tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1882 הוקמה המושבה ראש פינה על אדמות גיא אוני ופיינשטיין הצטרף לקבוצת העולים מרומניה שיישבו את המקום.
הוא רכש שני פדאנים אדמה (כ-100 דונם) מהשייח' של כפר ג'אעוני, בנה את ביתו ביישוב ולאחר מכן העביר את כל משפחתו למקום.
הרב אהרן מרקוס (י"ב בשבט תר"ג, 1843, המבורג – ל' באדר א' תרע"ו, 1916, פרנקפורט) היה סופר, מחבר ספרים ובלשן, מראשוני התנועה הציונית בגליציה.
כתב גם בשם העט Verus (וֶרוּס).
אהרן מרקוס נולד בי"ב בשבט תר"ג בהמבורג.
התייתם מהוריו בילדותו וגדל אצל סבתו.
למד בין היתר מפי הרב ברוך יצחק ליפשיץ בנו של מחבר הפירוש "תפארת ישראל" על המשנה.
בנוסף, השתלם בשפות (גם של העולם העתיק), בפילוסופיה ובלמודים כלליים.
במהלך למודיו נדד למזרח אירופה, והתיישב בקרקוב (אז בגליציה, בתחום האימפריה האוסטרו-הונגרית; כיום פולין), שם התקרב לחסידות רדומסק ונמנה עם תלמידיו הקרובים של רבי שלמה הכהן רבינוביץ' בעל ה"תפארת שלמה".
עם פטירתו התקרב להאדמו"ר מרימנוב רבי יוסף פרידמן, ואמר ששם הוא שורש נשמתו.
וגם נסע לאדמו"רי בית רוז'ין ובמיוחד לרבי דוד משה פרידמן האדמו"ר מצ'ורטקוב.
התפרנס מהנהלת חשבונות וממסחר ביינות יקבי "כרמל מזרחי".
בשנת 1912 השתתף הרב מרקוס בוועידת קטוביץ שייסדה את תנועת אגודת ישראל.
אולם, בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחתה הכנסייה הראשונה של האגודה עד 1923, לאחר פטירתו של הרב מרקוס.
בספר זה מצביע אהרן מרקוס בין היתר על מקומו המרכזי של תת-המודע בתורת הנפש של החסידות, ובמיוחד בכתבי בעל התניא, כפי שהוא נקבע על ידה זמן רב לפני אדוארד פון הרטמן וזיגמונד פרויד.
קדמוניות (קרקוב 1896-7, ת"א סיני תשל"ג) מוקדש לגלויים הארכאולוגיים באשור, בבבל ובפרס בתקופתו והתאמתם לכתוב בתנ"ך ובמסורת חז"ל.
החסידות (1901 בגרמנית, תורגם לעברית תשי"ד, תש"מ).
ספרו המפורסם ביותר, שבו הציג אהרן מרקוס את החסידות ואת תורתה בפני יהדות המערב במונחים מערביים.
בספר אוצר ידיעות, חלקן ממקור ראשון, ותובנות על תנועת החסידות.
ברזילי או "השפה כמכתב הנפש" (ברלין 1905-8, מוסד הרב קוק תשמ"ג, בעריכת ד"ר יוסף מרקוס) הוא מחקר בפסיכולוגיה של הלשון העומד על יחודה של הלשון העברית ועל התפתחותה ההיסטורית בתקופת התנ"ך.
קסת סופר פרוש על תנ"ך ומשניות (קרקוב תרע"ב-תרצ"ט, ת"א תשל"א).
הוא פרוש ייחודי המשלב בלשנות, קבלה, וחדושי המדע בתקופתו בדברי חז"ל (רק חלקו הראשון, מבראשית עד לך לך, פורסם.
התמודדותו התורנית והפלוסופית עם המודרנה הביאו להגדרתו (על ידי פרופ' שלום רוזנברג) כממשיכו של רבי יהודה הלוי בדורו.
אהרן מרקוס היה מראשוני הציונים בגליציה.
יחד עם הרב שמעון סופר הקים את ארגון "ראש פינה", לשם התבססות התנועה הלאומית בעיר ואגודה ליישוב ארץ ישראל.
לימים נחשב ארגון "ראש פינה" כארגון הציוני הראשון בקרקוב..
שימש ציר בקונגרס הציוני הראשון, ואף ישב בבימת הנשיאות.
באותה תקופה התכתב עם תאודור הרצל ועם מקס נורדאו ואף החל להוציא ביוזמתו ובמימונו האישי כתב עת ציוני בגרמנית, Krakauer Judische Zeitung, אשר יצא לאור בשנים 1898 עד תחילת 1900.
בתשובה שפרסם הרצל לדברי הרב הראשי של וינה, ד"ר משה גִידֶמַן, שיצא נגד התנועה הציונית, מזכיר הרצל את מרקוס ומסתייע בדבריו כך:
בתקופה שלאחר הקונגרס הציוני הראשון ניסה מרקוס ליצור חזית של רבנים ואדמו"רים מגליציה, מבוקובינה, מפולין ומרוסיה, ובכללם האדמו"ר מצ'ורטקוב, שהיו נכונים לפתוח במשא ומתן על הצטרפותם להסתדרות הציונית.
במרץ 1900, בעקבות העדר הענות של הרצל להפגש עם האדמו"ר מצ'ורטקוב, פרש מרקוס בזעם מן ההסתדרות הציונית.
אהרן מרקוס נפטר בפרנקפורט בא' באדר ב' תרע"ו (1916), ונקבר בקרקוב.
אחותו מרים (Mary Marcus, 1884-1930) ניהלה את בית הספר היהודי לבנות בהמבורג במשך למעלה מחמישים שנה.
לאהרן מרקוס היו חמישה בנים ושתי בנות.
יעקב מאיר ושלמה הגרו מקרקוב לגרמניה וצבי עלה לארץ ישראל (לאחר עלילת דם שכוונה כנראה כנגד אביו).
יהודה ואברהם ישראל נשארו בקרקוב ונספו בשואה.
אברהם ישראל מרקוס היה חסידו ומקורבו של האדמו"ר מבויאן-קראקא.
והיה מחותן עם האדמו"ר ר' חיים הגר מאנטניא, שבנו דוד משה נשא לפסיה לאה בתו של ר' מנחם מנדל, בן ר' חיים הגר.
נכדו מרקוס מרקוס פרסם ספר על תולדות סבו (מונטרה 1966).
על בסיסו כתבה יוכבד סגל את הספר "החסיד מהמבורג", ירושלים תשל"ח.
נכדו ד"ר יוסף מרקוס (1923-1995), בנו של אברהם ישראל, סופר וחוקר, עסק רבות בעריכת כתביו של סבו ובהוצאתם מחדש לאור.
נכדה נוספת היא חנה בנט (מרקוס).
חנה ושני ילדיה עברו את שנות השואה בביתו של נאצי בהסוואה של משרתת גויה.
חנה בנט הקדישה פרק שלם בספרה "בצל קורתו של נאצי", לזכר סבה, אהרון, בו היא מספרת על חייו, אופיו ופועלו.
בנה, נינו של אהרון מרקוס, הוא פרופסור יחזקאל טלר, נשיא מכללת גורדון ובעבר, ראש המרכז האקדמי כרמל בחיפה.
שאלות ותשובות מן השמים: מאחד מבעלי התוספות רבינו יעקב הלוי ממרויש ומקורביל, עם פירוש קסת הסופר (1895, תל אביב תשל"ט).
הרצאות רבות שלו שפורסמו כמונוגרפיות (על תורת דרווין, על בקורת המקרא ועוד), ומאמרים רבים בKrakauer Judische Zeitung.
רבי אהרן פרלוב מקרלין-סטולין (א' בסיוון תקס"ב, 1802 – י"ז בסיוון תרל"ב, 1872) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות קרלין.
ידוע על שם ספרו "בית אהרן".
היה נחשב בזמנו לגדול האדמו"רים במרחב הליטאי, והשפעתו הגיעה גם לווהלין.
נולד לפייגא ולרבי אשר מסטולין (הראשון), בנו של רבי אהרן הגדול מקרלין, מייסד החסידות.
נישא לחוה בתו של רבי מרדכי מקרמניץ שהיה בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
בשנת תקפ"ז (1826), בגיל 25 שנה, התמנה לאדמו"ר בקרלין במקום אביו.
בשנת תרכ"ד עבר להתגורר בעיירה סטולין הסמוכה.
בנוסף לגדלותו בתורה היה רבי אהרן גם בעל כושר ארגוני וב-45 שנות הנהגתו גדלה מאוד השפעת החסידות.
עיירות שלמות על תושביהן הצטרפו לחסידות קרלין ובמועדים היו אלפים מגיעים לחצרו.
כמו אביו, תמך גם הוא ביישוב החסידי בארץ ישראל שבו הייתה נציגות גם לחסידי קרלין עוד מימי עליית דודו, רבי יעקב, בנו של רבי אהרן הגדול מקרלין.
בין היתר פעל לחידושו של בית הכנסת של רבי מנחם מנדל מוויטבסק בטבריה.
קבוצה קטנה נוספת מחסידיו התגוררה בירושלים ביניהם רבי דוד צבי שלמה בידרמן האדמו"ר מלעלוב.
רבי אהרן מקרלין נפטר בי"ז בסיוון ה'תרל"ב (1872) בצאת השבת שעה שהחסידים היו בסעודה שלישית.
בדרכו לחתונת נכדתו ונקבר בעיירה מלינוב שבוואהלין.
את מקומו מילא בנו רבי אשר מסטולין (השני) שלא האריך ימים ונפטר כשנה לאחר אביו.
ספרו של רבי אהרן השני מקרלין, "בית אהרון", מאסף את חידושי תורתם של אדמו"רי קרלין, ונחשב לספר היסוד של חסידות קרלין בפרט ומספרי היסוד החסידיים בכלל.
הודפס לראשונה לאחר מותו, בברודי בשנת ה'תרל"ה (1875) ומאז הודפס בעוד ארבע מהדורות, ובעשרות אלפי עותקים.
שם הספר נבחר על ידי רבי אהרן מקרלין על סמך תשובה שהשיב סבו, רבי אהרן הגדול מקרלין, למקורו של פיוטו "יה אכסוף" בתשובה "הוא כתוב בספר בית אהרן", תשובה שהיוותה כרמז לשם ספרו.
בספר מופיעים חידושי תורתו של רבי אהרון הגדול ושל בנו רבי אשר מסטולין, אך רוב הספר הוא חידושי תורה של רבי אהרון השני מקרלין.
