tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כך, למשל, נטען שקשיים לימודיים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד נמוך ומעוטי השכלה הובנו במונחים של 'טעינות טיפוח', מה שגרר הסללה והדרה של אותם ילדים.
בה בעת, נטען שקשיים לימודיים דומים של ילדים שהוריהם היו בני מעמד בינוני-גבוה, ממוצא אשכנזי ובעלי השכלה אקדמית הובנו במונחים של 'לקות למידה', מה שמנע דווקא 'האחרה' והדרה של אותם ילדים באותו הקשר חינוכי היסטורי..
על פי גישה זו, הסללה במערכת החינוך עשויה להוביל להסללה בשירות הצבאי ומאוחר יותר גם במסגרת האזרחית.
מכאן, שהחלטות על הפניית יחידים וקבוצות למסלולים מוגדרים עלולות להנציח פערים ומעמדות.
הסליק בקיבוץ יגור הוא סליק ארצי שנבנה בשנים 1937–1938 בקיבוץ יגור והיה הסליק המרכזי בצפון הארץ.
בתקופת טרום הקמת המדינה, בעת שלטון המנדט הבריטי, בנה ארגון "ההגנה" סליקים בכל רחבי הארץ כדי לספק נשק להגנת נקודות היישוב השונות.
בימים אלו קיבוץ יגור היה מרכז חשוב של "ההגנה" ולכן הכיל את אחד הסליקים הגדולים.
ב"שבת השחורה" (29 ביוני - 1946) ערך הצבא הבריטי חיפוש במקום (בעקבות הלשנה) וגילה מחבוא גדול של נשק שנועד להגנה על היישוב היהודי וחשיבותו הייתה גדולה מאוד.
הבריטים חפשו במשך מספר ימים בעזרת כלבים ומגלי מתכות ולבסוף גילו את הסליק המרכזי ועוד 25 סליקים קטנים.
זה היה אחד הסליקים הגדולים שבו נתפסו כ־80 מרגמות 52 מ"מ, עשרות רובים תת-מקלעים ותחמושת רבה.
הנשק שהיה בסליקים הוחרם וחלק מחברי הקיבוץ נאסרו.
בעקבות זאת, נקראה אוניית מעפילים בשם "יגור".
הסליק המרכזי שנותר ריק לחלוטין מאז השבת השחורה, שוחזר ושופץ בשנת 1983 במסגרת חגיגות ה-60 לקיבוץ.
הכניסה לסליק הייתה דרך חור ברצפה של צריף בקיבוץ, כאשר הצריף שימש כמסווה לסליק.
החור מוקם תחת מכונה, אך היה מוסתר מהעין אם לא פתחו את הכניסה דרך מנגנון מיוחד.
כדי לפתוח את הדלת של הסליק היה צורך להסיר את אחד מחלקי המכונה שדרכו היה אפשר להעביר מוט שפותח את דלת הכניסה.
בזכות מנגנון מתוחכם זה הסליק ניצל מגילוי פעמים רבות.
הסכסוך שכוון בעיקר לקבלת עצמאות מהממלכה המאוחדת היה גם בעל אופי בין-עדתי עוצמתי, ואף שדוכא בהצלחה בידי כוחות בריטיים הביא לעצמאות קפריסין בשנת 1960.
הסכסוך הבין-עדתי בין קפריסאים יוונים לטורקים הגיע לשיאו בשנת 1974, אז הצהיר מנהיג הקפריסאים היוונים על כוונתו להתאחד מדינית עם יוון, מה שהביא לתגובה טורקית צבאית חריפה שפלשה אל האי תחת תירוץ של הגנה על המיעוט המוסלמי, וכבשה את חציו הצפוני של האי קפריסין – מלחמה שגבתה כאלפיים הרוגים.
בתום המלחמה חולק האי למעשה לשניים – החצי הדרומי בעל אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית והחצי הצפוני, הכבוש בידי צבא טורקיה, עם אוכלוסייה מוסלמית דוברת טורקית.
כמעט כל המוסלמים נאלצו לעזוב את החצי הדרומי של האי, וכך גם כמעט כל הנוצרים שעזבו את החצי הצפוני, בתהליך של חילוף אוכלוסייה.
מאז הכיבוש הטורקי נעשו ניסיונות רבים להגיע לאיחוד האי או לפתרון קבע אחר, אך ללא הצלחה.
מאז 1974 נשמרת חלוקת קפריסין – הרפובליקה הקפריסאית שולטת בחלק הדרומי של האי, ואילו הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין מכסה 37% משטח האי; חלק קטן מהאי מהווה מובלעת בשליטה בריטית צבאית.
ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוכרזה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה.
בשנת 1983 הכריזה צפון קפריסין על עצמאותה, והוכרה על ידי טורקיה ואזרבייג'ן.
כמעט כל מדינות העולם והארגונים הבינלאומיים, בכלל זה האו"ם, רואים ברפובליקת קפריסין, שנשלטת היום בידי קפריסאים-יוונים, את הריבון החוקי בכל שטח האי קפריסין.
טורקיה שמכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה.
במקביל, טורקיה אינה מכירה באופן רשמי ברפובליקת קפריסין.
מספר יוונים-קפריסאים מרדו בשלטון, ובתגובה השליטים העות'מאניים ניסו לשמר את שליטתם על ידי שימוש באמצעים דרקוניים של דיכוי.
486 מורדים יווניים-קפריסאים הוצאו להורג ב-9 ביולי 1821, בעוון של קשירת קשר עם המורדים היוונים.
פעולות אלו גרמו למשך התקופה הקצרה שלאחר מכן להתגברות הרצון הקפריסאי-יווני להפוך לחלק מיוון, הידוע בשם "אנוסיס" ("איחוד").
קפריסאים רבים דרשו שוב את סיפוח האי ליוון, לאחר שזו הפכה עצמאית ב-1830, אך קפריסין נותרה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים, שהובסו במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), ביקשו את תמיכתה של בריטניה בקונגרס ברלין.
בתמורה הם חתמו איתה על הסכם סודי, שנודע לאחר מכן כחוזה קפריסין, שבו העבירה טורקיה את קפריסין לשליטה אדמיניסטרטיבית בריטית, למרות שהריבונות על האי עדיין הייתה בידי האימפריה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה, ועל פי הנחיות הסכם לוזאן, טורקיה ויתרה על כל תביעותיה בקפריסין, והכירה בשלטונה של הממלכה המאוחדת באי.
תחת שלטון בריטי, האי החל ליהנות מתקופה של עלייה בחופש הביטוי, מה שתרם עוד לפיתוח הרעיון היווני-קפריסאי של ה'אנוסיס'.
בשנת 1925, בעקבות פירוקה של האימפריה העות'מאנית, קפריסין הייתה למעשה מושבה בריטית.
משנת 1955 עד 1959 הבריטים הכריזו על מצב חירום באי בעקבות פעילות צבאית של מחתרת יוונית נוצרית אאוקה (ארגון) (EOKA) במנהיגותו של גאורגיוס גריבס מחד ושל חמושים מוסלמים ממוצא טורקי בתמיכת טורקיה מאידך; כמו כן הצטרפה למאבק האלים גם המפלגה הפרוגרסיבית של העם העובד הקומוניסטית (AKEL) כצד נוסף בעימות.
בשנת 1963 פרצו פרעות עדתיות אלימות בין קפריסאים יוונים לבין קפריסאים ממוצא טורקי ברחבי כל האי.
הפרעות נמשכו חמישה ימים ב-20–24 בדצמבר וגבו חיי אדם רבים.
החל מ-23 בדצמבר הפרעות קיבלו אופי חמוש, עם השתתפות כוחות פרה-מיליטריים משני הצדדים - היווני קפריסאי והטורקי קפריסאי.
בין 21 בדצמבר 1963 לאוגוסט 1964 נהרגו לפי אומדנים רשמיים 364 קפריסאים טורקים ו-174 קפריסאים יוונים.
בנוסף, כ-25,000 קפריסאים טורקים גורשו וברחו מתוך 104 כפרים, ואילו 1,200 קפריסאים ממוצא ארמני ו-500 קפריסאים יוונים נאלצו לעזוב בתיהם גם כן.
סכסוכים פנימיים שהפכו ללחימה חמושה בין שתי הקהילות, גרמו, בשנת 1964, לשליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.
לאחר חודשים של פרעות ברחבי קפריסין, באוגוסט 1964 חלה הידרדרות נוספת בין הצדדים.
ב-6 באוגוסט כוחות ההגנה הלאומיים של קפריסין החלו מצור על אזור כוחינה (טיליריה) בצפון האי – מובלעת של קפריסאים מוסלמים עם נוכחות מיליציות פרו-טורקיות.
לכוחות הצרים הצטרפו שתי אניות הצי הקפריסאי.
טורקיה התערבה בלחימה ב-8 באוגוסט ושלחה את חיל הים ואת חיל האוויר שלה להפציץ את עמדות הצבא הקפריסאי ואת שתי ספינות הצי הקפריסאי, כאשר בסיום הקרב אחת הספינות הקפריסאיות הוטבעה ומטוס טורקי אחד הופל.
בהמשך חיל האוויר הטורקי הפציץ גם את הכפרים של קפריסאים יוונים באזור.
הלחימה פסקה ב-10 באוגוסט, כאשר בסיומה כוחות קפריסאים טורקים השתלטו על יותר ממחצית המובלעת, אך לא הצליחו לכבוש אותה במלואה.
הכוח שהוגדר כארגון טרור, הן על ידי טורקיה והממלכה המאוחדת והן על ידי מקאריוס עצמו, נתמך בידי ממשלת הגנרלים היוונית.
הסכסוך הבין-עדתי בין קפריסאים יוונים לטורקים הגיע לשיא בשנת 1974, אז מנהיג הקפריסאים היוונים הצהיר על כוונתו להתאחד עם מדינת יוון, מה שהביא לתגובה טורקית צבאית חריפה שפלשה אל האי תחת תירוץ של הגנה על המיעוט המוסלמי, וכבשה את חציו הצפוני של האי קפריסין – מלחמה שהיו בה כאלפיים הרוגים.
הסכסוך עלה מדרגה במורכבותו הפוליטית עם הקמת ישות פוליטית בידי קפריסאים טורקים בתמיכת טורקיה.
ה"המדינה הפדרטיבית הטורקית של צפון קפריסין" הוקמה בצפון האי כבר משנת 1975, גם אז ללא הכרה אלא על ידי טורקיה.
