tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל יום אני מאבדת (בחור יפה ברחוב) מאת המשוררת רימונה די-נור הולחן על ידי משה וילנסקי ועוסק בתשוקתה של אישה לגברים ובכמיהתה לבן זוג.
שחמט נכתב על ידי חנוך לוין, והולחן בידי אלכס כגן.
הוא נכלל בקברט הסאטירי "את ואני והמלחמה הבאה", שהוצג לראשונה באוגוסט 1968, כשנה לאחר מלחמת ששת הימים, אך התפרסם בביצועה של אלברשטיין.
השיר מותח ביקורת על השליטים השולחים את החיילים לקרב תוך שהם אדישים לגורלם.
בהמשך בוצע השיר על ידי זמרים נוספים - אבי טולדנו, יהודה פוליקר, דניאלה ספקטור ורונה קינן.
אליעזר בן-יהודה נכתב על ידי ירון לונדון, והולחן על ידי מתי כספי.
השיר הוא לכבודו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה.
השיר זכה להשמעות רבות ברדיו וצעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל וגלי צה"ל בסביבות אוגוסט–אוקטובר 1970 (בשיאו, ב-14 בספטמבר, הגיע למקום השלישי),
המלון נכתב על ידי יורם טהרלב והולחן על ידי משה וילנסקי, השיר עוסק בדרך אלגורית בדרך בה הולך כל אדם אל מותו.
היי רות הוא שיר מאת יורם טהרלב, לפי הלחן של ג'ון לנון ופול מקרטני לשיר "Hey Jude".
משך חיים מרבי (עבור בני אדם, הגיל המקסימלי; באנגלית: Maximum life span) הוא מדד, המנבא את משך הזמן המקסימלי שאחד או יותר מבני האוכלוסייה הנצפית יחייה בין לידה למוות.
המונח יכול גם לציין אומדן של משך הזמן המקסימלי שחבר ממין נתון יכול לשרוד בין לידה למוות, בתנאי שהנסיבות הן אופטימליות לאריכות חייו של אותו פרט.
לרוב המינים החיים יש גבול עליון של מספר הפעמים שתאים סומטיים (כל אחד מתאי הגוף מלבד תאי זרע וביצית) יכולים להתחלק, בתלות בכמות האנזים מסוג טלומראז, הפוחתת עם הזמן בגוף.
תהליך זה נקרא מגבלת הייפליק.
מאידך יש האומרים, שגבול ההייפליק של מספר חלוקות תאים אינו בהכרח משפיע על תוחלת החיים.
במחקרים על בעלי חיים, תוחלת החיים המקסימלית נחשבת לגיל הממוצע של 10% מבעלי החיים מאותו המין, בעלי הגיל הארוך ביותר בקבוצה נתונה במסגרת מחקר עוקבה.
עם זאת, לפי הגדרה אחרת, תוחלת החיים המקסימלית תואמת את הגיל שבו מת החבר המבוגר ביותר הידוע של אותו מין או קבוצת ניסוי.
חישוב אורך החיים המקסימלי בהגדרה השנייה תלוי בגודל המדגם הראשוני.
תוחלת החיים המקסימלית מנוגדת לתוחלת החיים הממוצעת ואריכות ימים.
תוחלת החיים הממוצעת משתנה בהתאם לרגישות למחלות, תאונות, התאבדויות, רציחות וכדומה, בזמן שתוחלת החיים המקסימלית נקבעת על פי "קצב ההזדקנות".
המונח "אריכות חיים" מתייחס לפרטים מסוימים באוכלוסייה שחיו חיים ארוכים במיוחד, בעוד שהמונח "תוחלת החיים" מתייחס למספר השנים הממוצע מבחינה סטטיסטית שנותרו לפרט בקבוצה לחיות בגיל נתון.
האנשים המבוגרים ביותר שתועדו, שתאריכי לידתם ומותם אומתו על פי הנורמות המודרניות של שיאי גינס וקבוצת המחקר הגרונטולוגית היו, ז'אן לואיז קלמן (1997-1875), אישה צרפתייה שתאריכי לידתה ופטירתה אומתו, חיה עד גיל 122 שנה ו-164 ימים.
אורך החיים של הגבר הזקן ביותר שגילו אומת היה בין 116 שנים ו-54 ימים ביום מותו.
היה זה גבר יפני בשם ג'ירואמון קימורה.
הפחתת תמותת תינוקות גורמת עלייה באורך החיים הממוצע.
"ההתקדמות בהארכת תוחלת החיים ובדחיית הזדקנות נובעת לחלוטין ממאמצים רפואיים ובריאות הציבור, עלייה ברמת החיים, חינוך טוב יותר, תזונה בריאה יותר ואורח חיים בריא יותר".
מחקרים בבעלי חיים מצביעים על כך שניתן להשיג הארכה נוספת של תוחלת החיים החציונית של בני האדם וכן תוחלת חיים מקסימלית באמצעות תרופות הגורמות להגבלת צריכת קלוריות או על ידי הפחתה ישירה של צריכת מזון.
יש חוקרים הטוענים שהגבלת קלוריות לא הוכחה כמאריכה את תוחלת החיים המקסימלית של בני האדם.
תוצאות מחקרים מתמשכים בפרימטים הוכיחו כי ההנחות הנגזרות ממכרסמים תקפות בפרימטים.
יש חוקרים הטוענים שלא נראה שקיימת מגבלה תאורטית קבועה לאריכות ימים של בני האדם.
מחקרים בביודמוגרפיה אודות אריכות ימים של בני האדם מצביעים על עיקרון של האטה בתמותה של בני האדם בגיל מאוחר: העיקרון קובע שאין גבול עליון קבוע לאריכות חיים אנושית, או תוחלת חיים אנושית מקסימלית קבועה.
עיקרון זה נקבע לראשונה בשנת 1939, כאשר חוקרים גילו כי ההסתברות למוות בגיל מתקדם מתקרבת באופן אסימפטוטי לגבול של 44% עבור נשים ו-54% עבור גברים.
עם זאת, עדויות אלו תלויות בקיומן של טעויות נדירות מאוד.
אפשרות זו של טעויות יכולה להסביר את "השאלה הבסיסית במחקר ההזדקנות, השואלת, האם לבני אדם ולמינים אחרים יש גבול בלתי משתנה של תוחלת חיים"?
מחקר תאורטי אחר הציע כי תוחלת החיים המקסימלית של בני האדם תהיה בסביבות 125 שנים.
במחקר נוסף טענו החוקרים כי קיימת תוחלת חיים מקסימלית לבני אדם, וכי תוחלת החיים המקסימלית של האדם הולכת ופוחתת מאז שנות ה-90.
במכון מחקר של האו"ם ביצעו ניתוח רגישות בייסיאני אודות נטל האוכלוסייה העולמית בהתבסס על תחזיות תוחלת החיים.
מהניתוח נמצא שבין השנים 2017 ועד 2090 תוחלת החיים הממוצעת תעלה ב-6 שנים.
אם תחזית זו תתממש יש בכך השלכות דרמטיות, מתמשכות, על אוכלוסיית העולם והדמוגרפיה שלו.
ארגונים כמו קרן מתושלח פועלים לקראת הקץ להזדקנות ולתוחלת חיים אנושית בלתי מוגבלת כמעט.
תחזיות מלתוסיאניות מודרניות של אוכלוסיות יתר המבוססות על אורך חיים מוגבר זכו לביקורות שליליות.
ניתן לקבוע תוחלת חיים מקסימלית, גם על פי הדינמיקה של מדדים פיזיולוגיים המשתנים עם הגיל.
המדענים הבחינו שהערך VO 2 max - צריכת חמצן מרבית של האדם (מדד הקובע את נפח זרימת החמצן המרבית לשריר הלב או שיעור ספיגת החמצן המרבי של גוף האדם) יורד כפונקציה של הגיל.
לכן, ניתן לקבוע את תוחלת החיים המקסימלית של אדם על ידי חישוב, שיציין מתי ערך ה-VO 2 max (כמות החמצן המגיעה לשריר הלב) של האדם תרד מתחת לקצב חילוף החומרים הבסיסי הדרוש לקיום חיים, שהוא כ-3 מיליליטר חמצן, לקילוגרם של גוף האדם, בדקה.
על בסיס השערה זו, ספורטאים בעלי ערך VO 2 max בין 50 ל-60 בגיל 20 צפויים "לחיות 100 עד 125 שנים, בתנאי שהם ישמרו על הפעילות הגופנית שלהם כך שקצב הירידה שלהם ב-VO 2 המקסימום נשאר קבוע".
בעלי חיים קטנים כמו ציפורים וסנאים חיים רק לעיתים רחוקות עד לתוחלת חייהם המקסימלית.
בדרך כלל הם מתים מתאונות, מחלות או שהם נטרפים.
תוחלת החיים המקסימלית של רוב המינים מתועדת במאגר AnAge (מסד הנתונים על הזדקנות ואורך חיים של בעלי חיים).
תוחלת החיים המרבית היא בדרך כלל הארוכה ביותר במינים גדולים או כאלה שהם בעלי הגנה יעילה מפני טריפה, כגון מעוף ציפורים, הגנות כימיות או חיים בקבוצות חברתיות.
ההבדלים באורך החיים בין המינים מתייחסים לתפקידה של הגנטיקה בקביעת תוחלת החיים המקסימלית ("קצב ההזדקנות").
הרשימה הבאה (המוצגת בשנים) מציגה את תוחלת החיים במינים שונים:
עכבר בית מצוי, 4 שנים.
(רשימת הכלבים המבוגרים ביותר )
(רשימה של החתולים המבוגרים ביותר )
מבין החולייתנים נמצאו פרטים שהאריכו חיים במיוחד:
תוכים גדולים (מקאו וקקדו חיו בשבי עד גיל 80–100 שנים).
קוי (זן של דג יפני, חי לכאורה 200 שנים, אם כי בדרך כלל אינו עולה על 50 שנה.
לפי דיווחים, דגה מזן זה בשם Hanako הייתה בת 226 שנים במותה).
צבים (צב Galápagos) (190 שנים).
צלופח, המכונה צלופח ברנטוויק (בשוודית: Branteviksålen) חי בבאר מים בדרום שוודיה מאז 1859. דווח שהוא מת באוגוסט 2014 בגיל 155.
לווייתנים (לווייתן קשת בלנה גרינלנדית) (Balaena mysticetus חי כ-200 שנה), גיל הלווייתן הזה לא הוכח במשך זמן.
