tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין העיר העתיקה לתחנת הרכבת וברובע המרכזי וסטבי מתנשאים בתי מגורים גדולים שנבנו במהלך המאה ה-19 בסגנון ההיסטוריציסטי הנורדי.
בשנים 1947–2010 פעל בצפון העיר פרק שעשעוים קטן שנקרא עד שנת 2006 טיבולילנד ואחר כך קרולינלונד, אולם בשנת 2010 נסגר
בגלל המספר המועט של המבקרים.
בסוף מאי – קרנבל אולבורג, מגדולי הקרנבלים של סקנדינביה, מושך כ-100,000 אורחים כל שנה.
בימי ראשון – יריד האוכל Rosdahl
אולבורג נשארה עדיין עיר תעשייה חשובה.
היצור והייצוא העיקרי שלה היו דגנים, מלט, דגים ומשקאות חריפים ובכללם האקוואויט.
החל משנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להיפתח ברחבי העיר הרבה מפעלי היי-טק.
באולבורג פועלים בין השאר החברות Siemens Wind Power,
Aalborg Industries, Portland Aalborg המייצרות של רוטורים של טורבינות רוח, דוודים ימיים ומלט.
תחנת הרכבת אולבורג הנמצאת במרחב ג'ון פ.
קנדי מחברת את העיר עוד משנת 1969 לרדנרס ולדרום.
נמל התעופה אולבורג נמצא שישה ק"מ צפונית מערבית ממרכז העיר, בצפון מצר לימפיורד.
העיר נחצית על ידי הכביש האירופי E45 המחבר אבין אלטה, נורווגיה, לג'לה באיטליה.
אולבורג מקיימת ברית ערים תאומות עם 29 ערים ברחבי העולם.
היחסים כוללים החלפת משלחות של ילדים ומבוגרים בין הערים ושיתוף בנושאי תרבות, כלכלה וחינוך.
אולבורג היא העיר עם הכי הרבה ערים תאומות בדנמרק.
כל ארבע שנים אולבורג מזמינה משלחות של ילדים ונוער מכל הערים התאומות שלה לשבוע של ספורט בעיר.
אולאפור אליאסון (באיסלנדית: Olafur Eliasson; נולד בשנת 1967) הוא אמן דני-איסלנדי הידוע בשל יצירתו "פרויקט מזג האוויר" שהוצגה באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן כחלק מסדרת יוניליוור בשנת 2003. באותה שנה ייצג את דנמרק בביאנלה בוונציה.
יצירתו מפלי העיר ניו יורק מוצגת כיום על גדות איסט ריבר.
ב-2014 זכה בפרס וולף באמנויות.
אליאסון נולד בקופנהגן, בירת דנמרק.
אביו היה טבח וצייר חובב, ואימו תופרת.
בצעירותו היה אליאסון אלוף ריקודי הברייקדנס של סקנדינביה.
בין השנים 1989–1995 למד אליאסון באקדמיה הדנית המלכותית לאמנות.
לאחר תום לימודיו עבד בסטודיו של כריסטיאן אקהרט בויליאמסבורג בברוקלין שבניו יורק, ועבודותיו הוצגו בגלריות ובמוזיאונים בהם מוזיאון סולומון ר.
גוגנהיים, מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית ומוזיאון לוס אנג'לס לאמנות מודרנית.
כיום אליאסון מתגורר בברלין בירת גרמניה.
אולאף קילנד (בנורווגית: Olav Kielland, 16 באוגוסט 1901 - 5 באוגוסט 1985) היה מלחין ומנצח נורווגי.
אולאף קילנד נולד בטרונדהיים ולמד אדריכלות במכון הטכנולוגי של נורווגיה בשנים 1919 עד 1921, בעקבות אביו.
אז עבר ללייפציג שבגרמניה, שם למד ניצוח, הלחנה, פסנתר ובסון בקונסרבטוריון למוזיקה.
בשנת 1929 השתתף בכיתת אמן למנצחים של פליקס ויינגרטנר בבזל שבשווייץ.
הופעת הבכורה של קילנד כמנצח ופסנתרן הייתה בטרונדהיים בשנת 1923. הוא שימש כמנצח חזרות בתיאטרון הקזינו אוסלו וניצח על תזמורת תיאטרון סטורה בגוטנבורג.
בשנת 1931 התמנה למנצח על ה"פילהרמוניסק סלסקאפ", כיום התזמורת הפילהרמונית של אוסלו וכיהן כמנהל מוזיקלי משנת 1933 עד 1945. ב-1939 הוצעה לקילנד משרת מנצח ראשי בפילהרמונית של ניו יורק, אך מלחמת העולם השנייה שפרצה באותו זמן מנעה את יציאתו לארצות הברית לשם קבלת המשרה.
בתקופת המלחמה היה קילנד חבר במועצה המייעצת של מדור התרבות למשך זמן קצר, כהונה שבגינה הואשם בשיתוף פעולה עם צבא הכיבוש הנאצי.
קילנד הושעה מארגונים אחדים, כגון איגוד המלחינים הנורווגיים.
ב-1945 זיכתה אותו ועדה מטעם הממשלה מן ההאשמות שנתלו בו, אך הקריירה שלו ניזוקה קשות וגם בהמשך דרכו נאלץ קילנד להתגונן בפני אשמת תמיכה בנאצים.
בהדרגה החל קילנד להתרכז יותר ויותר בהלחנה ופחות בניצוח.
הוא העדיף להופיע כמנצח אורח ולהתחייב לתקופות כהונה קצרות יותר.
משום כך דחה הצעה לחזור ל"פילהרמוניסק סלסקאפ" בשנת 1946. משרה זו נשמרה פנויה עד 1949, למקרה שישנה את דעתו.
קילנד נבחר לארגן מחדש את התזמורת הסימפונית של טרונדהיים בשנת 1946 וכיהן כמנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של ברגן בשנים 1948-52 וכמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של איסלנד בשנים 1952-55. הוא היה מנצח אורח במספר תזמורות אחרות, בהן: הפילהרמונית של ברלין, התזמורת הסימפונית של לונדון והפילהרמונית של ניו יורק.
כמלחין מייצג קילנד את הקו הלאומי במוזיקה הנורווגית.
המוזיקה שלו מושפעת במידה רבה מן המוזיקה העממית של נורווגיה ובייחוד, אולי, מכינור הרדאנגר.
ב-1955 התיישב במחוז טלמרק, שם החל לחקור את המחולות לכינור הדראנגר, ובייחוד את היסודות הפוליפוניים.
המלודיה, המקצב וגון הצליל של כלי זה באו לביטוי ברבות מיצירותיו.
במוזיקה של קילנד ניכרת מגמה פוליפונית מובהקת, עם קווים דיסוננטיים נוקבים.
מוזיקה המשיגה במיטבה סינתזה בין האופי הלאומי של המוזיקה העממית לבין ניב מוזיקלי עכשווי.
קילנד חיבר שמונה יצירות סימפוניות גדולות, בהן: הקונצ'רטו לכינור (1942), מוזיקה למחזה "ברנד" של איבסן, "קונצ'רטו גרוסו נורווגי", (1952) וקונצ'רטו לפסנתר (1978).
כמו כן חיבר מספר שירים עם תזמורת, שירי מקהלה, מזמורי תהילים, מוזיקה קאמרית, יצירות לפסנתר ויצירות נוספות.
אולבורג בולדספילקלוב 1885 (בדנית: Aalborg BoldspilKlub af 1885; בתרגום חופשי: "מועדון הכדורגל אולבורג של 1885", בקיצור: Aalborg BK או AaB ) הוא מועדון כדורגל דני מהעיר אולבורג, המשחק בליגה הדנית השנייה.
המועדון הוקם בשנת 1885, ולזכותו ארבעה תוארי אליפות ושלושה גביעים.
המועדון הגיע לגמר הגביע הדני 8 פעמים נוספות והוא השתתף בטורניר היבשתי היוקרתי, ליגת האלופות, 3 פעמים.
בשנת 2014 זכה המועדון לראשונה בתולדותיו בדאבל.
בשנת 1995 הפכה אולבורג לקבוצה הדנית הראשונה שהשתתפה בשלב הבתים של ליגת האלופות, כאשר היא קיבלה מקום בגלל שדינמו קייב הודחה מהטורניר לאחר משחק אחד, בעבור עונש שקיבלה על ניסיון למכירת משחקים.
אולבורג העפילה לליגת האלופות לעונת 2008/2009.
את עונת 2022/2023 סיימה אולבורג במקום האחרון בליגת העל הדנית ונשרה לליגה השנייה.
אולבורג נוסדה ב-13 במאי 1885 על ידי מהנדסים אנגלים שבנו את מערכת הרכבות של יוטלנד, ובשנים הראשונות המועדון התרכז במשחק הקריקט.
בתחילה הוא נקרא "Aalborg Cricketklub" (מועדון קריקט אולבורג) אך שמו של המועדון שונה ל-Alborg BoldKlub (מועדון הכדור של אולבורג) בשנת 1899. ענף הכדורגל אומץ על בסיס חובבני בשנת 1902, ומאז הוא ענף הספורט העיקרי של המועדון.
אולבורג הייתה חלק מהליגות הדניות הבכירות מעונת 1928/1929, ועד לירידת המועדון לליגת המשנה ב-1947. המועדון חזר לליגה הבכירה ב-1963, ולמעט השנים 1972, 1978 ו-1981–1986, אולבורג מאז הייתה חלק מהעונות של הליגה הבכירה של אליפות דנמרק בכדורגל.
המועדון זכה בתחרות הגביע הדני ב-1966 וב-1970. כדורגל בתשלום הוצג בדנמרק על ידי התאחדות הכדורגל הדנית בשנת 1978. כאשר אולבורג חזרה לליגה הבכירה, והמועדון הקים את הסניף המקצועי של AaB A/S בשנת 1987 כדי לנהל קבוצת כדורגל מקצועית.
במהלך שנות ה-90, המועדון זכה בשתי אליפויות דנמרק.
בעונת הסופרליגה הדנית 1994/1995, 24 שערים של מלך השערים של הליגה אריק בו אנדרסן הבטיחו את תואר האליפות לקבוצתו של המאמן פול אריק אנדראסן.
