tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוגדה לחמה חמישה חודשים בצורה אינטנסיבית למול חטיבת רפיח, והביאה להכרעת המחבלים, תוך טיהור המרחב מטרור מעל ובתת-קרקע.
תוך 48 שעות מסיום המשימה ברפיח, עברה האוגדה למבצע בג'באליה שבצפון הרצועה, פעילות שבמסגרתה נהרגו ונכנעו מחבלים רבים.
כמו כן, אותרו והושמדו על ידי האוגדה מרכזי כובד פיקודיים ושלטוניים של חמאס, בהם כיכר פלסטין, המרובע הביטחוני ועוד.
באפריל 2025 סיים כהן את פיקודו על אוגדה 162 והוחלף בשגיב דהן.
ב-5 במרץ 2025, עם כניסתו של אייל זמיר לתפקיד הרמטכ"ל ה-24 של צה"ל, הוחלט שכהן ימונה לראש אגף המבצעים בדרגת אלוף.
ב-29 ביוני הועלה לדרגת אלוף, וב-3 ביולי 2025 נכנס לתפקידו כראש אגף המבצעים.
כהן מתגורר בנגבה, נשוי לחווה ואב לארבעה.
הוא בוגר המרכז הבינתחומי הרצליה בממשל ואסטרטגיה ומוסמך במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
יצחק כבשנה (2 בפברואר 1888 – 18 באפריל 1981) היה ממקימי תנועת הפועל הצעיר וממייסדי מושב עין גנים.
הוגדר על ידי בן-גוריון כפועל הטוב ביותר בארץ.
כבשנה נולד בעיר פלונסק שבפולין ליוסף חיים כבשנה ולרחל מלכה (לבית שיטקו).
למד בחדר יחד עם דוד בן-גוריון והצטרף לאגודת עזרא שייסד בן-גוריון ב-1900.
ב-1905 עלה לארץ במסגרת העלייה השנייה והחל לעבוד בפרדסי פתח תקווה.
במקביל הקים את שם את מפלגת הפועל הצעיר והיה שותף להקמת מושב עין גנים.
ב-1910 נאלץ לחזור לפולין כדי להתגייס (עקב היותו בעל אזרחות פולנית).
יחד איתו חזר להתגייס גם חברו שלמה לביא.
עם סיום הטירונות רכשו השניים דרכונים מזויפים, ערקו מהצבא וחזרו ארצה.
עם חזרתו החל כבשנה לעבוד בנטיעות ביער הרצל ובבן שמן תוך שהוא מסייע ליצחק וולקני-אלעזרי.
בהמשך מינה אותו וולקני למנהל עבודת הנטיעות.
באוקטובר 1913 נשא לאישה את חנה סוקלבר.
לאחר הנישואין עברו בני הזוג לגור במושבה כנרת שם עברו לגור בביתו של רפאל ברז'ינסקי שהחליט לרדת לאוסטרליה.
במושבה מילא כבשנה תפקידים ציבוריים שונים ומונה כמוכתר המושבה.
לאחר התיישבותם בכנרת שכנע כבשנה את הוריו לעלות ארצה ויישב אותם בסמוך למושבה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מונה כבשנה על ידי הטורקים, מתוקף תפקודו כמוכתר, לגייס איכרים עם עגלות וסוסים עבור המאמץ המלחמתי.
יצחק התגייס גם הוא וירד עם צי העגלות ואיכרי הגליל לבאר שבע וביצע משם משלוחים עד אל עריש ותעלת סואץ.
ב-1917 עם ההתקדמות צפונה של הכוחות הבריטים של אדמונד אלנבי נסוגו הטורקים ולאיכרים התאפשר לחזור לביתם.
באותה תקופה החל גירוש תל אביב, אלפי יהודים ממרכז הארץ גורשו על ידי הטורקים לגליל, וכבשנה היה בצוות שפעל למצוא להם מחסה, מזון ועבודה במושבות יבנאל וכנרת.
לחנה ויצחק כבשנה נולדו חמישה ילדים.
אחת מבנותיו נישאה לאריק נחמקין מנהלל.
הוא נפטר ב-1981 בנהלל עת ביקר בברית נינו.
הובא למנוחות בבית הקברות כנרת.
יצחק כ"ץ (19 באוקטובר 1911 - 19 במרץ 2011) היה מתמטיקאי ומהנדס, ראש העיר השני של רחובות.
יצחק כ"ץ נולד בשבלי, בליטא, אז חלק מהאימפריה הרוסית וב־1924, בגיל 13, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישבו בתל אביב.
הוא למד בגימנסיה העברית "הרצליה" ובסיום לימודיו היה פעיל במסגרת תנועת הנוער הלומד.
ב־1930 נסע ללימודים באוניברסיטת סורבון בפריז, צרפת.
הוא התקבל ללימודי פיזיקה ומתמטיקה וסיים תואר ראשון תוך שנתיים.
הוא חזר ארצה והתפרנס ממתן שיעורים במקצועות אלה.
כעבור זמן שב לפריז וסיים לימודים בבית ספר לעבודות ציבוריות בהנדסה.
הוא חזר ארצה והתקבל לעבודה בחברת סולל בונה, ששלחה אותו לבצע פרויקטים של בנייה בסוריה, בלבנון ובבחריין.
במלחמת העולם השנייה הוא גויס ל, יחד עם מהנדסים נוספים, לשם ביצוע עבודות באיראן.
ב־1947 עבר לעיר רחובות ומונה למנהל הסניף המקומי של סולל בונה.
בהיותו חבר במפא"י הוצע לו מטעמה להתמודד על ראשות עיריית רחובות ולאחר הבחירות שנערכו ב־1955 זכה בכהונה.
הוא המשיך בבחירות נוספות וכיהן והכיהן בתפקיד זה עד 1967.
לאחר סיום כהונתו כראש עיריית רחובות שב יצחק כ"ץ לעבודה בסולל בונה ונשלח מטעמה לעבוד בזמביה לתקופה של שנה וחצי.
בשנים 1969–1977 היה מנהל שיכון עובדים בסניפי באר שבע ואשדוד.
בשנים 1977–1986 עבד עבור משרד הביטחון.
בשנים 1987–1992 היה דירקטור מטעם הציבור בחברת "מנרב אחזקות".
היה נשוי לנִצָּה, בת המורה ואיש הציבור הפתח תקוואי, אליהו ירקוני (גרינפלד) ולהם שלושה ילדים.
פיקד על חטיבות שריון ושימש ראש חטיבת ההדרכה במפקדת חילות השדה.
לב-ארי התגייס לצה"ל ב-1967 ועשה את שירותו הצבאי בחיל השריון.
הוא פיקד על גדוד 9 בחטיבה 14. ב-1979 מונה למפקד גדוד 532 (קורס מפקדי טנקים) בחטיבה 460. בהמשך שירותו פיקד על חטיבה 889 באוגדה 440 ובשנים 1991 עד 1993 פיקד על חטיבה 130 בעוצבת עידן.
לב-ארי היה מפקדה הראשון של מחלקת הבטיחות במפח"ש (מבק"א) וראש חטיבת ההדרכה.
לאחר שחרורו עבד ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות, היה בעל חברת שירותי ייעוץ והיה ממקימי עמותת אור ירוק.
יצחק לְבָב (11 בפברואר 1939 – 20 במאי 2024) היה פסיכיאטר ואפידמיולוג ארגנטינאי-ישראלי.
נודע במחקריו בתחום האפידמיולוגיה הפסיכיאטרית והפסיכיאטריה החברתית, ובתרומתו לקידום הפסיכיאטריה הקהילתית.
פעל, בין השאר, כיועץ אזורי של ארגון הבריאות העולמי וכיועץ למחקר של משרד הבריאות הישראלי בתחום בריאות הנפש.
היה מעורב בארגון מחדש של שירותי בריאות הנפש, בהיגוי המדיניות ותוכניות הפיתוח של שירותים אלה.
לבב לימד באוניברסיטאות קווינס במדינת אונטריו, קנדה, וג'ונס הופקינס בארצות הברית ובחוג לבריאות הנפש הקהילתית באוניברסיטת חיפה.
יצחק לאון לוּבּצַ'נסקי נולד בשנת 1939 בארגנטינה בעיר מסיה שבאנטרה ריוס למשפחה יהודית.
הוא נרשם בשנת 1956 ללימודי רפואה באוניברסיטת בואנוס איירס, אותם סיים בשנת 1962. בהמשך השתלם בהצטיינות בשנים 1963–1967 בפסיכיאטריה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
לאחר מכן, בשנים 1967–1969, למד לתואר שני במדעים בתחום הפסיכיאטריה החברתית והקהילתית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
באותה תקופה עבד למשך שנתיים בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק.
מאוחר יותר היה עמית מחקר ופרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק (1987-1979).
לבב היה, בין השאר, תלמידו של הפסיכיאטר והפסיכואנליטיקאי מאוריסיו גולדנברג ( 2006-1916), שקידם בארגנטינה גישה רב-תחומית וקהילתית ברפואת הנפש ושניהל לפי גישה זו את המרכז לבריאות הנפש בלנוס שליד בואנוס איירס.
בשנים 1969–1971 ניהל לבב את מחלקת הפסיכיאטריה החברתית שהוקמה אז במרכז בלנוס.
בשנת 1971 עלה לישראל ועִברת את שם משפחתו ללבב.
עבד בהתחלה בבית החולים הדסה ובאוניברסיטה העברית בירושלים, שם לימד כמרצה בכיר בשנים 1980–1989.
למשך מספר שנים פעל לבב בעיר וושינגטון בראש התוכנית האזורית לבריאות הנפש של ארגון הבריאות הפנאמריקני וארגון הבריאות העולמי.
הוא פעל כיועץ של ארגון הבריאות הפנאמריקני בהגדרת המדיניות הציבורית של הרפורמה בשירותי בריאות הנפש באמריקה הלטינית ברוח הצהרת קאראקס מ-14 בנובמבר 1990.
לבב חקר, בין היתר, בתחום הילדים ניצולי השואה והדור השני לשואה, בסוגיית התחלואה הגופנית אצל חולים בהפרעות פסיכיאטריות, ההתנהגות האובדנית, השפעת גורמים סוציו-אקונומיים, סכסוכים צבאיים וטרור על בריאות הנפש, התמכרויות והטיפול בהן מתוך גישה כוללנית, ועוד.
