tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן, טרנסג'נדרים בוגרים עלולים למצוא עצמם מחוץ לעולם הספורט.
מחקרים מראים כי השתתפות נוער בספורט מעלה את רמת הביטחון העצמי וההערכה העצמית, משפרת יכולות חברתיות, יוצרת תחושת שייכות ותורמת לרווחה הפיזית, הנפשית והחברתית.
בנוסף, אחד התפקידים הערכיים החשובים של בתי ספר הוא עידוד שילוב חברתי.
שילוב טרנסג'נדרים מלמד את שאר התלמידים שיעור בקבלה של האחר ולכן שילוב תלמידים טרנסג'נדרים מועיל לכל התלמידים ולחברה בכללותה.
בעבר, אפרו-אמריקאים לא הורשו להתחרות עם לבנים, ונשים לא הורשו לתחרות בכלל.
מספר קטן, אך הולך וגדל, של תלמידים טרנסג'נדרים דורשים נגישות לפעילויות ספורט שתלמידים שאינם טרנסג'נדרים נהנים מהן.
בשנת 1972, הקונגרס האמריקאי העביר את חוק Title IX על מנת להגן על נשים מאפליה מינית בחינוך.
תחת סעיף 1681 נקבע כי: "אף אדם בארצות הברית לא יודר מפעילות או יהיה נתון לאפליה, ולא ישללו ממנו היתרונות של כל פעילות ותוכנית במערכת החינוך על בסיס מין".
חוק זה שמר על שוויון הזדמנויות לנשים לא רק בחינוך אלא גם בספורט.
ב-29 באפריל 2014, המשרד לזכויות האזרח הבהיר כי ההגנה נגד אפליה מינית בחוק זה תקפה גם עבור עבור טרנסג'נדרים.
משום שאין ברמה הפדרלית איסור על הפליית טרנסג'נדרים בספורט, כל מדינה בארצות הברית רשאית לנסח בנושא זה כללים משלה.
הרגולציות שמתגבשות הן לרוב תוצר של ועדות ספורט ולא של המחוקקים.
חלק מהמדינות גיבשו מדיניות מכילה וחלק מהמדינות גיבשו מדיניות מפלה.
בשנת 2008, ה-WIAA בוושינגטון די.
גיבש את המדיניות הראשונה לשילוב טרנסג'נדרים לפיה על התלמיד שרוצה להשתתף בקבוצה המנוגדת למינו הביולוגי להגיש בקשה לבית הספר.
על בית הספר להעביר את הבקשה ל-WIAA, ולאחר מכן, על התלמיד להופיע בפני ועדה לזהות מגדרית של ארגון זה.
התלמיד מגיש הצהרה לוועדה שמורכבת מרופא מומחה לזהות מגדרית, איש שירותי בריאות הנפש המתמחה בזהות מגדרית, נציג מבית הספר של התלמיד ונציג של ה-WIAA.
אם נמצא כי מדובר בבקשה מתום לב, ה-WIAA מאשר לתלמיד להשתתף בקבוצה ההולמת את זהותו המגדרית, ואף מספק, על פי דרישה, תעודה לזהותו המגדרית של התלמיד.
ב-1 בינואר 2014, עם כניסתו לתוקף של חוק שוויון והצלחה בבית הספר (School Success and Opportunity Act), קליפורניה הפכה למדינה הראשונה בארצות הברית שהתירה לתלמידי בתי הספר הטרנסג'נדרים להתחרות בספורט בהתאם למגדר עמו הם מזוהים.
חוק זה הציב את קליפורניה כחוד החנית בנושא זכויות טרנסג'נדרים.
ברוב מדינות ארצות הברית קיימת מדיניות לשילוב טרנסג'נדרים בספורט בית ספרי, אולם נכון לשנת 2016, רק ב-17 מתוכן ובוושינגטון די.
קיימת מדיניות משלבת המאפשרת לטרנסג'נדרים להשתתף בספורט הבית ספרי ולהיות חברי נבחרת באופן שהולם את המגדר שלהם ללא קשר למין בו נולדו, וללא צורך בניתוחי מין וטיפולים הורמונליים.
חלק מהמדינות בארצות הברית מאפשרות לתלמידים הטרנסג'נדרים להתחרות בבית ספרם בקבוצה המתאימה למגדר שלהם ללא קשר למין הרשום במסמכים רשמיים, וללא צורך בניתוח לשינוי מין או בטיפולי הורמונלי.
מדינות אחרות דורשות ניתוח לשינוי מין או טיפול הורמונלי, אולם מדיניות זו מקשה מאוד על השילוב של טרנסג'נדרים משום שניתוח מין עלול להיות מאוד יקר, ושינוי המגדר במסמכים רשמיים מצריך לעיתים שימוש בשירותי עורך דין שעשוי להיות מלווה בהוצאות שלא כל אחד יכול לעמוד בהם.
למדינות אחרות אין שום מדיניות בנושא שילוב תלמידים טרנסג'נדרים בספורט, ובהן נדרש מהתלמידים הטרנסג'נדרים להתחרות בקבוצה של המין הביולוגי שלהם, ללא התחשבות בזהותם המגדרית.
התנגדות לשילוב טרנסג'נדרים בספורט בית ספרי
לפי אחת הביקורות, שילובם עלול לגרום לפציעות, אולם הרבה איגודי ספורט של בתי ספר מאפשרים לבנות ולבנים לשחק באותה הקבוצה, אם לא קיימת בבית הספר קבוצה נפרדת לבנות.
מדיניות זו התגבשה לאחר שבשנת 1983, בית משפט פדרלי בארצות הברית קבע כי אין לאסור על ילדה בת 13 לשחק פוטבול בקבוצת בית הספר, משום שאיסור זה מהווה הפרה של עקרון השוויון, וההגנה לא הצליחה להצדיק את התנגדותה מטעמי בטיחות.
לפי ביקורת נוספת, מדיניות לשילוב טרנסג'נדרים תוביל לניסיונות של בנים להתחזות לטרנסג'נדריות על מנת לזכות ביתרון, אולם לא קיימת עדות לפיה אי פעם גבר ניסה להתחזות לאישה, ובנוסף, לא סביר שבן יתחזה לטרנסג'נדר ויחווה את כל חוויית החיים של טרנסג'נדר בחברה רק בשביל יתרון בספורט.
בנוסף, קיים מנגנון שמבטיח אמיתות ותום לב לפני אישור השתתפות לתלמידים טרנסג'נדרים.
טרנסג'נדריות בהתאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי
בשנת 2010, קאי אלמס (Kye Allums) היה לטרנסג'נדר המוצהר הראשון ששיחק במסגרת התאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA).
אלמס שיחק באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בקבוצת הכדורסל של הנשים, ויכול היה להשתמש בחדרי ההלבשה והשירותים המותאמים למגדר שלו.
באוגוסט 2011, ה-NCAA פרסם את המדיניות שלו בדבר שילוב ספורטאים טרנסג'נדרים והפיץ אותה לכל 1200 ארגוני הספורט שתחתיו.
לפי המדיניות, סטודנטים טרנסג'נדרים רשאים להתחרות בקטגוריית המגדר שלהם, שנה לאחר טיפול הורמונלי.
טרנסג'נדר, שטרם השלים שנה של טיפולים הורמונליים, רשאי בזמן הזה להתחרות עם גברים אבל לא עם נשים.
טרנסג'נדרית רשאית בזמן הזה להתחרות עם גברים אבל עשויה לא להתחרות עם נשים עד שתסתיים שנה של טיפולים הורמונליים.
בשנת 2012, הכדורסלנית הטרנסג'נדרית, גבריאל לודוויג (Gabrielle Ludwig), הפכה לספורטאית הראשונה ששיחקה גם בקבוצת הנשים וגם בקבוצת הגברים של ה-NCAA.
מערכון 'אני אישה' על טענות המערב בדבר גברים מהגוש המזרחי המתחזים לנשים בספורט עלית במסגרת מאמצי המלחמה הקרה - מתוך לול, 18 במרץ 1973.
איש לפידות - סיפור קצר מאת אפרים קישון, 6 בספטמבר 1960, התרמית האולימפית הגדולה של אפרים קישון באתר הספרייה הלאומית.
טריילר לסרט הקולנוע Erik & Erika משנת 2018 העוסק בגולש הסקי האינטרסקסואל, אריק שינגר, שזכה בשנת 1966 באליפות העולם בגלישת סקי לנשים.
טריילר של הסרט 'ברלין 36' משנת 2009 העוסק באתלט האינטרסקסואל היינריך רטיין שהתחרה באולימפיאדת ברלין בתחרות קפיצה לגובה לנשים.
טריילר לסרט הקולנוע Beautiful Boxer משנת 2003 העוסק בלוחמת האגרוף התאילנדי, פרינייה צ'רומפול.
נשות הברזל ו-נשות הברזל 2.
סרט ביוגרפי Second Serve משנת 1986 על הטניסאית הטרנסג'נדרית רנה ריצ'רדס.
סרט דוקומנטרי FOUL PLAY: DUTEE משנת 2018 על מדיניות היפר-אנדרוגניזם והשפעתה על האתלטיות שאנטי סונדרג'ן ודוטי צ'אנד - הערוץ האולימפי.
טריילר של הסרט הדוקומנטרי Game Face משנת 2015 על לוחמת ה-MMA הטרנסג'נדרית, פאלון פוקס.
טריילר של הסרט הדוקומנטרי Stella Walsh משנת 2014 על האתלטית סטלה וולש.
סרט דוקומנטרי '?Too Fast to be a Woman' משנת 2011 העוסק באצנית קסטר סמניה.
סרט דוקומנטרי (Erik(A משנת 2005 העוסק בגולש הסקי אריק שיניגר שהתחרה כאריקה שיניגר בתחרויות לנשים.
טריילר של הסרט הדוקומנטרי Woman 100% משנת 2004 על רוכבת האופניים הטרנסג'נדרית, מישל דמרסק.
אוטוביוגרפיה מאת אריק שיניגר שיצאה לאור בשנת 1988: 'Mein Sieg über mich.
אוטוביוגרפיה של הטניסאית רנה ריצ'רדס משנת 1983 Serve: The Renée Richards Story.
"שיא העולם של זדנה" רומן משנת 1935 מאת לידה מרלינובה על האתלט הטרנסג'נדר זדנייק קובק.
