tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מאמין באלוהים, אך מתנגד להפרדה בין דתות ול"תחרות העליונות ביניהן".
ב-7 באוקטובר 2000, נישא לשחקנית ג'נה פישר, אותה הכיר בסוף שנות ה-90 דרך אחיו שון גאן.
לאחר שבע שנות נישואים, השניים הודיעו על פרידתם בהצהרה משותפת ב-5 בספטמבר 2007, והם התגרשו כשנה לאחר מכן ונשארו בקשר חברי טוב.
החל מ-2015, הוא בזוגיות עם השחקנית ג'ניפר הולנד.
ב־19 בפברואר 2022, הודיע על אירוסיו עם השחקנית ג'ניפר הולנד, דרך הרשת החברתית אינסטגרם.
שנה סרט במאי מפיק תסריטאי הערות 1996 טרומיאו ויוליה הופיע בהופעת קמע 2000 המיוחדים 2002 סקובי-דו 2004 סקובי-דו 2: חופשי חופשי שחר המתים לולי לאב 2006 חלקלק הופיע גם בהופעת קמע 2010 סופר הופיע גם בהופעת קמע 2013 סרט 43 2014 שומרי הגלקסיה הופיע בהופעת קמע.
שנה סרט תפקיד הערות 1997–2000 קפה טרומוויל יוצר, תסריטאי ובמאי (שחקן) סדרת טלוויזיה 2008–2009 פורנו PG של ג'יימס גאן יוצר, תסריטאי ובמאי (שחקן) 2022 פיסמייקר יוצר, תסריטאי, במאי ומפיק בפועל.
מהווה חלק מהיקום הקולנועי של DC שומרי הגלקסיה בספיישל חג המולד מהווה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול אני גרוט 2024 סדרה על דמותה של אמנדה וולר מפיק בפועל מהווה חלק מיקום DC
ג'יימס ג'ורג' פרייזר היה אנתרופולוג סקוטי ופולקלוריסט, שתרם רבות לחקר המיתוס, המאגיה הדת ההשוואתית, ותרבויות העולם.
העבודה המפורסמת שלו נקראת ענף הזהב ("The Golden Bough"), ובה סקר את המיתולוגיות ואת הדתות בגישה השוואתית.
טענתו המרכזית היא שהתפתחות האמונה האנושית התקדמה בשלושה שלבים: מאגיה-דת-מדע.
פרייזר נולד ב-1 בינואר 1854 בגלאזגו, סקוטלנד, לדניאל פ.
הוא למד באוניברסיטת גלאזגו ובטריניטי קולג' (קיימברידג'), שם סיים את לימודיו בהצטיינות בחוג ללימודים קלאסיים (עבודת הדוקטורט שלו התפרסמה כמה שנים מאוחר יותר כ-The Growth of Plato's Ideal Theory) והוא נשאר עמית מחקר בחוג ללימודים קלאסיים כל חייו.
מטריניטי, הוא המשיך ללימודי משפטים ב-Middle Temple, אך מעולם לא התמחה.
הוא נבחר ארבע פעמים ל-Title Alpha Fellowship, הוא היה משויך לקולג' במשך מרבית חייו, פרט לשנת 1907–1908, ששהה באוניברסיטת ליברפול.
הוא קיבל תואר 'סר' ב-1914, והרצאות ציבוריות באנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטאות קיימברידג', אוקספורד, גלאזגו וליברפול נוסדו לכבודו ב-1921.
פרייזר נתפס כאתאיסט בשל ביקורתו על הנצרות ובמיוחד על הכנסייה הקתולית בספרו ענף הזהב.
עם זאת, העבודות המאוחרות שלו והחומרים שלו שלא פורסמו מעידים על יחסים אמביוולנטיים עם נאו-אפלטוניזם והרמטיציזם.
מחקרו של פרייזר על מיתוס ועל דת הפך לתחום ההתמחות העיקרי שלו.
המקורות הראשוניים שעליהם התבסס היו נתונים היסטוריים עתיקים ושאלונים שנשלחו למיסיונרים ופקידים אימפריאליים בכל רחבי העולם.
ההתעניינות של פרייזר באנתרופולוגיה חברתית התעוררה בעקבות קריאת ספרו של האנתרופולוג אדוארד טיילור (Primitive Culture" (1871" ובעידודו של חברו, חוקר המקרא ויליאם רוברטסון סמית', שהשווה אלמנטים של המקרא עם פולקלור עברי קדום.
פרייזר היה החוקר הראשון שתיאר בפירוט את היחסים בין מיתוס וריטואל.
בספרו ענף הזהב, חקר פולחנים, טקסים ומיתוסים עתיקים, ואת מקבילותיהם בנצרות הקדומה, ורעיונות אלה נלמדו במשך עשרות שנים בידי חוקרי מיתוס באוניברסיטאות.
המהדורה הראשונה של הספר, בשני כרכים, יצאה לאור בשנת 1890; והשנייה (בשלושה כרכים) בשנת 1900. המהדורה השלישית הסתיימה בשנת 1915 ונמשכה על פני שנים עשר כרכים, כאשר בשנת 1936 נוסף הכרך השלושה עשר.
השפעת העבודה שלו התרחבה הרבה מעבר לגבולות המקובלים של האקדמיה, והעניקה השראה לעבודותיהם של פסיכולוגים ופסיכיאטרים.
זיגמונד פרויד ציטט בתכיפות את המושגים "טוטם" ו"אקסוגמיה" בספרו "טוטם וטאבו": דמיון בין חייהם הנפשיים של פראים ונוירוטיקה.
עבודתו החלוצית ספגה ביקורת מצד חוקרים משלהי המאה ה-20. לדוגמה, בסוף שנות השמונים אדמונד ליץ' כתב סדרה של מאמרי ביקורת.
הוא ביקר את ענף הזהב על כך שמובאות בו השוואות שנערכו בתרבויות שונות ומגוונות.
אך לעיתים קרובות ביסס ליץ' את דבריו על המהדורה המקוצרת, המשמיטה את הפרטים הארכאולוגיים התומכים.
לאחרונה, זכתה עבודתו לביקורת מצד גורמים אימפריאליסטים, אנטי-קתולים, קלאסיים וגזעניים, כולל הנחותיו של פרייזר כי איכרים אירופיים, אוסטרלים אבוריג'ינים ואפריקאים ייצגו מאובנים, שלבים קודמים של התפתחות תרבותית.
יצירה חשובה נוספת של פרייזר היא פירושו בן ששת הכרכים לתיאורו של המטייל היווני פאוסניאס ביוון באמצע המאה השנייה לספירה.
מאז תקופתו, חפירות ארכאולוגיות הוסיפו רבות לידיעתה של יוון העתיקה, אך חוקרים עדיין מוצאים ערך רב בדיוניו ההיסטוריים והטופוגרפיים המפורטים באתרים שונים, ובדיווחים של עד ראייה ביוון בסוף המאה ה-19.
תאוריות של דת ואבולוציה תרבותית
פרייזר סבר כי המאגיה מכוונת אל הטבע והאנימיזם על ידי טקסים מסובכים האמורים להעביר כוחות אלו לטובת האדם.
אחד הרעיונות המשפיעים ביותר במהדורה השלישית של ענף הזהב הוא התאוריה על אבולוציה תרבותית והמקום שפרייזר מקצה לדת ולכישוף בתאוריה זו.
התאוריה של פרייזר לגבי האבולוציה התרבותית ביקשה לתאר באופן רחב שלושה (או אולי ארבעה) תחומים שעברו עם הזמן בתרבויות.
פרייזר האמין שעם הזמן התרבות עברה שלושה שלבים: ממאגיה, לדת, למדע.
סיווגו של פרייזר נבדל בעיקר מתיאורים אנתרופולוגיים קודמים של התפתחות תרבותית, כולל זו של אוגוסט קונט, מכיוון שלטענתו המאגיה נפרדה תחילה מהדת והקדימה תמיד את הדת.
הוא גם הגדיר את המאגיה בנפרד מהאמונה באמונה הטפלה, והציג השקפה אמביוולנטית בסופו של דבר על מקומה בתרבות.
פרייזר האמין שקיים דמיון בין מאגיה ומדע מכיוון ששניהם שמים דגש על התנסויות; אכן, הדגש שלו על קשר זה הוא כה רחב, עד שכמעט כל השערה מדעית מופרכת מהווה, באופן טכני, כישוף.
בניגוד לכישוף וגם למדע, פרייזר הגדיר את הדת מבחינת אמונה בכוחות על טבעיים וניסיונות לפייס אותם.
כפי שמתאר היסטוריון הדת ג'ייסון ג'וזף-סטורם את השקפותיו של פרייזר, פרייזר ראה בדת "סטייה רגעית במסלול הגדול של המחשבה האנושית".
ביטויים חברתיים-מדעיים ראשונים של נרטיב מתנתק.
במקביל, פרייזר היה מודע לכך שמאגיה וגם דת יכולים להימשך או לחזור.
הוא ציין כי הכישוף חזר לעיתים והפך למדע, למשל כאשר האלכימיה עברה תחייה באירופה המודרנית הקדומה והפכה לכימיה.
מצד שני, פרייזר גילה חרדה עמוקה מהפוטנציאל של אמונה רחבה במאגיה להעצמת ההמונים.
ג'יימס קלאף גיסט השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת אסוול ליון-וילרבאן, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
גיסט נולד בעיר אדנה שבטורקיה, בזמן שאביו שירת בבסיס חיל האוויר אינג'ירליק מטעם חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנות ילדותו התגוררה המשפחה בגרמניה, ובהיותו תלמיד תיכון חזרה למרילנד שבארצות הברית.
בין השנים 2004–2008 למד באוניברסיטת מרילנד, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה שיתף פעולה, בין היתר, עם ניק קיינר-מדלי, ג'ון גילכריסט, די.
סטרוברי, גריבס ואסקז ולנדון מילבורן.
בדראפט ה-NBA 2008 נלקח גיסט בבחירה ה-57 על ידי סן אנטוניו ספרס, אך לא זכה לחוזה בקבוצה.
