tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכונות הצילום המסחריות הראשונות יצאו לשוק בשנת 1949. בתחילה היו המכירות גרועות, בגלל סרבול ויוקר המכונות, אך המכונות הלכו והשתכללו עד שבשנת 1960, עם יציאת דגם חדש (דגם 914) שהיה נוח ומהיר יותר מקודמיו עלו המכירות במהירות עצומה.
בשנת 1961, כתוצאה של ההצלחה המסחררת, חברת הלואיד שינתה את שמה ל"זירוקס", מילה שאף הפכה בחלק מהשפות לשם גנרי לצילום מסמכים.
עם השנים המשיכו מכונות הצילום להשתכלל ולהפוך נוחות יותר ויעילות יותר.
פיתוח ראוי לציון הוא הטונר – אבקה המשמשת כ"דיו" של מכונת הצילום.
כיום, עם התפתחות הגישה של "משרד ללא נייר", יורדת קרנן של מכונות הצילום, אך הן עדיין נמצאות בשימוש נרחב ביותר בתחומים רבים, בעיקר במשרדים ובתחום החינוך.
מכונת צילום מודרנית מסוגלת לצלם באופן מהיר וזול, וכמו כן מאפשרת שליטה בגודל ובבהירות התמונה המתקבלת.
בנוסף, הטכנולוגיה הוותיקה של צילום חשמלי הולכת ומוחלפת היום בצילום דיגיטלי – מכונות המשלבות סורק ומדפסת לייזר.
אופן פעולתה של מכונת צילום חשמלית (לא דיגיטלית)
לוח זכוכית – עליו מניחים את המסמך המיועד לצילום כשפניו כלפי מטה
טונר – אבקת פחם שחורה, או צבעונית, בה משתמשת המכונה לכתיבה
תוף – מסתובב, גליל עשוי מאלומיניום מצופה בפולימר בעל כושר גבוה לקליטת מטענים חשמליים, פוטו-מוליך
נורה חזקה ומערכת מראות ועדשות, בעזרתן ניתן לשלוט על גודל התמונה וחוזקה (הגדלה/הקטנה על ידי הזזת העדשות)
תנור – מערכת חום לקיבוע הטונר על הדף
רכיבים אלקטרוניים (מנגנון שליטה, כפתורים וכדומה)
הדף המיועד לצילום מונח על לוח הזכוכית כשפניו כלפי מטה.
פני התוף נטענים בצורה אחידה במטען חיובי.
הנורה עוברת לאורך הדף אותו אמורה המכונה לצלם, ובאופן מקביל מסתובב התוף.
במקומות בהם חדר האור את הדף הוא מגיע לפני התוף וגורם לשינוי במטען החשמלי.
בשאר המקומות, כלומר – המקומות בהם היה כתוב או מצויר משהו על הדף – המטען נשאר חיובי.
אבקת טונר מתפזרת על התוף ונצמדת לאזורים בהם המטען נשאר חיובי, כלומר – האזורים שבדף המיועד לצילום היו כתובים.
דף, שנטען גם כן במטען חיובי, עובר בין התוף המכוסה בטונר לגלגלת נוספת.
כשעובר הדף מתחת לתוף הוא מושך ממנו את הטונר (הטונר – שלילי, הדף – חיובי, מה שיוצר משיכה חזקה ביניהם) וכך נוצרת עליו התמונה הסופית.
הטונר מוצמד לדף באמצעות חום ולחץ תוך כדי המעבר בתנור, והדף המצולם נפלט החוצה.
התוף מנוקה מטונר על ידי מברשות מיוחדות, והמטען החשמלי שעל פניו נפרק.
מכונת תפירה היא סוג של מכונה, המשמשת לתפירה מהירה של בדים או עורות, כלומר חיבורם זה לזה באמצעות לולאות חוט רצופות (תפרים).
מכונת תפירה ביתית מודרנית מסוגלת לתפור כ-1,500 תפרים אמינים ואחידים בדקה - פי 20 מהר יותר מחייט או תופר העובדים ידנית.
מכונת תפירה תעשייתית, המשמשת בעיקר לתפירת דברי לבוש ונעליים, מהירה עוד יותר.
קיימות מכונות בעלות 7 מחטים, התופרות כ-20,000 תפרים בדקה.
אנשים שונים השתתפו בפיתוח מכונת התפירה.
מכונה לרקמה הומצאה כבר באמצע המאה השמונה עשרה, ובשנת 1770 המציא האנגלי תומאס סיינט מכונה לתפירת עור, אך נראה כי מעולם היא לא נכנסה לשימוש שוטף.
ב-1830 המציא חייט צרפתי, בָּרתֶלֶמי תימוֹניֶה, מכשיר שנחשב למכונת התפירה השימושית הראשונה.
המון זועם, שחשש מאבטלה, הרס את המתפרה שבה היו מכונות אלו, ותימוֹניֶה מת אביון וחסר כל.
באותה תקופה בקירוב המציא ווֹלטֶר הַאנט מניו יורק מכונת תפירה ובה מחט בעלת קוֹף (חור) סמוך לקצה.
המחט חדרה לתוך הבד ויצאה ממנו בצד השני כשהיא מושכת איתה את החוט, וכך נוצרה לולאה.
מתחת לבד היה חוט שני, כרוך על סליל ומונע הנה והנה במנוף הדומה לבוּכיָיר.
החוט התחתון חדר דרך לולאת החוט העליון, וכך קשר אותו.
ב-1846 שִכלל אֶליאס האוּ, אמריקני אף הוא, את המכונה של הַאנט.
אמריקני אחר, אייזיק מֶריט סינגֶר, שחקן כושל שהחליט להפוך לממציא, רודף נשים שהוליד לפחות 22 ילדים, אשר זלזל במכונות התפירה הראשוניות, שינה ושיפר את המכונה על ידי שימוש במחט ישרה במקום מחט מעוקמת .
הוא רשם פטנט על רעיונותיו והחל לייצר מכונות תפירה בכמויות, בשנת 1851. בעקבותיו הלכו יצרנים אחרים.
סינגר נחשב ל"אבי מכונת התפירה".
מכונת התפירה הביתית המודרנית מצוידת במחט היכולה לנוע ולתפור תפרים מסוגים שונים, כולל תפרי זיגזג ותפרי רקמה בעלי צורות שונות.
יש מכונות תפירה התופרות גם כפתורים למקומם.
מכונות תעשייתיות, לתפירת בדים ועורות, יכולות לבצע עבודות מורכבות.
היום, חלק מהחברות מייצרות גם מכונות ביתיות וגם תעשייתיות, לדוגמה תאגיד סינגר.
חלק מהחברות מייצרות רק מכונות לתעשייה, לדוגמה חברת juki וחלק מהחברות התפצלו במהלך השנים לשתי חברות שונות, שכל אחת מתמחה בתחומה, לדוגמה, חברת סובינה.
מכונת תופים היא כלי נגינה אלקטרוני המשמש בדרך-כלל למוזיקה אלקטרונית.
מכונות התופים כללו בתחילה מספר מצומצם של צלילי תופים, ואפשרו למשתמש לבחור אילו צלילים יושמעו ומה יהיה סדר ההשמעה.
מכונות תופים משוכללות יותר כללו מספר רב של צלילי תופים, וכן צלילים כמו מחיאות כפיים, נקישה וסקראץ'.
מכונות אלה כללו יכולות עריכה מתקדמות, כמו משך הזמן של כל צליל, כניסה הדרגתית של הצליל, דעיכה הדרגתית וסינון תדרים.
כיום ערכן של מכונות התופים קטן מבעבר מפני שאת מקומן תפסו הסאמפלרים, המשמשים לטעינה של צלילים שונים וכוללים יכולות עריכה גבוהות יותר משל מכונות התופים.
בניגוד למכונת תופים, בסאמפלר סידור הצלילים לא נעשה על ידי תבנית מוגבלת (הכוללת בדרך-כלל 16 צלילים) אלא בבחירה חופשית.
עם זאת, מחירן של מכונות תופים נמוך ממחירו של סאמפלר, לכן יש עדיין המשתמשים במכונות תופים מטעמי תקציב.
מכונת רוב גולדברג הוא כינוי שניתן למערכת מסובכת מאוד, המורכבת מחלקים רבים ולעיתים שונים מאוד באופיים, המבצעת תהליך ארוך, צעד אחר צעד בתגובת שרשרת, על מנת לבצע בסופו פעולה פשוטה.
הכינוי למכונת רוב גולדברג ניתן בשנות ה-30 של המאה ה-20 על שמו של הקריקטוריסט האמריקאי רוב גולדברג, שהתפרסם ביצירת קריקטורות המתארות מערכות מסוג זה.
הכינוי מכונת רוב גולדברג מתייחס הן למכונה ממשית המוצגת באתר מסוים, לעיתים קרובות במוזיאונים למדע, נמלי תעופה או ירידי מדע, והן לקריקטורה המייצגת מכונה כזאת, או לייצוג ממוחשב של מכונה על ידי מחשב.
ישנם משחקי מחשב שונים המאפשרים לשחקנים ליצור ולדמות מכונות גולדברג פרי יצירתם, לדוגמה המשחק המכונה המופלאה.
תחרות בניית מכונות גולדברג נערכת בחודש מרץ מדי שנה באוניברסיטת פרדו במדינת אינדיאנה בארצות הברית.
התחרות הראשונה נערכה בשנת 1949 בין שתי אחוות לתלמידי הנדסה באוניברסיטה, והופסקה בשנת 1956. התחרות חודשה כתחרות בין כל תלמידי המוסד בשנת 1983 על ידי הסניף של אחוות תטה-טאו (Theta Tau), שהוא ארגון האחווה האמריקאי הגדול ביותר למהנדסים.
משנת 1988 התחרות נפתחה לקבוצות מכל רחבי המדינה.
מדי שנה נבחר נושא מסוים למכונות, ולפיו צריך לבנות את המכונה.
בשנת 2007 לדוגמה, הנושא היה לקחת תפוז, לסחוט אותו אל קנקן ולמזוג לכוס שתייה בלפחות 20 צעדים, ואסור למאפיות להשתמש בה.
מכונת קפה או מכונת אספרסו היא מכשיר המייצר משקה קפה מסוג אספרסו באמצעות הזרמת מים חמים בלחץ דרך פולי קפה טחונים.
