tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, מתחים חדשים התעוררו עם הופעת כוחות אדירים כמו הפוידראטי בבורגונדי בפיקודו של המלך גונתר, אשר השפיע משמעותית במזרח גאליה והיווה איום על אאטיוס.
יתר על כן, תאודוריד הראשון נשאר נחוש בחיפושיו אחר שלטון, מה שסיבך עוד יותר את המצב הפוליטי.
בשנת 436, בזמן שהצבא הרומי התמודד עם מרד vבגאודים בגאליה לוגדוננסיס ותחייה מחודשת של הפעילות הבורגונדית, תאודוריק ביטל את ההסכם עם הרומאים.
לדברי יוז, נוצרה ברית בין הגותים לבורגונדים, שנבעה מחוסר שביעות רצונו של תאודוריק מהשלטון הרומי ומרצונו להתרחב לאזורים הגובלים לים התיכון.
תאודוריק פתח בפלישות לאזורים שכנים, תוך עדיפות לכידת נרבון, עיר חוף מרכזית.
כוחותיו כיתרו את העיר, ובמקביל הבטיחו את הגישה לספרד על ידי הבסת חילות מצב שהוצבו במעברי הפירנאים.
לצבא הרומי לקח זמן מה להתגייס נגד הגותים.
אאטיוס, המפקד העליון של הצבא הרומי המערבי, היה באיטליה והשתתף במשחקים שנערכו כדי לחגוג את מינויו לפטריקי.
פרוץ המרידות הגותיות והבורגונדיות בו-זמנית אילץ אותו לפרוס את הצבא ביעילות.
בגאליה עמד לרשותו רק צבא השדה של קומיטנס.
גנרל ליטוריוס כבר נשלח לדכא את המורדים הבגאודים עם חלק מהכוח הזה.
אאטיוס, שכונן שלום עדין בכל האימפריה העצומה שלו, לא שש להנהיג את הגותים עם יחידות מאזורים אחרים, מכיוון שחשש שזה ישאיר את אותם אזורים פגיעים.
במקום זאת, הוא שלח משלחת לחצרו של המלך ההוני רוגה, בבקשה לסיוע צבאי.
למרות שהעיתוי אינו ודאי, סביר מאוד שבשנים 436–437 הוענקו להונים חלקים מפאנוניה ליד נהר הסאווה.
לפני הגעתו של צבא זה לגאליה, אאטיוס ניצל את הכוחות הזמינים כדי לדכא את המרד הגותי והבורגונדי המשולב.
בשנת 436 גנרל ליטוריוס דיכא בהצלחה את המרד הבגאודי בארמוריקה.
לאחר מכן הוא הוביל את צבאו דרומה ובשנת 437 איחד כוחות עם קבוצה של הונים כדי לדכא את המרד הגותי.
ליטוריוס מיקד את מאמציו בנרבון, שהייתה נצורה על ידי הגותים.
אולם עם הגעתם של הכוחות הרומיים נסוגו הגותים, והשאירו את העיר משוחררת.
לאחר מכן, ליטוריוס נכנס לקרב עם הגותים באקיטן, והעביר את הסכסוך ללב הטריטוריה הגותית.
צבאו של תאודוריק מצא את עצמו נדחף בהדרגה לעמדת הגנה, ובסופו של דבר נסוג למעוזו בבירה, טולוז, שנקלעה למצור על ידי הרומאים.
בעקבות מצור ממושך, תאודוריק נכנע בסופו של דבר לגנרל ליטוריוס.
תאודוריק נאלץ להניח את נשקו ולכבד את ההסכם עם הרומאים, שחייב אותו לספק חיילים לצבא הרומי במקרה של לחימה נגד הסואבים בספרד בשנת 438 למרות הפיוס בין הגותים לרומאים, פעולות האיבה התחדשו.
היסטוריונים משערים שההתפתחויות בספרד ובים התיכון, שם הוונדלים עסקו יותר ויותר בפיראטיות, תרמו להתעוררות הסכסוך הזה.
מקורות מצביעים על מלחמה רחבת היקף מחודשת שאתגרה בתחילה את הגותים.
עם שובו של אאטיוס לרוונה בעקבות נישואי ולנטיניאנוס השלישי וליקיניה אודוקסיה בקונסטנטינופול בתחילת 438, הוא ביצע שינויים במבנה הפיקוד של הצבא בגאליה.
אוויטוס, שככל הנראה שימש כ-magister militum per Gallias, קיבל על עצמו את התפקיד של praefectus praetorio Galliarum, כאשר ליטוריוס יחליף אותו.
אאטיוס עצמו קיבל באופן זמני את הפיקוד העליון והשתתף באופן פעיל במאמץ המלחמתי.
אחד ההישגים הבולטים הבודדים שתועדו בנוגע למעורבותו של אאטיוס מספר על ניצחון משמעותי שהשיג בקרב מרכזי, שבמהלכו ניצח לכאורה 8,000 גותים.
לאור הדרישות הפוליטיות ברוונה, אאטיוס מצא צורך להפקיד את המשך המלחמה הגותית בידי ליטוריוס לאחר קרב זה.
כהוקרה על מאמציו, הזמין הקיסר להקים פסל לכבודו, כאשר מרובדס נשא דברי שבח.
יש להניח שאאטיוס ניחן בביטחון רב בחוכמה האסטרטגית של הגנרלים שלו, ליטוריוס וזיגיסוולט, במיוחד בהתחשב בנסיגה המשמעותית שספגו הגותים בעבר.
בשנת 439, הוויזיגותים נאלצו לסגת לבירתם, טולוז, עקב הלחץ הגובר עליהם מצד הרומאים.
הצבא הרומי, בראשות הגנרל ליטוריוס, צר על טולוז.
במהלך המצור על טולוז, המלך הוויזיגותי תאודוריק הראשון תוקף את המחנה הרומי והסב אבדות כבדות לרומאים.
לדברי פרוספר, "בשל הפזיזות של הרומאים, הסיכויים התהפכו והגותים הפכו לכוח הדומיננטי".
בנוסף, לאחר המתקפה הכושלת, הגנרל ליטוריוס נתפס על ידי הגותים והוצא להורג.
בעיצומו של הכאוס שנוצר, וטריקוס, גותי המשרת בצבא הרומי, קיבל את ההנהגה זמנית.
ההצהרה הקצרה של פרוספר "באותה תקופה וטריקוס נחשב נאמן למדינתנו וידוע בהפגנה התכופה של מיומנותו במלחמה".
וטריקוס ייצב בהצלחה את המצב בעקבות ניסיון כושל של תאודוריק.
לאחר מכן התקיימו קרבות נוספים, והרומאים שלחו חיילים חדשים, שהורכבו בעיקר מכוחות עזר מההונים, כדי להתעמת עם הגותים.
בתגובה למצב שנוצר, קיבל אטיוס את הפיקוד על הצבא הגאלי.
בשנת 439, אאטיוס נסע דרומה כדי לסיים את הסכסוך.
אאטיוס התכוון לסיים את המלחמה בניצחון משמעותי, להגביר את המורל במערב ולסכל מאמצי התפשטות גותיים נוספים.
הוא מיהר לכיוון טולוז ויזם מצור על מאהל צבאי גותי ליד בירתם.
לאחר הפסקה קצרה לבניית מגדלי מצור, פרצו כוחותיו של תאודוריק את הגנות המחנה והכריעו את מגיניו, ולא הותירו להם מנוס.
בסופו של דבר, הרומאים יצאו מנצחים, והוויזיגותים ספגו אבדות משמעותיות.
אאטיוס נאלץ לעשות שלום עם הוויזיגותים, מכיוון שהיה צריך לפרוס חלק מחיילותיו נגד הוונדלים במלחמת הוונדלים, שבינתיים כבשו את קרתגו.
שיחות השלום עם הגותים נוהלו על ידי הנציב הפרטוריאני אפרקיוס אוויטוס על פי סידוניוס אפולינאריס, תאודוריק עשה שלום בעיקר הודות למאמציו.
השלום היה במובן מסוים לא מספק עבור הרומאים, כי הניצחון לא הושלם וגם הצבא הרומי יצא מוכה מהקרב.
כנראה שחלק מתנאי השלום כללו את עזיבתם של האלאנים, שנטשו בעבר את הוויזיגותים, מאקוויטניה.
הידטיוס ופרוספר מתארכים את השלום הזה ב-439. התאריך המדויק היה כנראה מאוחר ב-439 או בתחילת 440, מכיוון שידוע שאאטיוס חזר לאיטליה ב-440.
הניצחון הרומי הבטיח כניעה גותית עתידית במשך יותר מעשרים שנה.
מלבד הפוגה קצרה תחת תוריסמונד, הגותים היו בעלי ברית נאמנים של הממשלה הקיסרית.
המלחמה הביזנטית-ונציאנית בשנים 1296–1302 הייתה שלוחה של המלחמה הוונציאנית-גנואית השנייה בשנים 1294–1299.
בשנת 1293 פרצה מלחמה בין ג'נובה לוונציה על פעילות הסחר שלהן במזרח הים התיכון.
לאחר התקפה ונציאנית על גלאטה הגנואזית בשנת 1296, החליט אנדרוניקוס השני לבוא לעזרת בעלי בריתו הגנואזים.
בשנת 1296 הרסו התושבים הגנואזים המקומיים של קונסטנטינופול את הרובע הוונציאני והרגו אזרחים ונציאנים רבים.
למרות האמנה הביזנטית-ונציאנית משנת 1285, הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס הראה מיד תמיכה בבעלי בריתו הגנואזים על ידי מעצר הניצולים הוונציאנים מהטבח, כולל הביילו הוונציאני, מרקו במבו.
ונציה איימה במלחמה עם האימפריה הביזנטית, ודרשה פיצויים על העלבון שספגו.
ביולי 1296, הצי הוונציאני, בפיקודו של רוג'יירו מורוסיני מאלאבראנקה, הסתער על הבוספורוס.
במהלך המערכה, נתפסו נכסים גנואים שונים בים התיכון ובים השחור, כולל העיר פוקאה.
גם המושבה הגנואזית של גלאטה, מעבר לקרן הזהב מהבירה הביזנטית, נשרפה.
הקיסר, לעומת זאת, העדיף באותה נקודה להימנע ממלחמה.
מלחמה גלויה בין ונציה לביזנטים החלה רק לאחר קרב קורזולה וסיום המלחמה עם ג'נובה בהסכם מילאנו משנת 1299, מה שהותיר את ונציה חופשית להמשיך במלחמתה נגד היוונים.