בראש הספר ובסופו מופיעים הנהגות שונות שכתבו אדמור"י קרלין לתלמידיהם.
מלבד זאת, כולל הספר חידושי תורה של רבי אהרן מקרלין לפרשת השבוע, אמרות חסידיות מלוקטות בשמו ואגרות ששלח לחסידיו ולבנו.
בשנת תשס"ז נדפס הספר שוב על ידי רבי ברוך מאיר יעקב שוחט האדמו"ר מקרלין, עם תוספות מכתבי יד של זקני חסידות קרלין.
מאמר ביבליוגרפי מקיף על ספר בית אהרן, כתב הרב אברהם אביש שור בקובץ בית אהרן וישראל בהוצאת מוסדות קרלין סטולין.
ר' אשר האדמו"ר מסטולין השני.
מרים (אשת ר' אברהם יעקב האדמו"ר מסדיגורא בנו של ר' ישראל פרידמן מרוז'ין).
בת ציון ציפורה פייגא (נפטרה בט"ו בשבט ה'תרס"ט – 6 בפברואר 1909) - אשת הרב דוד מזלוטיפולי (נפטר י"א בטבת תרע"ה – 28 באוקטובר 1914), בן ר' יוחנן טברסקי מרחמסטריווקה.
אהרן בנג'מין סורקין הוא מחזאי, תסריטאי, במאי, ומפיק קולנוע יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בשל יצירת סדרת הטלוויזיה "הבית הלבן".
סורקין זכה בפרס אמי, פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר ושלוש פעמים פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
סורקין נולד במנהטן וגדל בפרבר של העיר ניו יורק במשפחה יהודית.
הוא בנם הצעיר מבין שלושה של אם מורה ואב עו"ד.
כנער גילה עניין במשחק והשתתף בהצגות בבית הספר.
למד באוניברסיטת סירקיוז וסיים ב-1983 תואר ראשון במוזיקה ומחזאות.
לאחר שהחל לחבר מחזות, הוצג הראשון שבהם באוניברסיטת סירקיוז והשני בתיאטראות קטנים.
בהשראתה של אחותו, עורכת הדין, שסיפרה לו כי היא עומדת לייצג חיילי מרינס המואשמים בתקיפת חברם ליחידה, כתב את המחזה "בחורים טובים" ("A Few Good Men").
המחזה הוצג לראשונה בבמות ברודוויי ב-1989 וזכה להצלחה.
המחזה עובד על ידי סורקין לתסריט קולנוע והסרט שביים רוב ריינר, יצא ב-1992 בכיכובם של טום קרוז, ג'ק ניקולסון ודמי מור.
עבור עבודתו זו היה סורקין מועמד לפרס גלובוס הזהב על התסריט הטוב ביותר.
ב-2017 ביים את סרט הקולנוע הראשון שלו, "המשחק הגדול" ("Molly's Game"), לו כתב גם את התסריט.
ב-2018 חיבר את המחזה "אל תיגע בזמיר" על בסיס הספר באותו השם מאת הרפר לי.
בשנת 2020 כתב וביים את הסרט "משפט השבעה משיקגו" עבור נטפליקס שזיכה אותו בפעם השלישית בפרס גלובוס הזהב לתסריט.
בשנת 2021 ביים וכתב את סרט הדרמה הביוגרפי "הזוג ריקרדו" לשירות פריים וידאו, המספרת על מערכת היחסים של כוכבי קומדיית המצבים "לוסי אהובתי"; לוסיל בול ובעלה, דסי ארנז.
סדרות נוספות שיצר הם "סטודיו 60" ששודרה ב-NBC במשך עונה אחת בשנים 2006–2007 והסדרה "חדר החדשות" ששודרה במשך שלוש עונות ברשת HBO החל מיוני 2012 ועד דצמבר 2014.
באוקטובר 2023, סורקין, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
בשנת 2026 מתוכנן לצאת סרט "החשבון החברתי".
סורקין גרוש ואב לבת אחת.
אהרן מרדכי פריימן (דרור) (19 בינואר 1846, ורשה, פולין הקונגרסאית – אוגוסט 1924, ראשון לציון) היה ממייסדי המושבה ראשון לציון.
פריימן נולד בשנת 1846 בעיר ורשה, בירת פולין הקונגרסאית.
אביו היה סוחר בספרים עתיקים ומשכיל.
למד בחדר ובבית ספר ממשלתי.
ידע רב קיבל מעיון בספרים שהיו בחנות הספרים של אביו.
הוא למד בבית המדרש לרבנים מטעם השלטונות בוורשה, ואחר שבית הספר נסגר עבד כפקיד.
עם עלייתו הצטרף ביפו לוועד חלוצי יסוד המעלה, והיה מעשרת הראשונים שייסדו את ראשון לציון.
מן ההתחלה נטל חלק בפעילות ציבורית בעיר.
הוא נטע את כרם הענבים הראשון במושבה, וב-1883 הקים את בית הספר הראשון.
לצורך כך הזמין מחברון מלמד.
הלימודים התקיימו באוהל על מחצלות.
עם פרוץ המרד נגד פקידי הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, כאשר איים שמואל הירש להביא כליה על המושבה, קפץ פרימן כנגדו וקרא: "שקר!
הלאה מפה!", ואחז ברסן הסוסים והפנה את מרכבת הפקיד חזרה לעבר יפו.
פריימן נשאר במושבה גם בשנים הקשות שאחרי ניצחון הפקידות, שהנהיגה משטר קשה במושבה.
אחרי שהפקידות של הברון עזבה אחרי כמה שנים ניהלו האיכרים את ענייניהם בעצמם.
פריימן היה פעיל בוועד ושימש בתפקיד ראש הוועד במשך ארבע שנים.
היה ממייסדי בית הכנסת, בית המדרש, תלמוד תורה וגמילות חסדים.
כמו כן הונהג בזמנו רישום של הנולדים והמתים, הוא שיפר את שיטת המסים.
בנוסף, הקים את בית המשפט הראשון במושבה וכיהן בו כשופט.
ב־1902 הקים אגודה ציונית ביפו בשם "ברקאי", התנדב ללכת למושבות הגליל ולערים ולייסד שם אגודות ציוניות; בביירות יסד את האגודה "נס לבנון", בראש פינה - את "נחלת בנימין", בצפת - את "בית יוסף" ובמטולה יסד את אגודת "טל החרמון".
במלאת 30 שנה למושבה פרסם פריימן את "ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון".
היה נשוי למרים והיו להם 8 ילדים.
בנו יעקב פריימן היה ראש מועצת ראשון לציון.
בנו שמואל היה נשוי לחנה (אנה) בת ישראל טֶלֶר.
בנו יואל היה נשוי למלכה (עמליה) לבית מנדלינו מקושטא.
בשנת 1900 כיהן כמזכיר ועד המושבה של ראשון לציון.
בתו פנינה הייתה נשואה לשמשון בלקינד.
בתו ציפורה הייתה נשואה לדוד יודילוביץ.
נכדו אליאל דרור (פריימן) היה סגן ראש עיריית ירושלים.
בראשית דרכו בארץ עברת פריימן את שמו, שהיה גלותי בעיניו לשם עברי: "דרור" (פירוש השם ביידיש הוא "איש חופשי").
רחוב דרור בראשון לציון נקרא על שמו.
ספר היובל לקורות המושבה ראשון לציון, 2 כרכים, ירושלים: [חמו"ל]; יפו: דפוס א' אתין, תרס"ז–תרע"ג.
כרך א: מעת הִוסדה תרמ"ב עד שנת תרס"ז, תרס"ז;
כרך ב: חמישה-עשר באב שנת תרס"ז עד סוף שנת תרע"ב, תרע"ג.
אהרן בן לוי יצחק פוליבוי היה נינו של ר' יעקב ורטמן אב"ד טרנובקה (בן ר' אברהם אב"ד טרנובקה, וחתנו של ר' רפאל מברשד), שעלה לארץ ישראל בשנת תרכ"ו (1865).
היה מראשוני מוסמכיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-20 שימש במשך מספר שנים כמזכירו של ח"נ ביאליק.
בשנת תרפ"ח-1928 פרסם בהוצאת "כתובים" מונוגרפיה קצרה על שניאור זקש, שנולדה מתוך מחקר שערך בלימודיו במסגרת סמינר לספרות העברית החדשה אצל פרופ' יוסף קלוזנר.
פרסם פרקי הגות בכתבי עת ספרותיים בארץ.
בשנת תשי"ד-1954 פרסם בהוצאת "דביר" ספר הגות ומחשבה בשם "בין השעיפים" – מחרוזת הגיונות על אמונה ולבטי אמונה, המוות ותודעת המוות, האישה כניגוד לתורשת המוות, היצירה והיוצר.
אהרן ניר נפטר באביב 1955 בתל אביב לאחר שנים של מחלה.
שניאור זק"ש, תל אביב: כתובים, תרפ"ח.
בין השׂעִפִּים: הגיונות, תל אביב: דביר, תשי"ד.
דוניץ, שאול המלך; עברית: א' בן-לוי, תל אביב: י' שמעוני, תש"ו.
דוניץ, דוד ושאול; עברית: א' בן-לוי, תל אביב: י' שמעוני, 1946.
אמיליו סלגרי , איש האש; עברית: א' בן-לוי, תל אביב: יזרעאל, תש"י.
ז'ול וורן, שר העולם; תרגם: א.
הרב אהרן עזריאל, (ה'תקע"ט, 1818 – ט' בסיון ה'תרל"ט, 3 במאי 1879) היה מקובל ארץ ישראלי, ראש ישיבת המקובלים בית-אל בעיר העתיקה בירושלים בין השנים ה'תרל"א–ה'תרל"ט (1871–1879).
נולד בירושלים לרב עזריאל (הידוע בשם קונורטי) וללונה בת הרב אהרן הלוי, מחבר ספר "מטה אהרן".
סבו הוא רבי יהודה אברהם, בן הרב אביגדור עזריאל, מחבר הספר "זמרת הארץ וכסף הכפורים" ותלמיד חבר של המקובל רש"ש.
למד אצל הרב נסים שמואל יהודה ארואץ ואצל הרב ידידיה רפאל אבולעפיה, ועם פטירתו עמד במקומו בראש ישיבת המקובלים בית אל.
בנוסף, במשך עשרים שנים כיהן כראש אב בית דין (ראב"ד) לעדת הספרדים בירושלים.
עם תלמידיו נמנה גם הרב יעקב מאיר, לימים הראשון לציון.
רבי אהרן יצא כמה פעמים בשליחות כוללות ירושלים וחברון ובשליחות קהל ישיבת "בית-אל" שבירושלים.