בעונתו הראשונה בקריירה שיחק עבור פלקנסטרו ביאלה, אשר רשמה את הישג השיא של המועדון – העפלה לשלב חצי גמר ליגת העל האיטלקית.
לאורך עונתו היחידה בקבוצה קלע גיסט 13.0 נקודות והוריד 5.9 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בקיץ 2009 עבר לקבוצת לוקומוטיב קובאן, אשר סיימה את עונת 2009/2010 במקום החמישי בליגת העל הרוסית.
בעונת 2010/2011 שיחק עבור פרטיזן בלגרד הסרבית, וזכה עמה באליפות הליגה האדריאטית, באליפות ליגת העל הסרבית ובגביע הסרבי.
באותה עונה השתתף לראשונה ביורוליג, והעמיד בה ממוצעים של 11.4 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת 2011/2012 חתם על חוזה בפנרבחצ'ה, אשר הודחה בשלב "16 הגדולות" ביורוליג, וסיימה במקום החמישי בליגת העל הטורקית.
באוגוסט 2012 חתם על חוזה באוניקאחה מאלגה, ובעשרת משחקיו עם הקבוצה רשם ממוצעים של 8.6 נקודות ו-4.8 ריבאונדים למשחק.
בדצמבר 2012 הועבר גיסט בטרייד לפנאתינאיקוס, בתמורה לאנדי פאנקו.
במאי 2015 הושעה על ידי פיב"א לתקופה של 8 חודשים בשל שימוש בקנאביס.
מאוחר יותר קוצרה השעייתו ל-6 חודשים בלבד, ולקראת עונת חזר גיסט לשחק עבור פנאתינאיקוס.
לאורך תקופתו בפנאתינאיקוס זכתה הקבוצה 5 פעמים באליפות הליגה היוונית (2013, 2014, 2017–2019) ו-6 פעמים בגביע היווני (2013–2017, 2019), והודחה במשך 7 עונות ברציפות בשלב רבע גמר היורוליג.
ממוצעיו של גיסט ב-141 משחקיו בליגה היוונית הם 8.3 נקודות ו-4.6 ריבאונדים למשחק, וב-181 משחקי הקבוצה ביורוליג קלע 9.1 נקודות והוריד 4.1 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2019 עבר לשחק עבור הכוכב האדום בלגרד, לאחר כ-6 עונות וחצי בפנאתינאיקוס.
ג'יימס ויליאם גוד היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת איווה, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכמזכיר המלחמה בממשלו של נשיא ארצות הברית הרברט הובר.
ג'יימס ויליאם גוד נולד ליד סידר רפידס, איווה להנרי ומרגרט קומבס גוד.
הוא למד בקולג' קו שבסידר רפידס וסיים את לימודיו שם ב-1892. בהמשך הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, שם הוא סיים את לימודיו ב-1893 ובאותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין באינדיאנפוליס.
ב-4 באוקטובר 1894 הוא נשא לאישה את לוסי דיקון.
לשניים נולדו שני בנים, ג'יימס ויליאם הבן ורוברט אדמונד.
ב-1896 שב גוד לסידר רפידס, שם הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין.
בין השנים 1906 – 1908 הוא שימש כיועץ המשפטי של העיר.
בין השנים 1909 – 1921 כיהן גוד כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הבחירה החמישי של איווה.
ב-1919 הוא נבחר כיושב ראש ועדת ההקצבות של הבית ובתפקיד זה הוא כיהן עד תום כהונתו בבית הנבחרים.
הוא נבחר מחדש לבית הנבחרים שבע פעמים ומעולם לא הובס.
זמן קצר לאחר שעמיתו למפלגה הרפובליקנית, וורן הרדינג נבחר לנשיאות בנובמבר 1920, הביע גוד את רצונו לוותר על מושבו בבית הנבחרים ולהצטרף למשרד עורכי דין בשיקגו, זאת לאחר שתוכניתו לארגון מחדש של התהליך התקציבי תאומץ.
ב-10 ביוני 1921 הגיש גוד את התפטרותו.
בבחירות מיוחדות שנערכו נבחר במקומו הרפובליקני סיירוס קול, גם הוא מסיידר רפידס והוא הושבע לתפקידו ב-1 באוגוסט אותה שנה.
ב-1928 היה גוד פעיל במערכת הבחירות לנשיאות של הרברט הובר, גם הוא מאיווה.
עם כניסתו של הובר אל הבית הלבן הוא מינה את גוד לתפקיד מזכיר המלחמה של ארצות הברית ועד מהרה אושר מינוי זה על ידי הסנאט.
גוד כיהן בתפקיד במשך שמונה חודשים עד לפטירתו הפתאומית.
ג'יימס גוד נפטר ב-18 בנובמבר 1929, זמן קצר לאחר יום חמישי השחור שהחל את השפל הגדול, בוושינגטון די.
כתוצאה מדלקת הצפק שנגרמה מקרע בתוספתן.
במקומו התמנה פטריק הארלי שעד אז שימש כתת-מזכיר המלחמה.
ג'יימס גיי-ריס הוא מפיק קולנוע וטלוויזיה בריטי.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת סאות'המפטון, גיי-ריס החל לעבוד אצל מירמקס בלונדון.
לאחר מכן הוא עבר לניו יורק לשנה אחת ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס, שם עבד כראש אגף פיתוח בסניף לוס אנג'לס של חברת "Orbit Productions".
סרטו הראשון כמפיק היה הסרט "אקזיט דרך החנות" , שהיה סרט דוקומנטרי על חייו של אמן הרחוב בנקסי.
הסרט, שיצא לקולנוע במרץ 2010, היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-83.
באוקטובר 2010 יצא הסרט השני אותו הפיק, "סנה, המבוסס על חייו ומותו של נהג המרוצים איירטון סנה.
הסרט זכה בפרס באפט"א לסרט התיעודי הטוב ביותר.
בשנת 2012 הפיק את הסרט "מקולין", שהיה מועמד למספר פרסים בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-66. באותה שנה הפיק גם את סרט הקומדיה "סרט החתונה".
בשנת 2014 הפיק את סרט האימה "הדוממים" ואת הסרט התיעודי "All This Mayhem".
בשנת 2015 הפיק את הסרט התיעודי "איימי , על חייה של הזמרת איימי ויינהאוס, שזכה בכ-30 פרסים, ביניהם פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-88, פרס באפט"א לסרט התיעודי הטוב ביותר ופרס טריילר הזהב לסרט התיעודי הטוב ביותר.
באותה שנה הפיק גם את הסרט התיעודי "פאליו", על מרוץ הסוסים פאליו וכן את הסרט התיעודי "רונאלדו", על חייו של הכדורגלן כריסטיאנו רונאלדו.
בשנת 2016 הפיק את הסרט התיעודי "Oasis: Supersonic", על הלהקה "אואזיס".
בשנת 2018 הפיק את הסרט התיעודי "דייגו מראדונה", על חייו של הכדורגלן דייגו מראדונה.
באותה שנה הפיק גם את הסרט התיעודי "Make Us Dream", על הכדורגלן סטיבן ג'רארד.
משנת 2019 הוא המפיק של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "פורמולה 1: המרוץ לניצחון".
ג'יימס הנדרסון דאגלס הבן היה עורך דין ופקיד ממשל בכיר אמריקאי.
הוא היה עוזר מזכיר האוצר של ארצות הברית, הן בממשלו של הנשיא הרברט הובר והן בממשלו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בתקופת נשיאותו של דווייט אייזנהאואר הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר וכסגן מזכיר ההגנה.
ג'יימס דאגלס נולד בסידר רפידס, איווה וגדל באזור לייק פורסט שליד שיקגו.
משפחתו הייתה אמידה, ממייסדות חברת המזון הידועה "קווייקר".
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון וב-1918 הוא התגייס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט-משנה.
בתחילה הוא הוצב בקמפ הנקוק, ג'ורג'יה.
עוד לפני שהוא הגיע לחזית באירופה, תמה מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הוא שב לפרינסטון וב-1920 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה.
הוא למד שנה בקולג' קורפוס כריסטי בקיימברידג', אנגליה ושב לארצות הברית כדי ללמוד משפטים באוניברסיטת הרווארד, שם הוא סיים תואר במשפטים ב-1924.
ב-1925 התקבל דאגלס ללשכת עורכי הדין של אילינוי והצטרף למשרד עורכי הדין "וינסטון, סטרואן ושאו" משיקגו, אך עזב אותם לאחר שנה אחת בלבד כדי לחפש את עתידו בבנקאות השקעות.
ב-1929 הוא הצטרף לבנק ההשקעות "פילד, קלור ושות'".
לקראת תום נשיאותו של הרברט הובר, המליץ מזכיר האוצר אוגדן מילס בפני הנשיא שדאגלס ימונה כעוזרו.
דאגלס החל לשמש בתפקידו בפברואר 1932. הוא המשיך לשמש בתפקיד זה גם בממשלו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
עם זאת, הוא לא ראה בקנה אחד את מדיניותו המוניטרית של רוזוולט, וביוני 1933 הוא התפטר מתפקידו.
לאחר פרישתו מהממשל הפדרלי הוא ייסד את "ועדת האזרחים למדיניות מוניטרית" כמשקל נגד לתוכנית הפיננסית של הנשיא.
הוא שב שיקגו וחזר לעסוק בעריכת דין.
הוא הצטרף למשרד עורכי הדין "גרדנר וקרטון".
ב-1934 היה דאגלס לשותף בחברה והיא שינתה את שמה ל"גרדנר, קרטון ודאגלס".
בהמשך נרכשה החברה על ידי חברת עורכי הדין מפילדלפיה, "דרינקר בידל ורית'".
במלחמת העולם השנייה שירת דאגלס בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
בשירותו הוא הוצב בדרום אמריקה, באפריקה, באירופה ובאסיה, והתקדם מדרגת מייג'ור לדרגת קולונל תוך שלוש שנים וחצי.
את רוב תקופת שירותו הוא עשה בתפקידים בכירים, כולל סגן ראש מטה פיקוד התובלה האווירית וכראש מטה פיקוד ההדרכה האווירית.
