tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקורא/כותב של הטקסט הדקונסטרוקטיבי אינו מתייצב מול הטקסט שהוא קורא, ואינו מבקר אותו מנקודה חיצונית (כמו, למשל במקרה של ביקורת מרקסיסטית או פמיניסטית).
תחת זאת הוא מבצע מהלך של קריאה אינטימית וקרובה (קריאה צמודה) של הטקסט, בוחן את המרקם שלו, אילו טענות הטקסט מנסה להציג ואילו להסתיר, ואז כותב את ההמשך המתבקש שלו, כפי שנובע מהכללים אותם הטקסט עצמו מבסס.
לרוב אותו המשך, אותה תוספת, מערערים על מבנה הטיעון שמחבר הטקסט המקורי ביקש להציג.
אם דבר מה אכן נהרס במהלך קריאה דקונסטרוקציוניסטית זה אינו הטקסט, אלא הטענה לשליטה חד משמעית של צורת סימון אחת על פני אחרת.
במהלך הדקונסטרוקטיבי קריאה מסוג זה היא קריאה שמנתחת את ההבדל הקריטי שבין טקסט לעצמו .
עיסוקה המרכזי של הדקונסטרוקציה הוא ביקורת רדיקלית של פרויקט עידן הנאורות ושל מטאפיזיקה, שכוללת באופן ספציפי טקסטים מכוננים של פילוסופים כאפלטון, רוסו והוסרל, אך גם טקסטים מסוג אחר, כולל ספרות.
הדקונסטרוקציה מזהה במסורת הפילוסופיה המערבית "מטאפיזיקה של נוכחות" (הידועה גם כ"לוגוצנטריות"), שמאמינה כי השפה-מחשבה (ה"לוגוס") היא בעלת זכות יתר, אידיאלית, וישות נוכחת, ממנה כל שיח ומשמעות נובעים.
לוגצנטריות זו היא מטרת התקיפה העיקרית של הדקונסטרוקציה.
מתרגם מוקדם של דרידה (הפילוסוף דייוויד ב.
אליסון) הסביר את המונח "דקונסטרוקציה" כך:
המונח "דקונסטרוקציה" מתייחס לדרך בה פרטים "מקריים" שבטקסט יכולים להחשב כבוגדים או חותרים תחת משמעות ההודעה ה"מהותית" שלו.
(יש להבין כי המילה "מקרי" כאן משמעה אלמנטים שאינם חיוניים לקיומו של דבר).
דֶּקֶל, או בשמו הרשום "דקל-כפר שיתופי", הוא מושב בצפון מערב הנגב, בחבל שלום, סמוך למפגש שלושת הגבולות: ישראל-מצרים-רצועת עזה.
המושב הוקם ומנוהל על ידי אגודה שיתופית הרשומה בשם זה ונכלל ביישובי מועצה אזורית אשכול.
מסונף לתנועת האיחוד החקלאי ומהקמתו מלווה על ידי הסוכנות היהודית.
המושב נקרא על שם הדקל האופייני לאזור.
המושב הוקם על ידי גרעין שהתאגד בימית, בשנת 1979. לקבוצת ימית נוספו 6 משפחות ממושבי צפון סיני, 2 משפחות מאופירה, 4 משפחות מבסיס חיל האוויר הישראלי איתם ועוד 2 משפחות מתוך הקו הירוק, ס"ה 48 משפחות.
לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, לפיהם התחייבה ישראל לפנות את סיני ולהחזירו למצרים עד אפריל 1982, ביקשו חברי הגרעין להקים יישוב חקלאי בחבל שלום.
ב-25 בפברואר 1981 הונחה אבן פינה ליישוב.
באפריל 1982 עלו המשפחות על הקרקע.
שמו של היישוב נקרא על שם עץ הדקל שצמח על קברו של אבשלום פיינברג.
חתך הגילים בדקל רחב מאוד וכולל זוגות צעירים ומשפחות ותיקות.
המושב קיבל החלטה אסטרטגית להתרחב.
אושרה למושב תוכנית של 100 נחלות חקלאיות והגדלת משבצת הקרקע ל 8,000 דונם.
נמצאות בתכנון: הרחבה חקלאית של עוד 28 נחלות חקלאיות והרחבה קהילתית של 115 מגרשים בני 750 מ"ר.
מערכת החינוך של היישוב היא המערכת הכללית של המועצה האזורית אשכול.
פעוטונים ותינוקיות קיימים באשכול גנים ביישוב אבשלום הסמוך.
גני טרום חובה וחובה קיימים במושבים השכנים אשר בחבל שלום.
בתי ספר יסודיים חדשים, חטיבת ביניים ותיכון "נופי הבשור" - ממוקמים בקריית החינוך המועצתית במרחק של כ- 20 ק"מ מדקל, ממוגנים, מאובזרים ומטופחים ברמה הגבוהה ביותר, ומגובים במערך הסעות לכלל ישובי המועצה.
הקהילה בדקל מציינת את חגי ישראל באירועים וטקסים מקומיים, אשר בהכנתם מעורבות כלל משפחות היישוב בניצוחה של ועדת תרבות.
בנוסף מתקיימות פעילויות לילדים ולנוער בהובלת ועדת חינוך ובליווי מדריכה בוגרת יישובית, טיולי משפחות בהובלת ועדת טיולים, וכן קיים צוות חירום ישובי פעיל ומעורב.
במרכז המושב: מגרשי ספורט, גני שעשועים, מועדון חברים, מועדון נוער, ג'ימבורי לפעוטות, בית כנסת, מדשאות רחבות, מושם דגש על טיפוח הנוי והניקיון במרחב הציבורי והן הפרטי.
בקרבת המושב מרכז שירותים "אבשלום" (500 מטר משער המושב): בריכת שחייה אזורית, מרכז קהילתי ("הדיונה") ובו ספריה, חוגים ופעילויות מגוונות לכל הגילאים, אשכול גנים לגיל הרך, מרכז בריאות של קופ"ח כללית (כולל תחנת טיפת חלב ומרכז ריפוי בעיסוק), סופרמרקט חדיש וגלידריה.
במקום 72 נחלות חקלאיות, שגודל כל אחת 30 דונם.
התושבים מתפרנסים מהפעלת משקים חקלאיים, שכוללים בתי צמיחה של ירקות או פרחים ומטעים שונים.
בנוסף על אלה כמחצית התושבים מוצאים את פרנסתם מחוץ ליישוב בהוראה, מינהל, בריאות, הדרכה, ובמגוון מקצועות חופשיים.
לאחרונה בנוסף למשקים חקלאיים ישנם חברי מושב רבים אשר הקימו מיזמים תיירותיים בעלי אופי ייחודי.
דקטיליה הוא מונח באנטומיה המתייחס לצורה ולמספר של האצבעות בידיים וברגליים בבעלי חיים מפותחים.
בבני אדם, למשל, הנורמה היא פנטדקטיליה - 5 אצבעות בכל גפה.
בדו-חיים ועופות רבים קיימת טטראדקטיליה - 4 אצבעות.
בעופות אחרים קיימת טרידקטיליה - 3 אצבעות.
בסוסים קיימת מונודקטיליה - אצבע בודדת בכל גפה.
קיימת שורה של מחלות תורשתיות הגורמות לפגמים בצורה ובמספר האצבעות.
המחלות עלולות להופיע בכל אחת מהגפיים, וכן בכמה גפיים יחדיו בבני אדם:
פולידקטיליה ("היפרדקטיליה") היא מחלה אוטוזומית דומיננטית הגורמת להופעת יותר מחמש אצבעות.
אוליגודקטיליה ("היפודקטיליה") גורמת להופעת פחות מחמש אצבעות.
אדקטיליה היא העדר של אצבע אחת.
אוליגודקטיליה נפוצה בקרב שבט הוואדומה (Vadoma, Wadoma) בזימבבואה.
לחלק ניכר מבני השבט שתי אצבעות בלבד בכף רגלם.
דקל בנו (נולד ב-26 בספטמבר 1973) הוא חידונאי ותשבצאי ישראלי.
דקל בנו נולד בתל אביב בשנת 1973. זה שנים רבות הוא מפרסם תשבצים רגילים לצד תשחצים ותשבצי היגיון בכתבי עת שונים, בהם "ידיעות אחרונות" (מדור יומי), "במחנה", "פנאי פלוס", "מקור ראשון", "לאשה", "עולם האשה" ו"ראש1".
פרסם תשבצי היגיון ואתגרי חשיבה גם בירחון "בלייזר", וכן סוגים שונים של תשבצים ופעילויות נוספות בעיתון הילדים "עולמו של דיסני".
בשנת 1989 פרסם את תשבץ ההיגיון הראשון שלו בעיתון מטעם רשת ידיעות תקשורת.
בשנת 1990 סיים, עם מוטי ולהויז, את מלאכת החיבור של תשבץ ההיגיון הגדול ביותר בעולם, בגודל של 10,000 משבצות (100 במאוזן, 100 במאונך), ובעקבות זאת נכנס שמו לספר השיאים הישראלי.
התשבץ לא פורסם, בעיקר בשל הקושי הטכני לפרסם תשבץ כה גדול.
בשנת 1996 החל לפרסם מדי שבוע תשבץ היגיון בשבועון פנאי פלוס, ובשנת 1997 החל לכתוב תשבצים בידיעות אחרונות.
באותה שנה זכה בתואר "יקיר אמן חיפה" על פועלו בתחום.
בסוף חודש מאי 2005 החל לפרסם ב"ידיעות אחרונות" תשבצי סודוקו וקאקורו, ומאז מפרסם אותם מדי יום.
בין השאר עסק בהנחיה לפיתוח חשיבה בבתי ספר למחוננים, והוא מרצה ומנחה ערבי חידונים ושעשועי לשון למבוגרים.
פרסם גם שלושה קובצי סודוקו וקאקורו וכן מספר חוברות של תשבצים ותשחצים.
ב-26 ביוני 2009 החל לפרסם ב"ידיעות אחרונות" את תשבץ ההיגיון "תרתי משמע", לאחר מותו של נדיב אבידן, שהיה חברו הקרוב ופרסם תשבץ זה במשך 23 שנה.
החל משנת 2010 מחבר דקל בנו את התשבצים במוסף הפנאי "פיצוחים" של ידיעות אחרונות, כולל תשבץ ההיגיון "הפוך על הפוך".
מחודש מאי 2020 מפרסם בידיעות אחרונות גם את "לא זזים מהבית", מוסף תשבצים והפעלות להורים ולילדים.
מאז דצמבר 2006 מתקיים בראשון לציון מדי שנה כנס ה"הגיונריה", שבו משתתפים מאות פותרים של תשבצי היגיון.
