tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוכה יוצאים שלושה שוטרים הדוחפים את הגדודים לאחור, וארתור ובדוויר נעצרים באשמת רצח ההיסטוריון ומוכנסים למכונית.
אחד השוטרים שובר את הקיר הרביעי ופונה למצלמה, מבקש ממנה להפסיק לצלם ולבסוף מכבה את המצלמה בעצמו - מה שקוטע את הסרט בפתאומיות ומסיים אותו.
בטיוטה הראשונה של התסריט, העלילה הייתה אמורה לעבור מהלך הסרט בי ימי הביניים למאה ה-20, כשלאחר מכן, סצנת הסיום מציגה את אגף "הגביעים הקדושים" בכולבו הרודס, שם נמצא הגביע שאותו חיפשו האבירים שבסרט.
בסופו של דבר, מייקל פאלין וטרי ג'ונס (שהיו בהכשרתם היסטוריונים) הציעו שכל העלילה תתרחש בימי הביניים, משום שטענו כי הסיפור על ארתור מעניין בפני עצמו, בסופו של דבר, כידוע, הצעתם התקבלה.
מכיוון שלמונטי פייתון עוד לא היה ניסיון בסרטים עלילתיים, העדיפו משקיעים רבים לא להשקיע במונטי פייתון.
בגלל זה, רוב הכסף גויס על ידי תרומות של מעריצים בעלי ממון כמו אלטון ג'ון והלהקות פינק פלויד ולד זפלין.
מונטי פייתון היא קבוצה של שישה קומיקאים בריטים שיצרה תוכנית טלוויזיה ומספר סרטים קומיים משנת 1969 ועד שנות ה-80. הסרטים והמערכונים שיצרה החבורה היו מאבני הדרך החשובות בתולדות הקומדיה במאה ה-20.
אריק איידל – שחקן, כותב ומוזיקאי.
לזכותו חלק גדול מהלהיטים המוזיקליים של מונטי פייתון.
טרי ג'ונס – שחקן וכותב.
טרי גיליאם – כותב, במאי, מפיק אנימציה ושחקן.
הופיע באופן יחסי מעט מאוד במערכונים ובסרטים.
גיליאם עסק בעיקר בכתיבה ובבימוי והפיק את קטעי האנימציה שהיוו חלק בלתי נפרד מהתוכניות והסרטים.
אמריקאי וחבר הקבוצה היחיד שאינו יליד בריטניה.
מייקל פיילין – שחקן וכותב.
גרהאם צ'אפמן – שחקן וכותב.
גילם את הדמויות הראשיות בשני הסרטים העלילתיים של החבורה.
ג'ון קליז – שיחק בשלוש העונות הראשונות בלבד של הקרקס המעופף וחזר לשחק בסרטי מונטי פייתון השונים.
קרול קליבלנד – שיחקה במערכונים רבים של הקרקס המעופף.
ניל אינס – מוזיקאי וכותב שירים שעבד עם החבורה, וכן כתב מערכונים ושיחק מעט בעצמו.
קוני בות' – שיחקה במספר מערכונים ובסרט "מונטי פייתון והגביע הקדוש".
ג'ורג' האריסון – כותב, מלחין ושחקן.
האריסון התפרסם כחבר להקת הביטלס.
הבליח לקטע קצרצר ב"בריאן כוכב עליון", ואף מימן את הפקתו.
כמו כן תרם את כתיבתו ולחניו לחבורה.
לשם "מונטי פייתון" אין הרבה משמעות; הוא נבחר על ידי החבורה פשוט משום שהוא נשמע מצחיק.
הוא קשור, ככל הנראה, לשמו של גיבור מלחמת העולם השנייה, הפילדמרשל "מונטי" מונטגומרי.
ייתכן כי גם הדמות "מונטי בודקין" מספריו ההומוריסטיים של פ.
חלק מחברי הקבוצה הכירו אחד את השני עוד בלימודים באוניברסיטה.
רובם למדו באוניברסיטה מקצועות כמו ספרות ופילוסופיה והשתמשו בהשכלתם זו גם בכתיבה הקומית.
ההשפעה המרכזית על גיבוש ההומור של החבורה הייתה תוכנית הרדיו The Goon Show.
מונטי פייתון, כחבורה, החלה דרכה עם התוכנית "הקרקס המעופף של מונטי פייתון" ששודרה ב-BBC משנת 1969 ועד 1974. הסדרה הציגה תפיסות חדשות ומהפכניות לדרך שבה ניתן ליצור קומדיה ולהצחיק, וזכתה להצלחה רבה בבריטניה ובשאר העולם.
לאחר הצלחת הסדרה (ועד שנת 1983) הפיקו חברי מונטי פייתון גם כמה סרטים אשר זכו גם הם להצלחה.
חבורת מונטי פייתון מעולם לא התפרקה רשמית, אך מאמצע שנות ה-80 החל כל אחד מהחברים לפתח קריירה משלו.
רובם השתתפו בסרטי קולנוע שונים ואף פנו לתחומים שונים כבימוי וכתיבה.
חברי מונטי פייתון הופיעו – לא כקבוצה מלאה (במיוחד לאחר מותו של צ'פמן ב-1989) – בהרכבים שונים בהופעות טלוויזיוניות כ-"Saturday Night Live" ובסרטי קולנוע.
הדמויות והמערכונים השונים מופיעים גם במשחקי מחשב למיניהם ואף בספרים.
ב-29 בנובמבר 2002, שנה לאחר מותו של ג'ורג' האריסון, התקיים בלונדון קונצרט לזכרו, שם הופיעו חברי מונטי פייתון עם שיר חוטב העצים.
טום הנקס התארח בביצוע השיר כאחד מחברי להקת חוטבי העצים.
האקדמיה הבריטית לקולנוע העניקה למונטי פייתון בשנת 2009 את פרס באפט"א עבור תרומה בריטית יוצאת דופן לקולנוע.
ביולי 2011, בראיון שהעניק לעיתונאי הישראלי יונתן גת במוסף "7 לילות" של ידיעות אחרונות, חשף ג'ון קליז לראשונה את המתיחויות הרבות שהיו בתוך חבורת מונטי פייתון, בעיקר בינו לבין גרהאם צ'פמן.
קליז תיאר את קנאתו של צ'פמן בו ובהצלחתו: "יום אחד גרהם צ'פמן הגיע לחזרות של הפייתונים ואמר לי, 'חלמתי הלילה חלום מדהים.
זה לקח ממנו את כל שמחת החלום".
בינואר 2013, בראיון שהעניקו מייקל פיילין, טרי ג'ונס ובמאי סרט האיחוד "סיפורו של שקרן" לעיתונאי הישראלי עידו רוזן בישראל היום, הכחיש פיילין ידיעות על כך שחבורת מונטי פייתון צפויה להתאחד: "התקשורת מזנקת על כל סיכוי קלוש לאיחוד...
כלומר, העובדה היא שכולנו מסתובבים על אותו כוכב לכת, והם אומרים, 'הו, כל הפייתונים נמצאים בכדור הארץ, הם בטח עובדים על איחוד'.
אבל זה לא עד כדי כך פשוט".
עם זאת, בנובמבר 2013 דווח על הופעת איחוד חדשה שתיערך באולם O2 שבלונדון ביוני 2014. לאחר שכל הכרטיסים למופע נמכרו תוך 43 שניות הוכרז כי יתקיימו 9 הופעות נוספות.
ההופעה האחרונה נערכה ב-20 ביולי ומייקל פאלין ציין שהופעה זו היא הפעם האחרונה בה תופיע החבורה יחד.
התוכנית שודרה ב-BBC לראשונה ב-5 באוקטובר 1969 והיא נמשכה ארבע עונות רצופות בהן שודרו 45 פרקים.
התוכנית בת חצי השעה כללה כמה מערכונים בעלי קישורים שונים או ללא קשר בכלל.
מבנה התוכנית היה מהפכני משום שיצר רצף של הומור נונסנס עם קטעי קישור של אנימציה מצחיקה.
חלק מהמערכונים היו נקטעים על ידי דמויות כגון הקולונל בטענה כי הם עברו את גבול הטעם הטוב, או על ידי קריין חדשות מאחורי שולחן באמצע השדה שמודיע "ועכשיו למשהו שונה לגמרי" (משפט שהפך לסרט של אוסף מערכונים).
חלק מהמקוריות של מונטי פייתון בא לידי ביטוי גם בשבירת המוסכמות בנושא "הפואנטה" וכן על מה מותר ועל מה אסור לצחוק בטלוויזיה ממלכתית.
ב-1971 וב-1972 הופקו שתי תוכניות מיוחדות בנות 45 דקות בגרמנית שנקראו "Monty Pythons fliegender Zirkus".
חלק מהמערכונים עבר דיבוב לגרמנית וחלק צולם בגרמנית כחלק מסדרה ארוכה של בדיחות שמונטי פייתון נהגו ליצור על העם הגרמני ואף על גרמניה הנאצית בפרט.
מיטב המערכונים שהופיעו בקרקס המעופף שולבו בגרסאות שונות גם בסרטי המערכונים, בהופעות וביצירות אחרות.
איש לא מצפה לאינקוויזיציה הספרדית
ספאם (Spam) – מערכון על הבשר המשומר הצבאי ששימש את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה (לוף)
הגנה עצמית כנגד פירות טריים
החברה המלכותית להנחת חפצים על גבי חפצים אחרים
מרוץ המכשולים לאווילים בני המעמד הגבוה
ארבעת בני יורקשייר (Four Yorkshiremen) – מערכון שבוצע במקור עוד ב-1967 על ידי קליז וצ'פמן עם חבריהם לתוכנית "סוף סוף התוכנית מ-1948".
מערכון בו ארבעה עשירים מספרים על דרכם הקשה וילדותם העשוקה, כאשר כל אחד מנסה להציג את דרכו וילדותו כקשות משל חבריו עד כדי אבסורד.
חבורת יוצרי מונטי פייתון יצרו מספר סרטים עלילתיים לאחר סיום סדרת הטלוויזיה:
מונטי פייתון והגביע הקדוש (1975) – פרודיה על אבירי השולחן העגול של המלך ארתור
בריאן כוכב עליון (1979) – פרודיה על סיפור חייו של ישו
ועכשיו למשהו שונה לגמרי (1971) – צילום מחדש של מיטב המערכונים מסדרת הטלוויזיה, שערוך בסרט עם קטעי קישור מקוריים.
