tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוואנט אמרה שהיא כינתה חצאית זו כחצאית מיני על שם המכונית האהובה עליה האהוב עליה: מכונית מיני, אין הסכמה לגבי מי עיצב את זה קודם.
ואלרי סטיל טענה כי העדות יותר משכנעת שקוואנט היא יוצרת המיני.
עם זאת, עיתונאי האופנה מריט אלן (Marit Allen) טוען בתוקף שהמעצב הבריטי ג'ון בייטס היה הראשון להציע חצאיות מיני.
מעצבים אחרים, כולל פייר קרדן ואיב סן-לורן, גם הם החלו להרים את מכפלות החצאיות שיצרו באותו הזמן.
חצאית מיני הוא בגד שקשור עם מרי קוואנט.
קוואנט עצמה היא אמביוולנטית לגבי הטענה שהיא המציאה את חצאית המיני, וקבעה שלקוחותיה ביקשו חצאיות קצרות עבור עצמם.
גם אם קוואנט לא המציאה את חצאית המיני, ללא ספק הייתה זו היא שהפכה אותה לפופולרית ביותר.
קוואנט אהבה את מכונית מיני קופר וכינתה את החצאית בשם מיני על שם המכונית.
היא אמרה כי המכונית והחצאית היו שניהם "אופטימיים, נלהבים, צעירים, פלרטטנים" השלימו אחד את השני.
קוואנט החלה לערוך ניסויים עם חצאיות קצרות בסוף 1950, כאשר היא התחילה לעשות בעצמה את העיצובים שלה בבוטיק בקינגס רואדס.
בין ההשראות שלה היו רקדנית שלובשת חצאית זעירה מעל טייטס שחורים, נשים אקטיביסטיות שלא רצו להידמות להורים שלהן.
בנוסף לחצאית מיני, קוואנט גם המציאה את הטייטס (Tights) הצבעוניים מתחת לחצאית המיני.
אף על פי שטייטס צבעוניים ייוחסו גם למעצב הספרדי כריסטובל בלנסיאגה וכן לבייטס.
בשנת 2009, מרי קוואנט הייתה בין עשרת המעצבים הבריטיים שכיכבו על בולים של הדואר המלכותי הבריטי, לצד מעצב מפת המטרו, הספיטפייר, ותא הטלפון האדום.
אנדרה קוראג' טען במפורש שהוא המציא את המיני.
הוא הציג חצאיות קצרות בארבעה ס"מ מעל הברך בינואר 1965 לתצוגת האביב/קיץ.
כמה מקורות טוענים כי קוראג' עיצב חצאיות מיני מוקדם ב-1961, השנה בה הקים את אופנת הבית שלו קוראג' הציג את חצאיות "מעל-הברך" שלו באוגוסט 1964 תצוגת הוט קוטור אשר הוכרזה כ"ההצגה הטובה ביותר שראינו עד כה" על ידי "הניו יורק טיימס".
מראה קוראג' הכולל סריג עם חצאית גברדין מיני הועתק על ידי הרבה מעצבים.
ואלרי סטיל תיארה את עבודת קוראג' "מבריקה גרסת קוטור של אופנת נוער" שתחכומה גבר על עבודתה של קוואנט.
אחרים, כגון Jess Cartner Morley מהגארדיאן במפורש נותנים את האשראי של יצירת חצאית המיני לקוראג'ולא לקוואנט.
הרעיון שג'ון בייטס, ולא מרי קוואנט או אנדרה קוראג', חידש את חצאית המיני אף הוא רווח.
Marit Allen העורכת של דפי "השפעה צעירה" ב"ווג בריטניה", המשיך לעקוב אחרי מעצבים צעירים.
ב-1966 היא בחרה בבייטס כדי לעצב תלבושת לחתונה באורך מיני בלבן גברדין וכסף בינואר 1965 השמלה של בייטס הקצרה הוצגה ב"ווג", ומאוחר יותר נבחרה כשמלה של השנה.
בייטס היה מפורסם גם עבור עיצוב מיני-מעילים, שמלות מיני ועוד בגדים עבור Emma Peel (בגילומה של דיאנה ריג) בסדרת הטלוויזיה "הנוקמים".
מקור חלופי לחצאית המיני הגיע מ-Barbara Hulanicki מבוטיק ביבה בלונדון שנזכרה כי ב-1966 היא קיבלה משלוח של חצאיות מיני מג'רסי שנמכרו במהירות.
ב-1967 Rudi Gernreich היה בין ראשוני המעצבים האמריקאים שהציעו חצאיות מיני, למרות גינוי חריף וביקורת מצד מעצבים אמריקאיים כמו James Galanos ו-Norman Norell.
ביקורת של חצאית מיני הגיעה גם מפריז מהמעצבת קוקו שאנל, מי שהכריזה שזה סגנון מגעיל, אף על פי שבעצמה תמכה בחצאיות קצרות בשנת 1920.
מרי קוואנט הייתה מרכזית בשילוב חצאית המיני ב"לונדון החוגגת" ("Swinging London"), חצאית המיני הצליחה להתפשט מעבר לאופנת הרחוב לתוך מרכזי עיצוב בינלאומיים.
הסגנון עלה לגדולה כאשר ג'יין שרימפטון לבשה שמלת מיני קצרה לבנה שעוצבה על ידי קולין רולף, ב-30 באוקטובר 1965 ביום הדרבי, היום הראשון בקרנבל גביע מלבורן באוסטרליה.
על פי שרימפטון, קיצור של החצאית היה בעיקר בשל מחסור בחומר.
כמה מדינות באירופה אסרו על לבישת חצאיות מיני בפומבי, בטענה שזו הזמנה לאנסים.
בתגובה קוואנט השיבה כי לא מבינים שמתחת למיני לובשים את הטייטס.
התגובה לחצאית מיני הייתה קשה במיוחד באפריקה, שם ממשלות רבות ראו את המיני כבגד לא אפריקאי ובעל השפעה משחיתה של המערב.
משנת 1969 ואילך, תעשיית האופנה במידה רבה חזרה לחצאיות מידי וגם "מקסי".
העיתונאי כריסטופר בוקר, נתן שתי סיבות התגובה הזו: ראשית, בחצאיות מיני אי אפשר לקצר יותר ושנית, לדעתו, נשים במיני הפכו לאובייקטים.
הארכת אורך החצאית הגיעה בד בבד עם הצמיחה של התנועה הפמיניסטית עם זאת, ב-1960 המיני היה נחשב סמל של שחרור גם על ידי הפמיניסטיות ולבשו אותו נשים כמו ז'רמיין גריר ובעשור הבא, גלוריה סטיינם.
חצאיות מיני אף פעם לא דעכו לגמרי.
למשל, דבי הארי מקבוצת Blondie לבשה מיני במהלך "גל חדש" של שנות ה-70 המאוחרות.
השיר "אני לא רוצה ללכת צ'לסי" (1978), על ידי האמן אלביס קוסטלו, מכיל את השורה: "There's no place here for the mini-skirt waddle".
ב-1973 הוציא הרב עובדיה יוסף פסק הלכה האומר שעל אף האיסור לבנות ללבוש מכנסיים, יש להעדיף לבישת מכנסיים על פני חצאית מיני.
באביב 1982 (כפי שהוצג במהדורת יוני של מגזין "טיים" באותה שנה) חצאיות קצרות החלו להופיע, בעיקר בצורה של "rah-rahs".
חצאיות הנלבשות על ידי מעודדות בספורט.
ב-1985. המעצבת הבריטית ויויאן וסטווד, עיצבה את ה-"מיני-crini", גרסה מקוצרת של קרינולינה.
ויקטוריאנית המיני שלה כלל צללית נפוחה של חצאית מיני.
היא קיבלה השראה מחצאיות שהוצגו על ידי מעצבים כמו כריסטיאן לקרואה.
ב-1989, ה-"מיני-crini" של ווסטווד תואר כבעל שני אידיאלים סותרים – קרינולינה, המייצגת את "המיתולוגיה של הגבלה" ובאותה מידה מיתולוגיה של שחרור המזוהה עם חצאית מיני.
משנת 1980, נשים רבות החלו לשלב חצאית מיני גם בלבוש עסקי.
מגמה זו התחזקה במהלך המשך המאה.
הדמות הראשית בתוכנית הטלוויזיה ב-1990 "אלי מקביל", היא עורכת דין אותה משחקת קליסטה פלוקהארט, והיא מופיעה בחצאית מיקרו.
חצאית קצרה מאוד היא גם אלמנט של תלבושת יפנית לבית הספר, אשר מאז 1990 הן חלק מ-kogal (או gyaru).
Gyaru בכוונה לובשות חצאיות קצרות מספיק כדי לחשוף תחתונים (למעשה זוג שני של מכנסונים מעל התחתונים).
זהו סוג של אקסהיביציוניזם הידוע כ-panchira.
בתחילת המאה ה-21 מיקרו-מיני קם שוב לתחייה.
ב-2003 טום פורד, אמר כי מיקרו-חצאיות יהיה שיא האופנה לאביב/קיץ 2003. בראשית המאה ה-21 מיקרו-חצאיות היו לעיתים קרובות נלבשות עם חותלות או גרביונים על מנת להימנע מלחשוף יותר מדי.
בזמן הזה, הופיעה גרסה של מיקרו-מיני שתוארה כ"חגורת חצאית".
במאמר ב-2014, כתב BBC שחצאיות מיני נשארו בגדי צעירים.
גם בתחילת המאה ה-21, חצאיות מיני עדיין כפופים לאיסורים ותקנות.
ואלרי סטיל דיווחה ל-BBC ב-2014 שאף על פי שחצאיות מיני כבר לא נתפסות כמזעזעות ברוב תרבויות המערב, הרי עדיין מהססים ללבשם ברוב חלקי העולם.
היא מתארת את חצאית המיני כסמל של עתיד ושל חופש.
היא מציינת כי שמרנות ופונדמנטליזם דתי מובילים ביקורתיות נגד לבוש המיני וראייתו כלבוש לא צנוע.
בשנת 2010 ראש העיר של קסטלמארה די סטביה באיטליה הזמין את המשטרה לקנוס נשים בלבוש "קצר מאוד" ובחצאיות מיני.
בשנות ה-2000 היה איסור על חצאיות מיני למורות של מכללת Kemerovo ברוסיה.
עורכי הדין טענו שזה נוגד את התנאים של שוויון וזכויות אדם, כפי שנקבע על ידי החוקה הרוסית.
