tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
lyrata), הקונקטיב נראה מחובר אל הזיר בנקודת האמצע שלו או מתחתיו.
השחלה עילית, בעלת שני עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות, כשכל אחת בעלת ביצית אחת זקופה.
לשחלה בסיס שחלה מפורד (gynobasic) שבדרך כלל הוא עם מערך צופנים.
עמוד העלי יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה.
הצלקת שבראשו שסועה לשתי אונות שוות או לא שוות ואז האונה האחורית ארוכה יותר.
עמוד העלי לא בולט מהכותרת, הוא נמצא מתחת לשפה העליונה.
הוא מתבלט במהלך הבשלתו ולאר הבשלת האבקנים ופיזור האבקה.
הפרי הוא מסוג מַפְרֶדֶת יבשה, הנפרדת בדרך כלל ל-4 אגוזיות.
הפרודות האגוזיות (המכונים גם זרעים או אגוזיות) באורך 1.5 עד 3.0 מ"מ, מלבניים-ביצה מחודד בקצה אחד, מעוגלים בקצה, פני שטחם חום עד חום כהה, קירחים, חלקים, עם נקודות זעירות, או עם גבשושיות זעירות וצפופות.
איברי הרבייה של פרח המרווה, שני אבקנים ועמוד עלי אחד, הם ארוכים וערוכים לאורך השפה העליונה של הכותרת.
במרבית מיני המרווה, קיים בבסיס הפרח זוג נוסף של אבקנים מנוונים המכונים סטמינודים.
בסיסי הסטמינודים, מחוברים לבסיסי האבקנים ועמוד העלי; הסטמינודים עצמם מכילים זירים קצרים ללא מאבקים, המחוברים זה לזה, ומתפקדים כמעין "דוושה".
חרק שנשען על בסיס הפרח על-מנת להגיע אל הצוף שבעומק צינור הכותרת, לוחץ על הסטמינודים, מה שגורם להוצאת האבקנים או העלי מתוך הכותרת וכיפופם כלפי מטה.
אם החרק מספיק גדול ועומד במקביל לציר הפרח, המאבקים או הצלקת יבואו במגע עם גב החרק.
בפרחים בשלב זכרי, המאבקים יפזרו אבקה על גב החרק; בפרחים בשלב נקבי, גרגרי אבקה שעל גב החרק שמקורם בפרחים אחרים יבואו במגע עם צלקת הפרח ויאביקו את הפרח.
מנגנון ההאבקה המתוחכם של פרחי המרווה נועד להסתיר את אבקת הפרחים מפני מאביקי הפרח, ולפזר אותה על גופם באזור בו יתקשו לאסוף אותה.
אבקת הפרחים עתירה בחלבון ולכן מהווה משאב יקר גם לצמח המייצר אותה וגם למאביקים המבקרים בפרחיו.
הסתרת האבקה ומיקום ממוקד שלה על גוף המאביק, מאפשרים לצמח להסתפק בייצור כמויות קטנות של אבקה, וכך למקסם את סיכויי רבייתו תוך השקעת מינימום משאבים.
במקום האבקה היקרה, הצמח מושך את מאביקיו בעזרת גמול צוף, הוא דל בחלבון ולכן דורש פחות משאבים לייצורו.
רפואית - במיני מרווה שונים נעשה שימוש כ'צמח מרפא' לתסמינים ותחלואים שונים.
עם זאת, נעשו רק מעט מחקרים על האפקט הטיפולי של המרווה, וממצאיהם עדיין ראשוניים ולא ברורים.
תזונתית - מרכיב בזרעי מינים שונים משמש כתוסף תזונה ומקור לחומצות שומן חיוניות.
קולינרית - שימוש בעלי המרווה לחליטת תה ולתיבול מאכלים.
נוי - במיני מרווה שונים כצמח גן ונוי בעל פריחה נאה וניחוח נעים.
מיסטית - קיימת חשיבות סמלית למיני מרווה שונים.
אחד ממיני המרווה נזכר גם בתלמוד הבבלי בשבת קט:
במינים אחדים מסתעפים לפעמים ענפי התפרחת בצורה שיש בה דמיון למנורת שבעת הקנים שהייתה בבית המקדש, ויש הסוברים כי מרוות אלו שימשו השראה לצורת המנורה.
מיני מרווה הגדלים בר בארץ ישראל
בישראל וסביבתה גדלים בר 23 מיני מרווה מתוך 140 מינים ממשפחת השפתניים.
מרוות פינר (Salvia pinardii) היא שם נרדף למרווה רחבת-גביע.
מַרְוָה אֶרֶץ-יִשְׂרְאֵלִית (Salvia palaestina Benth) - עשב רב-שנתי (בן חלוף) נדיר ושעיר.
גבעולי התפרחת המשניים נגדיים ויוצרים מראה מנורה (כמו מרוות ירושלים).
עלי הבסיס והגבעולים מוארכים או דמויי אזמל, גזורים-מנוצים לאונות.
עלי התפרחת (החפים) קרומיים (בשונה ממרווה מלבינה), לבנים עד ורודים לפחות במרכזם.
פרחיו לבנים ומדיפים ריח לימון.
הכותרת שעירה מבחוץ וצבעה לבן, לעיתים רחוקות ורוד.
בבסיס השפה התחתונה של הכותרת לעיתים כתמים בצבע ארגמני כהה.
הגביע מכוסה בשערות בלוטיות ואחרות וצבעו ארגמן-סגול.
מרווה ארץ-ישראלית, שטיפוס תפוצתה ים-תיכוני ואירנו-טורני, גדלה בחבלי צמחייה ים-תיכוני, בערבות, במדבריות ובתות הספר על מחשופים של סלעים קשים.
היא נפוצה בהרי יהודה בערבות בדרום הארץ ומרכזה, ובכל אזורי עבר הירדן המזרחי.
ותפוצתה העולמית מצרים, סיני ערב הסעודית, ישראל, ירדן, לבנון סוריה טורקיה ומזרחה לעיראק ואיראן.
& Balansa) - עשב רב-שנתי המצוי בחגורה ההררית בחרמון, ברום 1200 עד 1900 מ'.
לאחר הפשרת השלג היא ניכרת בשושנת עלים גדולים, אפרפרים וצמירים שצמודה לקרקע ובעמוד פריחה מסתעף לזוגות ענפים צדדיים ונגדיים כמנורה.
אך, זוגות הענפים העוקבים ממוקמים בזווית ישרה זה לזה.
הפרחים שצבע כותרתם לבן צחור, מתפתחים לאורכם של הענפים הצדדים בדורים מרובים ודלילים.
כל פרח מלווה בחפה רחב וירוק.
הכותרת לבנה כולה מכוסה בשערות סגולות ארוכות, ואורכה 2 עד 2.5 ס"מ וארוכה פי 3 מהגביע.
כל חלקי הצמח מכוסים שערות בלוטיות שפרישות שרף דביק.
תפוצתה של מרווה בוצנית בהרי המזרח התיכון: פרס, ארמניה, אסיה, עד הרי מול הלבנון והחרמון שהוא גבול תפוצתה בדרום-מערב.
הפריחה בחודשים יוני עד אוגוסט.
מַרְוָה דְּבִיקָה (.Salvia viscosa Jacq) - עשב רב-שנתי (בן חלוף), ים-תיכוני הררי, גדל בתות בטרגקנטיות של הרים גבוהים.
גדל בטורקיה, סוריה לבנון והחרמון בישראל.
מרווה דביקה מצויה כפריט משומר בעשביית האוניברסיטה העברית עם מספר צילומים.
פריחה מאמצע מרץ ועד אמצע מאי.
מַרְוָה דְּגוּלָה (Salvia viridis L) - תפוצתה צפון ישראל ומרכזה.
פריחתה סגולה, ולעיתים קרובות מתנוססת בראש התפרחת קבוצת חפים סגולים (ישנן אוכלוסיות חסרות "דגל" במקומות שונים בארץ).
בקיץ, לאחר הפריחה היא מאופיינת בדורים דורים של גביעים משתיירים כפופים מטה וצמודים לגבעול התפרחת.
מרווה כחולה (.Salvia indica L) - צמח גבוה שתפוצתו בהרים מעל 600 מ', פרחיו גדולים וכחולים.
מַרְוָה מַלְבִּינָה (.Salvia samuelssonii Rech.f) - עשב רב-שנתי (בן חלוף), עלי הבסיס מוארכים או דמויי אזמל, גזורים-מנוצים לאונות.
אבל עלי הגבעול גזורים פעם אחת ומשוננים.
עלי התפרחת (החפים) משולשים עשבוניים (לא קרומיים כבמרווה הארץ ישראלית) וצבעם ירוק חיוור.
אורכם קטן על פי רוב או שווה לאורך הדור.
הגבעול באזור התפרחת מכוסה שערות צפופות.
במין זה שני טיפוסים של שערות.
שערות ארוכות, רגילות ומשוטחות כסרטים ושערות בלוטיות ארוכות ונימיות (בדומה מרווה ארץ ישראלית).
השערות השטוחות מכסות את חלקו התחתון של הגבעול בכסות לבנה וצפופה (בשונה מרווה ארץ ישראלית).
העוקצים קצרים בהרבה מן הגביע.
הגביע המשתייר מסתיים בשיניים מחודדות (בשונה ממרווה ריחנית) ולועו פתוח לעת ההבשלה ואורכו בפרי 25 עד 30 מ"מ.
הגביעים ניצבים לגבעול וביחד עם הגבעול הם מהווים יחידת תפוצה ברוח.
הכותרת גדולה ושעירה מבחוץ וצבעה לבן עד קרם.
השפה העליונה של הכותרת גדולה ואורכה עולה על 1 ס"מ.
צינור הכותרת חסר קשקש מצויץ.
בתוך צינור הכותרת, במקום המעבר שבין הצינור הצר והלוע הרחב אין מעין קשקש או טבעת שעירה או מצויצת, שאפשר לראותה באור גם בלי לפתוח את הכותרת (בשונה ממרווה שסועה או מרווה בוצנית).
בתוך הפרח מאוחות שתי הלשכות העקרות ויוצרות דוושה.
קצהו הקדמי והתחתון של הקונקטיב מורחב באופן פתאומי ללשכה ריקה ושטוחה.
הלשכות הריקות של שני המאבקים מאוחות זו לזו ויצורות מעין דוושה המהווה חלק ממנגנון משוכלל של האבקה.
