tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגמה: משתמש אלמוני ברשת חברתית מקוונת העלה אליה יצירה מוגנת בלי שיש לו רשות לכך.
בעל זכויות היוצרים יכול לקבל צו המורה למנהל הרשת המקוונת להסיר תוכן מפר זה.
סעיף 56א - צמצום יכולתו של בעל זכות היוצרים לקבל פיצוי ללא הוכחת נזק, כאשר יצירה שהועמדה לרשות הציבור הופצה תוך הפרת זכות יוצרים, כאשר המפר חדל מההפרה בתוך זמן סביר לאחר שקיבל הודעה מבעל הזכות בדבר ההפרה, והפרת הזכות לא הייתה למטרה מסחרית.
פרק ח'1 (סעיפים 60א–60ח): למי שזכות היוצרים שלו הופרה ברשת אלקטרונית בידי אלמוני ניתנו כלים לחשיפת זהותו של עושה פעולה מפרה זו.
החוק מגדיר את סוגי היצירות שעליהן חלה הגנת זכות יוצרים :
החוק מפרט את מהותן של יצירות אלה:
"יצירה דרמטית" – לרבות מחזה, יצירה קולנועית, יצירה דרמטית- מוזיקלית, יצירת מחול ופנטומימה;
בהתאם לכך, קבע המחוקק ב כי זכות יוצרים לא תחול על:
סעיף 6 לחוק מחריג מההגנה פרסומים רשמיים אחדים וקובע "לא תהא זכות יוצרים בחוקים, בתקנות, בדברי הכנסת ובהחלטות שיפוטיות של בית משפט או של כל רשות שלטונית המפעילה סמכות שפיטה על פי דין." בהתאם לסעיף 36 לחוק, יצירות שנוצרו עבור המדינה מוגנות בזכויות יוצרים, והבעלות בהן נתונה למדינה.
ההגנה ניתנת ליצירה שפורסמה לראשונה בישראל וליצירה שבעת יצירתה היה יוצרה אזרח ישראל או תושב ישראל.
בנוסף ניתנת הגנה ליצירות שנוצרו מחוץ לישראל, בהתאם לאמנות בין-לאומיות בעניין הגנת זכות יוצרים ששר המשפטים קבע בצו את ההגנה שהן נותנות בישראל.
קובע שזכות יוצרים ביצירה היא הזכות הבלעדית לעשות ביצירה, או בחלק מהותי ממנה, פעולה, אחת או יותר, כמפורט להלן, בהתאם לסוג היצירה:
העתקה - לגבי כל סוגי היצירות;
העתקה של יצירה היא עשיית עותק של היצירה בכל צורה מוחשית, לרבות –
(1) אחסון של היצירה באמצעי אלקטרוני או באמצעי טכנולוגי אחר;
(2) עשיית עותק תלת־ממדי של יצירה דו־ממדית;
(3) עשיית עותק דו־ממדי של יצירה תלת־ממדית;
(4) העתקה ארעית של היצירה.
פרסום - לגבי יצירה שלא פורסמה;
ביצוע פומבי, כלומר השמעתה או הצגתה בציבור, במישרין או באמצעות מכשיר - לגבי יצירה ספרותית, יצירה דרמטית, יצירה מוזיקלית ותקליט;
שידור, שהוא העברה קווית או אלחוטית, של צלילים, מראות או שילוב של צלילים ומראות, הכלולים ביצירה, לציבור - לגבי כל סוגי היצירות;
העמדת היצירה לרשות הציבור, כלומר עשיית פעולה ביצירה כך שלאנשים מקרב הציבור תהיה גישה אליה ממקום ובמועד לפי בחירתם - לגבי כל סוגי היצירות;
עשיית יצירה נגזרת, שהיא עשיית יצירה מקורית המבוססת באופן מהותי על יצירה אחרת, כגון תרגום או עיבוד, ועשיית הפעולות המנויות לעיל בסעיף זה ביצירה הנגזרת כאמור - לגבי יצירה ספרותית, יצירה אמנותית, יצירה דרמטית ויצירה מוזיקלית;
השכרה - לגבי תקליט, יצירה קולנועית ותוכנת מחשב.
השכרה של יצירה היא השכרת עותקים פיזיים של היצירה לציבור, לצורכי מסחר, למעט השכרה של תוכנת מחשב או של תקליט המהווים חלק בלתי נפרד מחפץ אחר שהוא המושכר העיקרי.
לעניין זה, השכרה על ידי ספרייה ציבורית או ספרייה של מוסד חינוך, אינה בגדר השכרה לצורכי מסחר.
בעל זכות היוצרים ביצירה נקבע לפי העללים הבאים:
היוצר של יצירה הוא הבעלים הראשון של זכות היוצרים ביצירה.
המפיק של תקליט הוא הבעלים הראשון של זכות היוצרים בתקליט.
מעסיק הוא הבעלים הראשון של זכות היוצרים ביצירה שנוצרה על ידי עובדו לצורך עבודתו ובמהלכה, אלא אם כן הוסכם אחרת.
ביצירה שהיא דיוקן או צילום של אירוע משפחתי או של אירוע פרטי אחר, שנוצרה לפי הזמנה, הבעלים הראשון של זכות היוצרים בה הוא המזמין, אלא אם כן הוסכם אחרת.
ביצירה אחרת שנוצרה לפי הזמנה, הבעלים הראשון של זכות היוצרים בה, כולה או חלקה, הוא היוצר, אלא אם כן הוסכם אחרת בין המזמין והיוצר, במפורש או במשתמע.
המדינה היא הבעלים הראשון של זכות היוצרים ביצירה שנוצרה או שהוזמנה על ידה או על ידי עובד המדינה עקב עבודתו ובמהלכה, אלא אם כן הוסכם אחרת.
זכות יוצרים ניתנת להעברה בחוזה בכתב או על פי דין, ורשאי בעל הזכות לתת לגביה רישיון ייחודי (רישיון המעניק לבעליו זכות ייחודית לעשות פעולה מהפעולות המפורטות בסעיף 11 לחוק, כפי שנקבע בו, ומגביל את בעל זכות היוצרים מלעשות ומלהרשות לאחר לעשות פעולה כאמור) או רישיון שאינו ייחודי.
העברת זכות היוצרים או מתן הרישיון יכול שיהיו לגבי זכות היוצרים, כולה או חלקה, וניתן להגבילם למקום מסוים, לתקופה מסוימת או לעשיית פעולה מסוימת ביצירה.
סעיף 19 לחוק מתיר שימוש הוגן ביצירה:
החוק מתיר שימושים נוספים ביצירה מוגנת:
שימוש ביצירה בהליכים משפטיים או בהליכים מינהליים לפי דין, לרבות דיווח על הליכים אלה, מותר בהיקף המוצדק בשים לב למטרת השימוש.
העתקה של יצירה המופקדת לעיון הציבור לפי חיקוק, מותרת למטרה שלשמה הועמדה לעיון הציבור, ובהיקף המוצדק בשים לב למטרה זו.
הוראה זו אינה חלה לגבי יצירות שנמסרו לפי חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), התשס"א–2000.
שימוש אגבי ביצירה בדרך של הכללתה ביצירת צילום, ביצירה קולנועית או בתקליט, וכן שימוש ביצירה שבה הוכללה היצירה כאמור, מותר; לעניין זה, הכללה במתכוון של יצירה מוזיקלית, לרבות המילים הנלוות אליה, או של תקליט שבו היא טבועה, ביצירה אחרת, לא תיחשב לשימוש אגבי.
שידור, או העתקה בדרך של צילום, ציור, שרטוט או תיאור חזותי דומה, של יצירה אדריכלית, יצירת פיסול או יצירת אמנות שימושית, מותרים אם היצירה ממוקמת בקביעות במקום ציבורי.
העתקה של עותק מורשה של תוכנת מחשב, שהוא עותק שנעשה על ידי בעל זכות היוצרים בה או ברשותו, לשם המשכיות שימוש תקין בעותק זה, כגון העתקה לשם גיבוי, תחזוקה ובדיקה של אבטחת המידע בתוכנה.
הקלטה של יצירה בידי מי שרשאי לשדרה, מותרת אם היא נעשית לצורך שימוש בשידוריו בלבד.
העתקה זמנית, לרבות העתקה כאמור שנעשתה בדרך אגבית, של יצירה, מותרת אם היא מהווה חלק בלתי נפרד מהליך טכנולוגי שמטרתו היחידה היא לאפשר העברה של היצירה בין צדדים ברשת תקשורת, על ידי גורם ביניים, או לאפשר שימוש אחר כדין ביצירה, ובלבד שאין לעותק האמור ערך כלכלי משמעותי משל עצמו.
סעיף 27א לחוק עוסק ביצירות שבעל זכות היוצרים בהן אינו ידוע או לא אותר ("יצירות יתומות"), ומתיר שימוש בהן בתנאים הבאים:
(1) המשתמש פעל לפני השימוש בשקידה סבירה לגילוי או לאיתור בעל זכות היוצרים ביצירה;
(2) המשתמש ציין באופן ברור באותה דרך שבה הוא עושה שימוש ביצירה, כי השימוש נעשה על פי סעיף זה וכי בעל זכות יוצרים זכאי לבקש שהמשתמש יחדל מהשימוש וכן פרטים ליצירת קשר עמו;
(3) המשתמש הפסיק את השימוש או קיבל רישיון לשימוש עתידי לאחר שקיבל הודעה מבעל זכות היוצרים.
כאשר השימוש ביצירה הוא שימוש מסחרי, על המשתמש לפרסם הודעה באינטרנט או בעיתון יומי זמן סביר לפני השימוש, ולאחר שקיבל הודעה מבעל זכות היוצרים עליו לשלם לו תמלוג ראוי, בעד התקופה שתחילתה במועד תחילת השימוש ביצירה.
לצורך שיקום או הקמה מחדש של בניין או של מבנה אחר מותר שימוש ביצירות הבאות:
(1) היצירה האדריכלית שהיא הבניין או המבנה האמורים, או המודל שלהם;
(2) השרטוטים והתוכניות ששימשו, ברשות בעל זכות היוצרים בהם, להקמת הבניין או המבנה האמורים, בעת שהוקמו.
