tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניצול תנאים שאינם קיימים בכדור הארץ לצרכים תעשייתיים.
הישרדות – בשלב מסוים כדור הארץ לא יוכל יותר לשמש כמקום להמשך קיום חיים.
במצב שכזה יהיה צורך לעבור למקום אחר להבטחת המשך קיומו של המין האנושי.
הפחתת צפיפות האוכלוסין על פני כדור הארץ.
השגת משאבים או משאבים שכמעט ולא קיימים בכדור הארץ, כגון הליום־3 שקיים על הירח או משאבים שקיימים בכמות קטנה כמו פלטינה או משאבים קיימים כמו ברזל וזהב.
וזאת כדי לפתור בעיות משאבים עתידיות שעלולות להיווצר בכדור הארץ.
לצורך קיום מסע בין־כוכבי, שבמהלכו נחוצה אספקה או תחלופת צוות.
קיימים כמה מיקומים אפשריים למושבת חלל:
על כוכב לכת, על אסטרואיד או על ירח.
בחלל עצמו, כמושבת חלל ניידת או נייחת.
יש הטוענים כי מושבות החלל הראשונות צריכות להיות מבנים אשר יהיו במסלול קרוב לכדור הארץ, ולא מושבות על כוכבי לכת.
במקרה זה, ישנם כמה מיקומים אפשריים למושבות החלל.
מסלול הקפה סביב כדור הארץ
אחת האפשרויות למיקום של מושבות חלל היא במסלול הקפה סביב כדור הארץ, דבר אשר יאפשר קרבה גדולה לכדור הארץ ותקשורת מהירה.
במסלול סביב כדור הארץ יש אור שמש (שבו ניתן להשתמש להפקת אנרגיה) כל הזמן, בעוד שבכוכבי הלכת, אור השמש נחסם לפחות חצי מהזמן.
בנוסף, בתנאי חוסר כבידה אפשר יהיה לבנות את מושבות החלל בקלות רבה יותר, ואפשר יהיה לשלוט ברמת הכבידה (המלאכותית).החיסרון היחיד במסלול סביב כדור הארץ הוא מחסור בחומרים.
את החומרים אפשר להביא מכדור הארץ (אך הדבר יקר), או שאפשר להביא את החומרים מאסטרואידים ושביטים קרובים לכדור הארץ, אשר מכילים את רוב החומרים הנחוצים.
נקודות לגראנז' הן חמש נקודות שמתייחסות לשני גופים גדולים המפעילים כבידה, ובהן אפשר למקם גוף קטן מאוד ביחס לשני הגופים, כך שהגוף הקטן יישאר במקומו ביחס לשני הגופים האחרים.
כך, אפשר למקם מושבות חלל בחמש נקודות לגראנז' שבין כדור הארץ לירח.
לנקודות אלו ייקחו ימים אחדים להגיע עם הטכנולוגיה הנוכחית, ואור השמש יהיה זמין להן כמעט כל הזמן.
את מושבות החלל אפשר יהיה גם למקם בנקודות לגראנז' שבין השמש לכדור הארץ, אך רק L1 ו־L2 יהיו בטווח הגעה שיימשך כמה ימים מכדור הארץ.
בטכנולוגיה שקיימת היום יידרשו מספר חודשים כדי להגיע לשאר הנקודות.
בנקודות אלו אור השמש יהיה זמין כל הזמן.
אולם, כדי לשמור על מסלול המושבות בנקודות L1-L3 יידרשו תמרונים מתמידים, ובנקודות L4 ו־L5 נוטה להצטבר אבק, ולכן נקודות אלה פחות מתאימות למושבות חלל ממה שחשבו בהתחלה.
הקבלה היא תורת הסוד והמיסטיקה היהודית אשר לפי המסורת הועברה ממורה לתלמידיו למן האדם הראשון והיא עוסקת בעניינים רוחניים, אלוהיים, מופשטים מזמן מקום ותנועה, ולכך נדרשו המקובלים לשפה ייחודית, שבאמצעותה יעבירו הלאה את חכמת הנסתר שהשכל הפשוט אינו יכול להשיגה.
השפה בה משתמשים המקובלים מכונה לא פעם 'שפת הענפים', שם המעיד על רעיון יסודי מן הקבלה: על כך שכל מהות או הנהגה מן העולם הזה נמשכת מטה מעולם גבוה יותר, בענפים המשתלשלים למן מקורה - שורשה בעולם העליון ביותר.
לא מעט מושגים ומונחים המשמשים בשיח הקבלי קרויים על כן בשמות מושגים מוחשיים וגופניים - שמות הענפים שבעולם הזה - כאשר ביאורם מורה על יחסם לשורשם במערכת העולמות העליונים.
הכוונה העומדת אחר השימוש בשמות ומושגים מוחשיים וגופניים מתייחסת רק למבנים, חוקים וכוחות פנימיים הפועלים בעולמות הרוחניים ולא לעצמים גשמיים, כגון איברי הגוף - המקובלים מזהירים מתפיסת דברי הקבלה במשמעות חיצונית, בהוראה גשמית, הנחשבת לעברה על "לא תעשה לך פסל וכל תמונה".
יתר המושגים מקורם בתנ"ך, שבתוכו חבויה פנימיות התורה, היא תורת הנסתר.
מאחר שהמושגים המשמשים בשפת הקבלה, מייצגים את החוקים, הכוחות והמבנים הפועלים ומרכיבים את המציאות הכוללת, הם קשורים זה בזה בהתאמה למבנה אותו הם מבקשים לחשוף ולבאר.
המושגים המובאים להלן הם מושגי יסוד בקבלה.
חלקם שימשו בידי ראשוני המקובלים, חלקם הופיעו לראשונה בספר הזוהר, וחלקם הם תוספת דורות מאוחרים יותר.
אלוהות הוא שם מופשט למחשבת או תורת האל, סוד השם יתברך (הוא הטוב המוחלט), ותכונתו, תכונת ההשפעה המנהיגה את כלל המציאות, שהיא מקור כלל החוקים הפרטיים הפועלים בעולם העליון ובעולמות התחתונים.
הקבלה מבחינה בין טבע עליון, שהוא הרצון להשפיע טוב - להיטיב לנבראים -, לטבע תחתון שהוא הרצון לקבל.
האלוהות בהיותה הטבע העליון מהווה את שורש הכל: האלוהות היא בגדר נעלם בעולם הזה, סוד המתקיים בו ומקיימו בהסתר, וכן ביתר העולמות התחתונים אם כי במידה פחותה ושונה.
השגת האלוהות אינה אפשרית בדרך השכל והעיון אלא רק בפניה של האדם אל מעמקי ליבו, גילוי הניצוץ האלוהי שבו (נתון אלוהי בנפש האדם), והתקדמות בהשגה על ידי זיכוך הלב (עבודה פנימית לשם השגת תכונות הבורא הטוב והמטיב), מתוך לימוד ויגיעה, וראשית לכל אהבה.
עבודת התיקון הפנימי היא המאפשרת את השגת האלוהות וההתקדמות למדרגה גבוהה יותר בהשגתה, ואליה מכוונת תורת הקבלה.
במרכזה של תורת הקבלה כפי שהיא מופיעה בספר הזוהר עומדת מערכת אחת והיא סוד ידיעת האלוהות, או "רזא דמהימנותא" (מארמית, "סוד האמונה").
דמות האל המצטיירת מבעד למערכת זו שונה בתכלית מכל מקור אחר ביהדות - זוהי דמות מופשטת ומשוכללת הנאצלת ונפרטת למערכת עולמות, ספירות וכלים שדרכם היא נגלית לנאצלים, ואשר מקורה נעלם.
מקור זה מכונה בשם "אין סוף" (א"ס).
לפי "משנת הזוהר" לתשבי ולחובר, בחינת ההיעלם שבאין סוף כפולה: ראשית, מצד האל, עצמותו אינה משתקפת מחוץ לתחומו הנעלם ואינה משתתפת בתהליך הבריאה; שנית, מצד הנבראים, מהותו אינה נתפסת ואינה בת השגה כלל ועיקר.
היות שידיעתו של האדם מותנית ביכולותיו המנטליות, וניתן לו לדבר ולהתייחס רק למה שיש ביכולתו להשיג ולהכיר, מסיקה הקבלה כי את האל הנעלם, אין סוף, לא ניתן לדעת, ואין אנו יכולים לומר עליו דבר ולא חצי דבר.
האדם יכול להשיג את האלוהות רק כצורת וכמידת התגלותה בעולמו, כאשר ידיעת הצורות בהן מתגלה האל וההכרה בגבולות השגתו כרוכות זו בזו.
האל אליו פונה האדם, כמו האלוהות שבאפשרותו להשיג, הוא על כן האל הנגלה.
הזוהר כמעט אינו מתייחס לאל הנעלם, והוא מוזכר רק בשם אחד בלבד, המיוחד לו: "אין סוף".
כינוי זה הופיע לראשונה בחוגו של רבי יצחק סגי נהור בן הראב"ד ותלמידיו שפעלו במאה השתים עשרה ובראשית המאה השלוש עשרה בפרובאנס ובספרד.
יש לציין כי המושג "אין סוף" הופיע גם קודם לכן, בספר הבהיר - שם הוא אינו מובא עדיין כשם עצם אלא בהוראת תואר הפועל: "כך המחשבה שאתה תחשוב לאין סוף ותכלית" -, ובתנ"ך - כחלק מתיאור נפלאות מעשיו של האל: "עושה גדלות ואין חקר, נפלאות עד אין מספר".
לאין סוף שני היבטים עיקריים המשליכים על תפיסתו:
דרך השלילה – שלילת כל גבול ומידה.
מהיבט זה נובע שאין בכוחנו להשיג אותו אין סוף ולהגיד עליו דבר מה על דרך החיוב.
לעומת זאת, חלה עלינו החובה לשלול ממנו כל תואר ותכונה הידועים לנו, מכיוון שאלו פוגמים בשלמותו הבלתי נודעת ומכניסים גבול באין סופיותו.
אי-הפרסונאליות – אין סוף הוא מה שאין לו סוף.
מכאן שהאל הנעלם אינו בגדר אישיות, אינו נבדל ואינו יוצר ופועל.
גם תארים מסוג "האחד", "סיבה ראשונה" או "עילת העילות" אינם תקפים לגבי אין סוף, מפני שאינם עונים על קריטריון אי-הפרסונאליות ודרך השלילה; הכינוי היחיד השווה לאין סוף מבחינת השלילה ואי-הפרסונאליות הוא "מה שאין המחשבה משגת".
