tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מוטות מחודדים ומוט שעליו הורכב להב מאבן צור (כידון) היו כלי הנשק הקדומים ביותר שהתגלו.
כידונים וחניתות היו נשק עיקרי בתקופה הפרה-היסטורית, הן לציד והן ללחימה.
חניתות וכידונים היו גם הנשק העיקרי בעת העתיקה עקב פשטות הכנתם.
הצבאות של יוון העתיקה, אלכסנדר מוקדון ורומא העתיקה מקצעו את השימוש בכידונים, חניתות ורומחי רגלים.
נשק המוט היה נפוץ במיוחד בימי הביניים והרנסאנס, ובתקופה זו הומצאו כלי נשק רבים מקבוצה זו, רבים מהם הומצאו בצרפת.
להרבה מנשק המקל היה חוד כשל חנית בקצה בנוסף לחוד הרגיל, ולפעמים גם להב מעוקל, וו (קרס) או "מקור" מאחורי הלהב הראשי.
הסתערויות עם נשק מוט נעשו לרוב כאשר החיילים (שהיו פרשים או רגלים) מסודרים בשורה ארוכה או מספר שורות, מכוונים את נשקם קדימה ומסתערים (הפלנקס הרומאי נעשה בשיטה זו).
החיסרון העיקרי של נשק המוט היה שלאחר ההסתערות היה קשה לתמרן איתם כאשר הלוחמים היו כבר צמודים ללוחמי האויב, לכן המסתערים לרוב נשאו גם נשק משני כגון אלה, פטיש קרב או חרב.
לעומת רומחים למיניהם, כלי נשק מוט רבים פותחו עבור חיל הרגלים על מנת להפיל ולהרוג פרשים משוריינים.
כלי נשק אלה כללו בנוסף לחוד חנית להבי גרזן בצורות שונות ומשונות, ווים, זיזים ובליטות, שמטרתם הייתה להכות בשריון בעוצמה, לתפוס את הפרש, להפילו על הקרקע ואחר להורגו באמצעו מכת גרזן או קרס כבדה.
נשק מוט אירופי של העת העתיקה
הסריסה היא נשק דמוי רומח באורך 4–7 מטרים ששימש ביוון העתיקה ובתקופה ההלניסטית.
הסריסה נכנסה לראשונה לשורות הצבא עם פיליפוס השני, מלך מקדוניה.
פיליפוס החליף את ה"דורי" (סוג של חנית עתיקה) במערך הפלנקס שלו ובכך יצר את הפלנקס המקדוני.
הסריסה הייתה עשויה מעץ קורנל והייתה כבדה וקשיחה ושקלה יותר מחמישה קילוגרם.
לעיתים השתמשו בה בכך שנעצו צד אחד באדמה ואת הצד השני, החד יותר, הפנו לעבר צבא האויב המסתער.
החוד הכפול שירת גם כגולה מאזנת, ועזר לחיילים להילחם ביתר קלות.
האורך הגדול באופן ניכר משאר חניתות התקופה (שניים עד שלושה מטרים לעומת ארבעה עד שבעה) הוכיח את יעילותו כנגד לוחמי ההופליט שהשתמשו בחניתות קצרות יותר, מכיוון שבמערך הפלנקס הצפוף היו חיילי אויב חייבים לעבור דרך הסריסות.
על אף זאת, מחוץ למערך הפלנקס הייתה הסריסה מאבדת את יעילותה, והאטה את צעדת הצבא.
ההסטה (בלטינית=חנית, Hastae) הייתה נשק המוט העיקרי של הצבא הרומאי בתקופה שלפני האימפריה, ונישאה בעיקר על ידי חיל ההסטטי (Hastati), שקיבלו את שמם ממנה.
במהלך הרפורמות שהתחוללו בצבא הרומאי הרפובליקני במהלך המאות ה-4 וה-3 לפני הספירה, חומשו ההסטטי בפילום וגלדיוס, וההסטה עברה לידי חיל הטריארי (Triarii).
מוט ההסטה היה עשוי בדרך-כלל מעץ מילה עם חוד ברזל ובאורך של 2 מטרים.
לעומת הפילום, שנזרק לעבר האויב, בהסטה נעשה שימוש לדקירה בקרב פנים אל פנים.
הפאלקס (בלטינית=מגל, falx) הוא נשק ארוך (קרוב לשני מטר) אשר נועד לחתוך דרך שריון ומגנים.
מוצאו בדאקיה והוא עשוי ממוט שאורכו כמטר אשר מחובר ללהב ברזל באותו אורך.
לאחר המצאתו נהיה לנשק מאוד פופולרי בקרב השבטים הדאקים והתראקים.
הפאלקס התפתח מחנית לנשק מוט והלהב התעגל כדי ליצור כוח חיתוך חזק יותר.
עיקול דרסטי זה הפך את הנשק למכשיר תוקפני בלבד, ששימש נגד כוח אויב שבור או בורח.
למרות כוחו, הנשק השאיר את המשתמש מאוד פגיע, מכיוון שזהו נשק דו-ידני שלא מאפשר שימוש במגן.
בפאלקס אפשר היה להשתמש כדי לבקע או למשוך מגינים, לכרות איברים ולדקור דרך קסדות.
נשק מוט אירופאי של סוף ימי הביניים
קבוצה זו מכילה סוגים רבים של כלי נשק בעלי להבים מסוגים שונים המיועדים לצורות תקיפה שונות.
המגוון הרב של הלהבים והצורות השונות נובע ממגוון השיטות וכלי הנשק שניסו לפתח על מנת להתגבר על שריון הלוחות הכבד, שכיסה את האבירים באותה תקופה והעניק להם הגנה טובה מפני רוב כלי הנשק.
באופן ציורי, אפשר לומר שלהבים רבים עוצבו כ"פותחני קופסאות שימורים" על מנת לפתוח את "קופסאות השימורים" שעטו האבירים והפרשים הכבדים של אותה תקופה.
לשמותיהם של רוב נשקי המוט אין תרגום לעברית, לכן מובאים כאן שמותיהם האנגליים.
ברשימה זו מופיעים כלי נשק שפותחו בסוף ימי הביניים ותחילת הרנסאנס באירופה.
זהו נשק המוט הפשוט ביותר.
מדובר בחנית ארוכה או במוט מחודד באורך של .
המוט נועד בעיקר לשימוש במבנה דמוי פלנקס כדי לבלום הסתערות של פרשים כבדים.
צבאות אירופיים סדירים חימשו את חיל הרגלים שלהם ברומחי רגלים בעלי חוד מתכת ארוך יחסית.
לעומת זאת, כאשר היה צורך ברומחי רגלים מאולתרים, נהגו פשוט לחדד את הקצוות של כלונסאות עץ ארוכים (שאומנם לא יכלו לחדור שריון לוחות אך יכלו לשפד את הסוסים).
את הכלונסאות נהגו לתקוע באדמה לפני הקרב, בשורה לפני הקשתים והמחנה.
רומחי רגלים היו בשימוש מערכי הפלנקס של יוון העתיקה ומוקדון, אך "הומצאו מחדש" בימי הביניים על ידי חילות הרגלים השווייצרי ומשם התפשטו לשימוש בכל אירופה עקב פשטותו ויעילותו של הנשק.
גרזן-חנית הוא שם כללי לנשק מוט שבקצהו מותקן להב גרזן ולעיתים גם כלי נשק נוספים (כגון ראש חנית, מקור אחורי או פטיש אחורי).
מוט הגרזן באו במגוון רב של סוגים, אורכים וצורות שונות.
מוט-גרזן שהיה נפוץ בשדה הקרב הוא בעצם גרזן דו-ידני בעל ידית הנפה ארוכה.
סוג נשק זה נקרא pollaxe באנגלית, אך בעברית הוא נקרא פשוט "גרזן דו-ידני".
ראשי הקרב האופייניים לנשק זה הם גרזן דו-ראשי, גרזן ראשי-משני, גרזן-פטיש וגרזן-מקור, כאשר לחלק מהם גם הוסיפו חוד דקירה בראש המוט.
הקת הכבדה של ידית ההנפה יכלה לשמש כנשק חבטה.
לעיתים קרובות, המונח Pollaxe משמש לציין גם מוט-פטיש קרב, הדומה למוט-הגרזן במבנהו, למעט העובדה שבפטיש-הקרב להב הגרזן החד מוחלף בלהב קטן יותר או בראש פטיש קטן.
זהו פטיש קרב בעל ידית הנפה ארוכה במיוחד, ההופכת אותו לנשק מוט.
מוט-הפטיש דמה מאוד בצורתו לבק דה קורבין, אך ראש הפטיש שונה במקצת ומוט ההנפה קצר יותר.
ההַלְבֵרְד הוא נשק מוט אשר היה בשימוש החל מהמאה ה-14 עד היום והוא גם הסמל של המשמר השווייצרי.
פירוש אפשרי למילה הוא שהיא מורכבת משתי מילים: Halm, המילה הגרמנית למוט, ו-Barte המילה הגרמנית לגרזן.
מקצהו של ההאלברד בולט חוד חנית היכול להיות באורכים שונים; קרוב לקצה זה מחובר להב של גרזן, ומולו (באותו קצה של המקל) בולט לרוב להב קצר או מקור, שהיה ישר או מעוקל.
ראש קרב אימתני זה היה מחובר למוט באורך של 2 עד 3 מטר.
ההאלברד הוא נשק השומרים הקלאסי - בהרבה ספרים וסרטים המתרחשים בימי הביניים, זהו הנשק שמחזיקים השומרים האישיים של המלך או אנשים חשובים אחרים.
ההאלברד היה בשימוש החל מהמאה ה-14, בעיקר בקרב השווייצרים שהשתמשו בו להדוף התקפות של פרשים כבדים ולהפלת אבירים מסוסם.
בימינו, ההאלברד עדיין נמצא בשימוש טקסי אצל המשמר השווייצרי של הותיקן.
בק דה קורבין הוא נשק מוט, שפירוש שמו הוא "מקור העורב".
הנשק מורכב ממוט ארוך, שבקצהו יש חוד-חנית.
המבנה העיקרי, בנוסף לחוד, הוא פטיש שבצידו השני מעין קרס או "מקור" (fluke) עם חוד.
בקצהו התחתון היה חוד נוסף.
נשק זה, שדמה לפטיש קרב מוארך, נועד כנגד פרשים בשריון.
באמצעות מכה חזקה, המקור של הבק-דה-קורבין יכול היה אף לחדור שריון לוחות.
הבארדיש הוא מוט-גרזן ארוך בעל להב גרזן מוארך.
