tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
yunnanensis – לה טושה, 1922, מצוי ממזרח ההימלאיה וצפון מזרח הודו למרכז סין, לאוס ומיאנמר
insperatus – סווינו, 1866, אנדמי לטאיוואן
ירגזי טקסני (שם מדעי: Baeolophus atricristatus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הראש אפור עם ציצה קטנה ושחורה, טבעת לבנה מסביב לעין, סנטר ולחיים לבנים ומצח לבן.
הבטן לבנה, והגב, הזנב והכנפיים אפורים כהים.
המקור חד, קצר שחור וחזק, והרגל אפורה כחלחלה.
צבע המותן משתנה בין תת-המינים: בתת-המין atricristatus המותן אפור כהה עם גוון זיתני; בתת-המין paloduro המותן אפור כהה.
בתת-המין sennetti המותן כתום בהיר.
השיר הוא שריקה חזקה שנשמעת כמו "פי-טר, פי-טר".
הירגזי הטקסני הוא עוף אקרובטי וזריז שיכול להיתלות במהופך מענפים.
הירגזיים חיים בלהקות קטנות, לרוב עם עופות אחרים, כשהם מחפשים פרוקי רגליים קטנים וזרעים.
הירגזי הטקסני המבוגר ביותר שתועד היה בן 7 שנים ו–11 חודשים, בטקסס.
הירגזי הטקסני ניזון מחרקים, פרוקי רגלים קטנים, פירות וזרעים.
בקיץ, עיקר המזון הוא זחלים.
הוא גם אוכל דבוראים בוגרים, חיפושיות, פשפשים, ביצי חרקים וגלמים.
זרעים, אגוזים, פירות יער ופירות קטנים הם מקור מזון חשוב במיוחד בחורף.
הירגזי מבקר במתקני האכלה ואוכל בהם גרעינים ושומן.
הוא מפצח בלוטים וגרעינים תוך שהוא מחזיק בהם ברגלו ומכה בהם במקורו כבפטיש.
הירגזי הטקסני מחביא מזון, אותו הוא אוכל מאוחר יותר.
הירגזי הטקסני הוא מין מונוגמי.
הזוגות נשארים יחד כל השנה, גם כאשר הם מצטרפים ללהקות מעורבות בחורף.
להקות אלו מתפרקות באביב, אז הזוגות מוצאים טריטוריית קינון.
הקן מוקם בחלל בעץ או בקן נטוש של נקרים, לרוב בגובה 1–6.7 מטרים מהקרקע.
הירגזי הטקסני ישתמש גם בתיבות קינון.
הקן, אשר נבנה על ידי הנקבה, בנוי מטחב, עשב, עלים וקליפת עץ, ומרופד בסיבים רכים, בעיקר פרווה.
הנקבה מטילה 4–7 ביצים לבנות עם נקודות אדומות ודוגרת עליהן 12–14 ימים.
כאשר הגוזלים קטנים, הנקבה נשארת איתם בקן והזכר מביא להם מזון.
כשהגוזלים מבוגרים יותר, שני ההורים מאכילים אותם.
הפרחונים עוזבים בגיל 15–16 ימים.
הירגזי הטקסני חי בבתי גידול מגוונים, החל מיערות ינבוט, דרך יערות הרריים ירוקי עד, חורשי אלון, וכלה בפרוורים.
מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן האוכלוסייה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
על כן, ירגזי טקסני מסווג כמין ללא חשש.
atricristatus – קסין, 1850, מצוי בדרום טקסס וצפון מזרח מקסיקו
Stevenson, 1940, מצוי בטקסס ודרום אוקלהומה
sennetti – רידג'ווי, 1904, מצוי בטקסס
ירגזי מפויח (שם מדעי: Melaniparus niger) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
צבעו שחור כפחם, ומכאן שמו.
הירגזי המפויח חי ביערות, בערבות, בסוואנות, ב ובאזורים עירוניים יבשים באפריקה הדרומית בגבהים של עד 1,070 מטרים מעל פני הים.
המין נחשב שנים רבות לחלק מהסוג ירגזי.
מחקר משנת 2013 הראה שהמינים האפריקאיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מלאניפרוס.
הירגזי המפויח הוא עוף קטן שחור.
קשתית העין חומה, המקור כהה והרגליים אפורות.
הזכר בצבע שחור עם ברק כחול-אפרפר, אשר נהיה אפור יותר בגחון.
סוככות הזנב התחתונות שחורות עם שוליים לבנים ואברות הזנב שחורות.
הכתף ושולי חלק מסוככות הכנף לבנות.
הנקבה דומה לזכר, אם כי גבה פחות מבריק וגחונה דהוי.
הצעירים בצבע חום כהה, וכיפתם מבריקה במעט מהגוף עם ברק כחלחל.
שולי האברות צהובים והפנים והגחון חומים חיוורים.
בין תת־המינים קיימים הבדלים בחלקים הלבנים בכנפיים ובגחון.
הוא מזוהה לעיתים קרובות בזכות קריאותיו שנשמעות כ-"די–די–צי–צי", "צ'יו–רי", "פיטיט–וו" וצרצורים שונים.
הירגזי המפויח נצפה לרוב בקבוצות קטנות, ומחוץ לעונת הרבייה גם בלהקות מעורבות עם מיני עופות אחרים.
בחיפושו אחר מזון, הירגזי גומע מרחקים ארוכים, עד 10 ק"מ ביום.
הוא מחפש מזון על צמרות עצים, ענפים ועל הגזע.
הוא ניזון בעיקר מחסרי חוליות קטנים, בהם חיפושיות, עשים, עכבישים וטרמיטים, וגם זרעים, גרגירים קטנים ופירות פיקוס.
הירגזי גם ניזון מצוף של פרחי אלווי.
עונת הקינון חלה מאוגוסט עד ינואר.
הירגזי המפויח הוא מין מונוגמי.
הקן, העשוי מסיבים צמחיים, חזזית ופרווה, נבנה על ידי הנקבה בחלל בעץ בגובה 2–5 מטרים מהקרקע, בין אם חלל טבעי, או קן נטוש של נקרים וליביים.
הנקבה מטילה 4–5 ביצים ודוגרת עליהם 14–15 ימים.
לעיתים קרובות, ירגזים צעירים עוזרים להוריהם לגדל את הגוזלים.
הגוזלים פורחים בגיל 24 ימים, אם כי הם עדיין תלויים בהוריהם ונשארים בטריטורייה עד כ–9 חודשים.
טפילי קינון כאוביל הדבש מטילים לעיתים ביצים בקני ירגזי.
טווח התפוצה של מין זה גדול (כ–3,810,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
לא כימתו את גודל האוכלוסייה, אך מעריכים כי המין לא מתקרב לסף סכנת ההכחדה על פי קריטריון גודל האוכלוסייה.
מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן אין ירידה מהירה דיה כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
על כן, הירגזי המפויח מסווג כמין ללא חשש.
הירגזי המפויח תואר לראשונה על ידי לואי ז'אן-פייר ויו בשנת 1818. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850 עם הירגזי המפויח בתור מין טיפוס.
עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי.
מחקר משנת 2013 הראה שהמינים האפריקאיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מלאניפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ו-IOC.
לעומתם, ITIS עדיין מציג את המין בסוג ירגזי.
ירגזי מפויח וירגזי לבן-כנף נחשבו בעבר למין אחד, אבל הם לא מתרבים זה עם זה בתחום התפוצה המשותף, דבר שמראה כי הם מינים נפרדים.
העץ הפילוגנטי של הסוג מלאניפרוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
niger – ויו, 1818, מצוי מדרום מוזמביק למזרח דרום-אפריקה.
ravidus – קלנסי, 1964, מצוי ממזרח זמביה למוזמביק וצפון דרום-אפריקה.
xanthostomus – שלי, 1892, מצוי מדרום אנגולה וטנזניה דרך נמיביה, בוטסואנה ועד צפון דרום-אפריקה.
ירגזי האשוחית (שם מדעי: Periparus rufonuchalis) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
ירגזי האשוחית הוא עוף ווקאלי וקטן ממרכז אסיה, אורכו 13 ס"מ.
הוא חי לרוב ביערות אשוחית (ומכאן שמו), אשוח, ארז ואורן.
הירגזי שחור-הציצה וירגזי האשוחית נחשבו בעבר למין אחד.
לא מוכרים תת-מינים של ירגזי האשוחית.
ירגזי האשוחית הוא עוף קטן; אורכו 13 ס"מ.
גופו אפור עם ברק כחלחל וראשו שחור עם לחיים לבנות.
על העורף כתם קטן וכתום.
הכתף חומה, אבל לא נראית במנוחה.
אברות היד אפורות כהות ואברות האמה בצבע בז'.
קשתית העין חומה כהה, המקור שחור וכף הרגל אפורה כחלחלה.
הוא דומה מאוד לקרובו, ירגזי שחור-ציצה.
הצעירים מובחנים בקלות מהבוגרים בשל חזהם וכיפתם הדהויים, ציצתם הקטנה, אין כתם על עורפם, בטנם וגבם בגוון אפור-חום.
ירגזי האשוחית הוא עוף ווקאלי.
קריאותיו גבוהות ומצייצות, ונשמעות מעט כ–"פי–צ'ו", "צ'ה–וי", "צ'י" ו–"סי".
קריאת האזהרה נשמעת כמעין גרגור.
יש לו שני שירים: שיר מסולסל ברובו לסימון טריטוריה, ושיר שורק ברובו להגנה עליה.
הירגזי נצפה לרוב בודד, בזוג או בלהקות קטנות, ומצטרף לרוב ללהקות מעורבות בחיפוש אחר מזון.
הוא תר אחר המזון בעלוות העצים והשיחים ועל הקרקע, וניזון מחרקים, זרעים ופירות יער.
הגוזלים והעופות הצעירים ניזונים מחרקים באופן כמעט מוחלט.
הוא תוקע זרעים קשים בקליפת העץ ומכה בהם במקורו כבפטיש.
הירגזי מקנן בחללים בקרקע ובנקיקים ובין שורשי עצים גדולים, ולעיתים גם בחלל בעץ עד כמטר מהקרקע.