מונטי פייתון בהופעה חיה בהוליווד בוול (1982) (Monty Python – Live at the Hollywood Bowl) – הופעה היסטורית מצולמת שיצאה מאוחר יותר לאקרנים כסרט קולנוע.
לא כולל המערכון עם התוכי (1989) (Parrot Sketch Not Included: Twenty Years of Monty Python) – ספיישל שהופק לטלוויזיה כחגיגת 20 שנה לחבורה, בהנחיית סטיב מרטין, כולל מערכונים מפורסמים מסדרת הטלוויזיה, וגם מעט קטעים מהגרסה הגרמנית.
הרוח בערבי הנחל (1996) – טייק אוף לסיפור הילדים המקורי של קנת גרהם.
סיפורו של שקרן (2012) – סרט אנימציה על פי האוטוביוגרפיה הקומית של גרהאם צ'פמן.
את הסרט מדבבים ארבעה מתוך חמשת חברי מונטי פייתון החיים, ובנוסף נעשה בו שימוש בהקלטות של צ'פמן.
מונטי פייתון בהופעה חיה (כמעט): אחד נפל, חמישה נשארו (2014) - המופע האחרון של חבורת מונטי פייתון שצולם ב-20 ביולי 2014. המופע צולם ושודר בשידור חי בבתי קולנוע ברחבי העולם, בהמשך יצא גם בדי-וי-די ובהמשך עלה לצפייה בנטפליקס
במסגרת המערכונים והסרטים יצרו חברי מונטי פייתון כמה שירים, אותם גם שרו וניגנו בעצמם, אשר הפכו ללהיטים גדולים.
חלק מהשירים נאספו לאלבומים מוזיקליים שנמכרו בחנויות בנפרד.
נעימת הפתיחה של הקרקס המעופף ("פעמון החירות" של המלחין ג'ון פיליפ סוזה שאומץ על ידי החבורה).
Always look on the bright side of life – השיר נכתב על ידי אריק איידל עבור סצנת הסיום של 'בריאן כוכב עליון' בה תלויים הרבה אנשים על צלבים על גבעה מחוץ לירושלים ושרים "תמיד תסתכל על הצד הטוב בחיים".
שיר חוטב העצים (The Lumberjack Song) – שיר מתוך מערכון על אדם שמאס בחייו האפורים ורוצה להיות חוטב עצים גברי וקשוח ביערות קולומביה הבריטית ומתגלה תוך כדי השיר כטרנסווסטיט.
בנובמבר 2008, פתחה הקבוצה ערוץ לצפייה מקוונת באתר יוטיוב.
מטרת הערוץ לאפשר צפייה באיכות טובה של מערכוני מונטי פייתון.
בקליפ מיוחד הציגו חברי מונטי פייתון את הערוץ החדש, וביקשו מהצופים להפוך אותו לרווחי על ידי קניית המוצרים שלהם.
בעקבות פתיחת הערוץ זינקו מכירות ה-DVD באתר אמזון ב-23,000%, והגיעו למקום השני בקטגוריית מכירות הסרטים וסדרות הטלוויזיה.
ג'ורג' האריסון, אשר היה ידוע כמעריץ הפייתונים, היה מרבה לסיים את הופעותיו הפומביות ב'שיר חוטב העצים'.
יוצרי "סאות' פארק" הקדישו פרק מיוחד למונטי פייתון, שעלילתו סבבה סביב חטיפת אמו של טרי גיליאם.
שפת התכנות פייתון נקראת על שם החבורה.
מקור המונח "ספאם" לתיאור דואר זבל אלקטרוני הוא במערכון ה"ספאם" של החבורה, מתוך "הקרקס המעופף של מונטי פייתון".
מונטי פייתון בהופעה חיה בהוליווד בוול הוא סרט משנת 1982 של מופע חי של חבורת מונטי פייתון באמפיתיאטרון "הוליווד בול" שבהוליווד, לוס אנג'לס.
הסרט, שהוא צילום בלתי ערוך של הופעה חיה, זכה להצלחה גדולה מאוד גם בבתי הקולנוע.
במופע השתתפו כל ששת חברי הקבוצה, גרהאם צ'אפמן, ג'ון קליז, טרי גיליאם, אריק איידל, טרי ג'ונס ומייקל פאלין, יחד עם שותפים נוספים שהופיעו גם בקרקס המעופף - קרול קליבלנד וניל אינס.
המופע כלל עיבודים חיים למיטב המערכונים של מונטי פייתון, עיבודים מוזיקליים חדשים לכמה שירים שבוצעו, קטעים מיוחדים חדשים ושילוב הקהל בקטעי ההומור והנונסנס שלהם.
המופע כלל את המערכונים והשירים הבאים:
ביצוע מחודש של השיר "Sit on my face" בביצועם של קליז, צ'פמן, גיליאם וג'ונס בבגדי מלצרים ללא חלק תחתון.
קרב קולין "בומר" האריס נגד קולין "בומר" האריס (Colin 'Bomber' Harris) - מערכון מתוך הקרקס המעופף של מונטי פייתון שבו צ'פמן בקרב היאבקות נגד עצמו.
ביצוע של ג'ונס לשיר האנטי-פוליטיקלי-קורקט - "Never Be Rude To An Arab" שבסופו הוא מתפוצץ.
"הסעודה האחרונה" - איידל בתפקיד מיכלאנג'לו וקליז בתפקיד האפיפיור.
"Bruces' Philosophers Song" (Bruces' Song)" - שיר על פילוסופים יוונים וגרמנים שנכתב במיוחד להופעה על בסיס מערכון מ"הקרקס המעופף".
מערכון "המשרד להליכות מטופשות" (עם קליז ופאלין)
"פורום עולמי" - דמויות היסטוריות חשובות משתתפות בחידון.
"Whizzo Chocolates" (The Crunchy Frog) - יצרן שוקולדים (ג'ונס) מתאר למשטרה את מתכוני השוקולדים המיוחדים שלו הכוללים בין השאר את "הצפרדע הפריכה" (The Crunchy Frog), שהפכה לביטוי נפוץ בעקבות מונטי פייתון.
מוכר האלבטרוס (קליז) מנסה למכור אלבטרוס לקהל בהופעה.
מבוסס על מערכון הקרקס המעופף.
מערכון ה-"Nudge Nudge" (איידל וג'ונס).
"פילוסופיה בינלאומית" - קטע מצולם קצר של משחק כדורגל בין הפילוסופים של יוון העתיקה לפילוסופים הגרמניים.
"מערכון ה"ארבעה יורשירים" (Four Yorkshiremen) - מערכון שבוצע לראשונה ב-1967 בתוכנית הטלוויזיה "סוף סוף התוכנית מ-1948", שקדמה ל"קרקס המעופף של מונטי פייתון", אותו כתבו ג'ון קליז וגרהאם צ'פמן יחד עם טים ברוק-טיילור ומרטי פלדמן.
מונטי פייתון ביצעו עיבוד מחודש למערכון זה בו השתתפו צ'פמן, איידל, ג'ונס ופאלין.
מערכון "ויכוח ה-5 דקות" עם קליז ופאלין.
השיר "I've got two legs" בביצועו של גיליאם.
"כמה טוב להיות אידיוט" - אודה לטיפשות בביצוע ניל אינס.
סוכנות נסיעות - פאלין מנסה למכור לאיידל חבילת נופש כשאיידל אינו מפסיק לדבר על חסרונותיהן של חבילות הנופש.
איידל ממשיך לדבר בשטף ובמהירות במשך כמה דקות ולא ניתן לעצור אותו.
הוא עובר בקהל עד שהסדרנים עוצרים אותו והוא ממשיך להפריע גם במערכון הבא.
"הרצאה בנושא קומדיה", מרצה - גרהם צ'פמן.
הרצאה אקדמית המשלבת הדגמות חיות על עקרונות הסלפסטיק.
"כיפה אדומה" - קטע סרט מצולם עם ג'ון קליז.
מערכון "הבישופ המת" בו נשברים חברי הקבוצה ומתפקעים מצחוק תוך כדי מופע עד שעוברים למערכון הבא.
"שיר חוטב העצים" בביצוע מחודש להופעה החיה.
מונטי נורמן היה זמר ומלחין מוזיקה לסרטים יהודי בריטי.
נודע במיוחד כמלחין נעימות סרטי ג'יימס בונד.
נולד ב"איסט אנד" של לונדון בליל הסדר השני (בגולה) של פסח ה'תרפ"ח (1928), למשפחה יהודית.
כילד, פונה מלונדון בעת הבליץ, אך שב לעיר בהמשך המלחמה.
שירת שירות לאומי בחיל האוויר המלכותי, שם החל לגלות עניין בקריירת שירה.
בשנות ה-50 וה-60 הופיע בלהקות שונות והחל גם להלחין שירים.
בין היתר קיבל קרדיט על הלחנת נעימת סרטי ג'יימס בונד, על אף שרבים מייחסים בטעות את חיבורה למלחין ג'ון בארי.
בארי נשכר על ידי מפיקי הסרט כדי לעבד ולתזמר מחדש כמה מן הקטעים בפסקול של "ד"ר נו", לאחר שלא היו מרוצים מעבודתו של נורמן.
כאשר העיתון לוס אנג'לס טיימס פרסם במאמר כי בארי הוא המחבר, תבע נורמן את העיתון על סך 30,000 ליש"ט וזכה.
מונטי (מרדכי) גרין היה מאלופי צה"ל במלחמת העצמאות.
מונטי גרין נולד בב' בכסלו ה'תרע"ה לצבי (הרי) וקיילה לבית פיינגולד בלונדון שבאנגליה.
אביו היה תעשיין אמיד, שהיגר מרוסיה לבריטניה, בעל מפעלי טבק בקנדה ובהודו.
גרין החל בלימודי רפואה באוניברסיטת לונדון, אולם הפסיקם ויצא לאמריקה במטרה ללמוד את נושא גידול הטבק.
ניהול עסקי המשפחה הענפים הביא את גרין להודו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה גויס לצבא הודו הבריטית (שהיה למעשה חלק מן הצבא הבריטי).
גרין היה, בזה אחר זה, מפקד פלוגה, מפקד גדוד חי"ר ואיש מטה של חטיבה ושל אוגדה.
בתחילת המלחמה יצא עם האוגדה ההודית להילחם בחזית המדבר המערבי, דרך פרס, סוריה, עיראק וארץ ישראל.