לפי תורת הקבלה אור אין-סוף מצוי בכל, אך בהליך בריאת הנבראים ועולמם, יצר הקדוש ברוך הוא הסתרים המעלימים את נוכחותו מתודעת נבראיו.
רק בעולמות הרוחניים הגבוהים יותר - עולם אצילות ומעלה (ראה הסבר להלן) - השפעת אורו של אין סוף היא ישירה.
מהסבר זה מובן איפה שאור אין סוף אין הכוונה לבורא יתברך אלא שהאור אין סוף נאצל אף הוא ממנו.
(עיין עץ חיים דף פ"ט)
המונחים "בריאה", "יצירה", "עשייה" וכו' אינם נחשבים בעיני העוסקים בקבלה כמילים נרדפות, אלא כדרגות שונות של האצלה.
הדרגות מתייחסות למידת גשמיוּת הנברא: הנאצל בעולם האצילות הוא הרוחני ביותר, הנברא בעולם הבריאה גשמי יותר, הנוצר בעולם היצירה גשמי אף יותר, הנעשה בעולם העשייה הוא הגשמי ביותר, וזה שבעולם הזה, חסר כל הכרה אלוהית.
האצלה קיימת גם בכל אחד מהעולמות פנימה, כאשר ההתעלות הרוחנית באותו עולם ובין עולם למשנהו מושגת באמצעות טיפוס בעשר מדרגות - שהן עשר הספירות, כלי הרגשת אור האלוהות.
משמעות המושג עולם בקבלה הוא 'העלם'.
הקבלה מבחינה בין כמה עולמות יסודיים.
בהתאם לתורת הענפים, הקובעת כי כלל העולמות משתלשלים מטה מן העולם העליון, מוגדר כל עולם בתורת הקבלה כמידת העלמה (הסתר) של האור העליון או הבורא מן הנברא.
מידת ההסתר, לפי תורת הקבלה, היא אשר קובעת את שחווה הנברא - מידת האלוהות אותה הוא חש.
מידות שונות של הרגשת הבורא מכונות "עולמות", כאשר גודל ההסתר, תולדת גודלו ואופיו של הרצון לקבל, קובע את דרגת העולם ואופיו.
בלשון פשוטה, ניתן לומר כי עולם הוא בעצם 'תפיסה' של המציאות הרוחנית, התלויה בדרגתו הרוחנית של החווה - מידת השתוות תכונותיו עם תכונות הבורא - וכי עולמו של כל נברא הוא בעצם שיקוף של פנימיותו, מראית האור ה'עובר בפריזמת פנימיותו'.
בהתקדמות בעבודה הרוחנית גדלה באדם הרגשת הבורא, ובכך הוא מגלה מדרגות ועולמות רוחניים גבוהים יותר, עד להשגת המציאות הכוללת.
אין זה שהעולם הקודם שהכיר פוסק מלהתקיים במובן הפשוט אלא שהוא משיג צורות חדשות שלו ומוצא בו טעמים רוחניים חדשים.
במאמר 'תלמוד עשר הספירות' מביא הרב יהודה אשלג כמשל לכך את המן, הלחם שאכלו בני ישראל במדבר: על המן, שכונה 'לחם מן השמים' "משום שלא נתגשם בהתלבשותו בעולם הזה, אמרו חז"ל שכל אחד ואחד היה טועם בו כל מה שרצה".
הטעמים השונים, מסביר הרב יהודה אשלג, אינם ממהות המן, אך הוא כלול מהם (הם פן של מופעיו).
וכך, טוען הרב אשלג, יש להבין כל דבר רוחני: "שהוא בעצמו יחיד ופשוט, גם אם כלול מכל ריבוי הצורות שבעולם", וכאשר הוא נחווה על ידי מקבל גשמי ומוגבל, מגלה זה בו "צורה נבדלת אחת, מכלל ריבוי הצורות, המתייחדות במהות הרוחנית ההיא".
הבהרות אלו מצביעות בין היתר על כך שבעולמות התחתונים ניתן לראות עולמות 'מדומים' או 'חלקיים', כעין צל של עולם האמת - העולם העליון אשר בו לא מתקיים הסתר והקדוש ברוך הוא, תורתו ונבראיו חד הם.
העולם הרוחני לפי תורת הקבלה הוא עולם של כוחות ורגשות, בלא לבוש של גוף, וכלל העולמות, ככתוב בספר הזוהר, נמצאים בפנימיות האדם.
הקבלה מתארת את בריאת שרשרת העולמות, מעולם אינסוף ועד לעולם הזה, הרחוק ביותר מן הבורא - ההסתרה המוחלטת.
סולם העולמות בסדר יורד מכיל את: עולם אינסוף, עולם, עולם הנקודים המכונה אדם קדמון, עולם האצילות, עולם הבריאה, עולם היצירה ועולם העשייה.
בטיפוס בסולם העולמות השגת האלוהות בתחילה היא רק בכוח, ולאחר מכן, מעולם בריאה ועד עולם האצילות, ההשגה היא בפועל.
ספרי המקובלים מתמקדים בעולמות אבי"ע (אצילות, בריאה, יצירה ועשייה) ובעולם הזה, כאשר העיסוק ביתר העולמות הוא רק ביחס לעולמות אלו.
הסיבה לכך היא כי העולמות העליונים יותר הם עולמות אלוהיים, סוד גדול, שלא ניתן לדון בו כמעט.
העולמות לפי ספר הזוהר נבראו על מנת שהברואים יוכלו לטפס בהם ולהכיר את בוראם.
העולם החומרי, זה המדיד לחושי בני אנוש, מהווה על פי הקבלה דרגה נמוכה של עולמות גבוהים יותר.
כל אחד מעולמות אלו מהווה נשמה ומקור חיים לעולם שמתחתיו בדרך של האצלה.
כמו כן, כל עולם תחתון, הוא בבחינת התגלמות שונה, גשמית יותר, של העולם שמעליו - 'מלובש' בהיעלם (הסתר) שונה, הקובע את אופיו.
שרשרת ההאצלה לעולמנו הגשמי פועלת מארבעה עולמות גבוהים יותר, לפי הסדר הבא:
עולם האצילות - עולם אלוהי, חסר ממשות חומרית, בו אין בנמצא תפיסה מובחנת אלא אחדות פשוטה ובלתי משתנה.
עולם זה מכונה בשם נשמת אדם הראשון, הכינוי למערכת הנשמה האחת, הראשונית.
בעולם זה אין נבדלות או עצמיות.
הוא נמצא כגבוה ביותר (תחת בו מתקיים גמר התיקון).
הוא קרוי בשם הזה מפני שהוא נאצל מהבורא, "ויאצל מן הרוח", או מצוי אצלו.
בעולם זה ניכר יחודו של הבורא באופן מוחלט, ולכן עולם זה הוא אלוהות גמורה, כולו טוב ואין בו ישות נפרדת לנבראים; שם הקדוש ברוך הוא, תורתו ונבראיו חד הם.
במדרגת אצילות מושלמת רכישת תרי"ג רצונות ההשפעה (פנימיות המצוות), הן תכונות הבורא הטוב והמטיב, ומושלם מעשה הרכבת נשמת אדם הראשון אשר נשברה והתפזרה בין העולמות.
ביחס לעולמות הנאצלים מטה ממנו, עולם האצילות הוא כעין תוכנית מופשטת.
עולם הבריאה - עולם הנשמות.
השם בריאה מעיד על קבלתו מעולם האצילות (המופשט מישות) בדרך של יש מאין.
עולם הבריאה הוא העולם הראשון בהליך התיקון והטיפוס בעולמות הרוחניים בו נרכשת תכונת ההשפעה הראשונה וישנו גילוי ראשון של הבורא.
אל עולם הבריאה נכנס הנברא אחר השגת ההכרה השלמה כי הבורא קיים והוא טוב ומטיב.
עולם היצירה - עולם המלאכים (הכוחות הפועלים באדם לחיצוניות העולמות).
בעולם זה הנברא מכיר כבר בקיום הבורא אך עדיין מצוי בהסתר ביחס להיותו טוב ומיטיב (הסתר א').
השם יצירה מעיד על קבלתו מעולם היצירה בדרך של יש מיש - יצירה כמעשה אומן, כנתינת צורה.
עולם העשייה - עולם הגלגלים, ממנו נובעת ההנהגה בפועל של העולם הגשמי.
בעולם זה מתחילה הרגשת הרוחניות אך הן קיומו של הבורא והן תכונת היותו טוב ומיטיב נסתרים מן הנברא (הסתר ב').
השם עשייה מעיד על קבלתו מעולם היצירה כמעשה גמור בו נתונים פרטי הפרטים.
בעבודה הרוחנית מכיר הנברא את הכוחות המנהיגים את עולמו ובתוך כך מגלה בהדרגה את עצמו - חירותו לפעול לתיקון עצמו ולרכוש את תכונות ההשפעה -, ואת בוראו.
עבודה זו מאפשרת לו לטפס בסולם העולמות ולהתקרב לבוראו מתוך השגתו בפנימיותו.
ספירה היא מושג יסודי בעולמה של הקבלה, המתקשר למושג ההאצלה והצמצום ומתאר רובד בהופעת האלוהות.
אזכור הספירות הופיע כבר במדרש, כאשר פיתוח של הרעיון הוצג לראשונה בספר יצירה.
הספירות הן עשרה כלים ומדרגות או מידות רוחניות.
הרעיון התאולוגי העומד מאחורי הספירות הוא קיומו של חיץ בלתי עביר בין עצמותו האינסופית של הבורא לבין האדם; האדם אינו יכול לתפוס ולהבין מושג אינסופי, ולכן הבורא צריך להתכסות ב"לבושים" ולצמצם את עצמו, או במילים אחרות, להגדיר או לתחום עצמו, על מנת לרדת אליו.
ירידתו של האלוהים אל העולם נעשית באמצעות הספירות, כוחות או כלים ואורות כעמדת הרמ"ק, שבהם עצמותו המופשטת והאינסופית של הבורא מתגלה לנברא.
בהתאמה, בהליך תיקון עצמו, הנברא מגלה את הספירות ומתקן את החיבורים ביניהן, שלב אחר שלב, וכך מטפס מעלה ומתקרב אל הבורא.
קיימות עשר ספירות: כתר, חכמה, בינה, חסד, גבורה, תפארת, נצח, הוד, יסוד, מלכות.
