tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה עוסקת בצורה ישירה או מרומזת בנושאים חברתיים ופוליטיים כגון ניצול לרעה של כוח, עבדות, התעללות בבעלי חיים, מחלות סופניות, הלם קרב, גזענות ואיכות הסביבה, וכך מעבירה מסרים חינוכיים וחברתיים רבים.
הסדרה מעלה גם ערכים חשובים כמו ידידות וסולידריות חברתית.
בין השאר, לאורך הסדרה, נלחם שאלתיאל בדיקטטור פאשיסטי (דולף) ובמפלגת העורבים הלאומית שהשתלטה על ארצו, מארח פליטים אשר ברחו מארץ רחוקה המכונה "בוּרוּנְדִּיָה" הנתונה בשלטון אפרטהייד, מציל לווייתנים מפני ציידים, מנהל מאבק ממושך במפתחי הקרקע הפוגעים בטבע ומקדם את שינוי המשטר בארצו ממונרכיה אבסולוטית (הנשלטת בידי מלך יחיד) למונרכיה חוקתית.
הבחירה להציג בסדרה את הנושאים המורכבים הללו מייחדת אותה ממרבית הסדרות המצוירות הטיפוסיות לילדים.
מלבד ההפיכה הפשיסטית של דולף, הוא היה מעורב בתחבולות מרושעות רבות: גנב אבנים יקרות, השתתף בסחר בנשק, לכד דרקון חכם שאותו מכר לגן חיות, ירה בדיונון ופגם בכוונה בסכר במהלך קמפיין הבחירות והביא למותם של 26.
הבישוף של המדינה תמך בדולף תמורת שוחד זהב – רמז לשתיקת הכס הקדוש בזמן השואה.
חוץ מדולף ומדיונון, שאלתיאל נאלץ להתמודד בסדרה מול נבלים נוספים, בהם ראש העיר המושחת קרוקו ואדון ניטילוקופאן – הקוף האנוכי אשר שולט על אדמות.
ויני, חברתו של שאלתיאל אשר ברחה משלטון האפרטהייד, היא התייחסות לויני מדיקיזלה-מנדלה, אשתו לשעבר של נלסון מנדלה.
באחד הפרקים מופיע ברווז כוכב פופ רודף נשים בשם מייקל דקסון אשר כמעט מצליח "לגנוב" את ויני משאלתיאל.
הוא מבוסס כנראה על כוכבי הפופ פרינס ומייקל ג'קסון.
באחד הפרקים פגש שאלתיאל בזמר שארגן מופע צדקה שנועד לעזור למדינה ענייה.
פרק זה מתייחס מפורשות למופע הצדקה "לייב אייד" למען אתיופיה שיזם בוב גלדוף באמצע שנות השמונים.
הסדרה כוללת פרטים אנכרוניסטיים וסוריאליסטיים: הטכנולוגיה והביגוד של רוב הדמויות בסדרה נראים שייכים לסוף המאה העשרים, ואף על פי כן שאלתיאל ופרופסור בופון מטיילים לעיתים קרובות בחללית בעלת טכנולוגיה מתקדמת הרבה יותר מזו של התקופה.
דמויות רבות, כמו הצוות של המלך, החתול החמדן ודולף בגלגול הנפוליאוני שלו, לובשות בגדים המתאימים לתקופות קדומות יותר.
בסדרה התרחשויות מציאותיות רבות, אך גם דברים בדיוניים לחלוטין.
למשל, בפרק 41 שאלתיאל נופל לתוך הר געש כביכול, אך מקור האש הנפלטת ממנו איננו לבה אלא דרקון פולט אש, שאינו מסוגל לזוז ממקומו בגלל אבן שנתקעה בזנבו.
בשני פרקים מופיעה גם אגדת הקשת בענן מהמיתולוגיה הקלטית, שלפיה בתחתית הקשת יש קדרה מלאה זהב.
אלפרד "שאלתיאל" קוואק (מדבבת: אורית ירון), המכונה "שאלתי" (נהגה "שָלְתִי") – ברווז שהוריו, אחיו ואחיותיו מתו בצעירותו בתאונת דרכים, כאשר ניסו לחצות את הכביש ומכוניתו של ראש העיר קרוקו דרסה אותם.
בעקבות כך שאלתי אומץ וגודל על ידי חפי החפרפרת, חברו הטוב של אביו, לו הוא קורא "אבא".
שאלתי ישן במיטה בצורת כפכף עץ הולנדית שהייתה ביתו של אביו הביולוגי, יחד עם אביו המאמץ.
הוא מצטייר כברווז חכם, אמיץ, סקרן, חולמני ושמח המשתדל לעזור לחבריו ולהיאבק באי-צדק כאשר הוא נתקל בו.
חפי (מדבב: יובל זמיר) – חפרפרת, אביו המאמץ של שאלתיאל.
בשל היותו חפרפרת, חפי מתקשה לראות היטב באור וכמעט תמיד מרכיב משקפי שמש.
דוֹלף (מדבב: עפרון אטקין) – עורב אפור, יריבו המושבע של שאלתיאל עוד מתקופת ילדותם.
כבר בילדותו, כאשר למד עם שאלתיאל בבית הספר היסודי, ניכר העדר המוסר המובהק שלו במקרים רבים.
כך למשל אילץ את חברו דידי להשתמש בגלולות מרץ שנועדו לפילים בלבד כדי שינצח בתחרות ריצה בבית הספר, אגב סיכון בריאותו של דידי.
בהמשך חייו הפך דולף לפושע ואף פנה לשאלתיאל לעזרה כאשר המאפיה רדפה אותו בשל חובות ההימורים שלו.
לאחר שדולף הצליח להשתלט על המדינה, שאלתיאל, כנציג המפלגה המתנגדת לדולף, היה האחראי להדחתו מן השלטון, ומאז עשה כן - לא סלח לו דולף וחיפש נקמה.
בסוף הסדרה הוא נעצר והוכנס לכלא או התאבד או הוצא להורג.
ראו גם דולף כסמל לנאציזם להלן.
ויני קווהומבה (נהגה ויני; מדבבת: שוש מרציאנו) – אהובתו של שאלתיאל, ברווזה שחורה שהיגרה לארץ באופן לא חוקי מבורונדייה, שבה שורר אפרטהייד (מדינה המזכירה מאוד את דרום אפריקה).
שאלתיאל פגש בה לראשונה כאשר נסעה עם משפחתה ברכבת בדרך להימלט ממדינתה, שבה היו הוריה מבוקשים בגלל פעילותם המחתרתית.
בפרק האחרון דולף חוטף אותה על מנת לסגור חשבון עם שלתיאל.
פרופסור בופון (מדבב: אלי גורנשטיין) – דוב קוטב, מדען בין־תחומי.
בופון ושאלתיאל נפגשים בקוטב באחד הפרקים כאשר שאלתיאל מנסה למנוע מציידי לווייתנים בלתי חוקיים לפגוע בלווייתנים.
רובי (מדבבים: עפרון אטקין בפרקים 2–3 ובפרק נוסף מאוחר יותר, איציק סיידוף בכל השאר) – עורב, חבר ילדות של שאלתי ובעל משיכה לחפצים נוצצים שמובילה אותו לצרות רבות (כפי שניתן לראות בפרק שבו שאלתי וכיתתו הולכים לארמון המלך).
רני (מדבב: איציק סיידוף) – ארנב, חבר ילדות של שאלתי.
טוטו (מדבב: איציק סיידוף) – אווז שהיה חברו הטוב של דולף מאז ילדותו וסייע לו להיבחר לשלטון.
בסוף הסדרה טוטו מחליט לעזוב את דולף בשל הנזקים החמורים שגרם.
לולי (מדבבות: שוש מרציאנו עד הופעתה של הדמות ויני, ומשם ואילך שרית סרי) – חסידה שהייתה ידידה של שאלתי והפכה בבגרותה לעורכת דין ופוליטיקאית.
הייתה מעורבת בסילוק דולף מהשלטון ולימים כיהנה כנשיאת מיימוניה, לאחר שגברה בבחירות על דולף.
יש לציין כי אף על פי שלולי היא חסידה ממין נקבה בגרסה העברית, בגרסת המקור ההולנדית וכן בגרסה היפנית לולי היא חסידה ממין זכר.
עובדה זו מסבירה את סגנון הלבוש הגברי של הדמות.
באחד הפרקים הקימה משפחה עם שני גוזלים, ששאלתיאל עשה להם שמרטפות, בתור טובה לוויני ששמשה כשמרטפית הקבועה שלהם.
רב חובל שטובי (מדבבים: אלי גורנשטיין, דב רייזר בפרקים שאלי גורנשטיין דיבב את בופון) – אריה ים.
הציל את חייהם של שאלתיאל ושל חפי מטביעה באחד הפרקים, ומאז הפך לאחד מחבריהם הרבים.
ראש העיר קרוקו (מדבבים: דב רייזר ואיציק סיידוף לשני פרקים) – קרוקודיל, ראש עיריית פולדר שבמיימוניה.
מוכנס לכלא בפרק שלפני האחרון.
פרנץ פרדיננד (מדבב: דב רייזר) – אריה נהנתן, מלך מיימוניה.
לאורך הסדרה ועם התבגרותו של שאלתי הם הופכים לידידים וקורה לא אחת שהמלך פונה אליו לעזרה.
קרוי על שמו של יורש העצר האוסטרו־הונגרי-הונגרי פרנץ פרדיננד, שההתנקשות בו הציתה את מלחמת העולם הראשונה.
דיונון (מדבב: יובל זמיר) – דיונון.
טיפוס בלתי אמין שחי בים ועובד כמרגל.
איגור (מדבב: עפרון אטקין) – אנקור.
בעברו השתתף כמרגל של קבוצת האנקורים בספינה שאליה היה שאלתיאל שייך.
סייע להדיח את דולף מהשלטון.
דינג דאנג (מדבב: דב רייזר) – גורילה, מפקד הצי של ממלכת מיימוניה.
פרופסור היפוטמוס מדעני (מדבב: יובל זמיר) – היפופוטם, מדען חסר מצפון המקורב לקרוקו.
שמו הפרטי מוזכר רק פעם אחת – בפרק הלפני אחרון.
באותו פרק הוא מוכנס לכלא.
לופו החתול (מדבב: דב רייזר) – חתול שמן, עני, רעב ומתוסכל שמנסה לטרוף את שאלתי בכל הזדמנות.
פרופסור רמזי (דב רייזר) – חתול המתמחה בתרבות מצרים העתיקה.
