tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסרט רובוטריקים משנת 2007 קיימת סצנה המתרחשת במקום דמיוני של מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי.
מפת הזומבים "חמש" של Call of Duty: Black Ops מתחילה בחדר המלחמה של הפנטגון, ונראית כמעט זהה למקבילה האמיתית.
מרכז המתות החסד בגרפנק היה אחד ממרכזי המתות החסד של גרמניה הנאצית כחלק מתוכנית המתת החסד הכפויה של הממשל הנאצי.
המרכז פעל בשטח טירת גראפנק וכיום משמש כאתר הנצחה המוקדש לקורבנות התוכנית המכונה תוכנית T4 - אותנסיה.
כ-10,500 אנשים עם מוגבלויות נפשיות ופיזיות הומתו במקום באופן שיטתי במהלך שנת 1940, בעיקר משטחי בוואריה ובאדן-וירטמברג.
מרכז המתות החסד בגרפנק היה אחד המקומות הראשונים בגרמניה הנאצית בו הומתו אנשים בכמויות גדולות בעזרת תא גזים שעשה שימוש בפחמן חד-חמצני.
טירת גראפנק, שנבנתה בסביבות 1560, שימשה כבית ציד עבור הדוכסים מוירטמברג.
במאה ה-19 בשנת 1928 נרכז האתר, והוקם בו בית מקלט לנכים.
ב-13 באוקטובר 1939, פונו גרפנק תוך יממה.
ארבעה אוטובוסים פינו כ-100 גברים נכים וכמה נשים.
כל החולים שפונו שרדו את תוכנית T4.
מאוקטובר 1939 עד ינואר 1940 הוסב בית החולים לשעבר למתקן המתות חסד.
בטירה הותקנו חדרי מגורים וניהול וכן משרד רישום ומשטרה.
בשטח הטירה נבנתה צריף עץ עם כ-100 מיטות, מקום חניה לאוטובוסים, תא קרמטוריום וסככה עם מתקנים ששימשו כתאי גזים.
בנוסף, גויסו צוותים משטוטגרט ומברלין שכללו רופאים, שוטרים, פקידים, אנשי תחזוקה ותחבורה, צוות כלכלי וביתי, שומרים וצוות הבאה לקבורה.
רצח שיטתי במסגרת תוכנית T4, החל ב-18 בינואר 1940 בגרפנק בתא גזים שהוסווה כמקלחת.
רופא הכלא הפעיל שסתום שהזרים פחמן חד-חמצני לתא הגזים.
הגז יוצר על ידי אי גה פארבן בלודוויגסהאפן.
החולים הראשונים שנרצחו היו מבית חולים לחולי נפש בבוואריה.
קורבנות האתר הגיעו מ-48 מוסדות שונים לנכים ולחולי נפש.
הרג בגז בוצע בין החודשים ינואר עד דצמבר של שנת 1940. ב-13 בדצמבר 1940, נשרפו אחרוני הקורבנות במשרפה.
לאחר מכן, שימש גרפנק לשיכון ילדים ואמהות עם תינוקות שנמלטו מהפצצות בעלות הברית.
10,654 נכים וחולים הומתו בסך הכל בטירת גראפנק באמצעות זריקות קטלניות וגז.
לאחר המלחמה, הסבו הצרפתים את האתר מחדש כמרכז לנכים וחולי נפש, שעדיין פועל גם כיום.
בשנות החמישים החלו עבודות פיתוח לבית העלמין במקום שישמש כאנדרטת זיכרון.
בשנת 2005 נבנה מרכז הנצחה באתר.
מרכז הסחר העולמי הוא מרכז עסקים הממוקם בגדת קרסנופרסננסקאיה במוסקבה.
נבנה בהשתתפות של ארמנד האמר בסוף שנות ה-70.
מרכז הסחר העולמי ממוקם במרכז העסקים המתהווה של מוסקבה, לא רחוק מטבעת התחבורה השלישית, ליד מוסקבה סיטי.
המתחם כולל שלושה בנייני משרדים, מרכז כנסים, מלונות קראון פלאזה, סויוז, ומלונות דירות.
השטח הכולל של המתקנים הוא 330 אלף מ"ר.
המרכז מארח פגישות עסקיות, ימי עיון, קונגרסים, כנסים ואירועים עסקיים נוספים.
מרכז הסחר העולמי נבנה בשנת 1980 על פי פרויקט של צוות אדריכלים - מיכאיל פוסוחין (ראש), ולדימיר קובאסוב ופיוטר סקוקן ; עד אמצע שנות ה-90 הוא נקרא סובינצסנטר.
בשנים 1988–1989 אירח סובינצנטר משחקים של תוכנית הטלוויזיה "מה?
מרכז העסקים הראשי של מודיעין, הידוע גם בשם המע"ר של מודיעין, או בקיצור המע"ר בלשון תושבי העיר, הוא אזור מרכזי של עסקים ובילוי בעיר מודיעין שנמצא בין שדרות החשמונאים לרחוב תלתן ובין כיכר העירייה לרחוב פיקוס.
שטחו של מרכז העסקים הראשי הוא כ-350 דונם.
השדרה המרכזית מייצרת רצף אורבני עירוני עבור הולכי הרגל ומהווה חיבור כל המרכיבים של מרכז העיר: כיכר התחבורה, פארק ענבה, תחנת הרכבת מודיעין – מרכז, קניון עזריאלי ומבני ציבור נוספים.
אחרי פתיחתה, השדרה הפכה למרכז בילוי פופולרי בקרב התושבים.
ביוזמת העירייה, נערכית בשדרה הופעות רחוב, פסטיבלים, ואירועי תרבות שונים.
בזמן האירועים העירוניים השדרה נחסמת על ידי עמודים חשמלים מתרוממים (Bollard) שמותקנים בכביש משני צדי השדרה ובכך השדרה כולה, כולל הכבישים, הופכת למדרחוב.
התכנון הכולל של מע"ר מודיעין בוצע על ידי אדריכלית נוף ברברה אהרונסון, אדריכל מירון כהן, וחברת "ספדיה אדריכלים".
מהקמת העיר הבניה התרכזה בשכונות מגורים ושטח גדול במרכז העיר נשאר ריק יותר מ-20 שנה.
רק בחלקו העליון, מול בניין העירייה התקיים "מרכז הקבלנים" – כעשרה מבנים יבילים שאוכלסו על ידי סוכנויות תיווך נדל"ן וחברות קבלניות שפעלו בעיר, המתחם פונה באפריל 2018.
בתחילת שנות האלפיים פורסמו מספר מכרזים לבניה במע"ר שלא צלחו.
עד שבתחילת 2015 בוצע ניסיון נוסף ופורסם מכרז להקמת מתחם המסחר והעסקים של המע"ר, שיכלול מספר בנייני משרדים עם קומת מסחר.
כעבור כחצי שנה, בסוף אוקטובר 2015 פרסמה רשות מקרקעי ישראל את שמות חמש החברות שזכו במכרזים הזה:
חברת "דונה שי נכסים בע"מ" שזכתה במגרש מספר 104 בשטח של 5,461 מ"ר.
ייעוץ ניהול ובנייה בע"מ" שזכתה במגרש מספר 105 בשטח של 5,590 מ"ר.
בהמשך, חברת ברייטהולץ המר ושות' ארגנה קבוצת רוכשים ובמגרש נבנה בניין רקיע.
חברת "CPM" של עמיקם אורן שזכתה במגרש מספר 106 בשטח של 4,491 מ"ר.
בדצמבר 2021 חברת CPM מכרה את המגרש לחברת דוידסון (קבוצת הנדל"ן שבבעלות קרן ודנה בן דוד).
לפי התכנון, קבוצת דוידסון תקים בניין בן 8 קומות שיאכלס משרדים ומסחר, ובו שטח כולל של 20 אלף מ"ר.
חברת "יעקובי יוניברסל ייזום והשקעות בע"מ" שזכתה במגרש מספר 108–109 בשטח של 4,851 מ"ר.
בהמשך עוד מספר חברות זכו במכרזים הנוספים של רשות מקרקעי ישראל:
חברת "עד 120" זכתה במגרש 102 עבור הפרויקט של דיור מוגן.
חברת "חיים זקן" זכתה במגרש 103 ובנתה בצומת שדרות דם המכבים ורחוב הרכבת, שני בניינים של הפרויקט "אחוזת אביתר", המכיל 44 דירות ו-2,000 מ"ר של שטחי מסחר לחנויות ועסקים.
"חברת חנן מור" בנתה במע"ר, לאורך רחוב פיקוס, פרויקט מגורים בן חמישה בניינים הכולל 92 יחידות דיור ושטחי מסחר לחנויות ועסקים.
"חברת זילברמינץ" זכתה במגרש 12 ומקימה לאורך רחוב הרכבת, בניין מגורים (88 יחידות דיור), שיכלול גם משרדים ומסחר.
"חברת זילברמינץ" זכתה במגרש 112 שגודלו 5.9 דונם, ומתכננת להקים בשטח שהיה בעבר מרכז הקבלנים, בניין משרדים ומסחר.
המגרשים הנוספים במתחם שימשו להקמת מבני ציבור:
מגרש 110 – בניין המשטרה
מגרש 111 – מוזיאון מורשת העירוני
העבודות בניה במתחם התחילו באפריל 2015.
במהלך 2017 קיבלה חברת "אפריקה ישראל מגורים" היתר בנייה לפרויקט עירוב השימושים הראשון במתחם מע"ר של מודיעין.
הפרויקט שפורסם תחת שם "שדרות הסביונים" כולל מגורים ומסחר בשטח כולל של 40,300 מ"ר.
במסגרת הפרויקט נבנו 13 בניינים, הכוללים 196 יח"ד ושטח מסחרי בקומת קרקע של 4,200 מ"ר.
במהלך 2017 הוחלפו ייעודי קרקע בין מגרש 256 למגרש 113. נקבע שעל מגרש 113 יבנה מבנה ציבורי ועל מגרש 256 ישמש לבניית מרחב מגורים מעורב.
היום על מגרש 113 פועל חניון לבאי בניין עירייה והמע"ר.
בתחילת 2018 מִנְהֶלֶת אופק פרסמה מכרז להקמת מסעדות ובתי קפה במע"ר.
בתחילת 2018 חברת "דה לה פניה השקעות" זכתה במכרז לחכירת מגרש 800 בגודל 350 מ"ר.
הבניין שיוקם על המגרש יהיה בניין יחיד ובקומת הקרקע שטח מסחר.