בצ'ילה, אשת השר, קרוליינה שמידט, תיארה איסור על עובדי ציבור ללבוש חצאיות מיני וסטרפלס כמו "שטות מוחלטת", וטענה כנגד הזכות להסדיר בחוק לבוש של נשים.
ביולי 2010, מועצת העיר של סאות'המפטון ניסתה לווסת את המלתחה של עובדות המועצה באמרה להם להימנע מחצאיות מיני, ולהתלבש כראוי.
חצאיות מיני באופן קבוע הופיעו באפריקה כשנויות במחלוקת, שנמשכה מאז 1960. בתחילת המאה ה-21 הוצע איסור על חצאיות מיני באוגנדה בטענה כי הן מהוות הסחת דעת מסוכנת לנהגים וגם יגרמו תאונות דרכים.
בסוף פברואר 2010, קבוצה של כ-200 נשים אוגנדיות הפגינו נגד מה שנקרא "חוק חצאית מיני", חקיקה אנטי-פורנוגרפית אשר אסרה באופן ספציפי על נשים להתלבש "בצורה שנועדה מינית לרגש", או ללבוש בגדים אשר חושפים את הירכיים או חלקי גוף אחרים.
בשנת 2009 Joice Mujuru, סגן הנשיא של זימבבואה היה צריך להתמודד עם האיסור ללבישת חצאיות מיני ומכנסיים לנשים באפריקה.
חצאית בגזרת A היא חצאית הצמודה לירכיים ומתרחבת בהדרגה לכיוון המכפלת, כך שהיא מזכירה את צורת האות A.
עוד בתקופה האליזבתנית (1558-1603) נראתה המקבילה של חצאית A.
גם בתקופה האדוארדית (1901-1910) ניתן היה לראות שמלות בגזרת A.
לרוב השתמשו בשמלה תחתונית כדי ליצור מראה צר למעלה ורחב למטה.
חצאיות בגזרה זו היו קיימות גם בתקופה של שושלת קינג בסין (1644-1911).
המונח "גזרה A" נטבע לראשונה על ידי המעצב כריסטיאן דיור כתווית עבור האוסף שלו של באביב 1955., והפך לפופולרי על ידי יורשו של דיור, איב סן לורן, עם גזרת "טרפז" בבגדים שהוצגה ב-1958. הוא הציג שמלות שמתרחבות באופן דרמטי מקו הכתפיים.
חצאית A יכולה להופיע עם קישוטים שונים: כיסים, כפתורים במרכז החצאית רוכסן מאחורנית או מקדימה.
החצאית יכולה להופיע באורכים שונים.
חצאית עיפרון היא חצאית ישרה, צרה המגיעה בדרך כלל לברכיים.
היא נקראת על שם צורתה: ארוכה וצרה כמו עיפרון.
חצאית עיפרון ניתנת ללבישה בפני עצמה או כחלק מחליפה.
בדרך-כלל יש לה פתח בחלק האחורי, או בצדדים, כדי להקל על התנועה של הלובשת.
לפעמים מאחורה יש קפל צר.
חצאיות עיפרון העשויות מבד גמיש כגון סריג לא צריכות פתח או קפל מאחור.
נהוג לנעול נעלי עקב עם חצאית עיפרון, בצירוף גרביונים, מראה המזכיר את עידן חצאית העיפרון הקלאסית של 1950. ניתן גם ללבוש חצאיות עיפרון עם נעליים שטוחות, מה שמקנה ללובשת מראה צעיר ומזכיר את שנות ה-60.
קודמתה של חצאית העיפרון במערב הייתה חצאית האבל בהשראת הבלט הרוסי, שרווחה בסוף המאה ה-19 אך לא הייתה נוחה להליכה.
המעצב הצרפתי כריסטיאן דיור הציג את חצאית העיפרון הקלאסית באוסף האופנה שלו ב-1954. חצאית העיפרון הפכה במהירות לפופולרית מאוד, במיוחד עבור לבוש משרדי.
הצלחה זו נבעה מרצונן של נשים ללבוש אופנות חדשות בעקבות מלחמת העולם השנייה, ולאחר הצנע הכלכלי בזמן המלחמה הקרה כאשר בדים היו יקרים.
חצאית עיפרון מקשה על תנועות הלובשת.
ההליכה היא אטית, וכניסה ויציאה ממכונית לוקחת בפועל יותר זמן.
החצאית מקשה מאוד על פעילויות כגון טיפוס על סולמות ורכיבה על אופניים.
כאשר יושבים, הרגליים צריכות להיות קרובות.
חצאית האבל (hobble) היא חצאית באורך מידי שהמאפיין הבולט שלה הוא היצרות מתחת לברכיים.
החצאית הייתה באופנה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. פירוש השם האבל הגיע מהביטוי לרסן סוסים.
חצאיות דומות הופיעו לראשונה בספרות ב-1880 אך המושג חצאית האבל הופיע רק ב-1910–1913, אז התפתחות סגנון החצאיות הפכה אותן לצרות יותר ויותר, מתוך מטרה להבליט את מבנה האגן והחמוקיים של האישה.
מעצב האופנה הפריזאי פול פוארה נחשב כמעצב חצאית האבל.
מאחר שהחצאית צרה מתחת לגובה הברכיים היא מנעה מהאישה לפסוע בצעדים גדולים ולכן בתחילת המאה נקרעה פעמים רבות כאשר האישה לא הקפידה על צעדים קטנים מספיק.
כדי לפתור בעיה זו נהגו נשים לפעמים לקשור את רגליהן ברצועת עור שתמנע מהן לפסוע פסיעה גדולה מדי.
עיצוב שהופיע מאוחר יותר פתר את הבעיה על ידי יצירת שסע המאפשר גמישות תנועה טובה יותר ופחות לחץ על הבד.
חצאיות צרות וארוכות הופיעו במגוון צורות לאורך המאה והיו נהוגות בעיקר כלבוש ערב מכובד או אירועים יוקרתיים כדוגמת האוסקר.
חצאיות האבל הופיעו שוב במהלך המאה ה-20 בצורות שונות, במיוחד בתחום שמלות ערב.
החצאיות גם היוו השראה לחצאיות קשירה באופנת פטיש, והיו לעיתים קרובות עשויות מעור, PVC, או לטקס.
חצאיות האבל עדיין קיימות היום בסגנון אופנה גותית ובקהילות BDSM .
מגמת אופנה עכשווית הדומה לחצאית האבל היא "שמלת בת הים" המכונה כך בגלל הדמיון לזנב של דג.
חצאית ג'ינס או חצאית דנים היא חצאית העשויה מבד דנים, החומר ממנו נתפרים מכנסי ג'ינס כחולים.
חלק מהחצאיות נתפרות בסגנון מכנסי ג'ינס כחולים עם כיסים מאחור ורוכסן מלפנים.
חצאיות ג'ינס אחרות נתפרות בכל מיני סגנונות, אך המאפיין אותם הוא בד דנים כחול.
חצאית ג'ינס קיימת במבחר סגנונות ואורכים שהמשותף להן הוא בד הדנים.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, ההיפים יצרו את הרעיון של מיחזור מכנסי ג'ינס לחצאיות ג'ינס.
בגלל עמידות הבד בפני שחיקה וקלות הטיפול בו.
היה כדאי להמשיך להשתמש במכנסיים בצורת בגד אחר, פתחו את תפר המפשעת קיפלו את העודף לצד, תפרו אותו לצד ואחר הוסיפו בד גינס או בד אחר כדי למלא את המשולש שנוצר מפעולה זו, יש המוסיפים בדים שונים כדי להרחיב את החצאית המיועדת ולעשותה יותר מגוונת.
היו גם נשים שפרקו את המכנסים לחתיכות ותפרו מהם חצאיות עם כתפיות ולבבית.
חצאיות הג'ינס הפכו למיינסטרים בסוף שנות ה-70. חצאיות ג'ינס מיני הפכו לפופולריות בקרב הנערות וכן גם חצאיות ג'ינס בגזרת עפרון.
חצאיות ג'ינס הפכו מחדש לפופולריות במאה ה-21.
נשים מפורסמות רבות לבשו חצאית ג'ינס במשך השנים.
"חצוף" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נועה קירל.
השיר יצא לאור ב-28 באפריל 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים הישראלית רוברטו מיוזיק.
השיר נכתב על ידי דורון מדלי, עומרי סגל ונועה קירל והולחן על ידי מדלי, סגל, קירל וחן אהרוני והופק על ידי סגל וגל ג'ו כהן.
כמו כן, השיר משלב את סגנונות הפופ והיפ הופ.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר, בוים על ידי פרץ מרקיש וניצן רוטשילד והועלה לערוץ היוטיוב של נועה קירל בשידור חי ב-28 באפריל 2019, בסמוך לצאתו כסינגל.
נכון למאי 2024, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-23 מיליון.
במסגרת מופע Play פסטיגל ביצעה קירל את השיר בגרסה מחודשת של מאשאפ עם השיר מעלה מעלה של צביקה פיק.
"חצבים פורחים" הוא שיר שכתב יאיר ניצני, הלחין יזהר אשדות וביצעה להקת תיסלם.
בשנת 1983 התפרקה להקת תיסלם.
לאחר התפרקותה יצא אלבומה השלישי "לאספנים בלבד", בו נכלל השיר "חצבים פורחים".
השיר נכתב כחלק מקמפיין שערך בנק לאומי לעידוד בני נוער לפתוח אצלו חשבון ב"מועדון חצב" (חוסך צעיר בל"ל), שיועד לחיסכון לבני נוער.
"תיסלם" נבחרה להוביל את מסע הפרסום, והוטל עליה ליצור שיר שמתקשר למילה חצב.
לחוסכים חולק פלקסי דיסק – תקליטון דק וגמיש שיש להניח על תקליט אחר כדי לנגנו – ועליו השירים "חצבים פורחים ו"כוכבים".
השיר נכתב לאחר שלהקת תיסלם הוטסה לביירות, לבנון להופעה בפני חיילי צה"ל במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
במבט ראשון הוא נראה כשיר טבע; עם זאת הוא שימש כמחאה נגד נוכחות צה"ל בלבנון בעקבות מלחמת לבנון הראשונה.
"חצבים" הוא כינוי לחללי צה"ל, שמספרם עלה וגבר כמו פריחת החצבים.
המילים "מול הכפר הירוק בין עצים וגדרות על אדמות הטרשים מחפשים שורשים" מרמזת לבית העלמין הצבאי קריית שאול.
לימים סיפר יזהר אשדות: "והבנק הזה אמר לנו: תכתבו שיר לתוכנית חיסכון לצעירים שקוראים לה 'חצב'.
