tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארש מספר 1 ברה מז'ור
המארש זכה לעיבודים להרכבים שונים כמו: תזמורת סימפונית, תזמורת צבאית וצירופים של כלים שונים, ביניהם עיבוד לאקורדיון, הרכב סקסופונים ועוד.
המארש צוטט במספר יצירות, בין השאר ביצירה Circus Polka של איגור סטרווינסקי ובסרט הקצר של אולפני וולט דיסני - "בית המלאכה של סנטה".
פרנץ ליסט עיבד את המארש לפסנתר סולו ביצירתו Grand paraphrase de concert, S.426a
קארל טאוסיג כתב אף הוא עיבוד של המארש לפסנתר סולו, ברה במול מז'ור.
יצירה זו הוקלטה על ידי פסנתרנים רבים, ביניהם ולדימיר הורוביץ.
מארש מספר 2 בסול מז'ור
מארש מספר 3 במי במול מז'ור
שלושה סרג'נטים הוא מערבון קומי אמריקאי משנת 1962 בבימויו של ג'ון סטארג'ס עם פרנק סינטרה, דין מרטין, פיטר לופורד, סמי דייוויס ג'וניור וג'ואי בישופ (חבורת ה-ראט פאק) בתפקידים הראשיים.
זה רימייק של הסרט גונגה דין (1939) אלא שהעלילה הועברה מהודו ומלחמה נגד קנאים הודים למערב ארצות הברית ומלחמת נגד קנאים אינדיאנים.
שני הסרטים מבוססים על הפואמה "גונגה דין" של רודיארד קיפלינג.
חלק גדול של הסרט צולם בקניון ברייס במדינת יוטה.
בסרט גם מופיעים שלושת בניו של בינג קרוסבי - פיליפ, דניס ולינדסי בתפקידים קטנים כחיילים.
השנה 1873 - מייק (פרנק סינטרה), צ'יפ (דין מרטין) ולארי (פיטר לופורד) הם סרג'נטים ביחידת פרשים של צבא ארצות הברית.
הם מוצבים במערב ארצות הברית בשטח שנשלט על ידי אינדיאנים ונמצאים במלחמה ארוכה נגדם.
הם נשלחים לעיירה קטנה שהותקפה על ידי האינדיאנים.
בדרך מסתפח אליהם ג'ונה ויליאמס (סמי דייוויס ג'וניור), עבד משוחרר שרוכב על פרדה ובידו חצוצרה.
הוא רוצה להסתפח לפרשים ומייק מסרב אך צ'יפ משכנע אותו שירשה לו.
העיירה שוממת, האנשים "נעלמו" ונשארו מספר אינדיאנים.
לפתע הם מותקפים מכל הצדדים באינדיאנים יורי חיצים.
לאחר קרב קשה הם מניסים אותם לאחר שגרמו להם לאבדות כבדות.
הם מגיעים לבסיס ושם פוקד עליהם הקולונל ויליאמס, לחזור לעיירה ולהתבסס בה ולחכות להתקפה.
לארי מבקש להשתחרר מהצבא ולשאת את בחירה ליבו אמיליה.
(רוטה לי) במקומו מצרף הקולונל את הסר'גנט מייג'ור בוסוול (ג'ואי בישופ) שהם לא אוהבים.
בנשף שנערך לפני יציאתם הם מחדירים סם משכר לכוסו של בוסוול והוא מנוטרל.
הם מבקשים מלארי לדחות את נישואיו ומייק מחתים אותו על טופס הצטרפות לצבא.
צ'יפ רוצה למצוא את מנהיג האינדיאנים, וואטנקה.
ג'ונה מכיר את המקום שהם מתכנסים.
מייק כולא את צ'יפ אך ג'ונה משחרר אותו בעזרתה של הפרדה שהורסת את מתקן הכלא.
צ'יפ, ג'ונה והאנדיאני קאלב יוצאים לעבר המערה של האינדיאנים.
הם חוזים במפקד וואטנקה (מייקל פייט) נואם בפני האינדיאנים על רצונו לגרש את האדם הלבן ולהחזיר את השלטון לאינדיאנים.
האינדיאנים מתחילים ב"ריקוד רוחות" סביב המנהיג.
צ'יפ יוצא ומתעמת עם וואטנקה וג'ונה מתחמק לבסיס ומזעיק את מייק ולארי.
הם מגיעים, נכנסים למערה ונכבלים.
הקולונל מארגן את הצבא להתקפה.
השלושה מצליחים להשתחרר וצופים בטור הגדול של הצבא שצועד לעבר מארב מתוכנן של מאות אינדיאנים.
ג'ונה שנפצע מחץ בכתפו מצליח להגיע לראש הצוק ולחצצר את תרועת האזהרה.
הקולנול קולט זאת, מפזר את הטור ומתחיל בהתקפה על האינדיאנים עם פרשים ותותחים והם נסוגים לאחר אבדות כבדות.
בסוף מקבלים שלושת הסרג'נים תעודת הצטיינות וג'ונה מצטרף לצבא בדרגת טוראי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרנק סינטרהמייק מריסר'גנט ראשוןדין מרטיןצ'יפ דילסרג'נטפיטר לופורדלארי בארטסרג'נטסמי דייוויס ג'וניורג'ונה ויליאמסעבד משוחררג'ואי בישופרוג'ר בוסוולסרג'נט מייג'וררותה ליאמליה פארנטאשתו של לארידיק סימונסקולונל קולינגוודמפקד הפרשיםמייקל פייטוואטנקהמפקד האינדיאניםארמנד אלזמורהקאלבאינדיאני
"שלושה יוסי" הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2020, בבימויים של יעל קיפר ורונן זרצקי.
"שלושה יוסי" הוא המשך לסרט משנת 1999 בשם "שני יוסי" מאת יעל קיפר ועינת פישביין, אשר הביא את סיפורן של מספר משפחות מחוסרות דיור שפלשו לבניין נטוש ברחוב יהודה הימית 35 ביפו.
בסרט "שלושה יוסי" עקבו קיפר וזרצקי אחר המשפחות שתועדו בסרט הראשון, ובדקו מה עלה בגורלם של המבוגרים, אבל בעיקר של מי שהיו ילדים בזמן הצילומים של הסרט המקורי.
הסרט שודר בכאן 11 בתמיכת הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב – פרויקט קולנוע גלילי.
הסרט זכה בפרס העריכה הטובה ביותר בפסטיבל דוקאביב 2020.
בשנת 1999 יצא הסרט "שני יוסי", ששודר בערוץ 1 והשתתף בפסטיבל דוקאביב בשנתו הראשונה.
הסרט עקב אחר מספר משפחות מחוסרות דיור, שפלשו לבניין נטוש ברחוב יהודה הימית 35 ביפו.
הסרט התמקד ביוסי בן ברוך שעבד ככבאי בתחנת יפו מצד אחד, ומצד שני היה מחוסר דיור שגידל לבדו שלושה מילדיו.
יוסי חי חיים כפולים (מכאן שם הסרט, "שני יוסי").
במהלך הסרט רואים כי הדיירים בבניין הנטוש היו מציתים אש במחאה על מצוקתם ועל הכוונה לפנות אותם משם, ויוסי היה מגיע במסגרת עבודתו לכבות את השריפות במקום.
בעשרים השנים שחלפו מאז, יוסי בן ברוך עזב את שירות כיבוי האש ויצא לפנסיה.
עם זאת, מדובר ב"יוסי" אחר (או "נוסף", ומכאן נקרא הסרט "שלושה יוסי"): יוסי כבר אינו מחוסר דיור וחי חיים אחרים, אם כי המסגרת המשפחתית שהייתה לו עם שלושת בניו אשר הוצגה בסרט הראשון התפרקה.
כמו כן, פגש אישה אחרת והביא איתה חמישה ילדים נוספים.
עם זאת, שניים מבניו שהופיעו בסרט הראשון, התקשו להמשיך הלאה עם חייהם: אחד הבנים מאושפז במוסד פסיכיאטרי, השני ישב בכלא פעמיים והשתחרר.
הבן השלישי, אלירן, הצליח לבנות את עצמו ועובד בעצמו ככבאי.
גם המשפחות והדמויות הנוספות שתוארו בסרט כבר אינן חיות חיים של מחוסרי דיור, אולם אף אחד לא הצליח באמת לפרוץ את מעגל העוני.
בינתיים, המבנה שהיה אז נטוש ברחוב יהודה הימית, שופץ והפך לבניין מגורים יוקרתי.
שלושה מתחת לחופה הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1967 בבימויו של פיטר טיוסברי, עם סנדרה די, ג'ורג' המילטון וסלסט הולם בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן " Three for the Wedding" של פאט וויט מהאן משנת 1965.
הת'ר הלורן (סנדרה די) היא בחורה צעירה שגרה עם אמה לואיז (סלסט הולם).
כבר מילדות חושבת לואיז שלבתה יש כשרון זמרה והיא תהיה זמרת מפורסמת.
היא מציגה אותה לאנשים רבים אך הם אינם מתרשמים.
לאחר סיום הקולג' מוצאת הת'ר עבודה כמזכירה של מנהל חברה גדולה בשם הרלן ויקליף (ג'ורג' המילטון).
ויקליף הוא מנהל בלתי נסבל בעל אגו חזק המחשיב רק את עצמו ואינו מתייחס למזכירות שהוא מחליף בתדירות גבוהה.
גם הת'ר סובלת אבל אמה ממשיכה לדבוק בשאיפתה להפוך אותה לכוכבת גדולה.
היא לוקחת הלוואה וממשכנת את ביתה ומצליחה להשיג לה הופעה במועדון הלילה המצליח של דני רסקין (מורט סאהל).
להת'ר יש שלושה ידידים - דיק בנדר (ביל ביקסבי), שכן רודף שמלות, פאט מוראד (דיק קלמן) מוזיקאי פסנתרן והנק ג'דסון (דוויין היקמן) שרוצה להיות שחקן.
הם מעודדים אותה ובעזרת אמה היא מקבלת אפשרות להופיע במועדון.
ביום ההופעה מזמין אותה ויקליף לצאת אתו והם יוצאים ומבלים כל הלילה אף על פי שיש לה הופעה.
האמא לואיז כועסת אך הם מגיעים עליה ומבשרים לה שהחליטו להתחתן.
עוד במעמד זה הם מתחילים לריב היות שויקליף מבהיר להת'ר שהוא יהיה הגבר במשפחה והוא ייתן לה את כל ההוראות.
