tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אתונה 1906 - זפיון (Zappeion) אשר שימש באתונה 1896 אולם הסייף הראשי ובשנת 1906 בתור כפר אולימפי (לא ייעודי)
פריז 1924 - מספר בקתות שנבנו ליד האצטדיון כדי לאכלס ספורטאים מבקרים נקראו "כפר אולימפי"
לוס אנג'לס 1932- הכפר האולימפי הראשון, נבנה בבולדווין הילס (Baldwin Hills) שכונה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
עבור ספורטאים גברים בלבד, הכפר כלל מספר מאות מבנים, לרבות סניף דואר ומשרד טלגרף, אמפיתיאטרון, בית חולים, מכבי האש, ובנק.
ספורטאיות שוכנו בבית המלון "פארק צ'פמן" בשדרות וילשייר.
ברלין 1936 - כ-145 בניינים בעלי קומה אחת או שתיים.
הבניינים כוללים אזור אוכל, תיאטרון, בית חולים, זירה מקורה, בריכת שחייה וסאונה, בווסטרמרק (Wustermark) כ-6 מייל מערבית לברלין.
מהכפר נותרו הריסות, אולם ביתו של ג'סי אוונס שוחזר.
מלבורן 1956 - אזור היידלברג בוויקטוריה המערבית, האזור בו הספורטאים שהו עדיין נקרא "כפר אולימפי" אולם היום הוא מורכב ממרכז ספורט, בית ספר יסודי, אזור קניות ומרכז בריאות קהילתי.
סקוו ואלי 1960 - ארבעה בניינים זהים בעלי 3 קומות, שניים מהם עדיין עומדים.
מקסיקו סיטי 1968 - 904 דירות שחולקו בין 29 בניינים רבי קומות במתחם הכפר האולימפי מיגל הידאלגו.
מינכן 1972 - מספר בניינים בעלי 25, 22, 20, 19, 16, 15 ו-12 קומות, במהלך האולימפיאדה המשלחת הישראלית הותקפה על ידי מחבלים בזמן ששהו בכפר האולימפי בפעולה שכונתה "טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן".
מונטריאול 1976 - בכפר האולימפי במונטריאול היו שני בניינים בגובה של 23 קומות בצורת פירמידה.
מוסקבה 1980 - לקראת אולימפיאדת 1980, נבנה גם בברית המועצות כפר אולימפי.
מוסקבה, שאירחה את התחרות, בנתה שכונת מגורים שלמה לקראת האולימפיאדה.
עם זאת, כפר זה, בניגוד לערים קודמות, במקור נתפס כשכונת מגורים ולכן בנוסף לבתים עצמם נבנו בתי ספר, בית חולים, מתקני תרבות ובידור.
לוס אנג'לס 1984 - מתקנים באוניברסיטת קליפורניה, אוניברסיטת דרום קליפורניה ואוניברסיטת קליפורניה סנטה ברברה
סיאול 1988 - עשרים ואחד מבנים רבי קומות.
ברצלונה 1992 - הוקם מחוז חדש ובכפרים משניים נבנו אזורי חתירה וקיאקים.
לילהאמר 1994 - הכפר נבנה על מדרון הפונה מערבה מצפון ללילהאמר.
אטלנטה 1996 - דיור נבנה בקמפוסים של המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה, אוניברסיטת קלארק אטלנטה, ואוניברסיטת המדינה של ג'ורג'יה.
הכפר האולימפי באוניברסיטת ג'ורג'יה נרכש מאוחר יותר עבור דיור לסטודנטים של המכון הטכנולוגי.
נאגנו 1998 - הכפר נמצא 7 ק"מ מדרום מערב תחנת נאגנו.
שטח הקרקע הכולל הוא 19 דונם.
במתחם 1032 דירות ב-22 בניינים והוא מסוגל לאכלס 3,000 איש.
סידני 2000 - הוקם פרבר חדש בניואינגטון ניו סאות' ויילס, שהפך למתחם מגורים בעקבות המשחקים.
אתונה 2004 - הוקם פרבר חדש המורכב ממבנים בעלי ארבע עד חמש קומות.
הכפר האולימפי באתונה הפך לאזור מגורים בעקבות המשחקים.
כיום, הכפר עם קיבולת של כ 10,000 איש אינו בשימוש.
בייג'ינג 2008 - הכפר האולימפי בבייג'ינג הורכב מעשרים ושניים בניינים בעלי 6 קומות ועשרים בניינים עם 9 קומות.
ריו דה ז'ניירו 2016 - הכפר ממוקם בשכונת בארה דה טיז'וקה.
כפפת סייבר היא התקן קלט לאינטראקציות אדם-מחשב, אשר עוטים על היד כמו כפפה.
מגוון חיישנים מטכנולוגיות שונות קולטים נתונים פיזיים, כגון כיפוף האצבעות, מיקום היד והתנועה שלה במרחב.
בדרך כלל בכפפה מותקן חיישן תנועה, כגון מערכת מעקב מגנטית או מערכת ניווט אינרציאלית, כדי לקלוט את נתוני המיקום והסיבוב של הכפפה.
המחוות של המשתמש מפוענחות על ידי תוכנה שמחוברת לכפפה, באופן חוטי או אלחוטי, כך שלכל תנועה ניתן פירוש.
כפפות סייבר משמשות לרוב בסביבות של מציאות מדומה.
בנוסף, את מחוות היד השונות ניתן להפוך למידע שימושי, כגון זיהוי שפת הסימנים או תפקודים סימבוליים אחרים.
כפפות סייבר יקרות ומתוחכמות יכולות לספק משוב בעזרת רטט, ועל ידי כך ליצור הדמיה של חוש המישוש.
כך יכולה הכפפה לשמש גם כהתקן פלט.
כפפת Sayre, שנוצרה על ידי Electronic Visualization Laboratory (באנגלית) בשנת 1977, הייתה כפפת הסייבר הראשונה בעולם.
בשנת 1982 הוציא תומאס ג.
צימרמן פטנט על חיישן אופטי גמיש המחובר לכפפה ומסוגל למדוד כיפוף אצבעות.
יחד עם ג'רון לנייר שילב צימרמן בכפפה טכנולוגיה על-קולית וטכנולוגיה מגנטית למעקב אחר מיקום היד, וכך נוצרו בהתאמה, ה-Power Glove וה-Data Glove.
אחת מכפפות הסייבר הראשונות שנמכרו לקהל הרחב הייתה כפפת הסייבר של נינטנדו (Power Glove), שיצאה לשוק ב-1987. זו הייתה כפפת משחק בקונסולת משחקי הווידאו של נינטנדו - Nintendo Entertainment System.
לכפפה היו חיישן תנועה וחיישני כיפוף אצבעות, וכן כפתורים בחלק העליון שלה.
כמו כן, החיישנים ב-PowerGlove שימשו חובבי מחשב ליצירת כפפות סייבר משלהם.
אחת החלופות לכפפות סייבר היא שימוש במצלמה ובראייה ממוחשבת כדי לעקוב אחר המנח התלת-ממדי והמסלול של היד.
שיטה זו אינה מאפשרת משוב תחושתי של המשתמש.
בשל המחיר הגבוה של מרבית הכפפות המסחריות, הציעו החוקר ויטור פמפלונה ליצור התקן קלט חדש: כפפת סייבר מבוססת תמונה (IBDG).
המפתחים חיברו מצלמה לידו של המשתמש וסמן חזותי על כל אצבע, ובאמצעות טכניקות של ראייה ממוחשבת הצליחו להעריך את המיקום היחסי של קצות האצבעות.
מרגע שמתקבל מידע על המיקום של קצות האצבעות, יכולים החוקרים ליישם חוקים של קינמטיקה הפוכה כדי לשחזר את תנועת האצבעות של המשתמש בעולם וירטואלי.
כאשר מוסיפים התקן העוקב אחר תנועה ניתן למפות את המנח התלת-ממדי של היד ואת התנועה שלה.
בשיטה זו ניתן לשחזר ברמת דיוק גבוהה כמעט את כל המחוות והמנחים של היד בעלות נמוכה יחסית.
בסרט דו"ח מיוחד, המבוסס על סיפור מאת פיליפ ק.
דיק, מופיע שימוש בכפפות אלחוטיות כדי לשלוט בכלים ממוחשבים עתידניים.
כפפת הסייבר של נינטנדו (Nintendo Power Glove) נראתה בסרטים "פרדי מת: הסיוט האחרון" משנת 1991, "The Wizard" מ-1998 ובסרט "קוראים לי בטהובן" משנת 1992.
כפר א-דיכ הוא כפר פלסטיני, הממוקם במרחק של 9.5 ק"מ מערבית לסלפית, במחוז סלפית שבצפון יהודה ושומרון, ושמונה ק"מ מזרחית לקו הירוק.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה הפלסטינית בכפר 4,453 תושבים.
בתקופה העות'מאנית, במאות ה-18 וה-19, נכלל הכפר א-דיכ בחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין." אזור זה היה ממוקם על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, והוא סבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
כ-70% מתושבי כפר א-דיכ תלויים בחקלאות כמקור הכנסה עיקרי, ואילו 30% הנותרים עובדים במגזר הפרטי והציבורי.
שטח הקרקע הכולל של הכפר הוא 15,228 דונם, מתוכם 578 דונם בנויים.
עם זאת, 119 דונמים מתוך השטח הבנוי נמצאים מחוץ לשטח השיפוט של כפר א-דיכ.
כתוצאה מהסכמי אוסלו, הרשות הפלסטינית שולטת בעניינים אזרחיים ב-1,953 דונמים מאדמות כפר א-דיכ – שטח B, ואילו 13,275 דונם מסווגים כשטח C שמשמעותו שליטה ישראלית אזרחית וצבאית.
במהלך השנים הפקיעה ישראל 1,444 דונם מאדמות הכפר (9.3% מכלל השטח) להקמת שלוש התנחלויות: פדואל, עלי זהב, לשם ואזור תעשייה ליד עלי זהב.
כמו כן הופקעו שטחים נוספים באמצעות צו אלוף לבניית גדר ההפרדה.
גדר זו תוחמת 57.4% משטחי הכפר, שאינם נגישים לתושביו.
בנובמבר 2019, במסגרת "פעולת תג מחיר", נוקבו 21 צמיגים של כלי רכב בעיירה ורוססו כתובות "קומי אורי" (מאחז בלתי-חוקי ליד יצהר) על אחד הרכבים.
