tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משמעות ההחלטה היא שכל הנוצרים-ערבים בישראל, לא רק כ-13 אלף בני הנוצרים המרונים והאשורים, אלא גם כ-160 אלף המשתייכים לכנסיות השונות בישראל כולל הנוצרים-הלטינים, הנוצרים-היוונים-אורתודוקסים, הנוצרים-היוונים-קתולים, הנוצרים-המלכיתים והנוצרים-האורתודוקסים, אשר היו רשומים עד שנת 2014 כ"ערבים", יוכלו להירשם מעתה במרשם האוכלוסין של משרד הפנים כ"בני הלאום הארמי".
באוקטובר 2014 נרשם בנו של ח'לול כאזרח הישראלי הראשון הנושא את ה"לאום הארמי".
ארמילאריה (שם מדעי: Armillaria) הוא סוג של פטריות טפיליות הכולל כעשרה מינים.
לפטריות מסוג זה משך חיים ארוך, והן מסוגלות ליצור כמה מן האורגניזמים החיים הגדולים בעולם.
האורגניזם הגדול ביותר בסוג –השייך למין Armillaria ostoyae – שהוא ככל הנראה הפטרייה הגדולה ביותר בעולם, חי באורגון שבארצות הברית, משתרע על פני 9.1 קמ"ר והוא בן אלפי שנים ומסתו מוערכת ב-31,500 טונות.
מינים אחדים של הארמילאריה מפיקים את אש השועל.
כפתוגן יער, יכולה פטריית הארמילאריה להיות הרסנית מאוד.
היא אחראית למחלת ה"רקבון הלבן" של השורשים, ונבדלת מפטריית הטריכולומה (Tricholoma) בטבעה הטפילי.
אַרְמִין וַמְבֵּרִי (בהונגרית: Vámbéry Ármin; נולד בשם הֶרְמַן בַּמְבֶּרְגֶר – Hermann Bamberger; 19 במרץ 1832, סְוָאטִי יוּר – Svätý Jur [בהונגרית: Szentgyörgy], סמוך לברטיסלאבה, אז בתחומי ממלכת הונגריה, כיום בסלובקיה – 15 בספטמבר 1913, בודפשט).
היה מזרחן, בלשן וחוקר מסעות הונגרי-יהודי, מן החוקרים הבולטים בחקר אסיה במאה ה-19. הוא נודע במיוחד בזכות מסעו הנועז לאסיה התיכונה (1863–1864), שבו נדד כדרוויש עני מחופש דרך פרס, חיווה, בוכרה וסמרקנד — מסע שתיאר בספריו וזכה להד עצום באירופה, והסעיר את דמיונם של בני זמנו.
כתביו ותרגומיו תרמו תרומה ניכרת להבנת התרבויות והשפות של העמים הטורקיים במרכז אסיה ולהפצת ידע על העולם הטורקי באירופה.
ואמנם, השערתו השנויה במחלוקת שלפיה לשפה ההונגרית מוצא משותף עם הלשונות הטורקיות.
תפיסה זו עוררה פולמוס חריף בקרב בני זמנו, ונדחתה במחקר המאוחר, אך רבות מהשוואותיו הלשוניות נחשבות תקפות גם כיום.
כפרופסור באוניברסיטת בודפשט הוא תרם רבות לביסוס חקר השפות הטורקיות כתחום מדעי עצמאי, הידוע כיום בשם טורקילוגיה.
מלבד פועלו המדעי היה ומברי גם פובליציסט בעל השפעה באירופה הוויקטוריאנית, שזכה להוקרה רבה באנגליה על כתיבתו בענייני אסיה התיכונה.
כבר בתקופת שהותו באיסטנבול פרסם מאמרים בעיתונות האירופית על המזרח העות'מאני והאסלאם, ובהמשך, לאחר שובו לאירופה, כתב מאמרים מדיניים בעיתונות הבריטית ובכתבי עת אירופיים נוספים שעסקו במאבקי הכוח במרכז אסיה.
מומחיותו בענייני העולם המוסלמי והעמים הטורקיים הקנתה לו מעמד של מומחה מוערך ויועץ בלתי רשמי לענייני המזרח, וכתיבתו העיתונאית סייעה לעצב את דעת הקהל בבריטניה.
במאמריו ביטא השקפה פרו-בריטית ואנטי-רוסית מובהקת, ותמך במדיניותה של בריטניה במסגרת "המשחק הגדול" — מאבק ההשפעה בין בריטניה לרוסיה על השליטה במרכז אסיה, שנועד להגן על גבולותיה הצפוניים של הודו הבריטית.
בנו היחיד, רוּסְטֶם וַמְבֵּרִי, היה עורך דין פלילי וחבר האספה הלאומית ההונגרית.
ארמין וַמְבֵּרִי נולד ב-19 במרץ 1832 בכפר סְוָאטִי יוּר (בהונגרית: Szentgyörgy), הסמוך לברטיסלאבה – בירת סלובקיה של ימינו, שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
סבו היגר מהעיר ובַּמברג (Bamberg) שבבוואריה, ומכאן שם המשפחה ואמברגר; נכדו עִבְרֵת את שם המשפחה לצורה ההונגרית ומברי.
ומברי התייתם בגיל צעיר משנפטר אביו ממחלת הכולרה, והמשפחה חייתה בעוני.
בגיל שלוש שותקה רגלו והוא הפך לצולע לכל ימי חייו.
בתחילה התהלך עם קביים, אך בגיל עשר שבר ברוגזה את המשענות על גבי קבר אביו, והחליט שלא להשתמש בהם יותר.
ומברי גדל בעוני והתמודד עם צליעה שנגרמה ממחלה בילדותו, אך הצטיין בחריצות ובזיכרון פנומנלי.
בעידוד אמו פנה, לצד לימודי הקודש, גם ללימודי חול - צעד שעיצב את התפתחותו האינטלקטואלית והכשיר את דרכו לעולם המחקר.
ומברי היה מחונן בכישרון לשפות: מביתו ומסביבת מגוריו ידע הונגרית, סלובקית וגרמנית.
הוא למד בחדר עברית, ובבית הספר העממי הנוצרי – לטינית.
כדי לסייע בפרנסת משפחתו עבד כשוליית חייט, ובגיל אחת עשרה כבר שימש מורה לילדים בכפרו.
הוא למד שנתיים בגימנסיה שניהלו נזירים מקומיים.
בגיל שלוש עשרה נדד לברטיסלאבה והשיג משרת הוראה פרטית לבנו של בעל מסעדה (תמורת מזון ולינה).
בתקופה זו למד בכוחות עצמו צרפתית.
לאחר שחלה ופוטר ממשרתו עבד כמשרת אצל מלווה בריבית, אך המשיך ללמוד בגימנסיה בשעות הפנאי.
שנות הנדודים וההתבגרות האינטלקטואלית (1850–1857)
בגיל שמונה עשרה, בעקבות מהפכת 1848 והפסקת הלימודים בפרסבורג, החל ומברי לשמש מורה נודד בכפרים.
בתקופה זו הרחיב מאוד את ידיעותיו בלשונות, והמשיך להשתלם בלימודים עצמיים בצרפתית, איטלקית, רוסית וספרדית.
הוא ביקר בספריות, העמיק בלימודי המזרח ובשפות נוספות - טורקית ופרסית - ולמד גם על האסלאם, לרבות לימוד הקוראן.
במקביל העמיק בקריאת ספרות אירופית.
שנותיו בכפרים עיצבו את שאיפתו לחקור עמים וארצות רחוקות, ובהדרגה החל לתכנן מסע אל ארצות המזרח.
מות אמו חיזק את החלטתו זו.
בשנת 1857 חל מפנה בחייו של ומברי.
הוא קיבל מכתב המלצה מאת הברון יוז'ף אטווש, אשר התרשם מידיעותיו בשפות האירופיות ושוחח עמו באיטלקית, אנגלית וצרפתית.
בעזרת אטווש והרוזן יוזף טֶלֶקי, נשיא האקדמיה ההונגרית למדעים, קיבל ומברי סיוע כספי, דרכון ומכתבי המלצה שאפשרו לו לצאת לאיסטנבול.
ומברי הגיע לאיסטנבול בשנת 1857 כמעט חסר כול, אך בתוך זמן קצר הצליח להתבסס בזכות כישרונו הלשוני ויכולתו החברתית יוצאת הדופן.
תחילה התפרנס מהופעות בבתי קפה ומהוראת שפות בבתי עשירים ואצולה, ובהמשך נעשה מורה בביתו של חוסיין דאים פאשה ואף שימש מזכירו של פואד פאשה, שר החוץ העות'מאני.
הוא אימץ את לבושם, דיבורם ונימוסיהם של בני המקום, למד את הערבית ואת הטורקית על בוריין, והעמיק בלימודי האסלאם עד כדי השתתפות בשיעורים ב"מדרסה" (בית מדרש מוסלמי) וניהול ויכוחים עם חכמי דת.
אחד מתלמידיו, פקיד בכיר, העניק לו את הכינוי "ראשיד אפנדי" (בכתיב עות'מני: Reşid Efendi) – תואר כבוד שמשמעותו "ישר, נאמן לאמת".
לעיתים נקרא גם "מֻחַלְדִין", כינוי דתי שפירושו "הצדיק הצועד בדרכי האמת".
שני התארים הפכו לשם נרדף לדמותו בקרב בני התקופה.
בזכות קסמו האישי, נימוסיו וידיעתו בחמש עשרה שפות, הצליח ומברי להשתלב הן באליטה העות'מאנית והן בקרב הקהילה האירופית בעיר.
בשנת 1860 נבחר לחבר שלא מן המניין באקדמיה ההונגרית למדעים, שסיועה אפשר לו להכין את מסעו הגדול לאסיה.
באותה תקופה חיבר מילון טורקי–גרמני ופרסם מאמרים רבים בעיתונות ההונגרית, האוסטרית והגרמנית.
אף שלא הסתיר את מוצאו ואת קשריו באירופה, רבים בעיר ראו בו מוסלמי מלידה – רושם שומברי לא טרח לתקן, שכן היטמעותו נבעה מתשוקה מדעית להבין את המזרח מבפנים.
שנותיו באיסטנבול היו תקופת הכשרה לחייו כחוקר שטח.