בין השנים תר"ט–1849 לתרי"ג–1853 עבר במערב החיצון לוב, תוניס, ואלג'יר.
בהקדמה לספרו "מקוה מים" הוא מציין את שמות הנדבנים אשר התנדבו להוצאת הספר מהעיר נאבל שבתוניסיה וכן מהערים סוסא, מונסתיר, מוכנין ובאז'ה ואל-כף.
בדף ע"ו ישנו דרוש שדרש בתוניס ליום השנה לרבי אברהם הכהן יצחקי בשנת תרכ"ו–1866. בדף פ"ב ישנו עוד דרוש שדרש בתוניס בשנת תרכ"ג–1863 על פטירתו של רבי יאושע (ישועה) צפיז' ועוד.
כמה מפיוטיו נתקבלו ברוב ערי המזרח הקרוב והם מושרים בשמחות.
שיריו "אומר לה' מחסי" ו"אמא רחל" – הובאו בראש ספרו "כפי אהרן".
אחדים משיריו נדפסו בספר "יצחק ירנן" לר' רפאל יצחק אלטאראס (ירושלים, תרמ"ו) וכן בספר "יגל יעקב" לר' יעקב חי בורלא (ירושלים, תרמ"ה).
בתמוז תרל"א נפתחה בירושלים ישיבת "שבת אחים" עבור יהודי בוסניה שהתיישבו בעיר.
הישיבה התקיימה בבית הרב אהרן עזריאל שעמד בראשה.
כמו כן שימש נשיא חברת "משכיל אל דל".
בטבת תרל"ד, חלה מאוד וראה בהחלמתו נס, אליו התייחס בהקדמת ספרו "כפי אהרן" שעסק אז בהדפסתו, וכך כתב: "ועתה חסדי ה' אזכור, תהילות כעל כל גמולות, כי בחורף זה הקשה שעבר עלינו, בה' טבת נפלתי חליי והייתי כפשע ביני ובין המוות רחמנא ליצלן...".
בשנותיו האחרונות לקה בלבו ועבר להתגורר ביפו בעצת רופאיו, בתקווה שהקירבה לים תשפר את מצבו.
בתקופה זו הגן על כשרותם של אתרוגי יפו ב"פולמוס האתרוגים".
הרב אהרן עזריאל נפטר בגיל 60 ביום שבת ט' בסיון ה'תרל"ט, 3 במאי 1879 והובא למנוחות בבית העלמין היהודי ביפו.
נכדו מבנו משה היה הרב אברהם עזריאל, נינו היה משה עזריאל ובן נינו היה יוסף עזריאל.
הרב אהרן משה טויבש (תקמ"ז, 1787 - י"א בתמוז תרי"ב, 1852) היה רבה של יאס ומחבר הספרים "תועפות ראם" ו"קרני ראם" שעל שמו התפרסם.
אבי משפחת טויבש, שהוציאה מתוכה רבנים רבים ברומניה ובגליציה.
נולד בלבוב לרבי יעקב, שהיה ממשפחה מיוחסת לב"ח, מהרש"ל, לבוש ועוד.
למד אצל הרב צבי הירש הלר מחבר הספר "טיב גיטין".
נישא ללאה בתו של העשיר יצחק אייזיק וואהל מפרמישלא והתגורר ליד חמיו מספר שנים.
לאחר מכן חזר ללבוב שם למד אצל רבי יעקב משולם אורנשטיין ה"ישועות יעקב", יחד עם בנו של ה"ישועות יעקב", רבי מרדכי זאב אורנשטיין.
כמו כן נהג לנסוע מדי חודש ללמוד אצל רבי שלמה קלוגר בקוליקוב.
בשנת תק"פ בערך החל לכהן ברבנות סניאטין בגליציה.
בין תלמידיו מתקופה זו היה הרב שלמה דרימר.
בשנת תקצ"א היה מועמד לכהן כרבה של אובן ישן אך לא נבחר.
בשנת תר"ב החל לכהן ברבנות יאס, על פי בקשת רב העיר הרב יוסף לנדא מחבר הספר "ברכת יוסף".
לאחר תקופה נחלקו השניים בסוגיא הלכתית של מכירת חמץ כללית (כפי הנהוג כיום), כשדעתו של הרב טויבש הייתה שיש למכור את החמץ באופן פרטי.
המחלוקת התרחבה לפולמוס עז, שני הרבנים הדפיסו חוברות להגנת דעתם, ואף גדולי הדור נדרשו לסוגיא.
הרב לנדא הוציא את הקונטרס "סייג לתורה" (נדפס גם בשו"ת ברכת יוסף סימן ט"ו), כנגדו הדפיס הרב טויבש את הקונטרס "מודעה רבה", הרב לנדא השיב בקונטרס "משמרת לסייג" והרב טויבש השיב ב"הריסת משמרת" (הודפס גם בשו"ת אורי וישעי סימן קכ"א).
לאחר תקופה התפייסו הצדדים, כשהרב מתתיהו לנדא בנו של הרב לנדא (לימים רבה של פונזשט) נישא לנכדתו של הרב טויבש, בת בנו הרב יחיאל מיכל.
מאז שיתפו פעולה הן בענייני העיר והן בליבון סוגיות הלכתיות.
בהיותו ביאס התרחבה השפעתו לרחבי חבלי רומניה והונגריה ההיסטוריות, כשמכל אזורים אלו פנו אליו בשאלות הלכתיות.
בפולמוס על השוחט מברדיצ'ב, חיווה דעתו כדעת הרב ענזיל צוזמיר מסטרי וכנגד דעת הרב שלמה קלוגר.
הוא פעל לאיחוד בין המתנגדים לחסידים ביאסי, ונלחם כנגד המשכילים שניסו לפעול לאיסור על הלבוש המסורתי.
הוא נלחם נגד בתי ספר של המיסיון ביאס.
המיסיונרים הלשינו עליו לשלטונות אך הוא הצליח להיחלץ מהפרשה, בסיועו של הקונסול האוסטרי.
נפטר בגיל 65. בנו הדפיס הספדים עליו בקונטרס "אבל משה".
השאיר ארבעה בנים ושתי בנות.
רבי שמואל שמעלקא טויבש, כיהן כרבן של אברטין, שינאווא ויאס.
היה חותנו של רבי מרדכי מנדבורנה.
בניו הם רבי שלום טויבש, רבה של בוטושאן; רבי אורי שרגא פייבל טויבש, רבה של יאס; ורבי יצחק אייזיק טויבש, אב"ד בריזנה ודרוטשין בגליציה.
רבי יחיאל מיכל טויבש, רבה של וסלוי.
בנו הוא רבי יצחק אייזיק טויבש, רב בברלאד ואחר כך בבוקרשט.
רבי יעקב טויבש, רבה של זידיטשוב ובהמשך של "גשר אדום" שביאס, חתנו של רבי יהודה צבי מראזלא.
היה רבה של זידיטשוב ואחר כך רבה של יאס.
בנו רבי אלכסנדר סנדר טויבש היה חתנו של דודו רבי יחיאל מיכל טויבש מווסלוי והתמנה בשנת 1870 לרבה של ווסלוי במקום חותנו.
בן נוסף הוא רבי יצחק אייזיק יששכר טויבש, אב"ד אוטיניא בגליציה.
קרני ראם הגהות וחידושים על הש"ס, וכן חידושים על המהרש"א והרי"ף.
בהקדמה לספר השו"ת, מספר בנו הרב שמואל שמלקה שאביו לא כתב הרבה, וגם חלק מהמעט שכתב נאבד ונגנב.
כתב יד של פירושו על הרמב"ם נמצא ונערך על ידי מכון תועפות ראם להוצאת כתבי ידו.
חיבר פירוש על ספר הזוהר וספר יצירה.
הרב אהרן פאלוטה (במקורות בעברית גם: אהרן פאלוטא, וכן אהרן מפאלוטא.
בגרמנית: Aron Palotta; 1776, וארפלוטה, אזור מחוז וספרם המודרני, ממלכת הונגריה – 1843, זאגרב, ממלכת קרואטיה (ההבסבורגית)) היה הרב הראשי הראשון ליהודי זאגרב וכיהן במשרתו מ-1809, עד 1840 בפועל, ובאופן רשמי עד למותו ב-1843.
נולד ב-1776 בווארפאלוטה אשר בממלכת הונגריה.
ב-1806 הוקמה רשמית הקהילה היהודית בזאגרב וב-1809 מונה אהרן פאלוטה לרב הראשי של הקהילה.
ב-1816 עבר להתגורר בזאגרב במגורי קבע.
פאלוטה שהיה רב אורתודוקסי נקלע לראשיתו של המאבק בין השמרנים לנאולוגים שהוביל בהמשך לקרע בין הקהילות.
מעמדם של הנאולוגים הלך והתחזק והרב פאלוטה נותר בעמדת מיעוט.
ב-1840 מונה הרב מוריץ גולדמן לרב בקהילה ובפועל כיהן כרבה הראשי.
רשמית נשא אהרן פאלוטה את התואר רב ראשי, אך תפקידו היה משני וכמעט ריק מתוכן.
הוא נפטר ב-1843 ונקבר בבית העלמין היהודי הישן.
ב-1876 הועברו עצמותיו לבית הקברות מירוגוי.
מצבת קברו המקורי נמצאת במוזיאון ההיסטורי בזאגרב.
אהרן פאלוטה היה נשוי ואב ל-8 ילדים, 5 בנים ו-3 בנות.
אהרן מתתיהו (מאטעסל) פרידמן (1892-1917), בן לאדמו"ר אברהם יהושע השיל פרידמן ואשתו הראשונה גילט פרידמן (בתו של האדמו"ר מנחם נחום פרידמן משטפנשט) היה מהחצר של חסידות אדז'וד מגזע בוהוש.
אחיו הגדול היה רבי מנחם נחום פרידמן מאיצקן.
לאחר שעזב את מורשת בית אביו הצטרף לציונות הסוציאליסטית ועסק בפובליציסטיקה, ותפקד גם כמזכיר של ארגון תרבות יהודי.
פרידמן היה נשוי ואב לבת אחת.
אלמנתו חווה ובתו רחל נספו בשואה.
נולד בעיר אדז'וד שברומניה למשפחה משושלת חסידית מהענף של בית רוז'ין.
גדל והתחנך על ברכי החסידות בעיר מולדתו, אך בעוזבו את החצר החסידי נחשף לרעיונות ציוניים ואף התקרב לחוגים סוציאליסטיים רומניים.