משפחתה של ויני: אביה מכונה רק בשם משפחתו "מר קווהומבה", אמה היא בוקה קווהומבה ואחיה הקטן הוא טום קווהומבה.
לאחר שהוריה של ויני שבו לארצם, טום נשאר עם ויני זמן מה ואחרי כן היא שלחה אותו לפנימייה.
יוהאן (יוקי) (מדבב: איציק סיידוף) – אביו הביולוגי של שאלתיאל.
ברווז חולמני וביישן המזכיר את שאלתיאל, וחבר טוב של חפי.
נהרג בפרק השני של הסדרה.
אנה (מדבבת: שוש מרציאנו) – אמו של שאלתיאל.
ברווזה מצודדת ולה הרבה מחזרים.
נהרגת בפרק השני של הסדרה.
הבישוף (מדבב: אלי גורנשטיין): ראש הכנסייה במיימוניה.
דולף מנסה נואשות לגייסו לתמיכה אך אינו מצליח.
אחיו של שלתיאל - לא ידוע שמם, רק שאחד מהם בעל נוצות שחורות.
נהרגו בפרק השני של הסדרה.
באחת מהתקופות המתוארות בסדרה הפך דולף לבן דמותו של אדולף היטלר (דולף היה שם הולנדי פופולרי לילדים שהוריהם תמכו במפלגה הנאצית), והסדרה עסקה בו ובמעלליו כמשל על הנאציזם.
הוא הקים את "מפלגת העורבים הלאומית", שהוקבלה למפלגה הנאצית.
חייליה לבשו מדים אדומים המזכירים את מדי האס אה והיא קבעה תקנות גזעניות כנגד "הגזעים הנחותים" – אלו שאינם עורבים (פרפרזה לחוקי נירנברג).
מימרתה של מפלגת העורבים היא טוטליטרית: "דולף הוא הצדק" (התייחסות לעקרון הפיהרר).
דבריו של דולף על כוונותיו לבצע "טיהור גזעי".
העובדה שהוא אינו "עורב טהור" אלא "בן תערובת" – אמו הייתה ציפור קיכלי – ולכן מקורו צהוב ולא שחור כשל שאר העורבים.
מאז ילדותו דולף מנסה להסתיר את מוצאו האמיתי וצובע את מקורו במשחת נעליים שחורה, מאפיין המרמז על ביקורת שלפיה היטלר עצמו לא התאים לאידיאל הארי.
חזותו בחלק הרלוונטי של הסדרה: השפם בקצה מקורו, שיערו, לבושו, יציבתו ושפת הגוף שלו, וכן קולו.
דגל המפלגה – טביעת רגל של עורב, שצבעה שחור, בתוך עיגול לבן על רקע אדום - דגל המזכיר באופן מובהק את דגל גרמניה הנאצית.
הרמן ון וין, כותב הסדרה, פרסם את הסיפור מאחורי יצירת הסדרה ברדיו הולנדי:
שאמיל סלמאנוביץ' בסאייב היה מפקד צבאי צ'צ'ני, מדינאי וטרוריסט.
החל משנת 2003 השתמש גם בכינוי "עבדאללה שאמיל אבו אידריס, האמיר של 'גדודי חללי גני הצדיקים'".
היה אחראי למספר פיגועי טרור – הגדול שבהם היה משבר בני הערובה בבסלאן.
נהרג על ידי כוחות הביטחון הרוסיים ב-10 ביולי 2006.
שאמיל בסאייב נולד בכפר דישנה ונדאנו, ליד ונדנו, אשר בדרום-מזרח צ'צ'ניה, להורים ממוצא צ'צ'ני.
הוא נקרא על שם האימאם שאמיל, המנהיג האחרון של הברית האנטי-רוסית במלחמת קווקז.
למשפחתו היסטוריה ארוכה של מעורבות בהתנגדות הצ'צ'נית לרוסיה, בעיקר בפעולות תגמול נגד הכוחות הרוסיים.
סבו של בסאייב נכשל בניסיונו לנתק את הקווקז מרוסיה לאחר המהפכה הרוסית.
משפחתו של שאמיל, יחד עם רוב האוכלוסייה הצ'צ'נית, גורשו לקזחסטן על פי הוראת לברנטי בריה, ראש הקג"ב, במסגרת מדיניות הטיהורים הגדולים.
למשפחתו ניתנה אפשרות לשוב רק כאשר פקודת הגירוש בוטלה, ב-1957, על ידי ניקיטה חרושצ'וב.
בסאייב סיים את בית הספר התיכון ב-1982, ובשנתיים שלאחר מכן שירת בחיל האוויר הסובייטי ככבאי.
במשך ארבע השנים שלאחר מכן, עבד בסובחוז באזור וולגוגרד בדרום רוסיה.
הוא ניסה להתקבל לפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה, אך כשל בבחינות.
לבסוף, הוא התקבל ללימודי הנדסה חקלאית במוסקבה ב-1987. ב-1988 סולק מן הלימודים בשל ציוניו הנמוכים.
במשך השנים שלאחר מכן, עבד בסאייב למחייתו כמוכר מחשבים במוסקבה, בשותפות עם איש עסקים צ'צ'ני, סופיאן טראמוב.
כעבור שנים שני החברים נלחמו בשני צדדים שונים במסגרת הסכסוך בצ'צ'ניה.
טראמוב תמך ברוסים והתנגד למחתרת הצ'צ'נית, בעוד שאמיל בסאייב נעשה לטרוריסט צ'צ'ני.
בראיון מאוחר יותר, טראמוב סיפר שבסאייב, בתקופה שבה עבד איתו בחנות המחשבים, ביזבז את לילותיו במשחקי מחשב, ישן בימים, והעריץ בצורה אובססיבית את ארנסטו צ'ה גווארה.
זמן קצר לפני נפילתה הסופית של ברית המועצות, כשקומוניסטים קיצונים ניסו ליזום פוטש באוגוסט 1991, הצטרף בסאייב, למראית עין לפחות, לאוהדיו של הנשיא הרוסי, בוריס ילצין, אשר התגודדו מסביב לבית הלבן הרוסי במרכז מוסקבה, חמוש ברימונים.
עובדה זו מעולם לא אומתה, ואם אכן התרחשה, לא ברור מדוע תמך בו בסאייב.
באותה התקופה צ'צ'נים רבים תמכו במצעו של ילצין, ואף יושב ראש בית המשפט הרוסי, שתמך בבוריס ילצין, היה צ'צ'ני בעצמו.
כמה חודשים מאוחר יותר המנהיג הצ'צ'ני, ג'וחר דודייב, הכריז על התנתקות חד צדדית של צ'צ'ניה מרוסיה והפיכת צ'צ'ניה לרשות אוטונומית.
בתגובה הכריז בוריס ילצין על מצב חירום לאומי ושלח גייסות צבא אל צ'צ'ניה.
ממשלתו של דודייב גייסה כ-60,000 מתנדבים לצבא, לשם עימות אפשרי עם צבא רוסיה.
באותו הזמן, החל בסאייב את דרכו הארוכה כטרוריסט.
בנובמבר 1991 בניסיון למשוך התערבות בינלאומית לסכסוך בצ'צ'ניה, חטף שאמיל בסאייב, יחד עם עוד שני טרוריסטים, אחד מהם טייס, מטוס Tu-154 של חברת התעופה הרוסית אארופלוט, שטס מרוסיה לאנקרה, בירת טורקיה.
הוא איים לפוצץ את המטוס, אלא אם כן מצב החירום שהוכרז ברוסיה יבוטל.
לבסוף, אירוע החטיפה הסתיים בשלום.
המטוס נחת בטורקיה ולחוטפים ניתנה רשות לחזור אל צ'צ'ניה.
במשך השנים הבאות, בסאייב נסע לאבחזיה, אזור שפרש מגאורגיה, כדי לסייע לתנועה בדלנית מקומית, שפעלה נגד ניסיונות של ממשלת גאורגיה להשתלט מחדש על האזור.
בסאייב התמנה למפקד של יחידת מתנדבים לאומנית, המורכבת בעיקר מצ'צ'נים.
מעורבותם הייתה מכרעת במלחמת אבחזיה, ובחודש אוקטובר 1992 נחלה הממשלה הגאורגית מפלה צבאית מוחלטת, ואוכלוסיית אזרחים גדולה סבלה מטיהור אתני.
היחידה של בסאייב השתכנה בעיר הבירה של גאורגיה, טביליסי, בעיר הבירה של אבחזיה, סוחומי, ובכפר לאסלידו.
ממשלת רוסיה לא עשתה דבר נגד יחידתו של בסאייב ונגד פשעי המלחמה שביצע, דבר שהתברר לאחר מכן כטעות צורבת.
לאחר זמן מה, נלחם בסאייב נגד הכוחות הרוסיים במלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
אין הרבה עדויות מהימנות על פעולותיו של בסאייב בשנים שלאחר שהותו באבחזיה.
בהתאם למספר מקורות, בסאייב עבר לאזרבייג'ן, שם סייע לכוחות האזריים במלחמתם הלא מוצלחת נגד כוחות ארמנים במובלעת הארמנית נגורנו קרבאך.
לפי עדויות אחרות, הוא נסע לאפגניסטן, שם יצר את הקשר הראשוני שלו עם אנשי אל-קאעידה.
שמועות אחרות אומרות, כי הוא שב לצ'צ'ניה, שם פעל במאפיה - בגנבת מכוניות והפצת סמים.
לפני מלחמת צ'צ'ניה השנייה, לבסאייב היו מספר בתי פאר בערי צ'צ'ניה, צי גדול של מכוניות יוקרה ושומרי ראש.
הסבר אחר לעושרו, הוא אפשרות שאיש עסקים אלמוני העניק לבסאייב מיליוני דולרים כדי להראות את תמיכתו בפעולותיו של בסאייב.
מלחמת צ'צ'ניה הראשונה החלה כאשר כוחות רוסיים פלשו לצ'צ'ניה ב-11 בדצמבר 1994, כדי למוטט את שלטון ממשלתו של דז'אחר דודייב.
בסאייב לקח חלק פעיל בהתנגדות.
היחידה שעליה פיקד, 'הגדוד האבחזי', הסבה לכוחות הרוסיים אבדות קשות בעיקר בקרב על גרוזני , בירת צ'צ'ניה.
לאחר שהכוחות הרוסיים כבשו את גרוזני בינואר 1995, התהפך הגלגל לטובתם, והם לחצו את הכוחות הצ'צ'נים אל עבר ההרים, והסבו להם אבדות רבות.