הוא היה נפוץ בתקופת ימי הביניים והרנסאנס באירופה, בעיקר במזרח אירופה ורוסיה.
הבארדיש מורכב ממוט ארוך ועליו להב גרזן מוארך שמעוצב כך שבקצהו העליון יש חוד המשמש לדקירה.
הלהב היה מחובר למוט באמצעות שני מסמרים: אחד בראש הלהב ואחד בתחתית הלהב.
הלהב היה די מוארך לגרזן (למעלה מ-2 רגל - כ-60 ס"מ) ואילו המוט היה קצר יחסית לנשק מוט אחר: רק כ-5 רגל, שהם 153 ס"מ (מטר וחצי).
כתוצאה מכך, עיקר הנזק נגרם עקב משקלו של הלהב הכבד ופחות מהתנופה הסיבובית של המוט.
יש המתייחסים לבארדיש כאל גרזן דו-ידני ולא כאל נשק מוט אמיתי.
הבארדיש הוא במידה רבה גרסה מחודשת לגרזן הדני, שפותח עוד במאה ה-11 והיה בשימוש בידי הסקסונים, הויקינגים והנורדים.
הוולג הוא נשק מוט המורכב מלהב הדומה לקופיץ.
הוולג דומה לבארדיש, אך להב הגרזן שלו קצר יותר, והמוט שלו ארוך יותר.
בניגוד לבארדיש, הלהב כלל בליטות וזיזים שונים להגברת הנזק ולאפשר דקירה או תפיסה של אדם בשריון.
הלהב חובר למוט לרוב על ידי השחלתו באמצעות 2 טבעות, אך לעיתים חובר כמקשה אחת, כפי שמחברים ראש חנית.
וולגים מסוימים כללו וו אחורי על מנת לתפוס פרשים בעת דהירתם ולהפילם על הקרקע.
הוולג היה נפוץ באירופה של ימי הביניים לצד נשק מוט אחר ושימש בעיקר כנגד יריבים משוריינים.
בגלל הלהב המשונן ומלא הזיזים שלו, הוא היה קטלני גם נגד יריבים לא משוריינים.
הפושארד הוא מוט ארוך שבקצהו להב מעוקל, דומה לשל חרמש אך בו הלהב בצד החיצוני של העיקול, והלהב מורכב כהמשך של המוט, ולא בניצב לו כמו בחרמש חקלאי.
נשק זה היה נפוץ בשילובים שונים עם מוטות-קרס וגיזארם .
מוט-הקרס, שנקרא באנגלית Bill Hook, התפתח מכלי חקלאי שמיועד לכרות ענפים גבוהים ולחתוך גבעולים.
הלהב של הכלי החקלאי ניצב בקצהו של מוט ובקצהו הותקן להב ארוך שמעוקל פנימה.
באמצעות הלהב היה אפשר לתפוס אביר בשריון ולהפיל אותו מסוסו.
בהתבסס על הכלי החקלאי פותח נשק דומה המכיל בנוסף לקרס (הלהב נהיה מעוקל יותר מזה החקלאי) "מקור" בצד השני, ומראש המוט בלט חוד ארוך ששימש לדקירה.
בנוסף, הכת הייתה כבדה ויכלה לשמש כנשק חובט.
כלי נשק נועד לטיפול בפרשים משוריינים אך אפשר היה להילחם בו גם נגד אבירים רגליים, אם כי הסיכויים לנצח בעזרתו סייף מאומן היו קלושים.
לגיזארם להב אחד בצורת וו.
היתרון שלו הוא שכך ניתן להשתמש בו כדי לתפוס או למשוך דברים, וגם כדי להפיל את היריב (על ידי תפיסת רגלו בעזרת הוו).
הרוקון לפעמים נחשב גם לגיזארם.
לנשק זה ישנם שני להבים: חוד חנית הבולט קדימה, וממנו בולט הצידה חוד מעוקל קצר.
שני החודים מחוברים אחד לשני ובולטים כחתיכה אחת מקצה המקל.
הרוקונים לעיתים נקראים גם בשם גיזארם, אף שהגיזארם לרוב מתכוון לסוג שונה של נשק-מקל .
הפארטיזאן הוא למעשה חנית בעלת להב גדול ורחב במיוחד.
הלהב חד בקצהו ומשונן בצדדיו, כך שניתן להשתמש בו גם לשיסוף וגם לדקירה.
לפי מקורות אחרים, הפארטיזאן היה במקור להב חנית שבבסיסו הותקנו שני להבי גרזן, כך שמה שנוצר היה חנית עם גרזן דו-ידני.
בפועל, להבי הגרזן היו קטנים מאוד ונראו יותר כשינון בצד ראש החנית, מאשר כלהב גרזן עצמאי.
נשק זה התגלה כלא יעיל וכתוצאה מכך עיקר השימוש בו היה טקסי.
משפחה שלמה של נשק מוט מבוססת על הקלשון.
הם בנויים כחנית שראשה מוחלף במעין ראש-מזלג עם שניים או שלושה חודים.
הטריידנט, הדומה לקלשון של פוסידון
ספטום - נשק רומאי שבו שני החודים הצדדיים פונים באלכסון החוצה.
בדרך כלל, החודים הצדדיים קצרים יותר מהחוד המרכזי.
ה-Ranseur - נשק מוט שבו החודים פונים פנימה בעיקול כחלק מחרמש של ירח.
במקומות אחרים הרנסר מתואר כנשק שבו שני החודים הצדדיים יוצרים מעין ניצב, דבר השימושי לחסימת התקפות ונעילת כלי נשק.
עיצוב נכון של החודים יכול היה לגרום להם לתפקד כמו חוד-מכוש חודר או קרס להפלת פרש.
ה-Corseque - החודים החיצוניים פונים הצידה בזווית רחבה.
זהו נשק נעיצה הבנוי מלהב מתכת ארוך (כ-1.5-2.5 מטר), שאליו מחוברת ידית ארוכה באורך 90 ס"מ בערך.
הידית הארוכה נועדה לתת איזון לנשק וכן לאפשר לחייל לנעוץ חזק באמצעות שתי ידיו.
האלשפיס הומצא בגרמניה במאה ה-15 והיה יעיל למדי כנגד פרשים.
כנשק נעיצה, האלשפיס היה מסוגל לחדור שריון ולשפד פרש בשריון לוחות המסתער לעברך.
כנגד אביר משוריין רגלי, האלשפיס היה יכול לשמש כנשק נעיצה רגיל ואף כחרב דקה, זאת הודות ללהב הארוך ולמגן היד שהיה בין הלהב לידית.
כתוצאה מכך, חיילים רבים נשאו אלשפיס.
בנוסף אליו הם גם נשאו חרב שכן היה קשה לתמרן עם האלשפיס בקרב פנים אל פנים עמוס בלוחמים.
היארי (יפנית: "槍") היא נשק יפני הדומה לחנית המערבית.
את היארי מפיין להב ישר שאורכו נע בין מספר ס"מ בודדים, עד לאורך של כמעט מטר.
הלהב היארי היסטורית יוצר מאותה הפלדה האיכותית ממנה היו עשויים שאר ארסנל כלי הנשק של הסמוראי (כמו הקטאנה) והיה עמידים ביותר.
במהלך ההיסטוריה הופיעו סוגים שונים של להבי יארי ישרים שהותקנו על מוטות באורכים, צורות ועוביים שונים.
כלי נשק זה שימש בעיקר את הפרשים היפנים.
הלהב של היארי בא במגוון צורות וגדלים, כשהיארי הפשוט (בעל הלהב היחיד והישר) נקרא "סוּ יארי".
טכניקת הלחימה ביארי נקראת "סוֹג'וטסו" ואמנות הלחימה היחידה שעדיין עושה בו שימוש קבוע, אם כי מצומצם, היא בוג'ינקאן, ארגון הנינג'יטסו הגדול ביותר.
הנאגינאטָה (יפנית: "薙刀") היא נשק מוט שמקורו ביפן המזוהה עם נשות הלוחמים.
הכלי עשוי ממוט עץ ארוך שבקצהו להב מעוקל צר, הדומה לגואן דאו הסיני או לפכארד האירופאי, אם כי צר מהם על פי רוב, בדומה לחרב היפנית.
בגלל צורתו המעוקלת, ניתן להשתמש בנשק זה ביעילות גם בלי לרכב על גב סוס במיוחד כנגד פרשים, זאת בניגוד ליארי.
לכן התקבע מעמדו כנשק הגנה עצמית של נשים ונזירים בזמני מלחמה.
כבר במאה ה-10 היו עדויות לשימוש נרחב בנאגינאטה בשדות הקרב.
במהלך מלחמת גאמפיי (1180 לספירה) בין שבט טאירה ושבט מינאמוטו שימשה הנאגינאטה כנשק עיקרי.
יעילותה כנגד פרשים הייתה גבוהה, ואף הובילה לצירוף הסוּנֵה אטֵה (sune ate), פריט שריון לרגליים, לשריון הסמוראים הסטנדרטי.
בניגוד לתרבות האירופית, הנשים היפניות ממעמד הלוחמים נלחמו לעיתים קרובות לצד הגברים, והנאגינאטה שימשה כנשק מועדף על ידיהן.
בנוסף ללחימה בקרב, נשים ונזירים נדרשו להגן על עצמן ועל בית המשפחה או המנזר כשהגברים יצאו לקרב, והנאגינטה היא הכלי היעיל ביותר כאשר היא משמשת לוחם רגלי נגד יריב רכוב, כפי שלרוב נראו סיטואציות של הגנה על בית ורכוש נגד כוח פושט.
במאה ה-17 החלה לגבור המודעות לכלי ירי שהגיעו במקור מהספרדים וטקטיקות שדה הקרב החלו להשתנות בהתאם.
הנאגינאטה חזרה למעמדה כנשק להגנה עצמית אשר היה מיועד לנשים ולנזירים.
במהלך תקופת האדו נשות יפן ממעמד הלוחמים היו מחויבות להתאמן בנאגינאטה ועד היום מרבית המורים הגדולים ביפן בתחום הן נשים.
שיטת הלחימה העתיקה בנאגינאטה נקראת ביפנית נאגינאטג'וטסו, אך בניגוד לשיטות לחימה אחרות, זו כמעט אינה מתורגלת היום.
ב-1950 הוקם ארגון הספורט "אטרשי נאגינאטה" (נאגינאטה חדשה).
הארגון פיתח ענף ספורט לחימה כחלק מתופעת הגנדאי בודו, התרגום של שיטות לחימה יפניות מסורתיות לספורט מודרני, בדומה לג'ודו.
