tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר עזיבתה של הוקול את תפקיד נציבת המחוז, נחשף מצבור מכתבי דואר בידי נציב המחוז החדש כריס ג'ייקובס, שמאוחר יותר גרס כי נמצאו המחאות בסך 792,571 דולר אמריקאי בדואר שהצטבר.
כנציבת המחוז הייתה הוקול בתהליך יישום מערכת חדשה לטיפול במסמכי נדל"ן מעט לפני שנבחרה לקונגרס.
ג'ייקובס אמר כי 9,000 דולר הושקעו בשעות נוספות להפקדת המחאות והגשת מסמכים לא-פתוחים שהצטברו בתקופת הריק שבין עזיבתה של הוקול לכניסתו לתפקיד, בעוד המשרד הסתגל למערכת החדשה.
הוקול התמודדה בבחירות המיוחדות לייצוג מחוז הקונגרס ה-26 של ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית, שנותר פנוי בעקבות התפטרותו של כריס לי הרפובליקני.
היא הייתה מועמדת המפלגה הדמוקרטית ומועמדת מפלגת המשפחות העובדות.
בית מגוריה של הוקול בהמבורג, מחוץ לגבולות מחוז הקונגרס ה-26, הפך למטרד עבור מטה הבחירות של הוקול, אם כי זה לא פסל אותה מלהתמודד לקונגרס.
חודש לאחר הניצחון, עברה להתגורר במחוז.
מועמדת המפלגה הרפובליקנית וזו של המפלגה השמרנית, חברת בית המחוקקים המדינתי ג'יין קורווין, הייתה בראשית מערכת הבחירות המתמודדת הצפויה לניצחון במחוז בעל האורינטצייה הרפובליקנית, אותו ייצגו רפובליקנים בארבעים השנים שלפני הבחירות.
בסקר דעת קהל שנערך בשלהי אפריל 2011 הובילה קורווין על הוקול בפער של כחמישה אחוזים (36% לעומת 31%); ג'ק דייוויס, מועמד תנועת מסיבת התה, עמד על 23% אחוזי תמיכה.
סקר מתחילת מאי העניק להוקול יתרון בן ארבעה אחוזים, וזמן קצר לאחר מכן סטטוס הבחירות נחשב ל"צמוד" בידי הארגון הלא-מפלגתי "The Rothenberg Political Report".
הסקרים הנוספים בימים שלפני הבחירות הצביעו על הובלתה של הוקול על פניה של קורווין בפערים של ארבעה עד שישה אחוזים.
מאמר בעיתון "וושינגטון פוסט" ציין כי לנוכח ניצחון אפשרי של הוקול, התחוללה "מלחמת ספינים שופעת" באשר למשמעות ניצחונה.
המאמר המשיך וגרס כי הדמוקרטים ראו כי המירוץ הצמוד הוא תוצאה של הצעת תקציב המדינה של הרפובליקנים "הדרך לשגשוג" (The Path to Prosperity), ובמיוחד הצעתם לרפורמה מקיפה במדיקר.
מנגד, הרפובליקנים ראו בו את המירוץ כצמוד בשל התמודדותו של דייוויס כמועמד שלישי.
מסע הבחירות לווה במספר תעמולת בחירות טלוויזיונית שלילית, כאשר אתר האינטרנט "FactCheck" הלא-מפלגתי האשימה את שני הצדדים ב"מתן חוסר כבוד לעובדות".
ב-24 במאי 2011, יום הבחירות המיוחדות, ניצחה הוקול את קורווין אחרי שגרפה 47.24% מקולות הבוחרים.
בשבועות הראשונים של הוקול בתפקיד, נתנה את חסותה לשיתוף פעולה חקיקתי עם עמיתה מניו יורק בריאן היגינס, במטרה לייעל את תהליך רכישת הדרכון.
היא גם נועדה פעמים אחדות עם הנשיא ברק אובמה בנוגע לכלכלת ארצות הברית ויצירת מקומות עבודה, והציגה הצעה לבית הנבחרים בשאיפה להשיב את קיצוצי המס שיזמו הרפובליקנים לרשות האמריקאית לפיקוח על חוזים עתידיים (CFTC).
היא חיפשה דרכים לצמצם את הגירעון התקציבי הפדרלי והביעה תמיכה בצמצום ההוצאות של תוכנית המדיקייד כל עוד ההפחתות התקציביות לא יושגו בצורה של מענקי בלוק המוצעים למדינות ארצות הברית, כפי שהוצע בתוכנית התקציב הרפובליקנית.
היא גם שוחחה עם אובמה על סיום הקלות מס לתאגידי נפט והגנה על עסקים קטנים ובינוניים.
כאשר ניהלה את מסע הבחירות שלה לקונגרס, הגדירה את עצמה הוקול כ"דמוקרטית עצמאית".
בראיון לעיתון "Lockport Union-Sun & Journal", ביטאה את עצמאותה הפוליטית בהתנגדותה לתוכנית רישיונות הנהיגה למהגרים בלתי-חוקיים של המושל אליוט ספיצר והתנגדותה להצעת המושל דייוויד פטרסון להגדיל את מס ההכנסה תוך חיוב כל בעלי הרכבים לרכוש לוחיות רישוי חדשות.
הוקול נמנתה בין 17 הדמוקרטים שחברו לרפובליקנים ותמכו בהחלטה שמצאה את אריק הולדר, התובע הכללי של ארצות הברית בממשל אובמה, כאשם בביזיון הקונגרס בנוגע לשערוריית הנשק של ה-ATF, הצבעה שיזמו השדלנים של איגוד הרובאים הלאומי אשר הכריז כי יעניק דירוג למחוקקים לפי הצבעתם.
מאוחר יותר בבחירות 2012 התגאתה הוקול בדירוג התמיכה שקיבלה מאיגוד הרובאים הלאומי וציינה כי היא רק אחת משני הדמוקרטים בניו יורק שקיבלו את תמיכת הארגון.
ב-6 בנובמבר 2012 הפסידה הוקול בבחירות לתקופת כהונה מלאה בבית הנבחרים, אחרי שהמועמד הרפובליקני כריס קולינס גבר עליה כשגרף 50.8% מהקולות, בעוד הוקול קיבלה 49.2%.
בבחירות 2014 הודיע סגן המושל רוברט דאפי כי לא יתמודד לתקופת כהונה שנייה, זאת בשעה שהמושל קואומו כן התמודד מחדש לתפקידו.
לאחר הכרזת פרישתו של דאפי, הודיע קואומו כי בחר בהוקול לשמש כעמיתתו למירוץ.
ב-22 במאי 2014, הצירים בכינוס הוועידה הדמוקרטית המדינתית בניו יורק אישרו רשמית את מועמדותה של הוקול לתפקיד סגנית המושל.
בספטמבר זכו קואומו והוקול בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית.
בנוסף להיותם מועמדי המפלגה הדמוקרטית, היו השניים המועמדים של "מפלגת המשפחות העובדות"; בניו יורק, המתמודדים לתפקידי המושל וסגנו מועמדים בנפרד לתפקידים, אך מתמודדים בצוותא על אותו פתק הצבעה בבחירות הכלליות בנובמבר.
ביום הבחירות הכלליות נבחרה הוקול לתפקיד סגנית המושל וקואומו נבחר לתקופת כהונתו השנייה.
הוקול הושבעה לתפקידה ב-1 בינואר 2015.
קואומו הטיל על הוקול לנהל את עשר מועצות הפיתוח הכלכלי-אזורי, המהוות את מרכז המיזם לפיתוח כלכלי של הממשל.
תכלית המועצות היא לבנות את נקודות החוזק של כל אזור בניו יורק במטרה לפתח תוכניות אסטרטגיות ארוכות טווח.
קואומו הוסיף למנות את הוקול ליושבת ראש כוח המשימה בנושא התמכרות ושימוש לרעה באופיואיד והרואין.
בתפקיד זה זימנה הוקול שמונה שימועי דיפלומטיה ציבורית ברחבי מדינת ניו יורק כדי לשמוע תשובות ממומחים ותושבי קהילות בחיפוש אחר פתרון למשבר ההרואין המדינתי.
החל מ-2015 ועד לסיום כהונתה הובילה הוקול את קמפיין "די זה די" ("Enough is Enough") של קואומו למאבק בתקיפות מיניות בקמפוסים של מוסדות להשכלה גבוהה בניו יורק, תוך אירוח והשתתפות ביותר מ-25 אירועים.
במרץ 2016 מונתה בידי קואומו לוועדת הנצחת יום השנה ה-100 לזכות הצבעה לנשים במדינת ניו יורק.
בשנת 2018 תמכה הוקול בחקיקה למתן רישיונות נהיגה למהגרים בלתי חוקיים, יוזמה אליה התנגדה כראשת מחוז אירי בשנת 2007. בעוד שהוקול אמרה ב-2007 כי תפעול לבלימת כל בקשות של מהגרים בלתי-חוקיים למתן רישיונות נהיגה, ב-2018 טענה שהנסיבות השתנו.
כסגנית המושל הייתה הוקול אשת הקשר בקפיטול של ממשלת ניו יורק לנציגי המדינה ב.
ב-10 באוגוסט 2021, לאחר חודשים בהם הטיחו נשים רבות בקואומו האשמות בדבר הטרדות מיניות, הודיע המושל על התפטרותו מהתפקיד, שנכנסה לתוקף ב-24 באוגוסט אותה שנה.
לפי החוק במדינת ניו יורק, הוקול ירשה את קואומו בתפקיד המושל, מה שהפך אותה לאישה הראשונה בתפקיד מושלת ניו יורק.
ב-26 באוגוסט 2021, הודיעה כי בכוונתה למנות את בריאן בנג'מין, חבר הסנאט המדינתי, לתפקיד סגן המושלת, התפקיד אותו עזבה.
בנג'מין הושבע לתפקיד ב-9 בספטמבר 2021. ב-12 אפריל 2022, התפטר בנג'מין מתפקידו כסגן המושל, לאחר שהוגש נגדו כתב אישום בעבירות מרמה, זיוף מסמכים ולקיחת שוחד, עבירות שבוצעו לכאורה בתקופתו כמחוקק מדינתי .
על אף שטען כי אינו אשם, התפטר מתפקידו.
ב-3 במאי 2022 הודיעה הוקול שהחליטה למנות לתפקיד סגן המושלת את אנטוניו דלגאדו.
