tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1975 נישא לסופרת שריל אלי, ולהם ארבעה ילדים, ביניהם השחקניות ברייס דאלאס הווארד ופייג' הווארד.
הנמלט (1964) – סדרת טלוויזיה
נפלאות התבונה (2001) - גם מפיק
הביטלס: שמונה ימים בשבוע (2016)
רון בן ישי (נולד ב-26 באוקטובר 1943) הוא עיתונאי, עורך ופובליציסט ישראלי, כתב ופרשן צבאי ברדיו, בטלוויזיה ובעיתונות, מעוטר בצל"ש הרמטכ"ל וחתן פרס ישראל לתקשורת לשנת 2018.
רון בן ישי נולד בירושלים בשנת 1943. אביו, , לוחם בחי"ש, נהרג בינואר 1948 מירי צלף, בעת שנסע לירושלים בתקופת מלחמת העצמאות.
בן ישי למד בבית הספר "המתמיד" ברמת גן.
בכיתה י' עבר לפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה, ובשנת 1961 היה בין בוגרי מחזור ז'.
בנובמבר 1961 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890, שם עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
לאחר הקורס עבר לחטיבת גולני כחלק מגיוס של קציני צנחנים על ידי מפקד החטיבה מוטה גור.
הוא שימש מפקד מחלקה בקורס מ"כים, סגן מפקד פלוגה בגדוד 13 ומפקד פלוגה בגדוד..
במהלך שירות המילואים שירת כמפקד מחלקה בחטיבת הצנחנים "הנשר השחור" ולחם במלחמת ששת הימים בקרב אום-כתף.
בן ישי התקדם במילואים עד דרגת סגן-אלוף וכיהן כראש מערך איסוף המודיעין בעוצבת האש.
ב-1964 החל ללמוד כלכלה וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1966 עבר קורס שדרים וכתבי שדה של קול ישראל ובסיומו החל לעבוד ככתב כלכלי.
עם סיום מלחמת ששת הימים ובמהלך מלחמת ההתשה עבר לתפקד ככתב צבאי וכעורך תוכניות האקטואליה של קול ישראל.
בסוף 1969 עבר לעבוד ככתב צבאי של הטלוויזיה הישראלית, אך בעקבות פציעה מונה בשנת 1970 למזכיר מערכת החדשות.
שנתיים אחר כך עבר לעבוד ככתב הטלוויזיה הישראלית באירופה.
במלחמת יום הכיפורים חזר כדי לעבות את מערך הכתבים הצבאיים ונלווה ככתב צבאי לכוחות צה"ל בסיני בטלוויזיה הישראלית.
לאחר המלחמה ערך יחד עם נחמן שי משדר מיוחד על המלחמה.
בשנת 1977 נסע לגרמניה וערך סדרת כתבות על רשמיו ממנה.
ב-1978 זכה בפרס כינור דוד לסדרת תוכניות הטלוויזיה הדוקומנטריות של השנה.
בשנת 1978 מונה לשליח העיתון "ידיעות אחרונות" בוושינגטון ובשנת 1981 חזר לשמש ככתב צבאי של הטלוויזיה הישראלית, תפקיד שאותו מילא גם בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1993 ערך תוכנית תחקירים בשם "רשת חוקרת" בערוץ 2. בשנת 1995 חזר להיות הפרשן לענייני ביטחון של "ידיעות אחרונות" ובמקביל כתב השבועון "טיים".
במשך שנה אחת, מאמצע 1995 עד אמצע 1996 שימש כעורך האחרון של העיתון "דבר", ששמו שונה ל"דבר ראשון", בניסיון (שלא צלח) להצילו.
בשנת 2003 התמודד על תפקיד מנהל הערוץ הראשון מול יוני בן מנחם, אך לא זכה בתפקיד.
בשנת 2004 מונה ליועץ תקשורת לנשיא המדינה משה קצב.
ביולי 2005 עזב את תפקידו כיועץ הנשיא, על מנת להשתלב בסיקור ההתנתקות.
ביולי 2005 שב רון בן ישי לעיתונאות פעילה ומשמש מאז כתב ופרשן האתר ynet לענייני צבא וביטחון.
בשנת 2018 הוכרז כחתן פרס ישראל לתקשורת לשנת תשע"ח.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר שהוא יוענק לבן-ישי "על סיקור ביטחוני, צבאי ובינלאומי מעמיק ואמין, תוך גילוי אומץ לב, במשך עשרות שנים".
רון בן ישי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ובגאוגרפיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים והוא מרצה לתקשורת ועיתונות באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לליאורה כץ ולזוג שלוש בנות.
רון בן ישי הרבה לסקר אירועים בקו האש ובאזורי עימות ברחבי העולם, ואף נפצע מספר פעמים במהלך עבודתו העיתונאית.
בפעם הראשונה נפצע עוד ככתב "קול ישראל" בימי מלחמת ההתשה, בעת שנלווה לפעולת צה"ל נגד בסיסי מחבלים בירדן.
בשנת 1970 נפצע שוב, הפעם במהלך פשיטת צה"ל בגבול סוריה ברמת הגולן.
בשנת 1999 נפצע בשלישית, בעת שסיקר את המלחמה בקוסובו.
בעת מלחמת לבנון השנייה נילווה לחבורת הפיקוד של מפקד חטיבת הצנחנים, חגי מרדכי, במבצע שמטרתו ביצוע איגוף אנכי והנחתת כוחות צנחנים בעומק לבנון ולאורך נהר הליטני.
במבצע עופרת יצוקה נילווה לכוחות חטיבת גבעתי ברצועת עזה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים הצטרף לגדוד הסיור 87 שבחטיבה 14, בפיקוד יואב ברום, לסיור שחשף את התפר שבין הארמיות המצריות ואפשר את ביצוע צליחת התעלה, ובהמשך לגדוד צנחנים מילואים בקרב סרפאום.
בשלהי המלחמה התלווה בן ישי לגדוד צנחנים אשר לחם בצד המערבי של תעלת סואץ.
לאחר שהכוח ספג הפגזת ארטילריה מצרית, השתתף בסיוע לפצועים ובשנת 1975 הוענק לו בשל כך צל"ש הרמטכ"ל, על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור.
התיאור הרשמי של המעשה שבגינו הוענק לו הצל"ש אומר:
בסרטו של ארי פולמן, "ואלס עם באשיר", על חוויותיו במלחמת לבנון הראשונה, הופיעה דמותו המצוירת של בן ישי, אותה דיבב בעצמו.
הוא מתואר בסרט כדמות הירואית וכמעט חסינה לפחד:
רון בן ישי סיקר אירועים רבים בישראל ובעולם.
בין השאר סיקר בשנת 1974 את פלישת טורקיה לקפריסין, את ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל בנובמבר 1977 ואת תהליך השלום שהחל בעקבות הביקור.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 סיקר בן ישי את מלחמת אפגניסטן ופינוי חבל ימית ובסוף שנות ה-80 את מלחמות הסמים בקולומביה.
בשנת 1991 סיקר את מלחמת המפרץ ובעיית הכורדים ובשנת 1992 סיקר את המלחמה האתנית ביוגוסלביה.
בשנת 1993 יצא לסקר את המצב בשטח הכורדי בצפון עיראק, בשנת 1999 סיקר את המלחמה בקוסובו ובשנת 2000 סיקר את מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
בשנת 2003 סיקר את המלחמה בעיראק עבור חדשות ערוץ 2. לאחר מלחמת לבנון השנייה, בספטמבר 2006, יצא ללבנון וסיקר את לבנון שלאחר המלחמה.
בספטמבר 2007, בעקבות תקיפת חיל האוויר הישראלי בסוריה, ביקר באזור דיר א-זור שבסוריה.
במרץ 2011 סיקר את ההתקוממות בלוב (2011), משחזר אמר בריאיון לאילנה דיין שכל אזורי הסכסוך והקרבות בעולם מתחילים לדמות בעיניו אלו לאלו.
בן ישי ראה על המסלול את כוח הפלנגות.
כעבור שלושה ימים, בשובו מביירות ב-20 בספטמבר, כתב מכתב אישי לראש הממשלה מנחם בגין: "אנשי הכוח ומפקדיו אמרו לנו בגלוי, כי הם עומדים להיכנס בתיאום עם צה"ל כדי לגרש את המחבלים ממחנות הפליטים.
כמה מהחיילים של כוח זה הבהירו לעיתונאים אחרים ולי, כי בכוונתם להרוג בתושבי מחנות הפליטים ללא רחם.
הם ליוו את דבריהם בביטויים ובתנועות ידיים, שלא הותירו מקום לספק".
בשעה 20:30 הגיעו לדירת הטלוויזיה הישראלית בבעבדה קצינים מחטיבת הטנקים שישבה מול שתילה.
בן ישי תיאר את שיחתם במכתב לבגין: "מקציני יחידה זו שמעתי בפעם הראשונה דברים מפורשים.
כמעט כל הקצינים שביקרו אותנו שמעו מפי נמוכים מהם בדרגה סיפורים על תושבי מחנות הפליטים שהועמדו לקיר ונורו...סיפורים המעידים על משהו חריג המתרחש במחנות".
בשעה 23:30 התקשר בן ישי אל שר הביטחון אריאל שרון, וסיפר לו את כל הידוע לו.
לדברי בן ישי, הוא סיפר לשרון ש"קצינים בצה"ל יודעים על כך" והפציר בו "לעשות משהו להפסיק את זה".
לדבריו, השיחה נמשכה 4–5 דקות, ושרון ביקש ממנו פרטים, אך "כמעט שלא הגיב".
בן ישי תיאר במכתבו אל בגין את שראה למחרת בשעה 8:00 בבוקר: אנשי הפלנגות "מריצים לפניהם שורה ארוכה של נשים, ילדים וזקנים, מהם שהיו מכוסים דם מהם בוכים וצועקים ומהם פניהם כבושות בקרקע.
אנשי 'הכוחות הלבנוניים' ניסו למנוע מאתנו לצלם ואף גירשו אותנו משולי המחנה.
למליציות הנוצריות נאמר לעזוב את המקום.
בן ישי הביע במכתב את דעתו האישית:
"נראה לי, שאילו רצו הרשויות המוסמכות, אפשר היה למנוע לפחות חלק מן הטבח...