טרנסאטלנטיק היא להקת רוק מתקדם רב-לאומית שנוסדה על ידי ניל מורס ורוינה סטולט בשנת 1999. הרכב הלהקה הוא רוינה סטולט (גיטרה), מייק פורטנוי (תופים), ניל מורס (סינתיסייזר) ופיט טרוואבס (בס).
הלהקה התפרקה בשנת 2002, התאחדה ב-2009 ופעילה עד היום.
על אף שאינו חבר באופן רשמי בלהקה, דניאל גילדנלאו הצטרף לסיבובי ההופעות של הלהקה.
במקור תכננו חבי הלהקה לצרף את הגיטריסט ג'ים מת'אוס מלהקת Fates Warning, אך לבסוף החליטו ניל מורס ומייק פורטנוי לצרף את הגיטריסט והזמר המוביל של להקת Flower Kings, רוינה סטולט.
הם השלימו את ההרכב שלהם על ידי צירוף הבסיסט הוותיק של להקת מריליון ו-Edison's Child, פיט טרוואבס.
במקום השם של הלהקה היה אמור להיות "Second Nature", אך הוא הוחלף ל"טרנסאטלנטיק" בעקבות הצעה של האמן פר נורדין.
האלבום הראשון שלהם, SMPT:e משנת 2000, קיבל ביקורות טובות מאוד; רוברט טיילור ב-Allmusic תיאר את האלבום כ"חלק ממוזיקת הרוק המתקדם הטובה שנכתבה אי פעם".
סיבוב הופעות באמריקה הוביל לאלבום הופעה כפול, Transatlantic Live in America, ולאלבום וידאו בעל אותו השם.
הלהקה הציגה את המורשת המוזיקלית שלה באלבום זה, ושכלל ביצועים ל-"Strawberry Fields Forever" של הביטלס וגם שני שירים של ג'נסיס, "Watcher Of The Skies" ו-"Firth of Fifth".
בשנת 2001 יצא לאור אלבומה השני של הלהקה, Bridge Across Forever, שמכיל רק ארבע רצועות, שכל אחת מהן נעה בין 15 ל-30 דקות.
המהדורה המוגבלת של האלבום מכילה גרסת כיסוי של הלהקה לשירה המפורסם של להקת פינק פלויד, "Shine On You Crazy Diamond".
ב-2001 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות באירופה.
דניאל גילדנלאו הצטרף לסיבוב ההופעות כחבר חמישי של הלהקה, וניגן על קלידים, גיטרות, כלי הקשה וקולות רקע.
ניל מורס עזב את להקתו המקורית Spock's Beard באוקטובר 2002, כשהוא אומר ש"אלוהים רצה שאעשה משהו אחר".
הוא עזב את זרם הרוק המתקדם המרכזי ואת טרנסאטלנטיק, והחל קריירה חדשה כמוזיקאי נוצרי.
פורטנוי הגיב "זה סימן את סיומה של טרנסאטלנטיק, שאני חושב שלא הייתה ממשיכה בלעדיו".
אלבום וידאו של הלהקה בסיבוב ההופעות האחרון שלה פורסם ב-2003. בווידאו הופיעה גרסה חיה של "Suite Charlotte Pike" משולב עם "Abbey Road" של הביטלס.
בשנים הבאות מורס המשיך לשתף פעולה עם פורטנוי גם בסטודיו וגם על הבמה.
ההופעות החיות של מורס כללו לעיתים קרובות שיר אחד או יותר של טרנסאטלנטיק.
שלושת-רבעי איחוד של הלהקה התרחש באוגוסט 2008, כשסטולט ופורטנוי הצטרפו למורס ל-"Three Rivers Prog Fest" בפיטסבורג לקטעים "We Need Some Light" ו-"Stranger in Your Soul".
באפריל 2009 התאחדה הלהקה והתחילה לעבוד על אלבום אולפן שלישי.
האלבום יצא באוקטובר 2009, והיה מורכב משיר אחד באורך 77 דקות, בשם The Whirlwind.
האלבום הגיע למקום ה-21 במצעד "Heatseekers" של הבילבורד בארצות הברית.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בצפון אמריקה ובאירופה בין אפריל למאי של שנת 2010 כדי לסייע למכירת האלבום.
דניאל גילדנלאו הצטרף לסיבוב ההופעות.
במאי 2013 הודיע מייק פורטנוי שהלהקה סיימה לכתוב אלבום חדש.
האלבום כלל 5 שירים (שניים ארוכים ו-3 שירים באורך רגיל) ועוד 8 קאברים לדיסק הבונוס.
האלבום יצא לאור בינואר 2014. סיבוב הופעות עולמי בארצות הברית ובאירופה ליווה את האלבום, כולל הופעה מיוחדת ב-"Progressive Nation at Sea", קרוז בהובלת מייק פורטנוי.
הלהקה ניגנה שתי הופעות, כשהראשונה כוללת את כל האלבום במלואו, והשנייה כוללת הופעות אורח של אמני רוק מתקדם מפורסמים כמו ג'ון אנדרסון מלהקת יס.
בספטמבר 2014 זכה האלבום בתואר "אלבום השנה" בטקס חלוקת הפרסים של הרוק המתקדם.
ניל מורס - קלידים, שירה
מייק פורטנוי - תופים, שירה
רוינה סטולט - גיטרה חשמלית, שירה
דניאל גילדנלאו - גיטרות, שירה, קלידים
טד לאונרד - גיטרות, שירה, קלידים
ביל הובאור - גיטרות, שירה, קלידים
טרנסאסטריפיקציה או טרנס־אִסְטוּר (Transesterification) הוא תהליך בכימיה אורגנית בו מתבצעת החלפה בין קבוצת "R של אסטר לקבוצת 'R של כוהל.
הריאקציה היא למעשה התמרה נוקלאופילית אצילית של אסטר בכוהל.
לרוב הריאקציה תקוטלז על ידי חומצה או בסיס.
חומצה חזקה תבצע פרוטונציה לפחמן הקרובונילי ותהפוך את האסטר ליותר אלקטרופילי.
לעומת זאת בסיס חזק יבצע דה-פרוטונציה לכוהל ויהפוך אותו ליותר נוקלאופילי.
תגובת טרנסאסטריפיקציה אינה שונה במנגנון מהתמרה נוקלאופילית אצילית רגילה.
תחילה הנוקלאופיל יתקוף את הפחמן הקרבונילי וייווצר טטרהדר זמני (tetrahedral intermediate).
לאחר מכן אחת הקבוצות תצא כקבוצה עוזבת.
בטרנסאסטריפיקציה הקבוצה שתעזוב היא הקבוצה של האסטר המקורי.
בשלב הטטרהאדר הזמני בטרנסאסטריפיקציה, שתי הקבוצות הן אלקוקסידים ולכן אין עדיפות ברורה מי תעזוב.
אם אין גורם משמעותי, כמו נפחיות, שיעדיף עזיבה מסוימת שתי האפשרויות תיתכנה.
כך בחלק מן הפעמים תתבצע טרנסאסטריפיקציה ובחלק מן הפעמים המצב יחזור לקדמותו.
טרנסאסטריפיקציה הוא תהליך חשוב במגוון תחומים במחקר ובתעשייה.
אחד השימושים הבולטים בתהליך הוא ביצירת פולימרים.
לדוגמה הכנת הפולימר פוליאתילן טרפתאלט מדימתיל טרפתאלט (DMT).
שימוש נפוץ נוסף הוא בתהליכים ביוכימיים בגוף.
אחת הדוגמאות היא תהליך השחבור.
טרנסמאשהולדינג היא היצרנית הגדולה ביותר של קטרים וציוד רכבות ברוסיה ולאחר שהתמזגה עם שירות LocoTech הפכה לחברת ההנדסה הרביעית בגודלה בתחום טכנולוגיית התחבורה בעולם.
החברה כוללת 14 אתרי הנדסה וייצור ברוסיה ואתר ייצור והנדסה אחד בגרמניה וכן השקעות בארגנטינה.
בשנת 2012 הכניסה טרנסמאשהולדינג הכנסות של 130 מיליארד רובל.
הכנסות אלה מהוות גידול של 22 אחוז בהשוואה להכנסות 2011. עקב יברומאידאן הוטלו עליה סנקציות על ידי ממשלת אוקראינה.
בדצמבר 2015 אישרה מסילות הברזל הרוסיות (RZD) את מכירת 26% ממניותיה בחברה לידי The Breakers Investments BV, כאשר חלקה של אלסטום בחברה גדל ל-33% בסוף 2015.
נכון לקיץ 2018, הון המניות של החברה חולק בין קבוצת אנשי עסקים מרוסיה לבין החברה הצרפתית Alstom.
אלסטום החזיקה ב- % 20 מההון, חברות בבעלותם של אסכנדר מחמודוב, אנדריי בוקרב, דמיטרי קומיסרוב וקיריל ליפה החזיקו ב- % 79.4 מההון.
בעלי השליטה היו דמיטרי קומיסרוב וקיריל ליפה.
בינואר 2024 מכרה Alstom את חלקה בהון המניות לבעלי מניות מרוסיה.
נכון ליולי 2024, Transmashholding נמצא בבעלותם המלאה של בעלי מניות מרוסיה ואף אחד מהם אינו בעל שליטה.
בדצמבר 2017 שילמה החברה 3 מיליון דולר לזיכיון ושיפוץ מפעלי מכיטה בברגאדו, ארגנטינה.
האתר הוא חלק מההשקעה המתוכננת בסך 200 מיליון דולר של החברה במדינה לייצור חלקים לתעשיית הרכבות אם היא תצליח להציע הצעות מכרז גדולות של חברת הרכבות הארגנטינאית SOFSE (Operadora Ferroviaria Sociedad del Estado).
עד 2022, החברה הייתה מעורבת בתוכניות הבנייה של הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים, אך בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, החברה נסוגה מהשתתפותה בפרויקט.
בשנת 2018 הייתה בבעלות מלאה של Breakers Investments BV, חברת אחזקות הרשומה בהולנד.
אלסטום מחזיקה 20% מהמניות, בעוד שחברות בבעלות איסקנדר מחמודוב, אנדריי בוקארב, דמיטרי קומיסרוב וקיריל ליפא, מחזיקות בכ-80%.
קיריל ליפא משמש גם כמנכ"ל.
בדצמבר 2023 מכרה Alstom את אחזקותיה במניות למשקיעים רוסים.
נכון ליולי 2024, Transmashholding נמצאת בבעלותם המלאה של בעלי מניות מרוסיה.
