tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הצטרף למשלחת מס' 66 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד אנטון שקאפלרוב.
לאחר סיום פעילות המשלחת הם הצטרפו למשלחת מס' 67 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד סמנטה כריסטופורטי.
עם סיום פעילות המשלחת, הוא חזר לכדור הארץ לאחר 170 ימים בחלל.
צֶ'מְבָּלוֹ (מאיטלקית: Cembalo) הוא שם כללי של משפחת כלי מקלדת ממשפחת הקורדופונים, שבהם מופק הצליל בפריטה על מיתר.
המשפחה כוללת את הספינט והווירג'ינל.
הצ'מבלו הוא גרסה מוקדמת של הפסנתר.
לנגן הצ'מבלו קוראים צֶ'מְבָּלָן (ולנגנית, צֶ'מְבָּלָנִית).
בעבר, הכלי כונה בעברית בשם פסנתרון.
הצליל מופק באמצעות פריטה על מיתרים המתוחים מעל לוח תהודה, בניגוד לפסנתר, שבו מופק הצליל באמצעות הקשה על המיתר, ובניגוד לקלאוויקורד, בו מופק הצליל על ידי לחיצה על המיתר.
בתקופת הבארוק, תור הזהב של הצ'מבלו, השתמשו בכלי למילוי הרמוני בשיטת הקונטינואו, כמו גם ליצירות סולו וקונצ'רטו רבים.
בסוף המאה ה-18 חלה דעיכה בפופולריות של הכלי, ובתחילת המאה ה-19 הוא נעלם כמעט לחלוטין מן הנוף המוזיקלי.
במחצית השנייה של המאה ה-20 החלו להופיע יצירות מודרניות לצ'מבלו, וההלחנה החדשה המשיכה מאז.
שיטת הפעולה זהה כמעט בין כל סוגי הצ'מבלו:
הקליד הוא ציר פשוט אשר נשען על מעמד ועובר דרך חור שנקדח בתוכו.
המנוף הוא פיסה דקה של עץ אשר ניצב בסופו של הקליד ובמאונך לו.
המנוף מוחזק במקומו על ידי שני מחזקים (עליון ותחתון).
על המנוף מותקן מפרט בצורה אופקית, אשר נמצא מעט מתחת למיתר.
כאשר מקישים על חלקו הקדמי של הקליד (2), חלקו האחורי עולה, והמפרט פורט על המיתר (3).
בדרכו חזרה מטה, המנוף נופל לאחור עקב משקלו, והמפרט זז עמו אחורה כדי למנוע פריטה נוספת על המיתר.
דבר זה מתאפשר על ידי הימצאותו של המפרט על מעין "לשונית" אשר מחוברת לגוף המנוף על ידי ציר וקפיץ.
בראש המנוף נמצא משתיק אשר נשען על המיתר כשהמנוף במנוחה, ומונע ממנו להדהד כאשר מפסיקים ללחוץ על הקליד.
המילה "צ'מבלו" משמשת לתיאור כלל הכלים הנמנים עם המשפחה, או ליתר דיוק, אלו המזכירים בצורתם פסנתר כנף.
לרוב הצ'מבלו יש מיתר אחד עד שלושה מיתרים עבור כל צליל.
הצירוף הנפוץ ביותר הוא שני סטים של מיתרי "8 רגל" (כלומר מיתרים המשמיעים צליל בגובה בו הוא כתוב), וסט אחד של מיתרי "4 רגל" (כלומר מיתרים המצלצלים אוקטבה גבוה מעל הצליל הכתוב).
בכלים גדולים ומתוחכמים יותר אפשר למצוא גם מיתרי "16 רגל" (המצלצלים אוקטבה מתחת לצליל הכתוב).
לכל אחד מהרגיסטרים של מיתרי "8 רגל" צליל שונה, משום שהם נפרטים במקומות שונים והמתח שלהם שונה מעט.
בעזרת מערכות מנופים יכול הנגן לבחור לנגן בכל מערכת מיתרים בנפרד או בצירופים שונים שלהם.
בכלים בעלי שתי מקלדות ניתן לשלב צירופים שונים בכל מקלדת.
כמו כן בכלים רבים יש רגיסטרים נוספים המאפשרים מגוון צלילי רחב יותר - למשל רגיסטר "לאוטה" שבו מוצמדות פיסות עור או לבד לבסיס המיתרים ויוצרות אפקט דמוי לאוטה, או רגיסטר "מוסלר", בו סט נפרד של מפרטים פורט על המיתרים קרוב מאוד לבסיסם, וכך מפיק צליל מאנפף.
הווירג'ינל הוא כלי פשוט יותר מהצ'מבלו המאוחר ולרוב הוא מצוי בצורת תיבה.
במרבית הווירג'ינלים ישנו מיתר בודד לכל תו, אשר מתוח במקביל למקלדת, לאורך התיבה.
מקור שמו של הכלי מגיע מהמילה האנגלית Virgin ("בתולה"), כיוון שהשימוש בכלי נעשה בעיקר על ידי עלמות צעירות.
צלילו המיוחד של הווירג'ינל נובע מהעובדה שהמיתרים בו נפרטים קרוב למרכזם, בניגוד לצ'מבלו, שבו הם נפרטים בתחילתם.
את הווירג'ינלים ניתן לחלק לשתי חלוקות משנה:
בווירג'ינל ספינט, המקלדת ממוקמת בשמאלו של הכלי (או לכל אורכו, כמו בפסנתר מודרני), והפריטה על כל המיתרים מתבצעת בקצה אחד שלהם.
בווירג'ינל מוסלר, המקלדת ממוקמת בצד ימין של הכלי, והפריטה על המיתרים מבוצעת במקומות שונים לכל מיתר: בצלילים הגבוהים מתבצעת הפריטה בקצה המיתר, ואילו בנמוכים, היא מתבצעת במרכז המיתר.
בהתאם לכך, הצלילים הנמוכים היו בעלי צליל עשיר וחם, אך היה לכך מחיר: כל רחש קל של מנגנון הפריטה הוגבר היטב על ידי תיבת התהודה של הכלי, דבר שגרם לרעשי רקע רבים בשעת הנגינה.
הספינט הוא צ'מבלו קטן שבו המיתרים נמצאים בזווית (בדרך כלל של שלושים מעלות) ביחס למקלדת.
סידור זה מאפשר להוסיף מיתרים רבים לכל צליל.
שורשיו של הצ'מבלו טמונים בימי הביניים.
התיאור הכתוב הקדום ביותר לכלי מתוארך לסוף המאה ה-14 וסביר שבשנים אלו אכן הומצא הכלי.
הייתה זו תקופה בה היו התפתחויות בנושאי המכניקה הזעירה (בעיקר בתחום השעונים), התפתחויות שזלגו חיש מהר אל תחומי החיים האחרים.
חיבור על כלי מוזיקה שנכתב בשנת 1440, מתאר בפירוט צ'מבלו קטן עם שלושה מנגנונים שונים של מנופים.
הצ'מבלו הקדום ביותר שנשמר עד לימינו יוצר באיטליה, כנראה בשנת 1521. ברחבי העולם קיימים צ'מבלי קדומים יותר, אך הם לא במצב תקין לנגינה.
אולם, דוגמאות קדומות אלו לא שופכות אור על התהייה לגבי מקורותיו של הצ'מבלו, מכיוון שהן כולן שלבים מתקדמים מאוד של התפתחות הכלי.
הכלים האיטלקיים התאפיינו במבנה קל ובמתח מיתרים נמוך, דבר שאפיין את תעשיית כלי המקלדת האיטלקית במשך מאות שנים.
לכלים איטלקיים יש בדרך כלל צליל חודר וצלול, ורק מקלדת אחת, לעיתים עם שתי שורות מיתרים.
המהפכה בתעשיית הצ'מבלו החלה בסביבות שנת 1580 בפלנדריה (בחלקה הצפוני של בלגיה), כאשר יצרנים מקומיים חיזקו את מבנה השלד של הצ'מבלו, דבר שאפשר מתח מיתרים גבוה יותר וכתוצאה מכך שיפור ניכר של האיכות והצליל של הכלי.
בין בוני הכלים המפורסמים של התקופה נמנו בני משפחת Couchet ו-Ruckers.
התפתחות נוספת בתחום, חלה במאה ה-18 בצרפת, שם אימצו בוני הכלים את המבנה המחוזק שייצרו הפלמים, והגדילו את מנעד צליליו מ-4 אוקטבות, ל-5 ואף יותר.
הצ'מבלו הצרפתי של המאה ה-18 היה בשימוש נרחב בכל רחבי אירופה.
כשהיה הצ'מבלו בשיא תפארתו, החל להופיע באירופה הפסנתר, שבמהרה התפתח מאוד והשאיר את הצ'מבלו מאחור.
בתוך פחות ממאה שנים מאז הופעתו הראשונה של הפורטה-פיאנו, הוצאו כמעט כל הצ'מבלי באירופה משימוש.
בתחילת המאה ה-20, התעוררה מחדש התעניינות במוזיקה עתיקה, שהביאה לתחייה מחודשת של הצ'מבלו.
כלים ישנים שופצו וכלים חדשים נבנו לצורך הופעות פומביות של מוזיקה שתישמע "כמו שנכתבה".
בתחום זה הייתה הצ'מבליסטית ונדה לנדובסקה פורצת הדרך, ותרמה רבות לפופולריזציה של הכלי במאה ה-20, ומלחינים מודרניים רבים (כמו מנואל דה פאיה ופרנסיס פולנק) כתבו עבורה יצירות.
אולם, מרבית הצ'מבלי, שנבנו כמו פסנתרי ענק, כדי שיוכלו להופיע עם תזמורות גדולות, הפתיעו בצלילם החלש והשטוח.
אופי צליל זה הוא תוצאה של המסגרות הכבדות ותיבות התהודה הגדולות ש"בלעו" את צליליו העדינים של הצ'מבלו.
עד מהרה נתברר שכדי לבנות צ'מבלו שיפיק צליל כראוי, יש להסתמך על ניסיונם של בוני הכלים העתיקים במאות שעברו.
ברחבי העולם קמו סדנאות שלמדו את ייצור הכלים על ידי פירוק והרכבה מחדש של כלים עתיקים, סדנאות שמייצרות את הכלים עד היום, כמו גם מייצרות ערכות להרכבה ביתית של כלי מקלדת עתיקים.
המילה צ'מבלו הגיעה לעברית מן המילה האיטלקית Cembalo.