שני ההורים בונים את הקן מטחב ומרופד בנוצות, פרווה וצמר.
הנקבה מטילה 4–6 ביצים לבנות עם נקודות אדמדמות בגודל 17.7×12.9 מ"מ.
חסר מידע רב על גידול הגוזלים, אבל ידוע ששני ההורים משתתפים בהאכלתם.
השרת הנוצות מתבצעת בקיץ ובסתיו המוקדם.
ירגזי האשוחית מצוי במרכז אסיה, בערבות ויערות מחטניים הרריים (1,200 - 4,000 מטרים מעל פני הים).
בפקיסטן הוא ימצא גם ביערות ערער וביערות רודודנדרון, שדר ואלון בהימלאיה.
טווח התפוצה (כ–2,700,000 קמ"ר) של מין זה גדול מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, הירגזי שחור־הציצה מסווג כמין ללא חשש.
הסוג פריפרוס תואר ב-1884 בידי החוקר הבלגי אדמון דה סליס לונשאן אך במשך שנים נחשב לתת-סוג של הירגזי.
מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פריפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, שבהם IUCN, ITIS, ואיגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (IOU, לשעבר IOC).
נוסף על כך, הירגזי שחור-הציצה וירגזי האשוחית נחשבו בעבר למין אחד.
העץ הפילוגנטי של הסוג פריפרוס על פי יוהנסון ואחרים (2013):
ירגזי טאיוואני (שם מדעי: Machlolophus holsti) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הירגזי הטאיוואני הוא עוף קטן וצבעוני האנדמי ליערות ממוזגים בהרים במרכז טאיוואן.
הירגזי הטאיוואני הוא עוף קטן וצבעוני; אורכו 13 ס"מ.
גבו, עורפו וציצתו המשולשת שחורים עם ברק כחלחל, קצה הציצה לבנבן, גחונו ופניו צהובים בוהקים, תת־השת לבן, ואברותיו כחולות כהות.
שולי הסוככות לבנבנים וקשתית העין שחורה.
ההבדלים העיקריים בין הזכר והנקבה הוא עוצמת הצבע בגחון וגודל הציצה.
נוסף על כך, לזכר כתם שחור בין הרגליים.
אצל הפרטים הצעירים, הציצה והגב כחולים אפרפרים והגחון לבנבן.
המקור שחור וכף הרגל כחלחלה.
השיר מורכב משריקות רמות, והוא משמיע מספר קריאות, בהן זו המזכירה ציוץ, ואחת הנשמעת כ–"דִיֵיר" מאונפף.
הירגזי הטאיוואני לרוב נצפה לבד או בזוגות, והוא יוצר להקות מעורבות מינים לעיתים קרובות.
הירגזי ניזון מחרקים קטנים, זרעים ופירות.
עונת הרבייה חלה מאפריל עד יוני.
הם בונים קנים בחללים בעצים גדולים; החור יכול להיות בגובה של יותר משבעה מטרים מהקרקע.
הקן בנוי מחומרים צמחיים כמו עלים, שורשים, דשא וטחב.
הנקבה מטילה 3–5 ביצים לבנות עם כתמים חומים.
הירגזי גם משתמש בתיבות קינון.
הנקבות דוגרות על הביצים, והזכרים מספקים מזון לנקבות בקן.
הירגזי הטאיוואני אנדמי להרים של מרכז טאיוואן, בגבהים של 700–2,500 מעל פני הים.
לרוב הוא חי ביערות של עצים בעלי פרחים, אבל לעיתים גם ביערות מחטניים.
לירגזי הטאיוואני טווח תפוצה (16,800 קמ"ר) ואוכלוסייה קטנים יחסית לפי הערכות, והיא מצטמצמת, ככל הנראה בשל ציד לסחר בציפורים.
עם זאת, חלקים נרחבים מתפוצת המין נמצאים בשטחים מוגנים.
על כן הירגזי הטאיוואני מוגדר כמין קרוב לסיכון.
הירגזי הטאיוואני תואר לראשונה על ידי הנרי סיבום בשנת 1894. נחשב בעבר למין בסוג ירגזי, אך מחקר משנת 2013 הראה שהמינים המזרח-אסיתיים בסוג ירגזי יוצרים קלייד עצמאי והמליץ לפצלם לסוג מכלולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ואיגוד האורניתולוגים הבין-לאומי (IOU, לשעבר IOC).
העץ הפילוגנטי של הסוג מכלולופוס ע"פ יוהנסון ואחרים (2013):
ירגזי הרסן (שם מדעי: Baeolophus wollweberi) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
ירגזי הרסן הוא עוף קטן וקולני; אורכו 10 ס"מ ומסתו 10 גרם.
גופו אפור וראשו צבוע שחור ולבן בדוגמה המזכירה מעט רסן, ומכאן שמו.
ירגזי הרסן הוא מין מקסיקני בעיקרו, כאשר רק חלק קטן מתפוצתו נמצא בארצות הברית.
יש לו ציצה קטנה אפורה במרכזה ושחורה בשוליה.
גחונו נוטה לכיוון הבז' וגבו, זנבו וכנפיו כהים.
הזנב ארוך יחסית והכנפיים עגולות.
הוא דומה לירגזי גמבל, אבל נבדל ממנו בציצתו, ולירגזי הטקסני, ממנו הוא נבדל בדוגמת הפנים.
הוא דומה במיוחד לירגזי המצויץ, אבל לא קשור אליו, שכן הירגזי המצויץ חי באירופה, וירגזי הרסן – בצפון אמריקה.
ירגזי הרסן מקפץ בזריזות בין ענפי העצים, בודק ומחפש חרקים בעלים ובענפים, ואף נתלה הפוך מהם.
לרוב הוא נצפה בלהקות מעורבות מינים תוך חיפוש אחר מזון.
להקות אלו כוללות לרוב מלכילונים, וירואיים, סבכי העולם החדש, טנגריים, חטפיתיים, ומיני ירגזיים אחרים.
ירגזי הרסן המבוגר ביותר שתועד היה לפחות בן 6 שנים ו–7 חודשים כאשר הוא נלכד מחדש ושוחרר באריזונה.
הירגזי ניזון בעיקר מחרקים (במיוחד זחלים וחיפושיות), כולל ביצי חרקים וגלמים.
אוכל גם זרעים שונים ויגיע גם למתקני האכלת ציפורים.
הירגזי מפצח זרעים על ידי החזקתם ברגלו והכאה בזרע במקורו כבפטיש.
בעונת החורף הקרה, הירגזים יוצרים מעין להקות חורף.
זוגות עשויים להישאר יחד בכל עונות השנה, ולבסס טריטוריית קינון לאחר התפרקות להקות החורף בתחילת האביב.
בדרום ארצות הברית, עונת הקינון חלה מאפריל עד יוני.
הקן נמצא בחור בעץ, לעיתים קרובות בחלק מת או קטוע, אבל גם בחלל טבעי או בקן נקר ישן.
ישתמש גם בתיבות קינון מלאכותיות.
הקן בנוי מחומרים רבים, בהם דשא, עלים, קורי עכביש, חזזיות, ופרווה.
הנקבה מטילה 5–7 ביצים לבנות.
התנהגות הקינון לא ידועה ברובה, אבל משוער כי רק הנקבה דוגרת, ושני ההורים מאכילים את הגוזלים.
בקינים של ירגזי הרסן, יש לעיתים קרובות פרט נוסף אחד או יותר שעוזרים לגדל את הגוזלים, והוא המן הצפון אמריקאי היחיד במשפחתו אצלו תכונה זו נפוצה.
באריזונה, ירגזי הרסן חי בדרך כלל באזורים גבוהים יותר מאשר ירגזי הערער, אך נמוכים יותר מאשר הירגזי המקסיקני.
הירגזי המקסיקני נוטה לחפש מזון בחורשי אורנים, ואילו ירגזי הרסן מעדיף לחפש בחורשי אלון.
באזורים בהם תפוצתו מתלכדת עם זו של ירגזי הערער, ירגזי הרסן חי בסבכי אלון צפופים, בעוד שירגזי הערער חי בחורשי אלון וערער פתוחים.
טווח התפוצה (כ–1,060,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
מגמת האוכלוסייה יציבה, ועל כן המגמה לא מצטמצמת בקצב מהיר מספיק כדי להתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון מגמת האוכלוסייה.
ירגזי הרסן מסווג כמין ללא חשש.
איגוד האורניתולוגים הבינלאומי מכיר בארבעה תת-מינים שונים של ירגזי הרסן:
caliginosus – פון רוסם, 1947, מצוי בדרום-מערב מקסיקו
phillipsi – פון רוסם, 1947, מצוי בדרום אריזונה וצפון-מערב מקסיקו
vandevenderi – ריאה, 1986, מצוי באריזונה ודרום מערב מקסיקו
wollweberi – בונפרטה, 1850, מצוי במרכז ודרום מקסיקו
ירגזי חדגוני (שם מדעי: Baeolophus inornatus) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
הירגזי החדגוני הוא עוף קטן; אורכו 15 ס"מ ומסתו 12.6–19.2 גרם.
על ראשו ציצה חומה קטנה.
הוא חי בעיקר ביערות אלונים אך ביערות אורנים או מעורבי עצים.
על ראשו ציצה חומה קטנה, קשתית העין שחורה.
הגב, הכנפיים והזנב כהים במקצת מהגחון, ולעיתים המותניים כתמתמות.
הירגזי יכול להניע את הציצה, כך שתהיה גלויה לחלוטין, מוסתרת לחלוטין, או גלויה למחצה, כפי שהוא נצפה עושה לרוב.
הירגזי עף בתנועה גלית עם חבטות כנפיים קצרות ומהירות.
קריאות הירגזי צרודות ונשמעות כמו "ציק-א-די".
השיר הוא רצף שריקות צלולות הנעות במהירות בין צלילים גבוהים ונמוכים כמו "פי-טר פי-טר".
הירגזי החדגוני הוא עוף קטן ופעיל.
הוא נצפה לרוב בזוגות או בלהקות משפחתיות קטנות שפרטיהן קוראים זה לזה לעיתים קרובות.
