tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ של שנת 1783 המריא מוורסאי שליד פריז, כדור פורח ובו כבשה, ברווז ותרנגול.
שלושת בעלי החיים היבשתיים הללו היו הטייסים הראשונים כאשר טסו למרחק של מספר קילומטרים בכדור הפורח שתוכנן ונבנה בידי ז'וזף ואטיין מונגולפייה.
ז'וזף ואטיין, שניים משישה עשר בניו של פייר מונגולפייה ניחנו בחוש טכני מפותח.
הם עבדו במפעל הנייר המשפחתי ובמהלך עבודתם הבחינו כי עשן הנפלט מאחד מכבשניהם הצליח להעלות כלפי מעלה שקית נייר.
הם חשבו כי עשן בעל תכונות מיוחדות ובנו דגם מוגדל של שקית הנייר בציפייה כי העשן יעלה גם אותו אל על.
ב-19 בספטמבר 1783 הפריחו האחים מונגולפייה בוורסאי דגם של כדור פורח אותו בנו, לנגד עיניהם של לואי ה-16 מלך צרפת והמלכה מארי אנטואנט.
החל ביום זה ובמשך כמאה שנה, הבלונאות הייתה הדרך הבלעדית לטוס.
לאחר הצלחת הניסוי של האחים מונגולפייה החלו לצוץ בשמיים כדורים פורחים מאוישים.
הכדורים הפורחים הלכו והתפתחו ואף שינו את שמם לספינות אוויר.
ספינות האוויר שפיתוחן הואץ במחצית השנייה של המאה ה-19 היו בעצם כדורים פורחים הניתנים לשליטה.
בשנת 1884, בלב המרוץ לבניית המטוס הראשון, הוצגה בצרפת ה-La France, ספינת האוויר הראשונה הנתונה לשליטתו המוחלטת של הטייס.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הופיעו בשמיים הצפלינים – ספינות אוויר חדישות אותן בנה הגראף צפלין לפי התוכניות אותן קנה מאלמנתו של דויד שוורץ.
נדמה היה כי ספינות האוויר יהפכו עתה לשליטות הבלעדיות של השמיים וייתכן שזה מה שהיה קורה אלמלא עובדה אחת שהייתה בעוכריהן: המימן בו מולא הבלון של ספינות האוויר היה דליק ביותר וכל ניצוץ היה עלול לשרוף את הספינה כולה.
עובדה זאת הייתה הגורם למספר תאונות מצערות של ספינות אוויר שהמפורסמת מכולן הייתה התאונה של ספינת האוויר הינדנבורג בשנת 1937 שהביאה לסופה את עידן ספינות האוויר.
כיום אמנם עדיין ניתן לראות ספינות אוויר בודדות בשמיים, אך ללא ספק שבהיקפים מינוריים הרבה יותר מההיקף לו ציפו מתכנניהן.
הסיבה העיקרית להיכחדותן הכמעט מוחלטת של ספינות האוויר היא כנראה הופעתה של אופציית טיסה עדיפה בשמיים – המטוס.
דאונים היו קיימים כאמור כבר בימי הביניים, אך מנוע שניתן יהיה לחבר לדאונים הללו ודרך לשליטה מוחלטת בהם לא הייתה בנמצא.
בשנת 1799 הגדיר חלוץ התעופה הבריטי ג'ורג 'קיילי את תפיסת המטוס המודרני כמכונת תעופה עם מערכות נפרדות להתרוממות, הנעה ושליטה.
קיילי בנה והטיס מטוסים כבר בשנת 1803, והוא בנה דאון נושא נוסעים מוצלח בשנת 1853. לאורך הקריירה הפעילה שלו תכנן קיילי מגוון דאונים, מטוסים כולל מסוקים וספינות אוויר.
טייסים אחרים שביצעו טיסות דומות באותה תקופה היו ג'ון ג'יי מונטגומרי, אוטו ליליינטל, פרסי פילצ'ר ואחרים.
התקדמות נוספת נרשמה בשנת 1856 כאשר ז'אן מארי לה-ברי ביצע טיסה ולראשונה הצליח לעלות גבוה יותר מהנקודה ממנה המריא לאחר שדאונו נגרר לאורך חוף הים על ידי סוס.
המרוץ לבניית המטוס נכנס לישורת האחרונה בשנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1894 בנה היירם מקסים כלי טיס במשקל 3.5 טון, עם מוטת כנפיים באורך 34 מטר שהונע על ידי שני מנועי קיטור בני 360 כ"ס שהניעו שני מדחפים.
הגם שבנסויים הוכח כי ניתן להשיג די עילוי להמראה, כלי הטיס לא היה ניתן לשליטה והעבודה עליו ננטשה.
חלוצי תעופה כאוטו ליליינטל ופרסי פילשר עמלו על שיפור הדאונים והפיכתם לכלים ממונעים.
אוטו ליליינטל הגרמני הצליח בתחילת העשור האחרון של המאה ה-19 לטוס בקביעות למרחקים העולים על 25 מטרים בעזרת הדאונים אותם בנה במו ידיו.
עד שנת 1896 הוא כבר היה לחלוץ התעופה המוכר בעולם וביצע יותר מ-2,500 טיסות בשלל דאוניו.
למרות ניסיונו וידיעותיו הרבים בתחום הטיס, ניסיונו לבנות מכונה מעופפת ממונעת הנתונה לשליטתו העלה חרס פעם אחר פעם.
פרסי פילשר בנה ארבעה דגמי דאונים בשנת 1899 ונדמה היה כי הצליח להגיע רחוק יותר מכל אחד אחר.
הוא הצליח לבנות אב טיפוס של כלי טיס ממונע שעל פי מחקריו היה עתיד להמריא.
אך פילשר לא זכה להטיס את הכלי שבנה.
הוא נהרג בתאונת גלישה ותוכניותיו נשכחו.
פילשר לא היה היחיד שהחלום לטוס עלה לו בחייו.
הוא, כמו גם אוטו ליליינטל נהרגו בתאונות טיסה עם דאוניהם.
לאור תאונות טרגיות אלה עמלו מהנדסים רבים על בניית דאון ממונע לא מאויש, וסמואל לנגלי שהיה אחד הממציאים האמריקאיים המפורסמים של אותה התקופה, הטיס מספר דאונים כאלה מנהר הפוטומק בשנת 1903 אך הם התרסקו בזה אחר זה.
אין פלא אפוא, שכאשר בשלהי שנת 1903 הודיעו שני בוני אופניים עלומי שם מאוהיו כי עלה בידם לבצע טיסה ממונעת דברם התקבלו תחילה בביטול ואף בגיחוך.
וילבור ואורוויל רייט, שני בוני אופניים מאוהיו, ארצות הברית, עסקו החל משנות ה-90 של המאה ה-19 בניסיונות לבנות מכונה מעופפת.
בשנים 1900–1902 הם ייצרו בסדנת האופניים שלהם סדרה של דאונים אשר במהלך בנייתם ערכו מדידות אווירודינמיות מדויקות להפליא.
הם בנו לשם כך את מנהרת הרוח הראשונה אי-פעם שבעזרתה שיכללו את דאוניהם.
בסוף שנת 1903 הם כבר היו מסוגלים להוסיף לדאונם מנוע בוכנה קל משקל אותו פיתחו בעצמם.
ב-17 בדצמבר 1903 התקבצו ארבעה מבוגרים וילד לחזות בניסיון הטסת ה"מעופף של רייט".
וילבור נבחר להטיס ראשון אך לא הצליח להמריא.
לאחריו היה זה תורו של אורוויל רייט שהצליח להטיס את "המעופף" למרחק של 37 מטרים בטיסה שארכה 12 שניות.
בשנת 1903 הכירה הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה בטיסת ה-Flyer I של האחים רייט כ"הטיסה המתמשכת והמבוקרת הראשונה בכלי טיס כבד מהאוויר".
לאחר הטיסה הראשונה החלה התעופה לשבור שיא אחר שיא.
בשנת 1906, הממציא הברזילאי אלברטו סנטוס דומונט תכנן, בנה והטיס את ה-14-bis, מטוס שקבע את שיא העולם הראשון בטיסה למרחק 220 מטר בפחות מ-22 שניות.
ב-8 ביולי 1908 הייתה תרזה פלטייר האיטלקייה האישה הראשונה שטסה במטוס כנוסעת.
ב-25 ביולי 1909 חצה לואי בלריו במטוסו את תעלת למאנש והיה הראשון שהטיס מטוס מעל מקווה מים גדול.
ב-1910 פיתח הנרי פאבר את המטוס הימי.
בשנת 1910 הוצג והוטס הקואנדה 1910 שהיה מטוס הסילון הראשון.
ב-1909 הוקם הכוח האווירי הראשון, שירות האוויר של צבא צרפת.
במלחמת איטליה-טורקיה ב-1911 נרשמה התקיפה האווירית הראשונה כאשר מטוס איטלקי הטיל רימוני יד על עמדות הטורקים.
במלחמת הבלקן הראשונה משימות הפצצה רבות בוצעו נגד מעוזים טורקים, ביניהם גם ההפצצה הלילית הראשונה בהיסטוריה.
מאוחר יותר מדינות הבלקן שיתפו בניסיון זה גם את הצבא הגרמני הקיסרי.
המטוס העניק לאדם גובה ומהירות, שני יתרונות בולטים בקרב.
אין פלא אפוא שכאשר נראה היה כי מלחמה עומדת בפתח, מדינות אירופה עסקו בבניית חילות אוויר ובהכשרת טייסים.
קרב האוויר הראשון התרחש ב-1913 מעל מדבר סהרה בין מטוסים של איטליה ושל האימפריה העות'מאנית.
פחות משנה אחריו אדמת אירופה כבר בערה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה פותחו מטוסי הקרב הראשונים בדמות מטוס דו כנפי אשר נוספה לו מכונת ירייה.
לעיתים הטייס שם מתחת למושבו לוחות פלדה על מנת להגן על עצמו מפני אש מהקרקע.
ההפלה הראשונה הידועה התרחשה ב-1915 כאשר לויטננט קורט ווינטג'נס משירות האוויר הגרמני השתמש במכונת ירייה מסונכרנת.
המטוס המפורסם ביותר של המלחמה היה מטוס הסופווית קאמל של בעלות הברית אשר לו נזקפו רוב הפלות המטוסים במלחמה.
אך היה זה דווקא טייס גרמני אשר שמו הוא המוכר ביותר מבין שמות הטייסים.
