tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשלב השני, שבנייתו צפויה להסתיים בשנת 2026, מתוכנן שטח של 6,500 מ"ר שיכיל אולמות תצוגה גדולים יותר, תיאטרון פנימי, כיתות נוספות וספרייה.
גינות המוזיאון, הבנויות כטראסות, עוצבו על ידי אדריכלית הנוף הירדנית לארה זוריקאת, וכוללות צמחייה אופיינית לארץ: הן הפלורה הילידית והן צמחים שהגיעו ונטמעו בנוף המקומי כגון עצי זית, צמחי תבלין שונים ועד לעצי פרי.
יושב ראש הוועד של המוזיאון הוא עומאר אל-קטן, איש קולנוע ממוצא פלסטיני המתגורר בבריטניה.
מנהל המוזיאון והאוצר הראשי הראשון שלו היה ג'ק פרסקיאן (Jack Persekian), שהוחלף על ידי מחמוד הווארי.
מ-2018 מנהלת את המוזיאון ד"ר עדילה לעאידי-הניה.
בזמן שנחנך ב-2016 עוד לא הכיל המוזיאון אוספים או תערוכות, אך בו-זמנית נפתחה "תערוכת לוויין" בשם "קצות החוטים: הרקמה הפלסטינית בהקשר הפוליטי שלה" במוזיאון בביירות.
לדברי אל-קטן תערוכות לוויין כאלה יהיו גם בעתיד, כיוון שההגעה לשטחי הגדה המערבית דורשת מעבר גבולות שבשליטת ישראל.
התערוכה הראשונה במוזיאון עצמו, בשם "ירושלים חיה" (Tahya Al Quds), נפתחה באוגוסט 2017. התערוכה הקבוצתית כללה 48 יצירות של אמנים פלסטיניים, ערבים ובין-לאומיים ועסקה בירושלים כמקרה בוחן המייצג את הגלובליזציה, את כישלונותיה, וניסיון למצוא תשובות להשראת עתיד טוב יותר.
את התערוכה אצרה רים פאדא, שהייתה אוצרת אמנות המזרח התיכון בפרויקט גוגנהיים אבו דאבי , אצרה את הביתן של איחוד האמירויות הערביות בביאנלה ה-55 של ונציה, וכן הייתה האוצרת של הביאנלה השישית של מרקש.
בהיעדר אוסף יצירות אומנות למוזיאון, עוסק צוות המוזיאון בגיבוש אוסף וירטואלי וארכיון מקוון.
מה שהחל ב-2014 כפרויקט קטן בשם "אלבום משפחתי" ובמסגרתו הוזמנו אנשים להעביר למוזיאון תמונות משפחתיות שנסרקו וקוטלגו, התפתח לקונספט גדול יותר של בניית ארכיון דיגיטלי חופשי, שיאפשר לאנשים להעלות אליו תמונות, כולל קטעי וידאו ביתיים, פוסטרים ועוד כדרך לשימור ההיסטוריה והמורשת הפלסטינית.
מוזיאון צ'ורום (בטורקית: Çorum Müzesi) הוא מוזיאון לארכאולוגיה בעיר צ'ורום במחוז הים השחור בטורקיה.
המוזיאון הוקם ב-1968 ומציג ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו באתרים אלג'הויוק, חתושה, אורטהקיי (האתר של העיר ספינווה ), אסקיאפאר, פזארלי, קוסאריי ואלישרהויוק .
המבנה בו שוכן המוזיאון נבנה בשנת 1914 בסגנון אדריכלי של המאה ה-19. בתחילתו שימש כבית חולים, ובהמשך כבית ספר לחקלאות, בית ספר לרפואה, בית ספר לאמנות, בית ספר למסחר, אקדמיה למכונאות, ובית ספר תיכון.
בשנת 1988 נפגע המבנה בעקבות שרפה.
עבודות השיקום החלו בשנת 1989 במטרה להפוך אותו כמבנה למוזיאון.
המבנה נפתח לקהל הרחב ב-11 במרץ 2003.
מבנה זה שוכן כ-400 מטר ממזרח למבנה הקודם של המוזיאון שנבנה בשנת 1332.
המוזיאון התחיל ב-1937 כיוזמה מקומית למחקר ואיסוף ממצאים שנמצאו באזור.
אחד הגורמים החשובים שהביאו לעניין בנושא, הן החפירות הארכאולוגיות שאתר אלג'הויוק שנעשו על פי הוראתו של נשיא טורקיה אתאטורק.