מחפש אוכל תוך דילוג בין ענפי עצים, ולפעמים נתלה הפוך, בחיפוש אחר חרקים בצדם התחתון.
הירגזי מפצח אגוזים ובלוטים על ידי החזקתם ברגליים והכאה בהם במקורו כבפטיש.
מגיע גם למתקני האכלת ציפורים.
ניזון בעיקר מחרקים, במיוחד זחלים וחיפושיות, פשפשים, חרגולים, וכנימות, כמו גם עכבישים.
אוכל גם בלוטים, זרעים, ולפעמים פירות יער או פירות קטנים אחרים.
הלהקות והזוגות עשויים להגן על טריטוריות במשך כל השנה.
הנקבה בונה את הקן בדרך כלל בחור בעץ או בקן נקרים ישן.
כאשר העץ רקוב בני הזוג עשויים לעבוד יחד כדי להרחיב חללים קטנים.
כמו כן ישתמשו בתיבות קינון, ולעיתים יקננו בחריצים בבניינים או חללים אחרים.
הקן בנוי מדשא, טחב וקליפת עץ.
מרופד בחומר רך כמו נוצות או שיער.
הנקבה מטילה 3–9 (בדרך כלל 6–7) ביצים לבנות, לפעמים מנוקדות קלות בחום-אדמדם.
הנקבה דוגרת על הביצים 14–16 ימים.
שני ההורים מביאים אוכל לגוזלים.
הגוזלים פורחים מהקן כ-16–21 ימים לאחר הבקיעה.
ירגזים חדגוניים חיים בעיקר ביערות אלון, אם כי הם חיים גם באזורים של יערות אורנים או מעורבי עצים.
רוב האוכלוסייה חיה במדרונות יבשים בקליפורניה, אם כי גבולות תפוצתו הם מצפון באורגון ודרומית לבאחה קליפורניה.
לאורך חוף האוקיינוס השקט, הירגזי חי גם בפרוורים מיוערים, לעיתים רחוקות בחורש מחטני בהרים.
בפנים היבשת, הוא נפוץ יותר ביערות המחטניים.
טווח התפוצה (כ–608,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
מבחינת מצב השימור הירגזי החדגוני מסווג כמין ללא חשש.
מחקר משנת 2005 (גיל, סליקאס ושלדסון, 2005) שהיה מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג באולופוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ITIS, ו-IOC.
המין ירגזי הערער נכלל בעבר כחלק ממין זה.
איגוד האורניתולוגים הבינלאומי מכיר בארבעה תת-מינים שונים של ירגזי חדגוני:
inornatus – גמבל, 1845, מצוי מדרום אורגון לקליפורניה
affabilis – גרינל וסווארת', 1926, מצוי בדרום קליפורניה ובאחה קליפורניה
mohavensis – מילר, 1946, מצוי בדרום מזרח קליפורניה
cineraceus – רידג'ווי, 1883, מצוי בדרום באחה קליפורניה
ירגזי הערער (שם מדעי: Baeolophus ridgwayi) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
ירגזי הערער הוא עוף קטן; מסתו 10–22 גרם.
על ראשו ציצה אפורה קטנה, קשתית העין שחורה והמקור אפור, קצר וחזק.
גבו, כנפיו וזנבו כהים במקצת מהגחון.
הירגזי יכול להניע את הציצה, כך שתהיה גלויה לחלוטין, מוסתרת לחלוטין, או גלויה למחצה.
הירגזי לרוב שר וקורא ממקומות גבוהים.
שירו מורכב מ-5 עד 15 הברות מהירות.
קריאתו צרודה וקשה הדומה לזו של ירגזי גמבל וירגזי שחור-כיפה, אבל היא קצרה וקשה יותר.
כמו רבים מבני משפחת הירגזיים, ירגזי הערער לא נודד.
אחת הדרכים שבהן הם שורדים את החורף, שבו חרקים נדירים, היא על ידי אחסון זרעים בסדקים של עצים או במקומות אחרים כדי לאכול אותם מאוחר יותר.
הירגזי מחפש מזון תוך דילוג בין ענפי עצים, ולפעמים הוא נתלה הפוך מרגליו, בחיפוש אחר חרקים בצד התחתון.
הירגזי ניזון בעיקר מחרקים (כמו זחלים, חיפושיות, ופשפשים), ועכבישים.
אוכל גם צנוברים, בלוטים, זרעים, ולפעמים פירות יער או פירות קטנים.
הירגזי פותח אגוזים תוך החזקתם ברגלו והכאתם במקורו כבפטיש.
הוא גם יגיע למתקני האכלה לציפורים.
הירגזים עשויים להגן על טריטוריות הקינון במשך כל השנה.
הקן מוקם בדרך כלל בחור בעץ, לפעמים בגדם, עמוד או קן נקרים נטוש.
כמו כן ישתמש בתיבות קינון, או חריצים בגזעים ישנים ומפותלים של ערער או אורן.
הקן בנוי מדשא, מטחב ומקליפה ומרופד בנוצות ופרווה.
הנקבה מטילה 4–7 (בדרך כלל 5–6) ביצים לבנות המנוקדות בצבע ערמון.
צעיר: שני ההורים מביאים אוכל לגוזלים.
הצעירים עוזבים את הקן כ-16–21 ימים לאחר הבקיעה.
הנקבה הדוגרת נרתעת מלעזוב את הקן כשהיא דוגרת על הביצים.
אם היא מופרעת בדגירה, היא תנשוף כמו נחש ותסרב לזוז.
ירגזי הערער המבוגר ביותר שתועד היה נקבה בת לפחות 4 שנים וחודשיים שתועדה בניו מקסיקו.
ירגזי הערער חי ביערות אורן פיניון וערער בגובה של כ-685-2,438 מטר.
ציפורים מקננות-חללים אלו נוטות לקנן בעצים בוגרים.
באזורים בהם תפוצתו מתלכדת עם זו של ירגזי הרסן, ירגזי הרסן חי בסבכי אלון צפופים, בעוד שירגזי הערער חי בחורשי אלון וערער פתוחים.
טווח התפוצה (כ–1,380,000 קמ"ר) וגודל האוכלוסייה של מין זה גדולים מאוד, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח וקריטריון גודל האוכלוסייה.
ירגזי הערער מסווג כמין ללא חשש.
המין ירגזי הערער נכלל בעבר כחלק מהמין ירגזי חדגוני.
ישנים שני תת-מינים של ירגזי הערער:
ridgwayi – ריצ'מונד, 1902, מצוי מאיידהו לאריזונה וצפון מקסיקו
zaleptus – אוברהולסר, 1932, מצוי באורגון, נבדה וקליפורניה
ירגזי אדום-בטן (שם מדעי: Sittiparus castaneoventris) הוא מין של ציפור שיר ממשפחת הירגזיים.
הירגזי אדום-הבטן הוא עוף קטן באורך 11–13 ס"מ.
ראשו, עורפו וגרונו שחורים, הלחי לבנה, גבו בצבע אפור מתכתי וגחונו אדמדם, ומכאן שמו.
הירגזי אדום-הבטן דומה לירגזי הרבגוני, אך קטן יותר ובעל פנים לבנים יותר, וגחונו כהה יותר וחסר את קו הגחון.
הירגזי אדום-הבטן חי ביערות ממוזגים ובאזורים כפריים ופרווריים.
הערכת טווח התפוצה (40,300 קמ"ר) גדולה, ולכן המין אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
גודל האוכלוסייה לא כומת, אך מוערך כי מין זה לא עומד בקריטריון גודל האוכלוסייה.
כתוצאה מכך, הירגזי אדום-הבטן מסווג כמין ללא חשש.
הירגזי הרבגוני תואר על ידי ג'ון גולד ב-1863. הסוג סיטיפרוס תואר לראשונה על ידי אדמון דה סליס לונשאן בשנת 1884 עם זאת, הסוג נחשב שנים רבות לתת־סוג של ירגזי, והמין נכלל בסוג ירגזי עם רוב הירגזיים האחרים.
מחקר משנת 2005 מבוסס נתונים גנטיים ומורפולוגיים תמך בהפרדת הסוג פויסילה, אליו שויך בעבר הירגזי אדום-הבטן.
מחקר מאוחר יותר מצא קשר גנטי בין הירגזי הרבגוני (שנחשב אז למין בסוג פויסילה) והירגזי לבן־המצח (שנחשב אז למין בסוג ירגזי), והמליץ על פיצולם לסוג נפרד, סיטיפרוס, כפי שביצעו גופים אחדים, בהם IUCN, ו-IOC.
לעומתם, ITIS עדיין מציג את מיני הסוג סיטיפרוס בסוג פויסילה.
המינים ירגזי אדום-בטן (Sittiparus castaneoventris), ירגזי איריומוטה (Sittiparus olivaceus) וירגזי איזו (Sittiparus owstoni) נחשבו בעבר לתת־מינים של הירגזי הרבגוני, אבל סווגו מחדש כמינים עצמאיים בעקבות פרסום של מחקר פילוגנטי ב–2014.
ירגזי הכף (שם מדעי: Melaniparus afer) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים.
ירגזי הכף הוא עוף קטן, שאורכו 15 ס"מ.
ראשו, זנבו וחזהו שחורים, ולחייו לבנות.
הגחון אפרפר בהיר וחצוי על ידי פס שחור ארוך העובר מהחזה עד לזנב.
ירגזי הכף דומה לירגזי האפרורי, אבל פחות צהבהב, בכנפיו אין שוליים לבנים, וזנבו קצר יותר.
ירגזי הכף נצפה לרוב בקבוצות קטנות של 2–6 פרטים.
עונת הקינון היא בחודשי אוגוסט עד מרץ.
הירגזי מקנן בחללים טבעיים ומעשי ידי אדם.
הטלת הביצים מתחילה באוגוסט-אוקטובר עם תיעוד בודד ממאי 1968. הקן הוא גביע של עשבים יבשים, שיער, צמר נוצות וחומרים דומים.
הנקבה מטילה 3–4 ביצים לבנות ומנוקדות באדום בגודל 19.2×14.6 מ"מ.
לא ידוע על נדידה, אבל ישנה ירידה בכמות התצפיות באמצע הקיץ, אז משוער כי מתבצע חילוף הנוצות.
