tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תל בנימין נמצאת בצפון מערב רמת גן, היא תחומה ברחוב ז'בוטינסקי מדרום, דרך אבא הלל ומתחם הבורסה ממערב, רחוב ביאליק ושכונת גפן במזרח, מצפון השכונה גובלת בשיכון עילית וב שבעיר תל אביב-יפו.
השכונה קרויה על שמו של (1905–1929), בנו של מייסד השכונה, יצחק ליב גולדברג.
בנימין נפל במאורעות תרפ"ט, בהן נרשם כ"שוטר מיוחד" וסייע בהגנה על שכונות מקור חיים ותלפיות בירושלים.
ב-25 באוגוסט 1929 חזר לתל אביב והצטרף לקבוצת מגינים שנסעה להגן על יהודים שהותקפו בבית החרושת לאתנול.
כשהגיעו למפעל הותקפו ביריות ונהרגו בידי המון זועם.
בנימין נפל עם שניים מחבריו ומילותיו האחרונות היו: "אבל ארץ ישראל תהיה בכל אופן שלנו".
לזכרו הוקמה השכונה, וכן נקרא על שמו אחד מארבעת רחובות השכונה - רחוב בנימין.
במהלך שנות ה-20 רכש יצחק ליב גולדברג, נדבן יהודי ידוע באותה תקופה, 500 דונם משטחי הפרדסים שהיו שייכים לטמפלרים שהתגוררו במושבה שרונה, שטח שהשתרע מנחל איילון ועד גבעת נפוליאון.
ב-1931 החליט גולדברג לפתח חלק משטחו לטובת שכונת גנים לסופרים, משוררים ואמנים, שתהיה מרכז רוחני ביישוב היהודי.
לטובת כך פנה למהנדס פרדריק קיש, שלקח אחריות על תכנון השכונה ומכירת המגרשים.
לטובת כך בחר גולדברג גבעת כורכר בדרום הפרדס, שלא התאימה לגידולים חקלאיים, במיקום שבו יעמוד משולש הרחובות ביאליק, אבא-הלל וז'בוטינסקי.
שני-שלישים משטח השכונה הוקצה לגנים ציבוריים.
קיש החל לעסוק בפיתוח השכונה באמצעות החברה שבבעלותו, "הסוכנות להשקעות ופיתוח", סלל כבישים ושיווק את המגרשים.
בתכנון בתי השכונה השתתפו אדריכלים נודעים כגון ג'ניה אוורבוך, שמואל ברקאי, יוסף מינור, יצחק רפופורט ואחרים.
תכנונו המקורי של גולדברג היה להקים שכונה עבור סופרים ומשוררים, ופנה למספר סופרים כדי שיעברו לשכונה.
הסופר יעקב חורגין והצייר אריה לובין היו בין הבודדים שקיבלו את ההזמנה והקימו את ביתם בשכונה.
חיים נחמן ביאליק, שהוזמן גם הוא על ידי גולדברג לעבור להתגורר בשכונה, הסכים לעשות כן ואף לווה 4,000 לירות ארץ-ישראליות לטובת בניית ביתו לפני שנפטר מהתקף לב.
עד 1939 התרחבה השכונה לכדי 24 בתים פרטיים, כאשר מעמדה המשפטי הוא של אגודה אוטונומית הכפופה לקצין המחוז ברמלה.
באותם ימים התגורר בשכונה המנתח משה מרכוס, מבכירי המנתחים בארץ באותה תקופה, שהיה נוהג לטפל בביתו שבשכונה בפצועים של כל שלוש המחתרות בתקופת המנדט הבריטי.
בשכונה התגוררו משפחות יהודיות ממוצאים שונים, בכירי בנק אנגלו-פלשתינה, סוחרים ובעלי קרקעות.
בקצה השכונה הוקם בית קולנוע "רמה".
ליד רחוב ביאליק ניטעה חורשת אקליפטוסים, ולידה הוקם גן ציבורי קטן על שם ארגון ניל"י.
בסמוך הוקמו מגרשי טניס שם אימנו נעים ואדוארד רג'ואן, אלופי ארץ ישראל בטניס.
השכונה סופחה לרמת גן ב-30 בדצמבר 1943.
במהלך שנות ה-50 רכשה המדינה את ביתו של היינריך כהן ושיכנה בו את משפחת משה שרת, אז נקרא הבית בית כהן-שרת, ואת בית בראודה ושיכנה בו את שגריר ארצות הברית, ג'יימס מקדונלד, שעד למעבר לבית זה התגורר במלון גת רימון בתל אביב-יפו.
הרחוב שבו שכן הבית קיבל את השם "רחוב מקדונלד" על שמו של השגריר.
השכונה הפכה ליעד מבוקש עבור בתי מגורים של נציגים דיפלומטיים, והייתה ביתם של שגרירי שווייץ ודרום אפריקה וכן שגרירות יפן, שגרירות איטליה, שגרירות הפיליפינים ועוד.
בתחילת המאה ה-21 התייצבה תדמיתה של השכונה כשכונה היוקרתית ביותר ברמת גן.
בשכונה קיים מרכז תרבות ציבורי על שם ביאליק ומרכז קהילתי.
בשכונה קיים גם בית ספר יסודי, בית הספר "הגפן".
ב-2008 אושרה תוכנית בנייה הכוללת הריסה של בתים שונים בשכונה.
למרות ההתנגדויות, אושרה לבסוף התוכנית בשנת 2019.
במקביל, הוכרזה ב-2015 שכונת תל-בנימין כולה כמיועדת לשימור.
מבנים רבים בשכונה צוינו כאתרי מורשת ונכללו בתוכנית שימור מבנים של עיריית רמת גן, בהם:
+ רשימת המבנים לשימורתמונהשםכתובתהיסטוריהבית כהן-שרתמקדונלד 3ביתו של משה שרת, ראש הממשלה השני של ישראל.
הבית הוקם על ידי היינריך (חירם) כהן, בעל חנות הכלבו הגדולה בארץ לפני קום המדינה, "חפצי בה", ותוכנן על ידי האדריכלית ג'ניה אוורבוך.
אחרי שהתגורר בו משה שרת שימש הבית כמשכנו של שגריר איטליה בישראל.בית זילברשטיין-פיכמןמקדונלד 11ביתו של הסופר והמשורר יעקב פיכמן, בו גר יחד עם חותנו זילברשטיין.בית גבריאל מוגרבימקדונלד 12בית משה מיכאל בז'רנומקדונלד 14ביתם של משפחת בז'רנו, ממנהלי מפעל "עסיס" הסמוך לשכונה.
כיום משמש כביתו של שגריר איטליה בישראל.בית אלימלך וינברגאלונים 8בית טובים (בית החלוצות)אלונים 11מעונו של עמנואל טובים, ממקימי אגודת יורדי ים זבולון, לימים הפך הבית למשכן שגריר דרום אפריקה בישראל.בית שמעון בז'רנואלונים 12ביתו של שמעון בז'רנו, ממנהלי מפעל "עסיס" הסמוך לשכונה.
תל בירה הוא אתר ארכאולוגי ממזרח לעכו, בתחום קיבוץ יסעור.
הממצאים הראשונים מהאתר הם מתקופת הברונזה התיכונה, בה התקיים באתר יישוב ונמצאו קברים שכללו מנחות קבורה.
ביצורי העיר חוזקו בתקופה הישראלית; בתקופת הברזל הייתה העיר דוגמה מייצגת ליישוב כפרי פיניקי.
חלקים מהעיר נותרו בשימוש עד התקופה הפרסית וראשית התקופה ההלניסטית.
גם מהתקופה הפרסית נותרו קברים.
ויליאם אולברייט ובנימין מזר זיהו את התל עם העיר רחוב, עיר כנענית ועיר הלויים ישראלית בנחלת שבט אשר.
תל חי הייתה חווה חקלאית קטנה באצבע הגליל בראשית תקופת ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
ב-1 במרץ 1920 (י"א באדר תר"פ) התחולל בה קרב שהפך לסמל ללחימת מעטים מול רבים ולערך ההתיישבות כחלק מהאתוס הציוני.
בקרב נהרגו שישה יהודים, ובהם יוסף טרומפלדור.
החווה, שהפכה לקיבוץ תל חי, אוחדה ב-1926 עם כפר גלעדי, ואנשיה עברו לשם.
בשטח החצר הוקמו אתר זיכרון, המכללה האקדמית תל-חי, המכללה הטכנולוגית תל חי, פארק תעשייה ואכסניית נוער.
הברון רוטשילד, באמצעות חברת יק"א, רכש בשנת 1893 שטח של כ-13,000 דונם בצפון הגליל מבעל האדמות ג'בור בֵּיי.
חלק משטח אדמות טלחה שנרכשו נשאר לא מעובד, ולכן נמסר בשנת 1905 לקבוצה בת שישה חלוצים על מנת לקבוע נוכחות ושליטה.
המתיישבים היו אליהו אליוביץ, מאיר לישנסקי, פייביש גולדברג, זכריה חיותמן, ג'סי חיותמן ומאיר פרידמן.
פרידמן עזב כעבור כחודשיים, ובמקומו הגיע המדריך החקלאי מיכאל פפו, שבא לנסות לגדל כותנה בעמק החולה.
בתחילה היו ששת החקלאים יוצאים מדי בוקר ברגל ממטולה עד טלחה ושבים לביתם בערב.
לאחר שהבינו שצורת עבודה כזו קשה מדי, עברו לגור במהלך השבוע בשתי מערות קבורה ביזנטיות שמצאו בקרבת מקום.
ב-1907 החלה בניית החצר, שנקראה אז "החאן בטלחה", ונבנו בה מספר מבנים, בהם רפת, אורווה וחדר שינה.
ב-1910 התפרקה קבוצת החקלאים ממטולה והחבר האחרון שנשאר בטלחה, מרדכי חדור, נפטר ממלריה.
ב-1913 ישב במקום שומר ערבי עם משפחתו.
ב-1916 נאחזה במקום קבוצה מאנשי "הרועה" לזמן קצר.
בקיץ 1918 שימשה החצר כאסם מספוא לסוסי הצבא העות'מאני הנסוג.
בספטמבר 1918 התיישבה במקום קבוצת פועלים בראשות דוד באום וקלמן כהן.
עם נסיגת הצבא העות'מאני המובס, הקימה חבורה זו קיבוץ וקראה לו תל חי.
השלטון הצרפתי באזור היה רופף, וכבר ב-12 בדצמבר 1919 החלו התקפות של ערבים שמרדו בצרפתים ורצו לסלקם מהאזור.
