tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ורג' גנט מהטיימס, לעומת זאת, מתח ביקורת על ההטייה האנטי-להט"בית של התוכנית, וציין כי "היה עדיף לתת לנקודת המבט של המיעוט - ש[על פיה] הומוסקסואלים הם נורמלים כמו כל אחד אחר - לדבר בעד עצמה".
השיקגו טריביון העניק לביקורת שפרסם את הכותרת: "TV No Spot to Unload Garbage", ותקף את CBS על הצגת תכנים כאלו לקהל צופים צעיר.
ביקורות מאוחרת יותר לתוכנית גם כן היו מעורבות, אך שליליות ברובן.
מצד אחד, המגיש מייק וולאס זכה לשבחים על הפרכת סטריאוטיפים שליליים על גברים הומוסקסואלים; מצד שני, הפרשנות שלו ספגה גינויים רבים על היותה "רצף של הכללות וסטריאוטיפים שליליים [אשר] נשמעו כאילו נכתבו על ידי הכומר ג'רי פולוול".
תוך שהוא מציין כי כ-20% מצופי הטלוויזיה בארצות הברית ראו את התוכנית, האקטיביסט הפרו-להט"בי וויין ביסן כינה את השידור "השעה המזיקה ביותר של תעמולת אנטי-להט"בית בהיסטוריה של האומה שלנו".
לדבריו, "לא רק ש[לתוכנית] הייתה השפעה הרסנית על דעת הקהל, אלא הייתה זו פצצה גרעינית אשר פגעה בנפשם של ההומואים והלסביות האמריקאים, אשר, לפני תוכנית זו, מעולם לא היו מיוצגים כקבוצה בטלוויזיה הארצית".
לארס לארסון, המרואיין הראשון שנראה בפרק, רתח מזעם אחרי שצפה לראשונה בתוכנית המוגמרת.
הוא סבר כי הפרק יציג תמונה חיובית הרבה יותר של חיי ההומואים האמריקאים.
לארסון, שראיון איתו נערך על מנת להציג אותו פחות מאושר ממה שהוא באמת, הגיש תלונה רשמית בגין הונאה וחזר בו מהסכמתו.
"חלק מהאנשים היו די מגעילים, כעוסים ואנטי-הומואים", הוא אמר.
"לא הייתה לי בעיה עם הארי מורגן או מייק וואלאס כי הם עשו עבודה יסודית.
אבל ללא ספק לאחרים בתהליך קבלת ההחלטות היה כעס אמיתי כלפי הומוסקסואליות.
הם ראו בה איום על המין האנושי ושמו להם למטרה לפגוע כמיטב יכולתם".
ג'ק ניקולס פוטר מעבודתו כמנהל מכירות בבית מלון ביום שלמחרת שידור התוכנית.
עם הזמן, מגיש התוכנית מייק וואלאס התחרט על השתתפותו בפרק.
למרות ניסיונו האישי (בזמן השידור וואלאס היה מיודד עם מעצב ידוע ובן-זוגו, אליהם התייחס כאל "זוג נשוי ונפלא"), וואלאס בחר להסתמך על הקטגוריזציה של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה, שקבעה כי הומוסקסואליות היא הפרעה נפשית, ולא על ניסיונו האישי, כאשר יצר את הפרק.
בשנת 1995, וואלאס התראיין ואמר שהוא האמין הומוסקסואלים יכולים לשנות את הנטייה שלהם, אם הם באמת היו רוצים.
ההחלטה היא תוכנית מציאות תיעודית ישראלית העוקבת אחר אנשים היוצאים למסע בן 48 שעות על מנת לקבל החלטה שעתידה לשנות את חייהם.
את התוכנית מנחים מירי נבו ואלי אילדיס.
התוכנית שודרה החל מ-15 בפברואר 2017 עד 29 בספטמבר 2018 בערוץ עשר במשך שתי עונות.
בכל פרק, מירי נבו ואלי אילדיס מלווים אדם שצריך לקבל החלטה, ויוצאים איתו למסע בן 48 שעות על מנת שיקבל החלטה שעתידה לשנות את חייו.
במהלך המסע, מקבל ההחלטה יעבור במספר תחנות המותאמות לדילמה האישית שלו ויפגש עם אנשים הקשורים אליה.
בעונה השנייה נוספה תחנת סיכום בה מקבל ההחלטה ייפגש עם מומחה בקבלת החלטות שייתן לו את הכלים הנדרשים כדי לבצע את ההחלטה.
בסוף המסע, מקבל ההחלטה נפגש עם משפחתו וחושף בפניהם מהי החלטתו.
בתוכניתבעונה מקור 1 113.3%שמוליק שוורץ, בן 51, נשוי ואב ל-3 ילדים מלהבים.
שמוליק שוקל 147.5 ק"ג והוא בעל משקל עודף של 75 ק"ג.
הוא מבין שהוא נמצא בסכנה אם לא יעשה שינוי משמעותי בחייו.
הדילמה של שמוליק היא האם לעבור ניתוח קיצור קיבה בפעם השנייה בחייו.
2 29.9%פליק בצלאל, בן 47, נשוי ואב לשניים מקיבוץ אפק.
פליק אומץ בגיל שנה והוא בן יחיד להוריו המאמצים.
אביו המאמץ מת כשהיה ילד ואמו המאמצת מתה לפני 10 שנים.
לפני 3 שנים הוא סיפור לילדיו שהוא מאומץ, ומאז דוחקת בו בתו ליאור לפתוח את תיק האימוץ.
3 38%מירי חי, רווקה בת 34, ששירתה בשירות קבע בצה"ל.
מירי היא נשאית של הגן BRCA1 המעלה את סיכוייה לחלות בסרטן השד או בסרטן השחלות.
הדילמה של מירי היא האם לעבור תהליך שאיבת ביציות והקפאת עוברים, להביא ילדים בהורות משותפת או להמשיך ולחכות לגבר שאיתו תוליד ילדים באופן טבעי ובכך לסכן את חייה.
4 48.3%גל וליאור הכירו לפני שנתיים בתל אביב ונישאו לפני שנה.
ליאור גר כל חייו באזור המרכז בעוד שגל גדלה בפרי גן, מושב בעוטף עזה.
גל ידעה כי תגדל את משפחתה במושב בו גדלה.
כעת, לפני שהם מביאים לעולם ילדים הם ניצבים בפני דילמה: גל רוצה להגשים את חלומה בעוד שליאור חושש לגדל את ילדיו תחת איום טילים תמידי.
5 57.5%מורן צימרמן, בת 29, נשואה ואם לשתי בנות מראש העין.
בחודשים האחרונים היא מתלבטת האם להפוך להיות אם פונדקאית, בידיעה שמדובר בתהליך ארוך ומורכב עם השלכות כלפי עצמה וכלפי משפחתה.
6 67.3%דיאנה קוטליארבסקה, בת 25 עלתה לארץ מאוקראינה לפני 3 שנים, כיום היא גרה ביפו ועובדת כברמנית.
אביה יהודי ואמה נוצרייה, ולאחר שנחשפה בגיל 4 ליהדות במשפחתה היא חיה כיהודיה.
כאשר היא עלתה לארץ, היא הבינה שאינה יהודיה על פי הגדרה.
הדילמה של דיאנה היא האם להיכנס לתהליך גיור על מנת להפוך ליהודיה באופן רשמי.
7 78.3%מירי ואלי חוזרים לפגוש את משתתפי העונה, ובודקים איך ההחלטה שקיבלו בתוכנית שינתה את חייהם.
בתוכניתבעונה מקור 8 14.1%לפני 15 שנה, לימור הייתה שחקנית מתחילה שהוטרדה מינית על ידי אמן מפורסם.
לימור שמרה את האירוע בסוד וכעת היא ניצבת הדילמה האם לפרסם את שמו של האמן ולהתמודד עם הטראומה אותה הדחיקה כל השנים.
9 24.3%שחר היא אם לשלושה ילדים הנמצאת בדילמה האם לוותר על הקריירה ולסגור את העסק החדש שפתחה, על מנת להקדיש את הזמן לגידול שלושת ילדיה.
10 34.4%עדי ויובל הם הורים לשלושה ילדים, שהצעיר בהם נמצא על הספקטרום האוטיסטי.
הדילמה שלהם היא האם להשאיר את הילד בחינוך מיוחד או לקחת סיכון ולהעבירו לגן רגיל עם שילוב אינדיבידואלי.
11 43.3%קובי, נשוי ואב טרי, צריך להחליט האם להישאר בעבודתו בהייטק וליהנות משכר גבוה או להגשים חלום ולפתוח עסק עצמאי לאילוף כלבים.
12 52.3%יניר, בנו של אבי, נחשב לעילוי בכדורגל וקיבל הצעה לשחק באקדמיה בספרד.
האקדמיה נחשבת למקום טוב עבור נערים להתקדם.
עם זאת, העזיבה אינה חוויה קלה, ההשתלבות לא תמיד מצליחה ובנוסף זה יכול להיות צעד שיהרוס את הקריירה.
הדילמה של אבי היא האם לשלוח את יניר לאקדמיית כדורגל בספרד בה יצטרך לחיות לבד או לוותר ולנסות לקדם את הקריירה שלו בארץ.
13 6מירי ואלי חוזרים לפגוש את משתתפי העונה, ובודקים איך ההחלטה שקיבלו בתוכנית שינתה את חייהם.
הפורמט נוצר על ידי ערוץ עשר וחברת ההפקה סטודיו גלאם.
הפורמט נמכר לבלגיה והתוכנית זכתה להצלחה.
בינואר 2018, היוצרת אילת פלר הגישה תביעה נגד סטודיו גלאם, בטענה שהפורמט נלקח ממנה ללא תגמול וללא קרדיט.
באפריל 2017 התוכנית חודשה לעונה שנייה.
אריאנה מלמד מ"הארץ" העניקה לתוכנית ביקורת שלילית וכתבה: .
מאיה פז מאתר "TimeOut" נתנה לתוכנית ביקורת צוננת: .
גיא פרחי מאתר "TimeOut" כתב: .
ההות'ורונס הוא אצטדיון כדורגל בעיר וסט ברומיץ' באנגליה.
האצטדיון משמש את קבוצת וסט ברומיץ' אלביון מהפרמייר ליג (הליגה הראשונה באנגליה).
הוא מכיל 26,688 מקומות ישיבה.
ההוריקן הוא סרט ביוגרפי/דרמה אמריקאי משנת 1999. הסרט בוים והופק על ידי נורמן ג'ואיסון .
