tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פינוי שהתעכב במשך שעות, אף על פי שהפצועים היו תחת אש מרגמות, בעוד איזנברג ומפקד החטיבה דנים על פינוי מוסק או ברכבים ממוגנים מיעד שהיה במרחק ארבעה קילומטרים מגבול ישראל.
לימים טען איזנברג בראיון כי ביצע טעויות רבות במלחמה, אולם הוסיף ואמר כי חטיבת המילואים כולה שותקה ונעצרה באירוע דבל, דבר שלא צריך לקרות.
איזנברג טען בנוסף כי אף על פי שלכאורה, התאים לפקד על עוצבת האש, שהיא עוצבת צנחנים ללא טנקים, לא הוכשר דיו לתפקידו.
את החלטתו להישאר בצבא נימק בכך שהוא ראה במלחמה ניסיון קרבי מעשיר, שנתן לו יכולות כלים וכן לקחים שלמד מן הטעויות שעשה, אותם ניתן יהיה להביא לידי ביטוי בהמשך שירותו הצבאי.
בנובמבר 2008 מונה למפקד אוגדת עזה ופיקד בראשה על הפעילות הקרקעית במסגרת מבצע עופרת יצוקה, הועמד לדין משמעתי בגין "חריגה מסמכויות באופן שסיכן חיים", בעקבות הפגיעה במתחם אונר"א שבעזה.
בנובמבר 2010 הוחלף בתפקיד על ידי יוסי בכר.
ביוני 2011 קודם לדרגת אלוף ומונה למפקד פיקוד העורף.
איזנברג שימש בתפקיד זה בין היתר במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן, במהלכם ספג העורף הישראלי מאות רקטות שנורו מרצועת עזה, אך נהנה מהגנה של מערכת כיפת ברזל שתרמה, יחד עם הנחיות פיקוד העורף, למיעוט הנפגעים.
בתפקידו זה יזם ויסד את המרכז הלאומי לאיתנות ישראלית - מרכז העוסק בהקניית ידע והכשרת בעלי התפקידים השונים ברשויות המקומיות ובמשרדי הממשלה בהתמודדות עם מצבי חירום, כמו כן הגה והקים את חטיבת החילוץ וההצלה הסדירה כמענה מידי לאירועי חירום שבשגרה.
ב-31 במרץ 2015 לאחר שהוחלף על ידי יואל סטריק בפיקוד העורף, הודיע איזנברג כי הוא פורש משירות קבע בצה"ל.
איזנברג נשוי לאילנית, אב לשלושה ילדים ומתגורר במושב בן שמן..
בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובעל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב.
דודו של איזנברג מצד אביו, הוא ראש אמ"ן לשעבר, האלוף (מיל') אורי שגיא.
איל בן ראובן (נולד ב-22 במאי 1954) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם "התנועה" בסיעת "המחנה הציוני" ושימש יושב ראש ועדת האתיקה.
קודם לכן היה אלוף בצה"ל, ששירת בחיל השריון כמפקד חטיבה, אוגדה וגיס, וכיהן כמפקד המכללות הצבאיות.
איל בן ראובן נולד וגדל בקיבוץ נצר סרני, בן יחיד ליוצאי הפלמ"ח.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1972 שובץ בחיל השריון.
בעיצומו של הקורס פרצה מלחמת יום הכיפורים, ובן ראובן לחם בגדוד 198 של חטיבה 460 בקרבות בחצי האי סיני.
בסמוך למעוז "מפרקת" נתקע טנק הצנטוריון אותו נהג, אך הצוות נותר בו והמשיך להילחם בכוחות המצרים החוצים את התעלה.
הטנק נפגע פגיעה ישירה, מפקד הטנק והתותחן נהרגו ואילו בן ראובן והטען-קשר הפצוע הצליחו לחלץ עצמם מהטנק הבוער.
בסיום המלחמה עוטרו ההרוגים בעיטור המופת.
בן ראובן המשיך בלחימה במסגרת גדוד 71 בחטיבה 7, בפריצה למובלעת הסורית, עד לסיומה של המלחמה.
ב-1975 סיים קורס קציני שריון ושובץ לחטיבה 188 בה מילא את כל תפקידי הפיקוד עד למינויו למפקד החטיבה.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על גדוד 71 של החטיבה, עמו לחם תחילה בגזרה המרכזית ונתקל בכוחות הצבא הסורי.
לאחר מכן המשיך הגדוד לגזרת החוף, והשתתף בכיבוש צידון ובקרב על הכפר סיל.
לאחר סיום פרק הלחימה הראשון, המשיך הגדוד בלחימה בגזרה המזרחית, הן במרחב ביירות והן בגזרת הבקע המזרחית, שם לקח חלק ביום קרב "טרף" וחזר להמשך הלחימה לכיבוש שדה התעופה בביירות.
לאחר שמילא תפקיד סמח"ט 188 מונה למפקד קורס קציני שריון, ובהמשך למפקד חטיבת שריון במילואים 679. בסיום תפקידו, יצא בן ראובן ללימודי צבא במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
ב-1989 מונה למפקד חטיבה 401 וב-1991 מונה למפקד חטיבה 188. תקופתו בחטיבה התמקדה בהסבה מטנקי שוט-צנטוריון ישנים לטנקי מרכבה סימן 3 מתקדמים.
ב-1993 התמנה למפקד אוגדה במילואים 366 בפיקוד צפון, ובמקביל שימש כמפקד קורס מפקדי פלוגות, גדודים וחטיבות של צה"ל.
ב-1995 מונה למפקד עוצבת הפלדה 162, אוגדה סדירה בפיקוד מרכז.
ב-1997 עבר לתפקיד ראש חטיבת התכנון במפקדת חילות השדה, בתקופתו היה שותף להובלת שינויים במבנה צה"ל ובהקמת זרוע היבשה.
לאחר הקמתה הפך לראש מטה הזרוע, תפקיד בו שימש עד שנת 2000.
לאחר שקודם לדרגת אלוף, כיהן כמפקד גיס 479 האחראי לגזרת לבנון.
בשנים 2004–2006 כיהן כמפקד המכללות הצבאיות.
לאחר מכן יצא לחופשת פרישה מצה"ל.
עם פרוץ מלחמת לבנון השנייה היה בחופשת שחרור ושהה בסין.
הוא הצטרף למערכה ארבעה ימים לאחר תחילתה ומונה למפקד הכוחות הקרקעיים ולסגנו של אלוף פיקוד צפון אודי אדם.
על תפקודם של הרמטכ"ל דן חלוץ והדרג המדיני במלחמה מתח בן ראובן ביקורת, הוא ציין שחלוץ לא האמין בכוח הקרקעי והיה עליו להתפטר מתפקידו כרמטכ"ל על רקע זה, והאשים את הדרג המדיני שלדבריו מנע ביצוע של מהלך קרקעי דרמטי שעשוי היה לשנות את פני המערכה.
בשירות המילואים, שירת כסגן מפקד פיקוד הצפון.
זאת, עד לכניסתו לכנסת ה-20 והיותו חבר בוועדת חוץ וביטחון.
לאחר שחרורו ייסד בן ראובן חברה בתחום הייעוץ הביטחוני ופיתוחים טכנולוגיים.
באוקטובר 2007 מונה למנכ"ל עמותת "לחופש נולד", שפעלה עד 2012 להשבת חיילי צה"ל השבויים והנעדרים.
במקביל הצטרף להנהלה ולסגל האקדמי של המכון למנהיגות העתיד בשדרות.
בשנת 2014 מונה לראש חטיבת היבשה בתעשייה האווירית.
בן ראובן היה פעיל במפלגת מרצ.
ב-2010 הביע תמיכה בהחזרת רמת הגולן במסגרת הסכם עם סוריה בנימוק שאין מדובר באזור בעל חשיבות אסטרטגית.
תומך ביציאה מרוב שטחי יהודה ושומרון גם אם לא ניתן להגיע להסכם.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים שוריין על ידי ציפי לבני במקום ה-24 ברשימת המחנה הציוני, כנציג מפלגת התנועה, ונבחר כחבר הכנסת העשרים.
שימש כחבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדה לענייני ביקורת המדינה, ובוועדת האתיקה של הכנסת.
לאחר מינויו של יו"ר ועדת האתיקה יצחק וקנין לשר לשירותי דת, מונה בן ראובן ליו"ר הוועדה במקומו.
במהלך כהונתו, חבר בן ראובן ליו"ר ועדת העבודה והרווחה אלי אלאלוף מסיעת כולנו ולעבד אל-חכים חאג' יחיא מתע"ל, והשלושה היוו ל'צוות משימה פרלמנטרי' בלתי פורמלי לטיפול בסוגיית התאונות המרובות בענף הבניין שעלו לשיח הציבורי.
יחדיו יזמו השלושה שורה של מהלכי חקיקה - בהם חוק הקובע כי אתרי בניה בהם אירעו תאונות קשות או קטלניות יסגרו מיידית למשך יומיים, חוק המחייב מינוי עוזרי בטיחות באתרי בניה גדולים, חוק האוסר להעסיק מנופאים שלא בהעסקה ישירה או באמצעות חברות ייעודיות ועוד.
השלושה יזמו גם שורה של דיונים בנושא בכנסת ואף יצאו לסיורי פתע משותפים באתרי בניה ברחבי ישראל.
לאחר הודעת מפלגת התנועה כי לא תתמודד לכנסת ה-21, הודיע בן ראובן כי בכוונתו להוסיף ולעסוק בתחום זה גם לאחר שיסיים כהונתו, ואכן ב-1 במאי 2019, יום לאחר סיום תפקידו בכנסת, מונה לראש המחלקה לבטיחות בהתאחדות הקבלנים.
בן ראובן הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, ותואר שני בלימודי ביטחון ואסטרטגיה באוניברסיטת תל אביב.
בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה ובית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית בקרלייל שבפנסילבניה.
שניים מהם מאשתו הראשונה, ממנה נפרד באמצע שנות ה-90, וארבעה נוספים מבת זוגו הנוכחית, יעל, בת מושב יודפת, אותה הכיר כששירתה כראש הלשכה שלו כשהיה מפקד אוגדה.
איל גבאי (נולד ב-1967 בירושלים) הוא מנהל ישראלי בתחומי שוק ההון והבריאות.