דקל בנו הנחה מספר כנסים אלו.
בין פברואר 2019 ועד יולי 2020 הגיש בנו כתב חידה שבועי בימי שלישי בתוכנית האקטואליה "קלמן ליברמן" ברשת ב'.
בשנת 2021 יצא לאור "הספר הגדול של התשחצים" בהוצאת ידיעות ספרים ובו 128 תשחצים חדשים שחיבר ופתרונותיהם.
בשנת 2022 כתב ופרסם את סדרת "החופש ללמוד" בהוצאת "תמנון", ובה 6 חוברות לימוד חינוכיות העוסקות בעברית והבנת הנקרא וכן בחשבון וגאומטריה.
בנו מרצה בנושאי עברית ומשחקי מילים.
יוצר ומגיש המופע "אני שואל, אתם עונים".
נשוי לאיריס ואב לשלושה, מתגורר בכרמיאל.
דֵקוּמָנוּס (לטינית: Decumanus – עשירי) הוא רחוב רוחבי בעיר רומית החוצה את העיר ממזרח למערב.
בדרך כלל בכל הערים שנבנו על ידי הרומאים ברחבי האימפריה, כמו גם במחנות הצבאיים שלהם, השתמשו בתכנון עירוני כמעט זהה שהיה מבוסס על רשת רחובות סדורה, בצירים צפון-דרום ומזרח-מערב, שבמרכזה עוברים שני רחובות ראשיים "קארדו מקסימוס" (cardo Maximus) בציר צפון-דרום, ו"דקומנוס מקסימוס" (decumanus maximus) בציר מזרח-מערב.
במחנה הרומי הייתה "הדרך העשירית" (via decumana או via decimana) הדרך שהפרידה בין הקוהורטה התשיעית לקוהורטה העשירית (כפי שה-via quintana, "הדרך החמישית", הפרידה בין הקוהורטה החמישית לשישית).
בערים רבות, שהיו בעבר קולוניות רומיות, יש זכר לצירים אלה גם כיום.
דוגמה לכך היא העיר העתיקה של ירושלים, בה הקארדו המערבי (יש הרואים בו "קארדו מקסימוס") ניכר ברחובות סוק ח'אן א-זית, והמשכו ברחוב היהודים.
ה"דקומנוס מקסימוס" הוא למעשה ציר "נחל צולב" המקשר בין שער יפו להר הבית, וניכר היטב ברחוב דוד - הגבול בין הרובע המוסלמי והרובע הנוצרי שמצפון לו, והרובע הארמני והרובע היהודי שמדרום לו.
מתווה צירים ראשיים מצטלבים דומה ניתן לראות, לדוגמה, גם בעיר פריז: מסלול הציר המרכזי (cardo maximus) מצפון לדרום נשמר עד היום ברחוב סן ז'ק בגדה השמאלית ורחוב סן מרטן בגדה הימנית; הציר האופקי העיקרי (decumanus) נשמר במסלול רחוב סן אונורה וסן אנטואן, (כיום רחוב ריבולי), עד כיכר הבסטיליה.
דקל אלכסנדר (שם מדעי: Ptychosperma alexandrae; נקרא גם: דקל ארכונטופוניקס אלקסנדרי, דקל המלך אלכסנדר, דקל המלך, דקל בנגלוו) הוא עץ דקל הגדל באופן טבעי בקווינסלנד שבאוסטרליה.
שימושיו הם בדרך כלל כצמח נוי.
דקימאטיו הייתה שיטת ענישה קולקטיבית בצבא הרומי, לפיה הוצא להורג חייל אחד מתוך כל עשרה.
העונש ננקט ביחידה צבאית, שהיו בה מקרי מרד, נטישה או שנחלה מפלות עקב מורך לב.
והיו בו ניסיון לאזן בין ביצוע עבירות חמורות לבין התמודדות עם מספר רב של עבריינים.
פירוש המילה הוא "נטילת החלק העשירי", מן decimus - עשירי.
יחידה צבאית בצבא הרומי אשר נדונה לענישה שכזו, חולקה לקבוצות בנות עשרה חיילים.
אחד החיילים מהקבוצה נבחר בהגרלה והוצא להורג על ידי תשעת חבריו הנותרים, לעיתים קרובות ברגימה באבנים או במכות אלה.
לאחר מכן נדונו חבריו להישאר מחוץ למחנה, ללא ההגנה של המחנה, וקיבלו לחם שעורה במקום חיטה.
היות שהקורבן נבחר בהגרלה, הסיכון ליפול בו היה על כלל החיילים ללא הבחנה בדרגה או באומץ לבם האישי.
התיעוד המוקדם ביותר של מקרה כזה שאירע ב-471 לפנה"ס, נרשם על ידי ההיסטוריון טיטוס ליוויוס.
ההיסטוריון היווני פוליביוס מתאר את השיטה כפי שהייתה נהוגה בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס: כאשר היו מקרים שנדרשה ענישה של יחידות צבאיות גדולות, העדיפו מפקדיה להעניש רק מעטים.
זה נעשה כך שנבחרה רק קבוצה קטנה יחסית של חיילים, כמה עשרות לכל היותר, כך שהנבחרים ייצגו את מקרי הפחדנות שאירעו ביחידה כולה.
דקים או תכולת דקים הוא פרמטר בהנדסה, במיוחד בהנדסת מבנים, הנדסת דרכים וגיאומכניקה המציין חלק יחסי של משקל של גרגרים קטנים מאוד מתוך כמות של חומר גרגרי.
לתכולת הדקים ישנה השפעה ניכרת על איכותו של חומר גרגירי כגון אדמה, חול, מצעים וחצץ.
את תכולת הדקים מודדים באמצעות נפה מיוחדת הנקראת בשם נפה 200 שגודל הנקבים בה הוא 0.075 מ"מ.
כדי לבצע את המדידה שוקלים מנה מהחומר הנמדד ומניחים את המנה על נפה זו.
באמצעות חלוקה של משקל החומר העובר את הנפה מהמשקל הראשוני מקבלים את היחס האחוזי בין משקל תכולת הדקים למשקל כל החומר.
תכולת הדקים מכונה גם בפי אנשי המקצוע בכינוי "עובר נפה 200", עקב שיטת המדידה.
דקות של תהילה היא סדרת דרמה ישראלית לנוער ששודרה בערוץ 2 (בשידוריה של הזכיינית טלעד) בשנת 2001 וכללה 12 פרקים.
הסדרה שודרה תחילה בשעות אחר הצהריים, ולאחר שזכתה למדרוג (רייטינג) גבוה, עברה לשעות הערב.
הסדרה צולמה בבית מלון באילת, כשאזורי המלון השונים היוו את אתרי ההתרחשויות העיקריים.
בין אזורים אלה ניתן למנות את הבריכה, הלובי, הבר, חדר האוכל וכיוצא באלה.
הדרמה התפרשה גם על פני העיר אילת עצמה, במקומות כמו החוף, הטיילת, אתרי הבילוי ואף עד למעבר טאבה, מעבר הגבול למצרים.
שישה צעירים, מכל רחבי ישראל, מתקבצים בבית מלון חמישה כוכבים באילת בו הם אמורים לשהות תקופה ממושכת.
בפניהם עומדת המשימה להפוך לצוות בידור מגובש ומצליח.
מלבד הדרמה הכרוכה בעיצוב ובהעלאת המופע לאוויר, מהווים החיים המשותפים של הצעירים, המגיעים מרקע שונה, בסיס לאינספור קונפליקטים, חלקם דרמטיים וחלקם קומיים.
שחקן תפקיד איציק כהן דדי שיר אידלסון מיקה אורי בנאי ליאון בוצ'צ'ו אפרת כהן נועה יהודה לוי סער איה קורן תמר פיני טבגר ג'ון ג'ון צחורצק ברקמןאלון ליאון רוזנברג אדם
דקימוס סיוס סנקה היה מצביא רומאי שחי ופעל במהלך המאה ה-2. כיהן כקונסול בשנת 151 או בשנת 152 לספירה, ומושל פרובינקיית סוריה פלשתינה בשנים 155–157.
סנקה היה קונסול בשנת 151 או בשנת 152 לספירה.
בשנת 1993 פרסמה ברברה בורל (Burrell) כתובת הקדשה מקיסריה של מושל הפרובינקיה סוריה פלשתינה ד.
סיוס סנקה, היא תיארכה את הכתובת לשנים 135–212.
בשנת 1997 פרסם פטר וויס תעודת שחרור משנת 157 לספירה מהפרובינקיה סוריה פלשתינה, תחת פיקודו של סיוס סנקה.
דקוריה (לטינית: decuria) הייתה ברומא העתיקה קבוצה בת 10 אנשים, שהתאגדה תחת מנהיג או מפקד בעל התואר "דקוריו" (Decurio) או "דקוריון".
מושג זה וחלוקה זו היו נפוצים בחיל הפרשים הרומי.
על פי החלוקה המיוחסת לרומולוס, אוכלוסיית רומא הייתה מחולקת לשלושה שבטים (tribus) עתיקים: הרמנס, טיטיאס ולוקרס.
בראש כל שבט עמד טריבון (Tribunus).
כל שבט היה מחולק ל-10 קנטוריות (centuriae) בראשן עמד קנטוריון.
כל קנטוריה הייתה מחולקת ל-10 דקוריות בראשן עמדו דקוריו.
באינטררגנום שאחרי מותו של רומולוס, הסנאט הרומי, שכלל באותה עת 100 איש, התארגן במבנה של 10 דקוריות בראשן דקוריו.
כל אחד מנושאי תפקיד הדקוריו שלט על רומא במשך 5 ימים כאינטררקס עד שמגיד העתידות אישר שנומה פומפיליוס יכול לעלות לשלטון.
בשלהי האימפריה הרומית הפך המונח דקוריון לתיאור מעמד הדיקוריאנים (Decuriones), מעמד בעלי הקרקע שאינם מתגוררים בווילה שלהם אלא בערים.
מתוך שכבה זו הגיעו נושאי המשרות הבכירות בפקידות הקיסרית והבישופות הכנסייתית, כמו גם אבות מנזר.
מעמד הדיקוריאנים היו אחראים בערים גם על גביית המיסים והיה עליהם לשלם גירעונות בהכנסות המס מכיסם.
התואר היה קיים גם באימפריה המזרחית ובמהלך הזמן הפך לתוארו של גובה המיסים, בלי קשר לאריסטוקרטיה או למעמד חברתי.
וכך מצאו עצמם גם יהודי ביזנטיון בתפקיד זה.