בסרט, דנזל וושינגטון מככב בתור רובין "הוריקן" קרטר, מתאגרף במשקל בינוני לשעבר, אשר הורשע שלא בצדק על רצח משולש בבר בפטרסון, ניו ג'רזי.
הסרט מתאר את מעצרו של קרטר, את חייו בכלא, ואת האופן בו שוחרר על ידי אהבתו וחמלתו של נער מברוקלין בשם לסרה מרטין ושלושת מוריו.
התסריט הותאם לסרט על ידי ארמן ברנשטיין ודן גורדון מהאוטוביוגרפיה של קרטר הסיבוב השש-עשרה: ממתמודד מספר 1 עד 45472 ו-לזרוס וההוריקן: שחרור רובין "הוריקן" קרטר על ידי סם צ'ייטון וטרי סווינטון.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, אך קיבל ביקורת על אי דיוקים מפי כמה כלי תקשורת ומשתתפים במשפטים של קרטר.
הסרט עוסק בחייו של רובין קרטר בין השנים 1966 ל-1985 ומתאר את מאבקו המשפטי נגד הרשעתו וכיצד התמודד עם החיים בכלא.
הסרט מתרכז בשני קווי עלילה:
קו העלילה הראשון מספר את סיפורו של מתאגרף במשקל בינוני רובין "הוריקן" קרטר, שהורשע בביצוע רצח משולש בבר בפטרסון, ניו ג'רזי.
גזר דינו בוטל לאחר שבילה כמעט 20 שנה בכלא.
הסרט מספר את סיפורו של קרטר כילד שחור שדוקר פדופיל בכתפו לאחר שהוא מנסה להרוג אותו כיוון שקרטר הרחיק אותו מחברו.
בתחנת המשטרה מאיים עליו הקצין ואחר כך הוא נשפט למוסד לנוער עברייני.
כשגדל הוא נמלט מהמוסד ומתגייס לצנחנים.
הוא חוזר לשכונת ילדותו במדים ומתעמת עם צעיר שחור אחר בבר מקומי.
הוא נעצר שובעל ידי אותו קצין האומר לו אתה חייב לי ישיבה בכלא והוא נשלח למאסר.
כשהוא יוצא מהכלא הוא מתחיל בקריירת האגרוף שלו והופך למפורסם.
ואז מואשם ברצח בבר כאשר הקצין מזייף את הראיות נגדו.
עיקר הסרט עוסק בהתמודדותו של קרטר עם היותו אסיר ורצונו שלא להפוך לאסיר.
קו העלילה השני מתרכז בלסרה מרטין , צעיר אפרו אמריקאי מברוקלין, אשר מתגורר בטורונטו עם שלושה אקטיביסטים קנדיים.
שלושת האקטיביסטים מהווים בעבורו משפחה אומנת ומלמדים אותו קרוא וכתוב על מנת לעזור לו להתקבל לקולג'.
בשנות ה-80, הנער מתחיל להתעניין בסיפורו של קרטר, זאת לאחר שהוא קורא את הביוגרפיה שלו.
מרטין יוצר קשר עם קרטר, ומשכנע את משפחתו האומנת להתמסר למאבקו של קרטר נגד הרשעתו ולנסות לשחררו.
הסיפור מסתיים בעתירות המוצלחות של הצוות המשפטי של קרטר אל השופט ה.
לי סרוקין בבית המשפט המחוזי האמריקאי של מחוז ניו ג'רזי.
בשנת 1966, רובין "ההוריקן" קרטר היה מתאגרף במשקל בינוני מהמעלה הראשונה, כאשר רבים ציפו שיהיה אלוף האגרוף המוצלח ביותר בעולם.
במהלך נסיעה בחזרה ממועדון בפטרסון, ניו ג'רזי, קרטר וחברו ג'ון ארטס נעצרו ונלקחו לחקירה משטרתית, והואשמו בפשע שבוצע במועדון אחר באותה העיר ושבמקרה עברו לידו במכוניתם.
הפשע בגינו קרטר וארטס נעצרו היה רצח של שלושה: אחד הברמנים ושניים מלקוחות המועדון.
אף על פי שהמשטרה קבעה לאחר מכן כי קרטר וארטיס אינם חשודים בביצוע הרצח, אדם בשם אלפרד בלו, חשוד בעצמו ברצח, טען שקרטר וארטס היו נוכחים בזמן הרציחות.
על סמך עדותו של בלו, הורשעו קרטר וארטס ברצח המשולש במועדון, וקרטר קיבל שלושה מאסרי עולם רצופים.
במהלך המשפט קרטר מכריז על חפותו, בטענה כי גזעו, הקריירה שלו כמתאגרף, מעמדו ועבודתו כפעיל זכויות אדם היו הסיבות האמיתיות להרשעתו.
שמונה שנים לאחר מכן, בלו וחשוד נוסף לביצוע הרצח המשולש, ארתור ברדלי, שהעיד גם הוא כי קרטר היה נוכח בזירת הפשע, חזרו בהם מעדותם.
אולם, קרטר וארטס הורשעו פעם נוספת.
לאחר מכן, העלילה חוזרת למרטין, שעובד עם שלושה אקטיביסטים קנדיים במטרה לדחוף את מדינת ניו ג'רזי לבדוק מחדש את תיקו של קרטר.
הסיפור מגיע לשיאו עם הצלחתו המשפטית של קרטר ושחרורו.
בשנת 1985 קבע בית משפט מחוזי-פדרלי כי התביעה במשפט השני של קרטר ביצעה טעויות משפטיות רבים וכי הרשעתו התבססה על גזענות ולא על עובדות.
כתוצאה מכך, קרטר שוחרר, וסיכם את סיפורו באמירה "שנאה הכניסה אותי לכלא, ואהבה הוציאה אותי ממנו."
דנזל וושינגטון - רובין "ההוריקן" קרטר
וסילוס ריון שאנון - לסרה מרטין
דבורה קארה אונגר - ליסה פיטרס
לייב שרייבר - סם צ'ייטון
ג'ון האנה - טרי סווינטון
דלה פסקה, המבוססת על וינסנט דיסימון
דבי מורגן - מיי תלמה קרטר
קלנסי בראון- סגן ג'ימי ויליאמס
דוד פיימר - מיירון בלדוק
האריס יולין - ליאון פרידמן
רוד שטייגר - שופט ה 'לי סארוקין
וינסנט פסטורה - אלפרד בלו
ביאטריס וינדה - לואיז קוקרסהאם
עניינו של נורמן ג'ואיסון (הבמאי והמפיק) בביוגרפיה של רובין ה"הוריקן" קרטר החל ב-1992. ארמין ברנשטיין (אחת מכותבי התסריט) קנתה את זכויות ההסרטה דרך חברת ביקון פיקצ'רס, והתחילה לכתוב את התסריטים הראשונים תוך בניית מערכת יחסים עסקית עם אירווינג אזוף.
בתחילה ג'ואיסון חשב שסדרת טלוויזיה תתאים יותר לסיפור, מפני שהסיפור מקיף מאוד.
ברגע בו דנזל וושינגטון נרשם לשחק את הדמות הראשית, הוא התחיל לעבור אימוני אגרוף ארוכים, בצמוד לקרטר עצמו.
וושינגטון העיד כי "הוא עישן קופסאות שלמות של סיגריות ושתה קנקני קפה רבים.
זה מעניין ומאתגר כשמישהו שם, חי ונוכח בחדר".
צילומי הסרט החלו בנובמבר 1998, בכלא המערבי של ניו גרזי, בטרנטון ובערים כמו אוונל ופטרסון, כמו כן בטורונטו.
ההוריקן הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו ב-17 בספטמבר 1999. כמו כן, הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-17 בפברואר 2000.
שבועיים לפני הקרנת הסרט בצפון אמריקה, הוקרנה בכורת הסרט באולפני פוקס שבלוס אנג'לס.
בהקרנה התארחו הרבה מן האנשים המתוארים בסרט.
אחד מהם היה רובין קרטר, כאשר נשאל איך ההרגשה לראות את דמותו על המסך הגדול הוא ענה: "לא ידעתי שאני נראה כל כך טוב".
הסרט זכה לאהדה מלסרה מרטין, אשר תיאר אותו כ" תיאור מדהים ומדויק של אירועים".
כמן כן, ג'ון ארטס, החבר שהורשע יחד עם קרטר, אמר ש"היה לי לכבוד לראות את התפתחות האירועים ללא הלחץ שחש במהלך התרחשותם".
לי סרוקין, השופט ששחרר את קרטר, אמר שבניגוד לשחקן ששיחק אותו בסרט, רוד סטיגר, הוא שומר על פרופיל נמוך.
הסרט נפתח למהדורה מוגבלת בצפון אמריקה ב-29 בדצמבר 1999. בשבוע הראשון רווחי הסרט הגיעו ל-384,640 דולר והרווח הסופי הגיע ל-50,668,906 דולר.
בזירה העולמית הסרט הוקרן ב-2,148 קולנועיים.
הסרט סיים את הקרנותיו בשבוע של 14 באפריל 2000.
הסרט זכה לתגובות חיוביות, במיוחד בנוגע להופעתו של דנזל וושינגטון.
הסרט זכה ל-83% הצבעות חיוביות באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 113 ביקורות.
לפי הדעה הרווחת באתר זו אחת ההופעות החזקות ביותר של דנזל וושינגטון.
כמו כן, נאמר שהסרט סוחף, מעורר השראה ואף לוקח סיכונים בהצגתו את הסיפור.
רוג'ר אברט, מבקר קולנוע ב-Chicago Sun Times, אהב את הסרט ואת השחקנים, הוא כתב " זאת אחת מההופעות הטובות ביותר של דנזל וושינגטון, באותה הרמה כמו בסרט מלקולם אקס...
וושינגטון מביע את זעמו, גאוותו וחדירות המטרה של הוריקן קרטר...
זה משהו חזק, ואני הייתי מודהם, בתחילת הסרט הייתי חסר סבלנות אבל אחר כך מצאתי את עצמי נסחף אל תוך הסרט, עד שבסוף הסרט הגעתי לשלב של דמעות.
מה שמשפיע עלי בסרטים הוא אף פעם לא העצבות, אלא האיכות."
חלק מהצופים התאכזבו בשל "הבדיוניות" שבסיפור.
הסרט מסופר מנקודת מבטו של קרטר ואף קרטר עזר ביצירתו.
מסיבה זו הסרט אינו מתיימר להציג את המציאות מנקודת מבט אובייקטיבית, אלא מנקודת מבטו האישית של קרטר.