בעזרת שריון אימונים (בוגו) הדומה לזה שמשתמשים בו בקנדו ונאגינאטות שהלהב שלהן הוחלף במקלות במבוק גמישים, ניתן לנהל כיום קרב מלא ללא סכנת חיים או פגיעה פיזית משמעותית.
בדומה לקנדו, הנאגינאטה תופסת תאוצה גם במערב .
כיום מתקיימות אליפויות מקומיות באסיה, אירופה ואמריקה, ומדי כמה שנים מתקיימת גם אליפות עולם.
ישנן מספר שיטות לחימה מוכרות של נאגינאטה:
הנאגמאקי הוא חרב יפנית מסורתית (קטאנה) המולבשת על ניצב ארוך במיוחד.
ישנם שני הבדלים בין הנאגמאקי לנגינאטה- הראשון הוא שלהב הנאגמאקי זהה באורכו ובצורתו ללהב הקטאנה, ולכן הוא ארוך וצר יותר מלהב הנאגינטה, והשני הוא שהוא אינו מולבש על מוט פשוט כמו הנאגינאטה אלא על ניצב חרב מוארך.
אורך הניצב שווה בדרך כלל לאורך הלהב, ולכן האורך הכולל של הנשק הוא בין 120 ס"מ ל-160 ס"מ, קצר יותר ממרבית נשקי המוט.
גואן דאו או יאן יוּאֵה דאו (סינית: "偃月刀"; "להב הירח הנח" או "להבו של גואן יו", על שם גנרל בצבאו של ליו ביי) הוא נשק סיני המקביל לפכארד האירופי.
נשק זה מורכב מלהב מעוקל כבד ורחב בעל חוד בגבו.
להב זה הוא מעוקל ביותר וכתוצאה מכך משמש לשיסוף, בדומה לנשקים מעוקלים אחרים.
המונח "נשק מוט" משמש לציין גם במשמעות רחבה יותר את כל כלי הנשק דמויי החנית.
חנית Spear - נשק מוט באורך בינוני הנועד בעיקר לדקירה.
כידון Javelin - שם כללי למשפחת כלי הנשק המורכבת ממוט נושא חוד המשמש בעיקר להטלה.
רומח Pike - נשק מוט ארוך במיוחד (7-3 מטר) הנישא על ידי מערכים צפופים של חיילים רגלים.
רומח מסוג זה היה בשימוש אצל הפלנקס המקדוני וההלניסטי וכן על ידי יחידות רגלים שווייצריות שנלחמו בתוואי הררי כנגד רגלים ופרשים כבדים.
רומח פרשים Lance - רומח הפרשים, נשק מוט ארוך המשמש לדקירה, לרוב מעל גבי מרכבות או סוסים.
בימי הביניים היו נפוצים רמחים כבדים (בקרב חיל הפרשים) ורמחים קהים לטורנירים.
מוט לחימה – נשק מוט שלא כולל להבים
המטוס יוצר בתעשייה האווירית לישראל, על-פי התוכניות של מטוס מיראז' 5 הצרפתי שלא סופק לישראל בעקבות אמברגו הנשק.
המטוס זכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים, עם יחס הפלות של 5:111 לטובתו.
ב-3 ביוני 1967, ימים אחדים לפני פרוץ מלחמת ששת הימים הכריז נשיא צרפת, שארל דה גול, על אמברגו על יצוא נשק לישראל.
תוצאה עיקרית של אמברגו זה הייתה מניעת העברתם לישראל של 50 מטוסים מדגם מיראז' 5 שהוזמנו על ידי חיל האוויר ושישראל הייתה שותפה לפיתוחו.
מרסל דאסו, מנכ"ל ובעלי חברת דאסו תעופה, יצרנית המיראז' (שהיה ממוצא יהודי וניצול השואה), איפשר את הברחתם של תוכניות הייצור וחלקים של מטוס המיראז' 5 לארץ, יחד עם כ-50 מנועים, אשר שימשו בסיס להקמת קו הייצור למטוס הנשר בתעשייה האווירית, תוך עצימת עין מצד הממשל הצרפתי.
בנוסף ערך סיור לילי בקו הייצור של המיראז' לאל שווימר, שלום אריאב ומשה קרת (שלושתם מילאו תפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית).
ה"נשר" היה מטוס הקרב הראשון שיוצר בישראל.
בתעשייה האווירית נודע הפרויקט בשם הקוד "אגף להב", ובראשו עמד משה קרת.
פורסם כי מהנדס שווייצרי, אלפרד פראונקנכט, גנב 10 טונות שרטוטים שהכילו את מרבית שרטוטי המטוס בהיותו עובד בכיר בחברת "סנקמה" השווייצרית, יצרנית המנוע "אטאר 9" למיראז'.
הוא ישב במאסר 18 חודשים בגין חלקו בפרשה.
בשנת 1969 הוחל בהקמת קו היצור של מטוסי המיראז' 5. רוב הציוד לקו היצור הגיע בתור חלקי חילוף, עליהם לא חל האמברגו.
ה"נשר" כולל כמה התקנים אלקטרוניים מתוצרת ישראל, מושב מפלט "0-0" מתוצרת מרטין בייקר והתקנים לנשיאת חימוש מגוון יותר, כטיל אוויר-אוויר הישראלי שפריר 2 וטיל אוויר-אוויר AIM-9D סיידוויינדר.
מכל דלק נוסף של 500 ליטר איפשר ל"נשר" שהייה ממושכת יותר באוויר וטווח פעולה ארוך יותר מאלה של קודמו, מיראז' 3, אך עשה אותו כבד יותר.
הנשר שירת בחיל האוויר החל משנת 1972, ועד מלחמת יום הכיפורים הצטיידו בו ארבע טייסות: 101, 113, 117 ו-144. ב-8 בינואר 1973 זכה המטוס להפלה ראשונה של שני מטוסי מיג 21 סוריים, באמצעות טילי AIM-9D.
בקיץ 1976 הועברו כל מטוסי ה"נשר" שנותרו לטייסת 253, וב-1978 החלו לצאת בהדרגה מהשירות בחיל האוויר הישראלי.
39 מטוסים שופצו ונמכרו לחיל האוויר הארגנטינאי בשנים 1978–1982, שם כונו "Dagger" (פגיון) ונטלו חלק במלחמת פוקלנד, שבה הופלו 11 מהם.
על בסיס ה"נשר" פותח בישראל מטוס ה"כפיר".
מבנהו האווירודינמי והמכני אופייני ל"הוריו" - המיראז' והנשר, אולם גופו גדול יותר ומאפשר את הנעתו במנוע אמריקאי מתקדם מדגם J79 של ג'נרל אלקטריק, שנבנה ברישיון בישראל.
חיל האוויר הארגנטינאי – המטוס כונה "דאגר" (Dagger, מאנגלית: פגיון)
נשק קל הוא כלי ירייה בעלי קליבר קטן מ-20 מ"מ.
בצה"ל משתמשים במגוון סוגים של כלי נשק קל, חלקם תוצרת ישראל וחלקם נקנים ממדינות אחרות, בעיקר ארצות הברית ומדינות אירופה (בהן בולטות בלגיה וגרמניה).
הטבלה מסכמת את הדגמים העיקריים.
תיאור של רוב תתי דגמים ופיתוחים נמצא בערכים על כלי הנשק עצמם.
כלי נשק שנמצאים בשירות בעשור השני של המאה ה-21 מודגשים ברקע תכול.
יחידות מיוחדות 0.338 לפואה מגנום כ-5 ק"ג כ-1600 מטר מבצע צוק איתן, מלחמת חרבות ברזל מקמילן TAC-50 ?
2021 עד ימינו 7.62x51 מ"מ נאט"ו 3.8 ק"ג 600–800 מטר מבצע שובר גלים, מלחמת חרבות ברזל רובים אחרים שם הרובה תמונה שנת תכנון שירות בצה"ל ארץ ייצור קליבר משקל (עם מחסנית) טווח יעיל עימותים עיקרייםלבל 1886 1886 ?
יחידות הס"פ של צה"ל ומשטרת ישראל 12 gauge ?
130 מטר מלחמת חרבות ברזל, סילוק פצצות רובה ציד רמינגטון 870 1950 עדיין משרת בצה"ל 12 gauge כ-3.5 ק"ג ?
נשק קל (בראשי תיבות נפוצים: נק"ל) הוא שם כולל לכלי ירייה קלים לשימוש והחזקה, היורים תחמושת קליעית ומיועדים בדרך כלל לפגיעה ישירה ביצורים חיים.
בדרך כלל מקובל להגדיר בתור נשק קל כל אמצעי לחימה שחייל מסוגל לסחוב ולתפעל באופן אישי.
מטולי רקטות כתף (כמו ה RPG-7) ומקלעים כבדים נמצאים בגבול קבוצה זו.
הנשק הקל מחולק לכמה סוגים:
רובה (רובה קרב, רובה סער, קרבין, רובה צלפים)
נשק מונחה (נש"ם, או חמ"מ - חימוש מונחה מדויק, באנגלית: Precision-guided munition) הוא כלי נשק, בעל מערכת הנחיה מרחוק או בעל הנחיה פנימית, היכול לתקן את כיוון מעופו לאחר שיגורו, על מנת ליצור פגיעה מדויקת.
מופעים של נשק מונחה יכולים להיות טילים, לפצצות שימוש כללי, פצצות מרגמה, חימוש משוטט ועוד.
טיל: חימוש בעל מנוע רקטי או מנוע סילוני, הנחיה וראש ביות, המתקן את מסלולו באופן פעיל בהתאם למידע בראש הביות והוראות המפעיל.
זהו החימוש המונחה היקר ביותר, אך גם המדויק ביותר.
רקטה מתקנת מסלול: רקטה ללא ראש ביות, שמתקנת את מסלולה בהתאם לנקודות ציון שהוזנו לה מראש.
יתרונה הוא בעיקר המחיר, שהיא זולה יותר באופן ניכר מטיל ולכן יכולה לשמש כארטילריה ולא רק לפגיעה נקודתית במטרות איכות.
פצצה מונחית: פצצה, בדרך כלל פצצת שימוש כללי המוטלת מכלי טיס (מטוס קרב או מפציץ), עליה מורכבת ערכת הנחיה (הכוללת חיבור למחשב המטוס וסנפירי זנב מתמרנים), שבאמצעותה היא מתקנת את מסלולה וגולשת למטרה.
יתרונן של הפצצות המונחות הוא מחירן הנמוך מאוד (אפילו יותר מרקטה) והיותן מדויקות למדי, דבר המאפשר שימוש נרחב בהן למטרות הפצצה ותקיפה אווירית לא רק של מטרות איכות.
הפצצות הידועות ביותר מסוג זה הן ה־JDAM.
