tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאולה יזמה את הקמת 'ארגון נשים דתיות' בבית הכנסת של יוצאי גרמניה 'אהבת תורה'.
הבית השתנה כמה פעמים מאז הקמתו.
הוא הורחב, נוספה לו קומה, נסגרו המרפסות העגולות ונבנה בניין מאחור.
הבניין מאחור תוכנן על ידי מרים גלבסקי.
בית מס' 18 – בית משפחתו של בנימין מינץ בתכנונו של דב ישראלי שמשרדו שכן בבית מס' 3. הבית, שנהרס בהמשך ובמקומו נבנה בית דירות, היה בנוי משתי קומות, מחופה באבן, בעל צד אחד עגול ובחזיתו גינה וגדר אבנים.
בבית התגורר ד"ר אלברט (אברהם) וונדרליך, מראשוני הכירורגים בארץ ישראל ואיש בית"ר.
מאוחר יותר עבר לעבוד כמנתח ראשי בהדסה בירושלים וחזר לחיפה על מנת לפתוח את המחלקה הכירורגית בבית החולים של ד"ר אליהו אורבך (בהמשך הרחוב).
אחרי מותו (חודשים ספורים אחרי שובו לחיפה) נקרא על שמו אולם ההרצאות של 'האגודה להשתלמות במדע' (מיסודו של אהרן צ'רניבסקי) בבית פבזנר בפאתי הרחוב.
בסוף שנות ה-30, ימי המאורעות שבהם התפנתה האוכלוסייה היהודית ברובה מהעיר התחתית, גרה בבית משפחת ויצמן, מקימי מפעל נור, לפני מעברה לכרמל.
בעקבות הפצצות חיל האוויר האיטלקי על חיפה במלחמת העולם השנייה עבר סניף חברת הסנה לרחוב ירושלים מהמרכז המסחרי הישן בעיר התחתית.
בשנות ה-50 נרכש הבניין (הישן) לטובתה.
סניף החברה עבר מרחוב ירושלים לרחוב הנביאים ב-1963.
בית מס' 19 – גם הוא בית בסגנון אקלקטי עם חלונות משולשים בולטים בחדר המדרגות ומרפסות עגולות, שזו בקומת הקרקע סגורה.
בפינה הנגדית שלו מרפסות ישרות זווית (חלקן נסגרו עם השנים) וחצר אחורית גדולה עם עצי פרי.
בית מס' 20 – היה ביתם של משפחת שלמה זלמן ודינה (לבית פרידמן) נתנזון, בתכנונו של הנס זובלזון.
האדריכל סובלזון תכנן מספר בתים בחיפה, בהם "וילת מגדל" (בית לובה ומשה גליקין) ברח' אחד העם 5. משפחת סובלזון התגוררה במשך כשנה בבית מס' 18 הסמוך.
נתנזון היה מנהל סניף בנק אפ"ק בחיפה (מ-1928), קונסול כבוד של שוודיה ופעיל ציבור.
הבניין, בעל הצריח המשולש, נהרס לימים ובמקומו נבנה בית דירות.
בית מס' 21 – ביתו של נפתלי ברונר, בתכנונו של דוד ויטמן.
בבניין התגוררו ד"ר חנה (לבית ויינטראב) וד"ר יוסף שטרנפלד.
הזוג שטרנפלד היו מפעילי ההגנה ומד"א בחיפה, ואחרי קום המדינה המשיכו בפעילות ציבורית: יוסף כסגן יו"ר ההסתדרות הרפואית בחיפה וחנה כחברת מועצת העיר.
בשל מקצועה כרופאה קיבלה שטרנפלד מרשויות המנדט אישור לנוע גם בימי עוצר.
בתחילת מרץ 1940 השתמשה באישור זה על מנת לגייס את נשות חיפה להפגנה גדולה כנגד חוק הקרקעות.
בבניין שכן ועד הקהילה העברית אחרי שעזב את העיר התחתית בשל מאורעות 1936. ועד הקהילה העברית הוקם מתוקף חוקת הקהילות שאושרה בדצמבר 1927 על ידי הנציב העליון השני, הרברט פלומר, ואיחד את כל העדות העבריות בחיפה.
בית מס' 22 – בית שמואל מאירזון, שנבנה על ידי גדליהו וילבושביץ.
בית פינתי עם מרפסות שונות בפינות הבית, כניסה בעלת קשת עם חדר מדרגות בעל חלונות עם מִִפְתח בצורת בית, המשרים על חדר המדרגות אור שמש "רך".
בבניין התגוררו בני הזוג פיליפס.
פיליפס גזבר מפעל נשר וקצין בריטי בעברו.
לאחר מכן עברו בני הזוג להתגורר בבית מחניים (שעל שמו גם הרחוב במרכז הכרמל).
בבית פעל ד"ר ברוך אוסטרובסקי, מראשוני רופאי הילדים בארץ ישראל ומנהל מחלקת הילדים בבית החולים הדסה.
לתקופת מה, גרה בבניין משפחת יהודית ויחיאל ויצמן עם ילדיהם עזר ויעל.
בית מס' 23 – הבית הניצב במקום נבנה עבור חברת הביטוח "מבטחים".
בחיפה הוקמה לראשונה, בידי מפ"ח, בעקבות החלטת הוועד הפועל של ההסתדרות, סניף של החברה.
במקום פעל מועדון "צוותא" של הקיבוץ הארצי.
היה זה גם מקום מפגשם של עיתונאי חיפה.
לאחר מכן שימש המקום את "מרתף 23" – המשכו של "מרתף 10" שירד מבית רוטשילד בכרמל – מקום בילוי של סטודנטים וצעירים שהיה ל"מוסד" בעיר עד שנסגר מאחר שהופסקה התמיכה הכספית הציבורית בו, ואז עברה פעילות המועדון למקום מסחרי.
ב-2021 חזר המועדון לבית הכט.
בית מס' 24 – בית פרחיה (לבית טודרוס) ושמואל סגל.
סגל היה סגן מנהל פיק"א בארץ, ציר לאספת הנבחרים הראשונה וחבר ועד השכונה.
הבית, בסגנון אקלקטי, תוכנן על ידי יוסף ברלין בשנות ה-20. הוא נבנה, על ידי גדליהו וילבושביץ, כחומת טירה מרשימה: מבנה מאבן, בעל חלונות מוארכים, מרפסות רחבות, ארכיטרב, עמודים טוסקאנים משיש, חלון קוקיה בעליית הגג, רעפי מנסאר וגמלון ייחודי בחזית הפונה לרחוב.
זהו אחד משני בתים יחידים שבנה ברלין באבן; זאת על מנת להשתלב בבתים הסמוכים לו.
בניגוד למקובל באותה תקופה, את הבניין סיתתו גם יהודים.
קומת הקרקע הושכרה לד"ר אלזה וד"ר רודולף יעקובי.
אלזה הייתה רופאה מרדימה ורודולף, רופא אף אוזן גרון, ממייסדי בית חולים אלישע.
נכון ל-2014 משמש הבניין את הקהילה התומכת של עמותת "עתיד חדש לשירותי אנוש".
משמאל לשער הכניסה לחצר הוצב "שלט כחול" מטעמה של הוועדה לשילוט היסטורי.
בחלקו האחורי של המתחם (בית מס' 24א) התגוררו אלישבע, בתם של הזוג סגל ומורה למוזיקה, ומנחם ראט אדריכל במקצועו.
בית מספר 25 – בית בן-ציון ניסנבוים, חבר ועדת המים של השכונה.
הבית, שנבנה בשנת 1933 בסגנון הבינלאומי, מתאפיין בכניסה רחבה, מרפסות גדולות, וקומת קרקע עם חלונות מקושתים.
הכניסה בולטת מעט מקו החזית ומדגישה את אופיו הארכיטקטוני הייחודי.
במהלך השנים התגורר בבית ד"ר אליעזר גון {לבית זילברפרב), ממייסדי רפא"ל וסגן המנהל למחקר ופיתוח, שנשא לאישה את סימה, בתו של ניסנבוים.
בשנת 1980 הדליק גון משואה ביום העצמאות.
מאז 1987 שוכנת במבנה המרפאה של חתנו, פרופ' משה ברונשטיין, מחלוצי תחום האולטרסאונד המיילדותי בישראל.
בית מספר 26 – בית שושנה (לבית פיינברג) ונחום וילבוש.
לתקופת מה התגוררה עימם גם אימה של שושנה, פאני.
הבית בסגנון אקלקטי נבנה ב-1923. אחיו גדליהו בנה את ביתו ברחוב הסמוך, רחוב פבזנר ב-1927.
ד"ר יואכים כספרי, מראשוני רופאי הילדים בחיפה התגורר בבניין ואף פתח בו מרפאה.
יותר מאוחר עבר לביתו ברחוב פבזנר 56 הסמוך שתוכנן על ידי הנס סובלזון.
רופא נוסף שהתגורר בבניין, יחד עם רעייתו, היה ד"ר מרדכי (מקס) שרם, רופא פנימי, שעלה ב-1933. ד"ר שרם הוזעק לטפל בפצוע תקרית לח"י ברחוב טבריה.
ב-1927 היה כבר הבית בנוי משני חלקים: האחד בעל שתי קומות עם מרפסות כחלק מהבניין, והחלק השני בנוי שלוש קומות עם מרפסות תלויות.
הגדר הקיימת היום נבנתה בתקופה מאוחרת יותר.
לשני חלקי הבניין גגות רעפים וחזיתו של החלק התלת-קומתי הפונה לרחוב חופתה באבנים עם כותרות לחלונות האופייניות לתקופה המנדטורית.
בית מספר 27 – בית ליב ויונה מוזס, בעל חלון מוארך בחדר המדרגות, תוכנן על ידי יעקב ברטלר בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20. הזוג מוזס היו בעלי עסק לקצבות ובשר ("בומול") שהסתכסכו עם מועצת פועלי חיפה על חלוקת בשר לעובדי הנמל.
בית מספר 28 – היה בית שנבנה, בתחילת שנות ה-20, אומנם למנחם אוסישקין אך התגורר בו עמרם חזנוב.
ד"ר אליהו אורבך פתח בו בית יולדות.
משפחת אורבך התגוררה בתחילת הרחוב בבית מס' 1. גם לאחר סגירת בית החולים המשיכה האחות הראשית לקבל בו יולדות.
מאוחר יותר שכן בבניין קלוב התעופה בחיפה, שגידל חלק מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי (בהם דני שפירא, ישעיהו גזית וטיבי בן שחר).
