tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטח הרישיון החדש חופף ב-98% את שטחם של שני רישיונות קודמים שהיו לה, שהוצאו ב-2013 וב-2020, אך מכיוון שחוק הנפט לא מאפשר להאריך את תוקפו של רישיון לחיפושי נפט ליותר משבע שנים, הגישה החברה בקשה לרישיון חדש, בשטח זהה לזה שבו היה לה רישיון בעבר.
בקיץ 2024 החלה בביצוע קידוח סמוך לקיבוץ שדה אליהו, בעמק בית שאן.
ובמקביל החלה בפעילות שיווקית לגיוס הון נוסף.
ציון שנקור (נולד ב-21 במרץ 1975 באתיופיה) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת סגן-אלוף וקצין בדרגת טפסר ברשות הארצית לכבאות והצלה, המשמש כמפקד מחוז יהודה ושומרון של המערך.
הוא נמנה עם הבכירים שביוצאי יהדות אתיופיה במערכות הביטחון בישראל.
שנקור נולד ב-21 במרץ 1975 באתיופיה, ועלה לישראל בשנת 1980 במסגרת מבצעי העלאת ביתא ישראל שקדמו למבצע משה.
כשהיה בגיל 5 יצא עם משפחתו למסע עלייה לארץ ישראל.
בדרכם עברו דרך מחנות מעבר בסודאן.
מסע העלייה ארך שלושה שבועות וכלל הליכה מדברית, סכנות בדרכים ושהות ממושכת בתנאים קשים.
לאחר עלייתו גדל במוסדות חינוך שונים בעיר מגוריו באר שבע.
כשהיה בכיתה ט' עבר לפנימיית ימין אורד, בניהול ד"ר חיים פרי, שלדבריו הייתה משמעותית ביותר בראשית חייו להשתלבות בחברה הישראלית תוך שימור זהותו האתנית והקהילתית.
שנקור נוהג להציג את סיפור חייו כדוגמה למסלול של ילד עולה מאתיופיה, שהפך לקצין קרבי בכיר בצה"ל ולמפקד מחוז בשירותי הכבאות, תוך שילוב חוויית הקליטה האישית שלו בהרצאותיו.
בשנת 2005 קיבל תואר בוגר במנהל עסקים עם התמחות בשיווק ופרסום מהקריה האקדמית אונו, ובשנת 2013 קיבל תואר מוסמך במנהל עסקים בהצטיינות עם התמחות בייעוץ ארגוני מהמרכז האקדמי פרס.
בשנת 2026 הוא לומד לתואר שני במשפטים בקריה האקדמית אונו.
שנקור התגייס לצה"ל באוגוסט 1993, והתנדב לחטיבת הצנחנים לגדוד 202, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס קצינים והתקדם לתפקידי פיקוד.
לאחר קורס קציני חי"ר נשאר כמפקד צוות בבה"ד 1, הראשון מבין יוצא אתיופיה.
ביולי 1996 עבר לגדוד חרוב כמפקד מחלקה בסמוך לאירועי קבר יוסף בספטמבר 1996 (מהומות מנהרת הכותל) נהרגו שישה לוחמים מהגדוד.
מונה למפקד פלוגת מסלול בנובמבר 1997, ובהמשך למפקד פלוגת החול של הגדוד, והשתתף בפעילות מבצעית בזירות שונות.
לאחר מכן מונה לסמג"ד מתקן אדם (בסיס אימונים חטיבתי).
משם יצא ללימודים ב במגמת מינהל עסקים התמחות בשיווק ופרסום.
בסיום הלימודים חזר לתפקיד סגן מפקד גדוד לביא בחטיבת כפיר.
בשנים 2007–2008 שירת כמפקד מגמת אימונים בבא"ח כפיר.
במסגרת חטיבת כפיר שירת כסגן מפקד גדוד במהלך האינתיפאדה השנייה, בתנאי לחימה מורכבים בשטחים בנויים ובסביבה אזרחית רוויית חיכוך, ובשנים 2008–2009 מילא תפקידים כקצין אג"ם של החטיבה הצפונית ברצועת עזה, ובכלל זה בזמן "מבצע עופרת יצוקה".
בשנת 2009 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד שמשון בחטיבת כפיר, ובכך היה לקצין הראשון ממוצא אתיופי שפיקד על גדוד קרבי בצה"ל .
הגדוד פעל בעיקר בגזרת יהודה ושומרון ושימש לביצוע מעצרים, הגנה על יישובים, ליווי צירים ופיקוח ביטחוני.
לאחר סיום תפקידו כמג"ד בשנת 2010, קודם שנקור לתפקיד סגן מפקד החטיבה המרחבית עציון ועסק בנושאי מטה ופיקוד ברמת חטיבה.
הוא הקצין הראשון בעדה האתיופית שהגיע לתפקיד סמח"ט, ונמנה עם הקצינים המעטים יוצאי אתיופיה שהגיעו לתפקידי מג"ד וסמח"ט.
שירת גם כראש ענף במרכז הלאומי לאימונים ביבשה.
כעבור 25 שנים של שירות בצה"ל פרש משירות קבע בדרגת סא"ל.
הרצאות על השירות הצבאי וקליטה
במקביל לפעילותו הצבאית, שנקור הרצה בפני בני נוער וקהילות שונות על משמעות השירות בצה"ל, מנהיגות בשעת לחימה, ומקומה של קהילת יוצאי אתיופיה במערכות הביטחון.
בבית קינן בהרצליה הרצה אודות "קליטה אפקטיבית של יהדות אתיופיה בארץ הלכה למעשה", בהרצאה שילב את סיפורו האישי עם תובנות מערכתיות על קליטה חברתית.
לאחר פרישתו משירות קבע בצה"ל הצטרף למערך הכבאות והצלה לישראל.
באפריל 2019 פיקד כתת-טפסר על משלחת חילוץ באתיופיה.
בספטמבר 2019 כיהן כסגן מפקד משלחת לברזיל.
באוגוסט 2021 פיקד על משלחת שהשתתפה במאמצי הסיוע הבינלאומיים לבלום את חזית האש שהתפשטה בפאתי אתונה.
החל מ-2023 שימש כסגן מפקד מחוז הדרום של כבאות והצלה.
בשנת 2025 מונה למפקד מחוז מחוז יהודה ושומרון של כבאות והצלה.
הוא הוביל תהליכי שינוי ניהוליים במחוז, לרבות פיתוח תשתיות, הטמעת נוהלי חירום, קשר עם קהילות מקומיות ועם גורמי צה"ל ורשויות מקומיות.
בנוסף, עסק במעבר ממערכת צבאית למערכת אזרחית־חירומית, ניהול משאבים בתנאי אי־ודאות, ושילוב סדר יום חברתי בתוך ארגון חירום.
בפוסט ציבורי שפרסם נציב כבאות והצלה רב-טפסר דדי שמחי לרגל חג הסיגד צוין כי בשבעה באוקטובר 2023, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, נלחם שנקור במחבלים בעיר מגוריו אופקים.
ברקע תפקידו כמפקד מחוז יו"ש בכבאות והצלה, התייצבותו ללחימה באירוע זה הוצגה כהמשך ישיר לערכי הלחימה והמנהיגות שגיבש לאורך שירותו הצבאי.
מלבד תפקידו הפיקודי, שנקור פעיל בזירה הציבורית ובתחום החינוך.
משמעות השירות בצה"ל עבור בני נוער, ובייחוד בקרב בני קהילת יוצאי אתיופיה.
קליטה חברתית "הלכה למעשה" של שילוב עולי אתיופיה בחברה הישראלית, תוך הצגת תהליכי קליטה מוצלחים ומכשולים קיימים.
מנהיגות תחת אש, התמודדות אישית ומערכתית עם מצבי קיצון, וניהול ארגון חירום.
הוא משמש כמוביל דעה בקרב צעירים יוצאי אתיופיה, ומוצג בתוכניות מלגות של הקריה האקדמית אונו כמודל להצלחה של בוגר הקהילה שפרץ "תקרת זכוכית" לתפקידי פיקוד בכירים בצה"ל ובמערך הכבאות.
השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה־49 של מדינת ישראל.
כלוחם בצנחנים נבחר למצטיין נשיא.
שנקור חי עם משפחתו בעיר מודיעין, ולו שישה ילדים.
ציונות רוחנית היא זרם בתנועה הציונית, שגרס את התגשמות התחייה הלאומית של עם ישראל על ידי יצירת מרכז רוחני בארץ ישראל, שיהיה מרכז מחנך לתפוצות העם וישמש חוצץ מול סכנת ההתבוללות המאיימת על קיום העם היהודי.
לדעת אחד העם (אשר גינצברג), אין ארץ ישראל באה לפתור את השאלה הקיומית או הכלכלית של היהודים, ואינה אמורה להיות מקלט פיזי מפני צרות הגלות, אלא מטרתה לפתור את בעייתו הרוחנית והתרבותית של העם.
בזרם הציוני, ההשקפה הנגדית העיקרית הייתה ציונות מעשית שייסד משה לייב ליליינבלום, ולאחר-מכן ציונות מדינית שייסד הרצל.
אחד העם - כינויו הספרותי של הסופר אשר גינצברג, היה מייסד הזרם והוגה הרעיונות העיקרי שלו.
הכינוי אחד העם פירושו - אדם ממוצע, כל האדם.
הוא נולד באוקראינה למשפחה חסידית והושפע בנעוריו ממחשבת הרמב"ם ומספרות תנועת ההשכלה, נטש את אורח החיים הדתי והפך לאחד מדובריה של תנועת חיבת ציון.
אחד העם הוא החשוב במפתחי הזהות החילונית – לאומית.
בשנת 1889 פרסם את מאמרו "לא זה הדרך" שקרא לשינוי מהפכני בגישת תנועת חובבי ציון.
ארץ ישראל איננה מסוגלת לקלוט עלייה המונית.
גם אם תקום בה מדינה יהודית, רוב העם לא יוכל להתיישב בה.
לכן, בעיית היהודים לא תיפתר עם הקמת המדינה.
חובבי ציון אינם מכינים את אנשיהם לקשיים הצפויים להם, וכתוצאה מכך המתיישבים החדשים מתמוטטים עם הקושי הראשון ועוזבים את א"י.