הוא למד מקרוב את מנהגי החברה המוסלמית ואת לשונותיה, פיתח הבנה סוציולוגית עמוקה של התרבות הטורקית, והאמין כי הכרת עמים ותרבויות נובעת מהיטמעות פעילה ולא מלימוד ספרים בלבד.
גישה זו, ששילבה בלשנות עם תצפית חברתית, הקנתה לו מעמד ייחודי בין חוקרי זמנו והניחה את היסודות למסעו הידוע לאסיה המרכזית (1863–1864), שאליו יצא בחסות האקדמיה ההונגרית ובליווי מכתבי המלצה מהחצר הטורקית.
במסע זה הציג עצמו בשם "ראשיד אפנדי" - הפעם לא רק כתואר של כבוד, אלא כזהות חיצונית של ממש.
בשנת 1863 יצא ומברי למסעו הידוע לאסיה המרכזית, בחסות האקדמיה ההונגרית למדעים.
מטרת המסע הייתה לחקור את שורשי ההונגרים הקדמוניים ואת הלשונות הטורקיות של מרכז אסיה.
הוא נשא עמו מכתב המלצה בלטינית מהאקדמיה, וכן מכתבי המלצה מהחצר הטורקית, שסייעו לו בדרכו ופתחו בפניו שערים רבים.
כדי לנוע בחופשיות בארצות המזרח ולהימנע מחשד כלפי אירופי, הציג עצמו כטורקי בשם "ראשיד אפנדי", לבוש כבני המקום ומתנהג כמוסלמי סוני.
דבר שיצר לעיתים קשיים כאשר עבר באזורים שיעיים.
דרכו עברה מקונסטנטינופול (איסטנבול) דרך הים השחור אל טרבזון וארזורום, ומשם מזרחה לטבריז, אגם אורמיה וטהראן שבפרס (איראן של ימינו).
בטהראן נח ואסף מידע בעזרת הציר הטורקי, ולאחר מכן בינואר 1863 הצטרף לשיירה של דרווישים טטרים שחזרו ממכה לכיוון אסיה המרכזית.
השיירה הגיעה לים הכספי, והמשיכה בהפלגה בסירתו של שודד ים טורקמני.
היא עברה דרך מחנות טורקמניים ולאחר כחודש הגיעה לחיווה.
שם באישורו של המושל המקומי, ערך ומברי מסע לימת ארל וחזר לחיווה.
בהמשך המשיך בדרכו דרך המדבריות הקשים, כשהוא סובל ממחסור במים ומחשש מתמיד לשודדים, עד שהגיע לבוכרה.
משם המשיך לסמרקנד, שבה שהה כעשרה ימים.
בדרכו חזרה הצטרף לשיירה אחרת בדרכה להראת שבאפגניסטן.
במהלך מסעו נחשפה זהותו האמיתית, אך דרכונו הטורקי מנע ממגלה סודו לפגוע בו.
בהראת נחשד שוב, עמד בחקירה וניצל בנס.
לאחר מספר שבועות הצטרף לשיירה גדולה שיצאה לעבר משהד שבפרס, שאליה הגיע בסוף שנת 1863. בדרכו חזרה ממסעו באסיה התיכונה מצא ומברי מקלט בביתו של האירופי היחיד בעיר משהד שבפרס.
לאחר כחודש יצא משם לרכיבה ממושכת לעבר טהראן בחורף הקשה של 1864, שם התקבל בהתלהבות על ידי הקהילה האירופית המקומית.
משם שב לאיסטנבול ולאחר מכן להונגריה.
מסעו של ומברי לאסיה המרכזית וכתבי המסע שלו
אַרמין וַאמְבֵּרִי (Ármin Vámbéry) יצא למסעו הגדול בשנת 1863, מטעם האקדמיה ההונגרית למדעים, במטרה לחקור את השפות הטורקיות ולבחון את הקשרים האפשריים ביניהן לבין שפתם ומוצאם של ההונגרים.
הוא נסע מהונגריה דרך איסטנבול וטהרן (פרס), ומשם המשיך דרך המדבר הטורקמני אל חיווה, בוכרה וסמרקנד.
המסע נמשך עד 1864, אז שב תחילה לפרס, ומשם חזר לאירופה - תחילה להונגריה ואחר כך לאנגליה.
בלונדון ניסה לשכנע את השלטונות הבריטיים לכבוש את אסיה התיכונה ולהקדים בכך את הרוסים במסגרת "המשחק הגדול".
אך, הבריטים לא האמינו בתוכניות הכיבוש של הרוסים.
בשנים שלאחר שובו פרסם ומברי את "מסעות באסיה המרכזית" (Travels in Central Asia, 1864), שתיאר את מהלך מסעו, ולאחר מכן את "רשמים מאסיה המרכזית" (Sketches of Central Asia, 1868) - מהדורה מורחבת ומתוקנת של ספרו הראשון, שבה נוספו הקדמות חדשות וכן הרחבות בנושאים היסטוריים ואתנוגרפיים של האזור.
במקביל כתב בהונגרית את "מסעותי וחוויותַי בפרס" (Vándorlásaim és élményeim Persiában, 1867) - עיבוד לאומי ותרבותי למסעו, שנועד לקהל ההונגרי.
הספר הראשון "מסעותַי באסיה המרכזית", שנכתב באנגלית היה פופולרי מאוד בזמנו ונקרא בהתלהבות ברחבי אירופה, למרות שהוא היה דוח מסע מחקרי רשמי שנכתב לקהל מערבי.
מטרתו הייתה לתעד את מסעו המדעי גאוגרפי של ומברי ואת ממצאיו על עמי אסיה המרכזית, והוא מתאפיין בסגנון תיעודי, מאופק ומכוּון לאקדמיה ולצרכים הבריטיים.
בספר מתואר החלק השני של מסעו של ומברי, לאחר שעבר דרך איראן (פרס) והמשיך ממנה אל מרכז אסיה – דרך המדבר הטורקמני אל חיווה, בוכרה וסמרקנד.
במהלך המסע התחזה לדרוויש מוסלמי צולע בשם ראשיד אפנדי, כדי שיוכל לנוע בחופשיות באזורים שהיו אסורים לכניסת אירופאים; מי שנתפס דינו היה מוות.
שלוש שנים לאחר פרסום ספרו הראשון באנגלית, פרסם ומברי בפשט (בודפשט) את הספר "מסעותי וחוויותַי בפרס", שנכתב בהונגרית ונועד לקהל המקומי.
הספר הוא עיבוד עצמאי למסעו משנת 1863 עד 1864, ומתאר את שהותו בפרס ואת מסעו דרך המדבר הטורקמני אל חיווה, בוכרה וסמרקנד.
בניגוד לספרו האנגלי "מסעותַי באסיה המרכזית", שנכתב בסגנון תיעודי ויובשני, הספר ההונגרי נכתב בגוף ראשון, בלשון חיה וציורית, ומשלב התבוננות אישית, גאווה לאומית ותובנות תרבותיות על יחסי מזרח ומערב.
בהשפעת רוח הלאומיות ההונגרית של תקופתו, ביקש ומברי להראות כי שורשי העם ההונגרי נעוצים עמוק באסיה, בקרב העמים דוברי השפות הטורקיות, וכי הקשרים ההיסטוריים בין ההונגרים למזרח מבטאים קרבה תרבותית ולא נחיתות אירופית.
בדרך זו הפך הספר ההונגרי לא רק לתיעוד מסע, אלא גם להצהרה תרבותית ולאומית על זהותה המזרחית של הונגריה.
הספר ראה אור בהוצאת גוּסטָב הֶקֶנַסט (Gusztáv Heckenast), מלוּוה בתחריט של נאצר-א-דין שאה קאג'אר, מלך פרס באותה עת, והיה אחד הספרים שהקנו לומברי את מעמדו כדמות מרכזית בתרבות ההונגרית של המאה ה-19.
הספר שנכתב באנגלית, "מסעות באסיה המרכזית" (Travels in Central Asia, 1864), היה לאחד מספרי המסע הנקראים ביותר של המאה ה-19. הוא תורגם לשפות רבות ובהן גם לעברית, וזכה להשפעה רחבה באירופה ובאסיה.
חזרה לאירופה והכרה בינלאומית (1864–1913)
עם שובו מהמסע באסיה התיכונה בשנת 1864 התקבל ומברי תחילה באדישות בהונגריה, ואף נפוצו שמועות כי הוא עות'מאני או פרסי המתחזה לאירופי.
לפיכך הפליג ללונדון, שם התקבל בהתלהבות רבה וזכה להוקרה מצד החברה הגאוגרפית המלכותית ומאנשי מדע רבים.
באותה שנה פרסם את ספרו "מסעות במרכז אסיה" (Travels in Central Asia), שתיאר את חוויותיו וממצאיו מן המסע.
הספר, שנכתב כולו מן הזיכרון בשל הסכנה שנשקפה לו אילו היה נושא עמו רשימות, זכה להצלחה גדולה ופתח בפניו את שערי הקהילה המדעית באירופה.
ומברי הוזמן להרצות בפריז, שם נפגש עם נפוליאון השלישי, ובזכות הצלחתו רכש מעמד של חוקר בעל שם עולמי.
לאחר שובו להונגריה השתקע ומברי בבודפשט, בירת המדינה.
בצו קיסר אוסטריה מונה לפרופסור באוניברסיטת בודפשט לשפות המזרח, תפקיד שבו היה הראשון שחקר באופן שיטתי את השפות הטורקיות – ובהן האויגורית, האוזבקית והקירגיזית.
מינויו עורר תרעומת בקרב אחדים מעמיתיו הקתולים שסירבו לקבל לשורותיהם מרצה יהודי, אך למרות זאת ביסס במהרה את מעמדו המדעי ונעשה אחת הדמויות הבולטות בחיי הרוח של הונגריה.
בזיכרונותיו תיאר ומברי את ההשפלות שסבל בארץ מולדתו, אך כתב כי הכבוד שזכה לו בארצות אירופה – ובייחוד באנגליה – השכיח מלבו את העלבונות.
הוא הרבה לשבח את אנגליה וגדוליה על הכבוד שהעניקו לו, ונהג לבקר שם תכופות.
באנגליה הוזמן להרצות בענייני מדינה וזכה לאהדה רבה מצד אנשי מדע, אצולה וממשל.
במהלך שנות פעילותו המדעית חיבר ומברי ספרי מסע, חיבורים בלשניים והיסטוריים, ובהם מסע באסיה התיכונה, קורות נדודַי וחַיַי בפרס, העם הטורקי ודברי ימי הונגריה.