ה'גדוד האבחזי' של בסאייב סבל מאבדות קשות ומפצועים רבים, בעיקר בקרבות באזור ודנו .
באותו הזמן שירתו ביחידה כ-200 חיילים, עשירית ממספר חיילי היחידה לפני כן.
באותו הזמן בסאייב סבל גם מאסון אישי.
במהלך הקרב על גרוזני, הכוחות הצ'צ'נים לא הבחינו בין אזרחים חפים מפשע לבין חיילים.
חוסר ההומניטריות שלהם הייתה מאפיין לשתי המלחמות.
בעת קרב על כפר מולדתו של בסאייב, נהרגו מאש כוחות צ'צ'נים אשתו הראשונה וילדיהם (לבסאייב היו מספר נשים), וכעשרה מחבריו.
במשך הזמן, כשהמצב נעשה נואש ויותר, פנו הכוחות הצ'צ'נים להתקפות הרסניות על אדמת רוסיה עצמה, כדי להפסיק את המלחמה.
בסאייב הוביל ב-1995 את מתקפת הטרור על בית החולים בבודיונובסק שבה נלקחו 1,600 בני אדם כבני ערובה.
לפי גורם רשמי, באירוע נהרגו 149 בני אדם וכ-415 אחרים נפצעו, אולם ישנם הערכות עצמאיות שטוענות שבאירוע נהרגו כ-166 בני ערובה ו-541 נפצעו.
אף על פי שהשלטונות הרוסים לא הסכימו לדרישתו להסגת כל הכוחות הרוסיים מצ'צ'ניה, בסאייב נעשה מפורסם, ומטרתו, הבאת תשומת לב בינלאומית לסכסוך בצ'צ'ניה, מומשה.
ב-1996, שאמיל בסאייב התקדם לתפקיד המפקד הכללי של כוחות הצבא הצ'צ'ניים.
באוגוסט 1996, בסאייב הוביל בהצלחה השתלטות מחודשת על עיר הבירה הצ'צ'נית גרוזני.
כוחות ההגנה הרוסיים לא הצליחו לבלום אותו.
כעבור זמן מה, ממשלתו של ילצין החלה משא ומתן, שלבסוף הוביל להסכם שלום עם המורדים הצ'צ'נים.
לאחר חתימת ההסכם, בסאייב רץ לנשיאות צ'צ'ניה, אך נכשל.
ב-1 בינואר 1998, מונה לראש הממשלה של צ'צ'ניה בידי הנשיא אסלאן מסחאדוב, תפקיד שבו כיהן שש שנים, עד שהתפטר.
באוגוסט 1999 עמד בסאייב בראש כוח בן כ-1,400 איש, חלקם צ'צ'נים, חלקם מוג'אהדין, וחלקם דאגסטנים, שפלש לדאגסטן השכנה, רפובליקה אוטונומית המהווה חלק מן הפדרציה הרוסית, וזאת על מנת לערער את משטרה, ולהשליט עליה את הבדלנים האיסלמים, בנוסח הצ'צ'ני.
הפלישה הביאה לתגובה חריפה של מוסקבה.
מיליציות דאגסטניות שחברו לצבא הפדרציה הרוסית הדפו את בסאייב ואנשיו בחזרה לצ'צ'ניה, ולאחר מכן פתח הצבא הרוסי במתקפה כוללת.
מסתבר כי פלישתו של בסאייב לדאגסטן היוותה את נקודת הפתיחה למלחמת צ'צ'ניה השנייה.
ולדימיר פוטין, שאך נכנס לתפקיד ראש ממשלת הפדרציה הרוסית ורצה להוכיח את כוחו, החליט להגיב למעשיו של בסאייב בכוח, להשתלט על צ'צ'ניה, ולהפוך את תוצאות מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
במערכה זו נהרסו חלקים נכבדים מהערים והכפרים של צ'צ'ניה ובעיקר עיר הבירה - גרוזני.
לאחר סיום שלב הלחימה הראשוני, ירדו מנהיגי הצ'צ'נים למחתרת, והמשיכו בפעילות גרילה כנגד הכוחות הרוסים השוהים על אדמת צ'צ'ניה, ובפעילות טרור כנגד מטרות רוסיות ברוסיה ובעולם.
על פי עדויות ארגוני זכויות האדם ישנם מקרים רבים של ניצול סמכויות החירום שנתונות בידי הצבא להתעמרות באוכלוסייה האזרחית, שבאים לידי ביטוי בחטיפות סיטונאיות ומעשי אונס וביזה.
בסאייב וכוחותיו ביצעו, כנראה, עוד מספר פעולות טרור, אך לא לקחו אחריות על חלק גדול מהם.
בשנת 2000 איבד בסאייב אחת מרגליו בעת דריכה על מוקש.
למרות הפגיעה, הצליח בסאייב להמשיך לחמוק מהכוחות הרוסיים.
באוגוסט 2001 בסאייב השתתף בקרב ודנו שבו הוא פיקד על פלישה רחבה של המורדים הצ'צ'נים על מחוז ודנסקי .
המשנה למפקד הכוחות הרוסיים בצ'צ'ניה טען שבסאייב נפצע במהלך הקרב.
ב-2 בנובמבר 2002, דווח כי אביו של בסאייב נהרג על ידי כוחות רוסיים, אך דיווח זה לא אומת מעולם.
שאמיל בסאייב הואשם גם באחריות לפשיטה על קהילה רוסית ובאחריות למשבר בני הערובה בבסלאן, שבו נרצחו למעלה מ-385 אנשים, רובם ילדים.
הממשלה הרוסית הציעה פרס של עשרה מיליון רובלים (כ-300,000 דולר אמריקאי) למי שיביא מידע שיוביל לתפיסתו.
במשך השנים 2000–2005 בסאייב הואשם בעוד מספר פעולות טרור, ביניהן פיגועי המטוסים הרוסיים (2004) וההתקפה על המטרו במוסקבה.
ב-23 באוגוסט 2005 הצטרף בסאייב שוב לממשלה הבדלנית הצ'צ'נית, שם מילא תפקיד בכיר.
לבסוף, נהרג בסאייב על ידי כוחות הפס"ב ב-10 ביולי 2006. בסאייב נהרג באינגושטיה כאשר התלווה לשיירה אשר ליוותה משאית עמוסה חומר נפץ, שפוצצה על ידי שירות הביטחון הפדרלי.
כתוצאה מפיצוץ המשאית נפגע רכבו של בסאייב והוא נהרג במקום, יחד עם לוחמים נוספים.
סיפור המבצע עובד לסרט הקולנוע פקודת חיסול בכיכובו של איגור פטרנקו, שהופק על ידי תאגיד מוספילם.
שאלתיאל (צ'רלי) קבילי (1939 – 2 בנובמבר 2004) היה רופא פנימאי, פרופסור לרפואה, מומחה לנפרולוגיה ומנהל מחלקה במרכז הרפואי תל אביב.
נולד ביוון, ועלה ארצה בשנת 1949. למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית באוניברסיטה העברית בירושלים.
התגייס לצה"ל בשנת 1964 ושימש רופא גדודי בחיל השריון.
במלחמת ששת הימים היה רופא חטיבתי.
התמחה במקביל ברפואה פנימית במרכז רפואי שיבא והיה בין החוקרים המקוריים של מחלת קדחת ים תיכונית משפחתית.
במלחמת יום הכיפורים שימש קצין הרפואה של פיקוד המרכז (מר"פ) ולאחר המלחמה סגן קצין רפואה ראשי.
השתחרר מצה"ל בסוף שנות ה-70 בדרגת אל"ם ויצא לתת-התמחות בנפרולוגיה בארצות הברית.
במילואים שימש מנהל בית החולים הצבאי של צה"ל בניירובי בעת פעולת שחרור החטופים מאנטבה.
כמו כן, היה מנהל מחלקה פנימית ו' בבית החולים הדסה (תל אביב) ושימש אף מנהל בית החולים בפועל.
אחרי סגירת בית החולים עבר למרכז רפואי תל אביב והמשיך לנהל שם את המחלקה הפנימית עד למותו.
נטל חלק במשלחות הומניטריות רפואיות במדינות עולם שלישי ובמיוחד בקמבודיה.
בנו גיא נפצע קשה במהלך מלחמת לבנון השנייה, בעת ששירת כמג"ד בחטיבה 401.
קבילי נפטר בשנת 2004 ממחלת סרטן הכבד.
שאלת קיטבג היא ביטוי סלנג צה"לי המתאר שאלה שהתשובה עליה ברורה מראש וכן שהשואל יינזק מעצם הצגת השאלה, ולעיתים אף יגרום נזק גם לסובבים אותו.
בעיית שאלת הקיטבג היא סוגיה קלאסית בתורת ההחלטות.
במקורו נוצר הביטוי כאשר חיילים שקיבלו פקודה לנוע ממקום למקום שאלו את מפקדיהם אם עליהם לקחת עמם את שק הציוד האישי ("קיטבג"), והתשובה הייתה "כמובן שיש לקחתו", למרות שלא זאת הייתה הכוונה המקורית של המפקדים.
כיום הביטוי שגור בישראל גם בתחומי חיים שאינם צבאיים.
בדרך כלל שאלות קיטבג הן שאלות כן או לא, או שהן שאלות של מה צריך לעשות.
ניתן לזהות שני סוגים של שאלות קיטבג:
שאלה לגבי משימה שהשואל יודע שעליו לבצעה, אך הוא מעלה את השאלה בתקווה לביטול המשימה או הקלת הדרישות.
שאלה לגבי הוראות לא ברורות.
במקרה כזה, מהווה שאלת הקיטבג דילמה: מצד אחד, השואל קיבל הוראות שאינן ברורות במלואן ומעוניין להבהירן על מנת לבצען טוב יותר.
מהצד השני, השאלה גורמת בהסתברות גבוהה להחמרת ההוראות, ולכן לא כדאי לשאול אותה.
הסיבה להחמרה הצפויה של ההוראות היא שבמקרים רבים נותני ההוראות אינם נותנים את הדעת על רמת הקושי של המשימות, והם מעדיפים להחמיר את ההוראות מאשר לקחת אחריות על הקלתן – אף כי ניתן לשער שהקלת העומס על המבצעים תוביל לשיפור הביצועים.
פתרונות אפשריים למצב הדילמה יכולים להיות "לא לשאול ולא לעשות" – פתרון ראש קטן, או לפתור מראש את השאלה מבלי להציגה, ולהעמיד את נותן ההוראות בפני עובדה מוגמרת.
