tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וודברי הניח את הבסיס לפירוש "סעיף הסחר" כפי שמפורט בפרק 1 לחוקת ארצות הברית (חלק שמיני, סעיף שלישי), שעל פיו לקונגרס הסמכות להסדיר את המסחר עם מדינות אחרות ובין מדינות האיחוד.
הוא פיתח שיטה של הגדרת היקף הסמכויות הרגולטוריות של המדינות.
ההיגיון מאחורי שיטה זו היה הבסיס ל"דוקטרינת קולי" שפותחה בהמשך על ידי יורשו, השופט בנג'מין רובינס קרטיס.
בתיקים שנגעו לסוגיה זו עסק בית המשפט בחוקים שנגעו להגבלה על משקאות חריפים.
בשל חוסר בתקדים ברור בנוגע לסמכות המדינות לפקח על המסחר על פי חוקותיהם, לא עלה בידם של שופטי בית המשפט העליון להגיע לעמדה אחידה כדי לגבש דעת רוב.
דעתו של וודברי התמקדה על ההקשר שהתבסס על "כל מקרה לגופו" במקום להחליט על עקרון מופשט בנוגע לסמכויות בתחום המסחר.
הוא ציין, "סוגיית הקנייה והמכירה בתחומי המדינה שייכת לסמכויות המדינה בנוגע לסחר הפנימי בתוכה באותו אופן שהפיקוח על סחר חוץ הוא סמכות הממשל הפדרלי".
הוא הבחין בין האיסור על מכירת משקאות חריפים בימים מסוימים לבין האיסור על ייבוא, שעשוי היה לגעת לתחום השיפוט של הממשלה הפדרלית בסוגיות סחר.
וודברי חקר את פרטי המקרה במקום לבחון את מקור הסמכות בסעיף הסחר.
בהמשך הלך בית המשפט בעקבות ההיגיון של וודברי במקרה של "קולי נגד מועצת המפקחים", בו נפסק שבית המשפט יחליט על כל מקרה לגופו, בתלות אם הסוגיה לפיקוח היא מקומית מטבעה או שהיא מצריכה חקיקה ברמה לאומית.
דעתו של וודברי סייעה לגרום לשינוי גישה זה.
תרומותיו של וודברי לפירוש סעיף הסחר יושמו גם בהגנה על זכויות המדינות בתיק וורינג נגד קלרק.
הוא דחה את הניסיונות של רוב הרכב השופטים להרחיב את סמכות השיפוט הפדרלי בסוגיות ימיות.
תאונה ימית שהתרחשה ליד ניו אורלינס במימי נהר המיסיסיפי.
לפתחו של בית המשפט ניצבה ההחלטה אם לממשלה הפדרלית או לממשלת לואיזיאנה הסמכות לדון בה.
וודברי לא הסכים עם ההנחה שלממשלה הפדרלית אין את סמכות השיפוט על נהרות שלא נשלטים על ידי הגאות והשפל, שכן האזרחים שנקלעו לתאונות בתחומי הנהר נאלצו לנסוע מרחקים ארוכים יותר אם הממשלה הפדרלית תהיה מעורבת בעניין בהשוואה למקרה בו הנושא יהיה בטיפול המדינה בה התרחשה התאונה.
הוא טען שהממשלה סירבה להתערב בסמכויות המדינה כפי שנכתבו בחוקה והרחיקה לכת ואמרה שהרחבת הסמכויות של הממשלה הפדרלית עלולה להיות בעייתית כאשר יהיה מדובר בסוגיית העבדות.
הוא הזהיר שהרחבת יתר של סמכויות הממשלה הפדרלית עלולה להוביל ל"מאבק על סמכויות השיפוט בין בתי המשפט של המדינות לבין בתי המשפט הפדרליים, שגם כך היו מורכבות ולעיתים קרובות העמידו בסכנה את ההרמוניה של המערכת הפוליטית".
הוא הגן על זכויות המדינות בציינו כיצד הוא יפסוק בעתיד, כמי שמקפיד על לשון החוקה, בתיקים בנוגע לסוגיית העבדות.
וודברי כיהן בבית המשפט העליון של ארצות הברית עד לפטירתו ב-1851.
הוא אחד האנשים היחידים בארצות הברית שכיהנו בתפקידים בכל שלוש זרועות הממשל (הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת), הן במדינתו, ניו המפשייר והן ברמה הארצית.
מתוכם הוא אחד משלושת האנשים היחידים בארצות הברית שגם כיהנו כמושלי מדינות (השניים האחרים הם סלמון צ'ייס וג'יימס פרנסיס ברנס).
על שמו של וודברי נקראו מחוז באיווה, ערים במינסוטה ובטנסי, שדרות וודברי בפורטסמות' שבניו המפשייר, בית ספר בסיילם שבניו המפשייר וכמה ספינות של צי ארצות הברית שנקראו על שמו.
שמו מופיע על אחת מנקודות הציון ההיסטוריות (מספר 43) שעל כביש 136 בניו המפשייר, ליד עיירת הולדתו של וודברי, פרנססטאון.
אף על פי שוודברי היה דמות ידועה היטב במאה ה-19, המוניטין שלו נחלש לאחר מכן.
החלשות המוניטין שלו נגרמה בעיקר בשל שני גורמים: סגנון הכתיבה המסורבל שלו ואופי השיפוט הפוזיטיבסטי שלו, שגרם לתפיסה השגויה שהוא היה תומך עבדות.
הוא נודע בשל האינטליגנציה שלו, אך דעותיו הארכניות הקשו על ההיסטוריונים לראות נכוחה את השפעת פועלו.
וודברי השפיע מאוד על פיתוח "דוקטרינת קולי" בפירוש סעיף הסחר ובעיצוב התקדימים בנוגע לעבודת.
כאשר הוא הניח את דעותיו האישיות בצד, הוא חיזק את הרעיון שהחוקה התירה במפורש את העבדות ואף תמכה בקיומה, גישה שסללה את הדרך להחלטה בעניין דרד סקוט, מחד, ולמתחים שגרמו לפילוגים, מאידך.
רבי לוי יצחק גוטרמן; (?
– כ"ב בטבת תרס"ה, 30 בדצמבר 1904) היה האדמו"ר של חסידות סירוטשין-לאדי מסוף שנת תרמ"ב (1862) ועד פטירתו.
רבי לוי יצחק הוא דור חמישי בשושלת אדמו"רי חב"ד, והאדמו"ר היחיד בחסידות חב"ד שאינו צאצא של האדמו"ר הזקן רבי שניאור זלמן מלאדי.
נולד בעיר ורשה בירת פולין כבן בכור לאדמו"ר רבי ישראל גוטרמן מאוסטרובצה, בנו בכורו של האדמו"ר רבי יעקב אריה גוטרמן מראדזימין שהיה מהאדמו"רים הבולטים בפולין ונחשב כ"זקן האדמו"רים" בדורו.
נקרא "לוי יצחק" על שם זקנו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
לאחר נישואיו, המשיך להתגורר בוורשה ונולדו לו בנים.
הוא השקיע עצמו בלימוד התורה ובעבודת ה', ובמחוזות הסמוכים לוורשה רצו לקבל אותו כרב, אבל המינוי לא יצא אל הפועל, עקב פטירתה של אשתו.
נישואיו עם בת האדמו"ר המהרש"ז מחב"ד-לאדי
בפני סבו רבי יעקב אריה גוטרמן הוצע לשדך את נכדו רבי לוי יצחק עם הרבנית ראדא יהודית, בתו של האדמו"ר רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון מחב"ד-לאדי, שהתאלמנה אף היא מבעלה.
רבי יעקב אריה, שדברי תורתו היו בדרך חסידות חב"ד, שלח את החסיד הרב שמואל אלימלך לליאדי כדי שיביא בפניו את התרשמותו מהמהרש"ז ומשפחתו.
הרב שמואל אלימלך חזר אל רבי יעקב אריה והביע "התפעלות יתירה" מדברי רבי חיים שניאור זלמן בקבלה ובחסידות.
המהרש"ז התנה את סגירת השידוך בהתחייבותו של רבי לוי יצחק כי יתגורר אצלו בליאדי ולא יחזור עם בתו לפולין.
השידוך קם והיה, ורבי לוי יצחק נשא לאישה את הרבנית ראדה יהודית שניאורסון.
היה חביב מאוד אצל חותנו המהרש"ז אשר למד איתו רבות את תורת חסידות חב"ד, ורבי לוי יצחק, שהשקיע את עצמו בלימוד החסידות, הצליח בכך מאוד, עד שנהיה "חוזר" מרכזי בחצר חותנו, והחסידים היו מתקבצים סביבו לשמוע את "חזרת" דברי החסידות של המהרש"ז.
גם לאחר שעבר להתגורר בליאדי, המשיך רבי לוי יצחק את הקשר עם חצר סבו רבי יעקב אריה, ואף היה זה שנבחר להגיה את הספר "דברי אבי"ב" של סבו לאחר פטירתו בשנת תרל"ד (1874).
לאחר פטירת חותנו רבי חיים שניאור זלמן שניאורסון בד' בטבת ה'תר"ם (19 בדצמבר 1879), התמנה בנו רבי יצחק דובער שניאורסון-המהרי"ד למלא מקום אביו כאדמו"ר חסידות חב"ד-לאדי רבי לוי יצחק המשיך להתגורר בליאדי במשך שנתיים וחצי נוספות עד לסוף שנת תרמ"ב-1882, אז עבר להתגורר בסירוטשין.
בהגיעו לסירוטשין התקבצו אליו מחסידי חותנו המהרש"ז והחל לכהן כאדמו"ר.
בתחילה, היו לו מעט חסידים ובמשך השנים התרבו חסידיו.
כהונתו התקיימה במקביל לכהונת גיסו רבי יצחק דובער שניאורסון שנותר האדמו"ר המרכזי של חסידות חב"ד-לאדי.
היה מקבל את פני הנוסעים אליו בסבר פנים יפות ומכניס את עצמו בענייניהם, וחסידיו היו שבעי רצון ממנו.
את מאמרי החסידות בשבתות ובחגים היה אומר באריכות ובבהירות, בסגנון דומה למאמרי חותנו.
לאחר פטירת אשתו הרבנית ראדה יהודית בי"ז באדר ה'תרנ"ח (11 במרץ 1898), נישא רבי לוי יצחק בפעם השלישית, לרחל לאה.
בשנת תרס"ה (1905) נסע לוורשה לברית מילה של אחד מנכדיו, ונפטר שם בכ"ב בטבת תרס"ה (30 בדצמבר 1904).
