tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חשיבותה של רבאול נבעה מקרבתה לטריטוריה היפנית של איי קרוליין, שם שכן בסיס הצי הקיסרי היפני בלגונת טרוק.
חיל המצב האוסטרלי בבריטניה החדשה מנה 1,400 חיילים, בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ון סקאנלאן.
חיל המצב כלל גם 716 חיילים מגדוד 2/22 שנשלחו לשם במרץ 1941 מתוך חשש מפני המלחמה עם יפן.
חיל המצב כלל גם מיליציה מקומית, סוללת תותחי חוף, סוללת נ"מ, סוללת נ"ט ויחידת רפואה.
יחידת קומנדו בת 130 חיילים נשלחה לאי הסמוך אירלנד החדשה.
מטרתו העיקרית של חיל המצב היה להגן על שדה התעופה וונקנאו (Vunakanau), בסיס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי הסמוך לרבאול, ועל מעגן המטוסים הימיים שבנמל סימפסון, שהיו חיוניים למעקב אחר תנועות היפנים באזור.
אך הכוח האווירי שעמד לרשות האוסטרלים באזור הסתכם בעשרה מטוסי אימון חמושים קלות וארבעה מפציצים קלים.
חיל המשלוח היפני, שנקרא "כוח הימים הדרומיים," הכיל קבוצת חטיבות מהדיוויזיה ה-55 תחת פיקודו של מייג'ור-ג'נרל טומיטארו הוריאי.
היחידות הלוחמות העיקריות של כוח זה היו רגימנט הרגלים ה-144 (שכלל יחידת מפקדה, שלושה גדודי רגלים, פלוגת ארטילריה וכיתת חימוש), מספר מחלקות מרגימנט הפרשים ה-55, גדוד מרגימנט הארטילריה ההררית ה-55 ופלוגה מרגימנט ההנדסה ה-55.
בינואר 1942 החלו מפציצים יפנים שהמריאו מנושאות מטוסים להפציץ את רבאול.
לאחר שנוכח שיחס הכוחות פועל לרעתו באופן ניכר, שידר מפקד הטייסת האוסטרלית מסר למפקדת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במלבורן את האמרה הלטינית "Nos Morituri Te Salutamus" ("אנו העומדים למות מצדיעים לך"), הסיסמה בה השתמשו גלדיאטורים ברומא העתיקה לפני שנכנסו לקרב.
ב-21 בינואר תקפו שמונה ממטוסי האימון האוסטרלים מבנה בן 109 מטוסים יפנים.
שלושה מטוסים אוסטרלים הופלו, שניים התרסקו בעת הנחיתה ומטוס נוסף ניזוק, בעוד שהצד היפני איבד מטוס אחד לאש נ"מ.
כתוצאה מההפצצות הכבדות הושמדה סוללת תותחי החוף והחיילים האוסטרלים נסוגו מרבאול.
מטוס ימי אוסטרלי איתר את צי הפלישה והספיק לשדר אזהרה למפקדתו בטרם הופל.
ב-22 בינואר נחתו היפנים בקרבת האי אירלנד החדשה, ומכיוון שיחידת הקומנדו הייתה פרוסה על פני כל האי כבשו היפנים את העיירה העיקרית באי, קאביינג (Kavieng), ללא התנגדות.
באותו לילה המשיך צי הפלישה לכיוון רבאול.
בשעה 02:45 ב-23 בינואר החלו הנחתים היפנים לנחות בבריטניה החדשה.
הגדוד השלישי של הרגימנט ה-144 נתקל בהתנגדות עזה מכוח מעורב של חיילים אוסטרלים ואנשי מיליציה מקומית בסדר גודל של פלוגה בחוף וולקן.
אך מכיוון שהכוחות היפנים נהנו מיתרון מספרי נחתו החיילים ללא התנגדות במרבית החופים.
תוך שעות מתחילת הנחיתה הכריז סקאנלאן "כל אדם לעצמו", וחיילים אוסטרלים ואזרחים התפצלו לקבוצות קטנות ונסוגו אל תוך הג'ונגל.
רק לחיל האוויר האוסטרלי הייתה תוכנית התפנות; אנשי הצוות התפנו באמצעות המטוסים הימיים.
החיילים האוסטרלים נותרו במשך שבועות רבים בפנים בריטניה החדשה, אך חיל המצב לא עשה שום הכנות לקראת מעבר ללוחמת גרילה באי.
ללא אספקה, הידרדרה בריאותם ויעילותם הקרבית של החיילים.
היפנים החלו לפזר באי כרזות בהם נכתב "אינכם יכולים למצוא מזון או דרך לברוח מהאי הזה ואתם רק תמותו ברעב אם לא תיכנעו." רוב החיילים האוסטרלים נתפסו או נכנעו בשבועות שלאחר מכן.
מספר קצינים ואזרחים מהאי גינאה החדשה ארגנו מבצעי איתור וחילוץ לא רשמיים לבריטניה החדשה בין מרץ למאי, והצליחו לחלץ 450 חיילים ואזרחים דרך הים.
רבאול הפכה לבסיס היפני הגדול ביותר בגינאה החדשה.
האוסטרלים ניסו לרסן את פיתוחו של הבסיס על ידי סדרת הפצצות-נגד במרץ.
מספר חיילים אוסטרלים שנותרו בבריטניה החדשה קיימו מלחמת גרילה כנגד היפנים בשיתוף פעולה עם ילידי האי.
לפחות 800 חיילים ואזרחים שבויי מלחמה, רובם אוסטרלים, נהרגו ב-1 ביולי 1942 כשהספינה שעל סיפונה נשלחו מרבאול ליפן, ה"מונטווידאו מארו", טובעה על ידי צוללת אמריקאית מול חופי לוזון.
מתוך 1,050 אסירים אוסטרלים נטבחו לפחות 130 ב-4 בפברואר 1942 או בימים הסמוכים.
שישה אנשים שרדו את הטבח ומאוחר יותר תיארו את שאירע.
ממשלת אוסטרליה הסיקה שהשבויים נשלחו לג'ונגל בקבוצות קטנות ושם נרצחו בדקירות כידון רובה על ידי חיילים יפנים.
בחווה סמוכה נורו למוות 35 שבויים אוסטרלים.
הקצין האחראי על שני מעשי טבח אלה היה קולונל מסאו קוסונוסה, שהתאבד מאוחר יותר.
באירלנד החדשה דחקו היפנים את יחידת הקומנדו למצב בו נפרדו החיילים לקבוצות כה קטנות עד שלוחמת גרילה יעילה לא הייתה אפשרית.
החיילים האוסטרלים שנלחמו, לעיתים בשיתוף פעולה מצד המקומיים, נאלצו להיכנע במהירות או נהרגו.
גם באירלנד החדשה ביצעו היפנים פשעי מלחמה כנגד השבויים.
בדצמבר 1943, במהלך קרב כף גלוסטר, נחתו נחתים אמריקאים במערב בריטניה החדשה, ותוך התקדמותם באי הגבילו את היפנים בהדרגה לרבאול בלבד.
למרות זאת, עד כניעת יפן ב-15 באוגוסט 1945 נותר ברבאול חיל מצב גדול.
קרב רכס פיניסטר היה סדרת פעולות שערכו בעלות הברית כנגד כוחות האימפריה היפנית בגינאה החדשה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקרב החל במתקפה של בעלות הברית בעמק ראמו ב-19 בספטמבר 1943, והסתיים עם כניסת חיילי בעלות הברית לעיר מדנג ב-24 באפריל 1944. במהלך הקרב תקפו חיילים אמריקאים ואוסטרלים את העמדות היפניות על רכס פיניסטר.
הנקודה האסטרטגית המרכזית בקרב זה הייתה האוכף הפרוע (Shaggy Ridge).
היחידה היפנית שלקחה חלק בקרב זה נקראה "כוח נָקַאי" - יחידה בסדר גודל של חטיבה שנוצרה מהדיוויזיה ה-20 היפנית - תחת פיקודו של מייג'ור גנרל מסוטארו נקאי.
מולם עמדה הדיוויזיה השביעית האוסטרלית, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי.
לאחר קרב לאה-סלמאואה נמלטו חיילים יפנים רבים דרך עמק מארקהם לחוף הצפוני של גינאה החדשה על מנת לחבור לכוחות היפנים שם, אך הדיוויזיה השביעית נחתה בעיירה נאדזאב וחסמה את דרכי הנסיגה של היפנים.
לפיכך נשלח כוח נקאי לעמק מארקהם על מנת להפתיע את האוסטרלים ולאפשר לכוחות היפנים הלכודים לסגת מהאזור בבטחה.
הדיוויזיה השביעית החלה לבצע פעולות טיהור במעלה העמק, ומלבד התקלות בקאיאפיט (Kaiapit) בה כבשה את הכפר פלוגת כוחות מיוחדים והרגה מעל 200 חיילים יפנים, האוסטרלים לא נתקלו בהתנגדות ממשית בעת התקדמותם, עד שלבסוף הגיעו לעיירה דומפו (Dumpu) השוכנת בעמק.
לאחר מכן סיפקה הדיוויזיה השביעית אבטחה למספר שדות תעופה חדשים שהקימו בעלות הברית בשטחים החדשים שכבשו.
היפנים, עם זאת, נותרו מבוצרים ברכס פיניסטר, ועמדותיהם באוכף קנקיריו, צפונית לנהר ראמו, ובאוכף הפרוע עדיין היוו איום על שדות התעופה.
איום נוסף שהציגו היפנים הייתה בנייתם של דרך ממדנג שעל החוף לנרדזאב שבפנים הארץ, ובדרך זו רצו להגיע לדומפו ולפגוש בבעלות הברית שם.
כך הפכו אוכף קנקיריו והאוכף הפרוע לנקודות אסטרטגיות עבור שני הצדדים.
עבור היפנים, נקודות אלה אפשרו הקמת עמדות שיעצרו את ההתקדמות האוסטרלית צפונה לכיוון החוף, בנוסף על העובדה שמנוקודות אלה יכלו לצאת למתקפה משלהם ולכבוש מחדש את השטחים שאיבדו בראשית הקרב.
עבור האוסטרלים, נקודות אלה היוו איום מתמיד על כוחותיהם, ווסי החליט לכבוש אותן.
החלטה זו הובילה למספר קרבות על רכס פיניסטר.
באוקטובר התרחש קרב בגבעת פאליסר ומאוחר יותר על גבעת ג'ון, אותן הצליחו האוסטרלים לכבוש לאחר הדיפת מתקפה יפנית.