מאמריו הרבים על ענייני אסיה התיכונה פורסמו בעיתונות הבריטית והאירופית והשפיעו על דעת הקהל ועל מדיניות החוץ של בריטניה ורוסיה.
ומברי כתב את מרבית ספריו באנגלית ובגרמנית, ורק מעטים בהונגרית.
הכנסותיו ממאמרים ופרסומים מדעיים הבטיחו לו רווחה כלכלית, והוא חי את שנותיו האחרונות בכבוד.
הוא הקפיד כל חייו על הכלל הלטיני Nulla dies sine linea – "אל יעבור עליך יום בלי ללמוד שורה חדשה", וראה בלמידה ובעמל את יסוד הצלחתו.
ומברי נפטר בבודפשט בשנת 1913, בגיל שמונים ושלוש.
עיתוני אירופה הגדולים הספידוהו כאחד ההוגים והנוסעים הבולטים של דורו – איש רוח שגבר בכוח שכלו ועמלו על כל המכשולים.
מחקריו, כתביו ותרגומיו של ומברי תרמו תרומה ניכרת להבנת התרבויות והשפות של העמים הטורקיים במרכז אסיה ולהפצת ידע על העולם הטורקי באירופה.
במחקריו הבלשניים השווה ומברי בין ההונגרית לשפות הטורקיות, וטען לקיומו של דמיון מהותי ואף מוצא משותף ביניהן - השערה שעוררה מחלוקת חריפה בקרב בני זמנו.
הוא התנגד, עוד בחייו, לטענתו של הבלשן יוזף בודנץ כי ההונגרית משתייכת למשפחת השפות האוראליות (ובפרט לענף הפינו-אוגרי).
אף שטענתו בדבר מוצא משותף לשפות נדחתה במחקר המאוחר, הוכח כי השבטים ההונגרים הקדומים (המדיארים) חיו בקרבה לשבטים טורקיים במרכז אסיה, והשפעתם הלשונית והתרבותית ניכרת עד היום.
לפיכך, רבות מהשוואותיו הבלשניות של וַמְבֵּרִי נחשבות מבוססות ותקפות גם בראי המחקר המודרני.
מעבר לעבודתו המדעית, וַמְבֵּרִי היה בעל השקפת עולם ליברלית ולאומנית הונגרית מובהקת.
הוא ראה בהונגריה חלק מן העולם התרבותי האירופי, אך הדגיש את ייחודה ההיסטורי והלשוני כעם ממוצא אסיאתי.
על רקע זה פיתח את תורת הקרבה ההונגרית טורקית, שלפיה לשונם של ההונגרים קרובה ללשונות הטורקיות יותר מאשר לשפות הפינו-אוגריות.
תפיסה זו נועדה גם להדגיש את הזיקה התרבותית בין הונגריה לבין עמי אסיה התיכונה, ובכך להעניק לעם ההונגרי עבר היסטורי מפואר ושורשים מזרחיים עצמאיים.
עמדתו עוררה פולמוס חריף עם חוקרי האסכולה הפינו-אוגרית, ובראשם יוזף בודנץ ופאל הונפלבי, שטענו לקרבה גנטית בין ההונגרית לשפות הפיניות.
אף שגישתו של וַמְבֵּרִי נדחתה מאוחר יותר מבחינה בלשנית, היא השפיעה עמוקות על התודעה הלאומית ההונגרית ועל חיזוק תחושת הזהות של ההונגרים כעם "מזרחי-מערבי" ייחודי בתולדות אירופה.
בה בעת, בכתיבתו המדינית עיתונאית באנגליה ביטא ומברי השקפה פרו בריטית ואנטי רוסית מובהקת.
הוא ראה ברוסיה כוח אימפריאלי המאיים להשתלט על עמי אסיה, ואילו את בריטניה הציג ככוח נאור הפועל לקידום חופש, מסחר והשכלה.
בעיניו, המאבק באסיה התיכונה היה לא רק מאבק על שליטה טריטוריאלית, אלא גם מאבק בין שני דגמים של תרבות ושלטון – האוטוקרטיה הרוסית מול הקדמה הבריטית.
השקפתו הכוללת של ומברי שיקפה שילוב נדיר של גאווה לאומית הונגרית, סקרנות מדעית ומחויבות לערכים מערביים, והיא חיזקה את מעמדו באירופה כמלומד בעל תודעה פוליטית, מוסרית ואנושית.
מעבר לתרומתו המדעית והאידאולוגית, בני דורו ראו בו אישיות רבת קסם, שניחנה בזיכרון נדיר, בכושר ביטוי וביכולת השתלבות יוצאת דופן.
תיאור בן הזמן המקיף ביותר של וַמְבֵּרִי נמסר בידי נחום סוקולוב בספרו "אישים.
סוקולוב מצייר דיוקן של איש נמרץ ורב סתירות ("אוצר ניגודים"), בעל כושר הסתגלות יוצא דופן, זיכרון מופלא ואיש שיחה מבריק.
מאפיינים גופניים: קומה נמוכה וחסונה, תנועתיות מהירה וצליעה קלה; הופעה חיה ומרשימה (זקן ושיער כהים), שהותירה רושם של חיוניות ועוצמה חרף מגבלותיו.
כישורים שכליים: לשונאי ופילולוג קפדן ובעל השכלה רחבה; שליטה בריבוי לשונות וזיכרון יוצא דופן; חריצות והתמדה מתמשכת בנוסח "Nulla dies sine linea".
מזג נפשי: עליזות, הומור וחדוות יצירה בצד דמיון עשיר ונטייה ל"התפעלויות"; חוסן נפשי ועמידות בתלאות מסע ממושכות.
יכולות חברתיות וציבוריות: רהיטות וכריזמה; כישרון סיפורי מרתק; יכולת השתלבות במגוון סביבות תרבותיות, כולל אימוץ נימוסים ולבוש מקומיים לצורכי תצפית ומחקר; קשרים ענפים עם מדינאים ואנשי אקדמיה.
זהותו הדתית של ומברי הייתה בלתי ברורה.
הוא נולד כיהודי, התחנך גם במוסדות נוצריים, התנהג כעות'מאני מוסלמי, אך מששמע הרצל שוַמְבֵּרִי התקבל בקלות אצל הסולטאן הטורקי (אשר עד אז סירב להיפגש עם הרצל), נסע להיפגש עמו במעונו במיהלבך.
הרצל נפגש עם ומברי בפגישה שערכה כחמש שעות ומאז המשיך להתכתב עמו בידידות רבה (כינויי חיבה הדדיים של "דודי", "איש יהודי" וכולי).
הרצל ניסה במשך שנים להיפגש עם הסולטאן, כולל באמצעות תיווכו של הקיסר הגרמני - ללא הצלחה.
באמצע חודש מאי 1901, פגישה של ומברי עם הסולטאן הניבה הסכמה של עבדול חמיד להיפגש עם הרצל.
פגישה זו נערכה עוד באותו החודש בקונסטנטינופול (שמה הקודם של איסטנבול עד אמצע המאה ה-19).
בשנת 1987 הופק הסרט העלילתי "הדרוויש הצולע" (The Lame Dervish, בהונגרית: A sánta dervis), המתאר אחד מפרקי חייו ההרפתקניים של החוקר ההונגרי ארמין וַמְבֵּרִי.
הסרט נוצר בהפקה משותפת טג'יקית–הונגרית–טורקית, בבימויו של יוז'ף קיש (József Kis) ושל ולריי אחאדוב (Valerij Ahadov).
את התפקיד הראשי, בדמותו של ומברי המחופש לדרוויש בשם ראשיד אפנדי, גילם השחקן ג'ולה בנדק (Gyula Benedek).
העלילה עוקבת אחר מסעו של ומברי, המחופש לדרוויש עני, אל ערי מרכז אסיה – טהרן, חִיוָה, בוכרה וסמרקנד – בחיפוש אחר כתבי יד שיאירו את ראשית תולדות ההונגרים.
לאחר מותו של אמיר בוכרה הוא נאסר ונכלא, ולבסוף שב לאירופה לאחר מסע מפרך המזכיר באופיו את האודיסאה.
הסרט צולם ברובו בשטח טג'יקיסטן (שהייתה אז חלק מברית המועצות), ומשלב סצנות בדיוניות עם אירועים היסטוריים אמיתיים.
הוא נודע בצילומיו המרהיבים ובאופן שבו שוזר את סיפור חייו של ומברי במסגרת זיכרונותיו של המדען הנודד.
ב-19 בפברואר 2022, לציון שלושים שנה לכינון היחסים הדיפלומטיים בין הונגריה לטג'יקיסטן, הוקרן הסרט מחדש באירוע חגיגי באולם הקולנוע הלאומי Uránia שבבודפשט.
את האירוע ארגנו נציגות ארגון המדינות הטורקיות והמכון ההונגרי לעניינים חוץ ומסחר.
עותק הסרט נשמר במצב טוב ומלווה בכתוביות באנגלית.
הסרט שודר שוב באוזבקיסטן באוקטובר 2025, אך זהות הערוץ המשדר לא פורסמה.
ומברי חיבר ספרים על השפות הטורקיות, מסעותיו
1873 - ההיסטוריה של בוכרה.
1876 - מנהגים בארצות המזרח.
הוא כתב את האוטוביוגרפיה שלו בשמות "Arminius Vámbéry, His Life and Adventures" (ארמיניוס ומברי – חייו והרפתקאותיו, 1883) ו-"Struggles of My Life" (מאבקי חיי, 1904).
בהרלדיקה, ארמין (Ermine) היא אחת הפרוות המשמשות בבלאזון.
סמל זה מייצג את עורו של ההרמין (הידוע בלטינית של ימי הביניים כ-armenius, עכבר ארמני).
במרוצת החורף לסמור פרווה לבנה וזנב שחור, ואילו הפרווה ההרלדית מייצגת כמה פרוות אשר נתפרו יחד ויצרו תבנית של נקודות סאבל (שחור) על שטח ארז'ן (לבן).
לזנב או ל"נקודת ארמין" היו מספר ייצוגים במספר דרכים שונות.
מלבד התבנית "שחור על לבן" לפחות שלוש וריאציות של ארמין נחשבו כטינקטורות ולא רק שדה פשוט משובץ בתבנית דמוית ארמין.
