tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום דלתות ההזזה שבדגמים הקודמים, שבהם היה חלון יחיד, היו בדגם זה דלתות הזזה עם שני חלונות וכן דלת נוספת בעלת חלון אחד מחוברת בצירים, בקדמת המסוק (בין דלת הכניסה לתא הטייס לדלת ההזזה) שאיפשרה גם היא כניסה לתא הלוחמים.
ניתן היה להסיר את דלתות תא הלוחמים בקלות ולהטיס את המסוק בתצורה ללא דלתות.
הותקן מנור זנב ארוך יותר כדי שיתאים לרוטור המוארך.
דגמי D מאוחרים יותר צוידו במנוע מגרסה L-13, בעל הספק של 1,400 כוחות סוס.
דגם זה כונה דגם H .
מסוקים ראשונים מדגם D סופקו לצבא ב-9 באוגוסט 1963, לדיוויזיית הפרשים הראשונה בפורט בנינג.
דיוויזיה זו פרשה לווייטנאם עם מסוקים אלה.
בסך הכל סופקו לצבא ארצות הברית 2,008 מסוקים מדגם זה, בין השנים 1962–1966. הדגם זכה לייצוא נרחב, ושירת, בין השאר, גם בכוחות המזוינים של אוסטרליה ושל דרום וייטנאם.
352 מסוקים מסוג זה נבנו ברישיון על ידי חברת דורנייר במערב גרמניה עבור צבא גרמניה.
בסך הכל יוצרו 2,561 מסוקים מדגם D.
דגם HH-1D היה דגם D שהוסב לשמש כמסוק לחילוץ ולכיבוי אווירי בבסיסי צבא ארצות הברית.
המסוקים מדגם זה צוידו במכלי מים בנפח של 50 גלון (כ-190 ליטר) ומערכת להתזת קצף לכיבוי אש, אותו ניתן היה להתיז דרך מוט באורך 5 מטרים.
חיל האוויר של ארצות הברית פרסם ב-1963 מכרז למסוק שישמש לסיוע בבסיסי טילים.
ההספק של מנוע זה היה 1,250 כוח סוס, לעומת 1,100 כוח סוס שסיפק מנועו המקורי של דגם UH-1B, לייקומינג T53-L11.
חברת בל הציעה גרסה משודרגת של דגם 204B, עם המנוע הנדרש, שסולמה UH-1F.
לדגם זה היה תא לחימה קצר יותר, כשל דגם B, אך מנור זנב, רוטור ראשי ותמסורת כשל דגם D.
בדגם D הותקן המנוע מאחורי התמסורת, בניגוד לדגמים האחרים בהן הותקן המנוע לפניה.
זאת, בשל הדרישה להתקין במסוק מנוע T58; במנוע זה הציר אותו מסובב המנוע נמצא בחלקו האחורי של המנוע, ולפיכך היה צורך להתקין את המנוע הפוך (לעומת ההתקנה ב-HH-3. המנוע בדגם F חובר לתיבת הילוכים בחלקו האחורי של המסוק, וממנה למצמד שחיבר לגל ההינע של תמסורת המסוק.
מבחינה חיצונית ההבדל היחיד מדגם UH-1B היה המפלט בצידו הימני של המנוע, ומנור הזנב הארוך יותר.
דגם F נכנס לשירות בחיל האוויר ב-20 בפברואר 1964. בסך הכל יוצרו 119 מסוקים, והייצור הסתיים ב-1967. חלק מהמסוקים שודרג לסטנדרט של דגם F.
חברת אוגוסטה בל האיטלקית ייצרה דגם דומה על ידי התאמת מנוע רולס-רויס נום (שהיה למעשה מנוע T58 שיוצר ברישיון בבריטניה) למסוקים מדגם 204B.
בהמשך הותאמו למסוקים מנועי T58 מתוצרת ארצות הברית.
מסוקים אלה יוצאו לצבאות הולנד, שוודיה, אוסטריה ושווייץ.
במסוק זה הותקן מנוף לחילוץ בצידו הימני של תא הלחימה.
המסוק האחרון מדגם F יצא משירות בצבא ארצות הברית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, והוחלף על ידי דגם N.
מסוקים מדגם F שימשו מאוחר יותר כמסוקים לכיבוי אווירי במדינות שונות בארצות הברית.
חיל האוויר קלט גם דגם לאימון, שסומל TG-1F, המסוק הראשון מדגם זה טס בינואר 1967, ובין אפריל ליולי באותה שנה נבנו 27 מסוקים מדגם זה.
חלק מהמסוקים הללו שימשו להדרכה בטיסת מכשירים.
מספר לא ידוע של מסוקים מדגם F הוסבו לתצורה ספציפית עבור טייסת המבצעים המיוחדים ה-20 של חיל האוויר.
הטייסת נקראה "הצרעות הירוקות", ומסוקיה שסומלו UH-1P שימשו למשימות חמושות, עם מקלעים ומשגרי רקטות.
דגם UH-1H היה למעשה דגם D ששודרג.
מנוע המסוק הוחלף למנוע לייקומינג T53-L-13 בעל הספק של 1,400 כוחות סוס.
צינור פיטו של המסוק הועבר מחרטום המטוס לגגו כדי למנוע נזקים מחפצים על הקרקע.
דגם הניסוי סומל YUH-1 וטס לראשונה ב-1966, ואספקת המסוקים הסדרתיים החלה בספטמבר 1967. דגם זה יוצר במספרים גדולים יותר מכל דגם אחר: 4,850 מסוקים סופקו לצבא ארצות הברית, בצד ייצוא נרחב למדינות רבות וייצור ברישיון בגרמניה המערבית, איטליה וטייואן.
עשרה מסוקים נמכרו לקנדה תחת הסימול CUH-1H, הראשון שבהם ב-6 במרץ 1968. המסוקים נועדו להערכה ובחינה על ידי פיקוד הכוחות הקנדיים, אך המסקנה הייתה כי אינם מתאימים לצרכיהם המבצעיים.
במקום זאת תמכה ממשלת קנדה בפיתוח גרסה דו-מנועית של דגם H, שסומלה UH-1N "טווין יואי".
עשרת המסוקים מדגם CUH-1H הותאמו למשימות חיפוש והצלה, וסומלו מחדש CH-118, ושירתו עד 1995.
חברת בל פיתחה גרסה אזרחית של דגם UH-1H שסומלה בל 205. בגרסה האזרחית היו מספר שינויים קלים, כמו נעילה כפולה לדלתות ההזזה ותא למטען במנור הזנב.
גרסאות מאוחרות יותר סומלו בל 205A-1.
דגם H היה בסיס למספר גרסאות:
HH-1H – גרסה למשימות חילוץ בבסיסי חיל האוויר.
שלושים מסוקים מדגם זה סופקו לחיל האוויר של ארצות הברית בין השנים 1970–1973.
EH-1H – גרסה עבור צבא ארצות הברית למשימות שיבוש תקשורת אלקטרונית.
22 מסוקים הוסבו לתצורה זו ב-1976, והראשונים ביניהם הופעלו על ידי הדיוויזיה המוטסת ה-82 ודיוויזיית השריון השנייה.
הדיוויזיה ה-82 הפעילה מסוקים כאלה במהלך מבצע זעם דחוף, הפלישה לגרנדה.
UH-1J – היה סימול יפני לדגם משופר של דגם H שנבנה ברישיון ביפן על ידי חברת פוג'י תעשיות כבדות.
EH-1X – היה סימול לגרסה מתקדמת של הגרסה לשיבוש תקשורת, EH-1H.
נבנו 10 מסוקים למשימות שיבוש תקשורת אלקטרונית, האזנה ואיתור שידורים.
JUH-1 – היה גרסה עם מכ"ם AN/APS 94 על גחון המסוק.
המגלשיים התכנסו כדי לא להפריע לפעולת המכ"ם.
במסוק הותקן גם טייס אוטומטי ואוויוניקה מתקדמת לניווט.
מערכת המכ"ם חוברה באמצעות מערכת דטה לינק לתחנה קרקעית לצורך העברת תמונת המכ"ם.
לפחות ארבעה מסוקים הוסבו לתצורה זו, ואלו נועדו עבור יחידות צבא ארצות הברית באירופה ובקוריאה הדרומית כמדגימי טכנולוגיה למערכות רכישת מטרות מרחוק (Stand Off Target Acquisition System, בראשי תיבות SOTAS).
הופעלו לראשונה ב-1975, הוחלפו ב-1986 על ידי מסוקי EH-60 בלקהוק.
UH-1V – היה גרסה לחילוץ רפואי של דגם H, עם אוויוניקה משופרת שכללה מד גובה מבוסס מכ"ם, מערכת נחיתת מכשירים, מודד מרחק (DME), ומנוף חילוץ.
המסוק הראשון סופק למשמר הלאומי של ניו המפשייר.
TH-1H – גרסה לאימון מסוקים בסיסי עבור חיל האוויר.
דגם UH-1N טווין יואי היה דגם דו-מנועי, שסומל בחברת בל דגם 208. המסוק טס לראשונה באפריל 1965, והונע על ידי שני מנועי קונטיננטל XT67, שחוברו לתיבת הילוכים אחת.
ממשלת קנדה עודדה את חברת בל להמשיך בפיתוח המסוק ולשלב בו מנועים מתוצרת פראט אנד ויטני קנדה מדגם PT6T.
המסוק הוזמן על ידי הכוחות הקנדיים, חיל הנחתים של ארצות הברית, צי ארצות הברית וחיל האוויר של ארצות הברית, אך לא על ידי צבא ארצות הברית.
המסוק החדש סומל UH-1N בשירותו בארצות הברית, וCUH-1N בשירותו בקנדה.
הסימול הקנדי שונה מאוחר יוצר לCH-135 טווין יואי.
פותחה גרסה של המסוק עבור חיל האוויר של ארצות הברית לשירות כמסוק חילוץ בבסיסי החיל, שסימולה היה HH-1N.
גם טייסת המבצעים המיוחדים ה-20, "הצרעות הירוקות", הפעילה את המסוק למשימות נגד כוחות גרילה.
כמה ממסוקי חיל הנחתים הוסבו לגרסה לתובלת אח"מים, שסומלה VH-1N, כולל שישה מסוקים לשימוש נשיא ארצות הברית.
בנוסף לשימוש בארצות הברית ובקנדה יוצר המסוק גם עבור מדינות זרות רבות, ויוצר ברישיון על ידי חברת אוגוסטה-בל באיטליה.
חברת בל ייצרה דגם אזרחי של המסוק שנקרא בל 212.