ניהל את המכון "שילוב" לטיפול משפחתי וזוגי בירושלים.
הוא נפטר ב-20 במאי 2024 ונקבר בהר מנוחות בירושלים.
1989 - פרס סימון בוליבר של האיגוד האמריקאי לפסיכיאטריה, ארצות הברית
דוהרנוונד) - פרס האיגוד האמריקאי לקידום המדע - בתחום מדעי ההתנהגות
1999 - אות הוקרה מטעם הפדרציה העולמית לבריאות הנפש על הצטיינות בשירות הציבורי
1999 - אות הוקרה מיוחד של המרכז לשירותי בריאות הנפש, משרד הבריאות של ארצות הברית
2008 - דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הלאומית בקורדובה - על גישתו לנושא ההתמכרויות ולזכויות האדם אצל החולים בהפרעות נפשיות, ואות כבוד של הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בואנוס איירס
2010 - אות הוקרה מיוחד של ארגון הבריאות העולמי
היה נשוי למריה (מרים) לואיסה לבית מלר, ואב לשני ילדים - שלומית ויונתן לבב.
לבב פרסם מעל 200 מחקרים.
אורי אבירם ויצחק לבב (עורכים), בריאות נפש קהלתית בישראל, תל אביב: צ'ריקובר, 1981.
יצחק כהן (נולד ב-1952) הוא שופט בדימוס אשר כיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
בנובמבר 2014 אולץ לפרוש מתפקידו לאחר שנחשד בהטרדה מינית של עובדת בבית המשפט ולאחר מכן עמד לדין, הודה והורשע בכך.
כהן נולד ב-1952 בטבריה לשמעון ומונירה כהן.
ב-1974 סיים את שירותו הצבאי, לאחר שנפצע במלחמת יום הכיפורים.
כיהן כאב בית דין צפון במילואים בדרגת רס"ן.
בשנת 1977 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והחל בהתמחות במשרד עורכי דין עד להסמכתו ב-1979 כעורך דין.
הוא עסק בעריכת דין עד שנות ה-90, אז מונה לשופט של בית משפט השלום שבו כיהן עד 1996, עת מינויו כסגן נשיא של בתי משפט השלום במחוז הצפון.
שנה לאחר מכן מונה לכהונת שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בנצרת לתקופה של כשנה.
ביולי 1998 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בנצרת.
בפברואר 2006 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי נצרת.
כהן ישב בראש הרכב השופטים שניהל את ההליכים המשפטיים שבגינם הורשע רומן זדורוב ברצח תאיר ראדה.
ההליכים כללו משפט, ולאחר הערעור בבית המשפט העליון הוחזר התיק לשמיעת עדויות נוספות.
לימים הוחלט על משפט חוזר על ידי השופט חנן מלצר.
בספטמבר 2012 מונה כיו"ר הוועדה ליישום שכר טרחה מומחים.
בינואר 2013 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי נצרת.
בנובמבר 2014 הודיע על פרישה מתפקידו כנשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, לאחר שנחשד בהטרדה מינית של עובדת בבית המשפט.
בדצמבר 2016 הודה, במסגרת הסדר טיעון, בהטרדה מינית.
ב-8 במאי 2017 הורשע בהטרדה מינית, בניגוד לעסקת הטיעון, אך בהתאם לעסקת הטיעון נגזרו עליו עבודות לתועלת הציבור ותשלום פיצוי בסך 2,500 שקל למתלוננת נגדו.
ארצות הברית - "חוקה וחוקי יסוד" - אוניברסיטת ונדרבילט ומיאמי.
ניו זילנד, אוסטרליה - "זכויות מיעוט" אוניברסיטת אוקלנד, אוניברסיטת אדלייד.
ברזיל- אוניברסיטת סאו פאולו וטריבונל דו ג'סטיקה-חוקה וזכויות מיעוטים.
אלוף ושיאן ישראל בריצת 100 מטר, בקפיצה לרוחק ובקרב חמש, מראשוני כדורגלני מכבי נתניה, שיחק בעמדת חלוץ מרכזי.
כמו כן אימן את קבוצת מכבי נתניה.
כספי נולד בטבריה למשפחת רבנים מצפת.
בגיל 9 עבר להתגורר עם משפחתו בנתניה, בה חי כל חייו.
היה אתלט מצטיין וחלוץ מרכזי בקבוצת מכבי נתניה.
אחיו הצעיר זאב אף הוא היה ספורטאי מצטיין, הן באתלטיקה והן בכדורגל ושיחק כשוער בקבוצת מכבי נתניה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בשנת 1941 זכה כספי במדליית זהב בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.41 מטר, לפני פיבוסביץ ממשטרת לוד (6.11 מטר) ופרנקל ממכבי רחובות (5.91 מטר).
באליפות ארץ ישראל נערכה באצטדיון המכביה בתל אביב באפריל 1942 האו זכה במדליית כסף בקפיצה לרוקח בתוצאה של 6.35 מטר, אחרי לוסקי מכבי תל אביב (6.44 מטר) וווסט מאוסטרליה (6.18 מטר).
באליפות ארץ ישראל שנערכה בשנת 1945 זכה כספי במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות.
בשנת 1946 נערך משחק ראווה שחנך את אצטדיון הקופסה, מגרשה הביתי של קבוצת מכבי נתניה, כבש כספי את השער היחיד לזכות קבוצתו נגד קבוצת נאשה קארילה מיוגוסלביה, במשחק שנגמר בתיקו 1-1.
בתחרות אתלטיקה שנערכה באצטדיון המכביה באפריל 1947 זכה כספי במדליית זהב בקרב חמש (קפיצה לרוחק, הטלת כידון, ריצת 200 מטר, זריקת דיסקוס וריצת 1500 מטר) בשיא ארץ ישראל חדש של 2578 נקודות.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1947 זכה כספי במדליית זהב בריצת 60 מטר ביחד עם יהודה גבאי בשיא ארץ ישראל חדש של 6.8 שניות.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בשנת 1948 זכה כספי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.2 שניות ומדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.40 מטר, אחר צבי ינובר (6.49 מטר).
בשנת 1949 כבש את השער הראשון של הקבוצה במסגרת הליגה הלאומית, אז הליגה הבכירה בישראל.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה זכה כספי במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.5 שניות.
במכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה כספי במדליית ארד בקרב עשר בתוצאה של 4406 נקודות, אחרי מרטין קוריק מארצות הברית (5281 נקודות) ואחיו זאב כספי (4818 נקודות).
כספי עבד עשרות שנים במס הכנסה ומשם פרש לגמלאות.
אחד מתפקידיו הציבוריים היה יו"ר רשימת הגמלאים של מפלגת העבודה.
היה אב לשלושה ילדים וסב ל-11 נכדים.
ארבעה חודשים לפני מותו קיבל התקף לב לאחר שסיים להתעמל ולרחוץ בחוף סירונית כפי שעשה כל חייו.
הוא איבד את ההכרה ומאז לא התעורר.
הוא נקבר בבית העלמין בשיכון ותיקים.
יצחק יונה לבני (20 במרץ 1890 – 11 בינואר 1966) איש העלייה השנייה, איש חינוך בתקופת היישוב, חבר אספת הנבחרים הראשונה, העורך הלשוני הראשון של "קול ישראל".
לבני נולד באוסטרופול לשלמה ציגל, שהיה חזן ומנצח מקהלות, ולגיטל לבית סופר.
הוא למד בחדר ובישיבה בוולוצ'יסק, מז'יבוז' וסטרוקונסטנטינוב.
בשנת 1907 החל לעבוד כמורה בחדר מתוקן בסטרוקונסטנטינוב ובמקביל היה פעיל ציוני.
בשנת 1911 נישא לשלומית לבית בלומברג, והם עלו יחד לארץ ישראל באותה שנה והתיישבו ביישובי יהודה.
לבני עבד בחקלאות ובשמירה, היה פעיל בוועד הפועלים ברחובות ונודע כמורה המשוטט, שכן לאחר שעות העבודה לימד את הפועלים עברית ברוחמה, רחובות, גדרה ויישובי הסביבה, בהתנדבות.
בשנת 1917 נעצר על ידי השלטונות העות'מאניים והוגלה לדמשק.
על קורותיו באותן שנים כתב בספרו "במאסר ובגולה" שיצא לאור בתחילת 1919. לאחר שחרורו מהמאסר התגורר בטבריה והיה מזכיר הפועל הצעיר בגליל.
במסגרת זאת דחף להקמת קואפרטיב הדייג הראשון בכנרת.
בשנת 1920 הוא נבחר לחבר אספת הנבחרים הראשונה.
בשנת 1920 עבר לירושלים בה היה מזכיר ועדת התרבות של ההסתדרות במשך שמונה שנים, ומורה בגימנסיה העברית רחביה במשך שמונה שנים.
בשנת 1921 היה נציג הפועלים בוועדת הסיוע לעולים החדשים בעיר.
במהלך השנים תרגם שירים רבים מרוסית וכן חיבר פזמונים שהיו נפוצים ביישוב העברי, בהם "מכורתי, נוף מולדתי".
לאחר מותו יצא לאור ספר שיריו.
משנת 1937 העביר פינת לשון קבועה בקול ירושלים.
בשנת 1946 נתמנה ליועץ לשוני לקול ירושלים.
בשנות ה-50 השתתף לבני בוויכוחים שונים בענייני השפה העברית ובעקבות זאת נוצרה מתיחות בינו לבין היועץ הלשוני של קול ישראל, ד"ר ברוך הראל.
על הופעתו בתוכנית רדיו נכתב: "יצחק לבני, המתלקח כולו בשעה שהוא מסביר קושיה בדקדוק, ומצליח להזריק עניין אף לבעיות לשוניות יבשות.
לעיתים רחוקות פוגש אתה ב"קול ישראל" אישיות רדיופונית כאותו מדקדק נלהב".
השתתף בעשרות תשדירים של "עברית לעם" ואחרים.
לבני לימד בירושלים קורס באוניברסיטה העממית ובסמינריונים לשיפור הלשון.
בשנות ה-60 עבר ללמד בסמינר המורים בנהלל ובסמינר הקיבוצים והתגורר בקריית טבעון.
מכיוון שלא צבר עשר שנות ותק ממקום אחד, לא צבר מספיק ותק לפנסיה ועל כן המשיך לעבוד עד חודשיו האחרונים.