תבנית "ארמינס" (ermines) או קונטרה-ארמין (counter-ermine) – סאבל עם נקודות ארז'ן.
תבנית "ארמינויס" (erminois) – אור עם נקודות סאבל.
תבנית "פין" (pean) – סאבל עם נקודות אור.
ארמין ז'ורדן היה מנצח שווייצרי, שנודע בפרשנויותו למוזיקה צרפתית, למוצרט ולוגנר.
ארמין ז'ורדן נולד בלוצרן, שווייץ.
"מר ז'ורדן היה איש גדל-ממדים, בעל פנים מעובים ופה, שנטה להתעוות בחיוך לגלגני, ונוכחותו הפיזית רבת העוצמה עמדה בסתירה לאיפוק של ניצוחו," ציין הניו יורק טיימס בהודעה על דבר מותו.
ז'ורדן היה יוצא דופן לתקופתו, שבה מנצחים מתעופפים מקצה העולם אל קצהו, מחוזה אל חוזה, בכך שנשאר רוב הזמן קרוב הביתה, בשווייץ ובצרפת.
אחרי שעמד בראש כמה וכמה תזמורות שווייצריות, התמנה למנצח ראשי של תזמורת שווייץ המערבית בז'נבה בשנת 1985 ובמשרה זו החזיק עד 1997.
אל ארצות הברית הגיע לראשונה רק בשנת 1985. הוא ניצח בסיאטל ובניו יורק.
סיאטל הזמינה אותו לנצח על מחזור הטבעת של וגנר בעונות 2000 ו-2001, אך הוא נאלץ לפרוש לאחר הצגות ספורות בעונת 2000 בגלל מחלה.
מאותה סיבה גם ביטל את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה בניו יורק בשנת 2001, שם היה אמור לנצח על כך עושות כולן של מוצרט.
בנו, המנצח פיליפ ז'ורדן, הופיע לראשונה במטרופוליטן בשנת 2002.
ארמין ז'ורדן מת בציריך חמישה ימים אחרי שהתמוטט כשניצח על האופרה "אהבה לשלושה תפוזים" של סרגיי פרוקופייב בבית האופרה בבזל.
נוסף לפיליפ, הניח אחריו אלמנה, קייט ובת, פסקל.
ארנסט שוסון: סימפוניה אופוס 20; "ויויאן", אופוס 5, התזמורת הסימפונית של בזל, אראטו/וארנר B000F4ASUS
אדואר לאלו: "מלך איס", עם אדוארד וילה, פיליפ בואי, דלורס ציגלר, ז'אן-פיליפ קרטיס, מישל פיקומה, ברברה הנדריקס ומרסל ונו; התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת.
גוסטב מאהלר: סימפניה מס' 4, עם אדית ויאן, תזמורת שווייץ המערבית, אראטו/וארנר B00000E8U7
פרנסיס פולנק: "הקול האנושי"; "האישה ממונטה קרלו".
תזמורת שווייץ המערבית עם הסופרן פליסיטי לוט.
סרגיי פרוקופייב: ,רומיאו ויוליה" (3 סוויטות, תזמורת שווייץ המערבית.
מוריס ראוול: קונצ'רטי לפסנתר, עם אן קפלץ; תזמורת האופרה של מונטה קרלו.
מוריס ראוול: "הילד והקסמים", תזמורת שווייץ המערבית, אראטו/וארנר קלאסיקס Classics B00004VLSY
רוברט שומאן: ארבע הסימפוניות, תזמורת שווייץ המערבית אראטו/וארנר B000009ILZ
רוברט שומאן, Das Paradies und die Peri, עם כריסטוף פרגארדין, רוברט גמביל, אדית ויאן, אן גייוואנג, סילביה הרמן והנס-פטר שיידגר;; המקהלה הקאמרית רומאן, מקהלת פרו ארטה מלוזאן; תזמורת שווייץ המערבית, אראטו 2292-45456-2.
יוהאן שטראוס הבן: "ברון הצוענים", בביצוע רודולף ואסרלוף, צוראן טודורוביץ, מרטין הומריך, ז'אנט פישר, בלה פרנץ', האנה שר, אוה וולאק, פאול קונג, לוץ הרי, נטליה אושאקובה והתזמורת והמקהלה הלאומית של רדיו צרפת.
ריכרד וגנר: פרסיפאל, גולדברג, מינטון ואחרים, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו, המקהלה הפילהרמונית של פראג.
ארמין ואן בִּיוּרֶן (בהולנדית: Armin Van Buuren; נולד ב-25 בדצמבר 1976 בליידן, הולנד) הוא מפיק טראנס ו-DJ הולנדי.
ואן ביורן מדורג בכל שנה מאז שנת 2002 בחמשת המקומות הראשונים בדירוג 100 התקליטנים הטובים בעולם של מגזין DJ Mag, מתוכן חמש פעמים במקום הראשון.
חשיפתו המשמעותית לקהל הרחב התרחשה דרך תוכנית רדיו שבועית שהוא משדר מאז שנת 2001, בשם "A State of Trance", שבשיאה האזינו לה כ-37 מיליון בני אדם מ-84 מדינות שונות.
בשנת 2014 שירו "This is What it Feels Like" היה מועמד לפרס גראמי, ובכך הפך ואן ביורן לאמן הטראנס הרביעי בהיסטוריה לקבל מועמדות לפרס זה.
כמו כן, אלבומו משנת 2008 "Imagine" הגיע למקום הראשון במצעד התקליטים ההולנדי ובכך הפך לאומן הטראנס הראשון שעשה כן.
ואן ביורן החל לעסוק במוזיקה כשהיה בן 14, והוא מציין את ז'אן מישל ז'אר כמקור השראה.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1995, הוא החל לעבוד כ-DJ במועדון מקומי עד שהמשיך את לימודיו באוניברסיטת ליידן ללימודי תואר ראשון במשפטים.
ואן ביורן החליט לשים בצד את לימודיו לאחר שהקריירה שלו החלה לנסוק, אך שב וסיים אותם בשנת 2003. ואן ביורן עובד ומקליט אך ורק מאולפן הסטודיו הפרטי שלו.
בראיון הוא הודה שרוב הזמן הוא עובד לבד ומעולם לא העסיק טכנאי אולפן בטענה שהוא לא מעוניין שהמוזיקה שלו תשונה על ידי מישהו אחר.
ב-18 בספטמבר 2009 נשא לאישה את אריקה ואן תייל, איתה חי במשך 9 שנים בטרם נישאו, ובהמשך נולדו לזוג בת ובן.
בפסטיבל Tomorrowland 2013 עלה ואן ביורן לבמה והודיע שחזר מבית חולים לאחר שאשתו ילדה בן, והקדיש את הסט שלו לבנו הנולד.
בשנת 2011, קיבל ואן ביורן את עיטור אוראניה-נאסאו של בית המלוכה ההולנדי על תרומתו ושירותיו לעולם המוזיקה.
ואן ביורן התחיל את הקריירה שלו כ-DJ במועדון מקומי בעיר הולדתו, שם הוא למד לנגן סטים ארוכים, 6-7 שעות בדרך כלל.
במהלך חופשות מבית ספרו ניגן שם למעלה מ-4 פעמים בשבוע.
ההצלחה הגדולה הראשונה שלו הייתה בשנת 1997 עם יציאתו של השיר "Blue Fear" תחת חברת התקליטים Cyber Records, בהיותו בן 19 בלבד.
באותה השנה ואן ביורן הוציא לראשונה אלבום מיקס בשם "Boundaries Of Imagination" בו הוא שילב בין סגנונות שונים כמו פרוגרסיב טראנס, טכנו וטראנס קלאסי.
במהלך אותה השנה פגש ואן ביורן את המפיק דייב לואיס, שעזר לו להתפרסם כ-DJ באנגליה ובארצות הברית.
בשנת 2000 יצא האלבום הראשון מתוך סדרת האלבומים "A State of Trance", ומכר למעלה מ-10,000 עותקים.
האלבום השני בסדרה, "Basic Instinct", כלל בתוכו את השיר "Perpetuous Dreamer - The Sound Of Goodbye" שאותו כתב והפיק עם המפיק הישראלי רז ניצן.
השיר נכנס למצעד ההולנדי בשנת 2001 והגיע למקום ה-26. שנה לאחר מכן הוא הגיע למקום הראשון במצעד המועדונים בארצות הברית, בגרמניה ובהולנד.
האלבום השלישי, "In Motion", יצא באוגוסט 2001, וזכה להצלחה גדולה בארצות הברית.
האלבום הרביעי, "Transparence", יצא בשנת 2002. באותה השנה יצא ואן ביורן לסיבוב הופעות ברחבי צפון אמריקה והרבה להופיע במועדון הלילה "אמנזיה" שבאיביזה.
בשנת 2005 הוציא לאור את אלבומו השני, "Shivers", במסגרתו עבד עם אמנים בעלי שם.
בנובמבר של אותה השנה ואן ביורן פתח סדרה של מופעי סולו שנקראה "Armin Only".
ההופעה הראשונה - "The Next Level" - התקיימה בעיר רוטרדם, הולנד, למשך 9 שעות, מול קהל של 11,000 מעריצים.
באפריל 2008 יצא אלבומו השלישי של ואן ביורן, "Imagine", והגיע למקום הראשון במצעד האלבומים ההולנדי.
באותה השנה התקיימה ההופעה "Imagine" - השנייה בסדרת ההופעות Armin Only.
בנובמבר 2010 התקיימה ההופעה "Mirage" - הרביעית בסדרת ההופעות Armin Only - בעיר אוטרכט שבהולנד מול קהל של 25,000 מעריצים.
בנובמבר 2013 התקיימה ההופעה החמישית בסדרת Armin Only בשם "Intense" באמסטרדם באולם ההופעות זיגו דום.
הכרטיסים להופעה זו אזלו לחלוטין תוך 3 ימים מרגע תחילת המכירה.
אולם ההופעות מכיל תפוסה של כ-17,000 איש.
ב-30 באפריל 2013 ויתרה ביאטריקס, מלכת הולנד, על המלוכה לטובת בנה, וילם-אלכסנדר, מלך הולנד, שהושבע באותו היום.
ואן ביורן היה למופע המרכזי באירועי ההכתרה ביחד עם תזמורת הקונצרטחבאו, והמשפחה המלכותית עלתה על הבמה באמצע הופעתו.