בדצמבר ובינואר 1944 התנהלו קרבות עזים באוכף קנקיריו ובאוכף הפרוע, שבסופם כבשו את האזור הכוחות האוסטרלים.
הדבר אפשר את התקדמות הדיוויזיה השביעית, וחייליה המשיכו עד החוף שם פגשו בכוחות האמריקאים.
הכוחות המשיכו ללחום עד כיבוש חצי האי הואון ב-24 באפריל 1944.
קרב קרשניק היה הראשון מבין שרשרת קרבות בין האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית במערכה על גליציה במלחמת העולם הראשונה.
הקרב נפתח ב-23 באוגוסט 1914 בקרשניק שבגליציה והאזורים הסמוכים לה, ליד גבול האימפריה הרוסית בצפון אוסטרו-הונגריה.
לאחר שני ימי לחימה, ניצחה הארמייה הראשונה האוסטרו-הונגרית את הארמייה הרביעית הרוסית; היה זה הניצחון הראשון של הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
ויקטור דנקל שפיקד על הארמייה האוסטרית הראשונה, זכה לכבוד גדול ונחשב גיבור לאומי, עד לקרבות הבאים, שבהם הפסיד הצבא האוסטרו-הונגרי.
בתחילת הקרב לאוסטרים היה כוח רב יותר שפעל במיקום אסטרטגי טוב יותר.
הארמייה האוסטרית הראשונה הייתה מורכבת מכוח בגודל עשר וחצי דיוויזיות רגלים ושתי דיוויזיות פרשים, בעוד הארמייה הרוסית הרביעית בפיקודו של הברון זלצה העמידה שש וחצי דיוויזיות רגלים ושלוש וחצי דיוויזיות פרשים.
רמטכ"ל צבא אוסטרו-הונגריה קונרד פון הצנדורף הורה לארמייה הראשונה להעביר את כובד המשקל של הכוחות מערבה, בניגוד למה שציפו הרוסים.
במאמץ מהיר לשפר את עמדותיו, הורה הרמטכ"ל הרוסי לארמיות הרביעית והחמישית להתכונן להגנה אגפית.
למרות שפקודה זו ככל הנראה מנעה מהרוסים הפסד אפשרי גדול יותר, היא נכשלה במטרתה למנוע את תוצאות הקרב.
המערכה לא אופיינה במלחמת חפירות כבחזית המערבית, כיון שהצדדים בחזית המזרחית לא הספיקו להתמקם לטווח ארוך ולעסוק בעבודות בנייה וחפירה.
כתוצאה מכך, סערה ביומיים הבאים המערכה והכוחות הגדולים של הפרשים שהיו מעורבים בה, גרמו לחוסר יציבות בקו החזית.
קרב רמת רחל במלחמת העצמאות, נערך בקיבוץ רמת רחל ובסביבתו הקרובה, בין 21 במאי ל-25 במאי 1948, בין כוחות ההגנה ואצ"ל לבין הכוחות הקלים של צבא מצרים, יחד עם פלוגה של הלגיון הירדני.
אבדות כבדות נגרמו לשני הצדדים, והשטח עבר שלוש פעמים מצד לצד, אך לבסוף נשאר בידי ישראל.
רמת רחל, קיבוץ שהשתייך לתנועת הקיבוץ המאוחד, הוקם על ידי חברי גדוד העבודה מרוסיה ומפולין, אשר ישבו בירושלים מאז תחילת שנות ה-20. תחילה שהו זמנית בגבעת שאול ואחר כך במגרש ליד מנזר רטיסבון ברחביה.
בשנת 1926 התנחלו חברי הגדוד במקום הנוכחי, על שטח בן כ-80 דונם, מדרום לתלפיות, אשר נקנה על ידי הקרן הקיימת ליד צור באהר.
בשנת 1929, במהלך מאורעות תרפ"ט, הותקף הקיבוץ על ידי הערבים, ננטש וחרב.
בראשית שנות ה-30 שבו החברים למקום ובנו אותו מחדש: הוקמו בית ספר יסודי, גן ילדים ובית תינוקות, נבנו רפת, מכבסה ומאפייה.
את השורות חיזקו גרעיני התיישבות של תנועת נוער וחברים נוספים שהצטרפו.
בעת המרד הערבי עמד הקיבוץ בהצלחה בהתקפות הערבים.
מתחת לבניין המרכזי של הקיבוץ (ששימש כחדר אוכל) נבנה סליק.
באירועי השבת השחורה נעצרו כ-70 חברים על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ונכלאו לזמן מה ברפיח.
הבריטים חיפשו גם נשק באותה שבת אך לא מצאו את הסליק.
רמת רחל נמצאת על כיפה, בגובה של כ-815 מ', בקצה הדרומי של הרכס הנמשך מאבו תור ומתלפיות ובנקודה הגבוהה ביותר בו.
היא מוקפת בשטחים ערביים ממזרח (צור באהר), משם הגישה לקבוץ נוחה, ומדרום (בית לחם), משם הייתה הגישה לקיבוץ תלולה וקשה.
רמת רחל הייתה קשורה לארנונה ולתלפיות בכביש צר וחשוף, לאורכו היו בתים ערביים פזורים.
המרחק מן השטח הבנוי של ירושלים היה מעט יותר מקילומטר עד לארנונה, וכשני ק"מ עד לתלפיות.
מצד שני, רמת רחל שלטה על כביש ירושלים-בית לחם-חברון (דרך חברון), אשר נמתח כמה מאות מטרים ממערב למקום, והיוותה איום מתמיד על התחבורה הערבית בו.
הגישה לקיבוץ מצד הכביש תלולה וקשה.
מדרום מערב לקיבוץ, במרחק כמה מאות מטרים, וממזרח לכביש לבית לחם, נמצא מנזר מאר אליאס, על מורדה המערבי של גבעה החולשת עליו.
כבר מתחילת מלחמת העצמאות הותקפה ביריות, לעיתים קרובות, הדרך בין הקיבוץ לירושלים, אשר עברה בסמוך לבתים ערביים.
במקביל, הורעו היחסים בין הקיבוץ לכפר צור באחר, אשר היו תקינים בדרך כלל קודם לכן, וזאת ככל הנראה בעידודם של פעילים מיליטנטיים ערבים אשר ביקרו בכפר.
ב-15 במאי 1948 פונו ילדי רמת רחל והבלתי לוחמים, בארבעה אוטובוסים, למרכז העיר ירושלים.
אחד האוטובוסים עלה על מוקש, אולם לא נגרמו אבדות.
ב-19 במאי 1948, הגיע לאזור ירושלים, מכיוון מצרים, גדוד של כ-400 לוחמים סדירים-למחצה של האחים המוסלמים בפיקודו של ביכבאשי (סא"ל) עבד אל-עזיז.
גדוד זה נכשל קודם בהתקפה על כפר דרום ב-10 במאי 1948. הם הביאו איתם ארבעה תותחי "3.7, שני תותחי נ"ט וסוללת מרגמות, ובה שמונה מרגמות שלושה אינץ'.
כן עמדו לרשותם מספר משוריינים, חמושים בתותחי שתי ליטראות.
אל עזיז קיבל גם באופן בלתי רשמי פיקוד על פלוגה של הלגיון הירדני, שברשותה היו שני משוריינים.
פלוגה זו נותרה באותו אזור, לאחר כיבושו של גוש עציון, מטעמים פוליטיים יותר מאשר צבאיים, וזאת לצורך תביעת בעלות עתידית על השטח מצד עבר הירדן, וכמענה אפשרי לתביעה כזאת מצד מצרים.
הכנסת פלוגת הלגיון תחת פיקוד מצרי הייתה יוזמה מקומית של עבדאללה א-תל.
הייתה זו הפעם היחידה במלחמת העצמאות, בה התקיים שיתוף פעולה, בשדה הקרב, בין הלגיון הירדני והמצרים.
כן הצטרפה לכוח הערבי פלוגת מתנדבים בלתי סדירים.
מספר תושבי הקיבוץ בסוף שנות ה-40 עמד על כ-250, מספר הלוחמים מתוכם עמד על כ-80. בין אלה היו לא מעט בעלי רקע וניסיון צבאיים.
מערך ההגנה חולק לחלק מערבי מול מנזר מאר אליאס ולחלק מזרחי מול הכפר צור באחר.
לרשות המשק עמדו שני מקלעים, מרגמה שני אינץ', רובה נ"ט, נשק קל ורימונים.
אחד המקלעים הוצב על גג חדר האוכל, ממנו הייתה תצפית נוחה על סביבת הקיבוץ.
בנוסף, הקיבוץ היה מגודר וממוקש.
כן קיבל הקיבוץ כיתת חי"ם כתגבורת להגנתו.
בהמשך התערבו בקרב, לשלביו השונים, פלוגה מגדוד מוריה בפיקודו של יהושפט הרכבי, שתי מחלקות חי"ם כחיל מצב, שתי מחלקות של האצ"ל, בפיקודו של יהודה לפידות, ושלוש פלוגות, אחת מהן מוקטנת, מהגדוד החמישי של הפלמ"ח.
ב-21 במאי 1948 נפתחה אש תותחים כבדה על רמת רחל.
ההפגזה האינטנסיבית נמשכה עד לאחר חצות, וגרמה לנזקים כבדים.
למחרת, ב-22 במאי 1948 חודשה ההפגזה משעות הבוקר המוקדמות, ומשעה 11:00 הפכה ההפגזה לרצינית, מדויקת, רצופה וצפופה.
הערבים השתמשו בפגזי הצתה ופגזי עשן ובמשק פרצו דליקות רבות.
בשעה 12:30 חלה הפוגה בהפגזות ואז נצפו כוחות אויב בגזרה המזרחית, בגזרה הדרומית והדרומית מערבית.
אש המגינים עצרה את התוקפים מלהתקרב למשק.
בגזרה המזרחית נהדף האויב ובגזרה הדרום מערבית פרץ כוח של כשתי כיתות פנימה.
נגד הפורצים הופעלו רימונים אשר גרמו לאויב אבדות והביאו לנסיגתו.
כשניסה המא"ז משה כ"ץ לארגן מחדש את ההגנה, נתברר שחלק מהמגינים נטשו את עמדותיהם בעיקר בקטע המערבי והתרכז בחדר האוכל.
רבים מהאנשים האלו היו תשושים ומוכי הלם.
כיתת החי"ם שהייתה במקום הסתלקה לתלפיות מבלי שיבחינו בהסתלקותה.
התוקפים נסוגו בשעה 13:30 לערך וההפגזה חודשה.
מא"ז היישוב עזב את רמת רחל למפקדת החבל בתלפיות על מנת לבקש תגבורת.