החזית חופתה באבנים ובה שתי מרפסות עגולות.
מעל הכניסה חלון משולש בניגוד לסגנון הבינלאומי שדרש חלון "טרמומטר" מלבני בחדר המדרגות.
הבניין הורחב עם השנים לבית מגורים גדול.
הרחוב הניצב הסמוך נקרא על שמו של אוסישקין (מנחם).
בית מס' 29 – במקום פעל מועדון "ביתנו" מיסודה של מועצת פועלי חיפה בתכנונו של שלמה דורי, שנחנך ב-19 בינואר 1956. היה זה מרכז תרבותי של פועלי חיפה, ונערכו בו עצרות וחוגים, הוקרנו סרטים והועלו הצגות.
לאחר מכן עבר המבנה לשמש את מתנ"ס הדר.
ביוני 2024 רכשה עיריית חיפה את המבנה.
ראשית הפעילות במגרש, בקיץ 1939, הייתה הקמת צריף לפלוגות הפועל, שסרו למרותם של אבא חושי ויוסף אלמוגי (שיזם את בניין הצריף) ושימשו כזרוע הביצוע של מפ"ח.
במקום גם פעלה "הפלוגה הימית" של הפועל.
אחרי מותו של ויליאם גרין, מנהיג פועלים אמריקאי וידיד ישראל, נקרא בית התרבות על שמו.
נכון ל-2016 הוסב הבניין על שם התורמים רות וברוך רפפורט.
בית מס' 31 – בית דירות שהוקם עבור שפירו ובן שחר בסוף שנות ה-40 בתכנונם של ישראל קומט ומנחם ראט.
בזמן מלחמת העצמאות סגרה מפקדת הג"א את המבואה לבניין לטובת "קבוצות הצלה" (שהיו צריכות להיות בכוננות בבניין לטובת הפעלה אם ידרשו לכך).
אחרי המלחמה שימש האולם החדש את האגודה לעזרת ילדים נכים בישראל.
בית מס' 33 – בית בסגנון בינלאומי עם חלון "תרמומטר" בחדר המדרגות ומרפסות כדוגמת ספינה היוצאות מן הקו הישר של הבניין.
המרפסות משקיפות אל תוך גן בנימין בידיעה שאין חוצץ בינן לבין הגן ומרכז ההתרחשות בו – הקיוסק בתכנונו של אלכסנדר ברוולד.
בבית התגוררה, בשנות ה-40 של המאה ה-20, משפחתו של האדריכל משה זיידמן וכאן היה גם משרדו.
רחוב חזון איש הוא רחוב במרכז בני ברק.
הרחוב חוצה את מרכז בני ברק מצפון לדרום, תחילתו ברחוב רבי עקיבא וקצהו הדרומי פולש לשטח השיפוט של רמת גן, סמוך לשכונת רמת עמידר.
עד שנות ה-50 שימש הרחוב כגבול המזרחי של בני ברק, התוחם את שכונת זיכרון מאיר ממזרח.
ממערב ומדרום לו שכנו פרדסים וחורשות.
בשנות ה-40 הם שימשו כמקומות מסתור ומוקדי פעילות של אנשי אצ"ל ולח"י.
בשנות ה-40 עבר החזון איש מגבעת רוקח להתגורר בבית שנבנה עבורו במרכז הרחוב.
הוא נהג לטייל לצורכי בריאות במעלה הרחוב, לאורך "פרדס ברמן" שבחלקו הדרומי של הרחוב.
לאחר פטירת החזון איש נקרא הרחוב על שמו.
בית החזון איש ניצב על תלו, עליו נוספו קומות חדשות, והוא משמש כתלמוד התורה "תשב"ר".
התלמוד-תורה קרוי על שם החזון איש.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה עבור התלמוד-תורה מבנה נוסף ברחוב סמוך.
בסמוך למבנה הישן של תלמוד תורה "תשב"ר", מוביל הרחוב לשיכון סאטמר.
לאחר פטירת החזון איש הוקם בשטח הגובל עם רחוב חזון איש, מול "פרדס ברמן", שיכון חזון איש, עבור משפחות תלמידי החזון איש.
בשנות ה-80 נמכר שטח "פרדס ברמן" ליזמים פרטיים ונבנתה עליו שכונת "רמת דוד", על שם הרב דוד פוברסקי (שמה הלא-רשמי: "קריית משה").
רבה של השכונה הוא הרב שריאל רוזנברג.
עם השנים הורחבה הבנייה באזור ונבנה בו מרכז מסחרי שוקק.
בשני מתחמים נפרדים בשכונה הוקמו שתי קריות חינוך לבנים ולבנות.
מול השכונה, מזרחית-צפונית למפגש הרחובות חזון איש-עזרא, הוקמה קריית נדבורנה.
לאחר הקמת הקריה שונה קטע הרחוב המתחבר לרחוב חזון איש ונקרא רחוב אדמו"רי נדבורנה.
בקצהו הדרומי של הרחוב, בהמשך שכונת רמת דוד, שוכנים שני בתי הקברות העירוניים - בית הקברות שומרי שבת ובית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
במתחם קיימת חלקה נוספת של חסידות ויז'ניץ.
בשל מיקומם של בתי הקברות בקצה רחוב חזון איש, משמש הרחוב למסעות הלוויה שבהם פוסעים המלווים רגלי עד לבית הקברות.
מול בתי הקברות, בשטח השיפוט של רמת גן, נבנתה שכונת מרום נווה.
ברחוב חזון איש שוכנים מספר מוסדות תורה וחסידות, ובהם: מרכז חסידות אשלג (של האדמו"ר רבי ברוך שלום הלוי אשלג) ומרכז חסידות אוזרוב, ובתי המדרש של חסידות באבוב, חסידות סרט ויז'ניץ וענף של חסידות אלכסנדר.
בתחילת רחוב חזון איש, בסמוך למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש, התגורר הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
מערבית למפגש הרחובות רבי עקיבא-חזון איש מפגש הרחובות רבי עקיבא-הרב שך.
שני הרחובות, רחוב חזון איש ורחוב הרב שך, חוצים ביחד את כל העיר בני ברק לרוחבה.
רחוב חסן שוקרי הוא רחוב בחיפה שבו שוכן היכל עיריית חיפה ובו שכנו בעבר בתי משפט ומשרדים ממשלתיים.
הרחוב נקרא לפנים רחוב הבורג' (או המצודה/המבצר בעברית), אחר כך רחוב בתי המשפט (או בערבית منازل الحكومة - בתי הממשל) ואחרי מותו של חסן שוכרי נקרא הרחוב על שמו.
בית מספר 2 – משכנה בעבר של האקדמיה ללשון הערבית.
הבית נבנה במקור על ידי משפחת סייקלי משפחת סוחרים אורתודוקסית שמוצאה מעכו.
בית מספר 3 – בתי משפחת בנימין מושיוף.
מושיוף, יהודי ממוצא גליציאני שהתגורר בצפת, בנה את הבניין הקדמי והבניין האחורי באמצע שנות העשרים לצורכי השקעה ומגורים.
משפחתו גרה בבנין האחורי עד 1948.
הבית נבנה בסגנון אקלקטי בעל גג רעפים ובכניסה לבית פעלה מזרקה בתוך גינה מטופחת.
בין השוכרים הייתה משפחתו של מרדכי הקר ממנהלי הטכניון.
מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט החרימה את הבניין הקדמי ומיקמה בו את משרדיה.
ב-23 במרץ 1944 תקף האצ"ל את הבניין והשמיד את הארכיון שנמצא בבניין.
בפעולה נהרגו ארבעה שוטרים בריטיים ושלושה נפצעו.
יותר מאוחר שימש הבניין כזירת קרב כמה פעמים בין ההגנה לערבים.
לאחר קום המדינה שכן בבניין "בית זאב" - מקום התכנסות של תנועת החרות.
עד אמצע העשור השני של המאה ה-21 שימש הבניין כמשכנה של קופת חולים לאומית בחיפה.
בית מספר 5 - במקום עמד בית קולנוע מאי שהוקם ב-1947 על ידי יעקב דוידון ותוכנן על ידי אריה לילינפלד.
בית הקולנוע תוכנן עם בניין משרדים בעל ארבע קומות מעליו וחניון מתחתיו.
הבניין נבנה עם חזית עגולה.
במקום בחניון נבנה לבסוף בית קולנוע קטן נוסף בשם "מאיון".
המקום שימש גם כמקום כינוס של ועידות והפגנות כגון ועידת האיחוד של מק"י (באוקטובר 1948) ושביתת הימאים.
הקולנוע נסגר בשנות ה-70 ולבסוף נשרף ונהרס.
במקומו נבנה בית "מאי" - בניין משרדים.
בית מספר 7 - בית משפחת תאופיק אל ח'ליל, בנו של מוסטפא פאשה אל-ח'ליל ראש עיריית חיפה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, וגיסו של חסן שוכרי שעל שמו נקרא הרחוב.
הבית, שנבנה ב-1931, היה מוקף חומה, עם גינה רחבת ידיים, בעל חזית עם קשת גדולה ומדרגות משיש קרארה.
בשלהי תקופת המנדט שימש המבנה כתחנת משטרה.
על יד בית זה נורה אשר טרטנר, איש החת"ם (חיל תעמולה מהפכני) של האצ"ל, שנס מן השוטרים הבריטיים אחרי שתפסוהו מדביק כרוזים.
לאחר קום המדינה "ירשה" משטרת ישראל את הבניין כתחנת משטרת השכונה.
בשנות ה-60 נבנתה על החלק האחורי של המגרש לשכת הגיוס.
בתחילת שנות ה-70 היה הבניין למשכנו של בית המשפט לתעבורה ונוספה לו קומת ביניים פנימית, מאוחר יותר שימש כשלוחה של בית המשפט המחוזי בעיר ולכן נקרא בפי כל "המחוזי הקטן" שכן שימש כתוספת לבית המשפט שניצב מולו.
הבניין נרכש על מנת לפתוח בו את בית מלון ("ביי קלאב").
לצורך הקמת המלון הוגבה הבניין ושומרו קומת היסוד שלו, גדר האבן ושער הכניסה המעוטר המקורי.
פינת רחוב שמריהו לוין – בבניין שכן מלון וייס עד שנסגר.
הבניין שימש את משרדי בית המשפט שהיה מפוצל בין בתים אחרים ברחוב.
לאחר מעבר בתי המשפט לקריית הממשל עברו גם המשרדים איתו.
בית מספר 12 – בניין משרד מבקר המדינה ונציבות תלונות הציבור (לשעבר בית המשפט המחוזי).
