tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיפורו הידוע של ארכימדס מתקשר לכך.
לפי הסיפור, שכנראה איננו מדויק, ארכימדס רץ ברחובות סירקוסאי בעירום, כשהוא קורא בקול 'אאורקה' לאחר שגילה בעת טבילתו באמבט הציבורי, כיצד ניתן למדוד את נפח כתר-הזהב של המלך.
תופעה מוכרת נוספת, המתרחשת בעקבות חוויית "אהא!" היא הזיכרון הטוב של התובנה שהתקבלה בעקבות או במהלך חוויית "אהא!".
בין אם זיכרון זה נובע מתהליכי זיכרון מיוחדים, כפי שהעלו בהשערתם חלק מהחוקרים, ובין אם הזיכרון נוצר עקב החוויה הרגשית החיובית שמתלווה לחוויית "אהא!" - בכל מקרה חוויית "אהא!" מוגדרת בשל-כך כבסיס לכל תהליכי הלמידה המשמעותיים של האדם.
זו גם הסיבה, שתובנות שהתרחשו בעקבות חוויית "אהא!", נראות כמובנות מאליהן וכברורות מאליו, למרות שלפני-כן הן נתפסו על ידי האדם כקשות ביותר להבנה או לפענוח.
חוויית "אהא!" נחקרה בעשרים השנים האחרונות גם כאירוע פסיכולוגי בתחום היצירתיות ופתרון בעיות, וגם כאירוע המתרחש במוח במחקרים נוירולוגיים.
מחקרים שבוצעו על סטודנטים ותלמידי-תיכון הראו את התועלת החשובה של חוויית "אהא!" בתהליכי למידה.
מחקר משנת 2002 מצא שלמידת מתמטיקה של תלמידים בתיכון וחטיבות ביניים משמעותית יותר כאשר הם חווים חוויית "אהא!" במהלך הלמידה.
מחקרים בעשור האחרון, הכוללים מיפוי מוח בשיטות שונות מדווחים 'תמונת מוח' ייחודית, המקבילה לחוויית "אהא!" של הנבדקים.
מחקרים משנת 2004 איתרו פעילות מוחית מובחנת, שמתרחשת במהלך חוויית "אהא!".
אחד המחקרים איתר כי לפני שהנבדקים דיווחו בלחיצת כפתור, על-כך שהשיגו תובנה מפתיעה, שכללה פתרון מיידי של בעיה שהוצבה בפניהם, התרחשה במוחם פעילות חזקה של גלי אלפא (החל מ-1.4 שניות לפני), ושל גלי גאמה (0.3 שניות לפני).
מחקר משנת 2007 מצא, שניתן להגדיל את הסיכוי ליצירת חוויית "אהא!" במהלך פתרון-בעיות, אם לפני פתרון-הבעיה, מאפשרים למוח להגיע למצב מנוחה.
המחקר נעזר במיפוי מוח גם בשיטת EEG וגם בשיטת fMRI.
מחקרים משנת 2009 איתרו פעילות של אזורים מוגדרים במוח, הפעילים במיוחד במהלך חוויית "אהא!".
אחד המחקרים אף מצא כיצד ניתן ליצור חוויית "אהא!" בתהליכי פתרון-בעיות, על ידי סוג מסוים של הכנה מנטלית.
למרות שמרבית הדיווחים על אודות חוויית "אהא!" אינם מסבירים כיצד בדיוק היא מתרחשת, ואיזה חלק של המוח יוצר אותה, רבים ההסברים מהם הגורמים לחוויית "אהא!".
שני גורמים משוערים עיקריים הם: שחרור מקיבעון מחשבתי או הגדרה מחדש של הבעיה, ונהוג להכליל אותם בעזרת הכלל המובע בביטוי השגור: "לצאת מחוץ לקופסה".
לכלל זה ישנה חולשה עיקרית, שכן הוא נתפס לרוב כתובנה שלאחר מעשה, ואינו מסייע שיטתי לשחרור מהקיבעון המחשבתי או להגדרה מחדש של הבעיה.
עם-זאת פותחו לפי כלל זה שיטות רבות לפיתוח היצירתיות הפועלות ליצור פורמליזציה של תהליך פתרון בעיות (למשל, שיטת כובעי החשיבה של דה בונו ובמיוחד שיטת החשיבה המצאתית שיטתית).
למרות פיתוח שיטות אלו ואחרות, קיימים מדי פעם בעיות או מושגים, שמצריכים את האדם להמתין לזמן בלתי-מוגדר, שבו תתרחש חוויית "אהא!" בהפתעה גמורה.
חוות בודדים (או התיישבות בודדים) היא צורת התיישבות מסוג חוות חקלאיות במדינת ישראל.
בדרך כלל המונח "חוות בודדים" בישראל מתייחס למעל 20 חוות הבודדים המוכרות תכנונית בנגב.
בנוסף, מספר חוות הוקמו כיוזמה פרטית בשאר הארץ, ביניהן מעל מאה החוות החקלאיות ביהודה ושומרון הנקראות גם "חוות רועים" ומספר חוות בגליל.
כלכלת החוות ביהודה ושומרון מבוססת על מרעה צאן ובקר, ובנגב מבוססת על חקלאות ותיירות.
מטרת הקמתן של החוות בנגב היא פיתוח אתרי תיירות וכן שמירה על אדמות לאום מפני התיישבות בלתי חוקית.
לאורך ההיסטוריה של מדינת ישראל היו קיימות חוות קטנות ומבודדות אשר לא היו שייכות ליישובים מסודרים, אולם כאשר מדברים על "חוות בודדים", בדרך כלל מתכוונים לאותן חוות אשר הוקמו מתחילת שנות התשעים בישראל, בעיקר לתוכנית "דרך היין".
בתחילת שנות התשעים החל להתגבש הרעיון להקמת ציר של חוות בודדים באזור רמת נגב.
בשנת 1991 נערך ניסוי על ידי קבוצת חוקרים אשר ממצאיו הראו כי התנאים האקלימיים השוררים ברמת נגב אידיאלים לגידול גפנים.
וכך, קיבלה התוכנית את שמה, "דרך היין", בהתייחסות לדרך הבשמים מימי הנבטים.
לפי החזון שגובש במשותף על ידי המועצה האזורית רמת נגב, מינהל מקרקעי ישראל, הסוכנות היהודית ומשרד החקלאות, תוכננו לקום כ-32 נקודות יישוב קטנות מצומת משאבי שדה ועד למצפה-רמון, כאשר מטרת הקמתן של החוות היא פיתוח אתרי תיירות ייחודיים בנגב וכן שמירה על אדמות לאום מפני התיישבות בלתי חוקית.
בהחלטה מס' 443 של מועצת מקרקעי ישראל בפברואר 1990 הוסדרו מסירת קרקע ליחידים (משפחות) למטרות התיישבות מחוץ ליישובים.
ביום 6.11.2002, התקבלה החלטה בוועדת השרים לפיתוח הנגב והגליל, שלאחר מכן קבלה תוקף של החלטת ממשלה ש:
התוכנית יצאה לפועל בהובלת משרד החקלאות.
המשרד שוקל בקשות להקמת חוות בודדים שהוגשו באישור המועצה האזורית.
לאחר אישור של משרד החקלאות, המשרד מעביר את הבקשה לעלייה על הקרקע לאישור סופי של מוסדות התכנון.
בשנת 2010 אישרה הכנסת את תיקון מס' 4 לחוק הרשות לפיתוח הנגב אשר מאפשר לוועדה הבין-משרדית הממונה על ידי הממשלה להכשיר בדיעבד חוות בודדים שהוקמו ללא אישור מינהל מקרקעי ישראל וקבלת זכויות על הקרקע, וכן מאפשרת לשר להמליץ על הקמת חוות חדשות.
בשנות ה-2020 נוסף הליך של מכרז לצורך עלייה על הקרקע.
על מפעל חוות הבודדים ישנה ביקורת ממספר סיבות סביבתיות וחברתיות.
ארגוני איכות סביבה מתנגדים ממספר סיבות, שהעיקריות הן:
פגיעה בשטחים פתוחים - הפיזור הנרחב וכן התשתיות (כבישים, חשמל, צינורות) קוטעים את השטח הפתוח ופוגעים באיכות הנופית שלו.
פגיעה בזכות הציבור - שטחים ציבורים נרחבים עוברים מחזקת הציבור לחזקה פרטית של בודדים אשר יכולים לגבות כסף בעבור הכניסה אליהן.
פיתוח בלתי יעיל של תשתיות - השקעה של כספי ציבור בפיתוח תשתיות מים, ביוב, כבישים וחשמל אשר משרתות מעט אנשים.
סתירה למדיניות של ריכוז אוכלוסייה במטרופולינים - בשנים האחרונות גובשה במועצה לתכנון מדיניות של ריכוז האוכלוסייה על מנת למנוע "בזבוז" של קרקע.
חוות הבודדים הן יוצא דופן במדיניות זאת.
השלכות אקולוגיות - גידור ובניית החוות פוגעת במסדרונות אקולוגים המהווים בית גידול לבעלי חיים וצמחים שונים.
כמו כן, החוות גורמות להחדרה מסיבית של מינים מבויתים.
צדק חלוקתי - חוות הבודדים מאפשרות לעשרות משפחות בודדות בעלות על עשרות דונמים.
בשנת 1999 הגישו הארגונים אדם טבע ודין והחברה להגנת הטבע עתירה לבג"ץ נגד הקמת חוות בודדים בנגב (בג"ץ 243/99).
ביקורת נוספת נמתחה מצד אלה הרואים בהקמתן של חוות הבודדים אפליה אל מול הקשיים של התיישבות הבדואים בנגב.
רק חווה אחת מתוך 23 מאוכלסת על ידי משפחה בדואית, בעוד שבנגב מאות אלפי אזרחים בדואים המתגוררים בכפרים שאינם מוכרים על ידי המדינה בתנאים קשים.
בשנת 2006, מרכז עדאלה, עמותת במקום והפורום לדו-קיום בנגב הגישו עתירה לבג"ץ נגד המועצה הארצית לתכנון ובנייה ומינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 2010 דחה בג"ץ את העתירה.
חוויית משתמש (מאנגלית: UX, קיצור של User Experience) מתייחסת לכל התחושות והתפיסות של משתמש קצה בעת שימוש במוצר, מערכת או שירות.
זה כולל את כל חוויית האינטראקציה עמו: איך הוא מרגיש לגבי המוצר, כמה קל לו להשתמש בו והאם הוא יעיל עבורו.
