tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגיי בר פעל פעם נוספת ברחוב כריסטופר 51 ב-1987–1989. לאחר הסגירה הנוספת ב-1989, השלט האנכי ההיסטורי הוסר מחזית הבניין, והגימורים הפנימיים המקורים של הפונדק המקורי הוסרו במהלך השנים.
ב-1990, רחוב כריסטופר 53 הושכר לבר חדש בשם New Jimmy's at Stonewall Place, ומאוחר יותר (ב-1991) שונה שמו לסטונוול.
ההנהלה הנוכחית קנתה את הבר ב-2006 ומאז מפעילה אותו כסטונוול אין.
הבניינים ברחוב כריסטופר 51 ו-53 הם בבעלות פרטית.
ועדת השימור של ציוני דרך בניו יורק הגדירה באפריל 1969, כחלק מהמחוז ההיסטורי של גריניץ' וילג', את סטונוול אין כמקום היסטורי.
כמו כן, סטונוול אין והאזור שמסביב רשום כמקום היסטורי במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים מאז 1999. כמו כן, סטונוול אין מוגדר כאתר היסטורי לאומי מאז 2000. סטונוול אין היה הנכס הלהט"בי הראשון הרשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים וכן ברשומות של ועדת השימור של ציוני דרך בניו יורק.
סְטוּמְפּ (בפלמית: Stoemp) הוא מאכל מהמטבח הבלגי של מחית תפוחי אדמה וירקות שורש אחרים, והוא יכול לכלול גם שמנת, בייקון, בצל או שאלוט, עשבי תיבול ותבלינים.
שם המנה כולל לפעמים את סוג הירקות שבתוכה; לדוגמה, Wortelstoemp כולל גזר (wortel).
השילוב הספציפי הזה עשוי להכיל גם חלמון ביצה.
הוא מבוטא סְטוּמְפּ ובכמה דיאלקטים שמומפ.
זוהי מילה אופיינית לניבים ברבנטיים (הולנדית/פלמית של מרכז בלגיה.
זוהי מנה כפרית פשוטה, סטומפ נהנית ממשיכה עממית רחבה.
מנה של פירה עם ירק אחד או יותר, כגון בצל הגינה, גזר, כרישה, תרד, אפונה ירוקה וכרוב הגינה, מתובל בטימין, אגוז מוסקט או עלה דפנה (ער אציל).
סטומפ מוגש באופן מסורתי לצד בודין (סוג נקניק) מטוגן, בראדוורסט מטוגן, קותלי חזיר בגריל, בשר טחון מטוגן או ביצת עין.
בחלק מהמשפחות, הוא מוגש עם אנטריקוט או פילה סוסים.
טרינקסט, מאזור אמפורדה בקטלוניה, צפון מזרח ספרד ואנדורה
האש בראונס ועוגת תפוחי אדמה
סְטוֹקְהוֹלְם (נכתב גם שׂטוקהולם; בשוודית: Stockholm, IPA: , ) היא העיר הגדולה ביותר בשוודיה ועיר בירתה.
בעיר ממוקמים מבני הציבור השוודים החשובים, הפרלמנט ומשכנו הרשמי של המונרך השוודי.
סטוקהולם היא המרכז הכלכלי והפוליטי בשוודיה מאז המאה ה-13. מחוז סטוקהולם הוא הגדול באוכלוסייתו בשוודיה, ואחד הקטנים מבחינת שטחו.
באזור המטרופוליטני של סטוקהולם מתגוררים כשני מיליון וחצי תושבים.
מיקומה האסטרטגי על מספר איים בחלקה המזרחי של שוודיה, במקום המפגש של אגם מלארן עם הים הבלטי, הביא לה לאורך השנים חשיבות היסטורית גדולה.
אזכורה המוקדם ביותר של סטוקהולם בכתב הוא משנת 1252, כשמכרות ברסלאגן הפכוה לאתר חשוב של סחר בברזל.
ההערכה היא כי שם העיר מורכב מהמילה סטוק, שפירושה קורת עץ, או ממילה גרמנית זהה שפירושה ביצור; ומהמילה הוֹלְם שפירושה איון, המיוחסת בדרך כלל לאיון הֵלְיֵאַנְדְסְהוֹלְמֶן.
היישוב הראשון נבנה, עם זאת, על האי סטָדסהולמן - שעליו עומדת העיר העתיקה של היום.
לפי הכתובים השוודיים, העיר נבנתה על ידי בירגר יארל, במטרה להגן על שוודיה מפלישות ימיות של ציי מדינות אחרות, וכדי למנוע את בזיזתן של ערי מפרץ מלארן כדוגמת סיגטונה.
ימי הביניים עד שחר העת המודרנית
העיר העתיקה (בשוודית – Gamla Stan) נבנתה כולה על האי המרכזי, "אי-העיר" (Stadsholmen), שגודלו כ-700 על 650 מטר, הסמוך להלייאנדסהולמן; ועל האי הסמוך לו, רידארהולמן, בין השנים 1300 ו-1500, והיא משמרת את סגנון ימי הביניים של רחובותיה.
חשיבותה של העיר גדלה הודות לסחר הבלטי של ברית ערי הנזה; סטוקהולם פיתחה קשרים כלכליים ותרבותיים חזקים עם הערים ליבק, המבורג, דנציג, ויסבי, רבאל, וריגה במהלך תקופה זו.
בין 1296 ו-1478 היו חברים במועצת העיר של סטוקהולם כ-24 אנשים, מחציתם נציגי ברית הנזה.
יתרונותיה הכלכליים והאסטרטגיים של העיר הפכו אותה לגורם מרכזי ביחסים בין המלכים הדנים של איחוד קאלמאר ותנועת העצמאות הלאומית שהתעוררה בשוודיה במאה ה-15. כריסטיאן השני, מלך דנמרק הצליח להיכנס לסטוקהולם בשנת 1520. ב-8 בנובמבר אותה שנה התבצע בעיר טבח רצחני שנודע כמרחץ הדמים של סטוקהולם.
אירוע זה הוביל למרידות גדולות אף יותר, שבסופו של דבר הביאו לפירוקו של איחוד קאלמאר.
לאחר הכתרתו של גוסטב ואסה ב-1523, ועם הקמתה של ממלכה עצמאית בשוודיה, החלה אוכלוסיית סטוקהולם לצמוח, ובשנת 1600 התגוררו בה כ-10,000 תושבים.
במאה ה-17 עלתה שוודיה והפכה לאחד הכוחות הגדולים באירופה, ואיתה צמחה גם העיר.
בין 1610 ו-1680 גדלה אוכלוסיית העיר פי שישה.
ב-1634 הפכה סטוקהולם לבירתה הרשמית של האימפריה השוודית.
חוקי מסחר נוצרו בעיר והעניקו לה מונופול מהותי על הסחר בשוודיה ובסקנדינביה כולה, וכמו כן גם על סחר החוץ.
ב-1697 כמעט שכילתה שרפה את כל ארמון המלוכה, שנודע כ"טירת שלושת הכתרים".
בין 1713 ו-1714 נפגעה העיר מן המגפה השחורה.
לאחר סיומה של המלחמה הצפונית הגדולה, והשמדתם של חלקים שלמים של העיר, סטוקהולם החלה להתדרדר.
אך למרות זאת, העיר נותרה המרכז הפוליטי בשוודיה, והמשיכה להתפתח תרבותית תחת הנהגתו של המלך גוסטב השלישי.
בניין האופרה המלכותית הוא דוגמה אדריכלית מתקופה זו.
מאוחר יותר באותה המאה, הושלמה בנייתו של ארמון המלוכה של סטוקהולם במיקום המקורי בעיר העתיקה, בתכנונו של ניקודמוס טסין הצעיר - הארמון, מיצירות הבארוק הבולטות בסקנדינביה, משמש עד היום כמעונו הסמלי של המלך.
במחציתה השנייה של המאה ה-19, שבה סטוקהולם להיות מרכז כלכלי אזורי.
בעיר החלו להופיע תעשיות חדשות, וסטוקהולם הפכה למרכז של מסחר ושירותים, כמו גם למרכז גדול עבור שוודיה עצמה.
אוכלוסיית העיר צמחה באופן דרסטי במהלך אותה תקופה, בעיקר בשל ההגירה המסיבית אליה.
בסוף המאה, פחות מ-40% מתושבי העיר נולדו בה.
ההתיישבות הורחבה אל מחוץ לגבולות העיר המקוריים.
מספר מוסדות מדעיים קמו בעיר, כמו מכון קרולינסקה ותערוכת האמנות והתעשייה של סטוקהולם.
ההגדרה הגאוגרפית של "סטוקהולם" השתנתה במשך הזמן.
בשלהי המאה ה-18, העיר הכילה פחות משטח מרכז העיר כיום, כ-35 קילומטרים רבועים.
בעשורים שלאחר מכן נוספו לה מספר אזורים מסביבה.
גבולה המוניציפלי העדכני של סטוקהולם הוגדר רק בשנת 1971 - מקרה חריג הוא המקרה של העיירה האנסטה, שנרכשה על ידי עיריית סטוקהולם מידי עיריית סולנטונה בשנת 1982.
במהלך המאה ה-20 הפכה סטוקהולם לעיר מודרנית, עתירת טכנולוגיה, מתקדמת ומגוונת מבחינה אתנית.
מבנים ישנים רבים נהרסו או נסגרו, כמו המחוז ההיסטורי קלארה, והוחלפו במבנים חדישים ומודרניים.
במהלך המאה עברו תעשיות רבות שינוי, והחליפו את עבודת הידיים הקשה בטכנולוגיה מתקדמת.
העיר המשיכה להתרחב ולהתפתח, והוקמו בה רבעים חדשים, כמו רינקבי וטנסטה, שאחדים מהם מאוכלסים ברובם במהגרים שבאו אל העיר מרחבי העולם.
סטוקהולם ממוקמת על חופה המזרחי של שוודיה, במקום המפגש של האגם מלארן עם הים הבלטי.
את חלקה המרכזי של העיר מהווים 14 איים, שהם למעשה קצהו המערבי של ארכיפלג גדול המשתרע לחופה המזרחי של העיר ומגיע עד פינלנד.
מרכז העיר הגאוגרפי ממוקם ממש על המים, על מפרץ בשם רידארפיארדן ("בריכת האבירים"), שהוא שלוחה של אגם מלארן שדרכה זורמים מי האגם מזרחה אל סַאלְטְכֶן (Saltsjön - "הים המלוח") שבתורו מפריד בין העיר ובין הים הפתוח.
