tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו, אלכסנדר הגדול, ניצל את גל ההתלהבות שהיה נפוץ בתקופתו ותקף את האימפריה הפרסית בשנת 334 לפנה"ס.
בתוך שנים מעטות הצליח אלכסנדר הגדול לכבוש את כל האימפריה הפרסית, ואף המשיך את מסעות כיבושיו עד הודו.
למרות מותו בשנת 323 לפנה"ס, והוא בן 32 בלבד, הצליח אלכסנדר הגדול לכונן בכוח חזונו תרבות משותפת בין היוונים והמוקדונים מחד, והפרסים והעמים המקומיים שהרכיבו את האימפריה הפרסית מאידך.
הוא הצליח להתגבר אחרי מאבקים קשים על הרתיעה האתנוצנטרית שאפיינה את היוונים, ושילב בכוח את הפרסים במנגנון השלטון.
למרות מותו והתפרקות האימפריה, נותר השילוב בין המזרח למערב עובדה קיימת בשטח.
אף שהיוונים נרתעו משילוב זה וראו בפרסים וביתר העמים שאכלסו את האימפריה הפרסית הכבושה "ברברים", לא נותרה להם ברירה, והתרבות המשולבת של יוון ובני המקום קרמה עור וגידים.
כך אפשר אלכסנדר הגדול בפועלו הרב את קיומו של דף חדש בתולדות האנושות הלא הוא התקופה ההלניסטית.
העולם ההלניסטי נוצר כתוצאה מהקולוניזציה היוונית וממסע כיבושיו של אלכסנדר הגדול.
במזרח הגיע בתוך יבשת אסיה עד הודו, במערב עד אזור פרובאנס של ימינו, בצפון לאזור חצי האי קרים, ובדרום כלל את מצרים וחלקים גדולים מלוב.
הישויות המדיניות העיקריות הוקמו על ידי הדיאדוכים, שהיו רובם ככולם קצינים בכירים בצבאו של אלכסנדר הגדול.
הדיאדוכים נלחמו אלו באלו במשך עשרות שנים בעימות הידוע בשם מלחמות הדיאדוכים.
הם הורישו את הסכסוך לצאצאיהם שהמשיכו בו עד שקיעת העולם ההלניסטי ועלייתה של האימפריה הרומית.
לממלכות ולישויות המדיניות שהרכיבו עולם זה היו מאפיינים שונים, לעיתים הפוכים זה לזה, אך כולם היו נאמנים לתרבות ההלניסטית, אם כי מאפייניה היווניים היו חזקים יותר בארצות שנמצאו קרוב לחופיו המזרחיים של הים התיכון, והשפעתה של תרבות זו הלכה והצטמצמה בשטחים מרוחקים מהאזור הים תיכוני.
הגיוון המדיני והחברתי-כלכלי היה רב.
מערי מדינה שהמשיכו את המסורת של יוון הקלאסית וכללו מוסדות דמוקרטיים וטיראניה, דרך ליגות מקומיות של מספר ערים או אזורים גאוגרפיים דוגמת הליגה האיטולית ביוון עצמה, עד מדינות גדולות כדוגמת מצרים התלמיית והממלכה הסלאוקית שהתאפיינו במשטר מלוכני.
דיאדוכים (מיוונית: "Διάδοχοι", "התופסים מקומו של אחר") הוא הכינוי שניתן ליורשיו של אלכסנדר הגדול מקרב קרובי משפחתו, שריו ומצביאיו, שחילקו ביניהם, לאחר מותו בשנת 323 לפנה"ס, את האימפריה שיצר.
מותו הפתאומי של אלכסנדר בבבל הותיר את האימפריה שבנה ללא שליט או יורש עצר מוצהר.
יורשיו הטבעיים של אלכסנדר, אחיו למחצה פיליפוס ארהידאוס ובנו העולל אלכסנדר הרביעי, הוכרזו כמלכים על ידי הצבא המוקדוני, אולם הם היו נטולי כל סמכות ממשית.
פרדיקס מונה לעוצר, אך סמכותו הייתה בעיקר חוקתית ולא מעשית.
בנוסף לכך דיאדוכים אחדים, דוגמת פרדיקס העוצר, ניסו לשמור על אחדות האימפריה, אך אחרים, בהם הדיאדוכים החזקים ביותר שאפו לחתוך לעצמם נתח מהירושה של אלכסנדר ומרדו בשלטון המרכזי.
המלחמות בין הדיאדוכים נמשכו כשני דורות (323–275 לפנה"ס).
בסופם, דיאדוכים רבים וצאצאיהם, כולל משפחתו של אלכסנדר הגדול, הושמדו ואחרים הקימו ממלכות עצמאיות.
טוענים נוספים צמחו לכתרו של אלכסנדר בשנים אלו, מקרב בניהם של הדיאדוכים ומקרב הצבא המוקדוני, אישים כגון אאומנס, סלאוקוס הראשון, פוליפרכון, קסנדרוס ודמטריוס פוליורקטס.
במהלך השלב הראשון של מלחמות אלה, שנמשך עד שנת 301 לפנה"ס, היו דיאדוכים שניסו לתפוס את השלטון על כל האימפריה של אלכסנדר ועל כל העולם ההלניסטי או לכל הפחות לזכות בהגמוניה בקרב הדיאדוכים.
301 לפנה"ס הייתה שנת מפנה ביחסים שבין הדיאדוכים השונים.
קרב איפסוס שנערך בין אנטיגונוס מונופתלמוס לכוחותיהם המשותפים של ליסימכוס וסלאוקוס (תלמי שהיה בברית עם ליסימכוס וסלאוקוס לא הספיק להגיע לקרב) הסתיים בתבוסתו של הראשון.
קרב זה סמן את סיום המאבק על השליטה המלאה בכל העולם ההלניסטי.
הממלכה האדירה של אלכסנדר התחלקה בין 4 דיאדוכים שונים: תלמי, סלאוקוס, ליסימכוס וקסנדרוס שהחלו לגבש ממלכות הלניסטיות חדשות ונפרדות, ובכך למעשה ויתרו על שאיפותיהם להשתלט על האימפריה בשלמותה.
בשלב השני שנמשך עד קרב קורופדיום (281 לפנה"ס) שככו מרבית המלחמות ורק המצב במוקדון וביוון נותר עדיין בסימן שאלה.
ייצוב השלטון בבלקן לקח עוד כמה שנים, ובשנת 275 הצליח אנטיגונוס השני גונאטס להשתלט על מוקדון.
הדיאדוכים עיצבו מחדש את פניו של העולם ההלניסטי, ויצרו סדר פוליטי ומדיני חדש על חורבותיה של ממלכת אלכסנדר הגדול.
יורשיהם של הדיאדוכים גיבשו את שלטונם בשלוש ממלכות עיקריות: שושלת תלמי במצרים, ארץ ישראל, דרום קוילה-סוריה וקפריסין; בית סלאוקוס באסיה הקטנה, סוריה פרס ומסופוטמיה ותוככי אסיה; והשושלת האנטיגונידית במוקדון.
תקופת שגשוג החלה עם סיום מלחמות הדיאדוכים והדיפת הפלישה הקלטית שאיימה על יוון ועל אסיה הקטנה במחצית הראשונה של המאה ה-3 לפנה"ס.
למרות שהמלחמות הגדולות שככו, נמשכו מאבקים מרים בין הממלכות שנוסדו.
לעיתים עימותים, דוגמת המלחמות הקואלו-סוריות לאורך מאות בשנים.
בנוסף לכך, מתחים פנימיים בין מהגרים ממוצא יווני ומוקדוני והאוכלוסיות הילידיות הובילו לא אחת למרידות ואף לניתוק שטחים רבים מגוף הארצות ההלניסטיות.
מבחינה כלכלית שגשגו המדינות ההלניסטיות.
מסחר מפותח, חקלאות פורחת, אקלים נח והעדר אויבים חזקים אפשרו את הפריחה הכלכלית.
השליטים העשירים, במיוחד מלכי תלמי, אך גם פרגמון ובמידה קטנה יותר סלאוקים ומוקדונים, שמשאביהם הכלכליים היו מוגבלים יותר, מימנו ביד נדיבה מפעלי תרבות שונים.
ההישגים ההלניסטים בפיסול ובאדריכלות משתווים להישגים של האמנים המודרניים.
גם המדע נהנה מתמיכה ממשלתית נדיבה מאוד וההתקדמות המדעית שלא הייתה לה אח ורע באזור הים התיכון הייתה אחד המאפיינים של התקופה.
ההתקדמות המדעית והפריחה האמנותית לא נעצרו עם סיום התקופה ההלניסטית והכיבוש הרומי.
משכילים יוונים ואמנים יוונים המשיכו את המורשת ההלניסטית גם תחת השלטון הרומי.
בתחום הפנים היו לכל מדינה הישגים וקשיים משלה, המתאימים לאופי המיוחד שלה.
מדינות דוגמת פרגמון ומצרים שהרכבן התרבותי-אתני היה אחיד פחות או יותר, נהנו מיציבות יחסית.
מצרים סבלה ממספר מרידות, אך אלה באו רק אחרי התרופפות אחיזתו של השלטון המרכזי בפנים הארץ.
הממלכה הסלאוקית לעומת זאת, בגלל גודלה העצום הורכבה מעמים שונים ששאפו לעצמאות או לפחות לאוטונומיה.
יתרה מכך, בגלל גודל הממלכה ואמצעי התחבורה הנחותים של ימי קדם, התקשה השלטון המרכזי להטיל את מרותו על חלקיה המרוחקים של הממלכה.
השליטים נאלצו להחזיק כוחות צבא רבים בחילות מצב המפוזרים לאורך המדינה.
קאטויקיות, מושבות צבאיות, של יוצאי צבא וצאצאיהם הקלו את העומס מהצבא המלכותי, אך בכל זאת נשא הנ"ל באחריות על הנעשה בממלכה, מה שדילל את משאבי הממלכה.
בגלל מיקומה הפרוץ יחסית הייתה הממלכה נתונה בסכנת פלישה מצד עמים ברברים, ואף מפלישה מגבולה הדרומית מצדה של הממלכה התלמיית החזקה.
גם מוקדון ניצבה לפני בעיות דומות לאלה של הממלכה הסלאוקית, אך בקנה מידה קטן יותר.
השושלת האנטיגונידית שהשתלטה על מוקדון הצליחה לכונן שלטון יציב ובמשך המאה ה-3 ערכה מספר פלישות ומסעות מלחמה ליוון והצליחה בסופו של דבר להדביר את שאריות העצמאות היוונית, למרות העזרה שהגישו לה מלכים הלניסטים יריבים, בעיקר בית תלמי.
