tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שרוב רחוב בייקר נהרס במהלך הבליץ, נותרו מעט מאוד שרידים מהבניינים המקוריים, ורובם הם מהתקופה שאחרי המלחמה, מלבד אלה שברחוב בייקר העליון.
מוזיאון שרלוק הולמס ממוקם ברחוב בייקר 221 ב'.
בין 237 ל-341 והוא הכתובת היחידה בלונדון שיש לה מספר בית שמופיע מחוץ לרצף.
המוזיאון נפתח ב-1990, ובו "שחזור" חדרו של שרלוק הולמס ותצוגת בובות שעווה של הדמויות מהספרים.
גרסה נוספת למקום המגורים של הולמס נמצאת בפאב שרלוק הולמס השוכן ברחוב נורת'מברלנד ליד תחנת צ'רינג קרוס.
רחוב בייקר 221 ב' היה בסיס לכמה אזכורים בתרבות הפופולרית שחיקו את סגנונו של קונאן דויל:
באזיל מרחוב בייקר גר ברחוב בייקר 221½, שהוא חור שנוצר על ידי עכברים בבית מספר 221 ב'.
בפרק של סדרת הטלוויזיה "ג'ייק 2.0", הבית הבטוח המשני של ג'ייק בברלין נמצא בכתובת בייקר סטריט שטראסה 221 ב'.
גרגורי האוס, הדמות הראשית בסדרה "האוס", מתגורר בדירה מספר 221 ב'.
הדמות הראשית בסרט האנימציה "DangerMouse" מתגוררת בתיבת דואר הנמצאת ליד רחוב בייקר 221 ב'.
המשרד של גרי מנדלבאום בסדרה גרי מנדלבאום בלש פרטי נמצא ברחוב בייקר 22-ב'.
רחוב בליקר הוא רחוב בשכונת גריניץ' וילג' של רובע מנהטן בעיר ניו יורק.
הרחוב מהווה כיום את מרכז חיי הלילה של שכונת גריניץ' וילג' ונחשב לאחד מאתרי הבילוי העיקריים באי מנהטן.
הרחוב מקשר את פארק כיכר אבינגדון (במפגש השדרה השמינית) ורחוב הדסון שבשכונת הווסט וילג', לאזור הבאורי שבשכונת האיסט וילג'.
הרחוב נקרא על שם אנתוני בליקר (1770–1827), עורך דין ומשורר שהיה חבר של וושינגטון אירווינג ושל ויליאם קאלן בריינט.
חוותו של בליקר הייתה ממוקמת במקום בו עובר כיום הרחוב.
בשנת 1808 העניקו בליקר ורעייתו את אדמות החווה במתנה לעיר ניו יורק, ובאזור שהוענק לעיר נבנה הרחוב.
לאחר סלילתו הגיע הרחוב רק עד השדרה השישית, בשנת 1829 הוארך הרחוב מערבה עד השדרה השמינית.
ברחוב ממוקם בניין באיארד-קונדיקט המהווה אתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
הרחוב מוזכר בשירים רבים ובהם:
באלבום "Wednesday Morning, 3 A.M." של הצמד סימון וגרפונקל ישנו שיר המכונה "בליקר סטריט" והמתאר את הרחוב.
הרחוב מוזכר בשיר "Punkrocker" של איגי פופ.
כמו כן הרחוב מוזכר בספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה ובהם:
"הקדוש מרחוב בליקר" היא אופרה שנכתבה על ידי המלחין האמריקאי ג'יאן קארלו מנוטי, ואשר זכתה בפרס פוליצר למוזיקה בשנת 1955.
מספר סצנות בסדרת הטלוויזיה "חברים" מתרחשות ברחוב בליקר.
הרחוב מוזכר בספרו של סטיבן קינג "המגדל האפל".
הרחוב מוזכר בסרטו של וודי אלן "ישנוני", ומספר סצנות מהסרט "כנופיות ניו יורק" מתרחשות ברחוב.
רחוב בית אשל הוא רחוב בצפונה של יפו.
הוא יוצא מהצומת בו נפגש רחוב יפת עם כיכר השעון, ומוליך לכיוון דרום-מזרח.
הרחוב משמש כגבולו הצפון מזרחי של שוק הפשפשים, ומצפון-מזרח לו משתרע השוק היווני (סוק אל-דיר - "שוק המנזר"), שהוקם בידי הקהילה היוונית-אורתודוקסית בעיר.
מסיבה זו מוטבע סמל הטאפוס על חלק מהבתים ברחוב.
ברחוב שוכנים חנויות ובתי מלאכה רבים.
הרחוב נקרא בעבר "רחוב סיקסיק" על שמה של משפחה אמידה שברשותה היו מבנים רבים ברחוב ובסביבתו.
כיום הוא קרוי על שם בית אשל, אחד משלושת המצפים שהוקמו בנגב ב-1943 וננטש ב-1948.
השוק היווני - מתחם חנויות ודירות בין כיכר השעון ושוק הפשפשים של יפו, שהיה המתחם המסחרי המודרני הראשון אשר נבנה מחוץ לחומות יפו העתיקה.
המתחם נקרא על שם הכנסייה היוונית האורתודוקסית, שיזמה את הקמתו בעשור הראשון של המאה ה-20. המתחם, שגודלו כ-6 דונם, ממוקם בין רחוב בית אשל בדרום לרחוב מרזוק ועזר בצפון.
מזרחית לו נמצא רחוב חנינא בן דוסה ומערבית לו מגדל השעון.
"רחוב בית אשל 5" - בניין מגורים שהוקם בתחילת המאה ה-20, ושימש את השב"כ לאחר קום המדינה.
במאי 2008 נמכר תמורת 6 מיליון דולר לחברה בשליטת היהלומן יצחק לבבי שהקים במקום בית המלון.
האחים אריה ועמירם בריט רכשו את שני מגרשים הצמודים אליו בשטח כולל של כ-2 דונם, ביולי 2004. בשטח שרכשו הוקם פרויקט המגורים והמסחר "לב הסוהו".
מלון סלנט - ברחוב בית אשל 7. הוקם בסוף המאה ה-19 על ידי משה סלנט, נכדו של המלונאי מנחם מנדל קמניץ.
חאן מנולי - החאן שוכן בבנין שברחוב בית אשל 11 וקרוי על שם בעליו הארמני.
המבנה שכן בלב האזור המסחרי שבכניסה לעיר, בין סוק א-דיר היווני שמצפון וממזרח לו, לבין השוק שברחוב יפת מדרום וממערב לו.
מחזיתו של החאן יצאו דיליז'נסים לירושלים וליעדים נוספים בעורפה של יפו ושימש גם בתור: תחנה מרכזית לכרכרות ולעגלות.
המבנה משופץ ומתוחזק והוא ניכר בשורת הקשתות שבקומת הקרקע שלו, הסוגרות על ארקדה.
מסגד וסביל סיקסיק - המסגד שוכן בקצהו הדרום-מזרחי של הרחוב, ובחזיתו סביל.
הוא הוקם בשנות ה-80 של המאה ה-19 כדי להעניק מענה לסוחרים שהגיעו לאזור השווקים של יפו.
הוא קרוי על שמה של משפחת סיקסיק שבנתה בנו אותו.
בתקופת מלחמת העצמאות המסגד ננטש, ולאחר מכן פעלו בו מפעל ומועדון חברתי ליוצאי בולגריה וכן מחסן של חברת כתר פלסטיק.
בקיץ 2011 החזירה התנועה האסלאמית בישראל את המסגד לפעילות.
תושבי האזור פנו על כך בתלונה לעיריה, אך בבדיקה התברר כי המקום הוא רכוש הווקף וכי בדין הוחזרה פעילותו כמסגד.
מסעדת ד"ר שקשוקה של בינו גבסו - מסעדה ידועה המתמחה באוכל טריפוליטאי בכלל ובשקשוקה בפרט.
רוב השולחנות ערוכים במעבר רחב המחבר בין רחוב בית אשל לסוק א-דיר.
רחוב בני אפרים הוא רחוב וכביש ראשי בצפון תל אביב ואורכו כשני קילומטרים.
הרחוב הוא המשכן של שדרות רוקח (החל בצומת הרחובות בכור שטרית ורפידים) והוא מוביל לכיוון צפון-מזרח עד מפגשו עם דרך משה סנה (כביש 482) ב"צומת הפיל".
הרחוב הוא גבולן המזרחי של שכונות מעוז אביב ותל ברוך על שני חלקיה, והוא חוצץ בינן לבין שכונות הדר יוסף ונאות אפקה א' ו-ב'.
לאורכו של הרחוב בעיקר בתי מגורים אולם שוכנים בו גם מספר מבני ציבור, בהם אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב, תיכון עמל ליידי דייוויס תל אביב ובית יהודי בסרביה, וכן מקביל לאקספו תל אביב (מרכז הירידים).
ברחוב שישה נתיבים - שלושה לכל כיוון, ומתווסף לו עוד נתיב לפניות ימינה בצמתים המרומזרים.
המהירות המקסימלית לנסיעה ברחוב היא 50 קילומטר לשעה.
רחוב ביאליק הוא רחוב במרכז תל אביב-יפו שנקרא על שמו של חיים נחמן ביאליק, המשורר הלאומי.
ביאליק אינו רחוב מרכזי כיום, הוא אינו ציר תחבורה מכל סוג ואין בו כמעט מסחר, אך הוא נחשב לאחד הרחובות החשובים ביותר בהיסטוריה של תל אביב ואחד הציוריים ביותר בעיר.
כמעט כל הבתים ברחוב הם בעלי היסטוריה או עניין תרבותי ואדריכלי הקשור לתולדות העיר.
קצהו הדרומי של הרחוב נמצא בצומת רחובות עם רחוב אלנבי, וקצהו הצפוני הוא כיכר ביאליק - כיכר עגולה קטנה שסביבה מספר בניינים חשובים ובמרכזה מזרקה בעיצובו של נחום גוטמן (פונתה ב-2008 במסגרת שיפוץ הרחוב).
הרחוב נקרא על שמו של דיירו המפורסם, חיים נחמן ביאליק, עוד בעודו בחיים.
ביתו המכונה "בית ביאליק", נמצא בסמוך לכיכר בקצה הרחוב ונבנה על ידי האדריכל יוסף מינור.
אחר מותו החליטה עיריית תל אביב כי ראוי להנציח את ביאליק ברחוב מרכזי יותר, ועל שמו נקראו שדרות ח"ן (ראשי התיבות חיים נחמן).
סביב הכיכר נמצא גם בית העירייה הישן, משכן הביניים של העירייה שעבר משדרות רוטשילד ובטרם נבנה משכנו הנוכחי בכיכר רבין.