בשנת 1983, צפון קפריסין הצהירה על עצמאותה, והוכרה על ידי טורקיה ואזרבייג'ן.
ניסיונות בינלאומיים ליישוב הסכסוך הקפריסאי החלו כבר בשנת 1964, עם שליחת כוחות או"ם לאי למטרת שמירה על השלום.
מאז הכיבוש הטורקי של 1974 נעשו ניסיונות רבים להגיע לאיחוד האי, חלוקת האי בהסדר או לפתרון קבע אחר, אך ללא הצלחה בתהליך שלום זה, שידע עליות ומורדות.
שורה של שיחות שלום ותוכניות שלום נערכו במהלך השנים אך כולם נחלו כישלון:
תוכנית קופי אנאן לאיחוד קפריסין (1999–2004)
סקרי התוכנית של קופי אנאן בקפריסין (2004)
שיחות השלום על קפריסין (2014)
בתום המלחמה של 1974 האי למעשה חולק לשניים – החצי הדרומי בעל אוכלוסייה נוצרית דוברת יוונית והחצי הצפוני, הכבוש בידי צבא טורקיה, עם אוכלוסייה מוסלמית דוברת טורקית.
כמעט כל המוסלמים נאלצו לעזוב את החצי הדרומי של האי, וכך גם כמעט כל הנוצרים עזבו את החצי הצפוני, בתהליך של חילוף אוכלוסייה.
200 אלף קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי נמלטו או גורשו אל דרום האי, שעדיין נשלט בידי הממשלה הקפריסאית-יוונית, ובמקביל נמלטו או גורשו 60 אלף קפריסאים-טורקים לצפונו.
ההפרדה בין הקהילות הפכה לכמעט מלאה, למעט שני כפרים הנמצאים בשטח המפורז בין חלקי האי.
בשנת 2010 קבעו שופטי בית הדין האירופי לזכויות אדם כי פליטים קפריסאים-יוונים לא יוכלו לשוב לבתיהם, ועליהם להסתפק בפיצוי שהוצע להם על ידי השלטון הטורקי.
טורקיה, שמכירה ב"רפובליקה הטורקית של צפון קפריסין", תומכת בה כלכלית, דיפלומטית וצבאית, ואף עודדה אזרחים טורקים להתיישב בה.
הסל חריץ (הולנדית: Hessel Gerritsz; בערך 1581 בצפון הולנד – נקבר ב-4 בספטמבר 1632 באמסטרדם) היה קרטוגרף, תחריטן ומו"ל הולנדי.
הוא היה אחת מהדמויות הבולטות בתור הזהב של הקרטוגרפיה ההולנדית (השנים 1570–1670 לערך).
למרות התחרות העזה בתחומו, הוא הוערך כ"קרטוגרף ההולנדי הראשון במעלה במאה ה-17, ללא ספק".
חריץ התחיל את דרכו באומנות התחריט ויצירת מפות באלקמאר כחניך אצל יוצר ספרי המפות וילם בלאו בהיותו בן עשר שנים.
עבר עם בית המלאכה של בלאו לאמסטרדם, שם נשא אישה בשנת 1607 ונולדו לו שמונה ילדים.
אשתו נפטרה לפני שנת 1624, והסל התחתן בשנית.
בשנת 1610 כבר היה לו בית מלאכה עצמאי לדפוס.
הרבה מהתחריטים והמפות שלו נכללו באטלסים של בלאו, יאנסוניוס ואחרים.
יצירת מפות, דפוס והוצאה לאור
חריץ ייצר מפת עולם בשנת 1612 שכללה את התגליות של פדרו פרננדס דה קירוס והדגיש באופן מיוחד את "אוסטרליה דל אספיריטו סנטוס" (ונואטו של ימינו), שנחשבה כחלק מ"ארץ הדרום" המשוערת.
למפה נודעה השפעה רבה על הייצוגים ההולנדים והצרפתים של דרום האוקיינוס השקט במאות ה-17 וה-18, והייתה להם יחד עם פרסומיו של קירוס השפעה על קביעת השם "אוסטרליה" ליבשת הדרומית.
בשנת 1613 כתב ופרסם חריץ את "תולדות הארץ ששמה שפיצברגן", ותיאר את הגילויים, המסעות המוקדמים ופעילות דיג הלווייתנאים באיי סבאלברד.
ספר זה מציג גם את כישרונותיו הגדולים של חריץ כתחריטן אוּמן.
באותה שנה ערך חריץ מפה של רוסיה שהכין פיודור השני של רוסיה, וערך אותה מחדש בשנת 1614 עם כמה תוספות ותיקונים.
המפה חזרה ופורסמה על ידי חברת בלאו עד שנת 1665. דוגמה נוספת לתחריט היא דיוקן שהועתק לעיתים קרובות משנת 1619.
הקרטוגרף הרשמי של חברת הודו המזרחית ההולנדית
תהילתו של חריץ כקרטוגרף התפשטה עד מהרה וב-16 באוקטובר 1617 מונה לקרטוגרף הראשי של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC), תפקיד לפסגה המקצועית בתחום זה באותם ימים.
חריץ קיבל את המשרה בהמלצתו של פטרוס פלנציוס , המדען הראשי של החברה, שיחסיו עם הקרטוגרף וילם בלאו, מי שלימד את חריץ בצעירותו, עלו על שרטון.
חריץ פעל בתפקיד זה עד מותו, ואחרי כן חזרו ומילאו אותו בני משפחת בלאו עד 1705.
ואם כך, כי אז השטח שבין 9 ל-14 מעלות יהיה ארץ נפרדת, שונה מגינאה החדשה השנייה".
כל התרשימים והיומנים של סוחרי חברת הודו המזרחית ההולנדית, וכן הדוחות וההמלצות של החוזרים מהמסעות, היו חייבים להימסר לחריץ, ובזכות שפע המידע החדש הגיעו מידיו כמה מפות פורצות דרך.
המפות והתרשימים שיצר חריץ ליוו את כל קברניטי חברת הסחר במסעותיהם.
הסל חריץ פרסם באמסטרדם בשנת 1612 תרגום הולנדי לתזכיר השמיני של קירוס, שבעמוד השער שלו מופיעות המילים "t Land ghenaemt Australia Incognita'".
היה זה "המופע המוקדם ביותר בדפוס של המילה אוסטרליה מחוץ לספרד".
הפרסום משנת 1612 כלל גם את התיאור של הסוחר והדיפלומט ההולנדי איזק מאסה את סיביר ('ארץ הסמויידים') וכן תיאור קצר של הדרכים ממוסקובי ואת הזכרונות שהוזכרו.
כמו כן כלל הפרסום שלוש מפות, אחת מהן הייתה מפת העולם של חריץ, שבה מוצג בבירור מצר טורס.
בשנת 1618 ייצר חריץ תרשים של האיים האינדונזיים, המיוצגים טוב בהרבה מאשר בפרסומים קודמים.
לראשונה משורטט החוף הצפון-מערבי של אוסטרליה.
בשנת 1622 כינס חריץ חלק מהמפות שלו בספר מפות עבור החברה ההולנדית המזרחית.
ספר המפות כלל מפה של האוקיינוס השקט משנת 1622, ככל הנראה "מפת הים הדרומי הגדול", שעל פיה התנהל אבל טסמן במסעו סביב אוסטרליה וניו זילנד בשנת 1642. בשנת 1627 הכין חריץ מפה שהוקדשה כולה לתגליות קו החוף המערבי באוסטרליה .
אוסטרליה מכונה "Eendrachtsland" על שם ספינתו של דירק הארטוך – – שבה תר את חופיה בשנת 1616. שם זה היה בשימוש עד סוף המאה ה-17.
בשנת 1628 הוסיף חריץ למפה שהוזכרה לעיל גם את מפת חופי דרום אוסטרליה משנת 1627 שנערכה על ידי פרנסואה תייסן , והפך אותה למפה הראשונה המציגה את המתאר המוכר של אוסטרליה.
התעניינותו של חריץ בעולם החדש הייתה כה נרחבת, עד שלא כרגיל בקרב הקרטוגרפים הוא הצטרף ב-1628/29 למסע לברזיל ולאזור הקריביים.
הסל חריץ תרם את המפות לחיבורו של הגאוגרף ההולנדי יוהנס דה לאט "תיאור הודו המערבית", שפורסם בשנת 1630. מפת פלורידה שלו, שהתבססה על מקורות צרפתיים וספרדים, נחשבה מאוד.
במשך מאתיים השנים מאז ראתה המפה אור, פלורידה נודעה בכינוי "טֶגֶסטָה", כפי שכינה וסימן אותה הסל חריץ.
הסל חריץ מת ב-1632 ונקבר ביום 4 בספטמבר בכנסייה החדשה שבכיכר דה דאם בלב אמסטרדם.
וילם בלאו יתפוס את מקומו כקרטוגרף של חברת הודו המזרחית ההולנדית בינואר 1633.
הסלמת הרשאות הוא מונח המתאר ניצול באג, פגם בעיצוב או פיקוח במערכת הפעלה או יישום, כדי לקבל גישה מוגברת למשאבים אשר הגישה אליהם חסומה לאפליקציה או למשתמש ללא הרשאות.
ניצול של טכניקות הסלמת הרשאות מאפשר למשתמש או לאפליקציה לקבל הרשאות גבוהות יותר מכפי שהוגדרו על ידי מנהל הרשת/מפתח האפליקציה.
מרבית מערכות ההפעלה מיועדות לשימוש עם חשבונות משתמש רבים, אשר לכל אחד מהן הרשאות ספציפיות.
ישנם משתמשים אשר לא יוכלו לקרוא קבצים, ישנם משתמשים אשר יוכלו לקרוא קבצים, אך לא יוכלו לערוך אותם וישנם משתמשים שיוכלו לקרוא ולערוך קבצים, אך לא יוכלו להריץ אותם.
המונח הסלמת הרשאות (Privilege escalation) מבטא סיטואציה בה מתבצעת "הסלמה" של הרשאות המשתמש והוא מקבל הרשאות אשר הוא אינו זכאי להן.
אותו משתמש יוכל להשתמש בהרשאות אלו על מנת למחוק קבצים, לחשוף מידע שאמור להיות נסתר מעיניו ואף להתקין נוזקות ותוכנות בלתי רצויות.