לקראת סוף המאה ה-3 לפנה"ס הייתה מוקדון שוב, כבימיו של פיליפוס השני לפני 150 שנה, הכוח הדומיננטי באזור.
פיליפוס החמישי, מלך מוקדון, התערב לצדה של קרתגו במלחמה הפונית השנייה (218–202 לפנה"ס).
עימות בשם המלחמה המוקדונית הראשונה (214–205 לפנה"ס) פרץ בינו לרפובליקה הרומית והסתיים ללא הכרעה, אך הרומאים נטרו לו טינה והכריזו מלחמה שנים אחדות אחרי חתימת הסכם השלום.
העימות החדש, המלחמה המוקדונית השנייה (200–197 לפנה"ס) הסתיים באסון לממלכת מוקדון.
כוחותיה לא עמדו לה נגד הלגיונות הרומאים הממושמעים.
תוך שנים אחדות הביסו הרומאים את פיליפוס וכפו עליו תנאי שלום קשים ששברו את הגב הכלכלי של ממלכת מוקדון.
מרידות מוקדוניות הניעו את רומא לפלוש עוד כמה פעמים לשטחה ולבסוף המדינה פורקה ושטחיה חולקו בין כמה פרובינקיות רומיות.
האירועים של תחילת המאה ה-2 לפנה"ס היו אות פתיחה למגמת ההתפשטות הרומית למזרח.
היא נמשכה ללא תוכנית אב מסודרת, אך עם מגמה ברורה של השתלטות רומית על כל האגן המזרחי של הים התיכון והסתיימה במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס בימיו של אוגוסטוס.
הממלכות ההלניסטיות שהיו מופרדות ומסוכסכות אחת עם השנייה לא הגישו עזרה לממלכות שהותקפו על ידי רומא ואפילו כרתו בריתות עם רומא נגד ממלכות הלניסטיות בגלל סכסוכים ישנים שהיו להם איתן.
לא כל הממלכות נכנעו אחרי פלישה צבאית.
אטלוס השלישי, מלכה האחרון של פרגמון, הוריש את השלטון במדינתו לרפובליקה הרומית וכך גם מלכי תלמי.
היו להם סיבות שונות לעשות כן.
המתחים הפנימיים בתוך הממלכה, הקושי של השלטון המרכזי למשול ולחץ רומי הם אלה שהביאו למעשה זה.
האימפריה הסלאוקית שהובסה במלחמת אנטיוכוס (192–188 לפנה"ס) נאלצה לחתום על שלום אפאמיאה שבמסגרתו נאלצו לשלם לרומא פיצויים בסך של 15,000 כיכרות (סכום עתק בעולם העתיק).
התבוסה ואובדן היוקרה יחד עם העול הכלכלי הכבד היו הגורם החשוב למרידות שהרעידו את האימפריה הסלאוקית במאה ה-2 לפנה"ס.
הממלכה ניסתה להתמודד עם הבעיה, אך קרסה תחת הנטל ואבדה את מעמדה ככוח הדומיננטי בחלקו הצפון-מזרחי של המזרח התיכון.
פומפיוס כבש את מה שנותר ממנה במסע מלחמה לא קשה שערך באזור באמצע המאה ה-1 לפנה"ס.
היו כמה סיבות לנפילתן של הממלכות ההלניסטיות.
הממלכות בעלות מרכיב יווני אתני גדול דוגמת מוקדון נלחמו בעוז על עצמאותן והרומים נלחמו בה כ-50 שנה לפני שהוכרעה סופית.
אחרות, דוגמת הממלכה הסלאוקית היו מורכבות מפסיפס של עמים שונים שלא היה קשר אמיתי ביניהם זולת טובות הנאה שקיבלו מהשלטונות.
ברגע שהשלטון ספג מכה אנושה, שאפו המרכיבים השונים של הממלכה הסלאוקית להתנתק ממנה.
נוסף לכך חוסר יציבות פוליטית, שבא לידי ביטוי במאבק מר ואכזר עד כדי מלחמת אזרחים על כס המלוכה, שאפיין את סופן של הממלכה הסלאוקית והתלמיית.
התבוסה במלחמה נגד רומא הייתה רק המכה שפרעה את הסדק במבנה העדין של הממלכה הסלאוקית, והיא קרסה מעצמה.
במצרים התלמיית, הוריש תלמי התשיעי את מצרים לרומא, למרות זאת, שושלת תלמי המשיכה להתקיים כמדינת חסות של רומא.
תלמי השנים עשר שמלך אחריו שילם סכום כסף גדול כשוחד כדי ששלטונו יוכר.
יורשתו הייתה קלאופטרה השביעית שעשתה מאמצים גדולים לשמור על הממלכה.
עם התאבדותה בשנת 30 לפנה"ס, תמה התקופה ההלניסטית.
מגמת ההתפשטות הרומית במזרח נמשכה עד סוף ימיה של הרפובליקה הרומית ואף המשיכה בתקופת הקיסרות.
גם האימפריה הביזנטית, היורשת של רומא באזור זה של העולם ירשה את העימות בין רומא למזרח.
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה עם כיבושה בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 332 לפנה"ס, והסתיימה בשנת 37 לפנה"ס, כשאז החלה בה התקופה הרומית.
במהלך תקופה זו נשלטה ארץ ישראל בידי הממלכות ההלניסטיות של מצרים התלמיית והממלכה הסלאוקית, ובמשך כ-80 שנה הייתה תחת עצמאות יהודית של הממלכה החשמונאית.
בתקופה זו התפשטה בה תופעת ההתייוונות בקרב היהודים בארץ ישראל.
מוצאם של השליטים ההלניסטים היה יווני-מוקדוני, אולם במרוצת הזמן גיבשו שליטים אלה אופי מזרחי שהתבטא, בין השאר, בעקרונות הבאים:
המלך נחשב לראש ועליון, אשר חוקיו ותקנותיו מחייבים כל פרט בממלכה.
המלך והממלכה נתפשו כאחדות אחת ועל כן קרקעות הממלכה והנכסים בכלל שייכים למלך.
המלכים ההלניסטיים השתלטו גם על נכסי המקדשים וחילקו מתנות קרקעיות לכל מי שתמך בהם.
מכוח האבסולוטיזם נבעה סמכות ההתערבות של המלך בכל הנוגע והמתרחש בשטח מלכותו.
המלוכה קיבלה קדושה מיוחדת והמלך נחשב לאל.
כתוצאה מכך כל חוקיו מקודשים והוא תובע מנתיניו ציות מוחלט ואף פולחן אישי לכבודו.
האלהת המלך, המציאה לשליטים את הצידוק לעצם שלטונם.
באופן זה נוצרה גם הגנה טובה מפני ניסיונות מרידה והשתלטות – לא שלא היו כאלה – המורד במלך זוהה כמורד באלוהות.
המלך הקיף עצמו בעוזרים וביועצים מקרב האצולה.
אלה השתייכו למועצה מלכותית, כל אחד מהם היה אחראי לתחום רחב בניהול ענייני הממלכה.
בית המלוכה הפעיל מנגנון מורכב של פקידים מומחים בתחומים שונים כמו כלכלה, צבא, דת ותרבות.
המלך עמד בראש הפירמידה ומתחתיו מאות רבות של פקידים, אנשי מקצוע בכירים וזוטרים, אשר עסקו בנושאים שונים כמו גביית מיסים, פיקוח על המסחר, ניהול מקדשים ועוד.
למערכת כזו קוראים בשם בירוקרטיה.
בתקופה ההלניסטית מתפתח מושג שנקרא בשם "טיכה" (tyche).
משמעו גורל מחד והכוונה (השגחה) אלוהית מאידך.
הביטוי נפוץ בשעה שהתמסד פולחן השליט במזרח ההלניסטי.
מייסדי הממלכות ההלניסטיות, הדיאדוכים, ייחסו לטיכה את הגשמת חזונם הפוליטי.
תפקיד חשוב ומשמעותי בהתפתחות התרבות ההלניסטית ובהפצתה מילאו הערים היווניות, כשלוש מאות וחמישים במספר, שנוסדו ברחבי הממלכות ההלניסטיות.
הפוליס ההלניסטית הייתה למעשה כור ההיתוך של התרבות ההלניסטית.
מדובר בפועל יוצא של מדיניות המלכים ההלניסטיים לעודד גלי הגירה של יוונים.
הללו קיבלו נחלות קרקעיות ושורה של פריבילגיות, ועם הזמן קמו ערים במוקדי הגירתם הנרחבת במזרח.
הללו היוו משען חשוב לתרבות ההלניסטית ולבתי המלוכה ההלניסטים שבמזרח, ועל כן יכולים היו לתבוע זכויות רבות.
ערים אלו קמו במתכונת של ערי הפוליס שביוון, בתוך ערים מקומיות או לידן, כשלעיתים חלה התמזגות בין העיר המזרחית לבין הפוליס.
על פי רוב זה התרחש לאורך חופי הים או נהרות, או דרכי מסחר, ולעיתים כמושבות של חיילים משוחררים, יוונים ומוקדוניים.
מפורסמת במיוחד היא אלכסנדריה שבמצרים.
ערי הפוליס במזרח, כאמור, נבנו במתכונת ערי הפוליס הקלאסיות שביוון.
זה התבטא, בין השאר, בכך שהותר לה לנהל את ענייניה הפנימיים באופן אוטונומי.
היא קיימה מוסדות משטר ומינהל.
בעיר פעל מרכז עירוני האקרופוליס, מרכז מסחרי וכלכלי האגורה, מרכז תרבותי התיאטרון וכן מרכז חינוכי ספורטיבי ומוזיקלי הגימנסיון.
ברם, בשונה מעיר הפוליס הקלאסית ביוון, הייתה עיר הפוליס במזרח כפופה למרותו המוחלטת של המלך.
המלכים קבעו את מקום העיר העתידה להפוך לפוליס ואת ממדיה, הם שהזמינו ועודדו יוונים להתגורר בה, הם שהחליטו איזו עיר או איזו מושבה תהפוך לפוליס והם שקבעו את מגילת הזכויות של עיר הפוליס.
הפקידות הגבוהה של הפוליס חייבת הייתה לקבל את אישורו של המלך לצורך תפקודה.
מהפוליס נשללה הזכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית.
עיר זו הייתה מעלה מיסים למלך וזה פיקח על הנעשה בה.
