tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד מעליו נימצאת בלוטת האצטרובל המשמשת להבחנה באור, שמירה על השעון הביולוגי ושליטה בשינויי צבע של עור הדג.
המוח האמצעי כולל שתי אונות ראייה; אלו גדולות במיוחד אצל דגים הצדים בעזרת הראייה כמו פורל הקשת וציקלידים.
המאטנספלון או המוח האחורי קשור בעיקר בשחיה ובשמירה על שיווי המשקל של הדג.
הוא מורכב מאונה אחת ובדרך כלל זהו החלק הגדול ביותר במוח הדג.
גזע המוח הוא החלק האחורי ביותר במוח ושולט בחלק מהשרירים והאיברים בגוף הדג.
בדגי הגרם זהו החלק השולט בנשימה ובבקרה על הלחץ האוסמוטי בגוף.
בקרב רוב הדגים אברי החישה מפותחים ביותר.
כמעט לכל הדגים הפעילים ביום יש עיניים מפותחות המאפשרות ראיית צבעים טובה לפחות כמו ראייה של בני אדם.
חלק מהדגים משתמשים בראייה כדי לשנות את צבעי גופם למטרות הסוואה (אם אפילו אחת מעיניו של דג ממשפחת הסוליתאים נפגעת – הוא מתקשה להתאים את צבעיו לסביבה).
ניתן לשער כי דגים מפענחים את הקלט החזותי בדומה לבני-אדם, משום שהם מוטעים על ידי אשליות אופטיות בדומה להם.
לדגים רבים יש גם קולטנים כימיים מיוחדים המאפשרים חישה יוצאת דופן של טעמים וריחות.
לשפמנון הנפוץ בצפון אמריקה יש כ-680,000 בלוטות טעם – פי 100 מלאדם – והן מפוזרות על פני כל גופו, וחוש הריח של כרישים חד פי 10,000 משל בני-אדם.
לדגים יש אוזניים, אף על פי שאין להם אפרכסות אוזניים, שאינן נחוצות בתווך המימי.
דגים משתמשים באוזניהם בין היתר כדי לשמוע זה את זה; למרות ההנחה הנפוצה שדגים הם אילמים – למעשה לדגים יש יותר דרכים להפקת קולות מאשר לכל חיות היבשה.
יש דגים המסוגלים לשמוע גם צלילי אולטרה-סאונד, המופקים למשל על ידי דולפינים.
לרוב הדגים ישנם קולטנים רגישים בקו הצד של הגוף המאפשרים להם לזהות זרמים ותנודות וכך לחוש בתנועות המים הנגרמות מתנועת בעלי חיים אחרים – בני להקתם (כך מתאפשר להם לנוע בתיאום מושלם כמעט) וכן טורפים וכאלה שעשויים לשמש כטרף.
לכמה דגים כמו הכרישים ישנה יכולת לזהות זרמים חשמליים חלשים.
אחרים, כמו הצלופח החשמלי, מסוגלים לייצר זרמים חשמליים.
יש דגים כמו "דגי הפיל" המסוגלים לייצר ולחוש זרמים חשמליים חלשים, בעיקר למטרות תקשורת.
מחקר שנערך על ידי מוסד רוזלין ואוניברסיטת אדינבורו, בריטניה, מצא ראיות כי דגים מסוגלים לחוש כאב, וגילה כי דגים מראים שינויים פיזיולוגיים והתנהגותיים בתגובה לפגיעה.
נמצא כי לדגים יש קולטני כאב (nociceptors), כאשר 22 מהקולטנים מגיבים ללחץ מכני ולטמפרטורה גבוהה מ-40 מעלות צלזיוס, ו-18 אחרים מגיבים גם על גירוי כימי.
קולטנים אלה מזכירים את הקולטנים בדו-חיים, ציפורים ויונקים.
כל הדגים בניסוי הגיבו בצורה חריגה מהרגיל על ארס דבורה ועל חומצה אצטית, והפגינו התנהגות אופיינית גם לחולייתנים מפותחים יותר כמו יונקים במצבי עקה.
מחקר שנערך באפריל 2009 באוניברסיטת פרדו, אינדיאנה, חיזק את המסקנה כי דגים אכן מסוגלים לחוות כאב ולהגיב אליו, כשמצא שדגים בנוכחות תמיסת מלח באקווריום וטמפרטורה גבוהה הפגינו התנהגות מתגוננת, זהירה, או של פחד וחרדה, בעוד שדגים בנוכחות תמיסת מלח, טמפרטורה גבוהה ומשכך הכאבים מורפין לא משנים את התנהגותם.
הביולוגית ויקטוריה בריית'ווייט מאוניברסיטת אוקספורד בספרה "?Do Fish Feel Pain" שיצא לאור במרץ 2010 מראה כי דגים שייכים למין אינטליגנטי, ומחקרה מראה כי יש ביכולתם להפגין יכולות זיכרון לטווח קצר ולטווח ארוך, שבמקרים אחדים, כמו בסלמון הנודד, זוכרים לטווח של שנים.
כמו כן, היא מצאה כי גופם של הדגים מפריש את הורמון העקה קורטיזול בתגובה למצבי לחץ.
התפתחות הלסתות אצל הדגים אפשרה להם מקורות תזונה מגוונים הכוללים צמחים ובעלי חיים.
בדגים, בדומה לבעלי חוליות אחרים, המזון נבלע דרך הפה, ונטחן בוושט.
כאשר המזון מגיע לקיבה הוא ממשיך להתפרק ובמינים רבים של דגים ישנו עיבוד נוסף על ידי כיסונים דמויי אצבעות המפרישים אנזימי עיכול וסופגים חומרי מזון.
מן הקיבה נמשך מעי עד לפתח הביב.
במעי מסתיים פירוק המזון וספיגתו וחומרי הפסולת נפלטים דרך הביב.
איברים כמו הכבד והלבלב מפרישים אנזימים נוספים וחומרים כימיים מאכּלים בזמן שהמזון עובר במערכת העיכול.
כמו רוב שוכני המים, הדגים מפרישים פסולת חנקנית ("שתן") בצורת אמוניה.
חלק מהפסולת עוברת בדיפוזיה דרך הזימים אל המים שמסביב, והשאר מסונן מהדם דרך הכליות, ומופרש מפתח הביב.
בניגוד לרוב היונקים, את הדג משמש פתח שופכה אחד, פתח הביב, שנמצא באזור סנפיר השת, עבור מערכת המין, הפרשות העיכול והפסולת החנקנית.
דגי ים נוטים לאבד מים מגופם בתהליך של אוסמוזה.
ולכן כמעט אינם מפרישים "שתן", כלומר פסולת חנקנית נוזלית.
הכליות מרכזות את השתן כך שיאבדו כמה שפחות מים מגופם.
דגי מים מתוקים, לעומת זאת, צריכים לשמור על המלחים בגופם ולהיפטר מעודפי מים.
לכן הכליות אצלם מותאמות להפריש מים בכמויות גדולות עם מעט מאוד מלחים.
ישנם דגים המסוגלים לשנות את תפקוד הכליות שלהם, מה שמאפשר להם בין השאר, לעבור בין סביבה של מים מתוקים ומים מלוחים.
מחלקת הדגים חסרי הלסתות הייתה המחלקה הראשונה של החולייתנים שהתפתחה.
אצל המיתרניים היה מבנה דמוי גיד שהגן על מערכת העצבים המרכזית ואצל חסרי הלסתות הוא התפתח לעמוד השדרה.
דגי הגרם התפתחו מחסרי הלסתות.
אצל דגי הגרם הופיעו גולגולת וצלעות.
הגולגולת התפתחה עד שכללה לסתות ושיניים ובכך העצמות של דגי הגרם גם סיפקו הגנה וגם הקלו את האכילה.
דגי הגרם דחקו את חסרי הלסתות ממרבית הגומחות האקולוגיות (סביבות הקיום).
בתוך מחלקת דגי הגרם הופיעו דגי הריאות.
הריאות שיפרו את יכולת הנשימה של דגים אלה בתוך המים ואצל חלקם הן אפשרו גם נשימה מחוץ למים – למשל בקפיצה מעל מכשול רחב בנחל מתייבש.
מחלקת הדו-חיים התפתחה מדגי הריאות והיגרה אל היבשה.
הליך ההתפתחות האבולוציוני הזה מונצח במעגל חיי הפרט של בני מחלקה זו.
הפגית שלהם דמוית דג והבוגר נראה כבעלי ארבע רגליים שאליהם משויכת מחלקת הדו-חיים.
מדגי הריאות התפתחו גם אותם דגי גרם שיש להם שלפוחית ציפה.
שלפוחית הציפה התפתחה מהריאות ונתנה לאותם דגי גרם יתרון גדול על דגים אחרים.
דגי הגרם בעלי שלפוחית הציפה דחקו את הדגים האחרים ממרבית הנישות.
התחרות עם בעלי שלפוחית הציפה הפכה את דגי הריאות לדגים נדירים ביותר (מאובנים חיים).
דגי הסחוס התפתחו מדגי הגרם.
אצלם, למעט הלסתות והשיניים, השלד הפך לסחוס קל וחזק.
הדגים הם מקור מזון לבני אדם בכל העולם, בין אם נאספו מהטבע באמצעות דיג ובין אם גודלו בחוות גידול בדומה לבקר או עופות.
דיג, גידול דגים באקווריום, וצפייה בדגים באקווריומים ציבוריים נחשבים לפעילויות פנאי נפוצות.
לדגים תפקיד חשוב בתרבות האנושית, הם מוצגים בה החל כאלים, וסמלים מיסטיים וכלה בתרבות הפופולרית, בספרים ובסרטים.
ביהדות ישנם חוקי כשרות האוסרים אכילת מאכלים מסוימים.
לפי ההלכה דג מותר לאכילה בתנאי שיש לו סנפירים וקשקשים, אך למעשה די במציאת קשקשים, על-פי כלל הקובע: "כל שיש לו קשקשת יש לו סנפיר" ().
דג כשר מותר באכילה גם מבלי לבצע בו הלכות שחיטה, אלא ניתן להורגו בכל אמצעי ואחר כך לאכלו.
כמו כן דם הדגים מותר באכילה ולכן אין צורך להמליח דג.
בזני דגים מסוימים ישנה בעיה של הימצאות תולעים, האסורות באכילה, ולכן גם הדגים עצמם אסורים באכילה.