מפקד הגזרה הירושלמית הדרומית מינה את , מפקד העתודה החבלית, למפקד רמת רחל, ושלח עימו מחלקה מוקטנת.
הכוח יצא לרמת רחל בשיירה, ומשוריין סנדביץ בראשה.
השיירה ספגה אש, המשוריין נפגע ישירות מפגז נ"ט ומרבית החיילים בו נפגעו.
בין ההרוגים היה המפקד מנחם ריצ'מן.
מגיני רמת רחל בגזרה המערבית חזו בפגיעה במשוריין, נתפסו לבהלה ונטשו את עמדותיהם לאחר שהדפו מספר הסתערויות, ונסוגו מבלי לדווח על כך למגינים מהקטע המזרחי.
בשעה 17:00 לאחר שעות של לחימה רצופה, הלך והתערער ביטחונם של מגיני היישוב ביכולתם לעצור את האויב ולאחר דיון בחדר האוכל סיכמו על הצורך בנסיגה מהישוב.
חלקם נסוגו רגלית, ואחרים שנסעו במשאית ממוגנת ניפגעו מפגז האויב.
רמת רחל התרוקנה מתושביה והערבים פרצו למקום.
בעקבות הלוחמים מונו שתי פלוגות של ערבים מקומיים להגן על המקום והם החלו בביזה, אליה נסחפו גם החיילים.
בשעה 18.00 הגיעה כתגבורת לתלפיות פלוגה מגדוד 'מוריה' של חטיבת 'עציוני' בפיקודו של יהושפט הרכבי.
לאחר חשיכה הכוח פרץ לרמת רחל, לאחר שעקף את ארנונה ממערב, כדי להימנע מאש מכיוון צור באחר.
אחד מכוחות המשנה נתקל במספר ערבים, פתח באש, ובתגובה ספג הפגזה ממשוריינים ערביים.
מן ההפגזה נפצע קל אחד הלוחמים.
בחלקו המערבי של הקיבוץ, אליו עשתה דרכה אחת המחלקות, נותר חיל מצב קטן, אשר נסוג לאחר קרב קצר.
שתי מחלקות אחרות עשו דרכן לחלקו המזרחי של הקיבוץ, וערבים שעסקו בביזה במקום, נורו או נמלטו.
חיילי הכוח הוחלפו בשתי מחלקות חי"ם, וכוח גדוד 'מוריה' חזר לבסיסו.
במקום נותרו 31 גוויות של ערבים.
13 מחברי הקיבוץ, כמחציתם נוסעי המשאית שנפגעה, ו-12 חיילי 'עציוני' נהרגו, 30 מחברי הקיבוץ ו-31 חיילי 'עציוני' נפצעו, עד לסיום שלב זה בקרב.
למחרת, ב-23 במאי 1948 בשעות הצהרים חודשה ההפגזה והכוח שהחזיק במקום, נסוג תחילה לחדר האוכל ואחר כך נסוג לתלפיות.
הערבים פרצו מצד צור באחר וכבשו שוב את המקום.
כיוון שהנסיגה לא תואמה, לא היה ברור למשך זמן מה בידי מי המקום.
באותו לילה יצא כוח מגדוד 'מוריה', בן שתי מחלקות, בפיקוד יהושפט הרכבי, לכבוש חזרה את המקום.
בדרכו, ספג הכוח אש שגרמה למספר נפגעים.
הערבים, אשר קודם לכן בזזו את המקום, כבר עזבו, והקיבוץ נכבש שוב במהירות, ללא נפגעים בעת הכיבוש עצמו.
שתי מחלקות של האצ"ל, בפיקוד יהודה לפידות, יצאו אל המקום כחיל מצב.
כיתה מן הכוח של גדוד 'מוריה' ושתי מחלקות האצ"ל נותרו בקיבוץ, ושאר הכוח חזר לירושלים.
בבוקר 24 במאי התקרב משוריין, שלל ערבי משיירת נבי דניאל, אל הקיבוץ, מכיוון מאר אליאס, ספג אש ונסוג לבסוף.
בשעות הצהרים פתחו הערבים בהתקפה בה השתתפו משוריינים וחצאי זחלים בפיקוד עבד אל עזיז.
כוח רגלי הסתער מכוון צור באחר על החלק המזרחי של רמת רחל שהוחזק על ידי חיילי אצ"ל שנאלצו לסגת.
חלק מן הנסוגים, יחד עם הקשרים של הכיתה מ'מוריה' נסוגו לכיוון ארנונה, ועמם מכשיר הקשר.
כך נותק הקשר בין הקיבוץ למטה.
הערבים שתקפו רגלית ממזרח כבשו את אחת העמדות ותקדמו לעבר חדר האוכל ושם נעצרו על ידי לוחמי אצ"ל בפיקודו של יהודה לפידות.
התקפת נגד של האצ"ל לא עלתה יפה.
במקביל, כוח של שבעה משוריינים פתח באש ממערב, מכיוון מאר אליאס, התקדם אל עבר המשק ונבלם בקרבתו.
בהמשך, חלק מאותו כוח תמרן כך שאיים על הדרך שבין רמת רחל לארנונה.
לכוח המשוריין הצטרפו גם חיילים מצריים רגלים, וגם הם נבלמו.
לקראת ערב, דעכה ההתקפה הערבית.
החלק המזרחי של רמת רחל, אשר נכבש על ידי הערבים, נבזז על ידי ערביי הסביבה, ואלה סחפו עמם גם את החיילים הערבים.
באותו יום התארגנה שוב הפלוגה מגדוד 'מוריה', זו שבפיקוד הרכבי, אליה הצטרפה בהמשך פלוגה מהגדוד החמישי (גדוד שער הגיא) של חטיבת הראל, ובשעה 23.00 נוצר קשר עם המגינים.
אלה אשר אבדותיהם היו 15 פצועים, מהם חמישה קשה, והרוג אחד, הוחלפו, והכוח המחליף התארגן להתקפת נגד.
התקפת נגד ראשונה, אשר נערכה עם שחר, ב-25 במאי, נכשלה.
בהמשך היום, נערכו מספר התקפות, אליהן נתלוו הפגזות, הן של הלגיון, ממזרח, הן של המצרים ממערב, וכולן נהדפו.
ב-25 במאי, הצטרפה פלוגת פלמ"ח נוספת, בפיקוד אהרן (ג'ימי) שמי לצורך התקפת הנגד המתוכננת, שיצאה לפועל לקראת ערב.
בפלוגה הייתה גם חוליית להביור בפיקודו של שמואל גורודיש, שהצליחה לשתק עמדה ערבית בחלק המזרחי של המשק.
מערך הכוח הערבי שהחזיק בחלק המזרחי של המשק התמוטט, והערבים נסוגו לכיוון צור באהר.
בלילה השתלטה, ללא אבדות, פלוגה נוספת מן הגדוד החמישי על הגבעה השולטת על מנזר מאר אליאס.
כוח הלגיון שבמנזר עזב את המקום, והפלוגה הרסה את עמדות התותחים שבמקום.
בקרב רמת רחל היו לפלמ"ח ארבעה הרוגים, והאבדות הישראליות הכלליות בשלב זה, היו שמונה הרוגים.
אבדות הערבים בארבעת ימי הקרבות אינן ידועות, אך מוערכות בכ-100 הרוגים, רובם ערבים מקומיים, אך גם שני עריקים בריטים, וכ-120 פצועים.
האבדות הישראליות היו כ-35 הרוגים ו-84 פצועים (מרבית ההרוגים נפלו ביום הראשון לקרבות).
בין הנופלים בקרב היה גם אליעזר גרינבוים, בנו של שר הפנים יצחק גרינבוים.
הוא נהרג בדרך לרמת רחל עם התגבורת של ריצ'מן ב-22 במאי.
נופל נוסף, , היה נעדר במשך עשרות שנים, עד שמקום קבורתו אותר על ידי יחידת אית"ן.
לאחר שנהדפו מרמת רחל, איבדו הכוחות הערביים בדרום העיר את היוזמה, ולא תקפו יותר מכיוון זה, עד סוף המלחמה.
פרט לפשיטות ולהטרדות, כוחות אלה לא נקטו ביוזמה התקפית בכל אזורי היערכותם, שכללו גם את דרומו של פרוזדור ירושלים.
שטח הקיבוץ נותר בידי מדינת ישראל, אם כי כ'אצבע', המוקפת בשטח ירדני משלושה צדדים.
תחילה הדעות היו חלוקות אם לחדש את ההתיישבות בקיבוץ, אך ההחלטה הסופית הייתה חיובית, והקיבוץ הוקם מחדש ב-1951. בעת הפילוג בקיבוץ המאוחד, בחר הקיבוץ בהשתייכות לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
הפלג האחר הצטרף לקיבוץ עין כרמל.
קרב רובוטים היא תחרות בה שני רובוטים או יותר משתמשים בשיטות שונות על מנת להרוס או להשבית את הרובוט/ים היריב/ים.
נכון להיום, ברוב המקרים הרובוטים הללו נשלטים על ידי מפעילים באמצעות שלט רחוק, אם כי יש יוצאים מן הכלל.
כיום ישנם עשרות תחרויות של קרבות רובות הנערכות בכל שנה ברחבי ארצות הברית ובמדינות נוספות ברחבי העולם.
הרובוטים בתחרויות יכולים לבוא בכל הצורות והגדלים.
על מנת להיות אפקטיבי, רובוט המשתתף בקרבות הרובוטים חייב להיות מסוגל הן לפגוע ברובוט היריב תוך כדי שהוא מגן על עצמו מפני הרובוט היריב.
הטקטיקות אשר בהן עושים שימוש מפעילי הרובוטים ומעצבי הרובוטים רבות.
למרות שישנם רובוטים המצוידים בכלי נשק רבים, לרוב הרובוטים שנוטים לנצח בתחרויות הרובוטים ממוקדים בצורה אחת של התקפה.
החוקים הרשמיים בתחרויות קרבות הרובוטיים השונות אוסרים לרוב שימוש בנשקים/טכנולוגיות שונות אשר נחשבות מסוכנות מדי, או בלתי הוגנות - כגון שימוש ברשתות, נוזלים, טילים, חומרי נפץ, ואש.
למרות שבניית הרובוטים המשתתפים בקרבות הרובוטים עשויה לעלות אלפי דולרים ולהיות כרוכה במאות שעות עבודה, ישנם בתי ספר המנצלים הזמנות זו על מנת לאפשר לתלמידיהם לבנות רובוטים שישתתפו בקרבות רובוטים במהלך קורסים שמיועדים ללמד עיצוב וטכנולוגיה מכנית.
