tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית ספר תיכון באוסטין קרוי על שמו של קונלי.
ג'ון קווינסי אדמס היה הנשיא השישי של ארצות הברית בין 1825 ל-1829. הוריו היו הנשיא ג'ון אדמס ואביגייל אדמס.
כדיפלומט, לקח חלק חשוב בהסכם גנט שסיים את מלחמת 1812. כמזכיר המדינה של ארצות הברית ניהל משא ומתן עם בריטניה על הגבול עם קנדה, ניהל משא ומתן עם ספרד על סיפוח פלורידה, וניסח את דוקטרינת מונרו.
נחשב לאחד הדיפלומטים ומזכירי המדינה הגדולים בתולדות ארצות הברית.
מדיניותו הדיפלומטית הדגישה את הערכים האמריקאים: בדלנות, התנגדות לקולוניזציה, חופש שיט וסחר חופשי.
היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1820–1829).
אדמס נבחר לנשיא בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1824, השנויות במחלוקת.
בתקופתו, התקדמות טכנולוגית ותקשורתית הובילה להפצת מסרים של תחייה דתית ורפורמה חברתית, ושיפורים בתחבורה אפשרו תנועה מהירה יותר של סחורות, כסף ואנשים ברחבי המדינה.
הוא ניסה לקדם את נושא החינוך ולהפוך את הכלכלה למודרנית.
הגשים חלק ממטרותיו והקטין את החוב הלאומי למשל, אולם הקונגרס נשלט בידי יריביו, וחוסר התמיכה במפלגתו שלו פגע בו.
לאחר שעזב את תפקיד הנשיא, נבחר לייצג את מסצ'וסטס בבית הנבחרים, ושירת שם ב-17 שנותיו האחרונות.
התנגד לעבדות, וחזה שתפרוץ בגללה מלחמת אזרחים.
הוא טען כי הפיכת הדרום לעצמאי תגרום למרידות עבדים.
ראשית חייו, לימודיו וראשית הקריירה
ג'ון קווינסי אדמס נולד ב-11 ביולי 1767, לג'ון אדמס ולאשתו אביגייל אדמס (סמית'), בבריינטרי שבפרובינציה של מפרץ מסצ'וסטס, בחלק של בריינטרי שהיום הוא קווינסי, מסצ'וסטס.
הוא לא למד בבית ספר, אבל למד אצל בן דודו.
הוא נקרא על שם סבה של אמו, קולונל ג'ון קווינסי, שעל שמו נקראת העיר קווינסי.
ב-1779 החל לכתוב יומן שהמשיך לכתוב עד מותו ב-1848. היומנים, שנמשכים על פני חמישים כרכים, נחשבים לאחד מהמקורות הראשוניים הטובים ביותר על ראשית המדינה.
במשך רוב נעוריו, ליווה את אביו מעבר לים.
ג'ון אדמס היה השגריר בצרפת בין 1778 ל-1779, ובהולנד בין 1780 ל-1782, ואדמס הצעיר ליווה את אביו במשימות הדיפלומטיות.
הוא סיים את לימודיו ב-10 בינואר 1781. במשך שלוש שנים, החל מגיל 14, ליווה פוליטיקאי מקומי כמזכיר שלו בניסיון לגרור הכרה של רוסיה בארצות הברית.
הוא שהה בפינלנד, שוודיה, ובדנמרק, וב-1804 פרסם דו"ח על המסע בשלזיה.
במהלך שנותיו מעבר לים, החל לדבר צרפתית והולנדית באופן שוטף, וגם השיג שליטה בגרמנית ובשפות אירופאיות אחרות.
אף על פי שאדמס נהנה באירופה, הוא ומשפחתו החליטו לחזור לארצות הברית כדי להשלים את לימודיו.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד, וסיים ב-1787 עם תואר ראשון במדעי הרוח.
אדמס, בהשפעת אביו, הצטיין בלימודים קלאסיים וידע לדבר לטינית ויוונית עוד לפני תחילת לימודיו.
לאחר סיום לימודיו, למד משפטים במסצ'וסטס עד ל-1789. הוא קיבל תואר שני בהרווארד ב-1790. לאחר מכן הוסמך לעריכת דין ב-1791 והחל לעסוק בעריכת דין בבוסטון.
אדמס זכה למוניטין לאומי בארצות הברית כשפרסם סדרת כתבות שבהן תמך במדיניותו של הנשיא ג'ורג' וושינגטון, שמנעה מארצות הברית להתערב במהפכה הצרפתית.
הוא מונה לשגריר בהולנד ב-1793, בגיל 26. בדרכו להולנד, העביר מספר מסמכים לג'ון ג'יי, שניסה להגיע להסכם סחר עם בריטניה.
לאחר שנועד עם ג'יי כתב לאביו מכתב שבו תמך בהסכם, בטענה שעל ארצות הברית להתרחק מענייני אירופה.
חלקים מהמכתב שימשו לצורך כתיבת נאום הפרידה של וושינגטון.
במהלך מסעותיו בין האג ולונדון, נפגש והציע נישואין ללואיזה קת'רין ג'ונסון.
לאחר מכן מינה אותו וושינגטון לשגריר בפורטוגל ב-1796. וושינגטון טען שאדמס הוא הטוב מבין השגרירים האמריקנים.
כשהיה מחוץ למדינה, תמך בנייטרליות, וטען שארצות הברית תרוויח כלכלית מהימנעות ממעורבות במלחמות המהפכה הצרפתית.
הוא הצטרף לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1797. כשאביו היה נשיא, מינה אותו לשגריר בפרוסיה בתמיכת וושינגטון.
אדמס חתם על הסכם ידידות וסחר עם פרוסיה.
הוא שירת בתפקיד עד 1801, כשתומאס ג'פרסון נבחר לנשיאות.
ב-1797 התחתן עם לואיזה בטקס בלונדון.
הוא הנשיא הראשון (והיחיד עד דונלד טראמפ) שנישא לגברת ראשונה שנולדה מחוץ לארצות הברית (אם כי לאב אמריקאי).
כשחזר לארצות הברית, מונה בידי השופט המחוזי לאחראי על העניינים הכספיים בבוסטון.
תומאס ג'פרסון דחה את המינוי, ואדמס ניסה לחזור לעריכת דין, אולם החליט להיכנס לפוליטיקה.
לאחר מכן נבחר לסנאט של מדינת מסצ'וסטס באפריל 1802. בנובמבר רץ כפדרליסט אל בית הנבחרים של ארצות הברית והפסיד.
בית המחוקקים של מסצ'וסטס, המכונה "בית המשפט הכללי של מסצ'וסטס" מסיבות היסטוריות, בחר באדמס כנציג הפדרליסטים לסנאט של ארצות הברית, והוא כיהן מ-4 במרץ 1803, עד 1808, כשעזב את המפלגה הפדרליסטית.
הוא תמך ברכישת לואיזיאנה ובחרם של ג'פרסון על בריטניה וצרפת, עמדות שהיו מנוגדות לאלה של הפדרליסטים במסצ'וסטס.
ב-3 ביוני 1808 בחרה המועצה המחוקקת של מסצ'וסטס בסנאטור שיחליף את אדמס.
ב-8 ביוני עזב את הפדרליסטים, התפטר מהסנאט והפך לרפובליקני.
כשהיה חבר בסנאט, שירת כפרופסור ללוגיקה באוניברסיטת בראון.
לאחר מכן היה לפרופסור לרטוריקה באוניברסיטת הארווארד.
הוא מונה לתפקיד ב-1805, לאחר שסירב לשמש כנשיא המוסד.
הנשיא ג'יימס מדיסון מינה את אדמס לשגריר הראשון של ארצות הברית ברוסיה ב-1809. אף על פי שאדמס פרש רק לפני זמן קצר מהמפלגה הפדרליסטית, תמיכתו במדיניות החוץ של ג'פרסון העניקה לו נקודות אצל ממשל מדיסון.
לאחר שהתפטר מהרווארד, הוא ואשתו לואיזה נסעו בספינת סוחר לרוסיה עם בנם הצעיר.
אדמס הגיע לסנט פטרסבורג ב-23 באוקטובר 1809.
הרוזן ניקולאי רומיאנצב, ראש הממשלה הרוסי, קיבל את אדמס באופן רשמי.
מחלה קלה של אלכסנדר הראשון הובילה לעיכוב בהצגתו בפני השליט.
רומיאנצב הזמין את אדמס לארוחת ערב דיפלומטית עם השגריר הצרפתי, אצילים ושרי חוץ ששהו ברוסיה.
הייתה זאת אותה אחוזה שבה סעד אביו של אדמס ב-1781.
הצאר אלכסנדר הראשון קיבל את אדמס באופן רשמי והביע את שמחתו על המינוי.
אדמס טען בפניו שנשיא ארצות הברית רוצה להביע את תמיכתו ביחסי סחר וידידות בין המדינות.
אדמס ביקש מרומיאנצב לבקש מאלכסנדר לפעול בשם ארצות הברית ולהבטיח את שחרורם של מלחים וספינות אמריקניות שהחזיקה דנמרק.
הצאר ציווה על ראש הממשלה לבקש את שחרור הרכוש האמריקני בהקדם האפשרי, והממשלה הדנית הסכימה.
אדמס השקיע את מרב מאמציו בשחרור ספינות ומלחים אמריקנים.
ב-1811 הציע לו מזכיר המדינה להתמנות לשופט בבית המשפט העליון.
אדמס סירב ונשאר בסנט פטרסבורג.
ב-1812 דיווח על פלישת נפוליאון לרוסיה ועל נסיגתו.
באותה שנה שאל רומיאנצב את אדמס אם עליו לבקש מהצאר לתווך בין ארצות הברית ובריטניה לסיום מלחמת 1812. ארצות הברית הסכימה וביולי 1813, החלו מקורביו של אדמס במשא ומתן בתיווכו של אלכסנדר.
בספטמבר, דחו הבריטים את התיווך.
אדמס היה אהוד על חצר המלוכה הרוסית ונפגש לעיתים קרובות עם אלכסנדר.
הצאר שאל את אדמס אם הוא מתכנן לשכור בית נופש בקיץ.
אדמס סירב מפני שלא רצה לחרוג מהתקציב שקיבל מהממשלה האמריקנית.
משפחת אדמס קיבלה הזמנות רבות למופעי בידור מקומיים, שהיו חשובים בעיני אנשי החצר, אולם מבחינתו של אדמס היו מביכים.