המגרש נמצא מול נקודת הקצה הדרומית של בנייני דמרי שמעבר לכביש שדרות החשמונאים.
מרכז העסקים הראשי ו"טיילת דם המכבים" נחנכו באוקטובר 2019.
במהלך 2019 זכתה קבוצת עזריאלי בשני מגרשים במע"ר, במגרש 21 הנמצא סמוך לקניון ובמגרש 10 (שטחו 17 דונם) שנמצא מול קניון מצידו השני של רחוב ערער.
על מגרש 21 מקימה קבוצת עזריאלי שני מגדלים שכוללים בית מלון (תכנון: קימל אשכולות אדריכלים בע"מ).
על מגרש 10 מתוכנן לקום מרכז רפואי גדול תחת הנהלת קו"ח כללית.
ייתכן שבעתיד יושלם הקומפלקס של בניינים במגרש 10, במגרש 21 והקניון הקיים למרחב מסחרי אחד, כאשר גשר עילי להולכי רגל יקשר ביניהם.
בתחילת דצמבר 2021 נחנך מבנה מנהל ההנדסה של העירייה בשדרה.
בנוסף למנהל ההנדסה התאכלסו במבנה חברות בת של העירייה: החברה הכלכלית מודיעין ומִנְהֶלֶת אופק
בסוף שנת 2021, זכתה חברת הנדל"ן "גלעד מאי" במגרש 256 שנמצא צפונית למועדון גריי.
מדובר בשטח בגודל 7.6 דונם שעליו החברה מקימה פרויקט My Avenue שכולל שבעה בניינים בני 5–7 קומות, שיכללו 123 יחידות דיור.
שלושה מהמבנים מוקמים לאורך השדרת דם המכבים, ואילו ארבעת הבניינים האחרים יוקמו לאורך רחוב תלתן.
באותה תקופה, החלה בניית פרויקט לדיור מוגן עבור חברת "עד 120" מקבוצת הפניקס.
המתחם נבנה על מגרש 102, צמוד לרחוב ערער, מול תחנת הרכבת מודיעין – מרכז, והוא משתרע על פני למעלה מ־8,300 מ"ר, וכולל בניין מגורים בגובה של 15 קומות, אשר יכלול 250 יחידות דיור, בשטח כולל של כ־20 אלף מ"ר, ועוד כ־10,000 מ"ר של שטחי שירות שונים
במרכזו של המתחם, מאזור כיכר העירייה ועד לרחוב פיקוס, עוברת שדרות דם המכבים, המהווה המשכו של רחוב דם המכבים.
השדרה מתאפיינת בעירוב שימושים, הקומות הראשונות של הבניינים מיועדות למסחר והן פונות אל עבר השדרה.
השדרה היא ברוחב של 46 מטרים עם מדרכות רחבות, בנות שבעה מטרים ומדרכה להולכי רגל מכל צד, חנייה לאורך השדרה, כביש נסיעה.
בתהליך התכנון נעשתה חשיבה מעמיקה על נושא ההצללות בעונת הקיץ החמה, והוחלט בין היתר כי בתי הקפה והמסעדות יוקפו בעצים גבוהים ומצילים.
כחלק מהקמת מרכז העיר, הוקם חניון תת-קרקעי המיועד לכ-400 כלי רכב – חניון השדרה, אשר משרת את כלל באי המקום.
במרכזה של השדרה עוברת טיילת ברוחב 19 מטרים ובאורך כקילומטר, הכוללת גינון, ספסלים, מזרקות מים, מתקני משחק, שבילי הליכה ושביל אופניים.
בנוסף הוקמו בטיילת מבנים קטנים המאכלסים מסעדות.
לשני צדי הטיילת עוברים כבישים חד כיוונים.
לאורך הטיילת במרכז השדרה, ליד מקומות בעלי עניין, הוצבו עמודי מידע והכוונה עם שם המקום והסבר קצר.
בחלק העליון של ההטיילת, אחרי כיכר העירייה, ליד מסעדת "קסבה", נמצאים בריכות האקולוגיות.
בהמשך אמפי קטן, פסנטר רחוב וטיילת מים זורמים המרוצפת באבני גרניט טבעיות ואחריה מספר מסעדות.
בחלק התחתון של הטיילת, אחרי מסעדת "פסטה בסטה" פועלת מזרקה ייחודית המציגה מופעי מים וכוללת 2 משטחים של 30 זרנוקי מים כל אחד.
בשעות הערב הזרנוקים פועלים בשילוב מוזיקה ותאורה צבעונית.
ריהוט רחוב עוצב תחת קונספט אחיד, כך שגדרות, ספסלים, פנס רחוב ועמודי תאורה, עמודי מידע והכוונה, קולרים, פחי אשפה ומיחזור מעוצבים באותו סגנון ומשולבים בסביבה.
השדרה מכילה מבני תעסוקה המאכלסים משרדים, בנייני מגורים ומוסדות ציבוריים, כאשר כל המבנים כוללים גם חנויות בקומת הרחוב.
בצד המזרחי של השדרה מתחיל בבית ההנדסה והתכנון של מודיעין, אחר כך המתחם המשולב של מסחר ומגורים שהוקם על ידי חברת "אפריקה ישראל" ומסתיים בבית הופעות המונהל על ידי "מועדון הגריי", לידו נמצא "חניון השדרה".
בצד מערבי המבנה הראשון הוא מוזיאון מורשת החשמונאים, ליד המוזיאון קיימת רחבת המופעים ומצג אורקולי, בצד השני הוקם אמפי לכ-100 מקומות ישיבה.
אחרי המוזיאון נמצא מבנה תחנת המשטרה של מודיעין, אחר כך, מעבר לרחוב משה סנה, נמצאים מספר בנייני משרדים: יעקובי, דונה 1, רקיע (תכנון: אלטמן אדריכלים), דונה 2 (תכנון: אלטמן אדריכלים) ובניין של "פרויקט חיים זקן".
בפינת הרחובות הרכבת וערער נבנה פרויקט דיור מוגן "עד 120", בצד השני של רחוב הרכבת נבנה פרויקט של "זילברמינץ ובנו", לאורך רחוב פיקוס נבנה פרויקט בנייני מגורים של חברה "חנן מור".
ליד הקניון ומעבר חרחוב ערער נבנים מרכזים של עזריאלי.
שני רחובות חוצים את השדרה: רחוב הרכבת (שקצהו האחר סמוך לתחנת הרכבת מודיעין – מרכז) ורחוב משה סנה שמחוברים ביניהם גם על ידי רח' מתתיהו הכהן.
בקצה המערבי של השדרה נבנה רחבת המע"ר, במרכז הרחבה מתוכנן שטח ציבורי פתוח עבור הולכי רגל ויתאפשר בו פיתוח סביבתי וחיבור בין השדרה המרכזית לבין קניון עזריאלי.
מסביב נבנים מבנים של שתי קומות המיועדות למסחר ומשרדים ומעליהן שלוש קומות נוספות למגורים.
בקצה דרום מערבית של המע"ר נמצא הקניון העירוני שנפתח ביוני 2008 ובצמוד אליו "כיכר התחבורה" המאכלסת בתוכה את התחנה המרכזית של העיר שנפתחה באוגוסט 2017 וגם תחנת הרכבת מודיעין – מרכז.
בנוסף, קיים חיבור עם "כיכר התחבורה" על ידי מעבר תת-קרקעי מתחת לרחוב ערער.
בדומה למתחמי מגורים האחרים במע"ר, יוקם בתחתית הבניינים שטח מסחרי שישתרע על פני 5,600 מ"ר.
מעל תחנת הרכבת מודיעין – מרכז מתוכנן לקום מתחם מסחר, תעסוקה ודיור בגודל של 27 אלף מ"ר.
המתחם ייבנה בשיטת .B.O.T ותקופת הזיכיון תימשך ל-98 שנים.
בפינת הרחובות הרכבת ומתתיהו הכהן מתוכנן לקום הפרויקט רחבת הירידים, המתחם החדש ייבנה במגרש 220, ויכלול חניון תת-קרקעי בן 350 מקומות חניה.
שיתפרש על פני שלוש קומות.
רחבת הירידים תכלול רחבה פתוחה ומבנה מסחרי חד-קומתי, שתכיל מסעדות ובתי קפה.
רחבת הירידים החדשה תשמש לטובת אירועים עירוניים ושווקים.
כמו כן יוקמו במקום טרסות ישיבה מעוצבות והצללות, אמת מים ושטחים ירוקים.
מעבר הולכי הרגל לתוך הרחבה יהיה מרחוב מתתיהו הכהן.
העבודות צפויות להסתיים בשנת 2024.
מרכז העניינים הוא שבועון חרדי המופץ בתפוצה חינמית מאז 2005. נכון ל-2024 העיתון מופץ בתפוצה שבועית של כ-130,000 עותקים.
לאחר מכן העיתון נרכש בידי איש העסקים דבראל שטראובר.
באפריל 2010 יצחק נחשוני החל לערוך את העיתון.
במאי 2010 תקופה קצרה לאחר הקמת המבשר פורסם כי חבר הכנסת וסגן שר החינוך מאיר פרוש, ניהל משא ומתן לרכישת העיתון.
ביולי 2021 החל שניאור ובר לערוך את העיתון במקומו של יצחק נחשוני וחולל שינויים עמוקים במבנה העיתון ובסגנונו.
במהלך חודש ספטמבר 2023 נכנס לתפקיד העורך העיתונאי חיים פסל, ששימש כסגנו.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל בספטמבר 2022 לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שנערכו בנובמבר באותה השנה, פרסם העורך שניאור ובר מאמר בעיתון מאת ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, בקריאה לראשי מפלגות אגודת ישראל ודגל התורה שלא להתפצל ולהתמודד ברשימת יהדות התורה המאוחדת בבחירות.
סקר TGI למגזר החרדי בשנת 2018 (האחרון שפרסם) קבע כי העיתון זוכה ל-19.1% חשיפה במגזר החרדי.
מרכז הפיקוד אל-אנסאר או קורפוס אפגניסטן ומרכז אסיה או הקורפוס הרביעי של כוח קודס הוא יחידה שהיא חלק מכוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית.
מפקד היחידה הנוכחי הוא חוסיין מוסאווי.
הקורפוס הרביעי של כוח קודס, המכונה גם "מרכז הפיקוד אל-אנסר", פועל בזירה המזרחית של איראן, ומתמקד באפגניסטן, טג'יקיסטן, פקיסטן וחלקים ממרכז אסיה.