ואנחנו יושבים, יאיר ואני, כועסים על עצמנו שהסכמנו לדבר הזה – ואז החלטנו לכתוב שיר שהוא מורכב, שיר על הארץ, על פרחים ועל נופים אבל גם על הכאב, האבל והשכול".
התמלילן האמריקאי דייוויד קריס, שעבד באותה התקופה עם תיסלם, כתב סקיצה למילים באנגלית ללחן השיר ועליהן גם התבסס במידה מסוימת ניצני בכתיבת המילים העבריות.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ג (1983) דורג השיר במקום ה־30.
חץ-מקשת "חץ" בן רוברט פאר (נקרא במקור באנגלית: Dashiell Robert "Dash" Parr, דאשיאל רוברט פאר) הוא גיבור-על בדיוני המופיע בסרט ההנפשה "משפחת סופר-על" (2004) ובהמשכו, "משפחת סופר-על 2" (2018).
דמותו של חץ נוצרה על ידי הקולנוען בראד בירד; ואותה מדבב ספנסר פוקס בסרט הראשון והאקלברי מילנר בסרט השני.
לחץ מהירות-על, והוא מאופיין כילד היפראקטיבי המשתוקק להיות חופשי להשתמש בכוחותיו, חרף אזהרותיו של הוריו, ובמיוחד של אמו, כי עליו להסתיר את כוחותיו.
דמותו של חץ נחשבת לאחת הדמויות המוכרות ביותר של פיקסאר על ידי גופי תקשורת בולטים.
עבור הסרט "משפחת סופר-על" (2004), יוצרי הסרט ליהקו את ספנסר פוקס בן ה-11 עבור דיבוב דמותו של חץ; תפקיד זה היה תפקידו הראשון של פוקס.
מכיוון שבירד רצה לתת לחץ קול חסר-נשימה מציאותי בסצנות מסוימות כמו סצנת הג'ונגל, הוא ביקש מפוקס לרוץ ארבע הקפות ברחבי האולפן של פיקסאר עד שהתעייף.
במהלך העבודה על סרט ההמשך, "משפחת סופר-על 2" (2018), את פוקס החליף האקלברי מילנר בן ה-10, עקב התבגרות קולו של פוקס.
חץ, כפי שמתארת הלן, הוא "ילד תחרותי מאוד, וקצת שוויצר".
חץ מאמין שאסור לו להתבייש ביכולותיו או להסתיר אותן, מתוך אמונה שזה הופך אותו למיוחד.
ג'ושוע טיילר מ-"CinemaBlend" תיאר את הדמות כך: "הוא לגמרי מאוהב בכוחות העל שלו, כמו שכל ילד היה אם ידע שהוא יכול לרוץ במהירות הקול.
הוא מטורף על הרפתקאות, שיכור מהרעיון להיות גיבור."
המפיק ג'ון ווקר אמר על דמותו של חץ בסרט ההמשך כי "חץ קיבל טעם מהחיים כלוחם בפשע בסרט הראשון.
החזרה לחיים הרגילים לא ממש מעניינת אותו – הוא אהב להילחם בפשע עם משפחתו, ואפילו יותר טוב, להראות כמה מהיר הוא יכול להיות."
לחץ היכולת העל-אנושית לנוע במהירויות גדולות.
כוח זה מאפשר לו לרוץ מהר יותר מעבר ליכולתם של בני אדם רגילים, ואפילו לרוץ על מים מבלי לטבוע.
יכולת זו גם מאפשר לו להכות במהירות על-אנושית.
בסצנה אחת מתוך הסרט הראשון, נערת הגומי משנה את צורתה לסירה, וחץ מסוגל להשתמש ביכולתו ולבעוט בצורה סופר-מהירה על מנת לתפקד כמנוע הסירה.
מהירותו המוגברת של חץ גם מעניקה לו רפלקסים על-אנושיים.
חליפתו של חץ עוצבה על ידי עדנה מודה כך שתהיה עמידה בפני חיכוך אוויר, בלאי וחום כאשר חץ רץ במהירות על-אנושית.
בסרט "משפחת סופר-על" (2004), חץ מופיע לראשונה לאחר שהלן נקראת לפגישה עם המנהל לאחר מעשה קונדס שביצע באמצעות מהירותו העל-אנושית על מנת לשגע את מורו, ברני קרופ.
בשובם הביתה, חץ מלין על כך שהלן לא מאפשרת לו לשחק להתחרות בתחרויות ספורט בבית הספר, מחשש שישתמש במהירות-העל שלו ויביא לחשיפת הכיסוי האזרחי של המשפחה.
כשהלן מתכוננת לחלץ את אביו של חץ, בוב, מהאי נומינסון; חץ ואחותו, ויולט, מגלים את חליפות-העל שעדנה מודה עיצבה עבורם.
חץ וויולט מסתננים למטוסה של הלן, ושלושתם בקושי שורדים את יירוטו על ידי סינדרום.
בהגיעם לאי, חץ וויולט נאלצים להסתדר בעצמם בג'ונגלים בזמן שהלן יוצאת לאתר את בוב.
לפני שהיא משאירה אותם במערה, הלן מעודדת את חץ לראשונה להשתמש בכוחותיו.
כשחץ וויולט נאלצים להתגונן מפני חייליו של סינדרום, הוא מסוגל לחקור את מלוא היקפם של כוחותיו וליישם אותם – וגם הוא וגם ויולט מגלים שביכולתם לשלב את כוחותיהם.
עם זאת, סינדרום לוכד את כל ארבעת בני המשפחה.
לאחר שוויולט מחלצת אותם, המשפחה נוסעת חזרה למטרוויל, שם, יחד עם פריזון, בני המשפחה עובדים יחד על מנת להביס את האומנידרואיד של סינדרום.
מספר חודשים לאחר מכן, הוריו של חץ מאפשרים לו להשתתף בתחרות ריצה, אך דוחקים בו להימנע ממקום הראשון, כדרך להימנע משימוש בכוחותיו בצורה בולטת מדי.
כאשר החתרן מגיח מתחת לאדמה, חץ מצטרף למשפחתו כשהוא עוטה את המסכה שלו כהכנה להתעמת עם הנבל.
בסרט "משפחת סופר-על 2" (2018), בזמן שהלן רודפת אחרי משעבד המסך כחלק ממסע פרסום לשיקום תדמית גיבורי-העל בעיני הציבור, בוב נאלץ לבלות יותר זמן עם חץ וויולט.
כאשר משפחת פאר מתעמתת בביתם עם קבוצת גיבורי-על הנשלטת על ידי אוולין דיבור, פריזון נתפס, וחץ, ויולט ואחיהם התינוק ג'ק-ג'ק נאלצים להימלט במכונית ה-"סופרומביל" של בוב.
שלושת האחים נוסעים אל היאכטה של אחיה של אוולין, וינסטון, שם הם משחררים את גיבורי-העל, כולל הוריהם ופריזון, משליטתה של אוולין, מה שמוביל לתבוסתה ולמעצרה.
מגזין "Hypable" דירג את חץ כגיבור העל הטוב ביותר של "משפחת סופר-על 2", וכותב הרשימה, אהרון לוק, כתב כי "עדיין צעיר ולומד סגולות חשובות כמו סבלנות ואיפוק, חץ מלא בפוטנציאל שיכול להפוך אותו לגיבור-על חזק".
אנה לואיזה סוארז מ-"Hollywood.com" מחשיבה את הרגע בו חץ חוגג את הניצחון לאחת מ-"15 הסיבות מדוע 'משפחת סופר-על' הוא סרט גיבורי העל הטוב ביותר".
ג'ונתן דורנבוש מ-"IGN" ציין את "הרצון של חץ להיות מי שהוא באופן מלא בחברה שאולי לא רוצה זאת" בין הסיבות שהוא מאמין ש"משפחת סופר-על" נותר אחד מסרטיה הטובים ביותר של פיקסאר.
ג'ניפר פריי מ"וושינגטון פוסט" תיארה את חץ כ"ילד הקטן והמתפרע הקלאסי, שמשתגע בגלל העובדה שהמהירות העל-אנושית שלו מונעת ממנו להצטרף לכל קבוצת ספורט".
מספר מבקרים התלוננו על כך שהדמות לא בשימוש בסרט ההמשך, והפכה לאתנחתא קומית בלבד.
במאמר עבור CNET, כתב מייק סורנטינו כי הדגש של הסרט על הלן ובוב מביא לכך שחץ "נדחק לשוליים במשך רוב הסרט".
מולי פרימן ציינה כי קשת עלילתה של הדמות "קיימת ברובה במטרה לשרת את הסיפור של בוב עצמו" והצהירה כי "חץ מקבל פחות זמן מסך, ואף פחות פיתוח-דמות כתוצאה מכך, כאשר הוא מספק מעט יותר מאתנחתא קומית".
עם את, המבקרים שיבחו את ביצועיו של האקלברי מילנר על דיבוב דמותו של חץ בסרט ההמשך.
במאמר עבור "Vulture", אדלשטיין שיבח את ביצועיו של מילנר וכתב כי "האק מילנר עושה צדק עם שמו הפרטי – הוא יכול להיות האק פין או טום סוייר או כל גיבור ילד סקרן".
אנתוני ליין מה"ניו יורקר" גם שיבח את מילנר באומרו ש"חץ המהיר עודכן; שורותיו נאמרות כעת, אני שמח לומר, על ידי שחקן צעיר בשם האקלברי מילנר.
זה אידיאלי עבור חץ, שמטרתו הקבועה היא להתחרות במירוץ.
סביב עיקול הנהר, כביכול, ולראות אילו הרפתקאות מחכות לו".
במאי 2017, דירג "Screen Rant" את דמותו של חץ כגיבור-העל ה-6 החזק ביותר בסרטי "משפחת סופר-על".
חצ'קר (בארמנית: խաչքար, צלב אבן; חַצ' – צלב, קַר – אבן) הוא מצבת זיכרון מגולפת שבמרכזה סימן הצלב מוקף בעיטורים.
החצ'קר ייחודי לארמנים ומסמל את הזהות הלאומית והדתית הארמנית.
החצ'קר הוא לוח אבן מלבני המציג במרכזו, בתוך גומחה ממוסגרת, תגליף של הצלב הארמני.
צלב זה מאופיין בהתפצלות כל אחת מזרועותיו בקצותיהן לשניים, המסתיימים בפרחים מסוגננים.