בין שניהם, בתווך, יושבת העיר העתיקה או בשמה גמלה סטאן, שבנויה על האי סטָדסהולמן.
מרכז סטוקהולם של ימינו בנוי על שני חלקים עיקריים, כשהדרומי הוא גמלה סטאן והצפוני הוא נורמאלם, וביניהם מפריד מצר ים המקשר את רידארפיארדן עם סאלטכן.
בליבו של המצר, בין חלקי העיר, שוכן האי הקטן הלייאנדסהולמן, עליו נמצא בניין הפרלמנט השוודי – הריקסדאג.
הגשרים המחברים בין החלקים השונים, וצריחי הכנסיות, הם שמתווים את נופה של סטוקהולם ואת קו הרקיע שלה.
סביב למרכז העיר שכונות רבות עתירות גנים, חלקן על איים, שביניהם שטות ספינות.
סטוקהולם מתחלקת בצורה גסה לדרום ולצפון, כלומר החלקים שמדרום לגמלה סטאן ולרידארפיארדן ואלו שמצפון להם.
לאורך החלק הדרומי נמתח מצוק העתק, שמשווה לשכונות הדרומיות גובה דרמטי ביחס לאלו הצפוניות, הנמוכות.
מבחינה סטטיסטית מחולקים רובעי העיר ל"עיר הפנימית", "מערב" ו"דרום" .
בין החלקים, ובתוכם, עשרות גופי מים.
האקלים בסטוקהולם הוא אקלים ממוזג, יבשתי-לח.
בשל קו הרוחב הצפוני מאוד בו יושבת העיר, האקלים בה משתנה במידה רבה לפי עונה, והעיר נהנית מארבע עונות מובחנות, עם קיץ חמים, חורף קר ומעונן ואביב וסתיו בין צוננים למתונים.
היפוך החורף מתרחש בעיר בשלהי חודש דצמבר, ואורכו של היום הוא כשש שעות, ואילו היפוך הקיץ מתרחש בשלהי יוני, והיום בסטוקהולם מתמשך לאורך של כ-18 שעות.
הטמפרטורה היומית הממוצעת ביולי היא כ-C° 18, ובינואר כ-C° 3−.
טמפרטורות גבוהות, מעל C° 25, נמדדות כ-16 ימים מדי קיץ, ומספר זהה של ימים הם ימי שלג, שיורד על העיר בין נובמבר לאפריל.
סך המשקעים השנתיים עומד על כ-560 מ"מ, כשהקיץ רטוב יותר מן החורף.
בחורף, עת האוויר קר מהמים, מתאבכים המים ועל פני האגמים נוצר ערפל-מים.
באזור המטרופוליני סטוקהולם רבתי התגוררו בסוף אותה שנה 2,377,081 תושבים המהווים כ־21.5% מאוכלוסיית שוודיה כולה, על שטח של כ־1.3% מכלל המדינה ונוצר בה כ־29% מהתוצר המקומי הגולמי במדינה.
המגזר היצירתי בעיר משמעותי מאד: רבים הם האמנים שבאים אליה לעבוד וליצור.
נכון לסוף שנת 2017, כ־28.4% מתושבי סטוקהולם-רבתי נולדו מחוץ לשוודיה.
אוכלוסיית העיר משנת 1750 עד היום:
כישות שלטונית, מנוהלת סטוקהולם כעירייה רבת-כוח בשם "הקומין של סטוקהולם" (כלומר הרשות המקומית סטוקהולם), ובמישור המחוזי היא אחת מהרשויות המרכיבות את מחוז סטוקהולם.
הקומין של סטוקהולם - Stockholms Kommun היא אחת מ-290 יחידות-השיפוט השוודיות המוגדרות על ידי גבולות פוליטיים-גאוגרפיים (- קומינים), והיא הצפופה והמאוכלסת מביניהן (810,000 תושבים ב-2008).
בעוד שמול המוסדות הלאומיים והחוק השוודי היא מתנהלת בשם הרשמי - קומין סטוקהולם, הרי שאת מרבית ענייניה הפנימיים מנהלת העירייה בשם החצי-רשמי, "העיר סטוקהולם" (Stockholms stad) וזוהי גם הצורה המועדפת בפי התושבים.
סטוקהולם-העיר מחולקת לרבעים, שלהם מידה מסוימת של מינהל מקומי.
לצורך כך מחולקת הקומין לשלושה חלקים ראשיים: העיר הפנימית (שוודית: Innerstaden), הדרום (Söderort), והמערב (Västerort).
חלקים אלה מתחלקים כאמור לשכונות, והן:
סדרמאלם (- אליה משתייכת מבחינה מנהלית העיר העתיקה)
הבחירות למועצת העיר סטוקהולם נערכות אחת לארבע שנים, במקביל לבחירות הכלליות במדינה.
ראש עיריית סטוקהולם המכהנת מאז 2018 היא אנה קוניג ג'רלמיר (Anna König Jerlmyr).
סטוקהולם-רבתי נמצאת במעמד של מחוז (לֵן), שגבולותיו משתרעים הרבה מעבר לגבולות העיר ופרווריה, צפונה, דרומה ומערבה.
כנהוג על פי השיטה השוודית המחוז מחולק לרשויות מקומיות, אלו הן הקומינים, 26 עיריות אוטונומיות, שיחד מהוות את המטרופלין שקרויה סטוּרְסְטוקְהוֹלם - "סטוקהולם הגדולה".
מועצת המחוז היא גוף דמוקרטי שמונה 149 חברים.
תעסוקתה של רוב אוכלוסיית סטוקהולם היא בתעשייה, בה עובדים כ-85% מהתושבים.
היעדרן הכמעט מוחלט של תעשיות כבדות מהעיר תורם להיותה אחת הערים הנקיות ביותר על פני כדור הארץ.
תעשיית ההיי טק מפותחת בסטוקהולם.
המעסיקות העיקריות בתחום זה הן IBM, אריקסון ואלקטרולוקס.
מרכז IT גדול ממוקם בקיסטה שבצפון הבירה.
סטוקהולם היא המרכז הכלכלי של שוודיה.
מטות הבנקים הגדולים במדינה ממוקמים בעיר, כמו גם מטותיהן של חברות פיננסים גדולות.
סטוקהולם היא גם ביתה של הבורסה לניירות ערך העיקרית בשוודיה, הבורסה של סטוקהולם (שוודית: Stockholmsbörsen).
גם המטה של חברת האופנה H&M ממוקם בעיר.
התיירות ממלאת תפקיד חשוב בכלכלת סטוקהולם.
בין 1991 ו-2004 עלה מספר התיירים בעיר לשיעור של בין 4 מיליון ל-7.7 מיליון תיירים בשנה.
סטוקהולם היא אחת הערים המודעות-אקולוגית ביותר בעולם, וכלכלתה משולבת במערכת תחבורה נקייה הכוללת שבילי אופניים ותחבורה ציבורית מהמפותחות באירופה.
גם תודעת המיחזור קיבלה תנופה חשובה בסטוקהולם.
מערכת התחבורה ציבורית של סטוקהולם מורכבת מרשת מסועפת של אוטובוסים, רכבות תחתיות, רכבות פרווריות, רכבות קלות, חשמלית ומעבורות.
מערכת התחבורה מאורגנת ומנוהלת על ידי חברת Storstockholms Lokaltrafik (תחבורה ציבורית לסטוקהולם רבתי) , של מועצת מחוז סטוקהולם.
התפעול ותחזוקת מערכות התחבורה הציבורית מוענקות על ידי Storstockholms Lokaltrafik למספר קבלנים.
חברת MTR מפעילה את האוטובוסים והרכבות בזיכיון משנת 2009 והתעבורה הימית במעבורות מופעלת על ידי Waxholmsbolaget .
התחבורה הציבורית בעיר פעילה 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע.
הנוסעים בתחבורה הציבורית בעיר נדרשים לקנות כרטיס נסיעה חכם, בעלות חד פעמית, אותו יש להטעין בכסף לנסיעה.
ניתן לקנות את הכרטיס, המכונה SL Access, בכל עמדות המכירה המאוישות הנמצאות בכל תחנות הרכבת התחתית והפרוורית ובחלק קטן מתחנות האוטובוסים.
ניתן לקנות נסיעות בודדות, להטעין בסכום כסף, לקנות כרטיס יומי או לרכוש מנוי לתקופות של בין 3 ימים עד לשנה.
ניתן לעבור בין כל אמצעי התחבורה באופן חופשי בעזרת הכרטיס עד 75 דקות מרגע התיקוף.
בכל תחנות הרכבת התחתית והפרוורית נמצאים שערים (בדומה לרכבת התחתית בלונדון/פריז ובשונה מהנהוג בברלין).
לא ניתן לקנות כרטיס נסיעה מנהג האוטובוס.
הדרך היחידה לקנות כרטיס נסיעה ללא כרטיס ה-SL access היא באמצעות הטלפון הנייד.
לרכבת התחתית של סטוקהולם (בשוודית: Stockholms tunnelbana), שהחלה להיבנות בשנת 1944, יש שלושה קווים המסתעפים לשבעה מסלולים שונים המשרתים חלק נכבד מרחבי המטרופולין.
הרשת הושלמה בשנת 1994, והקווים עוברים בחלקם מתחת למים ובחלקם מעליהם.
בשנת 2017 פקדו את הרכבת 353 מיליון נוסעים.
מאה תחנות קיימות במערכת, מתוכן 47 תת-קרקעיות.
בחלק נכבד מן התחנות ניתן מקום לאומנים והן בעצם משמשות מן גלריות פתוחות.
את מערכת המטרו משלימה הרכבת הפרוורית (בשוודית: Pendeltåg), קווי חשמליות (בשוודית: Tvärbanan) ואוטובוסים.
רוב החשמליות נעלמו מרחובותיה של העיר ב-1967, כחלק משינויי מערך התחבורה שנגזרו מהמעבר לנהיגה בצד ימין ועקב פיתוח רשת המטרו.
הכניסה לתחנות המטרו מסומנות על ידי שלט עם האות T בעוד תחנות הרכבת הפרוורית מסומנות על ידי האות J.
מערכת האוטובוסים בסטוקהולם מהווים לרוב אמצעי תחבורה משני, המשלים את רשת הרכבות.
קווי האוטובוס מחולקים ל-2 סוגים עיקריים: קווים אדומים וקווים כחולים.