המבנה בתכנונו של אוסטן הריסון, האדריכל הראשי של מחלקת העבודות הציבוריות בתקופת המנדט הבריטי, הוא בסגנון מנדטורי בעל פתח מקומר ואולמות רחבי ידיים.
הבניין נחנך ב-1932 ושימש את בית המשפט עד מעברו לקריית הממשל בעיר התחתית.
הבניין נתן לרחוב את שמו עד החלפת השם עם מותו של שוכרי.
כבניין שיועד לשימור נדונו מספר הצעות לאכלוסו (למשל כספרייה עירונית או כתוספת למשרדי העירייה) אך לבסוף "נמכר" למשרד מבקר המדינה בתקופת כהונתו של מיכה לינדנשטראוס שכיהן כשופט בעת שהבניין שימש כבית משפט.
במסגרת שיפוצו של הבניין נבנתה קומה נוספת.
בניית הקומה פגעה, במידת מה, בתכנון המקורי בעל התקרות הגבוהות.
חלק מהאולמות חולקו על מנת לאפשר מספר רב יותר של משרדים.
החלק החיצוני שופץ במלואו, הוחלפו אבנים שבורות, שוחזרו תריסי העץ ויוצרו במיוחד מעצורי תריס.
מאחורי הבניין נבנה בניין נוסף מחובר בגשר מחופה זכוכית.
הבניין החדש וקומה נוספת בחלק האחורי של הבניין המקורי נבנו בעיצוב דומה לחלקו המקורי על מנת לשמר את סגנון הבניין.
בית מספר 14 – בניין עיריית חיפה תוכנן על ידי בנימין חייקין ונחנך ב-29 ביוני 1942. הבניין בנוי גם הוא בסגנון מנדטורי בצורת האות "ח".
גובהו של שער הכניסה למבנה הוא ארבע קומות ומדרגות שיש מובילות אליו.
מעל חזית השער המונומנטלית מופיע סמל העיר חיפה בתצורתו הראשונית עם אנגלית במרכז ושני שעונים בחזיתות המזרחית והמערבית שאותם התקין ברוך פרידמן.
השעונים הופעלו על ידי מנגנון משותף שמוקם מעל הכניסה הראשית.
הבניין נבנה בשני חלקים בשל קשיי תקציב עם כותרות לחלונות האופייניות לתקופה המנדטורית.
בחזית המבנה רחבה ובה פסלו של יוסל ברגנר, "אחוות אחים", שממשיך את סגנונו של האמן.
מאחר שעיריית חיפה ניהלה עיר רב-לאומית הוקפד שבבניין היכלה יעבדו מספר דומה של ערבים ויהודים.
גן הזיכרון - גן ציבורי ובו בריכת נוי קטנה.
בפינת השטח עמדה בעבר מצודת העיר בימי דאהר אל עומר (בורג' א-סלאם).
בתחילה תוכנן להיבנות במקום קומפלקס שלם שכלל גן, מוזיאון ויד לבני חיפה שנפלו במלחמת העצמאות, אך מאחר שהשטח היה ממשלתי ולא עירוני התעכבה התוכנית ורק באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 נבנה הגן ויותר מאוחר הוצב במקום תבליט פרי יצירתו של גרשון קניספל לתיאור הקרב על חיפה.
על מנת ל"אזן" בין הכוחות השונים הוקדשו יותר מאוחר ערוגות לחללי האצ"ל, אנשי השיירות ועוד.
בגן הותקנו ספסלים, פינת משחקים, מזרקה ומצפור שהוא חלק מ"דרך נוף חיפה".
בפינת הרחוב עם רחוב הדר שני בניינים: משרד הפנים לשעבר שנבנה בסגנון הבינלאומי בשנות ה-40 של המאה ה-20 ואחרי מעבר המשרד לקריית הממשל הפך למרכז שירות של עיריית חיפה ומלון "הדר" לשעבר שבו שכן בית משפט לנוער.
בשנות ה-30 שכן מלון הדר הכרמל גם בבנין הסמוך ברחוב הדר.
בבניין האחורי שכן בית המשפט לעניינים מקומיים.
בית מספר 18 - בקומה הראשונה, בית הכנסת "שערי צדק הגליל" שייסד הרב ברוך מרקוס, רבה הראשי הראשון של חיפה בעידן המודרני.
רחוב חיפה הוא רחוב במרכז בגדאד, על שם העיר חיפה בישראל.
הרחוב מתחיל בשער המרצחים שהיה אחד מהכניסות לאזור הבינלאומי של עיראק אחרי כיבוש עיראק על ידי ארצות הברית ב-2003. הרחוב, שאורכו כ-3 ק"מ, נמתח במקביל לנהר החידקל.
הרחוב מאכלס בניינים רבי קומות ולפני מלחמת המפרץ שכנה בו השגרירות הבריטית.
ברחוב כיכר על שמו של פייסל הראשון, מלך עיראק שגופתו הגיעה לנמל חיפה ועל שמו כיכר מקבילה בחיפה.
אחרי מלחמת עיראק אירעו ברחוב מספר תקריות ומבצעים כפיצוץ מכוניות תופת.
רְחוֹב חַבָּ"ד הוא רחוב עיקרי והארוך ביותר ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
קרוי על שמה של חסידות חב"ד, ובו בית הכנסת ובית המדרש של חב"ד.
הרחוב, ומקבילו (הנמוך ממנו) רחוב היהודים, בנויים לאורך ציר הקארדו של העיר העתיקה ומעליו; הם גבוהים בכ-2–5 מטר ממפלס החיים בתקופה הרומאית והביזנטית.
בראשית התקופה העות'מאנית, במאה ה-16, הוקם ברחוב מבנה גדול (הממוקם בקרן הרחובות חב"ד-אור החיים הצפון-מערבית; על גבי המבנה תוספת משנות ה-70 של המאה ה-20).
ההתיישבות היהודית ברחוב התגברה בשנות ה-50 של המאה ה-19.
כן הם היו קונים שם "גליונות לשנה טובה", לוחות שנה, "מחצית השקל", קבלות מוזהבות, "מזרחים", מפיות לחלות וכיוצא בזה", מבתי הדפוס בירושלים.
בשנת 1918 ערך המשרד הארצישראלי מפקד ברחוב ומצא שהתגוררו בו 781 נפש.
במלחמת העצמאות נהרס רוב הרחוב, לאחר שהלגיון הערבי כבש אותו, ותושביו היהודים נכנעו ונאלצו לעזוב; ולאחר תקופת שבי בירדן, עברו להתגורר בשכונות המערביות של ירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים בשנות ה-70 של המאה ה-20, שומרו ושופצו הבתים הישנים ושרידיהם, ונבנו בתים חדשים למגורים כחלק משיקום הרובע היהודי כולו.
בראשית המאה ה-21, הרחוב משמש בעיקר למגורים ופועלות בו חנויות אחדות, למזון, מזכרות לתיירים ועתיקות.
רחוב טברסקאיה הוא הרחוב הראשי של העיר מוסקבה, בירת רוסיה.
היסטורית, שימש הרחוב כדרך עליה נסעו קיסרי רוסיה מפטרבורג אל הקרמלין, כאשר הדרך הייתה עוברת בעיר טבר, על שמה קרוי הרחוב.
בשנות ה-30, בתקופה הסובייטית, הורחב הרחוב במבצע הנדסי מורכב ומרבית הבניינים ההיסטוריים הוזזו למקומם הנוכחי, אחרים נהרסו ובמקומם נבנו בתים בסגנון סטאליניסטי, אשר מאפיין את הרחוב של היום.
בשנים האחרונות נבנו ברחוב מספר בניינים, אך הקו האדריכלי של הרחוב וסגנונו נשמר.
כמעט כל בניין ברחוב בעל חשיבות היסטורית ועליו תלוי לוח המציג אישים חשובים אשר התגוררו בו.
רחוב טברסקאיה נחשב לאחד הרחובות היקרים ביותר בעולם, החנויות, המסעדות והמשרדים השוכנים במקום מהווים סמל סטטוס ל"מעמד הגבוה".
הרחוב גם משמש כציר מרכזי באירועי החג של העיר.
הרחוב נסגר לתנועה בחגים החשובים, אשר הופך אותו למדרחוב.
גם מצעדי יום הניצחון עוברים בטברסאיה, הכולל את נסיעתם של כלי נשק וטנקים של הצבא הרוסי.
הרחוב מצטלב עם סמטת סטולשניקוב, בה ממוקמים בוטיקים רבים.
רחוב ויצמן הוא הרחוב הראשי ההיסטורי של העיר כפר סבא שבשרון.
הרחוב קרוי על שם חיים ויצמן, הנשיא הראשון של מדינת ישראל.
הרחוב חוצה את העיר כמעט לכל אורכה וכולל חנויות, משרדים, בתי קפה, דוכני מזון, מוסדות ציבור, מבני מגורים ושטחים ירוקים.
ביולי 2018 דורג הרחוב במקום התשיעי מבין רחובות המסחר המובילים בישראל במחקר שערך העיתון TheMarker וחברת הייעוץ צ'מנסקי בן שחר.
סלילת הרחוב החלה בשנת 1929, והוא תוכנן במקור כעורק מסחרי המקשר בין יישובי השרון לערי החוף.
בתוכנית המתאר הראשונה של העיר הרחוב סומן כדרך ראשית שרוחבה 20 מטרים.
הרחוב התפתח במהירות ובשנות ה-30 של המאה ה-20 כבר היו בו 100 חנויות ובתי מלאכה.
בשנת 1976, הכין אדריכל העיר יוסף קולודני תוכנית מתאר מקומית, המכונה "התוכנית הרביעית" (שכן הייתה זו הפעם הרביעית בה הוכנה תוכנית מתאר לכפר-סבא).על פי התוכנית נבנה מרכז עירוני חדש לאורך רחוב ויצמן בין הרחובות ארבל וכצנלסון, שכלל את היכל התרבות ומרכז עסקים (קניון ערים) וביניהם חיברה כיכר העיר.
החלטות נוספות שהתקבלו במסגרת התוכנית היו שבמרפסות הפתוחות של דירות המגורים ("מרפסות שמש") יהיו אדניות בנויות לפרחים ובבניינים המשלבים מגורים ומסחר חויבו הקבלנים לבנות אכסדרה עם קשתות לפני החנויות להגנה מפני גשם ושמש, שמתחברים לרחוב מסחרי רציף.