מערכת הספירות עשויה להופיע גם בגרסה שנייה המשמיטה את ספירת ה"כתר" הנעלית מאוד, ומכילה תחתה את ספירת ה"דעת", הממוקמת בין הספירות "בינה" ו"חסד" ואשר מחברת בין הספירות השכליות (חכמה ובינה) לבין הספירות הרגשיות (חסד, גבורה וכו').
המקובלים חיברו את שבע הספירות האחרונות אל שבעת כוכבי הלכת, וכך גם את שבעת שבועות העומר.
המקובלים מספרים כי הבורא ברא את הרצון לקבל (ליהנות) הנקרא 'נברא'.
בעצם פעולה זו הבורא הפריד עצמו מהנברא, ויצר הפכים, בורא נותן ונברא מקבל.
כדי לתת לנברא אפשרות להגיע לשלמות מבחירתו החופשית, להשתוות עמו, צמצם הבורא את עצמו, את אורו, וברא מדרגות ועולמות בצמצום אחר צמצום, המשתלשל עד לעולם הזה שבו שולט הרצון להנאה גשמית המוליך את התפתחותה של האנושות בהשגת הנאות שונות, החל מהנאות בהמיות פשוטות, דרך הנאה משליטה וכבוד ועד להנאה שכלית.
הצמצום יצר את הבחנה בין אין-סוף השם יתברך שהוא מציאות נצחית ובלתי משתנה (היה-הווה-ויהיה) לבין התפיסה הארצית של בני האדם, או החלקית של הרוכשים כלים רוחניים, וברא בהתאמה עולמות דינמיים ומופרטים המשתלשלים מאין-סוף לסופיות.
תכלית בני האדם, לפי הקבלה, היא לשוב לאין-סוף, מתוך השגת המציאות האחדותית של מקורם על ידי תיקון רצונותיהם, כאשר בתהליך התיקון הנברא נדרש לצמצם את רצונותיו האנוכיים על מנת לפנות מקום לגדילתו הרוחנית, מתוך דבקות והתבטלות בפני הבורא.
הצמצום הראשון של אין סוף נקרא צמצום א', מתוך צמצום זה נוצרה מערכת (או אדם הראשון), הראשון בסדר השתלשלות העולמות מטה מאין סוף.
חלק מן המקובלים גרסו כי את הצמצום אין להבין כהפחתה, אלא כהסתרה, העלם, שהרי עולם אינסוף כולל את כלל הצורות אם כי בבחינה בלתי משגת.
לעומת זאת, לפי קבלת האר"י כרוך הצמצום במידה של הסתלקות ('סוד הצמצום') היוצרת חלל ריק בו מצויים רק שיירי רשימות (רשימו) של נוכחות אין-סוף, מעורבים בשורשי הדין האלוהי - מצע ממנו נבראים כלל העולמות.
או נשמת אדם הראשון הוא כינוי לכלי הראשון שברא האל כחלק מבריאת העולמות והנבראים, כמו גם לנשמה הראשונה שגילתה את העולמות הרוחניים.
הוא העולם הראשון היוצא לאחר הצמצום, המקבל את הארותיו מאין סוף.
אין הוא מתאר אדם, כפי שאפשר היה לשער לפי שמו, אלא את האלוהות המאצילה את עצמה בהתגלמותה הראשונית והמושלמת.
המילה קדמון או קדום מצביעים על כך שבעולם זה פועל הצמצום הראשון ולא השני היוצרים את העולמות והנבראים.
עולם הוא הכלי או מערכת הנשמה הכללית, בה קשורים כל הנבראים.
בכל נברא ישנו ניצוץ או מידע מנשמה זו, בין אם הוא מודע לו או לא.
בהתעורר רכיב זה מתחיל הנברא את התיקון הרוחני שתכליתו השתוות הצורה עם הבורא וחזרת כל שברי נשמת אדם הראשון לחיבור ואחדות.
האר"י סבר שבראשית הבריאה נכח ה"אור אין סוף" בעולם התהו בתוך הכלים, כלומר הספירות, אך אלו לא יכולים היו להכילו, ונשברו.
זו שבירת הכלים, שכתוצאה ממנה התפזרו ניצוצות אל תוך הקליפות.
הגאולה תבוא כשיופרדו אלו מאלו.
מושג שמהותו היא תוכן רוחני בתוך מבנה אנ"ך (אורות, ניצוצות, כלים).
הרמח"ל, בספרו "קל"ח פתחי חכמה", מסביר את המושג "אור" בקבלה כדבר הגובל בין גשמיות לרוחניות, והמושג הקרוב ביותר לרוחני הניתן לתפוס בחוש.
המושג "אורות" (ברבים, בשונה מ"אור") מורה גם על קשרים רוחניים בין תכנים רוחניים שונים.
מושג המתקשר לאורות הוא ה"תיקון" או בהרחבה "אורות דתוהו בעולם התיקון".
הארות שדרכן להיכבות, והן עומדות להתעורר ולהתלקח ולהאיר שוב כבתחילה, מכונות בשם "ניצוצין", כי יש להן דמיון אל ניצוצין הנשארים אחר הדליקה או היוצאים מתחת הפטיש שבידי אומן, שאף על פי שהמה נראים כמתכבים מ"מ עלולים להתלקח לשלהבת גדולה ונוראה".
"העלאת ניצוצות" הוא מושג שעיקרו בקבלת האר"י.
לדעת גרשם שלום, מושג זה מרכזי כל כך, עד שיש בו כדי להסביר את הופעת שבתי צבי ומשיחיות השקר שלו.
כל מצווה מעשית, לדעת האר"י, מהווה העלאת ניצוץ, ולפיכך מקרבת באופן מוחשי את הגאולה.
בצורה זו הסביר נתן העזתי את התאסלמותו של שבתי צבי.
משיח השקר ירד אל האסלאם, מקום של קליפות, כדי לגאול גם את הניצוצות הפזורים שם.
עבודה זו, על פי הקבלה השבתאית, שונה מעבודת הבירור הלוריאנית הרגילה ומיוחדת לאנשי מעלה, שיש ביכולתם ל"רדת" אל הטומאה ולשחרר את הניצוץ השבוי בה מבלי להפגע ו"להתלכלך".
לפי הקבלה קיימות שלוש צורות בסיסיות של ביטוי הרצון:
רצון להשפיע ללא גבול המכונה קו ימין.
רצון לקבל - להגביל המכונה קו שמאל.
רצון המאזן המכונה קו האמצע, ומהווה את היכולת להשפיע בצורה מוגבלת.
שלושת הקווים (המכונים "חד אריך חד קציר וחד בינוני" - הארוך הוא הימין, הקצר הוא השמאל והבינוני הוא האמצעי) הם מערכת תיקון רצון האדם מקבלה אל השפעה, המתבצע לאחר "שבירת הכלים".
תיקון זה נוהג מעולם האצילות ואילך ומשמש כעיסוקו המרכזי של ספר הזוהר.
כל אחת מהספירות הקבליות נמצאות על אחד הקווים:
הספירות כתר, תפארת, יסוד ומלכות שייכות לקו האמצע, (רצון מאוזן).
הספירות חכמה, חסד, נצח שייכות לקו ימין, (רצון להשפיע).
והספירות בינה, גבורה והוד מרכיבות את קו השמאל, (רצון לקבל).
על פי הכתוב בספר הזוהר, התורה קדמה לעולם: "אסתכל באורייתא וברא עלמא" (הסתכל הקב"ה בתורה וברא את העולם).
כלומר, התורה היא התוכנית האדריכלית של העולם, שבה הסתכל הקב"ה ולפיה ברא אותו, ולכן כל דבר שקיים בעולם כתוב בגלוי או ברמז בתורה.
תפיסה זו נפוצה אצל רוב המקובלים, והיא באה לידי ביטוי בחשיבות שהם מייחסים לכל אות ותג הכתובים בתורה.
הזוהר מבטא את העניין בחריפות בהתייחסו לסיפורי התורה, וכלשונו - לא ייתכן שלקב"ה לא היה דבר לעשות מלבד לכנס את דברי עשו והגר, למשל, ואם הייתה התורה חפצה לספר סיפורי ימי עבר, יכולה הייתה להיכתב טוב יותר.
מסקנתו היא, שבקראנו את סיפורי התורה, אל לנו להסתפק בפשטי הדברים אלא עלינו לדעת כי כל מילה וכל אות, מצביעים על דברים מהותיים בקיום העולם.
הרמב"ן כתב כי "כל התורה כולה שמותיו של הקב"ה", והיא בעצם שם אחד ארוך, וניתן לשנות את סדר הפרדת האותיות בתורה, כלומר להרכיב כך מילים חדשות, וכך לגלות סודות מוצפנים.
הרעיון דומה לזה העומד בבסיס שיטת דילוגי אותיות בתורה.
רעיון נוסף הוא שיש שישים ריבוא אותיות לתורה (המספר המדויק שונה וישנם מספר תירוצים לקושיא זו) כנגד נשמות בני ישראל.
על פי רעיון זה, לכל אדם בישראל יש את האות שלו בתורה, שמסמנת את הפן המיוחד של אישיותו.
רבי חיים מוולוז'ין כתב כי אם יהיה רגע אחד שבו העולם יהיה פנוי מלימוד תורה, ייחרבו כל העולמות, עליונים ותחתונים.
רבו הגאון מווילנה לא היה חודל מלימודו במוצאי יום כיפור, מתוך חשש שהעולם לא יתקיים, אם הכול ינטשו את תלמודם על מנת לסעוד.
נשמה בקבלה היא אור וכלי, אור המתלבש בכלי הבינה, אחד הכלים הפנימיים של עשר הספירות, הוא הרצון לקבלת מושכלות רוחניים.
באופן כללי מכנים בשם נשמה את הרוחניות שבאדם (גם כאשר יש בו נפש בלבד ועדין לא השיג את חלק הנשמה), מאחר שהנשמה היא הבחינה העליונה של האדם.
לפי הקבלה כלל הנשמות נמשכות מנשמת האדם הראשון (מערכת הנשמה העליונה), ובכל אדם חלק קטן מנשמת האדם הראשון, ורק את חלקו, הקשר שלו עצמו לשורש נשמתו, עליו לתקן.
נשמות האדם לפי הקבלה הן המרכז בכל עולם מעולמות בריאה, יצירה ועשייה - מרכז הניזון מן המציאות הרוחנית שבו.
