tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכתם לדוד: ספר זיכרון הרב דוד אוקס ז"ל (תרס"ח-תשל"ה)/ עורכים: יצחק דב גילת, אליעזר שטרן.
רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ח 1978.
עיונים בספרות חז"ל במקרא ובתולדות ישראל: מוקדש לפרופסור עזרא ציון מלמד/ עורכים: י"ד גילת, ח"י לוין, צבי מאיר רבינוביץ'.
רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ב 1982.
מלאת: מחקרי האוניברסיטה הפתוחה בתולדות ישראל ובתרבותו/ עורכים: שמואל אטינגר, יצחק דב גילת, שמואל ספראי.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"ג–1983.
מחקרים במדרשי ההלכה ובספרות התלמודית/ מאת חיים יצחק לוין; עורך: יצחק דב גילת.
רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ז 1987.
מבוא לתורה שבעל-פה/ צוות הקורס: י"ד גילת – ראש הצוות ואחרים.
רמת-אביב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשנ"א 1991–1996.
ישראל משה תא-שמע, ישראל צבי גילת (עורכים), יד לגילת: אסופת מאמרים של יצחק דב גילת, ירושלים: מוסד ביאליק, תשס"ב 2002.
יצחק גרשטנקורן (כ"ט בטבת תרנ"א, 9 בינואר 1891 – כ"ה בתשרי תשכ"ב, 4 באוקטובר 1961) היה חלוץ, מייסד בני ברק וראש העירייה הראשון שלה, ומחבר ספרות תורנית.
נולד בפולין לפתחיה גרשטנקורן, מחסידי האדמו"ר רבי שמעון קאליש מסקרנביץ.
בגיל 15 נכנס ללמוד בישיבת לידא של הרב יצחק יעקב ריינס.
בהמשך למד בישיבה של החפץ חיים.
יחד עם אשתו שרה היה ממייסדי קבוצת בית ונחלה (קבוצה ציונית-חסידית ורשאית).
עלה עם הקבוצה לארץ ישראל בתחילת 1924 (תרפ"ד).
קבוצת "בית ונחלה" שאפה לעסוק בחקלאות והקימה את המושבה החרדית שהפכה לעיר בני ברק על אדמות שנקנו באמצעות חברת גאולה מהכפר הערבי הסמוך "אבן איברק" שהחליף את שמו לאל חירייה כדי לבדלו מהמושבה היהודית.
בבחירות שנערכו בתשרי תרפ"ה (1924), כשנה לאחר העלייה לקרקע, נבחר גרשטנקורן לראש הוועד הראשון של המושבה וכיהן בתפקיד זה מספר שנים.
בסוף 1924, לאחר הבחירות, הוא יצא לחוץ לארץ להשתדל למען המושבה.
בשובו, בתחילת פברואר 1925 הוא נתקבל במושבה בטקס כבוד כשילדי המושבה נושאים דגלי ישראל.
בתחילת 1925 נבחר לוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
היה ממייסדי ומראשי בנק בני ברק שנועד למימון פיתוח המושבה ופעל רבות בארץ ישראל ובעולם לגיוס כספים עבור הבנק.
בשל משבר בוועד המושבה, התפטר גרשטנקורן מראשות הוועד.
והחליף אותו הרב המקומי נחמן שמואל יעקב מיודסר.
כאשר קיבלה בני ברק מעמד של מועצה מקומית, בשנת תרצ"ז (1937), מונה לעמוד בראש המועצה יעקב פרבשטיין.
בבחירות הראשונות למועצה, שנערכו לאחר שנתיים בתרצ"ט (1939), נבחר יצחק גרשטנקורן לעמוד בראש המועצה.
בתפקיד זה כיהן עד לשנת תשי"ד (1954).
גרשטנקורן היה גם סופר ופרשן תורני פורה.
בין השאר, חיבר סדרה בת שמונה כרכים על ספר תהילים.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשי"ג (1953).
נפטר ב-4 באוקטובר 1961 ונקבר בבית הקברות שומרי שבת..
על שמו רחוב במרכז בני ברק - שנקרא רחוב בן פתחיה, ולאחר מותו הוחלט להנציחו ברחוב "שדרות גרשטנקורן".
בנו, אלעזר גור, היה רב-סרן בצה"ל, שליח עלייה בצרפת וחבר קיבוץ בית אורן.
חתנו ישראל ברוק היה בנו של הרב חיים שאול ברוק.
נכדו מבן אחר היה הרב ישראל אריה גרשטנקורן.
נינו הוא ישעיהו ארנרייך, ששימש כראש מועצה מקומית עמנואל וכסגן ראש העיר בית שמש.
מדי שנה עורכת עיריית בני ברק, תחרות לספרות תורנית, ומתוך עשרות ספרים המגיעים למזכיר העירייה זוכים כחמשה במלגה כספית, הפרס נושא את שמו של הרב ומכונה: "פרס הרב גרשטנקורן".
אהבה בתענוגים - דברי תורה על שיר השירים, תשי"ח
נעים זמירות ישראל - על ספר תהלים, שמונה כרכים
חזון איש, תשי"ד (ספר זכרונות על החזון איש ביידיש)
ארבע תקופות, הוצאת שילה, תשי"א
אבות ובנים בכתבי הקודש, בני ברק, תש"ח
יהודה וישראל, לעיון ולמחשבה, בני ברק, תש"ז
שני כתרים, בני ברק, תש"ט
יצחק גראנבום (Izak Graanboom; 1738 - 12 במרץ 1807) היה גר הולנדי ממוצא שוודי, רב קהילת עדת ישורון באמסטרדם.
נולד למשפחה נוצרית בשוודיה ב-1738. בשנת 1749, בעקבות רצונו של אביו מתיאס (1680–1752) להתגייר, היגרה המשפחה להולנד, המדינה היחידה באירופה שבה המרת דת ליהדות הייתה חוקית.
האב ומשפחתו התגיירו על ידי הרב אריה לייב מאמסטרדם והצטרפו לקהילת יהודי אמסטרדם.
בשנים שלאחר מכן שימש יצחק בקהילת אמסטרדם הישנה בתפקידי הוראה ורבנות.
כשהביע רצונו לעלות לארץ ישראל ביקשו ממנו הרב שאול מאמסטרדם ורבים מבני הקהילה להישאר למען הקהילה.
עם מותו של הרב שאול בשנת 1790 היה לאחד משלושת ממלאי מקומו עד למינוי הרב יעקב משה בנו של הרב שאול לרב קבוע.
דעתו של גרנבום על פרנסי הקהילה הייתה ביקורתית ובאחת מהפעמים שפרסם דעה כזו אף נקנס ב"עונש אלף כסף".
בשנת 1797, עם הקמת קהילת "עדת ישורון", פרש יחד עם מאות מיהודי אמסטרדם מהקהילה המרכזית, והיה לרב הקהילה ול"זמר הראשון" בבית הכנסת שלה.
הוא הנהיג שינויים קלים בסדרי בית הכנסת ובתכני התפילה, כמו ביטול תפילת אב הרחמים, ביטול מנהג הכאת המן, אימוץ מנהג הספרדים לקיים נשיאת כפיים בכל שבת ועוד.
כמו כן התיר אכילת קטניות בפסח.
פרישתו מהקהילה הוותיקה והשינויים שערך בסדרי בית הכנסת עוררו התנגדות בקרב הקהילה הישנה, ובעלוני "דיסקוהרש" שהדפיסו אנשי הקהילה הישנה, הושמץ גרנבום כבעל "רוח חופשית" שמציג את עצמו כדתי.
הקהילה החדשה כונתה בעלונים "עדת קורח", ספרו של הרב "זה רע יצחק" והרב עצמו "יצחק גץ" ("אליל" ביידיש).
בנו, ישראל, פרסם לאחר מותו את החוברת "מליץ יושר" כדי לענות על הטענות שהושמעו נגד אביו.
כמו כן, לבקשת שמואל ישראל מולדר, חיבר כרוניקה המספרת את תולדות המשפחה.
מת ב-12 במרץ 1807. ב שבאמסטרדם מוצג פסל שעווה בדמותו לצד ספרו.
חיבר את הספר זרע יצחק שנדפס באמסטרדם ה'תקמ"ט, וכן סדר מיוחד לחנוכת בית הכנסת של עדת ישורון.
ב-1798 חיבר שיר לכבוד האמנציפציה ליהודים שהוכרזה בהולנד.
תשובה הלכתית פרי עטו בנושא קבלת צדקה מגויים פורסמה בשנת 1972.
יצחק גת (נולד ב-13 באוגוסט 1947) הוא תת-אלוף (במילואים) בחיל האוויר הישראלי, כיהן כמנכ"ל הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל), כיו"ר חברת רפאל וכמנכ"ל חברת אלישרא.
מכהן כיו"ר חברת אורביט טכנולוג'יס.
גת התגייס לצה"ל ב-1965 והתנדב לקורס טיס, את הקורס סיים כחניך מצטיין במגמת קרב ב-1967. במלחמת יום הכיפורים שימש סגן מפקד טייסת 69 הוא השתתף בגיחות הפצצה רבות ורשם שתי הפלות, אחת של מיג 17 סורי והשנייה של מיג 21 מצרי.
ב-1982 פיקד על טייסת 107, טייסת פנטומים, שנטלה חלק במבצע ערצב-19, באותה מלחמה היה מעורב מבנה מהטייסת בתקרית ירי דו-צדדי החמורה בתולדות צה"ל, בה נהרגו 24 חיילים ונפצעו כ-100 נוספים.
בהמשך מונה גת למפקד טייסת F-16 וב-1985 לראש מחלקת פיתוח אמצעי לחימה בחיל.
ב-1988 מונה למפקד בסיס רמת דוד ובנובמבר 1990 מונה למפקד להק הציוד, כשהחליף בתפקיד את רמי דותן, שהודח לאחר חשיפת פרשת השוחד בה היה מעורב.
ב-1992 השתחרר גת מצה"ל בדרגת תת-אלוף לאחר 27 שנות שירות בחיל האוויר.
בנובמבר 2003 מונה לסגן נשיא קרן הון סיכון "אתגר" ובמאי 2005, התמנה למנכ"ל חברת אלישרא.
מיוני 2013 ועד יולי 2017 שימש כיו"ר רפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
בדצמבר 2017 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת אורביט טכנולוג'יס, ומאוגוסט 2019 עד פברואר 2020 שימש גם כמנכ"ל זמני של החברה.
