tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זונדל היה חייט, והתפרנס בצנעה.
בנם, הרשל, נולד בעיר הנובר בתקופת רפובליקת ויימאר ולמד בבית ספר עממי בהנובר עד גיל 14. מאוחר יותר סיפר שעזב את בית הספר מכיוון שהופלה לרעה כיהודי.
הוא היה נער חכם אך ביישן, והשתתף בקבוצת הספורט "בר-כוכבא" בהנובר.
ב-1935 עבר ללמוד בישיבת הרב יעקב הופמן בפרנקפורט למשך 11 חודשים.
כשחזר להנובר ניסה לקבל אשרת כניסה לעלייה לארץ ישראל, בסיוע ובמימון הקהילה היהודית במקום, שחששה לגורל הצעירים היהודים תחת הנאצים שעלו אז לשלטון.
משרד ההגירה המקומי הודיע לו שהוא צעיר מדי, ושייאלץ להמתין שנה לאשרה.
הוריו החליטו לשלוח אותו לדודיו, אברהם וחוה גרינשפן, שחיו בפריז.
ביולי 1936 יצא גרינשפן לבריסל, מצויד בדרכון פולני ואשרת שהייה גרמנית, אל דוד נוסף, וולף גרינשפן.
בספטמבר 1936 הגיע לפריז לאחר שהסתנן מגבול בלגיה.
הוא בא לפריז חסר אמצעים, כיוון שנאסר על יהודים להוציא מגרמניה כסף.
גרינשפן היה אז בן 15. בצרפת, שבאותה עת הייתה משאת נפשם של מהגרים ופליטים רבים, בעיקר יהודים, הונהגו חוקי הגירה נוקשים.
לכן שהה גרינשפן במשך שנתיים בפריז בלא שהצליח לקבל אשרת שהייה.
במשך שנתיים אלו הוא חי בקהילה דתית מצומצמת של דוברי יידיש, לא התערה באוכלוסייה המקומית ולא למד לדבר צרפתית.
בפברואר 1937 קיבל אשרת שהייה זמנית בצרפת.
באפריל פג תוקף אישור החזרה שלו לגרמניה, ובינואר 1938 פג תוקף דרכונו הפולני, כך שהפך לפליט חסר מעמד חוקי, ללא ניירות תקפים כלשהם.
במרץ 1938 החליטו שלטונות פולין להפקיע אזרחות פולנית ממי שחי מעל 5 שנים מחוץ לגבולות פולין, וזאת כדי למנוע חזרת 70,000 היהודים בעלי אזרחות פולנית שחיו בגרמניה ואוסטריה.
באוגוסט 1938 פג תוקף אשרת השהייה הזמנית שלו בצרפת, וגרינשפן לא הצליח להאריכה.
ביולי 1938 הודיעה משטרת ההגירה הצרפתית לגרינשפן כי אין בסיס חוקי להמשך שהייתו בצרפת, ובאוגוסט 1938 קיבל הוראה לעזוב את גבולות צרפת.
מצב היהודים בגרמניה הנאצית הלך והחמיר בינתיים.
באוקטובר 1938 הוחלט על התחלת גירוש שיטתי של יהודים חסרי נתינות גרמנית, וכצעד ראשון גורשו כ-12,000 יהודים ממוצא פולני לגבול גרמניה-פולין.
יהודים אלו הוסעו ברכבות משא, ללא כל רכוש או כסף.
בהגיעם לקרבת הגבול נאלצו ללכת רגלית כשני קילומטרים לעיירה זבונשין (בנטשין בגרמנית).
הפולנים סירבו לקבל את היהודים המגורשים, בטענה שאזרחותם הפולנית פקעה, לפי התקנה שהתקבלה לאחרונה.
בשל כך נותרו שם המגורשים במשך שבועות ארוכים בתנאים קשים, ללא מחסה בחורף הקר, אם כי קיבלו הקצבת מזון וציוד רפואי מהג'וינט (JDC), מהצלב האדום הפולני ומארגונים יהודיים פולנים.
בין המגורשים במבצע זה, שלימים נודע כגירוש זבונשין, היו הוריו של הרשל גרינשפן, אחותו ברטה (אסתר), ואחיו מרדכי אליעזר, שגויס מאוחר יותר לצבא הרוסי.
ב-31 באוקטובר שלחה ברטה (אסתר) לאחיה הרשל גלויה המתארת את מצבם, וביקשה ממנו להשתדל לקבל עבורם אשרות לארצות הברית, דבר שהיה מעל לכוחותיו.
הוא קיבל את הגלויה ב-3 בנובמבר.
בשבת, 5 בנובמבר, קרא הרשל בעיתון יידיש פריזאי דיווח של כתב העיתון בזבונשין, שבו הוא מתאר בצורה קורעת לב את מצוקת המגורשים שם, ונמלא חמת זעם.
הוא היה אז בן 17, וחי במחתרת מאימת משטרת ההגירה הצרפתית.
למחרת, יום ראשון, 6 בנובמבר, ביקש מדודו כסף לסיוע למשפחתו.
אברהם ענה לו שאין בידו כסף, ושגם כך הוא מסתכן בהחזיקו בנער ללא אשרת שהייה וללא פרנסה.
הרשל עזב בכעס רב, כשבכיסו כ-300 פרנק צרפתי, ולן באותו לילה במלון זול.
ביום שני, 7 בנובמבר 1938, י"ג בחשון תרצ"ט בבוקר, כתב הרשל מכתב פרידה להוריו ושם אותו בכיסו.
הוא ניגש לחנות נשק ברחוב פובור-סן-מרטן, שם רכש אקדח בקוטר 6.35 מ"מ עם 25 כדורים תמורת 235 פרנק.
בשעה 21:45 הגיע גרינשפן לשער השגרירות הגרמנית בפריז ברח' דה ליל 78, ופגש שם אדם מבוגר לבוש בגדי ספורט, שעמד לצאת לטיול הבוקר שלו, ושאל אותו אם זוהי השגרירות.
הלה ענה בחיוב, ויצא לדרכו.
אותו אדם היה השגריר, והעובדה שגרינשפן לא ידע זאת הצילה ככל הנראה את חיי הדיפלומט.
גרינשפן ניגש לדלפק הקבלה, שם ביקש לראות פקיד בכיר כלשהו בתואנה כי בידיו מסמך עם מידע חשוב למסירה.
הוא לא נקב בשם כלשהו - פרט משמעותי להמשך האירועים.
הפקיד הפנה אותו למשרדו של דיפלומט גרמני זוטר, המזכיר השלישי של השגרירות, ארנסט פוֹם רָאט.
עם כניסתו לחדר ירה בו חמישה כדורים ושניים מהם פגעו בבטנו.
לפי רישומי משטרת צרפת הוא צעק: "אתה חתיכת בוש (כינוי לגרמני בצרפתית) מלוכלך.
הנה לך בשם עשרת אלפים יהודים!".
לפי גרסה אחרת הוא קרא: "אתה גרמני מזוהם והנה המסמך שלך בשמם של 12,000 יהודים נרדפים".
גרינשפן לא ניסה להימלט או להטעות את השלטונות, ומסר את שמו הנכון למשטרת צרפת.
באותה עת שכב פוֹם רָאט בבית החולים, פצוע קשה.
הוא הודה בניסיון לפגוע ברָאט ומסר את המניע שלו: מחאה על הרדיפות נגד היהודים.
הוא הראה להם את המכתב אותו נשא בכיסו:
פוֹם רָאט מת מפצעיו כעבור יומיים, למרות ניסיונותיהם של ד"ר קרל ברנדט ורופאים צרפתים להציל את חייו.
ברנדט היה רופאו האישי של היטלר ולימים הנאשם הראשי במשפט הרופאים במשפטי נירנברג.
רָאט נקבר בדיסלדורף בטקס ממלכתי שזכה לפרסום נרחב בתקשורת, בהשתתפות היטלר ויואכים פון ריבנטרופ.
ההלוויה התקיימה ביום החשוב ביותר בלוח השנה הנאצי: יום השנה של הפוטש במרתף הבירה של 1923 (או "יום התנועה", כפי שקראו לו בגרמנית).
במהלך ההספדים אמר ריבנטרופ: "זוהי התקפה של היהודים נגד העם הגרמני כולו.
אנו מבינים את האתגר ומקבלים אותו".
בהוראתו של שר התעמולה יוזף גבלס קיבל מעשה הרצח פרסום נרחב בעמודים הראשיים של כל עיתוני גרמניה הנאצית.
גבלס הודיע בנאום מתוקשר היטב לפני בית הבירה שבו החל המשטר הנאצי את דרכו כי:
הסימנים המוקדמים לפוגרום הגדול המתוכנן בגרמניה התממשו.
גבלס ניצל את מקרה הרצח לארגון פרץ האלימות, הספונטני לכאורה, של ליל 9 בנובמבר 1938, שנודע כליל הבדולח - מסע הרס שנמשך כל הלילה ואל תוך יום המחרת.
30,000 יהודים נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז (כ-1,000 מהם נפטרו עד לשחרורם כמה חודשים לאחר מכן).
יותר מ-90 איש נהרגו, ונזקים של יותר ממיליארד רייכסמארק הוסבו לאלפי עסקים, תוך מניעה מהיהודים את האפשרות לתבוע את חברות הביטוח על כך.
אלפי בתי כנסת נחרבו (רשמית דובר במשך שנים רבות על 200), והחל גל הגירה גדול של יהודים הבורחים מגרמניה.
ב-12 בנובמבר סיכם גבלס את האירועים בעיתון ה"פולקישר ביאובכטר":
גרינשפן הצטער על העילה שנוצלה בידי הגרמנים במתקפה רחבה כל כך נגד יהודי גרמניה, אף שבאופן פרדוקסלי הוריו ניצלו מפרץ אלימות זה בשל גירושם לגבול פולין.
משפחתו נאלצה להתחבא ולברוח לרוסיה.
ההורים והאח מיכאל הגיעו לארץ.
האב, זונדל, מסר עדות במשפט אייכמן.
גרינשפן נעצר בידי משטרת צרפת והוחזק במתקן כליאה לנוער, בעוד שלטונות צרפת מתלבטים כיצד לנהוג בו.
גרמניה שקלה לדרוש את הסגרתו.
בצרפת שלטה באותו זמן ממשלת השמאל של החזית העממית, בראשות הסוציאליסט היהודי לאון בלום.
ממשלה זו לא נטתה להסגיר את גרינשפן לידי גרמניה הנאצית, שם היה צפוי לקבל עונש מוות מיידי ללא משפט הוגן.
