tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לזן יש ארומה אופיינית; ביינות העולם הישן ובמיוחד אלה מבורדו ארומה זו מתאפיינת בניחוחות סיגליות, קסיס, ארז ותבלינים.
לעיתים יינות העולם החדש חולקים ניחוחות אלה אך בדרך כלל מאפילים עליהם ניחוחות שוקולד, אלון, פירות יער, פלפל ואדמה, כאשר ביינות אוסטרליה ובייחוד אלה מאזור קונאווארה מורגש ריח חזק של אקליפטוס.
האקלים משפיע רבות על הארומה וכך באזורים חמים נפוצים ניחוחות פירות היער כמו קסיס ודובדבן
בעוד שבאזורים קרירים הניחוחות עשבוניים ו"ירוקים" יותר כמו אקליפטוס ופלפל ירוק.
לקברנה סוביניון זיקה חזקה ליינות הגדולים של האזור.
בורדו מחולקת, הן מבחינה טופוגרפית והן מבחינה מסורתית, למספר אזורים.
האזור שממערב לנהר גירונד מכונה בשם הגדה השמאלית, ואילו זה שממזרח לו, הגדה הימנית.
באופן מסורתי הממסכים בגדה השמאלית מבוססים על קברנה סוביניון, ואלו בימנית – על מרלו.
ארבעה מחמשת היקבים המדורגים במקום הראשון בבורדו מייצרים יין המבוסס על שימוש ביותר מ-70% ענבי קברנה סוביניון.
גם ברוסיון משתמשים בזן בכמויות משתנות, בדרך כלל במטרה לחקות את יינות בורדו.
על אף היסטוריה ארוכה של הזן באיטליה, הוא לא היה מצוי בשימוש נרחב עד 1970. בשנה זו מספר ייננים מטוסקנה שילבו אותו ביינותיהם ויצרו כך יינות מהשורה הראשונה הנקראים "סופר-טוסקניים".
עקב ההצלחה המסחרית לה זכו יינות אלה, פותח תקן חדש בשם IGT (Indicazione Geografica Tipica) המאפשר שימוש נרחב בקברנה סוביניון, כמו גם בזנים לא מקומיים אחרים.
קליפורניה היא מגדלת הקברנה סוביניון השנייה בעולם אחרי בורדו ובמיוחד בעמק נאפה ובמחוז סונומה.
שטח הכרמים של הזן בקליפורניה הוכפל בין השנים 1988–1998.
גם בקליפורניה, כמו בבורדו, הזן בדרך כלל מעורב עם הזנים מרלו וקברנה פרנק ובגרסאות המסחריות יותר עם זנים אצילים פחות המעניקים ליין יותר גוף ועושר ממה שיכול לספק הקברנה סוביניון, כגון רובי קברנה.
הענב מגודל גם במדינות נוספות בארצות הברית, בעיקר באזורים החמים ביותר של מדינת וושינגטון.
בעשור האחרון נרשמה הצלחה בהחדרת הזן למדינות העולם החדש, האקלים האופטימלי, ההשקעה הכספית הרבה ושיטות ייצור יין חדשניות מאפשרות למדינות כמו קנדה, ארגנטינה, צ'ילה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד לייצר יינות באיכות טובה ולעיתים במחיר שווה לכל נפש.
זן הקברנה סוביניון הוא אחד הנפוצים בתעשיית היין בישראל אליה הגיע באמצעות הברון רוטשילד שהיה מבעלי שאטו לאפיט, אחד מטובי יקבי בורדו, והקים את יקבי כרמל בראשון לציון ובזכרון יעקב בשנת 1890.
קַבּרִיוֹלֶה היא מכונית שאין לה גג קבוע, אלא גג נפתח (מבד, מברזנט או מחומר קשיח).
מקור השם הוא מכרכרת קבריולה שקיבלה את הכינוי על שם עז קופצנית (קפריולה באיטלקית) כי הכרכרה הייתה מקפצת ולא נוחה.
ישנן מכוניות שאין להן גג כלל, כגון למבורגיני אוונטאדור J.
מכוניות מסוג זה פגיעות יותר במצב של התהפכות, וקיימת סכנה ליציבות המבנית של הרכב במקרה של תאונה, היות שאין קורות תומכות העוברות בגג, ויש צורך בחיזוק הקורות האחרות בשלדת הרכב.
קברי המהנדסים בשער יפו הם שני קברים טורקיים, הצמודים לשער יפו מצדה הפנימי של החומה.
קברים אלה מיוחסים למהנדסיו של הסולטאן סולימאן הראשון, שעל פי האגדה הירושלמית בנו את חומת העיר.
הקברים נמצאים בשטח מוגבה בגודל של כ-3 על 3 מטרים בין החנויות במרחק של מטרים אחדים משער יפו.
בשטח קטן זה צמחו (עד 2008) עצי תאנה וברוש שהתנשאו לגובה רב, ולמרגלותיהם שני קברים.
העצים נעקרו כיוון שהיוו סכנה לציבור ולקברים.
מצב השימור של הקבר השמאלי טוב פחות מהימני, שהשתמר במלואו.
גודל הקברים הוא כמטר אורך וכחצי מטר רוחב כל אחד.
הם עשויים אבן, ולראשם עיטור מסוגנן של טורבן - כובע בד טורקי.
הטורבן על הקבר השמאלי לא השתמר, אך עדויות של עולי רגל במאות השנים האחרונות מלמדות על קיומו.
בינואר 2019 הפילה סופה את אחד מעצי הברוש שבמתחם הקברים על הקבר השלם, וראשו "נערף".
על פי סגנונם מתוארכים הקברים לתקופה העות'מאנית והם שייכים לגברים.
עד ימינו מקובל בחלקיה המסורתיים של טורקיה לעצב בראש מצבות גברים כובעים וטורבנים (בעוד אצל נשים ייראה זר פרחים או עציץ).
ב-1572, כלומר כשלושים שנה אחרי בניית חומת ירושלים העות'מאנית, ביקר הכרטוגרף הפלמי פרנס הוגנברג בעיר ובמפת ירושלים ששרטט בעקבות ביקורו, הוא הציג שטח ריק למדי המפריד בין שער יפו לבתי העיר, ובו קבר שייח'.
אם הזיהוי נכון, הרי שיש להסיק כי הקברים היו נתונים בעבר במבנה מאוזוליאום שחרב ברבות השנים.
המקור היחיד השופך אור כלשהו על הקברים אותר על ידי הארכאולוג של הווקף הירושלמי, ד"ר יוסף אל-נתשה.
על פי עדותו, ישנו מסמך אחד המתייחס לקברים אלה אשר מזהה אותם עם בני משפחה מוסלמית שהגיעה מהעיר צפת במאה ה-16, ומכאן שם משפחתם: א-ספדי, שהשטח הזה הוא וקף שלהם.
למרות זאת, מסורת שמקורה וזמנה לא ידועים מספרת כי זהו קברם של שני המנהדסים שבנו את חומת ירושלים עבור הסולטן סולימאן המפואר.
מובן שלכל אלה אין כל ביסוס היסטורי, וספק שאכן קברים אלה קשורים בצורה כלשהי למהנדסי החומה, אך הכינוי "קברי המהנדסים" דבק בהם והם נקראים כך במדריכי טיולים רבים בכל השפות, מה שמעיד עד כמה חזקה מסורת זו.
ביהדות, קברי צדיקים הם אתרי קבורה, או אתרים המזוהים כמקומות קבורה, של דמויות מופת יהודיות, בעיקר רבנים וצדיקים.
סביב קברים אלו מתקיימת עלייה לרגל, הילולה ובקשת משאלות שונות, כגון זיווג ופרנסה.
מאמינים סבורים כי זכות הצדיק מסייעת לתפילתם להתקבל ברחמים אצל האל.
עלייה לקברי צדיקים מוזכרת כבר בתלמוד הבבלי, שם מסופר שבעת שליחותם של שנים עשר המרגלים, הלך כלב בן יפונה לחברון כדי לבקר בקברי האבות במערת המכפלה ולהתפלל שם.
על אף שהתורה מייחסת טומאה למת, השתמר פולחן קברי הצדיקים לאורך הדורות.
פרקטיקה פולחנית זו רווחה בקרב העם הפשוט, ועדויות על קיומו של פולחן זה קיימות החל מתקופת התלמוד, כגון קברה של רחל, או קברו של אבא בר אייבו, שהיו נוטלים ממנו עפר לריפוי קדחת, ועד ימינו.
ביטויים ברורים ורבים לכך בספרות הרבנית ניתן לראות החל במאה ה-11.
בתקופת הגלות, קברי הקדושים הידועים בארץ ישראל היו קברי האבות במערת המכפלה, קבר רחל, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, קבר רבי מאיר בעל הנס, ועוד.
ספר "חיי הנביאים" שבספרים החיצוניים מספר על קבריהם של יותר מעשרים נביאים.
תיאורי הקברים השונים והאגדות שנרקמו סביבם, מהווים ענף עיקרי של ספרות הנוסעים, ואף בספרי תעמולה של שד"רים שונים.
בגולה היו מאות קברי קדושים - במזרח אירופה ובמרכזה, בצפון אפריקה, בהודו, בבוכרה ועוד.
קברי דמויות מקראיות, בהם ניתן למנות, למשל, את קברי מרדכי היהודי ואסתר המלכה באיראן, קברי יחזקאל הנביא ועזרא הסופר בעיראק וקבר ירמיהו הנביא במצרים.
היו דמויות שלהן נמצאו קברים בכמה מקומות שונים, כגון קברי איוב, שנמצאו בקושטא, בסוריה, בעיראק ובבוכרה.
קברי צדיקים מקומיים שנפטרו מתקופת המשנה והתלמוד ועד לימינו.
בין קברי הצדיקים המפורסמים היו קבר המשורר רבי שלום שבזי, שנקבר בתעיז, תימן, קבר רבי עמרם בן דיוואן, שנולד בירושלים ונקבר במרוקו לאחר שנפטר שם, קבר רבי יעקב אבוחצירא, יליד מרוקו שנקבר במצרים וקבר רבי נחמן מברסלב באומן.
התפשטותה של הקבלה, והחסידות לאחריה, תרמה רבות לפולחן קברי הצדיקים, והתחברו תפילות ו"ייחודים" רבים המותאמים לאמירה על כל קבר וקבר.
האר"י זיהה מקומות רבים בגליל כקברי צדיקים, בעיקר של תנאים ואמוראים, אך גם של דמויות מקראיות.
רבים מזיהוייו היו בעקבות המסורת העממית, אך אישורו גרם להעצמתה של זו.
