tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשטר הקומוניסטי אשר קם בצ'כוסלובקיה אסר על המשך הפעילות הציונית בעיר, אולם כ-3,000 יהודים שנותרו בה בשנות ה-50 המשיכו לקיים חיי קהילה.
עם זאת, הקהילה היהודית הלכה והתמעטה ובשנות ה-60 נותרו בה רק כאלף יהודים, מאות מהם היגרו מן המדינה עם הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
רבה האחרון של הקהילה, הרב אליהו כץ עלה לישראל והיה לרב העיר באר שבע.
התאוששותה של הקהילה החל רק בשנות ה-90, לאחר התפוררות הגוש הסובייטי.
נכון לשנת 2011 התגוררו בברטיסלאבה 228 יהודים (לפי מרשם האוכלוסין שנערך בסלובקיה).
בברטיסלאבה שלושה מבין אתרי נתיב המורשת: קבר חת"ם סופר, המוזיאון לתרבות יהודית בברטיסלאבה ובית הכנסת האורתודוקסי.
כמו כן נרשם יומן בשם "טלאי צהוב" המתאר את מאורעות השואה בעיר שנכתב על ידי הרב שמחה אונסדורפער.
יהדות בֵּסָרַבְּיָה היא קהילה יהודית עתיקת יומין המתקיימת בחבל ארץ זה מהמאה ה-15 ועד לימינו אנו.
העדויות הראשונות לנוכחות יהודית בבסרביה קשורות למסחר בין ממלכת פולין לנמלי הים השחור שהיו בשליטת האימפריה העת'מאנית.
מסמכים מסוף המאה ה-15 מציינים שלושה סוחרים יהודים מאיסטנבול שפעלו בין לבוב לערי האימפריה ועברו לצורך כך יחד עם הסוכנים שלהם בחוטין, שהייתה באותה תקופה תחנת מכס חשובה בין נסיכות מולדובה לבין ממלכת פולין על נתיב הסחר בין האימפריה העות'מאנית לממלכת פולין.
מסמכים מהמאה ה-16 מזכירים סוחרים יהודים נוספים שעצרו בדרכם מאיסטנבול ללבוב ברני עיר נמל בים השחור, בעיר קיליה הסמוכה לה ובחוטין, כולן בשליטתה הישירה של האימפריה העות'מאנית.
היו גם סוחרים יהודים שיצאו בכיוון ההפוך מממלכת פולין בכיוון נמלי הים השחור.
חלק מהסוחרים היהודים שהגיעו מפולין התיישבו באזור בסרביה, אז חלק מנסיכות מולדובה.
מסמכים מתקופת שלטונו של נסיך מולדובה פטרו רארש (1541-1546) מציינים כי הוא פעל נגד סוחרים יהודים שלא שילמו מיסים.
הנסיך פטרו הפיסח גירש בשנת 1579 סוחרים יהודים שהתחרו בסוחרים הנוצרים בייצוא בקר, סוסים, עורות ודגים לפולין ובייבוא בדים מפולין.
למרות זאת, בסוף המאה ה-16 התעצמה השפעתם של הסוחרים היהודים על המסחר בין נסיכות מולדובה לבין האימפריה העות'מאנית, נסיכות פולין, טרנסילבניה והונגריה.
עדויות רבות מהמאה ה-16 מצביעות על קיום קהילות יהודיות באקרמן, בקאושני ובקיליה, שנכללו בבסרביה ההיסטורית.
בשנת 1648, נמלטו יהודים רבים מפולין, בלארוס ואוקראינה לנסיכות מולדובה במהלך התקוממות הקוזאקים והצמיתים שהנהיג בוגדן חמלניצקי,(גזרות ת"ח–ת"ט) והקימו שם קהילות חדשות בצפונה.
בסוף המאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 אפשר היה למצוא יהודים רבים בערים ובאזורים כפריים בכל שטחיה של הנסיכות ובאזורים בשליטת האימפריה העות'מאנית.
מעריכים כי בסוף המאה ה-18 כ-60% מהיהודים ישבו באזורים עירוניים וכ-40% באזורים כפריים, כאשר רוב האוכלוסייה היהודית התרכזה בצפון, בסביבות הערים חוטין וסורוקה.
במרכז ובדרום הייתה התיישבות יהודית בטיגינה, אקרמן, קישינב, איזמאיל וקיליה.
מעמד היהודים עד שנת 1812
מאמצע המאה ה-15 ועד סוף המאה ה-19 הייתה נסיכות מולדובה במעמד של מדינות וסאליות לאימפריה העות'מאנית ומדיניות הפנים שלה הוכתבה על ידי השלטון העות'מאני.
הקהילות היהודיות היו מאורגנות במבנה של גילדה יהודית (ברומנית: breasla jidovilor) ונכללו במסגרת גילדות הסוחרים ובעלי המקצוע נתיני הנסיכות שאינם נוצרים.
בראש כל גילדה עמדו מנהיג חילוני – סטרוסטה ומנהיג דתי, הרב.
שניהם נבחרו על ידי אספת הגילדה.
הרב נבחר לכל תקופת חייו והסטרוסטה לתקופה מוגבלת.
המינוי היה כפוף לאישור המושל.
המנהיגים החילוניים של כל הקהילות היו כפופים לסטרוסטה של יאשי שכונה "ראש מדינה".
רבני הקהילות בנסיכות מולדובה היו כפופים לרב של יאשי שכונה בשם הטורקי חכם-באשי (başı בטורקית פירושו ראש), כינוי שניתן לרב הראשי באימפריה העות'מאנית.
החכם באשי פסק בסוגיות אזרחיות או דתיות ובכל התדיינות בעלת אופי מסחרי.
אפשר היה להגיש ערעור על פסיקתו בענייני מסחר לממונה על הכנסות הנסיכות או למועצת (דיואן) המושל.
באמצעות הסטרוסטה שולמו כל שלושה חודשים, מהכנסות השחיטה הכשרה, מיסים לאוצר הנסיכות באופן יחסי למספר החברים הקבועים בגילדה.
יתרת הכסף שימשה לאחזקת בית הכנסת, בית הספר החינמי תלמוד תורה, מוסד החכם באשי, בית התמחוי ובית החולים, בית הקברות, קרן פדיון עבדים, קרן עזרה ליהודים בפלסטינה ועוד.
היהודים נהינו מחופש תנועה והתיישבות בכל רחבי הנסיכות.
הותר להם לעסוק במסחר ובמלאכות שונות, לרכוש בתים וחנויות בערים, אך נאסר עליהם לרכוש או לשכור נכסים חקלאיים באזורים כפריים, להעסיק נוצרים או להעיד נגד נוצרים.
כמוכן הותר להם להתארגן ולהתנהל על פי חוקים עצמאיים ולנהל את חיי הדת כדרכם כולל הקמת בתי כנסת.
ליהודים הותר לבנות בתי הכנסת מעץ בלבד, הרחק מכנסיות ובאופן שהשתלבו בבניינים אחרים בסביבה.
לצורך הבנייה נדרש אישור מיוחד מהמלך.
בנוסף לקהילות היהדות הרבנית, נוצרה באקרמן באמצע המאה ה-16 קהילה של קראים.
מעידים על כך מצבות שנמצאו בבית הקברות וספר תורה משנת 1500 עליו הכתובת "בית הכנסת של העדה הקראית באקרמן".
בין החכמים הקראים שפעלו באקרמן ראוי להזכיר את שמואל הרמתי, אחיו של המשורר והחכם כלב אפנדופולו בן אליהו מקונסטנטינופול ואת רבי כלב בן אליהו טרנו שהעתיק בשנת 1530 את הספר "עץ חיים" ובשנת 1542 את הספר "גן העדן" של רבי אהרון בן אליהו מניקומדיה .
בתחילת המאה ה-19 התחילה לחדור לנסיכות מולדובה תנועת החסידות עמה נמנו הרבנים:
רבי חיים בן רבי שלמה טִירֶר (1740 - 1817), מגדולי תנועת החסידות ומחבר ספרי חסידות, ביניהם "באר מים חיים".
אימותים עם השלטון בבוקובינה אילצו אותו לעזוב בשנת 1803 את תפקידו כרבה הראשי של העיר צ'רנוביץ ולעבור תחילה למוהילב ולאחר מכן לקישינב בהן שימש רב העיר.
בשנת 1813 עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת שם נפטר.
רבי דוד שלמה אייבשיץ ( 1755 – 1813) אדמו"ר, פוסק ורב בכמה קהילות בגליציה ובבסרביה ביניהן קהילת סורוקה.
חיבר ספרים בהלכה, דרוש וחסידות שזכו לפרסום, ביניהם "לבושי שרד" על השולחן ערוך ו"ערבי נחל", ספר דרשות חסידיות על סדר חמישה חומשי תורה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1813 והתיישב בעיר צפת.
באותה תקופה הורגשה בחוטין השפעתה של הכת הפרנקיסטית כאשר יעקב פרנק, מייסד הכת, נמלט עם חלק ממאמיניו אל חוטין, שהייתה באותה עת טריטוריה טורקית, לאחר שגורש מפודוליה בשל פעילותו.
יהודי בסרביה תחת שלטון האימפריה הרוסית (1812 - 1918)
בסיום המלחמה העות'מאנית-רוסית, סופחה בסרביה לאימפריה הרוסית בתור אזור אוטונומי, מכוח הסכם בוקרשט שנחתם במאי 1812. משום כך מעמדם של היהודים לא השתנה בשנים הראשונות שלאחר הסיפוח.
בין השנים 1812 – 1828, נוהלה בסרביה על ידי מועצה עליונה בת 11 חברים, מתוכם חמישה מונו על ידי השלטונות ושישה נבחרו על ידי האצולה המקומית לתקופה של שלוש שנים.
בתקופה זאת בסרביה משכה אליה יהודים רבים מ"תחום המושב" בשל התנאים הטובים מהם נהינו היהודים בה.
החל משנת 1835, שנה בה נכללה בסרביה ב"תחום המושב", כל החוקים שנחקקו באימפריה הרוסית בנושא היהודים הפכו ישימים גם בבסרביה, ביניהם איסור התיישבות יהודי בסרביה באזורי הגבול, שנכנס לתוקף בשנת 1839, וחובת השירות הצבאי שנכנסה לתוקף בשנת 1852.