הפסיפס של נחום גוטמן הושב לתצוגה והוצב ב-2012 בתוך מזרקה בחזית בית בשדרות רוטשילד 1.
רחוב ביאליק הוא אחד ממוקדיה של העיר הלבנה - מרבית הבניינים נבנו ב והשאר בסגנון האקלקטי.
הרחוב וסביבתו הקרוב מוגדרים כ"שטח C" במסגרת תחום ההכרזה של אונסק"ו וכמעט כל הבניינים ברחוב מוכרזים כמבנים לשימור.
בית ראובן - ביתו של הצייר ראובן רובין בבית מס' 14, וכיום מוזיאון המציג את עבודותיו.
בית הכנסת של האדמו"ר מהוסיאטין בבית מס' 19
מוזיאון הבאוהאוס - בבית מס' 21 שוכן מוזיאון לסגנון הבאוהאוס אשר נחנך בשנת 2007.
בית ביאליק - ביתו של המשורר הלאומי חיים נחמן ביאליק ברחוב ביאליק 22.
כיכר ביאליק - כיכר בקצהו הצפוני של הרחוב.
פסיפס תולדות תל אביב - פסיפס מאת נחום גוטמן אשר שכן בכיכר ביאליק וכיום הוא נמצא בשדרות רוטשילד
מרכז פליציה בלומנטל למוזיקה - שוכן בכיכר, בבית מס' 26, בית שנקר, תוכנן על ידי נילי פורטוגלי
בית העיר תל אביב-יפו - מוזיאון ומרכז מידע לתולדות העיר תל אביב.
המרכז שנפתח בינואר 2009 בבניין העירייה הישן בבית מס' 27, מכיל מספר מפלסי תצוגה, ספרייה וחדר עיון.
תיאטרון יידישפיל - תיאטרון יידיש השוכן בבית מס' 28. התיאטרון נוסד ב-1987 ביוזמת שלמה להט, ראש עיריית תל אביב-יפו, ומשה נוידרפר, מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט.
רחוב בן-עמי הוא הרחוב הראשי של העיר עכו.
אורכו כ-2.8 ק"מ מדרום-מזרח לצפון-מערב.
הרחוב נמתח מ"צומת עכו מזרח" עם כביש 4, חוצה את מסילת הרכבת מחיפה לנהריה ואת כביש 8510 (רחוב דוד רמז, בעבר כביש 4) ב"צומת תל עכו", ומוביל עד לחוף הים.
בחלקו המזרחי חוצץ רחוב בן-עמי בין תל עכו מדרום לבין חורשת נפוליאון מצפון, וחולף מצפון לבית הקברות הנוצרי בעיר.
בחלקו המערבי שוכנים לאורכו "גן הזיכרון", גן שהוקם בתחילת שנות ה-50 ביוזמת ועל ידי מנחם רענן, מי ששימש שנים כגנן הראשי של עיריית עכו, ובו האנדרטה לזכר כובשי עכו, ומשטרת עכו הניצבת ליד חוף הים.
בקטע קצר מהרחוב, בין רחוב יהושפט ממזרח לרחוב גיבורי סיני ממערב, רוצף רחוב בן-עמי בצורת מדרחוב, אך למעשה מתאפשרת בו תנועת רכב ממונע.
קיימות תוכניות נוספות להמשך פיתוחו של הרחוב עד לטיילת הים, תוך "יצירת מתחמים מגוונים" לאורכו והצבת ריהוט ייחודי.
הרחוב קרוי על שמו של בן עמי פכטר, מפקד גדוד 21 של חטיבת כרמלי במלחמת העצמאות, שפעל באזור הגליל המערבי.
בעשור הראשון של המאה ה־21 הוחל בעבודות לצורך חפירת מעבר תת-קרקעי מתחת לפסי הרכבת ברחוב.
העבודות הוקפאו לתקופה ארוכה כעבור זמן לא רב עקב מציאת קברים והתנגדות גופים חרדים להמשך העבודות, והושלמו רק ב־2012, לאחר השגת פשרה.
בעקבות הפשרה שהושגה גובה המעבר התת-קרקעי הוא 2.2 מטר, דבר ההופך אותו מתאים לתנועת כלי רכב פרטיים בלבד, ומחייב אוטובוסים ומשאיות שיעדם או מוצאם ממזרח לבצע עיקוף של כ־2.5 ק"מ.
רחוב ג'אמפ 21 היא סדרת דרמת פשע אמריקאית מצליחה ששודרה בין השנים 1987–1991 ברשת FOX האמריקנית למשך ארבע עונות ולאחר מכן בסינדיקציה לעונה החמישית והאחרונה.
היא אחת הסדרות הראשונות של רשת FOX באותה תקופה, וקרש הקפיצה של השחקן ג'וני דפ, שהפכה אותו לאליל נוער.
הסדרה זכתה להצלחה ופופולריות רבה ברחבי העולם כולל ישראל בערוץ 3.
לאחר העונה הרביעית רשת FOX החליטה לבטל את התוכנית עקב אחוזי צפייה נמוכים, אבל לבסוף היא המשיכה בשידורי סינדיקציה למשך העונה החמישית.
בעונה החמישית כמעט כל השחקנים הראשיים עזבו ונוספו כמה שחקנים מחליפים, אך הדבר לא עזר להעלות את המידרוג, מה שגרם לביטול הסדרה.
הסדרה מביאה את סיפורה של יחידת שוטרים סמויים מיוחדת הממוקמת ברחוב ג'אמפ מספר 21, שמטרתה לעצור פשעים חמורים בבתי ספר ובמוסדות.
הסדרה דנה בנושאים כאלכוהוליזם, פשעי שנאה, שימוש בסמים, גזענות, הומופוביה, איידס והתעללות בילדים בין היתר.
ג'וני דפ - טום הנסון, נער מבוגר שהצטרף למשטרה לאחר שאביו נהרג (עונות 1–4)
הולי רובינסון-פיט - ג'ודי הופס, שוטרת (לאחר מכן בלשית)
פיטר דה-לואיז - דאג פנהול, שוטר וחברו הטוב של הנסון (עונות 1–4, תפקיד אורח בעונה 5)
דסטין נגוין - הארי טרומן איוקי, שוטר (עונות 1–4)
סטיב ויליאמס - קפטן אדם פולר, מפקד היחידה
ריצ'רד גרייקו - דניס בּוּקֶר, שוטר (עונות 3–4)
מייקל דה-לואיז - ג'ואי פנהול, שוטר (עונה 5)
מייקל בנדטי - אנטוני "מאק" מקיי, שוטר (עונה 5)
מבין השחקנים האורחים שהופיעו בסדרה נמנים דום דה-לואיז, ג'ייסון פריסטלי, ג'וש ברולין, דייוויד פיימר, בראד פיט, כריסטינה אפלגייט, וינס ווהן, בלייר אנדרווד, ג'ון ווטרס, שאנן דוהרטי, רוזי פרז, כרים עבדול-ג'באר, תומאס היידן צ'רץ', ברידג'ט פונדה, שרילין פן וקורטווד סמית'.
לאחר הצלחתה של התוכנית הוחלט להוציא סדרת בת בשם "בּוּקֶר" שמתמקדת בדמותו של השוטר דניס בּוּקֶר, שהופיע בעונות השלישית והרביעית של הסדרה "רחוב ג'אמפ 21".
הסדרה שודרה ברשת FOX בין השנים 1989–1990, אך לא הצליחה כמו קודמתה וירדה לאחר שתי עונות בלבד.
גרסה קולנועית לסדרה יצאה במרץ 2012, בכיכובם של ג'ונה היל וצ'אנינג טאטום, ועם ג'וני דפ בתפקיד אורח.
רחוב ג'אמפ 22 הוא סרט קומדיה ופעולה אמריקאי משנת 2014 בבימויים של פיל לורד וכריסטופר מילר.
בסרט מככבים ג'ונה היל וצ'נינג טייטום, ששימשו גם כמפיקיו.
זהו סרט ההמשך לרחוב ג'אמפ 21 מ-2012, המבוסס על סדרת טלוויזיה בעלת שם זהה.
הסרט יצא ב-13 ביוני 2014 בהפצת סרטי קולומביה ומטרו גולדווין מאייר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות רבות וגם להצלחה גדולה בקופות כאשר גרף הכנסות של כ-331 מיליון דולר בעוד תקציבו עמד על 65 מיליון דולר.
לאחר ההצלחה בחקירה הקודמת, חזרו שמידט (ג'ונה היל) וג'נקו (צ'נינג טייטום) לרחובות לשם חקירת פרשת סחר בסמים.
במכללה, ג'נקו מתיידד עם זוג ספורטאים בשם זוק ורוסטר, שהופכים עד מהרה לחשודים העיקריים בחקירה.
ג'נקו מתחיל להשתתף במסיבות עם האתלטים שלא מחבבים במיוחד את שמידט.
בינתיים, שמידט מושך את תשומת הלב של סטודנטית לאמנות, מאיה, בכך שהוא מעמיד פני מתעניין בפואטרי סלאם.
לאחר מכן השניים מקיימים יחסי מין, ולאחר התפארות של שמידט בפני קפטן דיקסון שמידט מגלה כי מאיה היא בתו של הקפטן.
למרות כל מה שקרה בין השניים, מאיה אומרת לשמידט לא לקחת את זה ברצינות, והוא מתחיל להרגיש בודד בזמן שג'נקו מתחבר יותר ויותר עם זוק, שמעודד אותו להצטרף לקבוצת הפוטבול.
כששמידט וג'נקו לא מצליחים לאתר את הסוחר, הם מבקרים את מר וולטרס ואריק בכלא לייעוץ ומגלים כי השניים בזוגיות.
וולטרס מבחין בקעקוע ייחודי על זרועו של הסוחר בתצלום המתעד את המפגש עם הסטודנט המת.
תוך כדי בילוי עם זוק ורוסטר, ג'נקו רואה את אותו הקעקוע על זרועו של זוק.
שמידט וג'נקו מוזמנים להצטרף לאחוות הספורטאים במכללה, אך שמידט מסרב, מה שמגביר את המתח בין השניים.
בהמשך, שמידט וג'נקו מבינים שזוק הוא לא הסוחר אלא רק לקוח של הסם, וזמן קצר לאחר מכן, הם מוצאים את "הרוח" ואנשיו בקמפוס, אך הוא שוב מתחמק מהם.
ג'נקו מגלה לשמידט שהוצעה לו מלגת פוטבול עם זוק והוא אינו בטוח לגבי עתידו כשוטר.