עשיית פעולה ביצירה שאינה נגישה באופן הולם לאדם עם מוגבלות מחמת מוגבלותו, או בעותק של יצירה כאמור, לשם הפיכתה ליצירה מותאמת, מותרת בתנאים המפורטים בסעיף 28א לחוק.
שימוש בגופן בהקלדה, בעיבוד תמלילים, בסדר דפוס, בדפוס או בהדפסה, וכן החזקת מוצר לשם שימוש כאמור – מותרים, אף אם נעשו תוך שימוש בתוכנת מחשב או במוצר אחר שמפר את הזכות בגופן.
העתקה של יצירה, שעותק ממנה מצוי באוסף הקבוע של ספריה או של ארכיון מסוג המפורט בתקנות, מותרת למטרות הבאות, ובלבד שלא ניתן לרכוש עותק נוסף של היצירה בתוך פרק זמן סביר ובתנאים סבירים:
(1) שימור של יצירה שעותק ממנה מצוי בידי הספרייה או הארכיון, ובלבד שלא ייעשה בעותק לשימור שימוש כעותק נוסף על העותקים שבספריה;
(2) החלפת עותק של היצירה, שהיה בידי הספרייה או הארכיון ואבד, הושמד או נעשה בלתי ראוי לשימוש;
(3) החלפת עותק של היצירה, שהיה באוסף הקבוע של ספריה אחרת או של ארכיון אחר, ואבד, הושמד או נעשה בלתי ראוי לשימוש.
העתקה של יצירה שעותק ממנה מצוי בספריה או בארכיון מסוג המפורט בתקנות, בעבור אדם המבקש זאת, מותרת, ובלבד שההעתקה המבוקשת, אילו נעשתה על ידי אותו אדם, הייתה מותרת לפי דין (למשל לשם שימוש הוגן בידי אותו אדם.
העתקה של יצירה מוזיקלית, בתקליט, מותרת בהתקיים תנאים אלה, אף בלא רשותו של בעל זכות היוצרים:
(1) היצירה המוזיקלית נטבעה קודם לכן, ברשותו של בעל זכות היוצרים, בתקליט אחר שפורסם לצורכי מסחר;
(2) היצירה המוזיקלית הועתקה בתקליט בשלמותה למעט שינויים הנובעים מעיבוד היצירה, ולמעט שינויים הדרושים לצורך ההעתקה או שינויים שכבר נעשו בתקליט הקודם;
(3) עושה ההעתקה הודיע על כך מראש לבעל זכות היוצרים;
(4) עושה ההעתקה שילם תמלוגים ראויים כפי שהסכים עם בעל זכות היוצרים, ובהיעדר הסכמה – כפי שקבע בית המשפט;
(5) ההעתקה אינה משמשת ואינה מכוונת לשמש לפרסומת מסחרית.
ההגנה על זכויות יוצרים ניתנת לזמן מוגבל, כדלקמן:
ההגנה על יצירות כתובות היא לתקופה של 70 שנה משנת מות היוצר או המחבר ().
זכויות יוצרים ליצירה אנונימית או פסיבדונימית (תחת שם עט) מוקנות ל-70 שנה מיום פרסומה, אלא אם מתגלה זהות היוצר קודם לכן.
ביצירה מתורגמת, עצם התרגום מהווה יצירה חדשה ועל כן, שנות זכויות היוצרים נמנות ממותו של המתרגם ולא של היוצר המקורי.
קובע שיצירות רשמיות שהוכנו על ידי המדינה מוגנות 50 שנה מיום יצירתן.
לעניין סעיף זה של החוק, מוגנות גם יצירות שנוצרו על ידי קבלן עבור המדינה - לדוגמה פרסומים או מחקרים שהוזמנו על ידי המדינה (.
תזכיר חוק זכות יוצרים, התשס"ד-2003, הסביר תקופת הגנה מקוצרת זו:
אולם, בחוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007, כפי שאושר בכנסת, הוארכה תקופת ההגנה, וצילום מוגן כמו כל היצירות האחרות, ממועד היצירה, למשך חיי היוצר ועוד שבעים שנה לאחר מותו.
בהקלטת קול ("תקליט" כהגדרת החוק משנת 2007: "טביעה של צלילים, למעט טביעה של צלילים ביצירה קולנועית") תקופת זכויות היוצרים היא 70 שנה ממועד יצירתה (או ממועד פרסומה, אם פורסמה תוך שנתיים ממועד יצירתה) (סעיף 41 לחוק).
זכות יוצרים בגופן היא לתקופה של שבעים שנים ממועד פרסומו של הגופן.
ספירת התקופה שבה היצירה מוגנת מסתיימת בסוף השנה שבה מת היוצר (סעיף 43 לחוק).
לצד הזכות החומרית של בעלי הזכויות ביצירה, קיימת להם זכות אישית הנקראת זכות מוסרית, הנובעת מהקשר המיוחד בין היוצר ליצירתו.
ב הוגדרה הזכות המוסרית של היוצר:
החוק מונה פעולות אחדות המהוות הפרה של זכות יוצרים:
העושה ביצירה פעולה מהפעולות המפורטות בסעיף 11, בלא רשותו של בעל זכות היוצרים, מפר את זכות היוצרים, אלא אם כן עשיית הפעולה היא אחד מהשימושים המותרים.
העושה אחת מהפעולות הבאות בעותק מפר של יצירה, מפר את זכות היוצרים, אם בעת ביצוע הפעולה ידע או היה עליו לדעת כי העותק הוא עותק מפר:
(1) מכירה או השכרה, לרבות הצעה או העמדה למכירה או להשכרה;
(4) הצגה לציבור בדרך מסחרית;
(5) ייבוא לישראל שלא לשימוש עצמי.
המרשה לאחר, למטרת רווח, שימוש במקום בידור ציבורי לשם ביצוע פומבי של יצירה, בלא רשותו של בעל זכות היוצרים, מפר את זכות היוצרים, אלא אם כן לא ידע ולא היה עליו לדעת שהביצוע מהווה הפרה כאמור.
עוד מונה החוק פעולות המהוות הפרה של הזכות המוסרית של היוצר:
העושה ביצירה פעולה הפוגעת בזכות המוסרית של היוצר, מפר את הזכות האמורה.
(4) הצגה לציבור בדרך מסחרית.
הפרה של זכות יוצרים או זכות מוסרית היא עוולה אזרחית, וחלות עלעליה הוראות פקודת הנזיקין.
בתביעה בשל הפרת זכות יוצרים זכאי התובע לסעד בדרך של צו מניעה, אלא אם כן מצא בית המשפט כי קיימים טעמים המצדיקים שלא להורות כן.
תובענה בשל הפרת זכות יוצרים רשאי להגיש בעל זכות היוצרים, ואם ניתן לגביה רישיון ייחודי – גם בעל הרישיון.
תובענה בשל הפרת זכות מוסרית רשאי להגיש היוצר, ואם נעשתה ההפרה לאחר מותו – קרובי משפחתו – בן זוג, צאצא, הורה או אח.
הופרה זכות יוצרים או זכות מוסרית, רשאי בית המשפט לפסוק לתובע, בשל כל הפרה, פיצויים בלא הוכחת נזק בסכום שלא יעלה על 100,000 ש"ח.
בקביעת פיצויים אלה רשאי בית המשפט לשקול, בין השאר, שיקולים אלה:
(2) משך הזמן שבו בוצעה ההפרה;
(4) הנזק הממשי שנגרם לתובע, להערכת בית המשפט;
(5) הרווח שצמח לנתבע בשל ההפרה, להערכת בית המשפט;
(6) מאפייני פעילותו של הנתבע;
(7) טיב היחסים שבין הנתבע לתובע;
(8) תום לבו של הנתבע.
לא יינתן פיצוי בלא הוכחת נזק כאשר יצירה שהועמדה לרשות הציבור הופצה תוך הפרת זכות יוצרים, אם המפר חדל מההפרה בתוך זמן סביר לאחר שקיבל הודעה מבעל הזכות בדבר ההפרה, והפרת הזכות לא הייתה למטרה מסחרית.
בסיום הדיון בתובענה בשל הפרת זכות יוצרים, רשאי בית המשפט להורות על עשיית פעולה לגבי עותקים מפרים שמטרתה למנוע נזק מבעל זכות היוצרים, ובכלל זה העברת הבעלות באותם עותקים לידי התובע אם ביקש זאת, או השמדתם.
חשיפת זהותו של עושה פעולה בתוכן ברשת תקשורת אלקטרונית
למי שזכות היוצרים שלו הופרה ברשת אלקטרונית בידי אלמוני ניתנו כלים לחשיפת זהותו של עושה פעולה מפרה זו.
מכוח החוק הותקנו התקנות הבאות:
: קביעת ארכיונים וספריות שבהם מותרת העתקה של יצירות לפי .
: סוגי מוסדות חינוך שבמהלך פעילותם החינוכית מותר ביצוע פומבי של יצירה לפי .
חוק זכויות היוצרים של המילניום הדיגיטלי (DMCA) הוא חוק זכויות יוצרים אמריקני בולט שנחקק בשנת 1998 המתייחס לסוגיות רבות הקשורות לזכויות יוצרים בעידן הדיגיטלי, ובמיוחד בכל הנוגע לחוק זכויות היוצרים באינטרנט ובמדיה דיגיטלית.
החוק מיישם שתי אמנות משנת 1996 של הארגון העולמי לקניין רוחני.
החוק מפליל את כל המקרים של ייצור והפצה של טכנולוגיה, מכשירים או שירותים שנועדו לעקוף אמצעים השולטים בגישה ליצירות המוגנות בזכויות יוצרים.
החוק מפליל גם את פעולת עקיפת בקרת הגישה, בין אם מדובר בהפרה ממשית של זכויות יוצרים ובין אם לאו.
בנוסף, החוק מחמיר את העונשים על הפרת זכויות יוצרים באינטרנט.
החוק אושר בסנאט האמריקני ב-12 באוקטובר 1998. נשיא ארצות הברית ביל קלינטון חתם על החוק ב-28 באוקטובר 1998.
החידוש העיקרי של החוק בתחום זכויות היוצרים היה שהוא פטר מאחריות ישירה ועקיפה את ספקי שירותי האינטרנט וגופי ביניים אחרים.
חוק טיטיוס-בודה הוא כינויה של היפותזה העוסקת במרחקי כוכבי הלכת מהשמש.