על אף שבשר הדג נחשב פרווה, לא אוכלים דגים ובשר יחד, בשל דעה המובעת במשנה, לפיה קיים חשש לסכנה בכך .
לגבי אכילת דגים יחד עם חלב או עם מוצריו, ישנה מחלוקת בין מנהגי ספרדים, שחלקם אוסרים זאת, לבין אשכנזים, המתירים.
כמו כן, על פי מנהגי קהילות אשכנז, אוכלים בליל ראש השנה ראש של דג, ומבקשים "שנהיה לראש ולא לזנב".
וכן, יש הנוהגים לאכול את גוף הדג ומבקשים: "שנפרה ונרבה כדגים".
בתקופה בה הייתה הנצרות נרדפת על ידי השלטון הרומי, דרשו הנוצרים את המילה דג ביוונית ΙΧΘΥΣ (ichthus או Ichthys) כראשי התיבות של Iēsous Christos, Theou Huios, Sōtēr, כלומר "ישוע המשיח בן אלוהים מושיע".
כך הפך הדג לסמל נוצרי.
חיזוק לנוהג זה היה נס הדגים של ישו.
דג'מבה, ג'מבה או ג'מביי (Djembe) הוא תוף בצורת גביע השייך לקטגוריית כלי ההקשה לניגון סולו וליוויים, והדונון – תופי בס, המגיעים בשלושה גדלים שונים ומוצמדים אליהם פעמוני ברזל, ובדרך כלל מנגנים עליהם יחדיו באנסמבל התופים המסורתיים של בני המלינקה, (מחבל המנדה שבמערב אפריקה).
הצורה הנוכחית של דג'מבה התפתחה ככל הנראה מכלי כתישה.
בעבר, התופים יוצרו על ידי נפחים.
בעבר היו משלמים עבור הדג'מבה אגוזי קולה.
תהליך בניית התוף מלווה בטקס בו בודקים את העץ ממנו מכינים את הדג'מבה, לפני כריתת העץ רוקדים סביבו ישרו ויתופפו.
הנפח ופמלייתו יגישו לעץ כמנחה את עשרת אגוזי הקולה, ויסבירו לרוח העץ כי הוא העץ הנבחר וכן גם יתנצלו בפני רוח העץ על כך שצריך לכרות אותו.
לאחר כריתת העץ, תגולף הצורה החיצונית הבסיסית של התוף, לאחר מכן הליבה הפנימית של העץ תרוקן מתוכן.
טקס נוסף, המציין את מתן הקול לתוף הג'מבה, יתקיים מיד לאחר הגילוף הסופי של התוף ומתיחת העור על חלקו העליון.
לפני שנים, השתמשו בעור של אנטילופה, מאוחר יותר השתמשו בעור של עז.
הטקס הסופי יתקיים בעת הניגון על התוף, כדי לתת לתוף את קולו.
בספרו מבוא לג'מבה, קארי, מציין כי התוף הוצג לראשונה מחוץ למערב אפריקה בשנת 1950, בעת המסע העולמי של הבלט האפריקאי (Les Ballets Africains ), תחת ניצוחו של פדובה קייטה מגינאה.
עד לשנות ה – 80 הג'מבה היה מוכר רק לקומץ מועט של מוזיקאים ורקדנים שהיו מעוניינים במוזיקה האפריקאית.
רוב המידע על הג'מבה סיפק נגן בשם לאדג'י קמרה, (מהבלט האפריקאי), אשר משנות ה-60 אימן את הדור הבא של נגני הג'מבה בארצות הברית.
העולם למעשה החל להתעניין בג'מבה רק מאמצע שנות ה – 80. בתקופה זו הופקו בעולם, ובעיקר באירופה אלבומים רבים המוקדשים לתוף זה.
מסע הופעות של להקות בלט מגינאה, מאלי וסנגל זכו להענות רבה מצד הקהל שגדש את האולמות.
כמות מורי הג'מבה גדלה, וחלקם יזמו סדנאות לימוד באפריקה עצמה.
עם הביקוש החל גם הייצור ההמוני של התוף לצרכים מסחריים,( Charry, 1996).
ישנן מספר סיבות להתעניינות המאוחרת שגילה העולם בג'מבה, ביניהן, הבדלים תרבותיים ולשוניים בין ארצות הברית לבין הקולוניות הצרפתיות, ופטירתו ב-1984 של נשיא גינאה (Sekou Toure).
באותה השנה גינאה פתחה את שעריה.
שני נגנים מפורסמים הם ממדי קייטה ופמדו קונטה.
את רפרטואר המקצבים שמנגנים כיום בג'מבה שאבו ממקורות שונים במערב אפריקה ולא רק מהאזור שהיה פעם חבל המנדה.
פיתוח סגנון תיפוף אחיד ובינלאומי קרה הודות לשינויים שנאלצו האמנים האפריקאיים לבצע במורשת המוזיקלית שלהם בגלל החשיפה האירופאית הנרחבת לה הם זכו.
אירוע תיפוף בכפר (יכול להתרחש גם בעיר), נערך לעיתים לאורך שעות, שבמהלכן המתופפים והנגנים מתרכזים במקצב אחד או בכמה מקצבי ריקוד בודדים.
כל המשתתפים באירוע מאלתרים ריקוד מול הנגנים, בין אם זה כל משתתף אחד או שניים שלושה בו זמנית.
הם מאתגרים את הנגנים על ידי ריקוד מהיר.
על הנגן ללוותם בהתאם למהירות הריקוד, בדרך כלל ישנה הפוגה במהירות התיפוף בזמן שהרקדנים מתחלפים, או כשמנחה הטקס (jeli), שהוא גם הזמר, שר.
סגנון התיפוף של הבלט הוא שונה.
ישנה קבוצה גדולה של נגנים הרוקדת בו זמנית בתיאום עם המתופפים, כדי לא לשעמם את הקהל שבא לצפות במופע אך לא מהשתתף בו, הם מנגנים לפעמים מעל ל-30 מקצבים שונים במופע שאורך שעה בלבד (שם).
באפריקה, בניגוד למעגלי מתופפים במערב, מספר המתופפים באנסמבל הוא קטן וכך גם מספר המקצבים שהם מנגנים.
מספר המשתתפים המינימלי הוא שלושה: סוליסט, נגן ליווי על הג'מבה ותוף דונון.
הוא כתב עת ספרותי ישראלי שפעל באינטרנט בין השנים 2001-2004. במהלך פעילותו פרסם כתב העת 27 גליונות שכללו בעיקר שירה, אך גם פרוזה, תרגומים, מאמרים, רשימות ועבודות צילום וציור.
כמו כן כללו הגליונות דיווחים על אירועי ספרות בארץ, ומדור סאטירי בשם "אפוא;".
ב-2002 פרסם כתב העת אנתולוגיה בדפוס, בהוצאת "אבן חושן".
במהלך פעילות כתב העת הופק ערב קריאה אחד בירושלים ("תמול שלשום") ושני ערבי קריאה בתל אביב ("פרוזה").
העורכים המייסדים של הדג הם תומר ליכטש, אלעד יעקבי וגלעד מעיין.
במהלך שנת הפעילות הראשונה הצטרפה למערכת דנה גולדברג כעורכת ספרותית ואמנותית שריכזה גם את האמנים הפלסטיים בגליונות.
במהלך שנת הפעילות הראשונה עזב גלעד מעיין את המערכת.
את השירים ניקד המשורר יעקב-שי שביט.
ב-2002 כונסו מבחר מהשירים ומאמרים שפורסמו עד אז בגליונות הדג המקוונים לאנתולוגיה שיצאה בדפוס, בהוצאת "אבן חושן", רעננה.
האנתולוגיה כונתה "אנתולוגיה ראשונה", אם כי מעולם לא יצאה לאור אנתולוגיה שנייה.
את האנתולוגיה ערך אלעד יעקבי.
במשך שנתיים פורסמו גליונות הדג מדי ראשון לחודש.
עם פרסום הגיליון ה-24 יצא כתב העת לפגרה בת שנה, אחריה חזר לפעול במתכונת מעט שונה, למשך שלושה גליונות מורחבים שפורסמו לאורך תקופה של שישה חודשים.
הגיליון השלישי סגר רשמית את פעילות כתב העת.
האתר עצמו עומד כעת כארכיון פתוח של כל תוכני כתב העת.
כתב העת ביקש, לפי הצהרותיו, לעמוד כגוף הביקורתי המקוון הראשון לספרות עברית, והקפיד על עקרונות עריכה חמורים.
הערכים שהובילו את הקו המערכתי היו בעיקרם אסתטיים.
המערכת ניסתה לבחון את השילוב של הספרות העברית במדיום המקוון, שהיה באותו זמן יחסית חדש.
בין היתר פורסמו "שירי HTML", העושים שימוש באמצעים תכנותיים למטרות יצירת אפקטים ספרותיים.
כמו כן ביקשה המערכת לקדם "קצב חדש" בעברית, ההולם את העידן המקוון.
הדברים הללו נוסחו במניפסט החודשי "דבר דג", שעמד בשער כל גיליון.
דג בבל הוא בעל חיים בדיוני המופיע בספר "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" מאת דאגלס אדמס.
ייחודו של הדג הוא יכולתו לגרום לאדם המשחיל אותו לאוזנו להבין כל שפה.
מקור שם הדג הוא בסיפור מגדל בבל מן התנ"ך, שהוא למעשה ההסבר התנ"כי להיווצרות השפות השונות בקרב בני האדם.
דג בבל הוא דרכו של אדמס ליצור פרודיה על הבדלי השפה בין תרבויות שונות, נושא שנוטים להתעלם ממנו בספרות המדע הבדיוני.
אדמס מוסיף טיעון תאולוגי שעל פיו אלוהים איננו קיים, מכיוון שקיום האלוהים מבוסס על אמונה, והוכחת קיומו תרוקן ממשמעות את האמונה בו.
מצד שני הדג הוא יצור שלא סביר שהתפתח באבולוציה אקראית, ללא עזרה של אלוהים.
מכאן שהדג מוכיח את קיומו של אלוהים, ומכאן שאלוהים לא קיים.
כלי התרגום באתר !Yahoo קרוי "דג בבל", בהשראת הדג מספרו של אדמס.
דֶּגִּ'ימַה (ביפנית: 出島, כלומר "אי היציאה"; בהולנדית: Desjima, "דֶּשִימַה") היה אי מלאכותי במפרץ נגסאקי, ששימש כתחנת סחר הולנדית בזמן ההסתגרות שהונהגה מלמעלה ("סאקוקו") בתקופת אדו, בין 1641 ל-1853.