הוא חלה בסרטן ונפטר במרכז רפואי העמק בינואר 1966. הותיר אחריו בן ושלוש בנות.
לבני נאבק על דיוקים שונים בשפה העברית.
למשל, הרבה לחנך ולדרוש שבניין הופעל יבוטא בשורוק, ולא בחולם.
כן דרש ש"החלפה" היא אך ורק לטובה, בעוד "המרה" היא תמיד לרעה.
לבני גם דרש לשוב למבטא העברי המקורי הכולל בתוכו את כל צלילי האותיות וסירב להשלים עם ויתור בעניין זה.
יצחק לודן (1922–2017) היה עיתונאי וסופר, ממנהיגי תנועת "הבונד" בישראל, ופעיל למען שימור תרבות היידיש.
נולד בוורשה, פולין למשפחה דוברת יידיש בה חמישה ילדים, שלושה אחים ושתי אחיות.
אמו הייתה עקרת בית ואביו עבד כצבע.
למד בבית הספר של רשת ציש"א, שהוקמה על ידי אנשי המפלגות הסוציאליסטיות ("הבונד", "פועלי ציון", מה"מאוחדים" ומהבלתי-תלויים).
היה פעיל בתנועת הנוער של הבונד - סקיף.
בגיל 15 ברח מוורשה לברית המועצות וכך שרד את המלחמה, אך נשלח בידי הסובייטים לשנתיים של מעצר ועבודת פרך.
שנה ישב בכלא בביאליסטוק ויותר משנה היה אסיר במחנה עבודה בצפון אוראל.
אחר כך נדד ברחבי ברית המועצות והגיע לאוזבקיסטן, חלה קשה עד שמשקלו הגיע ל-35 קילו.
במשך נדודיו כפליט במרכז אסיה הוא נפגש עם סופר היידיש הגולה משה ברודרזון, וזה התרשם מניסיונותיו הראשונים בכתיבה ועודד אותו להמשיך בכתיבה ספרותית.
באוזבקיסטן התמנה למזכיר קולחוז, ונשלח לקישינייב ללמוד חקלאות.
כאשר חזר לפולין בשנת 1946 הוא גילה שכל משפחתו נספתה בשואה, פרט לאחיו יוסף.
בשנת 1948, לודן, שלא רצה להישאר בפולין תחת שלטון סובייטי, עזב את ורשה יחד עם אחיו והם החליטו להגיע לישראל.
עם הגיעו לארץ היה פעיל בסניף הבונד הקטן שהוקם בישראל לאחר חורבן הבונד בשואה.
בפברואר 1953 החל לעבוד כעיתונאי בעיתון היידיש "לעצטע נייעס", שם עבד עד היציאה לפנסיה בשנת 1991. בשנת 1971, לאחר פטירת העורך הראשון יששכר ארטוסקי, מונה גם לעורך לעבנס-פראגן, דו-ירחון תרבותי יידי בעל זיקה ליוצאי תנועת הבונד, עד לסגירתו בשנת 2014. שימש גם ככתב העיתון היהודי אמריקאי ביידיש "הפורוורד".
בשנות ה-70 שימש כחבר נשיאות אגודת העיתונאים בתל אביב.
לודן כתב חדשות, ביקורות, כתבות, פיליטונים ובעיקר מאמרים פובליציסטיים.
בנוסף, תרגם ליידיש ספרים ושירה בעברית.
במשך השנים המשיך לודן להיות פעיל בתנועת "הבונד", עסק במחקר ותיעוד ההיסטוריה שלה, והיה מעורב בהקמת "הבונד הישראלי", שהייתה בעיקר עמותה לעזרה הדדית ומקום מפגש חברתי.
אף שבגיל 15 נאלץ לודן להפסיק את לימודיו, הוא רכש לעצמו במהלך השנים השכלה רחבה והתמחות אקדמית בפילוסופיה ובתולדות האמנות.
את יכולתו המחקרית בתחום האמנות הפלסטית הוא הציג בספרו "פערל פון גן-עדן" (פנינים מגן-עדן) שיצא לאור ב-1978. שני כרכים מכתביו העיתונאיים יצאו לאור בשנת 2010 בשם "אין געיעג נאך מאמענטן" ("במרדף אחר הרגעים") בהוצאת בית לייוויק.
פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש בשנת 1991
פרס מנדלי מוכר ספרים בשנת 2010
פרס מפעל חיים של הרשות הלאומית לתרבות היידיש בשנת 2016
הרב יצחק יחיאל לוי (לעווי; כ"ה בשבט ה'תרמ"ט – י' בתשרי ה'תש"ט; דצמבר 1888 – 13 באוקטובר 1948) היה מראשוני תלמידי הראי"ה קוק ביפו, ממייסדי ישיבת מרכז הרב והמזכיר הראשון שלה, רב כפר עברי (לימים נווה יעקב) בצפון ירושלים ועורך דין רבני.
יצחק לוי נולד בירושלים לאברהם אליעזר, בנו של שלמה זלמן (בהר"ן) לעווי ונכדו של הרב נחום לעווי.
למד בישיבות בעיר העתיקה ולאחר מכן כשנה וחצי בישיבת הרב קוק ביפו, והיה מראשוני תלמידי הראי"ה.
בגיל עשרים ואחת נסמך לרבנות בידי רבו, הרב חיים ברלין והרב יוסף צבי הלוי.
לאחר מכן היה רב ושוחט בכפר בתיה וגדרה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה גלה ממקום למקום.
לאחר המלחמה היה ממייסדי ישיבת המשתלמים, אשר פעלה בשכונת הבוכרים תחת חסותו של ועד הצירים.
באותה עת היה ממקימי המזרחי הצעיר בירושלים ועמד בראשו לאורך שנים.
כן היה ציר באספת הנבחרים הראשונה, וכן חבר בוועד הפועל של ועד העיר האשכנזי (לימים העדה החרדית) וממארגני ועד השחיטה שלו.
עם עלות הרב קוק לירושלים בתחילת שנת תר"פ (1920) התקשר הרב לוי בשנית לרבו.
נשלח מטעם הוועד הכללי כנסת ישראל לסובב בערי הארץ לשם אישור המינוי של הראי"ה כרב ראשי.
איגד סביב הרב קוק חבורה של תלמידי חכמים צעירים תושבי ירושלים, אשר שמעו מפי הראי"ה שיעורים בהלכה ובמחשבה מדי ערב.
בין החברים, מי שהיו לימים הרבנים יצחק אוירבך, יצחק אריאלי, אבא רקובסקי, ועוד.
סייע לו הרב מנחם מנדל פרוש.
חוג זה נקרא כבר בימיו הראשונים "מרכז הרב", והיווה הגרעין הראשוני לייסוד וגיבוש ישיבת מרכז הרב בשנים שלאחר מכן.
"הרצאת הרב" נמסרה בפני חוג זה בתחילת שנת תרפ"א (1920) והרב לוי הוציא אותה לאור בתוספת הקדמה קצרה.
הרב לוי היה הרוח החיה בחוג "מרכז הרב", מיסודה של תנועת דגל ירושלים.
בשנות גיבוש הישיבה הקדיש את כל אונו לגיוס כספים ותלמידים למוסד, ולפרסום רוח הישיבה ותוכניות הלימודים, וכעבור זמן קצר היה למזכיר מרכז הרב.
במסגרת תפקידו פעל להעלות ארצה בחורי ישיבות שילמדו במרכז הרב.
הרב הנזיר הגדיר אותו: "המייסד, המוציא לפועל" של מרכז הרב.
ערך וניהל את השבועון "קול יעקב", שיצא לאור מטעם החוג המזוהה עם רבו הראי"ה קוק.
בשנת תרפ"ד הדפיס את החוברת "זבחי ראי"ה" – חידושים על מסכת חולין שכתב רבו בצעירותו.
היה ממעתיקי "באר אליהו", פירוש מאת רבו על ביאור הגר"א.
כן היה פעיל בתחומי רבנות ודת בירושלים, בהסתדרות ילידי ארץ ישראל בירושלים, בוועד הישיבות ותלמודי התורה בארץ, ועוד.
בשנת תרפ"ח, לאחר עימותים שהלכו וגברו בהנהלת ישיבת מרכז הרב, התפטר הרב לוי מעבודתו כמזכיר הישיבה.
לאורך שנות העשרים היה ממייסדי כפר עברי בצפון ירושלים, אולם לא התיישב בעצמו במקום בשל מצוקה כספית.
ולאחר פרעות תרפ"ט, כאשר מרבית התושבים עזבו את המקום ונותרו בו שמונה משפחות, רכש הרב לוי נחלה בכפר ועבר להתגורר בו עם משפחתו.
כן נענה לבקשת התושבים והחל משנת תרפ"ח שימש כרב המקום והשוחט, והיה חבר בוועד הקהילה.
עמל רבות לפיתוח המקום, ובמיוחד לבניין בית כנסת קבוע.
יצוין כי גם רבו הראי"ה התאמץ לסייע לכפר.
הרב לוי שימש בתפקידו עשרים שנה, וחרף מחלתו הקשה היה התושב האחרון שעזב את כפר עברי, עם התגברות המתקפות בזמן מלחמת העצמאות.
הרב לוי התפרנס אך מעט מן הרבנות.
לפרנסתו פתח משרד עורכי דין רבני וניהל תיקים שונים בבתי הדין הרבניים.
במסגרת עבודתו, בין השנים תש"א-תש"ו, פרסם שלוש חוברות בשם "בעל פה" (הוצאת מכון מדרש שלמה, על שם סבו ר' שלמן זלמן לוי), בהן פרש את חידושיו בתחום המשפט העברי, ובעיקר בנושאי אבן העזר.
בשנת תרצ"ז התפלמס עם ידידו הרב צבי יהודה קוק, בשאלת החליבה בשבת לפי דעת הראי"ה, אשר נגעה בין השאר לכפר עברי.
בשנה האחרונה לחייו חלה במחלה קשה ואושפז חודשים רבים בבתי החולים הדסה ומשגב לדך.
הרב יצחק לוי נפטר בבוקר יום הכיפורים של שנת תש"ט (1948).
הרב לוי נישא תחילה לחיה ביילא לבית אייזנשטיין (תר"נ לערך – תרע"ז).
ילדיהם: שמואל שנישא ליהודית בת דב נתן ברינקר, ונחמה רחל (לוקסמבורג).
לאחר פטירת רעייתו הראשונה נישא לחנה (נפטרה בשנת תשי"א).