לרוב, פעולה זו של "הסלמת הרשאות" תתבצע כאשר למערכת ישנו באג המאפשר לעקוף את האבטחה (כזו שמוגדרת במוצר או כזו שהוגדרה על ידי מנהל הרשת), או כאשר למערכת ישנו פגם בעיצוב, שיוכל, לצורך הדוגמה, לסייע למשתמש להגיע למידע שהוא לא אמור להגיע אליו ועמו לבצע את הסלמת ההרשאות.
הסלמת הרשאות מתרחשת בשתי צורות:
הסלמת הרשאות אנכית (Vertical privilege escalation): מונח המבטא פעולה של משתמש או יישום, בה הוא ניגש לאזור או למידע אשר שמור אך ורק למשתמשים בעלי הרשאות גבוהות.
לדוגמה: משתמש A בוויקיפדיה אשר לו הרשאות סטנדרטיות לגשת לאזור B - אזור כתיבת הערכים, ניגש לאזור C בוויקיפדיה אשר שייך למשתמשים בעלי הרשאות ניטור.
מונח זה ידוע גם בשם "העלאת הרשאות" (או באנגלית: privilege elevation).
הסלמת הרשאות אופקית (Horizontal privilege escalation): מונח המבטא פעולה של משתמש פשוט, כאשר הוא ניגש לאזור או למידע אשר שמור למשתמשים רגילים אחרים.
לדוגמה: משתמש A ומשתמש B ברשת הם חברים לעבודה העובדים ברשת X, לכל אחד מהם יש הרשאה לבצע יצירת קבצים אישיים, קבצים אשר רק הוא יוכל לראות ולערוך.
הסלמת הרשאות אופקית מתרחשת כאשר משתמש A משיג הרשאות לצפות ולערוך את קובצי משתמש B, ולא בגלל הסלמת הרשאות אנכית במערכת שמאפשרת לו להיות מנהל הרשת ולצפות בכל הקבצים ברשת, אלא בגלל הסלמת הרשאה ספציפית.
כאמור, הסלמת הרשאות יכולה לנבוע ממגוון סיבות, החל מבאג ביישום או במערכת הפעלה ועד לכשלים לוגיים, לדוגמה, כאשר יישום עם הרשאות X ייפנה למשתמש עם הרשאות נמוכות משלו.
הסלמת הרשאות בעקבות כשל לוגי נחשבת לנפוצה יותר מהמקרים האחרים, אך ניתן למצוא מקרים רבים גם של אירועי הסלמת הרשאות שנבעו מבאגים ופגמים במערכות הפעלה וביישומים.
במהלך השנים נמצאו דרכים ושיטות רבות לביצוע הסלמת הראשות במערכות ההפעלה ממשפחת Microsoft Windows ובפסקאות הבאות נסקור את הבולטות שבהן.
טכניקה נפוצה של הסלמת הרשאות היא שימוש במנגנון windows לבקרת חשבון המשתמש (user account control) המבצע הפרדה בין משתמשים רגילים למשתמשים בעלי הרשאות administrator.
מנגנון זה מאפשר לכל היישומים לרוץ כברירת מחדל אך ורק עם הרשאות משתמש רגיל.
על מנת לאפשר להן לרוץ תחת הראשות administrator יצטרך מנהל המערכת להגדיר זאת באופן ספציפי (או במקרה של משתמש סטנדרטי במחשב ביתי, לאפשר זאת במפורש ובאופן ספציפי).
במקרה שהמנגנון אינו מגדיר הגנה ברמה הגבוהה ביותר, חלק מיישומי windows יוכלו לבצע הסלמת הרשאות או להריץ אובייקטים ממודל האובייקטים של הרכיבים תחת הרשאות מנהל.
בנובמבר 2019 נחשפה חולשה במנגנון בקרת חשבון משתמש בגרסאות windows ספציפיות, אשר אפשרה לבצע הסלמת הרשאות אנכית גם כאשר מנגנון הבקרה מוגדר ברמה ההגנה הגבוהה ביותר.
הרעיון מאחורי חולשה זו היא ניצולו של התהליך consent.exe האחראי על הדיאלוג Secure Desktop אשר רץ בכל פעם שאנו מריצים קובץ תחת הרשאות מנהל מערכת.
תהליך ה-consent.exe רץ תחת מזהה NT_AUTHORITY\SYSTEM (מזהה ה-Local System, החשבון בעל ההרשאות הגבוהות ביותר במערכות windows) וחוקרי אבטחה מצאו דרך לגרום לניצול התהליך להרצת קבצים אחרים, על ידי ניצול התנהגות ספציפית של התהליך כאשר הוא זיהה קובץ עם מאפיינים מסוימים.
טכניקה ידועה נוספת של הסלמת הרשאות היא ביצוע מניפולציה על אסימון הגישה בו משתמשת windows לאימות יוצר תהליך.
כאשר תהליך מבצע משימה הדורשת הרשאות גבוהות, המערכת בודקת מי הוא יוצר התהליך והאם יש לו את ההרשאות המתאימות ועל פי זה מחליטה האם לאפשר לתהליך לרוץ או לא.
מניפולציה של אסימון גישה היא שימוש בטכניקות קוד שונות בעזרתן גורם התוקף למערכת ההפעלה להאמין כי התהליך שייך למשתמש אחר, בעל הרשאות, ולא לתוקף אשר מהווה יוצר התהליך בפועל.
דרך נוספת לבצע הסלמת הרשאות במערכות windows, הוא ביצוע טעינה מוקדמת של ספריות קישור דינמי (Dynamic-Link Library).
בשיטת תקיפה זו, יטמיעו התוקפים dll זדוני, עם שם זהה ל-dll לגיטימי אותו מערכת ההפעלה תחפש.
התוקפים יטמיעו את ה-dll הזדוני במיקום בו מחפשת מערכת ההפעלה לפני שהיא מגיעה למיקום של ה-dll האמיתי ובכך יטעו את המערכת.
טכניקת תקיפה זו משתמשת בפגיעויות המתגלות בליבת לינוקס על מנת לעלות את ההרשאות של משתמשים במערכת להרשאות sudo.
במהלך השנים נמצאו kernel exploit רבים ותקיפה זו נחשבת לפופולרית ונפוצה.
טכניקה נפוצה נוספת של הסלמת הרשאות בLinux היא ניצול של תכונה במערכת Linux המאפשרת נתינת הרשאות sudo לפקודות ספציפיות.
כך, שבמקרה בו מנהל רשת ייתן הרשאות sudo לפקודות find לצורך הדוגמה (פקודה שמסייעת למצוא קבצים במערכת, על פי פרמטרים של שם, גודל וסוג), יוכל משתמש בעל הרשאות רגילות להשתמש בפרמטרים של find לביצוע פקודות במערכת תחת הרשאות sudo, ההרשאה תחתיה רצה find.
בנוסף למתקפות המבוססות על מערכות ההפעלה של השרתים, ביישומי אינטרנט קיימים פגיעויות הסלמת הרשאות נוספות רבות, הנובעים מxss, קובצי Cookie, ססמאות חלשות והגדרה לא נכונה של שרת ה-web.
מתקפות של הסלמת הרשאות אופקית נפוצות מאוד ביישומי אינטרנט.
הן יכולות להתבצע בעזרת מגוון שיטות תקיפה, החל מגניבת עוגיות משתמשים בעזרתן מערים משתמש x (התוקף) על הדפדפן שהוא משתמש y (הקורבן, ממנו נגנבו העוגיות) ובכך מקבל גישה לחשבון ולמידע שלו ועד למתקפות הנדסה חברתית, או פריצת ססמת המשתמשים בעזרת כוח גס וכדומה.
ישנם מספר כללים אשר נקיטתם מבטיחה צמצום משמעותי של הסיכון להיפגע מהסלמת הרשאות ברשתות קטנות:
הרצת כל התוכנות במערכת ההפעלה תחת ההרשאה המינימלית, כברירת מחדל.
בחירת ססמאות חזקות לכלל המשתמשים ובמידת האפשר להשתמש באימות דו שלבי.
כמו כן, יש להקפיד על חובת אימות נוסף לפני כל כניסה לתוכנה רגישה, כגון מסדי נתונים.
יש להקפיד לעדכן את מערכת ההפעלה והיישומים המותקנים בה באופן תדיר.
יש להקפיד לשנות את סיסמאות ברירת המחדל בנתבים, מתגים, מדפסות ובכל הציוד המשרדי ומוצרי הioT הקיימים ברשת.
פעמים רבות 'תיקיות משותפות' מהוות הפתח עבור התוקף לביצוע הסלמת ההרשאות.
יש להקפיד על בדיקת תיקיות אלו ולוודא שרק המידע הרלוונטי למשתמשים הרלוונטיים נשמר בהם.
יש לבצע מעקב קפדני אחר הרשאות המשתמשים וחברותם בקבוצות במערכת.
יש להקפיד שלכל משתמש תהיה אך ורק את הגישה הרלוונטית לו וחברותו תהיה אך ורק בקבוצות הרלוונטיות.
כשעובד עוזב את החברה / תחום העבודה של עובד משתנה, יש להקפיד על מחיקת חשבונו / עדכון ההרשאות בהתאם.
הסכסוך על חבל קשמיר הוא סכסוך טריטוריאלי מתמשך בין מעצמות תת-היבשת ההודית: הרפובליקה של הודו והרפובליקה האסלאמית של פקיסטן, הנתמכת בידי סין, על השליטה בחבל קשמיר.
סכסוך זה, אשר החל עם חלוקת הודו, הוא קריטי לשתי המדינות עקב חשיבותו של האזור שממנו זורם נהר האינדוס והוא משמש כדלת למרכזי האוכלוסין של צפון הודו בפנג'אב ודלהי.
עד כה ידע הסכסוך ההודי-פקיסטני על קשמיר את המאבקים הבאים: מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, מלחמת קרגיל, וסכסוך סיאצ'ן.
בנוסף, סין סיפחה במלחמת הודו–סין ב-1962 נתח ממזרח קשמיר, מעבר לקו מקמהון, שהוסכם כקו גבול בין טיבט והודו הבריטית, המכונה אקסאי צ'ין.
נכון לשנת 2023, הודו שולטת בג'אמו וקשמיר ובלדאק, פקיסטן שולטת באזאד קשמיר ובגילגיט-בלטיסטן, בעוד סין העממית שולטת באקסאי צ'ין.
קיים גם רכס סיאצ'ן, אשר דה פקטו הוא חסר כל סמכות שלטת.
פקיסטן טוענת לשליטה על ג'אמו וקשמיר ולדאק, בעוד הודו טוענת לשליטה על אזאד קשמיר, גילגיט-בלטיסטן ואקסאי צ'ין.