בחלקו התחתון של לוח החצ'קר, מתחת לצלב, מגולף עיגול, המתפתח במקרים רבים לשוֹשֶנֶת.
יש לוחות חצ'קר שבחלקם העליון סותת, או נוסף, מעין כרכוב.
חלקי הלוח מעוטרים בדימויים צמחיים, בהם גבעולים ועלים, רימונים וענבים, וכן בצורות גאומטריות וברצועות משתרגות לאין-סוף.
סימן נצח ארמני הוא אחד המאפיינים בתגליפי החצ'קרים.
יש חצ'קרים נושאי כתובות ויש כאלה שבהם גולפו דמויות מקראיות ודמויות קדושים נוצרים.
חזיתו של לוח החצ'קר פונה למערב ותחתיתו מונחת על גבי אדן.
החצ'קרים מוצבים כמעט תמיד מחוץ למבנים סגורים.
החצ'קרים העתיקים סותתו באבן מקומית, טוף געשי או בזלת, המסלע הנפוץ בחבלי ארמניה ההיסטורית.
התצורה הכללית של רבבות החצ'קרים המוכרים דוֹמָה, אך אין בהם שניים זהים.
כמו כן ניכרים הבדלים סגנוניים בין חצ'קרים מתקופות שונות.
רוב החצ'קרים הארמנים ההיסטוריים אינם קרוסיפיקסים, שכן ההשקפה הכריסטולוגית בנצרות הארמנית מדגישה את טבעו האלוהי של ישו.
הצלב הארמני הוא דימוי של "עץ החיים" ככוח מחייה ומְחדֵש, ולא כמכשיר העינויים והמוות של ישו הגשמי.
החצ'קרים שבהם מתוארת דמות ישו הצלוב מופיעים רק מסוף המאה ה-13 והם מיוחסים להשפעה לטינית.
חצ'קרים מטיפוס זה נקראים "אמנפּר'קיץ'" (Amenaprkich, בארמנית: Ամէնափրկիչ, "מושיע הכול").
החצ'קרים נוצרו לגאולת נשמתם של בני האדם, חיים ומתים כאחד, והם מוצבים על פי רוב באתרי קבורה.
יש חצ'קרים שהוגשו כמנחות ונקבעו בקירות של מנזרים וכנסיות, יש חצ'קרים שהוקמו לציון ניצחון צבאי או לייסוד כנסייה ויש שנוצרו לשמש כסגולה בפני אסונות טבע.
החצ'קרים נגישים לכול מעצם הצבתם בשטחים פתוחים.
צלבי אבן נוצרו בארמניה עוד במאה ה-4, שבה אומצה הנצרות כדת הממלכה, אך אלה גסים למראה.
יצירת חצ'קרים הוגבלה בתקופת הכיבוש הערבי.
החצ'קרים המפותחים הראשונים מופיעים במאה ה-9, בתקופת התחייה של הממלכה הבגרטונית הארמנית .
יצירת חצ'קרים שגשגה במאות ה-12 עד ה-14, ומאז חלה בה ירידה.
במאות ה-16 וה-17 ניכרת התעוררות בהקמת חצ'קרים.
מסורת יצירתם נמשכת גם בהווה, בעיקר כאנדרטות זיכרון לרצח העם הארמני, שחלקן מוצבות במקומות ברחבי תבל.
החצ'קרים נמצאים ביישובים ובבתי קברות עתיקים, בצומתי דרכים וברום גבעות, סמוך לנהרות ולגשרים ובמתחמי מנזרים וכנסיות.
תפוצתם העיקרית של החצ'קרים היא ברמות ארמניה, בגבולות ארמניה, גאורגיה, מזרח טורקיה, אזרבייג'ן ואיראן, במרחבים שבהם השתרעה ארמניה ההיסטורית.
חצ'קרים נוצרו גם במרכזי הפזורה הארמנית וניתן למצוא כאלה בצפון הקווקז, על גדות הוולגה, בקרים, במולדובה ובקרפטים כמו גם בסוריה ובארץ ישראל.
בדורות האחרונים חוזרים ויוצרים חצ'קרים חדשים בדגמים המסורתיים באבן המצויה במקומותיהם.
רובם משמשים כאנדרטות לרצח העם הארמני.
החצ'קרים באתריהם ההיסטוריים בגבולות טורקיה נהרסו מאז הטבח בארמנים, וברובם לא תועדו.
בשנים 1998–2005 בוצע הרס מקיף במצבות בית הקברות הארמני סמוך לג'ולפה בנחצ'יבאן שבאזרבייג'ן.
הריכוז הגדול ביותר של חצ'קרים נמצא בבית הקברות נוראדוס , ממערב לימת סוואן.
מתוך הכרה בתפקיד שממלאים החצ'קרים בתרבות הארמנית נכללים מאפייניהם, בעיקר הסִמליות הטבועה בהם, מאז 2010 ברשימת מורשת תרבותית בלתי מוחשית של אונסק"ו.
חצוצרה (נקראת גם "טרומפטה" או "חֲצוֹצֶרֶת") היא כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה ממתכת.
מנעדה של החצוצרה היא השנייה בגובהה במשפחת כלי הנשיפה ממתכת (במקום הראשון קרן יער).
אדם המנגן בחצוצרה נקרא חצוצרן או נגן חצוצרה או מחצצר או מחצר או בלשון עממית מחצרץ.
החצוצרה הנפוצה ביותר כיום היא החצוצרה בסי במול (Bb): התו שנקרא כדו אמצעי נשמע כסי במול, הפרש של טון.
אך יש סוגים רבים אחרים של חצוצרות במשפחת כלי הנגינה הזאת.
בימינו החצוצרה משתתפת כמעט בכל סוגי המוזיקה, ממוזיקה קלאסית, דרך ג'אז, מוזיקת עולם, סקא, פאנק, בלוז ועד פופ.
החומר ממנו עשויות כיום רוב החצוצרות הוא פליז (סגסוגת מהמתכות נחושת ואבץ), הוא מעוקל בצורה ספירלית כאשר הפיה בקו ישר לפעמון.
צינור החצוצרה הוא גלילי ודק בתחילתו קרוב לחיבור לפיה, ומתרחב לקראת סופו.
החצוצרה מחולקת למספר חלקים מרכזיים:
פייה – החלק שדרכו נושפים לתוך החצוצרה.
נגנים רבים משתמשים במספר פיות שונות לסגנונות נגינה שונים ולכן הפיה לא מחוברת בדרך כלל לחצוצרה באופן קבוע.
ישנם מספר סוגי פיות ופרמטרים שמשתנים מפיה לפיה כגון קוטר ראש הפייה ועומק חלל הנשיפה.
ישנם בדרך כלל שלושה שסתומים הנמצאים במרכז החצוצרה.
כאשר לוחצים על אחד השסתומים כיוון האוויר שזורם בצינורות של החצוצרה מווסת, וגורם לשינוי האורך הכללי של הצינור, ככל שהאוויר עובר דרך ארוכה יותר מהפיה עד לפעמון – כך הצליל יהיה נמוך יותר ולהפך.
על כל שסתום מופיע המספר שלו לפי הסדר מהפיה לפעמון.
הפעמון ממוקם בקצה החצוצרה כמו בכל כלי הנשיפה האחרים.
ככל שפעמון החצוצרה גדול יותר כך הצליל שייווצר יהיה חזק ומפוזר יותר, אך ברוב החצוצרות הפעמון בקוטר סטנדרטי של 12.5 ס"מ.
צינורות הכיוון – מחוברים במעגל הצינורות של החצוצרה, ניתן להוציא ולהכניס אותם בדומה לחליק (סלייד) של הטרומבון וכך לכוון את גובה הצליל.
כאשר הצינורות במצב הכי פתוח שלהם, מעגל הצינורות של החצוצרה מתארך והצליל יותר נמוך ולהפך.
משתמשים בצינורות אלה בעיקר כדי לכוון את החצוצרה לכלי נגינה אחרים על מנת ליצור הרמוניה.
לחצוצרה אפשר להוסיף תוספות שיגרמו לצליל אחר ומעניין.
בחצוצרה נפוץ מאוד השימוש בעמעמים שונים אשר מוצמדים אל תוך פעמון החצוצרה, מנמיכים את עוצמתה ויוצרים גוון צליל מיוחד.
בנוסף ישנן יצירות מעטות בהן שמים פיסת בד או כובע על הפעמון, מה שנותן אפקט דומה לשל העמעם אך צליל יותר רך ונעים לאוזן.
ראשיתה של החצוצרה בעת העתיקה.
בימי עם ישראל במדבר נצטווה משה על עשיית שתי חצוצרות כסף לצורך עבודת המשכן (במדבר י').
כלי נגינה דומים לחצוצרה נוצרו גם במצרים העתיקה ובממלכות המזרח פרס, טיבט, ביזנטיון, מונגוליה ועוד.
החצוצרה שימשה אז לתהלוכות צבאיות ולטקסים חגיגיים אחרים.
בתקופת הבארוק זכתה החצוצרה להתפתחות גדולה .
בימיהם של באך והנדל היו באירופה נגני חצוצרה מעולים, שהיו מסוגלים לנגן מוזיקה מסובכת רק באמצעות שליטה בטכניקת הלחץ של שפתיהם ושימוש בחצוצרות ארוכות יותר.
מסורת גדולה זו שקעה, ובסוף המאה ה-18 הופיע תחליף לחצוצרה הארוכה בדמות החצוצרה הקצרה המצוידת בשסתומים.
בתזמורת הסימפונית המודרנית משתמשים בדרך כלל בשתים או שלוש חצוצרות.
החצוצרה היא לרוב כלי הסופרן הגבוה ביותר בקבוצת כלי הנשיפה ממתכת.
קיימים סוגים רבים של חצוצרות בכווני צליל שונים, לשימוש בעיקר במוזיקה קלאסית.
לדוגמה: חצוצרה בדו, ברה/מי במול, חצוצרת פיקולו בסי במול/לה וסול, חצוצרת באס בפה ובסי במול ועוד.
כלים נוספים אשר כמעט זהים לחצוצרה הם הקורנט (Cornet), שלמעשה קדם לחצוצרה המודרנית, והפלוגלהורן (Flugelhorn), שניהם בעלי צלילים רכים ומעודנים יותר.
ישנם כמו כן מספר פיתוחים ווריאציות מיוחדות של החצוצרה (הרגילה) למשל:
חצוצרת כיס (Pocket Trumpet) - בעלת פיתולי צינורות רבים וצפופים שנותנים לה מראה קומפקטי.