הראשונים משרתים קווים "רגילים" בעוד הכחולים לרוב משרתים את אזורי הפרברים.
האוטובוסים עצמם מונעים על ידי ביו-דיזל ועיצובם הפנימי מאפשר נסיעה נוחה לנכים, אוכלוסייה מבוגרת ועגלות ילדים.
תחנת הרכבת המרכזית של סטוקהולם, Stockholms centralstation, השוכנת ברובע נורמאלם, היא התחנה הגדולה ביותר בשוודיה, והיא צמודה לתחנת המטרו העמוסה ביותר (T-Centralen) וכן למסוף האוטובוסים המרכזי.
כל קווי המטרו מתנקזים אליה, בנוסף לקוי הרכבת הפרוורית.
מתחנת הרכבת ניתן לקחת רכבות בין לאומיות לנורווגיה, דנמרק ואף גרמניה.
נמל התעופה הבינלאומי העיקרי של שוודיה, ארלנדה, נמצא בפרוור סיגטונה שבצפון העיר.
תחבורה אל שדה התעופה הבין לאומי ארלנדה וממנו יכולה להתבצע במגוון דרכים.
בנוסף לקווי אוטובוס עירוניים (היוצאים מתחנת Märsta) ולתחנה של הרכבת הפרוורית המופעלת על ידי SL, מספר חברות פרטיות מפעילות שירותי הסעה מהנמל למגוון יעדים מרכזיים בעיר.
קו הרכבת ארלנדה אקספרס וחברת האוטובוסים פליגבוסרנה הן הדרכים המהירות ביותר להגיע מהנמל למרכז העיר.
קווים אלו יוצאים בתדירות ממוצעת של ארבע עד שש פעמים בשעה.
נמל התעופה בינלאומי נוסף הוא "סטוקהולם סקבסטה" (Stockholm Skavsta Airport) שעל יד ניקופינג בשוודיה, כ־100 ק"מ דרום-מערבית לסטוקהולם.
המיועד בעיקר לחברות התעופה הזולות ומפעילי מטען.
מעבורות יוצאות מהנמלים סביב סטוקהולם אל כל ערי הים הבלטי, וספינות קטנות יותר מעבירות מקומיים ותיירים בין האיים השונים.
לצד כל אלה מפותחת בסטוקהולם תרבות האופניים.
ב-2007 יושם בסטוקהולם מס הגודש המוטל על כניסה ויציאה מהעיר ברכב פרטי.
התוכנית שבתחילה הייתה שנויה במחלוקת, זוכה כיום לתמיכת התושבים.
מס הגודש הביא להפחתה בעומסים ולשיפור איכות האוויר בעיר.
תנועת הרכבים מוגבלת במרכז העיר ברחובות מסוימים וכבישי אגרה נפוצים בשוודיה הן בדרכים הבין עירוניות והן בדרכים מהירות בתוך העיר.
הכביש המהיר E4 אשר מקשר בין קופנהגן בדרום לבין כל יישובי החוף המזרחי במפרץ הבוטני חוצה את העיר סטוקהולם ומשמש עורק תחבורה ראשי בה.
סטוקהולם מתהדרת ברשת מסועפת של מנהרות וכבישים תת-קרקעיים.
בסטוקהולם שוכנים אתרי התרבות המרכזיים של שוודיה - בית האופרה, כנסיות עתיקות, אולמות קונצרטים ומוזיאונים רבים.
עם המוסדות החשובים שמשכנם בעיר נמנים התזמורת הסימפונית של רדיו שוודיה והתזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
בית העירייה, מהמונומנטים המזוהים ביותר של העיר, הממוקם בפינתו הדרומית-מזרחית של האי קונגסהולמן, ובו נערך "נשף נובל" לאחר טקס חלוקת פרסי נובל בכל 10 בדצמבר.
ב-1998 בחר האיחוד האירופי את סטוקהולם ל"בירת התרבות של אירופה" למשך אותה שנה.
לימודים גבוהים ומחקרים בתחום המדעים החלו להתפתח בסטוקהולם במאה ה-18, עם פתיחתם של מוסדות לימודיים ורפואיים ברחבי העיר, כמו מצפה הכוכבים של סטוקהולם.
לימודי הרפואה בעיר החלו בשנת 1811 עם הקמתו של מכון קרולינסקה.
המכון הטכנולוגי המלכותי (שוודית: Kungliga Tekniska Högskolan) נוסד ב-1827, והוא המוסד הגדול ביותר ללימודים גבוהים בטכנולוגיה בסקנדינביה, עם כ-13,000 סטודנטים.
אוניברסיטת סטוקהולם נוסדה בשנת 1878, וניתן לה סטטוס אוניברסיטאי בשנת 1960. נכון ל-2008 לומדים בה כ-52,000 סטודנטים.
בסטוקהולם פועלים גם מוסדות היסטוריים רבים כדוגמת המוזיאון השוודי להיסטוריה של הטבע, והגן הבוטני "ברגיאנסקה טרדגורדן".
בית-הספר לכלכלה בסטוקהולם נוסד בשנת 1909, והוא אחד מהמוסדות הפרטיים היחידים ללימודים גבוהים בשוודיה.
בית הספר לכלכלה של סטוקהולם
סטוקהולם היא ביתם של מספר מועדוני כדורגל ברמה בינלאומית, ביניהם א-אי-קו סולנה ומועדון הכדורגל יורגורדן.
דיג ושיט מפותחים ביותר כפעילויות פנאי.
ב-1912 אירחה העיר את האולימפיאדה החמישית בעת החדשה.
מוזיאון ואסה - מציג את אניית המלחמה מהמאה ה-17 שטבעה בהפלגתה הראשונה
סקאנסן - המוזיאון הפתוח להיסטוריה שוודית
המוזיאון להיסטוריה של הטבע (סטוקהולם)המוזיאון להיסטוריה של הטבע
לעיר אין ערים תאומות, אך חתמה על הסכמי שיתוף פעולה עם הערים הבאות:
מועדון כדורגל סטוק סיטי הוא מועדון כדורגל המייצג את העיר סטוק און טרנט שבמחוז סטאפורדשייר, אנגליה.
המועדון, שעל פי כמה עדויות נוסד בשנת 1863 תחת השם "מועדון כדורגל סטוק", נחשב לקבוצת הכדורגל המקצוענית הוותיקה בעולם אחרי נוטס קאונטי.
יש הטוענים, עם זאת, כי המועדון נוסד חמש שנים מאוחר יותר, ב-1868. סטוק סיטי, הידועה בכינויה הקדרים (The Potters), משחקת נכון לעונת 2024/2025 בצ'מפיונשיפ.
אצטדיון בריטניה, המכיל 28,384 מקומות ישיבה, הוא מגרשה הביתי הקבוצה החל משנת 1997. מדי הקבוצה כוללים חולצת פסים אדומה-לבנה ומכנס ללבן.
סטוק הייתה אחת מתריסר הקבוצות המייסדות של הפוטבול ליג, ומשחקה הראשון במסגרת זו נערך מול וסט ברומיץ' אלביון ב-8 בספטמבר 1888. קודם למעבר לאצטדיון בריטניה שיחקה במשך שנים רבות בוויקטוריה גראונד.
ב-1960, כאשר המועדון מדשדש בליגת המשנה, מונה מאמן הכושר טוני וודינגטון לתפקיד המאמן הראשי.
נוכח ההגנה הרעועה של סטוק, וודינגטון פיתח טקטיקה הגנתית חדשה, "חומת וודינגטון", שהפכה את הקבוצה לאחת החינניות באנגליה, ועם זאת אחת היציבות ביותר.
וודינגטון רכש את השוער האגדי גורדון בנקס תמורת 52,000 ליש"ט, וכן את כוכב העבר של הקבוצה סטנלי מתיוס, שנחשב היום לשחקן הטוב ביותר ששיחק אי פעם בשורותיה של סטוק.
בעונת 1962/1963 עלתה הקבוצה לליגה הראשונה.
התואר המשמעותי היחיד של סטוק מאז היווסדה הוא גביע הליגה האנגלית, בו זכתה בשנת 1972 לאחר ניצחון 1–2 על צ'לסי בגמר.
טוני וודינגטון, בשנתו ה-12 במועדון, נחרת מאז בדברי הימים של המועדון כגדול מאמניו.
הוא אף הוביל את סטוק פעמיים לשלב חצי הגמר של גביע ה-FA.
בעונת 1974/1975 הקבוצה סיימה חמישית בליגה הבכירה.
סטוק, שהייתה בעשור הקודם חברה קבוע למדי בליגה הבכירה, ירדה בסוף עונת 1984/1985 לליגת המשנה כשצברה 17 נקודות בלבד מ-126 האפשריות.
מאז ועד לסיום עונת 2007/2008 לא הצליחה לשוב לליגה הבכירה.
אדרבה, הדברים רק הידרדרו במשך השנים.
בסוף עונת 1989/1990, תחת הדרכתו של אלן בול, סטוק ירדה לליגה האנגלית השלישית, ואת העונה הבאה סיימה במקום הנמוך בתולדותיה: 15 בליגה השלישית.
רק כעבור שלוש שנים - בעונת - הצליחה לסיים ראשונה תחת שרביטו של המאמן הסקוטי לו מקארי ולהעפיל לליגת המשנה, עם מאזן של 93 נקודות ליגה ו-25 משחקים רצופים ללא הפסד.
עונת הייתה מהמוצלחות בתולדות המועדון.
סטוק סיימה רביעית בטבלה, בעיקר הודות לכישוריו של כוכב הנבחרת האולימפית של אנגליה, מייק שרון, ורק הפסד ללסטר סיטי בשלב חצי הגמר של משחקי הפלייאוף דן אותה לעונה נוספת מחוץ לפרמייר ליג.
עזיבתו של מקארי בסוף עונת וחילופי מאמנים רבים פגעו בקבוצה.
ב- שב ואיתרע מזלה, והיא ירדה לליגה השלישית במחזור האחרון, דווקא בעונה שבתחילתה עברה לאצטדיונה החדש.
סטוק נרכשה בשנת 1999 על ידי קבוצת אנשי עסקים איסלנדיים, אשר הביאו עמם גם מאמן איסלנדי - המאמן הזר הראשון של הקבוצה - גודיון טורדרסון.
בסוף עונת הצליחה לעלות בשנית לליגת המשנה דרך משחקי ההצלבה, ומאז היא מהווה קבוצת מרכז-טבלה בליגה הזו.