על פי תנאי חוזה פריז, שנחתם בשנת 1856 בסיום מלחמת קרים, נדרשה האימפריה הרוסית להחזיר לנסיכות מולדובה שטחים בדרום בסרביה שכונו "בסרביה החדשה".
מעריכים כי בשנה זו התגוררו ב"בסרביה החדשה" כ-6,000 יהודים.
במשך 22 השנים בהן האזור היה מסופח לממלכת רומניה, ליהודים היה מעמד של תושבים זרים ללא זכויות אזרחיות.
הם לא הורשו להתגורר באזורים כפריים, לרכוש שם נכסים או לעסוק במקצועות בהם עסקו הרומנים.
האוכלוסייה היהודית סבלה מהתנכלויות תקופות מצד האוכלוסייה הנוצרית.
בשנת 1864 היה ניסיון לעלילת דם, בשנת 1869 אזרחי בולגרד ניסו לגרש את היהודים מהעיר ובשנת 1872 פרצו פרעות באיזמאיל, בוילקוב ובקאחול.
גם מצבם של היהודים שהתגוררו ביישובי הגבול בבסרביה, ביניהם העיר קישינב, הורע מאוד לאחר הסיפוח, בגלל האיסור להתגורר באזורי גבול.
בשנת 1858 פורסמה תקנה חדשה שהתירה ליהודים להישאר באזורי הגבול בתנאי שהיו תושבי קבע לפני פרסום התקנות.
בשנת 1869 פורסם צו שהורה למשטרה לגרש את כל היהודים שלא יכלו להוכיח את זכותם להימצא במקום מגוריהם.
ההדים שצו זה עורר בעולם וחוסר היכולת של המשטרה ליישמו גרמו לכך שרק יהודים מעטים גורשו.
בשנת 1878 הוחזר האזור לאימפריה הרוסית.
ב-9 בדצמבר 1804 חוקק הצאר אלכסנדר הראשון (1801 – 1825) את "חוקת היהודים" (תקנת 1804) אשר קבעה בין היתר כי היהודים באימפריה הרוסית יחולקו לחמש קבוצות: חקלאים, יצרנים, בעלי מלאכה, סוחרים ובורגנים קטנים.
החקלאים יכלו לרכוש אדמות ולהקים משקים חקלאיים.
הצאר ניקולאי הראשון (1825 - 1855) פרסם בשנת 1835 תקנות חדשות לעידוד ההתיישבות היהודית ביישובים חקלאיים.
בהתאם לתקנות אלה, היה על יהודי בסרביה להצטרף לאחת מחמש הקבוצות שהוגדרו בתקנת 1804, והתאפשר להם להקים יישובים חקלאיים.
מטרת תקנות אלה הייתה להוציא את היהודים מהמרכזים העירוניים הצפופים דוגמת קישינב, ולהעביר אותם לאזורי הספר דלילי האוכלוסייה.
ליהודים שהיו מוכנים להקים יישובים חקלאיים ניתנו תמריצים רבים ביניהם פטור משירות צבאי.
בין השנים 1836 – 1853, הוקמו על ידי יהודי בסרביה 17 יישובים חקלאיים, רובם בצפון, והאזור הפך למרכז החקלאי היהודי הגדול והחשוב ביותר באימפריה הרוסית.
כשלושת אלפים משפחות יהודיות עסקו בגידול טבק וכשש מאות בגידול גפנים שסיפקו ענבים לתעשיית היין הרוסית.
ארגון ORT , ארגון יהודי להפצת מלאכה שהוקם ברוסיה בשנת 1880, הקים מרכז אספקה בקישינב בו החקלאים היהודים יכלו לקבל בהשאלה או בהקפה כלים, ציוד חקלאי וזרעים.
אגרונומים ומדריכים של ORT ביקרו לעיתים קרובות במשקים כדי ללמד את החקלאים היהודים שיטות חדשות של גידול בעלי חיים ותוצרת חקלאית.
הצאר אלכסנדר השלישי אישר בחודש מאי של שנת 1882 תקנות מגבילות בעניין יהודי תחום המושב.
תקנות אלה גרמו לכך ש-11 מתוך 17 היישובים החקלאיים פורקו עד שנת 1899 ואחוז היהודים שעסק בחקלאות ירד מ-12% ל-7%.
הקהילות היהודיות הגדולות והמשפיעות בבסרביה התפתחו בערים קישינב, בלץ, אורחיי, סורוקה, טיגינה.
בקהילות הורגשה השפעתן של התנועות החדשות, תנועת ההשכלה, הציונות והחסידות.
למן שנות הארבעים של המאה התשע עשרה ניכרה ברחבי תחום המושב מגמה ליצור מערכת חינוכית חדשה.
במרכז התהליכים שעברו על מערכת החינוך היהודי עמד תיקון שיטות הלימוד ובכלל זה הכנסת לימודים כלליים למוסדות החינוך הקיימים.
תנועת ההשכלה חדרה לבסרביה בצעדים איטיים, כפועל יוצא של התמורות הכלכליות והתרבותיות שהתרחשו באותה העת בקהילה היהודית.
מרבית היהודים בבסרביה, ובמיוחד אלה שהתגוררו בכפרים ובעיירות הקטנות, המשיכו לנהל את חייהם על פי המסורת.
הם התנגדו לחינוך החילוני שסופק על ידי הממשלה בבתי הספר הציבוריים.
עד סוף המאה ה-19, המשיכו החדר, תלמוד התורה והישיבה להיות מוסדות החינוך המועדפים על האוכלוסייה היהודית.
בשנת 1839 הוקם בקישינב בית ספר יהודי חילוני בסיועו של בצלאל שטרן שניהל בית ספר דומה באודסה.
בדומה לבית הספר באודסה, התלמידים בבית ספר זה למדו עברית, רוסית, גרמנית, היסטוריה, גאוגרפיה ומתמטיקה.
בשנת 1840, כאשר הממשלה החליטה לפתוח בתי ספר יהודיים ציבוריים, בית הספר בקישינב נסגר ובמקומו נפתחו שני בתי ספר ממשלתיים.
בשנת 1855 היו בבסרביה 6 בתי ספרי יהודיים חילוניים: שניים בקישינב, אחד בחוטין, אחד בבלץ, אחד בבריצ'ן ואחד באיזמאיל.
ביוזמת תנועת חובבי ציון נפתחו בבסרביה חדרים מתוקנים בהם לימדו בנוסף ללימודי קודש גם נושאים כלליים ובמיוחד רוסית.
החדר המתוקן הראשון נפתח בקישינב בשנת 1894. נוח רוזנבלום, משורר ומתרגם, היה מורה בחדר מתוקן בעיר בלץ ולאחר מכן בסורוקה.
בסוף המאה ה-19 היו בבסרביה שמונה חדרים מתוקנים.
בשנת 1898 הגיע לסורוקה עקיבא אטינגר, מומחה לחקלאות מטעם יק"א ופתח בעיר בית ספר חקלאי שמטרתו הכשרת בוגרים שיוכלו לתת פתרונות לבעיות החקלאות באזור.
הרעיון הציוני התחיל להתפשט בבסרביה במחצית המאה ה-19. בשנת 1881, בעקבות אירועי הסופות בנגב, ביקשו חבורות יהודים ברוסיה וברומניה להקים "אגודות בעלות מצע לאומי שביקשו להציל את החברה היהודית מכִּלְיָה".
בהמשך הפכו האגודות לתנועה לאומית ממוסדת שכונתה בקרב חבריה בשם חיבת ציון או חובבי ציון.
סניפים של תנועת של חובבי ציון נוסדו בערים רבות בבסרביה, ביניהן קישינב, חוטין, סורוקה (1890), בלץ ואקרמן.
סניף חובבי ציון בקישינב נוסד בשנת 1886,כאשר מאיר דיזנגוף נבחר בתור יושב ראש הסניף.
פעילות הארגון נתקלה בהתנגדותם של החסידים.
בשנת 1887, מאיר דיזנגוף ייצג את יהודי קישינב בוועידת דרוסקניק שם הציג תוכנית לארגון התנועה.
במפגש ייסוד הוועד האודסאי בשנת 1890, השתתפו שבעה נציגים מבסרביה.
יעקב ברנשטיין-כהן היה הציר הבסרבי בקונגרס הציוני הראשון בבזל בשנת 1897. לאחר הקונגרס, קישינב הפכה לזמן קצר לאחד המרכזים הציוניים החשובים ברוסיה שריכז את כל הפעילות הציבורית של החוגים הציוניים באיפריה הרוסית.
המרכז נסגר בשנת 1891 לאחר פרישתו של יעקב ברנשטיין-כהן.
התנועה החסידית חדרה לבסרביה בתחילת המאה ה-19, בהשפעת חסידות רוז'ין, חסידות סאווראן, חסידות חב"ד, וחסידויות אחרות שפעלו בתחום המושב.
החצר היחידה שהוקמה בבסרביה הייתה זאת של רבי אריה ליב ורטהיים, האדמו"ר הראשון של העיר טיגינה, אשר הגיע מסאווראן בשנת 1814. לאחר פטירתו המשיכו בניו את שושלת רבני ורטהיים, במשך ארבעה דורות, עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
רבני משפחת ורטהיים היו מקורבים לתנועת המזרחי והיו ציוניים.
יהודי בסרביה תחת שלטון ממלכת רומניה (1918 - 1940)
ב-2 בדצמבר 1917, עם פרוץ המהפכה הרוסית והתפרקות האימפריה הרוסית, הכריזה מועצת הארץ של בסרביה על עצמאותה ועל כינונה של הרפובליקה הדמוקרטית של מולדובה.
ב-27 במרץ 1918 הצביעה הנהגת הרפובליקה על איחוד עם ממלכת רומניה.
איחוד בסרביה עם ממלכת רומניה הוכר סופית ורשמית בעקבות החתימה על החוזים השונים במסגרת ועידת פריז בשנת 1919, בסיום מלחמת העולם הראשונה.
יהדות בסרביה הייתה הקהילה המוחלשת ביותר מבחינה תרבותית וכלכלית מבין כל הקהילות היהודיות שנכללו ב"רומניה הגדולה".
היהודים דיברו יידיש בלבד והיו חסרי השכלה פורמלית, פרט קומץ משכילים שרכשו את השכלתם בבתי הספר הציבוריים בערים הגדולות ומחוץ לבסרביה.
מבחינה כלכלית, רוב יהודי בסרביה עסקו בחקלאות או במסחר במוצרים חקלאיים.