הוא התנדב ללוות את בריגדיר גנרל ויליאם טרנר להודו כחבר במטה שלו, כאשר הוא הוצב לפקד על הרכבת האווירית שהעבירה אספקה מהודו לסין בספטמבר 1944. על שירותו במלחמה הוא עוטר במדליית השירות המצוין.
לאחר המלחמה שב דאגלס לשיקגו המשיך לעבוד במשרד עורכי הדין כשותף בכיר.
הוא המשיך לעבוד בחברה עד למרץ 1953, כאשר הנשיא דווייט אייזנהאואר מינה אותו כתת-מזכיר חיל האוויר.
עד מהרה היה דאגלס לאחד מהיועצים הצבאיים החשובים ביותר של הנשיא אייזנהאואר.
הוא שימש כתת-מזכיר חיל האוויר בשנים 1953–1957. במאי 1957 מינה אותו אייזנהאואר כמזכיר חיל האוויר.
הוא היה הראשון בתפקיד זה שהיה בעל רקע של שירות צבאי בחיל האוויר.
כמזכיר חיל האוויר סייע דאגלס להקים את אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא הנהיג את מדליית הציון לשבח של חיל האוויר שהחליפה את זאת שחולקה קודם לכן מטעם הצבא.
דאגלס יעץ לנשיא בנוגע לאופן התגובה על שיגור הספוטניק 1 על ידי ברית המועצות באוקטובר 1957. הוא גם אישר מחדש את פסק הדין בבית הדין הצבאי משנת 1925 של בריגדיר גנרל בילי מיטשל.
הוא אמר שבית המשפט צדק כאשר מצא את מיטשל אשם כאשר תקף בפומבי את הממונים עליו, אך ציין שהזמן הוכיח שמיטשל צדק בנוגעי לערך המיוחד של הכוח האווירי.
באפריל 1959 הוא הוציא הנחיות לחיל האוויר להציב שתי טייסות טילי יופיטר באיטליה.
שתי הטייסות, שהיו מחומשות ב-30 טילים בסך הכל, הוצבו בעשרה אתרים באיטליה בין השנים 1961 -1963. באוקטובר 1959 הוחלט על מיקומה של הטייסת השלישית והאחרונה כאשר נחתם הסכם בין ממשלות ארצות הברית וטורקיה.
שתי המדינות סיכמו על הסכם להצבת סוללת יופיטר אחת באגף הדרומי של נאט"ו.
הצבתה של טייסת טילים גרעינית זו הובילה לפרוץ משבר הטילים בקובה.
דאגלס כיהן כמזכיר חיל האוויר עד סוף שנת 1959. בינואר 1960 הוא מונה כסגן מזכיר ההגנה.
בתפקיד זה הוא כיהן עד לתום תקופת נשיאותו של אייזנהאואר בינואר 1961.
ב-18 בינואר 1961, העניק הנשיא אייזנהאואר לדאגלס את מדליית החירות הנשיאותית על שירותו המצטיין לארצות הברית.
בנימוקי הענקת המדליה צוינו "תרומותיו הרבות לביטחון האומה".
צוינו גם "שיפוטו הבריא, מנהיגותו החכמה ומסירותו הרבה לארצו", ו"מסירותו התקיפה והבלתי מתפשרת לעקרונות הממשל היעיל".
לאחר סיום כהונתו במחלקת ההגנה שב דאגלס למשרד עורכי הדין שלו בשיקגו.
הוא שימש כחבר הדירקטוריון של אמריקן איירליינס, של חברת מארץ' ומקלינן ושל חברת מטרופוליטן לביטוחי חיים.
במשך 55 שנים הוא היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת שיקגו.
במשך הקריירה הארוכה שלו במגזר המשפטי ובמגזר הממשלתי, הוענקו לדאגלס תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרינסטון, מקולג' לייק פורסט ומקולג' גרינל.
ג'יימס דאגלס נפטר מחלת הסרטן בלייק פורסט, אילינוי ב-24 בפברואר 1988, בגיל 88.
ג'יימס גתרי היה עורך דין, בעל מטעים, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מקנטקי מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן כמזכיר האוצר ה-21 של ארצות הברית בממשלו של הנשיא פרנקלין פירס ולאחר מכן היה נשיא חברת הרכבות של לואיוויל ונאשוויל.
לאחר שכיהן בתקופות כהונה חלקיות בשני הבתים של בית המחוקקים של קנטקי ובמועצת העיר לואיוויל בתקופה שלפני מלחמת האזרחים האמריקאית, ולא עלה בידו להיבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות בבחירות של 1860, נבחר גתרי ב-1865 כסנאטור מטעם קנטקי, תפקיד בו הוא כיהן עד שהתפטר מסיבות בריאות ב-1868, זמן קצר לפני מותו.
אף על פי שגתרי התנגד נחרצות לפרישתה של קנטקי מארצות הברית ונכח בוועידת השלום של 1861 ותמך באיחוד במהלך המלחמה, הוא דחה את הצעתו של הנשיא אברהם לינקולן להתמנות כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
כמי שהיה אחד הסנאטורים מטעם קנטקי לאחר המלחמה, תמך גתרי בנשיא אנדרו ג'ונסון והתנגד לתהליך השיקום של הקונגרס.
גתרי גם היה מנהל חברת תעלת לואיוויל ופורטלנד, הנשיא הראשון של אוניברסיטת לואיוויל וישב בראש הוועידת החוקתית של קנטקי ב-1849, שאישרה במפורש את העבדות במדינה עד לביטולה לאחר מלחמת האזרחים.
במהלך המלחמה התנגד גתרי ללחץ הפדרלי להלאמת חברת הרכבת של לואיוויל ונאשוויל, אך אפשר לצבא האיחוד לעשות בה שימוש להובלת כוחות ואספקה.
ג'יימס גתרי נולד ליד העיירה ברדסטאון שבמחוז נלסון, קנטקי.
אף על פי שסביו היגרו מאירלנד, היה גתרי ממוצא סקוטי.
אחד מאבותיו, שגם הוא נקרא ג'יימס גתרי, היה איש כמורה סקוטי שהוצא להורג ב-1661 לאחר הרסטורציה האנגלית, אם כי ב-1690 ביטל הפרלמנט הסקוטי בדיעבד את החוק הקרוי Bill of Attainder, שקבע את אשמתו של אדם ללא ניהול משפט, ושבעטיו הוצא גתרי להורג.
אביו של גתרי, אדם גתרי, עבר מווירג'יניה דרך הרי האפלצ'ים אל קנטקי, וב-1788 נשא לאישה את האנה פולק, ילידת פנסילבניה.
לשניים נולדו שלושה בנים וחמש בנות שהגיעו לבגרות.
לאחר שנאבק באינדיאנים ועזב את האזור לאחר המהפכה האמריקאית, הקים גתרי האב מטע גדול במחוז נלסון וניצח פעמיים בבחירות לאספה הלאומית של קנטקי, בה הוא כיהן בשנים 1800–1805, ושוב ב-1808. ג'יימס גתרי רכש את השכלתו הראשונית בבית ספר שהיה בבקתת עץ.
במהלך שירותו הצבאי של אביו הוא למד באקדמיה הצבאית של מקאליסטר בברדסטאון.
ב-1812 החל גתרי הצעיר לעבוד על ארבה שהובילה סחורות (כולל עבדים) במורד נהר אוהיו ונהר המיסיסיפי אל ניו אורלינס.
לאחר שלושה מסעות כאלו הוא החליט לפנות לעיסוק אחר והחל ללמוד משפטים בהדרכתו של השופט ג'ון רואן, יחד עם בן הרדין ועם צ'ארלס ויקליף.
ב-1821 נשא גתרי לאישה את אליזה צ'רצ'יל פרתר.
לזוג נולדו שלוש בנות עד למותה של אליזה ב-1836, מרי אליזבת, אן אוגוסטה ושרה ג'וליה.
שרה ג'וליה גתרי נישאה לכימאי ג' לורנס סמית', שעל שמו קרויה מדליית ג' לורנס סמית'.
ב-1817 התקבל גתרי ללשכת עורכי הדין של קנטקי והחל לעסוק בעריכת דין בברדסטאון.
ב-1820 מינה אותו מושל קנטקי, ג'ון אדאיר, כתובע הכללי של המדינה במחוז ג'יפרסון, ובעקבות כך העתיק גתרי את מקום מגוריו ללואיוויל.
ב-1824 הוא היה חבר בוועדה ששאפה לכך שבית המחוקקים של המדינה יכיר בלואיוויל כעיר, הראשונה מבין ערי קנטקי.
המאמצים כשלו, אך גתרי נבחר למועצת הנאמנים של העיירה ובהמשך היה ליושב הראש שלה.
בשנה שלאחר מכן היה גתרי למנהל של חברת תעלת לואיוויל ופורטלנד שהוקמה אז.
הוא סייע להבטיח את המימון הפדרלי לבניית המעקף סביב למפלי אוהיו.
אף על פי שהסנאטור הוותיק מטעם קנטקי, הנרי קליי, תמך בעבודות אלו, כאשר נבחר מתנגדו הפוליטי, אנדרו ג'קסון כנשיא, הואו קיצץ במימון זה זמן קצר לאחר שהחל לכהן כנשיא ב-1829. בעקבות זאת דאג גתרי למימון פרטי ובסוף 1830 הושלמה כריית התעלה.
תוך כמה שנים הפכו אוניות הקיטור רחבות מדי כדי שיכולו לשיט בתעלה וארובותיהן היו גבוהות מדי כדי לעבור מתחת לגשרים שחצו את התעלה.
ב-1827 נבחר גתרי כנציג מחוז ג'פרסון מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של קנטקי.
בשנה הראשונה לכהונתו שם הוא היה יושב ראש ועדת העבודות הציבוריות.
בתוקף תפקידו זה הוא קידם את בנייתם של מספר דרכים ותעלות וכן את סלילתה של מסילת הברזל שקישרה את לואיוול אל פרנקפורט.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים הוא היה גם יושב ראש ועדת בתי המשפט של הבית.
ב-1828 עלה בידו של גתרי לקבץ תמיכה מספקת כדי להשיג ללואיוויל מעמד של עיר.