המועדון הודח תחילה על ידי דינמו קייב במשחקי ההעפלה לליגת האלופות 1995/1996, אך בעקבות שערוריית שוחד שקייב הייתה מעורבת בו, הקבוצה הודחה מהטורניר ואולבורג נכנסה במקומה.
אולבורג הפכה בכך לקבוצה הדנית הראשונה שהתחרתה בליגת האלופות של אופ"א.
כשהיא הצליחה לנצח את פנאתינאיקוס בתוצאה 2–1 ביתי ועשתה תיקו 2–2 עם פורטו בששת המשחקים ששיחק המועדון בשלב הבתים הראשוני, ולאחר מכן הודחה.
אריק בו אנדרסן עזב את המועדון עבור המועדון הסקוטי ריינג'רס, אבל המועדון הביא מיד מחליף בשם סורן פרדריקסן, שנתן למועדון שערים רבים.
למרות זאת, פרדריקסן שלא היה מלך השערים של הליגה, כבש 17 שערים בסופרליגה הדנית לעונת 1998/1999 בה המועדון זכה באליפות השנייה שלו תחת הדרכתו של המאמן השוודי הנס בקה.
אולבורג, שהוגרלה שוב לשחק מול דינמו קייב במוקדמות ליגת האלופות, אך הפעם הודחה באופן ספורטיבי לאחר שהפסידה 1–2 בבית ותיקו 2–2 בקייב לאחר ששער מאוחר של אולבורג נפסל כי לא עבר את קו השער.
הקבוצה העפילה לסיבוב המוקדמות השני של גביע אופ"א ופגשו את ה.י.ק.
הלסינקי, כאשר המשחק הראשון הסתיים 2–1 להלסינקי, אך במשחק האחרון אולבורג ניצחה 3–0 ובכך היו מוכנים לגביע אופ"א 2007/2008 .
אולבורג הגרילה את הקבוצה האיטלקית סמפדוריה בסיבוב הראשון, עם אנטוניו קסאנו ווינצ'נצו מונטלה כשחקנים בולטים, מה שגרם למשימה להיראות בלתי אפשרית.
אולבורג עשתה את זה שוב בעזרת חוק שער החוץ (כאשר השיגה 2–2 בגנואה והשיגה 0–0 באולבורג), והעפילה לשלב הבתים של גביע אופ"א - בהיותה הקבוצה הדנית הראשונה אי פעם שהביסה במפגש נוקאאוט קבוצה איטלקית אירופאית.
בשלב הבתים דורגה אולבורג בדרג הנמוך ביותר, והגרילה את אנדרלכט, טוטנהאם, חטאפה והפועל תל אביב.
תיקו עם אנדרלכט בבית, הפסד 2–3 לטוטנהאם (אחרי שהייתה ביתרון 2–0 לאחר המחצית הראשונה) אילצה את אלבורג לנצח בבית מול חטאפה, משחק שבו הפסידה אולבורג 1–2 והודחה מהטורניר.
בעונת 2007/2008 זכתה אלבורג באליפות דנמרק השלישית והעפילה לסיבובי המוקדמות של ליגת האלופות 2008/2009. בסיבוב המוקדמות השני, הדיחה אולבורג את מודריצ'ה הבוסנית עם 7–1 במצטבר.
בסיבוב השלישי, לפני שלב הבתים, הם ניצחו 2–0 את FBK קובנה הליטאית בבית ובחוץ והגיעו בפעם השנייה לשלב הבתים של ליגת האלופות, כאשר זוהי הפעם הראשונה שקבוצה דנית השיגה זאת.
בשלב הבתים, הם הוגרלו לבית ה' יחד עם אלופת הטורניר הנוכחית מנצ'סטר יונייטד, ויאריאל וסלטיק.
אולבורג סיימה במקום השלישי בבית, לפני סלטיק, עם 6 נקודות ועלתה לשלב הנוקאאוט של גביע אופ"א לעונת 2008/2009.
המשחק הראשון שלהם בגביע אופ"א היה מול דפורטיבו לה קורוניה הספרדית, משחק בו ניצחה אולבורג במשחק הראשון בבית 3–0 ובמשחק השני באסטדיו ריאזור 1–3, והבטיחה 6–1 בסיכום.
בכך זכתה אולבורג למקום בין 16 הקבוצות האחרונות של גביע אופ"א, שם התמודדו מול מנצ'סטר סיטי.
לאחר הפסד 2-0 במנצ'סטר במשחק הראשון, נלחמה אולבורג על מנת להשוות את התוצאה עם ניצחון 2-0 בבית.
עם זאת, התיקו הסתיים באופן טראגי עבור אולבורג, כאשר היא נוצחה 4–3 בדו-קרב פנדלים.
בעונת 2013/2014 המועדון זכה באליפות דנמרק הרביעית שלו, וארבעה ימים לאחר מכן הובטח הדאבל, כשהמועדון ניצח את פ.צ.
בהמשך העשור דעכה מעט הקבוצה כאשר לא הצליחה להוות יריב לתואר וסיימה במקום החמישי ומטה.
אולבסק (באוקראינית: Олевськ) היא עיר במחוז ז'יטומיר באוקראינה ובה כ-10,226 תושבים (2021).
קיימות עדויות לקיומו של ישוב אנושי באזור בתקופת האבן החדשה, בהן תלי קבר וכלי צור.
ישנן עדויות היסטוריות להתיישבות באזור בתקופת רוס של קייב.
גרסאות קדומות יותר של שם העיר מוזכרות בתיעוד מהמאה העשירית.
העיר נחרבה בשנת 1240, בפלישות הטטרים מהערבה האירואסייתית.
סביבותיה של העיר הפכו למקום מקלט לפליטים מאזור הדנייפר.
השם אולבסק מוזכר לראשונה בתיעוד משנת 1488.
לאחר איחוד לובלין בשנת 1569 השתייכה אולבסק לממלכת פולין.
רוב אוכלוסיית העיר הייתה יוונית-אורתודוקסית ובסוף המאה ה-16 נבנה בעיר מנזר יווני-אורתודוקסי.
במאה ה-17 השתתפו תושבי העיר בהתקוממות האוקראינית.
בסוף המאה ה-17 סופחה אולבסק לרוסיה והפכה לעיר מרכזית במחוז ווהלין.
בסוף המאה ה-18 היו בעיר כ-470 תושבים, רובם חקלאים.
במאה ה-19 קמו בה מספר מזקקות ומנזר כרמליטי.
לאחר ביטול הצמיתות, בצו משנת 1863, הואצה התפתחותה הכלכלית של העיר.
ב-1903 הונחה בעיר מסילת ברזל שקישרה בין קייב לקובל ובעיר הוקמו מפעלי תעשייה שונים וכמאה עסקי מסחר.
בין מלחמות העולם חיו באולבסק כ-3,000 יהודים מתוך כ-7,500 תושבים.
הגרמנים כבשו את אולבסק באוגוסט 1941. רוב יהודי העיר ברחו מזרחה לפני הגעת הגרמנים, ובעיר נותרו כ-500 יהודים.
באוקטובר 1941, על-פי הוראות הגרמנים, ריכזו האוקראינים את היהודים בגטו.
בנובמבר נורו אלה מתושבי הגטו שלא יכלו ללכת.
היתר הובלו לכפר סמוך על גדת נהר, ונרצחו כולם על ידי גרמנים ואנשי המיליציה האוקראינית.
הגנרל אולג ניקולאייביץ' אוסטפנקו הוא איש צבא לשעבר ומנהל סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה מאוקטובר 2013 ועד ינואר 2015.
אולג אוסטפנקו התחנך באקדמיה הצבאית ע"ש פליקס דזרז'ינסקי ב-1979, והמשיך לפקולטה לפיקוד באותה אקדמיה, בה השלים לימודיו ב-1992.
בשנת 2007 השלים השכלתו הצבאית באקדמיה הצבאית של המטה הכללי הרוסי.
בשנים 1979-1989 שירת בשלל תפקידים בחיל הטילים האסטרטגיים וב-1992 מונה למהדנס בכיר באחת מיחידות הניסויים דל המרכז לניסויים וניהול טיסה על שם טיטוב.
עד מהרה התמנה למפקד המרכז, המשמש את תעשיית החלל הרוסית לצורכי ניסויים.
בשנת 2004 הוא מונה לממלא מקומו וסגנו של מפקד חיל החלל הרוסי, סוכנות החלל הצבאית של רוסיה וב-2007 - עם סיום לימודיו באקדמיה הצבאית של המטכ"ל - מונה למפקד קוסמודרום פלסצק.
מיוני 2008 ועד נובמבר 2011 פיקד על חיל החלל הרוסי, בנובמבר החיל שינה שמו ל"חיל הגנת האוויר והחלל" והוא המשיך לעמוד בראש החיל עד 2012.
בנובמבר 2012, בצו נשיאותי, הוא מונה לסגן שר ההגנה הרוסי, וב-2013 הופקד עליו לנהל את המערכת למחקרים ועיבודים צבאיים מתקדמים של משרד ההגנה הרוסי (Система перспективных военных исследований и разработок Министерства обороны Российской Федерации), ארגון שמהווה כמקבילה רוסית לסוכנות DARPA האמריקאית.
באוקטובר 2013 שוחרר מתפקיד סגן שר ההגנה ומונה לתפקיד מנהל סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, במקומו של ולדימיר פופובקין, שפוטר עקב רשת כישלונות שיגור לחלל.
בינואר 2015 ממשלת רוסיה החליטה לערוך רפורמה נוספת בתחום החלל עקב רצף כישלונות שיגור וסוכנות החלל הפדרלית החלה בהליך הפיכתה לתאגיד מדינה.
במסגרת זאת הוא פוטר ולראשות הסוכנות מונה התעשיין והכלכלן איגור קומארוב.
אולבורי היא עיר במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
העיר שוכנת על הגדה הצפונית של נהר מארי, המפריד בינה לבין עיר האחות שלה וודונגה שבוויקטוריה.
שתי הערים יחדיו מהוות אזור אורבני שאוכלוסייתו מונה יותר מ-80,000 תושבים.
אוכלוסיית אולבורי עצמה מנתה 45,627 תושבים במפקד 2011. העיר שוכנת במרחק של 462 ק"מ מהעיר סידני ו-259 מבירת ויקטוריה מלבורן.
האזור היה מיושב על ידי בני עם הווירדג'ורי (Wiradjuri) האבוריג'יני.