המדינה הראשונה שיצרה פצצות מהסוג הזה היא גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
פצצת מרגמה מונחית/מתקנת מסלול: פועלת באופן דומה לפצצה אך משוגרת ממרגמה ומתקנת את מסלול באמצעות סנפירים.
פגז מתקן מסלול: פועל באופן דומה לפצצה, אך נורה מתותח הוביצר, ומתקן את מסלולו באמצעות סנפירים.
כלי נשק מונחים מחולקים למספר קטגוריות לפי צורת הנחייתם:
הנחיה סבילה (פסיבית): שיטת הנחיה שבה הנשק מתביית על אותות המשודרים מהמטרה עצמה.
כך למשל טיל נגד קרינה קלאסי, ננעל על מקור קרינה ומנחה את עצמו ישירות אליו.
לדוגמה טיל האוויר־קרקע AGM-45 שרייק.
הנחיה פעילה (אקטיבית): שיטת הנחיה שבה הנשק עצמו משדר אותות לעבר המטרה ומתביית על אותות שמוחזרים ממנה.
לדוגמה, טיל אוויר־אוויר AIM-120 אמראם ששיטת פעולתו ידועה בשם "שגר ושכח".
הנחיה פעילה למחצה (חצי אקטיבית): שיטת הנחיה שבה הנשק מתביית על אותות שמשודרים מהמערכת המשגרת ומוחזרים מהמטרה.
לדוגמה, מערכת טילי הנ"מ הפטריוט שבה האותות המשודרים הם אותות מכ"ם ומערכת טילי הנ"ט AGM-114 הלפייר שבה האות המשודר הוא קרן לייזר.
הנחיה מוגדרת מראש: שיטה שבה מטעינים מראש לתוך מחשב מערכת הנשק את המיקום המדויק של המטרה או תמונות מפורטות של המטרה וסביבתה, ולאחר השיגור המערכת מתקנת בעצמה את כיוון הטיסה לצורך פגיעה מדויקת.
לדוגמה, מערכת ה־JDAM, המבוססת על נתוני GPS והנחיה אינרציאלית עצמאית.
הנחיה אופטית: שיטת הנחיה שבה הנשק מצלם את המרחב שלפניו ומעביר את התמונה למפעילו וזה מתקן את מסלול הנשק כך שיפגע במטרה.
לדוגמה, טילים מונחי טלוויזיה כדוגמת טיל אוויר־קרקע AGM-65 מאבריק ומשפחת טילי הנ"ט ספייק.
הנחיה באמצעות שידור נתונים: שיטת הנחיה שבה המערכת המשגרת עוקבת אחר מיקום המטרה ומיקום הנשק בדרכו אליה, ומשדרת לנשק את התיקונים שעליו לבצע במסלול תנועתו, כדי לפגוע במטרה.
מערכות מונחות משגר הוא שם כולל למערכות נש"ם שבהן המשגר נמצא בקשר ישיר עם הטיל, בעזרת שליטה דרך קשר רדיו וכדומה, ומעביר תיקוני היגוי אל הטיל.
ההנחיות יכולות להיות גם האם להתפוצץ או לא.
הנחיה בשליטה מלאה של המשגר לרוב אינה מקובלת בטילי קרקע־אוויר, אם כי לפעמים נוח יותר לאפשר הנחיה מרחוק עד הגעה לקרבת המטרה, ומשם לאפשר לאמצעים מדויקים יותר להנחות את הטיל (כגון ביות תת־אדום), ולא קיימת, למעשה, בטילי אוויר־אוויר.
תחת קטגוריה זאת נמצאות מערכות מדורות א', ב', וג'־מתקדם (ג' - שגר ושכח, ג' מתקדם - שגר ועדכן).
שליטה ידנית בקו ראייה (MCLOS)
מערכת מדור א', שבה המשגר חייב להיות בקשר עין עם הטיל והמטרה לאורך כל זמן המעוף של הטיל.
המשגר מחשב את הטווח של הטיל אליו, את הטווח בינו לבין המטרה, את הזווית ביניהם וכדומה, ושולח תיקוני היגוי אל הטיל.
חסרונות: המשגר חשוף בקו ראייה של המטרה לכל מסלול מעוף הטיל, ובעצם חשוף לפגיעה.
בנוסף, קל יחסית להתחמק מהנחיה שכזאת.
כלי נשק אופייני בעל הנחיה מסוג זה הוא טיל הנ"ט סאגר.
שליטה חצי אוטומטית בקו הראייה (SACLOS)
מערכת מדור ב', שבה על המשגר לסמן אך ורק את המטרה, והטיל או מערכת הסימון מחשבים את הזווית, הטווח, והכיוון בין הטיל למטרה, והטיל מתקן את ההיגוי אל המטרה.
כלל הנחיה אופייני במערכות מדור א' ו־ב' הוא הנחיה באמצעות קו ראייה, אם כי כלל זה יעיל רק לטווחים קצרים.
בשיטה זו המשגר עסוק אך ורק במעקב אחר המטרה דבר המגביל את יכולת המעקב שלו למטרה בודדת.
תחת שיטה זו נמצאות שלוש שיטות הנחיה עיקריות: הנחיה דרך תיל או רדיו, רוכב קרן לייזר ומונחה לייזר (מכונה גם "ביות כתם לייזר").
הנחיה דרך תיל או רדיו
בשיטה זו ישנו חיבור ישיר בין הטיל אל מערכת השיגור דרך תיל או רדיו.
מערכת הכיוון מחשבת את ההפרשים בין המטרה והטיל, ושולחת אותות לתיקוני היגוי אל הטיל.
חסרונות: בתיל, אורך התיל מוגבל ומקצר את הטווח, וברדיו ישנם שיבושים בשידור.
טילים אופייניים המונחים באופן זה הם טילי הנ"ט טאו (בעל ההנחיה האוטומטית למחצה) וסאגר.
שיטת הנחיה זו מבוססת על אלומת מכ"ם צרה או קרן לייזר שמשודרת לעבר המטרה על ידי מערכת היורה טיל.
הטיל טס לעבר המטרה לאורכה של האלומה או הקרן, כשהוא כביכול "רוכב" עליה, ומכאן שמה של שיטת הנחיה זו.
במהלך המעוף, חיישן המותקן בזנב הטיל קולט את מידת סטיית מעוף הטיל מהאלומה או מהקרן, והמערכת שבטיל מחשבת את התיקון הדרוש במעופו, כדי להביאו שוב למעוף צמוד להן.
הטיל טס בצמוד לקרן עד לפגיעה במטרה ולכן המערכת שירתה את הטיל צריכה להמשיך ולכוון במדויק את האלומה או הקרן לעברה עד לפגיעה.
יתרונותיה של שיטה זו הם עמידותה בפני שיבוש והקושי, מבחינת המטרה, בגילוי מוקדם של תהליך ההנחיה משום שעוצמת אות המכ"ם או הלייזר מכוונת כך שהאות יגיע לטיל אך ידעך לפני שיגיע למטרה (בניגוד לקלות הגילוי המוקדם כשמדובר בהנחיה פעילה או חצי פעילה).
חסרונותיה הם הצורך של המערכת היורה להישאר בקו ראייה עם המטרה עד לפגיעה והעובדה שככל שהטיל קרב למטרה, קרן הלייזר או אלומת המכ"ם הולכות ומתבדרות ולכן ההנחיה מאבדת מדיוקה.
דוגמה למערכת העושה שימוש בשיטת הנחיה זו הוא טיל הנ"ט 9M133 קורנט.
בנוגע לשימוש בשיטת הנחיה זו לצורך הפלת מטוסים, בתחילה פותחה כדי להתמודד עם מטוסים מפציצים איטים (נעשה שימוש בטילי ה־AA-1 אלקאלי הסובייטי וה־AIM-7A ספארו האמריקאי), אולם עם שינוי המתאר להתמודדות מול מטוסי קרב עתירי תמרון, נזנח השימוש בביות מסוג זה כבר בסוף שנות ה־50.
מערכת שבה המפעיל מקבל תמונה רציפה שמצולמת ממצלמה המורכבת בראש ההנחיה של הטיל, וכך מתאפשר לו לראות לאן נע הטיל, ולהעביר אליו תיקוני היגוי.
התמונה מועברת מהטיל אל המפעיל באמצעות קשר רדיו או באמצעות סיב אופטי הנמתח בין הטיל ליחידת ההנחיה.
שימוש בקשר רדיו מאפשר טווח גדול יותר ואיננו דורש מיחידת ההנחיה להישאר סטטית אך מנגד חשוף לאמצעי שיבוש, לאיכון הטיל בזמן המעוף ומצריך מערכת שידור מורכבת בטיל.
לעומת זאת, שימוש בסיב אופטי להעברת התמונה מוגן מפני שיבוש, אינו חושף את הטיל ומונע את הצורך במערכת שידור תמונה באמצעות רדיו בטיל אך מנגד מגביל את טווח המעוף של הטיל, מונע הפעלתו באזורים מיוערים ומעל לקוי מתח ומחייב להשאיר את יחידת ההנחיה סטטית.
בדרך כלל, מערכות טילים נגד כלי שיט או נגד טנקים המשוגרים מהאוויר או מהקרקע ממרחק רב עושות שימוש במערכת קשר מבוססת רדיו ואילו טילי נ"ט לטווח בינוני וקצר עושות שימוש במערכת קשר מבוססת סיב אופטי.
דוגמאות למערכות נשק העושות שימוש בהנחיה אופטית הן ספייק ופופאי.
היתרונות בשיטת הנחיה זו הם דיוק פגיעה רב (הנובע מכך שככל שהטיל מתקרב למטרתו כך הולכת ומשתפרת תמונת המטרה שמקבל המפעיל) ואפשרות לסקור את מערך מטרות האויב, בזמן מעופו של הטיל, ובכך לקבל תמונת מודיעין טובה יותר.
חסרונות השיטה הם עלות יקרה וסיבוך טכני רב יותר, עקב הצורך במערכת המצלמה ומערכת שידור התמונה לאחור (אם באמצעות רדיו ואם באמצעות סיב).
מערכות נשק מונחות עצמאית הן מערכות שמרגע השיגור מסוגלות לנווט את עצמן אל היעד באמצעות מעקב שוטף מרגע השיגור ועד לפגיעה.
מערכות נשק אלו מכילות רכיב נוסף הנקרא ראש ביות (רב"ת, באנגלית: seeker) והוא המוח שמורכב במערכת ואחראי לזיהוי ועקיבה אחרי המטרה.
קיימים ראשי ביות מסוגים שונים ואלו מסווגים על פי שיטת החיפוש שהם מפעילים.
