב-1 ביוני 1999, שהתחתן עם גיזלה, נסיכת בוואריה ב-1987. ב-1997 הסכימו הצאצאים הזכרים ששרדו מהענף האלברטיני להחלטת מריה עמנואל, אם כי לאחר מכן, אחיו אלברט הצהיר כי לא קיבל עוד את ההחלטה.
אולם אחיו של מריה עמנואל, אלברט, תמך בדרישות השוויון כדי לאפשר לבני דודתו, הנסיך טימו, ולבנו המורגנטי, רודיגר, לרשת בסופו של דבר את ראשות הבית.
מריה פון טשנאדי (בהונגרית: Tasnády Fekete Mária; 16 בנובמבר 1911 – 16 במרץ 2001) הייתה שחקנית הונגרייה.
פון טשנאדי נולדה בטרנסילבניה שאז הייתה בשליטת האימפריה האוסטרו הונגרית לזוג הורים הונגרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה להונגריה ובשנת 1932 לגרמניה אך בשנת 1938 חזרה להונגריה אותה עזבה בשנת 1948.
היא למדה ספרות באוניברסיטת בודפשט.
ב-1931 נבחרה למיס הונגריה והתמודדה בתחרות מיס אירופה.
ב-1932 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט הקומדייה "Wenn die Liebe Mode macht".
ב-1936 שיחקה בתפקיד הראשי ב"Schlußakkord", מלודרמה אודות השלטון הנאצי.
ב-1937 שיחקה בסרט "Menschen ohne Vaterland" המתרחש בלטביה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
ב-1940 שיחקה בסרט ההיסטורי "סרייבו" העוסק ברצח פרנץ פרדיננד.
ב-1941 שיחקה בסרט הפשע "Alarm".
ב-1942 שיחקה בסרט התעמולה האיטלקי "בנגזי".
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה לעבוד ברדיו אירופה החופשית והתגוררה במינכן.
ב-1951 היא גילמה את אמו של אנריקו קארוזו בסרט ביוגרפי אודותיו.
ב-1955 מצודת ויבורג שיחקה בסרט "André and Ursula" המבוסס על רומן גרמני.
בנוסף למשחק היא עסקה גם בתחום המוזיקה.
ב-1954 עברה להתגורר במינכן, היא נישאה פעמיים (החל משנת 1937 עם גזה פון רדוואני).
מריה ז'וזה מרטינס פטינו (בספרדית: Maria José Martínez-Patiño; נולדה ב-10 ביולי 1961) היא אתלטית עבר ספרדייה, שנודעה בזכות מאבקה נגד פסילתה מתחרויות ספורט לאחר שכשלה בשנת 1985 בבדיקות לאימות מין משום היותה אינטרסקסואלית.
משנת 1968, ה-IAAF חייב את הספורטאיות לעבור בדיקה גנטית לאימות מין כתנאי להשתתפות בתחרויות.
בשנת 1983, פטינו עברה את הבדיקה לאימות מין בהצלחה וקיבלה תעודת נשיות.
היא השתתפה באליפות העולם באתלטיקה בריצת 100 מטר משוכות וסיימה בתוצאת זמן של 13.78 (תוצאת זמן הטובה ביותר שלה עומדת על 13.71).
הרופא שלה הציע לה לא להתחרות אלא לזייף פציעה חמורה כדי לפרוש מעולם הספורט לצמיתות, אולם פטינו, שגלדה כל חייה כאישה, סירבה לעשות כן והשתתפה בתחרות.
לאחר השתתפותה, הבוחנים שבדקו אותה בשנת 1985, הדליפו לתקשורת את תוצאות הבדיקה שלה, והעיתונאות לעגה לה וכתבה עליה שהיא למעשה גבר.
לאחר שהמקרה שלה נחשף בתקשורת, נשללה ממנה לצמיתות הזכות להתחרות, היא נודתה מהנבחרת הספרדית, המאמן, חבריה והארוס שלה נטשו אותה, הסדר המגורים ומענק המחייה שקיבלה כספורטאית עלית בוטלו, וכל הישגיה נמחקו מהרשומות.
אם פטינו הייתה נתונה לבדיקות אימות מין ויזואליות וגינקולוגיות (שהיו נהוגות בטרם המעבר לבדיקות גנטיות) – היא הייתה עוברת אותן בהצלחה.
המקרה של פטינו היה לנקודת מפנה בתחום בדיקות לאימות מין בספורט: פטינו, שלא ידעה שהיא אינטרסקסואלית עד הכישלון בבדיקה לאימות מין, הביאה לתשומת הלב הציבורית את ה-AIS, והדיון בתקשורת ערער את מעמדן של הבדיקות לאימות מין והוביל בסופו של דבר לביטולן על ידי הוועד האולימפי וה-IAAF.
מריה אדוארדובנה סיטל היא מגישת חדשות רוסייה.
מגישת מהדורת החדשות Vesti בערוץ הטלוויזיה רוסיה, זוכת פרס TEFI.
היא נולדה ב-9 בנובמבר 1975 בפנזה לאביה, אדוארד סיטל שיש לו שורשים גרמניים ואמה, עקרת הבית לריסה פאבלובנה, שלה שורשים יהודיים.
היא למדה בליצאום הרפואי של פנזה ומ-1993 במכון הפדגוגי של פנזה על שם בלינסקי והיא בעלת תואר בביולוגיה וכימיה, לימים בוגרת המכון הרוסי למימון וכלכלה עם התמחות במימון ואשראי.