טיפוס תפוצה ים-תיכוני ומערב אירנו-טורני.
התפוצה עולמית בסוריה בלבנון ובישראל.
בישראל גדלה מרווה מלבינה בבתות שבחבלי הספר, ברצועה המשתרעת בין החבל הים-תיכוני לחבל הערבתי.
היא מצויה בבקעת כנרות, במדבר שומרון, בשפלה, בהרי יהודה, בצפון הנגב; נדירה בגולן בגליל התחתון בדרום מישור החוף; נדירה מאוד בבקעת בית שאן, בשומרון, בערבות הירדן ובמדבר יהודה.
העלווה מתחילת נובמבר ועד אמצע מאי.
הפריחה סוף פברואר עד סוף אפריל.
מַרְוָה מְנֻצָּה (.Salvia pinnata L) - צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף) ים תיכוני, שניכר בעליו המנוצים לאונות.
העלים לפחות חלק מהם מורכבים מ-3 עד 5 עלעלים ברורים למדי (בדומה למין מרווה פטלית – צמח חרמון כחול עלים, מרווה משולשת ומרוות החפים).
הגביע, שאורכו כס"מ אחד, שעיר ולא רחב (כמו מרווה רחבת גביע), אלא דמוי כד ומחוסר כמעט שיניים (בשונה ממרווה משושלת ומרוות החפים).
לעת ההבשלה של הפרודות הוא מתנפח כשקיק ונסגר ונושר כחטיבה אחת.
התפרחות אמירית ועלי התפרחת קצרים מהגביעים ונשירים.
הפרחים נישאים על עוקצים ארוכים מאוד.
הכותרת, שצבעה אדמדם כהה או ארגמן, באורך 2.5 עד 3 ס"מ.
השפה העליונה אינה כפופה כקשת.
מרווה מנוצה היא צמח ים תיכוני ובתות ספר הגדל בשדות תבואה ושדות בר על קרקעות כבדות והוא מצוי בשפלה ובהרי יהודה; נדיר בגליל התחתון, במישור החוף הדרומי ובמדבר שומרון; נדיר מאוד בגליל העליון, בבקעת כנרות, בכרמל, בחוף הגליל ובשומרון.
מרווה מצויה (.Salvia verbenaca L) - צמח עשבוני רב-שנתי נמוך (בן חלוף) ים תיכוני.
צבע הכותרת כחול או לילך.
העלים פשוטים וגדולים, חרוקים (משונן בשפתו) או בעלי אונות.
הגביע אינו מכוסה בשערות ארוכות, אלא בשערות קצרות ובלוטות והוא פתוח בזמן ההבשלה ואורכו אינו עולה על ס"מ אחד.
הפרחים קטנים ואורכם אינו עולה על 13 מ"מ.
הוא גדל בבתות בשדות ובמעזבות ובצדי דרכים.
הוא מצוי בכרמל, בחוף הגליל, בחוף הכרמל, בעמק עכו, בשרון, בדרום משיור החוף וגם בעוד חבלי ים תיכון ובבתות ספר.
תקופת העלווה חופפת פחות או יותר לתקופת הפריחה.
הפריחה נמשכת מסוף אוקטובר ועד תחילת יוני.
בדומה לנזמית לופתת גם הפרחים של מרווה מצויה אינם נפתחים במזג אויר גשום וחלה בהם האבקה חבויה (קליסטוגמה).
הפרי הבשל (הגביע המשתייר עם הפרודות) מצוי מתחילת פברואר ותפוצת הפרי מאפריל.
מרווה מצרית (Salvia aegyptica) - בן-שיח מדברי, מסועף מאוד, אפרורי, נמוך וגובהו 20 עד 30 ס"מ.
הכותרת קטנה כ-6 מ"מ, צבעה לילך או כחול בהיר.
העלים פשוטים, קטנים ומוארכים-סרגליים, אורכם 1 עד 3 ס"מ ורוחבם עד ס"מ אחד.
שפתם חרוקה או גלית וצידם העליון מגומם.
הגביע המשתייר, שאורכו 5 עד 7 מ"מ, נישא על עוקץ כפוף, והוא מכוסה בשערות בלוטיות ארוכות, אך קצרות ממרוות המדבר, ודלילות.
שפתו העליונה קעורה וקצרה מהתחתונה ושיניו זעירות וקצרות מהשיניים התחתונות (בשונה ממרוות המדבר ששפתי הגביע שלה ושיניו שוות זו לזו פחות או יותר והשפה העליונה אינה קעורה).
השפה העליונה של הכותרת זקופה, מפורצת לשתי אונות והאבקנים אינם חבויים מתחתיה.
השפה התחתונה מנוקדת בבסיסה בנקודות כהות.
מרווה מצרית גדלה בערוצים ובלעים במדבריות חמים בצפון הנגב ומערבה (מרוות המדבר בדרום הנגב והערבה) במדבר יהודה ומדבר שומרון ואף בערבה ואף במישור החוף ואף בבקעת הירדן.
הפריחה בין ינואר לאפריל ושיאה במרץ.
מַרְוָה מְרֻשֶּׁתֶת (Salvia sclarea) - שיח רב-שנתי, נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל.
הכותרת בולטת מאוד מהגביע, גדולה וצבעה ורוד או לבן.
אף, עלי התפרחת (החפים), ורודים או לבנים.
בישראל מין זה גדל בר בגליל העליון המזרחי ב-2 אתרים בתחום מצומצם ברכס נפתלי: ליד מלכיה וליד משגב-עם בראש נחל השומר וכפליט תרבות מאזור בית-שמש בדרום ועד הגליל.
מַרְוָה מְשֻׁלֶּשֶׁת (שם מדעי: Salvia fruticosa Mill, בערבית: مرمية) היא שיח קטן ים-תיכוני, ירוק-עד, זקוף, ריחני וצופני.
היא אחד מ-986 מינים בסוג מרווה ממשפחת השִׂפְתָנִיִּים, שרובם הגדול נפוצים באזורים הסובטרופיים והממוזגים ברום 50 עד 2,300 מטרים.
היא מתנשאת לגובה של חצי מטר ועד מטר וחצי, ומכוסה בפלומה לבנה וצפופה ובבלוטות אָרוֹמָטִיים (בְּשָׂמְתִּיים) של שמן אתרי.
מרווה סורית (.Salvia syrica L) - צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף) נדיר ועל סף איום.
העלים צהבהבים בעלי פטוטרות ארוכות ובסיסם דמוי לב.
העלים התחתונים דמויי ביצה רחבה וצמודים לאדמה ושפתם משוננת או מפורצת במקצת אבל לא שסועה או גזורה עמקות.
פני העלים מקומטים-מעורקים באופן צפוף.
הפרחים לבנים על פי רוב עם עוקצים ברורים, לפחות בדורים התחתונים, שאורכם לפחות כמחצית הגביע וארוכים מעלי התפרחת או שווים.
הגביע משתייר, דמוי צינור-פעמון, ואורכו אינו מגיע ל-10 מ"מ.
והוא מסתיים בשניים חדות אך לא קוצניות ולועו פתוח לעת ההבשלה.
הכותרת לבנה, בולטת מהגביע, אך לא צינור הכותרת, ואורכה 12 עד 14 מ"מ, כמעט כפליים מהגביע.
בית הגידול של מרווה סורית בעיקר בשטחי חקלאות מסורתית על קרקעות כבדות ובשדות בור בחבלים ים-תיכונים ובבתות ספר.
טיפוס התפוצה מערב אירנו-טורני, מהמזרח התיכון מזרחה לאיראן וצפון לטרנס-קווקז.
מרווה צמירה (Salvia lanigera) - ניכרת בעליה הגזורים-מנוצים, ובפרחים הסגולים.
מין זה מצוי בעיקר במדבריות.
מרווה קוצנית (.Salvia spinosa L) - עשב רב-שנתי (בן חלוף) של המדבר ושל שולי החבלים הים-תיכוניים.
מין זה ניכר בשושנת עליו הגדולים ובפרחיו הלבנים.
שמו ניתן לו על פי החוד שמאפיין את צורת עלי התפרחת.
העלים התחתונים דמויי ביצה רחבה וצמודים לאדמה.
שפתם משוננת או מפורצת במקצת אבל לא שסועה או גזורה עמקות.
התפרחת דמוית חנוכייה זקופה ודביקה מאוד.
עלי התפרחת עוטפים את הדורים לפחות בבסיסם ומסתיימים בחוד דוקרני.
הגביע דמוי צינור, לועו פתוח לעת ההבשלה ושפתיו מסתיימים בשיניים מחודדות מאוד ודוקרניות, ואורכו בפריחה 2 עד 3 ס"מ.
הכותרת לבנה, שאורכה 2 עד 3 ס"מ בולטת מהגביע, אך לא צינור הכותרת.
אורך השפה העליונה אינו מגיע לס"מ אחד.
טיפוס התפוצה שלה אירנו-טורני, מצפון אפריקה עד מרכז אסיה וצפון מערב אפגניסטן.
מַרְוָה רַחֲבַת-גָּבִיעַ (Salvia multicaulis Vahl) - בן-שיח נדיר מאוד ובסכנת הכחדה חמורה בישראל הגדל בתפוצה מפוזרת על מחשופים של סלעים קשים בחגורת הצומח התיכונה וההררית בחרמון, ברום 1600 עד 2100 מ' ובירושלים.
מאות גבעולים צומחים משורשיה האופקיים של המרווה ומכאן שמה המדעי: "מרווה רבת גבעולים".
היא ניכרת בגביע סגול עז דמויי משפך ענק וכותרת כחולה הקצרה מן הגביע.
הגביע משתייר וגדל לאחר ההפריה.
שניים מהן פוריים ושניים מהן מנוונים ובראשם גושים בלתי מפותחים של אבקה.
המין אינו נמצא בסכנת הכחדה עולמית.
מַרְוָה רֵיחָנִית (.Salvia dominica L) - בן-שיח ירוק עד, מסועף, מעוגל ורב-גבעולים, צמיר-מלבין, בעל ריח חריף ונעים של לימון, עתיר פרחים גדולים ולבנים-קרמים.
עלי הגבעול קטנים, יושבים, משולשים ומאפירים, שטח פניהם מקומטים ומגוממים.
עלי הבסיס רחבים ודמויי לב עם פטוטרת.