הם נפרדים בכעס והת'ר מתפטרת ומתחילה שוב בחזרות לקראת הופעה במועדון לאחר שדני סלח לה.
בתחילת ההופעה היא מרגישה חולשה ומתמוטטת.
הרופא שבודק אותה מבשר לה שהיא בהריון והיא מתקשה להאמין (מכאן שם הסרט).
לקראת סוף ההריון מגיעים אליה שלושת ידידיה עם שופט וכל אחד מסכים להתחתן אתה בנוכחות שופט והיא צריכה לבחור באחד מהם אך מתקשה ובשעה זאת תוקפים אותה צירים.
ויקליף נתקף רגשות חרטה והולך לפסיכיאטר שלא עוזר לו.
הוא משוטט ברחוב ונפגע ממכונית ומובהל לבית החולים.
שם פוגשת בו הת'ר המובהלת לחדר לידה.
הם מתפייסים והשופט מחתן אותם במקום, לשמחת כולם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסנדרה דיהת'ר הלורןג'ורג' המילטוןהרלן ויקליףסלסט הולםלואיז הלורןביל ביקסבידיק בנדרשכןדוויין היקמןהנק ג'דסוןידידדיק קלמןפאט מוראדמוזיקאימורט סאהלדני רסקיןבעל מועדון
שלושה עשר חיים הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2022 בבימויו ובהפקתו של רון הווארד, המבוסס על חילוץ הנערים מהמערה בתאילנד בקיץ 2018. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-29 ביולי 2022 ועלה לשירות ההזרמה "פריים וידאו" ב-5 באוגוסט 2022.
ב-23 ביוני 2018 נכנסו שנים עשר חברי קבוצת נערים בכדורגל, בגילאי 11–16, ועוזר המאמן שלהם, בן 25, למערת טאם לואנג נאנג נון בצפון תאילנד.
ב-2 ביולי 2018, בשעה 22:00, אחרי שעברו דרך מעברים צרים ומים בוציים, גילו צוללנים בריטיים את הנעדרים, כולם בחיים, במרחק של 4 ק"מ מפתח המערה.
באותו יום חולצו ארבעה נערים מהמערה, למחרת חולצו ארבעה נוספים, ויום לאחר מכן, ב-10 ביולי, חולצו ארבעת הנערים האחרונים ומאמנם, ובכך הושלם בהצלחה מבצע חילוץ כל הלכודים.
ויגו מורטנסן – ריק סטנטון
קולין פארל – ג'ון וולנתן
ג'ואל אדגרטון – ריצ'רד האריס
טום בייטמן – כריס ג'וול
פול גליסון – ג'ייסון מלינסון
ג'וש הלמן – מ'ייגור הודג'ס
באפריל 2020 דווח כי במאי הסרט יהיה רון הווארד, על פי תסריט של ויליאם ניקולסון.
חודש לאחר מכן רכשה "מטרו גולדווין מאייר" את הזכויות לסרט.
ב-29 במרץ 2021 החלו צילומי הסרט באוסטרליה ובתאילנד.
שלושה חזירים קטנים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", אשר הופץ בשנת 1933 על ידי יונייטד ארטיסטס, הופק בידי וולט דיסני ובוים על ידי ברט גילט.
הסרט מבוסס על סיפור עממי בעל אותו שם וזכה בשנת 1934 בפרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר לשנת 1933. תקציב הסרט נאמד בכ-22 אלף דולר והכנסותיו נאמדות בכ-250 אלף דולר.
בשנת 1994, הוא נבחר במקום ה-11 מתוך 50 סרטי ההנפשה הגדולים בכל הזמנים על ידי חברי תחום ההנפשה.
בשנת 2007, הסרט נבחר לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס בנימוק שהוא "משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
הסרט הוקרן בבכורה באולם המוזיקה רדיו סיטי כסרט קצר לכבוד יציאתו של הסרט "אלמר הגדול" ב-25 במאי 1933 בניו יורק.
החזיר החלילן, החזיר הכנר והחזיר המעשי הם שלושה אחים שבונים את בתיהם בכוחות עצמם.
שלושתם מנגנים בכלי נגינה שונים – החלילן בחליל, הכנר בכינור ואילו המעשי נראה בתחילה כעובד ללא מנוחה.
החלילן והכנר בונים את בתי הקש והענפים שלהם בקלות רבה ונהנים להם מניגון משותף.
הצמד מגיע לביתו של החזיר המעשי ולועגים לו על כך שהוא רק עובד ואינו יודע מה זה כייף.
בתגובה הוא עונה להם שהם יכולים לצחוק עליו אך הוא ישן בשקט כשהזאב יבוא, תוך כדי שהוא בונה בית הלבנים שלו.
החלילן והכנר פורצים בצחוק ומתעלמים מאזהרותיו בכך שהם ממשיכים לנגן ושרים את שיר הנושא, אשר מפורסם כיום, "מי פוחד מהזאב הרע?".
בזמן שהם שרים הזאב הרע אכן מופיע, ובשלב זה החלילן והכנר מגלים שהם למעשה מפחדים מאוד מהזאב, אז מיד שני החזרזירים נסוגים כל אחד לביתו.
תחילה הזאב נושף ומחריב כליל את בית הקש של החלילן (פרט לגג), האחרון נמלט בעור שיניו ומצליח להתחבא בביתו של אחיו הכנר.
הזאב מעמיד פנים שהוא מוותר והולך הביתה, ובעודם ממשיכים לזמר את שיר הנושא הזאב חוזר מחופש לכבשה תמימה ומבקש שיפתחו לו את הדלת.
החזרזירים עולים על התרמית והזאב נושף שוב על בית הענפים של הכנר ומשמידו לחלוטין (למעט הדלת).
הצמד מצליח להימלט ולהסתתר בביתו של החזיר המעשי, שנותן להם בחפץ לב מקלט; בביתו של החזיר המעשי מתגלה שכלי הנגינה שלו הוא פסנתר.
הזאב מגיע מחופש לרוכל המוכר מברשות כדי להערים על החזרזירים שיכניסו אותו פנימה תמורת דוגמה חינם, אך ניסיונו נכשל.
לאחר מכן, הזאב מנסה לנשוף עד שבית הלבנים החזק ייהרס (ומאבד את בגדיו תוך כדי), אך הוא נכשל שוב; כל זה קורה בעוד החזיר המעשי, המלא ביטחון, מנגן מוזיקת פסנתר מלודרמטית.
לבסוף, הזאב מנסה להיכנס לבית דרך הארובה, אבל החזיר המעשי פועל בחוכמה ומוריד את המכסה של סיר רותח מלא במים (שאליו הוא מוסיף טרפנטין) הממוקם מתחת לארובה, והזאב נופל ישר לתוכו.
צווח מכאב, הזאב נס כשכולו אחוז טירוף, בעוד החזרזירים שרים שוב "מי פוחד מהזאב הרע?".
לאחר מכן החזיר המעשי מותח את אחיו בכך שהוא נוקש על הפסנתר שלו, מה שגורם להם לחשוב שהזאב חזר, והשניים מהרים להסתתר מתחת למיטה.
בילי בלטשר / אלון שר – הזאב הרע
פינטו קולביג / דדי זהר – החזיר המעשי
דורותי קומפטון / תמי ברק – החזיר החלילן
מרי מודר / עינת אזולאי – החזיר הכנר
קולביג גם דיבב את הזאב הרע כרוכל יהודי (נמחק בגרסאות מאוחרות).
הסרט הופץ בישראל תחת השם "שלושה חזירים קטנים", כשעל מלאכת הדיבוב מונתה שפרירה זכאי.
כיום הסרט זמין בשירות הסטרימינג דיסני+ תחת השם "שלושת החזרזירים", והדיבוב נעשה באולפני אלרום תחת פיקוחה של תמי ברק.
הסרט הוקרן בבכורה ב-25 במאי 1933 באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק.
הסרט זכה להצלחה פנומנלית בקרב הקהלים של אותה תקופה, עד כדי כך שבתי קולנוע הקרינו את הסרט במשך חודשים לאחר הקרנת הבכורה שלו, בעקבות היענות כלכלית גדולה.
אלו היו שלוש דמויות שנראו דומות ופעלו אחרת".
(היסטוריוני הנפשה אחרים, במיוחד מעריציו של וינזור מקיי, היו חולקים על המילה "ראשונה", אבל ג'ונס לא התכוון לאישיות אלא לאפיון באמצעות מערך הגוף והתנועה).
החזיר החלילן והחזיר הכנר הם קלי דעת וחסרי דאגות; החזיר המעשי זהיר ורציני.
הסיבה לכך שהסיפור והדמויות של הסרט היו כל כך מפותחים הייתה שדיסני כבר הבינו שהצלחתם של סרטי הנפשה תלויה בסיפורים מרתקים רגשית שיתפסו את הקהל ולא ישחררו.
ההבנה הזו הובילה לחידוש חשוב בתקופה בה הסרט היה בפיתוח: "מחלקת סיפור", נפרדת מזו של האנימטורים, עם אמני סטוריבורד שהוקדשו לעבודה על שלב "פיתוח הסיפור" בקו הייצור.
ההצלחה המתונה, אך לא שוברת הקופות, של ההמשכונים לסרט זה נתפסה כגורם בהחלטתו של וולט דיסני לא לנוח על זרי הדפנה, אלא להמשיך להתקדם עם פרויקטים נוטלי סיכונים, כמו ההמצאה החדשנית המצלמה הרב-שכבתית וסרט ההנפשה באורך מלא הראשון.
הסלוגן של דיסני, שחזר על עצמו לעיתים קרובות במהלך השנים, היה "אתה לא תוכל להתעלות על חזירים עם חזירים".
הסרט כלל במקור סצנה בה דמותו של הזאב הרע מחופש לרוכל יהודי באמצעות תחפושת של אף מזויף, משקפיים וזקן.
בסצנה, קולו של המדבב עובר למבטא יידיש והמוזיקה משלבת כינור.
סצנה זו הפכה לשנויה במחלוקת יותר לאחר מלחמת העולם השנייה ובסופו של דבר נערכה בשנת 1948 עם עיצוב מחודש לתחפושת של הזאב לאיש מכירות של מברשות שמנמן, אם כי ללא התחפושת, כדי להפוך אותה לפחות פוגענית.