היא החלה את קריירת הטלוויזיה שלה בשנת 1997 בעיר הולדתה בתוכנית "מזכרת מוזיקלית" (בחברת הטלוויזיה והרדיו "ביתנו").
מאז 1998 עבדה ככתבת, לימים מגישת החדשות בערוץ הטלוויזיה של פנזה "אקספרס".
בשנת 1999 הצטרפה לחברת הטלוויזיה והרדיו של פנזה, חברה בת של תאגיד VGTRK.
מ-24 בספטמבר 2001 עד 14 במאי 2006, היא הייתה מגישת מבזקי החדשות היומיים של מהדורת וסטי בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. בספטמבר 2003 החליפה את סרגיי בריליוב במהדורת הערב של תוכנית זו.
מאז 2004 הנחתה את התוכנית היומית "חוות דעת מיוחדת" ברדיו רוסיה.
מ-15 במאי 2006 עד 29 באוגוסט 2008 החלה להנחות את מהדורת החדשות המרכזית וסטי בשעה 20:00 לצד דמיטרי קיסליוב.
יחד עם ניקולאי סוונידזה בשידור חי בערוץ הראשון ובערוץ רוסיה, שימשה כפרשנית טקס האשכבה של נשיא הפדרציה הרוסית הראשון, בוריס ילצין, ב-25 באפריל 2007.
מ-1 בספטמבר 2008 ועד 17 ביוני 2016 היא הגישה את מהדורות הערב של התוכנית וסטי יחד עם אנדריי קונדראשוב וארנסט מצקיאביוס .
יום לאחר ההכרזה, NewsOne הודיעה על ביטול התוכנית עקב "התקפות מידע המוני" ואיומים על עצמה ועובדיה.
משנת 2018 מרצה ב באוסטנקינו.
היא השתתפה מספר פעמים במשחק הטלוויזיה פורט בויארד כחלק מצוות ערוץ הטלוויזיה "רוסיה".
בשנת 2006, מריה סיטל ו-ולדיסלב בורודינוב השתתפו בעונה הראשונה של הגרסה הרוסית לתחרות הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים", ששודרה בערוץ הטלוויזיה "רוסיה".
הזוג תפס את המקום הראשון שהעניק את הזכות להשתתף בתחרות "אירוויזיון לרוקדים 2007".
בתחרות עצמה, הזוג סיטל-בורודינוב סיים במקום השביעי.
היא נשואה בפעם השנייה ולה 5 ילדים.
חובבת צילום, סקי, ספורט, קריאת ספרים.
מריה אלכסנדרובנה פטרובה היא רוצחת רוסייה שביצעה 2 מקרי רצח ומספר ניסיונות רצח של גברים.
פשעיה ייחודיים במקצת לפרקטיקה הפלילית הרוסית.
מריה פטרובה הייתה ידועה בכינוי "זיוזינסקאיה מניאצ'קה" משום שפעלה בראיון זיוזינו שבמוסקבה.
מריה פטרובה התעסקה בשחייה מילדות.
היא הייתה לא תקשורתית, סגורה.
פעם אחת, על פי הצהרתה עצמה, היא נאנסה.
האנס, לדברי פטרובה, היה בחור צעיר.
לאחר שפטרובה, כפי שהיא טענה, הוטרדה על ידי עמית קשיש בעבודה, היא התחילה לשנוא את כל הגברים.
היא לימדה חינוך גופני במכללה הטכנולוגית האלקטרונית במוסקבה.
פטרובה הייתה תחת הסתכלות פסיכיאטרית.
היה לה מראה גברי: דמות שרירית, כתפיים רחבות, גובה.
ב־1 במרץ 2002 הרגה פטרובה את סרגיי מקרייב בן ה־20 בשתי נעיצות סכין.
בהמשך, היא הסבירה זאת בהטרדה מצידו, אך העדים לא ראו זאת.
הרצח התרחש בתחנת תיאטרון שלום ליד תחנת המטרו ורשבסקאיה.
ב־27 במרץ, ברחוב סיבאשסקאיה, הרגה פטרובה את הגמלאי ניקולאי ז'בין בן ה־60 על ידי חיתוך גרונו.
בהמשך, פטרובה ביצעה 3 תקיפות נוספות בכוונה לרצח (כל הקורבנות שרדו), היא נחשדה בתקיפה נוספת, אך לא הואשמה בחוסר ראיות.
כל ההתקפות בוצעו באותה הדרך – פצעי דקירה בצפק ובצוואר.
היא ביצעה פשעים מול עשרות אנשים.
בעלת מקצוע הוראה שהוא מקצוע ציבורי למדי וביצוע פשעים באזור אחד, היא נחשפה במהרה ונעצרה.
המעצר בוצע בלילה של 23 באפריל 2002. פטרובה התוודה במהרה על הכל.
היא הואשמה ברצח שניים ובניסיון רצח של שלושה אנשים.
בדיקה פסיכיאטרית משפטית מצאה שפטרובה לא שפויה ונשלחה לטיפול חובה.
מריה פטרובה נכללה ברשימה של פורבס רוסיה בין 12 רוצחות סדרתיות המסוכנות בהיסטוריה.
בדצמבר 2023 פורסם שמריה פטרובה, מתכוננת לצאת לחופשי מבית חולים פסיכיאטרי.