תת-היבשת ההודית הייתה במשך כמעט 100 שנה מאורגנת כמדינה אחת תחת שלטון האימפריה הבריטית ונודעה בתור הראג' הבריטי.
תנועת העצמאות ההודית אשר גברה עם הזמן תחת הקונגרס הלאומי ההודי אשר הונהג בידי ג'ווהרלל נהרו ומוהנדס קרמצ'נד גנדי הביאה להתנגדות ממושכת לשלטון הבריטי.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה ברור כי בריטניה לא תוכל להחזיק בהודו לעוד זמן רב ועל כן החלו תוכניות להקמת הודו העצמאית.
עקב העובדה שהמלחמה הקרה רק החלה, הבריטים פעלו להשאיר את הודו החופשית מדינה אחת כדי שתהיה בעלת ברית חזקה של הגוש המערבי.
נגד פעולות הבריטים להפוך את הודו העצמאית למדינה מאוחדת, עמדה הליגה המוסלמית תחת מוחמד עלי ג'ינה.
ג'ינה טען כי אם הודו תישאר מאוחדת, הרוב ההינדואי בתוכה ישאיר בצילו את המיעוט המוסלמי, ועל כן דרש כי הודו תתחלק לשתי מדינות: מדינה בעלת רוב הינדי ומדינה בעלת רוב מוסלמי.
לאחר לחץ ממושך מצד הליגה המוסלמית, הרעיון של הודו מאוחדת לא היה יכול להישאר, ועל כן החלה תוכנית חלוקת הודו.
הודו הבריטית הייתה מחולקת לשטחים שהיו בשליטה ישירה של הבריטים, ומדינות נסיכויות שהיו נאמנות לשלטון הבריטי.
השטחים שהיו נתונים לשליטה בריטית ישירה והיו בעלי אוכלוסייה מעורבת מבחינה דתית היו בנגל וחבל פנג'אב.
שני אזורים אלו התחלקו בין המדינה ההינדית והמדינה המוסלמית, דבר שיצר משבר פליטים כאשר מיליונים בני דת אחת נמצאו בצד הגבול של המדינה בת הדת השנייה.
למדינות הנסיכויות לעומתן ניתנו האפשרויות הבאות:
הצטרפות למדינה בעלת הרוב ההינדי
הצטרפות למדינה בעלת הרוב המוסלמי
מספר נסיכויות הביעו את רצונן בעצמאות, בהן מדינת היידראבאד, שהייתה נסיכות בעלת רוב הינדי ונשלטה בידי השליט המוסלמי אוסמאן עלי ח'אן.
מדינת היידראבאד נכבשה בידי צבא הודו במבצע בן חמישה ימים בקיץ 1948. אוסמאן נותר שליט סמלי על היידראבאד, שהייתה לאחת ממדינות הודו (אך בהמשך שטחיה חולקו בין שלוש מדינות אחרות, על בסיס שפת הדיבור של התושבים).
המדינה השנייה הייתה נסיכות קשמיר, שכ-77% מאוכלוסייתה הייתה מוסלמית אך נשלטה בידי הארי סינג, נסיך הינדי.
הארי סינג וממשלתו טענו תחילה לעצמאות אך דבר זה היה בלתי אפשרי עקב חשיבותו של חבל קשמיר.
קשמיר ממוקמת על מדרגה גאוגרפית גבוהה המחוברת אל הרי ההימאלאיה מצפון.
עקב גובהה קשמיר היא המקור אל נהר האינדוס, הנהר הזורם דרך כל פקיסטן והוא מקור החיים המרכזי שלה.
בנוסף לאינדוס קשמיר היא גם המקור של נהר ג'אלום, נהר צ'נאב ונהרות נוספים.
בשביל הודו, קשמיר ממוקמת מצפון למרכזי האוכלוסין שלה, בהם הערים דלהי, צ'אנדיגאר ולודהיאנה, וגם פתחו של נהר הגנגס הכביר.
עקב חשיבות זאת בשביל שתי המדינות, קשמיר לא הייתה יכולה להפוך למדינה עצמאית, ובמהרה החל מאבק בין שתי המדינות החדשות על חבל הארץ.
ב-9 באוקטובר 1947, הרוב המוסלמי בקשמיר איחד כוחות עם ממשלת פקיסטן בקראצ'י והחלה פלישה של הכוחות המזוינים של פקיסטן אל תוך מערב קשמיר בקירוב לגבול עם אפגניסטן במטרה לכבוש ולספח את כלל חבל הארץ.
בסוף החודש, לאחר לחץ ממושך, החליט הארי סינג ביחד עם ממשלתו לאחד כוחות עם הממשלה ההודית בניו דלהי, וקשמיר סופחה רשמית להודו (בכך סינג הסכים לוותר על כל כוחותיו בתור מונרך).
בזמן שזה קרה, הכוחות של צבא פקיסטן הספיקו לכבוש את כל אזאד קשמיר והחלו לייצב את ערי הגבול שלהם עם חבל קשמיר.
באמצע נובמבר, לאחר התנגשויות ממושכות על גבולות אזאד קשמיר, יצא הצבא הפקיסטני בפעולה מרכזית מצפון, שבמסגרתה כבש את השטחים ההרריים של צפון-מערב קשמיר וייצב את השטחים שלימים ייוודעו כגילגיט-בלטיסטן.
מנקודה זאת החל קו האש להתייצב עם הגעתם של עוד ועוד כוחות הודיים אל תוך המערכה.
הפעולה המשמעותית הבאה נראתה רק במאי 1948 לאחר החורף הקשה בהרים הגבוהים, כאשר הכוחות הפקיסטניים ביצעו פלישה מרכזית אחרונה שבמסגרתה נעצרו בקרחון סיאצ'ן.
ביולי אותה השנה, הכוחות הפקיסטניים ניסו לפלוש לתוך מרכז קשמיר אך נהדפו בידי הכוחות ההודיים.
בנובמבר אותה השנה יצאה מתקפת נגד הודית אשר פגעה קשות בקו האש הפקיסטני.
בתחילת ינואר 1949 הכריזה הממשלה הפקיסטנית על סיפוח השטחים הכבושים, בעיקר במערב ובצפון קשמיר, ומבחינה מעשית הסתיימה המלחמה הראשונה, אשר גבתה את חייהם של יותר מ-1,104 חיילים הודים ויותר מ-6,000 חיילים פקיסטנים.
פקיסטן נוסף על כך, ראתה פעולת כוחות רחבה של מיליציות מהאזורים השבטיים המנוהלים פדרלית אשר פעלו למען סיפוח השטחים לתוך המדינה המוסלמית.
לאחר מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה פעלו שתי המדינות לספח את חלקי קשמיר שבשליטתן.
החל מ-1952 יצרה הודו את חבל ג'אמו וקשמיר, שאותו סיפחה באופן רשמי בינואר 1957, והוא הפך לאחד מהמדינות והטריטוריות של הודו.
פקיסטן יצרה בחלק שבשליטתה את הטריטוריה האוטונומית גילגיט-בלטיסטן.
הרפובליקה העממית של סין תחת מאו דזה-דונג הייתה מסוכסכת עם הודו על מספר נושאים, דוגמת העובדה שלאחר שמדינת טיבט סופחה לידי סין, הדלאי לאמה טנזין גיאטסו ברח לגלות בהודו, דבר שעורר את חמתם של רבים במפלגה הקומוניסטית של סין משום שפגע בדמותם בפני העם הטיבטי.
בימיה של שושלת צ'ינג שלטה האימפריה הסינית על שטחים מתוך חבל קשמיר, בהם אקסאי צ'ין.
בשנת 1962, היריבות בין המדינות התדרדרה אל מלחמת הודו–סין.
הכוחות הסינים הוכיחו את עליונותם הצבאית תוך זמן קצר ולאחר כניעת הודו הם השתלטו על אקסאי צ'ין וטענו לשליטה על ארונאצ'ל פרדש (שסין עד היום טוענת לשליטה עליו אך למעשה הוא נתון לסמכותה ולהשפעתה של הודו).
במסגרת יחסי סין–פקיסטן מצאו השתיים נושאים משותפים וכמו כן גם יריבה משותפת, הלא היא הודו, ועל כן החלו המדינות לאחד כוחות בסחר, כלכלה, פיתוח, נשק ועוד.
בשנת 1965, תסיסה פנים מדינית בהודו היוותה את ההזדמנות בשביל הממשלה הפקיסטנית לפלוש להודו.
המלחמה השנייה לא הביאה כל התקדמות.
הפגזות, התכתשויות ולפחות 7,000 הרוגים משני הצדדים כמעט ולא הביאו כל שינוי בקו האש.
הפלישה הפקיסטנית נעצרה בידי מגויסים הודים והמאבק הפך במהרה למלחמת התשה.
נוסף לכך הייתה פעולה צבאית גם בדרום הגבול בין סינד לגוג'ראט באזור ביצות רחב אך לא נראתה כל התקדמות מרכזית גם בחזית הזאת.
לבסוף המאבק הסתיים בסטטוס קוו כפי שהיה קודם למלחמה לאחר כמעט חודש של קרבות.
במהלך מלחמת הודו–פקיסטן השלישית, שהתחוללה בעיקר במזרח פקיסטן, התקיימו מספר עימותים בגזרה הקשמירית כאשר הפקיסטנים ניסו בתחילת המלחמה לחתוך את קו ההגנה.
פעולה זאת נפגשה בכוחות הודיים מוכנים בגבול, שדחקו את הפקיסטנים חזרה אל קו הגבול המוסדר.
בשנת 1972 הוסדר בין הודו, סין ופקיסטן קו השליטה (LoC) שהסדיר את גבולות השטחים המוכרים בין המדינות, לבין האזורים המסוכסים, הלא מוכרים והנשלטים צבאית.
קו הגבול עבר בדרום שינג'יאנג בסין וחצה את הודו ופקיסטן בין הגבולות המוכרים והמסוכסכים.
במהלך שנת 1987 ושנת 1990 התרחשו שתי התכתשויות מרכזיות על אורכי הגבול.
בשנת 1999 החלה המלחמה הרביעית בין הודו לפקיסטן שנודעה כמלחמת קרגיל.
במסגרתה כוחות פקיסטניים שאימנו חיילי מוג'אהדין כבשו בחשאי את קרחון סיאצ'ן ואז פנו לכבוש את העיר קרגיל, במרכז חבל קשמיר.
המומנטום הפקיסטני עם הזמן נעצר כאשר אלו נפגשו בכוחות תגבורת הודיים רבים וחזקים יותר ויותר.