UH-1Y ונום (Venom) היה UH-1N טווין יואי משודרג עבור חיל הנחתים, שטס לראשונה ב-18 בנובמבר 2006. למסוק אוויוניקה משופרת הכוללת קוקפיט זכוכית ומערכת FLIR, וכן רוטור בעל ארבעה להבים ושני מנועי ג'נרל אלקטריק T-700 GE-401-C בעלי הספק של 1,546 כוח סוס כל אחד.
המסוק הוארך ב-530 מ"מ כדי להגדיל את המטען המועיל שלו, ולעומת דגם UH-1N יש לדגם Y טווח ארוך ב-50%, מהירות שיוט גבוהה יותר, ורעידות מופחתות.
המסוקים משרתים בחיל הנחתים החל מינואר 2009.
בל H-13 סו (Sioux) היה מסוק קל בעל מנוע אחד ורוטור דו-להבי, מתוצרת חברת בל הליקופטר מארצות הברית, שהתבסס על המסוק האזרחי מתוצרת חברת בל, בל 47. המסוק יוצר ברישיון בבריטניה על ידי חברת וסטלנד איירקראפט עבור צבא בריטניה, תחת הסימול סו AH.1 ו-HT.2.
חיל האוויר של ארצות הברית (אז חילות האוויר של צבא ארצות הברית) הזמין ב-1947 את הדגם המשופר של הבל 47. המסוקים שהוזמנו סומלו YR-13 ושלושה מסוקים שהותאמו לשימוש בתנאי חורף סומלו YR-13A.
צבא ארצות הברית הזמין מסוקי בל 47 ב-1948 תחת הסימול H-13. מסוקים אלו קיבלו בהמשך את השם "סו", על שם השבט האינדיאני.
המסוק שימש במשימות תצפית בתחילת מלחמת וייטנאם, עד שהוחלף ב-1966 במסוק מדגם יוז OH-6 קאיוז.
בין השנים 1947–1958 רכש צי ארצות הברית מספר מסוקי בל 47 תחת הסימול HTL-1. גם משמר החופים של ארצות הברית ביצע הערכה למסוק ורכש שני מסוקי HTL-1 לבסיסו בנמל ניו יורק.
הגרסה הנפוצה בצי הייתה גרסה HTL-4, שהייתה ללא כיסוי בד למנור הזנב של המסוק.
משמר החופים רכש שלושה מסוקי HTL-5 ב-1952. גרסה זו הייתה זהה לגרסה HTL-4 אך הונעה במנוע פרנקלין O-335-5. משמר החופים הפעיל מסוקים אלה עד 1960. ב-1959 רכש משמר החופים שני מסוקים מדגם 47G, שסומלו HUL-1G.
צבא בריטניה הזמין מסוקי H-13, שיוצרו ברישיון על ידי חברת וסטלנד איירקראפט.
חברת וסטלנד התחייבה בפני חברת סיקורסקי כי לא תייצר מסוקים של חברה מתחרה, ולפיכך רכשה את רישיון הייצור מחברת אוגוסטה האיטלקית, שהחזיקה ברישיון ייצור מחברת בל.
החוזה הראשון היה עבור 200 מסוקים, ש-50 הראשונים שבהם נבנו על ידי אוגוסטה באיטליה, והשאר נבנו בבריטניה.
טיסת הבכורה למסוקים מתוצרת בריטניה הייתה ב-9 במרץ 1965.
בל H-13 סו הוא מסוק לתצפית ואימון בסיסי, ובו שלושה מושבים.
העיצוב המוכר של המסוק, עם חופה בתצורת "בועת סבון", הוא של דגם G, שנכנס לשירות ב-1953. בנוסף יש לדגם זה מנור זנב בעל מבנה של מסבך צינורות מרותך חשוף, מכלי דלק חיצוניים ומגלשיים.
לדגם UH-13J הצבאי, המבוסס על גרסה 47J האזרחית, יש מנור זנב מכוסה וכן תא טייס עם מעטה אווירודינמי.
הדגמים הצבאיים היו מצוידים במקרים רבים במנשאים לאלונקות, שהיו מותקנים על המגלשים.
מנשאים אלה היו מצוידים במגיני רוח מזכוכית אקרילית להגנה על הפצוע מהרוח.
דגם G הונע על ידי מנוע בוכנה לייקומינג VO-435 עם הספק של 260 כוח סוס.
הדלק למנוע היה בשני מכלי דלק חיצוניים, אחד בכל צד של המסוק בחלקו העליון.
הרוטור היה בעל שני להבים ראשיים, עם שני להבים משניים התמדיים (אינרטיים) לייצוב.
שימוש מבצעי במסוקים היה אחד החידושים המרכזיים במלחמת קוריאה.
הטופוגרפיה בקוריאה היא הררית ותוואי השטח קשה לתנועת כלי רכב, והמסוקים שזה עתה הבשילו לכשירות התאימו מאוד כמענה לקושי.
משימות המסוקים במהלך המלחמה כללו פינוי, חילוץ והצלה, תובלה ושליית מוקשים ימיים.
חיל האוויר של ארצות הברית הפעיל מסוקי סיקורסקי H-5 לתצפית ומסוקי סיקורסקי S-55 (סיקורסקי H-19 צ'יקסאו בכינויו הצבאי) ופיאסצ'קי H-21 שאוני לתובלה.
עם הזמן החל צבא ארצות הברית להפעיל מסוקי H-13 ומסוקי הילר 360 (הילר H-23 רייבן), שהחליפו בהדרגה את מסוקי חיל האוויר בתפקידי הפינוי הרפואי.
ה-H-13 היה אולי המסוק המזוהה ביותר עם המלחמה, לא מעט הודות לזיכיון מ.א.ש, שהניב סרט קולנוע וסדרת טלוויזיה בה הופיע המסוק.
המסוקים הראשונים אותם הפעיל הצבא בקוריאה היו מדגם B, שנשאו שני אנשים והיו בעלי חופת פלקיסגלס שקופה.
ביצועי המנוע הנמוכים הביאו לכך שלעיתים היה צורך להמריא במכלי דלק מלאים חלקית.
ככל שעבר הזמן והבנת האפשרויות הטמונות במסוק הוטמעה והעמיקה עלתה הדרישה לדגמים משופרים יותר.
הדגמים הבאים היו בעלי מנועים חזקים יותר, בעלי יכולת לשאת שלושה אנשים, צוידו במגלשיים והותאמו לנשיאת אלונקות במנשאים חיצוניים.
משימות הפינוי הרפואי היו המשימות העיקריות שבהן התפרסם המסוק, וזאת בשל יתרונו הגדול בפינוי מהיר של פצועים על פני כל אמצעי קרקעי.
המסוקים כונו "מלאכי רחמים" (Angels 0f Mercy) ופינו אלפי פצועים.
משימות נוספות שביצעו המסוקים כללו הנחת כבלי תקשורת, קישור, הדרכה ותובלת מטען: מסוקי H-13 הובילו אלפי קילוגרמים של מטען לנקודות מבודדות ומרוחקות.
מסוקי H-13 שירתו גם בתחילת מלחמת וייטנאם.
עם פרוץ המלחמה היו בשירות צבא ארצות הברית 861 מסוקים כאלה, וטייסות ראשונות הגיעו לסייגון בדצמבר 1961, ושירתו בעיקר במשימות סיור ותצפית.
עד 1969 הוחלפו המסוקים במסוקי בל UH-1 אירוקוי.
סימול שניתן ל-28 מסוקי בל 47 אזרחיים שנרכשו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית (YR-13) למטרות הערכה ובחינה.
המסוקים היו עם מנוע בוכנה מתוצרת פרנקלין, דגם O-335-1. 10 מסוקים נרכשו על ידי צי ארצות הברית (HTL-1) לבחינתם כמסוקי אימון.
מסוקים מדגם YR-13 שהותאמו לשירות בתנאי מזג אוויר קר ונבחנו למטרה זו באלסקה.
גרסה צבאית של דגם D האזרחי, בשירות צי ארצות הברית.
גרסה צבאית של דגם E האזרחי, בשירות צי ארצות הברית.
מסוקים שהוזמנו ב-1948 עבור צבא ארצות הברית
מסוק אחד מדגם H-13B ששימש כפלטפורמה לניסויי מנועים.
עם מגלשיים ומנור זנב חשוף.
מסוקים מדגם H-13B עם מנשאי אלונקות חיצוניים ומנור זנב של דגם YH-13C.
דגם צבאי עם שני מושבים, מבוסס על דגם 47D-1 האזרחי, עם מגלשיים, מנשאי אלונקות, מנוע פרנקלין O-335-5. נבנו 87 מסוקים.
H-13D בתצורת שלושה מושבים, עם מערכת היגוי כפולה.
בל 47G עם מנוע טורבו ציר קונטיננטל XT51-T-3 (דגם משופר של מנוע טורבמקה ארטוסט (Artouste) שיוצר ברישיון).
זה היה המסוק הראשון שהונע במנוע טורבו ציר.
דגם תלת מושבי מבוסס על דגם 47G האזרחי, עם משטח היגוי קטן על מנור הזנב.
265 מסוקים סופקו לצבא ארצות הברית.
דגם עבור צבא ארצות הברית, מבוסס על הדגם האזרחי 47G-2. מנוע לייקומינג VO-435 250 כוח סוס.
דגם UH-13H היה בשירות חיל האוויר של ארצות הברית.
שני מסוקים בל 47J-1 ריינג'ר שנרכשו על ידי חיל האוויר של ארצות הברית למשימות הטסת נשיא ארצות הברית.
שני מסוקים מדגם H-13H ששודרגו לצורך ניסויים עם רוטור בקוטר גדול יותר ומנוע פרנקלין 6VS-335, 225 כוח סוס.
סימול מקורי: HTL-4, עבור צי ארצות הברית.
סימול מקורי: HTL-6, עבור צי ארצות הברית.
משלב משטח היגוי קטן, בעל יכולת תנועה.
סימול מקורי: HUL-1G, עבור משמר החופים של ארצות הברית, למשימות חיפוש והצלה.
סימול מקורי: HUL-1M, עבור צי ארצות הברית.
מנוע טורבו ציר אליסון YT-63_A-3.
דגם תלת מושבי לסיור ותצפית עבור צבא ארצות הברית.
מבוסס על דגם 47G-3 האזרחי.
נועד להחליף את דגם OH-13H.
מסוק אימון דו מושבי עבור צבא ארצות הברית, מבוסס על דגם 47G-3B-1 האזרחי.