הרפורמה החקלאית, הניתוק מהשווקים ברוסיה והבצורת הקשה שפקדה את האזור בין השנים 1927 - 1929 פגעו קשות בפרנסתם.
בנוסף ל-400,000 היהודים שאיבדו את פרנסתם ונזקקו לסעד מקרנות ציבוריות, נפגע גם מעמד הביניים של יהודי בסרביה.
ועד ההצלה של הסוכנות היהודית יצא בקריאה לעזרה אל כל הקהילות היהודיות בעולם.
בין שמונת אלפים לתשעת אלפים משפחות קיבלו סיוע מארגון ORT בעיקר בכל הקשור לגידול הכרמים.
אחרים קיבלו סיוע מארגון הג'וינט, מחברת עזרה של יהודי גרמניה ומיק"א.
בהתאם להסכמי ועידת פריז, התחייבה רומניה להעניק אזרחות רומנית לכל המיעוטים שחיו באזורים המסופחים, ובכלל זה ליהודי בסרביה.
החוק החדש בנושא אזרחות, שאומץ על ידי ממשלת רומניה בפברואר 1924, אכן אישר מתן אזרחות לכל תושביה החוקיים של רומניה הגדולה, אך הגדיר שלושה קריטריונים לקבלת האזרחות: דין הדם, דהיינו מוצאו האתני של הפרט ושפתו, נישואין לאזרח רומני, או תקופת מגורים של עשר שנים ברומניה, לאחר מילוי הבקשה לקבלת אזרחות.
מרבית יהודי בסרביה, שלא יכלו לעמוד באף אחד מהקריטריונים הללו, איבדו את אזרחותם והוגדרו תושבים זרים.
ביום 21 בינואר 1938 פרסם המלך קרול השני את הצו מלכותי מס' 169 לבדיקה מחדש של אזרחות היהודים ברומניה.
בהתאם לצו זה, יהודים שלא הצליחו להגיש את המסמכים הדרושים תוך הזמן שהוקצב, איבדו את אזרחותם.
אדם שהוגדר כתושב זר איבד את הזכויות האזרחיות, את מקום העבודה ואף היה מועמד לגירוש על פי החלטת הממשלה.
המצב הוחרף בשנת 1939 עם הכנסת שינויים נוספים בחוק האזרחות על ידי המלך קרול השני, לפיהם תוענקנה זכויות פוליטיות מלאות לאזרח רק שש שנים לאחר קבלת האזרחות.
מרגע זה, יהודי רומניה בכלל, ויהודי בסרביה בפרט, היו נתונים לצורות שונות ומחריפות של רדיפה חברתית ופוליטית, ניצול כלכלי, גיוס לעבודות כפייה, פרעות וגירוש, הוצאות להורג ללא משפט וכדומה.
בנאומו מ-14 באוגוסט 1918, הכיר המלך פרדיננד הראשון בזכותם של המיעוטים האתניים, ובכלל זה היהודים, לחנך את ילדיהם בבתי ספר בהם שפת הלימוד היא השפה הלאומית של המיעוט.
בשנים הראשונות לסיפוח בסרביה הוקמו בתי ספר יהודיים רבים ביניהם בתי ספר של רשת החינוך תרבות בהם שפת ההוראה הייתה עברית.
עד שנת 1922 הוקמו בבסרביה שבעים וחמישה מוסדות חינוך של הרשת, ביניהם עשרים גני ילדים, ארבעים בתי ספר יסודיים וחמישה עשר בתי ספר תיכון.
עם הערים בהן הוקמו מוסדות החינוך של רשת תרבות נמנו קישינב, אקרמן, בלץ, סורוקה, קיליה, רני, חוטין וטיגינה.
בתי הספר של רשת תרבות, כמו כל בתי הספר היהודיים האחרים מומנו על ידי הקהילה.
החל משנת 1922, הסתמנה מגמה של רומניזציה במערכת החינוך ובשנת 1925 הכריז משרד החינוך הרומני כי "עבור התלמידים היהודים שפת האם היא שפת המדינה".
יידיש, ששימשה שנים רבות כשפת המינהל הציבורי בערים רבות בבסרביה בהן חיו קהילות יהודיות גדולות, הוכרזה כלא חוקית.
בין השנים 1918 – 1938 התאפשר ליהודי בסרביה להשתתף בחיים הפוליטיים, לבחור ולהיבחר לפרלמנט ולסנאט של ממלכת רומניה.
תחילה נבחרו נציגי יהודי בסרביה לסנאט באמצעות מפלגות קיימות.
לדוגמה, בשנת 1919 נבחרו יוסף סניילביץ' ושני יהודים נוספים כנציגי יהודי קישינב בסנאט מטעם מפלגת האיכרים של בסרביה.
לקראת הבחירות של שנת 1920, נעשה ניסיון ראשון להציג רשימה של נציגי הקהילה היהודית.
במחוז קישינב הוצגה רשימה עצמאית ברשותו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן, מנהל המרכז הציוני בקישינב שהשתייך למפלגת הציונים הכלליים.
הרב יהודה לייב צירלסון מאגודת ישראל, רבה הראשי של בסרביה, הוצע כמועמד לסנאט.
בבלץ, שרוב אוכלוסייתה הייתה יהודית, הוצב בראש הרשימה עורך הדין משה שכטר (מישר) מנהיג ציוני ידוע.
רשימות המועמדים היהודים לא זכו בבחירות.
לקראת הבחירות של שנת 1922, הורכבה רשימה שכללה בנוסף לנציגים של מחוזות קישינב ובלץ גם נציגים של הערים אורחיי, חוטין וסורוקה בהן חיו קהילות יהודיות גדולות.
בגלל המלחמות הפנימיות שהתנהלו בין המועמדים הראשיים, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן, הרב יהודה לייב צירלסון, ד"ר וילהלם פילדרמן, לימים מנהיג יהדות רומניה, והנהגת מפלגת צעירי ציון הרשימה ניהלה כישלון ברמה הארצית.
בתקופת כהונתו בסנט, הרב יהודה לייב צירלסון התבטא לעיתים קרובות נגד האנטישמיות ודרש הקמת בתי ספר יהודיים בהם שפת ההוראה תהייה יידיש.
בשל האווירה העוינת, נאלץ לפרוש מהסנט בשנת 1926.
בבחירות של שנת 1928, הציונים הלאומיים שהצטרפו למפלגת האיכרים הלאומית קיבלו ארבעה מנדטים בפרלמנט הרומני, ביניהם מיכאל לנדאו נציג קישינב.
נציגי בסרביה בפרלמנט ובסנט המשיכו להילחם בעד שיפור מצבם הכלכלי של יהודי בסרביה באזורים מוכי הבצורת ובעד מתן אפשרות להתארגנות עצמית של הקהילות ודרשו מהממשלה להוקיע את ביטויי האנטישמיות ולממן את פעילותם של בתי הספר היהודיים.
בשנת 1931 הוקמה המפלגה היהודית הרומנית שבחרה כנשיא את תאודור פישר וכמזכיר כללי את מיכאל לנדאו, נציג בסרביה.
למפלגה, שהתנגדה לקו המתבולל של וילהלם פילדרמן, הייתה תמיכה חזקה מאוד בבסרביה.
יהודי בסרביה, שלא דיברו רומנית ולא הכירו את המציאות הרומנית, לא מצאו שפה משותפת ומטרות משותפות עם יהודי הממלכה הישנה.
המפלגה פורקה בשנת 1938 יחד עם כל הארגונים היהודיים.
בין השנים 1920 – 1939 הופיעו בבסרביה עיתונים בעברית וביידיש מטעם הארגונים היהודיים השונים, כגון צעירי ציון, פועלי ציון (ולאחר איחודם, בניין הארץ), הפדרציה הציונית בבסרביה, הציונות הרוויזיוניסטית, הקרן הקיימת, הוועד המרכזי של רשת תרבות, ארגון החלוץ, אגודת ישראל ואיגוד הקואופרטיבים היהודיים של בסרביה (Jewish Cooperative Union of Bessarabia).
העיתונים היו גורם חשוב בעיצוב אופייה הלאומי והרוחני של יהדות בסרביה בכך ששמשו במה להבעת דעות בנושאים כמו זכויות היהודים, הקמת מוסדות חינוך ותרבות, ניהול החיים האזרחיים ודאגה לבניין ארץ ישראל.
בין 4 - 8 במאי 1920, התקיים בקישינב הקונגרס הציוני הראשון של יהודי בסרביה בהשתתפותם של 110 צירים של התנועות הציוניות השונות ביניהן הציונים הכלליים, צעירי ציון, מזרחי ואגודת ישראל.
הדיונים נסובו סביב נושאים הקשורים לבנייתה ולפיתוחה של ארץ ישראל, כגון יוזמות פרטיות מול יוזמות ציבוריות, אופי היישובים, מדיניות הקרן הקיימת, וסביב נושא ארגון הפדרציה הציונית בבסרביה.
בשנת 1920 קיבלה הנהלת צעירי ציון ביאשי את ההחלטה להקים את ארגון החלוץ בבסרביה, במטרה להכשיר צעירים להקמת התיישבות חקלאית בארץ ישראל.
עם הזמן הפך ארגון החלוץ לארגון הגג של כל תנועות הנוער החלוציות בבסרביה.
באוגוסט 1920, אושר תקנון הארגון על ידי בית המשפט בקישינב והארגון קיבל הכרה רשמית מצד השלטונות.
הכינוס הראשון של ארגון החלוץ בבסרביה התקיים ביולי 1921. בכינוס התקבלה החלטה לאחד את סניפי החלוץ בצ'רנוביץ ובקישינב למרכז אחד שמושבו בקישינב, אשר יטפל בכל בעיות ההכשרה והעלייה בבסרביה ובבוקובינה.
נציגי ארגון החלוץ בבסרביה עמדו בקשר הדוק עם ארגון החלוץ הבינלאומי והשתתפו בכנסים שהתקיימו בברלין (1930,1923), בווינה (1925) ובדנציג (1926).
במקביל, השתתפו נציגי ההתיישבות בארץ ישראל בכנסים של ארגון החלוץ שהתקיימו בקישינב.
בשנת 1928 קיבלו הכרה בבסרביה תנועות הנוער הציוניות גורדוניה והחלוץ הצעיר.
החל משנת 1929 הצטרפו ארגונים נוספים לפעילויות ההכשרה שנוהלו על ידי ארגון החלוץ, ביניהם בית"ר, הציונים הכלליים, צעירי מזרחי, השומר הצעיר, פועלי ציון ואגודת ישראל.
