tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לגידי הנאמן למולי, דניאל מתחיל לפלרטט עם גידי והם מגיעים אף לנשיקת אוהבים אך כניסתו של מולי קוטעת את הרומן הטרי בראשיתו.
מולי, שמבין מה קרה בחדר בהיעדרו, לוקח את חפציו ועובר לישון בחדר אחר.
בבוקר, כשנעמי נכנסת לחדר של גידי היא והצופים מגלים שגידי בילה את הלילה עם שכנו למלון, דניאל.
המערכה השלישית מתרחשת בבית קפה בארצות הברית שם קבעה המשפחה להיפגש עם תורמת הביצית רייצ'ל.
להפתעתם מופיעה במקום אישה מבוגרת בשם סטייסי (אילנה קיויתי דאבנפורט) שמתברר שהיא אימה של רייצל.
סטייסי מספרת שביתה רייצ'ל נפטרה שנתיים לפני כן מסרטן ושהיא הציגה את עצמה כרייצ'ל כדי ליצור קשר עם מיכאלה "נכדתה" והיא אף מנסה לשכנע את מיכאלה להישאר בארצות הברית ולגור אצלה.
בני המשפחה, המרגישים מרומים, מביעים בקול רם את מחאתם על ה"תרגיל" שעשתה להם אמה של רייצ'ל.
סטייסי מספרת שבתה ניסתה, ללא הצלחה, למצוא תורם מח עצם לריפוי הסרטן שלה ושלפני שלוש שנים ניסתה רייצ'ל לחדש את הקשר עם מיכאלה בתקווה שתתרום לה מח עצם עקב התאמתה הגנטית.
תחילה מכחישים בני המשפחה פנייה שכזו אך בהמשך מתוודה גידי שאכן רייצ'ל פנתה אליו והוא התעלם מהפנייה.
מיכאלה כועסת מאוד על גידי שלא העביר לה פנייה זו ולא אפשר לה להציל את אימה הביולוגית ומודיעה לו שהיא לא מעוניינת בקשר איתו.
המערכה הרביעית מתרחשת בביתה של נעמי בישראל, לשם עבר גידי לגור לאחר ניתוק קשריו עם מולי ומיכאלה.
נעמי מבקשת מגידי לכתוב הספד על אביו, בקשה הפותחת שיחה על מורכבות יחסיו של האב עם גידי ונעמי.
גידי טוען שאין לו שום מילה טובה להגיד על אביו ומתריס כלפי אימו על שהסכימה להמשיך לחיות עם אביו למרות שבגד בה.
לאחר שנעמי יוצאת מהחדר מנהל גידי דיאלוג עם אביו המת ופורש את טענותיו על יחסו של האב לגידי, על חוסר נכונותו של האב לקבל את יציאתו מהארון ועל רצונו "להחזיר אותו לשם".
בסופו של המפגש הדמיוני מודה האב שאכן היה קשה מדי עם בנו וגידי משלים איתו.
המערכה החמישית מתרחשת בבית הקברות לציון 30 יום למותו של האב.
המשפחה מתכנסת ובתהליך איטי מתחילה התקרבות בין בני המשפחה והשלמה.
גידי מוסר למיכאלה מכתב שכתבה רייצ'ל שבה היא מאחלת לה חיים טובים.
בסיום המערכה משלים גידי עם מיכאלה ועם מולי וחוזר אל חיק משפחתו.
+שם בהצגהשם שחקן/שחקניתהערותגידיאבישי מרידורבן זוגו של מולי, בנה של נעמי ואביה של מיכאלהמוליישי בן משהבן זוגו של גידי ואביה של מיכאלהנעמיאורלי זילברשץאימו של גידימיכאלהדריה רוזןביתם של גידי ומוליהאבדב רייזראביו של גידידניאליובל סלייפרהמאהב של גידיסטייסיאילנה קיויתי דאבנפורטאמה של רייצ'ל
האב הוא ציור שמן על בד מאת האמן היהודי-רוסי מארק שאגאל, שנוצר בשנת 1911. הציור מציג דיוקן של גבר מבוגר, ככל הנראה אביו של האמן, בצבעים חמים ובמשיכות מכחול אקספרסיביות.
היצירה נחשבת לאחת העבודות המוקדמות של שאגאל מתקופת שהותו בפריז, והיא משקפת את סגנונו הייחודי המשלב מסורת יהודית עם השפעות מודרניות.
בציור נראה גבר חובש כובע, הלבוש בבגדים פשוטים ונראה שקוע בהרהורים.
הצבעים העיקריים ביצירה הם גוני חום, אדום וכתום, היוצרים אווירה אינטימית ומחממת.
הדיוקן מתאפיין במשיכות מכחול חופשיות, האופייניות לסגנונו של שאגאל, המשלבות אקספרסיוניזם עם השפעות פוביסטיות.
הציור מבטא רגש עמוק של כבוד וחיבור למסורת היהודית, נושא מרכזי ביצירתו של האמן.
הציור נרכש בשנת 1928 על ידי דוד צנדר, מוזיקאי יהודי-פולני, מידי סוחר האמנות אייב גוטנייר בוורשה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבזז הציור כאשר צנדר ומשפחתו נשלחו לגטו לודז', ולאחר מכן נשלחו לאושוויץ, שם נספו אשתו ובתו.
לאחר המלחמה, הצליח שאגאל להשיב את הציור לידיו בנסיבות לא ידועות, והוא נכלל באוסף האישי שלו.
בשנת 1988, לאחר מותו של שאגאל, נכנס הציור לאוסף מוזיאון פומפידו בפריז כחלק מתשלום מס ירושה על עיזבונו.
מחקרי פרובננס (השבת יצירות שנבזזו) שנערכו על ידי מוזיאון פומפידו ומשרד התרבות הצרפתי הביאו לזיהוי הציור כיצירה שנבזזה בתקופת השואה, ובשנת 2022 הוחזר הציור לצאצאיו של דוד צנדר.
לאחר שהוחזר לצאצאי דוד צנדר, נמכר הציור בשנת 2022 דרך בית המכירות הפומביות פיליפס.
בשנת 2023 הוצג לראשונה לקהל הרחב במוזיאון היהודי בניו יורק, כחלק מהמאמץ להאיר את סיפורן של יצירות אמנות שנבזזו בתקופת השואה והוחזרו לבעליהן החוקיים.
התערוכה הדגישה את חשיבות השבת יצירות גנובות ואת ההכרה באובדן התרבותי שנגרם ליהודים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכירת הציור בשנת 2022, מיקומו הנוכחי אינו ידוע לציבור שכן שייך לאוסף פרטי, אך הוא הוצג באופן זמני במוזיאון היהודי בניו יורק בשנת 2023.
המפה הבאה מציגה את המסלול שעבר הציור, ממקום יצירתו ועד למכירתו והצגתו במוזיאון היהודי בניו יורק:
📍 1911 - פריז, צרפת: שאגאל מצייר את היצירה.
📍 1928 - ורשה, פולין: הציור נמכר לדוד צנדר.
📍 1940 - גטו לודז', פולין: הציור נבזז על ידי הנאצים.
📍 לאחר 1945 - צרפת: הציור נמצא בידי שאגאל בנסיבות לא ברורות.
📍 1988 - מוזיאון פומפידו, פריז: הציור עובר למוזיאון כחלק ממס ירושה.
📍 2022 - נמכר בבית המכירות פיליפס.
📍 2023 - הוצג במוזיאון היהודי בניו יורק.
הֶא ג'יאנקוי (נולד ב-1984) הוא ביופיזיקאי סיני שהתפרסם על השימוש הראשון בעריכת גנום שנוי במחלוקת בבני אדם בשנת 2018.
הוא כיהן כפרופסור חבר לביולוגיה באוניברסיטה הדרומית למדע וטכנולוגיה (SUSTech) בשנג'ן, גואנגדונג, סין, עד שפוטר מהאוניברסיטה בינואר 2019. בנובמבר 2018, הוא הודיע כי הוא יצר את התינוקות האנושיים הראשונים שעברו הנדסה גנטית, בנות תאומות שנולדו עם עמידות ל-HIV באוקטובר 2018 ונודעו בשמות הבדויים שלהן, לולו וננה.
ההכרזה זכתה בתחילה לשבחים בעיתונות כהתקדמות מדעית משמעותית.
לאחר מכן, הוא ספג גינוי נרחב מצד הציבור והקהילה המדעית, לאור בדיקה של אופן ביצוע הניסוי.
דו"ח חקירה הראה כי גייס כסף למחקרו כדי לחמוק מתקנות מחקר ממשלתיות ואוניברסיטאיות.
הרשויות בסין השעו את פעילות המחקר שלו ב-29 בנובמבר 2018, והוא פוטר על ידי SUSTech ב-21 בינואר 2019. ב-30 בדצמבר 2019, בית משפט מחוזי סיני מצא את הא ג'יאנקוי אשם בעיסוק בלתי חוקי ברפואה, ונגזר עליו קנס של 3 מיליון יואן ושלוש שנות מאסר.
בפברואר 2023, אושרה הבקשה שלו לאשרת עבודה בהונג קונג, אך בוטלה במהרה לאחר שמשרד ההגירה של הונג קונג פתח בחקירה פלילית נגדו בגין מסירת הצהרות כוזבות בבקשתו.
בספטמבר 2023, הוא גויס על ידי אוניברסיטת ווצ'אנג לטכנולוגיה, מכללה פרטית בווהאן, הוביי, כדי לשמש כמנהל הראשון של המכון לרפואה גנטית של בית הספר.
"מגזין טיים" כלל את הא ברשימת 100 האנשים המשפיעים ביותר של 2019, במדור "חלוצים".
במקביל, הוא כונה בשמות שונים כמו: "מדען סורר", " ד"ר פרנקנשטיין של סין", ו"גאון מטורף".
הא ג'יאנקוי נולד במחוז שינחואה, בעיר לודי, חונאן, בשנת 1984. הוא נולד למשפחה עניה של מגדלי אורז בדרום מזרח סין.
וכנער, הוא בנה מעבדה מאולתרת בביתו והפך אובססיבי לפיזיקה בתיכון.
הא ג'יאנקוי קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בביופיזיקה בשנת 2010 מאוניברסיטת רייס תחת פיקוחו של מייקל וו.
דים לאחר שלוש שנות לימוד בלבד.
עבודת הדוקטורט שלו נקראה "הופעתה הספונטנית של היררכיה במערכות ביולוגיות".