מי שלא מנע זאת נושא, להערכתי, באחריות עקיפה למעשה.
לא רק לטבח בפלסטינים, אלא גם לעשיית שמה של ישראל דראון לגויים.
אני סבור, שכאזרח חובתי להביא את הדברים בפניך, כדי שתנקוט פעולה ותברר אם פעל שר הביטחון בליל שישי ואם לא פעל, מדוע?
אם לא תנקוט פעולה מצדך תהפוך ה'עמידה מן הצד' בשעה שאזרחים נטבחים לנורמה בצה"ל ובמדינת ישראל.
הנזק למוסריותו ולדימויו העצמי של צה"ל יהיה חמור.
אם יטילו חיילי צה"ל ואזרחי מדינת ישראל ספק בצדקת עמדתנו ובתוקף המוסרי של מעשינו יכרסם הדבר במוטיבציה שלהם.
והמוטיבציה, אדוני ראש הממשלה, היא החומה הבצורה החוצצת בין שלוש בנותי, לבין מיליוני הערבים, שרובם רוצים עדיין למחוק אותנו מן המפה.
מטוסים, טנקים וטכנולוגיה הם חתיכות מתכת דוממות ללא מוטיבציה.
ובלא אמונה לוהטת במוסריותנו ובצדקת עמדתנו אין מוטיבציה...
אדוני יודע היטב כי אין דבר בליבי נגד השר שרון וכי אני מכבדו ויודע להעריכו כמצביא המוכשר ביותר שקם למדינת ישראל בכל שנות קיומה.
אבל ישנם מצבים שבהם נזקו של אדם לטווח ארוך מרובה מתועלתו לזמן קצר".
לשכת ראש הממשלה העבירה לשר שרון צילום של המכתב, אולם השמיטה ממנו את הפסקה האחרונה ואת החתימה.
בן ישי נתוודע אל שרון עוד במהלך שירותו הצבאי בצנחנים.
בראשית שנות ה-60, כאשר שרון היה ראש מטה פיקוד הצפון, השתתף בן ישי בפעולה שיזם שרון לתלישת גידולים חקלאיים שזרעו הסורים באזור המפורז.
לימים מתח בן ישי ביקורת על פעולה זו, שהייתה כרוכה לדבריו בסיכון חיים למטרה מדינית.
בן ישי העיד בפני ועדת כהן, שחקרה את אירועי טבח סברה ושתילה, על דיווחו לשרון על ששמע אודות הטבח המתחולל, ובעקבות כך התקררו היחסים בינו ובין שרון.
בשנת 2005 נדונה בבית משפט השלום בתל אביב תביעה אזרחית לתשלום סכום של 368 אלף ש"ח, בגין הוצאת לשון הרע, שהגיש בשנת 2002 מרדכי ואנונו נגד רון בן ישי ו"ידיעות אחרונות".
עילת התביעה הייתה כי בן ישי כתב בעיתון, שבעת היותו של ואנונו במאסר, מסר לאסירי חמאס פתקים עם נוסחאות לייצור חומרי נפץ רבי עצמה.
בית המשפט דחה את התביעה, מאחר שהוכח כי בן ישי שמע את הדברים מפי ראש השב"כ עמי אילון, ופסק כי עיתונאי מוגן מפני תביעת לשון הרע, אם הסתמך בדבריו על ראש מערכת ציבורית מסווגת.
כתב חזית: בקו האש של העימותים הגדולים, הוצאת ידיעות אחרונות, 2018
חי במלחמה: עיתונאי תחת אש, ידיעות ספרים, 2021
רונלד דייוויד ווד הוא גיטריסט ובסיסט רוק אנגלי.
ווד הוא חבר בלהקת הרולינג סטונז משנת 1975, ועל כך עיקר פרסומו.
נוסף על כך, השתתף בלהקת הפנים ולהקתו של ג'ף בק.
ווד נולד בהילינגדון, לונדון בממלכה המאוחדת.
גדל בכפר הפרברי יוסלי בהילינגדון.
לדבריו, דורו היה הראשון במשפחה שנולד על אדמה יבשה.
שני אחיו הגדולים, ארט וטד, היו גרפיקאים וגם מוזיקאים.
בשנת 2014 הופיע עם להקת הבנים וואן דיירקשן בגמר תוכנית הריאליטי הבריטית אקס פקטור.
ב-17 באוקטובר 2017 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "Ronnie Wood: Artist".
בנו הראשון, ג'סי ווד (מוזיקאי וגיטריסט) הוא בנו מאשתו הראשונה, קריסי (לבית פינדלי), דוגמנית לשעבר לה היה נשוי בין השנים 1971–1978. במהלך תקופה זו ניהל רומן עם אשתו לשעבר של ג'ורג' האריסון, פאטי בויד.
פינדלי נפטרה בשנת 2005. בשנת 1985 ווד התחתן עם אשתו השנייה, ג'ו ווד (לבית קרסלייק), אם לבתו לאה ובנו טיירון.
הוא גם אימץ את ג'יימי, בנה של ג'ו ווד ממערכת יחסים קודמת.
ביולי 2008 הוא עזב את אשתו למען קטיה איבנובה, אותה פגש במועדון לילה בלונדון.
ווד נכנס לגמילה שוב ב-16 ביולי 2008. הוא הגיש בקשה לגירושין מאשתו ג'ו ווד, שניתן בשנת 2009.
ב-3 בדצמבר 2009 נעצר על ידי המשטרה באמצע הרחוב רון בשל תקיפה של חברתו הצעירה, דבר שכונה "אירוע ביתי".
ווד היה גלוי לב על מאבקו באלכוהוליזם; אף על פי שדיווחים בין השנים 2003–2006 הצביעו על כך שהוא היה פיכח מאז סיבוב ההופעות של הרולינג סטונס בין השנים 2002–2003, ביוני 2006 הוא נכנס לגמילה בעקבות פרק זמן בו הגביר את השימוש המוגזם באלכוהול.
עד יולי 2008, ערוץ החדשות ITN דיווח כי ווד הכניס את עצמו לגמילה בסך הכל שש פעמים, בפעם האחרונה לפני חתונת בתו לאה.
ווד גם החל לאסוף בולים כחלק ממסגרת השיקום שלו באלכוהוליזם.
ב-21 בדצמבר 2012 התחתן ווד בשלישית עם סאלי המפריס, בעלים של חברת הפקות תיאטרון, הצעירה ממנו ב-31 שנה.
נולדו לזוג תאומות בשם גרייסי ג'יין ואליס רוז, שנולדו ביום שני ב-30 במאי 2016, יומיים לפני יום הולדתו ה-69 ב-1 ביוני 2016. בנוסף לששת ילדיו, לווד ישנם גם שישה נכדים.
ווד אובחן כחולה בסרטן ריאות בשנת 2017, דבר המחייב הסרה חלקית של ריאותיו.
לדבריו, הוא סירב לכימותרפיה מכיוון שלא רצה לאבד את שיערו.
הוא אוהד מושבע של קבוצת הכדורגל האנגלית וסט ברומיץ' אלביון.
רון ברקאי (נולד ב-31 באוקטובר 1943) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית שבאוניברסיטת תל אביב.
אימו עלתה לישראל כתינוקת מבגדאד שבעיראק ואביו הגיע כנער מקהיר.
בהתחלה גרה המשפחה בירושלים, בדירה שהשתייכה לכנסייה האתיופית ברחוב החבשים (הקרוי כיום רחוב אתיופיה).
ביתם הופגז במהלך מלחמת העצמאות ובאחת ההפוגות ב-1948 עברו לדירת חדר בתל אביב, ליד מסגד חסן בק.
עד למלחמה גרו בדירה זו ערביי המקום.
רון ברקאי למד בבית ספר דתי תחכמוני עד לכיתה גימל.
בשנת 1953 עברה המשפחה לשכונת קריית שלום, שם למד בבית חינוך.
בסיום הלימודים היסודיים הלך לבית הספר המקצועי על שם הולץ (רשת עמל), בו למד מכונאות מטוסים.
במשך שנים ספורות עבד במקצוע ולאחריהן עשה בגרות אקסטרנית ובשנת 1967 התחיל ללמוד באוניברסיטת תל אביב.
הוא השלים את לימודי התואר הראשון בחוגים להיסטוריה כללית ולהיסטוריה של המזרח התיכון.
בשנת 1974 התקבל למסלול ישיר ללימודי התואר השלישי (ללא מ"א) באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטור בנושא "דימוי עצמי ודימוי אויב אצל מוסלמים בספרד של ימי הביניים" כתב בהנחייתו של פרופסור עמנואל סיון.
בין השנים 1968 ל-1975 לימד ברקאי בגימנסיה שלווה שבתל אביב.
בשנת 1973 החל ללמד באוניברסיטת תל אביב, בה מונה בשנת 1996 לפרופסור מן המניין.
כמו כן לימד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1988 ל-1993 היה ראש בית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב.
נמנה עם המייסדים של כתב העת Mediterranean Historical Review שיוצא לאור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, הוא חבר במערכת כתב העת Social History of Medicine שרואה אור בלונדון, חבר מערכת כתב העת "ג'מאעה" הרואה אור באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בעבר היה עורך וחבר מערכת כתב העת זמנים.
שהה בשבתונים והיה פרופסור אורח באוניברסיטת אוקספורד, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, בסורבון בפריז 1, בפריז 8 סן-דני, באוניברסיטת קומפלוטנסה במדריד ובאוניברסיטת סלמנקה.
באוקטובר 2010 יצא לגמלאות מן האוניברסיטה.
בנעוריו היה חבר המפלגה הקומוניסטית הישראלית ופעיל בברית הנוער הקומוניסטי הישראלי, עזב ב-1968 את המפלגה והמשמרת הצעירה שלה.
לכל אורך השנים פעיל פוליטית בארגוני השמאל האוניברסיטאיים.
לצד העבודה האקדמית, שולח ברקאי ידו גם בספרות.
פרסם עד כה שלושה רומנים: בשנת 2001 "כמו סרט מצרי", בשנת 2004 "האישה שאהבה סיפורים" ובאוקטובר 2010 ראה אור הרומן שלו "התחתית של תל אביב".