למעשה מנעד החצוצרה הזאת זהה לחלוטין לחצוצרה הרגילה וההבדל הוא רק באורך החצוצרה.
לחצוצרות כיס רבות, ישנן בעיות כיוון קלות, עקב המבנה הפיסי של החצוצרה.
חצוצרת רבע טון (Quarter Tone Trumpet) - בעלת שסתום רביעי אשר מוסיף לחצוצרה (הרגילה בסי במול) אפשרות נגינה של צלילים במרווח רבע טון, אשר נפוצים במוזיקה ערבית, מוזיקה הודית ועוד.
Shew Horn - חצוצרה יוצאת דופן בעלת שתי מערכות פעמונים, שפותחה במיוחד עבור חצוצרן הג'אז Bobby Shew, ומסוגלת להפיק מעבר חד ומהיר בין שתי צורות נגינה עם איכויות שונות.
לדוגמה: פעמון אחד מעומעם (עם משתיק קול) והפעמון השני רגיל.
Aida Trumpet - זוהי חצוצרה בעלת שסתום אחד בלבד, והיא ישרה לגמרי, ונראית כמו חליל ארוך, בשונה מחצוצרה רגילה שהצינור שלה מפותל.
בחצוצרה זו השתמשו לצורך נגינת תרועה מפורסמת מתוך האופרה אאידה מאת המלחין ג'וזפה ורדי.
Firebird - חצוצרה מיוחדת שבה ניגן לראשונה החצוצרן מיינרד פרגוסון, היא שילוב של חצוצרה עם סליד (מחלק) כמו של טרומבון.
על כלי זה ניגנו והקליטו גם החצוצרנים: דון אליס וג'יימס מוריסון.
מאז תחילת השימוש בחצוצרה, שימושה המרכזי היה בתרועות.
צלילה החד והחזק של החצוצרה מתאים לכל סוגי התרועות.
הנה מספר דוגמאות לתרועות נפוצות כיום:
תרועת יזכור - תרועה איטית בדרך כלל המסמלת כאב.
בישראל משמשת ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל וביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
בזמן נגינת התרועה מורידים את הדגל לחצי התורן.
תרועת הנפת הדגל - תרועה מהירה בסגנון מארש.
משמשת בישראל בעיקר ביום העצמאות כאשר מרימים את הדגל לראש התורן לאחר יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
תרועת השכמה - תרועה מהירה בדרך כלל המשמשת להשכמה בבוקר.
תרועת כבוד - תרועה שמשמשת בטקסים או אירועים לכבוד בעלי כבוד.
בישראל מנגנים אותה, לדוגמה, בעת כניסת הנשיא.
גם כיום יש שימוש רב בתרועות חצוצרה בצבאות ברחבי העולם, וכמו כן גם בצה"ל.
הפקת צליל בחצוצרה נעשית על ידי נשיפה לתוך הפיה.
יש סוגים שונים של צלילים שנגרמים בצורות שונות:
"טה" - צליל חד, הנכון והנפוץ ביותר.
הוא נגרם על ידי סתימת הפתח בשפתיים בעזרת הלשון, ומשיכת הלשון פנימה במהירות תוך כדי נשיפה.
"דה" - צליל רופף במעט, משתמשים בו בעיקר בג'אז וסווינג.
הוא נגרם על ידי סתימה חלקית של הפתח בשפתיים בעזרת הלשון, ומשיכת הלשון פנימה תוך כדי נשיפה.
"קו" - נקישת ה"קו" נועדה למקצבים מהירים (כמו חלקי שש-עשרה או חלקי שלושים-ושתיים) בהם לא ניתן לנקוש בנקישת טה כל צליל.
במקרים כאלו הנגן משתמש בנקישה כפולה (טו-קו) למקצבים זוגיים, או בנקישה משולשת (טו-טו-קו) למקצבים משולשים.
בחצוצרה ישנם 3 שסתומי בוכנה המאפשרים 7 שילובי לחיצה ומביאים לשינוי בגובה הצליל.
כמו כן, גובהו של הצליל משתנה בהתאם למתח שפתיו (אמבושיור) ואופן נשיפתו של הנגן.
הצליל הנמוך ביותר שאפשר לנגן בחצוצרת סי במול הנפוצה הוא פה דיאז (#F)(מצלצל מי) הראשון מתחת לדו האמצעי.
כמו כן ניתן להגיע לתו נמוך יותר על ידי השפתיים, טכניקה זאת נקראת over-tons ומשמשת בעיקר בג'אז ובמוזיקה מודרנית.
בחצוצרה אין מגבלה לתו הגבוה ביותר.
על ידי מתיחת השפתיים וחוזק הנשיפה ניתן להגיע לצלילים גבוהים מאוד, תכונה זו ניכרת בכל כלי המתכת.
רוב החצוצרנים לא מצליחים לעלות לצליל גבוה יותר מהתו דו באוקטבה הרביעית.
יש חצוצרות בעלות כפתור נוסף הנקרא "אוקטבה", המעלה את הצליל באוקטבה (שישה טונים) וכך מקל על חצוצרנים להגיע לצלילים גבוהים.
את החצוצרה מחזיקים בעזרת שתי הידיים.
ביד הימנית לוחצים על השסתומים בחצוצרה.
מקומה של כל אצבע בחצוצרה שכיחה:
האגודל נמצא מתחת לצינור שמתחבר לפיה.
בעזרת האצבע לוחצים על הכפתור הראשון מכיוון הפה.
בעזרת האמה לוחצים על הכפתור השני.
בעזרת הקמיצה לוחצים על הכפתור השלישי.
הזרת נמצאת בתוך חצי טבעת הממוקמת מעט רחוק יותר מהכפתור השלישי, בעזרתה מחזיקים את היד הימנית במקומה.
ביד השמאלית מחזיקים את החצוצרה:
האגודל נמצא בחצי מעלה לצינור כיוון מאחורי שלושת השסתומים.
האצבע והאמה נמצאים בצמוד לשסתום השלישי.
הקמיצה נמצאת בתוך טבעת הממוקמת על אחד מצינורות הכיוון.
הזרת נמצאת מתחת לטבעת של הקמיצה.
צירופי לחיצות שונות על השסתומים גורמים להפקת צלילים שונים.
כל לחיצה על שסתום, "מאריכה" את אורך הצינור בו עובר האוויר.
ככל שהצינור ארוך יותר, כך הצליל ישמע נמוך יותר.
(לכן בטובה שאורך צינורותיה ארוך, הצליל נמוך, ובפיקולו הצליל גבוה מאוד).
לחיצה על השסתום הראשון (הקרוב למחצצר) בחצוצרת סי במול, תאריך את הצינור כך שהצליל יונמך בטון שלם.
השסתום השני- הארכה שתנמיך את הצליל בחצי טון, והשסתום השלישי- הארכה שתנמיך את הצליל בטון וחצי.
כך, אם ננגן סול אמצעי, ונלחץ על השסתום הראשון, נקבל את הצליל הנמוך בטון שלם מסול- פה.
אם נלחץ גם על השסתום הראשון וגם על השני, נקבל צליל הנמוך בטון וחצי מסול- מי.
אם נוסיף ללחיצה גם את השסתום השלישי, נקבל צליל הנמוך בשלושה טונים (טריטון) מסול- דו דיאז/רה במול.
בעמודה הראשונה של הטבלה מופיע התו, בעמודה השנייה מוצג הצירוף הנדרש ובעמודה השלישית מוצג צירוף אלטרנטיבי.
1 מסמן את הכפתור הראשון מכיוון הפיה, 2 מסמן את הכפתור השני, 3 מסמן את הכפתור השלישי ו-0 מסמן לא ללחוץ על שום כפתור.
צירופי מספרים מורים ללחוץ על מספר כפתורים בו זמנית.
למשל - 1–3 מסמן לחיצה על הכפתור השלישי ועל הכפתור הראשון.
הטבלה מסודרת לפי גובה התו ומתחילה בתו הנמוך ביותר בחצוצרת סי במול - פה דיאז (#F).
שימו לב שתוים מסוימים יכולים להיקרא בשני שמות, למשל - מי במול (Eb) יכול להקרא גם רה דיאז (#D) ופה דיאז (#F) יכול להקרא גם סול במול (Gb).
לצורך נוחות בטבלה כתוב רק שם אחד לכל תו.
חָצוֹר הַגְּלִילִית היא מועצה מקומית בגוש צח"ר, ב בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1956.
המועצה שוכנת במורדותיו של יער ביריה, חצור נמצאת בגליל העליון צפונית-מזרחית לצפת וצפונית לראש פינה.
כביש 90 עובר מזרחית ליישוב.
מערבית ליישוב שוכן יער חצור, בו נמצא על פי המסורת קברו של התנא חוני המעגל.
חצור הגלילית החלה עם הקמתן של שתי המעברות "חצור א'" ו"חצור ב'", שהוקמו לצורך קליטת העולים החדשים שהגיעו לארץ בגל העלייה ההמונית בשנת 1953. השם חצור מקורו ביישוב העתיק ששרידיו נמצאים בקרבת מקום בתל חצור.
שמה של חצור מתוך ספר יהושע: .
מייסדי חצור הגלילית היו עולים מצפון אפריקה.
בעקבות הקמת היישוב בוטל מושב פאר-עם, ושטחיו נכללו בתחום חצור.
בקרבת היישוב נמצא אתר ארכאולוגי עיי מערות.
בשנת 1956 הוכרזה חצור הגלילית כמועצה מקומית.
העיר שמרה על צביונה המסורתי והוקמה בה גם קריה חסידית, המאוכלסת בעיקר בחסידי גור.
בתחילת שנות ה-90 הגיעו לעיר עולים מחבר העמים, מהעלייה הגדולה מברית המועצות.
בשנת 2014 קיבלה ממשלת ישראל תוכנית עתידית שיעודה היא הפיכת חצור הגלילית לעיר מרכזית בגליל, דבר זה התבטא בהזרמת תקציבים לפתוח ובנייה, לצד שכונות חדשות שנבנו, ושדרוג השכונות הוותיקות, וכן פרויקטים נרחבים של מרכזי מסחר, שדרוג אזור התעשייה, פיתוח וחידוש עירוני כולל תוכנית מתאר מקומית ליישוב.
כיום חצור היא היישוב העירוני המרכזי בין קריית שמונה בצפון, טבריה בדרום וצפת במערב, ועל כן יש בו מוסדות המשרתים את כל האזור, כולל קופות חולים, בתי ספר, מוסדות ציבור שונים, קניון ומרכזי מסחר.