ישנן מכונות קפה שלהן פונקציות נוספות בהכנת קפה, ובהן טחינת פולי קפה קלויים, והקצפת חלב באמצעות קיטור לצורך הכנת קפוצ'ינו.
מפעיל מכונת קפה מקצועי נקרא בריסטה.
מכונות הקפה הראשונות יוצרו בראשית המאה ה-20. בתקופה זו התחרו בענף זה מספר מצומצם של יצרנים.
הפרמטר התחרותי המרכזי היה מספר כוסות הקפה אותן ניתן להפיק בזמן נתון.
חברת ויקטוריה החזיקה בשיא של 130 כוסות בשעה.
החל משנות ה-2000 נמצאות מכונות קפה בשימוש ביתי ובשימוש מסחרי.
קיימות מכונות מקצועיות לשימוש בבתי קפה ובמסעדות, ומכונות אוטומטיות לשירות עצמי במקומות ציבוריים או במפעלים.
מחירה של מכונת קפה נע בין מאות שקלים למכונה פשוטה ולא ממותגת, ובין עשרות אלפי שקלים למכונה תעשייתית איכותית של אחת החברות המובילות בתחום.
טעם הקפה המופק ממכונה מושפע ממספר גורמים: המים שמשתמשים בהם, טריות הקפה, סוג הפולים ואופן קלייתם, עובי טחינת הפולים אשר מוסיף לארומה ולחץ המים אותו מספקת המכונה.
פרמטרים מבדלים בין מכונות קפה שונות הם לחץ המים המסופק והאפשרויות לשליטה ביותר פרמטרים בשעת החליטה.
לחץ המשאבה של מכונת הקפה נמדד ביחידות בר.
במכונות קפה אלה נדחסים מים חמים דרך הקפה הטחון באמצעות הפעלת לחץ ידני דרך מנוף.
מכונות אלה פחות נפוצות כיום בשל המומחיות הנדרשת בהפעלתן והזמן הלוקח להכנת הקפה.
עוד סוג מכונת קפה ידנית שהומצא לאחרונה הוא האירו-פרס, שהומצאה על ידי אלן אדלר בשנת 2004. סוג זה משמש בעיקר לטיולים ונסיעות עקב היותו קומפקטי ונוח לנשיאה.
מכונות קפה אלה כוללות משאבה (בוכנאית), הדוחסת בלחץ את המים החמים דרך הקפה הטחון.
במכונת הקפה, המים מחוממים לבין 89-94 מעלות צלזיוס, ולאחר מכן על המפעיל נותר רק להתחיל ולהפסיק את פעולת המשאבה.
קלות הפעלת ואחידות התוצר במכונות אלה הפכו אותן לפופולריות גם בבתי-קפה וגם במטבחים ביתיים.
במכונות ברמה גבוהה יותר ניתן גם לקבוע גם את משך החליטה, כמות המים וחומם, ולמעשה את התחלת וסיום פעולת המשאבה.
מכונות האוטומטיות טוחנות את פולי הקפה הקלויים, ודוחסות מנת קפה בגודל הנדרש.
המפעיל צריך רק לדאוג לחיבור המכונה למים (באמצעות מילוי מכל או חיבור קבוע לצנרת מים) והזנת פולים קלויים למכל אגירה.
שאר פעולות החליטה מתבצעות אוטומטית.
במכונות אלו נעשה שימוש בקפה טחון וארוז מראש שנכנס לתא ייעודי עליו יוצאים מים בלחץ המשאבה.
למרות שהקצפת החלב איננה חלק מתהליך חליטת הקפה, משקאות קפה רבים, כגון קפוצ'ינו, מכילים חלב מוקצף, ולכן קיים במכונות קפה רבות מנגנון נפרד להקצפת חלב לשם הכנת קפוצ'ינו.
הקצפת החלב נעשית באמצעות חימום מים לקיטור והזרמתו דרך זרבובית אל מכל המכיל חלב קר.
הקיטור מחמם את החלב תוך החדרת בועות אוויר, כך שבסופו של התהליך מתקבל חלב חם ומוקצף.
ישנן מכונות בעלות הקצפת חלב אוטומטית שנעשית במכל מיוחד לצורך זה או בצינור ייעודי לתוך מכל חלב קיים.
קיימים מספר אמצעים להזנת המכונה במנת קפה טחון בת 7-18 גרם (תלוי בקוטר פתח יציאת המים ובגודל סלסלת הקפה), דחוסה כנדרש.
אחד מחלקי המכונה הוא ידית, שבראשה מסנן מתכתי.
על הבריסטה למלא את המסנן שבקצה הידית בכמות מדודה של קפה טחון, לדחוס אותו באמצעות דוחסן, ולהרכיב את הידית אל גוף המכונה.
הרכבת הידית נעשית כך שהמסנן ממוקם מתחת נקודת יציאת המים החמים ונלחץ כנגד גוף המכונה כדי למנוע דליפה שלהם שלא דרך המסנן.
לאחר השימוש יש לרוקן את הקפה הטחון הרטוב מהמסנן ולנקות את המסנן.
יתרונות השיטה: ניתן לקנות פולי קפה שלמים ולטחון במטחנה סמוך מאוד להכנת הקפה, כך, טעם הקפה ואיכותו טובים יותר.
עלות כוס קפה זולה יחסית לאמצעים האחרים.
יש לנקות את המסנן לאחר כל שימוש.
מנת הקפה נמדדת ונדחסת באופן ידני ונתון לטעויות.
הדוחסן (Tamper) הוא אביזר עשוי פלסטיק, אלומיניום או עץ, שבאמצעותו דוחסים את מנת הקפה באופן אחיד במסננת.
דחיסה אחידה של הקפה היא חיונית כדי לוודא מעבר אחיד של המים דרך הקפה.
דחיסה לא אחידה או חזקה מידי תגרום ליצירת "פריצות" במסת הקפה, שרק דרכן יעברו המים, ולמעשה לא יחלטו את כל מסת הקפה.
דוחסן צריך להיות שטוח ולהתאים בגודלו לקוטר המסננת.
מנת קפה מדודה ודחוסה כנדרש מאוחסנת בקפסולה חד-פעמית, שבדרך כלל מסופקת על ידי יצרן המכונה.
כל יצרן מכונה יכול לקבוע צורה ייחודית לקפסולה של המכונות מתוצרתו.
במכונת הקפה ישנו פתח, דרכו יש להכניס את הקפסולה.
לאחר הפעלת המכונה הקפסולה מנוקבת, ומעבר מים בתוכנה מבצע את תהליך חליטת הקפה.
לאחר השימוש יש לזרוק את הקפסולה הריקה.
במכונות מסוימות נאגרות הקפסולות המשומשות במכל מיוחד, שאותו יש לרוקן כאשר הוא מלא.
יתרונות השיטה: אחידות במנת הקפה (מדודה ודחוסה).
תהליך לא מלכלך מבחינת המשתמש.
חסרונות: קפה טחון מראש מאבד מטריותו ועקב כך איכות טעם הקפה יורדת.
יקר יחסית עקב התלות (המוחלטת לעיתים) ביצרן יחיד לאספקת קפסולות מתאימות למכונה.
מנת קפה מדודה ודחוסה כנדרש מאוחסנת באריזת נייר סינון חד-פעמית, העונה על תקן E.S.E.
במכונת הקפה ישנו פתח, דרכו יש להכניס את הפוד, ולאחר מכן הפוד נלחץ לאורך מסלול זרימת המים ונאטם כנגד דליפות.
לאחר הפעלת המכונה המים החמים עוברים דרך נייר הסינון והקפה.
לאחר השימוש יש לזרוק את הפוד המשומש.
תקן E.S.E הוא תקן דה-פקטו בתעשייה.
קוטר הפודים בתקן זה הוא 44–45 מילימטר.
תקן מאפשר שימוש בפודי קפה ממגוון יצרנים, בהיבט מגוון טעמים ומחירים תחרותיים.
יקר יותר משימוש בקפה טחון בתפזורת.
ראשי קפה, אליהם מחברים את ידית המסנן (במכונה ביתית יהיה בדרך כלל ראש יחיד)
ברזי קיטור להקצפת חלב (במכונה ביתית יהיה בדרך כלל ברז קיטור יחיד, אם בכלל)
שעון לחץ דוד קיטור (בדרך כלל אין במכונה ביתית)
שעון לחץ דוד מים (בדרך כלל אין במכונה ביתית)
מד מים בדוד (בדרך כלל אין במכונה ביתית)
כפתורי חליטת אספרסו הניתנים לתכנות (נמצא גם במכונות ביתיות אוטומטיות)
כפתור ברז שירות מים רותחים (בדרך כלל אין במכונה ביתית)
ברז שירות מים רותחים (בדרך כלל אין במכונה ביתית)
מכונת מזל היא מכונת משחק הימורים המוצבת בדרך כלל בבתי קזינו.
מכונות מזל מסורתיות מופעלות במטבעות ובהן שלושה או יותר תופים, המסתובבים במשיכת ידית הנמצאת בצידה של המכונה.
במכונה חיישן מטבעות המזהה את הפקדת הכסף לצורך המשחק.
פעולה חוזרת זו של הפקדת מטבעות ומשיכת הידית, המותירה בסופו של משחק את השחקן ללא כספו, הוא המקור לכינויה של המכונה: "השודד בעל הזרוע האחת" .
הזכייה בהימור נקבעת על פי צירוף הסמלים החזיתיים על התופים הנעים, עם עצירת תנועתם.
במכונות מזל מודרניות מותקנים מחשבים, דבר שאפשר פיתוח מגוון גדול של מכונות מזל.
רוב ההימורים בבתי קזינו מתבצעים באמצעות מכונות מזל והכנסותיהן מהוות כ-70% מכלל הכנסות בתי קזינו.
בשנת 1891 פיתחו סיטמן ופיט מברוקלין, ניו יורק, מכונת הימורים אשר הייתה לאבטיפוס למכונת המזל המודרנית.
במכונה, אשר הייתה מבוססת על משחק פוקר, היו חמישה תופים ועליהם 50 קלפים.
המכונה הפכה פופולרית מאוד והוצבה בבתי מרזח רבים בעיר.
על השחקן היה לשלשל מטבע של חמישה סנט למכונה ולמשוך בידית אשר הייתה מסובבת את התופים, צירוף חמשת הקלפים עם תום סיבוב התופים היה קובע את גורל ההימור.
במכונה לא היה מנגנון של השבת מטבעות לשחקן ולכן הימור זוכה היה מזכה את השחקן במשקה חופשי, או בפרס גדול יותר בהתאם להיצע הנמכר בבר.