גת הוא בוגר הטכניון בהנדסת אווירונאוטיקה ובעל תואר שני בניהול מערכות מידע.
שימש כחבר בוועד המנהל של הטכניון ויו"ר ארגון הבוגרים.
נשוי ואב לשלושה, מתגורר ברמת השרון.
יצחק גל-נוּר (נולד ב-1940, סאו פאולו, ברזיל) הוא פרופסור אמריטוס בקתדרה על-שם הרברט סמואל למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, עמית מחקר בכיר במכון ון-ליר בירושלים וכיהן כראש האגודה הישראלית למדע המדינה.
גל-נור שימש מרצה אורח באוניברסיטאות רבות בעולם וערך עבור את סדרת הספרים "Advances in Political Science" בהוצאת Cambridge University Press.
בשנים 1994–1996 היה נציב שירות המדינה בתקופת כהונתה של ממשלת יצחק רבין.
בין תפקידיו הנוספים: ממונה על תחום מדעי הרוח והחברה בהנהלת הקרן הלאומית למדע (2001–2007); חבר בחבר המנהלים של האוניברסיטה העברית (2003–2007); חבר הנהלה וראש תחום "אתיקה בארגונים ציבוריים" במרכז לאתיקה בירושלים (מאז 2004); סגן יושב-ראש המועצה להשכלה גבוהה (2007–2008).
יצחק גל-נור נולד בעיר סאו פאולו שבברזיל.
עם הקמת מדינת ישראל המשפחה עלתה ארצה בפברואר 1949. התחנך בכפר הנוער "הדסים", וסיים שם בית ספר יסודי ותיכון ב-1959. הוא התקבל לעתודה האקדמית ולמד באוניברסיטה העברית בשנים 1959–1962 בחוגים מדע המדינה והיסטוריה של המזרח התיכון.
בבי"ס מקסוול למנהל ציבורי באוניברסיטת סירקיוז שבמדינת ניו יורק.
נושא עבודת הדוקטורט שלו, בהדרכת פרופסור (מדע המדינה) ופרופסור ג'סי בירקהד (כלכלה) היה: "תקצוב ציבורי: ניתוח תפוקות של שרותי חינוך".
גל-נור נשוי לדורון, הם הורים לשלושה ילדים.
המשפחה מתגוררת בירושלים מ-1969. בין תחביביו אוסף גל-נור מהדורות ספרים בכל השפות של דון קיחוטה מאת סרוואנטס, בעיקר ספרי ילדים מאוירים, ומלקט בדיחות פוליטיות.
עם עמיתו סטיבן לוקס מאוניברסיטת אוקספורד הוא פרסם בנושא זה, ב-1985 בבריטניה ובארצות הברית, את No Laughing Matter וזכה בשבחים בעיתון ניוזוויק.
בעברית פרסם את "הצחקתם אותנו".
הוא הוזמן להרצות על "פוליטיקה והומור", לדוגמה, במרכז האקדמי בקהיר ב-1992, וכיהן במערכת כתב-העת International Journal of Humor.
בנוסף כיהן בתפקידים אקדמיים אחרים בישראל: חבר הנהלת האגודה הישראלית לקרנות מחקר (1992–2004); חבר הנהלה וראש תחום מדעי הרוח והחברה בקרן הלאומית למדע (2001–2007); חבר הנהלה וראש תחום ארגונים ציבוריים במרכז לאתיקה (2004 -2021).
בשנת 2007 נבחר על ידי המועצה להשכלה גבוהה לשמש סגן יושב ראש המועצה, תפקיד אשר עזב בשנת 2008 לאחר שלא הצליח לבצע את השינויים שלשמם הסכים לקבל את התפקיד.
בשנים 2007 -2019 עמד בראש הפרויקט "אחריות המדינה, גבולות ההפרטה וסוגיית הרגולציה" של המרכז לצדק חברתי ע"ש יעקב חזן במכון ון ליר, שחקר את מדיניות ההפרטה בישראל והמליץ על גישה אחרת למדיניות ההפרטה.
בסיום הפרויקט פורסמו שלושה ספרים בעברית שתורגמו לאנגלית.
בשנים 2012-2015 כיהן כנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה.
לגל-נור מוניטין בינלאומיים המבוססים על 13 ספרים וכ-70 מאמרים (ר' רשימת פרסומים) ועל הרצאותיו בכינוסים מדעיים בחוץ-לארץ.
הוא שימש פרופסור אורח באוניברסיטת מקגיל, קנדה; אוניברסיטת המדינה של ויין, ארצות הברית (1973); , יפן (1975); אוניברסיטת אורהוס, דנמרק (1982); אוקספורד, אנגליה (1982 ובקביעות מאז 1997); אוניברסיטת ברקלי, ארצות הברית (1999, 2004), אוניברסיטת סידני, אוסטרליה (2012).
כמו כן נבחר גל-נור לכהן בגופים בינלאומיים: ב-1979 נמנה עם מייסדי International Freedom of Information Commission בלונדון, שמטרתה לקדם חקיקת חוקי חופש המידע במדינות דמוקרטיות.
נבחר פעמיים (1985–1991) להנהלה של האגודה הבינלאומית למדע המדינה והתמנה לעורך ראשי של סדרת הספרים מטעמה שבהוצאת Cambridge University Press.
סייע לקונגרס הלאומי האפריקני בהכנות לניהול הבחירות והוזמן על ידי הממשלה הזמנית בדרום- אפריקה להיות משקיף בבחירות הכלליות הראשונות ב-1994.
גל-נור פועל לקידום המינהל הציבורי בארץ.
בשנות ה-70 שימש יועץ לאגף התקציבים במשרד האוצר בשיטות תקצוב, ואחר כך למחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ בהערכת פרויקטים.
לטכניון סייע בעיצוב מחדש של המבנה הארגוני; ולאלכ"א (האגודה לקידום כוח אדם) של הג'וינט, בהכנת תוכנית להכשרת מנהלים (1991-1988).
היה חבר בוועדה הממשלתית להכנת הרפורמות בשיטת הבחירות (1991-1989) ועמד בראש התוכנית לרפורמה בממשל במכון הישראלי לדמוקרטיה (1993-1991).
מונה על ידי הממשלה לתפקיד הכפול של נציב שירות המדינה והממונה על הרפורמות במינהל הציבורי (1996-1994).
היה זה ניסיון להצעיד את הביורוקרטיה הציבורית בישראל לעידן חדש.
על פעולתו זו כנציב שירות המדינה, נכתבה חוות דעת חיובית בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2003, והוענק לו "אות אביר השלטון" ברשות המבצעת על ידי התנועה למען איכות השלטון בישראל (1998).
את רשמיו מתפקידו סיכם גל-נור בספר (2003): "לא, אדוני הנציב".
גל נור היה ממייסדי תנועת שלום עכשיו, ממייסדי הקרן החדשה לישראל וממייסדי המכון הישראלי לדמוקרטיה
תרומתו של גל-נור היא בפיתוח חדש ומקורי של תפיסת ההיגוי (steering) של פרופ' קרל דויטש, כמושג מארגן בחקר מערכות פוליטיות.
ממשל, כפי שכתב אפלטון, כמוהו כהיגוי של ספינה, והוא מבוסס על זרימת מידע, הכרעות ומשוב.
קביעת מדיניות מבוססת על "כושר היגוי" (steering capacity) – מנגנון שנועד לשמור על יציבות המערכת ולהנחותה להשגת מטרות משותפות.
העדר כושר היגוי פירושו מערכת שנעה ונדה ולא מסוגלת לפתח תנועה תכליתית.
המודל של גל-נור התפרסם לראשונה ב-1979 והופיע בספר באנגלית (1982) ובעברית (1985), שזכה בפרס נפתלי למדעי הכלכלה והחברה.
כפי שדויטש כתב בהקדמה לספר: גל-נור מציג אמות-מידה לניתוח כושר ההיגוי, משכלל את המושגים הקיברנטיים ו"מפתח מסגרת תאורטית שהיא תרומה מקורית מבחינת אפשרויות היישום שלה למחקר מעשי של מערכות קונקרטיות".
גישתו לנושא ההיגוי שימשה בסיס לערך שירות המדינה שגל-נור הוזמן לתרום למהדורה החדשה של האנציקלופדיה הבינלאומית החשובה ביותר במדעי החברה.
למודל ההיגוי השפעה עיונית רבה ונמשכת במדע המדינה.
יריד המידע ותפקידיו בקביעת מדיניות
גל-נור היה בין הראשונים שניסחו כללים להבנת השימוש במידע בתהליכים פוליטיים ומנהליים.
במאמרו (1975) ב-Public Administration Review [הפנייה] הוא הגדיר חשאיות כ"ערך המוסף של מידע" וסלל את הדרך לניתוח השוואתי של תופעת הסודיות והפומביות במשטרים דמוקרטיים.
לפי גישתו, במישור האקסיומטי ניצבים זה מול זה שני אינטרסים ציבוריים: זכות הציבור לדעת לעומת הפריבילגיה של הממשל לחיסיון.
במישור המעשי, מידע הוא משאב נדיר ובפוליטיקה מתקיים שוק חליפין שבו ניתן לזהות היצע וביקוש, כמו גם מתווכים.
זרימת המידע מתבצעת בערוצים אנכיים (היררכיות של ארגונים), אופקיים (בין רשויות מחליטות), ואלכסוניים (בין מרכזי החלטה לבין סביבות חיצוניות רלוונטיות).
בזרימה האלכסונית ניתן למצוא את השדולות -- אלה ה"ממוסדות" שהצליחו כבר להשיג נגישות לשלטון, ה"חיצוניות" שפונות לדעת הקהל, וה"מתמרנוֹת" שיושבות על הגדר.
ההשערות שהסתעפו מגישתו זו נגעו לשאלת החשאיות במשטרים דמוקרטיים, בגופים הנבחרים והמינהליים גם יחד.
בספר ההשוואתי שערך ופרסם ב-1977: Government Secrecy in Democraciesמוצג ניתוח של עשר מדינות דמוקרטיות, ובהן ישראל (הספר תורגם ליפנית).
ההקדמה לספר נכתבה על ידי קרל פרידריך מאוניברסיטת הרווארד, מבכירי מדעני המדינה במאה העשרים.