שלושת הספרים ראו אור בהוצאת חרגול.
כמו כן פרסם תרגומים של סיפורים קצרים מאת אוקטב מירבו וגי דה מופסאן.
באוגוסט 2010 ראה אור גיליון מס.
111 של כתב העת "זמנים", שאותו ערך ברקאי והוא מוקדש לשיער (שיער ראש, זקנים, שפמים ושיער חזה) והיסטוריה.
בתחילת דרכו האקדמית למד רון ברקאי לטינית, ערבית וספרדית של ימי הביניים.
את מחקריו הראשונים הקדיש ליחסי נוצרים ומוסלמים בחצי האי האיברי.
במסגרת זו פרסם בשנת 1984 את ספרו הראשון: "האויב בראי.
מוסלמים ונוצרים בספרד בימי הביניים", שראה אור בספרדית.
החל משנת 1982 החל לחקור את היחסים וההשפעות ההדדיות שבין נוצרים, מוסלמים ויהודים בספרד, ובעיקר העברות של ידע מדעי בין הקהיליות השונות בספרד.
להשקפתו אין לראות את ההיסטוריה של יהודי ספרד כתופעה מבודדת אלא בקונטקסט רחב של היחסים עם המוסלמים והנוצרים.
מכאן גם נטייתו להדגיש את החיים המשותפים במשך למעלה משבע-מאות שנים ואת היצירה הענפה של קהילות אלה, לצד תקופות של משבר וגירוש.
במסגרת זו נמנה רון ברקאי גם על חוקרי המוריסקוס, האנוסים המוסלמיים של ספרד.
מוסלמים ונוצרים בספרד של ימי הביניים
ספר זה מבוסס על עבודת הדוקטורט של רון ברקאי.
הוא יצא לאור בארבע הדפסות במדריד שבספרד, בשפה הספרדית.
הספר עוסק בהתגבשות תפישתן העצמית של הקהילה הנוצרית והקהילה המוסלמית בספרד בתהליך העימות בין השתיים.
ברקאי משתמש בשורת מושגים מהפסיכולוגיה החברתית שעוסקים בגיבוש הדימוי העצמי.
הוא עוסק בדימוי העצמי כחלק מדימוי האחר.
מושג מרכזי הוא "דימוי הראי" משמעו: 'אני רואה את האויב כהיפוך מושלם לדרך שבה אני רואה את עצמי.' ברקאי ניסה להציג את מידת מורכבותם ופתיחותם הרבה של הדימויים הללו, דבר שקיים הן אצל המוסלמים והן אצל הנוצרים.
זאת מכיוון שבדימויים בעלי אופי פתוח ניתן למצוא גם קרבה מנטלית אל האחר והאחר לא נתפש כאויב בלבד שצריך לחסלו פיזית.
הדבר מסביר את אחת התופעות הבולטות בספרד לאורך מאות שנים –"החיים יחדיו", שאפשרו השפעות עמוקות בין שלוש התרבויות המוסלמית, היהודית והנוצרית לאורך זמן ארוך כל כך.
מדע, מאגיה ומיתולוגיה בימי הביניים
ספר זה יצא לאור בעברית ב-1986. הספר עוסק בשלוש התרבויות בספרד: יהודים, נוצרים ומוסלמים והוא כולל ארבעה פרקים.
פרק אחד עוסק בהיבטים תאורטיים ופרקטיים של האסטרולוגיה, בעיקר בספרד.
אחת השאלות המרכזיות למשל היא האם אפשר שאדם מאמין יעסוק באסטרולוגיה?
שהרי אם הכוכבים קובעים גורלו של האדם, הוא אינו אחראי למעשיו ואין לו חופש בחירה, בשעה שרוב הדתות קובעות שיש חופש בחירה.
האסטרולוגיה נחשבה בימי הביניים למדע מובהק, וכשקמו האוניברסיטאות הונהגו בהן לימודי האסטרולוגיה בעיקר במסגרת הפקולטות לרפואה.
זאת מכיוון שהאסטרולוגיה נחשבה גם אמצעי עזר לדיאגנוזה וגם לטיפול רפואי.
הפרק השני עוסק בתפישות גניקולוגיות אצל יהודים, מוסלמים ונוצרים בימי הביניים ובעת החדשה ודן גם באיזו מידה הייתה לתפישות הגינקולוגיות השפעה על הדימויים של האישה והתכונות הנפשיות שיוחסו לה.
הפרק השלישי עניינו הוא רפואה עממית בקרבם של יהודים, נוצרים ומוסלמים בספרד בימי הביניים.
הוא מראה קרבה ושוני באמצעים ובתפישות המאגיות בין שלוש התרבויות.
הפרק הרביעי דן במיתוסים היסטוריים, תוך כדי בחינה של מקומם בהיסטוריוגרפיה הספרדית, כיצד הם נוצרו ואיך הם משפיעים על ההיסטוריוגרפיה הספרדית.
הוא עוסק במיתוסים כמו אל סיד, המערה המבורכת (קובאדונגה), סנטיאגו דה קומפוסטלה (יעקב הקדוש שניצר את ספרד) ועוד.
אסונותיה של דינה, או הגינקולוגיה היהודית בימי הביניים
ספרו זה של ברקאי ראה אור בפריז בשפה הצרפתית, בשנת 1991. דינה המקראית, בתו של יעקב, הופכת לקול הדובר בחיבורים גניקולוגיים עבריים של ימי הביניים.
בחלקו הראשון של הספר עומד המחבר על תפישות היהדות את האישה וגופה והשינויים שחלו בתפישות אלו בעקבות המגע עם התרבות המדעית היוונית והערבית.
בחלק השני הוא מביא הוצאה ביקורתית ותרגום לצרפתית של "ספר התולדת".
במקורו היה זה חיבור גינקולוגי חשוב ביותר, שנכתב ביוונית במאה ה-2 לספירה על ידי סורנוס מאפסוס.
החיבור תורגם ללטינית במאה השישית ולבסוף עובד לעברית בשנת 1197, כדו-שיח בין דינה ליעקב.
נוצרים, מוסלמים ויהודים בספרד בימי הביניים.
זוהי אסופת מאמרים בצרפתית של רון ברקאי עצמו ושל אחרים, שהוא אסף, כתב הקדמה והוציא לאור לציון חמש מאות שנים לכיבוש גרנדה המוסלמית וגירוש היהודים מספרד.
הספר ראה אור בפריז בשנת 1993.
היסטוריה של טקסטים גינקולוגיים יהודיים בימי הביניים
ספר זה ראה אור בשפה האנגלית בהוצאת בריל בליידן בשנת 1998. בספר זה מנתח ברקאי את דרך התפתחות ענף רפואת הנשים בתרבות היהודית של ימי הביניים, תוך הדגשת ההשפעות שספג מחיבורים ערביים, לטיניים, ספרדיים וצרפתים.
בחלק השני של הספר הוא מביא הוצאה ביקורתית של רוב החיבורים שהתגלו עד כה (בעיקר בעברית ובערבית יהודית, בליווי תרגום אנגלי).
ספר זה ראה אור בסדרת "המיתולוגיות" של הוצאת מפה בשנת 2005, שם הוא עוסק במיתולוגיות נוצריות, מוסלמיות ויהודיות, שהתפתחו בספרד.
הספר מביא את הרקע ההיסטורי להתפתחות הסיפורים המיתולוגיים, כמו גם תרגום של סיפורים כאלה מערבית, לטינית וספרדית של ימי הביניים.
חלק חשוב של מחקרו של רון ברקאי הוקדש לתולדות האנוסים המוסלמיים בספרד (מוריסקוס) ולתרבותם.
במסגרת זו פרסם מספר מאמרים בצרפתית, אנגלית ועברית.
בקרוב יראה אור ספרו באנגלית: "רפואה עממית של המוריסקוס במאה השש-עשרה" בהוצאת בריל שבליידן.
ספר זה מביא כתב יד נדיר שגילה ברקאי בספריה הלאומית של מדריד וממנו ניתן ללמוד כי הערבית הייתה בשימוש אצל חלק מהמוריסקוס, אף על פי שהדבר נאסר על ידי האינקוויזיציה.
כמו כן ניתן למצוא השפעות ספרדיות על המונחים ועל מבנה הלשון של אנוסים אלה.
בשנים האחרונות עוסק מחקרו של רון ברקאי בהיסטוריה של המגפה השחורה.
הוא מנסה לעשות מחקר השוואתי בין חיבורים רפואיים שנכתבו על ידי מוסלמים, נוצרים ויהודים בספרד בין המאה הארבע-עשרה למאה החמש-עשרה.
זהו ספר הפרוזה הראשון של רון ברקאי, שראה אור ב-2001 בהוצאת חרגול ותורגם לאיטלקית ולצרפתית.
גיבור הספר הוא יוסף אלפנדרי, יהודי ספרדי מצרי שעלה לישראל ממצרים.
הוא מתאפיין במספר דברים: ראשית ברצונו העז להשתלב בחברה הישראלית האשכנזית המתהווה, להיות חלק ממנה והוא נכשל כישלון חרוץ.
הוא תוצר של התרבות הערבית—מצרית העשירה אליה הוא קשור בכל נימי נפשו ומצד שני הוא מתעב ערבים.
הוא צופה נלהב בקולנוע הערבי-מצרי, במשך שנים רבות הוא שומע את 'קול קהיר' רק כדי לשמוע את הערבית-מצרית ושירה מצרית כמו אום כולתום, ועבד אל-חלים חאפז, אסמאהן ולילה מוראד.
בספר גם מתוארים הקונפליקטים שלו עם משפחתו.
בספר שזורים אלמנטים אוטוביוגרפיים מחייו של ברקאי, אולם הוא בעיקרו רומן בדוי.
זהו ספר הפרוזה השני של רון ברקאי שיצא לאור ב-2003 בהוצאת חרגול.
הספר מגולל את קורותיו של היסטוריון ישראלי שעורך מחקר על מלחמת האזרחים בספרד.
הוא עובד בארכיון המרכזי של מלחמת האזרחים שנמצא בעיר סלמנקה ובמהלך העבודה הוא גונב מהארכיון שני מכתבים שכתב חייל רפובליקני ערב מותו לאימו ולאהובתו.
