tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקרים אחרונים מראים שהשניים עשויים להיות קרובים ממה שנחשב, ואולי אף אינם זכאים להיחשב כשני מינים; עם זאת, עמדה זאת נתונה במחלוקת שכן התכונות המורפולוגיות שלהם שונות וכן הקריוטיפ, ונכון להיום הם עדיין מוכרים כמינים נפרדים.
מספר הכרומוזומים של מונטיאק גונגשאן נמוך מאוד: 9 לזכר ו-8 לנקבה; למונטיאק סיני למשל, יש לא פחות מ-46 כרומוזומים.
כל הפוחלצים הידועים של מין זה נמצאים במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון, ובמוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
למונטיאק גונגשאן יש פרווה בצבע חום כהה עד שחרחר עם גוון ערמון, בעלת דמיון יוצא מן הכלל למונטיאק שחור.
ההבדל היחידי בין השניים שגם הוא לא תמיד קיים, מתבטא בכך שהמונטיאק השחור עשוי להיות כהה לגמרי, בעוד שמונטיאק גונגשאן תמיד יהיה צבע אדמדם-כתמתם באזור הראש והצוואר.
למונטיאק גונגשאן אזור הכתף ופלג הגוף הקדמי נוטה להיות בהיר יותר או בעל נטייה לכתמתם, ולעיתים, מרבית הגוף יהיה בצבע חום-צהבהב עם גוון חולי להוציא את הרגליים והגחון השחורים.
צידו התחתון של הזנב, פנים הרגליים, המפשעה והחזה בצבע לבן.
הלחיים כתמתמות, המצח אדמדם, ושאר הפנים כהות.
לזכרים יש זוג קרניים קצרות וחדות דמויות פגיון אשר מוסתרות בציצת שיער עבה בצבע אדמדם.
מסיבה זאת, שני מיני מונטיאק אלו מזכירים את הצביון השחור החי באפריקה.
ציצת השיער של מונטיאק גונגשאן קטנה יחסית למונטיאק שחור, הוא קטן מעט במידות הגוף וזנב קצר יותר.
כן יש לו טבעת לבנה סביב הפרסות.
בניגוד למינים רבים בסוג מונטיאק, למונטיאק גונגשאן ולמונטיאק השחור הקרניים ארוכות למדי וניכרות היטב על הראש, ובנוסף, הגבעולים שלהם (עצמות ארוכות שצומחות על המצח) קצרים יחסית.
מבנה גופו של מין זה דק ורזה, יש לו רגליים קצרות יחסית, והאחוריות שבהם ארוכות יותר מהקדמיות.
צווארו דק וארוך למדי, ראשו משולש ובעל בלוטות ריח ועצמות לסת בולטות.
הדו-צורתיות הזוויגית נוכחת אצל מין זה אף באופן הפוך: הנקבות גדולות באופן ניכר מהזכרים כאשר גובהם בכתפיים הוא 57–61 ס"מ לעומת 47–52 ס"מ אצל הזכרים.
שני הזוויגים שוקלים בין 18 ל-20 ק"ג.
עם זאת, חוקרים תיעדו ב-1996 זכר במשקל 24 ק"ג.
מונטיאק גונגשאן נפוץ בדרום-מזרח אסיה על גבול האזור המכונה הודו-סין.
התפוצה הוודאית שלו היא בצפון מיאנמר (מחוז קאצ'ין), דרום סין העממית (מחוז יונאן וקצה המחוז האוטונומי הטיבטי), אך ייתכן שהוא נפוץ בהרחבה בצפון תאילנד, טיבט, ולאורך הטווח המזרחי של הרי ההימלאיה הנופל בתחומי הודו (מדינת ארונאצ'ל פרדש וסיקים) ואולי גם בבהוטן (הספיקות נובעים מבלבול בינו לבין המונטיאק השחור).
ישנה סבירות נמוכה שהוא נפוץ אפילו בלאוס ווייטנאם, ואם אכן תאוריות אלו נכונות, טווח התפוצה שלו רחב בהרבה מהידוע למדע.
מקור שמו, הוא בנפת גונגשאן שבמחוז יונאן בסין – בה כנראה התגלה לראשונה.
מונטיאק גונגשאן מצוי בגבהים של 2,750-1,250 מטר מעל פני הים בצפון מיאנמר, ומעל גובה 3,000 מטר בצפון מערב יונאן; בטיבט הוא נמצא בגובה של 2,600-1,800 מטר.
על פי נתוני הגובה, ניתן לקבוע שבית הגידול שלו מורכב מיערות גשם אלפיניים, יערות מחטניים ויערות מעורבים.
נתונים העולים ממצלמות נסתרות במיאנמר, מראות שהוא נפוץ ביערות סובטרופים דרך יערות הרריים ממוזגים ועד לכרי דשא תת-אלפיניים בהימלאיה.
אף על פי שאין הפרדה ברורה בין בית הגידול של מונטיאק גונגשאן למינים אחרים, הוא מאכלס בדרך כלל בתי גידול גבוהים יותר מרובם.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 10–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 5,000-1,000 מילימטר לשנה.
טרם נעשו מחקרים על ההתנהגות של מונטיאק גונגשאן.
עם זאת, הוא כנראה דומה לקרוב משפחתו המונטיאק השחור, בכך שהוא טריטוריאלי מאוד ופעיל בבדידות.
כאשר זכר אחר נכנס לטריטוריה של זכר אחר, הלה תוקף אותו באמצעות הניבים הגדולים שלו וכן באמצעות הקרניין.
מונטיאק שחור ומונטיאק גונגשאן הם ככל הנראה פעילי דמדומים.
אין מידע רב על התזונה של מין זה; ככל הנראה הוא אוכל עשב בדומה למונטיאק השחור ופחות מבסס את תזונתו על דברים אחרים.
מחקרים על תוכן הקיבה שלו, הראו שהתזונה כוללת גם פירות, זרדים ועלים.
מעט מאוד ידוע על מערכת הרבייה של מין זה.
הוא כנראה מתרבה באופן רציף לאורך השנה.
תקופת ההריון היא בין 209 ל-220 ימים, ולאחריהם נולד עופר יחיד בעוד שתאומים נדירים.
המונטיאק הגונגשאני משתמש בהפרשות מבלוטות הריח בפניו כדי לסמן את הגבולות הטריטוריאליים של שטחו.
הריח משמש גם כאמצעי לקביעת מצב הפוריות של הנקבה והאם היא ראויה לרבייה.
המונטיאקים נוהגים להשתמש באותות חזותיים: הפרווה הלבנה בצד התחתון של הזנב משמשת כסימן אזהרה בעת היותו מונף לגובה במהלך הריצה.
כאשר המונטיאק מניף אותו לאחר שחש בסכנה, הצבע הלבן אמור לאותת לטורף שהוא זוהה ומוטב לו לוותר על המרדף.
ציצת השיער האדומה שבמצח גם היא בעלת הפקט חזיתי כנראה; כאשר מבטו של הטורף מצטלב עם המונטיאק, הצבעים הבולטים של הציצה והפסים השחורים בקדמת הפנים אמורים להוכיח לטורף שהוא זוהה.
המונטיאק משתמש גם בתקשורת המבוססת על שמיעה: בעת הבחנה בסכנה, הוא עשוי לנבוח בדומה למינים אחרים.
הזכר משמיע רעשים נמוכים וזמזומים בתקופת החיזור.
הטורפים העיקריים של המין הם ככל הנראה נמרים, דולים, ונמרים ערפילים.
על מנת לברוח מטורפיו, המונטיאק משתמש בשבילים קבועים הידועים רק לו בתוך הצמחייה הסבוכה, כלאחר מספר דקות ריצה הוא מנסה להסתתר בסבך ללא תזוזה.
תוחלת החיים שלו היא ככל הנראה כ-11 שנים.
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה להגיע למסקנה בקשר למצב השימור של המין, ועל כן הוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).
הסיבה לכך, היא חוסר כללי במידע לגבי זהותם של אוכלוסיות ידועות של מונטיאקים המשתייכים לכאורה למין זה או למין שחור, התפוצה החופפת למונטיאק השחור שמחריפה את הבלבול ביניהם, וכן המעמד הטקסונומי הלא ברור שלו.
ייתכן בהחלט שהמין מאוים בדומה למין השחור – במיוחד עם תפוצתו קטנה בפועל – אך יותר סביר להניח שהתפוצה שלו גדולה למדי.
טרם ברור עד כמה המין פגיע לציד.
הוא עשוי להיות זהה למונטיאק המצוי המסתגל היטב ללחצי הציד הכבדים, אך מאידך, אין סיבה מיוחדת להניח שהוא מפגין גמישות ללחץ הציד.
הרס בית הגידול שלו מהווה איום הולך וגדל ברחבי הטווח הידוע שלו, אך כאמור, אין מידע על ההשפעה עליו.
מאז ההערכה ב-2008 ועד ההערכה המחודשת ב-2015, לא התקבל מידע משמעותי העשוי לשנות את מעמדו ברשימה האדומה.
האיום העיקרי על המין הוא ככל הנראה הציד המתרחש בכל רחבי הטווח הידוע שלו.
המונטיאקים במיאנמר ניצודים בהרחבה לבשר – אם כי באופן כללי הציד לא ממוקד דווקא בהם – וכן לצורך העורות שלהם התופסים מקום נרחב כחומר גלם ליצירת בגדים.
על מנת להדגים את הבעיה הנוכחית בציד היונקים בדרום אסיה, ניתן לקחת כדוגמה את הפארק הלאומי הקאקאבוראזי במיאנמר: במקור, הציד שהתרחש בפארק היה נעשה בהיקף קטן על ידי התושבים שחיים בקביעות בתחומי הפארק, והוא נעשה רק כאמצעי קיום וסחר חליפין לקניית מזון חיוני.
בשנות ה-90, קבוצות חמושות ומאורגנות של ציידים מקצועיים אשר אינם תושבי האזור, החלו לבקר במרחב המוגן של הפארק אחת לכמה חודשים, כשבמהלך זמן שהותם הם ביצעו ציד אינטנסיבי אשר נועד לספק את הסחר בחיות הבר.
קבוצות כגון אלו הופכות לשכיחות בפארק יותר מדי שנה, ומספרם גם גובר בקצב מדאיג.