בארצות הברית ובבריטניה קרבות הרובוטים שודרו בעבר במשך תקופה מסוימת בתוכניות משלהם ברשתות טלוויזיה שונות.
תוכניות קרבות רובוטים בולטות כללו את BattleBots (ברשת קומדי סנטרל), Robot Wars (ברשת BBC Two), ו-Robotica (ברשת TLC).
לאורך השנים קרבות הרובוטים זוכים מדי פעם גם לאזכורים בעיתונות ובתוכניות הבידור.
קרב רפיח (1917), שעיקרו נערך מדרום מערב לעיירה רפיח, היה חלק מן המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הקרב נערך ב-9 בינואר 1917. כתוצאה מהקרב, שנסתיים בניצחון בריטי, כוחות האימפריה הבריטית, בהם ניכרה, בשלבים אלה של המערכה הנזכרת, דומיננטיות של כוחות אוסטרלים וניו זילנדים, השלימו את דחיקת כוחות האימפריה העות'מאנית מחצי האי סיני, ונכנסו לארץ ישראל בדרך לכיבושה, ובסופו של דבר להוצאת האימפריה העות'מאנית מן המלחמה בסתיו 1918.
יומיים אחר כך הם הבטיחו את האגף הימני של התקדמותם, עת ניצחו את העות'מאנים בקרב מגדבה מדרום לאל עריש (בין ביר לחפן ואבו עגילה).
בימים הבאים נערכו סיורים שהגיעו עד למבואות רפיח, יעדם הבא, כ-45 ק"מ מזרחה מאל עריש.
מודיעין נוסף הושג על ידי תצפיות אוויריות.
הגרמנים, שכוח אווירי שלהם פעל בשירות העות'מאנים, הבחינו בעזרתו בהכנות הבריטיות להתקדמות.
הכוח הבריטי אשר נטל חלק בקרב היה "הטור המדברי" (Desert Column), תחת פיקודו של לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד (Chetwode), שהיה חלק מחיל המשלוח המצרי.
בכוח זה בלטו שני מרכיבים בולטים: חיילים מאוסטרליה ומניו זילנד, וכוחות רכובים.
כך, הכוח המרכזי של חיל המשלוח המצרי באותו קרב היה דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק של אנזא"ק בפיקודו של מייג'ור ג'נרל הנרי שובל, ובה בריגדת הרובאים הניו זילנדית הרכובה (בפיקוד אדוארד צ'ייטור) ובריגדות הפרשים הקלים הראשונה והשלישית, וכן מספר סוללות ארטילריה נגררת סוסים.
כן כלל הכוח הבריטי שלושה בטליונים (גדודים) מקורפוס הגמלים הקיסרי, שנעזרו בסוללת תותחי הרים, את הבריגדה הרכובה החמישית, מתוגברת בארטילריה, וכוח סיור ובו שש מכוניות חמושות במקלעים.
הכוח נהנה מסיוע אווירי בעוצמה של טייסת אחת, אשר לתיאומו צוידו המטוסים במכשירי אלחוט, ואלה שימשו גם לדיווחים אודות התפתחות הקרב היישר למטה "הטור המדברי".
הכוח העות'מאני כלל רגימנט אחד המסתייע בסוללת תותחי הרים, המחופרים במערך הכולל ארבעה מוצבים עיקריים, המחוברים ביניהם על ידי תעלות קשר.
מערך ההגנה העות'מאני התבסס על גבעה בשם אל מגרונתַין, בפאתיה הדרומיים מערביים של העיירה, בצידו המצרי של הגבול.
הגבעה מתנשאת כ-60 מ' מעל סביבותיה המישוריות, ומספקת תצפית מלאה לכל הכיוונים לטווח של כשני ק"מ.
שדה התצפית והאש של המוצבים האמורים פנה לכיוון דרום, דרום מערב ודרום מזרח ממורדות אותה גבעה והלאה, ונקודת התורפה שלו, אם כך, הייתה מכיוון העורף, כלומר, צפון מזרח.
בתשיעי לינואר 1917, בשעה 1:00 (אחרי חצות), החל הטור המדברי לנוע משיח' זוויד.
את הטור הובילו בריגדת הרובאים הניו זילנדית הרכובה ובריגדת הפרשים הקלה הראשונה, שתיהן יחידות משנה של אוגדת אנזא"ק.
במרחק קצר משיח' זוויד הבריגדות המובילות התגברו על פטרול בדואי רכוב על גמלים ולכדו אותו.
בשעה 2:30 החלו יתר כוחות הטור המדברי בהתקדמות, להוציא כוח אבטחה לשיירת תובלה, שנועדה לאספקת תחמושת נוספת בהמשך הקרב.
הכוחות הבריטיים נערכו מסביב ליעדם, בהקיפם אותו מכל עבריו, בין אם לצורך הסתערות, בין אם לצורך חסימה.
בריגדות הפרשים הקלים הראשונה והשלישית, שתיהן מאוגדת אנזא"ק, עשו דרכן לעבר אל ע'בה, מדרום מזרח לרפיח, מעט מעבר לגבול ארץ ישראל-מצרים, בצדו הארץ ישראלי, כדי לחסום את אפשרות הנסיגה של העות'מאנים לכיוון זה, כאשר בריגדת רוכבי הגמלים נערכה כק"מ ורבע ממערב להם, מדרום למערך העות'מאנים.
הבריגדה הניו זילנדית הרכובה נערכה מצפון לשתי בריגדות הפרשים הקלים ממזרח, והבריגדה הרכובה החמישית נערכה ממערב.
בשעה 7:00 פטרול של בריגדת הרובאים הניו זילנדית הרכובה ניתק את קו הטלגרף המוליך מרפיח אל שלאל, המרוחקת כ-16 ק"מ מזרחה.
בשעה 7:00 בקירוב החלו הבריטים להפגיז את הביצורים העות'מאניים.
בשעה 8:00, בקירוב, פתחה הבריגדה הניו זילנדית הרכובה בתנועה, ותוך עיקוף כנגד סיבוב השעון נעה לעמדות הסתערות על המערך העות'מאני מצפונו.
בערך באותו זמן החלה לנוע בריגדת הפרשים הקלים הראשונה אל עמדות הסתערות ממזרח לאותו מערך, כאשר בדרכה לאותן עמדות ספגה אש תותחים ומכונות ירייה.
בין 9:30 ל-10:00 פתחו סוללות הארטילריה האוגדתית בהפגזה מקדימה ובחסותה קרבו הכוחות עד לטווח של כ-1,800 מ' מהמתחם העות'מאני.
ב-10:30 קיבלה הבריגדה הרכובה החמישית פקודה לתקוף את המערך העות'מאני ממערב.
הם קרבו לטווח של כ-1,800 מ', עת ירדו הכוחות מסוסיהם כדי לתקוף רגלית את היעדים שהוקצו להם.
בהתקרבם, הומטרו עליהם פגזי שרפנל (הגורמים לרסס רב.
נורים בעיקר כנגד רגלים ומטרות בלתי מוגנות אחרות) משני תותחים, ואש כבדה של מכונות ירייה.
בסביבות שעה 10:00 הכוח הניו זילנדי, אשר איגף מצפון את המערך העות'מאני, לכד את רפיח, תוך היעזרות בחיפוי שתי מכונות ירייה, ושבה שני קצינים עות'מאניים וששה גרמנים.
כן נשבו 16 חיילים ו-21 בדואים.
בהמשך לכך נשלחו יחידות בריטיות כדי להתריע אודות משלוח אפשרי של תגבורות עות'מאניות מצפון, מכיוון חן יונס, ומכיוון שלאל שבמזרח, ולחסמן במידת הצורך.
בהדרגה, לקראת הצהריים, ובשעות אחר הצהריים המוקדמות, הלכו הכוחות התוקפים וסגרו את הטבעת סביב המערך העות'מאני, כאשר הטווח אל עמדותיו הצטמצם והלך, וכאשר נסגרו המרווחים שבין הכוחות התוקפים לבין עצמם.
כעת, במבנה מעגלי בקירוב, נערכו הניו זילנדים מצפון, ואחריהם, עם כיוון השעון, בריגדת הפרשים הקלה הראשונה, בריגדת הפרשים הקלה השלישית, חטיבת רוכבי הגמלים, וממערב הבריגדה הרכובה החמישית.
כל זאת נעשה תחת סיוע ארטילרי מסיבי, שחשיבותו בהתקפה זו התייחדה בכך שהתוקפים היו חשופים למדי ביחס לעמדות בהם החזיקו העות'מאנים.
עם זאת, בין השעות 12:15 ל-14:15 הואטה התקדמות התוקפים.
הדבר אירע לא מעט כיוון שניכר בצד הבריטי מחסור בתחמושת ארטילרית, שחלקה הושאר מאחור, כאמור, וקידומה לא נעשה ביעילות.
בינתיים, היחידה שנשלחה להתריע מפני בואן של תגבורות ממזרח, שבתה קצין עות'מאני ושלושה חיילים גרמנים, ובחקירתם עלה שתגבורות נעות מכיוון זה.
בהמשך אכן נצפו שני גדודים העושים דרכם לכיוון רפיח ממזרח, וכן כ-500 חיילים נראו עושים דרכם לרפיח מצפון, מכיוון חן יונס.
ההסתערות הסופית על היעד החלה ב-15:30, תוך סיוע ארטילרי מכל התותחים הזמינים, כמו גם מסך אש רציף של מכונות ירייה ורובים, יחד עם הפצצות מן האוויר.
המגינים, מצדם, נעזרו בסיוע אווירי גרמני, ואכן, התנגדותם העקשנית האטה את התקדמות הבריטים.
בעת ההסתערות בלמו כוחות החסימה את ניסיונן של התגבורות העות'מאניות (ר' למעלה) לבוא לעזרת המותקפים.
חשיבות מיוחדת נודעה לארבעת תותחים של הבריגדה הניו זילנדית אשר הועתקו קדימה, ואלה סיפקו סיוע ארטילרי ממש עד הגעת התוקפים לטווח של מטרים ספורים מהמערך העות'מאני.
ב-16:30 הבריגדה הניו זילנדית הרכובה, שהסתייעה בחיפוי מסיבי של מכונות ירייה ונשק קל, הן שלהם והן של בריגדת הפרשים הקלה הראשונה, התקדמה, זו הפעם ללא סיוע ארטילרי, מצפון מערב, מצפון ומצפון מזרח, והגיעה עד לטווח של כ-350 מ' מן העמדות העות'מאניות.
