tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פרישתו למד רפואת שיניים ברומניה ובהמשך עבד כרופא שיניים.
הרשקוביץ' נפטר ממחלת הסרטן בגיל 41, ונטמן בבית העלמין בחולון.
הותיר אחריו בת מנישואיו הראשונים, ובן מנישואיו השניים.
רבי משה הכהן ממגנצא (או רבי משה הכהן אשכנזי או רמ"ה), היה בן תקופת בעלי התוספות ולמד בישיבת רבינו תם.
היה אחד מרבותיהם של הרב אלעזר מוורמס והרב ברוך ממגנצא.
הרב אפרים מרגנשבורג כינהו ה"ארי שבחבורה".
נולד לשלמה הכהן בסביבות ד'תתפ"ה.
נסע לצרפת ללמוד בישיבתו של רבינו תם, לאחר מכן חזר למגנצא וכיהן כרב.
נמנה עם החותמים על תקנות מגנצא בשנת ד'תתק"פ.
בניו היו הרב יהודה הכהן מפרידברג (רבו של מהר"ם מרוטנבורג), והרב שלמה.
בין תלמידיו נמנים רבי אלעזר מוורמס, רבי ברוך ממגנצא, הראבי"ה, ורבי שמחה משפיירא.
בדיני הכשרת בשר סבר רב משה כי חובה למלוח בני מעיים בגלל מיעוט הדם שיש בהן, זאת בניגוד לדעה הרווחת שאף בני מעיים שלא הומלחו מותרים באכילה.
כמו כן התיר לכהן להיכנס עם המת לספינה.
ייתכן גם שחיבר תוספות על מסכת יבמות, ועל מסכת פסחים.
משה ארנסט הראל (הרץ) (13 באוקטובר 1920 - 15 באוגוסט 2001) היה אדריכל ישראלי, שנודע במבני המדע והמחקר שתכנן, הניצבים במוסדות אקדמיים ברחבי ישראל.
היה חבר במחתרת ההולנדית שלחמה נגד הנאצים במלחמת העולם השנייה, וזכה בכתב הוקרה מהקונגרס האמריקני ובמדליית המלכה ההולנדית על פועלו.
הראל נולד בעיירה סיטארד שבהולנד כבן הבכור של משפחת הרץ.
בגיל צעיר עברה המשפחה לרוטרדם ושם עברה ילדותו.
למד ברוטרדם בתיכון ריאלי והחל בלימודי אדריכלות באוניברסיטת דלפט.
סיים את לימודיו ב-1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בתום לימודיו פגש ברחל דידי לבית רוס.
הם נפגשו לראשונה במסיבת פורים שנועדה לגיוס כספים למען פליטים יהודים מגרמניה שהגיעו להולנד.
הזוג התארס באוגוסט 1941. ביולי 1942 לאחר יותר משנתיים עת החמיר הכיבוש הנאצי, הייתה אמורה משפחת הרץ להישלח למזרח אירופה.
מרתה נגטגל (Nagtegaal), שעבדה אצל משפחת הרץ, הציעה להסתירם אצל בני משפחתה.
באוגוסט 1942 פוזרו בני משפחת הרץ, בין בני משפחת נגטגל ומשפחת ון דה פול.
במרץ 1943 השיגה מרתה נגטגל עבורם תעודות זהות מזויפות וכרטיסי הקצבה של מזון ומצרכי מחיה.
ב-1988 הוכרו בני משפחת נגטגל כזכאים לתואר חסיד אומות העולם על ידי מוסד 'יד ושם'
בזמן הכיבוש הנאצי הזדהה הראל כנוצרי כפרי חרש-אילם, כדי להסתיר את העובדה שלא היה בן המקום.
בהמשך התגייס למחתרת ההולנדית, באזור ארנהיים-בנקום, ועסק באיתור, הסתרה והצלה של לוחמי בנות הברית אשר נותקו מיחידותיהם או הוצנחו מעבר לקווים.
בנוסף, סייע להצניח אבוקות צנחנים בריטים, קנדים ואמריקאים, ולפזרם בכפרים.
במחתרת פעל תחת שם בדוי: ריינוס ון אלק (Rienus van Elck).
אולם תפקידו המרכזי של הראל היה ליצור קשר בין מפקדי המחתרת לפעילים שמצאו מקומות מסתור.
תוך סיכון רב, נע הראל בין הכפרים ברכיבה על אופניים כשהוא מתחזה לאיכר מקומי.
באוגוסט 1944, כאשר אוחדו הקבוצות שלחמו בנאצים בארגון שכונה "כוחות הפנים" התרחב היקף פעילותו והוא נטל חלק בפעולות נוספות שסילפו את הודעות שלטון הכיבוש הגרמני ושיבשו את העברתן.
לאחר 17 בספטמבר 1944, כאשר החל הקרב על ארנהם, נותרו רבים מחיילי בעלות הברית מאחורי קווי הגרמנים, חלקם פצועים וללא ציוד ומזון.
המחתרת סייעה להסתיר ולטפל בחיילים אלה, ואף להעבירם את נהר הריין ולהצטרף לכוחותיהם.
הראל השתתף בפעולות הללו, לצד תפקידיו השונים במחתרת.
ב-9 במאי אורגן טקס הנישואין האזרחי של משה הראל (אז הרץ) ורחל (דידי) רוס בבניין העירייה של העיר איידה.
חברי המחתרת ששרדו השתתפו בטקס החתונה ומפקד המחתרת הזכיר בברכתו את עמידתם של הזוג ותפקידם במחתרת ההולנדית במלחמה.
באוגוסט 1945 התחתנו משה ורחל בטקס יהודי אצל הרב מרוטרדם בעיר אוטרכט.
בנם הבכור, מתי, נולד באפריל 1946, ובספטמבר עברה המשפחה לרוטרדם שם קיבל הראל עבודה במשרד אדריכלים וזכות לגור בעיר.
ב-1948 נולד בנם השני אלחנן הראל.
בני הזוג היו פעילים בקהילה היהודית המשתקמת ומשה החל להשתלב בעולם בתכנון והבנייה ברוטרדם.
לאחר המלחמה זכה משה הראל בכתב הוקרה מאת הקונגרס האמריקני על פועלו לסיוע לכוחות בעלות הברית במהלך המלחמה.
בפברואר 1950 עלו משה ורחל הראל ושני ילדיהם לארץ ישראל, והתיישבו בקיבוץ בית השיטה.
מאוחר יותר עברו לחולון, שם גם נולד בנם השלישי שמואל.
ב-10 יוני-1954 משה הראל גויס לצה"ל ושובץ כקשר בחיל ההנדסה.
במסגרת זו לחם במבצע קדש, ובהמשך השתתף כקצין במלחמת ששת הימים.
הוא השתחרר לבסוף בדרגת סרן.
במקביל לעבודתו היה משה פעיל מסור במועדון רוטרי השרון שבהרצליה פיתוח והיה נשיא המועדון מספר תקופות.
הוא נפטר ב-2001 ממחלה קשה, בגיל 81. הותיר אחריו שלושה בנים.
ב-1951 הצטרף הראל למשרד אדריכלים של לוטה כהן.
בשנת 1953 עבר למשרדו של האדריכל נחום זלקינד, ומיד הפך לשותפו.
המשרד התמחה בתכנון מבני מדע ומחקר.
משרדו של משה הראל היה שותף לתפיסה ותכנון במכון ויצמן למדע, ותכנן מבנים רבים אחרים בכלל מוסדות המדינה, ובהם:
בית מכונות מרכזי לכוח וחום
מכון לביו-דינמיקה ומחקר להורמונים ע"ש קנדיוטי
מכון למדעי הביולוגיה ע"ש ארנולד מאיר
מבנים במרכז לנוער שוחר מדע
מאיץ חלקיקים פלטרון ע"ש קופלר
מיזם הקולט הסולרי המרכזי-מרכז קנדה לאנרגיה
בניין הפקולטה לכימיה בתי מלאכה מחסנים לכימיקלים וחומצות.
בניין הפקולטה להנדסה כימית עם מעבדות לבקרה ופיילוט פלנט.
בניין לטכנולוגיה של מזון עם פיילוט פלנט
אודיטוריום רב תכליתי (240 איש)
בניין לפיזיקה עיונית עם ספרייה
בניין לבתי מלאכה ומחסנים מרכזיים.
בית הספר להנדסאים של האוניברסיטה ע"ש מאירהוף
בית ספר מקיף ד' באר שבע.
בית ספר להנדסאים באר שבע.
בית ספר מקיף אזורי אום אל פחם,
משרד הביטחון - נחל שורק
מכון ידע ליד מכון ויצמן
נמל התעופה בן-גוריון- אל על
בית חרושת לשימורים גן שמואל
הראל האמין שעל האדריכל להקשיב ללקוח ולתרגם את הדרישות שלו לבניין.
על הבניין להיות פונקציונלי, ללא חזית אחורית או קדמית, אלא בעל חזית צפונית, דרומית, מזרחית ומערבית.
ייחודו כאדריכל התבטאה בעבודותיו על בנייני המדעים: בניית המעבדות במבנים ייחודיים עם גמישות מלאה למשתמש, וגישור בין כל הקונפליקטים.
כמו בכל שלב בחייו, התמודד הראל עם קשיים ומעברים מהותיים מכורח הנסיבות, והדבר ניכר בעבודתו המקצועית - כל בניין הוא יצירה תכנונית השונה מכל מבנה אחר שתכנן, והוא נמנע משכפול תכנונים.
מבניו ניחנו במקוריות ובפונקציונליות מרובה, אך באותה עד הושם דגש על תכנון אסתטי המשתלב במרחב.
משה הרועה והגדי הוא מדרש על המילים הפותחות את פרק ג' בספר שמות: "וּמֹשֶׁה הָיָה רֹעֶה".
המדרש מסביר את הסיבה שבגינה נבחר משה להנהיג את עם ישראל וקושר זאת להתנהגותו כרועה צאן ולמידת החמלה שגילה כלפי עדרו.
המדרש מתאר סיפור המתרחש בתקופה שבה היה משה רועה צאן במדין, לפני שאלוהים התגלה אליו בפעם הראשונה.
על פי הסיפור, בעוד משה שומר על עדר הצאן של יתרו, בורח גדי אחד מן העדר ומגיע לחָסוּת, שם הוא מוצא ברכת מים.
משה, ששם לב כי הגדי ברח, רץ אחריו ומוצא אותו שותה מים מן הברכה.