מבקר קולנוע, סטפן הולדן, כתב בעיתון ניו יורק טיימס, הביע דעות חלוקות בנוגע לסרט, אך רק ביקורת חיובית למשחק.
הוא כתב: "בסיפור על מאבקו הממושך והמצליח של מר קרטר לחופש ולצדק, ההוריקן זכה לתהילה בזכות הופעתו המדהימה של דנזל וושינגטון...
זאת אומרת, מר וושינגטון משחק ברמה אחרת.
אם ההוריקן הוא דיוקן מעורר השראה של אצילות, הרי זה משום שהשחקן אינו מסתיר את הזעם והייאוש שנמצאים מתחת לפני השטח בדמותו של קרטר."
הולדן הביע גם ביקורת על אמינות הסרט: "הסרט כל כך להוט להלהיב את הצופה שהוא מכופף עובדות חשובות כדי ליצור אפקט דרמטי.
אחד מהעיוותים הגדולים ביותר הוא תיאור משחקו של קרטר ב-1964, על התואר במשקל בינוני, מול ג'ואי ג'רדילו.
הסרט מציג את הקרב כך שהפסדו של קרטר נגרם רק בגלל גזענות השופטים.
עיוות כזה של עובדות אכן מוסיף עוד אפקט דרמטי.
אך כאשר נאספים עיוותים רבים והגזמות מסוג זה, כדאי לתהות האם הרגשות שהסרט מעלה בנו הושגו בקלות רבה מדי, ובאיזה מחיר הם הושגו."
מחלוקת בנוגע לאי דיוקים בסרט
הסרט בוקר בשל פירוש לא מדויק של עובדות רבות מחייו של קרטר והמשפט בו השתתף, שנמצאות בתיק הצבאי שלו, בתיקו הפלילי, בדוחות משטרתיים ובתיעוד משפטי.
אלוף ההתאבקות במשקל בינוני לשעבר, ג'ואי גירדלו, תבע את מפיקי הסרט בשל הכפשת שמו בתיאור הקרב בינו לבין קרטר כ"דילמה גזענית." "זו בדיחה" הוא אמר לניו יורק דיילי ניוז "הוא מעולם לא הכה אותי פעמים רבות כל כך בחמישה עשר סיבובים.
כל מומחה התאבקות בעבר ועכשיו יגיד לך שניצחתי בקרב הזה." השופט רוברט פוילס שניקד את המשחק 66–72 לטובתו של גירדלו העיד: בסרט הציגו את ג'ואי גירדלו כמתאבק חסר יכולת.
אפילו קרטר עצמו הסכים שגירדלו היה מתאבק ראוי.
בסופו של דבר שני הצדדים הגיעו לפשרה, המפיקים שילמו פיצויים לג'ואי גירדלו וג'ואיסון הסכים להצהיר בגרסת ה-DVD של הסרט ש"גירדלו ללא ספק היה מתאבק ראוי."
ההונאה הגדולה הוא סרט מותחן דרמה קנדי-בלגי משנת 2018 העוסק בסחר בתדירות גבוהה וגישת שוק ישירה של השהיה אולטרה-נמוכה, שנכתב ובוים על ידי קים נגוין בהפקת פייר אוון.
בסרט מככבים ג'סי אייזנברג, אלכסנדר סקארסגארד, סלמה הייק ומיכאל מנדו.
הסרט יצא לבכורה העולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2018. הוא יצא להקרנות מסחריות בארצות הברית ב-15 במרץ 2019, על ידי חברת The Orchard ויצא ב-22 במרץ 2019 בקנדה על ידי חברת Elevation Pictures.
שני בני דודים מניו יורק, הסוחרים במניות בתדירות גבוהה מסתכסכים עם אווה, הבוסית הקודמת שלהם, במאמץ לעשות מיליונים במסחר אלקטרוני על ידי פריסת מערכת סיבים אופטיים מהבורסה של קנזס לניו יורק כדי להאיץ את עסקאות המניות ובכך יוכלו לנצח את מתחריהם בסחר המניות.
אך בדרך לשם הם יגלו שאווה לא תבחל בשום אמצעי על מנת לעצור אותם.
ג'סי אייזנברג בתפקיד וינסנט זאלסקי
אלכסנדר סקארסגארד בתפקיד אנטון זלסקי
סלמה הייק בתפקיד אווה טורס
מייקל מנדו בתפקיד מארק וגה
פרנק שורפיון בתפקיד בריאן טיילור
יוהאן הלדנברג בתפקיד איש האמיש הזקן
קווסי סונגוי בתפקיד המהנדס ריי
עאישה עיסא בתפקיד אופליה טרולר
במאי 2017 הוכרז כי ג'סי אייזנברג ואלכסנדר סקארסגארד יצטרפו לצוות הסרט, עם קים נגוין, המביים מתוך תסריט שהוא בעצמו כתב.
פייר אוון שימש כמפיק ואילו בריאן קוואנו-ג'ונס ופרד ברגר שימשו כמפיקים בפועל, באמצעות החברותitem וחברות ההפקה Automatik ו-HanWay Films..
בספטמבר 2017, סלמה הייק הצטרפה לצוות השחקנים של הסרט.
באוקטובר 2017 הצטרף גם מיכאל מנדו.
הצילומים נערכו בקוויבק בנובמבר 2017.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2018 והיה סרט הפתיחה בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בוונקובר בהמשך אותו החודש.
זמן קצר לאחר מכן, חברת The Orchard רכשה את זכויות הפצה של סרט בארצות הברית.
הסרט יצא בהפצה מוגבלת בארצות הברית ב-15 במרץ 2019.
ההופעה (מוכר גם כ"ההופעה בהיכל התרבות ת"א") הוא האלבום השביעי של הזמרת-יוצרת שרית חדד.
האלבום יצא לאור ב-24 בספטמבר 1999, על ידי חברת התקליטים שבבעלות אבי גואטה.
זהו אלבום ההופעה הראשון של שרית חדד והוא הוקלט בהופעה בהיכל התרבות תל אביב.
בשנת 1999 שרית חדד פרצה עם האלבום כמו סינדרלה, לאור ההצלחה הגדולה של האלבום והפרסום של שרית חדד לקהל הרחב, אבי גואטה החליט ששרית חדד תופיע בהיכל התרבות תל אביב, דבר שהיה נראה מוזר בזמנו מכיוון שהמוזיקה מזרחית לא הייתה פופולרית באותה תקופה.
למרות החשש, ההופעה הצליחה מעל המצופה.
בעקבות הצלחה זו, יצאו כ-חודשים מההופעה אלבום, קלטת וידאו, קלטת אודיו ודי וי די.
ה-DVD של הופעה זו נחשב כ-DVD הראשון בישראל שיצא מהזמר המזרחי.
את האלבום הפיקו חברת אבי גואטה בע"מ בשיתוף הד ארצי.
אלבום זה הוא אלבום כפול הכולל שני דיסקים.
באלבום זה יש ביצועים חדשים שבוצעו במיוחד להופעה זו.
ההוראה מפי דואה חתי (הידועה גם בשם "הסאטירה אודות בעלי המלאכה"), היא פואמה חינוכית מימי מצרים העתיקה.
מובאים בה דברים שאמר האב דואה חתי הלבלר לבנו פפי, שעה שהפליגו במעלה הנהר אל עיר הבירה אל בית הספר ללבלרים.
הפואמה מפארת את יכולת האוריינות.
הפואמה נכתבה בתקופת ממלכת מצרים התיכונה (2025 ל-1700 לפני הספירה).
החוקרים סבורים שזמן יצירת הפואמה היא המאה ה-18 לפנה"ס.
עותק שלם נשמר על גבי פפירוס מימי השושלת ה-19, עותק זה נמצא במוזיאון הבריטי בלונדון.
מספר העתקים חלקיים נשמרים במוזיאון הבריטי, במוזיאון הלובר בפריס, במוזיאון המצרי של טורינו, בספריית פיירפונט מורגן בניו יורק ובמוסדות אחרים.
בפואמה האב דואה חתי מאדיר את תפקיד הלבלר (כלומר מי שיודע קרוא וכתוב), מתאר בבוז את בעלי המקצועות האחרים, ומספק לבנו הוראות כיצד ראוי להתנהג בתקופת הלימודים בבית הספר.
חלקים מהיצירה נמצאו במספר רב של עותקים, על גבי אוסטרקונים, ולנוכח המספר הרב של העותקים, החוקרים מניחים שזה היה טקסט לימודי.
הילדים שלמדו כתיבה נדרשו להעתיק את הטקסט הזה כחלק מהכשרתם.
הם שיננו את תוכן היצירה: הוראות ההתנהגות הכלולות בה, וההבטחה שהלימודים הם לטובתם, ויקנו להם עתיד מזהיר.
במחקר מיחסים למחבר "ההוראה מפי דואה חתי" גם את חיבור הוראותיו של אמנמחת.
קטע מהפואמה מופיע בספר בן סירא, מהספרים הידועים ביותר בין הספרים החיצוניים, שמיוחס לשמעון בן ישוע בן אלעזר בן סירא מירושלים, ונכתב במאה השנייה לפני הספירה.
הקטע מופיע בפרק ל"ג פסוקים כ"ג-ל"ט (קטע הידוע בשם "בעלי מלאכה"):
ההופסים היא סדרת טלוויזיה בריטית-קנדית לילדים בכיכובן של בובות מבית היוצר של חברת ג'ים הנסון ששודרה ברשת ערוץ 4 בשנת 1999. הסדרה שודרה בישראל בערוץ הופ!
הסדרה מספרת על 5 יצורים הנקראים הופסים (הופה הופה, אברי, גרובי, טולי ורומי) מארץ הופס, אשר מתעניינים בכדור הארץ ובמנהגים של בני האנוש (אותם הם מכנים אנשים-צ'ים).
בכל פרק, הם מנסים למצוא תשובה לשאלה שנמצאת באנציקלוהופ של הופה הופה.
שלושה מהם, אברי, גרובי וטולי נמצאים באוטוהופ על מנת לחקור על השאלה כדי למצוא את התשובה, רומי מטיילת ברחבי כדור הארץ והופה הופה נשאר בארץ הופס.
מדי פעם אברי, גרובי וטולי נוסעים באוטוהופ מבקרים את הילדים האמיתיים (אותם הם מכנים ילדים-צ'ים) והם עוזרים להם לחקור, כמו כן רומי מסייעת להם ממקום ספציפי בכדור הארץ.