משלחת המחקר בראשותם של האמילטון יום (Hamilton Hume) וויליאם הובל (William Hovell) סקרה את האזור לראשונה בנובמבר 1824 וציינה את המקום בתור נקודת חצייה של נהר המארי.
הם קראו לנהר בשם נהר יום והמשיכו בדרכם דרומה.
ב-1829 גילה את חלקו התחתון של הנהר צ'ארלס סטרט (Charles Sturt) במקום התחברותו לנהר מורומבידג'י (Murrumbidgee) ולא העלה על דעתו שזה אותו הנהר וקרא לו נהר מארי.
שני השמות המשיכו להתקיים במקביל כמה שנים וכיום הנהר נקרא מארי.
מקום החצייה שסומן על ידי יום והובל היה פופולרי ובקיץ ניתן היה לחצות שם את הנהר באופן רגלי.
היישוב עצמו הוקם ב-1839 ונקרא על שם כפר הנושא שם דומה השוכן במחוז קנט שבאנגליה.
ב-1847 היו ביישוב שני מבני ציבור, בקתות מגורים רבות, תחנת משטרה ונפחיה.
ב-1844 הוצבה רפסודת עץ על גדת הנהר כדי לסייע בחצייתו.
עם הפרדתה של ויקטוריה מניו סאות' ויילס ב-1851, מצאה עצמה אולבורי כעיירת ספר.
עם התפתחות הסחר עם מלבורן נבנה הגשר הראשון ב-1860. העיירה שמשה כעמדת מכס בין שתי המושבות.
אוכלוסיית העיירה החלה לגדול עקב גל של מהגרים גרמנים שעסקו בגידול גפנים ליין.
בשנות השבעים הוקמו בעיר מפעל לחמאה, טחנת קמח, יקבים ומפעל לייצור סיידר ומשקאות קלים.
ב-1888 נפתח באלבורי בית הספר הראשון.
ב-1881 קושרה אולבורי לסידני באמצעות מסילת ברזל.
אולבור תולוס הוא הר געש כבוי הנמצא במישור אליסיום על פני כוכב הלכת מאדים.
ההר מצוי בסמך להרי הגעש אליזיום מונס והקאטס תולוס.
גובהו של ההר 4.5 קילומטרים מעל פני המאדים, וקוטרו 158.38 קילומטרים.
בראש ההר מצויה קלדרה שקוטרה 30 קילומטרים ועומקה 3 קילומטרים (הקלדרה, לשם השוואה, גדולה מהר הגעש אטנה שבאיטליה).
אולאנגום (במונגולית: Улаангом) היא בירת האיימאג (מחוז) אובס במונגוליה.
העיר ממוקמת כ-120 קילומטר דרומית לגבולה של מונגוליה עם רוסיה, בקרבת אגם אובס נור, וכ-1,100 ק"מ מבירת המדינה אולן בטור.
העיר הוקמה בסוף המאה ה-17, ב-1871 נבנה בעיר מקדש בודהיסטי.
אולבי (בשוודית: Ullevi), מכונה לעיתים אולבי החדש, הוא אצטדיון רב-תכליתי בעיר גטבורג שבדרום שוודיה.
אצטדיון אולבי הוא אחד מבין האצטדיונים הגדולים ביותר במדינות הנורדיות.
הוא מסוגל להכיל כ-43,000 צופים במשחקי כדורגל והוקי קרח, ו-75,000 בהופעות וקונצרטים.
האצטדיון היה מקום בו נערכו משחקי "סופרגיים".
באצטדיון מתקיימות גם תחרויות בענפי ספורט נוספים, בהם הוקי קרח, אגרוף ואתלטיקה וכן נערכים שם קונצרטים.
אולאשקובצה (באוקראינית: Улашківці, נהגה: "אולאשקיבצי"; בפולנית: Ułaszkowce) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה, הסמוכה לעיר צ'ורטקוב, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה, היושבת על שתי גדותיו של נהר סרט (Seret), נזכרת לראשונה במסמך משנת 1464. העיירה השתייכה בתחילה למחוז קמניץ-פודולסקי, ונודעה בסחר הפרוות שנעשה בה.
בראשית המאה ה-18 הוקם בה מנזר של מסדר הבזיליאנים.
ראשיתו של היישוב היהודי באולאשקובצה היא כנראה בימים שנוסד בה יריד הסחורות השנתי שלה, אשר היהודים שימשו חלק מרכזי בהפעלתו.
היישוב היהודי בעיירה התפתח במאה ה-19, ובשנות גידולו מנה כ־100 משפחות.
בעיירה התיישב בראשית המאה ה-19 הרב יוסף-יוסקא הלר ב"ר שמשון, חתנו של רבי מאיר מפרמישלאן, והלה כיהן כרב הקהילה, וייסד שושלת אדמו"רים.
בשלהי המאה ה-19 הצטמצמה הקהילה היהודית בעיירה, בשל ההגירה לערים הגדולות ולארצות שמעבר לים.
לאחר ההרס שנגרם לעיירה בזמן הכיבוש הרוסי במהלך מלחמת העולם הראשונה כמעט שנתרוקן היישוב היהודי בה.
בקהילת העיירה היו שני בתי עלמין, בית מדרש וקלויז של האדמו"ר.
באמצע המאה ה-19 הוחל בבניין בית כנסת בעיירה, ובנייתו נסתיימה לקראת סוף המאה.
בשמה "לשקוביץ" מופיעה אולאשקובצה היהודית בסיפוריו של ש"י עגנון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיירה על ידי הצבא האדום.
באותה עת חיו בעיירה 138 יהודים.
כאשר נסוג הצבא האדום מהעיירה ביוני 1941 ערכו האוקראינים תושבי המקום פוגרום אכזרי ביהודים שבה, בעידוד הכומר המקומי, ושדדו את רכושם.
68 איש נרצחו, ובהם נשים וילדים.
היהודים שנותרו בחיים קיבלו מכתבי איום מהאוקראינים, שציוו עליהם לנטוש את העיירה.
יהודי העיירה הנותרים התפזרו בעיירות הסביבה, ורובם נספו בשואה.
אולאף ביאלאנד (בנורווגית: Olav Bjaaland 5 במרץ 1873 – 8 ביוני 1961) היה אלוף סקי נורווגי מטלמרק.
בשנת 1911 היה בין חמשת האנשים הראשונים שהגיעו אל הקוטב הדרומי כחלק ממשלחת הקוטב הדרומי בהנהגת רואלד אמונדסן.
אולאף ביאלאנד נולד במורגדאל שבמחוז טלמרק בנורווגיה.
במפנה המאה, היה ביאלאנד, יחד עם האחים המסטפייט, בין טובי גולשי הסקי בנורווגיה.
בשנת 1902 זכה בפרס בפסטיבל הסקי של הולמנקולן, שהוא עד ימינו אלה באירוע הקלאסי בסקי הנורדי.
ב-1909 הוזמן ביאלאנד, יחד עם עוד חמישה גולשים, להתחרות בצרפת עם טובי הגולשים באירופה.
בנסיעה זו פגש ביאלאנד במקרה את רואלד אמונדסן; חוקר הארצות המצליח הזמין את ביאלאנד, כגולש סקי, להצטרף למשלחתו המתוכננת אל הקוטב הצפוני.
ביאלאנד היה נגר מוכשר ומיומן.
במסע המזחלות בפועל ממפרץ הלווייתנים אל הקוטב וחזרה, היה ביאלאנד לעיתים קרובות החלוץ, שגלש בראש הקבוצה כדי לספק לכלבי המזחלות משהו לרוץ בעקבותיו.
הוא נודע ביכולתו לגלוש כך, שהעקבות שהשאיר אחריו יצרו בשטח קווים ישרים כמעט לחלוטין.
ב-14 בדצמבר, במרחק 27 ק"מ בלבד מן הקוטב, היה ביאלאנד נרגש כיתר חבריו.
"עכשיו אנחנו יכולים לראות את הקוטב מונח לפנינו, ואני כבר יכול לשמוע את חריקת הציר, אבל בבוקר נשמן אותו.
האם נראה את הדגל האנגלי?
אינני מאמין שזה יקרה." כתב ביומנו.
אחרי שובם מכיבוש הקוטב, ביקש אמונדסן מביאלאנד לצאת עמו צפונה לחקור את המעבר הצפון-מזרחי, אבל הוא דחה את ההצעה.
ב-1912 זכה ביאלאנד במדליית הולמנקולן, אחת המדליות הגבוהות ביותר שגולש סקי יכול לזכות בהן.
לאחר זמן חזר לטלמרק והקים סדנה מצליחה לייצור מגלשי סקי, בכסף שלווה מאמונדסן.
בשנת 1952, במורגדאל, הדליק ביאלאנד את המשואה באולימפיאדת החורף.
בשנת 1961 הלך ביאלאנד לעולמו בגיל 88; מבין החמישה שהגיעו אל הקוטב הדרומי, הוא האריך ימים ביותר, והיה היחיד שזכה לראות את השיפורים שהשיגה השנה הגאופיזית הבינלאומית באנטארקטיקה, בהם בניית הבסיס הקבוע בקוטב הדרומי, שנקרא התחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט לכבוד מפקדו במשלחת.
אולאפור יוהאנסון (באיסלנדית: Ólafur Jóhannesson; 1 במרץ 1913 - 20 במאי 1984) היה ראש ממשלת איסלנד בשתי קדנציות בלתי-עוקבות בשנות ה-70. בשנים 1979-1968 הוא כיהן גם כיו"ר המפלגה הפרוגרסיבית (מפלגת מרכז-ימין).
בשנת 1935 יוהאנסון סיים את לימודיו בגימנסיית אקוריירי והחל ללמוד משפטים באוניברסיטת איסלנד.
בשנת 1939 הוא קיבל תואר בוגר במשפטים.
בהמשך השלים את לימודיו בדנמרק ובשוודיה.
במקביל, בשנים 1943-1939 הוא שימש כיועץ המשפטי של התנועה הקואופרטיבית האיסלנדית.
יוהאנסון התחיל את דרכו הפוליטית במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובשנת 1941 נבחר ליו"ר ארגון צעירי המפלגה בבירה רייקיאוויק.
בהמשך עבר למפלגה הפרוגרסיבית (מפלגת מרכז-ימין) ובשנת 1946 נבחר לחבר בוועד המרכזי שלה.