באמצע העשור השלישי של המאה ה-21, הוא משמש יו"ר קופת חולים מאוחדת ויו"ר קרנות ההשתלמות למורים ולגננות.
בעבר היה מנכ"ל משרד ראש הממשלה, מנהל רשות החברות הממשלתיות ומנהל הסניף הישראלי של חברת ההשקעות האוסטרלית "בבקוק אנד בראון".
איל גבאי נולד וגדל בירושלים, אחד מארבעה ילדים להורים מורים ילידי ישראל.
את שנות התיכון עשה בתיכון הימלפרב.
שירת כקצין בלון בחיל המודיעין.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה (בהצטיינות יתרה) ומשפטים (בהצטיינות) ומוסמך אותה אוניברסיטה במנהל עסקים (במסלול מימון, בהצטיינות).
בין היתר, עבד כמתרגל בשיעוריה של פרופ' רות גביזון.
בסיום לימודי התואר הראשון הצטרף למכון הישראלי לדמוקרטיה ושימש מטעמו עוזר בוועדת הכלכלה של הכנסת.
את התמחותו בעריכת דין עשה בבית המשפט העליון אצל השופטת דליה דורנר ובמשרד עורכי דין ש.
את הקריירה בשירות הציבורי החל לאחר סיום לימודי מנהל עסקים, כשמונה ב-1996 ליועצו של שר המשפטים צחי הנגבי.
גבאי כיהן בתפקיד עד 1998 אז מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לנהל את התחום הכלכלי במשרד ראש הממשלה.
בשנים 1999–2000 כיהן כסמנכ"ל פיתוח עסקי וקשרים בינלאומיים בחברת בזק בינלאומי תחת המנכ"ל אורי יוגב.
בשנת 2002 חזר לשירות הציבורי ומונה על ידי הממשלה בראשות אריאל שרון, למנהל רשות החברות הממשלתיות, תפקיד בו כיהן עד 2007 תחת השרים אריאל שרון, אהוד אולמרט ובנימין נתניהו.
תקופתו ברשות התאפיינה בהפרטה של חברות ממשלתיות, בהן אל על, בזק, בתי הזיקוק וצים, שינויים נוספים שהתבצעו היו פיצול רכבת ישראל מרשות הנמלים והרכבות והפיכתה לחברה ממשלתית, כמו גם הפיכת רשות הדואר ויחידת הסמך הממשלתית מע"צ לחברות ממשלתיות.
את ההפרטות ביצע גבאי באמצעים לא מקובלים עד אז: הפרטת אל על בוצעה באמצעות הנפקת מלוא מניות החברה בבורסה, בשילוב של הנפקת מניות ואופציות.
בהפרטת בזק השתמש גבאי, לראשונה במכרזי המדינה, בהליך שנבנה ע"פ תורת המשחקים ונעזר ביועץ בתחום, מה שהביא להצלחה במכירת גרעין השליטה.
הצלחה זו ייושמה גם בהפרטת בית הזיקוק באשדוד.
גבאי פעל להפרדתו מבית הזיקוק בחיפה, ולאחר אישור הממשלה לכך, הפריט אותו ראשון, בתהליך שכונה מלכודת דבש.
לאחר מכן, הונפק בית הזיקוק חיפה, שוב בשיטה של 100% מהמניות בבורסה, בהנפקה שהייתה הגדולה ביותר בישראל עד אז.
לאור תנופת הפרטות זו בתקופה של ארבע שנים, כונה גבאי המפריט הלאומי.
היקף ההפרטות בתקופתו הגיע לכ-16.5 מיליארד ₪.
לצד ההפרטות, פעל גבאי להגברת השקיפות בהתנהלות החברות הממשלתיות ובהעלאת איכות ניהולן.
הוא פעל להדחת יושבי ראש חברות שסבר שאינם ממלאים את תפקידם כראוי, כגון יו"ר חברת חשמל, או מי שסבר שאינם מסייעים לקידום פעולות ההפרטה.
בשנת 2003, היה במקום ה-57 ברשימת המשפיעים של מגזין דה מרקר; בשנת 2006, הוגדר על ידי מגזין דה מרקר כ: "חרוץ, ישר ואינו מתלהם".
המגזין דירג את גבאי במקום ה-71 ברשימת המשפיעים.
במאי 2009 מונה גבאי על ידי ממשלת ישראל בראשות בנימין נתניהו למנכ"ל משרד ראש הממשלה.
דפוסי הפעולה של גבאי בשליחות נתניהו התקבעו כבר בתחילת הקדנציה: על גבאי הוטל להכריע מטעמו של נתניהו בשורה של נושאים כלכליים-חברתיים.
הנושא הראשון היה חוק בנק ישראל, שבו מחלוקת בין משרד האוצר לבין נגיד בנק ישראל פרופ' סטנלי פישר, מנעה את הגשתו לכנסת.
בהתערבותו של גבאי, גובש נוסח שהוגש על ידי הממשלה לכנסת שנה וחצי מאוחר יותר שוב היה מעורב גבאי בעימות עם הממונה על השכר באוצר, אילן לוין, בנוגע לשביתת הפרקליטים.
לאחר ארבעים יום של שביתה, הוטל על גבאי להביא לסיומה.
לוין לא הסכים למתווה שהציג גבאי בשם הממשלה בפני נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש לפיו הסכסוך עם הפרקליטים יעבור לבוררות.
בסופו של דבר קיבלה ביניש את עמדת גבאי.
החלטה זו של גבאי בגיבוי נתניהו ספגה ביקורת בשל פגיעה במעמד הממונה על השכר והמשמעות הכלכלית.
נושא נוסף בו טיפל היה הנחת צינור הגז הטבעי לחיפה.
בשל ריכוז המפעלים באזור חיפה, נודעה חשיבות רבה להעברתם לפעולה על ידי גז טבעי ובכך להביא להפחתת זיהום האוויר, התחלואה והתמותה באזור.
צינור הגז, ביחד עם תשתיות רכבת העמק וכביש 6, נועדו לעבור באדמות הדרוזים באזור מפער נחל קישון.
בשל חילוקי דעות בינמשרדיים והבטחות סותרות שניתנו לבעלי הקרקע על ידי השרים, התעכבה הנחת צינור הגז משנת 2006. במהלך עיסוקו בעניין עורר גבאי סערה ציבורית כאשר בנאום פומבי שנשא אמר כי: "הדרוזים הפכו למילה שמהלכת אימים על משרדי הממשלה".
גבאי מיהר להתנצל, אולם הדרוזים תבעו את השעייתו.
למרות זאת גבאי המשיך לטפל בעניין וגיבש פתרון של החלפת קרקעות.
אולם הדרוזים נסוגו בהם מהסכמה זו.
על-אף התנגדותם החלו העבודות, שנתקלו בראשיתם בהפגנות.
הדרוזים בחרו לעבור לאפיק משפטי ועתרו לבית המשפט העליון כנגד העבודות, אולם זה לא עצר את העבודות והמליץ לדרוזים לאמץ את מתווה הפתרון שהוצע על ידי גבאי.
גבאי גם עסק בנושאים הקשורים לציבור החרדי: למשל, בנושא בנית חדר המיון הממוגן במרכז רפואי ברזילי באשקלון.
גבאי הקים צוות מקצועי בראשותו שתיבחן את העניין.
גבאי קיים סיור בשטח, למד את העניין והגיע למסקנה כי אין היגיון בהעתקת חדר המיון, מה שהיה מביא להרחקת חדר המיון מבית החולים, ייקור עלות בנייתו ופגיעה בזרימת העבודה בבית החולים.
נתניהו אימץ את המלצת גבאי.
לבסוף, החלו העבודות עם הפרעה מיזערית.
ביוני 2010 פסל בג"ץ את ההסדר שהיה נהוג מכוח חוק התקציב לפיו שולמו קצבאות הבטחת הכנסה לאברכים הלומדים בישיבות להם לפחות שלושה ילדים ורמת השתכרות מינימלית.
הממשלה עמדה לפני אישור תקציב דו-שנתי לשנים 2011–2012 וכיו"ר ועדת הכספים של הכנסת כיהן ח"כ משה גפני מסיעת יהדות התורה.
שר האוצר, יובל שטייניץ, שהיה זקוק לתמיכתו של ח"כ גפני באישור התקציב, מיהר להבטיח לו כי הסדר התשלום יימשך ויעוגן בחקיקה.
גבאי גיבש המלצות שנועדו לתמרץ את האברכים ליציאה לעבודה.
ההמלצות כללו הגבלת התקופה בה יקבלו האברכים את הקיצבה והגבלת הסכום המרבי שיוקצה לקצבאות, כך שאם יגדל מספר האברכים, תיקטן הקצבה אותה יקבל כל אחד מהאברכים.
לבסוף אישרה הממשלה את המלצות ועדת גבאי.
בג"ץ, שנידרש לעניין במסגרת עתירה שהוגשה כנגד החלטת הממשלה, החליט שלא להוציא צו ביניים כנגד ההחלטה.
גבאי נדרש לא מעט לנושאים הקשורים למערכת הביטחון.
במסגרת זו, גיבש את התקציב של הקמת הגדר בגבול ועמד בראש ועדת המעקב אחר ביצוע העבודות.
במהלך ליל הדיונים על תקציב המדינה ולאור העימות בין משרד הביטחון למשרד האוצר, הוביל גבאי לפשרה בין הצדדים, שאיפשרה את אישור התקציב לשנים 2011–2012 על ידי הממשלה.
באופן דומה כאשר הדיונים בין צה"ל לבין משרד האוצר בעניין העלאת גיל הפרישה מצה"ל נקלעו למבוי סתום, גבאי נקרא לתווך בין הצדדים.
לאחר שבמשך 6 שנים נגררה ההחלטה בדבר המשאבים לשם מעבר צה"ל לנגב, ולאחר שאף מבקר המדינה נדרש לעניין וקרא לראש הממשלה להתערב, נקרא גבאי להכריע גם בעניין זה.
המלצתו בדבר הקצאת 19 מיליארד ש"ח (9 מיליארד מתקציב המדינה, 6 מיליארד ממינהל מקרקעי ישראל בגין הקרקע המתפנה ו-4 מיליארד מתקציב משרד הביטחון) לשם השלמת המעבר עד לשנת 2017 הובאה לדיון בממשלה ואושרה על-ידה.