אדמס הרגיש שהמסיבות והנשפים גוזלים זמן מתפקידיו הרשמיים, והחל להימנע מללכת לאירועים הללו, במידת האפשר.
גם הביקורים הדיפלומטיים המרובים הרגיזו אותו.
ב-1814 הוחזר אדמס מרוסיה כדי לשמש כשליח אמריקני לצורך חתימה על הסכם גנט, שסיים את מלחמת 1812 בין ארצות הברית והממלכה המאוחדת.
לאחר סיום ההסכם מונה לשגריר בבריטניה בין 1815 ל-1817, תפקיד שאותו מילא לראשונה אביו.
בלונדון, הוא ואשתו גרו באילינג שהייתה אז כפר קטן ליד לונדון, כדי להקטין את הוצאותיהם.
כדי ליצור אחדות לאומית, החליט הנשיא ג'יימס מונרו למנות צפוני למשרת מזכיר המדינה, ובחר באדמס המכובד והמנוסה לתפקיד.
אדמס שירת בתפקיד עד סיום כהונתו של מונרו ב-1825. עמדותיו של אדמס תאמו לאלו של מונרו.
אחד האתגרים שניצב בפניהם היה כיצד להגיב לוואקום השלטוני שנוצר באמריקה הלטינית בגלל חולשתה של ספרד לאחר מלחמת חצי האי.
אדמס תמך בהתרחבות מול האימפריה הספרדית המתפוררת, ותמך בפיוס עם האימפריה הבריטית.
כמזכיר המדינה, חתם על הסכם אדמס-אוניס (שרכש את פלורידה), על הסכם 1818, וכתב את דוקטרינת מונרו.
הוא נחשב לאחד ממזכירי המדינה הגדולים בתולדות המדינה.
פלורידה, שעדיין הייתה טריטוריה ספרדית אולם ללא נוכחות ספרדית משמעותית, הפכה למקלט לאינדיאנים ולעבדים נמלטים.
מונרו שלח את הגנרל אנדרו ג'קסון להילחם באינדיאנים, והוא הוציא להורג שני סוחרים בריטים שסיפקו נשק, פיטר מושל ומינה אחד במקומו, והשאיר את חיל המצב שלו באזור.
הנשיא מונרו וכל הקבינט, פרט לאדמס, האמינו שג'קסון חרג מסמכותו.
אדמס טען שספרד לא יכלה לשלוט בטריטוריה, וארצות הברית נאלצה לפעול בהגנה עצמית.
אדמס הצדיק את פעולותיו של ג'קסון וספרד ובריטניה לא יכלו למחות על כך.
הקונגרס סירב להעניש את ג'קסון.
אדמס השתמש באירועים בפלורידה כדי להגיע להסכם עם הספרדים ב-1819, הסכם שהעניק את פלורידה לארצות הברית ופתר את סכסוכי הגבול מתקופת רכישת לואיזיאנה.
כשהיה סכסוך על הגבול באורגון, ביקש אדמס להגיע להסכם עם אנגליה כדי להסדיר את הגבול עם קנדה.
הסכם זה הפך להסכם 1818, ששיפר את היחסים בין בריטניה וארצות הברית, ואת היחסים עם קנדה.
ההסכם קבע את הגבול בין צפון אמריקה הבריטית לארצות הברית.
כשמונרו הפך לנשיא, כמה מעצמות אירופאיות, בעיקר ספרד, ניסו לבסס את שליטתן בדרום אמריקה.
ביום העצמאות של 1821, בתגובה לאלו שטענו שארצות הברית צריכה לתמוך בתנועות העצמאות במדינות דרום אמריקה, נאם אדמס וטען שהמדיניות האמריקנית היא לתמוך מוסרית בתנועות לעצמאות אך ללא התערבות צבאית.
אדמס טען שאל לארצות הברית להקריב את רוח הרפובליקניזם לצורך בניית אימפריה.
הוא טען שאסור לאמריקה לחפש מפלצות להשמיד, ולהפוך לשליטת העולם ללא שלטון בעצמה.
אדמס ניסח את דוקטרינת מונרו ב-2 בדצמבר 1823. הוא טען שכל ניסיון של מדינות אירופאיות להקים מושבות ביבשת ולהתערב באמריקה ייחשב לפעולה עוינת נגד ארצות הברית, שתצדיק מעורבות.
ארצות הברית, יחד עם בריטניה, קיוותה למנוע השתלטות אירופאית על מושבותיה של ספרד.
מדיניות החוץ של ארצות הברית הסתמכה על הדוקטרינה במשך שנים, ונשיאים רבים יישמו את הדוקטרינה.
בבחירות לנשיאות ב-1824 תמכו אנשי ניו אינגלנד באדמס והשפיעו עליו להיכנס למירוץ.
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לא הצליחה להסכים על מועמד יחיד, ולכל מועמד הייתה תמיכה אזורית שונה.
אדמס ייצג את ניו אינגלנד.
יריביו היו ג'ון קלהון שפרש, ויליאם קרופורד ששבץ מנע ממנו להתמודד, הנרי קליי, וגיבור קרב ניו אורלינס, אנדרו ג'קסון.
בבחירות קיבל ג'קסון את מספר הקולות הגבוה ביותר ואת מספר קולות האלקטורים הגבוה ביותר.
אדמס קיבל פחות משליש מקולות הבוחרים.
אולם, מכיוון שאף מועמד לא זכה לרוב מבין קולות האלקטורים, ההכרעה הועברה לקונגרס, בהתאם לחוקה האמריקאית, כדי שיכריע בין שלושת המועמדים המובילים: ג'קסון, אדמס וקרופורד.
קליי, יושב ראש בית הנבחרים, היה במקום הרביעי.
קליי לא חיבב את ג'קסון ותמך ברבות מהצעותיו של אדמס על מכסים ושיפורים פנימיים, ולכן הביע תמיכה באדמס.
להפתעת רבים, הקונגרס בחר באדמס למשרה ב-9 בפברואר 1825. לאחר שאדמס נבחר, הוא מינה את קליי למשרת מזכיר המדינה, משרה שאדמס ושלושת הנשיאים הקודמים שירתו בה.
אדמס כיהן כנשיא השישי מ-4 במרץ 1825 עד 3 במרץ 1829. בנאום השבעתו נשבע אמונים על ספר חוקים ולא על תנ"ך.
אדמס נכנס לבית הלבן עם תוכניות שאפתניות.
הוא הציע לקונגרס תוכניות לבניית מצפה כוכבים ואוניברסיטה לאומית חדשה, פיתוח כבישים, תעלות וכיוצא באלה.
הוא תמך במכסי מגן גבוהים שיעודדו בניית מפעלים, ובהגבלת מכירת קרקעות כדי להאט את ההתפשטות מערבה.
אולם, התמיכה הדרושה בקונגרס על מנת להעביר את כל אלה לא הייתה בידו, שכן תומכי ג'קסון לא שכחו את אירועי מערכת הבחירות ועשו כל מאמץ לחסום את יוזמות החקיקה שהציג.
למרות זאת הצליח להביא לידי ביצוע מספר פרויקטים, בעיקר חפירת תעלות במספר מקומות ברחבי הארץ.
החוב הלאומי בתקופתו צנח מ-16 מיליון דולרים ל-5 מיליון.
יורשו, ג'קסון, שילם את שאר החוב.
הנרי קליי היה היועץ הראשי של אדמס במהלך כהונתו.
אדמס סירב לשחק בפוליטיקה לפי הכללים הרגילים ולא היה אגרסיבי מספיק בגיוס תמיכה, ולכן לא הצליח להעביר החלטות רבות.
אדמס ניסה להפוך את ארצות הברית למעצמה עולמית בעזרת "שיפורים פנימיים".
הוא הטיל מכסים גבוהים לצורך בניית כבישים והקים בנק לאומי.
מכסי המגן שהיו נהוגים אז בארצות הברית היו שנויים במחלוקת – גם בתוך ממשלו.
מזכיר המדינה, הנרי קליי, צידד בהם, אולם סגן הנשיא, ג'ון קלהון, התנגד.
אדמס עצמו לא נקט עמדה והמצב הסתבך כשב-1827 איבדה המפלגה את הרוב הבלתי יציב שהיה לה קודם לכן בקונגרס.
ב-1828, הוטלו מכסי מגן שגרמו לתסיסה אצל תומכי ג'קסון.
מדיניותו כלפי האינדיאנים עוררה ביקורת בקרב התומכים בהתפשטות מערבה.
ממשיכיו של אדמס החזירו את מדיניות גירוש האינדיאנים.
אדמס נחשב לדיפלומט מעולה, אולם מדיניות החוץ שלו בתקופתו כנשיא לא הייתה בולטת.
אחת הסיבות לכך הייתה ההתנגדות כלפיו בקונגרס.
הקונגרס העוין גם לא אפשר לו להגיע להישגים משמעותיים בתחום מדיניות החוץ, אף שאדמס היה מדינאי מוצלח ואביה של דוקטרינת מונרו, עוד בימיו כמזכיר המדינה.
בתקופתו של אדמס התרחשה מלחמת העצמאות היוונית, אולם למרות התמיכה הציבורית ביוונים, התנגד אדמס למעורבות בנושא.
ההתנגדות בקונגרס פגעה במדיניות החוץ של אדמס.
הוא הגיע להסכמי סחר עם מספר מדינות, כמדינות סקנדינביה, פרוסיה ואוסטריה, אולם הקונגרס מנע ממנו מלשלוח נציגים לוועידת מדינות אמריקה הלטינית.
אדמס עזב את תפקידו ב-4 במרץ 1829, לאחר שהפסיד בבחירות לאנדרו ג'קסון.
הוא לא נכח בהשבעתו של ג'קסון, והיה אחד מחמישה נשיאים שלא עשו כן (אביו, אנדרו ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון ודונלד טראמפ).
קליי ואדמס הקימו מפלגה חדשה, המפלגה הלאומית הרפובליקנית, אך זו לא קנתה לה אחיזה בקרב המדינות השונות ולא האריכה ימים.
לאחר הפסדו ב-1825, אנדרו ג'קסון התפטר מהסנאט והתכונן במשך ארבע שנים, בעזרת חבריו בקונגרס, לנצח את אדמס בבחירות הבאות.