מנוע לייקומינג TVO-435-D1B, 270 כוח סוס.
מסוק רב תכליתי עבור צבא בריטניה.
50 מסוקים נבנו על ידי חברת אוגוסטה בל (אוגוסטה בל 47G-3B1) ו-250 נבנו על ידי חברת וסטלנד איירקראפט (וסטלנד אגוסטה בל 47G-3B1).
חיל הנחתים המלכותי הבריטי הפעיל מספר קטן של מסוקים כאלה.
מסוק אימון עבור חיל האוויר המלכותי הבריטי.
נבנו 15 מסוקים על ידי חברת וסטלנד.
הסבה של מסוקים מדגם OH-13E למסוקים לשימוש חקלאי על ידי חברת טקסס הליקופטר קורפוריישן.
המסוק המוסב מונע על ידי מנוע לייקומינג TVO-435-A1E, 200 כוח סוס.
הסבה של מסוקים מדגם OH-13H למסוקים לשימוש חקלאי על ידי חברת טקסס הליקופטר קורפוריישן.
המסוק המוסב מונע על ידי מנוע לייקומינג TVO-435, 240 כוח סוס.
טקסס הליקופטר M79S ג'ט וואספ II
הסבה של למסוקים לשימוש חקלאי על ידי חברת טקסס הליקופטר קורפוריישן.
המסוק המוסב מונע על ידי מנוע לייקומינג TVO-435, 270 כוח סוס.
טקסס הליקופטר M79T ג'ט וואספ II
הסבה של מסוקים מדגם 47G למסוקים לשימוש חקלאי על ידי חברת טקסס הליקופטר קורפוריישן.
המסוק המוסב מונע על ידי מנוע סולוי-אליסון 250-C20S, 420 כוח סוס.
משקל המראה מקסימלי: 1,066 ק"ג
בל OH-58 קיואה הוא שמה של סדרת מסוקים צבאיים חד-מנועיים, בעלי רוטור ראשי בודד המיועדים למשימות תצפית, סיור, הכוונת אש ותובלה כללית.
המסוק יוצר על ידי חברת בל הליקופטר עבור צבא ארצות הברית על בסיס דגם 206A ג'ט ריינג'ר האזרחי, ונכנס לשירות ב-1969. הדגם האחרון בסדרה, OH-58D קיואה ווריור (Kiowa Warrior), מיועד בעיקר לסיור חמוש כסיוע לכוחות קרקע.
המסוק יוּצא לאוסטריה, לקנדה, לרפובליקה הדומיניקנית, לטייואן ולערב הסעודית.
כמו כן יוצר המסוק ברישיון באוסטרליה.
בל פיתחה את דגם D-250 לדגם לדגם 206, שסומל מחדש בל YOH-4 ב-1962. כל אחת מהחברות הזוכות ייצרה חמישה אבות טיפוס עבור הצבא לניסויים והערכה.
ייצור דגם זה הועבר ב-1986 למיראבל, בקנדה וכן נבנה ברישיון על ידי חברת אוגוסטה באיטליה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החל צבא ארצות הברית לבחון את הצורך בשיפור מטוסי ומסוקי הסיור שברשותו.
הצבא החל להיערך לקליטת מסוקי הקרב החדשים מסוג יוז AH-64 אפאצ'י, שנועדו להחליף את מסוקי הAH-1 קוברה המתיישנים, ובמסגרת זו הוחל בבחינת הרעיון של תוכנית למסוקי סיור שירחיבו את מעטפת התצפית והסיור האוויריים.
כלי הטיס שבתוכנית היו אמורים להיות בעלי יכולת לראיית לילה ומצוידים במערכות ניווט ממוחשבות מדויקות, בעלי יכולת רכישת מטרות לטווח מוגדל ועם יכולת שרידות גבוהה על ידי הפחתת ממדיו של המסוק, חתימת אינפרא אדומה ומכ"ם נמוכה יותר, וטיסה שקטה יותר.
מאידך, נועד המסוק המתוכנן ללוות את מסוקי הקרב החדישים ולכן היה אמור להיות בעל מנוע חזק יותר וביצועים משופרים.
בתחילת מרץ 1974 הקים הצבא בבסיס פורט נוקס כוח משימה מיוחד שנועד לפתח את אפיוני המסוק, ועד 1975 גיבש הצוות את הדרישות מהמסוק המיועד, שכונה "מסוק סיור מתקדם" (Advanced Scout Helicopter, בראשי תיבות: ASH).
הדרישות כללו מסוק שיוכל לפעול ביום ובלילה ובכל מזג אוויר, ויהיה תואם לכל מערכות הנשק המתקדמות שתוכננו לפיתוח במהלך השנים הקרבות, אל תוך שנות ה-80 של המאה ה-20. התוכנית אושרה על ידי הוועדה לבחינת רכישת מערכות (System Acquisition Review Council) והצבא נערך לפרסום מכרז בתחילת השנה שלאחר מכן.
אולם הקונגרס סירב לאשר את התקציב לתוכנית במסגרת תקציב 1977, ומשרד מנהל תוכנית ASH נסגר ב-30 בספטמבר 1976.
התוכנית לא התפתחה אך נותרה בשנים שלאחר מכן כצורך ללא מימון.
ב-30 בנובמבר 1979 התקבלה החלטה להעדיף שדרוג של מסוקים קיימים על פני פיתוח מסוק חדש לגמרי, בתוכנית שנקראה "מסוק סיור בפרק זמן קרוב" (Near Term Scout Helicopter, בראשי תיבות: NTSH).
מוקד מרכזי בתוכנית השדרוג הייתה כוונת שתותקן מעל הרוטור הראשי, ונועדה לאפשר למסוק לבצע משימות סיור, מעקב ורכישת מטרות בעודו מוסתר מאחורי תוואי טופוגרפי או עצים.
הצבא בחן את מסוקי הבל UH-1 אירוקוי וה-OH-58 כמועמדים לשדרוג במסגרת תוכנית NTSH, אך מסוקי ה-UH-1 נשללו עקב ממדיהם.
לעומת זאת, מסוקי ה-OH-58 שהותקנו עם כוונת עילית הפגינו יכולת דרמטית להתחמק מגילוי.
ב-10 ביולי 1980 החליט הצבא שתוכנית NTSH תהיה תוכנית שיפורים על בסיס מכרז תחרותי, מבוססת על פיתוחים בתעשיית המסוקים האזרחית, ובמיוחד הפיתוחים של חברת יוז שייצרה את המסוק יוז 500D, שהראה שיפור רב יחסית לדגם הצבאי של יוז, OH-6 קאיוז.
החלטת הצבא לרכוש מסוקים משודרגים במסגרת תוכנית NTSH הביאה לתוכנית שנקראה "תוכנית שיפורים למסוקי הצבא" (Army Helicopter Improvement Program, בראשי תיבות: AHIP), שנפתחה כמכרז תחרותי.
חברות בל ויוז הגישו הצעות לשדרוג מסוקי הסיור שלהן במסגרת מכרז זה.
חברת בל הציעה את דגם 406, שהיה גרסה חסונה יותר של ה-OH-58, וחברת יוז הציעה דגם משודרג של ה-OH-6. ב-21 בספטמבר 1981 נמסר חוזה הייצור לחברת בל, ואב הטיפוס המריא לראשונה ב-6 באוקטובר 1983. המסוקים הראשונים נכנסו לשירות מבצעי ב-1985 וסומלו OH-58D.
הצבא אישר בתחילה ייצור מצומצם של המסוק, והגביל את משימותיו להכוונת ארטילריה בלבד.
בנוסף, החליט הצבא להקים צוות להערכה נוספת של המסוק בשל פגמים שונים שהובחנו.
הצוות החל את פעילותו ב-1 באפריל 1986 בפורט ראקר, אלבמה.
ב-1988 תכנן הצבא להפסיק את ייצור ה-OH-58D ולהתמקד בתוכנית לפיתוח מסוק קל חדיש (מסוק קל ניסיוני, באנגלית: Light Helicopter Experimental, LHX) אך הקונגרס אישר 138 מיליון דולר להרחבת תוכנית ה-AHIP, כדי שהמסוק יפעל יחד עם מסוקי אפאצ'י בצוותי ציד/קטלן: ה-OH-58 נועד לזהות מטרות וה-AH-64 נועד להשמידן.
הייתה זו חזרה לדוקטרינת הפעולה של מסוקי OH-58A ו-AH-1.
מזכיר הצבא הנחה לפעול בדרך אחרת, וקבע כי מערכות החימוש של המסוק ישודרגו.
זאת, לאור הניסיון שנצבר במהלך פעילותו של כוח משימה 118 במבצע פריים צ'אנס .
על פי הנחייתו של מזכיר הצבא סומל המסוק החמוש מחדש כ-OH-58D קיואה ווריור (Kiowa Warrior, "לוחם קיואה") כדי לציין את תפקידו החדש כמסוק סיור חמוש.
המסוק הראשון בתצורה החדשה היה ה-OH-48D ה-202 שיוצר, במאי 1991, וכל המסוקים שאחריו יוצרו בתצורה המשודרגת.
בינואר 1992 קיבלה חברת בל חוזה לשדרוג המסוקים הנותרים לתצורת הווריור.
דגם D הציג את אחד המאפיינים הבולטים ביותר של סדרת מסוקי הקיואה - כוונת כדורית המותקנת מעל הרוטור המיוצרת על ידי חברת בול איירוספייס אנד טכנולוג'יס.
הכוונת מיוצבת על ידי גירוסקופים וכוללת מערכות תצפית יום ולילה (באמצעות מערכת טרמית ומערכת לייזר למדידת טווח וסימון מטרות.
הכוונת מאפשרת למסוק לפעול ביום או בלילה ובכל מזג אוויר במשימות רכישת וסימון מטרות.
מאפיין בולט נוסף של המסוקים היא שני מתקנים דמויי סכין מעל ומתחת לתא הטייס, המהווים מערכת פסיבית להגנה מפני חוטי חשמל.
המערכת נועדה להגן על המסוק בעת טיסה בגובה נמוך מפני הסתבכות בכבלי תקשורת או חשמל, על ידי חיתוכם.
ה-OH-58S היה המסוק הראשון של צבא ארצות הברית עליו הותקנה המערכת, שהותקנה לאחר מכן על רוב המסוקים בצבא.
המסוק הראשון נמסר לצבא ארצות הברית במאי 1969 וחודשיים לאחר מכן הגיעו מסוקים סדרתיים ראשונים לווייטנאם.