תחילה עבר לגור בפוקשאן, שם הוא שימש כמזכיר הכללי של 'הוועד המרכזי של ההסתדרות לשפה ולתרבות העברית ברומניה' (Comitetul Central pentru Limba şi Cultura Ebraică din România).
מאוחר יותר עזב לצ'רנוביץ כאות הזדהות עם קרוב משפחתו דב בער (בערניו) פרידמן מלאובה שמרד במורשתו והזדהה עם משכילי העיר כבר ב-1869. פרידמן פרסם מאמרים ביידיש, בעברית וברומנית, בין השאר בכתב העת הציוני 'התקווה' שיצא לאור בגאלאץ, בכתב העת 'ליכט' (אור) שיצא ביאשי ובכתב העת 'דער האמער' (הפטיש) שיצא בבראילה.
את מאמריו חתם בשמות בדויים על מנת לא לצער את אביו האדמו"ר ומשפחתו.
אחדים משמות העט שלו: פ"מ אהרן, א"מ חשמונאי, א"מ תלמודי, אמ"ת ואחרים.
נפטר בגיל 25 ממחלת הטיפוס ב-1917. בשל חייו הקצרים והשתייכותו לזרם הציוני הסוציאליסטי הוא לא הוזכר בתיאורי השושלת מאדז'וד ברוב ספרי החסידים.
מסופר, כי לאחר מותו בני משפחתו שרפו את כל כתבי היד שלו.
רק אחדים שרדו, ביניהם גלויה וכתב יד מקורי של אחד היצירות שלו שנמצאים בספרייה הלאומית.
פ"מ אהרן (פרידמן, מתתיהו אהרן), "מכח יודישקייט ...
א"מ תלמודי (פרידמן, מתתיהו אהרן), "פרצע'ס חסיד'ישע מעשיות", שם, עמ' 114–116
אמ"ת (פרידמן, מתתיהו אהרן), "כ' תמוז - א טאג פון חשבון", שם, עמ' 149–152 (מוקדש ליום פטירתו של הרצל)
פרידמן, מתתיהו אהרון, "דער רבי ר' בער" (דרמה)
אהרון נמדר (נולד ב־1945, תשרי ה'תש"ו במשהד, איראן) הוא עורך דין, פרופסור למשפטים ודקאן בית הספר לנדל"ן במכללה האקדמית נתניה.
מומחה לדיני מיסים, דיני מקרקעין ותכנון ובנייה ופילוסופיה של המשפט וההלכה.
נולד במשהד בקהילת אנוסי משהד שבאיראן.
עם קום המדינה עלתה המשפחה לישראל, והם התגוררו במעברת בית ליד, והיו בין מקימי המושב בית נחמיה.
במהלך התקפת פדאיון במושב אמו נרצחה, ואהרן, אחותו ואביו נפצעו קשה.
בעקבות כך פוזרו ילדי המשפחה בין מוסדות שונים.
הוא למד בנווה מיכאל (שם דילג על כיתה ג'), אחוזת שרה (שם דילג על כיתה ח') ועבר לישיבת נחלים.
לפני גיוסו לצה"ל למד שנתיים בישיבת הנגב, ובשנת 1964 קיבל סמיכה לרבנות מהרב עובדיה יוסף.
בצה"ל שירת כקצין בשירות סדיר.
בשנת 1971 סיים לימודי תואר ראשון (.LL.B) ובשנת 1973 סיים תואר שני (.LL.M) במשפטים ב בירושלים.
בשנת 1974 למד תואר שני נוסף באוניברסיטת הרווארד בהנחיית פרופסור אלן דרשוביץ.
בין השנים 1975–1977 למד לתואר שלישי - וקיבל תואר דוקטור במשפטים (.S.J.D) מאוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1968–1972 שימש כחבר מערכת כתב העת "משפטים".
בשנים 1970–1972 שימש כחוקר במכון לחקר יהודי המזרח בהנהלתו של פרופסור חיים זאב הירשברג.
בשנים 1978–2000 שימש כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן ולימד מסחר בינלאומי, פשיטת רגל ופירוק חברות, שטרות, ודיני מיסים ופרקטיקה משפטית.
ב-1996 החל לשמש כמרצה לדיני מיסים באקדמית נתניה ובמכללת שערי משפט.
בין השנים 2005–2006 שימש כנשיא מכללת שערי משפט.
בשנים 1998–2013 היה שותף בכיר במשרד עו"ד נמדר, בן עטר, בנדל ושות' שהתמחה בדיני מיסים.
נמדר נכלל במשך כמה שנים ברשימת עשרת עורכי הדין המצטיינים בתחום המיסים, ונבחר כעורך הדין המצטיין בתחומו.
ב-1984 ייסד את עמותת "ע.ל.ם - עמותה לייעוץ מעשי וסיוע צרכני למעוטי יכולת.
בשנת 1994 ערך לצד פרוספור אסא כשר את הספר "מידות ורגשות" שיצא לאור בהוצאת חושן למשפט.
בשנים 1998–1999 שימש כיו"ר המועצה הלאומית למניעת תאונות.
בשנת 2000 ייסד את הכנס הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל באילת, ובמשך 6 שנים שימש כיו"ר הכנס.
בשנים 2003–2008 היה סגן יו"ר הלשכה, וחבר במועצה הארצית.
בשנים 2005–2008 שימש כיו"ר משותף של המכון להשתלמות של לשכת עורכי הדין בישראל, יחד עם ד"ר יורם דנציגר, שופט בית משפט עליון.
בשנת 2002 היה בין מייסדי כתב העת "מקרקעין" היוצא לאור מדי חודשיים בהוצאת רונן.
הוא משמש מאז כעורך וחבר מערכת.
ב-2003 היה חבר בוועדת בן-רפאל, אשר בחנה את ההגדרה העדכנית של מהות הקיבוץ והנחתה את התייחסות מוסדות הצבור ביחסם לקיבוץ המתחדש ולתנועה.
בשנת 2004 שימש יו"ר ועדת הבחירות וועדת המפקד של המפד"ל.
כיום הוא חבר בחבר הנאמנים של המכללה האקדמית נתניה ומכללת אורות ישראל, משמש ראש המחלקה המשפטית בקבוצת מנוס ונשיא "יתרו - המוסד הארצי לבוררות".
כתב 26 ספרים שונים בתחומי המס השונים (מס הכנסה, מע"מ, מס שבח מקרקעין, מס ריווחי הון והיטל השבחה) ובתחומי דיני המקרקעין: הפקעת מקרקעין, פגיעה במקרקעין, תכנון ובנייה, תמ"א 38 פינוי בינוי.
הספרים צוטטו אלפי פעמים בפסקי דין של בתי המשפט השונים.
כמו כן כתב שני ספרים העוסקים בחיבור שבין יהדות למשפט : המשפט היהודי והמוסר היהודי.
מס שבח מקרקעין – בסיס המס (חושן למשפט, מהדורה שביעית, 2013) 807 ע'.
מס שבח מקרקעין - חישוב המס ותשלומו (חושן למשפט, מהדורה שביעית, תשע"ב-2012), 950 ע'.
מס שבח מקרקעין – הפטור לדירות מגורים (חושן למשפט, מהדורה שביעית, 2014) 750 ע'.
מס שבח מקרקעין – עסקאות פטורות ממס (חושן למשפט, מהדורה שביעית, 2012) 640 ע'.
פגיעה במקרקעין: פיצויים בגין נזקי תוכנית, (חושן למשפט 2008), 804 עמ'
הפקעת מקרקעין: עקרונות, הליכים ופיצויים, (חושן למשפט 2011), 559 עמ'
מערכת המס בעסקאות נדל"ן: מס שבח, מע"מ והיטל השבחה, מהדורה שלישית, 2013, 800 עמ'.
תכנון ובנייה: תוכניות, מוסדות והליכי תכנון (חושן למשפט, 2015) 687 ע'.
תכנון ובנייה: הליכי רישוי, היתרים, אכיפה ושפיטה (חושן למשפט, 2015) 702 ע'.
מיסוי הפקעת מקרקעין (יחד עם מאיר מזרחי), 1999, 336 עמ'.
התחדשות עירונית: פינוי ובינוי - עיבוי בניה - תמ"א 38: מס שבח - מע"מ - היטל השבחה - ארנונה, (חושן למשפט 2011), 365 עמ'
המשפט היהודי-מבנה, יסודות, עיקרים, (חושן למשפט, 2022) 624 עמ'.
נמדר פרסם למעלה מ-120 מאמרים בכתבי העת המקצועיים, ובכללם: "Israel Yearbook on Human Rights", "מחקרי משפט", "משפטים", "ממזרח וממערב" (הוצאת בר-אילן), "רואה החשבון", דו-ירחון "מיסים", דו ירחון "מקרקעין" ועוד.
נשוי לאוולין ולהם 5 ילדים, מתגורר בקריית אונו.
הרב אהרן משה קיסילוב (תרכ"ו – ט"ו באלול תש"ט, 9 בספטמבר 1949) היה רב ופוסק ברוסיה ובחרבין ורב הראשי של המזרח הרחוק כולו.
תמך בציונות ועודד להצטרף ולתרום למוסדות הציוניים.
קיסילוב נולד בעיירה סוראז' ברוסיה.
בגיל 16 למד בישיבתו של הגדול ממינסק במינסק.
בגיל 18 החל ללמוד בישיבת וולוז'ין תחת ראשותם של הנצי"ב ור' חיים מבריסק.
הוסמך לרבנות על ידי רבי חיים עוזר גרודזנסקי ורבנים נוספים.
בשנת תר"ס (1900) קיבל על עצמו את רבנות הקהילה בבוריסוב.
בשנת תרע"ג (1913) התבקש למלא את משרת הרבנות בעיר חרבין בסין, שם התפתח מרכז יהודי חשוב החל מסוף המאה ה-19.
בזמן מלחמת העולם הראשונה כשהעיר נמלאה פליטים יהודים שברחו מאירופה הוא דאג להצלתם בניגוד למדיניות הממשל המקומי ואף נידון על כך למאסר.
בשנת 1937 בוועידה הראשונה של יהודי המזרח הרחוק הוכרז הרב קיסילוב כרב הראשי לכל אזור המזרח הרחוק.
הוא המשיך למלא את תפקידו גם בעת שפעילות הקהילות נאסרה בסוף ימיו ואף שימש בתפקיד יו"ר הקהילה.
הרב קיסילוב מילא את תפקידו עד פטירתו ב-1949. לרב היו 8 ילדים - 6 בנים ו-2 בנות.
אלמנתו פייגא עלתה עם פטירתו לישראל והתגוררה בתל אביב.