רבי לוי יצחק נטמן באוהל ראדזימין בוורשה, שם קבורים אדמו"רי ראדזימין, סבו רבי יעקב אריה גוטרמן ובן דודו רבי אהרן מנחם מנדל גוטרמן, ורבי נחמיה אלתר.
יהודים רבים עולים לקברו, במטרה לבקש רחמי שמים, ברכה והצלחה.
בנו, רבי יהודה ירחמיאל, מילא את מקומו בהמשך קיום החסידות ובית המדרש של אביו.
רבי יהודה ירחמיאל גוטרמן, ממלא מקום אביו בהמשך קיום החסידות ובית המדרש בסירוטשין.
היה משגיח ישיבת פוניבז' לצעירים.
חתנו, רבי מרדכי מנחם קאליש מוורשה, שהיה האדמו"ר השני של חסידות סקרנביץ החל מכ' בתשרי תרפ"ז (28 בספטמבר 1926) לאחר פטירת אביו רבי שמעון קאליש (בנו של רבי מנחם מנדל מוורקא), ועד לפטירתו בי"ח באדר א' תרפ"ט (28 בפברואר 1929).
לרבי מרדכי מנחם קאליש ולאשתו נולדו כמה ילדים שהקימו משפחות, אבל כולם ניספו בשואה.
שמואל ישראל היה החלל הראשון של היישוב כפר חסידים.
למד אצל הרב רבינוביץ בוויטבסק ובישיבה של רבי חיים סולובייצ'יק בוורשה והצטיין בלימוד בחריפות בהתמדה ולמשך שעות רבות כל יום.
בשנת תרפ"ד עלה לארץ ישראל יחד עם האדמו"ר מיבלונה רבי יחזקאל טאוב והיה מהמייסדים הראשונים של כפר חסידים.
בכ"ח באדר א' תרצ"ב (6 במרץ 1932) נפל מכדור של מחבלים בפתח ביתו, לעיני אשתו שרה.
חורשת האורנים בכפר חסידים ניטעה לזכרו.
לוי הלוי (נולד ב-1970) הוא מנהל ישראלי, לשעבר מנכ"ל חברת "כאל".
בינואר 2026 התחיל לכהן כמנכ"ל חברת "אל על".
הלוי נולד בהרצליה לשלום ושרה (עמר) הלוי.
אביו שלום נולד בצנעא שבתימן בשנת ה'תרפ"ח (1928).
בשנת ה'תר"ץ (1930) עלו שלום ומשפחתו לארץ ישראל.
היה ממקימי האגודה לטיפוח חברה ותרבות.
בשנת ה'תשכ"ב (1962) הקים את בית הכנסת "אבי דוד" בהרצליה, שנקרא על שם מארי יחיא קאפח.
למד תואר ראשון במשפטים במרכז הבינתחומי הרצליה, ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
הלוי כיהן במספר תפקידי ניהול בכירים: משנה למנכ"ל ומנהל אגף מערכות מידע וטכנולוגיה במנורה מבטחים, מנכ"ל משותף במלם תים, חבר דירקטוריון בחברת "כאל", ועוד.
כיהן במשך ארבע שנים כסמנכ"ל ומנהל חטיבת טכנולוגיות ותפעול בבנק דיסקונט.
היה שותף מרכזי לגיבוש ויישום התוכנית האסטרטגית של הבנק, והוביל את הטרנספורמציה הדיגיטלית.
החל מיוני 2018 מכהן בתפקיד מנכ"ל חברת "כאל".
בספטמבר 2025 הודיע דירקטוריון חברת "אל על" על מינויו למנכ"ל חברת התעופה.
הוא נשוי בשנית, ליזמית אילית גלר, ואב לשלושה מנישואיו הראשונים.
הרב לוי יצחק דוכמן הוא הרב הראשי בקהילה היהודית שבאיחוד האמירויות הערביות, ושליח חב"ד לאיחוד האמירויות, המוכר כרב רשמי מטעם הממשלה.
דוכמן מתגורר ופועל באיחוד האמירויות משנת 2014. הוא פועל לעיתים גם במדינות המפרץ הפרסי.
דוכמן נולד בניו יורק לפייגא ולרב שלום דוכמן, מנהל כולל חב"ד בישראל.
הוא גדל בארצות הברית, למד והתחנך במוסדות חב"ד ובישיבת תומכי תמימים.
את דרכו הרבנית החל בגיל 21 בקזבלנקה שבמרוקו, שם ניהל את פעילות הקהילה היהודית במסגרת בית חב"ד בהנהלת גיסו הרב לוי באנון.
דובר חמש שפות בהן ערבית וצרפתית.
חב"ד החלה לפעול באיחוד האמירויות הערביות בשנת 2008. בשנת 2014 הרב דוכמן החל את פעילותו הרבנית בקרב יהודים החיים במדינה.
בשנת 2019, לאחר שהממשל הכיר בקהילה היהודית באיחוד, החלה פעילותו להתפרסם יותר.
והוא נהיה מעורב יותר בפעילויות ייצוגיות במסגרת סובלנות בין-דתית.
נמנה עם ראשי הקהילה היהודית.
בסוף 2020 מונה להיות שליח חב"ד לאיחוד האמירויות.
בשנת 2015, הקים דוכמן מסגרת לימודית יהודית ראשונה באמירויות, תלמוד תורה לילדים שהתגוררו בזמנו בדובאי.
כרב בעל מעמד תושבות במדינה, והמתגורר בה דרך קבע, קיבל הרב דוכמן את רישיון הרבנות הראשון מממשלת אבו דאבי, רישיון 001.
תחת מנהיגותו פועלים בתי הכנסת של הקהילה היהודית בדובאי ובאבו דאבי.
הרב דוכמן יצר את מה שהוא מכנה "נוסח דובאי", שהוא שילוב של שירים ומנגינות מאזורים שונים בתפילה, כדי לגרום לאנשים מכל מקום ועדה להרגיש בנוח.
מערכת הכשרות EAKC, שהקימה בתי שחיטה, נותנת כשרות למסעדות, למלונות ולמפעלי מזון; תלמוד תורה ומסגרות חינוכיות נוספות; מקווה טהרה בדובאי; בתי חב"ד בדובאי ובאבו דאבי; ומוסדות יהודים נוספים המשרתים את הקהילה ואת התיירים.
בנוסף, בסיוע מערכת הכשרות שהקים, מייצרים באמירויות חלב ישראל.
במקרה של מדינה זו יש משנה תוקף לצורך בכך מאחר שבניגוד למדינות רבות בעולם בהן החלב הוא חלב מפרות, הרי שבאמירויות רווח השימוש בחלב גמלים.
בשל אי קיום גורם רבני במדינות המוסלמיות השכנות, מגיע הרב דוכמן לעיתים גם למדינות נוספות בחצי האי ערב.
כך פעל אצל הקהילה היהודית הקטנה בכווית, וכן אצל חיילים יהודים שהוצבו באזור במסגרת צבא ארצות הברית, ובקהילה היהודית במסקט בירת עומאן, ואף התבקש לערוך לוויה יהודית בבחריין.
בנוסף, החל מספטמבר 2020 קולטת הקהילה היהודית באבו דאבי עשרות מיהודי תימן, האחרונים שנותרו במדינה.
בשנת 2020 הגיע הראשון לציון הרב יצחק יוסף לביקור באיחוד האמירויות הערביות והיה אורח הכבוד של הקהילה.
הרב יוסף ביקר בכל מוסדות הקהילה.
בשנת 2020, חנך דוכמן את הקמפוס החינוכי היהודי בדובאי.
הקמפוס כלל את גן הילדים "Mini Miracles" ומרכז קהילתי, הכולל מסגרת עבור מבוגרים, בית ספר לעברית, מועדון נוער והרצאות העשרה.
בספטמבר 2022, הודיע הרב דוכמן על הקמתו של קמפוס חינוכי חדש גם באבו דאבי.
ביוני 2021, בעת הסרת הלוט לפתיחתה הרשמית של שגרירות ישראל באיחוד האמירויות, קבע הרב דוכמן את המזוזה בשגרירות במעמד שר החוץ וראש הממשלה החלופי יאיר לפיד.
נכון לשנת 2022 הרב דוכמן משמש כתפקיד חבר המנהלים של ארגון איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
נשיא הארגון, הרב מנדי חיטריק , רבה של הקהילה האשכנזית בטורקיה, ציין שהרב דוכמן ביקש מהיהודים באיחוד האמירויות להתהלך ברחוב ולראשיהם כיפות, בין השאר כדי להרגיל את המקומיים לנוכחות היהודית.
במרץ 2022, הוזמן הרב הראשי לישראל הרב דוד לאו לביקור רשמי באיחוד האמירויות, הרב הראשי יחד עם הרב דוכמן ביקרו במוסדות הקהילה, נפגשו עם שגריר ישראל מר אמיר חייק וכן נפגשו עם שייח נהיאן בין מובראק אל נהיאן - שר הסובלנות וחבר הקבינט האמירתי.
במאי 2022 מיד לאחר מותו של שייח' ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן, נשיאה הקודם של איחוד האמירויות, הוזמן הרב דוכמן על ידי הנשיא הנבחר שייח' מוחמד בן זאיד אאל נהיאן לארמון הנשיאות לשאת דברי נחומים בשם הקהילה היהודית ויהדות העולם, ולהודות על התמיכה והחמלה שמעניקים השליטים ליהודים באיחוד.
באלול תשפ"ב, ספטמבר 2022 התקיימה חתונתו של דוכמן, החתונה היהודית הראשונה באבו דאבי והגדולה באיחוד האמירויות, בחתונה נכחו בני משפחת השלטון, אנשי ממשל, אנשי עסקים, דיפלומטים ורבנים ממדינות רבות, הרב דוכמן נישא ללאה בתו של הרב מנחם חדאד שליח חב"ד ורב העיר בריסל והם מתגוררים באבו דאבי.
לוי בן יפת הלוי (כונה אבו סעיד, ר' לוי הלוי המלמד, וכן מכונה בשמות נוספים), היה חכם קראי, מדקדק עברי ופרשן מקרא.
פעל בירושלים בסוף המאה העשירית ובמחצית הראשונה של המאה ה-11.
נולד בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-10 לאביו יפת בן עלי הלוי, פרשן מקרא ומראשי הקראים בירושלים.
למד אצל אביו וכן בישיבת בכתויה שייסד יוסף בן נוח בירושלים.
פעל בירושלים בתקופת עדת השושנים - אבלי ציון בשלהי המאה ה-10 ובמחצית הראשונה של המאה ה-11.