אף מועמד לא ניהל מסע בחירות, אולם תומכיהם ארגנו מאמרים משמיצים בעיתונות.
במהלך מערכת הבחירות העיתונות האשימה את אשתו של ג'קסון בביגמיה.
היא מתה כמה שבועות לאחר הבחירות, וג'קסון אמר שאולי יסלח לאלו שתקפו אותו, אך לעולם לא יסלח לאלו שתקפו את אשתו.
בבחירות 1828 נחל אדמס מפלה צורבת, מידי יריבו אנדרו ג'קסון שהקים בינתיים מפלגה חדשה – המפלגה הדמוקרטית.
אדמס זכה במדינות שבהן זכה אביו ב־1800: ניו אינגלנד, ניו ג'רזי ודלאוור, חלקים מניו יורק ורוב מרילנד.
אולם הפעם זכה ג'קסון ברוב מוחלט בחבר האלקטורים, ב-178 אלקטורים לעומת 83 לאדמס, ואדמס וקליי לא היו יכולים לגבור עליו בשנית.
אדמס כמו אביו כיהן רק תקופת כהונה אחת.
אדמס שקל לפרוש מהחיים הציבוריים לאחר תבוסתו ב-1828, והוא נפגע בגלל התאבדות בנו, ג'ורג' וושינגטון אדמס, ב-1829. אולם הוא החליט לנסות להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1830. הוא היה הנשיא הראשון ששירת בקונגרס לאחר כהונתו כנשיא, ורק נשיא נוסף אחד עשה זאת אחריו (אנדרו ג'ונסון שירת מאוחר יותר בסנאט).
הוא נבחר לתשע כהונות, וכיהן שבע עשרה שנים, מ-1831 ועד למותו.
אדמס ניסה להיבחר לתפקיד מושל מסצ'וסטס ב-1833 על מצע שהתנגד לתנועת הבונים החופשיים.
המושל הרפובליקני הלאומי פרש ואדמס התמודד מול שלושה מועמדים.
מועמד הרפובליקניים הלאומיים השיג 40% מהקולות ואדמס 29%.
ללא רוב, המועצה המחוקקת נאלצה להכריע, ואדמס תמך במועמד הרפובליקנים הלאומיים שנבחר.
בנוגע למכס 1828, היה מעורב בפשרה שסיימה את "משבר זכות הביטול", שבו איימה קרוליינה הדרומית לפרוש מהאיחוד אם לא יוּתַר לה לבטל חוק מכס.
אדמס היה מעורב בהקצבת כספים לסמית'סוניאן.
בקונגרס, עמד בראש הוועדה לסחר וייצור, הוועדה לנושאי האינדיאנים, והוועדה לנושאי חוץ.
כמתנגד לעבדות, השתמש אדמס בתפקידו החדש בקונגרס כדי להילחם מולה.
ב-1836 עבר בקונגרס חוק שמנע שליחת עצומות נגד העבדות.
אדמס התנגד לחוק ונאם נגד העבדות בבית הנבחרים.
החוק מנע מאדמס להגיש לקונגרס עצומות נגד העבדות, אך הוא בכל זאת הביא עצומה אחת כזו: עצומה מאזרח של ג'ורג'יה שטען שהמשך העבדות יוביל לפילוג.
העצומה הכעיסה את יריביו בקונגרס, שניסו להוביל להחלטת גינוי כלפיו.
הדיון בנושא הוביל את אדמס לנאום בנושא העבדות, ולתקוף אותה בתמיכה בביטולה.
אדמס, שידע שיזוכה, החליט לנאום נגד בעלות על עבדים וסחר בעבדים.
הוא החליט שאם יגנו אותו, הוא יתפטר וינסה שוב להיבחר לנשיאות.
יריביו הבינו שהוא מתמרן אותם, ולכן ניסו לבטל את הדיון.
אדמס מנע זאת והדיון המשיך.
הוא טען שבעלי העבדים אינם מוסריים, ודרש את סיום העבדות.
לאחר שבועיים, נערכה הצבעה שבמהלכה זוכה אדמס.
אף על פי שלא גינו אותו, בית הנבחרים התייחס לנושא העצומות לאחר מכן.
אדמס טען שוב שהזכות ליצור עצומות היא זכות אוניברסלית.
הוא טען שלבית הנבחרים אין זכות להגביל את עצמו בדיונים, אולם החוק נותר על כנו.
הנאומים הובילו לדיון נרחב בזכות לדיון ובמוסריות העבדות.
אדמס התגאה בכך שייזכר בדרום כאויב העבדות הגדול ביותר.
ב-1844 עמד בראש ועדה לרפורמה בקונגרס, ושוב ניסה לבטל את חוק העצומות.
במשך חודשיים השיג תמיכה בנושא, אבל ההתנגדות הצפונית הובילה לכך שהחוק נותר על כנו.
הוא התנגד לנציגים ולסנאטורים הצפוניים, בעיקר לסטיבן דאגלס, שרצו להשיג תמיכה בדרום בעזרת חנופה לבעלי העבדים.
התנגדותו לעבדות הפכה אותו, יחד עם הנרי קליי, לאחד המתנגדים הבולטים לסיפוח טקסס ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא חזה שהסיפוח והמלחמה יובילו למלחמת אזרחים.
לאחר שנבחר מחדש, טען שעליו להביא ליום שבו תבוטל העבדות.
אדמס טען שפשרת מיזורי בוגדת ברוח האמריקנית.
ב-1841 הצטרף אל ייצוג העבדים במשפט ארצות הברית נגד לה אמיסטאד.
אדמס טען בפני בית המשפט העליון לטובת העבדים שמרדו בספינה הספרדית שלהם.
הוא נאם במשך ארבע שעות, והצליח להביא לשחרור השחורים.
בין יריביו היו הנשיא מרטין ואן ביורן.
כעבור כמה שנים, המשיכו הספרדים ללחוץ על האמריקנים להעניק להם פיצויים על הספינה.
הדרומיים תמכו בכך, אולם למרות תמיכה מצד הנשיאים הדמוקרטים ג'יימס פולק וג'יימס ביוקנן, לא הוענקו פיצויים.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-19 החלו פוליטיקאים להצטלם.
תמונתו של אדמס מ-1843 היא התמונה הוותיקה ביותר של נשיא אמריקני (לשעבר) ששרדה.
הגשר בין המהפכה למלחמת האזרחים
אדמס נפגש עם אברהם לינקולן במהלך הכהונה של האחרון בבית הנבחרים, מ-1847 עד למותו של אדמס.
ולכן אדמס נחשב לדמות מגשרת בהיסטוריה האמריקנית שהכירה גם את האבות המייסדים של ארצות הברית וגם את לינקולן.
פרט להתנגדותו לעבדות ולאיסור על עצומות נגדה, הוא השיג כמה הישגים אחרים בכהונתו בקונגרס.
מעט לאחר כניסתו לתפקיד, חוק המכס של 1828 כמעט הוביל למלחמת אזרחים כשקרוליינה הדרומית איימה לבטל את החוק.
הנשיא אנדרו ג'קסון הוסמך להשתמש בכוח כדי לאכוף את החוק.
אדמס הפך לכוח מוביל בתמיכה בקידום המדעים.
כנשיא, הציע הקמת מצפה כוכבים לאומי, ללא הצלחה.
ב-1829 נפטר המדען הבריטי ג'יימס סמית'סון והוריש את הונו ל"הגברת והפצת הידע".
סמית'סון הורה בצוואתו שאם אחיינו ימות ללא יורשים, רכושו יעבור לממשלת ארצות הברית לצורך הקמת "מוסד להגברת הידע ולהפצתו בקרב בני האדם".
לאחר מות אחיינו ב-1835, יידע הנשיא אנדרו ג'קסון את הקונגרס על קבלת הכסף, שהיה שווה ערך ל-75,000,000 דולרים כיום.
אדמס הבין שהסכום יכול להגשים את חלומו לבנות מוסד לאומי למדעים.
בנוסף תמך בתצפיות אסטרונומיות ובהקמת מצפה כוכבים לאומי.
ב-1825 חתם על חוק להקמת מצפה כוכבים לאומי לפני עזיבת תפקידו.
ב-1830 הוביל להקמת מצפה הכוכבים האמריקני.
בנוגע להקמת הסמית'סוניאן, הכסף הושקע באיגרות חוב מדינתיות בסיכון גבוה, שהפכו במהרה לחדלוֹת פירעון.
לאחר עימות בקונגרס, הצליח אדמס להחזיר את ההשקעה.
הקונגרס רצה להשתמש בכסף למטרות אחרות, אולם אדמס הצליח לשכנע אותו לשמור את הכסף להקמת הסמית'סוניאן.
בנוסף הייתה השאלה האם לממשל הייתה הסמכות לקבל את המתנה.
הפרויקט להקמת אוניברסיטה לאומית לא הושלם במהלך חייו.
האוניברסיטה האמריקנית הוקמה רק ב-1893.
ב-1846 סבל משבץ ששיתק אותו באופן חלקי.
לאחר כמה חודשי מנוחה, הוא השתקם וחזר לקונגרס לתשואות החברים.
ב-21 בפברואר 1848, כשבית הנבחרים שוחח על מתן כבוד לקצינים ששירתו במלחמת ארצות הברית–מקסיקו, היה המתנגד היחיד.
מיד לאחר מכן התמוטט, וסבל מדימום במוחו.
כעבור יומיים, ב-23 בפברואר, מת כשאשתו ובנו לצידו.
חבר הקונגרס אברהם לינקולן היה האחראי ללוויה.
לאחר שנקבר בבית הקברות של הקונגרס, הועבר לחלקת הקבר המשפחתית בקווינסי.
לאחר מותה של לואיזה ב-1852, העביר בנו צ'ארלס את הגופות ליד גופותיהם של ג'ון ואביגייל.
לג'ון וללואיזה היו שלושה בנים ובת.
בנו הצעיר, צ'ארלס פרנסיס אדמס (שבנו נקרא ג'ון קווינסי אדמס השני), עסק בדיפלומטיה גם כן, ובנה את הספרייה הנשיאותית הראשונה בארצות הברית, לכבוד אביו.
ג'ון אדמס וקווינסי אדמס היו האב והבן היחידים ששירתו כנשיאים עד לג'ורג' הרברט ווקר בוש (1989–1993) וג'ורג' וו.
מקום לידתו של אדמס הוא חלק מפארק לאומי שפתוח בציבור.