נשיא החברה הוא אנדריי בוקארב ויו"ר הדירקטוריון הנוכחי, החל מנובמבר 2012, הוא אנטולי לדובסקי.
מר לדובסקי הוא לשעבר ראש הסוכנות הפדרלית הרוסית למשאבים מינרליים.
החברה עובדת באופן פעיל עם חברת הרכבות הרוסית, משרד התחבורה של הפדרציה הרוסית ומשרדים אחרים של הפדרציה הרוסית, כולל משרד התעשייה, משרד הפיתוח הכלכלי והמסחר ומשרד האוצר.
חברת הרכבות הרוסית היא הלקוח הגדול ביותר של החברה.
החברה מייצרת ומוכרת קרונות רכבת תחתית, קטרי דיזל לרכבות נוסעים, מנועי דיזל, קרונות משא, ורכבות דיזל.
לחברה לקוחות גדולים בבולגריה, בלארוס, מצרים, קזחסטן, סרביה ובעבר אוקראינה.
החברה מייצרת קטרי דיזל, קטרים תעשייתיים וחשמליים, קרונות נוסעים ומשא, קרונות רכבת חשמליים, יציקות רכב ומוצרים אחרים.
החברה סיפקה קרונות רכבת בין היתר למטרו ורשה ולרכבת התחתית של באקו.
טרנסטקסטואליות מוגדרת כ"התעלות" הטקסטואלית של הטקסט.
על פי ז'רארד ז'נט טרנסטקסטואליות היא "כל מה שמגדיר את הטקסט ביחסים, בין ברור או סמוי, לבין טקסטים אחרים" והוא "מכסה את כל ההיבטים של טקסט מסוים".
ז'נט תיאר את הטרנסטקסטואליות כ"מונח כולל יותר מאשר אינטרטקסטואליות.
ז'נט הגדיר חמישה תת-סוגים של טרנסטקסטואליות: אינטרטקסטואליות, פאראטקסטואליות, ארכיטקסטואליות, מטאטקסטואליות והיפרטקסטואליות (הידועה גם בשם היפוטקסטואליות).
להלן התיאורים לחמשת תת-הסוגים של טרנסטקסטואליות:
אינטרטקסטואליות יכולה להיות בצורה של ציטוט, פלגיאט או רמיזה.
פאראטקסטואליות היא היחס בין טקסט אחד לטקסט המקיף את גוף הטקסט העיקרי.
דוגמה לכך הן כותרת הקדשה, הקדמה, הערת שוליים וקולופון.
ארכיטקסטואליות היא ייעודו של טקסט כחלק מז'אנר.
מטאטקסטואליות היא הפרשנות הביקורתית המפורשת או המרומזת של טקסט אחד לטקסט אחר.
היפוטקסטואליות או היפרטקסטואליות היא היחס בין טקסט מקורי או הז'אנר שעליו הוא מבוסס, אך הטקסטים הופכים, משנים, מפרטים או מרחיבים.
דוגמאות לכך הן פרודיה, זיוף, המשך ותרגום.
בטכנולוגיית המידע היפרטקסטואליות היא טקסט שלוקח את הקורא ישירות לטקסטים אחרים.
טרנסיות ישראל היא עמותה לקידום זכויות הקהילה הטרנסית בישראל ומקימת הבית הטרנסי הראשון בישראל.
העמותה פועלת להעצמה כלכלית של הקהילה הטרנסית בין היתר באמצעות קידום תעסוקתי, שיקום תעסוקתי, מענקים והלוואות, פעילות הסברה ופעילות שדולה לקידום ניראות חיובית של הקהילה, קידום מעמדה המשפטית של הקהילה הטרנסית באמצעות לווי בהליכי מיצוי זכויות והליכים משפטיים וכן סיוע לנשים טרנסיות במעגל הזנות לצאת ממנו דרך סיוע כלכלי וחברתי.
יו"ר העמותה היא שילה ויינברג ומנכ"לית העמותה היא לינור אברג'ל.
שינוי מדיניות והבאת הקהילה הטרנסית לקדמת השיח בחברה הישראלית ובקבוצות מיעוט באוכלוסייה.
השתתפות בוועדות חוקה, ועדות משנה, שיחות עם ח"כים, משרדי ממשל, ושרים בכנסת ישראל.
שיתוף פעולה עם ארגוני הטרנס "פרויקט גילה" ו"מעברים" אשר הביאו בין היתר לשינוי בביטוח הלאומי להקלות בקצבאות הנכות לטרנסים/טרנסיות.
הקמת "פרויקט לולה" במרכז הגאה אשר תומכך בשיפור ועזרה בקהילה הטרנסית על ידי עיריית תל אביב-יפו, המרכז הגאה וביטוח לאומי.
הרצאות בנושא במשטרה ובבתי ספר, שיחות עם אקדמיות ברחבי ישראל ועוד.
בשנת 2020 מנכ"לית הארגון, לינור אברג'ל, קיבלה תפקיד ייצוגי בכנסת ישראל ובכך הפכה לטרנסית הראשונה שעובדת במשכן הכנסת.
בתפקידה משמשת כיועצת לענייני הקהילה הטרנסית בלשכתו של חבר הכנסת הגאה, עידן רול, ממפלגת "יש עתיד".
במקביל להקמת העמותה בשנת 2020, העמותה יצרה קשר עם ארגונים נוספים, ולקחה חלק בקואליציית הארגונים הטרנסים.
מאז, הן פועלות למען קידום מעני שיקום, הנגשת משאבים לקהילה, שינוי נהלים וחוקים וכן לקידום נראות ציבורית ושיח תקשורתי מעצים.
בשנת 2020 העמותה הופיעה בתקשורת הכתובה, בטלוויזיה וברשתות הברתיות, תוך שהן מקדמות שיח מאניש וענייני על הקהילה שלהן.
בחודשים האחרונים, יחד עם שאר הארגונים הטרנסיים לקחו חלק משמעותי בעבודת הצוות הממשלתי הבין-משרדי לקידום האוכלוסייה הטרנסית ובין היתר נפגשו עם נציגי משרדי הבריאות, הרווחה, השיכון, המשפטים, נציגי הביטוח הלאומי, ועוד.
הן עובדות יחד עם פרויקט גילה ואחרות מול הביטוח הלאומי לפרסומו של חוזר חדש וראשון מסוגו המנגיש את קצבאות הביטוח הלאומי לקהילה הטרנסית, כך שרבות יותר מהנשים הטרנסיות בזנות יוכלו להגיש ולקבל קצבאות באופן מהיר, מכבד וענייני.
משבר הקורונה דחף אותן לגייס סיוע חירום לקהילה, אשר נפגעה כלכלית.
הן חברו לפרויקט גילה להעצמה טרנסית ולמעברים לקשת הטרנסית לפרויקט משותף של מתן מלגות חירום לסיוע בשכר דירה, אשר בסגר הראשון התבססו על תרומות פרטיות, ובסגר השני על מענק מקרן שוסטרמן.
עוד פעלו במסגרת פרויקט של חלוקת סלי מזון, בתמיכת קרנות הביטוח הלאומי.
במסגרת הפעילויות של העמותה בשנת 2020.
טרנסאל C-160 הוא מטוס תובלה צבאי, המיוצר כמיזם משותף בין צרפת לגרמניה.
שמו של המטוס, Transall, הוא קיצור בגרמנית של קונסורציום הייצור Transporter Allianz, הכולל את החברות של MBB, איירוספסיאל ו־VFW-Fokker .
כלי הטיס פותח בתחילה כדי לעמוד בדרישות למטוס תובלה מודרני עבור הלופטוואפה וחיל האוויר הצרפתי.
המטוס נמכר גם לדרום אפריקה ולטורקיה, וכן מספר קטן של מטוסים נמכרו למפעילים אזרחיים.
ה-C-160 נמצא בשירות מעל 60 שנה מאז הטיסה הראשונה של דגם זה ב-1963. המטוס סיפק תמיכה לוגיסטית, לפעולות במקומות שונים בעולם, כמכלית תדלוק אווירי, איסוף מודיעין אלקטרוני וכמרכז תקשורת.
בסוף שנות ה-50 עלתה דרישה להחליף את מטוס הנורד, מטוסי בוכנה שהופעלו על ידי חילות האוויר של צרפת וגרמניה.
במסגרת שיתוף פעולה תעשייתי בין שתי המדינות, ב-28 בנובמבר 1957 נחתם הסכם בין המדינות לפיתוח מטוס התובלה שיחליף את מטוס הנורד.
בשלב מוקדם של הפרויקט החלה ממשלת איטליה ליטול גם היא חלק בפרויקט, כדי שהמטוס יתאים גם לדרישותיה, אולם השתתפותה של איטליה בתוכנית הצעירה הופסקה עד מהרה לטובת פיתוח מטוס תובלה איטלקי, Aeritalia G.222.
בינואר 1959 הוקם קונסורציום Transporter-Allianz, או בשמו המקוצר, Transall, בשיתוף פעולה בין החברה הצרפתית נורד אוויאסיון לבין החברות הגרמניות Weser Flugzeugbau (שהפכה ל־Vereinigte Flugtechnische Werke (VFW) ב-1964) ו-Hamburger Flugzeugbau לצורך תכנון ובניית כלי הטיס החדש.
בין הדרישות למטוס נקבע שיוכל לשאת מטען של 16טון לטווח של 930 מיל ימי, או 8 טון לטווח של 2450 מיל ימי ולפעול ממסלולי נחיתה והמראה לא סלולים.
שני אבות טיפוס ראשונים נבנו בנפרד על ידי כל אחת משתי השותפות.
אב טיפוס צרפתי טס ב-25 בפברואר 1963 ואילו אב טיפוס גרמני שנבנה במשותף על ידי VFW ו-HFB טס לראשונה ב-25 במאי 1963 ובשנית ב-19 בפברואר 1964. אחריהם נבנו שישה מטוסים טרום-ייצור המוני, אשר היו 51 ס"מ ארוכים יותר מאבות הטיפוס.
מטוסים אלה ערכו טיסות ניסוי בין 1965 ל-1966.
הזמנות למטוס החדש התעכבו בעקבות ניסיונות של לוקהיד למכור לגרמניה את מטוס לוקהיד C-130 הרקולס.
הצעת לוקהיד נדחתה וב-24 בספטמבר 1964 נחתם חוזה לאספקת 160 מטוסי C-160 (110 לגרמניה ו-50 לצרפת).