העיר התבקשה להעמיד לרשות המלך בעת הצורך יחידות צבא, היו ערים שהוצבו בהן חילות מצב מלכותיים והיו ערים שזכות הטבעת מטבעות נשללה מהן והמלוכה הייתה מפקחת על המשק הכלכלי שלהן דרך מטבעותיה היא.
כמו כן התקיים בכל עיר פוליס פולחן רשמי של המלך.
הנה כי כן התנדנדה עיר הפוליס במזרח בין ריבונות מוגבלת לבין תלותיות במלוכה.
בשונה מבית תלמי המצרי, שהתמקד רק בפוליס אחת במצרים, אלכסנדריה, הרבה בית המלוכה הסלאוקי להקים פולייס רבות.
סלאוקוס הראשון המלך הסלאוקי, ייסד עשרות ערים.
ביניהן הייתה גם העיר סלאוקיה על החידקל ששימשה לאחר הקמתה בירת הממלכה של בית סלאוקוס.
גם אנטיוכוס הרביעי ייסד ערים רבות.
מפעל הלניסטי חשוב, הוא ההגירה וההתיישבות במזרח.
בעניין זה נציין שני סוגי התיישבות: קאטויקיה וקלרוכיה.
הראשון היה מושבה צבאית, שאוכלסה על ידי לוחמים יוונים ומוקדוניים, לעיתים בשירות פעיל, לעיתים מגויסים לצורך ההתיישבות ולעיתים חיילים משוחררים.
בכל מקרה הוקמו מושבות אלו בנקודות אסטרטגיות מחד ובעייתיות מאידך.
המושבה אמורה הייתה לתת פתרונות צבאיים לבעיות ביטחוניות בשעה שהמלוכה דרשה זאת.
קאטויקיה ללא יוזמתו ואישורו של המלך ההלניסטי.
המתיישבים זכו בקרקעות, בבתים, פטור כלשהו ממסים, קבלת תמיכות ממלכתיות.
המושבות הצבאיות שימשו בסיס שליטה לבית המלוכה, העניקו מאגר של כוח אדם מינהלי למלוכה, התמודדו עם בעיות ביטחוניות, אבטחת תנועה בדרכים חשובות, וממילא שימשו מוקד להפצת התרבות ההלניסטית.
המתיישבים הצבאיים הקימו במושבה גימנסיון, לא רק כמוסד חינוכי לנוער, אלא גם כמרכז חברתי לבוגרים יותר ואף לקשישים.
הקלרוכיה אף היא הייתה מושבה בעלת זיקה צבאית.
מקור המילה ביוונית "קלרוי" שפירושה מזל, גורל.
מדובר היה בשטחי קרקע בהם זכו תושבי עיר הפוליס תמורת שירותם הצבאי.
הקרקעות עובדו על ידי אריסים ושכירים והיוו את העורף החקלאי של המרכז העירוני.
התקופה ההלניסטית מציינת במידה לא מעטה את העברת מרכז הכובד היווני הכלכלי מיוון למזרח.
בתקופה זו הפכו הממלכות ההלניסטיות במזרח, למערכת מסחרית גדולה, כשבראש בולטת אלכסנדריה במצרים, ומשנית לה אנטיוכיה שבסוריה.
אלכסנדריה הייתה לא רק עיר מסחר בין-לאומית, דרכה עברו מוצרים כמו פפירוס, דגן, זכוכית, בשמים ומלחים למערב אגן הים התיכון, אלא גם מרכז ייצור חשוב.
העברת מרכז הכובד למזרח, ובכללו צמיחת ערי הפוליס וגלי ההגירה מיוון למזרח, הגבירו מאוד את הביקוש למוצרים ולסחורות, ובגבור הביקוש גבר הייצור, הן בכפר והן בעיר.
ביקוש זה הביא להתפתחויות טכנולוגיות חקלאיות ושיפור משמעותי במלאכת הזכוכית, הקדרות, המתכת ועוד.
חלק מהפעולות הכלכליות התנהלו תחת פיקוח ממשלתי או אפילו תחת מונופול ממלכתי ישיר כמו סחר במלח במצרים.
מיסים עקיפים וישירים על האוכלוסייה היו מקובלים ברחבי העולם ההלניסטי.
מס עובד היה צורת מיסוי מקובלת גם כן.
טביעת המטבעות הייתה לרב מונופול ממלכתי, אך לעיתים זכויות טביעת מטבעות (לרב מטבעות בערכים נומינליים נמוכים) הוענקו לערים שונות.
החקלאות הייתה הענף הכלכלי החשוב ביותר בעת העתיקה וכלל זה לא היה חריג גם לכלכלה ההלניסטית.
בהיעדר מכונות חקלאיות מודרניות היה צורך במעורבות של אנשים רבים, לעיתים אלפים ואף עשרות אלפים לתיקון תעלות השקיה ופעולות חקלאיות אחרות.
לכן, הכלכלה ההלניסטית התאפיינה במעורבות גדולה של המדינה שהחליפה את היוזמה האישית, שפעמים רבות לא הייתה יעילה ולא הייתה מסוגלת לגייס כמויות כאלה של עובדים.
שיטות חקלאיות אלה קידמו מאוד את החקלאות בתקופה ההלניסטית ובמיוחד את מצרים שהפכה לאסם החיטה של המזרח התיכון.
גם למסחר היה פן חשוב בכלכלה.
אלכסנדריה הייתה לנמל חשוב ודרכי מסחר רבות הצטלבו בה.
היא שמרה על מעמדה הכלכלי האיתן עד ימי הביניים עת שקעה בגלל התפתחויות כלכליות ומדיניות.
הסחורות הנפוצות ביותר היו דגנים, מלח, מוצרי מותרות, מתכות ועוד.
המחסנים, במיוחד אסמי החיטה, אך גם מחסנים אחרים מילאו תפקיד חשוב בכלכלה בתקופה זו.
למרות שאיפתו של אלכסנדר הגדול לשוויון בין התרבויות והעמים, התושבים המקומיים הופלו, בדרך כלל, לרעה במינויים בכירים.
כך למשל סולקו כל ראשי המחוזות ממוצא מזרחי בימי שלטונו של סלאוקוס הראשון.
במצרים התלמיית המשרות המנהליות הבכירות ביותר שהיו פנויות למזרחים היו ניהול הכפרים.
נשואין בין התרבויות לא היו מקובלים.
גם עניינים משפטיים נוהלו בבתי משפטו שונים.
לא פלא שהתושבים המקוריים של הארצות הכבושות, ובמיוחד האליטות החברתיות, שאפו, במרבית המקרים, להמיר את תרבותם כדי להסיר את החסמים שעמדו בפניהם.
לא רק שהמלכים ההלניסטיים הפלו לרעה את התושבים המזרחיים של מדינותיהם, הם גם עודדו הגירה של יוונים ומוקדונים לתוך ארצותיהם.
אין נתונים סטטיסטיים על גודל ההגירה, אך בערים מסוימות היא הייתה משמעותית למדי.
כדי לעודד הגירה זו מימנו המלכים ההלניסטיים פרויקטים ציבוריים, העניקו סובסידיות וניסו לרכך את קליטתם של היוונים במזרח על ידי יצירת דמיון בין ארצותיהם ליוון, במיוחד מן הבחינה התרבותית.
למרות ההפליה הרשמית ממנה סבלו התושבים המקומיים, המלכים ההלניסטיים עשו מאמץ גדול כדי לקרב את האוכלוסייה המקומית אליהם.
מקדשים רבים הוקמו לאלים מקומיים ומנהגים מקומיים רבים אומצו על ידי השלטון.
בסופו של דבר, תרם הערבוב בין העמים והתרבויות ליצירת זהות משותפת בדמות התרבות ההלניסטית.
בתקופה הקלאסית מרבית הנשים היו עקרות בית, לרוב נעדרות השכלה עם יוצאות דופן בודדות דוגמת סאפפו או באירועים דתיים.
בתקופה ההלניסטית מעמד הנשים השתפר יחסית לתקופה הקלאסית.
הן הורשו לנהל עסקים ולרכוש השכלה.
הותר להן לבקר בגימנסיון ולהקים מועדונים משלהן.
משרות פוליטיות, בהן בכירות, היו פתוחות לפניהן.
עם זאת, מעמדן נותר עדיין מופלה יחסית לגברים ומרביתן עדיין הגבילו עצמן לעבודות בית ולא רכשו השכלה.
התרבות ההלניסטית היא מיזוג של תרבות יוון העתיקה עם התרבויות של העמים השונים שהיו תחת השלטון של יוצאי חבל הבלקן.
המרכיב ההלני, כלומר, היווני הוא הדומיננטי בתרבות זו.
ההשפעה הדדית באה לידי ביטוי במגוון רחב של תחומים כגון מדע, אמנות, דת וכיוצא באלה.
מבחינה דתית התגברה הפרשנות התאולוגית שראתה באלילים של העמים השונים את התגלמות האלים היוונים.
כך למשל הפך המלקרת הפיניקי למזוהה עם הרקלס היווני.
יתרה מכך, לא רק מיזגו היוונים את אליהם עם האלים המקומיים, אלא אף המשיכו את הפולחנים המקומיים שהיו מקובלים מקדמת דנה.
התלמיים, לדוגמה, בנו מקדשים רבים לאלים המצריים העתיקים.
הדת היוונית הפוליתאיסטית הייתה, בדרך כלל, סובלנית כלפי דתות אחרות.
אמנם היחס לדת השתנה מממלכה לממלכה, אך בדרך כלל המלכים ההלניסטים המשיכו את המסורת הסובלנית של יוון כלפי הדתות האחרות.
המקדשים נאלצו, אמנם, לשלם מס, אך לא הייתה הגבלה כלשהי על פעילותם.
בממלכה הסלאוקית, למשל, הפולחנים המקומיים קיבלו גושפנקא רשמית ואילו במצרים, אימצו השליטים החדשים מנהגים דתיים מצריים רבים כדי להשפיע בדרך זו על האוכלוסייה המקומית ולשכנעה שהשלטון מעוניין ברווחתם.
השליט היווני הראשון שהכריז על עצמו כאל היה אלכסנדר הגדול.
השליטים מהמוצא היווני שבאו אחריו קיבלו בחדווה את אלוהותם ואימצו חידוש זה.
השליטים היוונים הצביעו על מוצאם מן האלים או מן הגיבורים המיתולוגיים, מנהג שהיה מקובל גם ביוון, אך כאן קיבל משמעות רבה הרבה יותר.