מוזיאון צ'ורום משמש כיחידה מינהלית הכוללת שני מוזאונים במרכז ושלושה נוספים במקומות אחרים הקשורים באתרים הארכאולוגים.
המשך החפירות באלג'הויוק הגביר את הצורך בהקמת מוזיאון מקומי באתר, והוא נוסד ב-1940. בשנת 1966 נחנך "מוזיאון בואזקיי" באתר של העיר חתושש.
ב-13 באוקטובר נחנך מוזיאון צ'ורום.
גודלו של האוסף הוערך בשנת 1997 מעל 12,000 פריטים.
האוסף מחולק לארבעה אזורי תצוגה.
האולם הראשון והמסדרון כוללים ממצאים מהתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
התצוגה כוללת מטבעות, כלי קרמיקה, כלי בישום מזכוכית, צלמיות ופסלים, ספלי מנחה, אסטלות, סרקופגים, כותרות עמודים ותכשיטים.
באולם השני מוצגים ממצאים מהתקופה החתית והפריגית: קנקנים גדולים, פכים, כורי התכה, דיסקים וחותמות.
האולם השלישי והאולם הרביעי מכילים פריטים מהתקופה הסלג'וקית והעות'מאנית: שטיחים, תכשיטים, בגדים ואריגים, כלי נשק, חפצי עץ ומתכת.
בחצר הגן מוצגים מזרקות ופסלי שוורים.
מוזיאון פרנץ קפקא בעיר פראג בירת צ'כיה מוקדש לתערוכות אודות הסופר קפקא, יליד הארץ.
במוזיאון מוצגות שתי תערוכות, המוקדשות ליחסים בין קפקא לבין פראג.
האחת מתארת את האופן שבו השפיעה העיר על קפקא ועל יצירתו.
האחרת עוסקת באופן העמום והבלתי ישיר שבו תיאר קפקא את פראג ביצירותיו.
מקורה של התצוגה במוזיאון בתערוכה שהועלתה לראשונה בברצלונה שבספרד בשנת 1999 תחת השם עירו של פרנץ קפקא ופראג.
בשנים 2002-2003 הוצגה התערוכה במוזיאון היהודי של ניו יורק.
לאחר שהועמד מימון פרטי לכך הועברה התערוכה בשנת 2005 לפראג והיא מוצגת במבנה על גדת נהר הולטאבה, למרגלות מצודת פראג.
במוזיאון מוצגות המהדורות הראשונות לרוב יצירותיו של קפקא, מכתבים, יומנים, איורים וצילומים, תצוגות תלת־ממדיות ומיצגים אור קוליים שנוצרו עבור המוזיאון.
מוזיאון פיקאסו (בספרדית: Museu Picasso) הממוקם בברצלונה, קטלוניה, ספרד, הוא מקום משכנו של אחד מהאוספים החשובים ביותר של האמן הספרדי בן המאה העשרים פבלו פיקאסו.
הוא כולל 4,521 מעבודותיו של הצייר.
ובכך המוזיאון מהווה את אחד מהאוספים השלמים ביותר של עבודותיו.
המוזיאון מורכב מקומפלקס של חמישה מבנים מתקופת ימי הביניים, ברחוב מונטקאדה, ברובע לה ריברה של ברצלונה.
נפתח לציבור ב-9 במרץ 1963, והיה המוזיאון הראשון שהוקדש לעבודתו של פיקאסו והיחידי שנוצר במהלך חייו של האמן.
ב-2005 ממשלת קטלוניה הכריזה עליו כעל נכס לאומי.
בין המוצגים המרכזיים בו ניתן לציין שתיים מעבודותיו הגדולות: The First Communion (1896) ו-Science and Charity (1897).
המוזיאון מאיר צוהר לקשריו של פיקאסו עם העיר ברצלונה, מערכת יחסים שהתעצבה במהלך נעוריו ובגרותו והמשיכה עד למותו.
מוזיאון פורשה הוא מוזיאון רכב הנמצא בזופנהאוזן, שטוטגרט, גרמניה בסמוך למפעלי יצרנית הרכב פורשה.
המוזיאון נפתח לראשונה בשנת 1976. בשנת 2009 עבר למשכנו הנוכחי.
המוזיאון נפתח לראשונה בשנת 1976 בסמוך למפעלי פורשה.
המבנה המקורי היה קטן ואפשר תצוגה של עד 20 מכוניות בכל פעם.