מערכות נשק מתקדמות אף מכילות ראשי ביות המשלבים יותר משיטת חיפוש אחת לצורך יתירות ושיפור יכולות המערכת.
מערכות "שגר ושכח", המשתמשות במכ"ם עצמאי, קטן ממדים, המורכב על הטיל ומכוסה ראדום.
הביות של הטיל מתבצע באופן עצמאי לעבר המטרה, על בסיס החזר המכ"ם של המטרה.
מערכת המכ"ם שמותקנת בקדמת הטיל נעזרת בגרסה של סריקה קונית כדי לזהות את הכיוון למטרה; בגרסה בה האנטנה מקובעת (במובן שהיא אינה נעה בתבנית סריקה) - זן האנטנה מסתובב במעגל סביב צירה.
עקב האופי של יכולת הרזולוציה של המכ"ם (ככל שהוא קטן יותר, כך יזוהו רק מטרות גדולות יותר), מערכות כאלו אינן מתאימות לשימוש נגד עצמים קטנים מאוד, כגון מיני־כטב"מים.
בשיטה זו עובד טיל האוויר־אוויר AIM-120 אמראם האמריקאי.
לטילים מתקדמים גם יכולת LOAL עדכון ורכישת מטרה חדשה, לאחר השיגור ממכ"ם חיצוני (מוטס או קרקעי).
ביות מכ"ם חצי פעיל (SARH)
מערכת המשלבת בין מכ"ם "קולט" המורכב על הטיל, לבין מכ"ם "משדר" שממוקם במערכת המשגרת.
המכ"ם המשדר מאיר את המטרה והמכ"ם הקולט עוקב אחרי המטרה המוארת באופן פסיבי.
כיוון שלרוב טילים משוגרים אחרי זיהוי המטרה במערכות מכ"ם רבות עוצמה, זה אך הגיוני להשתמש באותו מכ"ם על מנת להנחות את הטיל אל המטרה, וכך נפתרת בעיית יכולת ההפרדה והעצמה, וגם נחסכות עלויות של ראש ביות מבוסס מכ"ם אקטיבי.
במערכת משולבת כזאת מדידת הזמן בין שני דפקי מכ"ם נקלטים במכ"ם ה"קולט" (ולאחר מכן החסרת משך הדופק המתאים ל־PRF של המכ"ם ה"משדר" שבמטוס) מאפשרת להעריך את זמן התנועה של אות המכ"ם ובכך לשרטט אליפסואיד שמוקדיו הם מיקום המטוס ומיקום הטיל.
מערכות חצי אקטיביות הן הוורסטיליות ביותר בשימוש כיום - בכל מזג אוויר, נגד מטרות אוויריות, קרקעיות או ימיות.
מערכת פסיבית, המשתמשת בחיישני קרינה המאתרים קרינה שמייצרת המטרה.
ישנם שני סוגים עיקריים בקטגוריה זו: ביות מכ"ם וביות אופטי.
בעוד הראשונה מיועדת ליירט מערכות הגנה אווירית (נגד מטוסים), השנייה לרוב, נועדה ליירט ולהפיל מטוסים.
לרוב מיועד להשמיד מכ"ם בסוללת טילי קרקע־אוויר נגד מטוסים.
ביות תת־אדום - ביות על קרינה תת־אדומה, נקרא גם ביות מונחה חום (Heatseeking), היות שעוקב אחר גוף הפולט חום (לרוב צינור הפליטה של מנוע סילוני של מטוסי קרב או מנוע רקטי) - ומנחה את הטיל אליו.
היו ניסיונות מוצלחים בשימוש ביות לעבר כלי רכב משוריינים, אך עם זאת השימוש המרכזי הוא נגד מטוסים.
המערכת משתמשת בגביש הממיר קרינה תת־אדומה למתח חשמלי והצגת כתמים בהירים (המייצגים מטרות קורנות) על רקע כהה (המייצג את השמיים, בעלי קרינת רקע נמוכה).
הקרינה מרוכזת אל הגביש בעזרת עדשה ממקדת, לרוב בתוספת מספר מראות ייעודיות.
לביות מסוג זה קושי בהתמודדות מול נור הטעיה המזוהים כמטרות.
על מנת להתגבר על בעיה זו, הוכנסו אלגוריתמים שמנתחים את תנועת המטרות שמתקבלות במערכת ההנחיה, שיבחין בין תנועת נור, שנע בנפילה חופשית, למטוס או טיל שממשיך לתמרן ונע במהירות גבוהה.
התחממות העדשה הנמצא בחזית גורמת להפרעות בעיבוד הקרינה הנקלטת מבחוץ, מערכות אלו כוללות תת־מערכת לצינון באמצעות חנקן נוזלי.
ביות הדמאתי הוא ביות המבוסס קרינה תת־אדומה, אך בניגוד לביות תת־אדום מסורתי, בעזרת חיישן דימות תמונה דיגיטלית, מתורגמת הקרינה לתמונה דיגיטלית, שמאפשרת לטיל לזהות את המבנה הפיזי של המטרה, אך באופן מונוכרומטי (בבהירויות שונות של צבע אחד) המציג את האזורים הקורנים במטרה כבהירים יותר מאשר שאר הגוף.
ביות שכזה חסין כמעט לחלוטין מפני נורי הטעיה, שכן צורת הנור אינה מזוהה ככלי טיס.
לדוגמה משמש טיל הסיידווינדר AIM-9X.
ביות אור־נראה מבוסס על קליטה של קרינה בטווח האור נראה ותרגומה לתמונה דיגיטלית שמאפשרת לטיל לזהות את המבנה הפיזי של המטרה.
רב"תים מסוג זה בעלי כיפה שקופה ולכן רגישים לאור שמש.
לדוגמה משמש בחלק מגרסאות הטיל AGM-65 מאבריק
מערכת המשלבת בין הנחיית משגר, ביות מכ"ם חצי אקטיבי וביות מכ"ם אקטיבי.
בדומה לביות חצי אקטיבי, הטיל עוקב אחרי החזר מכ"ם מהמטרה, אך להבדיל מכך - הוא מממסר לאחור אל המשגר את הנתונים, המשגר מחשב את תיקוני ההיגוי הרצויים, ומעביר אותם חזרה אל הטיל.
כך נחסכים - בכל טיל - מקום, משקל, ועלות של מערכות לחישוב מיקום ביחס למטרה; מתאפשרת שליטה לאחר שיגור ועוד.
מערכת המתבססת על חישוב מיקום הטיל או הפצצה על פי התאוצה שלו בהתייחס למקום שיגור ידוע.
המערכת משתמשת באמצעים כגון מדי תאוצה וגירוסקופים על מנת לחשב את המיקום בכל רגע נתון.
אם ישנה חריגה מהנתונים הרצויים לצורך פגיעה מדויקת בסיום מסלול הטיל או הפצצה, מבוצעים תיקוני היגוי.
נתוני מיקום המטרה מוזנים מראש אל מחשב המערכת.
מערכות אלו נמצאות בעיקר בטילים בליסטיים מזמן כיבוי מנועי הטיל (וכניסה למסלול בליסטי) ופצצות ללא הנעה, כגון JDAM, לצורך הנחיה מרגע השלכת הפצצה.
כלי נשק המנווטים באמצעות מערכת ניווט לוויינית המספקת מידע אודות המיקום העצמי של המערכת לאורך המסלול.
במצב של אובדן אות או כאשר אותות הלוויין משובשים, מקובל כי מערכת הניווט חוזרת לפעול בניווט אינרציאלי שפחות מדויק.
מערכת העושה שימוש במיקום כוכבים לצורך הגברת הדיוק של מערכת ניווט אינרציאלית (להלן: מנ"א).
בעוד במנ"א דיוק פגיעת טיל או פצצה מבוסס על ידיעת מיקומו בכל רגע נתון החל מרגע השיגור, העובדה שמיקום הכוכבים ביחס לכדור הארץ הוא נתון קבוע המאפשר חישוב מיקום ביחס לנקודה חיצונית ובלתי תלויה, מאפשר את העלאת רמת הדיוק של ההנחיה.
מערכת כזו פותחה לראשונה בראשית 1945 על ידי הגרמני Dr.
Rambauske מהמכון למחקר פיזיקלי בביירוית, אשר פיתח התקן המאפשר לשלוח תיקונים מחזוריים לטייס האוטומטי של הטיל באמצעות איתור מיקומו של כוכב מסוים שמיים, אם כי הייתה זו מערכת בסיסית.
מערכות מעקב מיקום כוכבים אפקטיביות ראשונות פותחו עבור טיל השיוט "SM-62 Snark" והטיל הבליסטי "AGM-48 Skybolt" האמריקניים (זו האחרונה אף אומצה כמערכת ניווט עבור המטוס לוקהיד SR-71).
במערכות מודרניות, כדוגמת סדרת הטילים טרידנט, לרוב משתמשים במצלמה אחת העוקבת אחרי מיקומו של כוכב בודד ומוגדר מראש (אף כי מוערך שבצוללות טילים של הצי הסובייטי משתמשים במעקב אחר שני כוכבים, דבר המעלה את רמת הדיוק).
אם הכוכב אינו ממוקם היכן שהוא אמור להימצא, מועברים הנתונים אל המנ"א לצורך תיקוני היגוי המביאים את הפצצה או הטיל למיקומם הרצוי.
ככל הנראה המערכת איכותית מספיק על מנת לאתר כוכבים גם באור יום.
על אף האלגנטיות של השיטה, מעקב מיקום כוכבים אינה תחליף למנ"א; כאמצעי העושה שימוש בנקודות ייחוס חיצוניות הוא צריך "לאתחל" את החישוב שלו מחדש בין עדכון לעדכון ולכן צורך כוח מחשובי רב ואינו מתאים לעקיבה אחר עצם מהיר.
מערכת ניווט אינרציאלית ומערכת מעקב מיקום כוכבים הן על כן שתי מערכות משלימות זו לזו - המנ"א היא ערוץ המידע הראשי שמספק נתוני מיקום רציפים ואילו השנייה היא אמצעי מורכב יותר המאפשר לתקן את השגיאות המצטברות במנ"א.
מערכת המשתמשת במפת גבהים ברצועה שמתחילה מאתר השיגור ומסתיימת באתר המטרה, ומבצעת השוואה בין גובה הקרקע המוזן מראש אל גובה הטיל בכל רגע נתון, המתקבל ממכ"ם גובה קרקע, אם ישנם הפרשים, המערכת מתקנת את עצמה.
המערכת כמעט ולא עומדת בזכות עצמה, מכיוון שאז היא מחייבת טיסה במישור מאונך המכוון אל המטרה, ולא מאפשרת ניווט לצדדים.