דקופּאז' היא אמנות קישוט אובייקטים על ידי הדבקה של מפיות או מגזרות נייר ושילוב של אפקטים מיוחדים בצבע, עלי זהב ועוד.
בדרך כלל היא משמשת עבור קישוט קופסה קטנה או פריט ריהוט המכוסה בדפי מגזין או בנייר המיוצר במיוחד עבור מטרה זו.
כל שכבה נאטמת על ידי לכה, לרוב על ידי מספר רב של שכבות, עד שהמפית נראית כאילו היא חלק מהמוצר הראשוני ומאבדת את המראה של אלמנט שהדביקו מאוחר יותר.
בטכניקה המסורתית השתמשו ב30–40 שכבות של לכה שלאחר מכן שוייפה עד שהתקבל גימור מבריק.
הטכניקה נודעה במאה ה-18 באנגליה בשם ג'פאנינג (Japanning) על שם מקורותיה המשוערים מיפן.
המקור הסביר ביותר לדקופאז' הוא אמנות הקבר המזרח סיבירית.
שבטים נודדים השתמשו בלבד גזור כדי לקשט את קברי הנפטרים שלהם.
מסיביר, הנוהג הגיע לסין, ועד המאה ה-12 מגזרות נייר קישטו פנסים, חלונות, קופסאות וחפצים אחרים.
במאה ה-17, איטליה, בעיקר ונציה, הייתה בחוד החנית של הסחר עם המזרח הרחוק ומקובל לחשוב כי דרך הקישורים הללו קישוטי הנייר עשו את דרכם לאירופה.
אומנים בפירנצה, איטליה, יצרו חפצים דקורטיביים תוך שימוש בטכניקות מגזרת נייר, מאז המאה ה-18. הם שלבו דקופאז' עם טכניקות דקורטיביות שהיו כבר פופולריות בפירנצה, כמו שימוש בעלי זהב ועיצובי עץ מגולפים.
טכניקות אלה כבר שימשו בייצור רהיטים, מסגרות של תמונות, ואפילו כריכת ספרים מעור מעובד.
שיטת הדקופאז' נוספה לשיטות של בעלי המלאכה בפירנצה על ידי הוספתה בתוך מסגרת מוזהבת מגולפת, או על ידי הוספת מגזרת נייר על לוח עץ.
אומנים השתמשו ברפרודוקציות מודבקות של יצירות אמנות מפורסמות, ובהן כמעט תמיד היו תיאורים דתיים.
טריפטיכוני פירנצה הציגו בעזרת הדקופאז' תמונות מסצנות מהתנ"ך, כגון צליבת ישו, שהיו מוטיב חוזר.
ככל שהחברה הפכה חילונית יותר במאה ה-20, ותיירים לא קתולים החלו לקנות אמנות בפירנצה, היצירות הפכו פחות דתיות.
חומרים ביתיים פשוטים יכולים לשמש אמצעי ליצירת דקופאז', בהם כלי חיתוך כדוגמת: מספריים, סכין חיתוך, סכין גילוח, דבק המדולל במים או דבק המיועד לדקופאז', וכלים לפיזורו כמו צמר גפן, מברשת צבע וספוגים.
שימוש במערוך נועד להחליק קמטים.
בנוסף משתמשים באלמנט שאוטם את היצירה ומגן עליה כדוגמת לכה, דבק, ספריי אקריליק, שרף אפוקסי, פוליאוריטן ועוד.
עם הכלים הללו נהוג ליצור דקופאז' על ריהוט, אלבומי תמונות, צלחות, קרמיקה, מדפים, מסגרות, מראות ועוד, זאת תוך שימוש במגזרות נייר שיכולות להגיע ממגוון רב של מקורות: עיתונים, מגזינים, קטלוגים, ספרים, פריטי אוסף תמונות מודפס, נייר אריזה, כרטיסי ברכה, בד, נייר רקמה, תחרה, מפיות נייר, ומפיות שיוצרו במיוחד עבור דקופאז'.
דֶקוֹלְטֶה (Décolletage) הוא החלק העליון בטורסו של האישה, בין מותנה וצווארה, הכולל את הכתפיים הגב והחזה שנחשפים בהתאם לסגנון הלבוש שלה.
המונח משמש בעיקר עבור מחשופים בעלי מפתח גדול המבליטים את אזור המחשוף, בייחוד כאלה הנמצאים בשמלות ערב, שמלות נשף, בגדי גוף ובגדי ים.
דקולטה היא מילה בצרפתית הנגזרת מ-decolleter שפירושו "לחשוף את הצוואר" או "בלי צווארון".
המונח הופיע לראשונה בספרות האנגלית לפני שנת 1831.
העור באזור הדקולטה ממועט בבלוטות חלב ושכבות שומן, ולכן הוא נוטה להתקמטות יותר מחלקים אחרים.
שמלות שחשפו את אזור הצוואר והחלק העליון בגופן של נשים, היו נפוצות מאוד לפחות החל מהמאה ה-11. אופנה זו נמשכה עד לתקופה הוויקטוריאנית במאה ה-19. שמלות נשף או ערב הבליטו את אזור המחשוף ולבישת שמלות עם מחשוף בולט באזור הדקולטה הייתה מקובלת יותר מחשיפת הרגליים והקרסוליים.
במאה ה-15 הובילה אגנס סורל, פילגשו של שארל השביעי, מלך צרפת, את אופנת לבישת שמלות עם מפתח דקולטה רחב שחשף את שדיה לגמרי.
במאה ה-16 הייתה נפוצה אופנת נשים המציגה שדיים חשופים באופן מלא, אצל נשים בכל המעמדות השונים בחברה.
סגנונות דקולטה היו פופולריים באנגליה במאה ה-17 וגם מלכת אנגליה מרי השנייה והנרייט מארי, אשתו של המלך צ'ארלס הראשון, נהגו ללבוש שמלות החושפות מפתח חזה נדיב.
האדריכל איניגו ג'ונס עיצב עבור הנרייט מארי תלבושות לנשף מסכות שחשפו באופן מלא את שדיה.
בחוגי האצולה ובמעמד העליון הצגת השדיים נחשבה לעיתים לסמל סטטוס, סימן ליופי, עושר או מעמד חברתי.
החל מתקופת הרנסאנס, עורר השד החשוף הקשר אל הפסלים העירומים מיוון הקלאסית שהשפיעו רבות על האמנות, הפיסול והארכיטקטורה של התקופה.
לאחר המהפכה הצרפתית הפך המחשוף להיות גדול בחזית וקטן בגב.
לקראת סוף התקופה הוויקטוריאנית הצווארון המלא היה באופנה, אם כי שמלות עם דקולטה נלבשו באירועים רשמיים.
בתום התקופה השתנו עמדות חברתיות והחלו לדרוש מנשים לכסות את שדיהן בציבור.
במהלך שנת 1913 נכנסה אופנת צווארוני V וצווארונים עגולים, שאנשי דת בעולם הביעו זעזוע ממנה.
הבישופים של הכנסייה הקתולית בקיסרות הגרמנית התאחדו והוציאו מכתב שתקף את האופנה המודרנית.
בה בעת האופנה הפכה למאופקת יותר במונחים של מחשוף, בעוד שחשיפת הרגל הפכה למותרת יותר בחברות מערביות החל ממלחמת העולם הראשונה ועד לאופנת המאה ה-21.
דקירה היא נעיצה של חפץ חד בגופו של אדם או בעל חיים.
דקירה, בניגוד לחיתוך, שיסוף או פגיעת עצם קהה, גורמת לרקמות הגוף נזק נקודתי.
על כן, היא מסכנת חיים רק במקרה בו היא פוגעת בריאות, בכלי דם מרכזי או בעצב מרכזי.
מבחינת התוקף, דקירה עשויה להיות עדיפה על חיתוך או על שימוש בעצם קהה, משום שהיא דורשת השקעה של כוח מועט וזמן מועט – חוד הנשק מרכז את הכוח, שהתוקף משקיע ברגע אחד, בנקודה האחת – בחוד הנשק.
דקירה מהווה את עקרון הפעולה של כלי הנשק הקדומים ביותר: חנית, רומח וכידון.
מדובר בנשקי מוט בעלי להב חד וצר המותקנים על מוט ארוך.
אופן הפעולה של נשקי מוט אלה הוא נעיצתם בכוח באויב.
כלי נשק אלו היו נפוצים מהתקופה הפרה-היסטורית, עבור בעת העתיקה וימי הביניים (לצד כלי נשק חותכים כגון גרזנים וחרבות) ועד סוף העת החדשה, אז נדחקו לטובת רובים מכודנים.
הם היוו מרכיב חשוב במערכים צבאיים רבים, הידוע שבהם הוא הפלנקס.
דקירה עשויה להיות חלק מקרב פנים אל פנים, או להיעשות בהפתעה, כמו דקירת גבו של אדם שאנן.
כפשע, דקירה נעשית משנאה לנדקר או כדרך אלימה להתגברות עליו, למשל בעת שוד.
לדקירה ניתן להשתמש בכלים המיועדים לכך, כגון פגיון, סכין או אולר, או בכלים מאולתרים, כגון שבר זכוכית.
דקירה הפוגעת באיבר חיוני עלולה לגרום למותו של הנדקר, ולהאשמת הדוקר בהריגה או ברצח.
בסעיף 402 לחוק העונשין נקבע ששוד המלווה בדקירה של אדם עונשו מאסר 20 שנים (לעומת שוד שאינו מלווה בפציעה, שעונשו מאסר 14 שנים).
בישראל ובשטחי יש"ע נפוצים פיגועי דקירה נגד ישראלים.
במהלך האינתיפאדה הראשונה הפכו פיגועי דקירה לתופעה חמורה ומתמשכת.
דקירה שאינה פשע נעשית למטרות רפואיות: דקירה באמצעות מזרק בעת מתן זריקה, דקירה לשם בדיקת דם או תרומת דם ועוד.
דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס היה פוליטיקאי ומצביא רומאי, מראשי המתנקשים בחיי יוליוס קיסר.
אין לבלבל בינו לבין ברוטוס מפורסם אחר, מרקוס ברוטוס, שנמנה גם הוא עם הקושרים.
דקימוס ברוטוס היה ככל הנראה בנו של דקימוס יוניוס ברוטוס, קונסול שנת 77 לפנה"ס, וסמפרוניה.
הוא אומץ על ידי אולוס פוסטומיוס אלבינוס, קונסול שנת 99 לפנה"ס, ולפיכך נשא גם את שם מאמצו.
על כך מעידים פלוטרכוס ודיו קסיוס ומטבעות שנטבעו ברומא ועליהם מתנוסס שמו ALBINVS•BRVTI•F.