חוות ההכשרה ומחנות הקיץ שנוהלו על ידי ארגון החלוץ בבסרביה היו ממוקמים בחוות בבעלות יהודית, דוגמת חוות מסדה בבלץוחוות ההכשרה בטיגינה ובאורחיי.
בפעילויות ההכשרה ובקבוצות שעלו לארץ השתתפו יהודים מבסרביה, מרוסיה ומאוקראינה.
בשנת 1938, עם התגברות המדיניות האנטישמית, הוצאו אל מחוץ לחוק כל הארגונים הציוניים.
מאחר שממשלת רומניה לא התנגדה לעזיבת היהודים, הוקם גוף חדש בשם "הכשרת עולים" שקיבל אישור לנהל הכשרות לכל הקהלים, ללא קשר להשתייכות הפוליטית או לאידאולוגיה.
ההכשרות לא כללו תכנים חינוכיים או תרבותיים אלא רק הדרכה לעבודה חקלאית, כאשר המדריכים מונו על ידי ממשלת רומניה.
בשנת 1939 פעלו עדיין בבסרביה 10 מרכזי הדרכה בהם התחנכו 370 חברים.
קבוצות של יהודים המשיכו לצאת דרך נמלי רומניה במסגרת עלייה ב' עד להצטרפותה של רומניה למלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939.
יהודי בסרביה בתקופת מלחמת העולם השנייה
מצבה של בסרביה במלחמת העולם השנייה
ב-26 ביוני 1940, דרשה ברית המועצות מרומניה למסור לה, תוך 48 שעות, את בסרביה ואת צפון בוקובינה ורומניה נענתה לדרישה זאת.
מטרתה המוצהרת של רומניה, בכניסתה למלחמת העולם השנייה לצד מעצמות הציר הייתה כיבושן מחדש של בסרביה ובוקובינה.
מבצע מינכן לכיבוש מחדש של בסרביה ובוקובינה החל ב-2 ביולי 1941 והסתיים ב-26 ביולי 1941 עם הגעת הצבא הרומני לגבולות 1940.
שליטתה של רומניה על בסרביה וטרנסניסטריה נמשכה עד נסיגתו של הצבא הגרמני מהאזור בעקבות תבוסתו בקרב סטלינגרד בדצמבר 1943. בתחילת שנת 1944 יצא הצבה הרוסי במבצע דנייפר-קרפטי והצליח לכבוש מחדש את אזור טרנסניסטריה, חלק מאזור בסרביה וחלק מאזור בוקובינה שהיו בשליטה רומנית.
בסיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, כל שטחי בוקובינה, בסרביה וטרנסניסטריה הוחזרו לברית המועצות.
צפון בוקובינה ודרום בסרביה אוחדו כדי ליצור את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית וצפון ומרכז בסרביה אוחדו עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של מולדובה כדי ליצור את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה.
באופן כללי, ולמרות שלא קיים תיעוד מסודר, ידוע שהתקופה שבין 1940–1941 הייתה רצופה במעשי אלימות קשים נגד היהודים מצד החיילים הרומנים ומצד החיילים הרוסים כאחד, מעשים שגרמו לרציחתם של מאות אלפי יהודים ולהרס רב במקומות שהיו מיושבים על ידי קהילות יהודיות גדולות.
בתחילת יוני 1941, שירות המודיעין המיוחד הרומני (ברומנית: Serviciul Special de Informații, SSI) הקים יחידה מובחרת (ברומנית: Eșalon Special), הדומה ל-Einsatzgruppen הגרמניים, שתפקידה להגן על עורף הצבא הרומני מפני ריגול, חבלה ופעילות טרור.
היחידה התקדמה יחד עם הצבא הרומני לתוך בסרביה, שם השתתפה בהוצאות להורג של יהודי בלץ וקישינב שבוצעו על ידי היחידה Einsatzkommando 11B ורצחה יחד עם היחידה Einsatzgruppe D בין 150,000 ל־160,000 יהודים בבוקובינה ובסרביה בין החודשים יולי ואוגוסט 1941.
לאחר הכיבוש מחדש של בסרביה ובוקובינה על ידי הצבא הרומני, בסיוע הצבא הגרמני, פרסמה ממשלת רומניה את חוק מספר 790 "לעניין ארגון בסרביה ובוקובינה" שקבע את ניהולם הנפרד של המחוזות באמצעות מושלים שמונו ישרות על ידי יון אנטונסקו.
המושלים הונחו על ידי אנטונסקו להימנע מיישום החוק הרומני בבסרביה ובבוקובינה בכל מקרה בו יישומו היה עלול לפגוע באינטרסים הלאומיים.
תוכניתו רחבת הטווח של אנטונסקו הייתה הפיכת בסרביה ובוקובינה למחוזות לדוגמה על ידי סילוק כל המיעוטים האתניים שחיו בשטחם, אכלוס האזורים ברומנים וביצוע חינוך מחדש רדיקאלי של האוכלוסייה.
ההכנות לטיהור האתני התחילו מייד לאחר "שחרור" המחוזות.
באוגוסט 1941, בוצע סקר מקיף של כל תושבי המחוזות ורכושם, עם דגש מיוחד על הלא-רומנים.
היהודים היו למטרתו הראשונה של אנטונסקו, מתוך הזדהות עם מדיניות המפלגה הנציונאל סוציאליסטית בגרמניה, שדגלה ביצירת אירופה נקייה מיהודים ומתוך ביטחון מלא בניצחונה המהיר של גרמניה במלחמה.
בנוסף לכך עמד לרשתו צבא מוכן ומזומן לבצע טבח ביהודים כדי לנקום בהם בשל השתתפותם בביזוי ובהשפלת החיילים הרומנים על ידי החיילים הרוסים בעת כיבוש בסרביה בשנת 1940 ובשל הסיוע שהם העניקו לצבא הסובייטי הכובש, כפי שנטען בתעמולה שהופצה על ידי ממשל אנטונסקו.
חוק מספר 2507 מ-3 בספטמבר 1941 קבע את הלאמת הרכוש היהודי בבסרביה וצפון בוקובינה ללא הודעה מראש או כל הליך פורמלי.
רכושם של היהודים שגורשו לטרנסניסטריה הוכרז רכוש נטוש ונמסר למרכז הלאומי לרומניזציה.
בשנת 1941, הוקמו בבסרביה בפקודתו של יון אנטונסקו 49 מחנות וגטאות, כאשר הגדולים ביניהם היו מחנה ורטוז'ני (Vertujeni) ובו 23,000 אנשים, מחנה סקורני (Secureni) ובו 20,000 אנשים ומחנה אדינץ ובו 13,000 אנשים.
ממשלת אנטונסקו תכננה לגרש תחילה את כל היהודים מבסרביה ומבוקובינה ולאחר מכן את כל היהודים מהחלקים האחרים של ממלכת רומניה.
המקום שנבחר לצורך הגירוש היה טרנסניסטריה.
מבצעי גירוש מסיביים התחילו ב-9 באוקטובר 1941 ונמשכו כשנה.
כל יהודי בסרביה הועברו למחנות הריכוז בטרנסניסטריה.
פרט לעיר צ'רנוביץ, בסרביה ובוקובינה היו כבר נקיות מיהודים..
הממשל המחוזי של בסרביה הודיע באוגוסט 1943 ש"בכל בסרביה אין יותר יהודים היכולים לעסוק במסחר או לנהל מפעלי תעשייה, לכן הרומניזציה של התעשייה והמסחר בבסרביה הושלמה.
חלק מיהודי בסרביה שגורשו לטרנסניסטריה נרצחו בזמן המעבר מעל הנהר דניסטר, אחרים מתו בגלל רעב ומחלות במחנות העבודה בטרנסניסטריה.
אלה ששרדו הורשו לחזור לבתיהם רק לאחר הכיבוש מחדש של בסרביה על ידי הצבא הסובייטי.
האוכלוסייה היהודית של בסרביה ברפובליקת מולדובה
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית הייתה אחת מ-15 הרפובליקות של ברית המועצות.
ברית המועצות הייתה המדינה הראשונה שדגלה במיגור הדת הקיימת ובמניעת החדרת אמונות דתיות חדשות, במטרה לבסס אתאיזם מדיני.
למרות שהעיסוק בדת לא הוצא מעולם מחוץ לחוק, כנסיות, בתי כנסת ומסגדים נסגרו והולאמו באופן שיטתי, רכוש דתי הוחרם, מאמינים הוטרדו והדת זכתה ללעג.
בהקשר זה, המשטר הסובייטי ראה ביהודים קבוצה דתית ותרבותית בעלת קשרים בינלאומיים, חשודה בקוסמופוליטיות ובקשר עם האימפריאליזם וכפועל יוצא מכך היהודים נחשבו "סיכון ביטחוני" ו"בוגדים פוטנציאליים".
לאחר נפילת ברית המועצות בשנת 1991 והפיכתה של רפובליקת מולדובה למדינה עצמאית, הוחזרו לקהילות חלק מבתי הכנסת שהולאמו וניתנה ליהודים האפשרות להקים ארגונים יהודיים.
אגודת ישראל, שהייתה המפלגה המובילה בחיים הפוליטיים של יהודי בסרביה עד שנת 1939 חזרה לפעול כארגון דתי.
מרכז הארגון בבית הכנסת הישן ששימש כישיבה ובית כנסת עבור יהודי קישינב בין השנים 1910 - 1940 והוחזר לקהילה בשנת 1991. בתקופת מלחמת העולם השניים שימש הבניין את מטה של הגסטפו ובתקופה הסובייטית פעל בו משרד תעסוקה.
תנועת חב"ד חזרה לרפובליקה מולדובה בשנת 1990 באמצעות שליחי התנועה שהגיעו מישראל.
הקהילה היהודית 'חב"ד ליובאוויטש מולדובה' מסייעת לקהילות היהודיות בבסרביה ובטרנסניסטריה: קישינב, ריבניצה, טירספול, דובסרי, טיגינה, וסורוקה.
שיקום הקהילה היהודים ברפובליקת מולדובה התחיל בשנת 1989 עם הקמת "החברה הרפובליקנית לתרבות יהודית (ROEK) (ברומנית: Societatea Republicană a Culturii Evreiești).
ארגונים וחברות לתרבות יהודית הוקמו בקישינב, אורחיי, סורוקה, בלץ, טיגינה, וערים אחרות.