כאשר הם מוצאים את התשובה הנכונה לשאלה הם מגישים את חדשות ההופס, מספרים על הדרך שבה מצאו את התשובה וכאשר הם אומרים את התשובה הנכונה, הופה הופה מריע להם.
+שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתאברימשה פרסטרגרוביניר שעיביטולימירב דמאריהופה הופהיוסי סגלרומידנה קריקובמנוהופ 1רני אלוןמנוהופ 2עדי רזמנוהופ 3צילי ינקוילדיםדנה ויינברגרועי ויינברגספיר דרמוןאור אלטמןאריאל שמיראיל כהן
את הסדרה כתב וביים טימו טוריקה.
טוני אדלמן הלחין את הפסקול.
הסדרה כללה תשעה פרקים של 30 דקות ששודרו בתאריכים 29 במרץ עד 24 במאי 1993. הסדרה צולמה בתיאטרון Ryhmäteatteri בהלסינקי ובאולפני yle.
נופים נוספו באמצעות קומפוזיציה של מסך כחול.
טנלי מקלה – פרודו בגינס
פרטי סווהולם – סמוויז גמג'י
יארי פקונן – פרגרין טוק
יארמו היטינן – מריאדוק ברנדיבאק
קארי ואאנאנן – גולום, אראגורן
מרטי סוסאלו – בילבו בגינס
אסקו הוקאנן – תום בומבדיל
ההוצאה להורג של מרי סטיוארט הוא סרט קצר אילם משנת 1895. הסרט מתאר את הוצאתה להורג של מרי, מלכת הסקוטים.
זהו הסרט הידוע הראשון שמשתמש באפקטים מיוחדים, במיוחד בסטופ טריק.
הסרט בן 18 השניות הופק על ידי תומאס אדיסון ובוים על ידי אלפרד קלארק, וייתכן שהיה הסרט הראשון בהיסטוריה שהשתמש בשחקנים מאומנים, כמו גם הראשון שהשתמש בעריכה למטרות אפקטים מיוחדים.
הסרט מציג את מרי מכוסת העיניים (בגילומו של רוברט ל.
תומאה, שחקן גבר שבמסורת שייקספירית גילם תפקיד אישה) שהובלה למקום ההוצאה להורג.
התליין מרים את הגרזן ומתרחשת עריכה, ובמהלכה מחליף הבמאי את השחקן בבובת ראווה.
ראש הבובה נכרת והתליין מחזיק אותו באוויר בסיום הסרט.
סרט זה נמצא כחלק מנחלת הכלל.
ההורות הוא סרט קומדיית אימה אמריקאית בבימויו של קרייג ג'ונסון, ותסריט מאת קנט סאבלט.
בסרט מככבים בריאן קוקס, אידי פאלקו, ליסה קודרו, דין נוריס, ניק דודאני, ברנדון פלין ופארקר פוזי.
זוג להט"בים, רוהאן וג'וש, נופשים בחופשה עם הוריהם.
בזמן שנופשים, הם מגלים ישות אפלה בת 400.
ב-26 בינואר 2021, פיתח "ניו ליין סינמה" פרויקט של סרט קומדיית אימה.
במרץ 2022, הוכרז צוות השחקנים.
צילומי סרט החלו ב-25 במרץ 2022, במסצ'וסטס.
הסרט עתיד לעלות לשידור בספק שירות הזרמת המדיה "Max".
באמצע 1988 הורה המנהיג העליון של איראן, אייתוללה ח'ומייני, להוציא להורג אלפי אסירים פוליטיים.
ההוצאות להורג התרחשו ברחבי איראן ונמשכו כחמישה חודשים, החל מחודש יולי.
הם התרחשו לפחות ב-32 ערים ברחבי המדינה, ובוצעו ללא כל סמכות חוקית ותוך מאמץ להסתירן.
המשפטים לא עסקו בקביעת אשמה או חפות.
המספר המדויק של ההרוגים אינו ידוע, אך לפי הערכות של כמה ארגוני זכויות אדם, עד 5,000 בני אדם נהרגו.
ארגונים אחרים, כגון ארגון Human Rights Watch, מעריכים כי מספרם נע בין 2,800 ל-5,000. אמנסטי אינטרנשיונל ובמועצת זכויות האדם של האו"ם מעריכים כי היו לפחות 30,000 הרוגים.
רוב ההרוגים היו תומכי מוג'אהדין ח'לק (MEK) או חברים בקבוצות אחרות המזוהות עם השמאל, כגון אנשי ומפלגת תודה (המפלגה הקומוניסטית).
מניעים שונים הוצעו להוצאות להורג.
למשל, שההרג היה נקמה על של המוג'אהדין, שהתרחש ב-1988 בגבולותיה המערביים של איראן.
לדברי סגן המנהיג העליון חוסיין עלי מונתזרי, גורמים רשמיים תכננו את ההוצאות להורג במשך שנים, והשתמשו במבצע של המוג'אהדין כתירוץ.
ניצולי ההוצאות להורג קראו שוב ושוב להעמיד את הרוצחים לדין.
יש שתיארו את הרציחות כ"פשע הגדול ביותר נגד האנושות של איראן".
מועצת זכויות האדם של האו"ם וכן כמה מדינות גינו את מעשי הרצח.
למוג'אהדין ח'לק היו יחסים מורכבים עם ממשלתו של ח'ומייני.
כוחות הגרילה שלהם, יחד עם חברי הפדאיאן המרקסיסטיים, מילאו תפקיד מפתח במהפכה האיראנית.
עם זאת, הם לא הסכימו עם חזונו של ח'ומייני לגבי צורתה של המערכת הפוליטית האסלאמית.
בעוד ח'ומייני תמך בשיטת שלטון של אנשי דת אסלאמיים, הם טענו שהם תומכים בדמוקרטיה, בזכויות נשים ובחברה חסרת מעמדות.
לאחר המהפכה, כשממשלת ח'ומייני החלה לדכא בעלי ברית לשעבר – כולל ליברלים, שמאלנים ומתונים – הפכו המוג'אהדין ח'לק לאויב החזק ביותר של המשטר ולמטרה העיקרית שלו.
ב-1980 החל ח'ומייני לבקר אותם וכינה אותם אלטקאטי (אקלקטיים), מונאפיקון (צבועים) וכאפר (כופרים).
הוא גם האשים אותם בהיותם מזוהמים ב (התמערבות).
החל מפברואר 1980 תקפו תומכי תנועת חזבאללה האיראנית מקומות מפגש, חנויות ספרים ודוכני עיתונים בבעלות המוג'אהדין ואנשי שמאל אחרים.
במקביל, הממשלה ביצעה טיהור של אנשים הקשורים לגופי ומפלגות אופוזיציה – כולל 20,000 מורים וכמעט 8,000 קציני צבא – בשל היותם "מערביים" מדי.
ממשלת ח'ומייני גם סגרה את משרדי המוג'אהדין, אסרה על פרסום עיתוניהם, הורתה על מעצר מנהיגיהם ואסרה עליהם לקיים הפגנות.
המשבר הגיע לנקודת מפנה קריטית כאשר ח'ומייני תקף את הנשיא אבולחסן בני-סדר, מודרניסט אסלאמי, תומך לשעבר של ח'ומייני ובעל ברית של המוג'אהדין.
לאחר מכן הודח בני-סדר על ידי המג'לס, מה שגרם לו לברוח מהמדינה.
לאחר מכן הפך הסכסוך בין הממשל ובין המוג'אהדין לסכסוך דמים רצחני.
ביולי 1988, כוחות עיראקיים ו-7,000 לוחמי מוג'אהדין פלשו לאיראן דרך כורדיסטן במבצע מרסאד.
הם תכננו לכבוש את העיר כרמאנשאה ולהוביל התקוממות.
צבא עיראק חימש את לוחמי המוג'אהדין וסיפק להם סיוע אווירי, אך הם הובסו, ומנהיגי איראן ניסו להסיט את תשומת הלב מההוצאות להורג באמצעות הדגשת המתקפה של המוג'אהדין, בטענה שתגובתם הייתה מוצדקת נגד התוקפים.
ב-2016, הקלטת שמע שפורסמה באינטרנט חשפה לכאורה פגישה ב-1988 בין סגן המנהיג העליון אייתוללה מונתזרי, לבין בכירים האחראים להוצאות להורג ההמוניות בטהרן.
בהקלטה נשמע מונתזרי אומר כי משרד המודיעין השתמש במתקפה של המוג'אהדין כתירוץ לביצוע ההרג ההמוני, ש"נשקל במשך כמה שנים".
זמן קצר לפני תחילת ההוצאות להורג הוציא ח'ומייני צו שהוביל להקמת "ועדות מיוחדות" שתפקידן היה להוציא להורג את חברי המוג'אהדין ח'לק, שתויגו כמוחרבים (אלה שנלחמים באללה).
גם אנשי שמאל באופן כללי היו מטרה, ותויגו כמורטאדים (כופרים באסלאם).
יש הטוענים כי ההוצאות להורג ב-1988 תוכננו כמה חודשים לפני שהחלו.
על-פי דו"ח של פעיל זכויות האדם כאווה שאהרוז (Kaveh Shahrooz), בסוף 1987 ובתחילת 1988 החלו פקידי הכלא "לחקור מחדש" אסירים ולקבץ אותם על סמך השתייכותם הפוליטית ומשך העונש שנגזר עליהם.
ב-19 ביולי 1988 סגרו הרשויות האיראניות כמה בתי כלא גדולים, מנעו ביקורים ושיחות טלפון וסירבו לקבל מכתבים, חבילות טיפול או תרופות ממשפחותיהם של האסירים.
בתי המשפט יצאו לחופשה לא מתוכננת כדי למנוע מבני המשפחות לגלות מה עלה בגורל קרוביהם הכלואים.
כמו כן, נאסר על קרובי משפחה של אסירים להתאסף מחוץ לשערי הכלא.
בתוך בתי הכלא, בלוקים של תאים בודדו זה מזה ונוקו ממכשירי רדיו וטלוויזיות.
כל החללים המשותפים – כולל כיתות לימוד, אזורי עבודה וחדרים רפואיים – נסגרו.
על עובדי הכלא נאסר לדבר עם אסירים.
אסיר אחד הכין מכשיר קשר משלו כדי לשמוע חדשות מבחוץ, אך לא גילה דבר על הסגר.
ההוצאות להורג החלו באותו חודש, ביולי 1988. מעשי הרצח בוצעו גם על ידי בכירים איראנים, שמאוחר יותר מילאו תפקידים בכירים בממשלה.