תשעה עשר מקומות נקראו "קווינסי" על שמו.
ביתו באוניברסיטת הרווארד נקרא על שמו, ועל שם בני משפחה אחרים שהיו בהרווארד.
הוא נחשב לדיפלומט הגדול ביותר בתולדות המדינה.
הוא הגיע להסכמים חשובים, כהסכם גנט שסיים את מלחמת 1812, והסכם פלורידה שהוביל לסיפוח פלורידה.
בנוסף ניסח את דוקטרינת מונרו.
אדמס עקב אחרי האופנה המתפתחת של ההופעה החיצונית, והיה הנשיא הראשון שקיצר את שיערו ולבש מכנסיים.
הוא התנגד לעבדות כל ימיו אך תחילה פקפק ביכולותיו לבטל אותה, אך מאוחר יותר החריף את התנגדותו.
הוא טען שבמהלך מלחמת אזרחים תבוטל העבדות, הצהרה שהתאמתה.
הוא חזה שמלחמת אזרחים תפרוץ בנוגע לעבדות והתנגד למלחמת ארצות הברית–מקסיקו מסיבה זאת.
היומן של אדמס, שהחל להיכתב ב-1779 ונכתב עד מותו, נחשב לאוסף המפורט ביותר בנוגע לארצות הברית בתחילת דרכה.
לפני 1820, תמך אדמס בלאומיות האמריקנית.
אולם לאחר היבחרו לבית הנבחרים, הפך למנהיג הלאומי הבולט ביותר שהתנגד לעבדות.
הוא לא תמך בביטולה, אולם ידע שמלחמת אזרחים תוביל לסיומה.
נקודת המפנה הייתה פשרת מיזורי ב-1820, במהלכה התנגד לחברו ג'ון קלהון שהפך לדובר בולט בזכות העבדות.
אדמס טען שהעבדות היא רשע שיש לבטלו, וקלהון טען שיש להגן על הזכות להחזיק בעבדים.
אדמס טען שהעבדות פגעה ברפובליקניזם, ואילו קלהון טען שהיא חיונית לדמוקרטיה, והפכה את כל הלבנים לשווים.
אדמס טען שאומה דרומית עצמאית תחוסל בידי מרידות עבדים, ושנשיא ארצות הברית ישתמש בכוחותיו כדי לבטל את העבדות.
אדמס תמך בחופש הביטוי ובעצומות נגד העבדות.
ב-1841, הוא ייצג את ההגנה בתיק ארצות הברית נגד לה אמיסטאד בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא הצליח להגן על השחורים, שהשתלטו על ספינה ספרדית שסחרה בהם באופן בלתי חוקי, ומנע את גירושם לקובה והוביל לשחרורם.
תחת הנשיא מרטין ואן ביורן טענה הממשלה שיש לגרש את השחורים, מכיוון שהתמרדו והרגו קצינים בספינה.
אדמס הצליח להשיג עבורם חירות ואת הזכות להישאר בארצות הברית או לחזור לאפריקה.
הוא לא לקח תשלום על התיק.
אדמס התנגד לכוחם של בעלי העבדים בקונגרס.
הוא התנגד לסיפוח טקסס ולמלחמה מול מקסיקו, וטען שמטרותיהם היו להרחיב את העבדות.
ג'ון אליו קארו (בנורווגית: John Alieu Carew; נולד ב-5 בספטמבר 1979) הוא כדורגלן עבר נורווגי ששיחק בעמדת החלוץ.
זכה בגביע הנורווגי ב-1997 עם קבוצת וולרנגה ובאליפות נורווגיה שנתיים אחר-כך (1999) עם קבוצת הפאר הנורווגית רוזנבורג.
לאחר ההצלחה בנורווגיה עבר לוולנסיה מספרד, שם שיחק במשך מספר עונות לפני שעבר לרומא בהשאלה.
לאחר מכן עבר לבשיקטש, וכעבור עונה עזב לאולימפיק ליון, בה ערך את הופעת הבכורה בסופר קאפ הצרפתי, ולאחר מכן עבר לאסטון וילה.
בינואר 2011 הושאל לסטוק סיטי.
באוגוסט 2011 חתם בווסטהאם יונייטד.
באוקטובר 2013 הודיע על פרישה מכדורגל.
לזכותו של קארו 91 הופעות בנבחרת נורווגיה.
קארו הוא בן לאב מהגר מגמביה ואם נורווגית.
ג'ון קונסטנטין הוא דמות בדיונית של אנטי-גיבור המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Swamp Thing Vol.2 #37 מיוני 1985 ונוצרה על ידי הכותב אלן מור והמאיירים סטיב ביזט וג'ון טוטלבן.
לפני האתחול המחודש של יקום DC, קונסטנטין היה הפרוטגוניסט של סדרת Hellblazer, הסדרה הוותיקה ביותר תחת חותם "ורטיגו" מאז 1988, שהסתיימה ב-2013 והוחלפה בסדרת הסולו Constantine.
ג'ון קונסטנטין הוא בלש תורת הנסתר, ציניקן בריטי המבקש לחיות חיי כישוף וסכנה, אם כי הוא למעשה הומניסט בעל רגשי חמלה ככלות הכול, שמנסה להתגבר על השפעתם של גן עדן וגיהנום על האנושות.
המוטיבציה שלו יכולה להתבטא רק בהתמכרותו לאדרנלין.
כמו כן, הוא מתואר כמוקד משיכה למוזרויות.
בעבר התרחשה עלילת הקומיקס בעולם המודרני, ביקום כיס בו גיבורי-העל אינם נזכרים כמעט, למעט מספר שיתופי פעולה עם דמויות על-טבעיות כזטאנה, חלום, פנטום סטריינג'ר והיצור מן הביצה.
כיום הדמות משתתפת ביקום המרכזי של חברת DC קומיקס, ומופיעה בין היתר בחוברות "ליגת הצדק האפל".
דמותו של ג'ון קונסטנטין מדורגת במקום השלישי ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר וכן במקום ה-29 ברשימת גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
את דמותו מגלם בסרט הלייב אקשן "קונסטנטין" השחקן קיאנו ריבס.
בשנים 2014–2015 עלתה לשידור ברשת NBC סדרת טלוויזיה לייב אקשן על דמותו של קונסטנטין, כאשר בתפקיד הראשי גילם אותו השחקן מאט ראיין.
ראיין גילם את דמותו בתפקיד אורח בעונה הרביעית של סדרת הלייב אקשן "החץ" ובתפקיד ראשי בסדרה "אגדות המחר", וכן דיבב את הדמות בסרט אנימציה המבוסס על קבוצת "ליגת הצדק האפל".
חנות הספרים "Forbidden Planet" מיקמה את הכרך הראשון של הסדרה במקום ה-13 ברשימת 50 הרומנים הגרפיים הטובים ביותר שלה.
הדמות ג'ון קונסטנטין נוצרה במקור על ידי אלן מור בסדרת האימה "היצור מן הביצה".
בהופעתו הראשונה, הוא היה מכשף הלובש מעיל גשם ומראהו הפיזי הזכיר במידה ניכרת את הזמר סטינג.
למעשה, הוא נוצר משום שהאומנים של "היצור מן הביצה" בתקופה הזו, סטיב ביזט וג'ון טוטלבן, שהיו מעריצים של להקת פוליס, רצו לצייר דמות שנראית כמו סטינג.
קונסטנטין הופיע בסדרות קומיקס נוספות כמו "סנדמן" ו"ספרי הקסם".
בשנת 1988, הדמות קיבלה סדרה משלה בשם "הלבלייזר" (Hellblazer).
השם המקורי של הסדרה תוכנן להיות "הלרייזר" (Hellraiser), אך שם זה נפסל לאחר שיצא לאקרנים סרט אימה הנושא את אותו שם.
הצוות האומנותי המקורי של הסדרה כלל את הכותב ג'יימי דלאנו, המאייר ג'ון רידג'וויי ואמן הכריכות דייב מקין.
כותבים נוספים אשר עבדו על הסדרה כוללים את גארת' אניס, שהיה בסדרה בתחילת הקריירה שלו ויצר את אחת ההרצות המפורסמות על הסדרה; וורן אליס, שעזב לאחר שסיפור שפרסם לסדרה צונזר; בריאן אזארלו, ג'ון סמית' ומייק קארי.
המאיירים כללו את מארק בוקינגהאם וסטיב דילון.
"הלבלייזר" הוא קומיקס אפל, ודמותו הראשית נוהגת לעשות מעשים מפוקפקים בעולם מודרני זה של קסמים אפלים, ונתקלת רבות בבעיות על טבעיות.
לעיתים הוא נועז כגיבור, אך לעיתים קרובות יותר ג'ון קונסטנטין לא נלחם רק כדי לשרוד ומביא על עצמו רק אויבים נוספים.
קונסטנטין הוא גם נצלן מאוד, והקריב הרבה אנשים כדי להציל את עצמו.
זיכרונות אלה מלווים אותו, והוא מוצא את עצמו נרדף פעמים רבות על ידי רוחות רפאים ואנשים אותם ניצל.
ב-2018 יצא הסרט "קונסטנטין: עיר השדים" בו מדובב קונסטנטין על ידי השחקן מאט ראיין.
עלילת הסרט בנויה על סדרת אנימציה על קונסטנטין שבוטלה לאחר חמישה פרקים בגלל רייטינג נמוך.
בסרט נאלץ קונסטנטין להתמודד מחדש עם טעות מרה שעשה כמכשף צעיר, ולהתעמת עם השד ברול.
ב-2020 יצא הסרט ליגת הצדק האפל: מלחמת אפוקליפס שהיווה סרט המשך לשני סרטים מקבילים: סרטו של קונסטנטין - "קונסטנטין: עיר השדים" וסרטם של ליגת הצדק - ליגת הצדק האפל.
בסרט קונסטנטין חובר לליגת הצדק על מנת להילחם באויב משותף - דארקסייד.
ב-2022 יצא הסרט הקצר "קונסטנטין: בית המסתורין".
בסרט נלכד קונסטנטין בבית המסתורין ומנסה להמלט ממנו.