בנם הוא אברהם נחום גפני-לוי (תר"פ – תשס"ז).
יצחק (איציק) לוי (נולד ב-10 באוקטובר 1945) הוא היסטוריון, המתעד כבר למעלה מארבעים שנה את שפת הלאדינו.
לוי נולד בשכונת ימין משה, ירושלים, והוא בן למשפחת דאסה אשר מקורה במגורשי ספרד אשר עברו להתגורר בסלוניקי, יוון.
בשנת 1963 הוא התגייס לצה"ל ושירת בחיל הקשר והאלקטרוניקה עד לשחרורו כסמל בשנת 1966. במהלך שירותו במילואים הוא הועלה לדרגת רס"ר, ולחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל החל לוי לעבוד בחברת בזק, שם עבד עד לשנת 1998. בשנת 1970 הוא סיים קורס בלווייני תקשורת מטעם חברת GTE, ובשנת 1975 הוסמך כהנדסאי אלקטרוניקה מטעם המכללה הטכנולוגית אורט.
בשנת 1981 סיים תואר ראשון ב בירושלים, בחוג להיסטוריה.
למד לתואר שני ב, ובשנת 1999 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על מחקר בנושא "הפעילות הפוליטית והארגון של הקהילה הספרדית ביישוב ובמדינת ישראל 1945–1955", שנעשה בהדרכת הפרופסורים משה ליסק ופיטר מדינג.
בין השנים 1998–2001 לימד לוי קורסים באוניברסיטה הפתוחה, ובשנים 2000–2001 לימד באוניברסיטה העברית במסגרת מכון "מגיד" את הקורס "אוצר הפולקלור של צאצאי מגורשי ספרד".
בין השנים 2002–2005 הוא לימד קורסים במכללת אשקלון במחלקה לסוציולוגיה.
בשנות ה-80 החל לוי לעסוק בתחום שימור שפת הלאדינו, ומאז הוא פועל למען שימור ותיעוד נכסי התרבות והפולקלור של צאצאי מגורשי ספרד.
בארכיון הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, תיעד לוי את סיפורם האישי של כ-2,000 אינפורמנטים דוברי לאדינו.
בשנת 2018 קיבל לוי מדליה מטעם ועד העדה הספרדית על פועלו ומאמציו לשימור שפת הלאדינו.
בשנת 2022 קיבל לוי פרס מפעל חיים מטעם הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו על פועלו ומאמציו לתיעוד ושימור שפת הלאדינו ותרבותה.
דפוסי פעילות ציבורית ופוליטית של האליטה הספרדית בארץ ישראל 1895–1931
הפעילות הפוליטית והארגון של הקהילה הספרדית ביישוב ובמדינת ישראל 1945–1955
יצחק לבנון (1 בדצמבר 1935, ה' בכסלו ה'תרצ"ו – 2001) היה ממייסדי היישוב מיתר וראש המועצה המקומית הראשון שלו.
לבנון, יליד 1935, למד והוכשר כאדריכל גנים.
בשנת 1980, הצטרף לבצלאל גבר (ראש מועצת עומר) ובנימין חופשי ביוזמה להקמת יישוב נוסף במרחב שבין באר שבע להר חברון.
הוא הקים את "אגודת מתיישבי נחל חברון" לצורך זה, ועמד בראשה.
האגודה בראשותו הקימה את היישוב מיתר שעלה על הקרקע ב-1984. בשנת 1986 הוכרזה מיתר כמועצה מקומית ולבנון היה לראש המועצה.
כיהן בתפקיד זה שנתיים, עד 1988.
נפטר ב-2001 ונקבר בבית הקברות בעומר.
על מצבתו נכתב "מלביש הנגב שמלת פרחים וירק".
שמו הונצח במעגל תנועה במפגש הרחובות "דרך מיתר" ו"דרך חברון" במיתר, סמוך לבניין המועצה.
היה נשוי לניצה, ולהם נולדו חמישה ילדים.
בתם סיגל נפטרה בהיותה תינוקת.
רבי יצחק כ"ץ (נפטר בי"ב בסיוון ה'שפ"ד, 1624) היה רב בפראג, בניקלשבורג ובוינה.
היה חתנו ומקורבו של מהר"ל מפראג, וכונה על שמו ר' איצק ר' ליבמש (ר' איצק של ר' ליב).
נולד בפראג לר' שמשון כ"ץ, נכדו של ר' עקיבא הנשיא מאובין.
נשא לאישה את לאה, בתו של מהר"ל מפראג מאשתו הראשונה בת ר' אברהם חיות.
לאחר שעזב חותנו המהר"ל את רבנות ניקלשבורג בשנת ה'של"ג, התמנה תחתיו לאב"ד ניקלשבורג ומדינת מורביה.
כנראה כיהן בתפקיד זה לזמן קצר בלבד, משום שבשנת ה'של"ד כבר מונה הרב יהודה ליב איילנבורג.
בעת כהונתו בניקלשבורג נפטרה אשתו בלי בנים, והוא נשא את אחותה הצעירה פייגלה.
ככל הנראה, מניקלשבורג הוא עבר לווינה וכיהן שם כאב"ד, אך לא ידועים פרטים על ימיו בווינה.
מוינה שב לעיר הולדתו פראג, ושם התמנה לדיין בבית הדין "מורה שוה" (כינויו של בית הדין הראשי בקהילת פראג).
בנוסף, כיהן כ"פרימוס", פרנס הקהילה.
רבי יצחק כ"ץ היה קשור בקשר הדוק לחותנו המהר"ל.
הוא הביא לבית הדפוס "דרוש על התורה ועל המצות", דרשה שדרש חותנו בחג השבועות ה'שנ"ב (1592) בפוזנא; על גליונות הש"ס שהיה ברשותו כתב הגהות וחידושים של מהר"ל; ומספר תשובות הלכתיות של מהר"ל הופנו אליו.
לפי כמה מקורות, הוא התלווה למהר"ל בפגישתו עם הקיסר רודולף השני באדר ה'שנ"ב (1592).
לפי האגדה העממית, רבי יצחק היה גם שותף ביצירת הגולם מפראג, ור' יהודה יודל רוזנברג, מחבר הקונטרס הפסאודואפיגרפי "נפלאות מהר"ל", שהפיץ את אגדת הגולם, ייחס אותו לרבי יצחק כ"ץ.
רבי יצחק נפטר בפראג בי"ב בסיוון ה'שפ"ד (1624), ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפראג.
על מצבתו נכתב , אך ככל הנראה חלק מחיבורים אלה לא נדפסו.
השלמת הדרשות בספר "חתן דמים" מאת רבי זלמן רונקיל, לפרשת ויצא ופרשת וילך.
הגהות והוספות בספר "פענח רזא" לרבי יצחק בן יהודה הלוי, שנדפס ביוזמתו בפראג, שס"ז.
ביאורים והגהות על מדרש שוחר טוב, פראג שע"ג, ומאז נדפס במהדורות רבות של המדרש.
נודע בלשונו המליצית, ובהקדמות שחיבר לשו"ת מהר"ם מרוטנבורג ול"דרוש על התורה והמצות" של חותנו.
יש שייחסו לו בטעות את חיבור הספר הפופולרי צאינה וראינה, אך למעשה הוא חובר בידי ר' יעקב בן יצחק רבינו.
אשתו הראשונה לאה נפטרה בלי בנים, ולאחר מכן הוא נשא את אחותה פייגלה (נפטרה בד' בשבט ה'שפ"ט).
להם נולדו שני בנים ובת:
רבי חיים כ"ץ, היה כאביו אב"ד ניקלשבורג ומדינת מורביה, כנראה סביב 1615. לאחר מכן היה ראש ישיבה בפראג, אב"ד פרנקפורט (עד קיץ ה'שפ"ט, 1629) ופוזנא (ושם נפטר בחורף ה'שצ"ה).
רבי נפתלי כ"ץ היה דרשן בפראג, ואב"ד בפרוסטיץ.
כאביו ואחיו התמנה לכהונת רבה של ניקלשבורג ומדינת מורביה.
קיים התכתבויות עם גדולי הפוסקים בדורו, ותשובות שלו מצויות בספרי השו"ת.
מניקלסבורג התמנה לרבה של פינסק, ובסוף ימיו היה לרבה של לובלין.
נכדו היה המקובל המפורסם רבי נפתלי כ"ץ, רבה של פרנקפורט ופוזנא.
בתו חוה בכרך נודעה כלמדנית, באופן חריג עבור נשים בתקופתה.
נישאה לרבי אברהם שמואל בכרך, רב בכמה ערים ולבסוף רבה של וורמייזא.
בנם רבי משה שמשון בכרך היה גם הוא רב בוורמייזא.
נכדה הוא הפוסק הידוע רבי יאיר חיים בכרך, שקרא את ספר השו"ת שלו "חות יאיר" על שמה.
יצחק לוי (5 ביוני 1898 – 3 בנובמבר 1985) היה מנכ"ל משרד החקלאות ומנהל מינהל מקרקעי ישראל.
לוי נולד ב-5 ביוני 1898 בסופיה, ולמד בגימנסיה בעיר, ולאחר מכן באוניברסיטת וינה.
לאחר לימודיו שימש מזכיר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ועבד כחקלאי במקוה ישראל.
ב-1927 היה ממקימי המושב בית-חנן.
ב-1945 נבחר למרכז החקלאי וריכז את תחום המושבים.
אחרי קום המדינה עבר לתפקיד ניהולי במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
בתחילת 1958 החליף את חיים גבתי כמנכ"ל משרד החקלאות.
בשנת 1960 מונה ליו"ר מועצת המנהלים של תה"ל.
בנובמבר 1961 התפטר מתפקידו כמנכ"ל משרד החקלאות.
לאחר התפטרותו שימש כציר לענייני חקלאות באמריקה הדרומית מטעם תה"ל, וישב בברזיל.
באפריל 1967 החליף את שלמה שמיר בתפקיד מנהל מינהל מקרקעי ישראל.
לוי כיהן בתפקיד עד 1 ביוני 1972.
לוי נפטר ב-3 בנובמבר 1985 ונקבר במושב בית חנן.
יצחק לוצאטו (באיטלקית: Isacco Luzzatto; `סאן דניאל, 1730–1803) היה רופא ומשורר יהודי-איטלקי.