על פי האוניברסיטה, הוא היה סטודנט מצטיין שהתמחה במידול מתמטי וסימולציות מחשב.
הוא גם כיהן כנשיא אגודת הסטודנטים והחוקרים הסינית של רייס ופרסם שלושה מאמרים משמעותיים ב-"Protein Engineering Design and Selection" כמחבר ראשי בעת השלמת עבודת הדוקטורט שלו.
דים נזכר בשנת 2010 שהוא היה "סטודנט בעל השפעה רבה מאוד" וגם הוסיף שהוא "בטוח שהוא יצליח מאוד בקריירה שלו".
לאורך הקריירה המדעית המוקדמת שלו, הוא התפרסם כ"מדען צעיר חכם ושאפתן" וכונה "JK".
לאחר שקיבל את הדוקטורט שלו, הוא נסע לאוניברסיטת סטנפורד כדי לעבוד על טכניקת עריכת גנים CRISPR/Cas9 כעמית פוסט-דוקטורט עם סטיבן קווייק, משרה שבה המליץ עליו מייקל דים.
בין השנים 2011 ל-2012, הוא עשה את מחקר הפוסט-דוקטורט שלו בסטנפורד, שם למד טכניקות עריכת גנים CRISPR/Cas9.
בשנת 2011, העונק לו "פרס ממשלת סין לסטודנטים מצטיינים במימון עצמי בחו"ל", בעודו בארצות הברית.
בתגובה לכך, הוא חזר לסין בשנת 2012 במסגרת "תוכנית הטווס" של העיר שנזן ופתח מעבדה באוניברסיטה הדרומית למדע וטכנולוגיה (SUSTech).
כחלק מהתוכנית, הוא קיבל מיליון יואן (כ 145,000 דולר בשנת 2012) במימון אנג'לים, בו השתמש כדי להקים חברות ביוטכנולוגיה והשקעות.
הוא ייסד את Direct Genomics בשנת 2012 בשנג'ן, כדי לפתח מכשירי ריצוף מולקולות בודדות המבוססים על פטנטים שהומצאו על ידי Quake ושהיו בעבר ברישיון על ידי Helicos Biosciences.
חברת Direct Genomics קיבלה 40 מיליון יואן (כ 5,790,000 דולר בשנת 2012) בסובסידיות משנג'ן, וגייסה מאות מיליוני יואן נוספים בהשקעות פרטיות, אך הוא מכר את חלקו בשנת 2019. הוא גם ייסד את Vienomics Biotech, המציעה שירותי ריצוף גנום בשביל אנשים עם סרטן.
בשנת 2017, הוא נכלל בתוכנית אלף הכישרונות של ממשלת סין.
הישגיו של הא זכו להערכה רבה בתקשורת הסינית, כולל הטלוויזיה המרכזית של סין והעיתון יומון העם שסיקרו את מחקרו ותיארו אותו כ"מייסד עריכת הגנום מהדור השלישי" במהלך תוכנית שחגגה את הקונגרס הלאומי ה-19 של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
באוגוסט 2018, הוא נפגש עם הרופא הסיני-אמריקאי ג'ון ג'אנג כדי לדון בתוכניות להשקת חברה המתמקדת ב"תיירות רפואית גנטית".
העסק נועד לפנות ללקוחות עילית, שיפעלו מסין או תאילנד.
התוכניות העסקיות נגנזו לאחר מעצרו של הא בנובמבר 2018.
הוא יצא לחופשה ללא תשלום מ-SUSTech החל מפברואר 2018, והחל לבצע את הניסוי הקליני לעריכת הגנום.
ב-26 בנובמבר 2018, הוא הודיע על לידתם של התינוקות שעברו עריכה גנטית, לולו וננה.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-29 בנובמבר 2018, השעו הרשויות הסיניות את כל פעילויות המחקר שלו, באומרן כי עבודתו "מתועבת ביותר במהותה" ומהווה הפרה של החוק הסיני.
בדצמבר 2018, בעקבות זעקה ציבורית בנוגע לעבודתו, נראה כי הוא נעלם.
SUSTech הכחישה את השמועות כי הוא נעצר.
ב-30 בדצמבר 2019, בית המשפט העממי של מחוז שנזן ננשאן גזר על הא ג'יאנקוי שלוש שנות מאסר וקנס של שלושה מיליון יואן (כ 434,000 דולר בשנת 2019).
הא ג'יאנקוי שוחרר באפריל 2022 לאחר שריצה את עונשו.
בספטמבר 2023, מונה הא ג'יאנקוי לדיקן המעבדה לפרמקולוגיה, אוניברסיטת ווצ'אנג לטכנולוגיה.
בשנת 2010, באוניברסיטת רייס, פרסמו הא ג'יאנקוי ומייקל וו.
דים מאמר המתאר כמה נתונים על חלבון קריספר; מאמר זה היה חלק מהעבודה המוקדמת על מערכת CRISPR/Cas9, לפני שאומצה ככלי לעריכת גנים.
בשנת 2017, הוא הרצה במעבדת קולד ספרינג הארבור, בה תיאר את עבודתו באוניברסיטת סאות'רן למדע וטכנולוגיה (SUSTech), בה השתמש ב-CRISPR/Cas9 על עכברים, קופים וכ-300 עוברים אנושיים.
שיבוטי הקופים נוצרו על מנת לחקור מספר מחלות רפואיות.
ניסוי עריכת גנים בבני אדם
ב-25 בנובמבר 2018, הכריז הא לראשונה ביוטיוב כי צוותו כי הוא יצר בהצלחה את התינוקות הראשונים בעולם שעברו עריכה גנטית, לולו וננה.
בהצגת הסיפור הרשמית בפסגה הבינלאומית השנייה לעריכת גנום אנושי באוניברסיטת הונג קונג שלושה ימים לאחר מכן, הוא אמר שהתאומים נולדו מעוברים מהונדסים גנטית שהפכו עמידים לזני HIV מסוג M-טרופי.
צוותו גייס 8 זוגות, שכל אחד מהם היה אב חיובי ל-HIV ואם שלילית ל-HIV, באמצעות קבוצת מתנדבים ל-HIV שבסיסה בבייג'ינג בשם Baihualin China League.
במהלך הפריה חוץ-גופית, נוקה הזרע מ-HIV.
באמצעות עריכת גנים CRISPR/Cas9, הם הציגו מוטציה טבעית CCR5-Δ32 בגן בשם "CCR5", אשר תעניק עמידות לזיהום HIV מסוג M-טרופי.
"יומון העם" הכריז על התוצאה כ"פריצת דרך היסטורית ביישום טכנולוגיית עריכת גנים למניעת מחלות".
הניסוי גייס זוגות שרצו להביא ילדים לעולם; כדי להשתתף, הגבר היה צריך להיות חיובי ל-HIV והאישה לא הייתה נגועה.
באותה העת, לא נחשף האם הניסוי הקליני עבר בדיקה אתית מתאימה מוועדת ביקורת מוסדית לפני שהחל, ולא היה ברור אם המשתתפים נתנו הסכמה מדעת באמת.
הא ג'יאנקוי אמר שהוא ערך את הגנומים של העוברים באמצעות CRISPR/Cas9, תוך התמקדות ספציפית בגן, CCR5, המקודד לחלבון ש- HIV-1 משתמש בו כדי להיכנס לתאים.
הוא ניסה ליצור מוטציה ספציפית בגן, (CCR5-Δ32), שיש למעטים באופן טבעי וייתכן שהוא מקנה עמידות מולדת ל-HIV-1, כפי שנראה במקרה של "החולה מברלין".
הוא אמר שהבנות עדיין נשאו עותקים פונקציונליים של "CCR5" יחד עם "CCR5" מושבת בהתחשב במוזאיקה הטבועה במצב הנוכחי של עריכה גנומית בקו הנבט.
ישנן צורות של HIV המשתמשות בקולטן אחר במקום CCR5, והעבודה שהוא עשה לא יכלה להגן על ילדים שנולדו מצורות אלו של HIV.
הא ג'יאנקוי אמר שהוא השתמש בתהליך אבחון גנטי טרום-השרשה על העוברים שעברו עריכה, שבו הוסרו 3 עד 5 תאים בודדים ונבדקה העריכה הזאת.
הוא אמר שהורים קיבלו את האפשרות לבחור אם להשתמש בעוברים שעברו עריכה או לא.
התאומות נולדו באמצע אוקטובר 2018, על פי מיילים שהא שלח ליועץ.
לדברי הא, הן נראו בריאות מכל הבחינות.
כשהן נולדו, לא היה ברור אם ייתכנו השפעות ארוכות טווח מהעריכה הגנטית; הוא נשאל על תוכניותיו לפקח על הילדים, ולשלם עבור הטיפול בהם במקרה של בעיות, וכיצד ניתן לשמור על סודיותם ושל הוריהם.
שמות הילדים המשמשים בדיווחים, "לולו" ו"ננה", יחד עם שמות הוריהם, "מארק" ו"גרייס", הם שמות בדויים.
בפברואר 2019, דווח כי טענותיו אושרו על ידי חוקרים סינים, על פי NPR News.
הא ג'יאנקוי אמר גם בפגישה בהונג קונג כי אם נוספת בניסוי הקליני שלו נמצאת בשלבי הריון מוקדמים.
אף על פי שאין דיווחים רשמיים, התינוק צפוי היה להוולד בסביבות אוגוסט 2019, והלידה אושרה מפסק הדין של בית המשפט ב-30 בדצמבר, בו צוין כי היו שלושה תינוקות מהונדסים גנטית.
התינוקת נחשפה מאוחר יותר בשנת 2022 כאיימי.
בפברואר 2022, מדענים סינים קראו לבנות מקום מיוחד לטיפול ולחקר את שלושת הילדים שנולדו עם גנומים מהונדסים גנטית או "תינוקות CRISPR".
הם טוענים שייתכן שנפלו שגיאות בתהליך עריכת הגנים.
המדענים מאמינים שיש לרצף את הגנומים של הילדים באופן קבוע ולבדוק אותם לאיתור "חריגות".
ההצעה זכתה להתנגדות מצד הקהילה הרפואית הבינלאומית בטענה לפגיעה בפרטיותם של הילדים וניצול לרעה של סמכות בעתיד.