עבודת ייצור המטוס פוצלה בין גרמניה וצרפת בהתאם למספר ההזמנות שבוצעו; חברת נורד בנתה את הכנפיים ואת תא המנוע, VFW את גוף המטוס המרכזי והזנב האופקי, ו-HFB את גוף המטוס הקדמי והאחורי.
סנפיר הזנב של המטוס נבנה על ידי דורנייה.
שלושה קווי ייצור הוקמו להרכבת רכיבים אלו אצל כל אחד משלושת השותפים העיקריים.
המטוסים הראשונים נמסרו לצרפת ולגרמניה החל משנת 1967. הייצור הראשוני כלל 110 מטוסי C-160D עבור חיל האוויר הגרמני (לופטוואפה), 50 מטוסי C-160F עבור חיל האוויר הצרפתי, ותשעה C-160Z עבור חיל האוויר הדרום אפריקאי.
ארבעה מטוסי C-160F הוסבו למטוסי הובלה לדואר אוויר C-160P, והופעלו על ידי אייר פראנס.
ייצור המטוס נמשך עד אוקטובר 1972.
ביולי 1977 ממשלת צרפת הזמינה 25 מטוסים נוספים בתקן משופר.
מחצית מייצור הגרסה החדשה נעשה על ידי איירוספסיאל (אשר ירשה את חברת נורד) ו-MBB (חברה שמיזגה לתוכה את VFW ו-HFB).
פס הייצור של המטוס היה בטולוז.
דלת העמסת המטען, בצידו השמאלי של גוף המטוס, בוטלה לצורך הוספת מכלי דלק בחלק המרכזי של הכנף.
התקנת המכלים הגדילה את קיבולת הדלק מ-19,000 ליטר ל-28,000 ליטר.
המטוסים צוידו גם באוויוניקה מעודכנת.
הדור השני של C-160 טס לראשונה בשנת 1981. מטוסים שיוצרו בפס יצור זה כללו 29 כלי טיס עבור צרפת (ארבעה מטוסים נוספים, שלא בתקן הכללי, נבנו למשימות מיוחדות), ו-6 מטוסים נבנו עבור אינדונזיה.
הטרנסאל C-160 הוא מטוס תובלה טקטית דו-מנועי הכולל תא מטען, כֶּבֶשׁ לטעינה ופריקה מתחת לזנב גבוה, כנפיים גבוהות ומנועי טורבו.
ה-C-160 תוכנן לביצוע הובלת מטענים וחיילים, אספקה אווירית ותא מטען התואם בממדיו תובלה רכבתית כדי לפשט את הלוגיסטיקה בטעינת המטוס.
בעת הטיסה תא המטען מדוחס ונשמר בטמפרטורה קבועה על ידי מערכות מיזוג אוויר משולבות.
בנוסף, ניתן להנמיך את גלגלי המטוס בזמן חנייה על הקרקע, כדי להקל על פריקה וטעינה של כלי רכב ללא שימוש בכבש מיוחד.
אחת התכונות של ה-C-160 שהפך אותו לבעל התאמה טובה לפעולות טקטיות היא ביצועי המטוס במנחתים קצרים, כולל היכולת לבצע הנמכה בזווית חדה, עד 20 מעלות ולבצע נחיתות על מסלולים קצרים של עד 400 מטר.
כמטוס מטען, C-160 מסדרת ייצור מאוחר יותר, יכול היה לשאת עד 8.5 טון על פני מרחק של 5,000 קילומטרים, ולהמריא ממסלולי אוויר קצרים עד 700 מטר.
בהתאם לתצורת המטוס, מטוס בודד יכול להצניח עד 88 צנחנים, או להטיס עד 93 חיילים מצוידים.
במטוס זוג מנועי טורבו-פרופ מתוצרת רולס רויס, המניעים זוג מדחפים עם ארבעה להבים.
היתרונות של דו-מנועי, על פני מטוסים עם ארבעה מנועים, הוא בהפחתת הייצור, משקל נמוך יותר, צריכת דלק משופרת, עיצוב ואמינות טובה יותר.
כל מנוע מצויד במנוע עזר (APU), המספק למטוס גם חשמל וגם לחץ הידראולי.
מנוע העזר, מתוצרת ג'נרל אלקטריק, משמש להנעת המטוס בעודו על הקרקע, ולשימוש נדיר בעת מצבי חירום באוויר.
הדור השני של ה-C-160, אשר יוצר במהלך שנות ה-80, כלל, בין היתר, מכל דלק נוסף, בדיקות תדלוק אווירי ואוויוניקה משופרת.
בעוד שהיו שינויים ניכרים במכשור, כולל מערכות הניווט והטייס האוטומטי, הדור השני של ה-C-160 שמר על מאפייני ההפעלה המקוריים, זאת כדי להקל על הכשרת צוות האוויר לגרסה החדשה.
הדור השני של מטוסי C-160 תוכנן גם להתאים לשימושים נוספים כגון סיור ימי וכיבוי אש אווירי.
ה-C-160 תפקד היטב כמטוס רב-תכליתי, לכן נותר בשירות מבצעי שנים ארוכות.
בתקופה שבין תחילת ייצורו לשנת 1999, הוכנסו במטוס כ-2000 שינויים ושדרוגים במבנה המטוס ובציודו.
שינויים רבים נעשו לאורך השנים באוויוניקה של המטוס, מערכות GPS ומערכות ניווט אינרציאליות בלייזר, טייס אוטומטי מודרני ומערכות ניהול צוות.
שיפורים נוספים כללו שריון קוולאר, מערכות ניהול לוחמה אלקטרונית, מכשירי מוץ/אבק, מערכות התרעה על התקרבות טילים ומערכת למניעת התנגשות באוויר.
צרפת וגרמניה נקטו בצעדים שונים להארכת תוחלת החיים של המטוס מעבר ל-55 שנים, עד 2018. בשנים 2003–2004, גרמניה חתמה על חוזים לשדרוג מערכות ההגנה העצמית של הלוחמה האלקטרונית ומערכות ההתרעה מפני התקרבות לטילים במטוס.
ביולי 1974, חיל האוויר הטורקי השתמש ב-7 מטוסי C-160D במהלך הפלישה לקפריסין, כדי להעביר חיילים, להצניח צנחנים ואספקה.
לאחר שנכנסו לשירות עם הכוחות המזוינים הטורקים בשנת 1971, מטוסים אלה סיפקו יכולת גבוהה לאספקה אווירית במהלך המבצע.
באפריל 1976, חיל האוויר הצרפתי השתמש ב-12 מטוסי C-160 לתמיכה בהטסת כוחות וציוד מרוקאי לזאיר, במהלך סכסוך גבול עם אנגולה.
במאי 1978, כמה מטוסי C-160 הצניחו צנחנים של לגיון הזרים הצרפתי במהלך קרב קולווזי.
בשנת 1977, חיל האוויר הצרפתי הזמין גרסה מעודכנת בשם C-160NG, (ראשי תיבות Nouvelle Génération).
המטוסים החלו להימסר בשנת 1981. מתוך 29 ממטוסים שנמסרו, מחציתם נועדו לשמש מטוסי תדלוק אווירי.
ארבעה נוספים, C-160H Astarté, נועדו לתקשורת עם צוללות בלב ים, צוללות שהן מרכיב חיוני במערכת ההרתעה הגרעינית של צרפת.
שני מטוסים נועדו למודיעין אותות, כונו C-160G Gabriel, והחליפו את מטוסי הנורד ששימשו בתפקיד זה בעבר.
בפעולות שגרתיות, ה-C-160G היוו כלי משלים לפעולות מטוס שליטה ובקרה, הבואינג E-3 Sentry של צרפת.
בשנת 1991, מטוס C-160G, מצויד לצורך מודיעין אותות, נפרס כחלק מתרומתה של צרפת לכוחות הקואליציה במהלך ובעקבות מלחמת המפרץ כדי לתמוך באזור אסור לטיסה והאמברגו על עיראק.
מטוסי C-160 שימשו לתמיכה בבסיסים צרפתיים באפריקה שמדרום לסהרה.
גרסת התדלוק האווירי אף היא הייתה בשימוש לצורך תמיכה בפעולות אפריקאיות.
צי ה-C-160 היה בשימוש נרחב בטיסות מבצעיות של חיל האוויר הצרפתי במשך שנים רבות, זאת לצד מספר קטן של מטוסי דאגלס DC-8 CASA/IPTN CN-235 ו-C-130 הרקולס החל משנת 1990.
במהלך המלחמה בגבול דרום אפריקה, במהלך שנות השמונים המאוחרות, מטוסי ה-C-160 של חיל האוויר הדרום אפריקאי שימשו לפריסה ואספקת חיילים באזור הגבול ולעמדות צבאיות בדרום אנגולה.
במשימה אחת, נעשה שימוש ב-C-160 כדי להעביר סוללת טילי SA-8 שנתפסה באנגולה, לדרום אפריקה.
מטוס C-160 הועדף למשימה זו על פני ה-C-130 כיוון שלמטוס תא מטען גדול יותר והיכולתו להנמיך את גוף המטוס בעודו על הקרקע, דבר שהקל על העמסת הרכב הכבד.
למטוס ה-C-160 היה תפקיד בולט במספר מאמצים בינלאומיים אחרים.
צי ה-C-160 של גרמניה שימש לתמיכה במאמצי שמירת השלום בסודאן.
יחידה של מטוסי C-160 נשלחו לתמיכה בנוכחות כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי באפגניסטן.
מטוסי C-160 צרפתיים וגרמניים שימשו בתמיכה במבצע סרוואל, התערבות בהנהגת צרפת במלחמת האזרחים במאלי.
מטוסי C-160 ביצעו פעולות נרחבות במספר מדינות, למטרות הומניטריות או צבאיות, כולל מאוריטניה, ניז'ר, צ'אד, אתיופיה, בוסניה ולבנון.
החל משנת 1984 החלה בחיל האוויר הגרמני תוכנית להארכת חיי המטוס בשם LEDA I ו-LEDA II, אשר התמקדו בשיפור הכנפיים.
תוכניות נוספות שבוצעו בשנות ה-90, בשם LEDA III, התרכזו בכל מבנה המטוס.
בתוכנית הוארכו חיי המטוס מ-8,000 טיסות ל-12,000 טיסות והכנסת מערכות אוויוניקה חדשות כגון מערכת הגנה עצמית ומערכת חלופית לניהול טיסות.
בין השנים 1994 עד 1999, כל מטוסי ה-C-160 הצרפתיים עברו שדרוג אוויוניקה והוספת אמצעים חדשים נגד נגד טילים.