מריה סלבונה הייתה ציירת אימפרסיוניסטית גרמנית, חברת הזצסיון הברלינאי.
נולדה בשם: מארי דורט קרוליין שורר.
אביה היה רוקח ופוליטיקאי שהיה ידוע בקמפיין שלו לשיפור איכות מי השתייה של ליבק.
אחותה הבכורה קורנליה שורר הפכה לאחת הרופאות הראשונות בגרמניה.
בגיל שבע עשרה, לאחר שיעורים בלתי פורמליים בציור ורישום, נסעה לברלין ללמוד בבית ספר פרטי לאמנויות לפני שעברה למכון ההוראה במוזיאון לאמנות דקורטיבית, בה למדה עד 1886. בשנה שלאחר מכן, היא החלה את לימודיה בבית הספר לאמנות לנשים "וריין דר ברלינר קונסטלינן", שם הורשו ללמוד אנטומיה ולצייר דגמים חיים.
האקדמיה הפרוסית לאמנות הייתה עדיין מוסד לגברים בלבד באותה תקופה.
בשנת 1888 היא עברה למינכן, למדה שיעורים פרטיים מצייר הדיוקנאות אלואיס ארדטלט (1851-1911) ואז למדה באקדמיה לנשים של "מינכן קונסטלינרינווארן", שם המורה המשפיע ביותר שלה היה לודוויג פון הרטיש, שהכיר לה את האימפרסיוניזם.
מאוחר יותר, בחופשה בבית, היא פגשה כמה אמנים סקנדינבים ונסעה איתם לפריז.
אחד מחבריה לנסיעה היה הצייר הדני וילהלם פיטרסן (1868–1923) וכשהתיידדו ביותר, שניהם החליטו לשנות את שמות היוצרים שלהם.
הוא בחר בוילי גרטור והיא הפכה למריה סלבונה.
נולדה להם גם בת לא חוקית שהפכה מאוחר יותר לשחקנית בשם לילי אקרמן.
את שם משפחתה קיבלה הבת מאביה החורג, עמו אמה התחתנה בשנת 1900 - סוחר האמנות השווייצרי אוטו אקרמן (1871–1963).
התערוכה הראשונה של סלבונה הייתה בשנת 1893 בסלון דה שאמפ-דה-מארס של Société Nationale des Beaux-Arts, באופן אירוני תחת שם בדוי גברי "קרל-מריה פלבונה".
בשנת 1901 הצטרפה לזצסיון הברלינאי, חזרה לליבק בשנת 1906 וחזרה לברלין בשנת 1909.
לקראת סוף שנות העשרים של המאה העשרים, בריאותה החלה להידרדר.
היא לא הצליחה למצוא מזור ברפואה המסורתית, ופנתה לאנתרופוסופיה ונטורופתיה.
אולם מצבה הבריאותי מעולם לא השתפר, ואת שנותיה האחרונות בילתה בציור פרחים ונופים בסביבת ביתה ליד מינסינג.
עבודתה נשכחה במשך שנים רבות, לאחר שסומנה כ"אמנות מנוונת" בשנת 1933. במהלך מלחמת העולם השנייה, רבים מציוריה הושמדו, בכוונה או כתוצאה מהמלחמה.
רק בשנת 1981 נערכה רטרוספקטיבה משמעותית על ידי מוזיאון ברוהאן בברלין.
מריה פורסקו (ברומנית: Maria Forescu; 15 בינואר 1875 - 28 באוקטובר 1947) הייתה שחקנית וזמרת אופרה רומנייה-יהודייה.
פורסקו נולדה בצ'רנוביץ, היא למדה בפנימייה בפריז, היא למדה מוזיקה ודרמה בקונסרבטוריון של פראג, היא הופיעה כזמרת אופרה בתיאטרון בווינה, היא גם לקחה חלק בסיבוב הופעות של התיאטרון ברחבי אירופה, אחר כן עברה לברלין, שם הופיעה במספר תיאטראות.
היא ביצעה את הופעתה הקולנועית הראשונה ב-1911, ב-1915 עזבה לחלוטין את תחום המוזיקה על מנת להתמקד במשחק והופיע בסרטים רבים בגרמניה, ב-1919 הופיע בסרט "Peer Gynt" המבוסס על מחזה של הנריק איבסן, ב-1920 גילמה נערת ליווי בסרט "Die entfesselte Menschheit", ב-1928 שיחקה בסרט "אנסטסיה, בת הצאר המזויפת".
ב-1932 הקריירה שלה נקטעה על ידי החוקים החדשים של הרייך השלישי, עקב מוצאה היהודי הורחקה מעבודתה, היא שרדה את השואה ונפטרה ב-1947.
מריה פדרזה היא שחקנית, בלרינה ודוגמנית ספרדייה, שזכתה להכרה עולמית בזכות תפקידיה בסדרות של נטפליקס: "בית הנייר", "אליטה" ו"טוי בוי".
בנוסף לכך, השתתפה בסרט "פוליאמוריה למתחילים" (אנ') (2021), וגילמה את אמנדה.
מריה פדרזה נולדה ב-26 בינואר 1996 במדריד, ספרד.
היא התגלתה דרך חשבון האינסטגרם שלה על ידי במאי הקולנוע אסטבן קרספו שהזמין אותה להשתתף באודישן לתפקיד הראשי של סרט הביכורים שלו "אהבה" (אנ') בשנת 2017, במסגרתו קיבלה את התפקיד של לורה, והצטרפה לצוות השחקנים שהורכב גם מפול מונן, נטליה טנה, גוסטבו סלמרון ונצ'ו פרנסנה.
