tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גולדברג התאמן בארגון במשך שנה ובתאריך 24 ביוני 1997 הופיעה דמותו בהופעת הבכורה שלה בקרב נגד באדי לנדל.
דמותו הופיעה לראשונה במופעי הטלוויזיה של WCW מעט לאחר מכן בקרב נגד יו מורוס.
דמותו של גולדברג נהנתה מפופולריות עצומה שנבעה מ-173 ניצחונות רצופים ודומיננטיות עצומה בזירה.
ב-1999 שיחק בסרט הפעולה "חייל אוניברסלי - הדור הבא", בכיכובו של ז'אן קלוד ואן-דאם, והמשיך בתפקיד גם בסרט ההמשך "חייל אוניברסלי 3" שיצא בשנת 2009.
ב-2003 חתם גולדברג ב-WWE ולאחר שעזב במרץ 2004 התאבק מספר פעמים בארגונים היפניים AJPW ו-Hustle.
ב-2003 דורג במקום ה-75 בדירוג 500 המתאבקים הטובים בכל הזמנים, על פי המגזין "PWI".
באותה שנה חתם על חוזה עם אולפני האחים וורנר, שרצו ללהק אותו לדמות בסרט "לוני טונס: חוזרים לאקשן".
ב-2005 שיחק בתפקיד משני בסרט הקומדיה "משחק מכור", בכיכובו של אדם סנדלר.
ב-2007 כיכב בסרט הפעולה "חצי מת 2" , בתור אביה של הדמות שגילמה אלונה טל.
ב-2015 דיבב בסרט הקומדיה המונפש "משפחת קדמוני ו-WWE: היאבקות תקופת האבן", את גולדבולדר.
בשנת 2017 שיחק בסרט "שטן אמריקאי".
ב-2018 שיחק בשני פרקים של סדרת גיבורי-העל "הפלאש" (מבית DC קומיקס, וחלק מיקום החץ), בתור דמות הקומיקס, ביג סר.
בין השנים 2017–2019 שיחק ב-8 פרקים בסדרה הקומית "הגולדברגים", בתור אחיו של המורה לספורט, וכן הופיע בתפקיד זה בפרק אחד גם בסדרת הספין-אוף שלה "עושה בית ספר".
בשנים 2018–2022 שיחק ב-4 פרקים בסדרה "NCIS: לוס אנג'לס", בתור לאנס המילטון.
בשנים 2018–2019 הנחה את תוכנית המציאות "Knife or Death" (ספין-אוף לריאליטי "קרב סכינים" האמריקאית).
בשנת 2016 ביל גולדברג חזר ל-WWE ליריבות עם המתאבק ברוק לסנר.
היריבות ביניהם קיבלה את התואר Fantasy Warfare, כאחת היריבויות הגדולות בהיסטוריה מכיוון שיריבותם נמשכה עוד מ-2004, אז גולדברג ניצח את לסנר ברסלמניה 20. במהלך הפיוד, פול היימן וברוק לסנר עירבו את משפחתו של גולדברג.
באירוע סדרת ההישרדות, גולדברג ניצח את ברוק לאחר 86 שניות בלבד.
באחת התוכניות של Raw, גולדברג סיפר שסטפני מקמהן שאלה אם יש בו עוד כוח בשביל עוד אליפות אחת אחרונה.
גולדברג ענה שיש לו הכוח והכריז על כניסתו לקרב ה"רויאל ראמבל" במטרה להגיע לרסלמניה 33 לקרב על אליפות.
בקרב הרויאל ראמבל המסורתי הדיח את ברוק לסנר, מה שהעמיק עוד יותר את היריבות ביניהם והבטיח קרב ביניהם ברסלמניה.
בפרק של Raw לאחר מכן גולדברג התעמת עם האלוף האוניברסלי, קווין אואנס וכריס ג'ריקו, עימות שהוביל לכך שגולדברג איתגר את קווין אואנס לקרב על האליפות האוניברסלית באירוע פאסטליין.
אואנס סירב, אך להפתעתו ג'ריקו קיבל את האתגר בשמו.
בקרב עצמו גולדברג ניצח את אואנס ב-22 שניות בלבד, ובכך הבטיח שהקרב עם ברוק לסנר יהיה על האליפות.
ניצחון זה עורר זעם בקרב מעריצים רבים.
ב-3 באפריל, גולדברג הפסיד ללסנר בקרב ביניהם ברסלמניה 33 ולאחר מכן החליט לצאת להפסקה קצרה מה-WWE.
ב-13 במאי 2019 נקבע כי הוא יתמודד מול אנדרטייקר באירוע סופר שואודאון אשר נערך בערב הסעודית בקרב הראשון ביניהם אי פעם.
באירוע זה, שנערך ב-7 ביוני, גולדברג הפסיד לאנדרטייקר.
באירוע סאמרסלאם, שנערך ב-11 באוגוסט, גולדברג ניצח את דולף זיגלר.
ב-7 בפברואר 2020 בתוכנית סמאקדאון, גולדברג הודיע שהוא מאתגר את "השד" בריי וויאט לקרב על האליפות האוניברסלית; וויאט נענה בחיוב לאתגר זה והקרב ביניהם הפך רשמי לאירוע סופר שואודאון אשר ייערך בערב הסעודית.
בקרב עצמו, שנערך ב-27 בפברואר, ניצח גולדברג את "השד" בריי וויאט ובכך הוא זכה בפעם השנייה בקריירה באליפות האוניברסלית.
בנוסף לכך, גולדברג הפך למתאבק הראשון שזוכה באליפות עולם לאחר שנכנס להיכל התהילה של ה-WWE.
לילה לאחר מכן בתוכנית סמאקדאון, גולדברג פתח את התוכנית, כשהציב אתגר פתוח על התואר שלו בעזרת אמירת הביטוי הקבוע שלו, "מי הבא?" .
רומן ריינס קטע אותו, הגיע לזירה עד למצב שבו השניים נקלעו לקרב מבטים ביניהם.
האחרון נענה לאתגר של גולדברג בחיוב וכתוצאה מכך הקרב ביניהם נקבע לאירוע רסלמניה 36. לעומת זאת לאחר מכן, נודע שריינס לא ייקח חלק בקרב נגדו עקב מצבו הרפואי וכתוצאה מכך לאחר כמה ימים נקבע שהמחליף של ריינס בקרב יהיה ברון סטרומן.
בלילה הראשון של האירוע רסלמניה 36, שהוקלט ב-25 וב-26 במרץ (ושודר ב-4 באפריל), גולדברג הפסיד את התואר לסטרומן.
בשנת 2005 נישא לפעלולנית האמריקאית וונדה פראטון, וב-2006 נולד להם בן משותף.
התגוררו בקליפורניה, לפני שעברו לטקסס.
הוא בעלים-שותף של "Extreme Power Gym" שבאושנסייד, קליפורניה, חדר לאימוני מואי טאי ואגרוף חובבני.
ברשותו מעל ל-25 רכבי אספנות.
אליפות העולם במשקל כבד 4
אליפות הזוגות (עם ברט הארט)
ביל היילי היה זמר אמריקאי.
היילי נחשב לאחד מזמרי הרוק אנד רול הראשונים, ולאחד מהאמנים שהפכו את הסגנון לפופולרי באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
נולד כוויליאם ג'ון קליפטון היילי בהיילנד פארק שבמישיגן.
היילי היה עיוור בעינו השמאלית.
על פי ג'ון סוויסון, שכתב את הביוגרפיה של היילי, הוא פיצה על המום עם תסרוקת ייחודית, שנחשבה לסמלו המסחרי.
בתחילת הקריירה שלו שר והופיע עם להקות כגון "הדאון הומרס", להקת סווינג מערבי, ו"אנשי החול".
לאחר מכן החל לעבוד עם להקת הקומטס (Comets, כוכבי השביט).
אחד השירים המוקדמים שהקליטו היה שירו של ביג ג'ו טרנר, Shake Rattle And Roll.
במקור היה השיר שייך לסוגת הרית'ם אנד בלוז, אך היילי וכוכבי השביט הפכו אותו לשיר רוק אנד רול.
בשנות ה-80 נכנס היילי להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ויליאם מלווין "ביל" היקס היה סטנדאפיסט אמריקאי.
בנוסף להיותו בדרן, נחשב היקס לאחד המבקרים החברתיים והפילוסופיים הקומיים הגדולים של זמנו.
כאשר בין ההשפעות הבולטות על יצירתו אפשר למנות את ריצ'רד פריור, כמו גם, את וודי אלן שהיווה השראה להיקס בנעוריו.
ביל היקס נולד בוולדוסטה שבג'ורג'יה, בנם של ג'ים ומארי (ריס) היקס.
להיקס היו אח ואחות גדולים ממנו, סטיב ולין.
המשפחה התגוררה בפלורידה, אלבמה וניו ג'רזי לפני שקבעה את מושבה ביוסטון שבטקסס, כשביל היה בן שבע.
היקס סיפר שהתחנך בהשפעת האמונה הבפטיסטית הדרומית.
היקס נמשך לעולם הקומדיה בגיל מוקדם, כשהוא מחקה את וודי אלן, ששימש לו השראה בגיל הנעורים.
בד בבד, כתב חומרים מקוריים יחד עם חברו דווייט סלייד.
היקס עצמו התייחס לעבודותיו כאל "שילוב של נועם חומסקי עם בדיחות זין."
הוריו של היקס, שהיו מודאגים מהתנהגותו, לקחו אותו לפסיכואנליסט כשהיה בן 17, אך זה לא זיהה אצל היקס שום דבר חריג.
ב-1978 נפתח ה-Comedy Workshop ביוסטון, והחבורה שמנתה את היקס, סלייד, ג'ון ס.
וקווין בות' התחילה להופיע במקום.
בתחילה היקס התקשה להחזיק מופעים שלמים לבדו ואף נזקק להיתר עבודה מיוחד מפאת גילו הצעיר.
היקס המשיך להופיע עד הסתיו של אותה שנה, כשהוא מבסס את מעמדו בהופעה שבועית קבועה בערבי שלישי, בעודו תלמיד תיכון בבית הספר סטרטפורד שביוסטון.
הופעותיו הראשונות הצליחו והוא התחיל לפתח את יכולות האלתור שלו, אף על פי שהמופע שלו בזמנו, היה עדיין מוגבל.
היקס, בות', וג'יי לנו מדברים על תקופת ה-Comedy Workshop בסרט הדוקומנטרי It's Just A Ride.