בנובמבר 2022, התמודדו הוקול ודלגאדו, לראשונה על כהונה מלאה, כמועמדים מטעם המפלגה הדמוקרטית.
היא התמודדה מול הרפובלקני, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, לי זלדין.
הבחירות היו הבחירות הצמודות ביותר לתפקיד המושל של ניו יורק מאז 1982, כשלבסוף נבחרה עם 53% מהקולות והייתה רשמית האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד המושל של מדינת ניו יורק.
בפברואר 2024, הביעה תמיכה מלאה בזכותה של ישראל לתקוף את עזה, לאור טבח שבעה באוקטובר.
במרץ 2024, החליטה להציב 750 חיילים ממשמר המדינה במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק ולהעניק להם סמכות לערוך בידוק תיקים, זאת בעקבות ריבוי מקרי אלימות ברכבת התחתית.
קת'לין רוברטסון היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, דוגמנית ותסריטאית קנדית.
קת'לין רוברטסון נולדה ב-8 ביולי 1973 בעיר המילטון שבפרובינציית אונטריו בקנדה.
רוברטסון החלה ללמוד בשיעורי משחק כבר כשהייתה בת 10, ומגיל צעיר הופיעה בהפקות תיאטרון מקומיות.
הופעתה הטלוויזיונית הראשונה של רוברטסון הייתה כבר בגיל 17, כניצבת בסדרת הטלוויזיה "הזהות הסודית שלי".
בין 1990 ל-1993, רוברטסון כיכבה כשחקנית הראשית בקומדיית המצבים "Maniac Mansion".
על תפקיד, זה היא הועמדה פעמיים לפרס האמן הצעיר.
היא הופיעה במספר סדרות טלוויזיה כהופעת אורח וכדמות חוזרת, והופעתה הראשונה בסרט בבתי הקולנוע הייתה במותחן הארוטי "Blown Away" מ-1993 כדמות משנה.
שנה קודם לכן, ב-1992, היא ערכה את הופעת הבכורה האמריקאית שלה, בסרט הטלוויזיה "Quiet Killer".
ב-1994, רוברטסון לוהקה לסדרת הנעורים "בוורלי הילס 90210" בתפקיד ראשי כדמותה של קלייר ארנולד.
רוברטסון כיכבה בסדרה זו בין העונה הרביעית לעונה השביעית, עד 1997. ב-1997, בן זוגה, הבמאי גרג אראקי, ליהק אותה לאנסמבל של סרט דרמת הקומדיה השחורה "שום מקום".
היא הופיעה בהמשך כשחקנית הראשית בסרט נוסף של אראקי, "ספלנדור".
רוברטסון הופיעה בקומדיה הרומנטית "Dog Park" מ-1998, בדרמה הרומנטית "ביוטיפול" מ-2000 ובפרודיה "מת לצעוק 2" מ-2001. תפקיד רציני יותר היה לרוברטסון בסרט העצמאי "XX/XY" מ-2002, בו היא הופיעה לצידו של מארק ראפלו.
באותה השנה, היא הופיעה בדמותה של הרוצחת אוולין דיק בסרט הפשע האמיתי "Torso: The Evelyn Dick Story".
על תפקידה, היא הייתה מועמדת לפרס ג'מיני.
ב-2002, רוברטסון כיכבה כשחקנית הראשית בסדרת הדרמה המשפטית "Girls Club" של דייוויד אי קלי בערוץ "FOX".
מאוחר יותר היא הופיעה במספר סרטים עצמאיים, וכן הופיעה כהופעת אורח ב"חוק וסדר: כוונה פלילית" של "NBC", "CSI: מיאמי" של "CBS" ו"רוקי בלו" של "ABC".
ב-2006, היא הופיעה כדמות משנה בדרמת ההיסטורית "הוליוודלנד".
בין 2006 ל-2007, רוברטסון כיכבה כשחקנית הראשית בסדרת הקומדיה "The Business".
עוד ב-2007, היא הופיעה כדמותה של המכשפה המרשעת מן המערב במיני-סדרת המדע בדיוני "איש הפח" של "Syfy".
ב-2011, רוברטסון לוהקה כשחקנית הראשית בדרמה ההמשכית הפוליטית "בוס" של "Starz".
בתפקיד זה, רוברטסון הופיעה במספר רב של סצנות סקס ובעירום.
הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות, ב-2012. ב-2013, רוברטסון הופיעה בסרט הטלוויזיה "Time of Death" של "Lifetime".
עוד באותה השנה, היא הופיעה כדמות רעייתו של גורדי האו בסרט הטלוויזיה הביוגרפי "Mr.
גם באותה השנה, היא לוהקה כשחקנית הראשית בסדרת הפשע הבלשית "רצח מדרגה ראשונה" של "TNT".
רוברטסון גילמה את דמותה של הילדי מאליגן, אם חד-הורית ובלשית במקצועה החוקרת מקרי רצח.
הסדרה עלתה לשידור ב-2014, ובוטלה ב-2016 לאחר שלוש עונות.
ב-2014, רוברטסון הופיעה כדמות חוזרת בעונתה השנייה של סדרת הדרמה "בייטס מוטל".
ב-2015, רוברטסון הופיעה בסרט האימה העל-טבעי "סודות הוותיקן" ובמיני-סדרה "The Fixer".
ב-2018, רוברטסון לוהקה להפקה המשותפת של תאגיד השידור הציבורי הקנדי ושירות הזרמת המדיה "Netflix", "חילוץ בצפון", שעלתה ב-2019. ב-2021, הופיעה כדמות חוזרת בעונתה השישית והאחרונה של סדרת המדע הבדיוני "המרחב".
בין 1997 ל-1999, רוברטסון ניהלה זוגיות עם הבמאי גרג אראקי.
ב-2004, רוברטסון נישאה למפיק כריס קאולס.
קת'לין אגנס קוונדיש הייתה אשת חברה אמריקאית.
היא הייתה ילדתם הרביעית ובתם השנייה של ג'וזף פ.
קנדי האב ורוז קנדי וכן אחותם של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ון פ.
כאשר אביה שירת כשגריר ארצות הברית בבריטניה, קת'לין רכשה חברים רבים באנגליה והייתה "הדבטונטית של 1938".
בהמשך, החלה לעבוד עם הצלב האדום, שם פגשה את הלורד הרטינגטון.
השניים התחתנו במאי 1944, אך לאחר ארבעה חודשי נישואים בלבד נהרג הרטינגטון בזמן שירות צבאי בבלגיה.
בשנת 1948, בעודה בדרך לחופשה עם בן זוגה החדש, , נהרגה קת'לין בהתרסקות מטוס.
קת'לין אגנס קנדי נודלה בבית הוריה בברוקליין, מסצ'וסטס, ילדתם הרביעית ובתם השנייה של ג'וזף פ.
כונתה "קיק" (בעיטה) על ידי משפחתה בשל אופייה המתפרץ.
אחייה היו ג'וזף הבן, ג'ון, רוזמרי, יוניס, פטרישיה, רוברט, ג'ין, וטד קנדי.
קת'לין הייתה קרובה במיוחד לאחיה ג'ון.
כילדה, קת'לין הייתה מאוד אתלטית ושיחקה פוטבול עם אחיה.
האופטימיות שלה, יחד עם מצב רוחה המרומם, משכו מחזרים רבים, ביניהם חבריו הקרובים של אחיה ג'ון.
אמה הבחינה בכך, ולא אישרה את תשומת הלב הרבה המופנית כלפי קת'לין.
עם הזמן, החלה קת'לין לנהל מערכות יחסים רומנטיות, שהרצינית הראשונה מביניהן הייתה עם , שעתיד היה לרשת את חברת הכימיקלים .
קת'לין התחנכה בבית בריברדייל שבאזור הברונקס של ניו יורק.
היא למדה גם במנזר הלב הקדוש בנורוטון, קונטיקט, ובמנזר הילד הקדוש בנוילי, צרפת.
בנות קנדי לא חונכו לגדל ציפיות פוליטיות, בניגוד לגברים במשפחה.
למרות זאת, בעקבות הקשרים החברתיים והכלכליים של המשפחה, סופקו להן הזדמנויות חינוך שוות לאלה של הבנים.
כך היה ב-1938, כאשר הנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט מינה את ג'וזף קנדי האב לשגריר ארצות הברית בבריטניה.
התקופה שבילתה קת'לין בבריטניה השפיעה רבות על שארית חייה.
היא התחנכה בקווינס קולג' שבלונדון, ובמהרה טיפחה מעגל חברותי רחב, הכולל נשים וגברים מהחברה הגבוהה הבריטית.
קת'לין החלה במערכת יחסית עם דייוויד רוקפלר והוכתרה בתור "הדבוטנטי של 1938" על ידי התקשורת האנגלית לאחר הופעת הבכורה שלה ב.
בעקבות הפלישה הגרמנית לפולין ופרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, נאלצה קיק, ששהתה בבית המשפחה בדרום צרפת עם חברה, לחזור לאנגליה במהרה.
בתקופה זו חזרה משפחת קנדי לארצות הברית.
קת'לין, שאהבה מאוד את אנגליה ואת חבריה המקומיים, ביקשה מהוריה רשות להישאר שם על אף הסכנה הקרבה.
למרות מאמציה, נאלצה להפליג הביתה בסתיו 1939.
לאחר חזרתה לארצות הברית, קנדי החלה למדה זמן מה בבית הספר פינץ', בניו יורק.
לאחר מכן החלה ללמוד בקולג' בפלורידה.
בנוסף ללימודים, קת'לין החלה להתנדב עבור הצלב האדום האמריקאי.
ב-1941 עזבה את לימודיה והחלה לעבוד כעוזרת מחקר עבור פרנק וולדרופ, העורך הראשי של עיתון Washington Times-Herald.
בהמשך שיתפה פעולה עם , איתה כתבה את התור "Did You Happen to See...".
עם הזמן קיבלה קת'לין תור משל עצמה, שם כתבה ביקורות על סרטים ומחזות.
בשנת 1943, בחיפוש אחר דרך לחזור לאנגליה, נרשמה קת'לין לעבודה במרכז לאנשי שירות שהוקם על ידי ארגון הצלב האדום.
במהלך שהותה באנגליה, לפני המלחמה ובמהלכה, נהייתה קת'לין יותר עצמאית והחלה מתרחקת ממשפחתה ומהכנסייה הקתולית.