לפי מקורות מודיעין עיראקיים ואמריקאיים, הקורפוס מנהל את כלל הפעילות החשאית האיראנית באזור זה, באמצעות יחידות תומכות בערים זאהדאן, בירג'נד, ואף טהראן.
כבר בשנת 2010 זיהה משרד האוצר האמריקאי את הקורפוס הרביעי כמסייע לטאליבן באפגניסטן, באמצעות מתן תמיכה כלכלית, אימונים, אספקת נשק וציוד, ופריסת יועצים צבאיים איראנים בגבולות המזרחיים.
גנרל חוסיין מוסאווי ועמיתו חסן מורטזווי הוטלו תחת סנקציות אמריקאיות בגין הובלת הקשר עם הנהגת הטאליבן וסיוע ישיר למעשי טרור במדינה.
בתחילת העשור השני של המאה ה־21 התרחבה פעילות הקורפוס גם למדינות מרכז אסיה.
לפי דוחות של עיתונאים עצמאיים וארגוני מעקב בינלאומיים, נבנו רשתות הברחה בין איראן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן, תוך שיתוף פעולה עם אנשי אל-קאעדה ופרוקסי סונים הנתמכים על ידי איראן – בעיקר נגד כוחות ארצות הברית ושותפותיה המקומיות.
המטה המרכזי של הקורפוס פועל ככל הנראה ממשהד, אך רוב הפעילות המבצעית מתבצעת מגבול זאהדאן–פקיסטן, אזור רווי הברחות סמים, כספים ואמצעי לחימה.
יחידות טכניות והדרכה מבוססות בבירג'נד, ומופעלות מתאם עם יחידה 400 של כוח קודס, ויחידות מבצעיות נוספות.
הקורפוס נחשב לאחד המרכזים הרגישים והחשאיים ביותר של כוח קודס בשנים האחרונות.
הקורפוס הרביעי של כוח קודס אחראי על זירת אפגניסטן, טג'יקיסטן, מזרח טורקמניסטן ואזורים נבחרים במרכז אסיה.
הוא מהווה את אחת מיחידות הפיקוד האזורי של כוח קודס, ומבוסס סביב מוקדים אזרחיים וצבאיים כאחד, תחת מעטה של פעילות הומניטרית או מסחרית.
מפקדת הקורפוס הרביעי שוכנת ככל הנראה בעיר זאהדאן שבמחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן, בסמוך לגבול אפגניסטן-פקיסטן, ומרכזה הטקטי ממוקם סמוך למסדרון התחבורה וההברחות של כוח קודס במזרח איראן.
בנוסף לכך, מופעלות שלוחות פעילות בבירג'נד, משהד ומספר ערים גבוליות אחרות.
מרכז פיקוד ראשי באפגניסטן: אחראי על סיוע טקטי ואסטרטגי לטאליבן, תמיכה במבצעי טרור, העברת אמצעי לחימה, ציוד ומודיעין.
זרוע לוגיסטית: כוללת רשתות הברחה ונקודות מעבר לפעילים ונשק, באחריותם של אלירזה המתי ואלחוסין אלחוסייני.
מרכז אימונים (בירג'נד): מתאם הכשרות צבאיות, חבלה, תקשורת והפעלת אמצעי לחימה מתקדמים.
מופעל תחת פיקודו של אסמאיל רזאוי.
יחידה טכנית: מספקת סיוע טכנולוגי, מעקב ותקשורת לפעילים באפגניסטן.
מנוהלת ע"י מוחמד אבראהים אהואדי.
זרוע מבצעית: מתכננת ומתאמת פעולות טרור חוצות-גבול, בהובלת סיידד קמאע'ל מוסאווי.
אגף שיבוש: אחראי על חדירה לגופי ממשל, שיבוש פוליטי ושיתוף פעולה עם סוכנים מקומיים, בראשות מהמאד אפחמי ראשידי.
הקורפוס פועל בשיתוף עם יחידה 400 של כוח קודס, שמתמחה בפעולות חוץ חשאיות.
שלוחת יחידה 400 באפגניסטן אחראית על גיוס פעילים, הכשרות מבצעיות ותיאום פיגועים במדינות היעד, תחת פיקודם של חוסיין רחמני ואלירזה טאג'יק.
מרכז העיר (מכונה גם: לב העיר) הוא הלב המסחרי, התרבותי ולעיתים קרובות גם ההיסטורי, הפוליטי והגאוגרפי של עיר.
בערים רבות, רובע העסקים המרכזי נמצא בתוך מרכז העיר.
לעיתים קרובות, מרכז העיר החלק המיושב ההיסטורי של העיר.
במקרים כאלה הוא עשוי להיות מכונה "העיר העתיקה".
הביטוי נטבע לראשונה בכתבה שפורסמה בשנת 1834.
מרכזי הערים הופיעו לראשונה בתקופה הנאוליתית, בסביבות 7500 לפני הספירה, כאשר עודפי יבול חקלאי אפשרו פיתוח של התיישבות קבע צפופה.
מרכזי הערים הראשונים שימשו כמרכזי מסחר, פוליטיקה ודת.
דוגמה לכך ניתן לראות בארך שבמסופוטמיה.
מבחינה היסטורית התפתחו מרכזים אלו ממצודות מבוצרות למרכזי מסחר, שהשתנו בעידן המודרני על ידי התיעוש והפרוורים.
מרכז העיר אינו בהכרח רובע העסקים המרכזי שלה.
רובע זה מגלם בתוכו רק כוח כלכלי ופיננסי, לעומת מרכז העיר הכולל גם גורמים היסטוריים, פוליטיים ותרבותיים.
דוגמה מובהקת להבדל בין שני המושגים ניתן להמחשה באמצעות העיר פריז: רובע העסקים המרכזי שלה הוא לה דפנס, בה נמצאים מגדלים גבוהים ומרכזי סחר, אך הוא ממוקם מחו למרכז העיר.
ברוב הערים הגדולות והעתיקות רובע העסקים המרכזי ומרכז העיר עשויים להיות חופפים באופן חלקי או כלל לא.
המונח נפוץ במדינות דוברות אנגלית רבות ויש לו מקבילות בשפות רבות אחרות.
לעיתים הוא מכונה "העיר התחתית", ובארצות הברית בעיקר "דאונטאון" ("Downtown", עיר תחתית).
המונח נפוץ בישראל, אם כי בעקבות מגוון רחב של סגנון בנייה ותכנון בה, הוא עשוי לתאר רבעים עירוניים בעלי אופי אורבני שונה לחלוטין בהתאם לעיר בו הוא נמצא.
בירושלים מרכז העיר הוא הרובע המסחרי הנמצא במרכז הגאוגרפי שלה.
אזור זה גדול פי כמה, צפוף ופעיל יותר מכל מרכזי המסחר האחרים בעיר ומשתרע סביב רחוב יפו.
היווצרותו נבעה בחלקה מצורך גאוגרפי: מאחר שירושלים שוכנת באזור הררי תנועת הולכי רגל בין שכונותיה קשה, והתחבורה הציבורית ומערכת הכבישים העירוניים מושכים את התושבים למיקום אחד – ראש קו הרכס המרכזי של העיר – עליו נבנה מרכז העיר.
הרובע מובחן מסביבתו ומיד בקצהו מתחילות שכונות מגורים המובדלות מאוד מהמרכז העירוני.
ברחבי העיר פרוסים מרכזים מסחריים קטנים בתוך שכונות המגורים אשר עונים על צורכי קניות יומיומיים, ובהתאם מושכים בעיקר תושבים מקומיים.
באופן זה, שכונות המגורים העירוניות מתפקדות כמו פרברים של המרכז.
מרכז העיר של תל אביב, לעומת זאת, מבוזר הרבה יותר: בעיר זאת השירותים, הקניות, הבידור והתרבות פרוסים באופן שווה יחסית ברחבי העיר כולה.
פילוסופיית עיצוב זו חלה גם על ערי הלוויין שלה במטרופולין גוש דן, ויוצרת פיזור אחיד הרבה יותר של הפעילות המסחרית, אשר הולכת ופוחתת בהדרגה בכיוון הפרוורים.
הביזור מספק לחלק ניכר מתושבי העיר והמטרופולין גישה למגוון רחב של שירותים, קניות ופעילויות פנאי קרובות למקום מגוריהם, בדרך כלל במרחק הליכה או רכיבה על אופניים.
כתוצאה מכך, המונח "מרכז תל אביב" מתייחס בדרך כלל לאזור המרכזי של העיר ולא לרובע מסוים, כדי להבחין בינו לבין צפון תל אביב ודרום תל אביב הפרבריים יותר.
אזור זה, המשתרע על כשליש משטח העירייה הכולל, כולל ריכוז גבוה יותר של עסקי פנאי וקניות, אך יש בו גם מבני מגורים רבים, בהם חיים כשליש מתושבי העיר.
מרכז העסקים הראשי של המטרופולין ממוקם בשולי מרכז העיר או מחוצה לה, באזור מתחם הבורסה, כתוצאה מהחלטה מודעת של העירייה להרחיק אותם מהמרכז.
דבר זה מעניק למרכז אווירה נינוחה ביחס למיקומו המרכזי בתוך המטרופולין המאוכלס.
בחיפה, מרכז העיר הוא העיר התחתית.
הוא כולל את מרכז העסקים הראשי שלה ושוכן בצפון הגאוגרפי של העיר, קו החוף של מפרץ חיפה.
אזור זה מישורי בניגוד לשאר העיר, השוכנת על הר הכרמל.
אף על פי שיש בה כמה שכונות מגורים, רק 5% מתושבי העיר מתגוררים בה.
היא כוללת כמעט את כל המבנים הגבוהים בעיר, שרובם מבני משרדים.
מרכזי מסחר ופנאי בחיפה נמצאים בעיקר מחוץ לעיר התחתית, ומאז שנות ה-80 הם מהווים מוקדי משיכה עיקריים.
עיריית חיפה מנסה להפוך מגמה זו באמצעות פיתוח העיר התחתית.
מרכז העיר ירושלים הוא מרכז העיר הכלכלי וההיסטורי של ירושלים, בירת מדינת ישראל.
מרכז העיר משתרע סביב צומת האיקסים והציר המרכזי בו הוא רחוב יפו, בו עובר הקו האדום של הרכבת הקלה.
הוא כולל אתרים עתיקים ומודרניים של העיר, ובתחומו מצויים מתחמים ארכאולוגיים ושכונות ותיקות וציוריות שבהן מתגוררת אוכלוסייה מגוונת.