מחקרים עדכניים הצביעו על כך שבלווייתני קשת שניצודו נמצאו עדיין בגופם צלצלים משנת 1890 בערך, גיל זה נתמך גם בניתוח של חומצות אמינו, שהצביעו על תוחלת חיים מקסימלית של "177 עד 245 שנים".
כרישים מסוג ישנונן גרינלנדי מוערכים כזן החולייתנים בעלי תוחלת החיים הארוכה ביותר הידועה.
בדיקה של 28 פרטים במחקר שפורסם ב-2016, קבעה, באמצעות תיארוך פחמן רדיואקטיבי שהמבוגר ביותר מבין בעלי החיים שנדגמו חי במשך כ-392 ± 120 שנים (מינימום 272 שנים ומקסימום 512 שנים).
החוקרים הסיקו עוד שהמין מגיע לבגרות מינית, בערך בגיל 150 שנים.
מינים של חסרי חוליות שממשיכים לגדול כל עוד הם חיים (כגון, צדפות מסוימות, מיני אלמוגים מסוימים) יכולים לפעמים לחיות מאות שנים:
רכיכה דו מסתמית (Arctica islandica) (המכונה " מינג ", חיה 507±2 שנים.
כמה מיני מדוזות, כולל Turritopsis dohrnii, Laodicea undulata, ו-Aurelia sp.1, מסוגלות לחזור לשלב הפוליפים גם לאחר רבייה (מה שנקרא מחזור חיים הפיך), במקום למות כמו במדוזות אחרות.
כתוצאה מכך, מינים אלה נחשבים לבני אלמוות ביולוגית ואין להם תוחלת חיים מקסימלית.
אין גבול טבעי לתוחלת החיים של ההידרה, אך לא ברור איך ניתן להעריך את גיל הפרטים שנדגמו.
תולעים שטוחות, או Platyhelminthes, ידועות שהן "כמעט בנות אלמוות" מכיוון שיש להן יכולת התחדשות גדולה, צמיחה מתמשכת וחלוקה תאית מסוג רבייה תאית.
יש האומרים שהלובסטרים הם בני אלמוות מבחינה ביולוגית, כי לא נראה שהם מאטים, נחלשים או מאבדים את הפוריות עם הגיל.
עם זאת, בשל האנרגיה הדרושה להצלתם, הם לא יכולים לחיות ללא הגבלת זמן.
ישנם צמחים המכונים חד שנתיים שחיים שנה אחת בלבד, דו שנתיים שחיים שנתיים וצמחים רב שנתיים שחיים יותר מזה.
הצמחים הרב-שנתיים מאריכי חיים ביותר, הם צמחים בעלי גבעול (גזע) מעוצה, כמו עצים ושיחים, הם חיים לרוב מאות ואף אלפי שנים (אפילו ניתן לשאול, האם הם עלולים למות מזקנה או לא).
העץ גנרל שרמן, סוג של סקויה ענקית, חי וקיים כבר במילניום השלישי של חיו.
אורן האצטרובל הזיפני הנקרא מתושלח חי כבר בן 4,855 שנים.
אורן האצטרובל הזיפני, אחר, בשם פרומתאוס היה קצת יותר מבוגר.
הוא בן 4,862 שנים על פי טבעות הצמיחה שלו.
מאידך הגיל המדויק של פרומתאוס, נותר לא ידוע מכיוון שסביר להניח שטבעות הצמיחה לא נוצרו בכל שנה משום שהוא צמח בתנאי בסביבה קשים.
אבל הוא הוערך כבן 4,900 ~ שנים כשהוא נגדע ב-1964. הצמח העתיק ביותר הידוע (אולי היצור החי העתיק ביותר) נמצא ביער עצי צפצפה רעדנית (Populus tremuloides) נקרא פנדו שבפארק הלאומי פישלייק , ביוטה, ארצות הברית, גילו מוערך כ-16,000 שנה.
החזזית, מסוג אצה סימביוטית ופרוטו-צמח פטרייתי, מסוג Rhizocarpon geographicum יכולה לחיות למעלה מ-10,000 שנים.
"תוחלת חיים מקסימלית" היא הגיל הממוצע של 10% מבעלי החיים מאותו המין, בעלי הגיל הארוך ביותר בקבוצה נתונה.
לא הוכח שהגבלה קלורית מאריכה את חייהם של יונקים.
חולדות, עכברים ואוגרים חווים הארכת תוחלת חיים מקסימלית, מתזונה המכילה את כל אבות המזון אך רק 40–60 אחוז מהקלוריות שבעלי החיים צורכים בזמן שם יכולים לאכול כמה שהם רוצים.
תוחלת החיים הממוצעת גדלה ב-65% ותוחלת החיים המקסימלית גדלה ב-50%, כאשר הגבלה קלורית מתחילה ממש לפני גיל ההתבגרות המינית.
אצל זבובי פירות, היתרונות להארכת חיים, כתוצאה מהגבלת קלוריות נמדדים מיד בכל גיל עם תחילת הגבלת הקלוריות ומסתיימים מיד בכל גיל עם חידוש האכלה מלאה.
אוברי דה גריי, הסופר וגרונטולוג תאורטי, טען שניתן לשנות את ההזדקנות לזניחה על ידי אסטרטגיות להנדסת אנוש.
הוא התפרסם בשל הנוסחה התאורטית שפיתח, אשר אמורה לרפא את תהליכי ההזדקנות ה"טבעיים" בקרב בני אדם ולהשאיר את הגוף צעיר.
לטענתו של דה גריי, יש להתייחס לזקנה כאל מחלה בת ריפוי, משום שכאשר יפותחו הטיפולים המתאימים, יוכלו חלק מהאנשים שעוד חיים, לשמור על נעוריהם, ואף לחיות עד גיל 1000 שנים.
דה גריי הקים עם חוקר נוסף את קרן מתושלח כדי להעניק כספים לחוקרים שהוכיחו שביכולתם להאריך את תוחלת החיים המקסימלית של עכברים.
נכון לאוקטובר 2023, הוענקו שלושה פרסי עכבר מקרן מתושלח: אחד על שבירת שיאי אריכות ימים לד"ר אנדז'יי בארטקה מאוניברסיטת דרום אילינוי (באמצעות העכבר בשם נוקאאוט GhR); אחד עבור אסטרטגיות התחדשות מאוחרות לד"ר סטיבן שפינדלר מאוניברסיטת קליפורניה (באמצעות הגבלה קלורית שהתחילה בשלב מאוחר בחיים); ואחד לד"ר ז.
דייב שארפ על עבודתו עם התרכובת בשם rapamycin.
נראה כי נזקים מצטברים ב-DNA הם גורמים מגבילים באפשרות לקביעת תוחלת החיים המקסימלית.
החוקרים מצאו הוכחות לתיאוריה לפיה נזקים ב-DNA הם הגורמים העיקריים להזדקנות, ולפיכך הם גם הגורמים הקובעים העיקריים את תוחלת החיים המקסימלית.
תאוריה זו מבוססת, בין השאר, על ראיות בבני אדם ובעכברים לכך שחסרים תורשתיים בגנים של תיקון DNA גורמים לרוב להזדקנות מואצת.
קיימות גם עדויות משמעותיות לכך שנזקים ב-DNA מצטברים עם הגיל ברקמות היונקים, כגון, במוח, השרירים, הכבד והכליות (נסקרו על ידי ברנשטיין וחבריו.
אחת הטענות של התיאוריה (שנזק ב-DNA הוא הגורם העיקרי להזדקנות) היא שבקרב מינים עם תוחלת חיים מקסימלית, היכולת לתקן נזקי DNA צריכה להיות בקורלציה עם תוחלת החיים.
הבדיקה הניסיונית הראשונה של רעיון זה נבדקה על ידי הארט וסטלו אשר מדדו את היכולת של תאים משבעה מיני יונקים שונים לבצע תיקון DNA.
הם מצאו כי יכולת תיקון כריתת נוקלאוטידים גדלה באופן שיטתי עם אריכות החיים של המינים.
מתאם זה היה בולט לאורך סדרה של 11 ניסויים נוספים במעבדות שונות במשך שנים רצופות, על הקשר בין תיקון כריתת נוקלאוטידים ותוחלת חיים במיני יונקים (נסקרו על ידי ברנשטיין וברנשטיין).
באופן כללי, הממצאים של מחקרים אלה הצביעו על מתאם טוב בין יכולת תיקון כריתת נוקלאוטידים ואורך חיים.
הקשר בין יכולת תיקון כריתת נוקלאוטידים ואריכות ימים מתחזק על ידי העדויות לכך שפגמים בחלבוני תיקון כריתת נוקלאוטידים בבני אדם ומכרסמים גורמים למאפיינים של הזדקנות מוקדמת, כפי שסקר דידריך.
משך השימוש הוא תכונה של מוצרים המשקפת את התקופה שבה ניתן להשתמש במוצר ביעילות או בהתאם ליעדו המקורי.
משך השימוש במוצר הוא חלק מהגדרת מעטפת הביצועים של המוצר.
משך השימוש מהווה נתון חשוב הן בתכנון המוצר עצמו, והן בתכנון היישומים שלו.
המונח רלוונטי למגוון תחומים, בהם הנדסה, תעשייה, כלכלה, רפואה, איכות הסביבה ועוד.
משך השימוש יכול להימדד מרגע תחילת ההפעלה של המוצר ועד לסיום חייו התפקודיים, קרי הנקודה שבה הביצועים כבר אינם עומדים בדרישות המקוריות או שבהם העלות של המשך השימוש או התחזוקה עולה על התועלת מהמוצר.
לעיתים נקבע משך השימוש על פי מגבלות אסדרה, בריאותיות או בטיחותיות, גם כאשר המוצר עדיין כשיר לתפקוד.
במקרים כאלו יכול משך השימוש להימדד בזמן עבודה נטו (למשל שעות עבודה במנועים), במרחק (למשל נסועה בצמיגים), במספר סופי של פעולות, ועוד.
במוצרים הדורשים השקעה ראשונית גבוהה ניתן לעיתים להאריך את משך השימוש באמצעות השבחה.
– בתחום זה מתייחסים למשך הזמן שבו המוצר צפוי לשמש את המשתמש.
הגדרה זו עשויה לכלול שיקולי בלאי, זמינות חלפים ועוד.
תרופות ומזון – משך השימוש עשוי להתייחס לתאריך התפוגה או לתקופת היעילות של תרופה לאחר פתיחתה.
מבחינים בין תוקף לבין משך שימוש לאחר פתיחה.