לדוגמה: המפקד פוקד על חייליו להקיף את המחנה בריצה, ואחד החיילים שואל האם לעשות זאת עם חגור וכפל"ד או בלעדיהם.
כאמור, גם בתחומים שאינם צבאיים ניתן לזהות "שאלות קיטבג".
דוגמה שעולה רבות היא בפניות לרשויות שונות לקבלת מסמכים (למשל היתר בנייה).
מקובל כי אם המבקש ישאל את הרשות אם עליו להציג מסמך כלשהו, התשובה תמיד תהיה חיובית, בין אם המסמך באמת נדרש ובין אם לא.
שאמוני-מון-בלאן (צרפתית: Chamonix-Mont-Blanc) היא עיירת קיט במחוז סבואה עילית (Haute-Savoie) שבחבל אוברן-רון-אלפ, מזרח צרפת.
העיירה שוכנת בליבו של עמק שאמוני.
שטחה הכולל של הרשות המקומית הוא 245.5 קמ"ר וכולל 16 כפרים (לרבות העיירה עצמה) שבהם יחד חיים מעט יותר מ-9,000 תושבים.
שאמוני יושבת בסמוך למשולש הגבולות שווייץ-איטליה-צרפת בגובה שנע בין 995 מטר מעל פני הים ל-4,810 מטר, על מורדותיה הצפוניים של האֶגוּי-די-מידי (Aiguille du Midi), פסגה במסיב המון בלאן.
שאמוני מוזכרת בשנת 1091, אז העמק שבו היא שוכנת הוענק על ידי הרוזן אֵמוֹן הראשון מז'נבה למנזר של בנדיקטינים בפיימונטה.
נזירים שהתיישבו בגדה הימנית של הנהר ארב (Arve) היוו את ראשיתו של מנזר שאמוני.
שטח העיירה היה חלק מרוזנות סבויה, שהפכה אחר-כך לדוכסות סבויה שנכללה אחר-כך בממלכת סרדיניה.
בחסות המהפכה הצרפתית והקיסרות הנפולאונית הייתה שאמוני לטריטוריה צרפתית.
ב-24 במרץ 1860, תחת חוזה טורינו, נמסרה סבויה לידי צרפת, וב-4 באפריל הייתה העיירה שאמוני לצרפתית לכל דבר, כשבנובמבר 1921 היא קיבלה את שמה הרשמי - "שאמוני-מון-בלאן".
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1924, אירחה העיר את משחקי החורף האולימפיים הראשונים.
בתקופת משטר וישי פעל בעיירה בית ילדים של ארגון אוז"ה בו הוסתרו עשרות ילדים יהודים, בעזרת מספר מטפלות נוצריות ויהודיות, וכך ניצלו מגירוש למחנות השמדה על ידי הנאצים והצרפתים משתפי הפעולה עמם.
חלק מהמטפלות, בהן קלר ברוויצקי, קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם מיד ושם על פועלן להצלת הילדים.
חבוקה בתוך מסיב ההרים בצפונם של האלפים, שאמוני היא היישוב הגבוה ביותר בצרפת.
בשטחה, ביחד עם עמק אאוסטה שמעבר לגבול, נמצאת הפסגה הגבוהה ברכס האלפים, המון בלאן, שמתנשאת לגובה של 4,810 מ'.
המקום הוא יעד רב-מוניטין לחובבי טיפוס הרים אלפיני, סקי וענפי ספורט הררי באופן כללי.
בנוסף, הוא נחשב לאתר תענוגות בשל נופיו המרהיבים.
אתר המון בלאן הוא השלישי בעולם ברשימת אתרי הטבע המתוירים ביותר, נכס שמעניק לעיר הקטנה פן קוסמופוליטי.
תנאי האקלים בשאמוני הם הרריים.
בגובה של מעל 4 ק"מ, מהירות הרוח יכולה להגיע ל-150 קמ"ש, והטמפרטורה ל-40 מעלות מתחת לאפס.
בגובה של 1,000 מטר לעומת זאת התנאים מתונים יותר.
תנאי מזג האוויר יכולים להשתנות במהירות רבה מאוד עם רדת שלג וערפל.
בשנת 2006 הייתה הטמפרטורה הממוצעת בינואר 2.4- מעלות צלזיוס וביולי 19 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שתועדה עמדה על 31- מעלות צלזיוס בינואר 1905, והגבוהה ביותר, ביולי 1983, על 37.2 מעלות צלזיוס.
לעיר שבע ערים תאומות, כולן אתרי סקי ונופש ידועים:
שאמאן-הַא ('Xaman Ha) הם שמם של שרידים ארכאולוגיים הנמצאים על חוף הים הקריבי בחצי האי יוקטן.
משמעות השם בשפת המאיה הוא מים של הצפון.
במקום שוכנת היום העיר פְּלַאיה דֶל כַּרְמֶן (Playa del Carmen).
בשאמאן-הא נמצאו מעל מאה אתרים ארכאולוגיים קטנים המפוזרים בחוף פְּלַאיה דֶל כַּרְמֶן, הכוללים שרידי מבנים קטנים.
המקום שימש את אנשי המאיה, שהגיעו מערי המאיה הגדולות בתוך הארץ, כמקום העיקרי ממנו יצאו לאי קוסומל כדי לעבוד את אלת הירח והפריון אישצ'ל (Ixchel).
עולי רגל הגיעו לאתר לאחר מסע ארוך, והשתמשו במבנים שבאתר כדי לנוח ולהתפלל לפני השיט לקוסומל.
המקום שימש גם כנקודת הצטיידות במצרכים, לאנשים שיצאו למסע שיט במסלול השיט של בני המאיה, שתחילתו בווראקרוס במקסיקו וסופו בהונדורס.
שרידי המבנים שנמצאו באזור הוגדרו לפי טיפוסים שונים.
אחת הקבוצות שהוגדרה כקבוצה C מאופיינת כאתר גדול מאורגן סביב מבנים מונומנטליים מיושרים בהתאם לקו החוף.
המבנים נבנו בתקופה הפוסט קלאסית של המאיה, תיארוך המבנים הוא בין השנים 1300–1500. המבנים נבנו בסגנון החוף המזרחי.
קבוצה C כוללת 4 מבני מקדשים, מבנים נוספים וחומה שהגנה על האתר.
קיר החומה נמצא ממערב לשרידי המבנים.
בוני הקיר ניצלו את המבנה הטופוגרפי של האזור ליצור במקומות בהם ניתן אפקט של קיר גבוה יותר.
רוחב הקיר מגיע עד מעל 2 מטר ואורך שרידי הקיר 380 מטר.
המבנים ששכנו לאורך קו החוף עזרו לנווטים בני המאיה במסעות השיט שלהם לנווט בים, בהיותם נקודת ציון לאורך קו החוף.
האזור היה מיושב על ידי צאצאי בני המאיה, כשהכובשים הספרדים הגיעו לטולום, הנמצאת כשעת נסיעה מדרום לאזור.
הכובש הספרדי פרנסיסקו דה מונטחו (Francisco de Montejo) הגיע למקום בשנת 1528 וייסד במקום יישוב ומצודה קטנה.
שרידי המבנים נמצאים בשכונת היוקרה פלאיהכר.
מבני השכונה נבנו מסביבם תוך השארת שטח גן בחלקו טבעי ובחלקו נטוע.
הרחוב הראשי של השכונה נקרא שדרות שאמאן-הא.
שאלת רב היא תוכנית טלוויזיה שבועית עם רב שעוסקת בענייני הלכה ויהדות, התוכנית שודרה בערוץ הראשון.
עליית התוכנית החלה בימי מלחמת לבנון השנייה על מנת לפתור בעיות הלכתיות שנוצרו עקב שגרת החירום בעזרתו של הרב דוד לאו.
את התוכנית הגה, ערך והגיש מגיש הטלוויזיה שלומי גולדברג.
שם התוכנית נגזר מהמושג שאלת רב הנערכת מול הרב באופן ויזואלי.
עקב המענה שסיפקה לקהל, צברה התוכנית קהל קבוע שהמשיך לשאול שאלות לגבי ההלכה ומסורת גם לאחר המלחמה.
בכל תוכנית עולות שאלות של צופים באמצעות הטלפון, הדואר האלקטרוני או הפקס ונענות על ידי הרב דוד לאו.
לאור בחירת הרב דוד לאו לרב הראשי לישראל, החל משנת 2013 התארחו בתוכנית רבנים נוספים וביניהם הרבנים יצחק בצרי, חגי לונדין ויעקב צ'יקוטאי.
התוכנית שודרה בימי שישי בשעה 15:00 בערוץ הראשון.
בפתיחת התוכנית מוצג הרב האורח, עיסוקו או תפקידו, ומייד לאחר מכן כמה מילים מפיו על פרשת השבוע וענייני דיומא, ולאחר מכן הרב עונה לשאולות הצופים מהבית.
שאמיה או שחאטיפחו (באדיגית: шъхьэтепхъу) הוא כיסוי ראש מסורתי צ'רקסי הנלבש על ידי נשים צ'רקסיות.
כיסוי הראש נלבש כמטפחת המכסה את כל שיער הראש.
השאמיה עשויה בד לבן בהיר, שבקצהו חרוזים קטנים (צבעוניים), המוקפים ברקמה לבנה.
שאמוסר הוא הר במערב רכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,112 מטר מעל פני הים.
בחורף ההר הוא חלק מאתר הסקי וילאר-גריון-דיאבלרה וניתן להגיע לפסגתו ברכבל כיסאות מתחנת הרכבת TPC באתר הסקי קול-דה-בריטיי הנמצאת 307 מטר מתחת לפסגה.
על צלע ההר שוכנת העיירה וילאר-סור-אולון (Villars-sur-Ollon).
ממנה יוצאת מעלית גונדולה לפסגת רוק ד'אורסה (Roc-d'Orsay), הנמצאת כ-100 מטר מתחת לפסגה, ומשם ניתן להמשיך לטפס רגלית.
סימן ההיכר של ההר היא האנטנה הנמצאת בפסגתו ואשר ניתן לראותה אפילו מהעיר אגל.
מפסגת ההר ניתן לראות בבירור מצד אחד את עמק הרון ואת אגם ז'נבה, ומן הצד השני את רכס הרי המון בלאן והמטרהורן.
שאמברי היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז סבואה, בחבל אוברן-רון-אלפ שבדרום צרפת.
בשנת 2022 עמדה האוכלוסייה שם על 60,251 תושבים.
שאמברי הפכה להיות עיר הבירה של סבואה במאה ה-13 כאשר המלך אמדאו ה-5 הפך אותה למושב הממשל שלו.