בתקופה הזו החלה קנדי במערכת יחסים עם הפוליטיקאי ויליאם קוונדיש, המרקיז מהרטינגטון ויורש העצר של הדוכס העשירי מדבונשייר.
השניים הכירו והחלו בחברות עוד שמשפחת קנדי התגוררה בבריטניה.
למרות התנגדותה של אמה, קת'לין פגשה בו שוב עם שובה לאנגליה.
רוז קנדי התנגדה למערכת היחסים מכיוון שנישואים בין השניים היו מפרים את חוקי הכנסייה הקתולית, וילדיהם היו גדלים בדת האנגליקנית.
למרות דרישותיה של אמה כי תתרחק מקוונדיש, השניים נישאו ב-6 במאי 1944 בטקס אזרחי.
קנדי הבן, אחיה הבכור של קת'לין, היה בן משפחת קנדי היחיד שנכח בטקס, בעודו ממוקם בבסיס צבאי באנגליה בזמן שירותו.
ג'ון היה מאושפז עקב פציעת גב, ואילו רוברט היה באימוני צבא ימיים, ולכן לא נכחו בתחונת אחותם.
ב-12 באוגוסט 1944, נהרג ג'וזף הבן כאשר מטוסו התפוצץ מעל תעלת למאנש במהלך משימת הפצצה סודית.
קת'לין, אז המרצ'יונית מהרטינגטון, ולורד הרטינגטון בילו יחד פחות מחמישה שבועות לפני שיצא להילחם בצרפת.
ארבעה חודשים לאחר החתונה, ופחות מחודש לאחר נפילתו של ג'ו קנדי, נהרג הלורד הרטינגטון על ידי צלף גרמני במקרב בבלגיה.
אחיו הצעיר הלורד נהיה יורש העצר של הדוכסות, מכיוון שאחיו לא השאיר אחריו יורש.
קת'לין נותרה פופולרית במעגלים החברתיים הלונדוניים, ובהמשך החלה במערכת יחסים רומנטית עם הרוזן השמיני פיצוויליאם בעודו מסיים את תהליך הגירושים מאשתו.
גם במקרה הזה התנגדה רוז קנדי למערכת היחסים, והזהירה את קת'לין כי תדחה ותנתק אותה כלכלית אם תתחתן עם פיצוויליאם.
ב-1948, בניסיון לשכנע את אביה לאפשר את הנישואים, החליטה קת'לין לטוס לבקר את אביה בעודו שוהה בפריז.
ב-13 במאי 1948, ליידי הרטינגטון ולורד פיצוויליאם טסו לחופשה בריביירה הצרפתית.
כשעה לתוך הטיסה אבד קשר הרדיו עם המטוס, בעודו מתקרב למרכז סופה.
ארבעת הנוסעים במטוס חוו עשרים דקות של מערבולות קשות, שהנידו את המטוס הקטן מעלה ומטה.
כשסוף סוף עבר המטוס את העננים, התגלה מיד כי הוא בצלילה ורגעים אחדים מהקרקע.
הטייס ניסה לנסוק, אך הלחץ מהסופה, יחד עם שינוי הכיוון הפתאומי, קרעו את אחת הכנפיים של המטוס, לאחר מכן את שני המנועים, ולבסוף גם את הזנב.
לאחר מכן גוף המטוס הסתחרר אל עבר הקרקע.
קת'לין נהרגה מיד, וכן גם פיצוויליאם, הטייס פיטר טאונסאנד והנווט ארתור פרימן.
ג'וזף קנדי, אביה של קת'לין, היה היחיד מבני המשפחה שנכח בלוויית ביתו.
רוז קנדי סירבה להשתתף בהלוויה, ובמקום זאת אושפזה בבית חולים מסיבות רפואיות.
בשנת 2018 פרסמה הסופרת האמריקאית קרי מאהר רומן בדיוני אודות חייה של קנדי, The Kennedy Debutante.
הספר התקבל היטב על ידי המבקרים, וזכה בתואר "הספר הטוב של השבוע" על ידי עיתון ה"ניו יורק פוסט".
היא מגולמת על ידי השחקנית דארלין קאר בסרט הטלוויזיה מ-1977, Young Joe, the Forgotten Kennedy.
היא מגולמת על ידי טרייסי פולן במיני-סדרה מ-1990, The Kennedys of Massachusetts, ועל ידי רובין טאני במיני-סדרה מ-1993, JFK: Reckless Youth.
אולם ההתעמלות במכללת מנהטנוויל נקרא על שמה של קת'לין קנדי.
קנדי, אחיה הצעיר של קת'לין, קרא לבתו הבכורה על שמה.
קת'לין ניל קליבר היא פרופסור למשפטים אפרו-אמריקאית, הידועה במעורבותה בתנועת הכוח השחור ובתנועת הפנתרים השחורים.
ג'ואט קת'לין ניל נולדה בדאלאס, טקסס, ארצות הברית ב-13 במאי 1945. הוריה היו אקטיביסטים ובוגרי אוניברסיטת מישיגן.
אביה, ארנסט יוג'ין ניל, היה פרופסור לסוציולוגיה במכללת ווילי במרשל, טקסס, ואמה, פרל ג'ואט ג'ונסון, בעלת תואר שני במתמטיקה.
כשהייתה בת שלוש, קיבל אביה עבודה כמנהל המועצה לחיי הכפר של אוניברסיטת טוסקגי באלבמה, והם עברו לקהילה ממעמד הביניים שעדיין שלטה בה ההפרדה הגזעית.
מספר שנים מאוחר יותר הצטרף אביה למשרד החוץ של ארצות הברית.
המשפחה עזבה את ארצות הברית והתגוררה בין היתר בהודו, ליבריה, סיירה לאון והפיליפינים.
המגורים מחוץ לארצות הברית חשפו את קליבר לאידאולוגיות שונות, ביניהן סוציאליזם, קומוניזם ולאומיות.
המשפחה חזרה לארצות הברית לאחר שאחיה של קליבר נפטר מלוקמיה והמשפחה התפרקה.
קליבר למדה בפנימייה קוויקרית ליד פילדלפיה, שזמן קצר קודם לכן בוטלה בה ההפרדה הגזעית.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות ב-1963 והמשיכה את לימודיה באוברלין קולג' ולאחר מכן עברה למכללת ברנרד.
בשנת 1966 היא עזבה את הקולג' לאחר שחברתה מילדות, סמי יאנג, נרצחה על ידי גברים מתנועת העליונות הלבנה, והצטרפה לארגון הוועדה הבלתי אלימה של הסטודנטים (SNCC) בניו יורק, שם עסקה בעבודת מזכירות.
באותה תקופה השתנתה הסיסמה של התנועה מ"חופש עכשיו" לסיסמה "כוח שחור".
קליבר הייתה אחראית על ארגון ועידת סטודנטים באוניברסיטת פיסק בנאשוויל, טנסי.
בוועידה היא פגשה את אלדריג' קליבר, מתנועת הפנתרים השחורים, שנשא דברים בוועידה.
הוא השתחרר ממאסר זמן קצר קודם לכן, וכתב את הספר "Soul on Ice".
קליבר עברה לסן פרנסיסקו בנובמבר 1967 על מנת להצטרף לתנועת הפנתרים השחורים, ואחרי חג המולד נישאו אלדריג' וקת'לין.
היא הצטרפה למפלגה זמן קצר לאחר שיואי פ.
ניוטון הואשם בהריגת שוטר באוקלנד בקרב יריות.
בסן פרנסיסקו הפכה קליבר למזכירת התקשורת של התנועה ועבדה על ארגון הפגנות, יצירת חוברות, עריכת מסיבות עיתונאים, עיצוב כרזות ונאום בעצרות ובטלוויזיה.
קליבר יישמה את כל מה שלמדה מוועידת ה-SNCC בתנועת הפנתרים השחורים.
למרות העובדה שלמעלה משני שלישים מחברי הפנתרים השחורים היו נשים, קליבר הייתה אחת מקבוצה קטנה של נשים שהיו בולטות במיוחד במפלגה, קבוצה שכללה גם את איליין בראון ואריקה האגינס.
כמזכירת תקשורת, היא הייתה האישה הראשונה בגוף קבלת ההחלטות של התנועה.
קליבר ארגנה כחלק מתפקידה את הקמפיין הלאומי לשחרור יואי פ.
המתקפה הגדולה הראשונה נגד מפלגת הפנתרים השחורים הייתה בשנות ה-60 ונערכה על ידי צוות ה-SWAT הראשון של לוס אנג'לס.
עד 1971, כמעט 30 מחברי תנועת הפנתרים השחורים נהרגו.
קליבר התקשתה להחלים מפטירתם של כל כך הרבה מעמיתיה והייתה מצולקת רגשית.
ב-1968 היא התמודדה על מקום באספה ה-18 של קליפורניה, גם כמועמדת של מפלגת השלום והחופש.
קליבר קיבלה 2,778 קולות שהיו 4.7% מסך הקולות, וסיימה במקום השלישי מתוך ארבעה מועמדים.
כתוצאה ממעורבותם בתנועת הפנתרים השחורים, בני הזוג קליבר היו לעיתים קרובות יעד לחקירות משטרה.
על דירתם של בני הזוג קליבר פשטה ב-1968 החוליה הטקטית של סן פרנסיסקו בחשד להסתרת רובים ותחמושת.
מאוחר יותר באותה שנה, נאמר כי אלדריג' קליבר תכנן מארב על שוטרי משטרת אוקלנד במהלכו שני שוטרים נפצעו.
קליבר נפצע וחבר הפנתרים השחורים בובי האטון נהרג בקרב יריות בעקבות חילופי האש הראשוניים.
הוא הואשם בניסיון רצח, ברח לקובה עת היה משוחרר בערבות, ובהמשך נסע לאלג'יריה.
באותה תקופה קליבר עזרה לספק מזון לאנשים, סיפקה טיפול רפואי למשפחות ולקחה משפחות לבקר את יקיריהם בכלא.
היא גם "עזרה לארגן נופשים לריפוי לנשים שהיו בתנועת הפנתרים השחורים, נשים שחיו במחתרת, עונו והוגלו".
בשנת 1969, קת'לין התאחדה עם אלדריג' באלג'יריה.
היא ילדה את בנם הראשון, זמן קצר לאחר הגעתם לאלג'יריה.
שנה לאחר מכן ב-1970, היא ילדה את בתם, בזמן שהמשפחה הייתה בצפון קוריאה.