הסדרה נאספה בספרי כריכה רכה:
כמו כן, קיימים עוד מספר ספרים העוסקים בסדרה ובדמות:
Constantine: The Hellblazer Collection - זה אוסף מיוחד שיצא לסרט ואוסף את אדפטציית הקומיקס לסרט וחוברות שקשורות אליו: #1, #41 ו-#27. את שתי הראשונות ניתן למצוא באוגדנים של הסדרה, והשלישית נמצאת רק באוסף של ניל גיימן, שכתב את זה ככותב אורח בסדרה.
All His Engines - נובלה גרפית מקורית בכריכה קשה מאת הכותב מייק קארי.
הספר מציג סיפור חדש לחלוטין.
בנוסף, מצורפים לספר היסטוריה של הדמות ושל הקומיקס הלקוחים מאתר החברה.
הערה: Original Sins בעצם מסתיים בחוברת 12 אבל מסיבות לא ברורות, חוברות 10–12 לא התפרסמו באוגדן.
את חוברת 11 ניתן למצוא ב-Rare cuts, חוברות 10 ו-12 לא קיימות בשום אוגדן.
ג'ון קונסטבל היה צייר בריטי.
ידוע בעיקר בשל עבודות הנוף שצייר, בהן מופיעים נופים אשר סבבו את מקום מגוריו.
"אני חייב לצייר את המקומות הסובבים אותי באופן הטוב ביותר", כתב לידידו ג'ון פישר בשנת 1821, "ציור הוא מילה נרדפת לרגשות".
ג'ון קונסטבל נולד באיסט ברגהולט, כפר על גדות הנהר סטור במחוז סאפוק שבאנגליה.
אביו היה טוחן וסוחר תבואה מצליח, וג'ון עבד בעסקי אביו אחרי שסיים את לימודיו.
אולם, הוא הגיע לידי הכרה שאין לו כל עניין בעסקים, וב-1797 החל ללמוד ציור באקדמיה המלכותית לאמנויות בתמיכתו הכספית של אביו.
תערוכת הציורים הראשונה שלו התקיימה ב-1802, ובה הציג את ציורו הנודע "עמק דדהאם".
ב-1811 התאהב במריה ביקנל, נערה מקומית שאביה היה פרקליט בעל מהלכים בחוגי בית המלוכה הבריטי.
מר ביקנל סירב להשיא את בתו לג'ון קונסטבל עד 1816, כאשר אביו של קונסטבל נפטר והוא זכה בירושה.
מריה ילדה לג'ון שבעה ילדים, אך נפטרה ב-1829 כתוצאה משחפת, מאורע שהשאיר את רישומו על הצייר למשך שארית חייו.
קונסטבל הושפע במיוחד מציירי הנוף קלוד לורן הצרפתי ויאקוב רויסדאל ההולנדי.
אף על פי שמכר באנגליה 20 ציורים בלבד במשך כל ימי חייו, זכו ציוריו להערכה רבה בצרפת, וציורו "עגלת החציר" הוצג בתערוכת הציורים בפריז ב-1824. אחרי שזכה להצלחה בצרפת התקבל בגיל 52 כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות (היכן שלמד) בלונדון ב-1829 .
הצייר הצרפתי דלקרואה ואסכולת הציור של ברביזון בצרפת הלכו בעקבותיו של קונסטבל ויצאו לצייר בחיק הטבע.
הציירים האימפרסיוניסטים הצרפתים עשו שימוש בטכניקה של קונסטבל במיוחד במה שנוגע להשפעת שינויי האור בציורי נוף.
ג'ון הנרי קוטס היה מתמטיקאי, חבר החברה המלכותית הבריטית, פרופסור בחוג למתמטיקה עיונית באוניברסיטת קיימברידג' שבאנגליה.
קוטס נולד בניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, ולמד באוניברסיטה האוסטרלית הלאומית לתואר הראשון.
לאחר מכן עבר לצרפת, שם למד באקול נורמל סופרייר שבפריז, לפני שעבר לאנגליה.
לאחר מכן סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת קיימברידג', כשכתב עבודת מחקר על אנלוגיה p-אדית של שיטת בקר.
בשנת 1969 התמנה למרצה למתמטיקה באוניברסיטת הרווארד שבארצות הברית, לפני שעבר שוב בשנת 1972 לאוניברסיטת סטנפורד שם התמנה למרצה מן המניין.
בשנת 1975 חזר לאנגליה שם היה חבר בקולג' עמנואל שבקיימברידג' בתפקיד מרצה.
היה מורהו של אנדרו ויילס, המתמטיקאי שהוכיח מאוחר יותר את המשפט האחרון של פרמה - כאשר עבודתו של קוטס על עקומים אליפטיים, תורת איווסווה ופונקציות -אדיות עזרה רבות.
בשנת 1977 חזר לאוסטרליה, והיה לפרופסור באוניברסיטה האוסטרלית הלאומית, שם למד בצעירותו.
בשנה שלאחר מכן הוא חזר לצרפת והרצה באוניברסיטה של פריז באורסיי.
בשנת 1985 חזר לאקול נורמל סופרייר, הפעם כפרופסור וכראש החוג למתמטיקה.
הוא נבחר לחבר בחברה המלכותית של לונדון בשנת 1985, והיה נשיא אגודת המתמטיקה של לונדון בשנים 1988–1990. האגודה העניקה לו את פרס וייטהד בשנת 1997, עבור "המחקר היסודי שלו בתורת המספרים ועבור תרומות רבות לחיים המתמטיים באנגליה וברחבי העולם".
הוא שימש כמרצה במחלקה למתמטיקה עיונית וסטטיסטיקה מתמטית באוניברסיטת קיימברידג', והמשיך לחקור בתורת המספרים, גאומטריה אלגברית ותורת איווסווה.
נפטר בקיימברידג' ב-9 במאי 2022.
ג'ון קבוט (ונטית: Zuan Chabotto, זוּאַן קאַבוֹטּוֹ; איטלקית: Giovanni Caboto, ג'וֹבאַנּיִ קאַבוֹטוֹ; 1450–1499) היה נווט וחוקר ונציאני, אשר בעת הפלגותיו בשירות מלך אנגליה היה אחד האירופאים הראשונים שנחתו על אדמת אמריקה.
ג'ון קבוט נולד באיטליה ב-1450. מקום הולדתו המדויק אינו ידוע, אך מכיוון שמגיל צעיר התגורר בוונציה, וב-28 במרץ 1476 קיבל אזרחות ונציאנית, הוא נודע כוונציאני.
בוונציה רכש ניסיון בנווטות במסעות מסחריים לחצי האי ערב, בוונציה אף העלה את הרעיון לשוט מערבה כדי למצוא נתיבים שונים לאיי התבלינים דרך המעבר הצפוני, כפי שדמיין.
ב-1490 עבר עם שלושת בניו, לודוביקו, סבסטיאן וסנצ'ו, לבריסטול שבאנגליה, ונשאר שם לשארית חייו.
לא ידוע אם סייע למשלחת שנכשלה ב-1491, אך ברור שלאחר הצלחתו של קולומבוס בשנה שלאחר מכן, החליט להציע להנרי השביעי, מלך אנגליה הצעה דומה.
לבסוף, ב-6 במרץ 1496, הוציא הנרי השביעי מכתב המאשר לקבוט ולשלושת בניו לצאת ולחפש איים בצפון, במזרח ובמערב, עם חמש ספינות תחת הדגל האנגלי.
בעקבות אישורו של המלך הנרי השביעי, יצא קבוט מבריסטול על הספינה מתיו במאי 1497. המסע היה מסע שגרתי, בחודש שלאחר מכן אותרה יבשה, ייתכן שלברדור, ניופאונדלנד או שהאי קייפ ברטון (קנדה ובריטניה הגדולה הכריזו על קייפ בונביסטה, ניו פאונדלנד כאתר הנחיתה).
כשראה סימני מגורים, הוא חקר את חופו הדרומי של האזור.
הוא מיפה את קו החוף של צפון אמריקה מנובה סקוטיה לניופאונדלנד.
קבוט האמין שהגיע לחופה הצפוני של אסיה, ושט חזרה ב-6 באוגוסט 1497. כשחזר, תכנן לשוב ולהמשיך ליפן, וקיבל אישור חדש מהמלך ב-3 בפברואר 1498.
חמש ספינות יצאו לדרכן לניופאונדלנד באותה השנה, אך ספינה אחת נאלצה לחזור לאחר שנפגעה מסופה.
משאר הספינות לא שמעו עוד, אם כי יש עדויות שמהן מסיקים שקבוט אולי הגיע בפעם השנייה לאמריקה.
מסעו של קבוט היה הבסיס לתביעתה של בריטניה על השטח שבהמשך הפך למדינת קנדה.
על שמו נקראה העיר סנט ג'ונס בפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור שבקנדה.
ג'ון חיירו קולמה (בספרדית: Jhon Jairo Culma; נולד ב-17 במרץ 1981 בקאלי, קולומביה) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
קולמה התאמן עם קבוצות הנוער של אמריקה קאלי, מיונאריוס, ודפורטיבו קאלי.
בגיל 17 קולמה הגיע להתנסות במועדון מונפלייה, אך לבסוף עבר לארגנטינה כשחתם במדי קבוצת הפאר אינדפנדיינטה.
בשנת 2001 עבר לקרוס אסול המקסיקנית, אך שיחק במשך רוב תקופתו במועדון בקבוצת הבת הידלגו.
בשנת 2005 קולמה זומן לנבחרת הבוגרת של קולומביה, ושותף במשחק אחד.
בשנה זו גם עבר לברוחאס מליגת העל של קוסטה ריקה.
ב-20 ביולי 2006 חתם קולמה בקבוצת בני סכנין מהליגה הלאומית, ועזר לקבוצה להעפיל לליגת העל.
בעקבות עלייתו לליגה הבכירה עם קבוצתו, נבחר בסיום העונה לנבחרת העונה של הליגה הלאומית.
במדי סכנין, קולמה המשיך עונה נוספת, ועזר לקבוצתו להגיע למקום הרביעי בטבלה.
ב-17 ביוני 2008 חתם קולמה על חוזה לשלוש שנים במכבי חיפה, עמה זכה בשתי אליפויות ובמדיה כבש שער בודד.
עיקר תרומתו של קולמה הייתה הגנתית והוא נחשב ל"גרזן" - קשר אחורי קשוח.
בסיום החוזה בתום עונת 2010/11 נתן קולמה בתחילה את הסכמתו להצטרף לעירוני קריית שמונה לפני שחתם לבסוף בברסט מליגת העל הצרפתית.