לדברי ההיסטוריון , ועדה בת 16 חברים פיקחה על ההוצאות להורג בטהראן.
הוועדה כללה נציגים של גורמים מרכזיים בממשלה: ח'ומייני, הנשיא, התובע הראשי, בתי הדין המהפכניים, משרדי המשפטים והמודיעין ובכירים מבתי הכלא אווין ו, שבהם בוצעו ההוצאות להורג.
הוועדה נסעה במסוק בין בתי הכלא אווין וגווהרדשת.
ועדות דומות הוקמו מחוץ לטהראן, אך פחות ידוע עליהן.
דיווח אחר על אופן ביצוע ההוצאות להורג, שנמסר על ידי עורכת הדין האיראנית לזכויות אדם נסרין סותודה ונתמך על ידי אברהאמיאן בראיון ב-2017, אומר שהן נוהלו על ידי "ועדה של ארבעה אנשים", הידועה בשם "ועדת המוות".
הוועדה כללה בין השאר את סגן התובע הכללי אבראהים ראיסי ואת נציג משרד המודיעין מוסטפא פורמוחמדי.
מאוחר יותר, כשראיסי ניהל קמפיין לנשיאות איראן ב-2017, הוא התמודד עם ביקורת על חלקו בהוצאות להורג, אך למרות זאת זכה בנשיאות בניסיון השני שלו בבחירות ב-2021. תפקידו זיכה אותו בכינוי 'הקצב מטהראן'.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הציג ראיות הקושרות כמה בכירים איראנים להשתתפות בטבח.
רוב האסירים שהוצאו להורג נכלאו בגלל פעילויות לא אלימות כמו חלוקת עיתונים ועלונים, הצטרפות להפגנות או גיוס כספים לאופוזיציה.
חלקם נכלאו בשל דעותיהם הפוליטיות.
אחרים הוצאו להורג בשל דעותיהם הדתיות – אם בשל היותם אתאיסטים ובין אם משום שהאמינו בצורות שונות של האסלאם.
הם נשפטו לפני שהוצאו להורג, אך משפטים אלה לא היו קשורים לפשעים שבגינם נכלאו.
רבים מהמוצאים להורג היו נתונים ל"עינויים ויחס אכזרי, בלתי אנושי ומשפיל".
בשל מספרם הגבוה של האסירים שנידונו להוצאה להורג, הם הועלו על מלגזות בקבוצות של שישה ונתלו על מנופים כל 30 דקות.
ההוצאות להורג לא אושרו על ידי החוק האיראני, הפרו את החוק הבינלאומי ונחשבות כיום לפשע נגד האנושות.
הוצאות להורג של אנשי מוג'אהדין
הוועדה בטהרן תשאלה חברים במוג'אהדין ח'לק, ושאלה אם הם מוכנים לגנות את הארגון מול המצלמות, לסייע לממשלה לצוד את חבריו, לנקוב בשמות של אוהדים סודיים, לזהות חוזרים בתשובה מזויפים או לעבור בשדות מוקשים של האויב.
אסירים שנתנו תשובות שגויות הועברו ל"חדר מיוחד" להוצאה להורג.
חברים לכאורה במוג'אהדין, כולל ילדים בני 13, נתלו על מנופים בעקבות הוראתו של ח'ומייני.
לאסירים נאמר כי הליך החקירה אינו משפט, אלא "תהליך ליזום חנינה כללית ולהפריד בין מוסלמים ללא-מוסלמים".
אסירים רבים האמינו שהם ישוחררו בקרוב.
אחד השורדים סיפר כי הוא חשב שהוא מתראיין לשחרור במהלך חגיגות השלום הקרובות.
הוצאות להורג של אנשי שמאל
לאחר 27 באוגוסט, הוועדה הפנתה את תשומת לבה לאסירים שמאלנים, כולל חברים במפלגת תודה.
נאמר להם שהם אינם בסכנה והם נחקרו על אמונותיהם ומנהגיהם הדתיים.
לאסירים נאמר שגורמים רשמיים שואלים את השאלות הללו כדי להפריד בין מוסלמים מאמינים לבין מוסלמים שאינם מאמינים.
עם זאת, המטרה האמיתית הייתה לזהות כופרים אפשריים, שלאחר מכן ייתלו.
חלק מהאסירים, שניצלו מהוצאה להורג על ידי מענה "נכון" על השאלות, חלקו מידע עם אסירים אחרים על מה שנשאלו.
אסיר שמאלני אחד, שלמד בעבר בסמינר, הבין את המשמעות הדתית מאחורי השאלות והזהיר אחרים על ידי דפיקות על קירות הכלא בקוד מורס.
הפקידים שאלו אם אבותיהם של האסירים התפללו, צמו וקראו בקוראן.
משום שאם הם לא גדלו בבתים מוסלמיים מסורתיים ו"נחשפו לאסלאם האמיתי", לא ניתן היה לתייג אותם ככופרים.
סירוב לענות על השאלות בגלל חששות לפרטיות נתפס לעיתים קרובות כהוכחה לכפירה.
חברות מוג'אהדין ח'לק התמודדו עם אותו יחס קשה כמו שספגו עמיתיהן הגברים, ורובן נתלו כ"אויבות חמושות של אללה".
עם זאת, על כפירה נשים קיבלו עונשים קלים יותר.
הסיבה לכך היא שעל פי פרשנות הוועדה לחוק האסלאמי, נשים אינן אחראיות באופן מלא למעשיהן ו"ניתן היה לתת להן עונשים על פי שיקול דעת כדי לתקן את דרכן ולציית לממונים עליהן".
לנשים שמאלניות, כולל אלה שגדלו כמוסלמיות, ניתנה "הזדמנות" נוספת לחזור בהן מה"כפירה" שלהן.
רבות קיבלו חמש מלקות ביום: אחת על כל תפילה שהוחמצה, מחצית מהעונש שגברים קיבלו.
בעוד שנשים רבות הסכימו בסופו של דבר להתפלל, חלקן פתחו בשביתת רעב, ובחלק מהמקרים סירבו למזון ולמים.
אישה אחת מתה לאחר 22 ימים ו-550 מלקות.
גורמים רשמיים רשמו את מותה כהתאבדות, מכיוון ש"היא זו שקיבלה את ההחלטה לא להתפלל".
לדברי עורכת הדין האיראנית לזכויות אדם, שירין עבאדי, גורמים איראנים אסרו על משפחות של אסירים שהוצאו להורג לקיים הלוויות או להתאבל בפומבי במשך שנה.
לאחר שנה, אם התנהגותם הייתה מקובלת, נאמר להם היכן קבורים קרוביהם.
גורמים רשמיים הצדיקו את ההוצאות להורג בפני משפחות הקורבנות בטענה ששמות הקורבנות נמצאו על פתקים שהוצמדו לחברי המוג'אהדין ח'לק המתים במהלך מבצע מרסאד.
בשנת 2009 מינה מרכז עבד א-רחמן בורומנד את לבחון ראיות והצהרות עדים שנאספו בנוגע להוצאות להורג.
הדו"ח של רוברטסון מצא כי ממשלת איראן עדיין מסרבת לספר למשפחות הקורבנות היכן קבורים קרוביהם.
ממשלת איראן האשימה את החוקרים שבדקו את ההוצאות להורג ב"חשיפת סודות מדינה" וב"איום על הביטחון הלאומי".
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, "היה גם קמפיין מתמשך של הרפובליקה האסלאמית לדמוניזציה של קורבנות, עיוות עובדות ודיכוי משפחות ניצולים ומגיני זכויות אדם".
המספר המדויק של ההרוגים אינו ידוע.
כמה ארגוני זכויות אדם מעריכים כי עד 5,000 בני אדם נהרגו.
על פי תחקיר של אמנסטי אינטרנשיונל משנת 1990, שכלל ראיונות עם קרובי משפחה של אסירים, "רוב ההוצאות להורג היו של אסירים פוליטיים" ב"גל ההוצאות להורג הפוליטי הגדול ביותר [באיראן] מאז תחילת שנות ה-80".
בין ינואר 1987 ליוני 1990, אמנסטי אינטרנשיונל אסף את שמותיהם של לפחות 2,100 אסירים שהוצאתם להורג הוכרזה בעיתונות האיראנית.
בשנת 1999 גבה אברהאמיאן עדויות מעדי ראייה ומאסירים לשעבר.
אסיר לשעבר אנונימי העריך את מספר ההרוגים ב"אלפים".
עד ראייה אחר העריך כי בין 5,000 ל-6,000 בני אדם נהרגו – 1,000 מהם אנשי שמאל והשאר חברי המוג'אהדין.
אחר דיבר על "אלפים", עם כ-1,500 הרוגים בכלא גווהרדשת לבדו.
ב-2008 דיווח אמנסטי אינטרנשיונל על בין 4,500 ל-5,000 מקרי מוות, כולל נשים.
ארגון Human Rights Watch מעריך את מספר ההרוגים בין 2,800 ל-5,000 בני אדם.
על פי האוטוביוגרפיה של מונתזרי, בין 2,800 ל-3,800 אסירים נהרגו, בעוד המוג'אהדין טוענים למספר גבוה בהרבה של 30,000 הרוגים.
ב-2019 הוציאה הפוליטיקאית האיראנית מריאם רג'אווי את הספר "פשע נגד האנושות", העוסק בהוצאות להורג ב-1988. הוא מצביע על מיקומם של 36 קברי אחים באיראן וטוען כי כ-30,000 אסירים נהרגו, רובם חברי המוג'אהדין.
בשנת 2008 הביע פעיל זכויות האדם כאווה שאהרוז פליאה על כך שארגונים מרכזיים כמו אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch מעולם לא חקרו את ההוצאות להורג במלואן.
דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל משנת 1990 מזכיר בקצרה את ההוצאות להורג בכמה עמודים, וקובע:ההוצאות להורג הפוליטיות התרחשו בבתי כלא רבים בכל חלקי איראן, לעיתים קרובות הרחק מהמקום שבו התרחשה הפלישה המזוינת.
רוב ההוצאות להורג היו של אסירים פוליטיים, כולל מספר לא ידוע של אסירי מצפון, שכבר ריצו מספר שנים בכלא.
הם לא יכלו למלא תפקיד בפלישה המזוינת, והם לא היו בעמדה לקחת חלק בריגול או בפעילות טרור.
רבים מההרוגים נשפטו ונידונו לתקופות מאסר בתחילת שנות ה-80, רבים מהם בגין עבירות לא אלימות כמו הפצת עיתונים ועלונים, השתתפות בהפגנות או איסוף כספים למשפחות האסירים.