בשנת הלימודים האחרונה בתיכון, עברה משפחת היקס להתגורר בליטל רוק, ארקנסו, אבל עם סיום לימודיו, באביב של 1980, עבר ביל להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, והתחיל להופיע ב-comedy store בהוליווד, בו הופיעו באותה תקופה בין היתר אנדרו דייס קליי, ג'יי לנו, ג'רי סיינפלד, וגארי שנדלינג.
גם ביוסטון נרשם היקס ללימודים באוניברסיטת יוסטון, אך עזב את הלימודים תוך זמן קצר.
ב-1983 החל להפריז בשתייה ולהשתמש בסמים.
בין הסמים שבהם התנסה נכללים LSD, פסילוסיבין, קוקאין ומתאמפטמין, שסביר כי השפיעו על סגנונו הבמתי שהפך יותר ויותר זועם, משולח רסן ולעיתים אף מיזנתרופי.
היקס המשיך במתקפה על החלום האמריקאי, אמונות צבועות וגישות מסורתיות ככלל.
במהלך ההתנסות הראשונה שלו עם אלכוהול, היקס תקף את הקהל באכזריות.
שני ותיקי מלחמת וייטנאם שנכחו בהופעה לקחו את המתקפה קשה מדי וחיכו לו מחוץ לאולם, כשלבסוף הותירו אותו עם רגל שבורה וצלע סדוקה.
הצלחתו של היקס הלכה וגדלה (יחד עם נטייתו לשימוש בסמים), וב-1984 הופיע בתוכנית הלילה של דייוויד לטרמן, שג'יי לנו היה אחד ממפיקיה בזמנו.
הוא הותיר על לטרמן רושם טוב ובסופו של דבר מצא את עצמו מופיע בתוכנית אחת עשרה פעמים נוספות, כשהוא מגיש לקהל גרסאות מעודנות יותר של המופע שלו.
ב-1986, היקס מצא את עצמו מרושש אחרי שבזבז את כל כספו על מגוון סמים, ויחד עם זאת הקריירה שלו קיבלה חיזוק נוסף, כשהופיע בתוכנית הספיישל של רודני דיינג'רפילד לקומיקאים צעירים ב-1987. באותה שנה גם עבר להתגורר בניו יורק ובמהלך חמש השנים הבאות הופיע בכשלוש מאות לילות בשנה.
ברם, המוניטין שלו ניזוק עקב השימוש בסמים וב-1988 טען כי אינו משתמש עוד בסמים ובכלל זה באלכוהול.
על ההימנעות מאלכוהול סיפר בסרט שהופק עבור H.B.O
באלבומו Relentless הוא מתבדח על ההימנעות מסמים ומסביר ש"מהרגע שלקחו אותך על עב"ם; זה משהו שדי קשה להתחרות בו", אף על פי שבמופעיו, הוא המשיך לשבח את מעלותיהם של אל.
די, מריחואנה, ופטריות הזיה פסיכדליות.
במקום הסמים והאלכוהול היקס התמכר לסיגריות, נושא שכיכב במופעיו מכאן ואילך.
ב-1989 פרסם היקס את הסרט הראשון שלו, Sane Man.
אותה הופעה זכתה להוצאה מחודשת שבע עשרה שנים מאוחר יותר, ב-2006.
ב-1990 הוציא את אלבומו הראשון, Dangerous, צילם ספיישל ל-HBO בשם One Night Stand והופיע בפסטיבל Just For Laughs במונטריאול.
כמו כן השתייך לקבוצת קומיקאים אמריקניים שהופיעו בווסט אנד בלונדון בנובמבר.
הצלחתו בבריטניה הייתה כבירה, כמו גם באירלנד, והוא המשיך להופיע בשתי המדינות ב-1991. באותה שנה גם חזר להופיע בפסטיבל Just For Laughs והקליט את אלבומו השני, Relentless.
ב-1992 פנה לתחום המוזיקה והקליט את האלבום Marblehead Johnson.
באותה שנה גם הכיר את קולין מקגאר, שהפכה לחברתו ולאחר מכן לארוסתו.
בנובמבר של אותה שנה יצא היקס לסיבוב הופעות נוסף בבריטניה.
בסיבוב ההופעות האמור צולמו הופעותיו, Revelations עבור ערוץ 4 הבריטי והופעה שידועה כ-Live At Oxford Playhouse and Salvation.
מגזין הרולינג סטון בחר בו כ"קומיקאי סטנד-אפ לוהט" והוא שב להתגורר בלוס אנג'לס בתחילת 1993.
באפריל 1993, בעודו מופיע באוסטרליה, החל להתלונן על כאבים בצדדים.
ב-16 ביוני של אותה שנה, גילה שהוא סובל מסרטן הלבלב.
הוא החל בטיפולי כימותרפיה שבועיים, תוך שהוא ממשיך להופיע ולהקליט את אלבומו, Arizona Bay, יחד עם קווין בות'.
בנוסף, עבד יחד עם הקומיקאי פאלון וודלנד על פרק פיילוט לתוכנית אירוח חדשה, שעתידה הייתה להיקרא Counts Of The Netherworld, עבור ערוץ 4 הבריטי.
הרעיון והתקציב אושרו ופרק הפיילוט צולם.
הפרק שודר באירועים שציינו עשור למותו של היקס מסביב לעולם, ב-26 בפברואר 2004.
ב-9 באוקטובר 1993 היה אמור היקס להופיע בתוכניתו של דייוויד לטרמן בפעם השתים עשרה.
ואולם, הופעתו כולה נחתכה בעריכה ולא עלתה לשידור – הפעם הראשונה שקטע שלם של קומיקאי הושאר מחוץ לתוכנית עד אז, לאחר שכבר הוקלט.
אס, כמו גם מפיקי התוכנית, התנערו מאחריות.
היקס הביע את תחושת הבגידה במכתב בן שלושים ותשעה עמודים, כתוב בכתב ידו.
המכתב נשלח לג'ון לאר מהניו יורקר.
אף על פי שלטרמן עצמו הביע חרטה לגבי הדרך בה נהגו בהיקס, היקס לא הופיע בתוכנית שוב לעולם.
כתבת פרופיל של הניו יורקר שנכתבה על ידי ג'ון לאר תיארה את פרטי הפרשה, כתבה שאחר כך פורסמה בספרו של לאהר, Light Fantastic.
הופעתו האחרונה של היקס התקיימה במועדון קרוליינ'ס בניו יורק ב-6 בינואר 1994. הוא חזר להתגורר עם הוריו בליטל רוק שבארקנסו מיד לאחר מכן, וביקש מחבריו שיבואו להיפרד ממנו.
הוא הפסיק לדבר ב-14 בפברואר ומת בנוכחות הוריו ב-11:20 בבוקר ה-26 בפברואר 1994 מסרטן בלבלב.
הוא נקבר בשטח המשפחה בלייקסוויל מיסיסיפי.
שניים מאלבומיו יצאו לאחר מותו.
שני אלבומים אלה הוצאו באישורה של אמו של היקס, מארי היקס, עבור חברת ההפקות Arizona Bay.
כמו כן יצאו גם האלבומים Dangerous ו-Relentless.
אמנים רבים שילבו אמירות של היקס ביצירות רבות.
דגימות מעבודותיו של היקס אפשר למצוא בין היתר באלבומי להקת Tool, ובאלבום Maim That Tune של להקת Fila Brazilia משנת 1996, אלבום המוקדש כולו להיקס.
להקת רדיוהד הקדישה את אלבומה The Bends מ-1995 לזכרו של היקס.
הזמרת הוולשית ג'ם כתבה את השיר Just A Ride בהשראת הסרט הדוקומנטרי בעל אותו השם.
הסרט Human Traffic התייחס להיקס כאל "המנוח, הדגול, ביל היקס".
הדמות הראשית בסרט, ג'יפ, נהנה לצפות בקטע ממופעיו של היקס לפני יציאה לבילוי לילי כדי "להזכיר לעצמי לא לקחת את החיים יותר מדי ברצינות".
היקס הופיע גם בחוברת הקומיקס Preacher וכנראה שהיווה השראה למאייר הספר, ג'סי קאסטר.
כמו כן, מצוטטת הפתיחה ממופעו של היקס Revelations בגיליון האחרון של Preacher.
ב-2000 הוציא אמן הפאנק-פולק אד האמיל שני שירים שהוקדשו להיקס באלבומו Choochtown.
ב-25 בפברואר 2004, חבר הפרלמנט הבריטי סטיבן פאונד הגיש הצעה לבית המחוקקים לציין באותו התאריך את יום הזיכרון למותו של ביל היקס.
"בית המחוקקים זוכר בעצב את יום זה, שהוא העשירי למותו של ביל היקס, עשר שנים אחרי מותו ב-26 בפברואר 1994, והוא בן 32. מילותיו היו כדור בלבותיהן של צרכנות, קפיטליזם והחלום האמריקני.
בית המחוקקים מבקש להתאבל על מותו של אחד המעטים שעשוי להיות ראוי לאזכור יחד עם לני ברוס בכל רשימה של פילוסופים פוליטיים ישרים עד כאב ולא מתקפלים".
באוגוסט 2004 הועלה לראשונה המחזה Bill Hicks: Slight Return בתיאטרון Pleasance באדינבורו, סקוטלנד.
המחזה נכתב על ידי צ'אז ארלי וריצ'רד הרסט ומתאר את חזרתו של היקס (צ'אז ארלי) מהמתים להופעה אחרונה נוספת.
מאז הועלתה ההצגה בבלגיה ובפסטיבל לסטר להומור, בנוסף להצגות ברחבי בריטניה.
ב-2006 פורסם ברשת האינטרנט ריאיון עם היקס שנערך ב-1993, ושצולם בערך ארבעה חודשים לפני מותו.
בסרט מדבר היקס על הטבח בווייקו מזווית הראייה שלו ועל נושאים רבים אחרים מול קהל חי.
כמו כן עוסק היקס בחרם שהטיל על תוכניתו של דייוויד לטרמן.
ויליאם פרנקלין הארדמן ג'וניור היה חצוצרן ג'אז ונגן פלוגלהורן אמריקאי, שניגן בעיקר בסגנון ההארד בופ.
בעודו בבית הספר התיכון נהג להופיע יחד עם טד דאמרון, ולאחר שסיים את הלימודים הוא הצטרף ללהקתו של טיני בראדשו.
עוד לפני שהתפרסם, הופיע והקליט עם כמה ממוזיקאי הג'אז המפורסמים ביותר.
