tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולאוס זימרוק היה נגן קרן גרמני בחצר הנסיך הבוחר של קלן בבון ומו"ל מוזיקה.
הוא היה ידידו של לודוויג ואן בטהובן ומייסד בית ההוצאה למוזיקה נ.
זימרוק, "שנהנה מהערכה גבוהה הן כאדם והן כמוזיקאי" שמר על קשר עם בטהובן במהלך שנות ה-90' של המאה ה-18 ונחשב ל"עד מהימן" לשנותיו של בטהובן בבון.
זימרוק נולד במיינץ וניגן בקרן בקאפלה של צבא צרפת עוד לפני שמלאו לו 16. הוא פנה אל הנסיך הבוחר של קלן, מקסימיליאן פרדריק, בבקשת משרה בתזמורת החצר של בון.
הוא החל לעבוד שם באפריל 1775 כ"חצוצרן" במשכורת שנתית של 300 פלורין.
בטהובן הצעיר ניגן לאחר זמן באותה תזמורת.
זימרוק היה אחד הפילוסופים המפורסמים ביותר של תקופת הנאורות במעון הנסיף הבוחר.
כמו עמיתיו פרנץ אנטון ריז וכריסטיאן גוטלוב נפה, נמנה גם הוא על ה" Minervalkirche Stagira", עמותה של מסדר האילומנטי.
לאחר התפרקותו היה חבר מייסד של ה"Lesegesellschaft" (אגודת קריאה) בבון.
הוא היה חבר בלשכת הבונים החופשיים "Les Frères courageux", שנוסדה בבון בשנת 1805.
בשנת 1793 ייסד ניקולאוס זימרוק את בית ההוצאה למוזיקה נ.
בראשית המאה ה-19 היה זימרוק אחד המול"ים החשובים ביותר באירופה להוצאת מוזיקה.
זימרוק מהדורות ראשונות של מוזיקה מאת יוזף היידן, שאותו פגש פנים אל פנים, ולודוויג ואן בטהובן (13 מהדורות ראשונות).
בין המלחינים החשובים שיצירותיהם יצאו לאור לאחר מות זימרוק היו רוברט שומאן, כולל הסימפוניה השלישית שלו, פליקס מנדלסון, כולל האורטוריות שלו, אליהו ו"פאולוס".
פריץ זימרוק, נכדו, העביר את המשרד הראשי של בית ההוצאה מבון לברלין בשנת 1870. הוא נודע ביותר בהוצאת יצירותיו של יוהנס ברהמס.
זימרוק היה נשוי לפרנציסקה אוטיליה בלאשק ממיינץ והיו להם 13 ילדים.
בני המשפחה השפיעו על קרוב ל-200 שנה של היסטוריה תרבותית בחבל הריין.
אחד מבניו, פטר יוזף זימרוק, ניהל את עסקי ההוצאה לאור, בן אחר ניהל שנים רבות את מלון "טרירר הוף" בכיכר השוק, שאלכסנדר דיומא האב התארח בו.
הבן הצעיר, קרל, היה מו"ל של ספרות גרמנית מתקופות שונות, עד המאה ה-19.
זימרוק הלך לעולמו בשנת 1832 בבון.
ניקולאוס הרביעי היה האפיפיור מ-22 בפברואר 1288 עד מותו.
ג'ירולמו מאשי ד'אסקולי (Girolamo Masci d'Ascoli) נולד ב-30 בספטמבר 1227 בעיר לישיאנו באיטליה, והוא הצטרף למסדר הפרנציסקנים בשלב מוקדם.
בשנת 1272 הוא מונה לשופט מחוזי בדלמטיה, ובשנת 1274 מונה למנהל הכללי של המסדר.
ב-12 במרץ 1278 הוא מונה לקרדינל של סנטה פודנציאנה, וב-12 באפריל 1281 מונה לבישוף-קרדינל של פלסטרינה.
לאחר מותו של קודמו הונוריוס הרביעי, נמשכו הבחירות כמעט שנה תמימה.
זה קרה לא רק בגלל חילוקי דעות במועצת הקרדינלים, אלא גם בגלל מחלת המלריה, שבאותו זמן השתוללה ברומא, ואף עלתה לכמה מן הקרדינלים בחייהם, אולם בסוף ד'אסקולי נבחר לאפיפיור ב-22 בפברואר 1288 ושמו כאפיפיור היה ניקולאוס הרביעי.
הוא היה הפרנציסקני הראשון שנבחר לאפיפיור; עם זאת, ניקולאוס השלישי היה גם הוא תומך נלהב של המסדר.
האפיפיור החדש המשיך במדיניות הסיציליאנית של קודמיו, והכריז על ויתורו של שארל השני, מלך נאפולי על כתר סיציליה, אולם מאוחר יותר שחרר אותו מכל התחייבויותיו, הכריז עליו כמלך סיציליה ונידה את אלפונסו השלישי, מלך אראגון.
ב-18 במאי 1291 נפל הבסיס האחרון של הצלבנים בארץ הקודש, עכו, ובכך תמה תנועת מסעי הצלב של ימי הביניים.
במהלך ארבע שנות כהונתו, ניסה ניקולאוס הרביעי לארגן מסע צלב חדש, אולם כל מאמציו נכשלו.
ביום ראשון של הדקלים 1288 הוא קיבל את רבן בר צומה, נזיר נסטוריאני, שכשגריר של ארגון חאן מהשושלת האילח'אנית, עתיד היה ליצור ברית בין המונגולים בפרס לבין הנוצרים נגד הממלוכים.
ב-4 באפריל 1292 מת ניקולאוס הרביעי ברומא, וכעבור שנתיים נבחר במקומו סלסטינוס החמישי.
ניקולאוס השלישי היה האפיפיור מ-25 בנובמבר 1277 עד מותו.
ג 'ובאני ג'אטנו אורסיני נולד בשנת 1225 ברומא, למתאו רוסו אורסיני, והשתייך למשפחת אורסיני המפורסמת.
בשנת 1241 הוא מונה לסנאטור רומאי לכל חייו על ידי האפיפיור גרגוריוס התשיעי, ובשנת 1244 מונה לקרדינל ולעוזרו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי, ואף ליווה אותו בעת שברח מפני פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1262 הוא מונה לראש האינקוויזיציה, ובשנת 1263 מונה למגן המסדר הפרנציסקני וקלריסה הקדושה.
לאחר מותו של קודמו יוחנן העשרים ואחד, התעכבה בחירת האפיפיור הבאה במשך שמונה חודשים, ורק ב-25 בנובמבר 1277 נבחר ג'ובאני לאפיפיור בשם ניקולאוס השלישי.
ניקולאוס היה יריב של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, וניסה לצמצם את השפעתו על איטליה.
לכן הוא סירב להמשיך לו את מעמדו כסנאטור רומי, וב-16 בספטמבר 1278, אחרי עשר שנים, ויתר המלך שארל על מעמדו כסנאטור.
מעמד זה נלקח לראשונה על ידי האפיפיור עצמו כאזרח פרטי, ולאחר מכן הוחזק בידי אחיו.
ניקולאוס גם ניהל משא ומתן קשוח עם רודולף הראשון, מלך גרמניה, והסכים להכתירו כקיסר, רק בעד ויתורו על העיר רוונה והבטחה להחזרת התרומות כבימי לואי החסיד, אולם לבסוף לא יצאה אל הפועל הכתרתו של רודולף כקיסר.
אפילו יותר מאשר הכנסייה והדת, הכוח והמעמד של ביתו של אורסיני היו חשובים לאפיפיור ניקולאוס.
הוא דאג בראש ובראשונה להרחבת התהילה והרכוש שלו ושל משפחתו, ואף מינה חמישה מאחייניו לקרדינלים.
ב-22 באוגוסט 1280 מת ניקולאוס משבץ, ובמקומו נבחר לאפיפיור מרטינוס הרביעי.
ניקולוס השלישי מוכר במקורות היהודיים כמי שמקובל-המשיחי אברהם אבולעפיה ניסה להיפגש עימו.
על פי עדותו של אבולעפיה בספרו מצרף השכל, דחפה אותו להיפגש עם האפיפיור.
הלה הורה לאנשיו שאם יתקרב אליו אבולעפיה, ישרפו אותו באש.
אבולעפיה, אף על פי שידע על הוראה זו, החליט בכל זאת להגיע לעיר בה שהה האפיפיור, שורינו, אך האפיפיור נפטר בחטף.
אבולעפיה נעצר לעשרים ושמונה יום ולבסוף שוחרר.
ניקולאה אואידה (ברומנית: Nicolae Oaidă, כונה גם בשם "אוליסה" על שם גיבור האודיסיאה, ) היה חלוץ כדורגל ומאמן כדורגל רומני, שבשנת 2008, בגיל 75, נבחר לנשיא כבוד של מועדון הכדורגל הרומני פרוגרסול בוקרשט.
אואידה שיחק שבע פעמים במשחקים של נבחרת רומניה בכדורגל והבקיע שער אחד.
אואידה נולד בכפר בוד, באזור בראשוב ברומניה, והתחיל לשחק כדורגל בנוער של המועדון הדגל האדום בראשוב, שם שיחק בשנים 1946–1950. בשנים 1951–1953 שיחק במועדון לוקומוטיבה בראשוב, בשנים 1953–1956 הופיע במדי דינמו בראשוב ובעונת 1956/1957 במדי דינמו בקאו.
מכאן עבר ב-1957 לקבוצה פרוגרסול בוקרשט, איתה זכה בגביע המדינה של רומניה.
במהלך שנותיו כשחקן כדורגל הופיע אואידה ב-222 משחקים בליגה העליונה של רומניה וב-14 משחקים בליגה השנייה והבקיע 76 גולים.
הוא פרש ב-1969 ועבר לקריירה של מאמן כדורגל.
את הקריירה כמאמן כדורגל התחיל כמו בקבוצה הלהבה האדומה בוקרשט, בליגה השלישית ומ-1971 עבר לאמן את נבחר לוב ואת קבוצת עלי בנגאזי למשך שנתיים.
בשובו לרומניה אימן את מורשול דבה מהליגה השנייה, המשיך לוייטורול וסלוי ואז הגיע לפרוגרסול בוקרשט.
ברשימת הקבוצות שאימן מופיעות גם טרקטורול בראשוב, ז'יול פטרושאן, אוטובוזול בוקרשט, קבוצה במרוקו, מטלול בוקרשט, שוב מרוקו, נבחרת מצרים ושוב מרוקו.