ההיפותזה הופרכה עם גילויו של כוכב הלכת נפטון ב-1846. ההתאמה החלקית, עבור מספר כוכבי לכת, בין המרחקים שמחושבים בעזרת החוק ובין המרחקים המדודים נחשבת כיום למקרית, ומקובל להניח שהחוק אינו מתאר תופעה פיזיקלית או אסטרונומית אמיתית.
לפי חוק טיטיוס-בודה המרחק של כוכב לכת מהשמש ביחידות אסטרונומיות נתון על ידי:
כאשר i הוא מספר סידורי המקבל את הערכים:
במאה ה-18 ניסו האסטרונומים למצוא חוקיות מתמטית המתארת את סידורם של כוכבי הלכת במסלוליהם סביב השמש.
חוקיות כזו נמצאה ב-1766 על ידי יוהאן טיטיוס והתפרסמה בשנים הבאות על ידי יוהאן אלרט בודה.
החוק ידוע כיום בשם "חוק טיטיוס-בודה".
עד לגילויו של אורנוס על ידי ויליאם הרשל ב-1781 לא יוחסה חשיבות רבה לחוק טיטיוס-בודה.
ההתאמה הגדולה בין התחזית לגבי מיקומו של אורנוס ובין מיקומו בפועל הפנתה את תשומת לבם של האסטרונומים לחוק, ומאז מיקומו של כל גרם שמים שהתגלה במערכת השמש הושווה לתחזית של חוק טיטיוס-בודה.
כך למשל, מיקומו של כוכב הלכת הננסי קרס שנמצא בחגורת האסטרואידים התאים לחוק.
גילויו של קרס בשנת 1801 סיפק חיזוק משמעותי נוסף למעמדו של חוק טיטיוס-בודה, במיוחד לאור העובדה שקיומו של כוכב לכת במיקום זה נחזה על ידי בודה כבר ב-1768.
עם גילוי נפטון התברר שהחוק שגוי, משום שמיקומו כלל לא התאים לחוק.
כיום יודעים שחוק טיטיוס-בודה היה חוק מקרי לחלוטין עבור כוכבי הלכת שהיו מוכרים באותה עת.
משערים שחוקיות פשוטה כגון זו המתוארת בחוק טיטיוס-בודה צפויה להתקיים במערכות בהן קיימת תהודה מסלולית כלשהי, אולם גם להשערה זו אין אישוש חד-משמעי.
להלן טבלה שמשווה בין המרחקים לפי חוק טיטיוס-בודה לבין המרחקים המדודים:
חוק־יסוד הוא חוק ישראלי בעל מעמד חוקתי.
חקיקת חוקי־יסוד היא הדרך שבחרה הכנסת לשם גיבוש הדרגתי של חוקה לישראל, לאור המחלוקת ששררה בין חברי הכנסת הראשונה בנוגע לעצם יצירתה של חוקה.
הפשרה שהוצעה על ידי חבר־הכנסת יזהר הררי, נוסחה ב־13 ביוני 1950 בהחלטת הררי: .
צורה – בכותרת יצוין "חוק־יסוד", ניסוח כללי כיאה לעקרונות וערכים, היעדר תאריך החקיקה כדי להדגיש כי הערכים הם מעבר לזמן ומקום.
מעמד – חוקי־יסוד הם בעלי מעמד על־משפטי עדיף על פני חוק רגיל.
כאשר חוק רגיל סותר חוק־יסוד הוא עלול להיפסל בידי בג"ץ.
תוכן – חוקי־יסוד אמורים לבטא את שני עקרונות היסוד של המדינה: יהודית ודמוקרטית, לבטא ערכים מרכזיים, להגדיר את הרשויות והיחסים ביניהן ולעגן את זכויות האדם, האזרח והמיעוט.
בשנת 1992 כתב השופט אהרן ברק שכדי לזהות בין חוק רגיל לבין חוק יסוד, שנהנה ממעמד נורמטיבי גבוה, ניתן להשתמש במבחן צורני, כלומר שבשם נכתב שזהו חוק יסוד, במבחן מהותי שבוחן האם תוכן החוק הוא חוקתי, או מבחן שמשלב את התוכן והצורה יחד.
מרבית חוקי־היסוד שנחקקו עד כה עוסקים במוסדות המדינה: הכנסת, הממשלה, נשיא המדינה, ועוד.
שני חוקי־יסוד נוספים – חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק – עוסקים בזכויות האדם, וחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי מעגן את היותה של ישראל מדינה יהודית.
בישראל אין הגנה חוקתית ואין גם חוקי יסוד להגנה על זכויות אדם בסיסיות, המוגנות במיוחד מפני הפרה ומצוינות בחוקה של מדינות רבות.
הדבר כולל העדר חוקי יסוד להגנה על חופש הביטוי, חופש ההתאספות, חופש ההתאגדות, חופש דת, חופש מצפון או שוויון בפני החוק.
על פי תפיסת בית־המשפט העליון בפסק־דין בנק המזרחי, לאחר חקיקת חוקי־היסוד כבוד האדם וחירותו וחופש העיסוק, החלה בישראל מהפכה חוקתית הקובעת את עליונותם הנורמטיבית של חוקי־היסוד על יתר החוקים.
עליונות זו מתבטאת בכך שלחוקים רגילים אסור לסתור חוקי־יסוד, אלא אם צוינו כחריגים בתוך חוקי־יסוד.
לפני הגשת החוק להצבעה, נבדק כי הוא עצמו אינו מתנגש עם חוק־יסוד.
בפסק־דין בנק המזרחי ישנה הפרדה ברורה בין פגיעה בחוק־יסוד לבין שינוי חוק־יסוד.
פגיעה משמעה חקיקת חוק אשר סעיפיו או כולו נוגדים חוק־יסוד כלשהו.
שינוי, לעומת זאת, משמעו שינוי של חוק־היסוד עצמו – מחיקה, הוספה או שינוי כלשהו בחוק־היסוד.
ההבחנה בין פגיעה לבין שינוי היא חשובה היות שכל אחד מהם מחייב עמידה בתנאים שונים.
חוק אשר יסתור חוק־יסוד, כמו גם חוק המשנה חוק־יסוד, יעמדו לביקורת שיפוטית ואף היו מקרים שבהם בוטלו סעיפי חוק על ידי בית־המשפט, לאחר שנמצאו מנוגדים "באופן חזיתי וקיצוני" לחוקי־היסוד.
הביקורת השיפוטית אשר תבוצע כלפי חוק הסותר חוק־יסוד תהיה בדיקת השאלה האם החוק הרגיל עומד בתנאי פסקת ההגבלה הקבועה בחוק.
היות שפסקת הגבלה מפורשת קבועה אך ורק בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו ובחוק יסוד: חופש העיסוק, החיל פסק־דין מופז פסקת הגבלה שיפוטית על כל חוקי־היסוד הקיימים.
אם כן, כל חוק הסותר כל חוק־יסוד שהוא צריך לעמוד בתנאי פסקת ההגבלה כפי שהיא מופיעה בחוקי־היסוד של כבוד האדם וחירותו ושל חופש העיסוק, ולא, יקבע בית־המשפט את הסעד המתאים בגין סתירה זו.
אף־על־פי שנהוג לקבוע בחוקה תנאים נוקשים לשינויה, רוב חוקי־היסוד במדינת ישראל אינם משוריינים כלל ואחרים משוריינים על ידי דרישה ל־61 חברי כנסת כדי לשנותם, אך אף חוק בישראל אינו משוריין שריון אופטימלי שעל מנת לשנותו דרוש רוב מיוחס על-זמני.
בפירוט, חוק יסוד: הממשלה, חוק יסוד: חופש העיסוק, חוק יסוד: משאל עם וחוק יסוד: ישראל – מדינת הלאום של העם היהודי הם חוקים משוריינים, וניתן לשנותם רק ברוב של 61 חברי כנסת לפחות.
כמו כן משוריינים אחדים מסעיפיהם של חוק יסוד: הכנסת וחוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
יתר חוקי־היסוד, כולל חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אינם משוריינים.
למרות שרק חוקי־יסוד ספורים כוללים בתוכם שריון פרוצדורלי מפני שינוי, קבע בית־המשפט העליון בפסק־דין בנק המזרחי כי אומנם חוקי־היסוד הכוללים שריון – ישונו אך ורק לפי דרישות השריון (רוב של 61 חברי כנסת ושינוי שנעשה בחוק־יסוד).
אך מוסיף בית־המשפט ואומר כי אף חוקי־יסוד שאינם משוריינים רשמית, כוללים מעתה שריון פסיקתי, הקובע כי שינוי של חוק־יסוד ייעשה אך ורק בחוק־יסוד.
הביקורת על כך תהיה כי מלבד הכותרת הנדרשת של "חוק־יסוד", שריון פסיקתי זה איננו מהווה מגבלה אמיתית בפני מי שירצה לשנות חוק־יסוד, היות שניתן להעביר חוק יסוד אף ברוב של 1–0. אם כן, ניתן יהיה לשנות חוק־יסוד אף ברוב כזה, אם רק נוסיף לחוק המשנה את הכותרת "חוק־יסוד".
במהלך תקופת קיומם הקצרה יחסית עברו חוקי־היסוד לא מעט שינויים.
בולט בכך חוק יסוד: הכנסת, שמאז חקיקתו ועד ליולי 2021 תוקן 51 פעמים.
בולט גם חוק יסוד: הממשלה, שגרסתו הנוכחית היא גרסתו השלישית, ושבסוף 2004 עסקה הכנסת בשינויו בשל עניין פעוט – מתן התואר "ממלא מקום ראש הממשלה" לשני שרים במקום לשר אחד.
במסגרת הדיון בוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת הביע היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז את דעתו בעניין זה:
"חוקי־היסוד, מטבעם, ועל פי שמם, אמורים לשמש יסוד של החקיקה בישראל ושל אורחות החיים ודרכי הממשל.
מטבע ברייתם הם אמורים להיות דבר יציב, קבוע במידה רבה, ושינוי תכוף בחוקי־היסוד הוא כמעט סתירה פנימית.
עם זאת, מדינת ישראל מצויה עדיין בשלב של גיבוש חוקי־היסוד שלה ...".
בשנת 2009 נחקק, כהוראת שעה, חוק־יסוד: תקציב המדינה לשנים 2009 ו־2010 (הוראות מיוחדות) (הוראת שעה), שנועד לאפשר חקיקת תקציב דו־שנתי, בניגוד לחוק יסוד: משק המדינה, שבו נקבע "התקציב יהיה לשנה אחת".