אלדריג' מצא את עצמו יותר ויותר מסוכסך עם יואי פ.
ניוטון, אחד ממייסדי התנועה ומנהיגיה, לגבי הכיוון שעל התנועה לקחת; ניוטון, שרק יצא מהכלא, תעל משאבים להקמה מחדש של "תוכניות ההישרדות" של הקהילה, בעוד שקליבר העדיף גישה ישירה יותר, ולעיתים אלימה.
בשנת 1971, מחלוקת זו הובילה להפרדה של הסניף הבינלאומי של תנועת הפנתרים השחורים, כאשר הזוג קליבר הקימו ארגון חדש בשם רשת תקשורת העם המהפכנית.
קליבר חזרה לתפקידה כמקדמת ודוברת הארגון והיא והילדים חזרו לניו יורק.
ממשלת אלג'יריה לא אהבה את פעילותו החדשה ל אלדריג', והוא נאלץ לעזוב את המדינה בחשאי ולהיפגש עם קת'לין בפריז ב-1973. קליבר עזבה לארצות הברית מאוחר יותר באותה שנה כדי לארגן את חזרתו של אלדריג' ולגייס קרן הגנה עבורו.
בשנת 1974 העניקה ממשלת צרפת תושבות חוקית לבני הזוג קליבר, והמשפחה אוחדה מחדש.
עם זאת, לאחר שנה בלבד, בני הזוג קליבר חזרו לארצות הברית, שם נעצר אלדריג' ונשפט בגין קרב היריות ב-1968 ונמצא אשם בתקיפה.
הוא נידון לחמש שנות מאסר על תנאי ו-2,000 שעות עבודות שירות.
קליבר הקימה וניהלה את הקרן להגנת אלרידג' קליבר, והוא שוחרר בערבות ב-1976. מצבו המשפטי של אלדריג' לא נפתר עד 1980. במהלך שנים אלו העביר אלדריג' את דעותיו הפוליטיות ימינה.
קת'לין קליבר נפרדה מאלדריג' ב-1981 וחזרה לאוניברסיטה, שם היא קיבלה מלגה מלאה מאוניברסיטת ייל.
היא סיימה את לימודיה ב-1984, פי בטא קפא ובסופה בהצטיינות עם תואר ראשון בהיסטוריה.
ב-1987 היא התגרשה מאלדריג' קליבר.
בהמשך הפכה לחברת סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת אמורי באטלנטה, חברת סגל אורחת בבית הספר למשפטים בנג'מין נ.
קרדוזו בניו יורק, מרצה בבית הספר לתואר שני של אוניברסיטת ייל ומרצה בשרה לורנס קולג' בניו יורק.
בשנת 2005, קליבר נבחרה כעמיתת קרן פלטשר.
לאחר מכן עבדה כעמיתת מחקר בכירה בבית הספר למשפטים של ייל, ומרצה בכירה במחלקה ללימודי אפריקאים-אמריקאים באוניברסיטת ייל.
כיום היא משמשת כמרצה בכירה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אמורי.
בנוסף לקריירה שלה, היא עובדת על קמפיינים רבים, כולל שחרור של הנידון למוות מומיא אבו ג'מאל וצו ההבאה עבור ג'רונימו פראט (אנ'), שניהם מהפנתרים השחורים.
קליבר עבדה שנים רבות על ספר זיכרונות שכותרתו "זיכרונות של אהבה ומלחמה" ופרסמה אותו ב-1999. היא וחברים אחרים לשעבר בתנועת הפנתרים השחורים ממשיכים להיפגש ולדון בנושאים.
קת'לין קליבר הייתה נשואה לאלדריג' קליבר בין השנים 1967 ל-1987. לזוג נולדו שני ילדים: מיסאו קליבר (נולד:1969) וג'וג'ו יאנגהי קליבר (נולדה: 1970).
בעודה בפנתרים השחורים הופיעה ב-1970 בסרט "נקודת זבריצקי" בו גילמה את אחת ממנהיגי הסטודנטים במהלך המחאה בלוס אנג'לס.
ב-2003 רואיינה בסרט "טופאק: תחיית המתים".
"קשתנו על שכמנו" (ידוע גם בשם "היום ל"ג בעומר" על פי מילות הפזמון בשיר) הוא שיר לכבוד ל"ג בעומר, שכתב לוין קיפניס והלחין דוד מערבי.
השיר נכתב בשנת תרפ"א (1920–1921), ופורסם בספר "מחרוזת - זמירות ומשחקים לילדים", פרנקפורט, בשנת 1923.
אפרים די זהב (שנות ה-50)
יפה ירקוני והמקהלה הלבנה (1965)
מקהלת הילדים של כפר הנוער "הדסים" (1976)
עוזי מאירי ודורית פן (1977)
נתן דטנר ומקהלת ילדים (1993)
קת'לין הרטינגטון קנדי טאונסנד היא עורכת דין ופוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כסגנית מושל מרילנד השישית בשנים 1995–2003. היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה לתפקיד זה.
טאונסנד הייתה מועמדת המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מרילנד בבחירות 2002, אך הפסידה למועמד הרפובליקני בוב ארליק.
בשנת 2010 מונתה ליושבת הראש של "אמריקן ברידג'" (American Bridge), מוסד ללא כוונת רווח שמטרתו לגייס תרומות כספיות עבור מועמדים ומטרות של המפלגה הדמוקרטית.
מאז 2021 היא משמשת כיועצת לענייני פרישה במחלקת העבודה של ארצות הברית.
טאונסנד היא נצר למשפחת קנדי, ונכדתם הבכורה של ג'וזף קנדי ורוז קנדי.
קת'לין הרטינגטון קנדי נולדה ב-4 ביולי 1951 בגריניץ' (Greenwich) שבקונטיקט, הבכורה מבין 11 ילדיהם של רוברט קנדי ואתל סקאקל.
היא נקראה על שם דודתה מצד אביה, קת'לין קוונדיש.
קנדי היא נכדתם הבכורה של ג'וזף קנדי ורוז קנדי.
את ילדותה העבירה בין בתי המשפחה במקלין שבווירג'יניה ובהייניס פורט שבמסצ'וסטס.
בצעירותה לא היה צפוי שנשות משפחת קנדי, שהייתה משפחה פוליטית מובהקת, יתמודדו אי-פעם על משרה ציבורית.
עם זאת, לאחר הירצחו של דודהּ, הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, כתב לה אביה: בני משפחתה כינו אותה בכינויים "קת'לין הנקייה", "הנזירה" ו"הלא-קנדי".
בקיץ 1964 זכתה קנדי בארבעה סרטים כחולים על מצוינות ברכיבה על סוסים.
ב-29 באוגוסט 1965, בעת שהייתה בת 14, נפלה מסוסה במהלך תחרות רכיבה בווסט ברנסטייבל שבמסצ'וסטס.
היא איבדה את ההכרה וסבלה מדימום פנימי, והובהלה למרכז הרפואי קייפ קוד שבמרחק כ-24 קילומטר מהמקום.
באותה שעה הייתה משפחתה בדרכה להייניס פורט, ואותרה רק כעבור שלוש שעות.
קנדי הייתה בת 16 כאשר אביה נרצח בידי סירחאן סירחאן.
בלילה שבו נורה במלון אמבסדור בלוס אנג'לס טסה קנדי עם שני אחיה ג'וזף קנדי השני ורוברט קנדי ג'וניור ללוס אנג'לס במטוס מהצי האווירי של השירות החשאי של ארצות הברית.
קנדי התחנכה בבית הספר היסודי "גבירתנו של הניצחון" (Our Lady of Victory) שבוושינגטון הבירה, ובהמשך סיימה את לימודיה בבית הספר פטני שבמדינת ורמונט.
היא למדה במכללת רדקליף, שם השלימה לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובספרות בשנת 1974, ולאחר מכן למדה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו מקסיקו, בו הוסמכה כעורכת דין בשנת 1978.
משהשלימה את לימודיה הגבוהים בניו מקסיקו, עבדה קנדי כעורכת דין במשרד עורכי הדין הפרטי "Clendenen & Lesser" שבניו הייבן, בעוד בעלה, דייוויד טאונסנד, למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל.
בשנת 1982 התקבלה קנדי ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס, ועבדה כעוזרת משפטית בלשכת השופט הפדרלי א.
דייוויד מאצון מבית המשפט המחוזי הפדרלי במסצ'וסטס.
בנוסף, היא לקחה חלק פעיל במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית של דודה, הסנאטור טד קנדי, בשנת 1980. היא נאמה באירועים למען מועמדים דמוקרטים מקומיים, והועסקה כאנליסטית מדיניות מטעם מושל מסצ'וסטס מייקל דוקאקיס בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, שעה שהתגוררה עם בעלה בניוטון .
בשנת 1984 השתקעה משפחתה באזור בולטימור שבמרילנד – מדינת הולדתו של בעלה.
ב-1985 התקבלה קנדי ללשכת עורכי הדין של מרילנד.
כעבור שנתיים, הפכה לבת משפחת קנדי הראשונה שהפסידה בבחירות כלליות, כאשר התמודדה לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השני של מרילנד — מעוז רפובליקני מובהק — תוך שימוש בשם נישואיה בלבד, טאונסנד.
היא הובסה בידי חברת הקונגרס המכהנת, הלן בנטלי הרפובליקנית, ביחס של 59% מול 41%.
לאחר כישלונה בבחירות לבית הנבחרים האמריקאי הצטרפה טאונסנד לממשלת מדינת מרילנד, ומילאה שורה של תפקידים ובהם עוזרת לתובע הכללי.
בשנת 1993 החלה לעבוד במחלקת המשפטים של ארצות הברית, שם פיקחה על מתן מענקים למחלקות משטרה מקומיות ולקבוצות קהילתיות.
בשנת 1994 התמודד פריס גלנדנינג לתפקיד מושל מרילנד בבחירות מקדימות סוערות מול סגן המושל המכהן, מלווין סטיינברג, ובמהלך הפריימריז בחר בקנדי טאונסנד כעמיתתו למרוץ.
פרשנים פוליטיים סברו תחילה כי לא תתרום רבות למסע הבחירות שלו, אך הודות למוניטין הציבורי של שמה (כעת השתמשה בשם המשולב "קנדי טאונסנד") וליכולות גיוס הכספים המרשימות שלה, הצליח גלנדנינג לזכות במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות הביסו גלנדנינג וקנדי טאונסנד את מועמדת המפלגה הרפובליקנית אלן סאורבריי, באחת ממערכות הבחירות הצמודות והשנויות במחלוקת בהיסטוריה של מרילנד.