הוא אינו כועס על הגדי אלא מגלה כלפיו רחמים.
משה רואה כי הגדי עייף מהריצה, ועל כן מחליט לשאת אותו על כתפיו חזרה למקום המרעה של העדר.
בעקבות האירוע, מחליט הקדוש ברוך הוא כי משה מתאים להנהיג את עם ישראל.
המדרש בוחר לתת למילים המקראיות "ומשה היה רועה" משמעות נוספת מעבר לתיאור העובדתי של מעשיו, כביטוי המאפיין את אישיותו של משה.
מנהיגים נוספים בישראל קיבלו את הכשרתם בהנהגה בהיותם רועי צאן: אברהם, דוד, הנביא עמוס, רבי עקיבא ואחרים.
מקורות רבים מדגישים את הדמיון בין טיפול והובלה של עדרי צאן לבין הנהגה של בני אדם.
המדרש על משה והגדי מדגיש את האכפתיות והדאגה לצרכים של כל אחד ואחת בקבוצה, בפרט החלשים ביותר, כתכונות שהופכות אדם למנהיג.
ואולם הדגש אינו רק על יכולתו של משה לחוש אמפתיה לסבלו של האחר, אלא גם לנקוט פעולה ממשית.
תכונת החמלה כמרכיב חשוב באישיותו של משה מובעת במקומות נוספים בספר שמות, כגון בהתנהגותו עם בנות יתרו: "וַיָּבֹאוּ הָרֹעִים וַיְגָרְשׁוּם, וַיָּקָם מֹשֶׁה וַיּוֹשִׁעָן וַיַּשְׁקְ אֶת-צֹאנָם ".
המדרש "משה הרועה והגדי" מובא בשינויים קלים בספר האגדה של ביאליק ורבניצקי.
עיבוד למדרש מאת אפרים סידון עם איורים של דני קרמן יצא ביזמת "ספריית פיג'מה" בהוצאת כתר.
הרב משה הלוי אפנדי (1827, סביב ה'תקפ"ז – 21 ביולי 1910, י"ד בתמוז ה'תר"ע) היה אב בית דין באיסטנבול, החכם באשי ורבה הראשי של האימפריה העות'מאנית.
נולד בבורסה שבאימפריה העות'מאנית לרב יעקב הלוי.
בצעירותו למד בבית המדרש לרבנים בעיר.
בשנת ה'תר"ל מונה לשמש כאב בית הדין של איסטנבול וכרבו של רובע חאסקוי.
עם עליית החכם באשי הרב יקיר גירון לארץ ישראל בשנת 1872, מונה הרב הלוי על ידי הממשל לממלא מקומו בתפקיד החכם באשי, ובכל שנות כהונתו התגורר באיסטנבול.
הרב הלוי, לצד הרב גירון היו היחידים שמונו כממלאי מקום קודמיהם בידי הממשל, ולא באמצעות בחירות.
לקראת חג הפסח של שנת 1897 קיבל מידי הסולטן עבדול חמיד השני 30,000 גרוש לצורך חלוקה לקהילה היהודית באיסטנבול.
תקופת כהונתו נודעה בקו השמרני שהוביל יחד עם הממשל העות'מאני, ובקשריו ההדוקים עם זה האחרון.
כך היה לנושא משרת החכם באשי היחיד שקיבל מהממשל תוספת תשלום על סך 50 לירות לחודש כ"פרס".
מהממשל העות'מאני קיבל במהלך כהונתו גם מספר אותות כבוד מדרגה ראשונה, כדוגמת מסדר אוסמאני ומסדר המג'ידיה.
הרב הלוי עמד בקשר עם רוב רבני האימפריה העות'מאנית, שבפועל כיהנו תחתיו, ורבים מהמינויים של הרבנים הראשיים ברחבי האימפריה עברו תחת ידו והחלטתו.
בשנת 1889, פעל להעביר את הרב רפאל מאיר פאניז'יל מתפקיד ממלא מקום לתפקיד החכם באשי הרשמי של ארץ ישראל.
בשנת 1907, כשפרצה בירושלים מחלוקת על מינוי מחליפו של הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר שנפטר, נאלץ הרב הלוי להתערב ולהכריע כי הרב אליהו משה פאניז'יל ימונה לתפקיד, ולא הרב יעקב מאיר.
עם זאת אישר את מינויו של האחרון לרבה של סלוניקי.
פעילותו לפגישת הרצל עם סולטן האימפריה העות'מאנית
לפי פרופסור אברהם גלנטי, הרב הלוי היה זה ששכנע את הסולטן עבדול חמיד השני להיפגש עם בנימין זאב הרצל בשנת 1901 באיסטנבול.
לפי המסופר, לאחר הפגישה, במשך שלושה ימים הזמין הסולטן את הרב הלוי, אולם כשזה האחרון היה מגיע לחדר ההמתנה, היה נאלץ להישאר שם במשך יום שלם ולחזור לבסוף לביתו מבלי להיפגש עם הסולטן.
לאחר שלושה ימים, הכניסו הסולטן לחדרו, והביע בפניו את מורת רוחו על התערבותו לטובת הפגישה עם הרצל.
הרב הלוי טען בפני הסולטן כי בעת פעילותו לקיום המפגש, לא ידע כי הרצל ידבר על מטרותיו הציוניות, אלא ישאל את חוות דעתו של הסולטן אודות שאלת היהודים באופן כללי.
הסולטן התרצה מההסבר של הרב, אולם האחרון שב לביתו וחלה בעקבות כך.
אברהם אלמליח שלל את סיפור התערבותו של הרב הלוי בפגישה של הרצל והסולטן, בשל העובדה כי הרב הלוי כינה את הרצל במכתב לרב משה נחום ירושלימסקי בתואר "מהרסייך ומחריבייך ממך יצאו", וטען כי הרצל מפיץ "מכתבי עמל".
בחודש אוגוסט 1908 התפטר ממשרתו, לאחר לחץ מצד מתנגדיו, בהם דוד פרסקו.
לאחר התפטרותו החליפו בתפקיד החכם באשי הרב חיים נחום אפנדי.
נפטר ב-21 ביולי 1910 בגיל 84, ונקבר בבית קברות מקומי.
לרב הלוי היו שתי בנות, שאחת מהן נפטרה בחייו.
נכדו היה ישועה ביי אלנקוה אפנדי, חבר מועצת ה"מג'ליש עומומי" של קושטא.
אחיו, הרב שבתי הלוי, היה אב בית דין בטורקיה, שמילא למשך תקופות קצרות בשנים 1910 ו-1912 את מקומו של החכם באשי הרב חיים נחום אפנדי.
משה העליון היה ניצול השואה, משורר, מתרגם וסופר.
הוא שרד את אושוויץ, צעדות המוות, מאוטהאוזן, מלק ואבנזה.
בדרכי תנועת הבריחה הגיע לארץ עם אונית המעפילים ווג'ווד.
הוא חיבר ספר זיכרונות, "מיצרי שאול" (Meizarey Sheol), שנכתב במקור בעברית ותורגם לאנגלית כ"מיצרי הגיהנום: כרוניקה של יהודי סלוניקי במחנות ההשמדה הנאצים אושוויץ, מאוטהאוזן, מלק, אבנזה".
הוא כתב שירים בלדינו שהתבססו על קורותיו במחנות הריכוז וההשמדה ובצעדות המוות: "La djovenika al lager", "Komo komian el pa" ו-"En marcha de la muerte", שפורסמו בלדינו ועברית תחת הכותרת "En los Kampos de la Muerte".
העליון תרגם את האיליאדה ואת האודיסיאה מאת הומרוס ללאדינו.
משה העליון נולד בסלוניקי, יוון, ב-26 בפברואר 1925 למשפחה יהודית ספרדית מהמעמד הבינוני.
סבו היה רב ואביו, אליהו, עבד כמנהל חשבונות בחנות.
אמו רחל הייתה עקרת בית.
בבית המשפחה דיברו לאדינו ומחוץ לבית דיברו יוונית.
למד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה" של הקהילה היהודית בסלוניקי (מנהל בית הספר היה דודו) ולאחר מכן המשיך את לימודיו בגימנסיה יוונית ציבורית בסלוניקי.
בקיץ 1942 החלו הנאצים לעצור את יהודי סלוניקי.
ב-11 ביולי 1942 הצטוו כל הגברים היהודים בגילאי 18 עד 45 להתרכז בכיכר העצמאות בסלוניקי לצורך "רישום".
הגרמנים אילצו אותם להתעמל במזג האוויר החם ולא אפשרו לשתות מים.
העליון ושאר קהילת יהודי סלוניקי קיבלו הודעה כי הם יגורשו ליישוב מחדש בפולין.
אחר כך נצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב ואולצו לעבור לשני הגטאות בעיר, אחד במזרח סלוניקי ואחד במערב, שנקרא גטו הברון הירש, בסמוך לקווי הרכבת.
ב-4 באפריל 1943 הצטוו משה ומשפחתו (אמו ואחותו, שני סבו מצד אמו של משה, דודו עם אשתו וילדם בן השנה) להגיע לגטו הברון הירש.
הם ארזו את המזוודות שכללו ביגוד חם שקנו במיוחד למגורים בפולין, השאירו את המפתחות אצל שכניהם הלא יהודים ועברו לגטו הברון הירש.
ב-7 באפריל 1943 הועבר עם משפחתו בקרונות משא עמוסים באנשים לאוושוויץ, נסיעה שארכה שישה ימים ולילות.
בלילה של 13 באפריל הגיעו לאושוויץ.
אמו ואחותו של משה נרצחו בתאי הגזים מיד עם הגעתן.
סבו וסבתו, אשת דודו ובנו בן השנה נרצחו גם הם עם ההגעה.
דודו של משה נרצח באושוויץ כעבור כמה חודשים.
העליון קועקע באושוויץ וקיבל את המספר 114923 על זרועו השמאלית.
הוא עבד בעבודות כפייה באושוויץ כ-21 חודשים, עד 1945. , אמר.
ב-21 בינואר 1945 אולץ העליון, יחד עם אלפי אסירים נוספים, לצעוד בצעדות המוות.
הוא תיאר את צעדת המוות בשירו "En marcha de la muerte".
מדי פעם יכול היה לשמוע את היריות בקורבנות שלא יכלו ללכת יותר.
ביום השני הגיעו לתחנת רכבת.
האסירים הוכנסו לקרונות משא ללא מים או אוכל.