על פי חוקי צרפת גם לא היה בסיס משפטי לדרישת הסגרה כזו: גרינשפן היה קטין, ולא היה אזרח גרמני.
מאידך, הוא היה נתין זר ששהה בצרפת באופן לא חוקי, וביצע רצח בדם קר לעיני עדים.
לאחר שנבדקו ההיבטים המשפטיים של הנושא, הוחלט שיועמד לדין בצרפת, והחלו ההכנות לגיבוש תיק התביעה.
לגרמנים הובהר שאין לצפות להסגרתו לגרמניה, אך גבלס החליט להפיק את מלוא הרווח התעמולתי מהמשפט.
גבלס פתח במסע תעמולה נמרץ, שבו הציג את היהודים כחותרים תחת הסדר והשלום של הרייך והעולם, כשהרשל גרינשפן הוא ההוכחה הניצחת לכך.
עורך דין מונה מטעם הגרמנים כדי לדאוג לאינטרסים הגרמניים בתיק זה בפני מערכת המשפט הצרפתית.
היות שפורמלית לא הייתה ממשלת גרמניה צד בעניין, ייצג עורך הדין, כביכול, את משפחת פוֹם רָאט.
בעקבות אירועי ליל הבדולח והקישור שעשתה התעמולה הנאצית בין השניים, קיבל סיפורו של גרינשפן פרסום נרחב באירופה ובארצות הברית.
דעת הקהל היהודית הסתייגה ואף נחרדה ממעשהו, אך נעשו ניסיונות לסייע לו.
הקונגרס היהודי העולמי הודיע שהוא "דוחה בזעזוע את רציחתו של דיפלומט גרמני בידי נער יהודי צעיר בן 17", אך "מוחה נמרצות נגד האשמת היהדות כולה בעקבות כך, על ידי העיתונות הגרמנית".
הארגון היהודי כי"ח הודיע שהוא "מגנה כל פגיעה באדם ללא הבדל מוצא, אך מוחה נגד פעולות הפוגעות באוכלוסיות שלמות ללא הבחנה".
דורותי תומפסון, שהייתה העיתונאית האמריקאית הראשונה שגורשה מגרמניה הנאצית ב-1934, נאמה ברדיו בנאום מרשים, באוזני קהל מאזינים שמוערך בחמישה מיליון איש.
היא הצליחה לעורר אמפתיה בקרב מאזיניה למתנקש הצעיר, וקראה לגיוס כסף מגויים כמוה, על מנת להזם את הטענה הגרמנית בדבר קונספירציה יהודית.
למעלה מ-30,000 דולר - סכום גדול באותה תקופה, גויסו בתרומות למימון הגנתו, והמשפחה שכרה עורכי דין יהודים ידועים להגנתו.
כאשר הפרשה החלה לקבל הדים בינלאומיים, נשכר עורך דין בעל שם למשימה - ונסן דה מורו-ז'יאפרי.
מורו-ז'יאפרי, פרקליט צרפתי ממוצא קורסיקני, היה ידוע כשמאלן, כאנטי-פאשיסט, וכמתעב נאצים מושבע.
כבר בפברואר 1936 ניסתה יהדות צרפת להסתייע בשירותיו ללמד סנגוריה על המתנקש דוד פרנקפורטר במשפטו בשווייץ (אך שלטונות שווייץ לא אישרו הופעת עורך דין זר בבית המשפט).
במקרה של גרינשפן נעזר מורו-ז'יאפרי גם בעורך דין דובר יידיש, סרז' וייל-גודשו.
עד שכירתו של מורו-ז'יאפרי היה ידוע וברור לכול שהרצח נעשה ממניעים לאומיים, ושגרינשפן רצח את הגרמני הנאצי הראשון בו פגש.
בעדותו במשטרת צרפת מסר גרינשפן כי: "להיות יהודי איננו פשע.
יש לי את הזכות לחיות, ולעם היהודי יש את הזכות להתקיים על פני העולם.
לכל מקום שהלכתי, נרדפתי כמו חיה".
מורו-ז'יאפרי חשב שעם טיעונים כאלו, מרשו יגיע ישר לגיליוטינה.
אם לא יהיה למרשו מניע פוליטי אלא מניע "רומנטי", ייתכן שיהיה לגרינשפן סיכוי במשפט.
זו הייתה האסטרטגיה שנקט עורך הדין.
פוֹם רָאט, רווק בן 28 שהשתמש בקשרי משפחה כדי להשיג את המשרה הנוחה בשגרירות גרמניה בפריז, היה ככל הנראה הומוסקסואל שנודע במסגרת הרכילות ההומוסקסואלית הפריזאית בכינויו "מאדאם אמבסדור" או "נוטרדאם דה פריז" ("גבירתנו מפריז", כשם קתדרלת נוטרדאם המפורסמת שבעיר).
פרטים אלו נאספו על ידי חוקרים שנשכרו בידי מורו-ז'יאפרי ושימשו כבסיס לטיעוני ההגנה.
מידע זה שימש בסיס לטענתו של מורו-ז'יאפרי כי גרינשפן הכיר את פוֹם רָאט עוד קודם לירי, וכי לרצח היה מניע אישי.
פוֹם רָאט, נטען, פגש את גרינשפן בבאר פריזאי בשם "לה בף סיר לה טואה".
על פי גרסה זו לרקע אירוע הירי, או שגרינשפן עצמו היה הומוסקסואל, או שרק השתמש במראהו הנערי כדי לזכות בידידותו של מי שראה כאדם רב-השפעה, שיוכל להסדיר עבורו אשרת שהייה בצרפת.
כאשר פוֹם רָאט חזר בו מהבטחתו, גרינשפן הגיע לשגרירות וירה בו.
הדעות חלוקות בשאלה אם גרינשפן באמת היה הומוסקסואל והאם קיים מערכת יחסים קודמת עם פוֹם רָאט.
פרופ' הנס יורגן דשר (Döscher), מומחה לתקופה ומחבר הספר "רייכס-קריסטלנאכט" ("ליל הבדולח"), הציג ב-2001 מסמכים המורים לדעתו על כך שגרינשפן ופוֹם רָאט קיימו מערכת יחסים קודמת.
דשר טוען שמצא עדויות לכך שגרינשפן נהג לבלות במועדונים של הקהילה ההומוסקסואלית, ומצטט קטעי יומן של הסופר ההומוסקסואל אנדרה ז'יד, המצוי היטב ברכילות ההומוסקסואלים הפריזאים.
ביומן זה כתב: "לפוֹם רָאט היו יחסים יוצאים מן הכלל עם היהודי הקטן, רוצחו." ובהמשך: "לחשוב שאישיות כה נעלה חטאה פעמיים לפי חוקי מדינתו היה די משעשע".
בריאיון עיתונאי בשנת 2009 טענה בת דודתו של גרינשפן כי אמה המנוחה, בת דודתו, אמרה לה כי היה הומוסקסואל, והדבר היה ידוע בחוג המשפחה.
מאידך, הפקידים בשגרירות חזרו והבהירו שגרינשפן לא ביקש אדם ספציפי ושהוא פגש את ראט רק מפני שפקיד הקבלה כיוון אותו אליו באופן מקרי.
ב-1941, בעודו כלוא במחנה זקסנהאוזן, העיד גרינשפן בפני כלואים שהיו איתו שאף על פי שהוא עומד לטעון שהוא קיים יחסים עם פוֹם רָאט, אין זה נכון.
מיכאל מרוס כותב: "ב-1947 מורו-ז'יאפרי טען שהמציא את הרעיון הזה כקו הגנה טוב, שיאיר באור אחר לגמרי את המקרה.
למעשה, השמועות על ההומוסקסואליות של פוֹם רָאט נפוצו מיד לאחר ההתנקשות.
לא משנה המקור, חשב, הוא יוכל להטות את המשפט למניע של תאווה.
בנוסף לכך קיווה מורו-ז'יאפרי להוריד את המתיחות נגד היהודים, ובד בבד להאריך את משך המשפט".
עדות נוספת מוצגת על ידי שוואב, במכתב ששלח אריך ולנברג, קומוניסט גולה מגרמניה, לאחיו של פום-ראט, שנעצר בגרמניה מאוחר יותר כהומוסקסואל.
במכתב כותב ולנברג כי "פגשתי את מורו-ז'יאפרי יוצא מתא הכלא.
למה הבחור הזה לא תופס את הנזק שהוא עושה ליהודים בגרמניה.
לו רק היה מוותר על הגאווה הזו להגיד שזה בשם העם היהודי.
אם היה למשל אומר שהוא עושה את זה בגלל סכסוך כספי שהתעורר עקב יחסים הומוסקסואליים, כמה יהודים גרמנים זה היה מציל?!
שאלתי אותו: האם הוא שכב עם פוֹם רָאט?
מורו-ז'יאפרי ענה לי: - מה פתאום!
שאלתי אותו: ועורך דין לא מחויב לכבוד של הלקוחות שלו?
איזה כבוד יש לגרינשפן, לעומת חייהם של רבבות יהודים בגרמניה הנתונים למעשיו הנפשעים של היטלר?".
בינתיים עצרה משטרת צרפת את אברהם וחוה גרינשפן, דודיו של הרשל, באשמת מתן מחסה לשוהה בלתי חוקי.
אברהם גרינשפן טען שלא היה יכול לשלוח נער כזה חסר כול אל גורלו.
למרות דבריו הוא נידון ל-4 חודשי מאסר ולקנס כספי.
הרשל גרינשפן נותר עוד חודשים ארוכים במעצר, מבלי שהוגש נגדו כתב אישום.
בינתיים פרצה מלחמת העולם השנייה, וצרפת מצאה עצמה במצב מלחמה עם גרמניה הנאצית.
מורו-ז'יאפרי ניסה להאיץ את התהליכים ולנצל את דעת הקהל האנטי-גרמנית, אך השופט גויס לצבא, ומשרד המשפטים התנגד להמשך המשפט.
ב-28 בספטמבר 1939 פנה גרינשפן במכתב לשר המשפטים של צרפת, ובו ביקש להתנדב לצבא הצרפתי, כדי לכפר בכך על העוול שגרם למדינה שאירחה אותו.
הבקשה נדחתה, וביוני 1940, כשהצבא הגרמני כבר בשערי פריז, עדיין היה גרינשפן במעצר בהמתנה להליכים בעניינו.
השלטונות הצרפתיים פינו ברכבת דרומה קבוצה גדולה של אסירים, בהם גרינשפן, מפריז לאורליאן, ומשם הוצעדו ברגל לכלא בורז'.