בגיל 75 הוענק לו תואר כבוד של נשיא מועדון הכדורגל פרוגרסול בוקרשט.
ניקולאה צ'יופרקה (ברומנית: Nicolae Ciupercă; 20 באפריל 1882 – 25 במאי 1950) היה גנרל בצבא רומניה, שהשתתף במלחמת העולם השנייה והוצא לגמלאות באמצע מלחמה.
לאחר המלחמה נעצר על השתתף בהתארגנות מחתרתית נגד השלטון ונגד השלטון ברומניה הקומוניסטית ונגד ברית המועצות - הוא מת בבית הסוהר.
צ'יופרקה נולד ברמניקו סראט, שם למד בבית הספר היסודי וכיתות ראשונות של בית ספר תיכון.
המשך לימודיו היה בבית הספר הצבאי לבני קציני צבא, ביאשי.
הוא המשיך בבית הספר לקציני חיל רגלים בבוקרשט וסיים במקום הראשון ב-1902 וקיבל דרגת סגן משנה.
ב-1913 למד בבית הספר הגבוה למלחמה בפריז.
במלחמת העולם הראשונה היה מאיור ועמד בראש לשכת המבצעים של הארמייה השנייה.
ב-1 בספטמבר 1917 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1 במרץ 1920 הועלה לדרגת קולונל.
ב-1 באוקטובר 1930 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-16 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת לאיור גנרל.
ב-6 ביוני 1940 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
צ'יופרקה מילא תפקידים מכבדים גם מחוץ לצבא, מ-13 באוגוסט 1938 ועד 1 בפברואר 1939 היה שר להגנה לאומית.
צ'יופרקה הגיע בצבא לתפקיד של מפקד גיס.
הוא התפטר ממשרת השר, כי לא הסכים עם שימושים מסוימים בתקציב הצבא.
במלחמת העולם השנייה היה מפקד הארמייה הרביעית והתפטר מתפקידו לאחר שהצבא הרומני קיבל הוראת להמשיך להתקדם בברית המועצות, מעבר לגבול הדניסטר.
לאחר המלחמה הצטרף לתנועה האנטי קומוניסטית המחתרתית גראיול סנג'לוי (Graiul Sângelui) ועל כן נעצר ונכלא.
הוא היה חולה בשלל מחלות ומת בכלאו.
ניקולאוס גיזיס היה צייר יווני שפעל בעיקר בגרמניה.
הוא נציג של "אסכולת מינכן" באמנות יוונית.
גיזיס נולד באי תינוס ובשנת 1850 משפחתו עברה לאתונה.
הוא למד בבית ספר לאמנויות באתונה.
בשנת 1865 הוא קיבל מלגה להמשך לימודים במינכן בה הוא למד באקדמיה לאמנויות.
לאחר סיום הלימודים הוא המשיך להתגורר במינכן וללמד באקדמיה.
בשנת 1886 הוא התנה לפרופסור.
בין תלמידיו היו ארנסט אופלר וקרל אולינץ' פון טאון.
בשנת 1886 גיזיס חזר תקופה קצרה ליוון.
בתקופה זו הוא צייר בנושאים שקשורים ליוון כמו Carnival at Athens ו-Arravoniasmata (טקס אירוסין).
לאחר מספר שנים גיזיס חזר למינכן.
יצירות של גיזיס מוצגות במוזאון הלאומי של יוון ובמוזיאונים נוספים.
ציורו The Secret School היה מוצע על שטר של 200 דרכמות בשנים 1996-2001.
ניקולאו מנואל דומיטרו קרדוסו (באיטלקית: Nicolao Manuel Dumitru Cardoso; נולד ב-12 באוקטובר 1991 בנאקה שבשוודיה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת בורי ראם יונייטד.
דומיטרו שיחק בקבוצות נאפולי מהסרייה א', אמפולי, טרנאנה, צ'יטדלה, רג'ינה קלצ'ו, לאטינה וליבורנו מהסרייה ב', וריה מליגת העל היוונית, נוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, אלקורקון וז'ימנסטיק טרגונה מהליגה הספרדית השנייה, גז מתאן מדיאש מליגת העל הרומנית וסוואן בלווינגס מליגת הכדורגל של קוריאה הדרומית.
ב-17 בינואר 2022 חתם על חוזה לחצי עונה ב-UTA ארד מליגת העל הרומנית.
ב-26 ביוני 2022 חתם על חוזה לעונה ב-בני סכנין מליגת העל הישראלית.
ב-27 באוגוסט כבש את שעריו הראשונים בקבוצה כשכבש צמד במשחק הבכורה שלו בניצחון 2-0 על הפועל תל אביב.
ב-8 ביולי 2023 חתם בבורי ראם יונייטד מליגת העל התאילנדית.
ניקולאוס הימונאס ( ברוסית: Николай Химона; 25 בספטמבר 1864 - 1 באוגוסט 1929) היה צייר ומורה לאמנות ברוסיה.
אביו היה סמל צבא בדימוס מהגדוד היווני של בלקלבה שלחם להגנת סבסטופול במהלך מלחמת קרים .
אמו הייתה גם ממוצא יווני אתני שקיבלה מקלט ברוסיה לאחר מלחמת רוסיה-טורקיה.
הוא גדל ביאלטה, שם עסקה המשפחה במסחר, והוא קיבל חינוך טוב.
מאוחר יותר, הוא למד באקדמיה לאמנות ותעשייה של סנט פטרבורג ובשנת 1889, החל בשיעורים באקדמיה הקיסרית לאמנויות, שם מוריו כללו את איוואן שישקין וארכיפ קוינדג'י, שאיתם הפך לחבר לכל החיים.
הוא סיים את לימודיו ב-1897 והצליח לנסוע עם קבוצת תלמידי האקדמיה לברלין, דרזדן, וינה ופריז.
בשנת 1902, בניגוד לרצונו של אביה, נשא לאישה את אולגה חיטרובה, צעירה ממשפחת אצילים ותיקה, בת שבע-עשרה בלבד.
שנתיים לאחר מכן, הוא ערך את נסיעתו הראשונה ליוון ונשאר שנה.
הוא לימד ציור ב"חברה האימפריאלית לעידוד האמנויות" מ-1897 עד 1919.משנת 1900 הוא היה המפקח שם, והפך לחבר מן המניין ב-1909, השנה שבה סייע בהקמת "אגודת האמנים קוינג'י".
בשנת 1916 הוא מונה לאקדמאי.
ב-1919, במהלך מלחמת האזרחים הרוסית, אולגה נעצרה על ידי הממשלה החדשה בשל העברת הודעות שנכתבו על ידי אסירים פוליטיים.
ניסיונותיו לשחרר אותה כשלו, ורק הביאו לסבך את מצבו, אז הוא חיפש מקלט אצל קרובי משפחה בחצי האי קרים, וכאשר נוצרה ההזדמנות היגר ליוון.
לאחר שהגיע, הוא בילה מספר שנים בנסיעות ברחבי הפלופונס, כרתים והאיים בחוף המערבי, בציור נופים ואתרים אדריכליים.
בסופו של דבר, בשל השפעתו של אביה, שוחררה אולגה והצליחה להצטרף אליו שוב.
ב-1929 הם התיישבו בסקירוס, שם חלה במלריה ומת כתוצאה מאבחון שגוי וטיפול לא נכון.
מאוחר יותר באותה שנה הציגה אולגה רטרוספקטיבה מרכזית של יצירותיו באתונה, ובשנה שלאחר מכן, בלונדון.
ניקולאה (קיניגלי) הוניגסברג Honigsberg; 28 באוגוסט 1901 - 8 בדצמבר 1944) היה כדורגלן יהודי רומני, ששיחק במשחקים הראשונים של נבחרת רומניה בכדורגל.
הוניגסברג נולד באוראדיה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית וכעת ברומניה, במשפחה של סוחרים יהודים.
הוא התחיל לשחק כדורגל בעיר הולדתו במועדון אתלטיק אוראדיה, בתפקיד קשר.
הוא הבקיע 19 שערים ב-49 משחקי ליגה.
בטרם הגיעו לגיל 21 התקבל ניקולאה (ההונגרים קראו לו מיקלוש) לנבחרת הלאומית הראשונה של רומניה והשתתף, ב-8 ביוני 1922, במשחק הבינלאומי הראשון ששיחקה רומניה מול יוגוסלביה ואפילו היה מעורב בשער שהבקיעה רומניה.
הוא השתתף במשחקים רשמיים נוספים של נבחרת רומניה ולקח חלק גם באולימפיאדת פריז (1924).
לקראת סוף שנות העשרים של המאה העשרים שיחק במועדון היהודי הגיבור קלוז'.
לאחר פרישתו מהספורט היה עובד מדינה וב-1935 הגיע לסיציליה, שם סחר בפירות אקזוטיים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נשלח למחנה ריכוז מטהאוזן, שם מת ב-1944.
ניקולאוס וורמברנד הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ראפיד וינה מהבונדסליגה האוסטרית ובנבחרת אוסטריה.
וורמברנד גדל במחלקות הנוער של נוסדורפר AC וראפיד וינה.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצת המילואים של ראפיד וינה.
ב-29 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בתיקו 2-2 נגד ספורטינג בראגה במסגרת משחק הגומלין של פליי-אוף ההעפלה לליגה האירופית לעונת 2024/2025. ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה האוסטרית, כשהבקיע שער בתיקו 1-1 נגד וולפסברג במסגרת הסיבוב השישי לעונת .
ב-19 בדצמבר הבקיע צמד שערים בניצחון 0–3 על פ.צ.
קופנהגן במסגרת שלב הליגה של הקונפרנס ליג לעונת 2024/2025.
בשנת 2024 החל וורמברנד לשחק בנבחרת אוסטריה עד גיל 21.
ב-9 באוקטובר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה הבוגרת, בניצחון 0–10 על נבחרת סן מרינו במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ניקולאוס קוֹפֶּרניקוּס (חתם את שמו כ: Niklas Koppernigk, בגרסה הלטינית: Nicolaus Copernicus; 19 בפברואר 1473 – 24 במאי 1543) היה אסטרונום, מתמטיקאי, כלכלן ואיש אשכולות בן תקופת הרנסאנס, נתין הנסיכות-בישופות של ורמייה בפולין.
פיתח את המודל ההליוצנטרי (לפיו כוכבי הלכת סובבים את השמש) על בסיס חישובים מתמטיים ולכן היה שימושי, מבחינה מדעית, לממשיכיו.