מצויים בו מרכזי בילוי וקניות, מתחמי תרבות, בתי קפה ומסעדות.
בהגדרתו המצומצמת כשכונה, תחום מרכז העיר מצפון על ידי רחוב הנביאים, ממזרח על ידי רחוב שבטי ישראל, מדרום על ידי רחוב שלמה המלך ורחוב אגרון וממערב על ידי רחוב המלך ג'ורג', שמואל הנגיד ואליעש, כשהוא כולל שטחים מעטים מעבר להם באזור אקדמיית בצלאל.
מבחינה מנהלתית, משויך מרכז העיר למנהל העירוני "לב העיר" של רובע 5.
בתחום מרכז העיר נמצאות השכונות נחלת שבעה, מגרש הרוסים, שערי ירושלים, נחלאות, מוסררה וממילא.
מרכז העיר מובחן מסביבתו ומיד בקצהו מתחילות שכונות מגורים המובדלות מאוד מהמרכז העירוני.
בירושלים בתקופה העות'מאנית התקיימה מרבית הפעילות הכלכלית והיום-יומית של תושבי העיר בעיר העתיקה ובשווקים שפעלו בה.
אזור מרכז העיר של היום היה באותה עת גבעות טרשים צחיחות, ובמרכזו עברה הדרך ההיסטורית יפו–ירושלים, אשר קישרה את העיר ליפו ולנמל יפו שבה, אשר חיבר את ארץ ישראל ליבשת אירופה בין היתר.
לאחר שבמחצית השנייה של המאה ה-19 התהדקו קשריה (הצליינים והמסחריים) של העיר עם היבשת, ולקראת ביקורו של של הקיסר האוסטרו-הונגרי פרנץ יוזף, נסללה הדרך בשנת 1869 וקיבלה את הכינוי "דרך יפו", בדומה לדרכים אחרות שיצאו מירושלים ונקראו על שם עיר היעד אליה הובילו.
בתקופת שלטונו של מוחמד עלי על ארץ ישראל (1832–1840) הונהגו רפורמות חוקתיות וכלכליות מודרניזטוריות אחדות, בין השאר בהסכמתו לשדרוג הקפיטולציות, שבמסגרתן יכלו נתיני מדינות זרות לחסות בצל הקונסולים שלהם שהוצבו בארץ ישראל.
תקנות אלה הובילו לחדירתן של המעצמות האירופאיות לארץ ישראל ולירושלים במיוחד.
האימפריה העות'מאנית, שהביסה את שלטונו, השאירה את התקנות על כנן ואף הרחיבה אותן, ובעקבות החדירה האירופית וההתפתחות הטכנולוגית גדלה מאוד האוכלוסייה הירושלמית שבין החומות.
בשל הצפיפות הרבה והבעיות התברואתיות שנוצרו עקב כך החלה יציאה מהעיר העתיקה.
סיבות ביטחוניות וכלכליות הובילו את "פורצי החומות" להתיישב באזור הדרך הראשית ליפו, שעברה במרכז העיר של היום, וכך הפך אזור זה לעמוד השדרה להתפתחות העיר החדשה.
במסגרת זו נבנו בו השכונות מגרש הרוסים, נחלת שבעה, מחנה יהודה ואחרות.
בתחילה נבנו השכונות לצורך מגורים בלבד, אך עם התפתחות חיי הרחוב הראשי הוסבו חלק מחזיתות הבתים שפנו לרחוב לחנויות, בתי מלאכה ובתי קפה.
על רקע הגידול בזרמי הצליינות הנוצרית לעיר, הקימו מדינות אירופאיות מתחמי דת נוצריים בתפר שבין רחוב יפו לעיר העתיקה, ואלו מגרש הרוסים ואת המתחם הצרפתי.
אלו נועדו לתת מענה לעשרות אלפי הצליינים שהגיעו לירושלים מדי שנה, וכללו אכסניות, כנסיות, בית חולים ומבני מנהל.
עם הזמן הפכו המתחמים לגדולים והמאורגנים ביותר שנבנו בירושלים החדשה.
לאורך השנים התפתחה ההתיישבות באזור ורחוב יפו פותח ושופץ, ולאורכו הוקמו מבני ציבור ואתרים שונים, בהם בית הספר אליאנס, בית החולים העירוני, בית החולים שערי צדק ובית היתומים הספרדי.
ב-1891 הוקם גן העיר במקום מרכזי ברחוב והפך לרחבת כינוסים ומסדרים רשמיים של הצבא העות'מאני.
בשנים אלה ובשנות המנדט הבריטי זחל מרכז העיר ירושלים בהדרגה למקומו כיום.
המנדט הבריטי שהחל ב-1917 חולל מפנה בתולדות מרכז העיר.
רחוב יפו הפך לרחובהּ הראשי של העיר, ולאורכו השתכנו מוסדות ציבור, בנייני מסחר ומשרדים, והוא הפך למרכז העסקים הראשי של העיר.
אזור נחלת שבעה הפך למוקד בילוי, ובאזור הוקמו בית דפוס, בית קולנוע, ומשרדיהם של ועד הצירים, מועצת הפועלים, מפלגת "אחדות העבודה" ועוד.
במקביל פותחה רשת הדרכים העירונית: ב-1922 נסללו באספלט קטעים מהרחוב הראשי, בדצמבר שנתיים אחר כך נחנך רחוב המלך ג'ורג' החמישי, ובעקבותיו נסלל רחוב בן-יהודה.
באזור מרכז העיר התפתחו שני מרכזים מסחריים: ממילא, הסמוך לשער יפו, שנועד לשמש מרכז מסחרי מודרני לכל תושבי ירושלים, ו"המשולש", בין הרחובות יפו, בן-יהודה והמלך ג'ורג', שהיה יהודי והכיל בתי עסקים ומגורים.
מאורעות תרפ"ט בשנת 1929 והמרד הערבי ב-1936–1939 המריצו יהודים לצאת מהחומות לסביבה מודרנית, אך עם הפיכתו ההדרגתית של "המשולש" למרכז העיר היהודית עברו חלק מהעסקים בממילא לידי לא-יהודים.
הבריטים קבעו את מוסדות השלטון של המנדט במזרח האזור, במגרש הרוסים, עקב מיקומו האסטרטגי על אם הדרך ובקרבת העיר העתיקה.
אכסניית הגברים הפכה לתחנת משטרה ולמרכז הבולשת הבריטית, אכסניית הנשים הפכה לבית הסוהר המרכזי, אכסניית המשלחת הדתית הפכה בחלקה לבית משפט מקומי ובחלקה למשרד הבריאות, ומעון הקונסול הרוסי הושמש מחדש כבית יולדות.
תוכנית המתאר לירושלים הולידיי של האדריכל קליפורד הולידיי, שאושרה ב-1930, הייתה הראשונה להתוות רצועה מסחרית לאורך הרחוב המרכזי, משער יפו ועד לכניסה המערבית לעיר, והתנופה הכלכלית שחוותה העיר בעשור לאחר מכן סייעה למימושה.
באזור הרחוב המתפתח הוקמו מבני ציבור ובהם בניין עיריית ירושלים, בנק אנגלו-פלשתינה וסניף הדואר המרכזי.
פרויקטים למגורים, שחלקם כללו בניינים בני שבע ושמונה קומות, נבנו ב"משולש" וסביבו, ובחזיתותיהם הוקמו חנויות מעוצבות.
בסוף העשור ובראשית העשור שאחריו חווה מרכז העיר את תנופת הפיתוח המשמעותית בתולדותיו, וזאת בעקבות העלייה החמישית, שהביאה לעיר פריחה כלכלית ותרבות עירונית מפותחת, ובעקבות מלחמת העולם השנייה, שהפכה את העיר למרכז חשוב של השלטון הבריטי על השטחים שכבש במזרח התיכון.
המרכז אכלס משרדי עורכי דין חשובים, בנקים מרכזיים, והשתקעו בו סוכני ביטוח ונדל"ן, רופאים, חלפנים ובעלי מקצועות נחשבים אחרים.
"המשולש" הפך למוקד התרבות העברית, וכיכר ציון הוקפה בחנויות ספרים ועיתונים ובבתי קפה.
בסוף שנות ה-30 מנה במרכז העיר 67 בתי קפה ומסעדות, 65 בתי מלון ופנסיונים, וכעשרה בתי קולנוע.
הבולשת הבריטית, שישבה במגרש הרוסית ופעלה נגד המחתרות העבריות ונגד כל התנגדות למנדט, היותה יעד ראשון במעלה ליהודים ולערבים שנאבקו במנדט הבריטי.
ב-23 במרץ 1944, התקיף האצ"ל את המטה הארצי של הבולשת במגרש הרוסים ופוצץ חלק ממנו, במקביל להתקפותיו על מטות המנהלת בחיפה וביפו.
בעקבות ההסלמה ביחסים בין השלטון הבריטי והיהודים, ובעיקר לאחר פיצוץ בית הבולשת, החלו הבריטים להגביל את הגישה למזרח האזור, הצמוד לעיר העתיקה, ולאבטח את אזור מגרש הרוסים.
לאחר שיקום בית הבולשת ביוני 1946 נאסרה הכניסה למגרש דרך השער הראשי.
חודש לאחר מכן הוחרמו החנויות והמשרדים של קומות הקרקע בבנייני המגרש הפונים לרחוב יפו.
בפברואר 1947 הגדירו הבריטים את המתחם כולו בתוספת קטע רחוב יפו הצמוד אליו כ"אזור ביטחון C", דבר שהביא לפגיעה חמורה בכלכלת מרכז העיר.
בעלי עסקים רבים נאלצו לעבור מחוץ לאזור הביטחון מערבה והכנסותיהם נפגעו.
ב-2 בדצמבר 1947 הצית המון ערבי חנויות בבעלות יהודים בממילא, בזז אותן והשמיד חלקים נרחבים מהמרכז המסחרי, במהלך שפתח את המערכה על העיר במלחמת העצמאות.
ב-1 בפברואר 1948 פוצצו פקודיו של עבד אל-קאדר אל-חוסייני ועריקים בריטים מכונית תופת ליד מבנה העיתון "פלסטיין פוסט", אשר נמצא בבעלות יהודית, בקרבת מגרש הרוסים, במטרה לפגוע במלווי השיירות לירושלים שהתאכסנו בבית מלון שממול.
בפיגוע נהרג אחד אחד, נפצעו עשרים ונזק רב נגרם לרכוש.