השיירה נקלעה להפצצה גרמנית, ובאנדרלמוסיה שנוצרה הצליח גרינשפן לחמוק ממנה ועשה דרכו לעיר טולוז.
מסיבה לא ידועה הסגיר עצמו חזרה, וכאשר נכנעה פריז לגרמנים היה גרינשפן בכלא בעיר בורז'.
מרגע הכיבוש הגיעו סוכנים גרמנים לצרפת על מנת להביא את גרינשפן לגרמניה.
הם עקבו אחרי המעברים של גרינשפן, וב-18 ביולי 1940 הסגירו שלטונות וישי את גרינשפן לידי הגסטפו.
במשך חצי שנה הוחזק במעצר הגסטפו בברלין, ובינואר 1941 הועבר למחנה הריכוז זקסנהאוזן, שם זכה ליחס מועדף של אסיר מיוחס.
שר התעמולה יוזף גבלס, שהפיק הון תעמולתי רב ממקרה הרשל גרינשפן בארגון התפרצות ליל הבדולח שנתיים קודם לכן, גילה עניין אישי מיוחד בנושא.
בקיץ 1941 הוחזר גרינשפן לברלין, שם הוחזק בבית המעצר "מואביט" שבעיר במשך כשנה, שלאחריה הועבר ככל הנראה שוב לזקסנהאוזן.
על פי מסמכים שנמצאו בתום המלחמה, כללו תוכניותיו של גבלס משפט ראווה שיטיל "אחריות יהודית כוללת" על רצח פוֹם רָאט, ויוכיח את מעורבותו בקשר יהודי בינלאומי.
המטרה הייתה להוכיח כי היהודים אחראים לפרוץ המלחמה, וכי השמדתם צודקת ונדרשת.
הוכן כבר תסריט מלא לאותו משפט ראווה, שאמור היה להימשך שבוע ותוצאתו הייתה ידועה מראש.
המסמכים שנמצאו כללו את הרשימה המלאה של עדי התביעה, כולל כאלה שיובאו במיוחד מצרפת, ופירוט עדויותיהם.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל, עקב חוסר תיאום בין משרד התעמולה למשרד המשפטים, שיצר תסבוכת משפטית: מכתב אנונימי שהתקבל טען לקשר אהבים הומוסקסואלי בין גרינשפן לפוֹם רָאט, בניגוד לטענתו הראשונית של גרינשפן שלא הכיר כלל את פוֹם רָאט.
המשפטנים הזדרזו לנצל זאת כדי לכלול גם סעיף אישום תחת סעיף 175 (החוק הנאצי האוסר על הומוסקסואליות).
גבלס זעם על אזכור פרט זה בכתב האישום ללא התייעצות מוקדמת איתו.
אזכור זה, לשיטתו, לא זו בלבד שמכתים את שמו של מי שההנהגה הנאצית ניסתה לתאר כגיבור הרייך, אלא גם מטרפד את היוזמה להעמיד לדין את היהדות הבינלאומית כאחראית לרצח.
מיומניו של גבלס משתמעת ביקורת קשה על המשפטנים שטיפלו בפרשה:
בסופו של דבר ליאון בלום ואחרים השתמשו במשפט ראווה זה נגד ממשלת וישי, והיטלר ביטל את משפט הראווה.
עד סוף המלחמה, לא התקיים אותו משפט ראווה שתכנן גבלס.
אין ידיעה ודאית מה עלה בגורלו של גרינשפן לאחר קיץ 1942. ככל הנראה נשלח מברלין חזרה למחנה זקסנהאוזן משנקלע משפטו למבוי סתום, שם הוצא להורג או מצא את מותו בדרך אחרת עוד במהלך המלחמה, וייתכן מאוד שממש לקראת סופה.
אדולף אייכמן מסר בעדות במשפטו ב-1961 כי רצה לראות את גרינשפן באופן אישי, מתוך סקרנות, ושהוא אכן ראה אותו בזמן כלשהו בשנת 1943 או 1944, עת הובא ללשכתו בברלין לריאיון קצר לאחר אחת מחקירותיו.
בשנת ה־50 עלו סברות כי גרינשפן שרד את המחנות, ושוחרר בידי הצבא האדום עם שחרור מחנה זקסנהאוזן, או לחלופין בידי האמריקאים בכלא מגדבורג.
עדויות לא-מבוססות טענו כי הוא מתגורר בפריז או בסביבתה בשם בדוי מחשש לנקמה.
מסביב לידיעות אלה התפתחה תאוריה של חוקרים ועיתונאים אחדים, שגרסו כי גרינשפן עודו חי, וכי דווקא תוכניותיו התעמולתיות של גבלס והסבך הביורוקרטי אליו נקלע הטיפול המשפטי סייעו לו לשרוד את שנות המלחמה כשהוא נתון בידי הגרמנים, שעדיין ציפו להעמיד אותו יום אחד למשפט ראווה כנציג הקשר היהודי הבינלאומי.
ב-1960 הוציא בית משפט בבון תעודת פטירה להרשל גרינשפן לאחר פניות חוזרות ונשנות של בני משפחתו, שדרשו לקבל את גמלת הפיצויים המגיעה להם ונדחו במשך שנים ארוכות בשל היעדר ידיעה ודאית על מותו.
בני המשפחה היו בברית המועצות בעת סיום המלחמה, ומאוחר יותר עלו לישראל.
אביו, זונדל גרינשפן, היה ראשון העדים במשפט אייכמן יחד עם בנו השני (אחיו של הרשל) מרדכי גרינשפן.
בעדותם מסרו כי לא נודע להם דבר על הרשל לאחר המלחמה, וכי אין כל סיבה להאמין שהוא בין החיים.
ב-2016 נמצא בארכיון המוזיאון היהודי של וינה תצלום מיולי 1946, כשנה לאחר כניעת גרמניה הנאצית, שבו מופיע צעיר הדומה באופן ניכר להרשל גרינשפן.
בתמונה נראית קבוצת עקורים יהודים, בעיר במברג, מפגינה נגד החלטת הבריטים לסגור את שערי ארץ ישראל בפני עולים יהודים.
לטענתם של מומחים, אכן מדובר ככל הנראה בגרינשפן בסבירות של 95% – ואם כך הוא, הרי שגרינשפן שרד את המלחמה.
שמו של הרשל גרינשפן – יליד העיר הנובר, שחי בה במשך מרבית שנותיו (עד 1936) – נמצא בין אלפי השמות החקוקים באנדרטה לזכר אזרחי העיר היהודים שגורשו, בכיכר האופרה בהנובר (שם הוא רשום כ"נעדר").
ב-22 במרץ 2010 קבע האמן גונטר דמניג "שְטוֹלְפֶּרשְטַיין" ("אבן נגף") לזכר הרשל גרינשפן ואחותו אסתר גרינשפן, ליד מקום מגוריהם האחרון, בעיר העתיקה.
פרשת גרינשפן היוותה עבור המלחין הבריטי מייקל טיפט השראה לכתיבת האורטוריה "ילד בן זמננו" ("A Child of Our Time").
במספר ערים בישראל נקרא רחוב על שמו של גרינשפן.
הרשל גורדון לואיס (; 15 ביוני 1929 – 26 בספטמבר 2016) היה במאי ומפיק קולנוע אמריקאי - יהודי, מהמוכרים ביותר בז'אנר סרטי הטראש הפרובוקטיבי והשנוי במחלוקת, הוא ה"סנדק" של ז'אנר סרטי הגור (Gore) ונחשב לאחד האקספלויטרים הגדולים בתולדות הקולנוע.
האופורטיוניזם חסר הבושה של לואיס וחיפושו המתמיד והבלתי נלאה אחר הכסף הגדול, לא משנה היכן ימצא, קנו לו מקום של כבוד בפנתאון תרבות הטראש העולמית.
במשך 10 השנים הקצרות בהן עסק בקולנוע, יצר לואיס ז'אנרים ותת-ז'אנרים "נחותים" למכביר, מתוך ניסיון עיקש להביא את הדבר הבא לשוק ולעשות את המכה הגדולה.
התוצאה הייתה לרוב יצירות שנויות במחלוקת ששברו חוקים וגבולות בתחום הטעם הרע, זעזעו את הצופים והפכו במהרה ליצירות קאלט.
לואיס, יליד 1929, החל את דרכו כפרופסור צעיר לספרות אנגלית (צעיר כל כך, שהוא טוען שרוב הסטודנטים בכיתות שלימד היו מבוגרים ממנו).
אולם מהר מאוד הובילו הכישרונות הטבעיים את הרשל הצעיר לעולם הפרסום והטלוויזיה.
אחרי שהתאכזב מהפוטנציאל הכלכלי של תחום הטלוויזיה, החליט לואיס בעצתו של מפיק סרטי הטראש האגדי דייוויד פרידמן, לעבור לעשיית סרטים באורך מלא.
לאחר שהתוודע לסרטי הסופטקור המהפכניים של ראס מאייר, החל לואיס את דרכו כבמאי בז'אנר ה־Nudie, סרטי סופטקור עלילתיים או פסאודו-חינוכיים שהתרכזו בעולם מחנות הנודיסטים והשתמשו באלו כתירוץ להצגת ערום, שלא היה עד אז נפוץ בקולנוע.
בתחילת שנות ה-60 הפיקו פרידמן ולואיס כ-30 סרטים ב-3 שנים מז'אנר הנודי.
לקראת אמצע שנות השישים הוצף שוק סרטי הנודי וז'אנר הסקספלוייטיישן (Sexploitation) במתחרים שהיו מוכנים לקצץ בעלויות ולשבור את השוק.
לואיס חיפש כיוונים קולנועיים חדשים ורווחיים יותר להשקיע בהם את מרצו.
חיפושו הסתיים בהארה ששינתה לעד את פני הקולנוע.
לילה אחד, כשהוא צופה בטלוויזיה בגנגסטר הנופל על הקרקע לאחר שנורה למוות, הרגיש לואיס תחושת אכזבה עמוקה כשהלה פשוט עצם עיניו ונפח נשמתו.
"זה לא מספיק", אמר, "הבחור הזה צריך להשפריץ דם כמו גייזר".
ז'אנר חדש נולד, ז'אנר ה- גור.
הסרט הבא של לואיס, (Bloodfeast (1963, נחשב לסרט ה־gore הראשון בהיסטוריה.
במרכז הסרט עומד קוסם העוסק במאגיה מצרית קדומה, ומבשל חלקי גוף של נשים כהכנה לטקס מאגי שמטרתו להקים לחיים אלה קדומה.