הקדיש את רוב זמנו לפעילות למען הציבור כמנהל נכסי הכנסייה, מושל, משפטן, דיפלומט, אסטרולוג ורופא, על אף שתחום התעניינותו העיקרי היה אסטרונומיה.
התאוריה שלו לגבי מיקומה של השמש במרכז מערכת השמש, בניגוד למודל הגאוצנטרי (בו כדור הארץ במרכז) ששלט בכיפה עד אז, נחשבת לאחת מאבני הבסיס החשובות ביותר בהתפתחות האסטרונומיה המודרנית והמדע המודרני בכלל, וניתן לומר כי הייתה נקודת הפתיחה של המהפכה המדעית.
קופרניקוס נולד ב-1473 בעיר טורון שבפרוסיה, אז ברית נחלות אוטונומיות שהייתה כפופה לממלכת פולין.
אביו, ניקלאס, תושב קרקוב (בירת פולין אז), עבר לטורון ב-1460, למרות שהעיר הייתה אז מעורבת בצורה פעילה במלחמת שלוש עשרה השנים (אנ') נגד מדינת המסדר הטווטוני.
הוא ביסס בטורון עסק מצליח למסחר בנחושת וסחר עם העיר דנציג (גדנסק של היום).
גם טורון וגם דנציג היו חברות בברית הערים הנזה וקשרי המסחר הנרחבים של הברית הביאו להצלחת עסקיו.
בערך ב-1463 הוא נשא לאישה את ברברה ווצנרודה, בת למשפחה מקומית מבוססת.
ניקולאוס האב הפך לאחד מראשי העיר טורון ושופט.
לזוג נולדו ארבעה ילדים וניקולאוס היה הצעיר שבהם.
האב נפטר כשקופרניקוס היה בן עשר והאם כנראה מתה עוד לפני בעלה.
דודו מצד האם, לוקאס ווצנרודה, איש כנסייה (ואחר-כך הנסיך-בישוף של ורמייה) גידל את ארבעת ילדי אחותו לאחר מות אביהם.
בת אחת, ברברה, נעשתה לנזירה בנדיקטינית והבת האחרת, קתרינה, נישאה לאיש עסקים מקומי, ברתל גֶרטנר.
ניקולאוס ואחיו אנדריאס נשארו בטורון והמשיכו את לימודי היסוד.
בשנת 1488, בהיותו בן 15, נשלח ניקולאוס ללמוד בבית הספר של הקתדרלה של וולוצלאבק.
בשנת 1491, ניקולאוס ואחיו אנדריאס החלו את לימודיהם באוניברסיטה בקרקוב - כיום האוניברסיטה היגלונית.
אחיו המשיך שם את לימודיו ונעשה לכומר ב, הנקראת היום פרומבורק.
באוניברסיטת קרקוב התוודע קופרניקוס לאסטרונומיה, תחת שרביט מורו המוכשר, (Albert Brudzewski).
האוניברסיטה של קרקוב הייתה ידועה ברמה גבוהה של הוראת אסטרונומיה, אסטרולוגיה ומתמטיקה, אך לא במובן המודרני.
לימודי המתמטיקה נועדו להכיר לסטודנטים את הקוסמולוגיה של אריסטו ושל תלמי ולאפשר להם לחשב את תאריכי החגים וגם לנווט בים, כיאה לארץ אשר חלק מעריה היו חברות בברית ערי הנזה ועיסקיהם הקיפו את אזור הים הבלטי.
לימודי האסטרונומיה נטו יותר לכיוון האסטרולוגיה ומטרתם ללמד סטודנטים לחשב את ההורוסקופ על פי תאריך הלידה.
מדעים אלה ריתקו את קופרניקוס, והוא רכש ספרים שהכילו את לחישוב עמדת השמש, הירח וכוכבי הלכת וכן תעתיק לטיני של "האלמנטים" (ספר "היסודות") של אוקלידס.
ספריו של קופרניקוס נמצאים היום בספרייה של אופסלה, לאחר שנלקחו כשלל מלחמה על ידי השוודים, באחת ממלחמות שוודיה - פולין, בשנת 1650.
לאחר ארבע שנים באוניברסיטה הוא חזר לטורון.
דודו, אשר התמנה בינתיים לבישוף של ורמיה, שאף להעניק לאחיינו הכנסה קבועה ויכולת להמשיך בלימודיו, לכן כיוון אותו לתפקיד במסגרת הכנסייה.
לשם כך, בשנת 1496, קופרניקוס נסע לאוניברסית בולוניה, ללמוד משפט קאנוני.
בזמן שהותו בבולוניה, דודו השיג עבורו מינוי כקאנון בקתדרלת פראונבורג, ללא חובת נוכחות, למרות שלא הוסמך לכומר.
באוניברסית בולוניה, חוץ ממשפט קאנוני, קופרניקוס למד גם יוונית, מתמטיקה ואסטרונומיה.
בבולוניה, קופרניקוס גר בשכירות אצל (Domenico Maria Novara da Ferrara), אשר היה האסטרונום הראשי של האוניברסיטה.
בשנת 1500 קופרניקוס נסע לרומא לחגיגות היובל, שם הוא הרצה במשך שנה בנושאי אסטרונומיה ומתמטיקה וצפה בליקוי הירח שהתרחש ב-6 בנובמבר 1500.
באביב שנת 1501 הוא נסע לפראואנבורג וקיבל את תפקידו כקאנון.
בהמשך, ביקש ממעסיקיו לאפשר לו לחזור לאיטליה על מנת לסיים את לימודיו במשפט הקאנוני וללמוד רפואה בפדובה.
האפשרות שבעתיד יוכל להעמיד לרשותם טיפול רפואי צמוד קסמה לחבר הנהלת המחוז הכנסייתי.
הם אישרו את נסיעתו וגם מימנו את כל הכרוך בה.
אוניברסיטת פדובה הייתה ידועה ברמת לימודי הרפואה בה, אך חוץ מלימודי אנטומיה ניתן שם מישקל רב ללימודי אסטרולוגיה משום האמונה, שרווחה באותם ימים, על הקשר בין גוף האדם לבין מצב גרמי השמים בעת הולדתו ובתקופת מחלתו.
גם הדיאגנוזה התבססה על שיקולים אסטרולוגיים.מניחים כי בפדובה הוא גילה את הפסקאות בכתבי אפלטון וקיקרו על דעות ההוגים בעת העתיקה לגבי תנועת כדור הארץ, ושם הוא גיבש את התשתית הראשונית לתאוריה שלו.
חזרה לפולין ועבודה כקנון בכנסייה
לאחר שסיים את לימודיו, קופרניקוס עזב את איטליה, אך לא שב ל, אלא עבר לגור עם דודו, בארמון הבישוף בהיילסברג.
שם הוא עסק בענייני הכנסייה ושימש גם יועץ ומזכיר אישי של הדוד.
כאשר דודו חלה, ב-1507, קופרניקוס העניק לו טיפול רפואי צמוד.
בגלל עיסוקים אלה, הזמן שעמד לרשותו לתצפיות אסטרונומיות היה מצומצם ביותר, אך כנראה שזו הייתה התקופה בה הבשילו הרעיונות לתיאוריה ההליוצנטרית.
דודו נפטר ב-1512 וקופרניקוס שב למלא את תפקידו כקאנון בקתדרלת פרומבוק , שם קיבל מגורים בתוך דירה בביצורי העיר, ובמגדל הצמוד קיים תצפיות אסטרונומיות.
גם בתקופה זו, קופרניקוס הירבה בפעילות למען הכלל.
הוא היה אחראי על ניהול רכוש הכנסייה, גישר בסכסוכים, השתתף בישיבות וניהל חשבונות ורישומים שונים.
הוא גם השתתף במלחמה נגד האבירים הטאוטונים והעניק טיפול רפואי לבישוף החדש ולראשי כנסייה אחרים.
דמויות בולטות בפרוסיה המערבית ובפרוסיה המזרחית נמנו בין מטופליו.
קופרניקוס רכש מוניטין כאסטרונום גם מחוץ לפולין.
ב-1514 הוזמן לייעץ לוועדה האפיפיורית אשר תפקידה היה לתקן את לוח השנה שחובר עוד בזמנו של יוליוס קיסר.
הוא דחה את ההזמנה ובאותה שנה כתב את קומנטריולוס (Commentariolus).
זהו טקסט קצר בכתב יד, המתאר את הרעיונות שלו לגבי ההיפותזה ההליוצנטרית.
הגנה על נרטיו פרימה ותפקידים בממשל ובכנסייה
בזמן המלחמה בין המסדר הטווטוני לבין ממלכת פולין (1519–1524) הגן קופרניקוס בהצלחה על אלנשטיין, בראש הכוחות המלכותיים, שהיו במצור בידי הכוחות של המדינה הטאוטונית.
כהוקרה על הצלחתו זו הוא מונה לבנות מחדש את אזור ארמלנד (ורמיה - מזוריה) וידידו הקרוב, , מונה כעוזרו.
כחלק משיקום המחוז, החל ב-1522, קופרניקוס יעץ במשך שנים לאוצר של פרוסיה המלכותית ואף הציע רפורמת מטבע, בה התעניינו מנהיגי פרוסיה ופולין, אך לא אימצו אותה.
רק אחרי שנים רבות גישתו הפכה לתיאוריה כלכלית בשם חוק גרשאם.
בשנים אלה הוא ערך נסיעות רבות בענייני ממשל ודיפלומטיה, בשליחות הבישוף של ורמיה.
עבודה עם רטיקוס על הצגה התאוריה ההליוצנטרית בספריו
בשנת 1539 הגיע לפראונבורג גיאורג יואכים רטיקוס, מתמטיקאי צעיר מוויטנברג.
יש לציין שבאותם ימים של מלחמות דת, היה זה מעשה אמיץ מצידו של רטיקוס להגיע מאזור פרוטסטנטי למעוז הקתוליות.
רטיקוס הפך לתלמידו של קופרניקוס, נשאר איתו למשך שנתיים, שבמהלכן חיבר ספר בשם "נרטיו פרימה" (Narratio prima), שהיווה הצגה ראשונית על התאוריה של קופרניקוס.
חיבור זה התקבל בעניין וגרם לקופרניקוס להשלים את החיבור המלא, כולל החישובים המתמטיים, 27 שנים לאחר ההבטחה מ"קומנטריולוס".