כדי להפחית את סיכויי ההימור, הוסרו בדרך כלל מן התופים שני קלפים: עשר עלה ונסיך לב.
מכונת "השודד בעל הזרוע האחת" הראשונה הומצאה בשנת 1887 על ידי צ'ארלס פיי בסן פרנסיסקו, קליפורניה והכילה מנגנון אוטומטי פשוט יותר.
כיוון שמספר הצירופים הזוכים במשחק פוקר הוא גדול כל כך, לא ניתן היה באותה עת לבנות מכונה אשר תבצע תשלומי זכיות בגדלים שונים ורבים.
צ'ארלס פיי בנה מכונה המכילה שלושה תופים מסתובבים ואשר על כל אחד מהם חמישה סמלים סך הכל: פרסה, יהלום, עלה, לב ופעמון החירות, אשר היה לשמה של המכונה.
על ידי הפחתת מספר הצירופים האפשריים יכול היה פיי לבנות מנגנון של תשלום זכיות אוטומטי לכל צירוף זוכה.
שלושה פעמונים בשורה זיכו את המהמר בפרס הגדול.
מכונת "פעמון החירות" זכתה להצלחה גדולה וסימנה את ראשית תעשיית ההימורים המתבססת על מכונות מזל.
אף לאחר שהשימוש במכונות מזל נאסר על פי חוק במדינת קליפורניה, התקשה פיי לעמוד בקצב ההזמנות למכונות שבנה.
מכונת מזל מוקדמת נוספת העניקה פרסים של מסטיק בטעמי פירות.
על תופי מכונה זו הופיעו ציורי הפירות על תופי המכונה.
ציורי הדובדבן והמלון המופיעים עד היום במכונות המזל דומים לאלה שהופיעו במכונות המזל מסוף המאה ה-19. מקורו של סמל מטיל זהב הנפוץ במכונות מזל רבות הוא בסמלה של יצרנית המכונות.
בשנת 1964 חברת ההימורים באלי פיתחה מכונת מזל אלקטרונית לחלוטין ושמה "דבש הכסף".
מכונה זו אפשרה לראשונה תשלום של עד 500 מטבעות ללא צורך בפניית המהמר לקופה.
מכונת מזל מבוססת וידאו, המאפשרת סיבוב בונוס במסך שני, נכנסה לשימוש בשנת 1996.
השחקן במכונת מזל רוכש את הזכות לשחק על ידי הכנסת מטבעות, שטרות, או כרטיס מיוחד, לחריץ על גבי המכונה.
לאחר הכנסת אמצעי התשלום מופעלת המכונה באמצעות משיכת ידית, או לחיצה על כפתור, ובמכונות חדישות יותר, על ידי לחיצה על מסך מגע.
חלק ממכונות המזל אינן דורשות מיומנות כלשהי, אולם אחרות דורשות מיומנויות מסוימות, או שהן מתוכננות ליצור אשליה של שימוש במיומנות מצידו של המהמר, בעודן מבוססות על הימור טהור.
מטרת המשחק היא לזכות בכסף מן המכונה.
בדרך כלל תוצאת המשחק נקבעת על פי צירופי סמלים המופיעים בחזית המכונה, בין אם על גבי תופים מכניים המסתובבים עד לעצירתם, או על גבי מסך אלקטרוני.
הסמלים בדרך כלל צבעוניים וקלים להבחנה, כגון סמלי פירות, או סמלים פשוטים כמו פעמונים, יהלומים, או לבבות.
לרוב מכונות המזל מגוון צירופי סמלים זוכים, המצוינים בדרך כלל על חזית המכונה.
אם משחק מניב את אחד הצירופים הזוכים, על פי חוקי המשחק, המכונה מבצעת תשלום אוטומטי, בין בכסף, או במשחק חופשי נוסף.
קיים מגוון גדול מאוד של מכונות מזל בבתי קזינו בעולם.
בין מכונות המזל הפופולריות יותר נמצאות מכונות הפוקר האלקטרוניות, בהן צירופי קלפים זוכים במשחק הפוקר קובעים את גודל הזכייה.
בהתאם לסוג המכונה יכול השחקן לשלם מראש עבור משחק בודד, מאה משחקים ואף יותר.
מכונות מזל מודרניות אף מאפשרות הימורים בסכומים משתנים, מכונות המאפשרות הימורים בסכומים גבוהים נמצאות בבתי קזינו בדרך כלל באולם נפרד המיועד למהמרים "כבדים".
המכונות האלקטרוניות מאפשרות אף לשחקן לקבל את סכומי זכייתו באשראי, איתו ניתן לשלם עבור משחקים נוספים.
מכונות משחק רבות מבליטות נושא מסוים, כאמצעי משיכה למהמרים, המבוסס למשל על סדרות טלוויזיה פופולריות, או בדרנים ידועים.
האמונה העממית היא כי הסיכויים לזכייה במכונת מזל נגזרים ממספר המופעים של כל סמל על גבי התופים הנעים, אולם במכונות מזל מודרניות אין לאמונה זו בסיס.
מכונות מזל מודרניות מבוססות מחשב, לכן סיכויי הזכייה מתוכנתים מראש בכל מכונה.
המראה החיצוני של מכונות מזל מודרניות, הכולל תופים מסתובבים וידית משיכה, הוא לצורכי תפאורה בלבד ונובע מן הדימוי ההיסטורי של מכונת המזל.
הצירוף הסופי של הסמלים בין התופים השונים אינו נקבע באופן מכני, אלא על ידי מחולל מספרים אקראיים הנמצא בתכנה המותקנת במכונה.
מחולל המספר האקראי עובד בקצב של מאות ואף אלפי מספרים בשנייה.
משיכת הידית, או לחיצה על כפתור ההפעלה, קובעת את המספר ולמעשה את תוצאת המשחק.
לכן, תוצאת המשחק נקבעת על ידי עיתוי הפעלת המשחק והזמן החולף מעת הפעלת המשחק ועד להופעת התוצאה לא נועד אלא להגברת המתח וההנאה במשחק ההימורים.
מכונות מזל מתוכנתות בדרך כלל לשלם בחזרה למהמרים 82-98% מסכום ההימורים הכולל.
אחוז זה ידוע בשם "אחוז תשלום תאורטי".
אחוז התשלום התאורטי המינימלי משתנה בין מדינות שונות בארצות הברית ונקבע בדרך כלל בחקיקה ובתקנות.
לדוגמה, במדינת נבדה אחוז התשלום התאורטי הוא 75% ואילו במדינת ניו ג'רזי הוא 78%.
דפוסי הזכיות במכונות המזל - סכומי הזכייה ותדירות הזכייה - מחושבים ומתוכננים בקפידה כך שיניבו רווח קבוע מסכומי ההימורים למפעיל המכונה, בעוד שיתרת הסכום תשולם בחזרה למהמרים בצורת זכיות.
לדוגמה, ניתן לתכנת מכונת מזל שסכום ההימור הבודד בה הוא דולר אחד, כך שבסך הכל מתוך מיליון דולר של הימורים, תשיב למהמרים 950,000 דולר.
למכונה כזו אחוז תשלום תאורטי של 95%.
אחוז התשלום התאורטי משמש לעיתים קרובות אף שאמצעי פרסום ומשיכה לשחקנים ובתי קזינו מפרסמים עצמם לעיתים בכותרת "מכונות מזל אצלנו משלמות חזרה 93% מסכומי ההימור", בעוד שבמציאות מדובר במספר קטן מאוד של מכונות מזל שלא ניתן לזהותן, באולם שבו מספר גדול של מכונות אחרות.
אחוז התשלום התאורטי נקבע במפעל שבו מיוצרת המכונה, בעת כתיבת התכנה המפעילה אותה.
שינוי אחוז התשלום התאורטי לאחר שהמכונה החלה לפעול, כרוך בהחלפת תכנה או חמרה, המאוחסנת בדרך כלל על EPROM, אולם עשויה להיות מאוחסנת במחשב המכונה אף באמצעי אחסון אחרים.
קיימות מדינות בהן שינוי כזה בפעולת המכונה יכול להיעשות אך ורק בנוכחות מפקח הימורים רשמי.
מדינות אחרות מקיימות ביקורת ובדיקות אקראיות כדי לוודא שאכן התכנה מתאימה לאחוז התשלום התאורטי שנקבע בחוק.
לעיתים קרובות מחוברות מכונות מזל ברשת כך שכל אחת מהן מציעה למהמר פרס ראשון ענק, המצטבר מסכומי ההימורים של המכונות השונות.
פרס ראשון זה גדול יותר מסכום הזכייה המקסימלי בכל מכונת מזל בודדת.
קיימים בתי קזינו בהם מכונות המזל מחוברות ברשת אף למכונות הנמצאות בבתי קזינו אחרים, כך למשל מכונות המזל "מגהבאקס" במדינת נבדה מציעות פרס ראשון מינימלי בגובה 10 מיליון דולר, הנצבר לסכומים גבוהים בהרבה ככל שמתרבים השחקנים מעת הזכייה האחרונה.
כיוון שהמצב הסופי של תופי הסמלים במכונת מזל מודרנית נקבע מראש באמצעות תכנת מחשב, ניתן לתכנת את המחשב כך שמצב התופים הסופי במקרים שבהם אין זכייה, יראה מצב של "כמעט זכייה".
לדוגמה, אם לצורך זכייה בפרס הגדול במכונת מזל יש צורך בצירוף המספרים "7-7-7", אזי ניתן לתכנת את המכונה להציג לעיתים קרובות מצב של "7-7-(לא-7)".
תוצאה כזו יכולה לגרום לשחקן לאשליה כי "כמעט זכה" ולגרותו להמשיך ולהמר.
את תדירות הצגת מצב של "כמעט זכייה" ניתן לתכנת למחשב המכונה.
במדינות נבדה וניו ג'רזי בארצות נקבע כי תכנות "כמעט זכייה" למכונות מזל אינו חוקי.
מצב דומה לזה מכונה לעיתים "החמצה קרובה".
תוצאת צירוף הסמלים הסופי בכל משחק נקבעת על פי הסמלים המופיעים בחלונית שבחזית המכונה.
שורות הסמלים המופיעות מעל ומתחת החלונית גלויות לשחקן.