תושבי ארבעת היישובים היהודיים שהוקמו בגליל העליון - כפר גלעדי, מטולה, חמארה (שננטשה על ידי מתיישביה בעקבות הפרעות באחד בינואר 1920) ותל חי - ניסו להישאר נייטרליים בכל הקשור לסכסוך הערבי-צרפתי.
מטולה הייתה מושבה שמנתה כ-120 איש, רובם הגדול נמלטו לצידון בסוף 1919, בעוד שבכפר גלעדי ותל חי היו רק כ-20 איש בכל יישוב.
הם שלחו קריאה ובה בקשת סיוע למגינים לצורך חיזוק המקום.
אל תל חי הגיעו מספר מתנדבים בפיקודו של יוסף טרומפלדור.
ב-12 בדצמבר 1919 נהרג בתל חי שניאור שפושניק בעקבות ירי שמחה של שודדים ערביים לאחר ביזת כפר.
ובמהלך מאבק עם שודדי בהמות שנערך ב-6 בפברואר 1920 נהרג בשדה סמוך לתל חי אהרון שר שבא לעזרת היישוב.
אחת הבעיות המרכזיות בהגנה על היישוב הייתה מחסור בנשק בכלל ובנשק כבד בפרט, כפי שמשתקף בעיתונות התקופה.
איש העלייה השנייה אהרן בן-ברק, שבא לתל חי כחודשיים לפני נפילתה, כתב בעיתון "הפועל הצעיר": "אין לחשוב שנגד הבדואים הלוחמים נוכל לעמוד אפילו אם נכפיל את מספר האנשים לכמה מונים, אלא אם יהיה להם גם נשק כבד.
בלי זה יכולים הם לעשות מכל "תליי-החיים" שלנו תל מָוֶת אחד.
ב-1 במרץ 1920 (י"א באדר תר"פ) הגיעה אל חצר תל חי קבוצה גדולה של ערבים בדואים חמושים, שבראשם עמד כאמל אפנדי.
הם הורשו להיכנס מכיוון שדרשו לבדוק אם אין כוחות צרפתיים בחצר.
בחיפושיהם הגיעו הערבים אל "העלייה" (הבניין המרכזי בחצר) ושם עלו לקומה השנייה.
לפי אחת הגרסאות, דרש כאמל מדבורה דרכלר, שהייתה חברת ארגון "השומר" ונשאה על עצמה אקדח, שתמסור לו את אקדחה.
דבורה סירבה, וכשכאמל ניסה לחטוף את אקדחה נפלט כדור.
טרומפלדור שמע את הירייה, נתן הוראה להשיב באש, ומיד החל קרב יריות.
התוקפים הטילו מיד בתחילת הקרב פצצה שנשאו עימם לתוך חדר העלייה, שרה צ'יזיק, דבורה דרכלר, בנימין מונטר וזאב שרף, ששהו בחדר העלייה, נהרגו מהפיצוץ, ויצחק קנייבסקי ששהה אף הוא שם עימם נפצע קשה.
מחדר העלייה שלטו הערבים באש על החצר.
להתקפה הצטרפו גם המוני ערבים שהיו מחוץ לחצר.
יוסף טרומפלדור, שניסה לצאת מחדר האוכל אל המדרגות שהובילו לחדר העלייה, נפצע בידו וחזר פנימה.
כשניסה לצאת שוב, נפצע בבטנו ופונה על ידי חבריו לתוך חדר המשפחה ששימש בעת הקרב כחדר הפצועים.
יעקב טוקר, שעמד על סולם ליד שער החצר וניסה להדוף בירי את הפורעים, נפצע ונפל לאחור, אך בשל המרחק בינו לבין שאר החברים פונה לתוך חדר הפצועים רק בתום הקרב.
לאחר שניהלו משא ומתן בצעקות עם כאמל והקרב תם, החליטו מגיני החצר לנטוש את תל חי ולשורפה באש.
משלחת של כ-15 אנשים הגיעה לעזור למגיני החצר, בהם גם אברהם הרצפלד והרופא ד"ר גרי.
לאחר הטיפול בפצועים עלו כולם לכפר גלעדי.
אברהם הרצפלד כתב ביומנו כי לשאלתו "מה שלומך" ענה טרומפלדור: "לא נורא, טוב למות בעד ארצנו".
יומיים לאחר מכן נטשו האנשים את כפר גלעדי והדרימו אל היישוב איילת השחר שהיה בשטח שבשליטת המנדט הבריטי.
בעקבותיהם נטשו גם תושבי מטולה את היישוב.
הכוחות הצרפתיים לחמו בצורה נחרצת נגד הפורעים הערבים בגליל העליון, עד להשגת שקט בחודש יולי 1920. באוקטובר חזרו המתיישבים היהודיים אל שלושת היישובים שננטשו ויישבו אותם מחדש.
בסוף השנה נמסר האזור לשליטה בריטית, ונוצרה "אצבע הגליל".
עמידת הגבורה של המגינים הייתה לסמל, ובקרב היישוב רווחה הדעה כי בזכותם נכללה ה"אצבע" בתחום שלטון המנדט הבריטי ואחר כך בתחום מדינת ישראל.
היישוב תל חי אוחד ב-1926 עם כפר גלעדי, ואנשיו עברו לשם.
יש מן החוקרים הטוענים שהשפעת פרשת תל חי הייתה חסרת משמעות בקביעת גבולות הארץ, שנקבעו במשא ומתן בין הבריטים לצרפתים עד לקביעת גבולות המנדט ב-1924.
ההיסטוריון של הסכסוך שאול אריאלי מסביר בספרו כי גבורת תל חי וכפר גלעדי הביאו רבים בציבור הישראלי להאמין כי ההתיישבות קבעה את גבולות הארץ, כאשר בין היתר משמש קרב תל חי כעין הוכחה לכך שההיאחזות בקרקע היא שהביאה את המעצמות להכליל את אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל.
לטענתו, כיוון שאלה לא עלו כלל בדיונים על הגבולות, אין כל שחר לטענה כי בזכותם נכללה אצבע הגליל בארץ ישראל המנדטורית.
הוא טוען שאצבע הגליל נכללה בתחומי פלשתינה המנדטורית בשל מטולה, אותה זיהו בריטניה וצרפת עם דן המקראית.
נופלי תל חי נקברו בבית הקברות הנמצא בין תל חי לכפר גלעדי.
מעל קברם הוצב פסל "האריה השואג" של הפַּסָּל אברהם מלניקוב.
לאחר קום המדינה פעל איש כפר גלעדי נחום הורביץ בשיקום ושיחזור חצר תל חי הנטושה.
החצר משמשת אתר הנצחה ומוזיאון, בו מוצגים אורח החיים של אנשי ראשית ההתיישבות, תיאור קרב תל חי ומסמכים שונים.
בהשראת עמידת הגבורה של יוסף טרומפלדור וחבריו בחצר תל-חי חיבר אבא חושי באביב 1920 את מילות השיר "בגליל בתל חי".
ברל כצנלסון חיבר לזכרם תפילת יזכור, אשר נקראת עד היום, בשינויים קלים, בטקסי יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ובשנת 1929 חיבר זאב ז'בוטינסקי שיר נוסף המתאר את תל חי כסמל של גבורה וחלוציות.
לזכר שמונת נופלי תל חי נקראה העיר קריית שמונה.
בשנת 1921, י"ב כסלו, הוקם על ידי גדוד העבודה קיבוץ תל יוסף, ע"ש יוסף טרומפלדור.
אתוס תל חי בא לידי ביטוי בדברי ברל כצנלסון, במבוא לספר "מאורעות תרצ"ו", שנכתב על ידי ברכה חבס.
שם השווה את גבורת המתיישבים מול הטרור הערבי בשנים 1936 - 1939, לגבורת מגיני תל חי: "דוֹר המצוֹר והבּצרוֹן, אשר קלט חצים ולא נסוֹג, אשר לא הפקיר שוּם נקוּדה ולא נתן לפַנוֹת שוּם מקוֹם ישוּב...דוֹר זה רשאי לוֹמר ליוֹסף טרוּמפּלדוֹר ולאהרן שֶר, אנשי תל-חי: לא בּיישנוּכם.
לאחר נפילתו של טרומפלדור בהגנת תל-חי הוסיף גדוד העבודה לשמו את טרומפלדור ונקרא גדוד העבודה ע"ש יוסף טרומפלדור.
בכך חרת על דגלו הגדוד את מורשת בניין הארץ, ההתיישבות השיתופית וההגנה של יוסף טרומפלדור, והוסיף לחנך אלפי חלוצים וחלוצות על רעיונות אלה.
בתנועת הנוער שהקים זאב ז'בוטינסקי, בית"ר (ברית הנוער העברי ע"ש יוסף תרומפלדור), נהוג לברך זה את זה לשלום בברכת תל חי, וכן לחתום כך על מכתבים.
בתנועת הנוער ה"מכבי הצעיר" במשך שנים רבות נהגו לעלות בכל שנה אל אנדרטת האריה השואג ולערוך שם טקס לזכר המאורע.
יום י"א באדר הוא יום ציון ממלכתי, מכונה בשם "יום תל חי", ובו מתקיים מדי שנה ברחבת האריה השואג טקס זיכרון ממלכתי לזכר מגיני תל חי.
תנועת הנוער העובד והלומד עולה לתל-חי לעצרות זיכרון מאז יום הקמתה, וכיום מציינים יום זה על ידי עלייה של חניכי שכבה ט' לתל-חי במסגרת כנס ט' השני - לקראת הדרכה.
בתנועת הנוער בית"ר נהוג לציין יום זה בנסיעה לתל-חי, קיום צעדה באזור וטקס אזכרה לנופלי תל-חי ברחבת האריה השואג.
בתנועת הנוער בני עקיבא מציינים יום זה בנסיעה של תלמידי כיתות ח' מסניפי התנועה (שבט הרא"ה) לביריה, לזכר אירוע העלייה לביריה, בו התנגדו אלפים לניסיונם של הבריטים להוריד את ההתיישבות העברית בביריה, שאירע אף הוא בי"א באדר, בשנת 1946.
בפברואר 1953 אישרה הוועדה המתמדת של ההסתדרות תוכנית לשיקום תל חי.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 החל לפעול בחצר תל חי אולפן לאומנויות של מועצה אזורית גליל עליון, שלימים היה לבסיס של מכללת תל חי.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הוקמה במקום אכסנית נוער שנקראה על שם אנה פרנק.
הקמת האכסניה במימון גרמני עוררה מחאות מצד המתנגדים לשיתוף פעולה עם גרמניה.