המשחק היה גרוע והצילום סטטי, אבל היה שם הרבה דימום והסרט הפך להצלחה מסחרית גדולה בהתחשב בתקציב הנמוך (24,500$).
במהלך השנים הבאות המשיך לואיס ליצור כמות מרשימה של סרטים בתקציב נמוך וגילה כושר המצאה לא מבוטל.
ב- (Two Thousand Maniacs (1964, שנחשב על ידי רבים כיצירת המופת שלו, הוא מתמקד בעיירה דרומית שנעשה בה טבח במלחמת האזרחים האמריקאית, ושמתיה שבים לחיים מדי 100 שנה על מנת לנקום נקמה ביאנקים הארורים.
את עקבות תת-הז'אנר שהמציא בסרט זה, ז'אנר העוסק בעירוב מדמם בין תיירים תמימים מהצפון והיליבילי דרומיים, אפשר למצוא בסרטי אימה כמו המנסרים מטקסס, יום שישי ה-13 ולגבעות יש עיניים (Hills have eyes).
ואילו בסרטו האחרון ה-(Gore Gore Girls (1972 חיבר לואיס בין אהבתו לעירום לבין אהבתו לדם, בעלילה שעסקה בסדרת רציחות המתרחשת במועדון חשפניות ביזארי במיוחד.
לואיס גם משלב בסרט זה הערות חריפות על הפמיניזם של תחילת שנות ה-70.
הקריירה הקצרה והפוריה של לואיס ידעה שיאים וכישלונות גדולים.
הוא ביים שורה ארוכה של סרטים אזוטריים בתקציב נמוך ביניהם: סרטי ילדים, סרטי הילבילי ואף סרט בלקספלויטיישן ועירום שיצר כטובה אישית לחבר.
הוא ידוע כיוצר ורסטילי וחסכני במיוחד שלא רק ביים, הפיק, תסרט, הכין את האפקטים המיוחדים והלחין את המוזיקה לסרטיו, אלא אף ביצע את הקריינות בפרומואים על מנת לחסוך בעלויות.
בשנת 1972, לאחר שבעקבות ביטול חוקי צנזורה, החלה הוליווד להפיק סרטי גור משל עצמה ולהתחרות ביצירה העצמאית, עזב לואיס את עולם הקולנוע חזרה לטובת עולם הפרסום.
לואיס נחשב לאחד הגורואים הגדולים בנושא השיווק הישיר ופרסם עשרות ספרים בנושא.
מאז שנות ה-80, כאשר נבחר כבמאי הגרוע בהיסטוריה, חווה הקולנוע של לואיס עדנה והוא הפך למרואיין מבוקש.
לואיס התייחס בביטול ובזלזול לניתוחים רציניים של עבודתו וטען כי מעולם לא ראה את עצמו כאוטר, שתעשיית הקולנוע היא עסק ושאין לו אלא רחמים למי שמאמין שקולנוע הוא אמנות ומבזבז עליה כסף.
עם זאת, אין ספק שלואיס גם נהנה ממעמדו כסנדק סרטי הגור.
ב-2002, לאחר 30 שנה של התנזרות מעולם הקולנוע, ביים לואיס את Bloodfeast 2: All you can eat.
סרט ההמשך ליצירת הגור הראשונה שביים בשנת 1963.
להרשל גורדון לואיס נודעה השפעה עצומה על תולדות הקולנוע, לא רק בתחום קולנוע האימה, אלא גם על במאי טראש עכשוויים כחבורת טרומה (גולשים נאצים חייבים למות), או במאי הקאמפ ג'ון ווטרס (פינק פלמינגוס, אמא סדרתית, ססיל בי.
הרתחה למוות היא שיטת עונש מוות בייסורים.
הנידון למוות היה מושם בתוך קדירה ענקית ובה מים קרים, כשהוא קשור כדי למנוע ממנו אפשרות בריחה.
המוציא להורג היה מדליק אש תחת הקדירה אשר החלה לחמם את המים באיטיות.
מדובר בשיטת הוצאה להורג איטית וכואבת עד מאוד.
אין מדובר בשיטה שהייתה רווחת או נפוצה לעומת שיטות אחרות, אולם הייתה לה תפוצה מסוימת באירופה ובאסיה במשך שני עד שלושת אלפי השנים האחרונות.
לדוגמה, הייתה זו שיטת הרג חוקית לאסירים בזמן שלטונו של הנרי השמיני.
על פי המדרש, כשנשבה מנשה המלך, בקרב נגד אשור, הוא הושם בסיר נחושת שתחתיו בוערת אש אך הצליח להימלט משם.
תיאורם של הקניבלים המבשלים אנשים חיים כדי לאכלם הוא קרוב לוודאי מיתוס.
היסטורית, קניבליזם היה קיים בתרבויות אשר היו חסרות את האמצעים או הידע ההנדסיים כדי ליצור קדירות מתכת גדולות מספיק למטרה מעין זו.
בעידן המודרני, הואשמו אידי אמין שליט אוגנדה וממשלת אוזבקיסטן, תחת הנהגת אסלאם קרימוב (הידוע גם כ"מרתיח"), בביצוע הרתחה למוות.
העולם המערבי, עם זאת, לא נקט צעדים ממשיים נגד הפרת זכויות אדם זו.
הֶרֶתי (בגאורגית: ჰერეთი) הייתה מחוז היסטורי בקווקז בימי הביניים בגבול בין של אלבניה -איבריה (אזרבייג'ן-גאורגיה כיום), בדרום-מזרחית מחוז קאחתי, שבמזרח גאורגיה.
חלק מהפרובינציה ידוע בשם סאינגילו ונמצאת כיום באזרבייג'ן.
בשנים 759–787, הייתה הפרובינציה מונרכיה עצמאית שמילאה תפקיד חשוב בהיסטוריה של ימי הביניים של גאורגיה.
האזור של פרובינציית הרתי היה מיושב בימי קדם על ידי הרים, סוג'ים, טצ'ילבים ולבינים.
באופן קיבוצי נקראו כולם "הרים" ("הרתים"), שבטים אלה חיו תחת שלטונה של הממלכה האלבנית במאה ה-3 לפנה"ס.
עם התפוררותה של הממלכה האלבנית התאגד האזור בהדרגה לתוך המחוז של הממלכה האיברית (סאֶריסתַבוֹ) במאה ה-5 ואנשיה נטמעו לתוך הגאורגים לחלוטין.
בתקופה זו הופיע השם "הרתי" בפעם הראשונה במקורות הגאורגיים.
לפי רישומים מסורתיים, שם הפרובינציה נובע מהאוס (אבי הארמנים), מבניו של תוגרמה ואחיו של כרתלוס, שייסד את העיר הרתי (נקראה לאחר מכן חורנתה) על גדות נהר האלזני.
כפרס על התרומה למאבק כנגד הכיבוש הערבי, נתן השליט הכארתלי (אֶריסמתַבַרי), ארצ'יל, את הרתי למשפחת האצולה בגרטיוני בשנים 740–750. לאחר מותו של אחרון האריסמתברים הכארתלים ג'ון וג'ואנשר, אצילי הרתי האריכו את הסמכויות הפאודליות שלהם, ובשנת 787, יסדו נסיכות (סַמתַברוֹ) שבירתה שאקי.
הנסיכות אגרה כוח עצום ויוקרה בשנת 893 ואפשרה לנסיך הַמַם לרשת את המלך.
קוויריקה הראשון (892–918), השליט השכן של נסיכות קאחתי, הודאג מהכוח העולה של ממלכת הרתי, כרת ברית עם המלך קונסטנטין השלישי מלך אבחזיה, ובשנת 915, יצא למערכה כנגד אדרנסה השני פטריקיוס מלך הרתי (897–943).
בעלי הברית כבשו את הרתי וחילקו אותה, אבל לזמן קצר בלבד.
אדרנסה פטריקיוס כבש מחדש תוך זמן קצר את שאבד.
בנו ויורשו, אישחניק (943–951) שלט יחד עם אימו דינאר, אחותו של הרודן הגדול גורגן הרביעי, נסיך טאו-קלארג'תי (918–941).
תחת שלטונם, הוכרחה הרתי להכיר בעליונותה של שכנתה החזקה, נסיכות דאילם, שנשלטה על ידי שושלת סלריד (דרום אזרבייג'ן).
בשנת 950, אישחניק ניצל מאבק כוחות מר במדינה הסלרידית, והפסיק לשלם מס, והחזיר ביעילות את עצמאותו.
בזמן שלטונו נטשו ההרתים את האמונה במינות המונופיזיטית והמירו את דתם לנצרות הגאורגית האורתודוקסית.
השליט ההרתי הבא אחריו, ג'ון (יוהאן סנכרים, 951–959) צירף לממלכתו חלק מממלכת אלבניה ואזור הרי מזרח גאורגיה, צנריה.
אחרי מותו, נקטעה שושלת המלוכה המקומית והממלכה נפלה תחת שלטונו של קוויריקה השני, הבישוף של קאחתי (929-976).
על האזור התחרו יורשו, דוד (976-1010), ומלך הגאורגי בגרט השלישי, ששאף לאחד מחדש את כל האדמות הגאורגיות למונרכיה אחת.
השליט הקאחתי הבא, שנקרא בתואר מלך, קוויריקה השלישי הגדול (1010–1037) סיפח בסופו של דבר את הרתי לממלכתו "ממלכת הקאחים והראנים" ב-1020. כאשר המלך הגאורגי דוד הבנאי הביא את הממלכה תחת שלטונו בשנת 1104, הפכה הרתי למחוז (סאריסתבו) בתוך הממלכה הגאורגית.
לאחר ההתפוררות הסופית של הממלכה הגאורגית המאוחדת בשנת 1466, נשלטה הרתי על ידי הכתר הקאחתי.
לאחר מכן אבד שם הפרובינציה עצמה בהדרגה מהרשומות ההיסטוריות ובשיח הציבורי.
במשפט פלילי, הרשעה היא מונח משפטי המתאר מצב בו בית משפט מצא נאשם אשם במיוחס לו בכתב האישום, או בעבירה אחרת כפי שקבע בהכרעת הדין.
בית משפט יכול להרשיע אדם על-פי הודאתו, או לאחר ניהול משפט הוכחות.
אם בית המשפט פסק בהכרעת-הדין כי הנאשם אשם, המשמעות היא כי בית המשפט הרשיע את הנאשם במיוחס לו בכתב האישום, או בעבירה אחרת כפי שפסק בית המשפט.
אם בית המשפט הרשיע את הנאשם, השלב הבא במשפט יהא שלב הטיעונים לעונש, ולאחריו יקבע בית המשפט את גזר-דינו של המורשע.