ביולי 2020 הוציא בית המשפט צו ביניים להפסקת בנייה בלתי חוקית בשטחי C היוצאת משטחי הכפר אל עבר היישוב פדואל, ובהם מבנים וכבישים חדשים.
כפר א-דוואר היא עיר תעשייתית במחוז אל-בחירה שבצפון מצרים.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 התגוררו בכפר א-דוואר 133,130 בני אדם.
עיר זו כוללת מספר עיירות וכפרים קטנים בתוכה.
כפר א-דוואר ממוקמת ליד העיר אלכסנדריה, בה התרחש המפורסם בין הקרבות המצריים, שהנהיג אחמד עוראבי כנגד הצבא הבריטי במהלך המלחמה האנגלו-מצרית ב-1882. במשך כ-5 שבועות, הצליח אורבי לעצור את הכוחות הבריטיים מלהתקדם אל עבר קהיר.
בעיר יש מספר רב של בתי קברות עתיקים כגון קום אל פרג, סידי ר'אזי וכולי, המכילים שרידים של כלי חרס ואבנים מהתקופה הפטמית.
כפר א-דוואר ידועה כיצרנית גדולה של חשמל, טקסטיל ואריזות פירות.
כמו כן, התעשיות שבעיר מייצרות צבעים, סיבי משי וכימיקלים שונים.
בספטמבר 1984, פרצו מחאות של יצרנים בכפר א-דוואר נגד חוסני מובארכ, על מנת להעלות את מחירי המזון בתקופה של ירידה בשכר.
המפגינים ברחבי העיר זרקו סלעים והתקוממו בכבישים.
כתגובה לפעולות אלו, ירו כוחות הביטחון כדורי גומי וריססו גז מדמיע.
הכוחות הרגו כשלושה אנשים ופצעו עשרות.
כפר א-שיח' היא עיר בצפון מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר ממוקמת כ-120 ק"מ מצפון לקהיר, בצפון הדלתא של הנילוס.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 198,197 בני אדם.
ההתיישבות המקומית החלה לפני אלפי שנים.
בשנת 2006 נפתחה בעיר אוניברסיטה.
מבין תושבי העיר הידועים, ניתן למנות את אחמד זוויל, חמדין סבאחי, חוסאם ע'אלי, מוחמד עטא, מחמוד חסן וסעד זע'לול.
מחוז כפר א-שיח' הוא אחד ממחוזות מצרים.
בירת המחוז היא כפר א-שיח'.
בשנת 2015, כמות האוכלוסייה במחוז הוערכה ב-3,172,753 תושבים.
רוב תושבי המחוז חיים באזורים כפריים.
כ-2,441,246 תושבי המחוז גרים באזורים הללו לעומת 731,507 תושבים הגרים באזורים עירוניים.
מחוז כפר א-שיח' הוקם בשנת 1949, שמו הקודם היה "פאודיה" לכבוד המלך פואד הראשון, מלך מצרים.
לאחר המהפכה ב-1952, ובעקבות שינוי השם של הכפר א-שיח', המחוז נקרא על שמה.
המחוז כולל 11 ערים וכפרים:
כְּפַר בִּישׁ הייתה עיירה יהודית גדולה בשפלת יהודה, אשר נזכרת מספר פעמים בספרות חז"ל וכן בכתבי יוסף בן מתתיהו.
הראשון להזכירה הוא יוסף בן מתתיהו, בספרו מלחמות היהודים, שם הוא מציין כי במהלך המרד הגדול, אספסיאנוס הטיל מצור על עיר זו באמצעות מפקדו קראליוס, אשר עמד בראש חיל רגלים ופרשים שערך מסע כיבוש של שפלת יהודה.
לדברי יוסף בן מתתיהו, חומת העיר הייתה חזקה מאוד, ועל כן ציפו הרומאים כי המצור יארך זמן רב, אך במפתיע נכנעו בני העיר והסגירו עצמם לידי הרומאים.
במקורות חז"ל, נזכר היישוב בתלמוד הבבלי, בתלמוד הירושלמי ובמדרש איכה רבה כעיירה יהודית גדולה מאוד ביהודה שחרבה במהלך מרד בר כוכבא, לצד כפר שחליים וכפר דיכרין:
כפפות הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1986 בבימויו של רפי אדר עם איקה זהר, שרון הכהן ועזרא כפרי בתפקידים הראשיים.
את הסרט יזם וביים המפיק רפי אדר.
התסריט נכתב על ידי רפי אדר ואשתו יהודית סולה והוא מבוסס על ספרו של דן צלקה "כפפות" משנת 1982. העלילה מתרחשת בתל אביב בשנת 1937 ומתרכזת בעולים חדשים מפולין ובקבוצת האגרוף של מכבי תל אביב.
הפקת הסרט התעכבה כשנה, עקב קשיים בגיוס התקציב הדרוש, לאחר שצילומי הסרט החלו ונפסקו.
של בני הדודים מנחם גולן ויורם גלובוס נכנסה להשקעה בסרט, וסיפקה כמחצית מתקציב ההפקה שעמד על 350 אלף דולר.
צילומי הסרט החלו בפברואר 1986. צילומי החוץ נערכו ברחוב ליליינבלום בתל אביב, שעוצב כפי שהיה בשנות ה-30. הסרט יצאה לאקרנים בספטמבר 1986.
הסרט ספג ביקורות שליליות, גם כשל בקופות וירד מהאקרנים לאחר שבועיים בלבד.
מר ברויין (ניסן נתיב), פרשן אגרוף ידוע מוורשה, עולה עם משפחתו לתל אביב ונפגש עם מר פאלאנט (שמואל שילה) מנהל מכבי תל אביב.
הוא מציע פרס כספי גבוה למתאגרף שיזכה במקום ראשון.
לקבוצה חסר מתאגרף במשקל בינוני והמאמן צ'אמארקו (עזרא כפרי) יוצא לחפש את טולק שפרן (איקה זהר) בעזרת חברו של טולק, מיטייה (שלמה תרשיש).
טולק היה בזמנו שומר ראש של גנגסטר יהודי בוורשה שכונה "העכביש" והיה מתאגרף.
בפלסטינה איננו רוצה לעסוק באגרוף ולקבל מכות אך צ'אמארקו משכנע אותו.
הוא מתחיל באימונים מפרכים ומנצח במספר תחרויות.
הוא לומד עברית ומתאהב במורה נאוה (שרון הכהן).
מתחיל ביניהם רומן אהבה עם מעלות ומורדות.
סוכן אגרוף מניו יורק בשם רוזמרין (אמנון מסקין) מציע לו חוזה שמן בארצות הברית כדי שיתאגרף מול המתאגרף הנודע ג'ו בונאטי (אנטוניו מרסינה).
טולק מסכים למורת רוחו של צ'אמארקו.
הוא עושה זאת כדי להתגבר על הפחד הטבוע בנפשו.
אחד המתאגרפים, לובארט, (דני מוג'ה) מעודד אותו ועורך לו אימונים מפרכים לקראת התחרות שבתוכם הוא מנצח חייל בריטי מתאגרף שהגיע במקרה לחזות באימוניו.
נאוה רוצה שיעזוב את האגרוף ומתנתקת ממנו.
לבסוף מתאגרף טולק עם ג'ו בונאטי בתחרות סגורה ומנצח אותו לאחר קרב קשה.
רוזמרין נותן לו כסף וכרטיס לארצות הברית אך טולק מחליט לאחר שהתגבר על הפחד, לעזוב את האגרוף ולהישאר בארץ עם נאוה.
שחקן/שחקנית תפקיד איקה זוהר טולק שרון הכהן נאוה עזרא כפרי צ'אמארקו דן מוג'ה לובארט שלמה תרשיש מיטייה אמנון מסקין רוזמרין אנטוניו מרסינה ג'ו בונאטי ניסן נתיב ברווין שמואל שילה פאלאנט דוד מונשיין עיתונאי רפי יחזקאל האנדשר (מתאגרף) יהודית סולה צלינה, אשתו של צ'אמארקוירוסלב יעקובוביץ סקסופוניסט
כפר אמנים הוא כפר או יישוב, שיש בו קהילת אמנים דומיננטית המשפיעה על אופיו של היישוב, ומושכת מבקרים ל"מרכז המבקרים" המציג יצירות אומנות רבות.
האמנים, על מגוון תחומיהם, מתפרנסים בדרך כלל מעבודה זו, ומגורים בקהילה משותפת גם מפרים את האמנים זה על ידי זה, וגם מאפשרים מסחר פורה יותר ומשיכת תיירים ומבקרים.
כפפת הזהב בפרמייר ליג הוא פרס המוענק מדי שנה לשוער ששומר על רשת נקייה במספר המשחקים הגדול ביותר בפרמייר ליג במשך העונה ללא תלות ברצף.
בשנת 2005 הוענק הפרס לראשונה לפטר צ'ך מצ'לסי.
באותה העונה שמר הצ'כי במשך 24 משחקים של העונה את הרשת שלו נקייה, שיא שלא נשבר עד היום (2021).
מאז 2005 צ'ך וג'ו הארט זכו בפרס הכי הרבה פעמים, 4 כל אחד, כאשר צ'ך הוא היחיד שזכה בפרס בשתי קבוצות שונות, צ'לסי וארסנל.
פפה ריינה היה השוער הראשון שהשיג שלוש זכיות רצופות בפרס בשלוש עונות רצופות בין 2005 ל-2008. ג'ו הארט חזר בהמשך על ההישג במנצ'סטר סיטי וזכה בפרס בין השנים 2010 ל-2013.
במהלך עונת 2008/2009, אדווין ואן דר סאר שבר שיא אחר השייך לצ'ך - שיא רצף המשחקים ללא ספיגה (שהיה עשרה משחקים) כשהגיע לארבעה עשר משחקים רצופים ללא ספיגה.
ואן דר סאר לא ספג שער במשך 1,311 דקות.
תוך כדי כך הוא שבר את שיא הפרמייר ליג שהיה גם של צ'ך (1,025 דקות), שיא הליגה האנגלית של סטיב דד (1,103 דקות) וגם את שיא כל הזמנים בבריטניה (1,155 דקות) במשך הדקות ללא ספיגה ברציפות.
+מועדוןמס' זכיותמנצ'סטר סיטי7ליברפול5צ'לסי4ארסנל4מנצ'סטר יונייטד3נוטינגהאם פורסט 1
כפר א-לַבַּד הוא כפר פלסטיני בנפת טולכרם בצפון מזרח יהודה ושומרון, כ-9 ק"מ מזרחית לטולכרם וסמוך לענבתא., בגובה של כ- 340 מטר מעל פני הים.