דפוסי הציד באזורים אחרים שבהם המין מצוי אינם ידועים, אך סביר להניח שבכל מקום הבעיה קיימת במידה זו או אחרת, ומובילה בהדרגה לשכיחות פרסתנים וטורפים.
במחוז יונאן שבסין, ידוע על לחץ ציד כבד מצד השבטים המקומיים המאכלסים את הגבעות בקרבת היערות.
אף על פי שאין נתונים שוטפים מסין, האוכלוסייה של המונטיאק שם ככל הנראה נדירה וקטנה למדי.
בתי הגידול הבטוחים ביותר בסין הם אלו הנמצאים באזורים הגבוהים שהטיפוס אליהם מפרך.
מונטיאקים אשר מזוהים כמונטיאק גונגשאן, נמצאים בתוך שני אזורים מוגנים גדולים בפארק הלאומי האקאקאבוראזי ושמורת הטבע הפונקאנראזי במיאנמר.
אזורים אחרים של בית גידול אשר בהם אפשרית נוכחות המונטיאק, נמצאים מחוץ למערכת המוגנת של רשויות השימור במיאנמר.
ישנם אזורי יער הררי בעלי פוטנציאל מתאים לקבלת מעמד של אזור מוגן.
מעבר לכך האזורים המוגנים במיאנמר זקוקים לניהול נכון יותר ולמערכת מתפקדת היטב על מנת לוודא שחיות הבר שהפארקים הללו מוגנים מפני ציידים ומסיגי גבול אחרים.
המין ידוע גם משני שמורות טבע בסין העממית, אף על פי שהוא טרם קיבל מעמד מוגן בחוק הסיני.
הצורך המיידי הוא פיזור הבלבול השורר סביב המעמד הטקסונומי של המין אשר אמור להיעשות באמצעות בדיקות DNA עדכניות, ודיונים רציניים יותר בקרב טקסונומים אודות ייחודיותו המורפולוגית.
לאחר שיאופיין כמין ודאי, ניתן יהיה לדרוש מרשויות השימור בסין להתייחס אליו כמין מוגן.
כן נדרש מחקר אודות רגישותו של המין לציד.
מונטיאק העלה (שם מדעי: Muntiacus putaoensis; ידוע גם כמונטיאק פוטאו), הוא מין של אייל קטנטן ולא מוכר בסוג מונטיאק החי בדרום אסיה.
הוא התגלה בשנת 1997 על ידי הביולוג אלן רבינוביץ, אשר חשב בתחילה שמדובר בעופר של מין אחר, ולבסוף כאשר התברר שמדובר בנקבה בוגרת, הוא קיבל מעמד של מין נפרד בשנת 1999; זהו בין מיני המונטיאק האחרונים שהתגלו.
שמו הרשמי - מונטיאק העלה, נובע מכך שהמקומיים שדיווחו עליו לראשונה סיפרו שממדי גופו קטנים מהרגיל עד שניתן לעטוף את כל גופו בעלה גדול אחד של עץ הפהריניום (Phrynium; מסדרת הזנגבילאים).
שמו המדעי putaoensis מרמז על המקום שבו התגלה לראשונה - סביבות העיר פוטאו בצפון מיאנמר.
מונטיאק העלה מחזיק כיום בתואר "המונטיאק הקטן ביותר", שכן גובהו הממוצע הוא פחות מ-50 ס"מ ומשקלו לא יותר מ-15 ק"ג (המשקל הממוצע הוא כ-12 ק"ג).
יש המכנים אותו גם מאובן חי בשל העובדה שממדי גופו מפגינים תכונות של איילים קדומים קטנים כדוגמת האיילוניים מאשר איילים מהעת המודרנית.
האורך של ראשו וגופו עומד על כ-80 ס"מ בממוצע ואורך זנבו כ-10 ס"מ.
ילידי מיאנמר נהגו לקרוא לו "אייל העלה" מאחר שניתן לכסות את גופו בעלה גדול וזה הוביל לשמו הנוכחי.
למונטיאק העלה יש מבנה גוף קומפקטי ועגלגל, עם אוזניים מעוגלות בעלות אורך ממוצע של 7.1 ס"מ; האוזניים עשויות להיות חתוכות ופגועות לעיתים קרובות בשל מאבקי הנשיכות ביניהם.
על המצח, יש למונטיאק שיער ארוך וסבוך היוצר ציצה על הראש בדומה לצביון.
באופן כללי, למונטיאק העלה יש מראה הדומה למדי למונטיאק מצוי, כאשר לפרוותו יש גוון צהבהב-אדמדם וכתמים שחורים על הרגליים.
יש להם סימוני פנים כהים בצורת V שנמשכים לעבר המצח שלהם, ופרוות הגחון שלהם לבנה.
צבע הפרווה עשוי להשתנות מפרט לפרט, בין בוגרים לצעירים, ובין עונות השנה (ידוע שפרוותם מתכהה בתחילת האביב או בקיץ); הווריאציה בצבע עשויה להיות הסתגלות לסביבה מיוערת וחשוכה כדי למנוע זיהוי על ידי טורפים.
העופרים נולדים עם פרווה בצבע ערמון עשיר, אולם בניגוד למונטיאק מצוי ולמונטיאק הסיני, אין עליה כתמים בהירים.
עם התפתחות העופר, הצבע הערמוני של הפרווה נמוג בהדרגה לחום-צהבהב או אדמדם כשל הבוגרים.
העופר מגיע לגודל המלא כבר בשנה הראשונה לחייו, אך למשקל המלא הוא עשוי להגיע רק לאחר מספר שנים.
אף על פי שהזכר והנקבה של מונטיאק העלה אינם מפגינים דו-צורתיות זוויגית בגודל הגוף, הם ניכרים בנוכחות או בהיעדר הקרניים: הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, אשר מזכירות יותר קוצים במבנה הפשוט שלהם, ואורכן נע בין 1 ל-6 ס"מ.
בדומה למונטיאקים אחרים, גם אצל מין זה הקרניים גודלות בקצה זוג גבעולים ארוכים (עצמות בולטות וארוכות המחופות בפרווה); עם זאת, הגבעולים אצלו צומחים בצורה אנכית ועקומה לאחור ולא ישרה כאצל שאר המינים, מה שגורם להם להיות בקו ישר עם המצח המשופע.
הקרניים נושרות בפעם הראשונה בגיל 20 עד 22 חודשים, אולם בניגוד לאיילים רבים הנשירה אינה קבועה, והיא נפוצה בעיקר אצל זכרים מבוגרים.
מאפיין זה מייחד את שבט המונטיאקים משאר איילי העולם הישן.
תכונה של מונטיאק העלה אשר נפוצה רק אצל מינים מסוימים בסוג, היא הנוכחות של בלוטות גדולות בחזית הפנים.
תכונה ייחודית נוספת אשר מאפיינת את כל המינים, היא נוכחות של זוג ניבים מוארכים הבולטים מהשפה ומהווים את סימן ההיכר של המונטיאקים.
לניבים הללו יש אורך ממוצע של 2.4 ס"מ, והם לעיתים קרובות פגומים או מגוידים בשל השימוש הרב בהם כנשק.
אורך הגולגולת המרבי של מונטיאק העלה הוא 20 ס"מ, ורוחב האף הממוצע הוא 4.7 ס"מ.
מספר השיניים שלו עומד על 34.
בעוד שרוב המונטיאקים "החדשים" שהתגלו נפוצים בחלק המזרחי והמרכזי של הודו-סין, מונטיאק העלה לעומתם מצוי דווקא בחלק הצפון-מערבי.
המין התגלה לראשונה ביערות העבותים של צפון מיאנמר (בורמה), באזור עמק הוקאונג הסמוך לצפון מזרח פוטאו, והוא נפוץ משם עד ליובל נאם-טאמאי של נהר האק מאי (מוגבל כנראה לתחומי מחוז קאצ'ין).
הקיום שלו בהודו השכנה דווח לראשונה בשנת 2002 באזור לאויט במזרח ארונאצ'ל פרדש, ובמהלך אותה שנה הוא גם דווח כמצוי בשמורת הטיגריס נאמדאפה (אף היא במזרח ארונצ'ל פרדש).
עד שנת 2009 נמסר שהוא נוכח באזורים נוספים בארונצ'ל פרדש, וכן בנגלנד.
על פי נתוני התפוצה שלו במיאנמר והודו, נראה שהוא מצוי גם במשולש הגבולות של הודו-מיאנמר-סין העממית, כשבאחרונה הוא מצוי אולי ביונאן ובמחוז האוטונומי הטיבטי.
IUCN אמנם כולל את האזורים הללו במפת התפוצה הרשמית של המין, אך אינו מזכיר את סין בנתוני התפוצה שלו.
ההסתברות לנוכחותו בסין גבוהה למדי, בהתחשב במספר בעלי חיים האנדמיים למשולש הגבולות הזה (גוראל אדום, טאקין מישמי, מושק כהה, ועוד).
מונטיאק העלה חי במגוון בתי גידול מיוערים באזורים הרריים מבודדים.
הוא מאכלס מגוון רחב של סוגי יערות, כולל: יערות גשם טרופיים, יערות-גבעה תת-טרופיים, ויערות גשם ממוזגים לחים או קרים.
הוא נצפה החל מגובה 450 מטר ביערות טרופיים, ועד גובה 3,000 מטר ביערות ממוזגים.
כן הוא נפוץ באזורי חפיפה בין היערות הללו.
המונטיאק דווח כנפוץ לאורך המדרונות המערביים של מחוז יונאן בסין בעלי צפיפות פרחונית גבוהה.
על פי IUCN, מגבלת הגובה התחתון שלו היא 702 מטר, ומגבלת הגובה העליון 1,228 מטר.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה מאוד: 5,000-1,000 מילימטר לשנה (במיוחד בטווח ההודי שלו).
מונטיאק העלה הוא בעל חיים בודד כקרוביו, ויש הסוברים שהדבר מצביע על היותו שריד לאיילים מתקופות עתיקות: האבות הקדומים של האיילים היו כנראה קטנים, חיים בבדידות וניזונים מסוגי צמחייה הנפוצים ביער; רק בתקופה המאוחרת מיני האיילים הפכו אולי לגדולים וחברותיים יותר והחלו לחיות גם בחורשים פתוחים.