רשימה של כל זיהויו הוספה על ידי רבי שמואל ויטאל, בנו של רבי חיים ויטאל, ל"ספר הגלגולים".
רבי עובדיה מברטנורא סיפר על קבר שמואל הנביא:
אמנם לא ראיתי ולא שמעתי שנעשה אות או מופת במקום ההוא שיהיה בו שינוי מנהגו של עולם לבד מה שאומרים שהרבה עקרות נפקדו וחולים נתרפאו בנדר או בנדבה שהתנדבו במקום ההוא או בתפילה שהתפללו שם נענו וכל אלה דברים שאין להם הכרע.
לקברי צדיקים נהגו לעלות ביום פטירת הצדיק או בל"ג בעומר, שהפך ליום הילולה כללי.
כמו כן, עלייה לקברי צדיקים התקיימה לרגל בקשה מיוחדת, כגון בריאות, פרנסה ונדירת נדר, ורווחה בעיקר בעתות משבר ומצוקה, למשל בעת עצירת גשמים או מגפות.
בקברי הצדיקים עצמם נהגו להתפלל תוך השתטחות על הקבר, הדלקת נרות לעילוי נשמה, טבילה במים הנמצאים בסמיכות לקבר, הנחת אבנים, תליית בדים על אילנות הנטועים ליד ציון הקבר וכתיבת פתקים ותחיבתם בין אבני הקבר.
בצפת של המאה ה-16, שהתפתח בה מרכז חשוב של מקובלים, התפתח רבות גם פולחן קברי הצדיקים.
המקובלים ייחסו לקברים כוחות נסתרים וחשיבות רבה בפתרון סודות הקבלה, והייתה חשיבות קבלית מיוחדת לקברי הצדיקים הידועים רק למתי מעט.
מועדי ביקור מרכזיים היו בערב ראש חודש ובחמישה עשר בחודש.
לעומת זאת בראשי חודשים עצמם, בימים טובים ובשבתות, לא עלו לקברי צדיקים, כיוון שהאמינו שבמועדים הללו נשמות הצדיקים עולות למעלה.
פעמים רבות מוקם מעל קבר צדיק אוהל, שהוא מעין מאוזוליאום, המשמש לציון חשיבות האישיות הקבורה במקום.
לעיתים נבנה אוהל אחד עבור נפטרים אחדים.
סמוך לקברים רבים ישנם עצים בני מאות שנים.
העצים הללו הם בדרך כלל עצי אלה, אלון, חרוב וזית, אך גם ישנם עצי שקד, שיזף, רימון, תות, הדס ותמר.
לעצים אלו ייחסו חשיבות אך ורק עקב סמיכותם לקבר של הצדיק והם מתוארים רבות בספרות של עולי רגלים יהודים ומוסלמים מימי הביניים והעת החדשה.
היה אסור להשתמש בעצים אלו ואף יש סיפורי מופת שמי שהשתמש בהם ניזוק.
חשיבות העצים הייתה גם בקרב המוסלמים.
קיימות גם תופעות של אדם העולה לקבר של קרוב משפחה (אב וכדומה) כדי להתקשר דרכו כלפי מעלה ולקבל עצה והדרכה.
דוגמה מובהקת לכך היא האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון, שהיה נוהג באורח קבע לעלות לקברו של חמיו, הרב יוסף יצחק שניאורסון, שבו ראה אב רוחני.
מכתבים רבים של האדמו"ר כתשובה לבקשות עזרה כללו את המשפט "אזכיר על הציון"; כלומר, ציונו של חמיו.
התאולוגיה של העלייה לקבר הצדיק
עם השנים הוצעו כמה הסברים תאולוגיים לפולחן קברי הצדיקים.
הפילוסוף בן המאה ה-15, רבי יוסף אלבו, הסביר את פולחן קברי הצדיקים בכך שעצמות הצדיק שימשו כמשכן לרוח האלוהים בחיי הצדיק, ולכן גם לאחר מותו עצמותיו של הצדיק קרובות יותר לאלוהים.
רבי יצחק אברבנאל הציע הסבר נוסף - בבוא המתפלל אל קבר הצדיק הוא מראה שהוא חשוב לפני האל כמת.
בספר הזוהר וכן במדרש נאמר על הצדיקים שאין הם מטמאים במותם (בניגוד לעמדת התלמוד), ומייחס חשיבות רבה לעלייה לקבר הצדיק.
על פי הזוהר, העולה לקבר מתקשר עם נשמת הצדיק, וכך מתעלה.
גם במדרש מובאת אמירה מעין זו, אך בעלי התוספות דוחים אותה מהלכה.
רוב הפוסקים לא קיבלו דין זה להלכה, ואף היה מי שכתב ש"תלמיד טועה" כתב את הנאמר בזוהר.
עם זאת, נשאר מקור זה כאסמכתא רוחנית לגדולתו של הצדיק גם במותו.
גם יום מותו של צדיק, שבמסורת התלמודית מהווה יום אבל, קיבל על פי הזוהר משמעות הפוכה, כאשר שם מדובר על יום מיתתו של רבי שמעון בן יוחאי כיום שמחה גדולה ("הילולא"), על כך שהתעלה סוף-סוף מהחיים הגשמיים לחיים רוחניים בגן עדן.
בעקבות זאת התפתח הרעיון שגם יום השנה של רבי שמעון בן יוחאי הוא יום שמחה, ומכאן התגלגל רעיון זה ליום מותם של כלל הצדיקים.
הרב אברהם קוסמן סבור שרעיון זה נוצר עקב טעות העתקה: רבי חיים ויטאל כתב על ל"ג בעומר שהוא "יום שמחת רשב"י" (כאשר ייתכן שהכוונה היא ליום שבו "נסמך רשב"י" או שמחה מסיבה אחרת).
עקב קיצור המעתיקים ל"יום שמ'", פוענח בטעות הקיצור ל"יום שמת רשב"י".
כך או כך, המנהג לשמוח ביום השנה לפטירת צדיק הפך לנפוץ ביותר (על אף שגם לו התנגדו בתוקף פוסקים רבים), ואומץ על ידי החסידות וזרמים קבליים אחרים; כאשר חלק חשוב מהמנהג באותו יום הוא העלייה לקבר.
וכך כתוב בתלמוד הירושלמי במסכת שקלים: ועל פי זה פסק הרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה: אף על פי כן, גם מקבר הרמב"ם עצמו לא נפקדו העולים לרגל.
אמנם, היו שהבינו את "ביקור הקברות" האסור באופן שונה לגמרי, של בדיקה האם הנקבר אינו חי עדיין וכדומה.
יצוין כי הרמב"ם מספר, באיגרת שכתב לאחר ביקורו בארץ ישראל, שביקר גם במערת המכפלה והתפלל שם.
סיוע מכיוון בלתי-צפוי למתנגדים לעלייה לקברים הגיע מר' יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר, שהיה מתנגד חריף לציונות.
בספר "על הגאולה ועל התמורה" שפרסם לאחר מלחמת ששת הימים, ניסה להיאבק בהתלהבות הדתית שנלוותה לניצחון הישראלי הסוחף, והתייחס גם לעלייה לקברי צדיקים באתרים שנכבשו באותה מלחמה.
לדבריו, אין לעלות לקבר צדיק דווקא משום שספר הזוהר מייחס לפרקטיקה הזו משמעות כה גדולה.
רק אדם צדיק וקדוש, אמר האדמו"ר, ראוי לכך.
באופן דומה אך מהכיוון ההפוך, רבים בציבור הדתי לאומי מביעים התנגדות לנסיעה לקברי צדיקים מחוץ לישראל (כגון קבר רבי נחמן מברסלב), וכורכים את הבעיה ההלכתית של יציאה מארץ ישראל.
ביקורת מאוחרת יותר וקיצונית יחסית, מעלה הרב יובל שרלו, שכתב אודות נסיעה של אנשי עסקים שאינם שומרי תורה ומצוות לביקור בקברי צדיקים מחוץ לישראל:
בהקשר זה, ידועה אמרתו של הרב שלמה זלמן אוירבך אשר השיב, לבחור בישיבה שביקש רשות לנסוע בתקופת הלימודים לקברי צדיקים בצפון, במילים אלו:
החל בשנות ה-70 ישנה עלייה מתמדת בהשתתפות בפולחן קברי הצדיקים.
ההילולות הגדולות נערכות בקבר הרשב"י בהר מירון, בקבר הבאבא סאלי בנתיבות ובקבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה.
לאורך השנים, האחראי על קברי הצדיקים היה משרד הדתות.
בשנת 1950 נוסדה "האגודה למען המקומות הקדושים בארץ ישראל", ומטרתה הייתה לזהות ולשפץ קברי צדיקים.
שרי הדתות בשנות ה-90 עשו רבות למען הגדלת מספר קברי הצדיקים המוכרים, וראו בהם יעד מסחרי-תיירותי חשוב.
קברי צדיקים אחדים הוכרזו כמקומות קדושים בהתאם לחוק השמירה על המקומות הקדושים: קבר עובדיה מברטנורא, קבר זכריה, קבר הרמב"ם, קבר רבי שמעון בר יוחאי וקברי רבי יוסי ורבי יהושע בן חנניה.
בשנים האחרונות משרד התיירות מהווה גם הוא גורם פעיל בפעילות סביב קברי צדיקים, לאחר שקברניטי המשרד זיהו את הפוטנציאל המסחרי-תיירותי הגלום בו.
בדור האחרון הוקמו עמותות רבות המטפלות בקברי צדיקים, ובהן "העמותה לפיתוח מקומות קדושים", ההקדש הספרדי, וה"עמותה להנצחת הרב חיים חורי".
כן עוסקות בכך רשויות מקומיות דוגמת המועצה האזורית מרום הגליל.
גם קברם של אשר ונפתלי בתל קדש נפתלי, ליד כביש 899, זוכה לעדנה, ומדי שנה בכ' שבט חוגגים בו הילולה, המוני מאמינים מרחבי הארץ.
התמיכה הממסדית נובעת גם מרצונם של המוני מאמינים מסורתיים ודתיים, ברובם מזרחים (במיוחד מקרב יהדות צפון אפריקה), בהסדרתו ובשימורו של פולחן קברי הצדיקים.
התסיסה של פרקטיקה זו של הדת העממית באה לאחר שני עשורים (שנות ה-50 וה-60), שבהם הייתה מגמה של ביזור וירידה בפולחני הקדושים של יהודי צפון אפריקה.
