tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך רוב הסדרה הוא מתואר במצבים שבהם הוא מפגין בלבול וחוסר ארגון, בנוסף להיותו תלמיד בינוני למעט במקצוע תורת הצמחים.
אולם הוא מתפתח וגדל לאחר שהוא מצטרף לצבא דמבלדור בספר החמישי.
בעקבות כך חל שיפור רב בסטטוס החברתי שלו, הוא זוכה שם לתמיכה רבה מחבריו, ומשתפר ביכולות הקסם שלו.
נוויל הוא דמות משנית בארבעת הספרים הראשונים, ומופיע בעיקר כדמות קומית.
הוא אחד מתומכיו הידועים ביותר של הארי פוטר לאורך כל הסדרה, והופך לחבר טוב של רון ויזלי, הרמיוני גריינג'ר, ג'יני ויזלי ולונה לאבגוד.
רולינג הצהירה בעבר כי הספר החמישי היה "נקודת מפנה ממשית עבור נוויל", בעיקר בגלל תפקידו הגדול יותר בספר.
היא המשיכה ורמזה כי נוויל ימלא תפקיד עוד יותר חשוב בשני הספרים האחרונים ובמאבק נגד לורד וולדמורט.
רולינג אמרה בעבר בריאיון כי "יש הרבה מנוויל בתוכי - התחושה הזאת שאת אף פעם לא מספיק טובה...
הרגשתי זאת פעמים רבות כשהייתי צעירה".
כתוצאה מכך היא רצתה שנוויל יפגין אומץ בספר הראשון, שבו נוויל "מוצא את האומץ המוסרי לעמוד כנגד חבריו הקרובים - האנשים שנמצאים בצד שלו" לקראת שיא העלילה.
באותו ריאיון היא גם אמרה שזה היה "רגע מאוד חשוב עבורי בספר הראשון".
נוויל מופיע לראשונה לפני תחילת המסע על ההוגוורטס אקספרס, כאשר הוא מלווה על ידי סבתו ומחפש את הקרפד שלו העונה לשם טרבור.
הוא מתיידד עם הארי, רון והרמיוני, ומשתתף בחלק מההרפתקאות הראשונות של השלישייה.
נוויל תורם תרומה משמעותית אחת בשנתו הראשונה בהוגוורטס: הוא זוכה בהערכתו של אלבוס דמבלדור כיוון שניסה להתעמת עם השלישייה שהייתה בדרכה להפר את תקנון בית הספר ולהעמיד את גריפינדור בסכנה של איבוד נקודות בית נוספות.
בזכות מעשה זה דמבלדור מזכיר את נוויל באופן פרטני בסעודת סוף השנה, ומציין לשבח את האומץ הדרוש כדי להתנגד לחברים טובים.
הוא מעניק לנוויל 10 נקודות בית, שבזכותן הצליח בית גריפינדור לנצח את בית סלית'רין בתחרות על גביע הבתים.
בספר השני נוויל חושש שהמפלצת של סלית'רין תתקוף אותו כיוון שהוא "כמעט סקיב" ותלמיד חלש מאוד, אף על פי שהוא טהור דם.
אולם, בספר השלישי רמוס לופין, המורה החדש להתגוננות מפני כוחות האופל, הוא אחד מהראשונים המסייעים לנוויל לפתח את כוחות הקסם שלו בכך שביקש ממנו להתמודד מול בוגארט, משימה שנוויל עמד בה בהצלחה.
באחד משיעוריו של אלאסטור מודי בספר הרביעי חושפת רולינג את הסיבה שבגינה נוויל מתגורר עם סבתו.
במהלך אחד משיעוריו של אלאסטור מודי המתחזה נוויל מתאר את קללת הקרושיאטוס לשאר הכיתה, כיוון שהייתה זו הקללה שגרמה להוריו אי שפיות ונכות קבועה, הוא אינו אומר זאת ישירות ולכן הארי אינו מבין.
מאוחר יותר באותו ספר אלבוס דמבלדור מסביר זאת להארי בהרחבה ומספר שהם מאושפזים כבר שנים בבית החולים הקדוש מנגו ושמי שקיללה אותם הייתה בלטריקס לסטריינג'.
הוא מזמין את הרמיוני לנשף חג המולד ונדחה, ובמקום זאת הולך לנשף עם ג'יני ויזלי.
בספר החמישי זוכה נוויל לתפקיד יותר משמעותי בהשוואה לספרים קודמים, כך שהקורא מצליח להבין אותו בצורה יותר מעמיקה, בין השאר לאור תגובתו של נוויל לכך שחבריו של הארי גילו על מצבם ואשפוזם של הוריו.
בשיאה של העלילה בספר זה נוויל משתתף בקרב במחלקת המסתורין, שבמהלכו הוא שובר בטעות כדור זכוכית המכיל נבואה שנוגעת להארי ולוולדמורט.
דמבלדור, שהיה האדם היחיד ששמע את הנבואה במלואה, הסביר לאחר הקרב כי הנבואה נוגעת ל"הנבחר", שהוא קוסם שבכוחו להביס את וולדמורט.
"הנבחר" ייוולד ב"שלהי החודש השביעי (יולי), כך שהנבואה עשויה להתייחס לנוויל (נולד ב-30 ביולי 1980) או הארי (נולד ב-31 ביולי).
לפי רולינג "זה לא נותן לנוויל כוחות חבויים או ייעוד מסתורי....
נוויל הוא עדיין ה'עשוי היה להיות'".
בספר השישי זוכה נוויל לקבל שרביט חדש במקום הקודם שהיה שייך לאביו ונשבר במהלך המאבק מול אוכלי המוות בסוף הספר הקודם.
בזמן המסע על ההוגוורטס אקספרס הוא מוזמן על ידי הוראס סלגהורן, וכן שהוא הצליח בהתגוננות מפני כוחות האופל ובלחשים.
נוויל מעוניין להמשיך בפגישות של צבא דמבלדור, אך הארי טוען שאין בכך צורך כיוון שבוודאי יהיה להם "מורה ראוי".
כאשר קבוצת אוכלי מוות בראשותו של דראקו מאלפוי תוקפים את הטירה נוויל מגיע לסייע, וסופג פצעים קלים במהלך הקרב.
בהלוויה של אלבוס דמבלדור הוא מלווה על ידי לונה לאבגוד, והארי חש "גל עז של חיבה כלפי שניהם" כיוון שהיו החברים היחידים בצבא דמבלדור שסייעו לרון, הרמיוני וג'יני בקרב מול אוכלי המוות.
נוויל מקדיש את רוב זמנו בספר השביעי להנהגת המאבק מול תומכיו של וולדמורט (בראשותו של סוורוס סנייפ) שהשתלטו על הוגוורטס, כיוון שהארי נעדר מבית הספר על מנת לחפש הורקרוקסים.
ביחד עם ג'יני ולונה הוא מקים מחדש את צבא דמבלדור, ומנהיג אותו בהיעדרו של הארי במקביל לסיוע לתלמידים הסובלים תחת המשטר החדש.
נוויל מספר להארי שהאחים אלקטו ואמיקוס קארו הכו אותו, ושאוכלי המוות ניסו לפגוע בסבתו כדי לאלצו לחדול מפעילותו.
נוויל מתחבא בחדר הנחיצות, ומפגין כישרון רב בהפעלת החדר.
נוויל מזעיק את שאר חברי צבא דמבלדור לאחר חזרתו של הארי, ואלה בתורם מזעיקים את חברי מסדר עוף החול.
פעמיים במהלך הקרב על הוגוורטס הוא משתמש בידע שלו בתורת הצמחים על מנת להדוף את מתקפת אוכלי המוות.
מאוחר יותר מתואר כיצד הוא מסייע לאוליבר ווד לסחוב את גופתו של קולין קריווי.
נוויל מצהיר על שנאתו לוולדמורט כאשר זה מגיע עם גופתו חסרת החיים לכאורה של הארי, ועורף את ראשה של הנחשית נגיני באמצעות חרבו של גודריק גריפינדור (אותה הוא מושך מתוך מצנפת המיון), ובכך משמיד את ההורקרוקס האחרון והופך את וולדמורט לבן תמותה.
כאשר הקרב עובר לתוך היכל הכניסה להוגוורטס הוא מסייע לרון ויזלי להביס את פנריר גרייבק.
לאחר הקרב מתואר כיצד הוא יושב באולם הגדול עם חבורת מעריצים.
באפילוג של הספר השביעי (שהוא בעצם תשע עשרה שנים אחר כך) ג'יני מציינת כי נוויל הוא המורה לתורת הצמחים בהוגוורטס.
בריאיון שנערך עמה אמרה רולינג שנוויל מראה את המטבע שלו מימי צבא דמבלדור לתלמידים המבקשים זאת, ומספר להם על הרפתקאותיו.
רולינג הוסיפה ואמרה שנוויל נישא לחנה אבוט שלמדה איתו באותה שכבה אך בבית הפלפאף, וכעת היא הבעלים של הקלחת הרותחת).
מתיו לואיס גילם את דמותו של נוויל בשמונת הסרטים שיצאו.
דמותו של נוויל הוגחכה באמצעות שיניים צהובות ולא אחידות שלואיס הרכיב, נעליים גדולות מדי שנעל, וחתיכות פלסטיק מאחורי אוזניו שנועדו להבליט אותן.
לפני יציאת הסרט החמישי אמר לואיס על השינוי בדמותו של נוויל כי הוא חושב ש"מדהים שהדמות של נוויל באמת נפטרה מתדמית הקלוץ (עד גבול מסוים).
טוב מאוד לראות אותו מסייע בניגוד לעבר שבו החמיר את המצב.
אני מצפה בקוצר רוח לסרט החמישי, יהיה מעניין לשחק דמות כמעט שונה לחלוטין".
כשנשאל האם יש דמיון בינו לבין נוויל ענה לואיס שהוא "מגושם ושכחן" בדומה לדמות אותה הוא מגלם, אך בניגוד לנוויל הוא לא מפגין עצבנות וחוסר התמצאות.
לואיס גם אמר שמבחינתו זה מעניין לגלם דמות שעושה את הדבר הנכון למרות ההצקות מהן היא סובלת בבית הספר.
בסרטים המדובבים לעברית מדבבים את נוויל ניר לבנברג (סרטים 1–2) ורועי וינברג (סרטים 3–6).
נוויל מתואר כילד עגול פנים.
בספר השלישי הארי משווה מבחינה פיזית בין נוויל לפיטר פטיגרו.