אחרי שלושה ימים הם הגיעו למאוטהאוזן.
במחנות הריכוז מאוטהאוזן, מלק, אבנזה
משה נאלץ לעבוד במחנה הריכוז מאוטהאוזן ואז הועבר למלק, שם היה לפועל כפייה בבית חרושת לחימוש, בתוך ההרים, במנהרות.
כאשר התקרבו בעלות הברית למחנות, לקחו הגרמנים את האסירים על הדנובה בסירות קטנות לעיר לינץ ואז, לאחר ארבעה ימים ברגל, למחנה הריכוז אבנזה.
בשירו "Komo komian el pan", כתב כי במהלך שנותיו כאסיר במחנות הריכוז הנאציים הבטן תמיד "בכתה".
לאחר השחרור החליט העליון יחד עם קבוצת חברים מסלוניקי לחזור הביתה ליון.
בדרך הם נפגשו עם חיילי הבריגדה ששכנעו אותם לעלות לישראל והעבירו את הקבוצה לאיטליה.
מסע הבריחה באיטליה עבר בערים: ווילך, אודינה, מסטרה בארי, סנטה מריה דה בניו ומשם לרומא.
הקבוצה הייתה אמורה לעלות על האונייה לה ספציה, אך זו נתפסה בנמל.
לבסוף, ביוני 1946 העפיל העליון לארץ ישראל על סיפון האוניה וודג'ווד, לאחר שהייה של שנה אחת בדרום איטליה.
האונייה נתפסה על ידי הצבא האנגלי והעליון נכלא עם המעפילים האחרים למשך חודש במחנה מעצר בריטי.
לאחר קום המדינה התגייס העליון לצה"ל ושובץ בחיל התותחנים.
הוא שירת בסוללת תותחי 65 מ"מ ("נפוליאונצ'יק") בחזית הצפון במלחמת העצמאות.
ב-1950 סיים בהצטיינות קורס קצינים.
הוא שירת בגדוד מרגמות 332, בבה"ד 9, בעוצבת עמוד האש ושימש מפקד גדוד איכון.
בשנת 1970 פרש מהצבא בדרגת סגן=אלוף.
בעת ששירת בכוחות המילואים, התקדם לדרגת אלוף-משנה.
העליון עבד במשרד הביטחון הישראלי והיה תחילה עוזר ואז ראש יחידה מבצעית.
לאחר מכן היה עובד ציבור.
בעל תואר ראשון באמנות (BA) ותואר שני (MA) במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב.
פעילותו בארגון עולי סלוניקי ויד ושם
העליון היה נשיא "Asosiasión de los Reskapados de los Kampos de Eksterminasión, Orijinarios de Grecha en Israel" (ארגון ניצולי השואה מיוון בישראל) בין השנים 2001 עד 2015. לפני כן, ובמשך 25 שנה, הוא היה חבר באגודה וסגן נשיא.
לאחר 2015 הוא קיבל את תואר נשיא הכבוד של האגודה.
העליון היה חבר במועצת המנהלים של יד ושם למעלה מעשר שנים.
היה נשיא כבוד של מרכז מורשת הקהילות סלוניקי ויוון.
משה העליון חזר לאושוויץ מספר פעמים במטרה להנציח את קורבנות השואה.
במארס 1987 ביקר במוזיאון המחנה עם בתו, קבוצת ניצולים אחרים וצוות רדיו של תחנת הרדיו הישראלית "גלי צה"ל".
העליון היה בין מדליקי המשואה בטקס הדלקת שש המשואות בשנת 2017.
יוני 2021 – פרס מפעל חיים, מהרשות הלאומית לתרבות הלאדינו.
בשנת 1992 פרסם העליון אוטוביוגרפיה בשם "מיצרי שאול", שנכתבה בעברית ותורגמה לאנגלית בשנת 2005 עם הכותרת "מיצרי הגיהנום", כרוניקה של יהודי סלוניקי במחנות ההשמדה הנאציים אושוויץ, מאוטהאוזן, מלק, אבנזה.
בשנת 2000 פרסם את En los Kampos de la Muerte, טקסט פיוטי ואוטוביוגרפי שנכתב בלדינו והורכב משלושה שירים גדולים מאוד: "La djovenika al lager" (המוקדש לאחותו); Komo komian el pan"; ו-"En marcha de la muerte" (שיר המתאר את צעדות המוות).
מלווה בתרגום של ד"ר אבנר פרץ.
בשנת 2003 פרסם את יצירתו בלדינו "בשדות מואב ופלשת" המכיל את המחזה "בלעם" ואת הפואמה "שמשון" בכותר אחד.
מלווה בתרגום לעברית של ד"ר אבנר פרץ.
בשנת 2015 סיים לתרגם ללדינו, תוך שמירה על הקצב האקסה-דקטילי, את "האודיסאה", מלווה בתרגום לעברית של ד"ר אבנר פרץ.
בשנת 2016 פרסם את המחזה בלדינו, "שלוש נשים בדרך לאובדן - שאלוניקי בירקנאו" מלווה בתרגום לעברית של ד"ר אבנר פרץ.
בשנת 2021 סיים לתרגם ללדינו את "האיליאדה", מלווה בתרגום לעברית של ד"ר אבנר פרץ.
En los Kampos de la Muerte הותאם למופע תיאטרון-מוזיקלי-פיוטי על ידי הרכב הבארוק רובאטו אפסיאנטו והשחקן גרי שוחט.
אביו של משה נפטר ב-15 באפריל 1941, ימים ספורים לאחר פלישת הנאצים לסלוניקי (9 באפריל 1941).
אמו ואחותו של משה הומתו בגז באושוויץ עם הגעתם (13 באפריל 1943).
ב-2 בפברואר 1947 נישא משה לחנה וולדמן, אותה הכיר באיטליה.
למשה שני ילדים (בת ובן) שישה נכדים וחמישה נינים.
אשתו חנה וולדמן נפטרה ב-1 בספטמבר 2010.
הרב משה הכהן נהר, המכונה אבא (תקפ"ה, 1825 בערך - כ"ב בתמוז תרנ"ד, 26 ביולי 1894), היה רב באזמיר, בטבריה ובצפת ורבה של תירייא (Tire) הסמוכה לאזמיר.
נולד באזמיר, לרבי דניאל הכהן נהר, מחבר ספר יד הנהר, ולקדן חנולה, בתו של ר' רחמים אריה אברהם הכהן ארייאש.
נישא לג'וייא, בתו של רבי אברהם פאלאג'י, שמזכיר אותו רבות בספריו ומכנהו "חתני החכם השלם והכולל נז"י [=נעים זמירות ישראל] כמה"ר משה הכהן נהר".
רבי חיים פאלאג'י, מזכירו בספריו ומשבח אותו מאד:.
שימש כרב של הכפר בורון אבאד הסמוך לאיזמיר, משם שלח רבי משה שאלות לרבי חיים פלאג'י.
לאחר מכן כיהן כרבה של תירייא הסמוכה לאזמיר.
עלה לארץ ישראל והתיישב בטבריה.
דן עם חכמי דורו, וביניהם רבי משה בארקי, ורבי חיים בנימין פונטרימולי בספרו פתח הדביר שכותב לרב משה .
הוציא לאור את ספר קרית ספר לרבי מנחם המאירי בשתי מהדורות עם הקדמה ממנו.
בתר"י עזב את טבריה ועבר לגור בצפת.
שב לאיזמיר ושם נפטר בכ"ב בתמוז התרנ"ד (1894).
רבי יוסף פלאג'י ספד לו.
נהג לחתום 'אמנ"ה', ראשי תיבות "אבא משה נהר הכהן".
בתו שרה נישאה לרב ישמעאל הכהן, רבה של צפת.
בתו רבקה נישאה לאליהו בן מאיר הכהן ובנם היה דוד רחמים הכהן, שנפטר בה' בטבת תרמ"ד בימי אביו וסבו בעודו מאורס אך טרם נישא.
בת אחרת (ששמה לא נודע) נישאה לרב שמואל ממן מטבריה.
קונטרס כסא דברכתא (בתוך ' ספר' אזמיר תרכ"ג) - ט"ז סימנים: שו"ת ובירורי הלכה בענייני מידות, שעורים וספק ברכות וכן קונטרס בנושא כתיבת סת"ם.
אותו הדפיס יחד עם ספר קרית ספר לרבי מנחם המאירי.
כתב גם את ההקדמה לספר יד הנהר לאביו, רבי דניאל.
רבי משה הכהן מלוניל המכונה הרמ"ך היה מחכמי לוניל שבפרובנס בדורו של הרמב"ם (סוף המאה ה-12 / תחילת המאה ה-13), ומחבר "הגהות (או: השגות) הרמ"ך" על משנה תורה לרמב"ם.
"השגות הרמ"ך" הוא אחד מנושאי כליו של הרמב"ם.
לפי ספר יוחסין של רבי אברהם זכות, הרמב"ם עצמו השיב על השגותיו, אך תשובות אלה אבדו.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי טען שרק מיעוט מההשגות נשלחו לרמב"ם אולם רוב ההשגות נכתבו לאחר מותו של הרמב"ם.
הוא גם טען שהוא ראה כתב יד המכיל את ההשגות.
בדומה להשגות הראב"ד, במקרה שרבי משה לא חולק על הרמב"ם, נקטו הפוסקים שהוא מסכים עמו.
אך במקרה שהראב"ד כבר חלק, ייתכן שרבי משה סמך על דבריו ולכן לא הביע את דעתו במפורש.
כתבי יד של השגות הרמ"ך היו בידי מחברים שונים המזכירים אותן ומצטטים אותן, אך לא הובאו לדפוס.
בפרט ציטט אותן רבי יוסף קארו ב"כסף משנה".
הן הוזכרו גם ברשב"א, בריטב"א וראשונים נוספים.
קיים כתב יד של החיבור בספריית אוקספורד ההגהות נדפסו לראשונה בשלמותן בשנת ה'תש"ל (1970) כספר בפני עצמו, ולאחר מכן נדפסו על גיליון הרמב"ם במהדורת פרנקל.
בכתב היד של ההגהות מצויות הגהות על שישה ספרים בלבד מתוך ארבעה עשר ספרי "היד החזקה" לרמב"ם.
לא ידוע בבירור האם הרמ"ך כתב הגהות גם על שאר הספרים.
החיד"א מציין "שראיתי בכתב יד השגות הרמ"ך למאות ולאלפים על הרמב"ם", אולי גם הגהות שאינן בידינו כיום.