ב-29 באוגוסט 1541 החיבור של קופרניקוס De revolutionibus orbium coelestium (על הקפות כיפות השמיים) היה מוכן לדפוס.
רטיקוס לקח את כתב היד איתו לויטנברג ומסר אותו למדפיס בנירנברג, תחת השגחתו של , תאולוג לותרני, שהתמחה בהדפסת כתבים מתמטיים.
בינתיים קופרניקוס חלה בשיתוק, רותק מיטתו והיה שרוי בתרדמת.
תוך ניצול מצבו של המחבר, אוסיאנדר שילב במקום בולט, מעבר לדף הכותרת, פניה אנונימית לקורא.
בפניה זו נאמר :ההיפוטזות המובאות כאן אינן מתארות בהכרח מצב אמיתי או אפילו אפשרי.
אם יש התאמה בין החישובים לבין התצפיות, דיינו.
פניה זו חטאה מאד לכוונתו של קופרניקוס, אך אולי גרמה לחוגים שונים לא לדחות את התיאוריה על הסף.
ברור שאוסיאנדר חשש מתגובת הכנסייה, לפי מכתב שהפנה לקופרניקוס בנושא, כאשר זה היה עדיין בריא.
אותו מכתב נכתב בשנת 1541 ובו אוסיאנדר מציע נוסח אשר יגן על קופרניקוס מהתקפותיהם של תאולוגים.
היות הקדמה זו זיוף התגלה ופורסם בידי קפלר ב-1609.
מסופר כי העותק הראשון של "דה רבולוטיוניבוס" הגיע לידיו של קופרניקוס על ערש דווי.
הוא התעורר מהתרדמת בה היה שרוי, הסתכל בספר ומת משטף דם מוחי.
קופרניקוס נקבר בקתדרלת פראואנבורג, אך ציון קברו נעלם.
במאות ה-19 וה-20, הן הלאומיות הגרמנית והן הלאומיות הפולנית תבעו בעלות על קופרניקוס.
הוא היה נתין נחלה פיאודלית שדיבר גרמנית כשפת אמו, אשר באוניברסיטת בולוניה נרשם כחבר אגוד הסטודנטים "האומה הגרמנית" וכתב בלטינית את החיבורים המדעיים ונכתב בפולנית ברישומי הכנסייה.
היסטוריונים וכותבים לאומיים משני הצדדים התאמצו להוכיח שהוא "שייך" לצד שלהם.
מחאות פולניות, על כך שקופרניקוס איננו מוצג כפולני במקומות שונים, פורצות מפעם לפעם.
ידוע על טקסטים מהתקופה הקלאסית העוסקים ב-תיאוריות הליוצנטריות מוקדמות.
פילולאוס (המאה ה-5 לפנה"ס) היה מהראשונים שהציעו כי הארץ נעה, כנראה בהשראת התאוריות של פיתגורס על הגלובוס העגול.
אריסטרכוס מסאמוס (המאה ה-3 לפנה"ס) פיתח כמה תאוריות של הרקלידס פונטיקוס (שכבר דיבר על סיבוב של כדור הארץ סביב צירו) והציע את התאוריה הראשונה המוכרת לנו של מערכת שמש הליוצנטרית.
החיבור שלו על ההיפותזה ההליוצנטרית לא שרד, ולכן אין יודעים את המקור המדויק של תיאוריה זו.
כנראה שזו הייתה גם ההתנגשות הראשונה בין דת כלשהי לתיאוריה ההליוצנטרית.
פלוטרכוס, בן זמנו של אריסטרכוס, אשר היה כהן במקדש אפולו בדלפי, האשים את אריסטרכוס בחוסר אדיקות בשל כך ש"הניע את הארץ".
קופרניקוס ציטט את אריסטרכוס ופילולאוס בכתב יד ראשוני של ספרו ששרד, כשהוא כותב: "פילולאוס האמין בתנועת הארץ, ויש אף שאומרים כי גם אריסטרכוס איש סאמוס היה בדעה זו".
בנוסח הסופי קופרניקוס מחק משפט זה, כנראה כדי לא להזכיר שדת אחרת כבר התנגדה לתיאוריה זו.
במשך כמעט 1800 שנה שלטה בעולם התיאוריה של אריסטו (384–322 לפנה"ס), שקבעה שני עקרונות: הארץ היא מרכזו של העולם וכל מה שנמצא מעל הירח הוא קבוע ונצחי.
מי שתרם יותר מכל לחיזוקה של תיאוריה זו היה האסטרונום קלאודיוס פתולמיי (תלמי), שחי במצריים בין השנים 100–168. הוא הציע הסברים לסימני השאלה אשר הוצבו בפני התיאוריה של אריסטו על ידי תופעות קוסמיות שונות.
הוא הוסיף לשם כך שתי תיאוריות - האחת תנועה אפיצקלית והשניה קיום .
החיבור של האסטרונום המוסלמי בן המאה ה-14, אבן אל-שאטיר, הביא דגם לא תלמי לשמש ולירח.
הוא כולל תצפיות וחישובים הדומים לאלה של קופרניקוס, ויש שהציעו כי קופרניקוס הושפע ממנו.
התאוריה של קופרניקוס פורסמה בספר "על הקפות כיפות השמיים" (De revolutionibus orbium coelestium) בשנת מותו, 1543, אף שהוא התחיל לפתח אותה כמה עשורים מוקדם יותר.
הוא התבסס על למעלה מ-60 תצפיות אסטרונומיות, אותן ערך בעצמו.
ספר זה מציין את ראשית המעבר מיקום גיאוצנטרי (בעצם, אנתרופוצנטרי), שהארץ במרכזו, ליקום שהשמש במרכזו.
קופרניקוס טען כי הארץ היא אחד מכמה כוכבי לכת, המסתובבים סביב שמש שאינה נעה, וכי הארץ משלימה את הקפתה פעם בשנה, יחד עם סיבוב סביב צירה פעם ביום.
הוא הגיע לסדר הנכון של כוכבי הלכת, ואף הצביע על שינוי איטי בכיוון ציר הסיבוב של כדור הארץ כגורם לתופעה הידועה כנקיפה (פְּרֶצֶסיה).
כמו כן הסביר כי קיומן של עונות נובע מהעובדה שציר הסיבוב אינו ניצב למישור הסיבוב של כדור הארץ, אלא נטוי בזווית.
הוא אף הוסיף תנועה אחת לכדור הארץ, השומרת על כך כי הציר שלה יהיה מכוון כל הזמן לאותה הנקודה (צפון-דרום).
בזמנו של גלילאו גליליי הובהר, כי אין תנועה כזאת.
קופרניקוס טען כי כל המסלולים במערכת השמש הם מעגליים, דבר שאינו מדויק, שכן הם אליפטיים, ולפיכך המודל שלו היה לא מדויק ולא יכול היה לחזות אירועים אסטרונומיים בצורה טובה מזה של תלמי, שהיה מקובל אז.
הוא גם סבר שמערכת השמש קטנה בהרבה מגודלה הממשי, כמו שחשבו רוב האסטרונומים בתקופתו.
ובכל זאת, למודל שלו הייתה השפעה מכרעת על מדענים רבים דוגמת גליליי, טיכו ברהה ויוהאנס קפלר, אשר אימצו ושיפרו אותו.
רק תצפיותיו של גליליי אל כוכב הלכת נוגה בעזרת הטלסקופ שבנה, היו הראיות הממשיות הראשונות לתאוריה של קופרניקוס.
הוכחות ברורות יותר התקבלו במאה ה-19. ב-1838 ו-1839, בהפרש של מספר חודשים, שלושה מדענים (פרידריך בסל, אוטו וילהלם פון שטרובה, ו-) הוכיחו באופן עצמאי את תנועת כדור הארץ במסלולו.ב-1851 ניסוי המטוטלת של פוקו הביא הוכחה לתנועת כדור הארץ סביב צירו.
קופרניקוס סיכם את התיאוריה שלו בשבע נקודות.
הסיכום נמצא ופורסם רק ב-1878:
מרכז הארץ אינו מרכז היקום, אלא רק המרכז של מסת הארץ ושל מסלול הירח.
הארץ סובבת סביב השמש, כמו שאר כוכבי הלכת, כך שכל התנועות-לכאורה של השמש במהלך השנה הן למעשה תנועה של הארץ.
התנועה לאחור לכאורה של כוכבי הלכת היא טעות אופטית, שנובעת מתנועת כדור הארץ ביחס לתנועת כוכבי הלכת, כפי שהיא נתפסת מנקודת מבטו של הצופה.
חיבורו של קופרניקוס "על הקפות כיפות השמיים", אשר הוקדש לאפיפיור פאולוס השלישי, מחולק לשישה חלקים:
החלק הראשון כולל הצגה כללית של המודל ההליוצנטרי, וסיכום רעיונותיו על העולם.
החלק השני הוא תאורטי בעיקר, ומדבר על עקרונות האסטרונומיה, וכן כלולה בה רשימת כוכבים (כבסיס לטענותיו המובאות בהמשכו של חלק זה).
החלק השלישי עוסק בעיקר בתנועותיה לכאורה של השמש, ולתופעות הקשורות בה.
החלק הרביעי כולל תיאור דומה של הירח, של תנועותיו ושל מסלולו.
החלקים החמישי והשישי כוללים תיאור של המודל החדש.
ארתור קסטלר בספרו על ההיסטוריה של הקוסמולוגיה בעולם המערבי טען כי הספר של קופרניקוס לא נקרא מעולם (על אף שהופץ ב-5 מהדורות).
טענה זו הופרכה על ידי בספרו "הספר שאף אחד לא קרא", לאחר סקירה שארכה 35 שנה.
גינגריץ' בחן את כל הספרים ששרדו משתי המהדורות הראשונות, 276 ספרים מהמהדורה הראשונה ו-325 ספרים מהמהדורה שנייה והראה כי כל המתמטיקאים והאסטרונומים המובילים של התקופה קראו ורשמו הערות שוליים על עותקיהם, על אף שהתעלמו מהפרקים המתעסקים בקוסמלוגיה בחלק הראשון.
על עבודתו זו גינגריץ' קיבל אות הוקרה מממשלת פולין.
בשנת ב-1533 (Widmanstetter), מזכירו של האפיפיור קלמנס השביעי, הציג את התאוריה של קופרניקוס לאפיפיור עצמו ולשני קרדינלים.
האפיפיור התרשם לטובה והעניק שי למזכיר .