ב-22 בפברואר ביצעו אנשי אל-חוסייני ועריקים מהצבא הבריטי פיגוע ברחוב בן-יהודה באמצעות שלוש משאיות תופת, ליד בתי המלון שבהם שהו חברי הפלמ"ח שליוו את השיירות ומפונים מהרחוב שפונה לאחר הפיגוע הקודם.
ב-11 במרץ פוצץ מחבל ערבי מכונית תופת בחצר בניין המוסדות הלאומיים ורצח 12 בני אדם, פצע 44 נוספים והרס את אגף קרן היסוד.
בצאת הבריטים מירושלים נתפס מגרש הרוסים ללא קרב על ידי כוחות ההגנה והאצ"ל במסגרת מבצע קלשון, קודם שהספיקו הכוחות הערביים לתופסו בעצמם, בעקבות תיאום בין מפקד העיר הבריטי לכוחות ההגנה.
ביולי פוצץ צבא הגנה לישראל את המבנים הנטושים שבמזרח רחוב יפו והביא לחסימת 150 מטריו בקטע זה, במהלך שהביא לניתוק מרכז העיר היהודי ממערב למרכז הערבי ממזרח, שכלל בעקבות הפעולה את ממילא.
יש הרואים במהלך את חלוקת ירושלים בפועל.
אולם עם קום המדינה ושנות ה-50 וה-60 חוותה העיר שינויים נוספים משמעותיים: בעוד האוכלוסייה גדלה באופן מהיר, המרכז המסחרי התמודד עם ירידה בכוח הקנייה, ירידה בתיירות ופגיעה בפעילות הכלכלית ברחובות המוקדמים.
המגמות הללו הביאו לירידה בהשפעתן של מסגרות מסחר רבות באזור ולירידה בתדירות התנועה הציבורית במרחב זה בהשוואה לשנותיו המוקדמות.
בעשור האחרון של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התעורר במרחב המרכזי של ירושלים עניין מחודש באפשרויות ההתחדשות והחייאה שלו.
נושא זה התעורר לא רק בתוכניות תכנון עירוני ברמת העירייה אלא גם במחקרים ובפרסומים של מכוני מחקר והגורמים התכנוניים בעיר.
כבר בשנות ה-80 החלו יוזמות לשיקום אזורים מוזנחים במרכז, שבפועל יצרו מוקדי בילוי חדשים, חנויות, מסעדות ואירועי תרבות שהחזירו את מרכז העיר למסלול משמעותי יותר מבחינה אורבנית.
התוכניות כללו לעיתים מדיניות תחבורתית חדשה, שיפור תשתיות ציבוריות וחיזוק הקשר בין שכונות ישנות למרכז המסחרי.
אחד הכלים הבולטים בתהליך זה היה פיתוח של מסדרונות תחבורה – כולל תחבורה קלה – אשר נועדו לשפר את הנגישות והקישור בין אזורים שונים בירושלים ולהחיות את המרחב הציבורי.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נסלל רחוב יפו בתוואי הדרך ההיסטורית יפו–ירושלים, והיה לרחוב העירוני המרכזי של ירושלים שמחוץ לחומות.
באזור זה, סמוך לרחוב, נבנה ב-1936 בניין עיריית ירושלים ההיסטורי.
בהמשך, תחת שלטון מדינת ישראל, התפתחה העיר מערבה.
אזור זה התפתח כמרכזה של מערב העיר מאחר שהיא שוכנת באזור הררי בהר המרכזי ובעקבות כך תנועת הולכי רגל בין שכונותיה קשה והתחבורה הציבורית ומערכת הכבישים העירונית משכו את התושבים לאזור זה, שנמצא בקו ראש הרכס המרכזי של העיר, באזור הנגיש ביותר מבחינה תחבורתית.
היותו של אזור זה מרכז העיר החדש במקום העיר העתיקה שהחזיקה בתפקיד זה קודם היציאה מהחומות משכה לאזור זה מסחר רב מרחבי העיר.
בין היתר, שוק מחנה יהודה עבר למרכז העיר והוקמו בו חנויות רבות.
מיקומו של מרכז העיר הפך אותו עם השנים לעמוס תחבורתית באופן שפגע קשות בנגישותו ובכוחו הכלכלי, ובעקבות כך החליטה עיריית ירושלים בעשור הראשון של המאה ה-21 לבטל בו כבישים רבים ולהופכם למדרחובים מסחריים, שקיומם ימשוך לאזור תיירות ומסחר ויטיב עם הכלכלה המקומית.
לאורך השנים הוקמו באזור מדרחובים משמעותיים, כדוגמת בן-יהודה וממילא, שהכבישים בהם בוטלו.
לאורך רחוב יפו המרכזי בוטל הכביש ובמקומו הונח הקו האדום של הרכבת הקלה, ובכל רחבי האזור הוקצו כבישים לתחבורה ציבורית בלבד.
מרכז העיר ירושלים משלב אתרי בילוי, תרבות והיסטוריה בולטים.
לאורכו ולרוחבו פרוסים מדרחובים מסחריים רבים, כאשר הבולטים בהם אלו אזור המשולש ורחוב יפו, המדרחוב הארוך בישראל.
כמו כן, נמצא באזור שוק מחנה יהודה, אחד השווקים הבולטים במדינה כולה.
בכיכר ספרא שבמרכז נמצא בניין העירייה החדש וקריית הממשל, ובסמוך מצוי בית הנשיא ומוזיאון האסלאם במוזיאון האמנות על רחוב המלך ג'ורג'.
לו צפונה ממוקם מתחם התחנה הראשונה בשדרות ממילא – תחנת רכבת היסטורית שהוסבה למתחם בילוי ואירועים.
מדרום למרכז שוכנת שכונת טלביה היוקרתית, שבה נמצאים בין היתר בית הנשיא, תיאטרון ירושלים ומוזיאון האסלאם (המוצג כ"רובעי אל-קודס העתיקה" בתכנון הישן).
בנוסף פועלים במרכז מוזיאונים קטנים ואמנותיים כגון מוזיאון ידידי ישראל וגוש קטיף, מרכז מורשת מנחם בגין ובית אבי חי (לא להבלב עם רחוב אבי חי), וכן קתדרלת סטנדרוס הסקוטית.
סמלי תרבות אחרים הם מוסדות האמנות השונים בסביבת נחלאות והתחנה הראשונה, ותיאטראות כמו הלהקה הצעירה ותיאטרון המקומונים בנחלת שבעה.
ברחבי מרכז העיר מוזיאונים רבים, בהם היכל שלמה, המוזיאון לאמנות יהודית והמוזיאון יהדות איטליה.
נמצאים בו בתי כנסת בולטים כגון בית הכנסת הגדול ובית הכנסת האיטלקי.
מרחב המסחר והעסקים במרכז ירושלים רב תחומי.
רחוב יפו משמש כיום כבמרכז העסקים הראשי של ירושלים, עם אלפי מ"ר של חנויות, משרדים ובתי קפה לאורך שדרותיו.
בסביבה נמצאים מרכזי קניות גדולים כמו קניון ממילא (בנקודה הממילאית של מסוף שער יפו) ומדרחוב בן-יהודה, וכן בתי כלבו גדולים ובנייני משרדים בשילוב מגורים.
מרכז העיר מכיל גם מוסדות כלכליים ופרלמנטריים: בכיכר ספרא שוכן משרדו של ראש העיר ובהמשך במתואר היוקרתי ברחוב המלך ג'ורג' נמצאים מוסדות ציבור ובתי מלון מובילים לצד בנייני משרדים חשובים.
לדוגמה, ברחוב דוד המלך (בסמוך למרכז) פועל שילוב של בנייני מגורים לשימור, מלונות יוקרה ובתי חולים ומוסדות ממשלתיים שהפכו אותו לציר מרכזי ויוקרתי של העיר.
למרות שירושלים אינה מרכז כלכלי עולמי, מרכז העיר מהווה עדיין צומת מסחרי ותעסוקתי מרכזי לחלקים נרחבים בעיר, ורשתות אופנה גדולות מחזיקות חנויות ברחובותיה.
מרכז העיר מושך תיירים בזכות מגוון האטרקציות שבו.
מתחם התחנה הראשונה (תחנת הרכבת הישנה ששוקמה) הוא מוקד בילוי עם חנויות, מסעדות ומופעי רחוב.
מדרחוב בן-יהודה ונחלות שבעה מלאים ברחובות צבעוניים של בתי קפה, מסעדות גלריות ואמנות רחוב אותנטית.
בסמוך לקלפיות נמצאים שכונת ממילא – עם טיילת אבן משוחזרת ומזרקות שבמהלכה ניתן לצפות לנוף החומות העתיקות של העיר.
אתרי מורשת בסמיכות, כמו מגדל דוד ומתחמי חומת העיר, נגישים מכיכר צה"ל.
מזג האוויר הירושלמי ומשפטי הקיץ החמים מאפשרים גם מקומות בילוי פתוחים כמו קיץ בגן הציבורי (גן הוורדים) או במתחמי בידור רחוב.
על פי אתר התיירות הרשמי של העיר, מרכז העיר "מחבר בין אזורי הבילוי והאתרים הבולטים של העיר וביניהם שוק מחנה יהודה השוקק והצבעוני, מדרחוב בן יהודה שמציע חוויית קניות ירושלמית אותנטית, רחוב יפו המרכזי שאי אפשר לדלג עליו ושכונת נחלת שבעה הציורית".
המרכז מחובר היטב ברכבת הקלה, באוטובוסים ובכבישים ראשיים.
קו הרכבת הקלה האדום חוצה את הרחוב הראשי (רחוב יפו) ועובר בתחנת כיכר צה"ל וסבידור מרכז, ובמוקדם צפויים לפעול גם הקווים הירוק והכחול כחלק מרשת תחבורה מתקדמת בעיר.
רכבת ישראל החדשה מתל אביב-ירושלים מגיעה לתחנת יצחק נבון הסמוכה במערב, ובהמשך צפוי להשתלב מתחם צפון מרכז העיר מתחנת חאן אל-חוט בדרום.
לצדם נמצא ציר כביש 60 (דרך חברון ואגרון) המקשר לציר הצפוני ומחוץ לעיר, לצד צירי משנה רחבים וצפיפות תנועה גבוהה בזמני שיא.
בתכניות עתידיות מדברים על הארכת קו הרכבת הקלה לכיוון תלפיות ונווה יעקב, ובמקביל משקיעים בפיתוח מדרכות והנגשת תחבורה ציבורית.