השיר המקורי שהלחין פרנק צ'רצ'יל לסרט, "מי מפחד מהזאב הרע?", היה סינגל רב-מכר, ששיקף את נחישותם של האנשים נגד "הזאב הרע" של השפל הגדול; השיר הפך למעשה למעין המנון של השפל הגדול.
כאשר החלו הנאצים להרחיב את גבולות גרמניה בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה, השיר שימש כדי לייצג את השאננות של העולם המערבי בכך שהוא מאפשר לפיהרר אדולף היטלר לבצע רכישות ניכרות של שטחים מבלי לצאת למלחמה, והוא שימש בעיקר בהנפשות של דיסני למאמץ המלחמה הקנדי.
השיר שימש גם כהשראה לשם המחזה משנת 1963 "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", מכיוון שלרצף אין שום קשר לסרט משנת 1966.
דיסני הפיקה מספר המשכונים לסרט זה, אם כי אף אחד מהם לא הצליח כמעט כמו המקור:
הראשון שבהם יצא לראשונה ב-14 באפריל 1934 וגם בבימויו של ברט גילט, "הזאב הגדול והרע", אשר הציג את דמויותיהן של כיפה אדומה וסבתה.
בשנת 1936 הופיע הסרט השני בכיכובם של שלושת החזירים והזאב הרע, עם סיפור המבוסס על הילד שצעק זאב.
הסרט נקרא "שלושה זאבים קטנים" והציג את שלושת בניו הגורים של הזאב הרע, אשר להוטים לטעום את החזירים בדיוק כמו אביהם.
סרט מצויר שלישי בשם "החזיר המעשי", יצא לאקרנים בשנת 1939, ממש בסיום סדרת "סימפוניות טיפשיות".
בו, החלילן והכנר, שוב למרות אזהרותיו של החזיר המעשי, הולכים לשחות אך נלכדים על ידי הזאב, אשר הולך אחר כך לצוד את החזיר המעשי רק כדי להיתפס במכונת גלאי השקרים החדשה שלו.
בשנת 1941 הופץ סרט מצויר רביעי, "החזיר החסכן", על ידי מועצת הקולנוע הלאומית של קנדה.
בסרט זה, המורכב ברובו משימוש חוזר של צילומים מהסרט המקורי, החזיר המעשי בונה את ביתו מאיגרות חוב מלחמה קנדיים, והזאב הרע, המייצג את גרמניה הנאצית, אינו מסוגל למוטט את ביתו.
שלושת החזירים והזאב הרע ערכו הופעת קמאו בסרט "מי הפליל את רוג'ר רביט" משנת 1988.
דמויות מהסרט הופיעו גם בסדרות הטלוויזיה של דיסני "יצירות מיקי מאוס" ו"בית העכבר" וסרטי הספין-אוף שיצאו ישירות לווידאו: שלושת החזירים הופיעו בסדרה, הזאב הרע היה אחד הנבלים ב"מיקי מאוס וחבורת הרשע" משנת 2002, והחזיר המעשי הופיע ב"חג המולד הקסום של מיקי: שלג בבית העכבר" משנת 2001.
שלושה חתולים יתומים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות".
הסרט הופץ בשנת 1935 והופק בידי אולפני וולט דיסני.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשנת 1935 עבור הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
אחריו ב-1936 יצא סרט המשך, עוד חתלתולים.
הסרט מספר את סיפורם של שלושה גורי חתולים (אחד שחור, אחד כתום ואחד אפור) והרפתקאותיהם בבית.
זה מתחיל עם החתלתולים שנותרו בשלג.
לאחר מכן הם מבחינים בבית הסמוך ונכנסים אליו למקלט.
הם מגיעים למטבח, ומתחילים לשחק שם לאחר שמנהלת הבית האפרו-אמריקאית של הבית סיימה להכין ארוחה.
לאחר נגינה נוספת באזורים שונים בבית, הסרט מעביר את הפוקוס שלו לחתלתול מסוים אחד, השחור, שרודף אחרי נוצה ובסופו של דבר מסתיים על מקלדת פיאנולה.
החתלתול מתחיל לנגן כשהנוצה הולכת במורד מקלדת הפסנתר והנוצה נוחתת על מתג 'הדלקה' עם לחיצות החתלתול והפיאנולה שהתגלתה אז מתחילה לנגן וריאציה של "חתולים על המקלדת", שיר שהלחין ז'ז קונפרי ב-1921. שני החתלתולים האחרים מצטרפים לראשון ומנגנים סביב הפסנתר.
כשהפיאנולה מסיימת לנגן את השיר, החתלתולים עוזבים אותה ונתפסים על ידי עוזרת הבית.
כשהיא מתכוננת לזרוק אותם החוצה, היא נעצרת על ידי ילדה קטנה (אולי גרסה של ננסי), שמחליטה לאמץ את הגורים.
הסרט הופק כסרט בסדרת "סימפוניות טיפשיות" של דיסני.
באותה תקופה, הסרטים שימשו ככלי לבדיקת הטכניקות שישמשו בסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" וכדי לספק תוכנית הכשרה בלתי רשמית בעבודה כדי להכין אמנים לסצנות המשוכללות שייכללו.
ככאלה, הסרטים נועדו להתמקד בדמויות, שנועדו להיות חמודות, ולא בנרטיב מפותח במיוחד.
הסרט בוים על ידי דייוויד הנד, שלימים יביים את שלגיה, והאנימציה על ידי קן אנדרסון.
כמו כל הסרטים בסדרה שנוצרו לאחר 1932, הוא הופק ב-3 רצועות טכניקולור.
הסרט היה מוגן בזכויות יוצרים ב-20 בנובמבר 1935, כמעט חודש לאחר יציאתו לאקרנים.
הסרט יצא לאקרנים במקור בקולנוע בארצות הברית ב-26 באוקטובר 1935. בשנת 1937, הוא הופץ מחדש כחלק מהקלטת "הזוכים המאושרים", יחד עם עוד ארבעה סרטי דיסני זוכי פרסי האוסקר.
ב-1993, הוא הופיע בקלטת אוסף של סרטי דיסני קצרים עטורי פרסים בשם "איך הטוב ביותר זכה".
הוא גם נמצא בקלטות VHS של "דמבו", יחד עם "התיבה של אבא נוח" והחזיר המעשי.
הסרט הופץ גם ב-19 בדצמבר 2006 ב"אוצרות וולט דיסני: עוד סימפוניות טיפשיות, כרך ב'.
הגרסה המקורית של הסרט מכילה סצנה שבה החתלתול השחור נתקל בבובה שכאשר היא מתהפכת על ידי החתלתול, היא הופכת לילדה אפרו-אמריקאית סטריאוטיפית, שצועקת "אמא!" (קטע קול ממוחזר מבית המלאכה של סנטה).
בשנות ה-50 וה-60, כאשר דיסני החלו לערוך את הסרטים שלהם לפני ששודרו בטלוויזיה, הסצנה הוסרה מהסרט.
הסרט הופיע לא מצונזר, תחילה עם יציאת ה-VHS של דמבו, ולאחר מכן ב-DVD "עוד סימפוניות טיפשיות" מ-2006, שם הוא הוצב בחלק שכותרתו "מהכספת" יחד עם סרטים אחרים הכוללים סטריאוטיפים, אשר הוקדם עם הקדמה מאת לאונרד מלטין.
הסרט היומי (31 באוקטובר 1935): "נראה כאילו וולט דיסני פגע במשהו מרתק כמו שלושת החזרזירים שלו בשלושת החתלתולים האלה...
שלושת החתלתולים החמודים יוכיחו וואו - במיוחד ברצף שבו הם הולכים לחבוט עם הפסנתר האוטומטי ויוצאים לדרך.
הקטע של העסק הזה הוא מהומות צחוק."
National Exhibitor (20 בנובמבר 1935): "שלושת החתלתולים נכנסים מתוך סערת השלג, מרגיזים את משק הבית, חוקרים במטבח ובסלון, נשפכות פשטידות, מתנפצים רהיטים.
צבע מעולה ואפיונים מושכים של חתלתולים מסמנים זאת, מצוין."
Boxoffice (7 בדצמבר 1935): "הסרט האחרון בסדרת סימפוניות טיפשיות של וולט דיסני מבטיח למשוך את הפופולריות של שלושת החזרזירים שלו, ללא ספק אחד הסרטים המצוירים הטובים ביותר שהופקו אי פעם.
החתלתולים בתפקיד הראשי חמודים בדיוק כמו החזרירים הקטנים של הסרט הקודם, בעוד שההרפתקאות שלהם כל כך משעשעות להפליא שהפטרונים ייצאו מהתיאטרון בשבחיו...
[הנגן-פסנתר] מוכיח את עצמו כנקודת השיא של הסרט וישאיר את הקהל בסערת צחוק.
עבודת הצבע שוב מעולה, סרט אידיאלי לצעירים, מושלם למבוגרים, ויתאים לכל חשבון, בכל זמן ובכל מקום."
רצועת הקומיקס סימפוניות טיפשיות של יום ראשון הריצה עיבוד בן שלושה חודשים לסרט שנקרא "שלושה חתלתולים" מ-28 ביולי ל-20 באוקטובר 1935.
ילדה קטנה וחתלתולים: לאון לידוקס
שלושים ושלוש (מעוצב: 33) הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הישראלית עלמה זהר, אשר יצא ב-4 באוגוסט 2010 על ידי חברת התקליטים לב גרופ מדיה.
ב-2 באוגוסט, יומיים לפני יצאת האלבום, אירעה השמעת בכורה ב-ynet לשלושת השירים "בנגקוק", "עבדים משוחררים" ו"אניות".
באלבום השתתף גם המוזיקאי גבע אלון.
על שם האלבום אמרה זהר: והוסיפה .
שלושת גשרי הירדן בג'יסר אל-מג'מעייה הם שלושה גשרים שנבנו מעל נהר הירדן באתר ג'יסר אל-מג'מעייה (כיום ליד קיבוץ גשר בעמק בית שאן).
שניים מהם שימשו למעבר הולכי רגל ורכב והשלישי למעבר רכבת.
הגשרים נבנו בנקודת מעבר אסטרטגית בין עבר הירדן לים התיכון ולכן היוו סלע מחלוקת לאורך ההיסטוריה.
ב-1948 חובלו שלושת הגשרים מחשש שישמשו את צבא עיראק לפלישה לארץ ישראל ומאז הפסיק השימוש בהם.
הגשרים מהווים חלק מהאטרקציות המוצעות למבקרים בחצר גשר הישנה.