מסוקי קיואה החליפו את מסוקי ה-OH-6A קאיוז באופן הדרגתי, ועד סוף מלחמת וייטנאם שירתו שני סוגי המסוקים בזירה במקביל.
ב-27 במרץ 1970 הופל מסוק OH-58 ראשון, שהיה במשימת טיווח ארטילריה.
הטייס וקצין התותחנים שהיה עמו נהרגו.
כ-45 מסוקי OH-58 הושמדו במהלך המלחמה, על ידי אש אויב ובתאונות.
מסוקי OH-58 השתתפו במבצע פריים צ'אנס שהתנהל בין אוגוסט 1987 ליוני 1989 במפרץ הפרסי, במהלך מלחמת עיראק-איראן.
במבצע זה הגנו כוחות ימיים, מוסקים וכוחות מיוחדים של ארצות הברית על מכליות נפט שהפליגו במפרץ מפני התקפות של איראן.
ב-1989 אישר הקונגרס את השתתפות המשמר הלאומי של ארצות הברית במלחמה בסמים.
האישור התיר לכוחות המשמר הלאומי לסייע לסוכנויות פדרליות וסוכנויות של מדינות ארצות הברית השונות, כמו גם לכוחות משטרה מקומיים, בפעילויות לצמצום הסחר הבלתי חוקי בסמים.
כדי ליישם את אישור הקונגרס הקים משרד המשמר הלאומי ב-1992 את יחידות האמנעה האוויריות (Aerial Interdiction Detachments, RAID).
יחידות אלו כללו יחידות אוויריות ב-31 מדינות, ובהן 76 מסוקי OH-58A שנועדו למשימות סיור ואמנעה כנגד סחר בלתי חוקי בסמים.
במהלך 1994 התבצעו יותר מ-1,200 גיחות במסגרת זו, רבות מהן בלילה.
עם הזמן התרחבה הפעילות וכללה יחידות מ-32 מדינות ובהן 116 מסוקים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הורחבה משימתם של צוותי RAID והיא כוללת גם לוחמה נגד טרור וסיוע לפעילות משמר הגבול של ארצות הברית.
צוותי RAID הם הכוחות היחידים המופעלים על ידי מחלקת ההגנה של ארצות הברית שאזור הפעולה שלהם הוא אך ורק בתוך גבולותיה של ארצות הברית.
מסוקי OH-58 הופעלו במהלך הפלישה האמריקאית לפנמה בדצמבר 1989. מסוק אחד היה חלק מכוח המשימה האווירי שהשתלט על פורט אמאדור, והופעל יחד עם מסוק בל AH-1 קוברה.
המסוק הופל בירי מן הקרקע של חיילים מפנמה.
ב-17 בדצמבר 1994 חדר בטעות מסוק OH-59 של צבא ארצות הברית לשטחה של צפון-קוריאה.
המסוק היה בטיסת אימון שגרתית לאורך האזור המפורז הקוריאני, אך הטייסים טעו בניווט וחדרו לשטחה של צפון קוריאה.
המסוק הופל, אחד מטייסיו נהרג והשני נשבה.
גופת ההרוג הוחזרה לאחר חמישה ימי משא ומתן, ואילו הטייס שנשבה הוחזר לאחר 13 ימים בשבי.
מסוקי OH-58D הופעלו על ידי צבא ארצות הברית במהלך מלחמת עיראק ובמהלך מלחמת אפגניסטן.
35 טייסים נהרגו ולפחות 35 מסוקים הושמדו במהלך הלחימה במערכות אלה, כתוצאה מאש אויב ותאונות.
במקביל, לזכות המסוקים נזקפה גם הצלת חיים למרות ממדיהם הקטנים.
בעיראק טסו המסוקים 72 שעות בחודש ובאפגניסטן 60 שעות.
ב-2013 הצהירה חברת בל כי מסוקי OH-58 צברו 820,000 שעות טיסה מבצעית ועמדו ב-90% מוכנות למשימות.
בשל גילם של מסוקי ה-OH-58 והשחיקה הנמשכת במספר המסוקים, בחן הצבא תוכנית נוספת להחלפת המסוקים.
במסגרת התוכנית זכתה חברת בל במכרז לפיתוח מסוק חדש שנקרא בל ARH-70 ארפאהו, שהיה מבוסס על הבל 407 שבתורו היה פיתוח של הבל 206 לונג ריינג'ר.
ואולם, גם תוכנית זו בוטלה ב-2008 מכיוון שעלותה חרגה ב-70% מעל המתוכנן.
תוכנית שלישית לייצור מסוק סיור חמוש בוטלה גם היא ב-2013, לאחר שעלות התוכנית הוערכה בכ-16 מיליארד דולר, סכום שנראה לראשי הצבא גדול מדי וחשוף לקיצוצים שיטיל הקונגרס.
בשל הביטולים הללו הוחלט על הארכת משך שירותם של מסוקי הקיואה, ועל פי התכנון יוצאו מן השירות בטווח השנים 2025–2036. כדי לתגבר את מסוקי ה-OH-58 במשימותיהם מופעלים כלי טיס בלתי מאוישים טקטיים, ושני סוגי כלי הטיס פועלים במקביל במשימות סיור.
הצוות בדגם OH-59F יכול להפעיל כטב"מים ישירות, וכך מצטמצם הסיכון לצוות המסוק.
ב-2009 החלה מחלקת ההגנה בגיבוש תפיסה ליצירת סדרת כלי טיס ממריאים אנכית, שתחליף את כל סוגי המסוקים הקיימים בימינו בשירות ארצות הברית.
תפיסה זו אמורה להבשיל לייצור סדרתי בעשור השלישי של המאה ה-21.
ניתוח חלופות שערך הצבא בחן אפשרויות שונות להפעלת המסוקים, בניסיון לשלב בין שיקולי יעילות, חיסכון והפעלה מיטבית של סוגי המסוקים השונים.
ההצעה הייתה להוציא מסוקים ישנים יותר מן השירות ולשמור בשירות פעיל את המסוקים בעלי היכולת הגבוהה יותר.
נמצא שהפעלת מסוקים מדגם AH-64 אפאצ'י מדגמים מתקדמים בשילוב כלי טיס בלתי מאוישים היא האפשרות המיטבית, וכי צמצום מספרם של מסוקי האפאצ'י ל-698 יאפשר ביצוע מיטבי של משימותיהם.
התקציב לשדרוג מסוקי האפאצ'י אמור לבוא מהוצאתם משירות של מסוקי הקיואה, שיימכרו על פי ההערכות לצבאות זרים ולא לשוק האזרחי, בשל העלות הגבוהה של הפעלתם.
נכון לדצמבר 2013 היו לצבא ארצות הברית 338 מסוקי קיואה בשירות פעיל ו-30 נוספים בשירות המשמר הלאומי.
בשנים שלאחר מכן החל הצבא בהוצאת המסוקים משירות, וביוני 2016 הגיעה לפריסה בדרום קוריאה טייסת הקיואה האחרונה, טייסת 1 של רגימנט הפרשים ה-17 השייך לדיוויזיה המוטסת ה-82. עם סיום הפריסה, בתחילת 2017, הוצאו המסוקים משירות.
כ-340 מסוקים הוצעו למכירה לחילות אוויר זרים.
ב-2014 הביעה קרואטיה עניין ברכישת 16 מסוקי OH-58, ו-5 מסוקים ראשונים הגיעו לבסיס זאדאר-זמוניק ב-30 ביוני 2016. מדינה נוספת שהזמינה מסוקים הייתה תוניסיה, שהזמינה 24 מהם.
מסוק סיור בעל ארבעה מושבים.
תצורת המסוק היא לשני טייסים, אך ניתן להסיר את מערכות השליטה מעמדת הטייס השמאלית כדי לאפשר מקום לנוסע נוסף.
במהלך השירות במלחמת וייטנאם צויד המסוק במקלע M134 מיניגאן בקוטר 7.62 מ"מ, מופעל חשמלית.
74 מסוקים נמסרו לכוחות הקנדיים וסומלו COH-58A.
מאוחר יותר סומלו מחדש CH-136 קיואה.
12 מסוקים נמכרו לחיל האוויר של הרפובליקה הדומיניקנית ומסוקים נוספים נמכרו למפעילים פרטיים באוסטרליה.
56 מסוקים נבנו עבור צבא אוסטרליה והצי המלכותי האוסטרלי, וסומלו CA-32. 12 המסוקים הראשונים בסדרה נבנו בארצות הברית והשאר יוצרו ברישיון באוסטרליה על ידי קומונוולת' איירקראפט קורפוריישן.
מסוקי הצי הוצאו משירות בשנת 2000.
ב-1978 הוחל בתהליך שדרוג של המסוקים לדגם C.
ב-1992 שודרגו 76 מסוקים עבור המשמר הלאומי למשימות לוחמה בסמים.
השדרוג כלל שדרוג במנוע, התקנת מערכת ראיית לילה תרמית, מערכות ניווט משופרות ועוד.
גרסת ייצוא עבור חיל האוויר האוסטרי.
דגם עם מנוע חזק יותר ומערכות לצמצום חתימת החום של המסוק על מערכת הפליטה.
למסוקים הראשונים מדגם זה הייתה חופת תא טייס שטוחה כדי לעמעם את החזרי האור מהשמש שעלולים היו לחשוף את מיקמו של המסוק, אך החופה החדשה הקטינה גם את שדה הראייה של הטייסים, גורם שהיה אחד מיתרונות הדגמים הקודמים.
לוח המכשירים בדגם זה היה גדול יותר, ובו מכשירי טיסה נוספים.
למסוק נוספה משקפת לראיית לילה ומערכת תאורה שהותאמה כדי שלא תפגע ביכולת ראיית הלילה.
בדגם C הותקנה לראשונה במסוקי הצבא מערכת לגילוי מכ"ם, שאיפשרה לצוות זיהוי מכ"ם נגד מטוסים.
כמה מן המסוקים צוידו בשני טילי FIM-92 סטינגר בתצורת אוויר-אוויר שנועדו לספק יכולת הגנה אווירית.
דגם שפותח במסגרת "תוכנית שיפורים למסוקי הצבא" (Army Helicopter Improvement Program, בראשי תיבות: AHIP).
הדגם המשופר כלל תמסורת ומנוע משופרים, שאיפשרו למסוק לבצע טיסות בגובה נמוך מאוד.
לדגם זה רוטור בעל ארבעה להבים שהיה שקט יותר מהרוטור הדו-להבי של הדגמים הקודמים.