האי, שהוקם ב-1634 בפקודת השוגון אִיֶימיטסו, נועד במקורו למגורי סוחרים פורטוגליים.
מרד שימבארה שהתחולל ב-1637, שבו נטלו יפנים נוצריים חלק פעיל, דוכא בסופו של דבר בעזרתם של ההולנדים, וב-1638 גורשו באופן סופי הפורטוגלים ובני מדינות קתוליות אחרות.
ב-1641 הורתה השוגונות לחברת הודו המזרחית ההולנדית להעביר את משרדיה מנמל האי היראדו (גם הוא באזור נגסאקי) לדג'ימה.
תחנת הסחר בהיראדו (שכונתה "המפעל") כיסתה שטח נרחב.
ב-1637 וב-1639 נבנו מחסנים מאבן בתחומה של התחנה בהיראדו; בנאים הולנדים חרתו תאריכים אלו באבן, אך שוגונות טוקוגאווה הסתייגה מכל שימוש בתאריכים נוצריים, ולכן הורו על הריסת המבנים.
דוגמה זו של כישלון ההולנדים בקיום מנהגי הסאקוקו, הייתה אחת הסיבות מאחורי החלטת השלטונות להכריח את הסוחרים ההולנדים לנטוש את היראדו ולעבור לדג'ימה, שם חופש התנועה שלהם יהיה מוגבל יותר.
על כל פנים, חוקרים בני-זמננו סוברים כי "טיעון זה לא היה אלא תירוץ עבור השוגונות כדי למנוע מבני חמולת היראדו לסחור עם ההולנדים".
להחלטה אסטרטגית זו היו השלכות ארוכות-טווח ובלתי-צפויות עבור היראדו, נגסאקי ויפן כולה.
כצעד עונשין נוסף הורו השלטונות כי יש להחליף מדי שנה את האופרהופד (Opperhoofd, מילולית "הראש העליון"), כינויו של המנהל שבראש התחנה.
גם לצעד זה עתידות להיות השלכות לא צפויות.
מאותה עת, הורשו רק הסינים וההולנדים לסחור עם יפן.
יש משמעות לעובדה שדג'ימה הייתה אי מלאכותי, ולפיכך לא חלק מיפן גופא: הזרים נחשבו כמי שאין להם דריסת רגל על אדמת יפן הקדושה.
דג'ימה הייתה אי קטן ששטחו 120 מטר על 75 מטר, המחובר לחוף בגשר קטן שבשני קצותיו ניצבים שומרים, ובקצהו ההולנדי שער.
היו באי בתים עבור כעשרים תושבים הולנדים, מחסנים, ומגורים לפקידי ממשלה יפנים, שומרי-שער, שומרי לילה ומפקח ("אוֹטוֹנָה") שכפופים לו כחמישים איש.
גרו שם גם כמה סוחרים שסיפקו אוכל ואספקה, וכ-150 "צוּגִ'י" (מתורגמנים).
היה על ה-VOC לשלם את המשכורות של כולם.
דג'ימה הייתה כפופה ישירות לאֶדוֹ (שמה הישן של טוקיו) באמצעות מושל ("בּוּגְיוֹ"), שהסדיר את כל המגעים בין ה-VOC לבין כל אדם אחר באיים היפניים.
הבּוגיו בדק כל ספינה הולנדית שהגיעה לדג'ימה, והחרים את מפרשיה עד שניתן לה אישור לעזוב.
כלי נשק וספרי דת הוחרמו ונחתמו.
כל טקס דתי נאסר באי.
למרות העול הכלכלי הכבד על התחנה בדג'ימה, הסחר עם יפן היה רווחי מאוד עבור ה-VOC, עם רווח נקי של 50% בתחילת הדרך.
במאה ה-18 הייתה ירידה הדרגתית במסחר, כי רק שתי ספינות בשנה הורשו לעגון בדג'ימה.
אחרי שה-VOC פשטה את הרגל ב-1795, עבר היישוב לרשות ממשלת הולנד.
תקופה קשה במיוחד עברה על המושבה בזמן שהולנד (שנקראה אז הרפובליקה הבטאווית) הייתה בשליטת צרפת המהפכנית; אז נותקו כל הקשרים עם המולדת.
האחראי הבכיר של ה-VOC ביפן נקרא בשם "אוֹפֶּרהוֹפְד" או "קפיטן", וכינוי זה שימש גם מאוחר יותר, לאחראי מטעם ממשלת הולנד.
בכל השנים הללו הכוונה הייתה כי ישרת אופרהופד חדש מדי שנה, אך תוכניות אלו לא תמיד יצאו לפועל.
בתחילת הדרך סחרו ההולנדים בעיקר במשי, אך עם הזמן עלתה חשיבותו של הסוכר בסחר בין המדינות.
גם פרוות אייל ועור כריש הובאו מאסיה, וכן בדי צמר וכלי זכוכית מאירופה.
לכך יש להוסיף את הסחר האישי שיזמו הסוחרים ההולנדים בדג'ימה, שנקרא בשם קַנְבַּנְג; פעילות זו הייתה מקור הכנסה חשוב עבור העובדים, ואפשרה ליפנים להשיג ספרים ומכשירים מדעיים.
יותר מעשרת אלפים ספרים בנושאים מדעיים שונים נמכרו כך ליפנים בין סוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, והיו לכוח המניע המרכזי מאחורי תנועת הרנגאקו, "לימודים הולנדיים" (כינוי יפני לכל הידע המערבי).
בסך הכול הגיעו לדג'ימה 606 ספינות במשך כמאתיים שנות התיישבות, מ-1641 ל-1847:
בתקופה הראשונה, בין 1641 ו-1671, הייתה חופשית למדי, והגיעו בה כשבע ספינות מדי שנה בממוצע.
בין 1671 ל-1715 הורשו כחמש ספינות הולנדיות לבקר בדג'ימה מדי שנה.
החל ב-1715 הורשו רק שתי ספינות בשנה, מספר שב-1790 ירד לספינה אחת בשנה, וחזר שוב לשתיים בשנה ב-1799.
החל ב-1815 התחדשה תנועת האוניות כסדרה.
במשך מאתיים שנה הסוחרים ההולנדים לא הורשו לחצות את הגשר שבין דג'ימה ונגסאקי, ובדומה נאסר על יפנים להיכנס לדג'ימה, מלבד זונות.
זונות אלו, שכונו יוּג'וֹ, נבחרו על ידי היפנים החל משנת 1642, לעיתים קרובות בניגוד לרצונן.
החל במאה ה-18 מופיעים כמה יוצאי דופן לחוק, במיוחד בעקבות הדוקטרינה של טוקוגאווה יושימונה בעניין קידום המדעים המעשיים האירופיים.
כמה מבין האוֹרַנְדָה-יוּקִי ("השוהים עם ההולנדים") הורשו להישאר תקופות ארוכות יותר, והיה עליהם להתייצב בפרקי זמן קבועים בפני השומרים היפנים.
כמה מלומדים אירופאים, ביניהם אנגלברט קמפפר, איזק טיטסינג ופיליפ פרנץ פון זיבולד הורשו להיכנס למדינה באישור השוגונות.
החל במאה ה-18 נודעה דג'ימה ברחבי יפן כמרכז של רפואה, מדעים הקשורים לצבא ואסטרונומיה, וסמוראים רבים באו לדג'ימה כדי להתלמד ברנגאקו ("מדעים הולנדיים" או מערביים).
נוסף לכך, האופרהופד נחשב כשווה ערך לדאימיו יפני, ולכן היה עליו לחלות את פני השוגון באדו בפרקי זמן קבועים (חובה שנקראה סנקין קוטאי).
בניגוד לדאימיו, המשלחת ההולנדית נסעה לאדו מדי שנה בין 1660 ל-1790, ולאחר מכן מדי ארבע שנים.
זכות זו נמנעה מסוחרים סיניים.
אף על פי שהמסע הארוך היה הפוגה נעימה משגרת החיים המשעממת בדג'ימה, הוצאות המסע הרבות היו נטל כבד על ההולנדים.
השוגון דאג להודיע להם מראש ובפרוטרוט לאלו מתנות (יקרות) הוא מצפה: אצטרולבים, משקפיים, טלסקופים, גלובוסים, מכשירים רפואיים, ספרי רפואה או בעלי חיים אקזוטיים.
בתמורה קיבלו ההולנדים כמה מתנות מהשוגון.
בבואם לאדו היה על האופרהופד ובני לווייתו (בדרך כלל הלבלר ורופא המושבה) להמתין בנגסאקי-יה, המגורים שבהם היה עליהם ללון עד שיזומנו לבוא לחצר השוגון.
לאחר הראיון הרשמי ציפו מהם, על פי דיווחו של אנגלברט קמפפר, לבצע שירים וריקודים הולנדיים להנאתם של אנשי החצר.
אבל הם גם ניצלו את שהותם בעיר הבירה - שבועיים או שלושה - כדי לשוחח עם יפנים מלומדים ולהחליף עמם מידע, וכן לביקור בעיר, עם מלווה רשמי.
בדמינטון, ספורט שמקורו בהודו, הובא ליפן על ידי ההולנדים במאה ה-18, ומוזכר בספר היפני "אמרות ההולנדים".
ביליארד הובא לדג'ימה ב-1794, ומוזכר בציוריו של קאוואהארה קייקה כ"שולחן זריקת הכדורים".
ההולנדים ייבאו בירה לדג'ימה עבור עצמם; בתקופת מלחמות נפוליון, כשפסק הסחר בדג'ימה, ייצר המושל דוף בירה משל עצמו.
בירה יפנית יוצרה לראשונה ב-1880.
צמח התלתן הובא ליפן על ידי סוחרים הולנדים, שהשתמשו בו כחומר אריזה עבור מטען עדין או שביר.
היפנים קראו לו "עשב אריזה לבן", על שום פרחיו הלבנים.
הקפה הובא ליפן בידי ההולנדים, שקראו לו "מוקה".
זיבולד מזכיר חובבי קפה יפנים בנגסאקי בסביבות 1823.
הפסנתר הראשון ביפן הובא לשם על ידי זיבולד ב-1823, וניתן מאוחר יותר לסוחר בשם קומאטאני; כיום הוא מוצג לקהל במוזיאון קומטאני.