במהלך שנות התשעים ותחילת האלפיים נבנו בקצוות העיר ובאזורי התעשייה קניונים וחנויות ענק ותנועת הקונים במרכזו של רחוב ויצמן ובקניון ערים פחתה.
בשנת 2009 נפתח בקצהו המזרחי של הרחוב, מרכז קניות "G" במקום בו שכן קודם לכן מפעל "פקר פלדה".
ב-2015 נפתח בקניון G מתחם קולנוע מרשת "סינמה סיטי".
בתחילת 2015 הכריזה עיריית כפר סבא על תחרות אדריכלים לשיפוץ ושינוי פני הרחוב.
ההצעה הזוכה כללה הוצאת תנועת כלי רכב מהרחוב והפיכתו לשדרה להולכי רגל שבצידיה מסלולי מערכת אוטובוסים מהירה.
התוכנית משתלבת בתכנון הרכבת הקלה של מטרופולין תל אביב, במסגרתה מתוכנן קו אוטובוס מהיר, הקו הוורוד, שיעבור ברחוב.
תוכניות אלו מעולם לא מומשו.
בשלהי 2019 ובתחילת 2020 החלו עבודות להקמת נתיב תחבורה ציבורית שמאלי בהפרדה מלאה לכל אורכו של רחוב ויצמן.
ברחוב עוברים כ-70 אוטובוסים בשעה, ונתיב התחבורה הציבורית נועד לתעדף אותם בכביש על מנת לשפר את יעילותם ואמינותם של ה-קווים.
תושבי האזור התנגדו לפרויקט, יחד עם העירייה, מתוך סירוב להעניק העדפה לתחבורה ציבורית על פני רכבים פרטיים, שכן הפרויקט כלל הסבה של נתיב רכב פרטי לתחבורה ציבורית בלבד וכן הפקעה וביטול של חניות.
ב-16 במרץ 2023, לאחר כשלוש שנות עבודה, נפתח לתנועה שלב א' של הפרויקט, במקטע שבין קניון G לבין רחוב העמק.
היכל התרבות של כפר סבא
התחנה המרכזית של כפר סבא
הספרייה העירונית של כפר סבא
גן הזיכרון - גן ציבורי, בית קברות צבאי ואתר הנצחה לחללי מערכות ישראל
רחוב לאפונסקאיה הוא רחוב במרכז סנקט פטרבורג, המחבר את רחוב יארוסלבל עם שדרת סמולני לסמטת טאבריד.
מהווה את המשכו של רחוב בונץ'-ברוייביץ'.
בתוכנית העיר מ-שנת 1798 סומן הרחוב בשם רחוב המנזר (Монастырская улица) ורחוב בית התמחוי (Богадельная улица).
השם הראשון ניתן על שם מנזר סמולני, השם השני על שם בית התמחוי ששכן בבית מספר 3. השם האחרון שימש כשם הרחוב עד 1822.
משנת 1810 ועד 1829 נקרא בשם רחוב פשצ'נאיה (Пещаная улица).
באותה עת הרחוב השתרע מככר ראסטרלי ועד לרחוב קירוצ'נאיה, כולל החלק המודרני של שדרות סובורוב.
בחלק מהרחוב, באזור שדרות סובורוב, השם נותר שמו עד שנת 1798.
בתוכנית משנת 1821, השם היה חלק מהרחוב המודרני של רחוב הדיקטטורה של הפרוליטריון.
ב-14 ביולי 1859 רחוב החול התחבר עם רחוב יארוסלבל ומספור הבתים השתנה בכיוון ההפוך מכפי שהיה קודם.
משנת 1836 עד 1846 — הרחוב הפך לרחוב החול 1 כדי להבדילו משאר חלקי הרחוב.
ב-30 ביולי 1864 קיבל את השם רחוב לאפונסקאיה לכבוד מאה שנה לתחילת פעילותה של סופיה דה לאפון שעמדה בראש מכון סמולני, שהוקם ב-1764 על ידי הקיסרית יקטרינה השנייה כמוסד חינוכי עבור נשות העיר, לאפון ניהלה את המכון במשך 33 שנים.
מ-15 בדצמבר 1952 עד ה-17 באוגוסט 2017 הרחוב נקרא בשם רחוב הדיקטטורה של הפרוליטריון על שם ככר הדיקטטורה של הפרוליטריון הסמוך.
בעבר נקרא הרחוב בשם לאפונסקאיה במשך כמעט מאה שנים והוחזר בצו מינהל העיר של סנקט פטרבורג מספר 695.
בית 1 — הגימנסיה ה-157 שקרויה על שם הנסיכה מאולדנבורג
בית 2 — בית ממשלת מחוז לנינגרד
בית 5 — הקונסוליה של הממלכה המאוחדת.
רחוב יוספטל הוא אחד מהרחובות הראשיים והארוכים בעיר בת ים ואחד מצירי התחבורה הארוכים בחולון-בת ים.
אורכו של הרחוב הוא כ-2.53 קילומטרים.
הרחוב מתחיל בקצה המערבי של בת ים ליד הטיילת ומגיע עד המפגש עם נתיבי איילון במחלף יוספטל שבקצה המזרחי של העיר, בגבולה עם חולון.
הרחוב ממשיך בחולון בשמות אליעזר הופיין, גולדה מאיר, אלופי צה"ל והמלאכה עד לסיומו בצומת טמפו במפגש עם דרך השבעה.
ברחוב זה שוכן הקניון המסחרי הראשי של העיר שמכונה "קניון בת ים" ותחנת הרכבת בת ים - יוספטל.
ברחוב שוכן גן הנ"ד, שנחנך בשנת 1977 לזכרם של 54 חללי אסון הנ"ד בבקעת הירדן.
ברחוב קיימת הספרייה העירונית של העיר בת ים.
רחוב יוספטל עובר בשכונות רבות, בהן רמת יוסף, שיכון ותיקים, רובע עסקים, מרכז העיר, דרום מערב ורמת הנשיא.
לצד הרחוב קיימת קופת חולים מאוחדת, גני ילדים רבים ובתי ספר חרדים-דתיים וחילוניים.
הרחוב כולל מעל 120 בתים.
תחנת הרכבת בת ים – יוספטל
רחוב ירמיהו (במספור הארצי כביש 417) הוא רחוב ראשי בירושלים, המשמש כאחד מעורקי התחבורה המרכזיים של צפון ירושלים.
רחוב ירמיהו הוא באורך של כ־1.7 קילומטרים.
הרחוב מתחיל מצידו המזרחי כהמשך ישיר לרחוב בר-אילן בקרן הרחובות בר־אילן – עלי הכהן, ומסתיים בקרן הרחובות ויצמן–יפו, בסמיכות לתחנה המרכזית.
למרות המשכו הישיר מכביש בר־אילן וסמיכותו לשכונות החרדיות, הרחוב פתוח לתנועת כלי רכב בשבתות וימים טובים.
הרחוב כמעט אינו מאוכלס בדירות פרטיות, אך קיימים מגדלי מגורים הצופים לרחוב.
בחלקו המזרחי של הרחוב קיימים בתי עסק, בדומה לרחוב בר־אילן, אך ככל שהרחוב ממשיך לכיוון התחנה המרכזית הוא נדמה יותר לאזור תעשייה, בהשפעת אזור התעשייה רוממה הסמוך לו.
בית המדרש הגדול של חסידות גור
תלמוד תורה של חסידות גור
ישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד
סמינר לבנות של חסידות גור
מגדלי הבירה – בניין משרד הבריאות
"בית יהב" - מטה בנק יהב.
רחוב חרשצ'אטיק (באוקראינית: Хрещатик) הוא רחובה הראשי של קייב, בירת אוקראינה.
הרחוב, שאורכו 1.2 ק"מ, משתרע מכיכר אירופה (שם הוא גובל בפארק חרשצ'אטיק), דרך כיכר העצמאות (מאידאן נזאלז'נוסטי) דרומה לשוק בסרבסקי.
ברחוב מצויים מבני שלטון מרכזיים, בכללם מועצת העיר ("קייב ראדה" - Київрада), מקום מושבו של ראש עיריית קייב, הדואר המרכזי, משרדי ממשלה, חנות הכלבו הענקית "צום" (ЦУМ), חנויות מותגים יוקרתיות ומרכז הכנסים "בית אוקראינה".
הרחוב נהרס כליל במלחמת העולם השנייה ונבנה מחדש כשדרה מרכזית בשנות ה-50 בסגנון סטלוניסטי קלאסי.
הרחוב, שרחבו כ-100 מטרים, עם שמונה נתיבים ומדרכות רחבות משני צדדיו, נסגר לתנועת כלי רכב בימי ראשון והופך למדרחוב.
ביום העצמאות של אוקראינה (24 באוגוסט) נערך ברחוב מצעד צבאי, חגיגות נוספות מתקיימות במקום ביום הניצחון (9 במאי) וב"יום קייב" (יום א' האחרון של מאי).
זהו גם הרחוב המרכזי בו נערכות הפגנות ועצרות-עם.
שם הרחוב נגזר ככל הנראה מן המילה הסלאבית "חרסט" שהוראתה צלב, כיוון שהוא סלול בעמק הנחצה על ידי מספר ערוצים קטנים.
בעמק זרם נחל חרשצ'אטיק, יובל של הנהר ליביד, הנשפך לדנייפר והוא זורם תחת מפלס הרחוב כנחל תת-קרקעי.
מאז הקמת העיר ובמשך תקופת רוס של קייב והאימפריה הרוסית היה העמק אזור בלתי מיושב, ששימש כחיץ בין האזורים המיושבים.
רק במאה ה-19 מולאו הערוצים הצולבים והעמק המרכזי על מנת לשמש לבנייה ולתנועה.
בעת המהפכה התעשייתית הפך חרשצ'אטיק לשדרה המרכזית של העיר.
בד בבד עם הפיכת קייב למרכז המסחרי והתעשייתי של דרום-מערב האימפריה, הפך רחוב חרשצ'אטיק למרכזה המסחרי של העיר.
ב-1878 נחנך ברחוב בניין הדומה של קייב (בית הנבחרים האזורי; הבניין פוצץ ב-1941).
ב-1894 החל לפעול ברחוב קו החשמלית הראשון באימפריה הרוסית.
מיד לאחר מהפכת אוקטובר 1917 ובמהלך מלחמת האזרחים ברוסיה והמלחמה הפולנית-סובייטית, נפגעו קשה המבנים ברחוב.
ב-9 במאי 1920 נכבשה קייב על ידי צבא פולין בראשותו של אדוורד רידז-שמיגלי, שחגג את הכנעת העיר במצעד ניצחון לאורך רחוב חרשצ'אטיק.
