tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-14 בדצמבר 2008 ספג פציעה קשה בקרסול מתיקול של מגנה של אתלטיק בילבאו, קרלוס גורפגי, ונעדר מהמגרשים למשך ארבעה חודשים.
באמצע נובמבר 2009 נפצע פציעה חמורה בברכו במהלך משחק אימון.
הוא חזר לשחק רק ב-22 בספטמבר 2010, כשבאותו שבוע שיחקה הקבוצה שלושה משחקים בשבוע אחד, והמאמן החליט לתת מנוחה לשוער הראשון של הקבוצה, חואן פאבלו.
בינואר 2013, לאחר עזיבתו של חואן פאבלו למכבי תל אביב, הפך קווייאר לשוער הראשון של הקבוצה.
בתום עונת 2014/2015 זכה בפרס ריקרדו זאמורה של הליגה השנייה, כשספג 21 שערים בלבד ב-36 משחקים, והיה בורג קריטי בעליית הקבוצה בסוף העונה ללה ליגה.
בתום עונה זו האריך את חוזהו עד לסוף עונת 2017/2018.
ביולי 2017 עזב את ספורטינג חיחון, בה שיחק 9 עונות, וחתם בלגנס.
הוא תפס את מקומו של השוער הראשון של הקבוצה, ג'ון אנדר סראנטס, שנפצע, ושבר את שיא המועדון כששמר על שער נקי למעלה מ-500 דקות.
ב-21 ביוני 2019 האריך את חוזהו במדי לגנס עד לסוף עונת 2020/2021, אז יסגור ארבע שנים במדי המועדון.
ב-29 באוגוסט 2021, בתום חוזהו, שב לספורטינג חיחון.
נבחרת ספרד עד גיל 23: משחקי הים התיכון 2005
שחקן העונה של ספורטינג חיחון: 2013
פרס ריקרדו זאמורה של הליגה הספרדית השנייה: 2014/2015
איוואן פטרוביץ' ריבקין הוא פוליטיקאי רוסי.
הוא שימש כיושב ראש הדומה הממלכתית של רוסיה בשנים 1994–1996 וכמזכיר מועצת הביטחון בשנים 1996–1998. הוא התמודד לתפקיד נשיא רוסיה בשנת 2004, לפני שנשר מהמרוץ לאחר שנחטף וכביכול סומם על ידי קציני שירות הביטחון הפדרלי.
הוא נולד בכפר סמיגורקה, שבמחוז וורונז'.
בשנת 1968 סיים ריבקין את לימודיו במכון החקלאי של וולגוגרד ובשנת 1991 באקדמיה הסובייטית למדעי החברה.
לאחר קריירה בשורות נמוכות יותר של המפלגה הקומוניסטית, נבחר ריבקין לציר בקונגרס הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית בשנת 1990. בשנת 1993 הפך ריבקין לחבר במפלגה האגררית של רוסיה ובאותה שנה בדצמבר הוא נבחר לחבר הדומה הממלכתית.
בשנת 1994 נבחר ריבקין ליושב ראש הדומה.
בינואר 1995 הוא הפך לחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית וביולי של אותה שנה מונה ריבקין למנהיג גוש איוואן ריבקין, לקראת הבחירות הפרלמנטריות.
גוש איוואן ריבקין קיבל 1.39% מהקולות בבחירות לרשות המחוקקת ברוסיה בשנת 1995 וירד אל מתחת לאחוז החסימה שעמד על 5%.
במרץ 1998 מונה ריבקין לסגן ראש הממשלה לענייני חבר המדינות.
בשנת 2004 ריבקין היה מועמד מטעם המפלגה הליברלית של בוריס ברזובסקי לבחירות לנשיאות רוסיה.
במהלך הקמפיין, ב-2 בפברואר 2004, הוא האשים את הנשיא המכהן ולדימיר פוטין בארגון פעולות הטרור ברוסיה בשנת 1999 ובמעורבות בפעילות עסקית עם יורי קובאלצ'וק, מיכאיל קובאלצ'וק, גנאדי טימצ'נקו, בעסקות מפוקפקות בנוגע לחברת KiNEx ובנק "רוסיה".
הוא האשים את פוטין במעילה בחלק עצום מהתזרים הכספי של המדינה.
מועמדותו של ריבקין התאימה מאוד לפוליטיקה של ברזובסקי.
למרות שהאמינו כי ריבקין, ולו באופן אופטימי, לא יוכל לקבל יותר מ-2% מהקולות, האמינו גם שהוא עשוי לקבל מימון מספיק משמעותי מברזובסקי כדי שיוכל לתזמן כמות משמעותית של מחאה נגד פוטין בקמפיין לקראת הבחירות.
בפברואר 2004 נעלם ריבקין למשך 4 ימים בנסיבות מסתוריות.
יממה לאחר חזרתו האשים את ממשל פוטין בשותפות להתקפות במוסקבה בשנת 1999 שהובילו למלחמה ברפובליקה הצ'צ'נית.
חמישה ימים לאחר מכן הופיע ריבקין בקייב.
מאוחר יותר הצהיר כי נחטף וסומם על ידי סוכני שירות הביטחון הפדרלי שפיתו אותו לאוקראינה והבטיחו לתאם פגישה עם מנהיג צ'צ'ניה לשעבר אסלאן מסחאדוב.
עם הגעתו הוצע לו כיבוד בדירה, ואז הוא חש "מנומנם מאוד".
לאחר שהיה מחוסר הכרה, התעורר ב-10 בפברואר.
עם התעוררותו הוצגה לו קלטת וידאו בה הוא מבצע "מעשים מרדניים" בניצוחם של "סוטים איומים".
נאמר לו שהקלטת תפורסם ברבים אם ימשיך בקמפיין הנשיאותי שלו.
לדברי אלכסנדר ליטוויננקו, ככל הנראה סוכני הפ.ס.ב.
ריבקין אמר כי הוא חושש לשלומו אם יחזור לרוסיה, ובעוד הוא ממשיך בתחילה במסע הפרסום שלו מעבר לים, ב-5 במרץ 2004, הוא נסוג מהמרוץ ואמר שאינו רוצה להיות חלק מ"הפארסה הזו", שכן הוא קרא לבחירות.
ריבקין תמך בתנועות האופוזיציה הרוסית, במהלך המחאות ברוסיה בשנת 2011, אך מאז צמצם מאוד את פעילותו הפוליטית ואינו משתתף באירועים ציבוריים.
איוון קונדרייב (Ivan Kondrayev) (29 באוגוסט 1915 - 22 ביוני 2005) מחסידי אומות העולם, שהחביא יהודים וסיפק להם מזון במהלך מלחמת העולם השנייה ובכך הציל את חייהם.
איוואן קונרייב נולד בכפר סופינו ברוסיה.
לפני פרוץ המלחמה למד קונדרייב בניית כבישים ושדות תעופה.
בימים הראשונים של המלחמה נפל בשבי ולאחר חמישה חודשים הצליח לברוח לאזור רוז'ישצ'ה, שם מצא עבודה בתור שומר במחלבה שליד הגטו.
בזמן הכיבוש הנאצי והקמת הגטו חרף את נפשו כדי להציל יהודים בכך שסיפק להם מסתור ומזון.
חלק מהיהודים שניצלו בעזרתו של קונדרייב היגרו לאחר המלחמה לארצות הברית.
באוגוסט 1942 קונדרייב מסר לצלינה כי הגרמנים מתכננים לחסל את הגטו והציע לה מקום מסתור במרתף תת-קרקעי, שם הסתתרה עד פברואר 1944.
איוון קונדרייב וצלינה שוחררו בפברואר 1944 על ידי הסובייטים.
לאחר השחרור לחם בחזית האוקראינית שם נפצע בראשו טרם סיום המלחמה.
קונדרייב אושפז בבית חולים בעיר באקו.
בשנת 1946 חזר לרוזישצ'ה, שם התחתן עם צלינה, אותה הציל במהלך המלחמה.
לזוג נולדו בן ובת החיים כיום באוקראינה.
איוון עלה לישראל בשנת 1990 והתיישב בנתניה יחד עם רעייתו היהודייה, צלינה.
ביוני 2005, במהלך ביקור משפחתי באוקראינה, מת איוואן ונקבר באוקראינה.
איוואן איוואנוביץ' קופץ היה טייס קרב, גנרל-מיור, מפקד הזרוע האווירית של החזית המערבית ביום הראשון של מלחמת המולדת הגדולה.
גיבור ברית המועצות על גבורתו בקרבות אוויר בספרד.
ביום הראשון למלחמה הוא ירה בעצמו.
נולד ב-19 בספטמבר 1908 בצארסקויה סלו למשפחתו של מנעולן.
בשנת 1925 סיים את לימודיו בית הספר בעיר אישים שבמחוז טיומן, ולאחר מכן עבד כמזכיר בית המשפט המחוזי.
היה בשירות צבאי מאז 1927. את השכלתו הצבאית קיבל בבית הספר הצבאי-התאורטי של לנינגרד (1928), בבית הספר לטייסים צבאיים של קצ'ין (1929) ובקורסי ההשתלמות לאנשי פיקוד גבוהים באקדמיה הצבאית על שם פרונזה (1935).
הוא שירת בטייסת הקרב הנפרדת ה-70 של חטיבת התעופה באקדמיה לחיל האוויר על שם ז'וקובסקי.
מספטמבר 1936 הוא היה טייס, לאחר מכן מפקד קבוצת אוויר של כוחות ספרד הרפובליקנית במהלך מלחמת האזרחים בשנים 1936–1939. הוא טס על מטוס מדגם Nieuport-52, ואז על מפציץ I-15. הפיל שישה מטוסי אויב והוענק לו אות מסדר הדגל האדום ותואר גיבור ברית המועצות עם מסדר לנין ותעודה מיוחדת.
ב-12 בדצמבר 1937 נבחר לסגן מועצת הסובייט העליון של ברית המועצות בכינוס הראשון מטעם מחוז לנינגרד.
בשנת 1938 מונה למפקד חטיבה ולסגן מפקד חיל האוויר של המחוז הצבאי של לנינגרד.
במהלך המלחמה הסובייטית-פינית היה מפקד חיל האוויר של הארמייה השמינית, השתתף באופן אישי במשימות לחימה.