פרויקט הכניסה לעיר ("שער העיר" על הציר המערבי) מתוכנן לשלב תחנת רכבת תחתית, מרכז תחבורה חדש ושכונת מגדלים סביב גשר המיתרים.
בנוסף, קיימות תכניות פיתוח עירוניות שמטרתן להפוך את מרכז העיר למוקד הולכי רגל, כולל קירוי צירי תחבורה ראשיים והקמת מרחבים ציבוריים פתוחים (למשל בפרויקט כניסת ירושלים ובתכנית מתאר העיר).
המרכז העיר משמש במה חיה לפעילויות תרבות ואירועים עירוניים.
בבית אבי חי שברחוב המלך ג'ורג' מתקיימות מופעים, הרצאות ותערוכות אמנות יהודית־ישראלית מגוונת.
סינמטק ירושלים, צמוד לתיאטרון ירושלים בטלביה, מארח פסטיבלים והקרנות קולנוע.
ברחובות המדרחוב ושוק מחנה יהודה מתקיימים במרוצת השנה פסטיבלים ואירועי אוכל (למשל פסטיבל המסעדות).
על פי אתר הרשויות, ירושלים מקיימת אירועי תרבות ותיירות מרכזיים כגון מרתון ירושלים הבינלאומי, "מסעדות פתוחות", פסטיבל בתים מבפנים ורכיבת אופני המרוץ GFNY במרכז העיר.
גם מתחם התחנה הראשונה מארח סדנאות, הופעות לילדים וירידים בשבתות ובחגי ישראל.
בזכות אירועים אלו ומרכזי התרבות שבה, מרכז העיר מייצג את החיים הישראליים-ירושלמיים בקהילה פעילה וצבעונית.
מרכז העיר ירושלים מתאפיין בנדל"ן יוקרתי ויוקר מחיה גבוה.
בשנת 2025 דווח על מספר עסקות נדל"ן יוקרתיות במיוחד באזור: עסקה אחת בולטת הייתה מכירת וילה היסטורית לשימור (שימשה בית למשפחתו של מרטין בובר) בשכונת טלביה שבמרחק הליכה מהמרכז תמורת כ-79 מיליון ש"ח.
בבניין מגורים יוקרתי ברחוב דוד המלך במרכז נרכשה כמעט כל הדירות בידי משקיע אחד בעסקה כוללת של כ-145 מיליון ש"ח.
שמאי מקרקעין מציינים כי בשוק המרכזי של ירושלים רמות המחירים גבוהות במיוחד עקב הביקוש, נוכח המיקומים המבוקשים ואופי הנכסים הייחודי.
במקביל נבנות באזור פרויקטים חדשים, ביניהם מגדלי יוקרה ופרויקטים משולבים עם מסחר (כגון פרויקט מידטאון), כשתמורות העיר מנסות למתן את המחסור במגורים באזורים אלה.
לדו"חות נדל"ן עולה כי מחיר ממוצע של דירה במרכז ירושלים הוא כמה מיליוני שקלים, ורמות השכירות הגבוהות משקפות את ערך המיקום העירוני.
בשנים האחרונות הושם דגש על חיזוק ופיתוח מרכז העיר.
אחת הדוגמאות הבולטות היא פרויקט Midtown Jerusalem – מתחם ענק על רחוב יפו הכולל ארבעה מגדלי מגורים ומשרדים בסך כ-700 יחידות דיור, לצד מלונות יוקרה, חנויות ובית כנסת חדש.
פרויקטים עירוניים נוספים כוללים תכניות להקמת מגדלים בשכונת הכניסה מערבית (עד 36 קומות), החלפת מדרחוב בן-יהודה, ושיקום רחבת העירייה.
פיתוח זה משלים את תכנית ה"עיר של 15 דקות" בירושלים, שמקדם מרכזי תעסוקה ומגורים קרובים למערך תחבורה רב־שכבתי.
בכך שואפת עיריית ירושלים להפוך את המרכז למרכז עסקים משולב תרבות ופנאי לכל שעות היום – חזון אליו הצהירה העירייה שמובילה (לדברי עובדיה) למרכז עיר "תוסס, נגיש ומזמין" של פעילויות מסחר, תרבות ופנאי.
מרכז השל לקיימות, או בשמו הקודם "המכון הישראלי לחשיבה ומנהיגות סביבתית", הוא ארגון להגנת הסביבה בישראל.
הארגון מתרכז בפיתוח והפצה חינוכית של עמדות בעלות אוריינטציה סביבתית-חברתית-רוחנית בנוגע לתכנון לטווח ארוך וצריכת משאבים בישראל.
המרכז נוסד בשנת 1994 וקרוי על שמו של הרב אברהם יהושע השל, מהוגיה החשובים של היהדות הקונסרבטיבית, מגדולי רבני ארצות הברית במאה ה-20, תאולוג, משורר ופילוסוף שפעל רבות למען צדק חברתי בארצות הברית של המאה ה-20, על ידי ג'רמי בנשטיין ואילון שוורץ, ששימש כמנהלו עד שנת 2012.
בשנת 2002 היה המרכז שותף להקמת "קואליציית דרכים לקיימות", הפועלת לקידום מדיניות של פיתוח בר קיימא בישראל.
הקואליצייה, אותה מרכז חיים וסביבה – ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל, מונה כ-30 ארגונים.
בשנת 2004 החל המרכז, בשיתוף הוצאת בבל, לפרסם סדרת ספרים בנושאי איכות הסביבה וקיימות.
בשנת 2016 היה המרכז שותף לייסוד ועידת האקלים הישראלית, ועידה שנתית בנושא שינויי האקלים המתכנסת בישראל, בתאריך הצמוד לוועידת האקלים העולמית מטעם האו"ם.
בשנת 2021 היא החלה מיקי חיימוביץ' לשמש בהתנדבות כויושבת הראש של המרכז.
ב, המרכז מנוהל בידי המנכ"ליות המשותפות תמרה שרון רוס ורוני ארז.
באוגוסט 2025, שר החינוך יואב קיש ביטל השתלמות שארגן המרכז לבכירי משרדו, בנושא השפעת משבר האקלים על מערכת החינוך, לאחר שבערוץ 14 פורסם כי ברשת הבוגרים של המרכז יש גם "אנשי שמאל".
במרכז תפיסת העולם של המכון עומד המושג "קיימות", כלומר מצב בו פעולות האדם אינן פוגעת ביכולתם של הדורות הבאים לספק את צורכיהם ורצונותיהם.
עמדה זו מתנגשת לעיתים קרובות עם הגישה הרווחת של צריכת משאבי הסביבה ללא גבול.
לעומתה, "פיתוח מקיים" מתיימר להתחשב במגבלות הסביבתיות לטובת החברה כולה.
לפי השקפת הקיימות, המין האנושי הוא חלק אחד במערכת מורכבת ולא השליט העליון שלה.
הארגון חבר באגודה לצדק סביבתי בישראל ובחיים וסביבה - ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל.
רוב פעילות המכון אינה מתבצעת באופן ישיר מול הציבור או בניסיון לעצור מפגעים סביבתיים, אלא בניסיון לקדם את התשתית הארגונית והרעיונית של התנועה הסביבתית בישראל.
פעילויות המרכז מתמקדות באפיקים של חשיבה, פיתוח מנהיגות, חינוך, וקידום יוזמות בתחום הסביבה:
המרכז, בשיתוף מכון ירושלים והוצאת "בבל" מוציא כל שנה לאור סדרה של פרסומים בעברית בתבנית דומה לזו של מכון Worldwatch העולמי.
הפרסומים מכילים מידע גולמי ומעובד הנוגע לנושאי סביבה, כלכלה וחברה.
כמו כן המרכז מקיים כנסים וימי עיון, ומוציא פרסומים בנושאים שונים כגון טביעת רגל אקולוגית או חינוך סביבתי וחשיבה סביבתית.
"תוכנית עמיתים" של המרכז מיועדת להעשרה של פעילי סביבה ושל אנשים המתעניינים בתחום ויכולים לקדם אותו במסגרת עיסוקם המקצועי.
בנוסף לכך, המרכז מקיים מפגשים מרוכזים של נציגים מטעם משרדי ממשלה ומארגוני סביבה לשם קידום השיח בין ארגוני סביבה ובין משרדי הממשלה.
תוכנית אחרת של המכון היא "הרשת הירוקה" - תוכנית של מרכז השל עם קרן קרב ליישום של החזון הסביבתי בתוך בתי ספר על ידי חינוך ועשיה.
במכון קיימת ספריית השאלה לספרים וקלטות בנושא קיימות וסביבה באנגלית ובעברית.
בין השנים 2002 - 2013 חילקו מרכז השל יחד עם קרן פראט (Pratt) מאוסטרליה, מייסודו של ריצ'רד פראט, איש עסקים ופעיל בקהילה היהודית האוסטרלית, את פרס פראט.
פרס הניתן לעיתונאים ואנשי תקשורת על סיקור עיתונאי מצטיין בנושאי חברה ואיכות הסביבה.
בקטגוריית העיתונות הכתובה: צפריר רינת, "הארץ"
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: שולה שמרלינג, קול-ישראל
ציון לשבח בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: נפתלי בן סימון, בעקבות כתבה ביומן השבוע של הערוץ הראשון, שעסקה בנושא חוות הדגים באילת והשפעתן על האקולוגיה במפרץ.