הניבים הגדולים של המין, כמו גם האוזניים הפצועות שלהם, מובילות להשערה שמפגשים בין הזכרים כוללים התנהגות אגרסיבית של דקירות ונשיכות.
עובדה מעניינת, שנקבות מין מתאפיינות אף הן בניבים גדולים ובסימני פגיעה על האוזניים; אף על פי שסימנים אלו פחות תכופים מאצל הזכרים, הנוכחות שלהם מצביעה על כך שנקבות מונטיאק העלה אגרסיביות יותר מנקבות מינים אחרים וככל הנראה הן נאבקות על גישה למזון.
לא ידוע על שעות הפעילות המדויקות של מונטיאק העלה; קרוביו - המונטיאק המצוי והמונטיאק הסיני - מפגינים שיא פעילות בשחר ובין הערביים, ונראה באופן כללי שהם פעילי יום.
דפוס פעולה זה עשוי לכלול אפוא גם את מונטיאק העלה בהתחשב בדמיון בסוג בית הגידול ובהרכב התזונה.
אין מידע לגבי ההתנהגות של מונטיאק העלה; ייתכן שהביולוגיה שלו קשורה באופן הדוק למינים אחרים.
בקרב המונטיאק המצוי, ידוע על אורח חיים בבדידות או בזוגות ורק לעיתים רחוקות בקבוצות של 4 פרטים.
המונטיאק המצוי פעיל בשטח קטן יחסית וכנראה הדבר זהה לגבי מונטיאק העלה, שכן הימצאותו ביערות עבותים דורשת ממנו להכיר היטב את שטח הפעילות שלו כדי לדעת לתמרן בין הצמחייה במקרה של סכנה.
טרם תועדו בטבע נביחות של מונטיאק העלה, אך סביר להניח שאף הוא משמיע אותם כאזהרה לשאר בעלי החיים באזור מפני טורפים; נביחות אלו חיוניות במיוחד ביערות הסבוכים שבהם הראות מוגבלת מאוד.
טרם ידוע על טריפה של מונטיאק עלה, אך בהתחשב בתפוצה שלו, סביר להניח שטורפיו הם נמר ערפילי מצוי, נמר הודי, טיגריס בנגלי, דול מצוי ודוב שחור אסייתי.
ניתוחי תוכן הקיבה של מונטיאק העלה חשפו שהוא בעל חיים אוכל פירות; מרבית הפירות שנמצאו בקיבתו היו מעוכלים למחצה.
מכיוון שלא ניתן להסתמך על הפירות כמקור מזון בלעדי, המונטיאק ניזון גם מפרחים, ניצנים, וקצות העלים.
מקורות צמחיים אלו עשירים בחלבונים ונעדרי סיבים מיותרים.
המורפולוגיה של מונטיאק העלה משקפת את סוג התזונה שלו: הוא בעל לשון ארוכה ושיניים חותכות קטנות המיועדים יחדיו לכרסום פירות מאשר ללעיסת עשבים ועלים.
המונטיאק נע באיטיות בזמן השיחור אחר המזון, כשהאף צמוד לאדמה ומרחרח אחר פריטי מזון.
בעוד שאצל רוב בני משפחת האייליים, הזכר משיר את קרניו בזמן קבוע ואינו מתרבה שוב עד שהללו יצמחו מחדש, לקרני המונטיאקים אין עונת נשירה קבועה.
כתוצאה מכך, עונת הרבייה אינה קבועה כאצל מרבית האיילים ועשויה להתרחש לאורך השנה (אם כי עדיין יש שיא בתקופות מסוימות).
האם היא המטפלת היחידה בעופר, והוא שוהה בשבועות הראשונים לחייו במסתור בצמחייה ללא תנועה.
הרשימה האדומה של IUCN לא הצליחה לקבוע את מצב שימורו של מונטיאק העלה, בשל חוסר ודאות לגבי הטקסונומיה, התפוצה, גודל האוכלוסייה והשפעת האיומים.
אף על פי שמאז גילויו הוא תועד באזורים מסוימים מאוד, טווח התפוצה שלו עשוי להיות גדול בהרבה.
אם המין פגיע לרמות הציד הגבוהות באזור, סביר להניח שהוא נתון בסיכון, ומאידך, אם יתברר שהוא מצליח לסבול את לחץ הציד בדומה למונטיאק המצוי הנפוץ מאוד באזור, מצבו עשוי להיות קרוב לסיכון (NT) או אפילו ללא חשש (LC).
מאז הסיווג שלו ב-2008 ועד הסיווג המחודש ב-2015, טרם התקבל מידע יוצא דופן העשוי לשפוך אור על מצבו, ולכן בשלב זה הוא מסווג כמין חסר נתונים (DD).
מכל מקום, מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה.
האיום העיקרי על מונטיאק העלה הוא הציד הנרחב של יונקים קטנים עד גדולים ברחבי הטווח ההודי והבורמזי שלו, אך בבירור אין ציד ממוקד דווקא על מין זה.
לא ידוע על חוסנו של המין לציד.
הטווח ההודי המשוער שלו סובל מאובדן בית גידול מהיר והתפשטות אנושית לשטחי היער, בעוד שהיערות בטווח הידוע שלו בבורמה מראה יציבות מרשימה נכון ל-2007. עם זאת, המצב בבורמה עשוי להשתנות במהירות בדומה ליערות רבים בצפון מחוז קאצ'ין אשר נהרסו בזמן קצר.
הביולוג אלן רבינוביץ שגילה את המין, טען בשנת 1999 שמונטיאק העלה תופס מגוון מצומצם יותר של בתי גידול ממינים אחרים בהתחשב בטווח התפוצה שלו המוגבל יחסית; עם זאת, אחרים ערערו על כך והביאו ראיה ממונטיאק מצוי ומונטיאק סיני התופסים מגוון בתי גידול.
לטענתם, אי איתור המונטיאק באזורים נוספים נובע מדלות הסקרים באזורים הללו.
מכיוון שהמידע על מין חדש זה מוגבל מאוד, יש צורך במידע נוסף על הביולוגיה והאקולוגיה שלו, על מנת לנסות להעריך בוודאות את השפעת האיומים ומגמות האוכלוסייה.
בתחומי הטווח הידוע שלו ידועים כמה אזורים מוגנים גדולים, וככל הנראה הוא נמצא בתוכם.
בגדים מעורות מונטיאקים נפוצים מאוד בכל רחבי צפון מיאנמר, אך לא ניתן לקבוע אלו מינים משמשים לייצורם.
אין מידע מהותי על גודל האוכלוסייה העולמית של המין, אולם מנתוני מצלמות נסתרות ברחבי היערות בצפון מיאנמר ניתן לומר שהוא נפוץ יחסית בדומה למונטיאק המצוי.
המקומיים טוענים שהוא נפוץ בשפע, אך אוכלוסייתו מתחילה לרדת.
עם זאת, לא ניתן להסתמך על הנתונים הללו באופן גורף, שכן ייתכן שזווית הצילומים מובילה להנחה שגויה אודות מין המונטיאק, וכן טענות המקומיים עשויות להיות שגויות בשל אי ידיעה ברורה אודות המין שניצוד או נצפה.
מונטיאק סומטרי (שם מדעי: Muntiacus montanus; מכונה גם מונטיאק ההרים) הוא מין של מונטיאק בינוני אשר אנדמי לאי סומטרה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1914 על ידי משלחת חוקרים לאי, אך בשל איבוד הממצאים אודותיו, הוא נשכח בקרב הזואולוגים עד שחוקר טבע בריטי גילה את הממצאים במוזיאון בלונדון 60 שנה מאוחר יותר.
יש הסוברים שהוא מהווה תת-מין של מונטיאק מצוי החי אף הוא באי והמעמד הטקסונומי של השניים יחד עם מונטיאק צהוב טרם הוברר במלואו.
פירוש שמו המדעי montanus הוא "הר" ומתייחס לבית גידולו ההררי.
המונטיאק הסומטרי התגלה לראשונה ב-29 באפריל 1914 במערב סומטרה, על ידי משלחת בראשות הרברט רובינסון וססיל בודן קלוס.
הם אספו עורות וגולגולות של מונטיאקים ברחבי האי, אשר נראו שונים לגמרי מהמונטיאקים הידועים עד כה.
הדגימה הראשונה אותרה סמוך לנהר סונגאי קרינג על מורדות הר קרינצ'י.
הגולגולות והעורות נשלחו למוזיאון רפאל בסינגפור הסמוכה אשר הייתה אז תחת שלטון בריטי.
רובינסון וקלוס אשר בילו זמן ממושך בסומטרה וסיברוט בין 1914 ל-1916, גילו עשרות מינים חדשים אחרים.
אודות המונטיאק הסומטרי הם כתבו:
לאחר מכן, בשנת 1930, חוקר טבע אשר ביקר בפארק הלאומי ג'ונונג' לאוסר בצפון סומטרה, דיווח על כך שהוא נתקל במונטיאקים מוזרים בגובה של 2,800 מטר מעל פני הים על מורדות הר לאוסר.
בשנת 1942, הטקסונום האמריקני ג.ס.
וילסון, בחן את הדיווח הזה והציע שהמונטיאקים האלו עשוים להיות קשורים ל"קרינצ'י" שתואר על ידי המשלחת ב-1914, או שהוא יכול להיות מין חדש.
למרבה האירוניה, בדיוק באותה שנה, הראיות שנאספו על ידי רובינסון וקלוס אודות המין, נעלמו כאשר מוזיאון רפאל בסינגפור פונה בעקבות כיבוש האי על ידי היפנים.
הראיות אודותיו נחשבו כאבודות, וקיומו נשכח על ידי מרבית החוקרים להוציא קומץ טקסונומים שזכרו שעשויים להיות שני מיני מונטיאק בסומטרה.
כעבור יותר מ-60 שנה, חוקר בריטי צעיר בשם רוברט טימינס, ביקר במוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון כדי לערוך מחקר על הטקסנומיה של המונטיאקים.
במהלך בחינת הדגימות, הוא נתקל בעורות ובגולגולות המונטיאקים האבודות שנאספו בזמנו על ידי רובינסון וקלוס.