על קרבות אלה הוענק לו אות מסדר לנין מדרגה ב' וב-31 במרץ 1940 הוענקה לו הדרגה הצבאית של מפקד אוגדה.
לאחר הסמכה מחודשת בשנת 1940 בקשר להכנסת דרגות כלליות בצבא האדום - הועלה לדרגת מייג'ור גנרל התעופה.
ביום הראשון של המלחמה הפטריוטית הגדולה היה מפקד חיל האוויר של החזית המערבית.
בשעה 03:00 בבוקר 22 ביוני 1941 הותקפו לפתע שדות התעופה בחזית על ידי לופטוואפה.
מפציצי היינקל He 111 בגובה רב פתחו במתקפת פצצות מצרר מסיבית על מטוסי הכנף של חיל האוויר.
את המכה השנייה העבירו מפציצי הצלילה Junkers Ju 87 ו-Junkers Ju 88 בשיתוף עם המפציצים הכבדים מסרשמיט Bf.110. חלק משדות התעופה הממוקמים בסמוך לגבול נכבשו על ידי כוחות הקרקע המתקדמים של האויב עד אמצע היום.
היסטוריונים שמים לב לחוסר השלמות של המבנה הארגוני של התעופה הסובייטית, כלומר לעובדה שרק כמה תצורות היו כפופות למפקד חיל האוויר בחזית.
במקביל, יחידת ההפצצה ה-43 חנתה באורשה ולא יכלה להשתתף בקרבות על הגבול.
לכן, לצורך פעולת תגמול, קופץ יכול היה להשתמש רק במפציצים מדגם SB ו-DB-3, וללא חיפוי אווירי.
באמצע היום הכניס הגנרל קופץ מפציצי קרב מחטיבות האוויר ה-12 וה-13, וחיל המפציצים הארוך-טווח.
פעולות תגמול כוונו לשדות תעופה ידועים של האויב, למעברים ולעמדות של יחידות ממוכנות.
המפציצים ללא חיפוי ספגו פגיעות כבדות.
כך איבדה חטיבת האוויר ה-13 64 מפציצי SB במהלך היום.
ההפסדים הכוללים של חיל האוויר של החזית המערבית ב-22 ביוני הסתכמו ב-738 מטוסים, כולל 528 שאבדו על הקרקע.
לאחר שטס בשדות התעופה הרוסיים ולמד על היקף ההפסדים, דיווח שכ-60 ממטוסיו הופלו בקרבות אוויר ועוד 32 הושמדו על הקרקע.
לאחר מכן דיווח שיותר מ-80% מכל מטוסיו חוסלו.
לאחר מכן ירה קופץ בעצמו במשרדו בסביבות השעה 18:00 באותו יום.
על פי גרסה אחרת, ראש המחלקה המיוחדת של הנ.ק.ו.ד.
של המחוז הצבאי המיוחד המערבי, רב-סרן בשירות ביטחון המדינה פאבל בגמה, בערב 21 ביוני 1941, קיבל הודעה מיוחדת ממוסקבה על "לכידת גנרל א.א.
קופץ בנסיבות שזה עתה התגלו." הבסיס היה עדותו של יעקב סמושקביץ' כי הוא שימש כיועץ ראשי לשעבר לחיל האוויר של ספרד הרפובליקנית וגייס בעצמו את קופץ לקבוצתו.
על פי תמצית מהפקודה של מנהלת כוח האדם הראשית של הצבא האדום, "מייג'ור גנרל התעופה א.א.
קופץ, יליד 1908, הוצא מרשימות אנשי הפיקוד הבכיר הנוכחי, כאשר ירה בעצמו ב-23.06.1941." האלוף אנדריי איוואנוביץ' תאירסקי, שהחליף את קופץ, הודח מתפקידו ב-2 ביולי 1941 ובהמשך נורה.
הוא נקבר בבית העלמין הצבאי במינסק.
על פי עדותה של בתו, חלק משטח בית העלמין הצבאי, שם נקבר, נבנה לאחר המלחמה.
הסרט האפי "הקרב על מוסקבה" (1985) מכיל תיאור סצנת התאבדותו של קופץ.
בעיר אישים ב-1990, רחוב מוסקובסקאיה הוחלף לרחוב א.א.
קופץ ועל הבניין של בית הספר בו למד הותקן שלט הנצחה ב-6 במאי 2005.
היה נשוי לנינה פאבלובנה, לבית שונדריקוב (1908–2001).
נעצרה ב-23 באוגוסט 1941 ונידונה על ידי מפקדת הנ.ק.ו.ד.
של ברית המועצות ב-22 ביולי 1942 לחמש שנות מאסר כ"אשתו של בוגד במולדת" על פי סעיף 1–58 לחוק הפלילי של רוסיה הסובייטית.
שוחררה ב-23 באוגוסט 1946. שמה נוקה ב-18 במאי 1956 על ידי בית הדין הצבאי של המחוז הצבאי אוראל.
לשניים היו שני ילדים: אליק (יליד 1930) ונטליה (נולדה בשנת 1939).
איוואן ואסילייביץ' קליוּן, היה צייר אוונגרד רוסי, פסל ותאורטיקן אמנות.
בשנת 1881, במטרה לשפר את מצבם הכלכלי, עברה המשפחה לקייב.
ב-1890 הם עברו שוב, לפולין הרוסית.
את השכלתו האמנותית הראשונית קיבל בחברה לעידוד האמנויות היפות בוורשה, בשנות התשעים של המאה ה-19, בעת שעבד כרואה חשבון.
ב-1898 עבר למוסקבה, שם פקד את האולפנים של פיודור רברג ואיליה משקוב.
אולם הקשר החשוב ביותר שלו הגיע בשנת 1907 כאשר פגש את קזימיר מלביץ' והוצג בפני האוונגרד הרוסי.
מפגש זה השפיע עליו מאוד, אם כי הוא הצטרף לסלון מוסקבה כאשר הוא נוצר בשנת 1910 ונשאר חבר שם עד 1916. הוא עבד במקור בסגנון הסימבוליסטי, אך בשנת 1913, בשל השפעתו של מלביץ', הוא החל להציג עם קבוצה מסנט.
בשלב זה, הוא התחבב בקובו-פוטוריזם, החל לפסל (בהשפעת ולדימיר טאטלין) ומאוחר יותר הציג עם כמה קבוצות אוונגרד אחרות.
בשנת 1915, הוא סיפק ליטוגרפיות ופרק קצר לספר, "החטאים הסודיים של האקדמאים" מאת המשורר אלכסיי קרוצ'ניך .
הספר היה ביקורת חריפה על הסמליות והדקדנס בכלל.
באותה שנה הוא הפך לחסידי הסופרמטיזם של מלביץ', ובשנה שלאחר מכן הצטרף לקבוצתו הידועה בשם סופרמוס .
כשהיה שם, הוא עזר להכין מניפסט וכתב עת שמעולם לא פורסם.
הוא גם שיתף פעולה עם המרכז העממי של כפר ורבובקה - עבודה עם אומנים איכרים.
מ-1918 עד 1921, לימד ציור בסדנאות האמנות של וחוטמאס .
משנת 1920, הוא היה חבר במכון לתרבות אמנותית, ולאחר 1921, חבר באקדמיה הממלכתית למדעי האמנות .
עד אמצע שנות ה-20, עבודותיו היו בעיקר צורות גאומטריות.
בסוף שנות ה-20 הוא פיתח עניין באמנות מערב אירופה מודרנית, במיוחד הצרפתית; העתקת יצירות של פיקאסו ובראק.
בתחילת שנות ה-30, הוא יצר ציורי טבע דומם רבים בסגנון הפוריסטי.
מאמצע שנות ה-30 ואילך הוא, ורוב האמנים הסובייטים, נאלצו לצייר יצירות של ריאליזם חברתי.
בתגובה, הוא יצר טבע דומם ונופים מציאותיים ונתן אותם לחברים ובני משפחה.
איוואן סמיונוביץ' קזקוב היה צייר וגרפיקאי רוסי; תושב הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית.
בשנים 1888–1894 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא המשיך באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל ולדימיר מאקובסקי וקיבל את התואר "אמן" ב-1898.
התואר שלו כלל מלגה ללימודים באירופה ולכן, ב-1899 - 1900, הוא נסע לאיטליה, צרפת וגרמניה.
עם שובו, התיישב בסנט פטרבורג.
בעשור לאחר מכן הוא הציג תדיר שם ובמוסקבה.
בשנת 1906 הוא ביקש וקיבל תפקיד כמורה לרישום וקליגרפיה בטשקנט, בו החזיק עד 1910. בהיותו שם צייר נופים אדריכליים בסמרקנד ובבוכרה וכן בטשקנט.
הוא גם יצר סדרה של סקיצות אתנוגרפיות.
מאוחר יותר לימד בבית ספר לאמנות אזורי וב-1921 הקים סטודיו משלו.
בכמה הזדמנויות הוא עזר בארגון ועיצוב חגיגות מהפכניות.
במהלך תקופה זו, הוא הציג בתערוכה הלאומית החופשית הראשונה לאמנות בסנט פטרבורג, התערוכה ה-47 של פרדוויז'ניקי במוסקבה (1922), והתערוכה הראשונה של סניף טשקנט של האקדמיה הרוסית לאמנויות, שהיה אחד ממייסדיה (1928).
מ-1926 עד 1930, הוא היה חבר מארגן בסניף טשקנט של איגוד האמנים של רוסיה המהפכנית ועמד בראש הסטודיו שלהם.
בשנת 1930 הופיע בעיתון "פראבדה ווסטוקה" כתבה על קזקוב וחברו ירמי בורצב (1894–1942).
שהאשימה אותם בכך שתלמידיהם ציירו דמויות של ישו וסנט פול, והציע לחקור את סניף איגוד האמנים בטשקנט על ידי המנהל הכללי לחינוך מקצועי.
בתום החקירה האמנים הואשמו בפעילות אנטי-סובייטית.
נגזר עליהם שלוש שנות גלות בסטלינאבאד.
גלותו של בורצב הוארכה מאוחר יותר.
קזקוב חזר ב-1933 ובילה את שנותיו האחרונות בהוראה במכון הפוליטכני בטשקנט.
איוואן שובלוב היה ממייסדי הנאורות הרוסית ושר החינוך הרוסי הראשון.