את עונת סיימה סטוק סיטי, תחת הדרכתו של המאמן טוני פאליס, במקום ה-12 בליגת המשנה, בדיוק באמצע הטבלה.
ביוני 2005 עזב פאליס ובמקומו הובא מאמן אנדרלכט ונבחרת גאורגיה לשעבר, ההולנדי יוהאן בושקמפ.
ב-4 במאי 2008 שבה סטוק סיטי לליגה האנגלית הבכירה אחרי היעדרות של 23 שנים.
במחזור הסיום הקבוצה הייתה זקוקה לנקודה אחת לפחות על מנת להעפיל, וזו הושגה לאחר 0-0 מול לסטר סיטי.
את עונתה הראשונה מזה 24 שנים בליגה הבכירה באנגליה סיימה סטוק במקום ה-12 ונשארה בפרמייר ליג עונה נוספת.
בעונת 2010/11 העפילה הקבוצה לגמר הגביע האנגלי בו הפסידה למנצ'סטר סיטי משער ניצחון של יא יא טורה בדקות האחרונות של המשחק.
בעונת 2011/12 סיימה הקבוצה במקום ה-14 בליגה עם 45 נקודות.
באותה עונה הקבוצה השתתפה בליגה האירופית.
היא העפילה משלב הבתים אשר כלל את בשיקטש, דינמו קייב ומכבי תל אביב.
בשלב 32 הגדולות היא הפסידה לולנסיה 2-0 בסיכום שני המשחקים.
בעונת 2012/13 הקבוצה סיימה מקום 13 בליגה עם 42 נקודות.
ב-5 במאי 2018 ירדה הקבוצה לצ'מפיונשיפ אחרי 10 עונות רצופות בפרמייר ליג.
סטורה דימון (Stóra Dímun) הוא אי בדרום איי פארו.
שטחו של האי 2.5 קמ"ר, ובשל חופיו הצוקיים הגישה לאי אפשרית רק במזג אוויר נוח.
באי שני הרים - הוגוייגיי (Høgoyggj), שגובהו 395 מטרים, וקלטארניר שגובהו 308 מטרים.
עד 1920 היו קיימות באי הריסות כנסייה ישנה.
האי היה בעבר בית למשפחות רבות החל מהמאה ה-13 ואילך, אך נכון ל-2020 רק שתי משפחות מתגוררות בביתן על האי.
חלק מאירועי הסאגה פאריינגה מהמאה ה-13 התרחשו באי.
פירוש השם הוא "דימון הגדול", בניגוד ל"ליטלה דימון" - "דימון הקטן".
לדברי הבלשן הפארואני יאקובסן, המילה "דימון" מקורה בשפה קלטית קדם נורדית ומשמעה "שני מקומות".
סְטוּרה (Sture) היה שמה של משפחה בעלת השפעה רבה בשוודיה מסוף המאה ה-15 ועד לתחילת המאה ה-16. שלושה מחברי המשפחה שירתו כעוצרים שוודים של איחוד קאלמאר בין 1470 לבין 1520. משפחת סטורה נתמכה על ידי האיכרים והבורגנים, מה שלרוב גרם לסכסוך עם הכנסייה והאצולה.
סְטוּפָּה (סנסקריט: स्तूप; מילולית, "ערימה") היא מבנה מקודש המכיל על פי האמונה שרידים או אפר של בודהה, של אחד מתלמידיו או של תלמידי תלמידיו.
על פי המסורת, אחרי מותו של בודהה חילקו את שרידיו לשמונה חלקים, כמספר נתיבי הדרך המתומנת הנאצלת, וכל חלק נשלח למקום שונה, שם נטמן.
מעל כל שריד נבנתה סטופה.
בשנים שחלפו מאז נבנו עוד אלפי סטופות.
חלק מהסטופות קטנות, ואחרות, גדולות יותר, מהוות מקום התכנסות למאמינים ובהן יהיה לרוב צ'אטיה (אולם מבואה).
הסטופות שבהן מאמינים שקבורים שרידיו של בודהה הפכו לאתרי עלייה לרגל.
עולי הרגל המגיעים למקום נוהגים להקיף את המבנה עם כיוון השעון מהכותל המזרחי – המסמל את הלידה (זריחה), ממנו לדרומי – המסמל את ההארה, למערבי – המסמל את הידע, ולבסוף לצפוני (חשיכה) – המסמל את המוות.
בחלק מהסטופות ציורי קיר המתארים מצבים אלו.
הסטופה נקראת בשמות שונים בארצות שונות: צ'אדי, דאגובה בסרי לנקה, צ'ורטאן בטיבט, ופגודה ביפן.
עקב התחממות הגלובלית מצטמצמים הקרחונים המספקים מים לחבל לדאק Ladakh שבצפון הודו, ובכך נפגעת תפוקת המים מהם.
כפרים שונים החלו ליצור סטופות עשויות קרח בצורה מלאכותית, על מנת שיספקו מים אף עד לשלהי הקיץ.
בחלק מהסטופות אף נחצבו מקדשים.
סטוקו (Stucco, כיוּר בעברית) הוא טיח העשוי מתערובת של חומר מליטה מגבש, כגון סיד או צמנט פורטלנד, ומים.
הטיח המתקשה למוצק צפוף מאוד משמש לשם יציקה, ציפוי דקורטיבי לקירות ותקרות, לקירות חיצוניים וכחומר פיסולי ואמנותי באדריכלות.
ההבדל בין סטוקו, גבס ומלט הוא קטן ונעוץ בעיקר בשימוש ופחות בהרכב התערובות השונות.
הטיח יכול להיות מיושם על חומרי בנייה כגון מתכת, רצועת מתכת מורחבת, בטון, בלוק סינדר, או לבני חימר למטרות דקורטיביות ומבניות.
השימוש המסורתי בסטוקו היה ביצירת עיטורים אמנותיים של ממש וכיום משמש לרוב כטיח דקורטיבי המעניק לקיר מרקם מיוחד ולאו דווקא עיטורים פיסוליים.
ההרכב הבסיסי של סטוקו הוא מלט, מים וחול.
ההבדל במינון בין סטוקו, טיח ומלט מבוסס יותר על שימוש מאשר על הרכב.
עד לחלק האחרון של המאה התשע-עשרה היה מקובל שסטוקו, ששימש בתוך מבנה, וטיח, ששימש בחוץ, יהיו מורכבים מאותם חומרים ראשוניים: סיד וחול (שמשמשים גם בטיט).
סיבים של בעלי חיים או צמחים נוספו לעיתים קרובות עבור חוזק נוסף.
במאה התשע-עשרה המאוחרת, צמנט פורטלנד נוסף בתדירות גוברת בניסיון לשפר את עמידות הטיח.
במקביל הוחלפו טיח סיד מסורתי בטיח גבס.
סטוקו מסורתי עשוי מסיד, חול ומים.
סטוקו מודרני עשוי צמנט פורטלנד, חול ומים.
סיד מתווסף כדי להגביר את החדירות ויכולת העבודה של סטוקו מודרני.
לפעמים מוסיפים תוספים כמו אקריליק וסיבי זכוכית כדי לשפר את התכונות המבניות של הטיח.
זה נעשה בדרך כלל עם מה שנחשב למערכת טיח של שכבה אחת, בניגוד לשיטת שלוש השכבות המסורתית.
טיח ליים הוא חומר קשה יחסית שניתן לשבור או לשבץ ביד ללא יותר מדי קושי.
הליים עצמו בדרך כלל לבן; הצבע מגיע מהאגרגט או מכל פיגמנט נוסף.
לטייח סיד יש את התכונה להיות מרפא את עצמו במידה מוגבלת בגלל מסיסות המים הקלה של סיד (אשר בתמיסה יכול להיות מושקע בסדקים, שם הוא מתמצק).
טיח צמנט פורטלנד הוא מאוד קשה ושביר ועלול להיסדק בקלות אם הבסיס עליו הוא מוחל אינו יציב.
בדרך כלל צבעו היה אפור, מהצבע המולד של רוב צמנט פורטלנד, אך נעשה שימוש גם בצמנט פורטלנד לבן.
יצרני הטיח של היום מציעים מגוון רחב מאוד של צבעים שניתן לערבב באופן אינטגרלי במעיל הגימור.
חומרים אחרים כמו אבן ושבבי זכוכית לפעמים "מנופצים" על שכבת הגימור לפני הייבוש, כאשר המוצר המוגמר ידוע בכינויו "קף סלעים", "קף חלוקים", או גם כגזוז אם האבנים משולבות ישירות בטיח, בשימוש בעיקר מתחילת המאה ה-20 ועד תחילת המאה ה-21.
כחומר בניין, סטוקו הוא חיפוי קיר עמיד, אטרקטיבי ועמיד בפני מזג אוויר.
הוא שימש באופן מסורתי כגימור פנימי וגם כגימור חיצוני המיושם בשכבה דקה אחת או שתיים ישירות על משטח בנייה מוצק, לבנים או אבן.
מעיל הגימור הכיל בדרך כלל צבע אינטגרלי והיה בדרך כלל בעל מרקם למראה.
לאחר מכן, עם ההקדמה והפיתוח של שיטות בנייה כבדות ועץ קלות, הטיח הותאם לשימוש חדש זה על ידי הוספת סריג חיזוק, או סרגל, המחוברים ומתפרשים בין התומכים המבניים ועל ידי הגדלת העובי ומספר השכבות של המערכת הכוללת.
הרשת הוסיפה תמיכה לטיח הרטוב וחוזק מתיחה לטיח השביר והמעורב; בעוד העובי המוגבר ומספר השכבות עזרו לשלוט בסדקים.
היישום המסורתי של סטוקו וטיח מתרחש בשלוש שכבות-מעיל הגירוד, המעיל החום ומעיל הגימור.
שתי שכבות הבסיס של הגבס מיושמות ביד או בריסוס במכונה.
את שכבת הגימור ניתן לשפשף חלק, במרקם ידני, לצוף לגימור חול או לרסס.
במקור, חומר החסימה היה רצועות עץ שהותקנו אופקית על הקיר, עם מרווחים ביניהן, שיתמכו בטיח הרטוב עד להחלמה.
טכניקת רשת וטיח זו הפכה להיות בשימוש נרחב.
ביישומי קירות חיצוניים, הרצועה מותקנת על גבי אספלט עמיד בפני מזג אוויר-לבד או יריעת נייר ספוג, המגנה על המסגרת מפני הלחות שעלולה לעבור דרך הטיח הנקבובי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כניסתה של רשת תיל מתכת, או רשת, החליפה את השימוש בסרגל עץ.