בריאיון שנערך עמה בשנת 2000 אמרה רולינג כי נוויל הוא נמוך, שמנמן ובלונדיני.
לאורך רוב החלק הראשון של הסדרה מתואר נוויל כביישן חסר ביטחון עצמי ובעל יכולות קסם נמוכות מאוד (הוא עצמו הגדיר את עצמו בספר השני "כמעט סקיב").
בספר השלישי מתברר כי הבוגארט שלו הוא פרופסור סנייפ, ממנו נוויל מבועת בגלל היחס שסנייפ מפגין כלפיו.
רולינג אמרה כי הדבר הגרוע ביותר שמורה יכול לעשות הוא להתאכזר לתלמידיו.
ביחד עם לונה, נוויל סובל מבידוד חברתי לאורך רוב הספרים.
אף על פי שפרופסור לופין הוא אחד מהראשונים שמעודדים את נוויל, הוא מפתח ביטחון עצמי גבוה יותר רק מהספר החמישי.
בספר השביעי והאחרון התפתחות האישיות שלו מגיעה לשיאה, והוא הופך למנהיג ההתנגדות בהוגוורטס וזוכה להערכתם של רבים.
החל מהספר הראשון מפגין נוויל אומץ רב, תכונה הזוכה להערכה רבה על ידי רולינג.
היא מתארת את נוויל כאחד שלא מפגין את האומץ הגברי שלו בניגוד למה שהארי מפגין במשחקי הקווידיץ'.
במהלך הספרים הראשונים בסדרה מתואר נוויל כקוסם מחוסר כישרון וכתלמיד גרוע בבית הספר (למעט תורת הצמחים).
בספר השני אף נאמר כי משפחתו של נוויל (בעיקר סבתו) חששו במהלך ילדותו שהוא היה סקיב.
משפחתו נרגעת רק כאשר מגיע המכתב המבשר על קבלתו של נוויל להוגוורטס.
יכולות הקסם שלו משתפרות במידה רבה בספר החמישי, בו הוא מצטרף לצבא דמבלדור.
בספר השישי הוא מקבל שרביט חדש, במקום הקודם שהיה שייך לאביו ונשבר במהלך הקרב מול אוכלי המוות בספר הקודם.
מהמתואר בספר נראה כי השרביט משפר את יכולותיו של נוויל בבית הספר.
נוויל הוא קוסם טהור דם שנולד לפרנק ואליס לונגבוטום, שהיו הילאים ידועים וחברים במסדר עוף החול במהלך המלחמה הראשונה נגד לורד וולדמורט.
בספר החמישי מציין דמבלדור כי עד 1981 שניהם נמלטו מוולדמורט שלוש פעמים.
אולם, הצלחתם הייתה קצרה כיוון שהם עונו עד לשיגעון באמצעות קללת קרושיאטוס שהוטלה על ידי קבוצה של אוכלי מוות בראשותה של בלטריקס לסטריינג'.
עינויים של הלונגבוטומים נחשב לאחד הפשעים המזוויעים ביותר שבוצעו על ידי תומכיו של וולדמורט.
מאז אותו אירוע הם מאושפזים במחלקה הסגורה של בית החולים על שם הקדוש מנגו.
נוויל מבקר אותם בחגים, אך הם לא מסוגלים לזהות אותו.
אוגוסטה לונגבוטום, אמו של אביו, גידלה אותו מאז שהיה קטן.
כבר בתחילת הספר הראשון מצוין כי נוויל חושש מפני סבתו, שהיא אישה קשוחה וגאה המקפידה מאוד על משמעת ואיננה סובלנית.
לעיתים קרובות היא מותחת עליו ביקורת, בעיקר על חוסר הכישרון שלו לדעתה.
בספרים נאמר כי היא מעוניינת שהוא ילך בדרך דומה לזו של אביו, ללא קשר לרצונותיו או ליכולתו לעשות זאת.
בספר השביעי מתרחש מפנה ביחסים בין נוויל לבין סבתו.
לקראת שיא העלילה נחשף שאוכלי המוות ניסו לפגוע באוגוסטה כיוון שנוויל הנהיג את צבא דמבלדור המחודש.
ההילאי דוליש שנשלח לעוצרה לא הצליח, ובמקום זאת אושפז בבית החולים בגלל הפגיעות שספג מאוגוסטה שירדה למחתרת.
אוגוסטה מגיעה להוגוורטס לסייע לנוויל בקרב מול אוכלי המוות.
כאשר הארי מספר לה שנוויל נלחם באוכלי המוות היא אומרת "כמובן".
ארתור נוויל צ'מברלין היה מדינאי בריטי מהמפלגה השמרנית, ראש ממשלת בריטניה ממאי 1937 עד מאי 1940, בתקופה של טרום מלחמת העולם השנייה ובשנה הראשונה להתנהלותה עד התבוסה האנגלית בנורווגיה.
צ'מברלין נולד בעיר ברמינגהאם כבנו הבכור של ראש העיר דאז, ג'וזף צ'מברלין מנישואיו השניים.
מנישואיו הראשונים של אביו נולד אחיו למחצה של צ'מברלין, סר אוסטן צ'מברלין, אף הוא מדינאי, בזכות עצמו, וחתן פרס נובל לשלום.
צ'מברלין לא שירת כלל ב.
בעירו ברמינגהאם למד מתמטיקה, מטלורגיה והנדסה, ומאוחר יותר הצטרף לחברת רואי חשבון מוסמכים בעיר.
לאחר קריירה מוצלחת בתחום העסקי נבחר צ'מברלין ב-1911 למועצת העיר ברמינגהאם, וכעבור ארבע שנים, ב-1915, נבחר לראש העיר, תפקיד בו שימש אביו כ-40 שנים קודם לכן.
בדצמבר 1918 נבחר לחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז ברמינגהאם ליידיווד.
בדצמבר 1916, טרם נבחר לפרלמנט, מונה למנהל השירות הלאומי.
הוא שירת כשר האוצר בין 1923 ו-1924, ושוב בין השנים 1931 ו-1937, והיה שר הבריאות בשנת 1923 ושוב בין 1924 ל-1929 ובשנת 1931. הוא הפך לראש ממשלת בריטניה ב-28 במאי 1937 לאחר התפטרותו של קודמו בתפקיד, סטנלי בולדווין.
מספר ימים לאחר מכן מונה גם לראש המפלגה השמרנית.
תפיסתו של צ'מברלין את היטלר הייתה תפיסה נאיבית, והוא לא הבין עד כמה מוכן היטלר לשקר ולרמות כדי להשיג את מטרותיו, עד שהיה מאוחר מדי.
הייתה זו התנגשות בין הג'נטלמן האנגלי המושלם, העומד במילתו, ובין מדינאי ערמומי ומתוחכם, הלומד כל חולשה של העומד מולו במשא ומתן, ומנצל אותה עד תומה.
צ'מברלין נקט לכל אורך כהונתו במדיניות הפיוס, והדבר ניכר הן ביחסו להיטלר בעת החתימה על הסכם מינכן, והן במדיניות הספר הלבן של 1939 בניסיון לרצות את ערביי ארץ ישראל ומדינות ערב.
בסוגיה האחרונה הוא אף אמר כי "אם נגזר עלינו לפגוע בצד אחד, נפגע ביהודים ולא בערבים".
במכתבו לאחת מאחיותיו, מ-30 ביולי 1939, אמר צ'מברלין על היהודים בהתייחסו לרדיפתם, כי: "אני בעצמי לא סובל אותם; אבל זה אינו הסבר מספיק של הפוגרום.
מדיניות הפייסנות של צ'מברלין ניכרת יותר מכל בהסכמתו לסיפוח צ'כוסלובקיה, כפי שנקבע בהסכם מינכן (וכפי שיפורט להלן), אולם את השלמתו של צ'מברלין עם מעשיו של היטלר, מעשים שהפרו חוזה חתום (חוזה ורסאי), ניתן היה לראות עוד בשנים שלפני חתימת הסכם מינכן.
בשנים אלו התחמש הוורמאכט מעל ומעבר למותר לו, ברוכשו ובבנותו צוללות, טנקים ומטוסי קרב רבים.
הערה זו הראתה על אחת מן השתיים – אדישות עילאית לנעשה מחוץ לבריטניה, או נאיביות שאין שנייה לה.
פרשנויות מאוחרות יותר טענו שהיה מפוכח ביחס ליכולתה של בריטניה לצאת למלחמה באותה עת והעדיף לשמור על רגיעה אך בה בעת השקיע מרץ רב בהצטיידות ובבניית תעשיית הנשק האנגלית.
דרישתו הבאה של היטלר הייתה מכוונת לעבר צ'כוסלובקיה.
היטלר טען כי חלק ניכר מצ'כוסלובקיה (המכונה "חבל הסודטים") הוא בעל רוב של תושבים ממוצא אתני גרמני, וכי יש לספחם ל"רייך".
להערכה זו לא היה שותף המטה הכללי הגרמני, אשר גורמים מרכזיים בו קשרו קשר להדחתו של היטלר אם זה יורה על פתיחה במלחמה, בה העריכו כי הוורמאכט לא יוכל לעמוד כנגד צבאות בריטניה וצרפת.
לא ניתן להמעיט גם בחשיבות כוחו של הצבא הצ'כוסלובקי, אשר היה צבא מודרני וממוכן, אשר ביצר את גבולו עם גרמניה, והיה באפשרותו באותה העת להתנגד בצורה ראויה לכוח הפולש, עד לקבלת הסיוע מצרפת ומבריטניה.
אל מול דרישותיו של היטלר בעניין צ'כוסלובקיה, שהלכו ונעשו בעלות אופי תוקפני, הגיב צ'מברלין בתערובת של הססנות ופייסנות.
מלחמה היא דבר איום, ומן ההכרח שיהיה לנו ברור מאוד, בטרם נפתח בה, כי באמת עניינים גדולים הם המונחים על הכף".
ברוח זו שלח היטלר לצ'מברלין מכתב נוסף בו הציע כינוסה של ועידה, לדיון במשבר שהעלו דרישותיו.
בוועידה ישתתפו נציגי ארבע מעצמות – צ'מברלין עצמו, ראש ממשלת צרפת דאלאדיה, ה"דוצ'ה" האיטלקי מוסוליני וה"פיהרר" הגרמני היטלר.
בינתיים המשיכו הצדדים להיערך למלחמה, להזיז את כוחותיהם אל קווי הגבול, ולגייס את צבאותיהם.
האווירה הייתה כשל ערב מלחמה.
הוועידה עצמה החלה ב-29 בספטמבר בשעת הצהריים.