מרכיב בולט בדגם זה הייתה הכוונת שהותקנה בראש הרוטור, וכן קוקפיט זכוכית ששילב גם מערכות בקרת טיסה אנלוגיות לגיבוי.
סימול הדגם בחברת בל הוא 406. חברת בל פיתחה על בסיס דגם זה את דגם 406CS "קומבט סקאוט", שסומל לעיתים MH-58D.
15 מסוקים מדגם זה נמכרו לערב הסעודית, עם כוונת חילופית לכוונת ראש הרוטור, וכן נקודות נשיאת חימוש ניתנות לפירוק בכל אחד מצדדי המסוק.
דגם AH-58D היה גרסה של דגם D שהופעלה במהלך מבצע פריים צ'אנס במהלך מלחמת עיראק-איראן על ידי כוחות מיוחדים.
בדגם הותקנו מערכות חימוש ובקרת אש שהיו הבסיס לדגם ווריור.
הסימול AH-58D לא היה סימול רשמי של משרד ההגנה אלא סימול של הצבא.
(Kiowa Warrior, KW) שם שניתן לגרסה חמושה של דגם D.
ההבדל העיקרי בין גרסה זו לדגם D הוא נושאי החימוש בשני צידי הגוף, עליהם ניתן לשאת טילי AGM-114 הלפייר, טילי אוויר אוויר FIM-92 סטינגר, רקטות בקוטר 70 מ"מ או מקלע M2 בראונינג בקוטר 0.5 אינץ' (12.7 מ"מ).
השדרוג כולל גם שדרוג במנוע המסוק, במערכות הניווט, התקשורת והשרידות.
שדרוג לדגם D, כולל מערכת תצפית וכוונת מותקנת בחרטום המסוק, בנוסף לכוונת ראש הרוטור של דגם D.
מערכת התצפית, הנקראת "מטעד חיישנים משותף AAS-53" (Common Sensor Payload, CSP) כוללת מצלמת אינפרא אדום מתקדמת, מצלמה אלקטרו-אופטית צבעונית, ומגביר תמונה.
השדרוג כולל גם שיפור במערכות תא הטייס, הכולל תוספת צגים צבעוניים רב תכליתיים, מפות נעות מתקדמות ותקשורת דיגיטלית בין אנשי הצוות.
מערכות המסוק מאפשרות לצוות לשלוט ממנו על כלי טיס בלתי מאויש, והן כוללות מערכת ניהול קרב (מענ"ק) - מערכת שליטה ובקרה ממוחשבת המציגה בפני צוות המסוק את תמונת הקרב.
למסוק מערכות המאפשרות לצוות שרידות גבוהה, וביניהן שריון בליסטי לרצפת המסוק ומערכת התראה מפני טילים, וכן שיפורים רבים נוספים.
המסוק הראשון מדגם זה הושלם באוקטובר 2012, טיסת הבכורה התקיימה ב-26 באפריל 2013, והמסוק הסדרתי הראשון נמסר לצבא בסוף אותה שנה.
הצבא התכוון לרכוש 368 מסוקים מדגם F, כולל שדרוג של מסוקים מדגמים ישנים יותר לדגם זה.
אולם ברבע הראשון של 2014 החליט הצבא על הפסקת הייצור מטעמי התייעלות וחיסכון.
ב-14 באפריל 2011 המריא לראשונה אב הטיפוס של גרסת בלוק II של דגם F.
גרסה זו כוללת מנוע טורבו-ציר מתוצרת האניוול, מדגם HTS900, תמסורת ורוטור של הבל 407, ומנור ורוטור זנב של הבל 427. צבא ארצות הברית החליט על ביטול התוכנית משיקולים תקציביים בסוף 2013.
פיתוח של דגם D עם מרכיבי חמקנות חלקיים ומערכת ניווט ותצפית ללילה.
בכר בן מוחמד בן עוואד לאדן הוא איש עסקים סעודי מהעיר ג'דה, יו"ר קבוצת בן לאדן הסעודית ובעל המניות הגדולה ביותר בקבוצה, עם 23.58%, הנחשב לדעת רבים "השליט האמיתי של ג'דה".
בנו של ראש המשפחה - מוחמד בן עוואד בן לאדן - ואחיו למחצה של אוסאמה בן לאדן.
למרות ענף הבנייה הקטן באזור, הוא הצליח להרחיב את העסק.
החברה הצטרפה יחד עם דיאר הקטרית להשיק חברת החזקות משותפת, שהפכה לבסיס הון מסיבי.
במיזם החדש אוגדו שתי חברות גג שאחת מהן מבצעת עבודות מגה קבלנות ובנייה בקטר ובשאר העולם.
בנוסף היא עובדת על חוזה של 994.6 מיליון דולר לתכנון ובניית 30 מבנים במחוז העסקים המלך עבדאללה, בערב הסעודית.
באפריל 2018 העביר בכר את חלקו בקבוצת בן לאדן הסעודית לידי ממשלת ערב הסעודית.
ב-4 בנובמבר 2017 נעצר בכר בן לאדן בסעודיה במסגרת "חקירת שחיתות" שנערכה על ידי ועדה מלכותית חדשה נגד השחיתות ונעצר ללא משפט, בהוראת יורש העצר מוחמד בן סלמאן.
בכר עוכב בתחילה במלון ריץ-קרלטון, ריאד ואחר כך הוחזק במקום לא ידוע.
ממשלת סעודיה גם השתלטה על הווילה שבבעלות בכר המשקיפה על הים האדום.
בינואר 2019 שחררה הממלכה בשקט את בכר בן לאדן יחד עם כמה עצורים בולטים נוספים.
בין אלה שפורסמו על פי הדיווחים היו מוחמד אל-עמודי, איש עסקים שבבעלותו חלק גדול מאתיופיה ועמאר דבאח, שר לשעבר שעמד בעבר בראש רשות ההשקעות הכללית בערב הסעודית, שמטרתה למשוך השקעות זרות.
המהלך הגיע בשל לחץ עולמי חסר תקדים על הממלכה ויורש העצר מוחמד בן סלמאן לאחר רצח בעל טור בוושינגטון פוסט ג'מאל ח'אשוקג'י בידי סוכנים סעודים בקונסוליה הסעודית באיסטנבול.
בכר בן לאדן למד בקולג' באוניברסיטת מיאמי בקורל גייבלס, פלורידה, ארצות הברית בשנת 1979.
בל היא דמות בדיונית מתוך סרט האנימציה ה-30 של סרטי וולט דיסני, "היפה והחיה".
במקור דובבה על ידי השחקנית והזמרת האמריקאית פייג' אוהרה, בל היא בתו העצמאית של מדען, המשתוקקת לנטוש את חיי הכפר הצפויים בתמורה להרפתקה.
כשאביה, מוריס, נכלא על ידי חיה קרת לב, בל מציעה לו את החופש שלה בתמורה לזה של אביה, ובסופו של דבר לומדת לאהוב את החיה למרות הופעתו החיצונית המכוערת.
יושב ראש אולפני וולט דיסני, ג'פרי קצנברג, הזמין את "היפה והחיה" כמחזמר אנימציה עם גיבורה חזקה ושכר את התסריטאית לינדה וולברטון לכתוב אותו.
על בסיס גיבורת האגדה של ז'אן-מארי לפרנס דה ביומונט משנת 1756 "היפה והחיה", עיבדה וולברטון את בל לדמות חזקה ופחות פסיבית לסרט.
בהשראת התנועה הפמיניסטית, וולברטון רצתה שבל תהיה גיבורת דיסני ייחודית השונה מאריאל הפופולרית מבת הים הקטנה, וכך תפסה את הדמות במכוון כפמיניסטית במאמץ להימנע מהביקורת שדיסני קיבלה זה מכבר בגלל המוניטין של האולפן בכך שהוא מתאר את דמויותיו הנשיות כקורבנות.
כוחה של בל ואהבתה לקריאה היה בהשראת הופעתה של השחקנית האמריקאית קתרין הפבורן בתפקיד ג'ו מארץ' בסרט "נשים קטנות", גיבורה המחפשת הרפתקאות עם מטרות ושאיפות מעבר לרומנטיקה.
עם זאת, אמני הסיפור והאנימטורים התנגדו לעיתים קרובות לחזונה הליברלי של וולברטון לדמות.
אנימציית הדמות נוצרה על ידי ג'יימס בקסטר ומארק האן, שהראשון ביסס את הליכתה החיננית של הדמות על אלה של הבלרינות של האימפרסיוניסט אדגר דגה, ותווי הפנים האירופיים של בל היו בהשראת אלו של השחקניות הבריטיות ויוויאן לי ואודרי הפבורן.
כמה שחקניות הוליוודיות נוספות היוו השראה להופעתה של בל, בהן נטלי ווד, אליזבת טיילור וגרייס קלי.
בל זכתה לשבחים נרחבים מצד מבקרי הקולנוע שהעריכו את הגבורה, האינטליגנציה והעצמאות של הדמות.בל היה הסרט השני לאחר הסרט היפה והחיה שזכה להצלחה רבה ובעקבותיו יצרו את הסרט בל שמתאר את חייה של בל לאחר סיום הסרט הראשון.
אולם התגובות כלפי הפמיניזם שלה היו מעורבות יותר, ופרשנים האשימו את פעולותיה של הדמות בהיותן מכוונות לרומנטיקה.
נסיכת דיסני החמישית, בל, מדורגת לעיתים קרובות בין האהובות ביותר בזיכיון.
המבקרים מחשיבים אותה לאחת הדוגמאות החזקות ביותר של דיסני לדמות פמיניסטית, והמבקרים מסכימים כי בל עזרה להוביל דור של גיבורות קולנוע עצמאיות תוך שינוי המוניטין של נסיכת דיסני.
בהיותה גם אחת הדמויות האייקוניות ביותר של דיסני, בל הייתה גיבורת האנימציה היחידה שהועמדה לדירוג מאה שנים...
מאה גיבורים ונבלים של מכון הסרטים האמריקאי.
הדמות מופיעה גם במספר סרטי המשך וספין אופים, כמו גם בסדרת טלוויזיה משלה.
השחקנית האמריקאית סוזן איגן הייתה הראשונה לגלם את התפקיד של בל בעיבוד המוזיקלי של ברודוויי לסרט, עליו היא הייתה מועמדת לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר.
אמה ווטסון גילמה את בל בגרסת הלייב אקשן של הדמות בעיבוד הקולנועי משנת 2017 לסרט המקורי משנת 1991.
בעברית דמותה של בל דובבה על ידי רינת גבאי בשלושת סרטי ההנפשה הראשונים של היפה והחיה.