הקלטתו הראשונה הייתה עם ג'קי מקלין, ב-1955. לאחר מכן ניגן יחד עם צ'ארלס מינגוס, ארט בלייקי ומבשרי הג'אז, הוראס סילבר, לו דונלדסון, והוביל להקה יחד עם ג'וניור קוק.
כמו כן, הוא גם הקליט כמוביל.
הארדמן השתתף בשלושה סיבובי הופעות עם מבשרי הג'אז של ארט בלייקי, אך לא ניגן איתם בזמן תהילתם בהקלטות בלו נוט.
במקור, ניגן הארדמן בסגנון ההארד בופ, בצליל חד ונקי, ללא צלילי גדיל.
אך במהלך שנות השישים והשבעים, החל לנגן בסגנונו של קליפורד בראון, נגינה שופעת ויותר מוחצנת.
ויליאם "ביל" נלסון ג'וֹי הוא מדען מחשב אמריקאי.
ייסד את סאן מיקרוסיסטמס בשנת 1982, יחד עם וינוד חולסה, סקוט מקנילי, אנדי בקטולשיים ווהן פראט, ושימש מדען ראשי בחברה עד 2003.
ג'וי גדל בפרברי דטרויט שבמישיגן.
כאשר החל בגיל 16 את לימודיו לתואר ראשון במדעים בהנדסת חשמל באוניברסיטת מישיגן ב-1971 היה זה אחרי שהאוניברסיטה פתחה מרכז מחשבים חדש, בו התאפשר לו להריץ תוכניות כאוות נפשו.
הוא נכבש בתחום התכנות ובילה כל שעה פנויה, כולל בלילות, במרכז המחשבים שהיה פתוח 24 שעות ביממה, וכך רכש ניסיון מעשי נדיר לתקופתו.
את התואר השני בתחום הנדסת חשמל ומדעי המחשב קיבל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1979.
הוא היה אחראי במידה רבה על כתיבת מערכת ההפעלה BSD שעליה התבססו צורות מודרניות רבות של Unix, בהן FreeBSD, NetBSD ו-OpenBSD.
חברת המחשבים אפל ביססה חלק גדול ממערכת ההפעלה שלה, Mac OS X, על טכנולוגיית BSD.
חלק מתרומותיו הראויות לציון כוללות את עורך הטקסט vi, הפרוטוקול Network File System (NFS) ו-C Shell.
ב-1982 ייסד יחד עם אחרים את סאן מיקרוסיסטמס ושימש מדען ראשי עד התפטרותו ב-2003.
הוא קיבל את פרס גרייס הופר ב-1986 על ידי התאחדות המחשוב הממוכן (ACM) בגין עבודתו על BSD.
ג'וי היה איש מפתח בפיתוח מעבדי SPARC, שפת המחשב Java, ארכיטקטורת הרשת Jini, שירות JavaSpaces ו-JXTA.
סאן מיקרוסיסטמס הודיעה ב-9 בספטמבר 2003 כי ג'וי עוזב את החברה וכי "הוא לקח זמן כדי להחליט על הצעד הבא שלו ואין לו תוכניות ספציפיות כרגע".
ג'וי ספג ביקורת קשה ב-2000 עם פרסום מאמרו במגזין Wired "Why the future doesn't need us" (בתרגום חופשי מאנגלית: "מדוע העתיד אינו זקוק לנו").
במאמר זה הצהיר, במה שנחשב על ידי מספר אנשים כעמדה נאו-לודיטית, כי הוא משוכנע כי ההתקדמות בהנדסה גנטית וננוטכנולוגיה תביא סיכונים קיומיים לאנושות.
הוא טען כי רובוטים אינטליגנטיים יחליפו את האנושות, לפחות מבחינה אינטלקטואלית וחברתית, כבר בעתיד הקרוב.
הוא תומך בנטישת טכנולוגיות "GNR" (גנטיקה, ננוטכנולוגיה ורובוטיקה), במקום להיכנס ל"מלחמת חימוש" בין המשתמשים ה"טובים" למשתמשים ה"רעים".
הוא החל לחשוב בכיוון זה לאחר דיון על טכנולוגיות אלו עם הממציא והעתידן ריי קורצוויל.
ג'וי מציין במאמרו כי במהלך השיחה הופתע לגלות כי מדענים רציניים אחרים חושבים כי אפשרויות אלו סבירות, ונדהם אף יותר מההתעלמות מסבירות האפשרות.
לאחר שהעלה את הנושא עם מכרים נוספים, הוא מציין כי נחרד מההתעלמות מהנושא ומהסיכונים על אף שיש מי שהחשיב את האפשרויות הללו לאפשריות ואף סבירות.
דאגה זו הביאה אותו לבחון את הנושא בצורה מעמיקה יותר ואת דעתם של אחרים, ולבסוף, לפעילויות שלו בעניין.
למרות זאת, הוא הפך למשקיע בהון סיכון, והשקיע בין השאר בחברות שעוסקות בטכנולוגיות GNR.
הוא השקיע בקרנות הון סיכון העוסקות במיגור מגפות כגון שפעת העופות ואיומי הטרור הביולוגי.
ב-2006 הוענק לו פרס "Lifeboat Foundation Guardian Award" בגין פיתוח הקרן לשמירת בטיחות ביולוגית ופעולות אחרות.
ב-1999 ייסד ג'וי, יחד עם אחרים, פירמת הון סיכון בשם HighBAR Ventures.
בינואר 2005 היה לשותף בפירמת הון הסיכון Kleiner Perkins Caufield & Byers.
ויליאם הנרי "ביל" גואינג היה כדורגלן אנגלי.
גואינג נולד בעיירה פניסטון הסמוכה לעיר בארנסלי שביורקשייר, והחל את קריירת הנוער שלו בפניסטון וות' לפני שהצטרף לשפילד ונסדיי ב-1895. הוא שיחק בעמדת החלוץ המרכזי של ונסדיי במשך שתי עונות, אך השתתף רק בשלושה משחקים בליגה הראשונה, והבקיע שער אחד בתיקו 1 - 1 מול ברמינגהאם סיטי.
ב-1897 הוא עבר למועדון הכדורגל צ'סטרפילד, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול ברטון וונדררס ב-4 בספטמבר 1897. ב-1899, בזמן ששיחק בצ'סטרפילד, המועדון נבחר לליגה השנייה של הפוטבול ליג, וגואינג הפך למבקיע שערים מצטיין עם 25 שערים ב-63 משחקי ליגה.
בנובמבר 1901 הוא עבר לוולוויץ' ארסנל מלונדון, וערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 0 על ניוטון הית' ב-16 בנובמבר.
גואינג היה שחקן הרכב קבוע במשך שלוש עונות, והוביל את חוליית ההתקפה של ארסנל (ביחד עם טים קולמן וטומי שנקס) שסייעה לארסנל להעפיל לליגה הבכירה בעונת 1903/1904. בעונת העלייה הבקיעו שלושת השחקנים 66 שערים.
אולם, לאחר העפלת ארסנל הוחלף גואינג על ידי צ'ארלי סאטרתווייט, ולאורך רוב עונת 1904/1905 שימש כמחליפו.
עם זאת, הוא השתתף במשחק מול ניוקאסל יונייטד ב-3 בספטמבר, שהיה המשחק הראשון בהיסטוריה של ארסנל במסגרת הליגה הבכירה.
בסך הכל הוא השתתף ב-106 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 48 שערים.
בתחילת 1905 הוא עזב את ארסנל ועבר לנורת'המפטון טאון, ובסוף אותה שנה הוא פרש מכדורגל.
ויליאם "ביל" דודג'ין היה שחקן ומאמן כדורגל אנגלי.
דודג'ין נולד בוורדלי (מחוז דרהאם) לביל דודג'ין האב שהיה גם כן כדורגלן.
הוא החל את הקריירה שלו כשחקן חובב לפני שחתם בסאות'המפטון, שם עבד אביו כמאמן.
הוא הצטרף לאביו כאשר זה עבר לפולהאם ב-1949, אך רק ב-1951 ערך את הופעת הבכורה שלו בעמדת המגן השמאלי מול פרסטון נורת' אנד.
תוך זמן קצר עבר דודג'ין לעמדת המגן הימני, אך לא הצליח למנוע מהמועדון לרדת לליגה השנייה.
דודג'ין לא היה פופולרי בקרב האוהדים, ובדצמבר 1952 הועבר לארסנל לאחר שהשתתף ב-35 משחקי ליגה בסאות'המפטון.
במקביל למעברו ללונדון הוא עבר לשחק בעמדת הקשר המרכזי, ולאחר תקופה קצרה בקבוצת המילואים הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול בולטון וונדררס ב-15 באפריל 1953.
בקיץ שלאחר הגעתו לארסנל עזב הקשר המרכזי הקבוע ריי דניאל ועבר לסנדרלנד.
בעקבות כך הפך דודג'ין לקשר המרכזי הבכיר של ארסנל, ובאותה עונה החמיץ שלושה משחקים בלבד.
למרות שהיה גבוה הוא היה מגן מסורבל, ולא הצליח למלא את הציפיות שהותיר אחריו קודמו בתפקיד.
בתחילת עונת 1954/1955 הוא איבד את מקומו בהרכב.
הוא חזר להרכב בעונת 1956/1957, ושיחק בו באופן קבוע במשך ארבע העונות הבאות; בסך הכל הוא השתתף ב-208 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם שער אחד בלבד.
המועדון לא שיחק היטב בליגה בתקופתו של דודג'ין, ולמעט המקום השלישי בעונת 1958/1959 הוא לא היה מועמד רציני לזכייה בתואר כלשהו.
דודג'ין מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה, למרות ששיחק עבור הנבחרת עד גיל 23 ואף זכה לענוד את סרט הקפטן שלה.
לאחר שפרש ממשחק פעיל הוא החל לאמן את מילוול, ולאחר מכן את המועדון קווינס פארק ריינג'רס, לו סייע לזכות בגביע הליגה ב-1967. הוא קודם לתפקיד המאמן הראשי בינואר 1968, אך לא הצליח למנוע את ירידת המועדון ובדצמבר של אותה שנה התמנה למאמן פולהאם.
למרות שמועדונו החדש ירד מהליגה הראשונה אל הליגה השלישית באופן רצוף, דודג'ין נותר בפולהאם ובדצמבר 1971 הוביל את המועדון בחזרה אל הליגה השנייה.
לאחר העלייה המועדון נאבק על מקומו בליגה, ולמרות ההימנעות מירידה לליגה השלישית דודג'ין החליט להתפטר ב-1972.