לכן יש להשקיע בהכנה ולא למהר להעלות לארץ-ישראל אנשים שלא הוכשרו לתנאים השוררים בה.
בנוסף, מציין אחד העם כי אין היהודים מוכשרים לעבודת אדמה.
בהקשר זה השתמש אחד העם בביטוי "הכשרת הלבבות", שהפך במשך הזמן למושג ידוע.
לדבריו, "הכשרת הלבבות" (קרי, חינוך) היא הפעולה העיקרית והראשונית שצריכה להיעשות על ידי חובבי ציון.
הכשרה לפני עלייה, כתב אחד העם, אחרת אין תקווה להתיישבות החדשה בארץ-ישראל והיא תמשיך להיכשל עד להפסקתה המוחלטת.
אחד העם טען עוד, כי מזה דורות עם ישראל הפנה עורף לאינטרס הלאומי בהעדיפו את הטובה הפרטית.
עתה, מכיוון שחובבי ציון רוצים לעודד את העשייה והעלייה, הם הבטיחו טובות הנאה והצלחה אישיות, בעוד שהיה עליהם להדגיש את האינטרס הלאומי הכללי.
בשנת 1891, לאחר ביקורו בארץ ישראל, פרסם אחד העם את מאמרו "אמת מארץ ישראל", בו נתן תיאור מרתיע על ההתרחשות בקשר לרכישת הקרקע הבלתי מאורגנת, ובנוסף ביקר את חובבי ציון לגבי התעלמותם מהבעיה הערבית.
אחד העם זיהה את הבעיה ואת יכולת התנגדותם העתידית של הערבים לעלייה היהודית.
ביקורתו זו על חובבי ציון הביאה רבים למחנהו.
ביטוי לכך היה הקמת אגודה חדשה בשם בני משה.
הבעיה היהודית ודרכי פתרונה על פי אחד העם: אחד העם מבחין בין צרת היהודים – כיחידים לבין צרת היהדות - צרת היהודים כאומה.
צרת היהודים - היא צרתם של היהודים כיחידים, כפרטים.
צרה זו משתנה מזמן לזמן ומארץ לארץ.
ברוסיה באה צרה זו לביטוי באנטישמיות אלימה ופוגרומים ובגזרות כלכליות.
במערב אירופה צרה זו באה לידי ביטוי באנטישמיות המודרנית ובכישלון האמנציפאציה - היהודים נחשבים כגורם זר.
צרת היהדות - צרתם של היהודים כאומה - כתוצאה מן האמנציפציה והתבוללות קיימת סכנה להכחדת העם.
לאמונה הדתית אין כוח מאחד ומלכד כמקודם, ובנוסף גם האמונה בייעוד ההיסטורי - גאולה ושיבת ציון - אבד.
ולכן, עלולה האומה היהודית להיטמע ולהיעלם - דווקא בגלל ההשכלה והתבוללות.
ארץ ישראל במצבה הנוכחי - בגלל התנגדות הטורקים, ובגלל יכולת הקליטה הדלה מאוד, אינה יכולה לקלוט אלא רק כמה אלפי יהודים - ולכן ארץ ישראל אינה מסוגלת לפתור את הבעיה של צרת היהודים.
לכן, לדעתו של אחד העם, הציונות צריכה לשים דגש על צרת היהדות ולא על צרת היהודים.
הפתרון לפי אחד העם הוא הקמת מרכז לאומי רוחני בארץ ישראל, לפי שני העקרונות הבאים:
המטרה העיקרית של מדינת היהודים היא תחיית העם.
הוא קודם לארץ, ולכן יש להתחיל בחינוך ההמונים ובהכשרת הלבבות, על מנת שהפרט היהודי יראה תמיד את טובת הכלל לפני טובתו הפרטית.
ארץ ישראל לא תוכל לפתור את בעיית היהודים, ולכן יש להבדיל בין צרת היהודים וצרת היהדות - סכנת היהודים פחותה מסכנת היהדות.
היהודים יוכלו לפתור את שאלת קיומם החומרי גם בגולה אבל לצרת היהדות יש פתרון רק בארץ ישראל.
יש להקים בארץ ישראל מרכז לאומי רוחני לעם כולו, אשר יוכל לתת זכות קיום לאומית לכל הגולה היהודית.
המרכז הלאומי רוחני יהיה מקלט בטוח לא ליהודים אלא ליהדות, ייצור רגש אחדות לאומית ויסייע בידי היהודים לגבש את זהותם הלאומית יהודית.
המרכז ישמש מרכז חיקוי לכל הקיבוצים היהודים בעולם, בכוחו יתאחדו כלל היהודים לאומה אחת, ולא יתפוררו עוד לחלקים נפרדים.
המרכז בארץ חשוב, לא מבחינת גודלו, אלא מבחינת איכותו; הראשונים שצריכים לעלות לארץ וליישבה הם הכוהנים - היהודים בעלי תודעה לאומית ציונית חזקה - האנשים הטובים ביותר.
זאת משום שא"י כרגע אינה יכולה לקלוט אלפי עולים, ותפקידה הנוכחי הוא רק להוות מרכז הזדהות שיבצע את הכשרת הלבבות של האומה היהודית.
אחד העם האמין שהקמת מרכז לאומי רוחני הוא הצעד הראשון לקראת הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
הקמת המדינה לא תיעשה במהירות אלא בדרך איטית ומסודרת ולאחר חינוך יסודי מעמיק.
אחד העם רצה בחבורת אנשים מסורים בליבם ובנפשם למטרה, ולכן הקים אגודה בשם בני משה - אגודת סתרים של אנשים בעלי תכונות של מסירות נפש, הנהגה, סובלנות וכו' (השם "בני משה" הוא סמלי.
לכאורה הנ"ל הם ממשיכי משה רבנו אבי הנבואה שהוביל את העם לא"י).
חבורה זו של נבחרים (כוהנים בלשונו) היא שתכשיר את הלבבות ותחולל את המהפכה הפנימית בקרב עם ישראל לקראת גאולת האומה.
בכך הייתה ביקורת כלפי דרכם של חובבי ציון.
האגודה התקיימה שנים אחדות והתפרקה.
למרות זאת, הצליחה להשיג מספר יעדים:
בקונגרס השני בשנת 1898 התקבלה ביוזמתה ההחלטה העקרונית על עבודת התרבות (הקולקטרא) ברוח אחד העם.
נקבע כי הפעילות התרבותית, חינוך העם ברוח לאומית - הם אחד היסודות המובהקים והמהותיים של תוכנית בזל.
קמה סיעה אופוזיציונית להרצל מקרב תומכים צעירים של אחד העם, ושמה הפרקציה הדמוקרטית.
האגודה ביקשה לתקן את החינוך היהודי ברוסיה ובארץ ישראל, והניחה יסודות לחדרים המתוקנים ובתי ספר עבריים.
ייסדה בתי ספר עבריים, לדוגמה ביפו - שם ייסדו בית ספר ובו הנהיגו את העברית בכל מקצועות הלימוד.
כן נוסדו בתי ספר עבריים במושבות.
בני משה ייסדה את העיר רחובות כסמל למושבה עברית עצמאית שאינה מקבלת תמיכה.
להפצת השפה העברית, נוסדה הוצאת הספרים אחיאסף וירחון השילוח.
ציוני ציון היה זרם בתנועה הציונית שדגל בהתיישבות יהודית בארץ ישראל בלבד ונאבק בשנים 1905-1903 בתוכנית אוגנדה שהתקבלה בקונגרס הציוני השישי.
בראש קבוצה זו, שמרביתם היו יהודים ממזרח אירופה, עמדו מנחם אוסישקין, ד"ר יחיאל צלנוב, ד"ר שמריהו לוין, ד"ר אברהם פריידנברג ואחרים.
הם דגלו בריכוז העבודה הציונית בארץ ישראל, התנגדו לכל פתרון זמני בכל מקום אחר בעולם וקראו להגברת העלייה וההתיישבות בארץ ישראל.
עוד בלטו בקרב תועמלני ציוני ציון דב בר בורוכוב, זאב ז'בוטינסקי ורחל ינאית בן-צבי.
צִיּוּר הוא תחום באמנות המתאר את היצירה באופן גרפי על גבי משטח בעזרת צבע, היוצר קווים וכתמים.
בעזרת טכניקות שונות, הצייר יכול ליצור אשליה של אור, תנועה, נפח ועומק; באמצעות הציור יכול האמן לבטא רגשות, דעות והשקפת עולם.
ציור הוא דרך ביטוי של המון אנשים.
הציור נחשב לאחת מצורות האמנות הקלאסיות, עם תיעוד לאורך אלפי שנים של תרבות אנושית.
בחלוקה קטגורית הנפוצה בימינו, ציור מצוי תחת אמנות פלסטית, בכפיפה אחת עם הדפס, פיסול, תבליט ועוד.
התפיסה המערבית כאילו תפקידו האסתטי של הציור הוא בחיקוי של המציאות ("מימזיס") הייתה קיימת כבר בציור היווני של התקופה הקלאסית וההלניסטית (בידי ציירים כמו אפלס וזאוקסיס), והחלה להופיע מחדש בתקופת הרנסאנס באיטליה.
בחיבור "על הציור" ("Della Pittua", 1435), שנכתב בידי לאונה בטיסטה אלברטי, טען המחבר כי תפקידו של הצייר הוא "לרשום באמצעות קווים ולצייר בצבעים על גבי משטח כל גוף נתון באופן כזה, שממרחק קבוע ומעמדה קבועה מראש של הקרן המרכזית, ייראה מה שהוא מייצג - כתבליט, וידמה בדיוק לאותם הגופים המיוצגים".
היינריך ולפלין, תיאר את מהותו של הציור כעוסק באופן ראייה חזותי.
לעומת הרישום, שגבולותיו הברורים סמלו עבורו את חוש המישוש.
"הקפת גבולה של דמות בקו שווה וקבוע", טען ולפלין, "יש בה משהו מן האחיזה ביד גופנית.
פעולה שהעין עושתה, משולה לפעולתה של יד שמהלכת וממששת לאורך הגוף".
בניגוד לכך, משווה ולפלין את פעולת הציור ואת התיאור הציורי לפעולת העין והוא אף מכוון אל הראייה.
בכך יוצר האמן מעין "תמונת ראייה".