בעונתו הראשונה שותף ב-21 משחקי ליגה, והפך מהר מאוד לשחקן הרכב פותח, לפני שבתחילת דצמבר נפצע בברכו ונעדר מהמגרשים למספר חודשים.
בעונתו השנייה במועדון שותף בחמישה משחקים בלבד, לפני שב-12 באפריל 2013 הותר החוזה שלו עד סוף העונה בהסכמת שני הצדדים.
ג'ון קולייר , אשר כונה ג'ק בפי בני משפחתו וחבריו, היה אמן בריטי ידוע וסופר.
צִייר בסגנון פרה-רפאליטי והיה אחד מציירי הדיוקנאות החשובים בזמנו.
שתי נשותיו היו בנותיו של תומאס הנרי האקסלי.
קולייר נולד למשפחה רבת השפעה.
סבו, ג'ון קולייר, היה סוחר קווייקר שכיהן בפרלמנט.
אביו היה אף הוא חבר פרלמנט, ושימש תובע כללי ושופט במועצת המלך.
אחיו הבוגר היה שר המלחמה בממשלה ויושב ראש מועצת מחוז לונדון.
במהלך השנים הפך קולייר לחלק אינטגרלי ממשפחתו של תומאס הנרי האקסלי.
קולייר נשא את שתי בנותיו של הקסלי והיה ידיד קרוב של בנו, הסופר לאונרד הקסלי.
בשנת 1879 נשא קולייר את מריאן (מאדי) הקסלי, שהייתה אף היא ציירת ולמדה עמו בבית הספר לאמנות סלייד.
לאחר הולדת בתם היחידה ג'ויס סבלה מריאן מדיכאון שלאחר לידה.
היא נסעה לקבל טיפול בפריז אולם שם חלתה בדלקת ריאות ונפטרה בשנת 1887.
בשנת 1889 קולייר נשא את אחותה הצעירה של מריאן, אתל הקסלי.
מכיוון שנישואין כאלה (לאחות אישה שנפטרה) היו אסורים באנגליה עד לשנת 1907 הטקס התקיים בנורווגיה.
מנישואין אלה נולדו לקולייר בת ובן (סר לורנס קולייר, אשר כיהן כשגריר הבריטי בנורווגיה בין 1941-1951).
מגוון הסובייקטים שצייר קולייר היה רחב מאוד.
בשנת 1893 צייר, בין היתר, את הבישופ משרוסברי (סר לאבלס סטיימר), את סר ג'ון לובוק, את סר אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד (אדמירל וחוקר האזור הארקטי).
קולייר צייר גם אישים בכירים ברשויות השלטון השונות.
בשנת 1901 צייר את דיוקנו של דוכס יורק, לימים ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
כמו כן צייר שני לורד צ'נסלורים (רוזן סלבורן בשנת 1882, ורוזן האלסבורי בשנת 1897), את יושב ראש בית הנבחרים הבריטי ויליאם גאלי (1897), את נשיא בתי המשפט לורד אלוורסטון (1912), ואת שומר המגילות (ראש בית המשפט לערעורים) סר ג'ורג' ג'סל (1881).
עותק של פנקס המודלים של קולייר שהוכן בשנת 1962 (המקור מצוי בידי המשפחה) נמצא בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון).
בפנקס ישנו תיעוד בכתב ידו של האמן של כל הדיוקנאות שצייר, לרבות שם הסובייקט, תאריך, שכר ופרטים על תצוגות חשובות של הציור.
קולייר נפטר בשנת 1934. הערך עליו במילון הביוגרפיה הלאומית (כרך שפורסם בשנת 1949) משווה את עבודתו לזו של פרנק הול בשל טקסיותה.
אבחנה זו נכונה, עם זאת, רק ביחס לדיוקנאות של גברים בוגרים (להבדיל מדיוקנאות של גברים צעירים, נשים וילדים וציורים אחרים).
ג'פרי אשטן בערך שכתב עליו בכרך 7 של המילון לאמנות (1996), מעיר כי לא ניתן להבחין במשיכות המכחול של קולייר וכי מדובר ב"שימוש לא מרגש ותפל בצבע" אבל בה בעת משבח את "חוש הצבע" המפתיע והחזק של האמן היוצר תחושה מציאותית - הן מבחינת המראה והן מבחינת הלך הרוח.
המילון של ציירי הדיוקנאות בבריטניה עד לשנת 1920 (פורסם בשנת 1997) מתאר את הדיוקנאות של קולייר כציורים שבהם נעשה שימוש מרענן באור וצבע.
שישה-עשר דיוקנאות של קולייר מוצגים בגלריית הדיוקנאות הלאומית (לונדון), שניים בגלריית טייט, ודיוקן עצמי מוצג בגלריית אופיצי.
ציורים אחרים נמצאים אף הם בבתים ובמוסדות הפתוחים לציבור.
לדוגמה, דיוקנו של רוזן אונסלו (1903) מוצג בקלנדון פארק; דיוקנו של צ'ארלס מנדר מוצג באחוזת אולפן; דיוקנה של קליטמנסטרה מצוי בגלריית גילדהול בלונדון.
העתקים של עבודות רבות מצויים בספריית היינץ בגלריית הדיוקנאות הלאומית.
מבחר יצירות מופיעות בספרו של פולוק The Art of the Honourable John Collier משנת 1914.
ג'ון אנתוני קארי היה מחליק קרח בריטי שהתחרה בקטגוריית גברים יחידים.
היה אלוף אולימפי (אינסברוק 1976), אלוף עולם (גטבורג 1976), אלוף אירופה (ז'נבה 1976) ו-5 פעמים אלוף בריטניה.
קארי היה נושא הדגל של בריטניה בטקס הפתיחה באולימפיאדת אינסברוק (1976).
כילד רצה להיות רקדן, אך אביו סירב לאפשר לו לרקוד כפעילות לבנים ולכן החל להתאמן בגיל 7 בהחלקה אמנותית.
לאחר מותו של אביו בגיל 16 עבר לגור בלונדון והתאמן בהדרכתו של ארנולד גרשווילר שהוביל אותו לזכייה באליפות בריטניה בשנים 1971. בשנת 1972 עבר להתאמן בהדרכתו של גוסטב לוסי האמריקאי ואחר כך בהדרכתו של קארלו פאסי האיטלקי שהוביל אותו לזכייה בתארים האירופי, העולמי והאולימפי בשנת 1976.
באולימפיאדת סאפורו (1972) סיים קארי במקום 10 בהחלקה אמנותית בתחרות לגברים יחידים.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית שנערכה בזאגרב, לשעבר יוגוסלביה בשנת 1974 זכה קארי במדליית ארד אחרי יאן הופמן ממזרח גרמניה וסרגיי וולקוב מברית המועצות.
אותה שנה, הוא סיים במקום שביעי באליפות העולם שנערכה במינכן, מערב גרמניה.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית שנערכה בקופנהגן, דנמרק בשנת 1975 זכה קארי במדליית כסף אחרי ולדימיר קובלב ולפני יורי אובצ'יניקוב שניהם מברית המועצות.
אותה שנה, הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם שנערכה בקולורדו ספרינגס, ארצות הברית אחרי וולקוב וקובלב הסובייטים.
באליפות אירופה בהחלה אמנותית שנערכה בז'נבה, שווייץ בשנת 1976 זכה קארי במדליית זהב לפני קובלב והופמן.
לאחר מכן, הוא זכה באולימפיאדת אינסברוק (1976) במדליית זהב לפני קובלב וטולר קרנסטון מקנדה ובמדליית זהב באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה לפני קובלב והופמן.
לאחר אליפות העולם פרש קארי מתחרויות והקים חברה שבה עבד כמחליק מקצועי.
הוא נודע כאדם שקשה להסתדר איתו, ומחלוקת עם מנהלי העסקים שלו אילצו אותו להפסיק את פעילות החברה שלו באמצע שנות ה-80. אחרי זה הוא הופיע בציבור לעיתים נדירות.
עיתון ה"בילד" הגרמני חשף (אאוטינג) בשנת 1976 לפני אליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה את עובדת היותו של קארי הומוסקסואל.
תקופה קצרה הדבר עורר התעניינות באירופה, אך לאחר מכן, התקשורת בחרה להתעלם מנטייתו המינית במשך שנים.
בשנת 1987 אובחן קארי כנשא HIV, בשנת 1991 חלה באיידס ולפני מותו בחר לספר בתקשורת על מחלתו ועל נטייתו המינית.
הוא העביר את שנתו האחרונה בבית אמו ונפטר ב-15 באפריל 1994 לאחר התקף לב על רקע מחלתו, בזרועות מי שהיה מאהבו במשך שנתיים השחקן הבריטי אלן בייטס.
בשנת 1976 זכה קארי בתואר "איש השנה" בספורט של בריטניה.
ג'ון קווילר רוֹוֶט היה איש עסקים ופילנתרופ בריטי.
הוא עשה את הונו בתעשיית היין והאלכוהול כיושב ראש ומנכ"ל חברת רווט, ליקי ושות', ומנהל בחברות אחרות.
רווט שאף לעשות מעבר לצבירת כסף ובמלחמת העולם הראשונה היה תורם חשוב למטרות צדקה.
כחברו ללימודים של סר ארנסט שקלטון בדאלוויץ' קולג', היה רווט המממן היחיד (בסך 70,000 ליש"ט) של המשלחת האחרונה לאנטארקטיקה של שקלטון, משלחת שקלטון-רווט בשנים 1922-1921, שבמהלכה פקד אותו התקף לב, שהביא למותו.
אחרי מות שקלטון, היה לרווט תפקיד חשוב ברכישת הסירה "ג'יימס קיירד", שבה עשו בשנת 1916 שקלטון ועוד חמישה מאנשי צוותו את מסע
ההצלה המהולל מאי הפיל אל ג'ורג'יה הדרומית, ותרם אותה לדאלוויץ' קולג'.
רווט היה שותף לייסוד מכון רווט למחקר, מעבדה לחקר תזונת בעלי חיים, כיום חלק מאוניברסיטת אברדין.
ב-1 באוקטובר 1924, בהניחו שעסקיו מתדרדרים והולכים, שם רווט קץ לחייו.
הר על האי גוף, אי וולקני נידח בקבוצת טריסטן דה קונה בדרום האוקיינוס האטלנטי, קרוי על שם רווט.