רבים מההרוגים היו סטודנטים בשנות העשרה או בתחילת שנות העשרים לחייהם בעת מעצרם.
רוב ההרוגים היו תומכי מוג'אהדין ח'לק, אך מאות חברים ותומכים של קבוצות פוליטיות אחרות, כולל פלגים שונים של פדאיאן, מפלגת תודה, המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית, ראה-י כארגר ואחרים, היו גם הם בין קורבנות ההוצאה להורג.
באופן דומה, HRW דן בקצרה בהוצאות להורג בדו"ח על חברי הקבינט הנבחרים של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד.
הם מכנים אותן "מכוונים ושיטתיים...
הוצאות להורג ללא משפט", מגנים אותן כפשעים נגד האנושות, ומאשימים את פורמוחמדי, שעמד בראש משרד הפנים האיראני בין השנים 2005 ל-2008, במעורבות ישירה במעשי ההרג.
מועצת זכויות האדם של האו"ם (UNHRC) הפנתה את תשומת הלב העולמית להוצאות להורג ב-30 באוגוסט 2017, ושיתפה הצהרה של שלושה ארגונים לא ממשלתיים הקוראים לחקר האמת והצדק ולנקיטת צעדים למניעת אירועים דומים.
מועצת זכויות האדם של האו"ם קיבלה גם הצהרה משותפת מחמישה ארגונים לא ממשלתיים המסונפים לאו"ם בפברואר 2018. ההצהרה ביקשה מהאו"ם "להקים ועדת חקירה כדי לחקור את הטבח באיראן ב-1988 כדי לשים קץ לפטור מעונש ולמנוע גורל דומה למפגינים העצורים כיום".
ב-4 בדצמבר 2018, אמנסטי אינטרנשיונל קרא לממשלת איראן לחשוף את גורל האסירים הפוליטיים.
הם גם קראו לאו"ם להקים צוות לחקירת פשעי זכויות אדם באיראן.
בדו"ח שכותרתו "סודות ספוגי דם: מדוע מעשי הטבח בבתי הכלא באיראן ב-1988 הם פשעים מתמשכים נגד האנושות", הם טוענים כי:אלפי מתנגדי משטר פוליטיים היו נתונים באופן שיטתי להעלמות כפויה במתקני מעצר איראניים ברחבי המדינה והוצאו להורג ללא משפט בהתאם לצו שהוציא המנהיג העליון של איראן ויושם בכל בתי הכלא במדינה.
רבים מההרוגים במהלך תקופה זו היו נתונים לעינויים וליחס או עונש אכזריים, בלתי אנושיים ומשפילים אחרים.
הרשויות בשוודיה עצרו בנובמבר 2019 את חמיד נורי, שהואשם בסיוע להוצאות להורג כעוזר תובע.
במאמר לרדיו אירופה החופשית, צוטטה השליחה המיוחדת של האו"ם אנייס קלאמאר כאומרת שזו "הפעם הראשונה שמישהו הואשם בקשר לאירועים שהתרחשו ב-1988 באיראן".
החל באוגוסט 2021, חודשיים מאוחר מהמתוכנן.
הוא הואשם ב"עינוי אסירים והכפפתם לתנאים לא אנושיים", ובית המשפט גזר עליו מאסר עולם ביולי 2022. בסופו של דבר נורי הוחזר לאיראן ביוני 2024 במסגרת עסקת חילופי אסירים.
בעקבות ההוצאות להורג התפטר חוסיין עלי מונתזרי מתפקידו וממעמדו כיורשו של ח'ומייני בתפקיד המנהיג העליון של איראן.
לפני ההוצאות להורג התעמת מונתזרי עם ח'ומייני בכמה נושאים.
כאשר נודע לו על ההוצאות להורג, הוא מיהר לשלוח שלושה מכתבים - שניים לח'ומייני ואחד לוועדה המיוחדת - ובהם גינה את ההוצאות להורג "במונחים חד משמעיים".
מונתזרי גם כתב לח'ומייני וביקש ממנו "לפחות להורות לחוס על נשים שיש להן ילדים" והזהיר כי "להוצאתם להורג של כמה אלפי אסירים בתוך ימים ספורים לא יהיו השלכות חיוביות והיא לא תהיה חפה מטעויות".
מונתזרי דיווח על התעללות חמורה באסירים, וטען כי "מספר רב של אסירים נהרגו בעינויים על ידי חוקרים", וכי "בכמה בתי כלא של הרפובליקה האסלאמית נאנסו נערות צעירות".
הוא גם טען כי "כתוצאה מעינויים פרועים, אסירים רבים [הפכו] לחירשים או משותקים או חולים במחלות כרוניות".
הוא מתח ביקורת על הוועדה המיוחדת על "הפרת האסלאם על ידי הוצאה להורג של חוזרים בתשובה ועבריינים קטנים, שבבית משפט ראוי היו מקבלים נזיפה בלבד".
ח'ומייני ביקש ממונתזרי להתפטר באומרו, כי תמיד פקפק בכשירותו וכי הוא "הביע הסתייגות כאשר מועצת המומחים מינתה אותו לראשונה".
באוגוסט 2016, תומכי מונתזרי פרסמו באינטרנט הקלטת שמע מפגישה שהתקיימה ב-15 באוגוסט 1988. בהקלטה נשמע מונתזרי כשהוא נפגש עם ארבעה מחברי בית הדין השיפוטי המיוחד ובהם ראיסי ופורמוחמדי.
הוא כינה את חברי בית הדין "שופטי מוות", הזהיר כי הדבר "ייזכר בקרב פושעי ההיסטוריה", גינה את ההוצאות להורג ההמוניות וכינה אותן "הפשע הגדול ביותר שבוצע ברפובליקה האסלאמית מאז תחילת המהפכה".
משרד המודיעין (MOIS) הסיר את ההקלטה יום לאחר פרסומה.
לדברי HRW, אחמד, בנו של מונתזרי, פרסם את הקלטת, וכתוצאה מכך הוא הואשם ב"הפצת תעמולה נגד המערכת" וב"חשיפת תוכניות, סודות או החלטות הנוגעות למדיניות הפנים או החוץ של המדינה...
מאוחר יותר הוא נידון ל-21 שנות מאסר, אך גזר הדין הושעה בסופו של דבר.
למרות ניסיונותיהן של הרשויות האיראניות להסתיר את מעשי ההרג, משפחות ההרוגים ופעילים פוליטיים אחרים הודיעו על כך לקהילה הבין-לאומית.
בשנת 2012 הקימו משפחות הקורבנות והניצולים בית דין כדי לחקור את ההוצאות להורג.
מטרת בית הדין היא לחייב את ממשלת איראן לתת דין וחשבון על הפרות זכויות אדם.
הדיונים בבית המשפט נערכו תחילה בלונדון ולאחר מכן בארמון השלום בהאג.
באוגוסט 2016 דיבר פורמוחמדי על ההוצאות להורג בישיבת ממשלה בח'ורמאבאד שבמחוז לורסתאן.
הוא אמר כי "אנו גאים שיישמנו את צו האל לגבי מוג'אהדין".
שנה לאחר מכן, ב-2017, הגן גם המנהיג העליון עלי ח'אמנאי על ההוצאות להורג ואמר כי ההרוגים הם "טרוריסטים" ו"צבועים".
ממשלת איראן האשימה את מי שחוקרים את ההוצאות להורג ב"חשיפת סודות מדינה" ו"איום על הביטחון הלאומי".
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, ממשלת איראן מנהלת קמפיין מתמשך לדמוניזציה של הקורבנות, לעיוות עובדות ולהשתיק ניצולים, בני משפחה של קורבנות ומגיני זכויות אדם.
הידע הציבורי על ההוצאות להורג וגינוי נרחב "אילצו את הרפובליקה האסלאמית לעסוק בתרגיל תעמולה לבלימת נזקים".
פקידים שהיו מעורבים במעשי הרצח קיבלו לאחר מכן קידומים.
ההוצאות להורג בנירנברג התרחשו בשעות הבוקר המוקדמות של ה-16 באוקטובר 1946, זמן קצר לאחר סיום משפטי נירנברג.
עשרה מבכירי ההנהגה הפוליטית והצבאית של גרמניה הנאצית הוצאו להורג בתלייה: הנס פרנק, וילהלם פריק, אלפרד יודל, ארנסט קלטנברונר, וילהלם קייטל, יואכים פון ריבנטרופ, אלפרד רוזנברג, פריץ זאוקל, ארתור זייס-אינקווארט ויוליוס שטרייכר.
הרמן גרינג היה אמור להיתלות אף הוא באותו יום, אך התאבד באמצעות בליעת קפסולת אשלגן ציאניד בלילה שלפני כן.
מרטין בורמן נידון גם הוא למוות בהיעדרו; באותה תקופה מקום הימצאו לא היה ידוע, אולם מאז התברר כי נהרג בעת שניסה להימלט מברלין ב-2 במאי 1945.
לארוחתם האחרונה, הוגשו לנידונים נקניק, נקניקייה, סלט תפוחי אדמה ולחם שיפון, ולשתייה תה.
החל מהשעה 1:10 לפנות בוקר בערך, הובלו האסירים בזה אחר זה אל אולם ההוצאה להורג.
גזרי הדין בוצעו באולם ההתעמלות של בית הסוהר בנירנברג על ידי צבא ארצות הברית, בשיטת ההפלה התקנית.
במקום הוקמו שלושה גרדומים זמניים, צוות התליינים השתמש בשניים מהם לסירוגין, והשלישי נשמר כרזרבי.
המוציאים להורג היו הרס"ר ג'ון סי וודס ועוזרו, השוטר הצבאי .
השימוש בשיטת ההפלה התקנית גרם לכך שחלק מהנידונים לא מתו מיידית משבר בצוואר, אלא נחנקו למוות באיטיות.
על פי דיווחים שונים, חלק מההוצאות להורג נמשכו בין 14 ל־28 דקות.
הצבא האמריקני דחה את הטענות כי אורך החבל היה קצר מדי או כי הנידונים מתו מחנק ולא משבר בצוואר.
השמועות במקור טענו כי הגופות נלקחו למחנה דכאו לשריפה, אך בפועל נשרפו בקרמטוריום במינכן, ואפרן פוזר מעל נהר האיזר על מנת לא ליצור מקום עלייה לרגל לנאו נאצים.