בכל מחוזות התרבות האנושית קיים תיעוד של עבודות ציור, בסגנונות שונים שנובעים מסביבתו של כל אמן, השפעות דתיות וחברתיות וחומרים זמינים.
הסגנונות התפתחו לאורך השנים כתוצר לוואי של כיבוש על ידי תרבויות שונות, התפתחות אזורי מחיה, שינויים דתיים (יוצא דופן בהקשר זה הוא האיקונוקלאזם, איסור פיסול וציור כלשהו, באזור טורקיה בימי הביניים) והתפתחויות טכנולוגיות של הצבע, כלי העבודה, ויכולות השימור של העבודות המוגמרות.
הציורים הקדומים ביותר הידועים נמצאו בקירות המערות של אלטאמירה בספרד ולאסקו בצרפת.
הם צוירו בידי האדם הקדמון בסביבות 15000 BP.
הצבעים בהם צייר אותם האדם הקדמון מכילים שרידים של עץ שרוף, עצמות, אבן גיר, וסוגים שונים של אדמה.
הציורים הללו מעידים שהציירים הקדומים לא ידעו לצייר נפח או עומק באותה התקופה.
מהות הציורים הייתה סמלית, והערכה מודרנית היא שמטרתם הייתה כפיית/בקשת מציאות עתידית - ציור של צייד הורג תאו אמור היה להבטיח ציד מוצלח.
במצרים העתיקה האמנות נותרה סמלית.
הדמויות אשר הופיעו בה סיפרו על אירועים מסוימים, ובמקרים רבים שולבו בכתב מבוסס איקונות (כתב חרטומים - הירוגליפים).
ברומא וביוון העתיקה הופיעו לראשונה ציורים שנתנו אשליה תלת-ממדית.
מטרתם המוצהרת הייתה פיתוח של תמונה ריאליסטית ונעימה לעין, כחיקוי המציאות.
אולם, לאחר חורבן האימפריה הרומית ועליית הנצרות מחד, וההשתלטות האסלאם בים התיכון מאידך - חזר הציור להיות דו-ממדי, שמטרתו העיקרית היא לבאר ולהדגים עקרונות דתיים.
בימי הביניים התפתחה באירופה אמנות גותית, מתוך תקופות אמנותיות מוקדמות יותר כגון התקופה הקרולינגית.
הציור היה סימבולי, ומטרתו הייתה לפאר את הכנסייה, ולתאר בצורה מוסכמת ומבוססת עקרונות דתיים, על פי עיקרון שנקרא היום "הכתיבה הקדושה".
כתוצאה מהגבלה של האמנות לצורתה הפיזית של הכנסייה פותחו ציורים המתאימים לגומחות ארכיטקטוניות, ובנוסף נוצרה אמנות הוויטראז', וויטראז'ים רבים עיטרו חלונות של כנסיות.
הנושאים בחלונות אלו היו מגוונים, וכללו תמונות מהנצרות בדומה לקירות, אך גם ייצוגים של חגים חקלאיים הרלוונטיים לעלייה לרגל או למתן מעשר לכנסייה.
בפרס, הודו וטורקיה באותה תקופה הציור הוגבל מטעמי דת לאמנות העיטור והאיור של מבנים.
התקופה הזו בתרבות המזרח הייתה ייחודית, ונקראת כיום במחקר התקופה איקונוקלאזם.
בתחילת תקופת הרנסאנס, סגנון הציור באירופה הפך ריאליסטי וטבעי יותר.
אמנים רבים הפכו את הטבע לנושא ציוריהם ואף הירבו לפתח תאוריות על תפקיד הטבע.
התפקיד של הכנסייה הצטמצם מעט, ונראו שוב דמויות מהמיתולוגיות המערביות טרם הנצרות.
כפועל יוצא של החזרה לעבר, הוחזרו כללי הפרופורציה שרווחו ביוון העתיקה, וגוף האדם שב להיות נושא מרכזי באמנות.
הציירים של תקופת הרנסאנס, כמו ציירי יוון, נהגו להציג את גוף האדם כמושלם.
במקביל התפתח הציור במקומות ותרבויות אחרות.
בדרום אמריקה הציור אינו מנסה להיות דומה למציאות מסוימת.
הוא יותר מתמקד בסמלים וצורות גאומטריות המתארים אלים, את עונות השנה ושאר סמלים הקשורים לעולם המושגים של השבטים האינדיאנים.
באמנות המזרח, בתזמון שונה מזה של תרבות המערב, נוצרה תרבות ציור שונה, בה שלטו בציור קווים ברורים.
הציורים היו צבעוניים למדי וענו על כללים אסתטיים מדויקים, שכללו צבעוניות וקומפוזיציה מוגדרת מראש.
בסין ציירו נופים עוד לפני המערב, והחלל נפרש לגובה ולא לעומק.
ביפן ציירו נופים ובעלי חיים וכן תיאורי מלחמות ודיוקנאות של שליטים ומלכים.
היפנים שילבו פעמים רבות כתיב או שיר כחלק מהקומפוזיציה.
את הציור הסיני והיפני אפיינו משיחות מכחול מועטות.
בתקופת הבארוק שבאה לאחר הרנסאנס, מטרת הציור חזרה לעודד את האנשים לאמונה ולדבקות בכנסייה.
ציירים רבים ציירו מאורעות מכתבי הקודש.
אופי הציור בתקופה זו היה דרמטי ביותר: הציורים היו מלאי תנועה, התרחשות ורגש; היה שימוש מאסיבי בצבעים עזים ומשחקים רבים של אור וצל על מנת ליצור אשליה של עומק, וכן להבליט את הדמויות המרכזיות.
במאה ה-18 סגנון זה פינה את מקומו לטובת סגנון מעודן יותר, שהציג את חיי המותרות של האצולה באירופה - זהו סגנון הרוקוקו.
בתקופה זו הציורים היו בהירים ועדינים ביותר, שהציגו דמויות אלגנטיות, ללא התנועות המפותלות והשבירות הצורניות שאפיינו את הבארוק.
במאה ה-19 אירעה פריחה נוספת באמנות הציור, עם לידתו של הציור המודרני, שכלל זרמים רבים.
הזרם הבולט ביותר באותה תקופה, שפופולרי עד היום, הוא האימפרסיוניזם.
כך, מעבודה שהייתה חלקם של אמנים בודדים, דרשה שנים של התמחות ועבודה ועלתה הון עתק, כיום ציור הוא במקרים רבים תחביב להמונים.
בתפישה הציבורית כיום ציור נחשב לעיתים רבות כסמל לאמנות, אף על פי שלאורך השנים נתפש תפקידו של הצייר לעיתים כבעל מלאכה, מורה ואף איש דת.
טמפרה היא תערובת של פיגמנט עם חלמון ביצה מהול במים או בשמן.
טכניקה זו הייתה ידועה עוד מימי העת העתיקה.
באמנות ימי הביניים שימשה הטמפרה כטכניקה עיקרית ליצירת איקונינים ודימויים אחרים.
החל מתקופת הרנסאנס ירדה קרנה של טכניקה זו לטובת טכניקת הציור בצבע שמן.
באופן מסורתי הציור בטמפרה נעשה על גבי לוחות עץ או על גבי נייר.
הצייר מערבב את הפיגמנטים עם חלמון הביצה ומים, ומניח אותם על משטח הציור בעזרת מכחולים רכים.
בשל זמן הייבוש המהיר של הצבע נהוג לעבוד בשכבות צבע דקות המונחות זו על גבה של זו.
עם ייבושן, מקבל הציור מרקם שטוח ואחיד, אך בעל גוון דהוי של הפיגמנטים.
על כן נהוג להשתמש בוורנית (וורניש) כדי להעמיק את הגוונים.
פרסקו, (בעברית: תמשיח) הוא טכניקת ציור קיר.
הציור נעשה ישירות על גבי שכבת טיח סיד לח.
השם "פרסקו" מגיע מהביטוי האיטלקי "a fresco", שפירושו הוא "טרי" או "באופן טרי".
בשונה מטכניקות ציור אחרות, בהן הצבע והמצע עליו הוא מצויר מהווים שכבות נפרדות, בטכניקה זו הצבע מתיבש ביחד עם הטיח והופך לחלק אינטגרלי ממנו ומן הקיר.
בציור פרסקו האמן מערבב פיגמנטים במים בלבד ומורח אותם על גבי הטיח.
כאשר הטיח מתיבש נוצרת תגובה כימית בינו לבין הפחמן דו-חמצני שבאוויר היוצרת קרום מיקרוסקופי שקוף של קלציום קרבונט על גבי הטיח.
קרום זה מכסה גם את הפיגמנט ומגן עליו לאורך זמן.
לא ניתן להמשיך את הציור לאחר תחילת תהליך ההתיבשות והיווצרות הקרום, על כן על הצייר לסיים את מלאכתו באותו יום בו התחיל בה.
לאחר הייבוש אין האמן יכול לשנות את הדימוי המצויר שבשכבת הטיח ויש לגרד את השכבה ולציירה מחדש.
אמנים שמיומנותם לא הספיקה לציור פרסקאות היו משתמשים בטכניקת הסקו או בטכניקת "מצו פרסקו" ("חצי פרסקו").
בטכניקות אלו האמן מצייר בפיגמנטים מעורבים בחלב סיד על הקיר היבש.
בדומה לטכניקת הפרסקו, בעת התייבשות הצבע נוצר אותו קרום של קלציום קרבונט המגן על הצבע, אך בניגוד לטכניקת הפרסקו שכבת הצבע מהווה שכבה נפרדת מהקיר ועל כן פחות עמידה.
על פי מקורות מתקופת הרנסאנס, ובייחוד על פי ג'ורג'ו וזארי, מקורה של טכניקת הציור בצבע השמן הוא בצפון אירופה במהלך המאה ה-15. אמני הרנסאנס הצפוני, ובייחוד יאן ואן אייק, נחשבים כחלוצי השימוש בצבע על בסיס שמן לציור.
צבע השמן מיוצר על ידי ערבוב פיגמנטים עם מדיום על בסיס שמן.
בדרך כלל נהוג להשתמש בשמן זרעי פשתן למטרה זו.
כדי לדלל את הצבע משתמש הצייר בספירט או טרפנטין, אמצעי היכול גם לזרז את זמן הייבוש של צבעי השמן.
העבודה בטכניקה זו נעשית בהדרגה ובשכבות צבע המונחות זו על גבה של זו.
