tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפארק קרוי על שם האגן הגדול, האזור ההררי והצחיח בין רכס סיירה נבדה במערב לרכס הרי ואסץ' (Wasatch Mountains) במזרח.
הטופוגרפיה של אזור זה מכונה פרובינציית אגן ורכס.
הפארק שוכן כ-470 קילומטרים צפונית ללאס וגאס, ומשתרע על שטח 312.3 קילומטרים רבועים.
הפארק ידוע בשל חורשות של עצי אורן האצטרובל הזיפני (Pinus longaeva), האורגניזם החי העתיק ביותר שאיננו משתכפל, ובשל מערות ליהמן (Lehman Caves) שבבסיס פסגת ויילר (Wheeler Peak).
קרחון פסגת וילר (Wheeler Peak Glacier) הקרחון שעל פסגת וילר, שוכן בקו רוחב צפוני מהאוורסט והקרחונים של הרי ההימלאיה, כך שהטענה הנפוצה כאילו הוא הקרחון הדרומי ביותר בחצי הכדור הצפוני אינה נכונה.
נשיא ארצות הברית וורן הרדינג הורה להקים את "המונומנט הלאומי מערות ליהמן" (Lehman Caves National Monument) באמצעות צו נשיאותי ב-24 בינואר 1922. האתר קיבל מעמד של פארק לאומי ב-27 באוקטובר 1986. בשטח הפארק יש מספר אתרי מחנאות מפותחים, כמו גם אתרי לינה בטבע מצוינים.
בסמוך לפארק הלאומי האגן הגדול שוכן אזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי היילנד (Highland Ridge Wilderness).
שני אזורים מוגנים אלו מאפשרים בית גידול רציף לחיות הבר והגנה על 590 קילומטרים רבועים של אדמות האגן במזרח נבדה.
ככל הנראה חיו באזור ציידים-לקטים במשך אלפי שנים, אבל העדויות הארכאולוגיות העתיקות ביותר הם מתקופת תרבות פרימונט, תרבות חומרית פרה-קולומביאנית במערב ארצות הברית של ימינו.
בני פרימונט ישבו במדינת יוטה של ימינו ובחלקים של נבדה, איידהו וקולורדו בתקופה שבין 600–1,550 שנים לפני זמננו (בערך שנת 400 לספירה ועד בערך שנת 1350).
בני תרבות זו נבדלו מבני תרבות האנסאזי שפעלה במקביל אליהם באזורים דרומיים יותר בסגנון קליעת הסלים, נעלי המוקסינים שסגנונם ייחודי שנתפרו מקרסול של אייל או כבש גדול-קרניים ובסגנון הקדרות.
בני פרימונט היו ציידים-לקטים, אבל גם גידלו שעועית, דלעת ולפחות שלושה זנים של תירס.
הם התגוררו בבתים קטנים שלעיתים קרובות קובצו לכפר קטן.
לעיתים הם עשו שימוש במערות או במחסה סלעים.
על הרמות כללו כפרי בני הפרימונט מבני אחסון ומעט בתים חפורים.
שכוסו במוטות ומעליהם הונח סבך צמחייה.
האתר המערבי ביותר הידוע של תרבות פרימונט מכונה "כפר בייקר" (Baker Village), ושוכן כמה קילומטרים מהפארק הלאומי האגן הגדול.
משערים כי היישוב במקום התקיים בין 1220 ל-1295 לספירה, וכלל מעל ל-15 בניינים שכולם באותו כיוון.
במרכז עמד מבנה גדול שקירותיו עשויות בוץ שכוון כלפי מפנה הקיץ והחורף.
אתר נוסף הקשור בתרבות פרימונט הוא "מערת הפיקטוגרף העילית" (Upper Pictograph Cave), כ-3 קילומטרים ממערות ליהמן.
על קירות המערות חרתו בני תרבות פרימונט פטרוגליפים או ציירו פיקטוגרפים של דמויות אנושיות שגופן טרפזי או משולש, וכן בעלי חיים.
כל העדויות לתרבות פרימונט נעלמו בין שנת 1300 לשנת 1500. הסיבה להיעלמות שנויה במחלוקת בין הארכאולוגים, אבל ההסבר המקובל תולה את האשם בשינויים אקלימיים שגרמו לנטישת החקלאות ואלצו את האוכלוסייה להסתמך יותר ויותר על מקורות מזון מהבר ולעבור לאורח חיים נוודי המתחייב מחיפוש אחר מקורות מזון.
במקביל קבוצות חדשות של ציידים-לקטים היגרו לאזור תרבות פרימונט מדרום-מערב האגן הגדול לפני כ-1,000 שנים.
קבוצות אלו הם אבותיהם של השבטים דוברי השפות הנומיות היוט, הפאיוט, הגושוט וה שחיו באזור זה בעת שהגיעו האירופים הראשונים, והם גרשו או החליפו את בני תרבות פרימונט או שהתבוללו ביניהם.
בנוסף לשבטים דוברי השפות הנומיות התיישבו באזור גם בני שבט הוואשו (Washoe) דוברי שפה המשתייכת למשפחת שפות הוקן (Hokan family), שפות בהן מדברים שבטים מדרום קליפורניה ומבאחה קליפורניה.
כל השבטים היו ציידים-לקטים בלבד ורכושם היה מועט, וחוקרי הארצות הראשונים התייחסו אליהם בזלזול כ"פראים ו"פרימיטיבים" בשל כך.
המתיישב הראשון ממוצא אירופי שהתיישב במקום היה אבסלום ליהמן (Absalom S.
Lehman; 1891-1827), שהתיישב בוויוור קריק (Weaver Creek) בין 1866 ל-1869, כמה קילומטרים צפונית למערות הנושאות כיום את שמו.
בין 1870 ל-1875 התיישבו במקום משפחות נוספות.
ליהמן נטע מטע של עצי פרי ובנה מוביל מים באורך 3 קילומטרים מוויוור קריק עד למטע על מנת להשקות את העצים באזור שכמות המשקעים בו נמוכה.
ניתן לראות שרידים של המטע והמוביל בפארק בימינו.
מתיישבים זמניים נוספים הגיעו בתחילת המאה ה-20. היו אלו רועים בסקים.
בסקים הגיעו לאמריקה בעקבות הבהלה לזהב, אבל אחר-כך עברו לרעות כבשים ברחבי ארצות הברית והגיעו לנבדה בשלהי המאה ה-19. הם השאירו את חותמם בדמות כתובות שחרתו על גזעי העצים.
בשנות ה-60 של המא ה-20 החליפו אותם רועים מפרו.
ב-1872 התגלה זהב באוסיאולה (osceola) מערבית לשטח הפארק של ימינו.
במקום קם יישוב שהגיע בשיאו ל-1,500 תושבים.
שתי תעלות נחצבו כדי להוביל מים לכרייה הידראולית, אבל כמות המים הייתה קטנה מהנדרש והכרייה הופסקה ב-1900. היישוב כיום הוא עיירת רפאים.
בתחילת המאה ה-20 נתגלה טונגסטן בדרום רכס סנייק.
מכרה אגם ג'ונסון (Johnson Lake Mine) פעל במקום עד שנות ה-30 כשמפולת שלגים הרסה את המכרה והוא ננטש.
האתר כיום שוכן בתחומי הפארק ונותרו בו כמה בקתות וציוד כרייה נטושים.
באביב 1885 (תאריך משוער), גילה אבסלום ליהמן את מערכת המערות הנושאת את שמו והתקין סולמות ומדרגות במערות עד הסתיו, והחל לארגן סיורים בתשלום.
ב-1909 הוגדר השטח סביב המערה כשייך לשירות היערות של נבדה.
המערה צורפה לשירות היערות ב-1912. נשיא ארצות הברית וורן הרדינג הורה להקים את "המונומנט הלאומי מערות ליהמן" (Lehman Caves National Monument) באמצעות צו נשיאותי ב-24 בינואר 1922. המונומנט היה אומנם שייך לשירות היערות של ארצות הברית, אבל הרשה למפעיל פרטי (קלרנס רודס) לגבות דמי כניסה.
החל ב-1924 היה ניסיון להקים פארק לאומי שיכלול את מערות ליהמן, פסגת וילר ואגמים.
גורמים מקומיים שהשתמשו בשטח לרעיית בקר הצליחו להכשיל ניסיון זה.
ב-10 ביוני 1933 עבר המונומנט הלאומי מערות ליהמן לשליטת שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ב-1937 הוכנה מנהרת כניסה למערה וב-1941 הותקנה בה תאורה.
ב-1963 הוקם מרכז המבקרים של המונומנט וב-1970 הושלמה מנהרת היציאה.
במקביל נעשו החל מתחילת שנות ה-50 ניסיונות חוזרים ונשנים להעביר בקונגרס הצעה להקמת פארק לאומי באזור, אבל התנגדות של גורמים כדוגמת שירות היערות, לשכת החקלאות של נבדה, איגוד המכרות של נבדה וארגוני מגדלי הבקר והכבשים הצליחו לעצור את כולם.
השינוי חל בשנות ה-80 כאשר התברר שההכנסה מהחקלאות ומהכרייה בירידה, ונראה שתיירות יכולה להוות תחליף.
בספטמבר 1986 עבר חוק הפארק הלאומי האגן הגדול בשני בתי הקונגרס, וב-27 באוקטובר 1986 חתם הנשיא רונלד רייגן על החוק.
הפארק הוא חלק מהאזור הפיזיוגרפי פרובינציית אגן ורכס.
האזור הוא תוצאה של כוחות מתיחה טקטוניים.
לאורך העתקים שכיוונם הכללי צפון דרום התרוממו הרים ועמקים צנחו, מבנה המכונה טופוגרפיית אגן ורכס.
הפארק שוכן באזור צחיח ומקבל מעט מאוד משקעים במהלך מרבית השנה.
מרבית המשקעים מגיעים כשלג בחורף או סופת גשמים בקיץ.
כל המשקעים היורדים באזור זה מתאדים, מחלחלים מתחת לקרקע או זורמים לאגמים.
אף טיפת מים היורדת באזור לא מגיעה לאוקיינוס.