בעולמות הגבוהים יותר לחלקי הנשמה כבר אין קיום נפרד, ומדובר במערכת הנשמה הכוללת, שמציאותה היא סוד גדול שאינו בר השגה כלל.
ההתמקדות בצרכי הנשמה היא הדרך להצלחה בהשגת האלוהות, ובה מתרכזים דברי המקובלים.
תיקון הנשמה, לפי תורת הקבלה, הוא גם הדרך לגאולת העולם כולו, כאשר עם ישראל הוא זה שבידיו להוביל מהלך זה, שכן ייחודו מאומות העולם הוא בכך שבו טבועה התכונה להתקדמות רוחנית.
יש לשים לב לכך ש'ישראל' לפי הקבלה אינו כינוי גשמי לעם היהודי, אלא מדרגה של מסירות וחירות רוחנית, של חיבור עם הבורא, 'ישר-אל'.
בשם 'נשמה פגומה' כינו חז"ל את בני ישראל העובדים עבודה זרה (שנשחתו בדעתם ומעשיהם) ובכך מביאים לקלקול העולם.
תיקון הנשמה כקלקולה קובעים לפי הקבלה את פני המציאות בעולם הזה.
אמנם לפי הקבלה התוכנית האלוהית ברורה וקבועה, ובהכרח תצא לפועל, אך במעשה התיקון העצמי ניתן לקבוע את האופן בו תתממש, אם מתוך ייסורים או נחת.
הרע שקיים בעולם נובע מהנתק שבין ספירת תפארת לספירת מלכות, או במילים אחרות, בין האור של ההוויה לבין נשמת העולם, בשל גלות ישראל ובשל החטאים.
צער השכינה הוא כאב הפירוד הזה, שנחשב לכאב הגדול ביותר.
ישנן תפילות מיוחדות שנתקנו (תיקון חצות), שבהן משתתף היחיד בצער השכינה.
לעומת זאת, עשיית מצוות מאחדת בין הספירות וגורמת ל"זיווג קוסמי", ואור אלוהי זוהר על השכינה וממנה אל תוך העולם.
הקבלה רואה את שיר השירים ואת דמויות הדוד והרעיה כאלגוריה לעניין זה.
זהו המקור לבקשה "לשם ייחוד קוב"ה ושכינתא" שהאשכנזים נוהגים לומר לפני "ברוך שאמר", והספרדים בקיום הרבה מצוות.
נפש נמצאת בכל אדם; הנפש הבהמית היא רוח החיים היסודית.
על-פי התורה: "הדם הוא הנפש".
מקובל לזהותה עם הצרכים הבסיסיים המשותפים לאדם ולשאר החיות.
הנפש הבהמית היא לבוש לנפש הקדושה שהיא חלק אלוה ממעל ממש.
ישות אמצעית המקשרת בין הנפש והנשמה, או הנפישה (מנוחה) והנשימה (נשימה "פעילה").
הרוח הוא/היא תנועת החיות הנשימתית המופחת על ידי נותן החיים בגוף החי.
הבורא אם כן מחיה את היצורים החיים בכל רגע נתון על ידי שאיפה ונשיפה.
הרוח שואפת לנפוש בקרב הגוף החי.
ח"ו הפסקת הנשימה = הפסקת החיים.
הרוח שוכנת בלב, כמאמר הפסוק: "לב טהור ברא לי אלהים ורוח נכון חדש בקרבי".
בבראשית ב', ז' כתוב: "...ויפח באפיו נשמת חיים ויהי האדם לנפש חיה" - תרגם תרגום אונקלוס "והות באדם לרוח ממללא", כלומר הרוח הנמצא באדם זהו כוח הדיבור.
נשמות ישראל כולן הן "חלק אלוה ממעל ממש" כמאמר ספר התניא, אך הנשמה באה רק אצל המקובלים הראויים לכך.
הנשמה, בניגוד לשני הכוחות שמתחתיה, איננה יכולה להיפגם, והיא נותרת טהורה תמיד.
אור החיים של ההוויה, וזכה לה משה רבנו בנבואתו הצלולה - שהייתה כעין אספקלריה מאירה.
זוהי הבחינה הנקראת עצם הנשמה, עצם ההתאחדות של נברא עם בורא ללא שום ציור "יחידה ליחדך".
על דרגה זו נאמר שיהודי לא יכול להפרד מהשם.
בכללות, זוהי הדרגה הגבוה ביותר שבנשמה, אך בפרטות, בחסידות מגלים שגם דרגה זו יש מעליה.
רעיון השרטוט קובע כי מעשי האדם ותכונותיו משתקפים על מצחו (חכמת הפרצוף), על כף ידו או על איברים אחרים, והבקיאים בכך יכולים לקרוא זאת.
מושבת עונשין הוא כינוי של מקום רחוק אליו שלחו שפוטים למאסר (convicts) כדי לרצות את עונשם.
הייתה זו בדרך כלל קולוניה מרוחקת של מדינה אירופאית, שהאסירים שימשו בה כוח עבודה זול כדי לסייע ביישוב הארץ, והורחקו מקרבת אזרחים הגונים במדינותיהם שלהם.
מושבות העונשין הידועות של צרפת היו בקולוניות הבאות:
גיאנה הצרפתית – התפרסמה במיוחד הודות לספר האוטוביוגרפי "פרפר" מאת אנרי שרייר שגם הפך לסרט קולנוע.
אי השדים – אחד משלושה איי הישועה, אליו הוגלה אלפרד דרייפוס ב-1895.
מערכת המשפט הבריטית נהגה לשלוח עבריינים לגלות באוסטרליה שהייתה דומיניון בריטי ובטסמניה הסמוכה, ובשנים הראשונות לגילוי אמריקה גם שלחה אסירים למושבות עונשין בצפון אמריקה.
לעיתים התירו שופטים למורשעים לבצע עבודות שירות באילת גם אם אינם תושבי העיר, אך עקב פניית העירייה לנשיאת בית המשפט העליון פורסמה הנחיה לשופטים להימנע מכך.
מערכת המשפט הרוסית נוהגת לשלוח אסירים ועבריינים מסוכנים למושבות תיקון.
בשנת 2012 דיווח שירות בתי הסוהר הפדרלי הרוסי כי 585,000 אסירים מרצים עונשים במושבות התיקון, יותר מ-260,000 האסירים שהוחזקו במתקני מאסר סגורים.
ב וב, אחת ממושבות העונשין הידועות היה כלא שליסלבורג על האי שליסלבורג.
התלמוד הבבלי הוא כספר חתום בפני קורא לא מנוסה, הן מבחינת מבנה העמוד והספר, הן מבחינת היחס בין התכנים השונים שבעמוד, ובעיקר בגלל השפה הארמית והתוכן ההלכתי.
החיבור מתייחד בכך שנשמר בלשון מקורית - ככל שהמסורת יכלה להבטיח זאת - שאינה מובנת באופן טבעי לאדם מהעת החדשה, וכן הוא עוסק בנושאים רבים ומגוונים החובקים את כל רובדי החיים של האדם וממילא יוצרים השפעה ישירה ומעשית על חייו של הלומד.
ביסודו, התלמוד הוא פירוש והרחבה לששת סדרי משנה, והוא בנוי במבנה היררכי זהה למשנה: הוא מחולק לשישה "סדרים" העוסקים בתחומים שונים בהלכה (זרעים, מועד, נשים, נזיקין, קדשים וטהרות), כאשר כל "סדר" מכיל מסכתות שונות.
כל מסכת עוסקת בנושא מובחן בתוך התחום הכללי של הסדר, והיא מחולקת לפרקים, שעוסקים בתתי נושאים שונים.
הפרקים מחולקים למשניות, שהן יחידות לימודיות קטנות הכוללות הלכות בודדות בעניין מסוים.
התלמוד בנוי כפירוש סביב המשניות, ואורך הפירוש הוא בין שורות ספורות למספר דפים.
לרוב הפירוש מורכב מכמה סוגיות – היחידה הקטנה ביותר שניתן ללמוד גם בלי ההקשר הכללי שלה, כלומר בלי להתעמק בתוכן שמופיע לפניה ולאחריה.
לעיתים הסוגיה עוסקת בפירוש משפט מסוים מהמשנה, לעיתים היא פותחת דיון עצמאי בנושא הקרוב לעניין שבו עוסקת המשנה או אפילו בעניין שהוזכר בסוגיה שלפניה, ולעיתים סוגיה עוסקת בנושא שהקשר שלו לנושא המשנה אסוציאטיבי לחלוטין, אלא שלא היה מקום אחר בתלמוד להכניס אותה.
המשא ומתן בתלמוד מבוסס על עקרון ההיררכיה בין המקורות השונים.
ככלל, מקור מוקדם יותר נחשב לבעל סמכות עליונה יותר, והמקורות המאוחרים כפופים לו ואינם רשאים לחלוק עליו.
המקור הבסיסי והעליון הוא התנ"ך (המחולק פנימית ל"דברי תורה" ול"דברי קבלה" – נביאים וכתובים).
תחתיו מצויים המקורות התנאיים ובראשם המשנה, ולאחריהם דברי האמוראים, המהווים את רובו של הטקסט התלמודי.
את דברי האמוראים עוטף רובד העריכה המכונה סתמא דגמרא.
הנחת היסוד בתלמוד היא שמקורות מרובד נמוך (מאוחר) אינם יכולים לסתור מקורות מרובד גבוה (מוקדם).
לכן, סתירה בין דברי אמוראים למקור תנאי, או בין מקור תנאי לפסוק, נחשבת לקושיה שמחייבת פתרון פרשני.
גם בין שני מקורות בני אותו דור, כגון שני פסוקים או שתי משניות, התלמוד שואף ליצור הרמוניה וליישב את הסתירה, ומניח קיומה של מחלוקת רק בלית ברירה.
התלמוד נדפס במהדורות שונות לאורך ההיסטוריה, אך כיום כמעט כל המהדורות מבוססות על ש"ס וילנא.
באף אחת מהמהדורות המסורתיות אין פיסוק בתלמוד, ורק במהדורות שיצאו בשלהי המאה ה-20 הוחל לפסק את התלמוד.
על מנת לציין מקורות בתלמוד כותבים את שם המסכת, הדף והעמוד (א' או ב').
העמוד מצוין בכמה שיטות מקובלות: הזכרת שם המסכת והדף, ולאחר מכן נקודה אחת לציון עמוד א' (.) ושתי נקודות לציון עמוד ב' (:).
אפשרות אחרת היא לסמן את העמוד בראשי תיבות: ע"א או ע"ב.