באותה תקופה הוא גם עבד כעורך דין ומנהל חשבונות פרטי.
בשנים 1978-1947 יוהאנסון היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת איסלנד.
משנת 1957 הוא כיהן גם כחבר מועצת המנהלים של הבנק המרכזי של איסלנד.
בשנת 1959 יוהאנסון נבחר לאלת'ינגי (פרלמנט) מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
בשנים 1974-1971 יוהאנסון כיהן כראש הממשלה, שהקים בשיתוף עם מפלגות המרכז והשמאל (אף על פי שמפלגת העצמאות הימנית הייתה המפלגה הגדולה באלת'ינגי).
במקביל, הוא היה גם שר המשפטים והכנסייה.
במהלך כהונתו של יוהאנסון כראש הממשלה, התחדש המשבר (ששורשיו בשנות ה-50) בין איסלנד לבריטניה בנוגע לזכויות דיג.
ממשלתו קבעה זכויות דיג בלעדיות לספינות איסלנדיות עד למרחק של 50 מייל מחופי האי.
הבריטים החליטו ללוות את ספינות הדיג האיסלנדיות, שהתרחקו עד למרחק זה, בספינות מלחמה שלהם.
בתגובה, יוהאנסון אסר במאי 1974 על מטוסי קרב בריטיים להשתמש בבסיס נאט"ו שסמוך לקפלאוויק (דרום-מערב איסלנד).
בעקבות הבחירות הכלליות שנערכו ב-30 ביוני 1974 יוהאנסון איבד את ראשות הממשלה, אך מפלגתו נכנסה לממשלה הקואליציונית שהוקמה על ידי גייר הלגרימסון ממפלגה העצמאות הימנית.
בממשלה זו, יוהאנסון המשיך לכהן כשר המשפטים והכנסייה וקיבל גם את תיק המסחר.
באוקטובר 1974 הוא ביקר בלונדון בניסיון לפתור את המשבר עם הבריטים והשיג הסכם ראשוני.
בהמשך היחסים שוב הידרדרו, אחרי שממשלת איסלנד בראשות הלגרימסון החליטה על הרחבת זכויות הדיג הבלעדיות לספינות איסלנדיות עד למרחק של 200 מייל מחופי האי.
ב-1976 אף נותקו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, עד שביוני של אותה שנה הושג הסכם סופי.
בשנים 1979-1978 יוהאנסון כיהן כראש ממשלה קואליציונית, שאותה הקים בשיתוף עם מפלגות השמאל (למרות שמפלגת העצמאות הימנית נותרה המפלגה הגדולה באלת'ינגי אחרי הבחירות שנערכו ביוני 1978).
במקביל לראשות הממשלה, הוא כיהן כשר רשות הסטטיסטיקה.
באוקטובר 1979 שותפיו הסוציאל-דמוקרטים הפילו את ממשלתו ומנהיגם בנדיקט גרונדל הקים ממשלת מיעוט קצרת ימים.
באותה שנה יוהאנסון איבד את ראשות המפלגה הפרוגרסיבית לסטינגרימור הרמנסון.
בבחירות שנערכו בדצמבר 1979, המפלגה הפרגורגסיבית הגיעה שנייה פעם נוספת — אחרי מפלגת העצמאות — אך הפעם (כמו ב-1974) נכנסה לממשלה בהובלת חברי המפלגה הימנית (אם כי גונאר תורודסן, שהקים את הממשלה, עשה זאת בניגוד לדעת הנהגת מפלגתו).
למרות שיוהאנסון כבר לא היה יו"ר המפלגה הפרוגרסיבית, הוא זכה לתפקיד הבכיר מטעם מפלגתו בממשלה זו, ובשנים 1983-1980 כיהן כשר החוץ.
בבחירות שנערכו באפריל 1983 המפלגה הפרוגרסיבית שוב הגיעה שנייה, אחרי מפלגת העצמאות.
למרות זאת, מנהיגהּ החדש — הרמנסון — הצליח להקים ממשלתה בראשותו בשיתוף עם המפלגה הימנית הגדולה יותר.
יוהאנסון לא כיהן כשר בממשלתו של הרמנסון, אך נותר חבר אלת'ינגי עד מותו בשנת 1984.
משנת 1941 יוהאנסון היה נשוי לדורה גודביארטסדוטיר (2004-1915).
אולאפור טריגוואסון תורס (באיסלנדית: Ólafur Tryggvason Thors, 19 בינואר 1892 – 31 בדצמבר 1964) היה ראש ממשלת איסלנד בשש קדנציות בלתי-עוקבות בין 1942 ל-1963. בשנים 1934–1961 הוא כיהן גם כיו"ר מפלגת העצמאות (מפלגת ימין).
תורס היה נשוי לאינגיביורג אינדרידאדוטיר ואב לארבעה.
אביו של תורס, תור פיליפ אקסל יאנסן, היה דני שהיגר בצעירותו לאיסלנד ונהפך בה לחלוץ הקפיטליזם המודרני בזכות החברה הפרטית שהקים (הגדולה במדינה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם).
הקריירה הפוליטית של תורס התחילה בתקופת ממלכת איסלנד (למעשה, אוטונומיה איסלנדית ללא מלך מקומי ובחסות ממלכת דנמרק – בשנים 1944–1918).
בשנת 1926 תורס נבחר לאלת'ינגי (פרלמנט) מטעם מפלגת העצמאות הימנית.
בשנת 1932 הוא כיהן לתקופה קצרה כשר המשפטים בממשלתו של אאוסגייר אאוסגיירסון מהמפלגה הפרוגרסיבית (מפלגת מרכז-ימין).
היה זה בין 14 בנובמבר ל-23 בדצמבר של אותה שנה, כאשר תורס החליף בתפקיד את מגנוס גודמונדסון מהמפלגה השמרנית (שעזב זמנית את הממשלה).
בשנת 1934 תורס נבחר למנהיג מפלגת העצמאות.
בשנים 1939–1942 תורס כיהן כשר התעסוקה והתחבורה בשתי הממשלות האחרונות (השלישית והרביעית) של הרמן יונסון מהמפלגה הפרוגרסיבית.
באביב 1942 תורס הפיל את הממשלה הקואליציונית הרביעית של יונסון וב-16 במאי הקים ממשלת מיעוט בראשותו – בהשתתפותם של חברי מפלגת העצמאות בלבד.
בממשלה זה הוא כיהן גם כשר החוץ.
זמן קצר לאחר מכן תורס הקדים את הבחירות ליולי 1942 בתקווה שמפלגתו תהפוך לגדולה ביותר באלת'ינגי.
תקוותו של תורס נכזבה בגלל אופן חלוקתה של הארץ למחוזות בחירה, שהעניק ייצוג בלתי-פרופורציונלי ביחס לאוכלוסייה לאזורים כפריים מיושבים בדלילות.
(מאז 1930 מפלגת העצמאות זכתה במספר הרב ביותר של הקולות באיסלנד בכל מערכות הבחירות, אך בגלל אופן החלוקה למחוזות, המפלגה הפרוגרסיבית זכתה ביותר חברים באלת'ינגי.
מפלגת העצמאות נחלה אכזבה כזו גם בשתי מערכות הבחירות הקודמות, בהן תורס הוביל אותה – ב-1934 וב-1937).
בעקבות הכישלון, תורס הוביל ב-1942 רפורמה באופן חלוקת הארץ למחוזות בחירה, שהעניקה יותר ייצוג לאזורים העירוניים.
אחרי הרפורמה, הוא קבע את הבחירות לאוקטובר של אותה שנה.
ב-17 ביוני 1944 איסלנד זכתה בעצמאות בעקבות משאל עם.
ב-21 באוקטובר של אותה שנה תורס חזר להיות ראש הממשלה לקדנציה שנייה וכיהן בתפקיד בשנים 1944–1947 (בתמיכת הפרלמנט).
גם בממשלתו השנייה הוא כיהן במקביל כשר החוץ.
תורס שמר על כוחה של מפלגת העצמאות כמפלגה הגדולה באלת'ינגי בבחירות שנערכו ביוני 1946. למרות זאת, ב-4 בפברואר 1947 ממשלתו הופלה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שמנהיגהּ סטפן יוהאן סטפנסון הצליח להקים ממשלה קואליציונית ללא מפלגת העצמאות.
אחרי הבחירות שנערכו באוקטובר 1949 מפלגת העצמאות נותרה המפלגה הגדולה באלת'ינגי, ובדצמבר של אותה שנה תורס הקים את ממשלתו השלישית, בה כיהן גם כשר הרווחה.
למרות זאת, כעבור שלושה חודשים בלבד ממשלתו הופלה על ידי המפלגה הפרוגרסיבית, שהתחזקה בבחירות ב-1949. במרץ 1950 תורס הוחלף בתפקיד ראש הממשלה על ידי מנהיג הפרוגרסיבים סטיינגרימור סטיינתורסון, שהקים ממשלה קואליציונית בשיתוף מפלגת העצמאות.
במסגרת שותפות זו, תורס כיהן בממשלתו של סטיינתורסון (בשנים 1950–1953) כשר הדיג והתעשייה.
בשנים 1953–1956 תורס כיהן בפעם הרביעית כראש הממשלה בעקבות העלייה בכוחה של מפלגת העצמאות בבחירות שנערכו ביוני 1953. בממשלתו הרביעית הוא כיהן במקביל כשר הדיג.
במרץ 1956 התפטר תורס מראשות הממשלה, לאחר שנוצר קרע בינו לבין שרי הפרוגרסיבים, סביב שהות כוחות של ארצות הברית באיסלנד.
בבחירות של אותה שנה, הפרוגרסיבים והסוציאל-דמוקרטים יצרו ברית ביניהן והצליחו להדיח את מפלגת העצמאות מהשלטון.
בעקבות בחירות אלה, תורס היה עם מפלגתו באופוזיציה לשתי ממשלות השמאל-מרכז שקמו עד 1959.
בבחירות של יוני 1959 מפלגתו של תורס והמפלגה הפרוגרסיבית קיבלו אותו מספר מושבים באלת'ינגי, למרות שמפלגת העצמאות זכתה במספר הרב ביותר של קולות הבוחרים בהפרש ניכר.
כדי לתקן את הפער בין ההצלחה האלקטורלית לייצוג בבית הנבחרים, בוצעו רפורמות בשיטת הבחירות האזורית, ובין השאר הוגדל מספר הנציגים מהבירה רייקיאוויק.