מן הצד השני, יכול בית משפט לקבוע כי הנאשם אינו אשם במיוחס לו בכתב האישום, ואף בעבירה אחרת, ובכך לזכותו.
בית המשפט יכול לזכות נאשם זיכוי מלא או זיכוי מחמת הספק.
בהולנד ובסקוטלנד בתי המשפט יכולים לפסוק פסק-דין הנקרא "לא הוכח", שמשמעו זיכוי.
זיכוי נאשם נקבע ברוב המקרים לאחר ניהול משפט הוכחות.
להרשעה יכולות להתלוות סנקציות נוספות כמו רישום פלילי וקלון, בהתאם לעבירה בה הורשע הנאשם ולקביעתו של בית המשפט.
סמכות בית המשפט לקבוע כי הרשעה בעבירה תישא רישום פלילי מופחת תלויה בגוף השופט.
לדוגמה, למערכת בתי הדין הצבאיים אין סמכות להמיר את סעיף העבירה המיוחס לנאשם ולקבוע כי העבירה לא תישא רישום פלילי, גם אם בית הדין סבור שכך צודק ונכון לעשות.
בעבר פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נתונים לפיהם כ-99% מהכרעות הדין בישראל מסתיימות בהרשעה.
עם זאת, מחקר מ-2012 מצא כי בבתי משפט השלום בישראל, פחות מ-40% מהנאשמים מורשעים בכל העבירות המיוחסות להם בכתב האישום, ועוד כ-25% מורשעים באופן חלקי.
עבור 5%, נקבע כי ביצעו את העבירה אך בית המשפט משתמש בסמכותו שלא להרשיע אותם.
ההליכים כנגד 30% הנותרים מסתיימים מסיבות שונות אחרות שאינן הרשעה או זיכוי.
יצוין כי גם לפי מחקר זה, שיעור כתבי האישום המסתיימים בזיכוי מכל סעיפי האישום עומד על פחות מאחוז.
נתונים דומים נרשמו גם בשנת 2020.
הרתעה היא מדיניות אסטרטגית שנועדה למנוע מאויב או מיריב לבצע פעולה מסוימת, באמצעות איתות שהתגובה על הפעולה תביא ליריב נזק הגדול מן התועלת.
ההרתעה היא מדיניות נפוצה במסגרת יחסים בין-לאומיים.
ההרתעה מבוססת על האמצעים העומדים (או שהצד המאוים חושב שעומדים) לרשות הצד המאיים ועל נכונותו לעשות בהם שימוש.
אלמנט מרכזי של אסטרטגיית ההרתעה הוא שהאיום צריך להיתפס כאיום אמין בעיני הצד המאוים.
כיוון שיעד ההרתעה הוא להשפיע על תהליכי קבלת ההחלטות של הצד המאוים, על המאיים לדעת אילו אינטרסים חשובים לצד המאוים.
אחד הקשיים המשמעותיים בתורת ההרתעה הוא קיומו של שוני בין תפיסת המציאות ועולם הערכים של הצד המאיים לבין אלו של הצד המאוים.
ככלל, כשיש שוני בין תפיסת העולם של הצדדים, יתקשה המאיים להציב הרתעה אפקטיבית כלפי המאוים.
לדוגמה, אם הצד המאיים סבור שחיי אדם הם ערך עליון הוא עשוי ליצור הרתעה המבוססת על הסבת אבדות רבות בנפש.
אולם, אם בעיני הצד המאוים, ערכם של חיי אדם נופל בהשוואה לערכים ואינטרסים אחרים, ייתכן שהאיום לא יספק הרתעה.
בהקשר האסטרטגי נהוג להבחין בין ארבעה סוגי הרתעה:
הרתעה פעילה: מדינה אשר תשתמש בכוחה לא רק נגד מתקפה עליה אלא גם במקרה של תקיפת בעלות בריתה.
הרתעה מזערית/מוגבלת: הפעלת כוח ההרתעה רק כדי להגן על אזרחי המדינה והטריטוריה שלה בלבד.
הרתעה הדרגתית/מדורגת: המדינה מבקשת להראות את עוצמתה, ולהגיב על קשת רחבה של פעולות איבה נגדה.
כל פעולה והעונש המתאים לה, על-פי מידת חומרתה.
הרתעה הדדית: מצב של איזון בין שני כוחות, הנמנעים מתקיפה כדי להימנע מפעולת תגמול.
הרתעה נחלקת לארבעה סוגים עיקריים:
הרתעה כללית: גורם המונע באמצעות איום בתגובה התקפה כוללת של היריב על המרתיע.
הרתעה ספציפית: מאפשרת התמודדות עם הפרות מוגבלות של סטטוס קוו צבאי שאינן מגיעות לרמה של מלחמה כוללת.
הרתעה ישירה: מניעת פגיעה של היריב במרתיע, או מניעת שינויו של סטטוס קוו בין המרתיע למורתע.
הרתעה עקיפה: גורם המונע מהיריב לפגוע בבעלת ברית של המרתיע.
כמו ברוב הצבאות, גם האסטרטגיה של צה"ל מכילה נדבך של הרתעה (לצד עקרונות כמו הכרעה ויוזמה).
מילון המונחים הרשמי של צה"ל מגדיר את המונח "הרתעה" באופן הבא:
ההרתעה האסטרטגית של צה"ל נסמכת על הזרוע הארוכה שלו ויכולתו לתקוף מטרות אויב גם בטווחים רחוקים.
חיל האוויר הישראלי נחשב לחיל האוויר החזק ביותר במזרח התיכון ומהווה חלק נכבד בזרוע הארוכה של ישראל.
מדיניות הגרעין של ישראל מהווה אף היא הרתעה אסטרטגית.
על אף שישראל שומרת על עמימות בנושא, הדעה מקובלת היא שלישראל יש נשק גרעיני בכמויות רבות, ויכולת לשגר אותו על כל מדינת אויב במזרח התיכון באמצעות טילי יריחו או מהצוללות שלה.
נטען שהצוללות של ישראל הן בעלות יכולת לשגר טילים גרעיניים ובכך מאפשרות לישראל את יכולת המכה השנייה במקרה שהיא בעצמה תותקף בנשק גרעיני ומתקני השיגור היבשתיים שלה ייפגעו.
לאחר מלחמת לבנון השנייה התבטא חסן נסראללה ביחס למהלכים שהובילו לפרוץ המלחמה.
בין היתר, התייחס נסראללה להרתעה הישראלית ערב המלחמה.
במהלך ימי הלחימה שיגר ארגון חזבאללה קרוב לכ-4,000 רקטות ארטילריות ואילו צה"ל תקף יעדים רבים בלבנון מן האוויר, הים והיבשה.
בראיון שנערך עם נסראללה לאחר המלחמה, הודה חסן נסראללה כי היה נמנע מפעולת החטיפה של החיילים אילו ידע כי התגובה מצד ישראל תהיה כה חריפה.
פרשנים ופוליטיקאים ישראלים טענו כי ההרתעה הישראלית נשחקה בשנים שקדמו למלחמה ולכן התגובה הישראלית לא תאמה את ההערכות של חזבאללה.
בד בבד, נטען כי ההפצצות הכבדות של חיל האוויר הישראלי והתמרונים הקרקעיים של חטיבות הרגלים והשריון הישראליות, שיקמו את ההרתעה הישראלית.
במפגש של ראש אמ"ן, עמוס ידלין, עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנערך ב-16 בספטמבר 2007, אמר ידלין: "ההרתעה הישראלית שוקמה מאז מלחמת לבנון השנייה וזה משפיע על כל המערכת האזורית, כולל איראן וסוריה".
לציבור לא נמסרו נימוקיו של ידלין לקביעה זו, אך סמיכות המאורעות הביאה לקישורה עם תקיפת הכור הגרעיני בסוריה.
מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה ישראל הורסת בתים של מחבלים על מנת להרתיע את סביבתם (כולל את בני משפחתם) מתמיכה בטרור ומביצוע פיגועים בעצמם, בידיעה שהם ומשפחתם ישלמו על כך מחיר.
במסגרת עתירות שהוגשו לבג"ץ נגד הריסת בתים, דחה בית המשפט את רוב העתירות וקבע שהריסת בתי מחבלים לצורכי הרתעה ומניעת פיגועים היא לגיטימית.
הריסת בתי מחבלים, אליבא דבג"ץ, הוכחה כמרתיעה והובילה לכך שפלסטינים הסגירו את בני משפחתם שעמדו לצאת לבצע פיגוע.
במהלך דצמבר 2008 ירה חמאס מאות רקטות אל עבר יישובי עוטף עזה ודרום ישראל, בהיותו בטוח שישראל לא תגיב בגלל הפחד להיכנס לפעולה רחבה בעזה.
כדי להחזיר את ההרתעה פתחה ישראל ב-27 בדצמבר 2008 במבצע עופרת יצוקה.
חלקו הראשון של המבצע נפתח ב"הלם ומורא": הפצצה אווירית מסיבית של חיל האוויר הישראלי על מטרות חמאס שבה נהרגו כ-300 מחבלים.
בשלב השני נכנסו כוחות יבשה לפעולה קרקעית ברצועה ותוך טיהור בתים, מלכודות נפץ ומנהרות התקדמו עד לפאתי העיר עזה.
בשלב זה נהרגו מאות מחבלים למרות שפעילי חמאס ירדו למחתרת וניסו להימנע ככל האפשר מעימות ישיר עם כוחות צה"ל.
במבצע, שנמשך כשלושה שבועות, נהרגו למעלה מ-700 מחבלים ולטענת הפלסטינים סך הכול נהרגו כ-1,300 בני אדם.
לטענת גורמים בישראל, חמאס לא ציפה לפעולה בסדר גודל שכזה והיא השיבה את ההרתעה של צה"ל בעיני ארגון החמאס.
בקיץ 2014 יצאה ישראל למבצע צוק איתן בעקבות חטיפת שלושת הנערים וירי כבד של רקטות פלסטיניות מרצועת עזה על ישראל.
במבצע נגרם נזק כבד מאוד לתשתיות חמאס, כולל השמדת למעלה מ-30 מנהרות טרור ומנהרות חודרות גבול, ואלפי מבנים נהרסו.
בלחימה נהרגו למעלה מ-2,000 פלסטינים, בהם לפחות כאלף מחבלים.
בעקבות העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה (2018–2021) וטרור ההצתות ובלוני הנפץ בשנים 2018–2021, נשחקה ההרתעה מול חמאס ברצועת עזה.