בשנת 1997 הוקמה במקומה "הקהילה היהודית של רפובליקת מולדובה" (CERM) (ברומנית: Comunitatea Evreiască din Republica Moldova).
זהו ארגון ציבורי לא ממשלתי, לא פוליטי, ללא כוונות רווח המאחד את כל הקהילות והארגונים היהודיים ברפובליקת מולדובה.
החל משנת 2008 היא פועלת כעמותה.
על פי הערכת "הקהילה היהודית של רפובליקת מולדובה " האוכלוסייה היהודית ברפובליקת מולדובה מונה כ-20,000 נפש, שהם 0.06% האוכלוסייה הכללית על פי מפקד האוכלוסייה שבוצע ברפובליקת מולדובה בשנת 2014.
האוכלוסייה היהודית בבסרביה בין השנים 1817 - 1941
שנהמקורמספר נפשותאחוז באוכלוסייה1817מפקד אוכלוסין רוסי3,826 משפחות4.21828היסטוריון מולדבי30,9295.91850-1855רישומי הכנסייה7.21856היסטוריון רומני79,000
הקהילה היהודית בבְּרֶסְלַאוּ (או "בְּרֶסְלוֹי", כיום ידועה בשם ורוצלב; אצל היהודים רווח הכתיב "ברעסלא" ו"ברעסלוי") הייתה מהקהילות היהודיות הוותיקות באירופה.
הקהילה הייתה משכנם של משכילים ואף היוותה ערש ליצירה יהודית ברוח ההשכלה.
העיר, ששוכנת כיום בדרום מערב פולין, על גדות נהר האודר, הייתה עד לאחר מלחמת העולם השנייה בשליטת גרמניה, ועל כן יוצאי הקהילה היום רואים עצמם כיהודים ממוצא גרמני ולא פולני.
התיישבות של יהודים באזור ידועה החל מראשית המאה ה-13; בבית העלמין היהודי נמצאה מצבה שתאריך הפטירה שרשום עליה הוא כ"ה אב ד' אלפים תתקס"ג, ובתיארוך הלועזי - שנת 1203 - לפני למעלה מ-800 שנה, והיא העדות הפיזית לחיים יהודיים הקדומה ביותר בפולין כולה.
ב-13 בפברואר 1453 (ה'רי"ג) הגיע לברסלאו שליח האפיפיור ג'ובאני דה קפסטראנו.
הוא הסית נגד היהודים, ובתחילת חודש מאי גרם לנוצריי העיר להעליל על ראשי הקהילה היהודית שהם שלחו אישה נוצרייה לגנוב עבורם את לחם הקודש.
318 מבני הקהילה נתפסו ובהוראת קפיסטרנו נחקרו בעינויים.
קפיסטרו פסק גזר דין מוות על 41 מנכבדי הקהילה היהודית, שהועלו על המוקד בכ"ז בתמוז (4 ביולי).
שאר היהודים גורשו מן העיר.
העלילה גרמה להתפרצויות אנטישמיות בכל רחבי שלזיה, עד שהביאה לגזירת גירוש כללית על יהודי שלזיה והחרמת ילידהם הקטנים ומטלטליהם.
קהילה יהודית בברסלאו קמה מחדש לאחר גזירות ת"ח-ת"ט.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברו לברסלאו יהודים רבים ממחוזות פוזן ושלזיה העילית-הדרומית, שסופחו לפולין, וכך גדלה קהילת יהודי ברסלאו לכ-23,240 נפשות בשנת 1925, שהיוו כ-4.2% מכלל תושבי העיר.
בזאת הייתה העיר לקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה.
במאה ה-19 בלטו בין יהודי העיר: מנהיג הזרם הרפורמי אברהם גייגר, מנהיג הקונסרבטיבים זכריה פרנקל וההיסטוריון היינריך גרץ.
קהילת ברסלאו נותרה בגודל זה עד לעליית הנאצים לשלטון בגרמניה (בשנת 1933 התגוררו בעיר 20,202 יהודים).
אירועי אנטישמיות כלפי יהודי הקהילה
יהודי הקהילה סבלו מאנטישמיות עוד לפני השואה: כבר באמצע תקופת רפובליקת ויימאר הואשמו יהודי ברסלאו ברצח ילד נוצרי ומצבות בבית-הקברות היהודי חוללו.
לקראת סוף 1932 אירעו באוניברסיטה בעיר מעשי אלימות בקשר למינוי מרצה יהודי, עד שהנהלת האוניברסיטה ביטלה את המינוי.
הרב יצחק יהושע העשיל (סביבות 1749) - כיהן גם כרב בווילנה
הרב יצחק יוסף תאומים (1754–1793) - גם אביו, הרב חיים יונה תאומים היה רב בברסלאו אך נפטר בחיי אביו הרב יחזקיה יהושע פייבל ולא התמנה כרבה הראשי של העיר.
הרב יצחק יוסף היה הרב הראשון מבין רבני העיר שגם נקבר בה, עד אז קברו יהודי ברסלאו את מתיהם בבית הקברות של קרוטושין.
ב-1849 התפצלה רבנות הקהילה: הרב גדליה טיקטין, בנו של הרב שלמה זלמן, הנהיג את הקהילה האורתודוקסית.
והרב ד"ר אברהם גייגר שהתמנה עוד בחיי אביו של הרב טיקטין כמשנה-לרב, הנהיג את הקהילה הרפורמית.
הרב ד"ר פרדיננד רוזנטל, יליד הונגריה, היה רבה האורתודוקסי של ברסלאו.
ב-1887 הגיע לברסלאו ונתמנה לרב על כל מחוז שלזיה עילית.
היה בעל השכלה ענפה לא רק בנושאים יהודיים אלא גם בתחומים כלליים.
בתקופתו שימש כרב הקהילה הרפורמית יעקב גוטמן.
הרב שרגא פייש רוזנטל (~1898) - מהדיר ספר הישר לרבנו תם, חלק השו"ת
בשנות ה-20 כיהנו הרב האורתודוקסי משה הופמן לצד הרב הרפורמי הרמן פוגלשטיין
הרב ישראל מאיר סימונזון (?
הרב יששכר (ברנרד) המבורגר (שימש כרב האורתודוקסי), והרב ריינהולד לוין ; שניהם היו בין אחרוני המובלים לגטו טרזיינשטאט, ב-16 ביוני 1943. שניהם נרצחו באושוויץ, כנראה במהלך שנת 1943.
קהילת ברסלאו הקימה מוסדות ציבור וחינוך, ביניהם בית החולים היהודי המודרני הראשון בגרמניה.
התבלט במיוחד בית המדרש לרבנים של הרב זכריה פרנקל, שהוקם בשנת 1854 והיה הראשון מסוגו בגרמניה, שילב לימודי יהדות ברוח קונסרבטיבית עם לימודים כלליים לקראת התואר דוקטור.
בית המדרש נסגר בהוראת הגרמנים בשנת 1938.
בברסלאו הוקמו גם כמה בתי כנסת מפוארים:
בית הכנסת 'החדש' - הוא החל להיבנות בברסלאו בשנת 1865 ונחרב בשנת 1938 בליל הבדולח, והיה מבתי הכנסת הגדולים והמפוארים ביותר בגרמניה, ושימש בעיקר את הקהילה הליברלית בעיר;
בית הכנסת החסידה הלבנה, שנבנה במקור לצורך הליברלים, אבל לבסוף עבר לשמש דווקא את האורתודוקסים מבני הקהילה
'השטיבל' - היה צמוד לבית הכנסת 'החסידה הלבנה', ושימש בעיקר את המהגרים מיהודי מזרח אירופה, ה'אוסטיודן', שכאמור היו אוכלוסייה ניכרת בעיר הניצבת סמוך לגבול בין פולין לגרמניה.
ה'שטיבל' היה קטן יותר ופשוט יותר בסגנונו משני בתי הכנסת האחרים, בהתאמה לקהילה שהתפללה בו - קהילת מהגרים מה'מזרח' האירופי, שהייתה פחות מבוססת מקהילת המקור של ברסלאו.
שני בתי הכנסת הסמוכים הללו, 'החסידה הלבנה' ו'השטיבל', שרדו את השואה, מכיוון שהיו סמוכים לבתי מגורים ועל כן בליל הבדולח ניצלו משריפה.
עם עליית הנאצים לשלטון גברו ההתפרעויות ופעילים יהודים צעירים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית נרצחו.
כבר לפני חרם האחד באפריל 1933 חדרו אנשי ס"א לבניין בית-המשפט המחוזי וגירשו בכוח שופטים ועורכי-דין יהודים.
חוקי ההפליה של השלטון נגד היהודים הוצאו לפועל במלוא חומרתם.
במרוצת הזמן נאלצו הסוחרים היהודים, בלחץ החרם הרשמי והבלתי רשמי, לחסל את עסקיהם או שהללו נכללו באריזציה הרשמית.
משנה לשנה גדל מספר העובדים היהודים המפוטרים.
בליל הבדולח נהרסו כל בתי הכנסת בעיר, כולל בית-הכנסת הליברלי ('בית הכנסת החדש') המפואר.
בעקבות המעצרים והפגיעות בנפש וברכוש גברה ההגירה, ועד אמצע 1939 ירד מספר היהודים בכמחצית (10,309 נפש).
ההתדרדרות במצבם של יהודי ברסלאו הובילה גם שינויים פנימיים בתוך הקהילה, שנבעו מתגובות למצב וניסיון להתמודד עמו.
במטרה להתמודד עם קשיי התקופה, הנהגת הקהילה הרחיבה את רשת מרכזי ההכשרה וההסבה המקצועית כדי לקדם את העלייה לארץ-ישראל וההגירה.
בברסלאו ניכרה באותן השנים עלייה בכוח התנועה הציונית בתוך הקהילה, כתגובה למאורעות.
כך חל גידול מתמיד במספר התלמידים שלמדו בבית הספר הציוני שהוקם בשנת 1920, וכן בני נוער רבים הצטרפו לתנועות הנוער החלוציות שבעיר.
לאחר פרסום חוקי נירנברג בסוף 1935 הושווה מספר הנציגים הציונים בוועד הקהילה למספר הנציגים הליברלים, נוכח גידול בכוח השפעת הציונים על חברי הקהילה.