נולד בשנת 1730 לרפאל לוצאטו, שהיה גם הוא רופא, בן למשפחת לוצאטו הידועה, בעיר סאן-דניאל במחוז פריולי-ונציה ג'וליה באיטליה.
בקהילתו נחשב לעסקן קהילתי, ובשנת 1777 נסע לווינה כדי לנסות להשפיע על השלטונות האוסטרים לתת מחסה לבני עירו, שגורשו ממנה על ידי שלטונות ונציה.
כתב שירים רבים, רובם יצאו לאור לאחר מותו בקובץ בשם "תולדות יצחק".
רוב שיריו כתב כסונטות, וכן כתב פואמה על חטא אדם הראשון.
כתב גם פרודיה סאטירית על מנהגי קהילתו בשם "משניות סנדניאל", עליהם הוסיף אחר כך גם "תלמוד" ו"תוספות".
בנו, בנדטו (ברוך) לוצאטו, נישא לברכה, אחותו של חזקיה לוצאטו, אביו של שד"ל.
בתם של בנדטו וברכה לוצאטו היא המשוררת רחל מורפורגו.
אם גבר הלזה בלע המות, איטליה תקט"ו 1755.
מה נכבד היום: שחוברה לה יחדו, איטליה.
תולדות יצחק , שירים, יוצאים לאור בפעם הראשונה מתוך כתבי יד גנוזים עם אחרית דבר והערות על ידי ד"ר ד' אקרט וד"ר מ' וילנסקי, מחברות לספרות, תל אביב, תש"ד 1944.
יצחק לֵיְבּ גולדברג מכונה יל"ג (7 בפברואר 1860, י"ב בשבט ה'תר"ך – 14 בדצמבר 1935, ט"ו באלול ה'תרצ"ה) היה נדבן יהודי ופעיל ציוני ליטאי שעשה רבות למען התנועה הציונית ולמען בניין ארץ ישראל.
מכונה לעיתים "הנדיב הלא ידוע".
חיים נחמן ביאליק כתב עליו את השיר הפותח בשורה "יְהִי חֶלְקִי עִמָּכֶם, עַנְוֵי עוֹלָם, אִלְּמֵי נָפֶש".
ממייסדי חברת "הכשרת היישוב", כרמל מזרחי ו"הבונה".
הקים את "פרדס גולדברג" בגבול תל אביב ואת "חוות גולדברג" בהר טוב.
היה התורם הראשון ליישום רעיון גאולת הקרקעות של הקרן קיימת לישראל.
תרם את הקרקע לבניית האוניברסיטה העברית בהר הצופים ואת המגרש לתיאטרון הבימה.
היה המו"ל של "העולם" ו"הארץ", וממוציאי "העם", "הדור" וה"היום".
יצחק לייב גולדברג נולד בעיירה שאקי שבפלך סובאלק, בצפון-מערב האימפריה הרוסית (ליטא), בן לאלכסנדר סֶנדֶר הלוי וליבה סג"ל (בת ברוך סג"ל).
למד בחדר ובהמשך בישיבה של ר' יצחק אלחנן ספקטור שנתיים ימים גמרא תלמוד בבלי.
הוא עסק בווילנה במסחר ובפעילות ציונית, והיה ציר וילנה למן הקונגרס הציוני הראשון (1897).
היה חבר באגודת חובבי ציון ומורשה הוועד האודיסאי.
שימש חבר מרכז ציוני רוסיה, ונאסר בגין פעילות זו.
בשנת 1888 נשא לאישה את רחל-רשל בת מִיכְל-זלמן פינס (בן דודו של הסופר הציוני יחיאל מיכל פינס).
סייע לו בעסקיו ובפעילותו הציונית אחיו הצעיר בוריס (דוב) גולדברג שנפצע במאורעות 1921, לא השתקם מהן ונפטר כעבור זמן קצר.
גולדברג הקדיש חלק נכבד מהונו למעשה הציוני.
הוא היה התורם הראשון ליישום רעיון הקרן קיימת לישראל, ואף נידב לקרן את הקרקע הראשונה – 200 דונם באזור חדרה.
היה ממייסדי החברות "הכשרת היישוב" ו"אחיאסף", נרתם לפעילות תעשייתית בארץ ישראל באמצעות ליאון שטיין, והיה ממייסדי חברת כרמל מזרחי.
הוא רכש פרדס גדול מידי קאפוס, גרמני תושב שכונת שרונה.
הפרדס שכן על שטח שהיום ידוע כשכונת חרוזים ומתחם הבורסה ברמת גן ולימים נקרא פרדס גולדברג והפך למתקדם לתקופתו.
פרדס גולדברג נודע בין היתר בשל הקפדתו של בעליו על עבודה עברית, בשל השכר הגבוה ששילם לפועליו ובשל התפוזים שגדלו בו.
בתערוכת "תוצרת הארץ" שהתקיימה ביריד המזרח בתל אביב, בשנת 1929 גרפו תפוזי הפרדס פרסים על פרי משובח ואריזה מעולה וכן, פרס מיוחד מטעם הנציב העליון על "תיבת תפוחי הזהב הכי משובחה בתערוכה".
הפרדס שכן באמצע הדרך בין יפו לפתח תקווה, והיה תחנה חשובה בחיי חלוצי העלייה השנייה.
הפרדס ננטש זמנית בתקופת המאורעות.
על הפרדס היה ממונה חתנו שמואל טולקובסקי.
בשנת 1910 רכש גולדברג כמחצית משטח המושבה הר-טוב, שהייתה במצוקה.
הוא הקים שם את חוות גולדברג שהייתה משק הבקר המודרני הראשון בארץ ומימן נטיעת אלפי עצי יער סביב המושבה.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה השקיע גולדברג כספים ברכישת אדמות מהטמפלרים שעל הר הכרמל (מרכז הכרמל של ימינו).
במקום בית סגן הקונסול הפרוסי, פריץ קלר, ברחוב קלר בחיפה, בנה גולדברג בית קיץ, וקרא לו "בית רחל" (ע"ש רעייתו, רחל גולדברג).
הבית נהרס עם השנים, ונותר רק בית המשרתים המקורי של קלר.
הרחוב הניצב נקרא על שם גולדברג: "שדרות יצחק".
גולדברג שילם את הסכום העיקרי (7,500 לא"י) לרכישת אחוזתו של סר ג'ון גריי היל , הקרקע שעליה נבנתה האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים, והעביר את האדמות לרשות קק"ל.
כמו כן הקים את קרן יצחק לייב ורחל גולדברג לתמיכה בתרבות העברית.
הקרן מסייעת לרכישת ספרים לספריות בתי ספר, מעניקה פרסים ספרותיים ומלגות לתלמידי הטכניון ולתלמידי מכללת לוינסקי לחינוך וגמנסיה הרצליה.
חותמו של גולדברג הוטבע גם בתחום העיתונות הציונית בארץ ובעולם.
הוא ערך והוציא לאור את ביטאון ההסתדרות הציונית "העולם", והיה ממוציאי העיתון העברי "העם".
כן היה ממייסדי השבועון "הדור" והיומון "היום", וממקימי חברת אחיאסף, שהוציאה את הירחון "השילוח".
ב-1919, לאחר עלותו ארצה, ייסד את עיתון "הארץ" בגלגולו הראשון.
בשנת 1920 היה ממקימי חברת "הבונה", מטרתה העיקרית של חברת הבנייה הייתה להעסיק יהודים בכל עבודות הבנייה, ובכלל לבנות את ארץ ישראל העברית.
חברת הבנייה היא מהראשונות שהתחילו לבנות בטכנולוגיית הבטון המזוין.
לאחר מאורעות תרפ"ט, זכתה החברה במכרז לבניית המרכז המסחרי הישן בצפת, בית אשתם בצפת והחלה בבנייתו באוגוסט 1930.
רשל ויצחק לייב גולדברג תרמו את המגרש והלבנים להקמת תיאטרון הבימה, והיו ממיטביו.
יצחק גולדברג נפטר בשווייץ בקיץ ה'תרצ"ה (1935), ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב בכ"ח באלול תרצ"ה, בסמוך לקבר בנו בנימין.
השאיר אחריו עיזבון של 75,000 לא"י לתנועה הציונית, לצורך גאולת קרקעות ועבודה תרבותית, בין השאר, לרכישת ספרים ולמלגות לימודים.
בתו הבכורה, חנה-נְיוּטָה (נולדה ב-1889), למדה משפטים, והייתה האשה הראשונה שקבלה תואר דוקטור מאוניברסיטת ננסי.
בשנת 1914 נישאה לשמואל טולקובסקי, מראשי הפרדסנים בישראל ופעיל ציוני נודע, ולזוג נולדו הבנות נעמי (לימים רעייתו של רפאל פטאי וכלתו של יוסף פטאי) ועדה (אורבך) והבן דן טולקובסקי, לימים מפקד חיל האוויר.
בתו השנייה, יהודית-לוּדָה (נולדה ב-1891), נישאה ליעקב קליבנוב, לימים חבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים.
בנו השלישי, מוּלִיק, נישא לפלורה באטוּס.
בתו שולמית-סוּלָה (נולדה ב-1900) נישאה לארנו הוכפלד, בעל מפעל לסיליקט במפרץ חיפה.
בן הזקונים, (1905–1929), סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ויצא לאנגליה, ללמוד מכונאות בלונדון.
בשנת 1927 שב ארצה, ופנה לייצר נשק במפעל "חרושת העמק".
כשיצא להגן על יהודים שהותקפו בבית החרושת לספירט בימי מאורעות תרפ"ט, נפל עם שלושה מחבריו, ומילותיו האחרונות היו: "אבל ארץ ישראל תהיה בכל אופן שלנו".
הוא הובא לקבורות בבית הקברות טרומפלדור.
לזכרו הוקמה, על אדמות אביו, שכונת "תל בנימין" ברמת גן, וכן נקרא על שמו אחד מארבעת רחובות השכונה - רחוב בנימין.
בנימין נפל מתבוסס בדמו לזרועות השוטר שמחה חינקיס, לו העניק האב יצחק מגרש בשכונה.
בשנה שלאחר מותו הוצא לזכרו בול קק"ל.
על שמו נקראו רחובות בתל אביב ובחיפה.
הכביש המוליך אל קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים, והגובל בו מדרום, קרוי "יצחק הנדיב" על שמו.
לאחר מותו המשיכה קק"ל את פעילות קרן י.ל.
גולדברג לתרבות וספרות המעניקה תמיכה ופרסים בתחום הספרות העברית.