בבחירות האחרונות שהתקיימו בפברואר 2024, נבחר מיכאל קבסה לכהן בתפקיד ראש המועצה.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 2018, זכה שמעון סויסה בתפקיד ראש המועצה.
זו הייתה כהונתו השלישית והאחרונה, לאחר שנבחר לראשונה לתפקיד ב-2008,לפניו בתפקיד היה שאול כמיסה.
1968–1969 - רפאל אדרי, לימים חבר כנסת מטעם מפלגת העבודה.
2008–2024 - שמעון סויסה, מכהן כמשנה למנכ"ל משרד התחבורה.
בחצור הגלילית קיימת שלוחה של המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר, ממוקמת בבית הספר "אורט" ע"ש אברט.
במערכת החינוך בחצור לומדים נכון לשנת 2025 כ-3400 תלמידים בגני הילדים (3) ועד כיתה י"ב.
בחצור הגלילית הוכפלו מספר דירות המגורים במהלך העשור האחרון, עם בנייה מאסיבית בחלקו הצפוני של היישוב, נוסף לכך מבוצעים פרויקטים לחיזוק מבנים, וחידוש עירוני למבנים ישנים.
אושרה תוכניות להקמת מספר שכונות חדשות, במטרה לתת מענה לביקושים הגדולים למגורים ביישוב.
לצד פרויקטים של מגורים הוקם שוק "הקארדו הגלילי" - שיהווה שוק מרכזי לאזור הגליל העליון, וכן כמרכז קניות ומסחר לצד "הקניון הגליל העליון".
כמו כן תוכנית פיתוח ושדרוג מרכז חצור, הכולל מתחמי קניות, בילוי ופנאי.
ביישוב הוקם בשנות ה-60 מפעל " פרי גליל" במטרה שיהווה מקור תעסוקה לתושביו, וישובי הסביבה.
לאורך השנים הלך והצטמצם המפעל שהעסיק בעבר מאות עובדים באופן ישיר, והיה גם צרכן מרכזי של תוצרת חקלאית ושירותים באזור.
מלבד אזור התעשייה בחצור, מחזיקה חצור בשיתוף יחד עם מועצת ראש פינה ועיריית צפת את "אזור התעשייה צח"ר" (צפת, חצור הגלילית, ראש פינה)
(מלבד קו 503 המסתיים בקצרין).
במהלך 2021 אושר פרויקט המסילה המזרחית בצפון, ובמסגרתו הקמת תחנת הרכבת חצור הגלילית.
חָצוֹר אַשְׁדּוֹד הוא קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ליד גן יבנה השייך למועצה אזורית באר טוביה.
שמו של היישוב הוא כשם עיר בנחלת שבט יהודה שנקראה "חצור".
התוספת "אשדוד" לחצור על שם העיר "אשדוד הפלישתית", ובשל קרבת הקיבוץ לעיר אשדוד, נועדה להבדיל מחצור הגלילית.
הגרעין המייסד של הקיבוץ התגבש בשנת 1936 על בסיס גרעין ארץ-ישראלי ג' של תנועת "השומר הצעיר".
חברי הגרעין שהו שנה במשמר העמק ובחול המועד פסח בשנת 1937 הקימו את הקיבוץ בראשון לציון, שם שהו תשע שנים עד שנמצא להם מקום להתיישבות קבע.
במשך זמן זה הצטרפו אליהם גרעיני "השומר הצעיר" מבולגריה ב-1939 ומצפון אמריקה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה (1946)..
בשנת 1943 הקימו חברי הקיבוץ את מצפה גבולות, שם שהו במשך שלוש שנים.
בשנת 1946 הוחלט במוסדות המיישבים שהקיבוץ יעזוב את גבולות ויתיישב במקום הנוכחי, שנקרא אז "יסור".
גבעת הכורכר שעליה הוקם הקיבוץ (גובה כ-60 מטר מעל פני הים) הייתה אז חשופה ובצידה הדרומי מחצבה נטושה.
סביבה שכנו ארבעה כפרים ערביים: יסור, ברקה, בתני שרקיה ובתני ע'רביה ומחנה קסטינה של חיל האוויר הבריטי (היום בסיס חצור של חיל האוויר הישראלי).
חברי הקיבוץ הגיעו למקום ביוני 1946 והשתכנו בבית האריזה בפרדס.
בעקבות החבלה של האצ"ל במטוסים בריטיים במחנה הסמוך, במסגרת התקפת שדות התעופה הבריטיים, וחשש המוסדות מתגובת הצבא הבריטי, נדחתה העלייה על הגבעה במשך מספר חודשים.
בספטמבר ניתן לבסוף האישור, והחברים עלו לגבעה והחלו לבנות את ביתם החדש.
העברת הקיבוץ מראשון לציון הסתיימה רק בנובמבר 1947.
במלחמת העצמאות היה הקיבוץ סמוך לקו החזית של הצבא המצרי, שהגיע עד סמוך לגשר עד הלום מצפון לאיסדוד.
ילדי הקיבוץ פונו לבית ספר בחולון.
המצרים הפגיזו את הקיבוץ, והחברים המעטים שנותרו להגן על היישוב הסתתרו בתעלות.
עלון הקיבוץ שנקרא "על התל" שינה באותם ימים את שמו ל"מתחת לתל".
לאחר מבצע יואב, שבו הילדים לקיבוץ וחברי הקיבוץ חזרו לעבודה החקלאית.
במבצע ברק נכבשו הכפרים הערביים הסמוכים, ותושביהם הפכו לפליטים ברצועת עזה.
חלק מאדמותיהם, שהוכרזו כאדמות מדינה לפי חוק נכסי נפקדים, הוחכרו על ידי מינהל מקרקעי ישראל לקיבוץ.
בסמוך לקיבוץ ממוקם בסיס חצור של חיל האוויר שנקרא על שמו.
בקיבוץ פועל מועדון בענף הבדמינטון, שהוא אחד ממועדוני הבדמינטון הגדולים בישראל.
בעבר פעלה קבוצת כדורעף של הפועל חצור.
הקבוצה הוקמה בשנים הראשונות של הקיבוץ והייתה בליגה הלאומית (הליגה הבכירה אז) עד סוף שנות ה-80. בשנת 1995 היא חזרה לליגה העליונה.
הקבוצה זכתה בגביע המדינה בעונת 1999/2000. הישג השיא בליגה היה העפלה לגמר הפלייאוף באותה עונה.
הקבוצה נתמכה באותה תקופה על ידי מועצה אזורית באר טוביה ושמרה על מקומה בליגת העל מ-1995 עד 2007. בעקבות צמצום התמיכה של המועצה עברה הקבוצה לחסותה של עירית אשדוד ב-2005. הקהל הביתי הלך והצטמצם במשך השנים והמעבר לאשדוד רק החמיר את המצב.
החצוצרות הן שתי צינוריות דקות המחברות בין השחלות לרחם אצל נקבות היונקים.
ישנן שתי חצוצרות, המחוברות כל אחת לצד שונה של החלק העליון של הרחם מצד אחד, ומול שחלה מהצד השני.
החצוצרות אינן מחוברות באופן ישיר אל השחלות אלא נפתחות לעבר השקע הצפקי.
אצל נשים, אורכן של החצוצרות נע בין 7 ל-14 ס"מ.
כאשר מתפתחת ביצית בשחלה, היא נעטפת בשקיק המכונה "זקיק שחלתי".
כשהביצית מוכנה, נקרעים קיר השחלה והזקיק, והיא משתחררת לעבר החצוצרה, בתוכה היא עושה את דרכה לעבר הרחם, כשהביצית נדחפת בעזרת תנועות הריסים שבתוך הציפוי הפנימי של החצוצרות.
המסע אל הרחם אורך מספר שעות עד מספר ימים.
אם הביצית מופרית בעת שהיא בתוך החצוצרה, אז בדרך כלל היא משתרשת ברירית הרחם כאשר תא זה מגיע אל הרירית, מה שמסמן את תחילתו של היריון.
לעיתים קורה שהביצית המופרית משתרשת בחצוצרה ולא ברחם, ואז נוצר היריון חוץ-רחמי.
החצוצרות אינן הומולוגיות לצינור הזרע או לכל חלק אחר בגוף הזכר.
לעוברים יש שני זוגות של פתחים ליציאת תאי רבייה מהגוף.
זוג אחד מתפתח אצל נקבות לחצוצרות, רחם ונרתיק, בעוד הזוג השני מתפתח אצל זכרים ליותרת האשך וצינור הזרע.
בדרך כלל אחד מזוגות הפתחים יתפתח בעוד השני יתמוסס וייעלם עוד בעת שהיית העובר ברחם.
בלועזית מכונות החצוצרות Fallopian tubes על שם האנטומיסט האיטלקי גבריאלה פלופיו, בן המאה ה-16, שגילה אותן.
חצוצרה בוואדי הוא רומן עברי מאת סמי מיכאל, אשר ראה אור בשנת 1987 בהוצאת עם עובד.
הספר עוסק בחיי הערבים אזרחי מדינת ישראל, ויחסיהם עם היהודים, כשהוא מסופר מנקודת מבטה של צעירה ערבייה נוצרייה הגרה בוואדי ניסנאס שבחיפה.
הספר נמנה עם 6 הנבחרים של הוצאת עם עובד, לרגל חגיגות 60 שנה להוצאה.
כמו כן, תורגם הספר לשפות שונות, בהן: אנגלית, גרמנית, הולנדית, צרפתית, איטלקית ועוד.
בשנת 2002 חגגה הוצאת "עם עובד" את ההדפסה ה-29 שלו, עם יותר מ-100 אלף עותקים שנמכרו עד אז.
עלילת הספר מתמקדת בסיפור אהבה בין גיבורת הספר, הודא, בת למשפחה ערבית-נוצרית מחיפה, לבין אלכס, צעיר יהודי שעלה מברית המועצות, הגר בשכירות בחדר מעל דירת משפחתה.
הצעיר נהג לנגן בחצוצרה ומכאן שם הספר.
הרומן מתאר את התקופה שבין אוקטובר 1981 ליוני 1982 (פרוץ מלחמת לבנון הראשונה).
אמה של הודא, המכונה בסיפור אום-הודא, היא אלמנה.
בבית מתגוררים גם סבה של הודא מצד אביה, קופטי קשיש בשם אליאס, הודא עצמה, ואחותה מרי, הגרה עימה באותו החדר.
המשפחה שוכרת דירה בוואדי ניסנאס מאבו נחלה, אדם מפוקפק וחלקלק ממשפחה מוסלמית.