שני העיתונים היהודיים שיצאו לאור בעיר בחל משנת 1924 – ביטאון הקהילה (Gemeindeblatt Jüdisches Breslauer), ו'העיתון היהודי למזרח גרמניה' (Jüdische Zeitung für Ostdeutschland), תרמו לחיזוק התודעה היהודית ולעמידה הנפשית של היהודים נוכח האנטישמיות הגואה.
בספטמבר אותה שנה רוכזו רובם ב'בתי יהודים' מיוחדים, ובנובמבר הוחל בהעברת היהודים למחנות מעבר זמניים בשלזיה.
בין המגורשים היו מורים, והם ניסו לקיים מסגרת לימודים גם בתנאי המחנה, ואולם, כעבור ימים מספר הופסק הניסיון, עם שילוח המגורשים למזרח.
מאז תכפו גירושים ישירים מברסלאו, רובם אל מחנות ההשמדה ומיעוטם לגטו טרזינשטט.
מתוך כ-2,500 המגורשים לטרזינשטט שרדו כ-160 בלבד.
בשנות המלחמה נותרו בעיר כ-150 יהודים, כמעט כולם בזכות בני זוגם הארים.
אחרי כיבוש ברסלאו בידי הצבא האדום וסיפוחה לפולין התרכזו בעיר כ-10,000 יהודים, רובם ככולם פליטים ממזרח אירופה, וזמן מה חודשה פעילותם של מוסדות הקהילה.
אך ב-1968 מנהיגה של המפלגה הקומוניסטית הפולנית, גומולקה, איפשר ליהודים לעזוב את פולין, רוב יהודי ורוצלב ניצלו אפשרות זאת.
כיום מתגוררים בוורוצלב כ-70 יהודים בלבד.
בוורוצלב כיום ישנם מספר אופני הנצחה לקהילה היהודית שאיננה עוד, מהם ייחודיים למקום.
בברסלאו הוקם מוזיאון לזכר החיים היהודים שנגדעו, ובו אף בית כנסת.
בברסלאו יצא סרט על הקהילה היהודית שאיננה, בשם "אנחנו יהודים מברסלאו" ("Wir sind Juden aus Breslau").
הסרט מתמקד בשנים-עשר ניצולים יוצאי הקהילה, שהיגרו לישראל, לארצות הברית ולמקומות נוספים, ובאמצעות סיפורם האישי משחזר את קורותיה של הקהילה.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בברסלאו בנובמבר 2016, סביב אירועי הזיכרון לליל הבדולח בעיר.
בשנים האחרונות נערכת ב-9 בנובמבר, בליל הזיכרון לליל הבדולח, צעדת זיכרון בעיר להנצחת חורבנה של הקהילה.
הצעדה יוצאת מרחבת בית הכנסת 'החסידה הלבנה', ששרד את השואה, עוברת ברחובות היהודיים הריקים מתושביהם המקוריים, ומסתיימת ברחבת בית הכנסת 'החדש' של ברסלאו, שנחרב בליל הבדולח.
הצועדים נושאים נרות זיכרון בידיהם, ובמהלך הצעדה נישאים דברים לזכר הקהילה, בטקס קצר שנערך במקום.
בברסלאו ישנם לוחות זיכרון לזכר הקהילה היהודית שחייתה בעיר, שהבולט שביניהם הוא לוח הזיכרון שניצב על חורבותיו של בית הכנסת 'החדש', שנחרב בליל הבדולח.
בעיר קיימים גם אתרי הנצחה שונים, שאינם קשורים בהכרח לגורל יהודי הקהילה, אלא לכלל יהודי אירופה בשואה, כמו אתר הנצחה ללוחמי מרד גטו ורשה שהוקם בעיר.
הקהילה היהודית של דרזדן מוזכרת לראשונה בכתובים ב"תקנת היהודים" Judenverordnung, צו שהוצא על ידי היינריך "הנאור" המארקגראף של מייסן, בשנת 1265. בצו זה העמיד את היהודים כבני חסות והקנה להם זכויות שוות לאלו של הנוצרים, בין השאר אישר את הקמת בית הכנסת הראשון בדרזדן.
בכתבים נוספים מאותה תקופה מוזכרים באר יהודית Jüdenteich וחצר יהודית Jüdenhof שבה היה בית הכנסת.
במאות ה-14 וה-15 הקהילה היהודית של דרזדן עברה טלטלות קשות.
במהלך המגפה השחורה בשנת 1349 נעשה טבח ביהודים (Judenverbrennung) והניצולים מהטבח גורשו מהעיר.
כעבור כ-40 שנה שוב מוזכרת קהילה יהודית במקום.
הם גרו ברחוב היהודים הגדול (Großen Judengasse) וברחוב היהודים הקטן.
כעבור עוד שלושים שנה, ב-1411 שוב גורשו היהודים מהעיר ורכושם הוחרם, זאת בצו המארקגראף פרידריך הראשון.
ב-1425 אותו השליט איפשר ליהודים לחזור לעיר, אבל ב-1430 גורשו היהודים מכל נסיכות סכסוניה.
רק בתחילת המאה ה-18 החלו יהודים לחזור ולהתיישב בדרזדן.
באמצע המאה כבר התקיימה קהילה יהודית קטנה עם בית תפילה ובית קברות.
בסוף המאה ה-18 חיו בדרזדן כ-1000 יהודים (לפי מקור אחר רק 300) ולהם 7 בתי תפילה ששכנו בבתים פרטיים.
באותו זמן עדיין התקיימו מגבלות קשות על העיסוקים המותרים ליהודים.
שיפור משמעותי במצבם של יהודי דרזדן חל בשנות השלושים של המאה ה-19. ב-1837 הוסרו בסקסוניה חלק מהמגבלות על היהודים.
יהודי דרזדן ולייפציג קיבלו זכויות אזרח מלאות כולל הזכות לרכוש קרקעות.
באותה שנה ניתן אישור לבניית בית כנסת.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל גוטפריד זמפר, שתכנן גם את בית האופרה של דרזדן.
בית הכנסת נחנך ביום ששי ה-8 במאי 1840, במעמד הרב זכריה פרנקל.
בית הכנסת נשרף בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938, וממכבי האש נמנעה הגישה אליו עד לחורבנו המוחלט.
פינוי ההריסות הוטל על הקהילה.
הקהילה היהודית בעיר, שמנתה כ-5000 יהודים, חוסלה במהלך שנות השלטון הנאצי.
רבה האחרון של הקהילה המרכזית בעיר היה הרב צבי הירש הורוביץ.
כרב קהל ישורון החרדי, כיהן הרב מנחם אריה קניגסהופר.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלה הקהילה היהודית בעיר מתארגנת מחדש, אולם ההספדים בבית הקברות היהודי החדש, שנשרף בעת הפצצת דרזדן, הוסב ביוני 1950 לבית כנסת, והיה למקום התפילה המרכזי עבור יהודי דרזדן עד בנייתו של בית הכנסת החדש .
כינונה של גרמניה המזרחית לא הטיב עם היהודים המקומיים, הן בשל דעות קדומות אנטי קפיטליסטיות, והן בשל הקשר ההדוק של מדינת ישראל לארצות הברית.
ראש הקהילה היהודית לאון לוונקופף נעצר, ונרדף בידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, ה-SED.
לאחר נפילת חומת ברלין פקדה את הקהילה רוח התחדשות עם הצטרפותם של חברים חדשים יוצאי ברית המועצות.
ב-1992 הוקמה בעיר אגודת התרבות היהודית "התקוה", ומספר היהודים בעיר הגיע לכ-730 איש.
בשנים 1996-2001 נבנה ונחנך בקצה המזרחי של מרפסת ברוהל, במקום בו היה בית הכנסת הקודם שחרב בליל הבדולח, מתחם המהווה אתר הנצחה ומרכז קהילתי לקהילה היהודית בדרזדן, ובו כלול בית הכנסת החדש.
כרב בית הכנסת משמש מאז אוגוסט 2019, הרב עקיבא וינגרטן, רבה הראשי של הקהילה המכהן במקביל כרב קהילת "מגוון" בבזל.
בעיר פועלת גם קהילה חב"דית בראשות שליח חב"ד הרב שניאור זלמן הבלין.
יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות הוא ספר אלבום לזיכרון והנצחת הקהילה היהודית של העיר ברהובו-ברגסס, אשר נמצאת על גבול אוקראינה והונגריה.
את הספר כתב וערך יהושע הלוי, והוא יצא בהוצאת ארגון יוצאי ברהובו-ברגסס והסביבה בשנת 1989.
מדי שנה נערך בישראל כנס של יוצאי ברהובו-ברגסס.
בכנס הניצולים העלו זיכרונות וחוויות מהעיר שלפני המלחמה.
בכנס של שנת 1990 חולקו עותקים של הספר "יהדות ברהובו-ברגסס בתמונות" לניצולי העיר ולמשפחותיהם.
הוא נכתב בשתי שפות: עברית והונגרית.
זאת על מנת שהניצולים שאינם קוראים בעברית יוכלו לקרוא בו.
בנוסף מצורפים בספר הסברים באנגלית.
הוא נכתב כדי לשמש כאנדרטת זיכרון עבור עיירה יהודית שלמה שנמחקה במלחמת העולם השנייה.
המידע בספר נאסף במשך שנים על ידי ניצולי השואה, מזיכרונות של בני הדור השני לשואה.
מצורפות בו תמונות שנמצאו אצל אנשים פרטיים, ומסמכים שונים המעידים על חיי העיר, האווירה וחיי הקהילה היהודית הענפים שהיו לפני המלחמה והשואה.
הספר נכתב נערך ומומן על ידי אנשים פרטיים מקהילת יהודי ברהובו-ברגסס, כאמצעי זיכרון של החיים לפני המלחמה וכן להנצחת הנספים.
הספר מנציח את כל שמות הנספים מהעיירה, הן בשואה והן במלחמות ישראל.
תוכן הספר מביא מידע ובו מבוא על העיר וההיסטוריה שלה.
בספר מובאים פרטים וסיפורים מחיי הקהילה לפני מלחמת העולם השנייה, מלווים בתמונות מחיי הקהילה.
הוא מזכיר מוסדות ואישים יהודים חשובים בעיירה.
הוא מספר את ראשית התנועות הציוניות שפעלו בה באותה תקופה.
מזכיר בתים ועסקים יהודים, וכולל סיפורים משפחתיים בליווי תמונות.