הוא נבחר למועצת העיר החדשה ועד מהרה היה ליושב ראש הוועדה החשובה ביותר שלה, ועדת הכספים.
עד 1831 המשיך גתרי לכהן כחבר בית הנבחרים של קנטקי, אז נבחר לסנאט של המדינה.
בעת כהונתו כסנאטור הוא נבחר פעמיים כנשיא הזמני של הסנאט.
הוא היה חבר בוועדות הכספים והחינוך של הסנאט.
ב-1834 סייע גתרי בהקמת בנק המדינה של קנטקי ושימש כאחד מחבר הדירקטוריון שלו.
ב-1835 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית.
בשובו ללואיוויל דחף גתרי לבניית בנין חדש עבור העירייה והמחוז.
בסתר ליבו הוא קיווה שלואיוויל תהפוך לבירתה של קנטקי ושהבניין יהיה הקפיטול של המדינה.
עם זאת, בעקבות הפאניקה של 1837 הופסקו עבודות הבנייה וכן העבודות לבניית הגשר על נהר אוהיו שהיה אמור לקשר את לואיוויל לאינדיאנה.
היו שקראו לבניין הבלתי גמור "השטות של גתרי" (Guthrie's Folly), אך הוא עדיין עמד על הפרק בהקשר זה כאשר ביקשה לואיוויל להפוך לבירת המדינה ב-1842. כל המיזמים הללו הושלמו בסופו של דבר ומה שכונה "השטות של פולי" הוא היום בית המשפט של מחוז ג'פרסון.
ב-1836 התעוררה מחלוקת בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון.
גתרי עודד כמה מחברי סגל בית הספר הממורמרים לעבור ללואיוויל ולהקים שם את המכון הרפואי של לואיוויל, שלימים צמחה ממנו אוניברסיטת לואיוויל.
ב-1843 היה גתרי לנשיא השלישי של המכון.
ב-1846 העניקה האספה הכללית של קנטקי את הזיכיון להקמתה של אוניברסיטת לואיוויל, שאליה סופח בית הספר לרפואה.
בדצמבר 1847 היה גתרי לנשיא האוניברסיטה, תפקיד בו הוא כיהן עד למותו.
במסגרת עבודתו עם נאמני בתי הספר יסודיים של לואיוויל, הקים גתרי בית ספר תיכון ששכן בבניין האוניברסיטה והיה לבית הספר התיכון מייל לואיוויל.
גתרי גם קידם את הקמתה של מועצת הבריאות וכן את הקמתם של בתי הספר הציבוריים בלואיוויל.
הוא עודד את העיר לרכוש את כביש האגרה בין לואיוויל לבין פורטלנד, עיירה שכיום כלולה בשטח השיפוט של לואיוול, וכן לרכוש מניות בחברת הרכבות לואיוויל ואוהיו.
הוא גם שכנע את העיר לרכוש אדמות שעליהם הוקם בית הקברות קייב היל, שלימים הוא נטמן בו.
גתרי שירת במועצת העיר לואיוויל עד 1839. ב-1845 הוא היה נציג בוועידה לעבודות ציבוריות שהתקיימה בממפיס, טנסי, שבראשה ישב ג'ון קלהון.
גתרי ייצג את לואיוויל בוועידת החוקתית של קנטקי של 1849. נציגי הוועידה בחרו בו לנשיא כשהמועמד ההוויגי שהתמודד מולו היה ארצ'יבלד דיקסון.
השאלה המרכזית שהייתה על סדר יומה של הוועידה הייתה שאלת העבדות.
גתרי החזיק בבעלותו עבדים, אך האמין שאם הם ישוחררו, תהפוך אוכלוסיית העבדים לבלתי ניתנת לשליטה.
חוקת קנטקי משנת 1850 כללה הגנות מפורשות על הבעלות על עבדים וקבעה ששום תיקונים לא יבוצעו בה למשך תקופה של שמונה שנים.
ב-1853 הכיר הנשיא החדש פרנקלין פירס ביכולותיו הפיננסיות של גתרי ומינה אותו כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
עד מהרה היה גתרי לאחד מחברי הקבינט של פירס המשפיעים ביותר.
כדמוקרט שתמך במדיניות של מטבע קשה, התנגד גתרי לקיומו של הבנק הלאומי, וכן להנפקתם של שטרות על ידי בנקים פרטיים או בעלי זיכיון.
תחת זאת דחף גתרי לאימוץ מטבע אוניברסלי שיהיה בר המרה לזהב על פי דרישה.
בדוח הראשון שהגיש גתרי כמזכיר האוצר הוא מתח ביקורת על קודמו, תומאס קורווין, על ביצוע הסדרים פרטיים לרכישה חוזרת של חובות.
הוא גם האשים את קורווין בקשירת קשר עם מנהל נמל ניו יורק לדיווח חסר של גביית הטלים והפקדתם בקרן נאמנות.
גתרי גרם לסערה ציבורית לזמן מה כאשר העביר את מנהל הנמל מתפקידו.
במהלך כהונתו של גתרי כמזכיר האוצר עמד לרשות מחלקת האוצר עודף גבוה בעקבות גילוי הזהב בקליפורניה.
הוא עשה שימוש ברוב העודף הזה כדי לשלם את החוב הלאומי, שהצטמצם מ-63 מיליון דולר ב-1853 ל-25 מיליון דולר ב-1857. הוא גם רכש מטילי כסף להטבעת מטבעות שסייעו לבנקים באמצעות החזרת הכספים למחזור והגדלת הרזרבות המדולדלות שלהם.
הוא עודד את ביצועם של תהליכים יעילים נוספים במחלקת האוצר והנהיג את הגשתם של דוחות חודשיים במקום רבעוניים על ידי סוכני המכס.
ב-1853 מינה גתרי את קפטן אלכסנדר באומן מחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית להתחיל את בניית ההרחבה לאגף הדרומי של בניין מחלקת האוצר.
רבים ראו בגתרי את מזכיר האוצר המוכשר ביותר מאז אלכסנדר המילטון.
נשיא חברת הרכבות וניסיון להיבחר לנשיאות
עם תום נשיאותו של פירס סיים גתרי את כהונו כמזכיר האוצר שב גתרי ללואיוויל והיה לסגן נשיא חברת הרכבות לואיוויל ונאשוויל.
קו הרכבת בין שתי הערים הושלם ב-1859 וב-1860 החליף גתרי את ג'ון הלם כנשיא החברה.
הוא המשיך לשמש כנשיא החברה במהלך מלחמת האזרחים, עד אשר לא היה כבר כשיר לתפקידו מבחינה בריאותית.
בינתיים, זכה גתרי לתמיכתם של נציגי קנטקי לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1860, שנערכה בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, כמועמד לנשיאות.
כדי להבטיח את המועמדות נדרש רוב של שני שלישים.
בסבב ההצבעה הראשון מני רבים, קיבל גתרי 35 קולות, בסבב ה-36 הוא כבר קיבל 65.5 קולות, אך פיגר מאחורי המתמודד המוביל, סטיבן דאגלס, ב-86 קולות.
ללא מועמד שיכול היה להבטיח את מספר הקולות הדרושים, התפזרה הישיבה והתכנסה מחדש חודש לאחר מכן בבולטימור.
בהתכנסות הוועידה בבולטימור זכה גתרי ב-10 קולות בסבב ההצבעה הראשון.
בסבב השני הוא קיבל 5.5 קולות, וכך גייס דאגלס את הרוב הדרוש.
בסופו של דבר הובס דאגלס על ידי אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות של 1860. לינקולן הציע לגתרי את תפקיד מזכיר המלחמה, אך הוא דחה את ההצעה בשל גילו ובריאותו הרופפת.
אף על פי שהיה בעל עבדים ותומך בזכויות המדינות, התנגד גתרי בתקיפות לפרישת מדינות הדרום.
בסוגיה זו הוא ציין, "אני שונא את המילה פרישה, בגלל שהיא תרמית!
הוא לא שוכנע שבחירתו של לינקולן לנשיאות הייתה הכרזת מלחמה שלא ניתן להימנע ממנה.
הוא האמין שמדינות הדרום, אם לא היו פורשות, היו שולטות בקונגרס ובמערכת המשפט, והיו מותירות את לינקולן נטול כוחות לכפות עליהם את סדר יומו.
גתרי היה אז בן 70. הוא נבחר כאחד הנציגים של קנטקי לוועידת השלום שהתקיימה ב-1861 בוושינגטון די.
כדי למצוא דרכים למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים.
הוא נבחר לשבת בראש ועדת הפשרה של הוועידה.
הוא כשל בניסיונו להציג מחדש את פשרת קריטנדן שהוצעה קודם לכן על ידי עמיתו מקנטקי, חבר הקונגרס ג'ון קריטנדן.
ועדת הפשרה הציעה תוכנית שתכלול שבעה תיקונים לחוקה שהתבססו על פשרת מיזורי של הנרי קליי כמסגרת.
על פי הצעת הוועדה, קו הרוחב 36.30° היה אמור להמשיך להוות חיץ בין מדינות העבדות ומדינות החירות וכן לא הייתה אמורה להתקבל שום טריטוריה לארצות הברית ללא שישמר ייצוג שווה למדינות העבדות ולמדינות החירות.
נציגי הוועידה הציגו את הרעיון בפני הקונגרס ב-27 בפברואר ובקשו ממנו לכנס ועידה לאומית לשקול את הנושא, אך הקונגרס דחה את הדוח.
גתרי פנה אישית לנשיא לינקולן כדי שישקול את דוח הוועידה, אך לשווא.
כשהוא עדיין משוכנע שניתן למנוע את פרוץ המלחמה, השתתף גתרי בוועידה של מדינות הגבול שהתקיימה בפרנקפורט במאי, אך גם ועידה זו כשלה במניעת המלחמה.
במהלך המלחמה הייתה חשיבות רבה למסילת הברזל בין לואיוויל לנאשוויל.
היה זה קו הרכבת היחידי שהחל את מסלולו בצפון והסתיים בדרום.
בשלבים המוקדמים של המלחמה עשתה הקונפדרציה שימוש בקו להובלת אספקה בטנסי, אך לאחר 1861 היה השימוש העיקרי בקו לטובת האיחוד.