חקיקת־היסוד המהירה ביותר קרתה ב עם חקיקת התיקון לחוק יסוד: הממשלה שהיה דרוש לשם הקמת מוסד ממשלת החילופים, כשמרגע הנחת הצעת החוק על שולחן הכנסת ב־23 באפריל 2020 ועד לקבלת החוק ב־7 במאי עברו שבועיים בלבד.
תיקון מהיר אחר של חוק־יסוד נעשה בכנסת העשרים, שב־30 באפריל 2018 אישרה תיקון ל שאיפשר לממשלה לאצול סמכות להכרזת מלחמה לוועדת שרים (הקבינט המדיני־ביטחוני), שתקבל החלטה זו בנוכחות של לפחות חצי ממספר חבריה.
בנסיבות קיצוניות הרשה התיקון לראש הממשלה ושר הביטחון לקבל את ההחלטה במניין חוקי מצומצם יותר (ובכלל זה בפורום של שניהם בלבד).
בעקבות ביקורת ציבורית בוטל תיקון זה כעבור חודשיים וחצי, ב־17 ביולי 2018.
על פי מכון תכלית, מאז שנחקק ב־1958 חוק היסוד הראשון (חוק יסוד: הכנסת) ועד ינואר 2023, נערכו בישראל 139 שינויים בחוקי היסוד, ויותר ממחצית מהשינויים התמקדו בחוקי היסוד של הממשלה והכנסת.
היה מדובר בקצב ממוצע של 2.15 שינויים בשנה - שעלה מאז המחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21 ל־4.75.
שימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת
פסק־דין של בג"ץ, שניתן ב־23 במאי 2021, עסק בעתירה שביקשה להורות על בטלותו של תיקון מס' 50 לחוק יסוד: הכנסת, שבו נקבעו, בהוראת שעה, הוראות ביחס לתקציב המדינה לשנת הכספים 2020. פסק־דינה של נשיאת בית־המשפט העליון, אסתר חיות, קבע שבחקיקת הוראת שעה זו נעשה שימוש לרעה בסמכות המכוננת של הכנסת:
הפרשן המשפטי עידו באום ציין כי:
לקראת הדיון בעתירה לבג"ץ נגד תיקון לחוק יסוד: השפיטה שבו צומצמה עילת הסבירות, עלתה שוב לדיון ציבורי שאלת הסמכות לביקורת שיפוטית על חוקי יסוד.
השר במשרד המשפטים דודי אמסלם שלל קיומה של סמכות כזו, ואמר "אם בג"ץ יפסול חוק יסוד - מדובר באנשים עבריינים".
פרופ' רון שפירא פרסם מאמר לפיו לדעתו אין לבג"ץ סמכות לפסול חוקי יסוד.
לעומתו פרסמו פרופ' יצחק זמיר ופרופ' יניב רוזנאי מאמרים לפיהם לבג"ץ נתונה סמכות כזו.
ב-1 בינואר 2024 ניתן פסק דין בבג"ץ עילת הסבירות ובו נקבע, ברוב של 12 מתוך 15 שופטי בית המשפט העליון, שלבית המשפט נתונה הסמכות לקיים ביקורת שיפוטית על חוקי יסוד, ולהתערב במקרים חריגים וקיצוניים שבהם הכנסת חרגה מסמכותה המכוננת.
בכל מקום שמופיעה חקיקה חדשה לחוק־יסוד, החוק החדש מבטל את הישן (חוק־יסוד: חופש העיסוק, חוק־יסוד: הממשלה).
בקרב חוגים משפטיים נטען שיש צורך בחוקי־יסוד נוספים שטרם חוקקו.
בין השאר מונים כחסרים את חוק יסוד: החקיקה, וחוק־יסוד שיסדיר זכויות אזרח המקובלות בעולם דוגמת חופש הביטוי, חופש הדת, והזכות לשוויון בפני השלטון.
חוק נוסף שיש הטוענים לנחיצותו הוא חוק יסוד: זכויות חברתיות.
חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו הוא חוק יסוד, שנועד להגן על זכויות האדם העיקריות במדינת ישראל.
החוק נחקק בשלהי ימי הכנסת השתים עשרה, ב-17 במרץ 1992.
לפי טענה זו, שמקובלת על ידי משפטנים בכירים רבים בישראל, עם חקיקת חוקי יסוד אלה חל שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל.
גישה זו באה לידי ביטוי בפסיקותיו של בית המשפט העליון, שבמהלך השנים ביטל כ-22 מעשי חקיקה שעמדו בסתירה לחוקי היסוד הללו, ברוב המקרים בסתירה לחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
משפטנים אחרים, בהם הנשיא לשעבר משה לנדוי, מתנגדים לתפיסה זו.
עוד מראשית ימי המדינה נידון הצורך בחקיקת חוקים המגנים על זכויות האדם.
בדיון בוועדת חוקה חוק ומשפט ביולי 1949 הציג ראש הממשלה דוד בן-גוריון את עמדתו, שלפיה יש מקום לחוקי יסוד בתחומים שונים, אולם אין לתת להם מעמד משפטי שונה מזה של כל חוק אחר.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 יזם חבר הכנסת בנימין הלוי מגח"ל חקיקת חוק יסוד זכויות האדם.
בשנת 1974 עבר החוק בכנסת בקריאה ראשונה.
המפלגות הדתיות התנגדו לחוק, ותהליך החקיקה לא המשיך.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-23, שהייתה ממשלת אחדות לאומית, בסוף שנת 1988 הקים שר המשפטים דן מרידור צוות שיגבש הצעה ל"חוק יסוד זכויות האדם".
באפריל 1989 הובאה הצעת הצוות בפני הממשלה שאישרה אותה.
ההצעה כללה שריון לחוק, כך שניתן לשנותו רק ברוב של שני שלישים מחברי הכנסת.
בנובמבר 1989 עברה הצעת החוק בקריאה טרומית.
תמיכת "הליכוד" בהצעת החוק עוררה את זעמן של הסיעות החרדיות.
סיעת אגודת ישראל פרשה מהקואליציה וש"ס ואגודת ישראל החלו לדון עם "המערך" על הקמת ממשלה צרה בראשות שמעון פרס.
בעקבות כך, במה שמכונה "התרגיל המסריח" התפרקה הממשלה והוקמה תחתיה ממשלה על בסיס קואליציה של הליכוד, המפלגות הדתיות ומפלגות הימין בראשות יצחק שמיר.
הממשלה הצרה הוצגה לכנסת ב-11 ביוני 1990, ובמסגרת ההסכמים הקואליציוניים התחייבה סיעת "הליכוד" שלא לקדם את החוק ללא הסכמת שותפיה בקואליציה.
במרץ 1991 סיכמו יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט מטעם הליכוד, אוריאל לין, וחבר הוועדה, אמנון רובינשטיין, כי ינסו לחוקק חוקי יסוד בנושא זכויות האדם.
על פי הצעתו של רובינשטיין שהוא יפרק את ההצעה האמורה (הצעת חוק היסוד: זכויות היסוד של האדם) לארבעה חוקי יסוד נפרדים: כבוד האדם וחירותו; חופש העיסוק; חופש הביטוי; חופש ההתאגדות.
כל החוקים הללו הונחו כהצעות חוק פרטיות של ח"כ רובינשטיין, ועברו כולן בקריאה טרומית.
במהלך החקיקה החליט ח"כ לין שלא לנסות ולהקים בית משפט לחוקה, להבטיח שמירת דינים מוחלטת ולהסכים להצעה שהתגבשה בין ח"כ יצחק לוי לח"כ אמנון רובינשטיין, שערכיה של ישראל יוגדרו כערכיה של מדינה יהודית ודמוקרטית.
כדי להחליש את עמדת המפלגות החרדיות, הורדו מההצעה המקורית חופש התנועה והזכות לבחור את מקום המגורים כזכויות יסוד מוחלטות.
כמו כן, הוסיף את , שהוא סעיף שמירת הדינים מתוך חוק היסוד של זכויות האדם שהוכן במשרד המשפטים.
לנוסח המקורי הוסף סעיף שמירת דינים, שקבע כי לא תהיה פגיעה בתוקפה של חקיקה שהייתה קיימת בעת קבלת חוק היסוד.
כך הובטח, למשל, כי לא ניתן יהיה לערער על תוקפה של החקיקה המייחדת את השיפוט בענייני נישואין וגירושין לבתי הדין הדתיים.
הצעת החוק המקורית הוגשה על ידי חבר הכנסת רובינשטיין באפריל 1991, ולאחר שהועברה לוועדת החוקה, חוק ומשפט, פורסמה ההצעה על ידה בנובמבר 1991. החוק התקבל בשלהי ימי הכנסת השתים עשרה, ב-17 במרץ 1992.
כשהציג את חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו בפני הכנסת, אמר ח"כ לין:
לין אמר בשנת 1999, כי סבר אז, כי רעיון הקמת בית משפט לחוקה, אינו צריך להיות כלול בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אלא בחוק יסוד: החקיקה.
לין סבר כי פיתוח הביקורת החוקתית בהדרגה, על ידי בית המשפט העליון, הוא המצב הרצוי ביותר.
כששר המשפטים מרידור הציג את החוק אמר:
בדומה לחוק יסוד חופש העיסוק, הצעת החוק כללה סעיף 'נוקשות' המצריך רוב מוחלט לשינויו, אולם במועד אישורו בקריאה שנייה ושלישית התקבלה על חודו של קול הסתייגות לפיה בוטלה דרישה זו.
יוזם החוק רובינשטיין הביע את אכזבתו על כך שרוב חברי סיעת העבודה נעדרו מההצבעה בגלל הפריימריז הקרוב.
מרידור ציין בנאומו שהיו קיזוזים בין שתי סיעות גדולות.
בחוק תמכו 32 חברי כנסת ממפלגות הליכוד, העבודה, מרצ וחד"ש וכן יצחק לוי מהמפד"ל, התנגדו 21 חברי כנסת ונמנע אחד.