ב-1536 התאוריה כבר הייתה מנוסחת בצורה ברורה, ושמועות עליה הגיעו למלומדים רבים באירופה.
לכן, ממקומות שונים ביבשת, קופרניקוס נקרא לפרסם את התאוריה.
אחד מהפונים היה הקרדינל אשר אף ביקש עותק לעצמו.
אולם, קופרניקוס חשש מתגובותיהם של מי שאינם בעלי הידע המתמטי הנחוץ, כפי שהוא עצמו כתב, בהקדשת ספרו לאפיפיור פאולוס ה-3. חוקרים בני זמננו חלוקים בדעותיהם באשר לסיבת הדחיה המתמשכת בפרסום "על תנועת גרמי השמיים" המהווה את מפעל חייו של קופרניקוס.
חלק טוענים שהוא לא היה בטוח בשלמות חישוביו בעוד אחרים טוענים שהחששות שלו היו קשורים גם להיבטים דתיים.לינדברג ונמברס טוענים שקופרניקוס לא חשש מתגובת הכנסייה בעוד Koyré ו-Rosen תומכים בדיעה זו.
בשלב ראשון, פרסום De Revolutionibus לא עורר שום תגובה שלילית משמעותית.
בוועידת טרנטו עניין הספר לא עלה כלל.
במהלך המאה ה-16 ספרו של קופרניקוס היה חלק מתוכנית הלימודים באוניברסיטאות קתוליות, כמו אוניברסיטת סלמנקה.
ההתנגדות הקתולית החלה רק כ-60 שנה אחרי פרסום הספר, כנראה בעקבות ניתוח תאולוגי של ג'ורדאנו ברונו, אשר סתר דוגמות יסוד של הנצרות ובעקבות משפטו של גלילאו גליליי.
ב--1616 הספר נכנס לרשימת הספרים האסורים על ידי האיקוויזיציה האיטלקית.
האיקוויזיציה הספרדית לא נקטה עמדה, ובסלמנקה המשיך לשמש כספר לימוד.
הרבה מתמטיקאים ואסטרונומים קתוליים המשיכו להשתמש בחלק המתמטי של הספר, תוך התעלמות מהחלק הקוסמולוגי.
אנשי הכנסייה הפרוטסטנטית היו הראשונים לתקוף את התיאוריה ההליוצנטרית.
ארבע שנים לפני פרסום הספר, מרטין לותר העיר הערות מזלזלות על הגישה ההליוצנטרית של קופרניקוס, לפי פרטי התיאוריה, שכבר היו ידועים.
התנגדותו של לותר התבססה על הכתוב בתנ"ך, בספר יהושע, פרק י', פסוק י"ב.
שם נכתב שיהושע פקד על גרמי השמים: "שמש בגבעון דום", כלומר מי שנע היא השמש ולא כדור הארץ.
פיליפ מלנכטון, שותפו של לותר, הציע ששליטי ארצות יאסרו פרסומים כאלה, הנגועים בקלות ראש.דמויות נוספות מעולם הרפורמציה פסלו את תורתו של קופרניקוס על הסף.
לתאוריות של קופרניקוס יש חשיבות רבה בהיסטוריה של הידע האנושי, מעבר לשינוי בגישה האסטרונומית.
רבים טוענים כי רק לגאומטריה האוקלידית, לתאוריית האבולוציה של דרווין ולפיזיקה של ניוטון הייתה השפעה דומה על התרבות האנושית ככלל ועל המדע בפרט.
ישנן משמעויות רבות לתאוריה של קופרניקוס, לבד מהערך המדעי שלה.
אפשר לראות כאן תרומה אדירה של אסטרונום, איש כנסייה, רופא, שחי בכנסייה נידחת בפולין, והביא למהפיכה בהבנת מבנה היקום.
חיבורו היה מהפכני ביחס שלו למחקר המדעי ולסתירת תיאוריות מהעת העתיקה, אשר שימשו עדיין נכסי צאן ברזל.
עמנואל קאנט, לדוגמה, ראה את המשמעות הסמלית של המהפכה הקופרניקאית כמייצגת את הדעה שהרציונליות האנושית היא המקור האמיתי להבנת התופעות הנצפות.
גם פילוסופים מודרניים רואים חשיבות רבה בקופרניקניזם.
במישור של האסטרונומיה עצמה, תיאורית קופרניקוס שימשה תשתית למדע מודרני, מבוסס תצפיות מדויקות, בלי ניסיון לתרץ פערים בין תיאוריה לתופעות קיימות.
התיאוריה של קופרניקוס שימשה תשתית לתצפיותיו של טיכו ברהה (1546–1601).
על בסיס תצפיות אלו עוזרו, יוהנס קפלר (1571–1630), ניסח את מה שנקרא היום "חוקי קפלר", המגדירים את המסלולים של כוכבי הלכת.
ואז הצטרף למהפכה גלילאו גליליי (1564–1642), אשר נעזר בטלסקופ שבנה, והוסיף תצפיות אשר חיזקו את המודל ההליוצנטרי.
גלילאו אף כתב את ספרו " דיאלוג בעניין שתי מערכות העולם העיקריות" בשפה האיטלקית ופנה לקהל הרחב, בניגוד לקודמיו, אשר כתבו לטינית ופנו רק למלומדים.
את ההסבר הפיזיקלי השלם לתמונה שהתקבלה מהגילויים של קופרניקוס, ברהה, קפלר וגלילאו סיפק המדען האנגלי אייזיק ניוטון, בחוקי התנועה שלו.
בסופו של דבר גם הכנסייה הפנימה את השינוי ובשנת 1757 הוסרו הספרים של קופרניקוס ושל גלילאו מרשימת הספרים האסורים.
רק בשנת 1992, כ-360 שנה אחרי פרסום ספרו של גלילאו, הכיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בכך שכדור הארץ אכן סובב סביב השמש ושגלילאו צדק.
בדיעבד, לכל המוקדם מהמאה ה-17, הפכה שנת 1543, שנת פרסום ספרו של קופרניקוס "על הקפות כיפות השמיים" כמועד תחילתה של המהפכה המדעית ושנת 1609, שבה החל גלילאו את תצפיותיו, כשנת תחילתה של האסטרונומיה המודרנית.
פסלו של קופרניקוס, מעשה ידי הפסל הדני ברטל תורוואלסן, ניצב בחזית בוורשה, משכנה של
על שמו נקראו מכתש על הירח ועל המאדים וכן אסטרואיד 1322.
לוויין של נאס"א, אשר שוגר ב-21 באוגוסט 1972, אשר נשא גלאי לקרינת X וטלסקופ אולטרא-סגול, ואשר פעל עד פברואר 1981, נקרא על שם קופרניקוס.
בינואר 2010 הוחלט כי היסוד הכימי שנקרא בעבר אונונביום ייקרא על שמו של קופרניקוס - קופרניקיום.
בעיר ולבז'יך שבפולין הוקם תיכון על שמו, ובעיירה לובין הוקמה אוניברסיטה על שמו.
נמל תעופה בעיר ורוצלב נקרא על שמו.
לאורך השנים פולין הנפיקה מספר מטבעות ושטרות לזכרו של קופרניקוס: ב-1925 מטבע של 100 זלוטי, ב-1959 מטבע של 10 זלוטי, ב-1973 מטבע של 100 זלוטי, ב-1965 שטר של 1000 זלוטי וב-1975 שטר דומה נוסף.
נִיקוֹלַאוּס סְטֶנוֹ (בדנית: Niels Stensen (נילס סטנסן), בלטינית: Nicolaus Stenonis או Steno; 11 בינואר 1638 – 5 בדצמבר 1686) היה מלומד דני, מחלוצי האנטומיה והגאולוגיה.
סיים לימודי רפואה ואנטומיה בקופנהגן ובליידן שבהולנד ולאחר מכן נדד בין מקומות שונים באירופה, והמשיך בכך כל חייו.
בצרפת, ובאיטליה נפגש עם בכירי הפיזיקאים והמדענים, והודות ליכולת בולטת בניתוח והבנה של תצפיות גילה כמה תגליות חשובות.
בתקופה בה חפשו תשובות לשאלות מדעיות בפנייה למקורות קדומים היה סטנו נועז מספיק על מנת לסמוך על עיניו, גם אם תצפיותיו סטו מהדוקטרינות המסורתיות.
ב-1660 בהיותו בן 22 החל ללמוד אנטומיה באמסטרדם, וב-1662 כשנתיים לאחר מכן פרסם את ספרו הראשון "תגליות אנטומיות" שבו דיווח על גילוי צינור העובר מבלוטת הפרוטיד לחלל הפה (ductus parotideus) המכונה צינור סטנו על שמו.
בהמשך לימודיו התמקד סטנו במערכת השרירים וטבעה של התכווצות השרירים.
הוא השתמש בגאומטריה על מנת להראות כי שריר מתכווץ משנה את צורתו, אבל לא את נפחו.
את סיכום מחקריו בנושא פרסם סטנו ב-1664 בספרו השני "על שרירים ובלוטות", וב-1667 במחקר בשם "האלמנטים של תורת השרירים" שבו קבע כי התכווצות השרירים היא פעולה מכנית בניגוד לדעה אחרת שטענה כי השריר המתכווץ מתעבה בשל זרימת "מיצים".
ב-1665 עקר סטנו לפירנצה ושימש כרופאו האישי של פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
מקורות קדומים, כגון פליניוס הזקן בספרו "תולדות הטבע" (Naturalis Historiae), העלו השערה שאבנים אלו נפלו מהשמיים או מהירח.
אחרים, בעקבות המקורות הקדומים, היו בדעה כי המאובנים גדלו באופן טבעי בתוך הסלעים.
לדוגמה, אתנסיוס קירכר, מלומד גרמני ישועי בן זמנו של סטנו, ייחס את המאובנים ל"תכונת ההתאבנות המופצת בכל גוף הגאוקוסמוס", המיוחסת למאפיין פנימי של כדור הארץ, ובכך ייצג את הגישה האריסטוטלית.
בניגוד לגישה זו טען סטנו כי הגלוסופטראה נראים כמו שיני כריש מפני ש"היו פעם שיני כריש" שהגיעו מפיותיהם של כרישים קדומים, ובמשך הזמן נקברו בבוץ או בחול שעכשיו הוא יבשה.
ה"מוצקים בתוך מוצקים" שעוררו את התעניינותו של סטנו כללו לא רק מוצקים כפי שהם מוגדרים כיום, אלא גם מינרלים, גבישים, ציפויי אבן, עורקים ואפילו שכבות סלע בשלמותן.