על אף לחץ להעביר את השליטה בקו לממשלה הפדרלית, המשיך גתרי לשמש כנשיא חברת הרכבות, שהיה למטרה תמידית למתקפות גרילה.
מהרווחים המשולבים על השימושים בקו, הן האזרחי והן הצבאי, עלה בידו של גתרי להבטיח שתשתית הקו תהיה אף במצב טוב יותר בסוף המלחמה בהשוואה לזה שבתחילתה.
גתרי היה נציג בוועידת המפלגה הדמוקרטית שהתקיימה בשיקגו ב-1864 הוא הצביע עבור המועמדים ג'ורג' מקללן ומושל קנטקי לשעבר תומאס א.
בראמלט שהתמודדו על משרת הנשיא וסגן הנשיא, בהתאמה.
באותה ועידה הוא גם הביע את התנגדותו לחוק וייד-דייוויס .
ב-1865 בחר הסנאט של קנטקי בגתרי ברוב קטן על פניו של גנרל צבא האיחוד לוול רוסו, כחבר הסנאט של ארצות הברית.
סנאטור גתרי התנגד למאמצי השיקום של המפלגה הרפובליקנית.
הוא תמך בנשיא החדש אנדרו ג'ונסון והתנגד למשרד העבדים המשוחררים ולקבלתו של התיקון ה-14 לחוקה.
בפברואר 1868 התפטר גתרי מכהונתו בסנאט בשל בריאותו הרופפת.
ב-8 באפריל אותה שנה הוא לקה בשבץ מוחי שהותיר אותו משותק ומרותק למיטתו עד ליומו האחרון.
ב-11 ביוני הוא התפטר מתפקידו כנשיא חברת הרכבות של לואיוויל ונאשוויל.
הוא ביקש ממועצת המנהלים של החברה לבחור בגנרל צבא האיחוד לשעבר, ויליאם שרמן, אף על פי שבסופו של דבר בחרה מועצת המנהלים בראסל יוסטון.
ג'יימס גתרי נפטר בלואיוויל ב-13 במרץ 1869 ונטמן בבית הקברות קייב היל שבעיר.
על שמו נקראו העיר גתרי שבקנטקי ורחוב במרכז העיר לואיוויל.
שירות ספינות המכס של ארצות הברית קרא על שמו סירות סיור קטנות בשנים 1868 , 1888 ו-1895 .
ג'יימס גררד (; 14 בינואר 1749 – 19 בינואר 1822) היה פוליטיקאי ובעל אדמות אמריקאי, שכיהן כמושלה השני של קנטקי בין השנים 1796–1804. בשל הגבלות הכהונה שנחקקו בחוקת קנטקי בשנת 1799, הוא היה מושל קנטקי האחרון שכיהן בתפקיד שתי קדנציות רצופות עד לתיקון החוקה בשנת 1992 שבו הוסרה ההגבלה.
בשנת 1795, לאחר מותו של מושלה הראשון של קנטקי, אייזק שלבי, התמודד גררד על התפקיד.
לאחר ספירת הקולות הראשונה זכה יריבו בנג'מין לוגן במספר הקולות הרב ביותר.
כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש האם לתפקיד המושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או שנחוץ דווקא רוב מוחלט מבין כלל הקולות, נערכה הצבעה נוספת בין שני המועמדים הראשונים.
בהצבעה השנייה זכה גררד, ולוגן החליט לערער על התוצאה לתובע הכללי המדינתי ג'ון ברקינרידג' ולסנאט של קנטקי.
השניים דחו את הערעור, ובכך הייתה ידו של גררד על העליונה.
גררד, חבר ב, התנגד בתוקף לחוקי הזרים וההסתה ותמך במאבק של מדינתו ושל וירג'יניה השכנה נגד חקיקות אלו.
במהלך כהונתו הראשונה קידם חינוך ממלכתי במדינה, חוקק רפורמות חדשות במיליציה ובכלא האזרחי והציע חוקים לטובת המעמד הבינוני במדינה.
בשנת 1798 הוקמה אחוזת מושל קנטקי הראשונה, והוא היה הראשון שהתגורר בה.
בשנת 1799 נבחר בפעם השנייה לתפקידו.
במרוצת כהונתו השנייה תמך ברכישת לואיזיאנה, וראה בה פרויקט אסטרטגי ובעל חשיבות רבה למעבר של סחורות בנמל הראשי של ניו אורלינס.
עם סיום תפקידו כמושל המדינה עבר להתגורר באחוזתו הפרטית, ועסק בחקלאות ובמסחר עד למותו.
גררד נולד במחוז סטנפורד שבקולוניית וירג'יניה, ב-14 בינואר 1749, לקולונל ויליאם ומרי גררד.
אמו, מרי, נפטרה במועד לא ידוע בין השנים 1755–1760. לאחר מותה התחתן אביו עם אליזבת מוס, ובמרוצת הזמן נולדו לזוג ארבעה ילדים נוספים.
אביו של ג'יימס גררד, קולונל ויליאם גררד, עבד כסגן יושב ראש מחוז סטנפורד ובמסגרת תפקידו פיקד על המיליציות המקומיות.
בתקופה זו הייתה משפחת גררד עשירה וידועת-שם במחוז; בית המשפט העליון המחוזי אף נבנה על קרקע בבעלותה.
בילדותו עסק גררד בחקלאות בחוותו של אביו.
הוא התחנך במיטב בתי הספר הממלכתיים של המחוז, ורחש חיבה לקריאת ספרים.
עוד בשלב מוקדם בחייו התקשר לכנסייה הבפטיסטית של הרטווד.
ב-20 בדצמבר 1769 נישא גררד לאליזבת מאונטג'וי, שהייתה חברתו מילדותו.
במשך השנים נולדו לזוג חמישה בנים ושבע בנות.
טרם הגיעם לגיל שנתיים נפטרו שלושה מילדיהם של הזוג.
כל ארבעת בניו נלחמו במלחמת 1812 ושירתו באספה הכללית של קנטקי, וכמה מנכדיו אף שירתו במלחמת האזרחים האמריקנית.
בעת שירותו במיליציה בשנת 1779 נבחר לייצג את מחוז הולדתו בבית הנבחרים של וירג'יניה.
במהלך כהונתו כחבר בבית הנבחרים הוביל הצעת חוק לחופש דת למען כל אזרחי וירג'יניה, אשר סיכלה יוזמה לקבוע את הכנסייה האנגליקנית ככנסייה הרשמית של קנטקי.
לאחר כהונתו שב לקריירה הצבאית שלו במיליציה, ובשנת 1781 הועלה לדרגת קולונל.
לאחר המהפכה האמריקנית התמודד גררד עם מספר קשיים בחייו האישיים; משפחתו גדלה והתרחבה, ובד בבד הצטמצם הונו.
בעקבות דיווחים של שכנו לשעבר ג'ון אדוארדס, הוא עבר למחוז קנטקי שבמדינת וירג'יניה.
מחמת תפקידו במיליציה, רשאי היה לתבוע זכות על כל קרקע פנויה שמצא.
בשנת 1783, לאחר שמחוז קנטקי פוצל למספר מחוזות נוספים, תבע זכות על שטח בגודל של כ-40,000 אקר (160 קמ"ר).
גררד רשם עצמו במנהל הקרקעות המחוזי, ועבר עם משפחתו לשטח שקיבל לבעלותו במחוז פאייט.
שלוש שנים אחר כך העסיק את ג'ון מטקלף לבניית אחוזתו הקבועה, "מאונט לבנון", על גדות נהר ליקינג.
הוא עסק בחקלאות ופתח טחנת רוח ומזקקת ויסקי.
בשנת 1784 התגייס למיליציית המחוז.
בשנת 1785 נבחר גררד לייצג את מחוז פאייט בבית המחוקקים של וירג'יניה.
בוועדת המחוקקים היה שותף להחלטה לחלוקה הנוספת של מחוז קנטקי, שהקימה שלושה מחוזות חדשים במדינה, מדיסון, מרסר ומחוז הבית של גררד, בורבון.
לאחר החלטת הוועדה מונה למודד קרקעות ושופט של מחוז בורבון שזה עתה הוקם.
בתקופות שונות אף שימש כקולונל וכשופט צבאי במיליציית המחוז.
אחוזתו הוגדרה כמושב המחוז הזמני של בורבון.
ב-15 במאי 1786 התכנס לראשונה בית המשפט המחוזי באחוזה.
בשנת 1789 הקים בית המחוקקים של וירג'יניה, בהצעתו של גררד, את מושב המחוז הרשמי של בורבון בעיר בשם הופוול.
בשנת 1790 שונה בהמלצתו שם העיר לפריס (קנטקי), וזמן קצר אחר כך עזב את תפקידו המנהלי במחוז, בכדי להרחיב את מערך הגנתה של המיליציה.
על פי הוראתו הרחיב בית המשפט המחוזי את המיליציה האזרחית לשני גדודים עיקריים.
על אף שהיסטוריונים רבים החשיבו את גררד כחבר במועדון הפוליטי של דנוויל , שהיה ידוע ברצונו לפתח את קנטקי כמדינה עצמאית, לא נמצא שמו ברשומות המועדון.
אברמאן, הביוגרף של גררד, טען כי מטרת המועדון ומטרתו של גררד כאקטיביסט למען קנטקי היו דומות, ולכן פירשו היסטוריונים אלה את השתייכותו למועדון באופן שגוי.
פוליטיקאים ידועי-שם אחרים שפעלו במועדון הם אייזק שלבי וכריסטופר גרינאפ, לימים מושלי קנטקי.
עוד מ-25 ביוני 1785 השתתפו גררד וחברו אוגוסטין איסטין בפגישות האגודה הבפטיסטית אלקהורן.
בשנת 1787 אף סייע בייסוד הכנסייה הבפטיסטית על שם קופר רון בסמוך לאחוזתו.
אחר כך נבחר לאחד מזקני הכנסייה ושירת את ציבור מחוזו במשך עשר שנים.
זמן קצר לאחר הקמתה הצטרפה הכנסייה לאלקהורן, ובשנת 1789 קיבל גררד רישיון להטפת הדת הבפטיסטית.
