tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבחינה היסטורית, הספורטאים הגרמנים היו המתמודדים המוצלחים ביותר של המשחקים האולימפיים, כאשר גרמניה היא המדינה השלישית שזכתה במספר המדליות הרב ביותר הן מגרמניה המערבית והן מגרמניה המזרחית.
במשחקים האולימפיים של 2008 גרמניה הגיעה למקום החמישי במספר המדליות, בעוד שבמשחקים האולימפיים של 2010 היא סיימה במקום השני.
גרמניה אירחה פעמיים את אולימפיאדות הקיץ – אולימפיאדת ברלין ב-1936 ואולימפיאדת מינכן ב-1972. גרמניה אירחה את אולימפיאדת החורף פעם אחת בלבד ב-1936 בגרמיש פרטנקירכן.
הכדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בגרמניה.
גרמניה אירחה את טורנירי המונדיאל בשנים 1974 ו־2006, ואת אליפות אירופה בכדורגל ב־1988. ענפי ספורט פופולריים אחרים בגרמניה הם כדוריד, כדורעף, כדורסל, הוקי קרח וטניס.
בין הכדורגלנים המוצלחים ביותר שהניבה גרמניה ניתן למנות את פרנץ בקנבאואר, גרד מילר, יורגן קלינסמן, לותר מתאוס, אוליבר קאן ועוד רבים.
שטפי גראף עמדה בראש טבלת הסבב העולמי לנשים במשך 377 שבועות והיא נחשבת לאחת מהטניסאיות הטובות ביותר בכל הזמנים.
גרמניה היא אחת מהמדינות המובילות בתחום הספורט המוטורי בעולם.
מיכאל שומאכר נחשב על ידי רבים לאחד מגדולי נהגי הפורמולה 1 בכל הזמנים.
האתר הרשמי של פורמולה 1 הגדיר את שומאכר כ"סטטיסטית, הנהג הגדול ביותר שהספורט ראה מאז ומעולם".
שומאכר הוא אחד הספורטאים בעלי השכר הגבוה ביותר בהיסטוריה בו בעת שהפך למיליארדר.
יצרני מכוניות כמו BMW ומרצדס הם מהמובילים בייצור מכוניות מרוץ.
בנוסף להשפעות אלה, גרמניה היא כיום (אם כי באופן לא רשמי) מדינת הגירה ובערים הגדולות מוצאים תכופות דוכני מזון מהיר בסגנון טורקי או וייטנאמי (לעיתים אף בתדירות גבוהה יותר מדוכני מזון מהיר גרמני "מסורתי", כגון נקניקיות).
מהגרים מטורקיה ומווייטנאם פיתחו במקרים רבים סוג מטבח חדש במולדתם החדשה, המשלב אלמנטים מן המטבח המקורי, אך מותאם לחך הגרמני.
גם המהגרים ממוצא גרמני מברית המועצות לשעבר משפיעים על דמותו של המטבח הגרמני; כמו גם מגמות גלובליות.
המשקה הגרמני הבולט הוא, ללא עוררין, הבירה, שמהווה חלק אינטגרלי מתרבות החיים הגרמנית.
כיום, אף על פי שחוקים אלה כבר אינם קיימים (ולא היו קיימים במזרח גרמניה), הם עדיין משפיעים על צריכת הבירה בגרמניה: הגרמנים עדיין מעדיפים שהבירה תהיה נקייה מגורמים זרים.
הגרמנים נמצאים מאחורי רק הצ'כים והאירים מבחינת כמות הצריכה לנפש של בירה.
פסטיבל הבירה הגדול בעולם הוא האוקטוברפסט שנערך במינכן בבוואריה, בסוף חודש ספטמבר ותחילת אוקטובר מדי שנה.
פסטיבל זה השפיע רבות על פסטיבלי בירה ברחבי העולם המנסים לחקות אותו.
בגרמניה מתקיימים מספר פסטיבלי בירה נוספים, כגון פסטיבל הבירה של שטוטגרט, אולם, מרבית פסטיבלים אלה מהווים חיקוי לפסטיבל הנערך במינכן ואף נקראים לרוב בשמו.
שוק הטלוויזיה בגרמניה הוא הגדול ביותר באירופה, עם 34 מיליון משקי בית שבהם טלוויזיה.
השידורים הציבוריים על מחוזותיה השונים של גרמניה מאורגנים בקנה אחד עם המבנה הפוליטי הפדרלי.
90% ממשקי הבית הגרמניים לערך מחזיקים טלוויזיה בכבלים או בלוויין, והצופים יכולים לבחור מתוך מגוון של ערוצים ציבוריים מסחריים ללא תשלום.
שירותי טלוויזיה הניתנים בתשלום לא זכו לפופולריות או להצלחה רבה, בעוד ששדרני הטלוויזיה ZDF ו-ARD מציעים מגוון של ערוצים דיגיטליים בלבד.
גרמניה היא ביתם של כמה מתאגידי התקשורת הגדולים בעולם, ביניהם ברטלסמן.
מוציאים לאור של ספרים בגרמנית מייצרים כ-700 מיליון עותקים מדי שנה של כ-80 אלף כותרים שונים, מתוכם כמעט 60 אלף פרסומים חדשים.
גרמניה נמצאת במקום השלישי של הסטטיסטיקה הבינלאומית לאחר שוק הספרים בארצות הדוברות אנגלית ושל הרפובליקה העממית של סין.
יריד הספרים של פרנקפורט נחשב ליריד הספרים החשוב בעולם עבור עסקאות בינלאומיות ומסחר, ובעל מסורת המתפרשת על פני 500 שנה.
חדשות המדינה עבור דוברי אנגלית מתפרסמות במגזין דר שפיגל עם תפוצה של מיליון עותקים מדי שבוע ובידי התחנה הבינלאומית דויטשה ולה.
כ-64.1 אחוזים מאוכלוסיית המדינה משתייכים לזרמים נוצריים.
בצפון ובמזרח הקהילה היא פרוטסטנטית ברובה, ואילו בדרום ובמערב היא קתולית למדי.
כיום יש רוב חילוני בהמבורג ובמדינות מזרח גרמניה.
גרמניה פיתחה חלק ניכר של הכנסייה הקתולית באימפריה הרומית הקדושה, אך היא גם המקור של הרפורמציה הפרוטסטנטית – אותה ייסד מרטין לותר במאה ה-16. מבחינה היסטורית, בגרמניה חייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית.
אלפים בודדים של יהודים נותרו בגרמניה לאחר השואה, בעוד שכיום אוכלוסייתה נאמדת על כ-100,000 איש, רובם מברית המועצות לשעבר.
בגרמניה יש גם מיעוט מוסלמי גדול, רובו מטורקיה.
האבידות הבולטות שחלו בכנסיות הפרוטסטנטיות בגרמניה המזרחית, הן במידה רבה בשל מדיניות אתאיסטית בצל המשטר הקומוניסטי.
גרמניה הביאה לעולם מספר אנשי דת נודעים; תאולוגים כמרטין לותר ופרידריך שליירמאכר; מיסטיקנים כמייסטר אקהרט ורודולף שטיינר, רבנים כמשה מנדלסון ועזריאל הילדסהיימר ואת האפיפיורים גרגוריוס החמישי, קלמנס השני, דמסוס השני, לאו התשיעי, ויקטור השני ובנדיקטוס השישה עשר.
בחגים ציבוריים בגרמניה, החקיקה ניתנת, באופן עקרוני, לתחומי סמכותיה של כל מדינה.
רק יום האחדות הגרמנית נחוג כחג לאומי ב-3 באוקטובר, שנקבע בצורה יוצאת דופן במסגרת הסכם על ידי הממשלה.
כל ימי החג האחרים נקבעים על ידי המדינות, להוציא שמונה חגים שתקפים בכל 16 המדינות.
בנוסף, תשעה חגים לאומיים נקבעו ב-11 מדינות כלהלן.
• – החג נחוג במדינה זו.
1 – בקהילות סורבים מעטות בלבד.
2 – באזור הקתולי של אייכשפלד בלבד.
3 – בעיר אאוגסבורג בלבד.
4 – חג ציבורי בכל המדינות עד 1994. החג נזנח תמורת הנהגת ביטוח סיעודי.
סקסוניה היא המדינה היחידה שבה מעסיקים לא צריכים לשלם עבור ביטוח סיעודי, כך שזה שולם בכוחות העובדים, כדי שיוכלו לשמור את החג.
5 – ב-1700 היישובים בהם רוב של קהילות קתוליות, בעיקר באאוגסבורג ומינכן.
6 – חג לאומי משנת 1990, לציון איחוד גרמניה בתאריך זה.
בעבר נחוג ב-17 ביוני במערב גרמניה לזכר המרד המזרח-גרמני ובגרמניה המזרחית ב-7 באוקטובר לרגל הקמתה.
7 – ביום זה בתי הספר סגורים על פני כל המדינה.
8 – עבור מדינות שבהן לא כל החגים נחוגו באופן עקבי, השילוב הכי נרחב ניתן.
בוואריה: ניתנת הנחה יומית, להוציא את פסטיבל השלום; סקסוניה ותורינגיה: להוציא את חג הלחם והיין הקדושים.
תרבות האונס הוא מונח הלקוח מלימודי נשים ותאוריות פמיניסטיות.
המונח מדגיש את הקשר שבין התרבות הרווחת בחברה, למידת האלימות המינית המצויה בה.
בתרבות אונס הגישה הרווחת כלפי אלימות מינית היא של התעלמות, סובלנות, סלחנות, ואף עידוד למעשי אונס.
התנהגות אופיינית בתרבות האונס כוללת: החפצה, האשמת הקורבן, וזלזול בחומרת מעשי אונס (כתקיפה מינית בעזרת סם).
בשונה מתפיסות עבר, לפיהן אונס מבוצע בדרך כלל על ידי אדם זר במקום מבודד וחשוך, החל משנות ה-90 של המאה ה-20 סוג האונס הכי נפוץ הוא אונס בפגישה, תוך האשמת הקורבן.
ב"אנציקלופדיה של האונס" מתואר מקורו של המונח:
"המונח תרבות אונס נטבע בשנות ה-70 של המאה ה-20 במהלך הגל השני של הפמיניזם, ולרוב נעשה בו שימוש בידי פמיניסטיות כדי לתאר את התרבות האמריקאית העכשווית בשלמותה".
