tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנוצ'יהר מת ב-1031, ובנו אנושירוואן שרף אל-מעלי, אותו בחר מחמוד מע'זני כיורש לשושלת הזיארית ירש את השלטון.
משנת 1032 עד 1040, הכוח האמיתי מאחורי כס המלכות היה בידי אבו קאליג'אר בן ויהאן, קרוב משפחתו של אנושירוואן.
בשנת 1035, אבו קאליג'אר הפסיק להעלות מס לע'זנווים, דבר שהוביל לפלישה של השושלת הע'זנווית ל טברסטן ולביזת עיר הבירה הזיארית, אמול.
בעקבות השלכות אלו של אי העלאת המס לע'זנווים, אבו קאליג'אר, נכנע והסכים להמשיך להעלות מס.
זה נתן לאנושירוואן את ההזדמנות לכלוא את אבו קאליג'אר ולהשיג אחיזה איתנה בממלכתו.
ב-1041/1042 פלשו הסלג'וקים, המאסטרים החדשים של ח'וראסאן, לתחומיו של אנושירוואן, דבר שאילץ אותו לקבל את סמכותם.
אנושירוואן נפטר בשנת 1059 והוחלף על ידי בן דודו קייקאבוס, המחבר המהולל של "קאבוס נאמה", יצירה מרכזית בספרות הפרסית.
קייקאבוס נפטר בשנת 1087, ובנו גילנשאה ירש אותו.
שלטונו היה קצר, ובשנת 1090 פלשה מדינת ניזארי איסמעילי תחת חסן-אי סבאח וכבשה את השטחים שהיו תחת שלטון השושלת, דבר שסיים את שלטון הזיארים ב טברסטן.
אחת היצירות הארכיטקטוניות המפורסמות ביותר של השושלת הזיארית היא הגונבאד קאבוס (המשמעות היא "כיפת קאבוס").
הקבר הוא אחד המונומנטים האדריכליים המוקדמים ביותר עם כתובת מתוארכת ששרדו באיראן הפוסט-אסלאמית.
הקבר, הבנוי מלבנים שרופה, הוא גליל עצום שמכוסה בגג חרוטי.
התוכנית המעגלית, בעלת 10 פאות, היא 17 קוטר מ', והקירות בעובי 3 מ'.
הגובה מהבסיס לקצה הוא 49 מ'.
האגדה מספרת כי גופתו של קאבוס הייתה סגורה בארון זכוכית שהיה תלוי בשלשלאות מהכיפה הפנימית שבתוך המגדל.
קאבוס, שהיה סופר ערבית בולט, נתן חסות למספר אנשי עט: קמאלו'ד-דין בונדאר של ריי, אבו'ל-קאסים זיאד ב.
מוחמד אל-קמארי אל-ג'ורג'אני, ואבו בכר מוחמד ב.
עלי אל חוסראווי.קמאלו'ד-דין בונדאר כתב את שירתו בערבית, פרסית וגילאקי.המשורר מנוצ'יהרי השתמש בשם העט שלו על שם הפטרון הראשון שלו, פאלאק אל-מעלי מנוצ'יהר, בנו של קאבוס.אולם בתקופת שלטונו של קייקאבוס, נכדו של קאבוס, החצר הזיארית נטתה לפרס, בעת אשר קייקאבוס כתב את היצירה הספרותית הפרסית, קאבוס-נאמה.
כיבוש של השושלת הבויהית (977–997)
השושלת החפסית הייתה שושלת מוסלמית סונית ממוצא ברברי ששלטה באיפריקיה (תוניסיה של ימינו, מערב לוב ומזרח אלג'יריה) מ-1229 עד 1574.
החפסים היו ממוצא ברברי, אם כי כדי לתת לגיטימציה נוספת לשלטונם, הם טענו למוצא ערבי מהח'ליף השני של הראשידון, עומר בן אל-ח'טאב.
האב הקדמון של השושלת (שממנו נגזר שמם), היה אבו חפס עומר בן יחיא אל-חינתתי , ברברי מקונפדרציה שבטית הינטאטה, שהשתייכה לקונפדרציה הגדולה יותר של מסמודה במרוקו של היום.
הוא היה חבר במועצת העשרה, מהגופים הפוליטיים הבכירים ביותר של אל-מוואחידון, וחבר קרוב של עבדאללה אבן תומארת, מייסד תנועת אל-מוואחידון.
בנו של אבו חפס, אבו מוחמד עבד אל-וחיד בן אבי חפס, מונה על ידי ח'ליף אל-מוואחידון, מוחמד א-נאסר, למושל איפריקיה (שטחי תוניסיה, מזרח אלג'יריה ומערב לוב של ימינו) שם שלט משנת 1207 ועד 1221. הוא כונן את שלטונו בתוניס, שבה בחרו בני אל-מוואחידון כבירה המנהלית של המחוז.
מינויו בא על רקע תבוסתו של יחיא אבן גניה, שפתח במתקפה חמורה נגד סמכות אל-מוואחידון באזור.
אבו מוחמד עבד אל-והיד היה בסופו של דבר יעיל למדי בשמירה על הסדר.
הח'ליף העניק לו מידה משמעותית של אוטונומיה בשלטון, בין השאר כדי לעזור לשכנעו לקבל את התפקיד הקשה הזה מלכתחילה.
זה הניח את הבסיס למדינה חפסית עתידית.
כשאבו מוחמד עבד אל-וחיד מת ב-1221, ראשי אל-מוואחידון באיפריקיה בחרו בתחילה את בנו, אבו זייד עבד אל-רחמן, כמושל הבא.
עם זאת, הח'ליף האלמוחידיני במרקש, יוסוף השני אל-מוסתנסיר, לא הסכים לכך והצליח לבטל זאת ולמנות קרוב משפחה משלו לתפקיד.
כאשר נחלשה סמכות אל-מוואחידון במהלך השנים הבאות, ההתנגדות המקומית למושל האלמוחידיני אילצה את הח'ליף האלמוחידיני עבדאללה אל-עדיל למנות בן משפחה חפסי נוסף לתפקיד ב-1226. הוא בחר באבו מוחמד עבדאללה, נכדו של אבו חפס.
אחיו של אבו מוחמד עבדאללה, אבו זכריה יחיא, הגיע לתוניס לפניו והחל לשקם את הסדר.
כאשר אל-מאמון, אחיו של עבדאללה אל-עדיל, מרד בסמכותו של האחרון מאל-אנדלוס, אבו זכריה צידד בו, ואילו אבו מוחמד עבדאללה נשאר נאמן לח'ליף במרקש.
ניצחונו בסופו של דבר של אל-מאמון הביא לכך שאבו זכריה הופקד על איפריקיה בשנת 1228.
שנה לאחר מכן, בשנת 1229, אל-מאמון ויתר רשמית על תורת אל-מוואחידון.
אבו זכריה השתמש בכך כתירוץ כדי לשלול את סמכותו ולהכריז על עצמו כעצמאי.
בשלב זה, לאל-מאמון לא היו האמצעים לעצור אותו או לשלוט מחדש באיפריקיה.
בתחילה הוזכר שמו של אבו זכריה בחוטבה (הדרשה בתפילת יום שישי) עם התואר אמיר, אך ב-1236 או 1237 הוא החל לאמץ את תואר הח'ליף "אַמיר אל-מוּאְמינין" (أمير المؤمنين), כקריאת תיגר ישירה בפני ח'ליף אל-מוואחידון במרקש.
אבו זכריה סיפח את קונסטנטין (קוסנטינה) ובג'איה (בג'איה) בשנת 1230. בשנת 1234, הוא רדף את יחיא אבן גאניה מהאזור הכפרי מדרום לקונסטנטין בשנת 1234, וסיים את האיום המתמשך הזה.
בשנת 1235 הוא כבש את אלג'יר ולאחר מכן ביסס את סמכותו עד לנהר הכליף ממערב.
בשנים הבאות הוא הכניע שבטים כפריים שונים, כמו חווארה, אך אפשר לכמה משבטי באנו טוג'ין במרכז המגרב לשלוט בעצמם כמדינות וסאליות קטנות שהבטיחו את גבולותיו המזרחיים.
הוא קיבל בברכה פליטים ומהגרים רבים מאל-אנדלוס שנמלטו מהתקדמות הרקונקיסטה.
הוא מינה כמה מהם לתפקידים פוליטיים חשובים וגייס גדודים צבאיים אנדלוסיים כדרך להתנגד לכוחן ולהשפעה של האליטות המסורתיות של אל-מוואחידון.
במשך זמן מה, שליט הנאסרים של אמירות גרנדה באל-אנדלוס, אבן אל-אחמר, הודה לזמן קצר בעצימותו של אבו זכריה בניסיון לגייס את עזרתו נגד הכוחות הנוצרים.
בסופו של דבר, ההתערבות החפסית בחצי האי האיברי הוגבלה לשליחת צי לעזרת ולנסיה המוסלמית ב-1238. אבו זכריה גילה עניין רב יותר בניסיון לשחזר חלק מהסמכות הקודמת של האלמוחידון על המגרב והוא עשה ניסיונות להרחיב את שליטתו מערבה יותר.
בשנת 1242 הוא כבש את תלמסאן מידי הזיאנים, אך מנהיגם יע'מוראסן התחמק ממנו.
שני המנהיגים הגיעו בסופו של דבר להסכמה, כאשר יגמוראסאן המשיך לשלוט בתלמסאן אך הסכים להכיר רשמית בסמכותו של אבו זכריה.
באותה שנה, גם סיג'ילמסה וסאוטה (סבטה) הכירו בסמכותו, אם כי אלה ייפלו מאוחר יותר בשליטת המרינים.
מדיניות זו של התפשטות המערב הסתיימה עם מותו של אבו זכריה (1249).
יורשו, מוחמד הראשון אל-מוסתנסיר (שלט 1249–1277), התמקד בגיבוש מדינת החפסים באפריקיה.
המדינה נהנתה מהרחבת הסחר הן עם אירופה והן עם אזור סודאן (דרומית לסהרה).
במערב המגרב (מרוקו של היום), המרינים (المرينيون), שעדיין לא ביססו את שלטונם במלואו באזור, הכירו רשמית בסמכותו בשנת 1258. עם נפילת בגדד, ביתם של הח'ליפים העבאסים, באותה שנה, נתפסו החפסים לזמן קצר כשליטים החשובים ביותר של העולם המוסלמי.
השריף של מכה, אבו נומאיי, הכיר בו זמנית כח'ליף בשנת 1259.
במהלך שלטונו התרחש מסע הצלב השמיני הכושל, בראשות לואי התשיעי, מלך צרפת.