לפי מיכאל קורינאלדי נחשב יפת לאחד מגדולי החכמים הקראיים.
וחיבורו ספר המצוות משמש כאחד החיבורים החשובים בהלכה הקראית בפרט בדיני משפחה.
לפי חגי בן-שמאי, ספר המצוות של לוי בן יפת:
בין תלמידיו נמנה ישועה בן יהודה לימים מחכמי ישיבת בכתויה בירושלים ומחכמי הקראים הבולטים בדורו.
בתקופתו חלו שינויים באופיים של עדת אבלי ציון אשר העבירו את תשומת הלב שלהם מהתמקדות רק בפרישות ואבלות לחיים פעלתניים.
דבר זה בא לידי ביטוי בין היתר בהטפתו של לוי נגד צומות מרובים.
כתב מספר חיבורים בערבית יהודית המפורסם שבהם הוא ספר המצוות.
בכתביו מצויים פרושים רבים למקרא, ובחיבוריו ההלכתיים חלק לעיתים רבות על חכמים קראיים שהיו לפניו.
מכתביו נלמדות עדויות רבות על ארץ ישראל והעדה הקראית בה בתקופתו.
כך גם לצורות לשוניות עבריות חדשות המופיעות בזמנו בכתב.
כמו כן חיבר ספר תאולוגי בשם "ספר החסד" הכתוב בשיטת הכלאם בסגנון המועתזילה, אסכולה תאולוגית רציונליסטית.
כתב קיצור לספר "האגרון"- לכסיקון תנ"כי של דוד בן אברהם אלפאסי הקראי, שהיה מחלוצי המילונאות העברית.
חיבר ספר על ההבדלים בן אסכולת אהרון בן אשר ואסכולת משה בן נפתלי באשר למסורת המקרא.
חיבר ספר על ההבדלים ההלכתיים בין החכמים הקראיים: סהל בן מצליח לבין יפת בן עלי הלוי.
ע"פ אבן אלהיתי, כתב חיבור פירוש קצר לנביאים ראשונים.
וכן קיצור לפרשנותו של סהל בן מצליח למקרא.
קטע מפירושו לספר יהושע נשתמר ומצוי במוזיאון הבריטי.
כתב מבוא לחומשי המקרא אשר אבד.
לדעת משה שטיינשניידר, פירוש קצר אלמוני לתהילים המצוי במוזיאון הבריטי נכתב על ידו.
בפירושו לספר דניאל נשתמרה עדות להתקוממות של כת הקרמטים בארץ ישראל בראשית המאה ה-11.
בדומה לאביו ר' יפת, גם לוי כתב ספר הלכתי בשם ספר המצוות.
הספר נכתב בערבית יהודית וכן תורגם לעברית ככל הנראה כבר המאה ה-11. בעברית נשתמר הספר כולו אולם בערבית השתמר רק בחלקו.
בספרו הוא מפרט על ההבדלים בין הרבניים לקראים וכן על המחלוקות בין הקראים עצמם.
בפרט הוא מזכיר את רב סעדיה גאון הרבני, אותו הוא מרבה לתקוף בבוטות רבה.
ע"פ צבי גרץ, הספר נכתב בשנת ד'תשס"ז (1007) והושלם על ידי סעיד בן יפת אחיו.
יורם ארדר ומאירה פוליאק בהתייחסותם לאופיים של ספרי המצוות השונים של הקראים מראשיתם ועד לזמנו של לוי בן יפת מציינים עליו:
לפי מיכאל קורינאלדי, בספר זו מופיע המקור הקראי הראשון המציין אפשרויות לגירושין ע"פ דרישת האשה ואף ללא גט.
לוי יצחק (1937 – 24 באוגוסט 2023) היה שמאי רכב ישראלי, מחברו של מחירון לוי יצחק למחירי כלי רכב.
נולד בשנת 1937 בבולגריה בשם יצחק לוי.
ב-1948 עלה לישראל עם משפחתו והתגורר ביפו.
למד בתיכון שבח בתל אביב במגמת מכונאות רכב.
שירת בצה"ל כמדריך טכני למכונאי טנקים, ובאותה עת שינה את שמו ללוי יצחק.
עבד ברשת אורט כרכז מגמת מכונאות הרכב.
למד שמאות רכב בבריטניה, ועם שובו לישראל פתח משרד שמאות בתל אביב.
בשנת 1974 פרסם לראשונה את מחירון לוי יצחק למחיריהן של מכוניות משומשות, שהפך לאמת מידה בתחומו, ושימש חברות ביטוח, חברות להשכרת רכב, בעסקאות בין בעלי רכב ועוד.
בשנת 1982 הקים את חברת לוי יצחק – החברה לשמאות וסקרים בע"מ.
בהמשך פרסם לוי יצחק מחירון דירות ומחירון לרכב דו-גלגלי.
נישא לרחל, ולהם שלושה ילדים.
בנו מי-רון לוי ממונה על שמאות הרכב בחברת לוי יצחק ובתו קארין קראוזה ממונה על שמאות הנדל"ן בחברה.
כשפרש לגמלאות עבר ניהול החברה לשניהם.
לוי יצחק נפטר ב-24 באוגוסט 2023 בגיל 86 והובא לקבורה בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
לוי לוי (5 בספטמבר 1922 – אמצע שנות השמונים) היה עובד השב"כ שריגל למען הרפובליקה העממית הפולנית שהייתה לחלק מהגוש המזרחי.
לוי לוי (לוציאן לוי, איגנצי לוי) נולד ב-1922, בן להורים רופאים, בראדום שבפולין.
הוא היה פעיל ציוני, והגיע לתפקידים בכירים בתנועת הנוער הציונית "גורדוניה".
בתקווה להיחלץ מהרשעה בהחזקת נשק שלא כחוק הסכים ב-1947 לשרת את המודיעין הפולני, ומסר מידע על "גורדוניה".
הוא הפך לסוכן נאמן ונהנה ממענקים כספיים נכבדים.
באוגוסט 1948 עלה לישראל עם אשתו.
בהמלצת ידידו מתנועת "גורדוניה", זליג כץ, שעבד בשב"כ, התקבל לוי לשב"כ, לאגף המבצעים.
כשנה וחצי לאחר שהחל לעבוד בשב"כ הורה לו הקונסול הפולני בתל אביב להתחיל לפעול כמרגל.
מפעם לפעם יצא לצרפת לפגישה עם הורי אשתו, וניצל זאת גם לפגישה עם מפעיליו במודיעין הפולני, בנוסף לפגישות שקיים בישראל.
הוא סיפק למפעיליו מידע רב, ובתמורה קיבל כסף ולאות הוקרה - שעון זהב שפהאוזן.
בזבזנותו הכספית ומנהגו להסתובב בכל מקום עם מצלמת "מינוקס" לא עוררו את חשדם של עמיתיו.
זה התעורר רק ב-1957 אחרי שלוי שירת כבר שמונה שנים.
בתשאולים שנערכו לעולים מפולין התברר כי ידוע להם על מרגל פולני בכיר המועסק בשירות הביטחון הישראלי.
הסימנים הצביעו על לוי לוי.
מחוסר ראיות הוא לא נעצר מיד, אך פעילותו בשב"כ צומצמה, ולאחר שיחה קשה עם ראש היחידה שבה שירת, התפטר מהשב"כ באוגוסט 1957. בספטמבר 1957 יצא עם אשתו לצרפת, אך בדצמבר 1957 חזר לישראל, וביקש לחזור לעבודתו בשב"כ.
הוא נעצר ב-1 בפברואר 1958, בהוראתו של איסר הראל, והכחיש את היותו מרגל.
אולם בהיעדר ראיות התקשו להרשיעו במשפט, במיוחד לאחר ששכר את עורכי הדין שמואל תמיר ואריה מרינסקי.
ביולי 1958 נפתח משפטו של לוי.
התובע במשפטו היה סגן פרקליט המדינה, גבריאל בך.
המשפט התנהל במשך 16 חודשים, וב-12 בנובמבר 1959 הורשע לוי בבית המשפט המחוזי בשל ראיות נסיבתיות, ונגזרו עליו עשר שנות מאסר.
ראיה מכריעה באה דווקא מצרפת.
ולדיסלב מרוז, איש הביון הפולני שערק לצרפת, סיפק פרטים שהיה בהם כדי להרשיע בוודאות את לוי, אך המודיעין הצרפתי אסר על הצגת פרטים אלה בבית המשפט.
לוי ערער לבית המשפט העליון על הרשעתו, והמדינה ערערה על קלות העונש.
הדיון בערעור החל ב־25 באוקטובר 1960. ב-28 באוקטובר נודע שמרוז נרצח, כנראה בידי המודיעין הפולני כנקמה על בגידתו, ולכן בוטל האיסור הצרפתי על הצגת המידע שמסר.
נותר קושי משפטי: בערעור לבית המשפט העליון אין להציג ראיות חדשות.
כדי להתגבר על קושי זה, ראש השב"כ, עמוס מנור, הציג את הראיות לסנגורו של לוי, אריה מרינסקי, וזה שכנע את לוי לוי להודות, תוך הבטחה שהמדינה תבטל את ערעורה על קלות העונש, ומהעונש שנגזר עליו יופחת בבוא העת שליש, והוא יקבל סיוע בהגירה מישראל.
לוי לוי השתחרר מהכלא לאחר שבע שנות מאסר, ב-4 באפריל 1966, והשתקע באוסטרליה, שם נפטר ממחלה ממארת באמצע שנות השמונים.
הפרשה הותרה לפרסום רק בשנת 1991, למעלה מ-30 שנה אחרי מאסרו.
לוי גרצברג (נולד ב-1945) הוא איש עסקים וממציא ישראלי-אמריקאי שהקים את חברת צורן.
צורן הייתה חלוצה בתכנון ושיווק של טכנולוגיות מערכת על שבב (SoC) עבור מוצרי אלקטרוניקה ביתית רבים, בהן: מצלמות דיגיטליות, נגני DVD, מערכות HDTV, ממירים, מערכות קולנוע ביתי, מדפסות, מקליטי וידאו דיגיטלי ועוד.
גרצברג נולד וגדל בראשון לציון, למד בטכניון תואר ראשון בהנדסת חשמל ותואר שני באלקטרוניקה רפואית.
הוא עבר לארצות הברית ב-1972 וקיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל מאוניברסיטת סטנפורד.
לאחר מכן שימש כחוקר במעבדת האלקטרוניקה של האוניברסיטה.