פעל ליסוד התיאטרון הראשון, האוניברסיטה והאקדמיה לאמנויות של רוסיה.
הוא נולד במוסקבה, בנם היחיד של איוואן שובלוב, קפטן בצבא שמת כשהילד היה בן עשר, וטטיאנה רודיונובנה.
ההון של משפחת שובלוב השתנה באופן דרמטי בשנת 1741, כאשר הקיסרית יליזבטה פטרובנה עלתה לכס המלכות הרוסי בעזרת בני דודיו החזקים של איוואן - פיוטר שובלוב ואלכסנדר שובלוב.
בשנה שלאחר מכן, הם צירפו את איוון בן הארבע-עשרה לחצר הקיסרית כמשרת.
ביולי 1749, כשאיוואן ביקר את גיסו הנסיך גליצין באחוזתו הכפרית ליד מוסקבה, ארגנו האחים שובלוב את פגישתו עם הקיסרית, שעלתה לרגל למנזר סנט סבאס.
בני הזוג שובלוב לא התאכזבו בחישוביהם: הקיסרית בת ה-40 שמה לב לנער יפה התואר, הצעיר ממנה ב-18 שנים, והציעה לו להתלוות אליה לביקור במנזר ירושלים החדשה.
שלושה חודשים לאחר מכן, שובלוב מונה למלווה והקשר שלו עם הקיסרית החל.
אף שבני הדודים תכננו להשתמש בו כבעל השפעה בתככי החצר שלהם, שובלוב סירב להסתבך בתחבולותיהם.
כפי שהביוגרפים שלו אוהבים לציין, שובלוב היה "רך ונדיב לכל" ו"לא היו לו אויבים כלשהם".
מעמדו בחצר המלכות התחזק במהלך שנות הדעיכה של יליזבטה והאפיל על בעלה הקודם אלכסי רזומובסקי.
שובלוב, שהועלה לדרגת גנרל בשנת 1760, סירב למרבית הכבוד שהקיסרית רצתה להעניק לו, כולל תואר הרוזן.
שובלוב היה נחוש לתרום את קשריו לקידום החינוך ולקידום האמנויות היפות בארצו.
הוא היה איש חצר נאור, ניהל התכתבות עם ההוגים הצרפתים המובילים - הלבטיוס, ד'אלמבר, דידרו ווולטר.
הוא סיפק לאחרון חומרים הדרושים לספר על ההיסטוריה של האימפריה הרוסית, ואחר כך פעל להוצאתו לאור ברוסיה.
פעילותו של שובלוב הביאה אותו לקשר עם מיכאיל לומונוסוב, מלומד רוסי ששאף להקים אוניברסיטה ברוסיה.
לומונוסוב מצא פטרון נאמן בשובלוב.
ב-23 בינואר 1755 אישרה הקיסרית את הפרויקט להקמת אוניברסיטת מוסקבה הקיסרית, ונקבע לכך ציון בלוח השנה הרוסי.
"יום טטיאנה" עדיין נחגג ברוסיה כ"יום הסטודנטים" (נחגג ב-25 בינואר)
שובלוב הפך למנהל הראשון של האוניברסיטה ומשך אליה את מיטב החוקרים.
הוא הגה את הרעיון להקים את העיתון - "חדשות מוסקבה" (Московские ведомости), עיתון בהוצאה האוניברסיטאית.
מלבד שתי מכללות הקשורות לאוניברסיטת מוסקבה, הוא גם עזר להקים את הקולג' הרוסי הראשון מחוץ למוסקבה - בקאזאן.
הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית ב-1758.
בשנת 1757 הגיש שובלוב לסנאט את הפרויקט שלו להקמת האקדמיה לשלוש אמנויות בסנקט פטרסבורג.
מוסד זה - שהפך מאוחר יותר לאקדמיה הקיסרית לאמנויות - הוא תכנן אותו למטרת חינוך נערים מוכשרים מכל שכבות החברה.
בתחילה לא נדרשה בחינה רשמית כדי להיכנס לאקדמיה, אפילו ילדי איכרים – כמו פיודור רוקוטוב התקבלו.
שובלוב כיהן כנשיא האקדמיה הראשון עד 1763, אז החליף אותו איבן בטסקוי.
ב-1758 הוא תרם לאקדמיה את אוסף רישומים וציורים מערביים משלו, שהיוו את גרעין אוסף האמנות שלה.
בזמנו אירחו בארמון גם הופעות של להקת התיאטרון הראשונה של רוסיה, בראשות פיודור וולקוב ואיבן דמיטרייבסקי.
עם מותה של יליזבטה, יצא שובלוב לאירופה, כביכול במטרה לחזק את בריאותו החלשה.
במהלך ארבע עשרה שנים של מסעות חוץ, הוא רכש יצירות אמנות מובחרות עבור האקדמיה ומוזיאון הארמיטאז'.
הוא גם הזמין עותקים של הפסלים הרומיים הטובים ביותר ברומא, פירנצה ונאפולי ולאחר מכן הציג אותם לאקדמיה לאמנויות.
בכל הנוגע לפוליטיקה, חייו של שובלוב באירופה לא היו מרגשות כמו התקופה הקודמת בקריירה שלו.
לבקשתה של הקיסרית קתרין השנייה, הוא היה יוצא לשליחות דיפלומטיות.
חזרתו הסופית לרוסיה הייתה ב-1777.
באחוזתו של שובלוב ביקרו הדור החדש של האינטלקטואלים הרוסים: יקטרינה דשקובה, דניס פונביזין, מיכאיל חרסקוב, איוואן דמיטרייב ואלכסנדר שישקוב - תוצרי האוניברסיטה שהוא הקים.
לאחר פטירת אהובתו הקיסרית, שובלוב מעולם לא התחתן ולא היו לו ילדים.
הוא מת באחוזתו בסנט פטרבורג ב-14 בנובמבר 1797.
קברו נמצא בכנסיית הבשורה של מנזר אלכסנדר נייבסקי.
בשנת 2003 נחשף פסל זיכרון של שובלוב בחצר הפנימית של האקדמיה לאמנויות בסנט פטרבורג.
פסל הנצחה נוסף הוקם בחזית ספריית אוניברסיטת מוסקבה ב-2004.
אִיוַואן פֶּטְרוֹבִיץ' קוֹטְלְיַרֶוְסְקִי (באוקראינית: Іван Петрович Котляревський; 9 בספטמבר 1769 – 10 בנובמבר 1838) היה סופר, משורר ומחזאי אוקראיני, פעיל חברתי, הנחשב לחלוץ המודרנית.
קוטליארווסקי היה מוותיקי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812).
קוטליארווסקי נולד בעיר פולטבה שבאוקראינה (אז חלק מהאימפריה הרוסית) במשפחתו של הפקיד פטרו קוטליארווסקי שאימץ את שלט האצולה הפולני של .
לאחר שלמד בסמינר התאולוגי של פולטבה (1780–1789), הוא עבד כמורה של האצולה באחוזות כפריות, שם הכיר את הווי העם האוקראיני ואת ה של האיכרים.
הוא שירת בצבא האימפריה הרוסית בין 1796 ל-1808 בגדוד סיברסקי קראבינר.
קוטליארווסקי השתתף במלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) בדרגת כקפטן מטה (דרגת ביניים בין לוטננט לקפטן) שבמהלכה הטילו הכוחות הרוסיים את המצור על העיר איזמאיל.
בשנת 1810 הפך לנאמן של מוסד לחינוך ילדי אצילים עניים.
בשנת 1812, במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה הוא ארגן את גדוד הקוזקים האוקראיני ה-5 בעיירה חורול במחוז פולטבה בתנאי שיושאר לאחר המלחמה כיחידה צבאית קבועה.
על כך קיבל דרגת מאיור.
הוא עזר להעלות הפקות תיאטרון בבית המושל הכללי של פולטבה והיה המנהל האמנותי של התיאטרון החופשי של פולטבה בין 1812 ל-1821. ב-1818, יחד עם ואסיל לוקשביץ', ו.
טרנובסקי ואחרים היה חבר בלשכת הבונים החופשיים של פולטבה, "אהבה לאמת" (באוקראינית: Любов до істини).
קוטליארווסקי השתתף בתשלום לשחרר את מצמיתות.
מ-1827 עד 1835 הוא ניהל כמה סוכנויות פילנתרופיות.
פואמת הפרודיה של איוואן קוטליארווסקי משנת 1798 "האֶנֶיאדה" (באוקראינית: Енеїда), נחשבת ליצירה הספרותית הראשונה שפורסמה כולה בשפה האוקראינית המודרנית.
זהו תרגום רופף של פואמה מוקדמת יותר "לעג לאניאדה של ורגיליוס" ( שפורסם ב-1791 על ידי המשורר הרוסי ניקולאי אוסיפוב (Николай Петрович Осипов), אך הטקסט שלו שונה לחלוטין.
אף על פי שאוקראינית הייתה שפה יומיומית עבור מיליוני אנשים באוקראינה, הניא השלטון רשמית את השימוש הספרותי באזור שנשלט על ידי האימפריה הרוסית הקיסרית.
האניאדה היא פרודיה על אינאיס של ורגיליוס, שם הפך קוטליארווסקי את הגיבורים הטרויאניים לקוזאקים מהסיץ' הזפורוז'י.
המבקרים מאמינים שהיא נכתבה לאור הרס של הסיץ' הזפורוז'י בפקודת יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
היצירה התפרסמה בשלמותה ב-1842 והיא בנויה ב-6 חלקים ומתארת את הווי החיים בשכבות שונות של החברה באוקראינה.
השפה מתחלפת בין ביטויים עממיים (ואפילו גסים) לבין קטעים ליריים שהושפעו מהזרם הסנטימנטליסטי בספרות הרוסית של תחילת המאה ה-19.
שני מחזותיו, גם הם קלאסיקות.
(Наталка Полтавка, נטלקה מפולטבה) ו (Москаль-Чарівник, המכשף ממוסקבה), הפכו לדחף ליצירת האופרה נטלקה פולטבקה ולפיתוח התיאטרון הלאומי האוקראיני.
האוניברסיטה הלאומית לאמנויות של חרקוב, בחרקוב, אוקראינה, נקראת על שמו.