ירגזי הכף מחפש מזון בשיחים ובעצים וניזון מחרקים.
במעופו הגלי הירגזי מחליף בין טפיחות כנף קצרות ומהירות בטיפוס מעלה ואז קיפול הכנפיים בצלילה.
ירגזי הכף מצוי בדרום אפריקה, דרום נמיביה ולסוטו, בסוואנות וחורש ים-תיכוני, שדות וביצות וצוקים סלעיים.
הוא מצוי בכף התקווה הטובה, ומכאן שמו.
בקארו הוא מצוי בעיקר בצמחייה שיחית ובאזורים סלעיים.
לאורך החוף הוא מתרחק מהסלעים וחי בצמחיות סטראנדפלד ורנוסטרפלד, ובכפרים.
בלסוטו הוא מצוי בעיקר באזורים סלעיים עם צמחייה עבה וצפופה, אבל גם בערבות עשב סלעיות.
טווח התפוצה של מין זה גדול (כ–795,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, ירגזי הכף מסווג כמין ללא חשש.
ירגזי הכף תואר לראשונה על ידי יוהאן פרידריך גמלין בשנת 1789. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי.
לעומתם, ITIS עדיין מציג את מיני הסוג מלאניפרוס בסוג ירגזי.
לירגזי הכף 2 תת-מינים, כאשר הטיפוסי, M.
afer הוא הצפוני מביניהם וחי בנמיביה ובמערב דרום אפריקה.
arens, שתואר בידי פיליפ קלאנסי ב-1963 הוא הדרומי וחי בדרום דרום אפריקה ובלסוטו.
ירגזי אפרורי (שם מדעי: Melaniparus cinerascens) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים בגודל 14.5–15 ס"מ ובמשקל 18.5–21.7 גרם.
ראשו וגרונו שחורים ולחייו לבנות, ובטנו אפורה בהירה, סימן זיהוי עיקרי שלו.
הירגזי האפרורי אנדמי לאפריקה הדרומית.
הירגזי האפרורי הוא ירגזי בינוני בגודל 14.5–15 ס"מ ובמשקל 18.5–21.7 גרם.
הכיפה כחולה-שחורה מבריקה ועל עורפו יש כתם לבן.
הזנב והכנפיים שחורים עם שוליים לבנים.
ישנה חפיפת תפוצה בזימבבואה עם הירגזי אפור-השת, אבל ניתן להבדיל ביניהם לפי בית הגידול.
הירגזי האפרורי נבדל בצבעו הכללי הכהה יותר, עם כיפה וסינר מבריקים יותר, כתם עורף לבן גדול יותר, כתמי לחיים לבנים מעט צרים יותר אך בהירים יותר, שוליים לבנים צרים יותר בנוצות הכנף, במיוחד בסוככות, והן כהות יותר במרכזן.
במרכז נמיביה ובצפון מחוז הכף יש חפיפת תפוצה עם ירגזי הכף.
הירגזי האפרורי הרבה יותר אפור, ומכאן שמו, גבו אינו חום כי אם אפרפר, וגם זנבו ארוך יחסית.
בנוסף, אצל הירגזי האפרורי ההבדלים הזוויגיים ובין הבוגרים לצעירים מזעריים, בעוד אצל ירגזי הכף, הנקבה דהוייה מזכר והצעירים חומים.
יש לו קריאות רבות, בהן זו שנשמעת כ"קוּרְר-קוּר-קוּר" וזו שנשמעת כ"צויץ-צויץ" מסולסל.
אף על פי שניתן להבחין בקלות בין הירגזי האפרורי וירגזי הכף לפי הניצוי, קריאה והעדפת בית גידול, בלבולים ביניהם אכן התרחשו.
הוא נפוץ בנמיביה, אנגולה, זימבבואה, בוטסואנה ובחלקים הצפוניים של דרום אפריקה, אך באופן ברור רוב תפוצתו מרוכזת במרכז קלהארי.
אוכלוסיית זימבבואה מוגבלת לאזור צר יחסית לאורך קו פרשת המים המרכזי ונראה שהיא מבודדת מאוכלוסיית קלהארי.
לפי קלאנסי (1980), תת-המין לשעבר P.
orphnus חי בשפלה של צפון לסוטו, במרכז ובמזרח המדינה החופשית ובטרנסוואל של תת-המין הטיפוסי, חי על גבול קוואזולו-נטאל–המדינה החופשית, ומזוהה בנטאל בחורף.
עם זאת, לא נמצאו ירגזי כף בקוואזולו-נטאל ובלסוטו, וקרוב לוודאי שמדובר בבלבול עם ירגזי הכף.
אכן אפשרי שקיימת אי-רציפות-תפוצה בעמק לימפופו, במקביל לו ודרומה משם לתוך מחוז הכף הצפוני.
שם, כנראה, נמצאים גבולות התפוצה בין cinerascens ו-orphnus.
למין יש קשר הדוק עם יערות שיטה וסבך, והוא התמחה במחייה בסבכי שיטים.
המין מציג תנודתיות עונתית בתפוצתו במערב אפריקה הדרומית.
יש יותר מדי פיזור בתצפיות מכדי להסיק דפוסי נדידה, אבל, כמו ציפורים החיות באזורים צחיחים רבים, סביר להניח שהירגזי האפרורי נע בתגובה לגשם.
מוערך כי לא חלו שינויים רחבי-היקף בתפוצתו, אם כי ייתכן והוא התרחב כתוצאה מרעיית יתר והתפשטות בתי גידול.
הירגזי האפרורי חי בגבהים של 275–1,880 מטרים מעל פני הים.
שטח התפוצה של המין רחב מאוד (2,930,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו עומד בקריטריון השטח לסכנת הכחדה.
גודל האוכלוסייה לא ידוע, אבל מוערך כי הוא לא עומד בקריטריון גודל האוכלוסייה לסכנת הכחדה.
מגמת האוכלוסייה לש המין נראית יציבה, ולכן האוכלוסייה לא מצטמצמת מהר דיה לעמידה בקריטריון מגמת האוכלוסייה.
על כן, הירגזי האפרורי מוגדר כמין במצב שימור "ללא חשש".
הירגזי האפרורי נצפה לרוב יחיד או בזוגות, ולעיתים גם בלהקות מעורבות מינים.
הירגזי האפרורי מחפש מזון בסבך שיחים.
נצפתה צפיפות של זוג אחד/500 דונם בולד שיטה קוצני בשמורת הטבע נילסווליי.
בבוטסואנה, הצפיפות נעה בין ציפור/60 דונם בחורש מעורב בקלהרי, דרך ציפור/280 דונם בסוואנה טהורה של שיטה או עצים וציפור /580 דונם בחורש מעורב צחיח על מצעים סלעיים.
הטלת הביצים תועדה באוקטובר–דצמבר בטרנסוואל, אפריל, נובמבר–דצמבר בבוטסואנה; נובמבר, דצמבר ופברואר בנמיביה; ספטמבר–נובמבר בזימבבואה.
הירגזי נצפה ישן בקינים של אורג שתפן ובמאורות של כוכית כהת גרון.
הירגזי האפרורי תואר לראשונה בידי לואי-פייר וְיֶיוֹ (Louis-Pierre Vieillot) בשנת 1818. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי.
לעיתים הוחשב ירגזי שיטים למין אחד עם ירגזי אפרורי, ובמקרים נדירים יותר, שניהם הוחשבו למין אחד עם ירגזי הכף.
לירגזי האפרורי שני תת-מינים, תת-המין הטיפוסי, החי ברוב תחום התפוצה, ו-M.
benguelae החי צפון-מערב נמיביה ודרום מערב אנגולה.
ירגזי אפור-שת (שם מדעי: Melaniparus griseiventris) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים החי ביבשת אפריקה.
הירגזי אפור-השת הוא ציפור שיר קטנה; אורך גופו 14 ס"מ ומסתו 20 גרם.
הכיפה שחורה מבריקה, ונמתחת עד השכמות, עם כתם דהוי על העורף.
כתמי לחיים, צידי הצוואר, המותניים והבטן הם בצבע אפור-לבן חיוור; הסנטר, החזה ופס אמצע הבטן שחורים.
הזנב שחור, לבן עם שוליים וקצוות, והכנפיים שחורות עם שולי סוככות לבנים.
המינים נבדלים באופן שולי, לנקבה יש כיפה וסינר מעט עמומים יותר.
הפרט הצעיר דומה לנקבה הדהוייה, אך יש אצלו פחות לבן בזנב, יש לו שולי הסוככות צהבהבים, וחסר קו אמצע הבטן הכהה.
הבוגר בשנתו הראשונה שומר על השוליים הצהבהבים של הצעירים ולעיתים קיימים ניגודי צבעים עקב חילוף נוצות חלקי בכנף ובזנב.
ניכר שיש שונות גאוגרפית כלשהי בין הפרטים, אבל לא ניתן לחלקם לתת-מינים בצורה ברורה; נראה שיש הצטמצמות הדרגתית באורך הכנף ממערב למזרח, ואוכלוסיות שונות נבדלות זו מזו בגוון המדויק של הגחון.
הירגזי אפור-השת הוא אחד מארבעה מינים המכונים "ירגזים אפורים": ירגזי אפור-שת, ירגזי אפרורי, ירגזי הכף וירגזי סומלי.
ירגזיי כף מאופיינים מקורים ארוכים ועבים (13.0–15.0 מ"מ), כתם עורף לבן מובהק, לחיים לבנות בהירות ושוליים לבנים בנוצות הזנב, גב בצבע חום וחלק תחתון אפור-בז'.
מהם נבדלים הירגזים האפרוריים בגוון בגב ובחלק התחתון האפורים.
לעומתם, הירגזי אפור השת מאופיין במקור דק וקצר (11.0–12.5 מ"מ), כתם עורף דהוי, והלחיים ושולי נוצות הזנב אפרפרים; גב וחלק תחתון אפורים.
בהשוואה לירגזי הסומלי, בירגזי אפור-השת הגבות והמצח שחורים ולא בז', כתם העורף קטן ודהוי יותר, הגב אפור יותר, כתמי הלחיים עמומים יותר.