בשנת 1965 נפתחה בחצר תל חי תצוגה מתמדת לתולדות ההתיישבות שכללה שחזור של חצר תל חי.
ביולי 2005 הוכרז האתר כגן לאומי.
מצפון לחצר תל חי פועלת כיום מכללת תל חי.
ממזרח לה נמצא פארק התעשייה תל חי, ובו סניף של חברת אנבידיה המוזיאון הפתוח לצילום ומוזיאון מכוניות.
תֵּל דָּן הוא תל הנמצא כחצי קילומטר מצפון לקיבוץ דן, בתחומה של שמורת טבע תל דן בעמק החולה.
גובהו 204 מטרים מעל פני הים, שטחו כ-200 דונם וצורתו כשל אליפסה בקוטר של 400 עד 500 מטרים.
התל מזוהה עם העיר דן המוזכרת במקרא, ומספר אתרים בו נחפרו והעלו ממצאים ארכאולוגיים רבים וייחודיים מתקופות שונות.
הממצאים המוקדמים ביותר במקום הם מאמצע האלף ה-5 לפנה"ס, היינו מתקופת האבן החדשה (נאוליתית קרמית).
היישוב על התל התקיים במשך כמה מאות שנים, עד שננטש לכאלף שנים.
באמצע האלף ה-3 לפנה"ס לערך (תקופת הברונזה) קמה על התל עיר כנענית בשם ליש, ובשם זה היא נזכרת גם בספר שופטים.
העיר נהנתה מסחר פורה עם אזור מסופוטמיה ועם הצידונים, והיא נזכרה בכתבי המארות וכן בתעודות מהעיר מארי שמנו אותה כמקור לבדיל לייצור ארד.
על התל נמצאו פריטים של התרבות המיקנית שמוצאה ביוון, ובין היתר התגלה בו קבר מיקני ובו שרידיהם של כארבעים בני אדם.
באמצע המאה ה-15 לפנה"ס נכבשה העיר בידי תחותמס השלישי.
האתר הארכאולוגי נחקר על ידי אגף העתיקות והמוזיאונים בין השנים 1966 ו-1974, ומאז על ידי מכון גליק לארכאולוגיה מקראית בהיברו יוניון קולג' בראשותו של אברהם בירן.
בתל דן הוגדרו 16 שכבות מתקופת הברזל וקודם לה, וכן שכבה מהתקופה פרסית-הלניסטית, שכבה רומית, ושכבה מוסלמית מאוחרת, כדלקמן:
שכבה I - ברזל II ג', מיוחסת לחורבן הבבלי.
שכבות II עד IIIב - ברזל II ב', העיר העיקרית מתקופת הברזל באתר.
סוף השכבה מיוחסת לחורבנה של העיר לאחר הכיבוש האשורי וגלות ישראל על ידי סרגון השני מלך אשור (המאה ה-8 לפנה"ס).
שכבה IV - ברזל I ב' וברזל II א', העיר הישראלית.
שכבות V ו-VI - ברזל I א', תקופת ההתנחלות.
שכבות VII עד VIII, תקופת הברונזה המאוחרת.
שכבות IX עד XIII, הברונזה התיכונה.
שכבות XIV עד XV, הברונזה הקדומה.
לאחר גלות ישראל בשנת 733 לפנה"ס, המשיך להתקיים ישוב בעיר, כתוצאה מחילופי אוכלוסין שעשו האשורים.
בהמשך דעך היישוב, אך בתקופה ההלניסטית המשיך הפולחן במקום, באותו אתר בו ניצבו שרידי המקדש שבנה ירבעם בן נבט.
בתקופה הרומית ננטשה העיר והמרכז המיושב באזור עבר לבניאס.
השרידים החשובים מהעיר הכנענית כוללים את שער העיר הכנעני שבצדה הדרום-מזרחי של העיר, ואת הסוללה שמקיפה את התל.
הסוללה מתוארכת לתקופת הברונזה התיכונה 2 ב'-ג'( 1750-1550 לפסה"נ) ובמרכזה גרעין אבן.
גרעין חלקו הדרומי של התל הוא קיר אבנים שהשתמר בגובה 10.5 מטרים וברוחב 6.5 מטרים.
בצדו הצפוני והמזרחי, הגרעין עושה שימוש במבנים קדומים מתקופת הברונזה התיכונה 2 א' (MBIIa), כאשר בחלק מן השטחים שנחשפו התגלו מעל הגרעין מספר נדבכי בוץ ששימשו להגבהת הסוללה וליצירת שיפוע של בין 38 ל-45 מעלות.
בסיס הסוללה הוא 50 עד 60 מטרים, וגובהה משוחזר בכ-20 מטרים.
מילוי האדמה הכיל אדמה מקומית ושכבות יישוב קדומות, ובחלקים מסוימים כוסה חלקה החיצוני באדמה גירנית למניעת סחיפה.
אין הסכמה במחקר אם תפקידה של הסוללה הגנתי או תעמולתי.
שער העיר הכנעני עשוי מ-47 נדבכים של לבני בוץ ומתוארך לאמצע המאה ה-18 לפנה"ס.
גובהו שבעה מטרים, רוחבו 15.45 מטר ואורכו 13.5 מטר, והוא הוקם על גבי תלולית בגובה 10 מטרים.
הוא כולל פתח בצורת קשת לבנים שהשתמרה בשלמותה, שני מגדלים משני צדדיו - האחד פונה אל העיר והאחר פונה אל צידה החיצוני - ושני תאים בכל אחד משני צדדיו (שער 4 מרחבים).
המעבר דרך השער הוא באורך של 10 מטרים והוא מורכב ממדרגות העולות אליו משני הצדדים ובצד הפנימי חובר אל רחוב מהתקופה.
שער העיר דן (המכונה " שער שלוש הקשתות") הוא שער העיר השלם הקדום ביותר שהתגלה בעולם, ונראה ששרד מאחר שנסתם מסיבה בלתי ידועה, כוסה בעפר ושימש למעשה גרעין לסוללה שנבנתה עליו.
לגילוי זה חשיבות עצומה, עד גילויו של השער בשנת 1979 סברו החוקרים שבתקופה הכנענית עדיין לא היו קשתות.
חשיפת לבני הבוץ העתיקות לאוויר חשפה אותן גם לפגעי הטבע.
במאמץ להגן על השער הקדום הקימה בשנת 2001 רשות הטבע והגנים, בסיוע הקרן העולמית למשמורת אתרים (World Monuments Watch), סככה מעל השער, חזית החומה פורקה, הסדקים במבנה השער תוקנו והחזית הושבה למקומה.
בצדו הצפוני של התל ממוקם המתחם המקודש מתקופת הברזל, זהו המרכז הפולחני הגדול ביותר מתקופה זו שנחפר בארץ ישראל.
בשכבה מן המאות 9-10 לפנה"ס, התגלו תעשיות תומכות פולחן.
בית בד ותעשיית שמן זית שהייתה נחוצה עבור פעילות ריטואלית במתחם המקודש, פעילות שהייתה מלווה בטקסי משיחת שמן, הדלקת נרות, בניסוך ובמנחות סולת בלולה בשמן ובאותה שעה שימשה גם מקור הכנסה לכוהני המקדש.
בנוסף נמצא מכלול מתקנים למיחזור מתכת בגודל של קרוב לדונם, הגדול מסוגו בכל ארץ ישראל.
המקדש מזוהה עם המקדש המתואר במקרא שנבנה על ידי ירבעם בן נבט במאה ה-10 לפנה"ס.
מזבח זה בנוי כפי שמצווה בתורה - מאבני גוויל בעלות חורים לניקוז דם הקורבן, ואילו הופעת מדרגות שליד המזבח מגלה כי נבנו בניגוד לאיסור מהתורה .
אחת מקרנות המזבח נתגלתה בסמוך.
במת המקדש המצויה מצפון למכלול המזבח נבנתה אף היא בתקופת ירבעם בן נבט, הורחבה אחר כך בתקופת אחאב במאה ה-9 לפנה"ס, ונוספו לה מדרגות בתקופת ירבעם בן יהואש במאה ה-8 לפנה"ס.
ליד הבמה התגלה מבנה מוארך שככל הנראה שימש את הכוהנים שניהלו את האתר.
סמוך לאתר הפולחן נמצא "מצפור המוצב" הניצב במקום שבו שכן מוצב צה"ל עד מלחמת ששת הימים, ומסביב נחפרו תעלות קשר.
במקום נמצאו שרידים מועטים שקדמו לימיו של ירבעם, אך לא ניתן היה לזהות מקדש קדום המזכיר את המרכז הפולחני עליו מסופר בסיפור פסל מיכה בספר שופטים.
האתר המשיך לשמש כאתר פולחן מרכזי גם לאורך התקופה הלניסטית והתקופה הרומית בארץ ישראל.
בתקופה ההלניסטית הייתה במתחם הפולחני פעילות בנייה ענפה.
אחד הממצאים העיקריים שנחשפו מתקופה זו היא כתובת דו לשונית יוונית-ארמית "לאל אשר בדן" שנמצאה באתר.
חומת העיר המשוחזרת היא, ככל הנראה, מתקופתו של ירבעם.
ליד שער העיר הישראלי, בדרומו של התל, ניתן להבחין בכך שהחומה הוקטנה, כנראה בידי המלך אחאב (המאה ה-9 לפנה"ס), שהפך את האזור מחוץ לחומה ל"חוצות" - שווקים.
כאן התרכזו החיים הציבוריים של העיר, ואף ניתן לראות במקום ספסל עליו ישבו ה"זקנים" לשפוט את העם.
השער גדול למדי וכולל חלק חיצוני, חלק אמצעי שבו ארבעה תאים, וחלק פנימי שמטפס על הסוללה המקיפה את העיר ומוביל לתוכה.
במפתן החיצוני של השער נותרו אבני הסף, וכן השתמרו שקעים שנבנו לצירי הדלתות והאבנים שעצרו את דלתות השער.
צמוד למגדל שממזרח לשער התגלו חמש מצבות בזלת, שייתכן ושימשו כ"במת השער".
בשטח T-1 סמוך למעיין התגלה מבנה ציבורי מתקופת הכיבוש והסיפוח של עמק החולה על ידי האימפריה האשורית ברבע השלישי של המאה השמינית לפנה"ס.
האשורים בחרו בדן לשמש כמרכז אזורי לאחר הכיבוש והחורבן של תגלת-פלאסר השלישי.
תחת שלטונה של אשור, חוותה דן שיקום מהיר מתלאות החורבן ואף הפכה מיושבת יותר מבעבר.