הסיכוי שייווצר צירוף "זוכה" (שאינו מזכה כאמור בתשלום) באחת מן השורות מעל או מתחת לשורה הקובעת בחלונית, גבוה יותר מזה של החלונית.
מצב כזה, שבו לדוגמה השחקן רואה שורה של "7-7-7" בדיוק מעל לחלונית, עשוי אף הוא לגרותו להמשיך ולשחק.
אף שהצגת שורות אלה של צירופי התופים אינה אסורה, תכנות המכונה להציג בשורות אלה "החמצות קרובות" נאסרה במדינת נבדה.
במכונות מזל מכניות ובמתקן המטבעות שבהן, ניתן היה לעיתים לשחק במרמה באמצעות מתקנים שונים.
דוגמה היסטורית בולטת אחת היא השימוש במטבע המסתובב כשהוא מחובר לחוט ניילון.
לאחר שהמכונה הייתה מזהה את משקל המטבע וגודלו כתקינים ומאפשרת את המשחק, תנועת הסיבוב של המטבע הייתה גורמת למכונה לפלוט את המטבע למגש המטבעות המוחזרים.
תרגיל הונאה זה אינו אפשרי עוד במכונות מודרניות.
נעשו אף ניסיונות הונאה במכונות מזל אלקטרוניות, בשיבוש המעבד על ידי שימוש במכשיר מיקרוגל ובשיבוש התכנה השולטת על פעולת המכונה.
מונופול ההימורים בישראל, "מפעל הפיס", התקין כ-500 מכונות מזל ב-150 נקודות מכירה ברחבי ישראל.
בעקבות החלטה של שר האוצר, משה כחלון, שלא להאריך את ההיתר להפעלתן של מכונות אלה, הפעלתן נפסקה בסוף שנת 2016. מכונות מזל המופעלות ללא רישיון על ידי גורמים פרטיים נתפסות על ידי המשטרה ומושמדות.
מכורים אנונימיים הוא ארגון ללא כוונת רווח הפועל על מנת לעזור לכל אדם הסובל מהתמכרות לסמים, המוגדרים על ידי הארגון כ"חומרים המשנים את מצב הרוח או התודעה".
העזרה ב"מכורים אנונימיים" מבוססת על עקרונות תוכנית שנים עשר הצעדים.
תכליתה של התוכנית "מכורים אנונימיים" הוא עזרה למכור להשתתף בפגישות במקום קבוע ובזמן קבוע, לשתף בניסיון ההחלמה שלהם ולהישאר נקיים.
המסר שמבקשת התוכנית להעביר הוא כי כל מכור ללא הבדל גיל, גזע, זהות מינית ואני מאמין כלשהו, אמונה דתית או העדר אמונה יכול להפסיק להשתמש, לאבד את הרצון להשתמש ולמצוא דרך חיים חדשה.
הדרישה היחידה לחברות היא הרצון להפסיק להשתמש.
במסגרת התוכנית מקיימים חברי הקבוצה מפגשים קבועים שמטרתם לעזור אחד לשני להישאר "נקיים" מוגדר כהתנזרות טוטאלית מכל חומר שמשנה את מצב הרוח או התודעה, "ניקיון" מוגדר כגמילה מוחלטת משימוש בסם לאורך זמן.
הארגון מתקיים באמצעות חבריו בלבד ולא מקבל תמיכות ותרומות חיצוניות, אינו משאיל את שמו, לאינו תומך בשום ארגון או יוזמה אחרים, ואינו מביע דעה בנושאים זרים.
חברי הארגון נושאים את המסר של התוכנית למכורים בבתי סוהר, בבתי חולים או באשר הם.
"מכורים אנונימיים" ביססה מסורת של אי-תמיכה ואי-נקיטת עמדה בכל עניין מחוץ לתחומי הפעילות הייחודית שלה.
מכורים אנונימיים אינה מביעה עמדה - בעד או נגד - בנושאים אזרחיים, חברתיים, רפואיים, חוקיים או דתיים.
בנוסף, היא אינה נוקטת עמדה בנושאים הקשורים בהתמכרות כמו פשיעה, אכיפת חוק, לגליזציה של סמים או ענישה, זנות, איידס, צהבת זיהומית מסוג C, או תוכניות הקשורות לחלוקת מזרקים.
מכורים אנונימיים מבוססת בצורה מוחלטת על עקרון הקיום-העצמי, ואינה מקבלת תרומות כספיות מאנשים שאינם חברים.
בהתבסס על אותו עקרון, הקבוצות וועדות השירות מנוהלות על ידי חברי אנ-איי למען חברי אנ-איי.
מכורים אנונימיים אינה תומכת ואינה מתנגדת לפילוסופיה או לדרכו של כל ארגון אחר.
יכולתה העיקרית היא יצירת סביבה שבה יכולים מכורים לסמים לשתף זה את זה בחוויותיהם ובניסיונם בהחלמה.
אין זה אומר שמכורים אנונימיים מאמינה כי אין ארגונים "טובים" או "שווים" אחרים.
כדי שמחלוקות לא יסיחו את דעתה, אנ-איי ממקדת את כל מרצה בתחום מטרתה העיקרית, ומשאירה ארגונים אחרים לעסוק בהגשמת מטרותיהם.
למרות שמסורות מסוימות מנחות את מכורים אנונימיים בכל הנוגע לקשרים עם ארגונים אחרים, מכורים אנונימיים מקבלת בברכה שיתוף פעולה עם גורמים בממשלה, אנשי דת, אנשי מקצוע בתחום הסיעוד והרווחה, וארגוני התנדבות פרטיים.
ידידיה הלא מכורים של אנ-איי הועילו מאוד בהקמה ובצמיחה של מכורים אנונימיים בארצות רבות, שכן זוהי תוכנית אנונימית אך לא סודית, מתקיימות פגישות פתוחות לקהל הרחב, בני משפחות ואנשי מקצוע מתוך כוונה שיידעו על הפתרון שהתוכנית מציעה ויפנו את המכור שעדיין סובל להגיע לתוכנית.
אנ-איי שואפת לשתף פעולה עם אלה המגלים עניין במכורים אנונימיים, אנ-איי נותנת מידע בכל הנוגע ליצירת קשר עימה, ומפיצה ספרות ועלוני מידע הקשורים לדרך ההחלמה של אנ-איי.
בנוסף, חברי אנ-איי מקיימים מפגשים ומצגות במרכזי טיפול ומרכזי ענישה, ומוכנים לחלוק את תוכנית אנ-איי עם מכורים שאינם יכולים להגיע לפגישות.
"מכורים אנונימיים" צמחה בשנות ה-50 המוקדמות מתוך התוכנית אלכוהוליסטים אנונימיים.
מפגש הקבוצה הראשון נערך בשנת 1947 בלקסינגטון, קנטקי, כחלק מתוכנית פדרלית של בתי החולים הציבוריים בארצות הברית.
עם זאת מוצאו של הארגון מוכר כיום כקבוצה קהילתית-עצמאית שאימצה את עיקרי התוכנית.
הקבוצה שהוקמה על ידי ג'ימי קינון, חבר איי.
איי שהיה נקי 7 שנים בתוכנית וביקש לקבל ולתת מענה למכורים לסמים, אימצה את תוכנית שנים-עשר הצעדים של "אלכוהוליסטים אנונימיים" ונפגשה לראשונה באוקטובר 1953, בדרום קליפורניה.
17 חברות וחברים השתתפו בפגישה הראשונה והיא תועדה במאמר "ההיסטוריה של אנ.איי".
בשנת 1954 ראה אור לראשונה פרסום מטעם הקבוצה, ספר בשם "Little brown book" ("ספר חום קטן"), אשר מנה בין היתר את תוכנית שנים-עשר הצעדים של הקבוצה.
במשך שנים רבות פעילות אנ-איי התרחבה באיטיות מלוס-אנג'לס לערים ראשיות אחרות בצפון אמריקה, ובשנות ה-70 המוקדמות אף גם לאוסטרליה.
בשנת 1978 פחות מ-200 קבוצות אנ-איי תועדו בשלוש ארצות.
עד שנת 1983, שבמהלכה פרסם האר גון ספר בשם "מכורים אנונימיים", 2966 מפגשים נרשמו ביותר מתריסר מדינות.
בתוך שנים ספורות קמו קבוצות בברזיל, קולומביה, גרמניה, הודו, אירלנד, יפן, ניו זילנד והממלכה המאוחדת.
הקבוצות קמו בעזרת החברים הוותיקים שהתחילו דרך תכתובת דואר, וכן הגעה של חברים לערים והמדינות שביקשו להצטרף.
כיום, מכורים אנונימיים מבוססת מוערכת ומוכרת בעולם כולו, ברוב אמריקה, מערב אירופה, אוסטרליה וניו זילנד.
קבוצות וקהילות חדשות של אנ-איי פזורות בתת-היבשת ההודית, אפריקה, מזרח אסיה, המזרח התיכון ומזרח אירופה.
ספרים ועלוני מידע של מכורים אנונימיים קיימים וזמינים עתה ב-27 שפות, תהליך התרגום הנוכחי כולל 16 שפות נוספות.
הספרות המוקדמת ביותר של אנ-איי ידועה בקרב החברים כ"ספרון הלבן", מתארת את מכורים אנונימיים בצורה זו:
החברות באנ-איי פתוחה לכל המכורים לסמים, ללא כל קשר לסוג הסמים או לשילוב הסמים שנצרכו.
בצעד הראשון שאומץ מתוך איי-איי הוחלפה המילה "אלכוהול" במילה "התמכרות".
בדרך זו הוסרה ההתייחסות הפרטנית לסם מסוים והושם דגש על מושג ההתמכרות כמחלה.
החברות אינה תלויה בשום דרישות התאמה חברתיות, דתיות, כלכליות, גזעיות, אתניות, לאומיות, מגדריות או מעמדיות.
החברות אינה כרוכה בתשלום דמי חבר או תשלומי חובה כלשהם; עם זאת, רוב החברים תורמים סכומים קטנים כדי לעזור לכסות את עלות הפגישות.
מכורים אנונימיים מספקת תהליך החלמה ומערכת תמיכה הקשורים זה בזו.
אחד המפתחות להצלחת אנ-איי הוא הערך הריפויי של עבודת מכורים עם מכורים אחרים.
החברים חולקים את ההצלחות שלהם ואת האתגרים שבהתגברות על התמכרות פעילה וניהול חיים פוריים נטולי סמים באמצעות יישום העקרונות שבשנים-עשר הצעדים ושתים-עשרה המסורות של אנ-איי.