הפרויקט השני שלה כשחקנית היה כאשר גילמה את אליסון פרקר, בתו של השגריר הבריטי בספרד, בסדרה הפופולרית "בית הנייר".
כאשר נטפליקס רכשה את הסדרה, זכתה פדרזה להכרה והצלחה בינלאומית.
בתחילת 2018 הוכרז על השתתפותה בסדרה הספרדית המקורית השנייה של נטפליקס "אליטה", עם מיגל הראן וחיימה לורנטה.
בשנת 2024 שיחקה פדרזה במיני-סדרה "בנק במצור" (אנ') מבית נטפליקס, על שוד הבנק המרכזי בברצלונה (אנ') במאי 1981, שלושה חודשים לאחר ניסיון ההפיכה הצבאית בספרד.
מאז פריצתה בעולם הקולנוע, השתתפה פדרזה במספר סרטים וסדרות טלוויזיות, כמו גם הדגשת יכולותיה כבלרינה.
שנהסרטתפקידהערות2017אהבה (אנ')לורה2019את מי הייתם לוקחים לאי בודד?
(אנ')מרתה2020El verano que vivimosאדלה2021פוליאמוריה למתחילים (אנ')אמנדהEgoפאלומה2022לרקוד על זכוכית (אנ')אירנה2023אוורנס (אנ')אסתר2024הבלדר (אנ')לטיסיה
שנהסדרהתפקידהערות2017Si fueras túאלבה רואיזתפקיד ראשי; 8 פרקיםבית הנייראליסון פארקרתפקיד ראשי (חלקים 1–2); 15 פרקים2018אליטהמרינה נוניותפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים2019–הווהטוי בויטריאנה מריןתפקיד ראשי (2 עונות); 21 פרקים2023Urban.
La vida es nuestraלולהתפקיד ראשי; 6 פרקים2024Galgosחימנה דיאז סומאריבהתפקיד ראשי; 6 פרקיםבנק במצור (אנ')מיידרתפקיד ראשי; 5 פרקים
מריה פאוור , הייתה אישה אוסטרית שהואשמה בכישוף.
היא הייתה האדם האחרון שהוצא להורג בגין כישוף באוסטריה.
פאוור הייתה עוזרת בית בסנט קתרין, פרוור של העיר מולדורף.
בינואר 1749 התבקשה על ידי מעסיקה לבצע שליחויות לבית אחר.
היא הגיעה אל הבית ולאחר שעזבה, דיווחו דייריו על תופעה של רדיפת שדים.
היא הוחזקה במאסר בתנאים שגרמו לה חולשה ואפתיה, ובמשך חודשיים נחקרה ותושאלה בלא לפחות מ-572 שאלות.
אנה מריה זוטלין וליזל גוסטרר נעצרו גם הן והוצאה להורג בשנת 1749. לאחר חודשיים של חקירה בעינויים נשברה פאוור והודתה באשמה.
היא נשפטה והוצאה להורג בעריפת ראש ושריפה על המוקד ב-6 באוקטובר 1750.
בשנת 2009, הארכיבישוף של זלצבורג, אלואיס קוטגאסר, פרסם הצהרה לפיה הוצאתה להורג של מריה פאוור הייתה ההוצאה להורג האחרונה באוסטריה בגין אשם בכישוף.
מריאנו פורטוני (בספרדית: Mariano Fortuny; 11 ביוני 1838 – 21 בנובמבר 1874) היה הצייר הספרדי המוביל בתקופתו, בעל מוניטין בינלאומי.
הקריירה הקצרה שלו כללה יצירות במגוון נושאים נפוצים באמנות התקופה, כולל המשיכה לנושאים אוריינטלים, ציור ז'אנר היסטורי, ציור צבאי של התפשטות הקולוניאלית הספרדית.
הוא נולד בראוס, עיר ליד טרגונה, בקטלוניה, ספרד.
אביו נפטר כשהיה תינוק, ואמו כשהיה בן 12. לפיכך, מריה גדל על ידי סבו, יוצר ארונות שלימד אותו להכין פסלוני שעווה.
בגיל 9, בתחרות פומבית בעירו, צייר, מורה ופטרון מקומי, דומנק סובראנו, עודד אותו ללימוד נוסף.
בגיל 14 עבר לברצלונה עם סבא שלו.
הפסל Domènec Talarn הבטיח לו פנסיה שאפשרה לו ללמוד בבית הספר לאמנויות ואומנות בברצלונה.
הוא למד במשך ארבע שנים אצל קלאודי לורנזלה ופאו מילה וב־1857 זכה במלגה שזיכתה אותו בשנתיים של לימודים ברומא החל משנת 1858. שם למד רישום וסגנונות מפוארים, יחד עם ג'וזפ ארמט וריקרדו דה מדרסו.
ב-1859 הוא נקרא על ידי ממשלת מחוז ברצלונה לצייר את קרבות המלחמה הספרדית-מרוקאית.
הוא נסע למרוקו מפברואר עד אפריל של אותה שנה, עשה סקיצות של נופים וקרבות, אותם הראה במדריד ובברצלונה כשחזר.
אלה ישמשו לו מאוחר יותר כסקיצות ראשוניות ליצירה המונומנטלית שלו, הקרב על טטואן, במוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה.