המטוסים ששודרגו כונו C-160R (Renové -"מחודש").
בשנת 2009, משרד ההגנה הצרפתי הכריז על מודרניזציה של צי מטוסי C-160, כדי לאפשר למטוס להמשיך בשירות עד 2018.
בשלהי 2011, פורסם שצי הטרנסאל של גרמניה טס במצטבר מיליון שעות טיסה.
נכון ל-2012, צי ה-C-160 העולמי התקרב לסוף חיי השירות שלו.
כל מטוסי ה-C-160 הדרום אפריקאים כבר הוצאו לגמלאות, בעוד שחיל האוויר הטורקי המשיך להפעיל 20 מטוסים שנרכשו מגרמניה (C-160T).
כדי להחליף את הטרנסאל, חילות האוויר הגרמניים, הצרפתים והדרום אפריקאים הזמינו 60, 50 ושמונה מטוסי איירבוס A400M, בהתאמה.
הזמנת צבא דרום אפריקה בוטלה מאוחר יותר.
ב-2015, הוכרז כי הוצאה משירות של מטוסי הטרנסאל של גרמניה נדחתה מ-2018 ל-2021 עקב עיכובים באספקת מטוס איירבוס A400M.
עד 2021, מספר הולך ופוחת של מטוסים נותרו בשירות לביצוע משימות הדורשות את מערכות ההגנה העצמית של הטרנסאל.
טייסת הטרנסאל הגרמנית האחרונה פורקה בדצמבר 2021.
מטוסים שיוצרו עבור חיל האוויר של מערב גרמניה.
עשרים מטוסים מגרסה זו נמסרו לחיל האוויר הטורקי בשנת 1971 וכונו C-160T.
מטוסים שיוצרו עבור חיל האוויר והחלל הצרפתי.
הסבה של ארבעה C-160F לשימוש על ידי שירות הדואר הצרפתי.
מטוסים שיוצרו עבור חיל האוויר הדרום אפריקאי.
משנת 1981 ואילך, יוצרו מטוסי C-160 חדשים לחיל האוויר הצרפתי.
למטוס זה מכל דלק חמישי באמצע הכנף מעל גוף המטוס, דלת המטען בצד שמאל הוסרה.
חלק ממטוסי סדרת הייצור הראשונה C-160F הווסבו לגרסת NG ושמם נקרא לאחר ההסבה C-160R (Renové).
לצד השינויים הללו, בשנת 1989, שולבה בחיל האוויר הצרפתי גרסת C-160G Gabriel, מטוס מודיעין אותות שקל לזהותו בגלל האנטנות שהותקנו עליו.
עד תחילת שנות ה-2000, נעשה שימוש גם בגרסת C-160H Astarté, (Avion Station Relais de Transmissions Exceptionelles), מילולית, "תחנת ממסר מוטסת לשידורים מיוחדים".
מטוס זה שימש לתקשורת עם צוללות גרעיניות צרפתיות בלב ים.
בחיל האוויר הטורקי הופעלו 20 מטוסים שנרכשו מגרמניה.
נכון לשנת 2023 רק שני מטוסי C-160 נותרו בשירות.
שלושה מטוס C-160D נקנו מגרמניה על ידי חברה אזרחית בניו סאות' ויילס, בספטמבר 2022 וקיבלו רישום אוסטרלי VH-RFW, VH-RPR, VH-TIT.
בכוונת החברה להסב את המטוסים הללו לכיבוי אש אווירי.
טרנס־דיסציפלינריות (גם: טרנסדיסציפלינריות, באנגלית: Transdisciplinarity) היא גישת מחקר ופיתוח חדשנית שהחלה בסוף שנות ה-70, גישה זו דוגלת בחציית גבולות בין תחומי מדע מוכרים, שילובם והרחבתם.
גישה זו שוזרת בד בבד נקודות ראות שונות ומשלימות, הכוללות ידע, ביקורת, גישות, שיטות, כישורים וערכים ממספר דיסציפלינות שונות.
לצד שילוב בעלי ידע וגורמים שונים מחוץ לאקדמיה – כגון קהילות מקומיות, מקבלי החלטות, ארגוני חברה אזרחית וגורמים עסקיים – במטרה להתמודד עם בעיות חברתיות ומדעיות מורכבות החוצות גבולות תחומיים.
הגישה שמה דגש על שיתוף פעולה הדוק וארוך טווח, ועל יצירה משותפת של ידע ופתרונות עם השפעה מעשית על המציאות.
המונח מהווה המשך לדיסציפלינות הבין-תחומיות וקשור במיוחד למחקר בנושאי מערכות מורכבות, קיימות, שינוי אקלים, בריאות הציבור, מדיניות ציבורית ותחומים נוספים שבהם אי־אפשר להפריד בצורה ברורה בין ממדים חברתיים, סביבתיים, טכנולוגיים וכלכליים.
לרוב משותפים כמה עקרונות מרכזיים:
חציית גבולות בין תחומי ידע ויצירת מסגרות עבודה משותפות בין דיסציפלינות שונות;
שילוב שיטתי של ידע מדעי עם ידע פרקטי, מקומי, קהילתי וארגוני;
כינון שותפות בין חוקרים לבין בעלי עניין שאינם חוקרים (stakeholders) כמנסחים משותפים של השאלות ושל הפתרונות;
התמקדות בבעיות מציאותיות מורכבות ("בעיות סבוכות") ולא רק בשאלות פנימיות של תחום מחקר מסוים.
במחקר טרנס־דיסציפלינרי תהליך העבודה כולל בדרך כלל ניסוח משותף של הבעיה, פיתוח מתודולוגיה המוסכמת על כלל השותפים, ויישום של פתרונות הנבחנים גם לפי תרומתם לחברה ולא רק לפי קריטריונים אקדמיים.
הטרנס־דיסציפלינריות נבחנת לעיתים קרובות ביחס למושגים בין־תחומיות ורב־תחומיות, המתארים אף הם שיתופי פעולה בין תחומי ידע שונים.
ברב־תחומיות מספר תחומים שונים מתבוננים באותה תופעה, אך כל תחום שומר על המסגרת, השפה והמתודולוגיה שלו.
מתקיים שיתוף פעולה, אך אין בהכרח ניסיון ליצור מסגרת מושגית אחת או לשלב ידע מסוגים שונים למסגרת משותפת.
לדוגמה, פרויקט שבו כל מומחה כותב פרק נפרד מנקודת מבטו (כלכלן, סוציולוג, ביולוג וכדומה) ללא אינטגרציה מעמיקה ביניהם – ייחשב לרב־תחומי.
בין־תחומיות מתארת אינטגרציה של מושגים, שיטות ופרספקטיבות מתחומים שונים, לשם יצירת הבנה או מסגרת תאורטית חדשה, שהיא "יותר מסך חלקיה".
כך למשל, ביואינפורמטיקה משלבת באופן הדוק שיטות ממדעי המחשב וביולוגיה ומפתחת שפה וארגז כלים משלה.
מדובר במאמץ אינטגרטיבי בתוך המערכת האקדמית.
בטרנס־דיסציפלינריות ישנה לא רק אינטגרציה בין דיסציפלינות, אלא גם "מעבר" להן – שילוב פעיל של שותפים שאינם אקדמיים ושל צורות ידע שאינן פורמליות: ניסיון מקצועי, ידע קהילתי, מסורות מקומיות וכדומה.
המחקר מתוכנן מראש כך שהשאלות, שיטות המחקר והמדדים להצלחה יוגדרו בשיתוף עם בעלי העניין, במטרה לספק תובנות ופתרונות שיש להם תוקף גם מחוץ לעולם האקדמי.
המונח "טרנס־דיסציפלינריות" הופיע לראשונה בשנות ה־70 של המאה ה־20, בין היתר בהקשר של כנס ה־OECD בשנת 1970, שבו נדונו דרכים חדשות לארגון הידע המדעי ולשיתופי פעולה בין מוסדות מחקר לבין גורמים בחברה.
הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה הציע לראות בטרנס־דיסציפלינריות תנועה "בין, דרך ומעבר" לדיסציפלינות קיימות, כחלק מניסיון להבין את מורכבות העולם המודרני ולאחד סוגי ידע שונים למסגרת קוהרנטית יותר.
בשנות ה־90 התארגנו חוקרים סביב "אמנת הטרנס־דיסציפלינריות" (Charter of Transdisciplinarity) במסגרת המרכז הבינלאומי לחקר טרנס־דיסציפלינריות (CIRET), בהובלת הפיזיקאי והפילוסוף בסראב ניקולסקו.
מאז הפך המונח לשכיח בדיונים על "מדע פוסט־נורמלי", מחקר קיימות, מדיניות מדעית ויחסי מדע–חברה.
טרנס־דיסציפלינריות מיושמת במגוון תחומים, בעיקר כאשר מתמודדים עם בעיות שבהן ידע מדעי לבדו אינו מספיק:
קיימות ושינוי אקלים – שיתופי פעולה בין מדעני אקלים, חוקרי מדיניות, כלכלנים, קהילות מקומיות וארגוני חברה אזרחית, לצורך עיצוב פתרונות ישימים להתמודדות עם ההתחממות הגלובלית והסתגלות אליה.
בריאות הציבור – שילוב של רופאים, אפידמיולוגים, אנשי בריאות הציבור, אקטיביסטים קהילתיים וגופי ממשל, כדי להתמודד עם סוגיות כמו מגפות, אי־שוויון בבריאות או בריאות נפש בקהילה.
תכנון עירוני – עבודת צוות בין אדריכלים, מתכנני ערים, גאוגרפים, אנשי תחבורה, פעילים חברתיים ותושבים, כדי לעצב מרחב עירוני המתחשב בצרכים חברתיים, סביבתיים וכלכליים.
מחקר מערכות מורכבות – תורת המערכות ומדע מערכת מורכבת מוגדרים לעיתים קרובות כתחומי מחקר טרנס־דיסציפלינריים, משום שהם משלבים תובנות מפיזיקה, ביולוגיה, כלכלה, סוציולוגיה ועוד.
חינוך – פיתוח תוכניות לימודים טרנס־דיסציפלינריות המשלבות פרויקטים סביבתיים, טכנולוגיים וחברתיים, ומערבות תלמידים וקהילות בתהליך הלמידה.