על אף תנאי חייו הרחוקים מכל המרכזים היהודיים עמד הרב קיסילוב בקשרי מכתבים והתכתב עם גדולי הדור בבעיות השעה.
את תשובותיו כינס בספרו משברי ים שנדפס בחרבין, שם הוא דן בסוגיות תלמודיות ובבעיות השעה בעיקר בנוגע לדיני אישות של קידושין, גיטין ועגונות.
בספרו זה הוא מתכתב עם רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק, הרב איצל'ה מפוניבז', הרב נתן נטע אולבסקי ואחרים.
עם בעיות עזיבת הדת בקרב הדור הצעיר הוא ניסה להתמודד באמצעות חיבור ספר ברוסית - Национализм и еврейство: Сборник статей и лекций (הרצאות ומאמרים על הלאומיות והיהדות).
אלמנתו הוציאה בתל אביב את ספרו "אמרי שפר" ובו מבחר נאומים ודרושים מעיזבונו.
נולד בהאלמין לרבי שמואל שמעלקא בנו של רבי ישראל יעקב מחוסט וליוטא רויזא בתו של רבי יעקב קאפיל מרזעבניק, למד בישיבתו של הרב יעקב שלום קליין בהאלמין, בנערותו היה מקורב לסבו רבי ישראל יעקב.
כשנפטר סבו מונה אביו לאדמו"ר מחוסט והמשפחה עברה מהאלמין לחוסט, אהרן משה הקים בחצרו של אביו ישיבה ועמד בראשה, בכ"ז בסיון תרצ"ד נפטר אביו ואהרן משה שהיה אז מאורס לפעריל בתו של רבי ברוך פינחס מסקאליע מונה למלא את מקום אביו כאדמו"ר בחוסט.
בערך בשנת תרצ"ז עבר לבודפשט, בשנות השואה ניצל באמצעות דרכון שוודי שקיבל מראול ולנברג, אחרי השואה התגורר תקופות קצרות באראד, בבוקרשט ובהיידנהיים.
בחודש אדר תש"ז הגיע לארצות הברית שם נדד בין ויליאמסבורג, קליבלנד, , ברונקס וקראון הייטס, בסוף ימיו עבר לבורו פארק שם התגורר במשך עשרים וארבע שנים.
היה ידוע בהתמדתו ובמופתיו וזכה להערכה מגדולי האדמו"רים בדורו.
בשנת תשנ"א נחלש, בראש חודש טבת שבר את האגן ועבר בהצלחה ניתוח, שבוע לאחר מכן הידרדר מצבו והוא שקע בתרדמת עד לפטירתו בי"ז בטבת לפנות בוקר.
ארונו הוטס לארץ ישראל והוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי נדבורנה.
פרח שושן - הגהות והוספות לספר מאמר מרדכי מתורתו של אבי סבו רבי מרדכי לייפר מנדבורנה
בית שמואל - דברי תורה וסיפורים מאביו רבי שמואל שמעלקא
תולדות אהרן משה, אלעד, תש"ס.
דברי תורתו כפי שנכתבו על ידו
בתו, חיה אדל בילא נישאה לרבי רפאל גרויס
בתו, רחל נישאה לרבי יצחק טייטלבוים
בתו, חנה שפרה נישאה לרבי בנימין שיק
רבי אהרן משה לייפר היה אדמו"ר משושלת נדבורנה בגרוסוורדיין.
נולד בבוכניה בשנת תרמ"ז, לרבי ישכר בער מסאטמר ונקרא על שם סבו רבי אהרן משה טויבש, בתור ילד הכיר את סבו רבי מרדכי מנדבורנה.
בעודו בחור צעיר התייתם ומונה לאדמו"ר על אף רווקותו, לאחר מינויו לאדמו"ר נסע לדודו רבי מאיר מקרעטשניף שם למד כשנתיים עד לנישאיו הראשונים, לאחר מכן חזר לסאטמר וכיהן שם באדמו"רות.
כאדמו"ר נודע בהתמדתו וכתב חיבור בשם 'ויקהל משה', רובו אבד ב.
בשנת תרפ"ז הדפיס מחדש את הספר "מאמר מרדכי" ובו דברי תורה מסבו רבי מרדכי מנדבורנה, הוא צרף לו הקדמה ארוכה ובה חידושי תורה וציטוטים מכתבי סבו שהיו ברשותו.
הוא היה בקשר קרוב עם רבני האזור ובהם רבי אליעזר דוד גרינוולד, אב בית הדין של סאטמר, רבי פינחס צימטבוים רבה של גרוסוורדיין, רבי אליעזר פיש מביקסאד ועוד מגדולי דורו.
בשנת תרפ"ח עבר בעצת רופאיו לגרוסוורדיין, שם כינה עמו 'האדמו"ר מהענטעש' על שם בית מדרשו ששכן ברחוב בשם זה, הוא החזיק בקשרים טובים עם קהילת חסידי ויז'ניץ שהייתה בעיר ועמד בקשר עם רבי ישראל הגר, שהתגורר בסמיכות אליו.
בפרוץ השואה הורה לחסידיו לברוח לרומניה אולם הוא עצמו נותר עם משפחתו בגרוסוורדיין.
הרב לייפר, אשתו, אחד עשר מילדיו, יחד עם כלותיו ונכדיו נרצחו באושוויץ בט"ו בסיוון תש"ד.
נשא לאישה את ראצע, בתו של הרב צבי מאיער - נכדו של רבי מאיר מפרמישלאן.
בזיווג שני נשא לאישה את יהודית, בתו של רבי שמואל זנוויל כהנא מדראגומירשט.
רבי ישכר בער, נולד בתרע"א, בגיל צעיר כבר פרסם מאמרים תורניים נסמך להוראה על ידי רבי יואל טייטלבוים ורבי פינחס צמעטבוים, בשנת תר"צ נשא לאישה את בת רבי שלום יונגער והקים חצר בפיאטרה ניאמץ.
עם התחממות יחסי רומניה וגרמניה הנאצית הורע מצב היהודים והוא העביר את חצרו לקלויזנבורג שבהונגריה, נרצח בשואה עם אשתו וילדיהם שלום צבי ודבורה.
ספר שכתב בשם "מצעדי גבר" יצא לאור על ידי אחיו בשנת תשע"ד.
הרב צבי אלימלך, היה מו"ץ בבערגסאז, נרצח בשואה
הרב שמואל מאיר, נפטר בט"ז באב תשס"ח
רבי יוסף, כיהן כאדמו"ר מווערדאן בבורו פארק.
רחל, הייתה נשואה לרב ישכר בער בן רבי יוסף לייפר מפיטסבורג, איבדה את בעלה בשואה ונישאה בשנית לאחר המלחמה לרבי שמעיה שוורץ, רבה של וועלץ
לפני שגורש עם משפחתו לאושוויץ הטמין בחצר ביתו ארגז מלא בכתבי ידו, לאחר השואה לא התאפשר לצאצאיו לשוב לשם והכתבים אבדו, פנקס אחד ובו דברי תורה על חומש בראשית נותר בידי בנו שמואל מאיר והודפס בשנת תשס"א.
רבי אהרן משה לייפר (תרי"ג, 1853 - ו' בחשוון תרפ"ו, 1925) היה אדמו"ר משושלת נדבורנה בז'לין ובלנצוט.
נולד לרבי מרדכי ולחיה לייפר, נשא לאישה את פעריל רוזא בתו של רבי אליהו רייך מריישא.
בשנת תרנ"ה התיישב בז'לין והחל לכהן כאדמו"ר, עקב פרישותו קמה לו התנגדות בקהילה ובשנת תרע"ב עבר ללנצוט, שם ישב עד לפטירתו.
נהג בפרישות קיצונית, תמך ביישוב החסידי בגליל, כמנהג נדבורנה היה מנגן בכינור במוצאי שבתות ובחנוכה, נחשב כרבי "עממי" ואהוד על פשוטי העם, על פי בקשתו נקבר בכניסה לבית הקברות החדש בלנצוט בין פשוטי העם, על קברו לא הוקם אוהל.
בנו רבי אברהם מנחם מענדל, כונה "הרבי בחור", נפטר בצעירותו
בתו גיטל אשת אחיינו רבי יעקב יששכר בער מסלטפינא, בן אחיו רבי מאיר מקרעטשניף.
בתו לאה רבקה אשת רבי יעקב לייפר מדברצן, בן אחיו רבי יוסף מנירדהאז
הרב אהרן פולד (בכתיב מיושן: פולדא; בגרמנית: Aharon Fuld; מכונה בספרים מהרא"ף; כ"ה בכסלו תקנ"א, 2 בדצמבר 1790 – ט"ז בטבת תר"ח, 23 בדצמבר 1847) היה ראש ישיבה ואספן ספרים בפרנקפורט.
לאחר פטירת ר' זלמן טריר נחשב הרב פולד למנהיג הלא-רשמי של המיעוט האורתודוקסי בקהילת פרנקפורט ולסמכות התורנית הגבוהה ביותר בה.
ספרייתו הייתה שם דבר והיו בה העתקים של כתבי יד נדירים, היא נמסרה לאחר מותו לספריית פרנקפורט.
משפחת פולד הייתה מהמשפחות המיוחסות בפרנקפורט, היא התיישבה בעיר כנראה במהלך המאה ה־17 ומוצאה מהעיר פולדא.
מהמשפחה יצאו תלמידי חכמים רבים, ביניהם ר' משה, אביו של ר' אהרן שנסמך סמיכת "מורנו" על קברו על ידי בעל ההפלאה.
ר' אהרן נולד בשנת ה'תקנ"א לאביו ר' משה ולאשתו שרלה בת ר' יוזפא וועטרהאן.
כשהיה בן 6 נפטר אביו וגידלו ר' וואלף פולד שהיה מגדולי חכמי העיר.
עד שנת ה'תקס"ה למד אצל בעל ההפלאה, ומפטירתו למד אצל בנו ר' צבי הירש הורוויץ, ר' זלמן טריר, ר' אליעזר וואלוי (וואלא) (דיין בפרנקפורט), ר' מרדכי אדלר, ר' מנדל בס, ר' יעקב פוזן ובעיקר אצל ר' וואלף פולד.
הוא ניחן בזיכרון פנומנלי, בגיל 11 החל לכתוב את חידושיו והתפרסם כעילוי, ובעקבות דרשת בר המצוה שלו, שבה כנראה התווכח בפלפול עם אחדים מהנוכחים הוענק לו תואר "דיין שמאי" מבית הדין של הרב טרייר.
כשהיה בן 16 הגיע לדייץ , שם ביקשוהו חכמי הקהילה לדרוש בפניהם.