במקביל החל גרצברג לעבוד כייעוץ של חברות דוגמת זירוקס, אינטל ורבות אחרות.
אחת מהן, "אמריקן הוספיטל ספלייס", אף יישמה חלק מעבודת הדוקטורט שלו במוצר שלה, שבב שמודד את זרימת הדם, בעיקר אצל תינוקות הסובלים מבעיה מולדת במחזור הדם.
אחרי שכיהן כסגן מנהל המעבדות בסטנפורד והנחה דוקטורנטים מספר שנים החליט גרצברג להקים בשנת 1981 את תאגיד צורן (Zoran Corporation) בעמק הסיליקון יחד עם יובל אלמוג.
צורן - המילה העברית לסיליקון.
הרעיון של החברה היה לשלב רכיבי עיבוד אותות ספרתי (DSP) של מערכות אלקטרונית על שבב סיליקון אחד, פתרון שיוכר מאוחר יותר בשם SoC (System on a chip).
בשנת 1983 הם פגשו במקרה, כאשר נחתנו בנמל התעופה בן-גוריון, את עוזיה גליל, מייסד אלרון, ואת דן טולקובסקי, אז יו"ר דיסקונט השקעות.
בעקבות המפגש אלרון השקיעה בחברה יחד עם איש ההון סיכון פרד אדלר.
החברה גם הקימה מרכז מחקר ופיתוח בחיפה.
החברה יצרה בתחילה שבבי סיליקון ותוכנה לשווקים הרפואיים, התעשייתיים והצבאיים.
עם המעבר לעידן הדיגיטלי בתעשיית האלקטרוניקה הצרכנית, עבר גרצברג לעצב שבבים ותוכנות למוצרי אלקטרוניקה.
המוצר הצרכני הראשון של החברה היה מצלמה דיגיטלית בגודל כרטיס אשראי עם מערכת על שבב ששימשה במצלמה הדיגיטלית המלאה הראשונה בעולם, ה-FUJIX DS-1P של Fujifilm.
הטכנולוגיה שימשה מאוחר יותר יצרנים רבים, כולל קודאק, Konica, Minolta, ניקון, Pentax, סמסונג, סוני, Olympus, ואחרים.
תחת הנהגתו של גרצברג, יצרה החברה טכנולוגיית מצלמה דיגיטלית, שתכונותיה הפכו למובלי שוק, דוגמת הצגת תמונות ברזולוציה גבוהה ממצלמה דיגיטלית ב-HDTV דרך חיבור HDMI, הדפסה ישירה ממצלמה למדפסת ללא מחשב אישי, ייצוב תמונה ווידאו, תיקון עיוות עדשה ושילוב טכנולוגיית מצלמה מתקדמת במכשירים ניידים.
גרצברג הובילה את מאמצי החברה ליצור מערכות על שבב, כולל כאלה שתיקנו את האודיו הדיגיטלי של תקן דולבי דיגיטל בנגני DVD, כמו גם במערכות קולנוע ביתי, ועוד.
החברה עסקה בווידאו דיגיטלי, אודיו, טלוויזיה, מצלמות והדפסה וכן בממירים.
בהנהגתו של גרצברג יצר צורן את המעבד המצליח לנגני DVD וגאדג'טים אחרים והגיעה לנתח שוק של כ-35%.
מוצר המצלמה על שבב שלה עבור מעבדי מצלמות דיגיטליות גם זכה להצלחה רבה.
המטה של צורן היה בעמק הסיליקון, קליפורניה והיו לו מרכזי פיתוח ושיווק בארצות הברית, סין, צרפת, גרמניה, הונג קונג, ישראל, יפן, קוריאה, טייוואן ובריטניה.
גרצברג היה נשיא ומנכ"ל צורן בשנים 1981–1985. הוא שימש כסגן נשיא בכיר ומנהל טכנולוגיות ראשי מ-1985 עד 1987. ושוב שימש כנשיא ומנכ"ל החברה משנת 1988 עד 2011. החברה ביצעה הנפקה ראשונה לציבור ב-1995 ונסחרה בנאסד"ק.
יצרנית המוליכים למחצה CSR הבריטית רכשה את צורן ב-2011.
גרצברג מחזיק ב-10 פטנטים בארצות הברית, וההמצאות של צורן היוו יותר מ-1,000 פטנטים.
הוא חיבר לבד או בשותף עם אחרים יותר מ-50 מאמרים טכניים על עיצוב מעגלים משולבים, פיזיקה וייצור של מכשירים, עיבוד אותות דיגיטלי ויישומים קשורים.
גרצברג הקים את קרן ליאורה ולוי גרצברג אשר תורמת למגוון מטרות בריאות וחינוך.
הוא נמנה עם מועצת המנהלים של ידידי המרכז הרפואי רמב"ם בארצות הברית.
גרצברג כיהן שתי קדנציות במועצת המנהלים של Consumer Electronics Association.
בשנת 2003, גרצברג זכה בתואר "יזם השנה של ארנסט אנד יאנג" בצפון קליפורניה בקטגוריית המוליכים למחצה.
בשנת 2004 זכה בפרס לשותפות בינלאומיות של לשכת המסחר של קליפורניה ישראל.
בשנת 2007 נבחר למושב במועצת ראשי התעשייה של איגוד האלקטרוניקה הצרכנית.
בשנת 2014, הוא הוכנס להיכל התהילה של תעשיית מוצרי האלקטרוניקה.
בשנת 2015 קיבל את אות מנהיגי תעשיית המיקרואלקטרוניקה על תרומתו לתעשייה.
לוי ויימן-קלמן , הוא רב רפורמי, שהקים את קהילת "כל הנשמה" ועמד בראשה במשך שלושים ושתיים שנים.
הקהילה, שהיא הקהילה הרפורמית הגדולה בירושלים, משמשת מרכז לחיי רוח יהודית מתקדמת בירושלים, עומדת בחזית המאבק על פלורליזם דתי בישראל, ופועלת בשכונת בקעה בירושלים.
ויימן-קלמן נולד בניו יורק, ארצות הברית לג'קלין (לבית לוי) ולרב וולף קלמן.
נצר לעשרה דורות של רבנים רפורמים וקונסרבטיביים.
אביו, כיהן כסגן נשיא כנסת הרבנים הקונסרבטיבים.
כאיש האגף הליברלי, היה מהשותפים למאבק למען סמיכת נשים לרבנות בתנועה.
אחותו היא הרבה נעמה קלמן-אזרחי, מראשי היהדות הרפורמית בישראל, שהייתה עד לפרישתה לגמלאות דיקנית קמפוס היברו יוניון קולג' בירושלים, ושהייתה גם, בשנת 1992, לאישה הראשונה בישראל שנסמכה לרבנות.
בשנת 1970 סיים ויימן-קלמן את לימודיו התיכוניים ב בניו יורק.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון.
בשנת 1977 הגיע לשנה אחת לישראל כחלק מתוכנית לימודיו ברבנות בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה (JTS) בניו-יורק.
בשנה זו בילה זמן רב בקיבוץ גזר, ששם התהדקו קשריו עם אשתו לעתיד.
בשנת 1979 הוכשר לרבנות, עלה לישראל והתגורר בקיבוץ גזר עד שנת 1983. בתקופה זו שימש בשני תפקידים: מטפל בפעוטון לגיל הרך ורב בקיבוץ.
כמו כן הוא סייע לחברים בהקמת הקהילה הידועה כיום כקהילת "ברכת שלום".
בשנים 1983-1984 שימש כרב-משנה ב, בית כנסת רפורמי בלונדון, אנגליה.
בשנת 1984 עבר להתגורר בירושלים, הקים את קהילת כל הנשמה ועסק בשימורה ובפיתוחה של הקהילה במשך 32 שנה.
הוא מילא את תפקיד רב קהילת כל הנשמה עד שנת 2017 ואז פרש לגמלאות וקיבל את התואר "הרב המייסד של קהילת כל הנשמה".
בשנת 2019 החליף אותו בתפקיד באופן קבוע הרב עודד מזור.
גם לאחר פרישתו, ממשיך ויימן-קלמן להיות חבר קהילה פעיל ותורם.
ויימן-קלמן נשוי משנת 1980 לפולה לבית ויימן, במאית סרטים תיעודיים.
מפעל החיים של ויימן-קלמן הוא הקמת 'קהילת כל הנשמה' שמשקפת, במידה רבה, את דמותו:
באביב 1984 לאחר שעזב את קיבוץ גזר שאף ויימן-קלמן להקים קהילה רוחנית שוויונית, השמה דגש על צדק חברתי.
הוא התחיל, יחד עם חברים וחברות, לקיים מניין שבועי בסלון של דירתו הפרטית.
השמועה פשטה בקרב תושבי בקעה יוצאי הארצות דוברות האנגלית והמניין הלך וגדל.
מאחר שרצה שיוך ארגוני פנה הרב לוי תחילה לתנועה הקונסרבטיבית, אך בהמשך העדיף את התנועה הרפורמית, משום שהקונסרבטיבים היו מסורתיים מדי לטעמו.
לקראת הימים הנוראים חיפש וייימן-קלמן מקום גדול יותר להתפלל בו וכך הגיע למועדון מפלגת העבודה ששכן אז ברחוב מרדכי היהודי.
מעל למאה מתפללים הגיעו לתפילת כל נדרי.
הרבנים השכונתיים של שכונת בקעה (הרב אברהם דב אוירבך, הרב האשכנזי, והרב אליהו אברז'ל הרב הספרדי) לחצו על פעילי המפלגה לסלק אותם מהמועדון.
ועד השכונה של בקעה (שכונה שהייתה אז חלוצת ההתארגנויות השכונתיות), הזמין את חברי הקהילה לעבור להתפלל במתנ"ס ברחוב יששכר בשכונה.
הקהילה המשיכה להתפתח ולגדול וכאשר הגיעו הימים הנוראים לאחר שנה, הם היו צריכים לעבור לאולם הספורט של המתנ"ס.
למעלה ממאתיים מתפללים מילאו את האולם והמניין שהחל בסלון ביתו של ויימן-קלמן היה לבית הכנסת הגדול ביותר בשכונת בקעה.
בשמחת תורה התפללו שוב חברי הקהילה באולם הספורט של המתנ"ס.
לקראת סוף ההקפות הגיע רב השכונה הספרדי, הרב אברז'ל, מבית הכנסת "קול שדי" ברחוב שמשון ביחד עם כשלושים איש למתנ"ס, מאחר שנמסר לו שנשים רוקדות שם עם ספרי תורה.