האנדרטה לקוטליארווסקי הוקמה על ידי פדיר ליזוהוב בפולטבה
שדרות ורחובות רבים בערי אוקראינה נקראים על שם המשורר, הגדולים שבהם נמצאים בקייב, פולטבה, צ'רניהיב, ויניצה, חמלניצקי, צ'רנוביץ, פרילוקי, לובני וברדיצ'ב.
איוואן רופט באנגלית Ivan Ropet 1845-1908 היה אדריכל שנחשב כמי שחולל את התחייה הרוסית בארכיטקטורה, הנקראת לפעמים סגנון החבלים על שמו.
עבודתו הוכתרה על ידי ולדימיר סטאסוב כ"עתיד האדריכלות שלנו".
גדל במשפחת דודו, רופט למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל אלכסיי גורנוסטאייב, חלוץ התחייה הרוסית ואמן בעיצוב גגות אוהלים.
יחד עם ויקטור הרטמן, שאף רופט להחיות סגנון אדריכלות לאומי, המבוסס בעיקר על בקתות עץ מקושטות של רוסיה הכפרית.
ביסודו של דבר, המעגל החברתי של רופט הפיץ את אותן תיאוריות של הלאומיות הרומנטית כפי שהפיצו "החמישה" ביחס למוזיקה הרוסית.
בין 1874 ל-1880, הם הוציאו סדרה של אלבומים של מוטיבים של אדריכלות רוסית שגרמו ליצירתם להיות ידועה ברחבי רוסיה.
אחת היצירות הבודדות שעדיין קיימות היא האמבטיה באברמצבו.
רופט השתמש באופנה הוויקטוריאנית לירידים בעולם כדי להפיץ את רעיונותיו באירופה.
הוא עיצב את הביתנים הרוסיים ביריד העולמי בפריז (1878) ובשיקגו (1893).
ברוסיה, הוא היה אחראי על ביתן בתערוכה הפוליטכנית של 1872 במוסקבה וביריד ניז'ני נובגורוד של 1896.
בין העבודות הקבועות יותר המיוחסות לרופט ניתן למנות את בית הדירות באסין בסנט פטרסבורג ואת שגרירות רוסיה בטוקיו.
איוואן שאנדור (במקור שטרן, בהונגרית: Sándor Iván; בודפשט, 11 במרץ 1930) הוא סופר, מבקר, מסאי, מחזאי יהודי-הונגרי זוכה למעלה מ-20 פרסים שהבולטים שבהם: פרס אטילה יוז'ף (1985) (הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה), פרס שאנדור מאראי (2000) ופרס קושוט (2005) (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל).
איוואן שטרן נולד במשפחה יהודית כבנם של בלה שטרן (1894–1953) ושל רוזה אימרגליק.
הוא שרד את תקופת השואה ובמיוחד את תקופת שלטון מפלגת צלב החץ במחבוא.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים ב-1948. בין 1948 לבין 1950 היה ראש המחלקה של "האגודה הלאומית של סטודנטים הונגרים".
הוא הודח מסיבות פוליטיות ב-1950 ונעצר ב-1952. שאנדור כותב מאז שנת 1953. בין 1954 לבין 1956 היה העורך של כתב העת "מהנדס העתיד" (A Jövő Mérnöke) של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME).
משנת 1957 היה מבקר התיאטרון של כתב העת "תיאטרון קולנוע מוזיקה" , ולאחר מכן בין 1975 לבין 1989 היה סגן העורך הראשי.
מאז 1989 הוא סופר ועיתונאי עצמאי.
בין השנים 1990–1993 היה חבר בהנהלת אגודת הסופרים.
בין 1992 לבין 1997, היה נשיא "אגודת נמט לאסלו" (Németh László Társaság).
ב-1997 עזב את אגודת הסופרים והיה חבר מייסד של "אגודת הסופרים של ספרות יפה" (אגודה זו הוקמה כאיגוד מקצועי ומגן על אינטרסים של סופרים בעלי רוח דומה שמעריכים זה את יצירתו הספרותית של זה, כשהמטה שלה בבודפשט).
מאז 1993, הוא יושב ראש מועצת הנאמנים של פרס הפרוזה על שם מילאן פישט, ומאז 2003 גם של הפרס על שם אלדאר קומלוש.
בשנת 2013 נבחר כחבר ב"האקדמיה לספרות ואמנויות סצ'ני" (נוסדה על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים ב-1992 עבור נציגים נכבדים של התחומים שלא נכללו באקדמיה ההונגרית למדעים על פי החלטה פוליטית של המשטר הקומוניסטי ב-1949 - ספרות ואמנויות).
בעבודותיו הוא מקצה תפקיד גדול לייצוג התודעה: על ידי שינוי מישור הזמן של הפעולה, הוא מראה את השינויים שההיסטוריה חוללה בנפש האדם.
ב-1955 הוא התחתן עם אלאונורה ז'וז'ה שבק.
איוואן פבלוביץ' רומנובסקי היה לוטננט גנרל רוסי.
שימש כראש המטה הכללי הרוסי לתקופה קצרה לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה היה אחד המפקדים הבכירים של הצבא הלבן במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
רומנובסקי נולד בלוהנסק ב-28 באפריל 1877. הוא למד בבית הספר לתותחנים קונסטנטינובסקי וב-1897 התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
לאחר מכן למד באקדמיית המטה הכללי "ניקולייב".
הוא שרת במשמר הקיסרי ולחם במלחמת רוסיה-יפן.
הוא שרת במטה הקורפוס ה-18 עד 1906, אז הועבר למחוז הצבאי טורקסטן.
ב-1909 החל לשרת במטה הכללי הרוסי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, רומנובסקי מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-25. על חלקו במהלך הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית, הוענק לו צלב מסדר גאורגיוס הקדוש.
באוגוסט 1915 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-206. מיוני עד אוקטובר 1916 שירת כראש מטה הקורפוס ה-13. במרץ 1917 הוא מונה לראש מטה הארמייה השמינית.
מפקד הארמייה באותה תקופה היה לאוור קורנילוב.
ביולי 1917 מונה קורנילוב לראש הסטאבקה (הפיקוד העליון הרוסי), והוא מינה את רומנובסקי לראש המטה הכללי.
באוגוסט 1917 ניסו קורנילוב ורמנובסקי ליזום הפיכה צבאית נגד ממשלת המעבר הרוסית וסובייט פטרוגראד.
הניסיון נכשל, ושניהם הודחו מתפקידיהם ונכלאו בביחוב.
לאחר מהפכת אוקטובר, נמלטו שניהם מהכלא והגיעו לרוסטוב על הדון.
שניהם הצטרפו לצבא המתנדבים שעד אז היה תחת פיקוד מיכאיל אלכסייב.
קורנילוב הפך למפקד החדש של צבא המתנדבים, ורומנובסקי הפך לראש המטה הכללי שלו.
הוא השתתף בצעדת הקרח, שבמהלכה צעדו חיילי צבא המתנדבים מרוסטוב עד קובאן.
באפריל 1918 מת קורנילוב בקרב, ואנטון דניקין הפך למפקד העליון החדש.
אנשי צבא המתנדבים כבשו את כל אזור קובאן והכריזו על הקמת "דרום רוסיה".
הוכרז על גיוס כללי באזור, ועל הקמת "הכוחות המזוינים של דרום רוסיה".
דניקין שלט על המדינה כדיקטטור, ושימש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים, רומנובסקי המשיך לשמש כרמטכ"ל שלו.
רומנובסקי היה אחד האנשים הקרובים ביותר לדניקין, והיועץ הבכיר שלו.
עם זאת, הוא היה שנוא על מרבית שדרת הפיקוד של הצבא הדרום-רוסי.
בקיץ 1919, כוחותיו תקפו צפונה לעומק השטח שבשליטת הצבא האדום, ובשלב מסוים אף איימו על מוסקבה.
עם זאת, בשל תבוסה בקרב ליד אוריול, הם נאלצו לסגת ולנטוש את השטחים שכבשו.
הצבא האדום עבר ממגננה למתקפה, והחל לנגוס בהדרגתיות בשטחי דרום רוסיה.
במרץ 1920 נאלצו הלבנים לנטוש את דרום-רוסיה ולהתפנות לחצי האי קרים.
דניקין התפטר מתפקידו כמפקד העליון והעביר אותו לפיוטר וראנגל.
בעקבות כך, גם רומנובסקי התפטר ונמלט לאיסטנבול על גבי ספינה בריטית.
ב-17 באפריל 1920 הוא נרצח בחדר הביליארד של השגרירות הרוסית באיסטנבול בידי מסטיסלב חרוזין - קצין לשעבר בצבא המתנדבים שהאשים את רומנובסקי בתבוסות הצבא.
איוואן אילייב קונדוב (בבולגרית: Иван Илиев Кондов; נולד ב-10 באוגוסט 1968, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן לתקופה קצרה כשר החוץ של בולגריה בממשלותיהם של גלב דונב ודימיטר גלבצ'ב.
הוא בוגר האוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית ביחסים בין-לאומיים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לשירות החוץ הבולגרי.
קונדוב כיהן כנספח בשגרירות בולגריה בלונדון וכנספח לנאט"ו.
בין השנים 2017–2021 כיהן כשגריר בולגריה בספרד, ובהמשך מונה למזכיר משרד החוץ של בולגריה.
במאי 2023 כיהן לתקופה קצרה כשר החוץ בממשלתו השנייה של גלב דונב.
בין אוגוסט 2024 לינואר 2025 כיהן כשר החוץ בממשלתו של דימיטר גלבצ'ב.
איוואן רומרו דה אווילה אראקה (בספרדית: Iván Romero de Ávila Araque; נולד ב-10 באפריל 2001), המוכר כאיוואן רומרו, הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ בלבאנטה מהלה ליגה.
רומרו נולד בלה סולנה שבקסטיליה-לה מנצ'ה, והצטרף למחלקת הנוער של סביליה בספטמבר 2017, מאלבסטה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת המילואים ב-14 בדצמבר 2019, כשפתח בהרכב בתיקו 0–0 נגד גרנדה ב' במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
הוא קודם באופן קבוע לקבוצת המילואים רק לקראת עונת 2020/2021, וכבש את שעריו הראשונים ב-21 בנובמבר 2020: צמד בניצחון חוץ 1–2 נגד קורדובה.