מנפרד פון ריכטהופן אשר היה ידוע יותר בכינויו הברון האדום הפיל 80 מטוסים בקרבות אוויר לרוב עם הפוקר DR.I שהופל בעצמו ונהרג בידי טייס עלום שם בשלהי המלחמה בשנת 1918. מהצד השני היה זה רנה פול פונק הצרפתי אשר נזקפו לו הפלות של 75 מטוסי אויב.
"תור הזהב של התעופה" התרחש בין שתי מלחמות העולם.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה המשיכה טכנולוגיית המטוסים להתפתח.
בתקופה זו חוותה התעופה את ההתפתחות הרבה ביותר ופריצות דרך חלוציות.
טייסי הקרב של המלחמה פרשו והחלו להעלות מופעים בהם הטיסו מטוסי שעשועים.
בעקבות הפופולרית של מופעים אלה הכריזו העיתונים הגדולים על פרסים לאלה אשר ישלימו אתגרי תעופה שונים.
האתגר הגדול ביותר מבין אלה היה לחצות את האוקיינוס האטלנטי ללא חניית ביניים.
אלוקוק ובראון חצו את האוקיינוס האטלנטי לראשונה בשנת 1919. צ'ארלס לינדברג בנה לצורך כך מטוס פשוט אשר אפילו מכשירי הקשר הוצאו ממנו על מנת להקל במשקל ולפנות מקום רב יותר לדלק.
המטוס, שכונה "ספיריט אוף סנט לואיס", המריא מניו יורק ב-20 במאי 1927 וכעבור 33 וחצי שעות של אי ודאות נחת המטוס בלה בורז'ה שליד פריז.
לינדברג זכה ב-25,000 דולר והאנושות זכתה לראות כי כבר לא נשאר מרחק אותו לא מסוגל המטוס לגמוא.
בשנים אלה השתנתה צורת המטוס לבלי הכר.
נכנסו לשימוש המנוע הרדיאלי מקורר האוויר לצד מנועי V-12 חזקים המקוררים בנוזל, ומטוסי העץ הדו-כנפיים פינו את הדרך למטוסים חד כנפיים עשויים מסגסוגת אלומיניום.
ב־1915 בנה הוגו יונקרס את המטוס הראשון שכולו מתכת, מה שאיפשר את פיתוחם של מטוסי ענק רב מנועיים בתחילת שנות השלושים, התעופה האזרחית התפתחה והנוסעים החליפו את תיירות האוניות במטוסים.
ב־1919 החלו הטיסות המסחריות הראשונות בין ארצות הברית לקנדה.
מטוסים החלו להגיע ליותר ויותר נקודות על כדור הארץ ושדות תעופה נבנו בקצב הולך וגדל.
שנות ה-30 הסתיימו עם 2 פיתוחים מהפכניים בתחום התעופה.
איגור סיקורסקי הטיס בארצות הברית את ה-VS-300 שהיה המסוק הראשון שנבנה בתצורה המודרנית, ואילו מעבר לאוקיינוס פיתחו במקביל פרנק ויטל הבריטי והאנס פון אוהיין מגרמניה הנאצית את מנוע הסילון.
שתי ההמצאות הללו עתידות להשפיע על עולם התעופה רק לאחר מלחמת העולם השנייה שכבר עמדה בפתח.
במלחמת העולם השנייה תפסו המטוסים תפקיד משמעותי החל מיריית הפתיחה.
המטוסים היוו גורם משמעותי במלחמת הבזק הנאצית ששטפה את אירופה ובתחילת המלחמה לא הייתה תשובה לעליונותו האווירית הברורה של המסרשמיט 109 הגרמני בשמי אירופה.
בטוחים ביכולת של מטוסיהם, יצאו הנאצים בשנת 1940 לקרב על בריטניה שהפך לקרב האוויר הגדול בהיסטוריה.
הבריטים העמידו מול המסרשמיט הגרמני את הסופרמרין ספיטפייר אשר זריזותו ותמרוניו החדים תפסו פעם אחר פעם את המסרשמיטים בעמדת נחיתות.
כניסתו של המכ"ם לשדה הקרב לצד הבריטים, יחד עם עליונותם של מטוסי הספיטפייר הכריעו את הכף לטובת הבריטים אשר הסירו מעליהם את איום הכיבוש הנאצי.
כניסת ברית המועצות, ארצות הברית ויפן הקיסרית למלחמה הוסיפה שלל מטוסים לקרבות.
אך היו אלה המטוסים האמריקאיים שבלטו מעל השאר, ובייחוד מטוס ה-P-51 מוסטנג שהיה לדעת רבים המטוס המוצלח במלחמה.
ככל שהמלחמה קרבה אל סופה הלכו ותפסו המפציצים הכבדים תפקיד חשוב יותר ויותר בהפצצת ערים ומרכזי התעשייה של פנים גרמניה הנאצית.
מפציצי ה-B-17 וה-B-29 האמריקאיים הכו פעם אחר פעם בלב גרמניה ועל אף טילי השיוט הקטלניים V-1 ו-V-2 שהגרמנים הכניסו לשירות מבצעי בסוף המלחמה, תבוסתה הייתה כבר בלתי נמנעת.
בימיה האחרונים של המלחמה נכנס למשחק כלי חדש: מטוס הסילון.
הגלוסטר מטאור הבריטי החל לפעול בשמי אירופה וכך גם התשובה הגרמנית – המסרשמיט 262. שני החלוצים של עידן הסילון אמנם הספיקו ליטול חלק פעיל במלחמה אך הם היו מועטים מדי ומאוחרים מדי על מנת להטות את הכף לכאן או לכאן.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה החלו מטוסי הבוכנה לפנות את מקומם למטוסי הסילון.
תחילה הוצאו משירות מטוסי הקרב המצוידים במנוע בוכנה, ולאחר הצגתו של הדה הבילנד קומט, וביתר שאת לאחר פיתוחו של הבואינג 707, יצאו משירות גם רוב מטוסי הנוסעים שאינם סילוניים.
מנוע הסילון איפשר לאדם להתקרב בטיסתו למהירות הקול, אך כאשר קרבו מטוסי הסילון למחסום הקול הם החלו לשקשק ולרעוד והיה חשש שיתפרקו.
בסופו של דבר התגברה הטכנולוגיה על הפחדים ובאוקטובר 1947 טס טייס הניסוי האמריקאי צ'אק ייגר במטוס הבל X-1 ועבר את מהירות הקול.
לא חלף זמן רב ונבנו מטוסי הקרב העל קוליים הראשונים בייצור סדרתי.
כעבור מעט יותר מעשור, גם השמיים כבר לא היו הגבול כאשר בשנת 1961 יורי גגארין היה לאדם הראשון שביצע טיסת חלל.
בטיסה זו הוא הקיף את כדור הארץ תוך 108 דקות.
כעבור שש שנים, בשנת 1967, טס המטוס בעל המנוע הרקטי, X-15, במהירות הגבוהה ביותר שהאדם השיג מעודו.
7,297 הקילומטרים לשעה אותם השיג המטוס היו יותר מפי-6 ממהירות הקול שנשברה לראשונה רק 20 שנה לפני כן, ופי 146 ממהירות מטוסם של האחים רייט שהמריא אך לפני מעט יותר מ-60 שנה.
גם המסוק הלך והתפתח בשנים אלה.
בשנת 1946 עיצב ארתור יאנג מחברת בל את המסוק בל 47 שהיה הראשון שזכה ברישיון שימוש אזרחי בארצות הברית.
20 שנים לאחר פיתוח מסוק חלוצי זה הוצג מסוק חשוב אחר, הבל 206 המפורסם שהפך למסוק המסחרי הנמכר ביותר אי פעם.
גם בתחום הצבאי מקומם של המסוקים לא נפקד, מלחמת וייטנאם הייתה המלחמה הראשונה בה בוצע שימוש נרחב במסוקים, בתחילה רק במערכים תומכי הלחימה כגון מערך התובלה או מערך פינוי הפצועים, והיה זה רק עניין של זמן עד שמסוקי קרב יחלו לבצע פעילות מבצעית טהורה.
בשלהי מלחמת וייטנאם כבר הספיק לטוס מסוק הקוברה, שזכה להיות מסוק הקרב הראשון.
דגמים חדשים של המסוק עודם נמצאים בשירות מבצעי פעיל בחילות אוויר רבים, בין היתר בחיל האוויר האמריקאי, היפני.
השגי התעופה רדפו אחד את השני בעולם שהיה שרוי זה מכבר במלחמה קרה בין ברית המועצות לארצות הברית.
שיגור האדם לחלל על ידי הסובייטים ב-1961 הפך להיסטוריה כאשר האמריקאים ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין הגיעו בשנת 1969 לירח.
באותה השנה הציגה חברת בואינג את מטוס הנוסעים הדו קומתי – הבואינג 747, שהיה מטוס הנוסעים הגדול ביותר בעולם.
6 שנים לאחר מכן חברת טופולב הרוסית פיתחה את ה־Tu-144, מטוס הנוסעים העל קולי הראשון.
התשובה המערבית לא איחרה לבוא והיא באה בדמותו של הקונקורד, מטוס על קולי פרי שיתוף פעולה בריטי-צרפתי שהיה לסמל סטטוס לטסים בו.
כיום, רגליו של האדם הולכות ונדחקות לטובת מכשירי ומחשבי טיסה משוכללים.
לא עברו אלא מעט יותר מ-70 שנה לאחר פיתוחה של טיסת המכשירים ב-1929 על ידי ג'ימי דוליטל ובשנת 2003 מטוס ללא טייס כבר חצה, לגמרי בעצמו, את האוקיינוס האטלנטי.
בראשית המאה ה-21, מעט יותר ממאה שנים לאחר שהאדם טס לראשונה, התעופה הפכה לאחד מסמלי העולם המודרני ונדמה כי ידם של המטוסים בכל – החל מהטסת נוסעים בטיסות טרנס-אטלנטיות ועד לריסוס שדות חקלאיים.
ב-2006 איב רוסי היה לאדם הראשון שהצליח להרכיב ולהטיס מתקן המבוסס על כנפיים ומנוע סילון ממוזער המחוברים לגוף האדם הדואה.
בעוד שהתעופה בשמי כדור הארץ מותאמת לפי הרכב אטמוספירת כדור הארץ ותנאי הכבידה, תעופה בכוכבי לכת אחרים מהווה אתגר למהנדסים.