נוסף על כך, לירגזי אפור-השת אין קו שחור מאחור ללחיים, בנוסף, הסינר השחור על החזה צר ומוארך יותר, והגחון חיוור יותר ולבן יותר, בניגוד לגחון ורדרד אפרפר עם גבול לבן מובהק סביב לחזה ולקו אמצע הבטן בירגזי סומלי.
לירגזי אפור-השת קריאה אופיינית הנשמעת כ"צ'ר-צ'ר-צ'ר-צ'ר-צ'ר-צ'ר" עמוק, לרוב עם "סי" לפניה ומלווה בקריאה הנשמעת כ"טי-צ'יו" צייצני.
קריאות נוספות קיימות, אם כי לא נפוצות באותה המידה.
הקול דומה באופן כללי לזה של ירגזי הכף, אבל חסר לו הסלסול והרטט בשיר.
על אף שיש לו כמה קריאות צרודות, הירגזי אפור-השת נוטה להיות יותר בעל קול צלול יותר מירגזיים אחרים.
בזימבבואה, הירגזי אפור-השת נפוץ במויחד ביערת ה של מרכז המדינה.
הוא מעדיף חורשות עם עצים גדולים המכוסים בחזזית שבהם הוא מחפש מזון.
במזרח טנזניה, קיימים תיעודים מקוטעים מסביב לקיבונדו מדרום לגבול זמביה וממזרח לאזור טאבורה.
הוא מקנן בדרום-מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
במלאווי הירגזי חי ממערב לנהר שיריי עד לנסאנג'ה.
הירגזי חי בנוסף בצפון מערב מוזמביק, במרכז אנגולה ובמזרחה, סמוך לגבול עם זמביה, והוא נמצא ברוב שטח זמביה.
הירגזי אפור-השת חי בגבהים של 915–1,950 מעל פני הים,
מלבד ההבדלים הפיזיים בין ירגזי הכף, הירגזי האפרורי והירגזי אפור-השת שצוינו לעיל, המינים מפגינים העדפות אקולוגיות חזקות המאפשרות להם לחפוף גאוגרפית מבלי להתרבות.
ירגזי הכף מפגין העדפה לצמחיות סטראנדפלד ורנוסטרפלד; הירגזי האפרורי – לסבך קוצני, במיוחד שיטים, והירגזי אפור-השת חי במיוחד ביערות מיומבו.
בדרום זימבבואה הירגזי האפרורי והירגזי אפור-השת חופפים גאוגרפית באופן נרחב, אך כל אחד מהם מוגבל לבית הגידול המועדף עליו ואין עירוב אוכלוסיות, והשניים מבודדים רבייתית.
לכן, הם נחשבים כיום למינים נפרדים.
יערות המיומבו הם ייחודיים אקולוגית, עם מינים אנדמיים רבים, כולל בהם הירגזי אפור-השת; מתוך 1,300 מיני הציפורים של טנזניה כ-40–50 עברו התמחות אבולוציונית ליערות מיומבו.
עם זאת, בדרך כלל, מספר החיות נמוך, ככל הנראה כתוצאה של הקושי הקיצוני של העונה היבשה, עם בצורת של שבעה חודשים שלעיתים קרובות מלווה בשריפות עזות, ומגוון דליל של חרקים וזוחלים.
טווח התפוצה של מין זה גדול (כ-2,990,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, ירגזי אפור-שת מסווג כמין ללא חשש.
הירגזי אפור-השת רגיש מאוד לשינויים בסביבה, ותפוצתו בזימבבואה מקוטעת, ככל הנראה כתוצאה מהרס בתי גידול וכריתת עצים לדלק, מה שמקטין את תפוצת טרפו, חרקים.
הירגזי אפור-השת הוא חבר בולט בלהקות ציפורים מעורבות מינים במשך רוב ימות השנה, אך פחות בולט בעונת הרבייה (ספטמבר–נובמבר) כאשר הוא מגן על טריטוריות שבמרכזן חור קן מתאים, ומיד לאחר הרבייה בעת השרת הנוצות.
אף על פי שהוא עשוי להתחיל להתרבות באוגוסט לאחר עונה גשומה טובה בשנה הקודמת, בממוצע, הרבייה מתחילה בספטמבר.
הוא מעדיף חור טבעי בעץ חי, אבל ישתמש בחורים של נקרים, בצינורות, ובחללים בגדרות, במיוחד סביב מגרשי טניס.
נראה שיש תחרות מסוימת עם ירגים מפויחים על חורי קינון.
הירגזי אפור-השת תואר לראשונה בידי בשנת 1882. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי.
ירגזי אדום-גחון (שם מדעי: Melaniparus rufiventris) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים החי ביבשת אפריקה.
הירגזי אדום-הגחון הוא מין ציפור שיר קטנה באורך 15 ס"מ.
ראשו וגרונו שחורים מבריקים, חזהו וגבו אפורים כהים, ובטנו בצבע חלודי-אדמדם.
הכנפיים שחורות עם שוליים לבנים על סוככות הכנפיים שיוצרות שני פסים לבנים עבים.
הזנב שחור עם קצוות ושוליים לבנים.
העין צהובה אצל עופות בוגרים, אם כי חומה אצל צעירים.
בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מזרח זמביה, מלאווי וצפון מערב מוזמביק, תפוצתו חופפת עם תפוצת הירגזי שחור-הראש והם מכליאים באופן טבעי.
צבע הגחון והעיניים הם סימנים מזהים עיקריים להבחנה בין המינים.
הזכר והנקבה דומים, אם כי לזכר יש גחון בצבע רווי יותר.
הפרטים הצעירים שונים במראם, גחונם דהוי יותר, כיפתם אפורה, גבם חום וכנפיהם וזנבם שחומים עם שוליים צהבהבים.
הירגזי אדום-הגחון נצפה לעיתים קרובות בלהקות ציפורים מעורבות מינים, במיוחד עם ירגזי מפויח וירגזי אפור-שת, אם כי הוא שקט מהם.
עונת הרבייה מתרחשת באביב בחצי-הכדור הדרומי, ספטמבר–נובמבר.
נראה שהצעירים מלווים את הבוגרים עד לעונת הרבייה שלאחר מכן, שכן קבוצות של 2–5 ירגזים הן נפוצות.לירגזי קריאות רבות, בהן אחת שנמעת כ"סיט-סיט" בקול דק, וקריאת אזהרה צרודה ועמוקה הנשמעת כ"זרר-זרר-זרר-זאזא".
בנוסף, הוא קורא גם קריאות תלת-הברתיות בקול גבוה יותר, המזכירות את קריאות הירגזי השחור או הירגזי המצוי.
אלו נוטות להיות צייצניות, גרוניות או מסולסלות.
קיימים הבדלים במראה ובתפוצה בין שלושת תת-המינים:
diligens – פיליפ קלאנסי, 1979 – מצוי בצפון-מזרח נמיביה, צפון-מערב בוטסוואנה, דרום אנגולה ודרום-מערב זמביה.
תחום תפוצתו חופף עם תת-המין הטיפוסי בדרום אנגולה ודרום-מערב זמביה.
אצל הזכר, הראש דהוי יותר בצבע כחול-שחור, והצבע של הראש מתמזג בהדרגה אל הגב והחזה האפורים.
אצל הנקבה, הראש כהה רק במעט מהגב, והגרון אפור.
תת-מין זה גדול יותר מתת-המין הטיפוסי, וזנבו ארוך יותר.
rufiventris – ז'וזה ויסנטה ברבוסה דו בוקאז', 1877 – מצוי במרכז וצפון אנגולה, מערב ודרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, דרום-מזרח הרפובליקה של קונגו ודרום זמביה.
masukuensis – ג'ורג' ארנסט שלי, 1900 – מצוי בדרום-מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זמביה, מלאווי, מוזמביק וזימבבואה.
דומה לתת-המין הטיפוסי, אבל גבו וחזהו חיוורים ובהירים יותר, וחזהו מופרד באופן ברור יותר מגרונו.
הגחון חיוור יותר, בצבע חום-קינמון בהיר-ורדרד.
קטן יותר והבדלי הגודל בין הזכר לנקבה ברורים יותר.
הירגזי אדום-הגחון הוא מין נפוץ ביערות בדרום ובמרכז אפריקה.
בזימבבואה, הוא חי בעיקר ביערות מיומבו בעלי עצים גדולים המכוסים בחזזית.
הוא נפוץ ביותר בחלקים קטנים של חורש במזרח זימבבואה, אשר מקוטעים על ידי פיתוח אנושי של אדמות.
בצפון נמיביה, הוא מצוי ביערות רחבי עלים ובמדבריות.
הירגזי תועד לראשונה ברפובליקה של קונגו בדצמבר 1990 בסוואנת שיחים ליד ברזוויל.
הוא נפוץ בדרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובאנגולה.
טווח התפוצה של מין זה גדול (כ-3,340,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, ירגזי אדום-גחון מסווג כמין ללא חשש.
בזימבבואה, זהו אחד המינים הראשונים שייעלמו אם מצב היערות ימשיך להידרדר עקב פיתוח והוא נמצא בסכנת היעלמות באזורים רבים עקב הרס של מיומבו ובתי גידול אחרים.
האוכלוסייה בצפון מזרח נמיביה כנראה פחות מאוימת.
הירגזי אדום-הגחון תואר לראשונה בידי בשנת 1877. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי.
ירגזי שחור-ראש וירגזי אדום-גחון נחשבו בעבר למין אחד.
ירגזי אדום-גרון (שם מדעי: Melaniparus fringillinus) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הירגזיים החי ביבשת אפריקה.
הירגזי אדום-הגרון הוא עוף קטן; אורכו 12 ס"מ.
הכיפה אפורה כהה, ותחומה בין המצח, הגבות והעורף החכליליים.
הגב אפרפר והזנב שחור, עם שוליים לבנים.
הכנפיים שחומות עם שני פסים לבנים רחבים, ושולי הסוככות הלבנים עבים במיוחד בשכמות ובבית השחי.
הראש (מלבד הכיפה) והגרון בצבע אדמדם המשתנה בהדרגה לאפור, כאשר המותניים אפורים ושאר הגחון אפרפר-חום.