הוא אימן את לסטר סיטי במשך תקופה קצרה, לאחר מכן הוא אימן את נורת'המפטון טאון ואת ברנטפורד.
הוא הוביל את שני המועדונים להעפלה מהליגה הרביעית.
לאחר שעזב את ברנטפורד הוא חזר לנורת'המפטון בפעם השנייה, שהייתה פחות מוצלחת.
לאחר מכן הוא עבד במועדון הכדורגל ווקינג במשך תקופה קצרה, ולבסוף פרש מתחום הכדורגל.
הוא מת בשנת 2000 לאחר שסבל רבות ממחלת אלצהיימר.
ויליאם מקגווייר "ביל" ברייסון הוא סופר ועיתונאי אמריקאי, שחי את רוב חייו בבריטניה.
מחברם של ספרים רבי-מכר בנושאים מגוונים כמו השפה האנגלית, טיולים, שייקספיר, מדע פופולרי וההיסטוריה של העולם והאנושות.
ספריו זכו להצלחה רבה והם מתובלים בהומור ובאנקדוטות.
ברייסון נולד בדה מוין באיווה, בנם של אגנס מרי וביל האב, עיתונאי ספורט.
הוא למד באוניברסיטת דרייק (Drake University) באיווה אולם הפסיק את לימודיו בשנת 1972 והחליט לצאת לטיול תרמילאים באירופה.
בשנת 1973 הגיע לבריטניה, שם מצא עבודה בבית חולים פסיכיאטרי.
הוא פגש שם את אשתו לעתיד, אחות בשם סינתיה.
בשנת 1975 חזרו לארצות הברית כדי שברייסון יסיים את לימודיו.
בשנת 1977 התיישב הזוג בצפון יורקשייר שבאנגליה, שם פעל ברייסון עד לשנת 1995, שבה עבר לעיר הנובר שבניו המפשייר.
שייקספיר - העולם כבמה, 2008
ההיסטוריה הקצרה של כמעט הכול, 2017
הגוף, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2021
ויליאם "ביל" הרפר היה שוער כדורגל סקוטי ששיחק במספר קבוצות באנגליה ובסקוטלנד, וכן בנבחרת סקוטלנד.
הרפר היה בנם של נפח בשם ויליאם הרפר האב ושל כריסטינה בראון.
מקום הולדתו המדויק שנוי במחלוקת.
כשהיה נער צעיר הוא הלך בעקבות אביו במקצוע הנפחות, ובמקביל שיחק כדורגל בקבוצות זוטרות אחדות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא הבריטי, ושירת בבריגדה החמישית של המשמר הסקוטי בחזית המערבית.
הוא נודע כבר באותה תקופה כספורטאי מחונן, והיה אלוף הבריגדה באיגרוף במשקל כבד וקפטן קבוצת הרוגבי שזכתה באליפות הבריגדה.
בספטמבר 1921 חתם הרפר בקבוצת היברניאן.
הוא שיחק שם במשך ארבע עונות, וצבר לזכותו למעלה מ-100 הופעות בליגת העל הסקוטית.
הישגי השיא שלו בהיברניאן היו העפלה ב-1923 וב-1924 למשחק הגמר של הגביע הסקוטי, בהם נחלה קבוצתו הפסדים.
בתקופה זו הוא אף ערך 9 מתוך 11 הופעותיו בנבחרת סקוטלנד, ונטל חלק בשני משחקים של נבחרת ליגת העל הסקוטית.
בנובמבר 1925 היה הרפר לאחד מהשחקנים הראשונים שצורפו לארסנל על ידי המאמן החדש הרברט צ'פמן, שהורה לשלם עבור כרטיס השחקן שלו סכום שיא לשוער באותה תקופה, 4,000 לירות שטרלינג.
הרפר ערך את הופעת הבכורה בארסנל במשחק נגד ברי ב-14 בנובמבר 1925, שהסתיים בניצחון 6 - 1 לטובת ארסנל.
הוא הפך לשוער הבכיר של ארסנל תוך זמן קצר, והדיח מההרכב את ג'וק רובסון ואת הוולשי הצעיר דן לואיס.
הוא שיחק לאורך כל עונת 1925/1926 ובתחילת עונת 1926/1927 כשוער הראשון, אך צ'פמן האשים אותו בהפסד 2 - 4 בדרבי של צפון לונדון לטוטנהאם הוטספר ב-18 בדצמבר 1926, והדיח אותו מההרכב.
הרפר עזב את ארסנל בעקבות ההתדרדרות במעמדו, ועבר לשחק בליגת הכדורגל האמריקנית (American Soccer League).
בין 1927 ל-1929 הוא שיחק בקבוצת פול ריבר מרקסמן, במדיה זכה באליפות בעונת 1928/1929. בתקופתו במרקסמן אירעו השפל הגדול ושורה של מאבקי כח בין הליגה ובין התאחדות הכדורגל של ארצות הברית.
מועדונים רבים בתקופה זו עברו לעיר אחרת, התמזגו או התפרקו.
לקראת סוף עונת 1928/1929 רכש סם מארק, הבעלים של מרקסמן, את בוסטון סוקר קלאב, וזמן קצר לאחר מכן עבר הרפר לקבוצה מבוסטון.
כאשר נפתרו המחלוקות השונות בכדורגל האמריקני נקבע כלל ולפיו אסור לאדם כלשהו להחזיק בבעלותו שתי קבוצות או יותר, ומארק החליט למכור את קבוצתו הבוסטונית.
אולם, באביב 1930 הוא נאלץ לפרק את הקבוצה כיוון שלא מצא מי שיקנה אותה.
בקיץ 1930 חזר מרקסמן לפול ריבר מרקסמן, השתתף במשחקי ידידות נגד גלאזגו ריינג'רס וקילמרנוק, ונטל חלק במסע המשחקים של הקבוצה במרכז אירופה.
הרפר עזב את ארסנל ועבר לשחק במספר קבוצות בארצות הברית, אך בסופו של דבר חזר למועדון הלונדוני.
חזרתו הייתה לאחר עזיבת דן לואיס, והרפר הפך פעם נוספת לשוער הבכיר במקום צ'ארלי פרידי וג'רארד קייזר.
בעונתו הראשונה לאחר החזרה הוא זכה עם המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
עם זאת, בעונה הבאה (1931/1932) הוא איבד את מקומו בהרכב פעם נוספת.
הוא ערך את הופעתו האחרונה בארסנל במשחק החוץ מול בלקברן רוברס ב-31 באוגוסט 1931. מלבד הופעותיו בליגה הוא השתתף ב-10 משחקים בגביע ה-FA.
בדצמבר 1931 חתם הרפר בפליימות' ארגייל, ובשמונה השנים הבאות ערך כ-80 הופעות בכל המסגרות.
במלחמת העולם השנייה הוא עבד במספנות של העיירה רוזית' שבסקוטלנד.
לאחר המלחמה הוא חזר לארגייל, ושימש בה כמאמן כושר, אחראי תחזוקה ואף אחראי כביסה.
עבודתו בארגייל, שנמשכה למעלה מ-50 שנים, זכתה להוקרה בדמות משחק ראווה נגד ארסנל באוקטובר 1972, שהסתיים בתיקו 1 - 1. מתחם האימונים של פליימות', הרפר פארק, קרוי על שמו.
תשע הופעותיו הראשונות היו כששיחק בהיברניאן, והשתיים האחרונות כאשר שיחק בארסנל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1 - 0 על ב-3 במרץ 1923 בווינדזור פארק.
הוא השתתף בכל המשחקים של אליפות הבית הבריטית של 1923, 1924 ו-1925, ובשניים מתוך שלושת המשחקים באליפות של 1926. הוא ערך ארבע הופעות נגד אירלנד, ארבע נגד ו-3 נגד .
מאזנה של הנבחרת במשחקים בהם שותף היה שמונה ניצחונות, שתי תוצאות תיקו והפסד אחד.
הוא הוביל את נבחרתו לזכייה באליפות ב-1923, 1925 ו-1926, ולזכייה במקום השני ב-1924. הופעתו האחרונה בנבחרת הייתה בניצחון 1 - 0 על אנגליה באולד טראפורד ב-17 באפריל 1926.
ג'יימס באטלר היקוק , הידוע בכינויו "ביל היקוק הפראי" (Wild Bill" Hickok"), היה אחת מן הדמויות המפורסמות במערב הפרוע.
יכולותיו כאקדוחן, גשש וחייל סיור, בצירוף המוניטין שרכש כאיש חוק, מספקות את הבסיס לתהילתו רבת השנים, גם אם בפועל, חלק מהמעללים המיוחסים לו מומצאים ובדיוניים.
כינויו: "ביל הפראי" היווה השראה לכינויים של אנשים אחרים מתחומים שונים שהצטיינו והתפרסמו בתעוזתם הרבה באותו תחום.
היקוק הגיע למערב כנהג כרכרת סוסים, ולימים נהיה איש חוק שחלש על הטריטוריות המרוחקות בגבול מדינות קנזס ונברסקה.
בתקופת מלחמת האזרחים, שירת היקוק בצבא הצפון כגשש וחייל סיור, וקנה את פרסומו לאחריה, בשל היותו מהמר מקצועי, צלף ואיש חוק קשוח.
היקוק נולד בעירה הומר (שמה שונה לאחר מכן ל"טרוי גרוב") שבמדינת אילינוי ב-27 במאי 1837. מקום הולדתו משמש במאה ה-21 אתר היסטורי.
בתקופת ילדותו, החווה של אביו שימשה אחת מהתחנות של "רכבת המחתרת".
לפיכך, נדרש עוד בהיותו ילד לפתח את כישורי הירי שלו על מנת שיוכל להגן על החווה ביחד עם אביו מפניהם של "ציידי עבדים", המקבילה ההיסטורית ל"ציידי ראשים" באותם ימים שטרם ביטול העבדות.
כך, עוד בהיותו רך בשנים, נודע היקוק באזור מגוריו כבעל כישורי צליפה יוצאי דופן באקדחו.
ב-1855, בעת שהיה בן 18, היקוק עבר להתגורר במדינת קנזס, עקב הנחה מוטעית שהניח בשל תקרית פיזית אלימה שהיה מעורב בה, ובגלל זה בחר להעתיק את מקום מגוריו.
צטרף לכוחות הצבא הלא רשמי של מדינות הצפון תחת פיקודו של ג'יימס הנרי ליין, כחייל, פגש בילד בן 12 בשם באפלו ביל, ושבאותו הזמן שימש כגשש וחייל סיור בכוחות הצבא של גנרל אלברט סידני ג'ונסטון.