בסיכום כתב גל-נור שהתרבות הפוליטית ויריד המידע הם שחורצים את אופיים של תהליכי קביעת המדיניות במדינות דמוקרטיות.
תוצר-לוואי של עבודתו העיונית הייתה מעורבותו האינטנסיבית של גל-נור בפעילות בינלאומית להשרשת זכות הציבור לדעת ובהכנת הצעות חוק לחופש המידע (לדוגמה, מייסד וחבר ב-Freedom of Information Commission בבריטניה).
בערך שכתב ב-International Encyclopedia of Communications, Oxford University Press, 1989 [הפנייה] הוא בחן גם את המהפכה המחקרית והמעשית שעמיתיו והוא תרמו לה, ושהביאה בעקבותיה לחקיקת חוקים לשמירת חופש המידע כמעט בכל המדינות הדמוקרטיות.
בישראל הוא יזם את הקמת הוועדה הציבורית והשתתף כחבר בניסוח הצעתה לחוק חופש המידע שהתקבל בכנסת ב-1998.
בספרו מ-1982 ראשיתה של הדמוקרטיה בישראל הוא יישם את המודל הקיברנטי לחקר המערכת הישראלית וזיהה את המעבר מהדגם הפוליטי-ביורוקרטי שנוצר בתקופת היישוב ונמשך בראשית שנות המדינה, לדגם של תקשורת פוליטית רב-ערוצית, לרבות הערוצים המקוונים שהפכו דומיננטיים מאוחר יותר.
הוא הצביע אז על החולשה המוסדית שהתלוותה למעבר הזה.
במחקרים על תהליכי קביעת מדיניות בישראל – לדוגמה, במדיניות חברתית, חברות ממשלתיות, משק המים – הראה שקיימת זליגה של דפוסי פעולה פוליטיים אל עבודתו של הדרג המינהלי.
התוצאה: העדר עבודת מטה אוטונומית שתעצב את החלופות האפשריות להכרעת הדרג המדיני.
הספר הוגדר כאחד הניסיונות הראשונים לנתח הכרעות היסטוריות בשיטות מחקר של מדעי החברה.
להם ניתן להוסיף מחקרים בתחומים ספציפיים של מדיניות: ועדות חקירה כאמצעי לקבלת החלטות; תפקידי המפלגות והתקשורת; וניתוח תוכן כמותי של קבלת ההחלטה בכנסת על הסכמי השלום עם מצרים (עם אברהם דיסקין), שפורסם ב-Political Studies [הפנייה].
בשנת 2004 הרחיב גל-נור את היריעה ופרסם מאמר בכתבי-עת למשפטים (באנגלית ובעברית) על המשפטיזציה (Judicialization) [הפניות] של החיים הציבוריים בישראל.
במאמר, הוא הצביע על הפרה-דיספוזיציה לפיה מחלוקת מסוימת שהוסדרה קודם במסגרות חברתיות-כלכליות-פוליטיות תמצא לאחר תהליך המשפטיזציה את פתרונה בחקיקה ובפסיקה.
במאמר הוא בוחן את ההנחה שבתי המשפט יכולים להציל את הפוליטיקה, ובכלל זה את הערכים וכללי המשחק הדמוקרטיים, והגיע למסקנה שלמשפטיזציה של החיים הציבוריים יש נקודת שבר שמאחוריה עלולה להסתתר אנרכיה.
מסקנתו היא שהתרבות הפוליטית, ולא רק החקיקה והפסיקה, היא שמאפשרת את תפקודה הנאות של הפוליטיקה.
ב-2004 החלו גל-נור ודנה בלאנדר במחקר מקיף על המערכת הפוליטית בישראל.
הספר המערכת הפוליטית בישראל התפרסם בעברית בשני כרכים בהוצאת עם עובד בקיץ 2013. מהדורה באנגלית פורסמה ב-Cambridge University Press.
ספר זה מסכם שנות מחקר ארוכות ומוסיף עליהן ממצאים חדשים.
הספר סוגר מעגל, כי עמוד השדרה התאורטי שלו הוא ההבחנה בין כושר היגוי לבין ייצוגיות דמוקרטית.
אם תפקידה של מערכת פוליטית כמוהו כהיגוי של ספינה, כושר היגוי הוא לא רק היכולת להנחותה להשגת מטרות משותפות, אלא גם להבטיח את הישרדותה, להשקיע בחיוניות העצמית שלה, להסתגל לשינויים בסביבתה, וכמובן - לעצב מדיניות ולקבל החלטות מחייבות.
מערכת פוליטית ללא כושר היגוי היא ספינה שההגה שלה מנותק.
היא יכולה רק לצוף על פני המאורעות.
באשר למחיצה הרצויה והאפשרית בין "פוליטיקה" לבין "מינהל" גל-נור שייך לאסכולה שמגדירה את הבירוקרטיה הציבורית כמוסד של המדינה, על כל המשתמע מכך, ולא לאסכולה שרואה בו מינהל עסקי.
מחקריו בתכנון, תיקצוב וקבלת החלטות שייכים לענף האמפירי-טכני הקרוב יותר לתורת הניהול; עם זאת, כבר בעבודת הדוקטורט שלו התפיסה הייתה משולבת: "תיקצוב ציבורי ככלי פוליטי ומינהלי" - עקרונות לניתוח תפוקות בשרותי חינוך כבסיס להכרעות תקציביות.
מאמרו הראשון (1969) בכתב-עת בינלאומי היה על שיטות תקצוב.
גל-נור היה בין הראשונים שבחנו את תהליכי התיקצוב בישראל בראשית שנות ה-70: אם התקציב הוא התוכנית הפוליטית המוסכמת (והחוקית) היחידה של הממשלה, השאלה האמפירית היא על סמך איזה מידע מתקבלות הכרעות תקציביות?
משאלה זו הסתעפו שתי סוגיות שהעסיקו אותו שנים רבות בעבודתו המדעית.
הראשונה, העדרו של מידע אמין כבסיס לתכנון ולתיקצוב, בעיקר בקביעת מדיניות חברתית.
מכאן העניין שלו ב"אינדיקטורים חברתיים", והזמנתו לערוך את השנתון של ה-American Academy of Political & Social Sciences שהוקדש לנושא זה (1971).
בהמשך, בהשפעת לואי גוטמן ראש המכון למחקר חברתי שימושי, כתב את המאמר על אינדיקטורים חברתיים בישראל ונבחר למערכת של כתב העת הבינלאומי שנוסד ב-1974: Social Indicators Research.
יחסי גומלין בין פוליטיקה למינהל ציבורי
כאשר בשנות ה-70 הומרה בארצות הברית גישת ה"ניהול" הצרה בתפיסה כוללנית של "מדיניות ציבורית", נעשו מחקריו של גל-נור — לרבות הדגש על שוק המידע ותפקידיו בקביעת מדיניות - לבעלי השפעה.
כיום כבר מקובל לנתח תהליכים של קביעת המדיניות בכלים משולבים של מדע המדינה, כלכלה, ניהול, משפטים ועוד.
גישה זו הוצגה עוד קודם במחקריו: לדוגמה, המימד הערכי בתכנון-תקצוב (1969); ניתוח מוצרים ציבוריים כמו משאב המים (1980), שפורסם אחר כך ב-Policy Analysis.
פרסומיו התקבלו לכתבי העת שהם האכסניות המרכזיות ביותר, הן במדע המדינה, מינהל ציבורי ומדיניות ציבורית והן בתחומים אחרים: תקשורת (Communication Yearbook; והאנציקלופדיה הבינלאומית לתקשורת); כלכלה (רבעון לכלכלה); משפטים (Israel Law Review); וגאוגרפיה (Political Geography).
דוגמה בולטת היא הערך "שירות המדינה" שתרם למהדורת שנות ה-2000 של האנציקלופדיה הבינלאומית למדעי החברה (ולנוסח המקוון המעודכן שיתפרסם ב-2014).
הוא מציג שם הגדרה שונה של שירות המדינה: "השומר והמפרש של ה-common good".
כביורוקרטיה ציבורית, לשירות המדינה מאפיינים של התנהגות ניהולית, אך כמנגנון של המדינה המופקד על ביצוע ההיגוי של המשימות הקולקטיביות, על מוצרים ציבוריים ועל רגולציה, יש בו גם מאפיינים של התנהגות פוליטית.
דוגמה לגישתו זו הוא תחום מחקרו החדש מאז 2007: "אחריות המדינה וגבולות ההפרטה" .
ניסיונו המעשי כנציב שירות המדינה הניב מאמר שכתב עם שני עמיתים על "הניהול הציבורי החדש" שפורסם בארצות הברית (1998) ב-Administration & Society, ובעברית ברבעון לכלכלה.
[הפניות] בעקבות המאמר הוזמן ב-1999 (ושוב ב-2004) ללמד בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטת ברקלי, ארצות הברית.
בשנת 2007 פורסם הספר: מינהל ציבורי בישראל: התפתחות, מבנה, תפקוד ורפורמות, נוסח מעודכן פורסם באנגלית ב-2011. [הפניות] המשכו בספר שנכתב יחד עם ג'ניפר אושר ואלמה גדות-פרז, הסביבה הפוליטית של קביעת המדיניות הציבורית (2012).
[הפנייה] הספר בוחן את סוגיית החיץ בין פוליטיקה ומינהל, מונה את מעלותיה של הפוליטיקה כמנגנון חברתי ומציג תשעה אירועים מתוך המציאות בישראל, לדוגמה: גלגולו של מס הבורסה; החוק כאמצעי להנהגת העדפה מתקנת; המשבר ברשויות המקומיות.
פרק אחר דן ב"ביצועיזם" לעומת חוק וכללי אתיקה ומציג את פרשת "נתיבי נפט" (1972).
ראוי להדגיש את תרומתו המעשית של גל-נור למינהל הציבורי בישראל.
כנציב שירות המדינה הוא פעל לביזור סמכויות, לאקדמיזציה של השירות, לביטול המינויים הפוליטיים, להנהגת העדפה מתקנת לקבוצות מקופחות ועוד.
כסגן יו"ר המועצה להשכלה גבוהה, כיו"ר וחבר בוועדות ציבוריות רבות מאוד, כיועץ, כמורה וכמרצה הוא פעל ליישום תורתו ולהנחלתה.