רוברט הבין מיד את חשיבותן ואת ההבדלים המשמעותיים בינם לבין המונטיאק המצוי, ולכן יצר קשר עם החוקר דבי מרטיר והצלם של ד'רמי הולדן מממלכת החי והצומח הבינלאומית (FFI), אשר שניהם בילו שנים רבות בפארקים לאומיים בסומטרה.
דבי זיהה מיד את הגולגולות והעורות כשייכות למונטיאק מוזר שהוא וצוותו הצילו ממלכודת ציידים בסומטרה בסוף 2002. אותו מונטיאק שנלכד חי, צולם בטרם שוחרר על ידם, כך שהיו בידם תמונות שלו; בנוסף, התברר שהמקום היה רחוק ב-15 קילומטרים בלבד מהמקום שבו המונטיאק תואר לראשונה על ידי רובינסון וקלוס.
התצלומים נשלחו על ידי טימניס לטקסונום הנועד פרופסור קולין גרובס מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה בקנברה, וגרובס אישר שמדובר ב"מונטיאק האבוד" אשר מהווה מין נפרד.
לבסו, רוברט טימינס הגיש את ממצאיו לרשימה האדומה של IUCN בשנת 2008, מה שהוביל את הארגון להקצות לו מעמד שימור נפרד.
המונטיאק הסומטרי דומה במידה רבה למונטיאק מצוי או למונטיאק צהוב.
על פי התצלומים שלו, נראה שהוא בעל פרווה בצבע צהבהב-כתמתם עם גוון חום, והיא נוטה להתכהות בגב, בפלג הגוף האחורי ובכתפיים.
הרגליים בצבע שחור, והגחון, המפשעה והחזה - לבנים.
הראש בצבע שחרחר כהה להוצאי את הלחיים הבהירות, ועל הכתם החום במצח יש רצועות שחורות בולטות.
לזכר יש זוג עצמות בולטות שעליהם צומחות הקרניים דמויות הפגיון, בעוד שהנקבות חסרות קרניים.
לשני הזוויגים יש זוג ניבים מוגדלים, אך אצל הזכרים הם גדולים יותר.
מבנה הגוף קומפקטי ועגלגל, הראש והצוואר צרים והרגליים קצרות ומצוקות.
על פי ציידי היונקים בפארק הלאומי, יש בתחומי הפארק שני מיני מונטיאקים אשר לכל אחד מהם שם מקומי אחר, כשאחד לדבריהם קטן, וכהה יותר, עם קרניים קטנות, ונוטה לחיות באזורים הרריים.
IUCN לעומת זאת, סובר שיש להיזהר בקביעת מראה המין על פי תיאורים מקומיים, שכן הללו אינם נוטים לדייק ועשויים לתאר מספר מינים שגויים.
המונטיאק הסומטרי כשמו, אנדמי לאי סומטרה שבאינדונזיה.
טווח התפוצה שלו באי טרם ברור, אך יש דיווחים שלו מאצ'ה, צפון סומטרה, מערב סומטרה ומזרח סומטרה, וכן מפארקים לאומים רבים ברחבי האי.
מכיוון ששרשרת הרי באריסן בוקיט חוצה את מרבית האי מצפון לדרום ללא הפסקה אקולוגית בינה לבין שרשרת ההרים הדרומית, אין זה מן הנמנע להניח שהוא נפוץ בכל רחבי ההרים במרכז האי.
במספר אזורים יש אומנם בין השרשראות ההרריות מעברי קרקע נמוכים, אך לא ברור האם הם מונעות את היונקים באי לעבור משרשרת זו לחברתה.
העורות וגולגולות המונטיאקים שנמצאו על ידי הרברט רובינסון וססיל קלוס ב-1914, היו בגבהים של 2,225-1,430 מטר מעל פני הים, וישנם דיווחים מ-1942 על נוכחותו בגבהים של 2,830 מטר.
כל הדגימות תועדו בבלוקי יער סבוכים.
הרשומות האחרונות של המין באו מגבהים של 1,925 מטר.
על כל ממצאים אלו, נראה שהמונטיאק חי בעיקר באזורי ההרים לעומת קרובו המאכלס את האזורים הנמוכים באי.
הנחה זאת מסבירה את הנדירות היחסית של מין זה לעומת קרובו בשל בית הגידול הבלתי נגיש ברובו.
מגבלת הגובה התחתון של מין זה היא כנראה 1,400 מטר, ומתחת לגבהים כאלה הוא לא מצוי.
היערות ברחבי האי כוללים יערות עננים, יערות טרופיים ויערות ממוזגים, המתאפיינים בצמחייה סבוכה במיוחד ובלחות גבוהה.
הטמפרטורות בתחומי המחייה של המין 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא לא פחות מ-1,000 מילימטר לשנה.
אין שום מידע על האקולוגיה של המין, וניתן להשוותה לזו של מינים אחרים.
על פי התצלומים באי נראה שהוא פעיל יום.
המונטיאק הסומטרי מופיע ברשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD), בעיקר משום שהמעמד הטקסונומי האמיתי של המונטיאקים המאוכלסים את סומטרה לא ידוע בוודאות, וכן לא ידוע אם מדובר במין יחיד הנפוץ באי או בשני מינים ויותר.
מכיוון שזוהי הבעיה העיקרית, ניתן להעריך במידה רבה את מעמד ההפצה היחסי של המין, שימוש בבתי גידול ואיומים פוטנציאליים - זאת בניגוד למיני מונטיאק אחרים שהמצב שלהם לוט בערפל.
בהתחשב בכך שהמין נפוץ לאורך רכסי ההרים החוצים את סומטרה מצפון לדרום לכל אורך האי, יכול בהחלט להיות שמצב השימור של המין הוא ללא חשש (LC).
במקרה הגרוע ביותר - ובהנחה שהמונטיאק הסומטרי רגיש מאוד להשפעות של הציד, מצב השימור שלו לא יהיה חמור יותר מקרוב לסיכון (NT).
אם מסתמכים על ההנחה שהמונטיאק מוגבל לאזורי יער מסוימים בסומטרה - אז ייתכן שמצבו מאוים, ואם מסתמכים על ההנחה הקיצונית יותר שהוא מושפע מהציד, ובנוסף בעל טווח תפוצה קטן אז מצב שימורו צפוי להיות מאוים מאוד.
עם זאת, שתי ההנחות הללו לא נראות סבירות בעליל.
מאז ההערכה הראשונה ב-2008, ועד ההערכה המחודשת ב-2015, טרם התקבל מידע חדש אודות המין אשר עשוי להשפיע על מצב שימורו.
לחץ הציד בפארק הלאומי קרינצ'י-סבלט שבו המין נמצא, גבוה מאוד ומתמקד בפרסתנים בכלל ובמונטיאקים בפרט.
איילון גדול, איילון זוטר וסרו סומטרי ניצודים בשכיחות נמוכה יחסית לעומת המונטיאק אשר ניצוד בעיקר על ידי מלכודות וירי עבור שוק הבשר באי.
בניגוד לאייל סמבר, לא נראה שיש שוק משמעותי בקרניי המונטיאק עבור הרפואה העממית.
חוקר טבע תיעד בקמ"ר אחד באי לא פחות מ-51 מלכודות, מה שמצביע על לחץ ציד גבוה מאוד.
לא ברור עד כמה המונטיאק מוגן בתוך היערות הסבוכים באי, וסביר להניח שהן נמצאות בירידה.
עם זאת, לא ניתן להתבסס על כך כדי לקבוע שהמין מאוים, שכן הוא נפוץ באזורים גבוהים באי בעוד שהציידים המקומיים טוענים שהם מעדיפים לפרוס את המלכודות באזורים נמוכים מהסיבה שבאזורים הנמוכים החיות גדולות יותר ופריסת מלכודות באזורים הגבוהים מניבה קילוגרמים מועטים של בשר.
היערות בסומטרה עדיין במצב טוב יחסית, אף על פי שרמת החדירה האנושית אליהם הולכת וגוברת.
בניגוד לשאר גושי היערות באיי סונדה הגדולים שסובלים בעיקר מכריתת עצים, באזורים ההרריים בסומטרה, החדירה האנושית מתבטאת בהמרת שטחי יער בהדרגה לשטחי מטעים כדוגמת קפה, תה, גומי או ירקות אשר השפעתה ניכרת במשך הזמן על ידי בידוד גושי היער הגדולים בטבעת של שטחים חקלאיים.
אובדן היער המקורי מתרחש אף על פי שהיערות הללו נופלים ברובם בתחומים של פארקים לאומיים ושמורות טבע באי.
בהר אחד באי כמעט 40% מהיערות שצומחו עליו נוקו בתוך 10 שנים שקדמו ל-2008. איומים נוספים מגיעים מצידם של כורי מינרלים כדוגמת זהב, כסף ונחושת, או מסלילת כבישים בתוך היערות אשר מגדילות את הגישה של הציידים לאזורי הליבה של היער.
מאחר שטרם ידועה רמת ההסתגלות של המין ליערות מקוטעים ולמטעים, טרם ניתן להעריך את ההשפעה עליו, אף שהארגון משער שהמין לא מפגין הסתגלות כלפי האיומים הללו.
חוק הייעור האינדונזי מגן על כל המונטיאקים הנפוצים בסומטרה, ללא קשר לרמת המין שלהם.
אחוז משמעותי מכלל היערות באי מוגנים או נמצאים בתוך פארקים לאומיים, אך הרשויות המופקדות על שימור היערות סובלות לעיתים קרובות ממחסור בתקציבים אשר משפיעה גם על נוכחות פקחים בתחומי היערות.
כדי להעריך את השימור הנדרש עבור המין, יש צורך תחילה לקבוע את מעמדו הטקסונומי.
ברגע שהסיפור הטקסונומי יתברר, ידרשו סקרים ברחבי האי לקבוע את תפוצתו.
הערכת המצב שלו עשויה להסתייע במצלמות נסתרות הפזורות ביערות ובאוספי עורות וגולגולות של ילידים מקומיים.
מונטיאק ענק (שם מדעי: Muntiacus vuquangensis; ידוע גם כמונטיאק גדול-קרן) הוא מין של אייל נדיר בגודל קטן-בינוני החי בדרום-מזרח אסיה.