אחרי מות שקלטון בג'ורג'יה הדרומית, ביקרה המשלחת באי גוף באונייה הזעירה (בת 125 טון) "קווסט", וקבוצות מאנשיה ירדו אל החוף במשך ימים אחדים מ-28 במאי 1922. כאשר טיפסו אנשי המשלחת אל הר רווט (בעל ארבע פסגות) וקראו לו בשמו, סברו שזו הנקודה הגבוהה ביותר על האי, בגובה 836 מטרים.
ואולם, יותר משלושים שנה לאחר מכן נמצא ש"פסגת אדינבורו", בגובה 910 מטרים, היא הגבוהה ביותר באי, לפי מדידות צוות הסקר המדעי של האי גוף.
ג'ון קונור הוא דמות בדיונית והפרוטגוניסט הראשי בסדרת סרטי "שליחות קטלנית".
השחקן כריסטיאן בייל מגלם את דמותו של קונור בסרט שליחות קטלנית: התעוררות וג'ייסון קלארק בסרט שליחות קטלנית: ג'נסיס משנת 2015, שם דמותו של קונור היא האנטגוניסט.
בסיפר של העולם הבדיוני בו הוא נמצא, ג'ון קונור הוא דמות משיחית, אשר תוביל את המחתרת לניצחון על הרובוטים המחסלים הנשלטים על ידי סקיינט (מחשב העל הצבאי) שגורם ליום הדין (השתלטות הרובוטים והמחשבים על העולם, המהווים סיכון קיומי לאנושות).
כאשר אמו, שרה קונור, הופכת למטרה לרובוט מחסל שנשלח אחורה בזמן בסרט הראשון, ג'ון שולח את לוחם המחתרת קייל ריס במטרה להגן עליה, בידיעה שבשלב מאוחר יותר שרה תכנס להריון מקייל, וג'ון עצמו ייוולד.
ג'ון הודף את ניסיונות המחסל להרוג אותו בסרט השני והשלישי, לפני יום הדין.
בסרט הרביעי, ג'ון הוא לוחם מחתרת לאחר שסקיינט השתלט והתרחשו אירועי יום הדין.
ג'ון קָבָּט-זִין (נולד קָבָּט ב-5 ביוני 1944, אנגלית: Jon Kabat-Zinn) הוא פרופסור אמריטוס לרפואה ומקימה של הקליניקה להפחתת מתח והמרכז לקְשיבוּת (mindfulness) ברפואה, מקצועות הבריאות, והחברה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת מסצ'וסטס..
קבט-זין למד אצל מורים בודהיסטים כמו טיך נהאט האן ומאסטר הזן סאונג-סאן; והוא חבר מייסד במרכז הזן של קיימברידג'.
הממשק שלו עם יוגה ועם מוריו הבודהיסטים הביא אותו לשלב בין אלה ובין המדע.
הוא מלמד קשיבות, שלדידו עשויה לסייע לאנשים להתמודד עם לחץ, חרדה, כאב וחולי.
התוכנית להפחתת המתח של קבט-זין קרויה הפחתת מתח מבוססת קשיבות (MBSR), והיא מוצעת במרכזים רפואיים, בתי חולים ובארגוני שמירה על בריאות.
קבט-זין נולד בעיר ניו יורק ב-1944 לאלווין קבט, מדען ביו-רפואי, ולסאלי קבט, ציירת.
הוא סיים את לימודיו במכללת האברפורד והחל לעבוד על דוקטורט בביולוגיה מולקולרית ב-MIT ב-1971 תחת סלבדור לוריה, חתן פרס נובל לרפואה.
קבט-זין נולד למשפחה יהודית, ואולם תיאר את אמונותיו כשילוב של מדע ואמנות.
על אף קרבתו לבודהיזם ואימוניו בתחום, הוא אינו מגדיר עצמו כבודהיסט, אלא מעדיף את זהותו כמדען.
קבט-זין נחשף למדיטציה לראשונה על ידי פיליפ קפלאו, מיסיונר זן שבא לשאת דברים ב-MIT בעת שהיה סטודנט במוסד.
הוא המשיך ללמוד מדיטציה עם מורים בודהיסטים אחרים כגון טיך נהאט האן וסאונג-סאן.
ג'ון קאסל הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
הוא ידוע בזכות תפקידו כאגריפה פוסטומוס בסדרת הדרמה של ה-BBC "אני, קלאודיוס" משנת 1976, וכג'פרי, דוכס בריטני בסרט "אריה בחורף" מ-1968. עוד שיחק בתפקיד ד"ר קרסקו וגם כאסיר הידוע בכינוי "הדוכס" בסרט "איש למנשה" (1972), וגילם את הנבל פול מקדגט ב"רובוקופ 3" (1993).
למד בברייטון קולג' ובטריניטי קולג'.
את הכשרתו כשחקן קיבל באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הופעת הבכורה של קאסל על הבמה הייתה ב-5 ביוני 1964 בווסטמורלנד במחזה "הנרי החמישי" בתיאטרון אופן אייר שבריג'נטס פארק.
הופעתו הראשונה בתיאטראות ברודוויי הייתה בפברואר 1970, במחזמר "ג'ורג'י".
על מסך הקולנוע הופיע קאסל לראשונה בסרט "אריה בחורף", עיבוד למחזה באותו שם, בתפקיד הנסיך ג'פרי.
הוא זכה לשבחים על הופעתו והתפקיד סלל את דרכו כשחקן בלונדון ובהוליווד.
קאסל גילם את דמותו של אוקטביוס קיסר בגרסה של צ'רלטון הסטון ל"אנטוניוס וקלאופטרה" משנת 1972. הסרט קיבל ביקורות פושרות ולא הופץ כלל בארצות הברית.
ב-1984 הופיע קאסל בתפקיד קרות'רס, דמות מסדרת שרלוק הולמס, בסדרת טלוויזיה של רשת "גרנדה" בפרק "The Solitary Cyclist".
עוד בהקשר של שרלוק הולמס שיחק ב-1991 ב-"The Crucifer of Blood".
בעיבוד לספרה של אגאתה כריסטי "A Murder is Announced" מ-1985 גילם את דמות מפקח המשטרה קראדוק.
הוא חזר על תפקיד זה בשנת 1992 בסרט מסדרת "גברת מארפל" "The Mirror Crack'd from Side to Side".
עוד השתתף בשנת 2000 בעיבוד לטלוויזיה של "Lord Edgware Dies" מאת אגאתה כריסטי.
ב-1990 כיכב כמפקח ג'ורג' ת'ורן בתסכית הרדיו של ה-BBC עיבוד לספריו של ג'ון פן.
על הבמה הופיע בין השאר בתפקיד אוסוולד במחזה "רוחות" מאת איבסן בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית מ-1967, לצידה של פגי אשקרופט כאימו של אוסוולד, גברת אלווינג.
קאסל נשוי לסופרת מגי ויידי.
בביוגרפיה ב"מי ומי בתיאטרון" משנת 1981 ציין קאסל שהתפקידים המועדפים עליו הם לותר, המלט ואו'ריורדן (O'Riordan).
אני, קלאודיוס (1976) I, Claudius - בתפקיד אגריפה פוסטומוס
פריחתה של מיס ברודי (1978) The Prime of Miss Jean Brodie - בתפקיד טדי לויד
מיס מארפל (1985) Miss Marple - בתפקיד המפקח קראדוק בפרק "A Murder is Announced"
(1996) Pie in the Sky - סדרת טלוויזיה
רציחות במידסומר (2007) Midsomer Murders - בתפקיד צ'ארלס קינג, בפרק "King's Crystal"
ג'ון אנגוס פול קולינס הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום עוזר מאמן קבוצת סלטיק.
קולינס שיחק במהלך הקריירה בליגות הבכירות בסקוטלנד, בצרפת ובאנגליה, ובעברו זכייה עם מונקו באליפות צרפת בעונת .
הוא ייצג את נבחרת סקוטלנד ב-58 הופעות, בהן כבש 12 שערים.
בין היתר, נכלל קולינס בסגל סקוטלנד לטורניר יורו 1996 ובשני טורנירי מונדיאל.
לאחר פרישתו שימש בתפקידים שונים, בהם מאמן קבוצת נעוריו היברניאן ושרלרואה הבלגית ומנהל מקצועי בליווינגסטון.
קולינס החל את קריירת המשחק המקצוענית בקבוצת היברניאן מליגת העל הסקוטית בעונת .
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה החל קולינס להשתלב בהרכב קבוצתו, ובעונת לא החמיץ ולו הופעת ליגה בודדת.
באותה עונה אף עשה את צעדיו הראשונים בנבחרת סקוטלנד.
על אף שלא הצליח להגיע להישגים עם קבוצת נעוריו, שיחק בה קולינס במשך חמש עונות בהן רשם 163 הופעות ליגה בהן כבש 16 שערים.
לקראת עונת חתם קולינס בסלטיק של המאמן בילי מקניל.
קולינס היה לשחקן סלטיק הראשון שהעברתו חצתה את רף המיליון ליש"ט.
קולינס הוצב על פי רוב בצד שמאל של הקישור, ונהנה מתקופה פורה יחסית מבחינה התקפית, שכללה 47 שערים ב-217 הופעות ליגה במדי המועדון.
סלטיק סבלה באותן שנים משלטונה של גלאזגו ריינג'רס, יריבתה העירונית, בליגה המקומית, והתקשתה לזכות בתארים.
באפריל 1994 היה קולינס לכדורגלן הראשון שכובש שער עם נעלי הפרדטור של אדידס.
היה זה שער היתרון של סלטיק בדרבי של גלאזגו באצטדיון אייברוקס, בבעיטה חופשית ישירה על קצה הרחבה.
המשחק עצמו הסתיים בשוויון 1-1. בעונת זכה קולינס לראשונה עם קבוצתו בתואר, לאחר שסלטיק הניפה את הגביע הסקוטי לאותה עונה.
קולינס פתח בהרכב קבוצתו בניצחון 1-0 בגמר על איירדריוניאנס.
עונה אחר כך, עם 11 שערי ליגה ב-29 הופעות, סייע קולינס לקבוצתו לסיים כסגנית האלופה, בפעם הראשונה מאז הגיע לקבוצה.
הייתה זו עונתו השישית והאחרונה של קולינס בסלטיק.