בין השנים 1923 ו-1937 בוצעו ברחוב עבודות שיקום והוא נקרא על שמו של ואצלב וורובסקי, דיפלומט בולשביקי שנרצח בשווייץ.
בשנת 1939 נחנך במרכז הרחוב בית הכלבו "צום" (ראשי תיבות של Центральный универсальный магазин - "חנות כלבו מרכזית").
בעת נסיגת הצבא האדום מן העיר לאחר קרב קייב (ספטמבר 1941), מולכדו מבני המידות ברחוב באמצעות מוקשים וחומר נפץ שחוברו למרעומי-רדיו.
לאחר כיבוש העיר התמקמו ראשי הממשל הגרמני במבנים ברחוב.
ב-24 בספטמבר 1941 נשלחו אותות רדיו מרחוק שפוצצו את מטות הצבא הגרמני והרסו כליל מבנים רבים ברחוב, בהם בניין הדומה של קייב.
ב-26 בספטמבר החליטו הגרמנים לחסל את כל יהודי קייב כתגמול על פעולות החבלה, ופקודה זו בוצעה בבאבי יאר.
במהלך הכיבוש הגרמני נקרא הרחוב Eichhornstrasse על שם הרמן פון אייכהורן, פילדמרשל ממלחמת העולם הראשונה והמושל הצבאי של אוקראינה ב-1918 (שנרצח בעיר באותה שנה על ידי הסובייטים).
בשנת 1946 הוצב במבוא הדרומי לרחוב, מול שוק בסרבסקי, פסל לנין הגדול בקייב.
הפסל הוסר על ידי מפגינים ב-8 בדצמבר 2013.
שלטונות ברית המועצות שיקמו את הרחוב במהלך שנות החמישים והשישים.
הרחוב פונה מהריסות, הורחב, והוקמו בו מבנים סטליניסטיים קלאסיים כגון מלון מוסקבה (כיום מלון אוקראינה) בצידו הצפוני (מאידאן נזאלז'נוסטי), הדואר המרכזי, בניין מועצת העיר ("קייב ראדה") ועוד.
ברחוב נערכו מצעדים צבאיים במועדים המרכזיים של ברית המועצות: אחד במאי, יום הניצחון (9 במאי) ויום מהפכת אוקטובר.
ב-1960 נפתח הקו הראשון של הרכבת התחתית של קייב ("האדום") ובמרכזו תחנה ברחוב, ב-1967 נפתח הקו השני ("הכחול"), כאשר הוא מצטלב עם הראשון במאידאן בצפון הרחוב.
ב-24 ביולי 1990 הונף לראשונה דגל אוקראינה מעל בניין מועצת העיר.
במהלך שנות התשעים, לאחר התפרקות ברית המועצות, עבר הרחוב שיפוץ כולל.
בניינים נוקו, אלמנטים סובייטיים הוסרו, הותקנה תאורה מודרנית ולוחות מודעות מוארים והחנויות הפכו לחנויות מותגים.
ב-2001 הוקמו מתחת לרחוב מרכזי קניות תת-קרקעיים.
ב-2004 היה הרחוב אתר מרכזי באירועי המהפכה הכתומה ובו הוקמו אוהלי ראשי המאבק, שנתמכו על ידי מועצת העיר.
בשיאה של המהפכה הגיעו אליו יותר ממיליון מפגינים.
וב-2013 היה אתר מרכזי בהפגנות יברומאידאן.
פארק חרשצ'אטיק ובו קשת ידידות העמים שהוקמה ב-1982 לציון הידידות בין רוסיה לאוקראינה
בית התזמורת הפילהרמונית של אוקראינה
מרכז הכנסים "בית אוקראינה" (הוקם ב-1982 כמוזיאון העמים על שם לנין)
כיכר מאידאן נזאלז'נוסטי: מלון אוקראינה, מרכז הקניות גלובוס, "השער הפולני", נקודת האפס למדידת מרחקים באוקראינה, מזרקות מוארות
בניין מועצת העיר ("קייב ראדה" - Київрада)
רחוב טירגארטן הוא רחוב ברובע טירגארטן במרכז ברלין, בירת גרמניה.
הרחוב עובר על ציר מזרח-מערב לאורך הקצה הדרומי של פארק טירגארטן מקמפרפלאץ ורחוב בן-גוריון ליד מרכז סוני וכיכר פוטסדאם במזרח עד לצומת הופיגראלה (Hofjägerallee) וקלינגלהופרשטראסה במערב.
בצד הדרומי של הרחוב, הרחוב מצטלב עם (ממזרח למערב) רחוב הרברט פון קאראיאן, רחוב הילדברנד, רחוב הירושימה ורחוב קלרה ויק.
השכונה שולבה בעיר ברלין בשנת 1861, זמן קצר לאחר איחוד גרמניה בשנת 1871, התפתחה לאזור מגורים אמיד ובהמשך - לרובע הדיפלומטי של הבירה.
הקמפרפלאץ בקצה המזרחי סימן בעבר את נקודת ההתחלה של שדרת זיגסאלה (Siegesallee, שדרת הניצחון), העוברת צפונה דרך הפארק עד לקוניגספלאץ מול בניין הרייכסטאג.
ברחוב טירגארטן מספר 1 נמצא מוזיאון כלי הנגינה ברלין והבניין הסמוך של הפילהרמונית של ברלין מאחוריו, מרכז מרכזי להופעות מוזיקליות.
בפינה המערבית ברחוב טירגארטן 6 נמצא מוזיאון ברלין לאמנות שימושית ולצידו ספריית האמנות בברלין, שתיהן חלק מאשכול קולטורפורום (פורום התרבות) של מוזיאוני ברלין.
בצומת עם רחוב שטאופנברג 12 נמצאת שגרירות אוסטריה, שהוקמה בשנת 2001 על פי תוכניות של הנס הוליין.
נציגויות דיפלומטיות נוספות בהמשך הרחוב: שגרירויות הודו ודרום אפריקה (מספר 18) וכן איטליה ויפן בפינת רחוב הירושימה, שתיהן מדינות הציר לשעבר.
שגרירויותיהן ממוקמות בבניינים עצומים משנת 1941/42 ששוחזרו לאחר מלחמת העולם השנייה.
מספר שגרירויות אחרות ממוקמות לאורך רחובות סמוכים.
בקצה המערבי של רחוב טירגארטן נמצאים הגימנסיה הישועית קניזיוס-קולג' בבניין מס' 30, בו שכנה בעבר נציגות קרופ, שגרירות ערב הסעודית ומשרדי קרן קונרד אדנאואר.
בפינת רחוב קלינגלהופר נמצא תבליט המתאר את קונרד אדנאואר ושרל דה גול לוחצים ידיים, כסמל לתפקידם בהתגברות על הסכסוך הצרפתי-גרמני בן מאות השנים והנחת היסודות לידידות צרפת-גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בצד הצפוני של רחוב טירגארטן, מערבית לרחוב שטאופנברג, נמצא פסל ישיבה גדול של המלחין ריכרד וגנר בפארק טירגארטן.
חופה מזכוכית הוקמה מעל הפסל כדי להגן עליו מפני היסודות.
מסוף האוטובוסים בפינת רחוב הרברט פון קאראיאן היה בעבר אתר הווילה ברחוב טירגארטן 4, המטה של תוכנית "המתת החסד" הנאצית (רצח המוני של אנשים עם מוגבלויות ואחרים), שם הקוד אקציה T4 התייחס לכתובת זו.
הבניין שהיה המטה של תוכנית זו אינו קיים עוד, ואנדרטה מאת ריצ'רד סרה ולוח שהונח על המדרכה מציינים את 200,000 הקורבנות - מספרם לפי ההערכה.
ב-1 בספטמבר 2014 הונצחו קורבנות ההרג הרפואי הישיר על ידי הנאצים באנדרטה באורך 24 מטר של קיר זכוכית בגוון כחול.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים אורסולה וילמס והיינץ הלמן והאמן ניקולאוס קוליוסיס.
רחוב לאונרד 56 הוא מגדל בגובה 250 מטרים, בן 57 קומות ברחוב לאונרד בשכונת טרייבקה שבמנהטן, בניו יורק.
הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון, שמתאר את הבניין כ"בתים מוערמים בשמים".
זהו המבנה הגבוה ביותר בטרייבקה.
בבניין יש 145 דירות מגורים משותפים במחיר בין 3.5 מיליון ל-50 מיליון דולר.
גודל הדירות נע בין 132 ל-595 מטר מרובע וכוללים שניים עד חמישה חדרי שינה כולם עם חללים חיצוניים פרטיים.
לפי יזם הבניין איזק סנבחאר, הבניין נמכר ב-92% תוך שבעה חודשים.
ביוני 2013, נמכר פנטהאוז בלאונרד 56 תמורת 47 מיליון דולר, מה שהפך אותו לנכס המגורים היקר ביותר שנמכר אי פעם במנהטן מחוץ לאזור מרכז מנהטן.
הבניין הושלם ונפתח למגורים בשנת 2017.
היזם איזק סנבחאר מחברת אלכסיקו גרופ רכש את הקרקע ואת זכויות האוויר של מיקום המגדל בשנת 2007 מבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק תמורת 150 מיליון דולר.
עבודות הביסוס במגדל החלו בשנת 2008, אך קפאו לפני סוף השנה כאשר הפרויקט הוקפא.
לאחר כמעט ארבע שנים, חודשה הבנייה באוקטובר 2012.
לאונרד 56 תוכנן על ידי משרד האדריכלות השווייצרי הרצוג ודה מרון, זוכה פרס פריצקר לשנת 2001. אניש קאפור, הידוע בזכות הפסל הציבורי "שער העננים" בשיקגו, עיצב פסל דומה שיוצב בבסיס הבניין.
הרצוג ודה מרון עיצבו גם את פנים הבניין, הכולל מטבחים, גופי תאורה, חדרי אמבטיה ואחים בהתאמה אישית.
משרד האדריכלים גולדשטיין, היל ווסט אדריכלים הוא אדריכל הרישוי.
במגדל יש 1,600 מטרים רבועים (17,000 רגל רבוע) של שטחי שירותים בקומות התשיעית והעשירית כולל בריכה באורך , אולם הקרנה עם 25 מקומות ישיבה, חדר אוכל פרטי וחדר משחקים לילדים.
בבניין יש סך הכל עשר מעליות; בעלי הדירות יחלקו מסדרון עם דירה נוספת אחת לכל היותר.