בקטגוריית העיתונות הקהילתית: טלוויזיה קהילתית גיל-הצפון
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: התוכנית "בולדוג", בהפקת דובי קרויטורו ולוי זיני ובהגשת מיקי רוזנטל
בקטגוריית העיתונות המקומית: גדי בר-ציון, "חדשות היום במרכז", בעקבות סדרת כתבות שעסקה בהזרמת מי ביוב של יהוד לשדות הפתוחים של גוש דן
בקטגוריית העיתונות הקהילתית/עצמאית: פורום ynet לאיכות הסביב
ציון לשבח בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: רינו צרור ותוכניתו "דין וחשבון"
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: עמנואל רוזן ותוכניתו "זה הזמן", ערוץ 10
בקטגוריית העיתונות הכתובה: גיא לשם, "ידיעות אחרונות"
בקטגוריית העיתונות המקומית: אורי בינדר, "זמן הנגב"
בקטגוריית העיתונות הקהילתית/עצמאית: גיא שחר
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: יפעת עמיאל, הטלוויזיה הישראלית; ציון לשבח לכתב "הארץ" באזור חיפה, דוד רטנר
בקטגוריית העיתונות הכתובה: גיל מלצר, "ידיעות אחרונות"
בקטגוריית העיתונות המקומית: גליה גוטמן, "כל הדרום" (ידיעות תקשורת)
בקטגוריית התקשורת הקהילתית/עצמאית: גיא פסלר ודניאל גולד, כפר הנוער אשל-הנשיא
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: העיתונאים יוסי מזרחי וחיים ריבלין מחדשות ערוץ 2, על כתבת תחקיר על זיהום האוויר בחיפה
בקטגוריית העיתונות הכתובה: עיתונאיות "הארץ" תמרה טראובמן ויולי חרומצ'נקו, על סדרת כתבות שעסקו במזון מעובד
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: ניצן הורוביץ מערוץ 10 שנבחר גם כ"עיתונאי הסביבתי של 2007"
בקטגוריית העיתונות הכתובה: מייקי דגן - עורך מגזין TheMarker
בקטגוריית העיתונות המקומית: יאיר הרוש מ"ידיעות אשדוד"
בקטגוריית העיתונות הקהילתית/עצמאית: זוהר לידר מלהבות הבשן על תוכנית הרדיו "סביבנו" המשודרת בגליל העליון
פרס "פראט" למפעל חיים: עזריה אלון
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: אורי רוזנווקס על סרטו "מדינת זבל" שהוקרן בערוץ 8; ריקי בליך ורמי שדה, מגישי תוכנית הרדיו "ירוק בעיניים" ברדיו 99; אבי פירסט, מגיש ועורך התוכנית "מכל מקום" בערוץ 1
בקטגוריית העיתונות הכתובה: עמיר בן דוד ("ידיעות אחרונות")
בקטגוריית התקשורת ארצית: כתבת אתר ynet יעל עברי דראל ורחל טל-שיר, כתבת מוסף "גלריה" של "הארץ", שזכתה בציון לשבח
בקטגוריית רדיו טלוויזיה: תחנת הרדיו הסביבתית אקו 99FM;
בקטגוריית תקשורת מקומית: יואב עציון, כתב המקומון "ידיעות העמק"
בקטגוריית תקשורת עצמאית: הבלוגר יואב לרמן, הכותב את "עוד בלוג תל אביבי"
בקטגוריית העיתונות הכתובה: עיתונאי "הארץ" קובי בן שמחון
בקטגוריית רדיו טלוויזיה: מרב דוד מחדשות 10, ובציון לשבח זכתה רחל מזרחי מהערוץ הראשון
בקטגוריית תקשורת מקומית: כתב "מגזין המושבות" איתי משה ובציון לשבח זכתה רותם כבסה כתבת "צפון 1".
בקטגוריית תקשורת עצמאית: מהדורת החדשות של "הירקון 70"
בקטגוריית העיתונות האלקטרונית: כתב האתר "ynet", ארז ארליכמן
בקטגוריית העיתונות הכתובה: ליאת שלזינגר מ"מעריב", בעבור כתבתה על מיכל האמוניה המוצב במפרץ חיפה
בקטגוריית העיתונות הקהילתית/עצמאית: האתר "בידיים", אתר אינטרנט המלמד ומסקר על קיימות בתוך הבית ובסביבתו
בקטגוריית העיתונות הכתובה: נטע אחיטוב עיתונאית "הארץ"
בקטגוריית העיתונות המקומית: הכתב אלישע בן- קימון מ"החדשות המקומיות" ואת הציון לשבח קיבל האתר החברתי של תושבי הגליל "דוגרינט"
בקטגוריית העיתונות הקהילתית/עצמאית: הבלוג "הרוכב לאוטובוסים" של אמיר שלו, העוסק בתחבורה ציבורית, רכיבה על אופניים והליכה ברגל
מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם הוא עמותה העוסקת במתן עזרה משפטית לאוכלוסיות חלשות.
מטרתו העיקרית של המרכז היא להעניק הגנה משפטית לפרטים ולקבוצות אשר זכויות יסוד שלהם מקופחות, תוך פגיעה בלתי נמנעת בכבודם.
המרכז נטל על עצמו ליישם, הלכה למעשה, את משנתו של השופט חיים (הרמן) כהן ולעסוק במחויבות לתיקי זכויות אדם וזכויות חברתיות, בהתאם להשקפת העולם אשר סימלה את דרכו האישית ופועלו המקצועי של השופט חיים כהן.
מרכז השופט חיים כהן הוקם, בין היתר על ידי עו"ד יורי גיא-רון, עו"ד אורנה לין, עו"ד רחל בן ארי, עו"ד יפעת עובדיה ועו"ד אדם פיש, מתוך תפישה חברתית של עורכי הדין החברים בו, הרואים עצמם מחויבים למתן תרומה מקצועית לקהילה.
הפעילות המשפטית במרכז נעשית באופן מובנה, תוך הקצאה קבועה שנתית של משאבים כספיים וכוח אדם מקצועי.
בראשית הדרך, בשנים 2002 – 2003, התבצעה פעילות הפרו בונו המשפטית על ידי מחלקת הפרו בונו במשרד "אדם" עורכי דין.
החל משנת 2004, עת התעצמה והורחבה הפעילות ואומצה על ידי משרדי עורכי דין נוספים, עברה הפעילות המשפטית להתנהל באמצעות עמותת מרכז השופט חיים כהן להגנה משפטית על זכויות אדם, תחת ריכוזה של עו"ד שלי דביר, המנהלת את המרכז משנת 2004.
נכון לשנת 2007, מונה המרכז כ-150 עורכי דין מתנדבים.
משרדי עורכי הדין, באמצעותם פועל המרכז באופן שוטף, הם משרדי עורכי דין מסחריים בפריסה גאוגרפית רחבה, אשר נוטלים על עצמם תיקים לייצוג משפטי, לפי תחומי התמחות משפטית ומיקום גאוגרפי של הפונים.
המרכז עובד בתיאום עם עשרות גופים, ארגונים וולונטריים ועמותות, אשר מפנים לטיפולו תיקים שונים בתחום עיסוקם.
הפונים שמופנים למרכז, מקבלים ליווי משפטי שוטף על ידי עורכי הדין המתנדבים בו, הכולל ייצוג בערכאות משפטיות.
הפעילות המשפטית של המרכז מגוונת ומתפרסת על פני נושאים משפטיים שונים.
עם זאת, מדי שנה מתמקד המרכז בטיפול בנושא משפטי מסוים שנבחר כנושא הדגל של אותה שנה.
בשנת 2002, שנת פעילותו הראשונה, טיפל המרכז בעניינים רבים הקשורים בחוק הדיור הציבורי, לרבות במניעת פינוי של משפחות מדירות, פניות למשרד השיכון לקבלת סיוע בשכר דירה, ייצוג משפחות בהסדרים מול חברות ממשכנות ומול בנקים וכן השתתפות בארגון יום עיון בנושא זכויות בדיור הציבורי.
בשנת 2003 התמקד המרכז בעיקר בסיוע לעובדים זרים שהיו מועמדים לגירוש.
בשנת 2004, נבחר לעמוד במוקד הפעילות המשפטית הנושא של טיפול בזכויות אנשים עם מוגבלויות בכלל ושילוב ילדים עם מוגבלויות במערכת החינוך הרגילה.
במסגרת זו טיפל המרכז בנושאים הבאים:
מקרים רבים של משפחות לילדים עם מוגבלויות שביקשו לשלב את ילדיהם במערכת החינוך הרגילה בלווי סייעת צמודה.
המרכז ייצג בבג"ץ את עניינם של פעוטות עם צרכים רפואיים מיוחדים שאינם יכולים להיקלט במעונות יום שיקומיים ללא טיפול רפואי צמוד.
המרכז טיפל במקרים בהם סירבה הרשות המקומית ליתן הסעה ולווי בהסעה לילדים עם מוגבלויות מביתם למעון יום שיקומי וחזרה.
המרכז הגיש תביעה כספית נגד קופות החולים בשם ילדים אוטיסטים בטענה שהם ילדים בעלי נכות סומטית אשר זכאים למימון מלא של טיפולים עד גיל 18 על פי סל הבריאות;
המרכז הגיש בג"ץ כנגד משרד השיכון למתן סיוע בשכר דירה לנכים אשר מתגוררים עם משפחותיהם.
בשנת 2005, נבחר כפרויקט הדגל הנושא של "הרשעת חפים מפשע".
במסגרת הפרויקט הקרין המרכז את הסרט "רצח לכל החיים", שענייננו פרשת משפטו החוזר של עמוס ברנס וליווה את ההקרנה בדיון מקצועי משפטי אודות חזקת החפות והרשעת חפים מפשע.
הסרט, שהופק בהשתתפות המרכז, עוסק בבעייתיות של הרשעה על סמך הודאה בלבד.
המרכז עשה בסרט שימוש מחנך, על ידי הקרנתו בליווי הרצאה או רב שיח, בנוגע לנושאים שעולים מפרשת ברנס.
התקיימו הרצאות והקרנות בפני קהלים שונים כגון שופטים, פרקליטים, סניגורים, תובעים משטרתיים, חוקרים, סטודנטים למשפטים, תלמידי תיכון בכיתות גבוהות ובכנסים חברתיים שעניינם זכויות אדם.
הקשר של מרכז השופט חיים כהן לפרשת עמוס ברנס החל לאחר שהשופטת דליה דורנר החליטה לאפשר לברנס משפט חוזר.
המרכז נטל על עצמו לייצג את ברנס בתביעת הפיצויים כנגד המדינה, אם יימצא זכאי במשפט החוזר.
ואכן, בתביעת הפיצויים לפי חוק העונשין, שנוהלה על ידי המרכז, זכה ברנס בסכום פיצויים נכבד.
השופט חיים כהן, שעל שמו הוקם המרכז, ישב בהרכב המקורי ששפט והרשיע את ברנס, ואולם לאחר מכן ליווה באופן פעיל במשך שנים את מאבקו הציבורי להוכחת חפותו.
מרכז השלטון האזורי בישראל (נקרא בעבר מרכז המועצות האזוריות) הוא ארגון ארצי של חמישים וארבע המועצות האזוריות הקיימות במדינת ישראל ובשטחי יהודה ושומרון.
בראש המרכז עומד שי חג'ג', המכהן גם כראש מועצה אזורית מרחבים.
איציק אשכנזי הוא מנכ"ל המרכז.