הפרחים נישאים בדורים מרוחקים זה מזה, עם זוג חפים רחבים.
הכותרת גדולה, 1.5 עד 2 ס"מ, וצבעה לבן קרם לעיתים צהבהב.
צינור הכותרת אינו בולט מהגביע בתוכו קשקש מצויץ.
הגביע, שאורכו 10 מ"מ ורוחבו 7 עד 10 מ"מ, מכוסה בשערות לבנות ארוכות ורכות ובבלוטות יושבות, שפתיו פתוחות לרווחה וחסרות שיניים מחודדות.
עם ההבשלה הוא מתפחס כעין שקית, שפתיו נסגרות.
הפרודות העטופות בגביע המשתייר הן על פי רוב לא יותר מאחת ולא ארבע כרוב בני משפחתו.
הוא גדל בבתות הספר על גבעות גיר קירטון, סלעים וערוצים במדבר.
הוא מצוי בשפלה המרכזית והדרומית בהר כולו בעמק יזרעאל לאורך הבקעה כולה, במדבר יהודה, בנגב, וגולן.
הפריחה מתחילת פברואר ועד אמצע מאי.
מרווה ריחנית מוגדרת כצמח מוגן.
מַרְוָה שְׁסוּעָה (Salvia ceratophylla) - מרווה שסועה – צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף), מדברי, כותרתו לבנה צהבהבה כולה, בעל שושנת עלים.
העלים גזורים ומנוצים פעם אחת לאונות קצרות ומעוגלות בקודקודן, ופניהם מיובלים ועשויים קמטים וגבשושים.
הוא גדל בשני אתרים בהרי יהודה ובשלושה אתרים במדבר יהודה.
משושנת העלים עולה גבעול רָבוּעַ יחיד שמסתעף מבסיסו.
סעיפי גבעול התפרחת ארוכים ואלכסוניים כלפי מעלה.
מרווה שסועה, שגובהה 20 עד 60 ס"מ, צמירה-מלבינה, מכוסה בשערות בלוטיות ולא בלוטיות מפושקות וארוכות.
עלי הבסיס ועלי-הגבעול שעירים, מוארכים ומחולקים לאונות מוארכות דמויות אצבע ששפתם משוננת וקודקודם מעוגלות.
עלי התפרחת ירוקים וקטנים, קצרים מהגביע או שווים לו באורכו.
הטרף שלו דמויי ביצה ומחודדים.
הפרחים נישאים בדורים מדומים שמרוחקים זה מזה.
בכל דור 2 עד 5 פרחים.
החפים דמוי ביצה ואורכם כ-2 ס"מ.
הגביע משתייר ומתפרה בשלב הבשלת הפרי מ-10 עד 15 מ"מ ל-20 מ"מ ולועו פתוח והוא מסתיים בשיניים חדות שבקודקודן זיפים.
הכותרת דו-שפתנית דמוית צינור ואורכה 15 עד 20 מ"מ.
בתוך צינור הכותרת מצויה טבעת שעירה.
השפה העליונה של הכותרת בלוטית בחלקה העליון.
מין זה נדיר מאד בישראל, אך לא בסכנת הכחדה מידית.
בעולם הוא רחב תפוצה, מהרי המזרח התיכון לטרנס קווקז לטורקמניסטן ולאפגניסטן.
מַרְוַת אֵיג (Salvia eigii Zohary) - צמח עשבוני רב-שנתי אנדמי לישראל ובסכנת הכחדה, פריחתו ורודה בין החודשים מרץ ליוני.
הפרחים דו-שפתניים מחוספסים וזיפניים, הגביע מסתיים בשיניים חדות ולוע פתוח בעת הבשלת הזרעים.
מַרְוַת הֶחָפִים (Salvia bracteata Banks & Sol) - עשב רב-שנתי נדיר מאוד גם טרם הכחדתו.
גובהו 30-65 ס"מ וגבעוליו לרוב ארגמניים, מזדקפים ומסועפים.
הוא גדל בעבר בירושלים ונכחד עקב הפיתוח העירוני.
כיום הוא גדל רק בגנים בוטניים והושב למספר אתרים בהרי יהודה.
הצמח נאסף בהרי יהודה בארבעה אתרים בתחומי ירושלים על ידי ד"ר אורי פרגמן-ספיר, אולם נכחד מכל ארבעתם.
האוכלוסייה שהייתה בגבעת רם הועתקה לגן הבוטני עם סלילת כביש בגין ב-1994 וזרעים נוספים נאספו על ידי ד"ר מיכאל אבישי מאוכלוסייה נוספת באזור גבעת מרדכי, לפני שנכחדה.
במרץ 2016 ד"ר אורי פרגמן-ספיר החזיר את הצמח לפארק עמק הצבאים.
מַרְוַת הַמִּדְבָּר (.Salvia deserti Decne) - בן-שיח מדברי, מסועף מאוד ונמוך, גובהו 20 עד 30 ס"מ.
הגביע המשתייר, שאורכו 5 עד 7 מ"מ, נישא על עוקץ כפוף, והוא מכוסה בשערות יושבות ארוכות לא בלוטיות.
שפתי הגביע ושיניו שוות זו לזו פחות או יותר והשפה העליונה אינה קעורה (בשונה ממרווה מצרית שהגביע שלה דו-שפתני באופן בולט, ושפתו העליונה קעורה וקצרה מהתחתונה ושיניו זעירות וקצרות מהשיניים התחתונות.
מרוות המדבר גדלה בערוצים ובסלעים במדבריות חמים בדרום הנגב והערבה.
מַרְוַת הַפֶּטֶל (.Salvia rubifolia Boiss) - בן-שיח מעוצה בבסיסו בעל עלה מורכב משלושה עלעלים ופרח כחול-ורדרד מרהיב עין הפורח בחודש מאי.
היא גדלה בישראל רק בחרמון במורדות התלולים והסלעיים (אבן גיר קשה) של נחל ערער (רכס הכחל ורכס דובדבן) ונחל שיאון (של הר דוב) במפנים צפוניים ומערביים טחובים.
ב-2009 נמצא גם ברכס יפעת.
מרוות הפטל הוא בן-שיח שרוע ומשתרג בין אבנים.
הגבעולים רבועים, אלכסוניים וגובהם 70 עד 100 ס"מ.
הגבעולים, העלים והגביעים מכוסים בשערות לבנות מפושקות המקנות לכל הצמח מגע שעיר ודביק אך לא דוקרני.
העלים נגדיים, מורכבים ובעלי פטוטרת ארוך מאוד.
העלה המורכב מחולק ל-3 עלעלים (בדומה לעלי הפטל ומכאן שמו הלטיני והעברי) בעלי פטוטרת קצרה.
שני העלעלים התחתונים קטנים בהרבה מן העלעל הקיצוני שמעליהם.
טרף העלעל רחב, דביק ושטח פניו מגובשש ושפתו חרוקה.
הפרחים נישאים בדורים של 6 עד 8 פרחים.
החפים בדורים הנמוכים והם קטנים בהדרגה כלפי מעלה.
מרוות הפטל הוא מין אנדמי, האופייני ליער ההררי הלח של הרי הלבנון.
הפרחים הדו-שפתניים גדולים וצבעם ורוד עז או כחול.
הגביע דו-שפתני אדמדם, משתייר ואורכו 1.5 עד 2 ס"מ.
השיניים משולשות שקודקודן מסתיימים בזיף ארוך ומחודד.
הכותרת, שאורכה 2.5 ס"מ צבעה ורוד עז.
השפה העליונה קצרה מהשפה התחתונה ושעירה בדלילות.
השפה התחתונה רחבה מאוד ובמרכזה נקודות כהות סגולות.
צינור הכותרת בעל טבעת שערות פנימית וצפופה.
מרוות יהודה (.Salvia judaica Boiss) - צמח עשבוני רב-שנתי (בן חלוף), ים תיכוני, הניכר בגבעוליו, שגווניו אדמדמים והמכחילים בשעת הפריחה וההבשלה.
צבע הכותרת סגול, לגביע צורה אופיינית.
הגבעול רָבוּעַ ומכוסה שערות בלוטיות וגם שערות פשוטות.
גבעולי התפרחת דביקים (בשונה מרוות איג הדומה לה).
העלים נגדיים, פשוטים, משוננים וירוקים, והם מקומטים וקירחים מלמעלה, שעירים מעט לאורך העורקים מלמטה.
עלי השושנת גדולים (10 עד 25 ס"מ), דקים, שעירים במקצת, בעלי פטוטרת ארוכה, דמויי ביצה, קהים בקודקודם, שולי העלה בעלי שינון מעוגל בלתי סדיר ולעיתים יש אונות.
עלי הגבעול דמויי אזמל, יושבים או בעלי פטוטרת קצרה מאד ונראים כלופתים את הגבעול, שפתם משוננת וקודקודם חד.
עלי התפרחת קטנים יותר וחסרי פטוטרת, אורכם כאורך הגביע, הם כמעט קירחים, דמויי ביצה, מתחדדים ולעיתים אדמדמים והם קצרים בהרבה מהגביע.
הפרחים נישאים בדורים מרוחקים זה מזה.
בכל דור 2 עד 6 פרחים.
הגביע דו-שפתני, ירוק או אדום, משתייר ומתפרה מ-10 מ"מ ל-13 מ"מ והוא מחוספס-זיפני, עם שערות בלוטיות (בשונה ממרוות איג).
צבע הכותרת ורוד ארגמן בזן ירוק-הגביע בחורשים בצפון ישראל.
השפה התחתונה בעלת שלוש אונות.
האונה האמצעית רחבה פרושה ושמוטה (נטויה מטה) וצבעה בהיר יותר מהשפה העליונה; שתי האונות הצדדיות זקופות וצרות ונראות מעליה ולא מצדדיה.
העלווה מתפתחת מתחילת נובמבר עד סוף מאי, והפריחה מתחילת פברואר ועד אמצע מאי.
מרוות ירושלים היא מין אנדמי לישראל וסוריה והיא גדלה בקרקעות סלעיות בבתות ובחורשים בכל החבל הים-תיכוני של ישראל אבל לא בקרקעות חרסיתיות עמוקות ומעובדות.
מרוות המשמשות כצמחי רפואה ותבלין
מרווה היספאנית (Salvia hispanica) - זרעיה המיובשים של מרווה זו ידועה גם כ-צ'יה וידועה הייתה כיבול חשוב לבני האצטק.