חומרים מתכלים – במקרים של חומרים מתכלים מציין משך השימוש את הזמן שבו החומר מסוגל למלא את ייעודו באופן מיטבי.
תשתיות ובנייה – משך השימוש מתייחס לתקופת החיים המתוכננת של מבנים הנדסיים תוך שיקלול בלאי טבעי, תחזוקה נדרשת והשפעות סביבתיות.
שירותים דיגיטליים ורישיונות תוכנה – לעיתים מדובר בתקופת שימוש מוגבלת מראש, לדוגמה: מנוי לשירות מקוון, רישיון זמני לשימוש בתוכנה או פרק זמן שבו קיימת גישה למסמך או לתוכן.
אורך חיים – מתייחס לעיתים לפרק הזמן הכולל שבו המוצר קיים, לאו דווקא בזמן שהשתמשו בו בפועל.
לעומת זאת, משך השימוש מדגיש את זמן השימוש הפעיל.
תוקף – מושג הנוגע בעיקר לתרופות, מזון וחומרים מתכלים, ומציין את מועד פקיעת ההתאמה לשימוש בטוח.
במקרים רבים מדובר בגבול עליון חוקי לשימוש, גם אם בפועל החומר עודנו פעיל.
מחזור השירים משירי הבן האובד של לאה גולדברג כולל שלושה שירים ליריים שנכתבו בשנותיה המאוחרות, ופורסמו בקובץ מוקדם ומאוחר (1959).
גולדברג בוחרת לעסוק במשל הבן האובד מהברית החדשה, אך מעניקה לו פרשנות מודרנית וחילונית: במקום סיפור של פיוס וחזרה לחיק המשפחה, היא מציגה חוויה של ניכור, שתיקה ואי־יכולת אמיתית לשוב אל הבית.
גולדברג מרבה לשלב ביצירתה דמויות סמליות-אוניברסליות – מן המקרא, מן התרבות האירופית ומן הספרות הקלאסית – כדי לבחון מצבים נפשיים אנושיים.
המשל המקורי מתאר בן שחוזר אל אביו לאחר שנכשל, ומתקבל באהבה ובשמחה.
אצל גולדברג, לעומת זאת, החזרה אינה מלווה במחילה אלא בתחושת ניכור וזרות מתמשכת, ביטוי לקושי לגשר על פערי הזמן והדורות.
שלושת השירים של המחזור מתארים שלושה שלבים כרונולוגיים בסיפור:
בדרך – שיר המתאר את מסע החזרה של הבן.
הנוף יבש ועוין, וההליכה נעשית מתוך כורח, קושי רב וייסורי נפש.
בבית – שיר המתאר את רגע ההגעה.
האב אינו יוצא לקראת הבן.
פרט לאם - בני המשפחה מפגינים ניכור והתעלמות.
הבית נשאר סגור, ואין שמחה או חגיגה על חזרתו של הבן.
בתשובתו – סיום המחזור בתחושת ריקנות.
האם מקבלת את הבן אך החזרה לא מביאה נחמה, והבן נותר זר גם בתוך ביתו שלו.
הטקסט של גולדברג מבוסס על המוטיבים של המשל המקורי בברית החדשה, אך מתאר תמונה הפוכה: במקום פיוס, שיח ושמחה, מתקבלת חוסר סליחה, שתיקה ודממה מעיקה.
במשל: האב רץ לקראת הבן, מנשק אותו ומצווה להלבישו בגלימה היפה ביותר, לענוד על ידו טבעת ונועל נעליים לרגליו.
אצל גולדברג: "לא יצא איש לקראתו".
במשל: נערכת חגיגה גדולה לכבוד חזרת הבן ונשחט העגל המפוטם.
במשל: הבן חוזר בתשובה מלאה מהתנהגותו הנלוזה.
אצל גולדברג: הבן מודה בחטאו אך לא מתנער ממנו "כי אשוב ואמעל ה מעל,כי עודני הבן האובד"
במחזור השירים האב אינו דמות אלוהית סולחת אלא אדם זקן וחסר כוח, והבן אינו חוטא המבקש מחילה אלא אדם שהשתנה עד שאינו יכול להשתלב מחדש.
בכך מציעה גולדברג קריאה פסיכולוגית ואקזיסטנציאלית, המשקפת גם את חוויותיה האישיות של הגירה ותחושת זרות.
חוקרת הספרות עפרה יגלין מצביעה על כך שגולדברג מפרקת את המיתוס של "שיבה הביתה": החזרה הגופנית אפשרית, אך לא השיבה הנפשית.
במחזור ניכרת השפעתו של ריינר מריה רילקה.
כמו רילקה, היא מציגה את הבן האובד כדמות שאינה מוצאת נחמה באהבה, אלא נותרת בודדה מול הזמן והטבע.
אולם גולדברג מעבירה את הניכור הזה אל נוף ישראלי־מדברי, חשוף ויבש.
הזמרת מורין נהדר הלחינה וביצעה את השיר השני במחזור, "משירי הבן האובד - ב.
משכן הכנסת הוא הבניין המהווה מושבה ומקום פעילותה הקבוע של הכנסת – בית המחוקקים של מדינת ישראל.
המבנה שוכן בקריית הממשלה שבגבעת רם בירושלים.
בנייתו החלה ב-1958 והסתיימה ב-1966, ועלותה הסתכמה ב-22 מיליון לירות ישראליות.
המבנה הראשי תוכנן על-ידי האדריכל יוסף קלארווין, ועיצוב הפנים נעשה על-ידי המעצבת דורה גד.
הבניין הוא בן 6 קומות וכולל בתוכו את אולם מליאת הכנסת, אולמותיהן של ועדות הכנסת, לשכותיהם של חברי הכנסת ועובדיה ואת משרדי מחלקות הכנסת, כמו גם חדרים נוספים כמו ספריית הכנסת וטרקלין שאגאל.
קומפלקס המשכן הורחב פעמיים במשך השנים, ונוספו לו שני אגפים: נגבה, בדרום המשכן; וקדמה, במזרחו.
ב-18 באפריל 1948 הוקמה מועצת העם, ולצד מנהלת העם התכנסה בבית קק"ל שבתל אביב עד 14 במאי באותה שנה.
עם הכרזת העצמאות בבית דיזנגוף, הפכה מועצת העם למועצת המדינה הזמנית ולגוף המחוקק של המדינה החדשה.
ישיבות מועצת המדינה המשיכו להתנהל בבית קק"ל בתל אביב.
הספסלים סודרו לפני כל ישיבה באולם, ובין הישיבות הם אוחסנו במחסן.
הכנסת הראשונה קיימה את ארבע ישיבותיה הראשונות בבניין הסוכנות היהודית בירושלים (בין 14 בפברואר ל-17 בפברואר 1949), והחל מ-8 במרץ אותה שנה התכנסה בתל אביב בבניין קולנוע קסם (שלימים נהרס ובמקומו נבנה מגדל האופרה) שבכיכר הכנסת.
ב-9 בדצמבר 1949 התקבלה החלטה 303 בעצרת האו"ם המאשרת את בינאום ירושלים.
ב-13 בדצמבר 1949 בתגובה להחלטת האו"ם, ראש הממשלה דוד בן-גוריון הכריז על ירושלים כבירת ישראל.
ב-14 בדצמבר 1949 הועבר לירושלים משרד ראש הממשלה.
תחילה קיימה את ישיבותיה בבניין הסוכנות היהודית, והחל מ-13 במרץ 1950 ישבה בבית פרומין שבמרכז העיר.
כבר באפריל 1949 דובר על הקמת משכן הכנסת בגבעת רם.
בתחילה הוצע להקימו לצד בנייני האומה, וזאת כדי ליצור קשר סמלי בין העם היושב בארץ לבין יהדות התפוצות (שנהגה לקיים קונגרסים וועידות בבנייני האומה).
לבסוף הוחלט ב-1955 שמן הראוי שהמשכן יהיה לצד קריית הממשלה, במקומו הנוכחי, ולא בתוכה, וזאת כדי לסמל את הפרדת הרשויות ומשיקולים של סדרי תנועה, גישה של הציבור הרחב למבנה ושעות העבודה של הכנסת.
ב-25 ביולי 1956 הוכרזה תחרות לתכנון המשכן, אבל בשל העובדה שלא היה מימון לבנייה רוב האדריכלים בישראל לא נגשו לתחרות.
ב-24 ביולי 1957 פורסם שבתחרות זכתה תוכניתו של האדריכל יוסף קלארווין.
תשעה ימים לפני כן נודע שהברון ג'יימס דה רוטשילד הוריש סכום של 1.25 מיליון לירות שטרלינג (6 מיליון לירות ישראליות) למימון הבנייה.
חבר השופטים נימק את החלטתו:
תוצאות התחרות עוררו סערה בקרב אדריכלים בישראל.
העיתונאי אורי אבנרי פרסם בשבועון העולם הזה כתבה שטענה כי בפרסום תוצאות התחרות יש חשד לפרוטקציה ולשיפוט לקוי.
בישיבה שערך הוועד הארצי של איגוד הארכיטקטים הוחלט לפעול כנגד הקמת משכן הכנסת לפי התוכנית שנבחרה.
יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק הורה להקים ועדת מומחים, אשר פסקה לבסוף לטובת התוכנית הזוכה בתחרות.
אבן הפינה הונחה ב־14 באוקטובר 1958 במעמד נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
את אבן הפינה הניחה אלמנת התורם, הברונית דורותי רוטשילד.
אולם הן התוכנית עצמה, והן עצם זכייתו של קלרויין נותרו שנויות במחלוקת, ולכן בתהליך התכנון שותפו אדריכלים נוספים, בהם דב כרמי ובנו רם.
הערכת התקציב הראשונה עמדה על כ-9 מיליון ל"י, אולם התקציב הסופי עמד על למעלה מ-20 מיליון ל"י.
הבנייה נעשה על ידי יחידת הסמך הממשלתית מע"צ, והקבלן הראשי היה חברת סולל בונה.
את הקיר הדרומי של אולם המליאה, הקיר שמאחורי בימת היושב ראש עיצב דני קרוון, ושם היצירה: "שאלו שלום ירושלם ישליו אהביך".
על פי התוכנית המקורית, היה טקס הפתיחה של המשכן להתקיים בט"ו באב, 1 באוגוסט 1966. אולם חנוכת הכנסת התמהמהה וב-22 באוגוסט 1966 הועבר הבניין באופן רשמי מידי הממונה על מע"צ, שר העבודה יגאל אלון, לידי יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת קדיש לוז.