דרשתו שניתנה בעל פה ללא ספרים נכתבה בספרו על פני 6 עמודים.
בהיותו בן 21 נשא את שינכה בת ר' מרדכי שוסטר כ"ץ אשר העניק לו נכסים לסחור בהם בבורסה.
מנישואים אלו נולדו לו 15 ילדים.
למרות צניעותו והופעתו הפשוטה הוא התפרסם בגאונותו ובמאמר שיצא בגרמנית הוא מתואר כ"אנציקלופדיה חיה לכל חלקי התורה, ויכול היה לצטט בקלות מהמקורות הנידחים ביותר".
עם כל זה, כשנתמנה ר' זלמן טריר לרב העיר, למרות היותו מגדולי הלומדים בעיר הוא היה כתלמיד נאמן לפניו.
בפרנקפורט היה נהוג מימי קדם שמנהיגי הקהילה הם שבעה: הרב, ושני בתי דין של שלשה.
ראש אחד בתי הדין הוא ראש הישיבה והוא התומך של הרב.
ידועים כיום התכתבויות שלו עם גדולי הרבנים, ביניהם: רבי עקיבא איגר, ר' יצחק אייזיק וורמסר מפולדא, ר' יעקב קאפיל במברגר מוורמס, ר' צבי בנימין אוירבך, ר' מנחם מנדל קרגוי מפיורדא, ר' גבריאל אדלר ור' אברהם יוסף ווכסלר משוובאך.
עם החתם סופר היה לו קשר מיוחד.
התשובה הראשונה שהחת"ס שלח לו נכתבה בתקע"ב, כשר' אהרן היה בן 22, ומאז החת"ס מזכיר דברים בשמו פעמים רבות בתשובותיו וחידושיו.
מלבד זה החת"ס היה מבצע דרכו שליחויות רבות לפרנקפורט עיר מולדתו.
היחסים ביניהם עלו על שרטון בזמן הפולמוס על הגילוח בחול המועד.
בשנת תר"ח האורתודוקסים בקהילה ביקשו להיות כפופים בענייני דת לוועדה שהקימו בת חמישה חברים, ביניהם הרב פולד.
בתחילת שנת תר"ח הוא החל לחלות ובכתביו הוא מודה לה' שהחיה אותו מחוליו, אך בט"ז בטבת הוא נפטר.
בהלוייתו השתתפו כל בעלי האצולה היהודיים בפרנקפורט מכל החוגים והיא סוקרה בעיתונים כאירוע רב משתתפים.
התארים שנכתבו עליו נדירים מאוד בתקופתו ביניהם: "לא היה אדם בדורו שהיה שונה הלכות ומחבר ספרים יותר ממנו", "חכם בתורה מכל בני דורו" ועוד.
ספרייתו הגדולה וכתביו נמסרו ברובם לספריית פרנקפורט לרווחת הציבור וזליגמן בר השתמש בהם לפירושו על הסידור.
מקצתם נמסרו לרב מרדכי הורוויץ שהוציאם לאור בשם "בני אהרן" והוסיף להם את קורות חייו בשם "תולדות אהרן".
בתקופה ההיא רבים מהיהודים גילחו את זקנם בחול המועד, דבר הנחשב אסור לפי ההלכה.
ר' אהרן פולד הציע להתיר את הגילוח בחול המועד בטענה שהמציאות שבה חז"ל אסרו את הגילוח היא כשהגילוח הוא דבר נדיר, ולכן לא ייתכן שדווקא בחול המועד אדם יגלח, אבל כיום שמתגלחים מספר פעמים בשבוע- אם הכביד זקנו בחול המועד הדבר מותר.
הוא הציע את היתרו בפני גדולי הדור והתנה אותו בהסכמתם.
ר' אברהם בינג והחת"ס השיבו לו לאיסור, ור' זלמן טריר ור' בער אדלר הסכימו להיתר.
ר' צבי בנימין אוירבך התיר בתנאי שאביו יסכים איתו.
בין רבני גרמניה נוצרה מבוכה בעקבות איסור ר' אברהם בינג והחת"ס, והתעוררה מחלוקת אם לפרסם את ההיתר: ר' אהרן פולד ור' בער אדלר לא פרסמו ואילו ר' צבי בנימין אוירבך סבר שיש להפיץ את ההיתר.
למרות אי פרסום ההיתר נפוצו שמועות שר' אהרן פולד ור' בער אדלר התירו לגלח בחול המועד והם ספגו על כך ביקורות.
ר' צבי הירש להרן שהיה קנאי, שלח תלונה לחת"ס על היתרו של ר' אהרן פולד ואילו ר' אהרן פולד שלח בתגובה הבהרה שלא רק שהוא לא התיר אלא שהוא מתרחק מהוראת הלכה אפילו בתוך ביתו.
סביר להניח שמכתבו לא הגיע לחת"ס כי לא נמצאה כל תגובה מצד החת"ס והיחסים ביניהם נותקו כמעט לגמרי מלבד השליחויות הקבועות של החת"ס דרכו, ועל כך החת"ס מתנצל בפני ר' צבי הירש להרן.
בגלל היותו עשיר הוא פרנס עניים רבים ואלפים נמנו על מקבלי הצדקה שלו.
הוא עזר ליהודים בכל המקומות שפנו אליו, וגם קשריו הטובים עם אנשיל רוטשילד סייעו רבות לאלה שפנו אליו לעזרה.
ארגון פקוא"מ שלח לו כמה מכתבים כדי להתרימו ליישוב הארץ וגם כדי ליצור קשר עם אנשיל רוטשילד.
כמו כן, אפילו מטורקיה הגיעה אליו בקשת עזרה מהרב חיים פלאג'י בעקבות שריפה גדולה שפגעה ביהודים שם.
לאחר עליית הרפורמים בפרנקפורט הוא היוה את ההתנגדות היחידה שהייתה להם.
כידוע, בפרנקפורט היו "חברות חסד" רבות, והוא השתתף בכמה חברות חסד בפרנקפורט.
לאחר עליית הרפורמים הוא פעל רבות להגנה על ברית המילה שהרפורמים ניסו לבטלה, והוא יצר קשר עם ר' עקיבא איגר כדי לארגן מסגרות חינוך לאורתודוקסים בשיטת תורה עם דרך ארץ.
בזמנו היו בפרנקפורט 3 ישיבות: הקלויז של ר' יעקב פוזן, ישיבת ר' זלמן טריר והישיבה של ר' אהרן פולד.
תלמיד ישיבה בפרנקפורט תיאר אותו כ"גבר יפה תואר, ת"ח גדול שנשא יורשת עשירה והיה הולך כל יום אל בית הבורסה.
אצלו למדה קבוצת תלמידים שעתיים לפני לכתו לבורסה, היה לומד איתם את הגמרא על דרך הפשט, מבלי מסקנת ההלכה, אלא בהבנת הרקע המציאותי של ימי חז"ל.
תוך שעתיים התקדם בהסברת הפשט כדי 20 עמודים ללא פלפול או משא ומתן.
הרב פולד לא הקדיש תשומת לב למפרשים השונים ולא דן בדבריהם, שיעוריו המהירים לא היו שוים לכל נפש." ההיסטוריון יעקב כץ טוען שהרב פולד התרחק מהעיון והעביר שיעורים פשוטים ודרשות פופולריות מידי שבת מתוך השפעת רוח הזמן.
לאחר סגירת הישיבה בפיורדא על ידי הרפורמים, רבים מתלמידיה מצאו את מנוחתם בישיבתו.
ר' אהרן פולד כתב רבות, אך רק קומץ קטן נדפס.
הוא כתב את ספר "בני אהרן": שני חלקים המלאים בחידושי ש"ס ושו"ע ושו"ת.
בנוסף לכך כתב חידושים על הנ"ך, על הש"ס ו"מגילת סתרים".
כתביו עתידים לצאת על ידי אריה פויכטונגר.
בית אהרן, נדפס על ידי בניו בשנת תר"ן בפרנקפורט.
הספר כולל: שו"ת משיבי מלחמה שערה, הגהות וחידושים על הש"ס ומפרשיו, הגהות על ספר הערוך, הגהות על ספר התשבי והגהות על ספר המתורגמן.
נדפס בתוך ירושתנו י"ב עמ' סא- קב, על ידי ר' אריה פויכטונגר.
הגהות לסידור דרך החיים בסידור תפילת ישראל.
חלק מספרו "כללי הש"ס" שאבד.
נדפס בתוך ירושתנו י"ג תשפ"ה עמ' י"ט- ל"ד, על ידי ר' אריה פויכטונגר.
"הערות על "שם הגדולים" חלק א", נדפסו לראשונה בתוך: שם הגדולים ב, פרנקפורט, תר"ז, עמ' 276–281, ונמצאות כיום ברוב המהדורות בצורות שונות.
ר' גבריאל ליפמן, אב"ד אוריך וקיסיניגן.
ר' יוסף אייזיקסון, אב"ד פפד"א, עמדין, רוטרדם ופילנה.
ר' מאיר עטלינגר, דיין באיכנהאוזן.
ר' יצחק הוכהיימר, אב"ד באיכנהאוזן.
ר' יקותיאל קונרויטר, אב"ד ביבליס.
ר' ליבמן אדלר, רב קהילה "אנשי מערב" בשיקגו.
אהרן קופלנד היה מלחין ופסנתרן יהודי-אמריקאי.
קופלנד יצר בכתיבתו סגנון אמריקאי מובהק ועל כך הוצמד לו הכינוי "דיקן המלחינים האמריקאים".
במוזיקה שלו הצליח קופלנד להגיע לאיזון קשה להשגה בין המוזיקה המודרנית וסגנונות עממיים אמריקאים.
באמצעות הרמוניות משתנות לאיטן ברבות מיצירותיו יוצר קופלנד תיאורים אימפרסיוניסטים של הנוף האמריקאי רחב הידיים, והוא משלב בכתיבתו גם מוטיבים אמריקאים עממיים.
בתזמור שלו עשה קופלנד שימוש בכלי הקשה, שינויי משקל, ריבוי-מקצבים, אקורדים מרובי צלילים ושורות טונים.
לצד עבודתו כמלחין, עסק קופלנד בהוראה, נשא הרצאות בנושאי מוזיקה, כתב ספרים ומאמרים והופיע כמנצח.
בדרך כלל, אך לא תמיד, ניצח על יצירותיו הוא.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "אביב בהרי האפלצ'ים", שנכתב ללהקת המחול של מרתה גרהם.
יצירה נוספת למחול היא סוויטה בשם "רודיאו".