המסוק אינג'ניואיטי שוגר למאדים כחלק ממשימת מארס 2020 וב-19 באפריל 2021 ביצע לראשונה טיסה בכוכב לכת אחר.
צניחה, דאייה, ריחוף, נחיתה או שיגור באמצעות מנועי דחף נעשו כבר בנחיתה ובשיגור מפני הירח של רכב הנחיתה "איגל", וכן מתרחשים בעת נחיתה על מאדים.
ההיסטוריה של טביליסי מתוארכת אחורה לסוף המאה ה-5. במשך 1,500 שנה שעברו מאז הייתה טביליסי לא רק בירת גאורגיה אלא גם מרכז תרבותי, פוליטי וכלכלי של כל הקווקז.
כיוון שהייתה ממוקמת על הצטלבות דרכי מסחר ראשיות היוותה טביליסי מטרה לכובשים חיצוניים ונכבשה על ידם במהלך ההיסטוריה לפחות עשרים פעמים.
משנת 1991 היא בירת גאורגיה העצמאית.
הגרסה הנפוצה ביותר של סיפור עם עתיק מספרת כי שטחה הנוכחי של העיר היה מכוסה יערות, והמלך וחטנג, המכונה "בעל ראש הזאב", הלך לצוד פסיונים יחד עם חבריו, באזור שהיה מכוסה ביערות, עם בז (בגרסאות אחרות מופיע כנץ או כעוף דורס אחר).
במהלך הציד, הבז הכה בפסיון בעודו עף באוויר, והשניים נפלו לתוך מעיין חם ומתו.
כאשר הגיעו הציידים היו שתי הציפורים מבושלות.
המלך וחטנג התלהב כל כך מן המעיינות החמים עד כי שכח את אובדן הבז, והחליט לגדוע את היער ולבנות עיר באותו המקום.
המילה "תבּילי" (თბილი) פירושה בגאורגית "חמים", ומכאן "תבּיליסי" - "מקום חמים".
עד היום ישנם שם מעיינות גופרית חמים הנובעים מהאדמה.
רובע בתי המרחץ של טביליסי, אבאנותובני, נמצא באזור זה.
על פי הממצאים הארכאולוגיים התקיימה התיישבות באזור טביליסי כבר במילניום הרביעי לפנה"ס.
האזכור הראשון לעיר בכתובים מופיע במחציתה השנייה של המאה ה-4, כאשר נבנתה במקום מצודה בתקופת שלטונו של המלך ואראז-בקור.
לקראת סוף המאה ה-4 נפלה המצודה בידי הפרסים ולאחר מכן, באמצע המאה ה-5, בידי מלך ממלכת איבריה, וחטנג גורגסלי, ששלט בה עד סוף המאה ה-5. ייסוד העיר נזקף בעיקר לזכותו של גורגסלי, שהיה האחראי בפועל לחידושה ולבנייתה של העיר, אך היא לא נוסדה על ידיו.
העיר שנבנתה בידי גורגסלי מכסה את סביבות צוק מטחי וסביבות אבאנותובני (רובע בתי המרחצאות של טביליסי - רובע היסטורי).
המלך דאצ'י, מלך ממלכת איבריה (נקרא גם דאצ'י הראשון אוּגָ'רמֶלי), שהיה יורשו של וחטנג גורגסלי, העביר את בירת ממלכתו ממצחתה לטביליסי בהתאם לצוואתו של אביו.
טביליסי שימשה איפוא כבירת הממלכה המזרחית של גאורגיה, ולא הייתה בירתה של כל גאורגיה.
בתקופת שלטונו סיים דאצ'י את בניית החומה המקיפה של המצודה שסימנה את גבולות העיר.
החל מהמאה ה-6 החלה טביליסי לצמוח במהירות עקב מיקומה האסטרטגי; העיר שכנה על מסלולי מסחר ומסלולי טיול (המטיילים של אותה תקופה היו גם הגאוגרפים וההיסטוריונים של אותה תקופה) בין אירופה ואסיה.
טביליסי תחת שלטון זר - תחילת ימי הביניים
מיקומה האסטרטגי של טביליסי, במרכז הקווקז על הדרך בין אירופה לבין אסיה, הפך אותה למטרה עבור הכוחות הגדולים של האזור באותן השנים, בהם: ביזנטים, הערבים והסלג'וקים.
התפתחותה התרבותית של העיר הייתה תלויה לפיכך, במידה רבה, במי שהיה בשלטון באותה תקופה.
למרות זאת, טביליסי וכל מזרח גאורגיה, הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות מפני הכובשים.
השליטה הזרה על העיר החלה במחצית השנייה של המאה ה-6 והתמשכה עד המאה ה-10.
בשנים 570–580 השתלטו האימפריה הסאסאנית על העיר, ושלטו בה כעשור.
בשנת 627 נבזזה טביליסי בידי צבאות הביזנטים ובאביב 629 בידי הכוזרים במהלך המלחמה הפרסית-טורקית (627–629).
בשנת 645, הופיעו לראשונה הערבים בגאורגיה.
אבל עדיין עד לשנת 735 הם לא הצליחו לייצב את שלטונם.
באותה שנה (או בין 735–738), ח'ליף האימפריה המוסלמית מאומאי, מרואן השני (مروان بن محمد بن مروان بن الحكم), כבש את טביליסי וחלק גדול מהשטחים השכנים, מידי ממלכת איבריה (כארתלי), וייסד אמירות ערבית, שהייתה תחת חסותו של ח'ליף בגדד או לעיתים הואלי (ولي) של ארמניה (Armīniya).
במהלך התקופה הערבית, טביליסי, שנקראה "אל-תפליס", גדלה למרכז המסחר בין העולם המוסלמי לבין צפון אירופה.
מעבר לזה, היא תיפקדה כמוצב חוץ מפתח והיוותה חוצץ בהתמודדות כנגד הביזנטים והשליטה הכוזרית.
במרוצת הזמן הפכה טביליסי מוסלמית בעיקרה, אבל ההשפעה האיסלמית נתחמה לעיר עצמה כאשר הסביבה נשארה נוצרית.
השלטון הערבי בטביליסי הביא סדר מסוים שלא היה קיים לפני כן.
בין היתר הכניסו הערבים מודרניזציה במערכת המשפט.
בשנת 764 נבזזה טביליסי שוב בידי הכוזרים.
בשנת 853 שיגר הח'ליף אל-מותאווכל (المتوكل على الله جعفر بن المعتصم) משלחת ענישה לדיכוי המרד שיזם האמיר של טביליסי, אסחאק בן איסמעיל.
המשלחת בראשות בוגה אל-כביר אל-שרעבי (הידוע גם בשם "בוגה הטורקי") שרפה את טביליסי עד אפר וערפה את ראשו של אסחאק בן איסמעיל.
בכך חוסל הסיכוי של העיר להפוך למרכז של מדינה אסלאמית עצמאית בקווקז.
העבאסים בחרו שלא לשקם את העיר, וכך ירד מעמדה של העיר יחד עם מעמדם של המוסלמים בקווקז.
עד שנת 1050 סולק לחלוטין השלטון המוסלמי מטביליסי.
ניסיונות של הגאורגים לכבוש את העיר באותה תקופה עלו בתוהו.
בשנת 1068 נבזזה העיר פעם נוספת בידי הסלג'וקים בראשות אלפ ארסלאן.
טביליסי - בירת הממלכה הגאורגית המאוחדת
בשנת 1122, לאחר קרבות קשים נגד הסלג'וקים ובהשתתפותם של לפחות 60,000 חיילים גאורגים נגד כ-300,000 טורקים-סלג'וקים, הצליחו חייליו של דוד הבנאי (1089–1125), מלך הממלכה הגאורגית המאוחדת, לכבוש את טביליסי.
לאחר שהקרב על טביליסי הסתיים, העביר דוד את מושבו מכותאיסי לטביליסי, והפך אותה לבירת ממלכתו.
מהמאות ה-12 וה-13 הפכה טביליסי לעיר דומיננטית באזור, נהנתה משגשוג כלכלי עם חיי מסחר מפותחים וכוח עבודה מיומן, וממערכת סוציאלית מבוססת היטב.
עד סוף המאה ה-12 נאמד מספר תושבי טביליסי בכ-80,000 איש.
העיר הפכה למרכז ספרותי ותרבותי לא רק עבור גאורגיה אלא גם עבור העולם הנאור הגדול יותר.
בתקופת שלטונה של תמר, מלכת גאורגיה, עבד שותא רוסתוולי בטביליסי כאשר חיבר את האפוס הלאומי הגאורגי "עוטה עור הנמר".
תקופה זו מצוינת לעיתים קרובות כ"תור הזהב של גאורגיה" או "תקופת הרנסאנס
השליטה המונגולית וחוסר היציבות שלאחריה
תור הזהב של טביליסי ארך לא יותר ממאה שנה.
בשנת 1236, פלשו המונגולים לגאורגיה, לאחר שני הקרבות שנערכו במישור קורה דרומית לטביליסי, קרב קורה הראשון, בפברואר 1221, וקרב קורה השני בסתיו של אותה שנה, נסללה דרכם של המונגולים לכיוון טביליסי.
לשליטת האימפריה המונגולית קדם מאבק הרסני עם ג'לאל א-דין מינגבורנו (جلال الدين منكبرتي), שאה שהיה פליט הח'ווארזם, שביקש מהגאורגים, בראשות רוסודן, בשנת 1225 לתמוך בו במלחמתו במונגולים.
משלא נמלאה בקשתו, הרס והחריב את גאורגיה.
בתקופת השלטון המונגולי שימרה הממלכה עצמה מידה של עצמאות למחצה ולא איבדה את מעמדה כממלכה.
יחד עם זאת, הייתה טביליסי, בירת הוילאיאט (ولاية) של גורג'יסטן (פרובינציית גורג'יסטן), שכללה את גאורגיה וכל דרום הקווקז, מושפעת במידה רבה מהמונגולים במאה שבאה לאחר מכן, הן מבחינה פוליטית והן מבחינה תרבותית.
בשנות ה-20 של המאה ה-14 גורשו המונגולים מגאורגיה בכוח, וטביליסי שבה והייתה לבירתה של ממלכה גאורגית עצמאית.
בשנת 1366 התפרץ בעיר המוות השחור.
מסוף המאה ה-14 ועד סוף המאה ה-18 הייתה טביליסי תחת שליטה זרה ואף נשרפה לאפר מספר פעמים.