לדברי החוקרת אלכסנדרה רתרפורד "עד ל-1970 רוב האמריקאים הניחו שאונס, גילוי עריות ואלימות בתוך המשפחה הן תופעות נדירות".
ובמהלך שנות ה-70 פעילות חברתיות ביקשו להעלות את המודעות הציבורית לגבי תופעת מעשי האונס בחברה.
בשנת 1974 הוציאה לאור קבוצת פמיניסטיות רדיקליות מניו-יורק את הספר "אונס: המקראה הראשונה עבור נשים".
זו הייתה אחת הפעמים הראשונות בהן פורסמו באופן מרוכז עדויות של קורבנות אונס.
הספר סימן למטרה "לחסל את תופעת האונס, כאשר מטרה זו בלתי אפשרית ללא שינוי מהפכני של החברה".
הספר עשה שימוש במונח תרבות אונס ותרם להעלאת הנושא לסדר יום הציבורי.
בשנת 1975 יצא לאור סרט דוקומנטרי בשם "תרבות אונס".
הסרט הציג ראיונות עם קורבנות אונס, אנסים מורשעים, פעילות חברתיות וחוקרות פמיניסטיות.
הסרט טען כי מתקיימת הצדקה של אלימות כלפי נשים בתרבות, וחקר את הייצוג הבעייתי של מעשי אונס בתקשורת ההמונים ובתרבות הפופולרית.
על פי הסרט מתרחשת נורמליזציה של מעשי אונס בסרטי קולנוע, בשירים ובמגזינים.
בין הדוגמאות המובאות לטענה זו נמנים הסרטים חלף עם הרוח ופרנזי (סרטו של אלפרד היצ'קוק).
באותה שנה יצא לאור ספרה פורץ הדרך של סוזן בראונמילר : "בניגוד לרצוננו: גברים, נשים ואונס" , בו טענה שהממסד האקדמי והציבור הרחב מתעלמים באופן שיטתי ממקרי האונס בחברה.
ספר זה נחשב לאבן דרך משמעותית בלימודי נשים ובחקר תופעת האונס בחברה בפרט.
תרבות האונס בארצות הברית: תעשיית הבידור
מפיקים, במאים וסוכנים רבים בהוליווד ניצלו לאורך השנים את מעמדם וקשריהם לקידום טובות הנאה לעצמם ומכריהם, ואמרו לשחקניות מתחילות כי בתמורה לשיתוף פעולה בניצול יקבלו קידום מקצועי בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, וכך גם יכירו אנשי מקצוע מקושרים נוספים.
בין האישים שהואשמו בניצול מיני נמנים אלפרד היצ'קוק, יו הפנר, וודי אלן,ג'סטין בלדוני, ארמי האמר, ג'פרי אפשטיין, לואי סי.
קיי., דן שניידר, הארווי ויינסטין, דני מסטרסון וג'יימס פרנקו.
השחקניות גווינת' פלטרו ואליזבת טיילור דיווחו כי עברו הטרדות מיניות מרובות מצד מפיקים ובמאים בעלי שם איתם עבדו, כביכול לשם קידום מקצועי.
בנובמבר 2023 הוגשה תביעה אזרחית ראשונה בפרשת פי.
דידי, בה הואשם הראפר שון קומבס בניצול מיני.
תרבות האונס בישראל: צה"ל, מקומות העבודה ותעשיית הבידור
מאז שנותיה הראשונות של צה"ל היו ריבוי מקרים של ניצול מיני של חיילות על ידי חיילים אחרים או מפקדים.
בשנת 2024 חלה עליה בדיווחים, גם כלפי גברים.
במשרדים ממשלתיים הטרדות מיניות וניצול מיני היו דבר שבשגרה, בין המקרים הבולטים היו: משה קצב ושמעון פרס ("הילדה עם העניבה האדומה" של קולט אביטל).
נגד אייל גולן הוגשו תלונות מרבות על אונס, ניצול מיני, וסרסרות (פרשת משחקי חברה).
עם זאת ועדי עובדים בראשות גברית, כמו ההסתדרות בנוסף למפיקי אירועים ומקומות עבודה רבים נוספים; ממשיכים להזמינו להופיע באירועים ארגוניים.
יש הטוענים כאקט שובניסטי ואף בהתרסה לאירועי העצמת נשים; כשאירועים שלא מוגשים נגדם תלונות מתקיימים.
במספר מקרים הואשמו או הורשעו בהטרדה מינית שחקנים ואנשי תקשורת ידועים, בהם חנן גולדבלט ועמנואל רוזן.
בשנת 2018 פורסם תחקיר בו 50 דוגמניות טענו שהן הוטרדו מינית או סורסרו על ידי אמרגניהן.
פרשת הסרסור בסוהרות בכלא גלבוע
פרשת התלונות נגד הרב טאו
פרשת מינויי שופטים תמורת שוחד
צעדת השרמוטות היא תנועה פמיניסטית אשר הוקמה ב-2011 בתגובה לדבריו של נציג ממשטרת טרנטו בכנס בנושא בטיחות באוניברסיטת יורק.
כאשר התייחס למקרי האונס בקמפוס טען כי "נשים צריכות להפסיק להתלבש כמו שרמוטות בשביל לא להיאנס".
בתגובה התארגנה מחאה בעיר נגד הדברים, ונגד הטענה בכללה, הנשמעת לעיתים.
מארגנות המחאה, סוניה ברנט והת'ר ג'ארוויס, בחרו להשתמש במילה slut ("שרמוטה"), דווקא בגלל הקונוטציה השלילית שהיא מעוררת, במטרה להוציא ממנה את עוקצה.
נציג משטרת טרנטו חזר בו בינתיים מן הדברים, אך התחושה הייתה שדבריו מייצגים השקפה רחבה יותר, של דיכוי נשים והאשמת הקורבן כחלק מתרבות אונס שהמארגנות סברו שיש להיאבק בה.
התנועה צברה פופולריות רבה וצעדות מסוגה מתקיימות מדי שנה בערים שונות ברחבי העולם, גם בישראל, והיא אחראית במידה רבה לפרסום המונח תרבות האונס בכלי תקשורת המונים.
לפי גישות בפמיניזם התרבותי, בתרבות אונס, מעשים סקסיסטים לרוב באים לתת תוקף ולאשר מעשים יומיומיים של שנאת נשים.
לדוגמה, בדיחות סקסיסטיות החושפות חוסר כבוד וחוסר עניין לביטחונן הכולל של נשים.
דוגמה נוספת היא האשמת הנאנסת בגלל צורת הלבוש שבחרה או התנהגותה שלה שדחפו לאונס.
בין הגישות המצדדות בתאוריית תרבות האונס, יש הגורסות שישנו יישום עקרונות תרבותיים של החפצה ושל עליונות של גברים על נשים, ועקרונות אלו מביאים לאלימות מינית כלפי נשים.
גישות אחרות מייחסות לתרבות האונס האשמת נשים בפריצות וראייה במיניות נשית דבר מגונה.
בתרבות זו נפוצה האשמת הקורבן בהיותה "מזמינה אונס" בהתנהגות או בלבוש.
ישנו שימוש במוטיבים של מין נטול הסכמה, או מין אלים, המוצגים כמין טבעי או מקובל בתרבות הפופולרית, ושזהו חלק מתרבות אונס.
לעיתים קרובות פורנוגרפיה מוצגת כאחראית להפצת נורמות תרבות האונס, בהן נשים מוצגות כסחורה או כחפץ.
מחקרים מראים כי ניתן להבחין במוטיבים הלקוחים מעולם הפורנוגרפיה בהתנהגותם של עברייני מין.
עוד נטען שישנו מיעוט מקרים בהם אנשי משפט ומשטרה לא מעמידים לדין במקרי אונס בהם לא היה מעורב כוח פיזי, או בהם הייתה לנאנסת ולאנס מערכת יחסים מוקדמת, ושזה משמש כמקדם לתרבות האונס.
מקרי אונס שאינם מדווחים כתוצאה מחששן של הנאנסות כי לא יאמינו להן, או חשש שיטילו את האחריות לפשע עליהן הם גם כן תוצר של תרבות אונס.
ההנחה המקובלת בקרב גישות פמיניסטיות מסוימות, היא כי הגורם לתרבות האונס הוא יחס מחפצן ושתלטני כלפי נשים; אף על פי כן, לתרבות האונס עשויות להיות גם סיבות נוספות.
לדוגמה, "תרבות המלחמה" הגוברת בדרום אפריקה המבוססת על גבריות כוחנית ואלימות הובילה לתרבות שבה אונס הפך למקובל.
כריסטינה הוף סומרס ערערה על קיומה של תרבות אונס, כשהיא מציינת שהטענות כי "אחת מכל ארבע נשים תיאנס במהלך חייה" או "אחת מכל שמונה" וכולי, מבוססות על מחקרים לקויים, אך מצוטטות מאוד משום שהן מביאות למימון ציבורי לקבוצות נגד אונס בקמפוסים.
הוף סומרס גם בחנה וביקרה את המתודולוגיה של מחקרי אונס רבים אחרים, וקבעה "יש חוקרים רבים שחוקרים מעשי אונס, אבל המספרים הנמוכים יחסית שלהם לא מייצרים שום כותרות".
לטענתה, ההטיות המחקריות והתאוריות השולטות בתחום הן תוצאה של פעילות שאותה היא מכנה "פמיניזם מגדרי", הבאה בניגוד ל"פמיניזם שוויוני".
בניגוד ל"פמיניזם המגדרי", ה"פמיניזם השוויוני", לטענת הוף סומרס, מוצא לנכון לטפל בבעיית אלימות נגד נשים על ידי טיפול בגורמים של האלימות בחברה בכלל.
הראייה באונס כפשע של שנאה מגדרית, בעידוד פטריארכיאלי המקבלת בסובלנות התעללות בנשים, היא חולנית ומחמיצה את טבעו האמיתי של האונס.
אונס מבוצע על ידי עבריינים, כלומר, על ידי אנשים הנוהגים לספק את עצמם בדרכים פליליות ושלא אכפת להם מהסבל שהם גורמים לאחרים, וזו לא התנהגות גברית נורמטיבית.
כמו כן רוב האלימות בעולם היא אלימות של גברים נגד גברים, ורק המיעוט הוא אלימות נגד נשים, לכן על פי הוף סומרס האלימות נגד נשים אינה נובעת משנאת נשים או מקיומה של "תרבות אונס", אלא פשוט מעבריינים המנצלים אנשים חלשים מהם, בין אם הם גברים או נשים.