יצירות ידועות נוספות הן "תרועה לאדם הפשוט", שאחרי כן שולבה גם בסימפוניה השלישית שחיבר.
כמו כן, כתב יצירות למקהלה - בהן An Immorality, I Bought Me a Cat ועוד.
קופלנד נולד בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית-ליטאית.
לפני שהיגר לארצות הברית, בתקופת שהותו באנגליה, שינה אביו של קופלנד את שמו מ"קפלן" ל"קופלנד", בעל הצליל האנגלי יותר.
הוריו של אהרון קופלנד, בעלי חנות בברוקלין, לא עודדו את בנם ולא חשפו אותו ישירות למוזיקה, אך הוא נמשך אליה ובגיל חמש-עשרה גילה את שאיפתו להיות למלחין.
את השכלתו המוזיקלית רכש אצל לאופולד וולפסון ורובין גולדמרק (שלימד גם את ג'ורג' גרשווין), ואצל נדיה בולאנז'ה בבית הספר למוזיקה "פונטנבלו" בפריז, בשנים 1921–1924. קופלנד קיבל מלגת גוגנהיים בשנת 1925 ושוב ב-1926.
קופלנד התייצב לצד המפלגה הקומוניסטית האמריקאית בבחירות לנשיאות של 1936, וכתוצאה מכך הוזמן לחקירה ב-FBI בתקופת המקארתיזם של שנות ה-50 והוכנס לרשימה השחורה.
בגלל האקלים הפוליטי של תקופה זו, הוסרה יצירתו "דיוקן לינקולן" מקונצרט טקס ההשבעה של הנשיא אייזנהאואר בשנת 1953. באותה שנה זומן קופלנד אל הקונגרס להעיד, כי מעולם לא היה קומוניסט.
נרעשים מן ההאשמות, רוממו רבים מחברי הקהיליה המוזיקלית את המוזיקה של קופלנד כאות לפטריוטיות שלו.
החקירות חדלו בשנת 1955 ונחתמו בשנת 1975. מעולם לא הוכחה חברותו של קופלנד במפלגה הקומוניסטית.
קופלנד השפיע רבות על סגנון ההלחנה של ידידו ובן-חסותו, ליאונרד ברנשטיין.
ברנשטיין נחשב לגדול המנצחים על יצירותיו של קופלנד.
להקת הרוק המתקדם הבריטית אמרסון, לייק ופאלמר הקליטה שני שירים המבוססים על יצירות קופלנד: "תרועה לאיש הפשוט" ו-Hoe-Down.
באחדות מהקלטותיהם ל"תרועה לאיש הפשוט" משולב גם סיום הפרק השני של הסימפוניה השלישית מאת קופלנד.
ההומוסקסואליות של קופלנד תועדה בביוגרפיה של הווארד פולאק, "אהרון קופלנד:חייו ויצירתו של איש לא-פשוט".
ב-1964 העניק לו הנשיא לינדון ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, וב-1986 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס; שני עיטורי הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
קופלנד מת ממחלת אלצהיימר וכשל בדרכי הנשימה בנורת' טאריטאון, ניו יורק (כיום סליפי הולואו), ב-2 בדצמבר 1990.
עם שובו מן הלימודים בפריז, החליט קופלנד כי הוא רוצה לכתוב יצירות "אמריקאיות באופיין" ובחר בג'אז כניב האמריקאי.
יצירתו הראשונה החשובה הייתה בלט האובות Grohg, שתרם חומר תמאטי לסימפוניית המחול שכתב בהמשך.
עוד יצירות גדולות מתקופתו הראשונה (הקפדנית) כוללות "מוזיקה לתיאטרון" בשנת 1925, ה"וריאציות לפסנתר" בשנת 1930 ו"הסימפוניה הקצרה" בשנת 1933. ואולם, תקופת היצירה בהשראת הג'אז הייתה קצרה וסגנונו התפתח בכיוון כתיבת יצירות נגישות יותר.
מלחינים אחדים דחו את הרעיון של כתיבת מוזיקה לחברה הגבוהה בתקופת השפל הכלכלי, וכך ארע, שהפולקלור האמריקאי הפשוט שימש בסיס ליצירתו יחד עם מזמורי דת מלהיבים, שירי בוקרים ושירי עם.
בתקופה שבה לימדו בקונסרבטוריונים שיטות הלחנה קפדניות יותר, כיבד קופלנד את המקובלות בהצהרה ההגיונית, שהוא בוחן את יכולתו לבטא את מה שיש לו להגיד במונחים הפשוטים ביותר שבנמצא.
התקופה השנייה שלו, שבה פנה לניב המקומי, החלה בסביבות 1936 עם "בילי הנער" ו"אל סלון מקסיקו".
"תרועה לאיש הפשוט", אולי יצירתו המפורסמת ביותר של קופלנד, הכתובה לכלי נשיפה ממתכת וכלי הקשה, נכתבה ב-1942 לבקשת המנצח יוג'ין גוסנס, מנצח התזמורת הסימפונית של סינסינטי.
יצירה זו תושמע רבות בפתיחת ועידות ארציות של המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית.
התרועה גם שימשה כנושא הראשי של הפרק הרביעי בסימפוניה השלישית של קופלנד, שם היא מופיעה תחילה בנוסח שקט, פסטורלי ואחר בגרסה נועזת ובוטה יותר של המקור.
באותה שנה כתב קופלנד את "דיוקן לינקולן", שהתחבב על קהל רחב יותר וחיזק את הקישור שלו בתודעת הציבור עם מוזיקה אמריקאית.
הוא הוזמן לכתוב בלט, "אביב בהרי האפלצ'ים", שעיבד בהמשך לסוויטה תזמורתית פופולרית.
ההזמנה ל"אביב בהרי האפלצ'ים" באה ממרתה גרהם, שניסחה את בקשתה כ"מוזיקה לבלט אמריקאי", ללא פירוט נוסף.
קופלנד הכתיר את היצירה בשם "מוזיקה למרתה", בלי שמץ מושג איזה שימוש תעשה בה על הבימה.
גרהם יצרה בלט בשם "אביב בהרי האפלצ'ים", שזכה להצלחה מיידית, והשם דבק גם במוזיקה.
קופלנד היה משועשע ומרוצה בשנים הבאות, כשאנשים ניגשו אליו ואמרו" "צדקת כל כך - זה נשמע ממש כמו אביב בהרי האפלצ'ים", שהרי לא היה לו שום רעיון תוכניתי בשעת כתיבת המוזיקה.
הבאלט "רודיאו", סיפור חתונה בחוות בקר, שנכתב בערך באותו זמן כמו "דיוקן לינקולן" בשנת 1942, גם הוא מיצירותיו הנודעות של קופלנד, שאינן מאבדות מקסמן עם השנים.
קטעים ממנו שימשו באין-ספור סרטים ותוכניות טלוויזיה והוא מן היצירות הנודעות ביותר שכתב מלחין אמריקאי ביום מן הימים.
קופלנד כתב שלוש סימפוניות הממוספרות ככאלה, אבל את המונח "סימפוניה" הצמיד ליותר מסימפוניות בלבד.
הסימפוניה לעוגב בשלושה פרקים שכתב בראשית הקריירה שלו נכתבה מחדש בהשמטת העוגב ולתוצאה קרא הסימפוניה הראשונה שלו.
"סימפוניה קצרה" בת חמש-עשרה דקות הייתה לסימפוניה השנייה, אף כי היא קיימת גם כשישייה.
הסימפוניה השלישית נכתבה בפורמט מסורתי יותר (ארבעה פרקים; פרק שני, סקרצו; פרק שלישי, אדג'ו) באורך ארבעים וחמש דקות, פחות או יותר.
סימפוניית המחול שלו נשלפה בחיפזון מן הבלט המוקדם Groh שלא הופק מעולם, כדי לעמוד בדרישות מועד ההגשה להזמנה מחברת ההקלטות תקליטי RCA.
קופלנד הרבה לכתוב מוזיקה לסרטים; היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר לסרט "העיירה שלנו" (1940).
הפסקול שלו לסרט "היורשת" של ויליאם ויילר מ-1949 זכה בפרס אוסקר וכן הפסקול שלו לסרט על עכברים ואנשים (1939).
כמה נושאים שיצר מכונסים בסוויטה "מוזיקה לסרטים" והמוזיקה להפוני האדום, סרט שנוצר על פי ספרו של ג'ון סטיינבק, "הפוני האדום" קיבלה סוויטה משלה.
סוויטה זו הייתה אחת החביבות ביותר על קופלנד עצמו.
הפסקול שלו משנת 1961 לסרט "משהו פראי" יצא בשנת 1964 כמוזיקה לסרט "עיר גדולה".
לאחר מותו שימשה המוזיקה לסרטו של ספייק לי משנת 1998, He Got Game.
קשה להפריז בהשפעתו של קופלנד על מוזיקה לקולנוע.
אפשר להגיד, שכל מלחין שחיבר מוזיקה למערבונים, בייחוד בין 1940 ל-1960, עיצב את סגנונו על פי הסגנון שפיתח קופלנד.
קופלנד קיבל את פרס פוליצר להלחנה על "אביב בהרי האפלצ'ים".
אהרן צ'חנובר (Aaron (Aharon) Ciechanover; נולד ב-1 באוקטובר 1947, ה'תש"ח) הוא ביוכימאי ישראלי והמדען הישראלי הראשון, לצד אברהם הרשקו, שזכה בפרס נובל.
ביחד עם הרשקו ושותפם האמריקאי אירווין רוז, הוענק לצ'חנובר פרס נובל לכימיה לשנת 2004 "על גילוי אחד מהתהליכים המחזוריים החשובים ביותר בתא שמאפשר את פירוק החלבונים".
חתן פרס א.מ.ת בקטגוריה מדעי החיים בתחום הרפואה לשנת 2002 וחתן פרס ישראל לחקר הביולוגיה לשנת ה'תשס"ג (2003).
צ'חנובר נולד בחיפה למשפחה דתית ממעמד הביניים.
משפחתו דגלה בחינוך, בפרט חינוך ליהדות ואהבת הציונות.
אביו, יצחק, היה פקיד במשרד עורכי דין ולאחר מכן הפך לעורך דין, ואמו, בלומה (לבית לובשבסקי), עקרת בית ומורה לאנגלית.
הוריו עלו ארצה מפולין מהעיר צ'חנוב (ומכאן שם משפחתו) לפני מלחמת העולם השנייה.
גדל בהדר הכרמל ולמד בבית הספר "חוגים".
כשהיה בן תשע התייתם מאמו וכעבור כשש שנים מת גם אביו.