בניית המשכן נמשכה חמש שנים, ותקציב הבנייה היה 22 מיליון ל"י.
בפברואר 1960 חשף מבקר המדינה אי-סדרים תקציביים בעבודות הבניה.
חנוכת משכן הכנסת לוותה בשורה ארוכה של אירועים שהחלו ביום שני, 29 באוגוסט 1966. לנמל התעופה לוד החלו מגיעים לישראל עשרות יושבי ראש של פרלמנטים ברחבי תבל.
את פניהם קיבלו יו"ר הכנסת וסגניו.
בשעות אחר הצהריים נערך טקס בו נקרא שמו של הרחוב המחבר את משכן הכנסת עם רחוב קפלן בקרית הממשלה על שם ג'יימס דה רוטשילד.
בטקס השתתפו ראש עיריית ירושלים טדי קולק, חברי מועצת העיר ובני משפחת רוטשילד ואילו דוד בן-גוריון החרים את האירוע.
עוד באותו היום נערכה קבלת פנים חגיגית במשרד החוץ לראשי הפרלמנטים האורחים.
בשעות הערב נערך בירושלים מצעד לפידים חגיגי בהשתתפות כ-1,500 בני נוער.
לטקס חנוכת המשכן שנערך ביום שלישי, 30 באוגוסט 1966 הגיעו כ-5,000 מוזמנים.
למחרת בשעות הבוקר נערכה הישיבה החגיגית הראשונה של הכנסת, בנוכחות יושבי ראש הפרלמנטים הזרים.
בין האורחים היו הוראס קינג, יושב ראש בית הנבחרים הבריטי, וכן יושבי ראש בתי נבחרים מקנדה, אוסטריה, גרמניה המערבית, צרפת, נורווגיה, שוודיה, פינלנד, חוף השנהב, סיירה לאון, אוסטרליה, יושב ראש הבית התחתון מיפן, חברים מבית הנבחרים של ארצות הברית והסנאטור וולטר מונדייל.
בטקס נשא דברים יושב ראש האלת'ינגי, הפרלמנט של איסלנד, הנחשב לפרלמנט הקדום ביותר בעולם.
ב-1967 ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, לפני פריצת כוחות צה"ל למזרח ירושלים, הכנסת הופגזה מירי של חיילים ירדנים.
אדמות משכן הכנסת היו בבעלות הכנסייה היוונית אורתודוקסית, ובשנת 1951 הוחכרו לקרן הקיימת לישראל למשך 99 שנים.
בסוף המאה ה-20 רכשה מדינת ישראל מהכנסייה את השטח עליו בנוי המשכן.
בקיץ 1972 העלה קצין הכנסת את החשש שמגדלי קריית וולפסון שנבנו אז, יוכלו לשמש לצליפה על הכנסת.
בפברואר 1973 התכנסה ישיבה של נשיאות הכנסת עם שר הפנים, שר המשטרה ושר המשפטים בה הוצע לשריין את החלונות לכיוון המגדלים ולטעת עצים שיסתירו את הכנסת.
כבר בתחילת 1984 פעל יושב ראש הכנסת, מנחם סבידור, להקמת אגף חדש להרחבת משכן הכנסת.
לכל חבר כנסת היה חדר בודד בו הוא שוהה עם עוזריו הפרלמנטריים.
לצורך כך נחפר בשנת 1986 בור ענק בחצר בצמוד לכנסת, אך הבנייה התעכבה משום שהתקציב שהוקצה לבנייה היה נמוך משמעותית מהעלות.
לאחר הבחירות הוחלט בכנסת לאשר את תקציב הבנייה היותר גבוה והבנייה החלה בתחילת 1989. בשנת 1990, מכיוון שבניית האגף לא הושלמה, ביקש יושב ראש הכנסת, דב שילנסקי, היתר להצבת קראוונים בחצר הכנסת.
העירייה מצדה סירבה לכך, מתוך חשש שהם יישארו במקום למשך זמן רב ויכערו את הנוף.
למרות זאת, בדצמבר 1990 הוצבו בחצר הכנסת קראוונים לשימוש זמני עד השלמת האגף החדש.
האגף החדש, שנקרא אגף נגבה, הושלם בשנת 1992.
בדצמבר 2020 פורסם כי התקיים דיון בוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ירושלים.
בדיון דובר על הרחבת משכן הכנסת כחלק מתוכנית "כנסת ישראל 2040".
על פי התוכנית, השטחים הבנויים באזור הכנסת צפויים להתרחב פי יותר מ-2.5 מן השטחים הקיימים.
על מנת לעשות זאת קיים צורך לעקור 716 עצים שנמצאים בצמוד למשכן.
בנוסף, יש לבנות כ-35 לשכות חדשות ל-20 חברי כנסת חדשים, מספר חדרי דיונים, כ-4 מתחמים לוועדות סטטוטוריות, כ-6 מתחמים לוועדות שיעסקו בנושאים מיוחדים והוספה של כמה עשרות מקומות חנייה.
בתוכנית המקורית היה רעיון להקים מתחם לינה לחברי הכנסת שלא גרים בירושלים או באזור המשכן.
המתחם היה צפוי להכיל כ-30 חדרי מגורים שכל אחד מהם בשטח של כ-45 מ"ר, אך לבסוף החלק של מתחם הלינה נגנז מהתוכנית.
מעל ל-4,000 אזרחים הגישו התנגדויות לתוכנית זו.
בתחום התחבורה קיים תכנון שאחת מתחנות הקו הצהוב של הרכבת הקלה בירושלים תעבור בכניסה למשכן ותחבר אותו לבית המשפט העליון, לבנייני האומה ולמחנה יהודה, תוכנית זו אושרה עוד באותו החודש.
משכן הכנסת ממוקם על שלוחה של גבעת רם, כאשר הכניסות אליו הן כמעט כולן מכיוון צפון.
הכניסה הראשית (הנקראת כניסת אתרוג) היא מכיוון רחבת הטקסים וממוקמת בקומה הרביעית של המשכן.
בכניסה לרחבת הטקסים עמדו בעבר שערי פלומבו העשויים ברזל ומוקדשים לזכר השואה.
במהלך השיפוץ שנערך במשכן בשנת 2007 הוזזו שערי הברזל ויצאו משימוש והוחלפו בזכוכית ממוגנת.
השערים המקוריים ממוקמים כיום במעלה הרחוב המגיע אל הכניסה הראשית, ולצדם פסל הסנה הבוער שעמד בעבר על יד הכניסה למבנה המשכן.
מול הכניסה, מחוץ למתחם, מוצבת מנורת הכנסת בדמות מנורת שבעת הקנים, בעיצובו של הפסל האנגלי-יהודי בנו אלקן, תרומת הפרלמנט הבריטי.
רחבת הכנסת בפתח המשכן משמשת לטקסים רשמיים.
ליד הכניסה הראשית מוצב גלעד לזכר חללי מערכות ישראל, מעשה ידי האמן זליג סגל (2007) ובו דולקת אש תמיד.
דלתות הכניסה למשכן הכנסת נקראות "שער השבטים", והן מצופות ברונזה.
הקומה הרביעית כוללת את המעבר ליציע המכובדים וליציע העיתונאים, את טרקלין שאגאל ואת גלריית חברי הכנסת זוכי פרס ישראל.
כמו כן, קיימת קומה חמישית, מעל לקומת הכניסה.
בעבר מוקמו בה חדרי הסיעות וכיום שוכנים בה משרדי חלק ממחלקות הכנסת.
טרקלין שאגאל הוא המרחב בו מתקיימים אירועים רשמיים של הכנסת, והוא מעוטר ביצירות אמנות מעשה ידי האמן היהודי מארק שאגאל: שלושה גובלני ענק המתארים את ההיסטוריה של העם היהודי, עיטורי פסיפס המפוזרים על רצפת הטרקלין, וקיר פסיפס גדול המתאר אלמנטים יהודיים.
בטרקלין ממוקם גרם מדרגות המוביל לכניסה אל לשכת יושב-ראש הכנסת וממנה אל מליאת הכנסת.
בנוסף, ניתן להגיע מאזור הכניסה אל יציע הציבור, ואל הקומה החמישית בה מוקמו בעבר חדרי הסיעות והיום נמצאים בה משרדים של מחלקות הכנסת השונות.
אולם מליאת הכנסת הוא המקום בו מתכנסים חברי הכנסת לישיבות המליאה, והוא ממוקם בקומה השלישית.
באולם 116 מקומות ישיבה לחברי הכנסת (מלבד המקומות סביב שולחן הממשלה) כולם מסודרים בצורת מנורה בארבע שורות.
בראש האולם ניצבת בימת הנשיאות, ממנה מנוהל הדיון.
יושבים בו יו"ר הישיבה, מזכיר הכנסת וסגנו ושני קצרנים, ובנוסף ממוקם בו דוכן הנואמים המרכזי.
הקיר הדרומי של אולם המליאה, המכונה "שאלו שלום ירושלם ישליו אהביך", תוכנן על ידי דני קרוון.
לכל אחד מחברי הכנסת מקום קבוע במליאה, המסומן בשמו.
חברי הקואליציה יישובים משמאל לבימת הנשיאות, וחברי האופוזיציה יישובים מימינה.
חברי הממשלה יישובים בשולחן הפנימי ביותר, כאשר מקומו של ראש הממשלה הוא ממול ליושב-ראש הכנסת.
במקומו של כל חבר הכנסת מצויה מערכת ממוחשבת המשמשת להצבעה אלקטרונית.
בארבע פינות האולם מצויים מיקרופונים המאפשרים דיבור ברשות יו"ר הישיבה להערה מן הצד.
בפאות הימנית והשמאלית של האולם מצויים תאים המשמשים את עוזרי חברי הכנסת ואת מנהלי הסיעות.
לאולם המליאה חמש כניסות, כולן מתוך מסדרון רחב המכונה "הפרסה", משום שהוא מקיף את האולם משלושה צדדים.
הפרסה הוא מקום בו יכולים חברי הכנסת להיפגש ביחידות ובפרטיות, שכן הכניסה אליו מוגבלת לחברי הכנסת ולמורשים בלבד.
בפרסה ממוקם חדר עישון קטן, טלוויזיות ומקומות ישיבה לפגישות.
בקומה השלישית ממוקמים גם המזנונים: מזנון חברי הכנסת המיועד לחברי הכנסת ולמוזמנים על-ידיהם ונמצא בסמוך לאולם המליאה ומזנון הכנסת הכללי בו יכולים לסעוד כל באי המשכן ועובדיו.