הצי הוונציאני, מתוגבר על ידי פריבטירים, החל לכבוש איים ביזנטיים שונים בים האגאי, שרבים מהם נכבשו רק על ידי הביזנטים מלורדים לטיניים כעשרים שנה קודם לכן.
מאפריל 1301 נשלחו שגרירים ביזנטיים לוונציה כדי לנהל משא ומתן על שלום, אך ללא הצלחה.
ביולי 1302, צי ונציאני עם עשרים ושמונה גליאות הגיע לפני קונסטנטינופול עצמה, וערך מפגן כוח: לנגד עיניהם של תושבי הבירה הביזנטית, האדמירל בלטו ג'וסטיניאן הלקה את אוכלוסיית האי פרינקיפוס, כולל פליטים מאסיה הקטנה שברחו מההתקדמות הטורקית לשם, שהוונציאנים שבו בשבי.
זה גרם לממשלה הביזנטית להציע הסכם שלום, שנחתם ב-4 באוקטובר 1302. על פי תנאיו, הוונציאנים החזירו את רוב כיבושיהם, אך שמרו על האיים קיאה, סנטוריני, סריפוס ואמורגוס, שנשמרו על ידי הפריבטירים שכבשו אותם.
הביזנטים הסכימו גם לשלם לוונציאנים על ההפסדים שנגרמו להם במהלך הטבח של תושבים ונציאנים ב-1296.
כישלונם של הביזנטים להילחם באיום הוונציאני הדגים את הבעיה בפירוק הצי של אנדרוניקוס.
האיים בים האגאי הפכו במהרה למטרות קלות עבור פריבטירים שאפתניים.
אנדרוניקוס ינסה מאוחר יותר להקים מחדש את הצי, אך ללא הועיל.
הפרק האחרון של עליונות הצי הביזנטי הגיע לסיומו.
המלחמה המקדונית הראשונה הייתה מלחמה שהתנהלה במקביל למלחמה הפונית השנייה מ-214 עד 205 לפנה"ס.
הצדדים הלוחמים היו פיליפוס החמישי מלך מוקדון ובעלות בריתו, והרפובליקה הרומית ובעלות בריתה ביוון.
במלחמה זו לא היו קרבות גדולים.
במהלך המלחמה, מוקדון ניסתה להשתלט על חלקים מאיליריה ויוון, אך ללא הצלחה.
מקובל לחשוב כי ההתכתשויות הללו במזרח מנעו ממוקדון לסייע לחניבעל במלחמתו עם רומא.
שלום פויניקי, ההסכם שנערך בפויניקי, ב-205 לפני הספירה, סיים באופן רשמי את המלחמה.
המלחמה המדומה הייתה תקופה בראשית מלחמת העולם השנייה, בין ה-1 בספטמבר 1939 ל-10 במאי 1940, מיד לאחר כיבושה של פולין, שאופיינה בחוסר פעילות צבאית ובתקופת דמדומים בחלקים נרחבים באירופה.
אף על פי שהמדינות הגדולות והחזקות באירופה היו באותה עת במצב מלחמה זו כנגד זו, הלחימה הייתה מועטה.
בעוד רובו של הצבא הגרמני נלחם בפולין, נשארו כוחות גרמניים קטנים לאייש את קווי ההגנה לאורך הגבול עם צרפת (קו זיגפריד).
בצדו השני של הגבול, בקו מאז'ינו, עמדו חיילים בריטים וצרפתים, אולם היו רק מספר תקריות מקומיות.
בינתיים עסק חיל האוויר הבריטי בהצנחת כרזות תעמולה על גרמניה, והחיילים הקנדים הראשונים החלו להגיע לבריטניה.
ארצות הברית, שעדיין הייתה מבחינה טכנית נייטרלית במלחמה, סייעה לארצות הדמוקרטיות באירופה (קרי צרפת ובריטניה) על ידי מתן הנחה ברכישת ציוד צבאי, או אף הענקתו ללא תמורה.
תקופת הרגיעה נוצרה עקב הצורך של הבריטים והצרפתים להתכונן למלחמה, והצורך הגרמני להעביר מפולין את כוחותיהם ולארגנם מחדש לאחר המערכה בפולין.
המלחמה המדומה, שבפי וינסטון צ'רצ'יל כונתה "מלחמת הדמדומים", זכתה לשמות רבים בשפות האירופאיות השונות.
בגרמנית: Sitzkrieg – "זִיצְקְרִיג" ("מלחמת ישיבה", משחק מילים עם המילה "בליצקריג"), בצרפתית: drôle de guerre – "דְרוֹל דֶה גֵר" ("המלחמה המצחיקה" או "המלחמה המוזרה"), בפולנית: dziwna wojna – "גִ'יוְונַה ווֹיְנַה" ("המלחמה המוזרה"), באנגלית: Bore War - "בּוֹר ווֹר" ("המלחמה המשעממת", משחק מילים עם "Boer War", "מלחמת הבורים").
קיימות הגדרות שונות באשר לתאריכים המדויקים בהם התחילה המלחמה המדומה.
בצרפת התקופה בין הכרזת המלחמה הרשמית על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939 ועד לפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת נקראת drôle de guerre ("המלחמה המוזרה").
מונח זה נטבע על ידי העיתונאי הצרפתי רולאן דורז'לה (Roland Dorgelès), שדיווח על חוסר הפעילות הצבאית בגבול צרפת עם גרמניה.
לרוב ישנה תמימות דעים שהמלחמה המדומה נמשכה עד 10 במאי 1940, היום שבו פלשה גרמניה לארצות השפלה – הולנד בלגיה ולוקסמבורג.
כתוצאה מכך הוצאה ברית המועצות מחבר הלאומים, והועלתה הצעה לשלוח סיוע לצפון סקנדינביה.
ב-20 במרץ 1940, ראש ממשלת צרפת אדואר דאלאדיה "התפטר" עקב כישלונו להושיט סיוע לפינלנד.
הדיון הפתוח בנוגע למשלחת עזרה של בעלות הברית לצפון סקנדינביה, ללא התחשבות בנייטרליות של המדינות, כמו גם "תקרית אלטמרק" ב-16 בפברואר, כאשר הצי המלכותי הפגין חוסר כבוד חמור לנייטרליות של נורווגיה, גרמו לצי הגרמני לאבטח את חופי נורווגיה, וסיפקו טיעונים כבדים למצדדים בגישה זו.
הכיבוש הגרמני של דנמרק ונורווגיה החל ב-9 באפריל.
הצי המלכותי היה בקרבת מקום, וב-10 באפריל, בקרב הראשון של נרוויק, טבעו שתי משחתות בריטיות וחמש משחתות גרמניות.
ב-15-16 באפריל הונחתו חיילים של בעלות הברית על אדמת נורווגיה, אך לאחר שבועיים רוב שטחה של נורווגיה היה בידיים גרמניות, וחיילי בעלות הברית התפנו מדרום נורווגיה.
התפטרות צ'מברלין, והפלישה הגרמנית בחזית המערבית
התמוטטות הכוחות הבריטיים בנורווגיה, שהייתה למעשה תוצאה של הכישלון הבריטי לסייע לנורווגיה גרמה לדיון נוקב בבית הנבחרים הבריטי, ב-7 וב-8 במאי, שבמהלכו ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין היה תחת מתקפה מתמדת.
הצבעת אי אמון בממשלתו, שנערכה בתום הדיון, נכשלה, אך רבים מאנשי מפלגתו של צ'מברלין הצביעו נגדו או נמנעו.
צ'מברלין המושפל לא הצליח להמשיך לשלוט בממשלה או להרכיב ממשלת אחדות.
ב-10 במאי פלשה גרמניה לבלגיה, להולנד וללוקסמבורג, החל הקרב על צרפת, ו"המלחמה המדומה" הסתיימה.
עוד באותו יום התפטר צ'מברלין מתפקידו כראש הממשלה, והמלך ג'ורג' השישי מינה לתפקיד את וינסטון צ'רצ'יל שהתנגד בעקביות למדיניות הפיוס של צ'מברלין.
צ'רצ'יל הקים קואליציה חדשה שהורכבה מהמפלגה השמרנית, המפלגה הליברלית ומפלגת הלייבור, כמו גם מספר שרים בעלי רקע שאינו פוליטי.
מינויו של צ'רצ'יל סימן את נחישותה של בריטניה להמשיך במלחמה בכל תעצומות נפשה.
בעלות הברית בזמן המלחמה המדומה
רוב הפעולות הצבאיות במהלך המלחמה המדומה התרחשו בים.
אוקטובר 1939 – ספינת הקרב הבריטית רויאל אואק (HMS Royal Oak) הוטבעה בידי צוללת גרמנית (Unterseeboot 47).
דצמבר 1939 – קרב נהר לה פלטה: ספינת הקרב הגרמנית אדמירל גְרַף שְׁפֶּה הותקפה על ידי מספר סיירות בריטיות.
הספינה נלכדה בנמל של מונטווידאו שם הטביע אותה צוותה.
10 באפריל 1940 – שתי ספינות בריטית הניחו מוקשים ימיים ליד הפיורדים של נורווגיה במטרה לחסום את מעבר המחצבים (בעיקר עפרת הברזל) משוודיה לרייך השלישי.
חיל האוויר של בעלות הברית הפציץ מספר פעמים מפעלים גרמניים ובסיסים ימיים.
המלחמה הלטינית היא שמה של מלחמה שנערכה בין הרפובליקה הרומית לבין הברית הלטינית בין השנים 340 לפנה"ס ל-338 לפנה"ס.
המלחמה נערכה על רקע התחזקותה המדינית והצבאית של רומא במאות ה-5 וה-4 ושינוי מאזן הכוחות הפוליטי בין שני רומא והלאטינים.
הרפובליקה הרומית והברית הלטינית היו בנות ברית כבר משנת 493 לפנה"ס שבה נחתם הסכם שלום בין הצדדים שנקרא על שם הקונסול הרומי ספוריוס קאסיוס.
הסכם זה היה בסיס הכרחי להתגוננות לאטיום מפני אויביה, ליצירת זכויות האזרח הלאטיניות ולהתפשטות המושבות הלאטיניות והרומיות באיטליה.
לברית הרומו לטינית הצטרפו ההרניקים בשנת 486 לפנה"ס.
מסביבות 370 לפנה"ס והלאה, עם גיבוש הגבול הצפוני של רומא באטרוריה, החלה להפנות זו את תשומת לבה ללאטיום עצמה ולאויביה הדרומיים.