כמו כן היא טוענת שאין שום בסיס מחקרי לטענה שאלימות נגד נשים היא תסמין של תרבות של שנאת נשים.
ויליאמס ביקרה את האופי האחיד של המושג תרבות אונס, בשל ההשלכה שבסופו של דבר כל הנשים הן קורבן על ידי כל הגברים.
סופרים אחרים, כמו בל הוקס, מתחו ביקורת על הפרדיגמה תרבות האונס, בטענה שהיא מתעלמת מהמקום של האונס ב"תרבות של אלימות" מקיפה.
תרבות האלשטאט היא תרבות פרהיסטורית ששלטה במרכז אירופה במאות השמינית–השישית לפנה"ס, בתקופת הברזל הקדומה.
היא התפתחה בזמנו מתוך "תרבות שדות כדי הקבורה" מן המאה ה-12 לפנה"ס (תקופת הברונזה המאוחרת) ובסופה הוחלפה בחלק גדול ממרכז אירופה על ידי תרבות לה טן.
עד למאה השישית לפנה"ס התפשטה תרבות האלשטאט לאורך אלף ק"מ, משמפאן-ארדן במערב, דרך הריין העילי והדנובה העילית, עד לאגן וינה ובקעת הדנובה (ה"אלפלד הקטן") במזרח, מן הנהר מיין, בוהמיה והקרפטים הקטנים בצפון, ועד השפלה השווייצרית, זאלצקמרגוט ושטיריה התחתונה בדרום.
גרסאות של תרבות האלשטאט נפוצו גם בשטחי הבלקן, מרכז פולין ומערב אוקראינה של ימינו ואף בחצי האי האיברי.
תרבות זו קיבלה את שמה מן הכפר האלשטאט, יישוב כורי מלח השוכן לצד אגם באזור זאלצקמרגוט, דרום-מזרחית לזלצבורג.
היא נקשרת בדרך כלל לשבטים הפרוטו-קלטים והקלטים באזור המערבי ולטרום-אילירים והאילירים והתראקים באזור המזרחי.
המושג "תרבות האלשטאט" (נקרא אז "קבוצת האלשטאט") נטבע בשנת 1872 על ידי הארכאולוג השוודי הנס אולוף הילדברנד שתיאר אותו ב-1874 בפני המשתתפים ב"קונגרס הבינלאומי לאנתרופולוגיה ולארכאולוגיה פרהיסטורית" שהתכנס בסטוקהולם.
בתרבות האלשטאט בלטו תעשיית עיבוד הברזל, כריית המלח, בניית מצודות מבוצרות, בתים בעלי קירות עץ ויסודות מאבן, שימוש בכלי עבודה, כלי מטבח, סגנון מגורים אופייני, ושיטות חקלאיות דומות.
במרכזים הכלכליים שהתפתחו בה בקצב מהיר קמו שכבות של איכרים, בעלי מלאכה, סוחרים, ומובילים.
בשנת 1846 יוהאן גאורג רמזאואר (1874-1795) גילה בקרבת כפרו האלשטאט, בעמק מעל האגם בעל אותו השם, בית קברות פרהיסטורי, אותו חפר בהמשך במשך 17 שנה.
הוא חשף באתר 980 קברות.
רוב הקברות היו שטוחים ומכוסים בחול, חצץ או אבנים.
הגופות הוטמנו בצורה אופקית בעומק של מטר- מטר וחצי, כשראשיהן פונים אל הכניסה לעמק.
רמזאואר תיעד כל קבר וקבר ברישומים וציורים מדויקים, דבר שהיה נדיר בארכאולוגיה הבוסרית של זמנו.
הסגנון והקישוטים של החפצים שנמצאו בקברות היו אופייניים מאוד וחפצים דומים נמצאו בשטח תפוצה גדול באירופה, בייחוד במרכזה.
הקהילה שישבה בהאלשטאט עוד מתקופת האבן החדשה הקימה במקום מכרות מלח שפעלו החל מן המאה ה-8 ועד למאה ה-5 לפנה"ס.
הפריחה של היישוב התחוללה בשלבים HaC - LtA.
מבין הקברות, 55% היו קברות של גופות, ו 45% הכילו אפר של גופות שנשרפו.
בסביבות 26% מן הקברות, - "קברות לוחמים" - שרוב גופותיהם נשרפו - הכילו כלי נשק מברונזה ומברזל ונמצאו בקצה של האתר.
בקברות של הנשים נמצאו פיבולות, חגורות ותכשיטים.
באלה של הגברים נצאו מחטים וכלי נשק.
הממצאים שנחשפו על ידי רמזאואר מוצגים במוזיאון לתולדות הטבע בווינה, במוזיאון המחוזי אל אוסטריה העילית בלינץ ובמוזיאון לפרהיסטוריה בהאלשטאט עצמה.
שכבות האתר בהאלשטאט מתוארכים לתקופה שנמשכה מ-1200 ועד סביבות 500 לפנה"ס.
ב-1881 אוטו טישלר הבחין בתקופת האלשטאט בין שני שלבים: קדום ומאוחר.
ב-1906 מוריץ הרנס ערך תיארוך אבסולוטי של הממצאים משני השלבים.
פאול ריינקה הבחין בשנת 1911 בין ארבעה שלבים של "תקופת האלשטאט":
זוהו בהמשך עם חלק מאוחר של תקופת הברונזה, הידוע כ"תרבות שדות כדי הקבורה".
א.בשלב HaA ניכרה השפעה של תרבות וילאנובה.
שרידי המתים נטמנים בקברות שטוחים וברגמים נמוכים מאוד, בגובה של לכל היותר סנטימטרים אחדים.
חפצי ברזל הם עדיין נדירים מאוד.
ב.בשלב HaB שלטה גם כן שריפת הגופות והשרידים נקברו ברגמים (קורגן או טומולוס) גבוהים יותר.
הרגמים היו סמלים של מעמד שליט.
נמצאו בהם לפעמים גופות פרשים עם חרבות ארוכות, מלוות ב"ריהוט קבורה" שכלל ציוד כמו ערכת כלים להגשת משקאות, ומוצרי ייבוא אקזוטיים.
היו אף קברות עם מרכבות מלחמה.
הכדים הקדומים יותר קושטו בשיטת גילוף השבבים (Kerbschnitt) הנהוגה בעץ.
ה"תרבות האלשטאט" האופיינית, במובן הצר (נ.
כוללת רק את השלבים HaC ו HaD שבין המאה ה-8 ובין המאה ה-5 לפנה"ס, והמקבילים לתקופת הברזל הקדומה.
את השלב HaD יורשת לאחר מכן תרבות לה טן (Lt).
יישובים חשובים אופייניים לשלב זה היו למשל, האלשטאט, סטיצ'נה (Stična, בסלובניה) ובגבעת בורגשטאלקוגל, (Burgstallkogel) שבין גליינשטטן (Gleinstätten) ובין קליינקליין (Kleinklein), במרכז עמק זולם (Sulm) שבדרום שטיריה, מערבית ללייבניץ (Leibnitz).
ליד היישוב הקדום בבורגשטאלקוגל היה שדה קברות ענק שהכיל מעל 1,100 רגמים.
חפצים מתוך קבר של מנהיג, לרבות שריון מברונזה ומסיכת קבורה מקרלקוגל (Kröllkogel) שבין גליינשטטן וקליינקליין כן "מרכבת הפולחן" המפורסמת משטרטטווג (Strettweg) שנמצאה בחפירות ברטווג על יד יודנבורג (Judenburg) בשטיריה, מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה יואנאום בטירת אגנברג בגראץ.
הופיעו לראשונה חרבות ברזל (מאה ה-7 לפנה"ס), בדרך כלל קצרות, שהתערבבו עם אלה עשויות ברונזה.
לכמה מן החרבות היה צביון מעמדי, כשגולת הניצב מכוסה בעלי זהב או מפוסלת בשנהב ומקושטת בענבר (בדומה לחרבות שנתגלו בצרפת בשאפואה, מחוז דו ובמרנוויל-סיר-מדון במחוז ווז'.
החרב האופיינית ממינדנהיים, אורך להבה היה 90 ס"מ, הלהב רחב יותר באמצע, והניצב בצורת כובע של פטריה, עשוי מחומר אורגני.
נמצאו תכשיטים כמו ענקים, צמידים מברונזה וברזל, עגילים, כלים כמו פצירות לציפורניים, מספריים, סיכות, שיפודים, סכין גילוח.
הכדים היו פוליכרומיים, עשויים באמצעות אובניים ומקושטים בעזרת האצבעות במוטיבים גאומטריים - אופקיים, משופעים או אנכיים, עם משולשים, מלבנים, וחלונות, ומלווים בקווים ב"זיג-זג" או ישרים ומקבילים, או במוטיבים מסוגננים מאוד עם ניגודי צבעים.
בקברות נמצאו לפעמים גם מרכבות סוסים.
באותה עת נהגו או לקבור או לשרוף את גופות המתים.
בשלהי המאה ה-8 והתחלת המאה ה-7, לצידן של החרבות ניתן היה למצוא כלי אוכל ושתייה עשויים ברונזה (כמו למשל, בצרפת בשדות הקבורה במאני-למבר ובפואזל).
בסוף המאה ה-7 מוצאים מרכבות לצד כלי אוכל מברונזה (בצרפת - בלה קוט-סנט אנדרה, מחוז איזר).
בהאלשטאט קברות הלוחמים היוו כרבע מסך הקברות ורק ב 19 מתוכם, מן המאות 8-7 לפנה"ס, הכילו חרבות ארוכות, גרזינים, וחלקי שריון.
הקברות מן המאה ה-6, מרובות יותר, והכילו פגיונות "מחושים" (סגנון אופייני שבו כלי הנשק הוא בעל חלק צר דמוי מחוש).
בקברות הנשים נמצאו תכשיטים שונים, פיבולות (סיכות לגלימות), בצורת ספירלה כפולה, "נבל", ופיבולות עם קשת.
בקברות של העשירים נמצאו ערכות מרשימות של כלי אוכל ושתייה מברונזה, לרבות דליים, דליים עם שוליים מכוסים ("סיטולה"), קערות וספלים.
אזור הרכס הצפוני של הרי האלפים עתיר במאגרי מלח.