בשנת 1942 הגיע לארץ ישראל להשתתף בקורס לקציני מטה שנערך בסרפנד ונתוודע ליישוב היהודי.
לאחר מכן שירת בתפקיד זה במפקדת דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4 באיטליה וביוון.
ב-1944 הגיע שוב לארץ ישראל ונשא את לאה לבית הלמן לאישה.
לאחר מכן עבר הכשרה במסגרת קורס גבוה לקציני מטה בחיפה.
את שירותו בצבא הבריטי סיים ב-1945 בדרגת לויטננט קולונל (שקולה לדרגת סגן-אלוף בצה"ל), שב לאנגליה, ניהל חברת טבק והשתלב בעסקי המשפחה.
במרץ 1947 עלה לארץ ישראל והחל לנהל שלוחה של חברת ביטוח בריטית.
בתקופת המאבק ולקראת המלחמה המתקרבת, נזקק היישוב לכל אדם שיש ביכולתו לסייע בארגון הצבא ובהקמתו.
משלחת של מפקדת ארגון "ההגנה" הגיעה אל גרין ובקשה ממנו להצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה".
גרין הסכים לשרת ב"הגנה" שלוש פעמים בשבוע, שעתיים בכל פעם.
לימים סיפר: "לא הכרתי את תנאי הארץ ולא ידעתי כי שעתיים אחר הצהרים פירושן חמש שעות, וכעבור חודשים אחדים נעשות שעתיים כאלה ליום שלם, ואחר כך לעבודת יום ולילה".
במסגרת תפקידו ב"הגנה" נועד גרין עם אפרים בן ארצי ויוסף אבידר (לימים, אלופים בצה"ל).
שלושתם ערכו תוכניות לארגון הצבא.
לאחר מכן נתמנה גרין לעוזרו של רמטכ"ל ההגנה יעקב דורי (לימים, רמטכ"ל צה"ל).
עם פרוץ מלחמת העצמאות נתמנה גרין לעמוד בראש המחלקה לתפקידי מטה במטכ"ל בדרגת אלוף.
המינוי היה בהתאם להעדפתו של ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון למנות לתפקידי מטה בכירים במטכ"ל קצינים בוגרי צבאות זרים ויוצאי הבריגדה היהודית, בעלי רקע צבאי-מקצועי, ולהעדיפם על אנשי "ההגנה" והפלמ"ח, שנתמנו לתפקידי שדה, כמפקדי השירותים (שהפכו לאחר מכן לחיילות), וכמפקדי חטיבות.
במסגרת תפקידו זה סייע גרין לסגן הרמטכ"ל צבי איילון לארגן ולבנות את הצבא החדש, על יחידות הלחימה והיחידות תומכות-הלחימה שלו, ולקבוע את תקניו.
במהלך המלחמה, ביוני 1948, נפצע האלוף גרין בהפצצת אוויר מצרית ולאחר החלמתו, בספטמבר אותה שנה, נתמנה לתפקיד המפקח הכללי של חיל האוויר, תפקיד לא פיקודי של ארגון החיל.
לאחר תשעה חודשים בתפקיד זה חזר להיות ראש מחלקת תפקידי מטה.
בדצמבר 1948, לאחר שנתעוררו בעיות בקליטתם של אנשי המח"ל בצה"ל, מינה הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי ועדה מיוחדת לענייני המח"ל.
הוועדה אמורה הייתה לטפל בענייני הגיוס בחו"ל, חיול וקליטה בארץ, הצבות בצבא, שחרור וחזרה לארץ המוצא, פעילות חינוך ותרבות בקרב המתגיסים, שיקום וקליטה בארץ של אנשי מח"ל המעוניינים להישאר וקשר עם בני משפחה בחו"ל.
הוועדה הורכבה מנציג הרמטכ"ל, נציג משרד הביטחון, נציג אגף כח אדם (לימים אגף משאבי אנוש), נציג חיל האוויר.
נציג חיל הים וכן נציגי ארצות המוצא של המתנדבים.
האלוף מונטי גרין התמנה כיו"ר הוועדה.
במרץ 1949 יצא לבריטניה וסייע לפעילות המגבית למען המדינה הצעירה.
ביוני אותה שנה חזר לישראל ובאוקטובר התמנה לתפקיד ראש אגף אפסנאות במטכ"ל (לימים - אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה) על מנת לארגן את המערך הלוגיסטי של צה"ל לפי המתכונת הבריטית.
ניסיון זה לא עלה יפה בגלל ההבדל התהומי בין הצבא הבריטי (בעל תשתיות, מנוסה ובעל אמצעים) לצה"ל (זעיר-ממדים, צעיר ונטול משאבים).
בתקופת השירות הקצרה של גרין זכה להישגים רבים בעבודת המטה שלו.
הוא עדכן את פקודות המטכ"ל לתקופה שלאחר המלחמה והאחריות בין החילות חולקה מחדש.
דיונים התנהלו על אופן חלוקת תחומי האחריות בין המטכ"ל, הפיקודים המרחביים והחילות הלוגיסטיים והוגדר תפקידם של קציני המטה בפיקודים, וסמכויותיהם ביחס לחילות הלוגיסטיים.
במרץ 1950 השתחרר גרין משירות בצה"ל מכיוון שיכולתו לקרוא ולכתוב בעברית הייתה מוגבלת, דבר שהקשה על עבודת המטה שלו.
מסמכים בעלי חשיבות היה כותב באנגלית ואלה היו מתורגמים לאחר מכן לעברית.
בנוסף, הרקע החברתי ממנו הגיע היה שונה מזה של רוב הקצינים, שבאו מן ההגנה ומהפלמ"ח.
הבדלים אלו הקשו על שילובו במערכת הצה"לית.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר מונטי גרין לעולם העסקים.
כמומחה לענייני טבק ושמן הצטרף כשותף למפעלים בתחום זה בתל אביב ובירושלים והתגורר בהרצליה.
במרוצת השנים עבר להתגורר באנגליה.
מונטי גרין נפטר בלונדון ב-5 ביולי 1998.
מונטי (באיטלקית: Monti) הוא שמו של הרובע הראשון מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור שמו של הרובע, שמשמעו "הרים" בגבעת האסקווילינו ובגבעת וימינל, וכן בחלק מגבעת הקווירינל שהיו מצויות בשטחי הרובע בעבר.
על לוגו הרובע מתוארות שלוש הגבעות.
כיום חלק מהגבעות אינם בשטח הרובע, אולם שמו לא השתנה.
בעת העתיקה, בשיאה של רומא הקיסרית היה האזור בו נמצא כיום רובע מונטי אזור צפוף במיוחד.
ברובע היה ממוקם הפורום רומאנום - מרכזה של רומא העתיקה.
בימי הביניים היה האזור מוזנח ביותר, בשל סתימת אמות המים הרומיות, ומרחקו של הרובע מנהר הטיבר, דבר שהקשה על הבאת מים לאזור הרובע, והביא לפיחות במספר התושבים המתגוררים בו.
מאז ימי הביניים ועד ראשית המאה ה-19, היה הרובע אזור של גנים וכרמים.
ריחוקו של הרובע מקיריית הוותיקן וממרכזי השלטון בעיר היה גורם נוסף למספר תושביו המועט.
הרובע לא ננטש לחלוטין בשל מיקומה של בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו והמנזר הסמוך אליה, שהייתה מוקד עלייה לרגל.
במהלך ימי הביניים תושבי הרובע פיתחו זהות עצמאית מקומית ייחודית, ואף עגה מקומית, וקראו לעצמם בשם "מונטיצ'יאני" (monticiani - תושבי מונטי).
בימי הביניים נקרא הרובע בשם "רובע מונטיום אט ביבראטה" (Regio Montium et Biberate ) על שם ויה ביברטה שעברה דרכו.
בסוף המאה ה-19, לאחר הקמת ממלכת איטליה ואיחוד איטליה, ועם הפיכת העיר רומא לבירת המדינה, החל היישוב מחדש של אזור הרובע.
השלטון הפשיסטי באיטליה שינה את פני הרובע - בין השנים 1924–1936 נהרסו חלקים רבים מהרובע על מנת לבנות את הויה דיי פורי אימפריאלי - דרך המצעדים של השלטון הפשטיסטי, וכן בתקופה זו נערכו חפירות ארכאולוגיות רבות באזור הפורום רומאנום.
ברובע נמצאים אתרים ארכאולוגיים ותיירותיים רבים ובהם הדומוס אוראה של הקיסר נירון, מרחצאות טראיאנוס, עמוד טראיאנוס והפורומים הקיסריים ובהם פורום טראיאנוס, פורום אוגוסטוס ופורום נרווה.
כמו כן ברובע נמצאים ארמון הלטרן, בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו וכנסיות רבות בהן: סן מרטינו איי מונטי, סנטה מריה דלה נווה, סנטה פרסדה, סנטו סטפנו רוטונדו וסנטה פודנציאנה.
מונטורן (בהולנדית: Munttoren - מגדל המטבעה) או בקיצור "מונט" (Munt) הוא מגדל הניצב בכיכר מונטפליין במרכז אמסטרדם שבהולנד.
המגדל ממוקם בסמוך לשוק הפרחים, ולרחוב הקניות קלוורסטראט, וכן בסמוך למפגש נהר האמסטל עם תעלת סינגל.
המגדל נבנה במקורו כחלק מהרחולירספורט (Regulierspoort), השער הראשי של העיר אמסטרדם בימי הביניים.
שער זה נבנה בין השנים 1480–1487 וכלל שני שערים ובית משמר.
מבנה השער ואחד המגדלים נהרסו בשריפה בשנת 1618 ורק המגדל המערבי וחלק מבית המשמר נותרו.
המגדל שופץ בסגנון הרנסאנס של אמסטרדם בין השנים 1619–1620, ונוסף לראשו צריח בתכנונו של הנדריק דה קייסר ובו ארבעה שעונים.
בשנת 1668 הותקן במגדל קרילון מעשה ידי פיטר המוני.
בשנת 1873 הוסרו מקשי הקרילון על מנת להתקין מנגנוני שעון חדשים.
בין השנים 1885–1887 שופץ המגדל ולמעשה נבנה מחדש בסגנון נאו-רנסאנס.
בשנת 1960 הותקנו מחדש מקשי הקריון, ובין השנים 1959–1993 הוחלפו חלק מהפעמונים שניזוקו במהלך השנים.