ההרניקים שברו ראשונים את הברית והחלו לנקוט בצעדים מלחמתיים כבר בשנת 362 לפנה"ס, במקביל לעימות הרומי בדרום אטרוריה.
לפיכך למרות שהישגי הברית הרומו-לטינית היו רבים, רומא הייתה הנהנית העיקרית מהם.
אף על פי כן, בשנת 358, עם חידוש הברית בין ההרניקים לרומא, חידשו רוב חברי הברית הלטינית את הסכם קאסיוס, כנראה מחשש מהפלישות המחודשות של הגאלים.
ההיסטוריון ישראל שצמן משער שהלאטינים דרשו את חידושם של התנאים המקוריים של חוזה קאסיוס.
בקרב מכריע שנערך בטריפאנום ליד מינטרואי הובס צבא לטיני קאמפני על ידי צבא רומי סמאניטי, בניצוחו של הקונסול טיטוס מאנליוס אימפריוסוס.
תוצאות המלחמה הלטינית ופירוקה של הברית הלטינית
הניצחון המכריע של הרומים על הלאטינים ועל בני בריתם הוולסקים והקאמפנים אפשר לרומא לגבש מחדש את המערכת הפוליטית בלאטיום.
ערים לא לטיניות, וולסקיות אורונקיות וקאמפניות, שהובסו במלחמה, הצליחו לשמור על מידה מסוימת של עצמאות, אם כי הזכויות שאזרחיהם קיבלו היו פחותות בהרבה מזכויות הלאטינים.
השבטים הסידיקינים נאלצו כנראה לקבל את מרותם של הסאמניטים.
ההסדרים החדשים שרומא הנהיגה בלאטיום אפיינו את התנהלותה של רומא לאורך תהליך השתלטותה על איטליה:
כל יחידה פוליטית מתקשרת בחוזה נפרד עם המדינה הרומית, דבר שנטרל כל סיכוי לאחדות.
פתיחה בפני זרים של האפשרות לקבל אזרחות רומית.
חיוב בעלות הברית הרומיות להעמיד גדודי צבא לרשות רומא.
יצירת מעמד בן הברית הלטיני (ius latini), מעמד שהיווה קיבוץ של זכויות פרט לכל הנתינים הלא רומאים.
במהלך המבצע הופעלו יחידות צבאיות, כוחות ביטחון וחוליות מוות מן הימין הפוליטי, שגובשו במסגרת הברית האנטי-קומוניסטית הארגנטינאית (ספרדית: Alianza Anticomunista Argentina, בקיצור: AAA או טריפל A).
כל אלה רדפו גורמי שמאל אותם תפסו כסיכון, בהם לוחמי גרילה קומוניסטים ואוהדיהם, פעילים פוליטיים, פעילי ארגוני עובדים, דיסידנטים, פעילים שנחשדו כשייכים לזרם הפרוניסטי השמאלי, פעילים שנחשדו בקשר עם ארגון הגרילה המונטונרוס, מהפכנים, סופרים, אנשי רוח וגם אנשים מן השורה שנחשדו בקשר עם השמאל, ואף תלמידי תיכון.
המלחמה המלוכלכת הייתה חלק ממבצע קונדור, שהיה מאמץ משותף של משטרים דיקטטורים בדרום אמריקה במהלך בשנות השבעים והשמונים, שנועד לרדוף ולחסל מתנגדי משטר (בעיקר מן השמאל) בצ'ילה, בברזיל, בארגנטינה, באורוגוואי, בפרגוואי ובבוליביה.
המבצע התרחש בידיעתה ואף בתמיכתה של ממשלת ארצות הברית, בשל החשש מאיום הסוציאליסטי והקומוניסטי מדרום אמריקה.
על פי הערכות שונות, מספר בני האדם שנרצחו או הועלמו בתקופה זו נע בין 20,000 ל-30,000. לא ניתן לקבוע מספר מדויק של כלל הנרצחים, בשל אופיו של המשטר באותה עת.
המלחמה המלוכלכת הסתיימה ב-1983 עם נפילת המשטר הצבאי בארגנטינה וחזרת המשטר הדמוקרטי.
השפעותיה של המלחמה המלוכלכת נותרו עד היום בארגנטינה, והתבטאו בשורה ארוכה של משפטים, במהלכים פוליטיים, וגם בהשפעות תרבויות ואמנותיות.
המשטר הצבאי עשה שימוש במינוח "מלחמה מלוכלכת", שממנו נגזר כי אכן מדובר במלחמה, אם כי כזו המתבצעת באמצעים "אחרים" (כולל עינויים, זריקה מכלי טיס, ואף אונס בקנה מידה נרחב).
מלחמה זו הייתה הכרחית, על פי תפיסת המשטר, כדי לשמור על הסדר החברתי וכדי למגר חתרנות פוליטית.
ארגוני זכויות אדם שפנו לבתי משפט הטילו ספק במינוח זה, שכן ממנו נובע שהמדובר במלחמת אזרחים ומשתמע ממינוח זה שישנה הצדקה למעשי הרצח.
במהלך משפטיהם של ראשי החונטה ב-1985, הציע התובע חוליו סטרסרה שהמינוח "מלחמה מלוכלכת" היה "לשון נקייה שנועדה להסוות פעולות של כנופיות" כאילו היו פעולות צבאיות לגיטימיות.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נעה ארגנטינה בין ממשלים רדיקליים שנטו לשמאל לבין כוחות הביטחון הארגנטינאיים, שייצגו כוחות שמרניים.
אלו הדיחו את הממשלות הקיימות בהפיכות ותפסו את השלטון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת שלטונה של כת צבאית ימנית ולאומנית, החל קצין לא ידוע עד אז בשם חואן פרון לצבור כוח פוליטי.
פרון נתפס כאיום פוליטי מצד יריביו בצבא ומתוך המחנה השמרני, וב-1945 אולץ להתפטר מתפקידו כשר ההגנה ואף נעצר ונכלא, אך שוחרר בלחץ תומכיו ובלחץ בעלות בריתה של ארגנטינה.
בבחירות ב-1946 נבחר פרון לנשיאות ברוב גדול.
פרון, בראש מפלגתו, מפלגת הלייבור (ששמה שונה מאוחר יותר ל), החל במדיניות שנטתה לשמאל הפוליטי.
הוא הלאים תעשיות ושירותים אסטרטגיים, שיפר את השכר ותנאי העבודה, שילם את החוב החיצוני וטען שהצליח להביא לתעסוקה כמעט מלאה.
הוא דחף את הקונגרס לחוקק זכות בחירה לנשים ב-1947 ופיתח מערכת של סיוע סוציאלי למגזרים המוחלשים ביותר בחברה.
בצד הפעילות בתחום הכלכלי והחברתי, עסק פרון גם במסע דיכוי פוליטי.
כל מי שנתפס כמתנגד פוליטי או יריב פוטנציאלי היה נתון לאיומים, אלימות פיזית והטרדה.
האינטליגנציה הארגנטינאית, המעמד הבינוני, סטודנטים באוניברסיטאות והפרופסורים נתפסו כבעייתיות במיוחד.
פרון פיטר למעלה מ-2,000 פרופסורים באוניברסיטאות וחברי סגל מכל מוסדות החינוך הציבוריים הגדולים.
פרון ניסה להביא את רוב איגודי הסחר והעובדים לשליטתו תוך הפעלת אלימות באופן מתמשך, על פי הצורך.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-1951 נבחר פרון שוב לנשיאות, אך כוחו הפוליטי החל להישחק.
אשתו השנייה, אווה פרון, שהייתה דמות נערצת ופופולרית מאד ואחת מעודי התווך של שלטונו של בעלה, נפטרה מסרטן ב-1952, ומשבר כלכלי מתמשך החליש את בסיס התמיכה של פרון.
המתח בין פרון לבין הכנסייה הקתולית וצבא ארגנטינה המשיך לגאות, וב-16 ביוני 1955 החל ניסיון הפיכה כושל, במהלכו הפציצו טייסים של הצי הארגנטינאי את כיכר פלאסה די מאז'ו בבואנוס איירס שבה התקבצו באותה עת מאות בני אדם שבאו להביע את תמיכתם בפרון.
במתקפה נהרגו יותר מ-300 אזרחים.
כמה חודשים לאחר מכן, ב-16 בספטמבר, התחוללה בארגנטינה הפיכה צבאית נוספת כנגד הנשיא פרון, והפעם הצליחה ההפיכה להדיח את הנשיא מתפקידו.
ההפיכה, שכונתה "המהפכה המשחררת" (Revolución Libertadora), סימנה את היחס העוין של צבא ארגנטינה כלפי הפרוניזם והפוליטיקה הפופוליסטית.
יחס זה נמשך בשנים הבאות והיה דומיננטי בפוליטיקה הארגנטינאית.
הגנרל פדרו אאוחניו ארמבורו, אחד מהאישים הבולטים בהפיכה הצבאית, פרסם את צו 4161/56 שאסר אפילו על הזכרת שמו של פרון.
גם ב-1973, כאשר נשיא ארגנטינה הגנרל אלחנדרו אגוסטין לנוסה קרא לקיום בחירות חופשיות והתיר את קיומן של מפלגות פוליטיות, נאסר על פרון להתמודד בבחירות אלה.
דמותו הכריזמטית של צ'ה גווארה בפרט, והמהפכה בכלל, השפיעו רבות על דרום אמריקה כולה, במיוחד על אנשים צעירים.
המהפכה הקובנית התבססה על תנועה עממית שנלחמה בטקטיקות של לוחמת גרילה, והצלחתה הביאה לתודעה של קבוצות רבות ברחבי אמריקה הדרומית את דרך הלוחמה הזו, שכונתה באותה תקופה "הדרך החמושה".
באמצע אותה שנה הופיע כח הגרילה הראשון בארגנטינה, האוטרונקוס (Uturuncos), שפעלו במחוז טוקומאן במטרה להשיב לשלטון את חואן פרון, שכאמור הודח בספטמבר 1955.
ב-14 במרץ 1960 הורה הנשיא ארתורו פרונדיסי על ביצוע תוכנית CONINTES (ראשי תיבות של Conmoción Interna del Estado, בספרדית: "תוכנית זִעזוע המדינה מבפנים"), במסגרתה הופעל הצבא לדיכוי שביתות ומחאות חברתיות ולמעצר מאות ממתנגדי השלטון.