אחרי השינויים בשיטה, נערכו בחירות חוזרות באוקטובר של אותה שנה, בעקבותיהן מפלגתו של תורס זכתה במספר הרב ביותר של מושבים בפרלמנט ובנובמבר 1959 הוא הרכיב שוב ממשלה – אחרי שלוש שנים באופוזיציה.
בשנים 1959–1961 תורס כיהן כראש הממשלה בקדנציה החמישית שלו בתפקיד.
שותפי מפלגתו לקואליציה השלטת היו הסוציאל-דמוקרטים.
בזמן הוועידה הארצית של מפלגת העצמאות ב-1961, תורס הפסיד בבחירות את תפקיד ראשות המפלגה לאחד משרי ממשלתו – ביאנרי בנדיקטסון.
בעקבות הפסד זה, תורס התפטר מתפקיד ראש הממשלה.
בנדיקטסון ירש אותו גם בתפקיד זה, אך לקראת סוף השנה תורס חזר בו מההתפטרות ומתחילת 1962 הוביל שוב את ממשלתו בכהונתו השישית והאחרונה עד הבחירות של שנת 1963.
בבחירות הכלליות שנערכו ביוני 1963, תורס נבחר לאלת'ינגי כחבר מהשורה מטעם מפלגת העצמאות – כמו בראשית הקריירה שלו.
אולבני היא בירת מחוז דוהרטי שבמדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
העיר מהווה את מרכזו של האזור המטרופוליטני הקרוי על שמה והיא העיר השמינית בגודלה במדינת ג'ורגיה.
האזור בו שוכנת אולבני היה מיושב לפנים על ידי אינדיאנים משבט המוסקוגי (Muscogee) שכינו את המקום בשם תורנטיסקה (Thronateeska) שמשמעותו בשפתם הוא אבן צור, על שם מרבצי הצור שנמצאו על שפת הנהר.
בני שבט זה עשו שימוש באבני הצור לייצור כלים וכלי נשק כגון ראשי חיצים.
את ההתיישבות האירופאית במקום החל נלסון טיפט, איש עסקים מקונטיקט שתפס בעלות על שטחי אדמה לאורך נהר פלינט באוקטובר 1836, לאחר שפונו משם שבטי האינדיאנים.
בני שבט התורנטיסקה אולצו להעתיק את משכנם לטריטוריה אינדיאנית ממערב לנהר המיסיסיפי.
לעיירה שהקים קרא טיפט בשם אולבני, על שם העיר אולבני, בירת מדינת ניו יורק.
שתי הערים היו ממוקמות על קטע כשיר לשיט של נהרות.
את היסודות לעיר הניח ב-1836 אלכסנדר שוטוול.
ב-27 בדצמבר 1838 התאגדה העיירה מתוקף חוק של האספה הכללית של ג'ורג'יה.
במשך כמה עשורים היה טיפט היזם העיקרי באולבני.
הוא קידם את מערכת החינוך, את המגזר העסקי ואת סלילת הרכבות.
במהלך מלחמת האזרחים הוא דאג לאספקה לצי ובנה שתי ספינות.
הוא התנגד לשיקום של המדינה ורחש בוז לרוכלים שהגיעו מהצפון.
ניתן לומר שטיפט היה "דרומי יותר מהרבה דרומיים".
הגישה שלו בעד העבדות לפני פרוץ המלחמה ותמיכתו בהפרדה הגזעית לאחריה הפכו אותו לבן בית באליטה הלבנה של ג'ורג'יה.
עבודות הפיתוח של האזור בוצעו תוך כדי שימוש בעבדים שביראו את האדמה וזרעו את שדות הכותנה.
ב-1840 הייתה רוב אוכלוסייתו של מחוז דוהרטי מורכבת מעבדים שחורים.
אולבני, שהייתה מרכז הסחר המחוזי ליבול הכותנה, הייתה גם המיקום המרכזי שממנו שווקה הכותנה באמצעות ספינות קיטור ששטו על הנהר.
ב-1858 שכר טיפט את הוראס קינג, שהייה עבד משוחרר ובונה גשרים, כדי לבנות גשר אגרה על פני הנהר.
גשר זה עומד עד היום.
בתור נמל ספנות חשוב, הפכה אולבני בהמשך לצומת רכבות מרכזי בדרום-מערב ג'ורג'יה.
שבעה קווי רכבת חוברו לעיירה.
עד היום קיימת תצוגת רכבות במרכז המורשת של תורנטיסקה שבתחנת הרכבת לשעבר.
בעודו מהווה חלק בלתי נפרד מכלכלת העיר, גרם נהר פלינט להצפות באופן קבוע.
בהצפות שהתרחשו ב-1841 וב-1925 נגרם נזק נרחב לרכוש.
מקרי ההצפות של סוף המאה ה-20 היו קיצוניים.
ב-1994 שיטפון רציני נגרם עקב ירידת גשמים במסגרת ההוריקן אלברטו.
בשיטפונות נהרגו 14 איש ו-22,000 נעקרו ממקומות מגוריהם.
המדינה ממנה שיפוצים בעלות של 150 מיליון דולר בקמפוס אוניברסיטת אולבני.
בנוסף, נבנו בתים חדשים בחלקה הדרומי של העיר במקום אלו שנחרבו בשיטפונות.
ב-1998 עלה מפלס הנהר ב-11 מטרים והציף חלקים של העיר.
בשל ההצפות, החליטה העיר לא לפתח מחדש אזורים לאורך שטחי ההצפה שעל שפת הנהר למטרות מגורים או מסחר.
שטחים אלו שופרו למטרות אחרות, הוקמה בהם טיילת ונבנה אקווריום.
ב-10 בפברואר 1940 הכתה סופת טורנדו חזקה את אולבני, הרגה 18 איש וגרמה לנזק בקנה מידה רחב.
ב-11 באפריל 1906 נפתחה במרכז העיר אחת מהספריות שנתרמו על ידי אנדרו קרנגי.
במקור הייתה זו ספרייה בה הוחלו חוקי ההפרדה הגזעית ועד לחקיקת חוק זכויות האזרח ב-1964 לא הותרה הכניסה אליה לאפרו-אמריקאים.
המקום שימש כספרייה עד 1985. ב-1992, לאחר עבודות שיפוצים, נפתח הבניין מחדש כדי לשמש כמטה של המועצה האזורית לאומנויות.
ב-1912 נפתח בניין משרד הדואר ובית המשפט במרכז העיר.
ב-1937 נפתח פארק צ'יהאו כחלק מהניו דיל בתקופת ממשלתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במהלך השפל הגדול.
שינויים משמעותיים באולבני התרחשו עם הקמתם של מתקנים צבאיים בעיר.
בסיס הדרכה של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית נבנה ליד העיר על קרקע שבבעלות העיר שנחכרה בסכום של דולר אחד לשנה.
בנייתם של הבסיס ושל שדה התעופה על ידי גיס ההנדסה החלה ב-25 במרץ 1941. שדה התעופה הוצא משימוש באופן זמני לאחר תום מלחמת העולם השנייה החל מ-15 באוגוסט 1946 ועד 1 בספטמבר 1947.
לאחר תחילתה של המלחמה הקרה ולאחר הקמתו של חיל האוויר של ארצות הברית בשלהי 1947, הופעל שדה התעופה מחדש ובוצעו בו עבודות שדרוג ושיפוץ המסלולים.
הבסיס נקרא "בסיס חיל האוויר טרנר" והוא שימש עבור חיל האוויר כבסיס למפציצי סילון כבדים, כמו B-52 סטרטופורטרס.
הבסיס שיכן כמה יחידות נוספות של החיל.
ב-1951 הוקם בפרברים המזרחיים של אולבני בסיס לוגיסטי של חיל הנחתים של ארצות הברית.
בשנות החמישים והשישים הגיעו להתגורר בעיר אנשי צבא ועובדים בשירות הצבא שהיו בני הגזע הלבן, כך שלפרק זמן מסוים חזרה אוכלוסיית אולבני להיות בעלת רוב לבן בפעם הראשונה מאז 1870. ב-1960 מנתה אוכלוסיית העיר 50,000 תושבים.
בשנים 1961 – 1962 לקחו תושביה האפרו-אמריקאים של אולבני חלק משמעותי בתנועה לזכויות האזרח במסגרת תנועת אולבני.
הם הובילו מחאות והפגנות בלתי אלימות להפסקת ההפרדה הגזעית במוסדות ציבור, לקבלת זכות ההצבעה ולשיקום כבודם.
בסיועם של פעילים מ"ועידת המנהיגים הצפוניים הדרומיים" (SCLC), "הקונגרס לשוויון גזעי" (CORE), הוועדה לתאום סטודנטים לא אלימים" (SNCC) ו"האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים" (NAACP), נקטו האפרו-אמריקאים ותומכיהם בעמדה למאבק בהפרדה הגזעית באמצעים בלתי אלימים.
ב-1963 ביטלה אולבני את חוקי ג'ים קרואו שהיו בה בתוקף, אך נדרשה התערבות פדרלית כדי להבטיח את זכות ההצבעה של השחורים.
ב-1967 הפסיק חיל האוויר את פעילותו בבסיס טרנר והעביר אותו לידי צי ארצות הברית, ששינה את שמו ל"תחנה האווירית של הצי באולבני" ששימש כבסיס קרקעי עבור כמעט כל מטוסי ה-A-5 ויג'ילנט.
ב-1974 נסגר בסיס אולבני והקרקע שעליו הוא שכן הושבה לעיר.
ב-1979 רכשה חברת הבירה מילר חלק משטח הבסיס ובנתה עליו מבשלה חדשה.
הירידה בפעילותם של הבסיסים הצבאיים ושינויים שבוצעו בתשתית מסילות הרכבת הובילו לאובדן מקומות תעסוקה רבים באולבני.
רוב האוכלוסייה הלבנה שנותרה בעיר עברה לפרברים ולשכונות חדשות מחוצה לעיר שהפכה להיות בעלת רוב שחור בשנות השבעים.
כשהיא נאבקת בכלכלה כושלת, נכנסה אולבני לכותרות של התקשורת הארצית ב-1988 כ"בירת הרצח של אמריקה", עם השיעור הגבוה ביותר של מעשי רצח בכל ארצות הברית.
מאז זכו ערים אחרות בתואר המפוקפק.