ב-29 באוקטובר 2015, יצא לאור אלבומו השישי, "Embrace", כשהסינגל הראשון שיצא ממנו היה השיר "Another You" בשיתוף עם הזמר ההולנדי Mr Probz.
ב-2017 הכריז ואן ביורן על כיתת אמן מקוונת בהדרכתו, שבה ילמד וישתף מניסיונו בתעשיית המוזיקה האלקטרונית.
ב-2018 שחרר את המיני-אלבום "Blah Blah Blah", שבמרכזו שיר הומוריסטי באותו שם אשר צבר פופולריות ברחבי העולם.
בנובמבר 2001 נכנס ואן ביורן לדירוג 100 התקליטנים המובילים של מגזין DJ Mag, היישר למקום ה-27. באוקטובר 2002 ואן ביורן נבחר למקום החמישי ברשימת 100 התקליטנים המובילים בעולם של מגזין DJ Mag.
בשנה שאחריה הוא עלה למקום השלישי, בו החזיק במשך שלוש שנים.
בשנת 2006 דורג במקום השני, כאשר מעליו דורג פול ואן דייק.
בשנת 2007 הגיע למקום הראשון בו החזיק ארבע שנים ברציפות עד לשנת 2010 ובכך הפך ל-DJ המעוטר בכל הזמנים.
בשנת 2012 זכה שוב במקום הראשון, לאחר שבשנת 2011 היה ממוקם במקום השני, אחרי דייוויד גטה.
בינואר 2008, זכה ואן ביורן בפרס "Buma Cultuur Pop Award", הפרס היוקרתי ביותר בתעשיית המוזיקה ההולנדית.
ב-27 במרץ 2014, זכה ואן ביורן בטקס פרסי ה-IDMA בשמונה קטגוריות: הטראנס הטוב ביותר, אלבום המיקס הטוב ביותר, DJ הטראנס הטוב ביותר, הפודקאסט הטוב ביותר, אמן הסולו הטוב ביותר, השיר בעל ביצוע הזמר הטוב ביותר, הקליפ וידאו הטוב ביותר והמפיק המוזיקלי הטוב ביותר.
החל מ-2001 משדר ארמין תוכנית רדיו שבועית בשם "A State Of Trance", אשר בה מנגן ארמין (יחד עם המפיק רובן דה רונדה) שירי טראנס נבחרים, מכריז על אירועי טראנס שונים ועוד.
התוכנית, שנמשכת לרוב כשעתיים, זוכה למיליוני מאזינים ברחבי העולם והיא נחשבת לתוכנית הטראנס המצליחה בעולם.
ב-2003 הקים ואן ביורן חברת תקליטים בשם זה, והיא חברת בת של חברת התקליטים Armada Music (הנמצאת גם היא בבעלותו של ואן ביורן).
ב-2007 נחנך באמסטרדם סטודיו חדש של התוכנית, והחל מאז התוכנית משודרת ברשתות החברתיות כוידאו.
התוכנית חוגגת מדי 50 פרקים בתוכנית מיוחדת (למעט תוכנית ה-50 וה-150) עם הופעות חיות, והחל מהתוכנית ה-400 החגיגות לוקחות חלק גם באירועים שונים ברחבי העולם.
בנוסף, התוכנית מארחת במה משלה בפסטיבלים הגדולים בעולם כגון ה-UMF מיאמי, EDC לאס וגאס וטומורולנד.
ארמין מייוַוס הוא גרמני אשר התפרסם בעולם בשל רציחת ואכילת גופתו של קורבן שהכיר באינטרנט, בהסכמת קורבנו.
לאחר שמייווס והקורבן ביצעו ניסיון כושל לאכול את איבר מינו של הקורבן, הרג אותו מייווס והמשיך לאכול כמות גדולה מבשרו.
בשל מעשיו, נודע מייווס בכינוי "הקניבל מרוטנברג" או "Der Metzgermeister" ("אמן השחיטה").
מייווס נולד וגדל בכפר נופש קטן בגרמניה, בו גרו שבע משפחות בלבד, ולמייווס הצעיר היו מספר חברים מצומצם ביותר.
כשהיה בן 8 בערך, נטש אביו את הבית בסערה, לקח עמו את שני אחיו החורגים של מייווס, והותיר אותו לבד עם אמו.
מייווס, ששהה בחצר הבית באותו זמן, רדף אחרי הרכב הנוסע, אך אביו אפילו לא הפנה לעברו מבט.
מאורע זה היה טראומטי במיוחד עבור מייווס, לדבריו.
אמו הייתה בת כ-50 באותה העת, ולא ניסתה להיכנס למערכת יחסים נוספת.
היא הפכה שתלטנית והייתה מעורבת בכל מהלך חייו של בנה.
עניינו של מייווס בקניבליזם החל בגיל 10 לערך, אז, לפי חלק מהמקורות, קרא בספר "רובינזון קרוזו" על כך שקרוזו הציל את עוזרו, ששת, מידי קניבלים.
מייווס, ביסקסואל מוצהר, חיפש אחר קורבן מרצון על ידי פרסום הודעה בפורום בשם "The Cannibal Cafe" אשר היה ניתן להגיע אליו דרך הרשת האפלה.
הפורום נסגר בשנת 2002. מייווס כתב: .
ברנד יורגן ברנדס, ביסקסואל מוצהר אף הוא, נענה למודעה ביחד עם אנשים רבים נוספים, אשר מרביתם נסוגו לבסוף מהיענותם.
אף על פי שברנדס היה בן 42, נאות מייווס להפגש עמו, בשל העובדה שהיה חסון ושמר על כושר.
במהלך פגישתם, חתמו השניים על חוזה שהכין מייווס מראש, בו הצהיר ברנדס כי "דבר אכילתו" נעשה מרצונו החופשי, וכי הוא זה שביקש ממייווס שיאכל אותו.
באותו הערב, הודיע ברנדס לבן-זוגו כי הוא נוסע למקום מסוים בענייני עבודה, וכי יאחר.
כמו כן, הוא טשטש את עקבותיו ומחק את כל המיילים, ההודעות והקבצים אשר היוו עדים למעשה.
קלטת הווידאו אשר צילמו השניים בעת פגישתם ב-9 במרץ 2001, בביתו של מייווס בעיירה רוטנברג אם פולדה, הראתה כי טרם רציחתו של ברנדס, כרת מייווס את איבר מינו ושני הגברים ניסו לאכלו.
ברנדס התעקש שמייווס יכרות את איבר מינו בנשיכה, אך ניסיון זה לא צלח אף על פי שמייווס הצליח לבקע את אשכיו של ברנדס בנשיכה.
בסופו של דבר, השתמש מייווס בסכין על מנת להסיר את איבר מינו של ברנדס.
הצופים בקלטת הווידאו טענו שצעקת הכאב של ברנדס נמשכה כ-2–3 דקות, אך מייווס טען שהמעשה ארך כ-20–30 שניות בלבד, וכי ברנדס האמין קודם לכן, כי הכאב יהיה חזק יותר מהכאב שחווה בפועל.
ברנדס ניסה ככל הנראה לאכול חלק מאיבר מינו שלו עצמו, בעודו נא, אך לא הצליח כיוון שהיה צמיגי ו"קשה ללעיסה", לטענתו.
בעקבות "קושי" זה, טיגן מייווס את איבר המין במחבת, אך הוא נשרף והפך בלתי ניתן לאכילה.
לפיכך, חתך אותו למספר חתיכות והאכיל בהן את כלבו.
לפי עיתונאים אשר צפו בקלטת הווידאו (אשר לא נחשפה לציבור), ברנדס כנראה היה חלש מדי באותה העת על מנת לאכול את איבר מינו.
מייווס הקריא לברנדס ספר של "מלחמת הכוכבים" במשך שלוש שעות בזמן שברנדס דימם למוות באמבט מים חמים.
ככל הנראה, אילחש מייווס את ברנדס בכמויות גדולות של אלכוהול ומשככי כאבים, עשרים כדורי שינה ובקבוק "שנאפס", ולבסוף רצח אותו בחדר שבנה במיוחד לשם כך בתוך ביתו, אשר כונה "חדר השחיטה".
לאחר שדקר את ברנדס למוות בגרונו, תלה מייווס את הגופה על קרס בשר ותלש פיסות בשר מגופו.
הוא אף ניסה לטחון את עצמותיו ולהשתמש בהן כקמח.
כל המעשה תועד בקלטת בת ארבע שעות.
מייווס אחסן את הגופה במקפיא מתחת לקופסאות פיצה, וצרך כארבעים קילוגרמים של הבשר, במשך כעשרה חודשים לאחר הרצח.
מייווס נעצר בדצמבר 2002, לאחר שתלמיד קולג' באינסברוק, אוסטריה, טלפן למשטרה לאחר שראה מודעת חיפוש קורבנות נוספת שפרסם מייווס, ופרטים על המעשה באינטרנט.
חוקרים סרקו את ביתו ומצאו את חלקי הגופה וקלטת הווידאו של הרציחה.
ב-30 בינואר 2004, הורשע מייווס בהריגה, ונידון לשמונה וחצי שנות מאסר בכלא.
הפרשה קיבלה סיקור והד תקשורתי נרחב, אשר הובילו לדיון האם ניתן להרשיעו בכלל, בהתחשב בעובדה שברנד יורגן ברנדס הסכים לאקט מרצונו החופשי, ואף חתם על חוזה.
הוא הסביר כי בשל החוזה, אין מדובר על רצח או הריגה, אלא על סיוע בהתאבדות בלבד.
מייווס אכן הודה במעשיו, אך במהלך המשפט לא הביע כל חרטה אודותיהם, הצטדק, ואף טען כי לא רצח את ברנדס, וכי הדקירה בצווארו בוצעה רק לאחר שברנדס כבר לא היה בין החיים.
אף על פי כן, במהלך שהותו בכלא, הביע מייווס חרטה על מעשיו, והוסיף כי ברצונו לכתוב ספר שיתאר את סיפור חייו, במטרה למנוע מאנשים אחרים ללכת בדרכו.
באפריל 2005, הורה בית המשפט לבצע משפט חוזר עבור מייווס, לאחר שהתובעים ערערו על גזר הדין וטענו כי יש להרשיעו ברצח.
עם זאת, יש הטוענים כי היה זה מייווס שערער על פסק הדין, משום שחשב שהוא חמור מדי, לאחר שטען שכלל לא רצח את ברנדס, ושכל המעשה בוצע בהסכמה מלאה.