השניים נהיו חברים, וברבות השנים, כאשר ירד קרנו של "ביל הפראי" ומצב בריאותו נהיה רופף, השתתפו השניים במופע פעלולים שהעלו.
עקב אפו הגדול והנשרי ושפתו העליונה המשתרבבת ניתן להיקוק הכינוי "ביל הברווז".
ב-1861, לאחר מעורבותו בתקרית ירי עם כנופיית מקנלס, שבמהלכה נהרגו כמה מחבריה, ושהיא הקנתה להיקוק את פרסומו הראשוני, החליט האחרון לגדל שפם והחל לכנות את עצמו בשם "ביל הפראי".
בעניין התקרית אמנם היה מדובר בחבורה של פושעים שנדרשו לחקירה בשל אישומים שונים, אך למרות זאת הועלו טענות בדבר חפותם של אותם חברי הכנופיה שנהרגו על ידי ביל, ושלמעשה כל פשעם הסתכם בכך שדרכיהם הצטלבו בדרכו של ביל תאב הפרסום.
מסיבות שאינן ידועות, היקוק עשה שימוש בשם ויליאם הִיקוק מ-1858, ואז, בשם ויליאם הַייקוק במהלך מלחמת האזרחים.
לאחר שנעצר בשם הַייקוק ב-1865, הוא שב להשתמש בשמו האמיתי ג'יימס הִיקוק.
העיתונים המשיכו להשתמש בשם ויליאם הַייקוק, בהתייחסותם ל"ביל הפראי" עד 1869, וזאת למרות התיעוד במסמכי הצבא והפורמלי של ביל לאחר 1865.
ב-1857, היקוק השיג בעלות על שטח נרחב במחוז לנקסהשבקנזס, בגודל 160 אקרים (כ-640 דונם).
ב-22 במרץ 1858, הוא נבחר כאחד מארבעת שוטרי המקוף של מונטיסלו טאונשיפ, במדינת קנזס.
בשנה שלאחר מכן, הוא נפצע קשה לאחר שהותקף בידי דוב, ומשכך, נשלח על ידי החברה לתחנה ברוק-קריק שבמדינת נברסקה, שנרכשה על ידי החברה מדייוויד מקנלס, לעבוד כעוזר באורוות החברה בזמן שהחלים מפציעתו.
ב-1861 הוא היה מעורב בתקרית הירי הקטלנית עם כנופיית מקנלס באותה תחנה, תקרית שעדיין שנויה במחלוקת, לאחר שדייוויד מקנלס בן ה־40, בנו בן ה-12 ויליאם מונרו מקנלס, ושני עוזרים בחווה: ג'יימס וודס וג'יימס גורדון, הגיעו למשרדי התחנה על מנת לדרוש את התשלום השני שעבר מועד תשלומו ועדיין לא נתקבל אצלם.
דייוויד מקנלס איים על מנהל התחנה הוראס וולמאן, ועל כן, חילופי הדברים ביניהם והתלהטות היצרים, הביאו לידי כך שמקנלס נורה על ידו או על ידי היקוק בן ה-24, אשר התחבא מאחורי וילון והיה עד לכל ההתרחשות ממקום מחבואו.
בעניין זהות היורה, מציין כותב הביוגרפיה של היקוק יוסף ג.
ברם, אף על פי כן, כותב הביוגרפיה מציג תאוריה סבירה אפשרית שלוולמן היה אינטרס הרבה יותר גדול להרוג את מקנלס, תאוריה הנתמכת על ידי עדותו של בנו של מקנלס.
עם זאת בסופו של דבר, אין זהות היורה חשובה, שכן, על אף והיקוק, וולמן ואשתו, ועובד התחנה ג'.ו.
ברינק הועמדו לדין באישום של רצח הם נמצאו כמי שפעלו מתוך הגנה עצמית, וכך נסתיימה הפרשייה.
תקופת מלחמת האזרחים: גשש וחייל סיור
כאשר מלחמת האזרחים פרצה באפריל 1861, היקוק הצטרף לכוחות צבא הצפון במדינת מיזורי כמוביל פרידות וסוסים, שעזרו לשנע את כוחות הצבא ממקום למקום, ועד סוף אותה שנה התקדם להיות נהג כרכרת סוסים (המקבילה ההיסטורית לנהג נגמ"ש).
בספטמבר 1862 הוא שוחרר מהצבא מסיבות שאינן ידועות, עד לסוף שנת 1863, כאשר הועסק כבלש-חוקר על ידי המשטרה הצבאית בדרום-מערב מיזורי.
במסגרת תפקידו זה, הועלתה הספקולציה כי במסגרת "השנה החסרה", ברי, השנה שבה אין כל תיעוד לגביו, היקוק למעשה פעל כמרגל בטרטוריה של כוחות הדרום.
תפקידיו של היקוק כבלש-חוקר היו בעיקר שיגרתיים וכללו מעקב אחרי חיילים במדים ששתו אלכוהול בזמן שהיו בתפקיד, בדיקת רישיונות למכירת אלכוהול של מלונות ואיתור אנשים בעלי חוב כספי לצבא הצפון.
ב-1864 היקוק והבלשים-חוקרים אחרים לא קיבלו את משכורותיהם מזה תקופה, והיקוק או שהתפטר או ששובץ וגויס מחדש כגשש וחייל סיור על ידי גנרל ג'ון ב.
סנבורן בתנאי משכורת יחסית יוצאי דופן באותם ימים: תשלום של חמש דולר ביום כולל סוס וציוד נדרש נלווה.
ביוני 1865, החל היקוק להתמקצע בהימורים ובילה את מרבית זמנו בעיר ספרינגפילד סביב כך.
איש חוק ואקדוחן ידוע לשמצה
בתאריך 21 ביולי 1865, בכיכר העיר של ספרינגפילד, מיזורי, היקוק הרג את דייוויס טוט (הבן), בדו-קרב של "שליפה מהירה".
ודוק, היקוק הוא הראשון המתועד בספרי ההיסטוריה של המערב הפרוע כמי שהשתתף בקרב שליפה מהירה.
היקוק פגש לראשונה את חייל הקונפדרציה בדימוס (כוחות הדרום) דייב טוט (הבן) בראשית שנת 1865, שעה ששניהם הימרו בעיר ספרינגפילד, ובמסגרת היכרות זאת, היקוק הרבה ללוות כסף מהאחרון לעיתים קרובות.
בראשית חברותם, חברות אשר נפסקה כביכול באופן פורמלי עקב ריב על אישה, אך שמועות רמזו כי למעשה היקוק ניהל רומן עם אחותו של טוט, ואף זאת הרתה לו.
עניין פורמלי זה, ככל הנראה החמיר "מחלוקת ישנה" שניטשה בין השניים בעניין חברתו של היקוק, שושנה מור.
היקוק סירב לשחק קלפים עם טוט, שבתגובה מימן שחקנים אחרים בניסיון להביאו לכדי פשיטת רגל.
הגרסה המקובלת, המחלוקת בין השניים הגיעה לשיאה כאשר טוט הדריך יריב של היקוק במהלכו של משחק קלפים.
היקוק היה ברצף ניצחונות וטוט, בתסכולו הרב, ביקש מהיקוק לשלם לו הלוואה שניתנה לו ע"ס של 40$, ואכן כך עשה האחרון.
משכך, טוט דרש תשלום חוב נוסף ממשחק קלפים קודם ע"ס של 35$.
אולם היקוק סירב בשל העובדה שהיה בידו כתב הלוואה (I.O.U) המוכיח שסה"כ חובו עומד ע"ס של 25$ ולא 35$ כפי שנדרש על ידי טוט לשלם.
לפיכך, כצעד של התרסה, טוט לקח את שעון הכיס של היקוק שהיה על השולחן, כעירבון חפצי למען תשלום ה-35$ שכביכול היה היקוק חייב לו, וזאת על אף מחאתו ו-"המלצתו" של היקוק לטוט שאל לו לנסות לקחת את השעון אל ידו, ושאם יעשה כן, הוא יהרגו.
למחרת היום, ועל אף הנאמר לו, הופיע טוט בכיכר העיר כאשר השעון מצוי בידו, סירב לניסיונות המשא ומתן של היקוק להחזרתו של החפץ.
בדיעבד, טוט צוטט כמי שאמר באותו מעמד של המשא ומתן שהוא עכשיו לא יקבל פחות מ-45$, אך השניים הסכימו כי הם לא יריבו עליו והסכימו כי הם ילכו לשתות ביחד.
בשלב יותר מאוחר, טוט עזב את המסבאה אבל חזר לכיכר ב-18:00, כאשר מן העבר השני של הכיכר נצפה היקוק מתקרב, אגב הזהרתו את טוט שלא יתקרב אליו כל עוד הוא עונד את השעון.
אולם, הלז לא שעה להזהרתו של היקוק, והשניים התייצבו אחד כנגד השני בפוזת קרב שאינה משתמעת לשני פנים, ושניהם ירו אחד לעבר השני כמעט באופן סימולטני.
ירייתו של טוט פספסה את היקוק, אולם זאת של האחרון לא פספסה את הסובייקט שלה, כאשר היא מפלחת את גופו של טוט ממרחק של כמעט 70 מ' (75 יארד), וברגע הפגיעה נשמעה זעקתו "חברה, נהרגתי" .
היקוק נעצר בעוון רצח יומיים לאחר מכן, אולם, בשלב מאוחר יותר, האישום כלפיו הופחת להריגה.
הוא שוחרר בערבות של 2,000$ והועמד למשפט ב-3 באוגוסט 1865. בסוף המשפט, השופט סמפורוניוס בויד נתן לחבר המושבעים שתי הוראות סותרות.
בתחילה הוא הורה לחבר המושבעים שהרשעה באישום היא האופציה היחידה במסגרת החוק; כאשר לאחר מכן, הורה להם, כי הם יכולים להכריע כי החוק הבלתי כתוב של "קרב הוגן" חל במקרה דנן, ומשכך לזכותו.
חבר המושבעים החליט לזכות את ביל הפראי, החלטה שאינה שגרתית ופופולרית באותם ימים.
מספר שבועות לאחר מכן, היקוק רואיין על ידי קולונל ג'ורג וורד ניקולס, והראיון פורסם במגזין הירחון החדש בשם הרפר.
אגב השימוש בשם "ביל היקוק הפראי" המאמר מונה את מאות האנשים שאותם כביכול הרג היקוק ומספר ומעלה על דרך נס את מעלליו המוגזמים.