הודא היא צעירה ערבייה בת כשלושים.
בדידותה גורמת לה, כפי הנראה, לחוות כאבים פסיכוסומטיים בכתפה.
היא מתוארת כאישה קרה, בייחוד על ידי חברה לשעבר, בהיג', אשר תיאר אותה כקפואה.
הודא מעורה בחברה הישראלית, אולם החברה הישראלית לא מקבלת אותה.
שיא התערותה מתבטא בכך שהיא בקיאה מאוד בשיריו של יהודה עמיחי, אשר מסמלים את הישראליות ברומן זה.
מרי, אחותה של הודא הצעירה ממנה בשנתיים, היא בחורה קלת דעת שאינה עובדת.
היא מתוארת כנערה יפהפייה, מלאת חיים, תוססת, נועזת ואמיצה, שוברת מוסכמות ופורצת גבולות.
כך, היא לא חששה לקיים יחסי מין לפני הנישואים.
תחילה היא מתאהבת בזוהיר, בנו של אבו נחלה, בעל הבית, המתואר כצעיר מפונק ועבריין, ממנו היא נכנסת להיריון.
סבה אליאס ואמה לא מסכימים שתינשא לעבריין המוסלמי, ומעוניינים שתינשא לווחיד, קרוב משפחה נוצרי כפרי ופרימיטיבי אך מבוסס כלכלית.
דמותה של מרי היא משנית ברומן, אולם הניגוד הבולט לעומת אחותה מבליט את דמותה של גיבורת הסיפור, הודא, ומדגיש את תכונותיה.
זמן קצר לאחר תחילת הסיפור, מגיע לדירה שמעל בית המשפחה דייר חדש, אלכס, שהוא בחור יהודי עולה חדש מרוסיה, שקט, בקושי מדבר עברית ונגן חצוצרה.
אלכס הוא אדם נמוך וחזק מאוד, מרכיב משקפיים עבי עדשות.
הוא לומד בטכניון בחיפה ובלילות הוא עובד כסבל בנמל.
כבר כשעלה בפעם הראשונה לביתו, חשה הודא קרבה לאלכס.
היא מקשיבה לנגינתו בחצוצרה, וזו שובה את ליבה.
היא מתאהבת בו, ומקבלת את ברכת אחותה וסבה ליצירת הקשר עם הצעיר היהודי.
בניגוד לכולם, אלכס חושב שהודא יפה והיא מוצאת חן בעיניו.
הם מקיימים יחסי מין בזמן נופש באילת.
לאחר מכן, הודא חשה לראשונה את נשיותה, היא פורחת ומאושרת, ואינה חשה עוד כ"בתולה זקנה".
בתחילת שנת 1982 אלכס יוצא לשירות מילואים.
יום לפני צאתו למילואים מגהצת הודא את מדיו וחשה מוזר כערביה הדואגת לחייל יהודי, העלול לפגוע בערבים - בני עמה, ובאותה מידה עלול גם להיפגע מהם.
בחודש יוני פורצת מלחמת לבנון הראשונה.
אלכס מגויס לשירות מילואים, והודא אינה שומעת ממנו וחוששת לגורלו.
באותה עת היא מגלה שהיא בהיריון.
הודא עולה לחדר על הגג ומתייחדת עם חפציו של אלכס, היא נרדמת על מיטתו וחולמת חלום סיוטים על אמו הקשה.
בסיום הרומן נמצאת הודא בבית-הקברות שעל הכרמל, "העיר הלבנה המשגשגת שבמורדות הכרמל".
אלכס נהרג במלחמת לבנון והותיר אותה עם עובר ברחמה.
היא מביעה חשש כבד מבעיית זהותו של הילד.
אם תגדל אותו כערבי, יהיה דחוי בחברה הישראלית, אך לפחות לא ילך למלחמה בבוא העת, ואם תגדל אותו כיהודי, ינסה כל חייו להוכיח את יהדותו בגלל העובדה שאמו ערבייה ויתגייס למלחמה בעתיד.
הספר עובד לתיאטרון על ידי שמואל הספרי בתיאטרון בית ליסין ב-1988 וזכה להצלחה רבה.
בנוסף, עובד הספר לתיאטרון הנוער הארצי על ידי רמי דנון ב־1990, ועלה שוב ב-1998 בתיאטרון חיפה בעיבודו של שמואל הספרי.
ב-2006 העלה אותו תיאטרון ארצי לנוער בעיבודו ובבימויו של רמי דנון.
בינואר 2016 עלתה הפקה נוספת ועדכנית להצגה בתיאטרון חיפה, גם היא בבימויו של שמואל הספרי.
הספר אף עובד לסרט בבימוים של סלבה ולינה צ'פלין, בכיכובם של אלכסנדר סנדרוביץ' וראידה אדון.
הוא הוצג ב-2001 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר.
בפסטיבל הקולנוע הישראלי בניו-יורק זכה במקום הראשון.
כמו כן זכה בפרס הראשון בפסטיבל סרטי אהבה ברוסיה ובפרס הראשון בז'נבה.
באוגוסט 2016 במסגרת החלטות ועדת ביטון להעצמת מורשת יהדות המזרח במערכת החינוך החליפה תת-הוועדה לספרות את "חצוצרה בוואדי" בספר אחר של הסופר, ברשימת הספרים שהמליצה לבתי ספר ללמד לבגרויות, בנוסף פסלה הוועדה משיקולים פוליטיים את הספר "חסות" של מיכאל, העוסק ביחסי יהודים וערבים.
זאת לאחר ספרה של דורית רביניאן "גדר חיה" גם נפסל כחצי שנה קודם, מאחר שהוא עוסק בנושא דומה של יחסים אינטימיים בין יהודים וערבים.
יום אחר כך פרסם משרד החינוך הבהרה, כי הספר לא הוצא מתוכנית הלימודים, וארז ביטון הסביר שההמלצה הייתה להוסיף ספר של מיכאל לרשימה הספרים המומלצים של משרד החינוך.
עם זאת מרכזת ועדת הספרות אושרה אלפסי אישרה שהספר "חסות" של מיכאל אכן נפסל.
חצוצרת בארוק היא חצוצרה טבעית ששימשה במוזיקה של המאות ה־16–18, תקופת הבארוק של המוזיקה הקלאסית.
בשם זה נקראים גם העתקים מודרניים של כלים עתיקים, המשמשים כיום נגנים מאסכולת המוזיקה העתיקה.
החצוצרות הראשונות נוצרו באמצעות נשיפה לתוך מגבר כלשהו, כמו קונכייה או קרן של חיה (בדומה לשופר), תוך הרעדת השפתיים.
כיום נהוג לייחס את המצאת חצוצרת המתכת למצרים העתיקה, לאחר ששתי חצוצרות כאלו נמצאו בקברו של תות ענח' אמון, האחת מכסף והאחת מארד.
חצוצרות כאלה שימשו כאמצעי תקשורת מרחוק, לא למוזיקה; קולן הושווה לנעירת חמור.
לאורך רוב ההיסטוריה של החצוצרה היא שימשה בעיקר לאיתות, בעיקר בשימושים צבאיים.
בימי הביניים החלו חצוצרות להופיע בחצרות מלכים, ושימשו בעיקר לתרועות טקסיות.
בסביבות שנת 1400 גילו בוני כלים את הדרך לכופף צינורות, והחצוצרה החלה לקבל את צורתה המכופפת המוכרת לנו כיום.
באותה תקופה נעשו גם ניסיונות לשנות את מנעד הכלי, ובאמצע המאה ה־16 הופיעו קונסורטים של חצוצרות שניגנו מוזיקה בחמישה קולות, כאשר כל חצוצרה מנגנת תפקיד ברגיסטר אחר.
כמה מן הדוגמאות הטובות ביותר של כלים מן התקופה הם כלים מסוף המאה ה־16 שבנה אנטון שניצר מנירנברג.
בוני חצוצרות ידועים אחרים כוללים את משפחת הבונים הַיינְלַיין, משפחת האס, משפחת אֵהֶה (כל השלוש מנירנברג) וכן ויליאם בול מלונדון.
כל החצוצרות שבנו היו חצוצרות טבעיות, כלומר חצוצרות שבהן הצלילים היחידים הזמינים לשימוש הם סדרת הצלילים העיליים (וכן שינויים קלים באמצעות שימוש בשפתיים).
על כל פנים, כלים אלה נקראו פשוט בשם "חצוצרה".
לעיתים קרובות נגני חצוצרה (ביחד עם נגני טימפני) היו חיילים או הועסקו על ידי העירייה (Stadtpfeiffer, Town piper), בנפרד מנגנים בתזמורות רגילות.
חצוצרות טבעיות במוזיקה המערבית עשויות לרוב מפליז, נחושת, ארד או כסף.
הן קשות מאוד לנגינה, משום שאין בהן אמצעים המקלים על גישה לצלילים כרומטיים, ועל החצוצרן להיעזר בשפתיו לוויסות גובה הצליל.
כמה מן הצלילים בסדרת הצלילים העיליים נחשבים מזויפים לאוזן של בן המאה העשרים, במיוחד הצלילים השביעי, האחד־עשר והשלושה־עשר.
כאשר צלילים אלה מופיעים ביצירה על החצוצרן 'לתקן' את הזיוף באמצעות שפתיו - משימה לא קלה.
לחצוצרת הבארוק צליל כהה ומחוספס יותר מצליל החצוצרה המודרנית, ומשתלב בקלות רבה יותר בצלילם של כלי נשיפה מעץ.
מלחינים רבים עשו שימוש בכלי ובגוון המיוחד שלו, ביניהם באך, הנדל, טלמן ורבים אחרים.
לעיתים היה צורך להזמין נגנים מתזמורות צבאיות כדי להשתתף בביצוע היצירות – ביצירותיו של באך בכל פעם שמשתתפות יותר משתי חצוצרות ביצירה, משתתף גם טימפני.
רוב הנגנים בכלי בימינו אינם מנגנים בכלים מקוריים (הנמצאים לרוב באוספים או במוזיאונים, ולפעמים אינם במצב המאפשר נגינה) אלא בהעתקים שלהם.
בכלים אלה פעמים רבות נוסף אלמנט שלא היה בכלים המקוריים, ונועד להקל על הנגינה - חורים לאצבעות.
חורים אלה, המצויים בגב החצוצרה, מאפשרים לנגן לתקן את הזיוף בכל הצלילים.