בעניין גיוס בני ישיבות גבאי גיבש החלטה שמטרתה הייתה להכפיל בתוך חמש שנים את מספר המשרתים ולהביא לכך ששני שלישים מכל מחזור גיוס חרדי ישרת בצבא או בשירות אזרחי.
הצבא, הסכים להחלטה שגובשה על ידי "ועדת גבאי" וזו אושרה על ידי הממשלה כמעט ללא התנגדות.
עם זאת ההחלטה לא הייתה נקייה מביקורת: עמותת חדו"ש הגישה עתירה כנגד ההחלטה וטענה כי היא מביאה לפטור סיטונאי של חרדים משירות צבאי.
עם זאת בג"ץ לא מצא לנכון לעצור את ביצוע ההחלטה ולא הוציא צו ביניים כנגדה.
גבאי עמד בראש שורה של ועדות ובניהן ועדת האיתור של יו"ר מפעל הפיס, ועדות ליישום מסקנות ועדות חקירה בתחום המים ובתחום הטיפול במפוני גוש קטיף, ועדה להסרת חסמים לבניה למגורים וועדת התחרותיות ביחד עם חיים שני.
באוגוסט 2011 מונה כחבר בוועדת טרכטנברג לבחינת פתרונות למצוקת יוקר המחיה במדינת ישראל בעקבות מחאת האוהלים ועמד בראש הצוות שעסק בנושאי הדיור, נושא אשר הצית את המחאה בראשיתה.
ריבוי הוועדות בראשן עומד גבאי גרר ביקורת רבה, שהתמקדה בשאלה האם הממשלה משליכה לפיתחן של ועדות כל בעיה קשה והאם בידי גבאי הזמן לנהל את כל הוועדות הללו.
היה מרכז ועדת שמגר (דרכי המינוי של היועץ המשפטי לממשלה).
לאחר כשנתיים וחצי בתפקידו, החליט גבאי לסיים את תפקידו והוא פרש ב-4 בספטמבר 2011.
ריבוי הנושאים, שהופקדו בידיו של גבאי על ידי ראש הממשלה והממשלה וריכוז הכוח העניקו לגבאי את התואר "הבורר".
הוא דורג בשנת 2010 במקום השישי בדירוג מאה המשפיעים על הכלכלה הישראלית של מגזין TheMarker, תוך שהעיתונות טוענת כי הוא "האיש החזק ביותר בשירות הציבורי והשפעתו בתחומי המשק והחברה גדולה מזו של מרבית השרים".
לאחר שעזב את רשות החברות, מונה למנהל הסניף הישראלי של קרן ההשקעות בבקוק אנד בראון.
הסניף ניהל משא ומתן מתקדם לרכישת החזקות חברת CHIC הקנדית בזכיין כביש 6 – דרך ארץ.
בתקופה בה כיהן בתפקיד, פרץ המשבר הכלכלי העולמי ושווי החברה האוסטרלית התדרדר כמו גם ערך החזקותיה בישראל.
נוכח מצבה הפיננסי הקשה של החברה האם, המליץ גבאי על סגירת הסניף הישראלי, וזה נסגר בסוף שנת 2008.
לאחר הבחירות לכנסת התשע עשרה שימש חבר בצוות המשא ומתן של מפלגת הבית היהודי, בנושאי כלכלה, לשיחות עם נציגי מפלגת הליכוד.
משמש כיו"ר קרנות השתלמות למורים ולגננות, מאז 2012. בתקופת כהונתו, הוכפל הסכום המנוהל על ידי קרנות ההשתלמות לכ-30 מיליארד ש"ח.
בין המשקיעים המוסדיים הישראלים היחידים, שנהנו מעסקת מכירת סייברארק, תוך השגת תשואה של 250% על ההשקעה.
בתחילת שנת 2013, מונה למומחה כלכלי מטעם בית המשפט בתיק אי.די.בי..
גבאי התגלה כמומחה אקטיבי ביותר, שלא המתין לסופו של תהליך כדי לחוות עליו את דעתו, אלא התערב במשא ומתן של בעלי איגרות החוב מול איי די בי חברה לאחזקות ובעל השליטה, נוחי דנקנר מתוך מטרה להביא למקסימום החזר לבעלי החוב.
יחד עם שותפיו להסדר החוב, נכלל במקום הרביעי ברשימת המשפיעים של מגזין דה-מרקר בשוק ההון לשנת 2013.
בספטמבר 2016 מונה ליושב ראש קרן הנדל"ן מגוריט.
תפקיד בו שימש עד נובמבר 2017.
גבאי מונה גם כמשקיף מטעם בית המשפט המחוזי לחברת דואר ישראל, בשל החשש שלא תעמוד בתשלום חובותיה ולצורך ביצוע תוכנית הבראה בחברה.
הוא לא היסס לתקוף את המדינה על התנהלותה, ואף הישווה התנהלות זו להתנהלות הטייקונים, שהתנערו מחברות בבעלותם.
ב-2016 מונה לכהן כיושב ראש מועצת המנהלים של קופת חולים מאוחדת.
במהלך תפקידו, בשנת 2018, הוביל את רכישת רשת בתי החולים (חדרי הניתוח הפרטיים) מדיקה, בעלת סניפים בחיפה, עפולה ותל אביב.
מאז, בנוסף לתפקידו כיו"ר מאוחדת, מכהן גבאי גם כיו"ר מדיקה.
בשנת 2024 הוביל את עסקת הרכישה של בית החולים הפרטי הגדול בישראל, בית החולים רפאל, על ידי מדיקה.
שווי העסקה הוערך בכ-550 מיליון ש"ח, והביא את מדיקה כולה לשווי של כמיליארד ש"ח, פי שלושה משווייה בעת שנרכשה על ידי מאוחדת בשנת 2018.
קידם הכנסת טכנולוגיה של טיפול מרחוק באמצעות חברת הטכנולוגיה האמריקאית הנסחרת בארצות הברית: American Well, ובעקבות כך הייתה מאוחדת ערוכה לספק שירותים מרחוק בתקופת מגפת הקורונה.
יזם רכישת בניין משרדים להנהלת הקופה, ואת העתקת מטה הקופה מתל אביב לראשון לציון מתוך רצון לייעל את עבודת הקופה.
בכך מאוחדת היא הקופה הראשונה שמשרדיה יוצאים מהעיר.
פעל מול הממשלה להקמת בית חולים נוסף בנגב.
לבסוף הממשלה החליטה על הקמת בית החולים פרס בבאר שבע שיהיה בבעלות קופות החולים מאוחדת ולאומית ויופעל על ידי ביה"ח שיבא.
עלותו המשוערת של בית החולים היא כשלושה מיליארד ש"ח.
לטענת גבאי, בית החולים יביא לעליית איכות וזמינות שירותי הבריאות בנגב ולצימצום פערים בין הפריפריה למרכז.
מונה על ידי חילי טרופר ליו"ר יד בן-צבי.
קיבל הצעה מנפתלי בנט לכהן כמנכ"ל משרד ראש הממשלה עם כינון ממשלת ישראל השלושים ושש, אך העדיף להמשיך בתפקידו בקופ"ח מאוחדת.
גבאי תומך ומקדם מעבר של המשק הישראלי לסוף שבוע ארוך של שבת וראשון.
מונה על-ידי נשיא המדינה כחבר בוועדה המייעצת להענקת פרס הגבורה האזרחי בשל אירועי השבעה באוקטובר.
גבאי נשוי בשנית לעינת, פסיכולוגית קלינית.
אשתו הראשונה נפטרה כשבתם הייתה בת שלוש.
הוא אב לחמישה, מתגורר במודיעין-מכבים-רעות ומנהל אורח חיים דתי.
איכתיוזיס (מלטינית: Ichthyosis; בעברית: קשׂקשׂת גסה או קשקשית) היא מחלה המוכרת גם בשם "יובש העור".
במרבית המקרים מופיעים סימני המחלה בלידה או סמוך לזמן הלידה.
קיימות צורות שונות לפי צורת ההורשה, וקיימת גם צורה נרכשת אצל מבוגרים, שבהם המחלה מלווה גידולים ממאירים.
מחלות אלו מאופיינות בהפרעות בקרטיניזציה של העור, וביצירה של קשקשת בעלת צורות אופייניות מאוד.
ניתן לחלק את האיכתיוזות לשתי קבוצות על פי ה-turnover של תאי העור (כלומר, על פי המהירות שבה מתחלקים תאי העור).
איכתיוזיס פשוטה (Ichthyosis Vulgaris): זוהי הצורה השכיחה ביותר.
היא מועברת בתורשה אוטוזומלית דומיננטית, ומופיעה בדרך כלל לאחר גיל שנה.
האזורים המעורבים הם בעיקר הצדדים הפושטים (אקסטנסוריים) של הגפיים, הגב, וקיפולי הפרקים החופשיים.
יש היפרקרטוזיס המלווה בחוסר מלא או חלקי של השכבה הגרנולרית של העור.
הקשקשת האופיינית במחלה מופיעה בעיקר בעונת החורף ונעלמת לחלוטין בעונות החמות.
עם השנים חל שיפור לעיתים עד כדי החלמה מהירה.
הקשקשת עצמה יכולה להיעלם על ידי שימוש בתמיסות שומניות או במשחות המכילות אוריאה.
איכתיוזיס בתאחיזה ל-x: המחלה מתבטאת אצל בנים בלבד, בדרך כלל כבר בלידה.
המחלה מתאפיינת בקשקשת חומה, צמודה היטב, המופיעה בקרקפת, צוואר, צידי הפנים, גו קדמי וגפיים, ללא מעורבות כפות ובתי שחי.
במחלה זו נמצא הפגם הביוכימי המועבר בתורשה- חוסר של האנזים סטרואיד סולפטאז (steroid sulfatase) שניתן להדגימו בפיברובלסטים וניתן לבחון בבדיקת מי שפיר.
סימן אופייני למחלה בנוסף לממצאים העוריים הוא הופעה של עכירות עמוקה בקרנית העין (כרבע מהמקרים), אשר אינה מפריעה לראייה (והמופיעה גם אצל אימהות נשאיות).
הידרציה של העור, אמבטיות עם שמן ומשחות המכילות אוריאה יכולות לעזור במקרים שדורשים טיפול.
המחלה מתמידה כל החיים וחלה בה הטבה ניכרת בעונת הקיץ.
בכחמישית מהמקרים המחלה מלווה גם באשך טמיר.