אדוארד הנרי פאלמר מציין בספרו משנת 1881 מתרגם את שם הכפר לאנגלית 1881 (The village of the felt-cloth) הכפר של בד לֶבֶד .
הסבר זה מקובל גם על דעתו של וילנאי.
בכפר א-לבד נמצאה קרמיקה ביזנטית.
בשנת 1863 ביקר בכפר א-לבד ויקטור גרן ומצא: "חורבותיה של עיר עתיקה, שאינה מוזכרת בשום מקום (לפחות בשם זה) בספרי הקודש.
ישנם שרידים חשובים שעדיין קיימים – כמו נדבכים נמוכים יותר של כמה מבנים מאבן חתוכה, המונחים זה בזה בדיוק רב וללא מלט.
הוא בעל צורה מלבנית, ובנוי מזרח ומערב.
אורכו 22 צעדים ורוחבו 15. הדלת עוטרה בפילסטרים מונוליטים, שעדיין עומדים...
מבנים אחרים, גם הם באבן מסותתת...
פה ושם יש בורות חצובים בסלע"
במפת הקרן לחקר ארץ ישראל שפורסמה ב-1882 כפר א-לבד תואר כ"כפר אבן קטן על קרקע גבוהה, עם כמה עצי זיתים.
בעמק מצפון, ליד ענבתא, זורם עם נחל אכזב באביב."
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 ציינה גרייס מרי קרופוט כיצד הנשים של כפר אל-לבאד ואל-ג'יב ייצרו כלי חרס (ללא גלגל), ונראו כמו כלים שיוצרו במאה ה-7 לפנה"ס.
מפקדי אוכלוסין - כפר לבדשנהתושביםמקורהערותסוף המאה ה-16 57 משפחות ו-6 רווקים – כולם מוסלמים.19225401931663בהם נוצרי אחד.
בסוף המאה ה-16 התושבים שילמו שיעור מס קבוע של 33.3% על מוצרים חקלאיים, בנוסף על הכנסות מזדמנות.
בסך הכל תושבי הכפר שילמו כ-6,500 אקצ'ות.
5,587 דונם היו מטעים וקרקע להשקיה, 2,257 שימשו לגידולי דגנים, ואילו 18 דונם היו אדמות בנויות.
שטחו כולל של 11,917 דונם, מתוכם 25% משמשים למטרות חקלאיות.
המוצרים החקלאיים העיקריים של העיירה הם זיתים, פירות וחיטה.[3]
בשנת 2007, על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
שטח הכפר הוא כ- 11,917 דונם, מתוכם 25% משמשים למטרות חקלאיות.
התוצרת החקלאית העיקרית של העיר היא זיתים, פירות וחיטה.
בשנת 1995 הופקעו כ-200 דונם מאדמות הכפר, לטובת היישוב הישראלי הסמוך - אבני חפץ וכ- 20 דונם לטובת היישוב ענב.
בהמשך, הופקעו עוד כ- 155 דונם נוספים לטובת אבני חפץ.
כפר איזון הוא כפר טיפולי לצעירים הממוקם בסמוך לקיבוץ שדות ים.
הכפר מיועד לצעירים שעברו משבר נפשי חד-פעמי וקצר מועד.
בדרך כלל, על רקע "הטיול שאחרי הצבא", במזרח הרחוק או בדרום אמריקה, ומתוך רצון לחוות חוויות רוחניות.
לעיתים רבות מדובר בתחלואה כפולה כלומר במשבר נפשי שמלווה בשימוש בסמים.
הכפר נוסד ב-2001 על ידי מטפלים, מתנדבים ואנשי-צבא במילואים שזיהו את התופעה החדשה של עלייה בהיקף המשברים הנפשיים אצל צעירים שיוצאים לטיולים ארוכים אחרי שירותם הצבאי.
בין היוזמים את הקמת הכפר היו עמרי פריש (מנהל הכפר במשך תקופה ארוכה) וחיליק מגנוס.
עד להקמת הכפר פעלו שני סוגי מוסדות בלבד בחברה הישראלית: מצד אחד, בתי חולים לבריאות נפש ומרפאות לבריאות נפש, ומצד אחר, מוסדות לגמילה מסמים.
כבר בשנות ה-80 של המאה ה-20, התחילה להתפתח תופעת התרמילאות בקרב צעירים אחרי צבא.
הסתבר כי רבים מהתרמילאים משתמשים בסמים מסוגים שונים וכמה מאות מהם, מדי שנה, נזקקים לטיפול ואף לאשפוז.
כמו כן, קיימת אוכלוסייה נוספת של משתתפים במסיבות טבע ובמועדונים, שגם בקרבה משתמשים בסמי הזיה, שחלקם נפגעים ונזקקים לטיפול.
לכן, עלה הרעיון להקים מסגרת טיפולית מיוחדת שאינה מתמקדת בנפגעי נפש שזקוקים לטיפול ארוך טווח ואינה מטפלת במכורים לסמים שזקוקים לגמילה, והיא – כפר איזון.
הטיפול בכפר איזון מתבסס על שהייה קצרת-מועד של צעירים בכפר, שאחריה משתלבים הצעירים שוב ב"זרם המרכזי" של החברה.
מדובר על תקופה של כ-4–5 חודשים.
הכפר הוא מסגרת טיפולית פתוחה, שמבוססת על רצונם של המטופלים לשהות בו.
המדריכים בכפר הם צעירים שמכירים מניסיונם האישי את החוויות שעברו המטופלים לפני פרוץ המשבר הנפשי.
תפיסת הטיפול היא תפיסה הוליסטית המשלבת גישות טיפול מערביות וגישות טיפול מזרחיות, ומנסה לפעול בו-זמנית על הגוף ועל הנפש.
לטיפול בכפר איזון יש ייחודיות לעומת הטיפול במסגרות אחרות:
המאפיינים החברתיים של השוהים בכפר – צעירים בלבד (בגילאי 20–40), בעלי רקע נורמטיבי (סיימו בית ספר תיכון, בעלי תעודת בגרות, לאחר שירות צבאי מלא, התנסו בעבודה, מתכננים ללמוד לימודים אקדמיים וכו').
הסביבה הפיזית של הטיפול – הכפר ממוקם בין דיונות על שפת הים.
האווירה מרגיעה ומזכירה את חופי סיני.
"פתיחות" – הצעירים השוהים בכפר עושים זאת מבחירה שלהם.
אין גדרות, חומות ושומרים כפי שנהוג במוסדות אחרים לאוכלוסיות מיוחדות.
מסגרת קבוצתית – הצעירים משויכים לקבוצה קטנה יחסית בת כ-20 איש.
ההשתייכות לקבוצה מאפשרת קבלת תמיכה ועזרה מחברי הקבוצה, שכולם מתמודדים עם אותו סוג של בעיות.
תקופת טיפול קצרה – משך השהות של המטופלים אינו עולה על 5 חודשים.
כך נמנעת ההתרגלות של המטופלים לנורמות מוסדיות שיקשו עליהם להשתלב מחדש בחברה החיצונית לאחר יציאתם.
היעדר רישום פורמלי ומניעת סטיגמה – לאחר יציאתם מהכפר למטופלים אין סטיגמה כפי שיש פעמים רבות לבוגרי מוסדות לבריאות הנפש, ואין גם רישום פורמלי על שהייתם במוסד לבריאות נפש.
מידת ההצלחה של הטיפול בכפר
באתר של כפר איזון מדווחות תוצאות חיוביות של דו"ח בדיקה שערך מכון מחקר חיצוני (מכון מרטנס-הופמן) לגבי תוצאות השהייה בכפר על המטופלים:
ניתוח תיקי הבוגרים (דוח הבדיקה, עמ' 85, מצוטט באתר) העלה כי:
24% החלימו ועזבו את הכפר ללא סימפטומים נראים לעין של פתולוגיה נפשית.
31% הוגדרו כסובלים ממחלת נפש, אך יש אצלם הפוגה בתסמינים.
39% חוו שיפור חלקי במצבם.
6% לא חל שום שיפור.
בהיבט התפקודי-התנהגותי נמצא כי "רוב הבוגרים שבו למסלול חיים עצמאי, הכולל השתלבות בתעסוקה או במסלולי השכלה גבוהה, פיתוח תוכניות לעתיד והצבת מטרות נורמטיביות לבני גילם" (עמ' 87).
בהיבט הרגשי-קוגניטיבי, שמסקנותיו התבססו על ראיונות עם הבוגרים של הכפר, עלה כי זו היא אחת ההצלחות של התהליך הטיפולי בכפר.
בקרב הבוגרים נמצא שיעור גבוה של סגנון התמודדות משלב, לעומת קבוצת הביקורת (עמ' 91).
הורי הבוגרים שרואיינו, הביעו הערכה לפעילות הכפר.
רובם מתארים את הכפר כגלגל הצלה עבורם וכנקודת אור בחשכת המשבר (עמ' 94).
הבוגרים שרואיינו למחקר ציינו, כי מצאו בכפר מענה לבעיותיהם בתקופת המשבר.
חלק מן הבוגרים נוהג לבקר בכפר מדי פעם, חלקם להמשך טיפול ומעקב וחלקם סתם כך (עמ' 95).
הצד הכלכלי של פעילות הכפר
הכפר פועל במימון חלקי של משרדי הרווחה, הבריאות והביטחון, וכן נתמך על ידי הרשות הלאומית למלחמה בסמים.
בנוסף, קיימת אגודת ידידים של הכפר המונה כמה עשרות אנשי-עסקים, אישי ציבור ואנשים ממקצועות בריאות הנפש, שתפקידה לסייע בגיוס תרומות לפעילות בכפר.
השהות בכפר ממומנת בדרך-כלל על ידי משפחותיהם של המטופלים, אך בכפר פועלת ועדת הנחות המעניקה הנחות במחיר האשפוז למשפחות מעוטות אמצעים.
כפר ביקרתם הוא מיזם של משרד התיירות, המשרד לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל והרשות לפיתוח הגליל, לעידוד התיירות ביישובי הדרוזים והצ'רקסים בישראל.
הפרויקט מתקיים במועדים שונים לאורך השנה בישובי הדרוזים בגליל ובכרמל, ובשני ישובי הצ'רקסים שבישראל:כפר כמא וריחאניה.