במרוצת הזמן הקימו וטיפחו גררד וזקני הכנסייה קהילות בפטיסטיות רבות במדינה.
בשנת 1789, יחד עם קהילת הבפטיסטים הבדלנים–ליברלים, עמל לאיחוד הבפטיסטים האורתודוקסים ואלו הרגילים .
קדם להשתייכותו לזרם בווירג'יניה, הגדיר עצמו כבפטיסט רגיל, התומך בסובלנות דתית ובדעות ליברליות.
בשנים 1790, 1791 ו-1795 נבחר לפקח על הישיבות השנתיות של האגודה הבפטיסטית "אלקהורן", חרף כישלונו באיחוד הפלגים (האורתודוקסי והרגיל).
בשנת 1794 התאחדו הבפטיסטים–ליברלים כנגד הקהילה הפרסביטריאנית במטרה לפורר את שלטונה בסמינרים לכמורה.
לאחר הצלחתה בחרה הקהילה הבפטיסטית את נשיאה לסמינרים, הארי טולמן.
בתו של טולמן נישאה לאחד מבני גררד, דניאל.
בשל השתייכותו לזרם אוניטריאני השפיע טולמן על השקפתו הדתית של גררד במעט.
הוא החל לאמץ כמה דוקטרינות אוניטריאניות, ולהנחיל את אופיו הדתי החדש במעמקי הקהילה הבפטיסטית.
אגודתו הבפטיסטית של אלקהורן גינתה אמונות אלו, אף שתיארה את גררד וטולמן ככופרים.
היא הפסיקה את התקשרותה עם הצמד וגררד זנח את האמונה הבפטיסטית לגמרי.
באמצעות עשרה כינוסים שונים בדנוויל, קראו תושבי קנטקי להיפרדותה מווירג'יניה וכוננו את חוקתה העתידית של המדינה.
בחמש הפגישות הראשונות שאירעו במאי ובאוגוסט 1785, 1787, 1788 ו-1792 נבחר גררד לאחראי עליהן.
בכינוס של אוגוסט 1785 אישרו הצירים בוועדה החוקתית בקשה טרומית לפיצולה של וירג'יניה ועצמאות קנטקי.
כחבר בבית המחוקקים של וירג'יניה נסע גררד לריצ'מונד, בירת המדינה, והצביע בעד ההפרדה.
טרם אחרית הכינוסים הציעה ועדה בראשות גררד בפני אגודת הכנסייה הבפטיסטית לתמוך באיסור על עבדות בחוקתה העתידית של המדינה.
אל ההצעה הופנו תגובות מעורבות; מחד, היו אלה, דוגמת דייוויד רייס, שטענו כי מחובתם לגנות את העבדות המתמשכת בארצות הברית, ומאידך סברו אחרים, כמו ג'ורג' ניקולס, כי שעבוד בני אדם הכרחי לעיבוד אדמתה הפורה של קנטקי.
בהצבעה הקרובה בבית הנבחרים של וירג'יניה עבר סעיף 9 התומך בהשארת מעמד העבדות בקנטקי על כנו, ברוב של 26 קולות.
טרם ההצעה ניסה גררד לשכנע את חבריו לבית הנבחרים לתמוך בהסרת הסעיף המוצע לחוקה העתידית של קנטקי.
חמישה בפטיסטים התריסו נגדו והגד הוראותיו, הצביעו לשימור סעיף 9 בחוק וסיפקו את הרוב הדרוש לאישורו.
מלבד התנגדותו לנרטיב התומך של החוקה בעבדות לא לקח גררד חלק פעיל בכתיבתה.
בעקבות כישלונו בכינון חוקת קנטקי על פי עקרונותיו, סברו רבים כי הקריירה הפוליטית של גררד קרבה לסיומה.
הוא התפטר מכל משרדיו הן המחוזיים והן המדיניים, והתמקד בעבודתו החקלאית.
בשנת 1793 נבחר בנו, ויליאם, לייצג את מחוז הולדתו בבית המחוקקים הממלכתי במדינה.
בבחירות של 1795 הוא נבחר בשנית לייצוג מחוזו, יחד עם ארבעה פוליטיקאים שהיו מקורבים גם הם לגררד.
בשלהי כהונתו של מושל קנטקי הראשון, אייזק שלבי, עודדו פוליטיקאים רבים את גררד להתמודד לתפקיד.
בנוסף לגררד התמודדו לתפקיד המושל בנג'מין לוגן ותומאס טוד.
לוגן נחשב לזוכה הפוטנציאלי בבחירות בשל הישגיו הצבאיים ביישוב גבולות קנטקי במהפכה האמריקנית.
הציבור חשש מהיבחרו של לוגן לתפקיד המושל כיוון שנחשב לחסר כריזמה ואסרטיביות.
טוד, שכיהן כמזכיר עשרת הכינוסים בהם כוננו את חוקת המדינה, נחשב כבעל הניסיון הפוליטי הארוך ביותר מבין השלושה.
בשל עבודתו בכנסייה הבפטיסטית רחשו מספר פוליטיקאים לגררד כבוד ואף סייעו לו במסע הבחירות.
על פי החוקה החדשה נשלח ציר מכל מחוז בקנטקי, והמנצח נבחר על ידם.
בהצבעה הראשונה קיבל לוגן את קולותיהם של 21 צירים, גררד קיבל 17 וטוד קיבל 14. ציר בודד הצביע עבור ג'ון בראון שכלל לא התמודד לתפקיד.
היסטוריונים רבים העלו סברה כי אופיו המוסרי של גררד מנע ממנו להצביע לעצמו, אך דעותיו הפוליטיות עצרו ממנו לתת את קולו ליריביו, ולכן הצביע לבראון.
לאחר ספירת הקולות הראשונה זכה בנג'מין לוגן למספר הקולות הרב ביותר.
כיוון שחוקת קנטקי לא הגדירה במפורש אם כמושל ייבחר המועמד שזכה במספר הקולות הרב ביותר או זה שזכה ברוב מוחלט של כלל הקולות, נערכה הצבעה נוספת בין גררד ולוגן.
רוב קולותיו של תומאס טוד תמכו בגררד והעניקו לו רוב בהצבעה השנייה.
ב-17 במאי 1796 אישר מזכיר המדינה של קנטקי ג'יימס בראון את היבחרותו של גררד לתפקיד המושל.
ב-27 במאי שלח שלבי, מושלה הקודם של קנטקי, מכתב ברכה לגררד.
על אף שבירך אותו על ניצחונו מחה לוגן על תוצאות הבחירות בפני התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג'.
אולם באופן פרטי הצהיר למעגל חבריו הקרוב כי הוא נבחר כדין ויש לפטר את גררד מן התפקיד.
בנובמבר 1796 פרסם הסנאט מספר תגובות נייטרליות לעניין, עד שלוגן זנח את המסע לפיטוריו של גררד.
בתקפות כהונתו הראשונה כמושל קנטקי הקיף עצמו גררד ביועצים משכילים הן בתחום הפוליטי והן בתחומיו הפרטיים: חקלאות, עבדות וצבא.
ג'ון אדוארדס לצד בנו של גררד, ויליאם, היו חברי הסנאט המדינתי, ודאגו לעדכן את גררד בסוגיות הפוליטיות שעלו בוועדותיו.
בהנחייתו של המושל הקודם, אשרר גררד את מינויו של מזכיר המדינה ג'יימס בראון.
עם זאת פרש בראון מהתפקיד באוקטובר 1796, בשל גילו המופלג.
את מקומו תפס הארי טולמן, שהתפטר מתפקיד הנשיא של הסמינר לכמרים בקנטקי.
ב-30 בנובמבר 1797 התפטר התובע הכללי של קנטקי ג'ון ברקינרידג' מתפקידו.
חרף התפטרותו שמר גררד על קשר פוליטי רציף עם ברקינרידג', שכן לעיתים התייעץ עמו בקושיות משפטיות מורכבות.
במהלך כהונתו של אייזק שלבי חייב בית המחוקקים את המושל, הגזבר ומזכיר המדינה להתגורר בפרנקפורט ולשלם כמאה לירות להשכרת ביתם.
זמן קצר לאחר השבעתו של גררד לתפקיד הציעו מספר נציבים בממשל לבית המחוקקים לבנות משכן קבוע למושל ולמשפחתו.
ב-4 בדצמבר 1796 העבירו המחוקקים כ-1,200 לירות למען הפרויקט, ובשנת 1798 הושלמה בניית המשכן.
גררד רצה להתגורר באחוזה בחלוף שנה ממועד סיום בנייתה, כשהזמין אומן מקומי לבניית פסנתר עבור בתו.
במרוצת השנה הראשונה לכהונתו נוסדו שישה מחוזות חדשים ומספר עיירות, הוקמו בית המשפט הרשמי לענייני ערעורים בקנטקי ומערכת בתי משפט בדרג נמוך יותר מזה של הכללי.
בנוסף לחיזוק מערכת המשפט של קנטקי חייב ברישיון עריכת דין לכל הבאים לעסוק בנושא.
כחודש לפני מועד התפוגה של חוק תביעות המקרקעין אצל הרשם פרסם גררד ב-3 בנובמבר קול הקורא לכינוס בית המחוקקים להתדיין בנושא.
ב-28 בנובמבר התכנס בית המחוקקים, וגררד, בהסתמך על ניסיונו כמודד, הציע לחוקק תקנה חדשה לשינוי תהליך תביעת הקרקעות בקנטקי.
באמצעות התקנה החדשה הגן על מעמד הביניים במדינה מפני עיקול אדמותיהם.
הוא תמך בכריעת קרקעות במדינה, ואף חוקק תקנה האוסרת על גביית מיסים מפולשים על רווחיהם מעבודת האדמה.
בנוסף חייב גררד כל בעל אדמה לשלם לפולשים על כל עבודתם על אדמתו.
כחבר ב הסכים גררד עם התרסותיו של מייסד המפלגה תומאס ג'פרסון כלפי חוקי הזרים וההסתה.