ב-21 בנובמבר 1386 נכבשה ונבזזה על ידי טימור לנג ומספר פעמים נוספות במהלך הפלישות הטימוריות לגאורגיה.
בשנת 1444 נכבשה העיר ונבזזה על ידי מוזפאר אלדין ג'יהאן שאה (Muzaffar al-Din Cihan Şah), השאה של תבריז ומנהיג הקראקויונלו.
בשנים 1477–1478 נכבשה טביליסי על ידי אוזון האסן, סולטאן האק קויונלו.
בשנת 1522 נכבשה טביליסי בידי האימפריה הספווית, אולם שוחררה מאוחר יותר על ידי דוד העשירי מלך ממלכת כארתלי.
בתקופת שלטונו נבנו מחדש ושוקמו חלקים רבים של העיר.
החל מהמאות ה-17 וה-18 הפכה טביליסי שוב למטרה נחשקת על ידי עות'מאנים והפרסים הקאג'ארים.
ארקלה השני, מלך ממלכת כארתלי-קאחתי, ניסה מספר פעמים ואף הצליח לשחרר את טביליסי מידי הפרסים, שהיו בראשות אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, אולם בסופו של דבר, למרות הברית שכרת ארקלה עם הרוסים, נשרפה העיר לאפר בשנת 1795 בתום קרב עקוב מדם.
תוצאת הקרב הובילה להרס מוחלט של טביליסי, ורבים מתושביה נהרגו בקרבות רחוב.
אלפי פליטים נמלטו למחוזות אחרים של המדינה.
בשנת 1709 הודפס בטביליסי הספר המודפס הראשון בגאורגיה שנדפס על ידי וחטנג השישי, הואלי של כארתלי (נמצא כיום בספריית הפרלמנט הלאומית של גאורגיה).
במסגרת מאבקה של יקטרינה הגדולה, קיסרית רוסיה, במוסלמים של צפון הקווקז, שלחה הקיסרית, בשנת 1769, כוח של 400 איש דרך מעבר דריאל לטביליסי ממבצרה החדש במוזדוק שבצפון אוסטיה, המבצר שבנייתו בשנת 1762 עורר את המאבק הרוסי בקברדינים בין השנים 1765–1779 ומאוחר יותר המאבק כנגד העות'מאנים בשנים 1768–1774.
בשנת 1801, לאחר שמלך כארתלי-קאחתי הצטרף לאימפריה הרוסית, הפכה טביליסי למרכז המנהלתי של פלך טביליסי ולבירת מלכות המשנה של הקווקז.
מתקופה זו החלה טביליסי להתפתח פוליטית וכלכלית.
מבנים חדשים, רובם בסגנון אירופאי, החלו להופיע בעיר.
כבישים חדשים ומסילת ברזל חדשה קישרו את טביליסי לערים האחרות של רוסיה, ולערים אחרות בעבר הקווקז, כמו בתומי, פותי, באקו וירוואן.
עד שנות ה-50 של המאה ה-19 הפכה טביליסי שוב לעיר מסחר ראשית ולמרכז תרבותי של כל עבר הקווקז.
הייתה זו העיר המועדפת על ידי איליה צ'בצ'בדזה, אקקי צרתלי, יעקב גוגבשווילי ואלכסנדר גריבוידוב וכן על ידי מדינאים, משוררים, ואמנים אחרים, אשר פעלו בטביליסי.
בין המבקרים הרבים בטביליסי, שהביעו ביצירותיהם את החיבה שרחשו לה, היו אלכסנדר פושקין, לב טולסטוי, מיכאיל לרמונטוב, משפחת רומנוב ואחרים.
משפחת רומנוב ייסדה בטביליסי את מושבה הטרנס-קווקזי ברחוב גולובאני (כיום שדרות רוסתוולי).
בשנת 1819 יצא לאור העיתון המודפס הראשון בטביליסי, "סָכַּרתווֶלוֹס גאזֶתי".
שנה לאחר מכן שונה שמו ל"כּארתוּלי גאזֶתי" ובשנת 1828 יצא לאור העיתון "טפיליסיס אוצק'באני".
בשנת 1877 הוציא איליה צ'בצ'בדה לאור את הז'ורנל "איבריה" שהפך משנת 1886 לעיתון.
בשנת 1966 יצאה לאור "האנציקלופדיה הגאורגית סובייטית".
במהלך המאה ה-19 מילאה טביליסי, על הגיוון התרבותי שבה, תפקיד חשוב מבחינה פוליטית, כלכלית, ותרבותית לא רק עבור גאורגיה אלא עבור כל הקווקז.
טביליסי השתנתה לגמרי, נבנו בה מונומנטים אדריכליים שונים, והיא קיבלה תכונות של עיר בינלאומית, בד בבד עם פולקלור עירוני, עגה מקומית ותרבות ייחודית שנקראה "טבּיליסוּרי" (מילולית: "השייך לטביליסי").
בשלהי שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה הייתה טביליסי מרכז חשוב להתפתחותה של המפלגה הקומוניסטית בברית המועצות.
אישים בולטים במפלגה פעלו בטביליסי ובכללם סטלין שהפך מאוחר יותר לשליט ברית המועצות.
בטביליסי גם התרחש שוד הבנק של טיפליס, שוד שנבעה ממניעים פוליטיים בשנת 1907, בטביליסי גאורגיה, והייתה האירוע החשוב ביותר בהיסטוריה הבולשביקית ובדרכה של מפלגת הפועלים הרוסית הסוציאל-דמוקרטית (РСДРП).
סכום הכסף שנשדד, כמיליון רובל על פי ההערכה, הניע את גלגלי המהפכה הבולשביקית ומימן את פעולותיה שנים רבות לאחר מכן.
לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917 הפכה טביליסי לבירת מדינה טרנס-קווקזית זמנית שנוסדה באביב 1918, הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז.
המדינה לא החזיקה מעמד זמן רב, וב-26 במאי 1918 הכריזה גאורגיה, בארמון הנציב העליון של מלכות המשנה של הקווקז, על עצמאותה בנפרד והקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
יומיים לאחר מכן הכריזו ארמניה ואזרבייג'ן על עצמאותן באותו המקום בטביליסי, ועל הקמתן של הרפובליקות המוקדמות של ארמניה ואזרבייג'ן.
מ-26 במאי 1918 הפכה טביליסי לבירתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה עד 25 בפברואר 1921. בתקופה זו, במשך השנים 1918–1919, שכנה בטביליסי מפקדה צבאית גרמנית ולאחר מכן מפקדה צבאית בריטית.
תחת השלטון הגאורגי הפכה טביליסי לעיר האוניברסיטאית הראשונה בקווקז, לאחר שהוקמה בה, ב-8 בפברואר 1918, האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
היה בכך משום הגשמת חלומם הישן של הגאורגים, שכן נאסר עליהם להקימה בתקופת האימפריה.
הכרזת העצמאות הגאורגית הביאה לשינויים רדיקליים בקהילה היהודית בגאורגיה, והיהודים קיבלו שוויון זכויות מלא במדינה.
החידוש באפשרות של נאום בחופשיות, חופש העיתונות וחופש ההתארגנות הובילו לחידוש המעורבות היהודית בחיים הציבוריים.
באותה שנה, 1918 הצליח דוד באזוב לייסד בית ספר עברי-ציוני בטביליסי.
בית ספר שהיה מושתת על יסודות פדגוגיים מודרניים, והלימודים בו התקיימו בשיטת עברית בעברית, שיטה שהופעלה קודם לכן על ידי אברהם חוולס, בשנת 1906 בצחינוואלי.
ב-10 ביוני 1918 הגיע כוח גרמני מחיל המשלוח הגרמני לקווקז לטביליסי, שנת יומיים לפני כן בנמל פותי שלחופי הים השחור, והצטרף למצעד הצבאי הגאורגי-גרמני שנערך בשדרות רוסתוולי.
תוך זמן קצר הצטרפה המשלחת הגרמנית לשבויי המלחמה לשעבר הגרמנים מרוסיה, ולמתיישבים שהועברו מווירטמברג, והתיישבו בגאורגיה באמצע המאה ה-19.
ב-15 בפברואר 1921 פלשו הסובייטים לגאורגיה, ויומיים לאחר מכן, ב-17 בפברואר, הגיע הצבא האדום לטביליסי מכיוון דרום-מערב, וכבש תחילה את העיירה קוג'ורי והתקדם וכבש את כפר טבחמלה.
ביומיים לאחר מכן, 18 - 20 בפברואר עברה השליטה בעיר מיד ליד.
ב-20 בפברואר נסוגו הכוחות הגאורגיים והרוסים הידקו את המצור על טביליסי.
ב-23 בפברואר שיקם הצבא האדום את גשר מסילת הברזל שפוצץ עם נסיגת הגאורגים והגיעה תגבורת של טנקים, שכבשו בסופו של דבר, ב-25 בפברואר, הושלם כיבושה של העיר, והכריזו על שלטון סובייטי.
עם כיבושה של גאורגיה בידי הסובייטים ועד שנת 1936 הפכה טביליסי לבירתה של הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז, רפובליקה שכללה את מדינות עבר הקווקז, ואחריה הייתה לבירת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
בתקופת השלטון הסובייטי גדלה אוכלוסיית טביליסי משמעותית, העיר הפכה למתועשת, זכתה לחשיבות פוליטית וחברתית והייתה למרכז תרבותי בברית המועצות.
בשנת 1980 נערך בה פסטיבל הרוק הראשון בברית המועצות.
ב-9 במרץ 1956, טבח הצבא האדום במפגינים גאורגים שהפגינו בטביליסי כנגד הדה-לגיטימציה של סטלין והפגיעה בגאווה הלאומית הגאורגית, שנבעו בעקבות נאומו מכה הגלים של המנהיג הסובייטי החדש, ניקיטה חרושצ'וב, הוקיע חרושצ'וב את הדיקטטור סטלין (יליד גאורגיה) כעריץ ברוטלי.
השלטונות המקומיים שאיבדו שליטה העבירו את השליטה לידי הצבא שטבח במפגינים.
היד הקשה הביא לשקט יחסי, ובמשך 20 השנה הבאות לא נרשמו עימותים דומים.
כמו כן הטילו השלטונות הסובייטים איסור פרסום האירוע.
ב-14 באפריל 1978 יצאו תושבי גאורגיה להפגנות בטביליסי, בתגובה לניסיון של אנשי המפלגה הקומוניסטית לשנות את הסטטוס החוקתי של השפה הגאורגית המקומית.