הוא שירת בצעירותו תחת פיקודו של יוליוס קיסר בעת מלחמת גאליה, ונזכר לראשונה במערכה נגד הוונטים (56 לפנה"ס).
קיסר העמיד אותו בראש הצי המלחמתי, ובקרב ים בחופי ארץ הוונטים הכה את אוניותיהם ותרם תרומה משמעותית לכניעתם הסופית.
הוא הוסיף להילחם בגאליה, ונזכר שוב באירועי שנת 52 לפנה"ס, במהלך מסע המלחמה נגד ורקינגטוריקס.
בשנת 50 לפנה"ס, כפי הנראה, שב לרומא ונשא לאישה את פאולה ולריה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים (49 לפנה"ס) שב דקימוס ברוטוס לשרת תחת פיקודו של קיסר ויצא עמו אל היספניה (ספרד) כדי להשמיד את צבא פומפיוס.
בעת המצור על מאסיליה (מרסיי), שעמדה לצדו של הסנאט וסיעת האופטימטים וסרבה לפתוח את שעריה בפני קיסר, עמד דקימוס ברוטוס שנית בראש הצי.
משימתו הייתה למנוע מן הנצורים מוצא אל הים, והוא נחל עם ציו שני ניצחונות: האחד נגד אוניות המאסילים עצמם והשני נגד צי בפיקודו של לוקיוס נסידיוס, שנשלח לסייע לצבא הפרוקונסול אהנובארבוס שהגן על העיר מפני כוחותיו של קיסר.
פלוטרכוס מספר, כי כששב קיסר מהיספניה (45 לפנה"ס) ונסע במרכבתו בדרכי איטליה אל רומא, ישב דקימוס ברוטוס מאחוריו יחד עם אנטוניוס ואוקטביוס הצעיר, אות להערכה הרבה שרחש לו.
קיסר החשיב את דקימוס ברוטוס בין תומכיו ונאמניו, מינה אותו למושל הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה בשנה בה הוא עצמו נבחר לקונסולאט (44 לפנה"ס) ואף הועיד אותו למשרת הקונסול של שנת 42 לפנה"ס.
זאת ועוד, בצוואה שכתב קיסר ב-15 בספטמבר 45 לפנה"ס ונקראה אחרי מותו נמנה דקימוס ברוטוס עם יורשיו מדרגה שנייה.
כל אלה לא מנעו מדקימוס ברוטוס להיות בין ראשי הקושרים נגד קיסר, ובשל ידידותו וקרבתו לו הוא אף נבחר ללוות את מיטיבו ביום הרצח אל בית הסנאט (15 במרץ 44 לפנה"ס).
אם קיוו המתנקשים לשים קץ לשלטון היחיד של קיסר ולהשיב לסנאט את כוחו, הרי שנתבדו.
מרקוס אנטוניוס, עמיתו לקונסולאט של קיסר, השתלט במהירות על המצב ונטל למעשה את השלטון לידיו.
חנינת הרוצחים על ידי הסנאט, לוויית קיסר ופרסום צוואתו הלהיטו את הרוחות הן ברומא הן בקרב חייליו של קיסר, וחברי הקבוצה החליטו לנצל את משרות הפיקוד בהן החזיקו מחוץ לרומא ולעזוב את העיר עד יעבור זעם.
דקימוס ברוטוס יצא אל הפרובינקיה גאליה קיסאלפינה, בה שימש כמושל.
אוקטביוס הצעיר (לימים אוקטביאנוס), שקיסר אימץ אותו לבן בצוואתו ומינהו ליורשו הראשון והעיקרי מבלי שידע על כך, שב לרומא מיד עם היוודע דבר הרצח.
הוא נחוש היה בדעתו לא רק לנקום את רצח אביו המאמץ ולתבוע את מלוא חלקו בירושה, אלא אף לתפוס את השלטון.
כדי לחזק את מעמדו העביר אנטוניוס חוק בסנאט, המעניק לו עצמו את הפיקוד על הפרובינציות החשובות גאליה קיסאלפינה וטרנסאלפינה, ומציב את דקימוס ברוטוס, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קאסיוס לונגינוס בפרובינציות מזרחיות חשובות פחות.
אלא שדקימוס ברוטוס סירב למסור לידיו את גאליה קיסאלפינה ולעבור אל הפרובינקיה של מקדוניה, ובדצמבר 44 יצא אנטוניוס בראש צבא כדי לסלקו בכוח.
כך ארע, שהמתנגדים לשלטון היחיד של אנטוניוס מקרב חברי הסנאט שילבו עתה כוחות הן עם אוקטביאנוס הן עם המתנקשים בקיסר כדי לסלק את היריב המשותף.
את הלחימה באנטוניוס הפקיד הסנאט בידיהם של אוקטביאנוס והקונסולים של שנת 43 לפנה"ס - אולוס הירטיוס וגאיוס ויביוס פנסה קייטיאנוס.
דקימוס ברוטוס, שחשש להתייצב מול אנטוניוס בקרב סדור, השתלט על העיר מוטינה (כיום מודנה) ונערך למצור ממושך.
מרקוס אנטוניוס הטיל מצור על העיר, וכשהגיעו הידיעות אל רומא, מילא הסנאט את ידי אולוס הירטיוס וגאיוס פנסה להיחלץ לעזרת צבא דקימוס ברוטוס הנצור.
אוקטביאנוס, שהסנאט צירפו לשורותיו ומינה אותו לפרו־פראיטור, נלווה אל גאיוס פנסה.
ההתנגשות הראשונה ארעה ב-14 באפריל 43, בקרב פורום גאלורום.
אנטוניוס, שהחליט להילחם ביריביו אחד אחד, הכה את צבא גאיוס פנסה ואוקטביאנוס, אך נוצח בהתקפת פתע שהנחית אולוס הירטיוס.
בקרב שני, ב-21 באפריל ליד מוטינה, נחל אנטוניוס תבוסה נוספת אך הירטיוס עצמו נהרג.
אנטוניוס, שסבר כי חייליו לא יוכלו לעמוד בהתקפה נוספת של אוקטביאנוס, הסיר את המצור ונסוג אל גאליה טרנסאלפינה.
הסנאט מסר לידי דקימוס ברוטוס את הפיקוד על צבאותיהם של הקונסולים הירטיוס ופנסה, שמת מפצעיו זמן קצר אחר כך, ואף העניק לו את הרשות לערוך מצעד ניצחון.
הדבר היה לצנינים בעיני אוקטביאנוס.
כשנדחו תביעותיו מן הסנאט לקונסולאט, מצעד ניצחון ומענקים לחייליו, תפס את השלטון ברומא, ואחרי שנבחר לקונסול שנת 43, דאג לבטל את החוק המעניק חנינה לרוצחי קיסר וביטל את הכרזת הסנאט על מרקוס אנטוניוס כעל אויב העם.
שינוי הנסיבות הפוליטיות העמיד את דקימוס ברוטוס בסכנה כפולה: מצפון מרקוס אנטוניוס וחייליו ומדרום אוקטביאנוס.
אחדים מהלגיונות שהיו תחת פיקודו עברו לצדו של אנטוניוס, ומאחר שסבר כי צבאו נופל בכוחו מאלו של יריביו, החליט לחצות את הריינוס, לעבור עם עשרת לגיונותיו אל מקדוניה ולחבור אל מרקוס יוניוס ברוטוס.
בעודו בדרך נטשו אותו כל לגיונותיו וערקו, מהם לצדו של אוקטביאנוס והאחרים לצדו של אנטוניוס.
הוא נתפס בסופו של דבר על ידי ראש שבט גאלי בשם קמילוס, שהוציאו להורג בפקודת אנטוניוס.
מלחמת גאליה בשבעה ספרים בצירוף ספר שמיני מאת אבלוס הירציוס.
תרגם מן המקור הרומי והוסיף מבוא, הערות ומפתח־שמות נ.
חיי אישים - אנשי רומי.
תרגם מהמקור היווני והוסיף מבוא והערות יוסף ג' ליבס.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשי"ד, תשכ"ב.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תש"ן.
דקימוס ברוטוס נזכר רבות במכתביו של קיקרו ובנאומים הפיליפיים שנשא בסנאט.
דקיט הוא סלע געשי (סלע פרץ) שמרקמו אפינטי עד פורפירי, ושהרכבו הכימי סילקטי יותר מבזלת ואנדזיט ומכיל פחות פצלת שדה אשלגנית, מאשר ריוליט.
השם דקיט מגיע מדאקיה, פרובינקיה רומית שהשתרעה בין נהר הדנובה להרי הקרפטים (כיום המדינות רומניה ומולדובה) שבה תואר הסלע לראשונה.
דקיט מורכב בעיקר מפצלת השדה מהסוג פלגיוקלז יחד עם ביוטיט, הורנבלנדה ופירוקסן (אוגיט ו/או אנסטטיט) הוא מכיל קוורץ כפנוקריסטים מעוגלים שעברו בליה, או כחלק ממסת האם.
את היחסים בין פצלות השדה והקוורץ בדקיט, ובסלעים געשיים רבים אחרים אפשר לראות באמצעות דיאגרמת QAPF.
דקיט גם מוגדר על בסיס היחסים בין המרכיבים האלקליים לבין הסיליקה בסלע באמצעות מיון TAS.
הפלגיוקלז נע בין אוליגוקלז לאנדסין ולברדוריט.
בחלק מסלעי הדקיט יש כמות קטנה של סנידין, שככל שכמותו עולה כך הולך ומתקרב הרכב הסלע לריוליט.
מסת האם של סלעים אלו בנויה מפלגיוקלז וקוורץ.
הדקיט נחשב כמקבילה הגעשית של הגרנודיוריט הפלוטוני מכיוון שההרכב המינרלי שלהם דומה.
הגוון של דוגמיות יד רבות של דקיט המכיל הורנבלנדה וביוטיט הם חום חיוור, אפור או צהוב עם פצלות שדה לבנות, וגבישים שחורים של ביוטיט והורנבלנדה.
לסלעי דקיט אחרים, בייחוד כאלו המכילים פירוקסן יש גוון כהה.
בשקף מנוסר יש לסלעי הדקיט מרקם שמרקמו אפינטי עד פורפירי.
סלעי דקיט פורפיריים מכילים פנוקריסטים של פלגיוקלז דמויי תיבה שפאותיהם מובחנות היטב ו/או פנוקריסטים מעוגלים שעברו בליה של קוורץ.
כמו כן יש בסלע גבישי הורנבלדה סבהדרליים (גביש שפאותיו החיצוניות מפותחות באופן חלקי) וגרגירי ביוטיט מוארכים.