במסגרת הפרויקט מתקיימים ביישובים אלה סיורים חינמיים מודרכים, ומופעי פולקלור ומורשת.
המיזם החל כקמפיין של משרד התיירות בשנת 2010 לעידוד התיירות ביישובים אלה.
במסגרת המיזם נחשפים המבקרים להיסטוריה ולתרבות של הדרוזים והצ'רקסים בישראל.
ישנם שני סוגים של כפפות הנלבשות על ידי שחקני הוקי קרח.
מחליקים לובשים כפפות דומות בכל יד, בעוד ששוערים לובשים כפפות מסוגים שונים בכל יד.
כפפות למחליקים עוזרות למנוע מהידיים נזק וחבלות כתוצאה מחבטות ומונעות מהן להישרט מהקרח.
הריפוד העליון שמכסה את שורש כף היד נועד לסייע בהגנה על השחקן מפני דסקיות שמתעופפות וממקלות הוקי קרח של שחקנים אחרים.
במשחק ההוקי כיום, כפפות מתחלקות בדרך כלל לשלוש קטגוריות: הראשונה היא סגנון בו האזור של גב כף היד בכפפה מחולק לארבע שורות והיא נחשבת לכפפה המסורתית.
לכפפות מסוג זה יש יותר מקום מבפנים, מה שנותן לשחקן תחושה רופפת יותר על היד מאשר עם כפפות בהתאמה אנטומית.
לשחקני הוקי שבוחרים בסגנון המחולק לארבע יש פחות התנגדות באצבעות ובידיים, כך שלבישת הכפפות תהיה פחות מורגשת.
הקטגוריה השנייה היא כפפה הדוקה יותר, בהתאמה טבעית או אנטומית.
כפפות אלה בעלות התאמה הדוקה הרבה יותר מכפפות המחולקות לארבע, ונועדו להרחיב את ידי השחקנים.
הקטגוריה האחרונה היא כפפה 'מחודדות' שצמודה על היד, אך מעוצבת בצורה ארגונומית לתנועתיות טובה יותר של פרק כף היד וטווח תנועה לעומת הכפפה בהתאמה האנטומית.
כפפות הוקי זמינות בדרך כלל בשלוש קטגוריות: כפפות הוקי לילדים באורך 20 ס"מ, 23 ס"מ ו-25 ס"מ; לנוער באורך 28 ס"מ ו-30 ס"מ; ולמבוגרים באורך 33 ס"מ, 36 ס"מ ו-38 ס"מ.
שוערים לובשים סוג אחר של כפפות בכל יד.
בעוד שכפפות אלו אכן מציעות לשוער מידה של הגנה, העיצוב שלהן נועד לסייע לשוער בביצוע תפקידו.
על היד שבה הם נושאים את מקלם, המכונה לעיתים קרובות "יד המקל", השוער חובש חוסם עם כרית גדולה לרוחב החלק האחורי של האמה, בדרך כלל משתרע ממש מעבר לפרק כף היד.
חוקי ליגת ההוקי הלאומית מחייבים שכפפת החסימה לא תהיה רחבה יותר מ-8 אינץ' (20 ס"מ) ולא יותר מ-15 אינץ' (38 ס"מ).
השוער משתמש בחוסם זה כדי להסיט חבטות.
ביד השנייה, המכונה לעיתים קרובות "יד הכפפה", השוער לובש כפפת תפיסה הנקראת לוכד, הדומה לכפפת בייסבול.
בנוסף לשימוש בו כדי לתפוס חבטות, השוערים יכולים לחלק דסקיות שנתפסו על ידי השלכתם מכפפת התפיסה, או לכסות את הדסקית כשהיא נמצאת בקרבתם על הקרח.
חוקי ליגת ההוקי הלאומית מגבילים את היקף כפפת התפיסה ל-45 אינץ' (110 ס"מ) והחלק הרחב ביותר של הכפפה לא יעלה על 18 אינץ' (46 ס"מ).
רוב ידי הכפפות של השוער הן היד שאינה דומיננטית אצלם כמו בבייסבול, אך ישנם יוצאים מן הכלל.
כפר אונים הוא מתחם חינוכי-טיפולי בכפר סבא, ששימש במהלך השנים למטרות חינוכיות שונות.
מתחם הכפר הוקם בכפר סבא ב-1947 על שטח של 2,000 מטר מרובע, כבית הבראה לילדים ונוער מטעם ההסתדרות, וכן מתחם לימי עיון וסמינרים הסתדרותיים.
המתחם כלל מבנה מגורים דו קומתי שנועד לשכן כ-140 נופשים בגילאי 8–15, מגרשי משחקים, בריכות, גינות נוי, אמפיתיאטרון וקולנוע.
בכפר הוצב הפסל "הורה" של האמנית בתיה לישנסקי, אשר נועד לרומם את רוחם של הילדים שורדי השואה ששהו בו.
עלויות ההקמה של הכפר מומנו על ידי "קרן עבודה", משען וארגון אמהות עובדות וכן מתרומה שתרמו בעלי מפעל עלית.
בשנות החמישים והשישים שימש הכפר כפנימייה מטעם משען לגילאי גן עד כיתה ח', בין השאר ילדי עליית הנוער.
כפר אונים הוצג כמוסד לדוגמה למבקרים רמי מעלה.
בקיץ התקיימו בו קייטנות בארבעה מחזורים של עשרה ימים, בין השאר עבור ילדים ממשפחות מעוטות יכולת.
ב-1956 אירוע פורים העירוני התקיים באונים וילדי הכפר הובילו את תהלוכת התחפושות העירונית.
בסוף שנות השישים, עקב צמצום העלייה וצמצום קבלה של ילדים ממשפחות נזקקות, סבל המוסד מגרעון והוחלט על סגירתו ושינוי ייעודו של המתחם לפנימייה קדם-צבאית.
מסוף שנות השישים שימש הכפר כפנימייה קדם-צבאית לנוער, בשיתוף פעולה של משרד העבודה וצה"ל, לשם הכשרה למקצועות צבאיים, ביניהם תוכנית של 14 חודש ללימודי אלחוט ותוכנית דו-שנתית למקצועות רדיו-אלקטרוניקה.
ההרשמה בוצעה בלשכות הגיוס, הלימודים התקיימו ללא תשלום שכר לימוד ולבני הנוער הוענקו דמי כיס במהלך הלימודים.
תוכניות אלו נועדו בעיקר לנוער ממעמד סוציו-אקונומי נמוך.
בין החניכים שובצו גם קבוצות נוער עולה.
בשנות השבעים הורחבו מגמות הלימוד המקצועיות, נכללו גם מגמות שאינן במסגרת קדם-צבאית והונהג שכר לימוד מדורג.
חלק מהמגמות המקצועיות, כגון אלקטרוניקה, חשמל ומכשירנות אופטית, הוצעו גם לנערות.
תוכנית הלימודים כללה לימודים עיוניים והתנסות מעשית בבתי מלאכה מצוידים היטב.
הפנימיה סיפקה פעילות חברתית בליווי מדריכים ופעילויות תרבות וספורט.
ב-1983 התקיים טקס יריית אבן הפינה למרכז ספורט בכפר, שנועד לתלמידי הפנימיה המקצועית טרום-צבאית בכפר אונים.
באירוע השתתפו מזכ"ל ההסתדרות ירוחם משל, מרק מושביץ יו"ר מועצת המנהלים של עלית, אשר ליוותה את המוסד בתרומות מתחילת דרכו, זאב ויינר מנכ"ל משען ויצחק ולד ראש עיריית כפר סבא.
ב-1984 הוקם בבית הספר פרויקט לשילוב בני נוער עם לקות שמיעה.
בשנת 1988 הופרד בית הספר מהפנימיה, בית הספר עבר להיות חלק מרשת עמל.
בתקופה זו התקיימו בבית הספר גם שיעורי ערב מקצועיים מטעם משרד העבודה והרווחה.
במהלך העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90 שוכנו ב"אונים" תלמידים עולים.
ב-2005 צורפו לבית הספר חניכי מעון ניב שנסגר.
מתקני הספורט של הכפר איפשרו קיומם של אירועים ספורטיביים ציבוריים.
ב-1989 התקיים באונים מחנה אימונים למועמדי נבחרת הקדטים בכדורסל.
בשנות ה-2010 התקיימה בכפר אונים ליגת כדורגל נוער אזורית.
עד שנות ה-2020 פעלה בריכת אונים כבריכה ציבורית.
בשנות ה-2020 פועלים במתחם מספר מוסדות של משען:
מערך הדיור "שקד" - דיור שיקומי טיפולי לבוגרים.
הוסטל "בית קשת" - מסגרת שיקומית עבור בוגרים עם לקות שמיעה, המתמודדים עם קשיים רגשיים ותפקודיים שונים.
"בית מיתר" - מסגרת חוץ ביתית לילדים ונוער עם לקות שמיעה.
בית אונים הוכרז ב-2020 אתר לשימור.
הפסל "הורה" שנמצא במתחם היה במצב מוזנח ומלוכלך, והועבר ב-2023 לפארק העירוני של כפר סבא, לאחר ששופץ.
לצידו הוצב שילוט המתאר את משמעותו וקורותיו.
כפפות ערב הן כפפות המגיעות מעבר למרפק, הנלבשות באופן מסורתי על ידי נשים באירועים רשמיים.
הכפפות נחלקות לשלושה אורכים שונים: כפפות לפרק כף היד, כפפות למרפק וכפפות באורך מלא הנקראות גם כפפות אופרה.
כפפות באורך של מעל המרפק נלבשו לפחות מאז סוף המאה ה-18 וכפפות המגיעות עד המרפק או מעט מתחתיו נלבשו על ידי נשים במדינות המערב לפחות מן המאה ה-17, בחריטה של מרי השנייה, מלכת אנגליה היא נראית לבושה כפפות באורך המרפק.
כפפות שמעל הרפק היו פופולריות באופן נרחב לראשונה בתקופת העוצרות ובעידן הוויקטוריאני.
כפפות האופרה היו פופולריות בעשורים שלאחר מלחמת העולם הראשונה והיו נפוצות כאביזר אופנה משנות הארבעים ועד שנות השישים.
והמשיכו להילבש על מנת להוסיף אלגנטיות למראה.
כפפות מסוג זה נלבשו על ידי רקדניות קאן-קאן ואמניות בורלסקה, הופעות של כפפות ערב נמנו גם בין היתר גם של ריטה הייוורת' בסרט גילדה, ושל מרילין מונרו בסרט גברים מעדיפים בלונדיניות, ואודרי הפבורן בסרט ארוחת בוקר בטיפאני, בסרט סינדרלה של דיסני ענדה סינדרלה כפפות לצד שמלת הנשף.