עקרונות אלה הם לב ליבה של תוכנית ההחלמה של מכורים אנונימיים.
העקרונות המהווים חלק מהצעדים כוללים:
הגעה לאמונה בכוח גדול וכוח עליון
עריכת בחינה עצמית יסודית - חשבון נפש
עריכת מעשי כפרה על פגיעות שנעשו
עזרה למכורים אחרים הרוצים להחלים
במרכז התוכנית של "מכורים אנונימיים" עומד הדגש על תרגול עקרונות רוחניים.
"מכורים אנונימיים" אינה קבוצה דתית והיא מעודדת כל חבר למצוא ולטפח הבנה אישית משלו - דתית או שאינה דתית - ל"התעוררות הרוחנית" האישית שלו.
"מכורים אנונימיים" אינה קשורה לארגונים אחרים, כולל תוכניות אחרות של שנים-עשר צעדים, מרכזי טיפול או מרכזי ענישה.
כארגון, אנ-איי אינה מעסיקה יועצים מקצועיים או מטפלים, ואינה מספקת מתקני מגורים או מרפאות.
בנוסף, החברותא אינה מספקת שירות מקצועי, כלכלי, פסיכיאטרי או רפואי.
לאנ-איי יש משימה אחת בלבד, והיא, לספק סביבה שבה יוכלו מכורים לעזור זה לזה להפסיק להשתמש בסמים ולמצוא דרך חיים חדשה.
במכורים אנונימיים, מעודדים את החברים להתנזר מכל הסמים כולל אלכוהול.
הניסיון של חברי אנ-איי מלמד שהתנזרות מוחלטת ומתמשכת מספקת את הבסיס הטוב ביותר להחלמה וצמיחה אישית.
לאנ-איי ככלל אין דעה על עניינים חיצוניים, כולל תרופות מרשם.
שימוש בתרופות פסיכיאטריות ותרופות אחרות שנרשמו על ידי רופא ונלקחו תחת השגחה רפואית אינן עומדות בדרכו של חבר אנ-איי לעבר ההחלמה.
השירות העיקרי שמספק הארגון הוא מפגשי קבוצות.
כל קבוצה פועלת באופן עצמאי ומתבססת על העקרונות המשותפים לארגון כולו, עקרונות המפורטים בספרות של אנ-איי.
רוב הקבוצות שוכרות חלל לפגישות השבועיות שלהן בבניינים המנוהלים על ידי ארגונים דתיים או חברתיים.
בישראל נפגשים בחלק הערים במקלטים ציבוריים.
חברים מנחים את פגישות אנ-איי, בפגישה, משתפים בחוויותיהם ובניסיונם בתהליך ההחלמה מסמים.
חברי הקבוצה נוטלים חלק גם בפעילויות הקשורות בניהול הפגישה.
שירות הוא עיקרון מרכזי בתוכנית, עשיית שירות היא כלי בסיסי לשינוי ותרגול העקרונות הרוחניים של הצעדים והמסורות.
במדינה בה מכורים אנונימיים היא תופעה חדשה יחסית, קבוצת אנ-איי היא המרכיב היחיד בארגון.
קבוצות אלו מתמקדות במסורת החמישית ומטרתה העיקרית לשאת את בשורת ההחלמה למכור שעדיין סובל בפגישות.
במקומות שניתנה בהם ההזדמנות למספר קבוצות של מכורים אנונימיים להתפתח ולהתייצב, הקבוצות יבחרו שליחים כדי ליצור ועדת שירות מקומית.
ועדות מקומיות אלה מציעות בדרך כלל מספר שירותים שמשרתים את הקבוצות ומקיימים את הפעילויות הנרחבות של התוכנית ובהם:
הפצת ספרות אנ-איי לקבוצות ולחברי התוכנית.
שירות מידע טלפוני - הקו החם.
מצגות מידע לציבור, לארגונים ציבוריים, גופים ממשלתיים ולבתי ספר.
מצגות שמטרתן ליידע מתקני טיפול וענישה על אנ-איי, קיום של פגישות החלמה בתוך בתי הסוהר, מרכזי גמילה ומקומות שיש בהם ריכוזים של מכורים שלא יכולים להגיע באופן חופשי לקבוצות.
ארגון של כנסים, סדנאות, ימי עיון, ומסיבות לחברותא של מכורים אנונימיים.
עריכת רשימת פגישות והפקת עלוני מידע לשימוש במפגשים ממוקדים עם אנשי מקצוע.
בארצות גדולות או בארצות בהן מכורים אנונימיים התבססה היטב, מספר ועדות מקומיות/אזוריות התאחדו כדי ליצור ועדות מחוזיות.
ועדות מחוזיות אלה מעניקות שירות בגבול גאוגרפי גדול יותר בעוד שהוועדות האזוריות והמקומיות מתעסקות במתן שירות בגבולות מקומיים.
מפגש בינלאומי של שליחים הידוע בשם "ועידת השירות העולמית" מספק מידע והדרכה בנושאים המשפיעים על הארגון כולו.
בראש סדר העדיפויות של השירות העולמי של אנ-איי עומדות פעילויות שתומכות בקהילות אנ-איי ארציות צעירות ובתרגום ספרות של מכורים אנונימיים.
קיימים מספר פורמטים: פגישות עם דיון פתוח לשיתוף, פגישות דיון על נושא מוגדר מראש, פגישה המיועדת לחבר החדש ופגישת לימוד ספרות אנ-איי.
קיימות פגישות גדולות (100 משתתפים או יותר) ויש קטנות מאוד (5 משתתפים או פחות).
ישנן פגישות המיועדות לנשים בלבד או לגברים בלבד.
יש פגישות שמיועדות להומוסקסואלים או לסביות.
לפגישות אחרות יש מיקוד מיוחד משלהם, מתוך כוונה לתת נקודת הזדהות נוספת לאלה המחפשים את הדרך להצטרף למכורים אנונימיים.
מרבית הפגישות נמשכות תשעים דקות.
פגישות דובר אינן מצריכות כמעט השתתפות פעילה; פגישות דיון עשויות לדרוש השתתפות מסוימת, אבל לא כולם מתבקשים להשתתף באופן פעיל.
פגישות סגורות הן פגישות למכורים לסמים או לכאלה החושבים שיש להם בעיית סמים.
פגישות סגורות מעניקות אווירה שבה המשתתפים יכולים לחוש בטוחים בכך ששאר המשתתפים יחושו תחושה של הזדהות איתם.
לעיתים קרובות המנחה קורא בתחילת פגישה סגורה הצהרה, שבה מוסבר מדוע הפגישה סגורה למכורים בלבד ובה הפניית הנוכחים הלא מכורים לפגישה פתוחה.
פגישה פתוחה, כשמה כן היא, פגישה פתוחה לכל מי שרוצה להשתתף.
ישנן קבוצות העורכות פגישה פתוחה אחת לחודש, על מנת לאפשר לחברים, בעלי מקצוע ובני משפחה של מכורים להשתתף בחגיגות ציון תקופות ההחלמה שלהם.
יש להבהיר שבמהלך הפגישה, קבוצות אנ-איי אינן מקבלות תרומות ממי שאינו מכור.
ישנן קבוצות העורכות פגישות פתוחות מתוכננות בקפידה.
פגישות דובר פתוחות במיוחד, כדי להעניק הזדמנות לציבור הרחב להתרשם מתוכנית "מכורים אנונימיים" ואף לשאול שאלות את חברי הקבוצה או ועדת מידע לציבור שמוזמנים להשיב לשאלות בפגישות פתוחות.
בפגישות ציבוריות כאלה נהוג לקרוא הצהרה המתייחסת למסורות, האנונימיות שלנו, ובה מבקשים מהאורחים לא לצלם תמונות מזהות, ולא לציין שמות משפחה או פרטים אישיים בבואם לתאר את הפגישה לאחרים.
החתך הסוציו-אקונומי המיוצג על ידי חברי אנ-איי משתנה ממדינה למדינה.
חברים ממעמד חברתי או כלכלי מסוים מתחילים את רוב התארגנויות אנ-איי הארציות, אך ככל שפעילותם הקהילתית גדלה והופכת יעילה יותר, החברות מתרחבת, ומייצגת חתך רחב יותר של השכבות הסוציו-אקונומיות באותו מקום.
כל הקבוצות האתניות והדתיות מיוצגות על ידי חברי אנ-איי.
כשהתארגנות אנ-איי ארצית מגיעה לרמת בגרות מסוימת, חבריה בדרך כלל משקפים את המגוון או את ההומוגניות שבתרבות המקומית.
החברות במכורים אנונימיים היא על בסיס התנדבותי.
אין כל רישום נוכחות, בין אם למטרות אנ-איי או למטרות אחרות.
מסיבה זו, אין הארגון יכול לספק לגופים מתעניינים, מידע דמוגרפי מקיף בנוגע לחברות באנ-איי.
עם זאת, לפי הערכות הארגון, מגוון החברים והרקע האתני שלהם תואם את הדמוגרפיה במיקום הגאוגרפי.
המידע שלהלן עלה לפי סקר, שבו נטלו חלק כמחצית מ-13,000 המשתתפים בכנס אנ-איי העולמי 2003 שנערך בסן-דייגו, קליפורניה:
מצב תעסוקתי: 72% עובדים במשרה מלאה, 9% עובדים במשרה חלקית, 7% מובטלים, 3% גמלאים, 3% עקרי/עקרות בית, 5% סטודנטים ו-1% לא ענו.
זמן התנזרות/החלמה: נע בין פחות משנה אחת ועד 40 שנה, כשהממוצע הוא 7.4 שנים.
קבוצת "מכורים אנונימיים" הראשונה בישראל הוקמה בשנת 1984 בתל אביב.
הקבוצה שהחלה במתכונת של פגישה שבועית בודדת, מקיימת כיום מפגשים במהלך כל ימות השבוע.
עם השנים, פעילות הארגון התרחבה וקבוצה שנייה נפתחה ביפו.
בשנת 1990 הוקמה הקבוצה הראשונה בצפון הארץ בעיר עכו, ומאז התפתחה התוכנית והוקמו קבוצות רבות ברחבי ישראל והפגישות קבועות וזמינות לכל מכור שמחפש החלמה.
החברותא בישראל גדולה, מגוונת ומוכיחה כי התוכנית יעילה למי שנאמן לה.