פנוקריסטים של סנידין ואוגיט (או אנסטטיט) נתגלו בחלק מהדגימות.
מסת האם של סלעים אלו היא לרוב אפינטית בנויה גבישים מיקרוסקופיים, רשת של פצלות שדה זעירים מעורבבים עם גרגירים של קוורץ או טרידימיט.
עם זאת מסת האם בסלעי דקיט רבים היא זגוגיתית ברובה, בעוד שבסלעים אחרים היא פלסית או בנויה מגבישים זעירים ("קריפטוקריסטלים" – גבישים מוצפנים).
דקיט נוצר בדרך כלל כסלע פלוטוני בדייק או בסיל.
דוגמאות למחשופי דקיט מסוג זה מצויות בצפון מערב מונטנה וצפון מזרח בולגריה.
עם זאת, בשל תכולת הסיליקה הבינונית, המאגמה הדקטית צמיגה למדי ולכן נוטה להתפרצויות מתפוצצות.
דוגמה ידועה לשמצה לכך הוא הר סנט הלנס שבו נוצרו כיפות דקיט מהתפרצויות קודמות.
בחלק מהתפרצויות הגעשיות המתפוצצות, נפלטה לבה בהרכב דקיטי כסוג של סלע פירוקלסטי הקרוי טוף, לדוגמה טוף קניון הדגים (Fish Canyon Tuff) בקלדרה לה גריטה (La Garita Caldera) בדרום מערב קולורדו.
מאגמה דקיטית נוצרת בהפחתה של קרום ימי צעיר מתחת ללוח יבשתי פלסי.
הקרום הימי עובר התמרה הידרותרמית הגורמת להוספת קוורץ ונתרן.
כשהלוח הימי הצעיר והלוהט עובר הפחתה תחת הקרום היבשתי, הגוש המופחת עובר הפחתה חלקית ונוצרת פעולת גומלין עם המעטפת באמצעות הסעת חום והתייבשות.
תהליך ההפחתה גורם להתמרה בגוש העובר הפחתה.
כשגוש זה מגיע למעטפת וגורם להתחלת תהליך ההתייבשות מתפרקים מינרלים דוגמת טלק, סרפנטין, נציצים ואמפיבול וגורמים לנתך להכיל יותר נתרן.
המאגמה ממשיכה לעלות ונגרמת הפרדה ותכולת הנתרן והסיליקה גדלות ככל שהמאגמה עולה.
ברגע שהמאגמה נחשפת לאוויר הקר יחסית מתגבשת המאגמה העשירה בנתרן לפלגיוקלז, קוורץ והורנבלנדה.
מינרלים משניים כדוגמת פירוקסן מספקים תובנה לגבי ההיסטוריה של המאגמה.
היווצרות הדקיט מספקת מידע רב על הקשר בין הקרום הימי והקרום היבשתי.
היא מהווה מקור למודל ליצירת סלע פלסי קל, כמעט נצחי, מסלע מאפי, דחוס, וקצר ימים.
תפקיד הדקיט ביצירת הקרום היבשתי בארכאיקון
התהליך שבו נוצר הדקיט משמש להסביר את היווצרות הקרום הימי במהלך עידן הארכאיקון.
בעידן זה הייתה יצירת המאגמה הדקיטית נפוצה יותר הודות לזמינות הקרום הימי החם.
בתקופה המודרנית, הקרום האוקייני הקר שעובר הפחתה מתחת למרבית הלוחות אינו מסוגל לעבור התכה לפני תהליכי ההתייבשות שעוצרים את התהליך.
דקטלון היא אחת מרשתות קמעונאות הספורט הגדולות בעולם.
דקטלון החלה את דרכה בשנת 1976 כחנות קטנה בליל, צרפת.
עשור מאוחר יותר, הרשת הרחיבה את הסניפים שלה מחוץ לצרפת ופתחה סניפים באירופה, אסיה ודרום אמריקה.
פרוש השם Décathlon מצרפתית הוא – קְרַב עֶשֶׂר, תחרות בעשרה ענפי אתלטיקה שונים.
יותר ממחצית ההכנסה שלה מגיעה מהחנויות שמחוץ לצרפת.
בשנת 2023 עמד מחזור הכספים של החברה על מעל ל-15.5 מיליארד דולר.
המוטו של החברה הוא להנגיש את הספורט למספר רב של אנשים, ולעורר השראה לפעילות ספורטיבית מגוונת.
ברוח הנגשת הספורט להמונים החברה דוגלת במחירים נמוכים ומשתלמים, תוך שמירה על איכות ועיצוב.
מאחורי כל מוצר עומד רעיון וציפיות הלקוחים מספורטאים, לקוחות ושיתופי פעולה שונים.
החברה מפעילה מעבדות סמוך לאזורי ספורט שבהם המהנדסים בודקים מאות מוצרים בשנה לשיפור האיכות.
ב-27 ביולי 1976, בעיירה קטנה בשם אנגלו, קרוב לליל שבצרפת, מישל לקלר, מייסד החברה, פתח חנות מוצרי ספורט בשם "Decathlon".
בחנות נמכרו מוצרי ספורט חובבניים ומקצוענים.
בשנת 1986, החברה פתחה את החנות הראשונה שלה מחוץ לצרפת, בדורטמונד שבגרמניה.
ב-1992 בספרד, ב-1998 באיטליה, בשנת 1999 נפתחו סניפי הרשת לראשונה בפורטוגל, בבוסטון שבארצות הברית, ובלונדון שבבריטניה.
בשנת 2006 החליטה החברה לסגת מארצות הברית.
במדינות שבהן קיימת תחרות חזקה, הרשת נכשלה.
באותה שנה פתחה הרשת את הסניף הראשון שלה במוסקבה שברוסיה.
בעשור הראשון של שנות ה-2000 החברה פתחה סניפים במדינות רבות, ובהן בולגריה, צ'כיה, קרואטיה, הונגריה, רומניה, פולין, סינגפור, שוודיה, יוון, טורקיה, לבנון, איחוד האמירויות הערביות ומרוקו.
בעשור השני, פתחה החברה סניפים בערב הסעודית, לטביה ומאוריציוס.
בספטמבר 2019, הגיעה החברה להסכם שיתוף פעולה עם חברת אולטריקס המתמחה במוצרי ספורט לרוכבי אופנים ואצנים.
בנובמבר 2023, דקטלון רכשה את חברת ברגפרונד, המתמחה בציוד טיפוס.
בשנת 2012 הייתה החברה במגעים בנוגע לפתיחת סניפים בישראל.
משפחת חורש, זכיינית H&M ובעלת סוכנות טויוטה, ניהלה משא ומתן עם הרשת האירופית לכניסתה לשוק המקומי.
לבסוף החליטה החברה לא להיכנס לשוק הישראלי.
באוגוסט 2017 פתחה הרשת בראשון לציון את הסניף הראשון בישראל.
בין השנים 2018–2021 נפתחו סניפים נוספים של הרשת ברחבי ישראל.
נכון ל-2023 קיימים בישראל עשרה סניפים.
על אף שהסניף הראשון נפתח בראשון לציון, נכון לפברואר 2022 סניף הדגל נקבע בכפר סבא.
בשנת 2023, במסגרת תובענה ייצוגית נטען כי דקטלון פועלת בניגוד לחוק בכך שהיא לא מסמנת מוצרים בעברית ולא מציגה על גביהם הוראות שימוש ואזהרות בעברית.
בהסדר פשרה הסכימו הצדדים כי במעמד ביצוע רכישה, הלקוחות יקבלו חשבונית מקוונת הכוללת קישור להוראות שימוש או אזהרות בעברית
דקטלון מייצרת ומוכרת את מוצריה, ונותנת שם מיתוג שונה לכל קבוצת מוצרים:
Artengo – מוצרי טניס וטניס שולחן
b'Twin – רכיבה על אופניים
Domyos – חדר כושר, התעמלות וריקוד
Fouganza – רכיבה על סוסים
Tribord – ספורט מים ים
Wed'ze – ספורט חורף וקרח
מאז שנת 2003, דקטלון מאמצת את הסטנדרט שהציב הפורום העולמי לאחריות חברתית וסביבתית העוסקת בזכויות אדם, בריאות, בטיחות, סביבה, שחיתות, ניהול ותקשורת.
ביולי 2024, דקטלון החלה להשקיע בחברת הסטארט אפ "Recyc'Elit" המתמחה במחזור כימי של פוליאסטר ופוליאתילן טרפתאלט.
דקל אי הפסחא או דקל רפה נוי (שם מדעי: Paschalococos disperta בעבר Jubaea disperta) הוא מין של דקל נכחד שהיה אנדמי לאי הפסחא.
העץ נעלם מדגימות האבקה סביב שנת 1650. כמה חוקרים משייכים אותו לסוג Jubaea, אליו משתייך דקל היין הצ'יליאני (Jubaea chilensis) אך ישנה מחלוקת על שיוכו כיוון שהרקמות הרכות שבהן משתמשים לזיהוי סוג הדקל לא נשמרו.
שרידיו של הדקל ידועים מגרגירי אבקה מקרקעית האגמים, קליפת הפרי (אגוזים) שנמצאו במערה, וטביעות של שורשים שנשמרו בקרקע.
בחלקו במטרה להימנע מההשערה המקובלת אבל הספקולטיבית שהדקלים היו Jubaea chilensis, ושהשתמשו בהם כגלילים לשנע את פסלי המואי של אי הפסחא, הקצה ג'ון דרנזפילד (John Dransfield) את המין לסוג חדש.
הקצאה זו אינה מקובלת על World Checklist of Selected Plant Families, מיזם מקובל שנועד להגדיר את מיני הצמחים, שאיננו מכיר בסוג Paschalococos, כמו גם על המיזם המקביל "The Plant List".
התפוצצות אוכלוסין בתקופה שבין 800 ל-1600 לספירה הובילה להכחדה של דקל רפה נוי.
מייקל הוגן (Hogan) משער שההיכחדות של דקל רפה נוי יחד עם צמחים נוספים תרמה להתמוטטות החברה של אי הפסחא.
דרנזפילד משער שהעצים נכחדו כיוון שהם נכרתו על מנת להגיע אל לבבות הדקל האכילים כאשר מקורות המזון האחרים באי התדלדלו בשל התפוצצות האוכלוסין.
השערה נוספת מקובלת, אך שגויה, שהעצים נכרתו לבניית סירות ולשם דיג, משום שגזע דקל אינו מתאים למטרה זו.
אפשרות נוספת שהחולדה הפולינזית, שהגיעה לאי יחד עם המתיישבים הראשונים בין שנת 800 לשנת 1000, כרסמה את האגוזים של הדקל, ובכך מנעה התחדשות של העץ.