כן ממוקמים בקומה לשכת יושב-ראש הכנסת, ספריית הכנסת ומרפאת הכנסת.
בקומה זו נמצאת הכניסה הראשית לאגף קדמה.
הקומה השנייה במשכן הכנסת משמשת בעיקר את חברי הממשלה, ומצויים בה לשכותיהם הפרלמנטריות של השרים.
הכניסה הראשית אליה היא מכיוון גרם מדרגות שתחילתו בכניסת הקואליציה למליאת הכנסת.
אל מול המדרגות ממוקמת לשכת ראש הממשלה, ועל ידה נמצא חדר מיוחד לישיבות ממשלה, הנערכות בו באירועים מיוחדים.
בקומה ממוקמת היצירה "שיר תהילה לירושלים" מאת האמן משה קסטל.
הקומה הראשונה שימשה בעבר את ועדות הכנסת, אך לאחר השיפוץ שנערך במשכן בשנת 2007, עברו הוועדות לאגף קדמה ובקומה הראשונה התמקמו הסיעות.
הקומה מאופיינת בקיר לבנים אדום הנמתח לכל אורכה.
בקומה ממוקמים גם בית הכנסת (שעוצב במקור בידי האדריכל דוד קאסוטו) והמסגד של הכנסת וחדרי העיתונאים.
במסדרון הראשי מוצבת גלריה של "תמונות מחזור" מכל הכנסות החל ממועצת המדינה הזמנית ועד ימינו אנו.
מקומה זו ניתן להגיע אל אגף נגבה.
האגף, שבנייתו הסתיימה בשנת 1992, מכיל בתוכו 48 לשכות עבור חברי הכנסת.
בנוסף, נמצא בו אודיטוריום בן 330 מושבים המיועד לאירועים.
קיר העץ המרכזי באודיטוריום עוצב על-ידי האמן דני קרוון, שעיצב גם את קיר האבן באולם המליאה.
אגף קדמה הוא החדש שבאגפי הכנסת, ובנייתו הושלמה בשנת 2008. כשנחנך, הכפיל שטח האגף את שטחו הכולל של המשכן.
באגף שלוש קומות מעל הקרקע ועוד קומה אחת מתחת לפני הקרקע.
מצויות בו חצרות פנימיות רבות, שבחלקן מוצגים ממצאים ארכאולוגיים מכל רחבי ישראל.
באגף ממוקמות ועדות הכנסת, כל אחת באולם ייעודי המצויד בטכנולוגיה שלא נמצאה באולמות הישנים: מיקרופונים, מקרן ומסך, ומצלמות לשידורי הדיונים.
בצמוד לאולם של כל ועדה נמצא חדר עבור מנהל הוועדה.
בנוסף, נבנו באגף 49 לשכות לחברי הכנסת בגדלים שונים, פינת עישון עבור הקהל הרחב והמזנון החלבי.
באגף ממוקמים משרדיהן של מרבית מחלקות הכנסת, כמו גם חדר הכושר, ארכיון הכנסת, אולפני ערוץ הכנסת ואף סניף הדואר בכנסת (שנסגר באפריל 2023).
כשהיצירה על קיר המליאה, מאחורי בימת היושב-ראש, נתרמה על ידי האמן דני קרוון, יצירת השטיחים האמצעי, הימני והשמאלי ופסיפס רצפה נתרמה על ידי מארק שאגאל.
מנורת הכנסת היא אנדרטת ברונזה בגובה כחמישה מטרים, הניצבת בקצה גן הוורדים, מול משכן הכנסת.
את המנורה העניק הפרלמנט הבריטי כמחווה למדינת ישראל הצעירה בשנת 1956, והיא מעשה ידיו של בֶּנוֹ אֶלְקָן, אמן יהודי-בריטי ממוצא גרמני.
המנורה מציגה כשלושים אירועים, ביטויים, דמויות ומושגים מכוננים בתולדות עם ישראל, ונחשבת ל"ספר לימוד" ויזואלי של ההיסטוריה היהודית לדורותיה.
המנורה נחנכה בשנת 1956 בגן המנורה בסמוך לבית פרומין במרכז ירושלים.
בשנת 1966 נדדה המנורה יחד עם הכנסת אל המשכן החדש בגבעת רם.
סמוך למשכן הכנסת, בצידו המזרחי של גן וואהל לוורדים פועל מנחת מסוקים, המשרת מפעם לפעם את באי הכנסת.
המנחת נקרא על-שם תא"ל שמואל אלדר.
משכן הנשיא (הידוע גם בשם בית הנשיא או משכן נשיאי ישראל) הוא מעונם הרשמי ומשרדם של נשיאי מדינת ישראל.
המעון נמצא ברחוב הנשיא בשכונת טלביה בירושלים, ומשמש את הנשיאים משנת 1972.
בזמן כהונתו של הנשיא הראשון, חיים ויצמן, שימש מעונו הפרטי ברחובות כמשכן הנשיא.
החל מ-1949 הכינה ממשלת ישראל תוכניות לבניית קריית הממשלה בגבעת רם, שכללו את הקמת משכן הנשיא במתחם.
עם מותו של ויצמן ב-1952 הוחלט שעד שייבנה מבנה בקרית הממשלה, בית הנשיא יעבור לוילה שוקן שהממשלה תרכוש לשם כך.
אולם משנבחר לתפקיד יצחק בן צבי סירבו הוא ורעייתו לעבור לבניין המפואר, לכן הממשלה רכשה במקומו את בית ולרו ברחוב אלחריזי ברחביה, הסמוך לביתם הפרטי.
הבית שימש למגורי הנשיא וללשכתו.
ולצורך קבלות הפנים הוקמו בחצר שני צריפים, זכר לצריף בו הם חיו שנים רבות באותו מקום.
אחריו מותו של בן צבי באפריל 1963 הובטח לאלמנתו, רחל ינאית שהבית ישמש להנצחתו של הנשיא המנוח, ושוב עלתה השאלה היכן יהיה משכן הנשיא עד בניית משכן קבע בקריית הממשלה.
ועדת הדיור הממשלתית המרכזית בראשות שלמה ארזי החליטה על בית קלארק ששכן ממערב לבית הנסן ומדרום למקום בו היום נמצא תיאטרון ירושלים.
כשנבחר זלמן שזר, בחודש מאי, הוא התנגד לתוכנית שלפיה בית הנשיא יהיה במקום מבודד.
לבסוף, לאחר כחודש של דיונים, במהלכם הנשיא המשיך לגור בביתו הפרטי, החליטה הממשלה להשאיר באופן קבוע את בית הנשיא במבנים בהם שכן בימי בן צבי, ולבנות בקריית הממשלה בניין מיוחד להנצחת הנשיא בן צבי.
כמה חודשים אחר כך, בנובמבר 1963, החליטה הממשלה בכל זאת לבנות במיוחד את בית הנשיא, ולהקדיש את הבית ברחביה כמקום להנצחת הנשיא בן צבי, לכשתסתיים הבנייה של המשכן החדש.
ועדה ברשות ארזי החליטה לגנוז את התוכנית לבנותו בקריית הממשלה, והמליצה על מיקומו הנוכחי: בשכונת טלביה (על גבול קריית שמואל ומרחביה) ברחוב שנקרא אז "רחוב הקשת".
המגרש שהוקצה לכך היה חלק בגודל 10 דונם מ"כרם אל-רוחבאן" - מתחם אשר שלטונות המנדט הבריטי הפקיעו בזמנו מבעלים פרטיים (ביניהם דניאל אוסטר) על מנת לבנות שם קרייה מרכזית עבור מבני הממשלה.
בחלק מהמתחם כבר החלה באותה עת בנייתם של מבני מכון ון ליר, האקדמיה הישראלית למדעים ותיאטרון ירושלים, ובאזור בו נבנה בית הנשיא היו צריפים ומצפה כוכבים של האוניברסיטה העברית.
לשם תכנון הבית נערכה תחרות אדריכלים.
בתנאי התחרות נכתב כי "הבית יהיה צנוע, הולם את מדינת ישראל.
יחד עם זה צריכה להיות צורתו הולמת תפקידו הרם ונאמנה לסמל שהנשיא מייצג אותו".
במאי 1964, ועדה בראשות שלמה ארזי ובהשתתפות אדריכלים בחרה, מבין 47 תוכניות שהוגשו לתחרות, בתוכניתו של האדריכל אבא אלחנני.
בניית בית הנשיא הופסקה בשלב ראשוני בגלל קיצוצים בתקציב המדינה, וחודשה ב-1967 במסגרת הצעדים שננקטו כדי להתגבר על המיתון ששרר בישראל בשנים אלה.
הצעות שעלו להעביר את בית הנשיא למזרח ירושלים לא התקבלו.
ביולי 1971, כשבניית המשכן עמדה לפני סיום, העלה חבר הכנסת יצחק נבון, בעת ישיבת סיעת המערך, טענות נגד קשות נגד תכנון הבית, והציע למצוא לו שימוש אחר או למכור אותו, אחרת זו תהיה "בכייה לדורות".
לאחר שהדברים התפרסמו בעיתונות, כתב אלחנני מכתב גלוי לנבון מעל דפי "מעריב", בו האשים אותו בז'דנוביזם, וטען שרבות מתלונותיו של נבון נובעות מהפרוגרמה שהכתיבה הממשלה לאדריכלים שניגשו לתחרות על תכנון המבנה.
נבון השיב גם הוא במכתב גלוי באותו עיתון, בו חזר על הצעתו ופירט את ביקורתו: על גילוח הגבעה כך שהבית נמוך מהמבנים שמצידיו, על כך שלא נבנה מאבן ירושלמית, על העדר חלונות ומרפסות, ועוד.
בהמשך הגיש אלחנני תביעת דיבה נגד נבון, שהסתיימה לאחר כמה שנים בהתנצלותו של נבון
כמה שבועות אחר כך ביקרה במקום ראש הממשלה גולדה מאיר, ובעקבות דרישתה לתקן לפני כניסת הנשיא ליקויים שהתגלו, נדחתה חנוכת הבית בעוד כמה חודשים.
לבסוף נחנך הבית באביב 1972. הנשיא שזר והרב הראשי אונטרמן קבעו מזוזות ערב פסח, הנשיא ורעייתו נכנסו לבית לאחר הפסח וביום העצמאות תשל"ב כבר נערכו אירועים במשכן החדש.