בעקבות שיגור רקטות על ירושלים בידי חמאס במהלך ריקוד הדגלים המסורתי ב-2021, יצאה ישראל למבצע שומר החומות שכלל תקיפת מאות מטרות של חמאס, החרבת תשעה רבי-קומות ששימשו כמטות ומפקדות של חמאס, סיכול ממוקד של בכירים בחמאס ובמערך הפיתוח שלו והריגת למעלה מ-200 מחבלים.
בעקבות המבצע פסקו כמעט לגמרי הפרות הסדר סביב גדר המערכת וטרור ההצתות ובלוני התבערה.
ממשלת ישראל ה-36 הנהיגה מדיניות של תגובה קשה על כל רקטה ובלון, דבר שהביא לשקט כמעט מוחלט בגזרה והפסקת טרור ההצתות וטפטופי הרקטות.
להערכת מערכת הביטחון הישראלית, מבצע שומר החומות והמכה הקשה שהנחית על חמאס בשילוב מדיניות התגובה התקיפה, הביא לשקט בגזרה ושיקום ההרתעה.
באוגוסט 2022, בעקבות מעצר בכיר בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני פרץ מבצע עלות השחר שבו ישראל פתחה במכת מנע שסיכלה פיגוע טיל נגד טנקים ובכיר בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
המבצע התנהל בין צה"ל לג'יהאד האסלאמי, כאשר חמאס הורתע מלהצטרף לעימות.
כישלון חרוץ של ההרתעה הישראלית התרחש בטבח שבעה באוקטובר, שבו נרצחו ונהרגו בישראל כ־ ישראלים וזרים.
בשנים שקדמו לטבח, ישראל הניחה שחמאס מורתע מלתקוף אותה, ולא נערכה למתקפה בקנה מידה כזה.
הרשל ג'ונסון היה דיפלומט אמריקאי.
כיהן כשגריר ארצות הברית בשוודיה בין השנים 1941 ו-1946. לאחר מכן שימש כשגריר ארצות הברית באו"ם, בין השנים 1946 ו-1947.
הרתעה היא הכוונת התנהגות פרטים בחברה שנועדה לשנות את שיקולי הרווח-תועלת שלהם בעת שהם שוקלים האם להפר את החוק, מתוך הנחה כי שיקולי רווח-תועלת רציונליים תקפים במקרים אלו.
יצירת ההרתעה היא אחת המטרות הראשיות של מערכת המשפט.
כלי עיקרי ליצירת הרתעה הוא הענישה, המשמשת להרתעת העבריין כך שיימנע מלחזור ולבצע את מעשהו פעם נוספת, וכן משמשת כדוגמה להרתעת עבריינים פוטנציאליים אחרים.
בתקופות קדומות היו נהוגים עונשים גופניים (החל מ"שן תחת שן" וכלה בעונש מוות) ואילו כיום נהוגים יותר, ברוב המדינות המתקדמות, עונשי מאסר, המגבילים את חירותו של העבריין, וקנסות – עונשים כספיים.
לשיקולי הרתעה משקל רב בעת מתן גזר הדין, כלומר בעת קביעת העונש שיוטל על העבריין לאחר שנמצא אשם.
דוגמה לכך מופיעה בדבריו של שופט בית המשפט העליון, סלים ג'ובראן:
בעקבות מחקרים רבים שהראו כי חומרת העונש אינה משפיעה משמעותית על ההרתעה, קבע המחוקק, בתיקון 113 לחוק העונשין, כי שיקול הענישה יילקח בחשבון רק כאשר יש הראו סיכוי של ממש שהחמרה בענישה תקדם הרתעה, וגם אז משקלו יהיה מוגבל וכפוף לשיקול ההלימה (הגמול).
גם הוועדה לבחינת מדיניות הענישה והטיפול בעבריינים קבעה כי אין טעם בניסיון לקדם את ההרתעה באמצעות הרחבת השימוש במאסרים או באמצעות שימוש במאסרים ממושכים יותר.
למרות זאת, מרבית בתי המשפט ממשיכים להעניק לשיקול זה משקל משמעותי בענישה כבעבר בלי לדרוש הוכחה לכך שההחמרה אכן תקדם הרתעה.
ראו למשל דברי השופט יורם דנציגר בפרשת קרטל הלחם:
ביצירתה של הרתעה יעילה ישנם שני סיכונים:
הרתעת יתר: הרתעה שעקב חומרתה מרתיעה לא רק את העבריין, אלא גם את האזרח השומר חוק, הנמנע מעשיית מעשים כשרים, מחשש שמא יתפרשו ככאלה שיפעילו כנגדו צעדי ענישה.
הרתעת חסר: הרתעה שאינה משיגה את מטרתה, משום שעוצמתה נמוכה מאוד יחסית לרווח הגלום בביצוע העבירה.
להרתעה מקום מרכזי במשפט הפלילי, אך יש לה מקום לא מבוטל גם במשפט האזרחי, שבו נפסקים לעיתים פיצויים עונשיים כאמצעי הרתעה, ולא רק לשם מתן פיצוי לצד הנפגע.
בחוק הגנת השכר, למשל, נקבע פיצוי גבוה מאוד על הלנת שכר, לא רק כדי לפצות את העובד על הפגיעה בו, אלא בעיקר כדי להרתיע מעסיקים מהלנת שכר.
בדיני הנזיקין, עצם החובה המוטלת על המזיק לפצות את הניזוק יש בה גורם של הרתעה, משום שבפיצוי, גם כאשר הוא בא רק כדי לפצות את הניזוק, ללא כל גורם עונשי, עלול להיות עול כספי כבד.
עול זה עשוי להיות ישיר, כאשר המזיק נדרש לשלם את הפיצוי מכיסו, או עקיף, כאשר חברת ביטוח נושאת בתשלום הנזק, אך מעלה בשל כך את פרמיית הביטוח.
בדיני הנזיקין, הרתעה אופטימלית מכוונת לכך שסך נזקי התאונות והוצאות מניעתן יהיה נמוך ככל האפשר.
מכאן שהרתעה אופטימלית מכוונת ליעילות כלכלית.
הרתעה אופטימלית תושג על ידי הטלת אחריות על מונע הנזק הזול ביותר, בדרך זו הוא יתומרץ למנוע את הנזק כאשר עלות המניעה נמוכה מתוחלתו.
מונע הנזק הזול ביותר הוא זה שלהטלת האחריות עליו יש את הסיכוי הרב ביותר להפחית למינימום את סך נזקי התאונות והוצאות מניעתן.
כאשר נטל האחריות כבד מדי נוצרת בעיה של הרתעת יתר.
הרתעת יתר עלולה להיות גרועה יותר מהרתעת חסר או מהיעדר הרתעה כלשהי.
שיקולים אלה באים לידי ביטוי בנוסחת הנד.
שייכת לקבוצת המטרות האינסטרומנטליות של דיני הנזיקין (יחד עם הצדק החלוקתי), הרואות בדיני הנזיקין כלי להשגת מטרה חברתית-כלכלית עליונה יותר.
לפי מטרה זו, דיני הנזיקין נועדו ליצור הרתעה יעילה שתמנע או תצמצם הישנות של עוולות בעתיד.
כדי שההרתעה תהיה אפקטיבית, עליה להיות פרופורציונלית לנזק.
ההרתעה מתמקדת במעוולים הפוטנציאליים ופחות בניזוק.
שתי גישות הרתעתיות בדיני הנזיקין:
הגישה של קלברזי: "מונע הנזק הזול" – האחריות הנזיקית תוטל על הגורם שיכול למנוע את הנזק במינימום עלות, בלי קשר לאשמתו.
קלברזי דוגל במשטר של אחריות מוחלטת ולכן האחריות יכולה להיות מוטלת דווקא על הניזוק, אם הוא יכול היה למנוע את הנזק במינימום עלות.
הגישה של ריצ'רד פוזנר: "רשלנות בהיבט הכלכלי" – פיתח נוסחה קיימת של השופט לרנד הנד, לחישוב היעילות הכלכלית כדי להגיע להרתעה יעילה.
הנוסחה: יש לבחון את הוצאות המניעה – העלות שהיה צריך להשקיע כדי למנוע את הנזק למול תוחלת הנזק – חומרת הנזק x הסתברות התרחשותו.
אם הוצאות המניעה קטנות מתוחלת הנזק ואדם לא השקיע – ייחשב כרשלן.
לעומת-זאת, אם הוצאות המניעה גדולות מתוחלת הנזק, אין האדם מחויב להשקיע את המשאבים ואם ייגרם נזק – לא יחויב בפיצוי.
לפי פוזנר, אחריות נזיקית תוטל על אדם רק אם הוא אשם.
שורשיו של הדיון המשפטי והאקדמי בדבר האפשרות ליצור מדיניות חברתית שתרתיע עוברי חוק עתידיים מצויים כבר בהערכתו של צ'זארה בקאריה שאכיפה יעילה ומהירה היא הגורם המרכזי להרתעה.
טענה זו מתבססת על הבחנה בין שלושה היבטים שונים של התגובה העונשית: ודאות התפיסה והעונש (Certainty), מיידיות העונש (Celerity) וחומרת העונש (Severity).
רוב המחקרים שנעשו בתחום זה מראים כי האפקט המרתיע של חומרת העונש הוא נמוך יחסית וכי ההיבט המשמעותי ביותר לשם יצירת הרתעה הוא ודאות הענישה.
בניגוד לתפיסתו של בקריה ומחקרים רבים, השיח המשפטי, החברתי והתקשורתי, ספוג בהנחה כי החמרה בענישה תביא ליצירת הרתעה ולבלימת העבריינות.
במדינות שונות, ובעיקר בארצות הברית, היה הלך רוח זה אחד הגורמים להחמרה ניכרת בענישה ולגידול חסר תקדים במספר האסירים במהלך המחצית השנייה של המאה ה־20.
Franklin Zimring ו-Gordon Hawkins ניסחו מספר עקרונות המשמשים עד היום כיסודות לדיון אודות אפקט ההרתעה.
השניים מתייחסים להבחנה בין הרתעה כללית (General Deterrence) והרתעה אישית (Individual Deterrence).
הראשונה מכוונת לחברה בכללותה, ולתקווה שהחשש מפני הענישה יווסת את התנהגותם של כלל האנשים, והשנייה מכוונת לעובר החוק שנענש, בתקווה שהמסר העונשי ימנע ממנו לבצע עבירות בעתיד.