עקב כך משתמשים במערכות כאלו בעיקר להגברת דיוק במנ"א.
מערכות מתקדמות יותר משתמשות במפה תלת־ממדית, המאפשרות מעקב אחרי נתיב מלא אל המטרה, כולל פניות.
מרבית המערכות המוגדרות מראש הן חופפות, למעשה, למערכות ניווט שונות.
במנ"א ובמערכות מעקב קרקע יש שימוש גם בכלי טיס.
מערכות מעקב מיקום כוכבים הן גרסה מתקדמת של התמצאות באמצעות גרמי שמים העתיקה.
בנוסף, עקב היותן מבוססות אך ורק על נתונים עצמאיים ובלתי תלויים, הן מוגנות מפני לוחמה אלקטרונית ושיבושים האופייניים למערכות תלויות קשר רדיו.
דבר זה גם הופך אותן למערכות שגר ושכח, לרוב בלי אפשרות שליטה לאחר השיגור.
נשק נגד לוויינים הוא נשק שתוכנן לנטרל או להשמיד לוויינים.
למרות שעדיין לא נעשה שימוש מלחמתי בנשק נגד לוויינים, מספר מדינות, ארצות הברית, ברית המועצות, סין, והודו, הפילו בהצלחה לוויינים שלהן, ובכך הפגינו יכולות לוחמה נגד לוויינים.
נשק נגד לוויינים עשוי לשמש כאמצעי הגנה נגד נשק מבוסס-חלל וכן כאמצעי מנע להגנה מפני טילים אנטי-בליסטיים (ABM).
השימוש בנשק נגד לוויינים מייצר פסולת חלל, אשר עלולה לפגוע בלוויינים אחרים או בחלקיקי פסולת חלל וליצור פסולת חלל נוספת.
הצטברות של פסולת חלל עלולה לגרום לכדור הארץ לסבול מתסמונת קסלר.
הפיתוח והתכנון של נשק נגד לוויינים נעשה במספר מסלולים.
הפיתוחים הראשונים, בשנות החמישים, של ארצות הברית וברית המועצות, היו טילים המשוגרים מהאוויר; הצעות אקזוטיות רבות אחרות באו בהמשך.
טילים בליסטיים מוטסים היו הגישה הראשונה מאחר שהטכנולוגיה הבסיסית הייתה מוכרת היטב.
ארצות הברית החלה בניסויים במערכות כאלו ב-1959 אולם התוצאות הראשוניות לא היו מעודדות, בניסוי הירי הראשון החמיץ הטיל את מטרתו ביותר מ-6,000 מטר.
לאחר כישלונות נוספים המיזם הופסק ב-1963. מיזמים מקבילים של הצי האמריקני ננטשו אף הם אף על פי שמיזמים קטנים יותר נמשכו עד לשנות השבעים המוקדמות.
ברית המועצות החלה בתוכנית דומה ב-1967 ואף בנתה והכניסה לשירות טילים נגד לוויינים החל מסביבות 1976. מדורבן מההצלחה הסובייטית, חיל האוויר האמריקני חידש את תוכניתו לטיל נגד לוויינים.
מ-1977 פיתחה ווט טיל נגד לוויינים לתקיפת לוויינים המשייטים במסלול ארצי נמוך (LEO).
הטיל התלת-שלבי נורה מ-F-15 איגל (ששימש כשלב ראשון לטיל) בטיפוס תלול ונשא "רכב ביות מזערי" (MHV) כדי שיעקוב אחר המטרה וישמידה על ידי פגיעה קינטית בה.
הניסוי הראשון נערך ב-1983 והירוט המוצלח הראשון, של לוויין P78 סולווינד (SolWind) אמריקני שיצא משימוש, היה ב-13 בספטמבר 1985.
לאחר הניסויים של מערכות הטילים הקונבנציונליות הראשונות בשנות השישים, נשקלה האפשרות לשימוש בפיצוץ גרעיני בגובה רב להשמדת לוויינים.
טכנולוגיית ההנחיה הקיימת לא הייתה טובה מספיק כדי להבטיח פגיעה, בעוד שפיצוץ גרעיני יספיק להשמדת לוויין אם יתבצע במרחק של עד 1,000 ק"מ מהמטרה.
ברם, המערכות הגרעיניות להשמדת לוויינים מעולם לא הגיעו לשלב הניסויים עקב חסרונותיהן: רדיוס ההשמדה המוגזם, הקרינה הרבה והנזק הפוטנציאלי כתוצאה מפעימה אלקטרומגנטית (EMP).
עם זאת, התאימה ארצות הברית את הטיל נייק זאוס בעל ראש הקרב הגרעיני לטיל נגד לוויינים החל מ-1962. שם הקוד שניתן לו היה "מאדפלאפ" (Mudflap), וציונו היה DM-15S.
טיל יחיד הוצב בקוואג'לין אטול עד 1966 אז הופסק המיזם לטובת מיזם ה-PGM-17 ת'ור של חיל האוויר האמריקני שנמשך עד 1972. ארצות הברית ביצעה גם מספר פיצוצים גרעיניים בגובה רב בניסויים אחרים.
פיצוץ בעוצמה של 1.4 מגה-טון בגובה של 400 ק"מ מעל האוקיינוס השקט ב-1958 פגע בשלושה לוויינים וגרם גם לשיבושים בקווי התקשורת שלאורך האוקיינוס השקט.
הסכם החלל החיצון מ-1967 אסר על שימוש בנשק גרעיני בחלל.
רעיונות אחרים נשקלו לרבות נשק מאויש ובלתי מאויש שישייט במסלול בחלל.
רכב חלל מאויש יפגוש את הלוויין וינטרל אותו או ילכוד אותו.
השימוש הצבאי בלוויינים עם מנגנוני השמדה עצמית היה הופך שיטה זאת למסוכנת והקונספט שונה במהרה לרכב מאויש המצויד בנשק לשימוש מנגד (stand-off).
נשק נגד לוויינים בלתי מאויש המשייט במסלול בחלל סבל מבעיות דומות לנשק המשוגר מהאוויר: לא ניתן היה לפתח מערכות הנחיה ויירוט טובות מספיק כדי שיירוט מוצלח יובטח.
רעיונות נוספים בנוסף לנשק נגד לוויינים בלתי מאויש המשייט במסלול בחלל, כללו לווייני "קמיקזה", מפזרי מוקשים בחלל, ומיירטי חלל לשימוש חד-פעמי.
ברית המועצות נקטה בגישת לווייני ה"קמיקזה" מאחר שהייתה זאת הפשוטה והזולה ביותר למימוש.
התכנונים כונו "איסטרביטל ספוטניקוב" (מיירט לוויינים, או "משמיד לוויינים" בתרגום מילולי).
הפיתוח החל בשנות השישים המוקדמות וניסויי הטיסה הראשונים נערכו ב-1968. המיזם הופסק ב-1972 בעקבות הסכם סאל"ט 1 אולם המערכת הייתה עדיין פרוסה וניסויים בגרסאות חדשות נמשכו עד לסביב 1982 אז ננטש הקונספט כולו.
ברית המועצות ערכה ניסויים גם במערכות נשק לייזר קרקעיות גדולות החל משנות השבעים, שלפי דיווחים גרמו לסינוור לווייני צילום אמריקניים במהלך שנות השבעים והשמונים.
ברית המועצות ערכה ניסויים גם בתחנות חלל צבאיות בעלות יכולת נגד לוויינים בתוכנית אלמז שלה.
תחום המחקר העיקרי של ארצות הברית היה בנשק אנרגיה ממוקדת, שכלל הצעה יוצאת דופן ללייזר מונע פיצוץ גרעיני שפותחה במעבדה הלאומית לורנס ליברמור (LLNL) ב-1968. מחקרים אחרים התבססו על לייזרים ומייזרים קונבנציונליים יותר ופותחו כדי לכלול את רעיון הלוויין בעל לייזר ומראה לסימון מטרה.
ב-LLNL המשיכו לשקול שימוש בטכנולוגיות יוצאות דופן יותר אך פיתוח מערכת הלייזר מבוססת קרני X בוטל ב-1977 (אף על פי שמחקר בלייזרים מבוססי קרני X חודש במהלך שנות השמונים כחלק מיוזמת ההגנה האסטרטגית).
ברית המועצות ערכה מחקרים בנשק אנרגיה ממוקדת, תחת מיזם "פון" החל מ-1976, אולם הדרישות הטכניות ללייזר גז דינמי רב עוצמה ומערכות קרן חלקיקים נייטרליים או טעונים נראו מעבר לגבול היכולת.
בשנות השמונים המוקדמות, החלה ברית המועצות לפתח את המקבילה למערכת נגד לוויינים המשוגרת מהאוויר האמריקנית, באמצעות מיג-31 מותאם (לפחות אחד מסוגו הושלם) כפלטפורמת שיגור.
לאחר התמוטטות ברית המועצות, היו הצעות לשימוש במטוס זה כפלטפורמת שיגור ללוויינים מסחריים ומדעיים.
יוזמת ההגנה האסטרטגית האיצה את תוכניות הנשק נגד לוויינים של ארצות הברית וברית המועצות.
תוכניות הנשק נגד לוויינים הותאמו לשימוש כטיל נגד טילים בליסטיים ולהפך.
התוכנית האמריקנית הראשונית הייתה להשתמש ב"רכב ביות מזערי" (MHV), שפותח כבר, כבסיס לקבוצה של כ-40 פלטפורמות שתשהה בחלל ותפרוס עד 1,500 מיירטים קינטיים.
עד 1988 המיזם האמריקני התפתח לתוכנית פיתוח בעלת ארבעה שלבים.
השלב הראשון יכלול את מערכת ההגנה "בריליאנט פבלס" (Brilliant Pebbles), קבוצת לוויינים של 4,600 מיירטים קינטיים (KE ASAT), במשקל 45 ק"ג האחד, במסלול ארצי נמוך, ומערכת העקיבה הנלווית אליהם.
בשלב הבא יפרסו הפלטפורמות הגדולות יותר והשלבים הבאים יכללו את נשק הלייזר ואת נשק קרן החלקיקים הטעונים שיפותחו עד אז ממיזמים קיימים כגון MIRACL.
השלב הראשון תוכנן להסתיים עד שנת 2000 בעלות של כ-125 מיליארד דולר.
ברם, מחקרים בארצות הברית ורוסיה הראו שהדרישות, לפחות למערכות נשק מבוססות אנרגיה במסלול בחלל, היו, עם הטכנולוגיה הקיימת, קרובות לבלתי אפשריות.