ואפשרות שלישית היא כתיבת א' או ב'.
לדוגמה: על מנת לציין את העמוד הראשון בתלמוד יש לכתוב: תלמוד בבלי, מסכת ברכות, דף ב' (ומכאן כמה אפשרויות:) .\ע"א\א'.
המבנה של כל סוגיה בתלמוד הוא ייחודי רק לה, אבל ניתן להצביע על תבנית כללית שתואמת לחלק ניכר מהסוגיות בתלמוד, בעיקר לסוגיות ההלכתיות:
מקור הלכתי – נושא לדיון.
חזרה איטרטיבית על שלבים 2–3.
לדוגמה, את הסוגיה הראשונה ב, ניתן לתאר בשבעה שלבים:
המשנה שואלת "מאימתי קורין את שמע בערבית".
התלמוד שואל על המשנה: "תנא היכא קאי דקתני מאימתי?".
התלמוד מוסיף לשאול על המשנה: "מאי שנא דתני בערבית ברישא?
התלמוד עונה על שתי השאלות תשובה אחת: "תנא אקרא קאי דכתיב 'בשכבך ובקומך', והכי קתני: זמן קריאת שמע דשכיבה אימת?
משעה שהכהנים נכנסין לאכול בתרומתן".
התלמוד עונה על השאלה השנייה תשובה נוספת: "יליף מברייתו של עולם דכתיב 'ויהי ערב ויהי בקר יום אחד'".
התלמוד מקשה קושיה על שתי התשובות: "אי הכי סיפא דקתני 'בשחר מברך שתים לפניה ואחת לאחריה, ובערב מברך שתים לפניה ושתים לאחריה', לתני דערבית ברישא".
התלמוד מתרץ את הקושיה: "תנא פתח בערבית והדר תני בשחרית, עד דקאי בשחרית פריש מילי דשחרית, והדר פריש מילי דערבית".
בסוגיה זו אין מסקנה הלכתית כיוון שהנושא שלה אינו הלכתי אלא פרשני.
התלמוד כתוב ברובו בארמית בבלית, שהייתה שפת הדיבור של היהודים בבבל בתקופת עריכתו, אם כי כל המקורות הקדומים המצוטטים בו – פסוקים, משניות וברייתות, ואף מימרות של אמוראים מסוימים – מובאים כלשונם בעברית.
להלן ביטויים נפוצים בארמית שמשמשים כ"עוגנים" המבדילים בין החלקים השונים בסוגיה.
רוב הסוגיות נפתחות בציטוט של הלכה ממקור כלשהו, והביטוי שפותח את הסוגיה מצביע על סוג המקור.
מתניתין (=משנתנו) או תנן (=שנינו) – ציטוט ממשנה (מקור תנאי).
תנו רבנן (=שנו חכמים), תניא (=שנויה) או תנא (=שנה) – ציטוט מברייתא או תוספתא (מקור תנאי).
תניא אידך (=ברייתא אחרת) – ציטוט ממקור תנאי נוסף, לרוב הוא חולק על המקור הקודם.
איתמר (=נאמר) – ציטוט של דברי אמוראים, לרוב מדובר במחלוקת בנושא מסוים.
אמר מר (=אמר אדון) גופא (=גוף העניין) – פתיחה לדיון מורחב בציטוט שהוזכר קודם לכן כראיה, קושיה או תירוץ בדיון אחר.
לעיתים הסוגיה אינה נפתחת במקור, אלא בשאלה מסוג איבעיא להו (="נשאלה להם") או בעי (=שאל), שמסתפקת מה ההלכה במקרה מסוים, שבו יש סברות לשני הצדדים.
לרוב, לאחר ציטוט מקור, התלמוד שואל עליו שאלות שונות, כדי להבין לעומק את משמעות הדברים.
חלק מהשאלות כתובות סתם, וחלקן מובאות בשם אמורא מסוים.
(=מניין אלו הדברים?) או מנלן?
(=מניין לנו?) – מהו המקור להלכה מפסוק או סברא.
(=מה הטעם?) – מה הסיבה להלכה מסוימת.
(=מה יוצא מזה?) – מה המשמעות המעשית של קביעה הלכתית מסוימת.
(=מה ביניהם?) או במאי קמיפלגי?
(=במה נחלקו?) – מה ההבדל המעשי בין שתי דעות שנראות דומות.
(=מי התנא?) – מי התנא ששנה את המשנה (מבוסס על הנחה שיש מחלוקת בעניין).
(=כיצד דומה?) – באיזה מקרה מסוים עוסקת ההלכה.
לאחר שהמקור הובן, התלמוד מקשה קושיות שטוענות לבעיה לוגית בדברים, לרוב סתירה ממקור אחר:
הא גופא קשיא (=זו עצמה קשה) – טענה לסתירה פנימית בין שני משפטים באותו מקור.
ורמינהו (=והטל אותם) – טענה לסתירה בין שני מקורות הלכתיים שווים, כגון ממשנה לברייתא, מפסוק לפסוק, או משני דברים שאמר אותו אמורא.
מיתיבי (=משיבים) או איתיביה (=השיבו) – קושיה על המקור הנידון ממקור הלכתי סמכותי יותר, כגון ממשנה או ברייתא על אמורא, או מפסוק על תנא.
לימא כתנאי (=יאמר כתנאי) - טענה שהתנאים נחלקו באותו נידון שנחלקו בו האמוראים, ולכן קשה מדוע האמוראים נצרכו לדון מחדש בנושא.
מתקיף - קושיה על מקור אמוראי, ממקור תנאי או מסברא.
פשיטא (=פשוטה) או מאי למימרא?
(=מה לאומרה?) או מאי קמשמע לן?
(=מה הוא משמיע לנו?) – טענה לפי ההלכה שנאמרה במקור היא פשוטה וחסרת חידוש, ולכן מיותר לאומרה.
והא אמרה חדא זימנא (=והרי הוא אמר אותה פעם אחת) – קושיה מדוע האמורא היה צריך להגיד את אותה הלכה פעמיים, בניסוח אחר.
הכא במאי עסקינן (=במה אנו עוסקים כאן) או שאני הכא (=שונה כאן) – ההלכה שאנו עוסקים בה מתייחסת למקרה ספציפי שהדין בו שונה מהמקרה הכללי (אוקימתא).
חסורי מחסרא והכי קתני (=חיסור חיסרה [המשנה] וכך תשנה) או הכי קאמר (=כך אמר) – חסרים משפטי קישור במקור התנאי, ויש להוסיף לו מילים או לשנות את הניסוח כדי להבין אותו כראוי.
תברא (=תשבור אותה) – טענה ששני חלקי המקור התנאי נאמרו על ידי תנאים שונים שחלקו זה על זה ולכן אין סתירה ביניהם.
איפוך (=הפוך) – החלפת שמות האמוראים במשנה כדי לא ליישב את הסתירה בדברי אחד מהם.
קא משמע לן (=נצרך, מהו שתאמר...
משמיע לנו) – הסבר מדוע ההלכה אינה פשוטה ולכן יש צורך לומר אותה.
צריכי (=נצרכים) – הסבר מדוע שתי הלכות נצרכות כי אי אפשר להסיק אותן אחד מהשנייה.
תניא נמי הכי (=שנויה גם כך) או תנא כוותיה (=תנא כמוהו) או מסייע ליה (=מסייע לו) – הבאת מקור תנאי לדעת אמורא.
כתנאי (=כמו תנאים) – הבאת מחלוקת תנאים שנחלקו במחלוקת שנחלקו בה אחר כך אמוראים.
תא שמע (=בוא ושמע) – פתיחה להבאת מקור תנאי לשם ראיה, קושיא, תשובה ועוד.
שמע מינה (=שמע מכך) או זאת אומרת – פתיחה להבאת ניסיון הוכחה.
מסתברא (=מסתבר) – סיוע מסברא לאחת הדעות.
הלכתא (=הלכה) – הכרעה כמו אחת הדעות בסוגיה.
תיובתא (=קשה) – הכרעה כאחת הדעות במחלוקת אמוראים, כיוון שהדעה השנייה נסתרת ממקור תנאי.
קשיא (=קשה) – אחת הדעות או הפירושים בסוגיה קשה, אולם הוא לא נדחה לגמרי מסיבות שונות (למשל שמדובר במקור תנאי, או שזהו פירוש ולא הלכה).
תיקו (=תעמוד) – אין הכרעה איזו דעה נכונה.
ולטעמיך (=ולשיטתך) או ותסברא (=ותסבור) – טענה שהמקור שהבאנו כדי להקשות על אחת הדעות אינו מובן גם לפי הדעה השנייה.
אבל לפי...) – הסבר מדוע מקור מסוים מהווה קושיה רק על אחת הדעות.
ואיכא דאמרי (=יש אומרים ויש אומרים) – ציטוט שתי גרסאות שונות לקטע מסוים בסוגיה.
איבעית אימא (=אם תרצה תאמר) – פתיחה להבאת תירוץ אחד מבין כמה.
מושבת ירח היא יישוב של בני אדם המתקיים על הירח.
בשלב זה מדובר בחזון טכנולוגי שטרם מומש וכמוטיב נפוץ בסוגת המדע הבדיוני.
מושבת ירח היא סוג של מושבת חלל, יישוב קבוע של בני אדם מחוץ לכדור הארץ, בחלל או על כל גוף פלנטרי אחר (כוכב לכת או ירח).
כשהטכנולוגיה השתפרה והדאגה מפני יכולת ההישרדות של בני האדם על כדור הארץ הלכה וגברה, היו שהציעו לקדם את יישוב בני האדם בחלל כמטרה חשובה וניתנת להשגה.
בשל קרבתו של הירח והזמינות הרבה של תצפיות על שטחים מוכרים בו כמו הרים ומישורים, הוא מועמד טוב להקמת מושבה מאוישת.
ואולם, תוכנית אפולו, שהמחישה את האפשרות של מסע לירח, הראתה כי מחירו כה יקר ולפיכך הוסרה ההתלהבות מהקמת מושבת ירח.
בין היתר הובהר כי דוגמאות הסלע מהירח דלות ביסודות קלים הדרושים לקיום תנאי חיים.
מרבית התומכים במושבות החלל, כמו אגודת מאדים, הסבו את תשומת הלב למאדים שיש בו סביבה דומה יותר לכדור הארץ, ואולם אחרים, כמו אגודת החלל הלאומית (האמריקנית) ואגודת הירח ממשיכים להאמין כי הירח הוא השלב ההגיוני הראשון.