בשנת 1870 עברו האמן ומשפחתו לגרנדה.
במקור, זה היה אמור להיות שלב בטיול תיירותי מורחב ביישובים שונים באנדלוסיה.
עם זאת, לאחר שהגיע לגרנדה, פורטוני חש כי זה מקום להתיישב בו ולעבוד.
הם הגיעו בקיץ 1870 ונשארו עד סתיו 1872 - שהות של כשנתיים וחצי.
לפי כמה מהביוגרפים שלו, פורטוני הקים בגרנדה אטלייה.
המיקום המדויק שלו לא ברור.
מאז ימי ולסקס הייתה מסורת בספרד של הנצחת קרבות וניצחונות בציורים מונומנטליים.
על בסיס חוויותיו, פורטוני הוזמן על ידי מועצת מחוז ברצלונה לצייר דיורמה בד גדולה של לכידת המחנות של מולי אל עבאס ומולי אל חאמד על ידי הספרדים.
הוא התחיל את הציור של קרב טטואן על בד באורך 15 מטרים; אבל אף שעבד עליו לסירוגין במהלך העשור הבא, הציור מעולם לא הסתיים.
ההשפעה הגדולה יותר של מסעו במרוקו היה המשיכה שלו לאחר מכן לנושאים האקזוטיים של מרוקו.
הוא צייר יחידים וגם סצנות מדומיינות.
הוא ביקר בפריז ב-1868 וזמן קצר לאחר מכן התחתן עם ססיליה דה מדרסו, בתו של פדריקו דה מדרסו, שהפך לאוצר של מוזיאון הפראדו במדריד.
ססיליה הייתה אחות של חברו של פורטוני, האמן האוריינטליסטי, ריקרדו דה מדרסו, שליווה בעבר את פורטוני במסעות באירופה.
לפורטוני ולססליה נולד בן, מריאנו פורטוני, שהפך למעצב אופנה ושטיחים ידוע.
ביקור נוסף בפריז ב-1870 ולאחריו שהה שנתיים נוספות בגרנדה.
הוא חזר לרומא, שם מת באופן פתאומי משהו ב-21 בנובמבר 1874, מהתקף של מחלת המלריה, שחלה בזמן שצייר בנאפולי ובפורטיצ'י בקיץ 1874.
לאחר מותו של פורטוני, גיסו, ריקרדו דה מדרסו, טיפל בסטודיו שלו.
קטלג את יצירותיו וארגן אותן למכירה פומבית.
אחד מתלמידיו של פורטוני היה אטיליו סימונטי.
מריה תרז פון המרשטיין פאשה הייתה פעילת התנגדות אנטי-נאצית וחוקרת ספרות גרמנייה.
היא הסיעה יהודים אל מחוץ לגרמניה בשנותיו הראשונות של המשטר הנאצי ולאחר מכן היגרה מגרמניה הנאצית ליפן, שם התגוררה מספר שנים לפני שהתיישבה בארצות הברית.
המרשטיין נולדה ב-1909 במגדבורג, אחת משבעה ילדים שנולדו למריה פון לוטביץ (בתו של ולטר פון ליטוויץ) ולקורט פון המרשטיין-אקוורד, גנרל שלימים ישמש כמפקד העליון של הרייכסווהר בשנות ה-30 של המאה ה-20. היא ואחיה עודדו לחקור רעיונות אינטלקטואליים ופוליטיים; היו לה חברים יהודים ואיתם תכננה לעבור לארץ ישראל.
היא נרשמה לבית ספר ציבורי שבו יכלה ללמוד חקלאות, והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בשנת 1933, פאשה עזרה ליהודים ואינטלקטואלים להימלט מגרמניה על ידי כך שלקחה אותם לפראג על האופנוע שלה.
היא גם סיפקה לקהילה היהודית ומתנגדים לנאצים בפראג עיתונים והזהירה אותם מפני תוכניות של הנאצים שלמדה מאביה.
פאשה, ממוצא יהודי שאביו, הנס פאשה, היה פציפיסט ידוע.
מריה וג'ון עברו לארץ ישראל לזמן קצר לפני שחזרו לגרמניה בגלל התפרצות טיפוס הבטן.
הם היגרו ליפן לאחר מספר חקירות שנערכו על ידי הגסטפו.
אביה של מריה תכנן ללא הצלחה להרוג את היטלר ב-1939, ושניים מאחיה השתתפו בקנוניה נוספת להרוג את היטלר ב-1944; אמה ושני אחיה נכלאו במחנות ריכוז עד סוף מלחמת העולם השנייה.
מריה וג'ון פאשה חיו מספר שנים ביפן, שם נולדו כל ארבעת ילדיהם, אך היגרו לסן פרנסיסקו ב-1948 עקב חשש מקהילת הגולים הגרמנית וממעקב על ידי המשטרה היפנית.
בסן פרנסיסקו, מריה ניקתה בתחילה בתים בזמן שג'ון עבד במפעל שימורים של עגבניות.
היא המשיכה להיות חוקרת ספרות, ודיברה בגרמנית, צרפתית, רוסית ואנגלית.
בשלב מאוחר יותר, היא התגוררה בבית אבות יהודי בסן פרנסיסקו; היא הייתה התושבת הלא-יהודית השנייה אי פעם של המתקן.