לצד התמיכה ההולכת וגוברת בגישה הטרנס־דיסציפלינרית, קיימים גם קשיים וביקורות:
קושי מוסדי – מבנה האקדמיה (מחלקות, פקולטות, מסלולי קידום) עדיין מאורגן לרוב לפי דיסציפלינות, ולעיתים אינו מתגמל עבודת צוות טרנס־דיסציפלינרית.
פערי שפה ותרבות – שיתוף פעולה בין תחומים ובין סוגי ידע שונים דורש תרגום מושגים, גישור על פערי שפה מקצועית, ובניית אמון בין שותפים עם אינטרסים וגבולות אחריות שונים.
שאלות של איכות מדעית – מתעוררות שאלות לגבי איך להעריך "איכות" ו"תקפות" של מחקר כאשר הקריטריונים נקבעים בשיתוף עם בעלי עניין שאינם חוקרים, וכאשר התוצר הוא גם המלצה מעשית ולא רק תרומה תאורטית.
עם זאת, תומכי הגישה טוענים כי שאלות ובעיות מורכבות – כגון משבר האקלים, פערים חברתיים, או משברים כלכליים – מחייבות צורות חדשות של ידע, וכי טרנס־דיסציפלינריות מציעה מסגרת עבודה המאפשרת למדע ולחברה ללמוד יחד.
גם בנושאי מטא-פיזיקה הבוחנים את הסאגה שבין גישה בריאתנית לגישה אבולוציונית נדרשת גישה רב-תחומית הכוללת ביקורת פילוסופית לגישת החוקר.
כך על פי המדען יוסף ברנדשטטר
טרנספוזונים (Transposon) הם רצפי DNA ניידים, היכולים לנוע מאתר לאתר בתוך הגנום של אותו תא, בתהליך שנקרא טרנספוזיציה.
בתהליך זה הם עשויים לגרום למוטציה במקרה שהם נכנסים לתוך אקסונים (החלק בגן היכול לקודד לחלבון) או לאזור המפקח על פעילותם של גנים אחרים ואף לשנות את כמותם בגנום (סך הDNA שבגרעין), כלומר להשתכפל.
טרנספוזונים מכונים לעיתים גנים קופצים, אך ביטוי זה שגוי מפני שהם אינם נחשבים גנים, ורק חלק מהטרנספוזונים מקודדים לחלבונים שמשתתפים בטרנספוזיציה.
טרנספוזונים הם אחד הסוגים של אלמנטים גנטיים ניידים.
ישנם לפחות שני סוגים של טרנספוזונים: טרנספוזונים מהסוג הראשון (Class I), שנקראים רטרוטרנספוזונים, עוברים תחילה תעתוק ל-RNA, ולאחר מכן מתועתקים חזרה ל-DNA על ידי האנזים רוורס טרנסקריפטאז.
טרנספוזונים מהסוג השני (Class II), שנקראים לעיתים טרנספוזונֵי DNA, מקודדים את האנזים טרנספוזאז ובעזרתו הם משנים את מקומם בגנום, במנגנון של חיתוך והחדרה (בדומה ל-"Cut and paste").
טרנספוזונים משמשים את החוקרים ככלי לבחינת שינויים ביצורים חיים.
טרנספוזון (מ־Class II) זקוק לאנזים טרנספוזאז, שמקוּדַד על ידי הטרנספוזון עצמו או על ידי טרנספוזונים אחרים מאותה המשפחה.
קצוות הטרנספוזון כוללים חזרות מהופכות (רצף זהה שנקרא בכיוונים הפוכים); הטרנספוזאז נדבק לחזרות של הטרנספוזון ושל אתר המטרה בגנום שאליו הטרנספוזון עתיד לנוע.
אתר מטרה זה נחתך ומותיר "קצוות דביקים".
הטרנספוזון עובר בשלב זה איחוי (ליגציה) לאתר המטרה, הפערים ממולאים, והתוצאה היא חזרות מכוונות.
רטרוטרנספוזון (מ־Class I) זקוק לאנזימים שונים שישתתפו בתהליך השעתוק, שעתוק הפוך ואינטגרציה לאתר המטרה בגנום.
הרטרוטרנספוזון משתמש גם באנזימים קיימים בתא וגם בכאלו שהוא או אלמנט אחר מאותה המשפחה מקודד להם.
תהליך ה"רטרוטרנספוזיציה" כולל שעתוק של רצף ה־DNA של האלמנט למולקולת RNA, שעתוק הפוך של מולקולת ה־RNA חזרה ל־cDNA, כניסה של ה־cDNA חזרה לתוך הגרעין ואינטגרציה לתוך אתר המטרה בגנום.
בסוף תהליך זה ישנם שני עותקים זהים (האלמנט המקורי + החדש).
הטרנספוזונים הראשונים התגלו בתירס על ידי ברברה מקלינטוק ב-1944. גילוי זה זיכה אותה בפרס נובל ב-1983. היא הבחינה בהחדרות, בהשמטות ובטרנסלוקציות (קטע DNA המעתיק את מקומו), והסיקה מכך את קיום הטרנספוזונים.
אלמנטים אלה גרמו לשינוי בצבע התירס (מסגול לצהוב והפוך).
בערך 50% מהגנום של צמח זה מכיל טרנספוזונים, דבר המתבטא במגוון צבעי גרעיני התירס.
טרנספוזונים בדרוזופילה (זבוב הפירות, בעל החיים הנחקר ביותר בגנטיקה) מכונים אלמנטי P.
נראה שהם הופיעו במין זה רק לפני 50 שנים, ומאז התפשטו בכל המין.
אלמנטי P מלאכותיים משמשים להחדרת גנים לדרוזופילה על ידי הזרקה לעובר.
טרנספוזונים בחיידק נושאים בדרך-כלל גן אחר נוסף לטרנספוזאז.
לעיתים מקודד הגן הנוסף עמידות לאנטיביוטיקה.
בחיידקים, טרנספוזונים יכולים לקפוץ מהכרומוזום לפלסמיד ולהפך, ובכך לאפשר הפיכה תמידית של זנים חדשים לעמידים לאנטיביוטיקה.
טרנספוזונים יכולים להיות מוטגנים, כלומר, גורמי מוטציות.
הם עשויים להזיק במספר אופנים:
טרנספוזון/רטרוטרנספוזון הנכנס לתוך גן מתפקד עשוי לגרום לשיתוק הגן במידה ונכנס לתוך אקסון.
טרנספוזון/רטרוטרנספוזון הנכנס לתוך אינטרון של גן או לתוך פרומוטור עשוי לשנות את רמת ביטוי הגן.
אם טרנספוזון יוצא מגן רוב הסיכויים הם שהחלל שהוא הותיר לא יתוקן כהלכה.
מחלות שמיוחסות לטרנספוזונים כוללות: המופיליה A ו-B, פורפיריה, נטייה מוקדמת לסרטן ולניוון שרירים על שם דושן.
האבולוציה של הטרנספוזונים וההשפעה שלהם על האבולוציה של הגנום מהווים כיום תחום מחקר דינמי.
מאחר שטרנספוזונים קיימים בכל ענפי החיים נראה שהתקיימו באב האוניברסלי המשותף האחרון של כל המינים או שהטרנספוזונים התפתחו בנפרד פעמים רבות.
הטרנספוזונים בדרך כלל נחשבים ל-DNA אנוכי, טפיל החי בתוך הגנום של יצורים חיים.
במובן זה הם דומים לנגיף.
נגיפים וטרנספוזונים דומים גם מבחינת מבנה הגנום והיכולות הביוכימיות, מה שהוביל להשערה שיש להם מוצא משותף.
מאחר שפעילות הטרנספוזון עלולה להרוס גנום, נראה שיצורים רבים פיתחו מנגנונים להקטנת הטרנספוזיציה לרמות שניתנות לשליטה.
חיידקים עשויים לעבור שיעור גבוה של מחיקות כדי להיפטר מטרנספוזונים ומנגיפים, בעוד שאאוקריוטים פיתחו את המנגנון של iRNA בדיוק לאותה מטרה.
בתולעת העגולה Caenorhabditis elegans (גם היא נחקרת רבות בגנטיקה) משמשים כמה מהגנים שנדרשים ל-iRNA גם להקטנת פעילות הטרנספוזון.
נראה שמערכת החיסון של חולייתנים אימצה טרנספוזונים כאמצעי להגדלת מגוון הנוגדנים.
מערכת הרקומבינציה V(D)J פועלת באמצעות מנגנון דומה לזה של טרנספוזונים.
טרנספוזונים אותרו לראשונה בצמח התירס ובודדו לראשונה מהפרח לוע הארי.
הם שימשו ככלים יעילים בחקר הביולוגיה המולקולרית של הצמח.
חוקרים משתמשים בטרנספוזונים כדי לגרום למוּטגֵנֶזָה (ייצור מוטציות).
כאשר מייצרים מוטציות באמצעות טרנספוזונים, קל יחסית לזהות היכן בגנום נגרמה מוטציה, בזכות החזרות שמאפיינות את הטרנספוזונים – זאת בניגוד לשיטות כימיות לייצור מוטציות, שבהן קשה יותר לזהות את מיקום המוטציה שנגרמה.
לעיתים החדרה של טרנספוזון לתוך גן יכולה לשבש את ביטוי הגן באופן הפיך, כך שהסרה של הטרנספוזון מתוך הגן באמצעות טרנספוזאז משיבה לגן את פעילותו.
באמצעות טרנספוזונים ניתן ליצור צמחים שבהם לתאים סמוכים יש גנוטיפים שונים.
כך ניתן להבדיל בין גנים שחייבים להימצא בתוך התא עצמו בכדי לפעול, ובין גנים שמשפיעים על תכונות שניתן להבחין בהן (לדוגמה, שינוי בצבע) גם בתאים אחרים מלבד אלה שבהם הגן מבוטא.
יש שני סוגים של מנגנוני טרנספוזיציה: רפליקטיבי (משכפל) וקונסרבטיבי (משמר).
במנגנון הקונסרבטיבי, הטרנספוזון נחתך לחלוטין החוצה ממיקומו המקורי ב-DNA וקופץ למיקום חדש.
לעומת זאת, במנגנון הרפליקטיבי, הרטרוטרנספוזון יוצר עותק של עצמו ועותק זה קופץ הלאה לגנום, כך שבכל מחזור קפיצה הוא יוצר עוד העתקים של עצמו.
במחקר משמשים טרנספוזונים לשתי צורות של מוטוגנזה:
מוטגנזה אקראית – שבה הטרנספוזון יכול לקפוץ לתוך הגנום באקראי ולכן המוטציה שתיווצר אינה צפויה מראש.