חוויית המשתמש משיקה ומושפעת מממשק משתמש (UI).
תפקידו של מעצב חוויית משתמש הוא ליצור חווית שימוש מוצלחת ומותאמת עבור המשתמשים, כאשר תהליך העיצוב מבוסס מחקר וניתוח נתונים ומתייחס למכלול האספקטים של המוצר.
חוויית משתמש טובה יכולה לחסוך מאמצי הטמעה והשקעה בפעילות ניהול ידע לעידוד השימוש וניהול השינוי.
בשנים האחרונות תחום חוויית המשתמש הפך למשמעותי בכל פתרון מחשובי בכלל, ופתרונות ניהול ידע בפרט, ונתפס כמרכיב קריטי והכרחי (Critical Success Factor).
עיצוב חווית משתמש מתבסס על מחקר ומתודולוגיות בתחומי אינטראקציית אדם מחשב (מאנגלית: HCI קיצור של Human-computer interaction) ועיצוב מכוון משתמש (מאנגלית:UCD קיצור של user-centered design).
אחד השלבים הראשונים והחשובים בתכנון והגדרת מוצר או פתרון, הוא ניתוח קהל היעד והגדרת הבעיה.
במטרה להבין מי הם משתמשים, כיצד הם נוהגים ומהם צורכיהם הרלוונטיים, יש לבצע "מחקר משתמשים".
אחת הפרקטיקות הנפוצות במסגרת מחקר המשתמשים היא בניית פרסונות, כלומר הגדרת דמויות שמייצגות חלקים שונים מקהל היעד.
על ידי הגדרת דמויות אלו ניתן להבין טוב יותר מיהם המשתמשים, מה מעסיק אותם ומה הם צריכים מהמוצר או השירות.
בשלבים ראשוניים של מוצר חדש, אפשרי לבנות פרסונות אד הוק מומצאות, המבוססות על השערות בלבד, אך בשלב מתקדם יותר, חשוב לתקף ולבסס את הפרסונות על נתונים אמתיים, אותם ניתן לאסוף מתוך ראיונות, קבוצות מיקוד, שאלונים, תצפיות, נתוני אנליטיקס ועוד.
לאחר גיבוש הפרסונות נהוג לנסח "סיפורי משתמש" (User Stories) או "תסריטי משתמש" (User Scenarios) על מנת להבין אילו פעולות הפרסונות ירצו לבצע באמצעות המוצר או השירות, באיזו תדירות ובאילו סיטואציות.
בשלב הבא, את "סיפורי המשתמש" נפרוט ל"תרחישי משתמש" אשר יתארו את האינטראקציה של המשתמש עם הממשק צעד אחר צעד עד להשגת היעד.
אחד האנשים שתרם להכרת והבנת המושג "חוויית משתמש" ומשמעותו הוא סטיב ג'ובס, אשר התבסס על ממשק משתמש גרפי בעת פיתוח המחשב האישי "מקינטוש".
שמישות - Usability: הפונקציות הקיימות באתר וקלות התפעול שלהן (ביצוע פעולות, הזנת תוכן, קבלת משוב מתאים מן המערכת).
אסתטיות - UI: המראה הכללי של ממשק המשתמש, מידת היותו נעים לעין, שימוש באלמנטים גרפיים כגון, צבעים, צורות, פונטים וכו' שיהיו אסתטיים עבור המשתמש.
תנועה ואינטרטרציה - Feel & Motion: אנימציה היא טרנד שלא ניתן להתעלם ממנו ומעניקה למשתמש זרימה טבעית ואינדיקציות קוגניטיביות למה קרה במסך.
בין אם במעברים חלקים בין תצוגות ובין אם כחלק מרכזי מאופי המוצר.
אמינות: העברת מידע מהימן למשתמש והימנעות מטעויות או הטעיות.
נגישות: יצירת ארכיטקטורת מידע המתאימה לדרך בה המשתמש חושב או מחפש מידע באתר.
שמישות (Usability) כמרכיב קריטי בחוויית משתמש (UX)
שמישות מורכבת מ-5 מרכיבים עיקריים:
לימודיות (Learnability): כמה קל למשתמשים לבצע מטלות פשוטות ברגע שנתקלו בפעם הראשונה בממשק?
יעילות (Efficiency): ברגע שמשתמשים למדו את הממשק כמה מהר הם מסוגלים לבצע מטלות?
זכירות (Memorability): כאשר משתמשים חוזרים למערכת אחרי פרק זמן ללא שימוש בה, כמה קל להם לרכוש מיומנות חוזרת?
שגיאות (Errors): כמה שגיאות משתמשים מבצעים, כמה חמורות השגיאות וכמה קל לתקן את השגיאות?
סיפוק (Satisfaction): מהי מידת האהדה שמשתמש רוחש למערכת?
השמישות למעשה מגדירה כיצד הממשק מאפשר לבצע את העבודה לשמה נועד בצורה קלה נוחה ונעימה, דהיינו מגדיר למעשה את החוויה הבסיסית של המשתמש.
ממשק בעל ציוני שמישות נמוכים, בהכרח יפיק חוויית משתמש לא טובה.
שימוש בפרקטיקות UX בתחום החינוך
תחום החינוך נתפס כאיטי ומסורבל בכל הנוגע לאימוץ אסטרטגיות הוראה מבוססות נתונים ופיתוח פרקטיקות למידה מותאמות, לצורך שיפור החוויה החינוכית.
בשל היעילות המוכחת של מתודולוגיות UX בכל הנוגע למחקר, ייצוג נתונים, ניסוח מסקנות ויישומן, נראה כי קיים עניין בתחום החינוך, בכל הנוגע לשימוש בעקרונות אלו.
עניין הנסוב בעיקר סביב נושאים כמו ניתוח מידע לימודי, התאמת תוכניות לימודים ופדגוגיות תוך שיפור ההבנה של צורכי התלמידים וההוראה, תקשור ממצאים מחקריים בפני מקבלי החלטות לצורך ביצוע שיפורים, פיתוח אינטראקציות טכנולוגיות לימודיות ועיצוב שירותי מידע יעילים.
חווקה (חווה) פוֹלמן רַבָּן (בפולנית: Ewa (Chawka) Folman-Raban; 19 באפריל 1924, קיילצה – 9 בינואר 2014, קיבוץ לוחמי הגטאות) הייתה חברה בתנועת "דרור" בפולין ומחברי הארגון היהודי הלוחם בו שימשה קשרית.
בישראל הייתה ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, מחנכת ומדריכה בבית לוחמי הגטאות ובמרכז הלימודי על שם צביה לובטקין ויצחק צוקרמן ופעילה בהנחלת זיכרון השואה בישראל ובשאר העולם.
נולדה ב-19 באפריל 1924 בקילצה שבפולין לרוזליה (שושנה) לבית קצנגולד ולאברהם-בנימין פולמן.
הצעירה מבין שלושה ילדים, אחות לוולף (וֶוֶק) ומרדכי (מארק) אשר היוו חלק גדול בגיבוש זהותה האידאולוגית.
אביה התפרנס מתחזוקת בתי מגורים וניהולם.
הוא גדל בבית מסורתי, בעוד אמה לא הקפידה על קיום מצוות, הזדהתה עם הציונות וערכי תנועות הנוער החלוציות ובשל כך הייתה חלוקה עם האב בנושא חינוך הילדים.
כשהייתה כבת שנה עברה המשפחה לוורשה.
בהיותה בכיתה ז' עברה המשפחה לגור ברחוב דז'לנה 43, מול דז'לנה 34, שם שכן מרכז תנועת "החלוץ", עובדה שתרמה לבחירת המשפחה להיות מעורבים בפעולות התנועה עם בניית גטו ורשה.
באותה שנה החלה ללמוד בגימנסיה "יהודיה" בה לשון ההוראה הייתה פולנית והיו שיעורים ומקצועות יהודיים.
מספר רב של מורים ידועים לימדו בגימנסיה, ביניהם ד"ר עמנואל רינגלבלום, לימים יוזם ארכיון "עונג שבת" בגטו ורשה.
בהשפעת אחיה מארק, שהיה חבר בתנועת "דרור", הצטרפה בשנת 1939 לקבוצה קטנה של בני נוער, שהייתה לחוג הנוער הלומד של תנועת "דרור".
כשהתפרסמה הפקודה על הקמת הגטו בוורשה עם כיבוש פולין על ידי הנאצים, משפחת פולמן לא היו צריכים לעבור דירה משום שהרחוב שלהם היה כלול בגבולות הגטו.
מורי הגימנסיה ניסו להמשיך את הלימודים במסגרת חוגים מחתרתיים, אולם הדבר לא החזיק מעמד והיא החלה ללכת יותר ויותר לדירה ברחוב דז'לנה 34 שם נפגשה עם חבריה מתנועת "דרור".
לקראת שנת הלימודים של שנת 1940 הגו מארק פולמן ויצחק צוקרמן את הקמת הגימנסיה של תנועת "דרור" בגטו ורשה, בית ספר תיכון במחתרת בניהולו של מארק פולמן, בה היו בחינות ושיעורים לכל מקצוע וגם לימודים ייחודיים של תנועות הנוער.
עם המורים נמנה המשורר יצחק קצנלסון.
הגימנסיה התקיימה עד קיץ 1942, האקציה בגטו היא זו שהביאה לסיומה.
בשנת 1941 עברה חווקה פולמן מבית הוריה לגור בבית "דרור" שם חלקה חדר עם חנצ'ה פלוטינצקה, אחותה הצעירה של פרומקה פלוטניצקה וצעירות נוספות.
צביה לובטקין ויצחק צוקרמן שהיו בין המדריכים בבית עיצבו את דרכה בחיים והשפיעו על התנהגותה בימי המלחמה ואחריה, כאשר דחפו להקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות והיו ממעצבי דמותו.
ביולי 1940 השתתפה בסמינר הכשרה של תנועת "דרור" שבסיומו יועדה לתפקידי קישור ושליחות מחוץ לגטו.
בשנת 1941 הוצבה לעבודה בחווה חקלאית בצ'רנוב, בחבל אוסטרוביץ פודולסקי.
אחד מתפקידיו של הממשל הצבאי הגרמני בשטחי הכיבוש היה לתרום למאמץ המלחמתי בצד המשקי- כלכלי, לכן התירו הנאצים ליהודים לעבוד במשקים חקלאים שנלקחו מהפולנים לשם ייצור מזון.
התנועות החלוציות נאחזו בזה וקיימו במשקים אלו קיבוצים.