פולחן יום השנה למותם של הצדיקים לא נעלם באותן שנים אלא התקיים בהילולות צנועות בבתי הכנסת השכונתיים או בסעודות משפחתיות.
הפריחה של פולחן קברי הצדיקים בישראל באה לידי ביטוי בכמה אופנים:
השתלבות של יהודי צפון אפריקה בהילולות ארצישראליות מסורתיות - ההילולה על קבר רשב"י במירון והילולת רבי מאיר בעל הנס בטבריה.
ההילולה במירון הפכה עם השנים להילולה הגדולה ביותר בישראל ואחת הגדולות בעולם, עם השתתפות של מאות אלפי חוגגים.
קהילה מקומית ה"מגלה" את הצדיק הפטרון שלה.
יש בכך חזרה לדפוס הקלאסי של פולחן קברי הצדיקים.
דוגמאות לכך הן הילולת חוני המעגל ביום העצמאות על הקבר בחצור הגלילית; הילולת רבן גמליאל בקבר רבן גמליאל ביבנה, המתקיימת בי"ח בסיוון.
תאריך זה הוא יום פטירתו של רבי ישראל אבוחצירא, הקבור באלג'יריה, ומי שחידש את ההילולה היה יושב ראש המועצה המקומית של יבנה, שלמה מלכא שהיה חתנו של הרב אבוחצירא; קברה של רחל, אשת רבי עקיבא, המזוהה בטבריה, ועוד.
צמיחת מסורות חדשות סביב צדיקים שנפטרו בזמננו, ובראשם הבבא סאלי, שנפטר ב-1984. במתחם קברו מתקיימת מדי שנה ההילולה השנייה בגודלה בישראל, וכן הרב חיים חורי, "הצדיק של באר שבע"; הרב משה פינטו הקבור באשדוד; סביב קברם של אדמו"רים דוגמת קברו של הרבי מבעלז, בחלקת האדמו"רים בהר המנוחות, ועוד.
חלומות על אודות צדיקים שחיו בצפון אפריקה, והעברה סמלית שלהם לארץ ישראל.
מדובר ב"אמרגני קדושים" אשר לאחר סדרה של חלומות על אודות צדיק מסוים ש"ננטש" בגולה, החלו לייסד פולחני צדיקים.
המקרה המפורסם ביותר הוא של "בית רבי דוד ומשה" בצפת.
צדיקים נוספים הם רבי אברהם אאוריוור (מואלין דד) בבית שאן, רבי מכלוף בין יוסף אבו חצירא בקריית גת, רבי דויד בן ברוך באור עקיבא, ועוד.
אתרים קדושים הקשורים למסורות עממיות, שהתגלו בשנים אלו.
המפורסם מבין אתרים אלו נקרא "פתחו של גן עדן", בבית שאן, והפטרון של מקום זה הוא אליהו הנביא.
מקומות נוספים הם ביתו של רבי שמעון בר יוחאי בירוחם, וקברו של ישעיהו הנביא בנחל דישון.
שרידי צדיקים שהועברו לקבורה מחודשת בישראל, בעיקר מצפון אפריקה.
המקרים המפורסמים ביותר הם של ארבעת צדיקי משפחת פינטו, שנקברו בקריית מלאכי.
הדבר נעשה ביוזמתו של הרב חיים פינטו, רבה של קריית מלאכי באותה עת.
פולחן הולך וגדל נעשה גם סביב קבר הצדיק משטפנשט הקבור בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
אתרים המתמחים בבעיות ספציפיות: למשל, קבר יונתן בן עוזיאל בעמוקה, שאליו מגיעים לשם בקשה לזיווג ופריון; קבר הרמב"ם, לשם בקשה לרפואה, ועוד.
גילויים של קברי צדיקים, שאף על פי שיש לגביהם מסורות אסלאמיות מוצקות ביותר, בדורות האחרונים מתקשרת לגביהם מסורת יהודית.
למשל, קברים של בני יעקב: קבר לוי (נבי תארי, ליד כפר סירקין), קבר גד (נבי גנדה, ברחובות), קבר ראובן (נבי רובין, בחולות פלמחים) ועוד.
הזיהוי של קברי אבות האומה הוא זיהוי פונטי בעיקרו, על אף שלעיתים מקום הקבר רחוק ממקום הפעילות המתואר על פי המסורת.
תהליך גילוי הקברים מתבצע כך: ראשית ישנן עדויות היסטוריות בודדות ומעומעמות (וגם זה לא תמיד), ולפעמים ישנה גם "התגלות" לאנשים מסוימים בדבר הזיהוי של הקבר.
התגלות זו מביאה איתה קבוצה קטנה של מתפללים, כאשר עם הזמן השמועה עוברת מפה לאוזן ומביאה איתה זרם מתפללים דק.
זרם מתפללים זה מעודד גורמים פרטיים לעבודות ניקוי ואחזקה, וזה מצדו גורם לזרימה גדולה יותר של מאמינים למקום.
בשלב זה מתבצעות עבודות תחזוקה גדולות יותר, הכוללות העברת צינור מים, ריהוט, חניה וכיוצא בזה, כאשר אט-אט זוכה המקום להכרה של עמותות וגורמים רשמיים.
יש בכך משום חיפוש אחר הבסיס האידאולוגי של אותן עיירות, כל זאת לשם הצדקת קיומן וגיבוש זהותן היהודית.
בשנים האחרונות מתרחבת התופעה של טיולים מאורגנים לקברי צדיקים בגליל.
הנסיעה מתקיימת לעיתים בלילה, כאשר במהלך הטיול מבקרים במספר קברי צדיקים, כגון קבר הרמב"ם, קבר יונתן בן עוזיאל וקבר רבי מאיר בעל הנס.
פעמים רבות נכללת עלייה לקברי צדיקים בפולין ובשאר אירופה המזרחית כחלק ממסעות של בתי ספר וקבוצות למחנות ההשמדה שם.
המסע, על שני חלקיו, מהווה כך חוויה דתית בעצמה חזקה ביותר.
כעשרים ושלושה קברים הנמצאים בשטחי יהודה ושומרון מיוחסים לדמויות מקראיות.
עשרה מהקברים נמצאים באזור השומרון, כשהקדום שבהם הוא קבר יוסף מתקופת האבות.
רוב הקברים מתוארכים לתקופת ההתנחלות, והמאוחר ביותר הוא קבר שמואל הנביא המתוארך לתקופת השופטים.
באזור לא נמצא כל קבר מתקופת בית ראשון, אף על פי שהמקום היה מיושב על ידי יהודים.
אחת הסיבות לכך היא שבאותה תקופה חשובי העם נקברו בירושלים, כגון ירמיהו שבמקור היה מענתות.
באזור יהודה נמצאים 13 קברים, ורובם מתוארכים לתקופת שלפני בית המקדש הראשון.
הבולטים שבהם הם מערת המכפלה וקבר רחל.
הקבר היחיד מימי בית ראשון הוא קבר עמוס, שמת במאה ה-8 לפנה"ס.
עד כה לא נמצאו קברים מהתקופה שלאחר ימי בית שני, אף על פי שהאזור היה מרכז העם היהודי מאז ועד סוף מרד בר כוכבא.
בעקבות המרד הצטמצמה האוכלוסייה היהודית ביהודה ושומרון, וכתוצאה מכך אבדה המסורת ולא ידוע על קברי צדיקים מתקופת התנאים, האמוראים ולאחריהם שמה.
מיקומי הקברים נלקחו בחשבון במסגרת ההסכמים שבין ישראל ל.
לדוגמה, הגבול שורטט כך שקבר רחל יישאר בשטח ישראל, ואילו בהסכם אוסלו ב' נקבע כי קבר יוסף והישיבה שבמתחמו יישארו בשליטת ישראל, למרות העברת שכם לידי הרשות.
עם זאת, אף על פי שקבר אבנר בן נר מצוי בשליטה ישראלית, ניתן להיכנס אליו רק במשך עשרה ימים בשנה.
רוב הקברים נמצאים בשליטה מלאה של צה"ל, המתיר ליהודים להיכנס אליהם באופן חופשי.
מיעוט מהקברים מצוי בשטח הפלסטיני, ובזמן שישראלים מבקרים בהם נערך צה"ל לספק אבטחה נרחבת.
באזור פועלות מספר עמותות המעודדות עלייה לקברי הצדיקים.
קברי צדיקים מחוץ לארץ ישראל
קברי צדיקים הנמצאים מחוץ לארץ ישראל, במקומות פטירתם של הצדיקים בגולה, מהווים אף הם מוקד עלייה לרגל.
ציון רבי אלימלך מליז'נסק בפולין
רבי אלימלך מליז'נסק מנהיג חסידי בדור השלישי לחסידות, מכונה גם רבם של האדמו"רים מאחר שרוב גדול של שושלות החסידים והאדמו"רים בני הדור הרביעי בחסידות יצאו מתלמידיו.
כבר עם פטירתו בכ"א באדר ה'תקמ"ז, החלה נהירה מכל קצוות מזרח ומרכז אירופה להשתטח על ציונו שבליז'נסק.
הדבר נבע מההבטחה שהשתמרה על פי המסורת, כי מי שיפקוד את קברו לא ייפטר מהעולם בטרם שיחזור בתשובה.
קבר רבי נחמן מברסלב, באומן
רבי נחמן מברסלב חפץ תחילה להיקבר בארץ ישראל, אך הוא ציין לחסידיו כי מחשש שלא יעלו רבים על קברו, הוא מעדיף להיטמן באוקראינה.
לפני מותו עבר רבי נחמן להתגורר בעיר אומן בהדגישו: "אומן מקום טוב להיקבר בו", הסיבה לכך נעוצה בבית העלמין הישן של העיר בו נקברו שלושים אלף קדושי אומן שנרצחו בפרעות ת"ח ות"ט.
לפני פטירתו ציווה רבי נחמן את בתו ואת תלמידו רבי נתן מברסלב שיבואו על ציונו בראש השנה.
הוא גם הבטיח כי מי שיבוא אל ציונו ייתן פרוטה לצדקה ויאמר את עשרת פרקי התהילים של התיקון הכללי, הוא יעשה עבורו מאמצים בעולם האמת להצילו משאול תחתית.
בימי חייו נהגו החסידים להתקהל אצל רבי נחמן בשלושה תאריכים: ראש השנה, שבת חנוכה, וחג השבועות.
קברם של שני אדמו"רי חסידות חב"ד רבי יוסף יצחק שניאורסון וחתנו רבי מנחם מנדל שניאורסון, נמצא באוהל שבבית העלמין מונטיפיורי, השוכן ברובע קווינס שבניו יורק.