העצורים נשפטו בבתי דין צבאיים וזכויותיהם האזרחיות, המובטחות על פי החוקה, הוגבלו על ידי אותם בתי דין.
מקרה ההיעלמות המתועד הראשון הוא של פליפה וז'סה (Felipe Vallese), איש ארגון העובדים המטלורגי, שנעצר ב-26 באוגוסט 1962 ומאז נעלמו עקבותיו.
עם זאת, יש הרואים בד"ר חואן אינגאלינלה את הראשון: אינגאלינלה, איש המפלגה הקומוניסטית, הדפיס עלונים נגד הטבח בפלאסה די מאז'ו ונעצר על ידי משטרת רוסאריו ב-17 ביוני 1955. מאז נעלמו עקבותיו.
שנים לאחר מכן הודו קציני משטרה שרצחו את השניים.
ישנם חוקרים המזכירים מקרי היעלמות עוד בשנות ה-30 של המאה ה-20.
באפריל 1964 התחוללה בברזיל הפיכה צבאית, שהעלתה לשלטון משטר דיקטטורי צבאי.
ההפיכה הייתה הראשונה בסדרת מהפכות צבאיות ברחבי היבשת שהיו בתמיכת ארצות הברית ואף ביוזמתה.
למרות שהשליט הצבאי הראשון, גנרל אומברטו קסטלו ברנקו ניסה לשמור על מראית עין של דמוקרטיה, יורשיו, אנשי הקו הקיצוני של הצבא, הפכו בשלהי שנות ה-60 ובשנות ה-70 את ברזיל לדיקטטורה צבאית, שבה פועלת משטרה חשאית (המכונה שירות המידע הלאומי) בשיטות של טרור ועינויים.
דגם זה היה המודל לשורה של הפיכות צבאיות ביבשת, בתמיכת ארצות הברית שראתה בהן חלק מהמלחמה הקרה.
ב-28 ביוני 1966 התחוללה בארגנטינה הפיכה צבאית, שלראשונה העלתה לשלטון דיקטטורה צבאית.
ההפיכה התבצעה בסיוע ארצות הברית, שראתה בה חלק מהמלחמה הקרה כנגד ברית המועצות.
במהלך קיומה של הדיקטטורה הצבאית פורקו מפלגות פוליטיות קיימות והאלימות הפוליטית גאתה.
הפגנות לוו ברציחות פוליטיות של פעילי שמאל שהיו ממארגני ההפגנות, ושמותיהם של הנרצחים הפכו לחלק מהסיסמאות שליוו את המחאה, תחת הסיסמה "לא יהיה משא ומתן על דם שנשפך".
ברחבי המדינה פרצו מרידות עירוניות ונוצרו ארגוני גרילה, ובהם צבאות המהפכה החמושים (FAR, Fuerzas Armadas Revolucionarias) , הארגונים החמושים הפרוניסטים (FAP, Fuerzas Armadas Peronistas), צבא השחרור העממי (ERP, Ejército Revolucionario del Pueblo) והמונטונרוס.
ארגונים אלה ביצעו פעולות טרור והתנקשויות באישים מדרג גבוה באיגודים המקצועיים, בצבא, בעסקים ובפוליטיקה.
לפעולות אלו הייתה השפעה רבה על דעת הקהל, ובמהלכן - בין 1971 ל-1972 - נרצחו 95 שוטרים וחיילים.
במקביל, באותן שנים אירעה ההיעלמות הראשונה, שבה נחטפו זוג פעילים של ה-FAR.
גופתו של הגבר נמצאה באותו יום ואילו זו של חברתו לא נמצאה.
ב-22 באוגוסט 1972 הוצאו להורג בסתר כמה אנשי גרילה שהיו במעצר.
מעשה זה נחשב לאקט הברור הראשון של טרור מדינתי בארגנטינה.
המאבק החברתי לפעילות ארגוני הגרילה הכריחו את השלטון הצבאי לקיים בחירות כלליות ב-1973. נאסר על פרון להתמודד בבחירות אך הוא תמרן את הפוליטיקה הפנימית כך שהנשיא שנבחר, הקטור חוסה קמפורה, יהיה אחד מאנשיו, והיה ברור שקמפורה נבחר רק כדי להכין את הקרקע לשובו של פרון מגלותו.
אחד מהצעדים הראשונים שעשתה הממשלה החדשה, לאחר שהושבעה ב-25 במאי 1973, היה הכרזה על תוספת חירום למשכורות וחנינה לכ-600 אסירים פוליטיים, מהלך שהושלם למחרת בחנינה כללית שניתנה על ידי הקונגרס הלאומי הארגנטינאי, בשם הפיוס הלאומי.
עם זאת, בחודשים הראשונים לנשיאותו של קמפורה (מאי עד יוני 1973) אירעו במדינה כ-600 עימותים על רקע חברתי, שביתות והשתלטות על מפעלים על ידי הפועלים.
ב-20 ביוני 1973 שב פרון מגלותו, לאחר כשני עשורים.
הוא מצא עם שובו מדינה שהייתה שקועה באי סדר כלכלי, חברתי ופוליטי.
כאשר נחת פרון בנמל התעופה בבואנוס איירס התקבץ קהל גדול כדי לקבל את פניו.
הפרוניזם כלל בתוכו סיעות שמאל וימין, והמתח ביניהן הלך וגדל.
במהלך קבלת הפנים החל קרב של ממש בין הסיעות השונות, וצלפים פתחו באש על תומכיו של פרון מן השמאל.
האירוע שהתפתח נקרא טבח אזייזה ובמהלכו נרצחו לפחות 13 איש ונפצעו לפחות 365. הירי הביא לקרע בתוך התנועה הפרוניסטית בין שמאל לימין.
ראשי האיגודים המקצועיים וחוסה לופז רגה, מקורבו של פרון, פתחו במערכה אלימה כנגד האגף השמאלי במפלגה, בתמיכתו השקטה של פרון עצמו.
ביולי 1973 התפטרו הנשיא קמפורה וסגנו ויסנטה סולנו לימה והדרך לבחירה מחדש לנשיאות נפתחה בפני פרון.
ב-23 בספטמבר התקיימו הבחירות, בהן זכה פרון ל-62% מקולות הבוחרים.
הוא שב לנשיאות עם קואליציה נרחבת שכללה ארגוני עובדים, שהיו במרכז המפה הפוליטית וארגונים פשיסטיים בימין.
ארגון הגרילה ERP הודיע שימשיך להיות פעיל צבאית, לעומת המונטונרוס שהודיעו על השעיית פעילותם הצבאית.
באוקטובר 1973 החלה לפעול קבוצה משטרתית למחצה, שנודעה בשם הברית האנטי-קומוניסטית הארגנטינאית (ספרדית: Alianza Anticomunista Argentina, בקיצור: AAA, או טריפל A).
קבוצה זו רצחה מיליטנטים שמאליים, פרוניסטים ולא פרוניסטים.
הקבוצה מונה על ידי הממשלה ובראשה עמד השר לרווחה חברתית, חוזה לופז רגה (José López Rega).
בשנתיים הבאות רצחו אנשי הקבוצה 683 בני אדם.
חוקרים חלוקים בשאלה עד כמה ידע פרון על פעילות הקבוצה.
פרון הוקיע "אידיאליסטים מזוקנים ולא בוגרים", ברמזו לאנשי השמאל.
טבח אזייזה והתבטאויות מעין אלה הביאו את פרון לתמוך בסיעה הפרוניסטית הימנית, בביורוקרטיה של איגודי העובדים ובסיעות מרכז.
כמה מושלים פרוניסטים שהיו שייכים לשמאל פוטרו, ובהם ריקרדו אוברגון קאנו, שהודח בפוטש משטרתי בפברואר 1974. פרון גיבה את הפוטש מאוחר יותר.
על פי היסטוריונים, בכך הניע הימין הפרוניסטי את התערבותם של כוחות הביטחון בפתרון בעיות פנימיות של הפרוניזם.
ב-19 בינואר 1974 תקפה יחידה מהפלג הטרוצקיסטי של הצבא המהפכני העממי, תנועת מחתרת שהייתה הזרוע הצבאית של מפלגת הפועלים המהפכנית, את חיל המצב באזול, כ-300 ק"מ מדרום לבואנוס איירס.
זו הייתה ההתקפה החריפה ביותר עד אז על הצבא, והנשיא פרון הגיב עליה בקשיחות.
ההתקפה גרמה לפרון להישען עוד יותר על הפלג הימני ב, מפלגת השלטון הפרוניסטית.
גופים משטרתיים מחצה מן הימין הקיצוני, שהיו קשורים לטריפל A המשיכו במעשי רצח של ראשי איגודים ואישים בכירים בשמאל.
במקביל, קבוצה אחרת התכוננה להשתלט על מפעל הנשק בוויז'ה מריה בפרובינציית קורדובה.
16 לוחמי גרילה שהשתייכו לקבוצת התקיפה הראשונה נלכדו במהלך התקיפה והוצאו להורג לאחריה, בטבח שכונה "טבח קפלת רוזריו" (Masacre de Capilla del Rosario).
כתגובה לטבח הודיע ארגון ה-ERP כי יהרוג 16 קציני צבא כנקמה.
עד 10 בדצמבר נרצחו 10 קצינים נרצחו אך אז החליט הארגון להפסיק את המערכה עקב מותה של בתו בת השלוש של קפטן הומברטו ויולה, שנקלעה לירי במהלך רצח אביה, בעיר סן מיגל דה טוקומאן.
חואן פרון נפטר ב-1 ביולי 1974. את מקומו תפסה סגניתו ואשתו השלישית, איסבל פרון.
היא שלטה בארגנטינה עד מרץ 1976, אז הודחה בהפיכה צבאית.
האירוע החשוב ביותר בתחום זה, שהיה במהלך שלטונה של פרון, היה "מבצע העצמאות" (Operativo Independencia) שאושר על ידי הנשיאה בהסכמת כל שרי הממשלה.
הצו הנשיאותי הורה לצבא להתערב ו"להכחיד את פעולותיהם של גורמים חתרניים הפועלים במחוז טוקומאן".
הדגש על מחוז טוקומאן היה בשל השליטה שהשיג בו ארגון ה-ERP; מריו סנטוצ'ו, מנהיג הארגון, הכריז על המחוז כ"שטח משוחרר" וביקש תמיכה והכרה בכך מהמדינות הסוציאליסטיות.