לאחר הנחיתה בקרתגו, מת לואי מדיזנטריה באמצע צבאו שהושמד ממחלה ב-1270.
לאחר מותו של אל-מוסתנציר בשנת 1277, החפסים היו שסועים בעימות פנימי, שהוחמר בהתערבות מצד אראגון.
זה הביא לפיצול בשושלת: ענף אחד שלט מתוניס במזרח וענף אחר שלט מבג'איה וקונסטנטין במערב.
חלוקה זו המשיכה לאפיין את הפוליטיקה החפסית במשך חלק ניכר מתולדותיה, כאשר מאזן הכוחות עובר לעיתים מצד אחד לאחר ועם הצלחות לסירוגין באיחוד שני הענפים תחת שלטון אחד.
לאחר הפיצול הראשוני התרחש האיחוד המוצלח הראשון תחת אבו יחיא אבו בכר השני (שלט 1318–1346), שליט הענף המערבי שהצליח להשתלט על תוניס.
שלטונו של אבו יחיא אבו בכר נותר בלתי יציב והוא פנה לכרות בריתות עם הזיאנים (زيانيون) והמרינים ממערב.
ההסכם שלו עם השליט המריני, אבו אל-חסן (שלט ב-1331–1348), כללו נישואים לאחותו, שמתה לאחר מכן במהלך משלחת מרינית כושלת בספרד, ולאחר מכן נישואים נוספים לבתו.
כשאבו יחיא אבו בכר מת ב-1346, יורשו המיועד, אבו אל-עבאס, נהרג בתוניס על ידי אחיו, עומר, שתפס את השלטון.
היועץ של אבו אל-עבאס, אבו מוחמד עבדאללה בן תפרג'ין, שלח מכתב לאבו אל-חסן בו דחק בו להתערב ולפלוש לאיפריקיה.
אבו אל-חסן, לאחר שכבר כבש את תלמסאן ב-1337, ניצל את ההזדמנות להתרחב עוד יותר.
הוא כבש את תוניס ב-1347 והמושלים החפסים באזור קיבלו את סמכותו.
הפלישה, לעומת זאת, הפרה את מאזן הכוחות לטובת השבטים הערבים הבדואים, שהמרינים לא הצליחו לסחוף אותם.
אבן תפרג'ין, שקיווה להיות מוצב בשלטון על ידי המרינים, ברח למצרים.
המצב באיפריקיה התפתח לאי-סדר ויריבות פנימיות נוספות, ואבו אל-חסן נאלץ לחזור מערבה ב-1349, בין השאר כדי להתמודד עם הפיכה של בנו, אבו אינאן.
אבן תפרג'ין חזר לאיפריקיה ובתמיכת בדואים הציב בן צעיר נוסף של אבו יחיא אבו בכר, אבו אישאק, כשליט.
אבו אינאן, לאחר שלקח בהצלחה את כס המלכות מאביו, פלש לאיפריקיה שוב וכבש את תוניס באוגוסט 1357, אך עד מהרה נאלץ על ידי חייליו לנטוש את האזור.
הוא חזר מערבה, ושמר על השליטה רק בקונסטנטין ובערי המגרב המרכזי לזמן מה.
לאחר שהסתיים האיום המריני, נכשלו הניסיונות לאחד מחדש את החפסים עד שאבו אל-עבאס אחמד השני (שלט 1370–1394), האמיר של בג'איה וקונסטנטין, כבש את תוניס ב-1370. כשליט ומנהיג צבאי מוכשר, הוא כונן מחדש את הסמכות החפסית בתנאים חזקים יותר, וריכז את הכוח במידה רבה יותר מאי פעם.
בינתיים, הזיאנים והמרינים היו עסוקים בעניינים פנימיים.
תחילת מלכותו לא הייתה קלה שכן ערי הדרום מרדו בו.
עם זאת, הסולטאן החדש החזיר לעצמו את השליטה במהירות: הוא כבש מחדש את טוזר (1404), את גאפסה (1401) ואת ביסקרה (1402), הכניע את השלטון השבטי באזורי קונסטנטין ובג'איה (1397–1402), ומינה את המושלים של אזורים אלו.
הוא התערב גם נגד שכניו מהמערב והמזרח.
ב-1424, הוא הביס את הסולטאן הזיאני, אבו מאלכ עבד אל-וחיד, והציב זיאני נוסף, אבו עבדאללה מוחמד הרביעי, על כס המלכות של תלמסאן כווסאל שלו.
בשנת 1429 תקפו החפסים את האי מלטה ולקחו 3,000 עבדים, אם כי לא כבשו את האי.
קאיד רידאבן היה המנהיג הצבאי במהלך המתקפה.
הרווחים שימשו לתוכנית בנייה גדולה ולתמיכה באמנות ותרבות.
עם זאת, הפיראטיות עוררה גם פעולות תגמול מצד הנוצרים, שפתחו מספר פעמים בהתקפות ומסעות צלב נגד ערי החוף החפסיות, כמו מסע הצלב הברברי (1390), מסע הצלב בונה (1399) ולכידת ג'רבה ב-1423.
אבו פארס עבד אל-עזיז השני מת ב-1434 במהלך משלחת נוספת נגד תלמסאן.
יורשו, אבו עמרו עות'מאן, זכה לתקופת שלטונו הארוכה ביותר מכל החפסים (שלט בשנים 1435–1488).
הוא המשיך במידה רבה את השלטון החזק של קודמיו, אך הוא נאלץ להתמודד עם אתגרים גדולים יותר, כולל פוליטיקה פנימית, שבטים בדואים לא שקטים בדרום והוואטסים במערב.
עות'מאן כבש את טריפוליטניה ב-1458 ומינה מושל באוארגלה ב-1463. הוא הוביל שתי משלחות לתלמסאן בשנים 1462 ו-1466 והפך את הזיאנים לווסאלים שלו, בעוד שגם מדינת וואטאסיד במרוקו קיבלה את סמכותו רשמית.
המגרב כולו היה לפיכך לזמן קצר תחת שליטה של החפסים.
במאה ה-16 החפסים נקלעו יותר ויותר למאבק הכוחות בין ספרד לקורסירים הנתמכים על ידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים כבשו את תוניס ב-1534 והחזיקו בה במשך שנה אחת, וגירשו את השליט החפסי מולאי חסן.
שנה לאחר מכן תפס מלך ספרד וקיסר האימפריה הרומית הקדושה קרל החמישי את תוניס, גירש את העות'מאנים והחזיר את מולאי חסן כמשלם מס עובד הבסבורגי.
בשל האיום העות'מאני, החפסים היו וסאלים של ספרד לאחר 1535. העות'מאנים שוב כבשו את תוניס ב-1569 והחזיקו בה במשך ארבע שנים.
דון חואן מאוסטריה כבש אותה מחדש ב-1573. העות'מאנים כבשו מחדש את תוניס ב-1574, ומוחמד השישי, הח'ליף האחרון של החפסים, הובא לקונסטנטינופול והוצא להורג בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ספרד ורצונו של הסולטאן העות'מאני לקבל את התואר ח'ליף כמי ששלט כעת במכה ומדינה.
החפסים, עם מיקומם באיפריקיה, היו עשירים בחקלאות ובמסחר.
במקום להציב את הבירה בערים יבשתיות כמו קירואן, נבחרה תוניס כבירה בשל מיקומה על החוף כנמל המקשר את הים התיכון המערבי והמזרחי.
סוחרים נוצרים מאירופה קיבלו מובלעות משלהם בערים שונות על חוף הים התיכון, תוך קידום סחר חוצה ים תיכוני.
תחת החפסים, המסחר והיחסים הדיפלומטיים עם אירופה הנוצרית גדלו באופן משמעותי, אולם פיראטיות נגד ספנות נוצרית גדלה גם כן, במיוחד בתקופת שלטונו של עבד אל-עזיז השני (1394–1434).
עד אמצע המאה ה-14, אוכלוסיית תוניס גדלה ל-100,000. לחפסים היה גם חלק גדול בסחר חוצה סהרה דרך נתיבי השיירות מתוניס לטימבוקטו ומטריפולי לאפריקה שמדרום לסהרה.
החפסים היו פטרונים יעילים של תרבות וחינוך.
הם היו הראשונים שהכניסו את המדרסות למגרב.
: 209  האוריינות הערבית והחינוך הדתי גברו אפוא, כאשר קירואן, תוניס ובג'איה אירחו מסגדים אוניברסיטאיים מפורסמים.
קירואן המשיכה לשמש כמרכז של האסכולה המאלכית לדוקטרינה הדתית.
: 37 כשהמרכז הפוליטי של המדינה עבר לתוניס, המסגד הגדול של אל-זייטונה, המסגד הראשי של העיר, הפך למרכז הלימוד המוביל במדינה.
השפעה רבה על התרבות היו מהגרים מאל-אנדלוס, שאבו זכריה עודד להגיע לממלכתו במאה ה-13. בין הדמויות החשובות ביותר היה ההיסטוריון והאינטלקטואל המפורסם, אבן ח'לדון.
החפסים היו בונים משמעותיים, במיוחד תחת שלטונם של מנהיגים מצליחים כמו אבו זכריה (1229–1249) ואבו פארס (1394–1434), אם כי לא הרבה מהאנדרטות שלהם שרדו בשלמותן עד ימינו.
בעוד קירואן נותרה מרכז דתי חשוב, תוניס הייתה הבירה והחליפה אותה בהדרגה כעיר הראשית של האזור והמרכז העיקרי של חסות אדריכלית.
בניגוד לארכיטקטורה מערבה יותר, האדריכלות החפסית נבנתה בעיקר מאבן (ולא מלבנים או לבני בוץ) ונראה כי היא כללה הרבה פחות עיטורים.
בסקירת ההיסטוריה של האדריכלות בעולם האסלאמי המערבי, החוקר ג'ונתן בלום מעיר כי נראה כי האדריכלות החפסית "התוותה במידה רבה מסלול בלתי תלוי בהתפתחויות במקומות אחרים במגרב".
מסגד הקסבה של תוניס היה מהעבודות הראשונות בתקופה זו, שנבנה על ידי אבו זכריה (השליט החפסי העצמאי הראשון) בתחילת שלטונו.
בתוכנית הקומה שלו היו הבדלים ניכרים ממסגדים קודמים מתקופת אל-מוואחידון, אך הצריח, שהושלם ב-1233, מזכיר דמיון רב מאוד לצריח של מסגד הקסבה הקודם במרקש שנבנה על ידי אל-מוואחידון.
יסודות נוספים מהתקופה החפסית בתוניס כוללים את מסגד חליק (המאה ה-13) ומסגד אל-הווא (1375).