כך למשל מוצגים יהודים בבתי הספר, תמונות ותיעוד חיי הקהילה, ספורט, משפחות שחיו בעיירה ומראות העיר לפני המלחמה.
כמו כן מציג את השלטון ההונגרי אחרי השואה.
מסמכים שונים שנמצאו בעיר אצל אנשים ששרדו את המלחמה.
בנוסף מוצגת בספר רשימת קורבנות השואה מהעיר לפי משפחות.
קהילת יהודי בקאו הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות ברומניה.
בשיאה, בתקופה של בין שתי מלחמות העולם היו בעיר מעל 20 בתי כנסת.
כיום ישנם שני בתי כנסת פעילים והקהילה מונה כמה עשרות יהודים.
על פי מפקד 1772–1774 ישבו בעיר 5 משפחות יהודיות.
על פי המפקד של 1803 ישבו בעיר 233 משפחות.
מפקד 1852 מנה 504 משפחות יהודיות.
רישומי חברה קדישא התחילו ב-1774. ראש הקהילה מוזכר לראשונה ב-1794 והקהילה הוכרה רשמית ב-1857.
בית הכנסת הראשון הוקם בבקאו בשנת 1820. בשנת 1841 הקימו יהודים חסידי חב"ד בית כנסת נוסף.
בשנת 1864 היו 14 בתי כנסת מתפקדים בבקאו.
בין הבולטים ניתן למנות את בית הכנסת בורא וולף, פרחי בית הכנסת, בית הכנסת אלטר יונאס.
בשנת 1876 שמואל פילדרמן הקים בעיר מפעל לעיבוד עורות שפעל עד שהועבר לשליטת הממשלה הקומוניסטית בשנת 1948.
בשנת 1880 בבקאו היו 21 בתי כנסת ובתי תפילה.
בשנת 1916 פעלו בעקבות בתי כנסת פרים אייזיץ', אלתר לייב, איציק לייב בריל, ליפסקן, החייטים הצעירים, מאמנים, בית כנסת סנדלרים, דגני בוקר, בנייה, בית הכנסת רבי ישראל, בית כנסת "אחוות ציון" סיימה קופלר.
בשנת 1917 הסתיימה קבורה בבית הקברות היהודי הישן ונפתח בית עלמין חדש.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נסגרו כמה בתי כנסת ואחרים התרחבו.
חלקם נשאו את שמותיהם של רבנים או אנשים שנפטרו בחיים שהשפיעו על הקהילה: בית כנסת ויסמן, בית כנסת גאון ביתאל ספרן, בית כנסת רבי בליין, בית כנסת דוד הרקוביץ, בית כנסת פילדרמן, בית כנסת רבי ווהראן ובית כנסת רבי לאן.
על פי תקנון הקהילה היהודית בבקאו, שאומץ בשנת 1935, משימת הקהילה הייתה להקים, לתחזק או לסבסד, לפקח על שירותי הדת, התרבות, הסוציאליות והלוויות ביישוב.
ראשיתו של ארגון יהודי בקהילה אינם ידועים בדיוק.
ברור ממסמכי הקרן שמאז 1848 היו ליהודים בבקאו קהילה משלהם ב-1865 שמה של הקהילה מופיע במסמך רכישת מכירה שהונפק על ידי בית המשפט המחוזי בבקאו.
ב־25 בינואר 1932, הקהילה היהודית בבקאו מוכרת על ידי משרד הדתות כישות ציבורית.
הקהילה הייתה קשורה גם לשכונות: גשר הברזל (רומנית: Podul de Fier), מחסום מרגינני (Bariera Mărgineni), קלוגרה (Călugăra) וג'ראיישטי (Gherăieşti).
לחברי הקהילה הייתה הזכות להשתמש במוסדות רווחה דתיים, תרבותיים וחברתיים, להשתתף בניהול הקהילה, על פי החוק, לבחור ולהיבחר להנהגת הקהילה, וכחובות, הם היו צריכים לכבד את חוק, לשלם את התרומה הישירה, להשתתף באסיפות הכלליות של הקהילה.
הקהילה הובלה ומנוהלת על ידי ועדה שנבחרה למשך 4 שנים, שאורגנה במחלקות: מנהלית, דתית, בית ספר, תרבותית, חברתית וכלכלית, תרומה וסטטיסטיקה והלוויה.
הגוף המינהלי והביצועי העליון של הקהילה היה הנשיא.
גופי שלטון נוספים בקהילה היו: ייצוג הקהילה, ועדת הצנזורים, ועדת הבוררים, ועדות החוגים, מועצת הרב ומועצת בית הכנסת.
הקהילה הייתה כפופה לאיחוד הקהילות היהודיות של הממלכה הישנה, אז לאיגוד האיגודים הקהילתיים היהודיים של ממלכת רומניה.
כמו כן, באוקטובר גורשו 12 משפחות של יהודים ממוצא זר המתגוררים בבקאו ונשלחו לגבול עם הונגריה, שם נאסר על כניסתם והם נאלצו להישאר כמה ימים תחת כיפת השמיים בגבול.
ב־21 ביוני 1941, בעקבות פקודות טלפון שנמסרו על ידי משרד הפנים, נלקחו הגברים היהודים מבקאו בני 18 עד 60 כבני ערובה.
במסגרת תוכנית הטיהור מיהודים, הגיעו נציגי הצבא הרומני לראש הקהילה היהודית בבקאו, מאיר לייב רוזנברג (Meier Leib Rosenberg), וביקשו שמות וכתובות של יהודי העיר וסביבתה, אך הוא בחר להתאבד בתלייה ולא מסר שמות.
ב-22 ביוני הוסדר פינוי היהודים מהעיירות והכפרים סביב בקאו אל העיר עצמה, דבר שהוביל לצפיפות גדולה.
בתחילה הפינוי התרחש במוינשטי וטרגו אוקנה ועד מהרה פונו שתי הקהילות לבקאו.
משטרת העיר הודיעה ב -4 ביולי 1941 שתוך 48 שעות לכל היותר נדרשו כל היהודים לענוד טלאי צהוב על בגדם.
היה צריך למקם את הטלאי הצהוב בחזית, ומי שלא יציית ייעצר.
באוגוסט 1941 הוטלו על היהודים בבקאו מגבלות על התנועה לאחר השעה 21:00. בסתיו 1941 בבקאו הוחזקו בני ערובה, תחת משמר צבאי כמה עשרות יהודים שהוחלפו עם אחרים לאחר 15 יום, וקיבלו אוכל ממשפחות.
ב־3 באוקטובר, בבית הכנסת שהפך למחנה היו 34 יהודים.
בדצמבר 1941 הוקם מחנה בקאו (רומנית: Garnizoana Bacău), מחנה מעצר נוסף בו הייתה אמורה להיכלא הסדרה הראשונה של 20–30 יהודים ב-31 בדצמבר, והחלפתם תתרחש תוך 30 יום.
במקביל, המשטרה שחררה את האישה שהוחזקה בבית הכנסת ב -21 בדצמבר.
נוהג זה הושעה בפברואר 1942 כתוצאה מחוזר שהונפק על ידי משרד הפנים.
היהודים מבקאו נשלחו באופן מאסיבי לעבודות כפייה מחוץ לעיר, במיוחד לאלו שבניהול ה-CFR (הרכבת הרומנית).
רבים הגיעו אפילו לבסרביה וטרנסניסטריה.
קהילת בקאו הצליחה לארגן קנטינה עבור העניים שהציעה ארוחות יומיות עבור 1,000 איש.
מרבית העוזרים היו בני משפחותיהם של אלה שנשלחו לעבודות כפייה מחוץ לעיר.
לאחר המלחמה יהודים רבים חזרו לבקאו והתיישבו בה והקהילה מנתה מספר שיא של כ-18,000 יהודים.
ואולם, המשטר הקומוניסטי שעלה לשלטון הגביל את החיים היהודיים ורוב בתי הכנסת בעיר נסגרו.
הקהילה היהודית בבקאו הפסיקה את פעילותה בשנת 1950 כשהחליפה אותה הוועד הדמוקרטי היהודי, גוף שהוקם על ידי השלטונות החדשים והיה אנטי ציוני.
לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 הצטמצמה באופן משמעותי הקהילה היהודית בעיר כאשר רבים מיהודי העיר עלו לישראל במסגרת העלייה הרומנית ופדיון יהודי רומניה.
כיום הקהילה מונה מספר עשרות של יהודים.
מושב הקהילה נמצא ברחוב Erou Costel Marius Hasan 2. בעיר שני בתי כנסת: בית הכנסת הגדול של בקאו (ידוע גם בשם בית הכנסת סוחרי הדגן).
מאז 1955 הוא אינו פעיל, פתוח לביקורים ונמצא ברשימת המבנים בעלי ערך תרבותי של ממשלת רומניה, ובית הכנסת רבי אברהם רוזן המשמש את הקהילה.
קיימים כיום שני בתי קברות, ישן שהיה בשימוש עד מלחמת העולם הראשונה וחדש, שנפתח ב-1916 ומשמש את הקהילה היהודית גם כיום.
בית הכנסת הגדול של בקאו
העיר בראילה, נמל חשוב על חוף הדנובה, נוסדה ב-1368 בשם "איבראילוב" ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית ב-1538. בראילה הייתה שטח כיבוש עות'מאני המנוהל ישירות על ידם עד 1829, כאשר לפי הסכם אדריאנופול הפכה לנמל של נסיכות ולאכיה.
היהודים בבראילה מוזכרים לראשונה במאה ה-15. יהודי בראילה היו ממוצא ספרדי והתגוררו בעיקר ב"רחוב היהודים", שם היו להם בית כנסת ובית קברות.
אחרי שבראילה הוכרזה נמל חופשי ב-1829, נהרו יהודים רבים מחבלי נסיכות מולדובה אליה.
השלטון המרכזי של נסיכות ולאכיה לא ראה זאת בעין יפה וחלק מהיהודים גורשו.
השלטון המקומי מחה כנגד זאת והיה מעוניין בבוא היזמים היהודים.
תחת שלטונו של בארבו שטירביי, שליט ולאכיה נפסק גירוש היהודים.
יהודי בראילה התארגנו בגילדה היהודית ובחרו בישראל בוהור להנהיגם.
בוהור נהג להלשין לשלטונות על יהודים מחללי שבת וקנאותו גרמה לחלקם להתנצר.
ב-1862 התרחש פילוג בקהילה היהודית של בראילה בגלל סכסוך עם הרב מרגוליס על רקע יוזמת הקהילה לבניית היכל מודרני.