היא מתה בסן פרנסיסקו ב-21 בינואר 2000 מאי-ספיקת לב.
פאשה היה נושא לסרט דוקומנטרי משנת 1999, "אומץ שקט: מריה תרז פון המרשטיין והקרב שלה נגד הנאציזם", שמומן על ידי ארגון בני ברית וממשלת גרמניה.
מריה סקארי היא טניסאית מקצוענית יווניה.
בשיאה דורגה במקום השלישי בעולם (21 במרץ 2022) בדירוג ה-WTA וכיום (מרץ 2024), מדורגת במקום התשיעי בעולם.
הישג השיא שלה, הגעה פעמיים לשלב חצי גמר בטורניר גראנד סלאם, באליפות צרפת הפתוחה 2021 ובאליפות ארצות הברית הפתוחה 2021
בת לאנג'ליקי קנלופולו , שחקנית טניס מקצוענית שדורגה בשנות ה-80 בין 50 הטניסאיות הטובות בעולם.
באליפות וימבלדון שנערכה ביולי היא הפסידה בסיבוב השלישי לג'והנה קונטה מבריטניה (6 בטורניר) ב-2 מערכות (4-6, 1-6) שהגיעה בטורניר זה עד לשלב חצי הגמר.
סקארי דורגה במקום 31 באליפות וימבלדון שנערכה ביולי, היא הפסידה בסיבוב השלישי לאלינה סביטולינה מאוקראינה (8 בטורניר) ב-3 מערכות (6-3, 6-7 1-7, 6-2) שהגיעה בטורניר זה עד לשלב חצי הגמר.
באליפות אוסטרליה הפתוחה היא דורגה במקום 22 בטורניר והגיעה לסיבוב הרביעי שבו הפסידה לפטרה קביטובה מצ'כיה (7 בטורניר) ב-3 מערכות (6-7 4-7, 6-3, 6-2).
בסיבוב השלישי היא ניצחה את מדיסון קיז מארצות הברית (10 בטורניר) בשתי מערכות (4-6, 4-6)
באליפות אוסטרליה הפתוחה היא דורגה במקום 20 בטורניר והפסידה באופן מפתיע בסיבוב הראשון לקריסטינה מלדנוביץ' מצרפת (ב-2019 דורגה במקום עשירי בעולם) ב-3 מערכות (6-2, 0-6, 6-3).
באליפות צרפת היא דורגה במקום 17 בטורניר והגיעה לראשונה בקריירה שלה לשלב חצי הגמר בטורניר גראנס סלאם שבו הפסידה ללברבורה קרייצ'יקובה מצ'כיה ב-3 מערכות (7-5, 4-6, 9-7), למרות שהייתה לה נקודת משחק.
בסיבוב השלישי היא ניצחה את אליז מרטנס מבלגיה (14 בטורניר) ב-3 מערכות (5-7, 7-6 7-2, 2-6), בסיבוב הרביעי היא ניצחה את סופיה קנין מארצות הברית (4 בטורניר) בשתי מערכות (1-6, 3-6) ובשלב רבע הגמר היא ניצחה את איגה שוויונטק מפולין (8 בטורניר) בשתי מערכות (4-6, 4-6).
באליפות וימבלדון היא דורגה במקום 15 בטורניר והפסידה בסיבוב השני לשלבי רוג'רס מארצות הברית בשתי מערכות (5-7, 4-6).
באליפות ארצות הברית היא הגיעה לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לאמה רדוקנו מבריטניה בשתי מערכות (6-1, 6-4).
בסיבוב השלישי היא ניצחה את פטרה קביטובה (10 בטורניר) בשתי מערכות (4-6, 3-6), בסיבוב הרביעי היא ניצחה את ביאנקה אנדרסקו מקנדה (6 בטורניר) ב-3 מערכות (7-6 7-2, 6-7 6-8, 3-6) ובשלב רבע הגמר היא ניצחה את קרולינה פלישקובה מצ'כיה (4 בטורניר) בשתי מערכות (4-6, 4-6).
בטורניר גמר ה-WTA היא הגיעה לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לאנט קונטאבייט מסלובניה ב-3 מערכות (6-1, 3-6, 6-3).
באליפות אוסטרליה הפתוחה היא דורגה 5 בטורניר והפסידה בסיבוב הרביעי לג'סיקה פגולה מארצות הברית (21 בטורניר) בשתי מערכות (7-6 7-0, 6-3).
בסיבוב השלישי היא ניצחה את ורוניקה קודרמטובה מרוסיה (28 בטורניר) בשתי מערכות (4-6, 1-6).
ב-21 במרץ 2022 דורגה במקום שלישי בעולם, דירוג השיא שלה.
באליפות צרפת כמדורגת רביעית בטורניר היא הפסידה באופן מפתיע בסיבוב השני לקרולינה מוצ'ובה מצ'כיה בשתי מערכות (7-6 7-5, 7-6 7-4).
באליפות וימבלדון היא הפסידה בסיבוב השלישי לטטיאנה מריה מגרמניה בשתי מערכות (6-3, 7-5).
באליפות ארצות הברית כמדורגת שלישית בטורניר היא הפסידה באופן מפתיע בסיבוב השני לוואנג שיו מסין ב-3 מערכות (3-6, 7-5, 7-5).
בטורניר גמר ה-WTA היא הגיעה לשלב חצי הגמר שבו הפסידה לקרולין גרסיה מצרפת בשתי מערכות (6-3, 6-2).