האפשרות של הפקת אנרגיה נקייה מהיתוך גרעיני של הליום 3 שייכרה על הירח, מצוטט על ידם כהצדקה כלכלית להקמת מושבה ירחית.
בנובמבר 2005 הודיעה סין על תוכניותיה לחקר הירח, לרבות משימה מאוישת בשנת 2017. גם ביפן מדברים כעת על תוכניות להקמת בסיס ירחי בשנת 2030.
לנאס"א יש כיום חזון ארוך טווח לחקר החלל, הכולל גם חזרה לירח.
ב-2019 הכריזה נאס"א על "תוכנית ארטמיס" שכוונתה להנחית שוב אסטרונאוטים על הירח, ולהקים בה מושבה באזור הקוטב הדרומי בשנת 2024 למטרות מחקר, ושתהווה שער ליציאה למשימות חלל עמוק.
הרעיון של הקמת מושבה על הירח נולד עוד לפני עידן החלל.
קונסטנטין ציולקובסקי ואחרים הציעו את הצעד הזה.
משנות החמישים של המאה העשרים, תוכננו עיצובים רבים בידי מדענים, מהנדסים ואחרים.
קלארק הציע ב-1984 להקים מושבת ירח מרכיבים מתנפחים שיכוסו באבק הירח לצורך הגברת הבידוד.
חללית שתורכב במסלול נמוך סביב כדור הארץ, תשוגר לעבר הירח.
היא תנחת בים אימבריום, ליד הר פיטון, והאסטרונאוטים יתקינו את הרכיבים דמויי האיגלו כמו תורן רדיו מתנפח.
הצעד הבא יהיה בניית מגדל קבוע גדול יותר; מטהר אוויר מבוסס אצות; כור כוח גרעיני לאספקת חשמל; ותותחים אלקטרומגנטיים כדי שיסייעו להם לשגר מטענים ודלק לכלי טיס בין כוכביים.
ב-1959, הציע ג'ון ריינהרט כי העיצוב הבטוח ביותר יהיה מבנה שיוכל לצוף באוקיינוס האבק.
מכיוון שכאשר הוצע העיצוב הזה היה הירח מכוסה, לפי התאוריה, בשכבת אבק בעומק של קילומטר וחצי.
המושבה אמורה להיות בצורת חצי כדור וצריח מכל צד.
מגן מפני מיקרו-מטאוריטים יכסה את הבסיס.
פרויקט הורייזון הוצע במסגרת מחקר משנת 1959 שבחן את תוכנית הצבא האמריקני להקים מבצר על הירח ב-1967. ה.ה.
קולי (Koelle) מהנדס טילים גרמני מהסוכנות לטילים בליסטיים של הצבא היה מנהל פרויקט הורייזון.
נחיתה זו הייתה אמורה להתבצע באמצעות שני אסטרונאוטים חיילים ב-1965 ועובדי בניין נוספים היו אמורים להצטרף אליהם במספר רב של טיסות (61 טיסות של סאטורן 1 ו-88 טיסות של סאטרון 5).
למוצב הזה היו אמורים להישלח גם 245 טונות של מטען.
מחקר פני הירח באמצעות חלליות החל ב-1959 כאשר משימת לונה 2 הסובייטית התרסקה אל פני הירח.
באותה שנה שידרה החללית לונה 3 תמונות של הצד הנסתר של הירח, ובכך החלה סדרה בת עשר שנים של מחקרים בלתי מאוישים של הירח.
בתגובה לתוכנית הרוסית האגרסיבית הודיע נשיא ארצות הברית, ג'ון פ.
קנדי, בשנת 1961 בנאום בפני הקונגרס האמריקני ב-25 במאי: "אני מאמין שאומה זו חייבת לקחת על עצמה מחויבות להשיג את המטרה, ולפיה לפני שהעשור הזה יסתיים, ינחת אדם על הירח וישוב בשלום לכדור הארץ." באותה שנה הודיעו המנהיגים הסובייטיים כי הם מתכוונים להנחית בני אדם על הירח ולהקים מושבת ירח.
בשנת 1962 הציעו ג'ון דהנייק (DeNike) וסטנלי זאן (Zahn) את הרעיון שלהם להקים בסיס תת-קרקעי בים השלווה.
בסיס זה יהווה בית ל-21 בני אדם ברכיבים שיוצבו 5 מטרים מתחת לפני השטח, וכך תהיה להם הגנה יעילה בפני הקרינה כמו ההגנה שמספקת אטמוספירת כדור הארץ.
הם מעדיפים אספקת חשמל מכורים גרעיניים משום שהם יעילים יותר מאשר קולטי שמש, והם גם מסייעים להתגבר על לילות הירח הארוכים.
לצורך אספקת מערכות לקיום החיים, גם הם סבורים שממיר גזים מבוסס אצות יכול לסייע.
חקר מאויש של פני השטח של הירח החל בשנת 1968 כאשר החללית אפולו 8 הקיפה את הירח ועל סיפונה שלושה אסטרונאוטים.
טיסה זו סיפקה לאנושות את המראה הישיר הראשון של הצד המרוחק.
שנה לאחר מכן, נחתו שני אסטרונאוטים במשימת אפולו 11 על הירח והוכיחו את היכולת של בני אדם לטוס לירח, לבצע מחקרים מדעיים ולהחזיר דוגמאות חומרים.
משימות נוספות לירח המשיכו את שלב המחקרים הזה.
משימת אפולו 12 נחתה ליד החללית סרווייר 3, והציגה יכולות נחיתה מדויקות.
בשנה שלאחר מכן התרחש הכמעט אסון של אפולו 13, והחללית אפולו 14 הייתה המשימה האחרונה שבעקבותיה הוכנסו האסטרונאוטים לבידוד עם שובם לכדור הארץ.
השימוש בכלי רכב קרקעיים מאוישים הודגם לראשונה במהלך משימת אפולו 15. ואילו אפולו 16 ביצעה את הנחיתה הראשונה באזורים הגבוהים והמחוספסים של הירח.
ואולם העניין הציבורי בחקר הירח, בקרב הציבור האמריקני החל לדעוך.
משימת אפולו 17 הייתה משימת הירח המאוישת האחרונה, כאשר שלוש טיסות נוספות בוטלו בהוראת הנשיא ניקסון.
ההתמקדות עברה למעבורת החלל ולמשימות מאוישות במסלול סביב כדור הארץ.
בעקבות המגמה החדשה, החליטו גם הסובייטים למקד את האנרגיות שלהם לעבר בניית מערכת מעבורות תואמת, אף כי בשנות השבעים הם הספיקו עוד להנחית שני רכבים רובוטיים על הירח במסגרת תוכנית לונחוד, והביאו שלוש דוגמיות קרקע כחלק מתוכנית לונה.
בסופו של דבר בשנת 1974 דעכה גם תוכנית הירח הסובייטית, שנתיים לאחר הנחיתה האמריקנית המאוישת האחרונה.
בעשורים הבאים דעך כמעט לחלוטין העניין בירח.
רק מעט מדענים נלהבים תמכו בחזרה לירח.
ואולם גילוי מימן בקטבי מאדים החיה את הוויכוחים.
בנוסף נכנס לתמונה גורם חדש - הסינים שהבטיחו לשגר חלליות משלהם לירח.
בעקבות ההצהרות הסיניות הללו הודיע הנשיא בוש בשנת 2004 על תוכנית להחזרת הטיסות המאוישות לירח בשנת 2020. בעקבות הצהרתו זו החלה נאס"א בתכנון ארוך טווח הכולל בין היתר בניית מוצב ירחי כנקודת התחלה במסע למאדים.
בשנת 2018 נודע כי נאס"א מתכוונת לפתוח במכרזים לצורך מיזם זה אשר צפוי להתחיל לפעול בשנת 2025.
התומכים ביישוב החלל מצביעים על כך שלירח יש גם יתרונות וגם חסרונות כאתר למושבה כזו.
הצבת מושבה על גבי גוף טבעי מספק מקור בלתי נדלה של חומרים לבניה ולשימושים אחרים, לרבות הגנה מפני קרינה.
האנרגיה הדרושה לבניין המבנים מחומרים מקומיים זולה בהרבה מאשר הבאתם מכדור הארץ.
החומרים הללו גם יאפשרו לירח לשמש כאתר בנייה וכתחנת תדלוק לחלליות.
כמה מהתומכים כוללים שימוש במתקני האצה חשמליים כדי לשגר עצמים מהירח ללא צורך בבניית טילי שיגור.
בכל זאת, לירח יש כוח משיכה, דבר שגם עשוי לסייע לשמור על בריאות האסטרונאוטים, עם זאת, טרם נערכו מחקרים שיקבעו אם שישית מכוח המשיכה של כדור הארץ מספיקה למנוע בריחת סידן.
הירח הוא הגוף הגדול הקרוב ביותר לכדור הארץ.
בעוד שאסטרואידים חולפים לעיתים בקרבה גדולה יותר, הירח נמצא תמיד במרחק של כ-384 אלף ק"מ.
קרבה זו מספקת יתרונות למושבה מאוישת.
האנרגיה הנדרשת לשגר עצמים מכדור הארץ לירח נמוכה בהרבה מאשר לכוכבי הלכת והגופים האחרים במערכת השמש.
האסטרונאוטים של אפולו גמאו את המרחק בשלושה ימים.
זמן טיסה קצר עשוי לאפשר העברה של אספקת חירום מכדור הארץ.
במיוחד חשובה האפשרות הזו כאשר מדובר במושבה בודדת אשר אמצעים כמו בתי חולים יהיו לא כדאיים לבנייה בה.
גם התקשורת הדו כיוונית עם הירח מתעכבת רק שניות ספורות (שנייה בכל כיוון) וכך יתאפשר קשר קול ווידאו.
באשר לגופים אחרים במערכת השמש - העיכוב עשוי להגיע לדקות או שעות.
גם נתון זה חשוב למושבה ראשונית, שבה תידרש עזרה רבה של כדור הארץ.
בצד הקרוב של הירח, כדור הארץ נראה גדול ואף פעם הוא אינו יורד מתחת לאופק, לעומת זאת, כאשר כדור הארץ נראה בשמי מאדים הוא לא יותר גדול מכוכב, כפי שכוכבי הלכת האחרים נראים מכדור הארץ.
כתוצאה מכך, בני האדם החיים במושבה אנושית ירגישו פחות מרוחקים ומבודדים.