בסרט הלייב אקשן וב"ראלף שובר את האינטרנט" בל דובבה על ידי אלונה אלכסנדר.
בל הופיעה לראשונה בסרט "היפה והחיה" בשנת 1991 כביבליופילית יפהפייה שלמרות שבחי תושבי הכפר על יופיה, היא נלעגת על האינטליגנציה שלה וחוסר ההתאמה למקום.
לאחר שהתעייפה מהחיים הפרובינציאליים, בהם היא נרדפת ללא הרף על ידי צייד יהיר בשם גסטון, בל מייחלת להרפתקאות.
לאחר שסוסו של אביה חוזר ללא רוכבו, היא יוצאת לחיפוש אחר אביה.
היא משכנעת את החיה שהיא תחליף את החופש שלה תמורת זה של אביה, מכיוון שאביה חולה בצינוק, ומבטיחה להישאר עם החיה בטירה שלו עם משרתיו הכלואים כחפצים מכושפים לנצח.
סקרנותה של בל מובילה אותה לאגף המערבי האסור שם היא מגלה ורד מכושף מבלי להבין שהוא קשור לגורל החיה; זעמו של החיה על הסגת גבולה גורם לה לברוח מהטירה על סוס.
בל נרדפת על ידי זאבים ביער אך הם מורחקים על ידי החיה, לאחר מכן בל עוזרת לחיה הפצועה לחזור בחזרה לטירה ומטפלת בו עד שהוא מחלים.
למרות שבתחילה היא לא מחבבת את החיה, בל לומדת בהדרגה לקבל את החיה למרות הופעתו ובסופו של דבר להתיידד איתו.
הקשר החזק של בל והחיה מעורר קנאה בגסטון עד כדי כך שהוא מסתער על הטירה ופוצע אנושות את החיה, אף על פי שגסטון נופל למותו תוך כדי.
עם זאת, בל נשברת ומתוודה על אהבתה לחיה בדיוק בזמן כדי לשבור את הכישוף שהוטל על ידי מכשפה כעונש על אנוכיותו, והחיה הופכת בסופו של דבר חזרה לנסיך נאה.
בסרט "היפה והחיה 2: חורף קסום" משנת 1997, בל מנסה להחיות מחדש את אווירת הנכאים השוררת בטירה עם מסיבת חג המולד, למרות הטינה העזה של החיה לחג.
בינתיים, עוגב חגיגי בשם פורטה נחוש בדעתו לחבל בידידות המתפתחת של בל והחיה מכיוון שהוא משתוקק לשמור על התלות השיתופית עם אדונו.
לאחר שהיא מתומרנת על ידי פורטה להביא עץ חג מולד גדול מבריכה קפואה, בל כמעט טובעת, וניצלת על ידי החיה.
החיה, עם זאת, לאחר שפורטה סיפק לו מידע שגוי בכוונה, מאשים את בל בניסיון להימלט שוב, ונועל אותה בצינוק כעונש.
כשהחיה מגלה סוף סוף את האמת, הם סולחים אחד לשני, ובל עוזרת לו לסכל את תוכניתו של פורטה להשמיד את הטירה.
ב"היפה והחיה: עולמה הקסום של בל" (1998), בל מוצגת כשהיא מתקשרת גם עם החיה וגם עם המשרתים הקסומים שלו בקטעים שונים, בוחנת נושאים כמו סליחה, חברות, שיתוף פעולה וכבוד.
ב"סיפורי הידידות של בל" (1999), ספין-אוף לסדרת הסרטים, בל היא הבעלים של חנות ספרים בה היא מעבירה שיעורים לילדים על ידי קריאה מחדש של סיפורי אגדות ידועים, ומספרת על ארבעה מסרטי ההנפשה הקצרים של דיסני: "שלושה חזירים קטנים" (1933), "פטר והזאב" (1946), "התרנגולת הקטנה החכמה" (1934) ו"מוריס הגמד אייל" (1950).
לראשונה, בל מופיעה גם כגרסאות אנימציה ולייב-אקשן, המושמעות ומוצגות על ידי השחקניות פייג או'הרה ולינדסי מקלוד, בהתאמה.
בסדרת הטלוויזיה "תשיר לי סיפור עם בל" (1995–1996), בל, בתפקיד המגולם על ידי מקלוד, היא הבעלים של חנות ספרים ומוזיקה משלה, שם מבקרים אותה ילדים להם היא מספרת ושרה סיפורים.
בל הופיעה בסדרת הטלוויזיה המונפשת "בית העכבר" ובסרטים הווידאו שלה, "חג המולד הקסום של מיקי: שלג בבית העכבר" ו"מיקי מאוס וחבורת הרשע".
בסדרת הטלוויזיה מדובבת בל על ידי השחקנית והזמרת האמריקאית ג'ודי בנסון, ואילו או'הרה חוזרת על תפקידה בסרט.
גרסת לייב אקשן של בל מופיעה כדמות ראשית בסדרת הטלוויזיה של רשת ABC, "עד עצם היום הזה" שם היא משמשת כמושא האהבה של עוץ לי גוץ לי (גרסת הסדרה לחיה).
היא מגולמת על ידי השחקנית האוסטרלית אמילי דה רייבין.
גרסה נוספת של הדמות הופיעה בסרט טלוויזיה "היורשים" משנת 2015, שם גילמה אותה קיגן קונור טרייסי ובל היא מלכת ארצות הברית של אוראדון.
בסדרה "הנסיכה סופיה הראשונה" כללה הופעת קמע מאת בל בפרק בשנת 2013. השחקנית הבריטית איימי ג'קסון גילמה את בל לצד השחקן ההודי ויקרם, שגילם את החיה בסרט "I".
בינואר 2015 הודיעה אמה ווטסון כי היא תגלם את בל בגרסת הלייב אקשן של הסרט, שיצה לאור בשנת 2017. כפמיניסטית וכדוגמנית, ווטסון הציעה כמה שינויים בדמות.
על עיצוב התלבושות דחתה ווטסון את "שמלת הנסיכה הגדולה" המסורתית ואת המחוך לשמלת הזהב מכיוון שהדבר היה מצמצם את יכולת ההתניידות שלה, כשהשמלה נתפסת כמכריעה לשיווק הסרט, ואילו עבור סצנות הכפר היא ביקשה מגפיים במקום נעלי בלט כדי לתת לדמות יותר קשיחות.
אף על פי כן הלבוש של בל נשאר נאמן למקור המונפש.
בזכות השפעתה של ווטסון, בל היא לא רק אוהבת ספרים אלא גם ממציאה כמו אביה - היא משתמשת בהמצאותיה למטלות יומיומיות כמו כביסה, מה שבתורו מספק לה זמן להמשיך בתשוקה שלה לקריאה.
כמו כן מתגלה כי אמה של בל נפטרה ממגפה עוד בינקותה של בל, וכתוצאה מכך מוריס מעט מגונן על בל ואינו מאפשרת לה לעזוב את הכפר.
לדוגמה, מוריס יוצר "תיבות נגינה המנגנות מנגינות ממקומות רחוקים, במטרה להרגיע את צמאונה להרפתקה", מכיוון שהוא לא מוכן לתת לבל להיות הרפתקנית בגלל מות אמה, אם כי בל אינה מציגה רגשות קשים בנוגע לכך.
דמותה של ווטסון על בל זיכתה אותה בפרס הסרטים של MTV לשחקנית הטובה ביותר בטקס פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV לשנת 2017 ובפרס בחירת הנוער לשחקנית הקולנוע הנבחרת - מדע בדיוני/פנטזיה בטקס פרסי בחירת הנוער 2017.
בל הופיעה בעיבוד המוזיקלי של ברודוויי ל"היפה והחיה".
את התפקיד גילמה השחקנית סוזן איגן.
הופעתה של איגן זיכתה אותה במועמדות לפרס טוני לשחקנית הטובה ביותר במחזמר בטקס פרסי הטוני ה-48 .
בסך הכל שבע שחקניות גילמו את בל במחזמר בברודוויי, ביניהן הזמרות דבי גיבסון וטוני ברקסטון, ג'יימי-לין סיגלר מהסופרנוס וכוכבות ערוץ דיסני כריסטי קרלסון רומנו ואנליס ואן דר פול, האחרונה הפכה לבל האחרונה של ברודוויי כאשר המחזמר סיים את הפקתו לאחר שלוש עשרה שנים בשנת 2007.
זמרת ה- R&B המצליחה, ברקסטון עשתה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי כשהיא לוהקה לתפקיד בל בשנת 1998, וסירבה לתפקיד אותו גילמה האלי ברי בסרט "למה טיפשים מתאהבים?" (1998).
הרצון של ברקסטון להמשיך בקריירת משחק נבע מסדרה של סכסוכים עם חברת התקליטים של הזמרת באותה תקופה, והפכה אותה לאפרו-אמריקאית היחידה שגילמה את בל בתולדות המופע.
הבלדה של בל "A Change in Me " נכתב על ידי כותבי השירים אלן מנקן וטים רייס במיוחד עבור ברקסטון.
עם זאת, בסופו של דבר השיר התקבל כל כך טוב שהוא נכלל במחזמר מאז.
ב-2006 עלתה הגרסה הישראלית של המחזמר בה גולמה על ידי יעל בר זוהר.
ב-2025 עלתה גרסה ישראלית נוספת של המחזמר בה גולמה על ידי ליהי טולדנו.
בל יחד עם החיה ועם צ'יפ הופיעה בטקס פרסי אוסקר ה-64 כמגישת פרס עבור הסרט האנימציה הקצר הטוב ביותר.
כמו כן היא הופיעה בהופעת קמע קצרה בסרט האנימציה ה-34 של דיסני "הגיבן מנוטרדאם" (1996) במהלך השיר "שם בחוץ".
היא הוצגה כאחת משבע נסיכות הלב בסדרת משחקי הווידאו של Kingdom Hearts.
בל הייתה גם הדמות הראשית בספרי קומיקס שונים המבוססים על הסרט, כולל אחד שתיר את מהלך שהותה של בל במצודה בהוצאת מארוול קומיקס, וכן הוצאת פריקוול שהתרחשה מספר שנים לפני הקומיקס שהופץ על ידי דיסני קומיקס.
בל ושאר הדמויות מהסרט הראשון מופיעות במחזות, היפה והחיה בשידור חי על הבמה באולפני הוליווד של דיסני, דיסניוורלד .