החורפים קרים והקיצים נוחים עד חמים וכתלות בגובה מסווג האקלים על פי שיטת קפן כ-Cfb (אקלים סובטרופי של רמות), בגבול Dfa (אקלים יבשתי של קיץ חם וגשום), Dfb (אקלים יבשתי של קיץ חמים גשום) ו-Cfa (אקלים סובטרופי גשום).
מזג האוויר יכול להשתנות במהירות, בייחוד במקומות הנדחים או על פסגת וילר בגבהים הגבוהים.
כאמור מזג האוויר משתנה ברחבי הפארק כתלות בגובה ובמיקום.
הטבלה הבאה מפרטת את מזג האוויר במרכז המבקרים של מערות ליהמן בלבד.
מקומות גבוהים יותר קרירים יותר ומקבלים יותר משקעים, בעוד שמקומות נמוכים יותר חמים וצחים יותר.
מרבית הסלעים החשופים בשטח הפארק נוצרו בתור הקמבריון, כאשר אזור מערב אמריקה הצפונית שכן סמוך לקו המשווה כחלק מלאורנטיה, קראטון יבשתי גדול, שהיווה את הליבה הגאולוגית העתיקה של יבשת אמריקה הצפונית.
שכבות עבות של סלעי משקע: אבן גיר, פצלים ואבן חול, הצטברו לאורך שולי היבשת הסבילים שבהם אדוות של ים חמים ליחכו את החוף.
ככל שעידן הפלאוזואיקון התקדם התרחשו כמה אפיזודות נשנות של בניית הרים.
אלו כללו את האורוגנזה האנטלרית (Antler Orogeny) בתור הדבון, האורוגנזה הסונומית (Sonoma Orogeny) בתור הפרם, והאורוגנזה הסוויירית (Sevier Orogeny) בתור הקרטיקון שבעידן המזוזואיקון.
אורוגנזה אחרונה זו הערימה שכבות עבות של סלע אחת על גבי השנייה והכפילה את עובי קרום כדור הארץ.
הלחץ שנוצר גרם להתמרה בסלעי המשקע.
אבן החול הותמרה לקוורציט, הפצלים ללווחה ואבן הגיר לשיש.
בקרטיקון גם הייתה געשיות שהתבטאה בעליית של מאגמה שחדרה בין שכבות הסלעים המותמרים ויצרה סילים ודייקים של גרניט שניתן לראות ברחבי הפארק.
הטופוגרפיה של אגן ורכס של האזור חדשה יחסית ונוצרה במהלך 30 מיליון השנים האחרונות.
במהלכן עבר קרום כדור הארץ התמתחות והידקקות.
עקב כך הקרום נשבר לגושים.
חלק מגושים אלו שקעו לאורך העתקים תוך יצירת עמקים, וחלקם נותרו במקומם ומהווים את ההרים של ימינו.
ההרים בפארק עוצבו על ידי מגוון תהליכי סחיפה והשקעה.
התהליך החשוב ביותר הוא התקרחנות, שאירעה בתקופת הפליסטוקן במהלך כמה עידני קרח נבדלים במהלך 1.5 מיליון השנים האחרונות.
הנוף הנוכחי של הפארק עוצב על ידי תקופת הקרחונים בין לפני 60,000 ללפני 40,000 שנים ושוב בין לפני 25,000 ללפני 14,000 שנים.
ככל שהקרחונים גדלו (עקב קיצים קרירים וחורפים מושלגים מאוד), הם זרמו במורד ההרים כשהם שוחקים קירות קניונים והופכים עמקי נהרות שצורתם דמוי האות V לעמקים קרחוניים שצורתם דמוית האות U.
קרחונים אלו חצבו מספר קרקסים קרחוניים וכשהקרחונים נסוגו הם השאירו מאחוריהם אגמים קרחוניים, דוגמת אגם ג'ונסון (Johnson Lake), אגם בייקר (Baker Lake) ואגם טריסה (Teresa Lake).
כל אירוע התקרחנות השאיר אחריו עדות בדמות מורנות, שברי סלעים המעוצבים כרכס.
לדוגמה שברי הסלעים הסוכרים את אגם סטלה.
המורנות מאפשרות לדעת מה היה גבול ההתפשטות של הקרחונים בכל אירוע כזה.
יש 11 מינים של מחטניים, ומעל ל-800 מינים של צמחים בפארק הלאומי האגן הגדול ובעמקים הסמוכים.
האזור סביב מרכז המבקרים נשלט על ידי לענה משוננת (Artemisia tridentata), מלוח, אורן חד-מחטי (Pinus monophylla) וערער יוטה (Juniperus osteosperma).
בגובה רב יותר יש כרי דשא הרריים ועצים מהמינים אשוח לבן, צפצפה רעדנית, אשוחית אנגלמן ואורן הזפת.
בקו העצים יש אזור אלפיני של צמחים נמוכים ועדינים ומחשופי סלע.
האורגניזם החי הידוע הזקן ביותר בעולם, שאינו חלק ממושבה של אורגניזמים משוכפלים, הוא עץ אורן האצטרובל הזיפני שהוא בן 5,000 שנים לפחות, וגדל בקו העצים בסמוך לפסגת וילר בפארק הלאומי.
הוא נכרת ב-1964 על ידי סטודנט בוגר המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה של קרולינה הצפונית ואנשי צוות של שירות היערות הלאומיים של ארצות הברית למטרות מחקר.
הוא קיבל את הכינוי "פרומתאוס" (Prometheus), על שם הדמות המיתולוגית שגנבה את האש מהאלים והעבירה לאדם.
בפארק הלאומי האגן הגדול ובעמקים הסמוכים יש 61 מינים של יונקים, 18 מינים של זוחלים, 238 מינים של עופות, שישה מינים של דו-חיים, ו-8 מינים של דגים.
טרוטת קלארק יוטה (Oncorhynchus clarkii utah) היא הדג המקורי היחיד שמקורו באזור הפארק הלאומי האגן הגדול.
הדג הגיע באופן טבעי במימי הנהרות ועבר התאמה לתנאי האקלים המשתנים.
מיני טרוטה נוספים כדוגמת טרוטת קלארק (Oncorhynchus clarkii), טרוטת עין-הקשת, Salvelinus fontinalis (באנגלית Brook trout) וטרוטה חומה יובאו לאגמים ולנהרות שברכס סאות סנייק (South Snake Range) עד הקמת הפארק ב-1986.
בין מיני העופות הרבים המצויים בפארק הלאומי האגן הגדול כלולים ברנטה קנדית, נצים, דרורים, עיטם לבן-ראש, ברבור הטונדרה, תנשמת לבנה, אווז הצפון, חופמי כפול-צווארון, עיט זהוב, נקרים, ברכיות, גדרונים, קוקייה רצנית גדולה, ירגזים, אוח וירג'יניה, עורב שחור, עקעקים וסנוניות.
שפע מינים של בעלי חיים ניצלו את מגוון בתי הגידול בפארק הלאומי האגן הגדול: ארנבות, ארנבים ננסיים, ארנבות כותנה הרריות (Sylvilagus nuttallii), סנאיי קרקע, טמיאסים ומגוון מיני עכברים חיים במדבר הלענה של הגבהים הנמוכים.
אנטילוקפרות, זאבי ערבות, שועלי מקרוטיס וגיריות הם תושבים נפוצים פחות.
באזורים הטרשיים יותר על מדרונות ההרים ובעמקים הסמוכים ניתן לצפות מדי פעם ברחבי הפארק בפומה צפון-אמריקאית, שונר מצוי, מרמיטה, מין הסנאי Otospermophilus variegatus וכבש ארגאלי.
בעלי חיים אחרים ששוכנים באזורים אלו כוללים: אייל קנדי, אייל פרדי שחור-זנב, בואשן, חדפיים, דביבון זנב-טבעת והרמין.
מרכז המבקרים של הפארק הלאומי האגן הגדול שוכן על כביש 487 של נבדה בעיירה בייקר (Baker), ומרכז המבקרים של מערות ליהמן שוכן על כביש 488 של נבדה.
הוא שוכן כ-9 קילומטרים מבייקר וכקילומטר בתחומי הפארק.
בשני המרכזים יש מוצגים על הגאולוגיה של הפארק, ההיסטוריה הטבעית והתרבותית, כמו גם אולמות שבהם מוקרנים סרטי הדרכה.
המרכזים סגורים בחג ההודיה, חג המולד וראש השנה האזרחית.
האתרים הבולטים בפארק כוללים את:
קשת לקסינגטון (Lexington Arch) - קשת טבעית מאבן גיר השוכנת כ-21 קילומטרים מכביש 21 של נבדה.
זו אחת הקשתות הטבעיות הגדולות ביותר מאבן גיר במערב ארצות הברית.
מטע ליהמן ומוביל המים (Lehman Orchard and Aqueduct) - שרידי מטע שנטע אבסלום ליהמן (Absalom S.
Lehman; 1891-1827), חלוץ המתיישבים באזור, ומוביל המים ששימש להשקיה
בקתת רודס (Rhodes Cabin) - בקתה שנבנתה ב-1928 לארח מבקרים במונומנט הלאומי מערות ליהמן, עברה שימור ומשרתת את עובדי הפארק
אגם סטלה ואגם טריסה (Stella and Teresa Lakes) – צמד אגמים קרחוניים שאליהם ניתן להגיע בשביל לולאת האגמים האלפיניים (Alpine Lakes Loop Trail).
קרחון פסגת וילר (Wheeler Peak Glacier) – קרוי בטעות הקרחון הדרומי ביותר בחצי הכדור הצפוני (אפילו קרחון פאליסייד (Palisade Glacier) בקליפורניה דרומי ממנו).
מערכת מערות ליהמן () החלה להיווצר לפני בערך 550 מיליון שנים (במהלך הקמבריון) כאשר שכבות הסלע, תערובת של אבן גיר ושיש, שבהן נוצרה היו שקועות בים רדוד וחמים.
המערות התעמקו מאוד בתקופת הפליסטוקן, כאשר זרמי מים ממושכים וגוברים שחקו את סלע התשתית של המערה.
כשהמים עברו דרך האוויר הם ספגו פחמן דו-חמצני והפכו לחומצה פחמתית.