כַּפְר בַּרַא היא מועצה מקומית ערבית-מוסלמית במחוז המרכז בישראל, ושוכן בסמוך לגבולה הצפוני של כפר קאסם.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1963.
הכפר הוקם בתחילת המאה ה-20 על שרידיו של יישוב הישן מהמאה ה-16 בידי בני קראוות בני חסאן שבשומרון.
בעקבות הסכם שביתת הנשק בין ירדן לישראל ב-1949 הועבר הכפר לשליטת ישראל.
בשנים 2008–2024 כיהן מחמוד עאסי כראש המועצה המקומית.
בשנת 2024 החליף אותו עמאד עאסי.
כפר בלתי מוכר הוא כינוי רוֹוח ליישוב ערבי ישראלי (לרוב כפר בדואי) שאינו מאושר בידי הרשויות המוסמכות והבנייה בו אינה חוקית.
רוב היישובים הלא-מוכרים שוכנים על אדמות מדינה בנגב ומכונים הפזורה הבדואית או בקיצור "הפזורה".
מבחינים בין שלושה סוגים של כפרים לא מוכרים בישראל:
חלק קטן מהיישובים הערביים, שהיו קיימים עֶרֶב הקמת המדינה, ננטשו במהלך המלחמה, אך תושביהם שבו אליהם לאחריה.
יישובים שהוקמו זמן קצר אחרי מלחמת העצמאות על ידי פליטים ערבים (במיוחד הפליטים המכונים בישראל "נפקדים נוכחים", כלומר כאלו שנשארו בישראל אך התיישבו מחוץ למקום מגוריהם הקודם, כדוגמת תושבי עין חוד).
רוב הכפרים הלא מוכרים שייכים לסוג השלישי, והוא יישובים שהוקמו בהמשך שנות קיומה של המדינה.
קרקעות יישובים אלו מוגדרות כאדמות מדינה, אך חלק מהתושבים שהקימו את הכפרים הלא חוקיים טוענים לבעלות עליה.
הנתונים לגבי הכפרים הלא מוכרים משתנים מאוד על-פי הערכות של גורמים שונים ועל פי ההגדרות השונות למונח "כפר".
בריכוזי הפזורה הבדואית, על פי החברה להגנת הטבע, הבנייה והאכלוס הם בצפיפות נמוכה ביותר.
הצפיפות הממוצעת היא רק 280 נפש לקמ"ר, הצפיפות השכיחה היא רק 180 נפש לקמ"ר, ובריכוזים מסוימים הצפיפות מגיעה אל מתחת ל-100 נפש לקמ"ר.
על פי מינהל מקרקעי ישראל, תושבי הפזורות בצפון הנגב מונים כשישית מאוכלוסיית תל אביב אך מחזיקים בשטח הגדול לפחות פי 12 משטח תל אביב.
שטח זה, כ-620 אלף דונם, מהווה כ-5 אחוזים מכלל שטח הנגב.
על פי פרופ' ארנון סופר, הבדואים, המהווים כ-2% מאוכלוסיית ישראל, מתפרשים על יותר מ־10 אחוזים משטח ישראל שמצפון לבאר שבע והפזורה מתפשטת מאזור העיר במהירות רבה לכל הכיוונים.
ממזרח היא מתקרבת להר חברון ולמדבר יהודה, מדרום לדימונה ולמצפה רמון, ממערב לאזור רתמים, רביבים ורצועת עזה ומצפון אל אזור המרכז, כאשר באזור רחובות וראשון לציון נמנו בשנת 2010 כ-66 "התנחלויות" בדואיות.
בין 1994 ל-2007 הכירה המדינה ב-21 יישובים ערביים שהיו עד אז במעמד דומה.
בגליל, רוב הכפרים הלא-חוקיים הוסדרו והוכרו, ומתוך אוכלוסייה של 90,000 בדואים בצפון, רק כמה מאות עדיין מתגוררים בפזורות לא חוקיות.
בדרום, על-פי ההערכות, חיים ביישובים הבלתי מוכרים כ-90,000 בדואים, שהם כ-45% מהאוכלוסייה הבדואית בנגב.
חלק מהכפרים באזור צפון הארץ הם כפרים שננטשו במהלך מלחמת העצמאות ותושביהם שבו אליהם לאחריה, אך לא הורשו באופן רשמי להתיישב בהם.
לפיכך הם התיישבו באופן בלתי חוקי באזורים סמוכים ליישוב המקורי.
במרוצת השנים הוכרו חלק מהם וזכו למעמד מוניציפלי, למשל הכפר עין חוד ליד הכרמל, שהוכר בשנת 2005. כיום הרוב המכריע של היישובים הבדואים בצפון הם יישובים מוכרים שלחלקם מועצות מקומיות עצמאיות וחלקם מאוגד תחת מועצות אזוריות.
ב-1858 נחקק חוק הקרקעות העות'מאני שקבע כי יש לתעד רשמית את שמות בעלי הקרקעות כאמצעי להסדרת עניינים הקשורים לקרקע באימפריה העות'מאנית.
רוב הקרקע בנגב סווגה כ"אדמת מואת" (אדמה מתה, שממה שאינה מתאימה לעיבוד).
הבדואים בנגב לא יצרו תיעוד רשום של זיקתם לקרקע, ויש הטוענים כי אף התנגדו לכך מאחר שהדבר היה הופך אותם לנתינים לשלטון, והם היו נדרשים לשלם מיסים ולשרת בצבא העות'מאני.
כמו כן, בעת פרסומה של פקודת הקרקעות העות'מאנית, לא היה באזור הנגב שום יישוב קבע.
עד שנת 1896 חיי הבדואים בנגב היו אוטונומיים.
העות'מאנים לא התעניינו ולא התערבו בנגב ובבדואים.
כדברי ד"ר יוסף בן-דוד, רק בעקבות מלחמה בין שבטית, סימן השלטון הטורקי בשנת 1896 את הגבולות הבין שבטיים, סימון זה שהפסיק את המלחמות השבטיות אפשר את היציבות ההכרחית למעבר מנוודות לחקלאות.
ההסדר הבין-שבטי לא נתן לבדואים בעלות על שטחי הטריטוריה השבטית, אך מיסד הסדרים ומוסכמות שבטיים והקנה גושפנקה לנהגי בעלות על הקרקעות.
תוצאת המיסוד הזה הייתה אימוץ החקלאות שהפכה למקבילה לגידול המקנה.
אם בתקופה הנוודית הייתה האדמה נכס כלל-שבטי (וכללה את שטחי המרעה ומקורות המים של השבט) הרי עליית החקלאות גרמה לחיתוך הטריטוריה השבטית בין קבוצות קטנות יותר ולבסוף למשפחות ויחידים.
פעולה אחרת של השלטונות שהובילה את הפיכת הבדואים מנוודים לנוודים למחצה, היא הקמת העיר באר שבע, שבמשך הזמן החלה לשמש אותם כמרכז עירוני.
השלטון הבריטי אימץ את חוקי הקרקעות העות'מאניים, אך הוסיף עליהם את פקודת הקרקעות (מתות), שמטרתה הייתה למנוע פלישה לקרקעות ואי הכרה בתפיסה בלתי מורשית של קרקע.
ב-1921 הוציאה ממשלת המנדט הבריטי צו שקרא לתושבי הנגב לרשום את הקרקעות שלהם.
על פי צו הקרקעות, בדואי שעיבד, החיה ושיפר קרקע מוואת בטרם לפקודה קיבל אישור בעלות על אותה קרקע.
הבדואים, שהוענקה להם ארכה מיוחדת של חודשיים לרישום אדמותיהם, מעולם לא עשו כן והקרקעות נותרו לא רשומות.
שלטונות המנדט אף ערכו רישום ראשוני של האדמות והחל משנת 1934 החלו לגבות מסי קרקעות.
מפות מנדטוריות מלמדות על מיקומם של שבטים בדואים בנגב אולם אלה לא סימנו את גבולותיו של כל שבט.
שלטונות המנדט תמכו בבדואים בשנות בצורת וסיפקו עבודה שכירה בבניית תשתיות, פעולות אלו האיצו את המעבר מנוודות לישיבת קבע, עד כדי כך שיש מי שטען שבשנת 1937 התפרנסו כ-75% מהבדואים מחקלאות.
גם פיתוח מקורות מים ובניית בתי ספר במרכזים שבטיים תרמו לתהליך התיישבות הקבע של הבדואים: תחילה נבנו מבני אחסון לתבואה ובתי קברות בקרבת בתי הספר ועם הזמן נוספו בתי מגורים ומסחר
היקפים אלו מייצגים עליה משמעותית לעומת שנת 1928 בה עובדו 1.5 מיליון דונם, הגידול העיקרי היה שעורה (1.7מיליון דונם) ואחריו חיטה (0.4 מיליון דונם) וכן דורה, אבטיחים ועדשים, רות קרק משערת שהקפי השטח מדווחים אלו מוגזמים.
בנפת באר שבע נרשמו במפקד שנערך בשנת 1931 נרשמו כ-89% מהבדואים בנפת באר שבע כתלויים בעבודת אדמה ורק כ-11% כמתפרנסים מגידול מקנה בלבד.
ששון בר-צבי, חוקר תרבות בדואי הנגב, ואריה אפרת ששימש מנהל הכפר הערבי בדרום משערים כי המחסור במים באזור הנגב לא איפשר לתושביו להחיות את האדמות באזור ולכן העדיפו חיי הנוודות ורעיית הצאן על עיבוד אדמות מסודר ורנטאבילי; ומשום כך נשארו האדמות באזור שוממת.
לטענת הבדואים, למרות שלא רשמו בעלות על הקרקעות, הכיר השלטון הטורקי ואחריו הבריטי, בזכויות הבעלות על הקרקע שבה נדדו, והכרה זו התבטאה בכך שהבדואים מכרו קרקעות בתקופת המנדט לתנועה הציונית, ומכירות אלה הוכרו ונרשמו בספרי המקרקעין (הטאבו).
מתחילת שנות ה-30 ועד להקמתה של מדינת ישראל נמכרו על ידי הבדואים שטחים בהיקף של כ-765,000 דונם מתוכם כ-180,000 לנציגי קק"ל ועוד כ-45,000 דונם ליהודים פרטיים, כל שאר 545,000 הדונמים נמכרו לפלאחים פלסטינים בעיקר מרצועת עזה.