פעולות המחאה איימו להגיע לכדי התנגשות אלמלא התערבותו של המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית, אדוארד שוורדנדזה.
הוא ניהל משא ומתן עם השלטון במוסקבה והצליח להשיג אישור להשארת הסטטוס של השפה הגאורגית.
הוויתור הלא שיגרתי נטרל מצד אחד כעס עממי בטביליסי אולם עורר מתיחות כנגד אבחזיה אסס"ר (1931–1991) מצד שני.
כאשר מנהיגי המפלגה הקומוניסטית באבחזיה מחו כנגד "הכניעה ללאומנות הגאורגית" ותבעו כי האוטונומיה שלהם תועבר לשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
התביעה נדחתה בעיקרה אולם נעשו מספר ויתורים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים.
מ-14 באפריל 1990 נקבע מועד זה כיום חג לשפה הגאורגית.
פסטיבל הרוק של טביליסי היה אירוע מוזיקלי שהתקיים בטביליסי במשך כשבוע בין 8 במרץ ל-16 במרץ 1980. האירוע היה פסטיבל הרוק הרשמי הראשון בברית המועצות, ונחשב לעיתים קרובות כנקודת מפנה בהיסטוריה הסובייטית ושל מוזיקת הרוק הרוסי.
ב-9 באפריל 1989, נהרגו בטביליסי 20 נשים ומאות נפצעו בהפגנות שפוזרו באלימות על ידי הצבא האדום, בטרגדיה של 9 באפריל.
המחאה הגאורגית שהחלה בדרישה להעניש את הבדלנים האבחזים שהכריזו על עצמאותם באספת ליחני, ולהחזיר את עצמאות גאורגיה.
השלטונות הסובייטים המקומיים איבדו שליטה על המצב בבירה וביקשו את עזרת הצבא הסובייטי, שפיזר ביד קשה ובאלימות אשר גרמו ל-20 הרוגים ומאות פצועים, על ידי שימוש באלות ובגז רעיל.
למרות ניסיונות של המעורבים בטרגדיה להתנער מאחריות קבעה ועדה פרלמנטרית רוסית כי יש להעמיד לדין את ראשי הצבא שהביאו למות אזרחים.
שנתיים מאוחר יותר, לאחר משאל עם, הצביעו הגאורגים על עצמאות גאורגיה, ותאריך הטרגדיה, 9 באפריל, נקבע כיום כינון הרפובליקה.
עם התפרקות ברית המועצות עברה על העיר תקופה של חוסר יציבות ומבוכה שהגיעו לכדי מלחמת אזרחים.
לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה.
בסתיו 1991 הגיעה פעילות האופוזיציה כנגד נשיאה הראשון של גאורגיה, זוויאד גמסחורדיה, לכלל מהומות אלימות.
ב-2 בספטמבר 1991 דיכאה המשטרה הפגנה גדולה של האופוזיציה בטביליסי, וזאת תוך שימוש בכוח רב.
מספר פעילים מרכזיים באופוזיציה נעצרו, עיתוני אופוזיציה נסגרו, והמשטרה פשטה על משרדי תנועות האופוזיציה.
המשמר הלאומי הגאורגי, שהיה הכוח הפארא-צבאי העיקרי במדינה, התפצל לשני פלגים, בעד הנשיא גמסחורדי, ונגדו.
מיליציית המחדריוני בהנהגת ג'אבא יוסליאני תמכה אף היא במתנגדים לנשיא.
עד מהרה הפכו ההפגנות לפעילות צבאית גלויה כמעט.
במשך שלושת החודשים הבאים עסקו הצדדים בהכנות לעימות מזוין, בהתבצרות ובהנחת בריקדות.
ההרוגים הראשונים בעימות נהרגו בטביליסי ב-22 בספטמבר וב-24 בספטמבר הוכרז על מצב חרום בטביליסי.
עד לסוף אוקטובר נעצרה רוב המנהיגות של מפלגת האופוזיציה "המפלגה הלאומית הדמוקרטית", ובראשם מנהיגם גאורגי צ'נטוריה.
בפרברי טביליסי התבצרה קבוצה של אנשי המשמר הלאומי, בפיקודו של תנגיז קיטובאני.
עד לסוף דצמבר החריף העימות, ואנשי האופוזיציה טענו כי פעולות גמסחורדיה לא הותירו להם כל אפשרות למשא ומתן ליישוב הסכסוך בדרכי שלום.
ב-20 בדצמבר 1991, החלו תומכי קיטובאני את המתקפה האחרונה כנגד גמסחורדיה.
יוסליאני שוחרר ממעצר, ובראש המחדריוני הוביל הסתערות על הבריקדות במרכז טביליסי.
ב-22 בדצמבר תפסו המורדים מספר בנייני ממשלה, והתקיפו את בניין הפרלמנט הגאורגי בו התבצר גמסחורדיה.
בה בעת דיכאו המורדים ניסיונות למחאה עממית בעד גמסחורדיה.
המורדים ירו אל מפגינים שהתקהלו בתמיכה בנשיא, והרגו אחדים מהם.
גמסחורדיה נמלט מטביליסי ב-6 בינואר 1992, בתחילה לארמניה ולאחר מכן לצ'צ'ניה שם הקים ממשלה גאורגית גולה שתיפקדה במהלך השנה וחצי שלאחר מכן, וזכתה להכרה בינלאומית מסוימת.
לאחר מספר ימי לחימה, בהם נפגעו בצורה חמורה שדרות רוסתוולי, השדרה המרכזית בטביליסי, ו-113 אנשים נהרגו, יכלו המורדים להכריז על ניצחונם.
תומכי הנשיא המודח המשיכו במאבק מחוץ לטביליסי.
המלחמה באבחזיה ותוצאותיה הביאו לגל של פליטים שהגיעו ברובם לטביליסי.
בתקופת שלטונו של אדוארד שוורדנדזה (1993–2003) היו הפשע והשחיתות נפוצים כמקודם, ופשו בקרב הדרגים הבכירים ביותר בחברה.
חלקים רבים בחברה התרוששו כתוצאה מאבטלה שהביאה לקריסה כלכלית של העיר.
מצב זה הביא להפגנות סוערות בנובמבר 2003, לאחר שהשחיתות הגיעה לשיאה בבחירות לנשיאות גאורגיה, שנערכו ב-2 בנובמבר של אותה שנה, וזויפו בידי הממשלה המכהנת של שוורדנדזה.
כ-100,000 איש שיצאו לשדרות רוסתוולי בטביליסי, יחד עם הפגנות דומות ביתר ערי גאורגיה, הביאו להפיכה ללא שפיכות דמים במהפכת הוורדים.
ממשלת שוודנדזה גובתה על ידי אסלן אבשידזה, מנהיג חצי-בדלני של המחוז האוטונומי אג'ריה, ששלח אלפים מתומכיו להפגנות פרו-ממשלתיות כמשקל נגדי להפגנות בטביליסי.
ההפגנות הסוערות גרמו להתפטרותו של שוורדנדזה ולבחירות חדשות בהן נבחר מיכאיל סאקשווילי לנשיא.
מאז 2003 גברה היציבות במידה ניכרת.
הממשלה החדשה בראשות מיכאיל סאקשווילי הקטינה את השחיתות במידה ניכרת, ושיפרה את הכלכלה בגאורגיה בכלל ובטביליסי בפרט.
בתגובה פלשה רוסיה לגאורגיה, הדפה את הכוחות הגאורגיים בדרום אוסטיה וכבשה עמק קודורי שבאבחזיה, השטח היחיד בצפון-מזרח אבחזיה שהיה בשליטת גאורגיה.
משם המשיכה וכבשה את העיר גורי וחלקים נוספים בתוככי גאורגיה.
קודם לפלישה הפציצו מטוסים רוסיים מטרות בכל רחבי גאורגיה.
במהלך הפלישה תקפו מטוסים רוסיים יעדים שונים בטביליסי, ביניהם שדה תעופה צבאי סמוך לנמל התעופה הבינלאומי של טביליסי.
הניסיון הרוסי להפלת ממשלת סאקשווילי הביא, ב-12 באוגוסט, להפגנת ענק בתמיכה לנשיא בכיכר החירות מול בנין הפרלמנט של גאורגיה ולהגעתם של נשיאי פולין, אוקראינה, ליטא ואסטוניה כמפגן תמיכה לצד סאאקשווילי.
זרם הפליטים הגאורגים מדרום אוסטיה וגורי הגיע ברובו לטביליסי והוקמו בה מחנות פליטים.
העיר חיפה משמשת כעיר נמל מזה כ-1,800 שנים.
אף כי מיקומה של העיר הקדומה אינו ידוע כיום, מקובל להניח כי מרכז העיר התחתית של ימינו הוא המקום שבו התפתחה חיפה מראשיתה.
עוד בתקופה הפרה-היסטורית התקיימה התיישבות באזור הכרמל בכלל ובתחומי העיר חיפה של ימינו בפרט.
אתר התיישבות מרכזי התגלה במתחם קיר העורבים, לצד רחוב מאיר יערי, עליו ממוקמת שכונת רמת אלון.
המתחם כולל מערה וכן מספר גומחות במצוק, בהם נמצאו כלים מלפני 10–16 אלף שנה וכן מבנה ששימש כנראה כחווה חקלאית בתקופה ההלניסטית, דבר שככל הנראה מרמז על התיישבות קבע במקום בעת העתיקה.
עם זאת, היישוב המאוכלס הראשון באזור בו נמצאת כיום העיר חיפה, היה באזור תל שקמונה, הסמוכה למכון לחקר הימים והאגמים של ימינו.
ראשיתו של כפר הדייגים ביישוב זה בראשית המאה ה-16 לפנה"ס.
היישוב התפתח בנקודה החולשת על הדרך שעברה לאורך הר הכרמל, ובסמוך למפרץ קטן שאיפשר עגינת ספינות דיג.
במאה ה-15 לפנה"ס הוקם יישוב אשר שימש כנמל עתיק במפרץ חיפה באתר ארכאולוגי תל אבו הואם.
יישוב זה אשר היו לו קשרי מסחר ענפים עם העולם האגאי התקיים עד התקופה ההלניסטית-רומית.
חיפה מוזכרת בכתובים החל במאה השלישית לספירה, אולם מיקומה המדויק של חיפה הקדומה אינו ברור.