המפגש בין שתי הקבוצות התפתח לתקרית אלימה מצד אנשיו של אברז'ל, בזמן שחברי הקהילה מצדם המשיכו בשירה ובריקודים.
בסופו של דבר הגיעה המשטרה.
התקרית המשיכה בשרשרת של אירועים שפרסמו את הקהילה בארץ ואף הפכו לסיפור בין-לאומי: בין האישים שהתבטאו בנושא היו הרב מרדכי אליהו, הרב הראשי הספרדי דאז, שתמך בעמדת הרב אברז'ל, הסופר דויד גרוסמן והעיתונאי תומאס פרידמן, שאף כתב על הפרשה בספרו מביירות לירושלים.
קהילת "כל הנשמה" הפכה, בעקבות האירוע, לסמל למאבק על חופש הפולחן בישראל.
זמן קצר לאחר התקרית התערב בפרשה ראש העירייה, טדי קולק, והבטיח למצוא לקהילה שטח שכונתי שבו יוכלו לבנות בניין משלהם.
הקהילה קיבלה לבסוף בניין בפינת הרחובות אשר והרכבת, ושם התמקמה בשנת 1992. במשך הזמן נבנה מבנה חדש נוסף באותו מתחם וכיום משמש המבנה הישן את גני הילדים של הקהילה.
"כל הנשמה" היא קהילה ששותפים בה אנשים רבים, אך אין ספק שהרב לוי הוא הדמות המובילה בקהילה וכי עברו, חוויותיו ותפיסת עולמו הם שעיצבו את תהליך התפתחותה של הקהילה ואת הפולחן הדתי שהיא מקיימת.
הרב לוי הוא מנהיג דתי כריזמטי, המושך אחריו אנשים.
הוא מנהיגה הרוחני של הקהילה ובלעדיו לא הייתה "קהילת כל הנשמה" מה שהיא.
סגנון התפילה ב"כל הנשמה" הוא רוחני מאוד, בסגנון העידן החדש.
את התפילות נהג הרב לוי להתחיל ולסיים בבקשה מהמתפללים לנשום עמוק, והוא שילב בתפילות גם קטעי מדיטציה.
בסוף כל תפילה שרים את השיר "כל הנשמה תהלל יה, הללויה".
הניגון, השונה מהמוכר, הוא ניגון נוצרי (Jubilate Deum Hallelujah) שהרב לוי התוודע אליו בצעירותו, בדצמבר 1977, כששהה שהות קצרה בקרב חברי בצרפת.
ויימן-קלמן התאים לניגון הנוצרי מילים בעברית שהן הפסוק האחרון בספר תהילים.
ניגון זה התחיל ב"כל הנשמה" אך הפך לניגון מוכר בכל הקהילות הרפורמיות בעולם, מה שמעיד ללא ספק על מרכזיותה של הקהילה הירושלמית בעולם הרפורמי.
במתחם "כל הנשמה" מתקיימות גם פעילויות נוספות מלבד תפילה.
מתקיימים בה אירועי תרבות והרצאות, חוג יוגה, פעילות חינוכית של בתי מדרש ולימוד, פעילות הנוער ופעילות גני ילדים.
גם חלק מפעילות הצדקה של הקהילה מתקיימת במבנה עצמו, ובמיוחד תוכנית ללימוד אנגלית באופן חוויתי לילדים ונוער מהסביבה המגיעים מרקע של מצוקה.
למרות ש"כל הנשמה" רואה עצמה כקהילה המשרתת את החברים בה, התפיסה האידאולוגית והערכית היא שיש לקהילה תפקיד במתן שירותים חברתיים לאוכלוסיית האזור.
כאמור, זוהי תפיסה דתית-חברתית שאינה ייחודית לישראל או ליהודים.
יחד עם זאת, הדבר המרכזי הוא שירותי הדת שהקהילה מציעה, ואכן, בחגי תשרי ובפורים מגיעים ל"כל הנשמה" אנשים רבים מהסביבה, רובם חילונים, שאינם חברי קהילה.
שירותי הדת של "כל הנשמה" נצרכים על ידי הסביבה גם בנקודות ציון בחיים – בעיקר בר מצווה ובת מצווה אך גם במקרה של מוות במשפחה.
כיום גם הגנים של "כל הנשמה" משמשים יותר כשירות לציבור מאשר כמענה לצורך פנים-קהילתי, מפני שכבר אין הרבה ילדים קטנים בתוך הקהילה.
הגנים מושכים משפחות דתיות אורתודוקסיות, שאינן רואות ב"כל הנשמה" אלטרנטיבה דתית מתאימה ומשפחות חילוניות, שאינן מעוניינות בהכרח להצטרף לקהילה דתית.
גני הילדים אף אינם מקור הכנסה משמעותי בעבור הקהילה, והסיבה להמשך פעילותם נובעת מאידאולוגיה.
מבחינת הקהילה גם אם משפחות הגנים לא תישארנה בקהילה, יש ערך בעצם חשיפתן למה שהיהדות המתקדמת מציעה.
ויימן-קלמן מילא במשך השנים תפקידים נוספים במקביל לתפקידו העיקרי כרב קהילת כל הנשמה.
בשנים 1990-2015 היה מרצה בקמפוס הירושלמי של היברו יוניון קולג' ולימד שם תפילה, תלמוד, התפתחות רוחנית, ליטורגיה ורבנות מעשית.
בשנים 1996-1997 יצא לשנת שבתון וכיהן כרב של הקהילה המאוחדת הרפורמית של הונג קונג.
היה חבר מייסד של העמותה שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם.
(כיום: עֲשׂוֹת משפט - קול רבני לזכויות האדם), וגם כיהן כיו"ר העמותה.
חבר מועצת הרבנות הרפורמית בישראל (כיהן בעבר כיו"ר המועצה).
חבר מייסד של המועצה הבין-לאומית לשלום.
חבר המועצה הבין-דתית המתאמת בישראל (כיהן בעבר כיו"ר המועצה).
לוי ויימן קלמן, מעין טורנר ושאול ורדי (עורכים), העבודה שבלב: סידור תפילה נוסח קהילת כל הנשמה (סדר תפילות לשבת, מהדורה עברית ומהדורה עברית-אנגלית), ירושלים: קהילת כל הנשמה.
לוי ויימן-קלמן (עורך ראשי) ועודד מזור (עורך אחראי), השמחה שבלב - מחזור לרגלים ולשבתותיהם, ירושלים: קהילת כל הנשמה ומועצת הרבנים המתקדמים בישראל (תשע"ה).
הרב לוי הלוי גרוסמן (ט' בחשוון תרמ"ה, אוקטובר 1884 – י"א בתשרי תשכ"ד, 30 בספטמבר 1963) היה רב, ופעיל ציבורי באוקראינה ותל אביב.
נולד בעיירה טוהאנצ'ה שבפלך קיוב, אוקראינה, לאביו הרב יוסף חיים הלוי גרוסמן – חסיד חב"ד, מחבר ספרי הלכה ושו"ת, שכיהן כרב בקנטיקוזובה ובאוטשקוב – ולאמו ריסל חנה, בת הרב יחיאל מיכל צ'רנובילסקי, רב העיר טוהאנצ'ה.
בצעירותו התחנך בבית אביו ולמד ממנו תורה.
בשנת תרס"ב החל את לימודיו אצל הרב מרדכי פרנקל מסורוקה בישיבת קישינב, ובהמשך חזר והשתלם בהוראה בבית אביו.
בתקופה זו קיים קשרים תורניים ורוחניים עם האדמו"ר מליובאוויטש ואף שהה זמן מה בסביבתו.
בשנת תרס"ז נשא לאישה את מרים, בתו של ר' אברהם בראברמן.
הרב גרוסמן שימש כרב בעיירות סטפניץ, מאקארוב (בין השנים תר"ע–תר"פ) ובהמשך בקייב.
לצד תפקידיו הרבניים, עסק בפעילות ציבורית רחבה – בחיזוק מוסדות החינוך התורני, בהענקת סיוע לנזקקים, ובתמיכה ביוזמות לטובת היישוב היהודי בארץ ישראל.
בשנת 1917, בתקופת השלטון הרוסי הליברלי שבין מהפכת פברואר למהפכת אוקטובר, שימש כמזכיר ארגון "אחדות ישראל" וחבר בזֶמְסְטְבו (מועצה מקומית) במחוז קיוב.
בתקופה הסוערת שלאחר מכן פעל רבות למען נפגעי הפרעות באוקראינה, ולשימור החיים היהודיים מול אתגרי התקופה.
שימש לצד הרב ש"י זווין כמזכיר ועידת הרבנים בקורוסטון.
היבסקציה פרסמה מכתב בעיתונות בשמו בו הוא מתפטר מהרבנות ומוכר את כתביו לניירות כריכה.
תקרית זו פגעה בו אישית וזקנו הלבין.
עלייה לארץ ופעילות בתל אביב
בי"ד חשוון תרצ"ז (1936) עלה לישראל והשתקע בתל אביב.
מונה לרב אזור צפון העיר, ושימש רב לבתי הכנסת "בית אל", "תפארת צבי" וסביבתם.
במסגרת תפקידיו קידם יוזמות חינוכיות רבות, ובמיוחד עמד מאחורי ייסודו וניהולו של בית הספר "סיני" בעיר.
כמו כן פעל במסגרת התאחדות עולי רוסיה, נשא דרשות והרצאות בבתי כנסת ובאירועים ציבוריים, ועסק רבות בעזרה לנצרכים – הן בתחום הרוחני והן בתחום החומרי.
השיא בין השאר את יוסף ושולמית לפיד.
היה הנציב הראשון של ישיבת פוניבז', נפטר בי"א בתשרי תשכ"ד.
ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
פרסם מאמרים תורניים וציבוריים בעיתונות הדתית של זמנו, ובהם: הצופה, היסוד, הארץ, ו-הפוסק.
כתביו עסקו בנושאי הלכה, אגדה ומחשבת ישראל, אולם חלק ניכר מהם אבד במהלך השנים ברוסיה.
בשנת תש"ג (1943) פרסם את החוברת שם ושארית – מדריך מפורט על אישי החסידות לאורך הדורות, שנועד לשמש כלי עזר לחוקרי תולדות החסידות.
לוי ויקס היה נגר אמריקאי, הידוע כנאשם במשפט הרצח המפורסם של באר מנהטן בשנת 1800, שהיה המשפט הפלילי הראשון בארצות הברית שתועד בפרוטוקול מלא.
הוא היה אחיו של עזרא ויקס, אחד מהבנאים המצליחים ביותר בניו יורק באותה תקופה.