לאחר שהתוצאות הבלתי-פורמליות ביטאו הפסד דחוק של סאורבריי, היא העלתה – לדברי "וושינגטון פוסט" – "טענות סנסציוניות" כי נגנבו הבחירות מידיה.
ספירת הקולות הרשמית העניקה לגלנדנינג ניצחון בהפרש של 5,993 קולות מתוך 1.4 מיליון מצביעים.
סאורבריי שכרה מומחה לבחירות הידוע בגישתו האגרסיבית, והגישה תביעה בטענה כי 50 אלף קולות נספרו שלא כדין.
כאשר החלו הדיונים על ערעור התוצאות בינואר 1995 היא נסוגה מהאשמות בדבר הונאת בחירות, וטענתה התמקדה בטענות לרשלנות בספירת הקולות וב-3,600 פתקי הצבעה שנויים במחלוקת.
גם אם כל הפתקים הללו היו נפסלים, לא היה בכך כדי לשנות את תוצאת הבחירות.
בית המשפט קבע כי כ-1,800 קולות בבולטימור ניתנו בידי אנשים ששמותיהם היו אמורים להימחק מפנקס הבוחרים, אך הדגיש כי אין ראיות ברורות ומשכנעות לכך שהתרחשו הונאה או ליקויים שהשפיעו על התוצאות.
שלושה ימים לפני השבעתו של גלנדנינג משכה סאורבריי את תביעתה, אך המשיכה לגרוס כי היא המנצחת האמיתית.
סאורבריי התמודדה שוב מול גלנדנינג בבחירות 1998, אולם הפעם ניצחו גלנדנינג וטאונסנד בפער גדול בהרבה – 55% לעומת 44%.
במהלך כהונתה כסגנית המושל, התמקדה טאונסנד בצמצום הפשיעה ובקידום הפיתוח הכלכלי של מרילנד.
תחת הנהגתה, נעשתה מרילנד למדינה הראשונה שחייבה ביצוע שירות קהילתי כתנאי לקבלת תעודת בגרות.
יוזמתה "HotSpot Communities Initiative" שיתפה פעולה עם גורמי אכיפת החוק ועם סוכנויות ממשלתיות במטרה לעצב וליישם אסטרטגיה כוללת של אכיפה ומניעה באזורים בעלי שיעור פשיעה גבוה.
בנוסף, תוכניתה "Break the Cycle" חייבה עבריינים במאסר על תנאי או במבחן לעבור בדיקות סמים תכופות.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 נסעה טאונסנד לאיווה כדי לקחת חלק במסע הבחירות של סגן נשיא ארצות הברית אל גור.
באפריל 2002, לקראת מסע הבחירות שלה למושלת מרילנד, קיבלה טאונסנד מהמרכז הנשיאותי ע"ש קלינטון פרס מנהיגות שזיכה אותה בתשומת לב לאומית ובתמיכה מנשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
בשנת 2002 התמודדה טאונסנד לתפקיד מושל מרילנד.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ניצחה את רוברט פוסטרו עם 80% מהקולות.
יריביה בבחירות הכלליות היו בוב ארליק, מועמד המפלגה הרפובליקנית; וספיר לנקסטר, מועמד המפלגה הליברטריאנית.
במהלך מסע הבחירות ספגה טאונסנד ביקורת על בחירתה את האדמירל צ'ארלס ר.
לארסון כעמיתהּ למרוץ – פוליטיקאי חסר-ניסיון שרק שבועות אחדים קודם לכן עבר מהמפלגה הרפובליקנית לדמוקרטית.
מבקריה טענו בנוסף כי בחירתה בגבר לבן אינה צפויה לעודד הצבעה בקרב בני מיעוטים.
ארליק מצדו רץ לצד עורך הדין מייקל סטיל, אפרו-אמריקאי שכיהן קודם לכן כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במרילנד.
אף על פי שמרילנד נחשבת מדינה דמוקרטית באופן מסורתי, ושלא נבחר בה מושל רפובליקני זה כמעט 40 שנה עד לאותה עת, הפסידה טאונסנד במרוץ – וגרפה 48% מהקולות לעומת 51% לארליק ואחוז אחד ללנקסטר.
ארליק נעשה בכך לרפובליקני השביעי בלבד בהיסטוריה של מרילנד שנבחר למושל המדינה.
מרבית הפרשנים הסכימו כי טאונסנד ניהלה קמפיין חלש, והצביעו במיוחד על חוסר תכנון, שהוביל אותה לערוך בחופזה עצרות בחירות באזורים כפריים העוינים לה.
לפי העיתון "בולטימור סאן", תבוסתה טרפה את הקלפים בקריירה הפוליטית שלה – לפחות לטווח הקצר.
טאונסנד, יחד עם אחיה רוברט קנדי ג'וניור וקרי קנדי , הביעה תמיכה במועמדותה של הילרי קלינטון בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ב-2008.
בשנת 2007 פרסמה טאונסנד את ספרה "כישלונם של מאמיני אמריקה: כיצד כנסיות בנות-זמננו מערבבות את האל עם הפוליטיקה וטועות בדרכן".
בנוסף, היא כותבת באתר "The Recovering Politician" שייסד ג'ונתן מילר.
טאונסנד משמשת כמרצה מן החוץ במכון למדיניות ציבורית של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, עמיתה אורחת בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד, ועמיתה הבכירה במכללת סנט מרי שבמרילנד.
בדצמבר 2010 מונתה טאונסנד ליושבת הראש של אמריקן ברדיג' – מוסד ללא כוונת רווח שנועד לגייס כספים עבור מועמדים ומטרות דמוקרטיות, ושנועד לשמש כתגובה דמוקרטית לארגונים שמרניים כמו "American Crossroads" ו-"Crossroads GPS".
טאונסנד ציינה כי למפלגה הדמוקרטית לא היה ארגון דומה במהלך בחירות אמצע הכהונה ב-2010, וכי הרפובליקנים הוציאו כ-70 מיליון דולר אמריקאי יותר מהם.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024 תמכה טאונסנד במועמדותו של הנשיא הדמוקרטי המכהן ג'ו ביידן, חרף התמודדותו לנשיאות של אחיה רוברט כעצמאי.
כעבור ארבעה חודשים, היא וארבעה מאחיה הביעו תמיכה במסע הבחירות של קמלה האריס לנשיאות ארצות הברית, וגינו את החלטתו של רוברט קנדי ג'וניור לתמוך בנשיא לשעבר דונלד טראמפ, אותה כינו "בגידה".
קָתֶדְרָלָה , היא כנסייה נוצרית המשמשת מושב לבישוף (הגמון) שהוא הרועה הרוחני של הקהילה הטריטוריאלית (דיוקסיה).
הקתדרלה לרוב היא מבנה גדול ומפואר, שניצב רם ונישא, בדרך כלל בכיכר העיר.
הבנאים והאמנים שבנו את הקתדרלות התייחסו למעשה ידם כאל יצירת "עיר האלוהים" שמורכבותה הגדולה מקפלת בתוכה משמעות תאולוגית עמוקה בנוגע לעולם שברא אלוהים.
בתקופה הגותית שיקפו גם העיטורים האומנותיים שבה (פיסול, תבליטים וחלונות ויטראז') תפיסה תאולוגית מורכבת ושיטתית.
הקתדרלה היוותה פעמים רבות את המרכז של חיי העיר, ופארה שיקף את יוקרת העיר בה היא נמצאה.
המילה "קתדרלה" היא קיצור של "כנסייה קתדרלית" שנקראת כך על שם הקתדרה – מושב הבישוף (הגמון), כומר בכיר הניצב בראש דיוקסיה (בישופות) נוצרית.
בקתדרלה עצמה ישבו הבישוף והקנוניציה – מועצת הבישוף – שניהלו את ענייני הבישופות וכן רבים מענייניה האזרחיים של העיר או הרובע בשליטתם.
בעיר יכולה להיות אך ורק קתדרלה אחת משום שעיר אינה יכולה להיות מחולקת בין שתי קהילות טריטוריאליות דיוקסיות ולפיכך אין יכול לכהן בה יותר מבישוף אחד.
אם הבישוף עוזב את הקתדרלה ומעתיק את מושבו לכנסייה אחרת, מאבדת הקתדרלה את תוארה והכנסייה האחרת זוכה בו.
צמוד לקתדרלות נפתחו בתי ספר קתדרליים שהכשירו אנשים בשבע האמנויות החופשיות (דקדוק, דיאלקטיקה, רטוריקה, לוגיקה, גאומטריה, מוזיקה, אסטרונומיה ואריתמטיקה) ואת החכמים שבהם – גם בפילוסופיה ותאולוגיה.
במקומות רבים הייתה הקתדרלה חלק ממנזר וצמוד אלה היו מבני מנזר כגון קלויסטר בהם שהו נזירים שטיפלו בענייני הקתדרלה.
בגלל חשיבותן קתדרלות רבות זכו למבנים מפוארים בעלי ייחוד ארכיטקטוני.
עם זאת, המושג "קתדרלה" מבטא את תפקידן לא את המראה הארכיטקטוני.
הקתדרלות נבנו עוד מהמאה השמינית לספירה.
אז גם הוחלט שהן יהיו מקום מושבו של הבישוף המקומי ולכן ימוקמו רק במרכזי הערים ולא בכפרים.
באנגליה לא מומש צו זה שכן בישופים התארגנו לפי שבטים ולא לפי אזורים גאוגרפים, ובתקופה שקדמה לכיבוש הנורמני היו בה מעט ערים.
ברם, בשנת 1075, התכנסה מועצה בלונדון והוחלט לממש את הצו.
עד המאה ה-12, רוב הקתדרלות נבנו בסגנון הרומנסק.
הקתדרלות הרומאנסקיות הכבדות התאימו לאירופה המתפתחת, שהחלה לצאת מימי החשיכה אל עבר ימי הביניים מאחר שהן דרשו מעט כישרון וסיפקו הגנה בעת שהעיר הותקפה (בתקופה זו, רבים מן החומות והמבצרים באירופה היו מעץ).
הכנסייה של מנזר סן דני הייתה המבנה הראשון שהכיל אלמנטים גותים כגון בנייה קלה לגובה וקשתות מחודדות.