המכוניות הוצגו ברוטציה מתוך מגוון של כ-300 מכוניות שונות.
בתוכנית המקורית להרחבת המוזיאון שקלה החברה לבנות את המוזיאון בסמוך למוזיאון מרצדס-בנץ שנבנה בקליגסרגפארק, שטוטגרט.
לאחר שמוזיאון מרצדס-בנץ נפתח בשנת 2006 במזרח העיר החליטה החברה לבנות את המוזיאון החדש בצפון העיר, בסמוך למשרדי ההנהלה.
הסכום שהוקצה לבניית המוזיאון עמד על 60 מיליון אירו, אך הגיע בסופו של דבר ל-100 מיליון אירו.
עבודות התכנון של המוזיאון החדש החלו בשנת 2003. תכנון המבנה בוצע על ידי משרד האדריכלים האוסטרי דלוגן-מייזל.
אזורי התצוגה תוכננו על ידי הנס גונתר מרץ, שהיה מעורב גם בתכנון מוזיאון מרצדס-בנץ.
שטח המוזיאון הוא 5,600 מטר רבוע ופרושות בו כ-80 תצוגות.
עבודות הבנייה החלו ב-17 באוקטובר 2005. ב-8 בדצמבר 2008 נמסר המוזיאון לידי חברת פורשה.
ב-28 בינואר 2009 נערכה הפתיחה הרשמית.
שלושה ימים לאחר מכן נפתח המוזיאון לקהל הרחב.
מוזיאון פיטרסן הוא מוזיאון רכב הנמצא בשדרות ווילשיר, לוס אנג'לס.
המוזיאון, שהוקם בשנת 1994 על ידי בני הזוג רוברט ומרגי פיטרסן, נחשב לאחד ממוזיאוני הרכב הגדולים בעולם.
המקום מנוהל בידי קרן מוזיאון פיטרסן, מלכ"ר העוסק בהיסטוריה של עולם הרכב ומקיים תוכניות חינוכיות בנושא.
המוזיאון נוסד על ידי רוברט פיטרסון, מו"ל של מגזינים רבים במיוחד בתחום הרכב ואשתו מרג'י.
בשנת 1994 תרמו בני הזוג 40 מיליון דולר והקימו את קרן מוזיאון פיטרסן.
ב-11 ביוני אותה שנה נפתח המוזיאון בתוך המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלוס אנג'לס.
לאחר מכן עבר המוזיאון לבניין ששימש בעברו כחנות כלבו.
המבנה נחנך בשנת 1962 כחלק מרשת החנויות של סייבו (Seibu) היפנית.
בשנת 1965 הפך הבניין לחלק מרשת אורבך (Ohrbach) עד לסגירה בשנת 1986. שש שנים לאחר סגירת הרשת רכש פיטרסן את המבנה.
החלל הגדול והמחסור בחלונות היוו מקום אידיאלי מבחינתו להקמת מוזיאון, ללא חשש מפגיעה ישירה של אור השמש.
בשנת 2015 עבר המוזיאון שיפוץ נרחב בעלות של 125 מיליון דולרים.
השיפוץ תוכנן על ידי משרד האדריכלים קוהן פדרסן פוקס ובמהלכו עוצבה מחדש חזיתו החיצונית של הבניין.
החזית החדשה נבנתה כרצועת פלדת אל-חלד שהורכבה מ-308 חלקים במשקל כולל של 100 טון פלדה שחוברו יחדיו באמצעות 140,000 ברגים.
ב-7 בדצמבר נפתח המוזיאון המחודש לציבור.
במוזיאון מוצגים למעלה מ-100 מכוניות המחלוקת ל-25 אזורי תצוגה.
קומת המרתף של המוזיאון מכונה "הכספת".
בקומה נמצאים כמאה מכוניות נוספות, אך הגישה לקומה זאת היא מוגבלת.
קומת הכניסה למוזיאון מוקדשת לאומנות הרכב ומציגה שורה של מכוניות בעיצוב אקסטרווגנטי.
הקומה השנייה מוקדשת לתהליכי ההנדסה והייצור של רכבים וכוללת שורה של מוצגים אינטראקטיביים בעלי אופי חינוכי.
במוזיאון מגוון רחב של מכוניות שהופיעו בסרטי קולנוע ידועים דוגמת הבאטמוביל ששימשה בצילומי הסרט באטמן חוזר (1992), אסטון מרטין DB5 ששישמה בצילומי סקייפול מסדרת ג'יימס בונד (2012) והחיפושית מהסרט החיפושית בהילוך גבוה (2005).