ב-10 בנובמבר 2022, הא הודיע כי הוא מקים מעבדה חדשה בבייג'ינג למחקר על ריפוי גנטי למחלות גנטיות נדירות, וצייץ בטוויטר: "היום עברתי למשרדי החדש בבייג'ינג.
זהו היום הראשון של מעבדת ג'יאנקוי הא." ב-24 בנובמבר, הוא כתב: "ריפוי גנטי במדינות המערב עולה לעיתים קרובות מיליוני דולרים, מה שגורם למשפחות רבות ליפול לעוני עקב מחלות.
בתמיכתם של פילנתרופים חברתיים, נתגבר על שלוש עד חמש מחלות גנטיות תוך שנתיים-שלוש לטובת משפחות עם מחלות נדירות." התוכנית הראשונה היא ליצור ריפוי גנטי למחלת ניוון שרירים על שם דושן שגורם לניוון שרירים הדרגתי, במיוחד אצל בנים.
הוא גם אמר לאתר המיקרו-בלוגים, Weibo, כי הגיש בקשה למימון ממשלתי לפרויקט סינתזת DNA, והעיר: "[אמשיך] את המחקר המדעי ואשרת את המדינה...
השימוש הגדול ביותר בסינתזת ה-DNA שאני מתכנן לעשות הוא לאחסון מידע.
פיסת DNA סינתטית בגודל ציפורן יכולה לאחסן את תוכן הספרים מכל הספרייה הלאומית."
מחלוקת על עריכת גנים אנושיים
הניסוי הקליני של הא ג'יאנקוי לעריכת גנים בבני אדם נערך ללא דיון ציבורי בקהילה המדעית.
הוא פורסם לראשונה ב-25 בנובמבר 2018, כאשר אנטוניו רגאלדו פרסם את הכתבה על העבודה ב-"MIT Technology Review", בהתבסס על מסמכים שפורסמו מוקדם יותר באותו חודש במרשם הניסויים הקליניים הסיני.
הא ג'יאנקוי סירב להגיב האם ההריונות בוצעו או נמשכו.
רק לאחר פרסום הכתבה נחשף הניסוי בסרטון פרסומי ביוטיוב על ידי הא ג'יאנקוי ולמחרת בדיווח של "Associated Press".
הא ג'יאנקוי שכר גם חברת יחסי ציבור.
התנהגותו של הא ג'יאנקוי ספגה גינוי נרחב.
ב-26 בנובמבר 122 מדענים סינים פרסמו הצהרה משותפת לפיה עבודותיו של הא אינן אתיות, מטורפות, לא שפויות, ו"מהוות מכה קשה למוניטין העולמי ולהתפתחותו של המדע הסיני".
מדענים ומוסדות סינים אחרים ביקרו בחריפות את הא; מאמר בכתב העת Nature קבע כי החששות לגבי התנהגותו של הא "חריפים במיוחד בסין, שם מדענים רגישים למוניטין של המדינה כמערב הפרוע של למחקר ביו-רפואי".
ביואתיקאי בולט, רן-זונג צ'יו, שדיבר בפסגה הבינלאומית השנייה בנושא עריכת הגנום האנושי, התייחס למחקרו של הא כ"פרקטיקה בעלת המידה הנמוכה ביותר של הצדקה וקבילות אתית".
הגנטיקאי אריק טופול הצהיר, "זה מוקדם מדי...
אנחנו עוסקים בהוראות הפעלה של בן אנוש.
הביולוג חתן פרס נובל , דייוויד בולטימור, ראה את העבודה כ"חסרת אחריות".
הביולוגית ההתפתחותית קתי ניאקאן ממכון פרנסיס קריק אמרה, "אם זה נכון...
זה היה שימוש חסר אחריות, לא אתי ומסוכן ביותר בטכנולוגיית עריכת גנום." האתיקאי הרפואי ג'וליאן סבולסקו מאוניברסיטת אוקספורד ציין, "אם זה נכון, ניסוי זה הוא מפלצתי." הביואתיקאי הנרי ט.
גרילי מבית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד הצהיר, "אני מגנה באופן חד משמעי את הניסוי", ומאוחר יותר אמר, "הניסוי של הא ג'יאנקוי היה, באופן מדהים, אפילו גרוע יותר ממה שחשבתי בתחילה." הביוכימאית זוכת פרס נובל ג'ניפר דאודנה, מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, חלוצה בתחום טכנולוגיית CRISPR/Cas9, גינתה את המחקר.
המכונים הלאומיים לבריאות (NIH) של ארצות הברית פרסמו הצהרה ב-28 בנובמבר 2018, חתומה על ידי מנהלם, פרנסיס ס.
NIH טוען שאין לו תמיכה בשימוש בטכנולוגיות עריכת גנים בעוברים אנושיים.
הם הדגישו כי "עריכת הגנום של תאי נבט או עוברים מוקדמים עדיין נמצאת בשלב המחקר הבסיסי, ...
מוסדות מחקר מדעיים וחוקרים לא צריכים לבצע פעולות קליניות של עריכת גנום של תאי נבט אנושיים למטרות רבייה, וגם לא צריכים לממן מחקר כזה", והם "יפתחו ויפרסמו הנחיות טכניות ואתיות תפעוליות נוספות בהקדם האפשרי כדי להנחות ולתקנן מחקרים ויישומים רלוונטיים בהתאם לסטנדרטים המדעיים והאתיים הגבוהים ביותר".
באפריל 2019, מומחי גנטיקה מהאקדמיה הסינית למדעים (CAS) ציינו, "[אנו] מאמינים שאין סיבה מדעית טובה לבצע סוג זה של עריכת גנים על קו הנבט האנושי, וכי התנהגותו של הא וצוותו מייצגת הפרה בוטה הן של התקנות הסיניות והן של הקונצנזוס אליו הגיעה הקהילה המדעית הבינלאומית.
אנו מגנים בתוקף את מעשיהם כחסרי אחריות ביותר, הן מבחינה מדעית והן מבחינה אתית".
אחרים הביעו ביקורת מסויגת על הניסוי של הא.
ארתור קפלן, ביואתיקאי בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, אמר כי הנדסת גנים אנושיים היא בלתי נמנעת, ואף על פי שיש חששות ליצירת "תינוקות מעוצבים", חוקרים רפואיים מתעניינים יותר בשימוש בטכנולוגיה כדי למנוע ולטפל במחלות, בדומה לסוג הניסויים שביצע He.
קארל זימר השווה את התגובה לניסוי עריכת הגנים האנושיים של הא לתגובות הראשוניות ולוויכוח שלאחר מכן על טיפול חלופי מיטוכונדריאלי (MRT), ולאישור הרגולטורי הסופי של MRT בבריטניה.
האוניברסיטה הדרומית למדע וטכנולוגיה הצהירה כי הא ג'יאנקוי היה בחופשה ללא תשלום מאז פברואר 2018, ומחקרו נערך מחוץ לקמפוס שלהם; האוניברסיטה והמחלקה שלו אמרו כי אינם מודעים לפרויקט של המחקר ואמרו כי הם מזמינים מומחים בינלאומיים להקים ועדה עצמאית לחקירת האירוע, ויפרסמו את התוצאות לציבור.
רשויות מקומיות וממשלת סין פתחו גם הן בחקירות.
נכון לדיווחים ב-28 בדצמבר 2018, הוא היה מבודד בדירת אוניברסיטה ותחת שמירה.
על פי דיווחים ב-7 בינואר 2019, הוא עלול לעמוד בפני השלכות חמורות.
ויליאם הורלבוט, חוקר מוח וביואתיקה מאוניברסיטת סטנפורד, דיווח כי היה בקשר עם הא, ונראה ששהה בדירת אוניברסיטה בשנג'ן "בהסכמה הדדית" והיה חופשי לעזוב; הוא ביקר לעיתים קרובות בחדר כושר ויצא לטיולים עם אשתו.
עם זאת, ייתכן שהוא היה תחת מעקב כלשהו.
ב-25 בפברואר 2019, היו כאלה שרמזו כי ייתכן שממשלת סין סייעה במימון ניסוי תינוקות CRISPR, לפחות באופן חלקי.
דיווחים מאוחרים יותר הראו כי המימון לפרויקט של הא גויס על ידו כדי להתחמק מהרגולציה, ולא היו מעורבים כספים ממשלתיים סיניים.
גם המנחה לשעבר שלו לדוקטורט, דים, מאוניברסיטת רייס, הפך לנושא של חקירה אתית כאשר התגלה כי ידע על ההליך שבוצע על התאומים והיה נוכח כאשר הזוגות נתנו את הסכמתם.
דים מחזיק במניות קטנות בשתי חברות שייסד והוא חבר במועצה המייעצת המדעית שלהן.
צוות משימה לחקירה שהוקם על ידי ועדת הבריאות של מחוז גואנגדונג פרסם דו"ח ראשוני ב-21 בינואר 2019, וקבע כי הוא הפר את איסורי הממשלה וערך את המחקר במרדף אחר תהילה ורווח אישי.
הדו"ח אישר כי הוא גייס שמונה זוגות להשתתף בניסוי שלו, וכתוצאה מכך נולדו שני הריונות, שאחד מהם הוליד את התאומות שעברו עריכה גנטית בנובמבר 2018. התינוקות נמצאים כעת תחת פיקוח רפואי.
הדו"ח קבע עוד כי הוא יצר מסמכי סקירה אתיים מזויפים כדי לגייס מתנדבים להליך, וגייס כספים משלו במכוון תוך התחמקות מפיקוח, וארגן צוות שכלל כמה חברים מחו"ל לביצוע הפרויקט הבלתי חוקי.
גורמים בחקירה אמרו כי הוא, כמו גם אנשי צוות וארגונים רלוונטיים אחרים, יקבלו עונש בהתאם לחוקים ולתקנות הרלוונטיים, ואלו החשודים בביצוע פשעים יואשמו.
חברת SUSTech הודיעה באתר האינטרנט שלה ב-21 בינואר 2019 כי הא ג'יאנקוי פוטר.
ב-30 בדצמבר 2019, בית המשפט העממי של מחוז ננשאן בעיר שנג'ן גזר על הא ג'יאנקוי שלוש שנות מאסר וקנס של 3 מיליון יואן (כ 434,000 דולר אמריקאי).
השלושה נמצאו אשמים ב"זיוף מסמכי ביקורת אתית והטעיית רופאים להשתיל, מבלי דעת, עוברים שעברו עריכה גנטית בשתי נשים".