המאמר היה שנוי במחלוקת בכל אותם מקומות שבהם היקוק היה ידוע והסתובב דרך קבע, וזה הוביל למספר מאמרים בעיתוני הספר המרוחקים המכחישים את הכתוב באותו מאמר.
מהאמור באותם מאמרים, אם משכללים את "המספר האמיתי" של אלו שנהרגו על ידי ביל הפראי, לא כולל אינדיאנים, הרי שמספר האנשים שהיקוק הרג עומד על חמישה (כאשר אחד מהם נהרג במקרה ושלא במתכוון), הוא היה שותף לרצח של עוד שלושה, ופצע אחד.
היקוק דווח כמי שהשנאה כלפי אינדיאנים הושרשה בו עוד מינקותו, אך קשה לקבוע זאת באופן חד משמעי לאור החוסר יכולת להפריד בין אמת לדמיון, מוטיב שבא לידי ביטוי לא אחת בסיפורים שנקשרו בשמו של "ביל הפראי".
כך למשל, עדי ראייה מאשרים כי בעודו מבצע סיור שיצא מהמוצב הצבאי של פורט הקר, קנזס ב-11 במאי 1867, היקוק הותקף על ידי קבוצה גדולה של אינדיאנים, שברחו, לאחר שהיקוק ירה והרג שניים מקרבם.
דוגמה נוספת היא, שביולי אותה שנה, היקוק אמר לעיתונאי שהוא עמד בראש כוח צבאי שמנה מספר חיילים אשר יחדיו ניהלו מרדף אחר אינדיאנים אשר הרגו ארבעה חיילים בקרבת המוצב ב-2 ביולי.
ובמסגרת אותו ראיון הוא דווח כמי שכביכול חזר עם חמישה שבויים לאחר שהרג עשרה.
ברם, עדי ראייה מאשרים את הסיפור בחלקו: קבוצת החיילים אכן יצאה למרדף אחר אותם גורמים שהרגו 4 חיילים, אך הקבוצה חזרה למוצב כלעומת שבאה, כאשר איתה אין ולו אינדיאני מת או חי אחד לרפואה.
בספטמבר 1865, היקוק הגיע למקום שני בבחירות שנערכו לבחירת המרשל של העיר ספרינגפילד.
בעת שעזב את ספרינגפילד, הוא הומלץ לתפקיד סגן מרשל מטעם ארצות האיחוד (כוחות הצפון) במוצב פורט ריילי, קנזס.
זה היה בזמן מלחמות האינדיאנים, ובאותם מועדים היקוק לעיתים שימש כחייל סיור וגשש בכוחות חיל הפרשים השביעי של ג'ורג א.
ב-1867, היקוק עקר זמנית ממקום מושבו הקבוע במערב ועבר למפלי הניאגרה, שם ניסה את כוחו במשחק בהצגה שנקראה "The Daring Buffalo Chases of the Plains", אולם הוא הסתבר כשחקן גרוע למדי.
בשל כך, חזר למערב, וב-5 בנובמבר 1867, ניסה להתמודד על משרת השריף במחוז אלסוורט שבמדינת קנזס, אולם, הובס על ידי החייל (בדימוס) א.
בדצמבר 1867, עיתונים דיווחו על הגעתו של היקוק לעיר הייס שבמדינת קנזס.
ביום 28 במרץ 1868, הוא היה שוב בהייס, והפעם כסגן מרשל של ארצות האיחוד (כוחות הצפון).
שם, עצר 11 עריקים מצבא הצפון שהואשמו בגנבת רכוש ממשלתי, והעבירם לעיר טופקה, בירת מדינת קנזס בלווי פמליה צבאית קטנה של 5 חיילים וקצין.
היקוק היה עדיין בהייס באוגוסט 1868 כאשר הוא הביא לשם כ-200 אידיאנים בני שבט השאנון (שבמחוז דקוטה) כאטרקציה תיירותית.
ב-1 בספטמבר, היקוק היה בעיר אלקהורן שמחוז לינקולן, במדינת קנזס, שם נשכרו שירותיו כגשש וחייל סיור על ידי חיל הפרשים ה-10, חיל שהונהגה בו סגרגציה גזעית.
וכך, לא עבר זמן רב מאז גיוסו, וביום 4 בספטמבר, במפרץ ביז'ון-בסין, היקוק נפצע ברגלו לאחר שהציל כמה בוקרים "מובילי בקר" מידיהם של אינדיאנים אשר הקיפו אותם.
מהמיקום הנ"ל הגיע חיל הפרשים ה-10, והיקוק ביניהם, למוצב פורט ליאון, קולרדו, בחודש אוקטובר ונשארו לשהות שם עד סוף שנת 1868.
ביולי 1869, היקוק חזר להייס, וביום 23 באוגוסט 1869, נבחר בבחירות מיוחדות למשרת השריף ולמרשל של מחוז אליס, קנזס- מחוז בעייתי, שגורמי החוק בו, הווה אומר, השריפים שנבחרו לתקופות קצובות, לא החזיקו במשרתם יותר מזמן קצר: שלושה התפטרו במהלך 18 החודשים הקודמים לבחירות המיוחדות.
סביר להניח שהיקוק כבר כיהן כשריף בפועל עת שדווח רשמית על זכייתו בבחירות, שכן, ביום 18 באוגוסט דיווחו העיתונים על מעצר עבריינים שבוצע על ידו, ובמקרה אחר, ביום 21 באוגוסט, על כך שנשלח מכתב לעוזר הקצין הצבאי הראשי המשבח את היקוק על עבודתו בדבר תפיסת עריקים מכוחות הצפון.
בשל עניין זה, שהסתבר בדיעבד כנכון, ביום 2 בנובמבר 1869, נערכו בחירות למשרת השריף, שבמסגרתן הפסיד היקוק (שרץ כמועמד עצמאי) את הבחירות לסגנו פיטר לניהן (שרץ מטעם המפלגה הדמוקרטית).
ברם, בשל האשמותיו של היקוק את האחראים לכך בדבר אי סדרים והתנהגות בלתי הולמת בעת עריכת הבחירות, היקוק וסגנו, שכאמור זכה בבחירות, נשארו באותו מתווה היררכי מתוך כבוד הדדי.
ביום 9 בדצמבר, היקוק ולניהן שניהם גם יחד קיבלו מכתבי מינוי, והעיתונים המקומיים של הייס קיבלו את העובדה כי להיקוק יש "אפוטרופסות" על העיר.
יורחב כי בחודש הראשון להיותו השריף בפועל של העיר הייס, היקוק הרג שני אנשים בקרב אקדוחנים.
הראשון, ביל מולבי, והשני, סמואל סטראוון – ב-24 וה-27 בספטמבר 1869, בהתאמה.
מיגל אוטירו, שהיה עד ראייה למפגשו של "ביל היקוק הפראי" עם ביל מולבי, מסר את עדותו בעניין בזאת הלשון:
לעומתו מקרהו של מולבי, סמואל סטראוון היה קאבוי שהיקוק "נתקל" בו כאשר נקרא להגיע ביחד עם סגנו להגיע לאחת מהמסבאות בעיר בשעה 1 לפנות בוקר לראשית יום 27 בספטמבר 1869, שם הפריע סטראוון.
לאחר שהלז העיר מספר הערות שלא היו במקומן לעברו של היקוק, הוא נפל מת על הרצפה, לאחר שהיקוק ניסה להחזיר את הסדר על כנו.
בדיעבד, על אף חקירה שנערכה בנושא מותו של סטראוון לאחר המוות, ולמרות עדות עדי ראייה שהיו נוכחים במקום, חבר המושבעים מצא את הירי כמוצדק.
ביום 17 ביולי 1870, גם כן במהלך שירותו בעיר הייס, הוא היה מעורב בקרב אקדחים עם חיילים מחיל הפרשים ה-7 אשר הפרו את הסדר.
2 חיילים, ג'רמייה לונרגאן וג'ון קייל, "קפצו" יחדיו על היקוק בזמן שהותם באחת ממסבאות העיר.
לונרגאן הצמיד את היקוק לרצפה, בזמן שקייל הצמיד אקדח לאוזנו של היקוק; אולם, אמנם הנוקר של האקדח פעל כנדרש, אך הכדור היה נפל, ולפיכך, התאפשר להיקוק לשלוף ולהשתמש באקדחו.
לונרגאן נורה בברכו, בעוד שקייל, שנורה פעמיים, מת יום למחרת.
לאחר אירוע זה, בין עם קשר ובין אם בלי קשר, היקוק כשל מלהיבחר שוב כמרשל.
ביום 15 באפריל 1871, הפך היקוק למרשל של העיר אבילין, במדינת קנזס, כאשר הוא מחליף בתפקידו זה את טום "דוב הנחל" סמית שנהרג ביום 2 בנובמבר 1870. פורע החוק ג'ון ווסלי הרדין היה באלבין ב-1871, שם התיידד עם היקוק.
באוטוביוגרפיה של הרדין שפורסמה ב-1895 (שפורסמה לאחר מותו, וכ-19 שנה לאחר מותו של היקוק), טען האחרון כי שעה שהיקוק ביקש לעצרו בעוון המשך חגירת אקדחים למותניו במסבאה (דבר שהיה אסור), הוא הצליח לפרוק את היקוק מנשקו לאחר שהשתמש נגדו בתרגיל הקרוי:"road agent's spin".
בתרגיל זה שנקרא גם "Curly Bill Spin" (ע"ש ממציאה: Curly Bill Brocius) נעשה שימוש כתחבולה עת שהוכרח מבצע התרגיל להיכנע.
בעניין זה, יוסבר ויורחב, כי הפרוצדורה הרגילה של הכניעה במערב הפרוע "קבעה" כי אדם המבקש להיכנע והנושא אקדח טעון חייב להגיש את האקדח לצד המכניע הפוך- כאשר הקנה מופנה כלפי הנכנע והידית כלפי המכניע, כמו גם, שהנוקר מצוי קרוב לאדמה, בניגוד למצב האחיזה הרגיל שהוא "רחוק" מהאדמה.
אקדוחן מיומן היה יכול לאחוז באקדח עם האצבע המורה שעה שהוא מגיש את האקדח, וברגע הנכון, בתזמון מושלם, על ידי ביצועה של תנועה חדה, הוא יכול להפוך בחזרה את האקדח וכך למעשה לתפוס את הצד המכניע לא מוכן ובלי יכולת להגיב.
הוא בנוסף טען, שכתוצאה מאותו תרגיל, היה מכוונים כלפי היקוק שני אקדחים טעונים ומכוונים לעברו.