תהליך המעבר מנוודות לישיבת קבע התגבר מאוד לאחר הקמת המדינה, בפרט לאור העובדה שהנוודות נעשתה כמעט בלתי-אפשרית עם סגירת הגבולות הבינלאומיים ב-1949.
בזמן מלחמת העצמאות רוב הבדואים עזבו את הנגב, ועל פי נתונים רשמיים היו בנגב בשנת 1951 כ־12,750 בדואים.
לאחר קום המדינה, שאפו הרשויות לרכז את הבדואים באזור הסייג בצפון הנגב, סמוך לבאר שבע, שהשתרע על 1.5 מיליון דונם.
זאת, כדי לפנות שטחים לפיתוח האזור, ולשם פינוי שטחי אש לאימוני צה"ל.
על פי פקודת הקרקעות העות'מאנית, לא היה באזור הנגב שום יישוב קבע, והאדמות לא היו רשומות על שמם במוסדות המנדט (והשלטון העות'מאני לפניו).
אדמות לא-רשומות הוכרזו לאחר הקמת המדינה כאדמות מדינה.
רק למיעוט קטן מבין הבדואים הטוענים לבעלות על קרקע, ישנם מסמכים המעידים על כך.
משנת 1966, עם סיום הממשל הצבאי, ובעיקר בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, החלה המדינה לפעול במאמץ ליישב את הבדואים ביישובי קבע, ואולם הבדואים התנגדו בטענה כי השלטונות לא התחשבו באורחות חייהם ובצורכיהם כחברה שבטית המתפרנסת מחקלאות.
מטרת המדינה, לדבריהם, הייתה להשתלט על השטחים שהיו בשימושם ולהלאימם.
המדינה הגבילה את התיישבות הבדואים בנגב לתחומי העיר רהט ושש עיירות אחרות שהקימה.
אלפי בדואים, שרובם אינם בעלי קרקעות, עברו ליישובים אלה בעידוד המדינה.
שאר האוכלוסייה הבדואית בנגב מתגוררת במאות הריכוזים הכפריים הבלתי חוקיים וממשיכה לבנות בהם.
הריבוי הטבעי של אוכלוסיית הבדואים בנגב מהיר במיוחד.
שיעור הפריון הגבוה של האוכלוסייה נובע בין היתר מכך מתפוצתה הגבוהה של פוליגימיה וכן מתופעת 'איחוד המשפחות' המוערכת בכ-16,000 נשים (עד לשנת 2004) שנישאו לערבים ישראלים ולחלקן הצטרפו גם בני משפחותיהן.
שיעור הריבוי הגבוה מקשה על רשויות התכנון.
בעשורים הראשונים לקיומה של ישראל כל הבדואים התגוררו בפזורה, ובהדרגה החלו להשתקע ביישובי קבע שהוקמו עבורם.
נכון לסוף 2019 אוכלוסיית הפזורה מנתה כ-80,125 איש מ-22 שבטים, כ-30% מכלל הבדואים הנגב.
בהיותם בלתי חוקיים, מרבית הכפרים אינם מחוברים לתשתית החשמל והמים.
הם אינם מקבלים שירותים ממשלתיים מסודרים, ואין בהם תשתית טלפון, ביוב, דרכים, ותחבורה ציבורית.
הכפרים אינם מקבלים תקציבים מוניציפליים, אין בהם מערכת שלטון מקומי, חלק מהם אינם כלולים במועצה אזורית, ואין התושבים משלמים מיסים וארנונה.
בהיעדר תוכנית מתאר לא ניתן לקבל היתרי בנייה, וכל בנייה היא בנייה בלתי חוקית.
הדגם המפוזר של ריכוזי הכפרים הלא חוקיים (המגיעים לאלף ריכוזים על פני מאות אלפי דונמים) מקשה על המדינה לספק שירותים לחלק זה של האוכלוסייה.
מצב המים ואיכותם לוקים בחסר; רק חלק מהתושבים מחוברים בחיבורי מים פרטיים אל צינור ראשי שבאם הדרך, והאחרים מביאים מים ממרחק במכלים.
עד שנת 1995 לא הייתה בכפרים הבלתי מוכרים ולו מרפאה אחת.
לאחר עתירות לבג"ץ קיימות מרפאות רק באחד עשר כפרים, ובשמונה כפרים בלבד קיימות תחנות לבריאות המשפחה.
לדברי ארז הלמן, סמנכ"ל חברת החשמל "כמחצית מהפזורה הבדואית מחוברת לחשמל באופן פיראטי.
עלות הגניבות האלה מוערכת בכ-200 מיליון שקל בשנה, והיא מייקרת את החשבון של כלל הצרכנים בארץ בכאחוז".
היקף הבנייה בכפרים גדל לאורך השנים אף ביחס לאוכלוסייתם עד לכ-64,000 מבנים בשנת 2011. בשנים 1998–2001 הופסקה הריסת המבנים הבלתי חוקיים, מתוך הנחה שאינה מעשית, אולם היא חודשה בהמשך.
על פי הממונה על האכיפה במינהל בשנת 2010, שלמה ציזר, כל עוד המדינה לא החליטה על עתיד התושבים, מפנים פולשים לאל-עראקיב שיש להם בתים אחרים ומטרתם להוכיח בעלות על הקרקע, אך לא מפונים אלו שאין להם לאן ללכת.
בשנת 2017, במהלך הריסת בתים באום אל-חיראן, נהרגו שוטר ואחד התושבים.
בפזורה הבדואית בנגב ישנה תופעה חמורה של פשיעה.
מאפייני הפשיעה וקשיי האכיפה תוארו בשנת 2011 בריאיון עם פרקליטת מחוז דרום.
לדבריה האוכלוסייה בפזורה "מתעסקת במידה ניכרת בכל העבירות שיש להן שני צדדים של הגבול - כל ההברחות למיניהן.
אנחנו מדברים על סחורות, נשים, סמים ואפילו נשק...
אנחנו הגשנו גם לא מעט תיקים של הברחות נשק ועוד עבירות ביטחוניות גם נגד אוכלוסייה ישראלית.
סחר במכוניות גנובות, גניבות חקלאיות, הסעת שב"חים...
כניסה של משטרה לחפש חשוד או עד היא דבר מסוכן ביותר.
אלות, יריות, ניקובי צמיגים, סכנת נפשות...
האכיפה היא כמעט בלתי אפשרית...
אני לא רוצה להגיד לכם כמה תיקים לא הצלחנו לנהל כיוון שאי אפשר היה להביא עדים.
האכיפה מאוד בעייתית, בכל-זאת, כשגרים בצורה מסודרת, הרבה יותר קל להגיע לבן-אדם ואין איזה אחווה של כל השכנים בבית משותף כשבא שוטר לעצור מישהו...
קשה לעשות את ההזמנות לבית-המשפט גם בתיקי ההסדר.
בפזורה, עבירות הנשק, סכסוכי המשפחות אגב המקרקעין, הם בלי סוף.
יש שימוש מאוד מאוד חופשי בנשק.
אי אפשר לבוא לעשות חיפושים ולמצוא את כלי הנשק שמסתובבים בהמוניהם בתוך המקבצים האלה."
הפזורה הבדואית, גורמת לפגיעה אנושה במערכות אקולוגיות.
אדמות הנגב מהוות בתי גידול ייחודיים ומאוימים מאוד.
נוסף על כך, כאזור מעבר בין המדבר לאזורי הספר של דרום הרי יהודה והשפלה, מרבית מיני הצומח ובעלי החיים מבצעים מעבר הדרגתי בין בתי גידול, ולכן הרצף הקרקעי חיוני עבורם, בייחוד בעת ההתחממות הגלובלית שבה מינים מדבריים צפויים לנדוד צפונה.
שטחי המגע (ההיקף) של הפזורה (על היישובים, הדרכים והשטחים החקלאיים המפוזרים) עם הסביבה גדולים ביחס לשטחה, ולכן נזקה גדול יותר בעשרות מונים בהשוואה ליישוב רגיל עם שטחי חקלאות.
בפזורה ישנן פגיעות מהותיות בשטחים הפתוחים, שנובעות מנוכחות מוגברת של האדם ושל חיות הבית שלו.
לדוגמה כלבים שאינם קשורים ואינם מחוסנים רודפים אחרי יונקים ועופות בפזורה, ואף בתוך השטחים הטבעיים.
דרכי העפר הרבות קוטעות את השטח עבור מינים קרקעיים כמו פרוקי-רגליים, והתנועה בהם מעלה אבק המכסה את הצמחייה, ודורסת את בעלי חיים.
העיבוד החקלאי שבפזורה הרסני מבחינת בעלי החיים שוכני הקרקע, פוגע בצומח הטבעי ומונע קיום אוכלוסיית חרקים.
שטחי המטעים הצמודים לבתים בפזורה, מושכים מיני חי וצומח טבעיים וכך מהווים מלכודות לאותם מינים הנפגעים באופן ישיר מציד של התושבים או חיותיהם.
גם מינים המלווים את הפזורות, כמו יונים, תורים, דרורי בית ועורבים אפורים - חודרים ללב מערכות אקולוגיות דוחקים אף הם את המינים המקומיים.
גידול והאכלת חיות משק גורמים להכנסה קבועה של מזון צמחי הגדל פרא ומביא להתבססות של צומח פולש.
טיפול בחיות-בר המזיקות לחקלאות על ידי הרעלות, הגורמות לפגיעה בטורפים ולהרעלה משנית של עופות דורסים.
החזקת עדרי צאן שגדולים מיכולת השטח לקיימם גורמת לרעיית יתר, עד כדי יצירת אזורים נרחבים ריקים מצומח.
ההשפעה המצטברת הורסת בתי גידול ומשאירה שטחים נרחבים ללא בעלי חיים או צמחייה.
מינים ייחודיים לאזור כמו קטה, חוברה, שנונית באר שבע וכן אירוסים, נעלמו משטחים נרחבים אלו.
עשרות רבות של תחנות דלק פירטיות, מהוות סכנה לאיכות האוויר, הקרקע ולמי התהום מאחר שמכליות הדלק אינן עומדות בסטנדרטים של שמירה על הסביבה תוך הבטחה כי הדלקים לא יחלחלו לקרקע ולמי התהום, כמו כן הדלק עצמו אינו עומד בתקנים סביבתיים.