במאי 2019, דיווחו עורכי דין בסין, לאור יצירתם לכאורה של בני האדם הראשונים שעברו עריכה גנטית על ידי הא ג'יאנקוי, על ניסוח תקנות לפיהן כל מי שמבצע מניפולציה של הגנום האנושי באמצעות טכניקות עריכה גנטית יישא באחריות לכל השלכות שליליות נלוות.
בדצמבר 2019, דיווח "MIT Technology Review" על סקירה כללית של המחלוקת, כולל קטעים מכתב היד של המחקר שלא פורסם.
בפברואר 2019, מדענים דיווחו כי השינוי הגנטי שבוצע בלולו ובננה מעניק כנראה גם יתרונות קוגניטיביים.
בעוד שעיתונאית הבריאות ג'וליה בלוז שיערה ב-Vox כי ייתכן שהמוטיבציה של הא ג'יאנקוי היה לעבוד על שינוי גן זה, אנטוניו רגלדו מ־"MIT Technology Review" לא מצא ראיות לכך שהא עסק או התעניין בתחום זה.
בשנת 2019, ארגון הבריאות העולמי (WHO) השיק רישום עולמי למעקב אחר מחקרים על עריכת גנום אנושי, לאחר קריאה להפסיק את כל העבודה על עריכת הגנום.
ב-21 בפברואר 2023, דיווח העיתון ההונג קונגי "מינג פאו" כי הא ג'יאנקוי אמר כי בקשתו להיתר כניסה להונג קונג דרך תוכנית Top Talent Pass אושרה.
מאוחר יותר בשעות הלילה, פרסמה ממשלת הונג קונג הודעה פומבית, בה נטען כי לאחר בדיקת הבקשות הרלוונטיות, משרד ההגירה חשדה כי הא ג'יאנקוי השיג היתר כניסה להונג קונג על ידי מסירת הצהרות כוזבות.
מנהל משרד ההגירה הכריז כי היתר הכניסה של הא ג'יאנקוי אינו תקף, ותיערך חקירה פלילית.
ב-8 בספטמבר 2023, אוניברסיטת ווצ'אנג לטכנולוגיה (武昌理工学院), מכללה פרטית לתואר ראשון בווהאן, הוביי, הקימה את המכון לרפואה גנטית, כאשר הא ג'יאנקוי ישמש כמנהל הראשון.
נכון לשנת 2025, הא ג'יאנקוי פעיל ב־X, לשעבר טוויטר, ומעלה פוסטים בשפה האנגלית שעוסקים בעיקר במחקר הגנטי שלו.
לפוסטים שלו היו תגובות שונים בפלטפורמה.
ביולי 2025, חשף ג'יאנקוי ברשתות החברתיות שיש לו שתי בנות.
ד"ר הא ג'יאנקוי, בן 41, נישא לקאתי טיי, בת 29, באפריל 2025, זמן קצר לאחר שקרא לחברה החדשה שלו "Cathy Medicine".
(קטי רפואה) הזוג שיתף תמונות חתונה במאי 2025. בראיון טלפוני עם "MIT Technology Review", טיי סירבה לומר אם הא והיא נשואים כחוק.
טיי גם אישרה שהיא חגגה חתונה ביולי 2024 עם אדם אחר בקליפורניה, אך אמרה שהם נפרדו לאחר מספר חודשים; טיי גם סירבה לתאר את הסטטוס המשפטי של נישואים אלה.
בראיון הטלפוני, טיי הדגישה כי מערכת היחסים שלה עם הא הייתה אמיתית: "לא הייתי מתחתנת איתו אם לא הייתי מאוהבת בו." ב-24 ביולי 2025, טיי הודיעה ב־X שהיא והוא נפרדו.
הסרט, בבימויו של קודי שיהי, כלל פאנל המומחים את אנטוניו רגאלדו ובנג'מין הורלבוט מאוניברסיטת המדינה של אריזונה.
הסרט התיעודי מקורו בפרויקט של Rhumbline Media בנושא הנדסה גנטית בשם "קוד הטבע: טבענו", שהחל בשנת 2018 על ידי שיהי וסמירה קיאני, ביוטכנולוגית מאוניברסיטת מדינת אריזונה.
סיפורו מתואר בספר "דור ה-CRISPR: סיפורם של התינוקות המעודכנים הראשונים בעולם", שיצא לאור בשנת 2019 מאת קיראן מוסונורו, קרדיולוג מאוניברסיטת פנסילבניה.
מסופר בספר משנת 2020, "פרויקט המוטנטים: בתוך המירוץ הגלובלי לשינוי גנטי של בני אדם", שנכתב על ידי אבן קירקסי, אנתרופולוג מאוניברסיטת אוקספורד.
האב, הבן ואורח הקודש הוא הפרק ה-21 בעונה ה-16 של סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון".
הפרק שודר לראשונה ברשת פוקס ב-15 במאי 2005. העלילה מציגה את בארט והומר ממירים את דתם לקתוליות, לחרדתם של מארג' ויתר בני כנסייתם הפרוטסטנטים.
בית-הספר בספרינגפילד עורך יריד ימי-ביניימי: בעוד שליסה מלוהקת לתפקיד המלכה, בארט נידון להיות חבתן נחות.
וילי המטורף מגלם את שוטה הכפר ומושפל בידי הילדים.
כנקמה, הוא גודש מאפה ענק בחולדות, המשתחררות בהיכל ההתעמלות כשליסה פורסת מן העוגה.
האשמה נופלת על הסורר המועד של בית-הספר, בארט, והוא מסולק לצמיתות.
הומר ומארג' מתלבטים לאיזה מוסד לשלוח את בנם, ונוכחים שבתי-הספר הפרטיים יקרים מאוד.
מחמת חסרון כיס, בארט נשלח לבית-ספר הקתולי "הירונימוס הקדוש".
הוא נאלץ להתרגל למשמעת קשוחה בהרבה, כשהנזירה מצליפה באצבעותיו בקנה-מידה מעץ (במקום בסרגל, כנהוג פעם) ומכריחה אותו לעמוד כשידיו שלוחות לצדדים ונושאות ספרים כבדים, כדי שיהרהר בייסורי ישו על הצלב.
הוא פוגש באב שון, הכומר האירי הכריזמטי של בית-הספר, המעניק לו חוברות מצוירות המציגות את חיי הקדושים בצורה ססגונית ורוויית-פעולה.
בארט נלהב לדת הקתולית, ומארג' מבועתת לראותו מתפלל באמצעות מחרוזת ומברך על המזון בלטינית ("שפתו של פלוטרכוס, אבא!" אומרת ליסה, והומר עונה לה: "הכלב של מיקי מאוס?").
הומר נשלח בדחיפות כדי להוציא את בנו מבית-הספר, אך נהנה ממשחקי החברה במקום.
כשהאב שון מסביר לו על טקס הווידוי ועל מחילת החטאים הכרוכה בו, הומר מחליט להצטרף אף הוא ("איך מצטרפים?
האם עלי להכות כמה אוניטרים?").
הוא ובארט מתפללים לבתולה, מדליקים נרות ולומדים לקראת המיסה הראשונה שלהם, בה יתקבלו רשמית לדתם החדשה.
מארג' המבוישת מגיעה לבדה לכנסייה הפרוטסטנטית של ספרינגפילד, ומנסה להדוף את הנכבד לאבג'וי השואל לשלומם של בעלה ובנה בטענה שהם חולים.
מארג' חולמת בהקיץ על חייה לאחר המוות: בעוד שפטרוס מקבל אותה בברכה לגן-העדן הפרוטסטנטי, המאוכלס בוואס"פים מתנשאים ועשירים המשחקים קרוקט, על ענן אחר ברקיע מבלים הומר ובארט עם אירים, לטינו-אמריקנים ואיטלקים השותים לשכרה, מתקוטטים ורוקדים בעליצות.
מארג', פלנדרז ולאבג'וי חוטפים את בארט משיעור הכנה למיסה ומביאים אותו לפסטיבל נוער פרוטסטנטי, בו מופיעות להקות רוק שחבריהן נולדו מחדש ועברו להפיק מוזיקה נוצרית, וילדים משחקים בקליעי-צבע.
האב שון והומר פורצים למתחם ומבקשים לחטוף את בארט בחזרה.
הוא קוטע את המריבה וקורא לנצים להתגבר על עוינותם ההדדית, משום ש"כל זאת היא נצרות!
ההבדלים הקטנים המטופשים אינם ולא כלום לעומת קווי הדמיון הגדולים המטופשים." לאבג'וי מסכים, ופלנדרז מצהיר כי עליהם להתאחד למען מלחמה באויב המשותף, "להט"בים מונוגמיים ותאי גזע." כשהאב שון לוחץ את ידו, פלנדרז מהרהר בלבו כי עליו לבקש שיברכוה שוב.
כעבור אלף שנה, בעתיד פוסט-אפוקליפטי, שני צבאות נפגשים.
צבא אחד מאמין כי "נביא האל האחרון בארט" הטיף לסובלנות ואהבה, בעוד שהצבא האחר מאמין בכך ש"הבארט הקדוש" הטיף להבנה ולשלום "בטרם נבגד על ידי תלמידו מילהאוס ונקרע לגזרים בידי אופנועי שלג." הם יוצאים לקרב.
כותבי הסדרה חשבו על הרעיון הכללי לפרק לאחר שאחד מאנשי הצוות הציע שעל הומר להפוך לקתולי לאחר שהוא מגלה שחטאים נמחלים בווידוי וכי קתולים שותים יין בכנסייה.
התסריטאי מט וורברטון פיתח הלאה את ההצעה (באחת הטיוטות היה זה סנדק המאפיה טוני השמן שהציע את הרעיון של בית-ספר קתולי), עד שהגיע לטיוטה הסופית.
התסריט זיכה אותו במועמדות לפרס גילדת הכותבים של אמריקה בקטגוריית האנימציה לשנת 2005.
הפרק נועד להיות משודר ב-10 באפריל 2005, אך נדחה עקב מותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
לפי נתוני המדרוג השבועיים, צפו בו 9.69 מיליון איש, והוא הגיע למקום 38 ברשימת המשדרים הנצפים ביותר.
הפרק לא גרר אחריו הד ציבורי באמריקה, אך עורר סערה זוטא באירלנד ובצפון אירלנד, שם יחסי הקתולים והפרוטסטנטים הם נושא רגיש.