מוטגנזה ספציפית – שבה הטרנספוזון חודר לאתר מסוים בגנום של המוטנט הודות לרקומבינציה לא הומולוגית.
טרנסניסטריה (ברומנית: Transnistria; ברוסית: Приднестровье; באוקראינית Придністров'я – פרידנסטרוביה) היא מדינה עצמאית בלתי מוכרת, שנמצאת ברצועה צרה בין אוקראינה למולדובה בשטח שמבחינה בינלאומית מוגדר כשטח מולדובי.
טרנסניסטריה הכריזה על עצמאות ב-1991 בעת פירוק ברית המועצות, ומקבלת תמיכה בלתי־רשמית מסוימת מרוסיה.
טרנסניסטריה נמצאת על רצועה צרה לאורך הגדה המזרחית של נהר הדניסטר במזרח מולדובה, המכסה כתשיעית משטחה של מולדובה.
הרצועה היא באורך של מעל 400 קילומטר, ורוחבה הממוצע כ-10 קילומטר בלבד.
לטרנסניסטריה מספר שמות רשמיים ובלתי רשמיים, כולם מבוססים על מיקומו הגאוגרפי של אזור טרנסניסטריה, ממזרח לנהר הדניסטר (ברומנית: ניסטרו Nistru).
את השם "טרנסניסטריה" הגה בקיץ 1941 שליט רומניה, המרשל יון אנטונסקו, כהלחם של "טרנס" ו"ניסטרו" (מעבר לנהר ניסטרו).
השם התייחס לשטח שנכבש מברית המועצות במבצע ברברוסה ונמסר לרומניה.
השימוש בשם "טרנסניסטריה" במהלך מלחמת העולם השנייה הקנה לו הקשר שלילי, שכן אזור "טרנסניסטריה" היה גיא הריגה של יהודי בסרביה.
יצוין כי מדובר רק בזהות בשם אך לא באזור הגאוגרפי.
טרנסניסטריה בהקשר של השואה שוכנת מצפון לנהר הדנייסטר בשטח אוקראינה של היום.
ואילו המדינה שוכנת ממזרח לנהר הדניסטר.
שמה הרשמי של טרנסניסטריה, כפי שהוא מופיע בחוקתה, הוא "הרפובליקה המולדובנית של פרידנסטרוביה" ובקיצור "פרידנסטרוביה" , שמשמעותו "לצד נהר הדנייסטר".
במולדובנית (רומנית) הישות נקראת "הרפובליקה המולדובנית של הדניסטר" Republica Moldovenească Nistreană.
השם פרידנסטרוביה משמש ברפובליקה עצמה.
בשפות רבות מקובל השימוש בשם "טרנסניסטריה", בין השאר ברומנית, במולדובנית, באנגלית, בספרדית, בצרפתית, בגרמנית, בהולנדית, בנורווגית ובשוודית.
שם נוסף לאזור הוא "טרנסדנייסטר".
ממשלת מולדובה מתייחסת לאזור טרנסניסטריה כחלק משטחה ומכנה אותו בשם Stînga Nistrului - שמאל הדניסטר.
ההתיישבות הראשונה באזור טרנסניסטריה של היום הייתה עוד בשנת 600 לפנה"ס.
במקום הייתה מושבה בשם טירס שבה התיישבו יוונים ממילטוס.
שטחי טרנסניסטריה בשנת 100 לפנה"ס נכללו בתוך ממלכת סרמטיה, וגבלו במערב עם דאקיה.
חלק משטחה היה חלק מהאימפריה הרומית.
בראשית ימי הביניים התיישבו באזור שבטים סלאבים ונוודים טורקים.
ב-1450 נכלל האזור בתוך שטחה של הדוכסות הגדולה של ליטא, ולאחר מכן ב"רפובליקת שני העמים" (האיחוד הפולני-ליטאי).
בשנת 1792 סיפחה האימפריה הרוסית את אזור טרנסניסטריה לשטחה.
במהלך המאה ה-19 השטח נכלל בגוברניות שונות של האימפריה הרוסית, כאשר העיר בנדרי וסביבתה הייתה חלק של גוברניית בסרביה, שמרכזה בקישינב.
עם התפרקות האימפריה הרוסית, כאשר השלטון הקומוניסטי של רוסיה הביא לפרישה ממלחמת העולם הראשונה ולוויתור על שטחים במערבה, הכריזה בסרביה על עצמאות ובהמשך התאחדה עם רומניה.
עם התייצבות השלטון הקומוניסטי ברוסיה, ביקשה ברית המועצות לשוב ולהשתלט על בסרביה וכצעד ראשון הקימה ב-7 במרץ 1924, את החבל האוטונומי של מולדובה שנקראה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה, בתחום אוקראינה.
הרפובליקה האוטונומית החדשה כללה את חבלי טרנסניסטריה של היום ועוד שמונה נפות מאזור אודסה.
בירת החבל הייתה העיר באלטה.
ברית המועצות לא הכירה בכך ששטחים שהיו חלק של האימפריה הרוסית הועברו לרומניה ושאפו להחזיר אותם.
רומניה נאלצה לוותר על שטחים אלה מחשש שגורלה, אם תתנגד, יהיה כשל פולין וצ'כוסלובקיה.
לאחר ההשתלטות, ב-2 באוגוסט 1940, פורקה הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית מולדובה והחלק המערבי שלה, כלומר טרנסניסטריה של היום, עם בסרביה (בלי חלקה הדרומי), יצרו את הרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית מולדובה ובירתה נקבעה כקישינב.
עם הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית-מולדובנית, נכללו שטחי טרנסניסטריה בפעם הראשונה בתולדותיהם בשטחה של מולדובה.
דרומה של בסרביה משתייך כעת לאוקראינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה השם "טרנסניסטריה" ציין את כל האזור ממזרח לנהר הדנייסטר עד נהר הבוג הדרומי במזרח אשר נכבש על ידי מדינות הציר מאוקראינה הסובייטית ונמסר לרומניה על ידי היטלר כמתנת תודה על השתתפותה במלחמה נגד ברית המועצות.
אזור זה היה גדול בהרבה מהאזור המכונה היום טרנסניסטריה, גבל בדרום בים השחור, וכלל בתוכו גם את העיר אודסה שהפכה לבירתו.
רומניה שלטה על שטחי טרנסניסטריה מ-19 באוגוסט 1941 עד 29 בינואר 1944 ולמעשה הייתה זו הפעם הראשונה שבה נשלטו שטחי טרנסניסטריה על ידי שלטון רומני.
לרומנים עצמם לא היו בעבר כל שאיפות טריטוריאליות בשטח זה, והם ראו את נוכחותם בטרנסניסטריה כזמנית בלבד.
היטלר ניסה לשכנע את הרומנים לקבל את השטח, כתמורה לאובדן טרנסילבניה, שנמסרה בלחץ הגרמנים להונגריה, אך הרומנים מעולם לא סיפחו את שטח טרנסניסטריה.
לאחר שנכבשה טרנסניסטריה על ידי גרמניה ורומניה, הוסב שטחה לאזור ריכוז ליהודי בסרביה, בוקובינה וצפון מולדובה שגורשו בידי השלטונות הרומניים בהוראתו הישירה של יון אנטונסקו.
הגירושים החלו ב-15 בספטמבר 1941, ונמשכו לסירוגין עד לסתיו 1942. בשונה ממחנות הריכוז וההשמדה של הגרמנים, הרומנים לא ייעדו את הכלואים לעבודה ואף לא להשמדה מאורגנת, אלא הפקירו אותם לגורלם, ללא אספקת מזון, טיפול רפואי או הגנה מינימלית מתנאי אקלים קשים.
המגורשים גוועו בהמוניהם ברעב, בקור ובמחלות.
תיאור מצמרר מיד ראשונה אפשר למצוא בספר "אתמולים אבודים" של רות גלסברג, שהגיעה לטרנסניסטריה כילדה ושכלה שם את כל משפחתה, וכן בספר "לחיות, לזכור, לספר לעולם" של לאה קאופמן, שהייתה בעת הגירוש מביתה בת תשע וחצי.
נראה שהמספר הכולל של המגורשים הסתכם ב-150,000 על היהודים נאסר חופש התנועה ובחירת מקום המגורים, הם רוכזו בגטאות ובמחנות, ועל כולם חלה חובת עבודת כפייה "לטובת הציבור".
כ-90,000 יהודים ממגורשי טרנסניסטריה נספו במהלך מלחמת העולם השנייה ועוד קודם לכן נספו עשרות אלפי יהודים שישבו במקום ונרצחו על ידי האיינזצגרופן.
בעקבות מותם של עשרות אלפי היהודים בשטחה ידועה טרנסניסטריה כ-"אושוויץ הרומנית".
עם זאת, בגלל היותה תחת שלטון רומניה ולא ישיר של גרמניה, הגיעו אליה פליטים יהודים שברחו מהנאצים ואף הצליחו להעלות ממנה ילדים פליטי חרב לארץ ישראל, במהלך המלחמה.
ההיסטוריה של הרפובליקה המולדובנית של פרידנסטרוביה
שלהי תקופת ברית המועצות - סוף שנות השמונים
עם התערערות המשטר הסובייטי ועלייתו לשלטון של גורבצ'וב כמנהיג ברית המועצות, החלו לפעול באזור מולדובה, קבוצות לאומניות רומניות ובראשן החזית העממית של מולדובה.
ארגונים אלו דרשו את הצטרפותה של מולדובה לרומניה.
בסתיו 1988 החלו הלאומנים המולדובים לבסס את הרעיונות של מתן מעמד ממלכתי רק לשפה המולדובית, להכיר בזהותה עם הרומנית ולתרגם אותה לכתב הלטיני.
מאידך ב־23 במאי שנת 1989 התקיימה ישיבה של מועצת העיר טירספול ממנה יצאה פניה למועצה העליונה של הרפובליקה הסובייטית של מולדובה להכריז על שתי שפות מדינה, רוסית ומולדובנית.
הכרזת הריבונות של מולדובה ב־23 ביוני בשנת 1990 לוותה בגילויים של איבה שהופנו נגד דוברי הרוסית וכן נגד היהודים.
לאחר שהמפלגה המולדבית הלאומית זכתה בבחירות במולדובה באביב 1990, הוכרזה עצמאות בחבל טרנסניסטריה על עצמאות ממולדובה ב-2 בספטמבר 1990, וכן בחבל גגאוזיה ב־19 באוגוסט.