הפעמונים שהוסרו מהקרילון מוצגים כיום במוזיאון ההיסטורי של אמסטרדם.
הקריון הנוכחי כולל 38 פעמונים (2 פעמונים יותר מאשר היו בקריון המקורי).
המגדל נקרא על שם מטבעה שפעלה בבית המשמר במהלך המאה ה-17: בשנת 1672, בשל מלחמה של אנגליה וצרפת על הרפובליקה ההולנדית, לא יכלה הולנד להוביל מטבעות לדורדרכט ולאנקהאוזן שם פעלו המטבעות של הולנד, ולכן נאלצו לטבוע את המטבעות באמסטרדם.
מחשש לפגיעה ביסודות הבניין בשל עבודות חפירת קו חדש עבור הרכבת התחתית של אמסטרדם הקצתה העיר אמסטרדם 1.9 מיליון אירו בשנת 2006 לחיזוק יסודות המגדל.
המגדל הפך לאחד הסמלים של העיר אמסטרדם, ודגם שלו מופיע במדורודם שבהאג ובמיני-אירופה שבבריסל.
הקיסר מונטוקו (ביפנית: 文徳天皇; 22 בינואר 827 – 7 באוקטובר 858) היה הקיסר ה-55 של יפן.
הוא מונה לקיסר בשנות 850 ושלט עד מותו בשנת 858. בטרם הפך לקיסר, שמו היה 道康親王.
מונוטוקו היה בנו הבכור של הקיסר נינמיו (仁明天皇).
מונטיאק הציצית או אייל מצויץ (שם מדעי: Elaphodus cephalophus), הוא מין יחיד בסוגו של אייל ממשפחת המונטיאקים החי באסיה.
שמו המדעי נגזר מיוונית כדלהלן: "Elaphos" = אייל; "odous" = שן, ומתייחס לניבים העליונים הגדולים המופיעים הן בזכרים והן בנקבות.
"Kephale" = ראש; "lophos" = ציץ; ומתייחס לציצית השער המזדקרת על מצחו.
מונטיאק הציצית קרוי על שם ציצת שער כהה המזדקרת על מצחו ומגיעה לאורך של 7–17 ס"מ.
פרוותו בקיץ בצבע אפור-חום שוקולד כהה, ובחורף היא נוטה להשחיר.
בטנו ותחתית זנבו בצבע לבן בוהק.
סימוני הפנים שלו כוללים: כתמים לבנים סביב השפתיים, העיניים וקצה האוזניים; לעיתים רחוקות, יש כתמים לבנים גם לאורך השדרה.
קיימים שינויים קלים בצבעים בין תת-המינים של הסוג.
לזכרים זוג קרניים (הנראות כקוצים) ומוסתרים בציצת שער.
למונטיאק הציצית יש זוג ניבים קטנים המגיעים לאורך של 2.5 ס"מ.
ניבים אלו גדולים יותר אצל הזכרים, אך קיימים גם אצל הנקבות.
מונטיאק מערב סיני (Elaphodus cephalophus cephalophus) - תת-המין הגדול, פרוותו חומה, והוא נפוץ בדרום מערב סין וצפון מזרח בורמה.
Elaphodus cephalophus michianus - בעל חוטם צר יחסית, נפוץ בדרום מזרח סין.
Elaphodus cephalophus ichangensis - בעל חוטם רחב יחסית ופרווה אפורה, נפוץ במרכז סין.
מונטיאק הציצית נפוץ בדרום, מזרח, ומרכז סין וכן בצפון בורמה ומזרח טיבט.
בתחומי מחייתו מצוי גם האייל בעל הניבים אלקרן הגדות.
בית גידולו העיקרי הוא יערות עננים על מדרונות הרריים גבוהים בגרום 5,500-4,500 מטרים מעל פני הים.
המונטיאק מעדיף מקווה מים זמין, ולעיתים רחוקות ניתן לראותו באזורים מעובדים.
מונטיאק הציצית הוא בעל חיים בודד וטריטוריאלי ולעיתים רחוקות נצפה בזוגות.
הוא פעיל בעיקר בשעות הדמדומים ויעדיף אזורים שבהם תהיה לו הסוואה.
כאשר המונטיאק נרדף, הוא יפיק נביחת בהלה או צלילי נקישות וימלט בקפיצות מהירות; בדומה לאייל פרדי לבן-זנב, המונטיאק מניף את זנבו וחושף את חלקו הלבן לאות אזהרה.
תזונתו של המונטיאק כוללת עשבים, נבטים, וצמחים אחרים.
לעיתים קרובות, הוא מלקק מלח באתרי מינרלים.
עונת הרבייה של המין היא בחודשי ספטמבר עד דצמבר וההמלטות מתרחשות בחודשי מאי ויולי.
לאחר תקופת ההריון של 210 ימים, נולד עופר אחד ולעיתים רחוקות שניים.
העופר מגיע לבגרות לאחר 18 חודשים.
מצבו של מונטיאק הציצית מוגדר כ-"קרוב לסיכון" (NT) על ידי הרשימה האדומה של IUCN, בשל ציד לעורו, ואובדן בתי גידול.
אויביו בטבע הם בעיקר נמרים, דהולים ועופות דורסים.
תוחלת חייו של מונטיאק הציצית בטבע 10–12 שנים; בשבי היא נמוכה בהרבה ומגיעה עד 7 שנים בלבד.
מונטיאקים (שם מדעי: Muntiacinae) הוא שבט של איילים החיים בדרום ומזרח אסיה וכוללים שני סוגים.
בעבר סווגו כתת-משפחה בפני עצמם, אך כיום מסווגים כשבט בתת-משפחת האיילים.
המונטיאקים הם איילים קטנים למדי גובהם בכתפיים הוא 70-30 ס"מ בלבד.
קרניהם דקות בעלות 3-1 סיעופים, ומכוסות ברובם בפרווה גרמית; בדומה לאיילי מושק ואלקרן הגדות לזכרי המונטיאקים זוג ניבים קטנים הבולטים מפיהם.
מרביתם חיים ביערות טרופיים, פעילים משעות הערב עד שעות הזריחה, וביישנים מבני אדם.
בדומה למזאמות והצביונים גם המונטיאקים ממלאים תפקיד אקולוגי ביער של אכילת פירות, עלים, צמחים וכדומה.
מונטיאק מצוי או מונטיאק אדום (שם מדעי: Muntiacus muntjak), הוא מין אייל קטן בסוג מונטיאק הנפוץ בדרום ומזרח אסיה, ובעל התפוצה הרחבה ביותר מכל המונטיאקים.
המונטיאק הצהוב הנפוץ בבורנאו לצד המונטיאק המצוי, נחשב בעבר כתת-מין שלו.
נקבת המונטיאק המצוי נחשבת ליונק בעל המספר הנמוך ביותר של כרומוזומים: 2n = 6 בלבד.
גם לזכר מספר הכרומוזומים נמוך יחסית (7), ולשם השוואה למונטיאק הסיני (Muntiacus reevesi) הקטן יותר, יש מספר דיפלואידי של 46 כרומוזומים.
המונטיאק המצוי מכונה גם כיתר המונטיאקים "אייל נובח" או "קאהוקאר", בשל צליל קולו המזכיר נביחה שהלה עושה כהתרעה מפני סכנה מתקרבת או כהפגנת דומיננטיות; לפעמים מונטיאק זה מסוגל לנבוח במשך שעה או יותר.
בעוד שהמונטיאק המצוי הוא אחד מהאיילים הנפוצים ביותר ברחבי דרום-מזרח אסיה, הוא נחשב לאחד מבעלי החיים האסיאניים שמעט מאוד ידוע עליהם.
ציד של אייל זה, ממלא תפקיד חשוב אצל המקומיים במדינות דרום-מזרח אסיה ונחשב כמקור עיקרי לבשר ועורות כמו גם באופן פחות יותר לפוחלץ ושעשוע.
לעיתים קרובות בעלי חיים אלה ניצודים בשולי שטחים מעובדים כיוון שהם נחשבים על ידי החקלאים כמטרד המשחית יבולים וקליפות עצים.
על פי סיווג חדשני של IUCN המונטיאק המצוי מחולק לשני מינים: מונטיאק הודי או מונטיאק אדום צפוני (Muntiacus vaginalis), נפוץ מפקיסטן והודו ועד תאילנד; ומונטיאק סומטרי או מונטיאק אדום דרומי (Muntiacus muntjak), נפוץ מתאילנד ועד איי סומטרה, ג'אווה ובורנאו שבאינדונזיה.
למונטיאק המצוי יש פרווה קצרה ורכה בעלת שערות עבות וצפופות, ובמיוחד לאלה המצויים באזורים קרים.
בקיץ צבע הפרווה הוא חום אדמדם בגב ובחלק האחורי, וזהוב יותר בחלק הקדמי ובצידי הפנים, ואילו בחורף חום כהה, אפרפר או צהבהב.
האוזניים בינוניות, העיניים קטנות והאף גדול וכהה.
צבע הגפיים נע בין שחור לחום אדמדם כהה, ומרכז הפנים הוא חום כהה.
לאוזניים יש שיער מאוד קטן שבקושי מכסה אותם.
אורך ראשו וגופו של מונטיאק זה משתנה על פני תפוצתו הרחבה בין 90 ל-100 ס"מ, וגובהו נע בין 53–70 ס"מ.
הזכרים על פי רוב יהיו גדולים יותר מהנקבות.
לזכרי המונטיאק יש קרניים קצרות באורך של 15 ס"מ, המתחלקות לשני סיעופים בדרך כלל עד שלושה לכל היותר; מרבית הקרן מכוסה בפרווה גרמית כתומה היוצאת מאזור המצח, ולאורכה נמשך פס שחור עד החריצים שמעל העיניים.
מלבד זאת לזכרים יש גם ניבים עליונים ארוכים הבולטים מעט מהשפה החוצה, ולהם יכולת לגרום לפציעה חמורה אצל בעלי חיים או מונטיאקים אחרים.
לנקבות יש שתי חתיכות פרווה הנראות ככפתורים במקום שבו הקרניים ממוקמים אצל בזכרים.
הזכרים של מונטיאק זה טריטוריאליים מאוד, ולמרות גודלם הזעיר קרבות ביניהם יכולים להיות אכזריים בשל ניביהם.
המונטיאק המצוי יכול להיות תוקפני גם לבעלי חיים אחרים והוא אף יכול להגן על עצמו מפני טורפים כגון כלבים.