צימרינג והוקינס הדגישו שההשפעה המרתיעה של ודאות העונש על התנהגות האדם מתייחסת להערכה הסובייקטיבית שלו לגבי ההסתברות שייתפס וייענש, אותה ניתן לכנות ודאות נחזית: ככל שאדם מעריך שסיכוייו להיתפס ולהיענש גבוהים יותר, כך תפחת ההתנהגות העבריינית – גם אם העונש שיושת עליו בסופו של דבר יהיה מתון.
לעומת זאת, אם אדם מעריך שקיים סיכוי נמוך בלבד שייתפס, סביר יותר שהוא יסתכן בביצוע המעשה הפלילי, גם כאשר הוא יודע שהעונש הצפוי לו עלול להיות חמור.
הסבר אחד לתופעה זו מצוי במושג תפוקה שולית פוחתת או הטיית ההווה, שמקורו בניתוחים כלכליים.
הטענה היא שאפקט ההרתעה הולך ופוחת ככל שהמאסר ארוך יותר.
עיקר השפעת המאסר על האסיר ועל משפחתו מתרחשת בתחילתו, וככל שהמאסר מתארך כך יורד ה'מחיר' שהם משלמים עבור כל יחידת זמן נוספת ויורדת ההשפעה המרתיעה של החשש מפני מאסר זה.
יש הטוענים כי עלול אף להתקיים יחס הפוך בין חומרת העונש ובין רמת הוודאות של הענישה.
זאת כיוון שהחמרה בענישה מחייבת זהירות רבה יותר בהטלת העונש, ומציבה מחסומים פרוצדורליים רבים.
מחסומים אלו פוגעים במהירות ובוודאות של הענישה, ועלולים בסופו של דבר אף לפגוע בהרתעה.
תוצאה מפתיעה נוספת נמצאה במחקר שבדק את השפעתה של הטלת קנסות על הורים שאיחרו לאסוף את ילדיהם מהגן.
המחקר מצא שמנגנון הקנסות הביא לעלייה במספר האיחורים של הורים.
החוקרים הסיקו מכך שהקנס נתפס כ'מחיר' אותו היו ההורים מוכנים לשלם עבור האיחור, ואשר הפחית מהסטיגמה השלילית ומחוסר הנעימות שנלווה להתנהגות זו קודם לכן.
הרתחה היא שיטת בישול בה המזון מבושל בנוזל (לרוב מים) רותח.
לעיתים נוזל הבישול מורתח טרם הכנסת מוצרי המזון לתוכו ולעיתים יחד עמם.
המטרה בהרתחה היא לגרום לחימום מהיר של מוצר המזון, בין השאר כדי לדרבן קרישה של חלבונים וכן לעיקור המים.
מוצרי מזון שונים מגיבים באופן שונה להרתחה: חלקם משחררים למים חומרים מזינים וכן חומרי טעם וריח (חלק חיוני בהכנת מרק); חלקם מתרככים עקב שחרור עמילנים, ואחרים מתקשים עקב קרישת חלבון.
כיום בישראל רבים משתמשים בקומקום חשמלי להרתחת מים.
בעבר השתמשו בקומקום שהונח על הכיריים.
הרתחת מים בכלים אלו מיועדת להכנת משקאות חמים או ארוחות "מנה חמה".
כיום נפוצים גם מתקני מים מינרליים ומתקני טיהור מים שרבים מהם מאפשרים הרתחת המים.
כשנדרשים מים רותחים לאורך זמן או לכמות שותים גדולה משתמשים במחם; בתרבות הסלאבית משתמשים למטרה זו בסמובר.
הרתחה שבהמשכה בישול תיעשה לרוב ישירות בסיר הבישול.
טמפרטורת הרתיחה של המים מושפעת בעיקר משני גורמים - ריכוזי וטיב מומסים, ולחץ האוויר.
השפעת המומסים על טמפרטורת הרתיחה מתבטאת בטמפרטורת רתיחה גבוהה יותר ככל שעולה הריכוז, אם כי אפקט זה אינו גדול.
לחץ האוויר משפיע על טמפרטורת הרתיחה באופן שעם עליית הלחץ עולה טמפרטורת הרתיחה, ועם ירידת הלחץ יורדת גם הטמפרטורה.
בדרך כלל אם טמפרטורת הרתיחה נמוכה יותר יש להאריך את זמן הבישול כדי להשיג תוצאה דומה, אם כי אין נוסחה קבועה הנכונה לכל סוגי הבישול - יש תהליכים המושפעים באופן חזק יותר מן הטמפרטורה, כמו למשל בישול ביצים ולעומתם סוגי בישול אחרים מושפעים הרבה פחות.
כתוצאה מכך, אנשים המתגוררים ביישוב שנמצא גבוה מעל פני הים צריכים "לכייל" את זמני הבישול שמופיעים בספרי בישול ומתכונים.
מן הצד השני, ניתן לקצר את זמן הבישול על ידי העלאת טמפרטורת הרתיחה.
לשם כך משתמשים בסיר לחץ.
בזכות האפקט המעקר של הרתחת מים, נעשה שימוש בהרתחה כאשר מי שתייה באיכות ראויה אינם זמינים.
מצב זה יכול להיות מצב קבע במקומות מסוימים, או כשמתגלות תקלות במערכת הספקת מי השתייה, גם כאשר זו בדרך כלל טובה.
במצב כזה יתבקשו האזרחים אותם משרת המתקן בו התגלתה התקלה להרתיח את מי השתייה.
במצב זה יש להרתיח את המים למספר דקות ולהמתין להתקררותם בכלי מכוסה.
רשויות בריאות רבות בעולם, ובכללם גם משרד הבריאות הישראלי ממליצות להרתיח מים המשמשים להכנת מזון תינוקות עד גיל שנה, בין אם מדובר במי ברז ובין אם מדובר במים "מבוקבקים" (נקראים לפעמים "מים מינרליים").
בימינו נפוצים משקאות חמים הנמסים מיידית במים רותחים; המוכרים בהם הם קפה נמס ותה.
לשם הכנתם נדרשת רק הוספת מים רותחים לכוס המכילה אבקה, גרגרים או שקיק המוכנים לשם כך.
להכנת קפה מבושל (קפה שחור) מורתח הקפה הטחון עם המים בג'זווה או פרקולטור.
חליטת קפה נעשית במכונת קפה.
חליטת תה על ידי מזיגת מים רותחים על עלי התה נעשית בתיון (קנקן תה) ומקובלת בטקס התה היפני ובשעת התה הבריטית המסורתית.
אחד מהשימושים הבסיסיים ביותר במטבח בהרתחה היא בהכנת ביצים.
ניתן להכין ביצים בקליפתן ומקולפות, כאשר מטרת ההרתחה היא לשנות את מרקמם של החלבון והחלמון.
אורך השהיה של הביצים במים הרותחים יקבע את התוצאה הסופית: ביצה רכה, ביצה קשה, ביצה עלומה ועוד.
אחת משיטות התקנת בשר (בשר עוף, בדרך כלל) היא הרתחה ארוכה.
התהליך גורם לבשר להתרכך, בעיקר כתוצאה מפירוק סיבי הקולגן ברקמות החיבור והפיכתו לג'לטין, וטעם הבשר מתעדן.
ככל שההרתחה מתארכת, כך מאבד הבשר יותר מטעמו, והרתחה ארוכה מדי עשויה ליצור מרקם סיבי.
שם התהליך מושאל מכביסה במים רותחים.
עוף מכובס נחשב לעיתים כחלק מהמטבח המזרח אירופאי, אך הוא נפוץ במטבחים רבים אחרים.
בתהליך התקנת פסטה, כמו גם סוגים שונים של כיסונים, נהוג להרתיח את הפסטה במשך מספר דקות.
במקרה זה, תהליך ההרתחה גורם חדירת מים לתוך העמילנים ממנו עשויה הפסטה, והפיכתה לרכה יותר.
אף על פי שפסטה יבשה לרוב יכולה להחזיק מעמד ללא קירור, פסטה מבושלת אינה עמידה למשך יותר ממספר יממות.
ככל שמשך ההרתחה ארוך יותר, כך הפסטה מתרככת יותר.
מתכונים שונים של פסטה דורשים משך הרתחה ספציפי, והוא מצוין לרוב במתכון.
ניתן להתקין אורז יבש למאכל על ידי הרתחה הדרגתית.
גם במקרה זה השפעת ההרתחה היא הוצאת עמילן, כתוצאה מכך האורז מתרכך משמעותית וטעמו נעשה מעט מתוק יותר.
האורז סופח אליו את המים ועל כן גודלו ומרקמו משתנים משמעותית כתוצאה מהבישול.
קיימים מתכונים לאורז העושים שימוש חוזר במי ההרתחה, שלאחר הבישול רוויים עמילן וחומרי טעם שונים.
עלים ירוקים, כגון חסה, כרוב, עלי סלרי ועוד ניתן לבשל בהרתחה מיוחדת: מכניסים את העלים למים רותחים (ללא הרתחה הדרגתית) למשך כשתי דקות, ואז מוציאים אותם לתוך מי קרח על מנת לעצור את השפעות ההרתחה.
התוצאה היא עלים פריכים יותר מהמקור, בעלי טעם מודגש ולרוב צבע בוהק יותר.
הרשת החברתית הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוג דרמה שיצא בשנת 2010, אודות ההקמה של אתר האינטרנט והרשת החברתית המקוונת "פייסבוק".
את הסרט ביים דייוויד פינצ'ר, והשחקנים הראשיים הם ג'סי אייזנברג, אנדרו גארפילד וג'סטין טימברלייק.
את התסריט כתב אהרון סורקין והוא מבוסס על ספרו משנת 2009 של בן מזריץ' "מילארדרים במקרה".
אף לא אחד מחברת פייסבוק, מנהלים או עובדים, השתתף בעשיית הסרט - לרבות מייסד האתר מארק צוקרברג, שאף הרחיק את עצמו מהסרט.
עם זאת, אדוארדו סברין, ממקימי האתר, נתן ייעוץ תוכן למזריץ' בעת כתיבת הספר.
לטענת רבים מהאנשים שהשתתפו בהקמת האתר עלילת הסרט היא בדיונית ברובה.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-1 באוקטובר 2010, ובישראל ב-28 באוקטובר.
הוא זכה לתשבחות מצד המבקרים, ונכנס מיידית לראש רשימות שוברי הקופות השבועיים בארצות הברית עם הכנסות של 23 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
מארק פורץ למסדי נתונים של מעונות הסטודנטים ומוריד מהם תמונות ושמות של סטודנטיות.
באמצעות אלגוריתם שמסופק על ידי חברו הטוב אדוארדו סברין (אנדרו גארפילד), מארק יוצר דף שנקרא "FaceMash", שבו סטודנטים בוחרים איזו מבין שתי הסטודנטיות אטרקטיבית יותר בעיניו.