כמו כן במקום קיימים דגמים בגודל אמיתי של לייטנינג מקווין מסדרת סרטי מכוניות.
מוזיאון פטרהוף הוא מוזיאון בפטרהוף שבסנט פטרבורג, רוסיה, הנחשב למוזיאון הגדול ביותר מחוץ לסנקט פטרבורג מבחינת שטחו והוא כולל את הארמון הגדול ואת מתחם הארמונות והגנים.
המוזיאון נוצר בתחילה כארגון שנועד לנהל את מתחם הארמונות בפטרהוף, בהמשך צורפו אליו מתחמים נוספים, כולל סטרלנה וארמון קונסטנטין, המוזיאון באורניינבאום ובלומונוסוב.
כיום זהו אחד מהאתרים המתוירים ביותר ברוסיה ומבקרים בו בממוצע 4.5 מיליון איש מדי שנה.
מספטמבר 1941 ועד ינואר 1944 היה נתון לשליטת ורמאכט שכבשו במהלך המצור על לנינגרד.
הארמונות הופצצו והובערו, הפסלים בגנים הושחתו, המזרקות נהרסו ותכולת הארמונות והמוזיאונים נבזזו.
לאחר שחרור השטח בידי הצבא האדום, משנת 1944 ועד ספטמבר 1947 נערכו עבודות שחזור שנמשכות כבר למעלה מחמישה עשורים.
בשנת 1999 נחנך לציבור ארמון פיוטר הראשון בסטרלנה, לאחר שהצליחו לשחזרו.
בשנת 2003 נפתח מחדש ארמון קונסטנטין, שזמן קצר לאחר מכן הועבר לניהול הסגל הנשיאותי של רוסיה על מנת לשמש כמעונו של נשיא רוסיה בעת ביקוריו באזור.
בשנת 2007 מוזיאון אוראניינבאום נקלט מחדש לניהולו של מוזיאון פטרהוף.
ב-12 ביוני 2008 המוזיאון נבחר כאחד משבעת פלאי רוסיה ובנובמבר אותה שנה כל הארמונות והאובייקטים שבאחריות המוזיאון זכו לאבטחת חברת האבטחה "מגיסטרל".
הנהלת המוזיאון נמצאת ברחוב רזבודנאיה בעיר פטרהוף, כאשר אוצרת המוזיאון היא ילנה קלניצקאיה.
המוזיאון כפוף למשרד התרבות של רוסיה שאחראי להקצאת התקציבים למוזיאון.
מוזיאון קאלוסט גולבנקיאן (בפורטוגזית: Museu Calouste Gulbenkian), המכונה גם מוזיאון גולבנקיאן, הוא מוזיאון אמנות אנציקלופדי מרכזי בליסבון, פורטוגל, בפרגזיה של אזור אוונידס נובאס.
כחלק מקרן קאלוסט גולבנקיאן, אחת הקרנות העשירות בעולם, מוזיאון גולבנקיאן מאכלס את אחד האוספים הפרטיים הגדולים בעולם.
אוספי המוזיאון כוללים ייצוג למיצגי אומנות העולם מימי קדם, והוא האוסף הפרטי של איש יחיד, איש העסקים, איל הנפט, יזם, אספן אמנות ונדבן קאלוסט גולבנקיאן.
גולבנקיאן, חובב ואספן האמנות נולד באיסטנבול בשנת 1869. הוא הוריש את אוסף האמנות שלו לפורטוגל במותו בשנת 1955.
כשנה לאחר מותו, בשנת 1956, נוסדה קרן על שמו שנועדה לתמיכה במפעלי תרבות.
גולבנקיאן היה אספן אמנות נלהב ומכספו הרב אסף את מה שנחשב לאחד מאוספי האמנות הטובים בעולם.
כיום המוזיאון מציג חלק מ-6,400 יצירות שבאוסף האמנות שצבר גולבנקיאן במהלך חייו.
באפריל 1957 רכש וסקו מריה יוג'ניו דה אלמיידה חלק מפארק דה סנטה גרטרודס שיועדו להקמת מבני קרן גולבנקיאן ופארק ציבורי / פרטי.
כעבור שנתיים הושקה תחרות עבור פרויקט אדריכלי להקמת המטה של ארגון גולבנקיאן.