האזור בו נבנו הגשרים נקרא ג'יסר אל-מג'מעייה שפירושו "גשר המפגש" כשההערכה היא שהשם נגזר מהמפגש של נהר הירדן ונהר הירמוך כשלושה ק"מ מצפון לגשר.
לאורך ההיסטוריה חיפשו תושבי עבר הירדן ומסופוטמיה נקודות נוחות למעבר בטוח לגדה המערבית של הירדן כדי להגיע לערים ממערב לירדן, לאתרים הקדושים וכדי לייצא סחורות דרך הנמלים ביפו ובעכו.
ניתן היה, אומנם, להשתמש במעברות הירדן אולם אלו לא היו בטוחים ולא עבירים בזמן זרימה חזקה לכן חיפשו השלטונות בארץ ישראל ועבר הירדן נקודות לאורך הירדן בהן קיימים קירות אבן יציבים שאיפשרו לבנות גשרים.
אחת מנקודות אלו הייתה ג'יסר אל-מג'מעייה שם הצרו סלעי בזלת את מעבר המים ואיפשרו בניית גשר.
ההערכה היא שהראשונים שבנו גשר בנקודה זו היו הרומאים ששילבו אותו ברשת הדרכים המפותחת שבנו ברחבי העולם העתיק.
הגשר, שנהרס ברעידת אדמה, שופץ על ידי הצלבנים בתחילת האלף השני.
ב שופץ הגשר שוב על ידי הממלוכים, בהנהגתו של ביברס בתחילת תקופת שלטונם בארץ ישראל.
בצידו המערבי של הגשר בנו המממלוכים ח'אן שיועד למנוחת העוברים בגשר.
במפה צרפתית מ-1799 (תקופת פלישת צבא נפוליאון לארץ ישראל) מופיע הגשר בשם "פונט דה מגמה" Pont de magma.
במהלך קרב מגידו נכבש הגשר על ידי רגימנט הרמחים ה-19 במסגרת כיבוש עפולה ובית שאן.
הגשר בנוי מאבני בזלת מסותתות, אורכו כ-70 מטר ורוחבו כ-6 מטר:
במרכז הגשר קשת גדולה שגובהה כ-10 מטר מפני הירדן כשאמות הגשר נשענות על סלעים משני צידי הנהר.
הקשת הראשית אופיינית לקשתות ממלוכיות בהן ראש הקשת מחודד בניגוד לקשתות רומיות שהיו עגולות תוך שימוש באבן הראשה.
ממזרח לקשת הראשית ממשיך הגשר על גבי שש קשתות משנה הבנויות בשני מפלסים (שתי קשתות גדולות במפלס התחתון וארבע קשתות קטנות במפלס העליון).
ממערב לקשת הראשית היו שתי קשתות משנה בשני מפלסים שקרסו במהלך פיצוץ הגשר.
עד תחילת שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל ועבר הירדן שימש הגשר הממלוכי למעבר כלי רכב בין עבר הירדן למערב הירדן.
לאור הגידול בהיקף התחבורה ועליית משקל המשאיות והאוטובוסים חששו הבריטים מיציבותו של הגשר הממלוכי ובנו ב-1925 גשר בטון בצמוד אליו שאיפשר את הסטת התנועה אליו והקטנת העומס מהגשר הישן.
בשלהי המאה ה-19 רכשה משפחת סורסוק אדמות באזור ג'יסר אל-מג'מעייה בתקווה להנות מעליית ערך הקרקע עם סיום סלילתה של רכבת העמק.
עם תחילת הסלילה הפקיע השלטונות העות'מאניים חלק משטחים אלו.
גשר הרכבת נבנה ב-1905 עשרות מטרים מדרום לגשר הממלוכי ובעזרתו חצתה רכבת העמק את הירדן לכוון עבר הירדן
ממערב לגשר נקבעה תחנת רכבת שנקראה "באלט אל-מאחטה" שהייתה תחנת הרכבת הנמוכה בעולם (-246 מטר מתחת לפני הים התיכון).
התחנה הייתה ממוקמת כ-75 ק"מ מתחנת המוצא בחיפה והייתה השישית במניין התחנות בתקופה העות'מאנית.
כמו כן נבנו ממערב לגשר בית מכס וקרנטינה.
הגשר כלל חמש קשתות כשהקשת השנייה ממערב פגועה מאז 1948.
בערבו של 14 במאי 1948 נודע לארגון ההגנה על הכוונה של אנשי תחנת הכוח בנהריים להיכנע ל והועלה חשש שצבאות ירדן ועיראק ינצלו את הגשרים בג'יסר אל-מג'מעייה כדי לפלוש לארץ ישראל.
כדי למנוע זאת הוחלט בהגנה לפוצץ את הגשרים.
מנגנון ההפעלה מרחוק של מטענים שהוצמדו לשלושת גשרים גרם לפיצוץ של גשר אחד בלבד (הגשר הממלוכי) ואיש גולני, אמיל בריג, זחל תחת אש לשני הגשרים האחרים, חיבר פתיל השהיה חדש, הצית אותו ידנית וגרם לפיצוצם.
מעשה זה עיכב את הפלישה ואילץ את חיל המשלוח העיראקי לנוע כשלושה ק"מ דרומה כדי לעבור את הירדן.
ב-1994, במסגרת שיחות השלום עם ירדן הקים צה"ל גשר ברזל בין חלקי הגשר הממלוכי כדי לאפשר מעבר חיילים בין שתי הגדות.
ב-2014 שופצה הקשת הגדולה של הגשר תוך שיתוף פעולה ישראלי-ירדני.
גשר הבטון וגשר הרכבת נשארו כמות שהם מאז 1948. מספר קרונות היסטוריים הוצבו בצידו המערבי של הגשר להדגים את האופן בה עברה במקום רכבת העמק.
על הגשרים הוקמו שתי תצפיות על שם שוקה דורפמן ואסתר ארדיטי.
הגשרים מהווים חלק מאתרי המורשת של חצר גשר הישנה כשמסיבות ביטחוניות נדרש אישור מיוחד כדי לעבור את גדר הביטחון ולגשת לגשרים.
ממזרח לגשרי הרכב (בגדה המזרחית) ניתן לראות בשטח שיני דרקון שפוזרו כדי למנוע מכלי רכב משוריינים לחצות את הירדן.
המבנים של תחנת הרכבת והקרנטינה, שהוקמו כחלק מרכבת העמק, נהרסו ברובם בשנות ה-50 מחשש שישמשו להסתרת פדאין.
שלושים ומשהו היא סדרת דרמה אמריקאית שנוצרה על ידי אדוארד זוויק ומרשל הרשקוביץ עבור United Artists Television.
הסדרה שודרה במקור ברשת ABC במשך ארבע עונות מ-29 בספטמבר 1987 עד 28 במאי 1991. הסדרה זכתה ב-13 פרסי אמי לבידור בפריים טיים מתוך 41 מועמדויות, ובשני פרסי גלובוס הזהב.
בישראל הסדרה שודרה במקור בתחילת שנות ה-90 בערוץ הראשון.
עלילת הסדרה, אשר מתרחשת בפילדלפיה, מתמקדת בקבוצת חברים מלוכדת בשנות ה-30 לחייהם מדור הבייבי בום, אשר רובם מכירים זה את זה מתקופת הקולג'.
הסדרה התמקדה באתגרים השונים עימם הם מתמודדים בחיי היומיום, ובמיוחד הקשיים בחיי הנישואים, כהורים, והקשיים בקריירה.
כל אחת מהדמויות מתמודדת לאורך הסדרה עם אתגרים ייחודיים.
פרקים רבים מכילים גם פלאשבקים מהעבר של הדמויות אשר מספקים לצופים הבנה עמוקה יותר של הפחדים, הרצונות והמניעים של הדמויות.
מייקל סטדמן (קן אולין) - מנהל בחברת פרסום ובעלה של הופ.
מייקל מתקשה לעיתים רבות למצוא איזון בו הקריירה התובענית שלו למחויבויות שלו למשפחתו ולאשתו, ולעיתים רבות מגלה שהלחצים בעבודה משפיעים רבות גם על חייו מחוץ למקום העבודה.
יהדותו של מייקל מהווה גם גורם לחיכוכים שונים עם אשתו אשר הנוצריה.
ההשפעה השלילית העצומה של הבוס המושחת שלו מיילס גורמת בסופו של דבר לבעיות רבות בנישואיו עם הופ.
הופ סטדמן (מל האריס) - אשתו של מייקל.
הופ היא עיתונאית לשעבר אשר הפכה לעקרת בית.
למרות מסירותה למשפחתה לעיתים רבות היא חשה חוסר ודאות לגבי הבחירות שהיא לקחה בחייה והחלומות אותם היא הקריבה בחייה למען משפחתה, והדבר גורם לה לחוות לעיתים רבות תחושות חרדה ומועקה.
בנוסף, הופ היא נוצריה והדבר מהווה גם גורם לחיכוכים שונים עם בעלה היהודי.
הופ מנסה לאורך הסדרה למצוא הגשמה עצמית ולבנות את עצמה מחוץ לתפקידיה כרעיה וכאם.
מליסה סטדמן (מלאני מיירון) - בת דודתו של מייקל וחברתו לשעבר של גארי, צלמת פרילנסרית רווקה.
בעונה הראשונה מליסה יוצאת עם גינקולוג גרוש, אך דרכיהם נפרדות לבסוף בשל חוסר הרצון שלו להביא לעולם ילדים נוספים.
בהמשך הסדרה היא יוצאת במשך תקופה קצרה עם מיילס דרנטל, הבוס של מייקל, אך מערכת היחסים הזו מסתיימת באופן טראומטי לאחר שהוא כמעט אונס אותה בדייט.
בהמשך הסדרה היא יוצאת עם הצייר לי אוונס בן העשרים ומשהו אשר צעיר ממנה באופן ניכר, והם מתקשים לגשר עם הפער הגילאים והשלבים השונים בהם כל אחד מהם נמצא, ולכן לבסוף נפרדת גם ממנו.
אליוט ווסטון (טימותי באספילד) - בעלה של ננסי.
אליוט הוא מעצב גרפי, חברו הטוב ביותר של מייקל ושותפו העסקי.
גם אליוט מתקשה למצוא איזון בו הקריירה התובענית שלו למחויבויות שלו למשפחתו ולאשתו.