בהנחה שהמונטיאק ההודי והסומטרי נחשבים למין אחד, למונטיאק המצוי 15 תת-מינים:
malabaricus) נפוץ בדרום הודו ובסרי-לנקה.
aureus) נפוץ בפקיסטן, צפון, מרכז, ומערב הודו, נפאל, בנגלדש, ובהוטן.
vaginalis) נפוץ בצפון מיאנמר ודרום-מערב סין.
nigripes) נפוץ בווייטנאם ובאי האינאן (סין).
curvostylis) נפוץ בתאילנד, לאוס, וקמבודיה.
peninsulae) נפוץ בחצי האי המלאי.
montanus) נפוץ באזורים הרריים בסומטרה.
muntjak) נפוץ בג'אווה ודרום סומטרה.
nainggolani) נפוץ באיים: "באלי" ו"לומבוק".
bancanus) נפוץ באיים: "לוטונג" ו"באנגקה".
robinsoni) נפוץ באיים: "בינטאן" ו"לינג'אה".
המין היה מצוי בעבר גם במדינת האיים סינגפור, אך נכחד משם.
מלבד זאת המין נמצא גם בצפיפות הגבוהה ביותר בדרום-מזרח אסיה.
בית גידולו הוא מגוון למדי וכולל יערות טרופיים וסוב-טרופיים נשירים, שטחי מרעה, סוואנות, שיחים ויערות לחים ויבשים, כמו גם אזורים הררים למרגלות הרי ההימלאיה; במקומות אלה הם יכולים להימצא עד גובה של 3,000 מטר מעל פני הים.
המין חייב מקור מים זמין וזהו בין הגורמים היחידים שישפיעו על העדפת בית גידולו.
לזכרים יש טריטוריה שעשויה לחפוף לשטחים של מספר נקבות, אך לא של זכר אחר.
מלבד בעונת הרבייה ובששת החודשים הראשונים שלאחר לידה, הנקבות ובפרט הזכרים חיים בבדידות.
הזכרים מסמנים את שטחם על ידי שפשוף בלוטות הריח שמתחת לעיניים בקרקע ובעצים, או על ידי שפשוף פרסותיהם באדמה וגירוד קליפת עצים או נשיכת עלים עם השיניים התחתונות שלהם; סימני ריח אלה מאפשרים למונטיאקים אחרים לדעת אם השטח תפוס או לא.
כאשר הזכרים נמצאים במאבק על שטחים החופפים לטריטוריות רבות של נקבות או בעלי מזון זמין, הם נלחמים בקרניהם אחד עם השני או עם הניבים שהם נשקם המסוכן יותר.
מונטיאקים אלה הם בעלי חיים פוליגמיים, ומגיעים לבגרות בשנה הראשונה או השנייה לחייהם.
למונטיאק זה אין עונת רבייה קבועה, וכל מחזור רבייה נמשך כ-14 עד 21 ימים כשמתוכם היחום הוא שני ימים.
במהלך העונה הזכרים יאספו לעיתים הרמון הכולל כ-10 מנקבות.
תקופת ההריון היא 6–7 חודשים לאחריהם הנקבה ממליטה עופר אחד בדרך כלל ומדי פעם גם תאומים.
הנקבות יולדות בצמחייה צפופה כדי להיות מוסתרות מטורפים וממונטיאקים אחרים.
העופר נגמל לאחר שישה חודשים ומיד לאחר מכן עוזב את אמו כדי להקים טריטוריה משלו.
המונטיאקים זקוקים לטריטוריה כדי לדעת את דרכי ההימלטות ומקומות מסתור שונים, ואם הזכר אינו חזק מספיק כדי להחזיק טריטוריה משלו הוא יהיה קורבן לטיגריסים, נמרים או דולים במוקדם או במאוחר.
טורפים קטנים יותר כגון תנים או גחניים עלולים אף הם לנסות לטרוף מונטיאק זכר, ובמקרים רבים ייצאו אם פציעות חמורות מניביו.
איילים אלו הם יצורים ערניים מאוד.
כאשר המונטיאקים נלחצים מאדם או טורף, הם יתחילו להשמיע קולות המזכירים נביחות.
במקור, הקולות נחשבו כאמצעי תקשורת בין האיילים בעונת הרבייה, או כהתראה; עם זאת, במחקרים מאוחרים יותר הקולות זוהו כמנגנון המשמש אך ורק במצבים המלחיצים את המונטיאק, ונועדו לגרום לטורף להבין שהוא כבר זוהה ושיחשוף את עצמו או ילך.
מנגנון הנביחות נמצא בתדירות גבוהה יותר ככל שהראות של המונטיאק על הטורף מצטמצמת, ויכול להימשך יותר משעה לאחר ניסיון טרף אחד.
המונטיאק המצוי נחשב כיונק אוכל-כל ותזונתו כוללת עשבם, קיסוס, שיחים קוצניים, עלים בגובה נמוך, קליפות עצים, זרדים, עשבי תיבול, פירות, נבטים, זרעים, נצרים רכים, ובאופן יוצא דופן משאר האיילים גם פגרים, ביצי ציפורים, וחיות קטנות בעלות דם חם.
המונטיאק פעיל בדרך כלל בקצה היער או בקרחות יער נטושות.
המונטיאקים נפוצים במטעי תה הגדולים באזור הרי נילג'ירי בדרום הודו, וגורמים נזקים כבדים לזרעי התה.
הניבים הגדולים עוזרים להם בתהליכי העלאת הגרה ועיכול המזון.
המונטיאק המצוי ניצוד באופן נרחב באסיה (על ידי רובים, חניתות, קני נשיפה, כלבי ציד ומלכודות) לבשרו ועורו אולם למרות זאת הוא מסווג על ידי IUCN כ"ללא חשש" (LC) בשל תפוצה וצפיפות גדולה, והסתגלות לסוגי בתי גידול שאיילים אחרים נכחדו מהם.
עם זאת במקומות מסוימים כגון פקיסטן, בנגלדש, הונג קונג, וייטנאם ולאוס (ובמידה פחותה גם תאילנד, קמבודיה ומלזיה) אוכלוסייתו נמצא במצב ירידה ושורדת רק באזורים מוגנים; בנפאל, הודו, סרי לנקה, בהוטן ואינדונזיה נמצאות האוכלוסיות היציבות ביותר.
בבורנאו (שבו המונטיאק המצוי נרדף לבשר יחד עם המונטיאק הצהוב, החזיר המזוקן ואייל הסמבר) אין זה סביר להניח שציידים מבחינים בין המונטיאק המצוי למונטיאק הצהוב כך שקשה לדעת האם הם נתונים ללחץ ציד דומה, אולם ייתכן שהמונטיאק המצוי סובל פחות מציד כיוון שהוא מאכלס אזורים הרריים שאינם נגישים.
המונטיאק המצוי נהנה גם בעקיפין מפעולות שימור ושמורות טבע שהוקמו למען חיות בסכנת הכחדה כגון: פיל אסייתי, קרנף הודי, קרנף סומטרה, קרנף ג'אווה, טפיר אסייתי,
תאו אסייתי, גאור, בנטנג, טאר נילגירי, טאקין, אייל אלדי, אייל ברסינגה, אייל חזירוני, אלקרן הגדות, סאולה, טיגריס בנגלי, טיגריס הודו-סיני, טיגריס מלאי, טיגריס סומטרה, נמר הודי, נמר סרי-לנקה, נמר צפון-סין, דול מצוי, אורנגאוטן ועוד.
מונטיאק צהוב או מונטיאק בורנאי (שם מדעי: Muntiacus atherodes), הוא מין אייל בסוג מונטיאק האנדמי לאי בורנאו המחולק בין אינדונזיה, מלזיה, וברוניי.
מין זה נפוץ ביערות הלחים שבאי לצד קרובו המונטיאק המצוי, ורק ב-1990 הוכר כמין נפרד.
ההבדלים העיקרים בינו לבין המין המצוי, הוא צבע הפרווה הבהיר יותר והקרניים הקטנות יותר.
צבע פרוותו של המונטיאק הצהוב נע בין כתום לצהבהב, עם קו חום כהה המתוח לאורך השדרה, ובולט במיוחד בעורף.
ראשו בהיר, אפו כהה, ואוזניו ורגליו קצרות.
צבעו של הגחון הוא צהוב בהיר או לבנבן.
העופרים נולדים עם שורות של כתמים לבנים לאורך הצדדים, שדוהים בהדרגה.
החלק העליון של הזנב הוא חום כהה, (המשך של הפס הכהה בגב) ואילו החלק התחתון לבן.
הקרניים הזעירות של הזכרים הם ללא סיעופים, נראות כ-קוצים, אורכם 4.2-1.6 ס"מ, ורק לעיתים נדירות נופלות וצומחות מחדש.
מיקומם של הקרניים הוא מעל בלוטות הריח הגדולות שבאזור העיניים.
כיתר המונטיאקים, המונטיאק הצהוב הוא אייל קטן למדי; גובהו בכתפיים: עד 50 ס"מ, אורך ראשו וגופו: 92-86 ס"מ, אורך זנבו: 20-14 ס"מ, ומשקלו: 17.7-13.5 ק"ג.
מעט מאוד ידוע על המונטיאק הצהוב בשל היותו מין "חדש".
מלבד עונת הרבייה איילים אלה בודדים, פעילים בעיקר בשעות היום, ומבלים את זמנם באכילת עשבי תיבול עשבים, עלים, זרעים ופירות שנפלו.
כשאר המונטיאקים, בשעת סכנה הזכרים ישמיעו קול הדומה לנביחה, בעוד שהנקבות והעופרים ישמיעו יללות חדות.
תקופת ההריון היא כ- 7 חודשים, לאחריהם נולד עופר אחד הנגמל ככל הנראה לאחר חודשיים, ומגיע לבגרות לאחד 6–12 חודשים.
המונטיאק הצהוב מוגדר כ-קרוב לסיכון (NT) על ידי IUCN, בשל תפוצתו הרחבה באי בורניאו.
עם זאת מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה בעיקר בשל הכנסת נשק חם לאזורים רבים באי.
אויביו בטבע הם עופות דורסים, ונמרים ערפילים בורנאים.
ישנם דיווחים על מין זה גם בדרום סין העממית, בלאוס ובווייטנאם, אך דיווחים אלו נובעים מבלבול עם מונטיאק גונגשאן (Muntiacus gongshanensis) ומונטיאק רוזוולט (Muntiacus rooseveltorum).