יצחק ליסר היה דרשן, מתרגם, עורך ומוציא לאור.
מייסד העיתונות היהודית באמריקה והמוציא לאור של התרגום היהודי הראשון לתנ"ך באנגלית.
ליסר נחשב אחד המנהיגים החשובים של יהדות ארצות הברית במאה ה-19.
ליסר נולד בגרמניה בשנת 1806. היה בעל השכלה יהודית רחבה שאת רובה רכש על ידי לימוד בעל פה.
הוא היה בעל זיכרון פנומנלי וזכה בשל כך לשבחים רבים מפי רבניו ומוריו.
בהיותו בן 18, ומשכבר היה יתום מהוריו, היגר ליסר מאירופה לארצות הברית והתיישב בבית דודו בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה.
שנה מאוחר יותר עבר לפילדלפיה, שם כיהן שנים ארוכות כשליח ציבור לקהילה הספרדית-פורטוגזית "מקוה ישראל" במקום.
בשרותו בקהילה זו הקדיש ליסר את עיקר זמנו לרווחת הקהל (העני ברובו) של באי בית הכנסת ופעל ללא לאות להטבת מצב החינוך היהודי במקום.
ליסר נחשב היה מראשוני הבונים של יהדות אמריקה.
הוא היה הוגה דעות ורעיונאי, עורך ספרותי, עסק בתרגום ספרות הקודש לאנגלית וכתב מסות ודרשות רבות שנישאו מדי שבת בקהילתו.
בין השאר תרגם את התנ"ך לאנגלית (1857) - לראשונה תרגום יהודי - ואת הספר "תבואות הארץ" של יהוסף שוורץ (1853).
בימיו של ליסר נראתה ראשית צמיחתה של הרפורמה ביהדות אמריקה, פריחתה והתפשטותה.
בראשית דרכה תמך בה ואף ראה בהתפשטות לימודי הדת לשכבות שונות של האוכלוסייה היהודית דבר מה בעל ערך חיובי רב אולם משנודע לו אדישותו של הציבור וחוסר העניין שגילה, ראה שאין בתהליך זה כדי לאחות את הקרעים ונטש דרך זו.
שתי השקפות התקיימו במקביל אצל ליסר: הוא תמך בהתפתחותה של המסורת היהודית ובפרשנות מרחיקת לכת של ההלכה, ובמקביל הקפיד על שמירה דקדקנית של ההלכה, מעין "שמרן-מתקדם".
ליסר ניהל מאבק אידאולוגי עם קהילתו על מעמדו של שליח הציבור בעדה ומשחש כי אינו זוכה עוד ליחס ראוי ממנה, נטש את משרתו בקהילת "מקוה ישראל" ולאחר תקופת מה עבר לכהן כחזן בבית הכנסת "בית אל אמת", קהילה שהתפצלה מבית הכנסת הקודם בו כיהן.
ליסר היה שותף בערוב ימיו להקמת "מכללת הרמב"ם להכשרת רבנים" ואף תרם לה את כל ספרייתו.
יצחק (איסָק) איליץ' לֵוִיתן (Исаак Ильич Левитан; 18 באוגוסט (כך על פי הלוח היוליאני; על פי הלוח הגרגוריאני: 30 באוגוסט) 1861 – 22 ביולי (על פי הלוח הגרגוריאני: 4 באוגוסט) 1900) היה צייר רוסי יהודי.
לויתן נולד בשטעטל (עיירה יהודית) קיבארט שבאזור קובנה בליטא, אז בשליטת האימפריה הרוסית.
אביו, אלישיב לויתן, בנו של הרב המקומי, למד בישיבה והיה לפקיד במסילות הברזל הרוסיות, וכן עסק בתרגום מגרמנית וצרפתית לרוסית.
בראשית 1870 עברה משפחת לויתן למוסקבה.
בספטמבר 1873, בהיותו בן 12, התקבל יצחק לויתן לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה (בו החל ללמוד אחיו הבכור הבל שנתיים קודם).
לאחר שנה שבה למד העתקת יצירות עבר לויתן לכיתת ציורי הטבע וציורי הנוף.
בין מוריו של לויתן ניתן למנות את וסילי פולנוב, וסילי פרוב ואלכסיי סאווראסוב.
בשנת 1875 נפטרה אמו, ואביו נפל למשכב זמן קצר לאחר מכן ולא יכל לתמוך בארבעת בניו.
המשפחה הענייה לא יכלה לתמוך בלימודיו של יצחק, אבל בשל כישרונו הרב קיבל לויתן מלגה על מנת שימשיך ללמוד בבית הספר.
בשנת 1877 הוצגו לראשונה יצירותיו של לויתן וזכו להצלחה רבה.
בעקבות ניסיון ההתנקשות של אלכסנדר סולובייב בצאר אלכסנדר השני, קיסר רוסיה במאי 1879, גורשו יהודים רבים מערי רוסיה, ומשפחתו של לויתן נאלצה לעבור לסאלטיקובקבה.
בעקבות לחץ רב של אוהבי אמנות על השלטונות הורשה לויתן לשוב למוסקבה.
ציורו - "יום סתיו בסוקולניקי" (Осенний день.
Сокольники), שצויר באותה עת, נרכש על ידי הסוחר והאספן העשיר פאבל טרטיאקוב (והוא מוצג כיום בגלריית טרטיאקוב).
באביב 1884 השתתף לויתן בתערוכה הנודדת של קבוצת פרדויז'ניקי, ובשנת 1891 הפך לחלק מהקבוצה.
במהלך לימודיו התחבר עם קונסטנטין קורובין, מיכאיל נסטרוב, האדריכל , הצייר ניקולאי צ'כוב, ועם אחיו של ניקולאי, אנטון צ'כוב, שהיה לחברו הטוב ביותר של לויתן.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-19 שיתף לויתן פעולה עם האחים צ'כוב באיור המגזין "מוסקבה".
כמו כן, בין השנים 1885–1886 שיתף לויתן פעולה עם קורובין וצייר את התפאורה לאופרה של סאווה מאמונטוב.
ציורי הנוף כביטוי למצבי הרוח
בעבודותיו, צייר לויתן את הנוף הכפרי הראשי תוך שהוא מנסה להביע באמצעות הנופים את רגשותיו, ולעורר רגשות שונים אצל הצופה.
לויתן סירב לצייר נופים עירוניים (למעט היצירה "נוף מנזר סימינוב" - יצירה שאבדה, ולמעט העיר מוסקבה המופיעה בציור "הארת הקרמלין").
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-19 טייל לויתן בסביבות מוסקבה וצייר יצירות נוף רבות שנועדו למעשה להביע את הרגשות השונים שנפש האדם יכולה להרגיש.
יצירות אלה מתארות נופים פסטורליים בהם לא מופיעים בני אדם או בעלי חיים.
שלוש יצירות ידועות אלה מוצגות כיום בגלריית טרטיאקוב שבמוסקבה.
בעבודות מאוחרות יותר של לויתן ניתן לראות השפעות של הסגנון האימפרסיוניסטי.
ציורים מאוחרים ושנות חייו האחרונות
בקיץ 1890 צייר לויתן ביוריבטס את היצירה "נוף מנזר קריווסרסקי".
יצירה זו השפיעה על יצירה מאוחרת יותר "המנזר הדומם" הנחשבת לטובה ביצירותיו.
בתמונה ניתן לראות את המנזר וסביבו את הגשרים על הנהר המקשרים אותו אל העולם החיצון.
לויתן ראה ביצירה זו סמל לנפשו של האדם.
בשנת 1896 הוא ערך תערוכה באודסה לצד ויקטור סימוב וצייר נוסף.
שנת 1897 נבחר לויתן לאקדמיה לאמנות, ובשנת 1898 מונה לעמוד בראש הסטודיו לציור נופים בבית הספר בו למד.
לויתן בילה את שנת חייו האחרונה בביתו של צ'כוב שבחצי האי קרים.
למרות מחלת השחפת ממנה סבל, המשיך לצייר יצירות אופטימיות ומרובות אור, בהם ניתן לראות את יופיו ושלוותו של הנוף הרוסי.
לויתן נקבר בבית הקברות היהודי בדורוגומילובו.
באפריל 1941 הועברו עצמותיו לבית הקברות נובודביצ'י, בסמוך לקברו של צ'כוב.
לויתן לא נישא ולא היו לו ילדים, הוא חי שנים אחדות עם הציירת סופיה קובשינקובה, שהייתה נושא שכיח בציוריו.
לויתן הותיר אחריו למעלה מ-1,000 ציורים בצבעי שמן וצבעי מים.
עוד בימי חייו (וגם לאחר מכן) נחשב לגאון, ואמנותו (הנחשבת סגנון אימפרסיוניסטי רוסי), השפיעה רבות על התפתחות האמנות הרוסית.
גם בארץ ישראל הושפעו מאמנותו ציירים רבים.
ואברהם אופק (1935 - 1999) ייסד יחד עם שני אמנים מרוסיה את קבוצת לויתן שחרתה על דגלה: ציונות, מיסטיקה יהודיות, עממיות.
בשנת 1974 נקרא האסטרואיד לויתן בחגורת האסטרואידים על שמו.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת נווה אביבים.
במאית הקולנוע גלינה יבטושנקו ביימה סרט תיעודי על היחסים של לויתן עם ידידו אנטון צ'כוב בשם "אנטון צ'כוב ויצחק לויתן: דיוקן כפול בראי התקופה".
הסרט הוקרן, בין היתר, בסינמטק ירושלים בנובמבר 2025.
יצחק לוי (1866 – אפריל 1950) היה אגרונום ופעיל ציוני, ממנהיגי יהדות ספרד ומנהיגם באספת הנבחרים הראשונה, מראשי יק"א, שניהל את מושבות יק"א בארץ ישראל עד המאה ה-20 ועסק ברכישת קרקעות וביישובן.
ב-1903 היה מעורב ברכישת קרקעות באל עריש ויישובן ביהודים, על פי תוכנית אל עריש שהגה הרצל, אך נגנזה עם מותו בשנת 1904. ממייסדי שכונת תלפיות בירושלים וממייסדי רמת הדר.
למד חקלאות בגרמניה, וקיבל תואר דוקטור.
בראשית המאה ה-20 מונה למנהל הסניף הירושלמי של בנק אפ"ק, ושימש כנשיא ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים בין השנים 1913–1917. כן היה חבר באגודת "בני ברית".