היזמים גם הוסיפו גנרטור בקומה התשיעית בתוכניות.
בנוסף, הבניין כולל לובי בגובה שתי קומות המחופה בגרניט שחור "נוצץ".
בפברואר 2023, נחשף פסל של אניש קאפור, הדומה למדי לעבודתו "שער העננים", בקומת הקרקע, לאחר ארבע שנים של בנייה ועיכובים באתר.
הפסל, שגובהו 5.8 מטרים (19 רגל), אורכו 15 מטרים (48 רגל) (במעוקל) ומשקלו 40 טונות, הוזמן בשנת 2008 בעלות מוערכת של 8–10 מיליון דולר.
מעצב בית הדירות של לאונרד 56, ביקש במיוחד תקרת רשת מורחבת ייחודית ויוקרתית עבור אזורי הבילוי, מה שגורם לאזורים אלה להרגיש מרוממים וייחודיים.
תקרות מתכת מרשת מורחבת הן בדרך כלל שקופות מבחינה אקוסטית ואינן תורמות להדים, ולא נחלדות באזורים עם לחות גבוהה.
פרס ההכרה הלאומי למצוינות הנדסה לשנת 2017 מטעם ACEC
זוכה הפרויקטים הטובים ביותר לשנת 2017 בקטגוריית מגורים/אירוח לפי הנדסה חדשות-שיא
2019 נבחר כאחד מעשרת הבניינים החשובים ביותר של ניו יורק בעשור האחרון, Curbed New York, פרסום לנדל"ן ועיצוב אורבני אמריקאי.
רחוב ושלני (בהונגרית: Wesselényi utca) של בודפשט, הוא רחוב בבודפשט בארז'בטווארוש, רובע 7, הוא מקביל לדרך ראקוצי ולרחוב קיראי.
מחבר את השדרה הקטנה בקטע בשם שדרת קארוי עם רחוב רוטנבילר וחוצה את השדרה הגדולה בקטע בשם שדרת ארז'בט.
הרחוב הוא באורך של כ-1.5 קילומטרים וחוצה את מה שהיה פעם הגטו (הגדול) של בודפשט.
מכיוון בית הכנסת הגדול של בודפשט.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, החלק העליון של ארנה אוטצה מרחוב קרטס לדרך ארנה (היום דרך על שם דוז'ה ג'רג'), דהיינו עד ל"יער העיר" (היום הפארק העירוני של בודפשט), התקיים ברובו רק כקו רגולטורי.
הרחוב קיבל את שמו הנוכחי בשנת 1872 על שם הפוליטיקאי הרפורמיסטי מיקלוש ושלני.
בעשור הראשון נבנה רק החלק למרכז העיר, אך ב-1887 נפתח גם הקטע בין רחוב רוטנבילר לבין רחוב נפלייץ' (Nefelejcs utca).
בבודפשט של תחילת המאה ה-20 התיישבו פועלים יהודים ברחוב ושלני, ולאחר מכן במלחמת העולם השנייה היה הרחוב כאמור הנתיב והציר המרכזי של גטו בודפשט.
רחוב ושלני 7. בית התרבות היהודי מה שנקרא היום אולם גולדמארק ובעבר תיאטרון גולדמארק (בלה טאוסיג וז'יגמונד רוט, 1930–1931).
הבניין תוכנן בסגנון אר דקו על ידי בנייה מחדש של בית הספר היהודי לבנות שעמד בעבר על המגרש.
החזית הראשית שלו משקיפה על החצר שמאחורי בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאן, חלונות התבליט על חזית הרחוב הם יצירות של אישטוואן שטראסר.
כיום, החלק של רחוב ושלני הוא המרכז לחינוך תלמוד-תורה.
רחוב ושלני 11. בניין מגורים (אקלקטי, בסביבות 1870).
רחוב ושלני 15. בניין מגורים (יוז'ף הִילד ?, קלאסיציזם, 1860).
רחוב ושלני 17. המטה של איגוד הסנדלרים לשעבר ( ג'רג' קופאצק, בסגנון רומנטיציזם, 1905).
כיום הוא משמש כמרכז קהילתי רובע 7 והמטה של הארגונים האזרחיים של הרובע.
רחוב ושלני 20–22. בניין משרד החינוך והתרבות (מודרני עכשווי, 1995).
רחוב ושלני 24. בניין מגורים (האחים האדריכלים מיקלוש רומאן וארנה רומאן (קודם רנברגר), אר נובו, 1910–1911).
רחוב ושלני 26. בית הופמן ( בלה בראט וכן אדה נובאק, מודרני, 1929).
רחוב ושלני 32. פולגאר-האז (אמיל אגושטון, אר נובו, 1909).
רחוב ושלני 40. בית לוּנג (ארתור מלינגר, אר נובו, 1902).
רחוב ווסלני 44. בית הספר היהודי חטיבת ביניים לשעבר (וילמוש פרוינד, 1896).
בשואה שימש המבנה כבית חולים לגטו היהודי.
היום הוא בית ספר אמריקאי, ובתוכו בית כנסת.
רחוב ושלני 52. ב-29 בדצמבר 1944, הפשיסטים הגרמנים הוציאו להורג שמונים ואחד בני אדם בבניין הזה.
רחוב ושלני 53. בית התפילה הבפטיסטי ובית הסטודנטים התאולוגי הבפטיסטי מאייר הנריק (1887).
זו הייתה הכנסייה הבפטיסטית הראשונה של הונגריה, שהוקמה על ידי הנריק מאייר .
רחוב ושלני 62. בניין התיאטרון ההונגרי של פשט (כניסת אמנים).
רחוב ושלני 73. המטה של האגודה הלאומית לשעבר של ציירים (ניאו קלאסי 1929).
זה עדיין המטה של איגוד הסחר.
רחוב ירושלים הוא רחוב ברובע מיטה (Mitte) בברלין, גרמניה.
הרחוב נקרא על שם כנסיית ירושלים שהייתה ממוקמת בו בעבר, והוא ממוקם בלב אזור שהיה מרכז חיי הקהילה היהודית בעיר לפני מלחמת העולם השנייה.
הרחוב ידוע בהיסטוריה המורכבת שלו, כולל תקופת חלוקת ברלין והשפעות של מלחמת העולם השנייה.
רחוב ירושלים נסלל בשנת 1701 כחלק מהרחבת שכונת פרידריכסטאדט, תחת תכנון ברוכי שהקנה לאזור מבנה רחובות מלבני.
בשנת 1706, הרחוב קיבל את שמו על שם כנסיית ירושלים, שהוזכרה לראשונה בשנת 1484 במסמך על תמיכה בשיפוצה.
הכנסייה נקראה כך בשל העתק של קבר המשיח, שהפך אותה לסמל דתי של ירושלים כעיר קדושה בנצרות.
הכנסייה, שהייתה ממוקמת כקילומטר מחוץ לשער סנט גרטרוד, נהרסה בהפצצה במלחמת העולם השנייה ב-3 בפברואר 1945, ושרידיה נהרסו סופית במרץ 1961.
במאה ה-19, האזור סביב הרחוב הפך למרכז עסקים ומנהל, עם אתרים כמו כיכר האוספוגטי (Hausvogteiplatz), רובע העיתונים (Zeitungsviertel), ורחוב לייפציג (Leipziger Straße).
רחוב ירושלים היה מרכזי ב"רובע העיתונים" בתחילת המאה ה-20, שבו פעלו בתי הוצאה לאור יהודיים משמעותיים.
הבולט שבהם הוא בית מוסה, שנבנה ב-1903 (נקרא במקור "בית גוטנברג") בפינת רחובות ירושלים ושוצן, בתכנונו של האדריכל היהודי-גרמני אריך מנדלסון.
הבניין שימש מו"לים כמו "ברלינר טגבלט", "אולשטיין" ו"שרל", והיה סמל לתעשיית העיתונות בברלין.
בית מוסה שרד חלקית את מלחמת העולם השנייה, שופץ לאחר איחוד גרמניה, וכיום הוא מבנה מוגן המשמש את מרכז לייבניץ לחקר הספרות והתרבות.
לפני השואה, האזור היה מרכז תרבותי לקהילה היהודית בברלין, והרס הקהילה במלחמה הפך את הרחוב לסמל של זיכרון יהודי.
לאחר איחוד גרמניה, נעשו מאמצים להנציח את ההיסטוריה היהודית של ברלין, והרחוב משקף זאת דרך מבניו ההיסטוריים.
בשנות ה-70 וה-80, שיפוץ רחוב לייפציג, שכלל בניית מגדלי פלטה, שינה את מראה הרחוב והשפיע על נגישותו.
בין המבנים הבולטים ברחוב ירושלים:
בית מוסה: בניין היסטורי שנבנה בשנות ה-20 על ידי אריך מנדלסון, ששימש כמרכז הוצאה לאור יהודי.
כיום משמש את מרכז לייבניץ.
משרד המשפטים הפדרלי: ממוקם ברחוב ירושלים 24–28, משלב מבנים ישנים וחדשים.
בית אקסל שפרינגר: בניין משרדים מודרני שנבנה בשנות ה-60, סמוך לרחוב.
רחוב ירושלים משולב ברשת התחבורה הציבורית של ברלין.
תחנת "רחוב ירושלים" משרתת קווי אוטובוס 200, 265, ו-N2, וכן את קו הרכבת התחתית U2.
רחוב יצחק רבין הוא רחוב ברובע טירגארטן במרכז ברלין, בירת גרמניה.
הרחוב נקרא על שמו של יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל החמישי שנרצח בשנת 1995. הרחוב ממוקם באזור ממשלתי מרכזי בסמוך לבניין הרייכסטאג וללשכת הקנצלר.
הרחוב המקורי - אנטלאסטונגסשטראסה הרחוב היה במקור חלק מ"רחוב ההקלה" (Entlastungsstraße), שהיה רחוב זמני שנבנה בשנת 1961 בעקבות בניית חומת ברלין.
כדי להדגיש את אופיו הזמני של הרחוב, הוא קיבל שם פונקציונלי בלבד – "רחוב ההקלה" ולא שם רגיל.
החלטת השינוי וקריאת השם ההחלטה לקרוא לחלק הצפוני של רחוב ההקלה לשעבר על שם יצחק רבין התקבלה בשנת 2004 על ידי הבזירקסאמט (משרד הרובע) מיטה.
השם הרשמי "יצחק רבין שטראסה" (Yitzhak-Rabin-Straße) ניתן לקטע שבין רחוב שיידמן (Scheidemannstraße) לרחוב 17 ביוני (Straße des 17. Juni).