מקור המילה האיטלקית Cembalo הוא במילה היוונית κύμβαλον שפירושה מצילה.
עם תחיית העברית, הוצע לקרוא לצ'מבלו בשם 'פסנתרון', הצעה שנחלה תפוצה מועטה ביותר.
בנוסף לכך, יצחק אבינרי הציע לכנות את הכלי בשם התנ"כי 'מינים'.
מועדון הכדורגל צ'לסי , הידוע בכינויו "The Blues" (הכחולים) ו-"The Luckies" (בני המזל), הוא קבוצת כדורגל אנגלית ממערב לונדון.
הקבוצה הוקמה ב-10 במרץ 1905, ולאורך רוב שנות קיומה שיחקה בליגה הבכירה של הכדורגל האנגלי (כיום הפרמייר ליג).
הקבוצה מקיימת את משחקי הבית שלה באצטדיון סטמפורד ברידג' שבפולהאם, המכיל 42,500 מקומות.
צ'לסי משחקת באצטדיון זה למן יום הקמתה.
אף על פי ששמה "צ'לסי", אצטדיונה ממוקם בהאמרסמית' ופולהאם, בסמוך לגבול של הרובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי, דהיינו, לא ברובע צ'לסי עצמו.
מדי הבית הקבועים של צ'לסי מורכבים מחולצות ומכנסיים בצבע כחול, ביחד עם גרביים לבנים.
סמל המועדון השתנה פעמים אחדות בניסיון להופכו ליותר מודרני או למתגו.
הסמל הנוכחי, שבו אריה המחזיק מטה, הוא גרסה מעובדת של הסמל שאומץ בשנות ה-50. בעונת 2011/2012 נכחו במשחקי הבית של הקבוצה 41,478 צופים בממוצע, דבר המציב אותה במקום השישי בפרמייר ליג.
מועדון צ'לסי הוקם ב-10 במרץ 1905 בפאב דה רייזינג סאן (The Rising Sun, השמש הזורחת), הנמצא מול הכניסה הראשית לסטמפורד ברידג' ברחוב פולהאם, והקבוצה נבחרה להצטרף לפוטבול ליג זמן קצר לאחר היווסדה.
בשנים הראשונות הקבוצה לא זכתה להצלחות רבות, וההישג הטוב ביותר היה ההפסד לשפילד יונייטד בגמר גביע ה-FA של 1915. צ'לסי זכתה למוניטין של החתמת שחקנים ידועים, אך לא השפיעה רבות על הכדורגל האנגלי בשנים שבין שתי מלחמות העולם.
חלוץ העבר האנגלי טד דרייק התמנה לתפקיד המאמן ב-1952, והוביל בקבוצה תהליך של מודרניזציה.
שנות ה-60 ידועות בזכות הסגל הצעיר של הקבוצה, שהודרך על ידי המאמן טומי דוקרטי.
צ'לסי התמודדה על התארים השונים לאורך כל העשור, אך סבלה ממספר החמצות.
היא הייתה מועמדת לטרבל של אליפות, גביע ה-FA וגביע הליגה בעונת 1964/1965, אך זכתה לבסוף רק בגביע הליגה.
צ'לסי הפסידה שלוש פעמים בשלב חצי הגמר, ופעם אחת הפסידה בגמר גביע ה-FA.
ב-1970 היא זכתה בגביע ה-FA, לאחר שגברה על לידס יונייטד בתוצאה 2 - 1 במשחק חוזר.
הקבוצה זכתה בתוארה האירופי הראשון בשנה שלאחר מכן, לאחר שגברה על ריאל מדריד במשחק חוזר באתונה וזכתה בגביע מחזיקות הגביע.
שלהי שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 היו רצופות אירועים עבור צ'לסי.
הפיתוח והשיפוץ של סטמפורד ברידג' גרמו לערעור היציבות הכלכלית של הקבוצה, שחקנים בולטים שוחררו והקבוצה ירדה ליגה.
בעיות נוספות התעוררו בעקבות קבוצות אוהדים אלימות, שגרמו לבעיות במשך רוב העשור.
ב-1982, בעודה שקועה בבעיות, נרכשה צ'לסי על ידי קן בייטס תמורת סכום של לירה שטרלינג אחת, אך זכויות החכירה בסטמפורד ברידג' נמכרו ליזמי נדל"ן כך שהקבוצה עמדה לאבד את אצטדיון הבית שלה.
צ'לסי לא הפגינה רמת משחק גבוהה, והייתה מועמדת לירידה לליגה השלישית לראשונה בתולדותיה.
אולם, המאמן החדש ג'ון ניל הצליח ב-1983 להרכיב סגל חדש בעלות נמוכה.
צ'לסי זכתה באליפות הליגה השנייה בעונת 1983/1984, וביססה את מעמדה בליגה הבכירה לפני ששבה וירדה ב-1988. היא חזרה מיד לליגה הראשונה לאחר שזכתה באליפות הליגה השנייה בעונת 1988/1989.
בייטס ניהל מאבק משפטי ארוך, וב-1992 הצליח להחזיר את זכויות החכירה באצטדיון לידי צ'לסי, באמצעות עסקה עם הבנקים של יזמי הנדל"ן, שפשטו את הרגל בעקבות קריסת השוק.
הקבוצה לא שיחקה היטב בתחילת דרכה של הפרמייר ליג החדשה, אך ב-1994 הצליחה להעפיל לגמר גביע ה-FA.
רק עם מינויו ב-1996 של רוד חוליט לתפקיד המאמן השתנה מצבה של הקבוצה.
הוא הביא עמו לסגל מספר שחקנים עם מוניטין בינלאומי, הוביל את צ'לסי לזכייה בגביע ה-FA ב-1997 והחזיר אותה לצמרת הכדורגל האנגלי.
חוליט הוחלף על ידי ג'אנלוקה ויאלי, שהוביל את צ'לסי לניצחון בגביע הליגה ובגביע המחזיקות ב-1998, בגביע ה-FA ב-2000 ולרבע גמר ליגת האלופות באותה שנה.
ויאלי פוטר והוחלף במאמן איטלקי אחר, קלאודיו ראניירי, שהוביל את צ'לסי לגמר גביע ה-FA בשנת 2002 ולמוקדמות ליגת האלופות.
ביוני 2003 מכר בייטס את המועדון למיליארדר הרוסי רומן אברמוביץ' תמורת 140 מיליון לירות שטרלינג, וקבע אז שיא לתשלום עבור מועדון כדורגל אנגלי.
לאחר המכירה הוצאו למעלה ממאה מיליון לירות שטרלינג על שחקנים חדשים, אך ראניירי לא הצליח לזכות בתארים כלשהם, והוחלף על ידי הפורטוגלי ז'וזה מוריניו.
תחת הדרכתו של מוריניו הפכה צ'לסי לקבוצה האנגלית החמישית שזוכה בשתי אליפויות רצופות מאז מלחמת העולם השנייה (2004/2005, 2005/2006), וכן לזכייה בגביע ה-FA בשנת 2007 ושתי זכיות בגביע הליגה (2005 ו-2007).
בספטמבר 2007 הוחלף מוריניו על ידי אברהם גרנט, שהוביל את צ'לסי לגמר ליגת האלופות הראשון בתולדותיה, שבו היא הפסידה בדו-קרב פנדלים למנצ'סטר יונייטד.
גרנט פוטר ימים אחדים לאחר מכן, וביולי 2008 הוחלף על ידי לואיס פליפה סקולארי.
סקולארי כיהן בתפקידו במשך שבעה חודשים בלבד לפני שפוטר בגלל ההישגים הדלים של הקבוצה.
מאמן נבחרת רוסיה חוס הידינק מונה למאמן עד לסיום עונת 2008/2009, ובהובלתו זכתה הקבוצה פעם נוספת בגביע ה-FA.
באותה עונה, במשחק חצי גמר ליגת האלופות בקאמפ נואו, היא סיימה בתיקו 0 - 0 מול ברצלונה, ובגומלין בלונדון היא הובילה משער של מייקל אסיין בדקה ה-9. בדקה השלישית של תוספת הזמן הצליח אנדרס אינייסטה להשוות את תוצאת המשחק ולהדיח את צ'לסי.
בקיץ 2009 מונה קרלו אנצ'לוטי לתפקיד המאמן.
לאחר ניצחון על פורטסמות' בגמר גביע ה-FA, השלימה הקבוצה זכייה ב"דאבל" הראשון בתולדותיה.
בעונת 2011/2012 העפילה הקבוצה לגמר ליגת האלופות, על אף שבאמצע העונה פוטר המאמן אנדרה וילאש בואש והקבוצה הייתה שרויה בתהליכי התארגנות תחת הדרכתו של המאמן החדש ושחקן העבר רוברטו די מטאו.
במשחקו הראשון של די מתאו כמאמן ניצחה צ'לסי את נאפולי בתוצאה 1–4 במשחק הגומלין, לאחר הפסד 1–3 במשחק הראשון (שלב שמינית הגמר).
במשחק הגמר מול באיירן מינכן, שנערך באליאנץ ארנה שבמינכן, פיגרה צ'לסי משער של תומאס מולר בדקה ה-83, אך השוותה כעבור חמש דקות משער של דידייה דרוגבה.
המשחק לא הוכרע גם לאחר הארכה, ובדו-קרב פנדלים, שנערך לאחר מכן, ניצחה 4 - 3 ובכך זכתה בליגת האלופות בפעם הראשונה בתולדותיה.
בעונה זו סיימה צ'לסי במקום השישי בליגה האנגלית, שתי נקודות פחות מניוקאסל יונייטד במקום החמישי וחמש נקודות פחות מטוטנהאם במקום הרביעי.
המקום השישי היה אמור להוביל את צ'לסי לליגה האירופית בעונת 2013/2012, אך לאחר שזכתה בליגת האלופות הובטח לה המקום בשלב הבתים של המפעל בעונה הבאה, ושלח את טוטנהאם שבמקום הרביעי לליגה האירופית.
כמו כן, זכתה צ'לסי בגביע ה-FA באותה שנה לאחר ניצחון 1–2 על ליברפול, ובכך השלימה דאבל של גביעים.
די מטאו פוטר ב-21 נובמבר 2012, ורפאל בניטס מונה במקומו.
במאי 2013 זכתה צ'לסי בגביע הליגה האירופית לאחר ניצחון 2:1 במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון.