מי תהום חומציים אלו אחראיים להמסת האולמות והחללים באבן הגיר והשיש.
בסופו של דבר ירדה רמת מי התהום, אבל נמשך זרם דק של מים חומציים.
תמיסות של אבן גיר ושיש שהתמוססו במים החומציים חלחלו מהתקרות ועל הקירות ועל רצפת החללים.
תהליכים אלו יצרו את התצורות המרהיבות במערות של נטיפים וזקיפים.
במערות ליהמן יש טמפרטורה קבועה של 10°C ו-90% לחות במהלך כל השנה.
את מערכת המערות גילה אבסלום ליהמן (Absalom S.
Lehman; 1891-1827), חלוץ המתיישבים באזור בשנת 1885. וב-1922 הם הוכרזו מונומנט לאומי ששולב בפארק הלאומי שקם ב-1986.
מספר בעלי חיים שוכנים במערות ליהמן: צרצרים, עכבישים, דמויי-עקרב, אקריות, קפזנבאים עשוים לחיות מחזור חיים שלם במערה.
הם תלויים בחומר האורגני שמשאירים בעלי חיים אחרים או שנשטפים מפני השטח.
בעלי חיים אחרים משתמשים במערות אבל חייבים לצאת לחפש מזון.
אלו כוללים טמיאסים, עכברים, חולדות וכמה מינים של עטלפים.
יש רק עטלפים אוכלי חרקים בלבד בפארק.
לפחות עשרה מינים של עטלפים נמצאו בסביבת הפארק הלאומי האגן הגדול, כולל Corynorhinus townsendii (באנגלית Townsend's Big-eared Bat).
יש בפארק 12 שבילים שאורכם נע מחצי קילומטר ועד 21 קילומטרים.
השבילים נעים משבילי טבע קצרים בגובה 2,080 מטרים (Mountain View Nature Trail – "שביל הטבע נוף ההרים") ועד ל"שביל פסגת וילר" (Wheeler Summit trail) המתחיל בגובה 3,097 מטרים.
שביל זה דורש יכולת גופנית, והגובה מוסיף סיכונים משמעותיים למטיילים בלתי מוכנים או בלתי מנוסים.
נתיבים נדחים מתוחזקים ברחבי האזור הדרומי המרוחק יותר של הפארק.
כמה מהתחלות שבילים אלו נגישות מדרך עפר המסתיימת באתר המחנאות שושוני הפרימיטיבי.
הפארק הלאומי ושמורת הדיונות החול הגדולות הוא פארק לאומי, השוכן בעמק סן לואיס (San Luis Valley), בחלקים המזרחיים ביותר של המחוזות אלאמוסה (Alamosa) וסאגואצ'ה (Saguache) בדרום-מרכז קולורדו.
החל מ-17 במרץ 1932 היה ידוע בשם "המונומנט הלאומי דיונות החול הגדולות" וב-13 בספטמבר 2004 קיבל מעמד של פארק לאומי בחוק של הקונגרס של ארצות הברית.
הפארק נפרש על גבי 179 קילומטרים רבועים והשמורה מגינה על 168 קילומטרים רבועים נוספים.
האנשים הראשונים שהגיעו לעמק סן לואיס ולדיונות החול הגדולות היו ככל הנראה ציידים-לקטים נודדים שצדו ממותות וביזונים שרעו בסמוך.
הציידים השתמשו בחניתות שראשיהם העשויים אבן מעובדת משויכים לתרבויות פולסם או קלוביס.
כשהאירופאים הגיעו לאזור לפני כ-400 שנים הם פגשו בכמה שבטי אינדיאנים שהכירו היטב את המקום.
בני שבט היוט כינו את הדיונות "Saa waap maa nache" ("חול שזז"), בני האפאצ'י חיקרייה קראו לדיונות "Sei-anyedi" ("הוא עולה ויורד").
פסגת בלנקה (Blanca Peak), דרומית-מזרחית לדיונות, היא אחד מארבעת ההרים הקדושים לנאוואחו.
לתושבי הפואבלו לאורך הריו גראנדה היה האגם בסן לואיס שכונה בפיהם "Sip'ophe" ("אגם מקום החולות") מקום קדוש שממנו על פי האגדה הגיחו אנשיהם לאוויר העולם.
ב-1776 עברה בסמוך לדיונות המשלחת הגדולה של חואן באוטיסטה דה אנסה (Juan Bautista de Anza) ששבה ממסע עונשין כנגד הקומאנצ'י.
בתקופה זו היה עמק סן לואיס חלק מהדרך שקישרה בין הרמות וסנטה פה והשתמשו בה הקומאנצ'י היוט וחיילים ספרדים.
ב-1806 נשלח לוטננט זבולון פייק (Zebulon Montgomery Pike) מצבא ארצות הברית לחקור מערבה עד הנהרות ארקנסו ורד.
משלחתו חצתה את רכס סנגרה דה קריסטו מעל לדיונת החול והרישום ביומנו מ-28 בינואר 1807 מתאר את המפגש עם דיונות החול.
פייק העריך שאורכן כ-15 מייל (24 קילומטרים) ורוחבן כ-5 מיילים (כ-8 קילומטרים).
ב-1848 נשכר ג'ון פרימונט לאתר נתיב למסילת ברזל מסנט לואיס לקליפורניה.
פרימונט חצה את רכס סנגרה דה קריסטו לתוך עמק סן לואיס והוכיח בכך שהרכס עביר גם בחורף.
ב-1853 חצתה משלחתו של קפטן ג'ון גניסון (John Gunnison) מהסקר הטופוגרפי של ארצות הברית את הדיונות ברכיבה איטית על סוסים.
בשנים אחר-כך התפתחה רשת של דרכים אל עמק סן לואיס.
השבילים הפכו לדרכים שבהן יכלו לנוע עגלות ואחר-כך לכבישים.
כביש האגרה מעבר מוסקה התפתח בשנות ה-70 של המאה ה-19 וכרכרות נוסעים ודואר עשו בו שימוש תדיר עד 1911. בשנה זו נהרס החלק המערבי של הדרך בשיטפון.
ניסיונות לחדש את הדרך נעשו בין שנות ה-30 לשנות ה-50 של המאה ה-19 והוא נסגר שוב ושוב בשל שיטפונות וכיום משמש מטיילים בלבד.
ב-1875 התיישבה משפחת הררד (Herard) לאורך ערוץ נחל מדאנו (Medano Creek) וגידלה בקר, סוסים ותרנגולות.
בהדרגה התיישבו משפחות נוספות באזור וגידלו כבשים, בנו תעלות השקיה והתפתחו יישובים קטנים כדוגמת זפטה (Zapata; 1879), אוריאן (Orean; 1881) ומוסקו (Mosco; 1880) ששינתה שמה למונטוויל (Montville; 1887).
סביב 1853 החלה הבהלה לזהב בהרי הרוקי.
אלפי כורים הגיעו למדינת קולורדו והקימו מחנות שחלקם הפכו לעיירות דוגמת טליורייד ויוראי.
בהרים סביב עמק סן לואיס התגלו כמויות קטנות של זהב, ולעיתים קרובות הועלו השערות שזהב חבוי במעמקי דיונות החול הגדולות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התפרסמו בעיתונים המקומיים מאמרים ששוויו של הזהב בדיונות נע בין 17 סנט ל-3 דולר לטון.
לאורך ערוץ נחל מדאנו פעלו כורים תוך שימוש בכריית פלייסר.
ב-1932 הקימה חברת וולקניק מיינינג (Volcanic Mining Company) מפעל שנועד למצות זהב מהחולות.
לאחר שהתגלו כמויות קטנות של זהב התהליך התברר כלא כלכלי ופעולות הכרייה הופסקו.
עבור תושבי העיירות הסמוכות, אלאמוסה (Alamosa) ומונטה ויסטה (Monte Vista) היו דיונות החול הגדולות מקור לגאווה והחל משנות ה-20 של המאה ה-20 גם מקור להכנסות מתיירים.
החשש מפגיעה באוצר טבע זה על ידי כריית החול לחיפוש זהב או לשימוש כחומר גלם במפעלי בטון הוביל חברות בארגון P.E.O.
Sisterhood ליזום חקיקה בקונגרס להגדרת דיונות החול הגדולות מונומנט לאומי.
הקהילה המקומית תמכה בחוק שעליו חתם נשיא ארצות הברית הרברט הובר ב-1932.
האזור סביב המונומנט הלאומי דיונות החול הגדולות הפך עם השנים למקבץ של אזורים מוגנים שעליהם פיקחו שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) וארגונים אחרים.
התהליך היה הדרגתי והתוצאה בסופו של דבר קרויה פסיפס של אזור מוגן (protected area mosaic) והיא שילבה שימור ושימוש בר קיימא במערכת האקולוגית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ביקשו התושבים לחזק את מעמד המונומנט הלאומי באמצעות הפיכתו לפארק לאומי.
ב-22 בנובמבר 2000 חתם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון על "חוק הפארק הלאומי והשמורה של דיונות החול הגדולות משנת 2000", כשהמטרה הסופית היא להגדיר מעמד של פארק לאומי לכל האזור.
האתר קיבל מעמד של פארק לאומי בחוק של הקונגרס של ארצות הברית ב-13 בספטמבר 2004. בעזרת הארגון "החברה לשימור הטבע" רכש הממשל הפדרלי כ-3,900 קילומטרים רבועים של חוות בקה (Baca Ranch), פעולה ששילשה את שטח הפארק.
הרכישה כללה את החלקים של החווה שבעבר גבלו בפארק מצפון וממערב, כולל הר קיט קארסון (Kit Carson Mountain), ובו הפסגות "קיט קרסון" (Kit Carson Peak) בגובה 4,319 מטרים, ונקודת צ'לנג'ר (Challenger Point) בגובה 4,292 מטרים.
הקרקע שנרכשה חולקה לשלושה חלקים.
החלק ברכס סנגרה דה קריסטו הועבר ליער הלאומי ריו גראנדה (Rio Grande National Forest), החלק המערבי מוקצה לחיות הבר, כולל עדר של ביזונים חופשיים, והחלק המזרחי נלקח מהיער הלאומי ריו גראנדה והוא פתוח לציד מוגבל.