שאמברי זכתה בתואר "העיר האלפית של השנה" לשנת 2006.
שַאמוּ פוֹטִי (במקור פְלֶק, בהונגרית: Fóti Samu; 17 במאי 1890 – 17 ביוני 1916) היה מתעמל וזורק דיסקוס יהודי-הונגרי, בעל מדליית כסף אולימפית בהתעמלות (סטוקהולם 1912).
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכה פוטי במדליית כסף בתחרות הקרב-רב קבוצתי בהתעמלות בתוצאה של 45.45 נקודות, אחרי איטליה (53.15 נק') ולפני בריטניה (36.90 נק').
נוסף לכך, הוא סיים במקום 25 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.37 מטר.
בשנים 1912–1914 זכה פוטי 3 פעמים ברציפות במדליית זהב באליפות הונגריה.
שאם 69 היא להקת פאנק רוק (Punk rock) בריטית, אחת מלהקות הפאנק המצליחות ביותר בבריטניה.
הלהקה הוקמה בהרשאם בשנת 1976, והקליטה מספר רב של שירים שהפכו ללהיטים.
ההרכב המקורי התפרק בשנת 1979, והסולן ג'ימי פרסי עבר לקריירת סולו.
בשנת 1987 ג'ימי פרסי והגיטריסט דייב פרסונס חידשו את פעילות הלהקה, וצירפו אליה חברים חדשים.
להקת שאם 69 הוקמה בשנת 1976 בהרשאם, עיירה מדרום-מזרח ללונדון, במחוז סארי שבבריטניה.
ג'ימי פרסי והגיטריסט דייב פרסונס הקימו את הלהקה בהשראת הראמונס.
בתחילה הם נקראו "Jimmy and the Ferrets" ("ג'ימי והחמוסים"), והתאמנו בחוות החזירים של אחד מחברי הלהקה.
לאחר שפרסי ראה על קיר כתובת גרפיטי "Walton and Hersham '69", הוא שינה את שם הלהקה לשאם 69. הגרפיטי נכתב בשנת 1969 ונועד לציין את עלייתה של קבוצת הכדורגל השכונתית של הרשאם לליגת החובבים.
לחברי הלהקה לא היה רקע מוזיקלי אמנותי, בניגוד לחלק מלהקות הפאנק הבריטי של אותה תקופה.
הם היו אחת מלהקות הפאנק הראשונות בסגנון ה-"Street Punk" ("פאנק רחוב").
מילות הלהקה נוגעות בנושאים פוליטיים וחברתיים, ובשיריה ניכרת השפעה של שירי אוהדים מתרבות הכדורגל.
באוגוסט 1977 הקליטו שאם 69 את התקליטון הראשון, "I Don't Wanna", שיר פאנק טיפוסי בן שתי דקות בהפקתו של ג'ון קייל.
הצלחתו במצעדים הובילה לחתימה על חוזה עם פולידור רקורדס, שבמסגרתו הוציאה הלהקה להיטים רבים בשנים 1977–1978, ביניהם:
בתקופה זו הוציאה הלהקה שני אלבומים, Tell Us the Truth ו-That's Life, והופיעה מספר רב של פעמים.
כמו כן הלהקה התארחה מספר פעמים בתוכנית Top of the Pops, וזכתה להצלחה רבה בבריטניה.
השירים באלבום השלישי של הלהקה, The Adventures of the Hersham Boys, היו מסחריים יותר ומושפעים מסגנון הגלאם רוק.
לאחר מכן הוציאה הלהקה תקליט רביעי, The Game, שעליו אמר ג'ימי פרסי שהוא אולץ להקליט אותו על ידי חברת התקליטים, וכינה אותו "ערימה של חרא".
הלהקה נודעה בהופעותיה החיות, ומשכה קהל גדול של גלוחי ראש, מכל גוני הקשת הפוליטית - שמאל, ימין וא-פוליטיים.
חלק מאוהדי הלהקה קראו לעצמם "Sham Army" והיו בהם אנשים מהחזית הלאומית הבריטית, מפלגת ימין קיצונית, וכן גלוחי ראש נאו-נאצים.
בהופעות ג'ימי פרסי קרא לקהל להתגבר על המחלוקות ביניהם ולאחד כוחות נגד האויב המשותף, אך ללא הועיל.
ברוב ההופעות אירעו עימותים אלימים ומהומות, דבר שתסכל מאוד את חברי הלהקה, שנטו לשמאל ואף ניגנו מספר פעמים בסדרת ההופעות "Rock Against Racism" שבהן מחו אמני רוק נגד הגזענות בחברה הבריטית באותה תקופה.
כמו כן, מתופף הלהקה באותה תקופה, מארק קיין, היה יהודי.
בשנת 1979, לאחר הופעה רוויית אלימות באולם Rainbow Theatre, הלהקה החליטה להפסיק להופיע.
לאחר זמן מה הלהקה התפרקה.
לאחר הפירוק, פרסי הופיע במשך מספר חודשים עם סטיב ג'ונס ופול קוק, חברי ה"סקס פיסטולס", תחת השם "Sham Pistols".
לאחר מכן עבר לקריירת סולו.
הוא הקליט מספר תקליטים שנקטלו על ידי מבקרי המוזיקה ונכשלו מסחרית.
בשנות השמונים שיתף פעולה פרסי עם אמנים רבים ועסק בהפקות וידאו.
כמו כן הפיק מספר תקליטים ללהקות פאנק.
בשנת 1987 ג'ימי פרסי והגיטריסט דייוויד פרסונס חידשו את פעילות הלהקה, וצירפו אליה חברים חדשים.
הלהקה הוציאה מספר תקליטונים ואלבומים, אך לא הצליחה לשחזר את הפופולריות שלה זכתה בשנות השבעים.
בסוף שנת 2006 החליטו חברי הלהקה לפטר את פרסי מהלהקה, לאחר שאיבד עניין בהופעות חיות ופעילות הלהקה נפגעה.
חברי הלהקה הנותרים צירפו זמר חדש בשם Tim V והרבו להופיע באירופה, ארצות הברית וסין.
הרכב זה הוציא מספר אלבומים שזכו לשבחים ממבקרי המוזיקה.
בשנת 2008 הקים ג'ימי פרסי להקה בשם Day 21 שהופיעה מספר פעמים.
הלהקה הקליטה אלבום אולפן אך הוא לא יצא לאור, והם התפרקו בשנת 2011.
בשנת 2011 חודש הקשר בין ג'ימי פרסי לחברי שאם 69, ובשנת 2012 פרסי רשם את שם הלהקה כסימן רשום.
הלהקה התפצלה למעשה לשתי להקות, ששתיהן פעילות כיום ומופיעות תחת השם "Sham 69":
"Sham 69 - Original 1977 line-up" - ההרכב המקורי, שבו חברים ג'ימי פרסי ודייב פרסונס.
להקות פאנק רבות ביצעו גרסאות כיסוי לשירי שאם 69, ביניהן Die Toten Hosen ורנסיד.
להקת שאם 69 איבדה את זכויות היוצרים על רוב להיטיה המקוריים, וחברות התקליטים איפשרו שימוש נרחב בשירים אלה למטרות שונות.
בשנת 1995 השתמשה רשת מקדונלד'ס בשיר "If the Kids Are United" בפרסומותיה.
ג'ימי פרסי, שהוא צמחוני, גינה את השימוש בשיר ואמר על מקדונלד'ס שהם "חברה רב-לאומית שמתעללת בבעלי חיים ובבני אדם."
בשנת 2005 השתמש טוני בלייר בשיר "If the Kids Are United" בכנסים של מפלגת הלייבור.
כתגובה הוזמנו חברי הלהקה לאולפן ה-BBC ושם ניגנו גרסה של השיר עם המילים הבאות: "מר בלייר / אנחנו יודעים שאכפת לך / אז תחזיר אותם הביתה / אל תשאיר אותם שם".
כוונת הלהקה הייתה לחיילים הבריטים שנשלחו לעיראק לאחר הפלישה האמריקאית ב-2003.
בשנת 2006 התבקשה הלהקה לחבר המנון לנבחרת אנגליה בכדורגל, לקראת מונדיאל 2006. הלהקה הקליטה את השיר "Harry Up England" שמבוסס על להיטה "Harry Up Harry".
אלבומי האולפן של הלהקה עם ג'ימי פרסי:
אלבומי האולפן של הלהקה עם Tim V:
בנוסף לאלבומי האולפן יצאו לאור אוספים רבים של להיטי הלהקה, תקליטונים, והקלטות של הופעות חיות.
שאמוּ (Shamu) הייתה לווייתן קטלן נקבה, שהופיעה במופעים בסיוורלד סן דייגו מאמצע עד סוף שנות ה-60.
שאמו הייתה הקטלן הרביעי שנתפס אי פעם, והשנייה מבין הנקבות.
היא נתפסה ב-31 באוקטובר 1965 ומתה ב-23 באוגוסט 1971, לאחר כשש שנים בשבי.
לאחר מותה, השם "שאמו" המשיך לשמש במופעי הקטלנים בשם זה לקטלנים שונים בפארקים שונים של סיוורלד .
תפיסתה של שאמו הייתה הפעם הראשונה שבה נתפס במתכוון קטלן חי ובריא.
שלוש תפיסות הקטלנים הקודמות - "וונדה" (Wanda), "מובי דול" ו"נאמו" - היו מקריות יותר.
שאמו נתפסה צעירה מאוד, באורך 4.25 מטרים ומשקל 900 קילוגרמים.
היא נתפסה באוקטובר 1965, במפרץ פאג'ט , מתוך אוכלוסיית הקטלנים הדרומית של החלק הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט של צפון אמריקה על ידי צייד הקטלנים טד גריפין , כדי להיות בת לווייתו של הקטלן הזכר "נאמו" באקווריום הציבורי של גריפין בסיאטל ונקראה "שאמו" (קיצור של היא-נאמו, She-Namu).
אלא ששאמו לא הסתדרה עם נאמו ולכן בדצמבר 1965 היא נמכרה לסיוורלד בסן דייגו.
על פי ספרו של אריק הויט (Erich Hoyt), שאמו פלטה קריאות מצוקה במשך כל יומה הראשון בסיוורלד.
ב-19 באפריל 1971, נשכה שאמו את רגליה וירכיה של אן אקיס (Anne Eckis), עובדת של סיוורלד שניסתה לרכוב עליה כחלק מאירוע יחסי ציבור מצולם, וסירבה לשחרר את האישה עד שעובדים אחרים הגיעו לעזרתה ופתחו את לסתה של הקטלנית עם מוט.