בהגהותיו מזכיר הרמ"ך מספר פעמים את חידושיו על התלמוד ("חדושין שלי", "קונטרס שלי"), אולם הללו לא הגיעו לידינו.
הרמ"ך החשיב מאוד את מנהגי ישראל בכלל ומנהג מקומו בפרט, ומספר פעמים העיר על הרמב"ם רק על סמך המנהג.
אחת מהגהותיו המפורסמות היא על הלכת הרמב"ם שאדם הטוען שהוא כהן אינו נאמן על כך, ואין להעלותו לתורה ככהן על פי דברי עצמו עד שיביא עד התומך בדבריו.
הלכה זו מבוססת על התלמוד, ואילו הרמ"ך משיג עליה: "תמה, דמנהגנו להאמינו לקרוא בתורה ראשון", והוא מסביר את הטעם לשינוי מההלכה התלמודית.
במגיד משנה שם כתב שזהו מנהג טעות שאין לסמוך עליו, אולם הרמ"א פסק כדעת הרמ"ך, וכך נהוג היום.
הרב משה הלוי הנזיר היה מחכמי היישוב היהודי בחברון בארץ ישראל במאה ה-17 ושד"ר.
הוא היה אביו של יוסף הלוי נזיר וחתנו של אברהם בן חנניה, רבה של חברון ותלמידו של יוסף מטראני.
עלה ככל הנראה עם ילדיו מקושטא בשנת ה'תל"א (1671) והתיישב בירושלים.
בשנים תכ"ח-תל"א (1668–1671) היה שליח חברון בסוריה ובטורקיה, וביקר בהן ב-56 קהילות יהודיות.
בספר "תורת החסד" מוזכר כי בביקורו בעיר סטרומיצה בבלקן, הבחין בבעיות במנהגי הכשרות של הקהילה וכתב על כך לרבה של סלוניקי חסדאי הכהן פרחיה על מנת שיזהיר את בני הקהילה לבל ייכשלו באותם מנהגים.
אברהם יערי מציין זאת כאחד הדוגמאות למעורבותם של שליחי ארץ ישראל בהשפעה רוחנית על הקהילות בתפוצות ישראל וכן כדוגמה כיצד נדרשו השד"רים לענות לשאלות הלכתיות בקהילות רחוקות כאשר לא היה ברשותם הספרים לעיין לשם מתן התשובות.
במסע שליחותו זו גם נשדד על ידי ליסטים באחת משלבי המסע אך את רוב כספי השליחות הציל.
ר' יוסף הכהן שליח חברון הבא שנשלח אחריו לטובת חברון, השתמש במידע שהשאיר ר' משה הנזיר בכדי לצאת למסעו.
בשנת תל"ט (1679) יצא בשליחות חברון בשנית והגיע בין היתר גם לבלגרד כפי שמעיד החכם צבי שנפגש עמו בסעודה אצל רב העיר רבי יוסף אלמושנינו.
כמנהגם רצו לכבד את שליח ארץ ישראל בזימון אשר מסתיימת בכוס של ברכה אולם מאחר שרבי משה הלוי נזיר שמשון היה, העביר לאחד מהם את כוס היין לשתות מיד לאחר שבירך מפני שאסור היה לו לשתות יין כלל.
אברהם יערי מכנה אותו בתור ו.
כמו כן הוא מביא עדותו של הרב החיד"א .
משה הלוי הנזיר כתב שאלות ותשובות שנכללו בחלקם בספר שכתב בנו, "מטה יוסף" וחלקם בספר שכתב חסדאי הכהן פרחיה "תורת חסד".
חתנו של בנו, ישועה שבאבו, טען שיש ברשותו ספרי שו"ת נוספים של משה הלוי הנזיר בשם "מים חיים" אותם כתב עם חמיו אברהם בן חנניה, ובשם "יד משה" על ארבעה טורים חלק חושן משפט.
משה ואשתו הכושית ציפורה (בהולנדית: Mozes en zijn Ethiopische vrouw Seporah) הוא ציור משנת 1645–1650 מאת הצייר הבארוק הפלמי יאקוב יורדאנס.
הציור הוא דיוקן חצי גוף של משה ואשתו האפריקאית.
הציור, שנעשה בטכניקת שמן על בד, מוצג כיום במוזיאון רובנסהאוס באנטוורפן, בלגיה.
משה עומד בקדמת הציור, ידו הימנית פרושה כלפי מעלה, וידו השמאלית מונחת על לוחות הברית.
הלוחות מצויים בצל ותוכנם—עשרת הדיברות—אינו קריא.
מאחוריו, לימינו, ניצבת אשתו, אישה שחורה—ייתכן כי מדובר בציפורה.
ידה הימנית מונחת על חזהּ, והסרטים בכובעה יוצרים צורת צלב או הילה בצורת צלב.
ב מסופר כי משה ספג ביקורת מאחיו הגדולים על כך שנשא "אישה כושית" (בתרגום הוולגטה הלטיני: Aethiopissa).
פרשנות אחת לפסוק היא שציפורה, בתו של יתרו ממדיין, הייתה שחורה.
פרשנות אחרת גורסת כי למשה היו יותר מנישואין אחדים.
בכתביו של יוספוס פלביוס ובאגדות ימי הביניים נטען כי אשתו הראשונה של משה הייתה תרביס.
לא ידוע מה הייתה עמדתו של יורדאנס בעניין, והציור הוצג תחת שמות שלא כללו את שמה של ציפורה.
יורדאנס נחשף ככל הנראה לסיפור אשתו של משה בתרגומי המקרא בני זמנו ובכתביו של יוספוס.
ייתכן שגם קרא את חיבוריו של הישועי אלונסו דה סנדובל על אפריקה.
גם אמנים בני תקופתו שהציגו נשים שחורות ביצירותיהם היוו לו השראה, כגון הסיבילה אגריפינה של יאן ואן דן הוק.
סביר להניח שהציור לא נעשה בהזמנה, אלא עבור יורדאנס עצמו או עבור אדם קרוב לו.
ההיסטוריונית לאמנות אליזבת מקגראת' כתבה:
משה מגן על אשתו השחורה בפני הצופה, ולא בפני אחיו ואחותו.
היא נסוגה מהצופה, שואלת, תמהה ואולי אף מעט חוששת.
באמצעות ניצול מבריק של אמצעי ההכלה והעימות, יורדאנס מעניק לנושא רלוונטיות חדה, תוך שהוא מאתגר את הנוצרים בני זמנו לקבל את האישה האתיופית של משה, כפי שמרים ואהרן לא קיבלו אותה – לא רק כסמל לחוכמה פגאנית או כצל של הכנסייה שלהם, אלא כשכנה, בזכות עצמה.
משה וילֶנסקי (17 באפריל 1910 – 2 בינואר 1997) היה מלחין, מוזיקאי, מעבד ומנצח ישראלי, מגדולי המלחינים של הזמר העברי, חתן פרס ישראל לזמר עברי (1983).
וילנסקי נולד בשנת 1910 בעיר ורשה שבפולין.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה נמלטה משפחתו לרוסיה עד שנת 1917, אז חזרה לוורשה.
בצעירותו למד בבית הספר אסכלה, והצטרף בגיל 13 לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר".
שם למד לראשונה את שירי ארץ ישראל של אנשי העליות הראשונות.
בקן התנועה הייתה מקהלה שנוסדה והודרכה על ידי המוזיקאי יצחק אדל, והוא עתיד היה להשפיע רבות על יצירתו המוזיקלית של וילנסקי ומי שלימד אותו תאוריה מוזיקלית.
בשנת 1928 סיים את לימודיו התיכוניים, ובהמלצת אדל המשיך בלימודי מוזיקה בקונסרבטוריון הממלכתי של ורשה.
בשנת 1932 סיים בהצלחה את לימודיו בקומפוזיציה וניצוח.
באותה שנה, כשהיה בן 22, עלה לארץ ישראל עם משפחתו והחל לעבוד בתיאטרון הסאטירי "המטאטא" כפסנתרן ומלחין.
וילנסקי הלחין שירים שכתבו נתן אלתרמן ויעקב אורלנד, בהם "גדליה רבע איש" בעל הניחוח התימני, "אלימלך" ו"הטנדר נוסע", שאותם ביצעה על במת תיאטרון "המטאטא" אסתר גמליאלית.
בנוסף הלחין מוזיקת רקע לסרטונים של הקרן הקיימת ול"יומני כרמל".
בתחילת 1934 בעל חברת התקליטים "אחוה", דב מייבלט, בחר בווילנסקי להכין עיבודים ל-30 שירים שהיו פופולריים באותה עת.
את השירים שר יוסף גולנד והם הוקלטו על גבי התקליטים הראשונים שהופקו ביישוב.
בשנים 1936–1939 למד במקביל הנדסה בשלוחת הטכניון בתל אביב.
בשנת 1944 החל וילנסקי לעבוד כמעבד ומלחין קבוע בתיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו" שאך נוסד.
הוא הלחין למילותיו של אלתרמן את השיר "כלניות", שאותו ביצעה על במת תיאטרון "לי-לה לו" הזמרת שושנה דמארי, והפך ללהיט גדול ביישוב (יש שראו בו גם כשיר מחאה כנגד חיילי ה"כלניות" הבריטים, חיילי הדיוויזיה המוטסת הבריטית השישית).
היה זה שיתוף הפעולה הראשון של דמארי עם וילנסקי, שהמשיך לכל אורך חייו.
וילנסקי הלחין את מרבית שיריה, בהם שירים בסגנון מזרחי-תימני שכתבו אלתרמן ואורלנד כמו "זכריה בן עזרא" ו"מרים בת ניסים".
ערב קום המדינה ערכו וילנסקי ודמארי מסע הופעות מרגש במחנות המעצר בקפריסין.
אף שהדבר לא נודע בימי חייו והוכחש על ידי המעורבים - היה רומן בין וילנסקי לדמארי במשך כמה שנים, בידיעת ומגינת-לבו של בשמי בעלה.
בסרטם של בן מיור ופאראג' "המלכה שושנה" הקשר ברור למדי.
בתקופת מלחמת העצמאות הלחין שירים ללהקת הפלמ"ח "הצ'יזבטרון" למילותיו של חיים חפר, בהם בין היתר "הקרב האחרון", "היו זמנים" ו"צ'יזבט", וליווה את שושנה דמארי בהופעות בפני החיילים בחזית.