חרף זאת, ההשלכות האסטרטגיות של פריצת דרך טכנולוגית פוטנציאלית לא צפויה אילצו את ברית המועצות להשקיע רבות במחקר בתחום כדי להשתוות ליעדי ארצות הברית לשנת 2000.
ברם, הסטטוס של מאמצים אלו, וכיצד הם ממומנים, נותר לא ברור.
ארצות הברית החלה לעבוד על מספר תוכניות שיכולות להוות יסודות לנשק נגד לוויינים חללי.
תוכניות אלו כוללות את מערכת החללית הניסיונית (XSS-11), ניסוי השדה התת-אדום הקרוב (NFIRE), והמיירט החללי (SBI).
ב-20 בפברואר 2008 יירט הצי האמריקני מספינת המלחמה "אגם ארי" ליד חופי הוואי לוויין ביון שהועלה לפני כשנה לחלל ואולם הקשר עמו נותק והוא עמד להתרסק על מכל ההידרזין שלו בתחילת מארס של אותה שנה.
במסגרת מבצע קרח שרוף, הטיל פגע בלוויין USA 193 ופוצץ אותו.
המומחים חלוקים בדעתם כמה מהשברים ישרדו זמן רב ויפריעו ללוויינים אחרים.
יש הנוקטים אף בנתון של אלפי שברים - כ-25% ממסת הלוויין.
עם זאת הפיצוץ היה בגובה נמוך יחסית, כ-230 ק"מ וייתכן שבשל כך מרבית השברים עשויים להישרף באטמוספירה.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 ברוסיה פותחה מערכת ניווליר ושוגרו מספר לוויינים לניסוי המערכת.
ב-15 בנובמבר 2021, ביצעה רוסיה ניסוי של נשק נגד לוויינים, השמידה את הלוויין Cosmos 1408 ויצרה למעלה מ-1500 חלקים של זבל חללי.
הענן הנוצר עבר במסלול קרוב לתחנת החלל הבינלאומית, והאסטרונאוטים בתחנה נאלצו להיכנס למרחב המוגן בשביל שמירה על ביטחונם.
נשק נגד לוויינים בסין ובהודו
סין הדגימה את יכולתה בתחום לוחמת החלל באופן פומבי בשנת 2006 עת סינוורה בלייזר לוויין תצפית אמריקני, ובשנת 2007, כאשר ביצעה יירוט של לוויין בחלל באמצעות טיל נגד לוויינים ששוגר מהקרקע.
הניסוי סיני בטיל נגד לוויינים, ב-11 בינואר 2007 גרם לכמות אדירה של פסולת חלל.
על פי הערכות הניסוי הותיר יותר מ-2300 רסיסי פסולת אשר ניתן לעקוב אחריהם, יותר מ-35,000 חלקיקים שגודלם מעל סנטימטר בודד, ויותר ממיליון חלקיקים שגודלם מעל מילימטר בודד.
נזקיו של אירוע זה גדולים מניסויים אחרים בטילים נגד לוויינים כיוון שהפסולת נמצאת במסלול מרוחק יותר ועל פי חישובים, זמן דעיכת המסלול של פסולת זו הוא 35 שנה ויותר.
בחודש יוני 2007 נאלצה נאס"א להסיט ממסלולו לוויין בחלל כדי שלא יכנס לשדה הפסולת.
נכון לאפריל 2016, נשארו 2880 חלקים מקוטלגים מאירוע זה.
כמו כן סין פיתחה טיל מדגם דונג ננג 2 להשמדת לוויינים.
ב-27 במרץ 2019, הוכיחה גם הודו יכולת ליירוט לוויינים תחת Mission Shakti והפכה למדינה הרביעית בעולם אשר הוכיחה יכולת זו.
נשק קטלני הוא סדרת סרטי פעולה בכיכובם של מל גיבסון ודני גלובר אשר מגלמים את מרטין ריגס ורוג'ר מרטאו, צמד בלשים של משטרת לוס אנג'לס אשר נקלעים למצבים קיצוניים שונים.
ריגס ומרטאו לחמו בעברם במלחמת וייטנאם, בטרם גיוסם למשטרה.
ריגס כסמל מחלקה וצלף בכוחות המיוחדים ומארטו כמפקד מחלקה בחטיבת הצנחנים ה-173 של הצבא.
בשל כישורי הקליעה של ריגס, כמו גם מיומנותו באמנויות לחימה, מכנה אותו מארטו בסרט הראשון- "נשק קטלני" ומכאן שמה של סדרת הסרטים.
כל ארבעת הסרטים בסדרה בוימו על ידי ריצ'רד דונר.
בסרטים שיחקו גם ג'ו פשי, רנה רוסו, כריס רוק, דארלין לאב , טרייסי וולף, דיימון היינס, אבוני סמית', סטיב קאהן ומרי אלן טריינור.
את פסקול סדרת הסרטים הלחינו מייקל קיימן ואריק קלפטון.
עד היום יצאו ארבעה סרטים בסדרה:
חסינות דיפלומטית (נשק קטלני 2) - יצא לאקרנים בשנת 1989 שהכניס כ-227,853,986 דולר ברחבי העולם.
בספטמבר 2016 עלתה ברשת FOX סדרת טלוויזיה המבוססת על סדרת הסרטים, בכיכובם של קליין קרופורד בתפקיד מרטין ריגס ודיימון וואיינס בתפקיד רוג'ר מרטאו.
נשקיית הקרמלין הוא אחד המוזיאונים הראשונים שהוקמו ברוסיה.
המוזיאון, הממוקם בפינה הדרום מערבית של הקרמלין, במוסקבה, בירת רוסיה, הוקם בשנת 1808.
מקורה של נשקיית הקרמלין במחסן הנשק הצארי שהוקם בשנת 1508. הנשקייה שימשה לייצור, תיקון ואחזקה של כלי נשק ושריון.
השריונות המפוארים שנוצרו בנשקיה ואיכות העבודה הגבוהה הביא לך שהנשקייה ייצרה גם תכשיטים עבור הצאר.
בנשקייה עבדו יוצרי הנשק האחים ויאקטין, התכשיטן גאברילה אובדוקימוב והצייר סימון אושאקוב.
בשנת 1640 החלה הנשקייה לייצר איקונות ופתחה בית ספר לציור.
בשנת 1711, בעת העברת בירת רוסיה לסנקט פטרבורג, נותרה הנשקייה בקרמלין והמשיכה לייצר כלי נשק ותכשיטים, אולם מרבית האמנים עברו לבירה החדשה, והנשקייה הפכה לבית אוצר עבור האוצרות של בית המלוכה במוסקבה.
כמו כן אוחדה הנשקייה עם בית אחסון המרכבות המלכותי, ועם ארון הבגדים המלכותי, ונשמרו בה הכרכרות ובגדי השרד המלכותיים.
בשנת 1806 הורה הצאר אלכסנדר הראשון על הפיכת הנשקייה למוזיאון (הראשון שנפתח במוסקבה).
המוזיאון נפתח שבע שנים לאחר מכן.
מבנה המוזיאון הנוכחי הוקם בין השנים 1844–1851 בתכנונו של האדריכל הקיסרי קונסטנטין טון.
לאחר המהפכה הבולשביקית הועברו לאוספי הנשקייה אוצרות שנלקחו ממנזרים ואוספים פרטיים ברחבי רוסיה.
חלק מהאוספים נמכרו ברחבי העולם ביוזמת סטלין בשנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1960 הפכה הנשקייה למוזיאון הרשמי של הקרמלין.
כמו כן מוצגים במוזיאון אוסף הכרכרות והמזחלות הצארי, ועשר ביצי פברז'ה: מזכרת אזוב, שעון זר השושן הצחור, הרכבת הטרנס-סיבירית, עלה תלתן, הקרמלין, ארמון אלכסנדר, היאכטה המלכותית, יובל השלוש מאות לשושלת רומנוב, אלכסנדר השלישי רכוב על סוס וצבא הפלדה.
נשק מאולתר הוא כלי נשק שאינו מיוצר בייצור תעשייתי לשימושם של כוחות סדירים, אלא מיוצר באופן חובבני, ומשמש בפעולת טרור, בהתקוממות עממית ובמעשי פשע.
כנשק מאולתר משמשים לעיתים כלים שנוצרו בייצור תעשייתי, אך לא נועדו מלכתחילה לשמש ככלי נשק, כגון סכינים וחרמשים.
לעיתים גם צבא סדיר דל אמצעים משתמש בנשק מאולתר.
מטעני חבלה: בקבוק תבערה, מטען צינור, מטען גחון, חגורת נפץ, חומר נפץ לא תקני.
כלי ירייה: אקדח מאולתר, רובה מאולתר, תת-מקלע מאולתר, מרגמה מאולתרת.
אבנים, סלעים ולבנים להשלכה על היריב, ישירות או בעזרת אמצעי פשוט כגון קלע.
כלי רכב הופך לנשק מאולתר כאשר הוא משמש לפיגוע דריסה.
בקבוק זכוכית שבור משמש כנשק מאולתר בקטטות.
כיוון שאמצעים שנמצאים בשימוש יומיומי עלולים להפוך לנשק מאולתר בידי מחבל, ננקטים אמצעים למניעת שימוש לא נאות באמצעים אלה.
שימוש בסכין מטבח להכנת מזון הוא מעשה תקין, אך כאשר סכין זה מוסתר בכליו של אדם באזור עימות, הוא הופך לחשוד כמי שמתכנן פיגוע דקירה.
אמצעי בטיחות קפדניים שננקטו בנמלי תעופה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר כוללים הגבלה על הכנסה למטוס של אמצעים תמימים שונים, מחשש שאלה יהפכו לנשק מאולתר.
נשק תבערה הוא כל סוג של נשק או תחמושת אשר ייעודו העיקרי הוא הבערת עצמים או גרימת נזק לאנשים באמצעות אש ולהבות, חום, או שילוב של השניים.
אפקט התבערה נובע מתגובה כימית המתחוללת בנשק עם הפגיעה במטרתו.
נשק תבערה יכול להיות להיות משוגר בהטלה ידנית (כמו סוגים מסוימים של רימוני יד ובקבוקי מולוטוב, למשל), על ידי תותחים, מרגמות, בהטלה מהאוויר, ועוד.
נשק תבערה יכול להיות מופעל גם כמוקש, כמטען חבלה וכל מארז אחר של חמרי תבערה.
נשקי תבערה המשוגרים למטרתם מרחוק נקראים על פי רוב פצצות תבערה.
המבנה והחומרים מהם עשוי נשק תבערה תלוי באמצעי שאמור להביאו למטרתו, ומסוג המטרה.