מאז חנוכתו של משכן הנשיא נעשו בו רק שינויים מעטים.
עם כניסתו לתפקיד של יצחק נבון, הותאם הבית למגורי משפחה עם ילדים.
בשנת 2011, נערך שיפוץ יסודי בדירת המגורים של הנשיא, שהוצפה במים בשל גשמים.
בשנת 2018 החלו לקדם תוכנית בינוי מקיפה הכוללת תחילה הקמת מבנה מרכז מבקרים, ובהמשך, הקמת מבנה משרדים ואולם אודיטוריום לאירועים וטקסים והוצאת מגורי הנשיא למבנה חדש שיוקם במתחם.
על פי תכנונו של אבא אלחנני, כל חלקי משכן הנשיא - האולמות הטקסיים, הלשכות והמשרדים, ומגורי הנשיא - נמצאים במבנה מלבני אחד שבצדו המזרחי הוא בן שתי קומות, ובצדו המערבי, שבנוי בתוואי קרקע נמוך יותר, יש קומה נוספת בחלקו התחתון.
את הצורה המלבנית של הבניין שוברת סככה דקה וארוכה שיוצאת צפונה מהכניסה הראשית אל רחבת הכניסה שמקבילה למבנה.
המבנה מחופה באבן גרניט מנוסרת מהרי אילת.
אלמנט אדריכלי בולט - הן בגג הבניין עצמו, הן בסככה שיוצאת ממנו, והן במבנה השער למתחם - הוא כיפות שטוחות העשויות מבטון המשלבות את מסורת הבנייה הירושלמית, עם חומרי בנייה מודרניים.
בחלקו המזרחי של הבניין נמצא אולם הטקסים וקבלות הפנים.
האולם הוא בגובה שתי קומות, ואלחנני שיבץ בכל צדדיו יצירות אומנות עם מוטיבים לאומיים ותנכיים שהוזמנו מהחשובים באומני ישראל באותה תקופה.
בכניסה - דלתות גבוהות שעוצבו על ידי שרגא וייל.
תבליטים של משה קסטל נמצאים בשני קירות מנוגדים.
על הקיר הדרומי - "כותל תהילה לירושלים" בגודל 5X5.5 מטר העשוי בגוון כחול.
התבליט מחולק ל"אבנים" שונות המסודרות בנדבכים בצורה המזכירה את הכותל המערבי.
ממולו, "מגילת הזהב" המזכירה את המגילות הגנוזות.
בצד המזרחי של האולם קבועים ויטראז'ים של ראובן רובין המתארים סצנות תנ"כיות: כניסת דוד המלך לירושלים, מאבק יעקב והמלאך ועליית אליהו הנביא לשמיים.
על הקיר ממולו שטיחי קיר של משה טמיר ובתקרה 63 ציורים של נפתלי בזם באקרליק על לוחות אסבסט המתארים סצנות הקשורות לעלייה לארץ ישראל.
רצפת האולם עשויה פסיפס בעיצוב היינץ פנחל, שהופקד על עיצוב הפנים של הבניין.
במרכז המבנה בקומה הראשונה נמצא הטרקלין בו מקיים הנשיא פגישות רשמיות עם אישים ומשלחות.
מעליו, אגף אירוח, ומתחתיו משרדים.
בחלקו המערבי של הבניין נמצאת דירת המגורים של הנשיא, בקומה העליונה, ובשתי הקומות שמתחתיה שתי קומות של משרדים, כולל לשכת הנשיא.
הבניין נבנה בצורה מסוגרת, כמעט ללא חלונות כלפי חוץ, מתוך כוונה של אלחנני לשמור על פרטיותו של הנשיא.
אולם במרכז הבניין יש חצר פנימית שדרכה נכנס אור ואוויר לדירת הנשיא ולשכתו ולאגף האירוח.
המבנה מוקף בגן ובו בריכות נוי, פינות ישיבה, סככות ואמפיתיאטרון קטן.
הגן תוכנן על ידי אדריכלי הנוף צבי מילר ומשה בלום.
ברחבי הגן מצויים פסלים שונים, בהם של יעקב אגם מנשה קדישמן וחנה אורלוף, ממצאים ארכאולוגיים מרחבי הארץ, ושדרת בה פסלי הנשיאים הקודמים.
על פי החלטת הנשיאים שמעון פרס וראובן ריבלין הושאר בשדרה פסלו של משה קצב למרות הרשעתו באונס, אך הוסף לו כיתוב המספר על כך.
אחת מהסככות שבגן נסגרה והוסבה לבית כנסת שנפתח ביוזמת משה קצב ב-2001. את המבנה תכנן האדריכל דניאל לנסקי ובו קיר זכוכית צבעונית בעיצוב מירה מיילור.
במקביל לבניין, מצפונה לו, נמצאת רחבת הכניסה שמובילה אל השער הראשי שברחוב הנשיא (ששמו שונה מ"רחוב הקשת").
מתחם בית הנשיא מוקף בגדר שבה שער ופתחים מברזל, אותם עיצב הפסל בצלאל שץ.תפקוד בית הנשיא
המשכן משמש למגורי הנשיא ומשפחתו, ובו ממוקמת לשכתו ומשרדי אנשי צוותו.
עם התרחבות צוות בית הנשיא נשכרו משרדים בגבעת שאול עבור עובדים שאין להם מקום במשכן עצמו.
במשכן מארח נשיא המדינה את אורחיו, דיפלומטים המגישים את כתבי האמנתם ואנשי ממשל של מדינות שונות.
עם כינונה של ממשלה חדשה מצולמת באולם קבלת הפנים התמונה המסורתית של הממשלה עם נשיא המדינה.
בכל שנה בחג הסוכות מארח נשיא המדינה תושבים בסוכתו בחצר המשכן.
ביום העצמאות נערכת בחצר הבית הענקת אות מצטיין הנשיא ל-120 מחיילי צבא הגנה לישראל.
משכן שילֹה (או מקדש שילה) הוא אתר פולחן ישראלי ששכן בשילה בתקופת ההתנחלות ובתקופת השופטים, טרם בניית בית המקדש הראשון על ידי שלמה המלך.
המשכן נזכר במקרא, בספר יהושע, בספר שופטים ובספר שמואל, ומספר אזכורים שלו מופיעים גם בספרים מאוחרים יותר.
עקב חפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר, משוער כי האתר שימש כמקום פולחן החל מתקופת הברונזה התיכונה ועד לחורבן שילה באמצע תקופת הברזל, אם כן, משכן שילה שכן באתר שנלוותה לו מסורת פולחן עתיקה עוד מהתקופה הכנענית בארץ ישראל, טרם החלה ההתיישבות הישראלית באתר.
לפי המסורת היהודית משכן שילה עמד בין השנים ב'תק"ב - ב'תתע"א (1258 לפנה"ס - 889 לפנה"ס).
האתר מתואר במקרא בספר יהושע, ספר שופטים וספר שמואל, כמו כן מופיע שילה בהקשר של אופן אכילת הקרבנות במסכת מגילה ואין בידינו תיאורים מקבילים ממקורות חיצוניים.
הכינוי הנפוץ "משכן שילה", מופיע בתנ"ך רק ב, שם הוא מוזכר על מנת להנגיד את ארעיותו של משכן שילה שחרב מול המקדש בירושלים.
בספר שמואל הוא מוזכר כבית ה' או כהיכל ה' ובספר שופטים כבית האלהים בספר ירמיהו הוא מוזכר כ"מקומי אשר בשילו, אשר שיכנתי שמי שם".
ארבע עשרה שנים לאחר כניסת שבטי ישראל לארץ ישראל לאחר כיבוש רוב הארץ, שבמהלכן נדד ארון הברית מחזית לחזית עם אנשי הצבא מתוך תקוה שה' יעזור לבני ישראל לנצח במלחמה, התאסף כל העם בעיר שילה שבנחלת אפרים במטרה לבנות משכן קבע לארון הברית (יהושע יח 1), ולייחד מקום לעבודת הקרבנות.
המבנה שהוקם היה בית אבנים מחופה ביריעות, ובתוכו הונחו ארון ברית ה' וכלי המקדש.
כדי לקדש את המשכן הרכיב יהושע מחדש את הסנהדרין שכלל שבעים זקנים, וזאת על מנת לעמוד בכלל ההלכתי הדורש נוכחות סנהדרין במעמד קידוש מקום להשראת השכינה.
באותו מעמד הושלמה גם חלוקת הארץ באמצעות הטלת גורל על פי ה' באמצעות אלעזר הכהן ויהושע בן נון, בגורל זו זכו הכהנים ושאר בני לוי ב48 ערים ומגרשיהן.
כמו כן, השבטים שעדיין לא קיבלו את חלקם בארץ זכו לנחלה באותו מעמד.
קדושת משכן שילה הייתה זהה לקדושת בית המקדש שבירושלים ולפיכך הייתה זהות גם בכל ההלכות שנהגו בהם.
לבד מהלכת מקום אכילת קדשים קלים שבירושלים הותרה אכילתם רק בין החומות, ובמשכן שילה הותרה אכילתם בכל מקום שממנו ניתן היה לראות את המשכן ואפילו אם היה מיקומו מרוחק מאוד מהעיר.
בזמן משכן שילה היו אסורים ישראל להקריב קרבנות בכל מקום אחר לבד מן המזבח שבמשכן.
המשנה במסכת מגילה מדגישה את ההבדל בין משכן שילה לבית המקדש בירושלים בכך שלאחר חורבן שילה הותרה הקרבת קרבנות לאו דווקא במזבח המשכן, ואילו לאחר חורבן ירושלים לא הותרה הקרבה פרטית.
זמן היות המשכן בשילה קרוי בפי הנביאים 'זמן מנוחה', לאמור זמן מנוחה מן המלחמות אולם עדיין לא 'זמן נחלה' דהיינו בניית בית המקדש במיקומו הקבוע, המסמל את גמר התהוות שבטי ישראל לעם ישראל.
בשלהי תקופת משכן שילה בעת זקנת עלי הכהן שלטו בניו חפני ופנחס בבית ה'.
הכתוב מתארם כ"בני בליעל – אשר לא ידעו את ה'".
מעשיהם הרעים עוררו את כעסו של ה' שבנבואה יוצאת דופן בחריפותה הודיע לעלי באמצעות שמואל הנביא שהיה אז נער הגדל בבית ה', ואביו אלקנה, כי חורבן ממשמש לבוא.