בתחרות זו זכה צוות שכלל את האדריכלים אלברטו ג'.
פסואה, פדרו סיד ורואי ג'רוו ד'הדוג'ה (1917–2006), בנוסף לאדריכלי הגינון אנטוניו ויאנה בררטו וגונסו ריביירו טלס, שהיו אחראים על תכנון הפארק המקיף את הבניין.
מאוחר יותר הצטרף לצוות זה גם פרנסיסקו קאטאנו קיל דו אמארל כיועץ, ופרדריקו אנריקה ג'ורג' הצטרף לצוות העובד על הבניין.
בדצמבר 1961 החלה העבודה על הפרויקט הקדמי של הפארק.
כשנה לאחר מכן החלו גם עבודות העפר ועבודה על קירות התמך במקום.
בשנת 1962 הוצב בבניין המטה לוח מפוסל שעוצב על ידי האדריכל ארטור רוזה.
הגימור הפנימי של הבניין הסתיים בשנת 1967 והעבודה על הפרויקט כולו הסתיימה בשנת 1968.
ב־2 באוקטובר 1969 נחנכו הבניינים והגנים.
הקונגרס הבינלאומי ה-12 של אדריכלי גינון הנוף נערך בספטמבר 1970 בקרקעות של קרן גולבנקיאן.
בשנת 1975 זכה המקום בפרס ולמור.
בשנת 1983 הוקם במקום מרכז לאמנות מודרנית בעקבות פרויקטים של האדריכל ג'ון לסלי מרטין, ולאחר מכן בשנת 1985 הוקם ביתן לילדים בהנחיית האדריכלים ג'ון לסלי מרטין ואיבור ריצ'רדס.
ב־22 באפריל 2002 יצאה הודעה מסגן נשיא ה-IPPAR שנאמר בה כי החל תהליך מינהלי לסיווג הסופי של הפארק, הבניין הראשי, מרכז האמנות המודרנית והגנים כאתרי מורשת לאומית.
העבודות בשיפוץ הפארק החלו בשנת 2003, בעקבות תוכנית שיצר גונסלו ריביירו טלס.
ב־7 ביוני 2006 יצאה הודעה מטעם שר התרבות על תמיכה בהליך זה של סיווג הבניינים.
ב-23 בספטמבר 2008, העבודות לשיפור איכות האוויר הפנימיות ושימור האנרגיה הביאו לסיווג הבניין כ"אדיפיוס סודאבל" – "Edifício Saudável" (בניין בריא).
במרץ 2015 הוכרז כי פנלופה קרטיס, מי שהייתה המנהלת של מוזיאון טייט בריטניה משנת 2010 עד 2015, תהפוך למנהלת הבאה של מוזיאון קאלוסט גולבנקיאן.
התערוכה הקבועה והגלריות מחולקות באופן כרונולוגי וגאוגרפי ליצירת שני מעגלים עצמאיים במסגרת הסיור הכולל במוזיאון.
המעגל הראשון מדגיש את האמנות של העולם היווני-רומי מימי התקופה הקלאסית (יוון ורומא), כמו גם אמנות מהמזרח הקרוב הקדום ועמק הנילוס.
בין יצירות האמנות ניתן למצוא יצירות מצריות קדומות, יצירות מסופוטמיות, יצירות מממלכת פרס, אומנות ארמנית, וכן אמנות פרסית מהתקופה האסלאמית.
המעגל השני כולל אמנות אירופאית, עם קטעים המוקדשים לאמנות הספר, פיסול, ציור ואמנות דקורטיבית, ובמיוחד אמנות צרפתית מהמאה ה-18 ויצירתו של רנה לליק.
במעגל זה, מספר רחב של יצירות משקפות מגמות אמנותיות אירופאיות שונות מתחילת המאה ה-11 ועד אמצע המאה ה-20. חלק זה מתחיל ביצירות בשנהב וספרים של כתבי יד מוארים, ואחריו מבחר פסלים וציורים מהמאות ה-15, ה-16 וה-17. בחדר הסמוך מוצגת אמנות רנסאנס שמקורה בהולנד, פלנדריה, צרפת ואיטליה.
יש במוזיאון זה חלל המוקדש לאמנות דקורטיבית צרפתית של המאה ה-18, ובו חפצי ריהוט יוצאי-דופן עשויים זהב וכסף וגם ציורים ופסלים.