גלוון החוט הפך אותו לעמיד בפני קורוזיה ומתאים ליישומי קירות חיצוניים.
בתחילת המאה ה-21, שיטה "מסורתית" זו של רשת תיל ושלוש שכבות של טיח חיצוני עדיין הייתה בשימוש נרחב.
בחלקים מסוימים של ארצות הברית עם אקלים חם יותר (כמו קליפורניה, נבדה, אריזונה, ניו מקסיקו ופלורידה), הטיח הוא החלק החיצוני השולט עבור בניה למגורים ומסחריים כאחד.
החלק החיצוני של סטוקו (עם מסגרת עץ) הפך לחלופה פופולרית בדרום מערב ארצות הברית במהלך שנות ה-70, כאשר עלויות העבודה בבנייה של אדובי עלו.
סטוקו שימש גם כחומר פיסולי ואמנותי.
תבליט טיח שימש בתוכניות הקישוט האדריכלי של תרבויות עתיקות רבות.
דוגמאות לתבליטי סטוקו מצריים, מינואים ואטרוסקים נותרו קיימות.
באמנות מסופוטמיה ואמנות פרסית עתיקה הייתה מסורת רחבה של תבליטי סטוקו פנימיים פיגורטיביים ונוי, שהמשיכו לאמנות האסלאמית, למשל בסמארה העבאסית, כיום באמצעות עיטור גאומטרי וצמחי.
כשהערבסק הגיעה לבגרות מלאה, סטוקו מגולף נשאר מדיום נפוץ מאוד לקישוט ולכתובות קליגרפיות.
האדריכלות ההודית השתמשה בטיח כחומר לפיסול בהקשר אדריכלי.
באמנות הרומית של סוף הרפובליקה והאימפריה המוקדמת, נעשה שימוש נרחב בסטוקו לקישוט קמרונות.
אף על פי ששיש היה המדיום הפיסול המועדף ברוב ההיבטים, הטיח היה טוב יותר לשימוש בקמרונות מכיוון שהוא היה קל יותר ומתאים יותר להסתגל לעקמומיות התקרה.
אדריכלות הבארוק והרוקוקו עושה שימוש רב בטיח.
דוגמאות ניתן למצוא בכנסיות ובארמונות, שבהם נעשה שימוש בעיקר בסטוקו כדי לספק מעבר חלק ודקורטיבי מקירות לתקרה, לקשט ולהעניק מידה למשטחי התקרה.
טיח הוא חלק בלתי נפרד מאמנות הבלקומפוסטו, תפיסת הבארוק המשלבת את שלוש האמנויות הקלאסיות, אדריכלות, פיסול וציור.
האמנות היוונית-בודהיסטית של אפגניסטן המודרנית וצפון פקיסטן עשתה שימוש נרחב במנזרים ובמקדשים של סטוקו לפיסול מונומנטלי תלת־ממדי וכן תבליטים.
אלה היו בדרך כלל מגולפים מתוך דוגמנות מחוספסת על גבי מסגרת ולאחר מכן צוירו.
טכניקות דומות משמשות לפסלים בגודל טבעי המקשטים את הגופורמים של מקדשים הינדיים בדרום אסיה המודרנית.
מכיוון שניתן להשתמש בסטוקו לקישוט כמו גם לייצוג פיגורטיבי, הוא מספק קישור טרנזיטיבי אידיאלי מפרטים אדריכליים לציורי קיר כמו תקרות הטרומפ-ל'איל בסגנון הבארוק, כמו בעבודות של אסכולת ווסוברונר.
סטוקו משמש ליצירת הרחבה חצי פלסטית של האדריכלות האמיתית שמתמזגת לתוך האדריכלות המצוירת.
בגלל המראה ה"אריסטוקרטי" שלו, עיטור סטוקו במראה בארוק שימש לעיתים קרובות בדירות מהמעמד הגבוה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
החל משנות העשרים של המאה ה-20, הטיח, במיוחד בהתממשותו הנאו-רנסאנס והנאו-בארוק, הפך יותר ויותר לא פופולרי בקרב אדריכלים מודרניים במדינות מסוימות, וכתוצאה מכך לא רק מבנים חדשים ללא סטוקו אלא גם לתנועה נרחבת להסרת הטיח מהדירות הקיימות.
סטוקו עדיין הועסק בשנות ה-50 בצורות מעוצבות לקישוט החיבורים בין קירות ותקרות בבתים.
זה היה בדרך כלל צבוע באותו צבע כמו התקרה והיה בשימוש בעיצובים שבהם היה בשימוש מעקה תמונה או מעקה חולדה.
סטוקו מודרני משמש כחיפוי קיר טיח צמנט חיצוני.
זה בדרך כלל תערובת של חול, צמנט פורטלנד, סיד ומים, אך עשוי להיות מורכב גם מתערובת קניינית של תוספים כולל סיבים ואקריליקים סינתטיים המוסיפים חוזק וגמישות.
ניתן ליישם סטוקו סינתטי מודרני כשכבת בסיס אחת ושכבת גימור, שהיא דקה ומהירה יותר ליישום, בהשוואה ליישום המסורתי של סטוקו תלת שכבות.
ניתן לייצר סטוקו חיקוי באבן גם באמצעות היישום המסורתי, אך עם הוספת אבק שיש לתערובת.
כמו בכל חומר המבוסס על צמנט, יש לחזק את הסטוקו כדי להתנגד לסדקים בתנועה.
רשת פלסטיק או רשת תיל, המחוברת במסמרים או ברגים למסגרת המבנית, מוטבעת בשכבת הבסיס כדי לספק התקשות לטייח.
המאפיינים של מחסום מזג האוויר חייבים לא רק להגן על המסגור מפני גשם ולחות, אלא בו זמנית לאפשר מעבר חופשי של כל אדי מים שנוצרים בתוך המבנה לברוח דרך הקיר.
מגוון רחב של אביזרי סטוקו, כגון חיבורי בקרה והתפשטות, עזרי פינה וגילויים אדריכליים משולבים לעיתים גם בסרגל.
רשת תיל משמשת לתת לטיח משהו להצמד אליו ולהוסיף חוזק.
הסוגים כוללים רצועת מתכת מורחבת, רצועת תיל ארוגה ורצועת תיל מרותכת.
אם משתמשים בסטוקו במזג אוויר יבש מאוד, השכבות של הטיח מותזות במים למשך יום אחד או יותר כדי לשמור על רמת לחות בתוך הטיח בזמן שהוא מתרפא, תהליך המכונה "ריפוי לח".
אם הטיח מתייבש מוקדם מדי, ההתקשות הכימית ("הידרציה") תהיה חלקית, וכתוצאה מכך הסטוקו חלש יותר ושביר יותר.
מחוז סטוקהולם (בשוודית: Stockholms Län) הוא מחוז במרכז-מזרח שוודיה, אחד מ-21 המחוזות המנהליים המרכיבים את המדינה, נמצא על חלקים משני חבלי ארץ מישוריים: אופלנד בצפון וסדרמנלנד בדרום.
עיר-המושב של המחוז היא סטוקהולם, שנמצאת במרכזו, שהיא גם בירתה של שוודיה.
הגדרת מחוז סטוקהולם למעשה חופפת את מטרופולין סטוקהולם המורחבת.
המחוז תופס את חלקו המזרחי של עמק אגם מלארן, ואת ארכיפלג האיים שלחוף הים הבלטי.
הוא גובל במחוז אופסלה בצפון-מערב, במחוז סדרמנלנד בדרום-מערב ובמספר איים של פינלנד במזרח.
חמישית מאוכלוסייתה של שוודיה מתגוררת במחוז סטוקהולם, והוא לפיכך המאוכלס ביותר מבין מחוזות המדינה.
26 רשויות אוטונומיות (קומין – Kommun) מרכיבות את המחוז, בכל אחת מהן עיר מרכזית.
הרשויות, בחלקן עיריות עם מינהל עצמי מלא, ונקודות ציון חשובות בהיסטוריה ובהווה של סטוקהולם: (מצפון לדרום)
המחוז מנוהל בידי גוף פוליטי שנציגיו נבחרים, כמו ביתר המחוזות, על ידי תושבי המחוז, ובאחריותו רוב בתי החולים, שתי מערכות תחבורה ציבורית בסטוקהולם-רבתי, ותאגידים שונים.
המחוז שולח 12 נציגים לפרלמנט השוודי, מחציתם מסטוקהולם-העיר והיתר מהרשויות המקיפות אותה.
במועצת המחוז יושבים 149 חברים, מכל קשת המפלגות.
סטופ מושן (מאנגלית: Stop Motion) היא טכניקת אנימציה אשר מאפשרת ליצור אשליה שבה נראה כי אובייקט פיזי נע בכוחות עצמו.
סצנה של סרט אנימציית סטופ מושן מצולמת בעזרת מצלמת סטילס אשר מצלמת אוסף של תמונות בודדות כאשר כל תמונה היא פריים בודד בסרט.
בין פריים לזה שאחריו, האובייקטים בסצנה מוזזים מעט באופן ידני - דבר אשר יוצר אשליית תנועה כאשר לאחר מכן הפריימים הללו יוקרנו ברצף במהירות רגילה (24 עד 30 פריימים בשנייה).
סגנונות דומיננטיים באנימציית הסטופ מושן:
הנפשה של דמויות שנבנו במיוחד לצורך הסרט, בעיקר מחימר או פימו (טכניקה המכונה באנגלית "claymation").
לדמויות וחפצים אלה יכולה להיות יכולת תנועה כמו לבובות.
אנימציה בפלסטלינה - בניגוד להנפשה של חפצים קשיחים, יכולת התנועה של הפלסטלינה רבה.
דוגמאות לשימוש בטכניקת סטופ מושן
במשך השנים, בעזרת טכניקת הסטופ מושן הופקו סרטים קצרים, קליפים, סרטי טלוויזיה וסרטי קולנוע רבים.
סרטי הסטופ מושן המורכבים יותר מבחינה טכנית מופקים על ידי צוות גדול של אנימטורים על מנת להסריט שניות או דקות בודדות של סרט בכל יום צילומים.
הסרטים "הסיוט שלפני חג המולד" (1993) ו"חתונת הרפאים" (2005) (שתי הפקות של טים ברטון), "מרד התרנגולים" ו"וולאס וגרומיט והארנב הקטלני" (שתי הפקות של ניק פארק) ו-"9.99$" (2009) נחשבים למורכבים מבחינה טכנית.