כרוב הגינה ועגבניות הובאו לראשונה ליפן במאה ה-17 על ידי ההולנדים.
השוקולד הגיע ליפן בין 1789 ל-1791, והוא מוזכר כמשקה בבתי העינוגים של מארויאמה.
לאחר שהקומודור מת'יו פרי אילץ ב-1854 את יפן להיפתח בפני זרים, הגדילה השוגונות באופן פתאומי את מגעיה עם דג'ימה, במאמץ לצבור ידע בשיטות ספנות מערביות.
"מרכז האימון הימי בנגסאקי" נוסד ב-1855 על ידי ממשלת השוגון ממש בכניסה לדג'ימה, כדי לאפשר היכרות מקסימלית עם הידע ההולנדי הרב בענייני ספנות.
בין השאר, הייתה במרכז גם ספינת הקיטור הראשונה ביפן, "קאנקו מארו", שהייתה מתנתה של ממשלת הולנד באותה שנה.
תחנת הסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית בדג'ימה נסגרה ב-1857, לאחר שסוחרים הולנדים הורשו לסחור בנגסאקי עצמה.
לאחר מכן הוקף האי בהדרגה בקרקע שיובשה מן הים, ובסופו של דבר התמזג עם נגסאקי.
שינויים רבים בתכנון מפרץ נגסאקי משנת 1904 הביאו לטשטוש המיקום המקורי.
קווי המתאר של האי דג'ימה המקורי סומנו באמצעות כפתורי מתכת, אך עם התקדמות תהליך השימור עתיד תחום האי המקורי להיות ברור יותר לעין.
האי הוכרז כאתר היסטורי לאומי בשנת 1922. עבודות שימור החלו ב-1953, אך הפרויקט גווע.ב-1996 החל שחזור דג'ימה בתוכניות לבנייה מחדש של 25 בניינים כפי שהיו בתחילת המאה ה-19. התוכנית כללה שיקום חלקים מהסוללה שהקיפה את האי, כדי להדגים את צורתו המקורית, והחזרה לשימוש של בניינים שנותרו מתקופת מייג'י.
בניינים אלו כוללים את בתיהם של האופרהופד וסגנו, הלבלר הראשי, משרד הנציגים היפניים, מחסן מס' 3 ו"שער הים".
נכון לשנת 2007, נמצאת דג'ימה בעיצומו של תהליך שימור ופיתוח.
התכנון ארוך-הטווח חוזה כי דג'ימה תשוב להיות מוקפת מים מכל עבריה, וכל הסוללות שלה ייבנו מחדש.
תוכנית זו כוללת גם תוכנית לפיתוח אורבני מקיף בסביבה.
לשם כך יהיה צורך להטות את מהלך הנהר ולהזיז כביש ראשי.
פארק הציפורים הלאומי של דג'ודג' הוא פארק לאומי בצפון-מערב סנגל השוכן על הגדה הדרום-מזרחית של נהר סנגל ובתחומי הדלתה שלו, כ-60 ק"מ צפונית-מערבית לעיר סן-לואי.
הפארק שוכן לאורך נתיבי נדידת הציפורים באפריקה המערבית ונחשב לאזור קינון חשוב ולביתם של כשלושה מיליון עופות ימיים.
בשנת 1981 הוכר המקום כאתר מורשת עולמית.
הפארק הוקם ב-14 באפריל 1971 במקום בו שכנה שמורת טבע שהוכרזה ב-1962, והורחב ב-1975 לשטחו הנוכחי המשתרע על פני 16,000 הקטאר.
הפארק שוכן באגן רחב ידיים בגבהים הנעים בין גובה פני הים ל-20 מטר, בין ערוץ הנהר העיקרי בצפון לבין ערוצי דג'ודג' באיו (Djoudj bayou) וגורום (Gorom) מדרום.
בתחומי הפארק ערוצי מים, בריכות ואגמים רבים וכן אגם גדול המכסה כרבע משטחו.
דלתת הסנגל חשופה להצפות ומערכת של מחסומים מלאכותיים מאפשרת את שימור המים המתוקים בתחומי האגן משך תקופות ארוכות יחסית, דבר המועיל לעופות הימיים החיים במקום.
האקלים בפארק הוא אקלים אופייני לסאהל המצטיין בעונה יבשה ובעונה גשומה שבמהלכה יורדים במקום משקעים בהיקף שנתי ממוצע של 300 מ"מ.
עם זאת בשנים האחרונות נצפה צמצום ממשי בכמות המשקעים השנתית, המגיעה לעיתים לחמישית בלבד מהממוצע.
הצמחייה במקום אופיינית לאקלים ולכמות המשקעים, וסוואנת הסאהל נשלטת על ידי שיחים ומספר סוגים של שיטה ואשל.
בעונה הגשומה אוכלוסייה גדולה של סוף ונימפאה מתפשטת באזורים המוצפים.
בכל שנה בין ספטמבר לאפריל, חולפים במקום כשלושה מיליון עופות נודדים.
היונקים במקום כוללים את חזיר היבלות המצוי, את תחש הנהרות האפריקני ומספר מיני צבאים, וכן חיה בפארק אוכלוסייה של תניניים.
דַּג–חֶרֶב כְּלַל-יַמִּי (שם מדעי: Xiphias gladius) הוא מין יחיד של דג במשפחת דְּגֵי-חֶרֶב (Xiphiidae).
דג-החרב הוא טורף גדול בעל גוף עגול ומאורך, המרבה לנדוד, המאופיין בלסת עליונה מאורכת ושטוחה הדומה לחרב שמשמשת את הדג ככלי נשק.
במהלך התבגרותו מאבד דג החרב את שיניו ואת קשקשיו, אך עדיין מהווה טורף קטלני בזכות מהירותו הגבוהה וחרבו הארוכה.
בשל גודלם וטעמם, דיג דגי חרב הוא פופולרי.
דג-החרב נחשב לאחד הדגים הנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי בעיקר בשל רוח הלחימה שלו, ההופכת את לכידתו בדיג בחכה למאתגר, ופוחלצים של דגי חרב הם גביע נחשק.
שמו המדעי של דג-החרב מורכב מ"כספיאס" - השם ביוונית עתיקה לדג-החרב, ו"גלדיוס" - סוג של חרב קצרה ששימשה כנשקו העיקרי של הלגיון הרומאי.
הן שם הסוג והן שם המין מתייחסים לחרב של דג-החרב.
השם בעברית ברור מאליו ומתייחס לחרבו של דג-החרב, שם המין "כלל-ימי" נוסף כדי לשמור על המתכונת של שם מדעי כפול (binomial nomenclature) ומציין את העובדה שדג-החרב נפוץ כמעט בכל האוקיינוסים והימים (למעט באקלים הקוטב).
שמו העממי באנגלית הוא Broadbill Swordfish שתרגומו הוא "דג-חרב רחב-מקור".
התוספת broadbill ("רחב-מקור") באה לבדלו מהמפרשניים שגם להם מקור מאורך, אך בעל חתך עיגולי ודומה לרומח, בעוד שהמקור של דג-החרב הוא שטוח ודומה לחרב רחבה.
שמו של דג-החרב ניתן לו עקב מבנה העצמות הארוך והשטוח בקדמת ראשו, התאחות של עצמות הלסת, המצח והאף הדומה לחרב.
בניגוד ל"חרב" או ל"רומח" של המפרשניים, חרבו של דג-החרב היא רחבה ושטוחה (למפרשניים רומח בעל חתך עגול), ולכן הוא מכונה באנגלית Broadbill Swordfish.
החרב של דג-החרב חזקה וקשיחה מאוד, ובעלת יכולת ריפוי, בתהליך דמוי איחוי עצמות .
החרב בשילוב מבנה גופו של הדג משפרים את תנועתו במים.
החרב משמשת אותו לפרקים לתנועת שיסוף הפוצעת את טרפו ומקלה על לכידתו, ורק לעיתים רחוקות לדקירה.
מלבד חרבו הארוכה, מבנהו של הדג הוא הידרודינמי ונועד לאפשר לו תנועה מהירה במים.
לכך מסייע גם נוזל סיכה שמפריש דג-החרב מגופו, שמקטין את החיכוך עם המים.
סנפיריו הם בצורה דמוית חרמש חד.
סנפיר הגב שלו גבוה ובדגים בוגרים אינו כולל "מפרש" הנמתח מאחוריו (בניגוד למפרשניים).
סנפירי הגחון ארוכים, סנפיר השת קצר ורחב יותר.
הזנב ממוזלג ואונותיו גבוהות, ובסך הכל יוצר צורה של סהר.
צבעו של דג-החרב הוא כסוף עם נטייה לכחלחל בתוך המים.
צבע גופו איננו אחיד אלא מופיע בתבנית הצללת נגד (Counter-Shading) המשמשת להסוואה: גחונו בהיר יותר (כך שייצור ימי שצופה בו מתחת רואה אותו מתמזג על רקע השמיים הבהירים ביום) וגבו כהה יותר (כך שייצור המתבונן בו מלמעלה רואה אותו מתמזג על רקע המצולות).
דג-החרב הוא אחד מדגי הגרם הגדולים: אורכו עשוי להגיע עד ל-4.5 מטר ומשקלו עד ל-650 ק"ג.
הנקבות גדולות יותר מהזכרים, שמשקלם לרוב לא עולה על 200 ק"ג.
האורך הממוצע של דג-חרב הוא כ-3 מטר.
החרב מהווה כשליש מאורכו הכולל.
לדג-החרב עיניים גדולות מאוד (קוטרן כקוטר תפוז) והן בולטות בגוון הכחול הבוהק שלהן המקיף את האישון.
האישונים עצמם גדולים ונועדו לאפשר לדג-החרב ראייה טובה במים עמוקים, אליהם חודר רק מעט אור.
לדג-החרב ראייה מצוינת והיא כוללת זיהוי מיידי של תנועות מהירות וראיית צבעים.
חוש הראייה הוא החוש העיקרי עליו מסתמך דג-החרב באיתור טרף.
ככל הדגים, גם דג-החרב הוא הטרותרמי (בעל "דם קר"), אך בגופו איברים מיוחדים המעלים את טמפרטורת עיניו ומוחו.
נמדדו הפרשים של 10–15 מעלות צלזיוס ביניהם לבין המים הסובבים את הדג.
חימום העיניים משפר את ראיית הדג ומעלה את סיכוייו לציד מוצלח.