את הקידומת "האל-" בשפה הקלטית פוגשים בשמות האתרים שבו הופק מלח מימים קדומים: כך - האלשטאט, האל, רייכנהאל, שווביש האל, וכו'.
אחרי שייבשו את המים המלוחים תושבי האתר האלשטאט פיתחו במאות 8 - 6 לפנה"ס את המחצבות ההליט הגדולות הראשונות.
המקום משך ככל הנראה כורים ומנהלי עבודה מן האזורים הסמוכים.
חוטבי עצים ונגרים לקחו חלק בבניית המכרה הקדום.
משפחות עשירות של סוחרים, מובילים ומאבטחים השתתפו בארגון סוג חדש של חברה פתוחה לעולם החיצון, באמצעות המסחר.
המלח הוא שאיפשר את השתמרותן של שאריות אורגניות כמו חלקי בגדים ושקי גב עשויים עור.
בסביבות שנת 600 לפנה"ס נפתח מכרה מלח גדול בהאליין-דירנברג (Hallein-Dürrnberg), לא רחוק מאלשטאט, על הגדה המערבית של הנחל זלצאך, עם הזדמנויות רבות יותר לשיווק והובלה.
היישוב בהאלשטאט ירד בחשיבותו, והחל מן המאה ה-5 הקברות בו נעשו דלים יותר והלכו והצטמצמו.
בשלב האלשטאט D נמצאו בהאלשטאט פגיונות בלבד.
בשלב זה יוצרו גם כדים ופיבולות בסגנונות שונים.
את גופות המתים נהגו אז בעיקר לקבור.
הקהילות בתרבות האלשטאט D הצטיינו בשגשוגן ובארגונן ההיררכי שבראשו עמדו "נסיכים".
מנהיגים אלה נקברו, מקושטים בצמידי הזהב שלהם, לעיתים עם מרכבתם, בקברות שנחפרו מתחת לתלי קבורה גדולים.
קברות כאלה נמצאו למשל בוויקס (בורגונדיה) הוכדורף, ביצ'י סקאלה (Býčí skála) במוראביה או באוס (Oss) בהולנד.
בפרג (Frögg) בקרינתיה, נמצאה מרכבה מעופרת.
לפעמים נמצאו גם כלי רתמה כמו מתגים ועולים של סוסים, לפי מנהג הפרשים הקימרים.
ביישובים כאלה נחשפו גם תכשיטים מתוחכמים מברונזה וזהב ואסטלות מאבן (כמו של "הלוחם מהירשלאנדן" ).
נבנו מצודות מוגבהות ששלטו על הסביבה.
מצודה מבוצרת נמצאה גם במולפיר, סלובקיה.
ביישובים המבוצרים היו, בין השאר, בתי מלאכה של מעבדי ברונזה וצורפי כסף וזהב.
המצודה בהוינבורג נחפרה בצורה יסודית: היא מוקפת בביצורים באורך 600 מ', ובגובה 4 מ', ונבנתה מלבני בוץ על יסודות אבן.
היו לה מגדלי שמירה, שבלטו מבין החומות, באופן שהיה נהוג יותר באזורי הים התיכון (כמו בג'לה בסיציליה) ולא מצפון להרי האלפים.
בתוך המצודה הבתים מסודרים לאורך סמטאות.
מחוץ לבתים נמצאו ערמות של שברי קרמיקה מעוצבת בצבעי שחור ואדום, אמפורות יווניות או מוצרים אטרוסקיים.
מסביב למצודה נמצאו תשעה רגמי קבורה גדולים.
נמצאה במקום ידית של קנקן יין בסגנון אטרוסקי שיוצרה במקום, מקושטת בראש סאטיר.
ממצאים דומים לאלו שבמצודות נמצאו גם במישור, למשל במתחם נסיכי בבורז' (Bourges),שבו נחשפו במאה ה-19 קברות עם כלי אוכל ושתייה מיובאים מברונזה, או במה שנראה מחסנים קדומים בבראני-סיר סון (Bragny-sur-Saône) במחוז סון-א-לואר.
בתקופת הברזל הקדומה בולטים במיוחד: חשיבות קשרי המסחר - בעיקר ייבוא של מוצרים מאגן הים התיכון, פולחן קבורה מורכב ומהודר, וריכוז שלטון משפחתי.
לא נמצאו שרידים רבים של ארמונות של נסיכים.
בוינאורהורן, בשווייץ, שני בתים מרכזיים גדולים יותר יכלו להיות בתי השליטים.
ביסודות רוגם בגיסיבל-טאלהאו, על יד מצודת הוינבורג, נחשף מתאר שיכול היה להשתייך לבית מגורים רחב ידיים.
בשלב זה הקרמיקה המקומית הייתה פחות מקושטת ופחות מושלמת.
תפוצת התרבות האלשטאט וזיקות אתניות-לשוניות
שרידי תרבות האלשטאט נחשפו בשטח רחב מצפון-מזרח צרפת ועד צפון-מערב הבלקן.
קוסאק (1959) חילק את שטח התפשטות התרבות האלשטאט לשני אזורים עיקריים:
צפון מזרח צרפת, (מחוזות מקרבת נהר הריין- אלזס, לורן-, שמפאן-ארדן)
דרום גרמניה ואזור הריין התיכון - בעיקר שוואביה ובוואריה
מערב אוסטריה:זלצקאמרגוט באוסטריה עילית, שטיריה, טירול, פורארלברג
חלקים מצפון איטליה, צפון הרי האפנינים
צפונה של שווייץ - השפלה השווייצרית
יש שמוסיפים לאזור זה את:
צפונה ומרכזה של ספרד - גליסיה, אסטוריאס, קסטיליה, קנטבריה
צפונה וצפון-מרכזה של פורטוגל:מיניו, דורו, טראש-אוש-מונטש, בירה אלטה.
נושאי תרבות זו באזור הנ"ל היו פרוטו-קלטים וקלטים.
מזרח אוסטריה - בשטיריה עילית, אוסטריה תחתית (שטחי שבטים הנוריקים והרייטים הקלטים)
דרום-מערב סלובקיה - האלפלד הקטן
מזרח סלובניה:שטיריה תחתית, קרניולה תחתית
העיר נובו מסטו בקרניולה תחתית, כונתה "עיר הסיטולות" בגלל הכמות הגדולה של סיטולות שנמצאה באזור.
צפון קרואטיה - חרבאטסקו זגורייה, איסטריה
יש מוסיפים את מערב הונגריה (שבטי הפאנונים ככל הנראה ממוצא אילירי), אזורים ברומניה, בולגריה (שבהם חיו שבטים תראקים), ואלבניה.
תרבות האלשטאט באזור המזרחי הייתה קשורה לאילירים הקדומים.
גרסה מקומית של תרבות האלשטאט במערב אוקראינה נקראת תרבות גאווה-גוליגרד (לפי כפר בצפון -מערב הונגריה, הנקרא בימינו Gávavencsellő), וככל הנראה הייתה נחלת שבטים תראקים.
בתקופת הלשטאט הקדומה הברונזה שימשה עדיין כמתכת הנפוצה ביותר.
עם הזמן התפתח ענף הפקת הברזל ועיבודו בעיקר בשטחי אוסטריה, צ'כיה וסלובניה של ימינו.
הפצת כלי הברזל גרמה לעלייה בפריון העבודה ולהתפתחות הענפים הכלכליים השונים.
בחקלאות התפתח גידול הדגנים, שהתפתח כתוצאה מהשימוש במחרשה על שני גלגלים ומצוידת בחלקי ברזל.
המשיך להתפתח גם גידול בעלי החיים, במקביל לענפי הציד, הקטיף והדיג.
במקביל להתפתחות הטכנולוגיות להפקת הברזל ולעיבודו והופעת מקצוע הנפחות, המשיכו לעבד גם את הברונזה ואת הנחושת.
אחד המרכזים החשובים להפקה ולעיבוד של הברונזה נמצא באזור זלצבורג של ימינו.
המשיך להתקיים גם ענף הפקת הזהב ועיבודו.
בשלב הלשטאט המאוחר הופיעו המטבעות הראשונים, ששימשו בהתחלה את המעמדות השליטים.
הביקוש ההולך וגדל לחפצי ברזל תרם להתפתחות הקשרים המסחריים.
חפצי מתכת, קרמיקה וחרוזי זכוכית ששימשו בפולחן הקבורה היו לסחורות מבוקשות.
השתפרו לצורך זה גם דרכי הנסיעה וההובלה במים וביבשה.
באמצעות המסחר ותנועות אוכלוסין - בעיקר נדידות של הקלטים - נפוצה התרבות האלשטאט עד למערב ולצפון של חצי האי האיברי, לבריטניה ואירלנד.
כלי קרמיקה יוונית, כלי ברונזה אטרוסקיים שנמצאו בקברי עשירים וביישובים המבוצרים, וכן אמפורות ליין שיובאו ממסיליה, מעידים על מגעים עם אזור הים התיכון.
דרך מסיליה ועמק הרון חדירת התרבות היוונית והאטרסקית הביאה לידי קשרי מסחר ארוכי ימים עם אזורים שמצפון לאלפים.
ברשות המצודות המבוצרות של ה"נסיכים" נמצאו גם כלי חרס מאטיקה מקושטים בציורים של דמויות בשחור.
מוצרי מותרות משנהב נמצאו למשל בגרפנביהל (Gräfenbühl) באזור לודוויגסבורג בצפון-וירטמברג.
בהוכדורף באותו אזור נמצא צבע אורגני כרמין מיובא גם כן מהדרום.
חרב מקושטת בענבר ושנהב שנמצאה בהאלשטאט העידה גם היא על יחסי סחר של היישוב עם אזורים בסקנדינביה ואסיה הקטנה.
ממצאים נוספים הצביעו על קשרים עם שטחי פולין, הארצות הבלטיות, הונגריה, צפון איטליה, ואזור הבלקן -דלמטיה, תרקיה, ומקדוניה.
רסנים לסוסים ופגיונות בעלי ידית מחוררת מן השלב HaC1 הם אולי ראיה למגעים עם תראקים וקימרים מן הערבות.
בוויקס, בצרפת, בקבר של אשה מן המעמד השליט נתגלה כד ענק ("קראתר") יווני, ובהוכדורף, בגרמניה, נמצאו שלוש קרני פר משובצות בזהב, וכלי יווני גדול לדבש.