מין זה הוא יונק "חדש" למדי שהתגלה ותואר מדעית רק בשנת 1994 על ידי מספר זואולוגים וייטנאמים ומערביים.
שמו המדעי vuquangensis מרמז על המקום שבו התגלה - הרי וו-קונג בווייטנאם.
בעת גילויו, המונטיאק הענק נחשב בתחילה כסוג ומין יחיד ועל כן שמו המדעי היה "Megamuntiacus vuquangensis" (התוספת Mega פירושה ענק), אולם ניתוח גנטי הראה שהוא בעל מעמד טקסונומי זהה לשאר המינים בסוג מונטיאק.
המונטיאק הענק הוא אחד האיילים הנדירים בעולם, והוא נצפה בטבע רק לעיתים רחוקות.
כפי שמרמז שמו, הוא המין הגדול ביותר בסוגו ובשבט המונטיאקים.
מיני המונטיאקים נחשבו מאז ומתמיד ליונקים מסתוריים שהידע על הביולוגיה שלהם מועט, ועד שנות ה-90 התגלו רק מחצית מהמינים הידועים כיום.
במהלך ינואר 1994, צוות סוקרים של האגודה לשימור חיות הבר ראה בפעם הראשונה קרני מונטיאק גדולות מהרגיל בכפר אחד של מחוז תנאם בהרי מזרח-מרכז לאוס בסמיכות לגבול עם וייטנאם.
זמן קצר לאחר מכן במרץ 1994, הצוות נתקל בזכר מונטיאק שבוי בגן חיות מקומי בלאוס אשר התאפיין אך הוא בקרניים גדולות, כשכעת הצוות הבחין שפרט זה גדול מהמונטיאקים הידועים.
במהלך אותה שנה, קרניים דומות וכן חלקי גולגולת של מונטיאקים כאלו נאספו משמורת וו-קוואנג במחוז הא-טיין אשר בצפון-מרכז וייטנאם, מה שהוביל את הזואולוגים להודיע על גילוי מין מונטיאק חדש.
בתיאור המדעי הראשוני שלו, המונטיאק הענק נחשב כסוג בפני עצמו (Megamuntiacus) על בסיס הבדלים ב-DNA בינו לבין המונטיאק המצוי או המונטיאק הסיני; בסופו של דבר נמצא שמעמדו הטקסונומי זהה למין בסוג מונטיאק בו הוא מסווג לצד 11 מינים נוספים.
הפרווה של המונטיאק הענק בצבע חום אדמדם בהיר או דהוי ההופך לכהה ואדמדם יותר בפלג הגוף האחורי ובגב.
הגפיים הם בצבע חום כהה עד שחור להוציא כתמים לבנים על הברכיים והפרסות.
הגחון, החלק הפנימי של הרגליים, אזור המפשעה, והצד התחתון של הזנב - כולם לבנים.
צבע הראש זהה לשאר הגוף, אך הפנים לעומת זאת מפוחמות במקצת.
מעל העיניים יש זוג חריצים בולטים אשר מסומנים בפסים שחורים עד לקרניים.
מבנה הגוף של המונטיאק הענק קומפקטי יחסית, והוא בעל צוואר קצר ורחב.
הרגליים קצרות וחזקות והפרסות גדולות וחדות.
האוזניים עגלגלות וקטנות, והראש המשולש, רחב יותר ממונטיאקים אחרים.
חוקרי טבע ציינו שפרוות הזכר הופכת להיות כהה יותר בחודשי דצמבר וינואר במקביל להפסקת צמיחת הקרן וההתקשות של הקטיפה העוטפת אותה.
הזנב של המונטיאק הענק קצר יחסית ומשולש בצורתו.
לזכרים יש ניבים גדולים במיוחד הבולטים מהלסת העליונה בסביבות כ-3.4 ס"מ.
טווח המשקל של זכר המונטיאק הענק נע בין 30 ל-50 ק"ג, כאשר בדרך כלל הזכר יהיה גדול יותר מהנקבות השוקלות עד 35 ק"ג.
כפי שמרמז השם השני, הקרניים של זכרי המונטיאק הענק גדולים מכל מיני המונטיאקים.
בדומה לשאר המונטיאקים, הקרניים של המונטיאק הענק אינן צומחות ישר מהמצח כשאר האיילים, אלא צומחות על עצמות גדולות שבולטות מהמצח בצורת V (מכונות "גבעולים" או בשם האנגלי pedicels), ומחופות בפרווה עבה.
אצל המונטיאק הענק, העצמות הללו עבות וקצרות יותר.
הקרניים לעומת זאת ארוכות יחסית לגודלו של אייל זה, ומזכירות את קרני אייל האנדים: הן צומחות לכיוון אחורה ומעלה, ובתחילתן מתפצל מהן סיעוף קטן ויחיד - כך שהקרן נראית בכללות כצבת סרטן.
אורך מוטת הקרן המרכזית 17.0 עד 28.5 ס"מ, ואורך הסיעוף הקטן עד 9.8 ס"מ.
הקרניים בצבע חום חלוד, והקצוות צהבהבות בדרך כלל.
ארבעת התכונות ששימשו כגורם מכריע להחשבת המונטיאק הענק כמין נפרד, הם גודל ומבנה הקרניים, מאפייני הגולגולת (האורך והצורה של מבנה עצמות החוטם), הזנב המשולש, וה"גבעולים" על המצח שחסונים וקצרים יותר משאר המינים.
אף על פי שבמבט שטחי הוא דומה מאוד למונטיאק מצוי, הוא נוטה להיות כהה יותר לעומת המין המצוי אשר ידוע בפרוותו הכתומה והבהירה.
המונטיאק הענק ידוע רק משרשרת הרי ינאמו והגבעות הסמוכות לאורך הגבול שבין וייטנאם ולאוס, וכן בשוליים של מזרח קמבודיה.
כל הרשומות הנוכחיות מקמבודיה כמו גם רבים מהרשומות בלאוס ובווייטנאם מבוססות על קרניים שנמצאו אצל ציידים מקומיים.
המונטיאקים הענקיים אינם מצויים בצפון לאוס או וייטנאם, וכן נעדרים ממישור המקונג בקמבודיה.
מאז 1998, לא התגלו אזורים נוספים במדינות הללו שבהם המונטיאק מצוי.
הן בלאוס והן בווייטנאם, טווח התפוצה של המין אינו רציף.
הסיבה שתפוצתו של המונטיאק הענק באזור המערבי נעצרת ולא ממשיכה הלאה לתוך מרכז לאוס ותאילנד אינה ברורה דיה, אך ייתכן שההסבר לכך נעוץ בתנאים אקולוגיים מסוימים שאינם מצויים באזורים הללו כמו מיעוט במשקעים אשר גורמים לאזור להיות יבש יותר מבחינת המונטיאק אשר חי באזורים גשומים במיוחד.
טווח התפוצה הנוכחי של המונטיאק נקבע בעיקר על סמך מאות מצלמות נסתרות שנפרשו ביערות הגשם של הודו-סין וכן על בסיס עדויות של הילידים המקומיים.
העדפות בית הגידול של המונטיאקים הענקיים עדיין אינן ברורים.
מעבר לכך שהוא מצוי ביערות גשם טרופיים ויערות עננים, הפריסה העולמית של תפוצתו מזכירה בעלי חיים אחרים כמו ארגוס מצויץ ודוק אדום-שוקיים, דבר המצביע על כך שהוא קשור ליערות ירוקים למחצה המאפיינים את אזור אנאם.
עם זאת, הוא לא הופך להיות שכיח במדרונות ההרריים הגשומים בצפון ומרכז וייטנאם כפי שהיה מצופה.
נראה גם שהוא נפוץ ביער משנה גשום בעל חופה סגורה.
על פי ראיונות עם כפריים באזור קואנג, המונטיאקים אינם חיים בגבהים העולים על 900 מטר מעל פני הים; אף על פי שהמונטיאקים עשויים להימצא עד גובה 1,200 מטר מעל פני הים, טענת המקומיים נתמכת ברובה על ידי מצלמות נסתרות שנפרשו בגבהים שמעל 1,000 מטר שלא תיעדו כמעט מונטיאקים.
על פי הנתונים העולים מהמצלמות, המונטיאקים נפוצים במיוחד בגובה של 500 מטר מעל פני הים.
מכיוון שהמונטיאק הוא יונק קרקעי התלוי באספקת מזון נמוכה, הצפיפות שלו גבוהה יותר באזורים שבהם יש חדירה לקרני השמש המאפשרת צמיחה של פלורה נמוכה הנגישה עבורו.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו של המונטיאק הענק 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת גבוהה מאוד ועומדת על 4,000-2,000 מילימטר לשנה, נוסף על כך שיש באזור שתי עונות גשמים מדי שנה.
המונטיאק הענק הוא מין יחידאי הפעיל בבדידות ברוב הזמן; נוסף על כך, הוא בעל חיים זהיר וחששן בצורה קיצונית, עקב לחץ הציד הכבד השורר ברחבי טווח התפוצה שלו - כך שהביולוגיה שלו כמעט ואינה ידועה.
המונטיאק הענק והמצוי חופפים ביניהם ברוב האזורים, ובשבי ידוע על זכר מונטיאק ענק שהתרבה עם נקבות המונטיאק המצוי.
אף על פי שאין מידע לגבי מזגו של הזכר, אצל מינים אחרים בסוג, הזכרים ידועים כאגרסיביים למדי אחד כלפי השני.
המונטיאק הענק נצפה בפעילות הן בשעות היום והן בלילה.
בדומה לשאר המונטיאקים, המונטיאק הענק נוהג להשמיע צלילים המזכירים את נביחות הכלב כאשר הוא חש בסכנה.
הנביחות הללו עשויות גם לשמש כתקשורת קולית בין הפרטים.
אמצעי תקשורת אחר לא תועד אצל מין הזה, אם כי, כמו יונקים רבים, סביר להניח שהוא משתמש באותות חזותיים ובמגע (במיוחד בין האם והצאצא או בין בני הזוג), ומן הסתם גם בהפקת ריחות מבלוטות הריח.