ניסיונו כנציב שירות המדינה פורסם בספר ב-2003 - לא, אדוני הנציב: מאחורי הקלעים של הפוליטיקה והמינהל בישראל.
משנת 2007 עומד גל-נור בראש הפרויקט: "אחריות המדינה, גבולות ההפרטה וסוגיית הרגולציה", במרכז לצדק חברתי ודמוקרטיה ע"ש יעקב חזן במכון ון ליר בירושלים.
בפרויקט משתתפים כארבעים חוקרים מכל האוניברסיטאות בארץ מתחומי מדע המדינה, מדיניות ציבורית, כלכלה, משפטים ועוד, ובראשו ועדת היגוי של מומחים מתחומים אלה.
מטרת הפרויקט היא לתעד את מדיניות ההפרטה בישראל מאז 1985, לחקור את הסמכויות השלטוניות הניתנות והלא ניתנות להפרטה, ועל סמך המחקר להציע מסמך מדיניות שיוצג לציבור ויוגש למקבלי ההחלטות.
בהתאם לכך נבחנו ההיבטים התאורטיים של תפקיד המדינה וגבולות אחריותה; נבדקה ההפרטה בשירותים חברתיים (חינוך, בריאות, רווחה, תוכנית ויסקונסין); ובנושאים כגון: הפרטת הביטחון; הפרטת המרחב; הפרטת הפנסיה התעסוקתית; עובדים בעידן של הפרטה; וכן פרק על הגרעון הרגולטורי של עידן ההפרטה.
המחקרים יתפרסמו בספר בעריכתם של גל-נור, אמיר פז-פוקס ונעמי ציון, בהוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד בסוף 2013. המלצות המדיניות בספר כוללות סדרת מבחני-סף (לדוגמה, לגבי תחרותיות או חלוקה שוויונית) שיאפשרו לקובעי המדיניות לבחון אם וכיצד לבצע את ההפרטה, ובהבדלים המתבקשים, גם הלאמה.
בנוסף, מפרסם המרכז דוח שנתי הסוקר את ההפרטות וההלאמות שבוצעו באותה שנה בישראל, וכן ניירות מדיניות על סוגיות אקטואליות של הפרטה.
כדי לתרגם את ממצאי המחקר למדיניות הפרטה/הלאמה, הוכנה הצעה להסדרת תהליכי ההפרטה בחקיקה ראשית.
מטרת החוק היא לקבוע שיש מעשי שלטון שנשארים באחריותה, בַּעֲלוּתָהּ ובמימונה המלאים של המדינה, ושניתנים על ידי עובדי מדינה.
לעומת זאת, כאשר קיימת הצדקה לשנות את המצב לגבי מוצר או שירות ציבוריים, יש להנהיג הליך מסודר ושקוף בהתאם למדיניות כללית.
החוק משרטט את הגבולות של ה"גרעין קשה" של סמכויות שלטוניות שלהן אחראית המדינה, ואותן חייבת הממשלה כרשות מבצעת לבצע בעצמה; קובע גדרות להפרטה ומגדיר אמות-מידה להפרטות של פעולות הממשל שאינן מטבען בעלות אופי ממשלי, ובצדן מנגנוני פיקוח ובקרה שיש להקימם לאחר הפרטה.
בהמשך ישיר למחקר על ההפרטה, החל הצוות הבינתחומי בראשות גל-נור לבחון ב-2013 את מדיניות הרגולציה (אסדרה) בישראל.
המטרה היא להניח תשתית לידע כללי על רגולציה ולהכין המלצות על סמך המחקר למדיניות כוללת.
המחקר כולל שני חלקים: הראשון, ניתוח סוגיות כלליות בשאלת הרגולציה, תוך בחינת הסוגיות השנויות במחלוקת בין תפיסות שונות.
השני, בחינה פרטנית של תחומים בהם מבצעת המדינה רגולציה כגון: שרותי רווחה, בנקאות, תחבורה ציבורית, משאבי אנוש, תקשורת, איכות הסביבה, ארגוני המגזר השלישי, שלטון מקומי, חברות ממשלתיות.
על סמך ממצאי המחקר יוצג מיפוי של אחריות המדינה ותפקידיה הרגולטורים, לרבות המסגרות הארגוניות העוסקות בכך, ויוצגו המלצות למדיניות רגולציה, לרבות "מורה דרך" לניהול תהליך קבלת החלטות בענייני הפרטה, המיועד לשרת את מקבלי ההחלטות במשרדי הממשלה השונים, בבואם לבחון את נחיצותן ויעילותן של הפרטות.
ראשיתה של הדמוקרטיה בישראל, עם עובד 1985, 390 עמ' .
זכה בפרס פרץ נפתלי במדעי החברה, 1987.
ושבו בנים לגבולם: ההכרעות על מדינה ושטחים בתנועה הציונית, הוצאת מאגנס והמרכז למורשת בן-גוריון, 1995, 355 עמ'.
לא, אדוני הנציב!: מאחורי הקלעים של הפוליטיקה והמינהל בישראל, הוצאת ידיעות אחרונות ומכון ירושלים לחקר ישראל, 2003, 623 עמ'.
מינהל ציבורי בישראל: התפתחות, מבנה, תפקוד ורפורמות, הוצאת אקדמון, 2007, 186 עמ'.
יצחק גל-נור, ג'ניפר אושר ואלמה גדות- פרז, הסביבה הפוליטית של קביעת מדיניות ציבורית בישראל, הוצאת מאגנס, 2012.
(עם אמיר פז-פוקס ונעמי ציון), גבולות ההפרטה ותחומי האחריות של המדינה, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון ון ליר, 2013 (בדפוס).
(עם דנה בלאנדר), המערכת הפוליטית בישראל, הוצאת עם עובד והמכון הישראלי לדמוקרטיה, 2013.
יצחק גל-נור, הבט אחורה בחיוך, הוצאת כרמל, 2024 - אוטוביוגרפיה
"אינדיקטורים חברתיים ותכנון חברתי בישראל", מדינה וממשל, כרך א' חוברת 2, 1971, עמ' 7–24.
הטיפול הפרלמנטרי בתקציב המדינה, ירושלים: מכון תבל, 1972, 24 עמ'.
"המשבר במערכת הפוליטית בישראל", אצל משה ליסק וברוך קני-פז, עורכים, ישראל לקראת שנות האלפיים: חברה, פוליטיקה ותרבות, הוצאת מאגנס, 1996, עמ' 144–175.
"הקונספציה שמאחורי הקונספציה: מלחמת יום הכיפורים והלקחים שלא הופקו" אצל משה שמש וזאב דרורי, עורכים, טראומה לאומית: מלחמת יום הכיפורים אחרי שלושים שנה, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2008, עמ' 263–281.
רבקה פלדחי, יוסי יונה ויצחק גל-נור, "המחאה של קיץ 2011", אצל יוסי יונה ואביה ספיבק, עורכים, אפשר גם אחרת, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2012, עמ' 47-25; 102-65.
יצחק (צחי) גלבוע (נולד ב-1963) הוא כלכלן ישראלי, דיקן בית הספר טיומיקין לכלכלה באוניברסיטת רייכמן ופרופסור אמריטוס לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו עוסקים בתורת ההחלטות ובתורת המשחקים.
סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב בשנת 1982, ובנוסף סיים תואר בכלכלה באותה שנה.
בשנת 1984 סיים תואר שני בכלכלה בהנחיית פרופסור דוד שמיידלר.
בשנת 1987 סיים דוקטורט בהנחיית פרופסור דוד שמיידלר.
בשנת 1987 החל ללמד בבית הספר לניהול באוניברסיטת נורת'ווסטרן באילינוי.
בשנת 1990 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1992 לפרופסור מן המניין.
בין השנים 1997 ל-1999 לימד באוניברסיטת בוסטון.
במקביל, בשנת 1997 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב הוא פרש ממנו כפרופסור אמריטוס.
הוא היה ראש התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן.
בשנת 2008 הצטרף לסגל אוניברסיטת פריז HEC.
בשנת 2020 לימד באוניברסיטת רייכמן (הבינתחומי הרצליה) כמרצה אורח.
הוא סגן עורך של כתב העת הכלכלי Econometrica.
יצחק גלבוע נשוי לפרופסור איוה גלבוע שכטמן, פסיכולוגית קלינית מומחית וחוקרת באוניברסיטת בר-אילן.
יצחק דה לנגה (נולד ב-20 במרץ 1951) הוא צייר ישראלי.
דה לנגה גדל והתחנך בתל אביב, למשפחה שמוצאה מגרמניה ומהולנד.
בין 1975 ל-1977 למד אמנות, תוך התמחות בסדנאות רישום, ציור והדפס באקדמיית Vrij Academie שבהאג.
לאחר מכן המשיך בלימודים לתואר שני ב-Gerrit Rietveld Academie שבאמסטרדם, אותם החל ב-1977 וסיים בשנת 1982. לאחר סיום לימודיו שב לישראל, ומאז הוא אמן פעיל, עוסק בהוראה ובהנחיית אמנות קהילתית.
דה לנגה לימד במכללת תל-חי, מכללת עמק הירדן, מכללת צפת, מכללת הגליל המערבי, המכללה האקדמית אורנים.
כן לימד בטכניון בפקולטה לארכיטקטורה.
בין 1987 ל-1995 יזם, הקים וניהל את "סדנא בנוף" ביער ביריה.
לאחר מכן הקים בשנת 1995 סטודיו לאמנות בנהריה.
ב-2006 הקים את "הקצה - מרכז לאמנות, תרבות וחברה בגליל", אשר הפעילה גלריה ופרויקטים חברתיים בתחומי האמנות, התרבות והחינוך, עד לסגירתו בסוף 2017. בשנת 2006 ייסד את עמותת "מרכז הקצה", בה חברים אנשי אמנות, תרבות, חינוך וחברה.
דה לנגה הציג את עבודותיו בתערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות.
בין היתר הוצגו תמונותיו במוזיאון ישראל בירושלים (בתערוכה "תמונות מחיי משפחה" ב-2009) במוזיאון חיפה לאמנות ובמוזיאון ינקו דאדא בעין הוד, מוזיאון פתח תקווה לאמנות ומוזיאון "Amstelle Museum" בעיר אמסטלפיין בהולנד, וכן בגלריות לאמנות בישראל, הולנד וגרמניה.
עבודותיו נרכשו ונמצאו במוזיאונים בישראל ובאוספים פרטיים ברחבי העולם.