העימותים ופעולות הדיכוי במחוז זה הביאו למותם של חיילים ולוחמי גרילה, כמו גם של אזרחים שאינם לוחמים.
בהמשך - באוקטובר 1975 - הורחב הצו לכל רחבי המדינה.
ב-28 באוקטובר קבע המפקד הכללי של הצבא, על פי צו המאבק בחתרנות, את חלוקת המדינה לחמישה אזורים צבאיים, שחולקו לתת-אזורים.
הדיכוי הופעל גם כנגד מנהיגי איגודים מקצועיים, והחל עוד ב-1973. שורה של מנהיגי איגודים נרצחו במהלך השנה וההתנקשויות באנשי האיגודים המקצועיים, בעורכי דין ועוד נמשכו והתגברו בשנים 1974 ו-1975. האיגודים המקצועיים המיליטנטיים ביותר נסגרו ומנהיגיהם נעצרו.
באוגוסט 1974 נטלה ממשלתה של איזבל פרון את זכויות הייצוג האיגוד המקצועי של הפדרציה גרפיקה בונארנסה, שהמזכ"ל שלה נעצר באוקטובר 1974; במהלך אוגוסט 1974 נסגר האיגוד המקצועי SMATA קורדובה, שהיה בסכסוך עם חברת איקה רנו (IKA-Renault Motor Company), על ידי הדירקטוריון הלאומי של האיגודים המקצועיים ורוב מנהיגיו ופעיליו נעצרו.
רובם נרצחו במהלך השנים 1976 – 1983. אטיליו לופז, המזכיר הכללי של ה-CGT (Confederación General del Trabajo, הקונפדרציה הכללית של העובדים, ארגון גג של איגודי עובדים) של קורדובה וסגן מושל המחוז לשעבר, נרצח בבואנוס איירס ב-16 בספטמבר 1974.
במרץ 1974 נפגשו נציגי כוחות המשטרה של צ'ילה, אורוגוואי ובוליביה עם אלברטו ויז'אר, סגן מפקד המשטרה הפדרלית בארגנטינה ואחד ממקימי חוליית המוות טריפל A, כדי לגבש הנחיות לשיתוף פעולה.
מטרתם הייתה להשמיד את האיום החתרני, להשקפתם, אותו ייצגו אלפי גולים פוליטיים מארצותיהם ששהו בארגנטינה.
ב-25 בנובמבר 1975 הוחלט באופן רשמי על הפעלת מבצע קונדור, פעולה משותפת של שליטי מדינות בדרום אמריקה, בגיבוי חשאי של ה־CIA, סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית, כנגד תנועות גרילה שמאליות בדרום אמריקה.
לוחמי גרילה פרוניסטים מתנועת המונטונרוס, שמספרם בשנת 1977 הוערך ב-300 עד 400 חברים פעילים (בשיאה, ב-1975, מנתה התנועה כ-2000 לוחמים), ביצעו מספר התקפות במהלך תקופה זו.
הם תקפו חברות שהפיצו מוצרים של גודייר ופיירסטון, את מעבדות חברת התרופות רייקר ואיליי, מפעלים של חברת זירוקס וחברות הביקבוק של פפסי.
מנכ"ל חברת פיאט קונקורד בארגנטינה נחטף על ידי לוחמי הגרילה של תנועת ERP בבואנוס איירס ב-21 במרץ 1972, וגופתו נמצאה ב-10 באפריל.
בשנת 1973 נהרג בכיר בחברת פורד במהלך בניסיון חטיפה; נציג של חברת פז'ו נחטף ושוחרר מאוחר יותר תמורת כופר בסך 200,000 דולר ארצות הברית.
אנשי גרילה של תנועת FAP הרגו את ג'ון סווינט, המנהל הכללי האמריקאי של פורד חברת רכב ובדצמבר נחטף מנהל פיג'ו בארגנטינה.
בשנת 1974 הרגו לוחמי הגרילה של ה-FAP את מנהל יחסי העבודה של חברת חברת איקה רנו בקורדובה.
בשנת 1975 חטפו לוחמי גרילה של המונטונרוס מנהל מפעל חלקי רכב ומנהל ייצור של מרצדס-בנץ.
בכיר בתאגיד קרייזלר האמריקאי ומנהל מפעל רנו בקורדובה נהרגו.
ב-1976 נהרגו אנריקה ארוזה גארי ממפעל הרכב בורגורד, בבעלות גרמנית, ובכיר בקרייזלר.
בסך הכל נהרגו 83 אנשי שירות ושוטרים בתקריות גרילה של השמאל.
תנועה בשם "הצבא המהפכני העממי" (Ejército Revolucionario del Pueblo, ERP) , שהושפעה מתורתו של צ'ה גווארה, פתחה בשנת 1975 במרד כפרי קטן במחוז טוקומאן עם לא יותר מ-100 איש ואישה, אך במהרה הובסו על ידי צבא ארגנטינה.
בפברואר 1975 חתמה איזבל פרון על הצו הנשיאותי החשאי 261, אשר הורה לצבא לנטרל ו/או "להכחיד" באופן בלתי חוקי את המרד בטוקומאן.
הצו העניק לכוחות המזוינים את הסמכות "לבצע את כל הפעולות הצבאיות הנחוצות להשפעות של נטרול או השמדה של פעולתם של גורמים חתרניים הפועלים במחוז טוקומאן".
חוליות המוות של הימין הקיצוני, שרדפו אחרי לוחמי הגרילה מן השמאל הקיצוני, ניצלו את הצו כעילה להשמדת כל היריבים האידאולוגיים בשמאל וככיסוי לפשעים נפוצים.
הממשלה, בראשותו הזמנית של נשיא הסנאט, איטלו לודר מהמפלגה הפרוניסטית, במקום איזבל (שהייתה חולה לתקופה קצרה), הוציאה שלושה צווים, 2770, 2771 ו-2772. אלה יצרו מועצת הגנה בראשות הנשיא, שרי הממשלה וראשי הכוחות המזוינים.
המועצה קיבלה את הפיקוד על מתקני המשטרה והכלא הארציים והמחוזיים ומשימתה הייתה "השמדת [...] גורמים חתרניים ברחבי הארץ".
ב-1975 מינתה הנשיאה איזבל פרון, בלחץ הממסד הצבאי, את חורחה רפאל וידלה למפקד העליון של צבא ארגנטינה.
וידלה הכריז ב-1975, בנאום תמיכה בחוליות המוות, כי "אנשים צריכים למות בארגנטינה ככל שיידרש, כדי שהמדינה תהיה בטוחה שוב".
ב-24 במרץ 1976 הודחה פרון בהפיכה צבאית, שאחד ממוביליה היה וידלה.
וידלה גם היה אחד משלישיית ראשי הכת הצבאית (החונטה) ששלטה במדינה לאחר ההפיכה; עמו היו האדמירל אמיליו אדוארדו מסרה והגנרל אורלנדו אגוסטי.
עם עלייתה לשלטון, פרסמה החונטה מספר קומוניקטים, הודעות, שבהן אפיינו ראשי הכת הצבאית את מדיניותם.
החונטה קבעה כי החוקים, שהתפרסמו בקומוניקטים, הם החוקים העליונים שכל שאר החוקים כפופים להם.
קומוניקט מס' 19 קבע כי
קומוניקטים נוספים שפורסמו באותו יום, הראשון לשליטתה של החונטה, כללו עונשים על מעשים שונים כמו הסתה (מאסר עד עשר שנים), חבלה בתשתית הציבורית (מאסר או עונש מוות), ועוד.
לאנשי כוחות הביטחון ניתנה סמכות להשתמש בנשק כנגד מי שיפרו את הצווים.
הממשל הצבאי הקים בתי דין צבאיים מיוחדים שהוסמכו לדון בעבירות על הצווים שפורסמו.
הצווים חיזקו את מצב המצור שהוכרז כבר על ידי איזבל פרון, והשעו את הזכות החוקתית לעזוב את הארץ.
החונטה הצבאית הוציאה חוקים וצווים לפי שיקול דעתה, שכללו הוראה על מעצרים או פיטורים נרחבים, ללא מתן סיבה או הנמקה לכך.
עוד נקבע שהצווים חלים על כל אדם מגיל 16 ומעלה.
הדיקטטורה יצרה מבנה ארגוני חשאי לדיכוי המתנגדים לשלטון.
בפקודות חשאיות שהוציא ראש המטה הכללי של הצבא, הגנרל רוברטו ויולה, ב-17 בדצמבר 1976, הדגש הוא לא על השמדת "מעשיהם" של החתרנים, אלא על השמדת יחידים:
בתגובה לתלונות על הפרות זכויות אדם בוועדה הבין-אמריקאית לזכויות אדם של ארגון מדינות אמריקה, ניסתה הדיקטטורה האזרחית-צבאית להצדיק את פעולותיה החשאיות בטענה שיש צורך לקשר את "נושא זכויות האדם עם הצורך בדיכוי הטרור", וכן בצורך ל"...חתרנות כאמצעי לשמירה על הביטחון הלאומי".
בריגדיר גנרל איבריקו סן ז'אן , המושל הצבאי של מחוז בואנוס איירס, הצהיר בראיון לעיתון הבריטי הגארדיאן ב-6 במאי 1977:
במברק פנימי של שגרירות ארצות הברית בארגנטינה ב-14 במאי 1980, נאמר:
מערכת הדיכוי שהוקמה על ידי השלטון הצבאי הייתה מערכת מבוזרת, שחילקה את המדינה לאזורים ולאזורים צבאיים.
לכל מפקד אזור הייתה יד חופשית לביצוע מדיניות הדיכוי, על פי שיקול דעתו.
ההפיכה הצבאית בצ'ילה ב-1973 סיפקה לעיתונות ולדעת הקהל העולמית תמונות של ההפצצה האווירית על ארמון הנשיאות, של מותו של הנשיא סלבדור איינדה, ושל כליאת מתנגדי המשטר באצטדיון של סנטיאגו דה צ'ילה.
תמונות אלו זכו לתפוצה עולמית והביאו עמותות להגנה על זכויות אדם לעקוב אחר הנעשה בדרום אמריקה ולפעול כנגד אירועים דומים.
הכת הצבאית בארגנטינה למדה מניסיון ההפיכה בצ'ילה והתכוונה לבצע את פעילות הדיכוי שלה תחת מעטה של סודיות.
השלטון הצבאי רצה לשמור על התדמית הבינלאומית של ארגנטינה, גם ובעיקר לקראת המונדיאל שהיה אמור להתקיים בארגנטינה כעבור שנתיים (ואכן התקיים).