ב-8 באפריל 2021 הוא האריך את חוזהו עד 2024. הוא סיים את העונה עם 12 שערי ליגה.
רומרו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של סביליה ובלה ליגה ב-15 באוגוסט 2021, כשנכנס כמחליף בניצחון ביתי 3–0 על ראיו ואייקאנו.
ב-31 באוגוסט 2022 הושאל רומרו לטנריפה מהליגה הספרדית השנייה לעונה אחת.
ב-12 באוגוסט 2023 חתם רומרו על חוזה לשלוש שנים בלבאנטה מהליגה השנייה.
איוואן וולודימירוביץ' קליוז'ני (באוקראינית: Іван Володимирович Калюжний; נולד ב-21 בינואר 1998 בעיירה דולז'יק שבמחוז חרקוב) הוא כדורגלן אוקראיני, המשחק בעמדת הקשר בקבוצת מטאליסט 1925 מליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
קליוז'נ גדל במחלקות הנוער של מועדון מטאליסט חרקיב, בגיל 17 עבר לקבוצת הנוער של דינמו קייב.
הוא היה שחקן רשום של דינמו קייב עד לסיום עונת 2019/2020, אך לא שותף במשחקי הליגה של הקבוצה.
במהלך התקופה הזו הושאל לקבוצות מטאליסט 1925 ורוך לבוב.
בפברואר 2021 חתם לחמש שנים בקבוצת אולקסנדריה.
באפריל 2022 הושאל לקפלוויק האיסלנדית עד לסוף עונת 2021/2022. לאחר מכן הושאל לקבוצת קרלה בלאסטרס מהודו.
שיחק כמה חודשים בקבוצת LNZ צ'רקאסי ואז שב לשורות אולקסנדריה.
קלוז'ני שיחק בנבחרת הנוער ונבחרת הנערים של אוקראינה.
שותף לראשונה במשחק הנבחרת ב-11 באוקטובר 2024 – במשחק נגד נבחרת בוסניה והרצגובינה במסגרת במסגרת ליגת האומות.
אִיוַואן צַנְקַר (בסלובנית: Ivan Cankar; ) היה סופר, מחזאי, מסאי, משורר ופעיל פוליטי סלובני.
יחד עם , ו, הוא נחשב למייסד המודרניזם בספרות הסלובנית.
הוא נחשב לסופר הגדול ביותר בשפה הסלובנית, ולעיתים מושווה לפרנץ קפקא ולג'יימס ג'ויס.
איוואן צנקר נולד בעיירה שבקרניולה, ליד ליובליאנה.
הוא היה אחד מילדיו הרבים של אומן עני, שהיגר לבוסניה זמן קצר לאחר לידתו של איוואן.
אימו, נז'ה צנקר (לבית פיבק) גידלה אותו, והוא פיתח כלפיה מערכת יחסים קרובה אך אמביוולנטית.
דמות האם המשתמשת בהקרבה עצמית כדי לשלוט ולדכא הפכה לימים לאחד המאפיינים המזוהים ביותר בפרוזה של צנקר.
לאחר שסיים את בית הספר היסודי בעיר הולדתו, למד בבית הספר התיכון הטכני (Realka) בליובליאנה (1888–1896).
בתקופה זו החל לכתוב ספרות, בעיקר שירה, בהשפעת משוררים רומנטיים ופוסט-רומנטיים כמו פרנצה פרשרן, היינריך היינה, ו.
בשנת 1893 גילה את השירה האפית של , שהייתה לה השפעה עצומה על התפתחות סגנונו והאידיאלים שלו.
תחת השפעתו של אשקרץ, דחה צנקר את השירה הפוסט-רומנטית הסנטימנטלית ואימץ את ה ואת ה.
בשנת 1896 נרשם לאוניברסיטת וינה, שם למד הנדסה, אך מאוחר יותר עבר לפילולוגיה סלאבית.
בווינה, הוא החל במהרה לנהל אורח חיים בוהמייני.
הוא הושפע מהספרות האירופית בת זמנו, במיוחד מזרמי , הסימבוליזם והנטורליזם.
הוא התיידד עם פראן גובקר, סופר ואינטלקטואל סלובני צעיר שהתגורר בווינה, אשר הכיר לו את הפוזיטיביזם והנטורליזם.
בין השנים 1897 ל-1899, רעיונותיו המרכזיים של צנקר היו פוזיטיביסטיים במהותם.
לאחר מות אמו בסתיו של אותה שנה, עבר לפולה וב-1898 חזר לווינה, שם התגורר עד 1909.
במהלך שהותו השנייה בווינה, עברה תפיסת עולמו של צנקר שינוי עמוק ומהיר.
במכתב מפורסם לסופרת הפמיניסטית הסלובנית בשנת 1900, הוא דחה את הפוזיטיביזם ווהנטורליזם.
הוא אימץ את הספיריטואליזם, הסימבוליזם והאידיאליזם, ומאוחר יותר נפרד מפראן גובקר באופן פומבי.
במקביל, הוא הפך לביקורתי מאוד כלפי הליברליזם הסלובני, פרסם ביקורת קטלנית על שירתו של אנטון אשקרץ, ונע בהדרגה לכיוון הסוציאליזם.
הוא הושפע עמוקות מהכומר וההוגה הסלובני הקתולי , שתמך באקטיביזם חברתי רדיקלי על בסיס נוצרי.
עם זאת, הוא המשיך להתנגד לקלריקליזם ולשמרנות של המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית בכלל, ושל של קרק בפרט.
הוא הצטרף ל, מפלגה שפעלה ב ובאיסטריה.
בבחירות הכלליות הראשונות ל בשנת 1907, הוא התמודד כמועמד המפלגה במחוז הבחירה - שבקרניולה, שרוב תושביו היו פועלים, אך הפסיד למועמד של מפלגת העם הסלובנית.
בשנת 1909 עזב את וינה ועבר לסרייבו שבבוסניה והרצגובינה, שם עבד אחיו קארלו ככומר.
במהלך שהותו בסרייבו, הוא התרחק בהדרגה מה הלוחמני שאימץ בעבר, והפך פתוח יותר לרוחניות נוצרית.
באותה שנה, התיישב ברובע שבליובליאנה.
אף שנותר חבר פעיל במפלגה היוגוסלבית הסוציאל-דמוקרטית, הוא דחה את עמדת המפלגה בנושא בניית האומה היוגוסלבית: בהחלטה משנת 1909, המפלגה תמכה באיחוד הדרגתי של התרבות והשפה הסלובנית עם אלו של הסרבו-קרואטיות במטרה ליצור אומה תרבותית יוגוסלבית משותפת.
צנקר, לעומת זאת, הגן בתוקף על הייחודיות הלאומית והלשונית של הסלובנים.
יחד עם , הוא הפך למגן הקולני ביותר של הייחודיות הסלובנית במסגרת מדינית דרום-סלאבית.
כבר לאחר תבוסתו בבחירות ב-1907, החל צנקר לפרסם מאמרים רבים שהסבירו את השקפותיו ודעותיו הפוליטיות והאסתטיות.
לאחר שובו לקרניולה ב-1909, החל לנסוע ברחבי , כשהוא נושא הרצאות ומנחה כנסים.
ההרצאות המפורסמות ביותר היו "העם הסלובני והתרבות הסלובנית" (Slovensko ljudstvo in slovenska kultura), שנשא בטריאסטה ב-1907, ו"סלובנים ויוגוסלבים" (Slovenci in Jugoslovani), שנשא בליובליאנה ב-1913. בהרצאה האחרונה, הביע צנקר דעה חיובית על איחוד פוליטי של כל ה, אך דחה מיזוג תרבותי ביניהם.
בשל ההרצאה, הוא נידון לשבוע מאסר בגין השמצת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הוא נכלא שוב בטירת ליובליאנה בחשד לעמדות פרו-סרביות, אך שוחרר במהרה.
ב-1917 גויס לצבא האוסטרו-הונגרי, אך שוחרר עקב בריאותו הלקויה.
בהרצאתו האחרונה, שנשא ב"מועדון הלאומי" בטריאסטה מיד לאחר תום המלחמה, קרא לטיהור מוסרי והתחדשות של הפוליטיקה והתרבות הסלובנית.
הוא עבר מרוז'ניק למרכז ליובליאנה, שם נפטר בדצמבר 1918 מדלקת ריאות, סיבוך של מגפת השפעת הספרדית שהשתוללה באותה עת.
בהלווייתו נכח קהל עצום והנציגים הבכירים ביותר של חיי התרבות והפוליטיקה בסלובניה.
בשנת 1936, קברו הועבר ל בליובליאנה, שם נקבר לצד חברי נעוריו ועמיתיו הסופרים ו.
איוואן צנקר כתב כ-20 ספרים ונחשב לאחד הנציגים הבולטים של הספרות המודרניסטית הסלובנית, לצד אוטון ז'ופנצ'יץ', דרגוטין קטה ויוסיפ מורן.
צנקר נחשב גם לאחד מהיוצרים החשובים באירופה של מפנה המאה ה-20. הוא עסק בנושאים חברתיים, לאומיים ומוסריים.
בסלובניה, יצירותיו המוכרות ביותר הן המחזה "הצמיתים" (Hlapci), הסאטירה "שערורייה בעמק סנט פלוריאן" (Pohujšanje v dolini Šentflorijanski) והרומן "על הגבעה" (Na klancu).
עם זאת, חשיבותו לספרות הסלובנית והאירופית טמונה ככל הנראה במערכונים הסימבוליסטיים שלו ובסיפוריו הקצרים האחרים, אשר בתערובת של סימבוליזם, מודרניזם ואף אקספרסיוניזם, מבטאים מקוריות רבה.
צנקר החל את דרכו כמשורר.
הוא פרסם את שיריו הראשונים כבר כנער במגזין הספרותי הליברלי .
בווינה, נהג לפקוד חוג של אמנים וסופרים סלובנים צעירים, ובהם אוטון ז'ופנצ'יץ', פראן אלר ופראן גובקר, שהכירו לו את הזרמים המודרניסטיים בספרות האירופית.
בשנת 1899 פרסם צנקר את קובץ שיריו הראשון, "ארוטיקה" (Erotika).