היכולת ליצור שכבה נוספת על גבי שכבת ציור קודמת מתאפשרת על ידי ריכוז גבוה יותר של שמן בצבע.
אמצעי זה שומר באופן יחסי על שכבות הצבע מפני היווצרותם של סדקים בשכבות תחתונות של הציור, סדקים העלולים לגרום לקילוף הצבע ולהרס הציור.
השימוש בשמן מאפשר לצייר שהות זמן ארוכה עד לייבושו ועל כן הוא הפך למדיום מועדף על ציירים רבים, המנצלים זמן זה לשם יצירה ותיקון של פרטים ביצירה.
בדרך כלל חולפים כשישה חודשים עד שציור בצבעי שמן יבש מספיק כדי שיהיה אפשר למרוח אותו בשכבת ורנית (ורניש).
אולם, מומחי אמנות טוענים כי איחוי מוחלט של הציור יכול להסתיים כעבור כ-60 עד 80 שנה.
מאפיין נוסף של צבע השמן היא נטייתו לקבל גוון צהבהב במהלך השנים, בהתאם לסוג השמן שנבחר לתערובת הצבע.
ציור בפסטל הוא אחד מהציורים המוקדמים ביותר הידועים לאדם.
השימוש במשחה מעורבת בצבען היה ככל הנראה כלי השימוש בציורי המערות, והתגלגל מאוחר יותר למגוון של שימושים תרבותיים ואמנותיים.
הפסטל כפי שאנו מכירים אותו הוא גליל הבנוי מצבען וחומר מעבה, נוקשה למחצה, שניתן לאחוז בו ביד ללא שיתפרק, ולמרוח אותו על משטח מחוספס מאידך.
צורה זו התפתחה עוד בימי הביניים והייתה בשימוש בציורים ידועים כבר ברנסאנס.
הרכב הפסטל אז היה נוקשה יותר מזה המוכר לנו כיום.
הפסטל נמרח על משטח הציור באופן השונה ממכחול: לרוב הקווים מדויקים יותר, ומאפשרים טכניקות רישום מגוונות.
עם זאת, באמצעות ממיסים שונים ניתן להשתמש בצבעי פסטל באופן דומה לצבעי מים או שמן.
ציור בצבעי מים (אקוורל) היא טכניקת ציור בה הפיגמנטים מומסים במים ומונחים על גבי נייר בעזרת מכחול רך.
בעת הציור בצבעים אלו יוצר האמן שכבות צבע דקות ושקופות המונחות זו על גבה של זו.
הצטברות הפיגמנטים על גבי הנייר יוצרת גוונים בדרגות כהות שונה.
השימוש במים לשם המסת פיגמנטים הוא עתיק וניתן למצוא עדויות לשימוש בו בציורי מערות פרה-היסטוריים, באמנות של מצרים העתיקה ועוד.
השימוש בצבעי מים כטכניקה אמנותית נפרדת מתוארך לתקופת הרנסאנס.
אמנים בתקופה זו השתמשו בצבעי מים כאמצעי נוח לאמנות מדויקת, יחסית לצבעי טמפרה שהיו נפוצים אז.
בצפון אירופה, אמנים כמו אלברכט דירר התמחו בצבעי מים ליצירת אמנות גבוהה.
במרוצת השנים, צבעי השמן החליפו את צבעי המים כמדיום המועדף לעבודת חיקוי מציאות דקדקנית, וצבעי המים הפכו למדיום משני יותר.
במאה ה-19 וה-20 בלטו צבעי המים כאמצעי ציור עממי, הודות לנוחות השימוש ומיעוט חומרי העזר והמדללים הנדרשים.
בנוסף נוצר להם בידול סגנוני מצבעי השמן, האקריליק והגואש, על ידי שימוש בשקיפויות אבסטרקטיות שהתאימו לעבודה בהם ("רטוב על רטוב") שהיו קשות להשגה במדיומים אחרים.
בדרך כלל צבעי המים נספגים חלקית בנייר, אך צבעי הגואש מתייבשים כשכבת צבע על הנייר.
צבעים אלו משתמשים בכמות גדולה של צבען וחומר מעבה, ובעלי מצב צבירה נוזלי וצמיג בדומה לצבעי שמן.
צבעי הגואש היו התחליף המועדף לצבעי שמן במשך מאות שנים, היות שניתן לדללם במים בלבד והם מתייבשים במהירות, ומאפשרים לעבוד עם שכבות רבות.
עד היום, צבעי גואש פופולריים כצבעי לימוד והיכרות לאמנים המשתמשים לראשונה במכחול, הודות לנוחות השימוש הרבה והאפשרות לתקן טעויות בקלות.
עם זאת, צבעי גואש בעלי מספר מגרעות: הם מתייבשים לגוון בהיר משמעותית מזה שהונח רטוב (תופעת לוואי של צבען הגיר המוסף אליהם), ורגישים מאוד ללחות.
כמו בצבעי מים, התזת נוזלים על הציור תגרום להמסתו מחדש ואף מחיקתו.
מגרעות אלו גרמו לירידת קרנם של צבעי הגואש עם המצאת האקריליק, וכיום הם בשימוש פחות תכוף באמנות גבוהה, ומשמשים בעיקר לסקיצות צבעוניות ועבודות יד ותחביב.
מספר אמנים עכשוויים משתמשים בגואש כמדיום עיקרי, כגון אלכס רוס.
צבעי גואש נחשבים כצבעים הידידותיים ביותר לילדים, וקיימים יצרנים רבים המייצרים צבעי גואש למטרה זו בלבד, עם שימוש בצבענים לא רעילים וצמיגות מופחתת.
בפלח שוק זה, האפשרות למחוק את הציורים במטלית לחה משווק כיתרון, המגן על קירות ההורים מנזק.
שיטת ציור אשר התפתחה מציור סקיצות, כהכנה לציור בצבע.
רישומים מבוצעים בעיקר בעפרונות או בדיו על דף נייר.
מטרת הרישום היא לקלוט את הצורה של האובייקט המצויר, תוך שימוש רב בקווים במקום בכתמים.
הצללות ומשחקי אור וצל מועברים לדף באמצעות עיבוי או ריבוי של הקווים, בעוד החלקים החשופים של הדף מייצגים את האור (או לחלופין את הצל, תלוי בגוון העפרון וגוון הדף).
בימי הביניים רישומים היו אמצעי תכנון גרידא טרם ביצוע יצירת אמנות מורכבת, כדי להתוות את הקווים הכלליים ולבסס את הרעיון, ורובם לא נחשבו ליצירות אמנות בפני עצמם ולא שרדו.
אך כבר ברנסאנס אמנים כמו לאונרדו דה וינצ'י השתמשו ברישום כאמצעי אמנות גבוהה בפני עצמו, בשרטוטים לימודיים ותאורטיים.
גם במזרח הרחוק אמנות הרישום התפתחה כחלק טבעי של הקליגרפיה ועבודה בחרט ודיו, עם סגנון ייחודי ושילוב עם משטחי צבע אחידים.
במערב התפתחו שתי אסכולות במרוצת השנים לרישומים של מודל ריאליסטי: האחת דגלה בציור קווי המתאר קודם ולאחר מכן הצללה של העצם, והאחרת בהצללה מקומית ובניה הדרגתית של העצם, כמעט ללא שימוש בקווי מתאר.
אף על פי שרישום קלאסי בוצע בצבע בודד, כיום ציורים רבים משתמשים בערבוב של טכניקות שונות, כגון ציורים בעפרון אקוורל שעשויים לשלב שיטות מצבעי מים ורישום בציור ללא מעבר מדיום.
רישומים בעפרונות צבעוניים הרחיבו את שיטת הרישום לכלול משחקים של גוון, קומפוזיציה צבעונית ועוד.
ציור בצבע אטום שמורכב מפיגמנט המושקע בתחליב פולימר אקרילי.
צבעי אקריליק מסיסים במים בעודם רטובים ומשמשים חלופה לצבעי השמן והגואש.
בעלי אפקט דומה לשני מדיומים אלו (תלוי בכמות המים) ומתייבשים מהר מאוד.
שימושם החל במאה ה-20, עם התקדמות של תזקיקי הנפט ופיתוח החומצה האקרילית בייצור מסחרי.
עם הצגתם לשוק כצבעי אמנים, הם זכו לפופולריות מיידית והפכו לצבע הפופולרי ביותר לעבודות יד ואמנות, נוגסים משמעותית בנתח השוק של צבעי הגואש.
צבעי האקריליק כיום מאפשרים לאמנים לצייר בסגנונות של צבעי שמן (עם מדיום ג'ל העשוי רזין אקרילי), צבעי מים (דילול יתר) ועוד, ולהגיע לרמה גדולה יותר של דיוק בגוון ושליטה במשיחות המכחול.
גוון הצבע לאחר ייבושו דומה לגוון הרטוב, אם כי נוטה להתכהות מעט עם איחוי שכבת הצבע.
לאחר ייבושו (לעיתים די בחצי שעה), לא ניתן להרטיב ולמוסס את השכבה המצוירת, כמו בצבעי מים או גואש.
אם כי אין צורך ממש בוורנית (ניתן לנקות הציורים בשטיפה), עדיין נהוג לצפות ציורים בעלי ערך כדי לוודא שהגוונים לא יאפירו עם חשיפה לאבק.
צבעי אקריליק לרוב מגיעים בשפופרות או בצנצנות, בדומה לצבעי שמן.
חברות מסוימות מוכרות מותגים של צבעים לאמנים בגרסאות אקריליק ושמן, תוך שימוש באותה הפצה ונקודת מכירה, עם הבדלים בודדים באריזה עצמה.
נעשה באמצעות מחשב או מעובד בעזרתו.
מחליף במקרים רבים את שימושי האיור המסורתי, בעיקר באינטרנט, בעיתונים ובמגזינים, בטלוויזיה, על אריזות מוצרי צריכה ועוד.
האיור הממוחשב יכול להתווסף לאיור שנעשה באמצעים מסורתיים, לאחר שנסרק והפך לקובץ ספרתי.
קיימות תוכנות רבות המסייעות בידי האמן ליצור איור ממוחשב, בין אם וקטורי (המורכב מקווים ועקומות) ובין אם רסטרי (המורכב מאוסף פיקסלים בגוונים שונים).