הקתדרלה הגותית הראשונה הייתה קתדרלת סן אטיין בסנס, אך מי שנחשבת עד היום לארכיטיפוס של הקתדרלה הגותית הקלאסית היא קתדרלת נוטרדאם בפריז.
אלמנטים אופייניים לקתדרלות גותיות הן:
בנייה לגובה, מגובה ב-2 או 3 צריחים מרכזיים (מגדלי פעמון) ועשרות צריחונים קטנים.
קשתות מחודדות, ששימשו כשיטה יעילה מאוד לתמוך במשקל העצום של הבניין.
קמרונות צלעות – קשתות שיצאו מהעמודים הענקיים שתמכו בתקרה והצטלבו עם קשתות מעמודים אחרים ובכך החזיקו את התקרה.
תמיכות דואות, שהעבירו את משקל הבניין ומוקמו כצלעות משני צידי הקתדרלה.
חלונות ויטראז' המספרים סיפורים מן התנ"ך והברית החדשה.
חלון רוזטה – חלון עגול שבתוכו ויטראז'ים הממוקמים בתוך מעין עלי כותרת של פרח, בדרך כלל חלונות רוזטה מוקמה מעל השער הראשי לקתדרלה.
שלושה שערי כניסה הבנויים כמו שער ניצחון רומאי ועל משקופיהם הקשתיים מתוארים מאורעות כמו יום הדין, צליבת ישו ועוד.
אולם מרכזי (מכונה "ספינה") המחולק למסדרון מרכזי (Nave) ושני מסדרונות צדיים (Aisle), שבמרכזו נחצה במסדרון-צולב (בית רוחב, Transept) ומאחוריו ממוקמים בית המקהלה (Choir), המזבח ומושב הבישוף.
משני צידיו הותקנו לרוב קפלות קטנות לאצילים או קברות שבהן נקברו בני מלוכה או בישופים חשובים.
פיסול רב ועשיר המתאר מאורעות שונות מהתנ"ך והברית החדשה, גלריית מלכי ישראל, פיתוחים אומנותיים וגרוטסק – פסלי מפלצות מכונפות, וגרגוילים, מרזבים מעוצבים בצורת לוע של מפלצת.
בין השנים 1142 עד למאה ה-16 (ימי הביניים), רוב הקתדרלות במערב אירופה נבנו בסגנון גותי.
צרפת – הולדת הגותיקה – היא בירת הקתדרלות הגותיות וממנה התפשט הסגנון לאנגליה, גרמניה, איטליה וספרד.
הסגנונות הגותיים בארצות אירופה שונים במעט מהסגנון הגותי הצרפתי ואילו באיטליה – הסגנון הגותי שולב בהשפעות קלאסיות.
הקתדרלה הגותית המזרחית ביותר היא הקתדרלה שבזאגרב, קרואטיה.
בתקופה הגותית הקתדרלות היו המרכז הדתי, החברתי והכלכלי של העיר.
מאות בני מקצוע הועסקו בבניית הקתדרלות, שהקמתן נמשכה דורות.
בכיכר שמול הקתדרלה התנהלו חיי מסחר שוקקים שכללו שווקים וירידים.
בתקופת הרנסאנס חזרו לבנות בסגנון הקלאסי והסגנון הגותי איבד את עדנתו.
מבנים כמו בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא וקתדרלת סנט פול בלונדון התאפיינו בסגנון המושפע מהסגנון היווני-רומי העתיק שמתבסס על שיש לבן ושימוש בצורות גאומטריות חלקות (בניגוד לגותיקה שאהבה להשתמש בחודים).
בתקופה זו נבנו קתדרלות רבות באדריכלות בארוקית.
במאה ה-19 חזר הסגנון הגותי ופרח שוב.
בתקופה זו שופצו קתדרלות גותיות עתיקות רבות שנפגעו במלחמות או עקב הזנחה וקתדרלות חדשות נבנו בסגנון נאו-גותי.
כמו כן, הושלמה בנייתה של קתדרלת קלן הגותית, שהופסקה עוד בימי הביניים.
גם באמריקה נבנו קתדרלות נאו-גותיות בניו יורק ובוושינגטון די.
במאה ה-20 נבנו קתדרלות בסגנון אדריכלות מודרנית בעלות מבנה שונה ביותר מהמבנים המסורתיים.
הדואומו של פירנצה (סנטה מריה דל פיורה)
קתדרלת סנט פטריק, ניו יורק
הקתדרלה הלאומית של וושינגטון די.
קתדרלת נוטרדאם דה פארי (1163)
קתדרה היא כס הבישוף שנמצא בקתדרלה.
הקתדרה היא סמל להיותו של הבישוף מורה רוחני בכנסייה הרומית-קתולית ובכנסייה האורתודוקסית.
ניתן לעיתים למצוא קתדרות גם בכנסייה האנגליקנית ובכנסייה הלותרנית.
המילה "קתדרה" פירושה בלטינית כס או כיסא עם מעקות לידיים, ובקונוטציה עם הקיסרות הרומית מרמזת לסמכות השמורה לקיסר.
מנהג הקתדרה אומץ על ידי בישופים במאה ה-4 לספירה, במובן זה היא לפעמים נקראת "כס הבישוף" או "מושב הבישוף".
כנסייה שבה יש קתדרה או מושב בישוף נקראת "כנסייה קתדרלית" (Cathedral Church) או בקיצור "קתדרלה" (Cathedral).
תחום השליטה של הכנסייה בראשותו של הבישוף נקרא "דיוקסיה".
דוגמה טובה לקתדרה היא "ניצחון קתדרה פטרי" שתוכננה בידי ג'ובאני לורנצו ברניני ב-1657, והושלמה והותקנה בבזיליקת פטרוס הקדוש ב-1666. עוד מהמאה ה-8, כיסא עץ עתיק ניצב מעל לוח שנהב המתאר את 12 המטלות של הרקולס וחלק מסימני גלגל המזלות ונחשב לכיסא של פטרוס עצמו.
למעשה, זהו כס ביזנטי העשוי מעץ שיטה מוקפת בקליפת עץ אלון ומחוזקת ברצועות ברזל.
מספר טבעות סייעו לנשיאתו בזמן תהלוכות.
האפיפיור אלכסנדר השביעי הזמין אצל ברניני כס שיביע מונומנט מפואר שיציג את שריד הקודש בצורה הולמת.
הכס שתכנן ברניני עשוי מברונזה מצופה זהב, מקושט בעושר רב בתגליפים ומכסה את השריד קדוש.
ב-17 בינואר 1666, הוא הותקן בכובד ראש מעל המזבח בבזיליקת פטרוס הקדוש בותיקן.
ארבעה פסלים גדולים מגובהו של אדם של מורי הכנסייה הוצבו כעין משמר כבוד, הפסלים כוללים את אמברוזיוס, אתנאסיוס (משמאל), ואת יוחנן כריסוסטומוס ואוגוסטינוס (מימין).
ב-22 בפברואר נחגג, בהתאמה עם לוח השנה של הקדושים, פסטיבל קתדרה פטרי שחוגג את ייסוד הכנסייה ברומא ומודה לעבודתו של פטרוס.
קתדרה אוגוסטיני, או "כס אוגוסטינוס", מייצג את אחת מהקתדרות העתיקות ששרדו ועדיין נמצאות בשימוש.
הקתדרה נקראת על שם הארכיבישוף הראשון של קנטרברי, אוגוסטינוס הקדוש מקנטרברי.
הקתדרה עשויה משיש פרבק או שיש בתסדה (גווינדד) ומתוארכת למתישהו בן המאה ה-6 והמאה ה-12. אלה שטוענים בזכות תאריך מוקדם יותר מציעים שהקתדרה הייתה בשימוש בהכתרת מלכי קנט.
קתדרלת קנטרברי, בה נמצאת הקתדרה, טוענת שהכיסא היה פעם חלק מריהוט המקדש של תומאס בקט לפני שפורק.
מאז שנוצרה, הייתה הקתדרה מקום הכתרתם של הארכיבישופים של קנטרברי.
הארכיבישוף יושב בכס שנמצא בבית המקהלה כבישוף דיוקסי, ובבית מועצת הקתדרלה כאב מנזר טיטולרי, ובקתדרה אוגוסטיני כ"פרימאט של כל אנגליה".
זהו האירוע היחידי בו הקתדרה נמצאת בשימוש.
קתדרה נוספת נמצאת בשימוש כאשר הארכיבישוף נוכח.
המונח "אקס קתדרה" פירושו "מהכס" והוא משמש לציין הצהרות של האפיפיור כאשר הוא נושא דרשה בפני כל העולם הקתולי.
מאחר שכס או כורסה מסמלים בנצרות את הכוח ללמד, ה"קתדרה" במקרה זה מתייחסת לסמכות ההוראה של האפיפיור כלפי כל הכנסייה ולא לכיסא ממשי כלשהו.
לפי הדוגמה הרומית-קתולית הצהרות האפיפיור "אקס קתדרה" הן חסינות מטעויות.
בכנסייה האנגליקנית, דרשות אפיסקופליות מותנות בסינוד, כך שהבישוף לא יכול לדרוש אקס קתדרה בדרך זאת, למרות שחלקם טוענים שכן.
המיקום המסורתי של הקתדרה היה באפסיס, מאחורי המזבח הראשי, שהייתה עמדת השופט באפסיס של הבזיליקה הרומית, שהיוותה מודל לבזיליקות נוצריות קדומות.
בימי הביניים, שבהם המזבחות הונחו קרוב לקיר האפסיס, המנהג למיקום הקתדרה באחד הצדדים (בדרך כלל שמאל) נהפך לסטנדרטי.
בכנסייה הקתולית מאז ועידת הוותיקן השנייה, המזבח ניצב בחופשיות ופונה כלפי הקהל, כך שלפי תומכיו, הכומר והקהל מתפללים בדיאלוג הדדי סביב "שולחן האדון"; בקתדרלות שנבנו או חודשו אחרי הרפורמות של הוועידה השנייה, הקתדרה ממוקמת מאחורי המזבח, כמו בבזיליקות רומיות עתיקות.
בכנסייה האנגליקנית, הקתדרה ממוקמת באחד הצדדים של בית המקהלה, למרות שלפי המנהג המודרני, היא מונחת בצד ה"בשורה" של מזרח הקתדרלה, משמאל למזבח כאשר מביטים מקדימה.