את תוצאות מחקריו בגאולוגיה סיכם ב-1669 בספר הנחשב אבן דרך חשובה בתולדות הגאולוגיה - De solido intra solidum naturaliter contento dissertationis prodromus - "דיון מקדים לעבודת המחקר על גוף מוצק המוכל באופן טבעי בגוף מוצק אחר".
עקב עבודתו ב"דיון מקדים" זוקפים לזכותו של סטנו כמה עקרונות יסוד במדע הסטרטיגרפיה (תורת השכבות):
עקרון האופקיות המקורית: "שכבה שהיא כיום מאונכת כלפי האופק או נוטה כלפי האופק הייתה פעם מקבילה לאופק".
עקרון הסוּפּרפּוֹזִיציה: "בזמן בו שכבה כלשהי נוצרה, כל החומר שהיה מונח עליה היה במצב נוזלי, ולפיכך, בזמן בו נוצרה השכבה התחתונה, דבר מהשכבה שמעליה לא היה קיים." כלומר סדר השכבות הוא גם הסדר בו שקעו, ולמעט מצבים של הפרעה השכבות התחתונות קודמות לעליונות.
עקרון ההמשכיות האופקית: "חומר היוצר שכבה כלשהי מתפשט לרוחב בצורה רציפה על פני שטח כדור הארץ אלא אם כן גופים מוצקים אחרים עמדו בדרכו"
יחסי חיתוך-חצייה ועקרון היחסים ההופכיים: " גוף היוצר חוסר רציפות בכך שהוא חותך דרך שכבה חייב היה להיווצר אחרי ששכבה זו נוצרה".
בנוסף הניח ספרו של סטנו את היסודות למדע הקריסטלוגרפיה.
סטנו ניסח עקרון נוסף הידוע בפשטות כ"חוק סטנו", או "חוק הזוויות הקבועות של סטנו".
כשהוא מסתמך על מחקר גבישי הקוורץ קבע סטנו שהזוויות בין פאות מקבילות בגבישים מאותו חומר זהות בכל הדגימות של המינרל או החומר.
תוך שימוש והרחבה של עקרונות אלו פיתח הגאולוג הצרפתי ז'אן-בטיסט לואי רומה דה ל'איל את המסה שלו על קריסטלוגרפיה ב-1772.
סטנו היה הראשון שהבין כי ניתן לפענח את ההיסטוריה של כדור הארץ על ידי בחינת שכבות הסלע והמאובנים שבתוכה, אבל בהיותו אדם דתי דחס את כל ההיסטוריה הגאולוגית לתקופת זמן של 6,000 שנה, זמן קיום העולם על הדוגמה של הכנסייה בימיו.
דפוס המחשבה המדעי של סטנו נגע גם להשקפותיו הדתיות.
סטנו חונך אומנם על ברכי האמונה הלותרנית, אך למרות זאת הטיל ספק בעקרונותיה, עובדה שהייתה בעלת חשיבות מכרעת לגביו כשפגש בנצרות הקתולית כשלמד בפירנצה.
לאחר מחקרים תאולוגיים שכללו גם קריאה בכתביהם של אבות הכנסייה החליט שהדת הקתולית ולא הלותרנית היא הכנסייה האמיתית, וב-1667 המיר את דתו לקתוליות.
שינוי זה גם גרם לו לחדול בהדרגה מהמחקר המדעי.
ב-1675 הוא הוסמך ככומר וב-1677 כבישוף, ומונה כשליח אפיפיורי (קרי, אחראי על פעולות המיסיון הקתולי) בצפון גרמניה ובסקנדינביה הלותרניים.
תחילה פעל בעיר הנובר שם פגש בגוטפריד וילהלם לייבניץ ואחר כך עקר להמבורג.
לאחר שנים בהן נטל על עצמו משימות קשות הוא מת בייסורים בעיר שוורין בירתה של דוכסות מקלנבורג-שוורין (כיום בירתה של מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה), שבגרמניה ב-1686.
חייו ועבודתו נחקרו ביסודיות, בייחוד מסוף המאה ה-19, ובמיוחד הוערכו אדיקותו הדתית ומוסריותו במטרה להכריז עליו כקדוש נוצרי.
ב-1987 הוא הוכרז מבורך, הצעד הראשון בדרך לתואר קדוש, על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
הקתולים מכנים אותו כיום "ניקולאוס סטנו המבורך".
"מוזיאון סטנו" באורהוס שבדנמרק קרוי על שמו.
המוזיאון כולל מוצגים על ההיסטוריה של המדע וההיסטוריה של הרפואה.
המוזיאון גם מפעיל פלנטריום וגן צמחי מרפא.
בנוסף קרויים לכבודו של סטנו מכתשים על הירח ועל מאדים.
ב-1950 הוקמה הגימנסיה על שם נילס סטנסן במנזר ישועי שנילס סטנסן (סטנו) היה בין מייסדיו.
ניקולאי איבנוביץ' קוזנצוב היה סוכן ביון סובייטי שפעל באוקראינה הכבושה בימי מלחמת העולם השנייה במסווה של קצין גרמני.
בנוסף להשגת מידע מודיעיני ביצע משימות חיסול של קציני ורמאכט בכירים ופקידי הממשל הנאצי במערב אוקראינה.
ניקולאי קוזנצוב נולד בכפר זיריאנקה (כיום במחוז סברדלובסק) במשפחת איכרים.
לאחר סיום בית ספר למד במכללה ליערנות.
כבר בגיל צעיר התגלה אצלו כישרון לשפות – באופן עצמאי הצליח ללמוד גרמנית, צרפתית ואספרנטו.
לאחר סיום המכללה עבד כיערן.
בשנים 1932–1936 למד (לימודי ערב) בפקולטה להנדסה בעיר סברדלובסק.
בעת לימודיו בעיר גויס לנ.ק.ו.ד., תחילה כסייען ולאחר מכן כסוכן מן המניין.
משימותיו העיקריות כסוכן היו מעקב אחר מהנדסים גרמנים, שעזרו בהקמת מפעלי תעשייה באזור אורל.
קוזנצוב הוצמד לקבוצת מהנדסים אלו כמתורגמן.
בעבודתו עם הגרמנים הצליח לא רק לשפר את הגרמנית שלו (שהייתה טובה ממילא) אלא ללמוד ניבים שונים של השפה הגרמנית מה שעזר לו בהמשך תפקידו.
בשנת 1938 הועבר למוסקבה, שם פעל במסגרת יחידת הריגול הנגדי של נ.ק.ו.ד.
באותה תקופה גם גייס סוכנים מקרב עובדי שגרירות סלובקיה בברית המועצות, שסיפקו לו מידע מודיעיני.
בשנים 1940–1941 שהה במערב אירופה בשליחות הנ.ק.ו.ד..
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביקש לצאת להילחם בחזית, אך בקשתו נדחתה.
הוא עבר הכנה ארוכה ומדוקדקת לפעילות במסווה של קצין גרמני.
לצורך כך בילה חודשים רבים במחנה שבויים גרמנים, שם חקר ולמד את דפוסי ההתנהגות של חייל גרמני.
לבסוף שהה כשבועיים במחנה שבויים אחר, כאשר הוא מתחזה לקצין גרמני שבוי.
באוגוסט 1942 צורף ליחידת פרטיזנים שהוצנחה מעבר לקווי אויב ביערות שליד העיר רובנו בווהלין.
מן היער עבר קוזנצוב לעיר רובנו, שם פעל במסווה של קצין גרמני, אובר לויטננט פאול זיברט (קוזנצוב אימץ את זהותו של אחד הקצינים, אותם חקר במחנה שבויים סובייטי).
קוזנצוב נשלח דווקא לרובנו, כיוון שעיר זו הוכרזה על ידי הגרמנים כעיר הבירה של אוקראינה הכבושה.
הוא אסף מידע מודיעיני רב, שאותו העביר למוסקבה דרך יחידת הפרטיזנים.
בין היתר הצליח לגלות את מיקומה של מפקדת השדה של היטלר (שנקראה ורוולף) ליד ויניצה, תוכניות להתנקש בראשי בעלות הברית בעת שהייתם בטהראן והיה בין המתריעים הראשונים על התוכנית "ציטדל" (תוכנית להתקפה גרמנית באזור קורסק).
בנוסף לאיסוף המודיעין, ביצע קוזנצוב גם מספר חיסולים של קצינים ופקידים בכירים של המשטר הנאצי באוקראינה.
בפעולות אלו חוסלו: השופט הראשי של אוקראינה אלפרד פונק (Alfred Funk), סגן מושל גליציה אוטו באואר וקצינים בכירים נוספים.
כמו כן הצליח קוזנצוב לחטוף את הגנרל מקס אילגן (Max Ilgen), אשר נשלח לפקד על מבצע רחב היקף כנגד הפרטיזנים באזור רובנו.
בתחילת 1944, עם התקרבות הצבא האדום לרובנו, קיבל קוזנצוב הוראה להעתיק את פעילותו לעיר לבוב.
בהיעדר יחידות פרטיזנים סובייטים באזור הוא ניסה ליצור קשר עם המחתרת הפולנית בעיר, אך ללא הצלחה – מרבית אנשי המחתרת חוסלו בידי הגסטפו או בידי לאומנים אוקראינים.
בעת אחד מביקוריו בדירות המסתור של המחתרת כמעט ונתפס, אך הצליח להימלט, תוך שהוא מנהל קרב יריות עם הגרמנים.
לאחר תקרית זו קוזנצוב, עם עוד שני פרטיזנים, נמלט ברכב מהעיר.
לאחר היתקלות נוספת עם המשטרה הצבאית הגרמנית באזור העיר ברודי הם נמלטו לתוך היער.
כעבור יומיים נתפסו על ידי לאומנים אוקראינים.
מחשש כי הם יעבירוהו לידי הגרמנים, פוצץ קוזנצוב את עצמו עם רימון יד.
לאחר מותו עוטר קוזנצוב בתואר גיבור ברית המועצות.
לאחר המלחמה הועברה גופתו של קוזנצוב לבית העלמין "גבעת התהילה" בלבוב, ופסל בדמותו הוצב באחד מרחובות העיר.
בשנת 1973 עיר חדשה, שהוקמה במחוז רובנו נקראה על שמו – קוזנצובסק.