לאחר מרדף מכוניות ברחבי הקמפוס, שמידט חושף את זהותו האמיתית ועוזב את המעונות, מה שגורם לכעס על שמידט מצידה של מאיה.
חופשת האביב מגיעה, ושמידט וג'נקו מחליטים לצאת למשימתם האחרונה יחד כדי לתפוס את "הרוח".
השניים הולכים לחוף שבו כנראה "הרוח" ימכור את סם ה-WHY-PHY.
בתוך בר, הם מוצאים את מרסדס, חברתה של מאיה, נותנת הוראות לסוחרים וכך היא נחשפת כבתו של "הרוח".
הצמד, בגיבויים של דיקסון ושאר חברי קבוצת רחוב ג'אמפ, אורבים לפגישה.
"הרוח" בורח, בעוד מרסדס נתפסת על ידי שמידט.
ג'נקו נורה בכתף בזמן המרדף ו"הרוח" מנסה להימלט במסוק.
שמידט וג'נקו מצליחים לקפוץ למסוק אך קופצים ממנו לאחר מכן וג'נקו זורק רימון יד למסוק.
"הרוח" חוגג את ניצחונו בטרם עת והרימון מייד מתפוצץ.
ג'נקו אומר לשמידט שהוא עדיין רוצה להיות שוטר בגלל שהוא מאמין שההבדלים בין השניים הם מה שגורמים להצלחה שלהם; השניים מייד מתפייסים.
לאחר הפיוס, תוך תרועות הקהל, דיקסון ניגש אליהם בטענה שיש לו משימה סמויה חדשה בבית ספר לרפואה.
בסצנות המוצגות במהלך הקרדיטים, ג'נקו ושמידט יוצאים למגוון משימות סמויות לבתי ספר שונים, המתוארים כ-21 סרטי המשך בדיוניים.
אחת המשימות מציגה את הבלש בוקר ומשימה אחרת מציגה את שובו של הרוח, ששרד איכשהו את פיצוץ המסוק.
הסצנה שלאחר הקרדיטים מציגה את אריק ומר וולטרס שוכבים יחד במיטה, כאשר מר וולטרס טוען שהוא בהיריון עם הילד של אריק.
ג'ונה היל - מורטון שמידט
צ'אנינג טאטום - גרג ג'נקו
פיטר סטורמר - גוסט, אביה של מרסדס, סוחר סמים ידוע לשמצה, הנבל המשני הראשי של הסרט.
ניק אופרמן - סגן המפקד הארדי
אייס קיוב - קפטן דיקסון
אמבר סטיבנס - מאיה דיקסון
ג'יליאן בל - מרסדס, בתו של גוסט, סוחרת ה-WHYPHY שרוצה להפיץ את הסם בכל קולג' מקומי ברחבי המדינה כולה ושותפתה לחדר של מאיה, האנטגוניסטית הראשית של הסרט.
דייב פרנקו - אריק מולסון (ללא קרדיט)
ביל היידר - נבל בבית הספר הקולינרי (ללא קרדיט)
אנה פריס - אנה (ללא קרדיט)
סת' רוגן - שחקן מחליף של מורטון שמידט (ללא קרדיט)
ב-17 במרץ 2012, חברת ההפקה סרטי סוני הודיעה שהיא בהליכי הפקת סרט המשך לרחוב ג'אמפ 21, וחתמה על חוזה עם ג'ונה היל ומייקל באקול שיכתבו תסריט שיעבור שכתוב על ידי אורן עוזיאל ורודני רוטמן.
הסרט היה אמור לצאת במקור ב-6 ביוני 2014. ב-8 במאי 2013, הוכרז שהסרט יידחה בשבוע עד ל-13 ביוני 2014. ביוני 2013, הוכרז שהסרט ייקרא ג'אמפ סטריט 22. ביולי 2013, פיל לורד וכריסטופר מילר אישרו שהם יחזרו לביים את הסרט.
[14] ב-6 בספטמבר 2013 הצטרפה אמבר סטיבנס לצוות השחקנים של הסרט.
לפי פיל לורד וכריסטופר מילר בפרשנות בגרסת ה-DVD הביתית, הם רצו את קייט בלאנשט לסצנה שאחרי הכתוביות כהמשך לבדיחה שסופרה במהלך הסרט אבל היא הייתה עסוקה בצילום הסרטים ציידי האוצרות, קרול ובדרקון הראשון שלי 2.
כותרות הסיום, הכוללות עיצובים סאטיריים לסדרה מתמשכת של סרטים ומרצ'נדייז לסרטי רחוב ג'אמפ, עוצבו על ידי הסטודיו אלמה מטר.
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב מארק מאדרסבאך, המלחין שהלחין את הפסקול המקורי גם בסרט הקודם, הפסקול משלב שירי היפ-הופ, טראנס ועוד.
רחוב ג'אמפ 21 הוא סרט פעולה קומי אמריקאי משנת 2012 שבוים על ידי פיל לורד וכריסטופר מילר ונכתב על ידי התסריטאי מייקל באקול.
בסרט מככבים ג'ונה היל וצ'נינג טייטום.
הסרט מבוסס על סדרת טלוויזיה בעלת אותו השם משנת 1987 מאת סטיבן ג'יי קאנל.
הסרט עוקב אחר שני שוטרים הנאלצים לחיות מחדש את חיי התיכון, השוטרים הסמויים נדרשים ללכת כתלמידי בית ספר תיכון על מנת למנוע את התפשטותו של סם סינתטי חדש ולעצור את הספק.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 במרץ 2012 על ידי חברות ההפצה האמריקאיות סרטי קולומביה ומטרו גולדווין מאייר.
הסרט הפך להצלחה מסחרית ושובח על ידי מבקרי סרטים.
סרט ההמשך יצא לאקרנים ב-13 ביוני 2014.
בשנת 2005, מורטון שמידט (ג'ונה היל), תלמיד תיכון חסר ביטחון עצמי וחובב ספרים וגרג ג'נקו, (צ'נינג טייטום) תלמיד פופולרי, מחמיצים את נשף הסיום.
שבע שנים מאוחר יותר, השניים נפגשים שוב באקדמיית משטרה והופכים לפרטנרים באופני סיור משטרתיים.
הם עוצרים את דומינגו, מנהיג כנופיית אופנוענים, אך נאלצים לשחררו לאחר שג'נקו כשל בהקראת אזהרת מירנדה.
השניים מועברים לתפקיד חדש שקם לתחייה משנות השמונים - הסתננות לתיכונים.
קפטן דיקסון (אייס קיוב) נותן להם זהויות חדשות ושולח אותם לתיכון כדי לעצור התפשטות של סם סינתטי בשם HFS.
אחרי שזהויותיהם זויפו, שמידט וג'נקו נרשמים לכיתות שונות.
שמידט מקבל כיוון בנוגע לסם מחברתו לכיתה מולי (ברי לארסון) והוא וג'נקו פוגשים את סוחר הסמים העיקרי בתיכון, התלמיד הפופולרי אריק (דייב פרנקו).
השניים לוקחים את ה-HFS מולו כדי לשמור על זהותם כתלמידים.
הם מנסים להוציא אותם אחד לשני אבל לא מצליחים.
בסוף שמידט מתחיל לפתח רגש רומנטי כלפי מולי (אשר הייתה "מקובלת") בזמן שג'נקו מתחבר עם תלמידים בכיתת הכימיה.
הם הולכים חזרה לכיתותיהם והמורה לספורט מר וולטרס פוגש אותם מסוממים ומתחיל קצת לחשוד...
שמידט עורך מסיבה כדי לזכות באמונו של אריק.
במסיבה, חבריו של ג'נקו פורצים לסלולרי של אריק ומאזינים למידע בקשר לפגישה שנקבעה בין אריק לספק שלו, אך תוך כדי ג'נקו גם תופס את שמידט מדבר עליו בזלזול.
הקרע בין השניים גדל כאשר חיי התיכון שלהם גולשים לתפקידם המקצועי.
שמידט וג'נקו מאתרים את אריק בחילופי כסף עם מפיצי ה-HFS - כנופיית האופנוענים מהפארק - ומרדף מתפתח בכביש המהיר.
שמידט מהסס ולא יורה בחברי הכנופיה והוא וג'נקו חוזרים לבית הספר ומתווכחים.
הוויכוח מפריע למחזה שמתקיים בבית הספר.
השניים מושעים מבית הספר ומוסרים מהתוכנית של ג'אמפ סטריט.
אריק הלחוץ והמבוהל מההיתקלות בכביש המהיר ניגש את שמידט וג'נקו ומספר להם מה קרה, ללא ידיעתו מה תפקידם של השניים.
אריק מגייס את השניים כאבטחה לעסקה שתתבצע בנשף הסיום.
בנשף, שמידט מוצא את מולי מסוממת מה-HFS: הוא חושף בפניה את זהותו האמיתית ומתחנן בפניה לעזוב.
בעסקה, שמידט וג'נקו מופתעים ומגלים שהספק הוא המורה לחינוך גופני מר וולטרס (רוב ריגל), שסחט את אריק כדי שיהיה הסוחר שלו לאחר שתפס אותו מעשן מריחואנה.
כנופיית האופנוענים מגיעה לעסקה אך מולי קוטעת את העסקה וחושפת ששמידט הוא שוטר.
בזירה מתפתח מצב של תיקו מקסיקני שבו דומינגו קורא לאנשיו להרוג את שמידט וג'נקו.
שניים מחברי הכנופיה חושפים את עצמם כסוכני DEA, טום הנסון ודוג פנהול (ג'וני דפ ופיטר דה לואיס מתפקידיהם בסדרה המקורית).
תוך כדי קרב היריות פנהול והנסון נפצעים קשה.
מר וולטרס ואריק בורחים בלימוזינה עם הכסף וחוטפים את מולי כבת ערובה; הכנופיה, שמידט וג'נקו רודפים אחריהם.
כאשר מרדף המכוניות מתפתח ברחבי העיר, ג'נקו יוצר פצצה מייצור ביתי לאחר שצבר ידע בשיעורי כימיה וזורק את הפצצה לתוך הלימוזינה, שמתפוצצת.
מר וולטרס עוצר בצד ומנסה לברוח ברגל עם מולי כבת ערובה.
הוא יורה בשמידט אך ג'נקו ספג את הכדור בזרועו, ומציל את שמידט; בתגובה, שמידט יורה במר וולטרס, ופוגע לא במכוון באיבר מינו.
ג'נקו קורא בהצלחה בפני וולטרס את אזהרת מירנדה ועוצר את המורה ואת אריק.
אחרי זה מולי מתפייסת עם שמידט בטענה ש"אולי היית מניאק, אבל המניאק שבך הציל את חיי".
שני השוטרים מיישבים את היחסים ביניהם.