תוכנות מוכרות כיום (2007) הן פוטושופ, פיינטשופ פרו, פיינטר ועוד.
באמצעות תוכנות אלו יכול האמן ליצור אפקטים של מרבית הצבעים שנמנו מעלה, ולשלבם באופן שלא ניתן לעשות באמצעים מסורתיים.
התוצאה תהיה תמיד קובץ, ואיכותה תמיד תרד בהדפסה.
ניתן ליצור איור ממוחשב באמצעות עכבר ומקלדת בלבד, אך קיימים מוצרים המסייעים לאמן לצייר באופן הדומה לציור המסורתי.
משטח רישום דיגיטלי עשוי להקל על אמנים להגיע לתוצאה אותה הם מחפשים, תוך שרטוט בעט דיגיטלי על משטח במקום בעכבר.
בנוסף, לעוסקים בעיבוד תמונה קיימים מגוון עכברים חלופיים, המיועדים למטרה זו בדיוק.
ציור שכזה נעשה באמצעות טכנולוגיה של מציאות מדומה VIRTUAL REALITY, בתוכנות שונות.
בשונה מהאיור הממוחשב שנוצר באמצעות עכבר ומקלדת או עט דיגיטלי, הציור התלת־ממדי נעשה תוך שימוש בקונסולה ייעודית הכוללת משקפיים מיוחדים הכוללים את החומרה הנחוצה להדמיית המציאות (לדוגמה Oculus Go או HTC Vive Focus, PSVR, Oculus Quest 2).
הצייר מרכיב משקפי מציאות מדומה ואוחז בידיו שני שלטים שבהם הוא יכול לצייר בחלל.
במכשירים מתקדמים ניתן לצייר באמצעות הידיים בלי שלט, בטכניקה של מעקב תנועות ידיים או Hand Tracking, זה פועל כך:
חיישנים מובנים: משקפי VR מתקדמים מצוידים בחיישנים מיוחדים שיכולים לזהות את מיקום הידיים שלך ואת תנועות האצבעות שלך במרחב הווירטואלי.
עיבוד תמונה: החיישנים קולטים את התמונה של הידיים שלך ומעבדים אותה בזמן אמת כדי ליצור מודל תלת-ממדי של הידיים.
אינטראקציה: המודל התלת-ממדי משמש ליצירת אינטראקציה עם האובייקטים בעולם הווירטואלי.
לדוגמה, אתה יכול להושיט יד כדי לתפוס חפץ, להצביע על משהו או לבצע פעולות אחרות.
הציור אינו נראה בחלל, אלא נרשם במחשב תוך כדי יצירתו.
משתמשים בתוכנה המציעה מברשות שונות וצבעים ועוד כלים דיגיטליים, באמצעות השלט בוחרים מברשת וצבע ועוד מגוון כלים, ומציירים בחלל, לא על משטח.
התמונה התלת־ממדית שהיוצר רואה בתוך משקפי ה-VR, ושנרשמת במחשב היא קובץ 3D תלת-ממד.
ניתן לצפות בו על מסך רגיל ואז תלת הממדיות מוגבלת, וניתן לצפות בו באמצעות משקפי VR (VIRTUAL REALITY) ולהיות בעצם אפוף (IMERSIVED) בתוך הציור התלת־ממדי.
התוכנה הידועה ביותר לציור בתלת-ממד במציאות מדומה היא TILT BRUSH.
השליטה הידנית בציור כה מדויקת וחופשית, שבעצם זוהי עבודת יד.
האתר RADIANCE משמש מסד נתונים בינלאומי של אמני מציאות מדומה.
שעווה - ציור בשעווה הוא טכניקה עתיקה.
השעווה הצבועה שימשה כצבע שנמרח על האבן או הטיח.
קזאין - מצוי בחלב מוחמץ.
מדללים את צבעי הקזאין במים.
היתרון בהם הוא שהם מתייבשים מהר.
הגוונים שניתן ליצור בהם הם בהירים.
נייר הוא אחד מהמשטחים המוקדמים ביותר לציור וכתיבה, והיה בשימוש למטרות אלו כבר בעת העתיקה.
כיום, מיוצרים סוגים רבים של נייר לאמנים למטרות שונות.
רוב סוגי הנייר לאמנים הוא ברמת תקן "Archival", כלומר נייר שמובטח להשתמר בתנאי מוזיאון ללא הצהבה והתפוררות.
נייר לרוב נמדד על פי פרמטרים של עמידות, מרקם, חומציות, משקל ליריעת גיליון (גודל תקני 100 על 70 ס"מ), גוון ועוד.
לא כל סוג נייר מתאים לכל סוג צבע: כך למשל ניירות דקים, הרגישים יותר ללחות, עשויים להתעוות ולהיקרע מעבודה בצבעי מים.
קנבס הוא שם כללי ליריעת בד ארוגה בשתי-וערב, לרוב בעלת מרקם מחוספס.
מקור השם האנגלי Canvas היא מקנאביס, צמח שממנו (בין השאר) הפיקו סיבים עמידים לחבלים ואריגים חזקים במיוחד.
בדי הקנבס מתוחים על מסגרת עץ החלו מחליפים את לוחות העץ במשטח לציור במאה ה-15 (הציור המוקדם ביותר ששרד עד היום תוארך ל־1410).
במאה ה-16 הם הפכו למשטח המועדף על אמנים המציירים בצבעי שמן וטמפרה.
מבין מובילי השינוי בלט אנדראה מנטניה (Andrea Mantegna) הוונציאני, שהוביל את האסכולה המקומית לציור על קנבס במקום הלוחות, משתמש בבדי המפרשים הזמינים במקום.
בדי הקנבס המקוריים היו עשויי פשתן, שנותרו עד היום הבד המועדף לקנבס אמנים.
בדים אחרים שהופיעו מפעם לפעם כללו קנאביס, דנים וכותנה ארוגה גסה.
במאה ה-20 קנבס הכותנה (הארוג במכונה תעשייתית) הפך לפופולרי יותר, בהיותו תחליף זול וחסכוני יחסית לקנבס הפשתן.
יתרונות הקנבס על משטחים אחרים היא גמישותו ושרידותו בשינויי אקלים.
ציור על קירות בשיטת הפרסקו לא תמיד שרד את מבחן הזמן וציור על לוחות עץ נטה להיסדק ולהתקלף עם חשיפה ארוכת שנים להפרשי חום וקור.
בדי הקנבס אפשרו גם להעביר בנוחות את הציור ממקום למקום, בהיותם קלים וגמישים.
בציור במדיום לא קשיח (למשל צבעי גואש או שמן) ניתן היה לגלגל את הבד ולהעבירו בקלות יחסית.
לוחות עץ שטוחים היו אמצעי פופולרי לציור החל מהעת העתיקה, בתקופת ימי הביניים ועד הרנסאנס.
הלוחות היו גמישים יחסית, נגישים וזולים, היו קלים למשלוח ולהתקנה.
ציורים על לוחות מהמאה ה-2 שרדו (אם כי לא תמיד היטב) עד היום, מציגים צבעים בולטים.
מרבית הציורים מתקופת האימפריה הרומית שרדו על גבי לוחות שנשמרו במקום יבש (כמו מצרים).
לוחות העץ ירדו מגדולתם במאה ה-16, בעקבות שתי תנועות באמנות: המעבר מאמנות דתית לאמנות חילונית, והתפתחותו של קנבס כמשטח ציור.
הכנתו של לוח עץ לציור הייתה תהליך ארוך ומפרך, כפי שתועד בספרו "ספר האמן" (Il libro dell' arte) של צ'נינו צ'ניני (Cennino Cennini) מ-1390. לוח עץ היה נחתך לרוחבו של גזע עץ (נתח עגול, בשונה מאוד מקורות ארוכות הנחתכות לאורכו של גזע).
אזי הלוח היה נחתך לצורה המתאימה ומכוסה בשכבה של דבק חיות ובד פשתן דק.
לאחר מכן היו מורחים מספר שכבות של ג'סו על הלוח ונותנים לו להתייבש.
רק אז ניתן היה להתחיל לעבוד על הלוח.
גם כיום תהליך הכנת לוח לציור ארוך יחסית, אם כי מספר שלבים הוסרו ממנו והחיתוך והשיוף הפכו מכניים.
ציורים על אבן נחלקים לשניים: האחד הוא ליטוגרפיה, בו מריחת צבע על לוח אבן שטוח משמשת להדפס תשליל של התמונה (שימוש בצבע הידרופובי), והאחר הוא ציורי קיר.
ציורים כגון אלו של הקפלה הסיסטינית בוצעו באופן שונה מציורי לוח שהיו נפוצים בקתדרלות וכנסיות אחרות.
האבן הייתה מלאה שקערוריות, ומרבית השטחים כוסו ראשית בחומר מבודד על מנת למנוע ספיגה של הצבע באבן במרוצת הזמן.
טכניקות שונות הותאמו במיוחד לציור על קירות אבן, כגון פרסקו, בו חומר הציור פיתח עם התייבשותו ציפוי גיר שקוף שהגן עליו מפגעי הזמן.
ציור זה היה לרוב בקנה מידה גדול מזה של ציורי לוח, ועל כן היה מצויר מראש במשך ימים ואף שנים, חלק אחר חלק, החל משרטוט פחם, צביעה מהירת ייבוש ועוד.
מכחול הוא כלי בעל ידית, שבקצה אלומת סיבים בודדת.
אורך ועובי הסיבים, כמו גם גמישותם ומידת הספיגה שלהם, משפיעים על איכות וייעוד המכחול.
הסיבים יכולים להיות גזומים בזווית שטוחה, חדה או מעוגלת; צרורים זה לצד זה, פרושים למניפה או מרוכזים לחוד מדויק.
הסיבים למכחולי אמנים היו בעבר עשויים פרווה (למשל מכחולי צובל, העשויים פרוות חמוס סיבירי) וכיום לרוב עשויים מסיבים סינתטיים שונים.
הכלי הראשון במעלה לאמנים, ומאפשר מגוון רחב יותר של אפקטים באמנות מכל כלי אחר.
פַּלֵטָה האי משטח קשיח שעליו האמן מסדר ומערבב צבעים.
מברשת אמנים היא כלי בעל ידית, שבקצה מכל שטוח וממנו בוקעות אלומות של סיבים, המסודרות באורך שווה (מברשת שטוחה) או בזווית משתנה (מברשת זוויתית).