עבודותיו של דה לנגה עוסקות בחיפושיו אחר השורשים, בגורלם של בני משפחתו שנספו בשואה, בחיי משפחה על רקע אסון ממשמש לבוא, בעבר או אף בהווה, ולאחרונה במבט נוקב אל הנוף האורבאני הישראלי בסדרת הציורים "הנפילים" העוסקת במתחמי הבניה החדשים בגוש דן ובירושלים, המסמנים בנייה בנוף מתעמת, שנוי במחלוקת, אפוקליפטי כמעט.
דה לנגה נשוי לאמנית לי רמון, שותפתו להקמת והפעלת "מרכז הקצה", ואב לשניים.
"מקודשת", חתונה - אמנות ואתנוגרפיה, תערוכה קבוצתית במוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה בקיבוץ ברעם.
אוצרות: חנה הרמן וסול לנזיני, יוני 2013
הנפילים - Mont Fort, בגלריית סינמטק ירושלים, אוצר: פרופ' חיים מאור.
פברואר 2013, ובבית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב, נובמבר 2012
" הנפילים" בית האמנים תל אביב, 2012
יצחק (גרגורי) דַ'ארְבֶּלֶה (אמציסלבסקי) (20 באוגוסט 1847– 24 ביוני 1911) היה רופא, איש העלייה הראשונה, שבעשור האחרון של המאה ה-19 שימש מנהל בית החולים רוטשילד בירושלים.
מלבד עיסוקו הרפואי חקר את תולדות יהדות ספרד ולשונהּ, ושימש היושב-ראש הראשון של חברת שפה ברורה, שממנה קם ועד הלשון העברית.
יצחק דַ'ארְבֶּלֶה נולד בפולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשם יצחק אמציסלבסקי ליעקב ולציפה לאה (הלן) לבית וורשבסקי, משפחה חרדית מחסידות חב"ד, שהעניקה לילדיה חינוך תורני והשכלה כללית.
למד בחדר וסיים גימנסיה רוסית.
בשנת 1864 התקבל לאיגוד הסוחרים בפולאטבה.
בספטמבר 1865 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת פטרבורג, שם למד עד סוף שנת 1870.
סיים תואר דוקטור לרפואה בסורבון שבפריז.
שימש כקצין רפואה בצבא הצאר.
השתתף ב בחזית דוברוג'ה תחת פיקודו של גנרל צימרמן.
עזב את הצבא הרוסי ועבר לשווייץ, שם טיפל בחולי שחפת.
בעיירת הקייט מונטרה טיפל באציל רוסי בשם פיודור לוקיאנוב, שסבל משחפת.
אמציסלבסקי נישא לבתו, סופיה לוקיאנובה (נוצרייה אורתודוקסית; 1855-1883), חרף התנגדות הוריו, באלכסנדריה שבמצרים.
משם הזמין אותו הסולטאן ברגש אבן סעיד (Sultan Barghash of Zanzibar) מזנזיבר, לשמש כרופאו האישי.
הסולטאן הפקיד בידיו גם שליחויות דיפלומטיות חשובות בבירות אירופה.
בעת שהותו בזנזיבר שינה את שם משפחתו מאמציסלבסקי לד'ארבלה, על שם אי קטן שהסולטאן העניק לו במתנה לאות הוקרה.
סופיה, רעייתו, יצאה לדרום אפריקה כדי לעבור טיפולים נגד שחפת, אולם נפטרה שם באוקטובר 1883 ממחלתה.
ד'ארבלה יצא מזנזיבר לדרבן בדרום אפריקה, הגיע לשם ביוני 1884 ונשאר שם, לכל הפחות, שלושה חודשים.
שם היה בקשר עם הקהילה היהודית ושלח דיווחים לעיתון הג'ואיש כרוניקל בלונדון.
בשנת תרמ"ו (1886) ביקר בפריז, שם הציגו הרב של פריז בפני הברון רוטשילד.
רוטשילד שכנע אותו לעזוב את זנזיבר ולעלות לארץ ישראל כדי לשמש רופא במושבה ראשון לציון.
בסוף 1887 עלה לארץ והתיישב בראשון לציון.
הוא שירת כרופא של ראשון לציון וסביבתה, וכאות הוקרה על מסירותו העניקו לו פקידי הברון רוטשילד חלקת שדה וכרם במושבה.
מנהל בית החולים רוטשילד בירושלים
ד'ארבלה נישא בירושלים למאלויה (מלוינה; 1865-1950) ילידת ממלכת הונגריה, אחותו של ד"ר יצחק שוורץ.
בשנת 1889, לאחר פטירת גיסו, ד"ר שוורץ, שהיה מנהל בית החולים רוטשילד, נתמנה ד'ארבלה תחתיו כמנהל בית החולים; אנשי ראשון לציון ניסו להניאו מכך, ואף פרסמו מודעה בעיתון "הצבי", אך ללא הועיל.
הוא שימש בתפקידו כעשר שנים, והקדיש את רוב זמנו לניהול בית החולים ולטיפול בחוליו.
בתקופת שהותו בירושלים התפרסם ד"ר ד'ארבלה והיה איש חברה בעל מעמד.
ביתו, שהיה בסמוך לבית החולים רוטשילד ברחוב הנביאים 54 (משמש משנת 2018 כמלון בוטיק "וילה בראון"), שימש מוקד לבילוי חברתי של החברה הגבוהה בעיר ושל דיפלומטים זרים.
בני הזוג ד'ארבלה נהגו לערוך נשפים בביתם ופיזרו הון רב על חיי חברה נוצצים.
בשנת 1899 נאלץ ד"ר ד'ארבלה להתפטר מניהול בית החולים, בעקבות הלשנה של מנהל משק הבית של בית החולים.
שנה אחת היה מחסור בעצים, וד'ארבלה ציווה לקחת קורות ששימשו את בית החולים ולהשתמש בהן להסקה.
כמו כן, כשראה ד'ארבלה כי יריעות בד ששימשו את בית החולים התבלו, הגה רעיון להשתמש בהן לתפירת כלי לבן, כותנות, מכנסיים וטליתות-קטנות לחולים; הוא לא שם לב שעל הבד מוטבעים שני חותמים, של הנוצרים הפרסביטריאנים ושל בית החולים.
כשנתגלע סכסוך בין ד"ר ד'ארבלה לבין מנהל משק הבית של בית החולים, החליט מנהל משק הבית לספר לבעלי בית החולים, משפחת רוטשילד, על מעשה המנהל.
הוא שלח לפריז חבילה ובה בגדים שנתפרו מיריעות בית החולים, ועליהם חותם נוצרי וחותם בית החולים.
בעקבות המעשה נאלץ ד'ארבלה להגיש את התפטרותו.
בתקופת שהותו בארץ ישראל עסק ד'ארבלה ברכישת אדמות ברחבי הארץ.
את ניהול אדמותיו בראשון לציון הפקיד בידי דודנו חיים יעקב קרישבסקי.
יחד עם גיסו אלכסנדר אפטקמן (שהיה נשוי לאחותו רוזה) ואחיינו קרישבסקי היה ד'ארבלה בין גואלי אדמות סג'רה.
ד'ארבלה היה בקי בשתים עשרה שפות.
בשנת תרנ"ו (1896) פרסם בירושלים מילון עברי-ספרדי כדי שישמש כלי עזר לדוברי ספרדית הרוצים להשתמש בשפה העברית.
הוא חקר את תולדות היהדות הספרדית.
לדבריו, לאחר שחקר את שורשי משפחתו, גילה כי ראש משפחת אמציסלבסקי וראש משפחת קרישבסקי היו דודנים וכי מוצאם המשותף הוא ממשפחה ספרדית בשם דה-לטס.
ד'ארבלה היה ממייסדי חברת "שפה ברורה", שבין חבריה היו אליעזר בן-יהודה, הרב יעקב מאיר וחיים הירשנזון.
בשל מעמדו הציבורי הרם התמנה ד'ארבלה לעמוד בראשה.
כינוס היסוד, בה' באלול תרמ"ט (1889), התקיים בביתו של ד'ארבלה.
אליעזר בן-יהודה הסכים למינויו של ד'ארבלה לראש החברה כי "הוא צריך להיות הלב".
אחיו של ד"ר ד'ארבלה היה יהודה לייב אמציסלבסקי, פעיל ציוני ובעל אדמות בראשון לציון.
אחותם, רוזה, נישאה לאלכסנדר אפטקמן, אף הוא בעל אדמות, מגואלי סג'רה.
בתם נדיה אפטקמן נישאה לאהרון הלוי, בנו של ההיסטוריון וחוקר השפות השמיות פרופ' הלוי מסורבון.
אהרון הלוי היה מורה במקוה ישראל, ולאחר מכן כיהן כמנהל בתי ספר של אליאנס.
לד"ר ד'ארבלה היו חמישה ילדים: ניקולאי וסופיה רחל (מאשתו הראשונה), ועוד שלושה בנים שחיו באיטליה, האחד מהנדס, השני קצין בכיר בצבא האיטלקי, והשלישי איש אקדמיה, נולדו לו נכדים ונכדות מכל ילדיו.
הבת, רחל, נישאה לתיוודר שפר, אזרח אוסטרו-הונגריה, וטרינר בהכשרתו.
לאחר שעזב את משרתו בבית החולים רוטשילד, היגר ד'ארבלה עם משפחתו, בשנת 1900, לפלרמו שבסיציליה, שם עבד כרופא.
בעקבות רעידת אדמה שהתחוללה שם (במסינה, בסוף שנת 1908), ירד מנכסיו, ונאלץ לעזוב את סיציליה.
הוא תכנן לשוב ארצה, אולם ב-24 ביוני 1911 מת בפתאומיות כשהוא חסר-כול.
נטמן בבית העלמין היהודי בתוניס.
מקום קבורתו המדויק אינו ידוע כיום, כיוון שרישומי בית העלמין מתעדים את הקברים רק החל משנת 1927.
עיריית ראשון לציון קראה על שמו רחוב בשיכון המזרח.
יצחק דה פינטו (Isaac de Pinto; אמסטרדם, 1717 – האג, 14 באוגוסט 1787) היה יהודי-הולנדי ממוצא פורטוגזי.
הוא היה פילוסוף, חוקר, כלכלן, פוליטיקאי ואיש עסקים, ממבשרי תורת הכלכלה המודרנית.