ישנם גם כמה חסרונות לירח כאתר להקמת מושבה מאוישת:
לילות הירח הארוכים עלולים לסכל את ההסתמכות על אנרגיית השמש.
בנוסף, יהיה צורך לתכנן את המושבה כך שתוכל להתמודד עם שינויים קיצוניים בטמפרטורה בין היום והלילה.
יש רק אזורים בודדים יוצאי דופן על הירח - ראשי הרים שבהם שורר אור נצחי, ואשר נמצאים בקרבת הקטבים.
אזורים אחרים ליד הקטבים המוארים רוב הזמן, יכולים גם הם להתחבר כיצרנים לרשת החשמל.
בנוסף לכך, ניתן להשתמש בתחנת כוח גרעינית, שלא צורכת אנרגיית אור ומפיקה אנרגיה טהורה.
בירח חסרים יסודות קלים (ונדיפים) הדרושים לחיים, אף כי יש עדויות לקיום מימן ליד שני הקטבים.
יהיה צורך לייבא את היסודות הקלים הללו בסופו של דבר, קרוב לוודאי מכדור הארץ.
הדבר יגביל את קצב הצמיחה של המושבה וישמור על תלותה בכדור הארץ.
ואולם עלות ייצור החומרים הנדיפים יכולה לקטון אם השלב השלישי של הטילים המביאים את האספקה לירח יכלול ריכוז רב של חומרים נדיפים כמו גם סיבי פחמן ופלסטיקים שונים.
קיימת עדיין אי ודאות באשר לשאלה אם כוח המשיכה על הירח, שהוא רק שישית מזה של כדור הארץ, חזק דיו כדי למנוע השפעות קשות על בריאות האדם בטווח הארוך.
חשיפה לחוסר משקל בתקופות של חודשים הוכחה כגורמת להחמרה במצב המערכות הפיזיולוגיות כמו אובדן מסת שרירים ועצמות.
השפעות דומות מתרחשות בסביבות בעלות כוח משיכה נמוך החסרות אטמוספירה המספקת הגנה ובידוד מפני שינויי טמפרטורה קיצוניים וגורמות לכך שהתנאים על הירח יהיו דומים לאלו של הריק החללי.
למיקום המושבה יש כמה שיקולים - הקרבה למקור אנרגיה, מים והעניין שיש בשטח המדובר.
קרבה למקור אנרגיה - בירח חסרה אנרגיה משום שמרבית הנקודות עליו חשופות לשמש שבועיים בחודש, לפיכך ההצעה היא להקים את המושבות בקרבת אזורים מוארים תמיד (יש על הירח אזורים כאלה משום שזווית הנטייה שלו פחות ממעלה אחת, לעומת זווית הנטייה של כדור הארץ 23 מעלות).
פסגות גבוהות מאוד באזורי הקטבים מקבלות אור כל השנה, או לפחות תקופות ארוכות מאוד.
קרבה למקור מים - אם באמת יוכח קיומם של מרבצי מים במכתשים מוצלים תמיד ליד הקטבים, יהיה אפשר להשתמש בהם לצורכי המושבה ולחסוך הבאת מים יקרים מכדור הארץ.
עניין - ייתכן שיהיה מעניין להקים מצפה כוכבים בצד המרוחק של הירח, אך אז יהיו מפעיליו מנותקים מתקשורת עם כדור הארץ, אלא אם כן יבנו תשתית תקשורת ירחית לשם כך.
הספר "עריצה היא הלבנה" של רוברט היינליין מתרחש ברובו על מושבת ירח ומתאר את מאבק התושבים לקבלת עצמאות מכדור הארץ (באופן המזכיר את מאבקה של ארצות הברית לעצמאות).
הספר "ארטמיס" של אנדי ויר מתרחש במושבת ירח ומתאר את החיים של הדור הראשון והשני במושבה כזאת על רקע מאבקי שליטה בכלכלה של המקום.
בסדרת הספרים המרחב של ג'יימס ס.
קורי (ובסדרת הטלוויזיה המרחב שנעשתה על פי הספרים) קיימת מושבת ירח מפותחת שהיוותה את הצעד הראשון בהתיישבות בני אדם מחוץ לכדור הארץ.
מושג שסתום הוא מושג בתחום המשפט, המופיע בחקיקה, שלגביו הותיר המחוקק כר נרחב לפרשנות פסיקתית.
שסתום הוא התקן, אשר משמש לפתיחת מעבר, לסגירת מעבר או לוויסות.
מושגי השסתום מאפשרים גמישות פסיקתית והתאמת הפסיקה בהתאם לשינויים החברתיים המתרחשים במהלך הזמן.
זאת, באופן משלים לחקיקת משנה, שם נתן המחוקק לרשות המבצעת אמצעים להתערב בהתאמתו של החוק למקום ולזמן.
הביקורת על שימוש יתר במושגי שסתום היא שהם גורמים, למעשה, לחוסר ודאות משפטי, ולמעשה הפרשנות הניתנת למונחים אינה בהכרח הפרשנות החברתית המקובלת אלא פרשנות המונחית על ידי עולם הערכים של השופט המכריע באותו דיון קונקרטי.
לעיתים מחליט המחוקק לצמצם את אי הוודאות שיוצר מושג שסתום, ומעניק לו הגדרה בחקיקה.
כך, למשל, המושג "תושב ישראל", שלו חשיבות ניכרת בפקודת מס הכנסה ובחוק הביטוח הלאומי, הופיע בחוקים אלה ללא כל הגדרה, ומשמעותו נוצרה בפסיקה בלבד.
סבירות - המונח מקובל במספר ענפי משפט.
החוק לא יכול לקבוע הנחיות מפורשות לכל מקרה ומקרה שרשות ציבורית צריכה לקבל לגביו החלטות, אך החלטותיה צריכות להיות במתחם הסבירות.
בענפים אחרים של המשפט, כמו דיני הנזיקין או העונשין קבועים מונחים כמו "זמן סביר" או "האדם הסביר" (או, לעיתים, "אדם מן היישוב").
הגדרת עוולת הרשלנות בפקודת הנזיקין נפתחת במילים "עשה אדם מעשה שאדם סביר ונבון לא היה עושה באותן נסיבות".
עקרון תום הלב - אדם הפועל בתום לב עושה זאת מתוך הנחה שהוא אינו פוגע באדם אחר.
המונח מקובל בעיקר בדיני החוזים, אך גם בדיני הנזיקין והקניין.
תקנת הציבור (הדוקטרינה המקבילה בדין זר היא Public policy) - מונח המופיע במגוון חוקים ומוכר על ידי בית המשפט כמונח שסתום למניעת ביצוע הסכמים כשהתוצאה של אכיפת ההסכם אינה ראויה.
בין השאר מופיע המונח ב, הקובע כי חוזה שנוגד את תקנת הציבור בטל, ב הקובע שניתן לבטל פסק בורר אם הוא נוגד את תקנת הציבור וב, בו ניתן לו משמעות החופפת את רעיון ההגנה מן הצדק.
מושובצה (בסלובקית: Mošovce) הוא כפר גדול בסלובקיה המרכזית, מקום מולדתו של המשורר והמשכיל הסלובקי יאן קולאר.
נכון לדצמבר 2020, יש במושובצה 1,346 תושבים.
היישוב מוזכר בכתובים לראשונה ב-1233 אצל המלך אנדראש השני, מלך הונגריה ככפר מלכותי.
מושבת מצורעים (לטינית: Leprosarium) היא מקום לבידוד אנשים החולים בצרעת (מחלת הנסן) משאר האוכלוסייה.
מושבות מצורעים, או בתי מצורעים, היו לעיתים קרובות בעלי אופי דתי והפכו נפוצים מאוד בימי הביניים, במיוחד באירופה ובהודו.
לאורך ההיסטוריה צרעת הייתה מחלה אשר עוררה פחד ורתיעה גדולים, זאת כיוון שגרמה לעיוותים בגוף ולנכות, הייתה חשוכת מרפא והאמונה העממית הייתה כי מדובר במחלה מידבקת ביותר.
מושבות מצורעים אשר נוהלו על ידי מסדרי נזירים נוצריים כונו בדרך כלל "בית לזר", על שמו של לזרוס.
חלק ממושבות המצורעים מוקמו על איים מרוחקים כדי להבטיח את בידודם של המצורעים מן האוכלוסייה, בתי מצורעים אחרים נבנו על דרכים ראשיות, שם ניתן היה לקבץ תרומות מעוברים ושבים לטובת שוכני הבית.
קיימות מחלוקות בין היסטוריונים באשר לתנאי החיים באותן מושבות מצורעים ובתי מצורעים.
יש הטוענים כי המצורעים חיו במקומות אלה בהזנחה קשה ובתנאים גרועים, לעומתם יש הטוענים כי תנאי החיים מחוץ למושבת המצורעים היו גרועים לא פחות.
נמצאו אף עדויות לאנשים שנדבקו באופן מכוון בצרעת כדי שיוכלו להתקבל ולחיות במושבת מצורעים.
יש אף המפקפקים כי שוכני מושבות המצורעים התאימו כולם להגדרה המודרנית של מחלת הצרעת, זאת היות שבאופן היסטורי המונח "צרעת" שימש למגוון גדול של מחלות.
בחלק ממושבות המצורעים הונהג מטבע מקומי (למשל אסימונים), מתוך חשש כי אם יעשה שימוש בכסף עובר לסוחר, עלולים מטבעות הכסף להגיע לידי הציבור הרחב ולגרום להפצת המחלה.
פיתוח טיפולים יעילים למחלת הצרעת במאה ה-20, יחד עם ההכרה בכך כי צרעת היא איננה מחלה מידבקת ביותר (לכ-95% מהאוכלוסייה חיסון טבעי למחלה), הובילו לירידה במספר מושבות המצורעים בעולם.
באזורים בעולם בהם עדיין לא ניתן לקבל טיפול יעיל במחלה, או במקומות שבהם המחלה מלווה בסטיגמה קשה, נותרו מושבות מצורעים.
ב-2005 פרסמה הסופרת האנגליה ויקטוריה היסלופ את הרומן ההיסטורי האי של סופייה, שעלילתו מתרחשת בחלקה הגדול במושבת המצורעים באי היווני ספינלונגה.
אי זה שימש כמושבת מצורעים בין השנים 1903–1957, כשהמושבה נסגרה לאחר שנמצאה התרופה למחלה.
הספר מתאר את הנסיבות שהביאו להעברתם של החולים לאי, את תסמיניה ותוצאותיה של המחלה, את היחס החשדני והעוין שהיה מנת חלקם של החולים, ואת מציאת התרופה לריפויה של המחלה.