בוטל המס על השחיטה ומחוסר תקציב נסגר בית החולים היהודי.
ב-1862 הוקם בבראילה בית הכנסת הרפורמי הראשון בשטח הרגאט.
הרבנות של בראילה נשלטה תחילה על ידי משפחת מרגוליס.
תחילה כיהן הרב יעקב (ינקל) מרגוליס, שהגיע לבראילה מחוטין.
אחרי מותו כיהנו שני בניו, זלמן גודל מרגוליס ואהרון מרגוליס ולאחר מכן נכדו, ישראל מרגוליס.
אחרי משפחת מרגוליס כיהן בשנים 1862 - 1873 הרב אבנר כתבן.
מ-1874 כיהן הרב שלמה בר מנחם מנדל מר, מחבר הספר "דברי שלמה".
יהדות דניפרו (בעבר- דניפרופטרובסק, ולפני כן יקטרינוסלב) היא קהילה יהודית בעיר דניפרו, שהייתה מן הגדולות והחשובות במזרח אירופה.
יהודים החלו להתיישב בעיר כבר בייסוד העיר בשנת 1773. מכיוון שהעיר הייתה בתחום המושב, שרק בו יכלו יהודים לגור, גדלה הקהילה במהירות, והייתה לאחת הקהילות הגדולות במזרח אירופה.
בתחילת המאה העשרים נערכו מספר פוגרומים בעיר, והרבנים פנחס גלמן ולוי יצחק שניאורסון נבחרו לרבני העיר.
במלחמת העולם הראשונה הצבא הלבן כבש את העיר, וערך פוגרומים ופרעות ביהודי העיר.
בשנת 1941 כבשה הגרמניה הנאצית את העיר, רוב יהודי העיר ברחו לסיביר, והיהודים שנשארו בה הוכנסו לגטו.
בשנים 1941–1942 נרצחו עשרות אלפי יהודים על ידי הנאצים.
לאחר נפילת ברית המועצות הקים הרב שמואל קמינצקי קהילה יהודית ובית חב"ד בעיר, ובשנת ה'תשע"ג נחנך מרכז מנורה, שהוא בית חב"ד והמרכז היהודי הגדול בעולם.
כבר בייסוד העיר בשנת 1773, החלו יהודים מאוקראינה המערבית להתיישב בעיר.
לאחר מכן הגיעו אליה יהודים נוספים מליטא ומבלארוס, אשר רובם היו שומרי תורה ומצוות.
בקהילה דיברו בעיקר יידיש, והיה גוף שנקרא "הקהל" וכלל את ראשי הקהילה, שניהל את ענייניה מול השלטונות.
מכיוון שהעיר נכללה בתחום המושב שרק בו יהודים הורשו לגור, יהודים רבים גרו בעיר, והיא הייתה הקהילה היהודית המרכזית באוקראינה.
בשנת 1800 נפתח בית הכנסת הראשון בעיר, שנשרף מאוחר יותר.
בשנת 1805 התגוררו בעיר 376 יהודים.
בשנת 1864 היו בעיר חמישה בתי כנסת, חמישה-עשר "חדרים", תלמוד תורה וכן מכללה להכשרה מקצועית.
בשנת ה'תר"ד (1844) נסגר ה"קהל", שייצג את היהודים מול השלטונות, ומי שייצג את הקהילה היהודית היו בעיקר נציגי "החברה היהודית", שבדרך כלל היו רב העיר ונכבדים נוספים שעסקו בצרכי הקהילה.
באותן שנים ניהל את הקהילה הרב אלחנן, מתלמידי הרב מנחם מנדל שניאורסון.
לאחר פטירתו של הרב אלחנן, מונו שני רבנים ראשיים לעיר – הרב דוב זאב קוזבניקוב מטעם החסידים, והרב בנימין זאב זקהיים מטעם המתנגדים.
ב-20 וב-21 ביולי 1883 נערך פוגרום ביהודי העיר, אך הוא הופסק עד מהרה.
במפקד האוכלוסין של שנת 1897 היו 39,979 יהודים בעיר, שהיוו 35.4% מכלל התושבים.
באותה שנה היו בעיר 12 בתי כנסת, ובתלמודי התורה למדו כאלף וארבע מאות תלמידים.
בנוסף, היו בעיר ישיבה ושישה עשר בתי ספר יהודיים.
בשנת 1917 היו בעיר 38 בתי כנסת יהודים (ולפי מקורות אחרים- 44).
באוקטובר 1905 נערך פוגרום בעיר.
בהמשך ידעה העיר מספר אירועים דומים: במאי 1919 בוצע פוגרום על ידי גדודיו של אטמן גריגורייב, ונרצחו 150 יהודים.
ב-1920 התחדשו הפוגרומים ביהודי העיר, ומאות נשים יהודיות נאנסו בעיר.
הקהילה היהודית בדניפרו נחשבה לעשירה ואמידה יחסית לשאר יהודי אירופה.
מצבם הכלכלי של יהודי העיר היה טוב, וחלקם החלו להתבולל.
בתחילת המאה העשרים החל הרב פנחס גלמן לשמש כרב העיר.
הרב גלמן הקים בעיר ישיבה, שבין השאר למד בה זלמן ארן, ועסק רבות בקליטת הפליטים בימי מלחמת העולם הראשונה, יחד עם הרב שניאורסון.
בשנת ה'תרס"ט נערכו בחירות לרב עיר נוסף עבור הקהילה החסידית בעיר, ונבחר הרב לוי יצחק שניאורסון – אביו של הרבי מליובאוויטש, שהתגורר בעצמו בעיר בשנים 1907–1923. לאחר פטירת הרב גלמן בשנת 1921, שימש הרב שניאורסון כרבה היחיד של העיר.
הרב שניאורוסון בנה מוסדות יהודיים רבים, וריכז את כל פעילות הקהילה.
בשנת ה'תרע"ט ערכו פרעות ופוגרומים רבים ביהודים, ובאותה תקופה נרצחו בעיר אלפי יהודים.
כתגובה לפוגרומים, הקימו היהודים את "פלוגת הקהילה היהודית", שנועדה להגן על יהודי העיר ומומנה על ידי העירייה.
בפלוגה היו חברים 220 אנשים, והם היו רוכשים כלי נשק להגנה עצמית ומתאמנים בהם.
עם הקמת ברית המועצות, תלמודי התורה, בתי הספר והישיבות נסגרו, ונשארו ליהודים רק בתי כנסת מועטים, שבהם התרכזה הקהילה היהודית.
ברית המועצות פתחה בתי ספר שבהם חונכו התלמידים לערכי הקומוניזם, והרב שניאורסון והרב גלמן החלו להפעיל מספר תלמודי תורה במחתרת.
בשנת ה'תר"פ נפטר הרב פנחס גלמן, והרב שניאורסון היה לרב העיר היחידי.
בשנת ה'תרפ"ט הקים הרב מנחם מנדל פוטרפס את "ישיבת תומכי תמימים", שפעלה באופן מחתרתי ונסגרה כעבור שנתיים, אולם נשאר במקום חיידר אחד.
בשנת ה'תרצ"ט (1939), נאסר הרב שניאורסון עקב עמידתו על עקרונות היהדות וניהול הקהילה, הוגלה מהעיר ונפטר.
למרות מאסר הרב, בעיר נשאר בית כנסת אחד שפעילותו לא הופסקה עד לשנות ה-90.
בשנת 1939 היו בעיר 85,529 יהודים, לאחר שרוב יהודי העיר הספיקו להימלט לסיביר או לארץ ישראל.
לאחר כיבוש העיר על ידי הגרמנים ב-26 באוגוסט 1941 התחילו רדיפות היהודים.
בתחילה כל יהודי העיר רוכזו בגטו, וב-2 באוקטובר אותה שנה היהודים אולצו לשלם קנס בגובה 3 מיליון מארק.
לאחר מכן התחילו רציחות המוניות על ידי הנאצים.
ב-13 באוקטובר באותה שנה, עשרת אלפים עד שנים-עשר אלף יהודים נורו בגבעה ליד המכון לתחבורה.
בשמחת תורה בשנת ה'תש"ב נערך פוגרום ביהודי העיר, ועל פי נתוני יד ושם נרצחו בו יותר מ-55 אלף יהודים תושבי העיר.
לאחר נפילת ברית המועצות חודשה פעילות הקהילה, והרב שמואל קמינצקי החל לשמש כרב העיר.
הוא פתח את בית הספר "אור אבנר לוי יצחק", ומכללה לבנות "בית חנה", המיועדת לבנות יהודיות מכל רחבי אוקראינה.
בשנת 1991 יסד את ישיבת נחלת לוי.
ב-1997 הוחזר לקהילה היהודית בית הכנסת "שושנת הזהב", שהוא בית הכנסת המרכזי בעיר.
בשנת ה'תשע"ג נחנך בעיר "מרכז מנורה", שהוא המרכז היהודי הקהילתי ובית חב"ד הגדול בעולם.
המרכז נבנה ביוזמת רב העיר שמואל קמינצקי, ובמימון של צבי בוגולובוב, איגור קולומויסקי ונשיא הקהילה היהודית בעיר צבי הירש בגלובוב.
המבנה נבנה בסמיכות לביתו של רב העיר לשעבר, הרב לוי יצחק שניאורסון.
יהודים חיים בברבדוס כמעט ללא הפסקה מאז 1654.
הגעת היהודים לברבדוס היא תוצאה ישירה של האינקוויזיציה הספרדית וגירוש ספרד.
ב-1492 היו יהודים שנמלטו מהרדיפות מחצי האי האיברי לברזיל, ושם נשארו עד המאה ה-17. יהודים אלו נאלצו להימלט שוב ממה שהייתה בעבר ברזיל ההולנדית (במיוחד מרסיפה, שם הייתה קהילה יהודית גדולה) לאחר שנכבשה ב-1654 על ידי האימפריה הפורטוגזית.
האוכלוסייה הברבדית המוקדמת גדלה משני מקומות נוספים.
בשנת 1664 פורק היישוב היהודי בקאיין, גיאנה הצרפתית, וכמה מתושביו עברו לברבדוס.
בשנת 1674 עברו למקום גם תושבים מסורינאם בעקבות כניעתה להולנדים.
גורשו רוב יהודי סורינאם לג'מייקה, אך מעטים הצליחו להגיע בברבדוס.