בקתדרלות אורתודוקסיות מזרחיות הקתדרה נמצאת מאחורי המזבח, עם מושבים לכמרים לצד הכס הראשי.
מיקום זה נקרא "High Place" (מיקום גבוה) ומייצג את נוכחות ישו המשגיח על התפילות, אפילו כשהבישוף לא נוכח.
מסיבה זו, במיקום הגבוה יש איקונין של ישו מעל כס הבישוף.
הבישוף יעלה במיקום הגבוה רק בזמן ליטורגיה שמיימית, בטריסגיון (בזמנים אחרים, אם הוא יושב במקדש, מושב אחר בצד יוכן עבורו).
מסיבה זו, הכתרת בישופים מתרחשת בזמן הטריסגיון, כדי שהם יוכלו לשבת במיקום הגבוה לראשונה כבישופים בזמן הליטורגיה.
בספינה הראשית יהיה כס נוסף עבור הבישוף:
במנהג האורתודוקסי היווני, הכיסא ימוקם לצד הקיר הדרומי של הכנסייה, בקלירוס (מבין בית מקהלה).
בסגנון זה, הכיסא הוא אחד מהספסלים המנזריים (קתיסמטה), אך מגולף באופן עשיר יותר ונמצא בראש גרם 3 מדרגות עם חופה מעליו.
בזמן הליטורגיה השמיימית, הדיאקון יעלה לכיסא ויקריא את אחת מהבשורות, כאשר הוא פונה מערבה.
במנהג האורתודוקסי הרוסי, ה"קפדרה" היא פלטפורמה ריבועית גדולה הממוקמת במרכז הספינה הראשית, עם כיסא ניתן להסרה או כס מתקפל (נקרא Faldstool) המונח עליה.
סידור זה הוא שריד של מנהג הבימה , שהושאל מבתי כנסת יהודיים, ועמד במרכזן של כנסיות בעת העתיקה.
לעיתים, בזמן הליטורגיה, הדיאקון עומד על הפלטפורמה כשפניו מזרחה וקורא את אחת הבשורות.
שטיחי עיט או "Orlet" בדרך כלל יונחו הן במקום הגבוה והן בכס שנמצא בספינה הראשית.
שטיחי העיט מסמלים את סמכות הבישוף, והוא עומד עליהם בזמן תפילות, אפילו אם הוא איננו חוגג או מעיינן.
שטיח עיט נשמר ב"קפדרה" הרוסית, אפילו כאשר הכיסא איננו נמצא שם.
למרות שלהגומן (אב מנזר בנצרות האורתודוקסית) אין קתדרלה, לעיתים יש לו כס דומה, בעל סמליות דומה לסמכותו, שמור לו בקלירוס של המנזר שלו.
הקתיסמה של ההגמון היא פשוטה יותר מזו של הבישוף, לעיתים נמצאת בראש גרם של 2 מדרגות בלבד וממוקמת לצד כס הבישוף.
מאמר האנציקלופדיה הקתולית על Cathedra Petri
קָתֶדְרָה לתולדות ארץ ישראל ויישובה הוא כתב עת לתולדות ארץ ישראל ויישובה, היוצא לאור ארבע פעמים בשנה (רבעון) מטעם 'המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה', שביד יצחק בן-צבי.
כתב העת מוגדר כ"ספינת הדגל" של המכון, שכן הוא משמש כאחת הבמות החשובות למחקר ארץ ישראל בתחום ההיסטורי, הארכאולוגי והגאוגרפי, ובתחומי הכלכלה, החברה, התרבות והאמנות, מימי המקרא ועד ימינו.
גיליון "קתדרה" הראשון ראה אור בחודש אלול תשל"ו (ספטמבר 1976).
נוסד ביוזמת המנהל המדעי של יד יצחק בן-צבי דאז, משה שרון.
מנכ"ל יד יצחק בן-צבי דאז, יהודה בן פורת, פרסם את החוברות הראשונות ב"מחתרת", ללא החלטת הוועדה האקדמית, כהמשך כביכול ל'ידיעון' שהוציא המכון.
רחל ינאית (אלמנתו של יצחק בן-צבי) שמינתה אותו לתפקיד, ופרופ' בנימין מזר, קרוב משפחה וארכאולוג בכיר באוניברסיטה העברית כעסו על כתב העת החדש, מאחר שציפו מבן פורת להפיק כתב עת למורשת יצחק בן-צבי דווקא.
עורך "קתדרה" הראשון, יעקב שביט, סיפר כי נודע לו שפרופ' מזר השליך לרצפה בחמת זעם את החוברת הראשונה, כשזו הגיעה לידיו.
ההתנגדות המרכזית ביד בן צבי ומחוצה לו לפורמט שבו פורסם אז כתב העת, התבססה על טיעונים שונים, ובהם שההיסטוריה של ארץ ישראל איננה תחום מחקר נפרד מההיסטוריה הכללית, או שההיסטוריה של המאה ה-19 והמאה ה-20 היא 'ז'ורנליסטיקה'.
חלק מהטענות היו מעשיות יותר, כמו החשש שלא יימצא חומר ראוי למלא ארבע חוברות בשנה, וכן שזוהי מטלה כבדה מדי להוציא רבעון בצורה סדירה.
היו ביד בן צבי שבירכו על היוזמה, אך התנגדו לשילובן של תמונות בכתב העת, בטענה שתצלומים ראויים להופיע בכתבי עת פופולריים בלבד, ולא בכתב עת מדעי.
אחרים סברו שהגדרת התכנים שגויה, וכי מחקרים בתחום התרבות והאמנות אינם ראויים להתפרסם בכתב עת להיסטוריה.
חרף ההתנגדויות והביקורת, התעקש בן פורת על הפורמט שקבע, ולמרות התחזיות הפסימיות נחל כתב העת הצלחה רבה.
"קתדרה" רואה אור ארבע פעמים בשנה מאז הקמתו ועד ימינו, וכל גיליון מכיל בשנים האחרונות כ-200 עמודים.
עד כה (נובמבר 2023) פורסמו 183 גיליונות "קתדרה", ובכל אחד מהם כשישה מאמרים, העוסקים בתקופות שונות.
לרוב אין נושא ייחודי לכל גיליון, אלא אם הצטברו די מחקרים בנושא מסוים.
כך, למשל, הוקדשו גיליונות נושאיים לקיסריה, לגליל, לנשים בארץ ישראל, וכדומה.
בנוסף למאמרים מופיעות בכל גיליון גם הערכות לספרים חדשים, הערות מחקריות ותעודות חשובות.
כתב העת מודפס באלפי עותקים, בעיקר למנויים בישראל.
מתחילת שנת 2010 גליונות ישנים של כתב העת זמינים לעיון באתר הבית של מכון יד בן-צבי.
פורמט הכריכה המקורי של קתדרה היה פשוט למדי, וכלל ציור או צילום שכיסה כשני שלישים מהכריכה.
שם כתב העת הופיע בגופן גדול לרוחב כל חלקה העליון של הכריכה על רקע לבן, או על גבי הציור או הצילום.
ב-1996, החל מחוברת 81, עבר כתב העת מתיחת פנים וכריכתו שונתה לגמרי: המצג הגרפי כיסה עדיין רק כשני שלישים מהכריכה, אך החלק העליון נצבע בשחור, ועליו רשימת המאמרים המופיעים בגיליון.
משמאל שובץ עיגול כתום גדול, ובו שם כתב העת ופרטי הגיליון.
החל משנת 2007 גם פורמט זה השתנה, ולעיתים נעדרת רשימת המאמרים לטובת ציור על הכריכה כולה.
כ-600 מחברים פרסמו ב"קתדרה" למעלה מאלף מאמרים, מאז הקמתו.
המאמרים הנשלחים למערכת עוברים ביקורת עמיתים בידי מומחים בתחומים השונים, ללא חשיפת שם הכותב.
המטרה היא להבטיח את איכותו ורצינותו של המאמר, ולכן הוא נקרא בדרך כלל על ידי שני קוראים, ולעיתים אף יותר.
חוות דעתם של המבקרים מוצגת בישיבות המערכת, והיא זו שקובעת את דינם לפרסום או לדחייה.
מערכת הסינון הקפדנית עוררה יותר מפעם טרוניה של חוקרים שמאמריהם נדחו, חלקם אנשי "יד בן צבי" עצמו.
בינואר 1994 פרסמה המערכת הנחיות מחמירות לאופן הצגת הביבליוגרפיה במאמרים ב"קתדרה".
צעד זה עורר ביקורת נוקבת מצד הסופר ס.
יזהר, שראה בכך את "ראשית התדרדרותו של כתב עת חשוב זה".
את ביקורתו, שפורסמה בקתדרה בגיליון 71, סיים במילים: "אל יכתיבו הספרנים את לשון המחקר ולא עושי המצבות את דרכי החיים".
כך או כך, תהליך ההערכה הקפדני בכתב העת מאפשר קרדיטציה אקדמית לחומר, ופרסום ב"קתדרה" נחשב כמקור ביבליוגרפי מהימן ונחשב.
ב"קתדרה" מופיע אך ורק חומר חדש ומקורי, שלא ראה אור בשום מסגרת אחרת, ואפילו בשפה זרה.
נראה כי ההישג החשוב ביותר של "קתדרה" הוא ביצירת הגדרה רחבה ועשירה למגוון התחומים והנושאים של מחקר ארץ ישראל לתקופותיה.
כתב העת היווה גורם חשוב בהגדרת ההיסטוריה של ארץ ישראל כתחום מחקר נפרד מההיסטוריה הכללית, ואף הרחיב את מספר הדיסציפלינות השותפות במחקר זה.
חברי המערכת נכון לשנת 2025 הם עודד עיר-שי מהאוניברסיטה העברית, גור אלרואי מאוניברסיטת חיפה, דניאלה טלמון־הלר מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, זאב וייס מהאוניברסיטה העברית, הלל כהן מהאוניברסיטה העברית, לילך רוזנברג־פרידמן מאוניברסיטת בר-אילן,
מרכזי המערכת בעבר היו שלומית משולם, שלום אילתי, דורון נידרלנד, יוחאי גואל, בנימין זאב וכסלר ואמנון רמון.
מרכזת המערכת מיולי 2016 (גיליון 161) היא יעל דינוביץ.