ככל הנראה שקמונה, ששרידיה נמצאים היום במערבה של חיפה, אינה עיר חיפה הקדומה – וזו הייתה באזור הקצה הצפוני של חיפה של ימינו, באזור בית חולים רמב"ם – חיפה אל-עתיקה.
הן באתר שבו נמצאת כיום שקמונה והן באתר זה איפשר המעגן הטבעי עגינה של ספינות סוחר ודיג, ומיקום היישוב איפשר שליטה על הדרך שעברה לרגלי הר הכרמל.
לימים עברה העיר דרומה, לאזור הקצה הדרומי של רחוב העצמאות של ימינו, שם התגלו שרידי חומה עתיקה.
מהתקופה הביזנטית ועד סוף התקופה הערבית הקדומה (המאה ה-4–המאה ה-7) התקיימה ליד חיפה עיירה שומרונית בשם קסטרא.
על פי המסורת היהודית, אליהו הנביא הסתתר במערה שלימים כונתה מערת אליהו (כיום, בשכונת קריית אליעזר, למרגלות סטלה מאריס) ועל הר הכרמל התמודד עם נביאי הבעל.
עד התקופה הפרסית היה אזור הכרמל בלתי מיושב.
במהלך הכיבוש הפרסי של ארץ ישראל (במאה השישית לפנה"ס), התפתחו ערי הנמל עכו, תל דור ויפו וביניהן נפרסו דרכי המסחר שלאורכן הוקמו יישובים קטנים.
לאורך חוף הכרמל, באזור שבו נמצאת כיום חיפה, התפתחו ארבעה יישובים נפרדים ובהם שקמונה ויישובים באזורים שבהם ממוקמים בימינו בת גלים, דרך העצמאות וחוף שמן (תל אבו הואם).
במהלך התקופה הפרסית נוסדו מספר כפרים באזור הכרמל עצמו ובהם באזור שכונת רוממה של ימינו, ובאזור שכונת רמות רמז.
בתקופה זו נבנתה מצודה על גבעת שקמונה.
במהלך תקופת שלטונו של המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי, הפך אזור העיר חיפה לחלק מהמדינה החשמונאית.
בתקופה זו הייתה שקמונה העיר הראשית באזור שכלל מספר כפרים ובהם חיפה וראש מיה.
העיר שקמונה הפכה לעיר אמידה, ומתקופה זו התגלו שרידי בתי מידות ובהם פסיפסים.
חיפה ושקמונה היו ערים יהודיות, כאשר בשקמונה היה שיעור רב של תושבים ממוצא הלניסטי.
העיר חיפה מוזכרת בספרות בשל החכמים שישבו בה ובהם אבדימי דמן חיפה, אבא דמן חיפה, חלפתא דמן חיפה וכן יוסף חפני משמשו של רבי יהודה הנשיא.
במסכת ברכות נקבע שאין לאפשר ליהודי חיפה (יחד עם יהודי בית שאן ויהודי קריית טבעון) לברך בציבור בתפילות בבתי כנסת, בשל מבטאם: .
במשך השנים התבססה חיפה כעיר נמל קטנה לצד הנמל הגדול שפעל בעכו.
לאחר הכיבוש הערבי בוצרה העיר ותפסה את מקומה של שקמונה כמעגן העיקרי שבין עכו לדור.
במאה התשיעית הייתה העיר חלק מקווי הסחר עם ערי מצרים.
הסחר הביא עושר רב לעיר, שמרבית תושביה עסקו בספנות, במסחר ובהפקת צבע ארגמן מחלזונות, וכן בייצור זכוכית.
בין המאות ה-9 וה-11 היו מרבית תושבי העיר יהודים, והעיר זכתה להשפעה רבה.
בין השנים 1092–1100 פעלה בעיר סנהדרין שזכתה להשפעה רבה באזור הגליל.
כוחות הצלבנים שהגיעו לארץ ישראל התמקדו בראשית כיבושיהם באתרים הקדושים של ירושלים ובית לחם ורק לאחר כיבוש ירושלים החלו לכבוש את אזורי מישור החוף על מנת להרחיב את ממלכתם ולהבטיח את הקשרים הימיים עם אירופה.
המצור על העיר חיפה החל בשנת 1100. העיר הייתה מבוצרת ומוקפת חומה ובה מגדלים רבים, והמצור הצלבני היה הן ימי והן יבשתי.
יהודי העיר דחו את דרישות הצלבנים להיכנע ולהתנצר, ואף יצאו מחומות העיר ותקפו את הכוחות הצלבניים ואת מגדלי המצור שלהם.
על מנת לכבוש את העיר נאלץ טנקרד, נסיך הגליל להביא לאזור חיפה כוחות רבים.
אלברט מאאכן מספר כי יהודים לחמו לצד המוסלמים, וכי טנקרד דחק בחייליו להכניע את היהודים המגינים עליה בחוזקה.
רק לאחר חודש של לחימה נכבשה העיר, ומרבית תושביה (מרביתם יהודים) נטבחו.
שורדים מעטים מבין התושבים הצליחו להימלט ולהסתתר ביערות הכרמל, ומשם להגיע למצרים.
לאחר הכיבוש הצלבני שוקמו חומות העיר שנהרסו במהלך הלוחמה, אולם המספנות שהיו בעיר לא שוקמו.
זמן מה לאחר הכיבוש התירו הצלבנים לתושבי העיר המוסלמים לשוב אליה, ומרבית תושבי העיר, שהייתה קודם לכן יהודית, היו מעתה מוסלמים ונוצרים.
יישוב יהודי קטן נוצר מחדש בקרבת מערת אליהו.
העיר חיפה הפכה למרכזה של נחלה עצמאית הנפרדת מנסיכות הגליל.
הצלבנים בנו סביב העיר מספר מצודות שנועדו להגן על הדרך לעכו ועל הנמל של העיר, שהיה משני לנמל עכו.
המבצר שנבנה בסמוך לחומת העיר והגן על הנמל נקרא "טירת כייפא" (Castrllum Caypha).
הנמל היה נמל ייצוא חשוב של תוצרת מאזור הגליל ועמק הירדן לאירופה.
בין היתר נבנה מבצר באזור ראש מיה (שכונת רוממה של היום).
על הכרמל, באזור נחל שיח, התיישבו נזירים רבים, ואלה התארגנו בשלהי השלטון הצלבני, קבעו לעצמם תקנות והיוו את ראשיתו של המסדר הכרמליתי, אשר נפוץ באירופה לאחר הכיבוש המוסלמי של הממלכה הצלבנית.
באמצע יולי 1187 נכבשה העיר ונהרסה בידי כוחות השושלת האיובית של צלאח א-דין.
כוחות הצלבנים, אותם הנהיג ריצ'רד הראשון, מלך אנגליה, כבשו מחדש את האזור ב-1191.
במהלך המאה ה-13 שיקם לואי התשיעי, מלך צרפת את מבצר העיר, אולם זה נכבש על ידי ביברס בשנת 1265, וחומות העיר, המבצר ומרבית הבתים נהרסו.
לאחר הכיבוש הערבי נהרסו חומות העיר הצלבנית, ולא שוקמו, על מנת למנוע מהצלבנים לשוב ולהתבסס בעיר.
כמו כן שרפו הממלוכים את המנזרים שעל הכרמל.
העיר חיפה הפכה לכפר דייגים קטן שהתפרנס ברובו מדיג.
צליין שתיאר את העיר בשנת 1350 מתאר במקום כפר דייגים חרב וריק.
העיר נותרה חרבה עד לאחר הכיבוש העות'מאני, בשנת 1516. רק מאוחר יותר שב ופעל במקום כפר דייגים.
תיאורים מהמאה ה-16 מתארים יישוב קטן שנמצא בין בנייני עיירה חרבה, כאשר בסמוך לעיר ממוקמים שרידי מבצר הרוס.
ציור של דה ברוי משנת 1682 מראה את שרידי המנזר ההרוס בסטלה מאריס.
במהלך המאה ה-17 שלט באזור חיפה בית טורבאי – שבט בדואי, אשר איפשר את פיתוח העיר.
שבט זה קיבל את השלטון ממושלי דמשק באזור, וגילה סובלנות רבה לנוצרים וליהודים.
בעיר חיפה עצמה היה משכנו של האמיר משבט טורבאי, שמשל בעיר, גבה מסים (מסי-מעבר מעולי רגל ומכסים) ועודד את פיתוח הנמל והסחר.
בית טורבאי איפשר למסדר הכרמליתי לשוב אל העיר ולשקם את מבנה המנזר שעל הר הכרמל.
בשנת 1631 הגיע אל העיר האב פרוספר וייסד מחדש את המנזר הכרמליתי (באזור הנקרא כיום על שמו – מערות פרוספר, על המדרון הצפוני למיקום המנזר הנוכחי).
פיתוח הסחר בעיר הביא להגדלת הנמל ולהקמת אזור מחסנים בעיר שבו אוחסנו סחורות משי, עורות וכותנה ששווקו לאירופה.
עם נפול בית טורבאי שב ונחלש מעמדה של העיר, שהפכה בסיס לשודדי ים שתקפו את הספינות שנעו לאורך החוף, בדרכם לעכו, והעיר זכתה לכינוי "מלטה הקטנה" על שם האי מלטה שהיה בסיס לשודדי ים.
הגברת השוד הימי והפגיעה במסחר אילצו את השלטונות העות'מאניים לבצר שוב את העיר, לשקם את מבצרה (שעמד באזור בית החולים רמב"ם של ימינו) ולהבריח את שודדי הים מן העיר.
השבת הביטחון לעיר איפשרה גידול מסוים באוכלוסייתה.
דאהר אל-עומר היה מייסדה של חיפה המודרנית.
עומר, שבירתו הייתה בעכו, הקים בחיפה את הנמל העיקרי שלו, וביצר את העיר כמוצב הגנה קדמי על עכו.
ב-1761 הורה עומר להרוס את נמל חיפה הקדום, בחוף בת גלים של ימינו, ולהקים תחתיו נמל חדש דרומית-מזרחית לאתר הקודם, באזור כיכר פריז של ימינו.
במקביל להריסת הנמל הרס אל-עומר את השכונה שהייתה ליד הנמל, ובנה עיר חדשה במתחם שבו שוכנת היום קריית הממשלה.
סביב העיר בנה עומר חומה ובה שני שערים: שער עכו בצידה המזרחי, הפונה אל הדרך המובילה לעכו, ושער יפו בצידה המערבי, הפונה אל הדרך המובילה ליפו.