המשתתפים נכונו בתקופות ניקיון של יום נקי אחד ועד 35 שנים וממשיכים לבוא באופן קבוע "רק להיום" ונשארים נקיים.
בכל שנה נערכים כארבעה כנסים אזוריים וארציים באתרים שונים, שמהווים כינוסים לחברותא בישראל ומשלבים דוברים ומסרים של החלמה תוך דגש על האפשרות ליהנות מהחיים ללא שימוש בסמים.
הכנסים הם חוויה של תקווה ואמונה ופתוחים לבני משפחה, אנשי מקצוע, וכל בעל עניין.
קהילת אנ-איי בישראל מקיימת דרך קבע כ-300 פגישות שבועיות ביותר מ-30 יישובים, בשלוש שפות: עברית, אנגלית ורוסית.
פגישות אנ-איי מתקיימות גם ברוב בתי-הסוהר ובמוסדות גמילה שונים ברחבי ישראל.
רבים מספרי הארגון תורגמו לעברית, בהם הספרים "מכורים אנונימיים" משנת 1994, "רק להיום", "זה עובד איך ולמה", "מדריך עבודת הצעדים", עלונים מדריכי שירות ועוד.
ישראל נחשבת למחוז בפורום אנ-איי האירופאי והעולמי.
הארגון מפעיל שבע ועדות אזוריות: צפון, דרום, ירושלים ומרכז וכן 'אזורי' התאגדות של קבוצות דוברי אנגלית דוברי רוסית וקבוצות אונליין.
בכל ועדה רשומום מספר קבוצות בהתאם לגודל האזור שהיא משרתת.
"מכופף הבננות" הוא פזמון שכתב מאיר אריאל והלחין שלום חנוך.
הביצוע המוכר ביותר לפזמון הוא של אריק איינשטיין, באלבומו "מזל גדי" משנת 1968. ביצועים נודעים נוספים הם בפי שלום חנוך ורמי קלינשטיין.
בשנת 1995 יצאה להקת שב"ק ס' בפזמון בשם "מכופף הבננות", שלו זיקה קלושה לפזמון המקורי.
בשנת 2000 יצא לאור ספר ילדים בשם "מכופף הבננות", שנכתב בהשראת הפזמון של מאיר אריאל.
חיים טופול שר גרסה של השיר באנגלית בשנת 1969
הפזמון הוא פנטסיה המספרת על יצור מוזר (), הנותן לכל פרי וירק את צורתו הייחודית, למשל: .
הפזמון החוזר מלמד מה הפעולה החביבה עליו ביותר: .
סוף הפזמון מלמד מדוע כיפוף בננות הוא החביב ביותר על היצור:
מילות הפזמון משלבות טווח רחב של רמות משלב.
בהמשכו נכללת גם לשון מדוברת: , וכן משולבות בו מילות סלנג, כגון אֶפֶּעס (שתרגומה "משהו" ביידיש), קנאק וטריק.
השורה דורשת הסבר: מהו "אינפרא צעיר"?
אינפרא הוא כינוי סלנג לאמצעי ראיית לילה המזהה קרינת אינפרא-אדום.
המילה "צעיר" כאן היא במשמעותה בסלנג – "טרי, יפה, נחמד, מעורר הנאה" כיוון שמכופף הבננות פעיל בלילה, קשה לראותו, אך .
בביצועו של הפזמון ניכרות שגיאות הגייה מכוונות מרובות:
שמו של גיבור הפזמון, "מכּופף הבננות", מושר עם דגש בכ"ף, בניגוד לכללי הדקדוק.
גם בשורה מושמע דגש מיותר באות כ"ף שבמילה "לכופף".
הטעם במילה "בננות" הוא מלרעי, בניגוד להגיית המילה בשיר.
בשורה – המילה "פטמות" נהגית בצורת הסמיכות (פ"א בחיריק, טי"ת בשווא: פִּטְמוֹת) בזמן שיש להגות אותה ללא סמיכות (פ"א בשווא, טי"ת בקמץ: פְּטָמוֹת).
המילה "ראיתם", בשורה , נהגית בפי מבצעי השיר ברי"ש קמוצה (כמקובל בלשון המדוברת), ולא ברי"ש שוואית, כנדרש בלשון התקנית.
כמו כן, הטעם הוא מלעילי, שלא כראוי.
ההגייה נשמעת כהגייה מוקפדת, בהשוואה להגייה הנפוצה , אך גם היא אינה עומדת בכללי הדקדוק, הקובעים .
בביצוע של איינשטיין נעשה שימוש בנבל פה הנשמע בין השאר בתחילת ההקלטה ובסיומה.
ב"שבק ס", אלבום הבכורה של להקת שב"ק ס', שיצא בשנת 1995, נכללת גרסה שונה לחלוטין של מילות הפזמון, אשר בה משולבות פה ושם מילים של הפזמון המקורי, ובפרט הפזמון החוזר "מכופף הבננות".
לעומת הפנטסיה העדינה של מאיר אריאל, יצרה שב"ק ס' שיר בעל משמעות שונה לגמרי:
בשנת 2000 יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ספר ילדים בשם "מכופף הבננות", מאת רינת פרימו.
הספר נכתב בהשראת הפזמון של מאיר אריאל, כפי שמלמד תיאורו של מכופף הבננות:
מַכּוֹשׁ הוא כלי עבודה עם ראש קשיח המחובר בניצב לידית.
המכוש משמש לשבירת משטחים סלעיים או משטחים קשים אחרים כמו בטון או אדמה קשה.
התנע הגבוה של המכוש הכבד, בשילוב עם אזור מגע קטן עם המשטח הופך אותו ליעיל מאוד למטרה זו.
ראשו של המכוש יכול להיות מחודד משני צידיו, או שטוח בצידו השני.
ראש המכוש עשוי בדרך כלל ממתכת, והידית עשויה לרוב מעץ, מתכת, או פיברגלס.
חודו של המכוש מעוגל מעט, ולעיתים קרובות הוא בעל משקל מנוגד כדי לשפר את השימוש בו.
ככל שחודו של המכוש חזק יותר, כך הוא יכול לחדור את המשטח בצורה יעילה יותר.
קצהו השטוח, אם קיים, יכול לשמש כאזמל או למטרות שונות כגון חיתוך שורשים.
המכוש שימש במקור ככלי חקלאי בתרבויות פרהיסטוריות למגוון משימות מכרייה ועד לוחמה.
משם המכוש התפתח גם לכלים אחרים כגון מעדר ומחרשה.
המכוש יכול לשמש גם ככלי נשק ומספר נשקי מוט עוצבו עם ראש קרב דמוי מכוש.
"מכורים לחיים" הוא מיזם שהוקם על ידי משרד החינוך בשיתוף עם הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול.
זהו מיצג אור-קולי, שנועד לחנך על הסכנות בשימוש בסמים.
המיצג מציג את תהליכי הייצור של הסם, ההשפעות שלו על המוח, אילוסטרציה קולית בלבד של מקרה אמיתי שבו הייתה מעורבות של סמים, וטריוויה וסקר בשיתוף קהל התלמידים.
הפעלת המיצג דורשת הבאת ציוד מיוחד, שמובא למקום בניידת שידור.
המיצג מופעל בדרך כלל בבתי ספר או בסינמה סיטי.
החלק הראשון, המוצג באמצעות סרט תלת-ממדי, מראה איך משפיעים הסמים על המוח, ואיך הם בעצם משנים רגשות וגורמים להזיות.
המידע במוח מועבר באמצעות נוירונים (קולטנים) בהם מועבר חומר בין אחד לשני.
החומר מעביר את המידע לגבי הרגש שאמורים לחוש.
כאשר נוטלים סם, מצטברת כמות של אותו חומר המסב אושר, והגוף מפסיק את הייצור של אותו חומר כי הוא כבר קיים במידה מספקת בגוף.
בשימוש קבוע, החומר שמצטבר על הנוירון משבש את פעילותו וגורם להעברה קבועה של אותו מסר גם כשאין בו צורך.
בסופו של דבר הנוירון נהרס כתוצאה מכך.
החלק השני, גם הוא מוצג באמצעות סרט תלת-ממדי, מראה את תהליך ייצור הסמים בתעשיית הסמים, ממה הוא מורכב, על ידי מי הוא מיוצר, רווחי הייצור שלו, השימוש בכספי הסמים על ידי ארגוני טרור למימון נשק, שיטות הברחתו וכו'.
החלק השלישי, מתבצע כשהאולם חשוך לחלוטין, במהלך המיצג קיימת תאורה שמופעלת בהתאם למתרחש בהקלטה.
ההקלטה מתארת סיפור אמיתי של שלושה בני נוער אשר מתנסים בסמים במהלך מסיבה במועדון.
ההקלטה מציגה את ההשפעה השונה שיש על סמים על כל אדם.
המקרה מסתיים בבית חולים, כאשר אחד מהחברים מתמוטט עקב השימוש בסמים.
שאר החברים נמצאים בדילמה – האם לגלות שהוא צרך סמים, עקב כך שלגלות שצרכו סמים יוביל אותם למעצר משטרתי והסתרת המידע הזה עלול להוביל למותו.
בשלב הרביעי, המשתתפים מקבלים שלטים המאפשרים הצבעה.
בחלק הטריוויה, שבו המשתתפים נבחנים על מה שלמדו מהמיצג, המשתתפים מחולקים לשתי קבוצות (על ידי בחירת ערוץ בשלט כשהם נדרשים לבצע זאת).
התוצאות של כל קבוצה מוצגות על גבי מסך.
בשלב הסקר, הבחירה היא חופשית בפני המשתתפים, בשאלות הקשורות למה היו עושים במקרים מסוימים.
התוצאות מוצגות בדיאגרמה על גבי המסך.
מכונת רוח (או אֵאוֹלִיפוֹן, aeoliphone) הוא כלי נגינה ופעלול-קול המייצר צליל הדומה לנשיבת רוח.
הכלי בתצורתו הקלאסית בנוי מתוף המונח אופקית ומסובב באמצעות ארכובה (מנואלה) כנגד יריעת בד קנבס או עור, תוך יצירת חיכוך המשמיע את קול הנשיבה, בהתאם לקצב הסיבוב.
כלים מודרניים עושים שימוש במאוורר חשמלי ותריס עץ דרכו נושבת הרוח.
הכלי משמש הן ככלי נגינה ביצירות מוזיקה קלאסית ויצירות מוזיקליות מודרניות והן כפעלול-קול על במת התיאטרון ובהקלטות רדיו בתסכיתים וכדומה.