העובדת נתבקשה לרכוב על שאמו כשהיא לובשת ביקיני, ולא הייתה מודעת לכך שהקטלנית כבר תקפה בעבר אנשים שלבשו בגדי ים רגילים והופיעה רק עם מאלפים שלבשו חליפות צלילה.
הקטלנית גם הראתה קודם לכן סימנים של התנהגות בלתי-יציבה ומצוקה ממש לפני האירוע.
קטע וידאו קצר מהאירוע מוצג בסרט התיעודי "בלאקפיש" (2013).
לאחר המקרה, פרשה שאמו מהמופעים.
היא מתה כארבעה חודשים לאחר מכן, באוגוסט 1971.
רבי שאלתיאל בן שלמה (גרסיאן) חן היה רב מתקופת הראשונים במאה ה-14, בסוף תור הזהב של יהודי ספרד, צאצא למשפחת ראשי הגולה בבבל.
כיהן כרבן הראשי של הערים אלקוליעא וברצלונה.
אביו, שלמה, היה דור תשיעי לשאלתיאל ראש הגולה בנו של חזקיה בן דוד ראש הגולה.
במאה שלפני כן, נמנה עם משפחתו בברצלונה רבי זרחיה חן.
היה תלמידו של הר"ן רבה של ברצלונה, וחברו של הריב"ש.
נשא את בתו של יוסף רימוך מחשובי העיר פראגה (עיר באראגון), והתגורר זמן מה בעיר זו.
בשנת ה'קכ"ט (1369) ביקשוהו בני העיר אלקוליעא ("אלקוליה דה סינקה", עיר סמוכה באראגון), שישבע להם כי יכהן כרב בעירם, הרב חן נענה ונשבע.
בהמשך התחרט על החלטתו, כנראה כי חפץ לכהן כרב בברצלונה, ופנה לריב"ש בשאלה האם מותר לו להתיר שבועתו שלא בפני בני הקהילה, בתשובה ארוכה פרש הריב"ש לפניו את דעתו שאין בית דין יכול להתיר לו נדר זה שלא בפני הקהילה והוא יאלץ לקיים את שבועתו.
הוא מציין שאף הציע בשמו את השאלה בפני הר"ן שסירב להשיב בדבר.
פרטי הדיון ביניהם נכתבו בשו"ת הריב"ש.
הרב חן אכן כיהן כרבה של אלקוליעא כ-6 שנים.
בה'קל"ה (1375) התיר לו מהר"ם חלאווה להפסיק את רבנותו מפני ששבועתו אינה מחייבת אותו לתמיד, והוא נבחר לכהן כרבה של ברצלונה, כממלא מקומו של הר"ן שכיהן בתפקיד ונפטר באותה שנה.
הוא חיבר פירוש על התורה והרבה להתכתב עם רבני דורו.
במהלך גזירות קנ"א נחרב ביתו של אביו שלמה, ושניהם ברחו מהעיר עם הגולים.
כשנתיים לאחר מכן, בי"ג בתשרי ה'קנ"ג (1392) התיר חואן הראשון מלך אראגון לשלמה ושאלתיאל לשוב לברצלונה, אך בד' באלול באותה שנה דרש המלך מהמלכה לצוות על הממונה על הכנסות המלך לאסור את הרב שאלתיאל חן ה"חשוד בעוונות חמורים".
גזירה זו כנראה לא התקיימה בחומרה, מפני שבה'קנ"ה (1935) פטר אותו המלך מתשלומי מיסים וארנונות מיוחדים למשך שנה.
שניים מבניו שהו אז במצרים, ובהמשך עברה משפחת גרסיאן-חן לליבורנו, משם לוונציה, לקונסטנטינופול ומשם לקנדיאה, למשך כ-100 שנה.
מזכרת היסטורית שנותרה ממשפחתו מברצלונה ומקנדיאה היא הגדת שאלתיאל.
הרב חן היה מאבות משפחת חן, מצאצאיו בפזורת אירופה במאות המאוחרות יותר ידועים ארנסט בוריס צ'יין, דוד אביו הרב פרץ חן, וצאצאיו, שרבים מהם היו מפורסמים ורבנים.
מר שאלתיאל בן חזקיה היה בנו הבכור של ראש הגולה וראש ישיבת פומבדיתא, חזקיה בן דוד.
על פי מסמך קניה משנת ד'תתכ"ב (1061) נמצא כי כיהן זמן קצר כראש גולה, מפני שהוא מוזכר בו בתארם של ראשי הגולה "מר".
הוא נחשב לאבי משפחת שאלתיאל-חן.
נולד לחזקיה בן דוד, ראש הגולה וראש ישיבת פומבדיתא, בראשית המאה ה-11. שני אחיו היו יוסף אורובד (סבו של רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני) ודוד בן חזקיה.
בד'תתי"ח (1058) נהרג אביו בידי הח'ליפה אל קאא'ם הראשון בעקבות הלשנה.
בעקבות כך נסגרו ישיבות סורא ופומבדיתא, ומשרת ראש הגולה הופסקה לכמה שנים.
שאלתיאל הספיק קודם לכן להעביר חלק מרכושו לספרד, ואחרי הרצח הוא נמלט עם שני אחיו לגרנדה שבספרד, אל ביתו של רבי יהוסף הנגיד, שאביו, שמואל הנגיד, היה ידידו של אביהם.
בד'תשכ"ו (1066) התרחשו פרעות גרנדה, במהלכן נרצח מארחם יהוסף הנגיד, והם נאלצו לברוח מספרד.
כפי הידוע, לאחר שנים שבו לבבל, ובן אחיו, חזקיה בן דוד השני, קיבל עליו את תפקיד ראש הגולה.
לאחר שנים, נמצא מסמך מיום שישי, י' בחשוון ד'תתכ"ב (1061), ראשיתו בספרדית (ערבית באותיות לטיניות) וסופו בעברית.
המסמך מתעד החלפת קרקעות בברצלונה, של דון מיר גודלדו ואשתו, עם "דרורה בת מר שאלתיאל".
על פי תשובת רב שרירא גאון לרבי יעקב מקירואן, שתואר "מר" מתייחס לראשי גלויות שבבבל, נמצא כי כיהן זמן קצר כראש גולה קודם אחיינו.
צאצאו בדור עשירי בספרד, היה רבי שאלתיאל חן.
בבלשנות, שאלת כן–לא , הידועה גם בשם "שאלה קוטבית" (polar question) או "שאלה כללית" (general question) היא שאלה שהתשובה הצפויה לה היא "כן" או "לא".
באופן רשמי, קיים יחס של או מוציא בין שתי תשובות אפשריות אלו, כלומר: רק אחת מהן היא תשובה מקובלת לשאלה.
באנגלית ובשפות נוספות, שאלות כאלה יכולות להיות מוצגות הן בצורה חיובית והן בצורה שלילית (למשל: "האם תהיה כאן מחר?" ו-"האם לא תהיה כאן מחר?").
שאלות כן–לא מנוגדות לשאלות שאינן קוטביות, כגון חמש המ"מים, שאינן בהכרח מגבילות את התשובות לאחת מבין שתיים או יותר תשובות חלופיות (למשל: שאלות המתחילות במילת השאלה "איזה" מניחות, לעיתים קרובות, שיש סדרה של כמה חלופות, מהן ניתן לבחור את התשובה).
שאלות כן-לא נוצרות בדרכים שונות בשפות שונות.
באנגלית, סדר מילים מיוחד (פועל-נושא-מושא) משמש לצורך יצירת שאלות כן-לא.
בשפה הגרינלנדית, שאלות כן-לא נוצרות עם מורפולוגיה מיוחדת.
בלטינית, שאלות כן-לא מצוינות על ידי תוספת של מילית או מוספית.
בשפות מסוימות, כגון יוונית מודרנית ופורטוגזית, הדרך היחידה להבדיל בין שאלת כן-לא לבין משפט פשוט היא האינטונציה בה משתמשים.בטורקית משתמשים במילת עזר אחרי הפועל.
בשפה האנגלית (ובשפות אחרות), לעיתים ישנה דו-משמעות בהצגת שאלות מסוימות, וקיים ספק באם שאלות אלו הן אמנם שאלות כן-לא.
שאלות אלו זהות מבחינה תחבירית לשאלות כן-לא, אך יכולות להיות שונות סמנטית מהן.
ניתן לראות זאת על ידי הדוגמה הבאה:
האם ג'ון שיחק שחמט או דמקה?
שאלה זו יכולה להיחשב הן כשאלת כן-לא והן כשאלה בסגנון רב-ברירה.
דוגמה לשאלה נוספת שמנוסחת בצורה דו-משמעית:
האם את רוצה תפוח או תפוז?
על שאלה זו ניתן לענות באמצעות "תפוח", "תפוז", "כן" או "לא", וזה תלוי באם השאלה נתפסת כשאלת כן-לא או כשאלת רב-ברירה (ויש להבחין כי אף התשובה "כן" היא דו-משמעית בעצמה).
ישנה דו-משמעות גם עם שאלות כן-לא שלא נועדו להיות כאלו מלכתחילה.
אתה יכול להעביר את המלח?
זוהי שאלה שניתן לענות עליה גם עם "כן, אני יכול" וגם עם "לא, אני לא יכול".
אבל למעשה, זוהי צורת דיבור עקיף, שכן ניתן לחלופין להסיק שכוונת השואל לא הייתה להציג שאלה על מנת לקבל תשובה, אלא כוונתו הייתה לומר: "העבר בבקשה את המלח".
דיבור עקיף כזה מערער את עקרון שיתוף הפעולה שפיתח הפילוסוף פול גרייס.
ההסקה של המאזין היא אופציונלית.
הפסיכו-בלשן הרברט ה' קלארק מספר על מחקר שבו חוקר טילפן לחמישים מסעדות ברחבי פאלו אלטו, קליפורניה, ושאל:
האם אתם מקבלים כרטיסי אשראי?
לשאלה זו ניתנו תשובות בשלוש הצורות הבאות:
"כן, אנחנו מקבלים [כרטיסי אשראי]" - המשיב הניח שנשאל בצורה ישירה שאלת כן-לא פשוטה, והשיב עליה בכן/לא.
"כן, אנחנו מקבלים ויזה ומסטרקארד" - המשיב הניח שנשאל בצורה ישירה שאלת כן-לא פשוטה, השיב עליה בכן/לא ובחר בכל זאת להוסיף מידע נוסף, או כהסבר לתשובתו (התשובה היא "כן" משום שמקבלים ויזה ומסטרקארד), או כציפייה לשאלת המשך (איזה כרטיסי אשראי אתם מקבלים?)