השפעות דקדנטיות וחושניות ניכרו ביצירה, והבישוף של ליובליאנה, אנטון בונאוונטורה יגליץ', הזדעזע כל כך מהספר עד שרכש את כל העותקים והורה על השמדתם.
מהדורה נוספת יצאה שלוש שנים מאוחר יותר, אך עד אז צנקר כבר נטש את השירה ועבר לספרות מחויבת פוליטית.
בשנת 1902 כתב את מחזהו הראשון, "לטובת האומה" (Za narodov blagor), שהיה פרודיה חריפה על האליטה הלאומנית-ליברלית בארצות הסלובניות, במיוחד בקרניולה.
באותה שנה פרסם את הנובלה "על הגבעה" (Na klancu), שבה תיאר את דלותו של הפרולטריון הכפרי הקטן ואת תנאיהם החומריים והרוחניים הירודים של פשוטי העם.
הרומן, שעדיין הציג מאפיינים נטורליסטיים חזקים, בשילוב עם סמליות אלגורית וסגנון יוצא דופן בהשראת הביבליה, הקנה לו הכרה נרחבת.
ברומנים "מאדאם יודית" (Gospa Judit), "ביתה של " (Hiša Marije Pomočnice) ו"צלב על ההר" (Križ na gori), שכולם פורסמו ב-1904, הוא פנה לספיריטואליזם ואידיאליזם, תוך שמירה על נושא מרכזי של אנשים מדוכאים וגעגועיהם לחיים טובים יותר.
ב-1906 כתב את הנובלה "מרטין קאצ'ור" (Martin Kačur) עם כותרת המשנה "סיפור חייו של אידיאליסט", המהווה ניתוח עצמי חסר רחמים של כישלונו של אידיאליסט מופשט.
במהלך הבחירות הכלליות של 1907, הוא פרסם את הסיפור הקצר "המשרת ירניי והצדק שלו" (Hlapec Jernej in njegova pravica), בו הוא מתאר את העימות בין הפועל הבודד לבין החברה הקפיטליסטית והמסורתית כאחד, שאת חוקיה אינו יכול להבין.
בעקבות ניצחונה בבחירות של , הוא כתב את מחזהו המשפיע ביותר, הסאטירה "הצמיתים" (Hlapci), שבה לעג לקונפורמיות של עובדי הציבור הפרוגרסיביים והאגנוסטים לשעבר, שאימצו את הקתוליות לאחר תבוסת המפלגה הליברלית.
הן המפלגות הליברליות והן השמרניות-קתוליות בארצות הסלובניות הגיבו בחריפות נגד המחזה: העלאתו על הבמה נדחתה עד לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית בסתיו 1918.
במחזה "שערורייה בעמק סנט פלוריאן" (Pohujšanje v dolini Šentflorjanski), שפורסם ב-1908, צנקר שם ללעג את הנוקשות המוסרית והמנטליות הנחשלת מבחינה תרבותית של החברה העירונית-למחצה הקטנה בקרניולה.
צנקר התפרסם גם במאמריו, שרובם פורסמו בין השנים 1907 ו-1913, ובהם הפגין שליטה סגנונית ואירוניה רבה.
קובץ סיפוריו הקצרים האחרון, "תמונות מן החלום" (Podobe iz sanj), שפורסם לאחר מותו בשנת 1920, הוא תיאור ריאליסטי-קסום ואלגורי של זוועות מלחמת העולם הראשונה.
הקובץ מראה מעבר ברור מסימבוליזם לאקספרסיוניזם, והוא נחשב לדוגמה המשובחת ביותר לפרוזה הפואטית של צנקר.
צנקר היה אישיות שברירית יחסית, הן מבחינה רגשית והן מבחינה פיזית, אך ניחן במרץ אינטלקטואלי עקבי בלתי נדלה באופן יוצא דופן.
הוא היה הוגה דעות חד מחשבה, שהיה מסוגל למתוח ביקורת נוקבת הן על סביבתו והן על עצמו.
אישיותו הייתה רצופה פרדוקסים והוא אהב אירוניה וסרקזם.
היה לו טבע סנטימנטלי באופן יוצא דופן ואף סגפני במידת מה, והוא היה רגיש מאוד לסוגיות אתיות.
הוא היה אדם מופנם מאוד: יצירותיו, שהן במידה רבה אוטוביוגרפיות, התפרסמו בזכות הניתוח חסר הרחמים של מעשיו ומחדליו.
בשנות התיכון שלו, הפך להוגה דעות חופשי ליברלי טיפוסי.
הוא דחה את הדוגמות הדתיות ואימץ את ההסברים הרציונליים שסיפקו מדעי הטבע והחברה של התקופה.
בין השנים 1898 ל-1902, הוא הושפע מההוגים ראלף וולדו אמרסון ופרידריך ניטשה.
בכתביו של המשורר הבלגי מוריס מטרלינק מצא צנקר את רעיון קיומה של "נפש העולם" שאליה מחוברות הנשמות הבודדות, רעיון שבו השתמש ביצירותיו.
עם זאת, כבר בסביבות 1903, הוא פנה לפרשנות מקורית ואנרכיסטית במקצת של המרקסיזם.
חייו המאוחרים התאפיינו בהתפתחות הדרגתית לעבר נצרות אורתודוקסית, עובדה שקיבלה משנה תוקף לאחר 1910 ובמיוחד בשנה האחרונה לחייו.
אף שמעולם לא דחה רשמית את אמונתו הקתולית, הוא נחשב בדרך כלל לאגנוסטיקן, אם כי גילה אהדה למרכיבים מסוימים של המסורת הקתולית.
צנקר היה סופר משפיע עוד בחייו.
יצירותיו זכו לתפוצה רחבה, והוא היה הסופר הראשון בשפה הסלובנית שהצליח להתפרנס מכתיבה בלבד.
השפעתו אף גברה לאחר מותו.
בשל התעקשותו על הייחודיות התרבותית והלאומית של העם הסלובני, הפך צנקר לדמות ייחוס עבור הדורות הצעירים של אינטלקטואלים סלובנים שדחו את המדיניות הריכוזית של האליטה הפוליטית הסרבית בממלכת יוגוסלביה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, קבוצה של קתולים צעירים, רובם בעלי אמונות סוציאליסטיות-נוצריות, אימצה את שמו של אחד הרומנים המשניים של צנקר, "צלב על ההר" (Križ na gori), כשם לכתב העת שלה.
הקבוצה, שנודעה בכינוי "הצלבנים" (Križarji), הפכה למוקד בהופעתו של ה בסלובניה בשנות ה-20 וה-30.
יצירתו של צנקר והשקפת עולמו האישית השפיעו על כל שלושת הזרמים הספרותיים המרכזיים בספרות הסלובנית בין 1918 ל-1945: האקספרסיוניזם של סופרים קתולים כמו , סטנקו מייצן ו; הריאליזם הסוציאליסטי של השמאל הליברלי וסופרים מרקסיסטים (במיוחד , , ו); והאוונגרד של .
באותה תקופה, רעיונותיו הפוליטיים של צנקר השפיעו על האידאולוג הסוציאל-דמוקרטי הסלובני , על התאורטיקן הפוליטי הנוצרי-דמוקרטי ועל ההוגים הדמוקרטיים ו.
ההתחבטויות הנפשיות של צנקר הפכו למקור מרכזי למחקריהם של ואנטון טרסטניאק על ה"אופי הלאומי" הסלובני.
בזמן הדיקטטורה של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה (1929–1934), הוסרו יצירותיו של צנקר מתוכנית הלימודים, כיוון שנחשב לתומך מסוכן ב ובלאומיות סלובנית.
לאחר 1935, מעמדו כאחד מגדולי הסופרים הסלובנים מעולם לא הוטל בספק רציני.
בשנת 1937 פורסמה המהדורה השלמה הראשונה של כתבי צנקר, בעריכתו ובביאורו של בן דודו, היסטוריון הספרות והמבקר השמרן .
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה הוצאת הספרים "צנקרייבה זאלוז'בה" (מילולית: 'הוצאת צנקר'), שטיפלה בהוצאת כל כתביו.
עיקר השפעתו של צנקר הייתה כמחזאי.
הוא נחשב לאבי התיאטרון הסלובני המודרני והשפיע רבות כמעט על כל המחזאים הסלובנים שבאו אחריו, החל מהתיאטרון האקספרסיוניסטי של שנות ה-20 (סלבקו גרום, סטנקו מייצן).
בין שנות ה-50 לשנות ה-70, רוב המודרניסטים של התיאטרון הסלובני, כמו , , , ו, הושפעו ממחזותיו של צנקר.
יצירותיהם של מחזאים ותסריטאים סלובנים עכשוויים רבים, כולל , , ו, ממשיכות להראות השפעה ברורה של רעיונותיו.
הוגים סלובנים בולטים רבים עסקו ביצירותיו של צנקר, ביניהם , וסלבוי ז'יז'ק.
עוד בחייו תורגמו יצירותיו לגרמנית, צ'כית, סרבית, קרואטית, פינית ורוסית.
עבודותיו תורגמו גם לצרפתית, אנגלית, איטלקית, הונגרית, רומנית, פולנית, סלובקית, בולגרית, מקדונית, אלבנית וטורקית.
השפעתו של צנקר מחוץ לאזור דובר הסלובנית הייתה קטנה, אם כי יצירתו השפיעה על כמה סופרים שאינם סלובנים, כמו הצרפתי , שפרסם מאמר על צנקר בשנות ה-20, האוסטרי יוזף פרידריך פרקוניג והאיטלקי פולביו טומיצה.
לפי עדותו של מבקר הספרות , הרומן של צנקר "ביתה של מריה עוזרת הנוצרים" (Hiša Marije Pomočnice) התקבל היטב על ידי הסופר הגרמני המפורסם תומאס מאן, שסייע בפרסום מהדורה גרמנית בשנת 1930.
עד היום, הפרוזה של צנקר נחשבת לאחת הדוגמאות המשובחות ביותר של הסגנון הסלובני.
השפעתו כסופר דעכה מאז שנות ה-60, אך מחזותיו עדיין נמנים עם יצירות התיאטרון הפופולריות ביותר בתיאטראות סלובניה.
רחובות, כיכרות, מבני ציבור ומוסדות רבים נקראו על שמו של איוואן צנקר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שתי יחידות צבאיות של ה, "חטיבת צנקר" ו"גדוד צנקר" האגדי, נקראו על שמו.