מטרת הארגון, שרשום כעמותה, הוא לייצג את המועצות האזוריות בפני משרדי הממשלה ומוסדות המדינה, לחתום על הסכמים בשם המועצות האזוריות, לתאם ולקבוע מדיניות בקרב המועצות האזוריות בישראל.
לעמותה אספה כללית המורכבת מכל ראשי המועצות והיא בוחרת את יו"ר המרכז, המנכ"ל, הנהלה המורכבת מ-20 חברים, ומזכירות המורכבת מארבעה חברים.
ב-2019 נבחר לתפקיד יו"ר מרכז השלטון האזורי בישראל שי חג'ג', המכהן גם כראש מועצה אזורית מרחבים מאז 2012.
שמואל ריפמן, ראש המועצה האזורית רמת נגב לשעבר, כיהן בתפקיד יו"ר המרכז במשך 20 שנה, עד לחודש ספטמבר 2016. בינואר 2017 נפטר ריפמן.
מרכז השלטון האזורי בישראל מלווה את 54 המועצות החברות בו ומקדם נושאים שונים הנוגעים להן.
במרכז ישנם ראשי תחומים בנושאי: ביטחון וחירום, חקלאות, קיימות ואיכות סביבה, חינוך, קהילה, צעירים, תכנון וקרקעות, ספורט, מגדר וכלכלה.
בינואר 2021 החליטה האספה הכללית של מרכז המועצות האזוריות לשנות את שם הארגון לשם "מרכז השלטון האזורי בישראל".
מרכז הקואופרציה למלאכה, חרושת ושירותים ציבוריים, או בשמו המקוצר מרכז הקואופרציה, הוא מוסד שהוקם על ידי ההסתדרות כדי לפתח ולקדם את הקואופרציה בארץ ישראל.
מרכז הקואופרציה הוקם בשנת 1928 על יסוד החלטת הוועידה השלישית של ההסתדרות משנת 1927. בשנת 1934 נרשם המרכז כאגודה שיתופית שבראשה עמד ישראל ריטוב ובשנת 1935 נרשם כ"ברית פיקוח" שתפקידה לפקח על ניהול חשבונות הקואופרטיבים ועל שמירת עקרונות הקואופרציה.
במרכז הקואופרציה היו שלוש חטיבות: חטיבת תובלה ותחבורה (בה נכללו הקואופרטיבים לתחבורה ציבורית אגד ודן), החטיבה לחרושת ומלאכה והחטיבה לשירותים.
משנת 1954 ניהל את מחלקת הנוער ניסים בנימין והקים את הגרעינים הקואופרטיבים כחלק מהחטיבה לחרושת ומלאכה כאשר נוכח שאין דור המשך לקואופרציה היצרנית.
ניסים בנימין ז"ל ראה בבנין מפעל הקואופרציה הצעירה את ייעודו העיקרי בחיים.
נסים השקיע את כל מעייניו בבנית תנועת נוער קואופרטיבית.
וסוחף מאות בני נוער מכל הארץ אשר חבריה שרתו ביחידות נח"ל קואופרטיבי או השתלבו בהקמת מפעלים משותפים באזורי פיתוח וספר.
בשנת 1965 נרצח נסים בנימין בפעילות בטחינות חשאית באירופה, בהיותו חלק מהשרות החשאי שאנשיו ביצעו מבצעים ביטחוניים בניכר.
מר ישראל ריטוב, יו"ר מרכז הקואופרציה ספד לו : " עליך עוד ישירו שירים.
נוציא ספר ונספר לעם ישראל על חייך ונקים מפעלים לזכרך ".
ניסים, כאחראי מחלקת הנוער בקואופרציה פעל לסייע לחיילים משוחררים ונוער בוגר צבא ולחיילים המשרתים בנח"ל, (הגרעינים נקראו נח"ל תעשייתי) להשתלב בתעשייה, הוא איגד כוחות כדי להקים מפעלי חינוך ברוח הקואופרציה, תוך דאגה לעתידם הכלכלי של הצעירים ומתוך הבנה שזהו דור העתיד ועליו תיסמך המדינה בשנים שיבואו.
בפועלו ליצור תשתית לימוד ועבודה למקצועות מלאכה יוצרת ומועילה, ניסים תורם להקמת מנגנון תומך שיסייע בהכשרת דור העתיד.
קופת הקואופרטיבים, הזרוע הכספית של המרכז.
"נוע", חברה שהוקמה בשנת 1935 ועסקה בקניות למשק התחבורה הקואופרטיבי.
"שחף" שהוקמה בשנת 1935 וסייעה לקואופרטיבים ברכישות ובשיווק.
"מגן", קרן הפנסיה של חברי הקואופרטיבים, שהוקמה בשנת 1950.
הקואופרטיבים הגדולים ביותר שנכללו במרכז היו "אגד", "דן" ו"הארגז".
בשנת 2008 הוחלט בוועידת מרכז הקואופרציה על שינוי שם המוסד למרכז הקואופרציה ליזמות שיתופית בישראל.
יו"ר המרכז וההנהלה - איציק יואל.
מרכז הקצה או בשמו המלא "מרכז הקצה לאמנות, תרבות וחברה בגליל" היה מוסד ללא כוונות רווח בנהריה.
המרכז הוקם בשנת 2006 על ידי זוג האמנים יצחק דה לנגה ולי רמון, בתגובה למלחמת לבנון השנייה.
המרכז נסגר בסוף שנת 2017.
מרכז הקצה הפעיל גלריה לאמנות בה הציגו בתערוכות יחיד אמנים ישראלים בכירים, בהם שמואל כץ, חיים מאור, ז'אק ז'אנו, רפי פרץ, יעקב שטיינהרט, רות קסטנבאום, דרור בן עמי, מריק לכנר, חיה גרץ-רן, דוד גרשטיין, יואל גילינסקי, אברהם אילת, משה קסירר ועוד.
כמו כן, טיפח המרכז אמנים צעירים בראשית דרכם כגון קרן מאי-מטקלף ואורן סומך, יהונתן כיס-לב ורינת בלסון.
במלאת 75 לעיר נהריה קיים מרכז הקצה סדרת תערוכות אשר עסקו בנהריה העיר, וביניהן הוצגו צילומי הפסיפס הביזנטי הנמצא בנהריה ואינו חשוף לציבור.
הגלריה תרמה להרחבת פעילות האמנות בצפון, ובמקביל משתמשת באמנות ככלי לפעילות קהילתית.
מרכז הקצה פעל באמצעות האמנות לחיזוק תחושת השייכות לעיר ולאזור, ולטיפוח גאווה וזהות מקומית באמצעות הפעלת פרויקטים קהילתיים עם קהלים שונים: הציבור הכללי, מבוגרים בני נוער וילדים.
אוכלוסיות מיוחדות כמו נוער בסיכון (היחידה לקידום נוער, פרויקט חממה) קשישים, ניצולי שואה, נוער בעלי נכויות שונות (פיזיות, חושיות ובעלי פיגור שכלי) וכן באמצעות קיום מפגשים בין ערבים ויהודים.
מרכז הקצה היה שותף במאבק להשבת חטיפת חיילי צה"ל בגבול לבנון (2006), באמצעות מספר תערוכות אמנות שנדדו ברחבי הארץ, ביניהן:
"במבט חטוף" תערוכת צילום בהשתתפות אודי גולדווסר נפתחה בדצמבר 2006, והציגה 79 צילומים של בכירי הצלמים בישראל, כמו זיו קורן, אבי גנור, אברהם אילת, גיא רז, ורדי כהנא וג'ואל קנטור.
התערוכה הוצגה בין היתר במשכן הכנסת.
"כשהכריש והדג נפגשו לראשונה" תערוכת איורים על פי סיפור שכתב גלעד שליט כשהיה בן 11. עמותת הקצה הזמינה את אגודת המאיירים לאייר את הסיפור, ועשרות אומנים ומאיירים נרתמו ליוזמה.
התערוכה שהופקה על-פי הסיפור נדדה ב-11 תחנות וביניהן משכן הכנסת, בית אריאלה בתל אביב, מוזיאון אשדוד לאמנות, בית אוריאל על הכנרת, וכן בפרלמנט האירופי בבריסל.
הסיפור והאיורים שבתערוכה יצאו כספר ילדים בהוצאת כנרת זמורה ביתן.
מרכז השיקום ע"ש אידה סוראסקי הוא בית חולים שיקומי הממוקם במתחם המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי.
הכניסה הראשית היא מרחוב הנרייטה סולד בתל אביב.
מיועד לחולים שנותחו או טופלו במחלקות בית החולים השונות, וכן לאלה אשר זקוקים לשיקום וטופלו במוסדות רפואה אחרים.
מטרתו לשקמם ולהחזירם לפעילות ולתפקוד יומיומי תקינים ככל האפשר.
כמו כן, מטופלים במסגרת בית החולים השיקומי, מטופלים הזקוקים לטיפול במסגרת אמבולטורית, כגון מרפאות ואשפוז יום.
בית החולים השיקומי כולל את מערך הגריאטריה והפסיכיאטריה, מחלקת השיקום, המכון לטיפול בכאב, המכון למניעת מחלות לב ושיקום הלב, וכן את מכוני הפיזיותרפיה והריפוי בעיסוק.
בבית החולים השיקומי 124 מיטות.
מרכז הפעולות (בעבר היה ידוע כמרכז האבטחה) הוא רכיב תוכנה במערכות ההפעלה של מיקרוסופט, חלונות XP (החל מחבילת שירות 2), ויסטה, 7, ו-8. התוכנה מאפשרת למשתמש לצפות במצב הגדרות ושירותי האבטחה במחשב.
מרכז הפעולות מנטר באופן קבוע שינויים בהגדרות האבטחה, ומידע את המשתמש באמצעות הודעת בלון עזרה אם מתגלה בעיה.
בחלונות 7 שונה שם התוכנה למרכז הפעולות, משום שנוספו לה תפקידי תחזוקה בנוסף לאבטחה.
שם השירות האחראי על התוכנה הוא "wscsvc".
ב-25 באוגוסט 2004 ה-PC Magazine פרסם מאמר אודות מרכז האבטחה של XP, וטען כי הוא מאפשר להפוך את המחשב לפגיע יותר, אם יצליחו נוזקות להשתלט עליו ולהציג כאילו המצב הנוכחי תקין, ואינו דורש כל פעולת הגנה.
לשם ביצוע פעולה שכזו על ידי נוזקה, היא נדרשת לספק הרשאות ניהוליות.