אליוט חווה קשיים רבים במקום העבודה ובשל כך לבסוף מחליט לפרוש ממקום העבודה.
אליוט וננסי עוברים בהמשך הסדרה לקליפורניה, שם הוא מתחיל לעבוד בבימוי.
ננסי ווסטון (פטרישיה ווטיג) - אשתו של אליוט.
בדומה להופ גם ננסי לא הרגישה מסופקת מהחיים כעקרת בית, ובעקבות כך במהשך הסדרה היא הופכת למאיירת וסופרת מצליחה של ספרי ילדים.
ננסי מגלה במהלך הסדרה שאליוט בוגד בה ובעקבות כך היא מחליטה להתחיל הליכי גירושין, אך בהמשך הסדרה הזוג מתפייס לבסוף ומפסיקים את הליכי הגירושין.
במהלך שתי העונות האחרונות של הסדרה ננסי מאובחנת כחולה בסרטן השחלות, אך לבסוף לאחר שהיא עוברת טיפולים רבים היא מצליחה להחלים מהמחלה.
איתן ווסטון (לוק רוסי) - בנם הבכור של אליוט וננסי.
בריטני ווסטון (ירדנה שפירו) - בתם הצעירה של אליוט וננסי.
גארי שפרד (פיטר הורטון) - חברו משכבר הימים של מייקל.
גארי הוא פרופסור כריזמטי במכללה בפילדלפיה.
בניגוד למייקל ואליוט, גארי נוטה להעדיף להימנע מלהתחתן, להביא ילדים, ולעבור לפרברים.
לגארי הייתה בעבר מערכת יחסים עם מליסה.
בהמשך הסדרה יש לגארי מערכת יחסים עם סוזנה אשר נכנסת להריון ממנו.
גארי נהרג לבסוף בתאונת דרכים.
סוזנה שפרד (פטרישיה קלמבר) - חברתו הביישנית והמופנמת של גארי.
סוזנה עוברת לגור יחד עם גארי לאחר שהיא נכנסת להריון.
אלין וורן (פולי דרייפר) - חברתה השאפתנית והעצמאית של הופ, אשת קריירה שעובדת בממשל המקומי.
מיילס דרנטל (דייוויד קלנון) - הבוס המניפולטיבי של מייקל ואליוט במשרד הפרסום.
מיילס הוא איש עסקים חסר רחמים אשר גורם בפעמים רבות לכך שמייקל נאלץ לקבל החלטות שונות שגורמות לו לחוות מתח רב עם משפחתו ולתקופות של דיכאונות.
ראסל ולר (דייוויד מרשל גרנט) - הידיד ההומוסקסואל של מליסה.
ב-8 בינואר 2020 רשת ABC אישרה כי הוזמן פרק פיילוט, שישמש כבסיס ליצירת סדרת המשך לסדרה שלושים ומשהו.
פרק הפיילוט אמור היה להיות מבוים על ידי אדוארד זוויק על בסיס תסריט שנכתב על ידי זוויק והרשקוביץ, והיו אמורים לשחק בו ארבעה מחברי צוות השחקנים המקורי (קן אולין, מל האריס, טימותי בוספילד ופטרישיה ווטיג).
עם זאת, ביוני 2020 רשת ABC ציינה כי הוחלט לבטל את ההפקה של פרק הפיילוט.
שלושה חברים (הגרמנית: Drei Kameraden, באנגלית: Three Comrades, הוא רומן מאת הסופר הגרמני אריך מריה רמרק.
הספר נכתב במקור בגרמנית בשנת 1936, אך יצא תחילה לאור באנגלית ורק בשנת 1954 התפרסם בגרמניה בשפתו המקורית.
הרומן מספר על ידידות אמיצה בין שלושה חברים, ותיקי מלחמת העולם הראשונה, בתקופה שבין מלחמות העולם.
המספר, בגוף ראשון, הוא רוברט לוֹקַמפּ, המנהל עם שני חבריו, גוטפריד לנץ ואוטו קסטר, מוסך לשיפוץ מכוניות ומכירתן.
הזמן הוא סוף שנות העשרים, הימים קשים, והשלושה מתפרנסים בדוחק.
רמרק כתב את הספר בגלות והוא התפרסם לראשונה בתרגום להולנדית.
התרגום האנגלי הופיע זמן קצר לאחר מכן, כסיפור בהמשכים בשבועון Good Housekeeping מינואר עד מרץ 1937, ובספר בהמשך אותה שנה.
בגרמנית יצא הספר לראשונה בשנת 1938 אצל המו"ל הגולה "קרידו" באמסטרדם, אבל בגרמניה יצא הספר לאור רק ב-1961.
"שלושה חברים" נכתב בשנים שבין מלחמת העולם הראשונה לשנייה, כאשר גרמניה הייתה נתונה בתוהו ובוהו שהביאה עליה המלחמה.
רבים מאזרחי גרמניה חיו בעוני ובמחסור, לאחר שהפסידו את כל חסכונותיהם באינפלציה הקשה שפקדה את המדינה לאחר המלחמה, בעקבות תבוסתה וההכרח לפצות את המדינות המנצחות.
בשלהי שנות ה-20, התגלעו פערים עצומים בין המתעשרים החדשים, שניקרו את עיני החברה בבתי מידות, מכוניות פאר ונשים לבושות הדר, לבין קשי היום, שנאבקו יום-יום על פרנסה מינימלית.
על רקע זה של ניגודים מנקרי עין בין תושביה של עיר גדולה, כנראה ברלין, מתרחשת עלילת הספר, שבמרכזה שלושה ותיקי המלחמה, שנסיונותיהם הקשים בחפירות חישלו את ידידותם האמיצה.
רוברט לוקמפ הוא המספר בגוף ראשון, ושני חבריו הקרובים הם אוטו קסטר וגוטפריד לנץ.
מקום חשוב בחבורה זו תופסת מכונית המירוץ האהובה של קסטר, ששיפץ במסירות כל אחד מחלקיה הפנימיים, אך השאיר אותה מוזנחת ועלובה מבחוץ, בכוונה תחילה, וכינה אותה "קרל".
עליבותה המתעתעת של המכונית משרתת היטב את שלושת החברים, כשנהגים עתירי-ממון מתפתים שוב ושוב להתחרות בגרוטאה-לכאורה ומפסידים בבושת פנים במירוץ עם המנוע המשוכלל.
באחת ההזדמנויות האלה פוגשים השלושה את פטריציה, אשה צעירה, יפה, משכילה ותרבותית, שהפער החברתי בינה לבין לוקמפ, הציני, המחוספס ומר הנפש, איננו מהווה מכשול לאהבה, שפורחת ביניהם.
פטריציה, המכונה בפי כל פאט, מצטרפת לחבורה המלוכדת, פוקדת עמם את הבארים והמסעדות החביבים עליהם ומתחבבת עד מהרה על כל ידידיהם, אנשים קשי-יום ומחוספסים כמותם, המוצאים נחמה בשתיית אלכוהול ובחברת ידידותיהם היצאניות.
גוטפריד לנץ נרצח ביריית אקדח של חבר כנופיה, כנראה נאצי, אם כי הדבר אינו נאמר בפירוש.
רוברט לוקמפ גומר אומר למצוא את הרוצח ולחסלו במו ידיו, אך ידיד אחר של השלושה, אלפונס, מקדים אותו ועושה את המעשה.
פאט מנסה לשמור בסוד מפני רובי את מחלת השחפת, שבה לקתה בילדותה בגלל תנאי החיים הקשים בתקופת המלחמה.
לאחר תקופת החלמה ממושכת שריתקה אותה למיטה, נאחזת פאט בתקווה להבראה שלמה, ואת החולשה היורדת עליה מדי פעם בפתאומיות היא מתרצת בנימוקים שונים, עד ששטף דם פתאומי וקשה
תוקף אותה כשרובי והיא יוצאים לחופשה על שפת הים.
רובי מזעיק את קסטר, שמוצא את רופאה של פאט ומביא אותו עמו בזמן שיא, בנסיעה הרת סכנות ומפילת אימה, אל עיירת הנופש המרוחקת.
סודה של פאט התגלה, והרופא מבהיר לה ולרובי, שעם בוא החורף יהיה עליה לעבור לסנטוריום הררי.
רובי מתלווה אליה, וכשכספם אוזל, מעלה קסטר את הקורבן הגדול ביותר מבחינתו ומוכר את "קרל", כדי לאפשר לפאט להישאר בסנטוריום ולרובי לשהות לצדה עד הרגע האחרון.
הרומן עובד בשנת 1938 בארצות הברית לסרט באותו שם, בכיכובם של פראנשוט טון, רוברט טיילור, רוברט יאנג ומרגרט סאליבן.
גם סרטו של האיאו מיאזאקי משנת 2013, "הרוח גוברת",
בנוי על פי עלילה דומה מאוד, אם כי היא ממוקמת ביפן באותה תקופה.
"פרחים מן המנצחים" (1999), בבימויו של אלכסנדר סורין מבוסס גם הוא על הספר, אבל עלילתו מתרחשת ברוסיה בשנת ה-90'.
שלושה מוסקטרים עיוורים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1936, מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
הסרט מבוסס על שיר הילדים "שלושה עכברים עיוורים" ועל הרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא.
את הסרט ביימו דייוויד הנד וג'ק קאטינג, והוא מדובב על ידי בילי בלטשר.
שלושת המוסקטרים העיוורים מחופשים למוסקטרים ומתחבאים במרתף.
החתול הערמומי "קפטן חתול" מציב מלכודות רבות לעכברים ונרדם.
העכברים יוצאים לחפש מזון תוך שהם מתחמקים מהמלכודות.
כאשר הם פותחים שלושה בקבוקי יין, הפקקים פוגעים באפו של קפטן קאט שמעיר אותו.
החתול מתעורר ומתחיל לרדוף אחריהם, ולבסוף לוכד אחד מהם.
העכבר הלכוד מבקש עזרה, ותמונתו משתקפת על בקבוקים רבים.
קפטן חתול, החושב שהוא מוקף עכברים, נבהל ובורח – אך נופל בעצמו לתוך כל המלכודות שהכין.
העכבר הגבוה מדובב על ידי פינטו קולביג
קפטן חתול מדובב על ידי בילי בלטשר
שני העכברים הנוספים מדובבים על ידי וולט דיסני ורוי דיסני
הסרט שודר בתוכנית !Good Morning, Mickey בערוץ דיסני.
הסרט יצא מספר פעמים במדיה הביתית.