כתב החדשות קינגסברי סמית' היה עד ראייה להוצאות להורג, ותיאר אותן בדיווח מפורט שהתפרסם בעיתונים ברחבי העולם, בליווי תצלומים.
+סדר הוצאות להורג מתוכנןסדר שם מילים אחרונות זמן המוות 1 הרמן גרינג לא ידוע לא ידוע 2 יואכים פון ריבנטרופ "האל יגן על גרמניה!
משאלתי האחרונה היא כי גרמניה תחזור לעצמה, ותסייע להבנה בין מזרח ומערב.
על פי מפקד כלא נירנברג, ברטון סי.
אנדרוס, רגע לפני שכוסו פניו לחש לכומר הלותרני של הכלא "נתראה שוב" 01:30 3 וילהלם קייטל "אני קורא לאל הכל יכול לרחם על העם הגרמני.
יותר משני מיליון חיילים גרמנים הלכו למותם למען המולדת לפניי.
אני הולך עכשיו בעקבות בניי - הכל למען גרמניה" 01:44 4 ארנסט קלטנברונר "אהבתי את עמי הגרמני ואת מולדתי בכל ליבי.
מילאתי את חובתי על פי חוקי עמי ואני מצטער שעמי הונהג הפעם על ידי אנשים שלא היו חיילים ושבוצעו פשעים שלא ידעתי עליהם.
גרמניה, בהצלחה" 01:52 5 אלפרד רוזנברג (כשנשאל אם יש לו מה לומר) "לא" 01:59 6 הנס פרנק "אני מודה על הטיפול האנושי שקיבלתי בשבי, ומבקש מהאל שיקבלני ברחמים" 02:08 7 וילהלם פריק "תחי גרמניה הנצחית" 02:20 8 יוליוס שטרייכר "אדל, אשתי היקרה."
דווח כי אמר גם: "הבולשביקים יתלו גם אותך יום אחד"
לפי דניס בארק ודייוויד גרס, אמר: "הייל היטלר!
עכשיו אני הולך אל האלוהים.
הבולשביקים יום אחד יתלו את כולכם" לא ידוע 9 פריץ זאוקל "אני מת חף מפשע.
אלוהים שמור על גרמניה ותהפוך את גרמניה לגדולה שוב.
אלוהים שמור על משפחתי" 02:40 10 אלפרד יודל "ברכותיי לך, גרמניה שלי" 02:50 11 ארתור זייס-אינקווארט "אני מקווה שהוצאה להורג זו תסמן את המעשה האחרון בטרגדיה של מלחמת העולם השנייה ושהלקח שנלמד ממלחמה זו יהיה ששלום והבנה צריכים לשרור בין עמים.
ההוכחה האונטולוגית של גדל היא טיעון לוגי פורמלי לקיומו של האלוהים, אשר נוסח על ידי המתמטיקאי והלוגיקן קורט גדל.
הוכחה זו מהווה חוליה בשרשרת שתחילתה בטיעון האונטולוגי של אנסלם מקנטרברי (המאה ה-11), המשכה בשיפורים של רנה דקארט (המאה ה-17) והיא הורחבה משמעותית על ידי גוטפריד לייבניץ (המאה ה-18), שאת גרסתו גדל חקר וניסה להבהיר באמצעות כלים לוגיים מודרניים.
גדל נמנע מלפרסם את ההוכחה במהלך חייו מחשש שיחשבו שהוא מאמין דתי אדוק, בעוד שהוא ראה בכך מחקר לוגי גרידא המבקש לבחון אם מערכת אקסיומטית קלאסית יכולה להוביל למסקנה כזו.
ההוכחה האונטולוגית של גדל נשענת על מסורת פילוסופית ארוכה.
הטיעון המקורי של אנסלם גרס כי "אלוהים, מעצם הגדרתו כישות שאין גדולה ממנה, חייב להתקיים במציאות ולא רק בהבנה, שכן קיום במציאות גדול יותר מקיום בהבנה בלבד".
לייבניץ, במאה ה-18, זיהה חסר בטיעונים של קודמיו וטען כי עליהם להראות תחילה כי מושג ה"ישות המושלמת ביותר" הוא מושג עקבי ואפשרי.
גדל, שהושפע עמוקות מלייבניץ, ביקש להפוך את הטיעון לפורמלי לחלוטין תוך שימוש בלוגיקה מודאלית מסדר גבוה.
מעבר לעבודתו הלוגית-פילוסופית, גדל עסק רבות גם בפיזיקה ותורת היחסות, שם הציע מודלים קוסמולוגיים של "יקום מסתובב".
"ניסוי הטיל" המחשבתי והקשר לקוסמולוגיה
בהקשר של עבודתו הקוסמולוגית (ולא ישירות בתוך ההוכחה האונטולוגית הלוגית), גדל הציע מודל פיזיקלי המאפשר מסע בזמן.
הוא העריך כי באמצעות "סבב בתוך ספינת טיל (rocket ship) במסלול רחב מספיק", ניתן להגיע לכל אזור בעבר, בהווה או בעתיד.
גדל אף ביצע הערכה גסה של המהירות הנדרשת לטיל כזה ושל כמות הדלק הדרושה למסע.
ניסוי מחשבתי זה נועד להראות כי מבנה הזמן והמרחב ביקום מאפשר פתרונות שבהם הזמן מאבד את כיוונו הייחודי, דבר המעניק לזמן אופי "גאומטרי" בדומה למרחב.
אף שזהו מחקר פיזיקלי, הוא משקף את גישתו הכוללת של גדל לחיפוש אחר אמיתות אובייקטיביות במערכות פורמליות, בין אם בלוגיקה ובין אם בפיזיקה.
ההוכחה מבוססת על הגדרת "תכונות חיוביות" (positive properties).
גדל אינו מגדיר מהי תכונה חיובית באופן מהותי, אלא קובע מערכת אקסיומות עבורן.
אקסיומה 1: עבור כל תכונה, או שהיא חיובית או ששלילתה חיובית, אך לא שתיהן (כלומר ).
אקסיומה 2: תכונה הנובעת בהכרח מתכונה חיובית היא בעצמה חיובית.
הגדרה 1 (דמוי-אל): ישות היא "דמוית-אל" (God-like) אם ורק אם היא מחזיקה בכל התכונות החיוביות.
אקסיומה 3: התכונה של להיות דמוי-אל היא חיובית בעצמה.
אקסיומה 4: תכונה חיובית היא חיובית באופן הכרחי.
הגדרה 2 (מהות): תכונה היא המהות (Essence) של אם מחזיק ב-, ו- גוררת בהכרח את כל שאר התכונות של .
הגדרה 3 (קיום הכרחי): ישות קיימת באופן הכרחי אם כל מהות שלה ממומשת בהכרח (כלומר, קיימת בכל עולם אפשרי).
אקסיומה 5: קיום הכרחי הוא תכונה חיובית.
משפט 1: כל תכונה חיובית היא עקבית לוגית (כלומר, ייתכן שיש ישות המחזיקה בה).
משפט 2: אם ישות היא דמוית-אל, אזי התכונה של להיות דמוית-אל היא המהות של אותה ישות.
משפט 3: בהכרח, קיימת ישות דמוית-אל.
הביקורת המפורסמת ביותר על ההוכחה הועלתה על ידי ג'ורדן הווארד סובל, אשר הראה כי האקסיומות של גדל חזקות מדי ומובילות למה שמכונה קריסה מודאלית (Modal Collapse).
סובל הוכיח כי במערכת של גדל, כל טענה שהיא אמת היא בהכרח אמת ().
המשמעות הפילוסופית של קריסה זו היא ביטול האפשרות של בחירה חופשית או מקרים של "מקריות" (contingency) בעולם, שכן הכל הופך להכרחי.
קריסה זו נובעת מהשילוב של אקסיומה 1 (הקובעת שכל אמת היא תכונה חיובית במובן מסוים) והגדרת ה"אל" כמי שמחזיק בכל התכונות הללו.
הפילוסוף הציע גרסה מתוקנת להוכחה המנסה להתחמק מהקריסה המודאלית.
אנדרסון שינה את הגדרת ה"מהות" ואת הגדרת הישות הדמוית-אל, כך שהיא מחזיקה בתכונות חיוביות באופן הכרחי בלבד, ולא בכל תכונה חיובית שהיא.
תיקונים אלו הופכים את המערכת לעקבית עם קיומן של אמיתות מקריות, ובכך "מצילים" את ההוכחה מהביקורת של סובל.
בשנים האחרונות, התקדמות בתחום הבינה המלאכותית ומוכיחי משפטים ממוחשבים אפשרה לאמת את ההוכחה של גדל באופן אוטומטי.
החוקרים כריסטוף בנצמילר וברונו וולצנלוגל פלאו השתמשו במוכיחי משפטים מסדר גבוה כגון LEO-II ו-Satallax כדי לאמת את השרשרת הלוגית של גדל (בגרסת דנה סקוט).
המחשב אישר כי המסקנה "בהכרח קיים אל" אכן נובעת מהאקסיומות, אך גם אימת את טענת הקריסה המודאלית של סובל.
בנוסף, המחשב גילה כי הלוגיקה המודאלית KB מספיקה להוכחה, ואין צורך במערכת החזקה יותר S5, כפי שחשבו בעבר.
ההוכחה האונטולוגית של גדל מייצגת ניסיון נועז לגשר בין מטפיזיקה לבין דיוק מתמטי קר.
בעוד שהאקסיומות עצמן נותרות שנויות במחלוקת פילוסופית, המבנה הלוגי של ההוכחה נמצא תקף ואף הוכח ככזה על ידי מערכות חישוביות מודרניות.
גדל עצמו ראה בעולם המושגים המתמטיים ישויות אובייקטיביות הקיימות ללא תלות בבני האדם, וגישתו זו ("פלאטוניזם") היא שעמדה בבסיס אמונתו כי ניתן להוכיח אמיתות רוחניות באמצעים לוגיים.
ההון האנושי בהייטק הישראלי מתייחס לשכבת יזמים, מדענים, מנהלים ואנשי הון סיכון שהיוו את התשתית האנושית והניהולית להתפתחות תעשיית ההיי-טק בישראל.
שכבה זו פועלת בממשק שבין האקדמיה, מערכת הביטחון הישראלית והשוק הגלובלי, ונחשבת לאחד הגורמים המרכזיים לביסוס מעמדה של ישראל כמרכז חדשנות בינלאומי, המכונה לעיתים "סטארט-אפ ניישן".