הפרעה זו היא אוטוזומלית רצסיבית, והתינוקות עלולים לסבול מתופעות מסוכנות כגון "collodion baby" – היילוד עוטף במעין ממברנה (העור נראה כאילו הוא מצופה בצלופן) ובהמשך מופיעות קליפות עבות, גסות וכהות בכל שטח פני הגוף, כולל מפרקים וכפות ידיים ורגליים.
הגרד יכול להיות קשה, ולעיתים לא ניתן להקל עליו.
הילדים עלולים לסבול בעונות החמות של השנה עקב הקושי בהזעה.
המראה של העור קשה, ובעל ריח רע עקב הקולוניזציה של החיידקים.
ניסיונות טיפול באמצעות ויטמין A ונגזרות שלו הוכחו כיעילים במחלה זו, אולם מאחר שחלק מתופעות הלוואי של רטינואידים הן פגיעה בגדילה, מומלץ לטפל בהם מאוחר יחסית.
היפרקרטוזיס אפידרמוליטית: צורה נוספת של איכתיוזיס, המופיעה בלידה ותופסת כמעט את כל הגוף, באזורים הכופפיים (פלקסוריים), לעיתים בצורה של יבלות.
במחלה זו יש תחלופה מוגברת של התאים, המביאה לשכבת קשקשת עבה.
איכתיוזיס מסוג הארלקין : הצורה החמורה ביותר של איכתיוזיס, שמתאפיינת בשכבת עור עבה במיוחד, קשקשית ומלווה בסדקים אדומים עמוקים בכל הגוף שמעניקים לעור מראה כאילו הוא מצופה בלוחות.
למחלה יש שיעור קטלניות גבוה, וחלק גדול מהתינוקות שנולדים עימה לא מצליחים לשרוד את החודש הראשון לחייהם עקב הסיבוכים הנלווים: זיהום מערכתי, התייבשות, או קשיי נשימה עקב כובד שכבת העור.
ויליאם בראונשטיין הידוע יותר בכינוי איל ביל (Ill Bill) הוא ראפר ומפיק יהודי-אמריקאי מברוקלין, ניו יורק.
תחילה שר בלהקת ההיפ הופ המחתרתית 'נון פיקסיאון'.
ידוע בשיריו בעלי האופי הפוליטי וכמפיק, המגלה והמנכ"ל של חברת "Uncle Howie Records".
גם אחיו רון הוא ראפר ומפיק, והוא ידוע בשם שלו נקרו.
איל ג'ורנלה (באיטלקית: Il Giornale) הוא עיתון יומי באיטליה היוצא לאור במילאנו.
העיתון בבעלות פאולו ברלוסקוני, אחיו של ראש ממשלת איטליה לשעבר, סילביו ברלוסקוני.
העיתון נוסד בשנת 1974 תחת השם "איל ג'ורנלה נובו".
מייסדיו היו העיתונאים אנדו מונטנלי ואנזו בטיצה, אשר כתבו עד אז בעיתון "קוריירה דלה סרה", אולם נטשו אותו משום שחשבו שהעיתון החל לאמץ קו שמאלני.
בשנת 1977 נענה מונטנלי להצעתו של סלביו ברלוסקוני לרכוש את העיתון, וזאת עקב הקשיים הכלכליים אליו נקלע.
בשנת 1994 מכר סילביו ברלוסקוני את העיתון לאחיו פאולו.
העיתון מייצג את עמדת הממשלה ומפלגתו של ראש הממשלה ברלוסקוני, ומרבה לתקוף ולבקר את עמדות מפלגות האופוזיציה מהשמאל האיטלקי.
אַיִל בסבך הוא הכינוי שניתן לשני פסלים שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות באור שבצפון עיראק.
אחד משני הפסלים מוצג כיום במוזיאון הבריטי שבלונדון, והשני במוזיאון אוניברסיטת פנסילבניה, בפילדלפיה שבארצות הברית.
זוג הפסלים התגלה בתוך קבר בבית הקברות המלכותי של אור על ידי הארכאולוג לנרד וולי בחפירה שנערכה בשנת 1928 על ידי המוזיאון הבריטי ואוניברסיטת פנסילבניה (החפירות המשותפות באזור החלו בשנת 1922).
וולי קרא לפסל "איל בסבך" על פי המסופר במקרא בספר בראשית (כ"ב, א-יט), על אודות עקדת יצחק - אברהם כמעט והקריב את יצחק כקרבן לאלוהים לאחר שנצטווה כך על ידו, אלא שברגע האחרון בטרם פעולת השחיטה נצטווה להשאירו בחיים ולהקריב איל שנלכד בסבך במקומו.
כאשר התגלה הפסל, הוא היה שבור, ומעוך בשל משקל האדמה שמעליו.
וולי השתמש בשעווה על מנת לאסוף את כל חלקי הפסל ולשמור על מיקומם, והפסל תוקן לצורתו המקורית.
הפסל עשוי עץ (חלקי העץ המקוריים נרקבו, ושוחזרו על ידי וולי).
רגלי וראש האיל מצופים עלי זהב, ואוזני האיל עשויים נחושת.
קרני האיל והצמר שעליו כתפיו עשויים לפיס לזולי, הצמר שעל שאר גופו של האיל עשויים צדפה.
בטנו של האיל עשויה כסף, ואברי המין שלו עשויים זהב.
השיח הקוצני עליו נשען האיל עשוי עץ (ששוחזר), המצופה עלי זהב.
הפסל ניצב על בסיס מלבני המצופה בפסיפס של צדפה, אבן גיר אדומה ולפיס לזולי.
משערים ששני הפסלים ניצבו אחד למול השני ושימשו בסיס לשולחן או מזבח, אשר אבד.
איל בן דור (נולד ב-1956) הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב אשר כיהן מספר פעמים כראש החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם, חוקר בתחום של חישה מרחוק היפרספקטרלית של כדור הארץ ויו"ר של קבוצות עבודה בינלאומיות בנושאי פיתוח והשמה של פעילויות חישה מרחוק מתקדמות של כדור הארץ לתועלת האדם.
בן דור נולד ברחובות, בתיכון למד בגימנסיה הריאלית בראשון לציון ואת שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר.
בין השנים 1980 ו-1986 למד באוניברסיטה העברית בירושלים בתחום של מדעי הקרקע והמים וסיים תואר ראשון ותואר שני בהצטיינות.
את תואר הדוקטור קיבל בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ונושא הדוקטורט היה "ספקטרוסקופיה של קרקעות ישראל".
בשנים 1992 ועד 1994 עשה פוסט דוקטורט באוניברסיטת קולורדו בבולדר במרכז CIRES-CSES מימון NOAA.
בתקופה זו הוא התמחה בחישה היפרספקטלרית של כדור הארץ והביא נושא זה לישראל בה היה חלוץ במחקר ייעוץ והוראה בתחום.
כיום (2014) הוא ממשיך להוביל תחום זה במחקר ופיתוח ובהנהגת קבוצת מצוינות לאומית בתחום.
קשריו עם הקהילה הבינלאומית בתחום החישה מרחוק ההיפסקפרלית רבים ומסועפים.
מ-1994 הוא מרצה באוניברסיטת תל אביב בחוג לגאוגרפיה וסביבת האדם.
ב-1996 מונה למרצה בכיר, בשנת 2000 הועלה לדרגת פרופסור חבר ומ-2005 בדרגת פרופסור מן המניין.
הוא כיהן כראש החוג לגאוגרפיה וסביבת האדם בשנים 2005 עד 2009 ושוב החל משנת 2013. תחום התמחותו הוא ספקטרוסקופיה של קרקעות בתחומי תדרים שונים ומפלטפורמות מגוונות במעבדה, בשדה, באוויר והחלל.
הוא פיתח את נושא החישה מרחוק היפרספקטרלית לתחומים שונים ומגוונים כגון: רפואה, הנדסה אזרחית, ארכאולוגיה, וטרינריה ואיכות סביבת האדם.
בן דור הוא מן הראשונים שהראה כי תכונות קרקע יכולות להקבע על ידי מדידה מהירה של החזרת האור ופיתח דיסציפלינה ייחודית זו הפעילה כיום בכל העולם ובה משתמשים רבים אשר מתבססים על עבודותיו מחקריו וניסיונו הרב בתחום.
מחקריו בתחום הספקטרוסקופיה של קרקעות הם חוד החנית בחקלאות מדייקת בחישה מרחוק היפרספקטרלית.
מאמריו משמשים את הקהילה האקדמית כחומר בסיסי רב ערך.
לבן דור יותר מ-200 מאמרים בכתבי עת, פרקים בספרים ומאמרים בסיכומי כנסים.
הוא מוזמן לכנסים רבים כמרצה פותח ומשמש בוועדות אקדמיות שונות כמו גם במערכות של כתבי עת אחדים.
איל אלוק (נולד ב-1958) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין חימוש ראשי.
אלוק למד במכללה הטכנולוגית של חיל החימוש, התגייס לצה"ל ב-1976 ושירת כחשמלאי רכב ונגמ"ש.
לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקת חימוש וכקצין חימוש בגדוד 405 של חיל התותחנים.
ב-1981 מונה לקצין החימוש של גדוד 82 בחטיבה 7, תפקיד בו שירת במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
לאחר מכן שימש קצין החימוש של חטיבת אלכסנדרוני.
ב-1984 מונה למפקד סדנא ביחידת חימוש מרחבית בפיקוד הצפון וב-1987 מונה לקצין אחזקה של עוצבת הגליל.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ולמטה מונה ב-1990 לקצין חימוש חטיבה 500 וב-1991 לקצין חימוש חטיבה 8. ב-1993 מונה למפקד סדנת רק"ם במחנה כורדני.
ב-1994 מונה לקצין החימוש של עוצבת עמוד האש, ב-1996 לקצין החימוש של עוצבת הגליל וב-1999 לסגן מפקד החימוש הפיקודי בפיקוד הצפון.
אלוק בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במנהל עסקים.
אַיֶלֶ"ת – אגודה ישראלית לבולאות תימאטית היא עמותה שמטרתה לאגד את הבולאים התימאטיים בישראל, לקדם בארץ את תחום איסוף הבולים ודברי הדואר על פי נושא תוך יצירת קשר וסיוע הדדי באיסוף, מחקר בולאי והצגה בתערוכות.