הפארק כולל ארבעה אזורים גאוגרפיים מובחנים:
אגן הניקוז – הפארק כולל חלק מרכס סנגרה דה קריסטו, כולל שש פסגות מעל 3,940 מטרים (13,000 רגל).
באזור גבוה זה יש טונדרה ואגמים אלפיניים, יערות אשוחית ואורן עתיקים, חורשות גדולות של צפצפות, כרי דשא וביצות.
כל אלה מהווים בתי גידול לצמחייה מגוונת ובעלי חיים.
באזור יורדים כל שנה גשמים ושלגים רבים.
ערוצי הנחלים שמקורם באגמים האלפיניים זורמים דרך היערות ההרריים ובמורדות ההרים, ולבסוף סביב שדה הדיונות.
הנחלים נושאים איתם בחזרה לעמק חול שהרוח סחפה מהדיונות.
כשהנחלים נספגים בקרקעית העמק הרוחות נושאות את החול שסחפו אל שדה הדיונות.
תהליך זה של מחזור המים והחול הוא שמאפשר את יצירת הדיונות הגדולות.
שדה הדיונות (dunefield) – האזור שנתן לפארק את שמו.
שדה הדיונות, משתרע על 78 קילומטרים רבועים למרגלות המערביים של רכס סנגרה דה קריסטו.
השדה כולל את דיונת החול הגבוהה ביותר באמריקה הצפונית, המתנשאת עד לגובה של 229 מטרים, מקרקעית עמק סן לואיס.
השדה מיוצב על ידי רוחות מכיוונים משתנים, נחלים המחזירים אליו חול ולחות מתחת לפני השטח היבשים.
חפירה בדיונות החול בעומק של כמה סנטימטרים, אפילו בפסגת הדיונות חושפת חול לח (כ-7% לחות).
ההערכה היא שבשדה הדיונות יש כ-5 מיליארד מטרים מעוקבים של חול.
יריעת החול (sand sheet) – האזור הגדול ביותר בפארק המקיף את שדה הדיונות משלושה עברים בגובה 2,286–2,499 מטרים מעל פני הים כשהוא מכוסה צמחייה דלילה.
כמעט 90% מהחול נמצאים באזור זה בהשוואה ל-10% בשדה הדיונות העיקרי.
הוא מהווה מקור עיקרי של חול לדיונות החול הגדולות.
סבחה (sabkha, בעברית מלחה) – נוצרת כאשר החול נספג בתקופה בשנה כאשר מי התהום עולים לפני השטח.
כאשר המים מתאדים לחלוטין בשלהי הקיץ, מתרחש תהליך מילוט כשהמינרלים שבמים מאחים את גרגירי החול לקרום לבן קשה.
אזורי סבחה נמצאים בחלקים המערביים של "יריעת החול" שבהם מי התהום מגיעים לפני השטח.
במקום שבהם פני השטח נמוכים יכולים להיווצר ביצות עשירות בצמחים ובעלי חיים ובמקומות אחרים שטוחים פני השטח צחיחים ומלוחים.
החוקרים מעריכים שהדיונות החלו להיווצר לפני פחות מ-440,000 שנים.
הדיונות נוצרו מחול ומשקעים של הנהר ריו גראנדה ויובליו, הזורמים דרך עמק סן לואיס.
במהלך השנים התמוססו קרחונים שהזינו את הנהר והאגם הרחב שהיה בעמק והמים התאדו.
רוחות מערביות נשאו גרגירי חול מהאגם וממישור ההצפה של הנהר.
הרוחות נחלשו במפגש עם רכס סנגרה דה קריסטו והחול שנשאו בכנפיהן נשר בקצה המזרחי של העמק.
תהליך זה עדיין נמשך, והדיונות גדלות לאיטן.
הרוחות משנות את צורתן של הדיונות כל יום.
שדה הדיונות כולל סוגים שונים של דיונות:
דיונות סהר/ברחן (Barchan Dunes) – דיונות בצורת סהר בדרך כלל יותר ארוכות מאשר שהן גבוהות.
משטחי ההחלקה (slip face) של הדיונה נמצאים בצידה הקעור.
דיונות אלו נוצרות על ידי רוח הזורמת באופן קבוע מכיוון אחד.
דיונות מסוג זה אינן נפוצות מכיוון שבפארק הרוחות נושבות מכמה כיוונים, אבל ניתן לראותן, למשל מול מגרש החניה של הפארק.
עם הזמן מתחילות דיונות ברחן להתחבר וליצור רכסים ברחניים.
דיונות כוכב (Star Dunes) – בדיונת כוכב אורך זרועות הכוכב סימטרי.
דיונות אלו הן גבעות חול פירמידליות, בעלות משטחי החלקה (slip face) ב-3 או יותר זרועות היוצאות מהגבעה המרכזית, הגבוהה ביותר.
דיונות אלו יימצאו במקומות בעלי רוח רב כיוונית.
בפארק מצויים ריכוזים של דיונות כוכב בפינה הצפון-מזרחית של הפארק.
הדיונה הגבוהה ביותר בפארק (ובאמריקה הצפונית כולה) היא דיונת כוכב הקרויה בפשטות "דיונת הכוכב" (The Star Dune) שגובה 229 מטרים.
דיונות טראנסברסיות (Transverse Dunes) – דיונות אופקיות בשורה אשר מסודרות בניצב לרוח.
למעשה אלה דיונות סהר שהתרחבו, כנראה משינויים אשר גרמו לאספקה מרובה יותר של חול.
סדרה של דיונות מסוג זה מצויות בגבול הדרומי של שדה הדיונות והם מוזנות מחול המושב אליהם מנחל מדאנו (Medano Creek).
דיונות משתנות (Reversing Dunes) – נוצרות במקומות בהן הרוחות משנות כיוון.
דיונות משתנות הן אוסף של כל אחת מצורות הדיונות המוזכרות לעיל.
באותה דיונה יכולות להופיע כמה סוגים של דיונות.
זהו סוג הדיונה הנפוץ ביותר בשדה הדיונות.
לעיתים נוצרות לאורך קו הרכס של דיונות אלו מתלול המכונה "חומה סינית" (Chinese Wall).
דיונות פרבוליות (Parabolic Dunes) – דיונות פרבוליות הן בצורת U.
דיונות אלו בעלות חלק עליון קמור ובולט, ובחלקה האחורי של הדיונה ניתן לזהות זרועות חול.
דיונות אלו נוצרות מדיונות המתפזרות באזורים בהם הצמחייה נשחקת, שם נוצר שקע בצורת U כאשר הזרועות מוחזקות במקום על ידי הצמחייה.
דיונות פרבוליות נפוצות ב"יריעת החול" המכוסה צמחייה דלילה דרומית-מערבית לשדה הדיונות העיקרי.
דיונות נבחה (Nebkha dunes או גם coppice dunes) – דיונה הנוצרת סביב מקבץ של שיחים וצמחים.
ככל שהחול עמוק יותר כך גם הצמחים גדלים יותר ומאפשרים לחול נוסף להצטבר מסביבם.
דיונות מסוג זה נמצאות ב"יריעת החול".
קל מאוד לחוות את תהליך בניית הדיונות.
באזור נושבות רוחות באורח קבע כפי שמטיילים בדיונות החול יכולים להעיד, כיוון שבמקרים רבים יומטרו עליהם חול ואפילו אבנים קטנות.
החול והאבנים נישאים ממרחק רב.
אף שהדיונות לא משנות מיקום או גודל לעיתים קרובות, יש דיונות פרבוליות המתחילות ב"יריעת החול", השטח העוטף משלושה צדדים את הדיונות, והנעות לעבר שדה הדיונות העיקרי.
לעיתים הן תצטרפנה לשדה הדיונות העיקרי, ולעיתים הן תכוסנה בצמחייה ותיוצבנה.
לכיוון הרוחות יש השפעה גדולה על סוג הדיונות.
השינויים התכופים בכיוון הרוחות, בייחוד בשלהי הקיץ גורמים ליצירת הדיונות המשתנות.
משטר הרוחות הוא חלק מהגורמים ליצירת הדיונות הגבוהות.
הדיונות מכילות שטחים של חול שחור שמקורו במשקעים של מגנטיט, מינרל שהוא אחד מסוגי התחמוצות של ברזל.
דיונות החול הגדולות שוכנות באזור של "מדבר גבוה" בעמק סן לואיס, מערבית לרכס סנגרה דה קריסטו.
הטמפרטורות בקיץ באזור זה אינן טיפוסיות לאזורים של מדבר גבוה, אם כי טמפרטורות מעל 35°C אינן נדירות ביולי ובאוגוסט.
השונות הגדולה בין הטמפרטורות הגבוהות והנמוכות טיפוסיות לאקלים של מדבר גבוה.
הטמפרטורות בלילות החורף יכולות להיות קרות מאוד, כשלעיתים הטמפרטורה יכולה לרדת מתחת ל-18°C-.
במרחק מדיונות החול הגדול כמות המשקעים במדבר גבוה זה נמוכות מאוד.
אם כי גם בדיונות החול הגדולות כמות המשקעים עדיין נמוכה מאוד, מעט מעל ל-280 מילימטרים גשם בשנה.
השטח מוגדר כמדבר אף על פי שכמות המשקעים גבוהה מ-250 מילימטרים בשנה בשל שיעורי האידוי הגבוהים בדיונות.
על הדיונות יורד לעיתים שלג, אבל לזמן קצר באזור יבש ושמשי זה של קולורדו.
יש מאות מינים של צמחים בפארק הלאומי ושמורת הדיונות החול הגדולות המותאמים לסביבות מגוונות ושונות מטונדרה אלפינית ועד ביצות מים חמימים.
עצים כוללים צפצפה רעדנית, אשוח דאגלס, אורן פיניון (כמה מינים המייצרים צנוברים אכילים), אורן הזפת, מין האורן Pinus aristata (באנגלית Rocky Mountain bristlecone pine) וערער המצוקים (Juniperus scopulorum).
דו-חיים השוכנים בפארק כוללים: סלמנדרה מנומרת (Ambystoma tigrinum), סוג הצפרדע Pseudacris (באנגלית chorus frog), צפרדע האחו (Lithobates pipiens), חפרית אמריקנית, קרפדת המישורים הגדולים (Anaxyrus cognatus) וקרפדת וודהאוז (Anaxyrus woodhousii).