למרות היכחדותו, ככל הנראה מופיע העץ כ-200 שנים לאחר שנעלם בכתב הרונגו-רונגו של אי הפסחא בסימן , בו הוא מסמל את המספר 67.
דקוריון הייתה דרגה בחיל הפרשים הרומי.
הצבא הרומי בתקופת הרפובליקה התיכונה התבסס בעיקר על חיל רגלים כבד, אולם לכל לגיון צורפו 300 פרשים.
על פי פוליביוס, הפרשים חולקו ל-10 טורמות, כל אחת בת שלושים איש.
אנשי הטורמה היו בוחרים מביניהם שלושה דקוריונים שהיו מפקדיהם.
הבכיר מביניהם היה המפקד העליון, והשניים האחרים שימשו כסגניו.
בצבא הקיסרי השתנה הנוהג ולכל טורמה היה רק דקוריון אחד.
דקטודון (שם מדעי: Dakotadon; מילולית: "שן דקוטה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האיגואנודוניים שבקבוצת האורניתופודה שחי באמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון לפני 130 מיליון שנה.
סוג זה היה קרוב לאיגואנודון ויש הכוללים אותו בסוגו.
מאובני הדינוזאור נמצאו בדרום דקוטה, ארצות הברית בחפירות של תצורות לקוטה (Lakota Formation), שם נמצאה גולגולת בעלי נקודות דמיון לאיגואנודון אך גדולה יותר.
בתחילה הייתה שייכת לאיגואנודון אך החוקר גרגורי ס.
Paul) החליט לשייכו ב-2008 למין עצמאי.
הסוג החדש הגיע לאורך של 6 מטרים בערך ולמשקל של 1 טון.
לא ידוע הרבה על היצור ומאפייניו.
ייתכן שהוא נע בעדרים לאורך דרומה של ארצות הברית וליחך צמחייה רכה עם לסתותיו הגדולות.
דקל הוא סרט קולנוע מותחן דרמה-קומית רוסי משנת 2021, המבוסס על מקרה אמיתי.
השחקנים הראשיים בסרט הם כלבת רועה גרמני בשם "ליליה" המגלמת את הכלב "דקל" והילד לאוניד באסוב.
משתתפים בו בין היתר השחקנים ויקטור דוברונראבוב, ולדימיר אילין, ולריה פיודורוביץ', יאן צפניק ועוד.
הסרט שהיה אמור לצאת לאקרנים ב-4 ביוני 2020, הוקרן לבסוף במרץ 2021, לאחר שיציאתו נדחתה בעקבות השפעות מגפת הקורונה ברוסיה.
הסרט מבוסס על מקרה אמיתי של כלבת רועה גרמני בשם "דקל" שנשכח בשדה התעופה דמודדובו.
הטייס שגילה את הכלב ונקשר אליו - ויאצ'סלב אלכסנדרוביץ' ולנטיי בשנת 1967 היה בן 44. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה טייס קרב, הופל בשנת 1943 והגיע למחנה הריכוז דכאו, ממנו נמלט.
לאחר המלחמה הוא עבר את כל הבדיקות וחזר לטוס בטייסת המחלקה הגאולוגית הלשכה הממשלתית ייניסיי-סטרוי, אך בשנת 1950 נעצר ונידון לעשר שנים במושבת עונשין בגין תסיסה אנטי-סובייטית.
בשנת 1961 מעמדו שוקם והוא וחזר לתפקיד.
לאחר פרסום כתבה בקומסומולסקאיה פרבדה נמצא גם הבעלים לשעבר של הכלבה, אך הוא לא חזר לכלבה.
בנורילסק נמסרה לטייס ולנטיי פיסת נייר מכוסה באותיות חסומות ללא חתימה.
בהערה נכתב כי לפני שנה ושמונה חודשים, מי שכתב אותה טס ממוסקבה ליניסיי דרך נורילסק.
סימני הכלבה: אוזן שמאל קרועה ועין שמאל חולה.
פרט זה נתן סיבה להניח כי הבעלים לשעבר של הכלבה באמת כתב את הפתק: בכתבה לא נאמר כי עינה של הרועה הגרמנייה נפצעה.
הטייס ויאצ'סלב ולנטיי לא יכול היה לקחת את הכלבה לעצמו בגלל הנסיעות המתמידות שלו.
לכן דיילת בשם ורה קוטליארבסקאיה לקחת חסות על הכלבה.
הכלבה נהגה לעמוד ליד המטוסים, בכל רגע מוכנה לברוח.
בידיעה על חוסר האמון של הכלבה, ורה קוטליארבסקאיה לקחה חופשה והתיישבה בוונוקובו למשך חודש.
האישה זכתה באמון הכלבה, שבילתה את הטיסה ממוסקבה לקייב בהשפעת כדורי שינה בחברת בעלים חדש וטרינר.
כשהתעוררה הכלבה בדירת קוטליארבסקאיה, היא לא גילתה תוקפנות, אלא ניסתה כל הזמן לברוח.
הבעלים החדש הייתה צריכה לשמור על מרפסת וחלונות סגורים.
כעבור חצי שנה הכלבה התרגלה לבית החדש.
מאוחר יותר היא ילדה והפסיקה לנסות להימלט.
ברית המועצות, שנת 1977. איגור פולסקי טס במסגרת עבודתו ממוסקבה לירוואן ונאלץ להשאיר את הכלבה הרועה גרמנית שלו בשם "דקל" על המסלול: בשל אי הבנה, לכלבה אין אישור רפואי.
דקל מסתתרת בשדה התעופה ופוגשת מטוסים בכל יום על המסלול בתקווה שהבעלים שלה יחזור באחד מהם.
הכלבה הופכת לקמע של שדה התעופה ומוצאת את עצמה במרכז כל האירועים החשובים בחיי הנוסעים ועובדי שדה התעופה.
קוליה בן ה-9, שאחרי מות אמו מגיע לאביו, הטייס ויאצ'סלב לזרב שפוגש את דקל והופך לחברה הטוב ביותר.
לזרב יצטרך להרוויח את אמונו של בנו בכך שהוא יבחר בחירה קשה בין קריירה למשפחה ויחליט מה לעשות כשבעליה האמיתיים של דקל יחזור.
ויקטור דוברונראבוב - אביו של קוליה
ולדימיר אילין - עובד שדה התעופה
יאן צפניק - איגור פולסקי, בעליו המקוריים של דקל
דקל דביר (נולד ב-12 באפריל 1987) הוא מתופף, מפיק מוזיקלי ומוזיקאי ישראלי.
דקל דביר נולד וגדל בכפר סבא לאם ספרנית ואב רואה חשבון.
בגיל שמונה התחיל ללמוד לנגן בתופים.
הוא למד תחילה כלי הקשה קלאסיים בקונסרבטוריון העירוני למוזיקה ולמחול בכפר סבא ובהמשך עבר למערכת תופים.
בתקופה זו התעמק בג'אז, ובהמשך גם ברוק אנד רול, פופ ופאנק.
לאחר סיום לימודיו במגמת המוזיקה של תיכון כצנלסון בכפר סבא, שירת בצבא בלהקה הצבאית של חיל החינוך.
לאחר סיום שירותו הצבאי החל דביר להתמקצע, ללמוד ולעסוק באופן מקצועי בתחום המוזיקה.
בשנת 2004 הצטרף ללהקת Famous People והיה חבר בלהקה מספר שנים, במהלכן הוציאה הלהקה שני אלבומים.
ב-2005 הצטרף ללהקת המוזיקה היהודית רמזיילך, יחד איתה הוציא שני אלבומים: את האלבום "Ramzailech" בשנת 2011 ואת השני "Tsuzamen" ב-2015. ב-2008 היה חבר בלהקת הרוק "LeChuk".
ב-2009 הוציאו את אלבומם הראשון וב 2012 את אלבומם השני.
בשנת 2008 דביר עבר להתגורר בארצות הברית בעקבות קבלתו ללימודי מוזיקה במכללת לוס אנג'לס למוזיקה (LAMA) שם קיבל מלגת לימודים.
על סגל המורים שלו נמנו בין היתר מתופפי-על, כמו: ג'ו פורקארו, טוני אינזלקו, רלף האמפרי ועוד.
לאחר סיום לימודי המוזיקה חזר לארץ ופתח בקריירה מוזיקלית פעילה.
הוא ניגן בהפקות שונות, מחזות זמר ותוכניות טלוויזיה.
דביר ניגן ושיתף פעולה עם מוזיקאים ואומנים שונים, בין היתר: עילי בוטנר וילדי החוץ, נורית גלרון, שלמה גרוניך, שפיטה, הרכב הרוק המתקדם project RNL ועוד.
בשנת 2010 הצטרף ללהקת הגרובטרון.
בשנת 2013 הצטרף ללהקת האינדי פופ הישראלית "לולה מארש" והיה חבר בלהקה כעשור.
בשנת 2019 יצא אלבום הבכורה של פוטו מריאנה, דביר שותף ללחן, העיבוד וההפקה המוזיקלית לשיר "ערים" באלבום.
כיום הוא מופיע עם הזמר ישי ריבו בארץ ובעולם.
במקביל הוא משתף פעולה עם יוצרים שונים מתחום המוזיקה, בעיקר בהקלטת תופים וכלי הקשה והפקה מוזיקלית.
דביר הוא בן זוגה של הזמרת-יוצרת רותם שפי ושותף בהפקה המוזיקלית של שיריה, ולהם בת.
דקוק, , היא העיר המרכזית של מחוז דקוק שבמחוז כירכוכ בעיראק.
בעיירה יש רוב כורדי וטורקמני ומיעוט ערבי.
זה חלק מהשטחים השנויים במחלוקת בצפון עיראק .
העיירה היא אזור חקלאי מרכזי.
השם דקוק נובע מהמילה הנאו-אשורית Diquqina.
אבול-פאת' מוחמד בן אנאז, מייסד השושלת האנאזית , כבש זמנית את דקוק מבאנו אוקייל בשנת 998 לספירה.
אידריס ביטליסי הזכיר את העיירה ביצירתו שראפנאמה משנת 1597 כעיר מקור לנפטא.
מידהט פאשה העות'מאני בנה את גשר דקוק בשנת 1883 והקל על העות'מאנים לנסוע דרומה.
בשנת 1925, אוכלוסיית העיירה הייתה בעיקר טורקמנית.
60% מהאוכלוסייה היו כורדיים במפקד 1947 מתוך אוכלוסייה של 14,600 בני אדם.
העיר חוותה ערביזציה בתקופת סדאם חוסיין שבה נלקחו ערבים אדמות כורדיות וטורקמניות.