שלושה מוזיקאים, הידוע גם בשם מוזיקאים עם מסכות או מוזיקאים במסכות, הוא ציור שמן גדול מאת האמן הספרדי פבלו פיקאסו.
פיקאסו צייר שתי גרסאות של "שלושה מוזיקאים".
שתי הגרסאות הושלמו בקיץ 1921 בפונטנבלו, סמוך לפריז שבצרפת, במוסך של וילה ששימשה את פיקאסו כסטודיו.
היצירות מייצגות את הסגנון הקוביסטי הסינתטי; מישורים שטוחים של צבע ו"קומפוזיציה מורכבת המזכירה פאזל", היוצרים מראה של נייר גזירה – מאפיין שמזוהה עם ראשית הסגנון.
כל אחת מהגרסאות מציגה בשלל צבעים שלוש דמויות עטויות מסכות.
שתי הדמויות שבמרכז ומשמאל לובשות את התחפושות של פיירו וארלקינו, דמויות מתוך התיאטרון האיטלקי הפופולרי קומדיה דל'ארטה, והדמות מימין מחופשת לנזיר.
באחת מהגרסאות מופיע גם כלב תחת השולחן.
למרות ששתי הגרסאות עוסקות באותו נושא, הגרסה הכהה יותר כיום מפורסמת יותר מהשנייה.
המאמינים כי דמותו של פירו מייצגת את המשורר גיום אפולינר, דמותו של ארלקינו מייצגת את פבלו פיקאסו עצמו, ואילו דמות הנזיר מייצגת את המשורר מקס ז'אקוב.
אפולינר וז'אקוב היו חברים קרובים של פיקאסו במהלך שנות העשרה של המאה ה-20. עם זאת, אפולינר מת ב-9 בנובמבר 1918 כתוצאה מהשפעת הספרדית, וז'אקוב הצטרף למנזר בנדיקטיני ביוני 1921.
הגרסה הזו מתרחשת בחלל קופסתי, כהה וחשוף בצבע חום כהה, כאשר הרצפה בצבע חום בהיר יותר מהקירות.
פירוק ה"פאזל" הקומפוזיציוני כאן מהווה אתגר של ממש.
בתוך החלל ניצבות שלוש דמויות מאחורי שולחן.
על השולחן מצויים חפצי טבע דומם, שפיקאסו זיהה כמעשנת, חבילת טבק וכיס טבק.
הדמות שמשמאל היא פיירו, הליצן העצוב מהקומדיה דל'ארטה.
הוא חובש כובע לבן מחודד, לובש מסכת עיניים שחורה, גופו בצבעי כחול ולבן ומכנסיו לבנים.
ידיו הקטנות והחומות אינן פרופורציונליות לגופו.
הוא לבוש בדוגמת מעוינים אדומה וצהובה, ומנגן בגיטרה צהובה.
קל יחסית לזהות את הגיטרה ואת גופו.
מסכתו הכחולה היא חלק מצורה גדולה יותר שמכסה חלק נרחב מהפירו, ובראשה כובע שחור ועגול.
הוא לבוש גלימה שחורה ואוחז בדפי תווים.
אפו מרובע והוא עוטה זקן דקיק.
בגרסה זו כלל פיקאסו גם כלב חום כהה מתחת לשולחן, אך הוא כמעט מוסתר לחלוטין.
ניתן להבחין בזנבו שמבצבץ כלפי מעלה בין רגליו של הארלקינו, בגופו וברגלו האחורית בין רגליו של הפירו, ובשתי רגליו הקדמיות בצד שמאל של הרצפה, בין רגל השולחן השמאלית לקיר השמאלי.
לא רואים את ראשו, אך צלו מופיע על הקיר האחורי.
שלוש דמויות—ארלקינו, פירו והנזיר—יושבות סביב שולחן בחלל קופסתי כהה, וכולן לקוחות ממסורת התיאטרון האירופי.
הציור משלב מישורים שטוחים וזוויתיים היוצרים אשליות צורניות ומתעתעות.
הדמויות מתקשרות גם לתלבושות שעיצב פיקאסו עבור הבלט Pulcinella של Ballets Russes.
האווירה הכללית נושאת אופי תיאטרלי, מלנכולי וחגיגי כאחד.
תווים התווים נמצאים על השולחן ולא מוחזקים על ידי אחד המוזיקאים
פיקאסו עבד על שתי הגרסאות של שלושה מוזיקאים בו-זמנית.
באותה תקופה הוא גם צייר את שלוש נשים ליד המעיין.
על פי תצלומים היסטוריים, הגרסה שבמוזיאון פילדלפיה כללה בתחילה רק את פירו וארלקינו, והנזיר נוסף מאוחר יותר.
בסוף קיץ 1921, הוסרו הבדים מקירות הגראז' שבו צוירו, נגללו והועברו ליעדיהם.
אחת מהגרסאות נרכשה על ידי פול רוזנברג, והשנייה על ידי אלברט יוג'ין גאלטין.
בשנת 1949 מכר פול רוזנברג את הציור שברשותו למוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק, והוא נרכש באמצעות קרן גוגנהיים על שם גברת סימון גוגנהיים.
בשנת 2023, תערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית איחדה מחדש את שתי הגרסאות של שלושה מוזיקאים, יחד עם שתי הגרסאות של שלוש נשים ליד המעיין שנוצרו באותה תקופה.
בפרק של משפחת סימפסון בשם "Mom and Pop Art" (עונה 10, פרק 19), הומר חולם חלום סוריאליסטי שבו דמויות מתוך ציורים מפורסמים "קמות לחיים".
בין הדימויים מופיעה גם גרסת שלושה מוזיקאים של פבלו פיקאסו.
בחלום, שלושת המוזיקאים הופכים את כלי הנגינה שלהם לרובים ויורים לעבר הומר, באופן קומי אך גם ביקורתי כלפי עולם האמנות המודרנית.
הסצנה היא פרודיה על סגנון הקוביזם ועל התפיסה כי אמנות "גבוהה" עשויה להיתפס כמאיימת, מבלבלת או מנוכרת.
כמו שאר מרכיבי הפרק, היא מבטאת את יחסו האמביוולנטי של הומר לאמנות ואת המעבר שלו מהרסנות תמימה ליצירה לא מודעת.
שלושת המוזיקאים (בספרדית: Tres músicos) היא תמונת שמן על בד מאת דייגו ולאסקס, שנוצרה בין השנים 1616–1618 בסביליה.
היצירה נרכשה ב-1906 מאוסף ר.
לנגטון דאגלס בלונדון ומשמשת חלק מאוספי גמלדה-גאלרי.
שלושה מוזיקאים צעירים נדחקים יחדיו בחדר צר וחשוך סביב שולחן מצומק.
פני הדמויות, המודגשים בניגודים חדים של אור וצל, מתנגדות לשטחי הקיר האפורים שמאחוריהן.
הנער העומד בסמוך לשולחן מחזיק כוס מלאה ומביט במבט שובב אל הצופה, בעוד המוזיקאי מאחור שר בפה פתוח ובעיניו המסתחררות, והכינורן מנסה אף הוא להתלוות למנגינה.
על מפית ירוקה פרוסים פריטים בסגנון טבע דומם: לחמנייה קריספית על מפית לבנה מקופלת שמעליה בוהקת צלחת כסף; סכין ננעצת מתחת ללחמנייה, סכין נוסף תקוע במרכז קופסה שטוחה, ובצד הכוס ניצבת כוס חביתית למחצה.
מאחור לשמאל, קוף מתנשא בעמידה אוחז אגס ומחקה את עמדתו של הילד, מביט ישירות אל הצופה.
עד מינויו לצייר חצר בשנת 1623 במדריד, יצר ולסקז בסביליה סדרה של ציורי "בודגונז" – תמונות ז'אנר המשולבות באלמנטים של טבע דומם.
פרנסיסקו פאצ'קו שבח כישרונותיו יוצאי הדופן של תלמידו והציב את יצירותיו בצל המסורת הקלאסית.
הפופולריות של הז'אנר באה לידי ביטוי בחמש גרסאות שונות ל"שלושת המוזיקאים", וגרסת ברלין נחשבת לאיכותית ביותר.
עם זאת, הועלו ספקות לגבי ייחוסה לולסקז בשל ניגודי כיוון האור וחוסר אחידות במפה המרחבית, ואילו חוקרים אחרים רואים בכך ראיה לכך שמדובר באחת מיצירותיו המוקדמות, שיצאה מביתו של פאצ'קו.
על פניו נראה שמדובר בסצנה יומיומית של מוזיקאים הבאים לבדר באולם פשוט (בודגה), אולם אלמנטים כמו התמונה המסגרת על הקיר המרמזת לנוף, והמבטים הסוחפים של הקוף והנער, יוצרים רבדים נוספים.
היצירה מתוארת כאלגוריה לחמשת החושים – המוזיקה מעוררת את השמיעה, התיאור המוקפד של הפריטים על השולחן פונה למישוש, והלחם והמשקאות ממקדים את הטעם והריח.
יחד עם זאת, סמליות הקוף האוכל אגס משמשת להפניה לאינסטינקטים הבסיסיים, וההתלהבות המוזיקלית עשויה לרמוז על צריכת אלכוהול מופרזת.
בכך מתעורר דיון בין קריאה להנאה ובין קריאה למתינות וביקורת מוסרית, והנושא החופשי מאפשר לולסקז הצעיר להפגין את כישרונו ויצירתיותו.
שלושה זאבים קטנים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי, ה-60 בסדרת "סימפוניות מטופשות" שהפיקה וולט דיסני הפקות.
הסרט יצא לאקרנים ב־18 באפריל 1936, והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הוא סרט ההמשך ל"הזאב הגדול והרע", ומבוסס בחלקו על הסיפור "שלושת החזירים הקטנים", ובחלקו על "הילד שצעק זאב".
הסרט מתחיל בסצנה בה הזאב הרע מלמד את שלושת בניו – הזאבים הקטנים – עקרונות לפירוק ניסיונות גביית חזיר חכם מהחזירים הקטנים.
הוא מציג להם תרשימי "נתחי חזיר" ומשלת על חשבון ההבדלים בין אותם נתחים באנגלית ומעט בגרמנית, בצורת שיר.
בזמן שהזאב הרע הגדול מתאר לשלושת בניו את החלקים האכילים בגופו של חזיר,
מגלים החזיר החללן והחזיר הכנר מכשיר אזעקה נגד זאבים, בדמות קרן.