בין השאלות שעליהן בית המשפט נאלץ לענות היו: האם ברנדס הסכים לרציחתו, והאם היה מסוגל באופן מודע להסכים לאקט באותה העת, או שמא סבל מהפרעות נפשיות, דוגמת מזוכיזם קיצוני, אשר ממנו סבל, לדעת פסיכולוגים אחדים, שהיו מעורבים בחקר הפרשה.
כמו כן, נלקחו בחשבון גם אלמנטים נוספים, כגון צריכת האלכוהול המשמעותית וכדורי השינה הרבים שנטל ברנדס.
כיוונים אחרים של המשפט בחנו האם מייווס רצח כדי לספק את יצריו (במיוחד את יצריו המיניים), ולא מפני שנתבקש לעשות זאת על ידי ברנדס, כפי שמייווס הכחיש שוב ושוב בעדותו.
במשפט החוזר ציין פסיכולוג מטעם ההגנה, כי מייווס עשוי לחזור, ביום מן הימים - למנהגיו, ועדיין "חולם לאכול בשר של גברים צעירים".
ב-10 במאי 2006, הרשיע בית המשפט בפרנקפורט את מייווס ברצח, וגזר עליו מאסר עולם.
מאז שהחל לרצות את תקופת מאסרו בכלא, הפך מייווס צמחוני, והצטרף לקבוצת אסירים אשר תומכת במפלגה הירוקה.
כמו כן, לפי דיווח של ה-"Bild Zeitung'" מאוקטובר 2007, סייע מייווס בניתוח חשדות למקרי קניבליזם בשנים 1998 ו-2000, כאשר בשני המקרים נמצאו גופותיהם המבותרות של שני נערים צעירים.
ארמין מילר-שטאל הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה גרמני מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1996 על תפקידו בסרט "ניצוצות".
מילר-שטאל נולד בעיירה טילזיט (כיום סובטסק) שבפרוסיה המזרחית לאדיטה, פרופסורית באוניברסיטת לייפציג ולאלפרד מולר, כספר בנקאי.
אביו החליט לשנות שם משפחתו, והוסיף לו את השם שטאל.
החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה
מילר-שטאל ומשפחתו עברו לגור בברלין כאשר אביו לחם במסגרת הוורמאכט כנגד הצבא הסובייטי בחזית המזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה.
כנער התעניין מילר-שטאל בתחום הקולנוע, ונרשם לבית ספר למשחק מקומי בברלין המזרחית.
מילר-שטאל התפרסם ברחבי מזרח גרמניה בזכות תפקידיו בסרטים מקומיים, בהם הסרט הגרמני "יעקב השקרן", המבוסס על ספרו של יורק בקר "יעקב השקרן".
מילר-שטאל לוהק גם לגרסה ההוליוודית לסרט שיצאה ב-1999.
ב-1980 עזב מילר-שטאל את גרמניה המזרחית ועבר לגור במערב גרמניה בשל סימונו על ידי הממשלה לאחר עימות עם הזמר-יוצר הגרמני-יהודי וולף בירמן.
במערב גרמניה עבד מילר-שטאל לצד במאים נחשבים בקולנוע הגרמני והפולני כגון ריינר ורנר פאסבינדר ואנדז'יי ויידה.
הופעותיו הבולטות בקולנוע האירופי היו בדרמות המלחמה, המערב גרמנית "קציר עצבני" וההונגרית "קולונל רדל".
הופעתו הראשונה של מילר-שטאל בבמה ההוליוודית הייתה בשנת 1989 במותחן "תיבת הנגינה", בסרט הופיע מילר-שטאל בתור מייק לזלו, אב למשפחה אמריקאית ממוצא הונגרי, איש משפחה מסור שילדיו ושאר בני משפחתו קשורים אליו מאוד.
על פניו, נראה שמייק הוא אדם נורמטיבי לחלוטין, חיובי, אהוד ופעיל בקהילה האמריקאית, אך כל זה משתנה כאשר נגדו מתבצעת תביעה של השלטונות האמריקנים לשלילת אזרחותו באשמת זיוף טופס בקשת ההגירה לארצות הברית שנים קודם לכן.
במשפט מייצגת אותו בתו עורכת הדין אן תלבוט (ג'סיקה לאנג).
לאחר מכן שיחק מילר-שטאל בדרמה האוטוביוגרפית של בארי לוינסון "אבלון", בסרטו של סטיבן סודרברג "קפקא" המבוסס על חייו של הסופר היהודי פרנץ קפקא ובדרמה הקומית של ג'ים ג'ארמוש "מונית לילה" שם גילם את נהג המונית המזרח גרמני הלמונט גרוקנברגר בעלילה המתרחשת בניו יורק.
בשנת 1992 זכה מילר-שטאל ב"פרס דב הזהב" שבמסגרת "פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין" על תפקידו בסרט "הוטץ".
בשנת 1996 שיחק מילר-שטאל בדרמת המוזיקה הביוגרפית "ניצוצות", שם גילם את דמותו של פיטר, אביו ניצול השואה של הפסנתרן המוכשר דייוויד הלפגוט (ג'פרי ראש).
במהלך הסרט פיטר ממלא את בנו בפחד אודות זכרונותיו מהשואה ולבסוף מביא אותו להתמוטטות עצבים.
על תפקידו המרשים בסרט היה מילר-שטאל מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר אולם לא זכה.
ב-1998 הופיע מילר-שטאל במותחן האימה הבדיוני "תיקים באפלה" המבוסס על הסדרה המפורסמת "תיקים באפלה".
בשנת 1999 שיחק לצדם של אן הייש ואד האריס בסרט הדרמה "הנס השלישי" (אנ') מאת הבמאית הפולנייה הידועה אניישקה הולנד (אנ').
ב-2001 זכה מילר-שטאל לשבחים על גילום דמותו של הסופר הגרמני תומאס מאן בהפקה גרמנית מקומית.
דמות נוספת שגילם מילר-שטאל הייתה ראש ממשלת ישראל הבדיוני אפרים "אלי" זהבי, בתפקיד אורח של ארבעה פרקים בסדרת הדרמה "הבית הלבן".
ב-2007 לאחר דעיכה בקריירה קיבל מילר-שטאל תפקיד משני בדרמת הפשע של דייוויד קרוננברג "סימנים של כבוד", שם הופיע בדמותו של סימיון, אביו של קיריל (ונסן קאסל) ומנהל ארגון הפשע הרוסי בלונדון.
על תפקידו בסרט זכה בפרס הג'יני.
ב-2009 השתתף מילר-שטאל במותחן המסתורין של רון הווארד "מלאכים ושדים" המבוסס על רב המכר של דן בראון, שם גילם את דמותו של החשמן סטראוס.
בנוסף הופיע מילר-שטאל גם בדרמה "הבנק" בדמותו של וילהאם ווקסלר, סוכן שטאזי לשעבר.
בשנת 2015 שיחק בסרטו של טרנס מאליק "אביר הגביעים", דרמה בכיכובם של כריסטיאן בייל ונטלי פורטמן.
ארמין הארי הוא אתלט גרמני בעבר, הוא אלוף אולימפי, שיאן עולם ואלוף אירופה בריצת 100 מטר.
האתלט הראשון בעולם שרץ ריצה זו בזמן של 10 שניות.
הארי נולד בקווירשיד שבחבל הסאר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1958 זכה הארי בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.3 שניות ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.2 שניות.
בתחרות שנערכה בציריך, שווייץ ב-21 ביוני בשנת 1960 קבע הארי בריצת 100 מטר שיא עולם חדש של 10.0 שניות בדיוק.
ארצות הברית שניצחה במירוץ בתוצאה של 39.40 שניות נפסלה.
איגוד האתלטיקה הגרמני השעה את הארי לאחר המשחקים האולימפיים מאחר שדרש תשלום עבור תחרות שבה אמור היה להשתתף, אף על פי שמארגני התחרות סירבו לשלם לו (באותה תקופה רק חובבים יכלו להשתתף באולימפיאדה).
אירוע זה הוביל לפרישתו מספורט תחרותי.
בשנת 1980, כסוחר נדל"ן נמצא הארי אשם בהונאת הכנסייה הקתולית בסכום כולל של 3,200,000 מארק גרמני, הוא נידון למאסר על תנאי למשך 18 חודשים עד שנת 1983.
ארמיית שריון הייתה יחידה צבאית בסדר כוחות של ארמייה, בה נעשה שימוש על ידי הצבא האדום הסובייטי והוורמאכט הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצורך בהקמת ארמיות משוריינות נבע מהעובדה, שבמהלך המלחמה, מרבית היחידות של שני הצבאות לא היו ממונעות עקב העדר כמות מספקת של כלי רכב ממונעים לניוד החיילים.
דיוויזיות הרגלים בשני הצבאות נעו בעיקר ברגל, והתובלה שלהן הסתמכה בעיקר על שימוש בסוסים.
כתוצאה מכך כוחות הרגלים לא יכלו להתקדם באותו קצב כמו הכוחות הניידים, ונותרו בדרך כלל הרחק מאחור במהלך מבצעים התקפיים.
יש לציין, שצבאות בעלות הברית המערביות (בריטניה וארצות הברית) נמנעו מהקמת ארמיות שריון, מכיוון שרוב היחידות שלהן, כולל דיוויזיות הרגלים, היו ממונעות בשלמות.
הצבא הגרמני היה הראשון להקים ארמיות שריון, שנקראו בגרמנית ארמיית פאנצר.
ארמיות הפאנצר הגרמניות מילאו תפקיד מרכזי במהלך המערכה על צרפת ב-1940 ("פאנצרגרופה קלייסט"), וכן במתקפות שערך הצבא הגרמני בחזית המזרחית בשנים 1941 ו-1942, לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
הן התקדמו מאות ק"מ לעומק שטח האויב בצורה עצמאית, מבלי להמתין לכוחות החי"ר, וכיתרו את כוחותיו מעורפם, תוך יישום טקטיקת הבליצקריג הגרמנית.
הצבא הסובייטי הבין אף הוא את הצורך בהקמת עוצבות ניידות גדולות ורבות עצמה בעקבות לקחי החודשים הראשונים של הפלישה הגרמנית, וחיקה למעשה את הגרמנים.