היא כללה הסכמה פורמלית לתת להיטלר את כל אשר יבקש, כהסכמה, כביכול להצעתו של "המתווך הנייטרלי" מוסוליני, אשר נוסחה במשרד החוץ הגרמני.
היטלר סירב אף לדון בשאלות כגון מתן פיצויים לצ'כוסלובקיה על הרכוש שנגזל ממנה, או מתן אפשרות לצ'כים אתניים שיצאו מן החבל לקחת עמם את רכושם.
היטלר סירב לאפשר אף הימצאותו של נציג צ'כוסלובקי בוועידה עצמה, אך הוסכם כי נציג כזה יוכל לחכות "בחדר הסמוך".
עם סיום הוועידה נלקחה מפה לנציגים צ'כים אלו, ועליה סומנו החלקים שעל צ'כוסלובקיה למסור מיד לידי היטלר.
בשעות הקטנות של ליל ה-29-30 בספטמבר חתמו הצדדים על הסכמי מינכן.
לאחר החתימה התעקש צ'מברלין להמשיך ולדון עם היטלר בעניינים הנוגעים לשלום העולם, והחתים אותו על פיסת נייר בה נאמר כי בריטניה וגרמניה מתחייבות שלא לצאת לעולם למלחמה זו נגד רעותה.
צ'מברלין שב ללונדון במטוס, ונשא נאום בפני קהל נלהב בשדה התעופה.
כשהוא אוחז במטרייה שחורה (שהפכה לסמל לכניעה, ולדימוי הוויזואלי המזוהה ביותר עם אישיותו של צ'מברלין עד ימינו אלו) הכריז כי הוא הביא לעולם "שלום בדורנו", ונופף בפיסת הנייר עליה חתם היטלר.
ההסכם זכה לשבחים נלהבים הן בבריטניה והן בעולם.
היחיד באותו הזמן שהתנגד בנחרצות להסכם מינכן היה וינסטון צ'רצ'יל, שדעותיו לא נשמעו באותו זמן, אשר הגיב ואמר: "בריטניה יכולה הייתה לבחור בין חרפה למלחמה.
היא בחרה בחרפה ותזכה במלחמה".
תפקידו של נוויל צ'מברלין לאחר הסכם מינכן
גם לאחר הסכם מינכן המשיך צ'מברלין במדיניות של שב ואל תעשה, וזאת אף לאחר שהיטלר, תוך הפרה גסה של כל הסכם שנערך עמו, "פרש את חסותו" על מה שנותר מצ'כיה ומסלובקיה, במרץ 1939. רק שלושה ימים לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה הגישה הממשלה הבריטית "מחאה רשמית" לגרמניה.
ה"באה בתור" ברשימת הכיבושים הטריטוריאליים שסימן לעצמו היטלר הייתה פולין.
במרץ 1939, בסמוך ליום הולדתו השבעים, הבין צ'מברלין כפי הנראה, כי אין מנוס מהחלטה תקיפה בעניין זה, וכי הדרך בה ניסה לצעוד עד עתה תוביל אך לאסון.
ב-31 במרץ 1939, שבועיים ויומיים לאחר כניסת הכוחות הגרמניים לפראג, נשא צ'מברלין נאום בו הבהיר כי בריטניה תפעל בכוח כנגד כל פעולה שתאיים על עצמאות פולין.
הדרך למלחמת העולם השנייה נסללה עתה באופן רשמי.
אין לדעת עד כמה ניסה צ'מברלין מלכתחילה לנצל את הזמן שיקנה עבורו הסכם מינכן על מנת להביא לחימושה מחדש והתעצמותה הצבאית של בריטניה (ואומנם, בתקופה זו, שיפרה בריטניה במידת מה את מוכנותה הצבאית למלחמה הממשמשת ובאה) ועד כמה היה קורבן לרטוריקה הפייסנית שלו עצמו.
מכל מקום, עם כניסתו של היטלר לפראג, ודרישותיו הטריטוריאליות בפולין, היה צ'מברלין נחוש בדעתו לעשות כל שביכולתו על מנת לעצרו.
כאשר פלשה גרמניה לפולין ב-1 בספטמבר 1939, נתן צ'מברלין אולטימטום לגרמניה להסיג את כוחותיה.
משפקע האולטימטום, בצהרי יום 3 בספטמבר, הכריז צ'מברלין כי בריטניה מצויה במלחמה.
בנאום בבית הנבחרים שנשא באותו היום הודה צ'מברלין כי כל עמלו במשך שנים היה לשווא, והודיע כי מעתה יקדיש את כל כוחו ומרצו למיגורו של ההיטלריזם.
צ'מברלין מכריז מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939.נתקלת בבעיות בהפעלת הקובץ?
בתאריך 3 בספטמבר 1939 הכריז צ'מברלין מלחמה על גרמניה:
לאחר כיבושה של פולין בידי הנאצים, החלה תקופה בת כחצי שנה של "המלחמה המדומה" או בגרמנית "זיצקריג" (Sitzkrieg, מלחמת-ישיבה).
במהלך תקופה זו ביצע הצבא הבריטי מספר מבצעים כושלים, בהם המבצע לכיבוש צפון נורווגיה באפריל 1940 לאחר כיבוש דרום המדינה על ידי הגרמנים.
הכישלון הצורב בנורווגיה הביא למשבר קואליציוני, ולקריאות להתפטרותו של צ'מברלין.
ב-7 במאי 1940 במהלך הדיון לגבי נורווגיה נשא חבר הבית ליאופולד איימרי (לאחר מכן השר האחראי לענייני המזרח הרחוק בממשלת צ'רצ'יל) נאום בו ייחס את האחריות לכישלון לצ'מברלין באופן אישי, וסיים במילותיו המפורסמות של אוליבר קרומוול אל חברי "הפרלמנט הארוך": "ישבת יותר מדי על כסאך בהתחשב בתועלת שהבאת.
הסתלק, אני אומר, ותן לנו לסיים עמך.
גם דייוויד לויד ג'ורג', ראש הממשלה בזמן מלחמת העולם הראשונה, אמר: "ראש הממשלה צריך לתת דוגמה להקרבה, כי אין דבר שיכול לתרום לניצחון במלחמה זו יותר מאשר אם הוא יקריב את חותם שלטונו".
בעקבות ההתמרמרות גברו הקריאות להקמת ממשלת אחדות לאומית בהשתתפות מפלגת הלייבור.
אנשי הלייבור הסכימו להצטרף לממשלה, אך לא תחת צ'מברלין.
ב-10 במאי 1940 החלה הפלישה הגרמנית להולנד, בלגיה וצרפת.
עוד באותו יום הגיש צ'מברלין את התפטרותו למלך ופינה את מקומו כראש הממשלה לווינסטון צ'רצ'יל.
עם זאת, הודיע כי הוא יוסיף להחזיק בתפקיד ראש המפלגה השמרנית ושר האוצר.
מנהיגים רבים מן הליברלים ומהלייבור ואף חברים רבים מהמפלגה השמרנית, הודיעו כי יסרבו לשבת בממשלה בה לצ'מברלין כוח כה רב.
צ'רצ'יל נענה להם ומינה אותו לשר האחראי על מועצת המלך – תפקיד טקסי בעיקרו.
שבור נפשית הוא סבל גם מהידרדרות בריאותית, וביולי אותה שנה נאלץ לעבור ניתוח להסרת גידול סרטני בבטנו.
ב-3 באוקטובר הכריחה אותו מחלתו לוותר על התפקידים שבהם החזיק עד אותה עת.
ב-12 בנובמבר 1940 נשא וינסטון צ'רצ'יל נאום בפרלמנט, ובו הספיד את צ'מברלין באלו המילים:
המוניטין של צ'מברלין נותר שנוי במחלוקת בקרב היסטוריונים.
ספרים כמו Guilty Men , שפורסם ביולי 1940, האשימו את צ'מברלין ומקורביו בהסכם מינכן ובכך שנכשלו בהכנת בריטניה למלחמה.
רוב ההיסטוריונים בדור שלאחר מותו של צ'מברלין החזיקו בדעות דומות, ובראשם צ'רצ'יל בספרו חשרת הסופה.
כמה היסטוריונים מאוחרים יותר כמו David Dutton הם בעלי השקפה חיובית יותר על צ'מברלין ומדיניותו, תוך שימוש במסמכי ממשלה שפורסמו במסגרת חוק גילוי מסמכים לאחר 30 שנה.
הם טענו כי יציאה למלחמה עם גרמניה ב-1938 הייתה הרת אסון מכיוון שבריטניה לא הייתה מוכנה אליה וכי צ'מברלין ניסה להרוויח זמן כדי לחזק מוכנות בריטניה למלחמה.
לדוגמה, גילוי המסמכים חשף דו"ח של המטה הכללי של צבא בריטניה שקבע כי בריטניה לא מסוגלת למנוע בכוח פלישה גרמנית לצ'כוסלובקיה.
עם זאת יש היסטוריונים מאוחרים כמו Robert Alexander Clarke Parke שממשיכים לבקר את צ'מברלין בחריפות.
נווה שלום (בערבית واحة السلام, תעתיק מדויק: ואחת אלסלאם) הוא כפר דו-לאומי, סמוך ללטרון, השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
שמו של היישוב הכפרי סמלי ומסמל את שאיפת המקימים ליצור יישוב שיביא את השלום ובמטרה לקדם את הדו-קיום בישראל בין יהודים לערבים.
כדברי ברונו הוסאר הנזיר שהקים את הכפר: "אמונה בניצחון האהבה על האיבה, זו המטרה האמיתית והעמוקה ביותר של כפר שלום".
נווה שלום הוא כפר שיתופי בו מתגוררות משפחות יהודיות וערביות, בעלי אזרחות ישראלית, החיים חיים שוויוניים.
בכפר פועלת מערכת חינוך דו-לשונית ודו-לאומית.
היישוב הוקם בשנת 1969 על ידי הנזיר הדומיניקני ברונו הוסאר (1911–1996), שנולד כיהודי במצרים, כמימוש חזונו לדו-קיום ערבי–יהודי.
הוא נקבר בנווה שלום ועל מצבתו חקוקים מגן דוד וצלב.
בשנת 2006 ערך המוזיקאי האנגלי רוג'ר ווטרס, בסיסט להקת הרוק, פינק פלויד, הופעה בכפר נווה שלום.
מקום ההופעה נבחר, לדברי ווטרס, "כמחווה של סולידריות עם הישראלים והפלסטינים המחפשים דרך לא אלימה לשלום צודק".