מונטיאקים רבים נוהגים לסמן את שטחם באמצעות ריח, וככל הנראה הדבר זהה לגבי המונטיאק הענק.
טרם נעשו מחקרים על הרכב התזונה של המונטיאקים הענקיים, אך סביר להניח שהיא מבוססת על הצמחייה העיקרי ברכסי ההרים של לאוס ווייטנאם הכוללים במבוק, שיחים, שתילי עץ, פירות ושרכיים.
מונטיאקים אחרים צורכים גם עשבים ועלים נמוכים הנמצאים בגובה הקרקע, ומן הסתם גם תזונתו של המונטיאק הענק כוללת אותם במידה זו או אחרת.
הטורפים הידועים של המונטיאק הענק הם הדול מצוי ונמר הודו-סין, וסביר להניח שגם טיגריס הודו-סיני.
מעט מאוד ידוע על מחזור הרבייה של המונטיאק הענק ומרביתו מושווה למונטיאקים אחרים.
נקבה שניצודה ב-6 בינואר נשאה עובר במשקל 165 גרם.
נקבות נצפו או בבדידות או עם עופר יחיד, כך שלא סביר שהן ממליטות תאומים.
מרבית המונטיאקים הם יונקים פוליגמיים, המתרבים עם כל נקבה אשר בסביבתם; על בסיס הדו-צורתיות הזוויגית של המונטיאק הענק, נראה שאף הוא יונק פוליגמי.
זכרים של מונטיאק סיני יצרו בשבי קבוצות עם היררכיה דומיננטית והחזיקו טריטוריות קבועות ובלעדיות שעליהם הם שמרו מפני מונטיאקים זרים באמצעות סימון עם ריח ולחימה עם הקרניים.
גודל השטח הביתי של המונטיאק הענק לא ידוע, ואצל קרובו המונטיאק הסיני הוא בגודל של 20 דונם.
מחזור היחום של נקבת המונטיאק הוא 14 עד 21 ימים, מתוכם יומיים שבהם היא תהיה מיוחמת.
אצל מרבית המונטיאקים, ההריון נמשך 209–220 ימים, לאחריהם נולד עופר יחיד במשקל ק"ג אחד; מכיוון שהמונטיאק הענק גדול בעופן ניכר מהמינים האחרים, ייתכן שצאצאיו גדולים באופן ניכר בעת הלידה.
אין מידע זמין על ההתנהגות ההורית של נקבות המונטיאק הענק.
בקרב בני הסוג מונטיאק, הנקבות בדרך כלל ממליטות את הצאצא בג'ונגל הצפוף, שבו הם נשארים חבויים עד שהם יכולים לנוע עם אימהותיהם.
טיפול הורי של הזכר לא ידוע אצל מיני המונטיאק.
לא נעשו מחקרים על תוחלת החיים של המונטיאקים הענקים; המונטיאק הסיני שקטן יותר, בעל תוחלת חיים של 17 שנים.
המונטיאק הענק מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR) החל משנת 2015, זאת לאחר שמצבו הוחמר בעשור הקודם.
הסיבה העיקרית לכך היא לחץ הציד הכבד לאורך מרבית טווח התפוצה שלו, מה שמוביל את הארגון להעריך שרוב היונקים הבינוניים-גדולים באזור סובלים מירידות דרסטיות באוכלוסייה אשר שיעורן עלה כבר על 30% בתקופה של 25 שנים, וזאת אפילו בקרב היונקים העמידים ביותר לציד כמו מונטיאק מצוי.
בהתבסס על תצפיות של מונטיאקים ענקיים במצלמות נסתרות ביערות, נראה שמצבו זהה למצב של הסאולה הטיגריס ההודי-סיני והגאור אשר כולם בסכנת הכחדה חמורה (עולמית או מקומית) בשל ירידה של יותר מ-90% במספרי האוכלוסייה.
הארגון צופה שבשנים הבאות תתרחש בהדרגה השמדה של אוכלוסיות מקומיות כפי שכבר תועד בשנת 2015 באזורים מסוימים.
העתיד עבור המונטיאק הענק ב-3 המדינות שבהם הוא מצוי נראה עגום, ובהנחה שהמגמות הנוכחיות המין עשוי להיכחד מן העולם בתוך כמה עשורים.
נכון לשנת 2008, בית הגידול של המונטיאק הענק עדיין נותר נרחב, ואף חלה האטה באובדן בית הגידול באזורים נמוכים וגבוהים.
תצלומי לוויין מתקופות שונות במהלך העשורים האחרונים מראים שלא חל שינוי משמעותי בבית הגידול בגבול וייטנאם-לאוס.
נתונים אלו מובילים בהכרח למסקנה שהאיום החמור ביותר על המונטיאק הענק הוא הציד הלא חוקי לאורך הטווח שלו, אשר מתבצע באמצעות ירי מנשק חם, פריסת מלכודות בעומק היער, מה שמוביל לכך שהמונטיאק נדיר אפילו באזורים הנידחים ביותר.
יחד עם הסאולה הנדירה, השניים הם בין המינים הנדירים והמאוימים ביותר ביערות הודו-סין - אך יותר מטורפים או קופים נדירים.
אף על פי שהציידים אינם מתמקדים דווקא במונטיאק הענק במהלך מסעות הציד שלהם, הנטייה שלהם לצוד באופן לא סלקטיבי כל יונק שזז עבור שוקי הבשר, העור, הקרניים והתרופות המסורתיות הפורחים באזורי הגבול - מוביל להכחדות אזוריות אשר משפיעים במהירות על האוכלוסייה העולמית של המונטיאק.
המסחר בחיות הבר ובמוצריהן בין סין לווייטנאם למשל, מגלגל מדי שנה כמיליארד דולר, והוא כולל גם תפיסה של חיות בר בעודם בחיים וייצואם באופן לא חוקי לסין עבור תעשיית התרופות המסורתיות.
יתר על כך, בטווח התפוצה של המונטיאק הענק חיים כ-8 מיליון בני אדם אשר כמעט כולם סוחרים או צורכים מוצרים מן החי בבר.
באזורים מסוימים נפרשים אלפי מלכודות כדי לספק את התצרוכת המקומית והאזורית לבשר חיות הבר.
בשל כך, המצב במרכז ודרום וייטנאם מתקרב בהדרגה למצב באזור הצפוני שבו הפאונה מדולדלת מאוד עקב ניצול כבד של החי.
מלבד חזירים ומונטיאקים מצויים, כמעט כל בעלי החיים הגדולים בגבול וייטנאם לאוס כמו פיל אסייתי, קרנף הודי, אייל סמבר וטיגריס נכחדים בהדרגה.
בעוד שהביקוש הנרחב לבשר הוא הגורם העיקרי המניע את הסחר במונטיאקים, יש גם דרישה גבוהה עבור קרני המונטיאק למטרות רפואיות או בתור מזכרות.
בכפרים רבים כבר לא ניתן למצוא ברשות התושבים קרניים של מונטיאקים עקב המחיר הגבוה שמקבלים עבורם.
ניתן לשער איפוא, שהביקוש לקרניים רק יחמיר את לחץ הציד הנוכחי.
בנוסף לכך, פתיחת וסלילת כבישים חדשים לתוך אזורים שלא היו נגישים בעבר מקלים על הציידים לחדור לאזורי המפלט האחרונים של המונטיאק בעמקי היערות.
אם לא די בכך, הקושי בזיהוי בין המונטיאק הענק למונטיאק המצוי במבט שטחי מונע מתן הגנה ממשלית לאוכלוסיות מסוימות של המונטיאק הענק אשר נחשבות בטעות כאוכלוסיות של המונטיאק המצוי אשר נפוץ מאוד.
IUCN גם מציין שהתקדמות פעולות השימור והקמת אזורים מוגנים מפגרת ואינה עומדת בקצב האיומים הצצים אחת לכמה זמן בהודו-סין.
ההישרדות של המונטיאק הגדול תלויה בעיקר באוכלוסיות אשר נמצאות בתוך אזורים מוגנים אשר רבים בעלי פוטנציאל מתאים במיוחד עבורו בשל גודלם.
אוכלוסיות מונטיאקים באזורים מוגנים ניצלים מציד לא מרוסן אשר מתרחש מחוץ להם וקוטל את כל בעלי החיים אשר נקרים בדרכו.
היעילות של האזורים המוגנים גם היא תלויה במערכת מתפקדת היטב, אשר שולטת על הציד בתחומי האזורים הללו ומונעת בירוא יערות ואובדן בית גידול בתחומם.
בישיבה של מומחי בקר הבר באסיה של IUCN ומומחי פרויקט הסאולה בשנת 2013 אשר נועדה לספק פתרונות להצלת הסאולה הנדירה יותר מהמונטיאק ואשר חופפת איתו ברוב חלקי התפוצה, המומחים קבעו שרשויות השימור צריכות להגיע ליעד של "אפס מלכודות, אפס כלבי ציד מקומיים ואפס נשק לא חוקי באזורים המועדפים על הסאולה".
הרציונל של מטרה זאת נועד להבטיח את הישרדות הסאולה ולסלק את מרבית האיומים המשמעותיים עליה.
IUCN קובע, שעבור הישרדות המונטיאק נדרש להיגע ליעד דומה.
הקמת אוכלוסייה שבויה של המונטיאק הענק נחשבת על ידי גורמים רבים כאמצעי מיידי הנדרש כדי להבטיח את מניעת הכחדת המין.
נכון ל-2016, טרם ידוע על אוכלוסייה שבויה של המונטיאק הענק, אך לכידתו צפויה להיות קלה יותר מלכידת הסאולה הנדירה למשל.
ישנן תוכניות על הנייר להקים אזורי רבייה מוגנים היטב שלתוכם יוכנסו סאולות ומונטיאקים אשר צפויים לחיות ביחד ללא בעיות מיוחדות.
IUCN מנסה לפתח יחד עם הקרן העולמית לשימור חיות הבר (WWF) מערכת שימור יעילה עבור המונטיאק באזור רמת נאקאי בלאוס שנחשבת לאזור האקולוגי החשוב ביותר עבור הישרדות המונטיאק במדינה זאת.
המימון לפרויקט מגיע מבנק הפיתוח הגרמני KfW, והאחראים מנסים לאתר עבור כך תושבים מקומיים עם מוטיבציה חזקה לשימור חיות הבר.