בתחנת המשטרה, שניהם מתקבלים בברכה כאשר דיקסון נותן להם משימה חדשה: להסתנן למכללה.
ג'ונה היל - מורטון שמידט, שוטר, לא מוצלח מבחינה חברתית מועבר לרחוב ג'אמפ 21 לצד הפרטנר שלו ויריבו מהתיכון גרג ג'נקו.
זהותו כתיכוניסט היא דאג מקוויד.
צ'נינג טייטום - גרגורי "גרג" ג'נקו, שוטר מאומן היטב אך קשה הבנה שמועבר לרחוב ג'אמפ 21, לצד הפרטנר שלו, מורטון שמידט.
זהותו כתיכוניסט היא בראד מקוויד.
דייב פרנקו - אריק מולסון, תלמיד תיכון פסאודו-אקולוגי שמתיידד עם שמידט ואחד מסוחרי ה-HFS ,הנבל המשני הראשי של הסרט.
ברי לארסון - מולי, אחת מידידותיו של אריק ונאהבת על ידי שמידט.
רוב ריגל - מר וולטרס, מורה לחינוך גופני ואחד מסוחרי ה-HFS ,הנבל השלישי של הסרט.
דה ריי דייוויס - דומינגו, מנהיג הסוחרים אשר מתגלה בתור הסוחר של ה-HFS, הנבל הראשי האמיתי של הסרט.
אייס קיוב - קפטן דיקסון, המפקד האגרסיבי של מחלקת רחוב ג'אמפ 21.
כריס פרנל - מר גורדון, מורה לדרמה
אלי קמפר - גברת גריגס, מורה למדעים שנמשכת מינית לג'נקו.
ג'ייק ג'ונסון - המנהל דדיאר, מנהל התיכון
ניק אופרמן - סגן ראש הארדי, שוטר שמחזיר את שמידט וג'נקו לרחוב ג'אמפ 21.
ג'וני דפ (הופעת קמע) - טום הנסון, סוכן DEA
ספנסר בולדמן - פרנץ' סמואלס
במאי 2008 סרטי סוני אישרה כי עיבוד קולנועי לסדרה המקורית נמצא בפיתוח.
ג'ונה היל שכתב תסריט קודם מאת ג'ו גזאם, שימש כמפיק בפועל וגם כיכב בסרט.
היל הציע במקור שרוב זומבי יביים את הסרט.
במאי 2009 תיאר היל את הסרט כ"סרט בדירוג R (מוגבל לצפייה לקהל מבוגר מגיל 17), מטורף ו'רעים פוגש את ג'ון יוז'".
ב-21 בדצמבר 2009 נמסר שסוני במגעים עם פיל לורד וכריסטופר מילר (במאי גשם של פלאפל) לבימוי הסרט.
העלילה ממשיכה את רצף האירועים של סדרת הטלוויזיה המקורית.
לורד ציין: "כל מה שקרה בסדרה קרה, ועכשיו אנחנו כאן 20 שנה אחרי, ורואים את זה קורה עם אנשים שונים".
עם זאת, הסרט מתאפיין בטון קומי מובהק, השונה מאוד מהטון הדרמטי והרציני של הסדרה.
הסרט צולם בשנת 2011 בניו אורלינס ובסביבתה, אך יוצריו עשו מאמצים להסוות את המיקום כעיר גנרית בשם "מטרופוליטן".
שלטי הרחוב הייחודיים הוחלפו בשלטים עם גופן Helvetica, שלטי חוצות מקומיים הוסרו דיגיטלית (למעט שלטי RTA ומודעת חוצות של Zatarain בסוף הסרט), ונמנעו מצילומים במיקומים אייקוניים של ניו אורלינס.
עם זאת, נקודות ציון כמו חיבור הסהר והרחובות של הרובע הצרפתי עדיין נראים חלקית.
תיכון ריברדייל בג'פרסון, לואיזיאנה שימש כסט לבית הספר הבדיוני "סאגן".
סצנת הלהקה צולמה בבית הספר התיכון בל צ'אס שבבל צ'אס, לואיזיאנה.
בנוסף, תמונות הילדות של דמותו של ג'ונה היל היו תמונות אמיתיות שלו כתינוק.
את המוזיקה המקורית לסרט הלחין וכתב מארק מאדרסבאך, המוזיקאי הקבוע של פיל לורד וכריסטופר מילר, כשהפסקול המקורי של הסרט הולחן, נכתב ומבוצע בידי מגוון אמנים של היפ-הופ, ראפ ועוד.
רחוב ג'אמפ 21: פסקול הסרט המקורי
ב-12 במרץ נערכה הקרנת הבכורה של הסרט באוסטין, טקסס בתיאטרון פארמאונט כחלק מפסטיבל SXSW.
הסרט יצא להקרנה רחבה בתיאטראות ב-16 במרץ 2012.
בגרסה המורחבת ב-Blu-ray כוללות 20 סצנות שנמחקו וקטע בשם "ג'וני דפ על הסט", שבו מוסבר כיצד הביאו את ג'וני דפ לחזור על תפקידו כטום הנסון.
התגלה שדפ רצה כי דמותו תמות, אך לא פורסמו סיבות לכך.
באחת הסצנות שנמחקו, הוצג כי טום ובן זוגו, דאג פנהול, שרדו את קרב היריות.
ביום הפתיחה, הסרט הכניס 13.2 מיליון דולר, ובמהלך סוף השבוע הראשון הגיע לסכום של 35 מיליון דולר, כשהוא משאיר את הלורקס במקום השני אחרי שבועיים בראש.
רחוב ג'אמפ 21 גרף בסך הכול 138,447,667 דולר בצפון אמריקה ו-63,137,661 דולר בשאר העולם, מה שהפך אותו לסרט הקומדיה הרווחי ביותר בז'אנר קומדיות התיכון.
הסרט גרף 138.4 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה ו-63.1 מיליון דולר בשאר המדינות, עם הכנסות כוללות של 201.6 מיליון דולר ברחבי העולם.
זהו סרט הקומדיה הרווחי ביותר בכל הזמנים.
באתר Rotten Tomatoes, זכה לדירוג אישור של 85% על סמך 227 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.20/10. על פי המבקרים : "סאטירה חכמה וחביבה של נוסטלגיה משנות ה-80 וסרטי נוער, רחוב ג'אמפ 21 מציע קומדיה סוערת עם ביס מספק ומפתיע".
ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 69 מתוך 100 על סמך 41 ביקורות, מה שמעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
קהל שהשתתף בסקר של CinemaScore נתן לסרט ציון ממוצע של "B" בסולם A+ עד F.
ריצ'רד רופר מהשיקגו סאן טיימס העניק לסרט ציון B+ ואמר: "לא חשבתי שצריך סרט כזה, אבל הוא בעצם די מצחיק".
דייוויד היינס מ-WhatCulture דירג את התסריט במקום השלישי ברשימה של "10 התסריטים הטובים ביותר מאז 2010", וכתב: "היבט מרכזי להצלחת התסריט הוא האופן שבו הוא מגדיר את הסיפור בצורה חסכונית וממוקדת.
אנחנו מתחילים ב-medias res, ובתוך עשרה עמודים מבססים את כל הקונפליקט, הבינאישי והאישי [...] כשהודיעו על ליהוקם של טאטום והיל, נאנחתי, אך הם התגלו כשחקנים נהדרים שעשו צדק עם ההומור המטורף של התסריט".
הסרט זכה להכרה רבה בשנת 2012, כאשר הוא נרשם כסרט מספר 6 להורדה הבלתי חוקית ביותר באמצעות פרוטוקול BitTorrent עם כ-7.6 מיליון הורדות.
בנוסף, הסרט זכה במספר פרסים וקטגוריות, כולל פרס המוזיקה לקולנוע בפרסי סרטים וטלוויזיה של BMI, פרס "הפרסום התיאטרלי הטוב ביותר לפני ההצגה" וקטגוריות נוספות בפרסי טריילר הזהב.
כמו כן, הסרט היה מועמד במספר פרסי MTV, ביניהם "הביצוע הקומי הטוב ביותר" לג'ונה היל ו"הגיבור הטוב ביותר" לצ'נינג טייטום.
רחוב ג'אמפ 21 גם זכה בפרס סרט קומדיה אהוב בפרסי בחירת האנשים ובפרס הקומדיה הטובה ביותר בפרסי בחירת הנוער ב-2013.
ב-17 במרץ 2012, חברת ההפצות סוני פיקצ'רס הכריזה שתפעל על מנת להפיק סרט המשך, החברה חתמה על הסכם עם ג'ונה היל ובאקול שכתבו את התסריט לסרט ההמשך.
היל וטייטום כיכבו גם בסרט ההמשך ואף היו המפיקים.
פיל לורד וכריסטופר מילר חזרו לביים את הסרט.
תחילה הסרט אמור היה לצאת לאקרנים ב-6 ביוני 2014. ב-8 במאי 2013, הוכרז שהסרט יידחה בשבוע, ל-13 ביוני 2014. הוחלט שהסרט ייקרא רחוב ג'אמפ 22.
בספטמבר 2013, רחוב ג'אמפ 23 הוכרז בפיתוח.
בהתייחסו לפרויקט, אמר טאטום, "אני לא יודע אם הבדיחה הזו עובדת שלוש פעמים, אז נראה".
ב-10 בדצמבר 2014, נחשף שסוני מתכננת קרוסאובר בין גברים בשחור לרחוב סטריט.
הידיעה הודלפה לאחר שמערכת סוני נפרצה ולאחר מכן אושרה על ידי במאי הסרטים, כריס מילר ופיל לורד, במהלך ריאיון.
במרץ 2016, ג'יימס בובין חתם כבמאי הקרוסאובר, אך בשנת 2019 אושר על ידי המפיק וולטר פארקס כי הפרויקט, בשם MIB 23, בוטל.
ב-אפריל 2015 הוכרז על פיתוח סרט נוסף בסדרת רחוב ג'אמפ, הפעם עם תפקיד-ראשי נשי.
בדצמבר 2016, רודני רוטמן הוחתם ככותב וכבמאי הסרט.
בדצמבר 2018, טיפאני האדיש לוהקה לכוכבת הראשית, בעוד שזנדאיה ואוקוופינה היו גם במשא ומתן לתפקידים.
עד נובמבר 2020, נחשף כי וונדי מולינו וליזי מולינו-לוגלין סיימו טיוטה של התסריט, והכותרת הרשמית של הסרט הוכרזה כ-Jump Street: Now for Her Pleasure.
סרט ספין-אוף של מולי טרייסי
ביולי 2023, הוכרז בפיתוח סרט ספין-אוף של רחוב ג'אמפ בהשתתפות מולי טרייסי.
רחוב גלי תכלת שבהרצליה פיתוח נחשב לרחוב היקר בישראל.
הרחוב ממוקם בחלקה המערבי של הרצליה פיתוח ובנוי על המצוק הנמצא בקו ראשון אל הים.
ברחוב גלי תכלת 82 בתים פרטיים.
הבתים שמספרם זוגי נמצאים בחלקו המערבי של הרחוב וצופים אל הים, דבר ההופך אותם ליקרים במיוחד.
רחוב גלי תכלת הוא רחוב חד-סטרי.
הרחוב מתחיל בצומת המחבר בין רחוב וינגייט לרחוב בזל (בצמוד לכיכר משה דה שליט) וממשיך דרך גינת צבי ברנזון בו נמתחת טיילת הרצליה.
בהמשך הרחוב קיים צומת המחבר את רחוב גלי תכלת עם רחוב המעפילים, ובהמשך מתחבר הרחוב עם רחוב קרן היסוד.
קצה הרחוב מסתיים בנקודת מפגש עם רחוב וינגייט, בגן שמואל תמיר.
החל מבית מספר 28 והלאה (בבתים שמספרם זוגי) קיים נוף פתוח לים, וברובם קיימת אף גישה ישירה מחצר הבית אל החוף, דבר המייקר עוד יותר את מחירם של בתים אלה.
באופן טבעי, רוב בעלי הנכסים ברחוב הם אנשים אמידים ובעלי הון, ביניהם גם תושבי חוץ רבים.
בשנת 2010 רכש איש העסקים טדי שגיא את הבית היקר ביותר בישראל במחיר של כ-145 מיליון שקלים.
מדובר בווילה בשטח בנוי של 2,000 מ"ר על מגרש של כשני דונם, הכוללת מקלט אטומי, חדר כושר, מרתף יינות, קולנוע פרטי, בריכה ומעלית פנימית המובילה לים.
במקור, הבית נבנה על ידי איש העסקים מרטין שלאף בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 2011 רכש המדען הצרפתי-יהודי (שכיהן כנשיא אורט העולמי) ז'אן דה גינזבורג שני בתים צמודים בסכום של כ-70 מיליון שקלים כל אחד, במטרה לבנות על שני המגרשים בית אחד גדול.
רחוב בצלאל הוא רחוב עירוני בשכונת נחלאות שבירושלים, המחבר את רחוב המלך ג'ורג' שבמרכז העיר לשדרות בן צבי ולאזור רוממה והכניסה לעיר.
הרחוב קרוי על שם בית הספר לאמנות "בצלאל", שהוקם על ידי פרופ' בוריס שץ ב-1906 ושכן בשני מבנים בקצה המזרחי של הרחוב.
הרחוב הוא דרך הגישה החשובה ביותר למרכז העיר לכלי רכב פרטיים.
בחלקו המערבי בעיקר בתי מגורים נמוכים מסוף המאה ה-19, המאפיינים את שכונת נחלאות.
בחלקו המזרחי, הנמצא בשולי מרכז העיר, בנייני מגורים, משרדים וחנויות גבוהים יותר.
מעט לפני קצהו המזרחי מתמזג רחוב בצלאל עם רחוב בן-יהודה אליו זורמת התנועה, ומשם ועד לחיבור עם רחוב שמואל הנגיד הוא הופך למדרחוב.
לאורך הרחוב מוסדות תרבות ואמנות שונים, בהם בית העם, מתחם "מעצבים בעיר" ובית האמנים.
הרחוב נסלל החל מסוף המאה ה-19 לאורך תוואי שהוביל מהעיר העתיקה לכפרים שייח' באדר ועין כרם.
האזור התפתח כחלק מתהליך היציאה הנוצרית מהחומות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19. בני הקהילה הנוצרית, אשר ניצלו את הסכמי הקפיטולציות - היתרים ותנאים מפליגים לבני מיעוטים דתיים - והקימו בתחילה בעיקר מבני ציבור.
הבניין הראשון שנבנה באזור היה בית טליתא קומי, בית יתומות לנערות נוצריות, שנחנך ב-1868. את הבית יסד מסדר הדיאקוניסות הגרמני, והוא תוכנן בידי האדריכל קונראד שיק.
מבנים נוספים שהוקמו באזור באותה עת היו בית פארווג'י (היום רחוב מסילת ישרים 11 פינת בצלאל) - ביתה של משפחת אל פארווג'י, ראש המשפחה עסק במסחר צאן והיו לו 12 בנים ובנות.
בית בטאט - ביתו של ערבי נוצרי בשם בטאט שבשנות ה-20 הושכר להסתדרות "חלוצי המזרח".
המוסד היהודי הראשון שהוקם באזור היה "בצלאל" ועל שמו נקרא הרחוב.
בתקופת המנדט רחוב הלל היה חלק מרחוב בצלאל, לאחר קום המדינה שונה שמו לרחוב הלל ומספרי הבתים ברחוב שונו בהתאמה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הורחב הרחוב על חשבון חצרות הבתים, ועל ידי הצרת המדרכות, כך שיהיו בו שני נתיבי נסיעה לכל כיוון.
בשנת 2006 הפך קטע הרחוב בין המשכו כרחוב בן-יהודה ועד לחיבור עם רחוב שמואל הנגיד למדרחוב.
בשנת 2019 שוב שופץ הרחוב וחודשו בו התשתיות.
מבנה תיאטרון פרגוד הנטוש, שהיה במקור "מרחצאות מרפא ווינה"
"שלום פלאפל" - הסניף הראשון של הרשת שהוקם בשנת 1947 על ידי שלום ושדי
בית "משכן המלאכה" ע"ש מנחם ברסלר של "התאחדות בעלי מלאכה ותעשייה זעירה בירושלים" שהוקם בשנת 1955
בית העם - מרכז תרבות עירוני הכולל ספרייה גדולה, כיתות, חדרי חוגים ואולם מופעים, המארח הופעות תיאטרון ומחול.
"קפה בית העם" - בשנת 2024, כחלק מחידוש מתחם בית העם, נפתח ברחבה בין בית העם לקמפוס ירושלים לאמנויות, בית קפה גדול הקרוי "קפה בית העם".
קמפוס ירושלים לאמנויות - כולל ארבעה בתי ספר: סטודיו למשחק ניסן נתיב, בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בית הספר לתיאטרון חזותי והמרכז למוזיקה מן המזרח.
מתחם "מעצבים בעיר" בבצלאל 7 - משולב עם בית הקפה "נוקטורנו".
בית שץ - בית המגורים ההיסטורי של בני משפחת שץ
בניין בצלאל - מבנה היסטורי מתחילת המאה ה-20, שימש כמשכנו של "בצלאל".
כיום מאכלסת אותו המחלקה לאדריכלות של "בצלאל".
רחוב בת'רסט הוא אחד הרחובות הראשיים של טורונטו, באונטריו שבקנדה.
הוא מתחיל בדרום ברחוב רציף המלכה שנמצא על לאורך קו החוף הצפוני של ימת אונטריו.
רחוב בת'רסט ממשיך צפונה בטורונטו עד גבולה הצפוני בשדרות סטילס.
בתוך טורונטו בת'רסט הוא רחוב ארבע-מסלולי.
הרחוב ממשיך צפונה לתוך אזור יורק בו הרחוב נקרא גם כביש יורק האזורי 38. רחוב בת'רסט מסתיים בביצות הולנד (הולנד מארש), בין הולנד לנדינג וברדפורד.
רחוב בת'רסט היה במשך עשורים הלב של הקהילה היהודית של טורונטו.
מאז תחילת המאה העשרים, חיו יהודים רבים לאורך רחוב בת'רסט של מדרום לרחוב בלור וממזרח לרחוב ספאדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר חלק גדול יותר מחברי הקהילה הצטרפו למעמד הביניים, המרכז זז צפונה לאורך רחוב בת'רסט וחברי הקהילה העמידים עברו לפורסט היל.
משפחות עניות יותר השתכנו באזור בת'רסט ושדרות סיינט קלייר או באזור בת'רסט ושדרות אגלינטון.
הקהילה המשיכה לנוע צפונה, לאורך בת'רסט וכיום, רוב הקהילה היהודית נמצאת ברחוב מצפון לשדרות סיינט קלייר, בריכוזים גבוהים יותר באזור שדרות לורנס.
רבים גם עברו מעבר לגבולות העיר וחיים לאורכו של הרחוב ומשני צידיו בט'ורנהיל (ווהן) ואף בריצ'מונד היל.
בתי כנסת ומוסדות אחרים של הקהילה היהודית ממוקמים לאורכו של רחוב בת'רסט.
חלקו הצפוני של רחוב בת'רסט, מצפון לשדרות שפרד, הפך לאחד המרכזים של הקהילה הרוסית בטורונטו.
רבים מהמהגרים הרוסים התיישבו שם בבנייני דירות, החל מ-1970, כדי לקבל גישה נוחה יותר לשירותים הניתנים על ידי סוכנויות סיוע יהודיות.
בעקבות התפרקותה של ברית-המועצות, מהגרים רבים מרוסיה לקנדה התיישבו שם.
רבים מהם מזוהים עם המרכז הקהילתי היהודי-רוסי.
המעדניות, המסעדות, בתי הספר, וחנויות הבגדים הנמצאים בבעלות של דוברי רוסית הקנו לשכונה את הכינוי הלא רשמי "מוסקבה הקטנה".
רחוב בלפור הוא אחד מן הרחובות הראשיים הארוכים בעיר בת ים.
הרחוב מתחיל ברחוב יצחק שדה שבדרום העיר וממשיך עד לגבול בין בת ים ליפו, הוא מסתיים בכיכר ההפרדה שבין יפו לבת ים.
ציר הרחוב ממשיך דרך רחוב יפת, רחוב רזיאל, רחוב אילת, דרך יפו תל אביב ודרך מנחם בגין עד לפתח תקווה.
ברחוב זה פועלים עסקים רבים - בנקים, חנויות, מסעדות, קיוסקים ועוד.
ברחוב בלפור עוברים מרבית קווי האוטובוס בעיר, ומצוי בו נתיב תחבורה ציבורית.
בסמוך לרחוב ממוקמת תחנת בלפור בקו האדום של הרכבת הקלה.
אורך הרחוב הוא 2,480 מטרים, והוא כולל מעל 140 בניינים.
במשך שנים רבות סבל הרחוב בחורף ממערכת ניקוז לקויה, שגרמה בימות הגשמים להצטברות שלוליות גדולות בחלקו הנמוך של הרחוב.
מגפת הקורונה השפיעה רבות על הפעילות ברחוב, שמאכלס חנויות רחוב לכל אורכו, וכעשרה אחוזים מהן נסגרו.
רחוב בפריז; יום גשום היא יצירה בשמן על בד שנוצרה על ידי הצייר הצרפתי גוסטב קייבוט בשנת 1877. בציור מתואר צומת דרכים ברובע השמיני של פריז סמוך לתחנת סן לאזאר שבצפון פריז.
קייבוט נודע כמשתייך לזרם האימפרסיוניזם, אולם "רחוב בפריז; יום גשום" שונה לנוכח השימוש בריאליזם וכן בהעדפה בשימוש בקווים ברורים על פני משיכות מכחול רחבות.
התעניינותו של קייבוט בצילום ניכרת ביצירה.
הדמויות בחזית הציור חסרות מיקוד, בעוד הדמויות במרכז היצירה (ליד הכרכרה) חדות יותר.
הדמויות ברקע כבר ממש מטושטשות ולא ברורות.
חיתוך הדמויות, כמו דמותו של האיש הימני ביותר בציור, גם מאופיינת כטכניקת צילום.
היצירה הופיעה לראשונה בתערוכה של אימפרסיוניסטים ב-1877. כיום, הציור מוצג במכון האמנות של שיקגו, שיקגו.
רבים מגדירים את "רחוב בפריז; יום גשום" כיצירה הטובה ביותר של קייבוט וכן כיצירה הטובה ביותר שמשקפת את החיים האורבניים במאה ה-19.
הציור מתרחש ביום גשום, ושתי הדמויות המרכזיות נמצאות תחת מטרייה.
הם לבושים באופנה העכשווית של פריז; האישה חובשת כובע ולובשת הינומה, שמלה חומה ומעיל פרווה, בעוד שלגבר יש שפם והוא לובש מעיל, מקטורן ועניבת פרפר.
הזוג הוא ממעמד הביניים, בעוד שחלק מהדמויות ברקע הן ממעמד הפועלים.
ניתן לראות ברקע עוזרת בית ואדם הסוחב סולם.
קייבוט מיקם חלק מהדמויות בצורה משעשעת; למשל, יש דמות שנראית כאילו היא קופצת מהגלגל של הכרכרה שמצד שמאל ויש דמות נוספת ממש משמאל לעמוד החשמל שניתן לראות רק את רגליה הצצות מתחת למטרייה הגדולה.
רוב הדמויות מבודדות ומבטן מופנה כלפי מטה, ונראה שהן ממהרות ממקום למקום ושקועות במחשבותיהן.
המטרייה לא רק מגנה עליהם מפני הגשם, אלא גם מפני הדמויות האחרות.
מבטם של הדמויות בחזית הציור מופנה לצד השני כשהדמות החתוכה של הגבר מתקדמת לעברם.
קייבוט מחקה את אפקט המצלמה באופן שחלק מהדמויות חדות וחלקן מטושטשות.
הדמויות במכרז ממוקדות אך לא באופן מלא.
הדמויות במרכז חדות בעיקר בקצוותיהן, וככל שהדמויות ברקע רחוקות יותר כך הן יותר מטושטשות.
המבט של הצופה נמשך לעבר הבניין במרכז הציור.
היצירה נחתכת לשניהם על ידי עמוד התאורה המופיע בדיוק באמצעה, ובסמוך לעיניה של האישה בקו אופקי היצירה מתחלקת לרבעים.
אור תאורת הרחוב מטיל צל על אבני הרחוב הרטובות באופן שמדגיש אותם ברבע הספציפי.
אמיל זולא שהיה אחד ממבקריו של קייבוט שיבח אותו על יצירתו.
"רחוב בפריז; יום גשום" נשאר בהחזקת משפחתו של הצייר, ורק ב-1955 הוא נמכר לאספן אומנות.
ב-1964, המכון האמנות של שיקגו רכש אותו.
גם כיום היצירה נשארה פופולרית; למשל, ליצירה היה תפקיד משמעותי בסרט "שמתי ברז למורה" (1986) בביומו של ג'ון יוז.
רחוב ביאליק הוא רחוב במרכזה של העיר רמת גן, הנקרא על שמו של המשורר הלאומי, חיים נחמן ביאליק.
רחוב ביאליק הוא מהרחובות המרכזיים בעיר, ונמצאים בו עצי פיקוס, מבני באוהאוס היסטוריים וחנויות רבות.
הרחוב הוקם בעקבות ישיבת מועצת העירייה מספר 16, ב־25 ביולי 1934 שם צוין שיוקם רחוב על שמו של ביאליק מפרדס גולדברג עד פינת טננבוים.
ביאליק נפטר באותה השנה ועל כן החליטו לקרוא ברחוב על שמו.
בטרם סלילתו כונה "הכביש הלבן", בו שוכנים כיום בית העירייה ובית האזרח ובו שכנו בעבר בית המשפט ובית הספר הראשון עד שעלו מבניהם באש.
החלק באזור כיכר רמב"ם (אורדע) כונה על ידי ראשוני רמת גן בשם "העמק".
רחוב ביאליק מתחיל מכיכר העצמאות - כיכר כופר היישוב (הנמצאת על יד הגבול עם גבעתיים) ואשר חוצה את רחוב ארלוזורוב ורחוב קריניצי (ע"ש אברהם קריניצי, ראש העיר הראשון של רמת גן).
לאורך השנים נבנו לאורך הרחוב בתים בסגנון הבאוהאוס והסגנון הבינלאומי, וכן בתי מגורים דו-קומתיים הבנויים על עמודים.
רחוב ביאליק מחולק לשלושה חלקים:
החלק הדרומי מכופר היישוב ועד לציר ז'בוטינסקי, הוא קטע באורך של קילומטר אשר מהווה את רחוב הקניות המרכזי של רמת גן.
כיוון הנסיעה בו הוא לכיוון דרום בלבד, ויש בו עצי פיקוס אשר נותנים צל על העוברים ושבים ההופכים אותו לנעים להליכה.
במרכז חלק זה נמצאת כיכר אורדע.
רחוב זה הוא אחד מרחובות הקניות המוצלחים בישראל, למרות קניונים כמו קניון איילון ומרכז אלרם.
חלק זה עובר בואדי, מישורי יחסי לעומת "הר שאול" הנמצא ממערב לרחוב, ו"הר אברהם" הנמצא ממזרחו.
מקטע שני בין קולנוע רמה, לדרך אבא הלל.
המונה כחצי קילומטר, הוא קטע בו נתיב אחד לכל כיוון בו הוא נע מכיוון צפון לכיוון מערב.
כאשר בחלק הצפוני של מקטע זה, נמצאים בתיו של שכונת הגפן, ובמקטע הדרומי הגבעה עליה ממוקמת שכונת תל בנימין.
המקטע המערבי ביותר בין דרך אבא הלל, למחלף ההלכה.
משמש כגבול הצפוני של מתחם הבורסה, והגבול הדרומי של שכונת חרוזים.
בקטע זה, הרחוב משמש כדרך רחבה עם שלושה נתיבים לכל כיוון.
אתרים ומבנים מרכזיים ברחוב ובסביבתו
כיכר העצמאות - (צומת כופר היישוב)
המבנה בכיכר הצומת של רחובות ביאליק, ארלוזורוב וקריניצי תיפקד כמגבית במהלך המרד הערבי הגדול.
באמצעות המגבית גויסו נוטרים - יהודים שפעלו ככוח עזר למשטרת המנדט, ישמרו על יישובים יהודיים ויגנו על התחבורה ועל מתקני תשתית.
למעשה, התשלום לנוטרים הועבר בחציו מידי המשטרה וחציו מהסוכנות היהודית.
הסוכנות היהודית נזקקה לכספים, לשם כך היה צורך במקור מימון והוחלט על ביצוע מגבית בקרב אנשי היישוב בארץ:
המיסים על נסיעות בתחבורה ציבורית, על סיגריות, על כניסה לבתי עינוגים ועוד עברו לבניין המגבית.
בנוסף למס, גייס היישוב תרומות.
הכסף הופנה למשכורת לנוטרים, להכשרת לוחמים, להקמת גדרות וביצורים ליישובים, לסלילת צירי ביטחון וכיוצא בזה.
בשנת 1939 אורגנו רוב הנוטרים במסגרת "משטרת היישובים העבריים" (מי"ע), שכללה עשרה גדודים ומילאה משימות הגנה רבות בשטחי ארץ ישראל.
גם את שכרם של המשרתים במי"ע מימנה הסוכנות באמצעות אותה המגבית.
משרדה הראשי של המנהלת, שעסקה בגיוס הכספים ובהעברתם ליעדם, ישב ברמת גן, במפגש הרחובות קריניצי וביאליק.
מעל למשרד הוצב שלט כחול גדול, ועליו כתוב "כופר היישוב".
בן רגע הפך שמה של הכיכר שבמפגש הרחובות ל"כיכר כופר היישוב".
כרזה גדולה "כופר היישוב", צבועה בכחול, נתלתה על חזית הבניין.
המונים הגיעו לבנין נושאים את תרומותיהם.
כרזה זו קבעה את שם הכיכר במשך חמש עשרה שנה עד לשנת 1954, אז ניתן לה שמה הרשמי "כיכר העצמאות" כדי לסמל את עצמאות מדינת ישראל.
שם זה לא השתרש ועדיין הכיכר מכונה "כופר הישוב".
מלון ביאלינק (רימונים אופטימה טאוור לשעבר) (פינת ביאליק - קריניצי)
למלון (שהיה שייך בעבר לרשת רימונים) כ-97 חדרים ברמות שונות, בריכה בקומת הגג, מרחב עבודה שיתופי וחדרי ישיבות \ אולמות כנסים.
בשנת 2020 המלון עבר תהליכי מיתוג ושיפוץ פנימי.
מושבה הקבוע של עיריית רמת גן ממוקם ברחוב ביאליק 35 (על יד כיכר רמב"ם).
הבניין תוכנן בידי מהנדס העיר, רפאל מגידו ונבנה בשנים 1941–1942.
מאז נבנה, העירייה התרחבה ובהתאם נבנו תוספות רבות לבניין המקורי - בניינים נוספים המשרתים את צורכי העירייה כמו בניין המרפאה ואגפים חדשים.
סגנון זה כולל מאפיינים ייחודיים הנובעים מהפגשתם של מאפייני הזרם המודרניסטי עם הצרכים הייחודיים העולים בתכנון בארץ-ישראל:
בית האזרח הוא מבנה המהווה כיום מרכז פעילות אזרחים ותיקים ברמת גן ומוגדר כמבנה לשימור.
בית האזרח ממוקם על יד כיכר רמב"ם, ברחוב ביאליק 42.
הבניין תוכנן בידי ד"ר אינג' א.
ויינשטוק, ונבנה בשנים 1936–1944, אשר בחלק מתקופה זו עמד נטוש עקב חוסר בתקציב עד שהושלם.
חלקו הקדמי היה לבית האזרח ובחלקו האחורי נוסדה בשנת 1945 הספרייה הציבורית הראשונה ביישוב, "ספריית דבר ביאליק".
בית האזרח הוקם כדי לשמש כמרכז חברתי תרבותי לתושבי רמת גן.
הוא שימוש לקיום הרצאות בנושאים פוליטיים, דתיים וספרותיים וכן פעילויות ארגוני נוער.
מאז נבנה הפעילות התרחבה ונבנו תוספות רבות לבניין המקורי.
כיכר רמב"ם, המכונה גם כיכר אורדע, היא הכיכר המרכזית בעיר רמת גן.
במהלך השנים הייתה הכיכר מוקד הבילוי העיקרי של בני רמת גן ובה מקיימת עיריית רמת גן הופעות ואירועים שונים.
בשטח הכיכר קיימים מספר פסלים, ביניהם פסל ציפורים, "איילות" מעשה ידי פסל אהרן פריבר, ופסל של ביאליק מעשה ידי הפסל היהודי-אוזבקי יאשה שפירא.
קולנוע אורדע הוא מבנה בסגנון הבינלאומי, ברחוב הרצל שברמת גן שהיה בית הקולנוע הראשון ברמת גן.
ב-21 באפריל 1937 פתח את שעריו בהצגת בכורה שהכנסותיה היו קודש להקמת בית יתומים בתל אביב.
ב-1991 חדל לשמש כבית קולנוע, שימש כמה שנים כסניף של הבנק הבינלאומי, וכיום שוכן במבנה סניף של סופר פארם.
שדרות הילד היא שדרה היסטורית ברמת גן, הנמצאת בין כיכר אורדע וציר ז'בוטינסקי.
השדרה מאופיינת בעשרות עצי פיקוס, ומספר מבנים היסטוריים הבנויים בסגנון הבינלאומי וסגנון הבאוהאוס.
השדרה נקראת בשם זה, בעקבות כך שבמבנה "בית האופה" אשר בשדרה, נולד הילד הראשון בעיר רמת גן - יהודה גלילי.
בין המבנים והאתרים המרכזיים בשדרה: גן המלך דוד, בית האופה, בית ורדי-רוזנבלום ובית גינטל.
בית הכנסת הגדול (רמת גן) ברחוב הרצל 47
בית כנסת גדול עם תפילות בנוסח אשכנז, אשר שופץ בשנת 2007. חזן בית הכנסת הנוכחי הוא ישראל רנד.
קניון ביאליק (מרכז אלרם לשעבר)
מרכז קניות ובילוי הממוקם בהצטלבות הרחובות ז'בוטינסקי וביאליק בר"ג.
המרכז נפתח ב-1999 נמצאים בו מותגי אופנה, בתי קפה וקומת ילדים הכוללת ג'ימבורי.
הקניון משתרע על שטח של 20,000 מ"ר ושלושה מפלסים.
הוא משרת את תושבי רמת-גן וסביבתה, ואת המבקרים ברחוב ביאליק.
בקניון נמצאים גם משרדי אגף החינוך של עיריית רמת גן וכן מפעלי בית עמנואל - חברת תרבות הפנאי והחינוך המשלים ברחבי רמת-גן.
עד שנת 2018 פעל בקניון קולנוע מרשת בתי הקולנוע לב.
והעניק למפגש בין שני הרחובות את השם הלא רשמי "צומת רמה".
הקמת בית הקולנוע נחשבה כאחד הפרויקטים החשובים באותה תקופה:
אירוע הפתיחה נערך במעמד מושל המחוז הבריטי, מר קרוסבי, והשתתפה בו התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית שלימים הפכה ל.
בית רוזן (רחוב ביאליק 89)
בית רוזן הוא אחד משני מרכזי התרבות והפנאי ברמת גן (יחד עם בית דורון ברחוב ארלוזורוב), ונפתח בשנת 2004. המקום הוקם באמצעות תרומת יעקב ומריאן רוזן.
בית רוזן מתקיימות פעילויות חוגים וסדנאות למבוגרים, חוגים לילדים ולנוער, חוגים טיפוליים לילדים ולנוער, ספריה עירונית, מועדון גמלאים, הרקדות, ערבי זמר ושירה בסגנון עיראקי- מצרי ועוד.
בבית רוזן הוקם אולם אירועים וכנסים.
גודלו של האולם הוא 220 מ"ר.
מתקיימים בו אירועים, כנסים, הרצאות והוא ניתן להשכרה.
במקום קיימת מערכת הגברה ואפשרות להצגת מצגות עסקיות.
בחודש מאי 2018 התקיים טקס חנוכת הקומה השלישית בבית רוזן.
מחלף ההלכה הוא מחלף בנתיבי איילון הממוקם בתל אביב-יפו ובנוי בתצורת מחלף יהלום המשולב במחלף עלה תלתן חלקי.
היציאות והכניסות למחלף מרומזרות ברובן ואילו בנתיבי איילון מתאפשרת תנועה ללא רמזורים.
תחת המחלף עוברת מסילת החוף (מסילת איילון מתחילה בתחנת הרכבת תל אביב מרכז ודרומה, זאת למרות שנחל איילון נמשך גם צפונה לה).
בסוף רחוב ביאליק מצויים שלטי חוצות מהגדולים בישראל, אשר נראים למרחק רב.
רחוב בייקר הוא רחוב בשכונת מרילבון בסיטי של וסטמינסטר בלונדון.
הוא נקרא על שם הבנאי ויליאם בייקר, שבנה את הרחוב במאה ה-18. הרחוב התפרסם בזכות הקשר שלו לבלש הבדיוני שרלוק הולמס, שהתגורר בכתובת הבדיונית רחוב בייקר 221 ב' בצפון הרחוב.
במקור, הרחוב היה אזור למגורים ברמה גבוהה, אך כיום הוא תפוס בעיקר על ידי שטחים מסחריים.
רחוב בייקר הוא כביש סואן, שוכן באזורי המיקוד NW1/W1 ומהווה חלק מהכביש המהיר A41. הוא ממשיך דרומית לריג'נטס פארק, הצומת עם פארק רואד, במקביל לגלוסטר פלייס, ופוגש את דרך מרילבון, כיכר פורטמן ורחוב וויגמור.
בשנת 2019 הוחלף הרחוב החד-כיווני עד אז כדי להתאים לנתיבים שעוברים בשני הכיוונים.
בצומת עם רחוב וויגמור, רחוב בייקר הופך לרחוב אורצ'רד, שמסתיים כשהוא נפגש עם רחוב אוקספורד.
אחרי כיכר פורטמן הדרך ממשיכה כרחוב אורצ'רד.
צומת הרחובות בייקר ומרילבון הייתה ידוע בהיסטוריה ככיכר מרילבון, שהוא עדיין שמו הלא-רשמי.
רחוב בייקר הוצב במאה ה-18 על ידי הבנאי ויליאם בייקר, שעל שמו הוא נקרא.
בשנת 1835, נפתח ברחוב בייקר מוזיאון השעווה הראשון של מאדאם טוסו.
בשנת 1884, המוזיאון עבר, ממש מעבר לפינה, לדרך מרילבון.
גם בשנת 1835 הגיע הפסל ג'יימס פילנס להתגורר ולעבוד מרחוב בייקר 82.
תושבי בלוק האחוזה היוקרתי, צ'ילטרן קורט, בקצה ריג'נטס פארק של רחוב בייקר כוללים את הסופרים ארנולד בנט והרברט ג'ורג' וולס המונצחים במקום בעזרת הלוחיות הכחולות.
תומאס צ'ארלס דרוס ניהל את ה"בייקר סטריט בזאר" עד מותו בשנת 1864, ומאוחר יותר היה נושא למקרה של דוכס פורטלנד.
בשנת 1940 המפקדה של מנהלת המבצעים המיוחדים עברה לרחוב בייקר 64. לעיתים קרובות הם נקראו "הלא סדירים של רחוב בייקר" על שם חבורת הרחוב של שרלוק הולמס באותו שם.
"בוטיק אפל" של הביטלס התבסס ברחוב בייקר 94 בין השנים 1967 ל-1968.
שוד משמעותי של סניף של בנק לוידס התרחש ברחוב בייקר בשנת 1971.
שלט כחול של מועצת מחוז לונדון מנציח את ראש הממשלה ויליאם פיט הבן שהתגורר ברחוב בייקר 120 בין השנים 1803–1804. הזמרת הבריטית דאסטי ספרינגפילד התגוררה ברחוב בייקר בשנות ה-60.
בפברואר 2019 הוסב רחוב בייקר מרחוב חד כיווני לכיוון דרום לרחוב דו כיווני.
איי סיישל מקיימים קונסוליה ברחוב בייקר 111.
ברחוב מיוצגת הרכבת התחתית של לונדון על ידי תחנת הרכבת התחתית רחוב בייקר, אחת התחנות התחתיות הוותיקות ביותר ששרדו בעולם.
בספרות, שרלוק הולמס, בזליק מבייקר סטריט (הרפתקאותיו של סופר בלש), שרלוק הכלב, דיינג'ר מאוס, סקסטון בלייק, קרלנד קרוס וג'יימס בלק מהבלש קונאן התגוררו כולם לאורך הכביש.
"Baker Street" הוא שיר של ג'רי ראפרטי, שיצא בשנת 1978. השיר היה להיט עולמי גדול, והגיע למקום השלישי בבריטניה ולמקום השני ב-Billboard Hot 100. הוא הוציא גם אלבום שכותרתו Baker Street.
Muse" הוא שיר מאלבומם של ג'ת'רו טאל Minstrel in the Gallery, שיצא בשנת 1975. (רחוב בייקר מוזכר לעיתים קרובות במילים של שירי ג'ת'רו טאל).
הסרט "הג'וב הבריטי" משנת 2008 התבסס על שוד בנק לוידס ברחוב בייקר בשנת 1971.
בספרו שער הבוגדים משנת 2024 מזכיר הסופר ג'פרי ארצ'ר את רחוב בייקר כמקום בו זוממים הפושעים להחביא את מושא הגניבה שלהם.
רחוב בלפור הוא רחוב מרכזי בתל אביב אשר חוצה את שכונת לב תל אביב ונחשב אחד הרחובות המרכזיים בעיר.
הרחוב עובר ממזרח למערב, דרך כל מערב לב תל אביב.
ב-1921 חיו ביפו יותר מ-12 אלף יהודים; בשנת 1922 נותרו בה רק כחמשת אלפים יהודים – הרוב ברחו מהעיר בעקבות מאורעות תרפ"א והשתכנו במחנות אוהלים וצריפים בתל אביב.
אחד ממחנות האוהלים שלאחר מכן הפך למחנה צריפים, היה צמוד לרחוב בלפור, ובשנת 1925 התגוררו בו כ-1,600 איש.
ב-1925 נודע כי ארתור ג'יימס בלפור, מדינאי בריטי וראש ממשלת הממלכה המאוחדת לשעבר – ואביה של הצהרת בלפור (1917) – יחנוך את הרחוב.
באותו הזמן פורסמה מודעה מטעם עיריית תל אביב אשר פנתה לתושבי העיר תל אביב וקראה לסייע לקבל בכבוד את פני האורח על ידי קישוט העיר בדגלים.
רחוב בלפור חוצה את מערב לב תל אביב – מרחוב יהודה הלוי, דרך שדרות רוטשילד ועד לרחוב אלנבי.
יש בו שלל מבנים ישנים וחדשים המשולבים יחדיו, אך לעומת רחוב מזא"ה השוכן לצידו, רחוב בלפור מכיל בעיקר בנייני מגורים ופרויקטים.
בעבר המבנה המרכזי ברחוב היה בית החולים הדסה (בלפור 8), שנסגר בשנת 1992. על שטחו הוקם רובע לב העיר.
ב-2003 נסגר בית ספר פיטמן שפעל ברחוב בלפור, וב-2010 מכרה חברת אזורים את המתחם ב-53 מיליון שקל.
רחוב בלפור פוגש במספר רב של רחובות בשכונת לב תל אביב (ממזרח למערב):
רחוב יוחנן הסנדלר (מצפון), רחוב שטראוס (מדרום)
הרחוב משולב במגוון בניינים חדשים וישנים שמשתלבים יחדיו, אך עדיין רוב הבניינים הם בעלי עלות גבוהה.
אתרים חשובים לאורך הרחוב (ממזרח למערב)
בית ספר פיטמן - בית ספר היסטורי אשר סגר את שעריו בשנת 2003.
גלריה נסימה לנדאו - גלריה לאמנות בתל אביב יפו
מרכז רפואי מכבי בלפור תל אביב
רחוב בנקובה (באוקראינית: Банкова вулиця) הוא רחוב ברובע פצ'רסקי, במרכז קייב.
הרחוב ממוקם באזור ליפקי ההיסטורי ורובו הוא מדרחוב.
רחוב בית הבד הוא רחוב ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, המחבר את שער שכם למפגש עם רחוב דוד.
ברחוב מצוי השוק העיקרי של הרובע המוסלמי, ובו עשרות חנויות ומסעדות.
צליינים רבים עוברים ברחוב זה, מכיוון שהוא נחצה על ידי דרך הויה דולורוזה.
רחוב בית הבד עובר בתוואי הקדום של הקרדו שחצה את ירושלים מצפון לדרום בתקופה הרומית והביזנטית.
רחוב זה נראה בבירור במפת מידבא שנתגלתה בעבר הירדן במאה ה-19. בעבר רחוב בית הבד היה רחב מאוד - ברוחב 22 מטרים ועם חנויות רבות.
בתקופות מאוחרות הוצר הרחוב, שכן בעלי החנויות פלשו בהדרגה למרכזו.
בהמשכו של הרחוב הוא אף מתפצל נחלק לשלושה רחובות צרים מקבילים – שוק הקצבים, שוק הבשמים ושוק הצורפים.
חלוקה זו נעשתה כנראה בימי שלטונה של מליסנדה, מלכת ירושלים בתקופה הצלבנית.
המשכו של הרחוב, לאחר המפגש עם רחוב דוד, הוא ברחוב היהודים.
רחוב בן-גוריון הוא רחוב ברובע טירגארטן במרכז ברלין, בירת גרמניה.
הרחוב נקרא על שמו של דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הראשון ומייסד המדינה.
הוא מהווה חלק מציר מרכזי בעיר ונמצא בסמוך לאתרים תרבותיים חשובים כמו מרכז סוני (לשעבר) ומוזיאון כלי הנגינה.
רחוב בן-גוריון נוצר כחלק מהחלפת שמה של "רחוב ההקלה" (Entlastungsstraße), שהיה רחוב זמני שנבנה בשנת 1961 בעקבות בניית חומת ברלין.
הרחוב המקורי נבנה בתוך 44 ימים בלבד כדי לספק מעבר חלופי לתנועה צפון-דרום במערב ברלין, לאחר שהגישה דרך מזרח ברלין נחסמה.
החלטה על קריאת החלק הדרומי של רחוב ההקלה לשעבר על שם דוד בן-גוריון התקבלה בשנת 2004, והרחוב נחנך רשמית ב-1 ביוני 2005. בטקס החניכה השתתף נשיא ישראל דאז, משה קצב, במסגרת ביקור מדינה לציון 40 שנה ליחסים הדיפלומטיים בין גרמניה לישראל.
הרחוב ממוקם ברובע טירגארטן וכולל את המיקוד 107853. הוא עובר מרחוב טירגארטן, כמפרפלאץ ורחוב לנה עד לרחוב פוטסדאם.
הרחוב קצר יחסית והוא מתחבר למתחם מרכז סוני ולכיכר פוטסדאם.
באזור הרחוב ממוקמים מספר מוסדות תרבות חשובים, ביניהם מוזיאון כלי הנגינה של ברלין והפילהרמונית של ברלין.
במוזיאון כלי הנגינה מוצב שלט זיכרון לכבוד המוזיקולוג היהודי קורט זאקס, שהיה מנהל האוסף עד עליית הנאצים לשלטון ונאלץ להגר.
באזור הרחוב היה קיים קשר היסטורי יהודי משמעותי: בבניין שעמד בכתובת Budapester Str.
11, ממש מול תחנת האוטובוס ברחוב, פעלה בעבר הוצאת הספרים הציונית "יודישער פערלאג" (Jüdischer Verlag).
ההוצאה הוקמה בשנת 1902 על ידי חיים ויצמן, מרטין בובר, ברתולד פייבל ואחרים במטרה לקדם תרבות יהודית ועברית ולגבש זהות לאומית.
הוצאת הספרים נסגרה בצו המשטר הנאצי בשנת 1938, אך המשיכה לפעול בגלגול חדש לאחר המלחמה.
הקשר של דוד בן-גוריון לגרמניה
לדוד בן-גוריון עצמו היו מספר נקודות מגע עם גרמניה במהלך חייו.
הוא השתתף בכנסים ציוניים בברלין, כמו קונגרס העבודה שהתקיים בספטמבר 1930, אז גם ציין את הצלחת המפלגה הנאצית בבחירות לרייכסטאג.
הוא ביקר במחנות עקורים בגרמניה (כגון ציילסהיים, דכאו וברגן-בלזן) באוקטובר 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה.
כראש ממשלת ישראל, הוא הוביל את חתימת הסכם השילומים עם גרמניה המערבית בשנת 1952, הסכם שנועד לפצות על הסבל והנזק החומרי שנגרמו ליהודים בשואה.
כמו כן, נפגש עם קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר בניו יורק בשנת 1960, שם דנו בסיוע כלכלי ואספקת נשק לישראל.
רחוב בן-גוריון מהווה המשך ישיר לרחוב יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל שנרצח בשנת 1995. הרחוב נחנך שנה קודם לכן, בשנת 2004. רחוב רבין ממוקם צפונית יותר ועובר בין פארק טירגארטן לרחוב שיידמן, המוביל לרייכסטאג וללשכת הקנצלר.
שני הרחובות יוצרים יחד ציר המנציח שני מנהיגי ישראל במרכז ברלין.
הרחוב מסמל את הקשר ההיסטורי והמדיני בין גרמניה לישראל ואת מאמצי הפיוס בין שתי המדינות לאחר השואה.
מיקומו המרכזי ליד אתרים תרבותיים וקניון חשובים מעניק לו נוכחות בולטת במרחב הציבורי של ברלין.
הרחוב מושך תשומת לב מיוחדת מצד מבקרים ישראלים ומהווה נקודת עניין תיירותית.
רחוב גולדה מאיר (באוקראינית: Вулиця Ґолди Меїр) הוא רחוב בעיר קייב, בירת אוקראינה, הנקרא על שמה של גולדה מאיר, ראש ממשלת ישראל הרביעית וילידת העיר.
הרחוב ממוקם ברובע ניבקי (Nyvky) במערב קייב.
הרחוב, אשר נשא בעבר את השם קרסנודרסקיה (Krasnodarska), שינה את שמו בשנת 2022, במסגרת יוזמה עירונית רחבת היקף להחלפת שמות רחובות המזוהים עם רוסיה או ברית המועצות, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
מועצת העיר קייב בחרה להנציח את גולדה מאיר, ילידת קייב ואחת ממנהיגות ישראל הבולטות, כאות הוקרה לדמותה ולמורשתה.
רחוב גולדה מאיר שוכן ברובע ניבקי, אזור מגורים בצפון-מערב קייב.
הרחוב משמש בעיקר לתנועה מקומית, ובסביבתו מבני מגורים, מוסדות חינוך ועסקים קטנים.
שינוי השם לווה בהצבת שלטים חדשים, ומדי שנה נערכים במקום טקסים קהילתיים לציון זכרה של מאיר.
קריאת הרחוב על שמה של גולדה מאיר מסמלת את הקשר ההיסטורי בין קייב לישראל ואת תרומת יהודי אוקראינה להקמת מדינת ישראל.
מאיר, שנולדה בעיר בשנת 1898, הפכה לאחת הדמויות המרכזיות בתולדות העם היהודי והציונות.
הנצחתה ברחוב מרכזי בקייב נתפסת כסמל לפיוס, הכרה וגאווה מקומית.
בנוסף לרחוב, בעיר קייב קיימים לוח זיכרון על הבית בו נולדה גולדה מאיר ופארק על שמה, הנמצאים גם הם במרכז העיר.
רחוב דאונינג הוא רחוב במרכז לונדון באזור וסטמינסטר.
זהו רחוב ללא מוצא, היוצא מרחוב וייטהול.
ברחוב נמצאים מגורי ראש ממשלת בריטניה ומגורי שר האוצר הבריטי, זה מעל מאתיים שנה.
במקור היו אלה מגורי הלורד הראשון של האוצר (First Lord of the Treasury; תפקיד שהפך במהלך השנים לתפקיד ראש הממשלה), ומגורי הלורד השני של האוצר (Chancellor of the Exchequer), שהוא כיום שר האוצר.