מאז שנות ה-80, מרכז הקונגרסים הגדול ביותר בסלובניה, (Cankarjev dom) בליובליאנה, נושא את שמו.
נוסד בשנת 2019 על ידי מרכז PEN הסלובני, האקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות, מרכז המחקר של האקדמיה הסלובנית למדעים ואמנויות ואוניברסיטת ליובליאנה.
איוואן קריצ'אק (בסרבית: Иван Кричак; נולד ב-19 ביולי 1996 בבלגרד שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל חיפה מליגת העל הישראלית.
קריצ'אק גדל במחלקות הנוער של פרטיזן בלגרד וראד בלגרד, ובשנת 2015 ערך את הופעתו היחידה בקבוצה הבוגרת של ראד בלגרד במסגרת ליגת העל הסרבית.
בהמשך הושאל לז'ארקובו מהליגה הסרבית השלישית.
בהמשך שיחק בקבוצות סינדליץ' בלגרד, ראדניק סורדוליצה, מיילבי ואוסטרש.
ב-13 בינואר 2026 חתם בהפועל חיפה מליגת העל הישראלית עד לתום עונת 2025/2026.
אָיוֹוָה היא המדינה ה-29 של ארצות הברית.
המדינה, הממוקמת במרכז ארצות הברית, הצטרפה לברית המדינות ב-28 בדצמבר 1846. המדינה קרויה על שמו של שבט אינדיאני בשם איווה.
השם איווה נגזר מאנשי האיווה, השייכים לשבט הסו הילידי.
השבט היה אחד מן השבטים שישבו במדינה בעת גילוייה על ידי האירופאים.
זו המדינה היחידה ששמה המקוצר מכיל שתי אותיות תנועה (IA).
האירופים הראשונים שביקרו באזור איווה היו ז'אק מארקט ולואי ז'ולייה, שתיעדו בשנת 1673 מספר כפרים אינדיאניים ליד נהר המיסיסיפי.
האזור היה בריבונות צרפת עד שזו העבירה את הריבונות לידי ספרד בשנת 1763, לאחר מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
בזמן השלטון הספרדי, הקימו צרפת והממלכה המאוחדת תחנות סחר רבות לאורך נהר המיסיסיפי.
בשנים אלו הייתה איווה חלק מלואיזיאנה הצרפתית, ועברה לשלטון צרפת בשנת 1800, כאשר נרכשה על ידי נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1803 נקנתה איווה על ידי ארצות הברית כחלק מרכישת לואיזיאנה.
ביוני 1833 החלו להתיישב באזור מתיישבים אמריקאים, בעיקר מאוהיו, פנסילבניה, ניו יורק, אינדיאנה, קנטקי, ווירג'יניה.
ביולי 1838 הוקמה טריטוריית איווה, אשר כללה באותה עת 23,242 תושבים.
ב-28 בדצמבר 1846 הפכה איווה למדינה ה-29 בארצות הברית, באישורו של הנשיא ג'יימס פולק.
בזמן מלחמת האזרחים (1861–1865) תמכה איווה באיחוד ולא התקיימו בה קרבות.
באופן יחסי לכלל ארצות הברית (גם בדרום וגם בצפון), החזיקה איווה בשיא הגיוס לצבא.
בשנים שלאחר מלחמת האזרחים, גדלה אוכלוסייתה של המדינה באופן דרמטי: מ-674,913 תושבים בשנת 1860 עד 1,194,020 בשנת 1880. בתקופה זו ועד המשבר הכלכלי העולמי בשנת 1929, נהנתה איווה משגשוג וצמיחה כלכלית בחקלאות ובתעשייה.
לאחר המשבר החל תהליך של אורבניזציה ותיעוש.
בשנות ה-80 התרחש משבר גדול בחקלאות, דבר שגרם לעוני רב ולמשבר דמוגרפי, שנמשך כעשור.
גידול האוכלוסייה במדינת איווה הוא הגדול ביותר בארצות הברית (בחלק יחסי), ותלותה של כלכלת המדינה בחקלאות הולך ופוחת.
המדינה גובלת בצפון במינסוטה, במזרח בוויסקונסין ובאילינוי כשביניהן עובר נהר מיסיסיפי, בדרום במיזורי כשביניהן עובר נהר המיזורי, ובמערב בנברסקה ובדרום דקוטה.
רוב שטחה של איווה הוא ערבה.
בירת המדינה היא דה מוין.
איווה שולחת שני סנאטורים וארבעה נציגים לקונגרס של ארצות הברית.
כיום, שני הסנאטורים ושלושה מחברי בית הנבחרים מהמדינה משתייכים למפלגה הרפובליקנית, לעומת חברת בית הנבחרים אחת מהמפלגה הדמוקרטית.
הרשות המחוקקת במדינה היא האספה הכללית והיא פרלמנט דו-ביתי, בה חברים 150 חברים (100 בבית הנבחרים ו-50 בסנאט).
בשנת 2023 נאסרו במדינה הפלות החל מהשבוע ה-6 להיריון.
איווה הייתה מהמדינות הראשונות במאה ה-19 שחוקקו חוקים נגד אפליה גזעית.
ביולי 1839 בית המשפט העליון אסר את העבדות במדינה.
בשנת 1851 הותרו נישואים בין-גזעיים במדינה, יותר ממאה שנה לפני ההיתר הארצי בנושא.
בהמשך המאה נחקקו חוקים הנוגעים לשוויון גזעי, בעיקר בחינוך, בכלכלה, במרחב הציבורי ובאוניברסיטאות.
בשנת 1847 אוניברסיטת איווה הייתה האוניברסיטה הציבורית הראשונה בארצות הברית שהחילה שוויון מלא בין גברים לנשים.
בהמשך היו ניסיונות רבים לתת זכות בחירה לנשים, אך ניסיונות אלו נפלו.
לבסוף, נשים קיבלו זכות בחירה רק ב-1919, יחד עם שאר המדינות.
בשנת 1976 בוטל האיסור על הומוסקסואליות, 27 שנים לפני פסק דין לורנס נגד טקסס.
בשנת 2009 אושרו נישואים חד-מיניים במדינה, מה שהפך אותה למדינה השלישית בארצות הברית ולמדינה הראשונה במערב התיכון שאישרה נושא זה.
כל ארבע שנים, מאז 1972, נהוג לערוך את הבחירות המקדימות הראשונות לנשיאות ארצות הברית באיווה.
ההצבעה בבחירות אלו מתבצעת באספות בחירה.
הכלכלה של המדינה מתבססת בעיקרה על חקלאות.
הגידולים העיקריים הם: בשר חזיר, תירס, פולי סויה, שיבולת-שועל, בקר ומוצרי חלב.
מקובל לזהות את איווה כחלק מחגורת התירס.
ענפי התעשייה המובילים במדינה הם עיבוד מזון ומכונות.
כמו-כן, איווה היא היצרנית הגדולה ביותר בארצות הברית של אתנול.
היהודים הראשונים היגרו לאיווה בשנת 1833. הקהילות היהודיות במדינה גדלו מאוד עם הגעת גלי ההגירה מרוסיה ופולין.
כיום חיים באיווה כ-8,000 יהודים שהם כ־0.26% מכלל האוכלוסייה, מתוכם כ-3,000 בבירה דה מוין.
סמלי מדינת איווה דגל סמל מוטו כינוי דגל איווהFlag of Iowa סמל איווהSeal of Iowa "את החירויות והזכויות שלנו נשמור""Our liberties we prize and our rights we will maintain" "מדינת ההוקאיי""Hawkeye State" עץ פרח ציפור חיה אלון גדול-פירותQuercus macrocarpa ורד הערבותWild prairie rose קנרית אמריקאיתAmerican goldfinch
איוואנו-פרנקיבסק או איוואנו-פרנקובסק, שעד 1962 נקראה סטניסלב (באוקראינית: Івано-Франківськ, ברוסית: Ивано-Франковск, בפולנית: Stanisławów), היא עיר במערב אוקראינה, בחבל גליציה המזרחית ההיסטורי.
משמשת כמרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז איוואנו-פרנקיבסק.
העיר נמצאת במורדות הרי הקרפטים ליד שני נחלים בשם בוסטריצה, יובליו של נהר הדניסטר.
היא משמשת כמרכז תעשייתי ותרבותי באוקראינה המערבית.
בין התעשיות בעיר: מכונות, עיבוד עצים, כימיה, תעשייה קלה.
נוסדה ב־1662 על ידי מושל המחוז הנסיך אנדריי פוטוצקי (גראף פוטוצקי) ונקראה סטניסלב על־שם אביו הנסיך סטניסלב רוורה פוטוצקי.
באותה שנה קיבלה את זכויות מגדבורג.
מטרת ייסוד העיר הייתה להגן מפני פלישות הטטרים לתחומי פולין.
ב־1772 בעקבות חלוקת פולין הראשונה צורפה לאימפריה האוסטרית.
ב־1848 נטלה חלק פעיל במהפכה, שלאחריה הורחבו זכויות המחוזות באוסטרו-הונגריה.
ב־1866 הונחה דרך העיר מסילת הרכבת ללבוב ולצ'רנוביץ, לאחר מכן בעיר התפתחו בית חרושת לקטרים ובית חרושת למשקאות חריפים.
ב־1884 נטליה קוברינסקה הקימה בעיר את תנועת הנשים הראשונה באוקראינה.
בשנים 1915–1916 רוב העיר נהרסה בקרבות שהתחוללו בה במסגרת מלה"ע הראשונה.
ב־1918 הוכרזה בעיר הרפובליקה העממית של מערב אוקראינה, והעיר שימשה לבירתה עד 1919 ולאחר מכן, לפי הסכם ריגה צורפה לפולין.
ב־1939 לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב נפלה לידי ברית המועצות וצורפה לאוקראינה.
עם הצבא הגיעו גם אנשי נ.ק.ו.ד., אשר רצחו את כל מי שחשדו בו שיתנגד למשטר, ורבים אחרים הוגלו לסיביר.
ב־1989 התגלו הקברים ההמוניים של כ־300,000 איש - אוקראינים, פולנים ויהודים.
בין 1941 ל-1944 הייתה תחת כיבוש גרמני, במהלכו השמידו הגרמנים את יהודי העיר.