מכאן, בהתקדמות תוך ירי, ולבסוף בקרב כידונים, הניו זילנדים השתלטו על העמדה העות'מאנית המרכזית.
השתלטות זו אפשרה להם לכסות באש צולבת את יתר העמדות, ואכן, הדבר איפשר לבריגדות הפרשים הקלות הראשונה והשלישית להתקדם ולכבוש את העמדות העות'מאניות שמולן.
כשתקפה גם חטיבת רוכבי הגמלים, הניפו העות'מאנים דגל לבן, והביצורים העות'מאניים בגזרה זו נכבשו בשעה 16:50. בנוסף, חמישה קצינים ו-214 חיילים נפלו בשבי.
שמאלה מהם שבתה הבריגדה הרכובה החמישית 101 שבויים נוספים, ומאות שבויים אחרים נשבו בידי הניו זילנדים.
אבדות הצד הבריטי הסתכמו ב-487, מהם 124 ניו זילנדים: 71 הרוגים, 415 פצועים ונעדר אחד.
העות'מאנים איבדו כ-200 הרוגים וכ-1,500 שבויים, מספר הכולל כמה צוותי מכונות ירייה גרמניים.
162 מבין השבויים היו פצועים.
הבריטים הותירו במקום משמר עורפי של שני גדודי פרשים קלים, שאחד מהם שימש גם ככוח חיפוי על פינוי הפצועים.
יתר הכוח חזר לשיח' זוויד לצורך הצטיידות והתארגנות, והגיע למקום בחצות.
בבוקר המחרת אירעה היתקלות בין רגימנט מבריגדת הפרשים הקלה השלישית לבין כוח עות'מאני רכוב על סוסים וגמלים.
הכוח העות'מאני, שאיבד 14 שבויים, נסוג.
בהמשך החודש העות'מאנים פינו גם את עוג'ה אל-חפיר ואת קוסיימה.
קרב רווה התרחש בין 3 ל-11 בספטמבר 1914 בתחילת מלחמת העולם הראשונה, כחלק מקרב גליציה.
בקרב נלחמו כוחות מהאימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית, באזור רווה-רוסקה (כיום באוקראינה).
עם תחילת קרב גליציה, הארמייה הראשונה והרביעית של אוסטרו-הונגריה הצליחו להשיג ניצחונות בחלק הצפוני של החזית, בקרב קרשניק ובקרב קומרוב.
אולם בחלק הדרומי בו היו הכוחות החזקים של הרוסים, הארמייה השנייה והשלישית נחלו הפסדים.
לכן הארמייה האוסטרו-הונגרית הרביעית נשלחה דרומה, לעזור לארמייה השלישית שסבלה מאבדות רבות.
בעקבות התנועה דרומה נוצר פער בין הארמייה הראשונה (הצפונית) לבין הארמייה הרביעית.
הקרב החל כאשר הארמייה הרוסית השלישית ניצלה את הפער הזה תוך ניסיון לכתר את הארמייה הרביעית.
במערכה השתתפו 9 דיוויזיות מכל צד, כאשר ידם של הרוסים על העליונה.
הארמייה האוסטרו-הונגרית הרביעית עמדה בפני כיתור, והחלה בנסיגה, תוך אבדות רבות בנפש ובציוד לחימה.
בגין תבוסה זו הודח מוריץ פון אופנברג מהפיקוד על הארמייה הרביעית, למרות שההוראה להחלץ לעזרת הארמייה השלישית הגיע ממפקד החזית קונרד פון הצנדורף.
ב-21 ביוני 1915 נכבשה רווה-רוסקה מחדש על ידי מדינות מעצמות המרכז במסגרת מתקפת גורליצה-טרנוב.
קרב רכס אדסון היה קרב בין הצבא היפני הקיסרי לבעלות הברית (בעיקר נחתים אמריקנים) שהתרחש ב-12-14 בספטמבר 1942, והיה חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
הקרב נערך באי גוודלקנל שבאיי שלמה, והיה השני בסדרת מתקפות רחבות היקף שערכו היפנים במהלך קרב גוודלקנל.
בקרב זה הדפו הנחתים האמריקנים, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את התקפת חיילי חטיבת הרגלים ה-35, בפיקודו של מייג'ור גנרל קיוטאקה קווגוצ'י.
הנחתים הגנו על מתחם לונגה, אזור השוכן לחופו הצפוני של גוודלקנל, המכיל בתוכו את שדה התעופה שדה הנדרסון, אותו כבשו יום לאחר נחיתתם באי.
החטיבה של קווגוצ'י נשלחה לגוודלקנל כדי לכבוש בחזרה את שדה התעופה ובמטרה להדוף את כוחות בעלות הברית מהאי.
הכוח של קווגוצ'י, שמנה כ-6,000 חיילים אל מול 12,000 הנחתים שהיו מוצבים באי, ערך מתקפת לילה חזיתית על מתחם לונגה.
מוקד המתקפה היה ברכס שהתנשא דרומית לשדה הנדרסון, עליו הגנו נחתים ממספר יחידות שונות, אך בעיקרם היו מגדוד הפושטים וגדוד הצנחנים של הנחתים, בפיקודו של לוטננט קולונל מריט אדסון, שעל שמו נקרא הרכס.
על אף שהיפנים כמעט הצליחו לפרוץ את קווי ההגנה האמריקנים, התקפתם נהדפה בסופו של דבר, תוך שהם סופגים אבדות רבות.
לאחר הקרב, ולמרות התבוסה, המשיכו היפנים לשלוח תגבורות לגוודלקנל במטרה לכבוש מחדש את שדה התעופה, אך ניסיונות אלה החלו להשפיע על מבצעים אחרים של הצבא היפני הקיסרי באזור דרום האוקיינוס השקט.
מכיוון שהעריכו לא נכונה את מספרם של כוחות בעלות הברית על האי, פתחו החיילים היפנים במתקפה חזיתית על עמדות הנחתים בנחל האליגטור (Alligator Creek), מזרחית למתחם ההגנה, בשעות הבוקר המוקדמות של 21 באוגוסט.
היפנים ספגו תבוסה מוחצת ואיבדו את מרבית אנשיהם.
עם עלות השחר ערכו הנחתים מתקפת-נגד על החיילים היפנים ששרדו את המתקפה, וחיסלו את מרביתם.
בסוף הקרב נותרו בחיים 128 חיילים מתוך 916 המקוריים של הרגימנט, ואלה שבו לטאיבו, דיווחו למפקדת הארמייה ה-17 על תבוסתם והמתינו להוראות ולתגבורת מרבאול.
ב-23 באוגוסט הגיעה חטיבתו של קווגוצ'י ללגונת טרוק, ועמדו לעלות לאוניות התובלה שתקחנה אותם לגוודלקנל.
אולם בשל הנזק שהסבו מטוסי בעלות הברית לשיירה שהובילה חיילים בקרב איי שלמה המזרחיים, החליט הפיקוד העליון היפני לשלוח את קווגוצ'י ואת חייליו לרבאול, משם יפליגו לגוודלקנל על גבי משחתות זריזות במקום על אוניות התובלה האיטיות.
המשחתות היו מהירות דיו כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות.
ב-28 באוגוסט עלו 600 מחייליו של קווגוצ'י על המשחתות "אסגירי", "אמגירי", "יוגירי" ו"שירקומו".
בשל מחסור בדלק לא יכלו המשחתות להפליג לגוודלקנל ולשוב באותו הלילה, ולכן נאלצו להפליג מאיי שורטלנד מוקדם יותר כדי להספיק לצאת מטווח המטוסים עד בוקר המחרת.
בשעה 18:05 תקפה את השיירה קבוצה של מפציצי צלילה SBD דונטלס משדה הנדרסון בהיותה 110 קילומטרים צפונית לגוודלקנל.
אסגירי ספגה פגיעה ישירה ושקעה תוך זמן קצר, וליוגירי ולשירקומו נגרמו נזקים כבדים, והמשחתות הסתובבו ושבו לאיי שורטלנד.
פעילות הטוקיו אקספרס השתפרה לאחר מכן.
בין 29 באוגוסט ו-4 בספטמבר הצליחו משחתות, סיירות קלות, וספינות משמר להנחית כ-5,000 חיילים יפנים בטאיבו, בהם כל חטיבה 35 של קווגוצ'י, גדוד אחד של הרגימנט הרביעי, ושארית הרגימנט ה-28. הפיקוד על כל הכוחות בגוודלקנל נמסר לקווגוצ'י, שהגיע לטאיבו ב-31 באוגוסט.
ב-2 בספטמבר יצאה מהאי סנטה איזבל שבצפון איי שלמה שיירה של ארבות, שעליה 1,100 חיילים מהגדוד השני של רגימנט הרגלים ה-124, בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, בדרכה לגוודלקנל.
בבוקר 5 בספטמבר תקפו את השיירה מטוסים משדה הנדרסון ופיזרו אותה.
כ-400 חיילים נהרגו בהתקפה, ושארית הכוח הגיע לחוף וצעדה לכפר קאמימבו במהלך הימים הבאים.
ב-8 בספטמבר היו לקווגוצ'י כ-5,200 חיילים בטאיבו, מזרחית למתחם לונגה, ואת כוחו של אוקה מערבית לו.
טרם נודע לו אודות אובדן הכוחות של אוקה, והוא חשב שכל 1,100 החיילים הגיעו לחוף, ולכן החליט קווגוצ'י לתקוף את קווי האמריקנים.
בין 21 באוגוסט ו-3 בספטמבר הוא העביר שלושה גדודי נחתים — בהם גדוד הפושטים של לוטננט קולונל מריט אדסון, וגדוד הצנחנים הראשון — מטולאגי לגוודלקנל, ובכך העלה את מספר הנחתים באי ל-12,500. הפיקוד על גדוד הצנחנים הראשון, שסבל אבדות קשות בקרב טולאגי וגווטו-טנמבוגו, נמסר לאדסון.
ב-7 בספטמבר מסר קווגוצ'י לקציניו את פרטי המבצע, שמטרתיו היו כיבוש שדה התעופה והשמדת האויב בגוודלקנל, ושעתיד היה להיפתח בשעה 21:00 ב-12 בספטמבר.
קווגוצ'י, שחשב שבאי נמצאים 2,000 נחתים לכל היותר, פיצל את כוחו לשלוש קבוצות שיתקפו את מתחם לונגה בהתקפה לילית מכיוונים שונים: כוחו של אוקה יתקוף מכיוון מערב, שאריות הרגימנט ה-28, ששמו שונה לגדוד קומה, יתקוף ממערב, וגוף ההתקפה העיקרי — 2,100 חיילים בפיקודו של קווגוצ'י — יתקוף מכיוון דרום.