במקום כיפת התבודדות הקרויה בית דומיה סַכִּינָה, אשר קיבלה את שמה מספר תהילים ומהקוראן (בערבית המילה סכינה משמעה שכינה) זהו מבנה עגול וקטן הנועד להירגעות ולתפילה.
את המבנה תכנן האדריכל חיים חפץ.
בנווה שלום הוקם "המרכז הרוחני פלורליסטי על שם ברונו הוסאר", שמטרתו יצירת בסיס משותף לדיאלוג בין העמים.
את מבנה המרכז עיצב האדריכל חגי דביר והוא משלב בו יסודות יהודים, נוצרים, מוסלמים ובודהיסטים.
הוא עיצב שני אולמות רחבי ידיים, עטורי כיפות גדולות וחלונות אובליים השואלים מוטיבים ממסגדים, כנסיות, בתי כנסת וגני זן.
במקום נערכים הרצאות, דיונים וחוגי מדיטציה והוא פתוח גם למבקרים חיצוניים.
נווה שלום ממוקם ב"שטח הפקר", שהיה אזור מפורז שלא-בשליטתן של מדינת ישראל או ירדן טרם 1967. ישראל מעולם לא-סיפחה רשמית את שטח זה.
בפסק דין משנת 2005, שעסק באישום פלילי נגד תושב היישוב שהסיע תושב מהרשות הפלסטינית ללא-היתר (שב"ח), קבע השופט כי לא-הוכח שההסעה בוצעה בתחומי מדינת ישראל הריבונית.
עם זאת, היישוב מוכר מבחינה בינלאומית כחלק מישראל ולא כהתנחלות, וכך הוא גם מיוחס מבחינה חוקית להבדיל מהתנחלויות הכפופות לתקנות החירום של יהודה ושומרון.
נָוה שאנן היא שכונה בירושלים, הממוקמת בין מוזיאון ישראל לקמפוס גבעת רם (אדמונד ספרא) של האוניברסיטה העברית.
שמה של השכונה נלקח מפסוק בחזון של הנביא ישעיהו:
השכונה נוסדה בשנת תרפ"ה (1925).
יהודים מקהילה חרדית רכשו אדמה במקום שבו נמצא היום מוזיאון ישראל, אז הייתה זו גבעת טרשים מחוץ לתחום הפיתוח העירוני של ירושלים, עליה בנו בתים צנועים.
בהמשך נבנו בתים בעמק, היכן שכיום נמצאת השכונה.
במשך שנים הייתה השכונה נידחת שרק שביל עפר כבוש הוביל אליה.
במהלך שנות ה-30 היו דמי השכירות בה מהנמוכים ביותר בירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות שימשה השכונה בסיס ליציאת לוחמי חטיבת הראל בדרכם לקרב סן סימון ולכיבוש שכונת קטמון במסגרת מבצע יבוסי.
ההתקפה הראשונה על קטמון נערכה ב-28 באפריל 1948. הכוח התוקף יצא מנווה שאנן רגלית ונע לעבר מנזר סן סימון, אך תעה בדרך והגיע באיחור.
כשהגיע הכוח לאזור המנזר נפתחה עליו אש חזקה והכוחות נסוגו.
התקפה שנייה על קטמון יצאה בלילה של יום ה 29 באפריל 1948. הכוחות הוסעו לאזור נווה שאנן ומשם צעדו ברגל.
קצת לפני ההסתערות התגלה הכוח ונורו עליו מספר יריות.
היה זה האות לתחילת ההסתערות.
לאחר קרבות ברחובות השכונה פרצו חיילי הפלמ"ח אל תוך המנזר וניהלו קרב שהוביל לכיבוש קטמון.
בשנת תש"ך (1960) הוחלט להקים במקום בתי השכונה במרומי הגבעה את מוזיאון ישראל, ועם בניית המוזיאון נהרסו בתים ששכנו באתר המיועד ונבנו בתים נוספים בעמק.
החרדים שגרו בבתים הישנים פונו וקיבלו פיצויים.
את הבתים החדשים בעמק אכלסו יהודים יוצאים בולגריה.
באותה שנה החלה להיבנות בצמוד לנוה שאנן גם שכונת ניות.
האוניברסיטה העברית, הסמוכה לשכונה, בנתה בסוף שנות השישים שני בתי דירות בשכונה (בנווה שאנן 18 ו-29), ששימשו תקופה קצרה כמעונות סטודנטים, ומאמצע שנות השבעים שמשו כדיור לאנשי סגל בעלי משפחות שהצטרפו לאוניברסיטה.
עם השנים נרכשו מרבית הדירות בידי המרצים הגרים בהן.
בתחילת שנות השבעים החלה בנייה של קמפוס חדש לבצלאל בשכונה, אבל עם תחילת מלחמת יום הכיפורים נפסקה הבנייה ולא חודשה עוד.
בשנות ה-90 הוקמה אכסניית יצחק רבין בכניסה הצפונית לשכונה.
נוויל שוּט נורוויי היה מהסופרים האנגלים הפופולריים ביותר של אמצע המאה העשרים.
סיפוריו והדמויות שיצר מצטיינים בחביבות אמיתית, הגולשת לעיתים למתקתקות מוגזמת אבל מסבירה, מדוע יובל שנים לאחר מותו, רוב ספריו ממשיכים לצאת בהדפסות חוזרות.
יצירותיו של שוט הן בדרך כלל ספרי הרפתקאות בסגנון מאופק אך מרתק, לא פעם בדגש על תחומים טכניים.
No Highway משנת 1948 למשל, בונה דרמה סביב כשל מבני בתכנון מטוס.
באחדים מן הרומנים שלו יש גם יסוד על-טבעי, בייחוד בספר Round the Bend משנת 1951, העוסק בדת חדשה, הצומחת סביב מכונאי מטוסים.
ספרו המוכר ביותר של שוט היה בין האחרונים שכתב: על החוף (1957), שהרקע לו הוא עולם גווע לאטו כתוצאה ממלחמה גרעינית.
הפופולריות שלו נבעה בחלקה מעיבודו לסרט ששוט תיעב בגלל העיבוד החופשי שעשה הסרט בדמויות שלו.
שוט נולד באילינג שבלונדון ולמד בבתי הספר דראגון ושרוסברי ובבליול קולג' שבאוקספורד.
במלחמת העולם הראשונה התקבל שוט לאקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ', אבל משום שסבל מגמגום לא הצליח שוט לעבור הסמכה כקצין לחיל האוויר, ולכן הוא שירת כחייל בצוות קרקע.
בהיותו הן מהנדס מטוסים והן טייס, החל את הקריירה שלו כמהנדס בחברת התעופה דה הבילנד, אבל כיוון שלא היה מרוצה מן ההזדמנויות שהוצעו לו, עבר לעבוד בשנת 1924 בחברת ויקרס, שם היה לו חלק בפיתוח ספינות אוויר.
שוט פרש מחברת ויקרס זמן קצר לאחר קרקוע ספינת האוויר שבפיתוחה עסק עקב התרסקותו הקטלנית של הדגם המקביל.
הוא מתאר תקרית זו בהרחבה בספרו האוטוביוגרפי משנת 1954 Slide Rule.
בשנת 1931 הקים חברה לבניית מטוסים בשם Airspeed Ltd.
אותה שנה גם נשא לאישה את פרנסיס מרי הטון.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, כבר היה שוט סופר מצליח.
הוא התגייס לצי כמתנדב מילואים בדרגת סג"ם, במחלקת כלי נשק שונים, שם ערך ניסויים בכלי נשק סודיים, עבודה שקסמה למכונאי והמהנדס שבו.
פרסומו כסופר נודע הניע את משרד המודיעין לשלוח אותו לנחיתות בנורמנדי ב-6 ביוני 1944 ומאוחר יותר לבורמה, בתור כתב.
אחרי מלחמת העולם השנייה, עבר לחיות באוסטרליה, מתוך ביקורת קשה על מה שראה כהתנוונות של ארץ הולדתו.
אוסטרליה מופיעה ברבים מן הרומנים המאוחרים שלו, ביניהם משנת 1950 A Town Like Alice הנודע שתורגם לעברית בשם העזבון.
הייתה לו קריירה קצרת-ימים כנהג מרוצים באוסטרליה בין השנים 1956 ו-1958, שם נהג ביגואר לבנה מדגם XK140. משהו מן ההתנסות הזאת מצא את דרכו אל דפי ספרו על החוף.
רבים מספריו הוסרטו, ביניהם המחלל בחליל הקסם, על החוף (ב-1959), No Highway (ללא דרך בשחקים) (ב-1951) ו-A Town Like Alice בשנת 1956 זה האחרון עובד גם לטלוויזיה האוסטרלית בשנת 1981.
נויל שוט מת במלבורן בשנת 1960. הוא היה דודן של השחקנית האירית-אמריקאית ג'רלדין פיצג'רלד.
הרומן המפורסם ביותר של שוט, על החוף, הוא מן הפחות אופייניים שלו, כתוב בנימה קודרת ומשולל אופטימיות, שלא כדרכו.
הרקע לספר הוא אוסטרליה מיד לאחר מלחמה גרעינית, שהחריבה את חצי הכדור הצפוני.
הנשורת נישאת עתה עם הרוחות אל חצי הכדור הדרומי.
הספר, העוסק לכאורה במלחמה גרעינית, הוא למעשה עיון באופן שבו אנשים חיים ומה שהם עושים בחייהם כשיש להם ידיעה מוקדמת ברורה למדי על מותם הממשמש ובא.
(נושא דומה מופיע ברפרוף, אך ללא חקירה מעמיקה, בסיפור המסגרת של לוח השחמט.)
האופטימיות של שוט נוכחת עדיין במצועף: הוא איננו חוזה קריסה אלימה של החברה, הדמויות שלו אינן מתפרעות, אלא מנסות כמיטב יכולתן להתמודד עם הבלתי נמנע ולדשדש בתוכו - לא "לפלס דרך ולחצות אותו," הואיל ודבר זה הוא מן הנמנע, במקרה זה.
נימת הספר מלנכולית, לא זועמת.
לרומן, שהתפרסם בשנת 1957, היה חלק בהשפעה על דעת הקהל בארצות הברית בכיוון תמיכה באמנה למניעת ניסויים באטמוספירה.
מזרחי, 1960, תרגם ארנון בן נחום
מזרחי, 1964, תרגמה רנה לוטן
על החוף, הוצאת זמורה ביתן 1988, תרגמה דפנה לוי
מזרחי 1975, תרגמה עליזה נצר
המחלל בחליל הקסם, הוצאת זמורה ביתן, 1991 תרגם גדעון טורי
שנת החיים האחרונה, הוצאת מ.