ארכידיאקון דבלין האנגליקני לשעבר גורדון ליני הצהיר בפני העיתונות כי תיאור גן-העדן הפרוטסטנטי היה "מעליב עד מאוד." ראש האחווה הקתולית להתנזרות מאלכוהול אמר כי איננו מתנגד להצגת שתייה לשכרה בגן העדן כל עוד ברור שהוא מוצג כמקום שמח וחיובי.
משקיפים ציינו את השתתפותו של השחקן הצפון-אירי ליאם ניסן בדיבוב האב שון; ניסן סיפר כיצד בנעוריו חש כ"אזרח מדרגה שנייה" כשגדל כקתולי בעיר באלמינה בעלת הרוב הפרוטסטנטי.
קרוסמן, כומר לשעבר, הסתייג מהפרק דווקא משום שהסאטירה הייתה חלשה ומאופקת מדי, והכותבים נמנעו מלבקר את רשויות הדת על ניצול כוחן לרעה והסתפקו בבדיחות שטחיות.
האביב של פראג (בצ'כית: Pražské jaro, בסלובקית: Pražská jar) הייתה תקופה של ליברליזציה פוליטית בצ'כוסלובקיה בעידן שבו היא הייתה חלק ממדינות ברית ורשה ומהגוש המזרחי בו הייתה ברית המועצות דומיננטית, בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
האביב של פראג החל ב-5 בינואר 1968, כאשר הרפורמיסט אלכסנדר דובצ'ק נבחר להיות המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה ונמשך עד ל-21 באוגוסט אותה שנה, כאשר צבאותיהן של ברית המועצות ושל חברות נוספות בברית ורשה פלשו לצ'כוסלובקיה כדי לעצור את הרפורמות.
הרפורמות שבוצעו במסגרת האביב של פראג היו ניסיון של דובצ'ק להעניק זכויות נוספות לאזרחי צ'כוסלובקיה במסגרת ביזור של הכלכלה ובמסגרת דמוקרטיזציה.
החירויות שהוענקו לאזרחים כללו את התרת המגבלות על התקשורת, הרחבת חופש הביטוי וחופש התנועה.
לאחר דיון ברמה הלאומית על חלוקת המדינה לפדרציה של שלוש רפובליקות: בוהמיה, מוראביה-שלזיה הצ'כית וסלובקיה, החליט דובצ'ק על חלוקת צ'כוסלובקיה לשתי רפובליקות: הרפובליקה הצ'כית והרפובליקה הסלובקית.
שינוי זה היה היחיד שהחזיק מעמד עד לתום האביב של פראג, אף על פי שההצלחה היחסית של ההתנגדות הבלתי אלימה, בישרה ואפשרה את המעבר השקט למשטר ליברלי דמוקרטי עם קריסת ההגמוניה של ברית המועצות ב-1989.
הרפורמות, במיוחד הביזור של הסמכות המנהלית, לא התקבלו בעין יפה על ידי הסובייטים, שלאחר כישלון המשא ומתן, שלחו חצי מיליון חיילים מצבאות ברית ורשה וטנקים כדי לכבוש את צ'כוסלובקיה.
גל הגירה שלילית שטף את המדינה.
התנגדות אמיצה ובלתי אלימה גאתה ברחבי הארץ.
התנגדות זו כללה ניסיונות התקרבות לפולשים, צביעת כתובות על הקירות, הטייתם של שלטי דרכים (במקרה אחד יצא כוח פלישה פולני בחזרה לארצו לאחר שתעה בדרכו יום שלם), הפרת עוצר וכו'.
בעוד שפיקוד הצבא הסובייטי חזה שידרשו ארבעה ימים כדי להכניע את המדינה, ההתנגדות החזיקה מעמד שמונה חודשים והסתיימה בסופו של דבר בדרכים דיפלומטיות.
מעשי אלימות בודדים וכמה מקרים של הצתה עצמית (כמו זה של יאן פאלאך) התרחשו, אך לא הייתה התנגדות צבאית.
צ'כוסלובקיה נותרה בשליטה סובייטית עד 1989, כאשר מהפכת הקטיפה שמה קץ למשטר הפרו-סובייטי בדרכי שלום, ושאבה את הצלחתה ואת השראתה מההתנגדות הבלתי אלימה שני עשורים קודם לכן.
לאחר הפלישה, נכנסה צ'כוסלובקיה לתקופה של נורמליזציה.
מנהיגי המדינה הבאים ניסו להחזיר את הערכים הפוליטיים והכלכליים שהיו נהוגים לפני שדובצ'ק היה למנהיג המפלגה הקומוניסטית.
גוסטב הוסק, שהחליף את דובצ'ק והפך לנשיא צ'כוסלובקיה, ביטל את רוב הרפורמות של דובצ'ק.
האביב של פראג נתן השראה ליצירות מוזיקליות וספרותיות של יוצרים כמו ואצלב האוול, קארל הוסה, קארל קריל ויצירתו של מילן קונדרה, הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום.
בסוף שנות החמישים ובתחילת שנות השישים, עם עלייתו לשלטון של אנטונין נובוטני כמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית, עברה צ'כוסלובקיה תהליך איטי של דה-סטליניזציה שהתקדם באיטיות בהשוואה לתהליכים דומים במדינות אחרות של הגוש המזרחי.
נובוטני הכריז, בהסכמת ניקיטה חרושצ'וב, על השלמת הסוציאליזם בצ'כוסלובקיה ובהתאם לכך כוננה חוקה חדשה שאמצה את השם "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית" כשם המדינה.
הרהביליטציה של קורבנות העידן הסטליניסטי, כמו זו של מורשעי משפטי פראג, החלה להישקל כבר ב-1963, אך לא התרחשה עד ל-1967.
בראשית שנות השישים עברה צ'כוסלובקיה מיתון כלכלי.
מודל התיעוש הסובייטי לא התאים לצ'כוסולובקיה, שהייתה כבר מדינה די מתועשת עוד לפני המלחמה והוא הצליח יותר בארצות מפותחות פחות.
ניסיונו של נובוטני לשינוי מבנה הכלכלה הצ'כוסלובקית, המודל הכלכלי החדש של 1965, הוביל לצורך לשינוי פוליטי מקביל.
עם ההקלה בחוקי המשטר הרודני, החל "איגוד הסופרים הצ'כוסלובקים" להביע בזהירות אי שביעות רצון ובביטאון האיגוד Literární listy, רמזו חבריו שתחום הספרות צריך להיות חופשי משליטה מפלגתית.
ביוני 1967, הביע פלג קטן של האיגוד אהדה כלפי הסופרים בעלי הנטייה הסוציאליסטית רדיקאלית, במיוחד כלפי לודביק ואצוליק, מילן קונדרה, יאן פרוכזקה, אנטונין יארוסלאב ליהים, פבל קוהוט ואיוון קלימה.
כמה חודשים לאחר מכן, בישיבת המפלגה הקומוניסטית, הוחלט שיינקטו צעדים מנהליים כנגד הסופרים שהתבטאו בחופשיות בנוגע לרפורמות.
מאחר שרק חלק קטן מחברי האיגוד החזיק בדעות אלו, הסתמכה המפלגה על כך ששאר חברי האיגוד יטילו עליהם משמעת.
השליטה על Literární listy ועל בתי הוצאה לאור נוספים שהשליטה עליהם הועברה לידי משרד התרבות.
אפילו חברי מפלגה שמאוחר יותר היו התומכים הראשיים ברפורמות, כמו דובצ'ק, צידדו בנקיטת צעדים אלה.
עם אובדן התמיכה לה זכה הנשיא נובוטני, קראו עליו תיגר המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של סלובקיה, אלכסנדר דובצ'ק, והכלכלן אוטה שיק במהלך ישיבה של הוועד המרכזי של המפלגה.
בעקבות זאת הזמין נובוטני את ראש ממשלת ברית המועצות, ליאוניד ברז'נייב בדצמבר לפראג כדי לקבל ממנו תמיכה, אך ברז'נייב הופתע מהיקף ההתנגדות כלפי נובוטני ולפיכך תמך בהדחתו מתפקיד מנהיג צ'כוסלובקיה.
ב-5 בינואר 1968 הוחלף נובוטני בדובצ'ק בתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה.
ב-22 במרץ התפטר נובוטני מתפקידו כנשיא והוחלף בלודביק סבובודה, שמאוחר יותר נתן את הסכמתו לרפורמות.
הסימנים המוקדמים לשינוי היו מועטים.
כאשר חבר נשיאות המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, יוזף סמרקובסקי, העניק ריאיון למאמר בעיתון רודה פראבו, שכותרתו הייתה "איזה עוד שקרים יהיו", הוא עמד על כך שמינויו של דובצ'ק בינואר ישיג את המטרות של הסוציאליזם וישמור על אופייה של המפלגה הקומוניסטית כמפלגה שמייצגת את מעמד העובדים.
עם זאת, זמן קצר לאחר עלייתו של דובצ'ק לשלטון, נעשה החוקר, אדוארד גולדשטוקר, ליושב הראש של איגוד הסופרים ולפיכך העורך הראשי של ה-Literární noviny, שבתקופת שלטונו של נובוטני היו רבים מחברי המערכת שלו נאמני המפלגה הקומוניסטית.
גולדשטוקר בחן את הגבולות של מסירותו של דובצ'ק לחופש העיתונות כאשר הוא הופיע בראיון טלוויזיוני כיושב ראש החדש של איגוד הסופרים.
ב-4 בפברואר, מול פני האומה כולה, הוא מתח ביקורת באופן גלוי על נובוטני, חשף את כל צעדי המדיניות שקודם לכן לא זכו לפרסום והסביר כיצד הם מונעים את הקידמה של צ'כוסלובקיה.
למרות ההצהרה הרשמית של הממשלה על כך שהיא מאפשרת את חופש העיתונות, היה זה מקרה המבחן הראשון של דובצ'ק אם הוא רציני בנוגע לרפורמות.
דובצ'ק החל לבצע צעדים בוני אמון עם התקשורת, הממשלה והציבור.
תחת ניהולו של גולדשטוקר שינה ביטאונו של איגוד הסופרים את שמו מ-Literární noviny ("עלון הספרות") ל-Literární listy ("חדשות הספרות") וב-28 בפברואר פרסם הביטאון את המהדורה הראשונה שלו שהייתה חופשית מצנזורה.
באוגוסט 1968 עמדה תפוצת הביטאון על 300,000 עותקים, ובכך הוא היה לכתב העת בעל התפוצה הגבוהה ביותר באירופה.