ב-1949 ערך עם דמארי וגולנד מסע הופעות בארצות הברית.
באותה שנה הלחין לתיאטרון "כל הרוחות" את השיר "צריך לצלצל פעמיים", שנודע לימים בביצועה של דמארי.
בשנות החמישים החל וילנסקי להגיש סדרת תוכניות זמר בקול ישראל, ולתוכניות אלה הלחין שירים חדשים, שחלקם בוצעו על ידי דמארי, כגון "לאור הזיכרונות" ו"הרועה הקטנה מן הגיא".
באותה תקופה החל לשתף פעולה עם הפזמונאי יחיאל מוהר.
הצמד "מוהרוילנסקי", כפי שנהגו לכנותם, יצרו יחד להיטים רבים ללהקת הנח"ל בראשיתה, בהם: "יא משלטי", "מול הר סיני" (שנכתב על רקע מלחמת סיני), "הורה נתגבר", "שיר ערש נגבי" ו"בלדה על מעיין וים".
וילנסקי כתב גם מוזיקה לסרטים ("עמוד האש" – כולל שיר הנושא, "היה הוא אפור"), לדן וסעדיה ולאופרטה העברית "שולמית" (על פי אברהם גולדפדן, ליובל למותו) בכיכובה של דמארי.
בשנים 1961–1978 עבד בקול ישראל כאחראי על המוזיקה הקלה וניצח על תזמורת רשות השידור.
השיר "סתיו" שהלחין לאסתר עופרים ושאת מילותיו כתב המשורר שמשון חלפי, זכה בשנת 1962 במקום הראשון לתִזמור ובמקום השני לביצוע בפסטיבל זמר לרדיו בעיר הנופש סופוט שבפולין.
ב-1963 שוב זכה שירו במקום השני בתחרות בפולין – "לילה ועשן", למילים של מוהר, שבוצע על ידי אילנה רובינא.
במופע משירי אלתרמן "שוק המציאות" שהציגו אילי גורליצקי ויונה עטרי ב-1965, חודשו שיריו מתקופת "המטאטא" ו"לי לה לו": "בכל זאת יש בה משהו", "לימון וצלחת" ו"אלימלך".
וילנסקי יצר יותר מ-1,000 לחנים לטובי הפזמונאים והזמרים.
ביצעו אותו גם צמד הדודאים, שושנה דמארי ועפרה חזה), אורי אסף ("כשהיינו ילדים", בביצוע יפה ירקוני) ועוד.
כמו כן הלחין את שירו של אברהם שטרן (יאיר) "הרי את מקודשת לי מולדת".
במוזיקה של וילנסקי ישנו איחוד בין הסגנון האירופי לבין הסגנון המזרחי.
שילובים מסוג זה מאפיינים למעשה את גדולי המלחינים של הזמר העברי, כמו נחום נרדי ומרדכי זעירא.
לחניו של וילנסקי הצטיינו בהיקלטות מהירה של המנגינה, אך כאמור המנגינה הייתה רק רכיב אחד ביצירתו, כיוון שהתזמור הוסיף ממד חשוב נוסף ללחן היסודי.
עיקר גדולתו הייתה בעיבודיו ובתזמור שהוא יצר לשיריו, כשלפעמים הפתיח לבדו מהווה יצירה בפני עצמה.
בשנת 1982 זכה וילנסקי לערב הוקרה שנערך לו בהפקת גלי צה"ל במועדון צוותא בתל אביב.
בערב שנקרא "זר כלניות למשה וילנסקי" והוצא מאוחר יותר כאלבום, השתתפו אמנים מן השורה הראשונה בזמר העברי, בהם יהודית רביץ, נורית גלרון, חוה אלברשטיין, שושנה דמארי ועוד.
בשנת תשמ"ג-1983 זכה וילנסקי בפרס ישראל בתחום הזמר העברי.
ב-1986 זכה בפרס אקו"ם על מפעל חיים.
באותה שנה הוכתר בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בשנת 1997 כתב אהוד מנור את השיר "כשאני עומדת על במה" עבור שושנה דמארי, שביקשה מווילנסקי להלחינו.
וילנסקי החל להלחין אך נפטר לפני שסיים, ושיר זה נחשב לשירו האחרון (יוסי בן-נון השלים את ההלחנה).
פזמוניו של משה וילנסקי מקובצים בספרים:
ב-22 במאי 2009 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 12 בולי דואר בנושא "מוזיקה ישראלית".
בסדרה זו הוקדש בול לזכרו של משה וילנסקי בעיצובה של האמנית מירי ניסטור סופר, שעליו מופיע דיוקנו של וילנסקי.
על השובל מופיעה שורה מתוך השיר "מגדלור" של וילנסקי: "הוא ידע שאין בחוף שום מגדלור".
בערים תל אביב, כפר סבא, רעננה ובאר שבע, נקראו רחובות על-שמו.
משה ורטמן (20 בפברואר 1924 – 2 באוקטובר 2011) היה חבר הכנסת מטעם המערך ופעיל ציבורי בחיפה.
ורטמן נולד בטומשוב לובלסקי שבפולין, בנם של שרה רבקה וישראל ורטמן.
ב-1927 המשפחה עלתה לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב-יפו, אולם האב (ישראל) לא הצליח למצוא פרנסה וב-1929 שבו בני המשפחה לפולין.
ורטמן למד בגימנסיה טכנית על-שם קורקוס בלבוב שבאוקראינה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה כבשו יחידות של ורמאכט את העיירה שבה התגורר והוא נתפס ונחקר על ידי קצין אס אס גרמני.
הקצין סבר שהנער פולני בגין חזותו הארית ושחרר את ורטמן לדרכו.
אותה יחידה בפיקוד אותו קצין אס.אס ביצעה פשעי מלחמה בעיירה ומספר יהודים נרצחו במקום כולל חברים לספסל הלימודים של ורטמן.
ביתה של משפחת ורטמן נהרס בחלקו.
עקב תנאי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב עזבו היחידות הגרמניות את העיירה ובמקומן נכנסו לעיירה יחידות של הצבא האדום.
בסגל הפיקוד של יחידות אלו היו קצינים פוליטיים, "פוליטרוקים", שהיו ברובם יהודים דוברי יידיש.
אותם קצינים סייעו למשפחת ורטמן לעזוב את העיירה לכיוון מזרח.
המשפחה עברה בהמשך ליישוב נידח במרכז רוסיה ובהמשך לברית המועצות האסייתית, בעיר לנינבאד בסמוך לטשקנט.
שם השלים ורטמן את השכלתו, בבית ספר גבוה בטג'יקיסטן.
ורטמן שב לארץ ישראל ב-1947, ולאחר עלייתו היה פעיל ב.
הוא התגורר בקריית חיים ועבד כעובד אזרחי בתיקון ותחזוקת טרקטורים וציוד כבד עבור הצבא הבריטי באזור שהיום בסמוך לטירת כרמל.
במלחמת העצמאות היה מראשוני חטיבת כרמלי, בגדוד 21. משה היה מפקד כיתה והכיר היטב את אחיו הצעיר של משה דיין, זוהר דיין, אשר היה מפקד פלוגה נערץ והיה אחד ממפקדיו של ורטמן.
זוהר דיין נפל בקרב על רמת יוחנן.
משה השתתף בפעולות מבצעיות רבות ונפצע קשה משני קליעים שפגעו בפניו בקרב ב המערבי במסגרת ההתקפה על משטרת בסה,, דרומית לקיבוץ חניתה.
כתוצאה מהפגיעה איבד את הראיה בעין ימין ולסתו רוסקה.
הוא טופל טיפול ראשוני בקיבוץ אילון ובהמשך בנהריה.
למרות נכותו הקשה חזר לשירות בצה"ל ושוחרר בנובמבר 1949.
ב-1948 הצטרף למפא"י, וכיהן בתפקידים שונים במועצת פועלי חיפה ובמפלגת מפא"י.
בין היתר כיהן כמזכיר האגודים מקצועיים במועצת פועלי חיפה (1949 - 1955) ומנהל המחלקה לסניפים במועצת פועלי חיפה (1955 - 1969).
בסוף 1959 נבחר למזכירות מועצת פועלי חיפה והחזיק לזמן מה את תיק עובדי המדינה ואת תיק השכונות.
בספטמבר 1964 נבחר למזכיר מפא"י במחוז חיפה, תפקיד אותו החזיק עד שנת 1974. בהמשך היה חבר לשכת המרכז של מפא"י (1969 - 1981); חבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות (1977 - 1985); ומזכיר מועצת פועלי חיפה (ב-1977).
באותה תקופה הייתה קבוצת הספורט הפועל חיפה תחת חסותה של מועצת פועלי חיפה, לכן היה משה ורטמן למעשה האיש החזק של קבוצת הכדורגל, קבוצת הכדורסל, קבוצת כדורסל הנשים ויתר ענפי הספורט השונים בהפועל חיפה.
ב-17 בינואר 1966 החל לכהן ב במקומו של השר משה כרמל, שהתפטר לקראת מינויו לשר בממשלה כדי לפנות מקום לורטמן בכנסת.
ורטמן כיהן משך שלוש קדנציות (בכנסות ה-6, 7, 8) עד 1977, מטעם סיעת המערך.
בכנסת השביעית כיהן כחבר בוועדת הכלכלה ובוועדת הפנים, בכנסת השמינית כיהן כחבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ובוועדת העבודה והרווחה.
ורטמן כיהן כיו"ר סיעת המערך ויו"ר הנהלת הקואליציה בכנסת בממשלת רבין הראשונה 1974 - 1977.
במהלך כהונתו כמזכיר מועצת פועלי חיפה, היה שותף על במת המכובדים להשקות רבות של ספינות טילים מדגמי סער 4 וסער 4.5 במספנות ישראל.
היה חבר מועצת העיר חיפה בתקופתו של ראש העיר עמרם מצנע.
בהמשך כיהן בתפקידים בכירים באחת מחברות הבנייה המובילות בארץ.
בנוסף היה בכיר בניהול ברשת קו-אופ צפון.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-110 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
ורטמן שימש ראש הגמלאים בחיפה ב כמעט עד יומו האחרון.
זמן קצר טרם פטירתו הוציא ספר ביוגרפי בסיועו של אלי נחמיאס בשם "בנתיבי מאבק והגשמה".
בספרו חשף מספר עובדות לגבי משפחתו: שמה המקורי של משפחתו היה "הלוי".