נוסף לכך על פי איתמר בן דודי מהחברה להגנת הטבע היעדר תשתיות ביוב ופינוי פסולת ושחיטה בלתי מוסדרת בפזורות הבלתי־חוקיות מביא להצטברות ולפיזור נרחב של פסולת, אשפה ביתית ושפכים שמוצאים את עצמם לערוצי נחלים, הגורמים למטרדי ריח, בעיות בריאות לתושבים, ולפגיעה בטבע.
זכויותיהם האזרחיות של התושבים כבודדים אינן נפגעות - הם רשומים במרשם האוכלוסין וזכאים לקבל שירותים ביישובים מוכרים סמוכים.
ביום הבחירות הם רשומים בקלפי הנמצאת ביישוב המוכר הסמוך.
על פי עו"ד יורם בר סלע וכן על פי אבי דותן, מנהל היחידה הארצית לפיקוח על הבנייה, יש יתרונות למגורים בפזורה ושישנם הרבה בדואים החוזרים מהיישובים החדשים לפזורה "כדאי לזכור שברגע שאתה בפזורה יש המון בעיות כלכליות שנפתרות, הם לא משלמים מיסים, ארנונה, אגרות והיטלים".
עוד דבר הוא שלא בכל היישובים אין תשתיות, החל משנת 1997, באמצעות עתירות לבג"ץ מקבלים חלק מהיישובים הלא-חוקיים שירותי בריאות, חינוך ותשתיות, ובתי-ספר נבנו לצד דרכים ראשיות וסמוך ליישובים בדואיים גדולים.
כמו כן, המועצה האזורית אבו בסמה נותנת שירותי רווחה וחינוך גם ליישובים הבלתי מוכרים.
ניסיונות ההסדרים עם הבדואים בנגב
בשנות השבעים המדינה ריכזה כל "תביעות הבעלות" של הנגב, ללא אישורים וללא הוכחות, וזאת רק לצורך רישום כל הטענות.
הבדואים לעומת זאת ראו ברישום כהכרה של המדינה בטענות שלהם.
כך הוגשו למעלה מ-3,000 תביעות לבעלות על שטחים בגודל של מעל 800,000 דונם, הכולל למעשה את כל השטח בין ב"ש-ערד-דימונה ועוד שטחים ברחבי הנגב כולו, כולל כאלו ששייכים לקיבוצים ולערים.
בשנים הראשונות להסדר כל מי שתבע שטח של למעלה מ-400 דונם, קיבל את האפשרות לקבל 20% מהשטח בטאבו, ועל שאר השטח יקבל פיצוי כספי.
מי שתבע פחות מ-400 דונם, קיבל רק פיצוי כספי.
כמו כן המדינה פיצתה את הבדואים על כל בית, רפת, פחון ואף עץ, שהציבו בפיצוי גדול יותר משוויים בשוק ואף שעשו זאת בניגוד לחוק.
ב-20% מהתביעות הגיעה המדינה להסדר.
במקביל לניסיונות ההסדרה נמשכו גם המאבקים המשפטיים, זאת למרות החלטה תקדימית של השופט אברהם חלימה, שקבע כי לבדואי, מעצם הגדרתו כנווד, לא יכולה להיות בעלות על אדמה.
בכל 80 המקרים בהם תביעות הבדואים הגיעו לבית המשפט, פסקו השופטים לטובת המדינה, זאת מאחר שלא היה לבדואים שום מסמך המוכיח בעלות על הקרקע.
על פי הנתונים האחרונים שנמסרו לוועדה על ידי מנהלת הבדואים נותרו ביולי 2008, 2,749 תביעות, ששטחן הכולל הוא לפחות 592,000 דונם.
במהלך השנים המדינה הקימה שבע עיירות: תל שבע (1969), רהט (1971), שגב שלום (1979), ערערה (1982), כסייפה (1982),לקייה (1985) וחורה (1989), שהיו אמורות לתת מענה לכמעט כל הבדואים השוכנים בפזורה, אלא שהעיירות הללו בפועל לא הניבו תוצאות מספקות ורק מעט יותר ממחצית עברו להתגורר בהן.
במסגרת המשא ומתן להקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הושגה הסכמה בהסכם הקואליציוני עם הרשימה הערבית המאוחדת כי יישוב ח'שם זנה יוכר כחוקי תוך 45 ימים מכינונה, שזה כאמור ב-28 ביולי 2021.
אחת הבעיות הקשות בהסדרה היא החוק הבדואי השבטי הקובע שאסור לאדם להתיישב על קרקע שבדואי אחר טוען עליה בעלות.
על פי ראש מועצת הכפרים הבלתי מוכרים - חסיין אבו פיע: "אם היא של אדם שהוא בתביעת בעלות, הוא לא יתקרב.
אפילו יושב במערה הוא לא יתקרב".
כך יצא שאף על פי שהממשלה לא הכירה בבעלות הבדואים על השטחים, היא כן פיצתה אותם בעבור השטחים, אך למעשה הבדואים עדיין המשיכו בתביעת הבעלות בכך שאסרו על תושבים חדשים להתגורר בשטחם.
העיירה כסיפה, למשל בנויה כמעט כולה על שטחים ששבטים שונים טוענים עליהם בעלות, ושני שלישים ממנה ריקים.
בשבע העיירות יחד ישנם יותר מ-7,300 מגרשים גדולים שהמדינה הכינה עבור כל מי שיחפוץ לגור בהם, אך הם נותרים ריקים.
כ-45% מהשטחים של שבע עיירות הבדואים נמצאים ב"תביעת בעלות" על ידי משפחות שונות.
בתביעת בעלות נמצאים גם 90% מ-13 יישובים שהמדינה החליטה להכיר בהם והם נמצאים בשלבי תכנון שונים.
בעיה קריטית נוספת היא שבדואים רבים לא מקיימים את ההסכמים עליהם חתמו מול המדינה.
נפוצה התופעה של בדואים שקיבלו פיצויים ומקום ביישובים חדשים אך למרות זאת שבו לאדמות המדינה.
כמו כן רבים מהבדואים קיבלו פיצויים בעבור ויתור על הבעלות מול המדינה, אך כאמור עדיין טוענים לבעלות על השטח מול בדואים אחרים.
עוד בעיה קשה היא שהמדינה הייתה נותנת לבדואים 20%-62% מהשטחים עליה תבעו בעלות.
כך שהמדינה אינה יכולה לנצל את שטחי הנגב לצורכי פיתוח מאחר שהקרקע מנומרת בשטחים הרשומים בטאבו על שם בדואים.
כך למשל לא ניתן לפתח את החלק המזרחי של מטרופולין באר שבע בגלל אותה סיבה.
על פי גורמים ממשלתיים יש קושי בכך שאין תאריך סופי למשא ומתן.
על פי פרופ' סופר "הבדואים תמיד אומרים 'לא' לניסיון להגיע איתם לפשרה על האדמה שהם תובעים, כי הם יודעים שכל 'לא' רק מחזק אותם.
אחת הבעיות המרכזיות בתוכנית הזו היא שאין לה תאריך סופי.
צריך לקבוע תאריך שעד אליו אנחנו מוכנים לתת פיצויים מוגדלים למי שימחק את תביעת הבעלות שלו, ומשם והלאה אין יותר פשרות ומגיעים לעימות גם במחיר כואב".
על פי גורמים העוסקים בהסדרים ישנו חוסר אחידות בפיצויים.
מנהלת הבדואים מנהלת משאים ומתנים עם כל שבט או משפחה בנפרד.
כך כל אחד מצליח לקבל יותר מהשני.
המשפחות הפייסניות מקבלות פיצוי אחד, ואילו המשפחות הסרבניות מקבלות פיצוי גבוה יותר (כך היה למשל בפינוי תראבין מליד עומר).
המדינה גם הייתה נותנת פיצוי גבוה יותר למשפחות עם מנהיג שהיא צריכה לצדה, וכן למשפחות שהקרקע עליה הן תובעות בעלות חשובה יותר למדינה.
גם משפחות המשתמשות באיומים או באלימות מקבלות פיצויים גדולים.
אחת הסיבות לחוסר האחידות היא המשבר במנהיגות העדה הבדואית.
כיום אין מנהיגות מוסכמת על הבדואים, בעניין הקרקעות, הבדואים מסרבים להציב נציגות בטענה כי אין לאף אחד סמכות לייצג את כל אחד מתובעי הבעלות.
כמו כן יש הטוענים שאחת הבעיות היא חוסר אחידות בתוכניות הממשלתיות.
לדוגמה, מאיר דויטש פקח דרום מתנועת רגבים סובר שפסיקות בג"ץ אשר חייבו את המדינה לספק שירותים לתושבי הכפרים הלא חוקיים, סייעו להנצחת תופעת המאחזים הלא חוקיים, בכך שאפשרו למעשה את פיתוח היישוב, אכלוסו, וכן עודדו את הבדואים לעבריינות בנייה נוספת.
ראש המועצה המקומית לקייה לשעבר, אחמד אל-אסד, שהיה חבר בוועדת גולדברג, סיפר לעמיתיו על התוצאות של מדיניות המינהל שהסכים, במסגרת עסקות עם תובעי קרקע, להעניק מגרשים גם לילדים הקטנים שלהם: "היישוב (לקייה) נכשל.
כמעט 60 אחוז מהמגרשים ריקים.
המדינה לא מצליחה לשווק אותם וגם גורלם להישאר הרבה זמן ריקים.
כי במסגרת הסדר קרקעות המדינה הגיעה לסיכום עם אותן משפחות שהרזרבה המגרשית תישאר להם לעוד 20 שנה, עד שיהיו להם זכאים...
אתם רואים רחובות, מגרשים מפותחים, יש תשתיות, יש הכל, אבל מה, המגרשים האלה שמורים לדור הבא...
ראיתי מקרה אחד שיש מגרש שנרשם על קטין בן שלוש שנים.
ואני מחויב לתת לאותו תושב עכשיו גם מדרכה ליד הבית, גם תאורה ונראה בית שומם לעוד 20 שנה".
בין הבעיות הנוספות ביישוב הבדואים, היא למשל סכסוכים שבטיים, על פי עו"ד איתי הבר פרקליט מחוז הדרום לעניינים אזרחיים, "לפעמים אי אפשר ליישב בדואי ליד בדואי אחר כי הבן שלו העליב אותו לפני 20 שנה"
על פי פייסל אל הוזייל, עוד סיבה לשמה הבדואים לא מוכנים לעבור ליישובים המסודרים היא ההכרח לעבור לצורת התיישבות עירונית.