מאז גדל אצל דודתו מרים ואצל אחיו הבכור, יוסף צ'חנובר, שהיה גדול ממנו ב-14 שנים, שלימים הפך לעו"ד, יועץ משפטי ומנכ"ל משרד החוץ.
עם סיום לימודיו התיכוניים הצטרף צ'חנובר לעתודה האקדמית, ולמד רפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1971 קיבל תואר מוסמך למדעי הטבע ובשנת 1974 קיבל תואר דוקטור לרפואה מטעם בית הספר הדסה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1972 התחיל שיתוף פעולה עם הביוכימאי הישראלי אברהם הרשקו.
החל משנת 1973 ועד לשנת 1976 שירת כרופא בצה"ל, תחילה בשייטת ספינות הטילים, ואחר כך ביחידת המחקר והפיתוח של חיל הרפואה.
עם סיום שירותו הצבאי הצטרף למחלקה לביוכימיה של הפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, כתלמיד לתואר שלישי.
בשנים 1981–1984 שהה בהשתלמות לצורך פוסט-דוקטורט ב-MIT.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור למדעים בהנחייתו של פרופ' אברהם הרשקו.
מחקר זה, שלו היה שותף גם אירווין רוז מהמכון לחקר הסרטן בפילדלפיה, הוא שזיכה את השלושה בפרס נובל לכימיה כעבור יותר מעשרים שנה.
במחקר זה גילו ותיארו את מערכת האוביקוויטין, האחראית לסימון חלבונים לפירוק בתוך התא, והביא לפריצת דרך בחקר הסרטן, מחלות ניווניות במוח ומחלות אחרות.
שני החוקרים הראו כי החלבונים בגופינו רגישים לשינויים סביבתיים ונהרסים בקלות ועל כן יש להחליפם, ובנוסף, בקרה של תהליכים בגוף דורשת סילוק של חלבונים המשמשים בלמים או זרזים לתהליך המדובר.
המחקר של צ'חנובר עוסק במנגנון האחראי לסילוק חלבונים אלו שיש להחליפם.
הם ראו כי חלבונים המיועדים לפירוק מסומנים על ידי חלבון הנקרא אוביקוויטין, אותו הם מכנים 'תג המוות'.
חלבון זה נדבק ומסמן את כל החלבונים המיועדים לפירוק וכך הגוף יודע בצורה מדויקת באילו חלבונים אין צורך.
החלבון המסומן מגיע בעזרת האוביקוויטין לאנזים גדול הנקרא פרוטאוזום, הוא מוכנס לחלל הפנימי שלו ושם הוא מתפרק ונהרס.
כל המערכת הזאת פועלת בצורה בררנית, ישנם קולטנים המאפשרים רק לחלבונים שעליהם מודבק האוביקווטין לעבור תהליך זה ולהתפרק, כך לא נהרסים גם החלבונים הטובים.
תהליך זה חשוב מפני שאם בקרת החלבונים לא תעבוד בצורה נכונה ולא יתפרקו החלבונים שאין בהם צורך, החלבונים הפגומים יצטברו ובסופו של דבר יפגעו בתפקוד.
הפרעות כאלה בתפקוד נמצאו במחלות מוח ניווניות ומחלות סרטן שונות.
גילוי מערכת האוביקוויטין והבנת תפקודה הוא בעל משמעות רבה לעולם המדע ולפיתוח תרופות ונוגדנים למחלות רבות.
בשנת 1984 מונה למרצה בכיר בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, בשנת 1987 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1992 עלה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1985 היה פרופסור אורח במכון דנה-פרבר לחקר הסרטן בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד שבבוסטון.
בשנת 1987 היה פרופסור אורח בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון שבסנט לואיס.
בשנים 1994–2000 שימש מנהל המכון למחקר במדעי הרפואה על שם משפחת רפפורט בטכניון בחיפה.
משנת 1996 עד שנת 2007 היה חבר מועצה בארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית.
בשנת 2000 שימש פרופסור אורח באוניברסיטת קיוטו שביפן.
בשנת 2002 התמנה לפרופסור מחקר.
עיקר מחקרו עוסק במנגנוני פירוק החלבונים בתא ובמעורבות של הליך זה בגרימת מחלות.
בשנת 2003 עבד כפרופסור-אורח בנושא חלוקה ריאתית וטיפול רפואי קריטי בבית הספר לרפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
צ'חנובר חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2004, חבר באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית) משנת 2007, חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 2008 וחבר באקדמיה האפיפיורית למדעים משנת 2008. מאז זכייתו בפרס נובל קיבל כ-46 תוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות אקדמאיים ברחבי העולם (נכון לנובמבר 2011).
בשנת 2011 התמנה צ'חנובר לדיקן מכון המחקר למדעי הכימיה וביו-פרמצבטיקה באוניברסיטת נאנג'ינג בעיר נאנג'ינג שבסין.
צ'חנובר חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
כ-11 שנים לאחר זכייתו בפרס נובל, פרסם צ'חנובר מאמר העוסק בגילוי של שני חלבונים שיוצרת מערכת האוביקוויטין המעכבים סרטן.
מחקר זה הוא המשך לתגלית האוביקוויטין, והוא בוצע בהובלת ד"ר ילנה קרבצובה איבנצב.
בשנת 2015 עופר בינה וחברת סאן-פארמה החלו בפיתוח תרופה על בסיס רעיונות של צ'חנובר.
ב-2016 השתתף במשלחת של חתני נובל לצפון קוריאה, שם ביקרו באוניברסיטאות ומכוני מחקר.
בחודש פברואר 2023 במסגרת ריאיון עם חתני פרס נובל, הביע את דעתו בנושא הרפורמה המשפטית בישראל.
הוא כינה אותה כ"משבר החמור ביותר בישראל בכל שנותיה" והתריע כי תרסק את המדע ותגרום לבריחת מוחות מישראל.
צ'חנובר והרשקו חתמו, לצד חמישה חתני פרס נובל נוספים, על עצומה שקוראת לנשיא המדינה להשמיע את קולו ולמנוע את חקיקת הרפורמה.
צ'חנובר מגדיר את עצמו "אדם דתי" אף שאיננו שומר מצוות במובן המקובל: בערב שנערך לכבודו לאחר זכייתו בפרס נובל אמר כי "בעולמו של הקב"ה אני בסך הכול תייר שהזדמן לו להציץ ולהיות שותף לתגלית שהייתה כאן מאז ימי הבריאה.
התגלית שלנו היא לטובת האנושות כולה ואני מודה לאלוהים על כך".
כאשר נשאל האם הוא מאמין בחיים שלאחר המוות או בתודעה אלוהית – ענה בשלילה מוחלטת, וציין כי בארנקו מצוי כרטיס אדי לתרומת איברים וכן אמר: "אני לא מאמין בשום דבר שהוא מעבר לחיים.
אני מאמין שאנחנו נולדים, ואז יש עובדה ודאית אחת: אנחנו הולכים למות.
זו העובדה היחידה שאני מאמין בה.
עם זאת, אני מאוד יהודי.
אולי יהודים דתיים לא יקבלו זאת...
אולי הם מרגישים אחרת על אלוהים ועל הטקסים והתפילות והציוויים והחיים.
צ'חנובר נשוי לד"ר מנוחה צ'חנובר, שניהלה את המחלקה הגריאטרית במרכז הרפואי כרמל, ולזוג בן.
לכבודו נקרא רחוב בשכונת 'המדע' בעיר רחובות, יחד עם רחובות נוספים בשכונה זו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
1997 – פרס הנרי טאוב בטכניון עבור הצטיינות מחקרית.
1999 – פרס וכטר מטעם אוניברסיטת אינסברוק, אוסטריה (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו)
2000 – פרס אלברט לסקר למחקר רפואי בסיסי (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו)
2001 – פרס מיכאל לנדאו למדעי החיים (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו)
2002 – פרס א.מ.ת (יחד עם פרופ' אברהם הרשקו ועם פרופ' ליאו זקס)
2002 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב
2003 – (תשס"ג) פרס ישראל בחקר הביולוגיה
2004 – פרס נובל בכימיה (יחד עם אברהם הרשקו ואירווין רוז).
הייתה זאת הפעם הראשונה בה ישראלים זכו בפרס נובל במדעים.
אהרן צייטלין (לעיתים ציטלין; 22 במאי 1898, אוברוביצ'י, גוברניית מוגילב, האימפריה הרוסית – 28 בספטמבר 1973, ניו יורק) היה משורר וסופר עברי ויידי, מחברם של מחזות, מערכונים, פואמות ושירים ליריים, דרמטורג, פובליציסט, פזמונאי ומתרגם.
נולד בעיירה אוברוביצ'י שבגוברניית מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום Уваравічы, בדרום-מזרח בלארוס).
בשנת 1907 עברה משפחתו לוורשה.
אביו הוא הסופר וחוקר החסידות הלל צייטלין שנספה עם שאר ילדיו, וכן תלמידיו, בשואה.
עלה לראשונה לארץ ישראל בשנת 1920, וניסה להיאחז בארץ כמורה בזכרון יעקב.
כעבור שנתיים ירד בחזרה לפולין, והיה בוורשה אחד הבולטים שבדור הסופרים הצעירים.
כתב יידיש ועברית, ועסק גם בפרוזה גם בשירה וכן בספרות ילדים.
היה גם עיתונאי מפורסם בעיתונות היידיש.
בשנת 1939 שהה בארצות הברית לרגל הצגת מחזה שלו, וכשפרצה מלחמת העולם השנייה השתקע בניו יורק, והיה בין המשפיעים על חיי הרוח היהודיים בארצות הברית.
כמו הלל אביו עסק גם הוא בנושאים יהודיים מובהקים, כמו קבלה חסידות ופילוסופיה יהודית.
לזמן מה כיהן כפרופסור לספרות עברית בבית המדרש לרבנים באמריקה.
ב-1957 זכה בפרס אוסישקין לספרות.
בשנת 1969 הוענק לו פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
ספרי הפאראפסיכולוגיה שלו: "המציאות האחרת" ו"פאראפסיכולוגיה מורחבת", נתפרסמו מאוד בשעתו.
על שמו ועל שם אביו הלל קרויים בישראל רחובות ובתי ספר במקומות שונים.
חתנו (בזיווג שני) היה איל ההון זאב וולפסון.
שירו המפורסם והידוע ביותר של צייטלין הוא השיר "העגל" המוכר בשם "דונה, דונה".
שיר יידי, "דאס קעלבל", שנכתב בארצות הברית ב-1940 על ידי אהרון צייטלין והולחן בידי שלום סקונדה.