ביום השנה העשרים להפיכה הקומוניסטית של 1948, נשא דובצ'ק נאום שהסביר את הצורך לשינוי בעקבות ניצחון הסוציאליזם.
הוא המחיש את הצורך לכפות על המפלגה תפקיד מוביל ויעיל" והודה בכך שלמרות הפצרותיו של קלמנט גוטוולד ליצירת יחסים טובים יותר בין המפלגה לבין הציבור, המפלגה הפעילה לעיתים קרובות מדי יד קשה בנושאים בסיסיים.
דובצ'ק הכריז שמשימתה של המפלגה היא "לבנות חברה סוציאליסטית מתקדמת על בסיס יסודות כלכליים בריאים...
סוציאליזם שמתנהל בהתאמה עם המסורות הדמוקרטיות ההיסטוריות של צ'כוסלובקיה ובהתאמה לניסיון של מפלגות קומוניסטיות אחרות".
באפריל, השיק דובצ'ק "תוכנית פעולה" לביצוע צעדי ליברליזציה, שכללו הגדלת חופש העיתונות, חופש הדיבור, וחופש התנועה, במקביל לדגש על זמינותם של מוצרי צריכה והאפשרות של ממשלה רב-מפלגתית.
התוכנית הייתה מבוססת על השקפת העולם ש"הסוציאליזם לא יכול להיות רק שחרור מעמד העובדים משליטת המעמדות המנצלים, אלא חייב גם לאפשר יותר תנאים לחיים מלאים יותר של האישיות בהשוואה לדמוקרטיה הבורגנית".
תוכנית זו הגבילה את סמכותה של המשטרה החשאית ותהווה בסיס לפדרליזציה של צ'כוסלובקיה כשתי אומות שוות.
התוכנית נגעה גם במדיניות החוץ, כולל שמירה על יחסים טובים עם מדינות המערב ושיתוף פעולה עם ברית המועצות ועם מדינות אחרות בגוש המזרחי.
התוכנית דיברה על תקופת מעבר של עשר שנים שבה יתאפשר קיומן של בחירות דמוקרטיות וצורה חדשה של סוציאליזם דמוקרטי תחליף את המשטר הקיים.
מנסחי תוכנית הפעולה הקפידו לא למתוח ביקורת על מעשיו של המשטר הקומוניסטי שלאחר המלחמה, אלא רק הצביעו על צעדי מדיניות שהם חשו שכבר לא התאימו לתקופה.
למשל, המצב בתקופה שלאחר המלחמה דרש "שיטות צנטרליסטיות וניהוליות" כדי להאבק ב"שרידי הבורגנות".
מאחר ש"המעמדות העוינים" הובסו לכאורה על ידי הישגי הסוציאליזם, שיטות אלו לא היו נחוצות יותר.
נחוצה הייתה רפורמה, כדי שכלכלת צ'כוסלובקיה תהיה חלק מ"המהפכה המדעית-טכנית העולמית" ופחות תסתמך על התעשייה הכבדה של העידן הסטליניסטי, על כוח עבודה ועל זמינותם של חומרי גלם.
יותר מכך, מאחר שמלחמת המעמדות הפנימית כבר הסתיימה, מעמד העובדים לא יכול היה יותר כעת להיות מתוגמל על כישוריו ועל מיומנויותיו הטכניים בלי לפעול בניגוד למרקסיזם-לניניזם.
התוכנית טענה שיש צורך להבטיח שבעלי תפקידים חשובים יהיו "מוכשרים ובעלי חינוך סוציאליסטי" כדי להתמודד עם הקפיטליזם.
אף על פי שהותנה שהרפורמה חייבת להתקיים תחת ניהולה של המפלגה הקומוניסטית, הופעל לחץ ציבורי כדי ליישם את הרפורמות באופן מידי.
אלמנטים רדיקליים נעשו קולניים יותר.
מחלוקות אנטי-סובייטיות הופיעו מעל דפי העיתונות (לאחר ביטולה הרשמי של הצנזורה ב-26 ביוני 1968), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית, החלה להתהוות כמפלגה נפרדת, והוקמו מועדונים פוליטיים בלתי רשמיים.
החוגים השמרניים במפלגה הקומוניסטית דחפו להנהגתם של צעדי שימור, אך דובצ'ק שאף למתינות.
בישיבת נשיאות המפלגה שהתקיימה באפריל, הודיע דובצ'ק על תוכנית פוליטית של "סוציאליזם עם פנים אנושיות".
במאי, הוא הודיע שהקונגרס ה-14 של המפלגה יתכנס למושב מוקדם ב-9 בספטמבר.
הקונגרס ישלב את "תוכנית הפעולה" בחוקת המפלגה, ינסח טיוטת חוק לפדרליזציה ויבחר ועד מרכזי חדש.
הרפורמות של דובצ'ק הבטיחו חופש עיתונות ולראשונה הותר קיומה של פרשנות פוליטית באמצעי התקשורת המרכזיים.
בתקופת האביב של פראג, איבד היצוא מצ'כוסלובקיה את כושר התחרות שלו ובמסגרת הרפורמות של דובצ'ק תוכנן פתרון לבעיה זו על ידי שילוב של כלכלה מתוכננת ושל כלכלת שוק.
בחוגי המפלגה, היו דעות מגוונות בנוגע לכיוון ההתקדמות של הרפורמות.
כלכלנים מסוימים קיוו שתתקיים כלכלה מעורבת, בעוד שאחרים שאפו שהכלכלה תישאר ברובה סוציאליסטית.
דובצ'ק המשיך להדגיש את החשיבות של רפורמות כלכליות תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית.
ב-27 ביוני פרסם לודביק ואצוליק, סופר ועיתונאי מוביל, מניפסט שכותרתו הייתה "אלפיים המילים".
מניפסט זה ביטא את הדאגה בנוגע לאלמנטים שמרנים במפלגה הקומוניסטית ובנוגע לכוחות זרים.
ואצוליק קרא לציבור לקחת יוזמה ביישום תוכנית הרפורמות.
דובצ'ק, נשיאות המפלגה, החזית הלאומית והקבינט, גינו את המניפסט.
הורדת עול הצנזורה על ידי דובצ'ק הובילה לתקופה קצרה של חופש הדיבור והעיתונות.
הביטוי המוחשי הראשון למדיניות זו של פתיחות הייתה הוצאתו לאור של הביטאון שהיה קודם בעל קו קומוניסטי קשוח, ה-Literární noviny ("עלון הספרות") שיצא כעת תחת השם Literární listy ("חדשות הספרות").
חופש העיתונות גם פתח את האפשרות להשקפה הוגנת על עברה של צ'כוסלובקיה על ידי עמה.
רבות מהחקירות התמקדו בהיסטוריה של המדינה תחת שלטון הקומוניזם, במיוחד בתקופה הסטליניסטית.
בהופעה טלוויזיונית נוספת, הציג גולדשטוקר תמונות מזויפות ולא מזויפות של מנהיגים קומוניסטים לשעבר שטוהרו, נכלאו, הוצאו להורג ונמחקו מההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית.
איגוד הסופרים גם הקים באפריל ועדה בראשות המשורר ירוסלב סיפרט שתחקור את רדיפתם של הסופרים לאחר ההפיכה הקומוניסטית של פברואר 1948 ותטהר את שמם.
דיונים על מצבו הנוכחי של הקומוניזם ורעיונות מופשטים כמו חרות וזהות נעשו גם הם יותר שכיחים.
עד מהרה, החלו להופיע פרסומים לא-מפלגתיים, כמו יומון הסחר החופשי Prace ("העבודה").
איגוד העיתונאים נתן גם הוא כתף למגמה זו ובמרץ הוא שכנע את ועדת הפרסומים המרכזית ואת הצנזור הממשלתי לאפשר לעורכי העיתונים להיות חתומים על מינויים לא מצונזרים של עיתונות זרה ובכך לאפשר דיאלוג של העיתונות הצ'כוסלובקית עם זו הבינלאומית.
העיתונות, הרדיו והטלוויזיה תרמו גם הם לדיונים אלו על ידי אירוח פגישות בהן יכלו סטודנטים ופועלים צעירים לראיין כותבים כמו גולדשוקר, קוהוט ופרוצ'זקה ואישים שנרדפו פוליטית כמו יוזף סמרקובסקי, זדנק היזלר וגוסטב הוסק.
הטלוויזיה אף שידרה פגישות בין אסירים פוליטיים לשעבר ובין אנשי המשטרה החשאית וסוהרים במקומות בהם הם הוחזקו.
מעל הכול, חופש עיתונות זה וחשיפת חיי היום יום על ידי הטלוויזיה לעיניהם של אזרחי צ'כוסלובקיה, הניעה דיאלוג פוליטי החל מהחוגים האינטלקטואלים ועד לשיח הציבורי העממי.
התגובה בקרב מדינות הגוש המזרחי הייתה מעורבת.
מנהיג הונגריה, יאנוש קאדאר הביע תמיכה במינויו של דובצ'ק בינואר, אך לאוניד ברז'נייב ואחרים היו מודאגים בנוגע לרפורמות של דובצ'ק, מתוך חששם להחלשת הגוש הקומוניסטי במסגרת המלחמה הקרה.
ב-23 במרץ, בפגישה של "חמישיית ורשה" (מנהיגי ברית המועצות, פולין, הונגריה, בולגריה וגרמניה המזרחית) בדרזדן, נשאלה משלחת צ'כוסלובקית על הרפורמות המתוכננות ונמתחה ביקורת מרומזת על הדמוקרטיזציה כסותרת גישות מדיניות אחרות.
מנהיג פולין, ולדיסלב גומולקה, וקאדאר היו מודאגים פחות מהרפורמות בהשוואה לדאגה שלהם בנוגע לביקורת שנמתחה מצידה של התקשורת הצ'כוסלובקית.
הם הביעו חשש שהמצב דומה לזה שהתרחש בתקופה שלפני המרד ההונגרי של 1956. חלק מהעקרונות של תוכנית הפעולה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית באפריל הוצגו כדוגמאות שיוכיחו שפעולה אנטי-מהפכנית לא עמדה על הפרק.
דובצ'ק היה מופתע אך ככל הנראה לא התרעם על הרמיזות של הסובייטים.
המנהיגות הסובייטית ניסתה לעצור או להגביל את השינויים בצ'כוסלובקיה באמצעות משא ומתן.