מזרחי, 1964, תרגם יוסף ויניצקי
נָווה שאנן היא שכונה שהוקמה בדרום תל אביב ב-1921. גבולותיה הם רחוב הרכבת מצפון, דרך בגין ורחוב העלייה ממערב, רחוב החרש ממזרח ורחוב דרך שלמה מדרום.
לאחר מאורעות תרפ"א, החליטה קבוצה של מעל 400 יהודים לעזוב את יפו.
יושב ראש הוועד של המתיישבים היה העסקן, אספן האמנות והחוקר יעקב פרמן.
לשם כך איתרה הקבוצה את פרדס שייח'-עלי ששכן בסמוך למתחם של תחנת הכוח הראשונה בתל אביב.
הפרדס היה תא שטח פורה בגודל של 260 דונם ונהנה מאספקת מים עצמית.
את הקרקע רכש עבור הקבוצה בצלאל יפה ובדצמבר 1921 חגגו חברי הקבוצה את השלמת הרכישה של השלב הראשון.
חברי הקבוצה, אשר כללה בעלי מקצוע מתחומים שונים, ובהם נגרים, חקלאים, סוחרים ופועלי בניין, שאפו להקים חלופה עירונית למונופול החקלאי שהיה בידיהם של הערבים ביפו והגרמנים במושבה שרונה.
בהתאם לכך, הם בחרו, במסגרת תחרות אדריכלית שיזמו, בתוכניתו של האדריכל יוסף טישלר, הידועה כתוכנית "המנורה".
תכנון השכונה ורחובות השכונה בצורת מנורת בית המקדש
על פי תוכנית המנורה, אשר בנויה למעשה על רעיון קונצנטרי השואב השראה מפרויקטים חקלאיים–עירוניים מוקדמים יותר, כדוגמת אלה של ריכרד קאופמן ואבנעזר הווארד, תוואי הרחובות בנוי בצורת מנורת שבעת הקנים שעמדה בבית המקדש, אשר השמש במרכזה.
רחוב לוינסקי מהווה את "השמש" וממנו יוצאים "קנים": רחובות צרים, אשר מתעגלים בהגיעם לציר שדרות הר-ציון (שדרות ירושלים דאז).
עם זאת, התוכנית לא באה לידי מימוש בשל הסיבה שחברי הקבוצה התקשו לרכוש את כל השטחים המיועדים.
המיקום הגאוגרפי של התוכנית נקטע למעשה במה שהפך מאוחר יותר לגבול בין יפו לתל אביב.
גבול זה, לא רק שחסם ומנע את התממשות החזון האוטופי של הקבוצה, אלא גם יצר את תוואי השטח שהוקצה בשנים מאוחרות יותר לפרויקט התחנה המרכזית החדשה.
בהסתמך על האופי הקונצנטרי של תוכנית השכונה, היווה מרכז ה"מנורה" מתחם שכונתי מקומי, אשר בהמשך נקרא "מתחם ביאליק".
מתחם זה כלל בית ספר יסודי שכונתי ע"ש חיים נחמן ביאליק שנבנה ונחנך ב-1930, על מנת לענות על צורכיהם של תושבי השכונה.
בד בבד, החלה השכונה להינתק משאר אזורי המגורים הסובבים אותה.
תושבי השכונה, אשר בחלקם הגדול עבדו בתחומי מלאכה שונים ומגוונים, פתחו את עסקיהם כך שנוצר רצף של בתי עסק קטנים המתמחים במקצועות, כגון: דפוס, ייצור מתכת, מכירת נעליים, נגרות וכדומה.
אלה התערבבו עם בתי המגורים, אשר נבנו בבנייה נמוכה ורוויה יחדיו.
לצורך התרחבותה של שכונת נווה שאנן נרכשו אדמות אבול ג'יבן עליהן נבנתה השכונה החדשה בשנות השלושים על "גבעה (שכונת גבעת מרקו)" לצידי הדרך העולה מצומת המסגר - לה גוארדיה (הרחובות ראש פינה, איילת השחר, הגר"א).
מתחם התערוכות והירידים הראשון בתל אביב (יריד המזרח 1932)
בשנת 1932 הוקם בקצה הצפון-מערבי של השכונה מתחם זמני של הירידים והתערוכות בארץ שנקרא בשם: יריד המזרח.
באופן זמני, לפני שעבר אל צפון העיר, המתחם השתרע בין שני צדדיו של רחוב השפלה.
בשנת 1934 עבר המתחם אל שטח קבוע בצפון העיר בצמוד אל נמל תל אביב בסמוך אל שפך נחל הירקון ואל "תחנת הכוח רדינג" וכונה בשם: "יריד המזרח".
הקמת בנייני מגורים בסגנון הבינלאומי
בשנים 1934- 1936 הוקמו על הגבעה כמה מהבתים המרשימים בעיר שנבנו לפי היבטים אדריכליים של הסגנון הבינלאומי: בית שרנו (ראש פינה 26), בית קלמרו (ראש פינה 25) ובית שלם (ראש פינה 28).
שלושת הבניינים הם מהמבנים המרשימים בסגנון הבינלאומי של תל אביב, ושלושתם מיועדים לשימור מחמיר בתוכנית השימור של תל אביב.
בקצה הצפון מזרחי של השכונה (לבנדה 56) בצמוד לחומת הרכבת שעברה כאן בדרך לירושלים, נבנה בית שמעון לוי (בתמונה), הידוע יותר בכינוי "בית האוניה".
שמעון לוי קיבל אישור לבנות בית בן שלוש קומות, אך שנה אחר כך הוגשה נגדו תביעה על שבנה שש קומות.
בית האוניה מיועד אף הוא לשימור.
ב-1938 התקבלה ההחלטה לפתוח בשטח הגובל מצפון-מערב לשכונה את תחנת האוטובוסים המרכזית הראשונה של תל אביב ("התחנה המרכזית הישנה").
המניע העיקרי להקמת התחנה בשטח זה נבע מעצם העובדה שהאוטובוסים העירוניים חנו בכיכר המושבות הסמוכה שהיוותה צומת תחבורתי בעיר.
בשנת 1940 נפתחה התחנה המרכזית הישנה באזור הצפוני של השכונה כאשר מסביבה נקראו שמות הרחובות על שם חבלי ארץ: "השפלה, הנגב, הגליל, השומרון, השרון".
בסמוך אל התחנה מוקמו לאחר מכן חניוני אוטובוסים ומסוף עבור קווים עירוניים עם תחנת מידע ברחוב הגדוד העברי.
בצמוד אל התחנה הוקם בית הספר לנהיגה של "אגד".
החלק הדרומי של השכונה היה שייך לתחום השיפוט של עיריית יפו והיו בו פרדסים של ערבים מקומיים.
לאחר נטישתם בזמן מלחמת העצמאות, היו אמורים להקים שם את החלק הדרומי של נווה שאנן, אך ריבוי בעלות על הקרקעות במתחם לא אפשר לבנות את החצי הדרומי של השכונה.
אריה פילץ יזם מקומי, רכש את בהדרגה את הקרקעות וב-1963 הציע להקים על אותן קרקעות את התחנה המרכזית החדשה.
פילץ, היה נחוש לנצל את זכויות הבנייה המגיעות לו ולהקים שם טרמינל אוטובוסים בינעירוני, ללא כל התחשבות במצב הסביבה וטובת תושבי המקום ותוך כדי כך הרס את אחד הרחובות שהיווה את תוכנית המנורה של מתכנן השכונה.
פתיחת המדרחוב והתחנה המרכזית החדשה
בסוף שנת 1992 החלו בעירייה ביישום התוכניות להפיכת רחוב נווה שאנן למדרחוב ולחברו אל מתחם התחנה המרכזית, כחלק מתהליך החייאת השכונה.
כמה שבועות לאחר פתיחת התחנה נפתח המדרחוב עם כניסה תת-קרקעית ממנו ישירות אל מתחם התחנה.
בניית התחנה, אשר תוכננה על ידי האדריכל רם כרמי, הסתיימה ב-1993 ונפתחה ב-18 באוגוסט באותה השנה.
האזור כולו התדרדר בשל חילופי אוכלוסייה, התבלות המבנים הקיימים באזור והזנחתם, ואי ההשקעה של העירייה בתשתיות ושירותים קהילתיים.
התחנה החדשה הפכה למוקד אזורי, אשר קיבל גוון רב-תרבותי ומשרת בעיקר את צורכיהם המסחריים של אוכלוסיית הזרים באזור.
מתחם ביאליק הפך לאזור פשע, המשמש גם כמקום מפגש לנרקומנים, זונות וחסרי בית.
התחנה המרכזית הישנה הפכה אף היא לאזור נטוש, משום שכל תנועת האוטובוסים עברה לתחנה החדשה, ושטח התחנה הישנה הפך לחניון אוטובוסים ומכוניות.
ב-2 באוגוסט 2009 נהרסו הרציפים האחרונים שנותרו בתחנה, לאחר ששלושה רציפים נוספים נהרסו ב-2001.
בנוסף, עברה השכונה גם שינויים באופי האוכלוסייה.
אם בשנותיה הראשונות של השכונה התושבים המייסדים היו ברובם בעלי מקצועות חופשיים, המתקשרים לתחומי מלאכה ובנייה, הרי שברבות השנים חלקם עזבו את האזור, או שהשכירו את השטחים והמבנים למשפחות אחרות, אשר באו ממעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר.
בסוף המאה ה-20 האזור הפך לפחות אטרקטיבי בשל התופעות האורבניות השונות שצוינו לעיל, והחל למשוך גורמי פשע, משפחות מעוטות יכולת, ועובדים זרים, בשל שכר הדירה שהיה נמוך יחסית.
ב-2005 הועבר בית הספר ביאליק למבנה של בית ספר רוגוזין ברחוב העלייה, וחלק ממבנהו נהרס.
מבנה נוסף נשאר ונמסר לשימושה של משטרת ישראל.
לידה הוקמה ב-2007 "גינת לוינסקי" - גינה ציבורית עם מגרש ספורט וגן שעשועים.
בלב הגינה ממוקמת ספריית גן לוינסקי - מרכז קהילתי עצמאי וייחודי המציע פעילות פנאי ותרבות למגוון הקהילות המתגוררות בשכונה.
לפי תוכנית המתאר תל אביב 5000 שהוצגה ב-2 בפברואר 2010, נווה שאנן ואזור התחנה המרכזית הישנה יועדה לפיתוח כשכונת מגורים, בעיקר לצעירים, בשילוב שימושים נוספים.