בהמשך הם מגלים את אחיהם, החזיר המעשי, עסוק בבניית מתקן שנקרא "מרגיע זאבים" (Wolf Pacifier).
החזיר החללן והחזיר הכנר מחליטים להשתעשע בקרן האזעקה, כדי למשוך את תשומת ליבו של החזיר המעשי.
כשהוא מגלה שזה היה רק תעלול, הוא מזהיר את אחיו באומרו שאם הם יתפסו בעתיד בידי הזאב ויתקעו בקרן, הוא עלול לחשוב שמדובר בעוד מתיחה ולא יבוא להציל אותם.
בינתיים, הזאב הרע הגדול ושלושת בניו אורבים לשני החזירים.
הזאב מתחפש לבו פיפ קטנה (Little Bo Peep) ומספר בעצב לחזירים שאיבד את כבשיו ואינו יודע היכן למצוא אותם.
החזירים מגלים את שלושת בניו של הזאב, מחופשים לכבשים, ונמלטים כולם למערה שלהם.
הזאב נועל את הדלת ובולע את המפתח.
תחילה, החזירים נבוכים וחושבים של"בו פיפ" יש כוונות רומנטיות, אך אז הזאבים קופצים עליהם, מפעילים את המלכודת ולוכדים אותם.
שני החזירים מנסים לתקוע בקרן האזעקה, אך החזיר המעשי אינו מגיע לעזרה.
בסופו של דבר, מכניסים הזאבים את החללן והכנר לתבנית צלייה, והם ממשיכים לתקוע בקרן בתקווה שהאח המעשי בכל זאת יגיע.
החזירים אף מאתגרים את אחד הגורים לנשוף בקרן בקול רם.
הוא מנסה, אך נכשל, והחזירים לעגנים כלפיו ואומרים שזה היה "תקיעה של רכרוכי".
כדי להוכיח את עוצמת משפחת הזאבים, תוקע הזאב הרע הגדול בעצמו בקרן בעוצמה כזו, שהחזיר המעשי שומע זאת סוף סוף, וממהר להצלה כשהוא גורר עמו את מתקן ה"מרגיע זאבים".
כאשר הזאב מתכונן להכניס את החזירים לתנור, נשמע פתאום נקישה בדלת.
זהו החזיר המעשי, מחופש לרוכל איטלקי שמוכר ירקות.
הוא מציע "טעימה חינם של עגבניות", והזאב מקבל את ההצעה ואומר: "נו, תן לי אותה."
החזיר המעשי משליך עגבנייה היישר לפנים של הזאב, וזה רודף אחריו בזעם — לתוך מתקן ה"מרגיע זאבים".
התוצאה היא שהזאב עובר סדרת התעללויות קומיות מהמכשיר:
הוא נחתך במסורים מסתובבים, נחבט בראשו במערוך, נבעט במגפיים, חוטף אגרופים מכפפות אגרוף, נמרח בזפת, מכוסה נוצות ולבסוף נורה החוצה מתותח — כששלושת בניו רצים אחריו בפחד.
שלושת החזירים יוצאים ממאורת הזאבים כשהם מנגנים את "מי מפחד מהזאב הרע?" בגאווה פטריוטית:
החזיר החללן מנגן בחליל, החזיר הכנר מתופף, והחזיר המעשי מניף דגל לבן — העשוי ממכנסי ה"בו פיפ" הקרועים של הזאב.
שלושת הזאבים הקטנים- לאונה לודוקס ואליס ארדל
סרט זה מהווה שילוב בין xhpur שלושת החזירים למשל הנער הצועק זאב (*The Boy Who Cried Wolf), בנוסח דיסני המשלב הומור ולקחים מוסריים.
באופן בולט, ניתן לזהות ביקורת סמויה על ילדות פשיסטית – על תלמידים צעירים המוקפדים על ידי אב סמכותי בעל דיבור גרמני מעט מצועצע – וכן אמירה על חשיבות החלטה ועשייה חכמה מול מוסר והתמדה.
הסרט הופץ לראשונה ב־18 באפריל 1936 בארצות הברית.
ברומו של עולם האנימציה מצביעים על הסרט כיצירה טכנית ומלאת יצירתיות, בעיקר על רקע שימוש חזק ב־Technicolor ותנועה סינכרונית של מוזיקה ופעלולים.
הוא גם מהווה חלק ממסורת של סרטונים שסיפקו בסיס לניסויים שהובילו ליצירת סרטים עלילתיים ארוכים כגון שלגיה ושבעת הגמדים.
שלושים ושלושת האוריינטלים (בפורטוגזית: Trinta e Três Orientais; תעתיק עברי: טְרִינְטָה אֵי טְרֵס אוֹרְיֵינְטָאִיס) הייתה קבוצה מהפכנית בראשות חואן אנטוניו לבאייחה (Juan Antonio Lavalleja) ומנואל אוריבה (Manuel Oribe) שפעלה ב-1825 נגד האימפריה הברזילאית.
הם פעלו למען עצמאותה של הפרובינציה האוריינטאלית (Banda Oriental) והביאו להקמת אורוגוואי המודרנית.
בין השנים 1816 ו-1820, פלשה הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגארבה (בפורטוגזית: Reino Unido de Portugal, Brasil e Algarves) וכבשה את הפרובינציה המזרחית, כלומר השטח שהיה מזרחית לנהר אורוגוואי, שלאחר כיבושה הספרדי.
הממלכה המאוחדת הדיחה את גיבור הפרובינציה חוסה חרוואסיו ארטיגס והוא יצא לגלות בפרגוואי.
בנדה אוריינטל הפכה לפרובינציה של ברזיל.
בין השנים 1822–1823 פעלה באזור תנועה בדלנית בניהול אישים שונים של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלאטה (ארגנטינה המודרנית) אך פעילות התנועה דוכאה על ידי הברזילאים.
בפברואר 1824 סופחה הפרובינציה המזרחית לברזיל והפכה למחוז סיספלטינה (Cisplatina Province) בברזיל העצמאית החדשה.
פירוש השם בפורטוגזית: מעבר לנהר פלטה.
ב-1 באפריל 1825, קבוצה מקדימה בראשות מנואל אוריבה (Manuel Oribe) הפליגה מנמל סן איסידרו (San Isidro, Buenos Aires) ונחתה באי בראזו לארגו (Brazo Largo) בנהר פרנה.
בשל מזג אוויר גרוע, הצטרף אליהם יתר הכוח, רק ב-15 באפריל.
ב-18 באפריל, לאחר רדת החשיכה, התקדמו לבאלחה ואנשיו בזהירות בין איי דלתת נהר פרנה, תוך התחמקות מהצי הברזילאי.
הם חצו את ריו אורוגוואי בשתי סירות וירדו מהחוף באגרסיאדה (Agraciada Beach) ועם שחר, ב-19 באפריל, הם תקעו את דגל שלושים ושלושת האוריינטלים, "בנדרה דה לוס טריינטה אי טרס אוריינטאלס" (Bandera de los Treinta y Tres Orientales).
דגל בעל פסים אופקיים בכחול, לבן ואדום, צבעים מסורתיים עוד מימי ארטיגאס, לא רק בפרובינציית המזרח אלא גם במקומות אחרים באזור ריו דה לה פלאטה.
המשלחת הצבאית של האוריינטלים גייסה את תושבי הכפר למאבק לשחרור מהברזילאים, עשתה את דרכה והגיעה למונטווידאו, ב-20 במאי 1825. ב-14 ביוני, בעיר פלורידה (אורוגוואי הם הקימו ממשלה זמנית, בחרו נציגים ל"אולם הנציגים" שנקרא גם "אספת פלורידה" (the Florida Assembly) והחלו לכתוב מחדש את חוקי הפרובינציה המזרחית.
ב-25 באוגוסט הכריזה האספה על עצמאותה של הפרובינציה המזרחית, התנתקותה מברזיל, ועל נאמנותה לפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלאטה.
הפרובינציות המאוחדות, מצדן, הכירו בשילוב הפרובינציה המזרחית ב-24 באוקטובר 1825, דבר שהוביל בדצמבר של אותה שנה, להכרזת מלחמה מצד האימפריה הברזילאית, מלחמת ארגנטינה ברזיל.
המלחמה נמשכה עד אוגוסט 1828 ובעקבות תיווך של הדיפלומט הבריטי ג'והן פונסונבי (John Ponsonby, 1st Viscount Ponsonby), קיבלה הפרובינציה המזרחית מעמד של מדינה עצמאית, ללא קשר לפרובינציות המאוחדות, ולאימפריה הברזילאית.
הסכם זה שנקרא "אמנת השלום המקדימה" (Preliminary Peace Convention), היה הבסיס לאורוגוואי המודרנית והוא אושר ב-27 באוגוסט 1828.
המספר שלושים ושלושה נקבע בזיכרון הלאומי, אך המספר האמיתי של הקבוצה, היה מושא למחלוקת, בהתבסס על קיומן של רשימות שונות של חברים, שפורסמו בין השנים 1825- 1832. על אף שנקראו אוריינטלים, לא כולם היו מהמחוז המזרחי.
היו ביניהם ארגנטינאים, פרגוואים ואף אחד שנולד במוזמביק.
בשנת 1877, תואר אירוע הנחיתה על ידי הצייר חואן מנואל בלאנס (Juan Manuel Blanes), בציור "שבועת שלושים ושלושת האוריינטלים", אחת התמונות החרוטות עמוק בזיכרון ההיסטורי של אורוגוואים.
זכר שלושים ושלושת האוריינטלים הונצח בכיכר הנושאת את שמם, פלאזה דה לוס טריינטה אי טרס (Plaza de los Treinta y Tres, בשכונת קורדון (Cordon) במונטווידאו.
במרכז בכיכר מוצבת אנדרטה ועליה פסלו של לבאייחה.
19 באפריל הוא יום זיכרון לאומי באורוגוואי, לנחיתתם של שלושים ושלושת "הפטריוטים" באורוגוואי והוא מצוין עם הנחת זרי פרחים, נאומים ותוכניות תפילה מיוחדות במיוחד שנערכות בכנסיות ברחבי אורוגוואי.
על פי המסורת המסופרת באורוגוואי, לפני הקרב הסופי, שלושים ושלושת החיילים צעדו לפני מזבח הבתולה, בעיר פלורידה ולאחר הניצחון, הם חזרו לכנסייה כדי להכריז על הבתולה כאם המולדת החדשה.