ארמון בארדו (היום מוזיאון לאומי) הוקם גם הוא על ידי החפסים ב, והוא מוזכר ברישומים היסטוריים לראשונה בתקופת שלטונו של אבו פארס.
: 208 החפסים ביצעו שיפוצים משמעותיים גם במסגד הגדול הקדום בהרבה של קאירואן - שיפצו את תקרתו, חיזוק קירותיו, ובנו או בנו מחדש שניים משערי הכניסה שלו בשנת 1293 - וכן במסגד הגדול של אל-זייטונה בתוניס.
החפסים הכניסו לאזור גם את המדרסות הראשונות, החל במדרסה אל-שמאעייה שנבנתה בתוניס ב-1238 (או בשנת 1249 לפי כמה מקורות : 296 ).
אחריו הגיעו רבים אחרים (כמעט כולם בתוניס) כמו מדרסה אל-הווא שנוסדה בשנות ה-1250, מדרסה אל-מרידיה (1282) ומדרסה אל-אונקייה (1341).
עם זאת, רבות מהמדרסות המוקדמות הללו השתמרו בצורה גרועה או שונו במידה ניכרת במאות השנים מאז הקמתן.
המדרסה אל-מונתסיריה, שהושלמה בשנת 1437, היא בין המדרסות השמורים ביותר בתקופת החפסיד.
השושלת הבוונדית (בפרסית: باوندیان) הייתה שושלת איראנית ששלטה בחלקים של טברסטן (מחוז מאזנדראן של ימינו) בצפון איראן של היום בין השנים 651 עד 1349, לסירוגין, בין עצמאות מוחלטת לבין כניעה כווסלים לשליטים אזוריים חזקים יותר.
שלטונם בן בה-698 שנים, מהווה את שלטון השושלת השנייה באורכה של איראן אחרי .
טברסטן היה אזור הררי הממוקם על החוף הכספי של צפון איראן.
החל מהמאה ה-11 ואילך השם השולט של האזור הוא מאזנדראן.
מייסד האימפריה הסאסאנית, ארדשיר הראשון כבש את האזור בתחילת המאה השלישית לספירה, אך השאיר את השליטים המקומיים ואסלים.
קבאד הראשון מינה את בנו קאבוס לשליט במקומם בסוף המאה הרביעית.
תחת שלטון האימפריה הסאסאנית נהנתה טברסטן מאוטונומיה ניכרת.
בשנות ה-640 הוכר הנסיך בן השושלת הדאבוית, קרוב משפחתו של השאה הפרסי (שאהאנשאה) ג'מאספ, גיל גוובארה (שלט בשנים 642–660), על ידי שאהאנשאה יזדגרד השלישי (שלט בשנים 632–651) כשליט האזור.
המסורת מספרת על תחילת השושלת בתקופת הכיבוש המוסלמי של פרס מידי האימפריה הסאסאנית.
על פי המסורת מוצא השושלת מבאב, שעל פי המסורת הוא נכדו של הנסיך ההסאסאני קאבוס, אחיו של ח'וסרו הראשון ובנו של השאה קבאד הראשון (שלט בשנים 488–531), שנמלט ל טברסטן בגלל הכיבוש המוסלמי של פרס.
הוא ריכז סביבו את המקומיים, הדף את ההתקפות הערביות הראשונות, ומלך חמש עשרה שנה עד שנרצח על ידי ואלאש (נסיך איראני), ששלט במשך שמונה שנים.
בנו של באב, סורח'אב הראשון, התבסס על רכסי ההרים המזרחיים של טברסטן, בפרים, אזור שהפך לאחר מכן לנחלת המשפחה.
לגבי הזיהוי של באב, קיימים חוקרים שהציעו זיהוי חלופי לבאב האגדי בתור כומר זורואסטרי בן סוף המאה ה-6 מריי (איראן).
התיעוד ההיסטורי של השושלת הבוונדית קיים החל מהתקופה שלאחר הכיבוש העבאסי של האזור.
עם שלטונו של שרווין הראשון, שנחשב על פי מסורת מאוחרת יותר לנינו של סורח'אב הראשון.
חוקרים מחלקים את השושלת לשלושה ענפים עיקריים: קאיוסיה, על שם קאיוס אבן קובאד (שמו הערבי של האב הקדמון האגדי של המשפחה, קאבוס בן קבאד), ששלטה משנת 665 עד 1006, כאשר שלטון המשפחה הסתיים על ידי קאבוס אבן וושמגיר.
כמה מבני המשפחה המשיכו לשלוט ביישובים שונים לאחר מכן, ויצרו בשנת 1073 את הענף השני, איספבדהיה.
בירתם הייתה סארי, ושלטונם השתרע על גילאן, ריי קומיס וכן על טברסטן.
הם היו בעיקר וסלים של הסלג'וקים ומאוחר יותר של הח'ווארזמשאה.
שלטונם הסתיים בשנת 1210 עם רציחתו של רוסתם החמישי והשתלטות הח'ווארזמשאה מוחמד השני ישירות על האזור.
הענף השלישי, או קינאח'וואריה, הוקם בשנת 1237 בעקבות הפלישות המונגוליות והכאוס הרב שהשתרר, הם המשיכו לשלוט וסאלים תחת המונגולים, עד סופה הסופי של השושלת בשנת 1349.
לאחר נפילת השושלת הדאבוית, נותרו ב טברסטן שתי שושלות מקומיות עיקריות: השושלת הבוונדית בהרים המזרחיים והשושלת הקרנוודית, שניכסו לעצמם את מורשתם של שליטי השושלת הדאבוית ברכסי ההרים המרכזיים והמערביים.
שניהם טענו למוצא סאסאני, כאשר בני השושלת הבוונדית, הציגו את עצמם כ"מלכי טברסטן", וכמו בני השושלת הקרנוודית טענו לתואר איספהבד.
שרווין הראשון יחד עם השליט הקרנווידי, גילו התנגדות לשלטון המוסלמי ולמאמצי האסלאמיזציה וההתיישבות שהחל בהם המושל העבאסי.
הם הרסו את הערים שבנה, ואף על פי שבשנת 781 הצהירו אמונים לח'ליפות, בשנת 782 פתחו במרד אנטי-מוסלמי כללי שדוכא ב־785. היחסים עם מושלי הח'ליפות בשפלה השתפרו לאחר מכן, אך השליטים בני השושלת הבוונדית והקרנוודית נותרו מאוחדים בהתנגדותם לחדירה המוסלמית.
כאשר שני השליטים זומנו בפני הארון אל-ראשיד בשנת 805 הם התחייבו בפניו לנאמנות ולתשלום מיסים, ונאלצו להשאיר את בניהם מאחור כבני ערובה.
בשנת 854 הם המירו את דתם לאסלאם.
במאה ה-10 נחלש כוחם, אך הם שמרו על מעמדם על ידי בריתות נישואין שונות עם שושלת השושלת הזיארית בצפון איראן, אך משנת 1006 הם הפכו לווסלים של שושלת זו.
ענף איספבדהיה, שמרכזו היה בסארי, היה במקור יובל של השושלת הסלג'וקית.
רוסתם הראשון (שלט בשנים 1140-1163) החזיר לעצמו את עצמאותה של השושלת הבוונדית הם הגנו על הדת השיעית.
זמן קצר לאחר מכן, בעקבות ההתנקשות בחייו של שמס אל-מולק (שלט בשנים 1206-1210)ובעקבות מאבקי ירושה, הובס ענף איספבדהיה על ידי שושלת ח'ווארזמשאה.
הענף השלישי, או קינאח'וואריה, נוסד על ידי חוסם אל-דוולה (שלט בשנים 1238-1249) ומרכזה היה באמול.
הוא היה וסאל של השושלת האילח'אנית של איראן.
ענף זה חוסל לבסוף עם ההתנקשות בחייו של פקר אל-דוולה (שלט בשנים 1334-1349).
השושלת הזירית הייתה צנהג'ה ברברית ואמירות שהתקיימה באזורים המודרניים של תוניסיה, אלג'יריה (אז איפריקיה), מרוקו וחצי האי האיברי בין 972 ל-1148. מקים השושלת היה זירי איבן מנד , המנהיג הצבאי של השושלת הפאטמית, שושלת שליטים שיעים.
השושלת הזירית שיתפה פעולה עם השושלת הפאטמית וכבשה אזורים רבים במגרב ובחצי האי האיברי לפני שנכנסה תחת פיקודה של בית עבאס.
תחת הנהגתו של בולוגין איבן זירי, השושלת הזירית השתלטה על אזורים רבים בפאס (מרוקו המודרנית).
עם זאת, הם חוו התנגדות רבה מטעם מקומיים אשר השתייכו לשבטי הזנאטה.
עד 978, השושלת הזירית כבשה את טריפוליטניה, ובמאה ה-11 המשיכה לכבוש שטחים בחצי האי ספרד (אז אל-אנדלוס)
ב-1048, בית עבאס השתלטו על השושלת הזירית, והיא הפכה לשטח בחסות בית עבאס, אימפריה ערבית-מוסלמית.
השפה הנפוצה בשושלת הזירית הייתה ברברית, אך רבים דיברו גם בערבית מגרבית, ברומנאית אפריקאית ובעברית.
אשיר הייתה בירתה של השושלת הזירית מ-936 עד 1014. מ-972 עד 1057, בירתה הייתה מנסוריה.
לשושלת הזירית הייתה השפעה רבה על ערים כגון גרנדה שבדרום ספרד.
השושלת קרסה בין 1130 ל-1140, כאשר נכבשה בידי ממלכת סיציליה.
השושלת הסֵלג'וּקית הייתה משפחה ממוצא טורקי, שהשתלטה על מרבית עולם האסלאם והרחיבה את גבולותיו.
הסלג'וקים התקדמו מאזור הערבה האסייתית לתוך עולם האסלאם.
בתחילת המאה ה-11 הצליחו הסלג'וקים להכניע ממלכות מוסלמיות אזוריות במרכז אסיה ולבסוף הצליחו להשתלט על כל שטחי ההשפעה של הח'ליפות העבאסית.
הסלג'וקים היוו כוח במזרח התיכון עד לפלישה המונגולית במאה ה-13. הסלג'וקים של רום, שישבו באסיה הקטנה, המשיכו להיות כוח מקומי עד למאה ה-14.
המשפחה הסלג'וקית השתייכה לאצולה של קונפדרציית שבטי האוע'וז (ערבית ע'ז או אע'ז).
הטורקים האוע'וזים מכונים במקורות המוסלמים גם בשם טורקמנים.