מטרת ההיסטוריון היא לנסות ולהביא את המכתבים ליעדם.
הוא עורך מסע גם לגילויה של ספרד וגם לגילוי עצמו ושבסוף מביא אותו לבית משוגעים.
הספר רווי בתיאורים פלסטיים גם של סלמנקה וגם של בית המשוגעים שנמצא בסמוך לתל אביב.
זהו ספר הפרוזה השלישי של רון ברקאי שיצא לאור בדצמבר 2010 בהוצאת חרגול-עם עובד.
גיבורו הוא מאיר הולצמן, ארכאולוג המתמחה בתקופה הצלבנית וחופר בעיקר בשטחי יהודה ושומרון.
סיוט אחד מביא אותו לבחינה מעמיקה, גם היא מסוייטת מאוד, של חייו הפרטיים ושל עבודתו המקצועית.
מדע, מגיה ומיתולוגיה בימי הביניים (ירושלים : מכון ון ליר, תשמ"ז 1987)
המיתולוגיה הספרדית (תל אביב : הוצאת מפה, תשס"ג 2003)
כמו סרט מצרי (תל אביב : הוצאת חרגול, תשס"א 2001)
האשה שאהבה סיפורים (תל אביב : הוצאת חרגול, תשס"ד 2003)
התחתית של תל אביב (תל אביב : הוצאת חרגול-עם עובד, 2010)
רון גרשנוק (נולד בדצמבר 1982) הוא אלוף טאקוונדו ישראלי, בעל חגורה שחורה דאן 5. הוא נלחם מול בוגרים עד למשקל 62 ק"ג.
הוא בוגר מכון וינגייט, מאמן נבחרת הנוער של ישראל, חבר הנבחרת הלאומית, שופט לאומי, רכז קורסי מאמנים ומדריכים במכללת וינגייט וחבר נבחרת ישראל לשעבר.
הוא ידוע גם כ"רון המאמן עם הכובע האדום" בערוץ היוטיוב המצליח של מועדון הלוחם הצעיר עם כמות של כ-100,000 עוקבים, המפרסם סרטונים מצחיקים בנושאי אמנויות לחימה.
גרשנוק הקים את מועדון "שרעבי אמנויות לחימה" שברמלה, ביחד עם האחים מעוז שרעבי ויחיעם שרעבי.
סגן אלוף ישראל לשנת 2005
אליפות ירושלים הפתוחה - מדליית זהב
רון גולדמן (נולד ב-7 במאי 1970) הוא במאי קולנוע, תסריטאי, עורך ומרצה ישראלי.
משמש כמנהל האמנותי של הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
גולדמן נולד בצפת וגדל בקיבוץ נחשונים.
במהלך לימודיו ביים את הסרט התיעודי "משפט שלמה" (1995), ואת הסרט הקצר "נביטארה" (1998).
לאחר סיום לימודיו היה שותף לכתיבת סדרת הטלוויזיה "הסודות של כנרת" (1999), ולכתיבת הדרמות הטלוויזיוניות "שלום לבן דודי" (2000) ביחד עם שרון עמרני ו"איש השלג" (2001) עם עמרי לוי.
בשנת 2002 ביים והפיק את סרטו התיעודי "לה גראנד עקשן".
בין עבודותיו הבולטות של גולדמן כעורך:
"בדרך הביתה" (זוכה פסטיבל ירושלים לסדרה התיעודית הטובה ביותר לשנת 2009); במאי: תומר הימן
"הגלגול" (זוכה פסטיבל חיפה לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2008); במאי: נתי ברץ
"ילדי השמש" (זוכה פרס אופיר לסרט התיעודי לשנת 2008; פרס וולג'ין לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2007); במאי: רן טל
"ישורון: 6 פרקי אבות" (מיזם העברים, 2018), במאי: עמיחי חסון
"מלכת ירושלים", "תעלומת אריס סאן", "האשכנזים"; במאים: דליה מבורך ודני דותן
"כלות המדבר" (זוכה פסטיבל "דוקאביב" 2008), "אירוסי דמים"; במאית: עדה אושפיז
"מסעות ג'יימס בארץ הקודש", "הטיול הפנימי", "מרטין" (זוכה פרס וולג'ין לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 1999); במאי: רענן אלכסנדרוביץ'
"זוהר ארגוב - סוף עצוב וידוע מראש" (2017), מיני-סדרה, במאים: דליה מבורך ודני דותן
"הכובעים של ירושלים"; במאי: נתי אדלר
"בחזקת סאטמר"; במאי: ניצן גלעדי
גולדמן זכה בפרס העריכה מטעם פורום היוצרים הדוקומנטריים בשנת 2009 על הסרט "הגלגול", בשנת 2008 על הסרט "ילדי השמש" ובשנת 2006 על הסרט "הכובעים של ירושלים".
בשנת 2007 זכה בפרס וולג'ין לעריכה על הסרטים "ילדי השמש" ו"תעלומת אריס סאן".
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024עריכת תמונה בסדרה תיעודיתהיום שלא נגמראמיר פרישר גוטמן: חייו ומותו של כוכב פופ
רון ויליאמסון (3 בפברואר 1953 – 4 בדצמבר 2004) היה שחקן בייסבול ששיחק בתפקיד תופס ומגיש בליגת המשנה בארצות הברית.
הוא הואשם על-לא-עוול-בכפו ברצח ובאונס, הורשע במשפטו, נדון למוות ב-1988, אך זוכה ב-1999.
הוא היה הבחירה ה-41 בדראפט של ליגת ה-MLB ב-1971, בחירה שנעשתה על ידי קבוצת אוקלנד אתלטיקס בסיבוב השני.
ב-1972 הוא שיחק בקבוצת המשנה של אוקלנד וחבט בממוצע של 265. ב-52 משחקים.
עונת 1973 הייתה גרועה מבחינתו, והוא חבט בממוצע של 0.137 בלבד בקבוצת קי וסט קונצ'ס, כאשר ב-59 משחקים היו לו רק 13 .
בעונות 1976–1977 שיחק בקבוצת המשנה של הניו יורק יאנקיז בתור מגיש.
חייו של ויליאמסון החלו לנוע במעגלים לאחר מכן.
הוא התמכר לאלכוהול ולסמים, וסבל ממחלות נפש, הפך לדיכאוני ועבר לגור עם אמו.
חייו עברו את השינוי הגדול ביותר כאשר ב-1982 דברה סו קרטר, מלצרית בבר בעיר עדה שבאוקלהומה שבו הוא נהג לבקר באופן תדיר, נמצאה מתה בדירתה.
חמש שנים לאחר מכן טענה משטרת עדה כי ויליאמסון, ביחד עם חברו דניס פריץ, הם החשודים ברצח של דברה קרטר.
בעקבות זאת נשפטו השניים בבית המשפט בעדה.
גזר דינו של ויליאמסון היה מוות בזריקת רעל, ואילו פריץ נדון למאסר עולם.
לאחר 11 שנים באגף הנדונים למוות, ויליאמסון זוכה בעקבות בדיקת DNA, ושוחרר מהכלא.
הוא נפטר חמש שנים לאחר שחרורו בבית חולים כתוצאה משחמת הכבד בעקבות התמכרותו ארוכת השנים לאלכוהול ולסמים.
הסופר ג'ון גרישם קרא את ההספד שנכתב עליו בניו יורק טיימס וכתב עליו את ספרו הלא-בדיוני הראשון, שהפך לרב-מכר.
רון וידברג (נולד ב-1953 בתל אביב) הוא מלחין, מוזיקולוג, ופסנתרן ישראלי.
רון וידברג למד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
מורו לפסנתר היה פרופ' קרול קליין, תיאוריה למד אצל פרופ' יצחק סדאי והלחנה אצל פרופ' לאון שידלובסקי.
יצירותיו הראשונות בוצעו בשנים 1977-1976 במסגרת קונצרטים של מוזיקה קאמרית באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב בשנים 1977-1976 בניהולו של לאון שידלובסקי.
יצירות אלה הן אטונאליות ודודקאפוניות בסגנון האסכולה הווינאית השנייה של ראשית המאה ה-20.
בהמשך הוא השלים את התואר השני בפסנתר באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו, ארצות הברית.
בתקופת היותו שם בוצעה יצירתו "תשע חצוצרות".
יצירה זו היא האוונגארדית ביותר במכלול יצירתו.
בשנת 1980 הוא הפנה עורף לטכניקות חדשניות ועבר לכתוב מוזיקה ווקאלית ואופרות.
לקראת סוף שנות התשעים שב לאוניברסיטת תל אביב ובשנת 2000 קיבל תואר דוקטור למוזיקולוגיה.
נושא עבודת הדוקטור היה: "התפתחותה של הבנייה המיצלולית ביצירותיו הסימפוניות של ז'אן סיבליוס".
משנת 1981 ועד שנת 2020 היה וידברג חבר בסגל ההוראה של האוניברסיטה הפתוחה והשתתף בכתיבת קורסים רבים עבורה.
נוסף על אלה, שימש וידברג כראש המחלקה לספרות לשון ואמנויות באוניברסיטה הפתוחה (בשנים 2011-2004) וכן כמנהל בית הספר לחינוך מוזיקלי במכללת לוינסקי לחינוך.
כמו כן הוא לימד במספר מוסדות נוספים.
החל מ-2015 הוא נושא בתפקידים שונים במסגרת הפיקוח על החינוך המוזיקלי במשרד החינוך, וכן כתב את האנתולוגיה "תולדות היצירה המוזיקלית" עבור תלמידי מגמות המוזיקה בבתי הספר התיכוניים.
בשנת 1988 יזם עם עוד מלחינים ישראלים, ביניהם יוסי מר-חיים, אריק שפירא, דן יוהס, ראובן סרוסי, עודד אסף ואחרים, סדרת קונצרטים בשם "מוזיקה עכשיו".
במסגרת זו הושמעה באותה שנה, בקונצרט הראשון בסדרה, יצירתו "ביטחונות" בתזמור לחמישה עשר כלים וזמרת (עדי עציון-זק).
הסדרה פעלה במשך חמש שנים והשמיעה בכורות של כ-70 יצירות ישראליות.