היה אחד המשקיעים העיקריים של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
הוא חי באמסטרדם, פריז ולונדון, וקיים קשרים עם אישים חשובים של הנאורות האירופית.
פינטו גדל בבית הידוע בשם בית דה פינטו.
אביו דוד פינטו היה הבעלים של אחוזה גדולה על האמסטל.
אמו הייתה לאה בלמונטה חימנז, שוננברג לפני נישואיה.
דה פינטו נישא בשנת 1734 לרחל בלמונטה, אחייניתו.
בשנת 1742 נשא פינטו שני נאומים עבור קבוצת מלומדים יהודים ספרדים שנקראה "האגודה לידידות".
לאחר תקופה קצרה עבר לחיות ב - Nieuwe Keizersgracht באמסטרדם עם אברהם פררה, בעל המניות העיקרי של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
לאחר שרכש השכלה מקיפה, פרסם דה פינטו את המאמר הראשון שלו, בו הוא עוסק בגידול בעוני בקרב היהודים הפורטוגלים ומציע לשלוח את היהודים העניים למושבות האנגליות או ההולנדיות באמריקה, כגון סורינאם, קוראסאו, ג'מייקה או ברבדוס.
כבעל עניין שהפעיל באזור חברת סחר קולוניאלית, הצעה זו הייתה מועילה גם עבורו.
בכך, טען פינטו, הייתה מושגת הקלה בטיפול בעוני, והוא הציע לייסד קרן חיסכון בכספים שיופרשו.
כסיבות אחרות להתרוששות הקהילה שלו, הוא מונה את המיסוי הגבוה על יהודים פורטוגזים, פשיטת רגל של חברות משפחתיות (כתוצאה מניוון), אפליה של סוכנים יהודים, מלחמות הולנד-אנגליה, ואת ההגירה של יהודים אשכנזים ממזרח אירופה.
דה פינטו תמך במלחמת הירושה האוסטרית בוויליאם הרביעי, שהיה גם המנהל של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
הוא סייע לו כספית בשנת 1747 כדי להדוף את הצרפתים בברגן אופ זום.
בתמורה, הוא השתדל להקל על האיסור של הסוחרים היהודים לסחור במלפפונים, בגדים או דגים ברחובות, וכן לאפשר להם להצטרף לגילדות.
מעורבותו של דה פינטו כמתווך בסיום מלחמת שבע השנים, הקנתה לו קצבה לכל החיים של 500 לי"ש מחברת הודו המזרחית הבריטית.
עיקר חשיבותו של דה פינטו בביקורתו על תורתם הכלכלית של הפיסיוקרטים (שראו בחקלאות את הבסיס לפעילות הכלכלית) ועל תורתו של אדם סמית, אבי תורת הכלכלה המודרנית (שהדגיש את תפקיד העבודה כיוצרת ערכים כלכליים).
פינטו היה בין הראשונים (ואולי אף הראשון) שהדגיש את חשיבות הפעולה הכספית הטהורה - בבורסה, באשראי בנקאי, בחוב לאומי - לפיתוח המשק הכלכלי.
גם בפעילות ספקולטיבית ראה מכשיר כלכלי מועיל (קרל מרקס ציטט זאת בספרו הקפיטל והתנגד לדעתו של דה פינטו).
בשנת 1762 הוא פרסם באמסטרדם את ספרו "Essai sur le Luxe".
בשנת 1763 דה פינטו פשט את הרגל כתוצאה מספקולציות לא זהירות.
הוא נאלץ למכור את ביתו ב "Nieuwe Herengracht", בית שכלל אוצרות אומנות רבים, כולל חמישה ציורי קיר מפורסמים שצוירו על ידי יאן וינקס .
דה פינטו נאלץ לעבור לאחוזה אחרת בהאג, אולם הוא ומשפחתו הוזמנו לארמון כאשר מוצרט ואחותו ניגנו.
בשנת 1768, שלח פינטו מכתב לדני דידרו בנושא "Du Jeu de Cartes".
אחת הדמויות החשובות ביותר שאיתן החליף דה פינטו דעות על הכלכלה היה דייוויד יום.
חיבורו הכלכלי העיקרי "מסה על המחזור ועל האשראי" הופיע באמסטרדם בשנת 1771, הודפס פעמיים ותורגם לאנגלית ולגרמנית.
ספרו "Précis des Arguments Contre les Matérialistes" פורסם בהאג בשנת 1774. ספריו פורסמו בצרפתית (אמסטרדם, 1777) וגם בגרמנית (לייפציג, 1777).
דה פינטו היה איש רחב אופקים, שקיים קשרי מכתבים עם האנציקלופדיסטים הצרפתיים, ובראשם וולטר.
במאמרו "הרהורי ביקורת" הוא יצא להגנת העם היהודי בפני התקפתו של וולטר, בערך "יהודים" ב"מילון הפילוסופי" שלו.
במאמר טען דה פינטו שוולטר שגה כשהקיש מתכונות שליליות של פרטים מסוימים על כלל האומה.
הוא שיבח את היהודים ממוצא ספרדי ופורטוגלי, אשר רמתם התרבותית גבוהה ותרומתם לארצות שבהן הם שוכנים (בפרט הולנד) רבה, בניגוד לדעת וולטר שהיהודים רק מזיקים לסביבתם.
דה פינטו הודה שמצבם של היהודים בפולין ובגרמניה קשה יותר, וחייהם מוגבלים במידה רבה לקיום בסיסי, אך הוא תלה מצב זה באפליה וברדיפות שהם סובלים מהם, וטען שיש להעריכם על דבקותם במורשתם למרות התנאים הקשים.
במכתב תשובה ששיגר לדה פינטו הודה וולטר כי "שגיתי כשיחסתי את פשעי היחידים לעם שלם", והבטיח לתקן במהדורות הבאות, אך בו זמנית המשיך לבקר את אבות אבותיו של פינטו: "...כאדם מבני העלייה וודאי לא היית הורג עשרים וארבעה אלף איש רק מפני שנזדווגו עם נשים מדייניות".
הרב יצחק גרודזינסקי (תרפ"ט, 1929 – ד' בטבת ה'תש"ף, 31 בדצמבר 2019) היה רב ישראלי, מייסד וראש כולל תורת אברהם בבני ברק.
נולד בקובנה, לרב אברהם גרודזינסקי, מנהלה הרוחני של ישיבת סלבודקה, ולחסיה, בתו של הרב דב הירש הלר, שאף הוא היה משגיח בישיבה.
נקרא על שם סבו, רבי יצחק (איטש'ע) גרודזינסקי מוורשה, שהיה קרוב לחפץ חיים.
אמו נפטרה ממחלה כשהיה בן שנתיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבד את אביו וכמה מאחיו.
בסוף המלחמה עלה לארץ ישראל דרך איטליה, באמצעות אשרה שהשיג עבורו גיסו הרב חיים קרייזווירט.
למד בישיבת חברון ובישיבת באר יעקב.
נישא למרים, בתו של הרב מרדכי אלתר זליבנסקי.
לאחר נישואיו שימש כמשגיח בישיבת תפארת ציון.
התגורר בבני ברק, ובמשך עשרות שנים עמד בראש כולל 'תורת אברהם' בשכונת רמת אהרן בעיר, שייסד על שם אביו, וכן הוציא לאור את כתביו.
כראש הכולל בפועל שימש הרב אריה אברהמס.
הרב גרודזינסקי נהג להגיע לכולל כדי למסור שיחות מוסר ביום השנה לאביו ובהזדמנויות נוספות.
הרב גרודזינסקי שימש במשך עשרות שנים כבעל התפילה בימים הנוראים בכולל חזון איש.
גיסיו (בעלי אחיותיו): הרב חיים קרייזווירט, הרב שלמה וולבה והרב ברוך רוזנברג; הרב חיים זליבנסקי (אח אשתו) והרב משה דוד ליפקוביץ (נשוי לאחות אשתו).
חתנו הוא הרב בן ציון קוק.
אחותו, הרבנית רבקה וולבה, העלתה את קורות המשפחה בימי המלחמה בספרה 'ואמונתך בלילות'.
הרב יצחק (איצ'ה) גרודזינסקי (נפטר בכ"ה בסיון תרפ"א) היה רב ועסקן חשוב בוורשה בתחומי התורה, החינוך והחסד.
כונה 'תוצר של החפץ חיים' או 'החפץ חיים של וורשה' חי ופעל בתקופת מלחמת העולם הראשונה ולפניה.
אבי משפחת גרודזינסקי - משפחה שהולידה רבנים ואישי רוח מרכזיים.
עוד בצעירותו, בשנות השבעים של המאה התשע עשרה יסד חברות לימוד לפועלים ופשוטי העם.
מיד בתחילת דרכו הכיר את החפץ חיים שהגיע לוורשה לרגל הדפסת ספריו.
בהשפעתו, תמיכתו ועידודו התפתחו מוסדותיו של ר' איטשע לכדי רשת מוסדות תורניים בכל רחבי ורשה היהודית, כאשר התלמידים יוצאי ישיבותיו של ר' איטשע נוטלים חלק בפתיחת שלוחות חדשות ופיתוח הרשת.
בין השאר יסד ישיבה קטנה, תלמוד תורה, ישיבה גדולה ישיבת תורת חיים, בית כנסת ברחוב ספודזינסקי ובית מדרש לומדי תורה לבעלי מלאכה הקובעים עיתים לתורה.
ביתו של רבי יצחק היה בית הכנסת אורחים מרכזי לכל באי ורשה התורנית מכל שכבות העם, שימש כמקום מפגש ואכסניה לגדולי תורה שנזדמנו לוורשה להדפסת ספרים או איסוף כספים וכמקום לינה וסעד לנזקקים, עוברי דרך וחולים שבאו לרושה וסביבותיה להתרפאות.
היה פעיל גם בעסקנות ציבורית, תיקון עירובין והפצת ספרי רבו החפץ חיים.
עמד בקשרים עם הממשל והשתמש בהם לשחרור בחורים מגיוס או אנשים שהסתבכו עם השלטון מסיבות אחרות.
היה מקורב לגדולי דורו, ובייחוד לחפץ חיים, לרבי יוסף דב סולוביצ'יק ולבנו רבי חיים, לרבי חיים לייב מסטוויסק ועוד.