ברית המועצות הסכימה לדיונים דו-צדדיים עם צ'כוסלובקיה ביולי, בצ'ירנה נאד טיסו שליד הגבול הסלובקי-סובייטי.
בפגישה זו, הגן דובצ'ק על ההצעות של האגף הרפורמיסטי של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ובמקביל הביע את מחויבותו לברית ורשה ולקומקון.
מנהיגות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית, לעומת זאת, הייתה חלוקה בין חסידי הרפורמות הנלהבים כמו יוזף סמרקובסקי, אולדריך צ'רניק ופרנטישק קריגל, שתמכו בדובצ'ק לבין השמרנים, כמו ואסיל ביאלק, דראהומיר קולדר ואולדריך שבסטקה, שאימצו את העמדה האנטי-רפורמיסטית.
נציגי המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית אישרו מחדש את נאמנותם לברית ורשה והבטיחו לרסן נטיות "אנטי-סוציאליסטיות", למנוע את תחייתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצ'כית ולשלוט בעיתונות בצורה יותר יעילה.
הסובייטים הסכימו להסיג את כוחותיהם שנשארו בצ'כוסלובקיה לאחר שסיימו תמרונים ביוני ולאפשר את כינוסו של קונגרס המפלגה ב-9 בספטמבר.
ב-3 באוגוסט נפגשו נציגים של "חמישיית ורשה" ושל צ'כוסלובקיה בברטיסלאבה וחתמו על הצהרת ברטיסלאבה.
ההצהרה אישרה את הנאמנות הבלתי ניתנת לערעור למרקסיזם-לניניזם ולסוציאליזם הבינלאומי והכריזה על מאבק ללא פשרות באידאולוגיה הבורגנית ובכל הכוחות ה"אנטי-סוציאליסטיים".
ברית המועצות הביעה את כוונתה להתערב בכל מקרה בו ישתנה המשטר בכל אחת ממדינות ברית ורשה.
לאחר הפגישה בברטיסלאבה, עזב הצבא האדום את שטח צ'כוסלובקיה, אך כוחותיו המשיכו להיות מוצבים לאורך הגבול.
כאשר התברר שתוצאות הדיונים לא משביעים את רצונם, החלו הסובייטים לשקול את החלופה הצבאית.
מדיניותה של ברית המועצות לכפות על הממשלות הסוציאליסטיות של המדינות הגרורות שלה להכפיף את האינטרסים הלאומיים שלהן לאלו של הגוש המזרחי (באמצעות שימוש בכוח לפי הצורך), הייתה ידועה כדוקטרינת ברז'נייב.
אור ל-21 באוגוסט 1968 פלשו לצ'כוסלובקיה צבאות מחמש מדינות של ברית ורשה: ברית המועצות, גרמניה המזרחית, בולגריה, פולין והונגריה.
באותו לילה נכנסו לשטח המדינה 200,000 חיילים ו-2,000 טנקים.
ראשית דבר הם כבשו את נמל התעופה רוזינה, שם התארגנה תגבורת של כוחות נוספים.
כוחות צבא צ'כוסלובקיה רותקו לבסיסיהם, שהיו מוקפים עד אשר יפוג האיום של התקפת נגד.
בבוקרו של ה-21 באוגוסט הייתה צ'כוסלובקיה כבר תחת כיבוש.
רומניה ואלבניה לא לקחו חלק בפלישה.
במהלך הפלישה נהרגו 72 אזרחים צ'כוסלובקים, 266 נפצעו קשה ו-436 נוספים נפצעו קל.
אלכסנדר דובצ'ק קרא לעמו לא להתנגד.
אף על פי כן, הייתה התנגדות מקומית ברחובות.
שלטי דרכים בערים הוסרו או נצבעו, להוציא אלה שהורו את הדרך למוסקבה.
כפרים קטנים רבים שינו את שמם ל"דובצ'ק" או ל"סבובודה" וכך, ללא ציוד ניווט, נגרמה לעיתים קרובות מבוכה לפולשים.
אף על פי שבליל הפלישה, הכריזה נשיאות המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית שכוחות ברית ורשה חצו את הגבול ללא ידיעתה של ממשלת צ'כוסלובקיה, פרסמה העיתונות הסובייטית בקשה בלתי חתומה, לכאורה של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית ושל מנהיגי המדינה, ל"סיוע דחוף, כולל סיוע של כוחות צבאיים".
בקונגרס ה-14 של המפלגה, שהתקיים באופן חשאי זמן קצר לאחר הפלישה, הובהר שאף אחד ממנהיגי המפלגה לא ביקש את ההתערבות החיצונית.
על פי עדויות מאוחרות יותר, חברים שמרנים במפלגה, כולל ביאלק, שבסטקה, קולדר, אינדרה וקאפק, אכן ביקשו את התערבות הסובייטים.
הפלישה באה לאחר גל סמוי של הגירה שפסק זמן קצר אחרי תחילתה.
מספר משוער של 70,000 איש ברחו מצ'כוסלובקיה בשלב הראשון ובסופו של דבר הסתכם מספר המהגרים בכ-300,000 איש.
הסובייטים שייכו את הפלישה לדוקטרינת ברז'נייב, שעל פיה הייתה לברית המועצות זכות להתערב בכל עת שנראה היה שמדינה מהגוש המזרחי עושה את צעדיה כלפי הקפיטליזם.
עד היום לא ברור איזו פרובוקציה, אם בכלל, התרחשה וגרמה לפלישת צבאות ברית ורשה לצ'כוסלובקיה.
הימים שלפני הפלישה היו רגועים ובמהלכם לא התרחשו שום אירועים מיוחדים בצ'כוסלובקיה.
בצ'כוסלובקיה, במיוחד בשבוע הראשון שלאחר הפלישה, ההתנגדות העממית הובעה במספר רב של מעשים ספונטניים של התנגדות בלתי-אלימה.
ב-16 בינואר 1969 הצית עצמו הסטודנט יאן פאלאך בכיכר ואצלב שבפראג במחאה על חידושו של דיכוי חופש הדיבור.
אזרחים צ'כוסלובקים נתנו במכוון לחיילים הפולשים הכוונה מוטעית, בעוד שאחרים עזרו לזהות כלי רכב סמויים של המשטרה החשאית.
ההתנגדות הכללית גרמה לסובייטים לוותר על תוכניתם המקורית להדיח את המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית.
דובצ'ק, שנעצר בליל הפלישה, נלקח למוסקבה לדיונים.
שם, חתמו הוא ומנהיגים אחרים, תחת לחץ פסיכולוגי כבד מהמדינאים הסובייטים, על "פרוטוקול מוסקבה" והוסכם שדובצ'ק יישאר בתפקידו ושתוכנית מתונה של רפורמות תמשיך.
ב-25 באוגוסט, אזרחים סובייטים שלא היו שבעי רצון מהפלישה, הפגינו נגדה בכיכר האדומה.
שבעה מפגינים הניפו שלטים בגנות הפלישה.
הם נעצרו ומאוחר יותר נענשו כשההפגנה הוגדרה כ"אנטי-סובייטית".
מחאה מובהקת יותר התרחשה ברומניה.
ניקולאה צ'אושסקו, שהיה מתנגד נמרץ להשפעה הסובייטית ותומך של דובצ'ק, נשא נאום בבוקרשט ביום הפלישה, ותיאר את צעדי המדיניות הסובייטית כקשים.
אלבניה פרשה מברית ורשה כצעד התנגדות לפלישה והגדירה אותה כצעד של "אימפריאליזם סוציאליסטי".
בפינלנד, מדינה שהייתה תחת השפעה פוליטית סובייטית, גרמה הפלישה לשערורייה רבתי.
כמו המפלגה הקומוניסטית האיטלקית וכמו זו הצרפתית, גינתה המפלגה הקומוניסטית הפינית את הפלישה.
עם זאת, נשיא פינלנד, אורהו קקונן, היה המנהיג המערבי הראשון שביקר באופן רשמי בצ'כוסלובקיה לאחר אוגוסט 1968. ב-14 באוקטובר הוא קיבל אות כבוד מידו של הנשיא סבובודה.
המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של פורטוגל, אלוורו קונל, היה אחד הפוליטיקאים הראשונים ממערב אירופה שתמכו בפלישה, יחד עם מנהיגי המפלגה הקומוניסטית של לוקסמבורג ועם הפלגים השמרניים של המפלגה הקומוניסטית של יוון.
רוב המדינות רק הביעו מחאות בקול על הפלישה.
בליל הפלישה, הגישו קנדה, דנמרק, צרפת, פרגוואי, הממלכה המאוחדת וארצות הברית, בקשה לכינוס מועצת הביטחון של האו"ם.
בכינוס זה, גינה השגריר הצ'כוסלובקי לאו"ם, יאן מוזיק, את הפלישה.
השגריר הסובייטי לאו"ם, יאקוב מאליק, עמד על כך שצעדיה של ברית ורשה היו "סיוע ידידותי" כנגד "כוחות אנטי-סוציאליסטיים".
למחרת היום, הציעו כמה מדינות שתתקבל החלטה שמגנה את הפלישה ותקרא לנסיגה מידית.
בסופו של דבר, התקיימה הצבעה שבה עשר מדינות תמכו בהצעתה ההחלטה, אלג'יריה, הודו ופקיסטן נמנעו וברית המועצות (בעלת זכות הווטו) והונגריה, התנגדו.
מיד לאחר מכן הגישו הנציגים הקנדים הצעת החלטה אחרת שעל פיה יצא נציג של האו"ם לפראג ויפעל לשחרורם ממאסר של המנהיגים הצ'כוסלובקים.
ב-26 באוגוסט הגישו הנציגים החדשים של צ'כוסלובקיה באו"ם בקשה שכל הנושא יוסר מעל סדר היום של מועצת הביטחון.
באוגוסט 1968 ביקרה בפראג שירלי טמפל כהכנה למינויה כשגרירת ארצות הברית לצ'כוסלובקיה החופשית.
עם זאת, לאחר הפלישה היא הצטרפה לשיירת הרכבים המאורגנת של שגרירות ארצות הברית בפראג שפינתה את אזרחי ארצות הברית מהמדינה.
באוגוסט 1989 חזרה טמפל לפראג כשגרירת ארצות הברית בצ'כוסלובקיה, שלושה חודשים לפני שמהפכת הקטיפה הביא לסיומן של 41 שנות שלטון קומוניסטי.