בל יחד עם החיה מופיעה באטרקציה של מפגש וברכה בארץ הפנטזיה של ממלכת הקסם בשם אגדות מכושפות עם בל, יחד עם מפגשים וברכות בכל הפארקים האחרים ברחבי העולם.
בעונה 18 של "רוקדים עם כוכבים", דניקה מק'קלאר גילמה את בל בזמן שביצעה קוויקסטפ בפרק בנושא דיסני.
ג'ינג'ר זי ואדיטה סלווינסקה גם גילמו את בל בזמן שהן ביצעו פוקסטרוט וואלס בהתאמה במהלך הפרק בנוש דיסני בעונה ה-22 של רוקדים עם כוכבים.
אמה סלייטר גילמה את בל בזמן שרקדה פוקסטרוט במהלך תוכנית בנושא דיסני בעונה ה-24 של התוכנית.
בל, לצד נסיכות דיסני אחרות, הופיע בסרט "ראלף שובר את האינטרנט" כשפייג' או'הרה חזרה לתפקיד לאחר שבע שנים.
בל P-39 איירקוברה הוא מטוס קרב מתוצרת חברת בל איירקראפט, שיוצר עבור חילות האוויר של צבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, והיה אחד ממטוסי הקרב העיקריים שהיו ברשותה של ארצות הברית עם כניסתה למלחמה.
המטוס נמכר לשימוש גם לברית המועצות, שירת בהצלחה בחיל האוויר הסובייטי והיה המטוס שבו השיגו הסובייטים את המספר הגבוה ביותר של הפלות באמצעות מטוס מתוצרת אמריקאית.
עיצובו של המטוס היה יוצא דופן וחדשני ביחס לתקופתו.
המנוע הותקן במרכז המטוס ומאחורי הטייס, וכני הנסע עוצבו כך שהגלגל השלישי היה גלגל אף ולא גלגל זנב כמקובל במטוסי קרב אחרים בתקופה זו, מה שאפשר לטייס ראות טובה קדימה בעת המראה.
על אף חדשנותו, מנוע המטוס היה חסר מגדש טורבו ולכן ביצועיו בגובה רב היו נחותים ולא התאימו למשימות ליווי מפציצים וקרבות אוויר בגובה רב, שאפיינו את הזירה המערבית של המלחמה.
לעומת זאת, המטוס התאים היטב למלחמה בזירה המזרחית שהתנהלה בגובה נמוך ובינוני, וזכה להצלחה והוקרה בקרב הטייסים הסובייטיים.
ביחד עם מטוס ה-P-63 קינגקוברה, היה זה המטוס הנמכר ביותר שיוצר על ידי חברת בל.
המטוס שימש במספר זירות לחימה, בעיקר בזירת האוקיינוס השקט, זירת הים התיכון ובזירה המזרחית.
עקב ביצועי המנוע החלשים מעל גובה של 17,000 רגל (5,200 מטרים), הוא לא התאים למטרות יירוט אווירי בגובה רב, אך נחל הצלחה כמיירט בגבהים נמוכים יותר ובמשימות של צליפה על מטרות קרקעיות.
בשנת 1940 הזמינה בריטניה 675 מטוסי P-39 מהדגם המוקדם, ובשנת 1941 הזמינה 150 מטוסים נוספים מארצות הברית במסגרת חוק השאל-החכר.
חיל האוויר המלכותי ביקר את המטוס על תפקודו הבלתי מספק כמיירט, בהשוואה למטוסי הספיטפייר וההוקר הוריקן, אך השתמש בו בהצלחה כמטוס לתקיפה קרקעית עד מרץ 1942. לאחר תקופה זו נמכרו המטוסים לברית המועצות.
חיל האוויר המלכותי הוא שהעניק למטוס את כינויו "איירקוברה".
בשירות חילות האוויר של צבא ארצות הברית
המטוס היה בשימוש חילות האוויר של צבא ארצות הברית, הגוף שקדם לחיל האוויר של ארצות הברית ושהיווה זרוע של חיל היבשה, ושימש אותו בתקופה שלאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור.
בין היתר הוא ראה פעילות מבצעית במסגרת כוח אוויר קקטוס שפעל בקרב גוודלקנל בשנת 1942. אף על פי שהיה נחות בביצועיו ממטוסי הקרב היפניים, תפקד האיירקוברה היטב במשימות הפצצה וצליפה קרקעית ולקח חלק פעיל בהדיפת הכוחות היפניים שניסו לכבוש את שדה התעופה הנדרסון.
עד סוף השנה הופלו על ידי מטוסי האיירקוברה כ-80 מטוסים יפניים, אך מספר דומה של מטוסי P-39 הופלו על ידם.
פעילויות נוספות של המטוס היו במהלך המערכה בגינאה החדשה, בה התרחשו קרבות אוויר רבים בין מטוסי האיירקוברה ומטוסי ה-A6M זירו היפניים, וכן במהלך הקרב על האיים האלאוטיים, בה שימש המטוס לתקיפת הכוחות היפניים שפלשו לאיי אטו וקיסקה.
הטייסים ששירתו באיים האלאוטיים סבלו ממזג האוויר הקשה האופייני לאזור, שגרם לאבדות רבות יותר מהאבדות שנגרמו מהקרבות כנגד היפנים, ובסופו של דבר הוחזרו לארצות הברית בנובמבר 1942.
המטוס הופעל בזירת הים התיכון במהלך המערכה בצפון אפריקה ובאיטליה החל מפברואר 1944, ולקח חלק בקרב אנציו שנועד לאפשר לכוחות האמריקאיים לאגף את הכוחות הגרמניים ולאפשר להם לפרוץ לכיוון רומא.
השימוש המוצלח ורחב ההיקף ביותר של המטוס היה בשירות חיל האוויר הסובייטי.
מספר רב של מטוסי P-39 הגיעו לברית המועצות במסגרת חוק השאל-החכר, לאחר שהועברו מאלסקה לסיביר ומשם לשדות הקרב במערב ברית המועצות.
המטוס שימש בעיקר כמיירט, והפיל מספר רב של מטוסי קרב ומפציצים גרמניים.
מבין עשרת אלופי ההפלות הסובייטיים הגדולים ביותר, חמישה מהם השיגו את רוב ניצחונותיהם כשהטיסו את האיירקוברה.
גולודניקוב תיאר את התרשמותו מהמטוס במילים אלו:
המטוס שירת גם בחיל האוויר של צבא צרפת החופשית, בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ובחיל האוויר שהקימו טייסי חיל האוויר האיטלקי שערקו לבעלות הברית.
המטוס שימש לתקופה קצרה את חיל האוויר האמריקאי ואת חיל האוויר האיטלקי כמטוס אימון ויצא סופית משימוש עד שנות ה-50 המוקדמות.
בימינו מוצגים מספר מטוסים במוזיאונים ברחבי העולם, ומספר מועט של מטוסים עדיין נמצאים בשימוש כמטוסי מרוצים בארצות הברית, לאחר שעברו שיפורים והתאמות שהגבירו את מהירותם.
"בכרם תימן (אל תפחדי תמר)" הוא שיר שהוקלט במקור על ידי הזמרת הישראלית אסתר גמליאלית.
הזמרת עפרה חזה הוציאה אותו כסינגל, מתוך אלבום האולפן העשירי שלה, שירי מולדת ב', המהווה אלבום המשך לאלבום האולפן התשיעי שלה, שירי מולדת.
הגרסה הידועה של חזה יצאה לאור באוקטובר 1985, כסינגל המוביל מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
"בכרם תימן (אל תפחדי תמר)" הופץ על גבי תקליט כסינגל כפול עם "אל נא תאמר לי שלום"; העטיפה של הסינגל כללה את שמות שני השירים.
השיר נחשב לאחד מהמזוהים ביותר עם חזה וזאת, בנוסף לכך שבמרוצת השנים, הוקלט מספר פעמים על ידי אמנים שונים כמו מירי מסיקה, דקלון, שם טוב לוי, רבקה זהר ומנחם זילברמן, ורדינה כהן, עופר כלף, יוסי בנאי, יונה עטרי ועליזה גבאי.
אף על פי שזכה להיכר ולפרסום, לא הצליח השיר במצעדים השבועיים בתחנות הרדיו.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 כתב את השיר נתן אלתרמן ללחן של מרדכי זעירא ומשה וילנסקי, עבור אסתר גמליאלית שביצעה אותו ביחד כדואט עם יעקב טימן.
בשנת 1958 ביצעו את השיר יוסי בנאי ויונה עטרי במסגרת ההצגה "תל אביב הקטנה".
כמה עשרות שנים לאחר מכן, הקליטה עפרה חזה את "בכרם תימן (אל תפחדי תמר)" עבור אלבום האולפן העשירי שלה, שירי מולדת ב', שיצא לאור בספטמבר באותה השנה.
גרסתה של חזה הפכה למזוהה ביותר עם השיר והובילה לכך שהוא הוקלט פעמים רבות במרוצת השנים.
השיר נשלח לרדיו באוקטובר 1985, על מנת לעזור בקידום אלבומה של חזה, אם כי לא זכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים.
"בכרם תימן" הוקלט בשנת 2018 על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית מירי מסיקה.
השיר יצא לאור ב-23 באפריל באותה השנה, על ידי חברת התקליטים הליקון, כסינגל המוביל מתוך אלבום האולפן השביעי שלה, אוקיינוס.
צאתה של הגרסה לוותה בביקורות שליליות ומעורבות מטעם מבקרי המוזיקה וזאת, בנוסף לכך שאבשלום קור איים לפסול את שידורה בגלי צה"ל בשל טעויות בעברית.
כתוצאה מכך, הקליטה מסיקה את השיר מחדש בגרסה "מתוקנת".
השיר הופק מחדש על ידי רוני בראון ואיתי צוק.
בנוסף לכך, הוקלט השיר כחלק מפרויקט קול הנשמה: שרים עפרה חזה.
מירי מסיקה הקליטה את "בכרם תימן" כחלק מפרויקט קול הנשמה: שרים עפרה חזה, שהופץ כאלבום גרסאות כיסוי, על גבי תקליטור בנובמבר 2018. מסיקה סיפרה כי:
כלפי גרסתה של מירי מסיקה הופנו ביקורות שליליות ומעורבות כאחד.
אבשלום קור הצהיר בריאיון לוואלה!
לרגל ט"ו באב קיימה מירי מסיקה מופע בהיכל התרבות, תל אביב-יפו, במסגרתו ביצעה את "בכרם תימן".
ה-Bell V-280 Valor הוא מטוס מטה רוטור המפותח על ידי בל הליקופטר עבור התוכנית "עילוי אנכי עתידי" (Future Vertical Lift או בראשי תיבות FVL) של צבא ארצות הברית.