באוקטובר 1992, בכתב העת המשפט, הציג אוריאל לין (שסיים את כהונתו כחבר הכנסת), במילים קצרות, את הראייה שלו, כמי שהוביל כיו"ר ועדת החוקה את הליכי החקיקה:
בשנת 2017 פורסם ספרו של אוריאל לין "לידתה של מהפיכה", המפרט את השתלשלות החקיקה של פרק זכויות היסוד של האדם בישראל מיום הקמת המדינה ועד להשלמת החקיקה.
בהקדמה לספרו זה אומר אוריאל לין: "הטענה השטחית המועלית מדי פעם, כאילו חברי הכנסת לא היו מודעים למשמעות החוקתית של שני חוקי היסוד המהפכניים, יש בה לא רק משום עלבון לכנסת, אלא התעלמות מהעובדות ומן האמת.
הטענה המוטעית והמטעה הזו עומדת בסתירה מוחלטת לתוכנם של הדיונים הארוכים, המקיפים, הממצים, אפילו מתישים.
ידענו גם ידענו שאנחנו משנים את חוקי המשחק.
לא היה דיון בוועדת החוקה חוק ומשפט או במליאת הכנסת, שבו ההתייחסות אל החוקים האלה לא יצאה מנקודת ההנחה שהם יעמדו מעל לחוקים רגילים.
לא היה דיון אחד שבו לא הובהר כי אנו מעניקים לבתי המשפט את סמכות הביקורת השיפוטית, על מנת להגן על זכויות היסוד של הפרט."
מאז חקיקתו בשנת 1992, החוק תוקן פעם אחת בלבד בשנת 1994, בתיקון עקיף במסגרת חקיקת חוק יסוד: חופש העיסוק.
סעיף זה התקבל בקריאה השנייה פה אחד (75 – 0).
הפיכת סעיף 1 לחוק ל, והוספת לפניו, שכותרתו "עקרונות יסוד", הקובע כי "זכויות היסוד של האדם בישראל מושתתות על ההכרה בערך האדם, בקדושת חייו ובהיותו בן-חורין, והן יכובדו ברוח העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל".
תוספת ל (פסקת ההגבלה), לפיה ניתן יהיה לפגוע בזכויות שלפי חוק היסוד לא רק בחוק אלא גם "לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
הזכויות המוגנות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו
לבו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו עוסק, מטבע הדברים, בזכויות שעליהן הוא מגן.
כפי שקובעת כותרתו של החוק, כל הזכויות הללו נגזרות מכבוד האדם וחירותו, כפי שהם מתפרשים לאור היותה של מדינת ישראל מדינה יהודית ודמוקרטית.
זכויות אלה מפורטות בסעיפים אחדים:
: אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם.
: אין פוגעים בקנינו של אדם.
: כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו.
: אין נוטלים ואין מגבילים את חירותו של אדם במאסר, במעצר, בהסגרה או בכל דרך אחרת.
סעיף 9 לחוק היסוד קובע סייג נוסף למשרתים בצה"ל, בשב"ס ובמשטרה.
לפי האמור בסעיף זה, פגיעה בזכויות המשרתים בגופים אלה לא תחרוג מהמתחייב מאופיו וממהותו של השירות.
אמנם זכויות אלה ניתנות לתושבי ישראל מכוח עקרונות כלליים שהתקיימו עוד לפני חקיקת החוק, אך הן אינן מוגנות בחוק יסוד, ולכן ניתן לפגוע בהן ואף לבטלן בהליך דמוקרטי.
לחוק יסוד זה מעמד משפטי בכיר, שבא לידי ביטוי בכמה סעיפים.
קובע: "אין פוגעים בזכויות שלפי חוק-יסוד זה אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
סעיף זה, המכונה "פסקת ההגבלה", קובע את התנאים שבהם ניתן להגביל בחקיקה (או במעשה מנהלי) זכות המעוגנת בחוק היסוד (על משמעותו של סעיף זה, ובפרט התנאים המאפשרים חקיקה הפוגעת בזכויות שנקבעו בחוק יסוד זה, ראו בערך המהפכה החוקתית).
לדוגמה, בעניין פינוי גוש קטיף פסק בג"ץ כי חוק פינוי-פיצוי אכן פוגע בזכויות האדם המעוגנות בחוק היסוד, אבל קבע שהחוק עומד בתנאי פסקת ההגבלה.
לגבי מידתיות הפגיעה קבע, ש"פיצויים הוגנים וראויים – המהווים תנאי למידתיות הפגיעה בזכויותיהם הקנייניות" של תושבי גוש קטיף.
בית המשפט סבר שמספר סעיפים בחוק פוגעים בזכות המתיישבים לפיצויים הוגנים ולכן הם בטלים.
למעשה, ההגנה מפני תקנות שעת חירום אינה מוחלטת, והיא נתונה לשיקול דעתם של הממשלה ושל בית המשפט העליון.
לעומת סעיפים אלה, המחזקים את מעמדו של חוק היסוד, נכלל בו גם סעיף 10 האומר: .
סעיף זה מכונה סעיף שמירת הדינים.
ועידת הליכוד שהתכנסה כשנה אחרי חקיקת החוק, ציינה את שני חוקי היסוד שנחקקו בזמן ממשלתה, חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו וחוק יסוד: חופש העיסוק, שיגנו על זכויות האדם "לא רק מפני עריצות השלטון אלא גם נגד פגיעה לא הוגנת של המחוקק".
עוד נכתב שהליכוד יפעל להשלמת חוק יסוד: זכויות האדם וחוק יסוד: החקיקה, ועם השלמתם תושלם למעשה חוקה למדינת ישראל..
מנגד ישנם חברי כנסת הטוענים שהם לא התכוונו לתת לחוק יסוד זה מעמד כה בכיר, המאפשר לבית המשפט לבטל חוקים אחרים מכוחו.
קיימת מחלוקת בשאלה האם התכוונו חברי הכנסת להעניק לחוק היסוד מעמד על-חוקי, והאם ציפו שהפרשנות שתינתן לו על ידי בית המשפט תהיה כפי שהתבררה לאחר מכן.
חלק מחברי הכנסת, טענו כי הוטעו על ידי יוזמי החוק הטוענים להטעיה מציינים כמה אמירות של חבר הכנסת אוריאל לין, ממקדמי החוק, במהלך החקיקה.
מנגד, לין חיבר ספר שמתאר את חקיקת חוקי היסוד ובו התייחס לטענות ההטעיה ושלל אותן בתוקף.
הכנסת בחרה שלא לשריין את החוק ולכן ניתן לשנותו ברוב רגיל של חברי הכנסת.
זאת בניגוד לחוק יסוד: חופש העיסוק, ששינויו דורש רוב של 61 חברי כנסת.
יש שהביעו תמיהה על החלטה זו של הכנסת, ואולם יש הרואים בה עדות לכך שהכנסת לא התכוונה לתת לחוק זה את אותו מעמד מרכזי שנתן לו בית-המשפט העליון.
כך למשל נשיא בית המשפט העליון לשעבר משה לנדוי, שהחזיק בעמדה דומה, אמר כי "המהפכה החוקתית לא הייתה ולא נבראה".
אחרים מציינים שההצעה לשריין את החוק נפלה על חודו של קול (ההסתייגות שהסירה את השריון עברה בעקבות הצבעה של 27 בעד ו-26 נגד) או מציינים את קיומן של פסקת ההגבלה ושמירת בדינים בחוק.
חוק יסוד: חופש העיסוק הוא חוק יסוד שנועד להגן על חופש העיסוק, כלומר על זכותו של אדם לעסוק בכל עיסוק, מקצוע או משלח יד.
על פי פרשנות בית המשפט והפרוטוקולים של ועדת החוקה, חוק ומשפט בהם נדונה הצעת חוק זה וחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו העניקה הכנסת לחוקי היסוד האמורים מעמד על-חוקי, ולפיכך סמכות לבתי המשפט להכריז על בטלותו של חוק הפוגע בזכויות המוגנות על פיהם.
זכותו של אדם לחופש העיסוק נקבעה בראשית ימי המדינה בפסק דין של בג"ץ – בג"ץ בז'רנו, שבו נאמר:
החוק נחקק בגרסה ראשונה בשלהי ימי הכנסת השתים עשרה, 3 במרץ 1992. החוק עבר ברוב של 23 בעד, ללא מתנגדים וללא נמנעים.
יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט, אוריאל לין, אמר, בהביאו את חוק היסוד לאישור בקריאה שנייה ושלישית:
והן עומדות בסתירה להוראותיו, יעמדו בתקפן עד תום שנתיים מיום תחילתו של חוק יסוד זה;
החוק המקורי קבע תקופה של שמירת דינים של שנתיים, שבהן לא תתבטל חקיקה העומדת בסתירה לחוק יסוד: חופש העיסוק.
ב-19 בספטמבר 1993 הגיש הצוות את מסקנותיו, שבהן המליצו לאפשר הגבלות על חופש העיסוק גם בחקיקת משנה, על בסיס הסמכה מפורשת בחוק, ולהרחיב את התנאים המאפשרים הגבלת חופש העיסוק, שכן רבים מדברי החקיקה לא עמדו בקריטריונים של חוק-יסוד: חופש העיסוק בנוסחו הראשון.
בעקבות המלצות הוועדה גובשה הצעה לתיקון חוק היסוד שתסיר את הדרישה שההגבלה על חופש העיסוק תהיה "לטובת הכלל", אך תוסיף את הדרישה שהיא תהיה "במידה שאינה עולה על הנדרש".
שינוי הנוסח נומק בדברי ההסבר להצעת החוק בכך שהוא מביא לאחידות עם הנוסח של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
כמו כן, ההצעה הסירה סעיף שעסק בעיסוקים המותנים בקבלת רישיון.
ב-22 באוקטובר 1993 פסק בג"ץ שההסדר שמנע יבוא בשר לא כשר אינו עומד במגבלות חוק היסוד.
כדי למנוע את המשבר יעץ המשנה לנשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, להוסיף לחוק היסוד פסקת התגברות.
במרץ 1994 חוקקה הכנסת גרסה חדשה של חוק יסוד: חופש העיסוק וביטלה את החוק הקודם.
מבנהו של החוק החדש וניסוחי ההוראות בו הותאמו למבנה ולניסוחים בחוק יסוד כבוד האדם וחירותו.
לשני החוקים נוסף בתחילתם סעיף הצהרתי תחת הכותרת "עקרונות יסוד" והתייחסות לפגיעה בזכויות, המעוגנות בחוקי היסוד, באמצעות ̟חקיקת משנה.