מחקרים כלכליים וניתוחי מדיניות מצביעים על כך שההון האנושי בהייטק הישראלי נוצר משילוב של מספר מרכיבים מרכזיים:
הכשרה צבאית־טכנולוגית ביחידות כגון יחידה 8200 וממר"ם, המספקות ניסיון מוקדם בפיתוח מערכות מורכבות ובניהול פרויקטים.
הכשרה אקדמית באוניברסיטאות ובמכללות להנדסה, ובכלל זה שילוב מסגרות צבאיות ואקדמיות בתוכניות כגון העתודה האקדמית ותוכנית תלפיות.
תרבות ארגונית לא־היררכית המאופיינת בישירות, יוזמה אישית ונטייה לפתרון בעיות מהיר.
רשתות קשרים צפופות בין בוגרי יחידות טכנולוגיות, מוסדות אקדמיים ויזמים, בעיקר באזור סיליקון ואדי.
התפתחות ההון האנושי בהייטק הישראלי התרחשה במספר שלבים מרכזיים:
שנות ה־70 וה־80 – שלב התשתיות: הקמת מרכזי מחקר ופיתוח של חברות רב־לאומיות כגון אינטל, מוטורולה וIBM, לצד התרחבות התעשיות הביטחוניות, ויצירת שכבה ראשונה של מהנדסים ומנהלים בעלי ניסיון תעשייתי.
שנות ה־90 – שלב הפריצה היזמית: הקמת חברות טכנולוגיה ישראליות עצמאיות, התרחבות תחום התוכנה והנפקות בנאסד"ק.
בתקופה זו פעלו חברות כגון צ'ק פוינט ומיראביליס (מפתחת ICQ).
המאה ה־21 – שלב הסקייל־אפ: מעבר לבניית חברות טכנולוגיה גדולות הפועלות בשווקים גלובליים, והתרחבות תחומים כגון סייבר, בינה מלאכותית ומחשוב ענן.
על פי נתוני רשות החדשנות, ענף ההייטק אחראי לכ־18% מהתוצר בישראל (נתוני 2023), אך במקביל נטען כי הוא תורם להיווצרות "כלכלה דואלית" המתאפיינת בפערי שכר משמעותיים בין עובדי הענף לשאר המשק.
בנוסף, הועלתה ביקורת בנוגע לתת־ייצוג של נשים, ערביי ישראל ותושבי פריפריה בתעשייה.
הייבס () היא להקת גראז' רוק שוודית.
הלהקה הוקמה ב-1993 בפאגרסטה שבשוודיה והוציאה ב-1996 את EP הבכורה שלה, .
שנה לאחר מכן, ב-1997, הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Barely Legal.
חברי הלהקה נוהגים ללבוש חליפות תואמות שחורות-לבנות בהופעותיהם.
ב-17 ביוני 2014 הופיעו ההייבס בישראל, במסגרת פסטיבל רוקנרולר הראשון באצטדיון בלומפילד בתל אביב.
ההיכל (או הקודש) היה חדר בבית המקדש ועמד בין הדביר (או "קודש הקודשים") לאולם.
בהיכל ניצבו מזבח הקטורת, שולחן לחם הפנים והמנורה.
בבתי המקדש אורכו של ההיכל היה 40 אמות ורוחבו 20 אמות.
בין ההיכל, שהוגדר כ'קודש', ובין הדביר, שהוגדר 'קודש קודשים', הייתה מחיצה.
בין ההיכל לאולם היו זוג דלתות מוזהבות, שנפתחו כלפי פנים.
ההיכל הכיל את רוב כלי הקודש העיקריים:
בדרומו הייתה המנורה - כלי המאור של המקדש; המנורה הודלקה בכל יום בשעת בין הערביים ודלקה עד הבוקר.
בצפונו היה השולחן - עליו היה מונח לחם הפנים, שהוחלף בכל שבת.
באמצעו, אך משוך קמעה לכיוון מזרח, היה מזבח הזהב - עליו היו מקטרים את הקטורת, ומזים עליו מהחטאות הפנימיות.
בבתי הכנסת של העת העתיקה הייתה "תיבה" ששימשה כמקום אחסון לחפצי הקודש: ספרי התורה, שופר, לעיתים אפוד וכדומה.
במשנה נכללה התיבה בתוך רשימת הציוד הקבוע של בית הכנסת.
בתלמוד נזכרים גם "דלוקסמא ו"קמטרא", שגם הן היו תיבות אחסון לאותה מטרה.
התיבה הייתה עשויה מעץ, וניצבה על רגליים.
פתח התיבה היה מלמעלה או מהצד, כאשר המכסה הורכב על גבי ציר.
על התיבה הונח כיסוי בד, כאשר פנים התיבה היה מרופד במטפחות.
בציור קיר בבית הכנסת בדורה אירופוס שבסוריה משנת 245/246 לספירה, נראית התיבה על יד דמותו של משה הקוראת בתורה.
התיבה דומה ל"קיבוטוס", רהיט יווני שמקורו במצרים, ושימש בעת העתיקה לאחסון בגדים, כלים, מגילות וחפצים יקרים.
גובהה 50-60 ס"מ, והיא ניצבת על ארבע רגליים.
התיבה מלבנית, בעלת מנעול, כאשר בציור הקיר בבית הכנסת הייתה מכוסה במטפחת אדומה.
יש גם אזכור יחידאי במשנה) נזכר חפץ נוסף לתוכו הכניסו את ספר התורה.
ניתן לזהות את התיק עם חפץ הידוע לנו מן הספרות והאמנות הקלאסית, ושמו capsa.
ה"קפסה" הייתה עשויה מעץ קל, ממתכת או משנהב, גובהה 30-40 ס"מ, והיא בנויה בצורת גליל.
בתוך ה"קפסה" היה נהוג לאחסן חפצים שונים, ובכלל זה מגילות.
בתיאורים חזותיים רבים (פיסול, ציור) נראה איש בעל מעמד הנושא קפסה, כאשר רצועת הנשיאה התלויה עליה מצביעה על זהותה כ"קפסה" המובילה מגילה.
ניוד ספר התורה התבצע בעזרת התיבה, ובמקרים מסוימים (למשל, כשיש צורך לניוד מהיר) באמצעות התיק.
יהודי ארצות האסלאם ממשיכים לאחסן את ספר התורה בתוך תיק זה עד היום.
התפתחות בתי הכנסת בעת העתיקה
שרידי בתי כנסת גליליים קדומים מראשית המאה השלישית לספירה נמצאו בכפר נחום, כפר ברעם, מירון, כורזים, גוש חלב ועוד.
בתי כנסת אלה מאופיינים בכך שהחזית פנתה לעבר ירושלים.
בקיר הקודש, שהיה החזית, היה פתח מרכזי בעל הדר וחשיבות, אשר מעברו נשקף הנוף לקודש, לירושלים.
שני פתחים אגפיים שמשו לכניסת הציבור.
בבתי כנסת אלו לא נמצאו שרידים היכולים להעיד על מקום קבע לאחסון ספרי תורה.
החל מהמאה השלישית והרביעית לספירה הקיר הפונה לירושלים הולך ומתקבע כמוקד בית הכנסת.
בתי כנסת שבהם החזיתות היו בכיוון ירושלים, כמו אלו שבגליל, שינו את כיוונם.
הכניסה לבית הכנסת עברה להיות מול קיר הקודש.
בנוסף, אנו מוצאים גומחה קבועה בקיר הקודש, ופני המתפללים מכוונים כלפיה.
כל צורת הישיבה אורגנה בהתאם.
התפתחות זו מתוארת בתוספתא (מגילה ג: כא):
ה"קודש" המצוין הוא המקום הקדוש, שפונה לעבר ירושלים.
במקום בו, כאמור, הונחו או נשמרו ספרי התורה.
דוגמה לכך ניתן לראות בבית הכנסת שבבית שערים, כאשר במחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה אולם-הכניסה נמצא בקיר הפונה לירושלים, ובחזית נמצאו שלושה פתחים.
לא נמצאו סימנים המעידים על מקום קבוע להנחת ספרי התורה.
במאה הרביעית חלו שינויים בבית הכנסת בדמות גומחה שנקבעה בקיר הפונה לירושלים.
לצורך כך נסתם הפתח המרכזי בקיר זה.
ההימור של פסקל (במקור נקרא הימור הפתאים של פסקל) הוא ניסוי מחשבתי אשר הגה המתמטיקאי בלז פסקל להוכחת כדאיות האמונה באל (תאיזם).
גרסה קדומה של הטיעון מופיעה בספרו של ההאפולוגטיקן הנוצרי ארנוביוס, "נגד העמים", וכיום הוא בשימוש מצד מתנגדי האתאיזם, אנשים הפועלים להחזרה בתשובה ומטיפים דתיים רבים מדתות שונות.
אחת מתרומותיו החשובות של פסקל למתמטיקה הייתה הנחת יסודות לתורת ההסתברות.
דרך מחשבה זו מתבטאת בניסוי המחשבה אשר בוחן את שאלת האמונה כהימור.
פסקל מציע ניתוח סיכון-תועלת להסתברות קיומו של האל לעומת אי קיומו ביחס לתגמול או לעונש.
ניסוי המחשבה מיועד לחזק את המאמין בטיעון רציונלי ולא כנגד האתאיזם כפי שלעיתים נתפס.
פסקל מניח כי קיים סיכוי חיובי (גדול מאפס) לכך שהאל קיים.
אם האל אכן קיים והאדם מאמין בו, הרי שיזכה לעושר נצחי בגן עדן.
בעוד שאם אינו מאמין הרי שיענש לנצח בגיהנום.
פסקל ייחס לתוצאות אלה ערך אינסופי, חיובי במקרה הראשון ושלילי במקרה השני.
לעומת זאת אם האל אינו קיים והאדם מאמין בקיומו, ההפסד שלו מאמונת השווא הוא לדעת פסקל זניח, ואם אינו מאמין הרווח גם הוא זניח, משום שממילא חיי האדם סופיים ובמותו יחדל מלהרגיש.
מכאן, לפי פסקל, נובע שאמונה באל היא ההחלטה הרציונלית היחידה, משום שעשויה להביא לתועלת אינסופית, בעוד שההחלטה שלא להאמין עלולה לגרום להפסד אינסופי.
בחישוב התוחלת, ערך ההחלטה להאמין הוא אינסוף משום שהרווח האינסופי, כשהוא מוכפל בכל הסתברות חיובית, שווה לאינסוף, בעוד שערך ההחלטה שלא להאמין הוא מינוס אינסוף.
עלו ביקורות שונות נגד הטיעון של פסקל: