tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעט לפני פרוץ מלחמת הכאוס, בנה גילתאס נחטף לקאלינסטי, והומלך כמלך-בובה של אצילי הממלכה.
לאורנה הגיעה אחריו ונשארה כיועצתו האישית.
בזמן מלחמת הכאוס, נכנע גילתאס לאבירי טאקיזיס, אך לאורנה עדיין נשארה שם בתפקיד המשפיע של המלכה האם.
מאוחר יותר גילתה כי בעלה תניס נהרג בצריח הכהונה הראשי, דבר שגרם לה צער רב.
בזמן עידן בני התמותה, נשארה לאורנה בקאלינוסט וסייעה לבנה בניהול הממלכה, ובו בעת ניסתה לשחרר אותו מחייו כמלך-בובה.
באחד הימים, דרקונית-על בשם בֶּרִילִינְתְרַנוֹקְס (בריל) תבעה לעצמה את כל השטח מסביב לקאלינסטי.
האלפים העדיפו להיכנע לבריל ולא להיהרג.
לאורנה הייתה אחת משני האנשים היחידים אשר היו עדים לחתונתם הסודית של בנה לאלפית קאגונסטי בשם קֶרִיַאנְסֶרַאי.
מרשל אַלֶכְּסִיוּס מֶדָאן, אביר האופל אשר מונה לאחראי על קאלינסטי מטעם מסדרו, ניסה לבקש את ידה, אולם אז פרצה מלחמת הנשמות.
בזמן מלחמת הנשמות, לאורנה סייעה לרבים מאלפי קאלינסטי להימלט מקאלינוסט בטרם התקיפה בריל את העיר.
שאר האלפים נלחמו לצידם של בעלי בריתם בני-האנוש והגמדים.
בקרב מכריע זה, לאורנה הצליחה להשמיד את בריל בעזרת תכסיס שבסיומו השתמשה לאורנה ברומח דרקון כדי להורגה.
אולם, במותה, המיטה בריל שואה על כל בירת קאלינסטי, בכך שקרסה על כל העיר, והרגה את לאורנה עצמה.
גופתה של לאורנה מעולם לא נמצאה, וכנראה, נמצאת באגם המוות, המהווה את חורבות קאלינוסט.
כיאה לדמות של נסיכת אלפים, נבנתה דמותה של לאורנה כעלמה חיננית ועל פניו, מפונקת.
בצעירותה, לאורנה הייתה רזה, צבע עיניה ירוק כצבעם של עלים בתקופת האביב.
שערה זהוב כאור הבוקר (ומכאן כינויהּ: המצביאה הזהובה), ועורה חלק בצבע חום כצבעם של גזעי עצים ביער.
גם כשהתבגרה, המשיכה לשמור על מראה היפה והמושך - אשר היה למושא חמדתם של כמה וכמה מאנשי קרין - ביניהם תניס, לורד סות' ומרשל מדאן.
כשהייתה צעירה, הייתה נערה תמימה ונלהבת, אך אלו דהו עם נסיונותיה וחוויותיה במלחמת הרומח, ובהמשך, בחייה עם בעלה, תניס, וגם לאחר שנהרג במלחמת הכאוס, המשיכה לאורנה כמלכה-האם להיות דמות להערצתם של בני עמה ומחוצה לה.
לאורך הנהר בשעת פסטיבל צ'ינגמינג (בסינית: 清明上河圖) הוא ציור פנורמי שצויר על ידי גָ'אנְג דְזֶה-דְווָאן (Zhang Zeduan 1145–1085) ומכונה, לאור מרכזיותו בתרבות הסינית, "המונה ליזה הסינית".
הציור מציג את חייו בבירת שושלת סונג, העיר דליאנג, בזמן פסטיבל צ'ינגמינג (清明節 – אחד מחגי האביב).
בציור, שאורכו 528 ס"מ ורוחבו 24.8 ס"מ, 814 בני-אדם, 170 עצים, 60 בעלי-חיים, 30 מבנים, 28 סירות ו-20 כלי תחבורה שונים החושפים בפרטי פרטים את החיים בעיר ופרבריה ובנהר החוצה אותם.
צידו הימני של הציור מוקדש לחיי הכפר ואילו צידו השמאלי מוקדש לחיי העיר.
לאורך השנים היה הציור בידיים פרטיות, כאשר בשנת 1945 נרכש, ומאז נשמר במוזיאון הארמון שב"עיר האסורה" בבייג'ינג.
בנוסף קיימים כ-30 גרסאות נוספות של הציור, שצוירו לאורך השנים ורובם נראים במבט ראשון דומים למקור, אולם הפרטים בהם שונים (לבוש, פעולות האנשים וכו'), והם נשמרים במוזיאונים שונים ובאוספים פרטיים.
בזמן תערוכת האקספו 2010 בשאנגחאי הוצג, על מסך של 30 מטר, סרטון תלת-מימד של הציור.
לאורנטיה (הקראטון של אמריקה הצפונית) הוא קראטון יבשתי גדול, המהווה את הליבה הגאולוגית העתיקה של יבשת אמריקה הצפונית.
פעמים רבות בעבר הייתה לאורנטיה יבשת נפרדת כפי שהיא כיום בצורת אמריקה הצפונית, אף שבמקור היא כללה גם חלקים מהקראטון של גרינלנד ואת החלק הצפון-מערבי של סקוטלנד, המכונה (Hebridean Terrane).
בזמנים אחרים בעבר הייתה לאורנטיה חלק מיבשת גדולות יותר ויבשות-על, ובעצמה מורכבת מפיסות קרום קטנות רבות שהתחברו על רשת של חגורות אורוגניות מתחילת הפרוטרוזואיקון.
יבשות זעירות ואיים אוקייניים התנגשו והתחברו לגוש ההולך וגדל של לאורנטיה, וביחד יצרו את הקראטון היציב של עידן הארכאיקון כפי שהוא מוכר כיום.
הקראטון קרוי על שם השילד הלאורנטי הקרוי על שם ההרים הלאורנטינים בקנדה, אלו קרויים בתורם על שם הנהר סנט לורנס והוא קרוי על שם הקדוש הנוצרי לאורנטיוס מרומא שהנהר נתגלה לאירופאים לראשונה ביום חגו (ה-10 באוגוסט).
הקראטון היציב נחשף במזרח ובמרכז קנדה כמגן הקנדי, אבל כשלוקחים בחשבון גם את השלוחות התת-קרקעיות המונח הנרחב יותר השילד הלאורנטי (Laurentian Shield) נפוץ יותר, מכיוון שחלקים גדולים של המבנה נמשכים מחוץ לקנדה.
האזור המשתרע מעל הקראטון היציב מכונה "המישורים הפנימיים" (Interior Plains) או גם ה"בימה הפנימית" (Interior platform) - אזור פיזיוגרפי המשתרע על שטח נרחב בפנים אמריקה הצפונית וכולל את המישורים הגדולים וחלקים גדולים במרכז קנדה.
בארצות הברית מכוסה תשתית הסלע של הקראטון בסלעי משקע של המישורים הפנימיים למעט בצפון מינסוטה, ויסקונסין, הרי אדירונדק של צפון מדינת ניו יורק וחלקו העליון של חצי האי של מישיגן.
הסלעים המרכיבים את הקראטון הם סלעי יסוד וסלעים מותמרים המכוסים בסלעי משקע: סלע גיר, סלעי חול ופצלים.
סלעי משקע אלו הושקעו בין לפני 650 מיליון שנים ל-290 מיליון שנים.
סלעי היסוד והסלעים המותמרים של תשתית הקראטון נוצרו בין לפני 1.5 מיליארד שנים ללפני מיליארד שנים בסביבה פעילה טקטונית שפעלו בה הן לחץ רב והן טמפרטורה גבוהה.
סלעי המשקע הצעירים יותר שהושקעו על גבי סלע התשתית נוצרו בסביבה ימית שקטה או בסביבת נהרות.
במרבית תקופת קרבון מיסיסיפי היה הקראטון אזור של משטח קרבונטי ימי שעליו הושקעו בעיקר סלעי גיר, דולומיט וסלעי התאדות.
משטח זה השתרע או מהרי האפלצ'ים או מעמק המיסיסיפי עד לאגן הגדול של ימינו.
הקראטון כוסה בים טרופי רדוד וחמים המכונה "ים אפיקראטוני" (כלומר "על גבי קראטון") שעומקו המקסימלי 60 מטרים בקצה מדף היבשת.
מדי פעם התרוממו שרשרות הרים על השוליים המרוחקים של הקראטון ואז נשחקו, כשהחול שנוצר בשחיקה התפזר על פני השטח.
החלק הדרום-מערבי של לאורנטיה מורכב מסלעי התשתית מהפרקמבריון שעוותו בשל התנגשות היבשות (האזור הצבוע בסגול במפה למעלה משמאל).
אזור זה היה נחשף לביקוע משמעותי כאשר פרובינציית אגן ורכס התמתחה עד 100% מרוחבה המקורי.
אזור זה היה מוקד למספר התפרצויות געשיות גדולות.
בין לפני 4.03 מיליארד שנים ללפני 3.58 מיליארד שנים נוצרה תצורת הסלעים השלמה העתיקה ביותר על פני כדור הארץ גנייס אקסטה (Acasta Gneiss) באזור שהוא כיום נונאווט בצפון קנדה (נתגלו גרגירים של מינרלים עתיקים יותר, אבל לא סלעים שלמים).
לפני כ-2.5 מיליארד שנים נוצרה ארקטיקה כיבשת עצמאית.
לפני כ-2.45 מיליארד שנים הייתה ארקטיקה חלק מיבשת העל הגדולה קנורלנד.
לפני כ-2.1 מיליארד שנים כשקנורלנד התפרקה היה הקראטון הארקטי חלק מיבשת העל הקטנה ננה יחד עם בלטיקה ומזרח אנטארקטיקה.
לפני כ-1.8 מיליארד שנים הייתה לאורנטיה חלק מיבשת-על הגדולה קולומביה.
לפני כ-1.5 מיליארד שנים הייתה לאורנטיה יבשת עצמאית
לפני כ-1.1 מיליארד שנים הייתה לאורנטיה, חלק מיבשת העל הגדולה רודיניה.
לפני כ-750 מיליון שנים הייתה לאורנטיה חלק מיבשת העל הקטנה פרוטולאוראסיה.
לפני כ-600 מיליון שנים הייתה לאורנטיה חלק מיבשת העל פנוטיה.
בתור הקמבריון (לפני כ-542 מיליון שנים עד לפני כ-488 מיליון שנים) הייתה לאורנטיה יבשת עצמאית.
בתור האורדוביק (לפני כ-488 מיליון שנים עד לפני כ-443 מיליון שנים) התכווצה לאורנטיה ובלטיקה התרחבה.
בתור הדבון (לפני כ-416 מיליון שנים עד לפני כ-359 מיליון שנים) התנגשה לאורנטיה עם בלטיקה תוך יצירת יבשת העל הקטנה אירואמריקה.
בתור הפרם (לפני כ-299 מיליון שנים עד לפני כ-251 מיליון שנים) התנגשו כל היבשות העיקריות תוך יצירת יבשת העל הגדולה פנגיאה.
בתור היורה (לפני כ-199 מיליון שנים עד לפני כ-145 מיליון שנים) התפרקה פנגיאה ללאוראסיה ולגונדוונה.
לאורנטיה הייתה חלק מיבשת העל הקטנה לאוראסיה.
בתור הקרטיקון (לפני כ-145 מיליון שנים עד לפני כ-65 מיליון שנים) הייתה לאורנטיה יבשת עצמאית הקרויה אמריקה הצפונית.
בתור הנאוגן (לפני כ-23 מיליון שנים עד לפני כ-2.5 מיליון שנים, או עד ימינו) התנגשה לאורנטיה באמריקה הצפונית תוך יצירת יבשת העל הקטנה אמריקה.
תוך 250 מיליון שנים מהיום, כל היבשות עשויות להתנגש ביחד תוך יצירת יבשת העל הגדולה העתידית פנגיאה אולטימה.
לאורנטיה תהיה חלק מפנגיאה אולטימה.
תוך 400–600 מיליון שנים מהיום עתידה פנגיאה אולטימה בסופו של דבר להתפרק.
לאוריה היא עיר קטנה וקומונה בנפת פוטנצה שבמחוז בזיליקטה, על גבול מחוז קלבריה.
העיר שמרה על אופייה וסגנון ימי הביניים נשאר בולט בה.
האזכור הראשוני בכתב לעיר הוא מ-1079, אך מסמכים רבים הושמדו בטבח לאוריה שהתרחש ב-1806, וסביר להניח שהאזור הנמצא בסמוך לדרך הרומית המובילה בין קפואה לרג'יו די קלבריה, היה מיושב קודם לכן.
במאה ה-12 הפכה העיר לפייף, דבר שהעניק לה חשיבות אזורית ומשך אליה סוחרים ובעלי מלאכה.
בעל האדמות היה ריקרדו, נאמנו של מנפרד, מלך סיציליה, שמת יחד עמו בקרב בנוונטו בשנת 1266 בידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.
ממלא מקומו של ריקרדו, רוג'רו, שימש כאדמירל בצבא אראגון תחת שלטון פרו השלישי, מלך אראגון ונודע כאחד הימאים המוכשרים ביותר של ימי הביניים וכמי שמעולם לא הפסיד בקרב.
שלטון הדוכסות המשיך ברצף במשך שש מאות השנים הבאות, עד לשנת 1806, אז ז'וזף בונפרטה ביטל את השיטה הפאודלית באזור.
סמל העיר הוא בסיליסק ליד צמח ער אציל, ושמתחתיו הכיתוב Noli Me Tangere (אל תיגע בי), כשמשמעות הדברים היא הדגשת ייחודיות המקום ושמירתו על אופיו העתיק.
לאורסיאתריה (שם מדעי: Laurasiatheria) היא קבוצת יונקי שליה מפותחים של היונקים והיא קרובה לקבוצת האאוארכונטוגליריים (Euarchontoglires) - קבוצת יונקים כמו הקופים (והאדם), הגלשנאים והמכרסמים.
קבוצה זו התפתחה מאוחר יותר מסדרות אחרות, אך מכילה את רוב סוגי הסדרות היום וכוללת מינים שונים ומגוונים, מעופפים ושחיינים, כולל את היונק הגדול ביותר היום לווייתן כחול ואת הקטן ביותר חדף זעיר ועוד מינים רבים.
כיום משייכים לקבוצה את השלייתנים האמריקאים מרידיונגולטיים (Meridiungulata), לצד קבוצות פרסתנים דומות.
לאוריאן גיליארון היא שחקנית ודוגמנית שווייצרית.
גיליארון נולדה בלוזאן כאחת מארבעה ילדים וגדלה בכפר בשם פרילי בו אביה משמש כראש עיר.
ב-2005 היא נבחרה ל"מיס שווייץ" וייצגה את מדינתה בתחרות מיס עולם בו לא העפילה לשלבים הסופיים, וב-2006 השתתפה בתחרות מיס תבל שנערכה בלוס אנג'לס, שם נבחרה לסגנית שנייה – המיקום הכי גבוה של שווייץ בתחרות אי פעם.
ב-2007 היא החלה ללמוד בבית ספר למשחק של לי סטרסברג, היא שיחקה בין היתר בסדרות הטלוויזיה "ימי חיינו", "היפים והאמיצים" ו"חוקי המשחק".
ב-2014 גילמה מורה לצרפתית בקומדיית המצבים פרברי הגיהנום.
גיליארון זכתה במקום השני באליפות שווייץ בריקודים לטינים והתחרתה גם בתחרויות ריקוד בין-לאומיות.
לאורי קריסטיאן רלנדר (בפינית: Lauri Kristian Relander, נולד ב-31 במאי 1883 ונפטר ב-9 בפברואר 1942) היה הנשיא השני של פינלנד בשנים 1925–1931. מנהיג בולט של מפלגת המרכז, ולפני בחירתו לנשיא היה היה יו"ר הפרלמנט.
רלנדר נולד בקרליה, אז בדוכסות הגדולה של פינלנד.
בשנת 1901 הלך בעקבות אביו האגרונום והחל ללמוד גם הוא אגרונומיה באוניברסיטת הלסינקי.
הוא סים את התואר הראשון בפילוסופיה בשנת 1905 ובשנה שלאחר מכן סיים את התואר השני באגרונומיה.
באותה השנה התחתן ובהמשך נולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 1914 סיים את הדוקטורט שלו.
הוא ניסה להתקבל להוראה באוניברסיטת הלסינקי, אך נכשל.
בשנים אלו החל להיות פעיל במפלגת המרכז.
בשנת 1925 הצליח להשיג את תמיכת מפלגתו בבחירות לנשיאות פינלנד, אם כי תמיכה זו נתנה לו רק כמה ימים לפני הבחירות.
רלנדר אז היה בן 41, ומועמדותו נחשבה להפתעה.
הוא ניצח בסיבוב השלישי את מועמד מפלגת הקואליציה הלאומית ריסטו רייטי, ברוב של 172 קולות אל מול 109. בזמן שלטונו כנשיא, הצליח רלנדר להקים מספר ממשלות מיעוט, דבר שהיה שנוי במחלוקת בתקופה זו.
חוסר היציבות הפוליטית במדינה גרמו לכך שהוא נאלץ לפזר פעמיים את הפרלמנט.
בסתיו 1930 רלנדר הבין שכנראה לא ייבחר מחדש, וניסה לגרום לכך שפר אווינד סוינהופווד שהיה ראש ממשלתו יירש אותו.
לאחר הנשיאות הוא כיהן כמנכ"ל חברת ביטוח שהתמחתה במתן שירות לכפריים.
נפטר בשנת 1942 מאי-ספיקת לב.
במהלך חייו קיבל אותות רבים, ביניהם החברות במסדר לאופולד ובמסדר הפיל.
לאוריס רייניקס (בלטבית: Lauris Reiniks, נולד ב-11 ביולי 1979) הוא זמר-יוצר, שחקן, מנחה טלוויזיה לטבי.
ייצג את לטביה באירוויזיון ב-2003 שנערך ריגה, לטביה וסיים במקום ה-24.
רייניקס נולד בעיר דובלה למשפחה מוזיקלית והופיע לראשונה בטלוויזיה בגיל חמש.
כילד ונער היה סולן בלהקה שנקראת "AURI" וביחד עם להקתו הופיע בפסטיבלי מוזיקה לילדים ותחרויות שונות, בנוסף הוא הופיע ביחד עם משפחתו בקונצרטים שונים ובטלוויזיה.
הוא למד תקופה תקשורת באוניברסיטת לטביה אך לא סיים את הלימודים ולאחר מכן למד משחק בלוס אנג'לס.
ב-1988 קיבל הצעה מהטלוויזיה הלטבית להנחות תוכנית מוזיקה בשם "משחקי התווים", לאחר פרסומו מהתוכנית הוא החל לשתף פעולה עם המלחין ריימונד פאולס והשתתף במספר פרויקטים מוזיקליים שלו.
שיתוף פעולה זה נמשך שנה ולאחר מכן רייניקס הגיע למסקנה שהוא יכול לכתוב וליצור מוזיקה לבדו באופן עצמאי.
ב-2000 ו-2005 הנחה את פסטיבל השירה והריקוד לבתי ספר ונוער לטבי.
ב-2004 ביצע דואט עם הזמרת מריה נאומובה.
ב-2005 הגרסה הלטבית של המגזין הבריטי "הטופ של הפופ" העניקה לו את התואר "המגה הסטר הלטבי הלאומי".
ב-2007 זכה בעונה הראשונה של הגרסה הלטבית של "", ב-2011 הוא הוזמן להשתתף בגרסה הליטאית של התוכנית אך פרש מהתוכנית לאחר שלושה פרקים.
ב-2008 החל להנחות את הגרסה הלטבית של תוכנית המציאות "Clash of the Choirs" המהווה תחרות מוזיקה בין מקהלות שונות.
ב-2010 זכה אלבומו בטקס פרסי המוזיקה הלטבית בקטגוריה "אלבום הפופ הטוב ביותר".
ב-2011 שירו "Aš bėgu" נבחר לשיר השנה בליטא במופע שהתקיים בערוץ TV3 (ליטא).
הוא גילם את רולף בגרסה מקומית למחזמר צלילי המוזיקה ושיחק גם חייל לטבי במלחמת העולם השנייה בסרט "שלושה לריקוד", בנוסף הוא דיבב בפרסומת של קוקה-קולה במדינתו.
ב-2000 (השנה הראשונה שלטביה השתתפה באירוויזיון) וב-2004 שימש כדובר הניקוד הלטבי בתחרות.
ב-2001 השתתף בקדם אירוויזיון הלטבי כשביצע דואט עם הזמרת לינדה שין והגיעה למקום השני.
ב-2002 הגיע למקום החמישי בקדם עם שירו "קלטת הזכרונות שלי".
ב-2003 זכה בקדם כחלק משלישיית "F.L.Y." ובאירוויזיון שנערך במדינתם באותה שנה הם סיימו במקום ה-24 מתוך 26 מדינות משתתפות.
ב-2009 ו-2010 הוא כתב והלחין שני שירים שהופיעו בקדם אך לא זכו.
ב-2011 הגיע למקום השני בקדם עם שירו "Banjo Laura".
לאורנס הנרי קריסטין דה בוק (בהולנדית: Laurens Henry Cristine De Bock; נולד ב-7 בנובמבר 1992), הידוע בשם לאורנס דה בוק, הוא כדורגלן בלגי שמשחק כמגן אחורי שמאלי בקבוצת אטרומיטוס.
הוא ייצג את בלגיה בנבחרות הנוער השונות כולל בנבחרת בלגיה הצעירה.
הוא זומן לנבחרת הלאומית של בלגיה, אבל עוד לא לבש את המדים הלאומיים.
בצעירותו, דה בוק הצטרף לקבוצת קלקן מהעיר בה נולד.
אחרי שלוש שנים, עבר לסטנדרד ווטרן, שם הוא התגלה בגיל 11 על ידי סקאוטים של לוקרן.
דה בוק שילב כדורגל עם לימודיו בבית הספר "טופ ספורט" בגנט.
לאחר שעבר ללוקרן, הוא תחילה שיחק בקבוצת הנוער לפני שהמאמן ג'ורג' לקנס זימן את השחקן בן ה-16 לקבוצה הבוגרת.
את עונת 2009/10, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הפלייאוף.
את הופעת הבכורה שלו ברמה הגבוהה ביותר ערך תחת המאמן אמיליו פררה.
בעונת 2011/2012 הוא זכה עם הקבוצה בגביע הבלגי.
לאחר שנקשר עם אנדרלכט, ב-5 בינואר, דה בוק הצטרף לקלאב ברוז', שם הוא חתם על חוזה עד סוף עונת 2017, תמורת דמי העברה של 3.5 מיליון יורו.
הוא שוב זכה בגביע הבלגי, הפעם עם ברוז' בעונת 2014/2015 ואחרי זה זכה באליפות הליגה הבלגית בעונת 2015/16 ובסופר קאפ ב-2016.
ב-11 בינואר 2018, דה בוק חתם בקבוצת הצ'מפיונשיפ לידס יונייטד לתקופה של ארבע וחצי שנים.
לידס שילמה עליו 1.7 מיליון אירו לקלאב ברוז'.
דה בוק קיבל את חולצה מספר 12. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בלידס ב-20 בינואר 2018 בהפסד הדרמטי 3-4 למילוול.
דה בוק השתתף שבעה משחקים, כולל במשחק הקשה נגד דרבי קאונטי, לפני שאיבד את מקומו בהרכב הפותח לטום פירס בן ה-19.
ב-21 באוגוסט 2018, דה בוק הושאל לקבוצת אוסטנדה למשך עונה אחת.
דה בוק חשף כי סירב להצעה לעבור בהשאלה לקבוצת בית"ר ירושלים מליגת העל הישראלית.
ב-2 בספטמבר 2019 הושאל לסנדרלנד, במדי הקבוצה ערך 5 הופעות ליגה.
ב-13 בינואר 2020 הושאל לדן האג ההולנדית.
דה בוק ייצג את בלגיה בנבחרות הלאומיות ברמות גיל שונות.
בנובמבר 2014, דה בוק זומן לנבחרת הצעירה למשחק הידידות נגד רומניה אך לא שיחק.
באותו חודש הוא זומן לנבחרת הבוגרת בשל פציעתו של וינסנט קומפני בקמפיין מוקדמות יורו 2016 במשחק נגד ויילס, והוא זומן שוב במרץ 2015.
"לאורך הים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה.
את השיר כתבה והלחינה אילה אשרוב.
השיר יצא לאור בשנת 1994, כסינגל מתוך אלבומה השישה עשר של חזה, "כל הנשמה".
במשך הזמן נכנס השיר לקלאסיקה הישראלית והפך לנכס צאן ברזל בישראל.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום ה-17 במצעד של רשת ג'.
בתחילת 1994, עוד בטרם יציאת האלבום, ביצעה חזה את השיר בתוכניתו של דודו טופז "רשות הבידור" בערוץ 2. היא סיפרה בתוכנית: "כאשר שמעתי את השיר מאוד מאוד אהבתי, הוא מאוד ריגש אותי.
הוא מבטא את האווירה שלנו כאן בארץ, לצערי הוא מאוד אקטואלי בימים אלה".
השיר הפך בהמשך גם לשיר הזיכרון של עפרה עצמה, וגם מרבים להשמיעו ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
כותבת השיר, אילה אשרוב, אמרה עליו:
בשנת 1995 ביצעה את השיר בעצרת הזיכרון במלאת 30 יום לרצח יצחק רבין, בליווי קטע הפתיחה משירה "כל הנשמה".
ביצוע זה הושמע גם בתחנות הרדיו השונות.
השיר גם נכלל באלבום "שלום, חבר", שהופק במשותף על ידי חברות התקליטים אן אם סי, הד ארצי, הליקון ופונוקול בעקבות רצח רבין, כאלבום זיכרון.
מאז משמש השיר כאחד מסמלי הזיכרון של רצח רבין.
בפברואר 1997, שרה חזה את השיר, באחת מהופעותיה האחרונות בטלוויזיה הישראלית, לאחר אסון המסוקים.
ב-24 בפברואר 2000, לאחר פטירתה של עפרה חזה, פורסמו מילות השיר בעמוד השער של ידיעות אחרונות, והוא הפך לסמל גם לאבל הלאומי על מותה.
בשנת 2002, בערב מחווה לזכרה של עפרה, סיפר מנכ"ל "הד ארצי" דני וייס, שבעת עריכת אלבום האוסף "מנגינת הלב" הוא העדיף להכניס לאלבום את ההקלטה מהעצרת ולא את הגרסה שמופיעה באלבום "כל הנשמה" מכיוון שהוא רצה להעביר את אותו רגע מיוחד מהעצרת.
השיר נבחר במקום השלישי במצעד שיריה של עפרה חזה (אחרי השירים "מישהו הולך תמיד איתי" ו"גבריאל").
המצעד שודר ברשת ג'' בפברואר 2010, לציון עשר שנים למותה.
באחד מפרקי תוכנית הטלוויזיה "החרצופים", ששודר בפברואר 2000 לאחר מותה, הוצגה חזה בתור איילה הנמלטת מפני צלמי פפראצי וכתבי חדשות בחיק הטבע ומבצעת גרסת כיסוי לשיר עם מילים שהתייחסו לסערה סביב החשיפה שחזה, שהקפידה לשמור על פרטיותה, נפטרה ממחלת האיידס.
בשנת 2018, לקראת יום השנה ה-18 למותה של חזה, ויום הולדתה ה-60, יזמו חברת הליקון מיוזיק ותחנת הרדיו כאן גימל פרויקט הקלטות של ביצועים חדשים ללהיטים הגדולים.
השיר "לאורך הים" היה השיר הראשון שהוקלט בפרויקט על ידי אברהם טל.
האלבום עם שירי הפרויקט, קול הנשמה: שרים עפרה חזה, יצא ב-19 בנובמבר 2018.
לאורך השנים זכה השיר לגרסאות כיסוי נוספות, ובהן של אתי אנקרי, יואב יצחק ואחרים.
לאורנטינו (ניטו) קורטיסו כהן (בספרדית: Laurentino "Nito" Cortizo Cohen; נולד ב-30 בינואר 1953) הוא פוליטיקאי פנמי יהודי שכיהן כנשיא פנמה.
נולד בפנמה סיטי ללאורנטינו קורטיסו ממחוז אורנסה שבגליסיה, ספרד ולאסתר כהן, יהודייה.
למד תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת טקסס באוסטין.
חבר המפלגה המהפכנית הדמוקרטית , השייכת לשמאל-מרכז.
בין השנים 2000–2001 כיהן כנשיא האספה הלאומית של פנמה .
לאחר מכן כיהן כשר לפיתוח חקלאות תחת הנשיא מרטין טוריחוס, אך בשנת 2006 התפטר בעקבות התנגדותו להסכם הסחר עם ארצות הברית.
"לאורך השדרה שאין בה איש" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1972 חברת התקליטים "התקליט חיפה", והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום "אילנית".
השיר נכתב על ידי יהודה עמיחי כסונטה והוא חלק ממחזור הסונטות "אהבנו כאן" שהתפרסם בספר הביכורים שלו, "עכשיו ובימים האחרים".
שייקה פייקוב הלחין את השיר ואלברט פיאמנטה עיבד אותו.
"לאורך השדרה שאין בה איש" קיבל מספר פרשנויות שונות מהקהל בישראל.
כשהתראיינה ל-103FM ב-16 ביולי 2020 סיפרה אילנית על השיר ועל תהליך הפקתו:
ב-1955, בעת יציאת ספר השירים לאור, כתב עורך הספר, המשורר נתן זך כי הנושא המרכזי בשירי עמיחי הוא ה"שנינו ביחד" של האוהבים היוצרים בכך ישות חדשה.
הוא רואה בשורת השיר הראשונה אסוציאציה ל"שנינו ביחד" בכך "שהפעמון משמיע לעיתים קרובות כפל־דנדון צליל ובת־קולו, ועל כן הוא גם מונה שניים.".
ב-21 במאי 1972 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי במקום ה-13. ב-18 ביוני עלה למקום הראשון, שם שהה שבוע אחד.
לבסוף, ב-23 ביולי יצא מהדירוג השבועי, לאחר תשעה שבועות צעידה רצופה.
לאורי יוהנס סוטלה (בפינית: Lauri Johannes Sutela; 1 באוקטובר 1918 – 8 בנובמבר 2011) היה גנרל פיני אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1974–1983.
סוטלה נולד באנקוסקי ב-1 באוקטובר 1918. הוא חפץ להפוך לאדריכל, אולם ב-1939 התגייס לצבא פינלנד מתוך תחושת חובה.
מספר חודשים בלבד לאחר גיוסו, פרצה מלחמת החורף, וסוטלה לחם במהלכה כמפקד פלוגה.
במהלך מלחמת ההמשך הוא שימש כמפקד גדוד.
לאחר המלחמה הוא הקים את המודיעין הפיני ועמד בראשו.
בין 1966–1968 הוא שימש כראש המטה הכללי - תפקיד טכני בעיקרו.
ב-14 במרץ 1974 הוא נבחר לראש ההגנה - מפקד הצבא הפיני.
הוא היה ראש ההגנה הראשון שנולד לאחר הכרזת העצמאות של פינלנד ב-1918.
סוטלה נכנס לתפקידו בתקופה מתוחה במיוחד של המלחמה הקרה.
סוטלה הוביל מדיניות של נייטרליות, וחפץ שפינלנד לא תהיה מזוהה לא עם נאט"ו ולא עם ברית ורשה.
לשם כך, הוא הוביל רכישות מסיביות של נשק הן מבריטניה והן מברית המועצות.
עם זאת, הוא דחה בתוקף בקשות סובייטיות חוזרות ונשנות לערוך תמרון צבאי משותף סובייטי-פיני.
הוא סיים את תפקידו ב-11 באוקטובר 1983 ופרש מהצבא.
הוא נפטר בהלסינקי ב-8 בנובמבר 2011.
לאורנטינה היא תחנה בקו B של המטרו של רומא .
התחנה תוכננה בשנות ה-30 כמגרש סחורות עבור הקטע האחרון של הרכבת המטרופולינית לתערוכה האוניברסלית ב-1942. עם תום המלחמה הוחלט לנטוש את פרויקט חצר הסחורות, לאור הגידול בתנועה והיותה ממוקמת באחת הדרכים הרומיות החשובות, וגם משום ששכונת ה־EUR החלה להתבסס כמחוז הפיננסי של הבירה, ומושכת עליה אלפי עובדים בכל יום.
יתר על כן, האזור נהנה מחיבור מהיר ותכוף עם מרכז רומא ותחנת טרמיני.
בשנים הראשונות של הפעילות, לאור התנועה המועטה ונוכחות של מסילה אחת בלבד בקטע שבין תחנת לאורנטינה ל־EUR פרמי, הופחתה התדירות ל־12-15 דקות.
התחנה נסגרה בסוף שנות השמונים על מנת לאפשר את ביצוע העבודות.
בשנת 1990 נגמרו העבודות על הקו וניתן היה לפתוח את התחנה מחדש.
למרות זאת, הפתיחה הכוללת של צומת החליפין שהובטח בפרויקט המקורי תתבצע בשלבים מאוחרים יותר, שיימשכו תקופה של 14 שנים, כך שלמעשה, בתקופה מסלולם של האוטובוסים החוץ-עירוניים של COTRAL הסתיים בוויאלה אמריקה, ובכך הגיע לתחנת EUR פרמי של קו B.
לאחר סיום העבודות כל מערך האוטובוסים חזר לסדרו הישן.
התחנה כיום היא אחת מהתחנות העמוסות ביותר, בגלל כמות האוטובוסים האדירה שעוברת בה ומשרתים את כלל האזור שמדרום לגראנד ראקורדו אנולרה, התחנה סובלת מצפיפות מסוימת בשעות העומס.
אל הרציפים הוסף חלק אחרון, המורכב מ-3 מסילות להיפוך רכבות, הנמצא בתעלה פתוחה.
בתחילה תוכננה הרחבה מזרחה לכיוון אזור וינייה מוראטה, אך בהתחשב בפיתוח אזורי המגורים חשבו להאריך את הקו דרומה לטריגוריה, בשנת 2013 הרחבה זו בוטלה על ידי בחירה המכונה "מסדרון ניידות", כלומר נתיב כפול מוגן לאוטובוסים וטרוליבוסים.
תחנת אוטובוס של ATAC ו־COTRAL
תחנת טרוליבוס ATAC (לאורנטינה, קו 74 )
לָאטְיוּם או לטיום הוא שמו של חבל ארץ היסטורי במרכז איטליה החופף ברובו לשטחו של מחוז לאציו המודרני אשר כולל את רומא.
החבל נקרא על שם תושביו בעת העתיקה, השבטים הלאטינים.
לפי המיתולוגיה הרומית החבל נושא את שמו של המלך האגדי לאטינוס (נקרא גם לאוויניוס).
בשיא גודלו השתרע חבל הארץ בין נהרות הטיבר והאניו מצפון, מורדות הרי האפנינים ממזרח, הרי טארקינה מדרום, והים הטירני ממערב.
תושביו המקוריים של החבל, לפני ההגירה של השבטים ההודו-אירופיים דרומה, היו כנראה הליגורים או הסיקולים.
לאחר נדידתם של ההודו-אירופאיים דרומה, התיישבו במקום שבטים לטינים, תחילה לאורכו של עמק הטיבר.
לאטיום הוקפה מצפונהּ על ידי האטרוסקים, ממזרחהּ על ידי השבטים האומברו-סאבלים (סאבינים, אקווים, ההרניקים ומארסים) ומדרומהּ על ידי הוולסקים.
ידוע על כ-47 קהילות לטיניות כפריות שהתקיימו בלאטיום במאה ה-7 לפנה"ס, שהיו שותפות בברית מדינית דתית (הברית הלטינית) והחזיקו בפולחן דתי משותף.
הנהגתה של הברית הייתה כנראה בידי העיר אלבה לונגה.
לאטיום הייתה בתקופה זו תחת איום מתמשך של ההגמוניה האטרוסקית.
עם עליית כוחה של רומא כעיר החזקה בלאטיום, תקף טולוס הוסטיליוס את העיר, כבשה ואלבה לונגה הוחרבה.
הנהגת הברית עברה לידיה של רומא.
בצד כפיפותה לרומא שמרה הברית על עצמאות מסוימת עד פירוקה על ידי הרומאים בשנת 338 לפנה"ס.
מזמן זה ואילך הפכה לאטיום לחלק בלתי נפרד מהמדינה הרומית.
בתקופתו של אוגוסטוס הפך לאטיום למחוז מינהלי באיטליה תחת שלטון הפרינקפס, מחוז שנקרא "לאטיום וקמפניה" (Latium et Campania).
לאזית (ლაზური, לאזוּרי או לאזוּרי נֶנה, ლაზური ნენა; גאורגית: ლაზური, לאזורי או צ'אנוּרי, ჭანური; טורקית: Lazca) היא שפה המדוברת בצפון-מזרח טורקיה ובדרום-מערב גאורגיה, על ידי הלאזים.
הלאזית משתייכת למשפחת השפות הכרתווליות.
האלפבית המשמש את השפה הוא הגאורגי (מחדרולי) או הלטיני.
+פונמות בלאזית סדקי ענבלי וילוני חכי בתר־מכתשי מכתשי שפתי(־שיני) אפיnm סותם qʼgkʼdtʼbpʼ מחוכךʤʧʼʣʦʼ חוכך hɣxʒʃzsvf מקורב(צדי)jl רוטטr * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
כוֹפּוּרִי (ხოფური) - מדוברת בהופה ובאג'ריה
וִיצוּר-אַרכִיבּוּלִי (ვიწურ-არქაბული) - מדוברת בארהווי (נפת ארטווין) ובפינדיקלי (נפת ריזה)
צ'כַאלוּרִי (ჩხალური) - מדוברת בכפר דוזקוי (צ'אחלה) בבורצ'קה
אַתִינוּרִי (ათინური) - מדוברת בפאזאר (אתינה לשעבר)
אַרטַאשֶנוּרִי (არტაშენური) - מדוברת בארדצ'ן
הלאטינים ("תושבי הארץ הנרחבת") הם תושבי אזור לאטיום ב בלאטיום שבמרכז חצי האי האפניני, אשר התפשטו ברחבי איטליה.
הם התאפיינו במנהגים דומים ובשפה משותפת.
בין הלאטינים נכללו גם הרומאים.
מוצא הלאטינים אינו ברור, אך ההנחה הרווחת היא שהשבטים הידועים בתור לאטינים היו מיזוג של אוכלוסיית לאטיום בתקופת האבן ובתקופת הברונזה, עם מהגרים הודו אירופיים שחדרו למרכז איטליה במהלך תקופת הברזל.
המהגרים החדשים השליטו את לשונם על האוכלוסייה המקומית, לשון שהייתה שונה מניבים איטלקים אחרים, ולימים הניב הרומי שלה התפתח לשפה הלטינית.
כבר בתקופה מוקדמת בהיסטוריה גילו הלאטינים התנהגות של חברה שבטית מלוכדת.
בין השאר הם דיברו באותה לשון, קיימו מנהגים דומים, שמרו על קשרים הדוקים ואיפשרו מעבר חופשי ברחבי לאטיום לכל בני הקהילות הלאטיניות.
החברה הלאטינית הקדומה הורכבה ממספר רב של כפרי רועים ואיכרים שהיו פזורים ברחבי לאטיום.
לפי דיוניסיוס מהליקרנאסוס ופליניוס הזקן מספר הכפרים הללו הגיע לכ-70 קהילות.
ללאטינים היה כנראה פולחן דתי משותף, שבמרכזו היו מקדש דיאנה באריקיה, מקדשים של יופיטר לאטיאריס בהר אלבה, ומקדשים של ונוס בלאווינים וארדאה.
במחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס התגבשה "הברית הלטינית", בצל האיום האטרוסקי מהצפון.
ברית זו הייתה מבוססת על בריתות דתיות ישנות, ונועדה לגבש את הלאטינים במאבקיהם בכובש האטרוסקי.
במשך הזמן פחת מספר היישובים הלאטינים הקטנים, כאשר חלקם התפתחו לערי מדינה וחלקם ננטשו.
ערי המדינה הישנות והחדשות הלכו והתחזקו, כשהראשונה בהן הייתה רומא.
הישות המדינית של הלאטינים הייתה כבר מגובשת לקראת סוף המאה ה-6 לפנה"ס, עם שבירת ההגמוניה של רומא בלאטיום, במקביל לנפילת המלוכה הרומית.
ברית הלטינים ניתקה עצמה מרומא, מה שהביא ב-496 לפנה"ס
(לפי המסורת הרומית) לעימות צבאי ששיאו היה קרב רגילוס בין הרומים ללטינים, קרב שהסתיים ללא הכרעה ברורה.
בעקבות הקרב חתמו הצדדים על "הסכם קסיוס" שקבע את מעמדם של הלטינים ביחס לרומא לאורך המאה ה-5 וה-4 לפנה"ס.
לפי ההסכם הלטינים קיבלו מעמד של בני ברית שווים לרומא, החולקים איתה שלל ועוזרים לה במלחמותיה.
במקביל קיבלו הלטינים גם זכויות מסחר ונישואין, שעלו על זכויותיהם הרגילות של בני בריתה של רומא.
במהלך המאות ה-5 וה-4 לפנה"ס היו הלטינים בני ברית שותפים לרומא במאבקיה במרכז איטליה, ואף נהנו מכיבושיה בזה שהקימו מושבות מחוץ לשטחי לאטיום.
במקביל, חל תהליך הדרגתי של התחזקות רומא בלאטיום - על חשבון הלטינים עצמם.
התפתחות זו גרמה לחיכוכים רבים ולבסוף לפריצת המלחמה הלטינית, שהסתיימה בניצחון רומאי מכריע ב-338 לפנה"ס והביא לפירוק הברית הלטינית.
מעמדם המדיני העצמאי של הלטינים נשחק ונעלם, וחלק גדול מהקהילות הלטיניות נבלעו באוכלוסייה הרומית.
המושג לאטינים החל לשנות את משמעותו ממושג אתני למושג משפטי במאה השלישית לפנה"ס.
מושג חדש, זכויות הלאטינים ("Ius latii") החל להשתרש ברחבי תחום שליטתה של הרפובליקה הרומית.
ערים ואנשים יחידים שהחזיקו בזכויות אלה נהנו, בנוסף לזכויות החיתון והמסחר שהוזכרו קודם, גם בזכות הגירה לרומא וקבלת אזרחות מלאה.
לאחר מלחמת האיטלקים ברומא בשנים 91 לפנה"ס – 88 לפנה"ס קיבלו רוב הקהילות באיטליה זכויות אזרח רומיות מלאות, והמושג לאטינים כעם איבד כל חשיבות.
הלאטינים התמזגו כמעט לחלוטין עם הרומאים, וזכויותיהם היו קיימות רק בפרובינקיות הרומיות.
לאט הוא אלבום של הפזמונאי והשחקן הישראלי יוסי בנאי.
זהו אלבום האולפן האחרון שהוציא בנאי בחייו.
הוא יצא ב-2001, חמש שנים לפני מותו.
"לאט" כולל עשרה שירים שהולחנו בידי מספר מוזיקאים עבריים בולטים, ביניהם אחיינו של יוסי, אהוד בנאי, ובנו יובל בנאי.
המוזיקאי יונתן בר גיורא שעבד עם בנאי גם על אלבומו הקודם, "פגישה לאין קץ - יוסי בנאי מגיש נתן אלתרמן", הפיק מוזיקלית ועיבד את האלבום הזה.
"העיר הזאת" נכתב על פי קונסטנדינוס קוואפיס ללחן של אהוד בנאי, אשר מלווה את דודו יוסי בקולות רקע.
"אהובתי" הוא גרסת כיסוי לשיר של להקת משינה, בעיבוד למיתרים.
"ציור של אהבה" הוא דואט עם ריטה, ללחן של יונתן בר גיורא, על פי פרלוד של שופן.
"מכתבים ברוח", אחד משני הלחנים שתרם שלום חנוך לאלבום, הוא גם שמו של ספר שהוציא בנאי באותה השנה, וכן שמו של סרט דוקומנטרי בבימויו של רם לוי, המתאר בין השאר את העבודה על האלבום.
"למות למען רעיון" הסאטירי, ללחן של יהודה פוליקר נכתב על פי ז'ורז' ברסנס ("למות למען רעיון כן זו ממש מצווה, אבל לאט למות לאט ובשיבה טובה").
עוד באלבום לחנים של ארקדי דוכין (הבלדה "אשה שלי"), אביב גפן (מילים ולחן של "אל תוך האור" ההמנוני, הסוגר את האלבום), לחנים נוספים של שלום חנוך ויונתן בר גיורא ("איך זה קורה" ו"אני גר מול המים") ואחד של אילן וירצברג לטקסט של נתן זך ("אין ענבים בגפן").
אחד משירי האלבום שאותו כתב ושר המבצע, "אני גר מול המים", הולחן מחדש בשנת 2007 על ידי ענבל סמדר, בוצע על ידי ריטה (כאשר מבנה הטקסט שונה במעט ללשון נקבה) ונכלל באלבומה "רמזים" משנת 2008.
בשנת 2016 יצא לרדיו השיר "אמרתי לך שיהיה כך - ולא האמנת" (יהודה עמיחי / יונתן בר גיורא).
השיר הוקלט כסקיצה ב-2002, והושלם רק אחרי 14 שנים.
השיר צורף כרצועת בונוס לגרסה מחודשת של האלבום המקורי, שיצאה ב-2016.
העיר הזאת (יוסי בנאי / אהוד בנאי)
מכתבים ברוח (יוסי בנאי / שלום חנוך)
אהובתי (יובל בנאי, אורלי זילברשץ-בנאי / משינה וראובן שפירא)
אישה שלי (יוסי בנאי / ארקדי דוכין)
למות למען רעיון (יוסי בנאי / יהודה פוליקר)
איך זה קורה (יוסי בנאי / שלום חנוך)
ציור של אהבה (רפי קינן / יונתן בר גיורא)
אין ענבים בגפן (נתן זך / אילן וירצברג)
אני גר מול המים (יוסי בנאי / יונתן בר גיורא)
אל תוך האור (אביב גפן)
אמרתי לך שיהיה כך ולא האמנת (יהודה עמיחי / יונתן בר גיורא) מופיע רק במהדורה המחודשת (2016)
הלאזים או הצ'אנים (בלאזית: ლაზეფე, בגאורגית: ლაზები, או ჭანები, בטורקית: Laz) הם קבוצה אתנית שהתגוררה בתחילה לחוף הים השחור על גדות מחוזות צפון-מזרח טורקיה ומערב גאורגיה.
השפה המדוברת בפיהם קרובה למגרלית ומעט מרוחקת יותר מהגאורגית (ממשפחת השפות הכרתווליות).
בגאורגיה הם מוגדרים בדרך כלל כ"קבוצה טריטוריאלית-תרבותית" של הגאורגים.
למרות זאת, ישנם לאזים בטורקיה הדוחים אף את המושג "כרתוולים" מתוך מטרה לשייך את עצמם כחלק מקבוצה אתנית לאזו-מגרלית או לזאנים שגירשו את הגאורגים.
הלאזים השתייכו בעבר לדת הנוצרית בתקופת האימפריה הביזנטית והממלכה הגאורגית המאוחדת, אבל כיום כמעט כולם הם סונים מוסלמים.
הם דוברים שפה משלהם הנקראת לאזית.
הלאזים צוינו כבר מימי קדם כפולקלור דייגים על ידי הטורקים (למעשה, רובם הם איכרים המגדלים תה ותירס) מכיוון שהאנשובי היה חלק ניכר מהתזונה שלהם.
תחת שלטון האימפריה העות'מאנית, הם התגוררו בלאזיסטן.
המסורות הפולקלוריסטיות שלהם דומות לאלו של הגאורגים, במיוחד של המגרלים, עם השפעות טורקיות.
הלזים מתגוררים באזור גאוגרפי המצוין כיום כ"לאזונה" (ლაზონა).
כיום, כל האזור הוא חלק מהרפובליקה של טורקיה.
ההיסטוריה שלהם מתוארכת אחורה לפחות למאה ה-6 לפנה"ס.
כאשר הממלכה הגאורגית הראשונה במערב הייתה ממלכת קולכיס, שכיסתה את שטח מערב גאורגיה המודרנית והנפות הטורקיות המודרניות: טרבזון וריזה.
בין תחילת המאה ה-2 לפנה"ס והשנים המאוחרות של המאה ה-2, ממלכת קולכיס, יחד עם הממלכות השכנות, הפכה לזירה מאבק אלים והרסני בין הכוח המקומי החזק של הקיסרות הרומית לבין ממלכת ארמניה והממלכה שהתקיימה תקופה קצרה פונטוס.
כתוצאה ממערכה רומאית מבריקה של המצביאים פומפיי ולוצולוס, ממלכת פונטוס נהרסה לגמרי על ידי הרומאים, וכל השטחים כולל קולכיס, סופחו לתוך האימפריה הרומית כפרובינציות.
הממלכה הקודמת של קולכיס אורגנה מחדש על ידי הרומאים לפרובינציה בשם לזיקום שנוהלה על ידי לגטי רומאי.
התקופה הרומית סומנה על ידי הלניזציה של המחוז במושגים של שפה, כלכלה ותרבות.
לדוגמה: החל מתחילת המאה ה-3, האקדמיה לפילוסופיה היוונית-לטינית של פאסיס הייתה מפורסמת יחסית בכל רחבי רומא.
בתחילת המאה ה-3, שונה סטטוס הפרובינציה הרומית לזיקום למידת מה של אוטונומיה, כך שבסוף אותה מאה התפתחה לעצמאות מלאה ונוסדה ממלכת לזיכה (מכסה את המחוזות ההיסטוריים של סמגרלו, אג'ריה, גוריה ואבחזיה) על בסיס של נסיכויות קטנות של זאנים, סוואנים, אפסלים וסנוג'ים.
ממלכת לזיכה התקיימה 250 שנה עד שבשנת 562 הוא סופחה לאימפריה הביזנטית.
באמצע המאה ה-4, אימצה לזיכה את הנצרות כדת הרשמית של הממלכה.
אירוע זה קודם על ידי שמעון הקדוש, משנים-עשר השליחים של ישו, שהטיף בכל רחבי ממלכת לזיכה, ומצא את מותו בסוואנירי, מערב לזיכה.
וזאת לפי משה מצ'וריינה, "אויבי הנצרות קטעו אותה ל-2 חצאים במסור".
האיחוד מחדש של לזיכה עם ממלכת אבחזיה לתוך האימפריה הביזנטית בשנת 562 הביאו ל-150 שנות יציבות יחסית שהופסקה בתחילת המאה ה-7 כאשר הופיעו הערבים הופיעו באזור ככוח אזורי חדש.
הממלכה הקדומה קולכיס והממלכה שירשה אותה לזיכה הייתה ממוקמת באותו מחוז בו היו ממוקמים דוברי הלאז של היום, ותושביו דוברים כנראה ורסיה תורשתית של אותה שפה.
קולכיס הייתה מקום מושבם של יאסון והארגונאוטים המפורסמים מהמיתולוגיה היוונית.
כיום רוב דוברי הלאזית מתגוררים בצפון טורקיה, ברצועת האדמה לאורך החופים הדרום מזרחיים של הים השחור, בנפות פזאר (Atina), ארדשן (Artaşen), פינדיקלי (Viče) של נפת ריזה, ונפות: ארהבי (Arkabi), הופה (Xopa), בורשקה בנפת ארטווין.
ישנם גם קהילות בצפון מזרח אנטוליה קרמורסל (נפה) שבנפת קוג'לי, אקשקוסה שבפרובינציית דוזסה, נפת סקריה ופרובינציית ברטין), היו מהגרים רבים שהתיישבו מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) וכיום גם איסטנבול ואנקרה.
רק קבוצה קטנה של לאזים מתגוררת בגאורגיה, בעיקר באג'ריה.
לאזים עבור אלה שאינם לאזים
הטורקים קוראים להם "לאז" לכל תושבי פרובינציות הים השחור מזרחית לנפת סמסון.
השם לזכה מתייחס בדרך כלל לשפה הלאזית, מצביע על הדיאלקט בנפת טרבזון של טורקית לאלה שאינם לאזים, אף על פי שלאמיתו של דבר היא שפה דרום קווקזית, ללא קרבה לשונית לטורקית.
מצד שני הלאזים נוטים להפריד את עצמם מהתושבים האחרים של המחוז.
כמו כן מי שאינם לאזים, מסרבים לקבל את השם ומעדיפים לקרוא לעצמם "קרדניזי" (שמשמעותו: מהים השחור).
לאזיסטן (בטורקית עות'מאנית: لازستان; בלאזית: ლაზონა, לאזוֹנה; בגאורגית: ლაზეთი, לאזֶתי או ჭანეთი, צ'אנֶתי) היה סנג'ק עות'מאני (מחוז היסטורי טורקי) בווילאייט טרבזון.
המחוז נקרא על שם תושביה הלאזים דוברי הלאזית, שהם קבוצה אתנוגרפית גאורגית השוכנת לאורך חופיו הדרום-מזרחיים של הים השחור.
עם זאת גבולות המחוז לא כיסו את כל שטח המחיה של דוברי הלאזית, שישבו גם נפת ריזה ואזור החוף של נפת ארטווין של היום.
הגאורגים מכנים את לאזיסטאן - צ'אנתי ואת תושביה צ'אנים.
השם העות'מאני לאזיסטן נגזר מהשם עות'מאני לסוואנים שהם המקור.
הקידומת "לָא" לציון שם מקום ו"זָאן" (צ'אן).
צורת השורש צ'אן נפוצה באזור הקווקז, במיוחד בתקופה בה החלו להשתמש במתן שמות לשבטים ולמקומות במערב-גאורגיה.
השפה הלאזית קרובה במידה רבה למגרלית, שנקראים אף הם צ'אנים ("צ'אנאר") על ידי שכניהם הסוואנים.
בימי קדם היה המחוז חלק מממלכת קולכיס.
ימי הביניים הייתה חלק מהממלכה המאוחדת של גאורגיה עד שנכבשה, בשנת 1578, על ידי העות'מאנים.
בשנת 1878 עבר החלק המזרחי של לאזיסטן (כולל בתומי) לידי האימפריה הרוסית, ומרכז הסנג'ק עבר מבתומי לריזה.
לאחר כיבוש הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה על ידי רוסיה הסובייטית בשנת 1922, חולק השטח בין הכאמליסטים הטורקים לבין הרוסים הבולשביקים.
הסנג'ק והשם בוטלו על ידי הרפובליקה של טורקיה בשנת 1925.
23 באפריל 1859 - 11 במאי 1934) היה בלשן וחוקר פולקלור רומני יהודי מומר שהתיישב בצרפת החל משנת 1901.
חקר במיוחד את הפילולוגיה הרומנית ואת התפתחות השפה הצרפתית על נגזרותיה - למשל, את ה"עגה (argot) הישנה", הסלנג ששימש את העולם התחתון בצרפת, ואת שפתו של העשירה של סופר רבלה.
כמו כן, שייניאנו נחשב לאחד החוקרים הראשונים של שפת היידיש.
לאזר שייניאנו נולד בפלוישט כבנו של הצייר מויסי שיין (משה שיין) Moisi Schein, השני מבין שבעה אחים ואחיות.
לימודיו התחילו בגיל שש בעזרת מורים פרטיים, ורק בגיל עשר נכנס לבית ספר הידוע "ספינצי פטרו שי פאבל" (הקדושים פטרוס ופאולוס) בעיר הולדתו, ואחר כך המשיך לתיכון בבירה בוקרשט.
נסיעת אביו לאמריקה אילצה אותו להפסיק את לימודיו בבית הספר כדי לעסוק בעבודה מפרנסת.
למרות זאת, שייניאנו נאבק להמשיך בלימודיו גם מחוץ לבית הספר.
בהיותו בן 19 מת אביו, ועול פרנסת המשפחה נפל עליו.
למרות כל הקשיים הוא הצליח לסיים את בחינות הבגרות ונרשם בשנת 1881 לפקולטה לספרות של אוניברסיטת בוקרשט, שם פנה יותר ויותר לכיוון הבלשנות.
את מחקרו הראשון, "מספר סוגיות של אטימולוגיה רומנית עממית" (Câteva specimene de etimologie populară română), פרסם כבר בשנת 1883. הוא המשיך לפרסם מחקרים בכתבי עת שונים, ולבסוף, בשנת 1887, זכה בפרס הילל בשווי חמשת אלפים ליי של זהב, סכום שאפשר לו לצאת לשנתיים של לימודים בלייפציג, גרמניה ובאוניברסיטת סורבון פריז.
בצרפת הוא פרסם בשנת 1888 את "המיתוס על הבנאי מנולה אצל היוונים המודרניים", ובגרמניה עשה דוקטורט בבלשנות של פולקלור השוואתי.
שייניאנו שב לרומניה בהזמנת המנחה שלו, בוגדן פטריצ'ייקו חאשדאו, והיה למשלים שלו בקתדרה לבלשנות השוואתית של אוניברסיטת בוקרשט.
שייניאנו כיהן במשרה ללא תשלום משום שלא הייתה לו אזרחות רומנית - אף על פי שהוא נולד ברומניה.
על פי החוק הרומני באותה עת, האזרחות ניתנה רק לנוצרים.
יהודים יכלו לקבל אזרחות רק אם הפרלמנט הרומני אישר להם אותה בחוק מיוחד, ורק יהודים ספורים זכו לכך.
לפרנסתו קיבל משרה נחותה יותר, בקתדרה ללימודי הלטינית בגימנסיה "מיכאי האמיץ".
גם משרה זו הוענקה לו רק לשנה, ולמרות מחאות נמרצות של מפקח במשרד החינוך.
בתקופה זו חיבר שייניאנו ספרי לימוד לתלמידים, ספרים שזכו להערכה רבה.
בשנת 1892 הופיעה יצירתו החשובה ביותר, "ההיסטוריה של הבלשנות הרומנית".
בתחום הפולקלור פרסם את "אגדות רומניות בהשוואה עם המיתוסים הקלאסיים העיקריים ובהקשר עם אגדות העמים השכנים ועם כל העמים הלטיניים".
הוא חיבר גם את "מחקר השוואתי", "ההשפעה המזרחית על השפה והתרבות הרומנית", "יסודות טורקיים בשפה הרומנית", ובשנת 1896 את "המילון העולמי של השפה הרומנית", שיצא לאור בהוצאת "סמיטקה" בקראיובה.
על המילון זכה בפרס מטעם האקדמיה הרומנית.
הוא המשיך להוציא לאור בהוצאת סמיטקה את "המיתולוגיה הקלאסית", "מחברים רומנים מודרניים", "קטעים נבחרים של שירה ופרוזה של הכותבים החשובים של המאה ה-19", ו"חייו וכתביו של ויליאם שייקספיר".
שייניאנו נרדף על ידי סגל ההוראה הרומני, אשר טען ש"זר" אינו מתאים ללמד את מכמני השפה הרומנית.
דרישות מתנגדיו לפיטוריו משום שלא היה אזרח רומני אילצה אותו להגיש את התפטרותו.
בסופו של דבר הוא הגיע למסקנה שלא יוכל להתפרנס בתחומו ללא אזרחות, לכן, ב-1889, הגיש בקשה לאזרחות רומנית.
באחד ממחקריו ניסה להסביר מילים מסוימות מטקסטים ישנים תוך קישור לכוזרים - ובתוך כך טען בכלים לשוניים שיהודים חיו בשטחה של רומניה כבר מאות רבות של שנים.
מתנגדיו של שייניאו טענו שבמחקר הוא ניסה לטעון שהיהודים קדמו לרומנים ברומניה, וטענה זו עוררה הדים אנטישמיים כבדים, שנישאו, בין השאר, מעל במת הפרלמנט.
בשנת 1881 ניסה שייניאנו להתאזרח בדרך היחידה שאפשר החוק: פנייה לשלטונות והמתנה של עשר שנים, ולאחר מכן הצבעה בשני בתי המחוקקים הרומניים.
עשר שנים לאחר הגשת בקשתו, ב-1891, היא נדונה בבית המחוקקים העליון ונדחתה בתוצאה של 79 מתנגדים לעומת שני תומכים.
שייניאנו המשיך לפרסם מחקרים חשובים, וכעבור שנתיים, ב-1893, הגיעה בקשת ההתאזרחות שלו לבית המחוקקים התחתון יחד עם המלצה של המלך הרומני, שפנה לראש הממשלה.
הבקשה קיבלה מענה חיובי בתוצאה של 76 בעד ועשרים מתנגדים.
רק באפריל 1895 חזרה הבקשה לבית המחוקקים העליון, לאחר ששייניאו פרסם עבודות נוספות וזכה בפרסים חשובים.
הבקשה נדחתה בתוצאה של 61 נגד ורק 12 בעד, והתוצאה גרמה לחגיגות בקרב החוגים האנטישמיים, אך שייניאנו עדיין לא נואש.
בניסיון לקדם את בקשת ההתאזרחות שלו, שייניאו הוא המיר את דתו לנצרות, כשסנדקו בטקס היה המדינאי הרומני טאקה יונסקו.
ביום האחרון של הקדנציה הובאה בקשת ההתאזרחות לאישור הבית התחתון, אך מתנגדיו הצליחו למנוע את יצירת הרוב הדרוש - והבקשה לא אושרה.
בשנת 1900 התכנס שוב בית המחוקקים התחתון לדון בבקשת ההתאזרחות של שייניאנו, ולאחר מאבק צמוד הבקשה נדחתה עם 48 מתנגדים ו-45 תומכים.
קרבתו להוצאת סמיטקה (בבעלות היהודי יוסיף סמיטקה ובנו רליאן) הביאה לנישואיו עם בתו של רליאן סמיטקה.
בשנת 1900, לאחר בקשות חוזרות ונשנות לקבלת אזרחות רומנית (רומניה סירבה להעניק אזרחות ליהודיה, פרט ל-888 יהודים שהשתתפו במלחמת העצמאות שלה), שייניאנו היה חבר בחוג ללימודי רבלה ויצר את הפרשנות הבלשנית של המהדורה הביקורתית שפורסמה על ידי החוג.
הוא גם כתב את הספר "שפתו של רבלה" (La langue de Rabelais).
יצירתו החשובה ביותר בצרפתית, עליה עבד 30 שנה, הייתה "מקורות מקומיים של האטימולוגיה הצרפתית" (Les resources indigènes de l'étymologie française).
הפרסים החשובים ביותר שקיבל בצרפת היו "פרס וולנה" (Volney) ופרס האקדמיה הצרפתית.
לאזר שייניאנו נהג בצעירותו לחתום כ"אליעזר בן משה", "לאזר שיין" ו"לאזר מ.
ספרה האחרון של ההיסטוריונית היהודייה-אמריקאית נטלי זימון דייוויס הוקדש לו, ובו היא מדגישה את תרומתו הכמעט-נשכחת לחקר היידיש.
לאחר מותה של אמו, הוא הקדיש לה מחקר בו הוא היה הראשון שניסה למפות באופן שיטתי את הדיאלקטים של השפה, אותה היא דיברה בילדותה.
(המילון האוניברסלי של השפה הרומני)
נפת לאטינה (באיטלקית: Provincia di Latina) היא נפה בדרומו של מחוז לאציו שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר לאטינה.
הנפה גובלת בנפת פרוזינונה במחוז לאציו בצפון, בנפת רומא במחוז לאציו בצפון-מערב, בנפת קזרטה במחוז קמפניה בדרום-מזרח ובים הטירני בדרום.
לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית (הוצאת בבל, 2007) היא אנתולוגיה הכתובה מפרספקטיבה פמיניסטית מזרחית, עוסקת בסוגיות של מעמד, זהות, זיכרון ואלטרנטיבה, ומשלבת שירים, מאמרים, מחקרים, נאומים, נרטיבים, ופרוזה בעריכת שלומית ליר.
האנתולוגיה נותנת ביטוי לחוויות של הכותבות הנוגעות למצבים של העדר שוויון חברתי על רקע אתני ומגדרי.
הספר הוא פרי יוזמה של אחותי - למען נשים בישראל והוא מוקדש לזכרה של ד"ר ויקי שירן.
באסופה משתתפות 36 כותבות; בהן פעילות חברתיות, נשות אקדמיה, חוקרות, משוררות, סופרות ויוצרות, המציגות את חוויית ההדרה שחוות נשים הרואות את עצמן ממוקמות בשוליים הפוליטיים, החברתיים והכלכליים של החברה הישראלית.
מאז צאתו לאור, מאמרים מהספר מצוטטים והפכו לחלק ממערכי לימוד בקורסים אוניברסיטאיים העוסקים בזהות מזרחית, תקשורת ומגדר.
התמות "האישי הוא הפוליטי" ו"הפוליטי הוא האישי", שבהן התמקדה ויקי שירן במאמרה "לברוא עולם חדש", עומדות במרכז הספר.
ב"יומן עבודה", מספרת דורית פנקר על עבודתה בשכר מינימום ובתנאים שהיא מכנה מקוממים כחדרנית במספר בתי מלון באילת.
אביגיל יפרח מביאה את סיפור מתפרת העצמאות במצפה רמון, שהפכה לאחר התבצרות הפועלות המפוטרות בה לקואופרטיב המפרנס את העובדות, אותה היא מכנה סיפור הצלחה.
פנינה מוצפי-האלר סוקרת את ההדרה וההבניה, הקשורות במושג "נשים מזרחיות" בשיח האקדמי.
אירוס זריני דנה במיעוטן היחסי של פרופסוריות מזרחיות באקדמיה הישראלית.
אסתר עילם כותבת על תפקיד השפה בהבניית יחסי כוחות בחברה שיש בה קבוצות הומוגניות לא מזרחיות.
עורכת הדין קלריס חרבון בוחנת את משמעות זהותה כמזרחית בקשר שלה עם לקוחות מזרחיות.
עליזה פרנקל עומדת על הקשר בין גוון עור ויופי במשפחה הבין-עדתית.
בסיפורה של זמירה פורן מתואר זיכרון של ביקור עיתונאית בביתה בהיותה ילדה, תוך התמקדות במתח בין הגינונים המערביים של המבקרת לאלו המזרחיים של אמה.
בשירה, "אל מלא רחמים", מציגה ברכה סרי את העוצמה שהיא חשה כיוצרת אל מול האופן שבו לדעתה תופסת אותה המדינה כ"מתבטלת".
לאטיס (Latis) הוא שמם של אל ושל אלה במיתולוגיה הקלטית אשר פולחנם היה קיים בבריטניה בתקופה הרומית.
בבריטניה התגלו שתי כתובות - האחת מוקדשת לאלה בשם זה ("Dea Latis" - דאה לאטיס) והשנייה לאל בשם זה ("Deus Latis" - דאוס לאטיס).
האלה לאטיס הייתה אלת נהר או אלת מים וכן אלת בירה.
לכבוד האל לאטיס נבנה מזבח במצודה הרומית אבאלאווה וכן בקאמבריה.
מקור השם של האלים ככל הנראה במילה הפרוטו קלטית "לאטי" שמשמעה "משקה חריף" או מ"לאטו" משמעה "תשוקה".
לאטמה (תרגום מערבית: סטירת לחי) היה אתר אינטרנט ישראלי שעסק בסאטירה ובביקורת תקשורת.
חלק מצוות האתר השתתף בתוכנית הטלוויזיה "הכל שפיט" בשנת 2015.
ב-19 במרץ 2020 חזרה תוכנית הסאטירה במסגרת ערוץ 20. ב-3 במרץ 2021 חזרה התוכנית לעונה שנייה.
ב-2024, על רקע מלחמת חרבות ברזל, פרסמה לאטמה סרטונים חדשים בערוצי היוטיוב והפייסבוק.
האתר עלה לאוויר בדצמבר 2008 בידי קבוצה של עיתונאים וכותבים.
על פי הנטען באתר, רוב כלי התקשורת הישראליים, ובפרט הסאטירה המוצגת בהם, מוטים לטובת השמאל הפוליטי.
העורכת הראשית של האתר הייתה העיתונאית והפובליציסטית קרולין גליק, עמיתה בכירה במרכז למדיניות ביטחון בוושינגטון, גוף המזוהה עם אידאולוגיה נאו-קונסרבטיבית, שתמך בפרויקט לאטמה בין השאר באמצעות תרומות שגייסה גליק דרך המרכז למדיניות ביטחון.
האתר נוהל עד 2012 בידי חברת רוגטקה והמנכ"ל שלה היה שלמה בלס.
עם חברי מערכת האתר נמנו העיתונאים יהודה ספרא ואבישי עברי, והתסריטאי טל גלעד.
לפרק זמן מה היה גם העיתונאי אראל סג"ל בין אנשי האתר.
תוכניות הסאטירה של "מהדורת השבט" נכתבו בקביעות על ידי טל גלעד, אבישי עברי, יהודה ספרא, שלמה בלס, שוקי בלס ונעם יעקובסון.
את התוכניות ביימו אביב קרסוצקי ויניב קרסוצקי.
השחקנים הקבועים היו: אלחנן אבן חן, נעם יעקובסון, רונית אברהמוף-שפירא ואליעזר שמעון.
באתר מופיעות ביקורות כתובות על אמצעי תקשורת, כתבים, עורכים ועיתונאים בישראל וכן קטעי וידאו סאטיריים בנושאי אקטואליה.
הביקורת נוגעת בסוגיות אמינות הדיווח החדשותי, הטיית עובדות מגמתית וניסוח מוטה והבאת עמדה פוליטית.
הביקורת באתר מופנית הן כלפי כלי התקשורת הישראליים והן כלפי נציגי התקשורת הזרה בישראל ואמצעי תקשורת בינלאומיים אחרים.
ויקימדיה – סקירה על מספר דמויות בולטות בתקשורת הישראלית.
הטוקבקיסטים – אוסף קצר של תגוביות ("טוקבקים"), המובאות כלשונן, מתוך אתרי האינטרנט של התקשורת הישראלית.
לרוב, תגוביות המביעות מורת רוח מפרסום מוטה, ניסוח מוטעה או פרסום לא מקצועי המוצג בכתבה.
צ'אפחה – ציון לשבח לעיתונאים שפעלו לדעת הכותבים במקצועיות ובהגינות או "טפיחה ידידותית על השכם לאנשי תקשורת שעמדו נגד הזרם העכור ועשו את העבודה" כפי שמכנה זאת האתר.
היום שלא היה - מטרת המדור היא לפרסם כתבות שלדעת עורכי האתר הן חשובות ובעלות ערך תקשורתי לציבור, אבל לא התפרסמו בתקשורת הממוסדת או לא קיבלו חשיפה גבוהה.
מהדורת השבט (עונה ראשונה ושנייה)
האתר מתמקד במהדורת חדשות סאטירית המכונה "מהדורת השבט".
המהדורה מוגשת על ידי השחקנים רונית אברהמוף-שפירא ואלחנן אבן חן.
אברהמוף-שפירא מופיעה בדמותה של מגישה שמאלנית ואילו אבן חן מציג את דמותו של מגיש ימני.
בכל פרק ישנם "מבזקי חדשות" שבהם מביאים מבזק אמיתי ובסופו מוסיפים סאטירה ומראיינים מספר דמויות שאותן משחק בדרך כלל נעם יעקובסון.
לעיתים קרובות מוסיפים פרודיה על שיר מפורסם.
עד סוף 2012 פורסמו 67 שירים ובאוקטובר 2011 נערך מצעד לשירים הפופולריים.
החל מהמהדורה ה-117 (מספר רשמי: #111) המהדורה קיבלה עיצוב חדש, כביכול "עונה שנייה".
בשנת 2012 התפטר המפיק הראשי שלמה בלס מתפקידו ואת מקומו תפס משה אלפי, בעל חברת "אלפים הפקות", שהרחיב את צוות התסריטאים והשחקנים.
ב-2011 הכין צוות לאטמה פיילוט באורך מלא שהועבר לרשות השידור).
באמצע 2012 פורסם על המעבר הצפוי של המהדורה לערוץ הראשון.
בעקבות זאת התוכנית הורחבה, ההוצאות גדלו, אך עקב הבעיות ברשות השידור החוזה התעכב משמעותית.
בשנת 2013 הודיע אלחנן אבן חן על התפטרותו מהגשת המהדורה.
ביולי אותה שנה הודיעה קרולין גליק על סיום הפקת המהדורה בסוף אותו החודש, בשל חוסר היכולת לממן את עלות הפרויקט, כ-220,000 ש"ח לחודש.
טל גלעד קרא לציבור לתרום כדי לאפשר את המשך ההפקה.
ב-2 באוגוסט 2013, אחרי 204 מהדורות, הסתיימה מהדורת השבט.
לבסוף, לאחר כניסת הרשות למצב פירוק, הוחלט על עליית תוכנית המשך בשם הכל שפיט, ששודרה בחודשים פברואר עד אפריל 2015.
רונית (רונית אברהמוף-שפירא) ואלחנן (אלחנן אבן חן): מנחי "מהדורת השבט".
בעוד שרונית היא סטריאוטיפ של קריינית שמאלנית קיצונית וקונפורמיסטית, המסכימה עם דעותיהם השמאלניות של המרואיינים תהיינה אשר תהיינה, מגלם אלחנן את הכתב הרציונלי (יחסית), המביע לרוב חוסר הסכמה וזעזוע מדעותיהם הקיצוניות או הלא הגיוניות.
כשרונית נעדרת, מחליפה אותה מירי (מירי עוזיאל).
עמנואל דרקו (נעם יעקובסון): כתב לאטמה לענייני הפחדה.
נראה כערפד אנושי בעל ניבים בולטים וגלימה.
מדווח על כל מה שעלול או עשוי להפחיד (קריסה כלכלית, מגפה, אסון טבע), ובעיקר מפחיד מיוזמתו.
בונה עדר (נעם יעקובסון): עיתונאי, כתב "לענייני המונים", בלוגר, פובליציסט ובאופן כללי תנועת המונים של איש אחד.
בונה הוא מומחה בהצגת דעתו כדעת הכלל, תוך שהוא מסתמך על מגמות ציבוריות, סקרים, הסכמה לאומית וכל דבר אחר שהוא מצליח לפברק באמצעות העיתונות הכתובה.
אמיתי נפוח (נעם יעקובסון): הפרשן הכלכלי.
מצטיין בקצב של מאות מונחים כלכליים לדקה, מבלי שלאף אחד (כולל הוא עצמו) יהיה סיכוי כלשהו להבין למה הוא מתכוון.
חופר שמח (נעם יעקובסון): כתב שטח טרחן המספק דיווחים בהולים על מאורעות בדויים או נטולי חשיבות.
אילנה דיין (רונית אברהמוף-שפירא): בת דמותה של העיתונאית אילנה דיין.
מגישה את התוכנית "עוותה" (על משקל "עובדה") ומציגה תחקירים המוטים כלפי שמאל.
טאוויל פאדיחה (נועם יעקובסון): השר הפלסטיני לענייני זעם בלתי נשלט.
כל דבר שישראל עושה או לא עושה גורם לו להתפרצויות זעם קשות, במהלכן הוא נוהג לקחת כדורי הרגעה.
מאיים בהתלקחות הרחוב הפלסטיני או מצדיק אותה בדיעבד.
אוהד של בני סכנין והזמרת ג'ולייטה.
חליל מג'נון (נעם יעקובסון): השר המצרי לענייני קונספירציות.
נוהג להאשים את ישראל בריגול נגד מצרים.
ג'ון זלוקורלי (שמו מבוטא "זה-לא-קורה-לי", באנגלית הוא מכונה John Indenial = "ג'ון בהכחשה"; מגולם על ידי נעם יעקובסון): יועץ הנשיא אובמה לענייני הבנת המציאות.
היפי מזדקן, מסומם תמידית שאינו מבין מה מתרחש סביבו.
באחד השירים שימש גם כנציג ארצות הברית באו"ם.
בן דמותו של ג'ון קרי
עזיז עבדול מסית (נעם יעקובסון): חבר כנסת ערבי ממפלגת "נח"ש" (פארודיה על חד"ש), מאשים את הממסד בגזענות כאשר הוא נעצר על עבירות שביצע.
ג'מיל חרטאווי (אלחנן אבן חן) ועוואד (נעם יעקובסון): שני טרוריסטים המופיעים בפינה "ג'מיל ועוואד יוצאים לג'יהאד".
בכל פעם מצלם עוואד את ג'מיל לפני פיגוע התאבדות, ובכל פעם מחדש ג'מיל קוטע את הצילום עקב בעיה אידאולוגית או מבצעית כלשהי.
יוהאן פלגמאט (נעם יעקובסון): נציג האו"ם, שנכשל בכל פעם מחדש בניסיונו לשכנע שהאו"ם אינו אנטישמי.
אדם בכיר (נעם יעקובסון): דמות שהופיעה פעמיים כיועץ ראש הממשלה לענייני התנצלויות.
לא מבין כלום בענייני ביטחון ורק חושב על דיפלומטיה מתרפסת.
מקור בכיר (נעם יעקובסון): דמות של תת-אלוף בצה"ל המנסה להסביר את פעולות הצבא.
יריב גוגלהיימר (נעם יעקובסון): יו"ר "תנועת השלום", בן דמותו של מזכ"ל שלום עכשיו יריב אופנהיימר.
מספר הסיפורים (נעם יעקובסון): דמות אשר מופיעה בפינה "שעת סיפור" ובה היא מספרת סיפור ילדים בחרוזים, אשר מכיל ביקורת סמוייה או גלויה על אירועים אקטואליים.
יהוחנן זפת (נעם יעקובסון): הפרשן הפוליטי של מעריב והמשורר הלאומי.
בן דמותו של יהונתן גפן.
נעם יעקובסון: ג'ורג' מיטשל, ולדימיר פוטין, רם עמנואל, גבי אשכנזי, בנימין נתניהו, יאיר לפיד, רג'פ טאיפ ארדואן, אהרן ברק, לואיס דה סילבה, אהוד ברק
אלחנן אבן חן: בשאר אל-אסד
ב-17 באוגוסט 2009 פרסם העיתון השוודי "אפטונבלדט" מאמר של העיתונאי דונלד בוסטרום, לפיו צה"ל קצר איברים מפלסטינים שמתו בעודם במשמורת ישראלית.
בספטמבר 2009 החליטה קרן הפנסיה הממשלתית בנורווגיה למכור את מניות אלביט מערכות שהחזיקה מאחר שזו מייצרת ציוד אלקטרוני לגדר ההפרדה.
בתגובה לאירועים אלו הפיק האתר סרטון סאטירי שזכה לעשרות אלפי צפיות ביוטיוב, חלקן הגדול ממדינות סקנדינביה.
בסרטון, פרודיה על השיר "(Gimme!
(A Man After Midnight" של להקת אבבא, מציג "שר החוץ השוודי", יורגן יורגנסון (דמות פיקטיבית), את נקודת המבט הסקנדינבית.
בעקבות הסכם להעברת אורניום מועשר שנחתם בין איראן לבין טורקיה וברזיל, פרסם האתר סרטון סאטירי שמלגלג על נשיא ברזיל לואיס דה סילבה המכונה "לולה".
הסרטון זכה למאות אלפי צפיות ביוטיוב, חלקן הגדול ממדינות אמריקה הלטינית.
ביוני 2010 הפיק האתר סרטון סאטירי בשם "We Con The World" ("עובדים על העולם"), שעסק במשט לעזה.
הסרטון, פרודיה על שירם של מייקל ג'קסון וליונל ריצ'י מ-1985, "We Are the World" ("אנחנו העולם"), זכה ליותר משלושה מיליון צפיות ולכ-60,000 תגובות ב-YouTube במהלך שבוע ימים והוביל את רשימת הסרטונים הנצפים ביותר באתר.
בשל הסרטון זכה האתר בפרס של 10,000 שקלים מחברת מיה מחשבים .
הסרטון גם זכה בפרס של 10,000 שקלים מ"קרן נדב".
הסרטון הופץ על ידי משרד ההסברה הישראלי לכל רחבי העולם.
מספר שעות לאחר מכן התנצלה ישראל.
הסרטון הוסר מיוטיוב בטענה שהוא מפר את זכויות היוצרים של הסרטון המקורי אך מספר שבועות לאחר מכן הוחזר הסרטון.
באותו חודש העלתה לאטמה סרטון נוסף הנקרא "The Three Terrors", המהווה פרודיה על שלושת הטנורים לצלילי השיר "פוניקולי פוניקולה".
בשיר מוצגים מחמוד אחמדינז'אד (דן סודרי), רג'פ טאיפ ארדואן (נועם) ובשאר אל-אסד (אלחנן) כשלושת הטנורים (בשמות אחמדידו דומינגו, ארדואנו פברוטי ואסד קאררס) השרים בשבח הטרור והג'יהאד.
השיר הוא סאטירה המכוונת כנגד שלושת המנהיגים הבוחרים בדרך הטרור כדי להביס את העולם המערבי שמגיב ברפיון כנגד איומיהם.
בשבוע חג המולד בדצמבר 2010 נכלל במהדורה הקליפ "jingle bells from betlechem 2010" - שבו מככב טוויל פאדיחה בדמות "סנטה קלאוס" המזמר בעליזות אודות הישגי המלחמה המוסלמית בנוצרים בעולם הערבי (קהיר, בית לחם) ובזה המערבי.
הקליפ זכה למאות אלפי צפיות ביו-טיוב.
בנובמבר 2011, לקראת יום הזיכרון לרצח רבין, נכלל במהדורה השבועית הקליפ "הילדים של אוסלו 93", בהתאם למנגינת השיר "הילדים של חורף 73".
בקליפ, בדומה לקליפ "שיר לחלום" שפורסם בשנה הקודמת, מחה על ההתייחסות להסכמי אוסלו כאל פתרון אידילי ועל ההתעלמות מאירועים קשים שהתרחשו בעקבותיו.
השיר זכה לכ־70,000 צפיות תוך שבוע, ובהמשך הגיע למעל 200 אלף צפיות.
במאי 2012, בעקבות הכרזת ממשלת דרום אפריקה על סימון מוצרים מההתנחלויות, התפרסם ב"מהדורת השבט" שיר פארודי על "כולנו יהודים" ובו יהודים מכל רחבי העולם, כולל "יריב גוגלהיימר", אחראים לחרמות וגינויים נגד ישראל.
בתחילת אוגוסט 2013, כאמור, בעקבות בעיות מימון הופסקה מהדורת השבט.