לאחר נפילת משטר סדאם, הכורדים הבריחו את הערבים.
בשנת 2011, כ-7.3% מתושבי דקוק חיו מתחת לקו העוני.
ב-21 באוקטובר 2016 הפציצה הקואליציה הבינלאומית מקדש מוחרם, שבו נהרגו 28 אזרחים טורקמנים (25 נשים ו-3 ילדים).
רבים מהכורדים בעיר הם כאכאים המאמינים בדת יארסאניה, בעוד שהאוכלוסייה הטורקמנית היא שיעית.
הקאקאים חוו הטרדה והפחדה מצד אל-חשד א-שעבי (PMF) השולטים בעיר מאז 2017. ב-21 במרץ 2018, מקדש כאכאי בעיירה נהרס, והכאכאים המקומיים האשימו את ה-PMF.
דקירות הסלנדרמן הוא השם שניתן לאירוע שהתרחש בוויסקונסין ב-31 במאי 2014, שבמסגרתו שתי נערות בשם אניסה וייר ומורגן גרייסר הובילו נערה בגילן בשם פייטון לאוטנר ליער ודקרו אותה 19 דקירות כפולחן עבור הדמות הבדיונית "סלנדרמן".
לאחר התקיפה, לאוטנר הצליחה לזחול לכיוון הכביש.
שם היא נמצאה, הובהלה לבית החולים ושוחררה לאחר שישה ימי אשפוז.
וייר וגרייסר נמצאו לא אשמות בזכות הגנת אי שפיות ונשלחו למוסדות פסיכיאטרים, שם הן מרצות את מאסרן (25 שנה עד למאסר עולם ו-40 שנה עד למאסר עולם, בהתאמה).
שבע שנים לאחר המקרה (2021), וייר שוחררה בשחרור מוקדם ונמצאת תחת השגחה עד שתגיע לגיל 37.
סלנדרמן היא דמות בדיונית שנוצרה עבור תחרות עריכת תמונות בנושא העל טבעי שנערכה בפורום "".
המיתוס סביב הדמות הורחב לאחר מכן על ידי גולשים שונים, שהוסיפו לו סיפור רקע ותכונות אופי.
על פי המיתוס, סלנדרמן היא דמות גבוהה, רזה, חסרת הבעה ובעלת ראש בצבע לבן.
הדמות מתוארת כלובשת חליפה אלגנטית בצבע שחור ובחלק מהעיבודים מתוארת כבעלת זרועות שיוצאות מתוך גבה.
כחלק מהמיתוס, מסופר שהדמות יכולה לגרום לחוזים בה אמנזיה, שיעולים והתנהגות פרנואידית.
ברוב העיבודים שנעשו על הדמות, מקום משכנו של הסלנדרמן הוא ביערות.
הדוקרות החמיצו את לבה של פייטון בפחות ממילימטר, אך פגעו בקיבה ובכבד של פייטון.
התוקפות ציוו על לאוטנר לשכב בזמן שהן מזעיקות עזרה, אך הן ברחו מהמקום והשאירו אותה לבדה.
לאוטנר הצליחה לגרור את עצמה לכביש הקרוב, שם היא נמצאה על ידי רוכב אופניים שהתקשר ל-מוקד החירום.
חמש שעות לאחר מכן, התוקפות נלכדו בסמוך ל בזמן ששהו בחנות רהיטים במרחק של כמעט 8 ק"מ ממקום התקיפה.
הסכין איתה הן תקפו את לאוטנר הוחבאה בתרמיל שהן סחבו.
מטרתן הייתה לפגוש את סלנדרמן במקום שתואר כאחוזה שלו, הממוקמת ב, שנמצא במרחק של כ-320 ק"מ.
השתיים רואיינו לאמצעי התקשורת וגרייסר סיפרה שהיא לא הרגישה שום אמפתיה ללאוטנר, בעוד וייר חשה אשמה על התקיפה.
למרות זאת, השתיים הצהירו שהתקיפה הייתה הכרחית ונועדה לרצות את סלדרמן.
לאוטנר שוחררה לביתה לאחר שישה ימי אשפוז בבית החולים וחזרה לבית הספר בספטמבר 2014.
במהלך התבגרותה, גרייסר סיפרה שהיא חוותה הזיות בהן היא ראתה רוחות, צבעים "נמסים" וכן היו לה שני חברים דמיוניים בשם מייגן וסאב.
גרייסר סיפרה שאחת ההזיות, שחזרה על עצמה מספר פעמים הציגה דמות בשם "זה" שגופו היה בצבע אפור דמוי עשן ודיו, שעמד מאחוריה בזמן שבהתה במראה, בדומה לסלנדרמן.
לאחר מעצרה, אמה של גרייסר, אנג'י סיפרה שבתה נכנסה למצב פסיכוטי.
הרופאים שטיפלו בה חזו בה מדברת לעצמה מספר פעמים, מעמידה פנים שהיא חתול ומטפלת בנמלים כאילו היו חיות מחמד.
היא תיארה הזיות בהן היא ראתה חדי-קרן וניהלה שיחות עם סלנדרמן ועוד דמויות בדיונות כגון סוורוס סנייפ (דמות מספרי "הארי פוטר").
בסתיו 2014, גרייסר הועברה ל במטרה לבדוק האם היא כשירה לעמוד למשפט.
הרופאים איבחנו את גרייסר עם סכיזופרניה בילדות.
למרות זאת, במקום להתחיל בטיפול תרופתי, צוות המוסד ניסו ללמד את גרייסר את החוקים עליהם היא עברה במטרה להכין אותה למשפט.
כמעט שנה לאחר מכן, גרייסר נמצאה כשירה לעמוד למשפט.
הסכיזופרניה ממנה סבלה גרייסר לא טופלה במשך כמעט שנתיים, מה שגרם לה "להיתקע" במצב פסיכוטי ולאבד קשר עם המציאות.
בדצמבר, היא נשלחה בחזרה למוסד והחלה לקבל תרופות אנטי-פסיכוטיות, מה שעזר לה להיות צלולה ולהביע חרטה על מעשייה.
ב-23 במרץ 2016, גרייסר נשלחה לכלא תוך הוראה להמשיך בטיפול התרופתי, אך למרות זאת, מצבה הנפשי התדרדר.
לאחר האישומים, גרייסר נשפטה באשמת ניסיון לרצח מדרגה ראשונה ו-וייר נשפטה באשמת ניסיון לרצח מדרגה שנייה.
בגלל טבעה האכזרי של התקיפה, התוקפות נשפטו כבגירות, למרות היותן קטינות בעת ביצוע המעשה.
בשנת 2017, וויר הודתה באשמה.
למרות זאת, חבר המושבעים מצא אותה לא אשמה בעקבות מחלה נפשית.
גרייסר חתמה על הסדר טיעון לפיו היא לא תעמוד למשפט, אלא תישלח להערכה פסיכיאטרית במטרה לקבוע כמה זמן היא תצטרך להתאשפז בבית חולים פסיכיאטרי.
לאחר מכן, גרייסר הודתה באשמה, אך לא נשפטה בשל מחלה נפשית.
גרייסר אובחנה כסובלת מסכיזופרניה, מחלה ממנה גם אביה סובל.
וויר נשפטה ל-25 שנה עד מאסר עולם בבית חולים פסיכיאטרי, מתוכן היא בילתה 3 שנים בבידוד.
לאחר שתשוחרר, צווה עליה להיות תחת השגחה עד שתגיע לגיל 37.
גרייסר נשפטה קיבלה את העונש המקסימלי בחוק – 40 שנה עד מאסר עולם, מתוכן היא בילתה 3 שנים בבידוד.
גרייסר נשפטה להישאר בבית החולים עד שהסיפטומים של מחלתה ייעלמו בהדרגה או עד שתגיע לגיל 53, מה שיגיע קודם.
גם לאחר שחרורה, גרייסר צוותה להיות תחת השגחה צמודה והמשך טיפול תרופתי בפיקוח.
אף על פי שלגרייסר ניתנה האפשרות לשחרור מוקדם מהמוסד, היא עדיין תצטרך להיות תחת השגחה צמודה לכל תקופת עונשה.
גרייסר אושפזה בבית חולים פסיכיאטרי, והייתה המטופלת הכי צעירה במוסד.
בדיון משפטי שהתרחש בשנת 2021, וייר (שהייתה בת 19) הקריאה מכתב ובו נכתב "אני מצטערת ומתחרטת על הצער, הכאב והפחד שגרמתי", לא רק ללאוטנר, אלא גם ל-"קהילה בה אני חיה".
וייר הצהירה שהיא "שונאת את מה שהיא עשתה ב-31 במאי 2014, אך בעזרת שיחות ארוכות (עם פסיכולוג), אני כבר לא שונאת את עצמי בגלל המעשים האלו".
ב-1 ביוני 2021, השופט ציווה על שחרורה של וייר מבית החולים הפסיכיאטרי, תוך שהוא פוקד עליה להגיע באופן קבוע לבית החולים למעקב עד שזאת תגיע לגיל 37.
ב-13 בספטמבר 2021, וויר שוחררה לביתה תחת כדוגמת היותה תחת מעקב לוויני במטרה למנוע ממנה לעזוב את ויסקונסין, השימוש שלה באינטרנט נוטר ונאסר עליה לגלוש ברשתות חברתיות.
ווילר צוותה להמשיך בטיפול תרופתי ולהיות תחת מעקב של שירותי הרווחה.
כמו כן, צווה על וייר להתגורר אצל אביה.
בשנת 2020, גרייסר הגישה ערעור על פסק דינה וביקשה להישפט כקטינה.
עורך דינה, מת'יו פיניקס, טען שגרייסר צריכה להיות מואשמת בניסיון לרצח ממדרגה שנייה ושהיא תושאלה על ידי רשויות החוק לפני שאלו הקריאו בפניה את זכותיה.
הערעור הוגש לבית המשפט העליון בוויסקונסין, אך בשנת 2021, בית המשפט דחה את הערעור.
בעקבות האירוע, משרד החינוך בוויסקונסין חסם את הגישה לאתר "ויקי" המאגד בתוכו קריפיפסטות.
שבוע לאחר האירוע, יוצרו של סלנדרמן, אריק קנודסן אמר: "אני מעורער לחלוטין מהטרגדיה בוויסקונסין ולבי יוצא אל המשפחות שנפגעו מאותו אירוע קטלני".
מנהל אתר הוויקי המוקדש לקריפיפסטות הצהיר ש"האירוע היה חריג ולא משקף את קהילת הקריפיפסטות".
מנהל האתר הצהיר שהאתר לא עודד בשום צורה פגיעה, רצח או פולחן שטני מכל סוג.