הצ'יה עדיין בשימוש נרחב במקסיקו וגואטמלה ומשמשת כתוסף למשקאות מזינים וכמקור למזון.
הזרעים משמשים בשלמותם או טחונים.
מיני מרווה המשמשות כצמחי גן למטרות נוי
מרווה 'אינדיגו ספיירס' (Salvia 'Indigo Spires)
מרווה דגולה (שם מדעי: Salvia viridis) היא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת השפתניים, הנפוץ בחבל הים-תיכוני של ישראל.
מרווה דגולה מאופיינת בעת הפריחה בפרחים סגולים ולעיתים קרובות מתנוססת בראש התפרחת קבוצת חפים סגולים (ישנן אוכלוסיות חסרות "דגל" במקומות שונים בארץ).
צמח עשבוני חד-שנתי שגובהו 15 ס"מ ופרחיו סגולים או לילכיים, וכולו מכוסה בשיער לבן ובבלוטות יושבות.
העלים ביציים או מוארכים, חרוקים ואינם מחולקים, אורכם 2 עד 7 ס"מ ורוחבם 1 עד 2 ס"מ לעיתים רחוקות 4 ס"מ.
לאחר ההבשלה הגביע, שעוטף את הפרודות, נוטה כלפי מטה ולאחור, פיתחו נסגר, הוא נצמד אל הגבעול ולזרעים אין אפשרות ליפול (ראה בתמונה).
רק משנרטב הגביע היטב במי-גשם מתפשקים העוקצים, הגביע נפתח והזרעים משתחררים.
המרווה הדגולה נובטת בתחילת החורף, ולאחר שהתפתחו העלים התחתונים עולה מביניהם עמוד פריחה, המסתעף בצורת מנורה - זוגות זוגות של ענפי פריחה נגדיים.
לאורך כל עמוד סדורים הפרחים השפתניים ובראשו צומחת ציצית של חפים סגולים, שאינם פרחים כלל - ה"דגל".
מרווה דגולה גדלה ברוב חלקי צפון הארץ ומרכזה, תכופות במרבדים, בקרקע חומה רדודה בחבל הספר, ובמדרונות הפונים דרומה לשמש בחבל הים-תיכוני.
תפוצתה העולמית משתרעת בארצות שסביב הים התיכון.
משתמשים בעלי הצמח כתבלין לבשר, נקניק ועוד.
במספר אתרים בישראל קיימות אוכלוסיות של מרווה דגולה בהן הצמחים חסרי דגל.
אוכלוסיות אלו נחשבו בעבר למין נפרד, המכונה "מרווה ירוקה".
כיום ברור כי מדובר בזנים שונים של אותו המין, משום שקיימות אוכלוסיות מעורבות, המכילות פרטים חסרי דגל לצד פרטים בעלי דגל.
מקובל לחשוב כי הדגל שבראש הצמח נועד למשוך חרקים מאביקים מרחוק.
עם זאת, מחקר של אבישי שמידע הראה, שדבורים נמשכות גם אל צמחים חסרי דגל.
ייתכן שלדגל יש תפקיד ב"לימוד" דבורים צעירות, שעוד לא הורגלו לזהות את הפרחים מרחוק.
בכתב מרווח הוא שטח ריק שמפריד בין סימנים כתובים.
בדרך כלל המרווח משמש להפרדה בין מילים.
מרווח להפרדה בין מילים נהוג בשפות רבות, אך לא בכולן.
הוא לא היה נהוג בלטינית עתיקה וביוונית עתיקה.
שימוש עקבי במרווח בכתיבה של אלפבית לטיני נעשה בשפה האירית בשנים 600–800. בסינית וביפנית מודרניות אין שימוש במרווח.
לפי כללי הפיסוק העברי, כאשר לאחר מילה בא סימן פיסוק, אין הפרדה ביניהם, והמרווח יבוא לאחר סימן הפיסוק.
במקלדת מחשב מקש הרווח משמש ליצירת מרווח.
זהו המקש הגדול ביותר, במקלדת נפוצה הוא שווה אורך לשישה מקשים רגילים.
במרבית שפות התכנות המרווח משמש להפרדה בין מילים, כמקובל בשפה אנושית, אך בשפת התכנות Fortran, למשל, אין משמעות למרווח.
בעת הכתיבה המתכנת משתמש במרווחים, למען הקריאוּת של התוכנית, אך הוא אינו חייב לעשות זאת.
בשפת HTML קיימים מספר סוגי מרווחים, המבוססים וחלקיים לתקן יוניקוד (המכיל עוד כמה סוגי מרווחים).
רצף מרווחים בקובצי HTML מוצג בדפדפן כמרווח יחיד.
כאשר רוצים להציג מרווחים אחדים רצופים, יש לכתוב את הקוד המפורש שלהם.
הנפוץ מביניהם הוא: ;nbsp& (ראשי תיבות של Non-breaking space; בתרגום חופשי: רווח קשיח).
( ) – – מרווח צר מזה הסטנדרטי , בערך ברוחב ⅕ או ⅙ מרוחב האות האנגלית m.
( ) – – מרווח ברוחב המרווח הסטנדרטי והנפוץ ביותר (המרווח המתקבל מלחיצה על מקש הרווח הארוך שבמקלדת), אך בניגוד אליו, תו מרווח זה לא מאפשר גלישת שורות אוטומטית בנקודה הזו.
( ) – – מרווח ברוחב האות האנגלית n.
( ) – – מרווח ברוחב האות האנגלית m.
() – – תו ברוחב אפס (בדומה לתווי כיווניות), שמאפשר שבירת תווים/מילים/שורות בנקודה זו.
() – – תו ברוחב אפס (בדומה לתווי כיווניות), שאינו מאפשר שבירת תווים/מילים/שורות בנקודה זו.
( ) – – המרווח הסטנדרטי והנפוץ ביותר (המרווח המתקבל מלחיצה על מקש הרווח הארוך שבמקלדת).
תו מרווח זה מאפשר גלישת שורות אוטומטית בנקודה הזו.
(&NegativeMediumSpace;) – – תו ברוחב "שלילי", המשמש להגדרת גבולות של מילים במערכות שאינן יודעות לפרש רווחים באופן אוטומטי.
(&NoBreak;) – – מרווח ברוחב אפס, שאינו מאפשר שבירת תווים/מילים בנקודה זו, אך מאפשר שבירת שורות.
מרווח צר מרוחב מרווח .
(&puncsp;) – – מרווח ברוחב סימני הפיסוק נקודה (.) או פסיק (,).
(&MediumSpace;) – – מרווח ברוחב מרוחב האות האנגלית m.
(&emsp14;) – – מרווח ברוחב ¼ מרוחב האות האנגלית m.
(&emsp13;) – – מרווח ברוחב ⅓ מרוחב האות האנגלית m.
(&numsp;) – – מרווח ברוחב הספרות בגופן ברוחב אחיד.
"קופץ" עד לעצירת ה-Tab הבאה בשורה.
מרווה משולשת גדלה בבר במזרח הים התיכון, כולל דרום איטליה, האיים הקנריים וצפון אפריקה, והיא שכיחה מאוד בלבנון וארץ ישראל.
בישראל גדלה מרווה משולשת בבתי גידול טבעיים בלבד, והיא שכיחה בבתות, בחורש וביער הים-תיכוני של שדרת ההר המרכזי, של השפלה, ושל צפון חוף הים התיכון (חוף הכרמל, עמק עכו, וחוף הגליל).
למשל, בשמורת המסרק ברי יהודה עצי אורן ירושלים מלווים גם במרווה משולשת.
בכרמל יוצרת חברת המרווה המשולשת את תצורת הצומח ים-תיכוני, ששולטים בה שיחים שגובהם מגיע למטר (גריגה), שעל קרקע הטרה-רוסה המכסה סלעי גיר ודולמיט.
והיא גם מלווה את חברת החרוב המצוי ואלת המסטיק במערב הכרמל במפנים הדרומיים של נחל אורן ונחל המערות.
מרווה משולשת הוכרזה כערך טבע מוגן לפי חוק גנים לאומיים ושמורות טבע, תשכ"ג-1963 בתקנות אכרזת גנים לאומיים ושמורות טבע (ערכי טבע מוגנים), תשל"ט-1979 בעקבות השימוש בה ודלדול האוכלוסיות הטבעיות.
הכרזה זאת אושררה באכרזת גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה (ערכי טבע מוגנים), תשס"ה-2005.
מרווה משולשת היא שיח אפור, שבסיסו מעוצה ומתנשא לגובה של 0.5 עד 1.5 מטרים.
הוא מכוסה בשערות צמריות הדוקות ומפריש שמן אתרי נדיף וריחני.
הגבעולים זקופים אפורים, צמירים ועולים מבסיס הגזע המעוצה.
הם מכוסים בשערות פשוטות, לבנות, ארוכות, רכות וצפופות וגם בשערות בלוטיות יושבות (ללא עוקץ).
הגבעולים המעוצים עם ארבע פאות (רְבוּעִים), בעת הפריחה מתפתחים בראשי הגבעולים עפצים כדוריים, דמויי תפוחים קטנים ייחודיים, שיפים למאכל בצעירותם ובראשם עלים קטנים.
העפצים במרווה משולשת נוצרים כתגובה להטלת ביצים על ידי צרעה קטנה שמוביל לחלוקה מואצת של תאים והסעת חומרי מזון ומים עבור הזחלים.
צורת העפץ קבועה במרווה משולשת והיא מזכירה כאמור תפוח קטן ירוק שבראשו קבוצת עלים.
העפץ של השנה הקודמת אפור ומחורר בנקבים רבים שמתוכם יצאו הצרעות הזעירות שהתפתחו בו.
העלים נגדיים, בעלי פטוטרת, ואורכם 2 עד 5 ס"מ.
העלים, פשוטים או חלק מהם מורכבים משלושה עד חמישה עלעלים ברורים מאוד (מכאן שמה).
הם מקומטים, בעלי מרקם קטיפתי, דמויי ביצה עד דמויי אזמל.
קטומים או דמויי לב כמעט בבסיסם.
שפת העלה חרוקה, דהיינו השפה משוננת עדינות לשיניים מעוגלות קטנות.