לקראת השרת הנוצות במאי, הכיפה כהה יותר ופסי הכנף פחות בולטים.
הזכר והנקבה דומים, אבל לנקבה גב מעט אפרפר יותר, והגרון והחזה ורדרדים.
אצל הפרט הצעיר, שולי נוצות הכיפה חלודיים, והראש חיוור.
קשתית העין חומה-ירקרקה כהה, המקור אפור עם שוליים בהירים וקצה כהה, וכף הרגל אפורה-כחולה.
הירגזי הוא עוף קולני יחסית, עם קריאות רבות ומגוונות, אשר לרוב מגיעות בסדרות ארוכות.
מקוורת'-פרייד וגרנט תיעדו ב-1960 קריאה הנשמעת כ-"צ'יק-א-די", האופיינית למיני פויסילה, ומזכירה במיוחד את זו של ירגזי ההרים.
הירגזי אדום-הגרון נצפה לרוב יחיד, בזוגות או בלהקות קטנות.
הוא עוף קולני הנע באיטיות דרך הסבך בחפשו אחר מזון על עלים, זרדים, ענפים וקליפת גזעים.
הירגזי מקנן בחללים בעצים ובתיבות קינון, והקן מרופד בפלומה וסיבים צמחיים.
הנקבה מטילה בקן כ-3 ביצים לבנות עם נקודות ורדרדות בגודל 17×13.5 מ"מ.
לא ידוע רבות על רביית המין.
לפי בריטון (1980), צימרמן ואח' (1996) ופריי וקית' (2000), הירגזי מקנן בגבהים של 1,000–1,600 מטרים מעל פני הים, אבל ידוע על זוג שקינן רבייה מוצלחת בצפון כפר אבורו, קניה, בגובה של 2,100 מטרים מעל פני הים.
במחקר שנערך בשנים 2009–2016, הוצבו תיבות קינון, וזוג של ירגזים אדומי-גרון קינן בתיבת במשך שש שנים, ונראה שעונת הרבייה מתרחשת בתקופות הלחות שמאפריל עד יולי ושמאוקטובר עד דצמבר.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21, תועדו גם ירגזים לבני-בטן מקננים בתיבות אלו, וזה התיעוד הראשון של שני מינים אלו מקננים בסמיכות זה לזה.
הירגזי אדום-הגרון אנדמי למזרח אפריקה היבשתית, בדרום קניה ובצפון ומרכז טנזניה.
הוא חי בערבות מיוערות, ערבות שיחים וערבות שיטה פתוחות.
גובה הקינון האופטימלי הוא 1,000–1,600 מטרים מעל פני הים, אבל הירגזי תועד בגבהים של מעל 2,000 מטרים מעל פני הים.
הירגזי לא שכיח ברוב תפוצתו, אבל נפוץ במיוחד במסאי מארה, בארושה ובסרנגטי.
טווח התפוצה של מין זה גדול (כ–411,000 קמ"ר), ולכן הוא אינו מתקרב לסף סכנת הכחדה לפי קריטריון גודל הטווח.
על כן, הירגזי אדום-הגרון מסווג כמין ללא חשש.
הירגזי אדום-הגרון תואר לראשונה בידי ו בשנת 1884. הסוג מלאניפרוס תואר על ידי שארל לוסיאן בונפרטה בשנת 1850. עם זאת, שנים רבות נחשב הסוג לחלק מהסוג ירגזי.
ירבעם מקריב לאלילים הוא ציור היסטורי מאת הצייר הצרפתי ז'אן-אונורה פרגונאר, שבוצע בצבעי שמן על בד.
הציור זיכה את פרגונאר ב"פרס רומא" לציור, שהוענק לו ב־26 באוגוסט 1752, זמן קצר לאחר שמלאו לו עשרים.
הישג זה נחשב מרשים במיוחד, שכן פרגונאר לא עבר את ההכשרה המקובלת באקדמיה המלכותית לציור ופיסול.
היצירה נשמרה בידי האקדמיה עד הפסקת פעילותה במהפכה הצרפתית, והיא חלק מאוסף האקדמיה לאמנויות היפות, יורשתה של האקדמיה המלכותית.
פרגונאר התאים את סגנונו הרך הרגיל לדרישות של ציור ההיסטוריה, תוך התרחקות מסגנונו של מורו פרנסואה בושה והתקרבות לזה של קארל ואן לו, עמו עמד כעת להמשיך את הכשרתו, ושל ז'אן־פרנסואה דה טרואה, מנהל האקדמיה הצרפתית ברומא, שנפטר שם זמן קצר קודם לכן, בינואר 1752.
צילומים בטכניקת אינפרה־אדום חושפים שינויים רבים שביצע האמן במהלך העבודה (פנטימנטו), במיוחד באזור המזבח הקרוע במרכז הציור, ש"נשפך ממנו אפר" – אלמנט חריג ומאתגר במיוחד לעיבוד חזותי, אשר נראה כי פרגונאר השקיע מאמץ רב באופן תיאורו.
טיפול בנושא על ידי אמנים אחרים
ממלכת יַרְדֵּן ובקיצור יַרְדֵּן ובשמה הרשמי: הממלכה הַיַרְדֵּנִית הַהַאשִמִית לְאֻרְדֻנִּיָּה (א)לְהַאשִמִיָּה, בליטון : al-Mamlaka al-Urduniyya al-Hāshimiyya) היא מדינה במזרח התיכון הגובלת בצפון בסוריה, במערב בישראל וביהודה ושומרון, בדרום בים סוף (מפרץ אילת) ובערב הסעודית, במזרח בערב הסעודית ובצפון-מזרח בעיראק.
עם הקמתה על ידי הממלכה המאוחדת נקראה אמירות עבר הירדן ובעקבות הפלישה של הלגיון הערבי של עבר הירדן לארץ ישראל המערבית בשנת 1948, כיבוש יהודה ושומרון וסיפוחם לממלכה ההאשמית – שינתה הממלכה את שמה לירדן.
לשטח המסופח קראו הגדה המערבית (כאחת מגדות נהר הירדן), לעומת הגדה המזרחית, שבה הוקמה הממלכה הירדנית ההאשמית.
כ-92% מאוכלוסיית ירדן הם ערבים-מוסלמים-סונים.
המדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי, והיא אף חברה-מייסדת בליגה הערבית.
עדויות לפעילות בני אדם בעבר הירדן המזרחי מתחילות מהתקופה הפלאוליתית.
בעוד שאין ממצאים ארכיטקטוניים מאותה תקופה, ארכאולוגים מצאו כלים, כמו סכינים וגרזנים, העשויים צור ובזלת.
במהלך תקופת הברזל התפתחו בעבר הירדן המזרחי שלוש ממלכות עצמאיות: עמון, מואב ואדום.
תושביהן דיברו בשפות שמיות המשויכות לקבוצת השפות הכנעניות, ודומות במיוחד לעברית המקראית.
העמונים קבעו את בירתם בעיר רבת עמון, שם שנשאר מזוהה בעברית גם עם בירתה של ירדן המודרנית, עמאן.
שם זה הוא גם המקור לשמה הערבי המודרני, עמאן.
ממלכת אדום הייתה ממוקמת באזור הערבה ובירתה בעיר בצרה.
על-פי התנ"ך, עבר הירדן המזרחי היה לנחלתם של שבטי ראובן, גד וחצי המנשה.
שבטים אלו התיישבו בעיקר בחבל הגלעד, השוכן בצפונה של ממלכת ירדן של ימינו.
בעקבות זאת, נחשב עבר הירדן המזרחי לחלק מארץ ישראל השלמה.
לכל אורך תקופת הברזל נלחמו עמון, אדום ומואב לסירוגין בממלכות ישראל ויהודה.
התנ"ך מציין כי בתקופת שלטון דוד, מלכיהן הוכנעו והעלו מס לממלכתו.
עדות ארכאולוגית ליריבות בין בני ישראל לממלכות עבר הירדן התגלתה במצבת מישע, שהוצבה על ידי מישע מלך מואב בשנת 840 לפנה"ס.
במצבה, מתגאה מישע בניצחונותיו על ממלכת ישראל, ומספר על מפעלי הבנייה שלו, אותם הוא מקדיש לאל המואבי כמוש.
מצבת מישע התגלתה בדיבון בשנת 1868, ונחשבת לאחד הגילויים החשובים בארכאולוגיה של תקופת המקרא בשל היותה העדות החוץ-מקראית הראשונה שנחשפה למתואר בתנ"ך; התיאור המקראי של מרד מישע מופיע בספר מלכים, פרק ג'.
במאה התשיעית והשמינית לפנה"ס התחרו ביניהן ממלכת ישראל וממלכת ארם דמשק על השליטה בחבל הגלעד.
סביב שנת 720 לפנה"ס, נכבשו ישראל וארם דמשק על ידי האימפריה הנאו-אשורית; שינוי מאזן הכוחות והתפתחות דרכי הסחר באזור הביאו לפריחתן של עמון, מואב ואדום.
הבבלים השתלטו על האימפריה האשורית לאחר שזו התפרקה בשנת 627 לפנה"ס.
על-אף שהממלכות תמכו בבבלים כשאלו צרו על ירושלים בשנת 597 לפנה"ס, הן מרדו באימפריה הבבלית כעשור לאחר מכן.
לאחר גלות בבל, היגרו האדומים לדרום הר חברון שהתרוקן מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה.
בהמשך נטמעו האדומים בקרב עם ישראל, לאחר שגוירו על-ידי הנשיא החשמונאי יוחנן הורקנוס.
לאחר מותו, חולקה האימפריה שלו בין הדיאדוכים.
ארץ ישראל ועבר הירדן הפכו לשטח במחלוקת בין בית תלמי שקבע את מושבו במצרים לבין בית סלאוקוס, שהתבסס באזור סוריה.
הנבטים, נוודים ערביים שמקורם בצפון-מערב ערב הסעודית של ימינו, ניצלו את התפוררותה והיחלשותה של האימפריה הסלאוקית והקימו את ממלכתם באזור הרי אדום ובנגב בסביבות שנת 169 לפנה"ס.