על החומה ושעריה, שלא נשארו מהם שרידים, אפשר ללמוד מציוריה ומתאוריה של העלמה מרי רוג'רס שחייתה בחיפה בשנים 1859-1855. עומר בנה באזור הדר (במקום בו נמצא היום גן הזיכרון) מצודה לה קרא "בורג' א-סלאם" (מצודת השלום), סלל אליה דרך מהעיר, שנקראה בהמשך "דרך הבורג'", ולימים שונה שמה ל"מעלה השחרור".
בסמוך לנמל בנה עומר מצודה נוספת שכללה את בית המכס ואת "בית הסראייה" (בית הממשל), שם נגבו מכסי הסחורות ומסי הגולגולת מהצליינים שעלו אל העיר (עולי רגל נוצרים בדרכם למנזר סטלה מאריס הכרמליתי, ועולי רגל יהודים בדרכם למערת אליהו).
שתי המצודות שנבנו היו חלק מסמלי העיר, ועל אף שנהרסו בתקופה מאוחרת יותר, הן מונצחות בסמל העיר חיפה.
ב-1799 כבש נפוליאון את חיפה במסעו לכיבוש עכו.
תושבי העיר החליטו שלא להתגונן מפני צבאו של נפוליאון, פתחו בפניו את שערי העיר וכלכלו את צבאו.
המנזר הכרמליתי סטלה מאריס שעל הכרמל נתפס על ידי נפוליאון והפך לבית חולים המיועד לחייליו.
חלק מהחיילים שנפטרו שם נקברו בפתח המנזר.
בנובמבר 1831 נכבשה העיר על ידי אבראהים פחה בדרכו לכבוש את עכו, בפקודת אביו מוחמד עלי, שליט מצרים.
עלי מיקם את מחנה צבאו דרומית לעיר, ואת מפקדתו בסטלה מאריס.
לאחר כיבוש עכו וחורבנה, עברו רבים מתושביה, וכן הקונסולים הזרים שהתגוררו בה, אל העיר חיפה, שנמלה הפך לנמל הצי המצרי.
שלטונו של אבראהים פחה היה סובלני לבני הדתות השונות, הן משום עינם הבוחנת של הקונסולים הזרים והן בשל רצונם של פחה ושל עלי לכונן יחסים תקינים עם מדינות אירופה.
המנזר הכרמליתי הפך אז למוסד הנוצרי הגדול בעיר.
בתקופת שלטונו של פחה (1831–1840) התיישבו יהודים רבים בעיר, מרביתם עולים ממרוקו ומאלג'יריה; בשלהי התקופה העות'מאנית התגוררו בעיר כ-800 יהודים.
בנוסף, התיישבו בעיר מהגרים ערבים רבים, בעיקר ממצרים.
בספטמבר 1840 כבש צי בריטי את נמל חיפה במטרה לסיים את שלטונו של אבראהים פחה בארץ ישראל.
לאחר נסיגת הצבא המצרי, עזב גם הצי הבריטי את העיר, והיא שבה לשלטון האימפריה העות'מאנית.
באותן שנים עלה מעמדה של חיפה על זה של עכו, ונמלה הטבעי סייע להתפתחות יתר של המסחר והתיירות בה.
במימון רוסי הוקם בנמל העיר מזח חדש על מנת לאפשר לצליינים רוסים להגיע מן הנמל לעיר, בדרכם למקומות הקדושים.
במהלך המאה ה-19 התרחבה העיר בסיוען של שתי קבוצות מתיישבים נוצרים: הראשונה - חברי המסדר הכרמליטי אשר ייסדו את המנזר במעלה ההר.
השנייה הייתה קבוצת הטמפלרים מגרמניה, שהתיישבו באזור מישורי למרגלות הכרמל, מדרום לחוף הים ובסמוך לעיר העתיקה.
(בתי המושבה הגרמנית שלאורך שדרות בן-גוריון דהיום שוחזרו והם מהווים כיום מוקד תיירותי).
המושבה הגרמנית הייתה גורם משמעותי ביותר בהתפתחות העיר ובהפיכתה לעיר מודרנית.
ב-25 באוקטובר 1898 ביקר בעיר הקייזר וילהלם השני שהגיע לביקורו בארץ הקודש באוניה שעגנה בנמל חיפה.
בנימין זאב הרצל, ששהה בארץ באותה עת במטרה לפגוש את הקייזר, אמנם לא הגיע לחיפה, אך שמע על היותה למעשה העיר המודרנית הראשונה בארץ, והפך אותה למקום התרחשות עלילת ספרו האוטופי "אלטנוילנד" ("תל אביב"), בו חזה את הקמת מדינת ישראל – כאשר בספרו חיפה היא בירת המדינה.
בתחילת המאה ה-20 נחנכה בחיפה תחנת הרכבת חיפה מזרח, שהייתה תחנת הקצה המערבית של רכבת העמק, מסילה שחצתה את עמק יזרעאל בין חיפה לבין מסילת הרכבת החיג'אזית, בשטח סוריה-עבר הירדן.
החיבור המסילתי האיץ את תנופת הפיתוח של נמל חיפה.
ב-15 באוקטובר 1905 יצאה מתחנת חיפה-מזרח הרכבת הראשונה לדמשק.
שטח העיר גדל מ-123 דונם ב-1841 ל-1,201 דונם ב-1914; האוכלוסייה גדלה מ-1,250 תושבים למעל 20,000 תושבים, אולם חרף גידולה והתפתחותה של העיר – שהפכה למרכז המסחרי של הגליל – נותרה עכו בירת המחוז העות'מאנית.
כבר ב-1891 נבנתה השכונה היהודית הראשונה מחוץ לחומות העיר.
השכונה, ארד אל-יהוד, הוקמה ממזרח לחומות.
ב-1906 הקימה קבוצת יהודים אמידים, תושבי המושבה הגרמנית ברובם, בראשם עמדו שבתי לוי ומשה לוין, את "אגודת אחים".
האגודה רכשה במעלה ההר חלקה בת 12 דונם, עליה הקימה את שכונת הרצליה (על שמו של הרצל) ובה 5 מבנים.
כשכספם אזל, פנו לסיועה של הקרן הקיימת לישראל.
בסוף 1912 היו בשכונה 12 בתים בנויים, ברחוב הנקרא עד היום רחוב הרצליה, והללו היו הבסיס לשכונת הדר הכרמל.
ב-1909 נטמנו בעיר שרידי גופתו של עלי מוחמד שיראזי, הבאב, מבשר הדת הבהאית, וחיפה הוכרה (לצידה של עכו) כאתר המרכזי של דת זו.
ב-1912 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כאלפיים נפש, ואז החלה הקמת הטכניון, מוסד להשכלה גבוהה, המתמקד במדעי הטבע, מדעים מדויקים והכשרת מהנדסים וטכנאים.
תחילה נקרא המוסד "טכניקום", ושמו שונה ל"טכניון" בעקבות מלחמת השפות שהתנהלה במוסד.
בסמוך לטכניון הוקם ב-1913 בית הספר הריאלי העברי.
כן נבנה בתקופת העלייה השנייה בית החרושת "עתיד" (לימים "שמן").
בנוסף הוקם בחיפה סניף של בנק אנגלו-פלשתינה.
בימי מלחמת העולם הראשונה נפגעה כלכלת העיר בשל הפסקת המסחר, ורבים מתושביה רעבו ללחם.
העיר הפכה למרכז היערכות של הצבא העות'מאני והוצבו בה גם חיילים מצבאות גרמניה ואוסטריה.
במהלך המלחמה הציב הצבא העות'מאני יחידות ארטילריה ברחבי חיפה להגנה על מפרץ חיפה מפני נחיתה של כוחות הצבא הבריטי.
חרף זאת נכבשה העיר על ידי הבריטים ב-23 בספטמבר 1918. נמל חיפה החל לשמש גם כנקודת אספקה וגם להיערכות עבור הצבא הבריטי, שכוחותיו התקדמו לכוון לבנון וסוריה.
שבוע לאחר כיבוש העיר, ב-30 בספטמבר 1918, נכבשה גם דמשק, ובכך תמה המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, והחלה תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בחיפה טמונים 355 חללי האימפריה הבריטית בארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה: 305 חללים טמונים בבית הקברות הצבאי, 49 חללים טמונים בבית הקברות ההודי וחלל אחד טמון בבית הקברות היהודי (שלושת בתי העלמין הם בקרבת חוף הים, בין דרך העצמאות לדרך יפו).
בתום מלחמת העולם הראשונה הוקמה "שכונת הטכניקום" ברחובות יונה, אחד העם ושמריהו לוין.
שלטונות המנדט הבריטי הפכו את חיפה לבסיסם המרכזי במזרח התיכון.
חיפה הצטיירה בעיני הבריטים כחוליה המקשרת בין בריטניה לבין השטחים המוחזקים על ידה במזרח התיכון ולבין המזרח הקרוב – נמל חיפה קישר את העיר אל בריטניה בתחבורה ימית, ורכבת העמק קישרה אותה למזרח בתחבורה מסילתית.
נמל חיפה המודרני נחנך באופן רשמי בשנת 1933, לאחר שממשלת המנדט השקיעה רבות בפיתוחו.
קו צינור נפט הונח בין עיראק לחיפה.
העיר חוברה לרשת מסילות הרכבת באזור המזרח התיכון לאורך חוף הים התיכון, ולימים מתחנת הרכבת חיפה מזרח יצאו רכבות לשלוש יבשות (לקהיר שבאפריקה, לקונסטנטינופול שבאירופה ולדמשק שבאסיה).
לפרק זמן קצר בשנות השלושים של המאה העשרים חיפה הייתה גדולה אף יותר מתל אביב.
בשנת 1923 הוקמה ליד חיפה שכונת הפועלים נשר שליד בית החרושת למלט נשר.
רבים מפועלי בית החרושת היו תושבי חיפה.
חלקם עברו לגור בנשר בשל הסיכון במעבר ליד הכפר הערבי בלד א-שייח'.
עיקר הגידול באוכלוסייה היהודית בעיר חל עם בוא העלייה הרביעית והעלייה החמישית, שאנשיהן העדיפו להתיישב בערים הגדולות בארץ ישראל ובהן תל אביב, ירושלים וחיפה.
המחצית הראשונה של שנות השלושים התאפיינו בתנופת בנייה הולכת וגדלה בחיפה.
זו הייתה תקופה של פריחה כלכלית.