כמה מיצירותיו הוזמנו ובוצעו במסגרת פסטיבל ישראל ירושלים, בהן "מבוא, פוגה כרומטית ופולקת קירקס" ל-8 פסנתרים ב-32 ידיים (1984), תרועה לכלי מתכת (1986), "שירי לחץ" על פי דוד אבידן (1990) והקנטטה "מעשה ברבי אמנון ממגנצה" (1998).
יצירותיו הסימפוניות בוצעו בכל התזמורות בארץ ובהן גם מוזיקה שנכתבה גם לילדים ונוער.
רון וידברג כיהן בהנהלת איגוד הקומפוזיטורים בישראל כיו"ר וכחבר הנהלה.
פרסי לימודים מן האקדמיה למוזיקה בתל אביב על שלושה קטעים לפסנתר, שלישיית מיתרים ו"פסקאליה לרביעיית מיתרים" (1977)
פרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים (1991, 2010)
פרס אנגל לשנת 2005 על דיסק של הלחנות ל-26 שירים של מרדכי גלדמן: "לשוב לתל אביב"
פרס אקו"ם על מפעל חיים לשנת 2006
"דראקולה", אופרה בשלוש מערכות, (1981), לליברית מאת ארווין דונלד ניר, בסגנון פוסט-רומנטי.
הפקה בימתית מלאה בניו יורק, 1984
"מחכים לגודו", אופרה על פי המחזה של סמואל בקט (1986)
"לואיזכן" אופרה-מלודרמה על פי סיפור של תומאס מאן (1988)
"הגלגול" על פי סיפורו של פרנץ קפקא (1996), הועלתה לראשונה בפסטיבל עכו 1996
"המשתה" על פי אפלטון (2014), הוזמנה והועלתה על ידי "אופרה קאמרה", 2014
"רפסודיה",(1991) ביצוע בכורה: התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח יואל לוי 2002. בוצעה גם בקלן, גרמניה, בניצוח קורט מאזור לחגיגות יום הולדתו ה-75 של המנצח
וריאציות על נושא מאת מוצרט (1991-2008), בכורה בתזמורת הסימפונית ירושלים בניצוח אורי סגל 2012
קונצ'רטו מס' 1 לפסנתר ותזמורת (1988), בכורה בנגינתה של רויטל חכמוב (1992)
קונצ'רטו מס' 2 לפסנתר, כלי הקשה ותזמורת (2003), בכורה בתזמורת הקאמרית הישראלית בניצוח נעם שריף ובנגינתה של רויטל חכמוב
קונצ'רטו לכינור ותזמורת, (1994) ביצוע בכורה בנגינתו של ניתאי צרי והתזמורת הקאמרית הקיבוצית
קונצ'רטו לשני פסנתרים ותזמורת מיתרים בעקבות מתווים של סרגי פרוקופייב (2005).
בכורה באנסמבל סולני תל אביב בניצוח ברק טל ונגינתם של גיל גרבורג וסיון סילבר
"מלחמה אבודה", חמישה שירים (1980), למילים של דוד אבידן
"ביטחונות", שבעה שירים (1982), למילים של דוד אבידן
"שירי לחץ", ארבע פואמות למילים של דוד אבידן ובהן "לוליטה" ו"אהבה וגטטיבית" (1981-84)
"נאום בחירות לנשיאות ארצות הברית של סינאמריקה" (1985), למילים של דוד אבידן
"שירי האבל" (2002) 4 שירים של מרדכי גלדמן לאלט ופסנתר.
ארבעה שירים למילים של דליה רביקוביץ ("החלון", "שני איים לניו זילנד" ועוד) (1987-90)
"לונה פארק", סוויטה לפסנתר (1987)
"אורות הבמה", סוויטה לפסנתר בארבע ידיים (1990)
אימפרופטי מס' 2 לפסנתר (1988), הוזמן כיצירת חובה לתחרות הפסנתר על שם ארתור רובינשטיין לשנת 1989.
"מעשה ברבי אמנון ממגנצה", קנטטה לסולנים מקהלה וקונטינואו (1994), (1999) ביצוע בכורה: קפלה נובה, גלאזגו, סקוטלנד.
בכורה של הנוסח העברי: האנסמבל הקולי החדש, פסטיבל ישראל 1999
"לשלום הנצחי", קנטטה לסולנים מקהלה ותזמורת על פי עמנואל קאנט ומקורות נוספים (2009).
בכורה במרכז למוזיקה באר שבע, מקהלת הקיבוץ הארצי, 2009.
וריאציות על נושא מאת מוצרט (גרסה מקורית 1991)
"מאנה מגדלנה ועד האינבנציות", עם עדו אברבאיה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה 1986
"מוזיקה ממבט ראשון", עם בנימין פרל ועדו אברבאיה הוצאת האוניברסיטה הפתוחה 1985-91
"מבוא למוזיקה" עם בנימין פרל עדו אברבאיה ואחרים, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה 1987-92
"האופרה", עם עדו אברבאיה, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2007
"בטהובן - מורד ורומנטיקן", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2005-2011
רונלד לי "רון" ויידן הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, המכהן כסנאטור מטעם מדינת אורגון, החל מינואר 1996. קודם לכן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך 15 שנים.
ויידן נולד ב-1949 בוויצ'יטה שבקנזס, בנם הבכור של זוג יהודים שברחו מגרמניה הנאצית כמה שנים קודם לכן, אדית רוזנאו ופיטר ה' ויידן (ויידנרייך) (Weidenreich; 1923–1998), סופר ועיתונאי (אחיינו של האנטומיסט והאנתרופולוג פרנץ ויידנרייך).
למד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה על בסיס מלגת כדורסל, ולאחר מכן למד וב-1971 קיבל תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1974 קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אורגון, ולאחר מכן לימד גרונטולוגיה (תחום בביולוגיה וברפואה העוסק בחקר ההזדקנות וכן בחקר המשפט וזיקנה) בכמה אוניברסיטאות באורגון.
בשנת 1980, בהיותו בן 31 בלבד נבחר ויידן לראשונה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-3 של אורגון.
הוא נכנס לתפקיד בינואר 1981 ושב ונבחר לאחר מכן שבע פעמים, מנצח בבחירות בכל פעם ברוב של יותר מ-70% מהקולות.
הוא כיהן בסופו של דבר 15 שנים בבית הנבחרים, עד ינואר 1996.
בינואר 1996 התקיימו באורגון בחירות ביניים מיוחדות לסנאט, למילוי מקומו של הסנאטור בוב פקווד, שהתפטר.
ויידן ניצח בבחירות אלה את נשיא הסנאט המדינתי, גורדון סמית' ומחזיק מאז במושב זה ללא הפסקה עד היום.
ויידן מכהן החל מינואר 2025 כחבר הבכיר בוועדת הכספים של הסנאט של ארצות הברית.
ויידן נחשב לבעל עמדות מרכז בנושאי חוץ וכלכלה, וליברל בנושאים חברתיים.
ויידן מתנגד לרוב ההגבלות על הפלות.
הוא הצביע נגד הגבלה בתביעות משפטיות כנגד יצרני נשק.
מתנגד באופן עקבי לתיקון חוקתי לאיסור חילול הדגל (איסור על שריפת הדגל).
הודיע פומבית על תמיכתו בנישואים חד-מיניים והיה בין 14 הסנאטורים היחידים שהצביעו כנגד "חוק הגנת הנישואים", המגדיר נישואים רק ככאלה הנערכים בין גבר ואישה, גם אם נישואים בין בני אותו מין מוכרים על ידי המדינה הרלוונטית.
הצהיר על התנגדות אישית ל"חוק ההתאבדות על ידי רופא" (המתת חסד), אבל הצהיר במקביל גם על מחויבותו להגן על "חוק המוות בכבוד של אורגון", אשר אושר פעמיים במשאל עם של מצביעים.
ויידן חסם בהצלחה ניסיונות של הסנאט להעביר חקיקה שתפריע לחוק זה, על ידי שנקט בפיליבסטר.
מצביע באופן קבוע כנגד הגבלות על שימוש בעונש המוות.
יזם את "חוק האמריקאים הבריאים" אשר ימסד מערכת לאומית של ביטוח בריאות כוללני.
ביוני 2007 הוא היה מבין המיעוט בקרב הדמוקרטים שהצביע בעד הכרזת האנגלית כשפה הלאומית של ארצות הברית, עניין רגיש ביותר במדינה כה מרובת מהגרים דוברי ספרדית כארצות הברית.
ויידן תומך לרוב בסחר חופשי.
בעודו בבית הנבחרים, הוא הצביע בעד NAFTA (הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה) ובסנאט הוא היה בין הדמוקרטים המועטים שהצביעו בעד CAFTA (הסכם הסחר החופשי של מרכז אמריקה).
עם זאת, הוא הצביע נגד הסכמי סחר חופשי עם צ'ילה, סינגפור ועומאן.
ב-1996, הוא הצביע נגד הרוב במפלגתו שביקש לבטל בשלבים חלק גדול מתוכניות הסובסידיה למשקים.
הוא גם בין הדמוקרטים המועטים שהצביעו בעד הצעת התוכנית של ממשל בוש למרשמי תרופות, שעברה ב-2003.
ויידן הוא מבקר של מס ירושה, וטוען שמדובר במס בלתי יעיל.
הוא הצביע שוב ושוב לבטלו.
הוא גם הצביע עם הרפובליקנים להפחית במס רווחי ההון, לעודד מערכת מס עם שיעור קבוע, ולדרוש רוב של 3/5 לצורך החלטות על העלאות מיסים.
ויידן הצביע כנגד ההפחתות במס שהציע ג'ורג' ווקר בוש ב-2001 ו-2003 והוא גם הצביע נגד התיקון לאיזון התקציב.
ויידן תומך עז באמצעים להגנת הסביבה.
באוקטובר 2002 הצביע ויידן נגד בקשת ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לקבל הסמכה להשתמש בכוח צבאי מול סדאם חוסיין.
בכך הוא היה אחד מ-23 סנאטורים בלבד שהתנגדו לאקט רשמי זה, שאיפשר את פרוץ מלחמת עיראק כעבור פחות מחצי שנה.