לפי מחמוד אל-כאשע'רי, יצאה המשפחה הסלג'וקית מקרב שבט הקיניק, שהיה השבט השליט בתוך קונפדרציית האוע'וז.
אחרי שהתבססו בשלטון, ניסו הסלג'וקים לקשור את מוצא משפחתם למלך טוראן האגדי, אפראסיאב .
סלג'וק, שעל שמו נקראת השושלת הסלג'וקית, היה בנו של אציל אוע'וזי בשם דוקאק, שישב ככל הנראה תחת אזור השפעה ח'אזרי, במקום כלשהו בין הוולגה או נהר אורל לבין ימת אראל.
סלג'וק עזב את אביו ועבר להתיישב בעיר ג'אנד , עיר שוק, הממוקמת בגבול בין הערבה האסייתית לבין מרכז אסיה המוסלמית.
סלג'וק מת בשיבה מופלגת, לפי האגדה בגיל 107, וככל הנראה התאסלם מאוחר בחייו יחד עם בניו, בערך באותו זמן בו התאסלמו הקראח'אנים.
שלושת בניו של סלג'וק, שנולדו לפני התאסלמותו, נקראו מיכאיל, אישראיל ומוסא, מה שייתכן ומצביע על איזושהי השפעה יהודית או נוצרית נסטוריאנית.
לאחר מותו של סלג'וק, שנקבר בג'אנד (לימים מרכז הכוח של האימפריה הסלג'וקית), התחלקה משפחתו לשני ענפים עיקריים.
מאחר שמיכאיל מת בגיל צעיר ומכיוון שמוסא היה בעל כוח מועט המנהיגים המקובלים של המשפחה הסלג'וקית היו אישראיל (שנודע גם בשם הטורקי ארסלאן, שמשמעו אריה), ושני בניו של מיכאיל, צ'אע'רי בכ וטוע'ריל בכ.
אישראיל נשלח על ידי אביו לסייע לסאמאנים, שנמצאו באותה תקופה תחת האיום המתגבר של הקראח'אנים, והתיישב באזור טראנסאוקסאניה ליד בוכרה.
אחייניו, צ'אע'רי בכ וטוע'ריל בכ, שגורשו מג'אנד על ידי היאבגו עלי, השליט של קונפדרציית האוע'וז, נפרדו מאישראיל והצטרפו לאחד מהשליטים הקראח'אנים, שישב צפונה ממנו.
ב-1025, התאריך הראשון הידוע בבטחה בהיסטוריה הסלג'וקית, הצטרפו שני ענפי המשפחה לשירותו של עלי-תג'ין, הקראח'אן של בוכרה.
עלי-תג'ין הובס בידי מחמוד מע'זנה וכתוצאה מתבוסה זו עבר אישראיל לשרת את השליט הע'זנווי.
מחמוד מע'זנה העביר את אישראיל לח'וראסאן, רחוק מהשפעתו של עלי-תג'ין, שם יכול היה לסמוך על שירותיו.
צ'אע'רי בכ וטוע'ריל בכ תפסו מקלט בח'ווארזם, שנשלטה בידי ואסאל אוטונומי של מחמוד.
האוע'וזים שישבו בח'וראסאן התעקשו לשמור על אורח החיים המסורתי של השבטים הנומאדים הטורקיים והמשיכו לפשוט על אזורי היישוב החקלאיים.
אף על פי שמחמוד מע'זנה החזיק את אישראיל כבן ערובה, לא סרו השבטים האוע'וזים למרותו וב-1029 נאלץ מחמוד לגרשם מח'וראסאן.
האוע'וזים נמלטו דרך איראן לאזרבייג'ן שם העסיקו אותם נסיכים מקומיים כנגד יריביהם ואף כנגד הספר הארמני-ביזנטי.
מריבות בין בניו של מחמוד איפשרו לאוע'וזים לשוב לח'וראסאן ולהמשיך משם בפשיטות שוד לכל כיוון.
מסעוד, בנו של מחמוד, שיצא וידו על העליונה מהעימות עם יריביו מבית, הקדיש את מרצו למלחמות נגד הודו ונגד הבויהים ולא פעל לרסן את האוע'וזים, שבהיעדר הנהגה חזקה תפקדו בעיקר כשודדים.
בשנים 1027 ועד 1060 הכו באסיה המערבית גלי קור קיצוניים, שהשפיעו באופן עקבי על גידולי החקלאות ויצרו מחסור במזון שהשפיע באופן דרמטי על הסביבה, פגע ביכולת השליטים המקומיים לספק צידה לצבאם ולמעשה לשלוט בהם, וכן דרבן את השבטים הנוודים באזור, והסלג'וקים בראשם, להפוך לאגרסיביים יותר כדי לחפש מזון.
על רקע זה החל תהליך הפיכתם של הסלג'וקים לכובשים.
אדון ג'אנד, היאבגו של האוע'וז, שב לאיים על אותם אוע'וזים שישבו בח'ואריזם, ואלה יצאו לכבוש את השטח במרכז ח'וראסאן, שנותר פנוי עם עזיבתם של האוע'וזים שהיו בעבר תחת שליטתו של אישראיל.
לאוע'וזים שבאו מח'ווארזם, בשונה מהאוע'וזים שעזבו את ח'וראסאן, הייתה הנהגה חזקה.
האחים צ'אע'רי בכ וטוע'ריל בכ הציגו עצמם כמוסלמים סונים אדוקים ורכשו לעצמם הכרה כקליינטים של הח'ליפה, על-אף שהמשיכו לשלוח את אנשיהם לפשיטות ביזה.
האחים לבית סלג'וק עמלו לבסס יחסים עם חוגים אורתודוקסים בערים גדולות והצליחו להביא את מרו ואת נישאפור להיכנס תחת שליטתם בשנים 9–1028. מסעוד מע'זנה נהיה מודע לאיום שמהווים הסלג'וקים לגביו וארגן מסע צבאי כנגדם.
אולם כוחותיו של מסעוד החמושים בכבדות לא יכלו לתפוש את הכוחות הטורקמנים הניידים במדבר וסבלו ממוראל נמוך נוכח חוסר הסיכוי לבוז ביזה במסע זה.
בשלב מסוים החליטו הסלג'וקים להסתכן בקרב ובמישור דנדאנקאן, צפונית למרו, הנחילו תבוסה לכוחות הע'זנווים.
מסעוד נמלט להודו וכל ח'וראסאן והרמה האיראנית שמעבר לה נותרו פתוחים בפני הסלג'וקים.
לאורך שלבים אלו, בהדרגה, ובמיוחד לאחר הניצחון הגדול, קבוצות נוודים רבות באזורי הערבות המקומיים ביקשו לראות את עצמם כחלק מהסלג'וקים, וכך בהדרגה גדל כוחם ומספרם.
למרות נסיבות חריגות אלו בהם הסלג'וקים, רועים נוודים, אשר אינם באים ממסורת אצולה כלל וכלל, הפכו לכוח החזק אשר מאיים להשתלט בהדרגה על אזורים נרחבים באסיה המערבית, טענו הסלג'וקים ללגיטימיות בעקבות כך ש"רק אללה נותן את השלטון למי שהוא חפץ".
כדי למנף את הניצחון על הע'זנווים, הכוחות הסלג'וקים התפצלו לשלושה, כאשר כוח בהנהגתו של מוסא הטריד את הספר של שאריות המדינה הע'זנווית, אפגאניסטאן של היום, כוח בהנהגתו של צ'אע'רי בכ נותר לשמור על הבסיס הסלג'וקי החדש בח'וראסאן וסביבתה ואילו טוע'ריל בכ יצא עם כוח אוע'וזי למסע כיבושים במערב.
צ'אע'רי בכ הוסיף לח'וראסאן את ח'ואריזם והכריח את הקאראח'אנים ואת הע'זנווים, שהצליחו לשמור את ע'זנה בידיהם, להכיר בכוחו.
במקביל, ממערב לח'ואריזם וח'וראסאן, האימפריה הבויהית, שהייתה עד לאחרונה חלק מתור זהב תרבותי אזורי, התמודדה עם גלי אלימות, אשר היו בקורלציה לשינויים האקלימים שהשפיעו ישירות על מחירי המזון.
בעוד הבויהים מתמודדים עם ניסיון הפיכה, פרעות של נוודים מקומיים, ומרד של הצבא בבגדאד, קרב אל העיר צבא שהובל על ידי ההנהגה הסלג'וקית, ועמים נוספים אשר ביקשו להצטרף לכוח תחת הנהגתם.
ב-18 לדצמבר 1055 נכנסה ההנהגה הסלג'וקית לעיר, בטענה שעליהם לעצור בעיר בדרכם לחג' במכה, אולם בפועל השתלטו הסלג'וקים בהדרגה על בגדאד ובאופן חסר תקדים התחילו שושלת של עם נודד וחסר מורשת ששולט על אחת הערים המרכזיות בעולם האסלאם.
גם לאחר תחילת שלטון הסלג'וקים בבגדאד, בעיות האקלים נותרו ובעקבותיהם גם בעיות המזון, ו-13 השנים הראשונות של שלטונם היו רצופות ברעב, אלימות, ביזה של מזון, ומלחמת אזרחים שבמהלכה פרצה מגפה.
בשנת 1060 החלה התייצבות אקלים באזור, מה שהוביל לחידוש שגשוג החקלאות, והיה הרקע לתחילת היציבות השלטונית של הסלג'וקים באימפריה החדשה שכוננו.
לאחר שצ'אע'רי בכ מת בסביבות 1058, עברה השליטה בממלכה הסלג'וקית בח'וראסאן לידי בנו אלפ ארסלאן, בעוד בן אחר מבניו, קאוורט קארא-אסלאן, גיבש לעצמו בינתיים נסיכות עצמאית בקרמאן, בדרום איראן, שתשרוד עד סוף המאה ה-12.
שלושת הסולטאנים הסלג'וקים הראשונים נודעו כסלג'וקים הגדולים.
טוע'ריל בק ערך בינתיים מסעות התפשטות מח'וראסאן לכיוונים דרום-מערב ומערב.
השילוב השיטתי של פעולות צבאיות ופעולות דיפלומטית במסעות ההתפשטות מעידות כי כבר בשלב מוקדם היו לסלג'וקים שאיפות מוגדרות.
מטרת מסעות הכיבוש הייתה להשיג שליטה על הדרכים החוצות את הרמה האיראנית, שהובילו בכיוון אחד לבגדאד ובכיוון אחר לאזרבייג'ן, לארמניה ולאסיה הקטנה, שהייתה תחת שלטון האימפריה הביזנטית.
את ההתקפות המקדימות ערך בדרך כלל איבראהים אינאל, אחיו למחצה של טוע'ריל בכ, שלרוב היה מגיע כדי להשלים את הכיבוש בעצמו.