מתוך יותר מ-25,000 מינים של דגי גרם, נמנו רק 22 מינים בעלי יכולת לחמם איברים מסוימים בגופם, בהם דגי-חרב וטונה.
לדגי-חרב מיוחסות תכונות של לוחמים חזקים ואיתנים.
חרבו של דג-החרב משמשת בעיקר לשיסוף ורק לעיתים רחוקות לנגיחה ודקירה.
למרות שהחרב היא המאפיין הבולט ביותר של דג-החרב, כלי נשקו העיקריים של הדג הם לא חרבו אלא מהירותו וזריזותו במים.
בעבר הוערכה מהירותו המרבית של דג-החרב בכ- והערכה זו מופיעה בספרים רבים ואף בפרסומים מדעיים ישנים.
מספר מחקרים מודרניים טענו שמהירות כזאת לייצור ימי איננה אפשרית והעריכו שאף על פי שדג-החרב הוא דג מהיר, מהירותו לא עולה על וכנראה עומדת רק על .
מסקנה זו נכונה גם לגבי המפרשניים ודגי גרם גדולים אחרים שנחשבים למהירים.
דגי-חרב אינם דגי להקות, הם שוחים לבדם או בקבוצות מפוזרות, כעשרה מטרים בין דג לדג.
לרוב הם נצפים בגפם או בקבוצות קטנות.
דגי-החרב מבלים את רוב היום במעמקי הים, בעומקים של 600 מטר ומעלה.
שם הם כנראה גם ניזונים מדגי מעמקים ודיונונים.
מדי פעם הם עולים כלפי מעלה ואף שוחים קרוב לפני המים, סנפיריהם הגביים מחוץ למים.
במגוון ההתנהגות של הדג נמנית גם קפיצה אל מחוץ למים.
סיבות אפשריות לקפיצות הן הסרת טפילים או דרך להמם דגים קטנים יותר ולטרוף אותם.
בלילות עולים דגי-החרב אל פני המים וצדים דגים ששוחים שם.
בגלל הרגלי האכילה הללו וזמניהם, ההופכים אותם לפחות נגישים, תיעוד של דגי-חרב בעת הטריפה הוא נדיר.
שעות האכילה המועדפות על ידי דגי-החרב הן בלילות.
בשעות אלו מתקרבים הדגים לפני המים ותרים אחר טרפם.
דגי-חרב נצפו כשהם שוחים דרך להקות דגים תוך ביצוע תנועות שיסוף בחרבם החדה ובכך פוצעים את דגי הלהקות ומהממים את טרפם, לאחר מכן הם סבים על עקבותיהם וטורפים את שללם.
בוגרים ניזונים מדגי מים פתוחים כגון טונה, מקרל, רעמתן כחלחל, ברקודה, ורדונים, אורנוניים, דגים מעופפים והרינג ומדגי קרקעית כגון ורדונים.
גם דיונונים מזדמנים נמצאים בתפריטו של דג-החרב, במיוחד של האוכלוסייה במערב האוקיינוס האטלנטי הצפוני.
לעיתים דג-החרב צולל למעמקים כדי לשחר לטרף ובתפריטו נכללים גם חכאים וחסרי חוליות שונים.
מחקר שנעשה על דגי-חרב באזור מזרח האוקיינוס השקט (חופי אמריקה המערביים) מצא שחלק עיקרי בתזונה של דגי-חרב שם הם דיונוני רחף מהמין דיונון הומבולדט שאורכו מגיע לכ-2 מטר ומשקלו לכ-50 ק"ג.
דג-החרב מבתר את הדיונון בחרבו ואז בולע אותו בחתיכות.
מעטים הם אויביו הטבעיים של דג-החרב שכן על אלו להדביק אותו (שכן דג-החרב הוא אחד הדגים המהירים ביותר) ולהתמודד עם גודלו של דג-חרב בוגר.
הטורפים העיקריים של דגי-החרב הם כרישים גדולים (בעיקר העמלץ הכחול, שידוע במהירותו, אך גם עמלץ לבן וכריש טיגריסי), ראשתנים גדולי-ראש ולווייתנים-קטלנים.
דגים צעירים יותר נטרפים על ידי דגי מים פתוחים גדולים.
לעיתים עושה הדג בחרבו שימוש הגנתי והוא משסף או נוגח ברודפיו, פגיעות מדויקת דיין של החרב עשויות להרוג אותם.
דבר זה הוכח מדעית בעקבות מציאת גופות כרישים בהן נעוצים שברי חרב של דג-החרב.
באזור סיציליה תועדו גופות של עמלצים כחולים שבראשם או בזימיהם הייתה נעוצה חרב שבורה של דג-חרב שסביר מאוד שגרמה למותם.
דגי-חרב חוששים מסירות קטנות אבל לא נרתעים מכלי שיט גדולים.
תכונה המקילה על לכידתם בעזרת צלצל.
אין דיווחים על תקיפות בני אדם ללא התגרות כלשהי, אך דגי-חרב שנלכדו בצלצל יכולים לסכן את ציידיהם.
דגים פגועים החדירו את חרבם דרך תחתיות של סירות קטנות.
נקבות הדג גדולות מהזכרים (נדירים זכרים השוקלים יותר מ-135 קילוגרם).
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 4–5 והזכרים מגיעים לבגרות בגיל 3–4. הנקבות משריצות במים חמים מ-24 מעלות צלזיוס בחודשים מרץ עד יולי בצפון האוקיינוס השקט ולאורך השנה בחלק המשווני של האוקיינוס השקט.
באוקיינוס האטלנטי משריצות הנקבות בעומק של פחות מ-75 מטרים, לאורך כל השנה ובעיקר בחודשים יולי ואוגוסט.
אתרי ההשרצה העיקריים שלהן הם הים הקריבי, מפרץ מקסיקו, לחופי פלורידה ואזורים משווניים נוספים.
בים התיכון משריצות הנקבות אל מול חופי איטליה.
נקבות דג החרב משריצות ביצים בכמויות המשתנות לפי גודל הנקבות, מספר הביצים מוערך כמיליון עד כ-29 מיליון.
קוטרן של הביצים 1.6–1.8 מילימטר והן צפות במים הפתוחים.
העובר בתוכן מתפתח ביומיים וחצי שלאחר ההפריה.
מביצי הדגים בוקעות פגיות באורך של כארבעה מילימטרים החיות במים הפתוחים סמוך לפני המים.
גופן כמעט חסר צבענים, חרטומן קצר והן מכוסות קשקשים.
לפגיות שגדלו לאורך של כ-12 מילימטרים חרטום בולט שחלקו העליון וחלקו התחתון שווים באורכם וסנפיר גב הנמשך לכל אורך גופן.
בפגיות בוגרות יותר צומח החלק העליון של חרטומן מהר יותר מהחלק התחתון עד לצורה האופיינית לדג חרב.
עם הזמן חלקו הקדמי של סנפיר הגב שלהם גדל וחלקו האחורי קטן, משהגיעו לאורך של 52 סנטימטרים מתפתח סנפיר גב שני ומשהגיעו לאורך של 150 סנטימטרים נותר מסנפיר הגב הראשון שלהם רק חלקו הקדמי.
עד התפשטות הדיג בעזרת מערך חכות (longline fishing), נידוגו דגי חרב בכמויות קטנות במגוון שיטות, בעיקר בעזרת צלצלים.
מערך חכות משמש להשלכת מאות ואף אלפי קרסים לים, בעומקים ועם פתיונות המכוונים ללכידת דגי חרב.
דגי חרב הם דגי מאכל שמנים (גופם עשיר בשמנים).
נהוג להתקין אותם כאומצות על מנגל.
צבע בשרם משתנה לפי תזונתם, כך למשל בשר דגים שנידוגו באזור החוף המזרחי של אמריקה הצפונית ורדרד יותר.
דג-החרב הוא אחד הדגים הפופולריים והנחשקים ביותר בדיג ספורטיבי ודיג חובבים.
השיטה הנפוצה לדיג חובבים של דגי חרב היא דיג מסירה במים עמוקים.
ניצול יתר של דגי חרב בעזרת מערכי חכות במים רדודים, הביא לצמצום במספרם במקומות אלו.
הדגים עדיין נפוצים במרחק העולה על 60 קילומטרים מהחופים ונגישים רק באמצעות כלי שיט.
באתרים אלו הטלת עוגן אינה מעשית ולכן הדייגים מניחים לסירה להיסחף ומשליכים למים חכות מחוזקות המתאימות לכוח שיכולים להפעיל דגי החרב.
לפתיון משתמשים בחתיכות גדולות של דגים או בפתיונות מלאכותיים המדמים את מזונם של דגי החרב או מקלורים.
הדיג עצמו נעשה בדרך כלל בטרולינג, הדייגים משליכים חכה מסירה נעה ומחכים שדג יבלע את הפתיון.
עיקר העניין בדיג של דגי חרב אינו בשרם אלא המאבק להעלותם לסירה.
הדגים החזקים נאבקים ומנסים להימלט והניסיון להתישם יכול להימשך מספר שעות ולעיתים אף להסתיים בניצחונו של הדג.
עד לתחילת המאה ה-21 פוחלצים של דגי-חרב שנידוגו בדיג חובבים היוו גביעי דיג (trophy) נחשקים ודייגים נהגו להצטלם לצד הדג התלוי אותו דגו.
עם התגברות המודעות האקולוגית בקרב הציבור הרחב והדייגים, יותר ויותר נהוגה שיטת "תפוס ושחרר" כדי לא לפגוע באוכלוסיית דגי החרב.
דג-החרב נחשב לאחד מהדגים הנחשקים והיוקרתיים ביותר בדיג ספורטיבי בשל האתגר הרב שבלכידתו, המאבק העיקש של הדג וגודלו המרשים.
דגי-חרב נשקלים ונמדדים ואחד האתגרים בדיג ספורטיבי הוא שבירת שיא גודל הדג שנתפס בחכה.
כותבים כגון זיין גריי וארנסט המינגוויי, שהיו גם דייגים חובבים, תיארו באופן מליצי ומהלל את החוויה והאתגר שבדיג דגי חרב, ואף דגו מספר דגי חרב גדולים מאוד בעצמם.
דג-החרב הוא סמלה של האגודה הבינלאומית לדיג ספורטיבי (International Game Fishing Association) - ארגון המקדם דיג ספורטיבי ומפקח עליו, ובין השאר מחזיק ספר שיאים של דגי ענק שנידוגו לפי כללי הארגון.