בנקודה מסוימת, לחץ בין-לאומי החל להשפיע על קבלת ההחלטות בפקיסטן, ולבסוף בסוף יולי אותה השנה היה על הכוחות הפקיסטניים לשוב לקו האש שקדם למלחמה.
המלחמה גבתה את חיי לפחות 1,000 חיילים וכמו מלחמת הודו–פקיסטן השנייה, לא נעשתה כל התקדמות בקו האש.
הגנרל הפקיסטני הראשי במלחמה, פרבז מושארף עלה לכוח בהפיכה צבאית והפך לנשיא פקיסטן בסוף אותה השנה.
מאז המלחמה האחרונה התרחשו לתוך שנות ה-2000 מספר רב של התכתשויות גבול, אך אף אחת מהן לא הסלימה למלחמה.
ההתכתשות המרכזית האחרונה הייתה בשנת 2008. הפעולה הגדולה האחרונה התרחשה בין פברואר לאפריל 2019 והיא הוצתה בידי פעולת טרור, דבר שהופך שכיח יותר ויותר לאורך המאבק.
ב-2019 ביטל הפרלמנט ההודי את סעיף 370 בחוקת הודו, שהעניק אוטונומיה לג'אמו וקשמיר והעניק לה זכויות כמו איסור על הודים שאינם תושבי החבל לרכוש בה קרקעות.
המדינה פוצלה לשתי טריטוריות איחוד, ג'אמו וקשמיר ולדאק, אשר הוכפפו לממשלת הודו באופן ישיר.
במקביל לתביעות של הודו ופקיסטן לריבונות על החבל, קיימת תנועה מקומית למען עצמאותו.
התנועה לשחרור ג'אמו וקשמיר (JKLF), שנוסדה בידי עמנואלה חאן ומאקבול באט', פועלת בשטחים הנשלטים בידי הודו ובידי פקיסטן, ומקדמת את הרעיון של הקמת מדינה עצמאית וריבונית בחבל קשמיר.
במקור הייתה זו תנועה מיליטנטית, אך למען השגת הכרה בין-לאומית הארגון הפך דיפלומטי יותר מאשר צבאי.
אף על פי שכלל פעיליה מוסלמים, החזון של התנועה לעצמאות קשמיר הוא הקמת מדינה חילונית שתשמור על יחסים טובים גם עם הודו וגם עם פקיסטן, בשביל לספק את דרישותיהן וצורכיהן של שתי המעצמות.
על אף שקיבלה נשק ואימונים מהצבא הפקיסטני, התנועה טוענת כי המדיניות הפקיסטנית היא של שלטון כיבוש צבאי אנטי-דמוקרטי.
שנהשם האירועמנהיג הודומנהיג פקיסטןמנהיג סיןהערות על האירוע1947–1948מלחמת הודו–פקיסטן הראשונהג'ווהרלל נהרומוחמד עלי ג'ינה, חוואג'ה נזימודיןמאו דזה-דונגבהמשך לחלוקת הודו, חבל קשמיר נחלק בין הודו ופקיסטן1962מלחמת הודו–סיןאיוב ח'אןמלחמה על עבר ההימלאיה.
הסליק במזרע היה הסליק המרכזי של קיבוץ מזרע שנבנה ב-1936 כחלק מהמכבסה של הקיבוץ.
שימש לאחסנת נשק לא חוקי עד מלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה שומר הסליק והפך לאתר מורשת.
לאחר הקמת קיבוץ מזרע ב-1923 החלו חברי הקיבוץ לאסוף נשק הגנה לא חוקי.
בתחילה נשמר הנשק בסליקים מאולתרים שכללו צנורות מתכת אטומים וחביות וכן תחת לרצפת מחסן חדר האוכל.
בעקבות מאמצי הבריטים לאיתור סליקים ברחבי הארץ, תוך שימוש במגלי מתכות, התגבר החשש שפתרונות ההסלקה הקיימים אינם בטוחים עוד וגדולים הסיכויים שייתגלו בחיפוש.
בהתאם לכך הורתה הנהגת ארגון "ההגנה" לבנות סליק בטוח יותר.
החיפוש אחר מקום מתאים לסליק חדש הוביל את אנשי "ההגנה" למכבסה שהייתה באותו זמן בבנייה.
בניית הסליק החלה ב-1936 והוא נחפר מתחת לאזור תליית הכביסה במסווה של בור ספיגה.
עם השלמת החפירה יצקו הבנאים בטון בקירות ובתקרה כך שנוצר חדר בגודל של 2.5 על 2.5 מטר ובגובה של 2.1 מטר.
מהסליק נחפרה מנהרה אופקית עד מתחת למכבסה שם נבנה פיר אנכי שהגיע לפני הקרקע.
העמודים ששימשו לתליית הכביסה מעל הסליק היו בעצם ארובות האוורור של הסליק.
הירידה לפיר הוסוותה על ידי אמבטיה ששימשה את חברי הקיבוץ למרחצאות בריאות בעזרת בוץ שהובא לקיבוץ מחמי טבריה.
האמבטיה עצמה הותקנה על גבי מסילות שאפשרו את הזזתה על מנת לחשוף את פתח הירידה.
בתחילה חובר מנגנון הזזת האמבטיה לאחד הברזים אולם לאחר שבטעות נעשה בו שימוש ונחשף פתח הכניסה לסליק הועבר מנגנון הזזת האמבטיה לחדר סמוך בה הוצב הדוד לחימום המים לאמבטיה.
לאחר סיום הבנייה הועברו למקום, בחשאי, כלי הנשק מהסליקים האחרים ומונו 4 מחברי המשק כאחראים לטיפול בנשק.
ב-29 ביוני 1946, במהלך השבת השחורה, הגיעו כ-1000 חיילים אירים בשרות הבריטים גם למזרע בחיפוש אחר סליקים ונשק.
יעדם המרכזי לא היה הסליק במכבסה אלא מטה הפלמ"ח ששכן בצריף שכונה "צריף המודדים של הקרן הקיימת".
חברי הקיבוץ הצליחו לעכב את החיילים בשער בזמן שאחרים פינו מסמכים ומשדרי אלחוט מהצריף לפינות מסתור ברחבי הקיבוץ (וביניהם גם לסליק במכבסה).
בחיפוש מקיף שערכו הבריטים בקיבוץ לא הצליחו לגלות את הסליק המרכזי שמתחת למכבסה.
לעומת זאת בצריף מטה הפלמ"ח תפסו הבריטים רשימה מקודדת של כל חברי הפלמ"ח שנשכחה מאחור.
במהלך החיפוש בחצר, הצליח אחד מחברי המשק, שהיה באותו זמן חייל בבריגדה היהודית, להשמיד את מחברת הקודים והבריטים לא הצליחו לפענח את הרשימה המקודדת.
הסליק ננטש אחרי חורף 1944 בגלל שהוצף במים, והוחלף בסליקי צינור שהמשיכו לשמש את חברי הקיבוץ עד קום המדינה אז נמסר הנשק שבהם לרשות צה"ל.
חברי הקיבוץ שימרו את המקום והפכו אותו לאתר מורשת עם הסברים על המקום וניתן לערוך בו סיורים.
הסליק במרחביה היה הסליק המרכזי לאחסנה וטיפול בנשק לא חוקי של קיבוץ מרחביה.
נבנה במרתפו של בית הילדים בשנות ה-30. הסליק נחשף ב-1968 והפך לאתר מורשת לאחר תהליך שימור.
קיבוץ מרחביה הוקם ב-1929. כבר מהקמתו הוכנו בו סליקים פשוטים בהם אוחסן נשק מגן וזאת כחלק מהלקחים של מאורעות תרפ"ט.
עם הזמן הגיעו חברי הקיבוץ למסקנה שיש צורך בבניית סליק גדול יותר ומוגן יותר.
רצון זה נבע, בין השאר, גם ממאמצי הבריטים לאיתור סליקים ברחבי הארץ, תוך שימוש במגלי מתכות, דבר שהגביר את החשש שפתרונות ההסלקה הקיימים אינם בטוחים עוד וגדולים הסיכויים שייתגלו בחיפוש.
בניית הסליק החלה ב-1935 ומספר מצומצם של חברי קיבוץ (5 חברים בראשות משה מן) היה שותף סוד ופעיל בהקמת הסליק.
הסליק תוכנן להשתלב בבית הילדים שהיה בתהליך הקמה באותו זמן.
הסליק עצמו נבנה במרתף הבניין והגישה אליו הייתה מארון בחדר האוכל של הילדים בקומת הקרקע.
בארון שבחדר האוכל נבנתה רצפה שהותקנה על גבי בורג שחובר למנגנון תופים וכבלים שנלקח ממכונת הדייש של הקיבוץ.
כדי להניע את המערכת חוברו התופים והכבלים לידית אותה נדרש לסובב כדי להוריד ולהעלות את הרצפה.
הנקודה בקיר, בה הוכנסה הידית הסוותה כנקודת חשמל.
במהלך בניית בית הילדים הוכנסו בקירותיו תעלות האוורור של הסליק שהובילו לגג.
החל מ-1936, לאחר השלמתו, שימש הסליק את חברי הקיבוץ לאחסון וטיפול בנשק.
הבריטים הגיעו מספר פעמים לקיבוץ לחפש סליקים (כולל בשבת השחורה) אך הסליק לא נתגלה.
לאחר סיום מלחמת העצמאות הוחזרו כלי הנשק לסליק וחמשת חברי הסוד החליטו להשאירם שם ולא לגלות את מקומו.
ב-1968, במסגרת מבצע החזרת ציוד לצה"ל לאחר מלחמת ששת הימים, החליטו החברים לחשוף את הסליק וכל הציוד והנשק שבו הועבר למשטרת עפולה.
במהלך חשיפת הסליק נפרץ פתח בקיר שאיפשר גישה קלה אליו.
לאחר פינויו אוחסנו בו חומרים של הארכיון ששכן ליד אולם הסליק ננטש כשהארכיון עבר למקום אחר.
ב-2014 נוקה הסליק והוצגו בו ציוד אישי של חיילים, מִרכֶזת טלפונים, תחמושת, חוברות הדרכה לאימונים צבאיים וציוד אחר.
בנוסף נתלו במקום פלקטים המתארים את המצב הביטחוני באזור שהביא להקמת הסליק, ועל מרחביה בחזית הפעילות הביטחונית בעמק יזרעאל המזרחי.