טקס החניכה הרשמי טקס חניכת רחוב יצחק רבין התקיים ב-29 באפריל 2004, ובו השתתפו נשיא ישראל, משה קצב, וראש עיריית ברלין, קלאוס ווברייט.
הטקס נערך במסגרת ביקורו של הנשיא קצב בגרמניה.
בטקס הדגיש הנשיא קצב את חשיבות דמותו של רבין ואמר: "תולדות חייו ודמותו ייחרתו לעולם בתולדות העם היהודי.
רבין היה רמטכ"ל וגנרל, דיפלומט וראש ממשלה, שהוביל מהלכים בעלי חשיבות היסטורית".
ראש עיריית ברלין, קלאוס ווברייט, אמר בטקס: "רבין היה גשר בין עמים, נלחם למען השלום, ונרצח בגלל מאבקו.
הוא העיד על עצמו שהוא היה איש מלחמה שהפך לאיש של שלום.
הרחוב ממוקם ברובע טירגארטן (Tiergarten) במרכז ברלין ונושא את המיקוד 10557. הרחוב עובר בין רחוב שיידמן (Scheidemannstraße) ורחוב 17 ביוני (Straße des 17. Juni).
מיקומו המרכזי של הרחוב הוא בלב אזור משרדי הממשלה, בסמוך לבניין הפרלמנט (רייכסטאג) וללשכת הקנצלר.
רחוב שיידמן רחוב שיידמן, ששם מתחיל רחוב יצחק רבין, נקרא על שם הפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרטי פיליפ שיידמן.
הרחוב זוכה לחשיבות היסטורית מיוחדת מכיוון שמשם הכריז שיידמן על הרפובליקה הגרמנית הראשונה ב-9 בנובמבר 1918 מחלון בניין הרייכסטאג.
ניתן להגיע לרחוב באמצעי תחבורה ציבורית: אוטובוסים M41 ו-100, וכן קווי הרכבת S1 ו-S2. הרחוב ממוקם במרחק הליכה קצר מהרייכסטאג ומשער ברנדנבורג.
המיקום המרכזי הופך אותו לאתר נגיש לתיירים ולמבקרים העוברים באזור הממשלתי של ברלין.
רחוב יצחק רבין מהווה חלק מציר רחוב גדול יותר שמתחבר לרחוב בן-גוריון, שנחנך ב-1 ביוני 2005. שני הרחובות יחד יוצרים ציר המנציח שני מנהיגי ישראל במרכז ברלין.
הרחובות שוכנים בלב אזור משרדי הממשלה ומהווים חוויה מיוחדת עבור מבקרים ישראלים.
הוא מהווה הוקרה לזכרו של יצחק רבין כלוחם שלום שזכה בפרס נובל לשלום ונרצח על ידי מתנגד לתהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לישראל הוקמו רשמית בשנת 1965, ומאז שתי המדינות מקיימות "יחסים מיוחדים" המבוססים על אמונות משותפות ופרספקטיבות היסטוריות.
רחוב יפה נוף הוא רחוב מגורים בשכונת מרכז הכרמל בעיר חיפה, המכונה על שם הנוף הנשקף ממנו.
הרחוב עובר מתחת לשדרות הנשיא ובמקביל להם מכיוון מזרח, אורכו כ-1,900 מטרים, והוא מתחיל במפגש עם שדרות הנשיא ומסתיים בכיכר רוטרי, בקרבת בית החולים אלישע.
בעבר כונה הרחוב "רחוב פנורמה", גם על שם הנוף הנשקף ממנו.
על שמו של הרחוב ביצעו חיים חפר ורביעיית מועדון התיאטרון את השיר "זאת מרחוב פנורמה", שכלל את המילים "יש בחיפה חתיכה – היא גרה ברחוב פנורמה".
בשנות ה-90 הוקמה לאורך הרחוב טיילת לואי, להנצחת לואי גולדשמידט שנהרג בתאונת דרכים.
בשנת 1986 הושלמה ברחוב בנייתם של מגדלי פנורמה, זוג גורדי שחקים שאחד מהם הוא מגדל דירות יוקרה, המהווה את מגדל המגורים הגבוה ביותר בחיפה, והשני הוא מלון דן פנורמה השייך לרשת מלונות דן.
נכון ל-2024, זהו רחוב המגורים שנחשב ליוקרתי ביותר בחיפה כולה.
הרחוב עובר בגבולה המזרחי של שכונת מרכז הכרמל, בסמוך לשכונת הדר הכרמל.
נצפה ממנו נוף רחב לכיוון הים התיכון, והוא צופה על הגנים הבהאיים של חיפה, שכונת הדר הכרמל, העיר התחתית, מפרץ חיפה והקריות.
בימים בהירים אף ניתן לצפות מהרחוב על ראש הנקרה ואפילו על החרמון.
גן אלנבי – גן ממנו נשקף נוף פנורמי של מפרץ חיפה.
הוא קרויא על שם מייקל הנרי היינמן אלנבי, בנו יחידו של הפילדמרשל אדמונד אלנבי, שנהרג ביולי 1917 במלחמת העולם הראשונה.
מוזיאון מאנה-כץ – מוזיאון לאמנות בעיר חיפה, המוקדש ליצירתו של הצייר מאנה כץ, ששם לו למטרה להפגיש את הקהל הרחב עם עולם התרבות שהזין את יצירותיו.
בית הטירה – בניין שנבנה בין השנים 1934 ל-1937, ובקומתו העליונה התגורר פנחס רוטנברג, מייסד "חברת החשמל פלשתינה", הורתה של חברת החשמל לישראל.
טיילת לואי – טיילת שהוקמה ב-1992 לאורך הרחוב.
אורכה 400 מטרים, והיא שולבה בכניסה לגנים הבהאיים מרחוב זה.
אובליסק הקיסר בחיפה – אנדרטה לזכר מסע וילהלם השני לארץ ישראל, שהיה אירוע מכונן בתולדות הטמפלרים בחיפה.
הגנים הבהאיים – הרחוב מהווה את הקצה הצפוני של הגנים הבהאיים בחיפה, וניתן לצפות ממנו על כל המתחם, כולל על מקדש הבאב והקשת הבהאית.
נוף חנה – מבנה היסטורי ברחוב יפה נוף 34, שהיה מראשוני הבניינים על הר הכרמל.
רחוב חד־סטרי הוא רחוב המיועד לתנועה חד־כיוונית בלבד, או שנבנה כך כדי לכוון את כלי הרכב לנוע בכיוון אחד.
בישראל ההגדרה והסמכות מוסדרות בתקנות התעבורה ובתקני השילוט הרשמי (לות"ם).
ברחובות חד-סטריים מצויים תמרורים המציינים את כיוון הנסיעה המותר ואת איסור הכניסה מן הכיוון ההפוך, וכן סימוני כביש ותקנות מקומיות המתאימות את השימושים בדרך בעיר.
בישראל ובעולם, רחובות חד־סטריים מאפשרים זרימת תנועה מהירה יותר, משום שנהגים אינם נתקלים ברכבים הבאים מולם או בפניות כנגד כיוון התנועה.
עם זאת, תושבים עשויים להביע התנגדות לרחובות חד־סטריים בשל המסלול העקיף שהם נדרשים לעבור כדי להגיע ליעד מסוים, וכן בשל האפשרות למהירויות נסיעה גבוהות יותר העלולות לפגוע בבטיחות הולכי הרגל.
מחקרים אחדים אף מערערים על ההצדקה המקורית לרחובות חד־סטריים, בטענה כי המסלולים העקיפים מבטלים את יתרון המהירות המיוחס להם.
רחוב חד סטרי - בישראל
בישראל רחוב חד-סיטרי מוגדר בתקנות התעבורה, תקנה 35 כ"דרך שנקבעה בה תנועה חד־סטרית על ידי תמרור מתאים".
רחוב חד-סיטרי יכול להיות, דרך עירונית או בין־עירונית שבהם תנועת כלי הרכב מותרת בכיוון אחד בלבד.
רחובות אלו נפוצים בעיקר באזורים עירוניים צפופי תנועה, ומשמשים לייעול זרימת התנועה ולהגדלת בטיחות המשתמשים בדרך.
ברחוב חד-סטרי מוצבים תמרורים ייחודיים המורים על כיוון הנסיעה המותר, וכן תמרור איסור כניסה מן הצד הנגדי.
הכניסה לרחוב כזה מוסדרת באמצעות תמרור 618 ("כביש חד-סטרי - כניסה מותרת בכיוון החץ בלבד") ובסיומו מוצב תמרור מתאים, בדרך כלל תמרור 402 אין-כניסה או בלשון החוק: "אסורה הכניסה לכל רכב".
במידת הצורך מוסיפים סימוני חץ על כביש (חץ לבן גדול) לסימון כיוון המחייב, וכן סימוני נתיב לצורך הקצאת נתיב אוטובוס או רכב ביטחון/משימות.
הנהיגה נגד כיוון התמרור מהווה עבירת תנועה חמורה.
נהיגה בניגוד לכיוון ברחוב חד-סיטרי היא עבירת תנועה אשר גוררת קנס של 500 ש"ח ו-6 נקודות חובה.
תקנות התעבורה מפרטות הסדרים לעניין חנייה (בדרך כלל לצד הכביש בהתאם לכיוון התנועה), ביצוע עקיפה ברחובות רחבי נתיבים, וחובת הציות המלאה לתמרורים.
עירדוגמאות לרחובות חד־סטריים בולטיםתל אביב-יפושינקין, פלורנטין, רוטשילד (בקטעים), נחלת בנימיןירושליםמדרחוב יפו (כיוון אחד לרכבת הקלה), נחלאות, העיר העתיקהחיפהרחוב העצמאות (העיר התחתית), רחוב מסדהבאר שבעאזור העיר העתיקהרמת גןרחוב ביאליק (חלקית), רחוב ז'בוטינסקי (בקטעים)ראשון לציוןהמדרחוב ההיסטורי
בישראל, תמרור רחוב חד-סיטרי וסימון הנתיבים קשורים לתקנות התעבורה, תשכ"א-1961:
תקנה 35 אוסרת נסיעה נגד כיוון התנועה ברחוב חד-סיטרי, למעט רכבי חירום במסגרת תפקידם.
עבירה על הוראות אלו גוררת קנס כספי ונרשמות 6 נקודות חובה ברישיון הנהיגה.
בנוסף, חניה חייבת להתבצע בהתאם לכיוון הנסיעה ברחוב כזה.