ואכן בהתפרצות הבאה של גל האלימות שהתקיים במחזוריות עם הפלשתים השכנים, לאחר שנחלו ישראל תבוסה בקרב הראשון, יצאו חפני ופנחס עם ארון הברית לקרב השני באפק, בחדשם בכך את המנהג הקדום שהיה נהוג בראשית התיישבות העם בארץ.
חפני ופנחס מתו, וארון ברית ה' נלקח בשבי הפלשתים.
בשמוע עלי את הבשורה, נפל מכיסאו, שַׁבַר את מפרקתו ומת.
כנראה בעקבות מלחמה זו, עקב איבוד עלי ובניו ששמשו במשכן, והגלית ארון הברית - משכן שילה חרב.
התלמוד דורש את הביטוי המקראי "תאנת שילה", שמקום המשכן היה נקרא כך, משום שכל העובר שם היה נאנח על החורבן.
לאחר החורבן חודש היתר הקרבת קורבנות בבמות, ועד הקמת בית המקדש בירושלים בימי שלמה המלך היה מותר לכל אדם להקריב קורבנות נדבה בכל מקום שרצה.
בספר ירמיהו, בפרק כ"ו פסוק ט', מופיע המשכן בשילה כסמל לחורבן.
כיום יש בתל שילה מרכז מבקרים ובו דגם מוקטן של המשכן.
חוקרים בימינו מציעים שלוש אפשרויות לזיהוי מקום המשכן בשילה.
ישראל פינקלשטיין סבור שיש לאתר את המשכן בפסגת תל שילה.
זאת בדומה למקדשים כנעניים באתרים אחרים שהיו ממוקמים במקום הגבוה ביישוב.
בנוסף, המשלחת שחפרה בשילה בראשותו בראשית שנות ה-80 חשפה במערב התל חומה כנענית ושני מגדלים.
המרחק בין שני המגדלים הוא כ-25 מטרים, הרומזים ל-50 אמה, רוחב המשכן.
על כן סבר פינקלשטיין שאותה חומה מהווה, אולי, הקיר המערבי של המשכן שעמד בשילה.
בנוסף לכך על הגבעות הצופות למקום המשכן המשוער נמצאו שברי חרסים רבים, אך רק מהגבעות מהן ניתן לראות את המקום, בגבעות מהן לא ניתן לראות את מקום המשכן לא נמצאו כלל חרסים.
ממצאים אלו תואמים את ההלכה שניתן לאכול קודשים קלים מכל מקום בו ניתן לראות את המשכן.
השערה נוספת של פרופ' פינקלשטיין היא שהמקדש הקדום בשילה שימש תחילה כמרכז פולחני של אל, ראש הפנתיאון הכנעני, ננטש ומאוחר יותר אומץ מחדש כמקדש של ה'.
השערה זו נתמכת גם במיקומו של התל - מצפון לבית-אל, ממזרח לפדו-אל וממערב לפצ-אל; ונרמז בתנך (למשל בירמיהו ז' יב).
משכן נוב היה מבנה מקודש שהוקם, על פי המקרא, בעיר נוב, לאחר חורבן משכן שילה.
לפי מסורת חז"ל, המבנה בנוב התקיים 13 שנה וחרב על ידי שאול המלך, ואז הועבר לגבעון.
בזמן קיום המבנה הותרה ההקרבה בבמות הפרטיות.
בזמן שהות המבנה בנוב ארון הברית היה בקריית יערים.
לפי המסורת היהודית משכן נוב עמד בין השנים ב'תתע"א – ב'תתפ"ד (889 לפנה"ס – 876 לפנה"ס).
בתקופת שאול נוב הייתה עיר כהנים, שעל פי המקובל שכנה בנחלת שבט בנימין בסביבות ירושלים; אך יש המשערים שהייתה בסביבות עמק יזרעאל.
בתקופת אחימלך הכהן, השמיד דואג האדומי את כל תושבי נוב, בהוראת שאול המלך, בטענה שהם עזרו לדוד המורד במלכות.
יש המזהים פעולה זו כחורבן משכן נוב, והעברתו לגבעון.
לפי התלמוד ביום שבו מת עלי הכהן הגדול חרב משכן שילה.
אובדן זה, התרחש לאחר הפסד משמעותי של עם ישראל לפלשתים, הפסד שגבה מחיר דמים כבד הכולל את בניו של עלי חפני ופנחס, ואף את ארון הברית.
אירועים אלו הובילו לאובדן החשיבות והדומיננטיות של המרכז בשילה, ושרידי בית עלי הקימו את המשכן מחדש בנוב.
ייתכן שהמעבר של מרכז הכובד הפולחני קשור גם לכך ששילה, ששכנה בנחלת שבט אפרים, ביססה את מעמדה בתקופת ההנהגה של יהושע, בן שבט אפרים, ואילו נוב ששכנה בנחלת שבט בנימין שימשה מרכז פולחני בתקופת המלך שאול, בן שבט בנימין.
המשכן בנוב היה קיים 13 שנה, ובו הקריבו את קורבנות הציבור.
בימי שאול מוזכרת נוב כמקום שבו חיו "כהני ה'" ש"שאלו בה'" - כלומר השתמשו באורים ותומים.
לאחר הביקור מספר דואג האדומי למלך שאול שהכוהנים שאלו בעצת האל עבור דוד המורד בשאול, ובעקבות זאת הוחרבה העיר : "וַיֹּאמַר: רָאִיתִי אֶת בֶּן יִשַׁי בָּא נֹבֶה אֶל אֲחִימֶלֶךְ בֶּן אֲחִטוּב.
על אף האמור לעיל, ייתכן שחשיבותו הרוחנית של המרכז בנוב הייתה פחותה מזו שהייתה למשכן בשילה, מפני שבעת שהפלשתים החזירו את ארון הברית, הוא שהה בקרית יערים שבנחלת שבט יהודה ולא בנוב.
נוסף על כך, על פי חז"ל, באותה התקופה הציבור הכללי כבר לא נמנע מהקרבת קורבנות אישיים בנחלתו, והמבנה בנוב שימש רק כמבנה לצורך ציבורי.
תיאור צורת המבנה בנוב אינו ברור, ותיאורו לוט בערפל.
לחלק מהדעות נוב וגבעון נבנו לפי הדגם של משכן שילה.
דברים אלו מבוססים על מקורות שונים המגדירים מבנים אלו בתואר אוהל מועד, במקרא, בתוספתא ובתלמוד.
אך מתוך מקורות אחרים ניתן לראות שלעיתים המבנה בנוב מתואר בכינוי אחר, מה עוד שקיום התקרה במבנה נוב והעובדה שארון הברית לא היה בו, מעידים על שינויים ידועים; כך שניתן להעריך שהתקיימו שינויים נוספים.
אין בהירות האם המבנה בנוב מהווה משכן או מקדש.
מלשון הרמב"ם הבניין בנוב מכונה 'מקדש'; אולם לפי תפיסות שונות המבנה בנוב מהווה 'משכן'.
ברור הדיון תלוי בהבדל בין המושג 'משכן' למושג 'מקדש'; כאשר רוב השיטות מזהות את המבנה בנוב כמשכן.
למציאת ההבדלים בין משכן למקדש קיימות כמה שיטות:
יש שנוקטים שההבדל הוא שמשכן הוא מבנה עצים (עצי שיטים), ומקדש הוא מבנה אבנים.
אך מלשון הרמב"ם שמכנה את שילה כמשכן, אף שהייתה בנויה מאבנים, מסתבר שהסבר זה אינו נכון.
קיימת טענה המבוססת על התוספתא והתלמוד שבמשכן ארון הברית לא היה, אך במקדש ארון הברית היה.
יש שצידדו בטענה זו מלשון דברי דוד המלך "רְאֵה נָא אָנֹכִי יוֹשֵׁב בְּבֵית אֲרָזִים וַאֲרוֹן הָאלוקים יֹשֵׁב בְּתוֹךְ הַיְרִיעָה".
אך יש שדוחים גישה זו לפי הטענה שגם אחרי שהארון נגנז בימי בית ראשון ושני, המקומות נקראו מקדש; וכן גם מכך שהארון לעיתים היה במקומות שבוודאי אינם 'מקדש', כגון בגבעת קריית יערים בבית עובד אדום הגיתי, וכמובן במשכן משה במהלך שנות הנדודים במדבר.
הסבר אחר המבוסס על לשון התלמוד טוען שההבדל הוא במציאות של תקרה מלמעלה, ובשילה שלא הייתה תקרה הוא מכונה 'משכן' ונוב וגבעון מכונים 'מקדש'.
אולם לרוב הדעות אין להוכיח מקיום התקרה.
הרב שאול ישראלי מביא את הפסוקים המתארים את הציווי לבנות את המקדש: "וִישַׁבְתֶּם בָּאָרֶץ..
וכשהוא מתבסס עליהם הוא טוען שהציווי לבניית 'מקדש' (ולא 'משכן') קיים רק 'לאחר שיניח לך מכל אויבך' ורק אז מתקיימת 'המצווה להקים המקדש על מקום קבוע'
הדעה המקובלת מבדילה בין כל מבנה שלא היה בירושלים ולא נבנה מתוך שאיפה עולמית למקדש בירושלים.
כך רק מקדש ראשון ושני שהיו בירושלים מהווים 'מקדש' לעומת שאר המבנים המהווים 'משכן'.
המשך גישה זו נעוץ בטענה על 'צו האל' שניתן רק למקום בו האל בוחר "כִּי אִם בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' בְּאַחַד שְׁבָטֶיךָ שָׁם תַּעֲלֶה עֹלֹתֶיךָ וְשָׁם תַּעֲשֶׂה כֹּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּךָּ"; כאשר המקום שהאל בחר בו היה ירושלים, והמקומות האחרים נבחרו בידי בשר ודם לתקופה זמנית.
יש שכותבים שהיחס בין נוב למשכן שילה, מקביל ליחס בין בית המקדש השני לבית המקדש הראשון.
כלומר קיימת ירידה ברמת השראת השכינה, בין המשכן בשילה לבין המשכן בנוב; ירידה המתבטאת בכך שארון הברית לא היה בנוב במקומו, ובעקבות זאת אף היתר הבמות שהיה בזמן משכן נוב.
אולם ירידה רוחנית זו משולבת בעלייה חומרית, כאשר רמת הבנייה בנוב הייתה טובה יותר יחסית למשכן שילה (כך מבחינה חיצונית התקיימה עלייה מתמדת, ממשכן נודד במדבר, למשכן קבוע בגלגל, ומשם לבניין ללא תקרה בשילה וממנו לבניין שלם בנוב).