ורטמן הוא נצר ליהדות ספרד, אשר גורשו בשנת 1492. משפחת הלוי גורשה לצרפת ובדורות הבאים עברו לפרנקפורט שבגרמניה ומשם למזרח פולין.
ורטמן בספרו מזכיר גם קשר משפחתי למשפחת אברבנאל הידועה, שעל פי המסורת מתייחסת לבית דוד.
עד 1820 היה שם המשפחה, כאמור, "הלוי", אך ב-1820 הורה נסיך בפרנקפורט לשנות את השם ל"ורטמן", שם שפירושו הוא "ערך" בגרמנית.
מייד לאחר שהתחתן עברו בני הזוג להתגורר בקריית מוצקין בהמשך עברו להתגורר בקריית חיים.
לאחר הולדת הבן הבכור, רכש דירה בשכונת רמות רמז ברחוב חביבה רייך.
לאחר הולדת הבת, עברה המשפחה להתגורר ברחוב מאיר 39 במושבה הגרמנית.
אחרי הולדת בן הזקונים רכשו בני הזוג דירה מרווחת ברחוב בית-אל 28 שברמת התשבי.
משה התגורר באותה דירה עם משפחתו בצנעה, משנת 1965 ועד פטירתו ב-2011. למשה ומלכה ורטמן נולדו שלושה ילדים: אלישע, נורית ואהוד (אודי).
משה נפטר באוקטובר 2011 ונקבר בחלקת ההגנה ליד אשתו מלכה, בבית הקברות בחיפה.
קרוב משפחתו של משה ורטמן, רב-סרן , נפל בקרב במבצע בעזה ב-2009.
על שמו כיכר בהדר הכרמל בחיפה.
משה ויינפלד (27 באוגוסט 1925 – 29 באפריל 2009) היה פרופסור בחוג למקרא באוניברסיטה העברית וחתן פרס ישראל לחקר המקרא בשנת תשנ"ד (1994).
נודע בין השאר בזכות מחקריו על ספר דברים, המקור הכהני והחוק המקראי.
משה ויינפלד נולד בשנת 1925 בפולין, בנם של מרדכי ומלכה ויינפלד.
בשנת 1965 סיים ויינפלד את לימודיו לתואר שלישי באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא: "מוצא ספר דברים והאסכולה הדבטרונומיסטית" בהנחיית יצחק אריה זליגמן.
בשנת 1969 נתמנה להיות מרצה בכיר בחוג למקרא באוניברסיטה.
במהלך 1973 קודם לדרגת פרופסור חבר, ושוב בשנת 1978 לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו של ויינפלד עסקו רבות בזיקות שבין המקרא לבין תרבויות המזרח הקדום ויוון העתיקה.
במשך הקריירה האקדמית שלו שימש ויינפלד בתפקידים במוסדות הבאים: בית המדרש לרבנים באמריקה (1969-1967), אוניברסיטת ברנדייס (1968), אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו (1981) ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1989).
בשנת 1993 זכה בפרס יצחק בן-צבי לתולדות ארץ ישראל על ספרו "מיהושע ועד יאשיהו".
שנה אחר כך, זכה בפרס ישראל לחקר המקרא.
אחותו היא הציירת ואשת החינוך שרה מלצר.
אחיו הוא התעשיין מיכאל נעמן.
מקראה בחקר המקרא, ירושלים, מאגנס, 1979
מיהושע ועד יאשיהו, ירושלים, מאגנס, 1992
שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום, כרכים א-יא (עורך), ירושלים, מאגנס, 1997
משפט וצדקה בישראל ובעמים, ירושלים מאגנס 2000
עשרת הדיברות וקריאת שמע: גלגוליהן של הצהרות אמונה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001
הליטורגיה היהודית הקדומה: מהספרות המזמורית ועד לתפילות במגילות קומראן ובספרות חז"ל, ירושלים, מאגנס, 2004
משה ולין (נכתב גם ואלין) (7 במאי 1906 - 25 באוגוסט 1979) היה אמרגן, מפיק ואיש תיאטרון ישראלי.
משה ולין נולד בי"ב באייר תרס"ו לרב צבי הירש וואלון ולשרה לבית וילקומירסקי בעיירה שווינציאן שליד וילנה, ליטא, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
היה מנעוריו חבר בתנועת הנוער החלוץ.
עלה לישראל בשנת 1926, כחלוץ צעיר, והצטרף לפלוגת הכובש, שהקימה לימים את קיבוץ רמת הכובש.
בהמשך עזב ולין את הקיבוץ ולמד בסטודיו לדרמה של מנחם גנסין, שם פגש בברכה צפירה לה ערך והפיק את הקונצרטים הראשונים.
עם פירוק התא"י בהנהלתו של גנסין הצטרף עם כמה מחבריו כשחקן תיאטרון ללהקת התיאטרון הסאטירי "הקומקום"..
בין השנים 1927–1930 יזם את הקמת הבימות הזעירות "חרטום" ו"משכית", בכיכובה של שרה אסנת-הלוי.
בשנת 1929 שינה כיוון בחייו והפך לאמרגן (מקצוע שכונה אז בשם "אימפרסריו").
הוא החל את עבודתו כמלווה להקות עבריות במסעותיהן לחוץ לארץ, ליווה וארגן מסעות ומופעים גם לאמנים בודדים.
בשנת 1944 הקים משה ולין את תיאטרון "לי-לה-לו", תיאטרון קברט סאטירי, שהתקיים כעשור שנים בארץ.
בין השחקנים-זמרים שגילה בתקופה זו הייתה גם שושנה דמארי.
ולין שימש גם כמנהל התיאטרון.
בשנת 1954 סגר את לי-לה-לו ויצא לפריז למסע הופעות עם הזמרת חנה אהרוני.
לאחר ארבע שנים שבו לישראל ויצאו שוב לניו יורק.
אהרוני הכירה שם את חיים טישמן, אמרגן יליד ארץ ישראל, נישאה לו והשתקעה בארצות הברית.
משה ולין כתב על חייו כאמרגן בספר זיכרונותיו "מיומנו של אימפרסריו".
אשתו הראשונה הייתה שושנה לבית אוקראינץ.
לבני הזוג נולדו שני בנים: יאיר, שסבל מקצרת ונפטר בגיל 26,
ודני ואלין (1940-2012), במאי טלוויזיה במקצועו.
אשתו השנייה הייתה הזמרת שרה-אסנת הלוי.
בני הזוג התגרשו באמצע שנות ה-40.
בשלישית נישא לזמרת חנה אהרוני.
משה ולין נפטר בתל אביב בב' באלול תשל"ט ונטמן בבית העלמין הדרום.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו בשכונת ניר אביב בדרום העיר.
שפי (עורך), מיומנו של האימפרסריו משה ולין; תל אביב: במת-האמנים, תש"א.
מהדורה חדשה: ימים של חול וכוכבים: אימפרסריו עברי בארצנו הקטנטונת; ערך והביא לדפוס: אריה חשביה, תל אביב: י' גולן, 1998.
ממציא התהליך המודרני לייצור מרגרינה ומפתח "לחם חי", לחם העשוי מטחינת גרעיני [חיטה מונבטים.
נולד באחוזת לוסוסנה שבסמוך לעיר גרודנו, ברוסיה הלבנה, למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו, זאב, היה בעל טחנת קמח, ומשה (יחד עם אחיו נחום) בילה זמן רב במקום ואף ערך ניסויים ושכלולים שונים במנגנוני המכונות.
הוא הושפע מכתביו של לב טולסטוי וחש רגשות אשמה על כך שמשפחתו "מנצלת פועלים".
לפיכך עזב בגיל צעיר את ביתו והחל לנדוד.
הוא למד באוניברסיטת ציריך, ובזמן מלחמת העולם הראשונה שהה בשווייץ, שם נודע כמהפכן עד כי לנין הציע לו לחזור עמו לרוסיה באותו קרון רכבת, אך וילבושביץ סירב.
רכושו הרב ברוסיה הוחרם על ידי השלטונות הבולשביקים, והוא קיבל עובדה זו באהבה.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל.
אמונתו הייחודית הייתה שהשלום לעולם יבוא על ידי תזונה נכונה ובריאה לכל, לפיכך החל לעסוק בהנדסת מזון כדי לפתח מזונות עשירים וזולים.
הוא גם היה חלוץ פרסומי התזונה בעברית עם ה"לוחות לחשבונות תזונה", שפרסם החל משנת 1931.
כסוציאליסט ביקש שהקרן הקיימת תשקיע מכספי העם היהודי בפיתוח התעשייה העברית בארץ ישראל ולא תותיר תחום זה להון הפרטי בלבד, אולם ההנהגה הציונית לא ראתה בתעשייה תחום הראוי להשקעת ההון הציבורי.
הוא עסק גם באסטרונומיה כתחביב ועל מבנה המעבדה שהקים בהר הצופים בירושלים הקים טלסקופ.
במכתב לרבקה אהרונסון מה-20 במרץ 1912 כתב אבשלום פיינברג, שאחותו שושנה נשאה לנחום וילבוש אחי משה וילבושביץ, את דעתו על משה (נכתב: מוזה) ועל כל משפחת וילבושביץ:
משנת 1892 היה נשוי לפוליה לבית כהן, עד מותה בשנת 1921.
באמצע שנות השלושים עזב את חיפה ועבר לירושלים, שם הקים את "מעבדת משה" ליד האוניברסיטה העברית.
במותו ציווה את הבניין לרשות האוניברסיטה.
משה וילבושביץ נפטר בשנת 1952, ולבקשתו נקבר בכפר גלעדי ליד קברה של אשתו.
וילבושביץ פיתח שיטה לטחינת חיטה אשר הושרתה במים במשך 12 שעות ואפיית לחם מחיטה זו.
בשיטה זו נוצר לחם בעל מרקם מיוחד וערכים תזונתיים גבוהים ביותר.
תחילה נאפה הלחם במאפיית "דגניה" בנחלת יצחק ומאוחר יותר הוקמה מאפיית "לחם חי" בחולון.
ב-1913 השתלמו משה ואחיו נחום במפעל למיצוק שמנים בסנקט פטרבורג.
לאחר מכן הקימו את מפעל "שמן תעשיות".
משה וֶרבִּין (1943 – 21 באוקטובר 2022) היה ראש המועצה המקומית השביעי של רמת השרון.
ורבין נולד ברחובות לשרה ויהושע ורבין.