האוהל שנבנה על קברו של האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון, היה מקום התפילה היחיד אליו נהג הרבי מנחם מנדל להגיע בכל עת מצוא.
לאחר פטירתו הפך המקום למוקד עלייה לרגל במשך כל ימות השנה.
במקום נבנתה גם ישיבה של חסידי חב"ד והאתר הומה אדם במשך כל שעות היממה.
לשיאה מגיעה העלייה לרגל בג' בתמוז, יום השנה לפטירת הרבי מנחם מנדל שניאורסון, במהלך יום זה עוברים אלפי יהודים מכל רחבי העולם לתפילה קצרה בציון, המנותבת על ידי סדרנים המטפלים בתור הארוך המשתרך על פני קילומטרים רבים.
"קברט וולטֵר" (Cabaret Voltaire) הוא שמו של מועדון לילה אשר פעל בציריך שבשווייץ בשנת 1916, והופיעו בו קבוצת אמני הדאדא.
באל פנה אל יאן אפרים, (Jan Ephraim), בעליו של בית קפה בשם 'Holläandisch Meierei Cafe' ברחוב שפיגלגאסה מס' 1 (Spiegelgasse) בציריך, וסיכם איתו על פתיחת הקברט האוונגרדי.
הקברט כונה בתחילה "פאב האמנים וולטר", אולם עד מהרה הוא נודע בשם "קברט וולטר".
הקברט נקרא על שמו של וולטר, הוגה הדעות והסטיריקן בן המאה ה-18 ובו יצרו האמנים תערובת מקורית בין מופעי בידור, ערבים ספרותיים, מיצגים בעלי רוח ניהיליסטית, וגלריה לאמנות.
הוגו באל מציין ביומנו מאותן שנים כי "האידיאלים של התרבות ושל האמנות בתור תוכנייה למופע בידור - זהו ה"קנדיד" שלנו כנגד הזמנים".
ה"קברט וולטר" פעל במשך כשישה חודשים.
סגירתו נבעה מחוסר בכספים מספיקים להפעילו ובעיקר מדרישת המשטרה המקומית לסגור את המקומות הציבוריים עד השעה עשר.
לאחר סגירתו ייסדו חברי הקבוצה ערבי דאדא אשר התקיימו באולם וואג (Waag Hall) בציר
כיום המקום מתפקד כמוזיאון, בר, ומרכז תרבות.
קברניתיים (שם מדעי: Silphidae) היא משפחת חרקים מסדרת החיפושיות.
במשפחה כ-200 מינים, מרביתם טורפים - מספר סוגים הם ציידי חלזונות כמו ציידת השבלולים, אחרים ניזונים מרקבובית או מפגרים, כמו הקברנית הטומנת.
קברי מלכי בוגנדה בקסובי שבצפון-מערב קמפלה באוגנדה הוא אחוזת קבר השוכנת בארמונם המסורתי של מלכי בוגנדה, ואשר בה נקברו מאז 1884 כל מלכי הממלכה.
המקום הוא סמל לאומי לבני הבגנדה ואתר תיירות, ומאז שנת 2001 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית.
ב-16 במרץ 2010 עלה המתחם באש ונשרף כמעט כליל.
שבטי הבַּגנדה משתייכים לעמי הבנטו וההיסטוריה הפוליטית שלהם החלה במאה ה-13. כיום בני הבגנדה הם הקבוצה האתנית הגדולה במדינה ובמפקד האוכלוסין של 2002 מנו 4.1 מיליון איש, שהוו 17.7% מתושבי אוגנדה.
הבגנדה יושבים בעיקר בתחומי בוגנדה ששטחה 66,350 קמ"ר, בדרום-מזרחה של אוגנדה.
לפי המסורת, שלטו בבוגנדה 36 מלכים שתוארם המסורתי הוא קַבּקַה.
אלה נמנים החל במלך האגדי קינטו ועד למלך הנוכחי, אולם מידע מדויק קיים רק החל משלטונו של המלך סואונה השני (1836-1856), אשר קבע את ארמונו בקסובי.
בנו, מוטֵסה הראשון, הקים את מבנה הקבר הנוכחי בארמונו ב-1882 והיה לקבקה רב עוצמה.
הוא היה הראשון מבין הקבקה שהושפע ממדיניות חוץ, לאחר שפגש באירופאי ג'ון ספיק (John Hanning Speke) ב-1862. הוא אף פגש בהנרי מורטון סטנלי ב-1875 וביקש ממנו מורים לתרבות ולדת האירופאיות ואימץ מספר מנהגים איסלמיים אליהם נחשף מסוחרי שנהב ועבדים מזנזיבר.
עם מותו של מוטאסה הראשון ב-1884 נקברה גופתו באופן תקדימי בשלמותה ובחלקת הקבר בארמון.
משנקברו גם שני יורשיו באתר ב-1904 וב-1939 היה הדבר לנוהג והמקום הפך לאתר קבורתם של הקבקה.
המלך הבא, מוטסה השני, היה לנשיא אוגנדה ב-1962, אך הוא הודח ארבע שנים לאחר מכן ויצא לגלות.
עם זאת, ב-1971, שנתיים לאחר מותו ב-1969, הובאו עצמותיו למולדתו ונטמנו בקסובי.
בסך הכל נקברו בקסובי ארבעה קבקה ששרידיהם שוכנים במבנה העיקרי, וכן כל בניהם ובנותיהם, אשר נקברו באתר מאחורי המבנה המרכזי.
החל ב-1967 ועד 1993 נוהל המקום על ידי ממשלת אוגנדה, אולם כאשר בוגנדה שבה והייתה למונרכיה חוקתית במסגרת אוגנדה, הושב האתר לניהולם של הבגנדה.
הקבקה הנוכחי של בוגנדה, רונלד מואנדה מוטבי השני, הוכתר באתר.
ב-16 במרץ 2010 הוצת המתחם והושמד כמעט לחלוטין, אם כי מבנה הקבורה המרכזי ושרידי הקבקה הקבורים בו לא נפגעו.
זהות המציתים איננה ידועה, ושלטונות בוגנדה הבטיחו לקיים חקירה עצמאית לצד חקירת המשטרה.
למחרת השרפה, בעת ביקור נשיא אוגנדה והקבקה רונלד מואנדה מוטבי השני באתר, פרצו במקום מהומות ושני בני אדם נהרגו מאש המשטרה.
שלטונות בוגנדה הבטיחו לקומם את האתר וממשלת אוגנדה מסרה כי תסייע בכך.
בישיבתה השנתית בשנת 2010 החליטה ועדת המורשת העולמית להכריז על המקום כאתר מורשת עולמית בסיכון.
עבודות השיקום החלו בשנת 2014. העבודות הושלמו בקיץ 2023 ובעקבותיהן הכריזה ועדת המורשת העולמית על הוצאת האתר מרשימת האתרים בסיכון.
האתר שוכן על גבעה בצפון-מערבה של קמפלה, בירת אוגנדה, ועל מורדותיה המזרחיים.
צורתו של השטח כצורת מניפה שקודקודה בצידה המערבי והיא נפרסת על פני 30 הקטאר.
אתר הקבורה המרכזי, השוכן על ראש הגבעה בצידו המערבי של השטח.
השטח הצמוד לאתר המרכזי ממזרח לו ובו מספר מבנים וקברים משניים.
שטח נרחב ידיים מזרחית לשני הקודמים המשמש בעיקר לחקלאות.
הכניסה לאתר היא בצידו המערבי, בו ניצב מבנה השער מכונה "בוג'בוקולה" (Bujjabukula).
המבנה עשוי מעמודי עץ שביניהם קירות לבֵנים שרופות וגגו עשוי קנה מצוי.
השער מוביל אל חצר קטנה, בה ניצבים קופת הכניסה וה"נ'דוגה-אובוקאבה" (Ndoga-Obukaba), המבנה בו מאוכסנים התופים המלכותיים.
מעבר לאלה משתרעת ה"אולוגיה" (Olugya), החצר המרכזית בצורת האות D, שרוחבה כ-55 מטר ואורכה 100 מטר.
החצר מוקפת בחומת קנים וסביב לה ניצבים תשעה מבנים, חמישה מהם נועדו עבור אלמנותיהם של הקבקה ואילו האחרים הם חדר מתים ומבני הקברים עצמם.
המבנים עשויים עץ וטיח ולבנים שרופות, שלושה מהם עגולים והיתר רבועים.
את החצר חוצה שביל אבנים המוליך אל מבנה הקבר המרכזי - "מוזיבו אזאלה מ'פאנגה" (Muzibu-Azaala-Mpanga) בו קבורים ארבעת הקבקה.
"מוזיבו אזאלה מ'פאנגה" הוא מבנה עגול וקוטרו 31 מטר.
גגו נבנה בצורת כיפה מחודדת ששיפוליה מגיעים כמעט עד לקרקע, וגובהה הפנימי הוא 7.5 מטר.
גג העשבים נישא על ידי 52 טבעות דקל המייצגות את 52 שבטי הבגנה.
כניסה נמוכה מוליכה אל תוככי המבנה ובה יריעה גדולה המסתירה את "החורש הקדוש" - בו שוכנים קברי הקבקה עצמם.
הכניסה לחלק זה של המבנה מוגבלת לנכבדים בלבד ולאלמנות הקבקה.
גג המבנה נתמך בעמודי עץ וחללו מעוטר בציורי תופים, מגנים ותמונות הקבקה הקבורים בו.
על הרצפה שטיחים עבים מעשב לימון ומענפי דקל.
מאחורי החצר המרכזית מפוזרים מבנים רבים שבהם שוכנים קברים של בני משפחת המלוכה והלאה משם משתרע השטח החקלאי שמהווה את רוב שטחו של האתר.
אזור זה נחשב קדוש וסגור למבקרים.
בעבר שכנו בו בתי מגורים, אך לאחר מכן הוא חולק בין אלמנות הקבקה.
כיום השטח מושכר לשימושים חקלאיים והכניסה אליו מותרת למקומיים המעבדים אותו.
קברי שושלת מינג (בסינית: 明朝十三陵; בפין-יין: Míng cháo shí sān líng – "13 הקברים של שושלת מינג") הם נקרופוליס הממוקם בעמק, 44 קילומטרים צפונית לבייג'ינג בירת סין.
באתר קבורים שלושה עשר מתוך שישה עשר הקיסרים של שושלת מינג, עשרים ושלוש נשותיהם, פילגש בכירה אחת ותריסר פילגשים קיסריות שהועלו כקורבן.