לאחר מכן המשיך והצביע בעקביות כנגד כל חוק שאיפשר את המשך המלחמה בעיראק ומימונה, לרבות הצבעה ב-2007 כנגד ה-Surge, שכיום ידוע שגרם לסיום הלחימה שם.
באופן דומה הצביע ויידן גם כנגד הניסיון לנקוט במדיניות תגבור כוחות דומה באפגניסטן, ב-2009.
במרץ 2006, הוא היה בין 10 הסנאטורים היחידים שהצביעו כנגד חידוש חוק הפטריוט, אשר הרחיב את סמכויות גורמי אכיפת החוק במלחמה בטרור.
ויידן נימק את התנגדותו זו בדאגתו להגנת הפרטיות.
ועוד, ויידן הצביע נגד המשך קיומן של הגבלות שונות בנסיעת אזרחים לקובה ונגד המשך הגבלת הסחר עם מדינה זו.
הוא גם ביקש, ללא הצלחה, לסיים את מימונם של שידורי התעמולה כנגד פידל קסטרו, אשר לטענתו מהווים בזבוז מוחלט של כספים, משום שאיש בקובה לא שומע או רואה אותם.
ובמרץ 2013 היה ויידן הדמוקרט היחידי בסנאט, שחבר לרפובליקנים בהתנגדות למינויו של ג'ון ברנן לראש ה-CIA.
עם זאת, נימוקו לכך היה שונה מנימוקי הרפובליקנים ובא דווקא מהכיוון היוני, בניגוד להתנגדות הרפובליקנית שנבעה ממניעים ניציים.
הוא התנגד למדיניותו של ברנן וליעוצו לנשיא ברק אובמה בענייני טרור בקדנציה הראשונה של אובמה, בה יש לחסל טרוריסטים מאל-קאעידה תוך שימוש במזל"טים.
לטענתו, השימוש במזל"טים, להבדיל אולי מסוגי התנקשויות אחרים, גורם לעיתים קרובות מדי לפגיעה גם באזרחים חפים מפשע הנמצאים בקרבת יעד החיסול.
ההתנגדות נכשלה וברנן מונה לתפקיד.
לעומת כל זאת, ויידן הצביע ב-1999 פעמיים בעד שימוש בכוח צבאי לרבות כוח אווירי, בקוסובו.
בנובמבר 2005, ויידן היה אחד מחמשת הסנאטורים הדמוקרטים שהצטרפו ל-44 רפובליקנים והצביעו בעד תיקון, אשר פסק כי אין ללוחמי אויב זכות ל"צו הבאת עציר" (הביאס קורפוס).
ב-2011 היה ויידן בין הסנאטורים שתמכו באכיפת "אזור אסור לטיסה" (no-fly zone) בלוב.
בהמשך לכך, הוא גם היה בעד התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011), שנועדה לבלום את נסיונותיו של מועמר קדאפי שליט לוב דאז, לטבוח מהאוויר במורדים במשטרו.
הוא אף עומד בראש האגודה האמריקאית של ידידי אוניברסיטת תל אביב.
ב-2007 הוא יזם, יחד עם חברת בית הנבחרים גבריאל גיפורדס (אף היא יהודיה) את החוק המכונה "הפסיקו לחמש את איראן".
החוק מונע ממשרד ההגנה למכור חלקי חילוף למטוסי F-14 טומקט ואוסר על קונים שכבר רכשו חלקי חילוף שכאלה, לייצא אותם.
הוא מכוון ספציפית כנגד איראן, משום שהיא המדינה היחידה חוץ מארצות הברית, המטיסה מטוסי F-14.
באוקטובר 2007 הוא יזם יחד עם הסנאטור ארלן ספקטר חוק המטיל על סעודיה אחריות לתוצאות מימון מעשי טרור על ידה וקורא לה להפסיק לממן ארגונים תומכי טרור.
בדצמבר 2012 יזם ויידן יחד עם הסנאטור ג'וני אייזקסון (רפובליקני מג'ורג'יה) מכתב מהסנאט לנשיא מצרים מוחמד מורסי, המאיץ בו להגביר את מאמצי מצרים למנוע הברחת נשק לעזה.
ויידן אב לשני ילדים בוגרים מאשתו הראשונה לורי (לבית אוסראן), שממנה התגרש ב-1999 אחרי 20 שנות נישואין.
הוא נשוי כיום בשנית, לננסי (לבית בס), הבעלים של חנות הספרים הניו יורקית "סטנדרד בוקסטור".
השניים נישאו ב-24 בספטמבר 2005, בטקס שנוהל על ידי הרב של פורטלנד, אריאל סטון ולהם שלושה ילדים, בהם שני תאומים שנולדו ב-2007 ובת שנולדה ב-2012.
בדצמבר 2010 התגלה אצל ויידן סרטן הערמונית בשלב מוקדם, הוא נותח וחזרה לפעילות מלאה תוך זמן קצר.
הוא המייסד של סניף אגודת "הפנתרים האפורים" של אורגון (ארגון ללחימה על זכויות המבוגרים).
ויידן מתגורר כיום בפורטלנד וברשותו דירה בוושינגטון הבירה.
רונלד "רון" קליין פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ייצג את המחוז ה-22 של פלורידה משנת 2007 ולא נבחר בבחירות שהתקיימו בשנת 2010.
קליין נבחר לתפקיד זה במהפך של הדמוקרטים בקונגרס, בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006, בהביסו יריב רפובליקני שכיהן בתפקיד 26 שנה.
לפני כן הוא כיהן בבית המחוקקים של פלורידה בין השנים 1993–1996 ובסנאט של פלורידה מ-1996 ועד 2006, שם כיהן גם כיושב ראש סיעת המיעוט.
אמו הייתה מורה ואביו היה בעל עסק קמעונאי.
אמו נפטרה מסרטן בגיל 52, דבר שעיצב את עולמו כמחוקק בתמיכה במחקר רפואי לסרטן ומחלות קשות אחרות.
קליין סיים את תיכון הייטס ב-1975 וסיים תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת המדינה של אוהיו ב-1979. בזמן זה הוא כיהן כמתמחה בבית המחוקקים של אוהיו.
ב-1982 סיים את בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב ונישא לדורין דרייגן.
ב-1985, הזוג עבר לעיר בוקה רייטון שבפלורידה.
לזוג שני ילדים וכלב שנאוצר.
לאחר סיום חברותו בקונגרס חזר לפלורידה ושב לשמש עורך דין.
ב-1992 הביס קליין בפריימריס הדמוקרטים את מי שכיהן בתפקיד עשר שנים, סטיב פרס, וזכה במושב בבית המחוקקים של פלורידה.
קליין הפך לחבר סנאט של פלורידה ב-1996 וכיהן גם כמצליף סיעת המיעוט ב-1988 ומנהיג סיעת המיעוט בין השנים 2002–2004.
בזמן כהונתו ברשות המחוקקת של פלורידה יצא לקליין מוניטין על עבודתו בחקיקה בתחום הטכנולוגיה, המשפט הפלילי, ביטוח הבריאות, החינוך, מדיניות הפיקוח על נשיאת נשק אישי והרפורמה בביטוח על בעלי הבתים.
חוק חינוך השואה שלו הסמיך את לימודי השואה בכל בתי הספר הציבוריים בפלורידה.
ב-2006 התמודד קליין למשרה ברמה ארצית, בבית הנבחרים של ארצות הברית, עבור המושב של המחוז ה-22 של פלורידה, כנגד הרפובליקני שכיהן 13 כהונות, קליי שאו.
השילוב של יכולת גיוס הכספים, רקורד ההצבעות שלו בפוליטיקה של פלורידה וידידותו עם חבר הקונגרס היהודי רוברט וקסלר, היה המפתח לניצחונו.
בנוסף, אף ששאו ניצח בקלות את המחוז ה-22 של פלורידה, במרוץ לבחירה מחדש ב-2004, כאשר יריבו נשר מהמרוץ לפני היפתחו, המועמד הדמוקרטי לנשיאות ג'ון קרי סחף את המחוז מידי ג'ורג' וו.
קליין הצהיר כי הוא מעוניין לשים דגש על רפורמה בביטוח בעלי הבתים, כחבר בוועדת השירותים הפיננסיים וּועדות המשנה הנוגעות לכך, אשר נושא הביטוח ומוסדות בנקאיים נמצא בתחום שיפוטם וכהמשך מאמציו לרפורמה שכזו בסנאט של מדינת פלורידה.
רון קליין היה חבר בוועדות בית הנבחרים האלה:
ועדת המשנה לשוקי ההון ומיזמים במימון ממשלתי
ועדת המשנה למוסדות פיננסיים ואשראי לקוח
ועדת המשנה למזרח התיכון ודרום אסיה (סגן יושב הראש)
ועדת המשנה לטרור, מניעת תפוצת נשק וסחר
ועדת המשנה לחצי כדור הארץ המערבי
רונלד ג'רמי היאט , הידוע יותר בשם רון ג'רמי (Ron Jeremy), הוא שחקן ובמאי פורנוגרפיה יהודי-אמריקאי, תושב לונג איילנד.
בשנת 2002 דורג על ידי המגזין AVN כמספר אחת ברשימת כוכבי הפורנוגרפיה הגדולים ביותר של כל הזמנים.
פרסומו של ג'רמי חורג מתחום הפורנוגרפיה, וכולל גם מספר הופעות בסרטים שאינם פורנוגרפיים, בוידאו קליפים, במשחקי מחשב ובפרסומות.
ב-2021 הוגש נגד ג'רמי כתב אישום בחשד לאונס ועבירות מין שבוצעו בעשרות נשים, אך הוא שוחרר בנובמבר 2023 עקב החמרת מצב בריאותו.
ג'רמי נולד בשם אהרון ירמיהו ברובע קווינס בניו יורק, למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני הגבוה.
אביו, ארנולד, היה פיזיקאי, ואמו עורכת ספרים.
דודו היה גנגסטר שהיה מקושר לבאגסי סיגל.
לג'רמי יש אח ואחות, והוא תיאר את עצמו בתקופת התבגרותו כ"ילד סנדוויץ' הכמהּ לקבלה ולאישור".