מריה פלדש (בהונגרית: Földes Mária; ארד, 5 בספטמבר 1925 – תל אביב, 18 בדצמבר 1976) הייתה מחזאית ישראלית ילידת טרנסילבניה.
היא הייתה אשתו של מבקר הספרות לאסלו פלדש.
מריה פלדש השלימה את לימודיה בבית הספר התיכון בטרגו מורש, אוראדיה ובקלוז' ולאחר מכן הייתה תלמידה זמן מה במכון לאמנויות הבמה אישטוואן סנטוולג'י (Szentgyörgyi István Színművészeti Intézet).
היא חוותה את מסע הגירוש למחנות הריכוז והשמדה בגיל צעיר.
החוויה המזעזעת הזו וכניסת המשטר הקומוניסטי עיצבו את גישתה כסופרת ומחזאית.
היא הייתה אחד מחלוצי ספרות הדרמה ההונגרית הטרנסילבנית, ואמנותה התפתחה גם במהלך השינויים של המציאות.
יצירתה הדרמטית הראשונה, "ימי חול" (Hétköznapok) טרגיקומדיה (בצורת ספר, 1957) מבטאת את מצב רוחה כנגד מעשים חסרי מושג או חסרי טעם המסתירים אינטרסים מרושעים.
המחזה "גברת בצריף" (Hölgy a barakkban) (מבוסס על הרעיון של רומן גארי, 1960) בהשפעת זיכרונות ספרותיים ואישיים מראה את התפתחותן של דמויות בקהילה הקטנה של המגורשים למחנות הריכוז, ושופכת אור על דילמת הבגידה והנאמנות.
"התאונה ברחוב חדש" (Baleset az Új utcában) (הוצגה בקלוז'-נאפוקה ב-1963; בצורת ספר 1965) הוא דו"ח דרמטי שבו נושא האחריות האישית שופכת אור על סוג חדש של יחסי אנוש.
"העיזבון" או "הירושה" (A hagyaték) (שהוצגה בקלוז'-נאפוקה ב-1964) עוסקת בכחשת הסגפנות וסגידת המוות של עיוות דמות האלמנה, ומגלה את מחאת יצר החיים הבריא נגד כל ההגבלות הדוגמטיות.
הסתירות האסתטיות אליהן התנגדו המבקרים נפתרו בהצלחה בדרמת הפיזיקה "השביעי, הבוגד" (A hetedik, az áruló), שפורסמה בכתב העת "תקופתנו" (Korunk) ב-1965 והוצגה בסאטו מארה, ומאוחר יותר גם בשם הכרך בן חמשת המחזות שלה (1968).
זוהי קונפליקט המזכיר את פרידריך דירנמאט בין שכנוע מוסרי לתודעה מקצועית.
עיבוד מקורי סביב שימוש אנושי או לא אנושי בתגלית מדעית.
המחזה האחרון שלה, שנכתב ב-1968, "הקיץ הוא קצר" (Rövid a nyár), שהוצג באוראדיה בהונגרית, השפה שבה נכתבה, והוצג גם ברומנית בתיאטרון נוטארה (Nottara) בבוקרשט, מבשר את הווידוי החריף, לעיתים, אך הרווי השירה הלירית, שלה.
בת שבע נועם (שחקנית מהעיר סאטמאר, שהייתה מוכרת לפני כן בשם "קטי ווהל") כתבה מחזה מתוך הרומן "הצעידה" בעברית, שהוצג בהצלחה באולם הקטן של התיאטרון הלאומי של ישראל הבימה (1979).
בשנת 1994, הגרסה ההונגרית של המחזה הוצגה על ידי יהודית הוואש ב"תיאטרון קומדיום" בבודפשט, בבימויו של דיולה ראדו.
מריה פלדש התקשתה לשאת את מות בעלה, עלתה לישראל, ואחרי מספר שנים התאבדה ב-1976. היא נקברה בבית העלמין הדרום.
פיט מארושי : דרמות, דרמטיות.
אדגר באלוג : אנושי על הבמה.
יאקאב : הניצחון והכישלון של המוסר.
יאקאב : החמישי הוא האמיתי.
זולטאן בנר : הקיץ קצר.
בכורה לקומדיה של מריה פלדש באוראדיה.
מריה סור (באוקראינית: Марія Сур; נולדה ב-31 בדצמבר 2004) היא זמרת אוקראינית, שבסיסה בשוודיה.
התפרסמה בזכות השתתפותה במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2023, עם השיר "Never Give Up".
בשנת 2022 השתתפה בעונה השנים-עשר של Holos Krainy, הגרסה האוקראינית ל-The Voice.
עם פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה ברחו סור ואמה מאוקראינה, והתיישבו בשוודיה.
היא הצליחה ליצור קשר עם הזמרת שרה דאון-פייר, שהזמינה אותה להופיע באביצ'י ארנה שבסטוקהולם באירוע הבעת סולידריות עם אנשי אוקראינה.
היא ביצעה את השיר "Survivor" של להקת הדסטיניז צ'יילד.
מאוחר יותר חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים וורנר מיוזיק גרופ.
בשנת 2023 השתתפה סור במלודיפסטיבלן, הקדם השוודי לאירוויזיון 2023, עם השיר "Never Give Up", שסיים במקום התשיעי בגמר.