באמצעות טכניקת סטופ מושן ניתן לבצע אפקטים מיוחדים בסרטים.
אחת מיצירות המופת בתחום זה היא הסרט "קינג קונג" (1933).
כמו כן, הסרט הקצר "שכנים" מ-1952 של הבמאי הקנדי נורמן מקלארן הוא אחת מהדוגמאות המפורסמות לשימוש בטכניקה.
דוגמאות לסרטי קולנוע אשר הופקו בעשורים האחרונים והשתמשו בטכניקת סטופ מושן כוללות בין היתר את הסרטים מלחמת הכוכבים, אינדיאנה ג'ונס ושליחות קטלנית.
דוגמאות לסדרות טלוויזיה אשר כוללות שימוש בטכניקת סטופ מושן הן Celebrity Deathmatch ואגדות המלך שלמה.
הסדרה סאות'פארק נוצרה בתחילתה על ידי סטופ מושן של גזרי נייר.
סטופ מושן היא לכאורה טכניקת אנימציה פרימיטיבית ביחס לאנימציה ממוחשבת ומצריכה שימוש באובייקטים אמיתיים על פני מודלים ממוחשבים.
יחד עם זאת, לאנימציית סטופ מושן יש מראה ייחודי וריאליסטי שמבדל אותה מאנימציה ממוחשבת.
בנוסף לכך, עלות הפקת סרט סטופ מושן קטנה מהפקת אנימציה ממוחשבת ולפיכך מתאימה ליוצרים בעלי תקציב נמוך.
הודות לקלות היחסית של הפקת סרטון סטופ מושן בעידן הדיגיטלי, יוצרים רבים פוסעים צעדים ראשונים בתעשיית הקולנוע דרך סטופ מושן.
לצורך הפקת סטופ מושן נדרשת תשתית פיזית בסיסית הכוללת מצלמה דיגיטלית על חצובה, תאורה מלאכותית, משטח עבודה, רקעים ודמויות.
בנוסף יש צורך בתוכנת עריכה כדי לחבר את אוסף התמונות לכדי סרט.
תוכנות עריכה נפוצות הן יוצר סרטים של חלונות, Dragonframe, פרימייר ואפטר אפקטס לצורך הוספת אפקטים בשלב גמר-הפקה.
היוצר הישראלי אורן לביא יצר בשנת 2009 קליפ סטופ מושן של השיר שלו "Her Morning Elegance" אשר זכה לפופולריות רבה וכ-36 מיליון צפיות נכון לאוקטובר 2024. הסרטון היה מועמד לפרס גראמי בקטגוריה של קליפים קצרים לשנת 2010.
סטוץ הוא מפגש מיני חד-פעמי, לרוב בין שני אנשים זרים, שבו בדרך כלל יש ציפייה שלא יהיו יחסים נוספים בין המשתתפים המיניים.
ניתן לתאר סטוץ כ"פעילות מינית ללא מחויבות רגשית או מעורבות עתידית".
המילה נוצרה כתוצאה משיבוש הביטוי היידישאי "עס טוט זיך" שפירושו "משהו קורה", או: "זה מתרחש", התקבלה בעברית במשמעות "מהומה", והתרחבה לתיאור מפגש מיני קצר.
סטוץ יכול להתרחש מנסיבות שונות, המשתנות בין אנשים.
לדוגמה, רווקים ורווקות המבקשים/ות לעסוק בפעילות מינית ללא כל מחויבות או מערכת יחסים; או אנשים נשואים שרוצים לקיים יחסי מין מחוץ לנישואים מבלי להפריע לנישואיהם או ליחסי המשפחה שלהם באמצעות יחסים רומנטיים מחוץ לנישואים.
לעיתים סטוץ הוא פעילות מינית מתוכננת כפעילות חד-פעמית, ולעיתים זה קורה בלי תכנון.
הנסיבות המביאות למפגש כזה אינן מונעות בהכרח קשר מאוחר יותר בין המשתתפים.
לעיתים, סטוץ יכול להוביל למערכת יחסים עם מחויבות רגשית, אך לא בהכרח.
סטוץ שונה מיזיזות בכך שמדובר במפגש חד-פעמי, על פי רוב בין שני אנשים שאינם מכירים זה את זה.
במאה ה-21 אפליקציות סלולריות מבוססות מיקום (כגון טינדר, גרינדר ואטרף) מרחיבות את האפשרות להשתתף בסטוצים.
בקרב אנשים צעירים ורווקים סטוץ הוא פעילות מינית מקובלת ושכיחה.
בקרב אנשים נשואים, סטוץ הוא הצורה הנפוצה ביותר של בגידה.
הגישה המסורתית והשמרנית שופטת נשים לחומרה על סטוצים, ואילו גברים (רווקים) זוכים להערכה חברתית על מספר רב של סטוצים.
כיום תפיסות אלו מתחילות להתאזן.
בסרטי קולנוע אחדים סטוץ הוא האירוע המניע את עלילת הסרט:
תחילתו של הסרט "חיזור גורלי" היא סטוץ בין גבר נשוי לאישה שנפגשו במסיבה, והמשכו ברצונה העז של האישה להפוך את המפגש החד־פעמי לקשר מתמשך.
הקומדיה "בגידה נעימה" מתחילה בסטוץ שהסתבך.
בתחילת סרטו של פדרו אלמודובר, "אהבת בשר ודם", ויקטור בן העשרים חוזר למפגש נוסף עם הלנה, איתה היה לו סטוץ שבוע קודם לכן, אך היא אינה רוצה לפגוש אותו, ופוקדת עליו לעזוב את ביתה.
סרט הקולנוע "סטוץ כפול" מתחיל בסטוץ בין מייגן לאלק המתקיים בדירתו של אלק, שבסיומו מגלה מייגן שאינה יכולה לעזוב את הדירה משום ששלג כבד שירד במהלך הלילה חסם לחלוטין את דרכי היציאה מהבית.
הרומן של מאיר שלו, "אל תספר לאחיך" מתאר מפגש בין שני אחים, בן 65 ובן 63, שבו מתאר המבוגר שבין השניים סטוץ שהיה לו עשרים שנה קודם לכן.
אגב תיאור זה, המשתרע לאורך כל הרומן, גולשים השניים לזיכרונות ילדותם ובגרותם.
סטוק אייטקן ווטרמן הייתה שלישייה לכתיבת שירים והפקה מוזיקלית שמנתה את הפזמונאי מייק סטוק, המלחין והפזמונאי מט אייטקן והמפיק פיט ווטרמן.
השלישייה פעלה בין אמצע שנות ה-80 ועד ראשית שנות ה-90 בבריטניה, באמצעות חברת ההפקה של ווטרמן (Pete Waterman Limited (PWL והפיקה להיטי פופ קליטים ומסחריים בסגנון היי-אנרג'י (Hi-nrg, שילוב בין סוגות דיסקו, דאנס וסינת'פופ).
במהלך התקופה הם שלטו במצעדי הפזמונים של בריטניה.
למעלה מ-100 מלהיטיהם הגיעו לבין 40 המקומות הראשונים במצעד ולכן היה כינויים "בית חרושת ללהיטים" (Hit Factory).
בראשית התקופה עסקה השלישייה בהעברת מוזיקה לריקודים ממועדוני ההומוסקסואלים התוססים לזרם המרכזי.
האמן הידוע ביותר שהעבירו ממועדונים אלה למיינסטרים היה דיוויין, ב-1984. באותה שנה הפיקו את שירה של קפריסין לתחרות הזמר של האירוויזיון.
ב-1985 הגיע השיר "(You Spin Me Round (Like a Record" בביצוע להקת Dead or Alive לראש מצעד הפזמונים והתחיל מסורת ארוכה.
בשנים הבאות עסקה השלישייה ב"בניית" כוכבים, בדגש על הופעה אטרקטיבית, יכולת ריקוד וקצב סוחף, כך טיפחו את הקריירות של קיילי מינוג, ג'ייסון דונובן, ריק אסטלי, להקת הבנות בננהרמה ורבים אחרים.
סוזן אנטוניה ויליאמס סטוקרד צ'אנינג היא שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת שני פרסי אמי ופרס הטוני, הייתה מועמדת לשלושה פרסי גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
צ'אנינג מוכרת לרוב בזכות תפקידה הראשי בסדרה "הבית הלבן".
נולדה בניו יורק, בתם של מארי אליס ולסטר נפייר סטוקרד.
גדלה באפר איסט סייד שברובע מנהטן, היא בוגרת "בית ספר מדיירה", בית ספר פרטי לבנות.
את השכלתה הגבוהה רכשה ב"מכללת רדקליף", שם סיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 1965.
בשנת 1963 נישאה לאיש העסקים וולטר צ'אנינג, הנישואים החזיקו מעמד עד לשנת 1967.
את ההופעה הראשונה שלה בברודוויי ערכה צ'אנינג ב-1971 במחזה "שני הג'נטלמנים מורונה".
תפקידה הקולנועי הראשון של צ'אנינג היה בסרטו של מייק ניקולס "ההון".
ב-1978 השתתפה צ'אנינג בסרט "גריז", העיבוד הקולנועי למחזמר באותו השם.
בסרט הופיעה צ'אנינג בדמותה של בטי "ריזו" ריזו, מנהיגת ה"נערות בוורוד", הנחשבת לבחורה "קלה להשגה".
בתחילת שנות ה-80 החלה צ'אנינג להופיע בשני סיטקומים הנושאים את שמה, אך התוכניות נכשלו.
הופעתה במחזה "הם מנגנים את השיר שלנו" ב-1981 הובילה אותה לתפקיד ראשי במחזה "A Day in the Death of Joe Egg", תפקיד אשר זיכה את צ'אנינג בפרס טוני.
ב-1990 שיחקה צ'אנינג בסרט "העד המושלם", באותה שנה קיבלה את פרס אובי על תפקידה במחזה "קשר בכל מחיר".
בשנת 1993 הופיעה צ'אנינג בתפקיד ראשי ב-"קשר בכל מחיר" הגרסה הקולנועית למחזה.
בסרט גילמה צ'אנינג אותו תפקיד שגילמה במחזה, לואיזה קיטרג', סוחרת אומנות ניו יורקית עשירה שביחד עם בעלה מכניסה לביתם צעיר שחור הנראה חביב בתחילה אך מאוחר יותר מתגלה כאדם אחר מאשר תיארו.