בשלב ראשון הקים הפיקוד הסובייטי קורפוסים ממוכנים וקורפוסי טנקים, בהם רוכזו כוחותיו הניידים.
בשלב שני, החל מאביב 1942, הוקמו ארמיות שריון שנקראו בשם "ארמיות טנקים", וכללו בדרך כלל שני קורפוסי טנקים וקורפוס ממוכן אחד.
גם בצבא האדום ארמיות החי"ר (שכונו ארמיות רב-חייליות) נעו בעיקר ברגל, ומרבית כלי הרכב הממונעים רוכזו במסגרת ארמיות הטנקים.
החל מחורף 1942/1943 מילאו ארמיות הטנקים הסובייטיות, שכל אחת מהן כללה 500-600 טנקים (בתקן מלא), תפקיד מרכזי בשורת המתקפות הסובייטיות, שהדפו את הצבא הגרמני משטח ברית המועצות, והביאו בסופו של דבר את כוחות הצבא האדום עד לברלין.
כמו הגרמנים, גם הסובייטים השתמשו בארמיות הטנקים שלהם באופן עצמאי לצורך עריכת מבצעים התקפיים עמוקים בשטח האויב, דוגמת מבצע בגרטיון, מבצע ויסלה-אודר, או מבצע סערת אוגוסט במנצ'וריה.
בשלבי הסיום של המלחמה כלל הצבא הסובייטי שמונה ארמיות טנקים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הופסק בהדרגה השימוש בארמיות השריון משום שרמת המיכון של הצבאות עלתה, ורוב היחידות הצבאיות הפכו לממונעות עקב ניוד החיילים באמצעות משאיות או נושאי גייסות משוריינים.
הצבא הסובייטי, למשל, עבר לשימוש בארמיות רב-חייליות, שכללו דיוויזיות טנקים ודיוויזיות ממונעות.
ארמילוס הוא דמות של מלך רשע בתורת אחרית הימים היהודית המוכרת מספרות המדרשים של תקופת הגאונים ואילך.
האזכור הקדום ביותר של ארמילוס הוא בספר זרובבל.
על פי המסופר שם, ארמילוס עתיד להיוולד מאבן שיש בדמות אישה לאחר שהשטן ישכב עמה.
הוא עתיד לשלוט בעולם ביד קשה ויהרוג בחרב את מתנגדיו.
הוא יעלה על ארץ ישראל עם עשרה מלכים ויהרוג את משיח בן יוסף.
לבסוף הוא יומת על ידי משיח בן דוד שגם יביס את צבאו.
דמותו מתוארת כך: צבע שער ראשו כזהב וכבול, ידיו ארוכות עד עקבי רגליו, גובהו שתים עשרה אמות, פניו ארוכים, עיניו עקומות ומרוחקות זו מזו, יש לו שני קדקודים, וכל רואיו ייראו ממנו.
התייחסות מוקדמת נוספת לארמילוס היא בתרגום יונתן (ישעיהו יא ד) על תכונותיו של משיח בן דויד, "וברוח שפתיו ימית רשע" - "בממליל ספותיה יהי ממית ארמילוס רשיעא" (בעברית: בדיבור שפתיו יהא ממית את ארמילוס הרשע).
התרגום מפרש פסוק זה מספר ישעיהו כמוסב ספציפית על דמותו של ארמילוס.
חוקרים רבים סבורים שהתייחסות זו היא עריכה מאוחרת של תרגום יונתן.
ייתכן ששמו נגזר משיבוש שמו של מייסד רומא המיתולוגי רומולוס, או משמו של אל הרע והחושך הפרסי אהרימן.
נראה כי הקישור למייסד רומא בא כדי להצביע שהוא, ארמילוס, יהיה אחרון מלכי "רומי הרשעה" (שהביאה לחורבן בית המקדש), כפי שרומולוס היה מלכה הראשון.
ייתכן גם ששמו נגזר משמו של רומולוס אוגוסטולוס, אחרון קיסרי האימפריה הרומית המערבית.
ארמילוס, אחרון מלכי רומי, אמור להתמודד עם המשיח, אחרון מלכי יהודה לפני אחרית הימים.
האגדות המאוחרות יודעות לספר שמלחמת ארמילוס ביהודים תימשך שלושה חודשים.
הן גם מתארות אותו בצורה מאוד לא מחמיאה, כקירח בעל עיניים בגדלים שונים.
גם ידיו באורכים שונים, ועל מצחו צרעת.
מסופר גם שאוזנו הימנית סתומה ומשמשת אותו כאשר באים אנשים להגיד דברים טובים על אחרים ולעומת זאת, כשבאים אנשים לדבר רעות, אז הוא מפנה אליהם את אוזנו השמאלית, האוזן השומעת.
יש תיאורים נוספים של ארמילוס, הסותרים את התיאור שהובא לעיל, אך כל התיאורים מציגים אדם מעוות, מפלצתי.
הוא מתואר גם כבן השטן והאבן, ולעיתים גם מצוין שהוא גר באבן.
לפי אגדה שנמצאה במאמר "אותות המשיח", מקורו באבן דמוית נערה יפת תואר שברא אלוהים ונמצאת ברומא, ורשעי אומות העולם בועלים אותה, ומזרעם אלוהים יוצר בה ולד, והיא מתבקעת ויוצא ממנה ארמילוס: "ויבוא אצל אדום הרשעה ויאמר להם משיח אני, אני אלהיכם!
מיד מאמינים בו וממליכים אותו עליהם." אגדה זו השתלשלה מאגדה נוכרית לפיה המשורר הרומי ורגיליוס יצר דמות אבן של נערה, דמות מופלאה כל כך, שרומיים מסוימים קיימו איתה יחסי מין.
יש מהאחרונים שהנחו לכוון בתפילה על כך שמשיח בן יוסף לא ייהרג בידי ארמילוס.
התייחסויות נוספות לארמילוס נמצאות בספר האמונות והדעות (מאמר ח'), בן איש חי (פרשת מקץ) וספר מעייני הישועה (מעיין ח תמר ו).
ארמין שימרמן הוא שחקן ומדבב אמריקאי-יהודי.
שימרמן מפורסם בעיקר בזכות תפקידיו כברמן הפרנגי קווארק בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", כמנהל סניידר ב"באפי ציידת הערפדים" וכנושא כליו של קוזמו קריימר סטן ב"סיינפלד".
שימרמן נולד למשפחה יהודית בלייקווד, ניו ג'רזי, בנם של סוזן, רואת חשבון, והרברט שימרמן, צבע בתים.
כאשר שימרמן היה בן 15, עברה משפחתו ללוס אנג'לס, שם אמו רשמה אותו לחוג לדרמה, במאמץ להרחיב את המעגל החברתי שלו.
מאוחר יותר הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ולאחר מכן נבחר לשמש כמתמחה ב-"Old Globe Theater" שבסן דייגו.
הוא פצח בקריירה של משחק דרמטי בתיאטרון, ובסופו של דבר עבר לניו יורק.
מאוחר יותר הוא חזר ללוס אנג'לס, שם הוא קבל תפקידים בשתי סדרות ברשת CBS, שהשיקו את קריירת המשחק בטלוויזיה שלו.
שימרמן ידוע בעיקר בזכות תפקידו כקווארק, בעלי בר פרנגי בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9", אף על פי שמעורבותו בזיכיון "מסע בין כוכבים" החלה בהופעותיו בדמויות פרנגי אחרות, בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא".
בדמותו של קווארק, שימרמן הפך לאחת מהדמויות המוכרות ביותר של "מסע בין כוכבים", והוא הופיע מספר רב של פעמים על שער השבועון "TV Guide", הן לבדו, הן ביחד עם שחקנים נוספים והן כחלק מסדרה לאספנים.
לדבריו, הפרק "Little Green Men" הוא פרק "חלל עמוק 9" האהוב עליו ביותר, בין השאר משום שזה הפרק היחידי שבו הוא משמש כקפטן של ספינת חלל.
בנוסף למסע בין כוכבים, שימרמן גילם את תפקידו של פסקל בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה" וכן של המנהל סניידר ב-"באפי ציידת הערפדים".
הוא כיכב ב-"סטארגייט SG-1" כאחד מהנוקס, ב-"מכושפות" כמכשף רשע, ב-"סיינפלד" כסטן, נושא הכלים, וכן ב-"Leverage" כד"ר פטמקין.
הדמות שלו חלקה סצנה עם אוברז'נבה, שכללה עימות בין שתי הדמויות - המזכיר את מערכת היחסים המסוכסכת בין קווארק (שימרמן) לבין אודו (אוברז'נבה).
שימרמן גילם את דמותו של "The Terror" בסדרת הלייב אקשן המבוססת על הקומיקס "The Tick".
הוא הופיע בפרק "Provenance" בסדרה "מספ7ים" כמומחה לאמנות.
כמו כן הוא הופיע בפרק "Posse Comitatus" בסדרה "הבית הלבן" כריצ'רד השלישי, וכן היה לו תפקיד קמאו בשני סרטי "בליפ".
הוא גם הופיע בפרק "Buck the Stud" של הסדרה "נשואים פלוס".
ב-1996 הופיע בתפקיד קטן בתור שופט בדרמת המתח "עין תחת עין".
ב-2001 התארח בסדרת המדע הבדיוני "הרואה ואינו נראה".
שימרמן הופיע גם בפרק מתוך הסדרה "מחסן סודי 13".
הוא גילם מספר דמויות של נבלים במשחקי וידאו שונים, לרבות: דמותו של "טואד" ב-"X-Men Legends"; דמותו של "Dr.
הוא העניק את קולו לדמותו של "General Skarr" ב-"Evil Con Carn" וב-"ההרפתקאות של בילי ומנדי".
בין משחקיה של חברת "Bioware" - הוא העניק את קולו ל-"Jade Empire" ול-"Mass Effect".
כמו כן, הוא דיבב את הדמויות "Emil Narud" ו-"Mohandar" במשחק "סטארקראפט 2".
בשנת 2008 הוא גילם את דמותו של וילמר בספר מוקלט של "הנץ ממלטה", בו השתתפו גם מייקל מדסן, סנדרה או, ואדוארד הרמן.
בנוסף, הוא גילם את דמותו של מר פיליפס בהפקת "Focus on the Family Radio Theatre" של "האסופית".