בתקופת הברזל הקדומה האלשטאט היה היישוב הצפוני ביותר באירופה שבו ניתן לפגוש מוצרי זכוכית מאזור הים התיכון.
המלח שימש אצל תושבי האלשטאט כאמצעי תשלום וכאמצעי הכרחי לשימור הבשר והדגים.
סחורות חשובות היו גם הנחושת שהופקה בסביבה, העורות והדבש.
היישובים בתקופת האלשטאט היו בדרך כלל קטנים, מאוכלסים במשפחות מועטות, והיו מתרכזים מסביב למצודות מבוצרות שהיוו מקלט למקרה סכנה.
מספרם יכול היה להגיע לעשרות ואף מעל מאה מסביב למצודה אחת (כמו, למשל, באתר ויצ'ינה במערב פולין, בגבול עם גרמניה).
מבחינת המבנה החברתי, יחידת היסוד הייתה המשפחה.
בתקופת הלשטאט הקדומה היה קיים כנראה שוויון חברתי יחסי.
בהמשך התפתחה הייררכיה חברתית ברורה, שבאה לידי ביטוי בקבורה המרוהטת ברגמים, יחד עם מרכבות ורתמות, כפי שניתן לראות בקבר בהוכדורף אן דר אנץ (באדן-וירטמברג), וכו'.
תל הקבורה הגדול במרכז אירופה נחשף במגדלננברג (Magdalenenberg) בווילינגן-שוונינגן (Schwenningen-Villingen).
אחרי התפתחות ענף ייצור הברזל ועיבודו, התמוטטה מערכת הסחר העתיק בכלי נחושת ובדיל.
קמו דרכי נסיעה חדשות עם תחנות חדשות למסחר.
הסחר בברזל קידם היווצרותה של שכבה עליונה חדשה, שהשקיעה את רווחיה בייבוא של מוצרים מאזור הים התיכון ובפיתוח מקומות מושב מפוארים - "מושבי הנסיכים" (Fürstensitze), כפי שרואים בבאדן-וירטמברג, בשווייץ ובמזרח צרפת.
בבוואריה במקום יישובים גדולים יותר שהיו קיימים בתקופת הברונזה, קמו בתקופה הנ"ל רק חוות בודדות.
"חצרות אדונים" אלה סימלו שאיפה חדשה לצבירת נכסים וצורך לתיחום ולייצוג.
פולחן הלווייה השתנה ועבר משדות כדי הקבורה מתקופת הברונזה המאוחרת אל רגמים או תלי קבורה גרנדיוזיים.
תלים אלה שימשו בדרך כלל לדור אחד, ונדיר יותר - לכמה דורות של בני אדם.
לוח כרונולוגי של תקופת הברזל הקדומה
סיום הפעילות במכרות המלח בהאלשטאט
בשלהי תקופת הברונזה - משבר דמוגרפי וכלכלי של הקהילות הכפריות באירופה: רעב, פיצוץ אוכלוסין.
"תרבות שדות כדי הקבורה" - שולטת שריפת הגופות.
התרבות יישובים מבוצרים באירופה הקונטיננטלית
הופעת אסטלות איבריות - פסלים אנתרופומורפיים המייצגים מנהיגים חמושים - בדרום מערב ספרד
באנדלוסיה, ממלכת טרטסוס: השפעות אטרוסקיות, פניקיות ויווניות.
כמה קברות עם שריפת גופות באתר טראז' באסי-רומאנס במחוז שמפאן-ארדן.
תנופה בתעשיית הרתמות לסוסים עם אביזרים מברונזה - למשל אצל שבטי פרשים החוצים את הערבות, כמו הקימרים
קברות עם מרכבת סוסים באטניצה, נקרופולה הנמצאת 120 ק"מ דרומית מבלגרד
היוונים סקיתים משתמשים בחוד חנית תלתנית סקיתית (חוד החנית היוונית-אירואסיאטית)
ארגון כמו-מדינתי של ערי ים התיכון המרכזי: קונפדרציה של האטרוסקים, של שבטי הגאלים בדרום צרפת
גאליה הופכת לצומת מרכזי בקשרי המסחר בין אזור הים התיכון ובין שאר אירופה
מתנחלים יוונים מפוקאה מקימים את מסאליה, בימינו מרסיי
קברות עם מרכבות בדרום ספרד
ציר חילופי סחורות בין הצפון ובין הדרום גולש אל האלפים המערביים, הרי ז'ורה, עמק הרון
כתריסר מצודות "נסיכיות" הופכות למרכזים הכלכליים והפוליטיים חשובים או נסיכויות, מבורגונדיה ועד לוירטמברג,
בסביבות 575 לפנה"ס יוונים מפוקאיה מקימים את אמפוריאס בקטלוניה
ב־523 כנראה אטרוסקים מקימים את לאטארה, בלנגדוק
תנופה של עיבוד הברזל בצפון אירופה
חיקויים של קרמיקה יונית באמפוריאס; יצור קרמיקה אטית עם דמויות אדומות בעורף חצי האי האיברי
באירופה הקונטיננטלית הממוזגת - התחלת התרבות לה טן או תקופת הברזל המאוחרת
נפילת הסחר הגדול של פוקאה
העלמות הביצורים האופייניים לתקופת הברזל הקדומה מסוג ביסקופין (Biskupin) בלוסאציה (לפי אתר בפולין)
כפרים מבוצרים סגלגלים בעלי כ-מאה בתים - באזורים בעלי קוטר של 300-400 ק"מ.
תרבות זו נקשרה לעיתים גם בפיתוי ומיניות, תשוקה, טשטוש הבדלים מגדריים נפוצים, ושבירת מוסכמות.
האינטראקציה הקהילתית העיקרית של אנשים המזהים עצמם או המזוהים עם סצנת הדארק בכללותה הוא אירועים שונים (כגון מסיבות) הנערכות לקהל יעד זה, לרוב בכל סצנת דארק בעצמה (למשל, סצנה גותית, מטאל, בדסמ, EBM, פאנק, ועוד).
במסיבות השונות נהוגה הקפדה על קוד לבוש התואם לסצנה זו.
באופן כללי גוון הלבוש השולט הוא שחור.
בקרב הגברים הלבוש העיקרי הוא שחור מינימלי (והוא לפעמים כולל סמלים של הסצנה או של להקות המזוהות עימה), וכן גם נעליים שחורות, לעיתים אלגנטיות, לעיתים גבוהות וכמו-צבאיות.
בקרב הנשים נפוצים יותר גם גוונים נוספים מלבד שחור כגון אדום וסגול.
מחוכים הם בגד גוף נפוץ שנשים רבות לובשות בסצנות אלה, וכן מגפיים עם פלטפורמה נפוצים גם הם בקרב הנשים.
במסגרת תרבות הדארק קיימות סצנות רבות ובין אלה ניתן למנות:
סייבר-גות' (בעיקר בגרמניה וצפון אירופה)
יש המזהים אירועים של מוזיקת האימו או הדת'קור עם סצנת הדארק אך אחרים חולקים על טענה זו בטיעון שלא באמת מדובר בסצנות תרבותיות מובחנות או שהקשר בינן לבין תרבות הדארק מאולץ ונוצר רק על כמה קווי דמיון ספורים.
לעיתים מתקיימים אירועים הנוגעים לאספקטים שונים של תרבות הדארק (כמו פסטיבלים, הופעות ומועדוני לילה שונים) בהם אנשים המזדהים או מזוהים עם הסצנות השונות, נפגשים ובאים באינטראקציה.
באירועים כאלה מטשטשים הגבולות בין הסצנות השונות בפרט בהיבט המוזיקלי, גבולות שממילא לא תמיד הם מאוד ברורים.
תרבות דמוקרטית הוא כתב עת אקדמי לענייני חברה, דמוקרטיה ומשפט אשר נוסד בשנת 1999.
כתב העת יוצא לאור על ידי הוצאת אוניברסיטת בר-אילן והפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
עד חוברת 14, אשר ראתה אור בספטמבר 2012, היה גם המכון הישראלי לדמוקרטיה שותף בהוצאת כתב העת.
כתב העת נועד לספק מענה לאתגרים הכרוכים בביסוסה של הדמוקרטיה בחברה הישראלית, ומכוון בעיקר לחוקרים וקובעי מדיניות.
כתב העת מפרסם מאמרים העוסקים בסוגיות של דמוקרטיה על פניה השונות, תוך עיון מעמיק במדינה הישראלית ותכונותיה המיוחדות.
המחקרים מגיעים מתחומי מדע מגוונים, ובכללם ספרות, היסטוריה, משפטים, סוציולוגיה, מחשבה יהודית ומגדר.
המאמרים עוברים שיפוט אקדמי באמצעות קוראים עמיתים (Peer-Review) ובאמצעות מערכת תלמידים מהפקולטה למשפטים.
הגיליון הראשון של כתב העת ראה אור בינואר 1999, ועד שנת 2016 יצאו לאור 16 גיליונות, מתוכם 4 גיליונות בשפה האנגלית.
בכל שנה מפיק כתב העת לפחות גיליון אחד, כאשר בממוצע רואים אור בין 2 ל-3 גיליונות בשנה.
מפעם לפעם מפרסם כתב העת גיליון העוסק בנושא מוגדר, כמו צבא וחברה, מגדר, בג"ץ עמנואל ועוד.
על כריכות גיליונות כתב העת מופיעות לרוב יצירות אמנות ישראליות, כמו "היום תור טבי" מאת יהודה מרטון, ו"עץ צבוע בחצר מוזיאון ישראל" מאת מנשה קדישמן.
העורכת הגרפית של כתב העת היא רבקה קנלר.
את כתב העת מלווה מערכת מלומדים וכן מערכת תלמידי הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן.
עורכים: פרופ' אבי שגיא, פרופ' ידידיה צ' שטרן וד"ר חנן מנדל.
מערכת מצומצמת: פרופ' סטיוארט א' כהן, פרופ' אבי שגיא ופרופ' ידידיה צ' שטרן.
תרבות ארכאולוגית היא מכלול חוזר של סוגים של חפצים, מבנים ומונומנטים מתקופה ואזור ספציפיים שעשויים להוות את שרידי התרבות החומרית של חברה אנושית מסוימת בעבר.
הקשר בין הטיפוסים הללו הוא התבוננות אמפירית.
הפרשנות שלהם במונחים של קבוצות אתניות או פוליטיות מבוססת על הבנתם של ארכאולוגים.