לאורך נתיבי איילון יפותח מרכז עסקים ראשי ויקומו מגדלים.
בשטחי התחנה המרכזית יוקם מרכז ציבורי שבמקור היה אמור לכלול את בית הספר לאמנות מנשר.
בגלל חוסר מימון הפרויקט, הבית עתיד להיות הבית של להקת בת-שבע.
עיריית תל אביב-יפו פרסמה ב-2009 מלגת לימודים לעידוד סטודנטים וצעירים להתגורר באזור נווה שאנן והתחנה המרכזית הישנה.
משנת 2014 עד שנת 2020 התקיים בשכונה פסטיבל מנורת לילה, פסטיבל אמנות ואור עירוני, שהתבסס על "תוכנית המנורה", האירוע משך אליו קהל של אלפים מדי שנה מכל הארץ.
נכון לשנת 2020, ישנה הגירה חיובית מאסיבית של אוכלוסיות חזקות עקב פיתוח נדל"ן מואץ.
גורמים נוספים להתפתחות השכונה הם יוזמות קהילתיות ועירוניות הכוללות את הפיכת התחנה המרכזית הישנה לגינה ציבורית זמנית בשנת 2015 ומרכז ייעוץ עירוני לחברות הזנק בשם הרציף, פתיחת מרכז קהילתי בשנת 2017 ברחוב הגר"א 28 והקמת גלריית המשאבה, גלריה עירונית חדשה.
נכון ל-2023 על פי הערכות כמעט מחצית מהתושבים בשכונה הם עובדים זרים ומבקשי מקלט.
תושבים אלו מצאו להם את המסגרות הפרטיות והייחודיות שלהם, אם באמצעות ארגון גני ילדים פרטיים בדירות ספציפיות של אימהות, או הסבת מרתפים לכנסיות מקומיות, ושימוש במקומות שונים בשכונה לשם מפגשים ארעיים במשך היממה.
סר נוויל מרינר היה מנצח וכנר בריטי.
מרינר נולד בלינקולן ולמד בקולג' המלכותי למוזיקה ובקונסרבטואר של פריז.
הוא ניגן בכינור בתזמורת פילהרמוניה ובתזמורת הסימפונית של לונדון לפני שיצא להנקוק, מיין בארצות הברית ללמוד ניצוח אצל פייר מונטה, בבית הספר שמונטה הקים שם.
בשנת 1956 ייסד את האקדמיה של סנט מרטין בשדות והוציא הקלטות רבות עם התזמורת בניצוחו.
הוא ניצח על תזמורת מינסוטה משנת 1979 עד 1986 ועל תזמורת רדיו שטוטגרט משנת 1986 עד 1989. הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1985.
מרינר ניצח על מגוון רפרטוארי רחב, אבל נודע ביותר כפרשן של מוזיקת בארוק.
הוא בחר ועיבד את המוזיקה, המופיעה בסרט "אמדאוס" ופיקח על הקלטת הפסקול מעמדת שליטה באקדמיה של סנט מרטין אין דה פילדס.
בנו הוא הקלרינטן אנדרו מרינר.
נווט מכוכב אחר הוא סרט הרפתקאות-מדע בדיוני משנת 1986 בבימויו של רנדל קלייזר ובהפקת חברת וולט דיסני.
הסרט עוקב אחר ילד בשם דייוויד, אשר באופן מסתורי נעלם לילה אחד, ומופיע פתאום באותו מקום 8 שנים לאחר מכן, מבלי להזדקן.
העלילה מתחילה בשנת 1978 ומתמקדת בנער אמריקאי ממוצע בן 12 בשם דייוויד סקוט פרימן אשר חי יחד עם הוריו ואחיו בפרברי פורט לודרדייל שבפלורידה.
ערב אחד הוריו מבקשים ממנו ללכת להביא את אחיו הצעיר, ג'ף, אשר בן שמונה, מביתו של חבר שגר בצדו השני של יער סמוך.
תוך כדי הליכה ביער, דייוויד מועד, נופל לתהום ומאבד את הכרתו.
כשהוא מתעורר, לאחר מה שנראה כמו רגעים ספורים בלבד, הוא חוזר לביתו, אך מגלה לתדהמתו שמשפחתו כבר לא גרה שם יותר, וכי כעת גרים בביתו זוג קשישים.
זוג הקשישים מזמינים את המשטרה.
בתחנת המשטרה דייוויד מגלה שהוא נעדר כבר שמונה שנים, וכי השנה כעת היא 1986, למרות שדייוויד לכאורה לא הזדקן ביום.
המשטרה מאתרת את משפחתו של דייוויד אשר הזדקנה בשמונה שנים.
אחיו של דייוויד הוא כעת בן 16. דייוויד מגלה במהרה שכל העולם השתנה, מלבד הוא עצמו.
בינתיים, במקום אחר, חללית חייזרית מתרסקת על קווי מתח.
סוכני נאס"א מגיעים למקום ומעבירים את החללית למתקן של נאס"א לצורך מחקר.
דייוויד נלקח לבית החולים במטרה לקבוע היכן היה במהלך שמונה השנים האחרונות ומדוע לא הזדקן.
המדענים מגלים שמוחו של דייוויד מכיל מידע רב בלתי ניתן לפענוח.
למרות שדייוויד חש לא בנוח עם הבדיקות, הוא משתכנע לבסוף לבוא עם המדענים למתקן של נאס"א בו נמצאת ספינת החלל החייזרית.
לאחר שהוא מגיע למתקן המדענים מחברים את דייוויד למכונה ונדהמים לגלות שמוחו של דייוויד מכיל מידע חייזרי רב ומפות כוכבים של גלקסיות רחוקות ולא מוכרות.
הם מצליחים גם להציב שאלות שונות בפני מוחו של דייוויד, ולקבל עליהם תשובות, מבלי לבקש את רשותו.
בהמשך דייוויד יוצר קשר טלפתי עם החללית ולומד שזו החללית שלקחה אותו לחלל החיצון שמונה שנים קודם לכן.
בעזרת מתמחה בשם קרולין מקאדמס (מגולמת על ידי שרה ג'סיקה פרקר), דייוויד בורח מהחדר שבו הוא הוחזק ומשם הוא מצליח להגיע להאנגר שבו מאוכסנת החללית.
באופן מסתורי, החללית נפתחת בפניו והוא נכנס לתוכה - משהו שאף טכנאי של נאס"א לא הצליח לעשות.
בתוך החללית דייוויד פוגש בטייס רובוטי, אותו הוא מכנה מקס.
מקס מסוגל לנוע לאורך מסילה על התקרה, הקירות והרצפה.
מקס מכנה את דייוויד "הנווט".
יחד הם נמלטים מהמתקן של נאס"א ויוצאים לטיסה באמצעות החללית במהירויות על ברחבי ארצות הברית, בעוד שנאס"א מנסים לאתר אותם.
במהלך המסע שלהם מקס מגלה לדייוויד שמשימתו היא לחקור את הגלקסיה, לאסוף דגימות מכוכבי לכת שונים ולהחזיר אותן לכוכב שלו, פאהלון, לצורך בדיקות מקיפות.
לאחר שהבדיקות יבוצעו, הוא נדרש להחזיר את הדגימות למקום ולזמן המדויקים מהם הן נלקחו על מנת שלא יורגש כלל שהן נלקחו.
בנוסף לכך מקס מסביר לדייוויד שיוצרים גילו שבני האדם משתמשים רק ב-10% ממוחם, ושדייוויד נבחר באקראית כחלק מניסוי אשר במסגרתו מקס מילא את מוחו של דייוויד בכמויות עצומות של נתונים, אך הניסוי נכשל מכיוון שהמידע שבמוחו של דייוויד לא נשאר.
מקס החזיר את דייוויד לכדור הארץ, אך לא לזמן המקורי שממנו נלקח, משום שהוא חשש שדייוויד לא ישרוד מסע בזמן.
מקס מסביר גם שכאשר החללית התרסקה בקווי המתח, מפות הכוכבים הנחוצות למקס על מנת לשוב לכוכב שלו נמחקו כולן, ולכן הוא זקוק כעת לנתונים שמאוחסנים במוחו של דייוויד על מנת להשלים את משימתו ולחזור לפאהלון.
מקס סורק את מוחו של דייוויד ומעתיק את כל הנתונים הנחוצים לו.
בעקבות תהליך זה קולו של מקס משתנה ונהיה יותר דמוי אנושי (המסקנה המתבקשת היא כי במהלך העתקת המידע מקס קיבל גם חלק מאישיותו של דייוויד).
בסופו של דבר, דייוויד מבין שהוא לא יכול להישאר ב-1986 וכי עליו לחזור ל-1978, על אף הסיכון שיתאדה.
מקס מסכים לקחת אותו חזרה בזמן.
דייוויד מתעורר בהמשך ב-4 ביולי 1978 באותו היער בו הוא נפל לתהום.
דייוויש חוזר לביתו, ומוצא שהעולם חזר להיות כפי שהיה לפני שהוא נעלם.
כמו כן הוא מגלה גם שמקס אפשר לו לקחת עימו חייזר קטן כחיית מחמד.
ג'ואי קריימר בתפקיד דייוויד סקוט פרימן
ורוניקה קרטרייט בתפקיד הלן פרימן
קליף דה-יונג בתפקיד ביל פרימן
שרה ג'סיקה פרקר בתפקיד קרולין מקאדמס
מאט אדלר בתפקיד ג'ף פרימן (בגיל 16)
אלבי וויטאקר בתפקיד ג'ף פרימן (בגיל 8)
הווארד הסמן בתפקיד ד"ר לואיס פאראדיי
הסרט היה מהסרטים הראשונים שעשו שימוש רב באפקטים מיוחדים שנוצרו באמצעות מחשב כדי ליצור את אשליית ספינת החלל המתכתית, אשר מסוגלת לשנות צורה.
הסרט צולם בעיקר בפורט לודרדייל ובמיאמי אשר במדינת פלורידה.
היו גם מספר סצנות של החללית שצולמו בנורווגיה.
בשנת 2021 דיסני אישרה שסרט אתחול נמצא בשלבי הפקה אשר יבויים על ידי ברייס דאלאס הווארד ועלילתו תתמקד בגיבורה נשית.
נווה שרת (לשעבר מעברת "יד המעביר") היא שכונה צפון־מזרחית של תל אביב, באזור עבר הירקון, ממערב לנחל הפרדסים, השייכת לרובע 2 בצפון־מזרח תל אביב-יפו, מצפון־מערב לקריית עתידים, מדרום־מזרח לצהלה ומזרחית לרמת החייל.