בדרך זו נכבשו, בין 1040 ל-1044, האזורים הכספיים של ח'וראסאן, ואחרי כן ריי והמדאן שעל הרמה האיראנית כשאספהאן מכירה בשלטון הסלג'וקים.
במסע זה נתקל טוע'ריל בק בגוף הראשון של טורקמנים, שסירב להכיר בשלטונו ובחר לנדוד, דרך כורדיסטן, אל החלק העליון של מסופוטמיה.
הבדווים והכורדים של מסופוטמיה עילית התאחדו כנגד פלישת הטורקמנים והצליחו לחסל אותם.
הטורקמנים ראו באופן מסורתי את הביזה כמטרה היחידה ללחימה, ואילו טוע'ריל בק שאף להשיג שליטה על כמה שיותר פרובינציות מוסלמיות וההתנהגות הפרועה של כוחותיו סיכנה את הגשמתה של שאיפה זו.
מכיוון שהטורקמנים היוו את עיקר כוחו, לא יכול היה טוע'ריל בכ להסתכסך עימם ולכן החליט לנתב את פשיטותיהם מהרמה האיראנית לכיוון ארמניה ואסיה הקטנה, שנשלטה בידי האימפריה הביזנטית.
פשיטות נגד הארמנים והביזנטים הנוצריים נחשבו למלחמת קודש, המשיכו מסורות ע'אזי שהטורקמנים קיבלו ממרכז אסיה ויכלו להביא לטוע'ריל בק יוקרה כלוחם ג'האד.
טוע'ריל בכ החליט לשלוח פשיטות ע'אזי בתקופות הביניים, שבין מסעי הכיבוש, שערך בארצות אסלאמיות.
על-מנת למנוע יוזמות עצמאיות יתר על המידה שלח טוע'ריל בק את איבראהים אינאל ב-1049 לפשיטת ע'אזי כנגד ארמניה והוא עצמו הנהיג פשיטה זהה ב-1054 וכתוצאה מפשיטות אלו הצליח להשיג הכרה בשלטונו מהנסיכויות הכורדיות הזעירות שבצפון-מערב איראן ולעורר כבוד בקרב הממלכה הגאורגית המאוחדת.
ב-1055 נכנס טוע'ריל בק לבגדאד ללא קרב, לאחר שהכוחות הבויהים נמלטו ממנה.
עוד קודם לכן כיוון טוע'ריל בק למטרה זו, כשהצהיר על עצמו, שהוא עבדו הנאמן של הח'ליפה ושהוא נחוש להשיב את הסונה לבגדאד, שהייתה תחת הפרוטקטוראט של הבויהים השיעים, ולצאת למלחמה כנגד המינות האסמאעילית של הח'ליפה הפאטימי היושב במצרים.
חולשת הבויהים ותמיכת אבן אל-מוסלימה, הווזיר של הח'ליפה, הקלו על טוע'ריל בכ לתפוס את בגדאד.
טוע'ריל בכ העניק לח'ליפה תנאים חומריים משופרים וחלק גדול יותר באדמיניסטרציה של בגדאד וסביבותיה וזכה בתמורה לתואר "מלך המזרח והמערב", שנתן לו את הזכות לכבוש את כל האזורים המוסלמיים, ובייחוד את אלו שלא הכירו במרות העבאסית.
כמו כן זכה טוע'ריל בכ לתואר סולטאן, שאף על פי שהיה נמצא בשימוש עוד קודם לכן, הרי ניתן זו הפעם הראשונה באופן רשמי וסימל מתן סמכות מלאה לפעולה תחת אישורו היוקרתי של הח'ליפה, שאף נשא את אחייניתו של הסלטאן.
תחת חסותם של הפאטימים התארגנה כנגד הסולטאן החדש קואליציה רחבה, שכללה את הכוחות הבויהים שברחו מבגדאד ואת הנסיכים הערביים של עיראק ומסופוטמיה, שהיו שיעים ברובם.
כוחות טורקמניים, שישבו במסופוטמיה עילית ובאיראן, התמרדו כנגד טוע'ריל בק והצטרפו לקואליציה הערבית-בויהית.
הטורקמנים המורדים הונהגו בידי איבראהים אינאל, וביתר חשאיות גם בידי קותלמוש, בנו של אישראיל.
אף על פי שהקואליציה הצליחה לכבוש את בגדאד, לקרוא בה את נוסח התפילה הפאטימית, לחסל את הווזיר אבן אל-מוסלימה ולמסור את הח'ליפה לידי מנהיג ערבי, הרי תקיפותו של טוע'ריל בכ, חוכמתו של הווזיר שלו, אל-קונדורי, והעזרה שסיפק אלפ ארסלאן הבטיחו את הניצחון הסלג'וקי.
הסלג'וקים ניצחו את אויביהם באיראן, תפסו את בגדאד מחדש, חיסלו את אל-בסאסירי, מנהיג הכוחות הבויהים ושחררו את הח'ליפה בשנת 1059. בנוסף מיהרו כל הנסיכויות הערביות להציע את כניעתם ובתור וסאלים להמשיך ולשלוט על נסיכויותיהם.
לאחר שהציל את הח'ליפה פעם שנייה, ביקש טוע'ריל בכ לשאת את בת הח'ליפה לאישה ולמרות מוצאו שנחשב לברברי וגילו המתקדם לא הייתה לח'ליפה ברירה והוא אישר את הנישואים.
טוע'ריל בכ מת ב-1063 ואחיינו אלפ ארסלאן ירש את תואר הסולטאן.
הסלטאן הסלג'וקי השני אלפ ארסלאן היה צריך להילחם על הירושה, שקיבל מדודו, כנגד בנה של אחת מנשותיו של זה, הבת של הח'ווארזמשאה אותה נשא טוע'ריל בכ בעת שהותו בח'ווארזם.
בן האשה הח'ווארזמית אמנם לא היה סלג'וקי אולם זכה לתומכים מכיוון שלטוע'ריל בכ לא היו בנים.
כמו כן נלחם אלפ ארסלאן כנגד קאוורט ארסלאן מקרמאן, שנוצח, וכנגד קותולמוש, שהסתמך על כוחות טורקמניים וככל הנראה גם על כוחות מצפון איראן אולם הובס ונהרג.
הווזיר אל-קונדורי, שהתלבט בין הסיעות, הוחלף בנט'אם אל-מולכ והוצא להורג.
אלפ ארסלאן איחד תחת שלטונו את ח'וראסאן אותה ירש מאביו, צ'אע'רי בכ, ואת איראן ומסופוטמיה, שירש מדודו, טוע'ריל בכ.
אלפ ארסלאן יזם מסעות צבאיים מזרחה, לספר של מרכז אסיה, שם התעמת עם הע'זנווים והקאראח'אנים, אולם חשובים מהם היו המסעות מערבה כנגד אזורי הספר של ארמניה ושל האימפריה הביזנטית.
אלפ ארסלאן המשיך את מדיניות השליטה הדואלית של דודו על הכוחות הטורקמנים, קרי שילוחם לפשיטות ע'אזי כאשר לא היה צריך לשירותם.
יתרה מזאת, הטורקמנים לא היו נחוצים יותר לשמירה על עיראק ועל מרכז איראן ולכן יכלו לבצע פשיטות ע'אזי גדולות יותר כנגד ארמניה ותכף לאחרי כן כנגד אסיה הקטנה.
כוחות הע'אזי הטורקמנים הקימו בסיסים מהם יצאו לפשיטות, רובם באזרבייג'ן ומיעוטם במסופוטמיה עילית.
הכוחות הכבדים של הצבא הביזנטי, חיכוכים בין הביזנטים לארמנים ונסיגות של כוחות ספר עקב חיכוכים אלו הקלו על הכוחות הטורקמנים את החדירה מערבה.
תוך שנים מספר הצליחו הטורקמנים להגיע בפשיטותיהם עד לפאתיה המזרחיים והדרום-מזרחיים של אסיה הקטנה ואף התקיפו מעוזים ביזנטים באזורים אלו.
חשוב מאוד ליצור הבחנה בין שתי קבוצות מקרב פושטי הע'אזי הטורקמנים.
קבוצה אחת של ע'אזי טורקמנים, בעיקר אלו שהתקיפו בנתיב הדרום-מזרחי, נשלחו ככל הנראה בידי אלפ ארסלאן כפשיטות חלוץ ומודיעין.
קבוצה אחרת של ע'אזי טורקמנים הורכבה מטורקמנים עצמאיים, שפעלו על דעת עצמם, או מכאלה שהיו מורדים, שנמלטו מהאזורים האסלאמיים.
דוגמה לקבוצה כזו ניתן למצוא בקבוצת פשיטה שהגיעה בשנים 1067–1068 לקיסריאה, לניאוקיסריאה ואף לאמוריום, במערב הרמה האנטולית.
כדי למנוע פשיטות של טורקמנים, ניסתה האימפריה הביזנטית בהזדמנויות שונות לשאת ולתת עם טוע'ריל בכ ומאוחר יותר עם אלפ ארסלאן.
אלפ ארסלאן, שהפנה את עיקר מאמציו למערכה כנגד הפאטימים במצרים, שתעבור דרך סוריה, לא גילה התנגדות עקרונית להפסקת אש עם האימפריה הביזנטית, אולם לא עלה בידו לרסן בהצלחה את הטורקמנים, שלא היו כפופים לשלטונו.
בתקופת שלטונו הראשונה יצא אלפ ארסלאן כנגד הממלכה הארמנית, שהאימפריה הביזנטית סיפחה אליה זמן קצר קודם לכן, וב-1064 אף כבש את אני (Ani), עיר הבירה של הממלכה הארמנית טרם הסיפוח הביזנטי.
אלפ ארסלאן שאף גם לכבוש מחדש את המקומות המבוצרים, שבלטו מאסיה הקטנה אל תוך טריטוריה אסלאמית, כגון העיר אדסה.
אף על פי שפעולות אלו היו בעלות אופי מלחמתי התקפי לא ניתן להקיש מתוכן על תוכנית התקפה מתוכננת כנגד האימפריה הביזנטית.
יתר על כן מאז 1068 הפנה אלפ ארסלאן את מרב מרצו כנגד אלמנטים מרדניים בתוך אזורי שליטתו והכין את המתקפה כנגד הפאטימים.
כישלונה היחסי של מדיניות המשא ומתן תרמה להתחוללות הפיכה צבאית באימפריה הביזנטית.