כמו כן, נמצאים באתר גם שבעה קברים לפילגשים, קבר אחד לסריס וכן מבנים נלווים כמו ארמונות עזר, חדרי תורנות לסריסים ומשרדי טקסים.
באותה שנה (1368) יסד ג'ו יואן ג'אנג בנאנג'ינג (בסינית "הבירה הדרומית") שושלת קיסרים חדשה בשם מינג (בסינית "המזהירה") ונטל לעצמו את התואר הקיסרי "חוֹנגווּ" ( - "לחימה נרחבת").
שישה עשר קיסרי שושלת מינג היו בני משפחת ג'וּ.
הקיסר חוֹנגווּ שלט במשך שלושים ואחת שנים.
הוא מת בשנת 1398 ונקבר סמוך לנאנג'ינג במאוזוליאום באתר הקרוי שְׂיָאולִינְג (בסינית: - קבר שְׂיָאו).
לקראת מותו, לאחר שלושים שנות שלטון, הכתיר חוֹנגווּ את נכדו, בנו של בנו הבכור, ג'וּ יון־ון (Zhu Yunwen), כיורשו בשלטון.
הנכד שלט כקיסר ג'יינון ארבע שנים (1398–1402) בלבד, משום שדודו, הנסיך ג'וּ די (Zhu Di), שישב בבייג'ינג, כפר בזכותו לכתר ומרד בו.
ג'וּ די היה טקטיקן מעולה, כוחותיו גברו על כוחות הקיסר וכבשו את נאנג'ינג הבירה.
אין יודעים בוודאות מה קרה לג'יינון, וככל הנראה הוא ואשתו מתו בשרפה שהוצתה בארמונם.
לכן לא קיים אתר קבורה לקיסר מינג השני.
בשנת 1402 הוכתר ג'וּ די בנאנג'ינג כקיסר השלישי של שושלת מינג בשם הקיסר יוֹנג־לֶה ( – "אושר נצחי".
השנים הרבות שבילה ג'וּ די בבייג'ינג לימדו אותו על היתרונות האסטרטגיים של המקום והוא החליט להעביר את בירת הקיסרות מנאנג'ינג לבייג'ינג.
ארבע שנים לאחר תחילת שלטונו נשלחו כמיליון פועלים לבייג'ינג על מנת לבנות את העיר.
לזכותו של יונג לה נזקפים תכנון העיר העתיקה של בייג'ינג כמו גם כמה מנקודות הציון והמונומנטים בעיר כדוגמת העיר האסורה ומקדש השמיים.
בשל הנוהג לקבור את נשות הקיסר יחד עם בעליהן ומכיוון שיונג לה לא התכוון להקים את המאוזוליאום שלו בנאנג'ינג היה צריך למצוא אתר קבורה באזור בייג'ינג.
לשם כך שלח יונג לה משלחת שכללה פקידים רמי דרג, מְעוֹנְנִים ומומחים לפנג שווי לבחור מקומות בני מזל לאתר הקבורה הקיסרי.
בשנה השביעית למלכותו של יונג לה (1409) בחרה המשלחת אתר קבורה בעמק פורה מוקף הרים, שסיפקו הגנה טבעית לאתר.
לאחר ביקור באתר הביע הקיסר שביעות רצון מהבחירה ומכך שהמומחים לפנג שווי אישרו את המקום, והורה להקדיש שטח של ארבעים קילומטרים מרובעים לנקרופוליס.
בהוראתו החלו הפועלים לבנות מאוזוליאום עבורו, צָ'אנְגלִינְג (קבר צ'אנג), הקבר הראשון באתר.
במשך למעלה ממאתיים שנים, החל בקיסר יונג לה ואילך, נקברו באתר זה 13 מ-16 קיסרי שושלת מינג.
קיסר מינג הראשון קבור כאמור בסמוך לנאנג'ינג ואין יודעים מה אירע לקיסר מינג השני.
גם קיסר מינג השביעי, ג'יאן־טאי אינו קבור באתר.
הוא עלה לשלטון לאחר שאחיו, ג'נג טונג, קיסר מינג השישי, נפל בשבי המונגולים.
אחיו שוחרר בסופו של דבר מהשבי, חזר לבייג'ינג וחזר לשלטון לאחר שכנראה גרם לרצח אחיו.
ג'נג טונג טען כי אחיו עלה לשלטון בצורה בלתי חוקית ולכן הורה לקבור אותו באתר המצוי ממערב לבייג'ינג.
אחרון נבנה הקבר המכונה סְה-לִינְג (Siling) ובו קבור קיסר מינג האחרון, צ'ונג ג'ן, שתלה את עצמו באפריל 1644 לאחר שבייג'ינג עמדה ליפול לידיו של המורד לי צ'ה צ'נג.
במקור אמורים היו להיקבר באחוזת הקבר רק הקיסר והקיסרית.
אבל כשהקיסר ג'נג טונג מת נקברו איתו שתי פילגשיו.
מנהג זה המשיך גם בזמן כהונת יורשו, הקיסר צֶ'נְחְווָה, שיחד איתו קבורות גם שלוש פילגשיו.
יש הרואים בעובדה זו אחד מהסימנים להתרופפות המוסרית שחלה החל מאמצע תקופת השלטון של שושלת מינג שבה התנתקו קיסרים רבים מהטיפול השוטף בקיסרות וניהלו חיי הוללות.
בתקופת שושלת מינג היו הקברים מחוץ לתחום עבור פשוטי העם.
אדם שנכנס ללא רשות היה צפוי למאה מלקות במקל.
מי שנתפס לוקח אבנים או אדמה מהאזור נידון למוות.
אדם שהורשה להיכנס לאתר, היה חייב לרדת מסוסו מאה צעדים לפני שער הכניסה, אחרת היה נענש.
ב-1644 בזז צבאו של המורד לי צ'ה צ'נג את הקברים והעלה רבים מהם באש לפני שהמשיך הלאה וכבש את בייג'ינג באפריל של אותה שנה.
בתקופת שושלת צ'ינג של בני המאנצ'ו (תושבי מנצ'וריה), שהחליפה בשלטון את שושלת מינג, נשמרו הקברים ואף נערכו במקום שיפוצים.
עם זאת חקלאים התיישבו בעמק ובסוף תקופת צ'ינג הם הורשו לגדל גם על חלקות הקבורה של הפילגשים והסריסים המלכותיים, אם כי תאי הקבורה התת-קרקעיים לא ניזוקו.
בשנים 1956 עד 1958 נערכו חפירות בדִינְגלִינְג, קברו של הקיסר מינג ה-13 ואן-לי, אך נכון ל-2008 לא נערכו חפירות בשאר הקברים.
קברי שושלת מינג הוכרזו כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו באוגוסט 2003. הם נוספו לצד קברי קיסרי סין נוספים לאתר מורשת הקרוי קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג.
האתר המקורי של קברי שושלת מינג השתרע על שטח של כ-40 קמ"ר בעמק הנמצא 44 קילומטרים צפונית מערבית לגבול העירוני של בייג'ינג ברובע צָ'אנְגְפִּינְג ().
רכס יֵנשָׁאן (Yanshan) המשתרע בכיוון כללי של מזרח למערב מקיף את העמק משלושה צדדים ויצר בכך אגן של אדמה כהה פורייה.
בעמק זורמים נחלים ויש בו אגם.
דרומית מערבית לעמק קיים ברכס פתח, המהווה שער כניסה טבעי לעמק.
בקצה הצפוני של העמק מתנשא הר טְיינְשְׁוֹאוּ (Tianshou – "אריכות החיים של גן העדן") שלמרגלותיו נבנה הקבר הראשון באתר, צָ'אנְגלִינְג כשהוא פונה כלפי דרום.
בתקופת שושלת מינג היה האתר מוקף חומה ואסור לכניסה שלא בתפקיד.
אך החל בתקופת שושלת צ'ינג הורשתה כניסת חקלאים לעמק.
ממשלת סין הגדירה שטח בן 80 קמ"ר כ"אזור החיץ של קברי מינג", ומתוכו הוגדרו 8 קמ"ר כשטח מוגן האסור בפיתוח.
נכון לשנת 2003 התגוררו באזור החיץ כ-21,000 תושבים.
פרט לכפרים בהם מתגוררים התושבים נבנו בעמק מתקנים שונים הקשורים לחקלאות, תחבורה ותקשורת, וב-1959 הוקם בעמק מאגר מים.
אתר הקברים הקיסריים של שושלת מינג נבחר כאמור בקפידה בהתאם לעקרונות הפנג שווי, על פיהם יש להסיט מדרכן רוחות רעות ונשמות מרושעות המגיעות מצפון.
האתר הוקף חומה שאורכה 40 קילומטרים ובה עשרה שערים.
לכל שער הייתה צמודה מצודה ובה שוכנו כוחות מהצבא הקיסרי ששמרו על האתר.
מרבית החומה והמצודות התמוטטו, וכיום נותרו מהם כמה שרידים בלבד.
מהפתח הראשי שפנה לדרום הובילה דרך בת 7 וחצי קילומטרים עד הקבר הראשון שנבנה בעמק, צָ'אנְגלִינְג.
דרך זו מכונה "נתיב הנשמות" או "הדרך הקדושה" וממנה מתפצלות דרכים משניות אל הקברים האחרים הבנויים משני צדדי העמק.
כל אתר קבורה נבחר בהתאם לעקרונות הפנג שווי.
קברים שנבנו למרגלות הר טְיינְשְׁווֹ פונים דרומה בעוד שהקברים שנבנו במערב העמק פונים לכיוון דרום מזרח.
הקברים בנויים על פי עקרונות דומים, אם כי קיים שוני בין הקברים.
חלק מהעקרונות נקבעו כבר בשושלות הקודמות, וחלקם נקבעו על ידי מייסד השושלת, הקיסר חוֹנגווּ במאוזוליאום שהקים לעצמו באתר הקרוי שְׂיָאולִינְג סמוך לנאנג'ינג.
ככלל, מאוזוליאום שקיסר הקים לעצמו בחייו גדול ומפואר יותר ממאוזוליאום שהקים קיסר לקודמו שמת בטרם הכין לעצמו אתר קבורה.
מבנה אחרון זה קבור לחלוטין מתחת לתל עפר שצורתו מעגלית או סגלגלה שנועד להתמודד עם שודדי קברים.
כל אתר קבורה מוקף חומה.
כאמור, לא כל הקברים בנויים באופן דומה.
למפוארים יותר (דוגמת צ'אנגלינג) יש שלוש חצרות פנימיות בעוד שלאתרים אחרים יש שתיים.