באפריל 1969 הוחלף דובצ'ק על ידי גוסטב הוסק בתפקיד המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה והחלה תקופה הידועה כ"נורמליזציה".
דובצ'ק הורחק מהמפלגה וניתנה לו משרה כמפקח יערות.
הוסק ביטל את הרפורמות של דובצ'ק, טיהר את המפלגה מחבריה הליברלים ופיטר ממשרתם אנשי מקצוע ואינטלקטואלים שמתחו בפומבי ביקורת על השינוי הפוליטי.
הוסק פעל לייצב את כוחה של המשטרה ולחזק את הקשרים עם מדינות הגוש המזרחי.
הוא גם יצר תהליך של ריכוז מחדש של הכלכלה, לאור העובדה שמידה מסוימת של חופש ניתנה לתעשיות במהלך האביב של פראג.
ביקורת על נושאים פוליטיים נאסרה בתקשורת.
השינוי המשמעותי היחיד ששרד לאחר האביב של פראג היה הפדרליזציה של המדינה, שעל פיה נוצרו ב-1969 "הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כית" ו"הרפובליקה הסוציאליסטית הסלובקית".
ב-1987 הודה מנהיג ברית המועצות האחרון, מיכאיל גורבצ'וב כי צעדי המדיניות הליברלית שלו, הגלאסנוסט והפרסטרויקה, במסגרת מה שכונה, דוקטרינת סינטרה, מבוססות במידה רבה על גישתו של דובצ'ק "סוציאליזם עם פנים אנושיות".
כאשר נשאל דובר משרד החוץ הרוסי, גנאדי גרסימוב, מהו ההבדל בין האביב של פראג לבין הרפורמות של גורבצ'וב, הוא השיב: "19 שנים".
דובצ'ק היה מתומכיה של מהפכת הקטיפה בדצמבר 1989. לאחר קריסת המשטר הקומוניסטי באותו חודש, הוא נבחר להיות יושב ראש האספה הפדרלית של צ'כוסלובקיה בתקופת כהונתו של ואצלב האוול כנשיא צ'כוסלובקיה.
מאוחר יותר הוא היה מנהיגה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של סלובקיה ועד למותו בנובמבר 1992 הוא התבטא נגד פירוק צ'כוסלובקיה.
פלישת צבאות ברית ורשה כללה התקפות על כלי התקשורת, כמו רדיו פראג והטלוויזיה הצ'כוסלובקית, זמן קצר לאחר שהטנקים הראשונים נכנסו לפראג ב-21 באוגוסט 1968. בעוד שתחנות הרדיו והטלוויזיה החזיקו מעמד לזמן קצר כדי לשדר את החדשות על הפלישה, למוסדות התקשורת שהסובייטים לא תקפו בכוח, הוחזרה הצנזורה המפלגתית.
בתגובה לפלישה, ב-28 באוגוסט, כל המוציאים לאור הסכימו לעצור ליום אחד את הוצאת העיתונים כדי לאפשר את קיומו של "יום התבוננות" לכל חברי מערכות העיתונים.
העיתונאים הסכימו לתמוך בדובצ'ק בהסכמתו להחזרה מוגבלת של הצנזורה.
בסופו של דבר, בספטמבר 1968, החליטה מליאת המפלגה על חקיקתו של חוק צנזורה חדש.
סופו של האביב של פראג לא ציין את סופו של חופש העיתונות, אך היה זה תחילת הסוף.
במהלך נובמבר, הכריזה נשיאות המפלגה בראשותו של הוסק, שהעיתונות הצ'כוסלובקית לא תוכל יותר להעיר הערות שליליות על הפולשים הסובייטים מבלי להסתכן בהפרת ההסכם שהושג בסוף אוגוסט.
כאשר הגיבו השבועונים "רפורטר" ו"פוליטיקה" בחריפות על איום זה, ואף הרחיקו לכת במתיחת ביקורת עדינה על נשיאות המפלגה מעל דפי "פוליטיקה", אסרה הממשלה את הוצאתו לאור של ה"רפורטר" למשך חודש, השעתה את פרסומו של "פוליטיקה" לזמן בלתי מוגבל ואסרה על שידורים של תוכניות כלשהן שעסקו בפוליטיקה ברדיו ובטלוויזיה.
חוגי האינטלקטואלים מצאו עצמם במצב של התלבטות.
הם הכירו בתהליך הנורמליזציה של הממשלה, אך הם לא היו בטוחים בכך שהצעדים היו זמניים.
לדוגמה, בעודו מאמין בהבטחתו של דובצ'ק לחירות, פרסם מילן קונדרה ב-19 בדצמבר את המאמר "גורלנו הצ'כי" מעל דפי ה-Literarni listy.
במאמר זה הוא כתב: "אנשים הנוטים כיום לייאוש ולתבוסתנות, הטוענים שאין מספיק ערובות, שהכול עלול להסתיים בכי רע, שאנו עלולים למצוא את עצמנו שוב במצב של צנזורה ומשפטים, שדבר זה או אחר עלול לקרות, מחלישים את האנשים, שמסתמכים רק על הוודאות".
במרץ 1969, הטילה הממשלה החדשה שנסמכה על גיבוי סובייטי, צנזורה מלאה, ובאופן מעשי שמה קץ לתקוות שהנורמליזציה תחזיר את החירויות שהושגו במהלך האביב של פראג.
הצהרה המגנה את התקשורת ואת תמיכתה בצעדי הליברליזציה של דובצ'ק, כמשתפת פעולה כנגד ברית המועצות וכנגד ברית ורשה, הוגשה לנשיאות המפלגה.
בסופו של דבר, ב-2 באפריל 1969, אימצה הממשלה צעדים "להבטחת השלום והסדר" באמצעות צנזורה קפדנית יותר ואילצה את תושבי צ'כוסלובקיה להמתין לנפילת הגוש המזרחי כדי ליהנות מתקשורת חופשית.
האביב של פראג העמיק את התפכחותם של רבים בחוגי השמאל של מערב אירופה שהחזיקו בדעות פרו-סובייטיות.
הוא תרם להתפתחותם של הדעות האירו-קומוניסטיות במפלגות הקומוניסטיות במערב, ששאפו להגדלת הריחוק מברית המועצות ובסופו של דבר הוביל לפירוקן של רבות מקבוצות אלו.
עשור לאחר מכן, התרחשה תקופה של שאיפה למשטר ליברלי בסין שהייתה ידועה כאביב של בייג'ינג.
לאביב של פראג הייתה גם השפעה חלקית על "האביב הקרואטי" ביוגוסלביה של ראשית שנות השבעים.
בסקר שנערך בצ'כיה ב-1993 ציינו 60% מהנשאלים כי יש להם זיכרון אישי כל שהוא מהאביב של פראג בעוד ש-30% נוספים היו מודעים לקיומם של האירועים.
ההפגנות וחילופי המשטרים שהתרחשו בצפון אפריקה ובמזרח התיכון החל מדצמבר 2010, מכונים לעיתים בשם האביב הערבי.
אזכורים רבים היו לאביב של פראג במוזיקה הפופולרית, כולל ביצירתו של קארל קריל, "רקוויאם ללובוס פישר" וביצירתו של קארל הוסה, "מוזיקה לפראג 1968".
בישראל, בפסטיבל הזמר והפזמון של 1969 שר אריק איינשטיין את "פראג" שכתב שלום חנוך בתגובה לפלישה.
באירוויזיון 2007 ייצג את אירלנד שיר שנכתב על ידי ג'ון ווטרס, "הם לא יכולים לעצור את האביב".
ווטרס השתמש בציטוט מדבריו של דובצ'ק, "הם יכולים לרמוס את הפרחים, אך הם לא יכולים לעצור את האביב".
האביב של פראג מתואר בכמה יצירות ספרותיות.
עלילת הרומן של מילן קונדרה, הקלות הבלתי נסבלת של הקיום מתרחשת בין השאר בתקופת האביב של פראג.
ב-1988 יצא לאקרנים סרט המבוסס על הרומן של קונדרה.
הספר "המשחררים" שיצא לאור ב-1981, נכתב על ידי ויקטור סובורוב, שהיה קצין מודיעין בצבא האדום וערק למערב ב-1978, מנקודת מבט של עד לאירועי 1968. אירועי האביב של פראג זכו לאזכורים במספר מחזות וסרטים.
שחקן ההוקי קרח, יארומיר יאגר, משחק לאורך כל הקריירה שלו בחולצה מספר 68, לזכר האביב של פראג שאירע בשנת 1968. במהלך האירועים נכלא סבו של יאגר על ידי הצבא האדום שפלש לצ'כוסלובקיה, ומת בכלאו.
בטורונטו שבקנדה היה קיים בעבר בית הוצאה לאור בשם 68 Publishers שהוציא לאור את ספריהם של סופרים צ'כים וסלובקים גולים.
האביב של בייג'ינג הוא כינוייה של תקופה קצרה של ליברליזציה פוליטית בסין הקומוניסטית אשר התרחשה בשנים 1978-1977. את שמה קיבלה התקופה מהאביב של פראג, תקופה מקבילה במאפייניה אשר התרחשה בצ'כוסלובקיה ב־1968.
במשך תקופת האביב של בייג'ינג, הורשה הציבור הרחב לבקר את הממשלה בצורה שטרם נודעה כמותה בסין הקומוניסטית.
רוב הביקורת שהועלתה הופנתה כלפי התנהגות הממשל במהלך המהפכה התרבותית, והיא פורסמה בציבור על ידי תנועת קיר הדמוקרטיה.
מושג זה התייחס גם לתקופה של שינויים פוליטיים בסין הקומוניסטית בין ספטמבר 1997 ונובמבר 1998. במהלך "האביב החדש של בייג'ינג" הממשל הסיני הוריד חלק מההגבלות על התבטאות פוליטית והתארגנות פוליטית.
העברת מחוז הונג קונג לסין ללא בעיות מיוחדות ומותו של דנג שיאופינג הובילו לתקופה הקצרה של ליברליזציה.
במהלך תקופה זו קמה תנועה דמוקרטית והוכרה כמפלגה על ידי הרשויות.
ווי ז'ינגשנג, ממקימי קיר הדמוקרטיה, שוחרר ממאסר וזוכה מאשמה.
סין אפילו חתמה על האמנה לזכויות אזרחיות ופוליטיות.