גורם נוסף לשמירה על הסודיות היה הרצון להעצים את גל הטרור: היעדר המידע על יריבי החונטה ומתנגדיה, שנחטפו ונעלמו, החריף בהרבה את תחושת הטרור.
חטיפת החשודים התרחשו בדרך כלל בלילה אך לא חסרו מעצרים במהלך היום, בפרט כאלה שבוצעו כנגד אנשים שנהגו לנוע בתדירות גבוהה, מה שהקשה על מציאתם בשעות הלילה.
הנוהל כלל בדרך כלל הובלה של אנשים שנתפסו למרכזי מעצר חשאיים .
מעצרים אלו גררו אחריהם חקירות, עינויים, מעצרים ארוכים ללא משפט ולעיתים קרובות גם מוות.
בעקבות ההיעלמויות לא נודע לקרובי הנעלמים על גורל קרוביהם.
העצורים לא נרשמו בדרך כלל בתחנות המשטרה, ונוהל זה איפשר חופש פעולה רחב מאוד כלפי העצורים.
בזכות הסודיות הרבה של המבצעים ניתן היה להעלים ולרצוח גם אזרחים זרים.
כדי ליישם את הטקטיקה של היעלמות מאולצת של אנשים, יצר הממשל הצבאי מאות מרכזי מעצר חשאיים (Centro clandestino de detención, CCD) .
הכוחות המזוינים סיווגו את מרכזי המעצר לשני סוגים:
אתר לאיסוף עצירים (Lugar de Reunión de Detenidos, LRD) - אתרים שהיו מאורגנים יחסית, ובהם תשית מתאימה לאחזקת מספר רב של עצירים, לעינויים ולהוצאות להורג;
אתר זמני (Lugar Transitorio, LT) - אתרים בעלי תשתית מצומצמת, שנועדו לשכן עצורים בשלב הראשון.
מרכזי המעצר הראשונים הוקמו ב-1975, עוד לפני ההפיכה הצבאית ב-24 במרץ 1976. לאחר ההפיכה הוקמו עוד 610 מרכזי מעצר, רובם זמניים.
ב-1980 נותרו שניים, וב-1982 ו-1983 נותר מרכז מעצר יחיד שעדיין היה בשימוש.
60 מהמרכזים היו בבואנוס איירס, 59 במחוז קורדובה ו-22 בסנטה פה.
חמישה מרכזים גדולים היו הציר של המערכת כולה: בית הספר למכונאות של הצי הארגנטינאי, שכונה La ESMA (Escuela de Mecánica de la Armada) ואל קלאב אתלטיקו (מועדון האתלטיקה) בעיר בואנוס איירס; אל קמפיטו (קמפו דה מאיו) ואל וסוביו (וזוב) במחוז בואנוס איירס; ולה פרלה בקורדובה.
למרות ההבדלים ביניהם היו מרכזי המעצר מאורגנים באופן דומה, עם מבנה ומשטר פעולה דומים.
בכל מרכזי המעצר היה חדר עינויים אחד או יותר, חללים גדולים כדי לשמור על העצורים, תמיד בתנאים קשים ביותר, ומרכז מגורים לצוות המרכז.
כמעט לכולם היה סוג של שירות רפואי, ובחלק מהמקרים היו שירותי דת קבועים לאנשי צבא.
כוחות המשימה (Grupo de tareas, GT) היו אחראים על ביצוע החטיפות, בדרך כלל בלילה.
העצורים שנעלמו נלקחו מיד למרכז המעצר, שם נותרו אזוקים וראשיהם מכוסים בברדסים.
הם עונו קשות ונחקרו על ידי אנשי כוחות המשימה.
משך תקופת העינויים הראשונית הזו השתנה במידה ניכרת, אך באופן כללי ניתן לומר שהיא נעה בין חודש לחודשיים.
במהלך שהותם במרכזי המעצר עברו העצורים דה-הומניזציה באופן שיטתי באמצעות הליכים שונים: החלפת השם במספר, אונס, השפלה, צפיפות ותנאי דיור בלתי נסבלים, עירום כפוי, גזענות, אנטישמיות, הומופוביה, ועוד.
לאחר אותה תקופה ראשונית של עינויים וחקירה היו כמה אפשרויות.
רצח: בכל מרכזי המעצר נקרא רצח האסיר בלשון נקיה "העברה".
השיטות ששימשו לרצח ולהיעלמותן של הגופות היו שונות, וכללו טיסות מוות, הוצאות להורג המוניות, קברי אחים, קברים לא מזוהים, שריפת גופות וכו';
"הלבנה": העצור שנעלם עבר לגליזציה והועבר לסמכות רשות המבצעת.
החל משנת 1980 הביא מצב זה לגירוש וגלות, תוך שימוש באפשרות לצאת מהמדינה שנקבעה על פי החוקה (סעיף 23), או להעמדה לדין בפני בתי משפט צבאיים ועונשי מאסר;
המשך כעציר שנעלם, מסיבות שונות - שימוש כעבדים, משתפי פעולה, בני ערובה וכו';
הייתה גם מדיניות ונוהל משותפים לנשים בהריון שנעצרו והועלמו.
במקרה כזה נדחה הרצח, ולאחר הלידה - שנעשתה בחשאיות - הועלמה זהותו של התינוק והוא נמסר לאנשים שהיו קשורים בקשר הדוק למערכת הדיכוי, לעיתים אנשים שהיו שותפים ברצח האבות או האמהות הביולוגיים.
עינויים היו מרכיב מרכזי בתוכנית הדיכוי של השלטון הצבאי.
מרכזי המעצר נוצרו ותוכננו כדי שיוכלו לבצע את העינויים ללא הגבלה.
השפעתם של העינויים, שהיו ציר מרכזי במשטר הטרור שהפעיל השלטון המרכזי, נותרה משמעותית ביותר, מעבר לקורבנות הישירים גם לקרוביהם, מכריהם, לאוכלוסייה הכללית, וגם - עשרות שנים מאוחר יותר - לדורות הבאים.
אמצעי העינוי העיקרי היה שוקר חשמלי, שסביבו תוכננו ונבנו חדרי העינויים.
חדרים אלו נקראו בכל מרכזי המעצר "חדרי ניתוח".
במרכז המעצר בלה פרלה נקרא המכשיר "מרגריטה", ובכניסה לחדר העינויים נתלה שלט עליו היה כתוב "חדר טיפול נמרץ - אין כניסה לחולים".
בכניסה לחדר העינויים במחנה המעצר וזוביו נתלה שלט ועליו נכתב "אם אתה יודע, תשיר, אם אינך יכול, סבול זאת" (Si lo sabe cante, si no aguante).
הסדיזם של המענים הוא עובדה נפוצה.
כל העצורים עונו: גברים, נשים, קשישים, זקנים, מתבגרים, נכים, נשים בהריון וילדים.
אחד מהמאפיינים הידועים לשמצה של המלחמה המלוכלכת היו טיסות המוות, שבהן הושלכו ממטוסים צבאיים אלפי עצורים, כשהם חיים ומסוממים, אל מותם.
כבר ב-1977 נשטפו כמה גופות בחופי אתרי הנופש האטלנטיים סנטה טרסיטה ומאר דל טויו , כ-200 ק"מ דרומית לעיר בואנוס איירס.
הגופות נקברו במהירות כאלמונים, אך חוקרי המשטרה שבדקו את הגופות לפני קבורתן קבעו כי סיבת המוות הייתה מ"פגיעה בחפצים קשים לאחר נפילה מגובה רב".
פרטים רבים לגבי טיסות אלו נודעו בשנת 1995, כאשר אחד מאנשי מרכז המעצר ESMA, איש הצי הארגנטינאי בשם אדולפו סילנגו , הודה וסיפר בהרחבה על הטיסות.
בעדותו תיאר סילנגו את ההליך לביצוע הטיסות, את אישור הכנסייה הקתולית, השימוש בזריקות לצורך סימום העצורים, סוג המטוס שממנו הושלכו, תפקידים המרכזי של הקצינים, השימוש בשדה התעופה הצבאי הממוקם בנמל התעופה חורחה ניוברי ליד בואנוס איירס, ועוד.
בשנת 2015 חשף חוויאר פנינו וינה, שהיה בנו של אחד מהעצורים שהועלמו ובעצמו נולד במרכז המעצר ESMA, כי קציון הצי שהחזיק בו, חורחה וילדוסה, אישר כי מדובר היה בהחלטה שהתקבלה ברמה הגבוהה ביותר של הממשלה האזרחית-צבאית, בהמלצת הכנסייה הקתולית, וכי אנשים הושלכו מן המטוסים כשהם חיים ועירומים.
אחת האוכלוסיות שבהן התמקד הדיכוי במהלך שלטון הדיקטטורה הצבאית הייתה קהילת הלהט"ב.
אל הוועדה הלאומית על אנשים שנעלמו (CONDEP), שהוקמה על ידי הנשיא ראול אלפונסין כדי לחקור פשעים נגד האנושות בתקופת הדיקטטורה, הגיעו לפחות 400 מקרים של נעדרים להט"בים, אך הוועדה עצמה החליטה להסתיר אותם ולהוציאם מהארכיון.
דו"ח שהוכן בשנים 1980 - 1983 על ידי הוועדה המחתרתית לזכויות להט"ב גינה את מדיניות הדיכוי כ"אפיזודה נוספת בהפרה הכללית של זכויות האדם" במדינה.
דיכוי הלהט"בים הסלים כבר בחודשים האחרונים של ממשלתה החוקתית של איסבל פרון, כאשר המגזין אל קאודיו, דובר קבוצת הטריפל A, קרא בפומבי "לעשות סוף להומוסקסואלים", תוך שהוא אומר במפורש שיהיה צורך "לכלוא אותם, או להרוג אותם".
דו"ח הוועדה המחתרתית מדווח על 15,000 אנשים שנעצרו בין 1976 ל-1982 רק בכלא דבוטו, תוך שימוש בצווי המשטרה שהיו אז בתוקף כדי לדכא הומוסקסואליות וטרנסווסטיזם.
הדו"ח מתאר עינויים, אונס והטרדה ובאופן כללי אקלים של טרור בקרב להט"בים, כמו גם יצירת אינדקס, רשימה כללית של להט"בים כדי להקל על פשיטות ומעצרים המוניים.
הדיווח הושתק בעיתונות הארגנטינאית, אך הופץ על ידי כמה כלי תקשורת בברזיל, קנדה, צרפת ושוודיה.