לאחר חלל זה נמצאות גלריות המציגות הרבה ציורים של פרנצ'סקו גוארדי הוונציאני, ציורים אנגליים מהמאות ה-18 וה-19, ולבסוף אוסף מובחר של תכשיטים וזכוכית מאת רנה לליק, המוצג בחדר נפרד.
חלק מהעבודות באוסף נקנו במהלך המכירה הסובייטית של ציורי ההרמיטאז'.
מתוך כ-6,000 פריטים באוספי המוזיאון, מבחר של כאלף מוצג בתערוכה קבועה.
המוזיאון תוכנן כדוגמה לתצוגות של אוסף במקום ייחודי יחסית למוזיאון לאמנות, בתקופה בה רוב המוזיאונים שוכנו במבנים שנבנו במקור למטרות אחרות.
הגינון ובניין המוזיאון מתקיימים יחסי גומלין עם נוף ליערות ולביצות ומדגשים את הגרפיקה של יצירות האמנות המוצגות במוזיאון, ושוליו של המוזיאון כוללים מרפסות המטשטשות את הגבול בין הסביבה הבנויה והסביבה הטבעית המקיפה את המבנה.
צורת המוזיאון ומשרדי המטה פשוטה יחסית, עם כנפיים בצורת "T", כשלכל אחת מהן כניסה משלו.
המבנה הגדול, ארוך ואופקי, אשר שימש למינהל, שירותים שונים ואולמות, ממוקם מחוץ לשטח הכניסה הראשי.
מוזיאון פסל החירות ממוקם באי החירות בעיר ניו יורק.
המוזיאון נפתח ב-16 במאי 2019, ומתמקד בבנייתו, משמעותו וההיסטוריה של פסל החירות (שמו הרשמי הוא "חירות מאירה את העולם"), פסל רחב-ממדים של הפסל פריד אוגוסט ברתולדי שתושבי צרפת נתנו כמתנה לתושבי ארצות הברית בשנת 1886.
בנייתו של המוזיאון החדש החלה בתחילת 2016. המוזיאון נפרס על שטח של 2,400 מטר רבוע ובנייתו עלתה 70 מיליון דולר.
המוזיאון מסוגל לאכלס את כל מבקרי האי בעת ובעונה אחת בשעה שהמוזיאון הקודם היה יכול לאכלס רק כ-20 אחוזים בלבד.
המוזיאון תוכנן על ידי FXCollaborative, ומשולב עם שטח הפארק סביבו.
הלפיד המקורי, שנישא על ידי "ליברטי" משנת 1886 עד 1984, ממוקם במוזיאון.
המוזיאון כולל תערוכות הנוגעות לבניית הפסל וההיסטוריה שלו ותיאטרון בו המבקרים יכולים לצפות בתצפית אווירית על הפסל.
התערוכות כוללות למעלה מ-500 תצלומים וגרפיקה ממעל ממאה מקורות שונים.
דוגמאות לכך כוללות תמונות היסטוריות נדירות של בניית הפסל ממוזיאון ברתולדי בקולמר שבצרפת, ורישומים של עיצובים מוקדמים לכן מהספרייה של הקונגרס.
המוזיאון מומן באופן פרטי על ידי דיאן פון פירסטנברג, מייקל בלומברג, ג'ף בזוס, קוקה קולה, NBCUniversal, משפחתם של לורנס טיש ופרסטון רוברט טיש, מלודי הובסון וג'ורג' לוקאס.
פון פירסטנברג הוביל את גיוס הכספים למוזיאון, והפרויקט גייס יותר מ-40 מיליון דולר.
עם פתיחת המוזיאון חלק מאזורים מסוימים באי, נאסרו על מדריכי טיולים, כולל חלק מהמוזיאון.
בניית המוזיאון ותפקידו של דיאן פון פירסטנברג במימון ההקמה, מוצגים בסרט התיעודי Liberty: Mother of Exiles.
מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע הוא מוזיאון לידיעת הטבע באוניברסיטת ייל שנמצא בניו הייבן, קונטיקט, ארצות הברית.
מוזיאון פיבודי הוא אחד ממוזיאוני הטבע העתיקים, הגדולים והפורים בעולם, וברשותו למעלה מ-13 מיליון פריטים.
הוא נוסד בידי הנדבן ג'ורג' פיבודי ואחיינו הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש ב-1866. למוזיאון אוספי טבע גדולים מאוד והידוע שבהם הוא אוסף מאובני הדינוזאורים שכולל שלד של ברונטוזאורוס צעיר וגולגולות של טריצרטופס וטורוזאורוס.