כמו כן נתלו צילומים של כלי נשק שונים שצולמו במוזיאון צה"ל.
הסליק במשמר השרון היה סליק של ארגון ההגנה והיווה את הסליק המרכזי של קיבוץ משמר השרון שבעמק חפר.
הסליק נבנה מתחת לרפת של הקיבוץ ולאחר קום המדינה הוגדר כאתר מורשת, שופץ ונפתח לסיורים.
הקיבוץ הוקם ב-1933 ובשנים הראשונות נשמר הנשק של הקיבוץ בסליקים פשוטים אולם לאחר מספר שנים הוחלט בארגון ההגנה לבנות במקום סליק מוגן יותר.
האחראי על הקמת הסליק שמונה מטעם "ההגנה" היה צבי בן יעקב מאביחיל.
העבודה עצמה נמסרה למומחה הקמת הסליקים ירחמיאל עציון (צסיס) מירושלים.
האתר שנבחר לבניית הסליק היה מבנה הגמילה של העגלים שנבנה בצמוד לרפת.
סיפור הכיסוי לחפירת הבור של הסליק היה הכנת מקום למכל דלק.
בניית הסליק החלה ב-1940. ירחמיאל הביא את הפועלים שלו מירושלים וכדי שלא ידעו לאן הגיעו הוא הוביל אותם מירושלים כשעיניהם מכוסות.
עם סיום החפירה נוצק בטון בקירות ובתקרה ועל פני השטח נבנה המנגנון שמאפשר כניסה לסליק.
מנגנון זה הוסתר באחת משקתות ההשקיה של העגלים שהותקנה מעל פיר הירידה לסליק.
מנגנון זה אפשר להפוך את השוקת באופן אנכי ובכך לחשוף את פתח הכניסה.
עם סיום הבנייה מונו לסליק 2 מחסנאי נשק מבין חברי הקיבוץ והוא שימש את חברי הקיבוץ וההגנה לפעילות ביטחונית.
במהלך השבת השחורה ב-1946 ערכו הבריטים חיפוש בקיבוץ אך לא גילו את הסליק המרכזי.
בעקבות אותה שבת הוצא הנשק מהסליק והוטמן בפרדסים מחוץ לקיבוץ.
לאחר מלחמת העצמאות הפך הסליק לאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל וניתן להזמין סיור במקום.
בחודש ספטמבר 2022, נפרץ הסליק על ידי אלמונים, ונגנבו ממנו עשרים כלי נשק.
הסליק בעין השופט היה הסליק המרכזי של קיבוץ עין השופט.
הוא נבנה ב-1945 על ידי 8 מאנשי הקיבוץ ושימש לאחסון נשק בו נעשה שימוש במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה נשמר מיקומו בסוד עד שאחרון בעלי הסוד הסכים לחשוף את מקומו ב-2009. תכולת הסליק מוצגת מאז לעיני הציבור.
זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי (קנוי וגנוב) בסליקים ישוביים רבים (חלקם הגדול מאולתר) מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא ייתן תמיד מענה ביטחוני.
מגמה זו התחזקה ב-1925 כשארגון ההגנה הוקם והחל לבנות סליקים מרכזיים ברחבי הארץ.
בקיבוץ עין השופט, שהוקם ב-1937, החל תהליך בניית סליקים כבר ב-1940 אז הוטמן הנשק של הקיבוץ במספר סליקים קטנים עד שהתקבלה החלטה לבנות סליק גדול.
הסליק המרכזי של הקיבוץ הוקם ב-1945 כשרק 8 מחברי הקיבוץ היו שותפי סוד.
המקום שנבחר לבניית הסליק היה המתבן שלייד הרפת והוא נבנה בחשאיות במהלך חודשיים.
עומק הסליק היה 4 מטר וגודלו 4 מטר על 4 מטר כשעובי קירותיו כ-30 ס"מ.
על מנת לרדת לסליק נבנה פיר שעל פיו הונחה דלת ברזל שהוסתרה על ידי מרצפות גדולות שכוסו בערמות קש.
אל הסליק הוכנסו חביות, כדי חלב וצנורות שבהם אוחסנו הנשק והתחמושת.
צינור אוויר הותקן בדופן הסליק לסילוק לחות.
גם לאחר השלמת בנייתו של הסליק הגדול והעברת נשק אליו המשיכו חברי הקיבוץ להחזיק נשק גם בסליקים הקטנים שנבנו מוקדם יותר.
בשבת השחורה נפוצה הידיעה על החיפושים שעורכים הבריטים והנשק שהיה בסליקים הקטנים הוסתר במערה ביער ובהמשך הועבר לסליק המרכזי.
במהלך מלחמת העצמאות מונה חבר הקיבוץ שמעון אבידן לפקד על מבצע נחשון והוא פנה לקיבוץ בבקשה לקבל את הנשק שבסליק לטובת המבצע.
הקיבוץ נעתר וכל הנשק שהיה בסליק נמסר.
מהלך זה התברר מהר מאוד כטעות כשפרצו קרבות משמר העמק וקיבוץ עין השופט נותר חסר הגנה וללא יכולת ממשית לעזור בקרבות.
בעקבות מקרה זה החלו אנשי הסוד בפעילות נמרצת למילוי הסליק שוב בנשק ותחמושת.
לאחר קום המדינה סירבו שמונת אנשי הסוד לגלות את מיקומו של הסליק ואף היו יורדים אליו בחסות החשכה כדי לטפל בכלי הנשק.
ב-1960 הפך המתבן למדגרה ורצפת בטון חדשה נוצקה תוך שחברי הסוד עוקבים בחשאי אחר הבניה כדי שוודא שהסליק בטוח.
לאחר סיום העבודות הגיעו למקום בלילה וחפרו ברצפת הבטון החדשה פיר עד לפתח הברזל המקורי של הסליק והניחו מלמעלה לוח ברזל חדש.
שנים רבות לאחר מכן נסגרה גם המדגרה ובמקומה הוקם חדר כושר וכיסוי לינולאום הונח על רצפת הבטון.
עם השנים הלכו לעולמם שבעה מאנשי הסוד ונותר בחיים רק חבר הקיבוץ ברל קרן.
ב-1998 עבד קרן במעל הקיבוץ "אלתם" וגילה למנהל המפעל, אלישע שפירא, את מיקום הסליק אך השביעו לגלות את הסוד לציבור רק לאחר שקרן ילך לעולמו.
במקביל המשיכו חברי קיבוץ במאמצי שכנוע בלתי פוסקים לחשיפת מקום הסליק.
ב-2009, כשהוא כבר בן 96, הצביע קרן על חדר הכושר כמקום בניית הסליק.
מאחר שלא היה ידוע המיקום המדויק של הפתח השתמשו בחישובים שונים ובטכנולוגיית גילוי חללים תת-קרקעיים.
לאחר חפירה שגויה הצליחו המחפשים ב-16 ביוני 2009 להגיע לגילוי מכסה הברזל העליון, הפיר ומכסה הברזל התחתון המקורי.
עם פתיחת המכסה התברר שמים מילאו את הסליק לגובה של 120 ס"מ וחדרו למכלי אחסון הנשק והתחמושת.
לאחר שאיבת המים החלה הוצאת המכלים ובשיתוף חבלני המשטרה נפתחו המכלים והופרדו התחמושת (שנשלחה לפיצוץ) והנשק (שהועבר לנשקיה לפיצוץ).
הסליק יובש, נוקה וסולם מאפשר ביקור בו כשעל קיר חדר הכושר נתלו שלטים המספרים את סיפורו של הסליק.
בסך הכל הוצאו מהסליק כ-100 כלי נשק.
ב-2011 נפתח באסם של הקיבוץ מוזיאון ובו מוצג מידע על הסליק ועל בוניו וכן הנשק והמכלים שנמצאו בו לאחר שנשטפו ושומרו.
ברל קרן נפטר ב-8 במרץ 2011 כשנתיים לאחר גילוי הסליק כשהוא בן 98.
הסליק ברמת יוחנן היה הסליק המרכזי של קיבוץ רמת יוחנן.
נבנה ב-1941 מתחת למחסן בגדי החורף ושימש לאחסון נשק עד ובמהלך מלחמת העצמאות.
הסליק נפתח רק לאחר מלחמת ששת הימים ומהווה אתר תיירות וחלק משביל המורשת של הקיבוץ.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי (קנוי וגנוב) בסליקים ישוביים רבים (חלקם הגדול מאולתר) מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא ייתן תמיד מענה ביטחוני.
גם בקיבוץ רמת יוחנן, שהוקם ב-1932, החל תהליך התקנה והטמנה של סליקים קטנים אולם ב-1941 הוחלט על הקמת סליק מרכזי בשיתוף ארגון "ההגנה".
המקום שנבחר לבניית הסליק המרכזי היה מחסן בגדי החורף של הקיבוץ.
היה זה מבנה בריטי בעל גג מקושת בו אוחסנו, במהלך הקיץ, שמיכות ובגדי חורף.
תחילה הוקם המבנה מעל הקרקע אז החלו מספר חברי קיבוץ, לחפור באחת מפינות המבנה.
בסיום החפירה נוצקו קירות הסליק ותקרתו כשצינור אוורור הותקן בדופן הסליק.
הירידה לסליק נעשתה דרך פיר ובו סולם.
בפתח הפיר הותקנה דלת מתוחכמת שבסיבוב בורג ברצפה הייתה הדלת הכבדה יורדת כ-20 ס"מ ואחר כך ממשיכה לנוע הצידה כ-60 ס"מ עד חשיפת הפתח.
לאחר סיום בניית הסליק (ב-1942 או 1943) החלו חברי הקיבוץ וארגון "ההגנה" לאחסן במקום נשק.
למזלם של חברי הקיבוץ לא ערך הצבא הבריטי חיפוש במשק במהלך השבת השחורה ב-1946. בהמשך שימש הנשק שבסליק בקרבות מלחמת העצמאות ובסיום המלחמה הוחזר חלקו לסליק ולא נמסר לצה"ל.
בניגוד לסליקים אחרים, שרק בודדים ידעו עליהם, במקרה של הסליק ברמת יוחנן ידעו רבים מחברי הקיבוץ על הסליק שמתחת למחסן הבגדים אולם הסוד היה איך נכנסים אליו.
בין המובילים במאמצים לחשיפת הסליק היה גם קובי ריכטר שאביו קלמן ריכטר היה בין בוני הסליק.
בערך ב-1963 רמז קלמן שיש לחפש בורג ברצפת המחסן.