באותה שנה, שחקן הקבוצה, פרנק למפארד, הפך לכובש המצטיין של הקבוצה בכל הזמנים.
את העונה סיימה צ'לסי במקום השלישי.
לקראת עונה 2013/2014 חזר ז'וזה מוריניו לקדנציה נוספת כמאמן הקבוצה.
באוגוסט 2013 הפסידה צ'לסי לבאיירן מינכן בגמר הסופרקאפ האירופי לאחר 2-2 בסיום ההארכה ו-4–5 בתום דו-קרב בעיטות עונשין.
בעונת 2014/2015 זכתה באליפות אנגליה החמישית בתולדותיה, ובגביע הליגה החמישי בתולדותיה, והודחה מליגת האלופות בשלב שמינית הגמר.
ב-17 בדצמבר 2015 פוטר מוריניו לאחר שהקבוצה הפסידה ב-9 משחקים מתוך 16 בתחילה העונה.
במקום מוריניו התמנה חוס הידינק ההולנדי למאמן צ'לסי בפעם השנייה, אך זמן קצר לאחר מכן הוא הוחלף באנטוניו קונטה האיטלקי, שבעונת 2016/2017 הוביל את צ'לסי לזכייה באליפות השישית בתולדותיה.
בעונתו השנייה במועדון הביע המאמן את מורת רוחו מהתנהלות ההנהלה וממדיניות הרכש שלה, מה שהתבטא גם ביכולתה הספורטיבית של הקבוצה שירדה למקום החמישי בפער של 19 נקודות ממנצ'סטר סיטי שבמקום הראשון.
במסגרת האירופית, הודחה צ'לסי בשמינית הגמר לאחר שברצלונה גברה עליה בתוצאת 1–4 בסיכום שני המשחקים.
בעונת 2018/2019 כיהן מאוריציו סארי כמאמן הקבוצה, אך גם הוא התקשה להרים את צ'לסי ובתקופתו היא ספגה 0–6 ממנצ'סטר סיטי במסגרת הליגה האנגלית, במה שהיה לתבוסה הגדולה ביותר בתולדות צ'לסי מזה 28 שנים.
מצבה של הקבוצה התדרדר עוד יותר לאחר שהפסידה למנצ'סטר יונייטד בשמינית גמר הגביע האנגלי ושוב למנצ'סטר סיטי, הפעם בגמר גביע הפוטבול ליג בדו-קרב פנדלים, אחרי שוויון מאופס בזמן החוקי.
בעונת 2020/2021 זכתה צ'לסי בליגת האלופות בפעם השנייה בתולדותיה לאחר ניצחון 0–1 במשחק הגמר על מנצ'סטר סיטי.
זה קרה ב-29 במאי 2021, בזכות שער של קאי האברץ.
תומאס טוכל, המאמן שהגיע בינואר אותה השנה, שינה את סגנון המשחק של הקבוצה, בעיקר בפן ההגנתי, ובכך הביא את גביע האלופות האירופי השני בהיסטוריה של צ'לסי, וסיים עמה בליגה במקום השלישי.
בפברואר 2022 זכתה הקבוצה בגביע העולם למועדונים לראשונה בתולדותיה, לאחר שגברה במשחק הגמר בתוצאה 1–2, לאחר הארכה, על פלמיירס משער שהובקע גם כן על ידי קאי האברץ הגרמני.
באותו חודש, אברמוביץ' הודיע על העברת הקבוצה לנאמנים בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה וחשש מהקפאת נכסיו בבריטניה.
ב-10 במרץ, הוקפאו נכסיו בבריטניה באופן רשמי, ואפשרותו למכור את המועדון נבלמה.
נקבע שצ'לסי לא תוכל למכור כרטיסים חדשים למשחקיה או לרכוש שחקנים.
על אף הסנקציות שהוטלו על הבעלים, סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה בעונת 2021/2022. בהמשך הגיעה לרבע גמר ליגת האלופות והעפילה לגמר גביע הליגה ולגמר הגביע האנגלי, אך בשניהם הפסידה לליברפול בדו-קרב פנדלים.
אף על פי שהתחילה לא רע את עונת 2022/2023, וניצחה שישה מתוך 11 המשחקים הראשונים בעונה, לאחר מכן חוותה ירידה גדולה על אף מסע רכש משמעותי בינואר, וניצחה רק חמישה משחקים ב-27 מחזורים.
הקבוצה כבשה רק 38 שערים לאורך כל העונה וסיימה במקום ה-12 בליגה הנמוך שלה לראשונה מאז עונת 1995/1996.
בעונת 2024/2025 זכתה הקבוצה בקונפרנס ליג לאחר ניצחון במשחק הגמר 1-4 על ריאל בטיס.
עם הזכייה הפכה צ'לסי למועדון הראשון לזכות בכל תואר אירופי אפשרי.
בליגה סיימה הקבוצה במקום הרביעי ושבה לליגת האלופות.
בהמשך אותה העונה זכתה צ'לסי בגביע העולם למועדונים, לראשונה במתכונתו המורחבת שכללה 32 קבוצות מרחבי העולם, לאחר ניצחון בגמר 3-0 על פריז סן-ז'רמן.
ביולי 2025, ניצחה צ'לסי את פריז סן ז'רמן והפכה למחזיקת גביע העולם למועדונים 2025.
צ'לסי שיחקה באצטדיון אחד בלבד לאורך כל שנות קיומה.
האצטדיון נפתח רשמית ב-28 באפריל 1877. במשך 28 השנים הראשונות לקיומו הוא שימש רק את מועדון האתלטים של לונדון כזירת לתחרויות אתלטיקה, ולא היה קשור כלל לכדורגל.
ב-1904 נרכש האצטדיון על ידי איש העסקים גאס מירס ואחיו ג'וזף, שקודם לכן רכשו שטח אדמה נוסף (שהיה גן שוק גדול) מתוך מטרה לערוך עליו משחקי כדורגל.
משפחת מירס מינתה את האדריכל ארצ'יבלד לייטץ' לאחראי על בניית האצטדיון.
הם הציעו את האצטדיון לפולהאם, אך הנהלת פולהאם דחתה את ההצעה.
כתוצאה מכך, הם החליטו להקים מועדון כדורגל חדש.
במקרים רבים הקבוצה נוסדת קודם כל, ורק לאחר מכן מתחילה בחיפוש מגרש למשחקי הבית.
כיוון שברובע כבר היה מועדון בשם פולהאם, החליטו המייסדים לאמץ את השם של רובע צ'לסי הסמוך, ולאחר שדחו שמות כגון מועדון הכדורגל קנזינגטון, מועדון הכדורגל סטמפורד ברידג' ומועדון הכדורגל לונדון.
תכולתו המקורית של סטמפורד ברידג' הייתה 100,000 מקומות, ועיצובו היה דמוי-קערה עם טראסת מושבים מקורה.
בתחילת שנות ה-30 נבנו טראסות מושבים בחלק הדרומי של האצטדיון עם גג שכיסה כחמישית מהיציע.
אזור זה נודע לימים בכינוי "שד אנד" (Shed End), ובין שנות ה-60 לשנות ה-80 אכלסו אותו בעיקר האוהדים המסורים ביותר של צ'לסי.
לא ברור מה מקור השם, אך העובדה שהגג היה דומה לפח גלי תרמה לכך ככל הנראה.
בשלהי שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 החל תהליך מודרניזציה של סטמפורד ברידג', שכלל בין השאר תוכניות להפיכתו לאצטדיון ישיבה בלבד עם 50,000 מקומות.
העבודות החלו ביציע המזרחי בתחילת שנות ה-70, אך העלות הגבוהה הביאה את המועדון אל סף פשיטת רגל, ולפיכך, האחזקות נמכרו ליזמי נדל"ן.
רק בשנות ה-90 נפתרו הבעיות הקשורות לאצטדיון וניתן היה להמשיך בחידושו.
ב-2001 הסתיים תהליך שבמסגרתו החלקים הצפוני, המערבי והדרומי של האצטדיון הפכו ליציעי ישיבה בלבד והמרחק בינם לבין המגרש עצמו קוצר.
המגרש בסטמפורד ברידג', האחזקות, השערים המסתובבים והזכות על השם נמצאים בבעלות החברה "Chelsea Pitch Owners", שהיא מלכ"ר שהאוהדים מחזיקים במניותיו.
החברה הוקמה על מנת להבטיח כי יהיה זה בלתי אפשרי למכור את האצטדיון.
משמעות נוספת להקמת החברה היא שבהנחה וצ'לסי תעבור למקום אחר יהיה צורך לשנות את השם שלה.
הנהלת צ'לסי מתכננת להגדיל את תכולת האצטדיון מעבר ל-50,000 מושבים.
כיוון שהאצטדיון שוכן בלב אזור בנוי בלונדון על דרך ראשית ובסמוך לשתי תחנות רכבת, האוהדים יכולים להיכנס אליו רק דרך כניסת רחוב פולהאם, ובגלל זאת יש מגבלות בריאותיות ובטיחותיות על הרחבת האצטדיון.
כתוצאה מכך, היו תוכניות להעביר את האצטדיון למקום אחר כגון מרכז התערוכות ארלז קורט, תחנת הכוח באטרסי ובסיס צבאי מקומי.
אולם, ההנהלה הודיעה כי בכוונתה להשאיר אותו במיקומו הנוכחי.
מאז הקמת הקבוצה היא השתמשה בארבעה סמלים עיקריים, אם כי לכולם היו וריאציות שונות.
ב-1905 היא אימצה את הסמל הראשון שכלל תמונה של פנסיונר צ'לסי, דבר שגרם לכך שהקבוצה כונתה "הפנסיונרים".
סמל זה היה בשימוש במשך כחמישים שנים, אך מעולם לא הופיע על החולצות.
כחלק מתהליך המודרניזציה של טד דרייק, שהחל ב-1952, הוסר סמל זה מתוכניות יום המשחק על מנת לשפר את תדמית המועדון.
סמל זמני, שכלל רק את ראשי התיבות C.F.C, היה בשימוש במשך שנה אחת בלבד.
ב-1953 אומץ סמל שכלל אריה המביט אחורה ואוחז מטה, והיה בשימוש במשך 33 שנים.
סמל זה היה מבוסס על אלמנטים מהשלט ההרלדי של הרובע המלכותי צ'לסי ומשלט האצולה של רוזן קדוגן (נשיא המועדון) והמטה מאבות מנזר וסטמינסטר.