חברי קהילת הקריפיפסטות עלו לשידור חי באתר יוטיוב במטרה לגייס כסף עבור לאוטנר.
ג'ו ג'וסווסקי, מנהל אתר המוקדש לקריפיפסטות הצהיר שמטרת השידור הייתה להראות שלקהילת האתר אכפת מהקורבן ואינה תומכת בפגיעה אמיתית, מכיוון שהם נהנים מאלימות במדיה.
ב-12 באוגוסט, מושל ויסקונסין, סקוט ווקר הכריז על ה-13 באוגוסט 2014 כיום שמוקדש למען לאוטנר והפציר בתושבי ויסקונסין ללבוש בגדים בצבע סגול כהוקרה עבורה.
בנוסף, ווקר שיבח את האומץ והתעוזה שלאוטנר הפגינה במהלך החלמתה.
העיר מדיסון אירחה פסטיבל ב-29 באוגוסט, מספר ימים לפני שלאוטנר חזרה לבית הספר.
בפסטיבל נמכרו בירות ונקניקיות וכל ההכנסות שומשו לתשלום ההוצאות הרפואיות של לאוטנר.
האירוע נוהל על ידי 250 מתנדבים וגויסו בו $70,000 עבור לאוטנר.
הוויכוח אודות השפעות האינטרנט בקרב ילדים
התקיפה עוררה ויכוח עז באשר לתפקידה של רשת האינטרנט בחברה ובקרב ילדים.
ראסל ג'ק, שוטר ממשטרת ווקשה, הצהיר שהתקיפה "אמורה להוות קריאת השכמה להורים" והוסיף שהאינטרנט "מלא במידע ובדברים נפלאים שמלמדים ומבדרים", אך למרות זאת הוא גם "מלא בדברים אפלים ומעוותים".
ג'ון אגלהוף, סוכן FBI בגמלאות הצהיר שהאינטרנט הפך ל-"חור שחור" ובו הילדים נחשפים לעולם זדוני.
אגלהוף הצהיר שהדרך הטובה ביותר למניעת תקיפות נוספות היא לגרום להורים לנטר אחר הרגלי הגלישה של הילדים וללמד אותם על ההבדל בין טוב לרע.
שירה צ'ס, עוזרת מחקר באוניברסיטת ג'ורג'יה הצהירה שקריפיפסטה לא יותר מסוכנת מסיפורי אימה על ערפדים או זומבים.
היא תמכה בהיווצרותן של קריפיפטסות מסיבה שהן משפרות את כישורי הכתיבה של הגולשים.
סרט תיעודי בשם "" נוצר על ידי במרץ 2016 ושודר ברשת HBO ב-23 בינואר 2017.
הסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" הציגה בעונה 16 פרק בשם "" המבוסס ברפרוף על המקרה.
בסדרה "מחשבות פליליות", הפרק "האיש הגבוה" מבוסס על המקרה.
ב-14 באוקטובר 2018, רשת Lifetime שידרה סרט בשם "Terror in the Woods" המבוסס על המקרה.
בסרט מככבים אלה ווסט ג'רייר, סופיה גרייס מקארתי, סקיילר מורגן ג'ונס, אנג'לה קינסי, וקרי הוד.
השחקנית כריסטינה ריצ'י שימשה כמפיקת הסרט.
ב-31 במרץ 2019, סרט נוסף שבוסס על המקרה בשם "" בכיכובה של השחקנית דניאלה פינדה יצא בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס".
הסרט בוים על ידי אוון אגרטון והוא הופק ברובו על ידי חברת בלאמהאוס הפקות.
עלילת הסרט עוקבת אחר שתי חברות שמאובחנות בסכיזופרניה המנסות לרצוח את חברתן, בתקווה שרוח בשם מרסי בלאק תעניק להן מתנה בתמורה.
בהמשך הסרט, דמות הפרוטגוניסט משוחררת מבית החולים הפסיכיאטרי ונלאצת להתמודד עם התוצאות המחרידות למעשיה בעולם האמיתי.
ב-24 באוקטובר 2019, יותר מחמש שנים לאחר התקיפה, לאוטנר (אז בת 17) התראיינה בתוכנית הטלוויזיה "" על התקרית מנקודת המבט שלה בפעם הראשונה.
היא סיפרה על הצלקות שנותרו בה מהאירוע ואמרה "אני לא חושבת עליהן יותר.
לאוטנר סיפרה בראיון שהיא הכירה את התוקפות כשהייתה בכיתה ד'.
כשנשאלה מה היא תגיד לגרייסר אם היא תפגוש אותה, היא הצהירה שהיא תודה לה, מכיוון שהתקיפה עוררה בה רצון להתמקצע ברפואה.
בספטמבר 2021 דווח שלאוטנר עזבה את מחוז ווקשה והחלה ללמוד במכללה.
הדקיאטס היו שבט ליגורי ששכן בסמוך לחוף הים התיכון, סביב אנטיב של ימינו, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
שבט הדקיאטס מוזכרים כ"דקייטאיס" (Dekiḗtais ,Δεκιήταις) על ידי פוליביוס (המאה ה-2 לפנה"ס), וכ"דקיאטיון" (Dekiatíōn, Δεκιατίων) על ידי תלמי (המאה ה-2 לספירה).
השם "רגיו דקיאטיום" (regio Deciatium) מתועד גם על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה), ו"אופידום דקיאטום" (oppidum Deciatum) מתועד על ידי פומפוניוס מלה (אמצע המאה ה-1 לספירה).
משמעות השם דקיאטס נותרה מעורפלת.
על פי הפילולוג הספרדי חוויאר דה הוז , אפשרית אטימולוגיה הודו-אירופית, מהשורש dek̑ - והסיומת עשויה להוות עדות לשם קלטי, "אבל נראה שהשם כולו אינו קלטי.
במקרה זה הייתי מקבל סיווג 'ליגורי מוגבל' בגלל מיקומם הגאוגרפי של האנשים".
שבט הדקיאטס ישב על חוף הים התיכון, ממערב לנהר לופ, סביב המושבה מסאליוטה של אנטיפוליס (אנטיב המודרנית).
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת דרומית ל-Nerusii, דרומית מזרחית לליגאוני, ומזרחית או מערבית לאוקסיבי.
המיקום המדויק של האופידום Deciatum (או Dekieton) נותר לא ברור.
ייתכן שזה לא היה מקום נפרד בין ניקאה לאנטיפוליס, אלא פשוט שם לאנטיפוליס עצמה.
מושבת החוף היוונית אנטיפוליס (אנטיב המודרנית), שנוסדה בשטחם באמצע המאה ה-3 לפני הספירה, הייתה ככל הנראה התגרות של השם המקורי שנתנו הליגורים למקום, למרות המשמעות היוונית המילולית של 'עיר ממול'.
זה לא בהכרח אומר שזה היה המרכז העיקרי של הדקיאטים, ובארוול הציע לזהות את האתר של גראס כעיר הראשית שלהם.
בשנת 154 לפנה"ס, הליגורים כיתרו וצרו על המושבות המסאליות (מרסיי העתיקה) ניקאה (ניס) ואנטיפוליס.
על פי בקשה ממסאליה ואחרי שהלגאט (שליח) רומי טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס נפצע על ידי האוקסיבי, הסנאט הרומי שלח את הקונסול קווינטוס אופימיוס להרגיע את האזור.
אופטימוס הביס את הדקיאטס והאוקסיבי באגיטנה, ואז העביר חלק גדול משטחם לידי מסאליה.
דקוריסוכוס (שם מדעי: Decuriasuchus) הוא סוג של זוחל גדול נכחד מקבוצת הארכוזאוריה שהתקיים באמריקה הדרומית של הטריאס התיכון שלפני 240 עד 235 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר בשנת 2011 בידי החוקרים: Marco Aurélio G.
זוחל זה היה דומה לתנינאים אך בעל מבנה גוף יבשתי יותר ולמעשה היה שייך לקבוצה סוכיה, בה התנינאים המודרניים.
הוא דמה מאוד לנונדסוכוס מאפריקה והוא הגיע לאורך של 2.5 מטרים בקירוב.
במראהו היה נמוך ושרירי ובעל ראש צר יחסית עם לסתות דקות ומוארכות.
מבנה השיניים רמז שהיה טורף.
ממצאי המאובנים שלו התגלו בדרום ברזיל בתצורות סנטה מוריה שבריו גראנדה דו סול.
הממצאים המאובנים כללו שרידי שלד חלקי ומספר גולגולות.
לפי מראה הממצאים נראה שהזוחל התקיים במקום אחד בו נמצאו מעל תשעה פרטים ואולי אף עשרה, דבר המרמז שהפרטים נעו בקבוצה.
אם הדבר נכון הדבר הופך את הדקוריסוכוס לארכוזאור העתיק ביותר שחי בלהקות.
הדקמווירי הייתה ועדה בת 10 חברים שהוקמה ברומא העתיקה לצרכים שונים כגון חלוקת אדמות לאזרחים, הקמת קולוניות וכו'.
ועדת ה-10 המפורסמת ביותר בימי הרפובליקה הרומית היא זו שהוקמה סביב שנת 450 לפנה"ס על פי דרישת ההמון הפלבאי לכינון חוקה כתובה לרפובליקה.
הסנאט הרומי הסכים לדרישת ההמון ומינה ועדת 10 שכללה ברובה בני אצילים (פאטריקים) אך גם נציגים פלבאים.
ה-10 מונו לתקופה של שנה ושלטו ברומא ביד רמה עד כי שלטונם זכה לכינוי "הדקמוויראט".
בתום השנה העלתה על הכתב ועדת ה-10 את חוקתה של רומא אך סירבה להתפטר והמשיכה לכהן שנה שנייה שבסופה פרסמה את "12 הלוחות".
גם בתום השנה השנייה סרבה הוועדה לוותר על שלטונה המוחלט עד כי ההמון לא הכיר בה, פרש מרומא והביא להדחתה ולהחזרת שלטון הקונסולים.
דקל קינן (נולד ב-15 בספטמבר 1984) הוא כדורגלן ומאמן ישראלי המשמש כמאמן-שחקן בלוס אנג'לס פורס (Los Angeles Force) מהליגה האמריקנית השלישית בכדורגל (NISA).
קינן שימש בעבר כקפטן קבוצת מכבי חיפה, בה ערך 273 הופעות והבקיע 21 שערים.
לזכותו 27 הופעות בנבחרת ישראל.
קינן נולד וגדל בקיבוץ ראש הנקרה, הופעתו הטלווזיונית הראשונה הייתה בתוכנית חלום עליכם עם עוזי חיטמן.