באותה עת דיווחו ילידי האי לנחתים הימצאות כ-300 חיילים יפנים בכפר טסימבוקו (Tasimboko), השוכן 27 קילומטרים מזרחית ללונגה, ובתגובה שלח ונדגריפט את אדסון.
הגל הראשון של גדוד הפושטים, שמנה 501 לוחמים, נחת בסמוך לכפר בשעה 05:20 ב-8 בספטמבר, והחלו לנוע לכיוונו בסיוע מטוסים, אך נתקלו בהתנגדות יפנית.
עד השעה 11:00 נחת הגל השני, שמנה 311 לוחמים, ואדסון הצליח להתקדם לתוך הכפר.
המגינים היפנים, שחשבו שנחיתה גדולה עומדת להתרחש, נסוגו לתוך הג'ונגל, תוך שהם מותירים מאחוריהם 27 הרוגים.
בצד האמריקני נהרגו שני פושטים ושישה נפצעו.
בטסימבוקו התברר לאדסון ולחייליו שהכפר משמש תחנת אספקה עבור החטיבה של קווגוצ'י, והם מצאו בו מצבורי אספקה, תחמושת, ציוד רפואי וארטילריה.
הנחתים השמידו את כלי הנשק ואספו מסמכים וציוד אחר ושובו למתחם לונגה בשעה 17:30.
מהיקף הציוד שנמצא ומהמסמכים שנאספו, וכן מדיווחי ילידי האי, התברר לוונדגריפט שמולו עומד כוח יפני המונה לכל הפחות 3,000 חיילים.
אדסון וקולונל ג'רלד תומאס, קצין המבצים של ונדגריפט, צפו שהמתקפה היפנית תבוא מכיוון רכס לונגה, רכס צר באורך קילומטר השוכן בקצה הדרומי של מתחם לונגה.
הרכס חלש על הגישה הדרומית למתחם לונגה, ובאותה עת לא נכלל בתחומי מתחם ההגנה, שכן ונדגריפט חשב שהמתקפה תבוא לאורך החוף הצפוני.
בסופו של דבר הצליחו אדסון ותומאס לשכנע את ונדגריפט לשלוח את גדוד הפושטים ואת גדוד הצנחנים, וב-11 בספטמבר נפרסו 840 הנחתים על הרכס.
קווגוצ'י תכנן להוביל את הכוח העיקרי שלו דרך הג'ונגל בשלושה צירי התקדמות, ולתקוף את מתחם לונגה מדרום, על פני רכס לונגה.
ב-9 בספטמבר יצאו חייליו של קווגוצ'י מאזור ההיערכות בסביבות טאיבו והחלו לפלס דרכם בג'ונגל הטרופי באמצעות מצ'טות וחרבות.
בשל שימוש במפות שגויות וקשיי תקשורת, ובשל קשיי העבירות בג'ונגל העבות, אבד הקשר עם חלק מהיחידות וההתקדמות לרכס לונגה התעכבה.
למרות זאת, הגיעו כל היחידות לאזור ההיערכות שלהן בערב 12 בספטמבר.
האמריקנים ידעו על הכוח היפני באי ועל כוונתו לתקוף את מתחם לונגה, אך לא ידעו בדיוק את כיוון ההתקפה ואת מועדה.
הרכס עליו פרס אדסון את אנשיו נמתח מדרום לצפון והיה מורכב משלוש גבעות.
בקצה הדרומי של הרכס עמדה גבעה 80, 550 מטרים צפונית לה עמדה גבעה 123, והקצה הצפוני של הרכס היה רמה בגובה 18 מטרים.
אדסון הציב חמש פלוגות פושטים בצד המערבי של הרכס, ושלושה גדודי צנחנים בצד המזרחי.
שתי פלוגות מהצד המערבי הגנו על הקו שבין הרכס לנהר לונגה, וצוותי מקלעים מאחת הפלוגות סייעו לשאר הכוחות.
בשעה 21:30 ב-12 בספטמבר הפגיזו הסיירת היפנית "סנדאי" ושלוש משחתות את מתחם לונגה, והאירו את רכס לונגה בזרקוריהן במשך 20 דקות.
מעט לפני השעה 22:00 החלו התקלויות מקריות בין החיילים היפנים לנחתים האמריקנים, ובשעה 22:00 החלה המתקפה היפנית על רכס לונגה.
הגדוד הראשון של קווגוצ'י תקף את קווי ההגנה שבין הרכס לנהר לונגה, ואילץ את המגינים לסגת אל הרכס.
בשל קרבת הצדדים זה לזה התפתחו קרבות פנים אל פנים בין הנחתים והחיילים היפנים, והשימוש ברימונים היה נפוץ ביותר.
היפנים איגפו את הרכס משני צדדיו ומכיוון דרום, אך הנחתים, בסיוע אש ארטילרית משדה הנדרסון, הצליחו להדוף את היפנים.
קשיים בתקשורת והצמחייה הסבוכה גרמו לבלבול בשורות היפנים, ובסופו של דבר נעצרה המתקפה למרגלות הרכס.
יחידתו של אוקה וגדוד קומה ניסו לתקוף במקביל מהמזרח ומהמערב, אך לא הספיקו להגיע לקווי הנחתים לפני עלות השחר, ונעצרו בקרבתם.
עם שחר 13 בספטמבר, החלו מטוסים מכוח אוויר קקטוס לסייע לנחתים על הקרקע ואילצו את היפנים לסגת אל הג'ונגל, בהותירם מאחור כ-600 הרוגים.
הנחתים ספגו 263 נפגעים, מהן 59 הרוגים ועשרה נעדרים.
קווגוצ'י הסיג את כוחותיו אל הג'ונגל והתכונן להתקפה נוספת באותו לילה.
במהלך יום 13 בספטמבר עסקו הנחתים בשיפור עמדותיהם על הרכס.
משנסוגו מהמישור שבין הרכס לנהר לונגה, הסיג אדסון את קו ההגנה 140 מטרים דרומית לגבעה 123, והציב באזור חמש פלוגות, שכיסו את החלק הדרומי של הרכס.
לחיילים לא היה זמן רב כדי לשפר את עמדותיהם, ואף היה להם צורך בתחמושת.
לפיכך שלח ונדגריפט את הגדוד השני של רגימנט הנחתים החמישי לרכס, ואף הציב בטווח ארבעה תותחי הוביצר 105 מ"מ.
בשעה 21:00, לאחר הפגזה קצרה משבע משחתות, החלה המתקפה השנייה של קווגוצ'י על רכס לונגה.
קווגוצ'י שלח את הגדוד הראשון שלו למרכז החזית, ואת הגדוד השני לאגף הימני, ממערב לרכס.
הגדוד השני אילץ את המגינים שבין הרכס לנהר לונגה לסגת לרכס פעם נוספת, והחיילים היפנים המשיכו לחצות את המישור לכיוון שדה הנדרסון.
בשעה 03:00 פנה הגדוד השני ותקף את הרמה הצפונית של הרכס ואת גבעה 123, אך נהדף במחיר 280 אבדות, בהן מפקד הגדוד.
בינתיים נערך הגדוד הראשון להתקפה על גבעה 80, בקצה הדרומי של הרכס.
הגדוד התגלה על ידי הנחתים ואש תותחי 105 מ"מ נורתה לאזור.
בתגובה הסתערו על גבעה 80 שתי פלוגות עם רובים מכודנים ובחסות אש מרגמות, והצליחו להדוף את הנחתים מהרכס.
לפיכך הורה אדסון על נסיגה לגבעה 123.
חיילים מהגדוד הראשון החלו לערוך מתקפות חזיתיות מדרום וממזרח על גבעה 123, אך נהדפו פעם אחר פעם על ידי הנחתים, שהקימו קו הגנה בצורת פרסה מסביב לגבעה.
בחצות הורה אדסון לשתי פלוגות צנחנים לחזק את אגפו השמאלי, מזרחית לגבעה, והצנחנים טיהרו את השוחות שנתפסו זמן קצר קודם לכן על ידי חיילים יפנים.
למרות זאת, ההתקפות היפניות לא חדלו, וחיילים יפנים נהרגו בעודם רצים במעלה הרכס לעבר קווי הנחתים מאש מקלעים, רימונים ומאש תותחי 105 מ"מ.
בשעה 04:00 הגיע לגבעה 123 הגדוד השני של רגימנט הנחתים החמישי, וסייע למגינים להדוף שתי התקפות יפניות נוספות לפי עלות השחר.
במהלך הלילה הגיעו שלוש פלוגות מהגדוד הראשון לפאתי שדה הנדרסון, והתכוננו להתקפה.
הפלוגה הראשונה נהדפה על ידי נחתי הנדסה, והשתיים האחרות המתינו לתגבורת, ומשזו לא הגיעה נסוגו חזרה דרומית לרכס לונגה עם שחר.
על אף שבשעות הבוקר עוד נותרו כיסי התנגדות ספורים על הרכס, שמטוסי כוח האוויר קקטוס טיהרו תוך זמן קצר, הסתיימה למעשה ההתקפה של קווגוצ'י.
עבור תפקודו במהלך הקרב עוטר אדסון בעיטור מדליית הכבוד.
במקביל להתקפה של קווגוצ'י על רכס לונגה, תקפו גדוד קומה וכוחו של אוקה את קווי ההגנה האמריקנים ממזרח וממערב.
גדוד קומה תקף את מתחם לונגה מכיוון דרום מזרח, אזור עליו הגן הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים הראשון.
התקפתו של גדוד קומה החלה בשעה 23:00 ב-13 בספטמבר, כש-400 חיילי הגדוד הסתערו על קווי האמריקנים, אך הם נהדפו פעם נוספת, תוך שרבים נהרגים.
כוחו של אוקה, שמנה כ-650 חיילים, תקף את מתחם לונגה מכיוון מערב בשעה 04:00 ב-14 בספטמבר.
שתי פלוגות תקפו את קווי הנחתים בסמוך לחוף, אך נהדפו על ידי הגדוד השלישי של רגימנט הנחתים החמישי.
פלוגה נוספת הצליחה לכבוש גבעה באזור, אך אש ארטילרית כבדה שהסבה לה אבדות רבות אילצה אותה לסגת באותו יום.
שאר היחידות מכוחו של אוקה לא הצליחו למצוא את קווי האמריקנים ולא השתתפו בקרב.
בשעה 13:05 ב-14 בספטמבר הסיג קווגוצ'י את שרידי חטיבה 35 מרכס לונגה אל מעבה הג'ונגל כדי שיוכלו להתארגן לנסיגה מאורגנת.