בסמל היו גם שלוש שושנים אדומות המייצגות את אנגליה, ושני כדורי משחק.
היה זה סמל המועדון הראשון שהופיע על החולצות, כיוון שמדיניות זו אומצה רק בתחילת שנות ה-60.
ב-1986 אומץ סמל חדש כחלק ממגמת מודרניזציה נוספת ובניסיון לנצל הזדמנויות שיווקיות.
בסמל החדש היה אריה מסוגנן בצבעיו הטבעיים (צהוב ולא כחול), הניצב מעל ראשי התיבות של הקבוצה (C.F.C).
סמל זה היה בשימוש במשך 19 שנים, ובמהלכן בוצעו בו מספר שינויים שכללו בין השאר שינוי של הצבעים.
עם הגעת הבעלים החדשים והתקרבות יובל המאה להקמת הקבוצה, ביחד עם דרישות האוהדים לחזרה לסמל המסורתי, הוחלט כי הסמל ישונה פעם נוספת ב-2004. הסמל החדש אומץ בתחילת עונת 2005/2006, וסימן את החזרה לעיצוב הישן של האריה ההרלדי הכחול המחזיק בידו מטה.
בדומה לסמלים הקודמים, סמל זה הופיע במגוון צבעים כגון לבן וזהב.
שחקני צ'לסי לבשו תמיד חולצות כחולות, ובתחילת דרכם הגוון של הכחול היה בהיר יותר בהשוואה לגוון הנוכחי, ובניגוד לתלבושת הנוכחית לבשו מכנסיים לבנים וגרביים בצבע כחול כהה.
מקורו של הכחול הבהיר הוא בצבעי המירוץ של רוזן קדוגן, נשיא המועדון.
תלבושת זו נכנסה לשימוש במהלך עונת 1964/1965.
הצבעים הרגילים של מדי החוץ של צ'לסי הם צהוב, או לבן עם עיטור כחול, אך בדומה לקבוצות רבות היו להן כמה תלבושות כאלה.
הדגם הראשון היה מורכב מחולצות פסים שחורות ולבנות, ובמשחק אחד בשנות ה-60 הקבוצה לבשה חולצות בסגנון המדים של אינטר מילאנו, גם כן בהנחייתו של דוקרטי.
בשנות ה-80 השתמשה הקבוצה בחולצות פסים ירוקות, דגם שחמט אדום-לבן בתחילת שנות ה-90, ותוספת בצבע גרפיט ומנדרינה באמצע שנות ה-90.
התלבושת הנוכחית של צ'לסי מיוצרת על ידי נייקי.
נותן החסות (ספונסר) הראשון שהופיע על החולצות של צ'לסי היה גאלף אייר, וזאת לאחר הסכם שנחתם באמצע עונת 1983/1984. נותני החסות שהופיעו לאחר מכן הם גריינג' פארמס, תה באי לין והחברה האיטלקית סימוד.
הספונסר הנוכחי היא חברת אינפינייט אתלטיק.
ממוצע הצופים של צ'לסי במשחק ביתי עומד על כ-40,000 צופים ואינו מן הגבוהים בליגה, בעיקר בשל הקיבולת המוגבלת של מגרש הבית, סטמפורד ברידג' (כ-42,000 מקומות).
חלק ניכר מאוהדי צ'לסי מגיעים מאזורי הפועלים של מערב לונדון, כגון האמרסמית' ובאטרסי, מאזורים יותר עשירים כגון צ'לסי וקנזינגטון, וממחוזות הבית.
בנוסף לשירי כדורגל רגילים, אוהדי צ'לסי מבצעים שירים הייחודיים להם, וביניהם את השיר "סלרי" שבמהלכו הם זורקים לעיתים סלרי.
אך עם השנים, מנהג זריקת הסלרי הלך ופחת.
השיר הפופולרי של אוהדי צ'לסי הוא השיר "Blue is the colour", שאותו נוהגים לשיר האוהדים ולפעמים גם השחקנים.
לאוהדי צ'לסי אין יריבות ספורטיבית הדומה לדרבי המרזיסייד או הדרבי של צפון לונדון.
משחק הדרבי של מערב לונדון מול פולהאם לא היה בולט לאורך השנים, אשר ברובן שיחקו שתי הקבוצות בליגות שונות.
בסקר שנערך בשנת 2004 על ידי האתר Planetfootball.com התברר כי לדעת אוהדי צ'לסי יריביהם הגדולים ביותר הם (לפי הסדר): ארסנל, טוטנהאם הוטספר ומנצ'סטר יונייטד.
בשנות ה-70 ובשנות ה-80 נקשר שמם של אוהדי צ'לסי לתופעות של חוליגניזם.
קבוצת אוהדים שהייתה ידועה אז בכינוי "צ'לסי שד בויז" (Chelsea Shed Boys), אימצה את הכינוי צ'לסי הד-האנטרז, התפרסמה בעקבות מעשי האלימות נגד אוהדים אלימים של קבוצות אחרות, כגון אלו של וסטהאם יונייטד ומילוול.
העלייה ברמת החוליגניזם גרמה בשנות ה-80 ליושב ראש, קן בייטס, להציע הקמת גדר חשמלית על מנת למנוע מהאוהדים לחדור לתחומי המגרש.
הצעה זו נדחתה על ידי מועצת לונדון רבתי.
החל משנות ה-90 ניכרה ירידה ברמת הפרות הסדר של הקהל בזמן המשחקים, בין השאר כתוצאה מהגברת האכיפה על ידי המשטרה, הכנסת טלוויזיה במעגל סגור ומעבר לשימוש באצטדיון לישיבה בלבד.
בשנים האחרונות שמם של אוהדי צ'לסי נקשר בתופעות של ניאו נאציזם ואנטישמיות, ובאופן קבוע הם קוראים "יהודון" (yiddo) בעת המשחקים.
כמו כן, התפרסם ברחבי העולם שיר ניאו נאצי המושר על ידם בשם "דורבנות" (כינוי לקבוצת טוטנהאם הוטספר) בדרך למחנה ההשמדה אושוויץ".
בעקבות תופעות אלו החליט הבעלים רומן אברמוביץ' על התגייסות של הקבוצה כנגד תופעת האנטישמיות והוביל את הקבוצה לנקוט בצעדים לקידום המאבק באנטישמיות.
שחקני הקבוצה השתתפו בקמפיין לעידוד מודעות יום השואה הבינלאומי, ואף שמעו הרצאה בנושא מיושב ראש הסוכנות היהודית יצחק הרצוג.
ב-1930 הופיעה צ'לסי בסרט "The Great Game", שהיה אחד מהסרטים הראשונים שעסקו בכדורגל.
ג'ק קוק, שבזמן הסרט שיחק במילוול, היה אחד מכוכבי הסרט.
חלק מהסצנות צולמו בסטמפורד ברידג', כולל המגרש עצמו, חדרי ההנהלה וחדרי ההלבשה.
בסרט הופיעו בתפקידי אורח השחקנים אנדרו וילסון, ג'ורג' מילס וסם מילינגטון.
בעקבות פרסומה הרב של קבוצת האוהדים "צ'לסי הד-האנטרס" הופיעה הקבוצה בסרטים הקשורים לחוליגניזם בכדורגל, האחרון מתוכם בשם "The Football Factory".
עד שנות ה-50 נקשר שמה של הקבוצה להיכלי מוזיקה, כאשר היעדר ההישגים מהווה חומר גלם לקומיקאים כגון ג'ורג' רובי.
אחד מהביטויים לתופעה זו היה בשיר הקומי מ-1933 שבוצע על ידי נורמן לונג, ונקרא "On The Day That Chelsea Went and Won The Cup" (ביום שבו צ'לסי הלכה וזכתה בגביע).
מילות השיר תיארו רצף של אירועים חריגים ובלתי סבירים המתרחשים ביום שבו צ'לסי מצליחה לזכות בתואר.
במהלך ההכנות לגמר גביע ה-FA של 1972 יצא לאור הסינגל "Blue Is the Colour" (כחול הוא הצבע), כאשר כל שחקני קבוצת הבוגרים של צ'לסי משתתפים בו.
בשיא הפופולריות שלו דורג הסינגל במקום החמישי בדירוג הסינגלים הבריטי.
מאוחר יותר עובד השיר לגרסה שנקראה "White Is the Colour" (לבן הוא הצבע), ואומץ בתור ההמנון הרשמי של ונקובר וייטקאפס.
לקראת גמר גביע ה-FA של 1997 בוצע השיר "Blue Day" על ידי הזמר סאגס וחלק משחקני צ'לסי, ודורג במקום ה-22 במצעד הבריטי.
בריאן אדמס, אוהד של צ'לסי, הקדיש לה את השיר "We're Gonna Win" מהאלבום "til I Die 18".
מועדון הכדורגל צ'לסי הוקם על ידי גאס מירס במרץ 1905. לאחר מותו בשנת 1912 יורשיו המשיכו להחזיק במועדון עד שנת 1982, כאשר קן בייטס רכש את המועדון מידיו של בריאן מירס, נינו של המייסד, תמורת 1 ליש"ט.
בייטס היה בעל השליטה במועדון עד להנפקת הקבוצה בבורסה במרץ 1996. לאחר מכן, אוהד הקבוצה ואיש העסקים מתיו הרדינג הפך למנהל הקבוצה והלווה 26 מיליון ליש"ט לקבוצה כדי להשקיע בשחקנים חדשים.
ביולי 2003, האוליגרך הרוסי-ישראלי רומן אברמוביץ' רכש יותר מ-50% מהמניות, כולל 29.5% ממניותיו של בייטס, תמורת 30 מיליון ליש"ט, ובשבועות שלאחר מכן רכש את שאר המניות במועדון ובסך הכל השקיע 140 מיליון ליש"ט.
באותה עת בעלי המניות היו גם מתיו הרדינג (21%), חברת BSkyB(9.9%) וכן מחזיקי מניות אנונימיים.
בהמשך, נתח מניותיו בקבוצה הגיע לכדי 90%.
בעת הרכישה לצ'לסי היו חובות בסך 100 מיליון ליש"ט, לרבות הלוואות אירופיות בסך 75 מיליון ליש"ט, שנלקחו בתקופת בייטס בשנת 1997. אברמוביץ' כיסה את כל חובות המועדון עד 2008 ולמועדון לא נותרו חובות חיצוניים.
אברמוביץ' מממן את הקבוצה באמצעות חברת ההחזקות שלו Fordstam Limited.