העבודה הייתה בתנאי אריסות והמשגיחים הפולנים ניצלו את העובדה שעובדיהם יהודים, שילמו להם שכר אפסי והכו את הגברים היהודים.
על התנאים הקשים התלוננו חברי הקיבוץ ושלחו משלחת בה הייתה גם חווקה פולמן לבעל האחוזה שיעלה להם את השכר, אך ללא הועיל.
לאחר מספר ימים נקראה על ידי התנועה לצאת לשליחות בוורשה ועזבה את החווה שהתפרקה מספר שבועות לאחר מכן.
בשנים הראשונות של המלחמה ניסו תנועות הנוער בפולין לפרוץ את חומות הגטאות ולקיים קשרים ארציים ומסגרות ארציות באמצעות רשת של שליחים- קשרים ובעיקר קשריות.
במסגרת פעולותיה כקשרית העבירה חווקה פולמן פרסומים תנועתיים ומסרים לחברי התנועה במקומות שונים ברחבי גנרלגוברנמן.
פרסומי המחתרת הודפסו במכונות שכפול ידניות על נייר דק, כדי לאפשר את הטמנת העיתונים במקומות סתר על גופן של הקשריות.
הדבר שאפשר לה לעשות זאת היה המראה החיצוני שלה, כשל נערה פולנייה, בלונדינית כחולת עיניים ודוברת פולנית שוטפת ובעגה ורשאית.
היציאה מהגטו המוקף חומות והשמור לא הייתה פשוטה.
היא נהגה להיצמד לאחת מקבוצות הנשים היהודיות שיצאו לעבודות כפייה ובהימצאותן בצד הארי, בהמולת הרחוב הסואן, הסירה את הטלאי הצהוב וחמקה לדרכה.
סכנה נוספת ארבה מצד מלשינים שארבו כדי לזהות יהודים ולסחוט מהם שוחד בשביל שאלו לא יסגירו אותם.
גם לאחר שיצאה מהגטו ציפתה לה דרך קשה שהרי כל יציאה מתחומי הגטו כדי לעבור ברחובות העיר עד הרכבת הייתה מסוכנת.
אם מראה הפנים היה עצוב היו מזהים זאת, אם היו מסתכלים לעברה והייתה משפילה את מבטה היו רואים זאת כסימן ליהדותה.
בהמשך צוידה במסמכים מזויפים ונעה בדרכים בשם הבדוי אמה מרצ'יניאק.
בשל גילה הצעיר לא נשלחה מעבר לגבולות הגנרלגוברנמן.
בנסיעותיה הראשונות לקרקוב העבירה חומרים להכנת מסמכים ותעודות, לרוב לידיו של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב.
לפני הנסיעות תודרכה על ידי בכירים בתנועה, יצחק צוקרמן ומרדכי טננבוים־תמרוף.
מפעם לפעם נדרשה גם להתלוות לחברים, שמראם או הלשון שבפיהם היו עלולים להסגירם.
שליחותה הראשונה כקשרית הייתה עם צביה לובטקין לחוות ההכשרה צ'רניאקוב.
עקב קרבתה לוורשה, שימשה החווה כתובת בטוחה לקשרים ולקשריות שבאו לגטו או יצאו ממנו, וכן נערכו בה מפגשים בין יהודים ופולנים בענייני המחתרת.
היות שבידי הגרמנים הייתה רשימה מדויקת של העובדים בחווה, הכניסה והיציאה חייבות היו להיעשות בהתגנבות וצביה לובטקין, שיהדותה ניכרה במראה פניה, נזקקה לליווי.
לאחר שעזבה את החווה בצ'רנוב, עברה לדירת המסתור של תנועת "דרור" בצד הארי של ורשה וגרה עם טוסיה אלטמן וטמה שניידרמן.
בדירתן החביאו מזוודה שהכילה אקדחים ורימונים, שהיו אמצעי הלחימה הראשונים שיועדו לפלוגות של הארגון היהודי הלוחם שהלך והתארגן בגטו.
באחת הפעמים יצאה עם טמה שניידרמן לשליחות ובה הסתירו בתחתוניהן רימונים לשם העברה לגטו.
בנוסף, פעלה להברחת חברות וחברים מהגטאות ליערות במטרה שאלו יחברו לשורות הפרטיזנים.
עם קבלת הידיעות על השמדה המונית באזור וילנה ובמקומות אחרים במזרח פולין נשלחו הקשריות, והיא ביניהן, לאסוף מידע ולספר על המתרחש ליהודים בערים השונות.
באחת הפעמים נשלחה עם פרומקה פלוטניצקה לעיר הרוביישוב שבמחוז לובלין כדי להיפגש עם חברי התנועה ולהכין אותם לכך שהקשר בינם לבין מרכז התנועה בוורשה הולך להינתק.
כשהגיעו לתחנת הרכבת בהרוביישוב ראו מבעד לחלון המוני יהודים שכולם נשלחו להשמדה.
בפעם אחרת נשלחה מוורשה כדי לבדוק האם נכונה הידיעה לפיה שולחים אנשים להשמדה בטרבלינקה.
כשהתקרבה לתחנה שמעה פולנים מדברים על ריח של אנשים שרופים וחזרה עם הידיעה לוורשה.
לראדומסק נשלחה כדי לספר ליהודים על ההשמדה צפויה ואף נפגשה עם ראש היודנראט שם, אך נאצלה להימלט, מחשש שתעורר בהלה שתגרום להסגרתה.
בכל מקום אליו הגיעה התמודדה עם חוסר האמונה וההקשבה לידיעות שהביאה עימה, אך היא ידעה כי רק אם תצליח לגרום ליהודים להבין את המציאות הנוראית הם יצטרפו לפעולות המרד.
השליחות לקרקוב עם יצחק צוקרמן והמאסר על ידי הגסטפו
ב-22 בדצמבר 1942 נקראה לצאת לשליחות בקרקוב עם יצחק צוקרמן במטרה לתאם בין פעילות "החלוץ הלוחם", תנועת המחתרת בקרקוב, לפעילות הארצית של התנועה.
בגלל התנגדות יהודים בגטו קרקוב לפעילות מחתרתית, עברו חברי המחתרת לצד הארי ומשם ניהלו את עבודתם.
הוחלט כי צוקרמן ייסע כדי לשכנע אותם לחזור לגטו ולתכנן את פעולת המרד מבפנים.
כשהגיעו לקרקוב יצרו קשר עם רייזה קלינגברג, הקשרית של אברהם לייב לייבוביץ' (לאבאן), מנהיג תנועת "דרור" בקרקוב, שאמר להם כי כדאי שיעזבו את המקום מפני שבערב עתיד להתקיים מבצע גדול בתיאום עם מפלגת הפועלים הפולנית (P.P.R), היהודים נגד הגרמנים – בקפה "ציגאנריה", מקום הבילוי של אנשי האס.אס.
המבצע כלל השלכת רימונים, הדבקת כרוזים אנטי-פשיסטיים והעלאתם באש של מוסכים.
פולמן המתינה ללוחמים בבית מסתור ומשחזרו חלקם, הוקף הבית באנשי גסטפו ואזרחים, שהפרידו בין הנשים לגברים, הכו אותם ולקחו אותם לכלא בקרקוב.
בחקירותיה הציגה עצמה בזהותה המזויפת וכך נרשם כי היא פולנייה שעזרה ליהודים בפעולה זו.
חברי תנועת "דרור" בגטו ורשה סברו שנרצחה ולכן כתב המשורר יצחק קצנלסון הספד לזכרה בפנקס ויטל:
אולם פולמן נותרה בחיים ונשלחה למחנות אושוויץ ורוונסבריק עד לסיום המלחמה.
בינואר 1943 נשלחה למחנה אושוויץ-בירקנאו.
ראשה גולח, היא נדרשה לפשוט את בגדיה ולהיכנס למקלחות והמספר 32291 קועקע על ידה.
היא קיבלה קבקבי עץ ושמלת פסים אליה הוצמד משולש אדום של אסירה פוליטית.
עבודתה הראשונה במחנה הייתה בהעברת אבנים ממקום למקום.
בהמשך עבדה גם ב"קומנדו אפינגר" - יחידת עבודה באושוויץ, שם פגשה את זושה, בחורה פולנייה מוורשה, שהגנה עליה עד סוף המלחמה.
ב"קומנדו אפינגר", כאשר עסקה במיון חפציהם של המגורשים שנשלחו לתאי הגזים, מצאה תמונה של קבוצת בני נוער בה זיהתה את יצחק צוקרמן.
היא גזרה את ראשו והחזיקה בתצלום כמעט שלוש שנים.
היה זה הזיכרון הממשי היחיד מחייה מחוץ למחנה.
כאשר הייתה מוצאת דולרים או מטבעות זהב הייתה מחביאה אותם ואחר כך משליכה אותם בהסתר לביתי השימוש במטרה להרגיש כי היא פוגעת ברכוש הרייך ומורדת בדרך כלשהי.
לאחר כשלושה חודשים במחנה חלתה בטיפוס והועברה לחדר חולים בו שכבה בסמוך לקשרית לונקה קוז'יברודסקה, אחת הקשריות הראשיות בתנועה, שלא הצליחה לשרוד.
בהמשך נשלחה לעבודת בחווה לגידול בעלי חיים שיועדו לספק מזון לגרמנים במחנה.
בחווה זו ערכו הנאצים גם ניסויים בארנבות.
ד"ר יוזף מנגלה עקב אחרי ניסויי העיקור בארנבות ואת תוצאותיהם מימש על גופן של אסירות יהודיות במחנה.
בתקופת מאסרה במחנה חלתה במלריה, אך המשיכה לצאת לעבוד.
זושה גנבה ביצים ודאגה שיהיה לה בשר ארנבות ובכך הצילה אותה.
פעם נוספת בה ניצלה בזכות אחווה נשית הייתה כאשר נשלחה ל'שטרפקומנדו' (פלוגת עונשין).
בפלוגה זו הומצאו שיטות שונות לענישה, ביניהן לקיחת הנשים לתעלות עמוקות מגובה אדם וכיסויין באדמה.
כאשר חזרה לחווה הנשים האחרות רחצו אותה וטיפלו בפצעיה.
בזיכרונותיה כתבה כי רק בזכות חברות זו ניצלו חייה.
עם תחילת ההפצצות על אושוויץ-בירקנאו החליטו הגרמנים על פינוי האסירים במחנה.
היא וחברותיה נדרשו להעמיס על עגלות את המשק החי וכשסיימו החלו בצעדה מבלי לדעת לאן בחורף המקפיא.