ב-7 בנובמבר 1798, בעת נאומו על דוכן בית המחוקקים של קנטקי, הביע גררד את התנגדותו הנחרצת לחוק, ואף טען כי הוא מרתיע הגירה רצויה שתשרת את כלכלת ארצות הברית.
לטענתו, פורר חוק ההסתה את חופש הביטוי ואת זכויות העבדים – הוא ציין – שהוא ושאר חיילי מלחמת העצמאות האמריקנית נלחמו עבורם.
הוא פעל למען ביטול החוקים ואף דרש מהמחוקק לאשרר את השבעתו לממשל הפדרלי של קנטקי, ולחוקה האמריקנית.
באותה השנה החלה האספה הכללית באימוץ רפורמות בעונשין ובבתי הכלא.
הרפורמות, שכללו ביטול עונש מוות לפושעים (למעט רוצחים), זכו לתמיכתו של גררד, שרצה בכל מאודו לחינוך האסירים בבית הסוהר.
בנוסף, תמך ברפורמה לביטול חובת השירות במיליציה לסוהרים, מורים, שופטים ושרים בממשלה, וברפורמה להטלת עונשים נגד בוגדיה של המיליציה.
גררד התנגד להורשת המיסים, ובמקום זאת דגל בהוצאתם על תחום החינוך ובסובסידיה עסקית.
בעקבות מאורעות הבחירות למושלות קנטקי של 1795 כתבו מספר סופרים ומשוררים שירי מחאה על החוקה הראשונה של המדינה.
הם מחו על אופן בחירת המושל והסנאטורים המייצגים את המדינה בסנאט של ארצות הברית.
רבים מתושבי המדינה תיארו את החוקה כבעלת נרטיב אנטי-דמוקרטי ואף הציגו למחוקקים את פערי רמת החיים בינם לבין תפקידי האליטה, דוגמת שופטים, מושלים ואנשי צבא.
בניגוד להחלטות הקודמות של בית המחוקקים, התקבלה הקריאה הטרומית לשינוי החוקה פה אחד.
לאחר ניסיונו הכושל לאשרר את החוקה עם מספר שינויים בה, החליט גררד לכונן חוקה חדשה.
כדי לכונן חוקה חדשה דרוש רוב של שני משאלים עוקבים באספה הכללית או רוב של שני שלישים הן בבית המחוקקים והן בסנאט המדינתי.
בפברואר 1797 התדיינה האספה הכללית על מתן זכות ההצבעה לכלל אזרחי קנטקי בבחירות לתפקיד המושל.
מתוך 9,814 תושבים בעלי זכות הצבעה, נתנו 5,446 אזרחים את קולם בעד ההצעה ו-440 התנגדו לה.
3,928 מן האזרחים בחרו שלא להצביע.
בעקבות תוצאות ההצבעות הטילו מספר מחוקקים ספק על כינון החוקה מחדש, שכן האמינו כי מחצית מהאזרחים כלל לא רצו להשפיע בנידון.
מכיוון שרבים מהאזרחים לא מימשו את זכותם להצבעה כאקט מחאה נגד כינון חוקה חדשה, טענו מתנגדיה כי יש להכלילם כמתנגדים.
לבסוף דחתה האספה הכללית את ההצעה לכינון חוקה חדשה.
ב-10 בפברואר 1798 קרא בנו של גררד, ויליאם, שכיהן בסנאט של קנטקי, לקיום הצבעה נוספת על אותה הצעה.
מתוך 16,388 בעלי זכות הצבעה, 9,188 הצביעו בעדה וכמעט 5,000 מצביעים בחרו שלא לממש את זכותם להצביע.
ב-21 בנובמבר 1798 התקיימה ההצבעה בבית הנבחרים, שהשיגה רוב של 70.5 אחוזים להצעה.
כמה ימים אחר כך הושג רוב גם בסנאט שאפשר את כינון החוקה החדשה.
החוקה הראשונה נחתמה ב-22 ביולי 1799 על ידי נציגים אמריקנים שנבחרו במאי.
בשל התנגדותם לעבדות נעדרו גררד ובנו ויליאם מטקס החתימה.
לפני כינון החוקה הייתה לגררד הזכות להטיל וטו בהחלטותיהם של בית המחוקקים.
בחוקה החדשה נבחר המושל בבחירות ישירות, וכוחו של הווטו הונמך בהרבה.
המושל לא יוכל להטיל וטו על החלטה שהתקבלה באספה הכללית ברוב של שני שלישים מהמחוקקים, וכהונתו הוקצבה לקדנציה אחת בלבד.
המושל יכול לחזור לתפקידו רק לאחר שבע שנים ממועד היבחרותו הראשון.
במרוצת השנים הועלו פרשניות רבות להקצבת כהונתו של המושל.
מחד טען לואל האריסון, ממצבת הביוגרפים של גררד, כי המהלך להקצבת כהונת המושל עבר כדי לא לאפשר לגררד להתמודד בשלישית לתפקיד.
מאידך טען ביוגרף נוסף, ה.
אוורמן, כי ההצעה כלל לא כוונה כלפי גררד מלכתחילה, אלא למושליה העתידיים של קנטקי.
בתחושת ביטחון שתוצאות הבחירות של 1795 לא יחזרו בשנית, הגיש בנג'מין לוגן ראשון את מועמדותו לבחירות.
גררד ותומאס טוד הגישו את מועמדותם זמן קצר לאחר מכן.
אליהם הצטרף חבר בית הנבחרים של ארצות הברית כריסטופר גרינאפ, לימים מושל קנטקי השלישי.
על אף שהמועמדים נמנעו מלהצהיר הבלים על יריביהם לבחירות נהגו תומכיהם להציף באופן עצמאי את חולשותיו של כל מועמד.
ג'ון ברקינרידג' הציע לגררד לפרסם תמיכה פומבית באמנציפציה של קהילת העבדים, שהייתה עמדת מיעוט במדינה.
אולם מחמת דעות המצביעים בבחירות של 1795 החליט גררד שלא לפרסם אף הצהרה התומכת בזכויותם.
בזכות הפופולריות שלו זכה גררד ברוב ההצבעות של המחוזות המערביים של המדינה, דוגמת מחוז ג'פרסון ובלוגראס.
באופן מפתיע תמכו רבים ממצביעיו של לוגן בבחירות 1795 בגררד בבחירות האלו.
לאחר ספירת הקולות קיבל גררד 8,390 קולות.
אל המקום השני של בחירות 1799 הגיע גרינאפ, שקיבל 6,746 הצבעות.
לוגן זכה ב-3,996 קולות ואילו טוד קיבל 2,166. בשל מגבלות הכהונה החדשות היה גררד מושל קנטקי האחרון שכיהן שתי קדנציות רצופות.
בשנת 1992, עם תיקון לחוקת המדינה, בוטלו המגבלות ופול פאטון נבחר לקדנציה שנייה ברציפות.
בשנת 1801 מינה גררד את טוד לעובד בכיר בבית המשפט לערעורים בקנטקי, ובשנת 1782 מינה את גרינאפ לתפקיד דומה בבית המשפט לערעורים בפרנקפורט.
בשנתיים הראשונות לכהונתו השנייה כמושל קנטקי נעלם גררד מהחיים הציבוריים.
בשנת 1802 אישרו המחוקקים שתי רפורמות במערכת המשפט של קנטקי; הרפורמה הראשונה הרחיבה את מערכת המשפט במדינה, וקבעה כי אזרחים חסרי השכלה משפטית יוכלו לשפוט בבתי המשפט לערעורים, והשנייה איפשרה לעורכי דין ולשופטים להתגורר מחוץ לתחום שיפוטיהם.
גררד התנגד בתוקף לאישורן באספה הכללית ואף טען כי הדבר יהרוס את מערכת המשפט שבנה במרוצת השנים.
גררד הטיל וטו על הצבעה, אך זה נדחה מכיוון ששתי הרפורמות עברו ברוב של שני שלישים מבית המחוקקים.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריית המדינה בה נדחה וטו המושל.
ב-16 באוקטובר 1802 הכריז האינטנדנט הספרדי דון חואן ונטורה על סיום המכרז האמריקאי על הנמל של ניו אורלינס.
סגירת הנמל לייצוא ולייבוא סחורות היוותה מכשול משמעותי בחזונו של גררד להקים מרחב שגשוג כלכלי משותף עם המדינות השכנות לאורך נהר המיסיסיפי.
הוא דרש מנשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון לאיים על הכוחות הספרדיים בכיבוש הנמל על ידי המיליציה של קנטקי, שמנתה כ-26,000 חיילים.
בזמנו לא עודכן ג'פרסון על ההסכם הסודי "סן אילדפונסו", שמסר את השליטה הספרדית על לואיזיאנה למצביא הצרפתי נפוליאון בונפרטה.
לאחר האיום על שלטונות ספרד הציע נפוליאון לג'פרסון לקנות את שטח לואיזיאנה תמורת 15 מיליון דולר.
רוברט לווינגסטון, שליחו של ג'פרסון בצרפת, נענה להצעה, והרכישה העלתה את מצב רוחם של הסוחרים מקנטקי, שכן הנמל של ניו אורלינס יישאר כפוף לריבונות אמריקנית.
גררד תיאר את הרכישה כהישג ענק לנשיא ולארצות הברית כולה.
לאחר ההסכם עם צרפת טען השלטון הספרדי כי הם לא ביצעו את התחייבותם בחוזה, ולואיזיאנה עדיין שייכת לה.
ג'פרסון התעלם מהמחאה הספרדית והתכונן לכבוש את השטח בכוח.
הוא הורה לגררד לאמן כ-4,000 אנשי מיליציה ללחימה בניו אורלינס ב-20 בדצמבר 1803. האספה הכללית עודדה שירות במיליציה והעניקה שטח בגודל 150 דונמים לכל המתגייסים.
גררד הצליח להשיג את מספר החיילים הדרוש ללחימה, אך לבסוף נכנע השלטון הספרדי וויתר על תביעותיו ללואיזיאנה.
בחלוף חודשיים עבר השטח לשלטונות ארצות הברית.
החודשים האחרונים לכהונתו השנייה בתפקיד המושל שולבו בסכסוכים פנימיים בעניין מינויו של רשם קנטקי החדש.