הקבוצה לא הייתה רווחית בשנים הראשונות של אברמוביץ', ועד יוני 2005 דווח שההפסדים המצטברים הגיעו לסכום של 140 מיליון ליש"ט.
רק בנובמבר 2012 צ'לסי הודיעה כי הגיעה לרווח מצטבר בסכום של 1.4 מיליון ליש"ט.
בשנת 2012 מרינה גרנובסקאיה, שעובדת עם אברמוביץ' שנים רבות, החלה לכהן כמנכ"ל המועדון.
בשנת 2018 הקבוצה דיווחה על רווחי שיא בסך 62 מיליון ליש"ט.
עם השנים הפכה צ'לסי למותג גלובלי והייתה לאחד מחמשת מותגי הכדורגל הגדולים באירופה עם שווי של 398 מיליון דולר.
בעל הקבוצה מ-2003 עד 2022 היה, כאמור, איש העסקים והמיליארדר הרוסי-ישראלי רומן אברמוביץ'.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, שהחלה בפברואר 2022, אולץ אברמוביץ' למכור את הקבוצה, וזו נרכשה במאי 2022 על ידי קבוצת רכישה בראשות איש העסקים האמריקאי טוד בוהלי.
בשנת 2024 העריך מגזין פורבס את שווי המועדון בכ-3.13 מיליארד דולר.
רשימה מלאה של כדורגלני צ'לסי שיש עליהם ערך בוויקיפדיה העברית
גביע פול ממברס - (2)
צֶ'לֶסטָה היא כלי הקשה אידיופוני המופעל באמצעות מקלדת.
הקלידים מחוברים לפטישים המכים במערכת של לוחות מתכת (בדרך כלל פלדה), והלוחות מעבירים את תנודותיהם לגופי תהודה.
דוושה (פדל) משמשת להחזקה ולעמעום של הצליל.
צליל הצ'לסטה דומה לצליל הגלוקנשפיל, אך בעל גוון רך יותר.
אף שאינו עשיר בצלילים עיליים רבים, הוא מצטיין באיכות טהורה במיוחד שהקנתה לכלי את שמו, לפי המילה הצרפתית "celeste" (סלסט) שפירושה "שמימי", על פי המקור הלטיני caelestis.
הצ'לסטה היא כלי בטרנספוזיציה – הצליל שהיא מפיקה גבוה באוקטבה אחת מהצליל הכתוב בתווים.
בכלי הצרפתי המקורי היו חמש אוקטבות, אך צליל האוקטבה הנמוכה ביותר לא נחשב מוצלח, והיא הושמטה בדגמים מאוחרים יותר.
כיום מוחלפת הצ'לסטה בחלק מהתזמורות הסימפוניות בדגם גרמני גדול יותר, בעל חמש אוקטבות.
אף שמקובל לשייך את הצ'לסטה לקבוצת כלי ההקשה בתזמורת, מנגנים בה בדרך כלל פסנתרנים.
הצ'לסטה הומצאה בשנת 1889 על ידי אוגוסט מוּסטֶל בפריז.
קדם לה הטיפוֹפון או הדוּלציטון שהמציא אביו של מוסטל, ויקטור מוסטל, ב-1860. במקום לוחות מתכת היו בטיפופון קולנים, אך עוצמת הכלי הייתה נמוכה מכדי שישתתף בתזמורת.
צ'ייקובסקי היה אחד הראשונים שהשתמשו בכלי זה ביצירה לתזמורת מלאה; הצ'לסטה מופיעה בפואמה הסימפונית האחרונה שלו, "ווֹיֵווֹדָה", ובחלקים מהבלט האחרון שלו, מפצח האגוזים (1892), בין השאר ב"ריקוד פיית הסוכר".
מודסט מוסורגסקי: הגמד מתוך "תמונות בתערוכה" (1874).
פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי: "ריקוד פיית הסוכר" מתוך מפצח האגוזים (1892)
גוסטב הולסט, "ונוס" ו"נפטון" מתוך כוכבי הלכת (1917)
אוטורינו רספיגי, "אורני רומא" (1924)
ג'ורג' גרשווין, אמריקאי בפריז, (1927)
הייטור וילה לובוס, "טוקטה" מתוך "בכיאנאס ברזילראס מס' 2", (1933)
בלה בארטוק, "מוזיקה לכלי-מיתר, כלי-הקשה וצ'לסטה", (1937)
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', "סוויטה שמית" (1945)
אוליביה מסיאן, "סימפוניה טוּרָנגלילה", (1949)
סרגיי פרוקופייב, סימפוניה מס' 6 (1947) וסימפוניה קונצרטנטית (1952)
דמיטרי שוסטקוביץ', סימפוניה מס' 4, סימפוניה מס' 11 וקונצ'רטו לצ'לו מס' 1.
פינק פלויד, The Gnome, מתוך החלילן בשערי השחר (1967)
סיגור רוס, "se lést", מתוך האלבום "...Takk"
צ'לסי קיין סטאוב היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא ידועה בשל תפקידה כסטלה מאלון בקומדיית המצבים של ערוץ דיסני "ג'ונאס" (2009–2010), ובשל תפקידה בתור ריילי פארין בסיטקום של ABC Family, "בייבי דאדי" (2012–2017).
צ'לסי קיין סטאוב נולדה בפיניקס, אריזונה ב-15 בספטמבר 1988. קיין היא בתם היחידה של ג'ון ובקי סטאוב.
היא למדה משחק בתיאטרון נוער העמק (אנ'), תיאטרון קהילתי בעיר הולדתה.
קיין עשתה את הופעת הבכורה המקצועית שלה בסרט הקצר "Failure of Pamela Salt" משנת 2001. היא המשיכה לקבל תפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "Cracking Up", "תשתקו ותקשיבו", "סאמרלנד" ותפקיד קטן בסרט "Arizona Summer" משנת 2004.
בשנת 2007 קיבלה סטאוב את תפקידה הקולנועי הראשון בתור מרדית בקסטר, היריבה של בנות הבראץ, בסרט הלייב אקשן "בראץ: הסרט", המבוסס על סדרת בובות האופנה "בראץ".
בסרט היא ביצעה שני שירים מתוך הפסקול.
באותה שנה היא קיבלה תפקיד ראשון בתיאטרון.
בשנת 2008 היא הופיעה בסרט של ערוץ דיסני "חנון על הזמן".
בנוסף היא הופיעה בפרק בסדרה "המכשפים מוויברלי פלייס" ובסרט "התאהבתי בכוכב".
שנה לאחר מכן היא זכתה בפרס בחירת הנוער בקטגוריית "כוכבת הטלוויזיה של השנה".
בשנת 2009 החל לגלם את מעצבת האופנה סטלה מאלון עם האחים ג'ונאס בסדרה של ערוץ דיסני "ג'ונאס", ושנה לאחר מכן אף גם בעונתה השנייה.
בנוסף היא דיבבה את אחד התפקידים הראשיים בסדרת הקומדיה המונפשת"הדגים".
בשנת 2011 השתתפה קיין בתוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בעונתה ה-12, לצד הרקדן המקצועי מארק בלס (אנ'); הם הגיעו בגמר למקום השלישי.
בשנת 2012 החל לגלם את אחת הדמויות הראשיות בסיטקום של Freeform "בייבי דאדי" וגילמה את ריילי פארין במשך שש עונותיה של הסדרה עד שזו הסתיימה ב-2017.
בשנת 2020 גילמה דמות חוזרת בשם אווה ג'רמיין בסדרה "אשלי גרסיה: גאונה מאוהבת" (אנ') שיצר מריו לופז עבור שירות הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2022 שיחקה בעונה השישית של סדרת הדרמה המשטרתית של Fox, "מוקד 911" בתור קמרון.
+שנהסרטתפקידהערות2004Arizona Summerקרול2007בראץ: הסרט (אנ')מרדית' בקסטר
צ'לסי אליזבת' מאנינג היא חיילת לשעבר בצבא ארצות הברית אשר הורשעה בשנת 2013 על ידי בית דין צבאי בריגול ועבירות אחרות לאחר שהדליפה לאתר ויקיליקס כ-750,000 מסמכים צבאיים ודיפלומטיים מסווגים.
היא ריצתה עונש מאסר של כשבע שנים בין 2010 ל-2017. נחשבת על ידי מספר ארגונים כחושפת שחיתויות.
פעילה חברתית בנושאים הקשורים למגדר ואפליה של אנשים טרנסג'נדרים.
מאנינג נולדה כזכר בשם ברדלי מאנינג וגדלה בקרסנט שבאוקלהומה.
אביה שירת בצי ארצות הברית חמש שנים כמש"ק מודיעין ופגש את אמה עת היה מוצב בבריטניה.
למאנינג אחות גדולה קסי, ילידת 1976, אשר העידה במשפטה כי שני הוריה היו אלכוהוליסטים וכי היא גדלה במידה רבה בטיפולה של קסי.
עדות נוספת במשפט, של פסיכיאטר של הצי, הייתה כי פניה של מאנינג הראו סימנים של תסמונת אלכוהול עוברית.
לדברי אחותה, על אף שחיו ברווחה יחסית, מאנינג סבלה מתזונה לקויה.
אמה ניסתה להתאבד מספר פעמים.
בשנת 2000 התגרשו הוריה ועקב הגירושים עברה בגיל 13 עם אמה להוורפורדווסט שבדרום־מערב ויילס.
היא סבלה מקשיי השתלבות בבית הספר הן בגלל היותה זרה והן בגלל זהותה המגדרית, באותה תקופה החלה להזדהות כגבר הומו.
היא סיימה את לימודיה בגיל 17 ושבה לארצות הברית, תחילה לגור עם אביה באוקלהומה ולאחר מכן עם דודתה.
היא עבדה בחברת תוכנה ולאחר שפוטרה בפיצרייה.
מאנינג הייתה קטנת גוף, גובהה 1.57 ומשקלה כ-48 ק"ג (באותה תקופה זוהתה כגבר).
אביה לחץ עליה כי תתגייס לכוחות המזוינים של ארצות הברית כדי שתוכל לממן לימודים גבוהים בעזרת חוק החיילים המשוחררים.
באוקטובר 2007, בגיל 19, התגייסה לצבא ארצות הברית.
היא החלה בטירונות, אך לאחר שישה שבועות הופנתה לשחרור על רקע חוסר התאמה.
על פי דיווחים שונים סבלה מהצקות חבריה ואף חשבה כי אינה מוכנה גופנית ונפשית.