"אולארצ'יק" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1985 חברת התקליטים הד ארצי בפורמט תקליט, ומאוחר יותר, בשנת 1991, בפורמט דיסק.
הוא זכה להצלחה, שכן אולארצ'יק כבר התפרסם בישראל בזכות חברותו בלהקת "כוורת".
"היא הולכת בדרכים", "בא לשכונה בחור חדש" ו"גלים גלים" נכנסו למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', ואף דורגו במקומות ה-28, ה-13 וה-37 במצעד סוף השנה בהתאמה.
בנוסף נכללה רצועה משותפת עם כוורת, "מאיר ואלון".
"אולארצ'יק בשקט" הוא אלבום ההקלטה החוזרת הראשון של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
הוא יצא בהוצאת NMC בשנת 1998, כשנתיים לאחר פרסומו של "בואי נגיד שאני שלך".
האלבום מרכז עיבודים שקטים לשיריו של אולארצ'יק (למעט "הסוף", של ברק חנוך), ברוח ההופעות החיות האינטימיות שביצעו אולארצ'יק וחנוך בשנים אלה.
מתוך האלבום צעדו שני סינגלים חדשים במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג': "נערה במשקפיים", שהגיע בשיאו למקום השביעי, ו"ילד מזדקן".
"אולארצ'יק ג'אז" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 1999 חברת התקליטים NMC, לאחר שהוקלט בהופעה חיה, במהלך שלושה ערבים (13-15 באפריל), במועדון "הקמלוט" בתל אביב.
באלבום זה השתתף אולארצ'יק בשירה בלבד ולראשונה באלבומיו לא השתתף בנגינה.
הוא כולל, מלבד גרסאות עבריות בתרגומו לשירי ג'אז ידועים, גם עיבוד ג'אז לשירו "בא לשכונה בחור חדש" (בשתי גרסאות) ושיר מקורי, "שר לך רוני", שכתב והלחין אלי דג'יברי (את השיר שרים בהקלטה יחד אולארצ'יק ודג'יברי).
אלי דג'יברי -סקסופון, ושירה בשיר "שר לך רוני"
"אולארצ'יק סטייל" הוא אלבום ההקלטה החוזרת השני של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2011 חברת התקליטים התו השמיני.
הרצועה "אין זמן" הוקלטה כדואט בין אולארצ'יק לבתו טסה.
בנו מקס ניגן את צלילי הקונטרבס ואף נשמע ברצועה הראשונה והעשירית כקול רקע, לצד אלעד אדר ושי וצר.
האלבום הוקלט באולפני פלוטו, ופורסם בפורמט תקליטור בלבד.
הוא כולל גרסאות ג'אז למיטב שיריו אולארצ'יק.
עכשיו" הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמר אלון אולארצ'יק.
האלבום יצא לאור ב-22 בנובמבר 2019 בחברת התקליטים קמע רקורדס.
בין המשתתפים באלבום: להקת ג'יין בורדו, שמתארחת בשיר "נבדה" ולהקת רבע לאפריקה, שמתארחת בשיר "בלדה על רושדי וחומייני".
בנו של אולארצ'יק, מקס, נטל חלק בהפקת חלק מרצועות האלבום.
"אולארצ'יק הלהקה ואני LIVE" הוא אלבום ההופעה השלישי של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2021 חברת התקליטים קמע רקורדס.
לכבוד יום הולדתו ה-70, שצוין בשנת 2020, תוכנן להפיק עבורו מופע.
אולם עקב מגפת הקורונה בישראל בוטלה ההפקה.
הביצועים הוקלטו יחד עם להקתו ופורסמו כאלבום הופעה.
"אולארצ'יק / שעשועי כאילו" הוא מארז התקליטורים הראשון של הזמר הישראלי אלון אולארצ'יק.
המארז יצא לאור ב-1997, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, והוא מחולק לשני תקליטורים שונים, האחד "אולארצ'יק" והשני "שעשועי כאילו".
לכל תקליטור במארז יש עטיפה משלו.
בשנת 1985 הוציא אולארצ'יק את אלבום הבכורה שלו, הנושא את שם משפחתו, שנחשב לאלבום המצליח ביותר שלו, עם להיטים רבים כמו "היא הולכת בדרכים", "בא לשכונה בחור חדש", "גלים גלים", "מאיר ואלון" ו"ילד מזדקן".
לאחר שנתיים הוציא את "שעשועי כאילו", ממנו יצאו שלל להיטים כדוגמת "בחור אנלוגי בעולם דיגיטלי" וכדומה.
בשנת 1997הוחלט לאחד את שני האלבומים למארז תקליטורים, אשר יצא על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
אולג אנטולייביץ' סלנקו הוא כדורגלן עבר סובייטי ורוסי, שמחזיק בשיא העולם של גביע העולם בכדורגל כשכבש חמישה שערים במשחק אחד לזכות נבחרת רוסיה נגד נבחרת קמרון ב-28 ביוני 1994. סלנקו סיים את מונדיאל 1994 עם שישה שערים וחלק את תואר נעל הזהב (מלך השערים) עם חריסטו סטויצ'קוב.
הקריירה של סלנקו עם קבוצותיו נמשכה מ-1986 עד לשנת 2000 בהן שיחק בזניט לנינגרד, דינאמו קייב, לוגרונייס, ולנסיה, גלאזגו ריינג'רס ואיסטנבולספור.
סלנקו היה שחקן הכדורגל הראשון בברית המועצות שעשה העברה ממועדון כדורגל אחד לאחר, במובן המערבי של המילה, כאשר דינמו קייב שילמה עליו לזניט 36 אלף רובל סובייטי.
באופן מפתיע, סלנקו לא כבש אף לא שער אחד מחוץ למונדיאל 1994 עם נבחרת רוסיה ושיחק רק תשעה משחקים בינלאומיים, אחד מהם בנבחרת אוקראינה בכדורגל.
מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 1988
אליפות ליגת העל הסובייטית בכדורגל - 1990
אליפות ליגת העל הסקוטית - 1996
מלך השערים של גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 1989
אולג ולדימירוביץ' בלוחין הוא כדורגלן ומאמן עבר, ששיחק בדינמו קייב ונבחרת ברית המועצות, ואימן את נבחרת אוקראינה בכדורגל.
בלוחין נחשב אחד מגדולי השחקנים בהיסטוריה של הכדורגל הסובייטי.
הוא שיאן ההופעות ומלך השערים של נבחרת ברית המועצות.
בלוחין זכה בפרס כדור הזהב לשנת 1975 ובפרס כדורגלן הזהב של אופ"א כשחקן הכדורגל הטוב ביותר באוקראינה ב-50 השנים האחרונות (1954–2003).
אולג בלוחין נולד בקייב, אוקראינה (בעבר ברית המועצות) לאב רוסי ואמא אוקראינית.
שני הוריו היו ספורטאים בצעירותם - אביו היה אלוף קייב בריצת 100 ו-200 מטר ואמו הייתה אלופת ברית המועצות בריצת 100 מטר משוכות ובקרב חמש.
אולג שיחק מגיל צעיר מאוד בקבוצת הנוער של דינמו קייב ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הבוגרים של המועדון, בה שיחק ברוב הקריירה שלו.
בלוחין הוא שיאן ההופעות של דינמו קייב עם 433 הופעות ומלך השערים שלה בכל הזמנים עם 211 שערים.
בלוחין שיחק גם בנבחרת ברית המועצות והופיע במדיה ב-112 משחקים, שיא הופעות בנבחרת לשחקן סובייטי.
הוא גם מלך השערים בכל הזמנים של הנבחרת הסובייטית עם 42 שערים.
עם הנבחרת השתתף בשני מונדיאלים - 1982 ו-1986. בלוחין שיחק גם 12 משחקים במדי הנבחרת האולימפית של ברית המועצות וזכה עמה במקום שלישי בשתי אולימפיאדות רצופות - ב1972 וב1976. רוב ימיו הוא כונה "האביר של דינמו".
בשנת 1988 היה בלוחין לשחקן הכדורגל הסובייטי הראשון שהורשה ועבר לשחק בחו"ל בקבוצות פורוורטס שטייר (אוסטריה) ואריס לימסול (קפריסין).
בשנת 1990 פרש בלוחין ממשחק פעיל.
בשנים 1990-2002 אימן מספר קבוצות בליגה היוונית.
בשנת 2002 חזר לאוקראינה, שם נבחר לחבר פרלמנט מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוקראינה.
כעבור שנה פרש מהפוליטיקה ומונה כמאמן נבחרת אוקראינה.
בשנת 2006 הצליח להוביל את נבחרת אוקראינה לראשונה למונדיאל.
באותו טורניר הגיעה נבחרתו עד לשלב רבע הגמר, בו הפסידה 3-0 לנבחרת איטליה.
בדצמבר 2007, לאחר שנבחרת אוקראינה לא הצליחה להעפיל לאליפות אירופה, פרש מאימון הנבחרת.
לאחר פרישתו מאימון הנבחרת עבר בלוחין למוסקבה, שם אימן במשך שנה את קבוצת מועדון הכדורגל מוסקבה.
בשנת 2009 מונה למנהל אדמיניסטרטיבי של קבוצת צ'רנומורץ אודסה.
באביב 2011 מונה שוב לתפקיד המאמן הראשי של נבחרת אוקראינה, לקראת טורניר היורו אותו אירחה לצד פולין.
בטורניר נחלה נבחרת אוקראינה אכזבה כשהודחה בשלב הבתים, מה שגרם לבלוחין לסיים את תפקידו ולחזור לאמן את דינמו קייב.
אולג בלוחין היה נשוי לאירינה דריוגינה , אלופת עולם לשעבר בהתעמלות אמנותית.
הזוג התגרש בתחילת שנות ה-90. מנישואין אלו נולדה בתו אירינה (1983).
בסוף שנות ה-90 התחתן בלוחין בשנית.
מנישואיו השניים יש לו שתי בנות - אנה (2001) ויקטרינה (2002).
מקום שלישי באולימפיאדת מינכן: 1972
מקום שלישי באולימפיאדת מונטריאול: 1976
כדורגלן הזהב של אוקראינה (1): 2004
אולג ולדימירוביץ' דריפסקה הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי.
בבעלותו נמצאת חברת ההשקעות "בייסיק אלמנט" (Basic Element), בה הוא מכהן כמנכ"ל בפועל.