לאחר מכן הורה קווגוצ'י לחייליו לנוע לנהר מטניקאו, מרחק 10 קילומטרים מערבה על פני תוואי שטח קשה, כדי לחבור לשארית כוחו של אוקה.
הצעדה החלה ב-16 בספטמבר והייתה קשה ביותר עבור החיילים התשושים והפצועים, והם החלו לנטוש את ציודם הכבד.
כשהגיעו החיילים לנקודת המפגש בקוקומבונה חמישה ימים לאחר מכן, הם סבלו מתת-תזונה ומתשישות, ונשאו רק את נשקם האישי.
שרידי גדוד קומה נעו מערבה אחרי הכוח של קווגוצ'י, אך אבדו בג'ונגל והגיע למחנה היפני רק שלושה שבועות לאחר מכן, כמעט גוועים ברעב.
בסך הכל איבד קווגוצ'י כ-708 חיילים בהתקפה שלו על רכס לונגה, ו-505 נפצעו.
בנוסף מספר לא ידוע של חיילים יפנים מתו במהלך הנסיגה מערבה.
100 נחתים נהרגו ו-305 נפצעו במהלך הקרב.
ב-17 בספטמבר שלח ונדגריפט שתי פלוגות מהגדוד הראשון של רגימנט הנחתים הראשון לרדוף אחר היפנים הנסוגים.
הנחתים נפלו למארב שטמן המשמר המאסף של היפנים, ואחת הפלוגות רותקה למקומה בעוד השאר נסוגו.
עם רדת הלילה הסתערו היפנים על הפלוגה המבודדת והרגו 24 נחתים.
ב-20 בספטמבר נתקל סיור מגדוד הפושטים של אדסון במספר חיילים יפנים שהשתרכו אחרי הטור של קווגוצ'י וחיסל 19 מהם.
לאחר מכן החלו הנחתים לתקוף את מחנה היפנים מערבית למטניקאו.
ב-15 בספטמבר נודע לגנרל היאקוטקה ברבאול אודות התבוסה של קווגוצ'י, וידע שעליו לשלוח כוחות נוספים לגוודלקנל.
בשלב זה הפך האי לנקודה בעל חשיבות אסטרטגית רבה עבור שני הצדדים, והקרב עליו השפיע על משאביהם של כוחות יפנים אחרים שפעלו בזירות סמוכות, דוגמת כוחות הצבא שנלחמו בשביל קוקודה בגינאה החדשה.
היאקוטאקה הורה לחייליו שם, שהיו 48 קילומטרים מיעדם — פורט מורסבי — לעצור את התקדמותם עד לסיום קרב גוודלקנל, משום שלא היה יכול להבטיח להם אספקה.
ההתקפה מעולם לא התחדשה, ומאוחר יותר הדפו כוחות בעלות הברית את היפנים מגינאה החדשה.
לאחר שהובילו תגבורות נוספות לגוודלקנל, ערכו היפנים מתקפה קרקעית נוספת כנגד הקווים האמריקנים, הפעם בפיקודו של היאקוטאקה עצמו, בסוף אוקטובר 1942. בקרב שדה הנדרסון ניסו היפנים לכבוש את שדה התעופה, אך הוא הסתיים בתבוסה אף גדולה יותר מאשר בקרב רכס אדסון.
אולם כל נסיונותיה נכשלו עקב קרב מגננה עיקש שניהל הקורפוס האמריקני ה-5. הכישלון הגרמני לכבוש את הרכס סייע רבות לסיכולה של המתקפה הגרמנית בארדנים.
על ארמיית הפאנצר השישית של האס.אס בפיקוד יוזף דיטריך, הוטל המאמץ העיקרי של המתקפה הגרמנית בארדנים, באגף הימני (הצפוני).
הארמייה שבפיקודו נועדה לתקוף גזרה בת כ-35 ק"מ שהשתרעה ממונשאו בצפון עד לפרצת לוסהיים בדרום, לחצות את נהר המז באזור לייז', ולהתקדם לכיוון אנטוורפן, יעדה הסופי, תוך איבטוח האגף הימני של המבקע הגרמני.
לשם ביצוע המשימה קיבלה ארמיית הפאנצר השישית, ארבע דיוויזיות פאנצר אס.אס מובחרות, כולל 2 גדודי פאנצר כבדים מצוידים בטנקים מדגם טיגר, ושש דיוויזיות חי"ר, וכן עדיפות בהקצאת תותחי-סער ומשחיתי טנקים.
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 נועדה לכבוש את רכס אלסנבורן – שורת גבעות מיוערות, שהשתרעו ממזרח למערב בניצב לקו החזית, ושלטה על צירי התנועה העיקריים שהובילו לאזור לייז' – ולאחר מכן לנוע לכיוון לייז' דרך מלמדי (Malmedy) וספא.
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-1 נועדה לנוע דרך פרצת לוסהיים, עמק צר וארוך ברוחב כ-8 ק"מ מצפון לרכס שְנה אייפל (הרי השלג), ולהתקדם מערבה מדרום לרכס אלסנבורן במגמה לחצות את נהר מז באזור העיר אואי (Huy), מדרום ללייז'.
קורפוס הפאנצר אס אס ה-2 של דיטריך, הוחזק בעתודה לצורך ניצול ההצלחה.
על הגזרה שהוקצתה למתקפת ארמיית הפאנצר השישית במסגרת תוכנית המתקפה הגרמנית, הגנה רק דיוויזיית חי"ר אמריקנית אחת, הדיוויזיה ה-99 מהקורפוס ה-5 של הארמייה הראשונה, שהייתה חדשה יחסית בחזית, וחסרת ניסיון קרבי.
הדיוויזיה תפסה גם את עמדות הדיוויזיה ה-2 המנוסה, שנמצאה בעיצומה של מתקפה על קו זיגפריד במטרה לתפוס את הסכרים של נהר הרור (Rur/Roer).
ב-16 בדצמבר 1944, בשעה 05:30 בבוקר פתחו הגרמנים במתקפתם.
לאחר הפגזת ריכוך קצרה, הסתערו הרגלים הגרמנים על עמדות הדיוויזיה ה-99. אולם על אף שהמתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את המגנים האמריקנים, ואף על פי שהכוח התוקף נהנה מעדיפות מספרית גדולה, התקדמות הארמייה השישית ביום הראשון למתקפה הייתה איטית מאוד ומאכזבת, ולא עלתה על קילומטרים בודדים.
רק ביום השני למתקפה, 17 בדצמבר, בשעות הצהריים, הצליחו כוחות החלוץ של דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 ודיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-277 להבקיע אל "הכפרים התאומים" קרינקלט (Krinkelt) ורוכראת (Rocherath), כ-8 ק"מ מאחרי קו החזית האמריקאי, ולתקוף אותם.
ב-19 בדצמבר הורה דיטריך לדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 לנתק מגע, ולנוע לכיוון דרום מערב לעבר בוטגנבאך (Bütgenbach), כדי לאגף משמאל את מערך ההגנה על רכס אלסנבורן ולפתוח את הדרך למלמדי, אולם השריון הגרמני נבלם שוב על ידי הדיוויזיה ה-1 המנוסה, שהספיקה לתפוס עמדות באזור זה.
ב-20 בדצמבר חידשה דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-12 את התקפתה לעבר בוטגנבאך, ובמקביל תקפה דדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 (שתגברה את ארמיית הפאנצר השישית) את החלק הצפוני של רכס אלסנבורן, במאמץ לאגף אותו מימין.
קרב ראסייניאי היה קרב שריון גדול שהתרחש באזור ראסייניאי, ליטא בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה בין כוחות ברית המועצות לבין גרמניה הנאצית.
הקרב התחיל במתקפה גדולה של הסובייטים עם הקורפוסים הממוכנים ה-3 וה-12, נגד ארמיית הפאנצר הרביעית.
הקרב סביב רסייניאי היה אחד הקרבות המרכזיים בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה.
בתחילת מבצע ברברוסה כללה קבוצת ארמיות צפון שלוש ארמיות: שתי ארמיות חיל רגלים -הארמייה ה-16 והארמייה ה-18, וארמיית טנקים אחת - ארמיית הפאנצר הרביעית בפיקודו של אריך הפנר.
לכוחם נוסף גם הצי האווירי הראשון.
מטרת ארמיית הפאנצר הרביעית הייתה לחצות את הנהר ניימן ונהר דווינה המערבית ולהמשיך לעבר לנינגרד.
ברית המועצות ריכזה בתחילת הפלישה בחזית הצפונית את החזית הצפון-מערבית בפיקודו של פיודור קוזנצוב.
החזית הכילה את הארמייה-8, הארמייה-11, והארמייה-27.
עם תחילת הפלישה ב-22 ביוני הורה קוזנצוב לקורפוסים הממוכנים ה-3 וה-12 לתפוס עמדות, מתוך כוונה לאגף את ארמיית הפאנצר הרביעית.
למרות כל ניסיונותיו הכוחות הסובייטים כשלו, וארמיית הפאנצר הרביעית חצתה את נהר דוביסה.
עד הצהריים הכוחות הסובייטים נסוגו והכוחות הגרמנים החלו לנוע לעבר ראסייני, שם ריכז קוזנצוב את כוחות השריון שלו.
בצפון מערב קובנה הקורפוס הממונע ה-56 של אריך פון מאנשטיין הגיע אל דוביסה ותפס את הגשר החיוני שבו עוברות מסילות רכבת והכביש אל אריוגלה, אך לא חצה אותו.
מטרת הקורפוס היה לאבטח את חציית נהר הדווינה בדאוגבפילס.
ארמיית הפאנצר השלישית הביסה את הארמייה ה-11 וחצתה את הנהר ניימן (חלק מקרב ביאליסטוק-מינסק).
באותו זמן הקורפוס הממונע ה-41 בפיקודו של גאורג-הנס ריינהרדט תקף דרך סובטסק לעבר ראסייני, מה שנחשב באופן מוטעה על ידי קוזנצוב כאיום חמור, ובעקבות כך הוא פקד על הקורפוסים הממוכנים ה-3 וה-12 לצאת למתקפת נגד דרך שאולאי.
באותה העת הארמייה ה-18 התקדמה בתוך ליטא והארמייה ה-16 תמכה בהתקדמות הגרמנית לעבר דאוגבפילס, ועד סוף ה-22 ביוני חוד השריון הגרמני התקדמו כ-80 ק"מ.
ביום המחרת פקד קוזצוב על כוחות השריון שלו לצאת לקרב, והם תקפו ליד ראסייני את כוחות השריון הגרמנים.