מארק מוזמן לוועדת משמעת של האוניברסיטה ונענש, לאחר שרשת המחשבים של הרווארד קרסה עקב עומס גולשים.
זמן קצר לאחר מכן, מארק פונה לחברו אדוארדו, עם רעיון לבניית "Thefacebook" - רשת חברתית בלעדית לסטודנטים באוניברסיטת הרווארד, שבה כל סטודנט יציג מידע אישי אודות עצמו.
אדוארדו, הממונה על ידי צוקרברג למנהל הכספים של המיזם, נרתם ומספק אלף דולר לסייע להפעלת האתר.
מארק ואדוארדו משיקים את האתר, שהופך במהירות לפופולרי בקרב הסטודנטים.
כאשר נרנדרה שומע על ההשקה, הוא מספר לתאומים וינקלווס שמארק גנב את הרעיון שלהם; הוא ואחד האחים רוצים לתבוע את מארק על גנבת קניין רוחני, אך אח אחר מתנגד.
במהלך הרצאה של ביל גייטס, פונות הסטודנטיות כריסטי לי וחברתה הטובה אל אדוארדו ומארק, ואומרות לבנים "תפייסבקו אותנו".
אמירה זו, שמעידה על הצלחת האתר, מרשימה את שניהם, ומעוררת את מארק להרחיב את האתר לבתי ספר נוספים.
מה שהתחיל בחדרו במעונות הופך במהירות לרשת חברתית גלובלית, בסיועו של שון פארקר (שאותו מגלם ג'סטין טימברלייק), מייסד אתר שיתוף הקבצים "נאפסטר", שמעודד את צוקרברג להרחיב את תפוצת האתר, במטרה להפוך את החברה לענקית בינלאומית.
שש שנים ו-500 מיליון חברים לאחר מכן מארק צוקרברג הוא המיליארדר הצעיר ביותר בהיסטוריה.
ההצלחה מובילה לשני ויכוחים משפטיים, האחד בדבר זכויות הקניין של התאומים וינקלווס ברעיון שהוביל להקמת פייסבוק, והשני באחוז הבעלות של סברין בחברת פייסבוק, אחרי שחלקו במניות דולל מ-34% ל-0.03%, בעקבות חתימתו החפוזה על מסמך משפטי.
הדיונים המשפטיים, בנוכחות הצדדים ועורכי דינם, מהווים מסגרת, באמצעות פלאשבקים, לתיאור המשך ההתפתחות של פייסבוק.
בסוף הדיונים מקבלים התאומים וינקלווס פיצוי של 60 מיליון דולרים מצוקרברג, פיצוי מינורי מאוד ביחס לשווי העצום של פייסבוק.
סברין זוכה לקרדיט על חלקו בהקמת האתר והסדר פיצוי שפרטיו לא ידועים.
הסרט מסתיים בכך שמארק צוקרברג מציע חברות, דרך פייסבוק, לחברתו לשעבר אריקה אולברייט ומחכה בקוצר רוח לתשובתה.
תהליך הליהוק החל באוגוסט 2009, תוך עריכת אודישנים פומביים ברחבי ארצות הברית.
בספטמבר 2009 הודיעה ההפקה על ליהוק השחקן ג'סי אייזנברג.
בסמוך להודעה חשף מארק צוקרברג בריאיון לרשת ABC כי בן-דודו של אייזנברג עבד בפייסבוק, והשניים הקימו אתר ביחד.
לאחר כמה ימים פורסם כי ג'סטין טימברלייק ואנדרו גארפילד ישתתפו גם הם בסרט, ובהמשך השנה לוהקו לסרט ברנדה סונג, רוני מארה, ארמי האמר, שלבי יאנג, וג'וש פנס, דקוטה ג'ונסון ומקס מינגלה.
בריאיון לעיתון "בולטימור סאן" אמר אייזנברג: "אף על פי שהזדמן לי לשחק בכמה סרטים נפלאים, הדמות הזו (מארק צוקרברג) עושה רושם של חוסר רגישות כה גלוי לעין בכל כך הרבה דרכים, שזה נראה עבורי יותר אמיתי בדרך הטובה ביותר.
לא מלהקים אותי בדרך כלל לדמויות חסרות רגישות וזה מרגיש די נוח: זה חדש ומלהיב, כאילו שאתה לא צריך לדאוג לקהל".
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2009 בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הסרט צולם כולו באמצעים דיגיטליים, במצלמת "Red One" ברזולוציה של 4K.
הצילומים נערכו בשתי המכינות של קיימברידג' - אקדמיית פיליפ ואקדמיית מילטון.
סצנות אחדות צולמו בויילוק קולג' שהוסב להיראות כמו הקמפוס של אוניברסיטת הרווארד (האוניברסיטה סרבה כמעט לכל הבקשות לצלם בשטחה מאז 1970, אז צולם שם הסרט "סיפור אהבה" שצילומיו הסבו נזקים פיזיים משמעותיים למקום).
הסצנה הראשונה של הסרט צולמה במשך 99 פעמים עד להשלמתה.
אף על פי שחלק משמעותי מחציה השני של עלילת הסרט מתרחש בעמק הסיליקון שבאזור מפרץ סן פרנסיסקו בצפון קליפורניה, יוצרי הסרט העדיפו לצלם אותו בפסדינה שבלוס אנג'לס.
כרזת הסרט הופצה לראשונה ב-18 ביוני 2010. הקדימון (שיצא בפורמט טיזר) יצא שבוע לאחר מכן.
הקדימון המלא יצא ב-17 ביולי ובו נוגנה גרסה לשיר "Creep" של רדיוהד בביצוע מקהלה.
הסרט זכה לתשבחות רבות מאת מבקרי קולנוע ברחבי העולם.
האתר Rotten Tomatoes דיווח על קונצנזוס ביקורתי: 97 אחוז של ביקורות חיוביות מתוך 217 ביקורות.
פיטר טרוורס ממגזין הרולינג סטון, נתן לסרט את הציון המקסימלי וכתב כי:
אבל אני לא אצפה בהרשת החברתית כדי לגלות".
ב-9 בינואר 2011 נבחר "הרשת החברתית" לסרט השנה על ידי איגוד המבקרים האמריקני.
ב-14 בינואר 2011 הוענק לסרט פרס גלובוס הזהב, כסרט הטוב ביותר של השנה, ויוצריו זכו בפרס בקטגוריות בימוי (דייוויד פינצ'ר), תסריט (אהרון סורקין) ופסקול (טרנט רזנור).
בפברואר 2011 זכה הסרט בשלושה פרסי אוסקר: עבור הפסקול המקורי הטוב ביותר, עבור התסריט המעובד הטוב ביותר ועבור העריכה הטובה ביותר.
כמו כן, היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
קווי המתאר הכלליים של העלילה כוללים עובדות ידועות בציבור.
בהם העובדה שמארק פרץ למסדי נתונים, ויצר את Facemash כשהיה שיכור (רוב הדיאלוג בסצנה זו לקוחים מרשומת בלוג שצוקרברג פרסם באותו לילה).
כעבור זמן מה נוצר פייסבוק, ולאחר מכן נתבע צוקרברג בידי התאומים וינקלווס על גנבה.
האמיתות של שאר פרטי העלילה שנויה במחלוקת.
מארק צוקרברג טען כי למעט העובדה שהוא וסברין ודסטין מוסקוביץ' יצרו את פייסבוק כאשר למדו בהרווארד, הסרט הוא כמעט דמיוני לחלוטין, הבמאי דייוויד פינצ'ר אמר בגלוי כי חלקים גדולים מהסרט אכן הוגזמו או הומצאו לחלוטין וחלק ניכר מאירועים שנוי במחלוקת.
שון פארקר, שדמותו כנשיא פייסבוק מוצגת בסרט, התייחס לסרט ואמר כי "נהניתי מהסרט 'הרשת החברתית' לאור הצילום היפהפה, ואני מאוד מעריך את הבמאי דייוויד פינצ'ר, אך הסרט עצמו הוא פיקציה אחת גדולה".
לדעה זו שותף גם אדוארדו סברין, המייסד השותף של פייסבוק.
בראיון עמו טען כי המתואר בסרט אינו נאמן למציאות, ושזוהי "פנטזיה הוליוודית ולא סרט תיעודי".
בתחילת הסרט נכללות שתי סצנות שבאות להמחיש לצופה שמארק צוקרברג הוא גאון מחשבים.
בראשונה המורה בקורס מערכות הפעלה מציג לכיתה שאלה על מבנהו של תו בקרה מסוים.
בכיתה משתררת דממה, וצוקרברג קם לעזוב את הכיתה.
המורה פונה אליו בהנחה שנואש מלהבין את השיעור, ובתגובה צוקרברג נותן תשובה מפורטת, שמותירה את המורה והתלמידים נדהמים, וממשיך בדרכו החוצה.
בסצנה נוספת, שבה צוקרברג יוצר את אתר FaceMash, הוא מתאר את פעולתו תוך שימוש בשלל מונחים טכניים מעולם התכנות - אפאצ'י, פרל ו-PHP.
בהמשך הסרט מוצגת מאניירה של גאון: באמצע שיחת חולין עם חבר, צוקרברג קם ומסתלק במהירות, בלי לומר מילה, מפני שהשיחה העלתה במוחו רעיון שעליו למהר ולממש באתר שלו.
אף שהסרט עוסק בצמיחתו של מיזם היי-טק, בלבו נמצאים מאבקים אישיים על יוקרה וכוח.
מרכזיותם של מאבקים אלה מוצגת בכרזת הסרט, שבה נאמר: "לא משיגים 500 מיליון חברים מבלי לרכוש כמה אויבים".
הסרט נפתח בסצנה שבה מארק צוקרברג וחברתו אריקה אולברייט מקיימים שיחה רוויית מתח בפאב, שבסופה אריקה מסיימת את קשריה עם מארק ואומרת לו: "אתה תמיד תחשוב שבחורות לא רוצות אותך כי אתה חנון, אבל שתדע שהן לא ירצו אותך כי אתה שמוק".
מארק נוקם בה בפוסט רווי שנאה בבלוג שלו.
בהמשך הסרט מנסה מארק לחדש את הקשר עם אריקה, אך ללא הצלחה.
מאבקים נוספים על יוקרה וכוח הם בין מארק צוקרברג לתאומים וינקלווס, לאדוארדו סברין ולשון פארקר.
כל אחד מהם מסולק מדרכו של מארק ברגע שהוא מגלה שאין בו תועלת להגשמת מטרותיו.