פעל עם אהרן אייזנברג בניסיון לרכוש קרקעות בארץ ישראל וסייע לו בייסוד אגודת נטעים.
לוי היה מיוזמיה וממקימיה של שכונת תלפיות בירושלים, ואף הקים בה את הבית הראשון, השוכן כיום ברחוב עין גדי 4. שולמית לסקוב (לאין), מתושבות השכונה, סיפרה כי:
לוי התגורר בשכונת תלפיות עד 1938, אז עבר להתגורר במשק שהקים במושבה רמת הדר (כיום שכונה בהוד השרון), שהיה בין מייסדיה ביחד עם משפחתו.
אשתו מוד (מטילדה) לבית הארשר הייתה שנים רבות מנהלת בית הספר לבנות "אליאנס" בירושלים.
לזוג הייתה בת, אמילי, שנולדה ב-1905 ונהרגה ב-1916 בצרפת, ושני בנים:
אברהם-לאופולד, נולד ב-1908, למד חקלאות במונפליה שבצרפת והיה לפרדסן בשרון.
הוא התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, הוצב כנהג בחיל האוויר ונהרג בקרב בטוברוק ב-1941. הוא נקבר במצרים.
בנו ריצ'רד-סימון לוי הארשר נולד ב-1917, סיים את בית הספר מקוה ישראל ולמד חקלאות ברדינג-אנגליה.
התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה והיה הארץ ישראלי הראשון שסיים קורס טיס.
שירת בטייסת 230 כטייס וכמפקד בדרום-מזרח אסיה.
ריצ'רד נהרג באוקטובר 1945 בשעה שמטוס הסנדרלנד שהטיס התרסק לצלע הר בדרום מלאיה וכל 7 אנשי הצוות ו-15 שבויים משוחררים שהיו על המטוס, נהרגו.
יצחק לוי נפטר ב-1950, ומטילדה אשתו ב-1956, והם קבורים בקריית שאול כששמות ילדיהם נחקקו על מצבותיהם.
ר' יצחק (ויטה) בן יעקב לומברוזו (ת"מ, 1680 – תקי"ב, 1752), מכונה גם בראשי תיבות המהרי"ל, מגדולי רבני תוניסיה, תלמידו של הרב אברהם טייב ואבי שושלת לומברוזו.
כיהן בתפקיד הרב הראשי של יהדות תוניסיה.
בשנת תע"ח (1718) שימש דיין קהילת גראנה.
בשנת תצ"ח (1738) מונה לרב הראשי של קהילה זו, אב בית הדין וראש הישיבה.
בשנת תק"א (1741), לאחר פטירתו של רבי אברהם טייב, אשר שימש כרב הראשי של יהדות תוניסיה כולה, נתמנה רבי יצחק למלא את מקומו ולכהן כרבה הראשי גם של הקהילה ה"תוניסאית", ונחשב למורם ורבם של רוב רבני תוניסיה.
רבי יצחק נפטר בשנת תקי"ב (1752) ונקבר בבית הקברות היהודי הישן של העיר תוניס.
סבו היה רבי מאיר לומברוזו שהיה רב גדול בתוניס (ככל הנראה דיין או רב ראשי), חי בסוף המאה ה-17.
אביו, רבי יעקב לומברוזו, היה רב בתוניס, נפטר ב-4 ביוני 1723 (ר"ח סיוון ה'תפ"ג).
אחיו, רבי אברהם (הראשון), נפטר בסביבות שנת 1770 ונכתב עליו בספר "פרי קדש" כי נקרא אברהם החסיד, מפני שלפי המסופר, נגלה אליו אליהו.
בנו, רבי אברהם (ג'אקומו) (השני).
מתואר על ידי הרב עוזיאל אלחאייק כתלמיד חכם וחסיד גדול.
חתום בהקדמה לספר "זרע יצחק" ובהסכמות לספרים נוספים.
בהמשך הגרה המשפחה לתוניסיה, כחלק מקהילת גראנה.
זרע יצחק הודפס לאחר מותו של ר' יצחק, בשנת 1768, תקכ"ח, והיה הספר העברי הראשון שהודפס בתוניס במאה ה-18, בבית דפוס יהודי.
בספר זה ישנם שני חלקים: חלק א' - חידושים על התלמוד, חלק ב' - שו"ת.
הספר הודפס בהוצאה מחודשת בשנת 1997, ה'תשנ"ז, בירושלים על ידי מכון הכתב.
יצחק ליפקין (פעלז) (תקצ"ד, 1834 − י"ט באדר ב' תרפ"ז, מרץ 1927) היה סוחר ומקים שכונות בירושלים.
יצחק ליפקין נולד כיצחק פעלז בקרלין, אז ישוב נפרד וכיום פרבר של פינסק, בן זקונים להוריו, יוסף משה פעלז ומרים מינדל.
אביו היה מחסידיו של רבי אהרן מקרלין (ה"בית אהרן").
בשנת תר"ז יצאו הוריו מפינסק במטרה לעלות לארץ ישראל ולאחר תלאות וטלטולים התיישבו בטבריה שהייתה אז מרכזם של חסידי קרלין בארץ ישראל.
אחיו הגדולים ממנו, שהיו כבר נשואים ובעלי משפחות נשארו ברוסיה.
לאחר פטירת אביו עברה אמו יחד איתו לירושלים, שם קיבלו "חלוקה" מכולל ווהלין.
נישא לאיטה טויבה, בתו של משה בן שמעון שמרלינג, חסיד חב"ד תושב חברון שנפטר עוד לפני השידוך.
מגיל צעיר התחיל לעסוק במסחר עם הכפריים הערבים בתבואה ובתוצרת חקלאית, צימוקים, פירות וירקות.
לאחר נישואיו עבר לחברון וגר שם כנראה כשלושים שנה.
בין היתר סחר בבצל, ורכש כך את הכינוי 'אבו בסל', שם שדבק לאחר מכן בשכונות שהקים.
בשנת תר"ן עבר לירושלים ובשנת תרנ"א הקים את שכונת שערי ירושלים ואת שכונת אהל שלמה הסמוכה (שכונו שתיהן יחד בפי העם "בתי אבו בסל").
אשתו איטה טויבה מתה בגיל צעיר במסע לטבריה, צפת והסביבה לקראת ל"ג בעומר תרנ"ט (1899) על מנת לבקר בקברי הצדיקים ולהשתתף בהילולה במירון.
כשרכבה בהרים לכיוון צפת, מעדה הפרדה שעליה רכבה, היא נשמטה מעל גבה ונפגעה קשה מן הסלעים.
היא לא התאוששה מפגיעות אלה, ונפטרה בטבריה ביום ט"ז אייר תרנ"ט (26 באפריל 1899) ונטמנה שם בבית העלמין הישן.
יצחק ליפקין נפטר בירושלים בשנת 1927 בן תשעים ושלוש.
היו לו 4 בנים ו-4 בנות שהתחתנו והקימו משפחות והוא הניח אחריו משפחה גדולה בת יותר ממאה נפשות.
ליפקין, היה נציג מובהק של "היישוב החדש", ציוני דתי שהתנגד לדרך החיים של היישוב הישן שהתפרנס מכספי החלוקה, ולתרבות שגזרה תלות של יהודי ארץ ישראל בנדבות מהגולה.
כציוני נלהב הוא ראה את בעלי המלאכה היהודיים - הפועלים, הסוחרים ואנשי המקצוע, כבסיס לגאולת הארץ ולעצמאות העם.
בספרו 'ספר היישוב' כותב פנחס גרייבסקי:
מצאצאיו: אמנון ליפקין-שחק, יעקב לפקין, גיא ליפקין ואורה איל.
יצחק לוין (1 באוקטובר 1924 – 15 בינואר 2008, ח' בשבט תשס"ח) היה חלוץ בחקר השינה והחלום, מייסד המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ו"המעבדה לחקר השינה והחלום", ממניחי היסוד של "המכללה האקדמית יהודה ושומרון" (לימים אוניברסיטת אריאל).
יצחק לוין נולד בחיפה לחוקר התלמוד בנימין מנשה לוין (ב"מ לוין).
בשנת 1950 הוסמך באוניברסיטה העברית בירושלים בפילוסופיה, פסיכולוגיה וביולוגיה.
את הדוקטורט שלו סיים במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת המדינה של ויין (Wayne State University) בדטרויט שבארצות הברית, עם דיסרטציה שכותרתה: "The effect of reward on the experience of pain".
שהה כעמית מחקר והמשיך לתוכנית בתר-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
מאוחר יותר חזר לישראל, ובשנת 1966 ייסד את המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ועמד בראשה עד שנת 1969. בנוסף ייסד את המעבדה לחקר השינה והחלום שהייתה הראשונה מסוגה בישראל.
לוין כיהן כדקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן, ובהמשך שימש ראש החוג המשולב למדעי החברה שם.
בשנים 1975 עד 1978 שימש כדקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן ולאחר-מכן עמד בראש החוג הרב-תחומי למדעי החברה.
עיקר מחקריו היו בתחום של הפסיכולוגיה של שינה וחלומות, שבהן כתב מספר ספרים.
לוין אף חקר את חלומותיהם של לוחמים תחת מצבי מתח וקרבות.
התמחותו של פרופ' לוין בחקר החלום הקנתה לו מעמד בינלאומי בתחום זה, והוא הוזמן לשמש כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות באירופה, ארצות הברית וקנדה.
פרופ' לוין ומשפחתו נמנו עם קבוצת המשפחות הראשונות שהתיישבו בשנת 1976 בקדומים.
זמן קצר לאחר שהתיישב בקדומים, החל פרופ' לוין ללמד בביתו קורסים בפסיכולוגיה לקבוצה מתושבי היישוב.
ביוזמתו של פרופ' לוין, התקבלה בסנאט של אוניברסיטת בר-אילן ביוני 1976 החלטה להכיר בקורסים שניתנו בביתו של פרופ' לוין בקדומים כקורסים של אוניברסיטת בר-אילן; בכך למעשה נטמן הזרע ממנו נבטה והתפתחה אוניברסיטת אריאל.
עם התפתחות מכללת יהודה ושומרון בקדומים, ולאחר-מכן באריאל, המשיך פרופ' לוין ללמד קורסים בפסיכולוגיה, שימש בתפקיד ראש החוג לפסיכולוגיה וחינוך, והיה פעיל במוסדות השונים של המכללה.