ממזרח ומצפון לשכונה מצויים שטחים חקלאיים.
הרכב אוכלוסיית השכונה נמצא בעיצומו של שינוי, אחרי השלמת חלקו הראשון של פרויקט פינוי-בינוי גדול ולקראת השלמת חלקו השני.
בדרום השכונה שוכנת קהילת חסידי גור בקריית הרי"ם לוין.
ראשיתה של השכונה במעברת "יד המעביר", שנקראה על שמו המקורי של שיכון דן הסמוך, ובתחילת 1950 היו בה מעל 500 משפחות.
המעברה, שנמצאה על השטח שהיום מצוי בו קריית עתידים, אכלסה בשנות החמישים בעיקר עולים מצפון אפריקה.
בשנת 1951 תוארה המעברה בקול העם: "חיים קשים ללא נשוא של משפחות גדולות בצריפים לוהטים משמש הקיץ; חוסר חשמל; בתי שימוש שריחם נישא לכמה קילומטרים; לכלוך וזוהמה".
עד שנת 1960, השיכון למפוני המעברה היה במרחק מהמעברה, למשל במעוז אביב.
משנת 1961 אוכלסו שיכונים של יוצאי המעברה בסמיכות למעברה וביוני 1962 עמדו עשרות דירות ריקות בגלל סירוב תושבי המעברה לעבור לשיכון בתנאים שהוצעו להם.
באמצע שנת 1962 הוחלט להרחיב את השיכונים בצמידות למעברה לשכונה שלמה של 3000 יחידות דיור.
1000 יחידות דיור יועדו לעולים חדשים, 500 לזוגות צעירים והשאר למפוני המעברה.
במרץ 1964 נחנך כביש גישה לשכונה.
באמצע 1964 הוענק לשכונה השם "דרום צהלה".
השכונה שכללה תושבים יוצאי צפון אפריקה לצד תושבים יוצאי אירופה, חייתה בשנת 1966 בצילה של שכונת צהלה שכבר אז נחשבה לשכונת יוקרה.
בסוף שנות ה-60 הגיעו לשכונה עולים ממזרח אירופה ונוצרה מתיחות בין האוכלוסייה הוותיקה לבין החדשה.
בשנות השבעים החלה תנופת בנייה בשכונה ונבנו דירות לזוגות צעירים.
בתחילת שנות השמונים עברו להתגורר בשכונה (ברחוב הדף היומי) משפחות מהמגזר החרדי מקהילת חסידות גור והקימו בה את קריית הרי"ם לוין ע"ש הרב יצחק מאיר לוין.
האנתרופולוגית תמר אלאור תיארה את אורח חייהם של הנשים חסידות גור בשכונה בספר משכילות ובורות.
בתחילת שנות השמונים, בתקופת כהונתו של ראש הממשלה מנחם בגין, נכללה נווה שרת בפרויקט שיקום שכונות שבמסגרתו הופנו משאבים רבים לפיתוח השכונה.
אוכלוסיית השכונה גדלה משמעותית בשנים 1989-1990 עם העלייה מברית המועצות.
נווה שרת ממוקמת בצפון תל אביב הנחשב לאזור אמיד וגובלת בשכונת היוקרה צהלה.
בשכונה מתגוררים תושבים מקבוצות שונות: ילידי "יד המעביר", עולים חדשים מחבר המדינות, יוצאי צפון אפריקה ומזרח אירופה, וכן סטודנטים וזוגות צעירים (בעיקר בשכירות).
לשכונה פוטנציאל התפתחות בשל מיקומה הקרוב למתחם ההיי-טק קריית עתידים וכן בשל המיקום בצפון העיר.
בסוף העשור השני של המילניום הולך ונשלם פרויקט רב-ממדים של פינוי בינוי במתחם הרחובות בית-אל, רמה ואח"י-דקר.
עד כה (2018) הסתיים אכלוסם של כ-10 מגדלי-דירות בכ-1,000 משפחות, רובן חדשות - צעירות ומגילאי הביניים, ומיעוטן משפחות שהתגוררו בבניינים הישנים שפונו.
בשל שכנותה של נווה שרת למסוף התחבורה קריית עתידים היא נהנית מקווי תחבורה רבים ותדירים לכל שכונות תל אביב ויישובי גוש דן ומהם.
בנוסף אחת השלוחות של הקו הירוק של הרכבת הקלה אמורה להסתיים בשכונה.
בין היתר בשל פרויקטים נרחבים של פינוי-בינוי בשכונה.
בית הספר היסודי "משה שרת"
מרכז קהילתי "בית אורן" ע"ש סגן אורן-אלכסנדר מושין
קאנטרי נווה שרת (כולל בריכה, סקווש, חדרי כושר ועוד')
מועדון הנוער עוז ע"ש אלכס גתמון
מרפאה אזורית של קופת חולים כללית
כ-12 כיתות גן בגנים ציבוריים (עירוניים, נעמת, ויצו, אמונה ועוד)
מועדונית יום עירונית (לילדי משפחות חד הוריות)
דיור מוגן לקשישים "בית בלב" (לשעבר "תל אביב הקטנה")
שלשה מרכזי קניות (שניים קטנים עד 5 חנויות ואחד עם כ-20 חנויות)
גן קהילתי על הגבעה הקהילתית (מתחם בית-אל)
ישיבת חידושי הרי"ם, קריית הרי"ם לוין.
בית ספר בית יעקב לבנות, קריית הרי"ם לוין.
תלמוד תורה "שמחת תורה", קריית הרי"ם לוין.
תיכון ופנימיית נוער דתי "אור משה" ליד קהילת חסידי גור.
מקווה טהרה נווה שרת (כרגע בשיפוצים)
נווט הוא אדם במטוס או במסוק קרב או בכלי שיט האחראי לניווט הכלי.
במסוק, לנווט מטלות נוספות, ואף יכולת להטיס את המסוק במקרה והטייס אינו מסוגל לכך.
במטוסי קרב מתקדמים, לרוב, בנוסף לעבודתו כמנווט ומתכנן נתיב הטיסה, מוכשר הנווט גם בהפעלת מערכות נשק מונחה ולוחמה אלקטרונית.
בכלי שיט סוחר או אוניות גדולות, בתפקיד הנווט משמש הקצין השני.
הוא גם אחראי על תכנון ההפלגה מנקודת המוצא ועד נמל היעד.
הקצין השני הוא הסמכות העליונה המייעצת לרב החובל בתחום הניווט.
על אף שהנווט הוא האחראי על תכנון השיט, כדי לחלק את העומס במהלך הפלגות ארוכות, כל קציני הגשר למעשה מנווטים את האוניה ואחראים בתורם על התרעה ועקיפה של עצמים מסוכנים הניצבים בדרכו של כלי השיט מעל ומתחת פני המים ושמירה על בטיחות השיט בדרך אל היעד.
בספינות הטילים של חיל הים, את תפקיד הנווט ממלא קצין המשמרת (קמ"ש) שהוא קצין ימי בדרגת סגן, בוגר קורס חובלים מגמת שיט.
הקמ"ש מופקד על פיקוד מוצב הגשר בספינה, על שלל בעלי תפקידיו.
בפלגות הבט"ש, את התפקיד מבצע סגן מפקד הדבור/ דבורה/ שלדג.
הן בהפלגות אימון והן בגיחות מבצעיות.
יציאה וכניסה מ/אל מעגנות ונמלים.
ניווט הספינה בדרך אל היעד המתוכנן.
בטיחות השיט הכוללת הפעלת מערכות ניווט, מכ"ם, מערכת שליטה ובקרה ואמצעי קשר.
פיקוח ובקרה על לוחות זמנים.
הן זמני שגרת הפעלה והן לוחות זמני אימונים.
בקרב: אחראי על ניווט קרבי של כלי השיט המחייב תמרון לירי והפעלת שלל אמצעי הגנה.
זהו התפקיד הראשון שממלא בוגר מגמת שיט בקורס חובלים, טרם יציאתו למבחני כניסה אל בית הספר לפיקוד ימי.
נווט קרב הוא איש צוות במטוס שאינו הטייס המטיס את המטוס.
בעבר תפקידו כלל בעיקר ניווט אך עם השנים השתנה למפקד משימה ומפעיל מערכות חימוש ואוויוניקה (כגון לוחמה אלקטרונית).
תפקידו המקורי של הנווט החל במלחמת העולם השנייה, כאיש צוות במפציצים כבדים (כמו B-17 מבצר מעופף).
עזרי ניווט לא היו קיימים בכלל, והניווט נעשה בשיטת שעון-מפה-שטח.
תפקידו של הנווט היה להכווין את המטוס למטרה ותו לא.
ההטסה נעשתה על ידי שני טייסים לרוב, והטלת החימוש נעשתה על ידי מטילן.
בשנות ה-50 החלו להופיע בזירה מטוסי קרב בעלי יכולת נשיאת חימוש גבוהה יחסית לגודלם, וכך הפך הנווט למפעיל מערכות החימוש, בנוסף על תפקידו בניווט המטוס.
במקביל, עומס העבודה בניווט ירד, מאחר שהחלו להופיע בזירה מערכות ניווט אלקטרוניות, דוגמת מערכת הניווט האינרציאלי.
כך הפך הנווט מאיש צוות הקרוי Navigator למפעיל מערכות החימוש (בעיקר חימוש מונחה) של המטוס: Weapons Systems Officer בחיל האוויר האמריקאי ו-Radar Intercept Officer באוויריית הצי האמריקאי.
מטוסים לדוגמה בהם פעלו נווטים כאלו היו F-105 ת'נדרצ'יף ו-F-4 פנטום.
חשיבות תפקידם של הנווטים הלכה ועלתה עם השנים, כמו גם מספרם (בהתאם לדגמי המטוסים ולמספר הטייסים) והימצאם בטייסות הקרב.
נווטי קרב שרתו במטוסי הבוכנה של ראשית חיל האוויר: במפציץ ה-B-17, ובמטוס קרב-הפצצה המוסקיטו, בין השנים 1948–1957.
נווטים החלו לשרת כבר במטוסי הקרב הסילוניים הראשונים של חיל האוויר הישראלי, הגלוסטר מטאור (דגם אלראות NF-13) ומאוחר יותר הווטור (דגמי B ו-N), אולם הגידול המשמעותי בשירותם של נווטי הקרב חל עם שילובם בצוותי טייסות הפנטום.