בנוסף, נעשים סריקות לאיתור אזורים בעלי פוטנציאל למאמצי השימור עבור המונטיאק הענק.
מונטיאק פוהאט (שם מדעי: Muntiacus puhoatensis), הוא ככל הנראה מין חדש וננסי של מונטיאק (סוג אייל), אשר התגלה רק בשנת 1997 על ידי חוקרי טבע וייטנאמים, ובכך הוא בין מיני המונטיאקים האחרונים שהתגלו בשנות ה-90 של המאה ה-20.
המין התגלה בהר פוהאט בווייטנאם סמוך לגבול עם לאוס, וייתכן שהוא מהווה למעשה תת-מין זוטר של מונטיאק רוזוולט.
בתחומי מחייתו ידועים מספר מיני מונטיאקים חדשים שהמידע אודותם מועט: מונטיאק אנאמייט, מונטיאק העלה, מונטיאק רוזוולט, מונטיאק פי ומונטיאק גונגשאן.
נכון ל-2016, אין שום מידע זמין לגבי המראה או האקולוגיה שלו, ומרבית הנתונים אודות התפוצה, בית הגידול והאיומים עליו, מגיעים מנתוני הרשימה האדומה של IUCN.
מונטיאק פוהאט תואר לראשונה בשנת 1997 במאמר במגזין מדעי על ידי חוקר הטבע הווייטנאמי לי טרונג טראי ועמיתיו, בהתבסס על גולגולת יחידה עם קרניים שהללו אספו בהר פוהאט סמוך לכפר האן דיר במחוז קיונג פהונג בפרובינציית נג-אן שבצפון-מערב וייטנאם; אזור זה נמצא צמוד מאוד לגבול עם לאוס.
ראיות נוספות אודות קיומו של מונטיאק זה נאספו שוב על ידי לי טרונג טראי באותו האזור, וכללו גולגולת נוספת עם קרניים, וזוג זנבות שזוהו כלא שייכות לאף מין ידוע אחר.
חוקרים מערביים שקיבלו את הממצאים הללו אישרו שאכן מדובר כנראה במין חדש, אך בבדיקות גנטיות, נמצא שה-DNA שלו דומה מאוד לזה של מונטיאק רוזוולט, כך שייתכן שמדובר בתת-מין זוטר שלו.
בנוסף, ידוע בבירור על נוכחות של מונטיאקי רוזוולט באזור פוהאט, כך שהמעמד הטקסונומי של המין לא ברור.
אזור פוהאט שבו המין התגלה, מתאפיין ביער ירוק וצפוף עם חופת יער סגורה, הממוקם על מדרונות תלולים בגובה של מעל 900 מטר מעל פני הים.
באזור זה יש גם יערות משניים הסובלים מהשפעה אנושית - בעיקר בשולי המדרונות.
אין שום מידע זמין לגבי האקולוגיה וההתנהגות שלו, וניתן להעריך שהוא דומה בכך לקרוביו.
מונטיאק פוהאט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD) לאור חוסר הוודאות לגבי המעמד הטקסונומי שלו ברמת המין.
נכון ל-2015, טרם התקבל מידע נוסף המאפשר להעריך את מצבו מחדש.
האיומים על מונטיאק פוהאט צפויים להיות דומים לאלו של יונקים אחרים בהודו-סין בכלל, ושל מונטיאקים בפרט.
האיום המשמעותי ביותר ללא ספק הוא הציד החוקי והלא חוקי עבור קיום או לצורך סחר בבשר בשווקים המקומיים, ויותר מכך, אפילו סחר אזורי כגון יבוא של בשר, עורות, וקרניים לסין הסמוכה.
האיום מפני אובדן בית גידול הוא מינורי יחסית לאיום הראשון, אם כי בטווח הארוך הוא צפוי להשפיע על המין.
הערכות של איומים ספציפיים עבור מין זה אינן אפשריות, בשל חוסר ודאות לגבי המעמד הטקסונומי שלו, כמו גם אי יכולת זיהוי ברורה בינו לבין מינים אחרים.
הפעולה החשובה ביותר עבור מין זה, היא קביעת מעמדו הטקסונומי.
לצורך כך משלחות מחקר זקוקות לצאת לאזור פוהאט ולנסות לאסוף משם דגימות נוספות שלו כדי לקבוע את הזיקה הגנטית שלו למונטיאק רוזוולט.
מונטיאק רוזוולט (שם מדעי: Muntiacus rooseveltorum), הוא מין של אייל נדיר בסוג מונטיאק החי בדרום-מזרח אסיה.
הפרט הראשון הידוע של מין זה הוצג לראשונה במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו בשנת 1929 על ידי משלחת תיאודור-קלי האמריקנית לאסיה בראשות תאודור רוזוולט הבן, אחיו קרמיט רוזוולט, והזואולוג האמריקני וילפריד הדסון אוסגוד, ובמימונו של ויליאם ואלאנגדיהם קלי.
התיאור המדעי הראשון של המונטיאק התרחש בשנת 1932 על ידי הזואולוג של המשלחת - וילפריד אוסגוד, והוא בחר להנציח את האחים רוזוולט בשם המדעי אשר הפך מאוחר יותר גם לשם הרשמי - מונטיאק רוזוולט.
המעמד הטקסונומי של מין לא ברור דיו, ויש הסוברים כי הוא מהווה תת-מין של מונטיאק פי.
למשך תקופה מסוימת, היו סברות שמונטיאק זה נכחד, אך זיהוי שלו בתצלומים של מצלמות נסתרות ביערות הפריכו זאת.
מונטיאק רוזוולט משויך לסוג מונטיאק הכולל 11 מינים מלבדו, והסוג ממוקם בשבט מונטיאקים שבתת-משפחת איילי העולם הישן.
בין המונטיאקים החופפים איתו במידה זו או אחרת ניתן למנות מונטיאק מצוי, מונטיאק פי, מונטיאק העלה, מונטיאק אנאמייט, מונטיאק ענק ומונטיאק פוהאט.
הסטטוס הטקסונומי של מונטיאק רוזוולט כבר שנוי במחלוקת במשת 60 שנים, וב-1990, טקסונומים מסוימים סברו שהוא מהווה תת-מין בלבד של מונטיאק פי.
עם זאת, ניתוחים גנטיים ב-1999, 2000 ו-2014, וניתוח מורפולוגי משנת 2015, מאשרים את תוקפו של המין.
הענף של מונטיאק רוזוולט בתוך העץ הפילוגנטי של המונטיאקים כולל את מונטיאק אנאמייט ומונטיאק העלה ונתמך מבחינה גנטית ומורפולוגית: לשלושת המינים הללו יש מאפיין משותף הבא לידי ביטוי בניבים מפותחים גם אצל הנקבות, וקרניים אשר נושרות באופן תדיר יותר.
עדיין לא ברור כמה מונטיאקים במעמד טקסונומי של מין משתייכים לענף הזה, ונכון לשנת 2000 השייכות לענף נקבעת על פי רצפי בסיס של ארבעה גנים; ייתכן שאף המין מונטיאק פוהאט משויך לענף, שכן טרם ידוע על רצפי הבסיס שלו.
אין מידע רב לגבי המראה של מונטיאק רוזוולט, ועל פי צילומים ממצלמות נסתרות ביערות, נראה שהוא די דומה למונטיאק פי.
הגוונים של פרוותו חומים-אפרפרים ולא כתומים כמרבית המונטיאקים, והראש שלו בהיר ואדמדם מעט.
האנטומיה והמורפולוגיה שלו זהה למונטיאקים אחרים: מבנה גוף עגלגל ומקושת, רגליים קצרות ודקות, צוואר קצר, וראש משולש.
עצמות בולטות על המצח שמהן יוצאות זוג קרניים קטנטנות, ופרווה קצרה ודקה.
טרם ניתן לקבוע בבירור את תפוצת מונטיאק רוזוולט.
על פי נתונים שנאספו בהודו-סין (צילומים של מצלמות נסתרות, מציאת גולגולות וראיונות עם המקומיים), המין נפוץ באופן וודאי רק בצפון-מזרח לאוס, בשטח הנופל בתחומי המחוזות: חואופן, לואנג פראבנג ופונגסאלי.
הטווח האפשרי והמרבי של תפוצתו, משתרע לפי IUCN לכל אורך צפון וצפון מרכז לאוס (עד לגבול מיאנמר ותאילנד), מרבית צפון וייטנאם, ובדרום סין העממית (מחוזות: יונאן וגואנגשי).
נכון ל-2016, טרם ניתן להגיע למסקנה סופית לגבי תפוצתו האמיתית.
בהתחשב בטווח התפוצה הוודאי שלו, מונטיאק רוזוולט מאכלס מספר סוגים של יערות הרריים: יערות גשם טרופיים, יערות עננים, ויערות ירוקי-עד; כל זאת, בגבהים של 2,000-1,000 מטר מעל פני הים ויותר בלאוס, ובאזורים נמוכים יותר בווייטנאם (בעיקר גבעות על פני המדרון המזרחי של רכס אנאמייט ואולי גם ממזרח לנהר האדום).
אם המין נפוץ במיאנמר, הוא עשוי להימצא שם בגבהים של 1,250-700 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו - 30-20 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת נעה מ-1,000 עד 4,000 מילימטר לשנה.
אין כיום שום מידע לגבי האקולוגיה, הרבייה וההתנהגות שלו, וסביר להניח שהיא זהה למיני המונטיאקים האחרים במידה זו או אחרת.
מונטיאק רוזוולט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN כמין חסר נתונים (DD); הסיבה לכך היא חוסר ודאות טקסונומית של מיני המונטיאק ברחבי הודו-סין, אשר מונעת מחוקרי הטבע לקבוע בבירור את התפוצה המדויקת של המין וכן להעריך אוכלוסיות מונטיאקים מאחר שמינם אינו ידוע.
המראה הכללי של מונטיאק זה די מזכיר מינים אחרים הנפוצים באזור שלו, ועל כן לא ניתן כמעט לזהותו בצילומים של מצלמות נסתרות מבין מאות התמונות של מינים אחרים.