המצביא רומנוס דיוגנס, שהתמנה לקיסר, החליט על פעולה צבאית כנגד הפשיטות הטורקמניות, ברם מסיבה לא ברורה (ייתכן שלא יכול היה להבדיל בין הטורקמנים השונים), יצא ב-1068 דווקא נגד נסיכות חלב (Aleppo), שהייתה אויב פוטנציאלי של הסלג'וקים.
ב-1069 יצא רומנוס לכיוון ארמניה, אך בצורה אופיינית לא הצליח למנוע פעולות טורקמניות בעורף הלא מוגן, תחת המעטה של ריכוז הצבאות בספר.
ב-1071 תכנן רומנוס מסע גדול והצליח להפתיע את אלפ ארסלאן, שחשב כי הבטיח את השקט בחזית של האימפריה הביזנטית, שכן נכנס עימם למשא ומתן קודם לכן, משום שהחל במסע כנגד מצרים.
כשהגיעה הידיעה, שהצבא הביזנטי תוקף את אזורי הספר של הסולטנות הסלג'וקית דרך ארמניה, אחזה מבוכה את הצבא הסלג'וקי אולם ניידותו הרבה אפשרה לו לצאת במהירות אל מול הצבא הפולש.
הצבא הביזנטי עלה רבות במספרו על הצבא הסלג'וקי, אך היה צבא כבד ומסורבל, שהורכב מחיילים שכירים מקרב עממים שונים, שלעיתים קרובות נלחמו אחד בשני או כנגד האימפריה הביזנטית ובכל מקרה היו חסרים כל רגש של לוקל-פטריוטיזם.
יתר על כן הקבוצות האתניות של השכירים חשדו אלו באלו וגם סבלו ממוראל נמוך, עקב ההרס שראו באזורים שבהם עברו.
הקרב נערך באוגוסט 1071 קרוב למבצר הספר של מנזיקרט, שסמוך מעל הזרוע הדרומית של הפרת.
אלפ ארסלאן ערך מלכודת טיפוסית לדרך הלחימה הטורקית ובעזרת נסיגות מדומות שיבש את סדר הצבא הביזנטי, ולעת ערב אף הצליח לשבות את הקיסר הביזנטי.
לאחר קרב מנזיקרט נותרה אסיה הקטנה ללא הגנה ואלפ ארסלאן יכול היה לכבוש חלקים נרחבים ממנה במאמץ מועט.
ברם, האימפריה הביזנטית, היא "רום" (שמה הערבי הנגזר מהקיסרות הרומית), נחשבה נצחית כמו האסלאם ואלפ ארסלאן העדיף לרכז את כוחותיו למערכה מול הפאטימים ולהגנת אזורי הספר האחרים שלו.
החשיבות ההיסטורית המרכזית של קרב מנזיקרט הייתה טמונה בכך שלאחרי הקרב יכלו הטורקמנים להיכנס לאסיה הקטנה ללא קושי.
אלפ ארסלאן יצא מעט אחרי מנזיקרט למסע למרכז אסיה נגד הקאראח'אנים וסופו שנהרג במהלך מריבה עם אסיר ממוצא לא ידוע.
לאחר מותו של אלפ ארסלאן עלה בנו הקטין מלכשאה לכס הסולטנות תחת חסותו של הווזיר נזאם אל-מולכ.
בניגוד לאביו ולטוע'ריל בק לפניו, לא היה מלכשאה איש צבא מעיקרו אלא יותר מנהלן ודיפלומט.
בתקופתו של מלכשאה, נשמר הפרוטקטוראט על הקאראח'אנים, נכרת שלום עם הע'זנווים וצומצמה ממלכת הקרמאטים.
דמשק וחלב עברו לשלטון יותר ישיר של הסולטאן הסלג'וקי, אנטיוכיה נכבשה והתחזקה האחיזה הסלג'וקית בכל רחבי סוריה ומסופוטמיה.
ב-1092, שנת מותו של מלכשאה, השתרעה האימפריה הסלג'וקית מהודו ועד אנטיוכיה ומחצי האי ערב ועד אזרבייג'ן וכללה את רוב הטריטוריות המוסלמיות שבאסיה.
אחרי מותו של מלכשאה התפצלה האימפריה הסלג'וקית בין בניו ואחרי כן לא שבה עוד לשיא כוחה.
פילוגים פנימיים בינם לבין עצמם.
חלק מהאתא-בקים צברו מספיק כח והקימו שושלת משלהם.
מסעות הצלב הוציאו מהאימפריה הסלג'וקית את סוריה, לבנון וארץ ישראל שנכבשו במסע הצלב הראשון (1096–1099).
הערכת מקומם ההיסטורי של הסלג'וקים
הסלג'וקים מילאו תפקיד מרכזי בהיסטוריה של ימי הביניים כאשר מצד אחד היוו מחיצה בין אירופה לכובשים המונגולים, ומהצד השני כבשו חלקים נרחבים מהאימפריה הביזנטית ולחמו נגד הצלבנים.
הפָאטִמִים, השושלת הפָאטִמִית או אלפָאטִמִיּוּן הייתה שושלת שליטים שיעים שהתקיימה מ-5 בינואר 909 עד 1071 ושלטה על אזורים שונים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון לרבות מצרים.
המונח "פאטמי" מתייחס לעיתים גם לנתיני הח'ליפות.
העלית השלטת השתייכה לענף האסמאעילי של השיעה.
הח'ליפים הפאטמים היו גם אימאמים שיעים, והייתה להם חשיבות דתית בעיני המאמינים האסמאעילים.
מוצאם של הפאטמים הוא מסלמייה באזור דמשק (סוריה של ימינו) אך לא עלה בידם להקים ח'ליפות אלא בצפון איפריקיה (תוניסיה של היום), הרחק מלב ההשפעה העבאסית.
לאחר כיבוש מצרים ב-969 הם התיישבו בבירה החדשה, קהיר.
תחת שלטון הפאטמים הפכה מצרים למרכזה של אימפריה שהשתרעה בשיאה על פני צפון אפריקה, סיציליה, ארץ ישראל, סוריה, חופי הים האדום באפריקה, תימן והחג'אז.
מצרים שגשגה בימי הפאטמים ופיתחה רשת ענפה של נתיבי סחר לאורך הים התיכון והאוקיינוס ההודי, שביססה את מעמדה של מצרים ככוח כלכלי בימי הביניים.
חשיבותם של הפאטמים בתולדות האסלאם היא עצומה.
מבחינה דתית הם היוו דוגמה יחידה למצב שבו התקיימה זהות בין מוסד הח'ליפות לבין האמאמות, ובין שניהם לבין מסגרת מדינית רבת עוצמה.
הפאטמים נאבקו בח'ליפות האומיית של אל-אנדלוס, אך בעיקר בח'ליפות העבאסית הסונית שהייתה יריבתם האידאולוגית העיקרית, ועל רקע זה יש לראות את התקדמותה מצפון אפריקה לעבר מצרים וממנה הלאה לתוך ארצות דמשק (סוריה של היום).
מסעותיהם הצבאיים ונוכחותם ביבשה וגם בים, עם אחד הציים החזקים בתולדות האסלאם, הייתה גורם חשוב גם בעיצוב האמירות הזנגית עד כיבוש הח'ליפות הפאטמית על ידם בתקופת צלאח א-דין, וכמו כן הקרינה על ממלכת ירושלים הצלבנית שאף פלשה למצרים הפאטמית.
מבחינה כלכלית, הייתה הח'ליפות הפאטמית משגשגת ברוב שנותיה, עד לרעב גדול שהכה בארץ משהנילוס עמד ולא גאה במשך שנתיים רצופות.
בנוסף לפרנסה החקלאית המסורתית של מצרים, הגיע בתקופה הפאטמית המסחר עם תת-היבשת ההודית לשיאו ובתוך כך שגשגה גם הקהילה היהודית המקומית, שרבים מבניה כלכלו בדרך זו את צעדיהם.
עלייתה של השושלת הפאטמית היא תהליך מורכב וארוך של התפתחות תאולוגית בשילוב של כיבושים צבאיים שמטרתם - כיבוש הח'ליפות העבאסית, שהייתה היריבה הפוליטית הגדולה ביותר של הפאטמים.
חשובה בהקשר זה היא העובדה שהפאטמים כיוונו את צעדיהם תמיד רק לכיוון העבאסים ולא לכיוונה של הח'ליפות האומיית שהתקיימה באותו זמן בספרד, אף על פי שהיא קרובה יותר, קלה יותר לכיבוש וגם בעלת ניגוד רעיוני חריף יותר לשיעה האסמאעלית.
לכן, לאחר שנים של התבססות פוליטית באפריקה (תוניסיה של היום), עקרו הפאטמים למצרים מיד עם כיבושה והשליכו את השלטון במחוז מאחורי גוום, על אף כל הסיבוכים הקשורים בכך.
השושלת נוסדה בשנת 909 על ידי עובייד אללה בן אל-חוסיין אל-מהדי, שטען לזכות לשלטון על בסיס היותו צאצא של מוחמד, דרך בתו של מייסד האסלאם פאטִמה א-זהרה (ומכאן שמה של השושלת) ובעלה עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד והאימאם השיעי הראשון.
עבדאללה התיימר להיות צאצא ישיר של ג'עפר א-צאדק דרך בנו הבכור אסמאעיל.
לכן, הזרם השיעי שאליו השתייכו נקרא "אסמאעיליה".
את בירתו הקים בעיר מהדיה שבתוניסיה, שנקראה על שם תוארו השלטוני, אלמהדי – הגואל.
הח'ליפות הפאטמית שלטה במהדיה במשך שלושה דורות של שליטים: שישים ושלוש שנים של שלטון שבמהלכו התמודדו הח'ליפים אלמהדי, אל-קאים באמר אללה, ואלמנצור באללה אלפאטמי עם עיצוב שלטונם הפוליטי והדתי ועם שורה של אירועי פנים וחוץ שלא אחת כמעט וסיכנו את המשכיות השושלת ואת ריבונותה.
הראשון באלו היה מרד חַ'וַארִגִ'י בהנהגת אבו יזיד "שיח' אלמואמינין" שהחל עם מותו של אלמהדי ונמשך גם לאחר מותו בלא עת של אלקאים יורשו, אך דוכא על ידי אלמנצור באמרִ אללה בשנת 947 על ידי האמירים הזירים שקמו מתוך שבטי הצנהג'ה הברברים.
אלמנצור קיבע את ההישגים בסיציליה (שהייתה חשובה לסחר הימי ובעיקר לסחר בחיטה עם איטליה לטובת שוק הפסטה) על ידי מינוי אמירות מקומית מהשושלת בנו-כלב.