סיפור זה נחשב מפוקפק, אם לא מזויף, ולכל הפחות הגזמה, שכן, סיפור זה נאמר שעה שהיקוק לא היה שם כדי להגן על עצמו או להגיב לענן.
הרדין היה ידוע כאקדוחן מיומן ביותר, והיה ידוע כי הוא הרג למעלה מ-40 אנשים בעצמו בתקופת חייו.
והוא בתורו העריץ את היקוק והזדהה עם הפרסונה "ביל היקוק הפראי".
כך למשל, תועד כי בן דודו של הרדין מאנן קלמנטס נכלא בעוון הריגת שני קאובויים, היקוק, לבקשתו של הרדין סידר את בריחתו.
בזמן שהיקוק עבד באבילן, הוא ואדם נוסף בשם פיל קו, שהיה בעל מסבאה, היה מחלוקת מתמשכת שלבסוף הסתיימה בדו-קרב אקדוחנים.
קו היה שותפו העסקי של אקדוחן ידוע בשם בן תומפסון, שיחדיו, הם היו שותפים שווים במסבאה בשם "Bulls Head".
ב-5 באוקטובר 1871, היקוק פיזר התקהלות ברחוב שנוצרה עקב קטטה, אגב כך שקו ירה שתי יריות.
היקוק הורה לו לעצור ושאם הוא ימשיך לירות באקדחו בגבולות העיר הוא ייעצר.
קו הסביר שהוא רק ירה בכלב משוטט אבל לפתע הוא הפנה את אקדחו לעבר היקוק, כאשר בד בבד, אגב כך, בתגובה ספק מודעת ספק אינסטינקטיבית, הספיק האחרון לשלוף במהירות את אקדחו, לירות ראשון, ולהרוג את קו.
באותם הרגעים שלאחר הירי, היקוק קלט בהבזק של רגע דמות רצה לעברו והגיב במהירות על ידי ירי של שתי יריות, ובטעות הרג את סגן המרשל במינוי מיוחד מייק ויליאמס, אשר חש לעזרתו של היקוק.
מקרה מצער זה, עתיד היה לרדוף את היקוק בתודעתו בשארית חייו.
למקרה זה, של הירי של היקוק בקו, ישנה גרסה נוספת שהועלתה על הכתב כארבעים שנה לאחר מכן, ב-1911, על ידי תאופילוס ליטל- מי שהיה לימים (לאחר המקרה) ראש העיר של אבילן ובעל מנסרה בעיר- במסגרת רישום זכרונותיו מהעיר אלבין, ושניתנה לחברה לשימור ההיסטוריה מטעם העיר אלבין.
באותה מחברת שבה הועלו על הכתב רשמיו של ליטל, מתאר הכותב את רגש ההערצה שהוא רחש להיקוק, כמו גם, הקדיש מקום נכבד לתיאור מקרה הירי של היקוק בקו, אשר שונה למדי מהגרסה המקובלת:
קו כביכול צוטט באותם רגעים של הירי כי שאמר שהוא יכול "להרוג עורב במעופו", והיקוק צוטט (אם כי כנראה אין זו אמת) – מה שלימים ייחשב כאחד מהאימרות המפורסמות מהמערב הפרוע - באומרו: "האם לעורב יש אקדח.
פחות מחודשיים ימים לאחר מקרה זה, שבמהלכו נהרג סגן המרשל, היקוק פוטר מתפקידו כמרשל בשל סיבה זאת, אולם זאת, הייתה בחזקת "הקש ששבר את גב הגמל", שהצטרפה כביכול לשורה של מקרי ירי לא מוצדקים ועוד התנהגויות בלתי נאותות.
האקדחים האהובים על היקוק היו זוג אקדחים מסוג Colt 1851 .36 Navy Model, שבהם הוא השתמש עד ליום מותו.
היו אלה זוג אקדחים מצופי זהב עם ידיות שנהב, שעליהם היה מוטבע הכיתוב: "J.B.
הוא נהג לחגור את אקדחיו מאחורי גבו, או באבנט החגורה כאשר התהלך במדים.
הוא לעיתים נדירות התהלך עם נרתיקים לאקדחיו, והוא נהג לשלוף את אקדחו אגב שימוש בתנועת "reverse", "twist" או בשליפה מיוחדת הקרויה "Cavalry draw" - שבמסגרתה האקדח היה נישא בנרתיק שנחגר גבוה מחת לבית השחי הימני, כאשר הידית היא שצצה מהנרתיק, והשליפה נעשתה על ידי יד שמאל.
ב-1873, באפולו ביל קודי וטקסס ג'ק אמוחונדרו הזמינו את היקוק להצטרף אליהם במופעם החדש שנקרא:"Scouts of the Plains"', וזאת לאחר הצלחת מופעם הקודם.
היקוק וטקסס ג'ק עזבו לבסוף את המופע, וזאת לפני שבאפולו ביל קודי יצר ב-1882 את מופעו המפורסם:"Bufflao Bill's Wild West Show".
ב-1876, בשעה שהיה בעיר קנזס במדינת מיזורי, אובחן היקוק על ידי רופא כמי שסובל מגלאוקומה ודלקת הלחמית, מצב רפואי שעפ"י השמועה נבע מזלזולו של היקוק במספר מחלות מין שמהם סבל ולא טיפל כראוי.
למען האמת, ברטרוספקטיבה נראה כי היקוק נדבק בגרענת, שהיא מחלה זיהומית מדבקת של העיניים הנגרמת על ידי החיידק כלמידיה טרכומטיס, והנפוצה במדינות עם תנאי דיור והיגיינה ירודים, והייתה מצב רפואי שכיח במערב הפרוע.
היה נראה שלמצב רפואי זה, מעבר להשפעה הברורה הבריאותית, הייתה השפעה על יכולות הצליפה של היקוק, וברמה היומיומית, אף גרמה מספר פעמים למעצרו בעוון שוטטות, דבר שאינו בשגרה, ביחס לאדם, שאך לפני מספר שנים, הרוויח סכומים יפים ממופעים והימורים.
ביום 5 במרץ 1876- בהיותו בן כמעט 39, וחמישה חודשים טרם מותו - בשאנון, מדינת ויומינג, נישא היקוק לאגנס תאצ'ר לייק, בת ה-50 שהיה בבעלותה קרקס.
היקוק עזב את כלתו "החדשה" כעבור מספר חודשים, אגב הצטרפותו למשלחתו של חברו צ'ארלס "קולרדו" אוטר בחיפושיו אחר זהב ב"שדות הזהב, שבדרום מדינת דקוטה.
לא חלף הרבה זמן, וביל הפראי עתיד לפגוש את מי שתיחשב בתולדות המערב הפרוע כבת זוגו המיתולוגית.
אותה אישה היא מרתה ג'יין קאנארי, הידועה בכינויה: "Calamity Jane", אשר טענה באוטוביוגרפיה שלה שהיא הייתה נשואה להיקוק, והיא התגרשה ממנו על מנת שיהיה חופשי להינשא לאגנס תאצ'ר לייק, אך אף תיעוד רשמי לא נמצא כדי לתמוך בטענותיה.
האמונה הרווחת היא שהשניים נפגשו לראשונה לאחר שג'יין שוחררה מתפקידה כגששית וחייל סיור בפורט לאראמי, והצטרפה למשלחת שהיקוק נמנה עליה.
המשלחת הגיע לעיר דד-ווד ביולי 1876. ג'יין בעצמה אישרה את הגרסה הזאת בדבר פגישתם בראיון שנערך עימה באחד העיתונים בשנת 1896. זאת, אף על פי שבניגוד לגרסה המקובלת, היא טענה שהיא אושפזה בפורט לאראי, בטרם פגישתה עם היקוק, ולא שירתה שם כגששית וחיילת סיור.
זמן קצר לפני מותו של היקוק, הוא כתב מכתב לאשתו "החדשה", שאולי יש בו כדי למסמס את גרסתה של קלימיטי ג'יין בדבר נישואיהן ושבחלקו כתב בזאת הלשון:
ל"ביל הפראי" היה חיזיון, אותו השמיע בפני חברו צ'ארלס "קולרדו" אוטר ועוד מספר אנשים שהיו במקום באותה עת, כי העיירה דד-ווד תהיה תחנתו האחרונה.
בתאריך 2 באוגוסט 1876, עת שעשה בדד-ווד, דקוטה, שיחק היקוק פוקר במסבאת "Nuttal & Mann" (ביתן מס' 10), כאשר יחד עמו, נסובו לשולחן המשחק קרל מאן, מבעלי המסבאה, צ'ארלי ריץ' וקפטן ויליאם ר.
באותו היום, שלא כהרגלו, ישב עם גבו אל דלת הכניסה למסבאה.
היקוק ביקש פעמיים מצ'ארלי ריץ' להחליף עמו מקום ישיבה, כך שפניו יהיו לדלת, כפי שתמיד נהג לעשות, אולם ריץ' לא נעתר לבקשה.
היקוק סבל מרצף הפסדים באותו יום, ואף נאלץ ללוות כסף מהברמן.
לתוך המסבאה, נכנס, מבלי שהבחינו בו, צייד באפלו לשעבר בשם ג'ון "ג'ק אף שבור" מקול (John "Broken Nose Jack" McCall).
לא ידועים פרטים רבים אודות חייו של מקול, אולם מהפרטים המועטים שידועים, מעבר לעובדה הבסיסית כי נולד ב-1852 או 1853 והיה בן 24 במותו ביום 1 במרץ 1877, ידוע כי גדל בקנטקי עם שלוש אחיות, אך ליבו משכו משם אל המערב הפרוע, שם הפך לצייד באפלו.
עד 1876 הוא חי תחת השם הבדוי "ביל סוטארלנד" בעיר דד-ווד, שהייתה באותם ימים מחנה לכריית זהב.
מקול צעד בלתי מורגש עד כדי מרחק קטן מגבו של "ביל הפראי", ואז לפתע, וללא שום התרעה, שלף את אקדחו, צעק "!Take That", ואז ירה ירייה בודדת לכיוונו של היקוק, אשר הביאה למותו בו במקום.
הכדור חדר את ראשו של היקוק מאחור, יצא מלחיו הימנית, וסיים את מסלול מעופו כאשר הוא פוגע בשורש כף ידו השמאלית של קפטן ויליאם ר.
הסיבה לירי של מקול, מתוך כוונה להרוג את היקוק, עדיין שנויה במחלוקת, ונחלקת לשלוש גרסאות חלופיות: קביעת בית המשפט בנושא, הסברה הרווחת בקרב הקהל הרחב וגרסתו של מקול עצמו.