צדו העליון ירוק וצדו התחתון של העלה צמיר ומלבין-מאפיר, שערותיו פשוטות ורב-תאיות והבלוטות ללא עוקץ.
כאשר ממוללים את העלים האָרוֹמָטִיים (הבְּשָׂמְתִּיים), הבלוטות מפיצות ריח עז ואופייני – סימן ההיכר של המרווה.
העלים מתחת לתפרחת עם עלעל אחד או שניים, לעיתים רחוקות ארבעה עלעלים או עם אונות דמויי ביצה או אליפטיות בבסיסן, ואז בבסיס הטרף שתי אונות קטנות פי 20 מן האונה האמצעית.
עלי התפרחת, קצרים מדורי הפרחים, יושבים ונושרים אחר כך.
התפרחות, שאורכן 15 עד 20 ס"מ, דביקות ונושאות דורים מדומים של ארבעה עד שישה פרחים או יותר.
הדורים על פי רוב מרוחקים זה מזה.
הפרחים בעלי עוקצים ובעלי חפים קטנטנים, קרומיים ונשירים.
הגביע לא נכון ובעל סימטריה דו-צדדית, דמוי פעמון בעלת שתי שפות ברורות ושלוש אונות מחודדות מאוד.
השפה עליונה בת שפה אחת והשפה התחתונה בעלת שתי שינים ברורות.
הגביע דביק, מכוסה בשערות פשוטות או בלוטיות ואורכו 0.7 עד 0.8 ס"מ,
הכותרת דו-שפתנית, ארוכה פי שלושה מהגביע (18 עד 20 מ"מ) צבעה לילך או ורוד או ארגמן או לעיתים רחוקות לבן.
בגלל המגוון הרב בצורת העלים של מרווה משולשת, המיון של המרווה המשולשת היה מבולבל במשך שנים רבות.
16 מינים הוגדרו כמינים מובחנים ונתנו להם שמות מדעיים.
כיום כולם נחשבים כשמות נרדפים למרווה משולשת.
רבים מן השמות באנגלית הם שמות נרדפים שנובעים מאותו בלבול במיון, למשל, S.
שמות נוספים בשימוש: בערבית: מֵיְרַמִיֶה, גַ'עְסָס, קוּסִעֵין.
מרווה משולשת משמשת ברפואה העממית מימי יוון ועד ימנו.
ביוון העתיקה האמינו כי משקה העשוי מעלי מרווה מטהר את הדם.
בתקופת הרומאים היא מוזכרת בהקשר של שימוש רפואי בספרו של אסף הרופא.
יהודי תימן משתמשים בה לשיכוך כאבי אוזניים, ויהודי תוניס להקלת כאבי בטן, ויהודי מרוקו כסם משתן.
השימושים בה רבים ובמסורת תושבי המזרח התיכון היא נחשבת כאחד מצמחי המרפא העיקריים בעיקר לטיפול באלו הקשורים למערכת העיכול: כאבי בטן, שלשול, קלקול קיבה ועודף גזים.
הצמח מומלץ על ידי רופאי צמחים להסדרת המחזור החודשי, להגברת הפריון, לחיזוק שרירי הרחם לפני ואחרי הלידה ולטיפול בבעיות של גיל המעבר.
ברוך צ'יזיק מזהה במרווה הזו את ה"מרמהין", סממן שפותח את דרכי הנשימה, המופיע בתלמוד, שם מוזכר כמרכיב ביצירת שיקוי בעל סגולות רפואיות.
לא ידוע על שימוש ברפואה המודרנית במרווה, וזאת לעומת השימוש הנרחב בצמח ברפואה העממית.
השמן האתרי המופק מעלי מרווה מכיל בעיקר טוּיוֹנִים (Thujone - monoterpene ketone) המדכאים את מערכת העצבים המרכזית (חוסמים את קולטני GABA), מבטלים את פעולתם של רעלנים שונים ומשפעים בצורה הלוציגנוגנית (הזיות המתבטאות בשינויים סובייקטיביים בתפיסה, במחשבה ובדמיון).
השמן האתרי מכיל גם פנולים הפעילים נגד חיידקים.
בניסויים בבעלי חיים נמצא, כי מיצוי מעלי מרווה משפיעים עליהם באופן פיזיולוגי: מניעת פרכוסי שרירים, הורדת רמת סוכר, הגברת השתנה ועוד.
גם השמן האתרי הוריד את לחץ הדם ואת רמת הסוכר של חיות המעבדה.
מרווה כחולה (שם מדעי: Salvia indica) היא מין בסוג מרווה ממשפחת השפתניים.
זהו צמח רב-שנתי, הניכר בגובהו הרב יחסית למיני המרווה (גובהו 80–200 ס"מ).
בעונת הפריחה בולטים פרחיו בעלי הצבע התכלכל: צבעם של עלי השפה העליונה, הגדולה יותר, בצבע ורוד-תכלת, וצבעם של עלי השפה התחתונה משתנה מסגול עמוק בצידם החיצוני ללבן מנוקד בסגול-ארגמן בצידם הפנימי.
מגוון צבעים זה, הנראה למרחוק ככחול, מעניק למין זה את שמו.
הפרח הבודד גדול באופן יחסי (עד 3 ס"מ) והפרחים ערוכים בדורים.
הפריחה זו בולטת למרחק ומעניקה למרווה זו את יופייה, שהוא מהיפים בין פרחי הבר בישראל.
המאביקים העיקריים של הצמח הם דבורי עצים ממינים שונים.
עשב רב-שנתי (בן חלוף) זקוף, מסועף וגבוה (1 עד 1.5 מ'), קירח, ללא ריח נעים.
צמח של הרים גבוהים מעל 600 מ' ונחשב לנדיר.
הוא ניכר בעליו הגדולים ובפרחיו הכחולים והגדולים.
העלים הענפים והפרחים גדלים משני צדדים נגדיים של הגבעול בתבנית מתחלפת (לדוגמה: בתחתית הצמח גדלים זוג עלים בכיוון צפון ודרום, ומעליהם זוג בכיוון מזרח ומערב).
התבנית המתחלפת נשמרת לאורך כל הגבעול גם במעבר בין עלים לענפים ובין ענפים לפרחים.
בתחתית הגבעול אורך הפרקים הוא בערך 15 ס"מ, והולך וקטן עם הגובה.
הענפים הצדדיים על גבעול הצמח קטנים יותר ועליהם צומחים עלים ופרחים.
העלים של הבסיס (שושנת) פשוטים וגדולים (30 ס"מ) נישאים על פטוטרות, שוליהם גלוניים ומשוננים.
עלי הגבעול הולכים וקטנים כלפי מעלה.
התפרחת מסועפת כמנורה כאמור למעלה.
הפרחים נישאים בדּוּרִים מרוחקים זה מזה.
הפרחים סדורים בשישיות, זוג שלישיות מצדדים שונים של הגבעול הנוטים לאותו צד וכך יוצרים שישייה רציפה של פרחים.
בדרך כלל צמח אחד שומר על 20–30 פרחים כבערך חמש שישיות.
הפרח גדול, צבעו כחול וארגמן ואורכו 3 ס"מ פי 5 מאורכו של הגביע.
כשהפרח מואבק, הכותרת נושרת ומשאירים מאחוריה פרי (גביע משתייר) בצורת תיק ובתוכו ארבעה פרודות (זרעים).
בזמן הבשלה מתנפח הגביע, שאורכו אינו עולה על ס"מ אחד, ונסגר לגמרי כעין שקיק.
(בשונה ממרווה מצויה) וכך הזרעים שבתוכו נשמרים עד הירטב הגביע בגשמי העונה הבאה.
השפה התחתונה של הכותרת עם כתם ארגמני.
כשעמוד העלי בולט מן השפה הוא לבן ושתי האונות שבקצה שלו צבעם סגול–כחול בולט.
טיפוס התפוצה ים-תיכוני ומערב אירנו-טורני.
התפוצה העולמית: במזרח התיכון ומערב אסיה: איראן, עיראק, טורקיה, סוריה ולבנון, ירדן וישראל.
התפוצה בארץ ישראל היא באזורים גבוהים, ברום מעל 600 מטר מפני הים בחבלים הים-תיכוניים: יהודה, הרי ירושלים, השומרון, הגליל העליון וצפון הגולן.
גם באזורים אלו היא אינה נפוצה.
בישראל המרווה הכחולה נדירה למדי ועל סף איום הכחדה, גדלה בבתות בחבלי ההר הגולן והחרמון משני עברי הירדן.
באזור המרכז, מרבית האוכלוסיות שלה נמצאות באזור גוש עציון, והאוכלוסיות באזור מרכז הארץ בתחומי הקו הירוק מצטמצמות לאזור דרום ירושלים, כאשר ישנם מספר פרטים ששרדו באזור קריית מנחם וקריית היובל, וכן באגן הניקוז של נחל רפאים.
המרווה הכחולה היא צמח מוגן בישראל.
בגאומטריית המישור, מרובע ציקלי הוא מרובע שניתן לחסום במעגל, לכן מכונה גם מרובע בר חסימה במעגל.
כלומר, שארבעת קודקודיו מונחים על היקפו של מעגל כלשהו.
המרובעים הציקליים מתאפיינים בכך שהסכום של כל זוג זוויות נגדיות בהם הוא 180 מעלות.
כל טרפז שווה-שוקיים (לרבות המלבן והריבוע) הוא ציקלי.
לכל מרובע שצלעותיו a,b,c,d ואלכסוניו x,y מתקיים , ולפי משפט תלמי אם ורק אם המרובע ציקלי.
היחס בין האלכסונים במרובע ציקלי כזה הוא .
בין כל המרובעים החסומים במעגל נתון, הגדול ביותר בשטחו הוא הריבוע.
לפי נוסחת ברהמגופטה, השטח של מרובע ציקלי שצלעותיו a,b,c,d הוא כאשר הוא חצי ההיקף.
אם המרובע החסום במעגל גם חוסם מעגל (היינו, הוא מרובע משיקים), אז שטחו שווה ל-.
מַרְוָה מְרֻשֶּׁתֶת (שם מדעי: Salvia sclarea), היא עשב בר דו-שנתי (לפעמים חד-שנתי) הנמנה עם משפחת השפתניים.
בישראל היא רב-שנתי (בן חלוף), נדירה מאוד ובסכנת הכחדה.
תחום תפוצתה בארצות הים התיכון, כולל ארץ ישראל, עד מרכז אסיה, באקלים ים-תיכוני וערבתי.