עוד בגמרא מוזכרים ה"כטספטייס ואכספטייס" (; אולי גרסה ארמית של המילה היוונית ξιφιός, ממנה נגזר שמו המדעי של המין גם כיום) כדגים שיש להם קשקשים אך עתידים להשירם, ולכן כשרים.
המקור הראשון הידוע שהכשיר את "דג בעל החרב" הוא הרב חיים בנבנישתי, שהתבסס על טענה לפיה הדג המוזכר משיר קשקשיו בכעס כשמעלים אותו מן המים.
התשובה צוטטה על ידי פוסקים רבים במאות הבאות, שהעידו כי דגים מסוג זה נאכלו בקהילות ישראל.
במאה ה-20 גופי כשרות כמו אגודת הרבנים התירו את דג-החרב ספציפית.
פקפוק בכשרותו עלה לראשונה, ככל הידוע, ב-1951. הרב משה דוד טנדלר, שהיה דוקטור למיקרוביולוגיה, ציין אותו כאסור ברשימה שערך עבור מחלקת הכשרות של האיחוד האורתודוקסי, ונימק שלא מצא לו קשקשים בבגרותו.
ב-1961 התפוצץ העניין כשהרב איסר יהודה אונטרמן ענה בשו"ת שדג החרב מותר; טנדלר פרסם בתגובה כי למין אין קשקשים כשהוא בוגר, ושלדעתו הסוג אליו התייחס הרב בנבנישתי היה למעשה המפרשן.
בכך נפתח פולמוס סוער שנמשך כעשור, נסוב על דקויות ומחלוקות עבר בשאלת הקשקשים והשלכותיהם על כשרות דגים, ועירב מספר איכתיולוגים.
הציץ אליעזר הצטרף לאוסרים והרב שמעון אפרתי נמנה עם המתירים.
הדיון נטה לצד טנדלר בייחוד אחרי שהרב הקונסרבטיבי יצחק קליין התיר את הדג, והסוגיה הפכה לאבן בוחן בין הקונסרבטיבים לאורתודוקסים.
משנות ה-70 של המאה ה-20 התקבל האיסור על דג החרב בחוגים האורתודוקסיים בפועל, על אף הסתייגויות רבות, אם כי יהודים במדינות הים התיכון כמו טורקיה הוסיפו לאכלו.
דג חרב אינו נמצא בסיכון עולמי לפי IUCN אולם בצפון האוקיינוס האטלנטי הוא עמד בסכנת הכחדה.
בשנת 1998 פתחו מספר ארגונים סביבתיים בארצות הברית במסע יחסי ציבור הקורא להפסקת צריכת בשר דגי חרב עקב הסכנה הנשקפת למין.
סיסמת המסע "תנו לדגי חרב מנוחה" (במקור "Give Swordfish a Break") והמסע עצמו נחל הצלחה שהתבטאה בהכרזה פומבית של שפים ושל רשתות מזון על הפסקת השימוש בדגי חרב.
בעקבות מסע יחסי הציבור, הציע "שירות הדיג הימי הלאומי" ("National Marine Fisheries Service" ארגון פדרלי הכפוף למחלקת המסחר של ארצות הברית) תוכנית לשימור דגי החרב הכוללת את עקרונות מסע יחסי הציבור.
נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, קרא לאסור מכירה ויבוא של דגי חרב והממשל קבע אזור באוקיינוס האטלנטי, בשטח של 343,670 קילומטרים רבועים, בו נאסר הדיג.
מיזם השימור נחל הצלחה ואוכלוסייתו כיום מתאוששת ועומדת על כ-5% יותר מהיעד שנקבע.
גם בצפון האוקיינוס השקט מצבו טוב והאוכלוסייה ככל הנראה בת-קיימא, כאשר האוכלוסייה המזרחית סובלת מדיג-יתר אך לא הוכחדה והאוכלוסייה המערבית בריאה ולא סובלת מדיג-יתר.
דגי חרב נפוצים גם בים התיכון אך מספרם פחת עקב דיג אינטנסיבי וכיום נדיר לראות אותם במרחקים שקטנים מ-30 קילומטר מהחוף.
אוכלוסיית דגי החרב בים התיכון מוגדרת כ"נתונה בסכנה".
דגי חרב נצפו בעבר (כולל בשנים האחרונות) גם בחופי ישראל.
דג'ימון גאסטון הונסו (Djimon Gaston Hounsou, מבוטא: [ʤimɔ̃ hũsu]; נולד ב-24 באפריל 1964) הוא שחקן קולנוע ודוגמן בניני-אמריקאי, היה מועמד לשני פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "באמריקה" (2003) ו"לגעת ביהלום" (2006).
הונסו נולד בקוטונו, בנין לאלברטין פייר הונסו, היגר בגיל 12 עם אחיו אדמונד לפריז שם לאחר מכן עברו להתגורר בעיר ליון.
שנה לפני שהיה אמור לסיים את לימודיו נשר הונסו מהלימודים.
לאחר מכן גר הונסו ברחובות זמן מה עד אשר גילה אותו מעצב האופנה טיירי מוגלר שהפנה אותו לתחום הדוגמנות, תחום שסלל את דרכו של הונסו לעולם המשחק.
בשנת 1990 עבר לגור בארצות הברית.
הופעת הבכורה של הונסו הייתה בסרטה של סנדרה ברנרד "בלעדייך אני לא כלום", כמו כן השתתף בסדרה "בוורלי הילס 90210".
ב-1994 השתתף הונסו בתפקיד קטן בסרט האקשן הבדיוני "סטארגייט".
בשנת 1997 ערך הונסו את תפקיד הפריצה שלו בדרמה ההיסטורית מועמדת 4 פרסי אוסקר של סטיבן ספילברג "אמיסטאד", שמבוססת על ספינת העבדים הספרדית ש-53 אפריקאים שהיו עליה ניסו להגיע לארצות הברית ולבסוף נכלאו בה.
בסרט גילם הונסו את דמותו של ג'וזף סינקה, עבד אפרו-אמריקאי מסיירה לאון שלחם לחירותו.
על תפקידו היה הונסו מועמד לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2000 שיחק הונסו לצד ראסל קרואו בדרמה ההיסטורית זוכת 5 פרסי אוסקר של רידלי סקוט "גלאדיאטור".
בסרט גילם הונסו את דמותו של יובה שנלקח מביתו ומשפחתו שבנומידיה ונמכר לעבדות, במשך העלילה הוא הופך להיות ידידו הקרוב של גיבור הסרט מקסימוס.
בשנת 2002 שיחק הונסו לצד סמנתה מורטון בדרמה הרומנטית מועמדת 3 פרסי אוסקר "באמריקה", על תפקידו קיבל הונסו מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר אותה הפסיד לטים רובינס.
בסרט גילם הונסו את דמותו של מתיאו, אמן מיוסר שגר בבניין באחת משכונות העוני של מנהטן והופך לידידם הטוב של זוג מהגרים מאירלנד.
באותה שנה שיחק הונסו גם לצד הית' לדגר וקייט הדסון בדרמת המלחמה "ארבע נוצות".
ב-2003 השתתף הונסו בסרט ההמשך למותחן הפעולה המבוסס על משחק המחשב המפורסם "טומב ריידר", "טומב ריידר 2 - סוד החיים" בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2005 שיחק הונסו לצד קיאנו ריבס ורייצ'ל וייס במותחן האימה "קונסטנטין" ובמותחן הבדיוני של מייקל ביי "איילנד" לצד סקרלט ג'והנסון ויואן מקגרגור.
בהמשך השנה שיחק בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
בשנת 2006 זכה הונסו למועמדות שנייה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו במותחן האקשן מועמד 5 פרסי אוסקר "לגעת ביהלום".
בסרט גילם הונסו את סולומון ואנדי שנחטף מביתו וממשפחתו שבסיירה לאון ונאלץ לעבוד בכפייה במחצבת יהלומים.
סולומון מצטרף אל דני ארצ'ר (לאונרדו די קפריו), מיסיונר דרום אפריקאי, ומאדי בוון (ג'ניפר קונלי), עיתונאית אמריקאית אידיאליסטית למסע של גאולה ברחבי המדינה שסועת הטרור במטרה לאחד את סולומון עם בני משפחתו.
לאחר מכן שיחק הונסו בתפקיד משני בפנטזיית הפעולה "אראגון" שם גילם את דמותו של אג'יהד.
ב-2009 שיחק הונסו בתפקיד ראשי במותחן הבדיוני "פוש" וגילם את דמותו של הנרי קארוור, סוכן ומחדיר מוכשר אשר נשלח במטרה ללכוד בשנית את קירה, מחדירה מוכשרת שברחה מהמחלקה ועל כך נגזר עליה גזר דין מוות.
בשנת 2014 דיבב את דמותו של דראגו בלאדויסט, הנבל הראשי של סרט האנימציה המצליח "הדרקון הראשון שלי 2" וגם ביולי 2014 גילם את דמותו של הנבל קוראת' הרודף בסרט גיבורי-העל שובר הקופות האפי של מארוול "שומרי הגלקסיה".
הוא שב לגלם את דמותו של קוראת' ב-2019, בסרט "קפטן מארוול".
בשנת 2015 ,הוא גילם דמות חדשה בסרט השביעי של סדרת סרטי הפעולה המצליחה "מהיר ועצבני" .
בסרט הונסו מגלם את סיר בדיבר, לצידם של צ'ארלי האנם, אריק באנה, אסטריד ברג'ס פריסבי וג'וד לאו.
בשנת 2007 החל לצאת עם הדוגמנית ממוצא אפריקאי-יפני קימורה לי סימונס.
בקיץ 2008 השניים השתתפו בטקס מחויבות מסורתי בעת ביקורם אצל משפחתו של הונסו במולדתו בבנין.
בשנת 2009 נולד לזוג בן, קנזו לי סימונס.
הונסו וסימונס, שמעולם לא נישאו כחוק בארצות הברית, הודיעו על פרידתם בנובמבר 2012.
הונסו הוא בעל אזרחות כפולה; צרפתית ואמריקאית וגר כיום בלוס אנג'לס.