המנהג היה נפוץ בעיקר במצרים התלמיית בה אימצו התלמיית את המסורת הפרעונית, אך לא הייתה זרה גם לממלכה הסלאוקית שבה הכריז אנטיוכוס הרביעי על עצמו כאל.
במזרח ובמיוחד במצרים הייתה לכך השפעה רבה על יחסי האוכלוסייה הילידית אל השלטון.
ביוון גופא התייחסו לתופעה זו בלגלוג מה, אם כי גם בה נוצרו סדקים בקיר הסרקזם.
למרות הסובלנות הדתית שאפיינה את הדת היוונית ולאחר מכן את היחס של השלטונות ההלניסטיים לדתות בני המזרח, נוצר חיכוך בין השלטון הסלאוקי בארץ ישראל ליהודים.
גזירות השמד של אנטיוכוס הרביעי עומדות בניגוד גמור ליחס הסובלני שאפיין בדרך כלל את השלטון ההלניסטי כלפי הדתות האחרות.
סופו של החיכוך להתפרץ במרידה רבתי שקרעה את ארץ ישראל מידי הסלאוקים ונוצרה בה ממלכה יהודית עצמאית.
מבחינת החינוך ההשפעה היוונית הייתה מכרעת.
במקום לימוד במקדש נבנו גימנסיות ואף ניתנה האפשרות לילידים להתקדם בסולם החברתי דרך החינוך.
גם המדע נהנה משיתוף הפעולה הפורה בין היוונים למלומדים מזרחים.
תגליות מדעיות רבות, מהן מהפכניות לזמנן נעשו בתקופה זו.
התקופה ההלניסטית מתאפיינת בפריחה מדעית שנמשכה גם אחרי כיבוש הממלכות ההלניסטיות על ידי רומא.
התחומים שזכו לפיתוח הרב ביותר הם אסטרונומיה, מתמטיקה, רפואה ואחרים.
המרכז המדעי של העולם ההלניסטי היה אלכסנדריה, בה עמד המוזאיון ובו הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
הספרות והתיאטרון על גוונים השונים פרחו בתקופה ההלניסטית.
במקום טרגדיות שהיו מקובלות ביוון הקלאסית, הועלו הצגות קלילות.
היצירות הספרותיות של התקופה ההלניסטית התמקדו בשירה ובמספר סוגות נוספות.
דגש רב בכתיבה ניתן למסעותיו של אלכסנדר הגדול.
בתקופה זו תרגמו את התנ"ך ליוונית.
האמנות נהנתה מתמיכה נדיבה של השלטון שהשקיע משאבים רבים בפסלים, מונומנטים גדולים, מפעלי ציבור וכיוצא באלה כדי להאדיר את שמו.
אמנם הייתה השקעה באמנות גם ביוון העתיקה, אך היא לא הגיעה מעולם להשקעה שהייתה מקובלת בתקופה ההלניסטית.
האמנות, המבוססת במידה רבה מאוד על אמנות יוון העתיקה פרחה בתקופה ההלניסטית.
האמנות לא קפאה על שמריה.
אף שעקרונות האמנות היוונית הקלאסית לא נזנחנו לחלוטין, האמנים הרגישו שהם לא כבולים עוד לצורות הקלאסיות.
בתקופה זו השפעתו של הנטרוליזם, שהיה אופייני לתקופה הקלאסית, גדלה עוד יותר.
עמדה קפואה שאפיינה את התקופה הקלאסית (למשל בפסל הרכב מדלפוי הנודע) הוחלפו בהבעות תנועה חדות ועוצמה כמו בפסל לאוקואון אשר מוצג בתמונה לעיל.
אף שנושאים דתיים היו עדיין חשובים, הם הוחלפו, בחלקם, בהבעות אנושיות דרמטיות.
גם הארוטיות זכתה לעדנה בתקופה זו.
פסליהם של אפרודיטה, ארוס ואליהם אחרים בשלל תנוחות היו נפוצים מאוד בתקופה זו.
מלחמות, טקטיקה ואסטרטגיה בתקופה ההלניסטית
הטקטיקה והאסטרטגיה ההלניסטיות עברו התפתחות ניכרת מהטקטיקה בתקופה הקלאסית.
הכוחות הצבאיים התבססו על צבא קבע חזק ולא על מיליציה, כפי שהיה מקובל בתקופה הקלאסית, אף על פי שהיו צבאות קבע גם בתקופה הקלאסית, התופעה הייתה נדירה יחסית בתקופה הקלאסית.
הצבאות שהיו מקובלים בעולם ההלניסטי השתנו בהתאם לאופי הארצות שהרכיבו את העולם ההלניסטי הרחב.
מממלכות הדיאדוכים ובמיוחד הממלכה הסלאוקית, ממלכת מוקדון והממלכה התלמיית שמרו על המסגרת הכללית של הצבא המוקדוני שנוסד על ידי פיליפוס השני באמצע המאה ה-4 לפנה"ס.
עיקר הצבא התבסס על פלנקס כבדה ועל פרשים כבדים ולצדם חילות ייעודיים לשטחים הרריים וקשים שגויסו לא אחת (במיוחד בממלכה הסלאוקית) מקרב בני המקום.
הצבאות של ממלכות הדיאדוכים היו גדולים ומספר חייליהם עלו על כמה עשרות אלפי איש והגיעו בתקופת שיא כוחותיהם ליותר מ-100,000.
בנוסף על המרכיבים האלה שילבו מצרים והממלכה הסלאוקית פילי מלחמה רבים בצבאם במספרים שעמדו לרוב על כ-100 בהמות, אך הגיעו לעיתים ל-500. השליטה הצבאית בפועל התבססה על הקאטויקיה, מושבה צבאית של חייבי גיוס וחיילים בדימוס שניתן היה להשתמש בשירותיהם לדיכוי מרידות ולכפיית השלטון המרכזי על הפריפריה.
הצבאות של הארצות האחרות היו קטנים יותר ולא היו בהם פילים.
חלקם היו מבוססי חיל רגלים קל וכבד דוגמת הליגות השונות בארץ האם היוונית ואחרים התבססו על חיל פרשים כמו הממלכה היוונית בבקטריה ובמקומות אחרים דוגמת יוון הגדולה שאלכסנדר הגדול לא הגיע אליה, שם שמרו על המסגרת היוונית העתיקה של פלנקס, הופליטים ופרשים מעטים כחיל עזר.
אחרי מלחמות הדיאדוכים בסוף המאה ה-4 לפנה"ס מלחמות חורמה היו נדירות.
היו סכסוכים רבים שהגיעו לכדי מלחמות גדולות, אך אחרי כינון הממלכות המסודרות לא ביקשו, בדרך כלל, השליטים ההלניסטים להשמיד איש את רעהו, אלא נלחמו לרב על השפעה פוליטית, יוקרה וכסף.
פלישות וכפיית תנאים קשים היו עניין שבשגרה, אך לא היה ניסיון להפיל את שושלתו של השליט הלגיטימי.
עם זאת, לא הייתה גם עזרה הדדית בין הממלכות ההלניסטיות.
כשרומא התחילה את התפשטותה מזרחה לא באו הממלכות ההלניסטיות לעזרתה של מוקדון, שהייתה הראשונה שעמדה תחת המתקפה הרומית.
מגמה זו נמשכה עד נפילת הממלכה ההלניסטית האחרונה בסוף המאה הראשונה לפנה"ס.
בממלכות הגדולות הצי היה זרוע משנית לצבא היבשה, אם כי מצרים החזיקה ברשותה צי חזק למדי.
לעומתן חלק מהמדינות הקטנות, במיוחד רודוס החזיקו בצי חזק למדי שאבטח את הסחר הימי שלהן.
הצי האתונאי שהיו בו מאות ספינות בתקופה הקלאסית התמעט מאוד וירד מכוחו.
גם הצי הפיניקי נזנח ברובו וכמעט שלא היה בשימוש.
התמעטות ספינות המלחמה באגן המזרחי של הים התיכון הביאה לפריחת השוד הימי.
ידועים במיוחד לשמצה הפירטים של קיליקיה (קיליקיה היא אזור באסיה הקטנה).
רק באמצע המאה ה-1 לפנה"ס התפנו הרומים להדביר את הנגע הזה מהימים.
התמעטות הציים באגן המזרחי של הים התיכון לא עצרה את ההתפתחות הטכנולוגית והטקטית של הציים העתיקים.
תלת-חתרית התפתחה לרב חתרית שמספר משוטיה הגיע במקרים קיצוניים עד 8 ו-10, אך חמש חתרית הייתה ספינת המלחמה הגדולה האופיינית של התקופה ההלניסטית.
יחד איתה השתמשו במספרים גדולים גם ליבורנות הקטנות והזריזות ובספינות נוספות.
ההתפשטות היוונית באסיה ויצירת ממלכות ששרדו מאות שנים יצרה תבנית שאליה נוצקו מסורות המזרח הקדום.
מסורות אלה התערבבו עם הדת היוונית וכשרומא כבשה את העולם ההלניסטי במאה ה-1 לפנה"ס, ה בין הדתות המזרחיות לדת היוונית הייתה גדולה מאוד.
ההשפעה הדתית של אסיה, בראש ובראשונה של הנצרות שמקורה בארץ ישראל מורגשת עד היום.
רומא כבשה, אמנם, את העולם ההלניסטי, אך התרבות ההלניסטית כבשה את רומא.
התהליך היה הדרגתי והחל עוד במאה ה-3 לפנה"ס, לפני העימות הצבאי הישיר.
למרות התנגדות חלק מהאריסטוקרטיה הוותיקה, התהליך היה בלתי הפיך ובמאה הראשונה לפנה"ס הושלם באופן סופי.
ההשפעה ההלניסטית הייתה מורגשת במידה הרבה ביותר בחלק המזרחי של האימפריה הרומית ואחרי חלוקתה למערב ומזרח הייתה התשתית שעליה התבססה האימפריה הביזנטית.
התקופה המזוליתית (מ-Mesolithic - ביוונית: μέσος - מזוס (אמצע), λίθος - ליתוס (אבן), דהיינו תקופת האבן התיכונה), היא מושג המשמש באירופה להגדרת התקופה הארכאולוגית שבין התקופה הפלאוליתית והתקופה הנאוליתית.
כלומר, זו תקופת המעבר מאורח חיים של ציידים-לקטים נוודים לאורח חיים של חקלאים, היושבים בכפרי קבע.
תחילת התקופה משתנה ממקום למקום אך מקובל ליחסה לתחילת תור ההולוקן, לפני כ-11,000 שנים.