מיועד למריחה רחבה של צבע או ורנית על משטח, לרוב על מנת לכסותו באופן אחיד.
ניתן להשתמש במברשת ליצירת אפקטים מגוונים שקשה יותר ליצור במכחול.
עם זאת, היא נחשבת ככלי פחות מדויק ורבגוני מהמכחול.
מרית ציירים (שפכטל) היא כלי בעל ידית נוחה ולהב שטוח ורחב, לעיתים בעל קצה מעוגל ולעיתים קטום.
באמצעותה יכול האמן למרוח את הצבע על הבד במרקמים בולטים (יצירת אפקט אימפסטו) ולמלא בקלות ובמהירות שטחים גדולים.
עבודה עם מרית ציירים אינה מדויקת ומשמשת לרוב כאמצעי אקספרסיבי.
פרט להיותה כלי ציור, המרית משמשת להוצאת צבעים ומריחתם על הפלטה, למריחה אחידה של ג'סו על הבד ועוד.
מיועדת לצבעים נוזליים או מוצקים למחצה.
תרסיס, או מברשת אוויר (Airbrush) הוא כלי בעל ידית אחיזה ופיית התזה, דרכה ניתן לרסס את הצבע המורחף על משטח.
ניתן לשלוט על רדיוס הרסס, כמות הצבע בו ועוד.
באמצעות מברשת אוויר ניתן לצייר על משטחים לא סטנדרטיים כגון קירות ובניינים, ואפקט הריסוס מאפשר ערבוב מאוד עדין של הצבע ויצירת שכבת ציור דקיקה ונטולת משיחות מכחול.
גרסה גסה יותר של מברשת האוויר היא בקבוקי תרסיס צבע, המשמשת לרוב לייצור גרפיטי, אך גם ציורים מורכבים יותר.
עפרון הוא כלי ציור בסיסי, המורכב ממוט צבען נוקשה (אך ניתן למריחה וסימון) המצופה במעטה נוקשה ונוח לאחיזה.
בעפרונות רישום רבים המדיום הוא גרפיט, אך קיימים סוגים רבים של עפרונות פסטל בהם המדיום הוא ערבוב של גומי ערבי וצבען, עפרונות פחם ואף עפרונות המורכבים מצבעי שמן וצבעי מים (עפרונות אקוורל).
לרוב ציורים בעפרונות יהיו מדויקים, נשענים יותר על קו מאשר כתם, ובנויים על הצללות וקווי מתאר.
עם זאת ניתן ליצור בעפרונות מגוון סגנונות ציור, כולל כתמי כמו בצבעי מים.
הוא תומך זקוף, המשמש לקיבוע או הצגה של המונח עליו בזווית של 20 מעלות לפחות.
יווני - הציורים צוירו בעיקר על כלי חרס והציגו מאורעות מיתולוגיים.
רומי - לא נותרו שרידים רבים לציור הרומי; ידוע, אפוא, שאמנות רומא הושפעה מאוד הזו היוונית והאטרוסקית.
ביזנטי - הציור הביזנטי התבטא בפסיפס, וכן ביצירת דמויות בעלות נפח וקוי מתאר מודגשים.
גותי - האמנות הגותית פותחה על ידי הכנסייה.
מטרתה הייתה לפאר ולשבח את הנצרות.
לא היה דגש על יצירת דמויות ריאליסטיות - הציור היה סימבולי בעיקרו.
רנסאנס - בזרם זה חשיבות רבה לסימטריה, פרספקטיבה וקומפוזיציה.
הציירים שאפו לצייר ציורים ריאליסטיים ככל האפשר, בניגוד מוחלט לאמנות הסימבולית של ימי הביניים.
מנייריזם - הגישה של אמנות הרנסאנס, המקפידה על פרספקטיבה, קומפוזיציה, ריאליזם ושלמות.
בארוק - הזרם העיקרי של המאה ה-17. ציורים דרמטיים המתארים בדרך כלל התרחשויות תנ"כיות.
רוקוקו - הזרם ששלט בחלקה העיקרי של המאה ה-18, והציג את חיי המותרות של האצולה.
נאו קלאסיציזם - זרם מסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, שהושפע מאוד מהמהפכה הצרפתית.
נאו קלאסיציזם היה דידקטי ומחנך, ועסק רבות בנושאים היסטוריים בעלי מסר לקהל הצופים.
ציירים מפורסמים מזרם זה: ז'אק-לואי דויד, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר (שהיה בחלקו רומנטיקן) ועוד.
רומנטיזם - זרם שהתפתח בעקבות הנאו קלאסיציזם במחצית הראשונה של המאה ה-19, ושאף לבטאה את הרגש או תופעה שאין ביכולתו של האדם לשלוט בהם, כגון אסונות טבע או גורל.
הציירים המפורסמים ביותר ששייכים לזרם הם: ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר שהיה גם תלמידו של ז'אק-לואי דויד, לכן בחלקו היה נאו-קלאסיקן.
צייר נוסף הוא אז'ן דלקרואה, ואחד הציירים המפורסמים ביותר פרנסיסקו דה גויה.
פרה-רפאליטים - אחווה של ציירים ומשוררים ששאפו לבטל את הגישה ה"מייפה" והאלגנטית של ציירים מנייריסטים כמו רפאל.
אר-נובו - למעשה זהו זרם בעיצוב.
זרם זה הראה את גוף האישה בשילוב עם מוטיבים מעולם החי והצומח, כמו נוצות טווס, עלי קיסוס וכו'.
ריאליזם - זרם מהמאה ה-19, הדוגל בהצגת האדם במצבים יום יומיים, כגון עבודה בשדה וכו'; או ציורי נוף.
מטרת הזרם להציג את העולם כפי שהוא בלי לייפות את המציאות.
אימפרסיוניזם - האימפרסיוניזם עזב את הניסיון להציג את המציאות כפי שהיא נראית ממש ועבר להתמקד בהעברת התחושה העולה ממנה.
פוסט אימפרסיוניזם - זרם שנוצר לאחר האימפרסיוניזם והווה את תחילת הזרם האקספרסיוניסטי, האמנים בזרם זה הרחיקו יותר מקודמיהם בניתוק מן הריאליזם.
פוינטיליזם - סגנון שבו כל גוון מפורק לנקודות של הצבעים הטהורים המרכיבים אותו.
האמנים הבולטים בזרם זה היו פול סיניאק וז'ורז' סרה.
אמנות מופשטת - זרם באמנות שאינו מנסה לחקות את המציאות או כל רעיון מוחשי, אלא מציג כתמים וקווים על מנת להעביר רעיונות, רגשות ומושגים שאינם מוחשיים.
קוביזם - סגנון אוונגרדי באמנות אשר אינו צופה באובייקט מנקודת מבט אחת, אלא מפרק את האובייקט לגורמיו ומציג גורמים אלה מנקודות מבט שונות באופן סימולטני.
האמנים שהקימו את הזרם היו פבלו פיקאסו ובראק.
אקספרסיוניזם - זרם באמנות המעמיד במרכז היצירה את היוצר ואת ראייתו הפנימית.
פוטוריזם - תנועה אמנותית שנוסדה באיטליה ואינה נוגעת רק לאמנות, ומאמינה בהפסקת הנאמנות העיוורת לעבר, אשר מנע מיוצרים ליצור אמנות מקורית וחדשה.
קונסטרוקטיביזם - תנועה אמנותית שנוצרה ברוסיה לפני המהפכה הבולשביקית.
מטרתה הייתה להזניח את האמנות ה"טהורה" לטובת אמנות המביאה תועלת לאדם ולחברה.
סוריאליזם - ציור המציג מצבים בלתי הגיוניים, אובייקטים דמיוניים או דמויות חלום וכיוצא בזה.
אמנים בולטים הם סלבדור דאלי ורנה מגריט.
אקספרסיוניזם מופשט - תנועה אמנותית שהתפתחה בשנות ה-40 של המאה ה-20 בניו יורק.
אין זה סגנון אחיד ומוגדר, מטרתו היא לשחרר את האמן מהערכים האסתטיים המסורתיים.
פוביזם - סגנון לא ריאליסטי, המורכב משימוש בצבעים עזים וטהורים ללא ערבוב ומשיחות מכחול נמרצות.
בסגנון זה ניכרת בפשטות בצורות, בדמויות ובנופים.
אמן מייצג לזרם זה הוא מאטיס.
פופ ארט - סגנון שהתפתח באנגליה וארצות הברית בשנות השישים ובמסגרתו ציירו האמנים דימויים ויזואליים מן התקשורת, המדיה ומעולם הפרסום, וכן השתמשו בטכניקות של אותה מדיה.
אופ ארט - סגנון המשתמש בצורות גאומטריות ואבסטרקטיות על מנת ליצור אשליות אופטיות.
היה פופולרי יחד עם סגנון הפופ ארט.
נאו-גאו - סגנון שהתפתח בארצות הברית בשנות השמונים ובמסגרתו הושם דגש על ציור מופשט גאומטרי אשר ניתנו לו משמעויות נוספות כאובייקטים מזוהים.
בין האמנים בזרם זה ניתן לציין את הצייר פיטר האלי.
בתרבות המערב כיום, ציורים לרוב מוצגים במוזיאונים המיועדים לצפיית קהל רחב, בין יצירות אמנות פלסטית אחרות.
ציורים נאספים לעיתים על ידי אנשים פרטיים, ונסחרים בבתי מסחר ובמכירות פומביות המיועדות להם.
ציור של אמן ידוע עשוי להיסחר במיליוני דולרים, כאשר השיא במחיר הציור היקר ביותר נשבר מדי כמה שנים.
דוגמאות לציירים שליצירותיהם מחיר גבוה הם פיקאסו (שזכה לכך עוד בימי חייו) ווינסנט ואן גוך (שזכה לכך רק לאחר מותו).
המונח ציור בקפה נאמר על ציורים שמצוירים עם חלב מוקצף על גבי קצף המשקאות (קרמה) מבוססי אספרסו.
ישנן שתי דרכים ליצור ציורי קפה: האחת על ידי שליטה במזיגת החלב מקנקן ההקצפה לתוך המשקה - "ציור במזיגה חופשית".
דרך נוספת לציור על גבי קצף היא באמצעות כלי (דוגמת קיסם), שיטה שידועה כ"חריטה" או "Etching", לעיתים בשילוב עם סירופים ואבקות שונות להוספת אפקטים.
מקובל לצייר בקפוצ'ינו, אולם ניתן לצייר גם במשקאות אחרים.
אומנות הציור בקפה התפתחה במקביל לעליית הפופולריות של משקאות אספרסו משובחים בעולם.
כיום מתקיימות במקומות שונים בעולם תחרויות של ציורים בקפה בהם מוזגי קפה, המכונים בריסטה, מציגים לראווה את כישוריהם.
הסוגים הנפוצים של ציורים בקפה במזיגה חופשית הם לב, רוזטה, טוליפ וברבור.
הסוגים הנפוצים של ציורים בקפה בחריטה הם סמיילי, לבבות עוקבים ופרפר.
הציור האיטלקי ברנסאנס הוא הציור בתקופה שמתחילת המאה ה-15 ועד לאמצע המאה ה-16 באזור איטליה של היום, שהיה מחולק אז לחלקים עצמאיים רבים.
הציירים של הרנסאנס האיטלקי, למרות שהיו קשורים בדרך כלל לחצרות אצולה מסוימות ולערים מסוימות, נדדו לאורך ולרוחב המגף האיטלקי והפיצו את הרעיונות האמנותיים והפילוסופיים שלהם.
העיר שנחשבת למקום הולדת הרנסאנס ובמיוחד לציור הרנסאנס היא פירנצה.
ציור הרנסאנס יכול להיות מחולק לארבע תקופות:
תקופת הפרוטו-רנסאנס התחילה עם תחילת עבודתו של הצייר ג'וטו, וכוללת אמנים כמו אורקניה ואלטיקיירו.
תקופת הרנסאנס המוקדם כוללת את עבודותיהם של פרה אנג'ליקו, ורוקיו ועוד.
שיא הרנסאנס היה בתקופתם של לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו ורפאל.
התקופה המנייריסטית כללה את טינטורטו ויאקופו דה פונטורמו.
ההשפעות על התפתחות ציור הרנסאנס באיטליה היו אותן השפעות שהשפיעו על הפילוסופיה, הספרות, האדריכלות, התאולוגיה, המדע, הממשל ושאר ההיבטים של החברה באותה התקופה.
ההשפעות החשובות ביותר בתקופת הרנסאנס כללו:
גילוי מחדש של טקסטים קלאסיים, שהיו אבודים לאירופה המערבית במשך מאות שנים.
גילוי הטקסטים התאפשר כתוצאה מנפילת קונסטנטינופול בידי העות'מאנים בשנת 1453.
התעניינות מחודשת בעת העתיקה שהביאה למחקר הראשון של הריסות רומאיות על ידי האדריכל ברונלסקי והפסל דונטלו.
האדריכלות החדשה שלקחה השראה מהאדריכלות העתיקה נתנה השראה להתפתחות דומה גם בתחום הציור.
המצאת הדפוס במאה ה-15, שאפשרה הפצה מהירה ונרחבת יותר של רעיונות חדשים.
ייסוד הבנק של משפחת מדיצ'י, שהביא ממון רב לפירנצה ומימן יצירות אמנות רבות.
הפטרונות של משפחת מדיצ'י הייתה חדשנית, משום שלא הייתה קשורה לכנסייה.
התפתחות הפילוסופיה ההומניסטית, שטענה כי יחסיו של האדם עם היקום ועם האל אינם שייכים לכנסייה.
התפתחות טכניקת השימוש בצבעי שמן.
רוב יצירות האמנות בתקופת הרנסאנס הוזמנו על ידי הכנסייה.
יצירות אלו היו בדרך כלל בקנה מידה גדול וכללו סצנות מחיי הקדושים הנוצריים.
היו גם ציורים אלגוריים רבים שהתייחסו לנושא הגאולה ולתפקיד הכנסייה בהשגתה.
חוץ מיצירות גדולות עבור כנסיות נוצרו גם תמונות דתיות קטנות, לכנסיות וכן לאנשים פרטיים, שהשכיחות מביניהן תיארו את המדונה עם הילד.
באותה התקופה גם הזמנות פרטיות היו חשובות.
בנייני ממשלה מקומיים עוטרו בציורי קיר דתיים וכן חילוניים.
באמצע המאה ה-15 ציור הפורטרטים החל להיות פופולרי משהיה לפני.
בתחילה היו מציירים בעיקר פרופילים רשמיים, אך במהרה הציורים גדלו וכללו גם את חצי הגוף העליון.
פטרוני האמנות שהזמינו ציורי קיר גדולים תוארו לעיתים קרובות כאחת הדמויות בציור.
ציור הפורטרטים הפך לנושא חשוב לציירי תקופת שיא הרנסאנס, כמו טיציאן ורפאל.
עם העלייה בפופולריות של פילוסופיית ההומניזם החדשה, האמנים השתמשו יותר ויותר בנושאים קלאסיים, בעיקר ביצירות שהוזמנו במטרה לקשט את בתי האצולה.
דוגמה טובה לכך היא היצירה הולדת ונוס, של סנדרו בוטיצ'לי, שהוזמנה על ידי משפחת מדיצ'י.
ההומניזם השפיע גם על יצירות בעלות נושאים דתיים, כמו תקרת הקפלה הסיסטינית שצוירה על ידי מיכלאנג'לו.
מוטיבים אחרים נלקחו מחיי היום יום, לעיתים עם משמעות אלגורית, ובהדרגה החלו לצייר גם טבע דומם וסצנות דקורטיביות גרידא.
לעיתים צוירו אירועים היסטוריים חשובים ופסטיבלים דתיים מקומיים.
דמויות ואירועים היסטוריים תוארו בדרך כלל בדרך ששיקפה את אירועי התקופה.
לעיתים הדמויות ההיסטוריות היו בעצם דיוקנאות של אנשים מאותה התקופה.
בכל המוטיבים הללו, וביצירותיהם של כמעט כל ציירי הרנסאנס, ניתן לראות התפתחות של טכניקות חדשות: ההתבוננות בטבע, לימוד אנטומיה, לימוד טבעו של האור, וכן לימוד הפרספקטיבה.
"ציור פעולה" הוא טכניקת ציור בה צבע ניתז, מטופטף או נמרח על גבי משטח הציור באופן ספונטאני.
אסכולת ניו-יורק, תנועת אקספרסיוניזם מופשט אמריקאית משנות הארבעים והחמישים, מזוהה גם היא עם זרם ציור הפעולה, זאת במיוחד ביחס לאמנים כגון ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג, פרנץ קליין ואחרים.
רוזנברג תפס את בד הציור כ"שטח שנועד לפעולה" ("an arena in which to act").
מחקר עדכני נוטה לייחס חשיבות רבה בהקשר זה גם לוולפגאנג פאלן (Paalen), אמן סוריאליסטי, שנטען לגביו שהיה הראשון להשתמש במונח "פעולה" במשמעותו זו, ובתוך כך גם טיפח את תאוריית המאבק הסובייקטיבי שמתגלה ביצירת האמנות.
ספרו "Totem Art", משנת 1943, היה בעל השפעה רבה על אמנים כגון מרתה גראהם, ברנט ניומן, איסאמו נוגוצ'י, ג'קסון פולוק ומארק רותקו.
תנועת ציור הפעולה פעלה בתקופה שלאחר תום מלחמת העולם השנייה.
כתוצר של ההתחדשות האמנותית האקספרסיוניסטית שנוצרה לאחר המלחמה, ציור הפעולה התפתח במקביל לשגשגוגם כמה תחומים כמו מכניקת הקוונטים והפסיכואנליזה; אלה שינו תפיסות רווחות לגבי העולם הפיזי והפסיכולוגי, ולגבי היכולת של האדם להבין את העולם באמצעות מודעות גבוהה יותר.
ציירי הפעולה האמריקאים הרהרו גם בטבעה של האמנות ובסיבות לקיומה של אמנות.
היצירות המוקדמות יותר של אמנים כמו קנדינסקי ומונדריאן, שחררו את האמנות מהחובה לתאר אובייקטים, ובמקום זאת ביקשו לפנות לרגשות של הצופה, דרך החוש האסתטי שלו.
ציור הפעולה לקח היבט זה צעד אחד קדימה, תוך הישענות על הרעיונות של יונג ופרויד לגבי הלא מודע.
הרבה מהאמנים התעניינו במחקרים של יונג על דימויים וסוגים ארכיטיפיים, והוסיפו להם את הפרשנות האישית במסגרת היצירה.
בראשיתו של ציור הפעולה, הוא שאב השראה גם מפרויד ומהסוריאליזם.
האמנות של ציירי הפעולה לא ביקשה לתאר אובייקטים כשלעצמם, או אפילו רגשות ספציפיים.
לעומת זאת, היא ביקשה לגעת באופן עמוק בתת-המודע של הצופה, תוך עוררות רגש קדמוני ומפגש עם מעין חוש קולקטיבי של שפה וויזואלית ארכיטיפית.
יכולת זאת התאפשרה, לדידם, כאשר הצייר מצייר באופן לא מודע וספונטאני, במרחב עוצמתי של רגשות גולמיים ושל פעולה.
ציור הפעולה הושפע באופן מיוחד גם מהדגש של הסוריאליסטים על אוטומטיזם, שהושפע גם הוא מהפסיכואנליזה ומהחיפוש אחר גישה ישירה יותר לתת מודע האנושי.
הציירים החשובים שציירו מתוך נקודת המבט הזו היו ז'ואן מירו ואנדרה מסון.
"ציור פעולה", ינואר-מאי 2008: אוצר - אולף קוסטר (Ulf Küster), גלריה ביילר בבזל, שווייץ.
"פעולה/הפשטה: פולוק, דה קוניג ואמנות אמריקאית 1940-1976", מאי-ספטמבר 2008: אוצר- נורמן ל.
קליבלט, המוזיאון היהודי, ניו יורק, ארצות הברית.
"ציור מספר 5, 1948" הוא ציור מופשט אקספרסיוניסטי מאת הצייר האמריקאי ג'קסון פולוק.
הציור, שנעשה בטכניקת טפטוף הצבע הייחודית של פולוק, משקף את תקופת השיא של עשייתו האמנותית.
על גבי לוח עץ (fiberboard) גדול ממדים יצר פולוק טפטופים של צבע צהוב, חום ואפור.
הטכניקה, שפותחה על ידי פולוק בהשפעת הסוריאליזם האירופי ובהשפעת אמנות אינדיאנית, משקפת את רצונו להעצים את מעשה יצירת האמנות כפעולה.
פרשנים שונים אף הציגו את פעולת הציור הזו כ"מיצג".
הציור, שנרכש על ידי אספן פרטי, הוצג במשך שנים רבות במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בשנת 2006 נמכר הציור על ידי בעליו באותה עת – המפיק המוזיקלי דייוויד גפן – תמורת כ-140 מיליון דולר.
זה היה הסכום הגבוה ביותר ששולם אי־פעם עבור יצירת אמנות.
ציור מילים היא טכניקה מוזיקלית של חיקוי באמצעות המוזיקה את המשמעות המילולית של שיר.
לדוגמה, סולמות עולים ילוו מילים המתארות עליה; מוזיקה איטית וקודרת תלווה מילים העוסקות במוות.
את ציורי המילים הקדומים ביותר אפשר למצוא במזמור גרגוריאני, אם לא קודם לכן.
תבניות מוזיקליות קטנות הן מילים מוזיקליות, המבטאות לא רק רעיונות רגשיים כגון שמחה, אלא גם משמעויות תאולוגיות במוזיקה הגרגוריאנית.
לדוגמה, התבנית פה-מי-סול-לה מרמזת להשפלתו ומותו של ישו ולעלייתו מקברו אל התהילה.
פה-מי מרמז לגינוי, סול הוא צליל התחייה המחודשת ולה מתאר את המצב שמעל התחייה, את תהילת הנצח במרומים ("surrexit Jesus").
מילים מוזיקליות כאלה מוצבות מעל מילים מן הטקסט הלטיני של כתבי הקודש; לדוגמה, כאשר הצירוף פה-מי-סול-לה מוצב מעל et libera פירושו של דבר, שישו גואל את המאמינים בו מחטאיהם באמצעות מותו ותחייתו.
מלחינים ערכו ניסויים בציורי מילים גם במדריגלים איטלקיים במאה ה-16 וה-17. ציור המילים המשיך להיות מקובל על מלחינים גם בתקופת הבארוק.
דוגמה מפורסמת לכך מופיעה במשיח של הנדל, באריה לטנור על הטקסט:
להמחשת העניין ראו את הדוגמה הבאה:
דוגמה מודרנית לציור מילים משלהי המאה ה-20 מופיעה בשיר Friends in Low Places מאת גארת' ברוקס.
בזמן שירת המקהלה, ברוקס שר את המילה "low" על צליל נמוך.
בדומה לכך, באלבום "טומי" של להקת The Who, השיר Smash the Mirror מכיל את השורה
Rise, rise, rise, rise, rise, rise, rise, rise, rise, rise, rise, rise, riseכל חזרה של "עולה" גבוהה בחצי טון מקודמתה ויוצרת דוגמה מובהקת לציור מילים.
שירו של ג'סטין טימברלייק What goes around גם הוא דוגמה פופולרית לציור טקסט.
("מה שמסתובב, מסתובב, מסתובב/חוזר לבסוף לתחילת הסיבוב")
יורדות באוקטבה ואחר חוזרות אל האוקטבה העליונה.
בקטע המקהלה של Up Where We Belong המלודיה עולה במילים Love lift us up where we belong ("האהבה נושאת אותנו למעלה, למקום שנועד לנו")
דוגמאות מהזמר העברי ניתן לראות בשיר "הנה הנה" של מתי כספי, בו המנגינה עולה במילים "והנה היא עולה, עולה", וכשנאמרות המילים "מי במול" ו"לה במול" מנוגנים בדיוק התווים האלו, כמו כן, השיר הולחן בסולם פה מינור, כפי שנאמר בשיר.
גם נעמי שמר השתמשה בציור מילים ברבים משיריה.
מלחין עשוי לעיתים לנקוט בטכניקה ההפוכה להשגת אפקט הומוריסטי.
במחזמר של ברודוויי Once Upon a Mattress, מרי רוג'רס, בתפקיד הראשי של הנסיכה ויניפרד, מספרת על ביישנותה בשיר פזיז ומחוצף, בשם "ביישנית".
"ציור" הוא ציור מאת הצייר הבריטי פרנסיס בייקון משנת 1946. הציור, הנחשב לאחת מן היצירות החשובות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במרכז התיאור הסוריאליסטי של בייקון נמצאה תיאור של דמות, מופשטת למחצה, המוסתרת תחת מטריה שחורה.
במקום בו אמור להימצא כיס החליפה שלה מתואר כתם צהוב.
היא מוצבת על מעין בימה מעוגלת, חלל האופייני לציורים נוספים של בייקון.
מאחורי הדמות מצויה גווייה פשוטת עור, התלויה בעזרת חבלים.
הגווייה המאזכרת יצירות ידועות כגון "שור שחוט" (1655) מאת רמברנדט, או ציורו של חיים סוטין "בקר שחוט".
צורות גרפיות בצבע ורוד בהיר מדגישות את תנוחת הגווייה והופכות אותה למעין תיאור של צליבה.
בייקון העיד בריאיון עמו כי הציור והדימויים שבו נולדו מתוך מקריות ש"הצטברה" בציור.
האמן וידידו של בייקון גרהם סטרלנד (Graham Sutherland) ראה את הציור בסטודיו של בייקון והמליץ לסוחרת האמנות שלו, אריקה בראוזן (Erica Brausen), לצפות ביצירה.
בראוזן ביקרה בסטודיו בסתיו 1946 ורכשה את היצירה תמורת 200 פאונד.
היצירה הוצגה בכמה תערוכות קבוצתיות וביניהם בתצוגה הבריטית של "התערוכה הבין-לאומית לאמנות מודרנית" (Exposition internationale d'arte moderne), שהתקיימה ב-1946 במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (כיום מרכז ז'ורז' פומפידו).
בשנת 1948 קנה אוצר האמנות אלפרד באר (Alfred H.
Barr) את הציור עבור המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
בייקון, ששהה באותה עת במונטה קרלו, כתב לסטרלנד וביקש ממנו למרוח פיקסטיב (ציפוי הגנה שקוף) על חלקי הפסטל שבציור לפני שישלח לארצות הברית, במטרה להגן עליו.
ציור אלה פרימה הוא תרגום כלאיים של המונח האיטלקי 'pittura alla prima', אשר משמעו המילולי ציור ראשוני.
מונח זה הוטבע במאה ה-16 בניגוד ל-'disegno alla prima', אשר משמעו המילולי עיצוב ראשוני, ואשר לא חדר לשפה העברית.
מזווית מתודית, 'disegno alla prima' מציין רישום מוקדם המשמש כתשתית לציור.
רישומים כאלו היו מן הסתם בשימוש נפוץ כבר בעת העתיקה.
הם נעשו בדרך כלל בפחם, עפרון, או עט והועתקו לעיתים אל לוח העץ, הבד, האגרטל או הקיר שעליו הונח אחר כך הצבע.
מצד שני, 'pittura alla prima' מציין ציור ישיר שאינו מבוסס על רישום מוקדם.
לפי וזארי, ההיסטוריון של תקופת הרנסאנס, הצייר הראשון שעבד באופן חדשני זה היה ג'ורג'ונה.
עם זאת, המונח הרחב 'disegno' משמעו רישום, עיצוב, תוכנית, קומפוזיציה, סדר, קונספציה, רעיון או אידיאה.
הדיון האמנותי בתקופת הרנסאנס מדגיש במיוחד מונח מרכזי זה, למשל 'arti di disegno' – אמנויות הארכיטקטורה, הפיסול והציור – וכן 'disegno poetico', 'disegno musicale', או אפילו ה-'disegno divino' של בורא העולם, אשר נזכר לעיתים בהקבלה אל ה-'disegno artistico' של האמן.
נראה איפה שהציור אלה פרימה עורר בזמנו סוגיות נרחבות הרחק מעבר לתחום הטכני.
הופעת הציור אלה פרימה בהיסטוריה של האמנות הייתה מרובת פנים והדרגתית, לעיתים חלקית ולעיתים כמעט סמויה.
פיטר פול רובנס, למשל, בהתאם להערותיו, הגביל את הציור אלה פרימה לשלב ביניים, לפני הגימור הסופי אך אחרי הרישום הראשוני החיוור בו הוא השתמש למרות הכל.
דוגמאות מרשימות של הציור אלה פרימה של רובנס נראות בכמה מתמונותיו הבלתי גמורות, המאופיינות במשיכות מכחול חזקות ואקספרסיביות, כאילו שבזמן הציור הוא המשיך אורגנית את ה-'disegno', מה שנראה מאוד 'מודרני'.
אפשרויות ההבעה והספונטניות הטיפוסיות לציור אלה פרימה מתגלות במלואן בעידן המודרני, כפי שניתן לראות במספר דוגמאות בולטות של האימפרסיוניזם, האקספרסיוניזם, הפוביזם, המופשט הלירי והמופשט האקספרסיוניסטי, מה שמעורר מספר סוגיות מעניינות בנוגע למושג 'המודרניזם'.
בוב רוס ניצל טכניקה זו בתוכנית הטלוויזיה שלו שזכתה לפופולריות בארצות הברית.
ציור קיר הוא כל יצירת אמנות אשר מצוירת או צבועה ונמשחת ישירות על קיר, תקרה, או משטח גדול קבוע אחר.
מאפיין מובחן של ציור קיר הוא שמרכיבים אדריכליים של המרחב בו הוא נוצר, משולבים בהרמוניה לתוך הציור.
ציורי הקיר העתיקים ביותר הידועים עד כה התגלו במערת אל קסטיו, שבקומפלקס המערות של מונטה קסטיו, במחוז קנטבריה בצפון ספרד.
העתיק שבהם (דיסק אדום, נקודה בעצם) מתוארך לתקופה שלפני כ-40,000 שנה.
הציורים הבאים אחריהם בעתיקותם התגלו במערת (chauvet) בארדש שבצרפת והם צוירו לפני למעלה מ-30,000 שנה.
גם באוסטרליה התגלו ציורי קיר עתיקים ביותר, שייתכן שהם מתחרים בעתיקותם אפילו בציורי מערת אל קסטיו, אף כי לגבי תיארוכם יש חילוקי דעות.