מעל ל-200 מינים של עופות השוכנים בפארק ובהם: מין הפרוש Leucosticte australis (באנגלית brown-capped rosy finch), Sitta Canadensis (מין סיטה הקרוי באנגלית Red-breasted nuthatch), קיכלי הרים כחול (Sialia currucoides), שכווי לבן, בז נודד, כוס המחילות, מין של ינשוף ננסי Glaucidium californicum, עיטם לבן-ראש, עיט זהוב, קוליברים ואנפה כחולה גדולה.
יונקים השוכנים בפארק כוללים: פיקה אמריקאית, כבש גדול-קרניים, דוב שחור אמריקני, פומה צפון-אמריקאית, בונה קנדי, גירית אמריקאית, ביזון אמריקאי, ואנטילוקפרה אמריקנית.
העיר הקרובה ביותר לפארק היא אלאמוסה (Alamosa), אם כי קנון סיטי (Canon City), פואבלו, קולורדו ספרינגס ודנוור בקולורדו ואלבקרקי בניו מקסיקו נמצאות במרחק של כמה שעות נהיגה.
הגישה אל הפארק היא מדרום מכביש 150 של קולורדו המסתעף מכביש 160 של ארצות הברית מזרחית לאלאמוסה או ממערב דרך כביש מחוזי 6 (County Road 6) המסתעף מכביש 17 של קולורדו צפונית לאלאמוסה.
הגישה לדיונות ממגרש החניה דורשת חצייה של ערוץ נחל מדאנו (Medano Creek) הרחב והרדוד, הזורם רק מתחילת האביב ועד תחילת הקיץ.
מותר לטפס על הדיונות, אבל מבקרים המגיעים מתחילת האביב ועד שלהי הסתיו מוזהרים שלא לעלות על הדיונות יחפים או נעולים בסנדלים.
אף שהחול נראה מפתה גוון השוקולד של החול סופג חום.
הטמפרטורה של החול ביום עלולה להגיע עד ל-60°C ודריכה על החול תגרום לכוויות.
בחורף יורד לעיתים שלג על הדיונות.
מרכז המבקרים משאיל בחינם כיסאות גלגלים בעלי צמיגים רחבים במיוחד המותאמים לחול.
שדה הדיונות – מותר לשוטט בכל שטח הדיונות, אם כי אין בו שבילים מוסדרים.
הזמן המומלץ לסייר בדיונות הוא מוקדם בבוקר או בערב במטרה להימנע מהחול החם מאוד של שעות הצהריים ומסופות רעמים שמקורן במונסון של אמריקה הצפונית המתפתחות אחרי הצהריים.
מבקרים רבים מנסים להחליק במורד הדיונות.
שירות הפארקים מפרסם מידע על הזמנים הטובים ביותר להחלקה, הציוד המתאים (מגלשי סקי או גלשני שלג אינם מתאימים לחול, אלא אם כן הוא לח מאוד) והיכן ניתן לשכור אותו.
מותר גם ללון בכל שטח הדיונות כפוף להוצאת רישיון.
ערוץ נחל מדאנו (Medano Creek) – נחל רדוד מאוד (כמה סנטימטרים) ורחב זורם בגבול המזרחי של הדיונות, קרוב למרכז המבקרים.
מקור השם בספרדית "Médano" – "דיונת חול".
משום שחול טרי נושר לתוך אפיק הנחל כל הזמן אין לנחל ערוץ קבוע.
דיונות חול תת-מימיות קטנות הפועלות כסכרים נוצרות ונשברות כל הזמן, ולכן מי שמשכשך בזרם רואה נחשולי מים שנראים כמו גלים הזורמים במורד הנחל בפרקי זמן החל מכמה שניות ועד דקה או יותר.
בעונה שבה יש מים רבים יכולים נחשולים אלו להגיע לגובה 30 סנטימטרים ודומים לגלי ים.
כתלות בגובה פני המים המבקרים יכולים להשתעשע בפעילויות מגוונות בנחל: התזה ושכשוך במים, גלישה, גלישה בסקימבורד , שיט (רק ברפסודה קלה או אבוב עבור ילד בשיא הזרימה), בניית ארמונות מהחול בערוץ או פיסול בחול.
שבילים – הפארק מציע שבילים ברמות קושי שונות.
ערבות עשב – רוב שטח הפארק הוא ערבות עשב על גבי חול, אזור המכונה "יריעת החול".
ניתן לסייר ואף ללון בשטח זה על פי רישיון.
מעט מאוד מבקרים מגיעים לשטח זה שבו אפשר לצפות בחלק מבעלי החיים ובעונות מסוימת בפריחה.
ביצות – מי הנחלים הזורמים מרכס סנגרה דה קריסטו מחלחלים לתוך האקוויפר הגדול שמתחת לקרקעית עמק סן לואיס.
המים מגיעים לפני השטח במקומות נמוכים ויוצרים ביצות שהן בתי גידול לצמחים ובעלי חיים, בעיקר דו-חיים ועופות רבים, אם כי אפשר לצפות גם באיילים קנדים ואפילו בדובים המנסים לצוד דגים.
מפלי זפטה (Zapata Falls) – שוכנים דרומית-מזרחית לפארק, ואף שאינם חלק ממנו הם אתר מומלץ למבקרים בפארק בתקופה החמה.
מרכז המבקרים – מציע סרט הסברה, ספרים, תערוכה של ציורים וצילומים מהאזור, שירותים ומכירת חטיפים.
ציד – שלא כמו במרבית הפארקים הלאומיים ב-48 המדינות הרצופות של ארצות הברית מוגדר חלק מהפארק כשמורה (Preserve) שבה מותר לצוד.
הציד בתחומי השמורה כפוף לחוקים וכללים האוסרים למשל מרדף אחרי חיה פצועה אם נמלטה מהשמורה לתחומי הפארק או ציד בתחומי הפארק.
ציד בחץ וקשת נפוץ בשמורה כשחיית הצייד העיקרית היא שכווי לבן.
מותר לצוד פומת ההרים בעזרת כלבים, אבל הכלבים חייבים להיות קשורים עד הנקודה בה הבחינו בפומה.
דיג – מותר בנחל סנד (Sand Creek), שבו יש מינים מיובאים כדוגמת טרוטת עין-הקשת וטרוטה חומה.
בערוץ נחל מדאנו אפשר לדוג את תת-המין של טרוטת קלארק, אבל חייבים לשחרר אותו למים.
פעילויות ליליות – האוויר הצלול, הגובה הרב, והעובדה שכמעט ואין זיהום אור באזור מאפשרים לצפות בכוכבים באיכות מעולה.
הפארק עצמו מציע תוכניות לצפייה בלילה.
מלבד הכוכבים אפשר לצפות בבעלי החיים הפעילים רק בלילה.
צילום – הפארק מציע המלצות למקומות, עונות וזמנים לצילום.
רכיבה על סוסים – מוצעת למי שלן בחוות זפטה בלבד.
למעט אזורים מסוימים אפשר לרכב ברוב השבילים וברחבי הפארק.
הפארק הלאומי הגעשי לאסן , הוא פארק לאומי המשתרע על שטח הררי מיוער בן 430 קילומטרים רבועים, המתאפיין בתוואי נוף געשיים, בצפון-מזרח מדינת קליפורניה בארצות הברית.
האזור היה תחת השפעה של פעילות געשית במשך מיליוני שנים, אבל ההיסטוריה הגאולוגית האחרונה של הפארק קשורה להר לאסן, הר געש שהוא כיפת הלבה הגדולה ביותר בעולם, והר הגעש הדרומי ביותר ברכס קסקייד.
ההר התפרסם בעקבות התפרצות געשית גדולה ב-1915. מקור החום לגעשיות באזור לאסן הוא הפחתה מול חוף צפון קליפורניה של לוח גורדה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
האזור סביב פסגת לאסן עדיין פעיל געשית, כולל בריכות בוץ, פומרולות מצחינות, ומעיינות חמים מבעבעים.
הפארק הלאומי הגעשי לאסן הוא בין המקומות הבודדים בעולם שבו ניתן למצוא את כל ארבעת הסוגים של הרי הגעש (כיפת לבה, חרוט מגן, חרוט אפר והר געש שכבתי).
הילידים האינדיאנים חיו באזור הפארק במשך אלפי שנים.
הם היו ציידים-לקטים שנהגו להגיע לאזור במשך חלק מהשנה, צדו בעלי חיים וליקטו צמחים.
המתיישבים הראשונים באזור ממוצא אירופאי הגיעו בתחילת המאה ה-19. שם ההר שנתן את שמו לפארק הוא מחווה לפטר לאסן (Peter Lassen; 1859-1800), נפח ממוצא דני שהוביל את המהגרים מעבר לפסגה זו אל עמק סקרמנטו בשנות ה-30 של המאה ה-19.
הפארק הלאומי הגעשי לאסן התחיל כשני מונומנטים לאומיים שהוכרזו על ידי נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט ב-6 במאי 1907: "המונומנט הלאומי חרוט האפר" (Cinder Cone National Monument), ו"המונומנט הלאומי פסגת לאסן" (Lassen Peak National Monument).
ב-9 באוגוסט 1916 שודרג מעמד האזור לפארק לאומי בעקבות ההתפרצות המרהיבה שנה קודם לכן.
הפארק מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, סוכנות פדרלית שמטרתה להגן על עושר משאבי הטבע והמשאבים התרבותיים של הפארק, המושכים למעלה מחצי מיליון מבקרים מדי שנה.
הפארק הוא משכן לקרוב ל-800 מינים של צמחים, וכ-300 מינים של בעלי חוליות.
הפארק הלאומי הגעשי לאסן משתרע על שטח הררי מיוער בן 430 קילומטרים רבועים בצפון-מזרח מדינת קליפורניה בתחומי מחוזות קליפורניה לאסן, פלומאס, שסטה וטהאמה.
העיר הקרובה ביותר היא רדינג במרחק 75 קילומטרים מערבית לפארק.