זהו מושג מקביל מבחינות מסוימות למונח התקופה האפיפלאוליתית (התקופה שאחרי הפלאוליתית) בלבנט ובארץ ישראל, ובמקומות נוספים באגן הים התיכון.
עם זאת, התקופה האפיפלאוליתית התחילה כ-10,000 שנים מוקדם יותר, עדיין בתור הפליסטוקן, והמעבר לכפרי קבע קדם-חקלאיים היה מודגש יותר (למשל התרבות הנאטופית של סוף התקופה האפיפלאוליתית בארץ ישראל).
השינוי האקלימי באירופה של המעבר מהפליסטוקן להולוקן הביא לשינוי בהרגלי התזונה: בתקופה זו התפתח הדיג כדי לספק את הצרכים הגדלים של האוכלוסייה ושינוי בכמות הציד.
במקביל לגיוון המזון בציד חלה התפתחות משמעותית בהסתמכות על מזון מן הצומח.
לקראת סוף התקופה הזו החל האדם מביית מיני צמחים.
במרבית האזורים, התקופה המזוליתית מאופיינת בכלי צור מורכבים קטנים.
ציוד דיג, קרדומי אבן, וחפצי עץ כגון סירות קאנו וקשתות נמצאו בכמה אתרים.
החל ייצור כלים מורכבים בעלי ידית שבה משובצים להבוני צור מסותתים – מיקרוליתים.
המיקרוליתים שולבו בכלי ציד ודיג, וכלי צור אחרים דוגמת מרצעים ומגרדים שנוצלו לעיבוד החיות שניצודו או יצירת כלים אחרים.
עם האתרים המזוליתיים הראויים לציון נמנים:
קרמונד, בית הוויק וסטאר קאר בממלכה המאוחדת
התקופה הכַלְקוֹליתית (מיוונית: χαλκός, כלקוס = נחושת; λίθος, ליתוס = אבן, כלומר תקופת האבן והנחושת) היא תקופה ארכאולוגית, משלהי הפרהיסטוריה של דרום מזרח אירופה ומערב ומרכז אסיה.
בתקופה זו הופיעה חרושת המתכת, לצד כלי אבן מסותתים שהמשיכו להתקיים מהתקופות הקודמות.
התקופה הכלקוליתית התקיימה לאחר או בשלהי התקופה הנאוליתית, שבה החלה כבר להתפתח חקלאות אבל עוד לא היה שימוש במתכות.
בתקופה הכלקוליתית כלי נחושת היו כלי המתכת העיקריים, אבל עוד לא ידעו כי הוספת בדיל לנחושת יוצרת ברונזה – דבר שכאשר התגלה הוביל לתקופת הברונזה.
שמה של התקופה ניתן לה על ידי ויליאם פוקסוול אולברייט.
תקופת הנחושת לא התקיימה בו זמנית בכל העולם, אלא התפשטה במקומות שונים בזמנים שונים.
מרכז התפוצה של כלי נחושת נמצא באזור המזרח התיכון ושוליה – במדינות דרום ומרכז אירופה, ואילו במקומות אחרים כלים מנחושת הופיעו רק לאחר מכן, יחד עם מתכות אחרות.
ביבשת אפריקה, למשל, לא התקיימה תקופה כזו והציוויליזציה התפתחה מהתקופה הנאוליתית ישירות לתקופת הברזל.
עידן הנחושת במזרח התיכון החל באמצע האלף ה-5 לפנה"ס ונמשך כאלף שנה, לפני שהחל עידן הברונזה.
באירופה התרחש המעבר מנחושת לברונזה בערך באותו זמן, בין האלף ה-5 לאלף ה-3 לפני הספירה.
האתר העתיק ביותר בו התגלתה נחושת נמצא ב-Belovode בסרביה, מתוארך לכ-7,000 שנה לפני זמננו.
הנחושת כמחצב טבעי הייתה מוכרת לחלק מהציווליזציות הקדומות ביותר.
השימוש בנחושת בצורתה זו התקיים כבר לפני כ-11,000 שנה באזור המזרח התיכון.
תליון נחושת שנמצא בצפון עיראק מתוארך לשנת 8700 לפני הספירה.
יש עדויות המצביעות על כך שמחצבים טבעיים של ברזל וזהב (לא בצורתם המותכת) שימשו בני אדם במקומות שונים עוד לפני הנחושת.
חושבים כי ההיסטוריה של עיבוד הנחושת התרחשה בשלבים: ראשית עיבוד קר של מחצבי נחושת טבעיים, לאחר מכן חישול הנחושת, מאוחר יותר התכה של נחושת ולבסוף יציקה נחושת בטכנולוגיות כמו שעווה אבודה.
כל ארבע הטכנולוגיות הללו הופיעו בתחילת העידן הנאוליתי בסביבות שנת 7,500 לפני הספירה.
התכת נחושת במקומות שונים החלה בתקופות שונות והומצאה ככל הנראה בנפרד במקומות שונים.
בסין היא הופיעה לפני שנת 2800 לפני הספירה.
במרכז אמריקה בסביבות 600 לספירה, ובמערב אפריקה בסביבות 900 לספירה.
יציקת הנחושת הומצאה בשנים 4500–4000 לפני הספירה באזור דרום מזרח אסיה.
לפני כ-7,000 שנים, בסביבות שנת 5,000 לפנה"ס (בתחילת תקופת הנחושת) פיתחו בני אדם באזור טורקיה או סוריה, שיטות לצרוף את הנחושת מעפרותיה, וכך התאפשר שימוש נרחב יותר בנחושת על ידי כרייה של נחושת מהאדמה במקומות בהם הנחושת מעורבת בחומרים אחרים.
התקופה הכלקוליתית בארץ ישראל התחילה ב-4500 לפנה"ס או כמה מאות שנים לפני כן (תלוי כיצד מגדירים את סוף התקופה הנאוליתית) והסתיימה ב-3500 לפנה"ס, עם עליית הציוויליזציה של תקופת הברונזה הקדומה והתפתחות הערים והכתב.
אצי, איש הקרח שנמצא בקרחוני האלפים עם גרזן נחושת וסכין אבן, תוארך ל-3300 לפנה"ס, ומהווה דוגמה לממצא מתקופה זו בדרום אירופה.
חפצי המתכת המוקדמים ביותר יוצרו בתקופה הכלקולתית.
במטמון נחל משמר נמצאו כ-400 כלים מהתקופה, כמו גם מקדשים לאלים.
התקופה ההלניסטית בארץ ישראל החלה עם כיבוש ארץ ישראל בידי אלכסנדר מוקדון בשנת 332 לפנה"ס מממלכת פרס, והסתיימה בשנת 63 לפנה"ס, עם כיבוש ארץ ישראל על ידי הרפובליקה הרומית.
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון ב-323 לפנה"ס החלו מאבקי כוח על השליטה בארץ ישראל בין יורשיו השונים, והחלה מלחמת הדיאדוכים, ובהמשך נשלטה ארץ ישראל החל מ־301 לפנה"ס בידי השלטון ההלניסטי של בית תלמי, ומשנת 200 לפנה"ס בידי השלטון ההלניסטי של בית סלאוקוס.
מרד החשמונאים, שפרץ ב-167 לפנה"ס, והיחלשות הממלכה הסלאוקית הביאו להקמת ממלכת החשמונאים העצמאית.
בשנת 63 לפנה"ס כבש המצביא הרומי פומפיוס את ירושלים, ובשנת 37 לפנה"ס החלה התקופה הרומית בארץ ישראל והסתיימה התקופה ההלניסטית.
כיבוש ארץ ישראל על ידי אלכסנדר מוקדון הביא לא רק לחילופי שלטון אלא גם לשינוי תרבותי באזור, והתרבות ההלניסטית החלה להשתרש בארץ ישראל.
בשלביה המוקדמים הורגשה השפעת התרבות ההלניסטית באזורים העירוניים ובעיקר בעיר ירושלים.
דווקא עם יסוד הממלכה החשמונאית הואץ תהליך ההתייוונות וחדירת המנהגים ההלניסטיים לחיי התושבים היהודים בארץ ישראל.
אף שהשלטון ההלניסטי הסתיים עם כינונה של ממלכת החשמונאים, נהוג לכלול את תקופת החשמונאים בתקופה זו בשל השפעת התרבות ההלניסטית על הארץ ועל שליטיה היהודים, בעיקר בתקופות המאוחרות יותר.
אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, יצא למסע כיבושים באימפריה הפרסית.
לאחר הניצחון על הפרסים בקרב איסוס בשנת 333 לפנה"ס, הגיע לפיניקיה והטיל מצור על צור.
לאחר כיבושה של צור, המשיך במקביל לחוף הים התיכון לכיוון מצרים, תוך כדי שהוא נעצר בעזה וכובש אותה לאחר מצור בן 3 חודשים.
מלבד עזה, אף עיר אחרת לא התנגדה לו, והוא כבש את ארץ ישראל ומצרים בשנת 332 לפנה"ס.
קיימת מסורת של ביקור אלכסנדר בירושלים ובבית המקדש, אך נראה שהאירוע לא התרחש.
אף על פי שהשליט המקומי ערק והגיש לאלכסנדר סיוע צבאי, נהגה ההנהגה הדתית - לאומית היהודית בזהירות: הם לא מרדו בפרסים, ובתחילה סירבו בדיפלומטיות לבקשת אלכסנדר מהכהן הגדול לסיוע קל במזון לצבאו ומס סמלי.
אך לאחר התקדמות הכיבוש והתקרבות כוחות היוונים לעיר, הגישו להם את הסיוע המבוקש.
חזונו של אלכסנדר שכלל שילוב המזרח עם המערב, שילוב תרבות, דת, מנהגים וקשרי משפחה בא לידי ביטוי בתרבות ההלניסטית שמיזגה את יסודותיה של תרבות יוון העתיקה עם תרבויות בני המקום.
בשל מותו של אלכסנדר בגיל 32, לא היו לו צאצאים שיוכלו לרשת אותו.
מלחמות הדיאדוכים התנהלו בין מצביאיו (דיאדוך הוא יורש ביוונית) של אלכסנדר הגדול על השלטון באימפריה שהותיר אחריו אלכסנדר לאחר מותו בשנת 323 לפנה"ס.
היורשים שנלחמו ביניהם היו בעיקר קציני צבאו הבכירים, וגם מקורביו האחרים ובני משפחתו.
תוך כמה שנים פרץ עימות פנימי ביניהם, כשחלק מקציני צבא אלכסנדר הגדול נותרו נאמנים לרצונו וניסו לשמור על אחדות האימפריה.