בצמוד לכל מאוזוליאום היו מצויים שלושה אזורי מגורים.
אזור לפקידים הממונים על העלאת המנחות לקיסר המת (jian), אזור לגננים שגידלו את הירקות ששימשו כמנחות (Yuan) ואזור לשומרים שהגנו על המאוזוליאום (Wei).
קברי שושלת מינג הם בין אתרי התיירות הפופולריים בסין.
בשנת 2003, למשל, ביקרו במקום קרוב ל-5 מיליון תיירים.
נכון לשנת 2008 פתוחים בפני מבקרים:
הקטע הראשון בנתיב הנשמות שבו בשדרה רחבה בת כמה מאות מטרים יש כמה מבנים ופסלים שהם אחת הדוגמאות השמורות הטובות ביותר לאמנות סינית ולאדריכלות סינית.
המבנים בצָ'אנְגלִינְג – אחוזת הקבר של קיסר מינג השלישי, יוּנְג לֶה.
המבנים והקבר התת-קרקעי בדִינְגְלִינְג – אחוזת הקבר של קיסר מינג השלושה עשר, וָאן-לִי.
בצמוד לקבר מוזיאון המוקדש לקברי שושלת מינג.
המבנים בגָ'אולִינְג – אחוזת הקבר של קיסר מינג השנים עשר, לונְגצִ'ינְג (נפתח לציבור ב-1998)
המבנים בקָאנְגלִינְג – אחוזת הקבר של קיסר מינג העשירי, גֶ'נְגדֶה (נפתח לציבור ב-2003)
הדרך קרויה בסינית שׁנדָאו (Shendao), מונח המתורגם כ"דרך קדושה" או כ"נתיב הנשמות".
אורכה 7.3 קילומטר, ובהליכה לאורך הנתיב עוברים סדרה של מבנים ופסלים:
מבנה קשתות - המבנה הראשון מצוי כקילומטר לפני השער הראשי.
זהו מבנה קשתות גדול הבנוי משיש לבן.
אורך המבנה 29 מטרים והוא נבנה בשנת 1540 בשנה ה-19 לשלטונו של הקיסר גְ'יָאגִ'ינְג.
המבנה בן חמש הקשתות בנוי משישה עמודים הניצבים על בסיסים מעוטרים בדרקונים ובעננים.
שער אדום גדול - השער הראשי של האתר.
מבנה בן שלוש קשתות הצבוע אדום ומקורה ברעפים צהובים הקרוי "שער אדום גדול" (Da Hong Men).
השער ניצב בין שתי גבעות, ממזרח "גבעת הפיתון" (Mangshan), וממערב "גבעת הטיגריס" (Huyudan).
מיקום השער בין הגבעות נעשה הן מטעמים אסטרטגיים והן מסיבות מיסטיות, בתקופת שושלת מינג היה כל מבקר חייב לרדת מסוסו לפחות 100 צעדים מהשער.
היכל אסטלת אבן (ShenGong ShengDe) - מבנה צבוע באדום בעל גג רעפים כפול.
ההיכל נבנה בשנת 1435 ובתוכו מוצבת אסטלת אבן בגובה 6.5 מטרים, שמשקלה מוערך בכ-50 טון.
האסטלה קרויה "האסטלה של הסגולה השמימית ומידת החוכמה של צ'אנגלינג של המינג הגדול".
בחזית האסטלה חקוקה הקדשה בת 3,000 מילים שבה מפאר הונְגשִׂי, קיסר מינג הרביעי, את הישגיו של אביו, הקיסר יוּנְג לֶה הקבור בצ'אנגלינג.
בגב האסטלה חקוקה פואמה שכתב הקיסר צְ'ייֵנְלוֹנְג (QianLong) משושלת צ'ינג.
משני צדי האסטלה חקוקות כתובות המספרות על שיפוץ קברי מינג על ידי הקיסרים צְ'ייֵנְלוֹנְג וגְ'יה צִ'ינְג (Jia Qing) משושלת צ'ינג.
האסטלה מונחת על גב צב אבן ענק, חיה שהסינים העריכו בשל יכולתה לשאת משאות כבדים ואריכות ימיה.
היכל אסטלת אבן הוא מבנה מקובל לפני קברי קיסרי סין, והאסטלה שבפנים אמורה לכלול הקדשה המפארת את הקיסר הקבור.
לפי כך קיים גם היכל אסטלת אבן כחלק מקומפלקס המבנים של כל אחד מקברי שושלת מינג.
משום מה, ואין לכך הסבר מספק, אין שום כתובת חקוקה על האסטלות המצויות בקברי הקיסרים עצמם.
בארבע פינות המגרש בו מצוי היכל אסטלת האבן יש עמודי שיש מגולף (HuaBiao) כשבראשם חיה מיתולוגית.
שדרת הפסלים – מעט לאחר היכל אסטלת האבן מתחילה שדרת פסלי שיש.
בתחילת השדרה יש שני עמודים שפניהם מגולפים בתבניות עננים.
ואחר מופיעים משני צדי השדרה זוגות של פסלי חיות ואחר כך פסלי אדם.
בתחילת השדרה, ארבעה אריות, ארבעה גמלים, ארבעה שְׂיֵאגָ'אי (xiezhai – חיה מיתולוגית סינית שלה קרן אחת), ארבעה פילים, ארבעה צִ'ילִין (qilin – חיה מיתולוגית בעלת זוג קרניים המבשרת טובות) וארבעה סוסים.
בכל קבוצה הזוג הראשון עומד והזוג השני כורע.
פסלי האדם כוללים ארבעה קציני צבא, ארבעה פקידים אזרחיים וארבעה פקידים נעלים.
הפסלים מתוארכים לתחילת תקופת שושלת מינג והם גולפו מגוש שיש אחד.
מנהג הצבת פסלי חיות ואנשים לפני קברים הוא מנהג עתיק ושורשיו עוד בשושלת צ'ין מלפני אלפיים שנים.
מספר הדמויות וסוג הדמויות עברו שינויים במשך השנים.
שדרת הפסלים בנתיב הנשמות מחקה ככל הנראה את השדרה המקבילה באתר שְׂיָאולִינְג הסמוך לנאנג'ינג, שבו קבור מייסד שושלת מינג, הקיסר חוֹנגווּ.
לפסלים הייתה מטרה כפולה, ראשית ערך דקורטיבי, ושנית לסמל את כוחו ועוצמתו של הקיסר (האריה מייצג עוצמה, הגמלים והפילים סיבולת, הצ'ילין מבשר טובות וכדומה).
דמויות האנוש של הפקידים והחיילים מסמלים את האנשים שהגנו על הקברים.
שער הדרקון והפניקס (Long feng men) - שלושה שערי קשת קטנים מקבילים בקצה שדרת הפסלים.
מעל הקשת יש קישוט בדוגמת ניצוץ.
גשר אבן – גשר זה, בן חמש הקשתות, הוא המבנה האחרון לפני הקברים עצמם.
במרחק של כ-4 כקילומטרים משער הדרקון והפניקס מצויה אחוזת הקבר הקרויה צָ'אנְגלִינְג () ובה קברם של קיסר מינג השלישי, יוּנְג לֶה ואשתו הקיסרית שׂוּשְׁה (XuShi).
את אחוזת הקבר החלו לבנות ב-1409 ובנייתה הסתיימה ב-1427, שלוש שנים לאחר מותו של יוּנְג לֶה.
אחוזת הקבר משתרעת על שטח של 120 דונם, והיא המאוזוליאום הגדול ביותר בין קברי שושלת מינג.
המאוזוליאום עבר לא מעט שיפוצים מתקופת שושלת מינג ולכן המבנים המרכזיים בו (שער ואולם החסד הבולט) שמורים היטב.
מיד לאחר פתח הכניסה מצויה חצר פנימית ראשונה ובצדה הימני היכל אסטלת האבן.
במקור הייתה האסטלה שבפנים אמורה לכלול הקדשה המפארת את הקיסר הקבור, אלא שכמו בשאר הקברים שבעמק לא חקוק עליה דבר.
בקצה החצר יש גרם מדרגות ובקצהו שער "החסד הבולט" המוביל לחצר הפנימית השנייה הגדולה.
בתחילת החצר השנייה יש שני מתקנים בהם נהגו להבעיר משי לצורכי הפולחן.
במרכז חצר זו מצוי המבנה המרכזי של המאוזוליאום, אולם "החסד הבולט" (Ling'en) ששטחו 1,956 מטרים רבועים.
גג האולם מיוצב על 32 עמודים מעץ קשה מיוחד (Phoebe zhennan, במנדרינית: 楠木, בפין-יין: nánmù) שגובהם 14 מטרים.
העמודים וחלקי העץ המחזיקים את הגג אינם צבועים ויוצרים ניגוד ללוחות התקרה הצבועים בירוק.
האולם מרוצף במרצפות מוזהבות ובמרכזו פסל גדול של הקיסר.
מהחצר הפנימית המרכזית מוביל שער (Ling Xing) אל החצר השלישית והאחרונה.
בקצה הנגדי של החצר מצוי מבנה המכונה מגדל הנשמות (Ming lou) ובו אסטלת אבן בה חקוק שמו של הקיסר לאחר מותו.
מאחורי מגדל הנשמות מצוי מכלול הקבורה עצמו המכונה בָּאוצֶ'נְג (Baocheng – עיר האוצר).
הבנוי ממבנה הקבורה התת-קרקעי (Xuangong) המכוסה בתל עפר צהוב המכונה בָּאודִינְג (Baoding).
צורת התל היא מעגל שקוטרו 300 מטרים והוא מוקף חומה.
מבנה הקבר עצמו לא נחפר.
אחוזת הקבר של קיסר מינג השלושה עשר, וָאן-לִי (Wanli, שלט 1572–1620) מצויה מערבית לצ'אנגלינג וקרויה דינגלינג ().
את המאוזוליאום החלו לבנות בשנת 1584, כשהקיסר היה בן עשרים, וסיימו לבנותו ב-1590. ואן-לי נקבר באתר ב-1620 ואתו נקברו הקיסרית והפילגש האהובה עליו.
בין 1956 ל-1958 חפרו ארכאולוגים סינים את תל הקבורה והגיעו לארמון התת-קרקעי, שרובו פתוח כיום לביקור.
דינגלינג היא אחת מאחוזות הקבר הגדולות שבעמק.
בהשוואה לצ'אנגלינג חסרים בה חלק מהמבנים החיצוניים (כדוגמת אולם "החסד הבולט"), שלא נשתמרו, אך לעומת זאת ניתן לבקר במכלול הקבורה התת-קרקעי.