עם זאת, זה נתון לעיתים קרובות לוויכוחים לא פתורים בעולם המדע.
מושג התרבות הארכאולוגית הוא יסוד לארכאולוגיה תרבותית-היסטורית.
לקבוצות תרבותיות שונות יש פריטי תרבות חומריים הנבדלים הן מבחינה תפקודית והן מבחינה אסתטית עקב שיטות תרבותיות וחברתיות שונות.
מושג זה נכון בקנה מידה רחב ביותר.
לדוגמה, הציוד הקשור לחליטת תה משתנה מאוד ברחבי העולם.
היחסים החברתיים לתרבות החומרית כוללים לרוב מושגים של זהות ומעמד.
חסידי תאוריית הארכאולוגיה התרבותית-היסטורית משתמשים בתפיסה כדי לטעון שניתן להשתמש בקבוצות של תרבות חומרית כדי להתחקות אחר קבוצות עתיקות של אנשים שהיו או חברות המזהות את עצמן או קבוצות אתניות.
תרבות ארכאולוגית היא מכשיר סיווג לסדר נתונים ארכאולוגיים, המתמקד בחפצים כביטוי של תרבות ולא של אנשים.
ההגדרה הקלאסית של רעיון זה מגיעה מוויר גורדון צ'יילד:
הרעיון של תרבות ארכאולוגית היה מכריע לקישור הניתוח הטיפולוגי של עדויות ארכאולוגיות למנגנונים שניסו להסביר מדוע הם משתנים עם הזמן.
ההסברים המרכזיים שהעדיפו על ידי היסטוריוני התרבות היו התפשטות צורות מקבוצה אחת לאחרת או הגירה של העמים עצמם.
דוגמה פשטנית לתהליך עשויה להיות שאם לסוג חרס אחד היו ידיות דומות מאוד לאלו של הסוג השכן אבל הקישוטים על החרס דומים לשכן אחר, הרעיון לשתי התכונות עשוי היה להתפזר מהשכנים.
לעומת זאת, אם סוג חרס אחד מחליף פתאום מגוון גדול של סוגי חרס באזור שלם, זה עלול להתפרש כקבוצה חדשה שנודדת פנימה עם הסגנון החדש הזה.
תרבות הוהוקם הייתה תרבות חומרית פרה-קולומביאנית שמרכזה היה במדינת אריזונה של ימינו בתקופה שבין 1,750–500 שנים לפני זמננו (מבערך שנת 200 לספירה ועד בערך שנת 1450).
הוהוקם הייתה אחת מארבע התרבויות הראשיות בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו.
בני ההוהוקם הקימו מרכזי מסחר חשובים כדוגמת המרכז בסנייקטאון (Snaketown) ונחשבים הבנאים של מערכת תעלות ההשקיה המקורית סביב פיניקס, שהחלוצים המורמונים בנו מחדש כשהם יישבו את אזור להי (Lehi, כיום פרוור של מסה) בשלהי המאה ה-19.
את ההבחנה בין תרבות הוהוקם לתרבויות אחרות באזור ביצע הארכאולוג הרולד גלדווין (Harold Sterling Gladwin; 1983-1883) בשנות ה-30 של המאה ה-20, שכינה את התרבות במונח שכבר היה קיים בשפת אודהאם, "הוהו-קם" (huhu-kam) שפירושו "הכל נוצל", או "אלו שנעלמו", על מנת לסווג את השרידים הארכאולוגיים אותם חפר בעמק חילה התחתון.
משמעות המונח הורחבה והוא המונח בו משתמשים ארכאולוגים לזהות את הקבוצה של התושבים הקדומים שחיו מחקלאות במדבריות הדרומיים של אריזונה.
מחקר אקדמי שהתמקד בסובאיפורי (Sobaipuri), אבות קדמונים של הפימה המודרניים, מצא שהקבוצות של בני הפימה היו נוכחות באזור בשלהי תקופת הוהוקם.
הוהקם, מונח שהושאל משפת אודהאם, משמש להגדיר תרבות ארכאולוגית שהתקיימה מבערך שנת 200 לספירה ועד בערך אמצע המאה ה-15. מרכזה של תרבות זו היה באמצע אגן הניקוז של הנהר חילה ובחלק התחתון של אגן הניקוז של הנהר סולט באזור המכונה כיום אגן פניקס (Phoenix basin).
אזור זה מכונה "אזור הליבה של ההוהוקם" (Hohokam Core Area), בניגוד ל"פריפריה של ההוהוקם" (Hohokam Peripheries) - האזורים הסמוכים שלתוכם התפשטה תרבות הוהוקם.
ביחד מכונים אזורים אלו "המערכת האזורית של הוהוקם" (Hohokam Regional System), שחפפה לחלקו העליון של מדבר סונורה באריזונה של ימינו.
הוהוקם גם התפשטו לאזור שולי מגיון.
ההוהוקם הייתה התרבות היחידה באמריקה הצפונית שבניה הסתמכו על תעלות השקיה להשקות את יבוליהם כבר החל משנת 800 לספירה, ומערכות ההשקיה שלהם קיימו את האוכלוסיות הגדולות בדרום-מערב ארצות הברית של ימינו סביב שנת 1300 לספירה.
ארכאולוגים שפעלו בחפירה ארכאולוגית מרכזית בשנות ה-90 של המאה ה-20 באגן טוסון, לאורך הנהר סנטה קרוז (Santa Cruz River), זיהו את התרבות והתושבים שהיו האבות הקדמונים של ההוהוקם, שככל הנראה יישבו בדרום אריזונה החל מבערך שנת 2000 לפני הספירה.
קבוצה פרהיסטורית זו מהתקופה החקלאית המוקדמת גידלה תירס, חיה כל השנה בכפרים קבועים ופיתחה תעלות השקיה מתוחכמות.
בני הוהוקם השתמשו במימי הנהרות סולט וחילה ובנו רשת של תעלות פשוטות יחד עם סכרים נמוכים לשם השקיה.
החל במאה התשיעית ועד המאה ה-15 הם תחזקו רשתות השקיה נרחבות שלא נפלו מאלו שהוקמו במזרח התיכון, מצרים העתיקה וסין.
תעלות אלו נחפרו תוך שימוש בכלי חפירה פשוטים יחסית, תוך שמירה על שיפוע מתון של מטרים בודדים לכל קילומטר, תוך האיזון בין תופעת הסחיפה לשקיעת סחף בתעלות.
מעל ל-70 שנות מחקר ארכאולוגי חשפו שההוהוקם גידלו זנים של כותנה, טבק, תירס, שעועית ודלעת, וכמו כן ליקטו מגוון נרחב של צמחי בר.
בשלהי תקופת הוהוקם הם השתמשו בחקלאות בעל בעיקר על מנת לגדל אגבה למזון וסיבים.
הסתמכותם על אסטרטגיות חקלאיות המבוססות על תעלות השקיה, ההכרחיות בסביבתם המדברית ואקלימה הצחיח, הייתה הבסיס להתקבצות של אוכלוסיות הכפריות למרכזים עירוניים יציבים.
בסך הכול ניתן לסווג את הכפרים והיישובים הקטנים יותר של ההוהוקם כחלק ממסורת הרנצ'ריה.
אלו שכנו בדרך כלל בסמוך למקורות מים ואדמה חקלאית, ומזוהים על ידי מקבצים של אזורי מגורים המורכבים מקבוצות מובחנות של מגורים ומבני שירות שאליהם מצורפים אזורים בשימוש מחוץ לגבולות היישוב.
נראה כי מאפיינים רבים של אדריכלות בתי המגורים המוקדמת של ההוהוקם, כדוגמת בתים חפורים ריבועיים או מלבניים גדולים הועתקו כמעט ללא שינוי מהדוגמאות שנתגלו מהתקופה של האבות הקדמונים של ההוהוקם כפי שהתפתחו לראשונה באגן טוסון.
אבל, בהגיע המאה השביעית, צצה מסורת אדריכלית ייחודית להוהוקם.
במהלך התקופה העיקרית של תרבות הוהוהקם נחפרו מבני מגורים בדרך כלל לעומק של 40 סנטימטרים מתחת למפלס הקרקע, כשהרצפות טויחו או שהאדמה עברה דחיסה.
שטחם נע בין 12 ל-35 מטרים רבועים וכללו אח עגול, דמוי קערה, המחופה בחרסית, שהיה ממוקם בסמוך לכניסה בקיר.
מנהגי הקבורה של ההוהוקם השתנו במהלך השנים.
בתחילה נהגו לקבור את הנפטר על הצד כשרגליו מכופפות, בדומה למסורת הקבורה של בני דרום תרבות מגיון, ששכנו צמוד אליהם ממזרח.
בשלהי תקופת אבותיהם הקדמונים ובתקופה הפרה-קלאסית נהגו ההוהוקם לשרוף את גוויות הנפטרים, ושוב באופן דומה להפליא למסורות שתועדו מתרבות הפטאיאן ששכנה מערבית להם לאורך נהר הקולורדו התחתון.
אף שהפרטים המדויקים של המנהג השתנו במידת מה, שלטה המסורת של שריפת הגוויות בקרב ההוהוקם עד סביב שנת 1300. בתקופה זו אומצה שיטת הקבורה של הגוף למלוא אורכו (extended inhumation), בדומה למה שהיה נהוג בקרב תרבות סלאדו (Salado culture) שמצפון ומצפון-מזרח.
פרטים רבים ממנהגי הקבורה של שלהי תקופת הוהוקם דומים מאוד לאלו שהיו נהוגים אצל שבטי הפימה והטוהונו אודהאם ההיסטוריים.
פרק זה נועד לתת סקירה קצרה על הרצף הכרונולוגי של ההוהוקם (Hohokam chronological sequence), להלן HCS על פי ראשי התיבות באנגלית, והשיטות בהן נעשה שימוש לקבוע את הייחוס של הרצף לתאריכים.
HCS הוא מושג ארכאולוגי המחלק את ההיסטוריה התרבותית של ההוהוקם לשלבים או לתקופות ונועד לשמש סיפור מסגרת למה שנתפס כרצף של שינויים תרבותיים משמעותיים.
עם זאת, ה-HCS אינו מושג חד-משמעי כיוון שישנן שתי שיטות עיקריות לייצג מידע זה, ובכל שיטה קיימות השערות לגבי מגוון נרחב של משתנים תאורטיים.