במקביל, השטחים ממזרח לנהר הירדן נכבשו בידי המלכים החשמונאים יוחנן הורקנוס ואלכסנדר ינאי.
הם הקימו את בירתם בעיר פטרה, שפרחה בזכות הקמתן של מערכות השקיה וחקלאות.
הנבטים הותירו אחריהם שרידי מבנים מרשימים, כדוגמת מקדש אל-ח'זנה הידוע, החצוב באבן חול.
ב-63 כבש המצביא הרומי פומפיוס את האזור.
חבל הפראיה היה לחלק מממלכתו של הורדוס מלך יהודה, בן חסותם של הרומים.
בהמשך סופח אזור זה לפרובינקיית יהודה.
בשנת 106 לספירה, השתלט הקיסר הרומי טראיאנוס על ממלכת הנבטים ללא קרב, וירדן שולבה באימפריה הרומית כפרוביניקה ערביה.
הרומאים העניקו אוטונומיה לקבוצה של ערים הלניסטיות, רובן באזור הגלעד, שנודעו כדקאפוליס.
אחת מערי הדקאפוליס, ג'רש נחשבת לאחת הערים העתיקות שהשתמרו בצורה הטובה ביותר.
בשנת 324 לספירה התפצלה האימפריה הרומית, והאימפריה הרומית המזרחית – שנודעה לימים בשם האימפריה הביזנטית – נעשתה לכוח המרכזי באזור עד שנת 636 לספירה.
בשנת 380 לספירה, הפכה הנצרות לדתה הרשמית של האימפריה הרומית, ובעבר הירדן, כמו בארץ ישראל, נבנו כנסיות רבות.
בשל שינוי בנתיבי הסחר, העיר פטרה הלכה ואיבדה מגדולתה, עד שלבסוף היא ננטשה.
האימפריה הסאסאנית בפרס קראה תיגר על שלטונם של הביזנטים באזור.
בשנת 1998 נחשפו שרידיה של כנסייה ביזנטית מסוף המאה ה-3 בצפונה של העיר התיירותית עקבה, והיא נחשבת לאחת הכנסיות הביזנטיות העתיקות ביותר הידועות כיום.
במאה ה-7 וה-8 לספירה הייתה ירדן חלק מהאימפריה האומיית (השושלת המוסלמית הראשונה).
באותה תקופה הפכה עמאן לעיר מרכזית במחוז דמשק והייתה למקום מושבו של מושל האזור.
השם "ירדן" ("אל-אורדון" בערבית) הוטבע על מטבעות נחושת אומיים החל מתחילת המאה השמינית.
בתקופת בית עבאס (750–1258) הוזנחה ירדן ונחלשה בשל שינויים גאופוליטיים.
לאחר שקיעת בית עבאס נשלטו חלקים של ירדן על ידי מספר עמים ואימפריות, ביניהם: המונגולים, הצלבנים, האיובים, הממלוכים והעות'מאנים, שבתקופתם הייתה ירדן לחלק ממחוז דמשק.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, המריד השריף חוסיין בן עלי את חצי האי ערב נגד האימפריה העות'מאנית במה שכונה המרד הערבי.
המרד המהוסס קיבל את תמיכת הבריטים, אך גם הפעולות הצבאיות הזניחות הובלו על ידי לורנס איש ערב, שנאלץ לא פעם להפציר בעצמו בראשי השבטים להצטרף ללחימה בתמורה לשלל.
תוצאתיו של המרד היו זניחות מבחינה צבאית והצבא העותמאני שנסוג מאזור ערב הסעודית העדיף לרכז את כוחותיו בחזיתות משמעותיות יותר.
חוסיין בן עלי המליך את עצמו למלך חג'אז ללא אישור או הסכמה מראשי השבטים האחרים ורבים לעגו לו.
הבריטים שקיבלו מנדט על עיראק ועבר הירדן העדיפו למנות את חוסיין לשלטון מסיבות מגוונות.
ביניהם, קשריו המצוינים עם לורנס שזעם על הסכם סייקס פיקו שנחתם מאחורי גבו וכתמורה לעמידתו נגד הטורקים במהלך המלחמה הגדולה.
הייתה מחלוקת בין הגורמים שונים באזור, האם מכתבי מקמהון היוו הבטחה בריטית למינוי או שלטון על חבל ארץ.
בסופו של דבר, הכחישו הבריטים שזו הייתה כוונתם, והדבר הובהר למלך על ידי לורנס בעצמו מכשנודע לו על הסכם סייקס פיקו.
הבריטים העדיפו מנהיג מוכר וצפוי שבטח בהם על פני מנהיגי שבטים אחרים.
פייסל הראשון, בנו השני של חוסיין בן עלי, הומלך למלך הראשון של עיראק והקים את הממלכה ההאשמית של עיראק, ועבדאללה הראשון, בן נוסף של חוסיין בן עלי, הומלך למלך הראשון של ירדן והקים את הממלכה ההאשמית של עבר הירדן.
בכך חיזק בית המלוכה ההאשמי את שליטתו באזור הצפוני אותו קיבלו הבריטים במנדט שלהם, זאת מול כוחו העולה של בית סעוד שהצליח לכבוש את כל השבטים באזור הדרומי של חצי האי ערב.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה קיבלה בריטניה מנדט על שני עברי הירדן – עבר הירדן המזרחי וארץ ישראל.
הצהרת בלפור הבטיחה הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל (פלסטיין), אך בסעיף 25 של כתב המנדט, צוין כי בריטניה הייתה רשאית להוציא את עבר הירדן מתחום המנדט, וזאת בין השאר בשל הבטחותיה, במהלך המלחמה, למלך עבדאללה הראשון.
בשנת 1921, בעקבות "ועידת קהיר", החליטה הממלכה המאוחדת לממש את סעיף 25. האזור שממזרח לנהר הירדן (למעט שטחים בעמק הירדן דרומית לים כנרת ומזרחית לו ולירדן הצפוני) נותק משטח המנדט, וכוננה בו אמירות עבר הירדן בראשות עבדאללה הראשון.
אמירות עבר הירדן הייתה ישות אדמיניסטרטיבית נפרדת מארץ ישראל, אולם הייתה כפופה לנציב העליון הבריטי.
בשנת 1946 קיבלה האמירות עצמאות והפכה ל"ממלכה ההאשמית של עבר הירדן", והאמיר עבדאללה הפך למלך.
תקופה זו, שבין סוף מלחמת העולם הראשונה לסוף מלחמת העולם השנייה מכונה "העידן הפורמטיבי" של ירדן.
בתקופה זו ירדן המודרנית התעצבה מבחינה טריטוריאלית ומבחינה מדינית.
ירדן החלה את התקופה הזו בתור מדינה מלאכותית, ללא גבולות היסטוריים או אוכלוסייה בעלת עבר משותף, אשר ניתנה לאמיר עבדאללה על ידי הממשלה הבריטית בעיקר כדי לבסס את שליטתם באזור.
בתקופה זו עבדאללה ויתר על שאיפתו הראשונית להרחיב את הטריטוריה שקיבל לכיוון סוריה, והשתקע בגבולות שקיבל.
מבחינה מדינית, בתקופה זו יש התגבשות של הזהות הלאומית הירדנית וביסוס שלטונו של עבדאללה.
הצבא שימש בתקופה זו כגורם מפתח בביסוס לגיטימציה עבור השלטון, כמכשיר לאיחוד זהויות וגם כוח המאפשר השלטת סדר ותמיכה במשטר.
תקופה זו גם התאפיינה ביצירת קו התיחום הכלכלי-פוליטי בין הצפון לדרום, אשר המשיך להתקיים מאז.
המלוכה הירדנית ביססה את עצמה במדינה וקיבלה תמיכה רחבה בעם.
הגאווה העממית במלכים ושליטתם הצליחה לתת ביטחון הן להנהגה והן לתושבים, מה שיצר מאוחר יותר מדינה ריבונית ירדנית תחת שלטון המשפחה ההאשמית האהודה.
במלחמת העצמאות של ישראל ב-1948, נחל הלגיון הירדני הצלחה יחסית לשאר צבאות ערב, ובסיום המלחמה שלטו כוחותיו בשטחי יהודה ושומרון ובמזרח ירושלים.
רוב מדינות העולם הכירו דה-פקטו בשלטונה של ממלכת ירדן על שטחים אלו, ובריטניה הצהירה על הכרה רשמית בסיפוח הירדני.
באופן כללי, בניגוד ליחס כלפי הפליטים הפלסטינים מטעם שאר מדינות ערב, אשר נע על הציר שבין חשד לבין חוסר אמון, הממסד הירדני היה מעוניין בשילובם של הפליטים הפלסטינים ככל הניתן, בין היתר כדי להצדיק את הלגיטימיות של סיפוח יהודה ושומרון לירדן.
עקב זאת ניתן לכל פליט פלסטיני שביקש זאת אזרחות ירדנית מלאה, לרבות זכות בחירה לפרלמנט, ולא הוטלו כל מגבלות פורמליות על תנועתם ברחבי הממלכה, בניגוד למצב במדינות ערב האחרות.
ביטוי לתפיסה זו ניתן לראות אף בתוכנית הפדרציה של המלך חוסיין משנת 1972, ובה הדגיש המלך כי מבחינתו, "הגדה המערבית" ו"הגדה המזרחית" של הירדן לא מאכלסות שני עמים שונים, אלא עם אחד בלבד.
עבדאללה נרצח ביולי 1951 על ידי פלסטיני בעת ביקור בהר הבית.
את כיסאו של עבדאללה ירש בנו הבכור טלאל, אך הוא הודח לאחר שנה בשל מחלת נפש.
בנו הקטן של טלאל, חוסיין, עלה לשלטון במקומו והוכתר למלך בשנת 1953 בגיל 18. שלטונו של המלך הצעיר היה בתחילה לא יציב.
היו אלו שנים בהן פרחה התנועה הלאומית הערבית מייסודו של גמאל עבד אל נאצר.
ממשליהם של מלכים ברחבי העולם הערבי קרסו לטובת כתות של קצינים בעלות אופי לאומני ופאן ערבי כבמצרים ובעיראק.