לוי ויקס נולד בשנת 1776 בגריניץ', מסצ'וסטס.
בשנת 1798 עבר לניו יורק לעבוד אצל אחיו הגדול, עזרא ויקס.
ויקס הואשם ברצח של גוליילמה "אלמה" סנדס, צעירה עמה היה בקשר רומנטי.
אלמה נעלמה בערב ה-22 בדצמבר 1799. חלק מחפציה נמצאו יומיים לאחר מכן ליד באר מנהטן שנחפרה לאחרונה בליספנארד מדוז, כיום באזור סוהו, ניו יורק, ליד רחובות גרין וספרינג.
גופתה של אלמה נמצאה בבאר ב-2 בינואר 1800. לפני שיצאה מביתה ב-22 בדצמבר, אמרה אלמה לבת דודתה קתרין סנדס כי היא וויקס עומדים להינשא בחשאי באותו הלילה.
המשפט נערך ב-31 במרץ וב-1 באפריל 1800 ועורר סנסציה גדולה.
בעזרת הקשרים והעושר של אחיו, ויקס ייצג את עצמו על ידי שלושה עורכי דין מפורסמים ביותר בניו יורק: הנרי ברוקהולסט ליווינגסטון, ארון בר ואלכסנדר המילטון.
השופט הראשי של בית המשפט העליון בניו יורק, ג'ון לנסינג ג'וניור, ניהל את המשפט, וראש עיריית ניו יורק העתידי קדוואלאדר דייוויד קולדין היה התובע.
אף שעדה טענה כי ראתה את ויקס מודד את הבאר יום לפני הרצח, הוא זוכה לאחר דיון קצר של חמש דקות בלבד.
הציבור התנגד מאוד לפסק הדין, וויקס נאלץ לעזוב את ניו יורק.
הוא השתקע בנאצ'ז, מיסיסיפי, שם היה לאדריכל ובנאי מכובד.
הוא נישא לאן גרינליף והם הביאו לעולם ארבעה ילדים.
ויקס נפטר בנאצ'ז בשנת 1819 בגיל 43. ביתו המפורסם ביותר, אחוזת אובורן, הוא אתר היסטורי לאומי.
המשפט מוזכר לעיתים קרובות ברומן "Burr" משנת 1973 מאת גור וידאל.
הפרק "The Ghost In The Well" מתוך סדרת הרדיו "CBS Radio Mystery Theater" ששודר ב־28 במרץ 1978, עוסק במשפטו ובזיכויו של לוי ויקס, כשהסיפור מסופר מנקודת מבטה של רוח הרפאים של אלמה סנדס.
הרומן "City of Liars and Thieves" משנת 2015 מאת איב קרלין מתאר את הפרשה כולה מנקודת מבטה של קתרין רינג, דודניתה של גוליאלמה סנדס.
המחזמר "המילטון" משנת 2015 מאת לין-מנואל מירנדה מזכיר את המשפט בשיר "Non-Stop", אך אינו מציין את הנרי ברוקהולסט.
כמו כן, תאריך המשפט משתנה במחזמר, וממוקם בנקודת זמן בלתי מוגדרת לפני הוועידה החוקתית של 1787 ואחרי הסכם פריז (1783), בתקופת הממשל של תקנון הקונפדרציה.
לוי שטראוס היה יצרן בגדים יהודי-אמריקאי יליד גרמניה, שותף בהמצאת מכנסי הג'ינס והמותג Levi's.
נולד בשם ליבּ שטראוס להירש ולרעייתו השנייה, רבקה לבית האס,
בעיירה בוטנהיים שבחבל פרנקוניה עילית בממלכת בוואריה, במשפחה בת חמישה ילדים.
שני אחיו הגדולים (אחיו -למחצה, מנישואיו הראשונים של האב לעמנואלה לבית שניידר), יונה ולואיס (במקור יונתן וליפמן), היגרו לניו יורק והקימו שם חנות למוצרי טקסטיל (Dry goods).
האב נפטר ב-1845 ממחלת השחפת, כשלוי היה בן 16. בעקבות פטירתו נותרה המשפחה בלא הכנסה והאם החליטה בשנת 1847 להגר עם לוי ושתי אחיותיו לארצות הברית.
שם הצטרף לאחיו הגדולים בעסקיהם.
בינואר 1853 קיבל אזרחות אמריקאית.
במרץ באותה שנה, בעקבות הבהלה לזהב, החליט לוי לעבור לסן פרנסיסקו בחוף המערבי.
באותם ימים הגיעו אלפי מחפשי זהב לאזור ותרמו להתפתחותה המהירה של קליפורניה.
עם הגיעו נתמך בידי אחיו והקים בעיר שלוחה של חברת האחים שטראוס (ברישומי העירייה מופיע שטראוס כיבואן, מתווך, סוחר ביגוד וסדקית).
שטראוס הזמין את אחותו הגדולה, פאני (פייגלה), עם בעלה, דוד שטרן, וילדיהם לעבור לסן פרנסיסקו ולסייע לו בניהול העסק.
בשנת 1858 נמנה שטרן כשותף בעסק.
במיקומו הראשון היה העסק קרוב לנמל, שממנו הגיעו המוצרים שמכר (עד פתיחת מסילת רכבת הטרנסקונטיננטלית ב-1869 הגיעה הסחורה מהחוף המזרחי לרוב באוניות).
עקב הצלחתו, הורחב העסק מספר פעמים ושינה את כתובתו.
שטראוס התגורר בבית אחותו ומשפחתה, כיוון שלא הקים לו משפחה.
במרוצת הזמן הבחין לוי כי מכנסיהם של מחפשי הזהב לא התאימו לסוג זה של עבודה, ולרוב התבלו ונקרעו כעבור זמן קצר.
כתוצאה מכך החל לוי לייצר מכנסיים עמידים העשויים מאריג גס (קנבס).
המכנסיים אומנם שווקו בהצלחה, אך יצרו בעיות אחרות למחפשי הזהב בשל היותם מסורבלים.
אחד מאותם קוני הבדים להם מכר לוי שטראוס היה חייט יהודי בשם ג'ייקוב וו.
Davis) שהיגר לארצות הברית מריגה והשתקע בעיירה רינו שבנבדה.
דייוויס היה הראשון לייצר מכנסיים מבד דנים.
הוא הגה את הרעיון של הוספת מסמרות מתכת למכנסיים לשם חיזוק הכיסים.
מאחר שלא היה באפשרותו לממן את רישום הפטנט על הרעיון, הוא פנה ללוי שטראוס לשם שותפות.
שניהם רשמו את הבקשה לפטנט על הרעיון.
הפטנט האמריקאי שמספרו 139,121 US התקבל ב-20 במאי 1873 על שמם של דייוויס ושטראוס.
המכנסיים נקראו במקור "סרבל-מותניים" (Waist Overall).
תחילה, כדי לחסוך בהוצאות, נתפרו המכנסיים בידי חייטים עצמאים בבתיהם.
בעקבות הביקוש הרב הוקמה מתפרה ועוד אחת בהמשך.
לוי שטראוס הקים את חברת לוי'ס שנקראה על שמו (.Levi Strauss & Co) והעסיק את דייוויס כמנהל הייצור בחברה.
בשנת 1890 הפך לוי לנשיא חברת לוי'ס ושילב את ארבעת אחייניו בחברה - יעקב שימש כסן נשיא, זיגמונד כסגן שני, לואיס כמנכ"ל כספים ואברהם כמזכיר.
דייוויס המשיך לעבוד בחברת לוי'ס עד פרישתו לגמלאות.
לוי שטראוס נפטר בביתו בפתאומיות ב-1902. נטמן בבית העלמין בעיירה קולמה, דרומית לסן פרנסיסקו.
פרטים ביוגרפיים ומסמכים רבים הנוגעים לשטראוס אבדו ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906).
חברת לוי'ס פועלת עד היום ונחשבת למצליחה והגדולה ביותר בתחומה.
נמנה עם מייסדי קהילת עמנו-אל, קהילה רפורמית, שהקימה את בית הכנסת הראשון בעיר סן פרנסיסקו.
בשנת 1897 תרמה קרן על שמו כספים לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ששימשו למימון 28 מלגות.
המבנה בו התגורר שטראוס בגרמניה, הוא מן המבנים העתיקים בעיירה.
נבנה ב-1687 ונרכש על ידי המועצה המקומית בסוף שנת 1987. בשנת 1992 החלו בשיפוץ המבנה, שנפתח כמוזיאון לזכרו בסתיו 2000.
יצרן הצעצועים הבווארי פליימוביל הנציח את שטראוס בדמות מספר 9295, שממנה יוצרה מהדורה מוגבלת של 25 אלף יחידות.
לוי פארסונס מורטון היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא בנג'מין הריסון.
לאחר סיום כהונתו כיהן כמושל מדינת ניו יורק.
אביו היה כומר הקהילה ואחיו, דייוויד מורטון, היה לימים ראש עיריית טולדו שבאוהיו.
לאחר שעזב את לימודיו בגיל צעיר החל מורטון להתנסות בעסקי מסחר ובנקאות ושימש גם כמורה.
במשך שנים אלו חי במסצ'וסטס, ניו המפשייר וניו יורק.
בשנת 1876 התמודד מורטון על משרת חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, אך כשל.
על אף כישלון זה, מורטון צבר ניסיון בקרב המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1878 הוא מונה על ידי הנשיא רתרפורד הייז לנציב כבוד של התערוכה העולמית שהוצגה בארצות הברית.
מורטון נבחר לראשונה לבית הנבחרים בשנת 1879. כהונתו, מטעם המפלגה הרפובליקנית, נמשכה עד להתפטרותו בשנת 1881. שנה קודם לכן הוא סירב לבקשתו של ג'יימס גרפילד להתמודד עמו בבחירות כמועמד לסגן הנשיא.
מורטון נשלח, לבקשתו, לשמש כציר של ארצות הברית בצרפת.
באופן אירוני, הנשיא גרפילד, שמורטון בחר שלא להיות סגנו, נרצח בשנת 1881 על ידי צ'ארלס גיטו – אשר ביקש להתמנות לציר בצרפת בעצמו.
כהונתו בצרפת נמשכה עד לשנת 1885 ונחשבה למוצלחת ביחס לפיתוח המסחר בין המדינות.
בתקופה זו החלה בצרפת בנייתו של פסל החירות.
בשנים 1889 – 1893 היה מורטון סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא בנג'מין הריסון.
לאחר מכן נבחר בשנת 1895 למושל ניו יורק, תפקיד בו הוא כיהן כשנה.