לבסוף לא שוחררה וניגשה לטירונות חוזרת בינואר 2008. לאחר מכן עברה אימון מתקדם כמש"ק מודיעין (התפקיד אינו נחשב מש"ק בצבא ארצות הברית) וקיבלה סיווג ביטחוני גבוה.
היא הוצבה בבסיס בצפון מדינת ניו יורק והחלה להתאמן לקראת הצבה בעיראק.
היא הגיעה לעיראק באוקטובר 2009 ושירתה כמש"קית מודיעין בבסיס הפעלה אמריקאי שפעל בעיראק.
היו לה קשיים בשירותה הצבאי מצד חבריה לנשק בשל זהותה המינית והמגדרית.
היא נעצרה ב־2010 על ידי חוקרים מהמשטרה הצבאית של צבא ארצות הברית על סמך מידע שהגיע מהרשויות הפדרליות האמריקאיות.
בחקירתה סיפרה כי הדליפה קטע וידאו הידוע בשם "רצח צדדי" שביצע חיל האוויר האמריקאי ב־12 ביולי 2007 בבגדאד.
כן הודתה כי הדליפה 250,000 מסמכים דיפלומטיים לאתר ויקיליקס.
ב־16 בדצמבר 2011 החל בפורט מיד שבמרילנד הליך שימוע על פי סעיף 32 , לקראת משפטה הצבאי, בגין עבירות של "העברת נתונים מסווגים למחשבה האישי" וסעיפי ביטחון מידע נוספים.
ביולי 2013 זיכה אותה בית המשפט הצבאי במרילנד מסעיף האישום החמור ביותר נגדה – סיוע לאויב, והרשיע אותה ב־19 סעיפי אישום ובהם חמישה סעיפי ריגול וחמישה סעיפי גנבה על מסירת 700,000 מסמכים לאתרו של ג'וליאן אסאנג'.
היא שוחררה עם קלון מהצבא, ודרגתה הורדה לטוראית.
בית דין צבאי קבע כי שלוש וחצי השנים שבהן שהתה בכלא יקוזזו מעונשה וכי ניכוי שליש מהעונש בשל התנהגות טובה יהיה אפשרי לאחר ריצוי שליש מהעונש.
ביום שלאחר מתן גזר הדין פרסמה הצהרה בה הזדהתה כאישה, בשם צ'לסי מאנינג, וסיפרה על רצונה לעבור טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית.
ב-17 בינואר 2017 הוענקה למאנינג חנינה על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, ובמסגרתה קוצר עונשה.
בעקבות קיצור עונשה, היא השתחררה מהכלא הצבאי בחודש מאי 2017, לאחר שריצתה כשבע שנות מאסר, במקום במועד המתוכנן בשנת 2045.
לאחר השחרור התמודדה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית בבחירות לסנאט 2018 לסנאטור מטעם מדינת מרילנד מול הסנאטור המכהן בן קרדין.
קרדין זכה בכ-80% מהקולות ומאנינג הגיעה שנייה עם כ-5%.
בפברואר 2019 זומנה להעיד בפני חבר מושבעים גדול החוקר את ויקיליקס וג'וליאן אסנג'.
היא סירבה להעיד עקב חשאיות הדיונים ומה שראתה כניצול לרעה של כוח.
היא נעצרה באשמת ביזיון בית המשפט ב-8 במרץ 2019.
צ'לסי ויקטוריה קלינטון היא בתם היחידה של נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, ושל מזכירת המדינה לשעבר הילרי רודהם קלינטון.
בעבר שימשה ככתבת מיוחדת עבור חדשות NBC.
בשנת 2012 החלה לעבוד בתאגיד הפילנתרופי "קרן קלינטון" ("Clinton Foundation") ו-"Clinton Global Initiative", וסיימה דוקטורט ביחסים בינלאומיים באוניברסיטת אוקספורד ב-2014.
צ'לסי ויקטוריה קלינטון נולדה ב-27 בפברואר 1980, בליטל רוק, ארקנסו לביל קלינטון והילרי רודהם קלינטון.
הילרי תיארה את הלידה של בתה בתור "האירוע המופלא ביותר והכי מעורר השתאות בחיי".
צ'לסי הייתה בתם היחידה והנכדה הראשונה של הוריהם משני הצדדים.
בגיל שנתיים, התלוותה להוריה לנסיעותיהם ברחבי ארקנסו כשביל קלינטון התמודד על משרת מושל ארקנסו.
אמה כתבה שהשם צ'לסי נקבע בהשראת ביקור בצ'לסי שבלונדון במהלך חופשת חג המולד ב-1978. היא סיפרה שכשמעה את השיר מ-1969 של ג'וני מיטשל, "Chelsea Morning", בביצועה של ג'ודי קולינס, ביל אמר, "אם אי פעם תהיה לנו בת, שמה צריך להיות צ'לסי".
היא קפצה כיתה בכיתה ב'.
ב-20 בינואר 1993, כאשר קלינטון בת ה-12 עברה לגור עם הוריה בבית הלבן בעקבות בחירתו של אביה לנשיא ארצות הברית, השירות החשאי של ארצות הברית נתן לה את שם הקוד "Energy" (אנרגיה).
הוריה רצו שבתם תגדל באופן נורמלי ככל האפשר בהתחשב בנסיבות ולכן ניסו להגן עליה מפני אור הזרקורים התקשורתי.
הילרי קלינטון התייעצה עם ג'קלין קנדי-אונאסיס בקשר לגידול ילדים בבית הלבן, וביקשה מהעיתונות שתצמצם את הסיקור על בתה באירועים ציבוריים שבהם היא משתתפת.
הקלינטונים נתמכו על ידי מרגרט טרומן, בתו היחידה של נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
היא כתבה מכתב למערכת של הניו יורק טיימס במרץ 1993 והסבירה בו על הנזק שיכול להיעשות אם העיתונות תהפוך את צ'לסי לנושא סיקור אינטנסיבי.
העיתונות נענתה לבקשתה של הילרי, אבל בשנת 1997, לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון, עלו ספקולציות בתקשורת לגבי המכללה שבה תבחר והדבר גרם לסיקור תקשורתי רב עליה.
צ'לסי קלינטון בסופו של דבר בחרה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד.
בסך הכל, היא קיבלה 32 כתבות עליה בניו יורק טיימס ו-87 כתבות באינטרנט במהלך שתי הקדנציות של אביה כנשיא ארצות הברית (1993-2001).
מכלל הילדים של הנשיאים, היא זו שקיבלה את סיקור הטלוויזיה הרב ביותר.
החלטתם של הקלינטונים לשלוח את צ'לסי בתם ל-"Sidwell Friends", בית ספר פרטי בוושינגטון די.
בית הספר ותלמידיו שמרו על שתיקה בקשר לצ'לסי וסירבו לדון עליה בפומבי, ובכך נתנו לה את הפרטיות שהמשפחה הראשונה ביקשה לתת לה.
צ'לסי סיימה את לימודיה בבית הספר בשנת 1997 ואביה דיבר בטקס הסיום.
עניין פרטיותה של צ'לסי נידון בעיתונות, ורוב כלי התקשורת הגיעו למסקנה שהיא צריכה להיות מחוץ לתחום בשל גילה.
למרות זאת, כאשר קלינטון הייתה בת 13, מספר סטיריקנים ופרשנים לעגו להופעתה, בהם ראש לימבו, וכותבי סאטרדיי נייט לייב בשנת 1995 פרסם הסופר העצמאי טום גוגולה קלטת של שירים שהוקלטו כביכול על ידי קלינטון ובהם הערות שונות הנוגעות לאנשים בולטים.
גוגולה הגן על הסרט, ואמר "שום דבר מזה לא היה מכוון נגד צ'לסי.
בשלב זה של חייה אמר אביה, "אנחנו באמת עובדים קשה כדי לוודא שצ'לסי לא נותנת לאנשים אחרים להגדיר את תחושת הערך העצמי שלה...
[א]בל אני חושב שהיא תהיה בסדר".
קלינטון השתתפה במשך ארבע שנים בשיעורי מחול בארקנסו, והייתה תלמידה ב"בית הספר וושינגטון לבלט" במשך כמה שנים.
בתחילת 1999, נודע לקלינטונים שמגזין People עובד על כתבה שתבחן את היחסים במשפחה הראשונה על רקע השערוריות.
השירות החשאי ביטא בפני המגזין את חששותיו שמא הכתבה תסכן את ביטחונה של צ'לסי.
למרות זאת, הוחלט לפרסם את הכתבה.
קרול ואלאס, העורך האחראי של People, אישר את רגישותו של המגזין לדאגותיהם של הקלינטונים, אבל חש שצ'לסי בת ה-19 הייתה "עדת ראייה לדרמה משפחתית ואירועים היסטוריים" ולכן הכתבה לגיטימית.
על שער הגיליון של ה-5 בפברואר 1999, הופיעו צ'לסי והילרי והכותרת "חן תחת אש".
בשנת 2000, שנתו האחרונה של אביה כנשיא, צ'לסי הייתה המארחת בבית הלבן כשאמה ניהלה את מסע הבחירות שלה לסנאט האמריקאי, ונסעה עם אביה לחו"ל לכמה ביקורים רשמיים.
קלינטון החלה ללמוד היסטוריה באוניברסיטת סטנפורד בסתיו 1997.
שבוע לפני שהגיעה לקמפוס, אמה כתבה מכתב לאיגוד העיתונאים וביקשה בו שהעיתונאים ימנעו מלסקר את בתה.
למרות זאת, צ'לסי הגיעה לסטנפורד עם הוריה, אנשי השירות החשאי, וכמעט 250 עיתונאים.
כדי לשמור על ביטחונה, הותקנו חלונות עם זכוכית משוריינת בחדר השינה שלה ומצלמות הוצבו במסדרונות.
בנוסף, אנשי השירות החשאי התחזו לתלמידים באוניברסיטה והתגוררו במעונות שלה.
מלבד כמה סיפורים שנכתבו עליה מדי פעם בצהובונים, בארבע השנים שצ'לסי למדה בסטנפורד היא נשארה מחוץ לעין הציבור.
קלינטון סיימה את לימודיה בסטנפורד בשנת 2001 בהצטיינות יתרה ועם תואר ראשון בהיסטוריה.
נושא התזה שלה לתואר ראשון, בגודל 150 עמודים, היה הסכם יום שישי הטוב ב-1998 בצפון אירלנד, ולשם כך היא ראיינה את אביה.