בתחילה מינה גררד לתפקיד את הארי טולמן, מזכיר המדינה של קנטקי לשעבר.
המועמד הבא של גררד, ג'ון קוברון נדחה גם הוא על ידי הסנאט.
תומאס ג'ונס, שהיה ממועמדיו של גררד לתפקיד, כונה על ידי הסנאט כ"נוכל" שאם יצליח להיבחר לתפקיד הוא יהרוס את מערכת המקרקעין של קנטקי.
לאחר שהסנאט דחה את המועמד ויליאם טריג התעוררה ביקורת ענפה על הסנאט מצד כלי התקשורת במדינה.
לאחר חילופי התרסות בין גררד לסנאטורים מינה גררד את ג'ון אדייר לתפקיד, שהתקבל גם בסנאט.
בתום מחלוקתו עם הסנאט המדיני סביב מינויו של רשם המקרקעין פרש גררד מהחיים הפוליטיים.
כאזרח פרטי תמך גררד במועמדותו של כריסטופר גרינאפ למושלות.
על אף שבנו של גררד, ויליאם, המשיך להתמודד על תפקידים ציבוריים, מעולם לא הביע גררד את רצונו לחזור לפוליטיקה.
גררד חזר למשכנו, מאונט לבנון, ושם פיתח מוניטין חקלאי ענף.
בנו ג'יימס פיקח על הפעילות השוטפת של החווה, ולעיתים אף זכה בפרסים על תרומתו לחקלאות המקומית מגופים לאומיים שונים בקנטקי.
בשנת 1811 נפגעה קשות אחוזת מאונט לבנון כתוצאה מרעידת אדמה.
גררד התעקש לשפץ ולתקן את המשכן מיסודו, כדי שיוכל לשמש כמקום מגורים למשך שארית חייו.
הוא ייבא סוסים, צאן ובקר לחוותו, והשקיע במפעלים מסחריים שירשו בניו לאחר מותו.
הוא נפטר ב-19 בינואר 1822, לאחר שנים אחדות בהן נאבק במצבו הבריאותי הרעוע.
גופתו נטמנה בשטח מאונט לבנון, ובמרוצת השנים הוקמה אנדרטה לזכרו באתר קברו.
ג'יימס גומז הוא כדורגלן גמביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אודנסה בולקלוב מליגת העל הדנית ובנבחרת גמביה.
גומז גדל במחלקת הנוער של ריאל דה בנג'ול מליגת העל הגמביאנית, והחל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון.
ב-20 בינואר 2020 הושאל להורסנס מליגת העל הדנית למשך שנה, וב-1 בינואר 2021 חתם במועדון באופן קבוע.
ב-19 ביולי 2023 חתם בספרטה פראג מליגת העל הצ'כית.
ב-11 בפברואר 2024 חזר לדנמרק וחתם באודנסה בולקלוב.
ב-8 ביוני 2021 ערך גומז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גמביה, בניצחון 1-0 על נבחרת טוגו במשחק ידידות.
ג'יימס (ג'יימי) ג'ררד הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון כיהן כסגן מפקד כוחות הצבא בפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
ג'ררד, בנם של ננסי וטום, נולד במערב גרמניה היכן שאביו הוצב כקצין שריון בצבא ארצות הברית.
הוא למד בתיכון ג'ורג'יה ושירת במשמר הלאומי של ג'ורג'יה בזמן לימודיו האקדמאיים.
ב-1988 סיים תואר ראשון במנהל עסקים מקולג' צפון ג'ורג'יה והתגייס לצבא.
בתפקידו הראשון כקצין חי"ר שירת בגדוד השביעי של רגימנט החי"ר השישי בדיוויזיית השריון הראשונה שהוצבה בגרמניה.
הוא השתתף כמפקד מחלקה במלחמת המפרץ.
לאחר מכן עבר הכשרת ריינג'רס ושירת בפורט בנינג.
בתפקידו הבא הוצב בדיוויזיית החי"ר ה-25 בהוואי.
ג'ררד המשיך בקריירה צבאית בכוחות המיוחדים.
הוא השתתף בפלישה האמריקאית להאיטי ב-1994, במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן.
שימש סגן מפקד ומפקד כוח דלתא (2011-2013) וקצין המבצעים של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
ב-2014 מונה לסגן מפקד דיוויזיית החי"ר השביעית ובשנים 2017-2018 פיקד על כוח המשימה של המבצעים המיוחדים במבצע נחישות טבועה.
הוא שימש קצין אג"ם של פיקוד המבצעים המיוחדים.
בנובמבר 2019 מונה ג'ררד למפקד דיוויזיית החי"ר ה-25. ביולי 2021 מונה לראש מטה פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית וביולי 2022 מונה לסגן מפקד כוחות הצבא בפיקוד.
ג'ררד בעל תואר שני בלימודים צבאיים מאוניברסיטת חיל האוויר והוא בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר.
אחיו התאום הוא קצין בדרגת מייג'ור גנרל המשרת במשמר הלאומי.
באפריל 2025 מונה ג'ררד לחבר דירקטוריון בארגון לקידום הגנה מפני טילים (MDAA).
ג'יימס וילסון גריימס היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה השלישי בשנים 1854–1858, וכסנאטור מטעם מדינתו בשנים 1859–1869.
ג'יימס גריימס נולד בעיר דירינג שבניו המפשייר.
הוא סיים את לימודיו באקדמיית המפטון ולמד בדארטמות' קולג'.
הוא למד משפטים, עבר מערבה והחל לעסוק במקצועו ביישוב בטריטוריית ויסקונסין שלימים הפך להיות לעיר ברלינגטון שבאיווה.
גריימס שימש כחבר בית הנבחרים של טריטוריית איווה בשנים 1838–1839 ובשנים 1843–1844. ב-1854 הוא נבחר כמושל איווה וכיהן בתפקיד עד 1858. בשנים 1855 ו-1856 הוא היה אחת הדמויות המובילות של המפלגה הרפובליקנית באיווה.
ב-1859 נבחר גריימס לסנאט של ארצות הברית כנציג איווה מטעם הרפובליקנים.
הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1865, ובסך הכול כיהן בסנאט מ-4 במרץ 1859 ועד 6 בדצמבר 1869, כאשר הוא התפטר מסיבות בריאות.
בסנאט כיהן גריימס כיושב ראש ועדת הסנאט למחוז קולומביה בשנים 1861–1865, וכיושב ראש ועדת הצי בשנים 1865–1869. הוא גם שימש כחבר בוועדה המשותפת של הקונגרס שניסחה את התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
ב-1861 היה גריימס נציג בוועידת השלום שהתקיימה בוושינגטון הבירה במאמץ למצוא דרכים למנוע את פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
בדצמבר אותה שנה הוא הגיש לסנאט הצעת חוק שהובילה להנהגתה של מדליית הכבוד, שבתחילה הוענקה רק לאנשי הצי וחיל הנחתים.
במהלך משפט ההדחה של אנדרו ג'ונסון, הפר גריימס את המשמעת המפלגתית, ויחד עם שישה סנאטורים רפובליקנים נוספים, הוא הצביע בעד זיכויו של הנשיא.
שבעת הסנאטורים: ויליאם פיט פסנדן, ג'וזף ס.
הנדרסון, ליימן טרמבול, פיטר ג.
ואן וינקל, ואדמונד רוס, שהיו לשון המאזניים בהצבעה, קראו תיגר על מפלגתם ועל דעת הקהל, והצביעו נגד ההדחה.
הם היו מוטרדים מהאופן בהם ההליכים תומרנו כדי לאפשר מצג חד-צדדי של העדויות.
לאחר המשפט ניהל בנג'מין בטלר שימוע על הדיווחים הרווחים שסנאטורים רפובליקנים קיבלו שוחד כדי להצביע בעד זיכויו של ג'ונסון.
בשימוע של בטלר, ובחקירות שהתקיימו אחריו, עלתה עדות שכמה מהקולות בעד הזיכוי הושגו תמורת הבטחות למשרות פטרונות ותמורת תשלום כספים.
ג'יימס גריימס נפטר בברלינגטון ב-7 בפברואר 1872, בגיל 55. הוא נטמן בבית הקברות אספן גרוב שבעיר.
על חלקת האדמה שעליה ניצב בעבר ביתו, שוכן כיום בית ספר יסודי הקרוי על שמו.
העיירה גריימס שבאיווה נקראת על שמו.
ג'יימס מייקל ג'סטין הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת לידס יונייטד מהפרמייר ליג.
ג'סטין גדל במחלקת הנוער של לוטון טאון.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הפוטבול ליג הראשונה והפוטבול ליג השנייה, וערך 90 הופעות ליגה, בהן הבקיע שישה שערים.
ב-28 ביוני 2019 חתם ג'סטין על חוזה לחמש עונות בלסטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-4 בדצמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על ווטפורד במסגרת המחזור ה-15 בליגה לעונת 2019/2020. בשלוש עונותיו הראשונות במועדון ערך ג'סטין 49 הופעות ליגה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-25 באוגוסט 2025, ג'סטין חתם על חוזה לארבע שנים עם לידס יונייטד מהפרמייר ליג תמורת 8 מיליון ליש"ט, עם אפשרות לתשלום נוסף של 2 מיליון ליש"ט.
ב-4 ביוני 2022 ערך ג'סטין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אנגליה, בהפסד 0–1 לנבחרת הונגריה במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
ג'יימס פטנאם גודריץ' היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-29 בשנים 1917 -1921. תקופת כהונתו כמושל התמקדה בביצוע רפורמות בממשלת המדינה ופיקוח על חלקה של אינדיאנה במאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פעמיים הוא כמעט ומת במהלך כהונתו, ובילה זמן משמעותי כשהוא מרותק למיטתו.
לאחר תום כהונתו הוא התעשר יותר ויותר כתוצאה מעסקיו והיו בבעלותו מניות שליטה בחברות רבות.
ג'יימס גודריץ' נולד בווינצ'סטר, אינדיאנה, כבנם של בולדווין ואליזבת אדגר גודריץ'.
אביו היה עורך דין ונפטר ב-1872 לאחר שסבל משחפת.