בעזרת רמז זה יצרו המחפשים מפתח והצליחו להפעיל את המנגנון של המכסה, לפתוח את הסליק ולהגיע לנשק.
על אף הגילוי הוחלט להשאיר את הנשק בסליק מתוך תחושה שהסכנה הביטחונית טרם חלפה.
רק לאחר מלחמת ששת הימים הרגישו חברי המשק שהסכנה חלפה והסכימו במשק למסור את הנשק לצה"ל והוא הועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים.
ב-2001 שופץ הסליק וחלק מהנשק שהיה בו הוחזר לצורך תצוגה ובנוסף נפתחה אליו גישה דרך גרם מדרגות חיצוני.
במקביל הפך המחסן העליון למוזיאון המציג פריטים מההיסטוריה של הקיבוץ.
ב-2011 שיחזרו חברי המשק את מנגנון הפתיחה המקורי שסגר על הפיר דבר שמאפשר הדגמה של פתיחתו.
לאחר חפירת הסליק המרכזי המדובר נחפר בקיבוץ סליק נוסף גדול יותר.
סליק זה נתגלה בשנות ה-90 במהלך בניית שכונת מגורים ולאחר בדיקתו כוסה ובתים נבנו מעליו.
הסליק בטירת צבי היה הסליק המרכזי של קיבוץ טירת צבי שבעמק בית שאן.
הסליק נבנה ב-1944 מתחת למחסן התבואה ושימש את הקיבוץ לאחסון נשק.
הסליק נפתח רק בשנות ה-70, הוגדר כאתר מורשת ונפתח לביקורים.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי (קנוי וגנוב) בסליקים ישוביים רבים (חלקם הגדול מאולתר) מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא ייתן תמיד מענה ביטחוני ליישוב היהודי.
גם בקיבוץ טירת צבי, שהוקם ב-1937, החל תהליך התקנה והטמנה של סליקים קטנים בחביות.
ב-1944 הוחלט על בניית סליק מרכזי.
הסליק נבנה ב-1944 בעומק של כמטר מתחת למחסן התבואה וקירותיו נוצקו מבטון.
הכניסה לסליק הייתה דרך פתח מרובע שנחצב ברצפת המחסן.
על הפתח הותקן לוח מתכת ומעליו הוצב עמוד מתכת שהיה דומה לעמודים אחרים באסם שנועדו לתמוך בגג אך את העמוד שמעל פתח הסליק ניתן היה להזיז ממקומו ובכך להגיע ללוח המתכת שכיסה על פתח הסליק.
הצינור גם שימש לאוורור הסליק.
מעל מכסה הברזל הוערמו שקים של חיטה שהסתירו את הלוח.
לאחר השלמתו שימש הסליק לאחסון הנשק והתחמושת של הקיבוץ.
בשבת השחורה ב-1946 ערכו הבריטים חיפוש בקיבוץ אך לא מצאו את הסליק.
במהלך מלחמת העצמאות נעשה שימוש בנשק שאוחסן בסליק.
ב-1950 הועבר מפעל הבשר הקיבוצי ממבנה "הטירה" למחסן התבואות ורצפת המבנה (כולל פתח הסליק) כוסתה בבטון ורוצפה באריחים.
ב-1967 הוקם מפעל חדש והמבנה ננטש.
ב-1971 נפרצה רצפת המבנה ונתגלה הסליק.
בבניין בו נמצא נפתח מרכז מבקרים בשם "דרך התמר" המספר את סיפורו של עץ התמר ושימושיו והסליק השתלב במרכז זה.
הסליק בעין המפרץ היה הסליק המרכזי של קיבוץ עין המפרץ.
הסליק נבנה ב-שנות ה-40 תחת מבנה הקומונה ושימש את הקיבוץ עד מלחמת העצמאות.
לאחר הקמת המדינה ננעל הסליק עד 1991 אז נפתח.
עם תום מלחמת העולם הראשונה החל היישוב בארץ לאגור נשק לא חוקי (קנוי וגנוב) בסליקים ישוביים רבים (חלקם הגדול מאולתר) מתוך הבנה שהשלטון הבריטי לא תמיד ייתן מענה במקרים של סיכון ביטחוני.
גם בקיבוץ עין המפרץ, שהוקם ב-1938, החל תהליך בניית סליקים ובמהלך שנות ה-40 הוקמו בה 7 סליקים כשהעיקרי ביניהם היה הסליק שנבנה תחת הקומונה.
הקיבוץ שימש לוחמי פלמ"ח וההגנה כבסיס יציאה לפעולות שחרור חיפה, עכו והגליל המערבי והסליקים שימשו לשמירת הנשק שלהם.
הסליק המרכזי של הקיבוץ נחפר ב-1945 מתחת למבנה קומונת החברים שהיה עשוי מעץ.
לאחר הקמת הסליק נשרף המבנה וב-1947 נבנה במקום בית מלבנים אדומות.
בבניית הסליק היו שותפים 3 מאנשי הביטחון של הקיבוץ, נגר, חשמלאי והנהג שהוביל את הנשק.
כדי להסתיר את חפירת הסליק מפני אנשים אחרים נשלחו כל חברי הקיבוץ לטיול למצדה ובזמן היעדרותם הוכן הסליק וקירותיו בוטנו.
גודלו היה כ-2.5 מטר על 2.5 מטר והכניסה אליו הוסוותה בתחתית ארון קיר לבגדים, שם הונח מכסה על הפתח ומתחתיו הוצב סולם לירידה.
לאחר השלמתו שימש הסליק לאחסון הנשק והתחמושת של הקיבוץ ששימשו למטרות ביטחוניות ובמלחמת העצמאות.
במהלך השבת השחורה ב-1946 ערך הצבא הבריטי חיפוש בקיבוץ ולא גילה אף אחד מהסליקים.
עם תום המלחמה הוחזר הנשק לסליק והסליק ננעל.
ששת בעלי הסוד סירבו לספר על מקומו עד שהאחרון מבין בעלי הסוד (נהג הטנדר) גילה ב-1991 את מיקום הסליק.
עם פתיחת הסליק נתגלו בתוכו כלי נשק ותחמושת רבה אך בגלל חדירת לחות וחוסר אוורור החלידה תכולתו.
פתיחת הסליק נעשתה בליווי חבלני המשטרה שאספו את כלי הנשק אך לאור מצבה הירוד של התחמושת החליטו החבלנים לא לפנותה והורו לנעול את הסליק שנשאר סגור מאז.
לאחר תקופה החזירה המשטרה לקיבוץ את אחד המקלעים שנמצאו בסליק לצורך תצוגה.
מבנה הקומונה שמעל לסליק הוגדר כאתר לשימור.
הסליק בגבת (תחנת שרה) היה סליק בקיבוץ גבת, שבניגוד לרוב הסליקים בארץ יועד להיות תחנת אלחוט של ארגון ההגנה.
הסליק הוקם ב-1939 והפעילה אותו אלחוטנית בשם שרה (ולכן הסליק נקרא "תחנת שרה").
הסליק פעל כחמש שנים במהלכן שימש ליצירת קשר עם אירופה.
לאחר קום המדינה הפך לאתר מורשת וניתן לבקר בו.
עם תום המרד הערבי הגדול ופרוץ מלחמת העולם השנייה הידקו הבריטים את הפיקוח על מידע שיצא מההנהגה היהודית בארץ לתפוצות.
אחד הצעדים שנקטה ההנהגה הייתה החלטה להקים בארץ תחנת שידור חשאית שתאפשר לפרוץ את הצנזורה הבריטית.
בהמשך להחלטת זו הוחלט להקים את תחנת השידור בקיבוץ גבת וזאת מהסיבות הבאות:
שמחה אבן-זהר, שהיה תקופה מסוימת חבר הקיבוץ ובהמשך היה בין מייסדי שירות הקשר (שהפך אחרי קום המדינה לחיל הקשר), היה זה שהציע להקים את התחנה בגבת.
חבר הקיבוץ חיים גבתי תמך בלהט בהקמת התחנה בקיבוץ.
בגבת חי יצחק נבו שנחשב לאחד מהמומחים הגדולים בארץ לבניית סליקים.
גורם נוסף שסייע להחלטה זו היה הימצאותה של קשרית מנוסה בקיבוץ.
בתחילת 1939 החלה חפירת הסליק עבור התחנה.
סיפור הכיסוי היה חפירת בור ספיגה עבור מקלחת משותפת שהוקמה באותו זמן.
העבודה בוצעה על ידי מספר אנשי סוד כשעיקר העבודה נעשתה בלילות וחלק מבעלי המלאכה הובאו למקום בעיניים מכוסות.
מעל הסליק נבנה מחסן מזון ובסליק עצמו הותקנו מספר אלמנטים מתוחכמים:
במחסן למזון בעלי חיים הותקנה ברצפה מעלית מתוחכמת להורדת האלחוטן לחלק התחתון של הסליק בעומק של 5 מטר.
מעלית קטנה נוספת נבנתה והוסוותה כבור ביוב.
בעומק של 5 מטר נבנה מסדרון שחיבר את שתי המעליות ובאמצעיתו הותקנה דלת סודית בצורת לוח בטון שנע על גבי מסילות.
בסליק נבנו 2 חדרים (חדר שידור וחדר תחזוקה).
מחוץ לסליק הותקנה אנטנה טלסקופית מצינורות מתכת בגובה של 18 מטר.
את האנטנה ניתן היה להרים באמצעות ידית דמוית ברז.
צינורות האוורור הוסוו כשובך יונים.
עם סיום בניית התחנה הותקן בה מכשיר אלחוט בשיטת השידור מורס והחלה לעבוד בה חברת הקיבוץ שרה צ'רנומורץ-פפיש שעבדה כרפתנית.
שרה הייתה מגיעה לתחנה כל ערב ב-10, מרימה בעצמה את האנטנה ומשדרת ידיעות לתחנה בלונדון שם ישב ברל לוקר.
היא שידרה בקוד מוצפן גם לחיים ויצמן בלונדון ולניו יורק.
ב-4 בבוקר סיימה שרה את שידוריה והייתה יוצאת לחלוב את הפרות.
השידור מהתחנה היה חד סיטרי ולכן כל מברק שודר מספר פעמים ליתר ביטחון.
במברקים חוזרים מלונדון, שהגיעו לשמחה אבן-זהר, פורטו המברקים שהגיעו לא תקינים ואותם יש לשדר בשנית.
חלפים למכשיר הקשר נגנבו ממחסני הצבא הבריטי על ידי איש חיל הקשר הבריטי נפתלי רז.