לאחר הליכה ארוכה של מספר שבועות הגיעו לתחנת רכבת במקום לא ידוע ובו הועלו על רכבת משא.
על פלטפורמות פתוחות עשו את שארית הדרך עד למחנה רוונסבריק הסמוך לברלין, שהיה מחנה הריכוז הגדול ביותר לנשים בגרמניה.
היו בו אסירות פוליטיות, פושעות פליליות, יהודיות ועוד שהוכרחו לבצע עבודות כפייה שונות.
היא נמצאה ברוונסבריק שלושה חודשים ונשלחה לעבוד בבניית גדרות מעץ ומחמת המחסור במזון הלכה ונחלשה.
בסוף אפריל 1945 שוחררה ממחנה רוונסבריק בזכות פעולת ההצלה של הרוזן השוודי פולקה ברנדוט, אז ראש הצלב האדום.
את האסירות העבירו לקופנהגן תוך נסיעה ברחבי גרמניה.
ב-1.5.45, שמונה ימים לפני סיום המלחמה הגיעה לקופנהגן.
מדנמרק הפליגו לשוודיה, שם התרחצו ועברו בדיקות רפואיות.
רק שם הרגישה חופשייה לחשוף את יהדותה מול חברותיה.
בחצות ליל ה-8 במאי 1945 פרצו עשרות סטודנטים בצעקות כי המלחמה נגמרה.
היא לא לקחה חלק בשמחה, בפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה הבינה את האובדן שלה וחשה עצב על אובדן חלק גדול ממשפחתה.
מלונד בשוודיה עברה לכפר ריזבי, שם שימשה כאשת קשר בין אסירות משוחררות לבין הממסד השוודי ויצרה קשר עם מרכז תנועת "החלוץ" המקומי ובאמצעותו עם חבריה מהתנועה בפולין ובארץ ישראל שעד אותו הזמן חשבו שנרצחה על ידי הנאצים בפעולה בקרקוב.
כשהקשיבה לרדיו הפולני שמעה את שמו של ראש עיריית ורשה, סטניסלב טולוונסקי ונזכרה כי בעבר היו לו קשרים עם אחיה וולף.
היא כתבה לו שיעזור לה למצוא את משפחתה והוא מצא את אמה בקרקוב.
לאחר כמה שבועות קיבלה מכתב ממזכירות "הקיבוץ המאוחד" בתל אביב בו גילתה לראשונה על גורל אחיה.
בהמשך עבדה כמטפלת בסטוקהולם ושמרה על קשר עם אנשי "החלוץ", הוזמנה לכנס התנועה ולבתיהם של אנשי הקהילה היהודית ונפגשה עם זלמן שזר וישראל בר יהודה, שמסר לה כי צביה לובטקין ויצחק צוקרמן מבקשים שתחזור לפולין ותעזור בעבודת התנועה.
במזכירות "הקיבוץ המאוחד" רצו שתעלה לארץ, אך היא השתוקקה להיפגש עם אמה ועם חבריה בפולין.
עם חזרתה לפולין בנובמבר 1945 הגיעה לדירתו של יצחק צוקרמן שנסע איתה ללודז' לפגוש את אימה.
בפולין נשלחה להדריך בקיבוץ של תנועת "דרור" בקרקוב ולשלחויות בסניפי התנועה השונים.
גם בשליחויות אלה היה עליה להסוות את זהותה, הפעם בשל גילויי אנטישמיות.
בימי פוגרום קיילצה התבקשה לחזור ללודז' והתגוררה בסמיכות לחברי מערכת העיתון של המפלגה "נשו סלובו".
באותם ימים כתבה על תפקידיה כקשרית בדרכים ועל ההתקפה בבית הקפה ציגאנריה בקרקוב.
לימים תורגמו הרשימות לעברית ופורסמו בשנת 1954 באנתולוגיה "ספר מלחמות הגטאות" שערכו יצחק צוקרמן ומשה בסוק.
בדצמבר 1946 נשלחה לקונגרס הציוני ה-22 בבזל במשלחת של התנועה.
העלייה ארצה וקיבוץ לוחמי הגטאות
בנובמבר 1947, מספר שבועות לפני ההחלטה על תוכנית החלוקה באו"ם, הגיעה בעלייה ד' ממרסיי לארץ ישראל.
עם הגעתה נפגשה עם מפקדי הפלמ"ח יצחק שדה ויגאל אלון.
לאחר מכן נסעה לקיבוץ יגור, שם התרכזו החברים והחברות שהקדימו אותה בעלייתם.
תחילה עבדה בחקלאות ואחר כך בעבודות חוץ.
בלילות השתתפה בתורנויות השמירה ועל אף שרצתה להתנדב לצבא הוחלט עבורה על ידי חברי הגרעין כי רצוי שהיא לא תעשה זאת מתוך חשש לביטחונה.
באפריל 1949 נמנתה עם מייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות, והייתה בין הנואמים בטקס העלייה על הקרקע, ב-19 באפריל 1949, יום השנה השישי למרד גטו ורשה.
בקיבוץ עבדה בחקלאות ובבתי הילדים.
היא למדה הוראה בסמינר אורנים ועבדה כ-14 שנה כמורה בבית הספר.
עם כניסת הגרמנים לוורשה, פנו הוריה ואחיה למקומות שונים.
בעוד שילדיו ואשתו היו חלק מתנועת "דרור", אביה יצא עם קבוצת עבודה מחוץ לגטו.
באחת הפעמים הבריחה לו פולמן תעודת שייכות לקבוצת עובדים.
הייתה זו הפעם האחרונה שראתה אותו, ובאקציה של שנת 1942 הוא נשלח לטרבלינקה.
וולף פולמן, אחיה הבכור, הצטרף לארגון המחתרת הקומוניסטי "ארמייה לודובה" ועסק בזיוף תעודות.
בפברואר 1943 יצא עם חבורת פרטיזנים פולנים ליערות ובהתנגשות עם הגרמנים נורה ונהרג בגיל 29.
אחיה האמצעי מארק השתתף בינואר 1943 בתחילתו של מרד גטו ורשה, נפל לידי הגרמנים ונשלח לטרבלינקה.
בדרך קפץ מהרכבת, חזר לוורשה והצטרף ליחידת הפרטיזנים של ה"ארמייה לודובה".
הוא השתתף במרד גטו ורשה באפריל 1943 ויצא דרך תעלות הביוב עם חברי אי"ל.
משם עבר לבנדין וניסה ליצור קשר עם קבוצה פולנית שבגדה בו ובקבוצתו.
מארק שהרגיש אשם בכישלון, עזב את בנדין ובדרכו לוורשה נלכד על ידי הנאצים ונורה במקום.
על פעולותיו קיבלה אמו בשמו את עיטור "צלב הגבורה", מאת הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
אימה, רוזיליה פולמן, פנתה ליצחק צוקרמן וצביה לובטקין וביקשה להתקבל כפעילה במחתרת במקום בניה.
היא עברה לדירה בצד הארי והעבירה כספים שהיו מגיעים מלונדון ליהודים שהסתתרו בוורשה.
היא עלתה לארץ ישראל, התגוררה בתל אביב ונפטרה בשנת 1954. בנו של אחיה וולף, עלה ארצה עם אמו ותקופה מסוימת אומץ על ידי צביה לובטקין ויצחק צוקרמן בקיבוץ יגור.
בשנת 1953 החליטה אמו, שנישאה מחדש, להגר לקנדה, שם הוא חי עד היום.
בזיכרונותיו כתב יצחק צוקרמן כי "הייתה זו משפחת מפוארת שראוי כי תיכתב עליה אפופיאה!
הבנים והאם - משפחת לוחמת!".
ביגור פגשה את יחזקאל רבן, הם נישאו בזמן מלחמת העצמאות בשנת 1948. רבן עלה לארץ ישראל טרם מלחמת העולם השנייה ובמלחמה התנדב לצבא הבריטי ושירת ביחידת תותחנים ארצישראלית, שפעלה במזרח התיכון ובאירופה.
עם הקמתו של קיבוץ לוחמי הגטאות עסק בחינוך ובעיקר בעיתונות ושימש כעורך במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
יחזקאל רבן נפטר בשנת 1998 לאחר מחלה ממושכת.
מיום הקמתו של מוזיאון בית לוחמי הגטאות בשנת 1949 הייתה מעורבת בפעילותו ובשנת 1985 החלה להדריך ולהנחות קבוצות במרכז החינוכי של המוזיאון.
בשנת 1954 נשאה בפעם הראשונה את "דבר הלוחמים" בעצרת הזיכרון בקיבוץ לוחמי הגטאות ומאז עשתה זאת פעמים רבות.
היא ליוותה מסעות נוער לפולין, סיפרה את סיפורה האישי ואת סיפור התנועה.
היא ראתה חשיבות רבה בהפצת סיפורה ברבים בגלל הסבל שראתה והאלימות שחוותה.
פולמן רבן השתמשה בסיפורה להעברת השקפת עולמה ולכן העבירה בהרצאותיה מסרים חינוכיים הקשורים לזכויות אדם, ואף את עמדותיה הפוליטיות.
במסגרת הסדנאות שמעביר המרכז ההומניסטי במוזיאון, שעוסק במשמעויות האוניברסליות ובדילמות השונות שעולות מתקופת השואה, נפגשה עם קבוצות נוער שונות מהמגזר היהודי והערבי.
בעצרת בבית לוחמי הגטאות בשנת 2013 אמרה:
חווקה פולמן רבן טענה כי לימוד השואה לבני נוער צריך להתקיים באמצעות חשיפה לסיפוריהם של ניצולי השואה, כך ילמדו לא רק את ההיסטוריה אלא יראו את האדם שמאחוריה.
ב-9 בינואר 2014, ח' בשבט תשע"ד נפטרה ונטמנה בבית העלמין בקיבוץ לוחמי הגטאות.
עם פטירתה ספד לה נשיא המדינה, שמעון פרס:
לא נפרדתי מהם, עריכה: צביקה דרור, לוחמי הגטאות: בית לוחמי הגטאות ('פנקסי עדות'), 1997.
'במצפון טהור, מזיכרונותיה של קשרית', מבפנים, יב, יוני 1947.
חוות גלעד (באופן רשמי: נזר שומרון) הוא התנחלות ויישוב קהילתי ב, הממוקם ליד כביש 60 סמוך לכפר ג'ית וליישובים יצהר וקדומים.
חלק מתושבי היישוב מתפרנסים מחקלאות, ומגדלים בו כרמי זיתים וענבים, מהם מיוצרים שמן זית ויין.