על תפקידה בסרט הייתה צ'אנינג מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנות ה-90 הופיעה בקומדיה "קדילאק של סופשבוע", "צמודים אישית", "מועדון האקסיות" שם גילמה את סינתיה גריפין ובפנטזיה "קסם מעשי" שם הופיעה בתור פרנסס אואן אחת מארבע אחיות אואן המקוללות.
צ'אנינג הופיעה בסדרת הטלוויזיה "משפחה בלתי צפויה", בסרט "התינוק רוקד" ובמחזה "אריה בחורף".
צ'אנינג הופיעה בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "הבית הלבן", בה גילמה במשך 6 שנים את דמותה של הגברת הראשונה אביגייל ברטלט.
על הופעתה בסדרה זכתה בפרס אמי.
ב-2002 הופיעה צ'אנינג בסרט "סיפורו של מת'יו שפרד" בו גילמה את ג'ודי שפרד, אמו של מת'יו שפרד, סטודנט אמריקני, פעיל למען זכויות האזרח והומוסקסואל, שהוכה למוות על ידי שני גברים ליד העיר לאראמי שבוויומינג, בלילה שבין ה-6 ל-7 באוקטובר 1998.
על הופעתה הדרמטית בסרט זכתה צ'אנינג בפרס אמי השני שלה.
ב-2003 לוהקה צ'אנינג לסדרה "היטלר: עליית הרוע" לתפקידה של קלרה היטלר, אמו של הצורר, בנוסף הופיעה צ'אנינג בסרטו של וודי אלן "כל דבר אחר", בדמותה הקומית של פאולה צ'ייס, אמה של אמנדה (כריסטינה ריצ'י).
בשנת 2005 שיחקה בסיטקום "טיפול משפחתי" שיצר כריסטופר לויד לרשת CBS.
צ'אנינג גילמה את לידיה בארנס, אם המשפחה; על הופעה בסדרה הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית ראשית מצטיינת בסדרת קומדיה.
צ'אנינג שיחקה בסדרה האישה הטובה את תפקיד ורוניקה לוי, האמא של אלישה פלורק (הדמות הראשית) משנת 2012 ועד העונה האחרונה ב-2016.
סיפורו של מת'יו שפרד (2002) - סרט טלוויזיה של ערוץ דיסני
ימי ראשון אצל טיפאני (2010) - סרט טלוויזיה של Lifetime
סיפורי המסתורין של לורה (2016)
סטופנדמיס (שם מדעי: Stupendemys) הוא סוג נכחד של צב מים מתוקים.
מאובן של אחד ממיני הסוג נמצא על ידי הפלאונטולוג רוג'ר ווד (Roger C.
Wood) בצפון ונצואלה בסלעים שתוארכו לתקופה שבין סוף המיוקן לתחילת הפליוקן, כחמישה או שישה מיליוני שנים לפני זמננו.
מאובן נוסף של מין דומה נמצא מאוחר יותר בצפון ברזיל.
עם אורך שריון של כ-3.3 מטרים, הוא אחד מהצבים הגדולים שהתקיימו אי פעם והוא מתחרה בגודלו רק עם ארכלון.
נראה שגודלו אפשר לו להישאר מתחת לפני המים למשך פרקי זמן ממושכים כשהוא ניזון מצמחי מים.
מצד שני, מסתו כנראה הפריעה לו להתמודד עם זרמי מים והוא נאלץ לחיות באזור בו אין זרמים חזקים מדי.
כמו כן, משקלו נעשה כבד מדי על פני היבשה והוא נמנע לצאת מהמים למעט לצורך הטלת ביצים.
עד היום נמצאו שני מינים:
Stupendemys souzai, 2006 - שרידיו נמצאו באקרי שבברזיל.
מין זה היה קטן יותר מ-S.
סטוק-און-טרנט היא עיר במחוז סטפורדשייר, באזור מערב המידלנדס שבאנגליה, הממלכה המאוחדת.
שם העיר מקוצר לרוב לסטוק, תוך השמטת החלק משמה המייחס אותה לנהר הטרנט הזורם בסמוך לה.
בשנת 2011 מנתה אוכלוסיית העיר 249,008 תושבים.
סטוק נחשבת לבירת תעשיית הקדרות באנגליה, וידועה גם בשמה הפוטריז .
מועדון הכדורגל סטוק סיטי נמצא בעיר.
סטוקטון היא עיר ובירת מחוז סן חואקין שבמדינת קליפורניה בארצות הברית.
סטוקטון נמצאת בצפון-מרכז המדינה, על שפת נהר הסן חואקין.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2014, אוכלוסיית העיר מונה 300,899 תושבים.
סטוקטון נוסדה על ידי קרלוס מריה וובר בשנת 1849, כאשר קליפורניה הייתה עדיין חלק ממקסיקו, לאחר שרכש שטח אדמה לצורך כך.
העיר נקראת על שם רוברט סטוקטון (1795–1866), קצין מעוטר במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ובהמשך סנאטור אמריקאי.
כאשר נוסדה, הייתה הקהילה הראשונה בקליפורניה ששמה לא התבסס על מקור ספרדי או אינדיאני.
נמל הים של סטוקטון, נבנה במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה, ומשמש כשער לצפון מרכז המדינה.
הנמל סיפק גישה נוחה למסחר ולתחבורה למכרות הזהב הדרומיים.
אוניברסיטת הפסיפיק (UOP) , שנוסדה בשנת 1851, היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בקליפורניה, וממוקמת בעיר סטוקטון מאז 1923. בשנת 2012 הגישה העיר סטוקטון את הבקשה לפשיטת הרגל העירונית הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, לאחר כניסה לחובות עתק שלא יכלה לכסות.
היו לכך מספר גורמים, ביניהם ניהול פיננסי כושל של העיר בשנות התשעים, הטבות נדיבות לעובדי העיר המאוגדים, והמשבר הכלכלי של שנת 2008. לאחר 3 שנים של שיקום כלכלי מרשים, סטוקטון יצאה בהצלחה מפשיטת רגל בפברואר 2015.
סטורוז'ינץ (באוקראינית: Сторожинець, ברומנית: Storojineţ, בפולנית: Storożyniec, ביידיש: סטראָזשניץ) היא עיר במחוז צ'רנוביץ, אוקראינה הנמצאת כ-20 ק"מ דרום מערבה מעיר המחוז צ'רנוביץ.
היישוב הוזכר לראשונה במסמך שנכתב על ידי רומן השני שמתוארך ל-18 בפברואר 1448, ייעודו של היישוב היה הגנה על הגבול ליד הנהר סירט.
ב-1774 בוקובינה ואיתה סטורוז'ינץ עברה לידה של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בראשית המאה ה-19 בעיר החלו להתיישב אוסטרים וגרמנים, החלו להיפתח בתי ספר ששפת ההוראה בהם הייתה גרמנית, רומנית ואוקראינית.
החל מהחצי השני של המאה ה-19 התחיל גידול דמוגרפי של העיר, בשנת 1898, לרגל חגיגת היובל ל-50 שנות שלטונו של הקיסר פרנץ יוזף, הועלתה קהילת השוק סטורוזינץ לדרגת עיר.
החלטה אימפריאלית זאת בוצעה הודות להשפעתו ולתבונתו הרבה של דר' איזידור כץ, יהודי שכיהן בתפקיד ראש העיר החל משנות התשעים של המאה ה-19 ועד מלחמת העולם הראשונה ואחריה.
ד"ר איזידור כץ, התיישב בסביבות 1890 כעורך דין בסטורוז'ינץ, שהוגדרה בתקופה זו כ"קהילת שוק".
היישוב, שכבר גרו יהודים רבים, סבל יותר מכל מתנאים סניטריים ירודים.
הדירות היהודיות היו מורכבות כמעט בכל מקום מבתים קטנים חד-מפלסים בני חדר אחד, או לעיתים רחוקות משני חדרים ומטבח, שבהם חיו משפחות גדולות במשך היום וישנו בלילה.
למרות שעקרת הבית היהודייה בכל מקרה הייתה קשובה לשמור על ביתה נקי מאוד, אבק מהרחובות ולכלוך היו מכשול אמיתי למטרה זו.
בגלל זה, מגפות התרחשו לעיתים קרובות ושיעור התמותה בחלק זה של סטורוז'ינץ, שבו חיו היהודים כמו בגטו, היה גבוה למדי.
לאחר בחירתו של ד"ר כץ לראשות העיר, שכר את ד"ר זוסמן קופפרברג הרפואי כרופא קהילתי.
תפקידו הראשון של האחרון היה שיפור התנאים הסניטריים במקומות משותפים, בחצרות וכולל במבנים במגזר היהודי של היישוב.
כבישים ושבילים נוקו על ידי עובדי הקהילה, ותשומת לב מיוחדת הופנתה לאמצעים סניטריים (בתי שירות פרטיים ומשותפים).
תאורת הרחובות הורחבה וכדי להעניק יותר ביטחון לתושבים, הורכבה משטרה קהילתית.
מנהלי משרדי הממשלה השונים הממוקמים בסטורוז'ינץ תמכו באופן מלא במאמציו של ד"ר איזידור כץ.
זרם משמעותי של סוחרים, ברובם יהודים, בעלי מלאכה, רופאים ועורכי דין, וכן עובדי ממשלה, שביניהם גם יהודים, הגדיל את מספר התושבים.
לאחר הכרזת סטורוז'נץ כעיר החל ד"ר כץ ליישם את תוכניותיו להמשך פיתוח העיר.
במהלך יותר מ-20 שנות הנהגתו, העיר התקינה רשת מים מרכזית לאספקת מים, קווי ביוב תת-קרקעיים ומערכת ביוב, תחנת חשמל עירונית ותאורת חשמל משותפת לבתים ולרחובות העיר.
נבנו בית המטבחיים הקהילתי, מרחץ האדים, בתי הספר לבנים ולבנות וה"ראטהאוס" (בניין העירייה).
כמו כן נבנה בית מרחץ מודרני, ששירת את כלל אוכלוסיית העיר.
סטורוזינץ הייתה מקום מושבם של הנהלת המחוז, בית משפט מחוזי, הנהלת מחוז רכבת, משרד מס הכנסה, בית חולים מחוזי ושירותים ממשלתיים אחרים.
יהודים תפקדו כשופטים ובתפקידים גבוהים במשרדים אחרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עברה העיר לידיה של ממלכת רומניה.