אחרים, הרבים יותר והחזקים יותר, המונעים על ידי אינטרסים אישיים הצליחו לקרוע את האימפריה לגזרים ולתפוס איש איש את חלקו.
המאבק לא פסק אחרי חלוקת השלל הראשונית.
מלחמות עקובות מדם נמשכו כ-20 שנה ושיאן היה קרב איפסוס (301 לפנה"ס).
הקרב סימל את סיום המאבק הכללי, וחלק מהעולם ההלניסטי, במיוחד מצרים, נכנסו לתקופת שלום ושגשוג, אך העימותים נמשכו בצפונו של העולם ההלניסטי, ביוון ובאסיה הקטנה.
המלחמות באסיה הקטנה שככו רק אחרי קרב קורפדיון (281 לפנה"ס) ואילו מקדוניה עברה סופית לשליטתו של אנטיגונוס השני גונטס בשנת 276 לפנה"ס ובכך הסתיימו העימותים שהרעידו את העולם ההלניסטי.
בסיום המלחמות נוצרו מספר ממלכות, הגדולות שבהן: הממלכה הסלאוקית, מצרים התלמיית, מוקדון ומספר ממלכות הלניסטיות במרכז אסיה.
אף על פי שהעימות הכללי שכך, נמשכו מעשי איבה בין הארצות השונות עד שקיעתו של העולם ההלניסטי וכיבושו בידי הרומאים.
הארץ בשליטת התלמיים (200-301 לפנה"ס)
לאחר מות אלכסנדר פרצו מלחמות הדיאדוכים בין יורשיו.
בשנת 301 לפנה"ס השתלט תלמי הראשון על ארץ ישראל לתקופה של כמאה שנה.
בית תלמי ביקש לנצל את היתרונות הכלכליים של ארץ ישראל, ששימשה כמעבר יבשתי בין אסיה לאפריקה, ובעיקר את השליטה על סחר הבשמים שעבר מהודו לעזה וכן מוצרים כמו תבואה, שמן, יין, אספלט ואפרסמון.
כן חשוב היה לבית תלמי להשתלט על נמלי מישור החוף ופיניקיה, הן מן הטעם הכלכלי (סחר ימי) והן מן הטעם הצבאי: בסיסי נמל שמהם ניתן להפעיל כוח ימי נגד ממלכת בית סלאוקוס.
ארץ ישראל בתקופה ההלניסטית לא הייתה יחידה מוגדרת מבחינה מדינית-מנהלית או בתודעה של שליטיה ותושביה הלא-יהודים, אלא הייתה חלק בלתי נפרד בתוך גופים כוללים יותר, וחלקיה הלא-יהודים דמו בצורות המשטר, החיים והתרבות שלהם לאלו שבארצות ההלניסטיות הסמוכות.
גם לשם "פליסטינה" או "סוריה-פליסטינה" לא הייתה משמעות רשמית.
שמו הרשמי של אזור הממשל התלמי בדרום סוריה היה "סוריה ופיניקיה".
התלמיים, מטעמי נוחות ויעילות, פיצלו את אזור הממשל "סוריה ופויניקיה" ליחידות משנה של פלכים.
כל אחת נקראה "היפרכיה", כמו אדום או שומרון, וכל "היפרכיה" התפצלה למספר אזורים שכל אחד נקרא "נומוס" או "טופרכיה", ונשלטו על ידי "אויקונומוס" - האחראי לגביית המיסים.
השלטון התלמאי, התבסס איפוא על הפעלת בירוקרטיה (מערכת פקידות), על השלטת מונופול על ענפי כלכלה חשובים (כמו מלח ובשמים), על שליטה מלכותית על נכסים חקלאיים מרובים, ומתוך כך הפכו איכרים לחוכרי אדמת המלך וכן נשענו על ערי הפוליס.
בתקופת שלטון בית תלמי התארגנו כמה ערים כערי פוליס כמו פתולימאיס (עכו), פילדלפיה (עמאן), פילוטריה (בית ירח) ושרשרת ערים לאורך חוף הים התיכון, ואף בעומק הארץ כמו מרשה ובית גוברין.
ליהודה ניתנה אוטונומיה, שעיקרה - הכרה בפריבילגיות שניתנו ליהודים על ידי הפרסים ועל ידי אלכסנדר הגדול עצמו.
מגילת הזכויות כללה את הזכות שניתנת ליהודים לחיות על פי "חוקי האבות", וזאת כתוצאה מן העובדה שיהודה הוגדרה על ידי הממשל התלמי כ"אתנוס" (יחידה גאוגרפית ומדינית) בתוך "סוריה ופיניקיה".
השלטון התלמי שמר על ייחודה המנהלי של יהודה כאוטונומיה בהנהגת הכהן הגדול ומועצת הזקנים, תוך הכרה בתורה כ"חוקי האבות" של היהודים המחייבים את כל תושבי יהודה, כלומר, הכרה רשמית בשלטון הבלעדי של הדת היהודית על אדמת יהודה, ומכאן גם איסור על עבודה זרה בתחומה.
הכהן הגדול שימש נציג העם בפני המלכות והיה אחראי לגביית מסי המלכות ביהודה.
הוא שימש כל חייו במשרתו, ובמותו עברה המשרה לבנו אחריו.
לצד הכהן הגדול עמדה הגֶרוּסִיָה, "מועצת הזקנים" של התקופה ההלניסטית, ששימשה כגוף מחוקק עליון והמשיכה את "זקני היהודים" ("שבי יהודיא") מן התקופה הפרסית בעזרת לבוש של שם יווני מכובד כדי לשבר את האוזן היוונית.
בגרוסיה ישבו הכהנים וגם ראשי בתי האב ממקומות שונים ביהודה.
לגרוסיה היה תפקיד רשמי ביחסים עם השלטון ובסוף המאה ה-3 ובמחצית הראשונה של המאה ה-2 לפנה"ס הבליטו אותה המלכים ההלניסטים יותר מאשר את הכהן הגדול.
רק לאחר עליית בית חשמונאי החל הכהן הגדול להיות מוזכר לפני הגרוסיה בתעודות רשמיות.
האוטונומיה של יהודה הייתה מוגבלת בתנאים הבאים:
היא התחייבה להעלות מיסים למלכות; נמנעה ממנה הזכות לנהל מדיניות חוץ עצמאית; היא נשלטה באמצעותו של נציב ("סטרטגוס"), אשר פיקד על כוחות הצבא התלמיים-מצריים באזור.
המצרים הקימו ביהודה מושבות צבאיות וחילות מצב למלא משימות ביטחוניות, כמשען וכביטוי לאבדן ריבונותה של יהודה.
חיל המצב בירושלים התבצר במצודת הבירה מצפון-מערב להר הבית, משם יכול היה לפקח על הנעשה בעיר.
ארץ יהודה האוטונומית של התקופה ההלניסטית הייתה המשכה של מדינת יַהֻד של התקופה הפרסית.
אלכסנדר הגדול אישר את מעמדה וייתכן שגם צירף אליה שטחים על חשבון השומרון, לאחר השיבוש ביחסים בינו לבין השומרונים.
שטחה של יהודה היה עדיין מצומצם מאוד והיא השתרעה ממבצר בית צור בדרום בגבול עם אידומיאה ועד בית אל ובית חורון בצפון, ומנהר הירדן וצפון ים המלח במזרח (כולל יריחו) ועד אמאוס במערב.
שטחה הכולל היה כ-1,600 קמ"ר, שכלל גם שטח מדברי.
החלוקה בתקופה הפרסית לפלכים וחצאי פלכים השתלבה בתקופה ההלניסטית בחלוקה לטופרכיות.
העיר הגדולה ביותר של יהודה והעיר היהודית הגדולה ביותר בארץ ישראל הייתה ירושלים, שעיקר יישובה בתקופה ההלניסטית היה מרוכז בגבעה הדרומית-מזרחית של העיר, היא "עיר דוד".
ירושלים נחשבה לעיר חזקה בעלת כושר הגנה בעיני ההיסטוריונים היווניים מהמאה ה-2 לפנה"ס אגתרכידס, שדן בה בהקשר של סוף המאה ה-4 לפנה"ס, וטימוכארס.
אף על פי שלמעמדה של ירושלים בשטח יהודה היה דמיון רב לשליטת ערים יווניות על הטריטוריות שלהן, ירושלים לא הייתה פוליס ומוסדותיה הפכו למוסדות של פוליס רק לזמן קצר בימיו של אנטיוכוס אפיפנס.
כהמשך למטבעות "יַהֻד" ("יהודה" בארמית) מהתקופה הפרסית, נטבעו בתקופה התלמית מטבעות כסף ועליהם השם העברי "יהדה", שהכתב שלהם אינו הכתב הארמי, אלא הכתב העברי הקדום, שהופיע גם בימי מלכות החשמונאים.
אף על פי שהמטבעות נועדו ליהודה ונטבעו בה, מופיעות עליהם דמויות.
על גבי המטבע מופיע דיוקן של תלמי הראשון ובצדו האחר ישנם שני טיפוסים: דיוקן אשתו, ברניקי הראשונה, או נשר פורש כנפיים הניצב על ברק.
טביעת המטבעות עם הכתובת "יהדה", כמו גם פעילותה של המטבעה המקומית, פסקו בזמנו של תלמי פילדלפוס.
גם על גבי קנקנים במאות ה-3 וה-2 לפנה"ס נטבעה הכתובת "יהֻד" או "יהוד", לצד טביעות "ירושלם" בכתב העברי הקדום.
בימי תלמי השני כנראה תורגם התנ"ך ליוונית במה שכונה תרגום השבעים.
בימי תלמי השלישי "אורגטס" השתבשו כנראה היחסים בין היהודים לבין התלמיים.
אפשר שגרם לכך נטל המיסים שהכביד עליהם, או הפיתויים המרובים שבאו מכיוון מלכי בית סלאוקוס, שבקשו למשוך את היהודים לצידם.
יצוין כי באותם הימים, המחצית השנייה של המאה השלישית לפנה"ס, התחוללה המלחמה הסורית השלישית בין בית תלמי לבין בית סלאוקוס.
את המצב המסובך והמורכב הזה ביקש לנצל, ממניעים פוליטיים ואישיים, חוניו השני, הכהן הגדול בירושלים, שתמך בבית סלאוקוס והאמין כי בית תלמי יינגף לפני בית סלאוקוס וסירב להעלות את כספי המיסים למלך תלמי השלישי וסיכן בכך את מעמדה של יהודה.