בשנת 1896 נשקלה מועמדותו לנשיאות ארצות הברית, אך לאחר מכן חדל מורטון מפעילות ציבורית והתפנה לעסוק בנדל"ן.
מורטון נפטר בריינברק שבניו יורק ביום הולדתו ה-96.
לוי פטריק מוואנוואסה היה נשיא זמביה בשנים 2002–2008.
מוואנוואסה נולד במופולירה שבצפון רודזיה למשפחה בת 12 נפשות.
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת זמביה ובשנים 1974–1978 עבד בעריכת דין כשכיר.
לאחר מכן הוא הקים משרד עצמאי, שבראשו עמד עד מרץ 1992. באותן שנים הוא החל בפעילות ציבורית, בהיותו הסניגור הציבורי הראשי של זמביה (1985–1986).
בדצמבר 1991 הוא מונה לסגן נשיא המדינה תחת פרדריק צ'ילובה.
תאונת דרכים שעבר בסמוך למינויו נקשרה בניסיון להתנקשות בחייו על ידי מתנגדים פוליטיים, לאור הפופולריות הרבה שלה הוא זכה, הן במפלגתו והן בקרב הציבור.
בשנת 1994 התפטר מוואנוואסה מתפקיד סגן הנשיא.
הוא התמודד בשנת 1996 ללא הצלחה לראשות מפלגת השלטון, התנועה הדמוקרטית הבין-מפלגתית.
בשנת 2000 הוא נבחר על ידי התנועה כמועמדה לנשיאות ובשנת 2001 נבחר לתפקיד על ידי 29% מהבוחרים.
כהונתו כנשיא נמשכה בין 2002 ועד למותו בשנת 2008. מערכת הבחירות שבה נבחר מוואנוואסה הייתה נתונה תחת ביקורת באשר לאי סדרים וספסרות בקולות, לצד סיקור עיתונאי מוטה ושימוש במשאבי המדינה על ידי מפלגת השלטון לצורך הטיית התוצאות.
בית המשפט העליון של זמביה קיבל את עתירתם של שלושה מועמדים וקבע כי התקיימו אי-סדרים בבחירות, אך בשנת 2005 נחתם המשפט בקבלת התוצאות.
באותה שנה (2005) הוא נבחר גם לראשות התנועה הדמוקרטית הבין-מפלגתית ובשנת 2006 נבחר בשנית למשרת הנשיא.
מוואנוואסה לקה בשבץ ראשון בשנת 2006 ובשבץ נוסף בשנת 2008 שהוביל לפטירתו.
הוא הוחלף בתפקידו על ידי סגן הנשיא רופיה באנדה.
מוואנוואסה נישא פעמיים והיה אב לשישה ילדים.
לוי (ליאון) עפרון (4 בינואר 1909 – 9 בפברואר 1962) היה רופא, ממקימי מערכת הרפואה בישראל.
הקים ביוני 1936 את קופת חולים של הציונים הכלליים, והיה מנהלה הכללי עד יום מותו.
היה חבר במועצת הבריאות הממשלתית בישראל, חבר המרכז הארצי של ההסתדרות הרפואית בישראל וחבר הנהלת המפלגה הליברלית הישראלית.
לוי עפרון נולד בדווינסק שברוסיה (כיום דַאוּגַּבְפִּילְס בלטביה) לברוך עפרון, רופא שיניים, ולוירה לבית גורביץ, אף היא רופאה, שנאלצה, בשל אפלייתה כאישה, לעבוד כאחות מיילדת.
למד בגימנסיה העברית מיסודו של מרדכי זאב ברוידא בלודז', ומכיוון שבפולין היה נומרוס קלאוזוס, נסע לצרפת ולמד רפואה בסורבון בפריז.
ב-1935 עלה לארץ ישראל והקים ב-1936 עבור הציונים הכלליים את קופ"ח הציונית הכללית.
ב-1939 נישא למרים לבית ליטוין.
רץ בראש רשימת "קימום" למען הרופא הלאומי, הפרטי והשכיר, למועצת סניף תל אביב של הר"י לקדנציית 1949-1950.
thumb|left|200px|תמונתו של ד"ר עפרון בסניף קופת חולים מאוחדת ברחוב שפרינצק בתל אביב
ב-1936 פנה ד"ר עפרון לחברי הוועד של ארגון העובדים של הציונים הכלליים ושכנעם לארגן קופת חולים לעובדים הציוניים הכלליים.
משהוסכם על הקמת הקופה, עבד בה בלא משכורת בחדר שכור שנחלק במחיצת עץ לחדר המתנה ולחדר קבלת חולים.
שנים מאוחר יותר, לאחר מותו, יכתב עליו בעיתון "הבוקר" (6.8.65): "היום בתקופה שרוח של התנדבות ונכונות לשירות ללא-חשבון כמעט חלפה ועברה, אנו יודעים להוקיר דמות אשר ידעה הזדהות אישית מוחלטת עם שליחות, שאיש גם לא הטיל עליו, אלא הוא מטיל על עצמו מרצון טוב ובמסירות למופת."
בתוך 23 שנה, עלה מספר החולים מ-50 מטופלים שטופלו על ידי רופא אחד (ד"ר עפרון) במרפאה מאולתרת ל-33,000 מטופלים שטופלו על ידי 350 רופאים ב-32 מרפאות.
הרקע שעמד מאחורי הקמת הקופה היה הצלחתה של קופת החולים הכללית והכרח להשתייך להסתדרות העובדים הכללית כדי ליהנות משירותיה.
עפרון לא רצה כי חברי הציונים הכלליים ישתייכו אל ההסתדרות.
כך נאם בוועידת הקופה מ-1959:
"לפני 23 שנה - כאשר החילונו בהקמת מפעלנו זה, היה חברנו הציוני הכללי נאלץ, אם רצה לבטח את בריאותו שלו ואת בריאות בני משפחתו, לחזק בד בבד איזו מסגרת מפלגתית אחרת ולכן לא ראינו מפלט אחר מאשר הקמת מוסד משלנו....
מתוך הכרח לשחרר את חברינו הציונים הכלליים מכל כפייה פוליטית בבואם לפתור את בעיות ביטוח הבריאות שלהם...
כל הצעה לביטוח בריאות באמצעות קופות חולים הקיימות חייבת להבטיח לאזרח את זכותו האלמנטרית לבחירה חופשית של מסגרת הבטוח הרצויה לו, מתוך ניתוק כל קשר בין זכותו של האזרח – והשתייכותו המקצועית-ארגונית".
ד"ר עפרון היה מפורסם בקרב המטופלים על שימושו בהומור במסגרת קבלת החולים והטיפול בהם, וזאת שנים רבות לפני תופעת הליצנות הרפואית.
מסופר כי כאשר באו שוטרים בריטיים לעוצרו בתקופת המנדט, על שניתח לוחם לח"י שהובא שותת דם לביתו, אמר הקצין לד"ר עפרון "זה לא ייקח הרבה זמן ובקרוב תשוב הביתה" וד"ר עפרון ענה לו בהומור עוקצני 'ואני מקווה, קפטן, שגם אצלך ואצל חבריך זה לא ייקח הרבה זמן, ובקרוב תשובו הביתה'...".
בפברואר 1962 נפטר ד"ר עפרון במפתיע משטף דם במוח, תוצר של מום מולד.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק, והשאיר אחריו אישה (מרים) ושתי בנות (אליענה וריקה).
ד"ר ישראל סום המשיך את דרכו כמנהלה הכללי של קופת חולים של הציונים הכלליים, שלימים אוחדה עם קופת חולים עממית והפכה לקופת חולים מאוחדת.
תוכניתה של קופת חולים של הציונים הכלליים להקים מרכז רפואי בשם "יד עפרון בית בני ציון" לזכרו של ד"ר עפרון לא יצאה לפועל בעקבות בעיות כלכליות וארגוניות.
כיום קרוי על שמו סניף קופת חולים מאוחדת ברחוב שפרינצק בתל אביב.
לוי שטראוס ושות' היא חברת טקסטיל אמריקנית אשר מתמחה בייצור מוצרי לבוש, בעיקר כאלה העשויים מבד דנים, תחת שם המותג ליווייס (Levi's).
מטה החברה ממוקם בסן פרנסיסקו.
החברה נוסדה בארצות הברית בשנת 1858, על ידי לוי שטראוס, מהגר גרמני-יהודי.
שטראוס הקים את החברה כעסק ליבוא בגדים יחד עם גיסו דייוויד סטרן.
החייט ג'ייקוב דייוויס היה מהגר יהודי מלטביה שנהג לרכוש את בד הדנים מלוי שטראוס.
דייוויס הבחין שהמכנסיים נוטים להתבלות בנקודות מסוימות וחשב להשתמש במסמרות נחושת לחיזוק.
כיוון שלא היה לו די כסף כדי לרשום פטנט, הוא פנה לשטראוס והציע לו שותפות עסקית.
ב-1873 נרשם פטנט מספר 139,121 ("שיפור בהידוק הכיסים") במשרד הפטנטים והסימנים המסחריים, ומסמרות הנחושת שולבו בעיצוב המכנסיים ובפרסומות החברה.
על פי אחד הקמפיינים הפרסומיים של החברה, נמכר זוג המכנסיים הראשון לכורה זהב במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה.
למעשה החלה החברה לייצר מכנסי ג'ינס רק בשנות ה-70 של המאה ה-19 בעוד הבהלה לזהב התרחשה כמה עשורים קודם לכן.
ישנה אגדה אורבנית שלפיה נתפר זוג המכנסיים הראשון מקנבוס.
למעשה מאז ומתמיד נתפרו הג'ינס של ליוויס מבד דנים העשוי כותנה, ומידע מוטעה זה הופץ ככל הנראה על ידי ג'ק הרר, אקטיביסט אמריקאי ופעיל למען לגליזציה של סמים קלים.
שטראוס נפטר בגיל 73 ב-26 בספטמבר 1902, ואחייניו ירשו את החברה.
החברה החלה לייצר את סוגי הג'ינס המודרניים במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
בשנת 1981 החלה החברה לסגור את המפעלים בארצות הברית ולהעביר באופן הדרגתי את הייצור מעבר לים על מנת לחסוך בעלויות היצור.
לחברה יש מספר מותגים נוספים, הידוע בהם הוא "דוקרס".
לוי ליפהיימר הוא רוכב אופניים מקצועי אמריקאי לשעבר.
בעברו רכב בקבוצת האופניים אומגה פרמה קוויק סטפ, אסטנה, דיסקברי צ'אנל, בקבוצה הגרמנית גרולשטיינר, בקבוצה ההולנדית ראבובאנק, ובקבוצת רדיושק.