ה-V-280 ביצע את הטיסה הראשונה שלו ב-18 בדצמבר 2017 באמרילו, טקסס.
ב-5 בדצמבר 2022, ה-V-280 נבחר על ידי צבא ארצות הברית כמנצח בתוכנית "עילוי אנכי עתידי" (מול סיקורסקי–בואינג SB-1 Defiant) והוא מיועד להחליף את המסוק העיקרי של צבא ארצות הברית, סיקורסקי UH-60 בלאק הוק.
משקל ההמראה המרבי הצפוי הוא כ-14,000 ק"ג.
הבדל תכנוני בולט ממטה רוטור הנוכחי V-22 "אוספרי" הוא שבכלי זה המנועים נשארים במקומם מקובעים לכנף בעוד שהרוטורים וציר ההנעה נוטים.
גל הנעה עובר דרך הכנף הישרה, ומאפשר להניע את שני הרוטורים גם על ידי מנוע יחיד במקרה של אובדן מנוע בודד.
ל-V-280 מצויד בכן נסע מתקפל ותצורת זנב V .
הכנפיים עשויות מיחידה אחת של חומרים מרוכבים וסיבי פחמן, להפחתת המשקל והמורכבות הטכנית.
ה-V-280 מתוכנן לתפעול על ידי צוות של ארבעה ויוכל לשנע עד 14 חיילים על ציודם.
ווי מטען כפולים יעניקו לו יכולת להרים ולשאת מטען חיצוני במשקל של עד 4,500 ק"ג, כדוגמת הוביצר M777A2 תוך כדי טיסה במהירות של 150 קשר.
גוף המטוס דומה מבחינה ויזואלית לזה של מסוק סיקורסקי UH-60 בלאק הוק.
בזמן נחיתה, הכנף נמצאת במרחק של יותר מ-2.1 מטרים מהקרקע, מה שמאפשר לחיילים לצאת בקלות מתוך שתי דלתות צד ברוחב של 1.8 מ' ומאפשרת תפעול של תותחים המותקנים בפתחי הדלתות בשדה אש רחב.
למרות שהעיצוב הראשוני הוא ככלי טיס למשימות תובלה, ישנה גם גרסת תקיפה בפיתוח, בין אם כגרסה נפרדת או כציוד תקיפה הניתן לפירוק והרכבה.
חיל הנחתים האמריקני מעוניין לתפעל כלי אחד שיחליף את מסוקי התובלה והתקיפה גם יחד, אך הצבא, שמוביל את התוכנית, אינו מחויב לרעיון ומעדיף פלטפורמות נפרדות לכל משימה.
בל ולוקהיד טוענים שגרסת תקיפה תוכל לשגר רקטות, טילים ואפילו כלי טיס בלתי מאוישים קטנים קדימה או אחורה ללא הפרעה לרוטורים, אפילו במצבי טיסה קדימה ושיוט עם הרוטורים קדימה.
אב הטיפוס V-280 (מדגים כלי רכב אווירי, או AVCD) הונע על ידי מנוע ג'נרל אלקטריק T64 .
המנוע הספציפי שיותקן בכלי הסדרתי לא היה ידוע באותה תקופה, אך יש לו מימון מתוכנית מנועי הטורבינה הזולים העתידיים של הצבא (FATE).
מבנה הזנב ה-V ומשטחי ההיגוי, מתוצרת GKN, יספקו רמות גבוהות של יכולת תמרון ושליטה לכלי.
בתא התובלה עתידים להכלל מושבים המטעינים באופן אלחוטי את מכשירי הקשר של החיילים, משקפי ראיית לילה וציוד אלקטרוני אחר וחלונות המציגים מפות משימות תלת־ממדיות.
הושם דגש מיוחד על הפחתת משקלו של ה-V-280 בהשוואה ל-V-22. לשם כך, נעשה שימוש נרחב בחומרים מרוכבים בכנף, גוף המטוס והזנב.
המעטה החיצוני וצלעות הכנפיים עשויים ממבנה "סנדוויץ'" מוקשח בחלת דבש של סיבי פחמן בעלת תאים גדולים, תכנון המאפשר יצירת חלקים גדולים יותר אך עם זאת קלים יותר.
המעטה החיצוני והצלעות מתוכננים להשתלב זה בזה זה לזה כדי להפחית את כמות המחברים הנדרשים.
בתתכנון זה הופחתו עלויות הייצור ביותר מ-30 אחוז בהשוואה לכנף V-22. בל מצפה שה-V-280 יעלה בערך כמו AH-64E או MH-60M .
בעוד שלV-22 יש עומס דיסקה גבוה יותר ויעילות ריחוף נמוכה יותר מאשר מסוק, ל-V-280 יהיה עומס דיסקה נמוך יותר וכנף ארוכה יותר עבור יעילות ריחוף ושיוט.
באוקטובר 2021, בל ורולס רויס הודיעו במשותף כי מנועו של V-280 Valor הסדרתי יהיה נגזרת של Rolls- Royce T406 /AE 1107C הנמצא בשימוש על האוספריי, שייקרא AE 1107F.
במקביל להגדלת ההספק מ-5,000 ל-7,000 כוחות סוס, ה-AE 1107 הוא מנוע מוכח למטוסים מטי רוטור, בעל ותק של שני עשורים בשימוש קודם, מה שעתיד להוריד את עלויות האחזקה ומפחית את הסיכונים של הפרויקט.
ה-Bell AH-1 סופר-קוברה הוא מסוק קרב דו-מנועי שפותח מטעם חיל הנחתים של ארצות הברית, והופעל בעיקר על ידו.
משפחת הסופר קוברה כוללת מספר דגמים: AH-1J סי-קוברה (SeaCobra), AH-1T סי-קוברה משופר (Improved SeaCobra), AH-1W סופר-קוברה (SuperCobra).
מסוק הסופר קוברה הוא גרסה מתקדמת של המסוק AH-1 קוברה החד-מנועי, שפותח במהלך אמצע שנות ה-60 כמסוק קרב עבור צבא ארצות הברית.
חיל הנחתים התעניין בדגם, אך חיפש מסוק דו-מנועי כדי לאפשר בטיחות גבוהה יותר בתנאי ים, יחד עם יכולות חימוש גדולות יותר.
במאי 1968 הזמין משרד ההגנה מחברת בל 49 מסוקי AH-1J סי-קוברה דו-מנועיים.
הדגם החדש נכנס לשירות במהלך החודשים האחרונים של מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, וכתוצאה מכך בוצע בו שימוש מבצעי מוגבל.
חיל הנחתים חיפש מייד קיבולת מטען גדולה יותר מזו שסיפק הסי-קוברה.
לפיכך, ה-AH-1T, המצויד במערכות חדשות וגוף מוארך, פותח על ידי בל במהלך שנות ה-70. בשנות ה-80, בתגובה לשלילת התקציב לרכישת מסוק הקרב בואינג AH-64 אפאצ'י, בחר חיל הנחתים לרכוש גרסה מתקדמת יותר של המסוק, AH-1W, המצויד במערכות בקרת אש חדשות המתאימות לחימוש חדיש יותר, כמו טיל הנ"ט AGM-114 הלפייר.
אספקת הדגם החלה ב-1986. במהלך שנות ה-90, חיל הנחתים חיפש גרסה מתקדמת יותר לקוברה, ופיתח את המסוק Bell AH-1Z Viper שנכנס לשירות בשנות האלפיים.
מסוקי הסי-קוברה השתתפו במספר מבצעים גדולים במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, כמו במהלך הפלישה לגרנדה ב-1983. במהלך מלחמת איראן-עיראק, איראן עשתה שימוש רב במסוקי סי-קוברה, שהוכיחו את עצמם הן בלוחמה נגד שריון והן בלוחמה נגד מטוסים.
טורקיה, שהפעילה מספר רב של קוברות וסופר קוברות, השתמשה במסוק זה במספר הזדמנויות נגד המורדים של מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK).
מסוקי סי-קוברה של חיל הנחתים גם השתתפו במהלך מלחמת המפרץ, בפלישת ארצות הברית להאיטי ב-1994, והתערבות ארצות הברית במלחמות יוגוסלביה.
במאה ה-21, המסוק פעל גם במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
במהלך אוקטובר 2020, חיל הנחתים הוציא משירות את אחרוני מסוקי הסופר-קוברה שלו לטובת הפעלת ה-AH-1Z באופן בלעדי.
מסוק AH-1 קוברה פותח באמצע שנות ה-60 כמסוק קרב עבור צבא ארצות הברית לשימוש במהלך מלחמת וייטנאם.
מסוקים אלה פעלו במעל למיליון שעות טיסה במלחמה.
חיל הנחתים האמריקני התעניין ב-AH-1G, אך העדיף מסוק דו מנועי, שיספק בטיחות גבוהה יותר בסביבה ימית.
בנוסף, החיל רצה גם חימוש כבד יותר בצריח המסוק.
בתחילה, משרד ההגנה התנגד לספק לחיל הנחתים גרסה דו-מנועית של הקוברה מתוך אמונה שיתרונות האחידות בכלים בין הצבא לחיל הנחתים עדיפים על הגרסה הדו מנועית, אולם לבסוף משרד ההגנה השתכנע והזמין במאי 1968 מבל 49 מסוקי AH-1J סי-קוברה.
הסי-קוברה צויד גם בתותח 20 מ"מ XM197 בעל 3 קנים.
כאמצעי ביניים, צבא ארצות הברית העביר 38 מסוקי AH-1G לנחתים ב-1969.
במהלך שנות ה-70, ביקש חיל הנחתים יכולת נשיאת מטען גדול יותר בטמפרטורות גבוהות עבור הקוברה.
בל השתמשה במערכות ממסוק הקינג-קוברה שלה כדי לפתח דגם חדש, ה-AH-1T, בעל גוף מוארך יותר, ובמנועים משודרגים.
ה-AH-1T היה אמין יותר ופשוט יותר לתחזוקה בשטח.
למסוק ניתנה יכולת ירי של טילי TOW עם מערכת מיקוד וחיישנים נוספים.
גרסה מתקדמת יותר, הידועה בשם AH-1T+, שהייתה מצוידת במנועי T700-GE-700 חזקים יותר ואוויוניקה מתקדמת, הוצעה לאיראן בסוף שנות ה-70, אך עקב המהפיכה האיראנית התבטלה המכירה.
בתחילת שנות ה-80 חיפש חיל הנחתים מסוק חדש.