לחוק יסוד חופש העיסוק נוספה גם 'פסקת ההתגברות' – המאפשר לכנסת לחוקק חוק שעומד בסתירה לחוק היסוד, לזמן מוגבל, כל עוד הוא התקבל ברוב של חברי הכנסת: .
כמודל לסעיף זה שימשה הוראה דומה בכתב הזכויות והחירויות הקנדי.
בהמשך 1994 נחקק חוק יבוא בשר קפוא, התשנ"ד–1994, שבסוף אותה שנה שונה שמו לחוק בשר ומוצריו, התשנ"ד–1994, הקובע שאין לייבא בשר לישראל, אלא אם ניתנה לו תעודת הכשר.
בשנת 1996 הוארכה תקופת שמירת הדינים משנתיים לארבע.
בשנת 1998 לקראת פקיעת תקופת שמירת הדינים, תוקן חוק היסוד באופן שהאריך את הפטור לחריגות ממנו, שהיו תקפות טרם חקיקתו, עד שנת 2002. פטור זה לא הוארך יותר.
בנוסף, כדי למנוע את פקיעת תוקפו של חוק הבשר בתום ארבע שנים, נוסף סעיף שקבע, שחוק שחוקק בשנה הראשונה לאחר כניסת חוק היסוד לתוקפו לא יפקע.
בנוסח החוק ישנם מספר ביטויים שפורשו על ידי בית המשפט, במסגרת המהפכה החוקתית כמעניקים לו, מעמד על-חוקי.
קובע: "אין פוגעים בחופש העיסוק אלא בחוק ההולם את ערכיה של מדינת ישראל, שנועד לתכלית ראויה, ובמידה שאינה עולה על הנדרש, או לפי חוק כאמור מכוח הסמכה מפורשת בו".
סעיף זה זכה לכינוי "פסקת ההגבלה", שכן הוא מגביל וקובע סייגים לכנסת בבואה לחוקק חוק שעומד בסתירה לחוק.
קובע: "אין בכוחן של תקנות שעת חירום לשנות חוק-יסוד זה, להפקיע זמנית את תוקפו או לקבוע בו תנאים".
לחוק הוענק שריון, הדורש רוב של 61 חברי כנסת לצורך שינויו.
כן נקבע ב: "אין לשנות חוק-יסוד זה אלא בחוק-יסוד שנתקבל ברוב של חברי הכנסת".
הזכות המוגנת בחוק יסוד: חופש העיסוק
ההגנה הניתנת בחוק יסוד: חופש העיסוק מופיעה : "כל אזרח או תושב של המדינה זכאי לעסוק בכל עיסוק, מקצוע או משלח יד".
בית המשפט העליון קבע שחופש העיסוק כולל גם את החופש לפעול בגדרו של העיסוק שנבחר ללא איסורים או הגבלות.
כך למשל נפסק שמדיניות של אי־קבלת תוצר העיסוק מנטולי הכשרה מסוימת היא פגיעה בחופש העיסוק, הגם שאינה מטילה איסור על עצם העיסוק.
לגישת השופטת טובה שטרסברג-כהן, הכפפת עיסוק כלשהו לצורך בקבלת רישיון מהווה הגבלת חופש העיסוק.
גם כאשר רשות מעניקה סובסידיה רק לחלק מן העוסקים בתחום מסוים ושוללת אותה מאחרים היא פוגעת בחופש העיסוק.
החוק קובע את התנאים המאפשרים בכל זאת להגביל את חופש העיסוק:
ההגבלה צריכה להעשות בחוק של הכנסת
ההגבלה צריכה להיות לתכלית ראויה
ההגבלה צריכה להיות במידה שאינה עולה על הנדרש
חוקים רבים פוגעים בחופש העיסוק, תוך שהם נחשבים לעומדים בתנאיו של סעיף 4. דוגמה לכך הם חוקים המתנים עיסוק במקצוע מסוים בקבלת רישיון לכך.
פעמים אחדות נדרשה הכנסת לחוקק חוק המעניק תוקף לפגיעה קיימת בחופש העיסוק, כדי שהגבלת חופש העיסוק תעמוד בדרישה הראשונה: שתעשה על פי חוק של הכנסת.
דוגמה לכך היא חוק איסור פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב (הסמכה מיוחדת), תשנ"ח–1997, שנחקק לאחר שנפסק כי חוקי עזר עירוניים האוסרים פתיחת בתי עינוגים בתשעה באב סותרים את חוק יסוד: חופש העיסוק.
פונים רבים לבתי המשפט העלו את הנימוק של פגיעה בחוק יסוד: חופש העיסוק, אם כטענה עיקרית ואם כאחת משלל טענות.
קבוצה ראשונה של פונים בשם חופש העיסוק הם המלינים על הוראות רישוי שאינם לוקחים בחשבון את אלו שכבר עוסקים במקצוע או החלו בצעדים להיכנס למקצוע לפני השינוי בהוראות המעבר.
במקרה פסק דין הנדלמן ביטל בית המשפט דבר חקיקה של הכנסת, מחמת חוק יסוד: חופש העיסוק, וקבע שהאיסור על אדם שעבד במשך שנים כיועץ מס להמשיך להציג עצמו כיועץ מס אינו מידתי ועל כן בטל.
בעוד מקרים דרש בית המשפט כי יינתנו הוראות מעבר מתאימות המאפשרות לאנשים להמשיך להתפרנס ממשלח ידם ללא עמידה בדרישות רישוי חדשות.
במקרים אלו, העותרים לא העלו לדיון את הוראות הרישוי עצמם, ובחלק מהמקרים אף תמכו בהם, כך שבית המשפט לא נדרש לדון בהסדרים עצמם.
כך למשל, בעתירה נגד הוראות המעבר ברישוי רוקחים, הביעו העותרים תמיכה בהוראות הרישוי החדשות, אך בקשו לעצמם פטור מהם.
קבוצה שונה של פונים הם המלינים על איסור לעסוק בייבוא סחורה כלשהי.
זה היה המקרה כאשר בית המשפט העליון קבע שחוק יסוד: חופש העיסוק אינו מאפשר למנוע ייבוא בשר טרף.
מקרה נוסף היה כאשר בית המשפט קבע שהאיסור על ייבוא סיגריה אלקטרונית נעשה ללא הסמכה בחוק.
חוק יסוד חופש העיסוק שימש כנימוק להוראות שונות שניתנו לגופים ציבוריים בפסקי דין, גם במקרים צדדיים שהשפעתם על חופש העיסוק מוגבלת יחסית.
הוראה לבית חולים לאפשר פרסום של שירותי חברה לביצוע טקסי ברית מילה שלא על ידי מוהלים שאושרו על ידי הוועדה הבין-משרדית להסמכה ולפיקוח על מוהלים.
לעומת זאת, הטענה שאיסור על רופא עובד מדינה לתת חוות דעת רפואית בתביעה נגד המדינה פוגע בחופש העיסוק נדחתה על ידי בג"ץ.
חוק חינוך ממלכתי, תשי"ג-1953 הוא חוק שאושר בכנסת ב-12 באוגוסט 1953, ואשר נועד לבטל את שיטת הזרמים בחינוך ולעבור לחינוך ממלכתי.
החוק נחקק בעקבות דיון סוער שנערך ב-13 בפברואר במליאת הכנסת, ובסופו הורתה הכנסת לממשלה להכין הצעת חוק לביטול הזרמים המפלגתיים ולהנהגת חינוך ממלכתי בעל שתי מגמות – "אחת דתית ואחת אחרת".
למרות כוונת המחוקק להעביר את כל מוסדות החינוך לחינוך הממלכתי, כיום כ-30% מתלמידי בתי הספר היסודי לומדים במוסדות פטור, מוכש"ר או תרבותי ייחודי.
מערכת החינוך לפני חקיקת החוק
עם הקמת מדינת ישראל נחקק חוק לימוד חובה, תש"ט-1949 המחייב כל ילד מגיל חמש ועד גיל שלוש-עשרה ללמוד במוסד חינוכי מוכר.
עד לחקיקת חוק חינוך ממלכתי, היה חייב כל אזרח ישראלי (פרט לעולים במחנות העולים) לבחור עבור ילדיו את הזרם האידאולוגי בו יתחנכו: זרם העובדים, הזרם הכללי, זרם המזרחי או באחד מן הזרמים הקטנים שהשתייכו לאגודת ישראל, או לאחד מן הזרמים שלא היו משויכים פוליטית.
חוק זה עיצב למעשה את דמות בתי הספר בישראל כבתי ספר ממלכתיים-לאומיים ולא כבתי ספר פוליטיים.
בתחילה הוחל החוק רק על בתי הספר היסודיים ובהמשך הוא הורחב גם לבתי הספר התיכוניים.
החוק שנחקק רק ב-1953 היה בגדר משאלת לב שהועלתה עוד זמן רב קודם לכן.
כבר ב-1948 במסגרת דיוניה של הוועדה לתכנון החינוך שהקימה מפא"י בסוף 1947, הועלתה ההצעה לבטל את זרמי החינוך החילונים, ולמעשה לאחד את זרם העובדים עם הזרם הכללי.
לבסוף החליטה הוועדה להתעלם מן השאלה ולהשאיר את ההחלטה "לבירור חופשי בין גורמים ציבוריים שונים, בעיקר מורים ומחנכים".
עם זאת חלק מחברי הוועדה ראו "צורך דחוף בבירור שאלת הזרמים", וביקשו לקבל החלטה בעניין זה.
עם ייסודה של מדינת ישראל נמנע בתחילה הממסד מלהתעסק בשאלה זו, בשל כך גם לא מונה שר חינוך עד למרץ 1949. הנושא עלה שוב כחלק ממדיניות הממלכתיות של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה.
בן-גוריון טען שהמצב שהיה קיים ביישוב היהודי בטרם הוקמה המדינה לא יכול להמשיך ולהתקיים גם אחריה.
בטרם הוקמה המדינה עסקו המפלגות בכל תחומי החיים - הן הקימו ארגוני ספורט, כדוגמת הפועל של הסתדרות העובדים, בית"ר של הרוויזיוניסטים וכן הלאה, יישובים, כדוגמת הקיבוצים והמושבים שהיו ועודם משויכים אידאולוגית לתנועות שונות, בנקים, כדוגמת בנק הפועלים ומערכות חינוך שהנחילו לתלמידיהן את האידאולוגיה של המפלגה לה הם השתייכו.