היה נשוי לקרובת משפחתו חיה מלכה לבית גרודזינסקי, לאחר פטירתו עלתה לארץ ישראל ונפטרה בחברון בשנת תרפ"ח.
הרב משה - משגיח ישיבת תורת חיים בוורשה.
עלה לארץ ישראל ונרצח במאורעות תרפ"ט בחברון.
חמיו של הרב אברהם נשר (אדלר).
הרב אברהם - משגיח ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה.
רבקה - אשת הרב ישראל צבי וינצימר.
אחיו היו: הרב יעקב ישראל והרב שלמה שנרצח בשואה.
יצחק דביר (דוידוביץ'; 26 באוקטובר 1926 – 14 בינואר 1997) היה קצין צה"ל בדרגת סגן-אלוף, שירת כמפקד אוניות בחיל הים, כנציג משרד הביטחון בגאנה ובאתיופיה והפליג כרב חובל בחברת צים.
הקים וניהל את מסוף המכולות בנמל חיפה במסגרת "הדרים" חברה בת של צים.
יצחק דביר נולד בחיפה לפנחס דוידוביץ' וציפורה לבית בלומברג.
למד בבית הספר אליאנס בחיפה, והמשיך בבסמ"ת שליד הטכניון בחיפה אותו סיים בשנת 1944. תוך כדי הלימודים היה פעיל בימיה של הפועל בנמל חיפה.
בין התאריכים 1/12/45 - 21/6/45 שימש כנוטר במשטרת המנדט, משטרת היישובים היהודים באזור חיפה T.A.C וכמו כן במשמר החופים.
בשנים 1946 – 1948 היה פעיל בהגנה, התגייס לפלמ"ח לפלוגה הימית (פל"ים),
מספר חבר 6313, במסגרת זו היה פעיל בעליה ב', באביב 1947 עבר קורס מ"כים בג'וערה.
לקח חלק בקרבות על שחרור חיפה - פיקד על היחידה המיוחדת בקרב על כיבוש ואדי ניסנאס.
בשנת 1948 - הפליג עם האנייה 'אח"י דרום אפריקה (ש-29)' להביא נשק שנרכש באירופה
השייטת הקטנה – פיקוד על מספר ספינות משמר.
סוף 1948 פיקוד קרוסטלה ינואר 1949 פיקוד על ספינת המשמר אח"י דרור מ-21. מאוחר יותר בשנת 1949 פיקוד אח"י הפורצים מ-17
שייטת הפולשות - אפריל 1950 פיקוד אח"י רמת רחל פ-51
נובמבר 1950 פיקוד על האניה המגויסת אח"י דרום אפריקה
פברואר 1951 פיקוד אח"י מעוז (ק-24) לשעבר אוניית המעפילים בן הכט
ב-15 ביולי 1953 צוות הפריגטה מכבה שרפה גדולה שפרצה במחסן באי 'איוס' וסיכנה את בתי התושבים.
זכה למכתב תודה של ראש העיר 'איוס'
ב-12 באוגוסט 1953 ארעה רעידת אדמה חזקה באיים קפלוניה וזקינתוס, השייטת הגדולה מגישה סיוע חיל הים הישראלי לנפגעי הרעש באיי יוון השייטת צוינה לשבח מפקד השייטת שלמה אראל ויצחק דביר מפקד הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) זכה לעיטור "אביר מסדר הפניקס" המלכותי מאת פאולוס, מלך יוון.
1953 הועלה דביר לדרגת דרגת סא"ל ומספטמבר 1953 עד אפריל 1954 שירת כראש ענף מבצעים במטה חיל הים.
וב-15 ביוני 1955 סיום קורס מתקדם לקצינים
מיולי 1955 עד מרץ 1956 תיפקד כסגן ראש מחלקת כח אדם.
איברהים אל-אוול - לאחר הקרב בו נשבתה האוניה המצרית - בנובמבר 1956 – מונה סא"ל יצחק דביר לפיקוד על המשחתת שנשבתה.
תחת פיקודו היא תוקנה והוחזרה לכשירות מבצעית בשם אח"י חיפה (ק-38) על שם העיר אותה הפגיזה.
דביר המשיך בפיקוד עד שנת 1958.
בעת מלחמת ששת הימים גויס לשירות מילואים והיה מפקד נמל חיפה האזרחי וקיים את הקשר עם חברת צים.
בעת מלחמת יום הכיפורים גויס לשירות מילואים בענף צי הסוחר- מחלקת מבצעים חיל הים - ועמד בקשר עם המיכליות במפרץ אילת ואלה שהופנו מהים האדום סביב אפריקה.
נציגות בגאנה –בשנים 1958 1961 נשלח דביר על ידי משרד הביטחון לייעץ לנשיא גאנה בבחירת יאכטה נשיאותית במסגרת זו עסק ברכישת הספינה באיטליה ביצוע שיפוצים והתאמה לתפקודה כספינת הנשיא שנקראה 'קאנטאמנטו' וכמו כן הכשיר צוות גאנאי לשירות על הספינה.
כרב החובל של 'קאנטאמנטו' ביצע דביר הפלגות בין איטליה גאנה ובריטניה.
חינוך ימי - 1965 – 1970 דביר עסק בהקמה וניהול של בית הספר הימי בחיפה "כפר זמיר" על פי בקשת אבא חושי ראש עירי חיפה.
בית ספר זה תוכנן במיוחד לשילוב בנוסף לתפקידי ימאות רגילים גם אלמנטים של עבודת נמלים מודרנית.
לאחר שלושה מחזורים נסגר בית הספר והתלמידים עברו לכפר גלים
שליחות באתיופיה - 1970- 1973 שהות באתיופיה כיועץ שר התחבורה האתיופי והשגחה על אזור באב אל מנדב מטעם משרד הביטחון, חזרה לארץ 1973 בגלל ניתוק היחסים בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
שוב רב חובל 1974 – 1978 הפלגות כרב חובל באוניות צים
חברת צים - 1978 – 1987 הקמה וניהול מסוף מכולות "הדרים" בנמל חיפה
ייעוץ בספנות - 1987 פרישה מצים המשך מתן ייעוץ ופיקוח על טעינת כלי שיט בישראל ומחוצה לה עבור חברות ספנות עמילי מכס ומובילים ימים.
1949 נישואין לדבורה לבית מרדר לזוג נולדו שני בנים.
הבכור אודי שירת כמפקד ספינות טילים ונעשה אל"ם בחיל הים.
הבן השני רמי שירת כטייס מסוקי קרב בחיל האוויר.
דבורה דביר, דביר יצחק (איצ'ה דוידוביץ') מתוך הספר "שערים פתוחים" אסופת זכרונות ההעפלה 1945-1948,הוצאה לאור קרן פלי"ם, ע' 177.
דניאלה רן, ראיון עם יצחק דביר – חיל הים 21 בספטמבר 1993.
אילנית פנר, שלשה נכדים סיימו קורס חובלים, יאיר אראל, אסף שולמן וטימור דביר, 'שובל' מידעון עמותת חיל הים, אוגוסט 1998 עמ' 2.
יצחק גליקר (1882–1950) היה הרופא הראשון של קופת חולים כללית בחיפה ומנהל המחלקה המדיצינית במרכז קופת חולים.
גליקר נולד בז'ברז' שבפולין, בנם של פרימה ואלימלך, אח בכור לשלושה בנים ובת.
בתקופת היותו תלמיד תיכון, השתתף בפעילות של תנועת "צעירי ציון", ביחד עם אחיו צבי ועם אריה פייגנבאום.
למד רפואה בלבוב והשתלם בברלין.
באותה שנה עבד כרופא במושבה חדרה.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא אוסטריה כרופא צבאי, בשנת 1920 חזר לארץ ישראל.
גליקר היה חבר בסניף הסתדרות הרופאים בחיפה שהקים הד"ר הלל יפה, עם חברים נוספים: ד"ר חיים יסקי, ד"ר ברוך ניסנבוים, ד"ר לייב עפרון וד"ר נחום שימקין.
בשנת 1920 עבד בבית החולים "הדסה" בחיפה.
גליקר היה הרופא הראשון של קופת חולים בחיפה.
משנות העשרים של המאה ה-20, התחיל לעבוד בקופת חולים בחיפה, ומאוחר יותר ניהל את המחלקה המדיצינית.
נפטר ב-1950 בחיפה, והובא למנוחות בבית העלמין חוף הכרמל בעיר .
התחתן עם חנה פלד ולהם נולדה בת - אמיליה (מילה).
חנה נפטרה כמה שנים לאחר מכן משחפת.
התחתן בשנית עם חנה בת אלימלך בלאי ובשנת 1933 נולד בנם יוחנן.
אחיו, ד"ר אריה ליאון גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1933, היה רנטגנולוג.
אחיו, ד"ר צבי הירש גליקר, עלה לארץ-ישראל בשנת 1933, היה רופא פנימי, ממקימי קופת חולים לאומית.
בשנת 1953 נקראה המרפאה ברחוב הנזירות 27 בחיפה על שמו של גליקר, "מרפאת יצחק".
ב-1965 נחנכה במקום מרפאה חדשה שנקראה על שמו
בחיפה הוקם גן על שם יצחק גליקר.
ב-1951 ניטעה חורשה על שמו של ד"ר גליקר בהר הגלבוע.
הרב יצחק דדון (נולד בשנת ה'תשכ"ו) הוא מחבר ספרים תורניים וחוקר במכון הלכה ברורה.
גדל במושב שוקדה בדרום, למד בישיבה התיכונית בכפר מימון ובישיבת ההסדר נווה דקלים בגוש קטיף, אצל הרב יעקב אריאל.
לאחר מכן עבר לישיבת מרכז הרב שבה למד כשני עשורים אצל הרב אברהם שפירא והרב שאול ישראלי.
הרב דדון הוא מחברי מכון הלכה ברורה.
בסביבות שנת ה'תשס"ה הקים עם אברך נוסף את הישיבה התיכונית 'שערי רחמים', שם שימש כר"מ.
לאחר מכן שימש ר"מ גם בישיבת "מבקשי השם" באזור בית שמש.
כמו כן היה ממקימי בית הספר "צופיה" לבנות בקריית משה.
ביום חמישי בערב, אור לל' באדר א' ה'תשס"ח, 6 במרץ 2008, הגיע מחבל פלסטיני לישיבת מרכז הרב וביצע פיגוע ירי בו נרצחו 8 מתלמידי הישיבה.