הפאטמים הגיעו למצרים בשנת 969. זאת לאחר אבטחת גבולם המערבי על ידי המצביא ג'והר וערעור השושלת האיח'שידית על ידי החדרת הדעוה הפאטמית לתוך האוכלוסייה ושימוש בשבטי בדואים וברברים שעמדו בגבולם כדי לערער אותו.
לבסוף, חתמו האיח'שידים הסכם שיבטיח את זכויות המסלמים הסונים במצרים וג'והר נכנס לג'יזה ללא שום מאבק.
כיוון שמצרים נפלה בידם, הפאטמים עברו מיד ממהדיה, עם כל אוצרות הארמון ועם קברי הח'ליפים הקודמים.
את אפריקה הם הותירו לשלטון של האמירים הזירים – זוהי תוצאה של חשיבותה של מצרים בתור הישג אימפריאלי וגם בתור צעד בדרך לכיבוש בגדאד והח'ליפות העבאסית.
בתוך כך, הקימו הפאטמים את בירתם החדשה, קהיר .
הם המשיכו לכבוש את האזורים הסמוכים עד שביססו את שליטתם מתוניסיה עד לסוריה, וביחד עם סיציליה ודרום איטליה הפכו הפאטמים לאחת השושלות המאיימות ביותר בהיסטוריה על שלטון הח'ליפות העבאסית.
בניגוד לממשלים אחרים באזור, המינויים הממשלתיים של הפאטמים נעשו על בסיס כישורים ולא על בסיס הירושה.
גם הסונים יכלו להתמנות למשרות ממשלתיות, לצד האיסמאעילים ושיעים אחרים.
הסובלנות הדתית הקיפה אפילו דתות אחרות, והנוצרים והיהודים החזיקו במשרות רמות בממשלה בהתבסס על יכולותיהם.
כדוגמה ניתן לציין את באדר אלג'מאלי – ארמני במוצאו, ששימש כשר צבא, והביא עמו למצרים צבא של ארמנים נוצרים, שגורשו ממצרים רק בערוב ימיה של הח'ליפות.
לשליטים אלמעיז ואלעזיז היה גם אמיר יהודי בשם יעקוב בן כִּלִיס שהפך אצל הח'ליף אלעזיז לוזיר (משנים לח'ליף).
אפילו העלילו על הפאטמים (מצד העבאסים) שמוצאם מ"רופא עיניים יהודי" וזאת כהד למדיניות הסובלנית שלהם כלפי יהודים.
יוצא הדופן מבחינת הסובלנות הדתית היה "הח'ליף המשוגע", אלחאכם באמר אללה.
נראה שגם נשים זכו לאפשרות לקידום במוסדות השלטון, בין אם כשפחות ובין אם כבנות חורין.
נראה שבמשך תקופות מסוימות אחזו נשים, בין אם משועבדות ובין אם חופשיות, אף הן ממוצא זר, בתפקידי ראש מלתחת הח'ליף ובתפקיד נושאת קסת הדיו של הח'ליף שהייתה סמל שלטון חשוב.
עוד בניגוד לשלטונות אחרים, לרבות הח'ליפות העבאסית, הח'ליפה הפאטמי היה גם אימאם חי.
הוא התיימר להיות יורש הנביא עלי אדמות, ח'ליפה של אללה ובעל "נור" שאיפשר לו לשמוע מסרים מאללה.
הוא נחשב מעצום – חסין בפני טעות, ובעל יכולת למצוא פרשנויות נסתרות "זאהר" כשהיה קורא בקוראן.
הוא היה קובע את הדעוה ואת ההלכה בארצו.
אחד הח'ליפים החליט כי כפי שיש לו רק אישה רשמית אחת, כך ראוי להיות.
מעמדו של הח'ליף התבטא גם ובעיקר בהופעתו החיצונית.
הח'ליף הופיע, אפילו בפני חצרו, מאחורי פרוכת או בפנים רעולות מפני כבודו ולעולם לא היה מופיע פעמיים בפני הציבור באותו לבוש.
לכן, גם מלתחת הח'ליף הפאטמי הייתה מפעל ענקי שעלה מאות אלפי ומיליוני דינרים לצורכי ייבוא בגדים אקזוטיים ויקרים מכל רחבי העולם הנושב.
במלתחה עבדו לפחות שלושים מעבדי הארמון ובראשם עמד "זַין אלחֻ'צַין" (האוחז במספריים) משרה חשובה שבמשך תקופה מסוימת אחזה בה אישה יוונית, ייתכן מסיציליה.
במחצית הראשונה של המאה ה-11 הזירים, השליטים הברברים ששלטו בצפון אפריקה בשם הפאטמים, הכריזו על עצמאות ועל מעבר לזרם הסוני האורתודוקסי.
במחצית השנייה של אותה מאה נאלצו הפאטמים להתמודד גם עם הפלישות הטורקיות לסוריה ולארץ ישראל, ולאחר מכן עם מסעות הצלב, ומצאו עצמם שולטים בתחומי מצרים בלבד.
במאה ה-12 החלה המערכת הפוליטית הפאטמית להתערער, ומצרים נכבשה ב-1169 על ידי צלאח אל-דין, שפעל בשליחותו של נור א-דין.
צלאח א-דין כבש את מצרים רק למטרת "הוצאה לפועל" - תשלום החוב ששליט מצרים, שאוואר, היה חייב לשלם לנור א-דין.
אלא שבמהלך הכיבוש, שאוואר נהרג, וגם לא נשארו יורשים לח'ליפות הפאטמית.
בסופו של דבר, אחרי מותו של נור א-דין בשנת 1174 השתלט צלאח אל-דין לחלוטין על מצרים והשתמש בה כקרש קפיצה לשליטה בסוריה ובמרחבי הסהר הפורה, בראש השושלת הסונית האיובית.
עובייד אללה בן אל-חוסיין אל-מהדי (910–934) מייסד השושלת הפאטמית.
אבו תמים מעד אל-מועיז (953–975) בזמן שלטונו נכבשה מצרים.
אבו מנצור נזאר אל-עזיז באללה (975–996)
אל-חאכם באמר אללה (996–1021) מייסד הדת הדרוזית.
אחמד אל-מסתעלי באללה (1094–1101) מחלוקות סביב עלייתו לשלטון הובילו לפרישת הנזארים.
השושלת המרובינגית היא שושלת פרנקית סאלית, ששלטה בפרנקים באזור גאליה העתיקה מאמצע המאה ה-5 עד אמצע המאה ה-8. תקופת שלטונה של השושלת אופיינה במלחמות פנימיות רבות בין ענפיה השונים.
במאה האחרונה לשלטונם החלו בני השושלת המרובינגית לאבד את עוצמתם הממשית, שעברה בהדרגה לשרי הבית (שנקראו "מאיורדומוס"), בני השושלת הקרולינגית.
הללו לקחו על עצמם את כל סמכויות המלך, שתפקידו הפך לטקסי בלבד וריק מתוכן, והשתלטו על הכס הפרנקי באופן סופי ב-751, עם הדחתו של המלך כילדריך השלישי בידי פפין הגוץ.
השושלת נקראה לעיתים בזמנה "המלכים ארוכי השיער" (בלטינית reges criniti) בשל מנהגם לגדל את שערם, בניגוד לרומאים שהעדיפו תספורת קצרה.
השושלת המרובינגית קיבלה את שמה ממייסדה האגדי, מֶרוֹבֵך (בלטינית מרובאוס או מרוביוס), שהנהיג את הפרנקים הסאלים בתחילת המאה ה-5. לעליית השושלת תרמו גם ניצחונותיו של בנו, כילדריך הראשון, במלחמותיו נגד הויזיגותים, הסקסונים והאלמאנים.
אחרי הכתרתו למלך התעמת בנו של כילדריך, כלוביס הראשון בשנת 486 עם סיאגריוס, מושל ממלכת סואסון, ששלט בשטח דרומית ומזרחית מסואסון עד נהר הלואר, ולאחר קרב סואסון , כבש את הממלכה.
כלוביס ניצח את האלמאנים בקרב טולביאק ב-496 וכך איחד את רוב גאליה שמצפון לעמק הלואר תחת שליטתו.
לאחר מכן המיר את דתו לנצרות קתולית עם אנשיו.
לאחר מותו של כלוביס ב-511 חולקה הממלכה המרובינגית, שכללה בתוכה את כל העמים הפרנקים ואת כל גאליה מלבד בורגונדיה, בין ארבעת בניו, לפי המנהג הפרנקי.
מסורת חלוקת הירושה נמשכה גם בקרב יורשיהם, אך גם במהלך שלטונם של מספר מלכים במקביל נחשבה הממלכה למקשה פרנקית אחת.
בשנת 534 כבשו המרובינגים גם את בורוגנדיה, ולאחר מכן את פרובאנס.
בנו של פפין, קרל מרטל, נלחם נגד האצולה וכן נגד אמו החורגת.
קרל נהנה ממעמד יציב כשליט, ולאחר מות המלך החלש תיאודריך הרביעי ב-737, אף לא טרח למנות מלך חדש, כפי שנהגו בני משפחתו לעשות מזה דורות, אלא הכריז על עצמו כ"נסיך הפרנקים".
בנו של קרל מרטל, פפין הגוץ (השלישי), שירש מאביו את תפקיד המאיורדומוס, המשיך את מלאכתו באמצעות הרחבת האימפריה הפרנקית דרומה ומזרחה.
לאחר שאחיו פרש למנזר, פפין הגוץ נותר המיורדומוס היחיד של הממלכה, ביקש את רשות האפיפיור זכריה למלוך במקום המרובינגים.
ב-751 הכתירו האצילים הפרנקים את פפין כמלכם באופן רשמי.
מלכותו של פפין זכתה גם בברכת האפיפיור, שהכיר בעוצמתו הצבאית ושאף לברית עמו.
המלך המרובינגי המודח, כילדריך השלישי, נשלח למנזר לאחר שנגזז שערו הארוך, סמל שושלתו.
הייתה זו תחילת מלכותם של בני השושלת הקרולינגית בממלכה.
המלך המרובינגי נהג להעביר לרשותו את כל שלל המלחמה, הכולל רכוש או אדמות ותושביהן, ולקבוע את חלוקתו בין אנשיו.
עם מות המלך חולקה ממלכתו בין בניו.
המלכים מינו אזרחים חשובים לתפקידי רוזנים, הממונים על ההגנה, המנהל והמשפט באזוריהם.
תהליך זה החליף את מערכת המנהל הרומית המתפוררת, שכללה מיסוי וביורוקרטיה, באזורים הגאלו-רומאים במערב ודרום גאליה.
הרוזנים קיבלו מהמלך אדמות, ובתמורה התחייבו לספק למלך צבא ושכירי חרב על מנת להגן על ממלכתו.