יצירות מוזיקה קלאסית העושות שימוש במכונת רוח:
ז'אן-פיליפ ראמו - צאצאי בוריאס
ריכרד שטראוס - הסימפוניה האלפינית, דון קישוט, הלנה המצרית, האישה ללא צל
ראלף ווהן ויליאמס - סינפוניה אנטארקטיקה
פרד גרופה - סוויטת הקניון הגדול
אוליבייה מסייאן - מהקניונים לכוכבים (Des canyons aux étoiles), פרנציסקוס מאסיזי, ברקים והלאה (Éclairs sur l'au-delà)
מוריס ראוול - דפניס וכלואה, הילד והקסמים
ג'אקומו פוצ'יני - הנערה מהמערב
בנג'מין בריטן - מבול נח
ג'רי גולדסמית' - פסקול הסרט "מקס הכחול"
פאזיל סאי - סימפוניה מספר 3
כמו כן נעשה שימוש במכונת רוח בשירים פופולריים, בעיקר בסוגות רוק מתקדם ופסיכדליה כגון "עפיפונים" של להקת סימון דופרה והצליל הגדול.
מכורים למין אנונימיים היא התארגנות שמספקת לחבריה תוכנית "שנים עשר צעדים" כדי להתמודד עם התנהגות מינית בלתי מבוקרת, המכונה גם התמכרות למין.
מכורים למין אנונימיים קיימת לצד התארגנויות אחרות של שנים עשר צעדים המיועדות למכורים למין: מכורים למין ולאהבה אנונימיים, מכורים למין כפייתי אנונימיים, סקסוהוליסטים אנונימיים ומחלימים מיניים אנונימיים.
קיימות גם קבוצות עבור בני משפחות של מכורים למין.
תפקידן דומה לתפקיד קבוצות דומות לאלכוהוליסטים אנונימיים ולמכורים לסמים אנונימיים.
מכורים למין אנונימיים נוסדה בשנת 1977 בארצות הברית, על ידי גברים שהתמודדו עם התנהגות מינית בלתי נשלטת והחליטו להיעזר לשם כך בתוכנית שנים עשר הצעדים של אלכוהוליסטים אנונימיים, תוך שהם מתאימים אותה להתמודדויות הייחודיות למכורים למין.
התוכנית פתוחה לכל מי שמעוניין להפסיק התנהגות מינית בלתי נשלטת.
אין כל דרישה אחרת להגעה לקבוצות.
התוכנית פתוחה לבעלי כל נטייה מינית וזהות מגדרית.
בשל האופי הרגיש של הנושאים שעליהם מדברים בקבוצות, חלק מהקבוצות עורכות היכרות עם חברים חדשים המעוניינים להצטרף, לפני שנמסר להם המיקום והזמן של המפגשים.
קיים שאלון שנועד לסייע לחבר חדש להחליט אם הוא סובל מהתמכרות למין.
ב"מכורים למין אנונימיים" כל חבר יוצר לעצמו הגדרה אישית של מפוכחות מינית, שתובעת הימנעות מאופנים מסוימים של פעילות מינית, שאותו חבר רואה כבלתי נשלטים, מסוכנים או מזיקים.
הקבוצה מעודדת את החבר לכבד אחד את הגדרת הניקיון של חברו.
הרבה מחברי "מכורים למין אנונימיים" נעזרים בכלי שמכונה "שלושה מעגלים" כדי לסווג צורות שונות של התנהגות מינית.
בתוך מעגל פנימי כותבים התנהגויות שמהם רוצים להימנע (כדוגמת מין בתשלום, מין אנונימי, צפייה בפורנוגרפיה).
פעולה כזאת תיחשב "נפילה" או "שימוש".
במעגל אמצעי כותבים התנהגויות ומצבים שעלולים להוביל למעגל פנימי (שוטטות ממשית או וירטואלית, מצבים שבהם עולים רגשות תסכול, בדידות או כאב).
ובמעגל החיצוני כותבים התנהגויות בריאות - מיניות ולא מיניות (יחסי מין במסגרת קשר אינטימי, לקיחת חלק במפגשים קבוצתיים, עיסוק בספורט או באמנות יצירתית, שינה וארוחות סדירות).
הספר המרכזי של קבוצת מכורים למין אנונימיים הוא ספר "מכורים למין אנונימיים" המכונה גם "הספר הירוק".
הוא מסביר את אופי ההתמכרות למין, את שנים עשר הצעדים וגם כולל מידע על הקבוצות וכלי ההחלמה של התוכנית.
חלקו השני של הספר כולל מגוון רחב של סיפורים אישיים של מכורים למין.
בסיפורים מתוארים אופנים שונים של התמכרות למין, כמו גם צורות שונות של החלמה.
מטרת הסיפורים האישיים היא לשמש השראה ולהראות שעבודת שנים עשר הצעדים אכן מאפשרת החלמה מהתמכרות למין.
חונך (ספונסר) הוא אחד ממשתתפי התוכנית שחבר נעזר בו להחלמה ושהקשר איתו נועד לסייע בהחלמה של אותו חבר.
רצוי שחונך יהיה כבר תקופה כלשהי בתוכנית, יצבור פרק זמן משמעותי של ניקיון מפעילות מינית ממכרת ויעבור את שנים עשר הצעדים.
מקובל שחונך נמצא בקשר אישי רציף עם חניך, כדי להדריך אותו בעבודת התוכנית.
השפעתו העיקרית של החונך היא דרך דוגמה אישית.
בדרך כלל מומלץ לחבר חדש לקחת חונך בהקדם.
חונך יכול להיות זמני או קבוע, אך גם חונך קבוע ניתן להחליף.
קבוצה של מכורים למין אנונימיים קיימת בישראל לערך משנת 1996.
מכונת פופקורן היא מכונה המשמשת לביקוע פופקורן.
כבר בימי קדם שימש הפופקורן כחטיף שנוצר מביקוע הגרעינים של קלח תירס חם.
מכונת הפופקורן המסחרית הראשונה יוצרה על ידי צ'ארלס קרטורס בתחילת המאה ה-19. היום ניתן למצוא גם מכונות פופקורן קטנות לשימוש ביתי.
מכונות פופקורן מסחריות נמצאות בבתי קולנוע, תיאטראות וקרנבלים בהם ייצור הפופקורן מתבצע במחבת עם שמן רותח.
בגלל השימוש בשמן, כ-45% מהקלוריות הם שומן.
בסוף שנות השבעים הופיעו מכונות ביקוע הפופקורן באוויר חם, בשיטה זו רק 5% מהקלוריות מגיע כשומן.
היום רוב הפופקורן לשימוש ביתי נמכר בשקיות ייעודיות לשימוש במיקרוגל.
השיטה המקורית לביקוע תירס הייתה על ידי רשת צפופה שעליה הונחו גרגירי התירס שהונחה מעל לאש גלויה.
התוצאה הייתה פופקורן חם, יבש, מבושל יותר מידי ולעיתים שרוף.
מכונת הפופקורן של קרטורס יצרו את הפופקורן אוטומטית מתערובת של שמן, מלח וגרעיני התירס.
התוצאה הייתה שכל גרגר התבקע בזמנו כך שהפופקורן נוצר בצורה אחידה.
הוא נדד ברחבי מערב ארצות הברית והתפרנס מציור, מעסקים, הוא פתח מאפייה ולאחר מכן חנות ממתקים, כאשר כל דבר הוביל למשנהו.
במשך הזמן הוא חש תשוקה להבין איך דברים שונים עובדים.
בחנות הממתקים הוא מכר גם בוטנים קלויים כאשר הוא קולה את הבוטנים בעצמו.
מכיוון שהוא לא היה מרוצה ממכונת הקלייה, הוא תכנן מכונה שתעבוד טוב יותר.
באותו הזמן הוא עבר לגור בשיקגו על מנת למכור את מכונתו החדשה.
על מנת לבחון את מכונתו וכדי להתפרנס הוא רכש חנות בה התקין את המכונה וניסה לקלות בה כל מיני דברים.
המכונה יכלה לקלות בוטנים, קפה, ערמונים ופופקורן.
בגלל הביקוש לקליית פופקורן הוא יצר מכונה שקלתה פופקורן ובוטנים במקביל.
בגלל שיטת הקלייה, המכונה שלו הייתה הראשונה שבה הפופקורן יצאו בצורה אחידה.
הוא הגיש פטנט על המכונה ב-1891.
הוא יצר קרון ליצור פופקורן לתערוכה העולמית של שיקגו שם הוא הציג את הדגם הראשון של קרון זה.
לאחר תקופת הרצה, הוא מכר מספר קרונות כאלו שמשכו אנשים לקנות ברחוב שקיות פופקורן חם.
ב-1978 ייצרו בחברת פרסטו (Presto) מכשיר ביתי לביקוע הפופקורן המבוסס על אוויר חם תחת השם "Popcorn Pumper".
במכשיר זה, כל גרגר תירס שהתבקע, יוצא מהמכשיר כך שהגרגרים לא נשרפים כמו בשימוש ברשת המונחת על אש.
בנוסף, בגלל שאין שימוש בשמן במהלך הביקוע, הערך הקלורי של הפופקורן נמוך מאשר בשימוש בשמן.
באמצע שנות השבעים חברת פילסברי יצרה מכשיר לשימוש לביקוע פופקורן במיקרוגל, מה שחוסך בקניית מכשיר חשמלי ייעודי לעשיית פופקורן.
היום אנשים רבים משתמשים בשקיות ייעודיות לשימוש במיקרוגל, בשקית הרכב של גרגרי תירס, חמאה (או חומר שומני אחר) ומלח שהחשיפה של הגרגרים לגלי המיקרו מחמם את הגרגר עד לביקועו.
מְכוֹנַת מִמְכָּר או אוטומט מכירות היא מכונה אוטומטית למכירת מיני מתיקה (בדרך כלל מזון מהיר או חטיפים) משקאות או חפצים אחרים, שפותחה לראשונה במאה העשרים באנגליה.
פעולת המכונה דורשת הכנסת כסף (בדרך כלל מטבעות או שטרות כסף) לפתח או חריץ המיועד לכך.
לאחר הכנסת הכסף יש ללחוץ על כפתור או להקליד מספר מוצר, כדי לבחור את המוצר הרצוי.
מכונות ממכר מודרניות רבות מאפשרות גם רכישה באמצעות כרטיס אשראי.