ב-1944 סופחה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית עד להתפרקותה של ברית המועצות ב-1991 ומאז היא חלק מאוקראינה העצמאית.
ב־1962, בחגיגות 300 שנה לעיר, שמה שונה לאיוואנו-פרנקיבסק (איוואנו-פרנקובסק ברוסית) על-שם הסופר האוקראיני איוואן פרנקו, שביקר רבות בעיר, וכתב עליה.
במאה ה-21 מתקיים בעיר מדי שנה פסטיבל נפחים, ובתומו מעניקים הנפחים לעיר פסל מתכת אשר מוצב ברחבות ציבוריות שונות במרכז העיר.
הקהילה היהודית המקומית מוזכרת בסיפורו של ש"י עגנון "סיפור פשוט".
סיפורה של הקהילה בימי השואה מסופר בספר "על חורבותייך, סטניסלבוב" ובסרט "בשבילך יפתחו השמים".
בקהילה פעלו חצרות חסידיות בהנהגת שושלת סטניסלב, וכן הדור השלישי של חסידות נדבורנה וחסידות זוטשקא.
מרבני העיר: רבי יואל אב"ד סטניסלבוב, רבי אריה ליבש הורוויץ ורבי אלתר יחיאל נבנצל מחבר "מנחת יחיאל".
תקופה מסוימת כיהן בה הרב יקותיאל קמלהר כראש ישיבה.
בעיירה פעל בשנות ה-30 של המאה ה-20 קן של תנועת 'הנוער הציוני'.
וכן ישב בה הסופר וחוקר הקראים ראובן פאהן.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-25,000 יהודים, למעלה משליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית ענפה.
פעילות זו נאסרה עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939.
עם נסיגת הצבא האדום מהאזור במהלך מבצע ברברוסה, ביצעו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודי העיר.
בשל נהירת פליטים יהודים מרחבי פולין הסובייטית שנמלטו מפני הגרמנים, הגיע מספר יהודי העיר ללמעלה מ-40,000.
ב-20 ביולי 1941 נכנסו לעיר הגרמנים, ואלו רצחו תוך זמן קצר מאות מיהודיה ביער פוולצה הסמוך.
בתחילת אוגוסט הוטלו על יהודי העיר גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, הגבלות תנועה, החרמת רכוש וגיוס לעבודות כפייה.
ב-12 באוקטובר 1941 רצחו שוטרים גרמנים כ-10,000 עד 12,000 מיהודי העיר בשטח בית העלמין היהודי הישן בעיר, בטבח שכונה "יום ראשון העקוב מדם".
בדצמבר 1941 רוכזו כ-30,000 היהודים שנותרו בעיר בגטו סטניסלבוב שהוקם, אשר הוקף בחומת עץ ובגדר תיל.
בשל הגעת פליטים יהודים נוספים לגטו, וקיצוץ אספקת המזון אליו, מתו רבים מיושביו מרעב וממגפות.
מעת לעת רצחו הגרמנים תושבים בגטו, ובתחילת 1942 החלו לשלוח רבים מיושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ב-31 במרץ 1942 רצחו גרמנים ואוקראינים כ-5,000 מיהודי העיר, תוך העלאת בתיהם באש.
בד בבד לקיום הגטו, הקימו הגרמנים בעיר מחנה ריכוז בשטחה של טחנת קמח, שכונתה "טחנת רודולף".
במחנה זה הועברו אלפים רבים של יהודים מסביבת העיר, בצפיפות רבה, בדרכם לבלז'ץ או לבורות ירי.
חלק גדול מיהודי המחנה נרצחו בתוכו, בסיוע שוטרים אוקראינים.
בקיץ 1942 חוסל מחנה זה.
לאחר אקציה שבוצעה בגטו שבעיר בסוף יולי 1942, בה נרצחו כ-1,000 יהודים במקום, לרבות ראש היודנרט, נותרו בגטו כ-11,000 יהודים, ושטחו צומצם.
ב-12 בספטמבר 1942 שולחו לבלז'ץ בין 3,000 ל-4,000 יהודים נוספים מהגטו, תוך רצח החולים היהודים בשטח הגטו.
בד בבד, הובאו לשטח בית העלמין היהודי בעיר אלפי יהודים מיישובי הסביבה, ונטבחו בו, לרבות אלפי יהודי גטו קאלוש ויהודים שהובאו ממריאמפיל.
מינואר עד אפריל 1943 חוסל גטו סטניסלבוב, כאשר בין ה-24 ל-25 בינואר 1943 בלבד נורו למוות כ-1,000 מיהודי הגטו, ושולחו למחנה ינובסקה קרוב ל-2,000 נוספים.
לאחר מכן נורו יתר יושבי הגטו, ונערך מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיר.
עד 25 ביוני 1943 נרצחו גם כל היהודים שהוחזקו במחנות עבודה בסביבת העיר.
את העיר משמש נמל התעופה איוואנו-פרנקיבסק.
איווה מארי קסידי הייתה זמרת אמריקאית אשר עסקה במגוון רחב של סגנונות כגון: ג'אז, בלוז, רית'ם אנד בלוז, פולק, גוספל ופופ.
במהלך חייה, קסידי הייתה לזמרת אנונימית אשר לא זכתה להצלחה רבה, אך התפרסמה ברחבי העולם לאחר מותה.
אלבום האוסף שלה, Songbird, אשר יצא לאור בשנת 1998, נכנס היישר למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ונמכר בכמיליון עותקים.
קסידי תוארה על ידי העיתון הבריטי הגארדיאן ("The Guardian") כ"אחת מהזמרות הגדולות של דורה", ועל ידי העיתון הבריטי The Daily Telegraph נאמר עליה ש"היא זכתה לקריירה הכי משגשגת שאמן יכול לייחל לעצמו לאחר מותו בתולדות מוזיקת הפופ".
קסידי אשר הייתה חסרת הכשרה מוזיקלית פורמלית, טענה שקיבלה את חוש האלתור שלה מ"להיות מאזינה טובה".
בצעירותה נהגה להאזין לזמרים כגון: ארת'ה פרנקלין, ג'יימס בראון, בילי הולידיי, אלה פיצג'רלד והזמרת האהובה עליה מכל, באפי סיינט-מארי.
קסידי התמחתה בביצוע גרסאות כיסוי לשירים של אמנים אחרים ובפרשנות האישית שהיא העניקה להם.
איווה קסידי הייתה הילדה השלישית מתוך ארבעה (דני, אנט ומרגרט) להורים יו וברברה.
אביה של איווה מילא את הבית עם קולות של זמרים כמו פיט סיגר, באפי סיינט-מארי וריי צ'ארלס.
מגיל צעיר חשפה את כישרונה במוזיקה ובמלאכה.
רבים המזוהים עם קסידי כזמרת, אינם מודעים לאהבתה הראשונה של איווה – אמנות.
בגיל שלוש החלה לקשקש ולצבוע יומיום.
אפילו אז, ציורי המכחול שלה נחשבו למתקדמים יחסית לגילה.
בנוסף, עסקה ביצירת שרשראות חרוזים, דמויות חימר, ואנימציות לסרטים.
בגיל תשע עברה עם משפחתה להתגורר בוושינגטון הבירה, שם אביה לימד אותה לנגן בגיטרה.
קסידי נהגה לשיר ולנגן באירועים משפחתיים יחד עם אחיה דני (כינור) ואביה יו (גיטרת בס).
בעודנה סטודנטית, נהגה לשיר עם להקה מקומית בשם Stonehenge וזכתה לשבחים רבים.
אחרי שסיימה את התיכון החלה ללמוד אמנות, אך במהרה הפסיקה את לימודיה בטענה שזה לא מספק אותה, ועבדה כגננת במשתלה וגם כמציירת על רהיטים בעיר אנאפוליס, מרילנד.
במהלך קיץ 1983, קסידי שרה וניגנה בגיטרה שישה ימים בשבוע יחד עם אחיה, דן, בפארק "Wild World" במרילנד (נקרא היום "Six Flags America").
בהמשך קסידי עבדה עם מספר להקות אחרות ביניהן The Honeybees, ולהקת הרוק-פופ Characters Without Names, אשר הקים אחיה של איווה דן (בהמשך נקראה (Method Actor.
בשנת 1986 בזמן הקלטת אלבום זה היא פגשה את הבאסיסט וטכנאי הקלטות כריס ביונדו, שעודד אותה ועזר לה למצוא עבודה כזמרת ליווי למספר שירים.
בשנת 1990, ביונדו וקסידי הקימו את "להקת איווה קסידי", שהורכבה מכריס בונדו, לני ויליאמס, קית' גרימס ורייס מקלאוד והיא החלה להופיע מספר פעמים באזור וושינגטון.
בשנת 1992, ביונדו השמיע לצ'אק בראון קלטת עם קולה של קסידי.
בראון המוכר כ"סנדק של הגו גו" (תת-ז'אנר של פאנק), הוא גם זמר ג'אז ובלוז.
דבר זה הוביל להקלטה המסחרית הראשונה של קסידי, אלבום משותף עם צ'אק בראון The Other Side, שהכיל שירים קלאסיים בהופעות כמו God Bless the Child, Fever של בילי הולידיי והשיר שמזוהה יותר מכל עם קסידי Over the Rainbow.
האלבום יצא לאור והופץ על ידי Liaison Records, חברת התקליטים שהוציאה לאור את אלבומי הגו-גו של בראון.
אלבום הדואט משך את תשומת לבן של מספר חברות תקליטים אבל מחמת המגוון הרחב של השירים שבחרה לבצע היה קשה לקטלג את קסידי, והיא לא הצליחה להשיג חוזה הקלטות.
חברות התקליטים לא היו בטוחות האם ניתן לשווק אותה ותחת איזו הגדרה לעשות זאת.
קסידי לא הייתה מוכנה להתפשר על מגוון החומר שלה רק כדי לרצות את חברות התקליטים וכך למעשה החמיצה הזדמנות לפרוץ לתודעה.
קסידי מעולם לא התחרטה על כך.
מכריה חשו כי אישה מופנמת, עקשנית ורגישה שכמותה לא הייתה עומדת תחת הנטל של ההפרעות ואי-הנוחות שמביא עמו הפרסום וקרוב לוודאי שהייתה בוחרת להסתתר מפני אור הזרקורים.