לג'רמי תואר ראשון בחינוך ובתיאטרון ותואר שני בחינוך מיוחד ממכללת קווינס.
לאחר סיום לימודיו עבד כמורה בכיתות לחינוך מיוחד באזור ניו יורק, וכן שימש כמורה מחליף בכיתות רגילות.
לאחר שעזב את ההוראה ועבר לקריירת משחק, שמשמעותה, כלשונו, הייתה "לרעוב באוף ברודוויי", שלחה חברתו את תמונותיו למגזין העירום "פלייגירל".
ההתפעלות מאיבר מינו העצום הביא לפרסום תמונותיו במגזין ומשם גם להצעות מתעשיית הפורנוגרפיה, שהפכה למקור פרנסתו במשך שנים רבות לאחר מכן.
ג'רמי החל להופיע בסרטים פורנוגרפיים בשנת 1979, בגיל 26. הצלחתו הגדולה נבעה ממראה "השכן ממול" שלו.
חמוש ביכולות משחק ואיבר מין גדול ועבה, הוא החל להשתמש בשמו האמצעי במקום בשם משפחתו, לאחר שאנשים שחיפשו אותו הטרידו את סבתו, רוז.
בשנת 1983 החל גם לביים סרטים פורנוגרפיים.
במהלך השנים זכה במספר פרסים המוענקים על ידי תעשיית הפורנוגרפיה ביניהם פרס "שטרונגול הזהב".
ג'רמי מופיע בספר השיאים של גינס כבעל מספר ההופעות הרב ביותר בסרטים פורנוגרפיים.
על פי נתוני מסד הנתונים האינטרנטי Internet Adult Film Database, נכון ל-2021 ג'רמי השתתף ביותר מ-2000 סרטים פורנוגרפיים וביים 285 סרטים פורנוגרפיים.
הוא השתתף בעשרות סרטים לא פורנוגרפיים, לרוב בתפקידי משנה קטנים ולעיתים קרובות בתפקיד עצמו.
החל משנת 1994 ג'רמי מופיע באופן קבוע בסרטים של טרומה - חברה ניו יורקית המתמחה בהפקת סרטי טראש.
נכון לשנת 2009 השתתף ב-9 סרטים שהפיקה החברה.
בשנת 2001 נעשה אודותיו סרט תיעודי-ביוגרפי בשם: "כוכב פורנו: האגדה על רון ג'רמי", שסקר את תולדות חייו.
חלומו הבלתי ממומש להצליח כשחקן בסרטי ה"מיינסטרים" הוא מוטיב חוזר בסרט.
הסרט הופץ ב-DVD ברשתות השיווק ובספריות הווידאו הרגילות.
כמו כן, ג'רמי מרואיין באופן תדיר לסרטים תיעודיים העוסקים בתעשיית הפורנוגרפיה.
ב-2003 השתתף בתפקיד עצמו ותרם את שמו לסרט הקומי "להיות רון ג'רמי", פרודיה על הסרט "להיות ג'ון מלקוביץ'".
בשנת 2008 השתתף בסרטו של תומאס דקר "Whore" בתפקיד של הכומר.
ג'רמי הופיע פעמים רבות בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
בין היתר הופיע בסדרות "נאש ברידג'ס", "תהרוג אותי וזהו", "המופע של שאפל", "רובוט צ'יקן", "איש משפחה" ו"ניוזרדיו".
כמו כן השתתף במספר תוכניות ריאליטי: בעונה השנייה של "חיים משוגעים" ("The Surreal Life") של רשת WB ובעונה התשיעית של סדרת הבת "The Surreal Life: Fame Games", שבה הגיע עד לתוכנית הגמר במרץ 2007 וסיים במקום השני.
הקומיקאית קתי גריפין יצאה איתו לדייט במסגרת העונה השלישית של תוכנית הריאליטי שלה "Kathy Griffin: My Life on the D-List".
ג'רמי הופיע ב-18 וידאו קליפים, יותר מכל שחקן פורנוגרפיה אחר.
בין היתר, הופיע בווידאו קליפים של סאבליים, Mercury Rev, מובי, קיד רוק, Everclear, נקרו, Guns N' Roses, A Day to Remember ו-LMFAO.
ב-1996 הוציא סינגל בסגנון ראפ בשם "Freak of the Week" (בתרגום חופשי: "פריק השבוע"), שצעד במצעד של בילבורד במשך 27 שבועות.
דמותו של ג'רמי הופיעה במשחק המחשב "Celebrity Deathmatch".
כמו כן, הופיע במשחק המחשב "Leisure Suit Larry: Magna Cum Laude", בדמות של פיה שנותנת עצות לדמות הראשית.
אינדיקציה נוספת למעמדו של ג'רמי כידוען ניתנה כאשר התבקש להצטלם למודעת פרסומת של ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA), שמשתמש לעיתים קרובות בידוענים לצורכי פעולות הסברה.
במודעה, ג'רמי שוכב במיטה בעירום חלקי, כשידיו כבולות באזיקים, כשהכיתוב המופיע בה אומר: "יותר מדי סקס יכול להיות דבר רע.
עקרו וסרסו את חיות המחמד שלכם".
לג'רמי הופעות רבות בסרטונים המופצים באמצעות האינטרנט, המכונים "Viral Videos" בשל התפשטותם המהירה, ובעלי אופי הומוריסטי.
הוא הופיע בסדרה של סרטונים שעלו באתר Heavy.com.
כמו כן, באתר Atom.com הופיע בסרטון בשם "טיטנים של צדק", שבו גילם אדם שהוא כוכב פורנו ביום וגיבור-על בלילה.
בינואר 2009 כיכב בפרק החמישי בסדרת האינטרנט המצליחה "Star-ving", סדרה שדייוויד פאוסטינו (באד באנדי מ"נשואים פלוס") יצר ואף מככב בה.
בפברואר 2007 פרסם ספר זכרונות בשם "Ron Jeremy: The Hardest (Working) Man in Showbiz" (בתרגום חופשי - "רון ג'רמי: האיש (שעובד) הכי קשה בעסקי השעשועים").
הספר זכה להצלחה רבה, ושהה מספר שבועות ברשימת רבי-המכר של העיתון הניו יורק טיימס.
ג'רמי מרבה להופיע במועדונים ברחבי צפון אמריקה עם מופע הסטנד-אפ שלו, "Ron Jeremy on the loose".
כמו כן, הוא מוזמן פעמים רבות לקמפוסים בארצות הברית להרצאות אורח בנושאי סקס ופורנוגרפיה.
ב-2006 החל לקחת חלק בסדרה של עימותים בנושא פורנוגרפיה, מול הכומר קרייג גרוס, מייסדו של אתר האינטרנט האנטי-פורנוגרפי XXXchurch.com.
השניים ביקרו במשותף בקמפוסים רבים בארצות הברית וקנדה.
ב-29 בינואר 2013 אושפז ג'רמי במצב קשה בבית חולים בלוס אנג'לס עקב מפרצת באבי העורקים, ושוחרר מבית החולים כעבור כשלושה שבועות.
ביוני 2020 הוגש נגדו כתב אישום בארבעה מקרים של עבירות מין ובספטמבר באותה שנה הודיעה התביעה כי הוא מואשם באונס של שבע עשרה נשים.
באוגוסט 2021 הוגש נגדו כתב אישום מתוקן ובו שלושים סעיפים של עבירות מין.
הם כוללים שנים עשר אישומים באונס בכפייה, שבעה של כפיית מין אוראלי, שישה של תקיפה מינית ושניים של חדירה בזמן שהקורבן ישנה או מחוסרת הכרה.
עשרים ואחת נשים נפלו קורבן למעשים אלו, לפי כתב האישום.
הוא נעצר בהמתנה למשפטו, ובינואר 2023 קבע שופט שלא ניתן להעמידו לדין, משום שהוא סובל מ"דעיכה נוירו-קוגניטיבית חשוכת מרפא".
בעקבות זאת הוא שוחרר ממעצר בנובמבר 2023.
רונלד אלדון ויאט היה אח מרדים וחוקר נוסע שחיפש סימוכין ארכאולוגיים למקצת מסיפורי ניסים מהתנ"ך.
ויאט עבד לפרנסתו כאח בבית חולים, כשבשנת 1960 צדה את עינו תמונה של אתר דורופינר שהופיעה במגזין לייף, בה הופיע מבנה דמוי ספינה הממוקם על אחת הגבעות למרגלות הר אררט.
התמונה עוררה ספקולציות בחוגי נוצרים אוונגליסטים והניעה את ויאט להתעניין בארכאולוגיה כחובב.
משנת 1977 ועד למותו ב-1999, ערך למעלה ממאה מסעות למזרח התיכון במטרה למצוא סימוכין לסיפורי התנ"ך.
ויאט התפרסם בזכות תמיכתו הנלהבת בזיהויו של אתר דורופינר כמקום הימצאותה של תיבת נח התנ"כית - זאת לצד פרסומים נוספים שלו המאששים, לכאורה, סיפורים מהתנ"ך.
טענותיו נדחו על ידי היסטוריונים רבים, מדענים וחוקרי תנ"ך ואפילו על ידי אנשי דת נוצריים, אך המוטיבציה שלו לא פחתה, אפילו במקרים בהם הראיות לדבריו הפכו קלושות ביותר.
עד למותו הספיק ויאט להכריז על התגליות לכאורה הבאות:
תיבת נח (אתר דורופינר, כ-30 קילומטר דרומית להר אררט כ-2000 מטר מעל גובה פני הים).
אבני העוגן ששימשו את נח לייצוב התיבה.
בית המגורים של נח מהתקופה שלפני המבול.
זיהויין של סדום, עמורה, אדמה, צבֹיים וצוער אשר על פי המסורת הוחרבו בתקופת אברהם אבינו.
מקום קריעת ים סוף במפרץ אילת.
שרידי אופנים וחלקי מרכבה אחרים שנותרו מחיל פרעה בקרקעית ים סוף.
מיקומו של הר סיני בערב הסעודית.
ארון הברית וכלים נוספים מכלי המקדש.
אבני לוחות הברית המקוריות (השניות).
דמו של ישוע הנוצרי באתר הצליבה.