"אנחנו מקבלים ויזה ומסטרקארד" - לא רק שהמשיב התייחס אל השאלה כאל דיבור עקיף, הוא אף הניח שזו איננה כלל שאלת כן-לא - על אף צורתה - ולא כלל את המילים כן/לא בתגובתו.
חלק אחר של אותו מחקר היה השאלה "האם ידוע לך המחיר של ג'ים בים 750 מ"ל?" מתוך 100 משיבים, 40 ענו "כן".
שאלה אחרת גררה חוסר תגובה, בעיקר, דבר שאילץ את החוקרים להתעלם ממנה במחקרם.
כאשר שאלו "האם יש לך את הנסיך אלברט?", השואלים ציפו לתגובה מהסוג: "באריזת פח או נייר?", אך בפועל, המשיבים לרוב פשוט טרקו את הטלפון, משום שסברו שהם קורבנות של מתיחה טלפונית.
לדברי גריימס, התשובה "כן" היא תשובה חיובית והתשובה "לא" היא תשובה שלילית, ללא קשר לצורת השאלה.
עם זאת, תשובה של "כן" בלבד או "לא" בלבד לשאלת כן-לא עלולה להיות דו-משמעית, בשפה האנגלית ובשפות נוספות.
אתה לא מכה את אשתך?
ניתן להשיב "כן", אך לתשובה זו יש שתי משמעויות שונות וסותרות: "כן, אני לא מכה את אשתי" או "כן, אני כן מכה את אשתי".
חוסר הבהירות הזה לא קיים בכל השפות.
למשל, בשפה הולשית לתגובה "ydw" ("אני") אין דו משמעות כזו, כאשר זו משמשת כתגובה לשאלה.
ישנן שפות שאינן פועלות על פי תיאורו של גריימס לעיל, כגון טוק פיסין ופולנית.
דו משמעות נוספת עם שאלות כן-לא מקורה במילה "או" - שיכולה להתפרש הן כאו כוללני והן כאו מוציא.
לרוב, בשפה האנגלית ובשפות נוספות, שואלי שאלות כן-לא מתכוונים לאו המוציא, וכאשר נשאלות שאלות כגון:
את רוצה תפוח או תפוז?
אתה רוצה עוף או דג?
אין הם מצפים לתשובה כגון "כן".
דו משמעות זו אינה ייחודית לשפה האנגלית, והיא קיימת בשפות אחרות, למשל גרינלנדית.
שאלות כן-לא יכולות להיות מנוסחות בצורה חיובית או שלילית.
יש הסבורים שאופן הצגת שאלות כן-לא, בצורה חיובית או בצורה שלילית, עשוי לשדל את המשיבים לענות תשובה מסוימת.
בפרט, נמצא כי בקרב ילדים קיימת נטייה לתאימות, כלומר: בהתאם לאופן ניסוח השאלה, בצורה חיובית או בצורה שלילית, הן מגיבים בהתאם.
לדוגמה: כאשר ילדי גן נשאלים "האם ספר זה גדול?" הם נוטים להשיב "כן", אבל אם הם נשאלים "האם ספר זה לא גדול?" הם נוטים להשיב "לא".
שָאמָאץ (בסרבית בכתב לטיני ובבוסנית: Šamac, בסרבית בכתב קירילי: Шамац; לפני מלחמת בוסניה – בּוֹסָנְסְקִי שָאמָאץ, במקורות בעברית גם: בּוֹסָנְסְקִי שָאמָאץ) היא עיירה השוכנת בצפון-מזרח רפובליקה סרפסקה אשר בבוסניה והרצגובינה.
היישוב נוסד ב-1862, עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית חסות על חבל בוסניה וסיפחה אותו דה פקטו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בוסנסקי שאמאץ בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
במהלך המלחמה ביצעו בעיר מיליציות סרביות טיהור אתני של בוסניאקים ומוסלמים.
יהודים הגיעו לבוסנסקי שאמאץ בשלהי המאה ה-19 או בראשית המאה ה-20. הקהילה מנתה כמה עשרות נפשות.
ב-1906 הוקם בית עלמין לקהילה.
הקבורה האחרונה בבית העלמין הייתה ב-1941. לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון משטר האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים.
ב-1948 נבנה קו מסילת ברזל שחצה את בית העלמין.
נכון ל-2009 ניתן היה לאתר את שרידיו.
שאמו (שמואל) שטרן(בהונגרית: Stern Samu; נֶמֶשסַאלוֹק, 5 בינואר 1874 – בודפשט, 1946) היה איל ממון ומנהיג קהילתי הונגרי-יהודי.
כיהן כראש קהילת פשט מ-1929, ומ-1932 כיהן גם כנשיא איגוד הקהילות הנאולוגי הארצי.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי הוורמכט במלחמת העולם השנייה, מונה לראש היודנראט בבודפשט, תפקיד שמילא במהלך החלק העיקרי של שואת יהודי הונגריה, עד אוקטובר 1944. בשנת 1945 אחרי סיום המלחמה הואשם בשיתוף פעולה ונרפות לנוכח ההשמדה, אך מעולם לא הועמד לדין.
שטרן שטח את גרסתו לאירועים באוטוביוגרפיה שפרסם ב-1946.
הוא למד במשך שנתיים בישיבת "לא אלמן ישראל" ביאנושהאזה, בטרם נרשם לבית ספר למסחר בניגוד לרצון הוריו.
לאחר סיום לימודיו בבית ספר זה הוא החל לעבוד באחוזה המשפחתית ולאחר מכן הקים משק חלב עצמאי משלו.
בזכות כישרונו המסחרי והטכניקות שנקט מצא את עצמו במהרה בכיסא של מנהל חברה בתעשיית מזון בבודפשט.
עד מהרה הפך לאחת הדמויות המוכרות ביותר של ענף המזון של בירת הונגריה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הפך למנהל הבנק ההונגרי למסחר של פשט.
בתפקידו זה הפך לאחד המובילים באספקת המזון לצבא שהניב הכנסות משמעותיות לבנק בניהולו.
שטרן ניסה בכל כוחו להרחיק את עצמו ואת הבנק מהשחיתות הכלכלית במלחמה ואכן הצליח.
כהוקרה על פעילותו נגד השחיתות, הזמין אותו אישטוון טיסה להיבחר לאחד המושבים הפנויים באספה הלאומית של הונגריה (הפרלמנט ההונגרי), אך הוא סירב.
בהמשך קיבל את פרס "יועץ החצר" מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שהיה גם מלך הונגריה.
שטרן היהיר, הגאה, דאג אז שההודעה הרשמית לעיתונות באותו יום תזכיר רק את העיטור הזה.
איש העסקים המלוכני, השמרני התייחס בחשדנות למהפכת החרציות, לא אהב את מיהאי קארואי ונמלט לווינה לאחר ההשתלטות הקומוניסטית בשנת 1919. הוא שב רק לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, והוזהר מיד שהטרור הלבן רוצה לשים יד גם עליו.
הוא לא נפגע בעצמו, אך שני דירקטורים של החברה הגדולה שהייתה בשליטתו נעצרו והוכו קשות.
הם שוחררו רק עקב התערבותו הפוליטית של שטרן.
התבססות ממשלתו של הרוזן אישטוואן בתלן החליפה את התקופה הסוערת של לאחר מלחמת העולם הראשונה (הרוזן אישטוואן בתלן היה ראש ממשלת הונגריה בין 14 באפריל 1921 לבין 24 באוגוסט 1931. הממשלה האנטישמית בראשותו שלטה במדינה במשך יותר מעשר שנים, עד שנפלה בשל השפל הגדול).
תקופה זו העניקה לשטרן תנופה חדשה ותחום התעניינות חדש, חיי הקהילה היהודית.
בשל קשריו המסועפים נבחר בשנת 1929 ליו"ר הקהילה (הנאולוגית) של הקהילה יהודית בפשט (PIH) ולאחר מכן בתוך מהומה בבחירות ליו"ר ארגון הגג הארצי של הקהילה בשנת 1932, הלשכה הלאומית היהודית ההונגרית (MIOI) הפך לנשיאה.
באותה תקופה ה-MIOI היה הארגון היהודי הגדול והעשיר ביותר בעולם, כאשר הארגון PIH בתוכו בלבד היווה את הקהילה הדתית הגדולה ביותר בעולם באותה תקופה עם כ-250,000 חברים.
באותה תקופה קמה האגדה, שתיארה היטב את קשריו והשפעתו הרבים של שטרן, שהיה שותפו הקבוע למשחק קלפים של עוצר הונגריה האנטישמי מיקלוש הורטי.
שטרן ניסה להילחם באנטישמיות המתפשטת והמתבססת בהונגריה באותה תקופה, ועשה זאת בכל הערוצים הפורמליים והבלתי פורמליים.
הוא התקבל לראיונות אצל ראשי הממשלה דיולה גמבש ו, כמו כן גם אצל הורטי.
שטרן ניסה להפריך את תאוריות הקונספירציה על קשר "היהדות הבינלאומית" הן הקומוניסטית ולעיתים גם הקפיטליסטית.
ב-19 במרץ 1944 פלשו הנאצים להונגריה.
אדולף אייכמן, ראש המחלקה היהודית של הגסטפו, הגיע ימים אחדים לאחר מכן לבודפשט והקים שם מועצה יהודית מרכזית מקומית, כפי שהיה מקובל בכל ארצות הכיבוש הגרמני.
כמזכירו שימש המשורר, הסופר והעיתונאי היהודי הוגו צ'רגה ששימש קודם סגן נשיא אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך שנסגר במרץ 1944. המועצה הייתה אחראית על העברתן ואכיפתן של דרישות הנאצים כלפי היהודים המקומיים.
כדי להשיג זאת, בדרך כלל הוצבו מנהיגים ותיקים של הקהילות המקומיות בראש המועצות.
שטרן יכול היה לברוח על ידי כספיו ובקשריו או פשוט לסרב להצעה, אך הוא הרגיש שאם לא יקבל על עצמו את התפקיד, הוא פשוט יבגוד בקהילתו ולכן כשהוצע לו תפקיד נשיא המועצה היהודית הוא הסכים.
הוא קיווה שהתבוסה הצבאית של הגרמנים (ושל מפלגת צלב החץ) תתרחש מוקדם יותר מגירוש יהודי הונגריה, ולכן הוא תמיד משך זמן וניסה להרגיע את הסירוב וההתנגדות היהודית.