בתחילת שנות ה-80 החלו להיקלט נווטים גם בטייסת ה-F-15 ("בז") דגם D, במטוסי F-16 ("ברק" דו מושבי, דגם D), ולימים גם בטייסות ה-F-16A/B.
כיום משרתים נווטי הקרב כחלק אינטגרלי בכל טייסות הקרב הדו-מושביות של החיל.
בעבר, בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20, נחשבו הנווטים ל"מותרות" בחלק מהמקרים (לדוגמה: מבנה שהמריא לאימון ללא נווט מאחר שהנווט אחר לטיסה) או "מקצועיים" במידה פחותה.
עם השתכללות מערכות החימוש במטוסי הקרב ועליית מגוון האיומים והעומס על הטייס בשדה הקרב המודרני, עלתה חשיבותם היחסית של הנווטים להצלחת המשימה, כך שכיום נהוג לראות את הטייס כמפקד המטוס אבל את הנווט כמפקד המשימה.
במלחמת ששת הימים מילאו נווטי הווטור תפקיד חשוב ביותר בתקיפות ארוכות הטווח, ומתוכם גובש גרעין הנווטים עבור מטוסי הפנטום.
הגעתם של מטוסי הקרב החדישים ה-F-16I (סופה) וה-F-15I (רעם) לחיל האוויר הישראלי, הביאה את מקומו של הנווט לשיאים חדשים.
כמות המידע והמערכות במטוסים החדישים מחייבים עבודה של שני אנשי צוות אוויר וכיום טייסות הדגל המבצעיות של החיל מחייבות עבודה של נווטי קרב.
עם העלייה בדרישות מנווטי הקרב עלה גם הצורך בהכשרה מקצועית, כיום הכשרתם של נווטי הקרב היא ההכשרה השנייה באורכה מבין מקצועות צוות האוויר.
כיום נווטי קרב ותובלה עוברים את שלב "ראשוני" באופן אחוד על מטוס ה"עפרוני", ובסופו ממוינים לנווטי קרב ונווטי תובלה.
נווטי הקרב ממשיכים לשלב ה"מתקדם" בטייסת 102, שם הם טסים על מטוס ה"לביא" בעבודת צוות עם טייסי הקא"מ.
המעבר לטייסת 102 מאפשר לנווטי הקרב לחוות טיסה בקוקפיט שוויוני לפני ההגעה לטייסות המבצעיות.
הדוגמה הטובה ביותר לעליית קרנם של הנווטים היא קידומם בתפקיד: בעבר לא היו נווטים מתקדמים בטייסות מעבר לתפקידי מפקדי גפים (למשל גף צילום).
עם חלוף השנים החלו הנווטים להתקדם לתפקידי סגני מפקד הטייסת (סמ"ט א' וסמ"ט ב') ואפילו לפקד על טייסות: אלוף יוחנן לוקר, שהיה ראש מטה חיל האוויר והמזכיר הצבאי של ראש הממשלה, והאלוף אביעד דגן, הם הנווטים שהגיעו רחוק ביותר מבחינת קידום.
לוקר היה הנווט הראשון שפיקד על טייסת קרב.
אביעד דגן פיקד על טייסת 201 ועל בסיס חצרים, והגיע לדרגת אלוף כראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר, ראש אגף התקשוב וההגנה בסב"ר.
אורי טלמור כיהן כמפקד בסיס פלמחים במלחמת יום הכיפורים וראש להק כוח אדם.
דני גנות, נווט תובלה, כיהן כמפקד בסיס חיל האוויר לוד וכראש להק כוח אדם בחיל האוויר.
אברהם עשהאל, נווט פנטום בהכשרתו, שימש בהמשך שירותו כמפקד טייסת, מפקד מגמת ניווט קרב בבית הספר לטיסה, מפקד בסיס עובדה ולבסוף שימש כקצין חינוך ראשי בדרגת תא"ל.
תא"ל ניר ברקן הוא נווט הקרב הראשון שפיקד על בסיס רמת דוד והשני בתפקיד ראש להק אוויר.
הנווט הראשון שהיה מפקד בפועל של טייסת קרב, עוד ב-1957 היה עודד ארז, שפיקד על טייסת 119 שהפעילה את מטוסי הגלוסטר מטאור לילה.
הנווט הראשון שהיה מועמד להיות מפקד טייסת קרב היה רס"ן אהרון כץ, נווט מוביל בטייסת 119 ("העטלף").
כץ נהרג במלחמת לבנון הראשונה בעת טיסת צילום.
גם במערך התובלה פיקד נווט על טייסת - סא"ל אילן, מפקדה של טייסת 120 ("הבינלאומית") בשנים 2006–2008, הוא נווט תובלה.
נווי-סן-ספולקר היא עיירה וקומונה הממוקמת במרכז צרפת.
העיירה נקראת על שם בזיליקה בשם Saint-Sépulchre ("הקבר הקדוש"), הניצבת בעיירה, והיא תחנה בדרך סנטיאגו.
המילה "Sépulchre" בשמה של העיירה שונה מאיותה התקני של מילה הצרפתית "sépulcre" השמורה לקברו של ישו, והדבר נעשה במכוון בימי הביניים כדי שתכלול אזכור למילה הלטינית "pulcher" שמשמעה "יפה".
מבנה כנסיית הקבר הקדוש החדש
בניית הכנסייה המקורית שבמקום הסתיימה בשנת 1049 לספירה.
הכנסייה, שנבנתה בצורה של בזיליקה, הוקדשה לז'אק דה זבדה (Jacques de Zébédée), הוא יעקב בן-זבדי.
על פי המסורת, כאשר שב הקרדינל אד דה שאטוֹרוּ (Eude de Châteauroux) ממסע הצלב הראשון, שהתרחש בין השנים 1096–1099, ביקש להקים במקום כנסייה לפי הדגם של כנסיית הקבר שבירושלים.
על אף שהכוונה המקורית הייתה כנראה להחליף לחלוטין את הכנסייה הישנה, חוברה הכנסייה הישנה אל מבנה הרוטונדה החדש שהוקם.
כמו במבנה הרוטנדה שבירושלים, גם במבנה זה הוקם אמבולטוריום המופרד מן החלל הפנימי על ידי 12 עמודים, המסמלים את 12 השליחים של ישו.
המבנה כוסה בכיפה שנשענה על תוף, בקוטר של 22 מטרים.
גג הכנסייה שופץ, כנראה במאה ה-20 והוא מעוצב כעת כחרוט.
עיטורי הכנסייה אינם מכילים איקונוגרפיה הקשורה לישו ולמותו.
כותרות העמודים שבכנסייה מעוצבות בסגנון האדריכלות הרומנסקית ומכילה דמויות מפוסלות של אקרובטים, שדים, קופים ועוד.
חוקרת האמנות נורית כנען-קדר מוצאת בפיסול שבכנסייה ביטוי לחיי החצר של תקופת ימי הביניים, אשר חוברת לדגם של תיאור קדושה.
בשנת 2006 הכנסייה זכתה לקבל הכרה כאתר מורשת עולמית בהיותה חלק של דרך סנטיאגו.
נָוֶה שַׁאֲנָן היא מנהלה מקומית בדרום-מזרח חיפה, המכסה אגד של שכונות התופסות את אוכף ההר המזרחי שבתחומי העיר חיפה.
הכינוי המקובל למקום בפי תושבי חיפה הוא נו"ש (מבוטא "נוֹש").
ב-2020 מנתה אוכלוסיית נווה שאנן 44,000 תושבים.
שכונת נווה שאנן נבנתה בהדרגה במשך שנים רבות, בסגנונות בנייה מגוונים.
המקום נודע בתקופה העות'מאנית כ"כרמל אל-אחמר" ("הכרמל האדום") עקב צבעה האדמדם של אדמת ההר.
על פי מסורת העניק אחמד ג'מאל פאשה את האזור לשייח' סעד, מנאמניו, והשטח כונה "פרס אל סעד", מלשון פרוס, בשל מישוריותו.
החברה חילקה 430 דונם מתוך השטח ל-215 מגרשים של 2 דונם כל אחד.
ב-7 בינואר 1922 התקיימה הגרלת המגרשים והחלה בניית מקצת מהבתים.
עוד באותה שנה התיישבו ראשוני המתיישבים בשכונה.
תכנונה המקורי של השכונה נעשה בידי האדריכל ריכרד קאופמן.
התקופה הייתה מעט אחרי מאורעות תל חי, וברוח זו נקראו שני הרחובות הראשונים בשכונה החדשה "טרומפלדור" ו"הגליל"; בצומת שביניהם, הוקם בית הספר "תל-חי".
רחוב ראשי נוסף נקרא מאוחר יותר על שם חניתה, שגם היא בגליל, ואילו הרחוב שבין רחוב הגליל ורחוב חניתה נקרא "רחוב התיכון", כנגזר ממיקומו.
סביב גרעין זה התפתחו, שכונות-שכונות, חלקיו של הרובע, כאשר השכונות שנבנו אחרי קום המדינה נבנו במרחק-מה מנווה שאנן הוותיקה והרצף הבנוי שביניהן נוצר במהלך השנים שחלפו.
ב נמשכה הבנייה ברובע לכיוון מזרח, שם נבנו רחובות חדשים במורדות לכיוון הצ'ק פוסט.
רחובות אלה נמצאים מתחת לרחובות שבעצמם נבנו רק עשור קודם לכן, ואשר מאכלסים תושבים ממעמד בינוני, כנתיב ח"ן ורחוב חזן.
שכונות אלה חשופות לזיהום הרב שנושא איתו האוויר המגיע ישירות מהמפרץ בהיותן ממוקמות על פאתו המזרחית של ההר ללא מסתור טבעי..
חלקיו המערביים של הרובע, כיזרעאליה, מתמודדים עם הפגיעה בעמק רושמיה ובירידת ערך דירותיהם שנגרמו עם בנייתו של ה"גרנד קניון" והכבישים המהירים המסתעפים ממנו, חלקם מתחת להר וחלקם בערוץ הנחל, כחלק מפרויקט מנהרות הכרמל.
בסוף החלו לבצע בשכונה פרויקטים של פינוי בינוי, במסגרת תוכנית מתאר חדשה שהכינה האדריכלית אירית צרף-נתניהו, וכוללת תוספת של 26 אלף תושבים לשכונה.
התוכנית כוללת גם יצירת מתחם של עסקים קטנים ואמנים, וטיילת היקפית חדשה.
בנובמבר 2019 אושר פרויקט "מתחם פייזר" הכולל הריסת ארבעה בנייני רכבת ישנים.