בשנים 1986–1987, שימש בתפקיד הראש האקדמי הראשון של המכללה.
היה נשוי לשרה לבית הרטמן, ואב לבן ולשתי בנות.
נפטר ב-15 בינואר 2008 בגיל 83, והובא למנוחות בבית העלמין של קדומים.
יצחק לוין, הפסיכולוגיה של החלום, תל אביב: ספרית דקל, 1980.
יצחק לוין, אברהם פלג, עולם השינה והחלומות, תל אביב: ספרית מעריב, 1981.
דורוין קרטרייט, א' זנדר (עורכים), דינמיקה קבוצתית: מחקר ותאוריה (ערך בעברית חנן רותם), תל אביב: הוצאת יחדיו, תשכ"ח-תשל"ב.
יצחק ליב ברוך (במקור ברוכוביץ; ידוע בעיקר בשם העט י"ל ברוך; תשרי תרל"ה, 26 בספטמבר 1874, – 7 בנובמבר 1953) היה משורר, סופר ומתרגם עברי.
על אף שכתב גם על נושאים מקראיים, סגנון כתיבתו היה לא מליצי.
יצחק ליב ברוכוביץ נולד למשפחה אדוקה בעיירה טבריג (טאורגה) שבפלך קובנה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בליטא), שם למד בתלמוד תורה ובישיבה המקומית.
כשהגיע לגיל 25 עבר להתגורר באודסה והתיידד שם עם סטודנטים, שם גם פרסם את שירו הראשון.
כשהיה בן 29 נסע לשווייץ, והחל ללמוד באוניברסיטת ברן עד לקבלת תואר דוקטור.
בשנת 1907 החל ללמד בגימנסיה העברית בווילנה, ועסק שם גם בכתיבה, תרגום ועריכה.
במלחמת העולם הראשונה ברח יחד עם תלמידיו וכל שאר הגימנסיה ליקטרינוסלב, ובחוזרו לימד בגימנסיה בקובנה.
בשנת 1923 עבר להתגורר בבאד הומבורג שבגרמניה, שם התיידד עם סופרים רבים, בהם ש"י עגנון.
הספר הראשון שברוך התחיל לתרגם היה "ספר השירים" של היינריך היינה, כבר בראשית נעוריו בעיירה.
כאשר הגיע לאודסה התייצב בפני מנדלי מו"ס אותו כינה "הפטריארך של הספרות העברית", ונתן לו לעיין בחלק מהשירים המתורגמים.
מנדלי מו"ס העיר את הערותיו ודקדק את דקדוקיו.
ברוך לשירת היינה שפורסם בדפוס היה השיר "דונה קלארה" והוא פורסם בלוח אחיאסף.
כעבור שנים רכש ממנו חיים נחמן ביאליק את תרגום "ספר השירים" עבור הוצאת דביר, אולם התרגום נעלם בזמן מעבר ההוצאה מברלין לארץ ישראל ונמצא שוב רק לאחר מותו של ביאליק, בעזבונו.
לבסוף הוא הוציא לאור את תרגום "ספר השירים" בשנת 1953 בהוצאת נ.
טברסקי, רק לאחר שעשה בתרגום תיקון יסודי והחליף את ההברה האשכנזית בספרדית, ההברה הנכונה לטעמו.
בשנת 1950 זכה בפרס טשרניחובסקי על תרגום ספרו של אברהם גייגר "המקרא ותרגומיו בזיקתם להתפתחותה הפנימית של היהדות".
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל, ולימד בגימנסיה הרצליה עד לפרישתו.
חיים נחמן ביאליק בירך את בואו לארץ בשנת 1927 בנאום פתיחה לוועידת הסופרים:
לכבוד יום הולדתו ה-70 כתב לו עגנון שיר:
את ימי הומבורג אני זוכר לפעמים
ואף אותך עמהם ידידי החביב
שבתך על עבודתך לילות כימים
על ספרי אמנות ועל ספרי לכל
ועל ספרי שטיבל מוריה ודבירהוי כמה סיגריות עישנת כל יום
תמיהני אם לא קדרה מעשנן החמה
כעשן שנותינו כלו פרחו כחלום
ימים ימים איכה הייתם לשמה
אך מיטב שיריך ומאמריך הנאים
אשר אוהבים מהומבורג ועד הנה
המה יעמדו לברכה לימים הבאים
עקב אשר יש בהם רוח כנהואתה ברוך היה מבורך וברוך
ועד לאותו היום עד מאה ועשרים שנה
לא יזוזו מביתך כל הימים
אושר וכבוד וכל ברכה נאמנה
ברוך נפטר בבית החולים הדסה בתל אביב, ב-7 בנובמבר 1953 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
סיפורים: "ניסיונו של מתיה בן חדש"; "חתונה הורדוס"; "יהודית", תל אביב: אורה, 1928.
הגולם מפראג, תל אביב: הוצאת דביר, 1942.
ספר השבת - בעריכתו, אסופה יחד עם ד"ר יעקב נאכט וזלמן אפשטיין, כולל הקדמה פרי עטו, תל אביב, בהוצאת אגודת עונג שבת (בסיוע דביר), ה'תש"ז (למהדורה המקוונת באתר הספר העברי)
ספר המועדים (כרך ב' לאחר ספר השבת) על חג הפסח, בעריכת יום טוב לוינסקי, תל אביב: בהוצאת "אגודת עונג שבת" (בסיוע דביר): ה'תש"ז (1947) ו-ה'תש"ח (1948).
(למהדורה המקוונת באתר הספר העברי)
פאוסט מאת גתה (על תרגום זה זכה בפרס טשרניחובסקי ב-1945).
כמה מכתבי אברהם גייגר: הגולם מפראג; חיי שלמה מימון; סלמנדרה (זכה בפרס טשרניחובסקי ב-1950).
היינריך היינה, ספר השירים, הוצאת טברסקי, תל אביב, 1953.
ספרי ז'ול ורן: מיכאל סטרוגוב, אי התעלומות.
יונס לי, הנדון למאסר עולם: סיפור, הוצאת תושיה, פיוטרקוב, 1900.
רודיארד קיפלינג, ספר היער, הוצאת אמנות, תל אביב, 1927.
ספורי הרודוט (4 חוברות: קְרֵזוּס וסולון, כֹּרֶשׁ, המצרים, הבבלים והפרסים), הוצאת אמנות, תל אביב, 1929–1930.
שלמה מימון, חיי שלמה מימון כתוב בידי עצמו, הוצאת מסדה (1942, 1953), וכן בהוצאת ידיעות ספרים, 2009, .
פלוטרך, תולדות גדולי יון ורומא.
תל אביב, הוצאת אמנות, תרצ"ב.
(במבוא לספר כתוב: "התרגום העברי כולל את תמצית ספוריו של פלוטרך ועקרם בהשמטת הדברים שיש בהם טעם לפגם מבחינת המוסר שלנו או שאינם מן העניין.")
יצחק יוליוס גוטמן, הפילוסופיה של היהדות, תרגם מהמקור: יצחק לייב ברוך, ערך : צבי וויסלבסקי הוצאת מוסד ביאליק, 1951.
יצחק לוּפְבַּן (לופבאן; ט' באב ה'תרמ"ח, 17 ביולי 1888, דֶּמְבִּיצַה, גליציה – ו' באלול ה'תש"ח, 10 בספטמבר 1948, תל אביב) היה פוליטיקאי, עיתונאי ומסאי ישראלי, חבר הפועל הצעיר ומפא"י, עורך העיתון "הפועל הצעיר" מ-1923 ועד מותו.
לופבן היה מראשי הדוברים בקו המתון, הפציפיסטי-כמעט של הפועל הצעיר (יחד עם דוד רמז, יוסף שפרינצק, אליעזר קפלן ופנחס לבון), והעקבי שבהם.
במהלך 25 שנים כתב כמעט מדי שבוע מאמר פובליציסטי בראש עיתונו, והעמיד בכתיבתו אופוזיציה לראשי מפא"י מייצגי הקו האקטיביסטי כברל כצנלסון, דוד בן-גוריון ויצחק טבנקין.
במאמריו השתמש בסרקזם מושחז ובשפה עשירה וחריפה ולעיתים בוטה, סגנון שהפך אותו לאדם מוערך אך בלתי אהוד על ידי יריביו הרבים במפלגתו ומחוצה לה.
לופבן נולד בעיירה דֶמְבִּיצַה (Dębica) שבמערב גליציה, אז בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
סבו, אבי-אביו, הדיין ר' יהודה לייב לופבן, היה מראשי הקהילה.
בן לרחל לבית פולאנר ולאליקים (אליקום) גצל (געצל), שהיה .
נולד למשפחה בת 7 ילדים, הבנות: חוה, חייצ'ה, פרידה.
הבנים: ישראל, פנחס, מרדכי-יואל ויצחק.
פרידה, יצחק וחוה (מראשוני קיבוץ מרחביה) שעלו לישראל הם היחידים שנותרו בחיים, שאר המשפחה שנשארה בפולין נספתה בשואה או בניסיון בריחה ממנה.
הוא למד ב'חדר' ולאחר מכן בבית מדרש ליד קרקוב, ונודע כ"עילוי".
למד באופן פרטי גם תרבות משכילית, שכללה היכרות מעמיקה עם כתבי גתה, רילקה, תומאס מאן והיינריך היינה, שאותו אהב במיוחד.
ציטוטים מכתבים אלה ואחרים שובצו במסותיו ומאמריו.
לופבן דיבר בהברה אשכנזית, וסבל מגמגום.
בגיל 16 ארגן אזכרה להרצל בבית הכנסת, על אף התנגדות גורמים בקהילה.
ההתנגשות בין הצדדים הגיעה לכך שנאסר ל-24 שעות בעוון הפרת הסדר הציבורי.
עוד בפולין הצטרף לסניף "השחר" לבחורי ישיבה, לציונות ולהשכלה עברית, שמרכזה היה בטרנוב.
בארץ ישראל עבד בתחילה כפועל חקלאי ביבנאל, והצטרף למפלגת "הפועל הצעיר".
עד מהרה עבר לירושלים, ועבד יחד עם אליעזר בן-יהודה במערכת "הצבי", וכך רכש את השכלתו בתחום העיתונות והדפוס.
ב-1910 נסע לשווייץ והיה שומע חופשי לפילוסופיה באוניברסיטת ציריך.