הערים הגדולות הקרובות הן סקרמנטו, כ-300 קילומטרים דרומית-מערבית לפארק, סן פרנסיסקו, כ-400 קילומטרים דרומית-מערבית לפארק ופורטלנד, יותר מ-700 קילומטרים צפונית לפארק.
אל הפארק אפשר להגיע באמצעות כביש בין-מדינתי 5, וכביש 89 של קליפורניה חוצה אותו, כשהוא מטפס עד לגובה 2,594 מטרים מעל פני הים בנקודה על מדרונותיו של הר לאסן.
אורכו של הפארק מצפון לדרום הוא 20 קילומטרים, ורוחבו ממזרח למערב הוא 25 קילומטרים.
הנקודה הגבוהה ביותר בפארק, פסגת לאסן, מתנשאת לגובה 3,187 מטרים.
הר געש זה, השוכן בדרום-מערב הפארק, שייך לחלק הדרומי ביותר של רכס קסקייד.
האזורים מערבית לפארק שייכים לעמק סקרמנטו, בעוד שהאזורים מזרחית לו הם חלק מהאגן הגדול.
פסגת לאסן היא הפסגה היחידה בתחומי הפארק מעל ל-3,000 מטרים מעל פני הים, אבל מרבית שטח הפארק שוכנת בגובה שמעל ל-2,000 מטרים, כשבשום מקום הגובה לא פוחת מ-1,500 מטרים.
מרבית פסגות ההרים באזור הם הרי געש רדומים, בהם כאוס קראגס (Chaos Crags) בגובה 2,592 מטרים, הר ברוקאוף (Brokeoff Mountain) בגובה 2,592 מטרים וסינדר קון (Cinder Cone) בגובה 2,592 מטרים.
בחלק המערבי של הפארק יש צוקי לבה גדולים (הרים גדולים שנוצרו על ידי קילוחי לבה), לועות הרי געש משוננים ולועות גופרית מעשנים.
האזור נחתך על ידי קניונים שנוצרו על ידי קרחונים והוא מנוקד באגמים ונחלים מהירים של מים זכים.
החלק המזרחי של הפארק הוא רמת לבה נרחבת בגובה מעל ל-1,600 מטרים מעל פני הים.
באזור יש חרוטי אפר קטנים, והוא מיוער בעצי אורן ואשוח, ויש בו מעט נחלים.
עמק וורנר (Warner Valley), המסמן את הקצה הדרומי של רמת לאסן, כולל אזורים של מעיינות חמים ("Boiling Springs Lake" (אגם המעיינות הרותחים), ("Devils Kitchen" (מטבח השטן) ו-"Terminal Geyser" (הגייזר הסופי)) עמק מיוער תלול זה כולל כרי דשא נרחבים שבאביב יש בהם שפע פרחי בר.
יש ארבעה הרי געש מטיפוס חרוט מגן בפארק, הר הרקנס (Mount Harkness), בפינה הדרום-מערבית של הפארק, הר רד (Red Mountain), בגבול הדרום-מרכזי, פסגת פרוספקט (Prospect Peak), בפינה הצפון-מזרחית ופסגת רייקר (Raker Peak), צפונית לפסגת לאסן.
כל הרי הגעש הללו הם בגובה שבין 2,100 ל-2,500 מטרים מעל פני הים, וכל הר מסתיים בחרוט אפר.
תוואי נוף געשיים רבים מצויים בקלדרה של הר טהאמה, הר הגעש שקדם לפסגת לאסן.
"סולפור וורקס" (Sulphur Works – "מפעלי הגופרית") הוא אזור גאותרמי בין פסגת לאסן והר ברוקאוף שמשערים כי הוא מסמן אזור בסמוך למרכז של החרוט של הר טהאמה שאינו קיים עוד.
אזורים גאותרמיים אחרים בקלדרה של הר טהאמה הם עמק "ליטל הוט ספרינגס" (Little Hot Springs Valley – "עמק המעיינות החמים הקטן"), "דיאמונד פוינט" (Diamond Point – "נקודת היהלום" - צינור לבה עתיק) ו"בומפאס הל" (Bumpass Hell – "הגיהנום של בומפאס").
הר ברוקאוף (2,815 מטרים), בצד השני של הקלדרה, הוא שריד מהסחיפה של הר טהאמה והפסגה השנייה בגובהה בפארק.
הר קונרד (Mount Conrad), הר דילר (Mount Diller), וצוק פיילוט (Pilot Pinnacle) גם הם פסגות בשולי הקלדרה.
בחלק מהמעיינות החמים חיים תרמופילים, חיידקים המסוגלים לשרוד בסביבה חמה במיוחד.
האקלים בפארק הלאומי הגעשי לאסן הוא אקלים אלפיני, כאשר האקלים ממערב הוא ים-תיכוני, בעוד שבאזורים ממזרח האקלים הוא צחיח למחצה.
מכיוון שכל הפארק שוכן בגובה, החורפים קרים והקיצים חמימים בדרך כלל בגבהים שמתחת ל-2,300 מטרים מעל פני הים.
מעל גובה זה האקלים קשה וקר, כשהטמפרטורות בקיץ קרירות.
הטמפרטורה המינימלית שנמדדה הייתה 27°C-, והמקסימלית הייתה 40°C.
כפור יכול להתרחש כל השנה, אם כי בין החודשים מאי לספטמבר הוא נדיר.
החודשים יולי עד ספטמבר הם בדרך כלל שטופי שמש, כשהטמפרטורות ביום נעות בין 25°C ל-29°C.
כמות המשקעים בתחומי הפארק גבוהה עד גבוהה מאוד משום שרכס הרי החוף הפסיפי אינו חוסם את ענני הגשם המגיעים ממערב מהאוקיינוס השקט.
הפארק מקבל יותר משקעים מכל מקום אחר ברכס קסקייד דרומית לשלוש אחיות (Three Sisters) באורגון.
החודשים הגשומים ביותר הם מדצמבר עד מרץ, והחודשים שבהם יורדת כמות הגשם הקטנה ביותר הם יוני עד ספטמבר.
שלג יורד בפארק מאוקטובר ועד אמצע יוני, ולכן הכביש המרכזי בפארק סגור בעונה זו.
כמות השלג היורדת על מרכז המבקרים החדש סמוך לכניסה הדרום-מערבית בגובה 2,040 מטרים מעל פני הים היא סביב 11 מטרים, אף שהמרכז פונה מזרחה.
סביב אגם הלן בגובה 2,500 מטרים כמות השלג השנתית היא בין 15 ל-18 מטרים, ככל הנראה המקום המושלג ביותר בקליפורניה.
בנוסף, כמות השלג המצטברת באגם הלן בממוצע גבוהה יותר בכל תחנת מדידה הסמוכה להר געש ברכס קסקייד, כשהמקסימום הגיע ל-4.5 מטרים.
שלג שפונה לצד הדרכים יכול להישאר כל השנה.
הנחלים הקטנים בפארק שייכים לאגן הניקוז של הנהר סקרמנטו.
נהר זה, שמקורו צפונית לפארק בסמוך להר שסטה, זורם מערבית לפארק לתוך עמק סקרמנטו.
הנהר נשפך למפרץ סן פרנסיסקו, כלומר לאוקיינוס השקט, ואורכו 615 קילומטרים.
הנחלים בחלק המזרחי שייכים לאגן הגדול.
לנחלים אלו אין מוצא אל הים והם זורמים לאגמים סגורים ומימיהם מתאדים.
אגמים רבים שוכנים בתחומי הפארק.
ארבעת האגמים הגדולים ביותר הם אגם ג'וניפר (Juniper Lake), אגם סנאג (Snag Lake), אגם ביוט (Butte Lake) ואגם לואר טווין (Lower Twin Lake).
אף שאין כיום קרחונים בפסגת לאסן יש בו 14 שדות שלג קבועים.
הסלעים העתיקים ביותר ברכס קסקייד נוצרו לפני כ-400 מיליון שנים כסלעי משקע בקרקעית האוקיינוס השקט.
הם הוצבו על פני השטח של הקצה המערבי של מה שהיא כיום יבשת אמריקה הצפונית כתוצאה מתנועות לוחות טקטוניים קטנים לצפון-מערב.
לחץ עז שהופעל על הסלעים המיר אותם לגנייס ולווחה.
לוחות ימיים טקטוניים קטנים אלו התנגשו בלוח הצפון-אמריקאי הגדול לפני כ-90 מיליון שנים, והקרקע החלה להתרומם לאיטה.
הכיוון של מרבית שלשלות ההרים מצפון-מערב לדרום-מזרח הוא תוצאה של התנגשות זו.
ההרים שנוצרו אז נסחפו כמעט לחלוטין.
לפני כ-35–40 שנים התנגשו לוחות ימיים בזלתיים חדשים, לוח גורדה ולוח חואן דה פוקה בלוח הצפון-אמריקאי הגדול הרבה יותר, ובהיותם כבדים יותר עברו הפחתה מתחתיו תוך כדי המסה, יצירת מאגמה, געשיות ויצירת הרים, בהם הרי הגעש של רכס קסקייד, תופעה המוכרת כקשת הגעשית של רכס הקסקייד.
קשת געשית זו היא חלק מטבעת האש, כינוי להרי הגעש שסביב שולי האוקיינוס השקט.
הקשת הגעשית משתרעת מדרום-מערב קולומביה הבריטית ועד צפון קליפורניה, וכוללת שמונה עשרה פסגות געשיות.
פסגת לאסן היא הפסגה הגעשית הדרומית ביותר.
התהליך עדיין נמשך והרכס עדיין מתרומם.
קרוב ל-500 קילומטרים מהחוף שוקע מרכז לוח גורדה כמעט 2.5 סנטימטרים בשנה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
היווצרות סלע האם של אזור הפארק
בסיס ההרים בפארק בנוי מסלעים מהקרטיקון שגילם כמה מיליוני שנים, דומים לאלו הנחשפים ברכס סיירה נבדה.
סלעי משקע אלו נוצרים ממשקעים שהורבצו בזמן שהאזור היה מכוסה בים.
לא רואים סלעים אלו בפני הקרקע של הפארק משום שהם כוסו אחר-כך בסלעים געשיים.