למונטיאק פאה פרווה בצבע חום אפרפר או צהבהב עם ערבוב של שערות חומות כהות, חומות בהירות, אפורות, צהובות ושחורות.
לחייו בהירות, וצווארו ואוזניו צהבהבים.
רגליו ארוכות ושחורות, והגפיים האחוריות גבוהות במעט מהקדמיות ומשוות לו מראה כפוף.
גבו מקושת מעט, גופו ארוך ודק וצווארו וראשו קצרים ודקים.
אפו ועיניו גדולים ושחורים, ולעיתים נמשך לאורך החוטם פס שחור המתחבר עם החריצים השחורים מעל העיניים.
כמרבית המונטיאקים קרניו של זכרי מין זה צומחות מהמצח, בעלות סיעוף אחד ומכוסות בפרווה גרמית כמעט עד סופם; צבעה של הפרווה הגרמית אצל מונטיאק פאה היא צהובה, ולאורך שתי הקרניים נמשכים פסים שחורים עבים עד אזור העיניים ומקיפים פרווה צהובה באזור המצח.
לזכרים זוג ניבים מוארכים היוצאים מהשפה הפנימית, ולעיתים הם מורגשים רק על ידי בליטות קטנות בשפתיים.
זנבו של מונטיאק זה קצר וכהה וצידו האחורי בצבע לבן בולט.
בלוטות הריח של מונטיאק פאה גדולות וממוקמות מתחת לעיניים ואוזניו קצרות למדי.
מידות גופו של מונטיאק פאה הן:
מונטיאק פאה מצוי בצפון מזרח ודרום מזרח מיאנמר וצפון ומרכז תאילנד; דיווחים שלו בדרום סין עדיין לא אומתו.
אייל זה חי בעיקר ביערות ירוקי-עד מעורבים עם שיחים, ונראה במצלמות בתדירות גבוהה יותר מאשר המונטיאק המצוי בגבהים של 1,000-300 מעל פני הים.
לעומת זאת ביערות נשירים או בבתי גידול פתוחים, מונטיאק פאה אינו מצוי במספרים גדולים אם בכלל; גם באזורים בהם היערות סמוכים לבתי גידול פתוחים (כגון ה"פארק הלאומי קויבורי" שבתאילנד) הם אינם יוצאים כלל מהיער.
אין הרבה מידע על מונטיאק פאה הנדיר, וככל הנראה האקולוגיה שלו דומה למונטיאקים אחרים: בודד כל ימות השנה מלבד עונת הרבייה, טריטוריאלי, פעיל יום, וניזון מעשבים, עשבי תיבול, זרעים, עלים ופירות שנפלו.
ההריון נמשך כ-210 ימים ללא עונת רבייה קבועה, ולאחריהם נולד עופר בודד החבוי בצמחייה צפופה מספר שבועות עד שהוא מסוגל ללכת עם אימו.
העופר נגמל לאחר מספר חודשים ומגיע לבגרות בסביבות 12 חודשים.
ארגון השימור IUCN לא הצליח לקבוע מה מצב שימורו של מונטיאק פאה, ולכן הוא מסווג כמין "בעל נתונים חסרים" (DD).
מונטיאקים אלו עלולים להיות מאוימים ברמה מסוימת על ידי ירידה בבית גידול זמין ועל ידי ציד.
עם זאת בית הגידול שנותר בצד התאילנדי המשוער הוא מוגן באופן יעיל ורבים מאזורי היער ששרדו הם גדולים; לכן קשה להאמין שהמין נמצא תחת איום חמור וככל הנראה מצב שימורו יהיה "קרוב לסיכון" או "פגיע".
בתאילנד המונטיאק כמעט ואינו נתפש על ידי ציידים, כנראה בגלל נדירותו ובית גידולו שאינו נגיש לעומת המונטיאק המצוי.
במספר גני חיות תאילנדים קיימת אוכלוסייה שבויה קטנה של מונטיאק זה.
"אזור השימור טנסארים" בדרום מיאנמר שבו נמצאת האוכלוסייה העיקרית של מונטיאק פאה, מוגן כרגע בצורה טובה, אבל התחלת כריתת יערות למטעי שמן דקלים בדרום מיאנמר עשויה להיות איום עתידי על המין.
כריתת היערות הצפויה תהרוס את כל חלקים הגדולים של יערות השפלה והגבעות הנמוכות בפארק, ובחלק מאזורים אלו ישנם מספרים בינוניים של המין; גם אם אכן תתרחש פעולה כזאת, מרבית האוכלוסייה מרוכזת באזורים ההרריים שבפארק והאיילים שבתוכם יישארו מוגנים.
אם המין אכן קיים גם בצפון מיאנמר סביר להניח שהוא סובל כיתר היונקים שם מציד נרחב לפרוות.
מונטיאק שחור (שם מדעי: Muntiacus crinifrons; ידוע גם כמונטיאק שעיר חזית) הוא מין אייל קטן בסוג מונטיאק החי ביבשת אסיה ואנדמי למחזות סין.
בסוג מונטיאק קיים מין נוסף דומה מאוד הקרוי מונטיאק גונגשאן (Muntiacus gongshanensis), ובינו לבין המונטיאק השחור שורר בלבול נרחב עד כדי כך שחוקרים רבים מחליפים בין תפוצתם.
למונטיאק השחור כשמו יש פרווה כהה מאוד בצבע חום שוקולד או שחור, עם כתמים בהירים בצבע חום אדמדם או כתמתם על האוזניים, צידי האף ובחלק העליון של הראש.
לעיתים השיער השחור שעל הכתפיים עשוי להיות מהול בשערות כתומות, ומצד שני הלחיים או אפילו הראש כולו עלולים להיות שחורים לגמרי.
הזנב הוא קצר ובעל צבע שחור, וצידו התחתון של זנבו בולט מאוד בשל שערותיו הלבנות.
מונטיאק גונגשאן אמנם בעל צבע זהה, אך בדרך כלל הוא בהיר יותר בכתפיים, פרותו מהולה בשערות כתומות גם בשדרה ובבטן, ופניו לעולם לא יהיו שחורים.
לזכרי המונטיאק השחור יש זוג קרניים קטנות ובהם סיעוף אחד בלבד המוקפות כמעט עד סופם בפרווה גרמית; כמו כן הזכרים גם מתאפיינים בזוג ניבים מוארכים שלא תמיד בולטים מהשפה.
גופו של מונטיאק זה הוא קופקטי, וצווארו וראשו קצרים.
גבו מקושת מעט, רגליו קצרות יחסית והגפיים האחוריות גבוהות יותר מהקדמיות.
האף גדול ושחור, העיניים קטנות ושחורות ותחתיהם בלוטות ריח גדולות, ומעליהם יש שני חריצים שחורים הנראים כגבות ונמשכים עד הפרווה הגרמית של הקרניים.
מידות גופו של המונטיאק השחור הן:
המונטיאק השחור אנדמי למזרח סין העממית, ונפוץ שם במחוזות: דרום מזרח אנהוי, צפון פוג'יין וג'יאנג'קסי, וצפון מזרח ומערב ג'יאנגשי וז'איג'יאנג; בעבר הטווח התארך מעט מערבה למחוז גואנגדונג.
ישנם דיווחים שהמין נצפה גם במחוז יונאן (דרום סין) וצפון מיאנמר, אך דיווחים אלו נובעים מבלבול עם מונטיאק גונגשאן.
בית גידולו של מין זה הוא בעיקר באזורים הרריים מיוערים עם צמחייה צפופה וגבוהה, כמו גם יערות נשירים, יערות מחט וירוקי-עד המעורבים עם שיחים בגבהים שבין 200 ל-1,000 מטרים מעל פני הים שבהם הפרעת האדם נמוכה.
המונטיאק השחור הוא חיה מאוד זהירה, ובשילוב עם בית גידולו שאינו נגיש יחסית, הוא הפך למין שקשה מאוד לצפייה בטבע ולכן המידע עליו מוגבל מאוד.
מין זה בדרך כלל בודד, ובמקומות מסוימים ניתן לראותו בקבוצות קטנות.
הוא ניזון בעיקר מעשבים ועשבי תיבול, כמו גם מעלים, שיחים, ענפים קטנים, זרדים, ופירות ופרחים שנפלו.
עונת הרבייה של מין זה אינה קבועה, והנקבות יכולות להמליט בכל ימות השנה עופר בודד לאחר תקופת הריון של 210 ימים.
הנקבה בדרך כלל ממליטה בצמחיית יער צפופה, והעופר נשאר חבוי בתוכה מספר שבועות עד שהוא מסוגל להסתובב עם אימו; העופרים של מין זה מגיעים לבגרות בגיל שנה.
נקבות המונטיאק יכולות להרות שוב תוך כדי שהם עדיין מטופלות בעופר צעיר.
המספרים של המונטיאק השחור ירדו בצורה דרסטית (למעלה מ-30%) בשל כריתת יערות, הרחבת שטחי חקלאות, ציד לבשרו ועורו, והפרעות אחרות על ידי האדם, ומסווג כיום על ידי IUCN כמין במצב "פגיע" (VU).
באזורים הקרובים לכפרים המונטיאקים גם סובלים מכלבי בית שהורגים חיות בגודל שלהם כאשר יש להם הזדמנות.
ב-1980 דיווחו הסוקרים כי 500 מונטיאקים שחורים ניצודים מדי שנה לעורות ובשר הנמכרים לשווקים המקומיים.
בין מאמצי השימור של מין זה ניתן למנות את הכללתו בחוק הסיני הלאומי להגנת חיות הבר תחת הקטגוריה הראשונה מ-1988, ועל ידי רישומו בנספח א' של אמנת הסחר הבינלאומי בזנים נכחדים (CITES), שאוסרת סחר בינלאומי באייל זה.
המונטיאק בשחור מצוי גם במספר אזורים מוגנים כגון חואנגשאן והרי וו-יי, אך כרגע הוא אינו נתון תחת פעולות שימור ספציפיות.
מונטיאק סיני (נקרא גם מונטיאק רבסי, שם מדעי: Muntiacus reevesi) הוא אייל מסוג מונטיאק שחיי במרכז סין ובדרומה.
הריון של המונטיאק הסיני נע בין 209 ל-220 ימים.
המונטיאק הסיני כמו מונטיאקים רבים מתגורר במקומות גבוהים, עד 4000 מטר מעל פני הים.