קָתֶדְרָה (מיוונית: (kathedra) καθεδρα – כיסא, מושב; באנגלית: Chair) היא פעילות הוראה או מחקר באוניברסיטה בתחום מדעי שהאוניברסיטה מעוניינת להדגישו בתוך פקולטה מסוימת או תוך שילוב תחומי מחקר מפקולטות ומחלקות שונות.
בראש הקתדרה עומד פרופסור המקבל בדרך זו מעמד של בכירות ונקרא "מופקד הקתדרה".
לעיתים, קתדרה היא שלב ראשון בעיסוק בתחום חדש באוניברסיטה המתפתח לכדי מחלקה נפרדת, ולעיתים היא תואר בלבד המוענק לפרופסור בכיר (למשל "הקתדרה למתמטיקה על שם לוקאס" באוניברסיטת קיימברידג' בראשה כיהנו אייזק ניוטון, פול דיראק, סטיבן הוקינג ורבים נוספים).
נהוג שהקתדרה נקראת על שם תורם או קרן המממנת אותה, או נקראת על שם אדם מסוים כהנצחה.
בשם הקתדרה מוזכר תמיד התחום המדעי-מחקרי עליו היא מופקדת.
התורם או הקרן משלמים לפרופסור העומד בראשה תוספת תשלום על משכורתו האקדמית הרגילה לפי התקן.
זוהי הקתדרלה העתיקה ביותר ביבשת אמריקה, והיא מקום מושבו של הארכיבישוף של סנטו דומינגו.
האפיפיור יוליוס השני הורה על הקמת הקתדרלה ב-1504, ובנייתה החלה ב-1512. ב-1519 הוחלט לשנות את התוכניות, כך שהקתדרלה תהיה מפוארת יותר.
בנייתה הושלמה ב-1541. לבקשת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הכריז האפיפיור פאולוס השלישי ב-12 בפברואר 1546 כי הקתדרלה היא הפרימאט של יבשת אמריקה כולה.
ב-1586, במהלך מלחמת אנגליה-ספרד, הצליח פרנסיס דרייק לכבוש את סנטו דומינגו ולהחזיק בה במשך כחודש.
הוא השתמש בקתדרלה כמפקדתו, וכך נמנע חורבנה.
ב-1920 העניק לקתדרלה האפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר את התואר בזיליקה מינור.
עד להקמת מזבח המולדת בקתדרלה שוכנו עצמותיהם של אבות האומה הדומיניקנית.
יש לה שלוש כניסות, אחת מהן מכיוון כיכר קולון שמצפון לה.
היא מורכבת מ-12 קפלות (כולן תוספות מאוחרות) ואולם מרכזי עם שלושה מעברים בין המושבים.
אורכה 54 מטרים, ואורך כל אחד מהמעברים 23 מטרים.
אוצרות הקתדרלה כוללים ציורים ופסלים איקונוגרפיים אופייניים לנצרות הקתולית, ועבודות עץ ואבן.
בעבר, נטמנו בקתדרלה עצמות שנטען כי שייכות לכריסטופר קולומבוס, אך הן הועברו למגדלור קולומבוס עם חנוכתו ב-1992, במסגרת האירועים לציון 500 שנה לגילוי אמריקה.
קתאי ויליאמס הייתה חיילת אמריקאית.
האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהתגייסה לצבא, והמקרה המתועד היחיד של אישה ששרתה בצבא ארצות הברית בהעמידה פנים שהיא גבר.
נולדה באינדפנדנס שבמיזורי לאב אפרו-אמריקאי חופשי (שאינו עבד) ולאם בעבדות, מה שהפך את מעמדה החוקי למעמד של שפחה, כמו אמהּ.
בשנות התבגרותה עבדה במטעיו של ג'ונסון בפאתי ג'פרסון סיטי.
בשנת 1861 כבשו כוחות צבא האיחוד את העיר, בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית.
באותה תקופה עבדים שנתפסו הוגדרו כ"סחורה שהוברחה", ורבים מהם נאלצו לשרת בתפקידי תמיכה צבאיים, דוגמת טבחים וטבחיות, כובסים וכובסות או אחים ואחיות.
כשהייתה בת שבע עשרה גויסה ויליאמס בכפייה לרגימנט המתנדבים השמיני של אינדיאנה, בפיקודו של קולונל ויליאם פלאמר בנטון .
למשך מספר שנים לאחר מכן טיילה ויליאמס עם רגימנט המתנדבים השמיני של אינדיאנה, מתלווה לחיילים במסעותיהם ברחבי ארקנסו, לואיזיאנה וג'ורג'יה.
היא נכחה בקרב פי רידג' ובקרבות הנהר האדום.
פעם אחת אף נכחה בקרב בליטל רוק שבו לחמו חיילים שחורים במדי הצבא, ואולי השפיעו על המעשה העתידי שלה, ההתגייסות לצבא כגבר.
סי., שם שירתה תחת פיקודו של גנרל פיליפ שרידן.
כשקרבות נגמרו עברה לשרת במחנה ג'פרסון .
למרות האיסור על נשים לשרת בצבא, ויליאמס התגייסה לצבא הסדיר ב-15 בנובמבר 1866 בסנט לואיס לשירות צבאי של שלוש שנים, כשהיא מציגה את עצמה כגבר בשם הבדוי "ויליאם קתאי".
היא הוצבה ברגימנט חיל הרגלים ה-38. רק על שני אנשים ידוע ששרותה כגבר בצבא היה ידוע להם: בן דודה וחבר, ששירתו שניהם ברגימנט שלה.
מעט לאחר שהחלה את שירותה הצבאי חלתה באבעבועות שחורות, שהתה זמן מה בבית חולים וחזרה ליחידתה, שעברה לניו מקסיקו.
ייתכן שבהשפעת האבעבועות, החום הניו-מקסיקני או הצעידה ארוכת השנים, החל גופה להראות סימנים של מאמץ, והיא אושפזה במהירות.
כששהתה בבית החולים הצבאי גילה לבסוף מנתח המחנה את עובדת היותה אישה, ודיווח למפקדו.
היא הודחה מהשירות הצבאי ב-14 באוקטובר 1868.
לאחר הדחתה מהצבא עבדה כטבחית בפורט יוניון שבניו מקסיקו, ולאחר מכן עברה לפואבלו שבקולורדו.
היא נישאה, אך הנישואים נגמרו באסון, כשבעלה בורח עם כספה ועדר סוסים.
מקום מגוריה הבא היה טרינידד שבקולורדו, שם עבדה כתופרת.
ייתכן גם שהיה בבעלותה פנסיון.
באותה תקופה התפרסם לראשונה שירותה הצבאי כגבר בציבור.
כתב מסנט לואיס שמע שמועות על אישה אפרו-אמריקאית ששירתה בצבא, והגיע על מנת לראיין אותה.
סיפורה פורסם בעיתון "The St.
בסוף 1889 או תחילת 1890 אושפזה בבית חולים מקומי למשך תקופה, וביוני 1891 ביקשה לקבל קצבת נכות בשל שירותה הצבאי.
זהות המחלה או הנכות שבעקבותיה ביקשה קצבה אינה ידועה.
היו תקדימים להענקת קצבה לנשים ששירתו בצבא – דבורה סמסון ב-1816, אנה מרי ליין ומולי פיטצ'ר זכו כולן לקצבה על שירותן כגברים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם זאת, לוויליאמס לא היו חברים בעלי השפעה שיעזרו לה לקבל את הקצבה.
בספטמבר 1891 בחן רופא מטעם משרד הפנסיה האמריקאי את מצבה הבריאותי של ויליאמס.
מלבד העובדה שסבלה מכאב עצבי ומסוכרת, כל אצבעותיה נכרתו ולא היה ביכולתה ללכת בלי קביים, אך הרופא החליט שאין צורך להעניק לה קצבת נכות.
התאריך המדויק שבה נפטרה ויליאמס אינו ידוע לחלוטין, אך ההנחה היא שהיא נפטרה זמן מה לאחר דחיית הקצבה, כנראה מתישהו במהלך 1892. קברה, שככל הנראה היה עשוי עץ, לא שרד את השנים שעברו מאז, ולכן גם מקום קבורתה אינו ידוע.
ב-2016 הוצב פסל עשוי ארד של קתאי ויליאמס, שעליו מידע עליה וגן ורדים סביבו, מחוץ למרכז התרבותי ריצ'רד אלן בלֶוֶונְווֹרְת' שבקנזס.
קתאי הוא שם היסטורי אלטרנטיבי לסין.
בראשית העת החדשה, חשבו האירופאים שקתאי היא תרבות נפרדת ונבדלת לחלוטין מסין.
ככל שהידע על מזרח אסיה הלך וגבר, קתאי נתפס כמדינה זהה לסין והמונח "קתאי" הפך לשם פיוטי.
מקור המילה קתאי מהמילה חיטן, שמו של עם נודד שהקים את אימפריית ליאו ששלטה בחלק גדול מצפון סין בין השנים 907 ל־1125, ואחר כך היגר מערבה לאחר שנכבש על ידי היורצ'נים, והקים את מדינת הקארה חיתאי שבמרכז קירגיזסטן של היום.
במקור, היה השם מיוחס לאסיה המרכזית והמערבית אבל האירופאים כינו בו את צפון סין.
השם שימש גם בספרו של מרקו פולו במסעותיו בסין (הוא התייחס לדרום סין כמדינה בשם מנגאי).
המונח קתאי הגיע מהשם של החיתנים.
צורה של השם קתאי מצויה במסמך Uyghur Manichaean בערך בשנת 1000. החיתנים מכנים את עצמם כקידן, אך בשפת האוג'ורים הקדומה נוצרו חילופי אותיות, שעשויה להיות מקור השם חיתאי שמופיע גם אצל סופרים מוסלמים מאוחרים יותר.
גרסה זו של השם הוצגה באירופה של ימי הביניים וראשית העת החדשה, באמצעות מקורות מוסלמים ורוסיים.
החיתנים היו מוכרים סחורות במרכז אסיה המוסלמית.
בשנת 1026 ביקרו בחצר המלכות בג'זנאוויד (בגאזנה, באפגניסטן של ימינו) שליחים של שליט ליאו, שתואר כ"קטאן חאן", כלומר שליט קטאי.
קטאי או קיטא מופיעים גם בכתבים של אל-בירוני ואבו סעיד גרדזי לאחר מכן.
המלומד הפרסי ניזאם אל-מולכ (1018–1092) מזכיר את חיתא וסין בספרו על מינהל המדינה, ככל הנראה כשתי מדינות נפרדות.