הוא גם גילם את דמותו של "Raanu" בסרט "Bionicle: The Legend Reborn", ואת דמותו של הגובלין הירוק, במשחק הווידאו "Marvel Ultimate Alliance 2".
שנת לאחר מכן דיבב ב-"The Secret World".
בשנת 2016 דיבב בסרט "ראצ'ט וקלאנק".
שימרמן כתב שורה של ספרים, בהם הוא מספק בסיס בנוסח מדע בדיוני על חייו של ד"ר ג'ון די.
שימרמן נשוי לשחקנית קיטי סווינק.
ארמין וֵגְנֶר (Armin Theophil Wegner; 16 באוקטובר 1886 – 17 במאי 1978) היה סופר וחסיד אומות העולם מגרמניה.
ארמין וגנר היה חייל גרמני במלחמת העולם הראשונה, סופר ופעיל זכויות אדם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב באימפריה העות'מאנית, היה עד לרצח העם הארמני ותיעד את מראות הגירוש של הארמנים.
לאחר המלחמה השמיע וגנר את קולו, תוך סיכון חייו, נגד האנטישמיות הנאצית.
בשנת 1933 חיבר פניה אישית לאדולף היטלר בשם יהודי גרמניה.
במכתבו טען שרדיפת יהודי גרמניה תשפיע לא רק עליהם אלא על גורלה של גרמניה כולה והזהיר מפני הגורל הצפוי לגרמניה אם תרדוף את היהודים.
הוא ציין שאת מכתבו הוא כותב כגרמני גאה, בעל שורשים במשפחה פרוסית של צלבנים.
הוא נרדף על ידי הנאצים ובשל מאמציו למען היהודים הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם.
וגנר נולד בעיירה אלברפלד שבגרמניה.
הוא חונך בשטרייגאן והמשיך את לימודיו בברלין.
לאחר שסיים את לימודיו לתואר, ודוקטור למשפטים החל לטייל בצפון אפריקה, חצי רומניה ואירלנד.
הוא ביקש להיות סופר מסעות, והצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית לשם כך.
וגנר התגייס לצבא הגרמני כאיש צוות רפואי בחורף 1914–1915. הוא זכה לעיטור צלב הברזל בזכות סיוע לפצוע תחת אש.
הוא קודם לדרגת סגן משנה בחיל הרפואה הגרמני.
הוא השתייך ליחידה שצוותה לארמייה השישית בצבא האימפריה העות'מאנית, ארמייה שהוצבה לאורך מסילת הברזל הבגדדית בסוריה ובמסופוטמיה.
בתפקידו זה היה וגנר עד לצעדות בהן נספו ארמנים בעיצומו של רצח העם הארמני.
הפקודות שקיבל וגנר נועדו לטשטש ולמנוע דיווחים על הרציחות, כיוון שהקיסרות הגרמנית והאימפריה העות'מאנית היו בעלות ברית.
וגנר התעלם מהפקודות, אסף מידע על הרציחות, אסף מסמכים ומכתבים וצילם מאות תצלומים במחנה הפליטים הארמני שבעיר דיר א-זור.
תצלומים אלה היוו מאוחר יותר עדות להיקפן של הזוועות שחוו הארמנים שחיו בשטחי האימפריה העות'מאנית.
לבקשתו של הפיקוד העות'מאני, נעצר וגנר על ידי גרמנים והושב לגרמניה.
חלק מתמונותיו הוחרמו והושמדו, אך הוא הצליח להבריח בחגורתו נגטיבים רבים של תצלומים המתעדים את רדיפות הארמנים.
וגנר מחה במכתב גלוי על הזוועות שביצעה הממשלה העות'מאנית והציע הקמתה של מדינה ארמנית עצמאית.
מכתבו פורסם בברלינר טאגבלאט והוגש לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון בוועידת השלום בפריז ב-1919. באותה שנה פורסם בספר בשם "הדרך שאין ממנה חזרה" (Der Weg ohne Heimkehr) קובץ ממכתביו מתקופת שהותו במזרח התיכון, בהם תיאר את סבלם של הארמנים.
וגנר נישא לסופרת היהודיה לולה לנדאו, הפך לפעיל פציפיסטי והיה חבר בארגון פציפיסטי.
הוא התיידד עם ולטר רתנאו, וכן עם עיתונאים.
הוא העיד במשפטו של סוגומון טהליריאן שהתנקש בחייו של מנהיג עות'מאני וחיבר את ההקדמה לספר שבו פורסמו מסמכי המשפט, "רצח העם הארמני - עשיית צדק: משפטו של טהריליאן" (Justicier du génocide armènien: le procès de Tehlirian).
וגנר הצהיר שרצח העם הארמני היה פשע שביצעה ממשלת האימפריה העות'מאנית, ושהעם הטורקי "מעולם לא היה מכתים את עצמו בפשע כזה." וגנר ציין שראה מספר מקרים של אי ציות אזרחי במהלך רצח העם הארמני, בהם סירבו פקידים עותמ'אניים לבצע פקודות השמדה.
בשנת 1922 פרסם וגנר את הספר "הצריחה מאררט" (Der Schrei von Ararat), ובו תביעה לשמירה על זכויותיהם של שרידי רצח העם הארמני.
הוא ביקר עם אשתו בברית המועצות ובין היתר ביקר ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית.
על סמך רשמיו מביקור זה חיבר את הספר "חמש אצבעות מעליך" (Fünf Finger über Dir) ובו ביקורת על שיטת המשטר הסטליניסטית.
בעקבות הצלחת הספר הגיע וגנר לשיא פרסומו כסופר כחלק מזרם האקספרסיוניזם הגרמני.
בשנת 1933 גינה וגנר את רדיפת היהודים בגרמניה במכתב גלוי לאדולף היטלר.
זמן קצר לאחר חיבור המכתב ופרסומו נחקר וגנר על ידי הגסטפו, נכלא ועונה.
לאחר מכן נעצר ונכלא במחנות הריכוז אורניינבורג, ברגרמור , ליכטנבורג ואחרים.
עם שחרורו נמלט לרומא ושהה שם בזהות בדויה.
בשנת 1956 הוענק לווגנר אות מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
עיר מגוריו וופרטל העניקה לו פרס בשנת 1962. בשנת 1967 הוכר וגנר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 1968 הוזמן וגנר לארמניה על ידי הקתוליקוס של ארמניה וקיבל אות כבוד.
שמו וקורותיו בארמניה מונצחים במוזיאון בירוואן המוקדש לרצח העם הארמני.
לזכרו של וגנר הוצב שלט במקום מגוריו, רובע שרלוטנבורג-וילמרסדורף בברלין.
ארמין פה הוא כדורגלן עבר גרמני ומאמן כדורגל בהווה.
ככדורגלן שיחק פה בעיקר בבורוסיה מנשנגלדבך, ופרש ממשחק פעיל בגיל 29 בלבד.
כמאמן קצר פה הצלחה בעיקר בשטוטגרט, עמה זכה באליפות הבונדסליגה בשנת 2007, ונבחר כמאמן השנה בגרמניה.
ארמין פה גדל במועדון הכדורגל של אאוגסבורג, שם עלה לבוגרים בשנת 1979. כבר באותה שנה עבר לבורוסיה מנשנגלדבך, שהייתה אז קבוצה בשיא הצלחתה.
בעונת 1979/80 הגיע עם בורוסיה מנשנגלדבך לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה הקבוצה לאיינטרכט פרנקפורט במפגש כפול, בו פה לא שותף.
פה המשיך לשחק בבורוסיה מנשנגלדבך עד לשנת 1983, ובשנה זו עבר לסנט גאלן השווייצרית, אך לאחר ששבר את רגלו בשנת 1984, פרש ממשחק פעיל בגיל 23 בלבד.
עם זאת, חזר פה לשחק באאוגסבורג בשנת 1985, ובמועדון שוואבן אאוגסבורג בשנת 1987. לאחר מכן שיחק במועדון ביירוית' ששיחק אז בבונדסליגה השנייה, אך עקב ריבוי פציעות פרש פה בשנית בשנת 1990.
לאחר פרישתו, מונה פה למאמנה של אאוגסבורג בשנת 1990, וכיהן בתפקיד זה במשך חמש עונות.
ביולי 1996 מונה פה כמאמנה של גרויטר פירט ששיחקה אז בליגה השלישית, וכיהן בתפקיד זה עד אוקטובר 1997. בעונת 1996/97 עלה פה עם גרויטר פירט אל הבונדסליגה השנייה, והחל עמה את עונת 1997/98, אך כאמור עזב כבר באוקטובר באותה עונה.
ביולי 1998 מונה פה כמאמנה של רויטלינגן, ובעונתו הראשונה בקבוצה, רויטלינגן החמיצה עלייה לבונדסליגה השנייה במחזורי הסיום.
בעונת 1999/00 עלה פה עם רויטלינגן לבונדסליגה השנייה, כשהקבוצה הבקיעה 102 שערי ליגה.
בעונת 2000/01 סיים פה עם רויטלינגן במקום השביעי בבונדסליגה השנייה.
בדצמבר 2001 עזב את המועדון.
בינואר 2002 חתם פה בהנזה רוסטוק, ששיחקה אז בבונדסליגה.
בעונת 2002/03 הגיע פה עם הקבוצה למקום ה-13 בבונדסליגה, אך התפטר באוקטובר 2003 עקב פתיחת עונה חלשה.
לאחר שעזב את הנזה רוסטוק, חזר פה לאאוגסבורג, ששיחקה אז בליגה האזורית, וסיים שם את עונת 2003/04. פה פתח באאוגסבורג את עונת 2004/05, אך פוטר מהקבוצה לאחר פתיחת עונה חלשה, בה הקבוצה ניצחה רק שניים משמונת המשחקים הראשונים.
בפברואר 2006 מונה פה כמאמן שטוטגרט במקום ג'ובאני טרפטוני.
בעונת 2006/07 קצר פה את הצלחתו הגדולה ביותר כמאמן, כאשר זכה עם שטוטגרט באליפות הבונדסליגה, לאחר שבנה קבוצה מאוזנת וחזקה במיוחד, המבוססת על קידום צעירים שהפכו בהמשך לכוכבים גדולים בכדורגל הגרמני, כגון סרדר טשצ'י, סאמי ח'דירה, מריו גומז ורוברטו הילברט, לצד ותיקים כטימו הילדברנד, פאבל פארדו וקאקאו.