גם במאי ותסריטאי2019מים שקטיםדיוקקפטן מארוולקוראת'שהאזאםהמכשף שאזאםהמלאכיות של צ'רליבוזלי2021מקום שקט 2שורד על האיקינגס מן: ההתחלהשולהשהאזאםהמכשף שאזאם2022בלאק אדםהמכשף שאזאם2023ירח המרדגנרל טיטוסגראן טוריסמושהאזאם!
2: זעם האליםהמכשף שאזאם2024ירח המרד - חלק שני: המצלקתגנרל טיטוסמקום שקט: היום הראשוןשורד על האילהציל את היער (אנ')אבא של אוזידיבוב2025Last BreathBeneath the Storm2026The ZealotחסאןTBAMarriageביקוורדדיבוב
"דג ציפור" היא סדרת עבודות מאת הציירת הישראלית מיכל נאמן.
הסדרה, שנוצרה החל מן המחצית השנייה של שנות השבעים, העמידה במרכזה יצור כלאיים שחציו דג וחציו השני ציפור.
היצירות זכו למספר פרשנויות, שראו באופן כינון הזהות כנושא המרכזי של עבודות אלו.
סדרת העבודות שבהן מופיע הדימוי של הדג ציפור, נוצרה במחצית השנייה של שנות השבעים.
עבודות אלו נוצרו בעזרת טכניקה של קולאז' על לוח עץ לבוד.
נאמן חיברה קטעי תצלומים של דג ושל ציפור לכדי דימוי היברידי אחד.
מקורם של תצלומים אלו הוא מאנציקלופדיית "Natural Life".
ברבות מן העבודות מודגשים השוליים העליונים והתחתונים של הקומפוזיציה בצבע או בטקסטורה אחרת.
לצד הדימוי שילבה נאמן טקסטים ובהם התייחסויות ארס פואטיות, טקסטים אלו כוללים התייחסויות אל הנצרות והברית החדשה, כגון "הדג מאמין בציפור", "הבשורה על-פי הציפור", "הדג הוא הסוף של הציפור", "What is your name?", "Triplicity" או "הדג הוא הבדיחה של הציפור".
הדג והציפור מהווים סמלים במסורות נוצריות שונות.
הדג נתפש כייצוג לישו מתוקף המילה היוונית לדג - ΙΧΘΥΣ, ואילו ציפור משמשת במסורות נוצריות אחרות כייצוג של רוח הקודש (כיונה) או כייצוג לישו - באמצעות ציפור אדום-החזה או נקבת שקנאי
בשנת 1977 הציגה נאמן תערוכה בשם "דג ציפור", שהתקיימה ב"גלריה רוס" בתל אביב ובה הוצגו עבודות מן הסדרה.
במשך השנים יצרה נאמן עבודות נוספות העושות שימוש בדימוי של הדג-ציפור.
עבודות אלו נוצרו בטכניקה של ציור בצבעי שמן על בד והן מהוות מעין ציטוט של העבודות המוקדמות.
בשנת 2000, לדוגמה, יצרה נאמן את "פלאינדרום מלך משיח", ציור שמן על בד שבו יצרה את דימוי הדג-ציפור כציור.
לצד הדימוי צירפה נאמן שני משפטים מאת אברהם אבן-עזרא, הבנויים כפלינדרום ודנים בשאלת המצאות האל והגאולה בקרב האנושות.
בשנת 2007 יצרה נאמן, ביחד עם בן זוגה יוסי מר-חיים, את העבודה "הנקודות החזקות ביותר".
עבודה זו, שהוצגה בתערוכה "הפזורה" במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, שילבה בין הקרנה מוגדלת של הציור "הבשורה על-פי הציפור" (1977) לבין פסקול שיצר מר-חיים ואשר הושמע בעזרת טייפ סלילים.
ה"דג-ציפור", כמו שטען גיא בן-נר, איננו יצור המתאחה לכדי ישות אחת הומוגנית.
השימוש של נאמן בטכניקת הקולאז' מדגיש את החיבורים המאולצים והופך את הדימוי מדימוי מיתולוגי ל"חלום בלהות של סכינים".
בנוסף, הוסיף בן-נר, גם הטקסטים ביצירות "מבדילים בין דג לציפור, בין שמים למים, יוצרים היררכיות".
שרה ברייטברג-סמל תיארה את הדימויים בסדרה כעוסקים בשאלות אודות כינון זהות ובייחס אל היררכיות ומערכות תרבותיות:
גם נאמן עצמה תיארה את הופעתו של דימוי הדג והציפור, כמו גם של דימויים אחרים בעבודתה, כעיסוק בשאלות של זיהוי וזיהוי פגום.
על פי נאמן עבודות אלו מאופיינת בפרקטיקה של "חקיינות, מימטיזם, ספקולאטוריות (The Appetite of the Eye) ושל פלינדרומיות (ADA)"
דג'נט הוא סגנון נגינה שלפעמים מאופיין גם כתת-ז'אנר של פרוגרסיב מטאל.
המילה "דג'נט" היא אונומטופיאה, ובאה לתאר צליל אקורד גיטרה חשמלית, המאופיין בדיסטורשן המושתק באמצעות האגודל של הגיטריסט, בזמן שהגיטרה החשמלית מכוונת נמוך מן המקובל.
לרוב לצורך כך נעשה שימוש בגיטרות מרובות מיתרים בנות שבעה, שמונה, תשעה, עשרה או שנים עשר מיתרים.
אפקט הדג'נט הוא קצר, "חד" ו"מאיים" ונדרשת טכניקה מיוחדת, לעיתים גם מגבר מיוחד, כדי לייצר אותו.
פרדריק ת'ורדנדל מלהקת משוגע השוודית נחשב למי שהמציא את הסגנון.
2013–הווה Skyharborהודו 2010–הווה Sirensארצות הברית 2011–הווה TesseracT הממלכה המאוחדת 2007–הווה Texturesהולנד 2001–הווה The Tony Danza Tapdance Extravaganza ארצות הברית 2004-2012 Uneven Structureצרפת 2008–הווה Veil of Maya ארצות הברית 2004–הווה Vildhjartaשוודיה 2005–הווהVitalismברזיל2014-הווה Volumes ארצות הברית 2009–הווה Xerathהממלכה המאוחדת 2007–הווה DVSRאוסטרליה 2013–הווה
דג בועה (שם מדעי: Psychrolutes marcidus) הוא דג מים עמוקים מסדרת העקרבנונאים שחי במים העמוקים שליד חופי יבשת אוסטרליה וטסמניה, וכן ניו זילנד.
לרוב, גודלו של דג הבועה קטן משלושים סנטימטר.
הוא חי בעומק של בין 600 ל-1,200 מטרים מתחת לפני הים (בין 2,000 ל-3,900 רגל), במקומות שבהם לחץ המים גדול פי 60 עד 120 מלחץ המים בפני הים, עומק בו שלפוחיות אוויר אינן אמצעי יעיל לשליטה על ציפה.
בשרו של דג הבועה מורכב בעיקר ממסה ג'לית עם צפיפות הנמוכה אך במעט מצפיפות המים, מה שמאפשר לו לצוף מעל קרקעית הים מבלי לבזבז אנרגיה על שחיה.
החוסר היחסי שלו במסת שריר אינו מהווה חיסרון כיוון שהוא ניזון בעיקר מ"שלג ימי" הצף לפניו כמו הסרטנאים במים העמוקים.
לעיתים קרובות נתפסים דגי הבועה בטעות ברשתות מים עמוקים שפורסים דייגים.
בשל הצפיפות הנמוכה של בשרו, צורתו של דג הבועה שונה מאוד כאשר הוא מחוץ למים.
מראהו האנושי המזכיר פני אדם וצורתו המשונה והלא-מושכת מעוררים עניין רב באמצעי התקשורת.
הסופר והמוזיקאי מיכאל הרסט קרא לאחת היצירות שלו על שם הדג: "דג הבועה" (בלובפיש) באלבום שלו מ-2012 שנקרא: "שירים למען יצורים לא רגילים".
לאחר מכן יצר פרק על שם הדג בתוכנית שלו ברשת PBS.
בספטמבר 2013 הוכרז דג הבועה כ"חיה המכוערת ביותר בעולם" בהתבסס על תמונותיו של הדג לאחר שהוצא מהמים.
הדג אומץ כקמע של הארגון לשימור בעלי חיים מכוערים במטרה "להעלות את קרנם של הילדים הפחות יפים של אמא אדמה".
בפרקים של התוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ששודרו ב-12 במרץ 2016 וב-11 במרץ 2017 נכללו מערכונים שבהם משחקת השחקנית קייט מקינון בתולת ים לא מושכת בעליל, שכונתה בהומור "65% דג בועה".
ה"ניו יורק דיילי ניוז" פרסם תמונות של הסנאטור האמריקני טד קרוז ביחד עם דג בועה.
בסדרה בובספוג ובספין אוף שלה, מחנה האלמוגים, ישנה דמות הנקראת ג'ימי בלובפיש (ג'ימי דג בועה באנגלית) הנראית כמו הדג לאחר הוצאתו מהמים.
דג'ונטה דשון מארי הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת ניו אורלינס פליקנס מליגת ה-NBA, בעמדת הרכז.
בעונת 2015/16 שיחק כדורסל באוניברסיטת וושינגטון ורשם ממוצע של 16.1 נקודות, 6 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
בתום העונה שהסתיימה בהדחה בסיבוב השני של טורניר ה-NIT העמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט 2016 נבחר מארי במקום ה-29 על ידי סן אנטוניו ספרס.
במהלך עונתו הראשונה שותף ב-30 משחקים בעונה הסדירה בהם שיחק כ-8.5 דקות בממוצע למשחק, והושאל לסירוגין לאוסטין ספרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בעונתו השנייה תפס תפקיד מרכזי יותר בקבוצה ופתח בחמישייה בכמחצית ממשחקי הקבוצה.
הוא נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה ב-NBA.
במשחק קדם העונה באוקטובר 2018 קרע את רצועת ברכו, פציעה שהשביתה אותו לאורך כל עונת .
באוקטובר 2019 חתם על הארכת חוזה בסן אנטוניו ל-4 עונות נוספות, החל מעונת , עבור כ-64 מיליון דולר.
בעונת 2021/2022 נבחר למשחק האולסטאר לאחר שקווין דוראנט ג'יימס הארדן ודריימונד גרין נפצעו,דג'ונטה נבחר על ידי קווין דוראנט לקבוצתו
ב-30 ביוני 2022, מארי הועבר בטרייד, לצד ג'וק לנדייל, לאטלנטה הוקס בתמורה לדנילו גלינארי ולמספר בחירות סיבוב ראשון עתידיות.