ביישוב נמצאת ישיבת "שירו למלך", ודרומית לו נמצא ח'רבת אפקס, אתר ארכאולוגי.
בגבעות הסמוכות נמצאים מאחזים, הגדולה בהם היא חוות יתד.
היישוב שוכן על שתי גבעות במרכז השומרון, בגובה 540 מטרים מעל פני הים, ובסמוך לכביש 60. הוא נמצא על מורדותיו של רכס סלע.
היישוב הוקם על ידי איתי ובת-ציון זר ונערים מהיישובים הסמוכים ב-2002 כתגובה לרצח אחיו של איתי, גלעד זר, שהיה קצין הביטחון של המועצה האזורית שומרון, ליד צומת ג'ית.
הוא הוקם כחווה חקלאית ובתחילתו מנה ארבע משפחות.
על פי המקימים, שטח היישוב נקנה על ידי משה זר, אביו של איתי, בסוף שנות ה-70, באמצעות חברת "הר וגיא" שבבעלותו.
בשנים לאחר מכן עלתה שאלת הבעלות על הקרקע בדיון משפטיים.
בשנת 2005 הוקמה בחווה ישיבת "שירו למלך" בראשות הרב מאיר גולדמינץ.
במהלך התקופה בה הוגדר היישוב כמאחז הוא סבל פינויים רבים.
הראשון בהם היה באוקטובר 2002, חודשים ספורים אחרי הקמת החווה, היא פונתה על ידי כוחות הביטחון הישראליים.
במהלך הריסת המבנים בחווה התפתחו עימותים קשים שבהם היו 90 פצועים, וזמן קצר לאחר סיום הפינוי החלו המתיישבים לבנות מחדש את המקום.
בינואר 2009 קיבל בית המשפט את תביעת תושבי היישוב נגד עיתון "מעריב", בשל הוצאת דיבה נגדם בכתבה שעסקה במניעת פינוי היישוב.
בית המשפט חייב את מעריב בפיצוי בסך 40,000 ש"ח.
ב-30 באוקטובר 2010 נערך בחווה ביקור רשמי של יושב ראש הכנסת רובי רבלין.
הלה נפגש עם איתי זר וחברי ועד החווה, והביע תמיכה בהסדרתה.
ב-28 בפברואר 2011 הרסו כוחות הביטחון בית ביישוב, יסודות של מבנה ואוהל.
הרס המבנה לווה בהפרעות מצד תושבים, אשר נענה בשימוש באמצעים לפיזור הפגנות על ידי כוחות הפינוי.
בעקבות הרס המבנים, התקיימו הפגנות סוערות בירושלים בהן המפגינים מחו על עצם הפינוי ועל שימוש מופרז בכוח שנעשה במהלך הפינוי לטענתם.
ביוני אותה שנה מנה היישוב 29 משפחות.
ביוני 2012 הציתו פלסטינים את ביתה של משפחת אורבך בחווה, ולאחר מכן הקימו תושביה קרן כספית לשיקום הדירה ותכולתה.
בחודש שלאחר מכן ניסו מאות ערבים תושבי האזור שהגיעו לחוות גלעד להרוס שני מבנים בה, אולם ניסיון זה סוכל.
ב-20 במאי 2013 ניסו עשרות פלסטינים לתקוף את החווה, אולם נהדפו על ידי כיתת הכוננות היישובית עד להגעת כוחות הצבא שהרחיקו את הפורעים ועצרו מספר אנשים.
בתחילת 2014, לאור הבנה בין התושבי היישוב לבין שר הביטחון בוגי יעלון, הם הסכימו ארבעה מבנים בו ובתמורה הבטיח יעלון לאשרר את חוקיותו.
לאחר הבנה זו אכן פונו חלק ממבני היישוב, אולם מעמדו לא הוסדר.
ב-2015 התגוררו ביישוב, שכבר לא התנהל כחווה, כ-40 משפחות.
ב-9 בינואר 2018 נרצח תושב היישוב, הרב רזיאל שבח, בפיגוע ירי בצומת הכניסה ליישוב.
הוא נקבר למחרת בבית עלמין שנחנך במקום.
בעקבות הפיגוע, ב-4 בפברואר, החליטה ממשלת ישראל להסדיר את היישוב באמצעות הגדרתו כהתנחלות או באמצעות הקמת יישוב חדש בסמוך לו.
עם זאת, בדיון שנערך לקראת סוף השנה, עלה כי ההחלטה לא קודמה בפועל מסיבות בירוקרטיות.
בשנת 2021 התגררו ביישוב 70 משפחות, רובן בבתי קבע.
הוא תפקד כיישוב קהילתי, והיו בו באותה עת בית כנסת, שני גני ילדים, מעון, ספרייה וסניף של תנועת הנוער בני עקיבא.
בספטמבר 2025 הכריז המנהל האזרחי על 445 דונם בסביבת חוות גלעד כאדמות מדינה.
רוב היישוב לא היה כלול בשטח ההכרזה, אולם פורסם כי היא תאפשר את הרחבתו פי שלושה.
בנובמבר אותה שנה קיבל היישוב מעמד רשמי כיישוב בישראל, בהתאם להחלטת הממשלה בעניינו מ-2018. בינואר 2026 החליטה ועדת השמות הממשלתית על השם "נזר שומרון" כשם היישוב, וב-5 בפברואר הושלם תהליך ההסדרה עם קבלת סמל יישוב ממשרד הפנים.
חוות אל היען היא חוות בודדים שנמצאת בצפון הנגב.
היא חוות היענים הראשונה מסוגה בישראל ובמשך כל שנות פעילותה המסחרית הייתה החווה הגדולה ביותר לגידול יענים במזרח התיכון.
החווה כוללת אוסף גדול של יענים, פינת חי אזורי לינת שטח ומזנון.
החווה נמצאת בסמוך לגן לאומי אשכול, ליד כביש 241, על גדתו המזרחית של נחל הבשור.
מייק (אזרח הולנדי) וצופיה ואן חרבנברוק הכירו כשהיו עובדי חי-בר יטבתה בשנות ה-70 ונישאו.
מאוחר יותר עברו לדרום-אפריקה ועבדו בחוות יענים.
בסוף שנות ה-70 הם הצליחו להערים על שלטונות דרום אפריקה, שאסרו יצוא יענים, והביאו משם 40 ביצים פוריות בתוך מזוודה, שהתחילו לבקוע במהלך הטיסה לישראל.
לאחר מכן, המשיכו הזוג ברכבת, והביאו עימם גנרטור למדגרת הביצים שעדיין לא בקעו.
לאחר מספר שנים שבהן גידלו את האפרוחים ואת הבוגרים במקומות שונים, הצליחו ב-1981 לקבל, בסיועם של אברהם יפה ואריאל שרון, שטח לחווה באזור נחל הבשור, שהפכה ברבות השנים לחוות הבודדים "אל היען".
בשנים הראשונות להיווסדותה, עיקר הפעילות בחווה התבסס על אספקת ביצים למגדלים בישראל ומחוצה לה.
פעילות זו הביאה לצמיחת הענף בארץ לידי כ-22 חוות פעילות.
וב-1989, חל שינוי בייעוד המסחרי, כאשר חוות היענים מתאחדות למטרה משותפת, יצוא תוצרי היען לשוקי מערב אירופה.
בשנת 2000 הגיע היקף הגידול בארץ ללמעלה מ-20,000 יענים בשנה, כשחוות אל היען הכילה כמחצית ממספר היענים בארץ.
עם השנים, לאחר קשיים בגידול וירידת מחירי עורות היענים בשוק העולמי, נסגרו חוות גידול בארץ ובעולם, ובשנת 2005, חווה זו נותרה חוות היענים היחידה בארץ.
לאחר מכן, ב-2012 נפתחה החווה למבקרים כאתר תיירות.
חוויית קומיק-קון הוא כנס חובבים לבידור וקומיקס רב-תחומי הממוקם בברזיל.
הכנס מבוסס על הכנס הנודע קומיק-קון, סן דייגו שבארצות הברית, ובו אטרקציות ותכנים אודות קומיקס, סדרות טלוויזיה, סרטים, משחקי וידאו, ספרות ואינטרנט.
זהו פסטיבל תרבות הפופ הגדול ביותר בעולם.
הכנס הראשון נערך בדצמבר 2014 בסאו פאולו, שאורגן על ידי האתר Omelete, סוכנות הקומיקס אולפני Chiaroscuro וחברת הצעצועים Piziitoys.
בכנס השתתפו 100,000 איש והיו מעורבים בו 80 חברות.
כמה מהאמנים שהוזמנו כללו את ג'ייסון מומואה מ"משחקי הכס", ושון אסטין, מטרילוגיית סרטי שר הטבעות "הגוניס" ומוכר בגילום דמותו של סמוויז גמג'י.
חוורוורת היא רבב לבן המחובר בחוזקה לקרום רירי.
החוורוורת מקושרת לסיכוי מוגבר להופעת מחלת הסרטן.
קצוות הנגע בדרך כלל קטועים והנגע משתנה עם הזמן.
צורות מתקדמות עלולות לפתח רבבים אדומים.
לרוב הנגע מופיע בתוך הפה אך לפעמים הוא עלול להופיע בחלקים אחרים של הגוף.
ניתן לסווג חוורוורת כמחלה רירית וגם כמצב טרום ממאיר.
על אף שהצבע הלבן בחוורוורת נגרם כתוצאה מהיפרקראטוסה (או אקנתוזיס), רבבים לבנים דומים שנגרמים על ידי קרטוזיס ריאקטיבי אינם נחשבים כחוורורת.
חוורוורת מסווגת גם על פי האזור שמושפע, כמו חוורוורת אוראלית, חוורוורת בדרכי השתן ועוד.
בתוך חלל הפה, סיווג חוורוורת לעיתים מחולק לפי האתר הנגוע, למשל חוורוורת של רירית הפה או חוורוורת של הרירית הלינגואלית.
ישנם שני משתנים קליניים עיקריים של חוורוורת אוראלית, חוורוורת הומוגנית והטרוגנית.
המילה ליוקופלקיה (חוורוורת בלועזית) היא חלק משמם של מצבים אוראלים אחרים אשר יש בהם רבבים לבנים, אך לאלו יש אבחנות נפרדות אשר אינן נחשבות כאבחנת חוורורת.
ישנה החרגה באבחון של חוורוורת ורקוסלית שגשוגית, אשר נחשבת לתת-קטגוריה של חוורורת.