אוכלוסייה חדשה הגיעה אל העיר, שכונות מגורים חדשות נוסדו ומבנה אימפריאלי נבנה בה.
ניתוח התוכנית האדריכלית ומכלולי התרבות החומרית של המבנה מעיד על המאפיינים הפיזיים של השליטה האשורית בפחוות האימפריאליות, בייחוד סגנון החיים המשקף "מובלעת אימפריאלית".
בשער הישראלי נמצאה בשנת 1993 כתובת תל דן, בה נאמר בין היתר (שחזור על פי הצעת החופרים):
לכתובת נודעה חשיבות רבה במחקר, מאחר שהיא כתב היד הקדום ביותר שמזכיר את בית דוד.
תוכנה, המיוחס לחזאל מלך ארם, סותר את גרסת המקרא, לפיה צבא ארם אמנם הביס את המלכים בקרב ואף פצע את יורם, אך יהוא הוא שהרג את שניהם.
עם זאת, משפט זה אינו נאמר בפירוש בכתובת, שהיא חסרה וקטועה, והושלמה על סמך השערות בלבד.
את הכתובת, המוצגת מאז סוף המאה ה-20 במוזיאון ישראל, חשף הארכאולוג אברהם בירן, מנהל המשלחת הארכאולוגית לתל דן בשנים 1966–1999.
השם 'דן' נזכר לראשונה בספר בראשית י"ד - לאחר שאברהם נפרד מאחיינו לוט, הלה נפל בשבי ארבעת המלכים ואברהם יוצא להשיבו:
יש שפירשו שכוונת הפסוק אינה לעיר דן הנזכרת במקומות אחרים במקרא.
בספר יהושע מוזכרת עיר בשם לשם שהתקיימה במקום.
בספר שופטים מוזכרת העיר בשם ליש.
לפי המסורת המקראית, כבשו בני שבט דן את העיר, אשר תוארה כמקום שקט ובטוח:
לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת במאה ה-10 לפנה"ס בנה ירבעם בן נבט, מלך ישראל, מקדשים בבית אל ובדן.
על פי ספר מלכים, המקדש נבנה כתחליף לבית המקדש הראשון עבור עשרת שבטי ישראל שהתפצלו מממלכת יהודה, אך המקום כנראה היה מרכז פולחן עוד קודם.
העיר ניצבה בסמוך לגבול ישראל וארם, ובתקופת ממלכת ישראל עברה מספר פעמים מיד ליד.
כך, למשל, קיבל בן הדד הראשון מלך ארם שוחד מאסא מלך יהודה (המאה ה-9 לפנה"ס) כדי שיפר את בריתו עם בעשא מלך ישראל, אויבו המושבע של אסא, ויכה בממלכתו:
לאחר חורבן ממלכת ישראל, נזכרת העיר בהקשר לחידוש חגיגות הפסח על ידי המלך חזקיהו וניתן להבין כי עדיין שכנו בה בני ישראל.
תל גזר הוא אתר ארכאולוגי וגן לאומי בישראל, השוכן לצד הצומת של דרך הים הקדומה ודרך יפו-ירושלים, בתחום מועצה אזורית גזר, בין לטרון לרמלה, ומזוהה עם העיר הכנענית העתיקה גזר.
עברו משתרע על כ־5,000 שנים, מתום התקופה הנאוליתית עד לימי הצלבנים.
הוא נתגלה בשנת 1871, ומאז הפך לאתר של חפירות ארכאולוגיות רבות.
התחום מהווה מפתח חשוב לחקר אורח החיים של יושבי ארץ ישראל הקדומה.
הגישה אל התל היא דרך היישוב כרמי יוסף, על כביש 44, בין צומת נחשון לרמלה.
תל גזר נמצא על גבעה באורך של כ־600 מטרים מצפון־מערב לדרום־מזרח ורוחב של 200–250 מטרים.
הגישה לתל תלולה מכל צד, ובימי קדם, טרם הצטברות האשפה סביבו, הייתה הגישה לתל תלולה כנראה אף יותר.
הגבעה עומדת כמוצב בולט במישור ארוך, ומחוברת לגבעות השפלה הנמוכות שמאחוריה באמצעות צוואר צר.
לרגלי הגבעה עוברת דרך הים, שהייתה דרך ראשית בין מצרים וסוריה.
מצפון שוכן עמק איילון שדרכו עוברת הדרך לירושלים, ומדרום שוכן עמק נחל שורק, בו שכנה בית שמש, ועברה הדרך מארץ פלשתים ליהודה.
מרכס התל ניתן לראות באופק מערב את הים התיכון, ובאופק מזרח את רכס הרי יהודה.
ממזרח לתל נמצא מעיין עין ורד שהוא מקור המים הטבעי היחיד לתל (בעבר כנראה שפעו מעיינות הכפר אבו שושה במערב התל).
המאפיינים הטבעיים של תל גזר ומיקומו האסטרטגי מסבירים את חשיבותו הרבה בעת העתיקה.
גזר מוזכרת בתנ"ך לראשונה במלחמת יהושע בן נון נגד מלכי הדרום:
בהמשך מוזכרת גזר בגבול הדרומי של נחלת שבט אפרים, וכעיר שלא נכבשה על ידי בני ישראל אך העלתה מס לשבט אפרים.
ואילו מאוחר יותר, העיר וגם מגרשיה מוזכרת כאחד מערי הלויים המיועדים לבני קהת מטעם שבט אפרים:
גזר מוזכרת בימי דוד כגבול שעד אליו הוא הכה את הפלשתים.
אזכור נוסף של גזר מופיע בימי שלמה:
אשר ויזר משער כי שלמה לא היה יכול לכבוש את גזר מחמת הסכם עתיק מימי יהושע, ולכן נזקק לכיבושו של פרעה.
במכתבי אל עמרנה נמצאות תשע התכתבויות בין מלכים גזריים (בעיקר מלכיאל ויפח'י), לשליטיהם המצריים.
לדוגמה, מכתב מפרעה אמנחוטפ השלישי (1417 – 1379 לפנה"ס) מלך מצרים למלכיאל, מלך גזר:
המלך המצרי תחותמס השלישי מזכיר את גזר בתיאור כיבושיו בארץ כנען במסעו הראשון בסביבות שנת 1468 לפנה"ס.
לטענת שמואל ייבין, רשימת הערים בתיאור המסע מתאר את היקף מלכות גזר שכלל את תמנה, גבתון, גזר, רבת, חמתן, אילון ושילת.
גזר מוזכרת במצבת מרנפתח, המתוארך לסביבת שנת 1220 לפנה"ס, המתארת מסע צבאי של פרעה מרנפתח לכנען, בה כתוב:
גזר מופיעה ברשימת הערים שנכבשו במסעו של שישק הראשון, שמתוארך לסביבות שנת 925 לפנה"ס.
כיבוש של עיר בשם גזר מופיע גם בתבליט המיוחס לתגלת-פלאסר השלישי.
בתל גזר נמצאו שתי כתובות בכתב יתדות בנוגע לשטרי מכירה של קרקעות במקום; הכתובות הכילו שמות גולים נוכריים ממוצא מסופוטמי וארמי לא-שמי מערבי שהובאו ארצה על ידי האשורים (בדומה לתעודה אחרת מתל חדיד, כעשרה ק"מ מתל גזר; ובעין כושי, כ-60 קילומטרים צפונה מתל גזר).
בספר מקבים א' מופיע גזר בין הנקודות שעד אליהם רדף יהודה המכבי את האויב בקרב אמאוס ובקרב חדשה.
בספר מקבים ב' מתואר כיבוש מצודת גזר על ידי יהודה המכבי.
במהלך הלחימה בוצרה גזר על ידי בקכידס:
בהמשך מתואר כיבוש גזר בידי שמעון התרסי:
כאשר דרש אנטיוכוס השביעי את החזרת כיבושי המכבים או תשלום תמורתם, ענה שמעון התרסי "לא ארץ נכריה לקחנו".
אולם לגבי יפו וגזר השיב שהוא מוכן לשלם 100 ככרי כסף.
בהמשך מוזכרת גזר כמקום בו נמצא יוחנן הורקנוס הראשון בעת שהתבשר על רצח אביו ואחיו:
האתר זוהה בידי הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון־גנו (Charles Clermont-Ganneau) בשנת 1871. קלרמון־גנו הסתמך על כתבים ערביים מימי הביניים, שתיארו קרב בין שליט מקומי לקבוצת נוודים סמוך ל'תל אל־ג'זר'.
במהרה גילה באתר כתובת בה חקוק בעברית אם מסתכלים מצד אחד "תחמ גזר" ובכיוון השני ביוונית "ΑΛΚΙΟΥ": כתובת זו סימנה את הגבול בין תחום גזר ותחום "אלקיוס".
כתובות דומות נמצאו במקומות נוספים סביב לעיר, וכנראה תחמו את השטח החקלאי של העיר בימי החשמונאים.
קבוצת כתובות זו מכונה כתובות תחום גזר.
בשנים 1902–1905 ו־1907–1909 חפר באתר הארכאולוג האירי רוברט מקאליסטר, שעמד אז בראש הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (P.E.F).
מקאליסטר העסיק צוות של כ־200 חופרים, ועבד זמן רב באתר.
עבודת החפירה עצמה נעשתה על ידי פועלי כפיים ערבים מן הכפר אבו שושה הסמוך.
מקאליסטר חפר באופן שיטתי תעלות קוויות שרוחבן 12 מטרים, זו אחר זו, והשליך את ממצאיו לתוך התעלה הקודמת.
שיטה זו הייתה לא מוצלחת במיוחד, ועקב הזריזות שבעבודתו שייך ממצאים רבים לשכבות ותקופות לא נכונות.
יתר על כן, נבצר ממנו לחקור את האקרופוליס של העיר, בגלל מיקומו של בית קברות מוסלמי באתר.
על כל פנים, מקאליסטר פרסם את ממצאיו בשנים 1911–1912 בסדרה של שלושה ספרים, בשם "The Excavation of Gezer", הספרים השאירו בעיות רבות לא פתורות, וחילקו את שכבות העיר לתקופות ה"קדם שמית", ה"שמית הראשונה" עד ל"שמית הרביעית", "התקופה ההלניסטית" ו"התקופה הרומית-ביזנטית".
בשנת 1934 הוסיף אלן ראו (Alan Rowe) לחקור את האתר, אף הוא מטעם ה־P.E.F, במטרה להשליט סדר בשכבות האתר, כפי שציינן מקאליסטר.