לאחר התפרקות ברית המועצות וכינון אוקראינה העצמאית, החליטו שלטונות לבוב לפרק את הפסל לזכרו של קוזנצוב בעיר.
לטענתם חיסולי הבכירים הנאצים, שביצע קוזנצוב, הביאו לפעולות נקם, אשר פגעו קשות באוכלוסייה המקומית.
הפסל הועבר לכפר הולדתו של קוזנצוב והוצב שם.
בנוסף, ב-2016 שמה של העיר שונה לוורש, כחלק ממהלך כולל לשינוי שמות הקשורים לשלטון הקומוניסטי באוקראינה.
ניקולאוס קוזאנוס (1401–1464), פילוסוף, תאולוג ומתמטיקאי גרמני.
ניקולאוס קוזאנוס נולד בעיר קויז (בגרמנית Kues, בלטינית - Cusa) ומכאן שמו.
אביו היה כורם ודייג, ומספרים שהיה מכה אותו במשוט על מנת ללמדו את אומנות הדיג.
ניקולאוס ברח מבית אביו, ואיש אצולה שאספו וראה את כשרונותיו שלחו לבית הספר המפורסם בהולנד - "דוונטר" (Deventer).
בעיר זו היה מרכז של תנועה מיסטית ובין מוריו של ניקולאוס היה תומאס א קמפיס מחבר הספר "הליכה בדרכו של ישו".
מדוונטר עבר לאוניברסיטת פדובה שבאיטליה שם למד משפטים ובגיל 23 הוכתר כדוקטור למשפט.
במשפט הראשון שלו כעורך דין (בשנת 1424) נכשל, וכישלון זה גרם לו לעזוב את עולם המשפט.
בשנת 1428 נעשה כומר קתולי, ובשנת 1432 נקרא על ידי ידידו ומורו לפילוסופיה להיות חבר מועצת הכנסייה שהתכנסה בבזל.
ספרו הראשון הופיע בבזל בשנת 1433 בו חקר קוזאנוס את היחס בין כוחה של המועצה לכוחו של האפיפיור.
לפני מועצה זו אף הרצה על רעיונותיו לתיקון הלוח היוליאני המקובל.
רעיונות אלה הוגשמו על ידי האפיפיור גרגוריוס ה-13 שהתקין, מאה שנה אחר כך, את הלוח החדש הנוהג עד היום, והקרוי הלוח הגריגוריאני.
בשנת 1438 שלח האפיפיור את קוזאנוס לקושטא וכששב משם התגלו לו רעיונותיו הפילוסופיים 'בלב הים כמתנה מלמעלה מאבי האורות'.
רעיונות אלו היו "אי הידיעה המלומדת" ו"חפיפת הניגודים".
בשנת 1441 נתמנה לציר ברייכסטאג שבמיינץ (Mainz) ולאחר מכן בשנת 1442 בפרנקפורט, ובשנת 1449 נעשה חשמן.
האפיפיור ניקולאוס החמישי מינה אותו לשליח מיוחד שלו, ובשליחותו ביקר ניקולאוס בגרמניה ובאיטליה ועסק בתיקון חיי המנזרים באותן ארצות.
בעקבות כיבוש קושטא על יד הטורקים בשנת 1453 עסק האפיפיור במסע צלב חדש ומינה את קוזאנוס לממלא מקומו בזמן העדרו.
בשנת 1464 הצי של ג'נובה אשר היה מיועד למלחמה בטורקים התעכב, והאפיפיור שלח את ניקולאוס לליבורנו לפעול לביצוע ההפלגה, אך בדרכו חלה ניקולאוס בעיר טודי ומת.
קוזאנוס נקבר ברומא אך לבו הובא, על פי בקשתו, לכנסייה בעיר מולדתו אותה יזם ותכנן.
אי הידיעה המלומדת ('Docta Ignorantia')
התייחסותו של קוזאנוס להשגת האלוהים ממשיכה את התאולוגיה השלילית אך שונה ממנה במסקנתה.
התאולוגיה השלילית (המופיעה גם אצל פילוסופים יהודיים כגון הרמב"ם), גורסת שאין אנו יכולים לתפוס את אלוהים אלא על ידי שלילת כל התארים ממנו, שהרי כל תואר שאנו נגדיר בו את אלוהים הוא לא אמיתי לגביו.
לכן יש רק להגדיר מה אלוהים איננו, כגון 'אלהים איננו מת' כדי למנוע ממנו את ההעדר אף שהוא גם איננו 'חי' במובן הפשוט שאנו מגדירים מהו חי, וכן הלאה.
התאולוגיה השלילית מרחיקה למעשה מאלוהים כל הגדרה מתחום ההכרה וההשגה האנושית.
בעלי שיטה זו (פלוטינוס, קסיוס דיוניסיוס לונגינוס ועוד) גרסו שההליכה בדרך תאולוגיה זו מביאה את המתעמק בה לידי אקסטזה בבחינת 'הערפל אליו נכנס משה' ושם יכול להשיג את האלוהות בהבנה שמעל השכל.
קוזאנוס מקבל את התפיסה הזו אך לדעתו אין התאולוגיה הזו מוליכה לידי אקסטזה (פרט ליחידים שקוזאנוס אינו פונה אליהם), אלא יש להתמקד ולהתעמק בהכרה מלאה של החולשה הזו.
לדעתו האמת המדויקת תישאר לעולם מחוץ להשגתנו, כשם שהמצולע המוקף על ידי עיגול מתקרב אל העיגול ככל שמרבים את צלעותיו אך לעולם לא יהיה עיגול, כך משיג השכל את האמת.
הקבלה של האדם על הפער הפעור בין השאיפה להבנה הטהורה ובין ההבנה בפועל היא היא 'אי הידיעה המלומדת'.
לדעת קוזאנוס 'במידה בה אנו יותר מלומדים באי ידיעה זו, בה במידה אנו מתקרבים אל האמת'.
האדם מגיע לאי הידיעה המלומדת במאמץ רוחני שמטרתו לברר לעצמו בירור אמיתי את שלילת התארים מהבורא - בשלב הראשון, ובשלב השני יכול האדם בשכלו לתפוס מעט מעט מהאמת.
נמצא שאף שקוזאנוס תופס את האלוהות תפיסה טרנסצנדנטית קיצונית, מכל מקום בעזרת אי הידיעה המלומדת יכול האדם לקרב את האלוהות לעולם ולתבונת האדם, וזאת על ידי חקירת העולם והבנתו.
חפיפת הניגודים הוא מושג עמוק שפיתח קוזאנוס, על מנת להסביר שמבחינת הראייה של האדם, האמת מכילה את שני הצדדים המנוגדים כאחת.
על פי קוזאנוס, האמת, או במילים אחרות המקסימום, איננה השלב העליון מתוך שלבים רבים תחתיה, אלא היא אידיאה באיכות אחרת, וממילא היא מחוץ לכל סולם מדורג כלשהו.
אם להשתמש במשל הנזכר ניתן לומר שהמצולע מתקרב לעיגול ככל שמתרבות צלעותיו אך לעולם תישאר תהום בין המצולע לעיגול, ואין לומר שמצולע מקסימלי הוא עיגול משום שאלו שני דברים שונים במהותם.
על פי הבנה זו אין דבר שניתן להעמיד בניגוד למקסימום, ובמילים אחרות המקסימום הוא גם מינימום.
האמת היא שלמה, וכשמגיעים להבנה הזו הגדרנו את האמת ככל שהאדם יכול להגדיר לעצמו אותה.
קוזאנוס מכנה את התפיסה הזו של חפיפת הניגודים בשם האבן היקרה – בורלא (Beryllum) אשר המילה הגרמנית משקפיים (Brille) נגזרת מאותו שורש.
המשקפיים מראים לאדם את מה שלא ראה קודם, אך זאת רק על ידי השחזת הזכוכית בצורה קעורה וקמורה גם יחד (חפיפת הניגודים).
קיפול ופיתוח כהסבר למציאות העולם
המציאות האינסופית של אלוהים מקשה, באופן פשוט, על ההבנה כיצד נברא עולם חומרי ומוגבל.
כלומר, מאחר שאלוהים הוא אחדותי אינסופי ולא נתון לשינוי, קשה להבין כיצד נוצר עולם שמהותו היא ריבוי סופיות ושינוי.
על מנת להתמודד עם קשיים אלו, קוזאנוס הסביר שהעולם הוא למעשה 'פיתוח' (Explicatio) של הבורא - האחדות האינסופית, ומאידך העולם 'מקופל' או 'מתכלל' (Complicatio) באלוהים.
במילים אחרות הבורא בא לידי ביטוי והגשמה בתוך העולם, והעולם בנקודה השורשית שלו הוא האלוהים.
משל בו משתמש קוזאנוס לבאר תורה זו הוא היחס בין הנקודה לקו.
אם מתבוננים ניתן לראות שהקו הוא למעשה 'פיתוח' של הנקודה שהרי אין בקו אלא נקודות רבות, ומאידך הקו נמצא בצורה מקופלת בנקודה.
ניתן להסביר את קוזאנוס בדרכו של אפלטון: ישנה אידאה, ובלשון קוזאנוס 'עיקר' או 'התחלה' (Principium), כאשר ההופעה או ההתגשמות שלה בעולם היא 'באופן אחר' (Aliter).
העיגול המוחשי הוא העיגול האידיאלי 'באופן אחר'.
על פי האמור ניתן לומר שהעולם הוא הבורא 'באופן אחר', והאלוהים הוא ה'עיקר' של העולם.
את אלוהים אין להכיר בשום אופן אך ניתן להכיר את העולם שהוא הגילוי ההגשמה והפיתוח של הבורא.
לאור האמור יש הוגים שטענו שקוזאנוס היה פנתאיסט, כך חשב ג'ורדנו ברונו, וכך חושבים כמה מההיסטוריונים של הפילוסופיה.
אולם יש שהבחינו בין המושגים, ולדעתם כאשר קוזאנוס טוען שהעולם הוא פיתוח של האל אין זו אמירה שאלוהים זהה עם העולם, כפי שטוען הפנתאיסט, שהרי פיתוח אינו זהות.
קוזאנוס עצמו פרסם בשנת 1449 כתב שבו התגונן נגד אמירה זו.
בשנת 1453 פרסם קוזאנוס מאמר הנקרא 'על השלום ועל ההסכמה של הדת'.
הרעיון המרכזי של המאמר הוא שהצורות בהן עובדים בני האדם את הבורא מראות על השאיפה להגיע לאין סוף ולהבין אותו.