חוורוורת הומוגנית (אשר נקראת גם "חוורוורת עבה") היא בדרך כלל רבב לבן אחיד, שטוח במבנהו ובמרקמו, על אף שייתכנו חריגות שטחיות.
הרבב לרוב יהיה מוגבה במקצת ביחס לשאר הרירית, בדרך בעל מרקם פני שטח מקומטים ומבוקעים.
מרקם הרבב אחיד לאורך כל הנגע.
גודל הנגע משתנה ויכול להיות נגע מקומי או מקיף בגודלו.
חוורוורת הומוגנית מרגישה יבשה למגע.
חוורוורת לא הומוגנית (הטרוגנית) היא נגע בעל הופעה שאיננה אחידה.
צבע הנגע יכול להיות בעיקרו לבן או שילוב בין לבן ואדום.
מרקם פני השטח מלא בחריגויות בהשוואה לחוורוורת הומוגנית, וצורתו יכולה להיות שטוחה או גושית.
חוורוורת ורקוסלית שגשוגית מזוהה כתת-סוג בעל סיכון גבוה של חוורוורת הטרוגנית.
מצב זה הוא נדיר ולרוב מערב את הרירית הבוקסלית ואת החניכיים.
מצב זה מאופיין על ידי מצב של התרחבות לאתרים ריריים נוספים בהתרחבות איטית דרך רובד החיידקים בחניכיים.
חוורוורת זאת היא בדרך כלל עבה ובעלת נפח אך יכולה להתחיל כשטוחה.
קיים סיכון גבוה של הפיכת החוורוורת לגידול סרטני.
חוורוורת הוושט נדירה בהשוואה לחוורוורת אוראלית.
הקשר בין חוורוורת זו לבין סרטן הוושט איננו ברור מכיוון שהחוורוורת עצמה מאוד נדירה.
לרוב מצב זה יתבטא כנגע קטן, לבן ושקוף שיכול להזכיר את סרטן הושט התאי המוקדם.
המראה ההיסטולוגי דומה לחוורוורת אוראלית.
בהקשר לנגעים של הרירית המרפדת את השלפוחית, חוורוורת היא מושג היסטורי לתיאור היסטולוגי של רבב לבן באזור.
הרבב יכול להיראות במהלך ציסטוסקופיה, בה הוא יופיע כרבב לבן-אפרפר ואף לעיתים כצהוב.
חוורוורת השלפוחית עלולה לעבור שינויים סרטניים, לכן ביופסיה ובדיקות שגרתיות ארוכות טווח הן חלק מהמעקב הנפוץ אחר מצב החוורורת.
רוב מקרי החוורוורת לא גורמים לתסמינים, אך יכולים לגרום לחוסר נוחות או כאב בצורה בלתי סדורה.
זמן הופעת הרבב משתנה ממקרה למקרה.
צבע החוורוורת יכול להיות לבן, אפור, צהוב או בגוון ביניהם.
גם גודל הרבב אינו קבוע ומשתנה מאוד.
המקרים הנפוצים ביותר הם ברירית הפה, הרירית השפתית ורירית גומות השיניים.
למרות זאת, מצב זה יכול להתפתח בכל משטח רירית בחלל הפה.
בבחינה קלינית, מרקם וצבע הנגע יכול להיות הומוגני או הטרוגני.
ישנם תסמינים מסוימים שמקושרים לסיכון גבוה יותר למחלת הסרטן.
חוורוורת לעיתים נקשרת גם לסרטן הוושט.
הסיבה המדויקת לחוורוורת איננה ידועה, אך היא כנראה נובעת ממספר גורמים שהמרכזי ביניהם הוא שימוש בטבק.
התהליך שגורם להיווצרות הרבב הלבן הוא התעבות של שכבת הקרטין.
הופעת הקרטין חריגה כשהוא מורטב על ידי רוק ואור חוזר מפני המשטח בצורה שוויונית.
התהליך הזה מסתיר את הצבע הוורוד הרגיל של רירית.
לעיסת או עישון טבק הם הגורמים הכי מקושרים להופעת חוורורת, עם יותר מ-80% מהאנשים בעלי רבב לבן אשר יש להם היסטוריה הקשורה בעישון או לעיסת טבק.
מעשנים הם בעלי סיכון גדול בהרבה מאשר לא מעשנים לסבול מחוורורת.
גודל וכמות הרבבים הלבנים אצל אדם נמצאים בקשר ישיר בהתאם לכמות העישון ולאורך התקופה בה הוא עישן.
במרבית המקרים, הפסקת השימוש בטבק גורמת להצטמצמות הנגע או להיעלמותו בתוך טווח הזמן של השנה הראשונה להפסקת השימוש.
האפקט הסינרגטי של שימוש באלכוהול במקביל לעישון על התפתחות רבבים לבנים בחלל הפה מוטל בספק.
אין הוכחה ברורה שאלכוהול אכן קשור להתפתחות חוורורת, אך נראה כי יש לו השפעה מסוימת.
שימוש מופרז במי פה בעלי אחוז אלכוהול גבוה יכול לגרום להתפתחות שכבת פלאק אפורה על רירית הפה, אך נגעים אלו אינם נחשבים לחוורוורת אמיתית.
סיבה נפוצה נוספת לרבבים לבנים באזור הפה היא טראומה כתוצאה מגירוי או חיכוך המובילה לקרטוזיס.
דוגמה לכך היא היווצרות נגעים כתוצאה מגירוי הנגרם מחום של עישון טבק (ולא כתוצאה מחומרים אשר נמצאים בטבק).
הסיכוי לשינוי ממאיר דומה לזה שברירית רגילה.
טראומה מכנית, הנגרמת על ידי גורם חד עלולה לגרום להופעת רבבים לבנים הדומים מאוד לחוורורת.
למרות זאת, רבבים לבנים אלו הם תוצר של תגובת היפרקרטוזיס נורמלית ויעברו ברגע שהגורם לבעיה ייעלם.
גנים המדכאים גידולים הם גנים המעורבים ברגולציה של תאים רגילים ובמותם המתוכנן.
אחד מהגנים המחקרים ביותר מבין גנים אלו הוא גן בשם פי-53, אשר נמצא על הזרוע הקצרה של כרומוזום 17. מוטציה של גן זה עלולה לפגוע בתפקודו הרגולטורי ולהוביל לגדילה תאית חסרת תקנה.
מוטציות בגן פי-53 נמצאו בתאים מאזורים הנגועים בחוורורת, בעיקר אצל נבדקים בעלי דיספלזיה ואצל נבדקים בעלי הרגלי שתייה חריפה ועישון כבדים.
הגדרה מוסכמת לאבחנה של חוורוורת השתנתה במהלך הזמן וגם כיום זהו נושא שנתון לדיון.
ייתכן שההגדרה תשתנה בעתיד לאור ידע חדש שיתגלה.
בשנת 1984 כנס בינלאומי בנושא הסכים על ההגדרה הבאה: "רבב בגוון לבן, אשר לא יכול להיות מאובחן קלינית או פתולוגית כמחלה אחרת ושאינו קשור לגורם פיזי או כימי מלבד טבק".
הגדרה זאת גרמה לבלבול ובעיות ביישומה.
בשנת 1994 התכנסה ועידה בינלאומית נוספת, בה נטען כי אף על פי שטבק הוא גורם סביר להתפתחות חוורורת, ישנם רבבים לבנים אשר קשורים ישירות לשימוש מקומי בטבק וכהוכחה לכך עם הפסקת העישון הם נעלמים.
כלומר, הרבבים האלו אינם נגרמים מחומרים מסרטנים בסיגריות אלא מהגירוי שבשימוש בטבק ועל כן המינוח שייצג את התופעה הזאת בצורה האטיולוגית הנכונה ביותר הוא קרטוזיס המעשנים.
לפיכך, הוועידה הבינלאומית השנייה שינתה את הגדרת החוורורת: "נגע לבן של רירית אוראלית אשר לא יכולה להיות מאובחנת כשום סוג אחר של נגע".
על פי ארגון הבריאות העולמי ההגדרה העדכנית לחוורוורת היא: "שכבות פלאק לבנות בעלות סיכון נתון לוויכוח ולאחר שנפסלו מחלות אחרות אשר לא נושאות סיכון מוגבר לסרטן".
ישנם קלינאים רבים אשר נמנעים משימוש במושג חוורורת מכיוון שסביב מושג זה ישנן מחלוקות רבות ואי-סדר.
ביופסיה של הרקמות לרוב משמשת כדי לפסול גורמים אחרים לרבבים לבנים וכן לאפשר בחינה היסטולוגית מפורטת כדי לדרג נוכחות דיספלזיה אפיתלית.
בדיקה זאת משמשת סמן לפוטנציאל ממאיר של הנגע ועוזרת לקבוע את תכיפות בדיקות הבקרה על הנגע.
האזורים של החוורוורת אשר מתועדפים לבדיקת ביופסיה הם האזורים ההטרוגניים אשר מאופיינים בהתקשחות ואדמומיות.
אזורים אלו נמצאים בסבירות גבוהה יותר להראות סימנים של דיספלזיה מאשר אזורים לבנים והומגניים בנגע.
ישנם מצבים רפואיים רבים עם נגע לבן ברירית הפה, אך לרוב הרבבים הלבנים באזור הפה אין סיבה ידועה וברורה.
רבבים כאלו נקראים חוורוורת רק לאחר שאפשרויות סבירות אחרות נשללות.
ישנם תתי-סוגים שונים של חוורורת, אשר מתוארים ומאובחנים על פי ההופעה הקלינית של הנגע.
כמעט כל הרבבים באזור הפה הם כתוצאה של קרטוזיס.
מסיבה זאת רבבים לבנים באזור הפה לרוב נקראים באופ כללי קרטוזאס, אף על פי שרק מיעוט מתוכם אינם קשורים להיפרקטוזיס, נקרוזיס אפיתלית או אולקרציה אשר נגרמת מכוויה כימית.
בקרטוזיס, שכבת הקרטין המעובה סופחת מים מהרוק בפה ומופיעה כלבנה בהשוואה לרירית רגילה.
רירית רגילה מאופיינת בצבע אדום-ורוד.
קשה מאוד להסיר חוורוורת מהרירית, להבדיל מרבבים לבנים כמו קנדידיאזיס ממבראנית למחצה אשר ניתנים להסרה ותחתיהם ניתן לחשוף את פני השטחים המדממים שמתחתיהם.
הצבע הלבן אשר ניתן לראות בלויקודימה נעלם כאשר הרירית נמתחת.