כתוצאה מכך, לא ניתן להעריך בשלב זה את מצבו הספציפי של המין ואת האמצעים הנדרשים לשימורו.
רמות הציד הכלליות באזור תפוצתו של מונטיאק רוזוולט גבוהות מאוד, אך טרם ניתן לדעת האם הוא מפגין סובלנות לציד בדומה למונטיאק המצוי, או דווקא פגיע מאוד בגללו.
אובדן בית הגידול מהווה כנראה איום באזורים מסוימים, אך רמת ההסתגלות שלו לאזורים הסובלים מחדירה אנושית טרם ידועה.
האיום העיקרי על מונטיאק רוזוולט ככל הנראה הוא הציד.
בתוך לאוס ווייטנאם, מתרחש לאורך השנים ציד חסר הבחנה אחר כל סוגי היונקים עבור הסחר המשגשג בשוקי הבשר לאורך הגבול ופנים הארץ.
IUCN מעריך, שההגנה הטבעית כיום עבור המין היא הרכב הצמחייה בגושי היער הגדולים; הצמחייה ביערות הטרופיים הללו סבוכה במיוחד, ויחד עם תנאי האקלים הגשומים והלחים, הגישה אל תוך היערות קשה עבור הציידים עד שלא משתלם להעמיק בהם כדי לצוד יונקים.
מכיוון שבלוקי יער נמצאים בעיקר על אזורים מחוספסים והרריים, המונטיאקים החיים בהם צפויים להיות מאוימים פחות ממונטיאקים השוכנים באזורים הנמוכים.
איום אחר עבור המונטיאק הוא אובדן בית הגידול; קבוצות אתניות רבות בהודו-סין מכניסות להרגל חייהם טיפוח של צמחייה אקזוטית בתחומי היערות המקוריים - בדרך כלל בשל התועלת המסחרית של הגידולים הללו.
עלייה בצריכת עצי גומי ושיטה בשוק הסיני, עשויה להשפיע לטווח הרחוק על המונטיאק, שכן אובדן בית הגידול מוביל בהכרח לגישה של המקומיים לאזורים שלא היו נגישים בעבר, ומקל עליהם לצוד את היונקים ששרדו שם במשך שנים רבות.
מכיוון שיש אי בהירות לגבי התפוצה והאוכלוסיות של המין, לא ניתן להקים תוכניות שימור מיוחדות עבורו.
על כן, ארגוני השימור מנסים להתמקד בתוכניות שימור כלליות יותר אשר משפיעות בו זמנית על כל היונקים באזור.
מאמצים אלו כוללים בעיקר שיפור רמת ההגנה על אזורים מוגנים בהודו-סין, כמו גם איתור אזורים בעלי חשיבות רבה עבור חיות הבר והמלצות עבור רשויות השימור המקומיות להכריז עליהם כאזורים מוגנים.
כן ישנו ניסיון לקדם חוקי ציד מחמירים הדורשים מהצייד לזהות תחילה את מין היונק בטרם יצודו, ובמקרה והוא זוהה כמין נפרד, על הצייד להניחו לנפשו.
מאמצים אחרים מנסים למנוע שימוש במלכודות ברזל, חפירת בורות נפילה והחזקת כלבי ציד בסביבות היערות שבהם ישנה השערה על קיומם של אוכלוסיות גדולות של יונקים נדירים.
מונטגומרי איליי "מונטי" ויליאמס הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, המשמש כמאמנה הראשי של קבוצת דטרויט פיסטונס מליגת ה-NBA.
בין השנים 1994–2003 שיחק עבור 5 קבוצות שונות מה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד, ולאורך הקריירה רשם ממוצעים צנועים של 6.3 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-1.2 אסיסטים למשחק.
ויליאמס נולד בעיר פרדריקסבורג, וירג'יניה, וגדל באוקסון היל שבמרילנד.
בשנת 1989 החל ללמוד באוניברסיטת נוטרדאם ולשחק בקבוצת הכדורסל שלה, אך לאחר שאובחן שסובל מקרדיומיופתיה היפרטרופית נמנע מלשחק בשנים 1991–1992. בשנים הבאות חזר להשתתף במשחקי קבוצת האוניברסיטה, ובעונתו האחרונה (1993/1994) היה אחד השחקנים המצטיינים בליגת המכללות עם ממוצעים של 22.4 נקודות ו-8.2 ריבאונדים למשחק.
ויליאמס נבחר על ידי ניו יורק ניקס בבחירה ה-24 של דראפט ה-NBA לשנת 1994. לאחר כעונה וחצי בהן מיעט לשחק, נשלח ויליאמס לסן אנטוניו ספרס במדיה קלע 7.1 נקודות למשחק עד סיום עונת .
לפני תחילת עונת המקוצרת חתם ויליאמס בדנוור נאגטס, אך הוא נחתך מהקבוצה לאחר משחק אחד בלבד בשל פציעה בברכו.
בעונות עד שיחק עבור אורלנדו מג'יק וסיפק את עונותיו היציבות ביותר עם ממוצעים של 6.9 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק כשחקן ספסל.
לקראת עונת חתם בפילדלפיה 76', אך פציעות הגבילו אותו להשתתף ב-21 משחקים בלבד באותה עונה.
בדצמבר 2003 נשלח בטרייד לאורלנדו, ולאחר שנופה מסגל הקבוצה הודיע ויליאמס על פרישה ממשחק, בגיל 32.
לקראת עונת הצטרף ויליאמס לצוות האימון של נייט מקמילן, המאמן הנכנס של קבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
באותה תקופה הייתה פורטלנד אחת הקבוצות הצעירות והמבטיחות בליגה, אך פציעות של שחקני מפתח, בראשם ברנדון רוי וגרג אודן, הגבילו את התפתחות הטרייל בלייזרס אשר לא הצליחו לעבור את שלב הפלייאוף הראשון.
ביוני 2010, בגיל 38, מונה ויליאמס למאמן הראשי של ניו אורלינס הורנטס, ובכך היה באותה עת המאמן הצעיר ביותר ב-NBA.
בעונת הובילו את ההורנטס כריס פול ודייוויד וסט למאזן 46–36 (מקום שביעי במערב), והקבוצה הפסידה בשלב הפלייאוף הראשון.
בסיום אותה עונה חתם וסט באינדיאנה פייסרס, ופול הועבר בטרייד ללוס אנג'לס קליפרס בתמורה לאריק גורדון, אל-פארוק אמינו וכריס קיימן.
כבר במשחקו השני בניו אורלינס נחבל גורדון בברכו ונזקק לניתוח ארתרוסקופיה, והקבוצה המתחדשת סיימה את עונת המקוצרת במקום האחרון באזור המערבי, עם מאזן 21–45.
בשתי העונות הבאות בחרו ההורנטס בדראפט את אנתוני דייוויס ואוסטין ריברס, וכן צירפו שחקנים צעירים ומבטיחים כגון ג'רו הולידיי, טייריק אוונס וראיין אנדרסון, אך פציעות רבות של שחקני מפתח מנעו את פריצת הקבוצה אשר ניצחה בתקופה זו 61 משחקים והפסידה 103 (37%).
בעונת המשיך דייוויס במגמת השיפור כשקלע 24.4 נקודות בממוצע למשחק והוביל את הפליקנס לפלייאוף ה-NBA, אך בסופו של דבר הפסידה ניו אורלינס בסיבוב הראשון לגולדן סטייט ווריורס, האלופה שבדרך, בתוצאה 0–4.
במאי 2015 פוטר ויליאמס מאימון הקבוצה לאחר 5 עונות בתפקיד.
בתקופתו עם הפליקנס רשמה הקבוצה מאזן כולל של 173 ניצחונות ו-221 הפסדים (43.9%) בעונה הרגילה, וכן 2 ניצחונות ו-8 הפסדים (20%) במעמד הפלייאוף.
ביוני 2013 הצטרף ויליאמס לצוות האימון של נבחרת ארצות הברית בכדורסל, כעוזרו של מאמן הקבוצה מייק ששבסקי.
בטורניר גביע העולם בכדורסל 2014 ניצחה נבחרת ארצות הברית את כל תשעת משחקיה וזכתה במדליית הזהב.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) המשיכה ארצות הברית להפגין דומיננטיות כשסיימה עם מאזן 8–0 וזכתה במדליית הזהב.
לאחר האולימפיאדה עזב ששבסקי את תפקידו כמאמן הקבוצה, ואיתו עזבו עוזריו ויליאמס וטום ת'יבודו.
בעונת שימש ויליאמס כעוזר מאמן באוקלהומה סיטי ת'אנדר, תחת בילי דונובן.
בפלייאוף 2016 גברו הת'אנדר על דאלאס מאבריקס וסן אנטוניו ספרס בשני הסיבובים הראשונים, אך הפסידו לגולדן סטייט ווריורס בגמר המערב בתוצאה 3–4. במהלך אותה עונה, ב-10 בפברואר 2016, נהרגה אשתו של ויליאמס, אינגריד, בתאונת דרכים באוקלהומה סיטי.
בשנת 2016 מונה לסגן הנשיא לענייני כדורסל בסן אנטוניו ספרס.
לקראת עונת מונה לעוזרו של מאמן פילדלפיה 76' ברט בראון.
במאי 2019 מונה למאמנה הראשי של פיניקס סאנס, במקומו של איגור קוקושקוב.
קנת' קרופורד , הידוע יותר בשם הבמה שלו, מונטז פורד הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
קרופורד גדל בידיה של אם חד הורית, בשיקגו, ולאחר מכן בצפון קרוליינה.
קרופורד נודע כאתלט יוצא מן הכלל וכתוצאה מכך שירת ארבע שנים בחיל הנחתים של ארצות הברית ועבד כקבלן של הצי האמריקני לפני שהצטרף ל-WWE.
קרופורד הצטרף ל-WWE בחודש אפריל 2015 לאחר שהרשים במבחני הקבלה שלו ומשום כך הועבר למתחם האימונים של ה-WWE.
את הופעת הבכורה שלו ערך בקרב באטל רויאל ב-29 בספטמבר.
קרופורד המשיך להתאבק במספר הופעות באירועים שאינם משודרים לטלוויזיה עד שספג פציעה במאי 2016, מה שגרם לו להתרחק מהזירה במשך שלושה חודשים.