קיימים זנים תרבותיים, הנבדלים זה מזה בצבעיהם ובגודלם.
המרווה המרושתת היא צמח שאינו מהונדס גנטית.
למין זה שימוש ברפואה העממית והחל מסוף המאה ה-20 מגדלים אותו באופן תעשייתי כדי להפיק ממנו מוצרים: שמן ארומתרפי, תמציות טעם, חומרים לתעשיית הקוסמטיקה ושמן עתיר באומגה-3 מסוג חומצה אלפא-לינולנית (ALA), אשר מופק מהזרעים.
עשב רב-שנתי (בן חלוף), זקוף, מסועף מאוד, בעל ריח חזק ונעים וגובהו 40 עד 55 ס"מ.
בישראל מין זה נדיר ובסכנת הכחדה, אך לא בעולם.
הגבעולים רְבוּעִים ועבים, מכוסים שערות בלוטיות ארוכות ולבנות.
עלי השושנת שרועים לרוב על הקרקע, פשוטים, גדולים ורחבים בדומה לעלה הגבעול.
העלים גדולים: באורך 30 ס"מ ליד בסיס הצמח ו-15 ס"מ במעלה הגבעול.
הטרף דמוי ביצה-מאורך, שפתו חרוקה, צדו העליון ירוק כהה ופניו מגוממים, צדו התחתון שעיר ומלבין מעט בשל שערות בלוטיות ארוכות ולבנות.
התפרחות ערוכות בדורים רבים לאורך הגבעול הראשי הזקוף ולאורך הגבעולים המשניים המפושקים לצדדים.
הדורים מרוחקים זה מזה ובכל אחד 2 עד 6 פרחים.
עלי התפרחת (החפים), שצבעם ורוד או לבן, גדולים ורחבים, בשפתם ריסים ומחודדים בראשם, והם ארוכים בהרבה מהגביעים (בשונה ממרווה ארצישראלית).
הגביע, שאורכו 10 עד 12 מ"מ, משתייר ואינו מתפרה (אינו גדל במהלך הבשלת הפרודות).
הגביע דו-שפתני, הוא דמוי פעמון ואינו פחוס (בשונה ממרווה ארצישראלית), לשפתו התחתונה 2 שיניים ולשפה העליונה 3 שיניים, השן המרכזית קצרה מאוד וחסרה חוד שיכני, 2 השיניים הצדדיות בעלות חוד ניכר.
הכותרת בולטת מאוד מהגביע, אורכה כ-3 ס"מ וצבעה ורוד או לבן.
צינור הכותרת אינו בולט מן הגביע ובפתחו קיים קשקש קטן שעיר או מצויץ החוסם את מבוא הצינור (בשונה ממרווה ארצישראלית).
התפרחת היבשה מתייבשת ומשמשת מעט כצמח גלגל העוזר בהפצת הזרעים.
"תכונה זו בולטת הרבה יותר במין הקרוב לה – מרווה ארצישראלית.
הפרודות נושרות בנקל מהגביע המשתייר.
גדל בבתות במדרונות סלעיים שטופי שמש בחגורת הספר של האזור הים-תיכוני.
בישראל מין זה גדל בר בגליל העליון המזרחי ב-2 אתרים בתחום מצומצם ברכס נפתלי: ליד מלכיה וליד משגב עם בראש נחל השומר.
הוא גדל כפליט תרבות מאזור בית שמש בדרום ועד הגליל." הפריחה במאי ובתחילת יוני.
תיאורים של שימושיו הרפואיים של הצמח מופיעים כבר בכתביו של תאופרסטוס (במאה ה-4 לפנה"ס), דיוסקרידס (המאה ה-1 לספירה) ופליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה).
זרעי המרווה המרושתת מכוסים בשכבה רירית ועקב תכונה זו, נהגו להניח אותם על עיניים שנכנס אליהן חפץ זר, כך שהחפץ יידבק לזרע וניתן יהיה להסירו בקלות.
בימי הביניים השתמשו בתמצית של עלי ופרחי המרווה המרושתת לטובת תיבול מרקים ומנות ביצים, ונעשה גם שימוש בתמציות טעם מהמרווה המרושתת בריבות, מוצרים אפויים, פודינג, ויינות מוסקט.
כיום המרווה מגודלת לשם מיצוי שמן, המשמש כחומר ריח בבשמים וחומר טעם בליקרים.
שימוש אחר של השמן הוא בארומתרפיה, שימושים אלו נעשים תוך מיצוי שמנים ושמנים אתרים מפרחי הצמח ועליו.
שמן אשר מופק מכבישה קרה מזרעי הצמח עשיר בחומצת שומן חיונית אומגה 3 מסוג alpha linolenic acid ,ALA, (כ-50%), אומגה 9 (כ 25%), אומגה 6 (כ 12.5%), פיטוסטרולים, ויטמין E בצורה מסיסה בשמן, פוליפנלים ועוד.
שמן זרעי המרווה המרושתת מציג תוצאות יציבות יוצאות דופן בהשוואה למקורות אחרים של אומגה 3, הוא שומר על תכונותיו גם לאחר שנתיים וחצי בטמרפטורת החדר ללא תוספת חומרים משמרים או מייצבים, ונחשב למקור טבעוני עבור אומגה 3.
פיתוח בישראל- אומגה-3 משמן זרעי המרווה המרושתת
החל משנות התשעים של המאה הקודמת בדקו חוקרים ממכון וולקני בישראל את המרווה המרושתת, והגיעו למסקנה כי בשמן המופק מזרעי המרווה המרושתת קיים פוטנציאל רפואי ובריאותי גדול.
בשנת 2002 מדינת ישראל חברה לקבוצת יזמים בתחום ההייטק והפרויקט עבר משלב הפיתוח R&D לשלב פיתוח מסחרי.
כתוצאה מכך הורחב המחקר ונזרעה חלקה נסיונית במכון, במטרה לבדוק את אפשרות גידולה בארץ בהיקפים גדולים.
החלקה המסחרית הראשונה (גידול וקציר) הייתה בכפר יחזקאל, בשנים 2003–2004, לאחר מכן גודלו במדינת ישראל עוד כ-3000 דונם באזורים שונים על מנת להבין את פוטנציאל הגידול המסחרי בהיקפים רחבים.
מ 2008 ועד היום מוצרי שמן זרעי המרווה המרושתת החלו להמכר כתוסף תזונה תחת מותגים שונים בישראל, ארצות הברית וקנדה.
מחקרים קליניים ופרה קלינים שבוצעו על שמן זרעי המרווה המרושתת
על השמן המרווה המרושתת בוצעו יותר מחמישה ניסויים קליניים ופרה קליניים, לא כל המחקרים פורסמו עד עצם היום הזה אבל ניתן למנות את המחקרים בתחומים הבאים:
מחקר פרה-קליני שנערך בפקולטה לחקלאות ברחובות (שלוחה של האוניברסיטה העברית בירושלים) שנעשה במודל קוליטיס, שבו השוו את תוצאות השימוש בשמן המרווה המרושתת לשמני דגים ושמני תירס.
מחקר פרה-קליני שנערך באוניברסיטת אריאל ובדק את ההשפעה של שמן המרווה במצבי חרדה ודיכאון.
מחקר אנטי אייג'ינג של רקמות עור שנערך על ידי מדענים יוצאי מכון ויצמן למדע.
מחקר קליני שנערך בבית החולים הדסה עין כרם, על קבוצה של 32 חולים שבו נבדקו השפעה לקיחת קפסולות שמן מרווה מרושתת (6 קפסולות ביום) על חולי לב עם בעיות באיזון השומנים בדם.
מרוה לצמֶא – השבועון לבית היהודי הוא שבועון לבית היהודי בעל אוריינטציה חרדית.
השבועון נוסד בשנת ה'תשל"ד (1975) על ידי הרב ישראל פולק, והמו"ל היא חברת 'מרווה לצמא בע"מ' השוכנת בקריית צאנז שבנתניה.
בהגדרתו שבעמוד הפנימי נכתב .
העלון אינו משלב פרסומות חיצוניות כלל, אינו עוסק כלל בפוליטיקה, וממעט לעסוק באקטואליה.
העלון אינו מזוהה עם זרם מסוים בציבור החרדי ושומר על מעמד נייטרלי, כשהוא נותן במה לכמעט כל גדולי ישראל, ומתייחס באופן שווה לכל החוגים כמעט, ומאידך כמעט ולא עוסק בנושא העדתי.
העלון מקפיד שלא להציג תמונות של נשים או ילדות, ואף לא איורים של נשים וילדות, וכן שלא להציג דמויות ללא כיסוי ראש.
העלון מקפיד שלא לקרוא לנשים בשמן המלא, אלא באות ראשונה של שמן הפרטי ובשם משפחתן (לדוגמה: א.
העלון מחולק לשלושה חלקים: חלק תורני, חלק לאישה ולנערה, וחלק לילדים.
בפתח הגיליון - מאמר מערכת מנוקד מאת הרב ישראל פולק, בו מובאת השקפתו התורנית-אקטואלית.
יהלום שבועי - וורט לפרשת השבוע מאת הרב אברהם אבא פיליפ.
פתשגן - חידה לפרשת השבוע
כתבה תורנית, ראיון עם דמות תורנית, או סיור תורני.
ברוב יועץ - מדור ייעוץ לבחור ישיבה
נפגשים עם סבתא - ראיון עם סבתות
זה לא דמיון - סיפור חיים אמיתי על השגחה
פולמוס -דיון קוראים בנושאים משותפים
לבנות הנעורים - תובנות לבנות הנעורים
סיפור השבוע - סיפורי צדיקים
בעקבות העבר - סיפור היסטורי יהודי
תולי בסבב עולמי – העשרת ידע כללי
רק רגע - רגעים של ילדים עם התמודדות בלתי שגרתית
לקראת חגים בדרך כלל יוצאים עלונים מורחבים עם מדורי חג והלכותיו.
לקראת פסח וסוכות ה'מרוה לנוער' מופרד לעלון נפרד, בנוסף למוסף סיפורים בעלון נפרד.
על הכותבים בעבר ובהווה נמנים סופרים וכותבים מוכרים במגזר החרדי, כגון: לאה פריד, משה וינשטוק, יחזקאל שובקס, פ' שטרן, רותי קפלר, ה' שר, רבקה שזורי, ר' שטייר, פנחס ברייער, ציפורה שלנגר א' אייכלר והרב דוד לוי.