לעיתים, ברחוב חד-סיטרי בעל שני נתיבים ומעלה - הסדרת התנועה שונה מעט לעניין עקיפה והשתלבות בכביש.
במקרה של שני נתיבים ומעלה אין לראות כל עקיפה כעבירה.
ברחוב חד-סיטרי, ניתן לעיתים לחנות גם בצד שמאל בהתאם לתנאים בתמרור המוצב ברחוב ובחוק.
השפעה על תחבורה ציבורית בישראל
תכנון רחובות חד-סטריים משפיע לעיתים קרובות על מסלולי התחבורה הציבורית, על פריסה ותדירות התחנות ועל חוויית הנסיעה של הנוסעים.
פיצול מסלולי אוטובוס לשני רחובות מקבילים בניגוד לכיוון החזרה, מה שמגדיל את מרחקי ההליכה של הנוסעים בין הכיוונים.
התאמות בתחנות האיסוף וההורדה (מיקום התחנות), ושינויים במספר התחנות הזמינות לכל כיוון.
צורך בתיאום לוחות זמנים ומסלולים חדשניים כדי למנוע איחורים.
מחקרים ודוחות ביצועים של משרד התחבורה מצביעים כי שינויי תשתית כגון הקמת נתיבי תחבורה ציבורית, תעדוף ברמזורים ותכנון תחנות משפיעים יותר על אמינות ושביעות רצון הנוסעים מאשר עצם כיווניות הרחובות.
להלן דוגמאות מישראל הממחישות את ההשפעות התכנוניות והאופרציונליות של רחובות חד-סטריים.
תל אביב–יפו כוללת רשת עירונית שבה נקבעו מקטעי רחובות חד-סטריים בעיקר במקטעים צרים ובאזורים מסחריים ושכונתיים היסטוריים.
סמטאות ושווקים — אזורים כמו שינקין ופלורנטין מאופיינים במקטעים צרי רוחב שבהם חד-סטריות מאפשרת הקצאת מרחב הולכי רגל ומרחב מסחרי פעיל.
תכנון זה נעשה במסגרת תוכניות מקומיות והפקדות לציבור.
תיאום עם קווי אוטובוס — בתחומים עירוניים הוסבו קווים ונבחנו מיקומי תחנות כדי להקטין מרחקי הליכה.
דוחות התכנון של העירייה מדגישים את הצורך באיזון בין זכויות הולכי רגל לבין נגישות תחבורתית.
בירושלים המורכבות התכנונית וההיסטורית מחייבת דיוקים מיוחדים בתכנון חד-סטריות:
העיר העתיקה וסמטאות ההיסטוריות — מקטעים רבים מוגבלים לתנועה או מיועדים לתנועה חד-כיוונית, לעיתים עם החרגות לרכבים מורשים לשימור נכונות תחבורתית ונגישות תושבים ובעלי עסקים.
תיאום עם תחבורה ציבורית — ברחובות מרכזיים עיצוב התחנות ונתיבים לטובת תחבורה ציבורית נבחנים כחלק מתוכניות תחבורה עירוניות, כולל שינויים ברמזור ובסלילת נתיבים לטובת אוטובוסים.
בעיר באר-שבע, תוכניות מתאר ומסמכי מדיניות משפיעים על פריסת הרחובות והצורך בחד-סטריות באזורי שימור וצירי תנועה:
תוכניות מתאר מקומיות (לדוגמה: תוכנית באר-שבע 2030) כוללות הנחיות כלליות בנושאי העיצוב העירוני, תחבורה וחיבוריות בין שכונות—והן משלבות שיקולים לגבי כיווניות רחובות להבטחת נגישות ותפעול תחבורה ציבורית.
דגש על נגישות לשכונות חדשות ושימור זרימת תנועה בשכונות ותיקות: במקרים רבים נקבעים מסלולי כניסה ויציאה ספציפיים לשכונות כדי לאפשר טיפול בעומסי תנועה בשעות שיא.
תכנון חד-סטריות צריך לכלול הערכת השפעה רחבה: השפעה על זמני נסיעה, על מסלולי תחבורה ציבורית, על גישה לעסקים ועל ביטחון הולכי רגל.
מסמכי מדיניות וניתוחי תנועה מקומיים משמשים ככלי קבלת החלטות, ועיריות נדרשות לשלב שיתוף ציבור, מדידות עומס וחישובי חיסכון בזמן נסיעה מול השיפור בבטיחות הציבורית.
אמצעי אכיפה מקובלים כוללים שילוט ברור, פיקוח משטרתי, מצלמות תנועה ופקחי חניה.
במקרים של שינויים משמעותיים ברשת הרחובות, מבצעים ניסיון זמני (פיילוט), סקרים לאחר היישום ושינויים-תיקונים בהתאם לממצאים ולפידבק התושבים.
ניסיון ראשון לייסד רחובות חד־סטריים נעשה, ככל הנראה, בשנת 1617 בסמטאות הסמוכות לנהר התמזה בלונדון, ביוזמת אגודת הכרכרות (The Worshipful Company of Carmen), אשר מונתה על ידי המלך להסדיר את התנועה ברובע הסיטי של לונדון.
הרחוב החד־סטרי הבא בלונדון היה רחוב אלבמרל שבשכונת מייפייר, שבו שוכן "המוסד המלכותי".
הרחוב הוגדר כחד־סטרי בשנת 1800, משום שההרצאות המדעיות שנערכו במקום זכו לפופולריות רבה ומשכו קהל רב.
בפריז, הרחובות החד־סטריים הראשונים היו כיכר שארל דה גול (סביב שער הניצחון), רחוב מוגדור ורחוב שוסה ד'אנטין, אשר נקבעו ככאלה ב־13 בדצמבר 1909.
על פי הפולקלור המקומי בעיר יוג'ין שבמדינת אורגון, השימוש ברחובות חד־סטריים בארצות הברית החל ביוג'ין עצמה.
בשנת 1941 הוסב הרחוב השישי (6th Ave) לשדרות חד־סטריות על ידי מחלקת הכבישים.
עם זאת, מקורות אחרים טוענים כי התופעה החלה בעקבות אסון ספינת הנוסעים "אס.אס.
ב־9 בספטמבר 1934 נגררה הספינה הבוערת לחוף ניו ג'רזי סמוך למרכז הכנסים באסבורי פארק, וזרם מבקרים עצום הגיע לאתר.
מפקד משטרת אסבורי פארק החליט להפוך את שדרות אושן לחד־סטריות צפונה, ואת רחוב קינגסלי המקביל לחד־סטרי דרומה, ובכך יצר מסלול מעגלי.
בשנות ה־50 הפך "השיטוט במסלול" לאטרקציה מקומית, כאשר בני נוער נהגו לנסוע בו כדי לפגוש את בני גילם.
המעגל התקיים עד שנת 2007, אז הוחזרו הרחובות לדו־סטריים בעקבות פיתוח מגורים ומסחר חדשים באזור.
תמרורים מוצבים כדי להראות את כיוון הנסיעה המותר לנהגים בכלי הרכב: בדרך כלל חץ כלפי מעלה, או בצומת T שבה הכביש הראשי הוא חד־סטרי – חץ שמאלה או ימינה.
בקצה הרחוב שבו נאסרת הכניסה לרכבים מוצב תמרור איסור כניסה, כגון "אין כניסה", "דרך לא נכונה" או "אסורה הכניסה", לעיתים בליווי תמרור עגול אדום עם פס לבן אופקי.
לעיתים חלק מרחוב הוא חד־סטרי וחלקו האחר דו־סטרי.
אחד היתרונות של רחובות חד־סטריים הוא שנהגים אינם צריכים לשים לב לכלי רכב מתקרבים ממול.
במדינות אירופה אחדות, ובהן רוסיה ומדינות ברית המועצות לשעבר, נעשה שימוש בתמרורי דרך מלבניים לרחובות חד־סטריים, ובהם חץ לבן על רקע כחול.
ברוסיה ובמדינות ומדינות ברית המועצות לשעבר נקראים תמרורים אלה "יציאה לכביש חד־סטרי" , והם מוצבים לפני צומת, לעיתים בשילוב עם תמרור "תן זכות קדימה" או "כביש ראשי".
בתמרורי תנועה מלבניים לרחובות חד־סטריים במדינות שונות בעולם עשויות להופיע כתובות שונות בתוך החץ.
חלק מהמדינות דוברות ספרדית באמריקה משתמשות ;
ברוסיה ובמדינות מדינות חבר העמים לשעבר נעשה שימוש בתמרור "סיום קטע חד־סטרי" , לציון קצהו של כביש חד־סטרי.
תמרור זה מציג חץ לבן גדול המחוק בקו אלכסוני אדום על רקע כחול.
צורת תמרור כזו אינה מצויה באירופה ובאסיה מחוץ לאותן מדינות.
תמרור ה"אין כניסה" האבסטרקטי אומץ באופן רשמי לשם סטנדרטיזציה בוועידת חבר הלאומים בז'נבה בשנת 1931. מקורו בשימוש השווייצרי, שנגזר מהמנהג במדינות אירופה לשעבר לסמן את גבולותיהן באמצעות סמלי המגן הרשמיים שלהן.
הגבלת הכניסה סומנה בקשירת סרט אדום־דם לרוחב המגן.
התמרור מוכר גם כ־C1, על פי הגדרתו באמנת וינה בדבר תמרורים ואותות בדרכים.
תמרור ה"אין כניסה" האירופי הוטמע בשלטי התנועה האחידים בצפון אמריקה בסוף שנות ה־60 ותחילת שנות ה־70, והחליף שלט ריבועי לבן שנשא את הכיתוב האנגלי השחור "Do Not Enter".
לצד הסמל הגרפי האחיד, הגרסה האמריקאית עדיין כוללת את הכיתוב "Do Not Enter", בעוד שבגרסאות האירופיות והקנדיות לרוב אין טקסט נלווה.
רחובות חד־סטריים עשויים להיות חלק מ"מערכת חד־סטרית", שמטרתה לאפשר זרימה חלקה יותר של כלי רכב, למשל במערכות במרכזי ערים.
דוגמה לכך היא בעיר בנגלורו שבהודו.
הדבר מושג באמצעות סידור רחובות חד־סטריים כך שיצמצמו את הצורך בפניות ימינה (במדינות הנוהגות בנהיגה משמאל) או בפניות שמאלה (במדינות הנוהגות בנהיגה מימין).
מערכות הרמזורים בצמתים כאלה עשויות להיות פשוטות יותר, ולעיתים ניתן לתאם אותן כך שייצרו "גל ירוק".