בנובמבר 1962, "הבתולה של השלושים ושלושה" הוכרזה כקדושה פטרונית של אורוגוואי, וב-1 באפריל 1963, קתדרלת פלורידה זכתה לתואר בזיליקה קטנה.
שלושים הטיראנים היו סדרה של 30 שליטים המופיעים בקובץ הביוגרפיות "היסטוריה אוגוסטה" (סוף המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5), לכאורה כמתנשאים לכס הקיסרות של האימפריה הרומית בתקופת שלטונו של הקיסר גליאנוס, שהיה שליט יחיד בשנים 260–268 לספירה.
בתקופה זו בתולדות הקיסרות הרומית, נוצרה שגרה לפיה החיילים היו מכריזים על קיסר לטעמם, והסנאט הרומי היה מוותר להם על בכירותו ונענה להם מחוסר אונים.
דרך חדשה זו אל כס הקיסרות נראתה לרבים מקרב הקצונה הבכירה כאפשרות לנסות את כוחם להעפיל אל השלטון.
תופעה זו הביאה לריבוי המתנשאים לקיסרות, שכונו בתקופה זו "טיראנים".
מגילת הקלף של ההיסטוריה אוגוסטה מונה בין חיי שני הגליאנים לבין חיי קלאודיוס שורה של "שלושים טיראנים", שהתנשאו בתקופת שלטונם של הקיסרים גליאנוס ואביו ולריאנוס.
אולם בביוגרפיות של שני הגליאנים מציין המחבר "עשרים טיראנים" בימי גליאנוס.
המחבר-העורך של ההיסטוריה אוגוסטה כותב כי "הידיעות על אותם אישים (הטיראנים)...
לוטות בערפל ואף המומחים הגדולים לא יכולים לומר הרבה אודותם...
כל ההיסטוריונים שכתבו ביוונית או בלטינית, התעלמו מרבים מהם ואף את שמותיהם לא הזכירו".
בהתחשב בחוסר האמינות של ההיסטוריה אוגוסטה, אמיתותה של רשימה זו נתונה לוויכוח.
מאחר שבמקורות הכתובים שהגיעו לידינו לא קיימים אזכורים של כל האישים ברשימה, התפתחה במחקר השערה שהמחבר-העורך ניפח במכוון את מספר המתנשאים לקיסרות בימי גליאנוס, כדי לספק להם כותרת בעלת אסוציאציה ספרותית יוונית-רומית לשלושים הטיראנים באתונה בשנת 404–403 לפסה"נ, לאחר מפלתה בפני ספרטה.
המחבר-העורך של ההיסטוריה אוגוסטה מנה מספר עגול של 30 טיראנים בלבד, בעוד שרשימת הטיראנים שלו מציינת למעשה 32 שמות.
מחבר הביוגרפיות של הטיראנים הללו, שכתב תחת השם "טרבליוס פוליו", מיקם את שני האחרונים בתקופת שלטונם של מקסימינוס תראקס וקלאודיוס השני בהתאמה, והשאיר 30 מתנשאים לקיסרות לכאורה בתקופת שלטונו של גליאנוס.
על כך הוא כותב: "הבאתי בכוונה תחילה אל תוך החיבור את הנשים כדי לשים ללעג את גליאנוס, אשר הרס פובליקה הרומית לא התנסתה במשהו בלתי טבעי יותר ממנו.
עתיד אני להוסיף עתה עוד שני טיראנים, כאילו מחוץ למניין, שהאחד היה בימיו של מקסימינוס, והאחר בימיו של קלאודיוס.
אף כי מלכתחילה התכוונתי שהמגילה תכיל את חייהם של שלושים טיראנים...
אוסיף אפוא את טיטוס וקנסורינוס".
המחבר כותב: "הלוואי שהרס פובליקה לא הייתה צריכה לשאת את גליאנוס!
הלוואי שלא צריכה הייתה לסבול את 600 הטיראנים!".
זוהי לשון ציורית שנועדה לתאר אווירה שבה כל קצין אלמוני מוכן להפוך לקיסר.
בביטוי זה גם רומז המחבר כי 30 הטיראנים שלו הם בבחינת מבחר בלבד.
הרשימה הבאה מציגה את שלושים הטיראנים על פי סדר הביוגרפיות שלהם ב"היסטוריה אוגוסטה".
לצד שמו של הקיסר, שנות שלטונו, וכן הערות המנוגדות לטענות ה"היסטוריה אוגוסטה" עם מישרותיהם ההיסטוריות בפועל:
למרות יומרותיו של מחבר ה"היסטוריה אוגוסטה" בנוגע לתקופה בה שאפו אנשים אלה לכס הקיסרות, רשימה זו כוללת:
שתי נשים ושישה צעירים שמעולם לא טענו למעמד קיסרי
שבעה גברים אשר בוודאות או כנראה מעולם לא טענו למעמד קיסרי
שלושה אישים שהם ככל הנראה בדויים ושני אישים שייתכן והם בדויים
שלושה מתנשאים לקיסרות שאינם בני זמנו של גליאנוס
לאחר ניפוי האישים שברשימה זו, נותרים תשעה מתנשאים לקיסרות שהם בני זמנו פחות או יותר של גליאנוס.
לדברי דייוויד מגי (David Magie), עורך מהדורת "היסטוריה אוגוסטה" של Loeb Classical Library, לפחות חלק מהאישים הללו טבעו מטבעות.
שלושת האבות הם שלוש דמויות מקראיות מספר בראשית: אברהם, בנו יצחק ובנו שלו – יעקב.
שלושת האבות, יחד עם ארבע האמהות, נחשבים לאבות העם היהודי, ולמייסדי הדתות האברהמיות.
על פי המסורת היהודית, המוסלמית והנוצרית, האבות קבורים במערת המכפלה שבחברון.
במסורת היהודית מקובל לצרף את הכינוי "אבינו" לשמם של שלושת האבות: "אברהם אבינו", "יצחק אבינו" ו"יעקב אבינו".
הסיפורים בדבר קורותיהם של שלושת האבות ומשפחותיהם תופסים את רוב ספר בראשית.
על פי המסורת המקראית, אברהם נולד באור כשדים שבאזור בבל ועבר עם משפחתו לחרן שבארם נהריים.
בחרן, ה' התגלה לאברהם, ציווה עליו לעזוב את משפחתו ולהגר לארץ כנען, והבטיח לו בתמורה שיברכהו ושיעשהו לאביה של אומה גדולה.
בהמשך, ה' חוזר ומצווה את אברהם בציוויים שונים, ומבטיח לו שירבה את זרעו ושזרעו יירש את ארץ כנען מידי העמים המקומיים.
יצחק הוא בנו השני של אברהם, והיחיד שנולד מאשתו שרה.
יצחק נבחר על ידי ה' להיות ממשיכו של אברהם, ואילו הבן הבכור, ישמעאל, שנולד מהשפחה הגר, משולח מעל פני אביו.
ליצחק נולדים שני תאומים מאשתו רבקה - יעקב ועשיו, אך לאחר סיפורי מכירת הבכורה וגנבת הברכות, מתברר שרק יעקב נבחר להיות ממשיכם של אברהם ויצחק.
ליעקב נולדו שנים עשר בנים משתי נשיו, רחל ולאה, ומשתי השפחות בלהה וזלפה.
כל שנים עשר בניו של יעקב – שנקרא גם "ישראל" – ממשיכים אותו, ומהם יוצאים שנים עשר שבטי ישראל.
הבטחת ה' לאברהם מתגשמת רק לאחר כמה דורות שצאצאי יעקב שוהים בארץ מצרים, אז הם יוצאים ממצרים כעם מגובש, מקבלים תורה מאת ה' במעמד הר סיני, ומתנחלים בארץ ישראל תוך כיבושה מידי יושבי הארץ הכנענים.
בהמשך ספרי התורה מופיעות התייחסויות רבות לאבות אברהם, יצחק ויעקב, בתור אבותיהם של עם ישראל, שלהם נשבע ה' וכרת עמם ברית להיטיב לבניהם.
הכינוי "אבותיך" או "אבותיכם" מוצמד אליהם בעיקר בספר דברים.
גם בספר דברי הימים נאמר בתפילת דוד: "אברהם יצחק וישראל אבותינו", וכן בספר ישעיהו נאמר: "אברהם אביכם".
הקביעה המספרית המגדירה את מספר האבות כשלושה בלבד, מקורה במסכת שמחות: "אין קורין לאבות 'אבינו' אלא שלושה, ולא לאימהות 'אימנו' אלא לארבע האמהות".
התלמוד מבהיר שהסיבה שרק אלו הם האבות אינה בגלל ייחודיותם כאבותיהם של כל עם ישראל לעומת שנים עשר השבטים שכל אחד מהם הוא אב לשבטו בלבד, שאם כך גם לא היה ראוי להחשיב את רחל ולאה כאמהות.
התלמוד מבאר שהסיבה שרק אלו נקראים אבות ואמהות הוא מכיוון שרק לאלו יש חשיבות משמעותית על מנת להיקרא כך.
הרמב"ם מבאר שכינוי זה מורה על כך שהאבות היו במדרגה רוחנית גבוהה, כזו שגם כשעסקו בצרכיהם הגשמיים, תמיד מחשבותיהם היו דבוקות בה', וכל מטרתם בכל פעולותיהם הייתה ההתקרבות לה'.
אף על פי שהדמויות של האבות מתוארות במקרא כאנשי מעשה שעיסוקם הוא בעשיית עושר על ידי חקלאות ורעיית צאן, הרמב"ם מבאר שהעיסוקים הללו לא נעשו למען רווחתם האישית אלא למען מטרה נעלה, שהרבו את נכסיהם כדי שיוכלו להשפיע השפעה אידאולוגית בעולם.
בספר דברים נאמר שה' אהב את האבות אהבה מיוחדת, שמחמת שבועתו להם בחר ה' בעם ישראל, ושרק מחמת שבועה זו זכה עם ישראל למה שזכה.
אמנם לא לגמרי ברור במקרא מדוע אכן אהב ה' את האבות ומדוע בחר בהם ונשבע להם כך, ובשאלה זו נחלקו הרמב"ם והרמב"ן.
לדעת הרמב"ם הבחירה באבות הייתה בגלל האישיות שלהם, שהייתה שלמה מהבחינה האנושית המוסרית וכן מבחינת אמונתם ודבקותם בה'.