על פי דרכו הסביר שישנה דת אחת אידאית שאליה כולם שואפים, ודת זו מתממשת בכל הדתות.
אולם כל דת בפני עצמה אינה מצליחה, ואף אינה מסוגלת, להגיע לשלמות.
תפיסתו של קוזאנוס אינה עניין של סבלנות בלית ברירה לשאר הדתות, אלא לדעתו הריבוי של הדתות הוא מוכרח כדי לגלות את האידאה השלימה.
למרות האמור מקווה קוזאנוס שיגיע היום בו יתאחדו נציגי כל הדתות ויכרתו ברית של אחדות בירושלים.
שיטתו של קוזאנוס ייחודית בכך שניתן למצוא בה מרכיבים של פלוסופיית ימי הביניים ושל העת החדשה בעת ובעונה אחת.
אלוהים הוא המרכז וסביבו נעה שיטתו ומחשבתו של קוזאנוס, ובזה ניתן לראות בקוזאנוס הוגה של ימי הבניים.
אולם עם זאת שיטתו פתוחה לעולם ולדרכי החשיבה החדשות, ואף לחידושים ולהמצאות של תקופתו (מסופר שהמצאת הדפוס הלהיבה אותו, והוא השתוקק להדפיס את כתביו).
אי הידיעה המלומדת מאפשרת לו למזג בין ההבנה שהבורא נעלה מכל ומרכז הכל, לבין הצורך בחקירת העולם והבנתו.
השימוש במשלים על ידי קוזאנוס
קוזאנוס הרבה להשתמש במשלים לבאר את רעיונותיו, כפי שניתן להיווכח מהאמור עד כה.
קוזאנוס עמד על יכולתו זו ובאחד מספריו אף כתב 'ברוך אתה אלוהי על שאתה מזין אותי ומפרנס אותי בחלב של המשל, לפני שתגיש לי מאכל מוצק יותר'.
הרוזן ניקולאי פבלוביץ' איגְנאטְיֶיב , היה פוליטיקאי ודיפלומט רוסי.
הוא גם נשא בדרגת גנרל של צבא האימפריה הרוסית.
איגנאטייב נולד למשפחת אצולה בסנקט פטרבורג.
סבו היה בן למשפחת האצולה הגאורגית אֶגנאטָשווילי (ეგნატაშვილი).
הצאר ניקולאי הראשון השיב טובה לאביו של ניקולאי, קפטן פאבל איגנאטייב, לאחר שהלה נותר נאמן לו במהלך מרד הדקבריסטים ב-1825.
הדוכס הגדול אלכסנדר השני אף היה פטרון הטבילה של ניקולאי.
ניקולאי נשלח להכשרה צבאית-מנהלית לבני האליטה, הקור דה פאז' והפך בגיל 17 לקצין במשמר הרוסי (הגווארדיה).
לאחר שלחם במלחמת קרים מונה ב-1856 לתפקיד הנספח הצבאי בלונדון, הממונה בפועל על איסוף מודיעין.
הוא גורש לאחר מבצע כושל.
לאחר מכן, מונה כעוזרו הדיפלומטי של ניקולאי ניקולאייביץ' מוראביוב, שהיה מושל סיביר.
ב-28 במאי 1858 הוא הגיע להסכמה עם הסינים על חוזה אייגון, שקבע חלוקת אזור מחלוקת, האמור ונסיגה מאזור הנהר.
הוא גם הצליח להגיע להסכמי מסחר חשובים עם בוכרה ועם חיווה.
בין 1864 ל-1877 כיהן איגנאטייב כשגריר האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית והוצב באיסטנבול.
בתפקידו פעל לחיזוק מוסדות הכנסייה בבולגריה ולהגברת ההשפעה הרוסית באזור.
באפריל 1876 פרצו מהומות ברחבי בולגריה שהתפתחה לכלל מלחמת אזרחים בין מיליציות נוצריות למיליציות מוסלמיות וכ-12,000 נוצרים נהרגו.
בעקבות האירועים ובלחץ המעצמות האירופיות, כונסה ב-23 בדצמבר 1876 ועידת קונסטנטינופול, בה כיהן איגנאטייב כנציג האימפריה הרוסית.
הוועידה דנה במתן אוטונומיה לבולגריה, אך לא הגיעה להסכמה על גבולות הישות האוטונומית.
איגנאטייב המשיך במאמציו הדיפלומטיים והשיג את הסכמת האימפריה האוסטרו-הונגרית לרעיון האוטונומיה לבולגרים.
ב-21 במרץ 1878 בעקבות משא ומתן שניהל איגנאטייב נחתמה על ידי המעצמות האירופיות "הצהרת לונדון" שחזרה על הצהרות ועידת קונסטנטינופול.
לאור התעלמות האימפריה העות'מאנית מדרישת המעצמות היה איגנאטייב ממובילי הקו הלוחמני נגדה וב-24 באפריל הכריז הצאר הרוסי מלחמה על העות'מאנים.
המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הסתיימה בניצחון רוסי ואיגנאטייב מונה לראש צוות המשא ומתן הרוסי שכפה על העות'מאנים את חתימת חוזה סן סטפנו.
הלחץ שהפעילה האימפריה הבריטית שחששה מהתחזקות מעמדם של הרוסים בבלקנים, גרם לצאר אלכסנדר השני להסכים לכינוסו של קונגרס ברלין וזאת למורת רוחו של איגנאטייב אשר פרש משירות פעיל בצבא.
כפועל יוצא מפועלו, נחרט איגנאטייב בנרטיב ההיסטורי הבולגרי כאחד מהאישים הבולטים שסייעו לכינונה מחדש של המדינה הבולגרית והוא הונצח בשמותיהם של מספר יישובים כגון איגנטייבו.
לאחר פרישתו מונה למושל אזור ניז'ני נובגורוד.
לאחר רציחתו של הצאר אלכסנדר השני מונה לשר הפנים של האימפריה והוביל קו לאומני ואנטישמי במדיניותו.
כדי להסיח את דעת הקהל מהמשבר הפוליטי ברוסיה בעקבות רצח אלכסנדר השני, עודד איגנאטייב פגיעה פיזית ביהודים, עניין שהוביל לסופות בנגב.
הצאר אלכסנדר השלישי שחשש מהתחזקות מעמדו של איגנאטייב, אילץ אותו ביוני 1882 לפרוש מתפקידו.
איגנאטייב הלך לעולמו ב-3 ביולי (20 ביוני בלוח היוליאני) 1908 והוא בן 76 שנים.
בנו פאבל איגנאטייב כיהן כשר החינוך בממשלתו של הצאר ניקולאי השני ונינו הוא מייקל איגנטייף, שהיה יושב-ראש האופוזיציה בפרלמנט הקנדי.
ניקולאוס קראפט (בצ'כית: Nikolaus Kraft 1778 – 1853) היה צ'לן ומלחין צ'כי, בנו של הצ'לן והמלחין אנטונין קראפט.
קראפט החל את לימודי הצ'לו אצל אביו והמשיך אצל ז'אן-לואי דופור.
הוא פגש את מוצרט וניגן עמו ועם אנטון טייבר ב-12 באפריל 1789, בעת מסעו של מוצרט לברלין, והתיידד עם בטהובן
ניקולאוס קראפט היה הסולן בביצוע הבכורה של הקונצ'רטו המשולש של בטהובן, שנכתב למען אביו, אנטונין.
קראפט חיבר ארבעה קונצ'רטי לצ'לו.
ניקולאי יפימוביץ' אנדריאנוב היה מתעמל סובייטי, אלוף אולימפי (15 מדליות מהן 7 זהב, 5 כסף ו-3 ארד), אלוף עולם (13 מדליות מהן 4 זהב ו-9 כסף) ואלוף אירופה (18 מדליות מהן 10 זהב, 6 כסף ו-2 ארד).
אנדריאנוב היה לספורטאי הגבר המעוטר ביותר במשחקים האולימפיים עד לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) כשמייקל פלפס השחיין מארצות הברית האפיל על הישג זה.
הוא מדורג במקום השלישי בכל הזמנים עם 15 מדליות, אחרי פלפס (28 מדליות) ובת ארצו המתעמלת לאריסה לטינינה (18 מדליות).
הספורטאי שזכה במספר המדליות הגדול ביותר באולימפיאדת מונטריאול (1976) (7 מדליות מהן 4 זהב, 2 כסף ו-1 ארד).
בגיל 11 החל ללמוד ולהתאמן בבית הספר הגבוה לספורט לילדים ונוער, בורווסטניק, תחת הדרכתו של ניקולאי טולקאצ'יוב.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1971 זכה אנדריאנוב ב-6 מדליות מהן 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות זהב בתרגיל על סוס הסמוכות וסוס הקפיצות, מדליות כסף בתרגיל על הטבעות והמקבילים ובמדליות ארד בתחרות הקרב רב ובתרגיל הקרקע.
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה אנדריאנוב ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
מדליית זהב בתרגיל הקרקע, מדליית כסף בתחרות הקבוצתית ומדליית ארד בתרגיל על סוס הקפיצות.
בנוסף, הוא סיים במקום רביעי בתחרות הקרב רב (114.200 נקודות), פעמיים במקום שישי בתרגיל על המתח והמקבילים, מקום שביעי בתרגיל על הטבעות ובמקום 17 בתרגיל על סוס הסמוכות.
המתחרים העיקרים שלו בתחרות הקרב רב היו סאוואו קאטו (מדליית זהב-114.650 נקודות), איזו קנמוצו (מדליית כסף-114.575 נקודות) ואקינורי נאקאיאמה (מדליית ארד-114.325 נקודות) שלושתם מיפן.
באליפות אירופה בהתעמלות שנערכה בגרנובל, צרפת בשנת 1973 זכה אנדריאנוב ב-5 מדליות מהן 2 זהב ו-3 כסף.
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה בשנת 1973 זכה אנדריאנוב ב-6 מדליות מהן 4 זהב ו-2 כסף.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה בוארנה, בולגריה בשנת 1974 זכה אנדריאנוב ב-6 מדליות מהן 1 זהב ו-5 כסף.
מדליית זהב בתרגיל על הטבעות, מדליות כסף בתחרות הקרב רב (115.375 נקודות) אחרי שיגרו קאזאמצו מיפן (115.500 נקודות), בתרגיל על סוס וסמוכות, בתרגיל על סוס הקפיצות, בתרגיל על המקבילים ובתחרות הקבוצתית.