הערך הנוכחי מתייחס רק לשתי השיטות העיקריות, המכונות הסכמה הגלדווינית (Gladwinian scheme) וסכמת האופק התרבותי (Cultural Horizon scheme).
האחרונה היא אימוץ הסכמה הכרונולוגית בשימוש במסו-אמריקה בשל הרצון להימנע מההטיה הפרשנית הטבועה בסכמה הגלדווינית (כינוי התקופות כ"תקופת החלוצים", "התקופה הקולוניאלית", "תקופות יישובי הקבע" וכו').
מושג ה-HCS מתייחס רק לאזור הליבה של ההוהוקם, כלומר אגן הנהרות סולט-חילה באזור פיניקס של ימינו ואינו מתייחס לאזור הפריפריה של ההוהוקם, השוכן מחוץ לאזור הליבה.
בתוך אזורים אלו, נשמרת החלוקה הבסיסית לתקופות.
עם זאת, נעשה שימוש לעיתים קרובות בשלבים מקומיים על מנת לציין שינויים משמעותיים.
המשך הערך דן במקורם של שינויים אלו ובטווח השונות התרבותית בתוך תרבות הוהוקם.
במידה מה הם משקפים קהילות המושפעות על ידי שכניהם בני הפואבלו הקדמונים או בני תרבות מגיון.
תקופת החלוצים / התקופה המעצבת (עד 750 לספירה)
ההוהוקם הקדומים חיו כאיכרים בכפרים קטנים לאורך הקטע המרכזי של הנהר חילה וגידלו תירס ושעועית.
קהילות אלו שכנו בסמוך לקרקע הראויה לעיבוד, כשהשיטה בשנים הראשונות הייתה חקלאות בעל.
בארות מים, בדרך בעומק של פחות משלושה מטרים, נחפרו לצריכה ביתית.
הבתים של התושבים הראשונים נבנו מענפים שכופפו בצורת חצי קשת וכוסו בזלזלים, קנים, בוץ וחומרים אחרים שהיו זמינים.
בין שנת 300 לשנת 500 חל גידול בכמות היבולים, והכישורים החקלאיים והתרבות של בני ההוהוקם השתפרו.
ההוהוקם התחילו לגדל מינים חדשים של צמחי תרבות, שאותם רכשו קרוב לוודאי מסחר עם העמים באזור מקסיקו של ימינו.
רכישות חדשות אלו כללו כותנה, קטניות מהמינים Phaseolus acutifolius ,ו-Canavalia ensiformis ודלועיים מהמין Cucurbita pepo והצמח האכיל Amaranthus palmeri ממשפחת הירבוזיים.
התושבים הקדומים של דרום-מערב ארצות הברית ליקטו במשך אלפי שנים מינים של אגבה מן הבר כמזון ועל מנת להשתמש בסיבים, אבל סביב שנת 600 החל ההוהוקם לגדל אגבה, בייחוד Agave murpheyi (המכונה אגבת הוהוקם), באזורים נרחבים של קרקע סלעית וצחיחה.
New York: Columbia U Press, 2000, pp.251-280}} מפעלי הנדסה שיפרו את הגישה למי הנהר והתושבים חפרו תעלות לשם השקיה.
עדויות לרשתות סחר כוללות טורקיז, קונכיות ממפרץ קליפורניה ועצמות תוכים ממרכז מקסיקו.
זרעים וגרגירי דגן נטחנו בעזרת "מַנוֹ" (mano) - מערוך אבן ומֵטַטֶה (metate) - משטח אבן מעט קעור בשוליו (כדי שהזרעים לא ייפלו ממנו).
קדרות הופיעה זמן קצר אחרי שנת 300, כקערות בלתי מקושטות בגוון חום ששימשו לאחסון, בישול וגלוסקמאות לאפר.
לצורכי פולחן ייצרו פסלוני חרס שרופים של דמויות אנוש ובעלי חיים ומבערי קטורת.
התקופה הקולוניאלית / התקופה הפרה-קלאסית (1150/1050-750)
צמיחה הייתה מאפיין עיקרי של התקופה הקולוניאלית.
הכפרים התרחבו, כשלמקבצים של בתים יש חצר משותפת.
יש גם עדויות להופעת שיכוב חברתי - בתים גדולים יותר וחפצי קבורה מקושטים יותר.
האזורים החקלאיים ורשתות התעלות התרחבו, והחל ייצור של טבק ואגבה.
ההשפעה של התרבויות הקדומות של מקסיקו התגברה.
בקהילות הגדולות יותר נבנו החצרות הראשונות של משחק הכדור ששימשו כאתרים מרכזיים למשחקים וטקסים.
כדי חרס קושטו בעזרת הוספת ציפוי עשיר בברזל, תוך יצירת כלי חרס מובהקים בגוון אדום על חום-צהבהב (Red-on-buff).
גידול נוסף באוכלוסייה הביא שינויים משמעותיים במהלך תקופה זו.
תעלות ההשקיה והמבנים גדלו ודרשו תחזוקה גדולה יותר.
שטחי הקרקעות המעובדים התרחבו, וגידלו בהם את הצמח Amaranthus palmeri שעליו, גבעולו וזרעיו אכילים.
תכנון הבית התפתח לבתים חפורים מחוזקים במוטות המכוסים בטיט מנארי.
כפרים דמויי רנצ'ריה התפתחו סביב חצרות פנימיות, כשהממצאים מעידים על פעילות קהילתית מתגברת.
תנורים גדולים משותפים שימשו לאפות לחם ולבשל בשר.
בהגיע שנת 1000, היו בני ההוהוקם לתרבות הראשונה שהשתלטה על טכנולוגיית תצריב בעזרת חומצה.
החלו להופיע תילים שפסגתם שטוחה הדומים לאלו של מרכז מקסיקו, וייתכן כי היו קשורים למעמד הגבוה ושימשו למטרות דתיות.
פריטי הסחר עם מרכז מקסיקו כללו פעמוני נחושת, מוזאיקה, מראות אבן וציפורים ססגוניות כדוגמת מיני הארה.
תקופה זו נחשבת תקופה של צמיחה ושינויים חברתיים.
היישוב סנייקטאון (Snaketown), שפעם היה היישוב המרכזי בתרבות, ננטש בפתאומיות.
נראה שחלקים בכפר גדול זה עלו באש, ואחר-כך הוא לא יושב מחדש.
תקופה זו הייתה עדה לבניית מבני יוקרה גדולים באגן חילה-סולט.
אלו כללו מתחמי מגורים מלבניים גדולים מוקפי חומה הבנויים מטיט ותילים שטוחים ובתים גדולים, דוגמת זה המצוי במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה (Casa Grande Ruins National Monument).
בנוסף, קיימות עדויות להצטמצמות משמעותית של האזורים בהם מגלים השפעה של תרבות ההוהוקם.
שלב סנטן (Santan Phase) הוצע תחילה בסכמה הגלדווינית, אך הוא אינו מקובל יותר בקרב ארכאולוגים מודרניים המתמחים בתרבות הוהוקם.
הסיבה העיקרית לכך היא ההשקפה שכלי החרס החומים-צהבהבים של ההוהוקם שפעם סווגו כאדום על חום-צהבהב של סנטן מסווגים כיום או כצורה מאוחרת של אדום על חום-צהבהב של סקטון (Sacaton) או אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה.
המגוון הנרחב של צורות כלים מקושטים בשימוש בקדרות ננטש לטובות כדים כדוריים עם צוואר, בעוד שבסך הכול יש הפתחה משמעותית בייצור כלי החרס אצל ההוהוקם.
כמו כן חל צמצום גדול ברכש ומסחר של צדפים מצפון מקסיקו והשימוש בהם לייצור תכשיטים.
מאפיין נוסף של שלב זה היה המעבר מבתים חפורים לחדרים חפורים (pitrooms), והופעת פלך עם משקולות דומה לדוגמאות שנתגלו בצפון מקסיקו.
בתקופת שלב זה ננטשו כפרים רבים לפתע והועברו למקומות אחרים וחלה ירידה לזמן קצר בגודל האוכלוסייה.
השינויים הפנימיים הנרחבים, הפסקת השימוש במערכת חצרות משחק הכדור של ההוהוקם, הסימנים הגלויים לעוינות מצד בני הוהוקם בפריפריה כלפי אזור הליבה, שבעקבותיה התרחשה ההיערכות חדשה של תרבותם, מעידים שהייתה זו אפיזודה חשובה.
סגנון הקדרות המאפיין את שלב סוהו (Soho Phase) היה אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה.
כלי חרס חומים-צהבהבים אלו התאפיינו באופן בלעדי בכדים בעלי צוואר, המקושטים במגוון מצומצם של צורות גאומטריות.
סגנון קדרות זה התפתח בכמה אתרים השוכנים באגן הנהר חילה בין פלורנס (Florence) לסקטון (Sacaton).
כללית התאפיין שלב זה בהתכווצות של אזור התרבות ובשני אירועים משמעותיים של ארגון מחדש.
הארגון מחדש הראשון התרחש סביב שנת 1150 והתאפיין בגידול צנוע בגודל האוכלוסייה ואימוץ כמעט מוחלט של ארכיטקטורת החדר החפור.
חדרים חפורים ראשונים אלו נבנו מחומרים מתכלים המכוסים בטיט עבה, והחלק התחתון של הקירות הפנימיים היה מרוצף בלוחות אבן עומדים.
בדומה לכפרים מהתקופה הפרה-קלאסית, היו מבני מגורים ראשונים אלו מהתקופה הקלאסית מקובצים סביב חצרות פנימיות פתוחות.
מקבצי חצרות פנימיות אלו היו מקובצים סביב אתר מרכזי גדול, שכלל לעיתים קרובות תילים שטוחים קטנים.
תילים שטוחים אלו היו מלבניים, מחופים בקירות טיט המחוזקים בקורות, ונבנו מאדמה עקרה או פסולת מאתרי אשפה מהתקופה הפרה-קלאסית.
נראה שמספר היישובים הקטנים והבינוניים הצטמצם ככל שהיישובים הגדולים יותר הפכו מאוכלסים יותר ויותר בצפיפות.
אף שההוהוקם המשיכו לייצר כלי חרס בסגנון הקדרות של אדום על חום-צהבהב של קאסה גראנדה היה סגנון הקדרות המאפיין של שלב סיוואנו (Civano Phase) פוליכרום סלאדו (Salado Polychrome), בעיקר פוליכרום חילה.