ורבין למד לתואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית במסגרת העתודה האקדמית.
הוא שירת ככלכלן במטכ"ל, אך בעקבות מלחמת ששת הימים עשה הסבה לחיל השריון ושירת בחטיבה 7. במלחמת יום הכיפורים שימש כקצין אג"ם של אוגדה 146 שנלחמה בקרבות הבלימה והתקפת הנגד הישראלית ברמת הגולן.
בהמשך שירת כמח"ט של חטיבה 395. לאחר שהשתחרר מצה"ל ב-1978, עבד בניהול פרויקטים ובשנת 1980 החל לעבוד ברשות שמורות הטבע כמנהל מחוז צפון.
בהמשך היה מזכיר של ועדת הפנים ואיכות הסביבה בכנסת.
ב-1983 התמודד על ראשות המועצה המקומית מטעם רשימת "רמת השרון אחת" שנתמכה על ידי המערך.
בסיבוב הבחירות הראשון זכה ב-39.50% מהקולות, ובסיבוב השני גבר על יריבו, גד פניני, לאחר שזכה בכ-62.7% מקולות הבוחרים.
במהלך כהונתו כראש המועצה הושלמה בנייתו של בית יד לבנים והוקם גן הסלעים הסמוך, והוקם בית הספר לג'אז רימון.
מערכת התחבורה במועצה שודרגה, כיכר העצמאות ושדרות ביאליק עוצבו מחדש, נסללו כבישים ומדרכות חדשות ורחובות רבים הוגדרו כחד-סיטריים.
בצד זאת, הצעותיו להקים בית אופרה ולפתור את בעיית הדיור לזוגות צעירים באמצעות יישובם בשומרון לא קודמו.
כן התפרסם בשל עימותיו עם מבקר המועצה, שמחה שנקר, שהגיעו עד לכדי פיטורי המבקר ולהתערבותה של מבקר המדינה, מרים בן-פורת.
בעקבות עימותים אלה תוקנה פקודת העיריות ב-1990, והוסדרו מחדש הליכי הפיטורים של מבקרי הרשויות המקומיות.
בשנת 1986 הוגש נגדו כתב אישום בו נטען שהוא לא הרס מבנה בלתי חוקי אף על פי שנדרש לעשות זאת בצו של בית משפט.
לקראת הבחירות ב-1989 החליט סניף המערך המקומי שלא לתמוך בורבין, אלא באפרים חירם.
ורבין התמודד ברשימה עצמאית ("רשימת ורבין"), והפסיד לחירם בסיבוב הבחירות השני, לאחר שקיבל כ-47% מקולות הבוחרים.
בשנת 1991 הוא ניסה שוב לקדם את תוכניתו להתיישבות בשומרון, הפעם בעלי זהב.
ב-1993 התמודד בשלישית על ראשות המועצה, אך דורג במקום השלישי עם כ-20% מהקולות.
לאחר סיום כהונתו כראש המועצה ניהל חברה להתפלת מים.
משה (מוני) ויינברג (19 בספטמבר 1939 – 5 בספטמבר 1972) היה מתאבק ישראלי ומאמן נבחרת ההיאבקות של ישראל, היה חבר המשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן (1972), ונרצח על ידי מחבלים פלסטינים בטבח מינכן.
משה ויינברג, יליד חיפה, היה בן יחיד להוריו אליעזר והניה.
בילדותו נפטר אביו, אמו היגרה לגרמניה והוא גדל אצל סבתו.
השכן של בית סבתו, ארווין בקר (1908–2000), שהיה מתאבק לשעבר מגרמניה, הציג בפניו את ספורט ההיאבקות והפך למאמן שלו.
ויינברג החל את קריירת ההיאבקות המקצועית שלו באגודת הפועל חיפה.
במשך שמונה שנים היה אלוף נוער ובוגרים בהיאבקות בסגנון חופשי ובסגנון יווני-רומי.
הוא ייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות וזכה במדליית ארד במכביה השישית (1961) ובמדליית זהב במכביה השביעית (1965).
לאחר שירותו בצה"ל למד במדרשה לחינוך גופני במכון וינגייט, ולאחר מכן הצטרף לסגל החינוכי והמינהלי של המכון.
אימן את קבוצת ההיאבקות של הפועל תל אביב ואת הנבחרת הלאומית.
בין חניכיו היו אליעזר חלפין ומרק סלבין, שנרצחו עמו במינכן.
בסביבות 4.30 בבוקר 5 בספטמבר 1972 נכנסה חוליית מחבלים פלסטינים מארגון ספטמבר השחור לכפר האולימפי במינכן ופרצה לבניין בו שכנה המשלחת הישראלית.
הישראלי הראשון בו נתקלו היה ויינברג, שגר בדירה מס' 1 יחד עם שישה מאמנים ושופטים ישראליים נוספים (ויינברג כנראה נמצא מחוץ לדירה כאשר המחבלים נכנסו לבניין).
כשהבין שמדובר בפיגוע טרור, ניסה ויינברג להכות את המחבלים, ואחד מהם ירה בו ופצע אותו בלחיו.
לאחר שהמחבלים השתלטו על יתר הדיירים בדירה 1, חוץ מאחד שהצליח לברוח (טוביה סוקולסקי), נלקח ויינברג הפצוע על ידי המחבלים כדי לעזור להם למצוא את שאר הספורטאים הישראלים.
ויינברג שמר על ראש צלול למרות פציעתו, ודילג על דירה 2 הסמוכה, בה שכנו חמישה ספורטאים בענפי הסיוף, קליעה ואתלטיקה.
בזכותו של ויינברג לא התגלו החמישה על ידי המחבלים והצליחו לצאת מהבניין ולהינצל.
ויינברג הוביל את המחבלים לדירה 3, שבה שכנו המתאבקים ומרימי המשקולות.
כנראה שהוא קיווה שלספורטאים החזקים יהיה סיכוי טוב יותר להילחם במחבלים.
אבל ששת הספורטאים ששכנו בדירה 3 הופתעו בשנתם ונתפסו על ידי המחבלים.
כאשר הם הובילו את הספורטאים מדירה 3 אל דירה 1, ויינברג שוב ניסה לתקוף את המחבלים, והצליח להכות עד עילפון אחד מהם.
אחד המתאבקים, גד צברי, ניצל את המהומה ונמלט בריצה מהירה דרך חניון תת-קרקעי כאשר הוא מתחמק מיריות המחבלים.
הם הרגו את ויינברג בצרור יריות, והשליכו מחוץ לבניין את גופתו העירומה והמגואלת בדם, למען יראו וייראו.
ויינברג היה בכך לקורבן הראשון מתוך אחד-עשר של הטבח.
היה נשוי לדליה ויינברג אלופת ישראל בהתעמלות.
לאחר גירושיהם הוא נישא למרים (מימי) שאף היא הייתה מתעמלת מצטיינת ונולד להם בן, שהיה בן ארבעה שבועות בעת האסון.
בנו, גורי ויינברג, הוא שחקן ישראלי שגילם את דמות אביו בסרט מינכן בשנת 2005.
משה אביגדור ויצמן (1878 - 24 ביוני 1957) היה פרופסור לכימיה, ראש המחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים ופעיל ציוני.
משה אביגדור ויצמן נולד במוטול, על יד פינסק שברוסיה הלבנה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
הוריו היו עוזר, סוחר יערות במקצועו וחסיד סטולין, ורחל לאה לבית צ'מרינסקי.
להוריו היו 12 ילדים, בהם גם אחיו המבוגר, חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל.
משה ויצמן למד אגרונומיה בפוליטכניון בקייב וכימיה באוניברסיטת ז'נבה, הוכתר כאגרונום ב-1906 וקיבל תואר דוקטור ב-1907. בימי לימודיו בקייב היה פעיל ביחד עם אחיו שמואל בארגון ההגנה העצמית של היהודים בקהילות סביב קייב, היה מרצה על חשיבות ההגנה העצמית ומספק נשק.
הוא עבד בעבודות שונות בז'נבה, ברלין ומוסקבה.
משנת 1918 היה עוזר הוראה באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1924 החל לעבוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה כעוזרו של פרופסור אנדור פודור במכון לכימיה, ואחר כך כמנהל המעבדה לכימיה אורגנית.
בשנת 1927 הוענקה לו דרגת מרצה.
בשנת 1935 הועלה לדרגת מדריך, ובשנת 1947, בהיותו בן שבעים, הועלה לדרגת פרופסור, אחד המבוגרים ביותר באוניברסיטה בעת קבלת דרגת פרופסור.
ויצמן היה פעיל ציוני והשתתף בקונגרסים 6-10, 12-13 כציר.
ב-1929 סייע ליוסף אבידר בייצור גז מדמיע עבור ההגנה.
ויצמן גם השתתף בחוג ספרותי בביתו של ד"ר ליאוניד דולז'נסקי ברחביה בו קראו בצוותא שירה רוסית קלאסית, בעיקר פושקין.
משה ויצמן נפטר ב-24 ביוני 1957 לאחר מחלה ממושכת, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
אחת מבנותיו, מרים (מיקה) אהרנפלד, עבדה שנים רבות כמזכירה של מדרשת פיינברג.
משה ורדי היה נציב כבאות והצלה ומפקח כבאות ראשי.
ורדי שירת כארבעה עשורים בשירותי הכבאות וההצלה והשתלם בנושאים שונים, בין היתר בתקופות השתלמות באקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית.
בשירותו בחיל האוויר הופקד על שירותי הכיבוי, ההצלה והאב"כ בחיל.
במהלך שנות שירותו בשירותי הכבאות וההצלה לקח חלק בהקמת המערך לטיפול בתקריות חומרים מסוכנים והיה מפקד קורס קציני כבאות של בית הספר הארצי לכבאות ולהצלה.
במסגרת מכון התקנים הישראלי היה חבר בוועדות מקצועיות ויו"ר ועדת המומחים לתקן הישראלי 1596 - מערכות מתזי מים אוטומטיים (ספרינקלרים).
בשנים 1975–1998 שימש מפקד שירותי הכבאות באיגוד חיפה.
עם כניסתו לתפקיד הביא לאישור תוכנית חומש מקיפה בנושאי רכש וכוח אדם ובשנת 1977 עבר מרכז הפעילות של כבאות מרחב חיפה לתחנה חדשה במערב העיר.