כמו כן, שללה ממנו ה-USADA את כל הישגיו התחרותיים שהושגו בין יוני 1999 ויולי 2006 ובמהלך יולי 2007.
הישגיו העיקריים הם ניצחון ב (בשנים 2007, 2008, 2009), ניצחון בטור דה סוויס (2011), מקום שני כללי וניצחון בשני קטעים בוואלטה אספניה (2008).
בשנת 2006 ניצח במרוץ דופינה ליברה ובשנת 2005 ניצח בטור של גרמניה.
ליפהיימר סיים פעמים רבות בעשירייה הראשונה של הרוכבים בטור דה פראנס.
ליפהיימר הוא אלוף ארצות הברית לשנת 2007, לאחר שהקדים את האלוף הקודם, ג'ורג' הינקאפי.
ליפהיימר נשוי, ומתגורר עם אשתו בקליפורניה, כיוון שמרבית המרוצים מתרחשים באירופה, נהג ליפהיימר להתגורר בז'ירונה במהלך עונת המרוצים, עיר בספרד בה מתגוררים רוכבים רבים.
בתחילת דרכו עסק ליפהיימר בסקי, והחל לרכוב על אופניים כחלק מאימוניו.
ליפהיימר הפך למקצוען בשנת 1998, ובשנת 1999 ניצח באליפות ארצות הברית במרוץ נגד השעון ובאותה שנה הצטרף לקבוצת רשות הדואר האמריקאית (שהפכה לימים לדיסקברי צ'אנל).
לקראת עונת 2010 עבר יחד עם לאנס ארמסטרונג ורוכבים בכירים נוספים מקבוצת אסטנה לקבוצת רדיושק.
ב-2010 הצטיין במיוחד במרוצים שנערכו בארצות הברית; הוא ניצח בשני מרוצי קטעים: הטור של גילה והטור של יוטה וסיים במקום השלישי בטור של קליפורניה.
הישג גדול שלו בשנה זו היה ניצחונו במרוץ החשוב לאופני הרים, לידוויל טרייל 100 בזמן שיא.
ב-2011 ניצח שוב בטור של יוטה וניצח גם בטור של קליפורניה ובטור פרו צ'לנג'.
ב-2012, לאחר שעבר לקבוצה הבלגית אומגה פרמה קוויקסטפ, ניצח במרוץ הארגנטינאי טור דה סן לואיס וסיים שלישי בדירוג הכללי בטור דה סוויס.
ב-20 במאי 2013, בן 39, הודיע ליפהיימר על פרישה מרכיבה תחרותית.
לוי שאול (נולד ב-1932) היה נציב בתי הסוהר וניצב במשטרת ישראל.
שאול נולד במצרים בשם לואי סאול ולאחר הקמת מדינת ישראל היה בין העצורים באבו קיר (בקרבת אלכסנדריה).
שירת במשטרת ישראל ובשנים 1967–1970 היה מפקד משטרת נצרת, בדרגת פקד.
בסוף שנת 1970 יצא לקורס קצינים בכירים.
באוקטובר 1978 מונה למפקד מרחב השרון.
בשנת 1979 קידם את הרעיון של שירות לאומי של בנות דתיות במשטרה.
בספטמבר 1981, בעקבות השעייתו של דוד פרנקו, מונה שאול לממלא מקום מפקד מרחב הגליל.
בסוף 1981 מונה לסגן מפקד מחוז הצפון.
בשנת 1984 מונה לנשיא בית הדין למשמעת ששפט את אסף חפץ.
בשנים 1985–1987 שימש כמפקד מחוז הצפון.
בשנת 1988, עם פרישתו מהמשטרה מונה לראש שירות בתי הסוהר ושימש בתפקיד עד 1991. בתחילת 1990 הוא הועלה לדרגת רב-גונדר על ידי שר המשטרה חיים בר-לב.
בתקופתו נותר מדרג אגפי בבתי הסוהר להקלה על צפיפות האסירים וכן הושלמה חקיקת חוק חלופות למאסר בעבודות לתועלת הציבור.
בפן הארגוני הועלו התנאים הנדרשים להכשרה כסוהרים והוחלף צבע המדים מירוק לכחול.
זמן קצר לאחר סיום תפקידו מונה על ידי מנכ"ל משרד המשטרה לראשות ועדה לבחינת חלוקה לאגפים בבתי מעצר, כנהוג בבתי הסוהר.
לאחר סיום תפקידיו בכוחות הביטחון מונה ליועץ לעניין בתי סוהר של השר לביטחון פנים ועמד בראש ועדות חקירה שונות.
בשנת 1996 עמד בראש ועדת בדיקה למקרה בריחה של אסירים מכלא אשמורת.
בשנת 2000 מונה שאול לראשות ועדת חקירה לבדיקת מקרה מוות של אסיר מאיידס.
בשנת 2002 עמד בראש ועדת חקירה לבדיקת מקרה בריחה של אסירים ביטחוניים.
בתקופת כהונתה של אורית אדטו כנציבת שירות בתי הסוהר ואיומים על חייה מונה על ידי השר לביטחון פנים לבחון דרכים לשיפור מערך האבטחה של הנציבה.
לוי שליט (ביידיש: שאַליט; באנגלית: Levi Shalit; במקור: שאַליטאַן; 2 באוגוסט 1918 – 10 במרץ 1994) היה עיתונאי וסופר ביידיש, בעברית ובאנגלית.
שליט נולד בשם לוי שליטן (שאליטאן) נולד ב-1918 בקויבישב (Куйбышев) שברוסיה, שאליה נמלטו הוריו הליטאים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כעבור ארבע שנים שבה המשפחה לליטא העצמאית, לעיר מֶמֶל, שם למד בבתי ספר גרמניים יסודיים ותיכוניים, ולאחר מכן בישיבות טֶלז וסלובודקה.
בגיל צעיר החל לכתוב שירה, אך עד מהרה עבר לעיתונאות, שבה הפגין כישרון ורכש לעצמו שם.
כתב בשם העט "שליט" (שאליט), שלימים אימץ כשמו.
ב-1936 החל לכתוב בעיתונים וכתבי עת יהודיים.
היה ציוני מנעוריו, ב-1938 הצטרף להסתדרות הציונית, ונשא הרצאות מטעמה במקומות שונים.
עם הפלישה הנאצית בקיץ 1941 וכינון גטו שאוולי נכלא בו, ובשנים 1942–1944 נטל חלק בפעולות המחתרת בגטו של קבוצת "מצדה".
ב-1944 נשלח למחנה הריכוז דכאו שבדרום גרמניה.
עם שחרור המחנה על ידי הצבא האמריקני באביב 1945 נותר בגרמניה, ועבר לעיר מינכן שבאזור הכיבוש האמריקאי, שם התרכזה שארית הפליטה.
במינכן ייסד וערך את העיתון הראשון של הניצולים, "אונדזער וועג" ('דרכנו').
החל ללמוד משפטים באוניברסיטת מינכן.
בשנת תש"ט פרסם את זיכרונותיו מתקופת המלחמה: "אזוי זיינען מיר געשטאָרבן" ('כך מַתנוּ').
מ-1946 ועד 1950 היה פעיל בתנועה הציונית ונסע לשליחויות, בהן בישראל.
ב-1951 הוזמן על ידי ראשי הקהילה היהודית בדרום אפריקה לנהל את פעולות המגבית היהודית וכן להרצות בקרב הקהילות היהודיות בדרום אפריקה ובמערבה על ההיסטוריה, התרבות והספרות היהודיות.
בשנת 1953 רכש בשותפות עם שמריה לוין (נפטר ב-1965) את השבועון היהודי "אַפֿריקאַנער אידישע צײַטונג" ('העיתון היהודי האפריקני', The African Jewish Newspaper), וערך אותו עד במשך שלושה עשורים, עד 1983. שליט אסף והחזיק צוות מוכשר, הצליח לדאוג לפרסום נרחב בעיתון, ותחת עריכתו כתבו לעיתון סופרים נודעים מרחבי העולם.
היה זה העיתון היידי היחידי בדרום אפריקה, ובשיאו עמדה תפוצתו על 3,000 קוראים בשבוע.
אף שהירידה בקוראי היידיש הביאה לבסוף לסגירתו, הרי בשלושים השנים שערך שליט את העיתון היה ה"אַפֿריקאַנער אידישע צײַטונג" גורם משמעותי בספרות היידיש במדינה.
בשנות ה-70 פרסם שני ספרים בהוצאת ה"אפריקאנער אידישע צייטונג": "א יִיד אין דער וועלט" ('יהודי בעולם'; תשל"ב 1972) ו"צייטן דערציילן" ('זמנים מספרים'; תשל"ה 1974).
בשנת 1980 ראה אור ספרו "Beyond Dachau".
בשנת 1983 עלה שליט לישראל.
בשנת תשמ"ח-1988 התפרסם ספרו "נסיעות וזכרונות".
היה נשוי לחנה לבית דוֹמְבּ ואב לבן ובת.
בשנת תשנ"ו-1996 התפרסם בהוצאת דביר קובץ מתוך עזבונו: "מאידך גיסא: עיונים בהיסטוריה היהודית", שבו קובצו מאמריו המאוחרים, העוסקים בהיבטים שונים של הגותו: "הדואליזם היהודי – "הכניסה לעולם" בלי לוותר על דביקות במסורת היהודית; השונוּת היהודית בגולה; חקר שפינוזה; הזרמים ביהדות המודרנית; קיום תרבותי יהודי; ציונות ומדינת ישראל."
משיח-טרוימען אין לייוויקס דראמאטישע פּאָעמעס, מינכן: איינזאם, תש"ח-1947.
אזוי זיינען מיר געשטאָרבן, מינכן: [חמו"ל], תש"ט.
('כך מַתנוּ') (זיכרונותיו משנותיו במחנה)
א יִיד אין דער וועלט, יוהנסבורג: דער אפריקאנער יידישע צייטונג, תשל"ב 1972.
צייטן דערציילן, יוהנסבורג: די אפריקאנע יידישע צייטונג, תשל"ה 1974.
נסיעות וזכרונות, רמת השרון: דר, תשמ"ח 1988.
מאידך גיסא: עיונים בהיסטוריה היהודית, תל אביב: דביר, תשנ"ו 1996. (מתוך עזבונו)
לוי פסבקין (נולד ב-12 באפריל 1939) הוא אתלט-עבר ישראלי.
אלוף ישראל בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר ושיאן ישראל בריצת 100 מטר.