על פי תחקיר המשטרה, שני שוטרי סיור, שוטר ושוטרת, שהגיעו למקום, נמנעו מלחתור למגע עם המחבל.
השוטרת עצרה אוטובוס בסמוך והשוטר נכנס עם רובה לחצר הישיבה אולם לא ירה.
מיד לאחר מכן הגיעו למקום דדון, אחד מאברכי הישיבה שהיה חמוש באקדח, וסרן דוד שפירא, בוגר הישיבה המתגורר בסמוך, קצין בחטיבת הצנחנים, שהיה חמוש ברובה סער.
הרב דדון התמקם בגגון ממול לספריה, כשהמחבל יצא מהספרייה ירה עליו הרב דדון 2 כדורים בראש.
מיד לאחר מכן הגיע דוד שפירא, שניהם המשיכו לירות במחבל והרגו אותו בפתח הספרייה, כ-15 דקות לאחר תחילת האירוע.
משטרת ישראל העניקה לרב דדון תעודת הוקרה על הריגת המחבל.
בשנת ה'תשפ"ד שימש כר"מ בישיבת מבקשי ד' וחדל מלשמש.
כעת, הרב דדון משמש בבקרים כר"מ בישיבת 'נעם', ובשעות הצהרים והערב לומד בישיבת מרכז הרב.
נשוי לבתו של הרב מנחם נאבת, נשיא מוסדות שערי תורה, לשעבר ראש מוסדות שערי תורה בצרפת.
לרב דדון שישה בנים ושלוש בנות.
כמוהו גם בניו הוציאו לאור חיבורים וחידושי תורה.
בנו דוד הוציא קונטרס מיוחד בענייני 'יום העצמאות'.
ובנו משה הוציא לאור ספר וחוברת מאמרים בהלכה בהסכמותיהם של הראשון לציון הרב יצחק יוסף והרב יעקב אריאל.
אתחלתא היא, יחסם של גדולי ספרד ואשכנז לציונות ולהקמת המדינה, שלושה חלקים.
אור הנר: בירורי הלכה קצרים סביב פסיקות מרן הראשון לציון הגאון רבינו עובדיה יוסף, מאמרי אגדה ופרפראות לחג החנוכה, 64 עמודים.
הגדה של פסח – חד גדיא: אמרות נאות, פרפראות, דברי בדיחה וחידוד חדין וקשין כגידין שהשיבו גדולי וחכמי ישראל את חורפיהם דבר ומשמחים כל לב.
ראש דברך: עובדות, סיפורים והנהגות לפי סדר פרשיות התורה, מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא; מראש אמנה: מקצת הנהגות.
כמראה ברק: פנינים וחידושים בהלכה ופלפול על פרשיות התורה, מאוצרו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מלוקטים מספרי השו"ת ומחידושי ש"ס וכתבי יד.
מגילת אסתר – הנשקפה כמו שחר: פנינים וחידושים, דברי דרוש ומחשבה, עובדות והנהגות מגדולי רבותינו, עם פירוש טובים דודיך.
אמרי שפר: פנינים על התורה, שמועות, הדרכות בלימוד תורה, מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, 360 עמודים.
שיחת אבות: רעיונות וביאורים, דברי מדרש ומחשבה, עובדות והנהגות מגדולי רבותינו על מסכת אבות, עם שיחת עבדי אבות הערות והארות מאת המלקט והעורך.
בריתו להודיעם: פנינים וחידושים, עובדות והנהגות בענייני ברית מילה מהרב קוק וגדולי תלמידיו.
הלכה ברורה ובירור הלכה: קובץ בירורי הלכה בענייני ברית מילה ממפעל הש"ס השלם של מכון "הלכה וברורה ובירור הלכה", ילקוט תפילות וסדר הלימוד לליל הברית.
ביד דוד: חידושי תורה על פרשיות השבוע והמועדים.
הגדה של פסח, חידושי מרן הראי"ה קוק זצ"ל סביב ההגדה של פסח, וחידושי בכירי תלמידיו.
דודי צח ואדום: חידושים על הגדה של פסח.
אב בתורה אב בחכמה: מאות סיפורים על הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא על סדר מסכת אבות, בעריכת דביר עמר והרב יצחק דדון בתוספת חידושים על המסכת.
יונה הומיה: פירוש לספר יונה על דרך הרמז
סכותה לראשי: מאמרים, פרפראות וחידושים בענייני חג הסוכות, ארבעת המינים, ושמיני עצרת
אור הנר: הוספה על החוברת הראשונה 'אור הנר', בחוברת יש בירורי הלכה, אגדה, ופרפראות לחג החנוכה.
אברהם אוהבי: עובדות, סיפורים פרפראות והנהגות לפי סדר ההגדה, מהרב אברהם אלקנה כהנא שפירא;מקצת הנהגות.
הרב יצחק דאנציג (י"ז בשבט ה'תקצ"ז, ינואר 1837 - י"ד בטבת ה'תרע"ז, ינואר 1917) היה רב, פוסק, דרשן ונואם, בערים וקהילות שונות באירופה ובסוף ימיו בארץ ישראל.
דרושיו ודברי תורתו מאוגדים בספרים הרבים והנודעים שכתב.
נולד בסלונים שבבלארוס ב-1837 למנחם מאניש דאנציג.
בצעירותו התחנך בישיבות שבעירו, סלונים, ומה'תרי"ב (1852) למד בישיבת וולוז'ין.
לצד לימודיו בהלכה ותלמוד, נמשך במיוחד למחקר ודרוש, והתעניין בספר העיקרים.
בהיותו בגיל 17 נפטר אביו, לאחר זמן קצר התחתן ועסק בפסיקת הלכה ודרשנות.
בתחילה התגורר בערים שונות עד שנדד לעיר יאנובה שבליטא, שם מינוהו לפוסק ומגיד מישרים לאנשי העיר.
בה'תרכ"ט (1869) מונה למגיד המישרים של העיר מלאווה שבפולין, לאחר זמן ניסה לעסוק במסחר, אך לא הצליח.
הוא פנה שוב לדרשנות ומונה לדרשן העיר מוהילב שבבלארוס.
בה'תרל"ט (1879) עבר לעיר סנקט פטרבורג בירת רוסיה, שם היה לאחד מרבני העיר, רב בית הכנסת הגדול "אובחובסקי", דרשן ומגיד מישרים.
בה'תרע"ב (1912) עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
הוא מונה למגיד המישרים של בית הכנסת זיכרון משה ובבית המדרש וישיבת מאה שערים.
נפטר בי"ד בטבת ה'תרע"ז, 1917, נקבר בהר הזיתים.
בית יצחק, דרושים, דפוס וילנא ה'תרכ"ו.
באר יצחק, פירוש על הגדה של פסח, ורשא ה'תר"ל.
אלון בכות, ספר הספד על המלבי"ם, פטרבורג ה'תר"ם.
יסודי העיקרים - חלק א', דרושים לפי פרשיות התורה וחמש מגילות, ורשא ה'תרמ"ח.
מצבת אבן, ספר הספדים, פטרבורג ה'תר"ן.
יסודי העיקרים - חלק ב', פטרבורג ה'תרנ"ב.
גבעת בנימין, ספר הספד על רב העיר קייב, ברדיטשוב ה'תרנ"ו.
בית יצחק, על שולחן ערוך, ורשא ה'תרנ"ט.
בתי הנפש (הודפס בכתב יד בצירוף הספר הקודם), על שיר השירים.
תבנית יד, הגהות על תלמוד ירושלמי, מדרשים ויורה דעה.
בעקבות כך נעצר דבירה, והוגש כנגדו כתב אישום.
בשנת 2003 נערך כנגדו משפט אשר הסתיים במשיכה חזרה של כתב האישום על ידי המדינה.
דבירה הוא בנם של צבי והילה צוויג, בילדותו גדל דבירה בהרצליה בבית מסורתי ומגיל צעיר החל עוסק בחקר המקרא במטרה לברר מה הן המצוות המקוריות.
דבירה פיתח שיטה עצמאית החותרת לשחזור ההלכה המקראית באופן המתאים לאורח החיים בעידן המודרני.
בין הנושאים שחקר לעומק היה מועדו ואופן יישומו של חג השבועות.
על כך פרסם מאמר מקיף במוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון "לאן נעלם חג הקציר".
דבירה עסק גם בחקר המשמעות הרעיונית של בית המקדש במקרא ובמקורות היהודים שלאחר מכן, וגם על כך פרסם מאמר מקיף במוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון.
פרויקט סינון עפר הר הבית
בשנת 2001 החל דבירה לפעול יחד עם אחד ממרציו, ד"ר גבריאל ברקאי, להקמת פרויקט לסינון העפר שנזרק מהר הבית.
הארכאולוגים קיבלו את רישיון החפירה מרשות העתיקות רק בשנת 2004 ואז הוקם הפרויקט.
דבירה גם פעיל מאוד במחאה כנגד הרס העתיקות בהר הבית, והחל לעקוב אחר עבודות הוואקף מאז החפירה הגדולה של שנת 1999, והקים לצורך כך אתר אינטרנט בו הוא מעדכן על עבודות הוואקף הנעשות במתחם הר הבית.
בעקבות פעילותו, הוקם הוועד למניעת הרס עתיקות בהר הבית, שדבירה עובד עמו בקשר רצוף ומספק מידע.
בשנת 2007 נחפרה תעלת ארוכה בהר הבית לצורך התקנת כבל חשמל.
דבירה ביצע מעקב יום יומי על עבודות הוואקף ותיעד את התעלה לאורך שלביה.
הוא חשף מפולת של קיר קדום באזור שממזרח למשטח המוגבה, שבו חוקרים שונים מייחסים לשטח העזרה של בית המקדש השני.
התגליות מהמעקב שביצע יחד עם פעילות הוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית הובילו להקמת ועדת חקירה ממלכתית שבדקה את התנהלות המדינה ורשות העתיקות.
יצחק (אקל'ה) גנירם (23 באפריל 1945 – 28 באפריל 2016) היה מראשוני המתנחלים ביישוב היהודי בחברון, ממקימי בית ספר שדה כפר עציון ,מראשוני המתיישבים ברמת הגולן וחבר המחתרת היהודית.
נמנה עם ראשוני המתנחלים בחברון, ובהמשך נמנה עם ראשוני המתיישבים ברמת מגשימים.