בשבועון מובאים ציורים לילדים, בין הציירים והמאיירים בעבר ובהווה ציירים מוכרים במגזר החרדי, כגון: רות בייפוס, בתיה טופורוביץ, אסתי אייכלר, חיה חסיד, מ.
בסקר שנערך על ידי מכון 'מדגם' ב-2016 עולה כי השבועון זוכה לתפוצה גבוהה עם 19.1 אחוזי חשיפה במגזר החרדי.
בגאומטרייה, מרובע משיקים הוא מרובע שאפשר לחסום בו מעגל, כלומר, כזה שקיים מעגל כך שכל צלעות המרובע משיקות לו.
כל הדלתונים (ולכן גם המעוינים והריבועים) הם מרובעי משיקים.
במרובע חוסם מעגל סכום האורכים של זוג אחד של צלעות נגדיות שווה לסכום האורכים של הזוג השני.
הוכחה: כל נקודת השקה מחלקת את הצלע לשני חלקים.
שני משיקים שיוצאים מאותה נקודה שווים זה לזה.
לכן, זוג צלעות נגדיות מורכב מארבעה קטעים, שמהם מורכב גם הזוג השני, ומכאן שהסכומים שווים.
גם ההפך נכון: אם במרובע סכום האורכים של צלעות נגדיות שווה לסכום האורכים של הזוג השני, הוא מרובע משיקים.
בין כל המרובעים החוסמים מעגל נתון, הקטן ביותר בשטחו הוא הריבוע.
מרובך הראשון (Merovech; בלטינית: Meroveus או Merovius, מת בשנת 453/457) הוא מלך אגדי-למחצה במחצית הראשונה של המאה ה-5, מייסד השושלת המרובינגית של פרנקים סאלים הקרויה על שמו (אם כי ייתכן ולמעשה היה זה כלודיו המלך הראשון בשושלת), שהפכה מאוחר יותר לשולטת בכל הפרנקים.
שיתף פעולה עם פלביוס אאטיוס הרומאי כנגד ההונים תחת שלטון אטילה ההוני במהלך הקרב במישורים הקטאלונים.
אין כל הוכחה היסטורית לקיומו של מרובך, חוץ מטענת המלכים המרובינגים להיותם צאצאיו.
גרגוריוס מטור כותב כי מרובך היה אביו של כילדריך הראשון, אך מטיל ספק בכך שמרובך היה מצאצאיו של כלודיו.
יש המסבירים את דברי גרגוריוס בכך, שעל פי האגדה, מרובך לא היה מצאצאי כלודיו, אלא מצאצאי המלכה, אשתו של כלודיו, אך אביו היה אל הים.
יש המפרשים את אגדה זו באופן אלגורי, ש"אל הים" הוא כובש זר מעבר לים, שממנו התעברה אשת המלך.
מרווה היספאנית (שם מדעי: Salvia Hispanica) המוכרת בשם צ'יה (או צ'יאה), היא מין של צמח פורח מסוג מרווה ממשפחת השפתניים, אשר מוצאו ממרכז מקסיקו ומדרומה ומגואטמלה.
המילה "צ'יה" מקורה במילה "צ'יאן" בשפת נאוואטל, שפרושה "שומני".
מדינת צ'יאפס במקסיקו, קיבלה את שמה מ"מי צ'יה" או "נהר צ'יה" בנאוואטל.
זהו אחד משני צמחים הידועים כצ'יה, השני הוא "Salvia columbariae", המוכר יותר בשם "הצ'יה הזהובה".
צ'יה הוא עשב חד-שנתי, הצומח עד לגובה של מטר אחד, עם עלים סימטריים מנוגדים באורך 4–8 ס"מ וברוחב 3–5 ס"מ.
פרחיו סגולים או לבנים ונוצרים במקבצים רבים עם שיבולת (spike, תפרחת בעלת ציר ראשי, עליו יושבים הפרחים ללא עוקצים) בקצהו של כל גבעול.
צ'יה מגודל באופן מסחרי בשביל זרעיו המשמשים כמזון.
הזרעים מניבים 30%-25% שמן שניתן להפקה, הכולל חומצה אלפא-לינולנית (ALA).
מתוך כלל השומן, הרכב השמן עשוי להכיל 55% חומצת שומן אומגה 3, 18% חומצת שומן אומגה 6, 6% חומצת שומן אומגה 9, ו-10% שומן רווי.
זרעי צ'יה הם בדרך כלל בצורה אליפטית, דמויי ביצה קטנה בקוטר של 1 מ"מ בערך, ומנומרים בצבעים חום, אפור, שחור ולבן.
זרע צ'יה נצרך באופן מסורתי במקסיקו ודרום-מערב ארצות הברית, אך אינו ידוע כל כך באירופה.
כיום, צ'יה מגודל באופן מסחרי במקסיקו מולדתו, ובבוליביה, ארגנטינה, אקוודור, ניקרגואה, אוסטרליה וגואטמלה.
בשנת 2008, אוסטרליה הייתה יצרנית הצ'יה הגדולה בעולם.
על פי מחלקת החקלאות של ארצות הברית, אונקיה אחת (28 גרם) של זרעי צ'יה מכילה 9 גרם שומן, 5 מ"ג נתרן, 11 גרם סיבים תזונתיים ו-4 גרם חלבון.
בזרעים יש גם 18% מהצריכה היומית המומלצת של סידן, 27% זרחן ו-30% מנגן, בדומה לערכים התזונתיים של זרעים אחרים למאכל כמו פשתן או שומשום.
בשנת 2009, האיחוד האירופי אישר את זרעי הצ'יה כ"מזון חדש" (מזון ללא היסטורית צריכה משמעותית) והתיר שימוש בו עד ל-5% מתוך כלל החומר בלחמים.
את זרעי הצ'יה ניתן להוסיף למאכלים אחרים כציפוי עליון או להכניסם לשייקים, דגני בוקר, חטיף אנרגיה, יוגורט, להפוך אותם לחומר דמוי ג'לטין, או לצרוך אותם בצורה גולמית.
המרווה ההיספאנית מתוארת ומצוירת בקודקס מנדוזה והקודקס הפלורנטיני, קודקסים אצטקיים שנוצרו בין השנים 1540 ו-1585. שניהם מתארים אותה ואת השימוש בה על ידי האצטקים.
קודקס מנדוזה מצביע על כך שהצמח גודל באופן נרחב וניתן כמנחה (מתנה לשלטון) ב-21 מתוך 38 מדינות המחוז האצטקיות.
היסטוריונים כלכליים משערים שהיא הייתה מזון עיקרי שנצרך באופן נרחב כמו התירס.
רישומי המנחות האצטקיות מקודקס מנדוזה, לצד דיווחים קולוניאליים על גידול חקלאי ומחקרים בלשניים, מספקים פרטים על המיקום הגאוגרפי של המנחות, וכן גם מפרט גאוגרפי על האזורים העיקריים של גידול המרווה ההיספאנית.
רוב הפרובינציות גידלו את הצמח, למעט אזורי שפלה חופיים טרופיים ומדבר.
אזור הגידול המסורתי היה באזור מובחן שכלל חלקים מצפון-מרכז מקסיקו, דרומית לניקרגואה.
אזור אחר של גידול, שהיה כנראה קדם-קולומביאני, היה בדרום הונדורס וניקרגואה.
הצמח עדיין בשימוש במקסיקו וגואטמלה, לפעמים כשהזרעים טחונים או עם זרעים מלאים לשימוש במשקאות תזונתיים וכמקור מזון.
מרווה חרפק (נולדה ב-12 ביוני 1988), היא שחיינית ישראלית בעבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה, אלופה ושיאנית המכביה השבע עשרה (2005), בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב.
חרפק בת לאבא מהנדס אלקטרוניקה ואמא אמנית, יוצרת הדפסים.
בת שלישית במשפחה בת 4 ילדים.
היא גדלה בקריית טבעון, למדה בתיכון אורט טבעון והתאמנה בקבוצת הפועל קריית טבעון בהדרכתו של כרמל לויתן בשנים 2002-2003 ולאחר מכן בהדרכת פאולו ולדימירסקי.
בשנת 2006 היא החלה ללמוד ביוטכנולוגיה באוניברסיטה של נבדה לאס-וגאס (UNLV) והתאמנה בהדרכתו של קוניו קונו.
בפברואר 2010 היא נפצעה בתאונת דרכים לאחר שרכב מסוג טנדר פגע בה כשנסעה באופניה.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-17 שנערכו בווינגייט ביולי 2005 זכתה חרפק ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם גלית רגב, סיגל סימסולו ומאיה פינקלר בשיא מכביה חדש של 3:58.62 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם סיגל סימסולו, ענבל לבבי ומאיה פינקלר בשיא ישראלי חדש של 8:39.71 דקות.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:08.49 דקות, אחרי מאיה פינקלר שהשוותה את שיא המכביה של ליסה מרטין משנת 1993 בתוצאה של 2:04.24 דקות ודניאל ארד מארצות הברית (2:08.05 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 2006 סיימה חרפק פעמיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.88 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.48 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2007 זכתה חרפק בשתי מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:07.47 דקות, אחרי אניה גוסטומלסקי שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:02.27 דקות ומאיה פינקלר (2:04.78 דקות) ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:26.89 דקות, אחרי אולגה ברנסייבה (4:22.51 דקות) ומאיה פינקלר (4:26.38 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.29 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.76 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף יולי 2008 זכתה חרפק ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.59 שניות, אחרי אניה גוסטומלסקי (55.16 שניות) ולפני קרן זיבנר (58.06 שניות).
בתחרות שחייה שנערכה באוקלהומה בסוף חודש פברואר 2009 קבעה חרפק במשחה ל-100 יארד חופשי שיא ישראלי חדש של 50.00 שניות, (השיא הנוכחי, 2015) ובמשחה ל-200 יארד חופשי שיא ישראלי חדש נוסף של 1:46.94 דקות (השיא הנוכחי, 2015).
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד ביולי 2009 סיימה חרפק במקום 16 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:04.20 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אישי חדש של 2:02.99 דקות, במקום 17 במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 56.85 שניות ובמקום 35 במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 26.93 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט הונגריה באוגוסט 2010 סיימה חרפק במקום 11 ביחד עם אנה וולצ'קוב, יוליה בנך ועמית עברי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:11.00 דקות.