מוצא מחסה בנקיקים תלולים, מזונו, עלים, צמחים ופירות.
גובה כתפיים: עד 50 ס"מ.
אורך גוף וראש: עד 95 ס"מ.
מונטיגו ביי היא בירת מחוז סנט ג'יימס שבג'מייקה.
זוהי העיר השנייה בשטחה בג'מייקה והרביעית בגודל אוכלוסייתה.
העיר מהווה יעד תיירותי ופועלים בה חנויות דיוטי פרי, מעגן לאוניות תענוגות וכמה חופי רחצה.
העיר ניצבת על רקע גבעות ציוריות.
כאשר הגיע כריסטופר קולומבוס לראשונה לג'מייקה, הוא קרא למפרץ בו ניצבת כיום העיר, "גולפו דה בואן טיימפו" (Golfo de Buen Tiempo – "מפרץ האקלים הטוב").
השם מונטיגו ביי הוא ככל הנראה שיבוש של המילה הספרדית "מנטקה" (manteca, "שומן חזיר"), לכאורה בשל היות המקום נמל ייצוא של שומן חזיר, עורות ובשר בקר.
מאמצע המאה ה-17 ועד ל-1834, השנה בה בוטלה העבדות בג'מייקה, ובהמשך גם במאה ה-20, שמשה העיר כנמל ייצוא לסוכר.
מרידת העבדים האחרונה שהתחוללה בג'מייקה בשנים 1831–1832, התרחשה באזור של מונטיגו ביי.
מנהיג המרד, סמואל שארפ, נתלה כאן ב-1832. ב-1975 הוכרז שארפ כגיבור לאומי והכיכר המרכזית של העיר נקראה על שמו.
ב-1980 הוכרזה מונטיגו ביי כעיר.
כיום היא ידועה בשל בית החולים האזורי הפועל בה, הנמל, כמקום בו מחזיקים עשירי ג'מייקה וכן תושבי צפון אמריקה ואירופה בתי נופש, המסעדות הטובות שבה ומרכזי הקניות שבה.
רצועת החוף של העיר מלאה באתרי נופש, שברובם נבנו בשנים האחרונות וחלקם נמצאים על אדמות מטעי קנה הסוכר לשעבר שבחלקם עדיין ניצבים המבנים של מפעלי העיבוד לסוכר.
בעיר שוכנת נציבות האו"ם לחוק הים (UNCLOS).
כ-5 ק"מ מזרחית לעיר שוכן נמל התעופה הבינלאומי סנגסטר, נמל התעופה העמוס ביותר בג'מייקה ובאיים הקריביים כולם.
בסדרה האמריקאית מניפסט (סדרת טלוויזיה), טיסה 828 שנעלמה מעל פני האדמה למספר שנים, המריאה ממונטיגו ביי על ידי חברת התעופה הפיקטיבית "מונטיגו".
כמה מהסצנות של הסרט מסדרת ג'יימס בונד, "חיה ותן למות" משנת 1973, צולמו בסביבות העיר.
בשיר המלחים הפופולרי Stormalong John נקבר המלח המיתי אלפרד בולטופ סטורמאלונג במונטיגו ביי.
מונטיזציה במדיה הדיגיטלית היא ניצול פעילותם של נכסים דיגיטליים כמו אתר אינטרנט, אפליקציה, משחק וכיוצא באלה כדי להפיק הכנסה כספית.
הצורות השכיחות ביותר של מונטיזציה במדיה הדיגיטלית הן פרסום המזכה את מפעילי האתר או היישום בתשלום מן המפרסמים, וגביית תשלום תמורת תוכן או שירותים.
מודלים מקובלים של מונטיזציה על ידי שילוב של פרסום באתרים וביישומים הם תשלום לפי לחיצה על הפרסומת (PPC), תשלום לפי חשיפה (CPI/CPM), ותשלום לפי תשומת לב (CPE).
צורות שכיחות של פרסום הן באנר או מודעת טקסט.
צורה נוספת היא תוכניות שותפים (affiliate programs), המבטיחה לגורם המציג את הפרסומות חלק מן ההכנסות מן הלקוחות שהוא מפנה למפרסם.
אתרים המספקים תוכן ושירותים יכולים לגבות תשלום מלקוחות עבור הגישה לתוכן ולשירותים אלה.
צורות שכיחות הן הצעת מינוי תקופתי (בדרך כלל חודשי או שנתי) או תשלום חד-פעמי תמורת גישה לפריט מידע מסוים (כגון מאמר).
מונטיאק (שם מדעי: Muntiacus; ידוע גם בתור אייל נובח או אייל V), הוא סוג של אייל קטן בשבט מונטיאקים שבתת-משפחת איילי העולם הישן, אשר כולל למעלה מתריסר מינים החיים כולם בדרום-מזרח אסיה.
השם המדעי הוענק לראשונה לסוג בשנת 1815 על ידי קונסטנטין סמואל ראפינסקיו, אם כי מין אחד היה מוכר לאירופאים כבר מהמאה ה-17. מקורו של השם הוא מהכינוי המקומי בשפת הסונדה ממערב ג'אווה עבור האיילים הללו.
מיני המונטיאקים חולקים ביניהם מאפיינים גופנים ואקולוגים דומים, והם נחשבים לבעלי חיים מסתורים למדי: על רבים מהם אין מידע רב אף שהם התגלו במאה ה-18, ומינים רבים התגלו רק בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
המונטיאקים הם איילים בגודל קטן-בינוני: המין הגדול ביותר בסוג, מגיע לגובה 90 ס"מ ולמשקל 50 ק"ג, בעוד שהמין הקטן ביותר מגיע לגובה של קצת יותר מ-40 ס"מ ולמשקל של 12 ק"ג בממוצע.
מבנה הגוף של המונטיאקים עגלגל, צר ורזה, עם גב מקושת, צוואר קצר, וראש משולש.
הרגליים קצרות ומוצקות, ופלג הגוף האחורי נמוך במעט מהקדמי.
מאפיינים אלו מקלים על המונטיאק לחדור לתוך סבך הצמחייה.
לזכרי המונטיאק יש קרניים קטנות מאוד לעומת רוב האיילים, ולרוב המינים אין כלל סיעופים.
מאידך, למונטיאקים יש מאפיין ייחודי: על המצח, צומחות זוג עצמות עבות וארוכות מאוד המכונות "גבעולים", והן מחופות בפרווה צפופה; בקצה העצם, צומחת הקרן הקטנה של האייל, כך שקרניו נראות לכאורה ארוכות בעוד שבפועל אין זה כך.
לכל המינים בסוג יש בחזית הפנים זוג חריצים שחורים בולטים בצורת V, אשר הובילו לאחר מהכינויים של הסוג.
צבע הפרווה הנפוץ אצל מיני המונטיאק הוא כתום-צהוב עד אדמוני.
אין להם סימוני פרווה יוצאי דופן, להוציא את זוג הרצועות השחורות שעל גבעולי הקרן.
מאפיין ייחודי למונטיאק אשר מצוי אצל איילים בודדים מלבדו הוא נוכחות של ניבים ארוכים הן לזכרים והן לנקבות.
אצל עופרים של חלק מהמינים, הפרווה זהה לזו של הבוגרים ואינה מנומרת כפי שמתרחש אצל רוב האיילים.
מונטיאק הציצית המהווה סוג בפני עצמו, נבדל ממיני המונטיאק בדברים הבאים: צבע הפרווה שלו חדגוני וכהה, יש לו ציצת שיער ייחודית בדומה לצביון ואין לו V על המצח או גבעולים בולטים.
הניבים של הזכר ארוכים מאוד יחסית למיני המונטיאק והוא גדול באופן כללי ממיני המונטיאק.
המונטיאקים עשויים להיות פעילים במשך כל שעות היממה, אך בדרך כלל, שיא הפעילות ביום או בדמדומים.
איילים אלו מעדיפים בתי גידול גשומים במיוחד המתאפיינים בצמחייה סבוכה וצפופה אשר מקשה על הטורפים לתופסם.
חלקם נפוצים באזורים נמוכים, וחלקם באזורים הרריים.
המונטיאק הוא בעל חיים יחידאי הנוטה לחיות בגפו מלבד עונת הרבייה.
בנוסף, הוא בעל חיים טריטוריאלי המסמן את שטחו בקביעות.
העופר שוהה בשבועות הראשונים לחייו בסבך הצמחייה.
תזונתם של מרבית המונטיאקים מורכבת מפירות, עלים ושיחים במידה זו או אחרת, כשאחדים מהם ניזונים באופן קבוע מחולייתנים קטנים, פגרים, וביצים.
על רבים מהמונטיאקים - במיוחד אלו שהתגלו בשנים האחרונות - אין שום מידע ספציפי לגבי ההתנהגות והפעילות, ומניחים שהם דומים לשאר המינים המוכרים יותר.
כל המינים בסוג מפיקים קולות נביחה המשמשים כסימן אזהרה לבעלי החיים בסביבה.
אויביו של המונטיאק רבים למדי בשל גודלו הקטן; הבולטים שבהם הם הדול מצוי, הנמר ואולי גם הזבד.
המונטיאקים מוגבלים לדרום-מזרח אסיה: מין אחד נפוץ בעיקר בהודו, מין אחד בסין העממית, שני מינים אנדמיים לאיים אינדונזים, והיתר, נפוצים כולם במדינות הודו-סין (במיוחד בווייטנאם, לאוס ומיאנמר).
המונטיאקים הם בין מיני הפרסתנים הניצודים בכבידות ברחבי אסיה על ידי התושבים המקומיים.
הם מהווים גורם חשוב בשוקי הבשר בהודו-סין, וניצודים גם עבור הקרניים או העור כמזכרות או עבור הרפואה הסינית.
מספר מיני מונטיאק נפוצים במספרים גדולים עד שהציד כלל לא משפיע עליהם.
מין נדיר אחד עשוי להיכחד בעתיד הקרוב עקב הציד, בעוד שאת המצב של מרבית המינים טרם ניתן להעריך.
מונטיאק אנאמייט (שם מדעי: Muntiacus truongsonensis; ידוע גם כמונטיאק טרונג-סון או כמונטיאק ננסי), הוא מין של מונטיאק קטן ונדיר החי בדרום-מזרח אסיה.