העמותה חברה בהתאחדות בולאי ישראל, ופועלת למען שילוב אספני ישראל בפעילות האיסוף התימאטי הבינלאומי.
איסוף תימאטי הוא אוסף המציג ומפתֵח סיפור אודות נושא נבחר, וכולל חומר דוארי מגוון - לא רק בולים, כי אם גם מעטפות, גלויות, איגרות אוויר, חותמות ועוד.
ההבדל העיקרי בין האיסוף התימאטי לבין יתר סוגי האיסוף הבולאי (המסורתי, דואר אוויר, היסטוריה דוארית, כלילים, אסטרו-בולאות, גלויות מרב) טמון בשימוש בחומר הבולאי: הדגש הוא על נושא/תוכן הפריט ומה הוא מייצג.
ניתן לבחור נושא איסוף באופן חופשי על פי תוכן הפריטים או על פי המטרה המיוחדת של הוצאת החומר הבולאי (לכבוד אולימפיאדות, ארגונים בינלאומיים וכדומה).
תחום האיסוף התימאטי אינו מכיר בגבולות גאוגרפיים, בהגבלות זמן או במגבלות של שימוש בחומר בולאי.
הוא דורש הכרה מפורטת של הנושא עצמו ושל החומר הבולאי באותו נושא נחקר.
רוח הבולאות התימאטית מחייבת שימוש מאוזן ואופטימאלי בהיבטים התימאטיים והבולאיים של החומר.
התצוגה התימאטית צריכה לכלול את ההיקף הגדול ביותר האפשרי של פריטים מתאימים, תוך התחשבות גם ביכולת שילובם בנושא הנבחר, וגם בחשיבותם הבולאית.
בחירת הנושא יכולה להיעשות על פי אחת מהגישות הבאות:
סקירה פנורמית שלמה ורחבה של הנושא הנבחר.
סקירה ממוקדת יותר, היבט נבחר של הנושא הנחקר, וזאת מבלי לאבד את הרוח הכללית של הנושא.
דוגמאות לאפשרויות איסוף נושאי (וכמשתמע מכך - נושא התצוגה בתערוכה) בהתאם לכל אחת משתי הגישות שתוארו לעיל:
נושא רחב (פנורמה) נושא ממוקד תחבורה רכבות רכבות רכבות קיטור בוטניקה עצים בעלי חיים כלבים אומנות קרמיקה מוזיקה מוזיקת ימי הביניים באירופה כלי מיתר הכינור אופניים טור-דה-פראנס רפואה רפואת עיניים גאוגרפיה מפות
אספת היסוד של האגודה התקיימה ב־9 באוקטובר 1990, ה' חוה"מ סוכות ה'תשנ"א, במהלך תערוכת הבולים הלאומית "באר שבע 90", בבית יד-לבנים, שדרות הנשיאים, באר-שבע.
מייסדי האגודה והועד הזמני: נחום שרשבסקי, מנחם לדור, מיכאל הירשפלד, שלום ברגר ואריה לביא.
האספה הכללית הראשונה של איל"ת התקיימה ב-26 במרץ 1991 בנוכחות של 62 חברים בה נבחר מנחם לדור כיו"ר האגודה.
חברי איל"ת מקבלים את פרסומי האגודה:
נושׂאון – חוברת היוצאת לאור ארבע פעמים בשנה, ונשלחת בדואר אל חברי האגודה.
הגרסה הראשונה של חוברת זו יצאה לאור בתאריך 1 ביוני 1990, והיא הייתה חסרת שם.
חוברת מספר 2, אשר יצאה לאור שלושה חודשים לאחר מכן, נשאה את השם: "תימטיאון".
חוברת מס' 7, אשר יצאה לאור ביולי 1991, נשאה לראשונה את השם: "נושאון", וזהו שמו של ביטאון האגודה עד עצם היום הזה.
נושׂאונט – ביטאון אלקטרוני המופץ במייל ארבע פעמים בשנה.
למעשה, זהו כתב העת המקוון הראשון בענייני בולאות היוצא בעברית.
הפרסום הראשון הופץ בתאריך 15 בינואר 2007 בעריכת יורם לוביאניקר (אשר ממשיך לערכו עד היום).
נושׂאונצ'יק – ביטאון אלקטרוני המיועד לקהל האספנים הצעיר ולבני הנוער.
בעשור הראשון להופעתו הופץ במייל 12 פעמים בשנה, ולאחר מכן - שש פעמים בשנה.
הפרסום הראשון הופץ בתאריך 1 בינואר 2008, ומאז ועד היום עורכת אותו שביט טלמן.
איל"ת מארגנת השתלמויות מציגים ומכירות פומביות ומפגשי חברים.
בנוסף, מקבלים החברים את כל השירותים של התאחדות בולאי ישראל (הב"י):
שרותי ספריה בולאית תימאטית וכללית
במישור הבינלאומי איל"ת מעודדת את חבריה להשתתף ולהציג בתערוכות בולים תימאטיות מקומיות ובינלאומיות, ותורמת את חלקה באמצעות שליחת שופטים תימאטיים מומחים מישראל לתערוכות אלו.
בתאריך 16/03/2017 נערכו הבחירות הדו-שנתיות לוועד האגודה, ונבחרו בה חברים למלא את התפקידים הבאים:
יצחק ברק - יו"ר האגודה
מנחם לדור - סגן היו"ר
רן ברש - מזכיר האגודה ועורך את אתר האינטרנט של האגודה
יורם לוביאניקר - חבר ועד ועורך "נושאון" ו-"נושאונט"
ד"ר יהושע מגר - חבר ועד
בוועדת הביקורת של האגודה חברים:
יצחק מי-רז - יו"ר הוועדה
איל ארליך (נולד ב-1 בינואר 1977), הוא טניסאי עבר ישראלי, היה אלוף ישראל בשנת 1996 ובשיאו דורג במקום ה-144 בעולם.
שחקן נבחרת גביע דייוויס של ישראל במשך שש שנים ברציפות (2000–1994).
כשחקן נוער הגיע למקום השישי באליפות העולם לנבחרות עד גיל 16, שהתקיימה בשנת 1993 בספרד.
בשנת 1994 ייצג את ישראל באליפות אירופה עד גיל 16 והגיע למשחק הגמר.
לראשונה השתתף בטורניר ריקליס ויצא מאלמוניות אחרי שניצח בסיבוב הראשון את אלברטו בראסטאגי מספרד, שדורג במקום ה-48 בעולם.
בסבב קלאב הוטל אילת, בתחילת 1994, זכה ארליך בתחרות ביפו זומן לנבחרת הדייוויס ואף זכה לשתף פעולה עם עמוס מנסדורף במשחק זוגות.
לקראת סוף השנה נטל חלק בסבב פרידמן וזכה בתחרות המאסטרס, שנערכה בבאר שבע.
בשנת 1995, בסבב קלאב הוטל אילת, זכה בשתי תחרויות הראשונות והגיע לגמר התחרות השלישית כמו כן נכנס לטורניר וימבלדון כ'לאקי לוזר' והפסיד בסיבוב הראשון לארנה תומאס מגרמניה.
בספטמבר היה שותף בכיר לניצחונה של ישראל על סלובניה, בגביע דייוויס.
בפברואר 1996, באותה מסגרת, העניק לנבחרתו את הנקודה השלישית בהתמודדות הביתית נגד נורווגיה.
באותה שנה זכה באליפות ישראל בטניס.
אליפות ארצות הברית הפתוחה 1998
ארליך הוא בוגר אוניברסיטת חיפה בפיזיותרפיה (סיים ב-2008).
כיום עובד כפיזיותרפיסט ספורט בקליניקה פרטית בצפון תל אביב.
בנוסף איל עובד כמאמן טניס תחרותי ומטפח את הדור הצעיר בטניס הישראלי.
איל גובר (נולד ב-3 במרץ 1953) הוא גונדר בדימוס בשירות בתי הסוהר.
במהלך שירותו כיהן בתפקידים שונים בהם ראש אגף האסיר, מפקד בית סוהר איילון, ראש המחלקה לחינוך, טיפול ושיקום, מדריך במכללה לביטחון לאומי, ראש מנהל משאבי אנוש, מפקד בית הספר הארצי לקצינים וסוהרים, ונוספים.
נכון ל-2021, הוא מרצה במכללה האקדמית בית ברל, חבר בהנהלת קבוצת המומחים לשלום ולביטחון ומעת לעת משמש כפרשן בכיר לענייני כליאה, אסירים ושב"ס.
איל גובר נולד ב-1953 והיה לבן הראשון בקיבוץ ניר יצחק אשר הוריו, סמדר וירח גובר, היו ממקימיו.
תחושת השליחות החברתית הובילה את גובר להתגייס לשירות בתי הסוהר בשנת 1987. במהלך שירותו מילא גובר שורה ארוכה של תפקידים, בהם, ראש מחלקת הדרכה, מפקד כלא אייל, ראש המחלקה לחינוך, טיפול ושיקום, ממונה על עבודות שירות, סגן מפקד בית מעצר ניצן, ראש ענף השירות הסוציאלי, ראש ענף הכשרה מקצועית.
ב-1997 התמנה למפקד בית סוהר איילון, ולאחר שנתיים בתפקיד יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
ב-1999 התמנה למפקד בית הספר הארצי לקצינים ולסוהרים, ב-2001 שימש כראש מנהל משאבי אנוש, בין השנים 2004 ל-2007 שימש כמדריך במכללה לביטחון לאומי, משנת 2008 ועד לפרישתו כיהן כראש אגף האסיר בשב"ס.
ב-2012 פרש גובר משב"ס בדרגת גונדר (דרגה מקבילה לאלוף בצה"ל).
מאז פרישתו ועד היום גובר מרצה במכללה האקדמית בית ברל בתחומי קרימינולוגיה, טיפול בנוער ומניעת עבריינות, ותורת הענישה; חבר בהנהלת קבוצת המומחים לשלום ולביטחון (המועצה לשלום ולביטחון) וחבר בהנהלת עמותת בוגרי המכללה לביטחון לאומי.
גובר משמש דרך קבע כפרשן בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות לענייני כליאה, אסירים ושב"ס.
גובר הוא בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית (במסלול תקון) מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בעבודה סוציאלית (התמחות בניהול ובטיפול קבוצתי) מאוניברסיטת תל אביב, ותואר שני נוסף במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי למאיה ואב לרוני ולגיל.