מכונת ממכר מוצבת פעמים רבות במקומות לא-מסחריים, שיש בהם תנועת קהל רבה, כמו מוסדות ציבור, מוסדות חינוך ובתי חולים, על מנת לספק לקהל זה אפשרות לרכישת מוצרי מזון ברמה בסיסית.
מכונת הנייר המודרנית מבוססת לרוב על עקרונותיה של מכונת פוֹרְדְרִינִיר (Fourdrinier machine), שמייצרת נייר רציף באמצעות ארבעה חלקים נפרדים: יצירה, דחיסה, ייבוש ויישור.
את העקרונות לייצור המכונה הניח הממציא הצרפתי לואי-ניקולא רובר בסוף המאה ה-18, והם פותחו עוד בראשית המאה ה-19 על ידי האחים האנגלים סילי והנרי פורדריניר (Sealy and Henry Fourdrinier), שעל שמם קרויה המכונה.
חלק היצירה (Forming) - נקרא לרוב "האזור הרטוב", שבו תערובת סיבים רטובה (עיסת נייר) נסחטת להוצאת הנוזלים ויצירת רצף לח של סיבים שעובר לחלק הדחיסה.
חלק הדחיסה (Press) - שבו הרשת הסיבית הלחה עוברת בין גלילים גדולים שדוחסים אותה תחת לחץ רב לסחיטה מרבית של מים.
חלק הייבוש (Drying) - שבו הרצף הסיבי הדחוס עובר בסדרה של גופי חימום הפועלים בקיטור.
החימום מוריד את תכולת המים לכ-6%, ובגוף החימום נשאר הנייר בקירוב בטמפרטורת החדר.
חלק היישור (Calender) - שבו הנייר מיושר תחת לחץ רב, בין שני גלילים.
מטרת חלק זה היא יישור הנייר ושמירה על עובי אחיד.
עד סוף המאה ה-18 יוצר הנייר בעבודת יד של אומנים ולכן היה יקר ונדיר.
תהליך הייצור היה ארוך וכלל שלבים רבים בעבודה ידנית.
הנייר יוצר גיליון-גיליון, על ידי טבילה של מסגרת מלבנית בתוך חבית עיסת נייר.
המכונה הראשונה לייצור "נייר רציף" הומצאה בשנת 1799 בידי הצרפתי לואי-ניקולא רובר, שרשם עליה פטנט.
המניע העיקרי ליצירת המכונה היה הסכסוכים החוזרים בין העובדים בשלבי הייצור השונים, במפעל לייצור נייר של סן-לז'ה דידו (Saint-Léger Didot) שבו עבד (שייצר נייר עבור שטרות כסף שהנפיק משרד האוצר הצרפתי).
לאחר המצאת האבטיפוס, פרץ סכסוך בין רובר ודידו לגבי הבעלות על ההמצאה.
רובר לבסוף מכר הן את הפטנט והן את אבטיפוס המכונה לדידו, שרצה להמשיך לפתח את המכונה באנגליה, ולהוציא שם פטנט, הרחק מהסחות הדעת של המהפכה הצרפתית, ועל כן הוא שלח את המכונה לגיסו בלונדון, ג'ון גאמבל (John Gamble).
במרץ 1801, לאחר ששלח אליו דידו דוגמאות של רצועות נייר רציף, הסכים ג'ון גאמבל להתחלק בבקשת הפטנט בלונדון יחד עם האחים סילי והנרי פוֹרְדְרִינִיר, שניהלו מפעל מוביל למכשירי כתיבה.
עקרונות ייצור הנייר כיום מבוססים על מכונת פורדריניר, ולא עברו שינוי מהותי.
מכורים למשחק הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2009, מז'אנר הפעולה והוא הסרט הראשון מסוגו ברוסיה בנושא סייברפאנק.
הסרט מבוסס על ספרו של אלכסנדר צ'ובריאן "משחקים על החיים".
הסרט נקרא באופן זמני בשם "הגיימרים.
אך שמו שונה ל"מכורים למשחק", בשל שחרור הסרט "גיימר" בכיכובו של ג'רארד באטלר.
באפריל 2010 יצא המשכו של הסרט שנקרא "מכורים למשחק: רמה חדשה".
בסרט מככב פאבל פרילוצ'ני בתפקיד הראשי.
באביב 2012 בערוץ "STS", שודרה סדרת הטלוויזיה "גיימרים", בת 8 פרקים, אשר מהווה המשך לשני הסרטים.
קבוצת צעירים מנצחת בתחרות משחקי וידאו וזוכה במשחק מחשב חדשני שהפעלתו מקנה להם כוחות-על.
כשקבוצת מאפיונרים מגלה על יכולותיהם, החבר'ה מסתבכים ונאלצים לבצע כמה משימות עבור הפושעים.
מכונת הלינוטייפ ממכנת את מלאכת סדר הדפוס.
היא עושה זאת על ידי מקלדת, ומערכת שמייצרת שורת טקסט יצוקה ("גולם"), מנתך העופרת המשמש בדפוס.
הגולם משמש להדפסה או ליצירת סטריאוטיפ, ולאחריה הוא מותך חזרה, ליציקת גלמים לעבודה הבאה.
בסדר הידני שהיה נהוג לפני כן, יוצקים מראש מספר רב של גופנים עבור כל אות.
את הגופנים מסדרים במגירה מיוחדת, בה יש תא עבור כל תו.
בפעולת הסדר נוטלים מהמגירה אות אחרי אות, ומשרשרים אותן ב"מקל סדרים", המיועד לדבר.
מקל הסדרים מכוון לאורך השורה הרצוי, לפי רוחב הטור בעיתון או בספר.
כשהשורה "מתמלאת", כלומר לא נותר בה מספיק מקום למילה הבאה, יש "ליישר" אותה.
פעולת היישור נעשית על ידי הוספת כפיסי רווח בין המילים בשורה, כך שסופי כל השורות מהווים קו מיושר אחיד.
מקל הסדרים מכיל מספר שורות, בדרך כלל שלוש או ארבע, וכשהוא מתמלא, מעבירים את השורות המסודרות למסגרת מיוחדת, וממשיכים לסדר את השורות הבאות.
אחרי ההגהה, השורות המסודרות מועברות למסגרת גדולה יותר, בפעולה המכונה "עימוד", לצד אלמנטים נוספים, כמו גלופות של תמונות ואיורים, מסגרות, כותרות, ועוד.
בגמר ההדפסה, יש למיין את האותיות היצוקות בחזרה לתאיהן במגרת הסדר.
שיטת העבודה המבוססת על הלינוטייפ יעילה מן השיטה הידנית פי שישה או יותר, כלומר הספקו של סדר מיומן אחד המשתמש במכונה, דומה להספקם של שישה סדרים המשתמשים בשיטה הידנית.
המכונה משתמשת בשטח עבודה בבית הדפוס שאינו עולה על השטח הנחוץ לכל אחד מהסדרים הללו, והשימוש במכונה החליף כמעט לחלוטין את הסדר הידני במספר תחומים, בעיקר בהדפסת ספרים ועיתונים.
בשטח העיתונות, לפני הלינוטייפ, אורכם של עיתונים יומיים לא עלה על 8 עמודים, מגבלה שנעלמה עם תחילת השימוש במכונה.
המכונה גם הוזילה משמעותית את מחירם של ספרים ועיתונים.
במחצית השנייה של המאה ה-19, התמודדו ממציאים רבים עם האתגר של מיכון מלאכת הסדר.
אחד מהם היה מהגר גרמני בארצות הברית, בשם אוטמר מרגנתלר .
מרגנתלר החל להתעניין בבעיה כאשר ממציא אחר שניסה לפתח סדר ממוכן, נועץ בו.
חלק מהממציאים הללו פיתחו מכונות ומתקנים שחלקם עבדו.
אחד הפיתוחים הללו, מ-1890, שנקרא מונוטייפ, היה למכונה מצליחה, שהמשיכה לשרת את עולם הדפוס במשך עשרות שנים, עד תום עידן דפוס הבלט, לקראת סוף המאה ה-20.
מורגנתלר עצמו פיתח סדרה של מכונות, שחלקן פעלו במידה מסוימת של הצלחה.
המכונה הראשונה בה מופיעים רוב רעיונות הלינוטייפ, והראשונה שנקראת "לינוטייפ" (ללא מספר דגם), החלה לפעול בסדר של העיתון ניו יורק טריביון, בשנת 1886. מדגם זה נבנו כ-200 מכונות, שסופקו לבתי דפוס שונים, של עיתונים ואחרים.
במהרה יצא הספר הראשון שסודר בלינוטייפ, בהוצאת הניו יורק טריביון.
במשך שש השנים הבאות יוצרו ונמכרו מכונות נוספות, תוך הוספת שינויים ושיפורים מתמידים.
הדגם הבא, שנקרא "דגם 1", הופיע ב-1892, והצליח מסחרית - למעלה מ-6000 מכונות לינוטייפ מדגם 1 נמכרו.
דגמים חדשים המשיכו להופיע- דגם 3 החליף את 1 ב-1902, ובשנה הבאה הופיע דגם 2 - ה"מיקסר" הראשון, עם שתי מחסניות.
ב-1906 יצא "דגם 5", שייצורו והשימוש בו נמשכו בעשרות השנים הבאות.
מספר קטן של מכונות לינוטייפ עדיין מופעלות, בבתי דפוס נוסטלגיים, ובהדגמות במוזיאונים וסדנאות.
מכונות אלו הן פעמים רבות ממודל 5, מודל 8 (שהוצג ב-1911), או מודלים אחרים מהעשור הראשון של המאה.
מפעלי ייצור נבנו בבריטניה ובגרמניה, ואלו ייצרו ומכרו את דגמי המכונה, ואף פיתחו וריאנטים שונים.
חברת אינטרטייפ החלה למכור ב-1914 מכונה "תואמת", ובגוש המזרחי נבנו חיקויים מדויקים.
התיאור במאמר זה, מתאים גם למכונות אלו.
המכונה תרמה להוזלה משמעותית ועליה חדה בזמינות ספרים, וסיפקה את הפלטפורמה עליה נבנתה העיתונות המודרנית: לפני הופעת המכונה, לא ידוע עיתון יומי שארכו עלה על 8 עמודים.
האצת מלאכת הסדר גם קיצרה מאוד את הזמן בין כתיבת הידיעה להופעתה בדפוס.