ועדת גולדברג להמלצות ההסדרה ותוכנית בגין ליישומה
במשך השנים הוקמו ועדות רבות בניסיון להסדיר את ההתיישבות בנגב.
הוועדה האחרונה שהתקיימה ב-2007 בהחלטת ממשלת ישראל, הוקמה בראשות השופט אליעזר גולדברג, שופט בית המשפט העליון בדימוס ומבקר המדינה לשעבר.
הוועדה הגישה את המלצותיה לאחר כשנה.
היא מצאה כי (נכון לשנת 2007) מספר המבנים הבלתי חוקיים בכפרים הלא מוכרים בנגב עומד על 50,000, וכן כי מספר המבנים הנבנים מדי שנה בכפרים הללו נע בין 1,500 ל-2,000. הוועדה המליצה שבדואים יקבלו כשטח פרטי מחצית מתביעתם, והשאר יקבלו בפיצוי, וכן החליטה לחבר לתשתיות 50,000 בתים.
תוכניות ליישום ועדת גולדברג היו תוכנית פראוור (בראשות אהוד פראוור), תוכנית עמידרור (בראשות יעקב עמידרור), והתוכנית האחרונה: תוכנית בגין, בראשות בני בגין.
תובעי הבעלות הבדואים דורשים קבלת קרקע חלופית גם באזורים שנמצאים מערבית לכביש 40, וכן בהר הנגב או בנגב המערבי.
תובעי הבעלות דורשים פיצויים גם לתובעי בעלות שכבר השתכנו בעיירות חוקיות, ולא רק לאלו המתגוררים בכפרים הבלתי חוקיים.
הבדואים דורשים לגור בכפרים רחבי ידיים ואילו תזכיר החוק מאפשר צורת ישוב אחת: עיירות.
הבדואים דורשים קרקע חלופית אשר מסווגות כאדמות לבנייה, ואילו על פי התוכנית הם מקבלים קרקע חלופית לחקלאות בלבד, שאסור על פי חוק לבנות עליה.
תובעי הבעלות מעוניינים בקרקע חלופית שהיא באזור התביעה המקורי של בעל הקרקע ולא במקום אחר כפי שהתוכנית עלולה להציע.
המתנגדים לתוכנית טוענים שפינוי הבדואים לעיירות תהווה פגיעה באורח החיים המסורתי ואכיפת אורח חיים עירוני על האוכלוסייה הבדואית.
הבדואים מתנגדים לעקירה של 45,000-30,000 נפשות מבתיהן ולפינוי הכפרים הלא-חוקיים.
התנגדות לתוכנית מצד גורמים ישראליים
על פי מבקרים מהצד הישראלי, התוכנית רעה שתצמיח יותר נזק מתועלת.
התוכנית היא לא כוללת תיקונים למדיניות האי-אכיפה בנוגע לבניה הבלתי חוקית, ולא תיקונים לחוסר ההרתעה, לתהליכים המשפטיים הארוכים, לאי-פעולת האכיפה המיידית, לחוסר התיאום, למחסור בכוח האדם ועוד.
ישנו העדר מאזן של רווח והפסד מול הבדואים, אין בתוכנית שום מרכיב הקובע סנקציות או אכיפה כך שרבים מהם גם יקבלו קרקעות מדינה וגם יקבלו כספים, אך הם ימשיכו להתיישב באופן לא חוקי ולהשתלט על אדמות המדינה.
לוח הזמנים שנקבע ליישום התוכנית לא יפחת מעשר שנים.
אלא שבישראל אין רציפות שלטונית והיכולת ליישם תוכנית כזו היא מועטה.
במקרה כזה מדינת ישראל תחל בביצוע התוכנית, תעניק לבדואים את ההטבות האמורות, אך כאשר הבדואים יידרשו למלא את חלקם, לא תמצא ממשלה מספיק אמיצה ונחושה כדי לפעול לקידום מהלך הפינוי.
מבחינה מהותית, המתווה לוקה בעמימות באשר לעקרונות התכנון ועמימות זו תנוצל לרעה.
התוצאה תהיה מסירת כל מרכז הנגב ויצירת רצף בדואי.
זו מציאות שלא המדינה ולא הבדואים עצמם יכולים לחיות איתה.
בנוסף, מבוסס התכנון של יישובי הקבע על קרקעות שיתפנו במסגרת הליכי הפשרות על תביעות הבעלות.
אך התנהלות הבדואים עד כה בסוגיה זו מלמדת שגם לאחר שנחתם הסכם הוא לא מכובד בפועל והקרקע שהתפנתה לא ניתנת לניצול.
ניסיון העבר מול בג"ץ והעמדות של משרד המשפטים בסוגיות הנוגעות לאיזון בין אינטרסים לאומיים לזכויות הפרט, 'מבטיחות' התערבות שיפוטית שלילית, עיכובים, דחיות, ושינויים כפויים נוספים בתוכנית.
זאת ועוד, אף שהתוכנית מתיימרת להציג פתרון כולל היא לא עוסקת בסוגיות 'הליבה' (נאמנות למדינה מול השפעת הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, ריבוי נישואין, יילודה גבוהה ולא בת-קיימא, פשיעה, כלכלה שחורה וכדומה) והמעטפת (חינוך, השכלה, תעסוקה, תרבות וכדומה).
כל תוכנית שלא תיתן מענה גם לסוגיות אלו תיכשל, כזו היא גם התוכנית הזו.
על פי יו"ר עמותת האדריכלים בדרום אלי ארמון, להלבנת הכפרים הלא חוקיים תהיה השפעה הרסנית גם על הבדואים וגם על המדינה.
"צורת החיים העירונית נותנת אפשרות לצורת חיים נאותה.
הבעיה עם הפזורה היא שהיא מפוזרת.
זו צורת התיישבות שאין בה כל היגיון תכנוני.
זה גר פה וזה גר שם.
זה על מצוק ועלול להישטף בגשם הראשון וזה מתחת לקו מתח גבוה ועלול לחלות בסרטן.
זו התיישבות שלעולם תהיה רחוקה ממרכז של שירותים.
לעולם לא יוקם בקרבתה סניף בנק, סניף דואר או מרכז קניות.
לא ניתן לדרוש מהמדינה להעביר כביש שיחבר את כל הנקודות שבהן התיישבו הבדואים; ההוצאה תהיה אדירה.
בדרך כלל סוללים כביש והוא משרת שתי שורות בתים משני צדדיו.
במקרה הבדואי הבתים לא יושבים על צירים אופקיים.
כך גם בכל הקשור לביוב, הזקוק לצנרת שאותה מניחים בצורה מסוימת.
ועוד לא דיברתי על חשמל ומים.
האינטרס הבדואי הברור הוא להיכנס לערים".
"אם לא מרכזים משאבים עירוניים מנציחים התיישבות נחשלת.
הכרה בכפרים הלא חוקיים אומרת למעשה שאנחנו מותירים את הקטסטרופה הזו כפי שהיא כיום.
מדובר בפצצה מתקתקת שתתפוצץ לנו בפנים.
אנחנו מייצרים אוכלוסייה מקופחת שהפערים בינה לבין החברה הישראלית רק הולכים וגדלים.
הפערים האלה ייצרו בהמשך השקפת עולם מקופחת שתוביל לזעם, לפריקת עול ולכך ששלטון החוק ייסוג מעוד ועוד אזורים בנגב".
על פי פרופ' סופר, לא רק שלא ניתן כלכלית למתוח קווי תשתית נרחבת בפזורה האדירה, אלא שנוסף על כך, גם אילו יימצאו תקציבים למתן תשתיות הבדואים, כבר עוד כ-10 שנים תוכפל אוכלוסיית הבדואים ויהיו 100,000 בתים לא חוקיים להכשיר, והמדינה תיאלץ להכיר בעוד 60–100 יישובים חדשים.
לכן כל ההטבות לבדואים שבתוכנית רק יעודדו אותם להמשיך בבנייה לא חוקית.
בגלל הריבוי הגבוה, בעוד 10 עד 20 שנה כל הנגב הצפוני ויותר יהפוך לבדואי.
אף מדינה לא יכולה לקדם אוכלוסייה שכזאת בתנאים כאלו אל המאה ה-21.
במנהלת הבדואים הודו שהתוכנית אינה ישימה בגלל הסרבנות הבדואית.
הבדואים לא יסכימו להתפשר ולוותר על חלקים מהאדמות הגזולות.
עוד דבר שיתקע את התהליך הוא הריבוי של "בעלי הקרקע".
בדואים שהשתלטו על חלקה בשנות ה-70 לדוגמה, כבר הותירו ילדים רבים שהם "בעלי הקרקע".
כדי להעביר בעלות יש צורך בהסכמה של כל צאצאיהם על העברת קרקע, דבר שיקרה בסבירות נמוכה.
כאמור ההכרה המעשית בתוכנית זו בזכויות של הבדואים על אדמות הנגב, באה בניגוד לפסיקת השופט המומחה לענייני קרקעות, אברהם חלימה, שקבע כי לבדואי, מעצם הגדרתו כנווד, לא יכולה להיות בעלות על אדמה.
ישנם הטוענים שעצם הכרה ומתן בעלות על הקרקע לנוודים כמו שנעשה בישראל הוא חסר תקדים.
בן דרור ימיני כתב בנושא: "כשהאירופים יעניקו בעלות על קרקע לכל פיסת אדמה שנוודים צוענים עברו עליה גם ישראל תעניק זכויות דומות לכל נווד בדואי.
בינתיים ישראל מעניקה זכויות לבדואים הרבה יותר ממה שאירופה מעניקה לצוענים." על פי
אריה אלדד "בשום ארץ ערבית לא הכירו בבעלות של בדואים על השטחים בהם הם נדדו.
בעלות על הקרקע של בדואים זו המצאה ישראלית."
בדו"ח בגין נכתב: "שמענו גם הצעות המבטאות התעלמות מן המציאות ואילוציה.
בדיון העיוני בסוגיית הבדואים בנגב עולים בשנים האחרונות גם מושגים כגון "צדק מעברי" (בעת החלפת הריבון), זכויות קניין בקרקע של נוודים-למחצה ו"זכויות ילידים".
מושגים אלה אינם הולמים את המציאות, ודיון זה, ככל שהוא מעניין ומעורר מחשבה, לא הניב עד כה פתרון בר-יישום לבעיה הקשה שלפנינו".