ב-1940 העיר נכבשה על ידי הצבא האדום, אך לאחר כשנה נכנסו לעיר שוב כוחות רומניים יחד עם כוחות גרמניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
בסטרוז'ינץ הייתה עד למלחמת העולם השנייה ושואת יהודי רומניה נוכחות יהודית גבוהה.
על פי מפקד האוכלוסין של האימפריה האוסטרו-הונגרית מ-1880 התגוררו בעיר 1,601 יהודים שהיוו 32.8 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
לקראת 1910 מספר היהודים הגיע ל-4,832 שהיוו 48.3 אחוזים מכלל האוכלוסייה שכללה גם רותנים (כינוי לסלאבים מזרחיים), רומנים, גרמנים ופולנים.
בין מלחמות העולם התגוררו בעיר כ-2,500 יהודים, שהיוו כרבע מכלל אוכלוסיית המקום לאחר שרבים עזבו לצ'כיה ואוסטריה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.על פי מפקד האוכלוסין של רומניה ב-1930, התגוררו בעיר 2480 יהודים שהיוו 28.5 אחוז מכלל האוכלוסייה.
קיימת עדות כי כבר במחצית המאה ה-17 הייתה בסטרוז'ינץ נוכחות יהודית.
בשנת 1828 התיישב בסטורוז'ינץ היהודי מרקוס אנהאוך, סוחר מלבוב.
בנו, סלומון אנהאוך, היה היהודי הראשון בסטורוז'ינץ שקיבל, בצו הקיסרי של ה-2 בדצמבר 1865, את הזכות להחזיק בנכסים חקלאיים ללא הגבלה ובנדל"ן עירוני-נוצרי.
קהילה יהודית נוסדה בעיר בשנת 1859. בעיר השתקעו חנוונים ובעלי מלאכה יהודים כגון סנדלרים, חייטים, נגרים.
במרוצת השנים התווספו גם בעלי מקצוע חופשיים, כמו רופאים, עו"ד, שופטים ופקידי ממשלה יהודים.
יהודי סטורוז'ינץ העדיפו להחזיק את בתיהם, חנויותיהם ובתי המלאכה במרכז היישוב, אזור שנקרא "השטעטל היהודי".
לאחר קבלת אישור השלטונות האוסטריים על ייסוד הקהילה הוקם ועד הקהילה הראשון, שמנה 16 חברים, באותה עת הוקמו גם המוסדות הנדרשים לצורכי פולחן וחינוך דתי וגם לחינוך כללי מודרני.
בשנת 1870 נרכשה חלקת אדמה, ועליה הוקם בית העלמין.
עד אז קברו יהודי סטרוז'ינץ את מתיהם באחד הכפרים הסמוכים לעיר הצעירה.
לא רק המסחר, אלא גם המלאכה והמקצועות האינטלקטואלים היו בידי יהודים.
חייטים, סנדלרים, נגרים ויצרני רתמות היו 99% יהודים.
שלושת בתי הבורסק היו שייכים ליהודים, וטחנות, מנסרות ומבשלות אלכוהול נשכרו על ידי יהודים.
כמו בכל "שטעטל יהודי", גם כאן היו בעלי עגלות, מובילים וסבלים יהודים.
ליהודים היו יחסים טובים עם שאר התושבים עד העברת מחוז בוקובינה לידי רומניה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
דר' איזידור כץ ראש העיר בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, מילא תפקיד נוסף כיו"ר הקהילה היהודית, הנקרא Praesident Kultus בגרמנית ותרם רבות לשגשוג הקהילה.
מצבם של יהודי מחוז סטורוז'ינץ היה דומה למצב בסטורוז'ינץ.
לא היו כפרים שבהם היהודים לא היו חוכרים של חוות או של בתי ציבור.
נכסים חקלאיים רבים הושכרו ונוהלו על ידי יהודים.
גם מסחר העצים, שפרח במחוז זה, היה בידי יהודים.
ביישובים הכפריים היו ליהודים יחסים טובים גם עם שאר התושבים.
גם קהילות שרוב התושבים בהן היו רומנים או רותנים בחרו לעיתים קרובות ביהודים כראשי העיר שלהן.
בשנת 1904, פרצה שריפה שכילתה חלק גדול מבתי היהודים בעיר.
הרב שמחה גינסבורג שימש כרב העיר עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אוכלוסיית העיר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנתה כחמשת אלפים יהודים מתוך כעשרת אלפים תושבים.
היהודים עסקו במסחר, במלאכה ובמקצועות חופשיים, כמו רופאים,רוקחים, מהנדסים, עו"ד וכיוצא בזה.
חיי הקהילה היו מאורגנים בצורה נאותה, והיא המשיכה בניהול מוסדותיה כבעבר במסגרת המועצה הדתית, ה-KultusGemeinde, אשר מתפקידה היה ניהול כל ענייניה הכספיים, הארגוניים והדתיים-פולחניים של הקהילה.
בראש המועצה עמד נשיא – Präsident Kultus, והמועצה מנתה 15 חברים, שאותם בחרו בתי האב מתוך פרנסי העיר.
למועצה שולמו דמי חבר על פי הערכה, שהיו עושים חברי הוועד הממונים, אשר היו מודעים למצבו הכלכלי של החבר בקהילה.
הכספים היו קודש לכיסוי תקציב המועצה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) ופלישת הרוסים לתוך חבל בוקובינה, בחרו רוב יהודי החבל וביניהם יהודי סטרוז'ינץ להתפנות לחלק המערבי של הקיסרות לתוך צ'כיה ואוסטריה ולעזוב את בתיהם ורכושם מפחד הפולשים.
מיד לאחר כניסת כוחות רוסים התרחשה ביזה בבתי המגורים של היהודים שנמלטו, וכן של היהודים שנותרו מאחור.
חלק מהאוכלוסייה המקומית, בעיקר רותנים (אוקראינים), התחברו לבוזזים ועשו את רוב העבודה.
בעיר ובמחוז נהרגו יהודים רבים, ואחרים מצאו עצמם חשופים לשרירותיות של החיילים והקצינים הרוסים.
סטורוז'ינץ נכבשה ושוחררה שלוש פעמים במהלך המלחמה.
היהודים האמידים ששרדו את הכיבוש הקודם, השתמשו בהפסקה כדי לברוח למרכז הקיסרות.
רק העניים והחולים נשארו בעיר.
עם סיום המלחמה ב-1918 החלה חזרה חלקית של היהודים לעיר ולמחוז סטורוזינץ.
בין הראשונים שחזרו היה ראש העיר ד"ר איזידור כץ.
ה"שטעטל היהודי" הפך לשומם ולא ניתן לזיהוי.
רוב הבתים נהרסו והפכו ללא ראויים למגורים, אלה שניזוקו פחות עמדו ללא דלתות וחלונות.
מספרם של היהודים העניים והחולים שלא ברחו מפני הרוסים הצטמצם לקבוצה קטנה.
בית הכנסת הוסב לאורווה ושאר בתי התפילה שימשו כמחסנים לצבא רוסיה.
גדר בית הקברות שימשה את חלק מהאוכלוסייה כדלק, ובית הקברות עצמו שימש כמרעה לבהמות.
לא נמצאה חנות יהודית אחת.
למרות בריאותו החלושה, החל ד"ר כץ לפנות ל"Landesregierung" (ממשלת מחוז בוקובינה) בעצומות, וביקש עזרה משמעותית לאלה מאוכלוסיית סטורוזינץ שנפגעו יותר מכל מהמלחמה.
הצלחתן של עצומות אלה והתערבויות אישיות הגיעה במהרה.
ה-Landesregierung הקימה משרד מיוחד לשיקום העיר והמחוז, שהחל בפעילותו מיד.
השחזור אמנם התקדם באיטיות, עקב מחסור בחומרים ובפועלים, אולם מראה העיר השתנה באופן ניכר.
חנויות וחנויות פתחו את שעריהן והחל מסחר ער.
הקהילה היהודית, המונה כ-500 משפחות, החלה בשיקום בית המקדש, בית הקברות והמקווה.
הודות לתרומה משמעותית מיורשיו של בעל האדמות היהודי שנפטר לאחרונה, שמואל אוהרנשטיין, שוקמו במהרה בית הכנסת הגדול ובית העלמין.
השחזור של שאר בתי התפילה והמקווה הושג מאוחר יותר.
אבל, החיים בקהילה הזו, שהחלו להשתקם שוב באיטיות, ספגו מכה חדשה ובלתי צפויה עם התמוטטות הקיסרות האוסטרו-הונגרית וסיפוח בוקובינה לרומניה.
בפרק הזמן הקצר שבין התמוטטות הקיסרות ועד כניסת הכוחות הרומנים, חלק מיחידות הצבא האוסטרו-הונגרי שפורקו עברו לבזוז דירות וחנויות יהודיות.
היהודים הפכו שוב, כמו תחת הכיבוש הרוסי, חסרי אונים.
כמה קציני מילואים יהודים, מדי פעם בחופשה עם משפחותיהם, הצליחו לשים קץ לביזה.
למרבה המזל, איש לא נהרג.
כניסת הכוחות הרומנים הייתה ללא תקריות.
חוק צבאי הוכרז, וביטחון והגנה הובטחו לכל התושבים.
ההגנה העצמית היהודית, שאורגנה לפני הכניסה, פורקה, ויהודים נקראו לפתוח את חנויותיהם.
בחלק מהקהילות במחוז, שבהן חיו רק משפחות יהודיות בודדות, התרחשה ביזה.
לאחר סיפוחה של בוקובינה לרומניה הסתיימו החיים הליברליים והשוויון האזרחי בשביל יהודי חבל בוקובינה והחלו שינויים לרעת האוכלוסייה היהודית ובמיוחד לאחר תחילת שנות השלושים של המאה העשרים, כולל חקיקת חוק שפגע בסוחרים היהודיים וגרם לפשיטות רגל רבות.
היהודים החלו לעסוק שוב במקצועותיהם, אך היו מודאגים מהתפתחויות נוספות תחת השלטון הרומני.
הצעדים שנקטו הרשויות המקומיות שהוקמו כעת ב"יידיש שטעטל" זה הוכיחו כי חששותיהם היו מוצדקים.
ראש העיר הנבחר ד"ר איזידור כץ הוחלף בראש עיר רומני.
מועצת הקהילה, שבה גם היהודים היוו את הרוב במשך עשרות שנים, הפכה כמעט כולה לרומנית.
היהודים, הפולנים והגרמנים קיבלו מנדטים ספורים בלבד.