בתנ"ך ישנה עדות על 'בית החופשית', שהיה מושבת מצורעים בה שהה עוזיהו מלך יהודה לאחר שנצטרע.
המסורת העממית מציינת את המקום במערה הנקראת כיום קבר בני חזיר השוכן בנחל קדרון.
עדויות לקיומה של הצרעת בארץ ישראל בתקופה הביזנטית ניתן למצוא בשרידי עצמות נזירים שנתגלו במדבר יהודה בכמה אתרים: בשרידי הכנסייה והמערה של מנזר מרטיריוס במעלה אדומים; במנזר יוחנן המטביל שבאתר קאסר אל-יהוד (סמוך לבית הערבה הישנה); ובכמה ממנזרי מדבר יהודה, בהם התגלו עקבות צרעת בשלדי נזירים.
כן הוא מזהה רצפת פסיפס שהתגלתה בהרצליה ובה הכתובת: "תרחם נא הממלכה על הצנועים ועל האומללים ועל החולים שבבית זה" כהוכחה למושבת מצורעים במקום.
בתקופה הצלבנית שכנה בירושלים מושבת מצורעים מצפון לשער החדש של ימינו, ונקראה על שם לזרוס, שעל פי הברית החדשה נרפא מצרעתו על ידי ישו.
המנזר הוקם ביוזמתו של מסדר האבירים המצורעים, שפטרונו היה המלך בלדווין הרביעי, שהיה מצורע אף הוא.
עדות לקיומה של מושבת מצורעים זו ניתן למצוא במפות צלבניות, ובמיוחד במפת קמבריי מן המאה ה-13.
בשלהי התקופה העות'מאנית פעלה מושבת מצורעים בתוך העיר העתיקה, בצמוד לחומה הדרומית ליד שער ציון (בתחומי גן התקומה של ימינו).
המצורעים התגוררו שם בבקתות עלובות, שדלתיהן פנו אל החומה ולא אל הרחוב.
הם התחתנו רק בינם לבין עצמם, ונחשבו לאחת הקהילות האומללות ביותר בעיר.
הרופא טיטוס טובלר שביקר וסקר את המצב הרפואי בירושלים בשנת 1846 מתאר את מושבת המצורעים:
בית המצורעים הראשון בירושלים בתקופה המודרנית נבנה במתחם הנקרא "בית ישעיהו הקדוש" ברחוב אגרון.
הוא הוקם על ידי נזירים גרמנים בשנת 1866, שטיפלו בכל מצורע, בן כל דת ומין.
ב-1887 הוקם "בית החולים למצורעים" בטלביה בלב חורש קטן הרחק מבתי מגורים.
המבנה והחצר הגדולה תוכננו על ידי האדריכל קונרד שיק.
כיום פועל בבית המצורעים הנסן מרכז תרבות העוסק בעיצוב מדיה וטכנולוגיה.
בשנת 2001 זכו מושבות מצורעים ממשלתיות ביפן לתשומת לב ציבורית כאשר הובא עניינן לבית משפט וזה הכריע כי ממשלת יפן לא נתנה יחס נאות לחולים שהושמו במושבות אלה.
בית המשפט המחוזי ביפן ציווה על ממשלת יפן לשלם פיצויים לחולים שהוחזקו במושבות.
ראש ממשלת יפן דאז, קואיזומי אף התנצל בפני החולים על שנים ארוכות של אפליה.
בשנת 2002 מונתה ועדת חקירה ממשלתית לבדיקת מצבן של מושבות המצורעים ובחודש מרץ, 2005, זכתה מדיניותה של ממשלת יפן ביחס למצורעים לגינוי חריף כאשר נקבע כי "מדיניותה של יפן לבידוד מוחלט...
ועדת החקירה גינתה לא רק את ממשלת יפן והרופאים שהיו מעורבים ביישום מדיניותה, אלא אף את בתי המשפט שפסקו לאורך שנים לטובת ממשלת יפן כל אימת שחולים ביקשו לערער על ההחלטה לבודדם מן האוכלוסייה ואת אמצעי התקשורת אשר כשלו מלדווח על מצוקתם של החולים.
במהלך החקירה נחשפו מסמכים המעידים על כ-7,000 מקרים של הפלות וניתוחי עיקור שנכפו על חולות בצרעת ואף דווח כי היו מקרים שבהם תינוקות לאימהות חולות נחנקו למוות לאחר לידתם.
מושבת פלימות' הייתה מיזם קולוניאלי אנגלי בצפון אמריקה בין השנים 1620–1691. היישוב הראשון של מושבת פלימות היה בניו פלימות, מיקום שנסקר בעבר ושמו ניתן על ידי קפטן ג'ון סמית.
היישוב, ששימש כעיר הבירה של המושבה, הוא כיום העיר המודרנית פלימות'.
בשיאה כבשה מושבת פלימות את רוב החלק הדרום-מזרחי של המדינה המודרנית מסצ'וסטס.
המושבה נוסדה על ידי קבוצה של פוריטנים (בדלנים אנגליקנים שביקשו להתרחק מהשפעות הכנסייה הקתולית) שמאוחר יותר כונו עולי הרגל.
מושבת פלימות הייתה, יחד עם ג'יימסטאון, וירג'יניה, אחת מהמושבות הראשונות המוצלחות שהוקמה על ידי אנגלים בצפון אמריקה וישוב הקבע המשמעותי הראשון באזור ניו אינגלנד.
בעזרת סקוואנטו, יליד שבט אינדיאני, הייתה המושבה מסוגלת לבסס הסכם עם צ'יף מסאסויט כדי להבטיח את הצלחת המושבה.
הסכמים אלו שיחקו תפקיד מרכזי במלחמת המלך פיליפ, אחת מהמלחמות המוקדמות ביותר ממלחמות האינדיאנים.
סופו של דבר, המושבה מוזגה עם מושבת מפרץ מסצ'וסטס ושטחים אחרים ב-1691 כדי ליצור את מחוז מפרץ מסצ'וסטס.
למרות ההיסטוריה הקצרה יחסית של המושבה, יש לפלימות מקום מיוחד בהיסטוריה האמריקנית.
שלא כמו רבים ממתיישבי ג'יימסטאון, חלק משמעותי מאזרחי פלימות נמלטו מחמת רדיפה דתית וחיפוש מקום שיאפשר להם להתנהג כראות עיניהם.
המערכות החברתיות והמשפטיות של המושבה היו קשורות קשר הדוק לאמונתם הדתית, וכן למנהג האנגלי.
רבים מהאנשים והאירועים סביב מושבת פלימות' הפכו לחלק מהפולקלור האמריקאי, כולל המסורת הצפון האמריקאית הידועה כחג ההודיה ומצבת סלע פלימות'.
מושבת רואנוק הייתה יישוב הקבע האנגלי הראשון בעולם החדש, שהתקיים לסירוגין בין השנים 1585 ו-1590. התנחלות קולוניאליסטית זו הוקמה ב-1585 באי רואנוק, הנמצא בשטחה של צפון קרוליינה של ימינו, כמחנה צבאי.
לאחר סכסוך מתמשך עם בני המקום, ננטש המחנה ביוני 1586.
באפריל 1587 ישב האתר מחדש על ידי משפחות אנגליות.
במהלך המלחמה שפרצה בין אנגליה לספרד נותק הקשר עם היישוב.
באוגוסט 1590 עגנו באי ספינות אנגליות שמצאו את המושבה ריקה מאדם.
גורל המתיישבים אשר נותר לוט בערפל, העניק לרואנוק את הכינוי "המושבה האבודה".
בתקופה שבין מסעות קולומבוס ועד שלטונה של אליזבת הראשונה נטלה אנגליה חלק זניח במסעות החקר והכיבוש של העולם החדש.
בתקופה זו, הוגבלה ברוב המקרים פעילותם של נתינים אנגליים בעברו המערבי של האוקיינוס האטלנטי לדיג עונתי במימי האי ניופאונדלנד או לסחר בלתי-חוקי בברזיל ובאיים הקריביים.
על אף תפקידה השולי בעולם החדש, התאפיינה תקופה זו בהיסטוריה האנגלית בפריחה כלכלית חסרת תקדים.
משנת 1500 ואילך, החלה תעשיית האריגים האנגלית לצמוח בקצב מהיר ועד מהרה תפסה את מקומן של תעשיות הטקסטיל הוותיקות באיטליה וארצות השפלה כספק האריגים העיקרי של מערב אירופה.
ברם, הזרם ההולך וגובר של מתכות יקרות מאמריקה, בצירוף ריבוי טבעי שהלך וגדל, יצרו לחצים אינפלציוניים אשר הביאו בעקיפין לעצירת הפריחה סביב מחצית המאה.
המיתון במערב-אירופה דחף את הסוחרים האנגלים לחפש אחר הזדמנויות כלכליות ושווקים חדשים במזרח אירופה, האימפריה העות'מאנית וצפון אפריקה.
התגברות העניין האנגלי בעולם החדש
הצלחתן של פורטוגל וספרד במציאת נתיב חצייה דרומי של אמריקה הציתה ניסיונות מחודשים מצדה של אנגליה למצוא נתיב ימי צפוני לקת'אי (Cathay), השם בו כינו את סין אירופאים בני התקופה.
בתחילה, נבחנה האפשרות לקיומו של נתיב צפון-מזרחי.
דבר זה הוביל בשנת 1555 להקמתה של חברת המניות המשותפת הראשונה בהיסטוריה, חברת מוסקובי (Muscovy Company).
אל מול ניסיון זה, קמו מרטין פרובישר והאמפרי גילברט (Humphrey Gilbert) שגילו עניין בחקר הנתיב הצפון-מערבי.
לאחר שהצליחו לשכנע את חברת מוסקובי לממנם, השיקו השניים שלושה מסעות מחקר בין השנים 1576–1578. בעוד גילברט תרם את חלקו בכתיבה תאורטית, נטל על עצמו פרובישר תפקיד מעשי ובתור ימאי מנוסה עמד בראש שלושת המסעות שניסו להעמיד את התאוריה במבחן המציאות.
המסעות זכו לתוקף ויוקרה מדעיים, והצליחו לעורר עניין וסקרנות בקרב הציבור הרחב באנגליה.
תשומת לב מיוחדת משך המסע הראשון, כאשר הספינות חזרו לאנגליה כשעל סיפונן אינואיט בן אמריקה הצפונית.