בכך תרמה המועצה, ללא כוונתה, לגירוש "החלק" של יהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
הוא והמועצה תרגמו את דו"ח אושוויץ (דו"ח ורבה-וצלר) להונגרית וניסו לשלוח אותו להורטי ולמנהיגים הונגרים אחרים, ואז הצליחו להעבירו גם לחו"ל.
בעת יציאתו לאור של הדו"ח החל הגירוש ההמוני של יהודי הונגריה מערי השדה ומהכפרים, מהיהודים הוסתר מקום ומטרת הגירוש ומה מחכה להם ב"מחנה המעבר" שהיה למעשה מחנה המוות, אושוויץ.
לאחר השתלטות מפלגת צלב החץ על השלטון בהונגריה באוקטובר 1944, שטרן נאלץ להסתתר וציד אחריו החל.
לכן הניהול האופרטיבי של המועצה עבר ללאיוש סטוקלר.
לאחר המלחמה רבים קראו להעמיד לדין את שטרן באומרם כי היה משתף פעולה עם הנאצים ובתמורה לחייו שלו עצמו, של משפחתו ושל חבריו, בגד בכל יהדות הונגריה, אך בסופו של דבר לא הועמד לדין לאחר חקירת משטרה שלא העלתה דבר ממשי נגדו.
על תפקידו ופעילותו במועצה היהודית ועל המועצה היהודית בכלל הוא כתב ספר בשנת 1946 זיכרונותיי - מרוץ נגד הזמן!
זמן קצר לאחר מכן באותה שנה הלך לעולמו.
A zsidókérdés Magyarországon, פרסום הקהילה היהודית בפשט, בודפשט, 1938
שַאמוּ יַאסַאִי (במקור עד 1894 Jaitelesz, בהונגרית: Jászai Samu, סצ'ן, 5 באוקטובר 1859 – בודפשט, 18 בינואר 1927), היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט), פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי בעל בית דפוס ועורך עיתון.
יאסאי נולד במשפחה יהודית כבנם של מרקוס יַאִיטֶלֶס ורֵזִי מֶדַאק.
הוא למד לבית ספר בעיירה סצ'ני (כ-5000 תושבים) ובלושונץ.
לאחר שסיים שלוש שנות לימוד בגימנסיה הפך לסַדָּר בבית דפוס.
כבר בגיל 17 עבר לבודפשט והפך פעיל בתנועות העבודה משנת 1880. תחילה מילא תפקיד חשוב בתנועת עובדי הדפוס, בהמשך עסק בארגון העובדים של כמה ענפי תעשייה נוספים.
הוא היה חבר מערכת בעיתון נפסבה (קול העם) שהיה ביטאון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית משנת 1880. הוא הפך לעורך של מספר עיתונים מקצועיים בענפי התעשייה והמלאכה כמו העיתונים המקצועיים של סתתי האבן, של הנגרים ושל החייטים.
בשנת 1890 השתתף בקונגרס הראשון, קונגרס היסוד, של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ואף נאם בו.
הוא היה חבר מייסד של המפלגה.
בשנת 1893 מילא תפקיד בהדחת סיעת אנגלמן במפלגה ולאחר מכן הפך לחבר בהנהגה.
(אנגלמן השתתף בתנועת העבודה בגרמניה ובאוסטריה ולאחר חזרתו להונגריה בשנות השמונים של המאה העשרים הצטרף ל"מפלגת הפועלים הכללית".
תוך זמן קצר הפך לראש האופוזיציה הקיצונית הרדיקלית במפלגה, זו שקדמה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית, וערך את העיתון בשפה הגרמנית של המפלגה).
ב 17 בנובמבר 1901 בבודפשט נשא יאסאי לאישה את פאני יאיטלס, (כנראה בת דודתו) בתם של יאקאב יאיטלס ורוזה זינגר.
משנת 1903 כיהן כמזכיר הכללי של "מועצת האיגודים המקצועיים" של הונגריה וזכה להערכה רבה כאחד ממקימי תנועת האיגודים המקצועיים.
הוא אף ייצג את תנועת העובדים של הונגריה ב"משרד העבודה הבינלאומי".
הוא ערך את "עלון האיגודים המקצועיים" את השבועון "הכורים".
משנת 1906 מילא תפקיד של נשיא "קרן ביטוח העובדים במחוז בודפשט".
ב־20 באפריל 1922 במהלך הקונגרס של "קונפדרציית האיגודים המקצועיים הבינלאומית" ברומא נבחר כחבר הנהלה.
בשנים 1922 - 1926 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
שאמו יאסאי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה ובבית הספר למסחר, גויס כחייל במארס 1873. כישוריו הבולטים נתגלו עד מהרה והוא נשלח כבר באותו סתיו לקורס קצינים באקדמיה לודוביקה ((האקדמיה הצבאית המלכותית לודוביקה , בקיצור רק אקדמיה לודוביקה או לודוביקה, הייתה המוסד שסיפק את ההשכלה הגבוהה ביותר לקציני הצבא ההונגרי בהונגריה לפני 1945).
משנת 1874 שימש הזאי כסגן משנה, ובשנת 1876 קיבל דרגת סגן.
במקביל להטבלתו לנצרות שינה את שמו מקוהן (הגרסה הגרמנית-הונגרית של כהן) להזאי.
בשנים 1878–1879 השתתף בקורס קצינים בכירים של הצבא ובשנים 1879–1881 למד באקדמיה הצבאית בווינה.
בשנת 1881 הפך לשליש של מפקד חטיבה, קיבל דרגת סגן בשנת 1883 והועבר לשירות במשרד ההגנה ההונגרי בשנת 1886, שם קיבל את דרגת הסרן בשנת 1888. הוא לימד באקדמיה לודוביקה בשנים 1904–1989, משנת 1889 עד 1893 גם בקורס קצינים בכירים, משנת 1893 עד 1902 בקורס קציני מטה.
הוא הועלה לדרגת רב-סרן בשנת 1895, סגן אלוף בשנת 1897, אלוף-משנה בשנת 1900, גנרל כוכב אחד בשנת 1907.
בשנים 1904 עד 1910 היה ראש אגף במשרד ההגנה.
מיום 17 בינואר 1910 ועד 19 בפברואר 1917, עמד כשר בראש משרד ההגנה תחת שלושה ראשי ממשלה שהאחרון שבהם היה אישטוואן טיסה.
עד מהרה קיבל את התואר "יועץ חשאי פנימי", ודרגת גנרל שני כוכבים; אז הוא הגיע לפרלמנט לראשונה כחבר פרלמנט מטעם מחוז לוצ'נץ.
בשנת 1912 קיבל תואר ברון.
בשנת 1914 מונה לגנרל חי"ר (גנרל שלושה כוכבים), ובשנת 1916 לקולונל-גנרל (גנרל ארבעה כוכבים).
משנת 1917 עד 1918 היה ממלא מקום מפקד הכוחות של הצבא האוסטרי-הונגרי, ולכן נאלץ להתפטר מתפקידו כשר ההגנה ההונגרי.
לאחר המלחמה שב לבודפשט ופרש לגמלאות.
הוא נעצר תחת שלטון הרפובליקה הסובייטית ההונגרית והוחזק כבן ערובה במשך תקופה ארוכה.
בתקופת השלטון של עוצר הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי בחרו בו כמה בנקים וחברות גדולות אחרות כחבר בדירקטוריונים שלהם, ומשנת 1927 מונה כחבר בבית העליון.
הוא נפטר בבודפשט בגיל 90.
בתקופת ותחת שלושה ראשי ממשלה הוא פיתח את תפיסת ההגנה הלאומית של הונגריה על בסיס רעיונותיו.
בתקופה שעמד בראש משרד ההגנה, תקופה של שבע שנים, יזם חקיקה מתקדמת.
החוק המודרני והמתקדם של בתי הדין הצבאיים, הכנת רשימת הצעדים הממשלתיים יוצאי הדופן במקרה של מלחמה, והחשוב ביותר היה הקודיפיקציה והייצוג הפרלמנטרי של כוחות ההגנה בתקופתו.
על כל אלה, העניק לו מלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את תואר הברון.
בנוסף למאמריו הרבים פרסם כמה עבודות צבאיות ((למשל: דיונים יישומיים מקרב שפיצרן (1897), גורמי מלחמה (1915)).
עם בלה הלמאי תרגם את על המלחמה (1892-1894) של קרל פון קלאוזביץ.
ניגון שאמיל (Шамил) הוא ניגון חב"די ללא מילים, אשר על פי המסורת בחב"ד הלחין אותו האימאם שאמיל, והוא אחד מניגוני הרבי מלובביץ'.
את הניגון לימד הרבי מלובביץ' בשמחת תורה ה'תשי"ט (1958).
קודם שלימד הרבי את הניגון, הקדים כי החסידים מהם שמע את הניגון, סיפרו את הרקע לחיבורו:
בזמן מלחמת הקווקז, חיו בהרי הקווקז שבטים פראיים שלא היו תחת שלטון חוק כלשהו.
כשהתחילה האימפריה הרוסית להתפשט ולכבוש שטחים, נערכה פלישה צבאית לקווקז, במטרה לשלוט בשטח זה.
השבטים שהתגוררו בהרים אלו הביעו התנגדות אקטיבית לכיבוש הרוסי, שכללה פעולות גרילה בהן נגרמו נזקים לצבא רוסיה.
בראש מערך ההתנגדות עמד המנהיג האימאם שאמיל.
בשל הקושי בכיבוש האזור, הנחשב לגבוה, נקטו הרוסים בתחבולה כדי להכניע את תושבי המקום; הם רימו את מנהיג ההתנגדות והבטיחו לו כי יעשו עמו שלום ויאפשרו לו ולאנשיו הנחות תחת השלטון הרוסי.
כאשר התרצה לשתף עם הרוסים פעולה, ב-1859, אסרו ושלחו אותו לגלות בקלוגה, עיר קטנה במרכז רוסיה.
במקום גלותו, בעת שנזכר בתקופה בה היה יושב בהרים הגבוהים כאדם חופשי, היה שר ניגון זה, הפותח ברגשות געגועים לעבר ומסתיים בתקווה לעתיד טוב יותר.
משכך, ניתן למצוא בניגון ביטוי לגעגועים אל העבר הטוב, כשאחריהם מובעת תקווה לעתיד שיוטב.
חסידים ברוסיה, לדברי הרבי מלובביץ', הקבילו את געגועי שאמיל לגעגועיה של הנשמה לכור מחצבתה.