דג'ונה בארנס הייתה אמנית, מאיירת, סופרת וחוקרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תרומתה לספרות המודרניסטית, תרומתה בתחום בתקופתה וכן, בזכות הנובלה Nightwood (1936).
בארנס נולדה בקורנוול על ההאדסון שבניו יורק לאליזבת שאפל ווואלד בדינגטון בארנס.
היא גדלה עם הוריה, המאהבת של אביה, פרנסיס קלרק, שלושת אחיה ושני אחים ואחיות למחצה.
אביה, שהיה מוזיקאי וצייר כושל, זנח את מימון המשפחה וזו הסתמכה על עבודתה ותמיכתה הכלכלית של סבתהּ, .
בארנס לא זכתה לחינוך רשמי בילדותה, וסבתה חינכה אותה בביתה- בעיקר בכתיבה, אומנות חזותית ומוזיקה.
כשהייתה בת 18 שודכה והתחתנה בטקס פרטי עם אחיה בן ה-52 של קלרק, פרסי פולקנר, אך נישואים אלו שרדו חודשיים בלבד.
כשבארנס הייתה בת עשרים אמה עזבה את אביה עקב המשבר הכלכלי העיקש במשפחתה ועברה עמה ועם שלושת אחיה לעיר ניו יורק.
המעבר אפשר לה ללמוד אומנות באופן ממוסד לראשונה, אך בשנת 1916 נאלצה לנטוש את לימודיה על מנת לתמוך כלכלית בעצמה ובמשפחתה.
היא החלה לעבוד ככתבת ומאיירת בשלל עיתונים והציגה ראיונות, ביקורות תיאטרון וסיקורים חדשותיים רבים ומגוונים.
באותן שנים היא פרסמה גם סיפורים קצרים בחלק מהעיתונים הללו.
דרך כתיבתה העיתונאית היא בחנה גם אספקטים פמיניסטיים וסופרג'יסטיים ואתגרה את המחשבה הציבורית אל מול גילויים וחשיפות של דיכוי נשים.
ב-1915 עזבה את בית משפחתה ועברה לגור בגריניץ' ויליג', שם החלה להתחבר עם קהילת הבוהמה.
בתוך הקהילה, היא יצרה קשר עם איש הפרסום גוידו ברונו, שהוציא לאור קובץ של חיבורים וציורים מאת בארנס באותה שנה.
בארנס לקחה חלק גם בכתיבת מחזות, שחלקם פורסמו תחת שם העט "לידיה סטפטוו".
ב-1916 נישאה לפילוסוף ומבקר סוציאליסטי בשם קורטני למון, אך אלו התגרשו לאחר מכן.
בנוסף לכך, בארנס, שנודעה כביסקסואלית, ניהלה קשר רומנטי ארוך עם כתבת ה – מרי פיין, שהסתיים עם מותה של פיין משחפת ב-1919.
ב-1921 הגיעה לצרפת כחלק מקריירת הכתבות שלה.
שם, היא החלה להשתלב בסצנה המודרניסטית של פריז ולכתוב ברוחה.
באותה שנה הכירה את , ואלו החלו לגור יחד שנה לאחר מכן וניהלו מערכת יחסים רומנטית.
בשנת 1928 השתיים נפרדו עקב ציפייתה של בארנס למונוגמיה.
הדבר תרם לשקיעתה של בארנס לאלכוהוליזם, ולכתיבה של ספרה המשפיע ביותר- (1936) .
בשנת 1939 ניסתה להתאבד במלון בלונדון, ונשלחה לאחר מכן חזרה לניו יורק על ידי פגי גוגנהיים, שמימנה את רוב פעילותה וחייה בשנים לאחר פרידתה מווד.
היא חלקה דירת חדר עם אמה, ונשלחה על ידה למוסד גמילה ב-1940. מלאת טינה על המעשה, בארנס כתבה את בהשראה משנאתה הגוברת למשפחתה.
כאשר חזרה לבית אמה מהמוסד, רבה איתה ונזרקה מהבית.
שקועה בעבודתה, בארנס נעשתה חשדנית ומרוחקת מזרים לאורך השנים.
היא נפטרה בשמונה עשר ביוני 1982 כשורדת האחרונה של הכותבים המודרניסטים דוברי האנגלית.
בארנס כתבה בסגנון הספרות המודרניסטית, השובר את מוסכמות הספרות ומהווה מעיין הקצנה של הרומנטיקה.
ספרה המפורסם ביותר, Nightwood, נכתב במקצב פרוזאי וכמעט מולחן (על פי ביקורות רבות) וכלל בתוכו אלמנטים רבים מחייה האישיים, כולל צמד דמויות ראשיות שהתבססו עליה ועל בת זוגה לשעבר וסצנות רבות שהתבססו על אירועים מחייה.
נוסף על כתיבתה הייחודית בסגנון המודרניסטי, בספר זה ורבים מסיפוריה הופיעו אלמנטים לסביים בולטים, שהפכו אותה לאייקון של הספרות הלסבית.
דג'יהאד ביזימאנה (בקינירואנדה: Djihad Bizimana; נולד ב-12 בדצמבר 1996 בגיסאניי שברואנדה) הוא כדורגלן רואנדי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל אהלי טריפולי מליגצ העל הלובית ובנבחרת רואנדה.
ביזימאנה החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדונים ראיון ספורטס ו-APR מליגת העל הרואנדית.
עם APR הוא זכה בשתי אליפויות רואנדה.
ב-26 בפברואר 2018 חתם ביזימאנה בוואסלנד-בוורן מליגת העל הבלגית.
ב-28 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 2-2 נגד זולטה ורכם במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 43 הופעות ליגה.
לקראת עונת חתם ביזימאנה בדיינזה מליגת המשנה הבלגית.
ב-13 באוגוסט 2021 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד לירסה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-29 במרץ 2015 ערך ביזימאנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רואנדה, בהפסד 2-0 לנבחרת זמביה במשחק ידידות.
ב-10 בספטמבר 2019 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 7-0 על נבחרת איי סיישל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
דג'וגו היא העיר הגדולה ביותר בצפון-מערב בנין.
העיר משתרעת על שטח של 3,966 קמ"ר ונכון לשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר 355,838 תושבים.
העיר דג'וגו היא עיר הבירה ובירתה המסחרית של מחוז דונגה .
דג'וגו ממוקמת בצפון המדינה, כ־380 קילומטרים מהעיר קוטונו, הבירה הכלכלית של בנין, ובמרחק של כ־40 קילומטרים מהגבול עם טוגו.
היא נמצאת בגובה של 421 מטרים מעל גובה פני הים ויש בה אקלים סוואנה עם חורף יבש.
האקלים מטיפוס סודאנו-גינאי עם עונה גשומה (אפריל עד אוקטובר) ועונה יבשה (אמצע אוקטובר עד אמצע אפריל).
על פי גודל אוכלוסייתה, דג'וגו היא העיר הגדולה בצפון בנין, והשלישית בגודלה בבנין, לפני פורטו נובו הבירה.
ערים שכנות: מצפון: קואנדה ופחנקו; מדרום: בסילה; ממזרח: סיננדה, נדאלי וצ'אורו; ממערב: קופרגו ואואקה.
אוכלוסיית דג'וגו מנתה כ־267,812 תושבים נכון למפקד האוכלוסין בשנת 2013. דנדי היא השפה והקבוצה האתנית העיקרית בדג'וגו, ישנם גם תושבים בני שבט פולאני (פול בצרפתית), יורובה, בריבה וגם פון מהדרום.
כמו רוב בנין, אוכלוסיית דג'וגו היא צעירה וצומחת.
משפחות גדולות ונישואין למספר נשים נפוצה, דבר שמוביל למספר גדול של ילדים צעירים ונשים בהריון.
אוכלוסיית דג'וגו היא מוסלמית בעיקר, כאשר כל שכונה מתהדרת במסגד אחד לפחות.
המוסלמים בדג'וגו מהווים 72.3% מהאוכלוסייה, הם מתפלגים בין שמרנים מאוד לליברלים למדי.
נפוץ לראות נשים מכוסות בשחור, כולל הפנים שלהן.
אולם לעיתים קרובות יותר נשים מוסלמיות חובשות כיסוי ראש וכמה מהן לא עוטות צעיף מכל סוג שהוא.
הגברים המוסלמים השמרנים נמנעים מאלכוהול, אך רובם אינם מתנגדים לשתייה.
כמעט כל המוסלמים נמנעים מאכילת חזיר ומציינים את הקריאות לתפילה.
בשנת 1995 הוקמה הכנסייה הקתולית של דג'וגו.
נוכחות קתולית ניכרת בדג'וגו, 8.1% מהאוכלוסייה הם קתולים ו-2.8% הם פרוטסטנטים.
יש בעיר קתדרלה גדולה, מנזר, סמינר ומערכת חינוך קתולית.
הדת חשובה לאנשי דג'וגו ויש בעיר סובלנות דתית.
חגים נוצריים ומוסלמיים נחגגים בעיר.
בנוסף, יש בעיר בסביבות 7% מאמינים בני דתות אפריקניות מקומיות.
העיר דג'וגו היא צומת תחבורה ותקשורת עיקרי.
ארבעה כבישים ראשיים ובינלאומיים מצטלבים בעיר.
הכבישים הבינלאומיים RNIE3 מבורקינה פאסו לדרום ו-RNIE6 מטוגו לניגריה עוברים בעיר.
שדה התעופה Djougou ממוקם ליד העיר.
תושבי העיר עשירים יחסית, ישנם תושבים המחזיקים במכוניות פרטיות.
למשפחות רבות בקהילה יש לפחות רכב אחד שהן משמשות בו כאמצעי התחבורה העיקרי שלהן.
בנוסף, קל למצוא את זמידג'אן ברחבי העיר.
התקשורת הסלולרית יציבה ורציפה מאוד בדג'וגו, לכל הספקים הגדולים יש שירות באזור כמעט כל הזמן.
תקשורת אינטרנט זמינה בבתי "קפה אינטרנט" ובבנייני משרדים מסוימים, אף על פי שהחיבור לא תמיד אמין.
החשש הבטיחותי העיקרי שמציינים תושבי העיר אלה גניבות קטנה ועל כן נוקטים באמצעי זהירות ונועלים במנעולים כל דבר.