קרטוזיס חיכוכי לרוב יופיע בסמוך למשטח חד כמו שן שבורה וייעלם לאחר הוצאת הגורם הפוגע.
יש הטוענים כי ניתן לקבוע חוק כללי, אם נגע אינו נעלם לאחר שבועיים מהופעתו, יש לבצע ביופסיה לנגע.
רבבים לבנים התפתחותיים לרוב נמצאים מהלידה או ניתנים לאבחנה בשלב מוקדם בחיים, בעוד חוורוורת מופיעה לרוב אצל אנשים בוגרים ומבוגרים.
גורמים נוספים לרבבים לבנים לרוב דורשים בחינה פתולוגית של דגימת ביופסיה כדי לאבחן אותם בוודאות בצורה נפרדת מחוורורת.
בחינה שיטתית מצאה כי אין שום טיפול מצוי לחוורוורת שהוכח כיעיל במניעת שינוי ממאיר.
חלק מהטיפולים יכולים להוביל להחלמת החוורורת, אך לא מונעים את חזרת הנגע או שינוי ממאיר.
ללא קשר לטיפול שבשימוש, אבחנה של חוורוורת כמעט תמיד מובילה להמלצה על הפסקת צריכת גורמים אפשריים למחלה, כמו עישון טבק ושתיית אלכוהול.
בנוסף, נדרשת בחינה חוזרת תקופתית לאורך טווח זמן ארוך כדי לגלות כל שינוי ממאיר מוקדם ככל האפשר.
קלינאים רבים בוחרים באופציית הסרת הנגע בניתוח כאפשרות הראשונה.
למרות זאת, יעילות ההליך הניתוחי אינה ברורה לאור מחסור בהוכחות זמינות ליעילות ההליך.
הליך זה יכול להתבצע על ידי ניתוח בעזרת סקלפל, לייזרים, טיפול בקור ועוד.
בדרך כלל אם ביופסיה מראה דיספלזיה, הופכת הבחירה בניתוח לברורה יותר.
לעיתים רבבים לבנים הם גדולים מדי להסרה מוחלטת ובמקום זה מנטרים אותם.
אפילו אם הנגע מוסר לחלוטין, בדיקות תכופות עדיין מבוצעות מכיוון שחוורוורת יכולה לחזור, במיוחד אם גורמים אפשריים לחוורוורת כמו עישון אינם מופסקים.
תרופות רבות נוסו ונלמדו במטרה לטפל בחוורורת, ביניהן טיפול קרוטינואידים, רטינואידים, קריוטוקסינים, תרופות אנטי דלקתיות ועוד, אך אף תרופה לא הוכחה כמונעת שינוי ממאיר באזור החוורורת.
מחקרים נוספים נעשו במטרה לבדוק את השפעותיהם של ויטמינים, אנטי אוקסידנטים וחלבונים מעכבי גדילה תאית על התפתחות ושינוי החוורורת.
קצב השינוי הממאיר השנתי של חוורוורת עובר את 1% רק לעיתים נדירות, כלומר מרבית נגעי החוורוורת באזור הפה יישארו שפירים.
מספר גורמים קליניים והיסטופתולוגיים מקושרים בדרגות שונות לסיכוי לשינוי ממאיר, על אף שישנם מקורות אחרים הטוענים כי אין הסכמה כללית ומוכחת על גורמים שיכולים לחזות שינוי ממאיר.
בנוסף, ישנם קשיים מסוימים לחזות האם אזור נגוע בחוורוורת ייעלם, יתכווץ או יישאר יציב.
על אף שחומרת הדיספלזיה הוכחה כגורם משמעותי כדי לחזות שינוי ממאיר, רבים מתנגדים לתחזיות האלה בעקבות ערך החיזוי הנמוך שנובע מחוסר אובייקטיביות של מדרג הדיספלזיה.
אף על פי ש10% מנגעי החוורוורת מראים דיספלזיה בבדיקת ביופסיה, עד 18% מהנגעים בפה עוברים שינוי ממאיר ללא נוכחות דיספלזיה.
חוורוורת הממוקמת על רצפת הפה, על החלק האחורי והחיצוני של הלשון ועל האזור מאחורי שן הבינה מראה סיכוי גבוה יותר להפוך לנגע ממאיר, בעוד שרבבים לבנים באזורים כמו המשטח העליון של הלשון והחך הקשה לא מראים סיכון משמעותי.
על אף ההכרה באזורים בעלי הסיכון הגבוה, סטטיסטית, חוורוורת יותר נפוצה ברירית הפה, ברירית גומות השיניים וברירית השפה התחתונה.
חוורוורת של רצפת הפה והלשון מהווה למעלה מ-90% מהחוורורות בהן יש דיספלזיה או תאים סרטניים בדיקת ביופסיה.
לנגעים אדומים ולנגעים לבנים המעורבים בנגעים אדומים יש סיכוי גבוה יותר לשינוי ממאיר מאשר לנגעים לבנים הומוגניים.
אף על פי שעישון מגביר את הסיכוי לשינוי ממאיר, עישון גם גורם לרבבים לבנים שאין בהם דיספלזיה.
המשמעות של כך, היא שרבבים לבנים אצל לא מעשנים הם בעלי סיכון גבוה יותר להיות נגעי חוורוורת (הם גם נדירים יותר אצל לא מעשנים).
אנשים מבוגרים יותר בעלי רבבים לבנים הם בקבוצת סיכון לחוורורת.
רבבים גדולים יותר הם בעלי סיכון גבוה יותר להפוך לנגעים שפירים.
רבבים לבנים שקיימים תקופה ארוכה הם בעלי סיכון גבוה יותר להפוך לשפירים.
אנשים בעלי היסטוריה משפחתית של סרטן באזור הפה נמצאים בסיכון גבוה יותר.
זיהום קנדידה בנוכחות דיספלזיה מהווה סיכון קצת יותר מוגבר.
שינוי בהופעת הרבב הלבן, מלבד שינוי בצבעו, מהווה סיכון מוגבר.
אל עף שבאופן כללי סרטן באזור חלל הפה יותר נפוץ בקרב גברים, נשים עם רבבים לבנים נמצאות בסיכון גבוה יותר מגברים.
הופעת חוורוורת ואבחונה באזור הפה משתנה ברחבי העולם, אבל באופן כללי אין מדובר במצב נדיר.
ההשערות על פי דיווחים נעות בין פחות מ-1% ועד למעל 5% באוכלוסייה הכללית.
חוורוורת היא הנגע הקדם-ממאיר הנפוץ ביותר המתרחש בפה.
חוורוורת נפוצה יותר אצל גברים בגיל המעבר ואצל גברים זקנים.
התופעה שכיחה יותר ככל שהגיל מבוגר יותר.
באזורים בעולם בהם שימוש בטבק ללא עשן הוא נפוץ, קיימת שכיחות גבוהה יותר.
באזור המזרח התיכון, שכיחות החוורוורת היא פחות מאחוז בודד.
משמעות המילה ליוקופלקיה (חוורוורת) היא רבב לבן ומקורה במילים היווניות λευκός- "לבן" ו-πλάξ- "משטח".
המושג ליוקופלקיה נטבע על ידי קארל פרייר וון רוקיטנסקי בשנת 1861, אשר השתמש בו כדי להתייחס לנגעים לבנים בדרכי השתן.
בשנת 1877 שווימר השתמש לראשונה במושג כדי לתאר נגע לבן באזור הפה.
מאז, המילה ליוקופלקיה שולבה לשמות של עוד מספר נגעים אוראליים.
בשנת 1930 הוכח מחקרית כי ניתן לגרום לחוורוורת אצל ארנבונים אשר נחשפו לעשן טבק למשך 3 דקות כל יום.
על פי מקור משנת 1961, חוורוורת יכולה להתרחש על מספר רב של ריריות בגוף כולל דרכי השתן, ברקטום, בנרתיק, ברחם, בקנה הנשימה, בעור התוף ועוד.
בשיאה הקיפה הקומונה כ-120 חברים.
החווה הוקמה כחברת מניות שהציעה לחבריה חלק ברווחיה בתמורה לחלוקת עבודה שווה.
חברי הקומונה האמינו כי באמצעות התחלקות בעומס העבודה יוכלו לרכוש זמן לפעילות חברתית ולעיסוק אינטלקטואלי.
כל חבר בקומונה היה יכול לבחור את העבודות אותן העדיף, וכולם קיבלו שכר שווה - כולל נשים.
ההכנסות לקהילה הגיעו מחקלאות ומכירת מוצרים בעבודת יד כמו בגדים, וכן באמצעות עמלות ששילמו המבקרים הרבים בחווה.
מקור ההכנסה העיקרי היה בית הספר בניהולה של הגברת ריפלי, גן חובה, בית ספר יסודי ומכינה למכללה שמשכו ילדים מכל העולם ששילמו עבור השכלתם.
החווה הציעה גם תוכניות לחינוך מבוגרים.
הקהילה מעולם לא הייתה יציבה כלכלית והתקשתה להרוויח מעבודתה החקלאית.
עד שנת 1844 אימצו חקלאי ברוק מודל חברתי המבוסס על התפיסות הסוציאליסטיות של שארל פורייה והחלו לפרסם עיתון לא רשמי שקידם את רעיונות הפרייריזם בשם The Harbinger.
בעקבות חזונו החלו חברי הקהילה לבנות מבנה שאפתני למגורים שנקרא "פאלנסטרי" (Phalanstère).
כאשר הבניין הבלתי מבוטח נהרס בשרפה, קרסה הקהילה כלכלית ומעולם לא התאוששה.
החווה נסגרה לגמרי עד שנת 1847, עם זאת על אף כישלונה, רבים מחבריה ראו אותה כחוויה חיובית.
לאחר כישלון הקהילה הופעלה החברה במשך רוב 130 השנים הבאות על ידי ארגון לותרני כבית יתומים ואחרי כן כמרכז טיפולי ובית ספר.
בשנת 1988 רכשה מדינת מסצ'וסטס 148 דונם של החווה, המופעלת כיום על ידי מחלקת השימור והנופש של מסצ'וסטס כאתר היסטורי.
חוות ברוק הייתה אחד האתרים הראשונים במסצ'וסטס שנרשמו בפנקס הלאומי של מקומות היסטוריים והוגדרו אתר היסטורי לאומי.
בשנת 1977, ועדת ציוני דרך בוסטון הגדירה את חוות ברוק כנקודת ציון, הכרה הגבוהה ביותר בעיר לאתרים היסטוריים.
ג'ורג' ריפלי השתייך לקבוצת אינטלקטואלים, מתנועת הטרנסצדנטליזם.