בשנת 2021 פרסם העיתונאי כריסטיאן פרייטו את הרומן El maricón de los chilenos, סיפור דמיוני בהשראת אירועים אמיתיים, המספר על רדיפת קבוצת הומוסקסואלים מהעיר באיה בלנקה במהלך הדיקטטורה הארגנטינאית.
הספר מבוסס על מחקר בתיקי מנהלת המודיעין לשעבר של משטרת מחוז בואנוס איירס (DIPBA), העוסקים ברדיפת הומוסקסואלים באותה תקופה.
מדיניות הדיכוי והטרור בארגנטינה היה חלק ממבצע כלל יבשתי, שנקראה מבצע או תוכנית "קונדור".
שם זה ניתן לתוכנית המודיעין והתיאום בין שירותי הביטחון של המשטרים הצבאיים של החרוט הדרומי (ארגנטינה, צ'ילה, אורוגוואי, ברזיל, פרגוואי ובוליביה), וצבאות פרו, אקוודור, קולומביה, וונצואלה, ושיתוף פעולה ותמיכה מבצעית של ארצות הברית.
ב-1976 היה מבצע קונדור בשיאו.
גולים מצ'ילה שנמלטו לארגנטינה מאימת המשטר הצבאי בארצם אוימו שוב ונאלצו לחפש מקלט במדינה שלישית.
הגנרל הצ'יליאני קרלוס פרטס (Carlos Prats) נרצח על ידי המשטרה החשאית הצ'ילאנית (DINA) בבואנוס איירס עוד ב-1974, ובאותה שנה נחטפו ונרצחו הסנאטור האורוגוואי זלמר מישלני והפוליטיקאי הקטור גוטיירס רואיז , גם הוא מאורוגוואי.
ביוני 1976 התנקשו חוליות המוות (AAA) בנשיא בוליביה לשעבר, חואן חוסה טורס , בבואנוס איירס.
התנקשויות בוצעו גם מחוץ לתחומי החרוט הדרומי: ב-1976 נרצח בוושינגטון די.
סי., ארצות הברית, אורלנדו לטלייר , גולה מצ'ילה, שהיה שר בממשלתו של סלוודור איינדה.
הוא נרצח בהוראתו הישירה של רודן צ'ילה, אוגוסטו פינושה, על ידי המשטרה החשאית של צ'ילה, ה-DINA.
במרכז המעצר אוטומוטורס אורלטי (Automotores Orletti) נרצחו דיפלומטים קובנים.
אוטומוטורס אורלטי הייתה הבסיס העיקרי של שירותי הביון הזרים המעורבים במבצע קונדור.
אחד מהניצולים, חוסה לואיס ברטאצו, שהיה עצור במקום במשך חודשיים, זיהה בין האסירים צ'יליאנים, אורוגוואיים, פרגוואיים ובוליביאנים.
שבויים אלו נחקרו על ידי סוכנים מארצותיהם.
חיל האוויר של אורוגוואי היה שותף לביצוע "טיסות המוות", וכ-110 תושבי אורוגוואי נעצרו ונעלמו בארגנטינה בין השנים 1976 ל-1983. גם ממשלת ארצות הברית הייתה פעילה במבצע קונדור.
מבצע צ'רלי: ייצוא שיטת "ארגנטינה" למרכז אמריקה
החל משנת 1979 עסק המשטר הצבאי הארגנטינאי באופן פעיל בהפצת שיטת הדיכוי והטרור הממלכתי במרכז אמריקה, באמצעות הכשרת כוחות למאבק נגד המרידות הצבאיות והצבאיות למחצה בניקרגואה, הונדורס, אל-סלבדור וגואטמלה.
בנוסף החל הצבא הארגנטינאי לבצע פעולות חשאיות שה-CIA כבר לא יכול היה לבצע תחת הממשל הדמוקרטי של הנשיא ג'ימי קרטר.
הצבא הארגנטינאי תפס עצמו כמי שממלא את מקומה של ארצות הברית, שכביכול עזבה את מדינות חצי הכדור הדרומי והותירה אותן חסרות הגנה נגד הקומוניזם.
ב-1979 הובילה החזית הסנדיניסטית הפיכה בניקרגואה.
באותה שנה הציג נשיא החונטה הצבאית הארגנטינאית, גנרל רוברטו אדוארדו ויולה, את התכנית ליישום המודל הארגנטיניאני באמריקה הלטינית בפני ועידת ה-13 של צבאות אמריקה שהתקיימה בבוגוטה.
מי שהוביל את התכנית בפועל היה הגנרל לאופולדו גלטיירי, שפעל בשיתוף פעולה אסטרטגי עם ארצות הברית תחת ממשל הנשיא רונלד רייגן.
גלטיירי הציג כערך את יכולתו לקחת את הטרור הממלכתי לתוצאותיו הסופיות, הן צבאית, פוליטית ותרבותית.
בתחילת 1982 תכננו ארצות הברית והדיקטטורה הארגנטינאית הקמת צבא גדול של מדינות אמריקה הלטינית, שיובל על ידי הצבא הארגנטינאי, במטרה לפלוש לניקרגואה ולהשמיד את הסנדיניסטים.
באופן פרדוקסלי, מלחמת פוקלנד עליה החליט גאלטירי שמה קץ להתערבות ארגנטינה במרכז אמריקה, אך הטרור הממלכתי באזור נמשך עד לשנות ה-90 של המאה ה-20.
האנשים שנרצחו, נעלמו, עונו והוגלו הגיעו מכל המגזרים ושכבות האוכלוסייה.
השלטון הצבאי הכריז שמדיניות הדיכוי נועדה למניעת טרור, אך מדיניות זו פורשה באופן הנרחב ביותר, שיכול היה לכסות כמעט כל אדם.
גנרל וידלה הכריז ב-1978 לטיימס הלונדוני כי
הדו"ח לעולם לא עוד (Nunca más) , שפורסם על ידי הוועדה הלאומית על היעלמותם של אנשים (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas, CONADEP) מביא פילוח של הנעדרים לפי קבוצת ההתייחסות שלהם.
יותר ממחצית הנעדרים היו פועלים, ובפרט חברים באיגודים מקצועיים.
בין הקורבנות היה מספר משמעותי של מתבגרים; אחד המקרים המפורסמים של חטיפת נערים ונערות בני עשרה מכונה ליל העפרונות שאירעה בספטמבר 1976, במהלכו נחטפו עשרה נערים ונערות שהביעו התנגדות למשטר.
גם נכים, קשישים, כמרים ונזירות היו בין הקרבנות, וכן עיתונאים, אמנים, ספורטאים, עורכי דין ועוד.
במקרים מסוימים נעצרו אנשים שהיו קרובי משפחה של העצורים, או כאלה ששמן ניתן על ידי המעונים.
גם פקידים שהזדהו עם המשטר הצבאי נעצרו.
במקרים אחרים היו המעצרים מקרים פשוטים של גניבה וסחיטה, או מעצרים של האנשים הלא נכונים, שהועלמו כדי להסתיר את הטעות.
בין הקורבנות הבולטים נמנות גם מייסדות אגודת אמהות פלאסה דה מאז'ו.
על פי ההערכות, לפחות 400 בני אדם נעצרו-נעלמו עקב נטייתם הלהט"בית.
מקרים אלה לא הופיעו בדו"ח "לעולם לא עוד".
בין העצורים-נעלמים היו יותר ממאה חיילים שהיו במהלך שירות החובה הצבאי שלהם.
מקרה מיוחד של קורבנות הם הילדים החטופים הנעדרים, שנמסרו למשפחות אחרות.
משפחות אלו, גם אם ידעו או לא ידעו על הנסיבות שבהן הובאו אליהן הילדים, היו חלק מגניבת והעלמת הזהות של הוריהם.
בחלק מהמקרים אף היו בני המשפחות שותפים לרצח הוריהם.
החוקרים מעריכים שיש ודאות שרוב הילדים הללו עדיין בחיים וכדי למצוא אותם, קבוצה של סבתות וסבים של אנשים עצורים-נעלמים הקימה את ארגון סבתות פלאסה דה מאז'ו (Asociación Civil Abuelas de Plaza de Mayo) .
מ-1983 ועד אוגוסט 2023 מצא הארגון 133 ילדים הנעדרים, מתוך כ-500 ילדים שנחטפו ושזהותם נשללה.
בתרבות הפופולרית התקבע מספר של 30,000 נעדרים.
מספר זה נתמך בהערכותיהם של ארגוני זכויות אדם, גופים פוליטיים מן השמאל והמרכז, ארגוני סטודנטים ואיגודי עובדים; רוב הנעדרים השתייכו לגופים אלה.
על פי הערכת המודיעין הצבאי הארגנטינאי היו 22,000 קורבנות בין השנים 1975 ל-1978. מזכירות זכויות האדם של ארגנטינה, בהתבסס על מספר בני האדם שהיו זכאים לפיצויים מהמדינה עד 2003, מעריכה את מספר הקורבנות ב-13,000. הוועדה הלאומית על אנשים שנעלמו (CONADEP) זיהתה בשנת 1984 9,089 מקרים של היעלמות כפויה.
באנדרטה לקורבנות הטרור הממלכתי הממוקמת בפארק הזיכרון של העיר בואנוס איירס הוצבו שמותיהם של 8,805 בני אדם עד אפריל 2016. אינדיקטור נוסף למספר הנעלמים היה מספר צווי ההבאס קורפוס שהוצאו על ידי בתי המשפט כדי להשיג את חירותם של אנשים שנעצרו.
בבירה הפדרלית לבדה, עם אוכלוסייה של כ-10% מכלל המדינה, הוצג מספר של 8,335 צווי הבאס קורפוס בין השנים 1976 ו-1983, בלי לספור צווים שהוצאו פעמיים לאותו אדם.
הדו"ח של נסטור פרלונגר משנת 1983, על דיכוי אוכלוסיית הלהט"ב במהלך שלטון הממשל הצבאי, מדווח על 15,000 אנשים שנעצרו בין 1976 ל-1982, בכלא דבוטו בלבד.
הדו"ח מציין עוד ש-CONADEP לא ספרה לפחות 400 נעדרים, מסיבות הקשורות לנטייתם הלהט"
נספרו גם כ-12,000 עצורים-נעלמים שהוחזקו במרכזים חשאיים של רשות ה-P.E.N (Poder Ejecutivo Nacional, הזרוע המבצעת הלאומית, גוף של הרשות המבצעת בארגנטינה שיכול היה להחזיק אנשים בבתי כלא ללא האשמה או משפט רשמי, למשך תקופה בלתי מוגבלת, וללא מתן מידע לגביהם) , ששוחררו מאוחר יותר עקב לחץ בינלאומי.