אחת לשנה נהגו אצילי הממלכה ולוחמיה להתאסף ולקבוע החלטות הנוגעות למדיניות הלחימה.
כאשר עלה מלך חדש לשלטון, נהגו הלוחמים להרימו מעל מגיניהם לכבוד הכתרתו, לסמל את תפקידו המסורתי כראש הצבא.
על המלך היה לכלכל את עצמו מאדמותיו האישיות בלבד.
ממערכת זו התפתח מאוחר יותר הפאודליזם, והציפיות לעצמאות מלכותית זו נמשכו עד לתקופת מלחמת מאה השנים.
נפילת האימפריה הרומית גרמה להתמעטות המסחר, וכתוצאה מכך נאלצו בעלי האחוזות להסתמך על תוצרת עצמית.
המסחר הבינלאומי שנותר נוהל בידי סוחרים מהמזרח התיכון.
מערכת החוקים המרובינגי אסרה על חקיקת חוקים חדשים, והסתמכה על "משפטנים" שתפקידם היה לשנן את כל פסקי הדין שניתנו בעבר.
מבין הצווים המרובינגיים המעטים ששרדו, עוסקים מרביתם ביישוב מחלוקות הנוגעות לירושה.
התרבות המרובינגית התאפיינה בזיקה רבה לדת, בהשפעת הנזירים שהפיצו את הנצרות ברחבי הממלכה.
הבולט מבין הללו היה קולומבנוס הקדוש, נזיר אירי שנודע בהשפעתו הרבה על המלכה באטילד.
המלכים המרובינגים ונשותיהם למדו לנצל את הדת לתועלתם: הם העניקו מנזרים ומושבים אפיסקופליים לאצילים שתמכו בהם; תרמו למנזרים אדמות על מנת להבטיח את שליטתם בהן.
מינו אנשים הקרובים להם לתפקידים בכירים בכנסייה; שלחו למנזרים את הבנים הצעירים, שקשה היה להשיאם, כדי למנוע איום מצדם על הירושה, שנועדה לבנים הבכורים.
מדיניות זו הבטיחה קשר הדוק בין השליטים לכנסייה.
רבים מבני השושלת המרובינגית ששימשו כבישופים וראשי מנזרים, או העניקו תרומה נדיבה לכנסייה, הוכרזו על ידיה כקדושים.
הז'אנר הספרותי הנפוץ ביותר בתקופה זו היה "חיי הקדושים".
ההגיוגרפיה המרובינגית לא ניסתה לבנות ביוגרפיה במובן הרומאי או המודרני, אלא לעודד ולשמר מסירות תוך שימוש באמצעים ספרותיים מתוחכמים, שסייעו לכנסייה הפרנקית לגייס לטובתה האדיקות העממית ולקבוע את אמות המידה לקדושה.
עדויות ספורות בלבד מן התקופה המרובינגית שרדו עד היום, אך הללו מספקים מידע מקיף על התקופה במלואה, מעלייתו של כלוביס הראשון ועד הדחתו של כילדריך השלישי.
המקור המשמעותי ביותר על התקופה הוא רשומותיו של גרגוריוס מטור בישוף העיר טור.
עבודתו הידועה ביותר, שנקראה עשרת ספרי ההיסטוריה (Decem Libri Historiarum) אך מוכרת יותר בשם ההיסטוריה של הפרנקים, משמשת כמקור המידע העיקרי על תקופת שלטונם של בניו של כלותאר השני ושל צאצאיהם.
אך אמינותו של מקור זה מועטה יותר, כיוון שנכתב תחת שלטון השושלת הארנולפינגית היריבה לשושלת המרובינגית, והוא מכיל הטעיות רבות.
מלבד מקורות אלו, העדויות המעטות שנותרו כוללות מכתבים, קובצי תקנות וכדומה.
אנשי כנסייה, כדוגמת גרגורי מטור, כתבו מכתבים רבים, אך בודדים מהם שרדו.
בנוסף שרדו מספר צווים ופסקי דין, וכן החוק הסאלי הידוע.
מתקופת שלטונם של כלותאר השני ודגוברט הראשון ישנן דוגמאות רבות למעמדו של המלך כשופט ובורר עליון.
כמו כן שרדו מספר כתבים על חיי הקדושים בני התקופה, שנכתבו זמן קצר לאחר מותם.
מידע נוסף על התקופה, ובעיקר על המודוס ויוונדי של הפרנקים, מספקים ממצאים ארכאולוגיים אחדים.
אחת התגליות המשמעותיות בחקר התקופה הייתה ב-1653, אז נתגלה במקרה קברו של כילדריך הראשון בחצר כנסייה בעיר טורנה שבבלגיה.
בין החפצים שנמצאו בקבר היה ראש פר מוזהב וכן החרקים המוזהבים המפורסמים, ששימשו כדוגמה לגלימת הכתרתו של נפוליון.
ב-1957 נתגלה קברה של אשתו הרביעית של כלותאר הראשון, ארגונד , בזיליקת סן-דני בפריז.
בגדי הקבורה של המלכה ותכשיטיה נשתמרו ברובם היטב, והודות לכך ניתן ללמוד מהם על הלבוש הנהוג בתקופה.
הטוען לכתר הצרפתי, בן לשושלת אורליאן ז'אן, רוזן פריז וילדיו הם צאצאים ישירים בשושלת הזכרית של השושלת המרובינגית.
השושלת הקרולינגית (ידועה גם בשם "הקרלובינגים" או "הקרלינגים") הייתה משפחת מלוכה פרנקית שמוצאה בשבטי פפין וארנולף.
השם "קרולינגים" בא מהשם של קרל מרטל.
המשפחה גיבשה את כוחה בסוף המאה ה-7 והפכה למחזיקת התפקיד מאיורדומוס, התפקיד החשוב ביותר בחצר המלך שתחת הנהגת המשפחה הפך מתפקיד ממונה לתפקיד העובר בירושה לבני המשפחה, ובכך לשליטים למעשה של הפרנקים.
בשנת 751 השושלת המרובינגית, ששלטה עד אז בפרנקים מתוקף זכות, נושלה מזכות זו עם הסכמת האפיפיור והאצולה, ופפין הגוץ, המלך הראשון מהשושלת הקרולינגית, הוכתר למלך הפרנקים.
היסטוריוגרפיה מסורתית ראתה בתפיסת המלוכה הזו של הקרולינגים תוצר של צבירת כוח ארוכה שהודגשה עם הניסיון הנמהר לתפוס את הכתר דרך כילדברט המאומץ.
אולם כיום תפיסה זו מקובלת פחות, וההכתרה בשנת 751 נתפסת כתוצר שאיפותיו של אדם אחד, פפין עצמו, ושל הכנסייה, שתמיד חיפשה אחר מגינים חילוניים חזקים ואחר חיזוק השפעתה בעולם החילוני.
השליט הקרולינגי החשוב ביותר היה קרל הגדול, שהוכתר בשנת 800 כקיסר הרומאים על ידי האפיפיור.
בהיסטוריוגרפיה מתייחסים לאימפריה שלו כאימפריה הקרולינגית.
המנהג הפרנקי (והמרובינגי) המסורתי של חלוקת הירושה בין היורשים נשאר גם בימי הקיסרים הקרולינגים, אולם הרעיון של אי-התחלקות האימפריה גם הוא היה מקובל.
המסורת של הקרולינגים הייתה להפוך את בניהם למשנים למלך באזורי האימפריה השונים, אותם הם ירשו עם מות אביהם.
לאחר מותו של לואי החסיד, בנו של קרל הגדול, בניו נאבקו על הירושה במלחמת אזרחים שנמשכה שלוש שנים והסתיימה בחוזה ורדן, שחילק את האימפריה לשלוש ממלכות קטנות יותר ובאותו זמן העניק סטטוס אימפריאלי ללותאר הראשון.
הקרולינגים היו שונים מהמרובינגים בכך שהם אסרו על העברה בירושה לילדים בלתי חוקיים, במטרה למנוע מריבות בין היורשים ולהבטיח גבול לחלוקת הממלכה.
אולם בסוף המאה ה-9 המחסור ביורשים חוקיים מבין הקרולינגים הצריך את עלייתו לשלטון של ארנולף מקרינתיה, ילד בלתי חוקי של מלך קרולינגי.
הקרולינגים נושלו מרוב ממלכותיהם עד שנת 888. הם המשיכו לשלוט בפרנקיה המזרחית עד שנת 911 ובפרנקיה המערבית לסירוגין עד 987. ענפים זוטרים של השושלת המשיכו לשלוט בוורמנדואה ובדוכסות לורן התחתית אך לא ניסו להחזיר לעצמם את הממלכות והנסיכויות האחרות.
השושלת הסולומונית (מכונה גם "בית שלמה") היא שושלת קיסרים ושליטים ששלטו באתיופיה כמעט ברציפות משנת 1270 בקירוב ועד ל-12 בספטמבר 1974. שושלת זו היא השושלת השלטונית החוקית היחידה בחבש כמתחייב ממסורת הדתית הנוצרית האתיופית.
השושלת טוענת למוצא משושלת מנליק שהיא עצמה טוענת למוצאה משלמה המלך ומלכת שבא.
אם מונים את השושלת יחד עם בית האב שושלת מנליק ובית האב שלה השושלת האגעזית מקבלים את אחת השושלות הארוכות ביותר בעולם שתחילתה ב-1978 לפנה"ס ועד 1974 כך יוצא ששנות שלטונם הם כ-3,952 שנים.
הספר כברה נגסט הוא מקור גאוותה של שושלת זו וגם סיפור מוצאם.
בשנת 1270 התחוללה הפיכה שלטונית באימפריה האתיופית כאשר שושלת חדשה עלתה לשלטון וטענה שמוצאם ממלכי אקסום ומשושלת מנליק ובכך למוצא משלמה המלך.
שליטי שושלת זאגווה שסולקו היו תמיד תחת מתקפה והחבשים לא תמכו בהם מכיוון שלא נמנו על שושלתו של מנליק (הם טענו ליחוס של משה רבנו).
על פי המסורת האתיופית מצאו קיסרי אקסום מקלט בשאווה לאחר השתלטות כוחות יהודית המלכה וב-1268 החלו לצבור כוח.
במהלך תקופה זו החלה להיווצר קבוצה אתנית חדשה - האמהרים.
מקורם של האמהרים באזור צפונית לשאווה ודרומית ללסתה - כיום מחוז דרום וולו.
האמהרים, שדגלו בחזרה לימי הפאר של קיסרות אקסום, הונהגו על ידי האציל האמהרי יקונו אמלק.