נוהג זה הוא נושא לוויכוחים סוערים בקהילת המוזיקה העתיקה, משום שהוא פוגם באיכות הצליל של החצוצרה הטבעית ומהווה סטייה מפרקטיקות הנגינה המקוריות, וממילא משפיע על הפרשנות המוזיקלית.
בנוסף, ישנם העתקים מודרניים הבנויים בטכניקות מודרניות (באמצעות מכונות) ולא בטכניקות הריקוע של בוני הכלים המקוריים, שהצליל שלהם נחשב יפה יותר.
חצוצרות יריחו (Jericho's Echo) הוא סרט קולנוע שהופק ב-2004, בוים על ידי ליז נורד ועוסק בסצנת הפאנק בישראל.
הסרט עוסק בהשקפת עולמם של חברי סצנת הפאנק הישראלית, ועובר דרך טווח של מספר מוקדי עניין, כגון דת, צבא, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועוד.
הסרט כולו צולם בשנת 2003 בישראל.
חצוצרן שחור-מקור (שם מדעי: Rhodospiza obsoleta) היא ציפור שיר ממשפחת הפרושיים והיא יחידה בסוגה.
למין ישנו קול מזכיר במקצת את תרועת החצוצרה ומכאן שמו.
מספר מינים נוספים ממשפחת הפרושיים נקראו אף הם "חצוצרנים" (Rhodopechys) בשל הדמיון הוויזואלי לחצוצרן המדבר.
למרות שמו, קולו של החצוצרן שחור-המקור אינו מזכיר כלל את תרועת החצוצרה.שם המין (שחור המקור) נקרא בשל צבע מקורו.
מקור שם הסוג המדעי הוא בשילובן של שתי מילים ביונית: rhodon, שפירושו - אדום ו-spiza - פרוש.
מקור שם המין הוא במילה הלטינית obsoletus שפירושה בלוי, מרופט, דהוי.
פירוש השם המדעי הוא אפוא "פרוש אדום דהוי".
ציפור זו בעלת מקור עבה ושחור, לנקבה מקור בהיר יותר, לעיתים אף חום בהיר.
רוב נוצות גופה בצבע חום-חוֹלי בהיר, עם דגמי כנף וזנב בולטים בעלי גוני שחור, לבן וורוד בתעופה נראים הכנפיים והזנב לבנים ברובם.
מלבד מקורו השחור, לזכר יש גם מסיכת קדמת עין שחורה שלא קיימת אצל הנקבה.
כרוב הציפורים, לזכר יש צבעים בולטים ועזים יותר ולנקבה דהויים יותר.החצוצרנים הצעירים, דומים לנקבות.
חצוצרת השמע (TA: Tuba auditiva; Tuba auditoria; מכונה גם צינור השמע, תעלת השמע או תעלת אוסטכיוס, על שם ברתולומאו אאוסטקיו) היא צינור באוזן המחבר בין האוזן התיכונה אל הלוע, ומאפשר כניסה של אוויר לתוך האוזן ויציאה ממנה.
הודות לפתח זה, לחץ האוויר באוזן התיכונה נשמר ברמה של הלחץ הסביבתי, ומאפשר תפקוד תקין של האוזן התיכונה.
במהלך טיסה, צלילה או נסיעה בכבישים תלולים עשויים בני אדם לחוש "סתימה" באוזניים, עקב שינויי הלחץ על עור התוף, שאינם משתקפים מייד באוזן התיכונה.
פיהוק או בליעה מסייעים לפתיחה של חצוצרת השמע ולהשוואת הלחצים בין האוזן התיכונה והסביבה החיצונית ומאפשרים לעור התוף לחזור למצבו התקין.
חצות הלילה (בלשון הדיבור: חצות) היא נקודת הזמן ביממה המסמנת את המעבר בין יום אחד למשנהו והרגע שבו משתנה התאריך לפי מרבית לוחות השנה.(בשונה מהתאריך העברי שמתחלף עם צאת הכוכבים).
זמן חצות הלילה הסולארי, כשהשמש קרובה ביותר לנקודת הנאדיר והלילה נמצא במרחק שווה משעת השקיעה לזריחה, הוא ניגודו של זמן הצוהריים הסולארי.
עקב הנהגתם של אזורי זמן ההופכים את הזמן לזהה על פני מגוון מרידיאנים, רק לעיתים נדירות זמן חצות הלילה הסולארי חופף עם השעה 0:00 בשעון.
זמן חצות הלילה הסולארי אינו תלוי באזור זמן, אלא בקוי אורך ובעונות השנה.
בתקופה הרומית סימנה חצות הלילה את נקודת האמצע בקטע הזמן שבין השקיעה לזריחה, קטע המתארך ומתקצר בהתאם לעונות השנה.
חצות הלילה מסמנת את ההתחלה ואת הסוף של כל יום בשעון ברחבי העולם.
זוהי הנקודה המפרידה בין יום אחד למשנהו.
תקן ISO 8601 מאפשר שימוש ב־24:00 בהצביעו על חצות הלילה, ו־12:00 לצהרי היום.
בשעון בן 12 שעות, ניתן להתייחס ל־12 בצוהריים לציון חצות היום, ו־12 בלילה לציון חצות הלילה.
הסימון המקובל בשעון דיגיטלי כזה, באותיות am ו־pm , יוצר אי בהירות בשעה 12, שבה בדיוק מתחלף הסימון מ־am ל־pm (בצוהריים) או להפך (בחצות הלילה).
בחצי הכדור הצפוני, ל"חצות הלילה" יש קשר גאוגרפי עתיק עם הצפון (כמו שיש לצוהריים עם הדרום).
פולנית מודרנית ואוקראינית משמרות את הקשר עם מילותיהם המשמשות עבור חצות הלילה ("północ", "північ" – פשוטו כמשמעו "בחצי הלילה"), שפירושן הנוסף הוא צפון.
ליל סילבסטר, שבו מתחלפת השנה בלוח הגרגוריאני נחגג במסיבות ששיאן בחצות הלילה, עם התחלפות השנה, ונחתם בנשיקה.
כיכר טיימס בניו יורק, קנתה לעצמה שם ברחבי העולם כאחת מזירות המסיבה הראשיות.
בין הבניינים בכיכר נתלה כל שנה כדור ענק היורד אל החוגגים בחצות הלילה.
מסיבות נוספות נערכות במקומות ציבוריים נוספים ברחבי העולם כמו גם במועדונים ובבתים פרטיים.
מנהג נפוץ נוסף הוא יריית זיקוקים במרכזי הערים הגדולות.
בסיפור העם הנודע "סינדרלה", פיה עוזרת לסינדרלה להגיע לנשף בעזרת קסם: את בגדי המשרתת הבלויים של סינדרלה היא הופכת לשמלת נשף מרהיבה, את נעליה המרופטות – לנעלי זכוכית, וקליפת דלעת הופכת לכרכרה מהודרת.
הפיה מזהירה את סינדרלה שבדיוק בשעת חצות הלילה, לאחר ששעון המטוטלת ישמיע שנים עשר צלצולים, יפוג הקסם והחפצים יחזרו לצורתם המקורית.
חצות בפריס הוא סרט הקולנוע ה-41 של וודי אלן, שכתב את התסריט וביים.
הסרט יצא בשנת 2011 ומשתייך לסוגת הקומדיה הרומנטית.
העלילה עוסקת בזוג מאורס, גיל ואינז, המגיע לפני החתונה יחד עם הורי האישה לביקור בפריז.
גיל הוא תסריטאי הוליוודי השואף לעזוב את עבודתו ולהצליח כסופר ומתאמץ מאוד בכתיבת הרומן הראשון שלו.
הוא מאוהב בפריז ורוצה לעבור להתגורר בה, בעיקר לצורך השראה לכתיבה ספרותית, ואילו אינז מעדיפה את קליפורניה ואת אורח החיים שלהם בארצות הברית.
באחד הלילות גיל משוטט לבדו ברחובות העיר בדרכו חזרה למלון, חולם על פריז של שנות ה-20 של המאה ה-20, ובאורח פלא מגיע לתקופה זו ומדלג בינה לבין ההווה, כאשר אין זה ברור אם מדובר במציאות או חלום.
גיל (אוון וילסון) ואינז (רייצ'ל מקאדמס) הם זוג מאורס, המגיע לביקור בפריז, יחד עם הוריה של אינז (קורט פולר ומימי קנדי), במסגרת נסיעת עסקים של אביה של אינז.
גיל הוא תסריטאי הוליוודי החולם להיות סופר ועוסק בכתיבת הרומן הראשון שלו.
הוא מאוהב בפריז וחולם להתגורר בה, בניגוד לגישתה המעשית של אינז, המזכירה לו שהוא מתפרנס כתסריטאי בהוליווד.
בעת ארוחה הם פוגשים בזוג חברים, פול (מייקל שין) וקרול (נינה אריאנדה) בייטס, השוהים גם הם בפריז לאחר שפול הוזמן להרצות ב"סורבון".
אינז שמחה לבלות בעיר עם פול וקרול, אך גיל סולד מהיהירות והטרחנות של פול, המומחה לכל נושא ("הוא פסבדו-אינטלקטואל", מתאר גיל את פול).
לאחר ערב משותף, שבו בילו בטעימת יינות, אינז ממשיכה לריקודים עם פול וקרול, וגיל חוזר רגלית למלון.
הוא תועה מעט בדרכו, ויושב לנוח על מדרגות כנסייה.
כאשר פעמון הכנסייה מצלצל, עוצרת לידו מונית ישנה נושנה, ונוסעיה מזמינים אותו להצטרף אליהם למסיבה שהם בדרכם אליה.
במסיבה מגלה גיל שמארחיו הם הסופר סקוט פיצג'רלד (טום הידלסטון) ואשתו זלדה (אליסון פיל), והפסנתרן במסיבה הוא קול פורטר, השר את שירו "הבה נעשה זאת, הבה נתאהב".
גיל המופתע מבין שהוא נסע בזמן לשנות ה-20 שהוא מעריץ.
הוא פוגש בארנסט המינגוויי שמסכים להראות את כתב היד שלו לגרטרוד שטיין.
כאשר גיל חוזר לחדרו במלון, אינז אומרת לו שהוא סובל מהזיות.
כדי להוכיח לאינז שלא הזה, הוא מזמין אותה בערב הבא להצטרף אליו באותו מקום.
לאחר המתנה ארוכה שבה לא קורה דבר, אינז מתעייפת וחוזרת למלון.
לאחר עזיבתה מצלצל הפעמון חצות, ושוב מופיעה המונית הישנה, הלוקחת את פול למפגש נוסף עם גיבורי שנות ה-20 והדור האבוד.