בניגוד לחומרי נפץ, אשר התהליך הכימי בהם מוביל ליצירת הדף על ידי שרפה מהירה ביותר, מתוכננים נשקי תבערה כך שהתגובות הכימיות מואטות.
הבדל נוסף הוא צורת האתחול של הנשק - על ידי הצתה, ולא על ידי נפץ כבחומרי נפץ.
דוגמאות לחומרים מהם עשויים נשקי תבערה הם נפאלם, תרמיט, אבקת מגנזיום, כלור תלת פלואורידי וזרחן לבן.
נשק תבערה קרקעי או מיקוש תבערה שייעודו העיקרי הוא נגד אדם עשוי בדרך כלל מנוזלים, ואילו פצצות ופגזי תבערה שייעודם השמדת ציוד עשויים ממוצקים.
נשקי התבערה הנפוצים ביותר הם:
פצצות תבערה - מוטלות בדרך כלל ממטוסים ומיועדות להצתת שטחים גדולים, בעיקר שטחי תעשייה.
פצצות אלו עשויות בדרך כלל מסגסוגות דליקות.
פגזי תבערה - לירי מתותחים או ממרגמות.
פגזים אלה עשויים על פי רוב זרחן לבן, ואפקט התבערה בהם משני.
עיקר יעודם הוא מיסוך וסימון.
בקבוק מולוטוב - נשק להטלה ידנית, משמש לטווחים קצרים בלבד ובעיקר נגד רק"מ, היות שפגיעתו נקודתית.
להביור - נשק הפולט להבות לטווחים קצרים.
יעיל הן נגד רק"מ והן כנשק נ"א בשל היכולת לפגוע בשטח נרחב גם שנמצא מאחורי מחסה (למשל בונקרים)
פוגז - נשק תבערה שבדרך כלל מוטמן בקרקע (מעין מוקש), מכיל בדרך כלל נוזל דליק.
רימוני תבערה - מכונים גם רימוני תרמיט על שם החומר ממנו עשויים - יעילים ביותר להשמדת ציוד על ידי התכה.
נשקי תבערה הופעלו על ידי האדם משחר ההיסטוריה, גם כנשק התקפי ששימש להצתת מתחמים ויישובי אויב למשל על ידי חיצים בוערים והטלת לפידים, וגם כנשק הגנתי - למשל שפיכת שמן רותח מעל מגדלים או חומות והצתתו.
דוגמה היסטורית מפורסמת לשימוש בנשק הצתה היא שרפת חומת מצדה על ידי הלגיונות הרומיים בשלב האחרון של המצור.
ממצאים ארכאולוגיים רבים מעידים כי לכיבוש יישובים התלוותה לא פעם הצתתם.
האימפריה הביזנטית פיתחה נשק תבערה שנקרא אש יוונית ששימש אותה בעיקר ללוחמה ימית.
נשק התבערה המודרני הראשון שפותח היה הלהביור, שהומצא בגרמניה בשנת 1901, אך עד פברואר 1916 לא נעשה בו שימוש.
נשק התבערה הראשון שהופעל במהלך מלחמת העולם הראשונה היה פצצות תבערה, שהוטלו לראשונה על ערי החוף הדרום מערבי של האי הבריטי בליל 18–19 בינואר 1915. פצצות אלו, שזכו לכינוי "פצצות אש", היו מכלים שהכילו קרוסין ושמן ונעטפו בחבל מרוח בזפת, והוטלו מצפלין.
בשלבים הראשונים של המלחמה נערכו הפצצות נוספות בנשק תבערה.
ב-8 בספטמבר 1915 ערך צפלין L-13 גיחת הפצצה בה הוטלו מספר רב של פצצות תבערה אולם התוצאות היו בנזקים קלים בלבד.
עם זאת, לפצצות התבערה הייתה השפעה מוראלית ניכרת על האוכלוסייה האזרחית בממלכה המאוחדת.
בהמשך המלחמה פיתחו הגרמנים פצצת תבערה על בסיס תרמיט וסגסוגת של אלומיניום ומגנזיום.
פצצה זו, שסומנה B-1E, הוצתה בטמפרטורה של 650° צלזיוס, בערה בטמפרטורה של 1100° ופלטה גזים שבערו ב-1800°.
פצצה זו הייתה קלת משקל, מה שאפשר למפציצים לשאת כמויות גדולות של פצצות.
הפצצה הפכה מבצעית בשנת 1918 ובמהלך חודש אוגוסט יוצרו כמויות ממנה.
הפיקוד הגרמני תכנן מבצע הפצצה מאסיבי על פריז ועל לונדון, שעל פי הערכותיו היה אמור להצית שרפות ענק שיחריבו ערים אלו ויובילו את צרפת ואנגליה להסכים לשלום.
המבצע לא יצא לפועל כנראה בשל ההבנה כי הכוחות הלוחמים לא יושפעו ממהלך כזה והחשש מפני תגובת הנגד האפשרית - בשלבים אלו של המלחמה היו פצצות תבערה גם ברשות חיל האוויר המלכותי.
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש נרחב בנשק תבערה לכל אורך המלחמה.
השימוש המוכר ביותר הוא במהלך ההפצצות האסטרטגיות, שם שולבו פצצות תבערה עם פצצות חנ"מ.
מבין המקרים המפורסמים של שימוש בפצצות תבערה ניתן למנות את הפצצות לונדון, דרזדן וטוקיו.
אך לא היה זה השימוש היחידי בנשק תבערה - במהלך המלחמה פותח מגוון רחב של נשקי תבערה ואמצעי שיגור.
פצצות תבערה פותחו על מנת לפגוע במפעלים הקטנים בהם יוצרו אמצעי לחימה ושאר המוצרים החיוניים לניצחון במלחמה, ואשר פוזרו הרחק מחוץ לערים, על מנת שלא ישמשו יעד מועדף להפצצות.
גרמניה פתחה את המלחמה כשכנשק התבערה העיקרי שלה משמשת פצצת ה B1-E משלהי מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך המלחמה, נוסף לפצצה זו מטען רסק קטן שנועד להביא לחדירתה דרך גגות.
מפציץ HE-111 יחיד היה יכול לשאת 1152 פצצות כאלו, אך בדרך כלל נשאו המפציצים מטען מעורב של פצצות חנ"מ ותבערה.
הגרמנים הפעילו נשק זה מימיה הראשונים של המלחמה בהפצצתה של ורשה, והמשיכו לעשות בו שימוש נרחב במהלך הבליץ ועל מוסקבה.
ההרס שגרם נשק זה לאזורים אזרחיים הקנה לפצצות התבערה מוניטין של נשק טרור, ששימש בכוונת תחילה כנגד אזרחים.
כאשר התהפך הגלגל והיתרון האווירי עבר לצד בעלות הברית, עשו אף הן שימוש בפצצות תבערה מעל ערי גרמניה.
ההפצצות הכבדות, שכנראה תגמול היה חלק מהסיבות לעריכתן, המיטו חורבן על ערים רבות בגרמניה.
גם בזירת האוקיינוס השקט ערכו בעלות הברית בשבעת החודשים האחרונים של המלחמה הפצצות כבדות על יפן, בהן נהרגו כחצי מיליון אזרחים וכחמישה מיליון נותרו ללא קורת גג.
בסדרת ההפצצות על טוקיו נהרגו לפי הערכות שונות בין 75 ל-200 אלף איש.
במהלך המלחמה השתמשו הצבאות בלהביורים ללוחמה קרקעית בעיקר בשטחים עירוניים ומבוצרים שם היה נשק זה יעיל במיוחד בשל הטווחים הקצרים של הלחימה, אך גם בשטחים פתוחים.
הן בעלות הברית והן גרמניה הנאצית פיתחו במהלך המלחמה נשקי להביור שנישאו על גבי רק"מ, שהטווח שלהם הגיע עד כ-100 מטר.
רימוני תרמיט היו יעילים ביותר הן בהשמדת כלי לחימה או כל ציוד אחר שננטשו בנסיגה, והן בהשמדת כלי אויב.
הרימונים, שיצרו טמפרטורת בערה גבוהה ללא רעש נפץ היו נשק אידיאלי לפשיטות.
דוגמה לשימוש ברימונים אלו להשמדת ארטילריה היא בקרב פואנט דו אוק.
נשק תבערה נוסף, בו נעשה בעיקר שימוש הגנתי, היה הפוגז.
נשק זה פותח בבריטניה בראשית המלחמה, ואומץ גם על ידי הצבא האדום במערכות המגננה, ומאוחר יותר פיתח גם הוורמאכט כלי נשק דומים בהם השתמש בעיקר בחזית האיטלקית.
תחמושת זרחן לבן שימשה במקור לסימון ולמיסוך, אך יעילותה כנשק תבערה נגד אדם התגלתה עד מהרה.
הצבא האמריקאי הפעיל מרגמות 4.2 אינץ' עם תחמושת זרחן לבן שעל פי דיווחי חיילי בעלות הברית התגלתה כיעילה במיוחד לעצירת הסתערות חי"ר.
לאחר מלחמת העולם השנייה צומצם השימוש בנשק תבערה, אם כי פיתוחו לא נפסק.
במהלך מלחמת קוריאה עשה צבא ארצות הברית שימוש בעיקר במיקוש תבערה ובחימוש זרחן.
במהלך מלחמת וייטנאם נעשה שימוש נרחב מאוד בזרחן לבן ובעיקר בנפלאם.
החשיפה הנרחבת באמצעי התקשורת של השימוש שנעשה בנפלאם במהלך מלחמה זו העמיק את התפישה של נשק התבערה כנשק טרור לא לגיטימי.
פיתוח נוסף של נשק תבערה שנעשה במהלך מלחמת וייטנאם היה פצצת מצרר המכילה חימוש תבערה, אך למעט פעם אחת לא נעשה שימוש בפצצה זו במהלך המלחמה.
בשנות ה-70 של המאה העשרים החלה ארצות הברית בפיתוח חימוש תרמובארי, אשר מייצר אפקט משני של תבערה.
אולם הראשונים שעשו שימוש מבצעי בנשק כזה היו הסובייטים במהלך מלחמת אפגניסטן.
גם במהלך הסכסוכים בעיראק - תחילה מלחמת המפרץ ולאחר מכן במלחמת עיראק נעשה שימוש בפצצות תבערה.
הגבלות על שימוש בנשק תבערה
ב-10 באוקטובר 1980 סוכמה בז'נבה אמנה של האומות המאוחדות אשר מגבילה את השימוש בנשק תבערה הידועה בכינויה אמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים.
הפרוטוקול השלישי של האמנה מתייחס לשימוש צבאי בנשק תבערה.