המבנים שנשתמרו הם: גשר האבן, מגדל הנשמות (Ming lou, נבנה ב-1587) שמאחוריו מצוי המעבר אל הארמון התת-קרקעי, ומכלול הקבורה - "עיר האוצר" (Baocheng – בָּאוצֶ'נְג).
הארמון התת-קרקעי בנוי מחמישה אולמות נרחבים: אולם הכניסה, האולם המרכזי שמשני צדדיו האולם הימני והאולם השמאלי והאולם האחורי.
שטח כל האולמות 1,195 מטרים רבועים.
כל הארמון בנוי מאבן והתקרה הקמורה של האולמות מכוסה ב-27 מטרים עפר מעליה.
אורכם של האולמות הצדדיים 26 מטרים, רוחבם שישה מטרים וגובהם שבעה מטרים.
אולם הכניסה ואולמות הצדדיים ריקים.
עם זאת, במרכז האולמות הצדדיים נבנתה בימת שיש לבנה שצופתה באריחים מוזהבים שכנראה הוכנה להצבת ארון קבורה.
באולם המרכזי יש שלושה כיסאות מלכות מאבן ולפני כל אחד מהם חמשת אביזרי הפולחן מקרמיקה מזוגגת (שני פמוטים, שני גביעים ומבער קטורת), כד חרסינה בצבעי לבן כחול שנועד לאחסן שמן שומשום ו"מנורה נצחית" קערת ארד שהכילה שמן שבמרכזו פתיל.
במרכז האולם האחורי, האולם הגדול ביותר, נבנתה בימת שיש ועליה הונחו ארון הקבורה הצבוע אדום של הקיסר ואן-לי, לשמאלו ארון הקבורה של הקיסרית שְׂיָאו זְ'ווֵי (Xiao Rui) ולימינו ארון הקבורה של הפילגש הבכירה (ואמו של יורש העצר) שְׂיָאו גִ'ינְג (Xiao Jing).
שתי הנשים מתו לפני ואן-לי.
סביב כל ארון הונחו חפצי חרסינה, ירקן ותיבות עץ מצופות לכה שהכילו חפצי קבורה יקרי ערך.
כשהארכאולוגים פתחו את ארון הקבורה הם הופתעו לראות שהגופה לא נחנטה בשעווה כמקובל, ובתוך הארון היה רק שלדו של הקיסר, אם כי שערו הקשור בסיכות זהב עדיין נשמר כמו גם שרידים לזקנו.
סך הכל נמצאו במכלול הקבורה כ-3,000 חפצי ערך: בדים, בגדים, תכשיטים מזהב וחפצים מזהב, ירקן, וחרסינה.
חלק מהחפצים מוצגים במוזיאון שנבנה בצמוד לדינגלינג ב-1959, אבל מכיוון שהטכנולוגיה לשימור לא הייתה בידי הארכאולוגים הסינים נשמרו רוב חפצי הערך בתנאים בלתי מתאימים וסבלו מפגעי מזג האוויר.
משום כך, רוב מה שמוצג כיום הם העתקים של המקור.
גרוע מכך, במהלך מהפכת התרבות פרצו המשמרות האדומים אל המוזיאון, השחיתו חלק מהמוצגים, הוציאו את גופותיהם של הקיסר ואן-לי ושל פילגשיו, ולאחר ש"הוקיעו" את הקיסר כבורגני (350 שנה אחרי מותו), שרפו את הגופות.
לפי כך אין כיום שום כוונה לחפור קברים נוספים.
המוזיאון הורחב בתחילת המאה ה-21 וכיום הוא מוקדש למכלול אתרי הקבורה של שושלת מינג בעמק.
קַבְרָן הוא אדם המספק שירותים לטיפול בקבורת מתים ומטפל בגופותיהם על פי הנחיות היגייניות ורפואיות, אך גם דתיות ותרבותיות.
הקברנים ועורכי הלוויות מטפלים גם בקרובי המת.
בחלק מן התרבויות קיימת הבחנה בין האדם החופר את הקברים, וזה אשר עורך את הלוויה.
תפקידו המדויק של הקברן משתנה מתרבות לתרבות.
בחלק מתרבויות המערב נהוג למשל לאפר את המת ולהציגו בפני האבלים טרם הקבורה עצמה, ובבית לוויות עובדים גם מאפרים.
ביהדות מטפלת בענייני קבורה החברה קדישא.
בימי הביניים התייחסו אל המקצוע כאל "לא מכובד" ו"לא ישר", ומבחינה חברתית, עבדו בו אנשים מן המעמדות הנמוכים.
קיימת התייחסות תרבותית לקברן גם כמטפורה - כאל אדם המביא לחורבן כלשהו.
בתרבות קיימות התייחסויות רבות לקברנים - במקרים רבים, כמו ב"המלט" של שייקספיר, שם היוצר בפיהם התייחסויות למוות.
סדרת הדרמה "עמוק באדמה" מתמקדת במשפחה המנהלת בית לוויות, והסרט "החיים שאחרי" מתמקד בימים שבין המוות לקבורה עצמה, בהם מכינים את הגופה למנוחת עולמים.
בהיאבקות המקצועית ידועה דמותו של הקברן (The Undertaker), שגולמה על ידי מארק קאלאווי, המציגה מתאבק מטיל מורא ומבוססת על מוטיבים של קבורה, מוות, אימה גותית והעל-טבעי.
הקברן נחשב לאחד המתאבקים הטובים והמוערכים ביותר בתולדות הענף.
קברים קיסריים של שושלות מינג וצ'ינג הוא השם תחתיו בחר אונסק"ו לכנות קבוצה של ארבעה עשר אתרים ומכלולי קבורה המצויים בסין, והשייכים לתקופות שושלות מינג וצ'ינג, כאתר מורשת עולמית.
הקברים נכללו ברשימת אתרי מורשת עולמית בשנים 2000, 2003 ו-2004.
רשימת האתרים כוללת את הקברים ומכלולי הקבורה הבאים:
נוספו שני אתרים עיקריים: אתר קברי שושלת מינג, שבו קבורים 13 מ-16 הקיסרים של שושלת מינג ואתר קבר שיאולינג שבו קבור מייסד שושלת מינג והקיסר הראשון שלה.
כל האתרים המסומנים בטבלה מ-006–1004 ועד 010–1004 הם קבריהם של מצביאים שסייעו למייסד השושלת להביס את יריביו ולעלות לשלטון.
בהם בולטים שו דה (徐達) ו-צ'אנג יוצ'ון (常遇春, פין-יין: Cháng Yùchūn).
קברים אלו הם חלק מקבר שיאולינג, המאוזוליאום של הקיסר הראשון.
שלושה קברים קיסריים של שושלת צ'ינג במחוז ליאונינג כוללים את קבר יונגלינג, קבר פולינג וקבר ג'אולינג שכולם נבנו במאה ה-17. הקברים נבנו עבור הקיסרים מייסדי שושלת צ'ינג ואבותיהם, והם בנויים על פי הכללים של תורת פנג שווי הסינית המסורתית.
הקברים מתאפיינים בעיטורים עשירים של פסלי אבן וגילופים ואריחים עם מוטיב הדרקון, כשהם ממחישים את התפתחות ארכיטקטורת הקברים של שושלת צ'ינג.
שלושת מכלולי הקבורה והמבנים הרבים שבהם, מזווגים מסורות שהגיעו בירושה משושלות סיניות קודמות ומאפיינים חדשים של תרבות המאנצ'ו.
קבֶּרנה פרנק (באנגלית ובצרפתית: Cabernet Franc) הוא זן ענבים אדום.
הזן נפוץ ביינות מִמְסָךְ בסגנון בורדו בהם הוא מתווסף למרכיבים העיקריים קברנה סוביניון ומרלו.
בנוסף, הזן משמש גם להכנת יינות זניים – למשל בעמק הלואר שבצרפת, ואף להכנת יינות קרח בקנדה ובארצות הברית.
קברנה פרנק, לצד הזן הלבן סוביניון בלאן, הם ההורים הגנטיים של הזן קברנה סוביניון.
יינות שמכילים קברנה פרנק מתאפיינים לעיתים קרובות בארומות של פלפל שחור, ובמקרים מסוימים בארומות של פירות יער, טבק וסיגליות.
בישראל, במסגרת חיפושים אחרי זני ענבים המתאימים לאקלים המקומי, מספר היקבים המתנסים ביינות מבוססי קברנה פרנק עולה בשנים האחרונות.
החל משנת 2001 מספר יקבים אף מייצרים יינות זניים מקברנה פרנק, בהם: יקב בן חיים יקב מרגלית, יקב ויתקין,יקב רמת הנגב, יקב גבעות, יקב תניא, יקב טוליפ, יקבי רקנאטי, יקב תשבי, יקב בן חנה, יקבי כרמל, יקב כרם אביתר,יקבי גוש עציון ויקבים נוספים.
הקבורה בתקופת הברונזה הקדומה המתוארכת לשנים 3000 - 2300 לפנה"ס נעשתה במערות, הקבורה הייתה של משפחות רבות ובתי אב שלמים.
בתקופת הברונזה הביניימית המתוארכת לשנים 2300 - 2000 לפנה"ס, חל שינוי במנהגי הקבורה של האוכלוסייה.
הקבורה הייתה של יחידים או של משפחות קטנות שנטמנו בקברי פיר או קברים מגליתיים אשר נחצבו ונחפרו על ידי התושבים.
לעיתים הקבורה נעשתה על ידי הנחת הגופה בשלמותה בקבר – קבורה ראשונית, אבל לרוב הקבורה הייתה קבורה משנית, כלומר ליקוט העצמות מהקבורה הראשונית לאחר שנשאר רק השלד והשארתה בערימה או בפיזור בקבר אחר.
נתגלו מנהגים שונים המבדילים בין קבוצות קברים נפרדות בבית קברות של יישוב מסוים.
כתוצאה מהשינוי במנהגי הקבורה נוצרו בתי קברות.
את הקברים בתקופה זו ניתן לחלק לשתי קבוצות עיקריות:
קברים אלה נחצבו באזורי סלע גירני או ברכסי הכורכר במישור החוף.
קבר פיר מתאפיין בפיר אנכי אשר ממנו הייתה הכניסה לחדר קבורה תת-קרקעי אשר נסתם בדרך כלל באבן.
חדרי הקבורה היו מגוונים: מרובעים, מעוגלים וללא צורה מוגדרת.
לעיתים מפיר אחד נחצבו מספר חדרי קבורה.
קברי הפיר שימשו לקבורת יחיד ולעיתים גם לקבורת משפחות.