כשחיינית רביעית היא שחתה את סגנון החופשי בזינוק שליחות בתוצאה של 56.92 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 32 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:05.03 דקות, במקום 41 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.39 שניות ובמקום 48 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 27.10 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בקיבוץ אשדות יעקב בפברואר 2011 זכתה חרפק בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 26.73 שניות, אחרי ניקול סמסוניוק (26.23 שניות) ולפני אניה גוסטומלסקי (26.90 שניות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.23 דקות, אחרי עמית עברי (1:58.61 דקות) ומרטינה מרקס (2:02.26 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 57.44 שניות
באוקטובר 2015 קיבלה חרפק תואר דוקטור לרפואה מהפקולטה לרפואה בגליל.
עובדת כרופאה מתמחה במחלקה לכירורגיה פלסטית שבמרכז הרפואי ברזילי באשקלון.
מַרְוָה צְמִירָה (שם מדעי: Salvia lanigera), היא בן-שיח מדברי וצמירה המשתיך לסוג מרווה ממשפחת השפתניים.
מין זה בולט לאחר הגשמים בכותרות בצבע סגול כהה אחיד המודגשות על רקע גביעים שמכוסים בשערות לבנות, ארוכות ומפושקות ובעלים פשוטים גזורים לאונות צרות וארוכות, שפניהן מקומטות ומגובששות.
בישראל מרווה צמירה, כצמח מדברי, גדלה בערבות-שיחים בנגב ובמדבר יהודה, אבל היא גדלה גם בשפלת החוף על גבי כורכר או חול מיוצב.
כיסוי השערות המפושקות והארוכות עשוי לסייע לצמח בניהול יעיל של משק המים בתנאי האקלים המדבריים, וייתכן שגם מעניק לו הגנה מפני פגיעת גרגרי חול ברקמותיו.
השם המדעי Lanigera פירושו "בעל צמר" (מלטינית: "lana" – צמר, "gera" – נושא), והשֵׁם העברי צמירה הוא תרגום יאה.
בתרבות הבדואית, נהוג להשתמש במרווה צמירה כתבלין להכנת משקאות חמים.
עונת הפריחה נמשכת מפברואר עד מאי.
אם כי לעיתים קרובות היא מקדימה לאמצע דצמבר ומתארכת עד תחילת יוני.
מַרְוָה צְמִירָה היא בן-שיח מדברי נמוך, מעוצה בבסיסו, צמיר מאוד, אפרורי, וגובהו 15 עד 30 ס"מ.
הגבעולים רְבוּעִים, שרועים או זקופים, בעלי גוון ירוק ורוד ומכוסים שערות לבנות ארוכות ומפושקות.
הפטוטרות שעירות ואין לוואים (כבכל משפחת השפתניים).
העלים נגדיים, פשוטים, מוארכים או דמוי משולש ארוך, גזורים-מנוצים פעם אחת לאונות צרות וארוכות ואורכם 5 עד 7 ס"מ.
פני העלים מקומטים ומגובששים בין העורקים המשניים שמכוסות בשערות דלילות.
העלים העליונים ועלי התפרחת שונים מעלי הבסיס.
הם קטנים יותר וגזורים פחות, כלומר המפרצים בין האונות אינם מגיעים עד לעורק הראשי.
הפרחים דו-מיניים, מאוחי עלים, בלתי-נכונים (דו-סימטריים) ונישאים בדּוּרִים מדומים לאורך גבעול התפרחת, בתפרחות מסוג אשכול (תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת).
הדורים מרוחקים זה מזה ובכל דּוּר 5 עד 8 פרחים ורק חלקם פורח באותה עת.
הגביע, שאורכו כס"מ אחד, דו-שפתני, משתייר, דמוי פעמון ומכוסה שערות לבנות ארוכות ומפושקות (סימן היכר).
בשפתו העליונה 3 שיניים בולטות ובתחתונה 2 שיניים.
הגביע ירוק וארגמני בעיקר בקודקודו או כולו ירוק.
הכותרת דו-שפתנית, צבעה סגול כהה אחיד ואורכה 15 עד 25 מ"מ.
צינור הכותרת, בולט בחלקו הגדול מתוך הגביע והוא חסר קשקש מצויץ בתוכו.
השפה העליונה קעורה וכפופה כעין קשת.
השפה התחתונה פרושה ובעלת 3 אונות מעוגלות, מהן האמצעית גדולה מהצדדיות.
האבקנים, שמספרם 2 מעורים בצינור הכותרת, ואינם בולטים מהשפה העליונה.
הזירים קצרים, מופרדים האחד מן השני, ומסתיימים בקונקטיב ארוך שבקצהו האחד נמצאת לשכה המכילה אבקה וצבעה צהוב, ובקצהו השני לשכה ריקה.
שתי הלשכות הריקות של שני האבקנים מאוחות זו לזו ויוצרות מעין דוושה (מאפיין רבים ממיני המרווה).
השחלה עילית, בעלת 2 עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות.
בכל מגורה ביצית אחת זקופה.
עמוד העלי יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה (gynobasic) והצלקת שבראשו שסועה לשתי אונות לא שוות זו לזו.
עמוד העלי קשתי לא בולט מהכותרת, הוא נמצא מתחת לשפה העליונה.
לאחר סיום תפקידם של האבקנים מבשילה השחלה ומתארך עמוד העלי לשם קליטת האבקה מן המאביקים, שהם לרוב דבורים גדולות ובינוניות.
הבשלת האבקנים מקדימה את הבשלת השחלה והצלקת כמו בכל מיני המרווה.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp), שעשוי 2 עד 4 פרודות (אגוזיות יבשות) מופרדות, עטוף בגביע משתייר.
הפרודות מעוגלות פני שטחם חום עד שחור, קירחים וחלקים.
תחום התפוצה של מרווה צמירה משתרע בצפון אפריקה, ממרוקו, דרך אלג'יריה, תוניסיה ולוב, ועד מצרים, סיני וערב הסעודית.
הצמח נפוץ גם באזור בישראל וירדן, בלבנון ובסוריה, בקפריסין, ובחלקים של עיראק ואיראן.
בית הגידול של מרווה צמירה הוא בערבות ובמדבריות בבתות הספר וגם בחבלים ים-תיכוניים.
בישראל, היא מצויה בדרום ובמרכז ישראל ונעדרת מצפונה.
היא גדלה בערבות-שיחים בנגב וגם בקרקעות (דלות) חול, לס וגיר במדבריות בנגב, מדבר יהודה, הבקעה הדרומית ובסיני.
בנוסף, היא נפוצה גם בשפלת החוף, שם היא צומחת על קרקעות כורכר או חול מיוצב.
קרקעות אלו מתאפיינות במשק מים המזכיר במידה מסוימת את תנאי המדבר, בשל יכולתן הנמוכה להחזיק מים וזמינות המים המוגבלת לצמחים.
זה מסביר את התאמתה של המרווה הצמירה גם באזורים אלה, שכן היא מותאמת לתנאי יובש.
התפוצה בישראל כוללת את הנגב הצפוני, השומרון, הרי יהודה, מדבר יהודה, שפלה, בקעת ים המלח, הרי אילת והערבה.
בגאומטריה, מרובע שלם הוא מערכת כללית של ארבעה ישרים במישור, אשר אף שלושה מהם לא עוברים דרך אותה נקודה, יחד עם שש נקודות החיתוך של הישרים הללו.
באופן דואלי ניתן לחשוב על 4 נקודות במישור ועל 6 הישרים שמחברים את שישה זוגות הנקודות.
המונח משמש בעיקר בגאומטריה פרויקטיבית, והוא בעל מספר תכונות מעניינות.
את שש הנקודות ניתן לחבר בזוגות באופן כזה שאף קטע שמחבר זוג נקודות אינו מוכל באחד מארבעת הישרים שיוצרים את המרובע השלם.
ל-3 הקטעים הללו נקרא אלכסונים של המרובע השלם.
משפט המרובע השלם קובע ששלושת נקודת האמצע של האלכסונים תמיד נחות על ישר אחד.
ישר זה נקרא ישר ניוטון על שם אייזק ניוטון שהוכיח את המשפט לראשונה.
מרובע סאקרי (לעיתים נקרא גם מרובע ח'יאם-סאקרי) הוא מרובע עם שתי צלעות שוות הניצבות לבסיס משותף.
הוא נקרא על שם ג'ובאני ג'ירולמו סאקרי, שעשה בו שימוש מקיף בחיבורו על גאומטריה שפורסם ב-1733, שהיווה ניסיון להוכיח את אקסיומת המקבילים באמצעות הוכחה על דרך השלילה.
השימוש הידוע הראשון במרובע סאקרי נעשה על ידי עומר ח'יאם בשלהי המאה ה-11, ועל כן לעיתים מתייחסים למרובע הזה בתור מרובע ח'יאם-סאקרי.
בעבור מרובע סאקרי ABCD, הצלעות AD ו-BC (שנקראות גם הרגליים) שוות באורכן וניצבות לבסיס AB.
החלק העליון CD נקרא הפסגה או הבסיס העליון והזוויות C ו-D נקראות זוויות הפסגה.
היתרון הטמון בשימוש במרובעי סאקרי בהתייחס לאקסיומת המקבילים הוא שהם מדגימים את תכונות הגאומטריות השונות בבהירות רבה.
ניתן לשאול את השאלה הבאה בקשר למרובעי סאקרי:
האם זוויות הפסגה הם זוויות ישרות, חדות או קהות?
כפי שהתברר מאוחר יותר, שלוש האפשרויות השונות לזוויות אלו מתאימות למקרים הבאים:
כאשר הזוויות הללו ישרות, הקיום של מרובע כזה שקול לאקסיומת המקבילים.
כאשר הזוויות הללו חדות, המרובע הזה מוביל לגאומטריה היפרבולית.
כאשר הזוויות הללו קהות, המרובע מוביל לגאומטריה אליפטית או לגאומטריה ספירית.
סאקרי עצמו חשב שניתן להראות שהמקרים הקהים והחדים הם בעלי סתירות פנימיות.
הוא אכן הראה שהמקרה הקהה הוא בעל סתירה פנימית, אבל נכשל לטפל בצורה נכונה במקרה החד.