איל"י - האגודה הישראלית ללימודי יפן (איל"י: The Israeli Association of Japanese Studies) היא עמותה המשמשת כאכסניית-על לכלל ציבור חוקרי יפן בישראל.
האגודה שואפת להקנות ידע ולעודד את הפעילות המחקרית הישראלית, על הדיסציפלינות השונות שלה, בתחום יפן ותרבותה.
האגודה נוסדה בשנת 2012 על ידי חוקרי יפן ובראשם פרופ' רותם קובנר ופרופ' ניסים אוטמזגין, וחברים בה כיום כ-150 חוקרים, מרצים, מורים ותלמידים מן האקדמיה ומחוצה לה.
מטרת האגודה היא ליצור קהילה מחקרית פורה ותוססת בתחום של לימודי יפן בישראל.
האגודה מנוהלת על ידי ועד מנהל בן 11 חברים הנבחר מידי שלוש שנים על ידי האספה הכללית, בראשו יושב ראש אשר מוביל את פעילותה השוטפת של האגודה ומנהל את ישיבות הוועד.
בנוסף, לאגודה נשיא כבוד המהווה דמות ייצוגית ומלכדת ומסייע לה בהשגת מטרותיה בתוקף מעמדו, קשריו והישגיו.
האגודה מפרסמת את כתב העת המקוון Innovative Research in Japanese Studies, ניוזלטר באנגלית Nikki וירחון מקוון בעברית בשם רשומון.
האגודה מקיימת כנסים דו-שנתיים הפתוחים לקהל הרחב בהם נוטלים חלק חוקרי ותלמידי יפן, וכן כנסים וסדנאות בנושאים ספציפיים.
בשנים האחרונות הוקדשו הכנסים בין השאר לנושאים כמו "ששים שנה ליחסי ישראל-יפן"; "אורבניות, המרחב האורבני, תרבות אורבנית ביפןֲ"; "כיוונים חדשים בלימודי יפן; גלפגוזיציה של יפן?
אתגרי ההשתתפות ומחיר הבידוד"; "אלוהיות ביפן"; "רטרוספקטיבה של תקופת הייסיי".
בנוסף, שמה האגודה דגש על קידום תלמידי מחקר.
במסגרת זו היא מקיימת מדי שנה סדנה מתודולוגית לתלמידים מתקדמים בנושא יפן.
כמו כן, מנהלת האגודה את ביצוע מבחן הבקיאות השנתי בשפה היפנית (JLPT) וכן מפגש נאומים ארצי דו-שנתיים.
איכתיוסטגאים (שם מדעי: Ichthyostegalia) היא סדרה נכחדת מהקבוצה הפרפילטית לאבירנתודונטיה, בה החולייתנים יבשתיים המהווים שלב מעבר בין הדו-חיים לזוחלים.
בני קבוצה זו התפתחו ככל הנראה מדגים בעלי סנפירים בשרניים שהחלו לעלות ליבשה, אך לא עזבו לגמרי את המים.
בני הקבוצה מזכירים במראם את הסלמנדרות המודרניות או את הטמנוספונדילים, קרוביהם, אך היו בעלי גפיים דמויי-סנפירים, והם חיו רוב זמנם במים ואף שמרו על הזימים החיצוניים שלהם.
יצורים אלה היו קטנים עד בינוניים, באורך של מטר אחד בממוצע, והם חיו ושגשגו בביצות וחופים רדודים במהלך תור הדבון ונכחדו לחלוטין אחריו.
ככל הנראה הם אבותיהם של הטמנוספונדילים.
Ichthyostegidae - בה האיכתיוסטגה והאקנתוסטגה
איכתיוסטגה (שם מדעי: Ichthyostega; מילולית: "דג עליון") הוא סוג של יצור קדום מסדרת האיכתיוסטגאים שבקבוצת הלפוספונדילים.
יצור זה היה מאבותיהם של הדו-חיים ושל בני קבוצת בעלי ארבע רגליים.
האיכתיוסטגה היה קרוב לדו-חיים, אך לא ברור אם היה כזה בעצמו.
הוא היה קרוב למינים שהזכירו דגי ריאות בעלי מאפיינים של חיי יבשה כמו רגליים מפותחות עם אצבעות וריאות פרימיטיביות, אך היה גם בעל זימים מאחורי הגולגולת.
ייתכן מאוד שהיה חי בביצות או באגמים, ולעיתים עולה לחופים בדומה לכלבי ים.
זה היה יצור גדול באורך של 1.5 מטר ובעל גולגולת שטוחה עם עיניים שנמצאו בקצה הראש בדומה לתנין.
היו לו 7 אצבעות ברגליים הקצרות והיה בעל זנב עם סנפיר בקצהו.
האיכתיוסטגה היה קרוב למיני לפוספונדילים כמו הדיפלוקאולוס, אך השתייך לסדרה אחרת.
היו לו מעט מאפיינים שקרובים יותר לדג מאשר לדו-חי.
בסוג זה נמצאו 4 מינים, הראשון שבהם התגלה ב-1932 בגרינלנד (שבאותה תקופה הייתה חמה בהרבה מכיום).
מין נוסף, Ichthyostega gunnari עבר לסוג אקנתוסטגה הקרוב אליו:
איכתיתריום (שם מדעי: Ictitherium) הוא סוג של יונק טורף נכחד ממשפחת הצבועיים שחי מאמצע המיוקן עד תחילת הפליוקן שלפני 12.7–5.3 מיליון שנה מזמננו ברחבי אירואסיה ובחלק מאפריקה.
סוג צבוע זה הוגדר ב-1848 בידי החוקר יוהאן אנדראס ווגנר , והוא כלל מספר מינים.
זהו סוג קדום המצוי בתת-משפחה ייחודית - Ictitheriinae.
המאובנים שלו התגלו בין השאר באפגניסטן, סין, צרפת, יוון, קירגיזסטן, מולדובה, רוסיה, טג'יקיסטן, טורקיה, אוקראינה ובאפריקה בצ'אד, קניה, מרוקו ודרום אפריקה.
האיכתיתריום היה אחד מהקטנים ומהקדומים שבצבועיים מעולם ובמראהו דמה יותר לזבד אפריקני או לגחן.
הוא הגיע עד לאורך 1.2 מטר ולמשקל 20 קילוגרם בממוצע.
הוא היה בעל מבנה גוף מוארך, רגליים קצרות מאוד וזנב ארוך שהותאם אולי ליציבה על עצים.
מבנה השיניים שלו הותאם לאכילת חרקים, ואולי הוא ניזון בדומה לצבועון הרעמה המודרני מטרמיטים.
שיניו היו חלשות מאוד יחסית לצבועים שהתפתחו אחריו ושעוצבו לקריעת בשר וניפוץ עצמות.
מאובני האיכתיתריום התגלו בכמה אזורים בריכוזים גבוהים, כך שמדובר בבעל חיים חברתי בדומה לצבוע המנומר.
ייתכן שכך התגונן מטורפים גדולים שחיו בתקופתו כמו הברבורופליס, ההאינדון והאמפיקיון.
איכתיולסטיס (שם מדעי: Ichthyolestes; מילולית: "גנב דגים") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הפקיצטיים.
הוא היה מראשוני הלווייתנאים, והוא היה יצור יבשתי בעל ארבע רגליים מפותחות וזנב ארוך ורחב מאחוריו.
הוא היה קטן יחסית ללווייתן ולא עלה על 60 סנטימטרים.
סוג זה, שהוא הראשון שבפקיצטיים, התגלה בצפון פקיסטן והוא הוגדר ב-1958 על סמך מחקרים שהפרידו בינו לבין לווייתנים קדומים נוספים.
בניגוד ללווייתנאים המפותחים יותר, הוא היה בעל תעלות עגולות למחצה באוזן הפנימית שהייתה גדולה יחסית, בדומה לאוזן של אריות ים וכנראה של כמה מכפילי פרסה נכחדים שהתפתחו לחיות ימיות, כך שהוא התאים לפחות חלק מחייו לחיים תת-מימיים.
ייתכן שהוא חי בדומה ללוטרה או להיפופוטם רוב זמנו במים ונח על החופים.
בהתבסס על מבנה לסתותיו הוא היה צייד דגים מוצלח שניזון בעיקר במים הרדודים.
איל או סין הוא אי מלאכותי שנבנה במאה ה-19 בנהר הסן, בפריז, כדי לשפר את משטר זרימת המים בנהר.
האי נמצא על הגבול בין הרובע החמישה-עשר ו הרובע השישה-עשר ומשמש כבסיס תמיכה לשלושה גשרים שחוצים את הנהר (גשר ביר-חכים, גשר הרכבת רואל וגשר גרנל).
לאורכו של האי נבנתה טיילת ומצידיה נשתלו מאות עצים והיא משמשת כפארק התרעננות לתושבי פריז.
עד בניית האי גרם משטר הזרמים בסן, באזור זה, לכך שתנועת הספינות התאפשרה רק לאורך הגדה השמאלית מאחר שהזרמים החזקים לאורך הגדה הימנית גרמו להתחתרות, סחיפת אדמה ויצירת בריכות מים שהתעפשו במהלך הקיץ.
מתוך רצון לתקן מצב זה הורה נציב נהר הסן על הקמת מנהלת פרויקט וזו הגישה תוכנית להקים סוללה באמצע הסן שתפריד בין שתי הגדות ותשנה את משטר הזרימה.
כן הציעו המהנדסים להקים מזח שיחבר את הסוללה לקה ד'אורסה (כיום קה ז'אק שיראק).
הבניה החלה ב-1825 והסתיימה ב-1827. במסגרת הקמת הסוללה נבנה מזח פריקת סחורות בגדה הימנית וכן נבנה גשר גרנל שחצה את הסן ונתמך על הסוללה החדשה.
לאורך הסוללה נבנתה טיילת לה ניתן השם "סמטת הברבורים".
וב-1830 נשתלו משני צידי הטיילת עצים שונים והוצבו ספסלים.
ב-1873 התמוטט גשר גרנל וב-1874 הוקם גשר חדש שגם הוא נתמך בחלקו הדרומי של האי.
ב-1900 נבנה גשר רואל שמשמש למעבר רכבת וחצה את הסוללה באמצעיתה.
באותה שנה התקיימו בפריז הן התערוכה העולמית והן אולימפיאדת פריז ועל גדות האי התקיימו תחרויות הדייג .