בעת סיום לימודיה של צ'לסי, הנשיא קלינטון מסר הצהרה לעיתונות ואמר בה: "הילרי ואני אסירי תודה על החברויות וחוויות הלמידה הגדולות שלצ'לסי היה בסטנפורד, ואנחנו מאוד גאים בה ביום המיוחד הזה".
בחודש יולי 2001, הודיע הנשיא קלינטון באליפות וימבלדון שצ'לסי תלמד באוניברסיטת אוקספורד בסתיו, באותו קולג' שהוא למד בו פוליטיקה בין 1968 ל-1970 באמצעות מלגת רודז.
צ'לסי עצמה לא למדה עם מלגת רודז.
מאסטר יוניברסיטי קולג' באוקספורד, רובין באטלר, אמר כי הוא שמח שהיא לומדת באוקספורד: "מהתעודה שלה בסטנפורד עולה שהיא תלמידה טובה מאוד בעלת הכישורים והיכולות המתאימים.
הקולג' שמח גם להרחיב את החיבור שלו עם משפחת קלינטון".
כדי לשמור על ביטחונה של צ'לסי האוניברסיטה הפעילה אמצעי אבטחה על פי המלצת יועצים בריטים ואמריקנים, והסטודנטים האחרים שבקולג' התבקשו שלא לדבר עליה עם העיתונות.
צ'לסי הגיעה לאוקספורד מיד לאחר פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית.
היא נמשכה לסטודנטים אמריקאים אחרים באוקספורד שגם הם חשו טראומה כתוצאה מכך.
בריאיון למגזין "Talk" צ'לסי אמרה:
על הדברים שאמרה בראיון נמתחה ביקורת בעיתונות בלונדון וכן על ידי אחד הסטודנטים באוקספורד בעיתון הסטודנטים של אוקספורד.
האוניברסיטה כעסה על הביקורת שהסטודנט מתח מכיוון שהיא הופיעה כמאמר מערכת.
למרות הביקורת, צ'לסי תוארה כשקולה, מקסימה ובלתי מושפעת על ידי אנשים שפגשו אותה ונראה שהיא הצליחה להתמודד עם ההסתגלות לחיים בחו"ל.
במהלך לימודיה באוקספורד, אימצה צ'לסי מראה מתוחכם יותר, על פי הדיווחים, בעזרתה של ידידת משפחה דונטלה ורסצ'ה, שבתצוגת האופנה שלה צ'לסי השתתפה בתחילת שנת 2002.
בגמר לימודיה בשנת 2003, קיבלה תואר שני ביחסים בינלאומיים.
לאחר מכן חזרה לארצות הברית לאחר סיום הלימודים והתגוררה בניו יורק.
אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת ניו יורק
באביב 2010, קלינטון סיימה תואר שני ברפואה ציבורית באוניברסיטת קולומביה.
ב-2010 החלה ללמוד לתואר דוקטורט באוניברסיטת ניו יורק והשלימה אותו באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 2003 הצטרפה קלינטון לחברת הייעוץ "McKinsey & Company" שבניו יורק, ובשנת 2006 החלה לעבוד בחברת ההשקעות האמריקאית "Avenue Capital Group".
היא הייתה אחד מהיו"רים של התאגיד הפילנתרופי "קרן קלינטון" ("Clinton Foundation") למשך שבוע למטרת גיוס כספים, עד שהצטרפה לחברה לאחר מכן באופן רשמי, וכיהנה כחברה בדירקטוריון של בית הספר לבלט אמריקאי.
ב-22 בספטמבר 2011 קלינטון נבחרה למועצת המנהלים של חברת האינטרנט האמריקאית "IAC".
ב-14 בנובמבר 2011 הודיעה רשת NBC שהיא שכרה את קלינטון ככתבת עבור התוכניות "NBC Nightly News" ו"Rock Center with Brian Williams".
החוזה איתה היה רק למשך 3 חודשים, ולכן התאפשר לה להמשיך לעבוד עבור "קרן קלינטון", ולהמשיך ללמוד בזמן שעבדה עבור NBC.
בדצמבר 2007 החלה צ'לסי במסע הבחירות של אמה באסיפות הבחירה באיווה למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
היא הופיעה בכל רחבי ארצות הברית ובעיקר בקמפוסים.
עד תחילת אפריל 2008, היא דיברה בלמעלה מ-100 מכללות למען מועמדותה של אמה.
במהלך מסע הבחירות ענתה צ'לסי לשאלות הקהל, אך לא התראיינה או הגיבה לשאלות מהעיתונות, כולל לשאלתה של כתבת בת 9 מעיתון הילדים "Scholastic News" ששאלה אותה האם אביה היה נשיא טוב.
לשאלתה היא ענתה, "אני מצטערת, אני לא מדברת עם העיתונות וזה חל עליך, למרבה הצער.
אף על פי שאני חושבת שאת חמודה".
פיליפ ריינס, מזכיר העיתונות של אמה, התערב כאשר עיתונאים ניסו לפנות לצ'לסי באופן ישיר.
בפעם הראשונה במהלך הקמפיין, כשסטודנט שאל אותה על התייחסותה של אמה לפרשת מוניקה לווינסקי היא ענתה, "אני לא חושבת שזה עניינך".
לאורך הקמפיין היא הפכה לתומכת מנוסה יותר, עם תגובות מעודנות יותר והייתה מסיטה את השאלות בנושא עם הערות כמו "אם זה מה שאתה רוצה להצביע עבורו, זה מה שאתה צריך להצביע.
אבל אני חושבת שיש אנשים אחרים [ש]הולכים להצביע על דברים כמו ביטוח בריאות וכלכלה".
ב-26 באוגוסט 2008, בכנס של המפלגה הדמוקרטית, צ'לסי קראה להילרי "הגיבורה שלי ואמא שלי" והציגה לה סרט מחווה ארוך.
לאחר ההופעה בכנס היא חזרה לניו יורק לחייה הפרטיים.
היא סייעה פעם נוספת לקמפיין של אמה למועמדות המפלגה הדמוקרטית לבחירות לנשיאות 2016.
ב-31 ביולי 2010 נישאו קלינטון ומארק מזווינסקי, מיליונר יהודי שעובד כבנקאי השקעות, בטקס רפורמי יהודי ונוצרי בראינבק שבניו יורק, הנמצאת דרומית לאולבני.
החתונה התקיימה באחוזה משנת 1902, הפרוסה על פני 50 דונם, על צוק שמשקיף על נהר ההדסון.
האחוזה הייתה שייכת דאז לתומכת של אמה הילרי, קתלין האמר, שבעבר הייתה מפיקה בערוץ "Oxygen Media", ולארתור סילבינדר, איש עסקים ומפתח עסקים.
זוגיותם של צ'לסי ומארק מזווינסקי התגלתה בשנת 2005, והם התארסו בסוף השבוע של חג ההודיה בשנת 2009. מזווינסקי היה בנקאי השקעות בגולדמן זקס, ובעת הנישואין היה גם בנקאי השקעות ב"3G Capital Management".
מזווינסקי נולד ב-15 בדצמבר 1977 בפילדלפיה, לחברי הקונגרס הדמוקרטים לשעבר אדוארד מזווינסקי ומרג'ורי מרגוליס-מבינסקי.
יש לו עשרה אחים, אשר שלושה מהם מאומצים.
הוא גדל בבית יהודי קונסרבטיבי.
משפחת קלינטון ומשפחת מזווינסקי התיידדו עוד בשנת 1990, כאשר נפגשו בדרום קרוליינה בכנס של מנהיגים אמריקאים.
לאחר חתונתם חיו הזוג בשכונת פארק גראמרסי שבמנהטן, ניו יורק, ולאחר מכן עברו להתגורר בבית משותף בשכונת מחוז פלטיירון שבמנהטן (Flatiron District) שעלה כ-10.5 מיליון דולר.
בתם, שארלוט קלינטון מזווינסקי, נולדה בספטמבר 2014, בנם, איידן קלינטון מזווינסקי, נולד ביוני 2016 וילדם השלישי במספר ובנם השני, ג'ספר קלינטון מזווינסקי, נולד ב-22 ביולי 2019.
צ'מיילוב (בפולנית: ) היא עיירה במחוז אוסטרובייץ שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר מהמאה ה-13, ועד המאה ה-14 נקרא בשם "שידלוב".
בשנת 1505 הוענקו ליישוב זכויות עיר, ונבנה בו ארמון.
באמצע במאה ה-17 ובראשית המאה ה-18 נפגע היישוב קשות מפלישת האימפריה השוודית.
מראשית המאה ה-18 התפתחה ביישוב תעשיית קדרות ענפה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים ביישוב הוא מאמצע המאה ה-17. בין מלחמות העולם ישבו בעיירה האדמו"רים אלתר משה אפשטיין ואברהם יוסף אפשטיין (נספו בשואה), וכמו כן, התקיימה במקום פעילות ציונית.
בתקופה זו נמנו ביישוב כ-500 יהודים.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, איסור הליכה על מדרכות, חובת תשלום סכומי כופר גבוהים, חובת מסירת רכוש ואיסור מסחר עם לא יהודים.
במהלך 1940 הגיעו ליישוב מאות פליטים יהודים מיישובי הסביבה.
ב-1 ביוני 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו סגור שהוקם בה, בו שוכנו בצפיפות רבה.
כתוצאה ממגפת טיפוס הבהרות שפרצה בגטו, מתו רבים מיושביו.
בסוף אוקטובר 1942 חוסל הגטו שבעיירה, עם שילוח כ-900 היהודים שנותרו בו (כולל יהודי איווניסקה שהגיעו בתחילת אוקטובר) למחנה ההשמדה טרבלינקה, ורצח 24 יהודים בשעת האקציה.
בינואר 1943 רוכזו היהודים שנמצאו מסתתרים בעיירה ובסביבתו במחנה עבודה שהוקם בו, וממנו שולחו כעבור זמן מה לטרבלינקה.
צ'מיירניקי (בפולנית: Czemierniki) הוא כפר במחוז רדזין פודלסקי שבפרובינציית לובלין בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
צ'מיירניקי נזכר מאמצע המאה ה-13, ובשנת 1509 הוענקו לו זכויות עיר.
בשנת 1622 נבנו ביישוב ארמון, כנסייה וגני נוי.
במהלך המאה ה-19 הוקמו ביישוב מספר בתי חרושת, אך במחצית השנייה של אותה מאה נשלל מהיישוב מעמדו העירוני.