כדי לבדוק את תקינות המכשיר לאחר התיקונים הייתה שרה יוצרת קשר עם שדה התעופה בבירות תוך התחזות למגדל הפיקוח בשדה התעופה בלוד.
התחנה פעלה עד 1943 ואז נסגרה והועברה לתל אביב.
במהלך השבת השחורה ב-1946 ערכו הבריטים חיפושים בקיבוץ אך התחנה לא התגלתה.
לפי מספר מקורות התחנה לא התגלתה על ידי הבריטים במכוון מאחר שתחנת אלחוט בריטית בעכו עסקה ביירוט חלק גדול מהשידורים של התחנה.
עד 1970 היה הסליק נטוש.
בשנה זו נערך שחזור ראשון של תחנת השידור בהשתתפות האנשים שהפעילו את התחנה.
ב-1998 שיפץ חבר הקיבוץ אמציה בן-דור את המקום ופתח אותו לביקורים.
ב-2000 נפטר אמציה ומשפחתו המשיכה לתחזק את המקום.
ב-2008 שופץ המקום על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
במסגרת תהליך זה הפך מקלט קרוב לחדר תצוגה והדרכה.
הסליקים בבית הספר "תל-חי" בחיפה הם שני סליקים שבנה ארגון ההגנה בחדר האוכל של בית הספר "תל חי" שבשכונת נווה שאנן בחיפה.
הסליקים היו בשימוש לפני ובמהלך מלחמת העצמאות ונשכחו אחריה, ונחשפו רק 40 שנה לאחר הקמת המדינה.
בימינו משמשים הסליקים כמוזיאון המשמר פריטים שנמצאו בהם וכן ממצאים מהתקופה בה נעשה שימוש בסליק.
חיפה היוותה מרכז לפעילות ארגוני ההגנה, אצ"ל ולח"י והחל משנות ה-30 הוקמו בה מעל 60 סליקים.
רובם הגדול של הסליקים היו פשוטים מהסוג של צינורות וארגזים אולם במספר אתרים בעיר נבנו סליקים גדולים מבטון.
שניים מהם נבנו בבית הספר "תל חי" בשכונת נווה שאנן.
שני הסליקים נבנו בחדר האוכל של בית הספר כשרק מנהל בית הספר ידע על הפעילות החשאית.
ב-1935 נחצב סליק-1 בקיר של חדר האוכל והוסווה מאחורי ספריית ספרים.
היה זה סליק קטן לאחסון מעט נשק.
ב-1938 נחצב סליק-2 שגודלו היה כמטר וחצי על מטר וחצי.
חפירת הסליק החלה בקצה מסדרון של כיתות אולם בסופו של נקבע פתח הסליק בחדר האוכל.
בפתחו של סליק זה הותקנה דלת ברזל ועל הדלת כיסה ארון כלי אוכל.
לאחר סיום בניית הסליקים בבית הספר הוכנס אליהם נשק ששימש להגנת השכונה מערבים שהגיעו מחוואסה.
מאחר שבמהלך היום שקק בית הספר פעילות תלמידים יכלו אנשי ההגנה להוציא את הנשק רק עם רדת הערב ולהחזירו לפנות בוקר.
להוצאת הנשק היה צורך להזיז את הארונות שכיסו על פתח הסליקים.
בשנים 1947–1948 שימש דניאל לרמן כמפקד הסליק.
לאחר תום מלחמת העצמאות נשכחו הסליקים.
ב-1978 נתגלה סליק-1 במהלך תיקוני חשמל אולם הוא נמצא ריק.
ב-1993 נערך שיפוץ כללי בחדר וארון כלי האוכל הוזז ממקומו התגלה הפתח של סליק-2. בסליק זה נתגלו מספר כלי נשק במצב שמיש.
לאחר גילוי שני הסליקים הפך המקום למוזיאון שמשרת את שיעורי ההיסטוריה של התלמידים וכן קבוצות שבאות לבקר במקום.
בנוסף לכלי הנשק שנמצאו בסליק מוצגים במקום חפצים שונים מתקופת הסליק.
הסלון הלאומי (בהונגרית: Nemzeti Szalon) הייתה אגודה מקצועית של אמנים ותומכי אמנות הונגרים, שהוקמה בבודפשט בשנת 1894. האמנים, שלא היו מרוצים ממדיניות האמנות הרשמית, ייסדו את האגודה במטרה "לקדם את האינטרסים המוסריים, החומריים והתרבותיים של האמנות ההונגרית ולהעצים את הקשר בין האמנים לבין הציבור"
ינה זיצ'י וג'רג' ושטאג נבחרו כנשיאים הראשונים של האגודה.
טיהמר מרגיטאי, וקלמן משטרהאזי היו סגני נשיא.
אחריהם הגיעו משנת 1898 הרוזן דיולה אנדראשי הבן (Andrássy Gyula, 1860–1929) בנו של דיולה אנדראשי (ראש ממשלת הונגריה הראשון לאחר הקמת האימפריה האוסטרו-הונגרית) כנשיא ויאנוש הוק כסגן נשיא.
מתחם האגודה היה בבודפשט בבולוואר יוז'ף 45 משנת 1894, ואחר כך משנת 1897 בפינת הרחוב לשעבר אויווילאג (כיום זמלוייס), רחוב הטוואני (כיום לאיוש קושוט), הבניין שימש כיריד אמנות קבוע בו החברים הציגו יצירות אמנות למכירה, ציורים, פסלים וכו'.
משנת 1907 התצוגה הייתה ברובע 5 של בודפשט בכיכר ארז'בט.
מבנה אחרון זה הוסב מ"בניין הקיוסק" שתוכנן במקור על ידי אלאיוש האוזמן בשנת 1906, בהתבסס על התוכניות של האדריכלים יוז'ף ואגו ולאסלו ואגו.
אחד המייסדים והמנכ"ל של הסלון הלאומי עד 1909 ארגן כמה תערוכות מפורסמות של עבודות אמנות, למשל של ויקטור מדאראש, לאסלו פאל, פאל סיניאי מרשה, מיהאי זיצ'י ויאנוש וסארי.
שם נערכו שתי תערוכות של השמונה בשנים 1911 ו-1912, תערוכת גוגן והאימפרסיוניסטים הצרפתים בשנת 1907 וגם העתידנים האיטלקיים ב-1912 גם הם הוצגו שם.
בשנת 1927 אורגן במקום התערוכה המשותפת הראשונה של איגוד האמנים החדשים (UME) שהקים יאנוש וסארי עם קבוצת האמנים KUT (החברה החדשה של אמנויות).
עד שנות ה-50 של המאה ה-20, הסלון הלאומי מילא תפקיד חשוב בהצגת יצירות האמנות ההונגריות של המאה ה-20, וכן נערכו תערוכות מאזורים פריפראליים כמו ערי השדה והכפרים.
הבניין פורק בשנת 1960 וכעת שוכן במקומו פארק.
הסלון האווירי בסינגפור הוא תערוכת סחר לתעשיות התעופה והחלל המתקיימת מדי שנתיים, בשנה זוגית בסינגפור.
בתערוכה מודגמים מטוסים אזרחיים וצבאיים בפני לקוחות ומשקיעים פוטנציאליים.
התערוכה נוסדה בשנת 2008, כתחליף לתערוכת Asian Aerospace, שנוסדה בסינפור בשנת 1981, ונערכה בנמל התעופה הישן Paya Lebar בסינגפור, שאורגנה על ידי החברה הבריטית "ריד תערוכות" (Reed Exhibitions), והייתה לסלון האווירי השלישי בגודלו בעולם, אחרי הסלון האווירי בפריז והסלון האווירי בפארנבורו.
התערוכה הגדולה ביותר של Asian Aerospace נערכה בין 21 בפברואר ל-24 בפברואר 2006, בפעם ה-13 והאחרונה בסינגפור.
במשותף עם מספר כנסים, לרבות ועידת האבטחה של אסיה פסיפיק (APSEC), ועידת המל"טים של אסיה-פסיפיק ופסגת התעופה והחלל של IATA/אסיה.
בסיום התערוכה, היא משכה 940 מציגים מ-43 מדינות, 34,300 משתתפים מ-89 מדינות, וסיימה עם שיא של מכירות של 15.2 מיליארד דולר.
משנת 2008, תערוכת Asian Aerospace עברה מסינגפור להונג קונג, מכיוון שחברת Reed Exhibitions לא הסכימה עם ממשלת סינגפור על תוכניות פיתוח לאתר תערוכות קבוע חדש, בשטח של 240 דונם באזור צ'אנגי.
בעקבות זאת ממשלת סינגפור הודיעה על כוונותיה לארגן את Singapore Airshow מ-2008 בעצמה.
בפברואר 2020, עם תחילת התפשטות מגפת הקורונה, משלחות רבות ביטלו את השתתפותן, אך התערוכה נערכה בכל זאת וחברת איירבוס אף חשפה מטוס חדש בתערוכה.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 משתתפות חברות ביטחוניות ישראליות בקביעות בסלון האווירי של סינגפור.
לעיתים גם מגיעה לתערוכה משלחת ישראלית רשמית בראשות מנכ"ל משרד הביטחון.
בשנת 2014, ממשלת סינגפור הזמינה על חשבונה את מנכ"לי משרד הביטחון לשעבר להשתתף בסלון.
בין המנכ"לים שהוזמנו והגיעו היו אודי שני, פנחס בוכריס, דוד עברי, גבי אשכנזי ועמוס ירון.
בתערוכה בשנה זו נכחו בין היתר גם שר הביטחון, משה יעלון, מנכ"ל משרד הביטחון דן הראל ובכירים בחיל האוויר לצד ראשי התעשיות הביטחוניות הישראליות.
בסלון 2022 חשפה אלביט מערכות מל"ט מיני-טקטי היברידי חדש בסלון.
בסלון 2024 התצוגה ישראלית הייתה הגדולה מעולם.
את הביתן הישראלי חנכו מנכ"ל משרד הביטחון אייל זמיר, ראש סיב"ט (האגף לייצוא ביטחוני) יאיר קולס, השגריר בסינגפור אלי ורד חזן ויו"ר רפאל יובל שטייניץ ובתערוכה השתתפו 12 חברות מישראל.
הסליק ברשפון הוא סליק שנבנה במושב רשפון ב-1937 על ידי מייסדי היישוב בשיתוף ההגנה כדי לשמור על הנשק הלא חוקי שרכשו וקיבלו.