בשנים 1905-1903 נבנה גשר ביר-חכים שחצה את חלקה הצפוני של הסוללה ונתמך עליה.
ב-1932 נדונה הצעה להפוך את האי לשדה תעופה על ידי יצירת מסלול מוגבה לאורך האי (מעל הגשרים).
ההצעה נפסלה לאחר שארגונים ירוקים התנגדו להרס העצים שגדלים על האי.
ב-1937, במסגרת התערוכה העולמית שנערכה בפריז השתמשו מהנדסים בכלונסאות כדי להרחיב את שטחו של האי.
הרחבה זו אפשרה למארגני התערוכה להציב על האי חלק מהדוכנים
ב-1968 נבנה מחדש גשר גרנל ובמסגרת פרויקט זה הורחב חלקו הדרומי של הגשר.
עם הקמתו היה אורך האי כ-890 מטר ורוחבו כ-11 מטר כשעם הזמן הוא הורחב בחלקים ממנו.
ב-1937 הורחב שטח האי, זמנית, משמונה דונם ל-32 דונם על ידי שימוש בכלונסאות תמיכה לביתנים שנבנו עליו עבור התערוכה העולמית.
הטיילת: לאורכו של האי נבנתה, עם הקמתו, טיילת ומצידיה נשתלו מעל 300 עצים.
כיכר סוזן טרוורס : כיכר שנבנתה בקצהו הצפוני של האי ומנציחה את סוזן טרוורס שהייתה פעילה בצבא צרפת החופשית, האישה היחידה בלגיון הזרים ומגיבורות קרב ביר חכים שהתחולל ב-1942 בלוב.
מהכיכר קיימת תצפית טובה על מגדל אייפל.
במרכז הכיכר הוצב ב-1958 פסל מכונף המכונה "צרפת המתחדשת" (La France renaissante) .
גשר ביר-חכים, המנציח את קרב ביר חכים, חוצה את חלקו הצפוני של האי על גבי תמוכות.
גרמי מדרגות מחברות את האי לגשר.
גשר רואל הוא גשר רכבת החוצה את מרכז האי.
בנקודת החציה נבנה גשר מעל הטיילת לאורך האי.
גשר גרנל הוא גשר רכב החוצה את חלקו הדרומי של האי על גבי תמוכות הנשענות על האי.
גרם מדרגות מוליך מהטיילת של האי למדרכה במפלס הגשר.
העתק פסל החירות: בקצהו הדרומי של האי הוצב ב-1889 העתק מוקטן של פסל החירות שצרפת העניקה לניו יורק ב-1886.
בנוסף לשמו הרשמי של האי "איל או סין" (אי הברבורים), ניתנו לאי, לאורך השנים, מגוון שמות כמו "סוללת גרינל" (Grenelle dike), "האי גרינל" (Grenelle island), "האי פאסי" (Passy island), "סמטת הברבורים" (allée aux Cygnes) ועוד.
האי שימש אתר צילומים במספר סרטים כמו המקצוען (1981), פרנטיק של רומן פולנסקי (1988) ועוד.
המאובנים שלו התגלו ב-2020 בסאמרסט שבאנגליה והוא תואר בשנת 2024. נכלל בסוג זה מין בודד: Ichthyotitan severnensis, הקרוי על שם שפך סברן , לצידו התגלו מאובניו.
הממצאים של זוחל ימי זה ידועים משתי עצמות חלקיות של לסת תחתונה שהתגלו בשני מקומות נפרדים, כאשר אלה דמו לממצאי לסתו של איכתיוזאורים גדולים כמו השסטזאורוס והשונוזאורוס הענקיים.
אם זאת לפי השוואת גודל הגוף נראה היה שהאיכתיוטיטאן היה גדול מהם בהרבה ולמעשה היה הזוחל הימי הגדול ביותר שהתגלה מעולם.
לפי ההערכות האחרונות הוא הגיע לאורך של כמעט 25 מטרים בקירוב, כך שהיה קרוב לאורך של לווייתן כחול מודרני.
ישנם אפילו חוקרים שהעריכו את אורכו ב-30 עד 35 מטרים, בהתבסס על מבנה עצמות הלסת.
החוקרים מעריכים עקב מבנה הלסת שאיננו הותאם לשאיבת פלנקטון בדומה ללווייתנים הגדולים, מאחר שעצם הלשון שלו עדינים מכדי לאפשר שאיבת מזון מהירה לקיבה, נוסף על מבנה קרוביו של שיניים חרוטיות חזקות ותוכן של קונכיות בקיבתם, מה שמרמז שהיה טורף גדול כמו קטלן מודרני שניזון ככל הנראה מדגים וזוחלים ימיים אחרים.
איל ג'וגיטון (בלאדינו: El Jugueton) היה כתב עת סאטירי בלאדינו שיצא לאור באיסטנבול.
כתב העת, שנערך על ידי הסופר והרומניסט אליה קרמונה, הושק לאחר מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908. איל ג'וגיטון היה העיתון הסאטירי בלאדינו שפעל במשך הזמן הרב ביותר בעיר, והוותיק ביותר בלאדינו מבחינת אורך תקופת פרסומו בעיר בכלל, אחרי איל טיימפו כתב העת נסגר בשנת 1931.
איל מגד (נולד ב־29 באוגוסט 1948) הוא סופר ומשורר ישראלי.
נולד בניו יורק וגדל בתל אביב.
בנם של הסופר אהרן מגד והסופרת אידה צורית.
בוגר תיכון חדש בתל אביב.
את שרותו הצבאי עשה בגלי צה"ל.
למד פילוסופיה ותולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בתחילת שנות השבעים החל לפרסם שירה, ובמהלך שנות השבעים והשמונים הוציא עשרה קובצי שירים.
בשנות ה-90 החל לכתוב רומנים.
בשנת 2004 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
בשנת 1977 אימץ אורח חיים צמחוני, ובשנת 2008 אימץ אורח חיים טבעוני.
מגד נוהג להפיץ את משנתו הטבעונית במאמרי דעה.
פרסם ב-2019 מאמר נגד שר החקלאות אורי אריאל ובו כינה אותו "אייכמן של בעלי החיים".
בתגובה אריאל ביקש מהיועץ המשפטי לפתוח בחקירה.
הוא נשוי בשנית לסופרת והעורכת צרויה שלו ולהם שני בנים משותפים.
למגד שני ילדים נוספים מנישואיו הראשונים לאמנית נונה מגד.
אשת הקמיקזה, זמורה ביתן, 1995
סודות מונגוליה, זמורה ביתן, 1997
חסד נעורייך, ידיעות אחרונות, 1999
חיי עולם, ידיעות אחרונות, 2001
האור השחור, ידיעות אחרונות, 2003
סודות ובגידות, ידיעות אחרונות, 2005
ארץ אשה, ידיעות אחרונות, 2006
איך לחיות, ידיעות ספרים, 2010
סוף הגוף, ידיעות ספרים, 2012
חיים שנעזבו, ידיעות ספרים, 2020
אורו הגנוז, ידיעות ספרים, 2026
שלוש שנים, ספרית פועלים, 1983
מתחת לשטיח הכחול, כנרת, 1985
סערת אסתר, זמורה ביתן, 1986
בחזרה לאושר, הקיבוץ המאוחד, 1989
קרפה, פואמה, זמורה ביתן, 1990
אֵיל נִגּוּחַ הוא כלי מצור ששימש לפריצת שערי מבצר וביקוע חומות בעת העתיקה, מתקופות פרהיסטוריות ועד ימי הביניים המאוחרים.
המתקן הורכב מבול עץ או אבן עבה, קשה וכבד, ומבסיס יציב ונייד.
בתקופות מסוימות ייצרו גם ראשי ניגוח ממתכות, כמו ברונזה.
בעת הפעלתו, איל הניגוח הובא אל המטרה, שהייתה קיר או שער אותו רצו להבקיע.
מהבסיס נתלה ה"מַגָּח", בול העץ, כך שהיה במרחק סביר מהקרקע.
אל בול העץ היו קושרים חבלים, כך שהוא היה תלוי מעל לבסיס בתוך מסגרת מיוחדת (לרוב עם גג) שהגנה על מפעילי האיל מחיצים ושמן רותח שנורו ונשפכו בידי מגיני המטרה, ואיפשרה להם להתקרב למטרה.
משיכה של בול העץ אחורה ושחרורו הייתה מביאה אותו בעוצמה קדימה.
הוא היה פוגע במטרה, ולאחר מספר חבטות ממוטט אותה.
כדי שאיל ניגוח יהיה יעיל בביקוע חומות, גובהו של הראש (בול העץ) מעל הקרקע אמור היה להיות בהתאם למטרה.
פגיעה במטרה במקום גבוה יותר הקלה על מיטוטה.
עם זאת, כיוון גבוה מדי, מוטט רק חלק קטן מהמטרה.
בהתאם, אם שטח הפגיעה היה קטן מדי, היה צורך במספר ניסיונות רב על מנת למוטט את המטרה.
כיוון שהחומות היו חזקות מדי ברוב המקרים לפריצה בשיטה זו, השתמשו בכלי בעיקר כדי לפרוץ שערים ודלתות.
כלי הניגוח היה כבד מאוד, והיה צורך במספר אנשים על מנת לגרור אותו למטרה ולהשתמש בו.
מתגליות ארכאולוגיות התברר שגם מבצרים בארץ ישראל בתקופת התנ"ך נכבשו בעזרת שימוש באיל ניגוח.
איל הניגוח היה כלי הנשק העיקרי של אוניות המלחמה הים-תיכוניות בעת העתיקה, מהמאה התשיעית ועד שלהי המאה הראשונה לפנה"ס.
האיל היה חלק מגוף האונייה, ובלט מקצה השדרית בגובה קו המים לערך.
באמצעותו ניתן היה לנגח ולהטביע את אוניית האויב או לשתק את תנועתה.
הוא נקרא ביוונית 'אֶמְבּוֹלוֹס' (ἔμβολος) ובלטינית 'רוֹסְטְרוּם נָאוִויס' (rostrum navis).
בתלמוד הוא נזכר בשם 'אילָא דספינתא'.
קודם המצאת איל הניגוח מילאה אוניית המלחמה העתיקה הים-תיכונית שני תפקידים.