ב-23 ביוני התנהל הקרב ברסייניאי בין דיוויזיית הפאנצר ה-6 מהקורפוס הממונע ה-41 שכללה 245 טנקים, לבין הקורפוסים הממוכנים ה-3 וה-12, שכללו בתוכם את דיוויזיית הטנקים השנייה שכללה 749 טנקים, כולל 52 טנקי T34 ו-52 טנקי KV.
ככל הידוע זה היה המפגש הגדול הראשון עם טנקי ה-KV, וביצועיהם הרשימו מאוד את הגרמנים, אולם הם היו קיימים במספרים קטנים בצבא האדום, והוא נסמך בעיקר על טנקים קלים שלא התמודדו כלל עם הטנקים הגרמניים.
במהלך הקרב, טנק KV-1 או KV-2 (לפי מקורות שונים), החזיק את כל דיוויזיית הפאנצר ה6 למשך יום שלם, עד שהצוות ברח או מת (לפי מקורות שונים, באחד הם ברחו, ובאחר הם מתו ונקברו בהלוויה צבאית על ידי הכוחות הגרמנים).
עד מהרה ריכוז השריון הסובייטי התגלה על ידי הלופטוואפה, והם תקפו טורי טנקים של הקורפוס הממוכן ה-12 דרומית מערבית לשאולאי.
מטוסי הלופטוואפה לא נתקלו בהתנגדות מהצד הסובייטי והצליחו לתקוף את הטנקים בהצלחה גדולה.
לדיוויזיית הטנקים ה-23 הסובייטית נגרמו אבדות קשות ממטוסי היונקרס Ju 88 של צי האוויר הראשון שתקפו את הטנקים הסובייטים ללא רחם.
השריון הסובייטי הושמד כמעט לגמרי; דיוויזיית הטנקים ה-2 הושמדה לחלוטין, בעוד הקורפוס הממונע ה-12 נסוג עם 50 טנקים בלבד.
רוב כוחות השריון הסובייטיות שהשתתפו בקרב הושמדו, והצבא הגרמני המשיך במתקפה.
ההגנה הסובייטית עברה לנהר דווינה המערבי, אך הקורפוס ה-56 בפיקודו של אריך פון מאנשטיין התקדם במהירות לעבר דאוגבפילס, הגיע אל הדווינה וביסס שם ראש גשר.
הקורפוס הממונע ה-41 התקדם דרך ראסייני, הגיע אל נהר הדווינה וביסס ראש גשר ביקבפילס.
לאחר קרב ראסייני ההתקדמות הגרמנית הייתה מהירה.
הקורפוס הממונע ה-41 כבש את פסקוב, בעוד הקורפוס הממונע ה-56 התקדם לעבר אוסטרוב.
ארמיית הפאנצר הרביעית התקדמה 450 קילומטרים מתחילת הפלישה, וכעת הייתה מרוחקת רק 250 קילומטרים מהמטרה העיקרית שלה - לנינגרד.
קרב רדינג נערך ב-4 בינואר 871 ברדינג המשתייכת בימינו למחוז האנגלי של ברקשייר.
קרב זה היה חלק מסדרת קרבות שנערכו במסגרת פלישת הוויקינגים הדנים לאי הבריטי, בפיקודם של בגסק והאלפדן רגנרסון, כנגד האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס, הממלכה האחרונה אשר עדיין לא נכבשה על ידם.
הקרב והמערכה כולה מתוארים בכרוניקה האנגלו-סקסונית, ובתיעוד זה מופיע האזכור הכתוב המוקדם ביותר של רדינג.
בסוף שנת 870 יצאו הדנים מבסיסם במזרח אנגליה, הפליגו דרומה לאורך חופו המזרחי של האי הבריטי ונכנסו אל תוך התמזה.
לאחר שהפליגו במעלה הנהר, תקפו הדנים בהפתעה את העיירה רדינג, כבשו אותה והקימו בסיס מבוצר, אשר היה מוגן משני צדדיו על ידי נהרות התמזה והקנט ועל ידי סוללות עפר מצידו המערבי.
שלושה ימים לאחר הגעתם, נעה קבוצת דנים לעבר הכפר אנגלפילד, שם המתין להם כוח אנגלו-סקסוני מקומי בפיקודו של אתלוולף, רוזן מחוז ברקשייר מטעם ממלכת וסקס.
בקרב שנערך במקום נהרגו מרבית הדנים והנותרים נמלטו בחזרה לרדינג.
ארבעה ימים לאחר הקרב באנגלפילד, הצטרף המלך אתלרד עם צבאו לאתלוולף, יחד עם אחיו אלפרד (אשר כונה לימים אלפרד הגדול), והכוח המאוחד צעד לעבר רדינג.
הייתה זו ההתנסות הראשונה בקרב עבור אתלרד ואלפרד, והדנים היו ידועים בשימוש בטקטיקה הגנתית של ביצורים במטרה לגבות מחיר כבד מכל ניסיון לעקור אותם מעמדתם.
ההסתערות הראשונה הפתיעה את הדנים, כאשר לוחמיהם אשר שהו מחוץ למבצר חוסלו או נהדפו לעבר שעריו.
כאשר קרבה הלחימה אל המבצר, נפתח השער שבין סוללות העפר, הדנים הסתערו מתוכו והחל קרב אכזרי ועקוב מדם שאילץ את האנגלו-סקסונים לסגת.
בין ההרוגים הרבים, משני הצדדים, היה גם אתלוולף, המפקד המנוסה ביותר שעמד לרשות הצבא האנגלו-סקסוני.
הקרב המוצלח אפשר לדנים להמשיך בתוכניתם להתקדם אל תוך וסקס.
לאחר התבוסה ברדינג ארגנו אתלרד ואלפרד מחדש את צבאם וב-8 בינואר נחלו ניצחון בקרב אשדון.
כתוצאה מכך נסוגו הדנים פעם נוספת בחזרה לרדינג, אך ב-22 בינואר הובסו האנגלו-סקסונים בקרב בסינג וב-22 במרץ בקרב מרטון.
באפריל 871 מת אתלרד ואלפרד ירש את כסאו.
לאחר קרב וילטון במאי 871 הגיע אלפרד להסכם עם הדנים ושילם להם כופר.
בהתאם לתנאי ההסכם עזבו הדנים את רדינג עד סוף אותה שנה, אז הקימו בסיס בלונדון שבממלכת מרסיה כדי לבלות בו את החורף, ומרבית תקופת שלטונו בת 28 השנים של אלפרד הוקדשה להתמודדות מולם.
קרב רפיח היה מערכה שהתנהלו בה קרבות בין אוגדה 77 לבין כוחות של צבא מצרים.
הקרבות שנערכו במהלך מלחמת סיני ("מבצע קדש") במתחם פתחת רפיח, במזרח סיני, הסתיימו בניצחון ישראלי.
הקרב החל ב-31 באוקטובר בשעות הצהריים, והסתיים ב-1 בנובמבר בצהריים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוקמו מדרום מערב לרפיח, מחנות גדולים של הצבא הבריטי.
הנקודה המרכזית באזור הייתה צומת רפיח, אשר בה מצטלבים כביש עוקף עזה (המשכו של כביש 4) הממשיך לכיוון אל עריש וכביש רפיח – עוג'ה אל-חפיר.
מיקומה האסטרטגי של הפתחה כמעבר המועדף בין ארץ ישראל וחצי האי סיני הביא לכיבושו בידי כוחות צה"ל במבצע חורב, במהלך מלחמת העצמאות.
אולם כוחות צה"ל הוסגו בהוראת הדרג המדיני בעקבות לחץ בינלאומי כבד.
בשנים שחלפו מאז מלחמת העצמאות חיזק הצבא המצרי את מערכיו באזור פתחת רפיח, ואלו כללו 17 מוצבים חפורים היקפית ומוקפים במיקוש שנהנו מחיפוי ארטילרי ונשק נ"ט.
בגזרה זו החזיקו המצרים בין היתר גדוד תותחים 25 ליטראות, 17 משחיתי טנקים ארצ'ר, תותחי ללא רתע 105 מ"מ, חטיבה משוריינת פלסטינית 87 עם 2 גדודים, חטיבה 5 המצרית עם 2 גדודים וגונדת מרגמות כבדות.
באזור אל עריש היו כוחות נוספים שהיו עשויים לתגבר את מתחם רפיח.
מולם הציב צה"ל את אוגדה 77 בפיקוד חיים לסקוב שכללה את חטיבת גולני (מתוגברת בגדוד מילואים 115 מחטיבה 11) בפיקוד בנימין גיבלי וחטיבת שריון 27 בפיקוד חיים בר-לב.
כמו כן, כלל הכוח הישראלי יחידות נ"ט ומרגמות.
התוכנית הישראלית, שהוכנה במשותף עם הצרפתים והבריטים, הייתה לתקוף את שני מתחמי ההגנה העיקריים בסיני, אבו עגילה ופתחת רפיח, רק לאחר ההתקפה האנגלו-צרפתית על בסיסי המצרים בתעלת סואץ (מבצע מוסקטר).
תוכנית זאת הסתמכה על הסטת חלק מהכוח המצרי מערבה, לסיוע בהגנה על תעלת סואץ, ותקיפת המערכים מדוללי הכוחות על ידי ישראל.
הצרפתים אף סייעו לתקיפה הישראלית על ידי הפגזה ימית של מחנות הצבא של רפיח בליל 31 באוקטובר - 1 בנובמבר (ואחרי יממה הפגיזו בצורה דומה גם את אל עריש).
בליל 31 באוקטובר תקפו כוחות צה"ל את מערכי רפיח.
חטיבת גולני תקפה בחלקו הדרומי של המתחם עם שלושת גדודיה כשגדוד 115 מחטיבה 11 נמצא בעתודה וחטיבה 27 תקפה בחלקו הצפוני של המתחם.
לאחר קרב קשה, שכלל לחימה פנים אל פנים בתעלות המוצבים, הצליחו כוחות צה"ל לכבוש את צומת רפיח בבוקר 1 בנובמבר.
על אופן ניהול הקרב חלוקות הדעות: מאיר פעיל, שפיקד בקרב על גדוד 51 של גולני וכתב מאוחר יותר מחקר שהשווה את קרבות רפיח במלחמת העצמאות ובמלחמת סיני, כתב: "בקרב רפיח במבצע "קדש" - קשה למצוא ולו מפקד אחד שפעל באותו יום בדיוק לפי התוכנית.
כמעט כל התוכניות השתבשו במהלך הקרב, אולם על אף זאת בוצעו כל המשימות בשלמות ובמהירות".