הוא התגלה ותואר מדעית בשנת 1997 לצד מספר בעלי חיים נוספים על ידי משלחת משותפת של ההקרן העולמית לשימור חיות הבר והממשלה הווייטנאמית.
שמו המדעי truongsonensis מרמז על המקום שבו התגלה - רכס אנאמייט בגבול וייטנאם-לאוס הנקרא גם "הרי טרונג-סון", וזהו גם המקור לשמו הרשמי.
בעת גילויו, שרר בלבול נרחב בינו לבין מין אחר מונטיאק רוזוולט הנפוץ אף הוא באזור.
בין השניים יש הבדלים חיצוניים ומורפולוגים אשר מזכים אותם במעמד טקסונומי נפרד.
מונטיאק אנאמייט הוא אחד המינים הקטנים בסוג מונטיאק; הגודל המדויק שלו אינו ידוע, אך ציידים מקומיים טענו שמשקלו עומד על כ-15 קילו.
יש לו מבנה גוף קומפקטי ועגלגל, צוואר קצר וראש משולש.
רגליים קצרות ומוצקות, אוזניים עגלגלות וקירחות ופרסות חדות.
הפרווה שלו בצבע חום בהיר עד כתמתם בהיר, והיא נוטה להיות כהה בפלג הגוף האחורי ובהירה יותר בקדמי; הצבע באופן כללי נוטה להיות חיוור יותר ממונטיאקים אחרים.
הרגליים שלו בצבע חום שוקולד עד שחור מפוחם, בעוד שפנים הרגליים בצבע לבן.
הגחון, המפשעה, והחזה בצבע לבן, ואחד מסימני ההיכר שלו הוא הגרון הלבנבן-אפרפר שלו.
על העורף יש לעיתים כתם שחרחר דהוי.
הזנב שלו שטוח ורחב, כאשר הצד העליון כתמתם והצד התחתון לבנבן.
למונטיאק אנאמייט יש כתמים לבנים על הברכיים, וטבעות לבנות סביב הפרסות השחורות.
בצבעי הפנים בולט היטב ההבדל בין מונטיאק אנאמייט למונטיאקים אחרים: הלחיים וסביב העיניים בצבע כתמתם אפרסק דהוי מאוד, בעוד ששאר חלקי הראש בצבע לבנבן-אפרפר.
החרטום וצדדיו בצבע פחם דהוי מאוד, האף שחור-כחלחל והשפתיים לבנות.
בדומה לשאר המינים בסוג, למונטיאק אנאמייט יש זוג חריצים שחורים בולטים הנמשכים מהחלק העליון של החרטום עד לקודקוד המצח.
לזכרים יש זוג עצמות ענקיות במצח הנקראות "גבעולים", והן מחופות בפרווה עבה.
בקצה העצם צומחת הקרן האמיתית שנראית כקוץ פשוט, והיא מוסתרת לגמרי בפרווה העבה המחפה את ה"גבעולים".
צבעם של הגבעולים נבדל בקלות ממינים אחרים: בעוד שאצל מונטיאק מצוי או מונטיאק סיני הגבעולים בצבע אדום-ערמוני, אצל מונטיאק אנאמייט הגבעולים בהירים מאוד, כאשר החלק האחורי והצדדי שלהם לבנבן, ובחזית יש פס צהבהב-קרמי וכתם שחור עבה המתאחד עם החריצים השחורים שבקודקוד המצח.
הנקבות חסרות קרניים, אולם מאידך, מונטיאק אנאמייט הוא מין המונטיאק היחיד שהזכרים והנקבות שבו מתאפיינים בניבים באורך זהה.
הניבים הללו ארוכים יחסית ובולטים במקצת מהשפה.
אין בנמצא תיאור של עופרי מונטיאק אנאמייט, ולא ברור האם הם נולדים מנומרים בדומה לאיילים רבים.
גבולות התפוצה הברורים של מונטיאק אנאמייט אינם ידועים, בין השאר בשל הבלבול בינו לבין מונטיאק רוזוולט.
מונטיאק זה נפוץ בבירור ברמה של הודו-סין לאורך הגבול של וייטנאם ולאוס - בעיקר ברכס אנאמייט.
כמו כן ידוע גם שהוא נפוץ ברכס בן הואנג ליין במחוז לאו-קיי בווייטנאם וכן בדרום לאוס.
הדיווחים על כך שהוא נפוץ במיאנמר או בתאילנד נובעים מבלבול בינו לבין מונטיאק רוזוולט או מונטיאק פי, והדיווחים על נוכחות שלו בסין העממית נובעים מבלבול בינו לבין מונטיאק שחור או מונטיאק גונגשאן.
בלאוס, מונטיאק אנאמייט נמצא באזורים הרריים וגבוהים למדי (לפחות 1,000 מטר מעל פני הים), בעוד שבווייטנאם, הוא מצוי גם בגבעות נמוכות יותר, במיוחד על המדרון המזרחי של רכס אנאמייט וכנראה גם באזור הצפון מזרחי (ממזרח לנהר האדום).
הוא מאכלס יערות טרופיים, יערות עננים, יערות ירוקי-עד וכדומה, אשר התנועה בהם קשה ביותר בשל מחסומי שיחים וצמחים מטפסים שונים; באזורים אלה יש לרוב חופת יער סגורה המחשיכה את קרקע היער ומסייעת למונטיאק להיות מוסווה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 4,000-1,000 מילימטר לשנה.
הביולוגיה שלו עשויה להיות זהה ברובה למיני המונטיאקים האחרים, אשר בדרך כלל הם בודדים וטריטורילאיים.
הוא ניזון מן הסתם מעלים, שיחים, פירות, זרעים ועשבים, ואולי גם מנבילות.
הזכרים נאבקים ביניהם באמצעות נעילת קרניים, ובנוסף, משתמשים בניבים כדי לשרוט זה את זה בצוואר ובפנים.
הם משמיעים קולות דמויי נביחות אשר משמשים כסימן אזהרה.
טורפיהם של מונטיאקי אנאמייט כוללים כנראה את נמר הודו-סין, טיגריס הודו-סיני, דול מצוי, תנין, ועוד.
ההריון נמשך בין 180 ל-210 ימים לאחריהם נולד עופר יחיד השוהה בסבך בתקופה הראשונה לחייו.
האם מטפלת בעופר עד גיל 17 שבועות.
תוחלת החיים קצרה בטבע, ועשויה להיות ארוכה בשבי.
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב השימור של מונטיאק אנאמייט, ועל כן הוא מסווג כרגע כמין חסר נתונים (DD).
הסיבה לכך היא אי היכולת לזהות בבירור את מיני המונטיאקים באזורי ההרים בווייטנאם ולאוס המקשים על קביעת טווח תפוצה מדויק של המין.
כתוצאה מכך, אין דרך סבירה לאמוד את מצב המין, שכן אף על פי שרמות הציד גבוהות מאוד באזורים הללו, טרם ידוע האם מונטיאק אנאמייט מסוגל לסבול אותם בדומה למונטיאק המצוי.
אובדן בית הגידול מהווה כנראה איום באזורים מסוימים, אך מכיוון שתפוצתו הוודאית אינה ידועה ולא ידוע בבירור האם הוא מצליח לשרוד בסביבה אקולוגית כזאת - לא ניתן לקבוע באמצעות זאת את מצבו.
משנת 2008, עד ההערכה המחודשת בשנת 2015, לא התקבל מידע יוצא דופן האמור להצדיק שינוי במעמד השימור של המין.
50 פרטים שתועדו עד היום ו-500 צילומים של מונטיאק אנאמייט שצולמו באמצעות מצלמות נסתרות הפזורות ביערות באזור הודו-סין, מראות כי הוא נפוץ יחסית בווייטנאם ובמיוחד בלאוס.
מגמת האוכלוסייה עם זאת, נמצאת בוודאות בירידה.
סביר להניח שהאיום העיקרי על מונטיאקי אנאמייט הוא הציד; איום זה חמור מאוד במדינות הודו-סין ובמיוחד בווייטנאם ולאוס שבהם ניצודים יונקים ללא הבחנה עבור שוקי הבשר המשגשגים - ומוביל להכחדות אזוריות של מרבית בעלי החיים הגדולים.
ההגנה הטובה ביותר עבור המונטיאק היא הגנה ממשלית על גושי היער גדולים, אשר הופכים למקום מחבוא מעולה עבור המונטיאקים ומקשים על הציידים לאתרם בעומק הסבך.
היות שמונטיאק זה מאכלס אזורים גבוהים ומחוספסים, הוא צפוי להיות מאוים פחות מיונקים יבשתיים אחרים הנמצאים באזורים נמוכים.
באזורים נקודתיים ברחבי הודו-סין, הילידים המקומיים נוהגים לכבוש בהדרגה שטחים מהיער על ידי כריתת עצים, נטיעת גידולים אקזוטיים או מסחריים - מה שעשוי לצמצם לטווח הארוך את טווח התפוצה של המונטיאק.
אי ידיעת טווח התפוצה האמיתי של המין, מקשים על מאמצי השימור שנדרשים עבורו.
המין מצוי ככל הנראה ברוב האזורים המוגנים הנופלים ברכס אנאמייט, וכן באזורים מוגנים ברמות הצפוניות של וייטנאם ולאוס.
הפעולה הנחוצה כרגע היא הגנה יעילה על האזורים המוגנים הללו, שכן היא תשפיע בעקיפין על המונטיאק ועל בעלי חיים נדירים אחרים העשויים להימצא בהם.
בהנחה שממשלות וייטנאם ולאוס אינן רוצות לאסור לחלוטין את ציד היונקים ביערות ומאידך רוצות להגן על המונטיאק, הן מוכרחות לחוקק חוק שעל הצייד מוטל לזהות תחילה האם היונק מוגן בטרם יצוד אותו, זאת כדי שהמין יוכל להמשיך לשרוד ביערות הודו-סין.
אין הערכה לאומדן האוכלוסייה העולמי של מונטיאק אנאמייט.
מונטיאק גונגשאן (שם מדעי: Muntiacus gongshanensis) הוא מין של אייל נדיר בסוג מונטיאק ובתת-משפחת איילי העולם הישן החי בדרום-מזרח אסיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1990 על ידי חוקר הטבע הסיני שילאי מאי ועמיתיו.
למין זה יש דמיון רב למונטיאק שחור, עד כדי כך שטווח התפוצה של השניים אינו מוסכם בשל אי ודאות לגבי המינים שדווחו כמונטיאק שחור או גונגשאן.