לקראת עונת ניצל קולינס את חוק בוסמן ועבר למונקו מהליגה הצרפתית בהעברה חופשית.
סלטיק דרשה פיצוי על מעברו של קולינס, בטענה כי חוק בוסמן לא תקף במונקו מכיוון שאינה חברה באיחוד האירופי.
הטענה לא התקבלה, ומעברו של קולינס אושר ללא תמורה.
מבחינה מקצועית, רשמה מונקו עונה מוצלחת מאוד.
קולינס הצטרף למאמן ז'אן טיגנה ולסוללת הכוכבים שכללה בין היתר את פביאן בארטז, עמנואל פטי, אנזו שיפו, תיירי הנרי, סוני אנדרסון ודויד טרזגה.
מונקו הרשימה באותה עונה בליגה הצרפתית וזכתה באליפות צרפת בפער ניכר מסגניתה פריז סן-ז'רמן.
הקבוצה נחלה הצלחה גם בגביע אופ"א, כשהגיעה עד לחצי גמר המפעל.
קולינס תרם לזכייה באליפות שישה שערי ליגה ב-28 הופעות.
עונה אחר כך איבדה מונקו את הפסגה וסיימה שלישית בלבד, אך רשמה קמפיין מוצלח נוסף באירופה, כשהצליחה להעפיל עד לחצי גמר ליגת האלופות, תוך שהיא מדיחה את מנצ'סטר יונייטד ברבע הגמר.
קולינס היה לשחקן הרכב משמעותי גם בעונה זו.
לקראת עונת עבר קולינס לאברטון מהפרמייר ליג, אותה אימן אז בן ארצו וולטר סמית', תמורת כשני מיליון ליש"ט.
הוא שיחק בקבוצה במשך שתי עונות, שבמהלכן אף הוביל את הקבוצה כקפטן בחלק מהמשחקים.
הוא הביע את רצונו לעזוב את הקבוצה לקראת עונת , ונמכר לפולהאם מליגת המשנה שם התאחד עם מאמנו לשעבר במונקו, ז'אן טיגנה.
כבר בעונת הבכורה שלו בפולהאם סייע קולינס לקבוצתו לזכות באליפות ליגת המשנה ולעלות לפרמייר ליג.
הוא היה לשחקן מפתח בקבוצה בעונת , בה סיימה במרכז הטבלה במקום ה-13 ושמרה על מקומה בליגה הבכירה.
עונה אחר כך סבל קולינס מחוסר בדקות משחק, ושותף רק בשישה משחקי ליגה.
קולינס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת סקוטלנד ב-17 בפברואר 1988, תחת המאמן אנדי רוקסברג, במשחק ידידות בחוץ מול .
במשחק זה כבש קולינס את שער הבכורה שלו בנבחרת, שערה השני של סקוטלנד בדרך לשוויון 2-2 בסיום.
מאז אותו משחק נאלץ קולינס להמתין מעל לשנתיים עד להופעתו הבאה בנבחרת, אז זומן למשחקי ההכנה לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
קולינס הפגין יכולת טובה וזומן על ידי רוקסברג לסגל סקוטלנד לטורניר, אך לא זכה להופיע כלל במהלכו.
הופעתו הראשונה במשחק תחרותי הייתה במסגרת מוקדמות יורו 1992. קולינס רשם שתי הופעות במהלך המוקדמות ואף כבש שער אחד, אך לא זומן לסגל הנבחרת לטורניר הגמר.
לאחר טורניר היורו אליו לא זומן, היה קולינס לדמות חשובה יותר בנבחרת.
הוא כבש שני שערים בשש הופעות במוקדמות מונדיאל 1994, מהם לא הצליחה סקוטלנד להעפיל, ובלט במיוחד במוקדמות יורו 1996, אז שותף בכל עשרת משחקיה של סקוטלנד וכבש ארבעה שערים שסייעו לנבחרתו להעפיל מהמוקדמות.
קרייג בראון, מאמנה של סקוטלנד, בחר לזמן את קולינס לטורניר יורו 1996 באנגליה.
קולינס פתח ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של סקוטלנד בטורניר, שהסתיים בהדחתה בתום שלב הבתים.
קולינס היה שותף להעפלתה של סקוטלנד ממוקדמות מונדיאל 1998, עם שמונה הופעות מתוך עשר במהלך הטורניר.
בראון זימן את קולינס לסגל סקוטלנד לקראת מונדיאל 1998 בצרפת, וכמו בטורניר היורו הקודם, קולינס לא החמיץ ולו דקה אחת משלושת משחקיה של סקוטלנד בטורניר.
במשחק שפתח את הטורניר, ובו פגשה סקוטלנד את , כבש קולינס בדקה ה-38 בפנדל את השער השוויון הזמני של נבחרתו, שקבע 1-1 בדרך להפסדה של סקוטלנד, 2-1 בסיום.
הטורניר האחרון של קולינס במדי סקוטלנד היה מוקדמות יורו 2000. סקוטלנד הגיעה לשלב הפלייאוף, שם פגשה את לצמד משחקים.
האנגלים גברו 2-1 בסיכום שני המפגשים על סקוטלנד, ובסיום הפלייאוף פרש קולינס ממשחק בינלאומי.
לזכותו 58 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 12 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל ב-2003, השלים קולינס את לימודיו לתעודת מאמן.
ב-31 באוקטובר 2006, זמן קצר לאחר פתיחת עונת , התמנה לתפקיד מאמן היברניאן, קבוצת נעוריו כשחקן.
כבר בעונה זו הוביל הוביל קולינס את קבוצתו לפלייאוף העליון, בו סיימה במקום השישי בטבלה, ולזכייה בתואר ראשון מזה למעלה מ-15 שנים, גביע הליגה הסקוטית.
היברניאן גברה בגמר בתוצאה 5-1 על קילמרנוק.
מספר שבועות לאחר הזכייה החלה מחלוקת בין שחקני הקבוצה לבין קולינס, כשמספר שחקנים אף פנו לבעלים של המועדון והתלוננו על שיטות האימונים והמשחק של קולינס.
זמן קצר לאחר מכן פרסמו שחקני הקבוצה, ובראשם הקפטן רוב ג'ונס, הודעת התנצלות פומבית במאמנם.
ב-20 בדצמבר 2007, במהלך עונתו השנייה כמאמן הקבוצה, התפטר קולינס מתפקידו, יום אחד בלבד לאחר פתיחת מתחם האימונים החדש של הקבוצה.
לטענתו, הגורם להתפטרות היה מחלוקת לגבי גובה תקציב הרכש של המועדון.
ב-15 בדצמבר 2008, במהלך עונת , התמנה קולינס לתפקיד מאמן שרלרואה מליגת העל הבלגית.
לקראת סיום העונה הצליחה שרלרואה של קולינס להבטיח את מקומה בליגה הבכירה לעונה נוספת, וזמן קצר לאחר מכן הודיע קולינס כי יעזוב בסיום העונה.
בפברואר 2012, לאחר קרוב לשלוש שנים מחוץ למגרשים, חזר קולינס לסקוטלנד, והתמנה לתפקיד המנהל המקצועי של ליווינגסטון מליגת המשנה.
בפברואר 2013, לאחר כשנה בתפקיד, הודיע קולינס על התפטרותו עקב מחלוקת בנוגע לפיטורי המאמן גארת' אוונס.
עם מינויו של רוני דיילה לתפקיד מאמן סלטיק, בה שיחק קולינס בעברו, התמנה קולינס לתפקיד עוזר המאמן.
עונהמועדוןליגהבליגההופעותשעריםהיברניאןליגת העל הסקוטית191301446352356סלטיקליגת העל הסקוטית35138114383883482911מונקוליגת העל הצרפתית286251אברטוןפרמייר ליג201352פולהאםהליגה הראשונה של הפוטבול ליג273פרמייר ליג34050סך הכול קריירה55476
ג'ון הנרי "ג'וני" קאק היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי, אלוף ארצות הברית (1927) ושיאן עולם בהדיפת כדור ברזל ואלוף ארצות הברית (1926) ושיאן ארצות הברית בהטלת כידון.
קאק נולד וגדל בוילסון, קנזס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה בשנת 1925 זכה קאק במדליית כסף בהטלת כידון ובמדליית ארד בהדיפת כדור ברזל.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפילדלפיה, פנסילבניה בשנת 1926 זכה קאק במדליית זהב בהטלת כידון בשיא לאומי חדש של 60.83 מטר ובמדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.92 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה בשנת 1927 זכה קאק במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.76 מטר וסיים במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 54.84 מטר.
באליפות ארצות הברית ששימשה את המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) שנערכה בקיימברידג', מסצ'וסטס בשנת 1928 זכה קאק במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.05 מטר אחרי המנצח הרמן בריקס שקבע שיא אמריקאי חדש של 15.54 מטר.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בשיא עולם חדש של 15.87 מטר, לפני הרמן בריקס שקבע שיא אולימפי חדש של 15.75 מטר ואמיל הירשפלד מגרמניה (15.72 מטר).
בריקס והירשפלד קבעו את התוצאות שלהם כבר בשלב המוקדמות.
שיאו העולמי החזיק מעמד כחודש ונשבר על ידי הירשפלד (16.04 מטר).
ג'ון קארמק הוא מתכנת משחקי מחשב אמריקאי.
קארמק הוא אחד מהמייסדים של החברה id Software והמתכנת הראשי של המשחקים: קומנדר קין, Wolfenstein 3D (ידוע בכינויו "הטירה הנאצית"), DOOM וQuake.
החל מאוגוסט 2013 קארמק הוא גם מנהל הטכנולוגיות הראשי בחברה אוקולוס VR שעוסקת במציאות מדומה ופיתחה בין היתר את אוקולוס ריפט.
קארמק נולד לסטן קארמק, כתב טלוויזיה מקומי.
קארמק גדל במטרופולין של קנזס סיטי.
הוא התעניין במחשבים מגיל קטן.
כפי שמדווח בספרו של דייוויד קושנר Masters of Doom, בגיל 14, פרץ קארמק ביחד עם מספר נערים לבית הספר במטרה לגנוב מחשב מסדרת Apple II.
הוא נעצר על ידי המשטרה ונשלח לשנה אחת למרכז לעבריינים צעירים.
הוא למד באוניברסיטת מיזורי-קנזס סיטי למשך שני סמסטרים אך באמצע הלימודים פרש והחל לתכנת.