זאת בהתאם לבית מקדש שני שהיה גדול יותר וחזק יותר מאשר בית מקדש ראשון אך היה בו ירידה רוחנית ביחס לבית מקדש ראשון.
משכן גבעון היה מבנה מקודש שנבנה לאחר חורבן המשכן בנוב, בערך בשנת 876 לפסה"נ (או כ-200 שנים קודם לפי מניין שנות המלוכה עד חורבן ביהמ"ק).
המבנה בגבעון התקיים במשך כ-50 שנה, 44 שנה עד תחילת בניית בית המקדש ושבע שנות בנייתו.
לאחר השלמת בניית בית המקדש על ידי שלמה המלך (2,936 ליצירה) נגנז משכן גבעון, ונחנך בית המקדש.
בזמן קיום המבנה הותרה ההקרבה בבמות (משנה, זבחים, י"ד, ז').
כמו כן ארון הברית לא שהה במשכן גבעון, אלא בקריית יערים ומקום זמני בירושלים.
מקומו של משכן גבעון מזוהה על ידי רוב החוקרים כעשרה ק"מ צפונית-מערבית לירושלים, במרום ההר (895 מטר מעל פני הים) מדרום לגבעון המקראית (הכפר אל-ג'יב), במקום שבנוי הכפר נבי סמואל.
לפי המסורת היהודית משכן גבעון עמד בין השנים ב'תתפ"ד - ב'תתקכ"ח (876 לפנה"ס - 832 לפנה"ס), או 1004 לפנה"ס - 961 לפנה"ס לפי מניין המלכים עד לחורבן.
גבעון המקראית הייתה 'עיר גדולה' (יהושע, י', ב'), ובתקופת כיבוש הארץ היא הייתה אחת מערי החיוי; לאחר הכיבוש השתעבדו החיוי ליהושע ואנשיו, והפכו לעבדי המקדש ואילו גבעון ומגרשיה – מה שבנחלת שבט בנימין – נמנית בין השלוש עשרה ערי הכהנים שנתנו בני ישראל על פי הגורל במשכן שילה לכהנים: .
רוב החוקרים מזהים אותה בתל השוכן בשטח הכפר אל-ג'יב, עשרה ק"מ צפונית-מערבית לירושלים (אנציקלופדיה מקראית עמ' 417, ערך גבעון).
המקרא מתאר את הגעתו של שלמה המלך לבמה אשר בגבעון.
פעולה זו הידועה מהעולם העתיק (כגון מנהגים מימי הפרעונים והליכתם של היוונים לאורקל), מבטאת את הקדושה הפולחנית שיוחסה למקום.
לאחר חורבן משכן נוב הוקם המשכן בגבעון; לכן הקמת המקום המקודש מקבילה לזמן המלכתו של דוד על ידי שמואל הנביא.
אין בהירות ביחס לסיבת העברת המשכן לגבעון, והסבירות היא שהדבר היה מהלך ממלכתי-שלטוני, שנבע מכך שאנשי נוב תמכו בדוד שמרד בשאול המלך, ושאול המלך שאף להעביר את המרכז הכוהני לאזור התומך בו.
אם השערה זו נכונה, מסתבר שבגבעון ישבה קבוצת כוהנים שלא איימה על המלוכה, ואף תמכה בה; השערה זו מסתברת מכך שגבעון הייתה בנחלת שבט בנימין -שבטו של שאול- ואף מכך שאבי אבותיו של שאול מכונה 'אבי גבעון'.
מול סברה זו ניצבים התיאורים על איבה ונקמת-דם בין הגבעונים לבית שאול.
השערה אחרת היא שהמעבר היה בשל התרוקנות הכהנים מנוב, עקב הריגת כולם במעשה דואג האדומי.
השערה נוספת קשורה להעברת שושלת הכהונה הגדולה על ידי שאול משושלת עלי-אביתר שנחלתם הייתה בענתות ובנוב הצמודה לה, לשושלת צדוק ובניו.
הנייטרליות והתמיכה הממלכתית של יושבי גבעון עזרה למשכן לשרוד אף את זמן מלכותו של דוד (40 שנה) ואת תחילת מלכותו של שלמה, עד בניית המקדש.
יחד עם זה סמכותו של המשכן הייתה מעט ירודה, דבר שהתבטא בהיתר להקריב קורבנות אישיים בכל מקום, ובעובדה שארון הברית לא היה במשכן גבעון.
יש חוקרים (ייבין) המשערים שבחירת העיר גבעון כמקום מקודש נובעת מכך שהיה בגבעון פולחן עתיק של אלוהות החכמה והתבונה.
פולחן עתיק זה נעוץ בגורמים חיווים, ומקבילות לו ידיעות אף בפולחן המצרי.
רצונו של דוד להקמת מבנה קבע 'בית מקדש', הסתיים בהצלחה בתקופת כהונתו של שלמה.
לאחר בניית בית המקדש, לא היה עוד צורך במשכן בגבעון, וירושלים הפכה למרכז השלטוני והמרכז הכוהני בארץ ישראל.
ביטוי מובהק לסיום משכן גבעון, והעברה מוחלטת של המרכז הרוחני לעיר הבירה ירושלים, מתבטא בגניזת המשכן במחילות תחת ההיכל שבירושלים.
תיאור צורת המבנה בגבעון אינו ידוע, ואף קשה להעלות תאוריות בעניין.
לחלק מהדעות המבנה בגבעון (כדוגמת המבנה נוב) נבנה לפי הדגם של משכן שילה; דברים אלו מבוססים על מקורות שונים המגדירים מבנים אלו בתואר אוהל מועד, במקרא (דה"ב א', 3), בתוספתא (זבחים, י"ג, י"ח) ובתלמוד (בבלי, זבחים, קי"ח, ע"ב).
אך מתוך מקורות אחרים ניתן לראות שלעיתים המבנה בגבעון מתואר בכינוי אחר, מה עוד שקיום התקרה במבנה גבעון והעובדה שארון הברית לא היה בו, מעידים על שינויים ידועים; כך שניתן להעריך שהתקיימו שינויים נוספים.
אם כל העובדה שהתקיימו שינויים נראה שנעשה שימוש בחומרי בניין שונים מתקופת משכן משה במדבר; חומרי בניין ששימשו במשכן בגלגל, משכן שילה ואף במשכן בנוב (בבלי, סוטה, ט', ע"ב).
תופעה זו יכולה לנבוע הן בשל ייחוס הקדושה שאפף חומרים אלו, והן בשל יוקר-מחירם והחוסר בחומרים מעין אלו בארץ ישראל.
אין בהירות האם המבנה בגבעון מהווה משכן או מקדש.
מלשון הרמב"ם (בית הבחירה א', ב') הבניין בגבעון מכונה 'מקדש'; אולם לפי תפיסות שונות המבנה בגבעון מהווה 'משכן'.
יש שנוקטים שההבדל הוא שמשכן הכוונה למבנה עצים (עצי שיטים), ומקדש הוא מבנה אבנים.
אך מלשון הרמב"ם (בית הבחירה א', ב') שמכנה את שילה כמשכן, אף שהייתה בנויה מאבנים, מסתבר שהסבר זה אינו נכון.
קיימת טענה המבוססת על התוספתא (זבחים יג,יח) והתלמוד (ירושלמי, מגילה פ"א ה"יב, דף ע"ב, טור ד') שבמשכן ארון הברית לא היה, אך במקדש ארון הברית היה.
הסבר אחר המבוסס על לשון התלמוד (בבלי, זבחים, קי"ח, ע"א) טוען שההבדל הוא במציאות של תקרה מלמעלה, ובשילה שלא הייתה תקרה הוא מכונה 'משכן' ונוב וגבעון מכונים 'מקדש'.
וכשהוא מתבסס עליהם הוא טוען שהציווי לבניית 'מקדש' (ולא 'משכן') קיים רק 'לאחר שיניח לך מכל אויבך' ורק אז מתקיימת 'המצווה להקים המקדש על מקום קבוע'.
הדעה המקובלת מבדילה בין כל מבנה שלא היה בירושלים, ולא נבנה מתוך שאיפה עולמית.
המשך גישה זו נעוץ בטענה על 'צו האל' שניתן רק למקום בו האל בוחר "כִּי אִם בַּמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' בְּאַחַד שְׁבָטֶיךָ שָׁם תַּעֲלֶה עֹלֹתֶיךָ וְשָׁם תַּעֲשֶׂה כֹּל אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוֶּךָּ" (דברים י"ב, 14); כאשר המקום שהאל בחר בו היה ירושלים, והמקומות האחרים נבחרו בידי בשר ודם לתקופה זמנית.
החזו"א [קמא מ"א, ה'] כתב שבשילה התקדש המקום, ולכן לא הקימו בו את קרשי המשכן אלא בנו בית אבנים [ומדתו כמדת המשכן ולכן התאימו לו היריעות של משה], אך בשאר החניות לא התקדש המקום, ולכן בנוב וגבעון הקימו את קרשי המשכן.
אולם ברש"י פסחים [לח, ב ד"ה זאת] מבואר שגם בנוב היה בית אבנים.
וכן כתב הרמב"ם [פ"א מבית הבחירה ה"ב] שבנוב וגבעון "בנו מקדש".
למעשה הגישות המרכזיות, מצביעות על כך שהמבנה בגבעון מהווה משכן; כך שלשונו של הרמב"ם שראתה במבנה זה מקדש אינה מדוקדקת לעניין זה (עמוד הימיני סימן א').
משהוקם המשכן נאסרו הבמות, ועבודה בכהנים, קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים, וקדשים קלים בכל מחנה ישראל.
באו לגלגל הותרו הבמות, קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים, וקדשים קלים בכל מקום.
באו לשילה נאסרו הבמות, ולא היה שם תקרה אלא בית אבנים בלבד מלמטן והיריעות מלמעלן, והיא הייתה מנוחה [כִּי לֹא בָאתֶם עַד עָתָּה אֶל הַמְּנוּחָה וְאֶל הַנַּחֲלָה אֲשֶׁר יְהֹוָה אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ, (דברים, י"ב, ט')].
קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים וקדשים קלים ומעשר שני בכל הרואה.
באו לנוב וגבעון הותרו הבמות, קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים קדשים קלים בכל ערי ישראל.
קדשי קדשים נאכלין לפנים מן הקלעים, קדשים קלים ומעשר שני לפנים מן החומה".