המפלגתיות נבעה מכך שלישוב היהודי לא היה קשר ישיר לשלטונות המנדט הבריטי ומדינה יהודית ריבונית לא הייתה, על כן נטלו על עצמן המפלגות תפקידים שבדרך כלל, ברחבי העולם, שמורים לממסד.
עם הקמת מדינת ישראל החל מעבר איטי ממפלגתיות לממלכתיות, מעבר אותו הנהיג ביד רמה בן-גוריון.
בן-גוריון פחד מכך שהאינטרס המפלגתי יעלה על האינטרס הלאומי ולכן התחיל בתהליך הלאמה של מוסדות שנטלו על עצמם את תפקידי המדינה.
אחד השיאים של התהליך היה חקיקת חוק חינוך ממלכתי.
בפברואר 1951 נערך בכנסת דיון בנוגע לחינוך האחיד של ילדי העולים.
הדיון גלש לשאלת הזרמים ובסופו הטילה הכנסת על הממשלה "להכין תוך חודש ימים הצעת חוק, המבטל את הזרמים המפלגתיים בחינוך ומבטיח הנהגת חינוך ממלכתי אחיד במדינה, בעל שתי מגמות - מהן אחת דתית".
כבר בבחירות לכנסת השנייה (יולי 1951) הדגישו המפלגות את נושא הזרמים במצעיהן.
במהלך הכנסת השנייה המשיכו הוויכוחים בנושא עד להכרעה במליאת הכנסת באוגוסט 1953.
מספר חודשים לפני ההכרעה צץ מכשול חדש: חברי הקיבוצים ביקשו לשמור על המאפיינים הסוציאליסטים בתוך קיבוציהם, להמשיך ולהניף את הדגל האדום, לשיר את תחזקנה ואת האינטרנציונל ולקיים את חגיגות אחד במאי.
בן-גוריון התנגד בתוקף לבקשה הזו.
בתחילה התנגדה לו מפא"י, מפלגתו, אבל לאחר שבן-גוריון הכריז שהוא לא מתכוון לוותר בעניין זה ואיים בהתפטרות - התקבלה עמדתו.
החוק נחקק ב-12 באוגוסט 1953 בתמיכת שלושים ותשעה חברי כנסת אל מול שלושים ושישה מתנגדים.
מעבר לרצון להחליש את כוחן של המפלגות ולהקטין את הפוליטיזציה של החיים הציבוריים היו כמה סיבות ישירות שהניעו את הממשלה לחקיקת החוק:
הזרמים השונים בחינוך יצרו מערכות כפולות ומסורבלות שבזבזו כסף רב.
בשל התחרות הרבה בין הזרמים קרה לא אחת שבישוב קטן בו לא היה צורך ביותר מבית ספר אחד היו קיימים שלושה בתי ספר ויותר.
המעבר למדיניות הכלכלית החדשה הצריך צמצום בתקציב המדינה.
החל להתפתח "ציד נפשות" - נציגי הזרמים רדפו אחרי ההורים המבולבלים שחלקם, בעיקר העולים החדשים, כלל לא הכיר את המציאות הפוליטית ולא ידע אילו ערכים מונחלים לילדיו.
התפתחה גם שנאה עזה בין הזרמים והיה חשש שהדבר יעיב בעתיד על התנהלותה של המדינה.
בהדרגה החלה להישמע מחאה ציבורית כנגד שיטת הזרמים.
בעיקר מהציונים הכלליים שביטול הזרמים היה אחד מסעיפי ההסכם הקואליציוני שנחתם איתם בעת הכניסה לממשלה, ומשאר המפלגות הליברליות והמרכזיות.
העלייה ההמונית אילצה את הזרמים השונים לגייס מורים רבים במהירות.
גיוס המורים המהיר נעשה תוך חוסר תשומת לב למחויבות האידאולוגית שהם רכשו לזרם בו הם לימדו.
כך למעשה התרופפה האידאולוגיה של הזרם וייחודו לעומת הזרמים האחרים.
מפא"י, מפלגת השלטון ויוזמת החוק, שינתה את דעתה ותמכה במעבר לחינוך ממלכתי.
הוויכוח על המעבר משיטת הזרמים לחינוך הממלכתי
החינוך היה אחד הכלים המרכזיים שעמדו לרשות המפלגות בבניית מאגר אלקטורלי עתידי.
החינוך היה מרכז כח אדיר וויתור עליו לא היה משוש המפלגות.
הוויכוח על ביטול הזרמים היה אחד הוויכוחים העמוקים והמרכזיים שהתקיימו במדינת ישראל וזאת בעיקר בשל חשיבותו - עיצוב דור העתיד, לצד האידאולוגיות המפלגתיות, רבים מן הצדדים ניסו גם להיתלות במשפט העברי ומסורת ישראל הנוגעת בחינוך, כדי לחזק את עמדותיהם.
עמדתה של מפא"י, מפלגת השלטון, הייתה מאוד מתלבטת ולא אחידה בעניין.
במצעה לבחירות הראשונות (ינואר 1949) הבטיחה מפא"י לשמר את זרם העובדים בחינוך איתו הייתה מזוהה.
היא עמדה בהבטחה במהלך הכנסת הראשונה.
עמדה זו הייתה מנוגדת לדעתו של מנהיג המפלגה, דוד בן-גוריון שדגל בממלכתיות ובכלל זה בהלאמת החינוך וביצירת מערכת חינוך אחת ויחידה.
במצעה לקראת הבחירות השניות (יולי 1951) שינתה מפא"י את עמדתה והחליטה לתמוך בהנהגת חינוך ממלכתי.
השינוי בעמדה נבע משתי סיבות:
"זרם העובדים" היה משויך לתנועת הפועלים כולה, דהיינו גם למפא"י וגם למפ"ם.
בתקופה האמורה חלה התרחקות בין שתי התנועות.
בעוד שמפא"י התגבשה סביב הממלכתיות ושמה דגש על לאומיות, התגבשה מפ"ם סביב הסוציאליזם ושמה דגש על מעמדיות.
השוני הזה גרר כמה וכמה ויכוחים ספציפיים יותר בעניין החינוך, לדוגמה: מה צריך להיות היחס לקומוניזם ולברית המועצות.
המחלוקות הרבות הביאו לדילמות של בתי הספר שנקרעו בין האידאולוגיה של מפא"י לזו של מפ"ם.
לאור מצב עניינים זה הבינה תנועת העבודה שזרם העובדים לא יוכל להמשיך ולהתקיים כזרם אחד, דבר שהשפיע על ההחלטה לבטלו.
הגידול המשמעותי במספר התלמידים הלומדים ב"זרם העובדים" גרם לה להאמין שעד מהרה "הכל יהיה זרם העובדים" ובביטול הזרמים היא לא תוותר על הנחלת האידאולוגיה הסוציאליסטית אלא להפך - תנחיל אותה לכלל התלמידים.
גם לאחר השינוי במצעה של מפא"י נמצאו בה כאלה שעדיין התנגדו להנהגת החינוך הממלכתי.
הם טענו שהנהגתו תמוטט את תנועת הפועלים ותביא לקץ הסוציאליזם במדינת ישראל.
התנגדותם התגברה כשבן-גוריון סירב לאשר את המשכם של המאפיינים הסוציאליסטים (הדגל האדום, שירת האינטרנציונל, חגיגות אחד במאי וכדומה) בבתי הספר של הקיבוצים.
בן-גוריון החזיק בעמדתו וסירב להתחשב בדרישותיהם של אלו.
הוא אף איים בהתפטרות אם לא תתקבל עמדתו.
לאחר דיונים רבים החליטה המפלגה לתמוך בעמדתו.
בבחירות לכנסת הראשונה התמודדה מפלגה דתית אחת - החזית הדתית המאוחדת שהיוותה איחוד של המזרחי, הפועל המזרחי, אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל.
החזית הדתית המאוחדת התנגדה לביטול הזרמים בשל הרצון לשמור על מערכת חינוך דתית.
מבחינה אוטופית התנגדה המפלגה לקיומם של הזרמים וקיוותה ליצור מערכת חינוך אחת שמושתת על היהדות לכל ילדי ישראל, אולם מאחר שהיא ידעה שלא כך יהיה ומערכת החינוך תושתת גם על עקרונות חילוניים, התנגדה החזית לביטולו של החינוך הדתי ומכאן לביטול הזרמים.
עם הזמן החלה להיסדק העמדה הנחרצת נגד ביטול הזרמים והאחדות של החזית הדתית.
חלק מהציבור הדתי חש שההפסד בשיטת הזרמים עולה על הרווח ממנה.
הציונים הדתיים הרגישו שהם לא חלק מהמדינה ושידם תהיה כמעט תמיד על התחתונה בוויכוחים על הזרמים לאור העליונות של זרם העובדים שנתמך על ידי מפלגת השלטון.
להרגשה זו תרם הוויכוח על זרם העובדים הדתי.
במהלך הדיון על החינוך האחיד ב-פברואר 1951 העלה חבר הכנסת דוד צבי פנקס, מבכירי החזית הדתית, את ההצעה להטיל על הממשלה לנסח הצעת חוק שתיצור מערכת חינוך דתי לצד מערכת חינוך ממלכתי.
בהצעה זו תמכו כל חברי החזית הדתית.
בסוגיה זו הצביעה החזית הדתית בניגוד לעמדת הממשלה לה השתייכה.
בן-גוריון ראה בהצבעה הצבעת אי אמון, התפטר וביקש להקדים את הבחירות ליולי 1951 (כפי שאכן קרה).
בבחירות לכנסת השנייה התפצלה החזית הדתית חזרה למפלגות שהרכיבו אותה.
במהלך המשא ומתן הקואליציוני עם הפועל המזרחי סוכם על הקמת שתי מערכות חינוך ממלכתיות, כאשר המערכת הדתית זוכה לאוטונומיה מרובה המתבטאת בחינוך ממלכתי דתי.
מפ"ם שהייתה משויכת לשמאל הציוני התנגדה למעבר לחינוך הממלכתי.
מפ"ם שהייתה מזוהה עם זרם העובדים לא ששה לוותר על מאגר הקולות האדיר שהיה טמון בהמשך קיומו.