דריפסקה נחשב לאחד מעשירי רוסיה כיום, והונו מוערך (נכון לינואר 2025 על פי המגזין "פורבס") בכ-2.7 מיליארד דולר.
דריפסקה נולד בעיר קטנה במחוז ניז'ני נובגורוד, אך גדל בעיירה אוסט לבינסק שבמחוז קרסנודאר.
בעיירה זאת אף סיים את חוק לימודיו, וב-1985 נרשם והתקבל ללימודים באוניברסיטת מוסקבה.
כשנה לאחר מכן גויס לצבא הרוסי, בו שירת עד 1988. לאחר שירותו חזר ללימודיו במוסקבה, וזאת תוך כדי עבודה באתרי בנייה ברחבי רוסיה על מנת לפרנס את עצמו.
בשנת 1993, בהיותו בן 25, סיים את לימודיו באוניברסיטת מוסקבה עם תואר בפיזיקה, אך לאחר שהבין כי אין אפשרות לפתח קריירה במקצוע זה בתקופה שלאחר התפרקות ברית המועצות, הוא העדיף לחפש אפיקים אחרים, כאלו שיניבו לו כסף.
עם זאת, עדיין המשיך ללמוד, ובשנת 1996 קיבל תואר נוסף בכלכלה מהאוניברסיטה לכלכלה על שם פלחנוב, שבמוסקבה.
מיד לאחר התפרקותה של ברית המועצות החל דריפסקה בפעילות עסקית.
ראשית פעילותו הייתה בתחום סחר החליפין.
החברה שלו סחרה במגוון של מוצרים, אך התמקדה בעיקר בסחר במתכות שונות, כגון: נחושת, אלומיניום, ברזל ועוד.
המכירות גדלו משנה לשנה, וכך עשה דריפסקה את הונו הראשון.
ב-1994 הפך למנכ"ל של מפעל להיתוך מתכות בעיירה סיינוגורסק.
הוא דאג לשלם את משכורות העובדים שסבלו מהלנת שכר, העביר את המפעל מודרניזציה של ציוד פסי הייצור, הגדיל את תפוקת הייצור, וחתם על חוזים של הספקה לגופים ברוסיה ובארצות נוספות.
בשנת 1997 הקים את חברת "בייסיק אלמנט" (Basic Element), ודרכה רכש חברות רבות בתחומי האנרגיה, התעשייה, הבנקאות, התעופה ועוד.
למרות החברות הרבות שבבעלותו, דריפקסה היה מזוהה יותר מכל עם בעלותו על חברת רוסאל, שהוא מכהן גם כמנכ"ל שלה בפועל עד 2018. רוסאל היא יצרנית האלומיניום הרוסית הגדולה, וחולשת על כ-10% משוק האלומיניום העולמי.
בין היתר הוא מחזיק בבעלותו גם את יצרנית הרכב הרוסית גא"ז, וכמו כן 5% ממניות יצרנית הרכב ג'נרל מוטורס.
החזקה גדולה נוספת שלו היא בעלות של 25% בחברת כריית המתכות נורילסק ניקל.
חברת "בייסיק אלמנט" (Basic Element) היא אחת מהחברות הגדולות בעולם מבחינת שווי שוק והיקף פעילות ולה עסקים בכל יבשות תבל.
בחברה מועסקים למעלה מרבע מיליון בני-אדם.
בשנת 2007 הודיע איש העסקים מיכאל גוצרייב שלאור לחץ גדול מהשלטונות הוא מוכר את חברת הנפט שבבעלותו לדריפסקה.
דריפסקה הוא אחד המיליארדרים הצעירים, ועל פי דירוג עשירי תבל של המגזין "פורבס" לשנת 2008 הוא היה "האיש העשיר ברוסיה", וממוקם מספר 8 בעולם; הונו האישי הוערך על ידי המגזין ב-28 מיליארדי דולרים.
בהתאם לאותו דירוג לשנת 2011 הוא ירד למקום ה-6 בין עשירי רוסיה.
באפריל 2018 הטילה ארצות הברית סנקציות על אנשי עסקים רוסיים בהם דריפסקה, והקפיאה את נכסיו בארצות הברית.
בדצמבר אותה שנה הוחלט לבטל את הסנקציות.
ב-2022 עקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסיים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין, בהם דריפסקה.
דריפסקה היה בין האוליגרכים הראשונים שהתבטאו נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה.
בשנת 1998, הקים דריפסקה את Volnoe Delo, קרן הצדקה הפרטית הגדולה ביותר ברוסיה.
הקרן תומכת ביותר מ-400 יוזמות ברחבי רוסיה במטרה לפתח את החינוך והמדע, ולשיפור הסטנדרטים של בריאות הציבור.
הוא תומך גם ברשת של עשרות בתי-ספר, שבהם לומדים למעלה מ-20 אלף תלמידים.
דריפסקה תרם גם בישראל ותמך בפרויקט "אנליזה", שמטרתו לחזק תלמידים בבתי ספר על-יסודיים, בעיקר בפריפריה, המצטיינים במתמטיקה, על מנת לסייע להם להיבחן בבחינת בגרות ברמה של 5 יחידות לימוד.
דריפסקה התחתן בשנת 2001 עם פולינה, בתו של הפוליטיקאי, איש העסקים והעיתונאי הרוסי ולנטין יומשב.
דריפסקה אוהב לשחק כדורגל, ואף אימץ שתי קבוצות כדורגל רוסיות: קובאן קרסנודאר, ודינמו מוסקבה.
דריפסקה גם אוהב לקרוא ספרים.
אולג גרבר היה היסטוריון וארכאולוג צרפתי-אמריקאי, שהתמחה באדריכלות ובאמנות אסלאמית.
אולג גרבר נולד וגדל בשטרסבורג שבצרפת, כבכור שבין שני אחים, לאנדרה גרבר שהיה היסטוריון בעל שם של האמנות הביזנטית, ב-1948 קיבל אולג גרבר תעודת בגרות מאוניברסיטת פריז בהיסטוריה של העת העתיקה, של ימי הביניים ושל העת החדשה.
הוא היגר לארצות הברית ב-1948 ועשה את חוק לימודיו לתואר הראשון בקולג' הרווארד בהיסטוריה של ימי הביניים.
קיבל את התארים השני והשלישי באוניברסיטת פרינסטון השלים את עבודת הדוקטורט ב-1955 בשפות וספרויות מזרחיות ובהיסטוריה של האמנות.
נושא הדיסרטציה היה: האמנות הטקסית בחצר בית אומיה.
ב-1955. הוא שירת כחבר סגל באוניברסיטת מישיגן בשנים 1954–1969, ב-1965 התמנה לפרופסור, אחר כך התמנה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד.
גרבר קיבל מינוי של מופקד הקתדרה על שם אגה חאן (Aga Khan) לאמנות ואדריכלות אסלאמית ב-1980 ונשאר בהרווארד עד 1990, אז הוא הצטרף לסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
הוא כיהן במכון עד ל-1998 אז פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
ב-1984 ייסד את Muqarnas, שנתון המוקדש בלעדית לאמנות ולאדריכלות אסלאמית.
גרבר שימש במשך עשר השנים הראשונות לקיומו של השנתון כעורכו.
כתב העת ראה אור בשני הגיליונות הראשונים בהוצאת אוניברסיטת ייל ומאז הוא יוצא לאור בהוצאת בריל.
כתב ערכים באנציקלופדיה בריטניקה וב-Cambridge Histories Online.
זוכה פרס לוי דלה וידה בלימודי האסלאם, מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ב-1996.
זכה במדליית צ'ארס לאנג פריר המכון הסמיתסוני ב-2001, לפניו קיבלו רק עשרה אנשים את המדליה מאז החלו לקבלה לראשונה בשנת 1956.
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית, חבר באקדמיה הבריטית למדעים (נבחר ב-1988), חבר באקדמיה האוסטרית למדעים, חבר המכון של צרפת, חבר האקדמיה לימי הביניים של אמריקה, חבר המכון הארכאולוגי הגרמני, חבר המכון ללימודי המזרח התיכון והרחוק ברומא וחבר הגלריה הלאומית לאמנויות.
מאמר הסוקר את חייו ומחקריו: Oleg Grabar", pp.
ביבליוגרפיה של כתביו: "Bibliography, 1953-93", pp.
אולג ואלרייביץ' פרוטאסוב הוא כדורגלן עבר סובייטי ששיחק בעמדת החלוץ בקבוצות דנייפר דנייפרופטרובסק ודינמו קייב.
פרוטאסוב שיחק גם בנבחרת ברית המועצות.
לאחר פירוק ברית המועצות שיחק פרוטאסוב ביוון וביפן.
מאז פרישתו ממשחק פעיל אימן קבוצות ביוון, בקפריסין וברומניה.
בעונת 2008 אימן פרוטאסוב את הקבוצה הרוסית קובאן קרסנודאר.
בסיום העונה עזב את התפקיד בשל מחלוקת בנושא השכר עם הנהלת המועדון.
לאחר מכן אימן את הקבוצות רוסטוב, אסטנה ודינמו מינסק.
מקום שני באליפות אירופה - 1988
גביע ברית המועצות - 1990
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1987
אליפות הליגה היוונית - 2003
אולג ולדימירוביץ' פנקובסקי היה קולונל במודיעין הצבאי הסובייטי (מינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות - גר"ו) בשנות החמישים המאוחרות ובשנות השישים המוקדמות, אשר שימש כחפרפרת בארגונו והעביר סודות חשובים למערב.
הוא נחשב לאחד הסוכנים הטובים ביותר שהיו למערב אי פעם בברית המועצות.
עם מעצרו על ידי הק.ג.ב.
בשנת 1962, הוא נשפט והורשע בבגידה ובריגול במשפט ראווה שנערך ב-1963, אך גורלו הסופי לאחר הרשעתו איננו ידוע במלואו.
אביו של פנקובסקי נהרג בלחימה כקצין בצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה (כאשר אולג היה בן ארבעה חודשים בלבד).
הייתה לכך השפעה מכרעת על הקריירה שלו.
כאשר עבד בשירותי המודיעין של ברית המועצות בטורקיה בשנות החמישים, לא הסתדר פנקובסקי עם הממונים עליו, וחזר למוסקבה.