מריה דג'ומבייבנה פיניגינה (בבלארוסית: Мария Джумабаевна Пинигина; נולדה ב-9 בפברואר 1958) היא אתלטית סובייטית בעבר.
היא אלופה אולימפית (סיאול 1988), סגנית אלופת עולם (רומא 1987) ושיאנית עולם (משנת 1988) בריצת שליחות 4x400 מטר.
זוכת מדליית ארד באליפות עולם (הלסינקי 1983), אלופת אירופה באולם (1987) ופעמיים אלופת האוניברסיאדה (מקסיקו סיטי 1979 ואדמונטון 1983) בריצת 400 מטר.
פיניגינה נולדה וגדלה באיבנובקה, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית, ברית המועצות בשם מריה קלצ'ונובה.
באוניברסיאדה שנערכה במקסיקו סיטי ב-10 בספטמבר 1979 זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא משחקים חדש של 50.35 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה באדמונטון, קנדה בתחילת יולי 1983 זכתה בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.47 שניות.
במשחקי הרצון הטוב שנערכו במוסקבה, ברית המועצות בשנת 1986 היא זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.29 שניות, אחרי בת ארצה אולגה בריזגינה (49.96 שניות) ולפני לילי לת'רווד מארצות הברית (50.47 שניות).
באליפות אירופה באולם שנערכה בליווה, צרפת ב-22 בפברואר 1987 זכתה במדליית זהב ביצת 400 מטר בתוצאה של 51.27 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בסוף אוגוסט ותחילת ספטמבר אותה שנה זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם אליטה יורצ'נקו, אולגה נזרובה ואולגה בריזגינה בתוצאה של אחרי 3:19.50 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) ולפני ארצות הברית (3:21.04 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.53 שניות.
באולימפיאדת סיאול זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר ביחד עם טטיאנה לדובסקאיה, אולגה נזרובה ואולגה בריזגינה בשיא עולם חדש של 3:15.17 דקות, לפני ארצות הברית עם דנין הווארד, דיאן דיקסון, ואלרי בריסקו-הוקס ופלורנס גריפית' ג'וינר (3:15.51 דקות) ומזרח גרמניה (3:18.29 דקות).
פיניגינה התחנתה עם האלוף האולימפי (מונטריאול 1976) ו-3 פעמים אלוף העולם (1975, 1977 ו-1978) בהיאבקות חופשית, פבל פיניגין.
מריה מיכאילובנה סטפּנובה היא משוררת, סופרת ועיתונאית רוסית.
ערכה את האתר Colta.ru, שעסק בנושאי תרבות ואמנות, עד שנסגר על ידי ממשלת רוסיה במרץ 2022.
מריה סטפנובה זכתה בשנת 2005 בפרס אנדריי ביילי לשירה ובשנת 2018 בפרס בולשאיה קניגה.
מריה מיכאילובנה סטפנובה נולדה במוסקבה ב-9 ביוני 1972 למשפחה יהודית-רוסית.
התעניינה בשירה מגיל צעיר והושפעה, בין השאר, משירתה של מרינה צבטייבה.
סיימה לימודי תואר ראשון בספרות ב בשנת 1995. פרסמה את שיריה בכתבי עת ספרותיים רבים בשפה הרוסית, וזכתה מספר פעמים בפרסים ספרותיים.
בשנת 2007 הקימה את האתר Openspace.ru שהיה מוקדש לאמנות ותרבות בשפה הרוסית, אותו ערכה עד 2012. לאחר חילוקי דעות מקצועיים ותקציביים הקימה את האתר Colta.ru שנתמך על ידי מימון המונים והתאפשר בו חופש עריכה רחב יותר.
שלטונות רוסיה סגרו את האתר במרץ 2022 בטענה שהוא מפיץ מיסאינפורמציה אודות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בשנת 2018 מונתה לפרופסור אורח באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
במרץ 2022 חתמה על מכתב המגנה את הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בשנת 2023 נבחרה כחברת האגודה המלכותית לספרות.
משנת 2022 מריה סטפנובה מתגוררת בברלין ועובדת במכון למחקר מתקדם בברלין.
נשואה לגלב מורב, עיתונאי ומבקר ספרות, ואם לבן.
שירתה של סטפנובה היא בעלת השפעה רבה בספרות הרוסית העכשווית.
היא מרבה להשתמש ב, טכניקה סיפורית רוסית הכוללת משקל מקוטע.
בחלק מכתביה היא מתייחסת למצב הפוליטי ברוסיה.
בין השאר, ספר הפרוזה הראשון שלה מ-2017, "לזכרו של הזיכרון", עוסק בניסיון להתחקות אחר סיפור משפחתה היהודית-רוסית.
הספר בוחן כיצד משמר בתוכו העבר הפרטי והמשפחתי רסיסי זיכרון קולקטיבי, וכיצד הם משתלבים בהווה.
ספר זה זכה בפרס בולשאיה קניגה, והיה מועמד לפרס בוקר.
המתרגם מיכאל מקרובסקי כתב על סטפנובה: "שירתה עושה את דרכה בין קטעי זיכרונות ילדות, תפילות כנסייה ושירי מלחמה, בין כרזות וחפצי ההווי הסובייטי, בין ביטויים שגורים ופסוקי הברית החדשה.
כמו רוחות רפאים נואשות לקבורה ומנוחה, כל אלו שבים פעם אחר פעם לרדוף את ההווה, להידחף לתוך שפתו ולתוך שירתו."