קברי פיר נמצאו בהרי הגליל, בעמק החולה, בעמק בית שאן, במישור החוף, בהרי יהודה ובבקעת הירדן.
תת קבוצה של קברי הפיר היא קברי פיר בנויים בקרקע.
קברים אלה נבנו מאבני גיר ומלוחות בזלת והונחו בתוך בורות שנכרו באדמה.
חדרי הקבורה היו מקורים ומרוצפים בלוחות מאבן בזלת.
טיפוס קבר זה נמצא בקיבוץ דגניה א' מדרום לתל בית ירח.
קברים הבנויים מאבנים גדולות בלתי מסותתות שכוסו בדרך כלל בתלוליות עפר ואבנים.
מנהג קבורה זה היה נהוג גם בתקופת הברונזה הקדומה, אבל בשלהי האלף השלישי לפנה"ס נעשה שימוש נרחב בשני טיפוסים של קברים מגליתיים:
קבורות בגלי אבנים – בקבורה זו הונח הנפטר על פני הסלע וסביבה נבנה ארגז העשוי מלוחות אבן.
ארגז הקבורה בתוך תיבת אבן בנויה מאבנים (הן בקבורה ראשונית והן במשנית), תיבת האבן כוסתה בגל אבנים ובתלולית עפר, בתוך התיבה הונחו כלי חרס, כלי נחושת, חרוזים ועוד אשר שימשו כמנחה.
הקבורה מטיפוס זה נקראת בעברית רוגם (Tumulus).
שדות קבורה מתקופת הברונזה הביניימית מוכרים בגולן, בבקעת הירדן ובהר הנגב שם נתגלו אלפי רגמים ליד יישובים, בראשי רכסים ועל גבעות.
קבורות בדולמנים – הדולמן נבנה משישה לוחות אבן גדולים לא מסותתים.
בארץ ישראל הגודל הממוצע של האבנים הוא 0.9 X 0.7 X 4 מטר ומשקל כל אבן למעלה מטון.
המבנה הוא אבן על הקרקע, ארבע אבנים סדורות כמלבן והאבן השישית הגדולה מכולן מונחת מעל כשולחן.
המבנה שימש כחדר קבורה וכוסה באדמה או גל אבנים עד ליצירת רוגם.
שדות דולמנים נפוצים ברמת הגולן ועבר הירדן המזרחי.
הדולמנים שימשו לקבורה כבר בברונזה הקדומה, אבל על פי הארכאולוגית קלר אפשטין חלק ניכר מהדולמנים נבנה לראשונה בתקופת הברונזה הביניימית.
קבורה זו נפוצה ליד היישובים.
קבורה זו היא סימן היכר מובהק של התקופה.
קברים וקבורה בשדות הקבורה סביב תל יריחו (תל א-סולטאן)
הארכאולוגית קתלין קניון חפרה בשנות ה-50 של המאה ה-20 את שדות הקברים שסביב תל יריחו.
הקברים היו קברי פיר אשר נחפרו באדמת חוואר הלשון.
היא ביצעה מחקר על בסיס כ-500 קברים וחילקה אותם לשבע קבוצות.
קברי לוחמים, בקברים אלה נקברו גברים בלבד.
נמצאו 150 (כ-31% מהקברים שנחקרו) קברים מרוכזים אחד ליד השני.
הקברים היו של קבורה ראשונית.
נמצאו שלדים שלמים שלא נבזזו בתנוחת עובר – הזרועות מקופלות לראש והרגליים מקופלות לבטן.
גודל הפיר כ-2 מטר, קוטר חדר הקבורה כ-2 מטר.
ליד כל הנקברים בסמוך לחזה נמצא פגיון.
בנוסף נמצאו סיכות ברונזה אשר שימשו לחיבור הלבוש, וחרוזים לקישוט.
המסקנה הייתה שמדובר בקברי אצילים לוחמים אשר היו המעמד השליט עם זכויות יתר.
גיל הלוחמים בעת המוות נע בין 20 ל-45 שנים.
בקברים אלה נקברו בעיקר נשים, אבל נמצאו גם שלדי גברים.
בכל חדר קבורה היו מספר נקברים בקבורה משנית.
קברים אלה היו גדולים יותר מאשר קברי הפגיון, גודל פיר כשלושה מטר עומק, קוטר חדר 3 - 5 מטר.
בחדרי הקבורה נמצא ריכוז גדול של כדים, רהיטים – מעין מיטות (השתמרו המסמרים ולעיתים גם העץ).
הקברים היו של נשים וגברים ממעמד נמוך יותר.
נשות הלוחמים לא נקברו איתם יחדיו אלא בקברים נפרדים.
בעיקר קברי נשים כ-70% - 80% מהנקברים, השאר גברים.
פחות מ-10% מכלל הקברים שנחקרו.
קברים אלה היו בעלי פירים בעומק מטר אחד, לא הושקע מאמץ רב בחציבתם.
השלדים נמצאו מפורקים בקבורה משנית.
מנחות הקבורה דלות מאוד, בעיקר חרוזים מעצם או אבן חצי יקרה.
מסקנתה של קניון הייתה שהקברים שימשו נשים במעמד נמוך או שפחות.
בקברים אלה נקברו בעיקר גברים, נמצאו גם ילדים ונשים.
עומק הפיר כ-2 מטר, קוטר חדר הקבורה כ-2 מטר, לרוב חדר קבורה עגול.
מנחות הקבורה כללו כמות גדולה של כלי חרס, וכמות קטנה של פגיונות.
בקברים אלה נקברו גברים ממעמד לוחמים נמוך יותר (אולי משרתים).
קברים ענקים, עומק פיר כ-7 מטר, חדרי קבורה בקוטר עד 6 מטר.
בקברים אלה נקברו בעיקר גברים (72% מהנקברים) ללא מעמד מוגדר: חקלאים, רועי צאן, עוסקי ברונזה.
בכל קבר נקברו עד 10 נקברים.
מנחות הקבורה כללו קרמיקה, בעיקר קומקומים, קצת ברונזה, נמצאו מסמרי ברונזה המעידים על חפצי עץ.
קברים אלה שימשו לקבורה מספר פעמים, הקברים נפתחו ונסגרו, לעיתים הקברים הוגדלו על ידי חציבת חדר נוסף.
מנחות הקבורה מאוד מגוונות, נמצאו טיפוסי קרמיקה שלא נמצאו בקברים האחרים.
בקברים אלה נמצא גם נשק.
בקברים אלה הקבורה הייתה של גברים בקבורה ראשונית, שלדים שלמים בתנוחה עוברית.
גיל הנקברים בין 20 ל-45 שנים.
עומק פיר כ-2.5 מטר, גודל חדר קבורה כ-2.5 מטר.
מנחות הקבורה כללו קרמיקה ונשק, נמצאה גם חנית שלא נמצאה בקברי הפגיון.
מסקנת קניון הייתה שמדובר במעמד מסוים של לוחמים.
מסקנתה של קניון הייתה שמדובר בחברה מעמדית.
צורת הקבורה מסמלת את המבנה החברתי ואת ההיררכיה בו.
בקברים נמצאו כ-60% שלדי גברים, 30% שלדי נשים, 10% ילדים.
המסקנה הייתה שנשים ממעמד נמוך לא נקברו בצורה זו.
קברניט או טייס מפקד, לעיתים נקרא גם קפטן הוא איש צוות אוויר, טייס המנהל של הטיסה בפועל האמון על הטסת כלי הטיס, ונושא באחריות על בטיחות הטיסה, חיי אנשי הצוות, הנוסעים והציוד.
במטוסים המוגדרים לאיש צוות אחד, הטייס הבודד יהיה הקברניט, לרבות טייס מתלמד בטיסת יחיד (סולו).
בכלי טיס הדורשים יותר אנשי צוות אוויר בתפקיד (טייס משנה, נווט, מהנדס טיסה וכדומה), הקברניט כאחראי על המשימה, ובטיחות הטיסה, יהיה אמון על ניהול שאר אנשי הצוות, חלוקת הקשב שלהם וכדומה.
הקברניט גם יחליט על שינוי בטיסה בהתאם לגורמים הרלוונטיים לניהול הסיכונים בטיסה.
אם זה גורמים חיצוניים כגון מזג אוויר, התקרחות וכדומה, המצב הטכני של כלי הטיס, וסיכונים הבאים מאנשי הצוות או הנוסעים – אירועים רפואיים, התפרעויות וכדומה.
הקברניט במטוס אזרחי יושב לרוב במושב השמאלי של תא הטייס; בעוד במסוקים עמדת הטייס מפקד היא במושב הימני.
ברוב המקרים, הקברניט יהיה הטייס המנוסה יותר בין הטייסים, אם כי זה לא מחייב ונתון לנוהלי ההתקדמות בתפקידים בארגון הרלוונטי.
חברות טיסה מסוימות לדוגמה יתנו התקדמות של טייס לתפקידי קברניט לאלה שצברו כמות שעות מסוימת בשירותם, כלומר טייס חדש לחברה, בלי קשר לניסיון המעשי שלו, יכול לא להתאים לתפקיד קברניט.
לעיתים טייס שרק החל לטוס בנתיב מסוים לא יוכל לשמש כקברניט בטיסות אלו עד לצבירת כמות שעות או טיסות מסוימת.
על פי נספח 2 – כללי אוויר של אמנת שיקגו, טייס מפקד הוא "טייס האחראי לפעולתו ולבטיחותו של כלי טיס בזמן הטיסה".
על פי אותו נספח, ה-ICAO גם קובע שטייס מפקד, באם הוא מתפעל את אמצעי הניהוג או לא, יהיה אחראי על תפעולו של כלי הטיס בהתאם לכללי האוויר.
בהחרגה, הטייס מפקד יכול לעבור על תקנות אלו בתנאים המחייבים עבירות אלו בשביל להבטיח את בטיחות כלי הטיס.
כמו כן, הטייס המפקד יהיה הסמכות העליונה על כלי הטיס כל עוד הוא תחת פיקודו.
נספח 2 מקנה לטייס סמכויות נרחבות, בדומה לרב-חובל של כלי-שיט בכל הקשור לסמכות על כלי הטיס שתחת פיקודו, ומקנה לו סמכות לעבור על כל הוראה או חוק במצב חירום בשביל להבטיח את בטיחות כלי הטיס, הנוסעים והצוות.
קברי אחים בהר הרצל הם קברים או חלקות קבורה מיוחדות, בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, שבהם נטמנים חללי מערכות ישראל, אשר היה קושי בזיהוי גופתם.