הראשון והקדום בהם היה הובלת לוחמים מחוף אחד לשני, כשהלחימה עצמה נערכת ביבשה; מאמצע האלף השני לפנה"ס לערך היה הקרב הימי מעין גרסה "ימית" של הלחימה ביבשה: האונייה שימשה משטח צף, עליו נלחמו חיילים בקרב פנים-אל-פנים כביבשה.
הופעת איל הניגוח במאה ה-9 לפנה"ס לערך חוללה מהפכה של ממש בלוחמה הימית: איל הניגוח הפך את האונייה עצמה לכלי נשק, שמטרתו להטביע את אוניית האויב על אנשיה או לשתק את תנועתה כך שלא תוכל ליטול חלק פעיל בקרב.
יש המשווים את חשיבות המצאתו של איל הניגוח להעלאת התותח על סיפוני אוניות במאה ה-16 לספירה.
איל הניגוח הביא לשינויים מפליגים במבנה אוניית המלחמה העתיקה.
כדי לנגח ביעילות, נדרשה הספינה להיות מהירה ובעלת כושר תמרון, תכונות המושפעות במידה רבה על ידי עוצמת כוח ההנעה שלה, כלומר על ידי מספר החותרים.
הבעיה, כיצד להגדיל את מספר החותרים מבלי להגדיל במידה ניכרת את ממדי האונייה, על מנת לא להחלישה ולערער את יציבותה, מצאה את פתרונה בדמותה של הדו-חתרית וזמן קצר אחר-כך של התלת-חתרית, מלכת הזירה הימית בתקופה הקלאסית.
תור הזהב של לוחמת הניגוח בים היה במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס, והיא הובאה לביטויה הנעלה ביותר בעיקר בידיהם של ציי אתונה, רודוס וקרתגו.
הופעת אוניות הענק הרב-חתריות בתקופה ההלניסטית העלתה את חשיבות לוחמת הסיפונים וירי כלי הקלע ודחקה במעט את תמרוני הניגוח אך לא העבירה אותם מן העולם.
איל הניגוח הלך ואיבד בהדרגה את חשיבותו רק לאחר קרב אקטיום (31 לפנה"ס), כשהים התיכון הפך ל"אגם רומאי" ולא נותרו עוד אויבים ימיים ראויים לשם להתמודד עימם בקרבות סדורים.
ניסיון להחיות את לוחמת הניגוח נעשה במאה ה-19, במלחמת האזרחים האמריקנית ובקרב ליסה, אך הוא היה בלתי יעיל ועל כן קצר-ימים.
איל דה לה סיטה הוא אחד משני האיים הטבעיים שבנהר הסן בשטח פריז, צרפת (השני הוא איל סן לואי).
הוא מרכזה של פריז, והגרעין ההיסטורי ממנו התפתחה העיר.
בקצה המערבי של האי היה ארמון מאז התקופה הרומית, ואילו הקצה המזרחי הוקדש מאז אותה תקופה לענייני דת, במיוחד מאז בניית קתדרלה במקום במאה העשירית, היכן שניצבת כיום קתדרלת נוטרדאם.
השטח בין הקצוות יועד למגורים ולמסחר עד שנות החמישים של המאה ה-19, אך מאז אוכלס בבנייני ציבור ממשלתיים, ביניהם משרד הממשלה/משרד הפנים, בית החולים בית החולים אוטל-דייה שהועתק ממקומו הראשוני ליד הנהר ואחרים.
רק החלקים המערבי והצפוני של האי משמשים כיום למגורים, בהם כמה שרידים לבתים מהמאה ה-16.
רוב החוקרים סבורים שבשנת 52 לפנה"ס, בזמן מלחמת השבטים הגאליים ביוליוס קיסר, התגורר שבט קלטי קטן, הפריסיאים, על האי.
באותה העת היה האי נמוך יותר ונתון להצפות שהפכו אותו לאזור נוח לחציית נהר הסן ולמקום מפלט בעת פלישות.
עם זאת, היסטוריונים מסוימים מאמינים שפריז כוננה על אי אחר, ששקע מאוחר יותר.
לאחר כיבוש הקלטים נבנה מחנה על האי, וסביבו התפתחה התיישבות רומית נוספת.
בתקופה מאוחרת יותר ברחו אל האי נוצרים בהנהגתה של ז'נבייב הקדושה, בזמן שעירם הותקפה על ידי שבטים ברברים.
כלוביס הראשון ייסד במקום את בירת המרובינגים.
האי נותר מרכז צבאי ופוליטי חשוב לאורך ימי הביניים.
מתחת לכיכר שבחזית קתדרלת נוטרדאם נמצאת קריפטה עתיקה, ובה שרידים ממבנים בני התקופה הגאלו-רומית ומתקופות מאוחרות יותר.
רובע המגורים העתיק ביותר ששרד על האי הוא "המנזר הישן" (Ancien Cloître).
במסגרת תוכנית השיפוץ הגדולה של העיר במחצית המאה ה-19, שנוהלה תחת שרביטו של מושל מחוז הסן הברון אוסמן, נהרס חלקו המרכזי של האי, וכן מספר רחובות ובתי מגורים ברובע.
באזורים שפונו נבנו מבני ציבור חדשים, כמטה המשטרה, ה"פרפקטור דה פוליס".
הפארק הקטן, שנמצא במורד הזרם בקצה האי, הוא פארק "ור גאלאן" (Vert Galant, מצרפתית: "הפוחז הצעיר"), כינויו של המלך אנרי הרביעי.
מונצח בסמוך אליו ז'אק דה מולה, ראש מסדר אבירי היכל שלמה שהועלה על המוקד ב-18 במרץ 1314.
קתדרלת נוטרדאם דה פארי, שנבנתה החל משנת 1163 על אתר בו עמדה לפניה כנסייה שהוקדשה לסנט אטיין, שבעצמה החליפה אתר פולחן פגאני מתקופת הכיבוש הרומי.
בזמן המהפכה הצרפתית ניזוקה קשות הקתדרלה, ולאחר מכן שופצה בידי אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק.
לוח שניצב ברחבה שמול הכניסה לקתדרלה מציין את נקודת האפס ממנה נמדדים כל המרחקים מפריז.
כנסיית סנט שאפל, שבנה לואי התשיעי בשנת 1245 כאכסניה לכתר הקוצים הקדוש של ישו, ולחלק מהצלב עליו נצלב בן האלוהים.
כיום הכנסייה נמצאת בחצר "היכל הצדק" הצרפתי שעל האי.
כלא הקונסיירז'רי, בו נכלאה מארי אנטואנט בשנת 1793, ועוד אישים רבים בתקופת המהפכה הצרפתית בטרם הוצאתם להורג.
גשרים סביב באיל דה לה סיטה
פונט נף - (בעברית: הגשר החדש) הגשר הישן ביותר בפריז, שנבנה בזמנו של אנרי הרביעי, מקשר את הגדה הימנית והגדה השמאלית, דרך הקצה המערבי של איל דה לה סיטה.
גשר סן-מישל - מחבר את כיכר סן-מישל והגדה השמאלית עם מרכז האי.
הגשר הקטן (פטי פון) - מקשר בין הרובע הלטיני ומרכז האי.
גשר סן-לואי - מקשר בין שני האיים של פריז, איל דה לה סיטה ואיל סן לואי.
גשר נוטרדאם - מחבר את האי לאזור לה אל ושאטלה שבגדה הימנית.
גשר החלפנות - מחבר את אזור הקונסיירז'רי שבאי לכיכר שאטלה ואזור לה אל.
גשר ארקול - מחבר את האי עם אזור כיכר העירייה של פריז.
גשר הארכיבישוף - מחבר את האי עם הרובע החמישי של פריז.
איל סן לואי הוא האי הקטן מבין שני האיים הטבעיים שבנהר הסן בעיר פריז, צרפת (האי השני הוא איל דה לה סיטה).
איל סן לואי שייך לרובע הרביעי של העיר, והוא נקרא על שמו של לואי התשיעי מלך צרפת (לואי הקדוש).
האי מחובר במערכת גשרים ליתר חלקי פריז, בגדה הימנית ובגדה השמאלית, וכן לאיל דה לה סיטה, באמצעות גשר סן לואי.
האי, שכיום משמש בעיקר למגורים, היה בעבר שני איים בלתי מיושבים ששמשו כשדה מרעה לבקר וכאזור לאחסון עצים.
בנייתו הצפופה במהלך המאה ה-17, בעת מלכותם של אנרי הרביעי ולואי השלושה עשר, היא אחת הדוגמאות הראשונות לתכנון עירוני.
האזור מופה ונבנה מקצה האי לקצהו בין השנים 1613-1664, והפך למעין נווה מדבר שליו ורגוע בלב העיר הרוגשת.
לאי רחוב ראשי אחד, אשר חוצה אותו ממזרח למערב, אין בו תחנת מטרו, אך מצויות בו שתי תחנות אוטובוס.
חמישה גשרים מאפשרים גישה אל האי:
גשר סן-לואי – מחבר את האי לאיל דה לה סיטה
גשר טורנל מקשר את האי לגדה השמאלית
גשר לואי-פיליפ מחבר את האי לגדה הימנית
גשר מארי גם הוא מגיע אל הגדה הימנית
גשר סולי חוצה את האי מהגדה הימנית לשמאלית.
ינון הוא בנו של מיכה ינון, לשעבר מנכ"ל לשכת עורכי-הדין, יושב ראש רשות השידור וראש מנהל תרבות במשרד החינוך והתרבות.
שירת כקצין מחקר בחטיבת המחקר של אמ"ן ולמד במשך שנה בישיבת ההסדר הר עציון באלון שבות.
את שירותו הצבאי עשה באמ"ן מחקר.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית ותואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט מישאל חשין.
ב-1996 התמחה בצוות של טליה ששון בתקופה בה עסקה בפרשת בר-און חברון ובהמשך במחלקת הבג"צים.
כיהן כסגן היועץ המשפטי של משרד ראש הממשלה וכעוזר בכיר ליועץ המשפטי לממשלה מני מזוז.
את מינויו למזכיר הכנסת השישי אישרה נשיאות הכנסת ברוב קולות.
ב-1 ביוני 2007 החל לכהן בתפקיד.
בראשית 2009 הגיש במשותף עם מזכיר הממשלה עובד יחזקאל את המלצותיהם לרפורמה לייעול הליך החקיקה ויחסי הרשות המבצעת והרשות המחוקקת.