כלי חרס בסגנון זה יוצרו מקומית או נרכשו בסחר חליפין.
בשלב זה הופיע כלי החרס המכונה קומאל דומה לכלים שנמצאו בצפון מקסיקו, ויצירת כלים בדמות ציפורים.
דוגמאות של חפצים אקזוטיים מאבן ומצדפים הקשורים לאנשים מהמעמד הגבוה – כדוגמת פקקי אף, תליונים, עגילים, צמידים, מחרוזות לצוואר ושיבוצים מורכבים של צדפים – מציינים שעיצוב וייצור התכשיטים הגיע לשיאו במהלך שלב זה.
התפתחויות חשובות אחרות היו התגברות הייצור והרכישה של כלי חרס אדומים, ואימוץ כמעט מוחלט של שיטת הקבורה של הגוף למלוא אורכו (extended inhumation) באזור צפונית לנהר חילה, שניהם דומים מאוד למנהגים ולמסורות שהיו נהוגים אצל שבטי הפימה והטוהונו אודהאם ההיסטוריים.
מיד לאחר שנת 1300 אורגנו כפרי ההוהוקם לפי קווי המתאר שהיו נהוגים במאה ה-13 באגן הוורדה התחתון, באגן טונטו (Tonto Basin) ובאגן ספורד (Safford Basin).
מתחמים אלו היו בנויים מחומה מלבנית גדולה שסגרה בדרך כלל חלקית, או לעיתים לחלוטין, סדרה של חצרות פנימיות רצופות וכיכרות שהותוו על ידי חומות הפרדה פנימיות.
כל חצר פנימית הכילה בין חדר חפור לארבעה חדרים חפורים מלבניים גדולים שקירותיהם עשויים טיט, קרוב לוודאי הקשורים לכמה מבני שירות.
בסך הכול התאפיינו קהילות אלו במקבצים צפופים יחסית שבין חמישה לעשרים וחמישה מתחמים מוקפי חומה, שקובצו סביב מתחם גדול מאוד, בנוי היטב, שהיה בו לעיתים קרובות מבנה ציבורי גדול כדוגמת תל שטוח או בית גדול.
מבני בתים גדולים, כמו זה שהשתמר במונומנט הלאומי חורבות קאסה גראנדה, נבנו רק בקהילות הגדולות ביותר.
מבני טיט או אבן אלו היו בני ארבע קומות, ושימשו ככל הנראה את המעמד השליט או את הכוהנים.
ייתכן גם שנבנו תוך התיישרות עם התצפיות אסטרונומיות.
נראה שהמסחר עם מקסיקו הצטמצם, אבל חפצי מסחר רבים החלו להגיע מאנשי הפואבלו שמצפון וממזרח.
בין 1350 ל-1375 הלכה תרבות הוהוקם ודעכה ורבים מבין היישובים הגדולים ננטשו.
נראה שתנאי האקלים המשתנים במהירות השפיעו בצורה משמעותית על הבסיס החקלאי של ההוהוקם ועקב כך לא ניתן היה לתמוך עוד בקהילות הגדולות שלהם.
שיטפונות חוזרים ונשנים באמצע המאה ה-14 העמיקו מאוד את קרקעית הנהר סולט והחריבו את פתחי תעלות ההשקיה, ודרשו עבודת תחזוקה מתמשכת של הארכת התעלות במעלה הזרם.
שיטפונות נוספים החריבו קטעים שלא ניתן היה לחפור מחדש של הארכות אלו, וגרמו למאות קילומטרים של תעלות השקיה להפוך לחסרות תועלת.
בשל ההבדל בהידרולוגיה ובגאומורפולוגיה היו לתהליכים אלו השפעה קטנה יותר על מערכות ההשקיה שבשימוש בני ההוהוקם באגן הנהר חילה, ועם זאת, גם הן ננטשו.
שלב פולוורון (Polvoron Phase) התאפיין בסגנון הקדרות המכונה פוליכרום סלאדו (Salado Polychrome), הן פוליכרום חילה והן פוליכרום טונטו.
אחרי שנת 1375 נטשו בני ההוהוקם את הכפרים ותעלות ההשקיה באגן התחתון של הנהר סולט.
האזור המשיך להיות מאוכלס, אם כי בקנה מידה קטן בהרבה.
בינתיים, הכפרים המעטים מאוד שנותרו היו קטנים למדי, והיו מרוכזים לאורך הנהר חילה, למעט יוצא דופן ראוי לציון באגן הניקוז של קווין קריק (Queen Creek).
שלב זה רלוונטי מאוד ובעל חשיבות היסטורית גדולה, כיוון שהוא מייצג את התולדה המידית של התמוטטות תרבות ההוהוקם.
הוא מייצג שלב גורלי באתנוגנוסיס של בני האודהאם המודרניים.
הקדרות של בני ההוהוקם מוגדרת על ידי מסורת כלי חרס ייחודיים חומים-צהבהבים, אדומים, פשוטים או מקושטים.
בדרך כלל נעשו כלי החרס של ההוהוקם מבסיס של חרסית בעלת גרגירים דקים שלשו אותה לסלילים שחוברו ועוצבו באמצעות טכניקות של כף החלקה וסדן.
כלי החרס האדומים והפשוטים של ההוהוקם הוקשחו בעזרת מגוון חומרים כולל נציצים, פאיליט או צפחה מפסגת סקאוו, כמו גם גרניט, קוורץ, קוורציט, וחול ארקוזי.
פני השטח של כלי החרס הפשוטים הוחלקו במידת מה ורבים מהם עברו ליטוש, ולאחר שהכלים עברו שרפה, הם קיבלו צבע שנע מחום בהיר עד כהה, אפור, עד לכתום.
בתקופות מאוחרות צופו המשטחים הפנימיים של הכלים בחומר פחמני שחור.
כלי החרס האדומים של ההוהוקם צופו בפיגמנט על בסיס ברזל שהפך אדום לאחר שהכלי עבר שרפה.
ייצור הקדרות המקושטת של ההוהוקם היה דומה לייצור כלי החרס הפשוטים.
עם זאת, החרסית הייתה מאיכות טובה יותר והם הוקשחו באמצעות נארי וכמויות קטנות של צפחה נציצית שנטחנה לגרגירים זעירים וחלקיקים קטנים של חומר צמחי.
חלוקה לתרבויות כדוגמת הוהוקם, אנשי הפואבלו הקדומים, מגיון או פטאיאן היא אמצעי בידי הארכאולוגים להגדיר הבדלים תרבותיים בין עמים פרהיסטוריים.
שמות התרבויות והחלוקה ביניהן ניתנו על ידי אנשים שהיו מנותקים מתרבויות אלו במרחב ובזמן.
הבדלי תרבות הן מטבעם שרירותיים, ומבוססים אך ורק על מידע זמין בזמן פרסום המחקר הניתוחי.
הם נתונים לשינויים, לא רק על בסיס של תגליות חדשות או מידע חדש, אלא גם על השינויים בגישות ובנקודות ההשקפה של הקהילה המדעית.
לא ניתן להניח שהחלוקה הארכאולוגית תואמת לקבוצת שפות מסוימת או לישות פוליטית כדוגמת "שבט".
בשימוש בהגדרות המודרניות לחלוקה תרבותית בדרום-מערב ארצות הברית חשוב להבין שלוש מגבלות ספציפיות הקיימות במוסכמות הנוכחיות:
מחקר ארכאולוגי מתמקד בשיירים פיזיים, החפצים שנשכחו מאחור במהלך פעילות אנושית.
המדענים יכולים לבחון שברים של כלי חרס, שרידי גופות, כלי אבן או עדויות שנותרו מבניית מבנים.
אבל היבטים רבים אחרים של התרבויות של העמים הפרהיסטוריים אינם מוחשיים.
קשה להסיק מתוך החומרים הפיזיים מה היו השפות שעמים אלו דיברו בהן, ומה היו אמונותיהם ואורח חייהם.
חלוקה לתרבויות היא כלי של המדען המודרני, וככזה היא לא צריכה להיחשב זהה לחלוקות או ליחסים בין התושבים כפי שהאחרונים הכירו.
תרבויות מודרניות באזור, רבות מהן הטוענות שחלק מעמים קדומים אלו היו אבותיהם הקדמוניים של בני התרבות, כוללות מגוון רחב מאוד של אורחות חיים, שפות ואמונות דתיות.
מעובדה זו יש להניח שהתרבויות של עמים הקדומים היו מגוונות הרבה יותר מאשר מעידים השרידים החומרים שלהן.
למונח המודרני "סגנון" יש השלכה על הדרך בה מפרשים חפצים חומריים כדוגמת כלי חרס או אדריכלות.
תת-קבוצות מתוך "עם" יכולות לאמץ דרכים שונות על מנת להגיע לאותה מטרה.
לדוגמה, בתרבויות מערביות מודרניות, יש סגנונות שונים של לבוש המאפיינים בני גילים שונים.
חלק מההבדלים התרבותיים יכולים להיות מבוססים על מסורות ליניאריות, על הנחיות העוברות מאסכולה של דור אחד למשנהו.
שונות בסגנון עלולה להגדיר קבוצות שרירותיות בתוך התרבות, כשהן אולי מזהות שייכות למעמד חברתי, מגדר, קלאן או גילדה, אמונה דתית או בריתות תרבותיות.
שונות עשויה גם לשקף בפשטות את המשאבים השונים שהיו זמינים במקום או בזמן מסוים.
קביעת קבוצות תרבות, כדוגמת ההוהוקם, נוטה ליצור תדמית של טריטוריות של הקבוצות המופרדות על ידי גבולות ברורים, כדוגמת מדינות מודרניות.
גבולות אלו לא התקיימו מעולם.
"עמים פרהיסטוריים סחרו, ושיתפו פעולה לעיתים קרובות עם קבוצות שכנות.
יש להבין לכן את ההבדלים התרבותיים כגדלים בהדרגה עם המרחק שמפריד בין הקבוצות".
סטייה מהתבנית הצפויה יכולה להתרחש בשל אירועים חברתיים או פוליטיים בלתי מזוהים או בשל חסמים גאוגרפיים.
בדרום-מערב ארצות הברית יכולים רכסי ההרים, הנהרות, ובייחוד הגרנד קניון להוות חסמים גאוגרפיים עבור קהילות בני אדם, וקרוב לוודאי שצמצמו את המגע עם קבוצות אחרות.