באופן רשמי, לימים נקבע במשפטו השני של מקול כי גורמים מסוימים שילמו למקול על-מנת שיבצע את המעשה, משום שככל הנראה פחדו מאפשרות עתידית כי ימונה לשריף של העיירה דד-ווד.
עם זאת, למרות קביעה זאת של בית המשפט, האמונה הרווחת היא שמקול נעשה עצבני ונטר טינה להיקוק, בעקבות מה שהוא תפס, כהצעה מתנשאת.
אף על פי שמקול לקח את הכסף לארוחת הבוקר, הוא תפס את "נדיבות המנצחים" של היקוק ואת עצתו בפריזמה קנטרנית, יהירה ומתנשאת - וטינתו זאת, היא שגרמה לו לרצוח את היקוק.
באומרנו זאת, ראוי עוד להזכיר את גרסתו של מקול לסיבת הרצח, כפי שהעיד בשני המשפטים שנערכו לו.
לדבריו, היקוק היה אחראי לרצח אחיו, ורצח זה היה לא יותר מאשר נקמת דם.
גרסה זאת נראתה בזמנו יחסית סבירה, ואף מתיישבת עם המציאות במידת מה, שכן, ידוע שלו מקול (אחיו של ג'ק) נהרג על ידי איש חוק אלמוני בעיר אבילין, קנזס - היכן שכזכור, כחמש שנים לפני כן, בשנת 1871, כיהן היקוק כמרשל של העיר.
אולם לימים- בעוד שבמשפטו הראשון של מקול, טענה זאת שנתקבלה היא אשר הביאה לזיכויו- יתברר במשפטו השני, כי לא היה לו מעולם אח, ובכך למעשה הוזמה טענתו זו.
מאז מעשה זה, שהיה לכל הדעות אקט פחדני, שכן, נגד את כל נורמות ההתנהגות שהיו נהוגות במערב הפרוע, נזכר שמו של מקול בקרב קהל המעריצים של היקוק לדיראון כ"ג'ק מקול הפחדן" .
צ'ארלס "קולרדו" אוטר, חברו ושותפו של היקוק, דרש את גופתו של היקוק ושם מודעת אבל בעיתון המקומי "The Black Hills Pioneer", שאמרה בזאת הלשון:
כמעט כל העיירה הגיעה להלוויה, ואוטר קבר את היקוק כשלמרגלות קברו קבע מצבה מעץ שהכיתוב עליה:
במקור, היקוק נקבר בבית הקברות של איגלסייד, שהיה בזמנו בית הקברות המקורי של דד-ווד.
בית הקברות התמלא במהירות, באופן שמנע שימוש נוסף, ובשנת 1879, ביום השנה השלישי למותו, אוטר שילם על העברת קברו של היקוק לבית הקברות החדש "הר מוריה".
לאחר מכן, מכיוון ששטח בית הקברות הישן היה אזור שהיה מתאים ליישוב מתיישבים חדשים, שאר הגופות הועברו גם כן, לבית הקברות החדשות במהלך שנות השמונים של המאה ה-19.
אוטר פיקח על העברת הגופה וציין שאף על פי שגופתו נשתמרה באופן כמעט מושלם, היקוק נחנט באופן לא מושלם.
רוצה לומר, שכתוצאה מהעבודה הרשלנית, הריאקציה של חומר הקלציום-קרבונט, שמקורו בגבעות הסמוכות, עם גופתו של היקוק הביאה להליך התאבנותה, ברי, תהליך שבה חומר אורגני הופך לאבן.
לעניין זה, מעיד אחד העובדים בשם יוסף מקלינטוק, שרשם תיאור מפורט על כך בכתב.
כפי שמסתבר, מקלינטוק השתמש בפחית על מנת להקיש על הגופה, מרגל ועד ראש, ולא מצא אף "בשר רך" לרפואה.
הוא ציין כי הצליל היה דומה להקשה על קיר אבנים, ולסברתו שאריות הגופה שקלו יותר מ-181 ק"ג(400 lb); כשלעומתו, ווילאם אוסטין, האחראי על בית הקברות, העריך אותן כשוקלות 227 ק"ג, מה שהקשה על העברתן לאתר הקבורה החדש.
המצבה המקורית של קברו של היקוק הועברה למקום קברו החדש, אך עד 1891 נהרסה בידי "שודדי קברים ומחפשי מזכרות", ומשכך, הוחלפה בפסל.
גם פסל זה נהרס במרוצת הזמן על ידי "ציידי מזכרות", והוחלף בפסל שיש בדמותו ובממדיו האמיתיים של היקוק.
גם פסל זה נפגם בצורה קשה, מה שהוביל לסגירת מתחם הקבר בגדר גבוהה לצורך הגנתו.
גדר זאת נחתכה על ידי "אוספי מזכרות" בשנות ה-50 של המאה ה-20 והפסל הוזז שוב.
נכון לראשית העשור השני של המאה ה-21, גופתו של היקוק עדיין מצויה בבית הקברות של הר מוריה, במתחם קבר בגודל 3 מ"ר, העשוי בטון יצוק והמוקף בגדר פלדה.
מרתה ג'יין קאנארי, אשר הייתה ידועה בכינויה "Calamity Jane", ניהלה פרשת אהבים עם היקוק, ולגרסתה אף הייתה נשואה לו, נקברה בסמוך לקברו של היקוק, על פי בקשתה על ערש דווי.
משפטו של רוצחו של היקוק
הסניגורים: במשפט הראשון: "השופט" מילר; במשפט החוזר: אוליבר שאנון, ויליאם הנרי, הריסון בידל.
הקטגורים: במשפט הראשון: "קולונל" ג'ורג מאי; במשפט החוזר: ויליאם פאונד.
שופטים: במשפט הראשון: ויליאם ל.
קייקנדול; במשפט החוזר: פיטר ס.
מקום המשפט: במשפט הראשון: דד-ווד, דקוטה הדרומית; במשפט החוזר: ינקטון, דרום דקוטה.
תאריך המשפט: במשפט הראשון: 3 באוגוסט 1876; במשפט החוזר: 4 – 6 בדצמבר 1876
הכרעת הדין: במשפט הראשון: זיכוי; במשפט החוזר: אשם.
גזר הדין: במשפט הראשון: - ; במשפט החוזר: מוות בתלייה.
במשפט הראשון, מקול טען בעדותו כי הוא רצח את היקוק כנקמת דם בגין רציחתו את אחיו, והוא היה עושה זאת שוב אם הייתה לו את ההזדמנות לכך.
לאחר סיום שלב ההוכחות, ויציאתם של חבר המושבעים להתייעצות, שארכה פחות משעתיים, הכרעת דינם קבעה: "לא אשם".
הכרעת דין זאת קוממה רבים בציבור, ואת הלך הרוח ששרר בעקבות הכרעת הדין נראה שניתן למצוא במאמר מערכת חריף שפורסם בעיתון "The Black Hills Pioneer", ושתמצית הדברים המבואים להלן משקפים את הרוח העולה ממנו:
(הסבר הציטוט: כוונת כותב המאמר היא לרמוז לעשיית משפט שדה בג'ק מקול, שהוא אשר יביא לעשיית צדק כאשר כל אדם יינשא באחריות המוסרית למשפט שדה זה לבדו)
לאחר סיום משפטו, שנערך כאמור לעיל בעיירה דד-ווד, המשיך מקול להתמהמה מספר ימים בעיירה, עד אשר אדם בשם ג'ו "קליפורניה" "המליץ" לו בחום לצאת ממנה היות ש-"האוויר סביבו חם מדי".
אולם, כך או כך, מקול הבין את הרמז, ובספק יציאתו את העיר, ספק בריחתו ממנה, בואכה מדינת וואיומינג, אגב אמונתו כי הוא הצליח להתחמק מעונש החוק (ע"ע:סיכון כפול), הוא לא שמר על פיו, והרבה להתרברב לכל מי שניאות לשמוע כי הוא הרג את "ביל היקוק הפראי" המפורסם.
רברבנותו של מקול היא "באופן מילולי" אשר הובילה אותו למותו, כאשר מרשל של ארצות הברית בלאראמי, מדינת וויאיומיניג, שמע אותו מתרברב כי הרג את "ביל הפראי" בדו-קרב ועצר אותו ביום 29 באוגוסט 1876.
בעת מעצרו, טען סניגורו של מקול ל"סיכון כפול" בשל העובדה כי מרשו כבר נשפט על מעשיו ונמצא "לא אשם".
ברם, ביהמ"ש הדן במעצר דחה את הטענה וקבע כי הכרעת ביהמ"ש בפסק הדין הייתה בלתי חוקית.
זאת, בשל העובדה כי דד-ווד הייתה התנחלות בלתי חוקית שהוקמה בטריטוריה אינדיאנית, ומכיוון שכך, כל רשויותיה, ובכלל זאת רשויות אכיפת החוק והמשפט, נעדרו סמכות חוקית.
המשפט החוזר, שהיה בחזקת "שמיעה מחדש", נערך ביאנקטון, דרום דקוטה.
לורנזו באטלר היקוק, אחיו של ביל היקוק, שעשה את כל הדרך ממדינת אילנוי על מנת להיות נוכח במשפטו החוזר של רוצח אחיו, ציין לאחר סיום המשפט כי נראה בעיניו שמקול לא הביע כל חרטה בעניין.
העיתונאי לנדר ריצ'רדסון ראיין את היקוק זמן קצר לפני מותו ואף עזר בקבורתו.
ריצ'רדסון כתב על מפגשם במהדורה שיצאה באפריל 1877 של הירחון "סקריבנר", שבמסגרת הכתבה הוא מספר על משפט השני של מקול:
גזר דין מוות זה, היה הראשון שבוצע באופן חוקי במדינת דקוטה.
מקול נקבר בפינה הדרום מערבית של בית הקברות הקתולי של יאנקטון.
בשנת 1881, כאשר שטחו של בית הקברות הוזז, לטובת הקמתו של בית חולים לחולי נפש, התגלה כי גופתו נקברה עם הלולאה של חבל התלייה לצווארו.
אף על פי ששאריות גופתו נקברו מחדש בקבר בלתי מסומן בבית הקברות של יאנקטון, המיקום המדויק אבד ברבות הזמן וכך המקום בו מצוי הקבר אינו ידוע עוד.
תולדות המונח: "ידו של איש מת" ("Dead man's hand")
כאמור לעיל, בסמוך למותו, היקוק הוכרח ללוות כסף מהקזינו כאשר נדרש להשוות את סכום הימורו לזה של האחרים.