מוצגים ידועים נוספים במוזיאון הוא ציור קיר מסוג mural בשם "עידן הזוחלים" ופסל של טורוזאורוס בגודל מלא.
עוד באוספים ובתערוכות: אבולוציה של יונקים והאדם הקדמון, דיורמות של הטבע, עתיקות מצרים העתיקה, עופות, מינרלים ותרבות אינדיאנים.
מוזיאון פיבודי לידיעת הטבע שוכן ב-170 Whitney Avenue שבניו הייבן, קונטיקט בארצות הברית, ומסונף לאוניברסיטת ייל, אחת האוניברסיטאות הטובות והיוקרתיות ביותר בעולם.
את המוזיאון מפעיל צוות המונה כ-100 עובדים.
הבניין המקורי בו שכן נהרס ב-1917 והוא עבר למשכנו הנוכחי ב-1925, שהורחב במהלך השנים וכולל גם את ספריית קליין לגאולוגיה, מרכז מדעי הסביבה של מחזור 1954 ותחנת שדה של מפרץ לונג איילנד.
הורס איילנד ואיי תימבל נמצאים בבעלות המוזיאון, משמשים לניסויים ולא פתוחים לציבור.
המבנים החדשים מאחסנים כמחצית מ-13 מיליון הפריטים שבאוספי המוזיאון.
ב-28 באוגוסט 2018 הכריזה אוניברסיטת ייל על קבלת תרומה של 160 מיליון דולר מאדוארד בס לחידוש המוזיאון.
תרומה זו היא אחת הנדיבות ביותר וכנראה הגדולה ביותר למוזיאון טבע בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-1 בינואר 2020 נפתח היכל הדינוזאורים המחודש, אך כל המוזיאון נסגר זמנית למבקרים בגלל מגפת הקורונה העולמית.
מוזיאון פיבודי כולל מספר אוספים בעלי חשיבות עולמות.
הידועים שבהם הם אוספי הפלאונטולוגיה של חולייתנים, שהם מבין הגדולים והמקיפים ביותר וכוללים מאובנים בעלי חשיבות היסטורית, כגון המאובנים שאספו עותניאל צ'ארלס מארש, ריצ'רד סוואן לול, ג'ורג' גיילורד סימפסון, ג'ון אוסטרום, אליזבת ורבה וז'אק גותייה.
אוסף ידוע נוסף הוא אוסף עתיקות האינקה ממאצ'ו פיצ'ו על שם הארכאולוג היירם בינגהאם השלישי.
למוזיאון אוסף אורניתולוגיה נרחב ובו מספר רב של עופות מפוחלצים - אחד המקיפים ביותר בעולם, וכן ספריית ויליאם רוברטסון קו לאורינתולוגיה.
האוסף של חסרי חוליות ימיים גם הוא נרחב ומקיף.
עוד אוסף הוא העשבייה של אוניברסיטת ייל בו משמרים צמחים מיובשים.
אוצרי המוזיאון ממונים מהפקולטות של אוניברסיטת ייל והמחלקות לאקולוגיה, ביולוגיה אבולוציונית, גאולוגיה וגאופיזיקה, ואנתרופולוגיה.
האוספים לא משמשים רק לתצוגה אלא גם למחקר פעיל ביידי המדענים של אוניברסיטת ייל מהפקולטות למדעי הטבע.
בחזית המוזיאון שפונה לשדרות ויטני (Whitney Avenue) ניצב פסל בגודל מלא של טורוזאורוס, דינוזאור בעל קרניים אותו גילה עותניאל צ'ארלס מארש, ממייסדי המוזיאון.
הפסל מתנשא לגובה 3 מטר, אורכו 7 מטר והוא שוקל 3.33 טונות.
הוא פוסל בחימר, נוצק מארד ומוצב על בסיס גרניט בגובה 4 מטר.
שחזור זה של הטורוזאורוס נחשב למדויק מאוד, כולל מרקם העור שמבוסס על טביעת עור מאובנת של כסמוזאורוס (צרטופסיד מאותה תת-משפחה של הטורוזאורוס).
היכל הדינוזאורים (The Great Hall of Dinosaurs) ובו שלד של ברונטוזאורוס וגולגולות של טריצרטופס וטורוזאורוס.
ציור קיר "עידן הזוחלים" מאת רודולף זלינגר.
זהו מורל באורך המהווה דיורמה ובה מצוירים דינוזאורים בבית הגידול שלהם.