פלסטינים מיהודה ושומרון סייעו בתחילת שנות ה-50 לפדאיון המצרי בפעולות טרור נגד אזרחים ישראלים, והצבא הירדני נאלץ להילחם בהם.
בשנת 1964 הוכרז בהר הזיתים שבירושלים על הקמת הארגון לשחרור פלסטין (אש"ף), אף שהשלטון הירדני לא עודד את הקמת הארגון.
בעקבות מלחמת ששת הימים, בה השתתפו הירדנים בלחץ מדינות ערב, הפסידה הממלכה את שטחי יהודה ושומרון ומזרח ירושלים שכבשה ב-1948 לטובת ישראל.
לאחר המלחמה, ארגוני הטרור הפלסטיניים הקימו בסיסים בירדן, וניהלו את ענייני קהילת הפלסטינים, שמנתה באותה העת כ-80 אחוזים מאזרחי ירדן.
התגברות תקיפות הפלסטינים נגד ישראל משטח ירדן, וכן האיום על יציבות משטרו שכלל ניסיון להתנקש בחייו בעידוד סוריה, הניעו את חוסיין להורות בשנת 1970 על מתקפות על בסיסי אש"ף, אירועים שזכו לכינוי "ספטמבר השחור", בהם נהרגו אלפי פלסטינים, ואנשי אש"ף נסו לדרום לבנון.
לאחר מלחמת ששת הימים, נמנע חוסיין מלהצטרף למצרים ולסוריה במלחמת יום הכיפורים, ולא תקף את ישראל בגבול המשותף, אך שלח כוח משלוח לסייע לצבא הסורי ברמת הגולן.
בראשית 2011 התקיימו הפגנות גדולות כנגד שלטונו של עבדאללה, כחלק מגל המחאות בארצות ערב.
בפברואר 2011 פיטר המלך עבדאללה את ראש הממשלה סמיר ריפאעי ומינה במקומו את מערוף אל-בח'ית, במטרה לפייס את המפגינים, אך באוקטובר 2011 פיטר את אל-בח'ית, ומינה במקומו את עון אל-ח'סאונה.
ב-3 באפריל 2021 פורסם במספר כלי תקשורת על סדרת מעצרים בחשד לניסיון הפיכה במדינה, אשר תוכנן להתבצע על ידיו אחיו למחצה של המלך עבדאללה השני.
עד שנת 1965 המוצא הימי מעקבה היה מוגבל.
בשנת 1965 נחתם הסכם חילופי שטחים בין ירדן לבין ערב הסעודית.
ירדן ויתרה על כ-6,000 קמ"ר של שטחי מדבר נרחבים בפנים היבשה (מעל 6% משטח הממלכה), תמורת רצועת חוף של 12 קילומטרים דרומית לעיר עקבה, דבר שאפשר לה להרחיב את העיר עקבה ונמלה ולהקל על יבוא ויצוא סחורות דרך הים האדום.
גבול זה נותר על כנו באופן קבוע גם בראשית המאה ה־21.
בשנת 1949, במסגרת הסכמי רודוס, נקבע שלטונה של ירדן בשטחי יהודה ושומרון, שאף סיפחה שטחים אלה בשנת 1950, סיפוח שזכה להכרה באופן רשמי על ידי בריטניה, והכרה דה פקטו על ידי ארצות הברית, פקיסטן ומדינות נוספות בעולם.
בשנת 1967 הצטרפה ירדן למצרים וסוריה בלחימה במלחמת ששת הימים, ואיבדה את השליטה בשטחי הגדה המערבית לישראל, שהחילה את החוק הישראלי במזרח ירושלים והחזיקה את שאר השטח (יהודה ושומרון) במעמד של תפיסה לוחמתית.
ב-1988 הודיעה ירדן על ויתור על תביעתה ליהודה ושומרון ואש"ף הכריז על הקמת מדינת פלסטין, ללא ציון גבולותיה.
בשנת 1994, במסגרת הסכם השלום בין ישראל לירדן, נעשו תיקוני גבול עם ישראל: הוסכם על גבול משותף לאורך התוואי של נהר הירדן, וישראל העבירה לירדן 300 קמ"ר, ביניהם "אי השלום" שהפך לאזור חיץ בו אזרחי שתי המדינות רשאים לשהות, וכן תיירים רבים, ומקום בו נמצאים הסכרים של תחנת הכוח בנהריים.
כמו כן הוסכם על חכירה של 2.85 קמ"ר במובלעת צופר בידי ירדן.
קטע הגבול מעין גדי ועד בית שאן, הנמצא בין ממלכת ירדן לשטח שנפל בידי צה"ל ב-1967, סומן בצבע שונה וללא הגדרת מעמדו הנוכחי.
בנובמבר 2019 אי השלום ומובלעת צופר הוחזרו לירדן בעקבות סיום החכירה של השטח.
בין ירדן לבין סוריה היו סכסוכי גבול במשך עשרות שנים.
בשנת 2004 נחתם בין המדינות הסכם חילופי שטחים המבטל את הסכם סייקס–פיקו ההיסטורי.
בשטח הירדני שהועבר לסוריה נמצאים שני יישובים ירדניים.
בתמורה, ירדן קיבלה מסוריה שטחים מדבריים גדולים הנמצאים לאורך הגבול.
פרטי ההסכם סוכמו בוועדה ביטחונית המשותפת לשתי המדינות, שהוקמה ביוזמת עבדאללה השני, מלך ירדן, ונשיא סוריה בשאר אל-אסד.
ירדן העבירה לסוריה שטח של כ-3 קמ"ר, הכולל את הכפרים טבריאת ו, יישובים חקלאיים על אדמה פורייה ובה בארות מים, בסמוך לנחל ירמוך.
תושבי הכפרים היו אזרחי סוריה לפני הסכמי סייקס-פיקו.
לפי ההסכם, ירדן רשאית להקים תחנות התרעה להגנה אזרחית באזור היישובים.
בנוסף לשטח הכפרים, העבירה ירדן לסוריה שטח של 2.7 קמ"ר, שבו היא שלטה מעבר לקו הגבול הבינלאומי.
קשרי מדינת ישראל וירדן התאפיינו ביחס של דואליות במשך כל תקופת הסכסוכים בין ישראל ומדינות ערב.
אף על פי שעבר הירדן הייתה חלק מהמנדט שעליו חלה הצהרת בלפור, ואף על פי שהבריטים התכחשו להתחייבותם ונתקו את עבר הירדן כדי להקים שם את האמירות (נסיכות) ההאשמית, הכירה ההנהגה בישראל כמעט מההתחלה בריבונות ההאשמית והיו מגעים לכינון שלום.
עוד המלך עבדאללה, סבו של המלך חוסיין, ניסה להגיע להבנות מדיניות עם היישוב היהודי בארץ ישראל.
הצבא הירדני (שנקרא אז "הלגיון הערבי") הצטרף לצבאות ערב שתקפו את מדינת ישראל עם הקמתה, והסב אבדות קשות ליישוב בירושלים, בלטרון, בגוש עציון ובמקומות אחרים.
חיילי הלגיון היו תחת פיקוד בריטי.
אחת התוצאות לכך הייתה שהם התייחסו למאות השבויים הישראלים שנפלו בידיהם, מספר גדול בהרבה מאשר בכל זירה ומועד אחרים של מלחמות ישראל–ערב, טוב יותר מאשר כל יתר מדינות ערב.
לחוסיין מלך ירדן היה יחס ידידותי יחסית למדינת ישראל.
הוא היה היחיד שהיה מוכן לקבל פניות מקדימות של ממשלת ישראל.
הגבול בין המדינות היה פתוח למעבר סחורות וגם למעברם של תושבי השטחים.
ב-1973 אף נפגש חוסיין עם ראש הממשלה גולדה מאיר והזהיר אותה ממלחמת יום הכיפורים המתקרבת.
עם זאת, ממלכת ירדן נטלה חלק פעיל באותה מלחמה עת שיגרה חטיבה משוריינת לחזית רמת הגולן, שאחר כך תוגברה בכוחות נוספים עד לכדי גודל של אוגדה.
עדיין, השקט שנשמר לאורך גבול ישראל עם ירדן אפשר לישראל לקחת סיכון מחושב ולתגבר את חזית רמת הגולן בכוחות שאלמלא כן היו מרותקים להגנתו.
בשנת 1994 נחתם הסכם השלום בין ישראל לירדן וכונן שלום בין המדינות.
בשנת 1997 ירה חייל ירדני על קבוצת ילדות ישראליות שביקרו באי השלום ורצח שבע מהן.
עד ל-2018 היחסים בין ישראל לירדן היו חמים, ומעברי הגבול פתוחים, אם כי משמשים בעיקר תיירים, תושבי השטחים ואנשי עסקים הנמצאים בקשרים עסקיים עם ירדן.
אי השלום וחלקים נוספים מאתר נהריים נמצאים כיום בריבונות ירדנית, אך ישראלים מבקרים בהם ללא צורך בדרכון.
קיימות מספר יוזמות עסקיות כגון מפעלי טקסטיל ישראלים בירדן, התוכנית לעשות שימוש בשדה התעופה הבינלאומי בעקבה על ידי טיסות הנוחתות בישראל, ויוזמות נוספות באזור הסחר הישראלי-ירדני החופשי, בבקעת הירדן.
בשנת 2018 הודיע מלך ירדן על כוונתו לממש את תיקוני הגבול שנחתמו בחוזה השלום, ולא להאריך את הסכם החכירה של ישראל באותם שטחים.
צעדים אלו נתפסו כתוצאה של מורת הרוח של הציבור הירדני ממדיניותה של ישראל.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 היחסים עם ירדן התקררו באופן ניכר, דבר שהתבטא בזמן מלחמת חרבות ברזל, בה תמכה ירדן בתלונת דרום אפריקה נגד ישראל בגין רצח עם ובכירים בממשל הירדני השתלחו בישראל בהתבטאויות מתלהמות ומלאות שנאה.
בין ארצות הברית של אמריקה וירדן קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, אשר באים לידי ביטוי במסגרת סיוע אמריקאי שוטף לירדן בתחומי הביטחון והכלכלה.