בשנת 1622 הוצא איסור על ישיבת יהודים בצ'מיירניקי, והגם שאיסור זה בוטל רשמית רק בשנת 1862, יהודים התיישבו בצ'מיירניקי עוד במאה ה-18, וניהלו במקום קהילה עצמאית.
בשנת 1897 נמנו ביישוב 969 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-700 יהודים, קרוב למחצית מתושביו, ואלו סבלו מהתנכלויות אנטישמיות וממצב כלכלי קשה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו חלק מיהודי היישוב מזרחה, ובמרץ 1940 נמנו ביישוב כ-700 יהודים, אליהם צורפו בהמשך עוד כמה מאות יהודים שגורשו מלבוב ומלובלין.
באוגוסט 1942 בוצעה אקציה ביישוב, בה שולחו חלק מיהודיו לפרצ'ב, ומשם לטרבלינקה.
ב-1 באוקטובר 1942 גורשו אחרוני היהודים מהיישוב ללוברטוב, ומשם לטרבלינקה.
לאחר השואה רצחו פולנים לאומנים מספר ניצולים יהודים ששבו לכפר.
צ'לסי קולי (נולדה ב-30 באוקטובר 1983) היא דוגמנית אמריקאית.
קולי נולדה בשארלוט שבצפון קרוליינה, בשנת 2000 היא נבחרה למיס הנוער של צפון קרולינה והשתתפה בתחרות מיס הנוער של ארצות הברית אך לא עלתה לשלבים המתקדמים.
ב-2005 היא נבחרה למיס צפון קרוליינה, בתחרות מיס ארצות הברית היא נשאלה על ידי מיס ארצות הברית היוצאת שנדי פינסי "איזה אדם מפורסם את חושבת שהאישיות שלו מקבילה לשלך?" היא ענתה שהיא חושבת שאופרה וינפרי "מכיוון שיש לה תשוקה לחיים והיא אוהבת את מה שהיא עושה".
לבסוף היא לקחה את המקום הראשון, בתחרות מיס תבל היא עלתה לשלב עשר המועמדות הסופיות.
היא השתתפה בתוכנית מציאות בה אנשים מפורסמים מבשלים ומציגים את יכולתם במטבח.
היא הוציאה לאור ספר שכתבה הנקרא "סודות תחרות יופי" ובנוסף היא הקימה חברה משל עצמה.
צ'מוי טיפיאסו (נולדה ה-17 בנובמבר 1940) הייתה אשתו של בכיר בחיל האוויר המלכותי התאילנדי ושכירה בחברת הדלק והגז של תאילנד.
היא קיבלה את עונש המאסר הארוך ביותר בעולם בגין הונאת פירמידה בה הייתה מעורבת, ההונאה פגעה ביותר מ-16,000 אזרחים תאילנדים ושוויה נאמד בין 200 ל-300 מיליון דולר.
בסוף שנות השישים טיפיאסו הקימה קרן בשם מיאה צ'מוי (בתאילנדית "אמא צ'מוי"), הקרן הוצגה בתור קרן השקעות בדלק בעלת תשואות גבוהות ביותר.
הודות לקשריה של טיפיאסו עם בכירים בחיל האוויר וכן בחברת הדלק והגז הממשלתית, הקרן האריכה ימים.
קרבתה לאיש חיל האוויר התאילנדי היא זו שעזרה לה לבסס לעצמה מוניטין ולהקנות לתרמית לגיטימיות.
הקרן משכה את תשומת לבם של 16,231 איש והיא לא נסגרה עד לאמצע שנות השמונים.
בין המשקיעים בפירמידה הייתה קבוצה גדולה של אישים חזקים פוליטית יוצאי הצבא ואף אישים מבית המלוכה התאילנדי.
לאחר דיונים עם ראמה התשיעי, מלך תאילנד, דיונים שלא פורסמו לידיעת הציבור, הוחלט לסגור את הקרן וטיפיאסו נעצרה.
היה הוחזקה בסתר על ידי הצבא ומשפטה לא החל בטרם הוחזרו כספיהם של בכירי הצבא והמקורבים לבית המלוכה.
ב-27 ביולי 1989 טיפיאסו עמדה לראשונה למשפט בפרשה יחד עם עוד שבעה שותפים לעבירה.
היא נידונה ל-141,078 שנות מאסר, אך בית המשפט הצהיר שהעונש שהיא יכולה לרצות על פי החוק בעוון הונאה מוגבל לעשרים שנה בלבד.
בפועל, היא ריצתה רק 4 שנות מאסר ושוחררה בשנת 1993
הצ'מהואווי הם אחד מהשבטים של הילידים של האגן הגדול (Indigenous people of the Great Basin).
הם הענף הדרומי ביותר של הפאיוט.
כיום שייכים בני הצ'מהואווי לשבטים הבאים המוכרים על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribes):
שבטי האינדיאנים של נהר קולורדו
קבוצת מורונגו של האינדיאנים של המיסיון (Morongo Band of Mission Indians)
קבוצת קאבזון של האינדיאנים של המיסיון (Cabazon Band of Mission Indians)
קבוצת אגווה קלינטה של האינדיאנים משבט קאווייה (Agua Caliente Band of Cahuilla Indians)
האינדיאנים המדבריים של טורס-מרטינז משבט קאווייה (Torres-Martinez Desert Cahuilla Indians)
כמה מבני הצ'מהואווי הם חלק מהשבט המוכר פדרלית קבוצת סובובה של האינדיאנים משבט לואיסניו (Soboba Band of Luiseno Indians), שמרבית חבריו הם בני שבטי הקאווייה והלואיסניו.
למילה צ'מהואווי יש כמה פירושים.
משערים כי מילה זו או מונח בשפת מוהאבי שפירושו "אלו המשחקים עם דגים" או ממילה משפת קווצ'אן (Quechan) שפירושה "אף באוויר כמו קוקייה רצנית" הצ'מהואווי מכנים את עצמם Nüwüwü ("האנשים", ביחיד Nüwü) או Tantáwats, שפירושו "אנשי הדרום".
שפת הצ'מהואווי היא שפה נומית של נהר קולורדו השייכת לשפות נומיות, ענף של משפחת השפות היוטו-אצטקיות.
השפה תועתקה לראשונה על ידי הבלשן והאתנולוג האמריקני ג'ון פ.
הרינגטון (John Peabody Harrington; 1961-1884) ואשתו, הבלשנית קארובת לאיירד (Carobeth Laird; 1983-1895) בתחילת המאה ה-20. השפה נחקרה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי הבלשנית מרגרט ל.
Press), שדוחות העבודה וההקלטות הקול הנרחבות שערכה זמינים עדיין.
במהלך צילומי הסרט הדוקומנטרי "הבלשנים" (The Linguists) בהפקת חברת "Ironbound Films" בשנת 2008, ראיינו הבלשנים גרג אנדרסון (Greg Anderson) וק.
David Harrison) את אחד משלושת הדוברים האחרונים של השפה והקליטו אותו.
ב-2015 החלה המכללה הזוטרה סיוואוואטס (Siwavaats Junior College), השוכנת בהאוואסו לייק (Havasu Lake), ללמד את השפה לילדים בחופשת הקיץ.
מילון צ'מהואווי ובו 2,500 מילים יצא לאור ב-2016.
הצ'מהואווי היו במקור שבט מדברי, חלק מאומת הפאיוט.
לאחר המגע עם האירופים הם התגוררו בעיקר במזרח מדבר מוהאבי ומאוחר יותר בעמק צ'מהואווי לאורך נהר הקולורדו בקליפורניה.
הם היו נוודים, וחיו בקבוצות קטנות בהתחשב במשאבים הדלילים שהיו זמינים בסביבה המדברית.
קארובת לאיירד מציינת, שהטריטוריה המסורתית שלהם השתרעה בתחומי המדבר הגבוה מנהר הקולורדו במזרח להרי טהאצ'אפי במערב ומאזור לאס וגאס ועמק המוות בצפון ועד הרי סן ברנרדינו והרי סן גבריאל בדרום.
הם מזוהים בעיקר עם הילידים של האגן הגדול והם קרובים לבני שבט הקוויזו (Kawaiisu).
אחרי 1874 הם התיישבו בשמורת האינדיאנים של נהר קולורדו בצד הקליפורני של הקולורדו, אבל הקמת סכר פארקר ב-1938 גרמה להצפה של חלק גדול מאדמתם, ולכן מרבית הצ'מהואווי נאלצו לעבור לצד האריזוני של הנהר.
האסופה המקיפה ביותר של ההיסטוריה, התרבות והמיתולוגיה של הצ'מהואווי נוצרה מעבודתם של קארובת לאיירד ובעלה השני, ג'ורג' לאיירד, אחד מאחרוני הצ'מהואווי שגדל במסגרת התרבות המסורתית.
קארובת לאיירד, בלשנית ואתנוגרפית, כתבה סקירה מקיפה על התרבות והשפה כפי שג'ורג' לאיירד זכר אותה, והם פרסמו את עבודתם המשותפת בספרה מ-1976 "הצ'מהואווים" (The Chemehuevis), האתנוגרפיה הראשונה, ונכון ל-2017 גם היחידה, של התרבות המסורתית של הצ'מהואווי.
תוך תיאור הצ'מהואווי כפי שהכירה אותם, והצגת מרקם החיים המסורתי בין הילידים, כתבה קארובת לאיירד:
קיימים אומדנים שונים לגבי האוכלוסיות של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה לפני המגע עם האירופים.
אלפרד קרובר העריך שב-1770 היה סך כל האוכלוסייה של הצ'מהואווי הקוסו וקוויזו ב-1,500. האומדן המשולב ב-1910 ירד ל-500. הסוכן לענייני אינדיאנים דיווח ב-1875 שהאוכלוסייה של הצ'מהואווי הייתה 350 נפשות.
מפקד האוכלוסין של 2010 ספר 355 נפשות.
האוכלוסייה ב-2016 נאמדת ביותר מאלף.
צ'לסי אן גרין הידועה יותר בשם הבמה שלה, צ'לסי גרין, היא מתאבקת קנדית, המופיעה בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
היא מוכרת גם בשל תקופתה בארגון ההיאבקות Impact Wrestling, שבו הופיעה תחת שם הבמה לורל ואן נס.
כמו כן, צ'לסי היא גם פעלולנית ועוסקת בפיתוח גוף.