תלמי השלישי שיגר בתגובה ליהודה נציג מטעמו שדרש את תשלום המיסים באופן מידי, ולא, יחולקו אדמות יהודה בין שרי המלך המצרי.
משפחה של כהנים גדולים מבית צדוק ששימשה בתפקיד מכיבוש ארץ ישראל על ידי אלכסנדר הגדול ועד תקופתו של אנטיוכוס הרביעי שהדיח את הכהן הגדול חוניו השלישי מתפקיד הכהן הגדול ומסר את התפקיד תמורת שוחד לאחיו המתייוון יאסון.
בין בית חוניו ובית טוביה התנהלו מאבקים על כוח ושררה ועל עמדת הבכורה.
הכהן הגדול בנוסף להיותו מנהיג דתי היה גם בעל כוח כלכלי, הוא עסק בגביית מיסים, שלט באוצרות בית המקדש וניהל את השוק בירושלים.
מצב זה, של התקררות היחסים בין יהודה למצרים, נוצל על ידי בן אחותו של הכהן הגדול, יוסף בן טוביה, פיקח ונמרץ, שהבין כי יוכל לנצל את המצב לתועלתו.
יוסף היה בן למשפחה עשירה ומיוחסת, בית טוביה, בעלת אחוזות שהתגוררה בעבר הירדן, והתנגדה בזמנה להנהגת נחמיה.
בהיוודע דבר ניצחונם המזהיר של התלמיים על בית סלאוקוס, כינס יוסף בן טוביה את אספת העם בירושלים וממנה קבל ייפוי כוח להגיע משמה לאלכסנדריה ולפייס את המלך הרוגז.
יצוין כי תפקיד הייצוג של יהודה כלפי המלכות, שהיה מסור לכהן הגדול עבר, בהסכמת העם, לידי יוסף בן טוביה.
במתנות ובדברי חנופה עלה בידי יוסף בן טוביה לקנות את לב שליחו של תלמי השלישי, וכך סלל לעצמו דרך לחצר המלך במצרים.
יוסף הצליח לקנות את לב המלך, כשהוא מבטיח לו להכפיל את מכסת המיסים של יהודה, אם תימסר לידיו חכירת המיסים של "סוריה ופויניקיה", שיהודה שייכת להן.
המלך נעתר לבקשתו ואף צייד אותו באלפיים לוחמים כדי שיוכל לגבות את המיסים ללא התנגדות, וכך אכן קרה, תוך גביה אכזרית מצידם.
במשך עשרים ושתים שנה היה יוסף בן טוביה חוכר מסי המלך, התנהלותו של יוסף בלטה בדאגה לקידום האינטרסים האישיים והתעלמות מצרכי העם.
המכה שניחתה על הכהונה הגדולה במישור האישי ובמישור הממלכתי הייתה קשה.
התוצאות בהמשך, בדבר המריבה בין שני הכוחות, הזיקה מאוד ליהודה.
הארץ בשליטה סלאוקית (142-198 לפנה"ס)
בשנת 200 לפנה"ס, במהלך המלחמה הסורית החמישית, הכה אנטיוכוס השלישי הגדול, המלך השישי מבית סלאוקוס, את צבאות בית תלמי בקרב בניאס, ומאז ניתנה יהודה תחת שלטון הממלכה הסלאוקית.
ממלכה זו, בשונה מבית תלמי, הייתה מורכבת מפסיפס של עמים ואתנוסים.
אזור הממשל התלמי "סוריה ופיניקיה" הפך ל"חילת סוריה ופיניקיה", שהיה מחולק למרידרכיות (למשל: רצועת החוף, אידומיאה ועזה) ולטופרכיות קטנות.
בתקופת השלטון הסלאוקי החלה מדיניות קולוניזציה אינטנסיבית, והובאו מתיישבים יוונים.
הסלאוקים ניהלו מדיניות הלניזציה שהגיעה לשיאה בימי אניטוכוס הרביעי אפיפנס.
השלטון ראה בערי הפוליס ההלניסטיות אמצעי להגברת ההלניזציה בארץ, והן היו חלק מהמערך השלטוני.
הם גבו מיסים מהטריטוריות שסופחו לערים וגייסו את תושביהן לצבא הסלאוקי.
האיכרים היהודים והשמים היו לאריסים על אדמותיהם לשעבר, ומצבם הנחות הביא לחיכוכים עם המתיישבים ההלניסטים.
אנטיוכוס השלישי ומגילת הזכויות ליהודים
ב־198 לפנה"ס העניק אנטיוכוס השלישי ליהודים מגילת זכויות חשובה.
מגילת הזכויות, המופיעה אצל יוסף בן מתתיהו, מאושרת לפחות בחלקה מן הממצא הארכאולוגי: מ"כתובת חפציבה" שבעמק יזרעאל המזרחי, וכן משרידי כתובת יוונית מבית המקדש, שנמצאה ליד שער האריות.
מגילת הזכויות העניקה ליהודים מידה רבה של אוטונומיה, וחיזקה את מוסד הכהונה.
הכהנים שעסקו בתפקידי שיפוט נמנו עם שכבה סגורה - משפחת בית צדוק.
הללו שרתו במקדש במשמרות, על-פי חלוקה לכ"ד בתי אב, ופרנסתם הייתה על הציבור.
הירידה במעמדם של בית טוביה
חיזוק הכהנים היה בבחינת "טריק" סלאוקי, שמטרתו הייתה לגמד כוחות מתחרים "חילוניים".
במשפחת בית טוביה רבו המתחים הפנימיים.
הורקנוס, בנו של יוסף בן טוביה, נהנה מחסדם של התלמיים, לאחר שתלמי הרביעי, "פילופטור", הביס את אנטיוכוס השלישי, הסלאוקי, בקרב רפיח, בשנת 217 לפנה"ס וקנה לו מעמד נכבד.
אירועים אלה החריפו את המתחים בינו לבין אחיו.
בעקבות מפלת הצבא התלמי בקרב על בניאס בשנת 200 לפנה"ס וכיבוש יהודה נאלץ הורקנוס להימלט מיהודה ולהתבצר בנחלת אבותיו, בנחלת טוביה שבעבר הירדן.
בריחתו חיזקה את מעמדה של הכהונה הירושלמית הפרו-סלאוקית שעמה נמנו אישים כמו שמעון השני וחוניו השלישי.
הבעיה הסוציו-אקונומית ביהודה הייתה קשה וללא סימני פתרון.
נוצר פער עמוק בין המעמדות: האצילים, בעלי הנכסים והרכוש, ובין האיכרים ביהודה.
פער זה והשלכותיו החברתיות והמוסריות מוצא את ביטויו הקשה בחיבורו של המשורר והסופר שמעון בן סירא.
פערים אלה החריפו על רקע תופעת ההתיוונות.
המתיוונים, בדרך כלל עשירים, עירוניים, ממשפחות מיוחסות, גרמו לביקורת קשה שנמתחה עליהם מצד העניים, הכפריים, אשר ההתיוונות הייתה זרה להם.
מות אנטיוכוס השלישי והחלפתו בסלאוקוס הרביעי
אנטיוכוס השלישי הסתבך במלחמה עם הרומאים, שהחלו ללטוש עין אל ממלכת הסלאוקים.
המלחמה הסתיימה בכישלונו המוחץ בקרב מגנסיה (190 לפנה"ס).
אנטיוכוס נאלץ לשלם לרומאים, בעקבות שלום אפאמיאה שנכפה עליו (188 לפנה"ס), פיצויי מלחמה כבדים, לצמצם את שטחי ההשפעה שלו בצפון, ואף למסור לידיהם את בנו, אנטיוכוס הרביעי, כבן ערובה.
כדי לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות לרומאים, הטיל אנטיוכוס מיסים כבדים על העמים המשועבדים לו, ואף נאלץ לשלוח ידו באוצרות מקדשיהם.
כאשר ביקש לחמוס את אוצר המקדש בעילם, התנפלו עליו המקומיים והרגוהו.
יורשו, סלאוקוס הרביעי, קיבל ב"ירושה" גם את ההתחייבויות הכספיות ואף הוא, כקודמו, ביקש למצוא דרכים למלא את קופת המדינה.
באותו זמן נסערה יהודה מיריבויות בין שני כוחות.
חוניו השלישי, שירש את הכהונה הגדולה לאחר מות אביו, שמעון השני (להבדיל משמעון הצדיק, כינויו של שמעון הראשון), הרחיב את סמכויותיו, והיה גם מקובל על רוב העם.
התחזקותו עוררה את קנאתם של חוגי אצולה ביהודה, ובראשם משפחת בית טוביה.
עימותים אלה התנהלו גם בין הכהן הגדול חוניו השלישי, שעל אף מעמדו ועמדתו היה בעל נטייה פרו-תלמית, לבין אחיו הכהנים, שהמשיכו את מסורת בית אבא ותמכו בסלאוקים.
באותה שעה פרץ סכסוך בין שמעון, "נגיד המקדש" (הממונה על משק המקדש) על ניהול שוק העיר והפיקוח עליו (תפקיד שנקרא "אגורנומוס" ביוונית) לבין חוניו השלישי שדחה את בקשתו.
שמעון נמנה עם משפחת כהנים בשם בית בילגה, שהייתה מפורסמת כמשפחה מתייוונת.
שמעון המתייוון לא בחל באמצעים, והחליט להשיג את מבוקשו על ידי התערבות סלאוקית.
שהם כמו התלמאים שקדמו להם, מיעטו עד כמה שאפשר, להתערב בעניינים פנימיים של הנשלטים.
שמעון פנה לאפולוניוס, אחד המצביאים הסלאוקיים, ודיווח לו כי אוצרות רבים נאגרים בבית המקדש (עובדה שהסלאוקים היו מודעים לה זה מכבר) ובכללם (וזה אכן חידוש) כספיו של הורקנוס יוסף בן טוביה, שהיה מאוהדיו ומתומכיו של בית תלמי.
אפולוניוס העביר את המידע להליודורוס, ראש מינהל השרים הסלאוקי, והלה מיהר לבית המקדש בירושלים, במצוות המלך סלאוקוס הרביעי ובברכתו, על מנת להחרים את האוצרות.
הקופה הסלאוקית הריקה והחובות לרומאים "השכיחו" איפוא מהמלך הסורי את נוהלי אי-ההתערבות.
כמו כן מהלך זה היה בבחינת פגיעה בסעיפי כתב הזכויות, שהעניק בזמנו אנטיוכוס השלישי ליהודים.