האזור שאותו בחר לחקור (המדרון הצפון-מערבי) הוכח כדל בממצאים שנדרשו למחקרו.
בשנים 1965–1964, חפרו באתר חברי ההיברו יוניון קולג', בניהולו של ג'ורג' ארנסט רייט (G.E Wright).
תוכנית המשלחת הייתה לשהות באזור מספר שנים, אולם הם השיגו את מטרתם בבירור כרונולוגיית מערך החומות תוך שבועות ספורים.
חפירותיהם נמשכו אל תוך שנות ה-70.
בין השנים 1966 ו-1971 הוביל את החפירות פרופ' ויליאם דיוור.
הוא אישש את סברת ידין (שנתפרסמה לראשונה בשנת 1958) בדבר היות ה"מצודה המכבית" בעצם שער המיוחס לתקופת שלמה המלך ומכאן אישש אף את התיאור המקראי אודות גזר.
בשנת 1984 קיים ויליאם דיוור חפירה באתר.
בשנת 1990 קיימו אוניברסיטת אנדרוס, אוניברסיטת אריזונה והיברו יוניון קולג', חפירה משותפת בתל גזר.
המטרה הראשית הייתה לבחון את התארוך של החומה החיצונית, שער שלמה וחומת הסוגרים, על רקע המחלוקת בקהילה המדעית בנושא וכן לבחון את בית המושל המצרי.
בשנת 2010 התחדשה החפירה בתל על ידי משלחת של רשות הטבע והגנים עם הסמינר התאולוגי הבאפטיסטי של ניו אורלינס.
המשלחת מנוהלת על ידי פרופ' ג'ים פרקר, ד"ר דניס קול, ד"ר דן ורנר וד"ר צביקה צוק.
החפירות התמקדו בניקוי חלל המנהרה האלכסונית שנחפרה על ידי מקאליסטר.
בשנת 2012 בוצע גם סינון רטוב והתגלו חרסים מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הפרסית.
החפירה הגיעה עד שכבת ריצוף שהונחה על ידי מקאליסטר כדי לאפשר מעבר ע"ג השכבה הבוצית שבמחילה בתחתית הפיר.
בקצה המחילה התגלתה מערה טבעית בגודל של 9 על 9 מטר וגובהה 2 מטר.
הממצא הקרמי מהמחילה היה מתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת.
בגזר נמצא לוח גזר המיוחס למאה העשירית לפנה"ס, ונחשב למשך זמן רב הכתובת העתיקה ביותר בעברית שנמצאה בחפירות ארכאולוגיות.
ביצורי העיר שנמצאו כוללים חומה פנימית, חומה חיצונית ואת 'שער שלמה'.
החומה התיכונה היא קטע קצר של חומת אבנים דקה וחלקלקה של עפר כבוש עליה נשענת חומת האבנים, שנמצא בין החומה הפנימית לחומה החיצונית.
החומה התיכונה זוהתה על ידי מקאליסטר כנפרדת מהחומה הפנימית והחומה החיצונית וכקדומה מביניהם.
לאור זאת, תוארכה החומה התיכונה לתקופת הברונזה המוקדמת והיוותה ראייה לשגשוגה של גזר בתקופה מוקדמת זאת.
החופרים של משלחת ההיברו יוניון קולג' טענו שכלל לא מדובר בחומה, אלא אלמנט ארכיטקטוני של ביצורי תקופת הברונזה התיכונה.
אורך החומה הפנימית הוא כ־1.2 קילומטרים.
בחומה שובצו כנראה 25 מגדלים וצריחים, כאשר המגדל הגדול ביותר (16*20 מ', המבנה המבוצר הגדול ביותר שנמצא בארץ) הוצמד לשער הדרומי של העיר.
תשעה מגדלים נחשפו לאורך השנים.
רוחבה הממוצע עמד על כ־4 מטרים, חומרי הבניין היו אבנים שנחצבו באופן גס.
החומה נבנתה לגובה מספר מטרים מעל לשכבת הסלע המקורית, כנראה לתוך תעלה שנחפרה בידי הבנאים.
לחומה חלקלקה חיצונית המגיעה לגובה של 5.5 מטרים בשיפוע של כ-30 מעלות.
בחומה שני שערים חשובים, הדרומי והצפוני.
שני השערים שחשף מקאליסטר דומים למדי במבנם הפשוט.
הרכבם הוא זה של שני מגדלי אבן מוארכים ומעובים שביניהם רווח.
בשער הדרומי, החשוב מבין השניים, ניתן להבחין במעבר מרוצף באבנים, ששקעו לאור המשקל שהופעל עליהם לאורך השנים.
לשער זה שלושה זוגות אומנות.
המרחק הרב בין המגדלים הביא ללידתה של היפותזה בדבר קיומו של מעין מחסום עץ נייד לצד השער.
השער הדרומי נחסם מאוחר יותר, עם בניין החומה החיצונית.
מקאליסטר תיארך את החומה הפנימית לתקופת הברונזה הקדומה I-II.
חופרי ההיברו יוניון קולג' תיארכו אותה לתקופת הברונזה התיכונה II, באמצע המאה ה-17 לפנה"ס.
קמפינסקי טען שיש להקדים את תאריך החומה לתקופת הברונזה התיכונה IIא.
ישראל פינקלשטיין ניהל ויכוח לוהט על שיטת התארוך של החומה הפנימית, וטען שיש לתארכה לסוף תקופת הברונזה התיכונה II או תחילת תקופת הברונזה התיכונה III.
נהוג לייחס את בניין החומה החיצונית של גזר לתקופת הברונזה המאוחרת.
אורך החומה עמד על 1,100 מטרים, ורוחבה כ־4 מטרים.
החומה נבנתה בנקודה נמוכה יותר לאורך המדרון, והוסיפה לעיר לפחות עוד רבע משטחה הקודם.
נשתמרו רק שרידים מהחומה שגובהם לא עלה על 4.5 מטרים, ושער העיר נראה שכן תחת השער מתקופת שלמה.
עובדת היעדר ביצורים מחודשים וחזקים כמו אלו של גזר, בשאר תלי הארץ, מעידה על מעמדה העליון של העיר בתקופה הזאת.
לימי שלמה מיוחס שיפוץ החומה החיצונית, בת תקופת הברונזה המאוחרת.
הארכיטקט של שלמה ניסה לבנות מחדש את החומה החיצונית, או לפחות חלקים ממנה.
ברם במהרה נתגלה לבונים כי חומתם נבנתה בסטייה של כ־65 סנטימטרים, וגם כי היא באיכות ירודה מהחומה העתיקה.
כדי לכפר על שגיאתם מילאו את הפער שנוצר בעפר.
בעבור מאה שנים סוידה החומה מחדש, וכעבור מאה נוספת נבנה מחדש חלקה העליון.
סיפורה המסועף של החומה החיצונית הוליך שולל ארכאולוגים רבים שניסו לתארכה במדויק.
אחד האתרים הנחפרים ביותר בגזר הוא שער שלמה.
מקאליסטר חשף לראשונה את אחד החללים הנלווים לשער ומחצית מהשער עצמו.
בהסתמכו על חרסים הלניסטיים שמצא במקום, קבע מקאליסטר את השטח כ"מצודה מכבית" (Maccabean Castle).
חמישים שנה מאוחר יותר, בשנת 1958, פרסם יגאל ידין מאמר בו הצביע על דמיון בין חלק מהמצודה המכבית ("אזור דמוי אורוות", בפי מקאליסטר) לשערים בחצור ומגידו.
במאמרו, טען ידין שמדובר בשערים מימי שלמה, בהתאם לפסוק
בעקבות זאת, חקר צוות בראשות ויליאם דיבר (William Dever) את האתר, והעלה כי אכן מדובר בשער מהמאה העשירית לפנה"ס.
חברי ההיברו יוניון קולג' חשפו את ההריסות במלואן וחיזקו את טענת ידין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הועלו טענות בהתאם לאסכולה המינימליסטית בארכאולוגיה המקראית, שחומות הסוגרים ושערי התאים נבנו במאה התשיעית לפנה"ס.
השער הוא שער שש-תאי כנעני אופייני.
צדדיו נבנו בניית גזית איכותית, החלל הפנימי כלל ספסלים איכותיים, גג סטנדרטי ותעלת ניקוז.
בצמוד אליו נחשף קטע קצר של חומת סוגרים.
בחפירות של 1990 נמצא שיסודות השער וחומת הסוגרים הם בנויים ולא מבוססי תעלה כהשערת ידין.
המילוי של היסודות הכיל חרסים שתוארכו לאמצע המאה ה-10.
אחרי בניית השער הועלה מפלס השער ונבנתה תעלה חדשה.
בשלב הבא נבנה השער מחדש כשער ארבע־תאי, ואחר חורבנו בימי תגלת פלאסר נבנה שוב כשער דו־תאי.
בפלישה אשורית נוספת נהרס השער סופית.
באר המים האלכסונית, או מפעל המים, הוא פיר אלכסוני שמגיע למי התהום ושימש את העיר בעתות מצור.
הפיר בנוי משני חללים עיקריים, חלל הכניסה האנכי שאורכו עומד על כ־7 מטרים, וחלל הירידה המדורגת למעיין - מערה משופעת באורך של כ־60 מטרים.
מקאליסטר טעה בדרך פעולתו בחקירת התעלה, וניקזה מכל תוכנה.
בכך הרס כל אפשרות עתידית של תיארוך מדויק יותר למפעל.
בהשוואה לחצור ומגידו ניתן לתארכו לתקופת הברזל II.
אולם מיקומו לצד ביצורי הברונזה התיכונה וממצאים שנמצאו בחלק התחתון ביותר של הפיר, אזור שמקאליסטר לא חפר, מביאים את החופר, צביקה צוק, למסקנה שזהו מפעל המים מתקופת הברונזה התיכונה.
אם כך מדובר במפעל המים הגדול ביותר והעתיק ביותר מסוגו.
גם החומות בנות התקופה הזאת הופיעו בגזר מוקדם מבשאר תלי הארץ, ולכן אולי אכן הפיר הוא מתקופת הברונזה התיכונה או המאוחרת.
באקרופוליס נמצאו שרידי ארמון מצרי בן שתי קומות, שהיה בנוי אבן וסיד.
הארמון מתוארך לסוף המאה ה־14 לפנה"ס.
בניין מעניין נוסף מתקופת הברונזה המאוחרת הוא בית מלך גזר.
בשלהי שנת 2016 נתגלה במקום במסגרת חפירות של משלחת משותפת של רשות הטבע והגנים והסמינר התאולוגי בפטיסטי של ניו אורלינס, בראשות ד"ר צביקה צוק מטמון מתקופת הברונזה התיכונה של חפצי כסף וזהב עטופים באריג, ששמשו לפי הסברה כמנחת פולחן.
גזר הקדומה (התקופה הפלאוליתית - תקופת הברונזה התיכונה)
חפירות מקאליסטר העלו מספר ממצאים המעידים על התיישבות קדומה בשטחים סביב לגזר.
ב-3,400 לפנה"ס לערך ניכרת בגזר הופעת דוגמאות קדרות מסוג ה־Creamware, הם קנקנים הצבועים במשח פסים.
מתיישבים חדרו למערות והחלו לגור בהן ולשפץ אותן.
במערות נמצאו סימני קדרות מפותחים יותר, אבני שחיקה ומיני כלי אבן.
ממצאים אלו אפיינו את העונה שבין תום העת הכלקוליתית והקמת חומות העיר.
סמוך לראשית תקופת הברונזה הקדומה III ב', 3000 לפנה"ס לערך, הופיעו עדויות האדריכלות הראשוניות בתחום.
התושבים השמיים המשתייכים לאתר התפרשו על מרב התל, ובנו בתי מגורים.
הממצאים הארכאולוגיים מתקופתם דלים באופן מפתיע.
פרט זה מעיד על חשיבותה הפחותה של גזר בימים הללו, בשעה שיתר ערי כנען שגשגו כלכלית והוקפו בחומה.
כמעט שאין שרידים ארכאולוגיים המשויכים לתקופה שבין תקופת הברונזה הקדומה III א' לתקופת הברונזה התיכונה I, למעט קבר אחד ומספר מצומצם של כדים.
היישוב כנראה ננטש או הותקף ונהרס.
ממצאי חרסים ממשפחת כלי בית ירח, אולי מהווים אינדיקציה לסברה האחרונה.
צמוד למעבר לתקופת הברונזה התיכונה א', גזר החלה להראות מחדש סימני חיים.
החפירות לגבי שכבה זאת העלו מספר רב של תגליות המעידות על יחידות דיור מסוידות ומתוכננות היטב.
יתר על כן, נתגלו באתר מתקני איסוף מימי הנגר העילי ומחסני תבואה מהודרים.
חרסי התקופה היו חרסים למשפחת ה־Eggshell Ware.
סוף היישוב בתקופה זו בא בשנת 1482 לפנה"ס, תאריך מסעו הראשון של תחותמס השלישי, פרעה מצרים, לסוריה.
פרעה תחותמס התפאר ברשומות על כיבוש העיר, ונמצאו שאריות כלי אחסון מלאים שנקברו תחת הריסות, ושכבה עמוקה של לבנים שרופות, בנות תקופתו.
לתקופת הברונזה התיכונה III ב' - ג', 1700 לפנה"ס לערך, מיוחסת החומה הפנימית.
בהתאם לכך, הסתמנה גזר כעיר כנענית חזקה ועשירה, שתרבותה השפיעה על סובביה וכוחה הצבאי אפשר לה כיבושים.
מקאליסטר ציין ארבעה אתרים בעלי אופי דתי בעיר העתיקה, החשוב באתרים הוא הבמה.
זהו האתר היחיד שניתן לשייך בבירור לתקופת הברונזה התיכונה.
החלק המרכזי בחקר הבמה בגזר נמצא בעשרת הסלעים הפזורים לאורכה.
סלעים אלו הפכו נושא למספר היפותזות.
בין הסלעים לא היו מרחקים שווים, או גבהים וצורה שווה.
אולם רובם חלקו שתי תכונות: האחת, רמת החספוס הנמוכה בצד המערבי של הסלע לעומת הצד המזרחי, והשנייה בחורים שנחצבו לתוך האבן, אולי למטרת נשיאתם.
הסלע השביעי מהווה את יוצא הדופן הגדול שבסדרה: להבדיל מיתר הסלעים, לא היה עשוי חומר שמקורו בגזר.
ירושלים והריה הוצעו כמקור לסלע.
מקאליסטר טען כי האבן הובאה כחלק מניצחון בני גזר על היבוסים.
המרחק שנוצר מהאבן השביעית עד ל-שמינית מרמז על קשר בין מספר האבן לתכונות המיסטיות של המספר 7.
מאחורי הסלעים החמישי והשישי ממוקם מתקן ריבועי, ובו שיקוע ריבועי.
הועלו מספר סברות בדבר מהות מתקן זה.
אחת הסברות המקובלות לגביו היא היותו מזבח, אם כי שום סימני שרפה לא נתגלו על האבן.
סברה אחרת שהועלתה היא כי האבן שימשה בסיס לסלע נוסף.
מקאליסטר שיער כי הסלע שימש ככרוב לאשרה, כחלק מטקסי הסגידה לה, וגם נמצאו מספר עדויות לקורבנות ילדים בסביבה.
לבסוף נטען כי שימש המתקן ככלי לניקוי, טרם לקיחת חלק בטקס דתי.
אולברייט כינה את הבמה קַפֶּלַת־מתים, והשווה את האבנים למצבות מקדש דגן באוגרית, ושדה המצבות האשורי.
במכלול, סביר להניח כי האבנים שימשו כלא יותר מחומרי בניין לבמה האמיתית, או כאתר טקסי לחידוש וכריתת בריתות בין גזר ותשע הערים הסובבות אותה.
בעקבות כיבושה האלים בידי תחותמס השלישי, ננטשה גזר כמעט לגמרי עד תקופת הברונזה המאוחרת I ב'.
קברים בני אותה התקופה מספרים על קושי החיים בגזר, ועל חוליי הפרקים של יושביה.
כחלק מתהליך התאוששות העיר, ובהשפעת המסחר הפורח בימי האימפריה המצרית, החלו מופיעים בעיר מיני כלי חרס וזכוכית מהודרים, תכשיטי שנהב, ארון קבורה מיקני ושאר פריטים מיובאים.
עושרה התרבותי של העיר הורגש בעוצמה לקראת המאה ה-14 לפנה"ס, ימי השלטון המצרי על האתר.
בחסות המצרים שוקמה העיר לתפארתה המוקדמת והפכה במהרה לאתר מרכזי בארץ ישראל.
חפירות בתחום VI של האתר העידו על תרבות העיר: קירות בתיה עובו, חצרותיה סוידו באיכותיות ותעלות ניקוז הובילו אל הבתים.
נחשפו באתר מיני כלי זכוכית וזהב שאופיים המצרי בלתי מעורער.
תקופה זאת נחשבת למקבילה לתקופת אל עמרנה המצרית.
לפתע, כמאה שנים מאוחר יותר, החל מצב העיר להידרדר מחדש, בדומה לשאר יישובי כנען בזמן נסיגת תקופת אל-עמרנה.
אין סימנים להרס אזורי מקיף כלשהו, אומנם בתי העיר לא היו בשימוש במאה ה־13 לפנה"ס.
ממצאים פרטיים לשני בתים מעידים על הרס, ומאוחר יותר על הופעת קדרות פלשתית.
לטענת מרבית החוקרים, גזר חרבה בהתקפה.
אולם התקפה זאת לא הייתה פלשתית.
יש המייחסים את החורבן לכיבוש זמני של העיר בימי יהושע בן נון, בעקבות הכתוב בתנ"ך לגבי הניצחון של יהושע בן נון על הורם מלך גזר.
ממצא חשוב מתקופה זו היא חרפושית מפרעה מרנפתח.
יש המקשרים אותו לכתובת במצבת מרנפתח.
הפרעונים המצריים ניסו לחזק את שליטתם באזור, לאור התערערות השלום היחסי עם פלישת גויי הים (אשר התנ"ך מכנה פלשתים).
פרעה רעמסס השלישי עשה חיל בהדיפת הפולשים מכפתור למצרים גופה, אולם לא הצליח למנוע את חדירתם לשטחי כנען.
בבוא הפלשתים לגזר הם מצאוה נטושה, כך מעיד הפער שבין אחרוני החרסים מעת חורבן מרנפתח לסדרת החרסים הפלשתיים הדיסטינקטיביים שנמצאו באתר.
התקופה הפלשתית (תקופת הברזל המוקדמת)
התקופה הפלשתית הייתה תקופת מעבר קצרה בגזר, שקישרה בין ימי האימפריה המצרית לבין ימי המלוכה הישראלית, וסימלה את בוא תקופת הברזל המוקדמת לגזר.
תקופה זאת החלה, כאמור, שנים מספר אחר חורבן העיר בימי מרנפתח.
הקביעה הברורה של זמנה היא באמצעות חרסיה החד-גוניים והדו-גוניים ("מונוכרום פלשתי" ו"ביכרום פלשתי"), שתפוצתם תואמת את התפשטות הפלשתים בארץ ישראל בתקופה זו.
גזר ישבה על גבולה הצפוני ביותר של הממלכה הפלשתית.
ההשפעה הפלשתית ניכרת בשטח VI (האקרופוליס הגזרתי), שבו נמצאו מספר מבני מגורים נאים ומתוכננים היטב, ואסם שנהרס פעמיים, נבנה מחדש, נהרס פעם נוספת, והוסב לבתי מגורים גדולים בעלי חצר.
תופעה זאת של הרס משולש אופיינית ליתר הממצאים שנחפרו מימי השלטון הפלשתי בעיר.
עם הזמן החלו הן טיב הבנייה והן טיב החרסים לרדת.
סוף האתר בעת ההיא היה, לפחות לטענת ספר התנ"ך, כיבוש בידי פרעה מצרים, שמאוחר יותר מסר את העיר למלך שלמה, כנדוניית בתו ().
יש הטוענים כי מדובר בפרעה סיאמון, אולם לא נמצאה הוכחה לטענה זו.
תקופת המלוכה העברית (תקופת הברזל המאוחרת)
לאורך ימיה כעיר פלשתית עמדה גזר מחוץ לטווח הישגם של מלכי ישראל שאול ודוד, כמתואר בשמואל ב':
שכבה VIII מבשרת על בואה של תקופת המלוכה העברית לתל גזר.
לפי המתואר בתנ"ך, נמסרה העיר לשלמה המלך מידי מלך מצרים בערך בשנת 950 לפנה"ס.
מתואר כי שלמה בנה את גזר, אולם הבתים מתקופתו קטנים, החרסים אדומים ועליהם מירוק יד, לא נמצאו קברים מהתקופה, אך נמצאו חפצים אופייניים לתקופה בקברים מוקדמים יותר.
נוסף לבמה, שכבר יצאה מכלל שימוש לפני ימי שלמה, נמצא גם מזבח קטן ועליו דמותו של בעל.
בשנת 924 לפנה"ס הותקפה העיר ונחרבה במסע פרעה שושנק, הוא שישק התנ"כי.
בהיעדר ראיות, נטען במשך מספר שנים כי גזר נתרוקנה מיושביה.
בשנים האחרונות נמצאו עדויות כי אין בסיס לסברה זו, וכי גזר המשיכה להתקיים באופן מצומצם יותר.
כעבור 200 שנים הותקפה גזר במסעו של מלך אשור, תגלת-פלאסר השלישי, שתוארך לשנים 734 - 732 לפנה"ס, ואכן בתקופה זאת חרב שערה של גזר ונשרפו בתי מגורים רבים.
ישנה קורלציה בין חורבן גזר לבין אחד מתבליטי המלחמה שפיארו את ארמון תגלת פלאסר, בו מוזכרת גָזְרֻ.
כיבושה הסופי של העיר בידי אשור נעשה במאה השביעית לפנה"ס.
בימיה כעיר אשורית שימשה גזר כמרכז חשוב לפיקוד ופיקוח על מישור החוף, ונמצאו בה מספר רשומות מקומיות המעידות על כך.
שתי תעודות בכתב אשורי, מן השנים 651 ו-649 לפנה"ס, שהתגלו בתל גזר (ותל חדיד) ובהם רשומים שמותיהם של 21 שמות פרטיים באחת מהן מוזכר hazzanu, דהיינו שר העיר (של גזר) ובנוסף שם ישראלי אחד: אדם בשם נתניהו הסוחר בקרקע .
לאחר ימי אשור ננטש האתר, עד ימי הממלכה הפרסית, בהם הייתה העיר חלק מפחוות 'יהוד'.
קברים עשירים (הקברים הפלשתיים של מקאליסטר), שרידי קירות בתים ובורות מים הם השרידים היחידים שנותרו מהתקופה הפרסית באתר.
תקופה זאת נחלקה לשני שלבי יישוב.
במאות השלישית והשנייה ניתן להבחין ביישוב הלניסטי בעיר.
גזר הפכה למרכז הכוחות הסלאוקיים בשפלה ושכן בה מבצר, וממנה יצאו הכוחות להילחם ביהודה המכבי בקרב בית חורון.
אחרי הפסדים נוספים בקרב אמאוס נסוגו הכוחות היווניים לגזר.
בתל גזר נמצאו ממצאים שונים מהתקופה שלפני כיבוש העיר על ידי שמעון החשמונאי, בהם מטבע של תלמי השישי.
בימי המצביא בקכידס נבנה מחדש שער העיר ושופצו ביצוריו.
אולם לאחר עזיבתו, כבש שמעון החשמונאי את העיר בשנת 142 לפנה"ס.
הכיבוש היהודי של גזר מוזכר גם בגאוגרפיקה של סטראבון, הגם שהוא בלבל אותה עם גדרה.
במחקריו הראה רוני רייך כי שבעה מתקני מים מדורגים שחשף מקאליסטר בשכבה העליונה ביותר בתל אינם אלא מקוואות טהרה שנוספו לגזר לאחר כיבושה בידי שמעון.
בכך הוא אושש את המסופר על העתקת אוכלוסייה יהודית שומרת מצוות ממקום לא ידוע (ירושלים?) לגזר.
בזיקה לבית אחד הראה רייך כי החדר ובו מקווה הטהרה הוסף לבניין קיים, אל נכון לבניין שפונה מן האוכלוסייה הפגאנית שהייתה בו, וטוהר אחרי הכיבוש.
בנו של שמעון החשמונאי, יוחנן הורקנוס הראשון, קבע את העיר כבסיסו, ובנה בה מצודה (על חורבות שער שלמה, מה שהביא לטעות בזיהוי אצל מקליסטר).
שבויים יוונים הוחזקו כנראה באתר, כפי שניתן ללמוד מהכתובת, שנמצאה חרוטה על אבן באתר:
תעתיק: "פמפרס סימואונוס קטוֹפַּסֵה פּיר בסילֵיון".
באתר נמצאו מטבעות דמטריוס השני ואנטיוכוס השביעי, כלי חרס וכלי ברזל.
בקדמוניות היהודים מופיעה בקשתו של יוחנן הורקנוס הראשון מהרומאים בשנת 132 לפנה"ס, לסייע לו כנגד דרישת אנטיוכוס השביעי להשיב לידיו את גזר, יפו ופיגי.
מנחם שטרן כתב שהערים נכבשו על ידי אנטיוכוס השביעי ויוחנן הורקנוס ביקש סיוע בהשבתם לידיו.
גזר המשיכה להשתייך לממלכה החשמונאית עד סופה, הגם שהיא חדלה להיות עיר מחוז, ובמקומה שימשה אמאוס.
שער העיר עבר את שיפוצו האחרון לקראת הכניסה לתקופה ההרודיאנית באתר, שכבה I.
בימי המלך הורודוס ירד סופית מעמדה של גזר.
מספר קברים, בית מרחץ, כמה בקתות וחומה גדולה (לא למטרות הגנה, אלא תחימה) הם שרידי היישוב בתקופה הרומית.
מספר קברים נוספים נותרו מהתקופה הביזנטית.
עם כיבוש הארץ על ידי הצלבנים נכללה גזר בתחום הסניורה של רמלה ובמקום היה ככל הנראה יישוב לא מבוצר.
בשנת 1177 היה התל זירה לקרב גזר בין צבא ממלכת ירושלים, בראשות בלדווין הרביעי, מלך ירושלים לצבא המוסלמי של צלאח א-דין.
הצבא המוסלמי הופתע על ידי צבא צלבני קטן, התמוטט תחת מהלומת ההסתערות של קומץ אבירים, ונמלט על נפשו חזרה למצרים - תבוסה זו הייתה הקשה ביותר שספג המצביא המוסלמי המהולל אך לא הצליחה להציל את הצלבנים מתבוסה מוחצת בקרב קרני חיטין.
שארל קלרמון-גנו זיהה את תל גזר כמונטגיסרד הצלבנית (MontGisart).
על פי מחקרו, ובהסתמך על מסמך המתאר את נכסי הכנסייה של המדינה הצלבנית, הוא שיער כי לאחר הקרב הקימו הצלבנים כנסייה על שמה של קתרינה הקדושה .
חפירות שנערכו בתל גזר לא העלו שרידים למבנים צלבניים - אשר ייתכן ונמצאים באזור שרידי הכפר הערבי.
מאוחר יותר נעשה שימוש בבית הקברות הביזנטי על ידי תושבים ממלוכים.
למרגלות התל הוקם בתקופה העות'מאנית הכפר הערבי אבו שוּשֶה.
בני משפחת מלוויל ברגהיים הצליחו בשלבים לרכוש את כל אדמות התל, אך עקב קשיים כלכליים איבדו אותן.
הקרקעות נקנו בשנת 1913 על ידי הברון רוטשילד, ובהמשך עברו לידי הרברט בנטוויץ', שעמד בראש חברת הקרקעות הציונית "מסדר המכבים".
בשנת 1917 הגיעו יחידות הקורפוס המדברי של צבא בריטניה בפיקודו של אלנבי לאזור תל גזר לאחר שהתקדמו במבצע רצוף ומהיר מרפיח דרך פלוג'ה, גדרה, ראשון לציון ורחובות.
בתל גזר (מוצב אבו שושא) החזיק כוח מאסף טורקי חזק שנסוג עם התקדמות הקרב.
ההתקפה של הבריגדה ה-22 על תל גזר נערכה כהתקפת פרשים והייתה חלק מהתקפה גדולה יותר שתכליתה לנתק בין הארמייה השמינית הטורקית, שנסוגה לכיוון מישור החוף, והארמייה השביעית שנסוגה לכיוון הר חברון וירושלים.
ההתקפה תוכננה להרחיב את הטריז בין הארמיות ובכך להחלישן.
בשנת 1945 התיישבה באזור קבוצת גזר.
ביוני 1948, בזמן מלחמת העצמאות, הותקפה הקבוצה בידי הלגיון הירדני, נכבשה ו־28 ממגיניה נפלו.
בסופו של דבר נכבשו השטחים מחדש על ידי הפלמ"ח, ומאז הם מהווים חלק ממדינת ישראל.
המועצה האזורית גזר נקראת על שם התל.
בשנת 1948 חברי הכשרת עמלים מאזור חדרה הגיעו להתיישבות באזור תל גזר ושטחים שבעבר היו שייכים לכפר הערבי אבו שושה.
בשנת 2010 הוכרז התל כגן לאומי.
בשנת 2022, האתר הארכאולוגי והגן הלאומי נשרף לחלוטין בשרפה.
על פי בדיקה ראשונית בשטח לא נפגעו בצורה דרמטית מונומנטים ארכאולוגיים באתר.
תל דור הוא תל קדום המזוהה עם העיר המקראית דור (או דֹּאר).
האתר הארכאולוגי תל דור (חרבת אל בורג'), ממוקם על רכס כורכר בדרום חוף הכרמל, כ-30 ק"מ דרומית לחיפה וכ-12 ק"מ צפונית לקיסריה.
התל נמצא מצד צפון מערב לקיבוץ נחשולים.
באזור התל ישנם שלושה מפרצים שהדרומי והארוך מביניהם תחום על ידי שלושה איים קטנים היוצרים מעין לגונה הנוחה לעגינת ספינות.
נתון טבעי זה אפשר ליושבי העיר לבנות בה שניים או שלושה נמלים, ואולי אף מבדוק לספינות.
דבר זה הפך את העיר דור לנמל ונקודת מסחר חשובה.
הזיהוי של תל דור עם העיר העתיקה דור נסמך על מקורות יווניים ולטיניים (כגון אוזביוס) וכן על מפת פויטינגר הממקמים את העיר דור כ-12 ק"מ צפונית לקיסריה.
חרבת אל בורג' הוא האתר היחידי הגדול מספיק להיות העיר דור.
תולדות המחקר הארכאולוגי בתל דור וסביבותיו
ראשיתו של המחקר הארכאולוגי בתל דור בחפירתו של ג'ון גרסטנג מטעם בית הספר הבריטי לארכאולוגיה בירושלים.
החפירה התמקדה ביצירת חתך עמוק בדרום התל ובחשיפת המקדשים הרומיים במערב התל.
אין תיעוד רב של החפירה, דבר שהיה עדיין מקובל בשנות ה-20 של המאה הקודמת.
החפירה העיקרית בכנסייה התקיימה בשנים 1979–1994 על ידי קלודין דופין מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים ומאוחר יותר רשות העתיקות.
כמו כן נערכו באתר מספר סקרים וחפירות תת-ימיות בנוגע לשרידי הנמלים בדור בעיקר על ידי אבנר רבן (ועל ידי רווה וקינגסלי), וכן סקר יבשתי נרחב במרחב התל שנערך על ידי יעקב עולמי.
החל משנת 1980 ועד היום מתקיימת בתל דור חפירה רחבת היקף על ידי משלחת המורכבת משיתוף פעולה של מוסדות אקדמיים וחוקרים עצמאים ובחסותה של "החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה".
משנת 1980 ועד שנת 2000 עמד בראש 'משלחת חפירות דור' פרופ' אפרים שטרן מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 2003 ועד היום עומדים בראש משלחת "חפירות דור המחודשות" פרופ' איילת גלבוע מאוניברסיטת חיפה ופרופ' אילן שרון מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
תוצאות החפירה על שניים משטחי החפירה פורסמו בדו"ח חפירה מסכם, כמו כן פורסמו עד היום מאות מאמרים ומחקרים על ידי צוות החופרים בנושאים הקשורים לאתר וסביבותיו.
כיום פרויקט חפירות תל דור הוא מהפרויקטים הגדולים והרציפים ביותר בדרום הלבנט.
הממצאים העשירים המעידים על אורח חייהם של תושבי דור הקדומה לאורך כל התקופות מרוכזים במוזיאון המזגגה, מפעל זכוכית לבקבוקי יין ששימש את יקבי זכרון יעקב והיה מבין מפעליו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד באזור.
המזגגה גם משמשת כמשרד החפירה כל קיץ וכמקום עיבוד החומר על ידי המשלחת הארכאולוגית הפועלת במקום.
תולדות העיר לאור החפירות הארכאולוגיות והמקורות הכתובים
ראשית ההתיישבות בעיר העתיקה דור (דאֹר) התחילה ככל הנראה סביב תקופת הברונזה התיכונה ב'.
בד בבד עם ההתעוררות העירונית בצפון ארץ-ישראל לאחר תקופת הברונזה הביניימית.
טרם נחשפו בתל שרידים (ארכיטקטוניים) משמעותיים מתקופת הברונזה, הן התיכונה והן המאוחרת.
ניכר אף כי בדרום התל, שנחפר בצורה יחסית אינטנסיבית, הושתתו המבנים מתקופת הברזל על קרקע בתולה או על סלע אם.
בשטח G במרכז התל ישנן עדויות לפעילות של תעשיית מתכת מתקופת הברונזה המאוחרת.
כמו כן מוזכרת העיר דור בכתובת של רעמסס השני המתוארכת ל.
בתקופת הברזל א' דור הייתה עיר גדולה בנויה היטב ומבוצרת.
מתקופה זו נחשפו בדור מבני ציבור, ביצורים וכן מבני מגורים פרטיים בסגנון "בית חצר כנעני" המשמרים מסורות כנעניות מתקופות הברונזה המאוחרת.
שכבה זו חרבה בשריפה שעדויותיה ניכרות בכל שטחי החפירה.
למרות השריפה, ניכר הן מבחינה ארכיטקטונית והן מבחינה קרמית כי לא היה שינוי משמעותי בהרכב האוכלוסייה בדור לפני ואחרי החורבן, מבנים רבים נבנו מחדש על קווי המתאר של המבנים שקדמו להם.
מבחינה קרמית השינוי ממשיך להיות הדרגתי.
השינוי המשמעותי לאחר החורבן הוא מפעלי הבנייה המונומנטליים אשר עקבותיהם ניכרים בעיקר בשטח D2. במאה ה-11 לפנה"ס מוזכרת דור ב"מגילת ון אמון" כעירם של הת'כר (או הסיקולו), כמו כן מוזכר בטקסט הנמל של דור וכן הקשרים של דור עם פיניקיה מחד ומצרים מאידך.
ראשית תקופת הברזל ב' בדור מוגדרת בעיקר לאור בחנים קרמיים ולא ארכיטקטוניים, כי כאמור העיר דור כבר הייתה בנויה בצורה מונומנטלית בברזל א'.
חלק מהמבנים המונומנטליים בשטח D2 בדרום התל יצאו משימוש בצורה מכוונת, ומבנה אחר נבנה על גבם.
בשטח D5 נבנה בית מגורים בסגנון "בית חצר פיניקי" שהמשיך את מסורות הברונזה המאוחרת בפיניקיה בכלל ובדור בברזל א' בפרט.
לראשונה מאז תקופת הברונזה המאוחרת חזר הקשר המסחרי עם אתרים במרכז הים התיכון כגון אֶוּבויה ביוון וגם סרדיניה, אך עם זאת המסחר עם מצרים נמצא בדעיכה.
לקראת סוף תקופת הברזל ב' עיקר השינוי הארכיטקטוני בדור ניכר בשטח B במזרח התל.
נבנתה חומה חדשה עם מבנים הנסמכים עליה וכן שער מטיפוס "ארבעה תאים".
מספר מבנים בשטחי חפירה אחרים יצאו משימוש במהלך המחצית השנייה של תקופת הברזל ב'.
כמו כן ניכר שינוי במכלולים הקרמיים שנראים קרובים יותר למכלולים מפנים ארץ-ישראל בכלל ומהגליל הישראלי בפרט ופחות קרובים למכלולי הכלים מאזור מישור עכו וחוף הלבנון.
מטמון הכסף של תל דור נמצא באתר תל דור כחלק מחפירה שנערכה בשנת 1995. המטמון נמצא בין שני מבנים ששימשו את הנמל הדרומי של העיר, והוא מתוארך למאה ה-11 המאוחרת או המאה ה-10 המוקדמת לפנה"ס.
המטמון הוחבא בתוך כד חרס, והוטמן בחלל שנחפר בקרבת היסודות של אחד המבנים.
משקלו הכולל של הכסף במטמון לאחר ניקוי הוא כ-8.5 ק"ג.
הכסף נמצא בתוך כד חרס, כאשר הוא מחולק לחתיכות לפי משקל.
כל חלק נעטף בשקיק פשתן ונחתם בחותם חרס.
מניתוח עולה כי נעשה שימוש בארבעה בדים שונים על מנת לעטוף את חתיכות הכסף.
התבנית המוטבעת על כל חותמי החרס זהה, מה שמעיד על כך שכל הכסף במטמון היה שייך לאדם אחד.
אמנם המטמון מתוארך לתקופת הברזל, אך התבנית המוטבעת על חותמי החרס אופיינית לחותמת מתקופת הברונזה.
לכן ההערכה היא שהחותמת שהשתמשו בה במטמון זה הייתה בת כמה מאות שנים בעת השימוש.
מטמון הכסף מחולק ל-17 חלקים שנשקלו לפני שנעטפו בשקיקי הפשתן.
לאחר גילוי המטמון, אחד החלקים הופרד מהשאר (כל החלקים נדבקו אחד לשני עם הזמן) ונשקל במוזיאון ישראל.
חלקי הכסף במטמון תל דור דומים אחד לשני במשקלם, אך לא זהים.
לא ידוע לפי אילו יחידות משקל הם חולקו.
העיר דור בתקופה שאליה מתוארך המטמון הייתה עיר פיניקית, ולכן המטמון היה שייך ככל הנראה לסוחר פיניקי.
כסף לא היה משאב טבעי זמין בגבולות התרבות הפיניקית, ולכן סביר להניח שהכסף ממטמון תל דור הגיע למקום כחלק ממסחר עם תרבות אחרת.
באחד ממבני הנמל באתר תל דור נמצאו גם שרידים של סחורות מקפריסין ומיוון, מה שמאשר קיום של מסחר ימי באזור זה.
מטמון תל דור מתוארך לתקופה שלפני המצאת המטבע, והאופן שבו הוטמן מעיד על כך שכסף זה היה אמור לשמש כאמצעי תשלום.
ישנם אתרים נוספים שבהם הוטמן כסף בצורה דומה – עטוף בשקיקי בד לפי משקל וחתום בחותמי חרס.
העובדה שכסף נטמן כך במספר מקומות שונים מעידה על כך שהיה לו ערך מוסכם באזור הלבאנט.
עם זאת, לא ידוע על סטנדרט מקובל ואחיד של שקילת כסף.
נראה שכסף כאמצעי תשלום היה צריך להישקל ולעבור בדיקת איכות בכל עסקה, ולכן לא סביר שהטמנת כסף בשיטה זו תרמה להמצאת המטבע.
המטמון של תל דור הוטמן בצורה מתוכננת.
כלומר – הרצפה שמעליו הונחה במטרה להחביא את המטמון.
הדבר מעיד על כך שהכסף המוחבא לא שימש את בעליו למסחר יומיומי, כיוון שלא היה זמין באופן מידי.
המשקל של הכסף והאופן שבו הוטמן, מצביעים על כך שכנראה היה שמור לשימוש בעסקאות גדולות מהרגיל.
מניתוח איזוטופי עולה כי הכסף ממטמון תל דור מגיע משני מקורות עיקריים: אנטוליה (טורקיה של ימינו) וסרדיניה.
הדבר מעיד על מסחר בין פיניקיה לבין אזורים אלה.
במקרא מוזכרת דור מספר פעמים.
לראשונה ב מוזכרת "נפות דור" כאזור ששליטו השתתף בברית מלכי הצפון.
בשנית מוזכר "מֶלֶךְ דּוֹר לְנָפַת דּוֹר" ב ברשימת המלכים שהובסו על ידי יהושע בן נון.
מההתייחסות החוזרת ל"נפת דור" משתמע שמלך דור שלט לא רק על העיר עצמה, אלא על כל המחוז, שהיו בו ערים נוספות.
לפי הכתוב בהמשך ספר יהושע ובספר שופטים, העיר עצמה לא נכבשה, אלא רק הוטל עליה מס בתקופות בהן יד ישראל הייתה תקיפה: אי הימצאותם של ממצאים ארכאולוגיים בעלי אופי ישראלי-התנחלותי בדור וההמשכיות בחיי היישוב הפיניקי-כנעני מחזקים את הכתוב במקרא שהעיר לא נכבשה על ידי בני ישראל.
מאוחר יותר, בספר מלכים, מוזכרת דור כבירת אחת מנציבויות המס של שלמה, שעליה הופקד חתנו של שלמה, בן אבינדב.
לפי הכתוב בספר מלכים א': .
מתקופת השלטון האשורי כמעט ולא נמצאו מבנים בדור, אלא בעיקר בורות גדולים.