ישנן עדויות רבות לכך שהממשל הצבאי שמר תיעוד מפורט של העצורים-נעלמים וגורלם.
דו"ח של הסוכן החשאי הצ'יליאני אנריקה ארנסיביה קלבל (שהיה נציג המשטרה החשאית של צ'ילה בבואנוס איירס) נתגלה ב-2002 בין יותר מ-1,500 גיליונות שהוחרמו ממנו, על ידי שופטים פדרליים בארגנטינה ב-1978 ונשארו מאוחסנים בארכיון בית המשפט מאז.
בסוף הדיווח שלו, שנערך ביולי 1978, דיווח קלבל שצבא ארגנטינה ספר עד אותו רגע 22,000 הרוגים ונעדרים.
הפרת זכויות האדם בארגנטינה בין 1976 ל-1983 הייתה חלק מתוכנית דיכוי שיטתית, עליה הוחלט בדרגים הגבוהים ביותר של הדיקטטורה האזרחית-צבאית.
הביצוע הישיר של מדיניות הדיכוי היה מאורגן ביסודו באמצעות "קבוצות משימה", "מרכזי מעצר חשאיים", צוותי חקירה ועינויים וצוותים להשמדה והעלמה של גופות.
לעיתים קרובות היו צוותים אלו מקושרים ופעלו בתוך אזורים צבאיים ותת-אזורים ותחת פקודות של מנהיגיהם.
הצוותים הללו הורכבו מאנשי שלושת הכוחות המזוינים, המשטרה, המחוז, רופאים, כמרים.
בנוסף, מנהלים בכירים של חברות פרטיות וסוכנויות ציבוריות, כמו גם דירקטורים ופרופסורים של בתי ספר ואוניברסיטאות, שיתפו פעולה באופן פעיל עם מנגנוני הדיכוי הבלתי חוקיים.
בכמה אזורים ותת-אזורים צבאיים, כמו בקורדובה ובטוקומאן, הורו מפקדי הצבא שכל אנשי הצבא יהיו מעורבים ישירות בהפרת זכויות האדם.
לאחר נפילת המשטר הצבאי בארגנטינה התנהל ויכוח על היקף וחומרת האחריות הפלילית על המבצעים הישירים, ביחס למקום אותו תפס כל אחד מהם בשרשרת הפיקוד.
בסך הכל, ההערכה היא כי בביצוע הפשעים השתתפו 1,180 שוטרים, אנשי צבא ואזרחים, שהיו המבצעים הישירים.
מי שהובילו את מדיניות הדיכוי היו ראשי החונטה הצבאית, שהיו גם ראשי הצבא.
ארגנטינה חולקה לחמישה מחוזות, שהקבילו בהתאמה לחמשת הקורפוסים שמהם היה מורכב צבא ארגנטינה.
כל מפקד גיס התמנה למפקד אחד המחוזות.
כל מחוז חולק לתת-מחוזות, וכל תת-מחוז לאזורים.
כך למשל, העיר בואנוס איירס הייתה תת-מחוז במחוז 1, וחולקה לשישה אזורים.
לכל מפקד מחוז ותת מחוז הייתה אוטונומיה מלאה בביצוע מדיניות הדיכוי; הגנרל מרטין בלסה , קצין בכיר בצבא ארגנטינה, כינה את מפקדי המחוזות "אדוני מלחמה...
לדבריו, "הם מהבודדים שהיו יכולים לדעת הכל".
מעבר לצבא ולמשטרה, היו גופים נוספים ששיתפו פעולה עם מדינות הדיכוי.
הייתה השתתפות של מנהלים בכירים בחברות פורד, מרצדס-בנץ, אסינדר , דאלמינה סידרקה , קבוצת לדסמה ואסטארסה .
ויקטוריה בסואלדו, מאוניברסיטת קולומביה, חקרה את השיתוף בין חברות גדולות לכוחות המזוינים הארגנטינאים.
היא מצאה שש חברות שבהן נחטפו ועונו עשרות נציגי איגודי עובדים.
אנשים אלה נעצרו לעיתים קרובות בתוך החברות והועברו למרכזי מעצר חשאיים (CDC) בכלי רכב שסופקו על ידי החברות.
במקרה של חברת דאלמינה סידרקה הותקן מרכז מעצר כזה ליד המפעל, והיה מחובר אליו בדלת.
בחברת אסינדר היה קיים מרכז מעצר וחקירה, מאויש ומופעל על ידי המשטרה הפדרלית, כבר בשנת 1975, עוד בתקופת שלטונה של פרון.
המגזר העסקי בארגנטינה שיתף פעולה עם המשטר בביצוע מדיניות הדיכוי, בשל החשש הרב האלימות מן הצד השמאלי של המפה הפוליטית שאיימה על הסדר החברתי הדרוש לביצוע פעילותם.
במקרים מסוימים מעסיקים רבים פשוט ניצלו את היעדר שלטון החוק כדי להתעלם מזכויות עובדים.
אנשי עסקים וחברות רבים שיתפו פעולה באופן פעיל יותר עם הדיקטטורה, הצדיקו והעניקו תמיכה טכנית לממשלה, והתעלמו מהפרות זכויות אדם, למרות שידעו על קיומן.
שיתוף הפעולה העסקי עם ההפיכה אורגנה באמצעות האספה הקבועה של ישויות איגוד עסקים (Asamblea Permanente de Entidades Gremiales Empresarias, APEGE) .
APEGE נוסדה באוגוסט 1975, חודשים ספורים לפני ההפיכה, על ידי האיגודים העסקיים העיקריים, במטרה ברורה לערער את היציבות בממשלה הדמוקרטית וליצור מופע יחיד של דיאלוג עם הכוחות המזוינים.
ב-16 בפברואר 1976 ארגן ה-APEGE שביתה, שיש הרואים בה את תחילת הספירה לאחור להפיכה.
ה-APEGE הורכב ממועצת העסקים הארגנטינאית (Consejo Empresario Argentino, CEA) , החברה הכפרית הארגנטינאית , לשכת המסחר הארגנטינאית , איגוד הבנקים הארגנטינאי (ADEBA) , ורוב ארגוני המעסיקים המגזריים.
ארגונים אלו תמכו באופן גלוי ומפורש בממשל הצבאי: חוסה אלפרדו מרטינס דה הוז, נשיא מועצת העסקים הארגנטינאית (CEA), היה שר הכלכלה, והממשל הצבאי העביר תפקידים בממשל לפעילים של APEGE ואת הבנק המרכזי לידי איגוד הבנקים (ADEBA).
התמיכה הרחבה שסיפק המגזר העסקי להפיכה ניכרה היטב בתגובת השוק הפיננסי.
הבורסה פתחה מחדש את פעילותה ב-5 באפריל 1976 עם עלייה של 250% במניות ביום אחד.
נשיא ארגון זה אמר בנאום לפני מועצת המנהלים של הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח כי
שיתוף הפעולה בא גם מצידה של הפקידות האזרחית.
עובדי מדינה אלו לא נטלו חלק ישיר במעשי הדיכוי, אך היו חלק מהמנגנון של השלטון הצבאי.
כלי התקשורת המודפסים סבלו מצנזורה וגם מצנזורה עצמית במדיה כזו או אחרת, וחלקם שיתפו פעולה עם המשטר הצבאי על ידי הסתרה והצדקת מעשיו.
אנשי טלוויזיה ורדיו ועיתונאים נוספים שיתפו פעולה אף הם.
בספטמבר 1976 נסע הסופר חורחה לואיס בורחס לספרד שם הצהיר לעיתונות הבינלאומית:
בין היוצאים מן הכלל בולטת עמדתם האמיצה של שני עיתונים, לה פרנסה (La Prensa) השמרני והבואנוס איירס הראלד , שהוקיעו מעל דפיהם את הפרת זכויות אדם המסיבית.
במפלגות הפוליטיות היו מנהיגים ששיתפו פעולה בגלוי עם הממשל הצבאי ובמקרים רבים קיבלו תפקידי בכירים בממשל.
ריקרדו בלבין , אחד מהפעילים החשובים במפלגת האיחוד האזרחי הרדיקלי שהשתייכה למרכז הפוליטי, ביקש תמיכה בינלאומית במאי 1976 בקונגרס האינטרנציונל הסוציאליסטי בקראקס.
הוא דחה את האלימות מצד ארגוני הגרילה השמאליים והתבטא בעד החזרת הדמוקרטיה לארגנטינה; לפי ההיסטוריון פליפה פיניה הייתה לבלבין גישה של "דבקות בשתיקה" עם המשטר הצבאי.
בלבין אמר עוד שחורחה רפאל וידלה היה "גנרל של הדמוקרטיה" והצהיר ב-13 באפריל 1980: המזכיר הכללי של המפלגה הסוציאליסטית הדמוקרטית, אמריקו גיולדי , היה שגריר ארגנטינה בפורטוגל.
המפלגה הקומוניסטית הארגנטינאית תמכה בממשלות וידלה וויולה והציעה להם ממשלה אזרחית-צבאית משותפת.
המנהיג הפרוניסטי סנטיאגו דה אסטרדה היה תת-השר לביטוח לאומי ואלברטו נטה , סגן למזכ"ל המפלגה הדמוקרטית הפרוגרסיבית, היה ראש עיריית רוסאריו בין השנים 1981 - 1983, בעוד נשיא המפלגה, רפאל מרטינס ריימונדה , נשיא ה-PDP, שימש כשגריר ארגנטינה באיטליה.
מפלגת הכוח הפדרליסטי העממי (Fuerza Federalista Popular, FUFEPO) אף ניסתה להציג את עצמה כמפלגה הנוטלת חלק בדיקטטורה הצבאית, עובדה שהובילה למינויו של הוראסיו גוסמן כמושל הפרובינציה חוחוי.
מנהיגי מפלגות רבים הסכימו להיות ראשי ערים מטעם הממשל הצבאי.
נטען כי גם הכנסייה הקתולית הייתה שותפה בביצוע מדיניות הדיכוי.
מרכז מעצר וחקירה אחד היה צמוד למרכז של הכנסייה, אם כי הכנסייה טענה שהמקום נמכר לצי ולא היה ידוע לראשיה על הנעשה בו.