בשנת 1938 נוסד המרכז הרפואי רמב"ם, ועד היום הוא הגדול ביותר בצפונה של מדינת ישראל ובית החולים השלישוני (על-אזורי) היחיד בו.
נמל חיפה החדש נוסד באוקטובר 1933 והיה אחד הנמלים הגדולים ביותר במזרח התיכון באותה עת.
תקופת המאורעות הייתה תקופה של האטה בפעילות הכלכלית בארץ ישראל ובחיפה.
המאורעות הביאו לבריחת יהודים משכונות מעורבות בעיר התחתית: חארת אל-יהוד, ארד אל-יהוד, אזור רחוב נצרת (היום דרך בר יהודה) ועוד.
תושבים אלה עברו להתגורר בהדר הכרמל, במבני ציבור ובמחנות אוהלים.
מספר מפעלים נסגרו, ויחסי המסחר שהתקיימו בין האוכלוסייה היהודית והערבית פסקו.
מאורעות אלה השפיעו על התפתחותו של מרכז עסקים בהדר הכרמל.
בשנת 1937 נבנה בית הקרנות ברחוב הרצל.
היה זה המבנה הראשון בשכונה זו שכולו יועד לעסקים.
נעשה גם שינוי בנתיבי התחבורה הציבורית, וזאת כדי להגביר את נגישותה של הדר הכרמל.
לאחר פרסום מסקנות ועדת פיל ולקראת בואה של "ועדת המומחים" מטעמה, מינתה הסוכנות היהודית בסוף 1937 ועדות משנה לאיסוף נתונים.
הוועדה לענייני חיפה, בראשות הקולונל פרדריק קיש, מצאה כי משקלם הסגולי של היהודים בעיר גדול יותר מזה של הערבים: היהודים החזיקו כ-44% מן הקרקעות בעיר, לעומת 26% בלבד לערבים, כאשר שאר הקרקעות היו שייכות לבני עדות אחרות ולחברות כלכליות וממשלתיות.
יחד עם מפרץ חיפה, היה הרכוש הקרקעי היהודי 64% ואילו הערבי 12% בלבד.
הפאטריה הייתה אוניית גירוש בריטית שרוכזו עליה מעפילים משלוש אניות מעפילים שנתפסו בנובמבר 1940, ליד חופי ארץ ישראל, במטרה לגרשם למאוריציוס.
על מנת לעכב את הגירוש הטמינה ההגנה פצצה באונייה בעת שזו עגנה בנמל חיפה במטרה לגרום לה נזק קל, אך הנזק היה גדול מהמתוכנן והאונייה טבעה ב-25 בנובמבר 1940, ועימה למעלה מ-200 מעפילים ו-50 חיילים בריטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל הפסקת המסחר בים התיכון, נעצרה התפתחות העיר, אולם היא נותרה בעלת חשיבות אסטרטגית רבה עבור המעצמות בשל מתקני זיקוק הנפט שבה.
ארץ ישראל בכלל וחיפה בפרט היוו בסיס חשוב לפעילותם של הכוחות המזוינים של בריטניה בזירה המזרחית של הים התיכון.
חשיבותה של העיר גברה משמעותית עם כיבוש צרפת, שהביא לשליטת צרפת של וישי על סוריה ועל לבנון, ולאחר פתיחת המערכה בצפון אפריקה, שבקיץ 1942 דחקה את הבריטים לעומק מצרים והפכה את חיפה לבסיס העיקרי של הצי המלכותי הבריטי במזרח הים התיכון.
מדינות הציר ראו בבתי הזיקוק של חיפה, בצינור הנפט כירכוכ-חיפה ובנמל יעדים אסטרטגיים חשובים וחיפה הופצצה מהאוויר 24 פעמים.
16 פעמים על ידי חיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica; ב-1940), חמש פעמים על ידי הלופטוואפה ושלוש פעמים על ידי חיל האוויר הצרפתי.
חיפה הייתה העיר הארץ-ישראלית שהופצצה מספר הפעמים הרב ביותר במלחמה, אך רוב ההרוגים בהפצצות על ארץ ישראל היו דווקא בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב.
בסך הכל גבו ההפצצות בחיפה את חייהם של כ-88 אנשים ופצעו כ-181 אנשים.
במהלך אוגוסט 1942 ערכו הגרמנים שורת גיחות צילום מעל חיפה במסגרת הסיוע למבצע מיוחד של הצי המלכותי האיטלקי נגד אוניות בריטיות בנמל.
על פי התכנון הצוללת שירה (Scire) הייתה אמורה להביא כוח של מספר צוללים לקרבת הנמל שיחדרו פנימה ויצמידו מטעני נפץ לאוניות הבריטיות.
במסגרת ההכנות למבצע טסו ב-7 וב-9 באוגוסט מטוסי צילום גרמניים מעל נמל חיפה.
תוצאות פענוח התצלומים שודרו אל הצוללת, אשר אמורה הייתה לשלח את הצוללים בליל 13 באוגוסט.
היות שהקשר עם הצוללת ניתק, שלחו האיטלקים בבוקר 15 בחודש מטוס תצפית לאזור חיפה, אולם המטוס חזר ללא תוצאות.
כתוצאה מכך, לקראת ערב ביקשו האיטלקים מגיס האוויר ה-10 לבצע גיחת צילום מעל חיפה, כדי לראות האם הנמל הותקף.
למחרת ניסה לפחות מטוס אחד לצלם את הנמל אך נתקל בהתנגדות בריטית ונאלץ לחזור לבסיסו ללא תוצאות.
למחרת, מוקדם בבוקר, יצא מטוס נוסף מכרתים לכיוון חיפה.
הפעם הצליח הצוות לצלם את העיר מגובה 9,000 מטר.
התצלומים הועברו לבסיס הצי האיטלקי ברודוס ושם נמצא כי הנמל לא הותקף.
לבסוף התברר כי הצוללת הוטבעה במרחק של כ-11 ק"מ מהנמל על ידי ספינת משמר בריטית כבר ב-10 באוגוסט.
לאחר שהתגלתה, היא הותקפה בפצצות עומק שהשליכה אה"מ איילה ונפגעה, דבר שחייב אותה לעלות לפני הים.
לאחר שהגיחה ה"שירה" החוצה הסתערה עליה הספינה הבריטית והטביעה אותה, על כל 53 אנשיה.
היישוב היהודי, שחשש מהתקדמות צבא גרמניה הנאצית בצפון אפריקה בפיקודו של ארווין רומל, הגה את "תוכנית הכרמל" (שכונתה גם "תוכנית חיפה", "תוכנית הצפון" או "מצדה בכרמל") לריכוז היישוב היהודי בארץ באזור חיפה ועל הכרמל ולהתגונן מפני הכוחות הגרמניים.
בתקופה זו גירש השלטון הבריטי את תושביה הטמפלרים של העיר מבתיהם, והם הועברו לבית לחם הגלילית שם הוחזקו במעצר עד שהועברו לגרמניה.
בתחילת 1943 התכנסו חבריה הערבים של מועצת העיר ותבעו את הדחת שבתי לוי מראשות העירייה, בטענה כי תפיסת משרה כזו על ידי יהודי מהווה פגיעה בערביותן של חיפה ושל הארץ, אולם הממשלה לא נכנעה ללחצים הללו.
ערב קום המדינה בשנת 1948, התגוררו בחיפה לבדה כ-80,000 יהודים.
היהודים ישבו בעיקר בשכונות החדשות – "הדר הכרמל", "אחוזה", "נווה שאנן" ו"כרמל מערבי".
ערב מלחמת העצמאות הייתה בחיפה אוכלוסייה של כ-70,000 ערבים.
ערביי חיפה ישבו ברובם בעיר התחתית – בשכונות "חליסה", "ואדי סאליב" ו"ואדי ניסנאס".
בדצמבר 1947, לאחר החלטת החלוקה ועם תחילתן של פעולות האיבה בין שכונות יהודיות וערביות, החלה יציאת הערבים מהעיר.
יציאה זו התגברה בהדרגה במהלך החודשים הבאים, בזמן שהמנהל המנדטורי התכונן להתפנותו מארץ ישראל.
ראשוני העוזבים היו העשירים והמשכילים בני המעמד הבינוני.
בריחת אנשי המקצוע, הסוחרים, הפקידים ואנשי העסקים השפיעה על המורל של כלל האוכלוסייה הערבית בעיר.
חיפה הערבית נותקה על ידי היישובים היהודיים שלאורך דרכי הגישה לעיר.
עסקים נסגרו, עובדים ערבים לא יכלו להגיע למקומות עבודתם באזורים היהודיים והאבטלה גאתה.
עד התקפת ה"הגנה" על האזורים הערביים בין 21 ל-22 באפריל, אלפי ערבים כבר עזבו את העיר.
עם התמוטטותה של המיליציה הערבית בעיר, אלפי ערבים מהשכונות הערביות המרוחקות ברחו אל אזור הנמל שהיה בשליטת הבריטים.
הם הועמסו על סירות ופונו לעכו.
המנהיגים הערבים שנותרו בעיר ביקשו הפסקת אש וה"הגנה" הסכימה, אולם המנהיגים הערבים, נוצרים ברובם, חזרו בהם בלחץ מוסלמי: הפסקת אש התפרשה ככניעה והסכמה לחיים תחת שלטון יהודי וכך ב-22 באפריל הודיעה המשלחת הערבית בבית העירייה כי הקהילה הערבית תתפנה מן העיר.
ראש העירייה היהודי שבתי לוי, והמפקד הבריטי יו סטוקוול, ביקשו מההנהגה הערבית לשקול מחדש את עמדתה, אולם זו נותרה איתנה בה.
היציאה ההמונית הואצה כאשר הבריטים סיפקו משוריינים לליווי שיירות היוצאים וספינות שהוציאו אותם מהעיר, ועד 1 במאי 1948 עזבה כמעט כל האוכלוסייה הערבית.
בימים אלה סרקו חיילי ההגנה ואצ"ל את העיר התחתית.
בעקבות החיפושים בבתים, מעצרים ופינויים זמניים בקרב האוכלוסייה שנותרה, החליטו רבים נוספים להתפנות מהעיר, עד שבתחילת מאי נותרו בעיר בין 3,000 ל-4,000 ערבים בלבד.
דוד בן-גוריון סייר בשכונות הערביות הנטושות וב-1 במאי 1948 כתב ביומנו: "מחזה מחריד ופנטסטי.