בעקבות השרפה בכרמל בשנת 1989, הוקמה בשנת 1990 תחנת כיבוי חדשה באזור יערות הכרמל, ובשנת 1997 הורחב מערך הכיבוי באזור ונחנכו תחנות חדשות בטירת כרמל, קריית ביאליק וקריית טבעון.
בשנת 1998 קודם ורדי לדרגת רב-טפסר ומונה על ידי שר הפנים אליהו סויסה לנציב כבאות והצלה ולמפקח כבאות ראשי, תפקיד בו כיהן עד פרישתו לגמלאות בשנת 2001. ורדי הוא חבר כבוד בארגון הבינלאומי למפקדי כיבוי אש וזכה באות הוקרה מהאקדמיה הלאומית לכבאות בארצות הברית.
לאחר סיום שירותו הקים את "מכון ורדי לכבאות ובטיחות".
משה יעקב ורדי (נולד ב-4 ביולי 1954) הוא פרופסור (בדרגת University Professor) למדעי המחשב באוניברסיטת רייס בטקסס, זוכה פרס גדל לשנת 2000, וחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית מ-2015.
משה ורדי הוא ילדם השני, מתוך שלושה, של צפורה והרב פנחס ורדי, זוג ניצולי שואה, ממגיני הקיבוץ בארות יצחק במלחמת השחרור, וממיסדי המושב השיתופי ניר עציון, שם נולד וגדל.
בגיל 13 עברו הוריו לעבוד ולהתגורר במושב כפר הרא"ה, וורדי החל ללמוד בישיבת בני עקיבא במקום.
ב-1970 למד במשך שנה בישיבת הכותל בעיר העתיקה של ירושלים, וב-1971 החל ללמוד פיזיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן במסגרת העתודה האקדמית.
ורדי נישא בשנות ה-80 של המאה העשרים לפם גיאר, אמו של מדען המחשבים אהרון הרצמן.
ורדי התבטא בפומבי בנושאים שונים, כולל שואת יהודי הונגריה, שהוריו נצלו ממנה, מלחמת לבנון הראשונה, וההשפעה האפשרית של ההתפתחות המואצת של אינטליגנציה מלאכותית על שוק העבודה.
ורדי הוא בוגר תואר ראשון בפיזיקה ומדעי המחשב מאוניברסיטת בר-אילן (1974) ותואר שני במדעי המחשב ממכון ויצמן (1980).
בשנת 1981 סיים דוקטורט בהנחיית פרופסור כתריאל בארי באוניברסיטה העברית בתחום הלוגיקה של בסיסי נתונים.
בשנים 1981–1983 עסק ורדי במחקר בתר-דוקטורי באוניברסיטת סטנפורד בפלו אלטו קליפורניה.
אזי, עבר לעבוד במרכז המחקר אלמדן של חברת אי.בי.אמ, אף הוא בפלו אלטו.
החל משנת 1994 מלמד ורדי באוניברסיטת רייס, יוסטון, טקסס.
בשנים 1994–2002 כיהן כראש המחלקה למדעי המחשב, ועתה הוא מנהל את מכון קן קנדי לטכנולוגית המידע.
תחומי העניין של ורדי מתרכזים ביישומי לוגיקה על מדעי המחשב: לוגיקה של בסיסי נתונים, תיאוריה של מודלים סופיים, ידע במערכות רבות-סוכנים, אימות והסקה בידי מחשב, הוראת לוגיקה בחוגי לימוד ורמות שונות.
ורדי מומחה בעל שם בבדיקת מודלים, ניהול אילוצים בתיאוריה של בסיסי נתונים, וידע משותף.
בשנים 2008–2017 היה ורדי העורך הראשי של הירחון Communications of the ACM.
יחד עם עמיתים, כתב ורדי שני ספרים:
ורדי הוא מחבר או מחבר שותף של למעלה מ-700 פרסומים ועורך או עורך שותף של קובצי פרסומים רבים.
בשנת 2000 זכה ורדי יחד עם פייר וולפר בפרס גדל על עבודתו בתחום בדיקות מודאליות בעזרת אוטומט סופי.
בשנת 2012 הוענקה לו מדליית EATCS מטעם האיגוד האירופי למדעי המחשב התאורטיים.
ב-2015 מונה ורדי להיות חבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
8 מוסדות אקדמיים ברחבי העולם העניקו לורדי תוארי דוקטור של כבוד: אוניברסיטת סארלנד (גרמניה), אוניברסיטת אורליאנס (לואיזיאנה), אוניברסיטת האלפים בגרנובל (צרפת), האוניברסיטה הפדרלית של ריו גרנדה דל סול (ברזיל), אוניברסיטת לייג'(בלגיה), האוניברסיטה הטכנית של וינה (אוסטריה), אוניברסיטת אדינבורו (סקוטלנד), ואוניברסיטת גוטנברג (שוודיה).
ורדי הוא עמית ACM .
ז"ק נולד בא' באב ה'תרע"ח וגדל בפולין, בנם של רחל לבית קפלן וחיים צבי לבית ז"ק.
משה למד בגימנסיה של רשת החינוך העברית "תרבות".
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל לבדו, יחיד מכל בני משפחתו, ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחותו הבכורה, גולדה, למדה באוניברסיטה בפראג, הייתה רופאה ובמלחמת העולם השנייה עזרה מאוד בגטו.
הוריו ושלושת אחיו שנותרו בפולין נספו בשואה.
הוא החל לכתוב ב"המשקיף", ואחר כך עבר ל"מעריב" זמן קצר מעט לאחר הקמתו.
נמנה עם בכירי העיתון וכתב בו במשך כל חייו.
הוא שימש ככתב ופרשן מדיני, דיפלומטי ופרלמנטרי.
בשנות ה-80 שימש עורך העיתון, תחת העורך הראשי שמואל שניצר.
ב-1998 קיבל את פרס סוקולוב לעיתונות בקטגוריית מפעל חיים.
נפטר בשנת 2001. הותיר אחריו את אשתו שרה (לבית ברסקי), יקירת העיר תל אביב לשנת 2014, ושלושת ילדיהם- איסר, רחל וזאב.
בנו, ד"ר זאב ז"ק, הוא קרדיולוג, מנהל מחלקת הביומד בחברת "רוסאריו קפיטל".
בשנת 2005 תרמה אלמנתו את ספרייתו העשירה למכללה האקדמית נתניה.
הסכסוך הישראלי-ערבי בצבת המעצמות, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד (קו אדום), 1986.
40 שנות דו-שיח עם מוסקבה, תל אביב: ספרית מעריב, 1988.
חוסיין עושה שלום: שלושים שנה ועוד שנה בדרך אל השלום, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, מרכז בגין סאדאת (בס"א) למחקרים אסטרטגיים, 1996.
משה ויטנברג (1825 – 1899 י"ח בניסן תרנ"ט) היה סוחר גדול, בנקאי, נדבן וחסיד חב"ד מוויטבסק, שלאחר עלייתו לארץ ישראל ב-1882 הקדיש את הונו לרכישת קרקעות ומבנים בירושלים.
בתרומתו נוסדה שכונת בתי ויטנברג.
הבית ברובע המוסלמי שבו התגורר, נמכר בשנת ה'תשמ"ז לעמותת עטרת כהנים שקראה לו על שמו: בית ויטנברג.
כיום מתגוררות בבית 7 משפחות יהודיות.
נולד בשנת תקפ"ה-1825 בוויטבסק שברוסיה, לראובן ויטנברג, חסיד חב"ד, סוחר נכבד ועשיר מוויטבסק.
קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה, ובנוסף למד דקדוק עברי.
נישא לחאשע לבית זלקינד; שלוש שנים לפני פטירתו נישא לאלמנה.
בשנת תרמ"ב (1882) עלה לארץ ישראל יחד עם בן אחיו, ברוך מרדכי ויטנברג והתיישב בירושלים.
בעלייתו הביא עמו הון עצום של כחצי מיליון רובלים.
בירושלים החזיק בבנק פרטי, ועמד בקשרי מסחר עם בנקים גדולים בפטרבורג בירת רוסיה.
כמו כן עסק במסחר בניירות ערך ממשלתיים רוסיים, ושל חברות רוסיות שונות, בבורסה של פטרבורג.
היה חשוך ילדים, ולכן החליט להשקיע את הונו בהקמת בתים ושכונות בירושלים.
השקיע את הונו בהקדשים ברובע המוסלמי, בעיר החדשה ובסביבות ירושלים.
הקים את ישיבת "תפילה למשה".
בשנת 1884 הקים את שכונת בתי ויטנברג.
אחר-כך קנה שטחים גדולים שעליהם נבנתה שכונת הבוכרים.
לוויטנברג הוצעה החצר שנודעה בכינויה "לוקאנדה" אשר שימשה בעברה כבית-מלון.
השגריר האוסטרי תיאר את החצר: "החצר היפה ביותר בעיר העתיקה בירושלים".
בעיצומו של המשא ומתן בין ויטנברג לבעל השטח, קנתה הפטריארכיה הלטינית את המתחם.
הוא לא נואש והצליח לרכוש את הבית מהפטריאך בתוספת של 1,000 נפוליאון זהב על מחירו המקורי של המקום.
במשא ומתן בין ויטנברג לפטריארך תיווך אליעזר בן-יהודה, ששימש מתורגמן ביניהם.
בי"ח ניסן תרנ"ט (1899) נפטר ונקבר בחלקת כולל חב"ד בבית הקברות הר הזיתים.
הרב משה ויא (נולד בשנת תש"ד, 1944) הוא רב ישראלי, מחבר ספרי הלכה בדיני כשרות המזון, יו"ר המכון להנחלת ההלכה, ומחלוצי תחום בדיקת המזון מחרקים ומחבר סדרת הספרים "בדיקת המזון כהלכה".
נולד בברזיל, בשנות ה-50 עלה לישראל.
לאחר נישואיו התגורר מספר שנים בנתיבות ולמד בכולל אברכים.
בשנות ה-70 עבר להתגורר בירושלים ולמד כאברך בישיבת מיר.
כעבור זמן עבר ללמוד בכולל של בית מדרש גבוה להלכה בהתיישבות החקלאית.
כיום מתגורר בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
בתקופת לימודיו בישיבה החל לעסוק בנושא כשרות המזון, בעיקר בתחום החרקים והתולעים בפירות וירקות.
לאחר שעבר להתגורר בירושלים הציע לו הרב ישראל גנס להגביר את המודעות לנושא בקרב הציבור הרחב.