כאשר מולדובה עדיין הייתה חלק מברית המועצות.
לטרנסניסטריה העצמאית, שכונתה "הרפובליקה הסובייטית סוציאליסטית מולדבית של פרידנסטרוביה" לא הייתה הכרה גם בתוך ברית המועצות.
גורבצ'וב הכריז על הכרזת העצמאות כחסרת בסיס חוקי ובטלה ב-22 בדצמבר 1990. אולם למעט פעילויות מקומיות של ממשלת מולדובה, ברית המועצות ומולדובה לא נקטו באמצעים למנוע את התארגנותה העצמאית של טרנסניסטריה.
ב-17 במרץ 1991 בברית המועצות התקיים משאל עם בהקשר להמשך קיומה של המדינה.
שלטונות מולדובה אסרו על קיום ההצבעה בשטח הרפובליקה.
לעומת זאת, בערים ובכפרים של טרנסניסטריה ההצבעה התקיימה ומעל ל-90% מהמצביעים תמכו בהמשך קיום ברית המועצות.
קיום ההצבעה הגדיל את המתח הפנימי.
לאחר הפוטש של אוגוסט השלטונות בקישינב החלו לתמוך ביציאת הרפובליקה מברית המועצות.
לעומת זאת, מנהיגי טרנסניסטריה תמכו בגלוי במנהיגי הפוטש הנכשל.
ב-25 באוגוסט 1991 הם הכריזו על עצמאותה של טרנסניסטריה, אך כבר ב-29 באוגוסט עצרו שרותי הביטחון של מולדובה את איגור סמירנוב, שעמד בראש השלטון בטרנסניסטריה, כששהה בקייב.
בסוף ספטמבר 1991 החלו התנגשויות מזוינות בין הצדדים.
ב-1 באוקטובר איגור סמירנוב שוחרר ועבר לטירספול.
ב-18 בדצמבר 1991 מולדובה הכריזה על עצמאותה וקיבלה הכרה מרוסיה.
לאחר פירוק ברית המועצות, במרץ 1992, שלחה ממשלת מולדובה את צבאה להשתלט על החבל, ובין הצדדים פרצה מלחמת טרנסניסטריה.
הכוחות המזוינים של טרנסניסטריה נעזרו במתנדבים אוקראינים ורוסיים אך נשענו בעיקר על יחידות צבא מתוך הארמייה ה-14 הסובייטית (תחת פיקודו של אלכסנדר לבד, שפעל על דעת עצמו) שהוצבה בטרנסניסטריה והורכבה ברובה מחיילים מקומיים.
מולדובה לא הצליחה להשתלט על "המחוזות המורדים" והיא פנתה לעזרת הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה בבקשה להצבת כוח צבאי לפיקוח על האזור.
בהסכם שהביא לסוף העימות הכירה רוסיה בשלמותה הטריטוריאלית של מולדובה, כולל חבל טרנסניסטריה, והחבל קיבל אוטונומיה מורחבת משלטונות מולדובה.
כמו כן הוענקה לטרנסניסטריה הזכות לקבוע את מעמדה במקרה שמולדובה תחליט על איחודה מחדש עם רומניה.
באוקטובר 1994 הצבא הרוסי נסוג מטרנסניסטריה עד 1997.
מאז הסכם הפסקת האש נשמר.
אך מעמדה הפוליטי של טרנסניסטריה לא נקבע ולמעשה טרנסניסטריה מאז היא מדינה עצמאית, המתפקדת כרפובליקה נשיאותית, בעלת ממשלה ופרלמנט.
בשנת 2003 גובשה טיוטת הסכם בין מולדובה לטרנסניסטריה בתיווך רוסי, שעל פיו תהיה פדרציה בין טרנסניסטריה למולדובה, כאשר מולדובה תהיה בעלת זכויות-רוב בפדרציה אולם לטרנסניסטריה תהיה זכות וטו.
בנוסף כלל ההסכם הצבת כוחות רוסיים בשטח טרנסניסטריה.
ההסכם נדחה על ידי המולדבים בגלל הפגנות חריפות נגדו מבית, ובעקבות זאת התקררו היחסים בין מולדובה לרוסיה.
מאז נסוגו גם שלטונות טרנסניסטריה מטיוטת ההסכם והם דורשים פדרציה על בסיס שוויוני.
שלטונות טרנסניסטריה אימצו חוקה, ואת כל הסממנים של מדינה עצמאית כגון: סמל מדינה, דגל, המנון, בולי דואר, מטבע, משטרה וצבא.
ב-1994 נערך משאל עם שבו העדיפו רוב התושבים עצמאות על פני איחוד עם רומניה.
ב-17 בספטמבר 2006 נערך משאל עם נוסף בין תושבי טרנסניסטריה ועל פי התוצאות הרשמיות 97% מהמצביעים הצביעו בעד סיפוח לרוסיה.
מולדובה ומדינות המערב טענו שהמשאל לא היה חופשי וכי כלל לא הייתה להנהגת טרנסניסטריה זכות לקיים משאל כזה.
רוסיה, לעומת זאת, טענה שהמשאל התקיים באווירה חופשית, ונכחו בו משקיפים זרים רבים.
גם להנהגת טרנסניסטריה ברור שאין כוונה לספח את טרנסניסטריה לרוסיה והם מנצלים את תוצאות המשאל כמנוף לעצמאות של החבל.
במהלך דצמבר 2011 התקיימו בחירות לנשיא.
בהתאם לתוצאות הבחירות החל מ-30 בדצמבר 2011 בתפקיד זה מכהן יבגני שבצ'וק.
עד אז, ניצח איגור סמירנוב בארבע מערכות בחירות.
בבחירות שנערכו בשנת 2016 ניצח ואדים קרסנוסלסקי ובשנת 2021 נבחר לקדנציה שנייה.
החל מ-1 בינואר 2025 הופסקה אספקת גז רוסי דרך שטח אוקראינה.
בעקבות כך טרנסניסטריה נכנסה למשבר אנרגיה משמעותי.
רוב המפעלים הפסיקו את פעילותם ואספקת חשמל וחום לתושבים צומצמה באופן משמעותי.
שלטונות מולדובה הציעו את עזרתם בהעברת גז לשטח טרנסניסטריה בהתאם למחירי שוק, אך לא קיבלו תשובה לפנייתם.
הפרישה של טרנסניסטריה ממולדובה נשענת כיום על נוכחות חיל מצב רוסי המונה 1,200 חיילים, השומר על חלק נכבד שנותר ממחסן עצום בן 40,000 טונות של תחמושת ונשק מימי ברית המועצות, המונע ממולדובה להשליט את ריבונותה בחבל טרנסניסטריה.
תמיכה רוסית זו איפשרה הקמת ישות זו.
טרנסניסטריה הכריזה על עצמאות ומקיימת את כל הסממנים של עצמאות התלויים רק בה, כמו מטבע, כוחות ביטחון ופרלמנט.
אולם בעניינים הדורשים הכרה בינלאומית, היא נשענת על מולדובה.
כתובות הדואר, סיומת האינטרנט וקידומת החיוג הבינלאומית של מולדובה משמשים גם בטרנסניסטריה.
על אף שטרנסניסטריה ומוסדותיה אינם מוכרים באופן רשמי על ידי הקהילה הבינלאומית, תושביה יכולים לצאת ולהיכנס לחבל באופן חופשי.
לרוב תושבי חבל טרנסניסטריה יש אזרחות מולדובנית המאפשרת להם תנועה גם אל רחבי העולם באמצעות דרכונים מולדובניים.
החבל מכנה עצמו "הרפובליקה המולדובנית של פרידנסטרוביה".
מולדובה מוכנה למשא ומתן בנוגע להענקת אוטונומיה מסוימת לטרנסניסטריה תחת ריבונותה, אך דוחה על הסף אפשרות של הענקת עצמאות לטרנסניסטריה.
טרנסניסטריה, לעומת זאת, ביטלה הצעת פשרה קודמת מ-2003 בדבר אפשרות של קונפדרציה בלתי שוויונית בין מולדובה וטרנסניסטריה, לאחר שההצעה נדחתה על ידי מולדובה, ועומדת על כך שתינתן לה עצמאות מלאה.
בתחילת דרכה של הרפובליקה, קיומה נתמך על ידי אוקראינה, אך מאז שנת 2017, היחסים בין השתיים התקררו.
על פי פרסומים בתקשורת, טרנסניסטריה מהווה מרכז סחר בינלאומי בנשק של ארגוני פשע מאורגן, טענות המוכחשות בכל תוקף, ומכונות בטרנסניסטריה כ"תעמולה שחורה".
בעקבות אירועי יברומאידן ואי השקט במזרח אוקראינה, באפריל 2014 הודיע נשיא רוסיה ולדימיר פוטין כי תושבי טרנסניסטריה, שהצביעו בעבר במשאל עם בעד הצטרפות לרוסיה ביום מן הימים, צריכים לקבל את הזכות להחליט על גורלם.
אף על פי שהישות הנקראת טרנסניסטריה חסרת מעמד חוקי במולדובה, היא מתפקדת כמדינה ומאורגנת כרפובליקה בטרנסניסטריה ישנה מערכת רב-מפלגתית ופרלמנט המונה 43 מושבים.
שיטת ההצבעה בפרלמנט היא בחירות בשיטה הרובנית.
נשיא המדינה נבחר על ידי העם לקדנציה של חמש שנים.
לפי נתוני הפרלמנט של טרנסניסטריה, רק 15 מתוך 43 נציגי הפרלמנט הם ילידי טרנסניסטריה.
ישנה אי-הסכמה בנוגע למידת הדמוקרטיות של טרנסניסטריה, אך ממשל המדינה מחשיב את עצמו כממשל של דמוקרטיה נשיאותית מתקדמת.
משקיפים מטעם חבר המדינות העצמאיות, אישרו את הבחירות בטרנסניסטריה ב-2006 כתקינות.
המפלגה הליברל-דמוקרטית - LDP-P מפלגת רצון העם - Narodnaya Volya
מפלגת פריצת הדרך - Proriv
טרנסניסטריה מחולקת לחמישה מנהלים ולשני אזורים עירוניים, עצמאיים.
סלובוזיה - Slobozia, Слободзеяאזורים עירוניים:
אזורים אלה כוללים את בנדר ואת טירספול, בירת טרנסניסטריה, הנחשבת גם לעיר השנייה בגודלה במולדובה, שמפאת חשיבותן וגודלן זכו במעמד חוץ מנהלי.