פרט לכך מפ"ם רצתה לשמור על ייחודיות של זרם העובדים - על הנפתו של הדגל האדום לצד דגל ישראל ועל שירתו של האינטרנציונל לצד התקווה.
הציונים הכלליים, שהיו משויכים למרכז הליברלי תמכו ועודדו את המעבר לחינוך ממלכתי.
זאת על אף העובדה שהם היו מזוהים עם הזרם הכללי.
במצעה של המפלגה בבחירות לכנסת השנייה (יולי 1951) הוכנסה הדרישה לאחד את זרמי החינוך כחלק מדרישה כוללת למתן את הפוליטיזציה של החברה הישראלית.
התנגדותם להכנסת סממנים של זרם העובדים לחינוך הממלכתי הובילה למשבר הדגל ולפרישתם מהממשלה במאי 1953, עקב החלטת מפא"י לדרוש שבחוק המוצע יתאפשר להניף את הדגל האדום ולשיר את האינטרנציונל בבתי ספר שבהם רוב ההורים ירצו בכך.
הם שבו לממשלה לאחר שסוכם על שינוי החלטה זו.
המפלגה הפרוגרסיבית שהייתה משויכת לימין המתון תמכה במעבר לחינוך ממלכתי.
המפלגה טענה שיש להקים "בית ספר אחיד שימזג את כל החיובי והמשותף בשלושת הזרמים".
המפלגה הפרוגרסיבית דרשה ליצור רשת חינוכית אחת לדתיים ולחילוניים.
זאת בניגוד לניסוח הסופי שקבע את היווצרן של שתי מערכות חינוך "פורמליות" - חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי ועוד שתי מערכות חינוך "מוכרות" - המערכת החינוכית של אגודת ישראל ומערכת "החינוך העצמאי" של הזרמים החרדיים.
חירות שבאותה תקופה הייתה כח זוטר במערכת הפוליטית והשתייכה לימין הציוני תמכה ועודדה את המעבר לחינוך ממלכתי.
חירות הייתה המפלגה הראשונה שהעלתה במצעה את עניין ביטול הזרמים.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בנובמבר 1950 הצהירה חרות: "נילחם בעד ביטול שיטת הזרמים בחינוך...
ובעד הבטחת מקום בגן הילדים ובבתי ספר לכל ילד".
חירות תמכה בהשתת החינוך הממלכתי על "מסורת ישראל" כעל גורם מרכזי.
זאת בניגוד לניסוח הסופי שקבע שהחינוך יהיה מושתת על "ערכי תרבות ישראל והישגי המדע".
החוק בא לבטל את שיטת הזרמים בחינוך וליצור מערכת חינוך אחת נייטרלית מבחינה אידאולוגית ומפלגתית, שתחנך את התלמידים על פי "ערכי תרבות ישראל והישגי המדע, ותנחיל לתלמידים את התרבות היהודית".
עוד נקבע שבבתי הספר יחנכו את התלמידים ל"אהבת המולדת ונאמנות למדינה ולעם ישראל, על אימון בעבודה חקלאית והמלאכה, על הכשרה חלוצית ועל שאיפה לחברה בנויה על יסודות חירות, שוויון, סובלנות, עזרה הדדית ואהבת הבריות".
כמו כן נועד החוק לרכז את כלל הסמכויות על חינוך ילדי ישראל בידי שר החינוך ולצמצם את האוטונומיה של בתי הספר.
לשר החינוך ניתנו סמכויות מרחיבות מאוד הכוללות סמכות להתערב בתוכנית לימודים, לסגור בתי ספר, לקבוע תוכניות השלמה מיוחדות לתוכנית הלימודים ולהכריז על בית ספר ניסויי.
חוק החינוך הציבורי בארצות הברית (Public Education).
חוק החינוך הכללי בבריטניה (Common Education).
מבנה מערכת החינוך בעקבות החוק
חוק חינוך ממלכתי איחד את הזרמים השונים שהתקיימו במערכת החינוך בישראל לשני זרמים: חינוך ממלכתי וחינוך ממלכתי דתי.
החלוקה הזו התבצעה למרות הכוונה המקורית ליצור רק זרם חינוכי אחד - חינוך ממלכתי - וזאת בעקבות לחצים כבדים של הדתיים.
למעשה ניתן לומר שבחוק אוחדו שני זרמי החינוך החילוניים (זרם העובדים והזרם הכללי) והושאר על כנו זרם המזרחי הדתי.
בחוק נקבעו פריבילגיות מסוימות לחינוך הממלכתי דתי והוחלט שיהיה עליו ממונה דתי אורתודוקסי וששר החינוך יידרש להתייעץ עם מועצה מיוחדת בכל הקשור בחינוך זה.
כמו כן במשרד החינוך נשמר האגף לחינוך התיישבותי, שהיה אגף נפרד ושימש בעיקר את זרם העובדים.
מחוץ למסגרת האחידה של חוק החינוך הממלכתי נותרו בתי הספר של החינוך העצמאי של הזרמים החרדיים ובתי הספר של אגודת ישראל, שנותרו משויכים מפלגתית.
הסיבה להכרה בזרמים הללו היה הרצון לחברת את הזרמים החרדיים למדינה ולשלבם במוסדות המדינה הישראלית, כמו גם האמונה של בן-גוריון ואחרים שהיהדות החרדית לא תמשיך להתקיים במתכונתה הנוכחית לאורך הרבה זמן, וזאת לאור המודרניזם והקמתה של המדינה.
מטרתו של החינוך הממלכתי - "חינוך הניתן מאת המדינה על פי תוכנית הלימודים, ללא זיקה לגוף מפלגתי, עדתי או ארגון אחר מחוץ לממשלה" כאמור לא התקיימה במלואה - עדיין נותרו זרמים משויכים פוליטית (הזרם של אגודת ישראל), או משויכים באופן חלקי (החינוך הממלכתי דתי).
גם הקביעה שבבתי הספר לא תשמענה דעות פוליטיות לא התקיימה במלואה, כי לא ניתן היה לנתק את בית הספר ממכלול החיים.
בבתי הספר של הקיבוץ המשיכו לדבר על שיתוף ותנועת העבודה, ובבתי הספר הממלכתיים-דתיים על דמותה היהודית של המדינה.
גם בחלוף השנים המצב נותר על כנו, ועד היום בתי ספר שונים מנחילים אידאולוגיות שונות, תוך עיסוק בשאלות פוליטיות.
מטרות החינוך הממלכתי החל משנת 2000
בשנת 2000 עבר החוק שינוי בתחומים העוסקים במטרות החינוך הממלכתי בישראל.
מטרות החוק, לאחר תיקון זה, מפורטות ב, שזו לשונו:
(1) לחנך אדם להיות אוהב אדם, אוהב עמו ואוהב ארצו, אזרח נאמן למדינת ישראל, המכבד את הוריו ואת משפחתו, את מורשתו, את זהותו התרבותית ואת לשונו;
(2) להנחיל את העקרונות שבהכרזה על הקמת מדינת ישראל ואת ערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ולפתח יחס של כבוד לזכויות האדם, לחירויות היסוד, לערכים דמוקרטיים, לשמירת החוק, לתרבותו ולהשקפותיו של הזולת, וכן לחנך לחתירה לשלום ולסובלנות ביחסים בין בני אדם ובין עמים;
(3) ללמד את תולדות ארץ ישראל ומדינת ישראל;
(4) ללמד את תורת ישראל, תולדות העם היהודי, מורשת ישראל והמסורת היהודית, להנחיל את תודעת זכר השואה והגבורה, ולחנך לכבדם;
(5) לפתח את אישיות הילד והילדה, את יצירתיותם ואת כשרונותיהם השונים, למיצוי מלוא יכולתם כבני אדם החיים חיים של איכות ושל משמעות;
(6) לבסס את ידיעותיהם של הילד והילדה בתחומי הדעת והמדע השונים, ביצירה האנושית לסוגיה ולדורותיה, ובמיומנויות היסוד שיידרשו להם בחייהם כבני אדם בוגרים בחברה חופשית, ולעודד פעילות גופנית ותרבות פנאי;
(7) לחזק את כוח השיפוט והביקורת, לטפח סקרנות אינטלקטואלית, מחשבה עצמאית ויוזמה, ולפתח מודעות וערנות לתמורות ולחידושים;
(8) להעניק שוויון הזדמנויות לכל ילד וילדה, לאפשר להם להתפתח על פי דרכם וליצור אווירה המעודדת את השונה והתומכת בו;
(9) לטפח מעורבות בחיי החברה הישראלית, נכונות לקבל תפקידים ולמלאם מתוך מסירות ואחריות, רצון לעזרה הדדית, תרומה לקהילה, התנדבות וחתירה לצדק חברתי במדינת ישראל;
(10) לפתח יחס של כבוד ואחריות לסביבה הטבעית וזיקה לארץ, לנופיה, לחי ולצומח;
(11) להכיר את השפה, התרבות, ההיסטוריה, המורשת והמסורת הייחודית של האוכלוסייה הערבית ושל קבוצות אוכלוסייה אחרות במדינת ישראל, ולהכיר בזכויות השוות של כל אזרחי ישראל.
"חוק נהרי": מימון מוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים
חוק נהרי הוא כינוי לתיקון מספר 7 לחוק חינוך ממלכתי.
לפני התיקון, קבע חוזר מנכ"ל משרד החינוך (בעקבות פסיקת בג"ץ מ-2003) שמוסדות מוכרים שאינם רשמיים יקבלו 75% מתקציבם של מוסדות רשמיים; אך קבע גם חריגים לכלל זה - מוסדות של החינוך העצמאי ומעיין החינוך התורני ימומנו בשיעור של 100% מתקציב המוסדות הרשמיים.
"חוק נהרי" קבע שרשות מקומית אשר מתקצבת ממקורותיה מוסדות חינוך רשמיים - תחויב לתקצב גם את המוסדות המוכרים שאינם רשמיים, ביחס דומה לזה שקבעה המדינה.
התיקון אפשר למנוע חלוקה לא שוויוניות של תקציבי הרשות לבתי ספר שבתחומה.
התיקון קבע שרשות מקומית רשאית לממן מוסדות אלה גם בשיעור גבוה יותר מזה שקבעה הממשלה, אך אסור שיהיה נמוך יותר ממנו.