כאשר גילו הממונים עליו את הרקע של אביו, נגוזו כל סיכוייו לקידום נוסף.
לכך היה חלק במוטיבציה שלו להפוך למרגל.
ביולי 1960 הוא ניגש לסטודנטים אמריקאים על גשר מוסקבורצקי שבמוסקבה ונתן להם חבילה, שהועברה לסוכנות הביון המרכזית, ה-CIA.
קציני ה-CIA התמהמהו ביצירת הקשר עמו, היות שחששו שהם נמצאים במעקב מתמיד.
בסופו של דבר שכנע פנקובסקי את הבריטי גרוויל וין (Greville Wynne) להסדיר פגישה עם שני קציני מודיעין אמריקאים ושני קציני מודיעין בריטים בעת ביקור שערך בלונדון בשנת 1961. וין הפך לאחד הבלדרים שלו.
במשך שמונה-עשר החודשים הבאים סיפק כמות עצומה של ידיעות למפעיליו מטעם שירות המודיעין החשאי הבריטי MI6 במוסקבה, רוארי וג'נט צ'יזאם (Ruari and Janet Chisholm), וכן לאנשי קשר אחרים מטעם ה-MI6 וה-CIA במהלך נסיעותיו לחו"ל.
הודות לאולג פנקובסקי הגיע לידי הנשיא ג'ון קנדי המידע שארסנל הנשק הגרעיני הסובייטי היה קטן הרבה יותר מאשר העריכו האמריקאים קודם לכן; שמערכות התדלוק של הסובייטים עדיין לא היו מבצעיות לגמרי; ושמערכות ההנחיה הסובייטיות עדיין לא היו פונקציונליות.
במהלך העימות שהיה עם ניקיטה חרושצ'וב במשבר הטילים בקובה, הנשיא קנדי יכול היה לדעת שחרושצ'וב "ימצמץ ראשון" ויסלק את הטילים מקובה, שכן אותם טילים לא הגיעו עדיין ליכולת תפקוד מלאה.
בשנת 1962 נעצר פנקובסקי על ידי הק.ג.ב..
הוא נשפט והורשע בבגידה ובריגול במשפט ראווה שנערך ב-1963. ישנם דיווחים שונים באשר לגורלו לאחר הרשעתו.
לפי חלק מן המקורות, הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים וגופתו נשרפה.
על פי סוכן הגר"ו ולדימיר רזון, הוא "ויקטור סובורוב", בספרו "Inside Soviet Military Intelligence" ("בתוככי המודיעין הצבאי הסובייטי"), פנקובסקי נקשר ללוח בעזרת מיתרי פסנתר (piano wire.
תייל מתכתי דק וחזק, המשמש כמיתר בפסנתרים) ו"נשרף חי".
על פי דיווח "ציורי" יותר, גופו הוכנס אט-אט לכבשן בעודו בחיים, וחבריו הקרובים נאלצו לצפות בו, בתור מסר אזהרה לחפרפרות אחרות, עונש ש"הסובייטים יישמו רק על הגרועים שבבוגדים".
קריירת הריגול של אולג פנקובסקי הייתה נושאו של הפרק הראשון בסדרת ה-BBC בשם "Nuclear Secrets" ("סודות הגרעין"), ושמו "The Spy from Moscow" ("המרגל ממוסקבה").
התוכנית כללה, בין היתר, סרט שצולם בחשאי על ידי הק.ג.ב., ובו נראה פנקובסקי מצלם מידע סודי, ואף נפגש עם ג'נט צ'יזאם.
פרשת מניעת העימות בקובה עובדה לסרט קולנוע בשם "השליח האנגלי".
אולג רומנוביץ' לוז'ני (אוקראינית: Олег Романович Лужний; נולד ב-5 באוגוסט 1968 בלבוב שבברית המועצות) הוא מאמן כדורגל אוקראיני.
בעבר היה כדורגלן ששיחק בקבוצות דינמו קייב וארסנל .
לוז'ני החל את הקריירה שלו במועדונים סובייטים טורפדו לוצק (1985–1988) וקרפטי לבוב (1988).
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברית המועצות ב-1989, השתתף בשמונה משחקים והחמיץ את ההשתתפות במונדיאל 1990 בעקבות פציעה.
לוז'ני חתם בדינמו קייב באותה שנה, וזכה למקום קבוע בעמדת המגן הימני.
הוא אף זכה בתואר השחקן הצעיר של השנה על הישגיו.
לוז'ני וקייב זכו בדאבל סובייטי ב-1990, ובין 1993 ל-1999 בשבע אליפויות רצופות של ליגת העל האוקראינית.
לאחר פירוק ברית המועצות הוא שיחק בנבחרת אוקראינה, ובין 1992 ל-2003 השתתף ב-52 משחקים.
בתקופה זו לא הצליחה אוקראינה להעפיל למונדיאל או ליורו, ושלוש פעמים הודחה במשחקי הפלייאוף על ההעפלה.
לוז'ני הוביל את הנבחרת כקפטן ב-39 משחקים (שיא נבחרת).
במהלך עונת הוא שימש בתפקיד הקפטן של דינמו קייב בליגת האלופות, והוביל את השחקנים לחצי הגמר כשבדרך הם מדיחים את ברצלונה (7 - 0 בסיכום שני המשחקים) ואת ריאל מדריד (3 - 1).
לוז'ני חתם בארסנל בקיץ 1999, לאחר שהרשים את ארסן ונגר במהלך ההפסד של קייב לארסנל בליגת האלופות.
הוא הובא על מנת לשמש כגיבוי ללי דיקסון, ולא הצליח לזכות על חשבונו של האנגלי במקום קבוע בהרכב.
הוא מעולם לא פתח בהרכב באופן קבוע כיוון שהספרדי-קמרוני לורן הוחתם שנה אחת לאחר מכן כמחליף לטווח ארוך של דיקסון, בנוסף למעמדם החזק של טוני אדמס וקולו טורה.
במשך ארבע שנים השתתף ב-110 משחקי ליגה בעמדת המגן הימני או הבלם הקדמי.
הוא אף הוביל את שחקני ארסנל בתפקיד הקפטן במהלך משחק של גביע הליגה.
בדצמבר 2000 הוא נכלל ב"נבחרת המאה" של אוקראינה לפי משאל שנערך על ידי השבועון The Ukrainsky Futbol.
הוא דורג במקום הרביעי מבחינת מספר הקולות, כאשר לפניו דורגו אולג בלוחין, אנדריי שבצ'נקו ואנטולי דמיאננקו.
בעונת הוא זכה עם ארסנל בדאבל של הפרמייר ליג וגביע ה-FA.
משחקו האחרון בארסנל היה בניצחון 1 - 0 על סאות'המפטון בגמר גביע ה-FA של 2003. לוז'ני חתם בוולבס בקיץ 2003. הוא שיחק במשך עונה אחת, אך השתתף רק בעשרה משחקים ושוחרר מהמועדון בקיץ 2004 בעקבות הירידה מהפרמייר ליג.
הוא היה מאמן-שחקן במועדון הלטבי FK ונטה במשך תקופה קצרה ב-2005, אך עזב אותו כיוון שהמועדון נקלע לקשיים כלכליים.
לאחר מכן הוא פרש ממשחק פעיל, וביוני 2006 התמנה לתפקיד עוזר המאמן בדינמו קייב.
בעקבות התפטרותו של המאמן הראשי יוז'ף סאבו מונה לוז'ני ב-5 בנובמבר 2007 לתפקיד המאמן הראשי של דינמו.
הוא הוביל את המועדון לשלושה ניצחונות ליגה רצופים, כולל 2 - 1 במשחק צמרת הליגה מול שחטיור דונייצק, וגם לחצי גמר הגביע האוקראיני.
אולם, במקביל לכך הובסה דינמו במשחקי החוץ של ליגת האלופות מול מנצ'סטר יונייטד וספורטינג ליסבון, ובמשחק הבית מול רומא.
ב-8 בדצמבר 2007 הוכרז כי המאמן החדש של דינמו הוא יורי סיומין, ומספר ימים לאחר מכן הוכרז שלוז'ני יעבוד תחתיו בתפקיד עוזר המאמן.
בשנת 2012 מונה לתפקיד המאמן הראשי של קבוצת טאבריה סימפרופול.
נבחרת ברית המועצות עד גיל 21:
אולג מנובגורוד היה נסיך רוסי, מייסד רוס של קייב.
זכה לכינוי "הנביא" לאור יכולתו כביכול לניבוי העתיד.
המקור העיקרי לתולדות חייו ומעשיו כשליט נמצא בכרוניקה הרוסית הראשונה, אך מידע שונה מעט מצוי בכרוניקת נובגורוד הראשונה.
שתיהן נכתבו יותר מ-200 שנה אחרי ימיו.
תיעוד שונה לחלוטין של חייו נמצא במכתב שכטר שנכתב באמצע המאה ה-10, כנראה על ידי יהודי כוזרי.
לפי הכרוניקה הרוסית הראשונה אולג היה קרוב משפחתו של רוריק, השליט הורנגי הראשון של ארצות הסלאבים המזרחיים, ככל הנראה בן דודו.
לאחר מותו של רוריק בשנת 879 הוכרז אולג כנסיך נובגורוד, מכיוון שבנו של רוריק איגור היה ילד קטן.
לעומת זאת, לפי כרוניקת נובגורוד הראשונה הוא לא היה קשור אל רוריק משפחתית אלא אחד האצילים ששימש כמפקד צבאי.
בשנת 882 הוביל מסעות מלחמה מוצלחים נגד סמולנסק ולובץ (עיר על נהר הדנייפר).
לאחר מכך, הוא ירד לאורך הדנייפר לכיוון קייב וכבש אותה תוך הריגת הנסיכים הסקנדינבים ששלטו בה, אסקולד ודיר.
לאחר ניצחונו הוא העביר את בירתו לקייב והכריז שקייב תהיה "אם הערים הרוסיות", מה שלרוב נחשב כהקמת ממלכת רוס של קייב.
בשנים הבאות עסק בהרחבת השליטה שלו לשטחים גובלים, ערך מספר מסעות צבא נגד הכוזרים ובשנת 907 פתח במלחמה נגד האימפריה הביזנטית.
לפי הכרוניקה הרוסית הראשונה הוא הוביל צי גדול, נחת בתראקיה ובזז אותה, ולבסוף צר על קונסטנטינופול.