בעוד רון ויאט סוחף אחריו המון נוצרי המחפש ראיות מוחשיות לסיפורים המופיעים בתנ"ך, דבריו נדחו, לעיתים בכעס, על ידי אנשי האקדמיה, הארכאולוגיה וחוקרי התנ"ך המוסמכים.
ויאט טען כי ערך חפירה ארכאולוגית באזור גן הקבר אך הדבר נדחה במכתב ששלח הארכאולוג ג'ו זיאס מרשות העתיקות בשנת 1996, שם נכתב בין היתר כי
רון דרמר הוא פוליטיקאי ודיפלומט ישראלי יליד ארצות הברית, כיהן כשר לעניינים אסטרטגיים בין השנים 2025-2023 וכאחראי המשא ומתן לשחרור החטופים.
בשנים 2013–2021 כיהן כשגריר ישראל בארצות הברית.
רון דרמר נולד וגדל במיאמי ביץ', פלורידה, ארצות הברית.
אמו, יפה לבית רוזנטל, נולדה בארץ ישראל המנדטורית, להורים שהיגרו מפולין וגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה.
משפחת האם היגרה לארצות הברית זמן קצר לאחר קום מדינת ישראל.
אביו, ג'יי דרמר, היה עורך דין יליד ניו יורק וב-1967 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לראשות עיריית מיאמי ביץ'.
הוא כיהן בתפקיד זה שתי קדנציות ולימים כיהן באותו תפקיד גם אחיו של דרמר, דייוויד, במשך שלוש קדנציות, אף הוא מטעם המפלגה הדמוקרטית.
דרמר סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה וניהול בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה והשלים תואר ראשון נוסף בפילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
בתקופת לימודיו באוקספורד כיהן כנשיא "חברת לחיים" (L'Chaim Society), בראשות הרב שמואל בוטח, ארגון סטודנטים לקידום התרבות היהודית בקמפוס.
בשנת 1995 החל דרמר לעבוד עבור קמפיין הבחירות של נתן שרנסקי, שהתמודד בבחירות 1996 לכנסת בראשות מפלגת "ישראל בעליה".
הוא המשיך לעבוד כיועצו של שרנסקי גם לאחר הבחירות, בתקופה שבה כיהן האחרון כשר התמ"ת בממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו.
בעקבות זאת החליט לעלות לישראל.
דרמר שמר על קשר עם שרנסקי בזמן שזה כיהן כשר הפנים בממשלת ישראל העשרים ושמונה בראשות אהוד ברק.
באותו זמן הכיר את נתניהו.
בינואר 2001 החל דרמר לעבוד בעיתון ג'רוזלם פוסט כבעל טור שבועי שנקרא "The Numbers Game" והתפרסם במשך כשלוש שנים.
ב-2003 שימש כיועצו האסטרטגי של נתניהו, בעת שזה כיהן כשר האוצר בממשלת אריאל שרון.
באותה שנה רכש דרמר 10% מהבעלות במכון הסקרים "מדגם", העורך סקרים עבור חברת החדשות.
באפריל 2023 מכר את חלקו.
בשנת 2004 כתב דרמר יחד עם נתן שרנסקי את הספר "The Case for Democracy" (תורגם לעברית כ"יתרון הדמוקרטיה").
הספר יצא לאור בהוצאת שלם והוא מתאר את המלחמה בין הישראלים לפלסטינים, כאחת החזיתות של התנגשות הציביליזציות.
אחת הטענות המרכזיות בספר היא שעד שלא תושג דמוקרטיה מלאה ברשות הפלסטינית, יהיה זה בלתי אפשרי להגיע עמה להסכם שלום.
כביטוי לכך, נטען שיש לסלק את כל ביטויי ההסתה מספרי הלימוד, למגר את כל מעשי הטרור, להקים תשתיות ראויות ולערוך בחירות מסודרות.
הספר זכה לתגובות חיוביות ממספר בכירים בממשל האמריקאי, בהם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ומזכירת המדינה קונדוליזה רייס.
בשנת 2004 מינה אותו נתניהו לציר הכלכלי של ישראל בוושינגטון.
כשנכנס לתפקיד ב-2005, נאלץ לוותר על אזרחותו הכפולה האמריקאית-ישראלית, לטובת הישראלית בלבד.
במסגרת תפקידו עודד את קרנות הפנסיה האמריקאיות הגדולות להימנע מהשקעת כספי ציבור בחברות הסוחרות עם איראן.
במקביל נסע למדינות שונות ברחבי ארצות הברית ונפגש עם מחוקקים מקומיים כדי לשכנעם להימנע מהשקעות באיראן.
באותה תקופה קידם אינטרסים של ישראל בתחום הפטנטים, במיוחד בנושא התרופות ובמיוחד בעזרה לחברת טבע.
פעל למזכר הבנות חדש בין ארצות הברית לישראל בנוגע לסיוע ביטחוני.
הוא סיים את תפקיד זה באמצע שנת 2008.
בעת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009, שימש דרמר כיועץ לקמפיין של נתניהו ולאחר היבחרו מונה ליועץ מדיני בכיר במשרד ראש הממשלה.
באוקטובר 2013 מונה דרמר לשגריר ישראל בארצות הברית.
יונתן פולארד, המרגל הישראלי שישב בכלא האמריקני במשך עשרות שנים, התייחס לדרמר כאחד האנשים שהביאו לשחרורו מהכלא.
פעל ביחד עם ראש המוסד יוסי כהן להקפאת הסנקציות שהטיל הממשל האמריקאי על המיליארדר דן גרטלר בעקבות חשדות לשוחד בסכום של 360 מיליון דולר בתמורה לזכויות כריית מחצבים בקונגו.
במהלך כהונתו נחתמו הסכמי אברהם בתיווך נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
דרמר היווה ציר משמעותי בהבשלת הסכמי אברהם בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות ובחריין.
בעקבות ההסכמים נחתמו באותה השנה שני הסכמים נוספים בין ישראל למרוקו וסודאן.
מנכ"ל חברת הפארמה פייזר, אלברט בורלא, הביע את הערכתו לדרמר כאחד האנשים שסייעו למדינת ישראל להשיג מיליוני חיסונים נגד מגפת הקורונה.
בינואר 2021 הוחלף דרמר על ידי גלעד ארדן באופן זמני עד למינוי מיכאל הרצוג.
ביולי 2021 הצטרף דרמר למכון היהודי לביטחון לאומי באמריקה (JINSA), המפרסם בין היתר עבודות על המלחמה בעזה, כעמית מחקר בכיר ובמהלך 2022 אירח פודקאסט יחד עם נשיא המכון מייקל מקובסקי.
היה שותף בחברת ההשקעות Exigent Capital, חברה ירושלמית העוסקת בין היתר בייעוץ אסטרטגי, ייעוץ במוצרי השקעה ומתן שירות למשפחות בעלות הון גבוה, וכן חבר דירקטוריון בחברת נטספרק, העוסקת בין היתר באינטרנט מוגן ומסונן.
בבעלותו המלאה חברה לייעוץ אסטרטגי בשם עדידר, באמצעותה החזיק 10% ממניות חברת "מדגם ייעוץ ומחקר", מכון המחקר של מנו גבע, העורכת סקרי בחירות.
הוא סיים את פעילותו בחברה ומכר את אחזקותיו לחברה עצמה יממה לפני הקמת הממשלה והצטרפותו אליה, אך התמורה המלאה תשולם רק ב-2029.
בדצמבר 2022, לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש, מונה בידי ראש הממשלה נתניהו לשר לעניינים אסטרטגיים בממשלת ישראל השלושים ושבע, שהוקם מחדש לצורך כך.
עיקר עיסוקו הוא "בנושאים אסטרטגיים הכוללים את המאבק בתוכנית הגרעין האיראנית, חיזוק הסכמי אברהם, הרחבת מעגל השלום עם מדינות ערב וחיזוק הברית עם ארצות הברית".
בעקבות המחאה נגד הממשלה והרפורמה המשפטית, נתניהו הסמיך את דרמר לכתוב הצעת פשרה למתווה חקיקה שיוסכם על הקואליציה והאופוזיציה.
במסגרת תפקידו, דרמר גם חבר ב.
במהלך כהונתו, דן דרמר עם בכירים בממשל האמריקני בנושאים ביטחוניים ובהרחבת הסכמי אברהם.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל מונה למשקיף בקבינט המלחמה המצומצם שהוקם.
בפברואר 2025 מונה על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו לאחראי על המשא ומתן לשחרור החטופים ולרכז את המאמצים מול השליח האמריקני סטיב ויטקוף.
באפריל 2025, לאחר פגישה עם נציגי פורום תקווה פרסמו נציגי הפורום מכתב ביקורתי כלפי דרמר, שבו טענו כי לא קיימת כל תוכנית פעולה אופרטיבית להשבת החטופים.
ב-24 ביולי 2025, פורסם על פי מקורות זרים, כי לראשונה זה שנים נועד השר דרמר בפריז עם שר החוץ הסורי, אסעד חסן א-שיבאני, במעמד מתווך אמריקני – שגריר ארצות הברית בטורקיה תומאס ברק, האמון גם על תיק סוריה ולבנון בממשל טראמפ.
בסוף ספטמבר 2025 במהלך ישיבת הממשלה לאישור מינוי דוד זיני לראש השב"כ, הודיע ראש הממשלה נתניהו לשרים על סיום תפקידו של דרמר כשר בקרוב.
פורסם כי בין הסיבות להחלטתו של דרמר לפרוש מהממשלה היו ההפגנות נגד הממשלה שנערכו מול ביתו ובהן קריאות להתפטרותו ולקידום עסקה להשבת החטופים.
ב-9 באוקטובר 2025 חתמה במצרים המשלחת הישראלית בראשותו של דרמר, על העסקה לשחרור כלל 48 החטופים, החיים והמתים, שנותרו בשבי עד תאריך זה.
דרמר לא הגיש הצהרת הון כמתחייב על פי חוק.
ב-11 בנובמבר 2025, הגיש מכתב התפטרות מתפקידו כשר לעניינים אסטרטגיים.
פורסם כי למרות סיום תפקידו הרשמי, הוא הוסיף לייעץ לנתניהו בעניינים אסטרטגיים ובקשרים עם ארצות הברית.