האזור החל להתרומם בין לפני 35 ל-70 מיליון שנים במהלך האורוגנזה הלרמידית.
השטח שהיה תחת הים ונחשף הפך תחילה לאזור ביצות תחת אקלים סובטרופי ונוצרו משקעים אורגניים, מה שמסביר את הנוכחות של פחם בתת-הקרקע.
התרוממות רכס סיירה נבדה וההטיה שלו מערבה בקנוזואיקון יחד עם געשיות נרחבת יצרה להארים (זרמי בוץ עקב פעילות געשית) עצומים בפליוקן, שהפכו לתצורת טסקן (Tuscan Formation).
תצורה זו אינה נחשפת בשום מקום בפארק הלאומי, אבל היא שוכנת מתחת לפני השטח במקומות רבים.
בנוסף בפליוקן, התפרצו קילוחי לבה בזלתית מסדקים בחלק הדרומי של הפארק.
קילוחים אלו וקילוחים מאוחרים יותר כיסו שטחים גדולים יותר ויותר ובנו רמת לבה.
בשלהי הפליוקן ובפליסטוקן כוסו קילוחי בזלת אלו בקילוחים רצופים של לבה אנדזיטית עבה ונוזלית, אותה מכנים הגאולוגים "לבות ג'וניפר" (Juniper lavas) ו"לבות האגמים התאומים" (Twin Lakes lavas).
הגוון של לבת האגמים התאומים הוא שחור, מרקמה פורפירי ויש בה שפע של קסנוליתים של קוורץ.
קבוצה נוספת של קילוחי לבה המכונה "מגהץ" (Flatiron), התפרצה בתקופה זו וכיסתה את החלק הדרום-מערבי של אזור הפארק.
בתקופה זו היה הפארק רמת לבה גדולה חסרת תווי נוף.
אחר-כך התפרצו קילוחי הלבה המזרחית לאורך הגבול המזרחי של מה שהיא בימינו הפארק, תוך יצירת גבעות נמוכות שאחר-כך נסחפו והפכו לאזור טרשי.
בין לפני 1.2 מיליון עד לפני 800,000 שנים, זרמו כמויות גדולות של לבה דקיטית וריוליטית והצטברו מעל כל האזור.
ההתפרצויות הגעשיות התחדשו לפני כ-600,000 שנים.
בתקופה זו החלה היווצרות הר געש שכבתי, הר טהאמה, בפינה הדרום-מערבית של הפארק.
הוא היה בנוי משכבות מתחלפות של לבה אנדזיטית וטפרה (אפר געשי, ברקציה ופומיס), כשכמויות הטפרה הלכו וגדלו עם הגובה.
בשיאו היה גובה ההר כ-3,400 מטרים ככל הנראה, ובסיסו השתרע על שטח באורך 24 קילומטרים וברוחב של 18 קילומטרים.
לפני כ-350,000 שנים ההר התמוטט לתוך עצמו בשלהי הפליסטוקן תוך יצירת קלדרה בקוטר שמעל ל-3 קילומטרים, וזאת לאחר שכל המאגמה התרוקנה מצינור ההזנה ומתא המאגמה שהזין את ההר כתוצאה מסדרה של התפרצויות.
אחת מהתפרצויות אלו התרחשה במקום בו עומד כיום הר לאסן, והכילה דקיט נוזלית, שחורה זגוגיתית שיצרה שכבה בעובי 460 מטרים (ניתן לראות מחשופים של שכבה זו כעמודי סלע בבסיס הר לאסן).
במהלך עידני הקרח, המכונים בשם הקיבוצי , שהתמשכו במשך כמה אלפי שנים, נוצרו קרחונים וסחפו את הרי הגעש העתיקים בפארק, כמו גם את מרבית השרידים של הר טהאמה.
עם זאת תוואי הנוף האופייניים לפעילות הקרחונים (חריצים קרחוניים, מורנות) כוסו בטפרה ומפולות, או שנהרסו בהתפרצויות.
לפני כ-27,000 שנים החלה להיווצר פסגת לאסן ככיפת לבה דקיטית בצורת תל שהתרומם מתוך המדרון הצפון-מזרחי ההרוס של הר טהאמה.
כאשר כיפת הלבה גדלה היא ניפצה את הסלעים מעליה, ואלו יצרו טבעת של דרדרת סלעים זוויתיים מסביב הר הגעש בעל המדרונות התלולים שצץ מתחתם.
ההר נראה אז, ככל הנראה, כפי שנראים כיום "צוקי הכאוס" (Chaos Crags) הסמוכים, שהם בני 1,100 שנים.
פסגת לאסן הגיעה לגובהה הנוכחי בתוך זמן קצר יחסית, קרוב לוודאי תוך מספר שנים.
צורת פסגת לאסן עברה שינויים מפליגים בשל סחיפה קרחונית במהלך תקופת הקרחונים האחרונה של עידן הקרח הנוכחי מלפני 25,000 שנים עד לפני 18,000 שנים.
לדוגמה, השקע דמוי הקערה על המדרון הצפון-מזרחי של ההר, המכונה קרקס קרחוני, נוצר משחיקה קרחונית של קרחון שהשתרע לאורך של 11 קילומטרים מהכיפה.
מרכז הצטברות השלג וממנו החלו הקרחונים היו פסגת לאסן, הר רד ופסגת רייקר.
לכן מראים הרי געש אלו סימני שחיקה קרחונית יותר מהרי געש אחרים בפארק.
מאז נוצרו כיפות דקיטיות קטנות סביב לאסן.
הגדולה שבהם, צוקי הכאוס, שוכנת צפונית לפסגת לאסן.
פעילות געשית הכוללת התפרצויות פריאטיות (התפרצות שמקורה בקיטור), קילוחי לבה דקיטית ואנדזיטית וחרוטי אפר נמשכו עד התקופה המודרנית.
סביב 1670 התמוטטו חלק מצוקי הכאוס (Chaos Crags – כיפת לבה שנוצרה לפני כ-1,000 שנים), ככל הנראה מהתפרצות פריאטית.
כמעט 150 מיליון מטרים מעוקבים של שברי סלעים הועפו בסמוך להר הגעש, במקום הקרוי "כאוס ג'מבלס (Chaos Jumbles – ערבוביית הכאוס).
בין 1630 ל-1670 זרמו קילוחי לבה מזרחה באזור אגם ביוט.
ב-1650 התפרץ סינדר קון (חרוט האפר) השוכן כ-15 קילומטרים צפונית-מזרחית לפסגת לאסן, הר געש מטיפוס חרוט אפר.
קילוחי הלבה מהתפרצות זו היו בלזתיים אנדזיטיים עד אנדזיט הידועים בכינוי שכבות הלבה הפנטסטיות (Fantastic Lava Beds).
קילוחי הלבה חסמו את נתיבו של נחל ויצרו את אגם סנאג.
תקופת ההתפרצות האחרונה ביותר של פסגת לאסן החלה ב-1914, הגיעה לשיאה ב-1915 ונמשכה כשבע שנים.
מפולת בוץ גדולה התרחשה ב-19 במאי 1915 כאשר לבה המסה את הקרח על פסגת לאסן.
ההתפרצות החזקה ביותר בתקופה זו הייתה ב-22 במאי 1915 והיא שגרה אפר געשי וקיטור בעמוד התפרצות דמוי פטרייה בגובה של 10 ק"מ.
הזרם הפירוקלסטי גרם להרס מוחלט עד לשישה קילומטרים צפונית-מזרחית להר הגעש.
זו הייתה ההתפרצות האחרונה הגדולה ביותר בחלק היבשתי הרציף של ארצות הברית, עד להתפרצות של הר סנט הלנס ב-1980. הגעשיות בפארק מוגבלת מאז לפומרולות, בריכות בוץ מבעבע ומעיינות חמים.
בהתחשב בכך שמקור הגעשיות בהר הוא בסחף צפונה של לוח חואן דה פוקה העובר הפתחה מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
הגאולוגים צופים שהפעילות הגעשית תיעלם כאשר הלוח יעבור כולו מתחת לאזור.
מרבית העצים ביערות הם מחטניים.
בהם אשוח אדום, המסוגל לחיות עד 300 שנים, ומגיע בפארק דרך קבע לגובה של יותר מ-50 מטרים ולקוטר בגובה חזה בין 75 ל-130 סנטימטרים.
מתחת לגובה של 2,000 מטרים הצמחייה היא בעיקר מחטניים, כולל אורן הזפת, אורן ג'פרי, אורן הסוכר, קלוצדרוס מפושק ואורן לבן (Pinus strobus).
באזור אקולוגי זה צומחים גם השיחים חזרזר, Chimaphila umbellata (באנגלית Umbellate Wintergreen), ממשפחת האברשיים וציאנתוס (Ceanothus) ופרחי הבר מיוצגים על ידי האירוס ו-Corallorhiza maculata (באנגלית spotted coralroot).
בין 2,000 ל-2,500 מטרים מעל פני הים יער המחטניים כולל אשוח אדום, אורן לבן מערבי, צוגה הררית ואורן מפותל.
מעל 2,500 מטרים מעל פני הים ועד קו העצים העצים נדירים והצמחייה היא תת-אלפינית.
עצים הגדלים באזור זה כוללים אורן לבן-קליפה וצוגה הררית.
עצים אלו מכונים קרומהולץ (מגרמנית "עץ עקום") משום שצורתם מעוותת בשל משקל השלג והרוחות העזות.
צ'פארל - כינוי לחבורת צמחייה של שיחים מעוצים המותאמים היטב לאקלים הים-תיכוני, הגדלה בעיקר בקליפורניה ובצפון באחה קליפורניה, הוא אזור אקלוגי נוסף הקיים בכמה אזורים סלעיים ותלולים.
גדות הנהרות הן משכן לצפצפה רעדנית, המותאמת לאזורים החשופים דרך קבע לשריפות.
העץ התחלף במינים פחות עמידים לשריפות כדוגמת אשוח לבן, מכיוון שבעבר נהגו שומרי הפארק למנוע שריפות.
שירות הפארקים מנסה לחקור את ההשפעה של מניעת שריפות על עץ זה ומתכנן שריפות מתוכננות על מנת לסייע לצפצפה.