על-פי המסופר בספרות החיצונית היהודית, בספר מקבים ב', אך דרכו רגליו של הליודורוס על מפתן בית המקדש, הופיע פתאום פרש מסתורי רוכב על סוסו ושני מלאכים תפסו את הליודורוס, הפילוהו ארצה והכו אותו נמרצות.
הליודורוס שנפל, מן-הסתם, למארב מתוכנן, ביריוני, הוצא מן המקדש מחוסר הכרה.
הידיעות על תככיו ומעשי בגידתו של שמעון עוררו את חמת המוני העם בירושלים, ובעיר פרצו מהומות (כמהלך מוסת, כך דומה, על ידי מתנגדי שמעון).
חוניו השלישי, הכהן הגדול, ביקש להיפגש עם אנטיוכוס הרביעי הסלאוקי (מי שעלה למלוכה ב־175 לפנה"ס לאחר מות סלאוקוס הרביעי, אחיו, ובהסכמת הרומאים, כמהלך טקטי מתוחכם), שכינויו "אפיפנס" ("המתגלה" ביוונית) כדי לפרט בפניו את הסיבות למהומות בעיר ולבקשו להרחיק את שמעון, הגורם למריבות אחים.
בשלב זה ציווה המלך אנטיוכוס לעכב את חוניו השלישי במעצר.
את היעדרותו של חוניו ניצל אחיו, יהושע-ישוע, מתייוון שקרא לעצמו יאסון (על שם גיבור מיתולוגי יווני מפורסם) והציע למלך הסלאוקי, אנטיוכוס הרביעי, סכום כסף נכבד, תמורת שלוש בקשות "צנועות": להתמנות לכהן גדול תחת אחיו, להקים בירושלים גימנסיון ואפביון ולרשום את אנשי ירושלים כאנטיוכיים.
שאיפתו של יאסון הייתה כפולה: להתמנות לכהונה הגדולה, ומתוך כך להפוך לשליטה בפועל של יהודה, תחת מרות סלאוקית, כשהוא חולש על אוצרות המקדש.
וכן להפוך את ירושלים, כולה או חלקה, לעיר פוליס הלניסטית, עם כל היתרונות ששדרוג קטגורי זה ממטיר.
אם תהפוך ירושלים לעיר פוליס, כך גרס, היא תשלוט על כל סביבתה, כשהוא, יאסון, יעמוד בראשה.
אנטיוכוס נעתר לבקשותיו של יאסון, על שום ההצעות הכספיות הקוסמות שהציע יאסון, בעוד, כאמור, האימפריה מחויבת עדיין כספית לרומאים.
כמו כן, העדיף אנטיוכוס גורם נאמן כמו יאסון על פני חוניו השלישי, הפרו-תלמי, ולבסוף - מטרתו של אנטיוכוס להפיץ את ההלניזם ברחבי ממלכתו, ולפתח את ערי הפוליס בכללה, התאימה להפליא לשאיפתו של יאסון.
שרצה לחולל רפורמה הלניסטית ביהודה, כלומר לבנות חברה מוצקה, הלניסטית בתרבותה ובתפישת עולמה, אשר נשלטת על ידי האריסטוקרטיה האצולתית והכוהנית.
גם מנקודת ראותו של יאסון וגם מזו של אנטיוכוס, התמנותו של יאסון לכהן גדול, הפכה אותו לאחראי לאוצר המקדש, שהיה בעל היקף אדיר, וזאת גם משום שכל יהודי ביהודה ובתפוצות, העלה לבית המקדש שבירושלים, מחצית השקל מדי שנה בשנה.
אוצר כזה שימש ללא ספק פיתוי אדיר עבור יאסון ואף קרץ לאנטיוכוס, כמי שקופתו התרוקנה וחובותיו לרומאים תפחו והלכו.
בקשותיו של יאסון היו חסרות תקדים בתולדות בית שני, ובעלות משמעות מיוחדת.
ראשית, מעולם לא ירש כהן את משרת הכהונה הגדולה בעוד הכהן הגדול המכהן (חוניו השלישי) עדיין בחיים.
שנית, מעולם לא הייתה משרת הכהונה הגדולה פתוחה למשא ומתן, למיקח ולממכר כספי.
שלישית, מעולם לא התערבה המלכות הזרה במינוי הנהגת העם.
נוצרו פה איפוא שלושה תקדימים מסוכנים העלולים לפגוע ביהודה בהמשך דרכה, ובעיקר משרת הכהונה הגדולה שעלולה להפוך, כפי שהיה מקובל בערי הפוליס, למשרה פקידותית, בה מתערב המלך, ולפחות כזו הטעונה אישור מלכותי, ואף מקור לסחיטה כלכלית ופוליטית.
אמנם אף בלא אחת מן התעודות מספרי המקבים או אצל יוסף בן מתתיהו, נזכרה המילה "פוליס" בזיקה לירושלים, אם כי כל הרמזים מוליכים להשערה שיאסון ביקש להפוך את ירושלים, או את חלקה, לעיר פוליס.
ראשית - הזכרתם של שני המוסדות - גימנסיון (מוסד יווני חינוכי, ספורטיבי ומוזיקלי) ואפביון (מוסד יווני, על-גימנסיוני, בעל משמעות ספורטיבית וצבאית) משמעותית מאוד.
ידוע כי אפילו עיר אחת לא קבלה מעמד של פוליס, אם לא הוקמו בה מוסדות חינוך אלה, ואף פעלו בה הלכה למעשה.
שנית - "לרשום את אנשי ירושלים כאנטיוכיים", פירושו להכין רשימת חבר האזרחים אשר ישתייך לעיר הפוליס.
יאסון שאף להקים מין ברית של "ערים תאומות" בין ירושלים לעיר הממלכה הסלאוקית אנטיוכיה, וכך לזכות ביוקרה ובמוניטין.
כמו כן, הפיכת ירושלים לפוליס עשויה הייתה להעניק לה יתרונות כלכליים חשובים, בשעה שהיא תקיים קשרי מסחר עם ערי פוליס אחרות.
שלוש שנים שלט יאסון בירושלים (172-175 לפנה"ס) ובסוף כהונתו הספיק לשגר משלחת של ספורטאי הגימנסיון בירושלים להשתתף בתחרויות מרכזיות שנערכו בעיר צור ובנוכחותו של המלך אנטיוכוס הרביעי.
בשעה שיאסון שלח את מנלאוס, אחי שמעון ("נגיד המקדש" שהוזכר למעלה), לאנטיוכוס ועמו סכומי כסף להשלמת חובו הכספי של יאסון לאנטיוכוס, הציע מנלאוס למלך, בשמו, סכום כפול מזה של יאסון ובתמורה ביקש להתמנות לכהונה הגדולה במקום יאסון.
אנטיוכוס נעתר לכך מיד בשל גובה הסכום שהציע מנלאוס, גישתו הקיצונית של מנלאוס תומך ההתייוונות שתאמה את מדיניותו של אנטיוכוס, ביריבות שהשתררה באותו זמן בין הסורים למצרים, מנלאוס התגלה כנאמן מאוד למלך, ואולי אף חשש אנטיוכוס מגידול כוחו ומהתעצמותו של יאסון.
מינויו של מנלאוס והדחת יאסון (שנת 170 לפנה"ס) קוממו את העם כנגד מנלאוס, הן משום שמנלאוס לא השתייך למשפחת הכהונה הגדולה (אלא למשפחת בילגה המתייוונת), הן משום אופיו ההרפתקני, הן משום קיצוניותו ואכזריותו והן משום שהעם התרגל במידה מסוימת ליאסון.
ירושלים נחלקה לשני מחנות: מחנה הרוב שתמך ביאסון, ובכללו מתייוונים מתונים, ואילו המיעוט תמך במנלאוס והוא כלל מתייוונים קיצונים.
בשעה ששב מנלאוס לירושלים ובידו כתב המינוי המלכותי המסמיך אותו לכהן ככוהן גדול, וכנראה גם הבטחה לעזרה צבאית של המלך, הצליח מנלאוס להשתלט על המהומות בעיר, ולהביא למנוסתו של יאסון מתוכה.
מנלאוס שלט בירושלים ביד קשה ורמה (כונה "עריץ אכזרי" ו"פריץ חיות" בידי הסופרים המקבים).
בהיותו קיצוני בדעותיו ובגישותיו ההלניסטיות, ונשען על תמיכתם של בני טוביה העשירים והחזקים, עשק מנלאוס את העם וגבה ממנו מיסים כבדים, כדי לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות למלך אנטיוכוס.
מנלאוס נקרא לסוריה כדי לדווח לאנטיוכוס על הנעשה באזור שליטתו.
הוא ניצל את העדרו של המלך, שהיה עסוק באותה שעה בדיכוי מרידות באסיה הקטנה, ושיחד את ממלא מקומו של המלך, אנדרוניקוס, בחפצי זהב אשר גזל מנלאוס מבית המקדש.
פעולה זו נועדה להגן על האינטרסים של מנלאוס ולחזק את מעמדו.
זאת ועוד, דבר פרסום שוד המקדש ביוזמת חוניו השלישי (הכהן הגדול המודח שהיה עצור בדפנה שבסוריה) עורר את זעמו של מנלאוס, מה עוד שבעקבות פרסום מידע זה פרצו התלקחויות זעם בירושלים נגד מנלאוס.
מנלאוס ראה בדאגה את האיום שנשקף למעמדו ולחייו ועל כן הסית את אנדרוניקוס לשלוח יד בחוניו.
בשעה שמנלאוס התעכב באנטיוכיה שבסוריה, מילא ביהודה את מקומו כשליט אחיו ליסימכוס.
ליסימכוס נטל מאוצרות המקדש ועורר בכך את זעם העם כלפיו.
הוא ביקש להסתייע בכוח צבאי מאולתר בן 3,000 איש, אולם נכשל בעמידה מול גורמים רגוזים בקרב האוכלוסייה.
באחת ההתנגשויות נפגע ליסימכוס עצמו ונהרג.
נציגי מועצת הזקנים (ה"גרוסיה") בירושלים עלו לעיר צור כדי להיפגש עם המלך אנטיוכוס, ולהתלונן קשות על מנלאוס וסיעתו, אולם מנלאוס הצליח בשוחד ובערמומיות לגולל את ההאשמה על זקני ירושלים, ולגרום לכך שהמלך יצווה להמיתם בשל זאת.
משנה זו, 169 לפנה"ס, ואילך, התגלגלו המאורעות ביהודה בקצב מהיר ורווי טרגדיות, שסופן הטלת גזירות השמד על ידי אנטיוכוס (167 לפנה"ס).
גזרות השמד של אנטיוכוס הרביעי