- תנועה פילוסופית שהתפתחה בסוף שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-19 במזרח ארצות הברית, שהאמינה כי בני האדם טובים ביסודם אך החברה ומוסדותיה משחיתים את טוהרתם של הפרטים, וכי אנשים הם במיטבם כשהם קשובים לקולם הפנימי הריבוני.
באוקטובר 1840 הודיע ג'ורג ריפלי למועדון הטרנסצדנטאלי בו היה חבר, כי הוא מתכנן להקים קהילה אוטופית שתתבסס על עקרונות הטרנסצדנטליזם.
מייסדיה האמינו כי על ידי עבודה משותפת הם יכולים לקיים את הקהילה תוך פינוי זמן לעיסוקים ספרותיים ומדעיים.
בחוות ברוק, כמו בקומונות אחרות, נתפסה העבודה הגופנית כתנאי לרווחה נפשית ולבריאות.
החווה הייתה אחת משמונים ניסויים קהילתיים לפחות שפעלו בארצות הברית במהלך שנות ה-40, אם כי הייתה הראשונה בעלת האופי החילוני (מרבית חבריה היו דתיים אך השתייכו לזרמים דתיים שונים, וביניהם אף יהודים אחדים).
ריפלי האמין שהניסוי שלו יוכל להיות מודל לשאר החברה על בסיס עקרון: "תעשייה ללא עבודה שחורה, ושוויון אמיתי ללא וולגריות".
ככל שהגיעו יותר מתעניינים לפגישות התכנות, העביר ריפלי את הישיבות מביתו לחנות הספרים ברחוב ווסט שהופעלה על ידי אליזבת פאלמר פיבודי.
ריפלי ואשתו סופיה הקימו חברת מניות משותפת בשנת 1841 לצד 10 משקיעים ראשוניים נוספים.
הם מכרו מניות של החברה ב-500 דולר עם הבטחה של חמישה אחוז מהרווחים לכל משקיע.
בעלי המניות קיבלו גם זכות הצבעה יחידה בקבלת החלטות וחלקם מונו לדירקטורים.
הריפלים בחרו להתחיל את הניסוי שלהם ברכישת משק חלב בבעלות צ'ארלס ומריה מאיו אליס במערב רוקסברי במסצ'וסטס, סמוך לביתו של תיאודור פרקר.
הם החלו לגייס כ-10,000 דולר לרכישתה.
החווה נרכשה בסופו של דבר ב-11 באוקטובר 1841 תמורת 10,500 דולר, אף על פי שהחברים עברו להתגורר בה כבר באפריל.
גודל החווה היה 170 אקר (0.69 קמ"ש, כשמונה ק"מ מבוסטון.
הרכישה כללה את חוות קית' השכנה שהייתה בגודל 89 מטר רבוע, וכללה גם בית מגורים גדול שכונה 'הכוורת' ואסם.
הודעה ציבורית מטעם הקהילה החדשה פורסמה באוגוסט 1841 והזמינה יזמים נוספים להצטרף, ולעשרת בעלי המניות הראשונים בחברה הצטרפו עוד כ-22 איש.
ריפלי קיבל בקשות רבות להצטרפות לקהילה, במיוחד מאנשים שהיה להם כסף מועט או מאנשים עם בריאות לקויה, אך חברות מן המניין הוענקה רק לאנשים שיכלו להרשות לעצמם את המניה במחיר 500 דולר.
מרבית המצטרפים הראשונים היו אינטלקטואלים ובתחילה הייתה הקהילה סלקטיבית מאוד בקבלת חברים, אולם בהמשך עם קבלת עקרונות פורייה, החלה לקבל יותר אנשים שהגיעו אליה ממניעים מגוונים.
אחד ממייסדי החווה היה הסופר נתנאל הות'רן.
הות'רן לא הזדהה במיוחד עם האידיאל שמאחורי הניסוי, אך קיווה כי הדבר יסייע לו לגייס מספיק כסף כדי להתחיל את חייו עם אשתו לעתיד סופיה פייבודי.
היא שקלה לעבור לחווה אף היא, וביקרה בה במאי 1841, אך הות'רן שלח אותה משם.
ריפלי היה מודע למניעיו, וניסה לשכנע אותו להיות מעורב באופן שלם יותר, על ידי כך שמינה אותו לאחד מארבעת הנאמנים ולאחראי על הקופה הציבורית.
אולם לאחר שהחזיר את השקעתו הראשונית, החליט הות'רן לעזוב רשמית את החווה ב-17 באוקטובר 1841.
הכוורת הייתה מרכז החיים הקהילתיים של הקומונה, ובה אכלו שלוש ארוחות משותפות ביום.
חדר האוכל הכיל כ-50 איש.
ריפלי העמיד את אוסף הספרים האישי שלו לרשות הקהילה כספריה קהילתית.
ככל שגדלה הקהילה היה צורך להוסיף מבנים נוספים והוקם בין היתר מבנה שכונה 'הקן', ובו הועברו שיעורי בית הספר ואורחי החווה יכלו להישאר בו ללון.
לבני הזוג ריפלי הוקם בית משלהם בשנה השנייה לקיום הקומונה ולאחר מכן נבנה גם בית שכונה 'בית מרגרט פולר' על אף שמעולם לא התגוררה בו בפועל.
אחד מחברי הקומונה, איכבוד מורטון, בנה בית צליינים שהיה המבנה השלישי שהוקם בקומונה, והוא שימש ללינה וכחדר כביסה.
מבנים נוספים כחממות ובתי מלאכה שנבנו, דילדלו אף הם את קופת הקבוצה.
מלבד ההשקעות שהשקיעו החברים בחברת המניות של המשק המשותף, הם הורשו לשמור את רכושם הפרטי.
בתחילה יכול היה כל חבר בקהילה לבחור את עבודתו בהתאם לנטיית ליבו, בלא סמכות מארגנת וסידור עבודה כפוי.
אולם עם הזמן עלתה התחושה כי לא כולם נושאים בעול וב-1841 החליטה הקהילה כי כל חבר נדרש לעבוד 10 שעות ביום בקיץ, ו-8 שעות ביום בחורף.
גברים ונשים עבדו באופן שווה.
עם האימוץ של רעיונות פורייסיטיים, נעשתה חלוקת עבודה מפורטת יותר והמשק חולק לשלושה ענפים: חקלאות, תעשייה ועבודות הבית, והחברים התחלקו ביניהם באחריות עליהם.
לכל ענף היה אחראי על רישום שעות העבודה של החברים בו - מה שהביא לכך שבשנת 1944 החלה החווה לראשונה לשאת רווחים.
עבודות אופייניות לחווה היו חיטוב עצים, הבאת עצי הסקה, חליבת פרות, טחינת קמח בריחיים ועבודות חקלאיות נוספות.
לצד זאת עבדו חלק מהחברים במלאכה זעירה כגון ייצור נעליים, ואחרים עבדו כמורים.
החווה זכתה לכ-1150 מבקרים בשנה, שגם שילמו עבור הביקור.
על פי הרישומים, בין נובמבר 1844 לאוקטובר 1845 עלות הביקור הייתה כ-425 דולק.
רשימת המבקרים כללה את התאולוג הנרי ג'יימס האב, הפסל ויליאם ווטמור סיפור, האמן ג'ון סרנט, והרפורמטור החברתי הבריטי רוברט אוון.
למרות מקורות ההכנסה המרובים, הקהילה נקלעה לחובות קבועים כמעט עם היווסדה.
היא התקשתה בהיבטים החקלאיים של הקהילה, בפרט מפני שאדמה עליה הוקמה הייתה ירודה ולא איכותות.
היבול העיקרי שייצרה היה חציר לבהמות, אשר נמכר במחירים נמוכים; ירקות, חלב ופירות לא יוצרו בכמות מספקת כדי להיות רווחיים.
הנכס מושכן ארבע פעמים בין 1841 ל-1845. כפי שכתב אחד החקלאים ברשימותיו:"אני חושב שכאן טמון הקושי - לא היו לנו אנשי עסקים לנהל את עניינינו...
אלה שבינינו שיש להם כמה כישרונות עסקיים, זיהו שגיאה זו".
ב-29 בספטמבר 1841 הוקם "מכון ברוק לחקלאות ולחינוך".
בית הספר היה מקור ההכנסה המרכזי, ולעיתים היחיד, של החווה ותלמידים הגיעו אליו מרחוק - גם מקובה והפיליפינים.
משפחותיהם של ילדים מתחת לגיל 12 חויבו בשלושה וחצי דולר לשבוע, ובתחילה, נערים מעל גיל 12 חויבו בארבעה דולר לשבוע ובנות חויבו בחמישה; עד אוגוסט 1842, השיעורים היו זהים לבנים ולבנות.
בית הספר הציע גם חינוך משלים למבוגרים בערבים.
לוח הזמנים למבוגרים כלל קורסים בנושא פילוסופיה מוסרית, שפה גרמנית והיסטוריה אירופאית מודרנית.
בית הספר כלל גם גן לילדים מתחת לגיל שש, בית ספר יסודי לילדים מתחת לגיל 10 ומכינה למכללה.
עם כניסתו לבית הספר, לכל תלמיד מתחת לגיל התיכון הוקצאה מדריכה מהקהילה שהייתה אחראית לסייע לו עם ארון הבגדים שלו, עם הרגליו האישיים ופעילותו הגופנית.
המורים כללו שלושה בוגרי בית ספר הרווארד (ג'ורג' ריפלי, ג'ורג' ברדפורד וג'ון סאליבן דווייט) וכן מספר נשים (אשתו של ריפלי סופיה, אחותו מריאן, ובת דודו חנה, כמו גם ג'ורג'ינה ברוס ואבי מורטון).
ריפלי היה אחראי על הוראת האנגלית.
דווייט לימד שפות, כיוון שדיבר בעצמו כעשר שפות וכן מוזיקה.
התלמידים למדו שפות וספרות אירופאית ויכלו גם לתרגל אמנויות יפות, ללא עלות נוספת.
על בית הספר היסודי פיקחו סופיה ומריאן ריפלי, תוך שימוש בפדגוגיה מתקדמת מרוכזת ילדים שהושוותה לרפורמות המאוחרות יותר של ג'ון דיואי.
חלק ממטרותיה המוצהרות של החווה והקומונה היו הגברת הפנאי של חבריה ואיכותו, כפי שכתבה אליזבת פלמר פיבודי בינואר 1841: "אף אחד לא יעסוק רק בעבודת הגוף...