עצים אחרים כדוגמת מין הערבה Salix scouleriana (באנגלית Scouler's willow), צפצפה בלסמית (Populus balsamifera) ואלנוס לבן גדלים אף הם באזורים לחים אלו, כמו גם בלמקנדה סינית (Belamcanda chinensis).
לשלג יש לעיתים גוון אדום בשל Chlamydomonas nivalis (באנגלית Watermelon snow), אצה הגדלה בשלג.
בעלי החיים בפארק הלאומי הגעשי לאסן כוללים: תשעה מינים של דגים, שישה מינים של דו-חיים, עשרה מינים של זוחלים, מעל ל-200 מינים של עופות ו-57 מינים של יונקים.
דו-חיים – ששת המינים של דו-חיים בפארק כוללים שני מינים של סלמנדרה: סלמנדרה ארוכת-בוהן (Ambystoma macrodactylum) ו-Ensatina eschscholtzii (באנגלית Ensatina); מין אחד של טריטון: הטריטון גס-העור; ושלושה מינים של חסרי זנב: קרפדה מערבית (Bufo boreas), Pseudacris regilla (באנגלית Pacific Tree Frog) וצפרדע קסקייד (Rana aurora cascadae).
עופות – בין מעל ל-200 מיני העופות שנצפו בפארק, הנפוצים ביותר הם:
עופות מים ועופות חוף: טבלן עקוד-מקור, קורמורן מצויץ, אנפה כחולה גדולה, ברנטה קנדית, ברכייה, מרגון גדול, אגמייה אמריקאית, חופמי כפול-צווארון, ביצנית מנוקדת (Actitis macularia), שחף קליפורני, חרטומית ביצות ופרפור אפור.
עופות דורסים: עקב אדום-זנב, עיט זהוב, עיטם לבן-ראש, שלך, בז אמריקני, אוח וירג'יניה, מין הנץ Accipiter striatus (באנגלית Sharp-shinned Hawk) ונץ קופר (Accipiter cooperii).
אחרים: תחמס אמריקאי, התרנגולאים: שכווי כהה ושליו הרים אמריקני; היוניים: Patagioenas fasciata (מין יונה אמריקאית הקרוי באנגלית Band-tailed pigeon) ותורית אמריקנית (Zenaida macroura); מיני הסיס: סיס ואוקס, סיס לבן-גרון (Aeronautes saxatalis) ו-Cypseloides niger (באנגלית Black swift); והקוליברי Selasphorus calliope (באנגלית Calliope hummingbird).
יונקים – בין 57 המינים של יונקים החיים בפארק כלולים:
ארנביים: ארנבת השלג, פיקה אמריקאית.
טורפים: זאב ערבות, שונר מצוי, דביבון מצוי, דלק אמריקני, הרמין, גירית אמריקאית, שועל אפור מצוי, דוב שחור אמריקני ופומה צפון-אמריקאית.
במאה ה-18 היו ברחבי קליפורניה 103 שבטים שדיברו ב-21 שפות.
הארכאולוגים חשפו עדויות על ארבעה שבטים של ילידים שחיו באזור הפארק, אם כי רק חלק מהשנה, משום שתנאי מזג האוויר קשים מאוד בחורף, ומשום שהמזון אז נדיר.
בשל אופיים הנוודי, ומשום שהם נהגו לקלוע סלים ולא עסקו בקדרות, הם הותירו מאחוריהם רק מעט ראשי חצים מאבן וסכינים.
בני שבט המאידו (Maidu) חיו דרומית ומזרחית לפארק עד אזור אגם אלמנור (Lake Almanor).
בני שבט האצוגווי (Atsugewi) חיו צפונית לפארק לאורך נחל האט קריק (Hat Creek), ושבו לאזור הפארק באביב לצוד איילים.
הם גם נהגו ללקט זרעים ופירות יער.
צאצאיהם עדיין חיים באזור ומציגים למבקרים בפארק את מסורת הכנת הכלים של בני השבט.
בני שבטי היאנה (Yana) והיאהי (Yahi) חיו מערבית לפארק, בסמוך לנחלים שמהם נהגו לדוג דגי סלמון.
הם גם ניזונו מזרעים ופירות יער.
בתקופת הקיץ הם נדדו למקומות גבוהים יותר שבהם האקלים היה קריר יותר והמזון היה יותר בשפע.
שני שבטים אלו נכחדו במאה ה-19 כתוצאה ממאבקים עם מתיישבים ממוצא אירופאי שהגיעו במספרים גדולים לאזור.
אף שההנחה המקובלת הייתה שהיאהי נטבחו לגמרי ב-1871 הופיע ב-1911 יליד משבט זה.
האנתרופולוגים מאוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו כינו אותו "אישי" (Ishi), שפירושו "אדם" בשפת יאהי, ולמדו ממנו על תרבותו עד מותו משחפת ב-1916.
ב-1821 קרא חוקר הארצות הספרדי דון לואיס אַרְגוּאֶיוֹ (Don Luis Arguëllo) לפסגת לאסן בשם סן חוזה (San José).
באותה תקופה חקרו ציידי פרוות מטעם חברת מפרץ הדסון את העמקים של נהר הסקרמנטו ויובליו בחיפוש אחר פרוות.
ג'דדיה סמית, צייד פרוות מפורסם עבר באזור ב-1828 וכינה את הר הגעש בשם "הר ג'וזף" (Mount Joseph).
שם זה שונה ב-1841 ל"הר סנט גוז'ף" (Mount Saint Joseph) על ידי משלחת מחקר של ממשלת ארצות הברית.
ב-1848 גילה פטר לאסן (Peter Lassen), מהגר מדנמרק נתיב לקליפורניה.
נתיב זה, הקרוי "שביל לאסן" (Lassen Trail), הוביל דרך האזור הגעשי מהגרים להתיישב בצפון קליפורניה.
הפארק הלאומי, הר הגעש, היער הלאומי הסמוך ואחד ממחוזות קליפורניה קרויים כולם על שמו.
מהגרים רבים הגיעו לאזור בתקופת הבהלה לזהב בקליפורניה ב-1848. מהגרים אלו התיישבו באזור וחיו מחקלאות, כרייה ויערנות.
עם זאת, אזור הפארק קיבל הגנה פדרלית שנועדה למנוע בירוא יערות מפורז.
המחקרים המדעיים הראשונים באזור נערכו בשנים 1863–1864 כאשר הגאולוגים החליטו לחקור את האזור הגעשי.
החוקר הראשון היה ויליאם ברואר (William H.
Brewer), שטיפס על הר לאסן ב-29 בספטמבר 1863. ב-6 במאי 1907 הכריז נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט על שני מונומנטים לאומיים באזור הפארק לעתיד: "המונומנט הלאומי חרוט האפר" (Cinder Cone National Monument), ו"המונומנט הלאומי פסגת לאסן" (Lassen Peak National Monument).
החל ממאי 1914 ועד 1921 התרחשו בהר לאסן סדרה של התפרצויות קטנות וגדולות.
אירועים אלו יצרו לוע הר געש חדש, פליטה של קילוחי לבה, וכמות גדולה של אפר געשי.
בשל התראות מוקדמות לא היו הרוגים, אבל כמה בתים לאורך ערוצי הנחלים נהרסו.
הצלם בנג'מין לומיס (Benjamin Franklin Loomis) צילם תמונות רבות של תוואי הנוף הגעשיים, ותיעד את ההתפרצויות הגדולות של 1914 ו-1915. הצילומים הרבים שהכין של הנוף הגעשי היפהפה, וההתפרצות של הר הגעש סייעו לפרסם את האזור, והוא קודם במהירות למעמד של פארק לאומי ב-9 באוגוסט 1916.
שטח הפארק הלאומי הורחב ב-1929 וב-1931 בקצה בצפון-מערבי שלו, ואגם מנזניטה (Manzanita Lake) נכלל בפארק.
סלילת קטע הכביש בן 47 הקילומטרים העובר דרך הפארק החלה ב-1925 והושלמה ב-1931. ב-1951 הפארק קלט לתוכו את אזור מפעלי הגופרית (Sulfur Works area), שעד אז היה שייך לבעלים פרטיים.
באוקטובר 1972 שופרה רמת ההגנה על שטח הפארק כאשר קרוב ל-320 קילומטרים רבועים הוכרזו על ידי הקונגרס של ארצות הברית אזור טבע בראשיתי בשם אזור הטבע הבראשיתי הגעשי לאסן (Lassen Volcanic Wilderness).
שירות הפארקים הלאומיים שואף לנהל את אזור הטבע הבראשיתי בהתאם לחוק אזורים הטבע הבראשיתיים (Wilderness Act) מ-1964, עם מינימום של מתקנים, שלטים ושבילים.
בתוכנית הניהול של 2003 נאמר: "חוויית אזור הטבע הבראשיתי מגלמת אתגר והרפתקאות ברמה בינונית עד גבוהה".
ב-1974 קיבל שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית את העצה של הסוכנות הפדרלית הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, והרס את מרכז המבקרים והאכסניה בסמוך לאגם מנזניטה בשל הסיכון ממפולת סלעים מצוקי כאוס אם תתרחש רעידת אדמה או התפרצות.
עם זאת, נותרו בסמוך אתר מחנאות, חנות ומוזיאון צילום המוקדש לבנג'מין לומיס, הסמוכים לכניסה הצפון-מערבית לפארק.
לאחר התפרצות הר הגעש הר סנט הלנס ב-1980 הגביר הסקר הגאולוגי של ארצות הברית את הניטור של הרי געש פעילים בפוטנציה ברכס קסקייד.
הניטור של אזור לאסן כולל מדידות תקופתיות של עיוותים בקרקע ופליטות גזים געשיים והשידור הרציף של רשת של תשעה סייסמוגרפים למשרדי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית במנלו פארק בקליפורניה.
אם יתגלו סימנים להתגברות משמעותיים של הפעילות הגעשית יפרוס הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מיד מדענים ומכשירי ניטור ניידים מתוכננים במיוחד כדי להעריך את האיום.
בנוסף, שירות הפארקים הלאומיים פיתח תוכנית לתגובת חירום שתופעל כדי להגן על הציבור במקרה של התפרצות הממשמשת ובאה.