"שברי מאובנים: חידת מוצא האדם" - תערוכה חדשה על האדם הקדמון והאבולוציה של האדם.
"אולם עופות קונטיקט" ובו 722 פריטים של יותר מ-300 מיני עופות מתוך 382 מיני עופות הידועים מקונטיקט.
11 דיורמות המתארות צמחייה ובעלי חוליות של קונטיקט.
הן תוכננו בידי ג'יימס פרי וילסון, פ' לי ז'אק וראלף מוריל.
"היכל אבולוציית ביונקים" ובו בנוסף למוצגים גם ציור קיר נוסף מאת רודולף זלינגר.
עתיקות וחפצים שונים של אינדיאנים מקונטיקט.
"היכל מצרים העתיקה" ובו עתיקות ואוצרות ממצרים העתיקה.
נכון ל-2021, מנהל המוזיאון הוא דייוויד סקלי (David Skelly), אוצר זואולוגיה של בעלי חוליות ופרופסור לאקולוגיה במחלקה לאקולוגיה וביולוגיה אבולוציונית, ובית הספר ליערנות ומדעי הסביבה.
למוזיאון פיבודי יש אוצרים בתחומים הבאים: אנתרופולוגיה, בוטניקה, אנטומולוגיה, זואולוגיה של חסרי חוליות, פלאונטולוגיה של חסרי חוליות, זואולוגיה של בעלי חוליות (ובה אוצרים של הרפטולוגיה, איכתיולוגיה, אורניתולוגיה וממלוגיה), פלאובוטניקה, פלאונטולוגיה של בעלי חוליות, מינרולוגיה, מטאוריטים והיסטוריה של מכשור מדעי.
צוות המוזיאון כולל כ-100 עובדים במשרה מלאה וחלקית, בהם אוצרים, עוזרי אוצרים, אוצרים אמריטי, עמיתים לאוצרות, טכנאים ומתנדבים.
האוצרים ועוזרי האוצרים הם גם חברים בפקולטות הרלוונטיות באוניברסיטת ייל.
עותניאל צ'ארלס מארש היה סטודנט ולאחר מכן פרופסור לפלאונטולוגיה באוניברסיטת ייל, כאשר את שכר הלימוד שילם דודו העשיר ג'ורג' פיבודי, שהחל לתרום מהונו למוסדות חינוך והשכלה בשלהי חייו.
מארש ואנשי הצוות שלו גילו עשרות סוגים חדשים של דינוזאורים, בהם טריצרטופס, טורוזאורוס, סטגוזאורוס ואפטוזאורוס וברשותם היו עשרות מאובנים מרשימים שדרשו מקום לאחסנם ולהציגם.
מארש שיכנע את דודו העשיר פיבודי לתרום להקמת מוזיאון טבע בייל, שיכיל את אוספי הטבע של מארש ועמיתיו, ואכן פיבודי תרם 150,000 דולר אמריקאי ב-1866 להקמת המוזיאון שנקרא על שמו.
באותה תקופה האוספים של ייל כללו בעיקר מינרלים, שנאספו על ידי הגאולוג והמינרולוג בנג'מין סילימן.
מארש היה אחד משלושת האוצרים הראשונים של המוזיאון, וכאשר פיבודי מת ב-1869 הוא השתמש בירושה כדי לממן משלחות מחקר שהגדילו באופן ניכר את אוספי המוזיאון.
מוקד העניין של מארש היה דינוזאורים והוא ניהל עם עמיתו ויריבו הגדול אדוארד דרינקר קופ מרוץ קדחתני ומר על גילוי כמה שיותר מינים חדשים של דינוזאורים, מרוץ שלא התנהל תמיד באופן הוגן או אתי ונודע לשמצה כ"מלחמת העצמות".
מארש גילה למעלה מ-56 מינים חדשים של דינוזאורים ושלח לייל טונות של מאובנים ממערב אמריקה, רובם של עצמות דינוזאורים, אך גם של חולייתנים אחרים וגם מאובנים של חסרי חוליות, עקבות מאובנות וכן ממצאים ארכאולוגים ואתנולוגיים.
המוזיאון נפתח באופן רשמי לציבור ב-1876. ב-1917 נהרס המבנה המקורי בו שכן המוזיאון והוחלף במבנה מעונות לזכר האקרנס.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה רוב האוספים הוכנסו למחסנים ושהו בהם עד דצמבר 1925, אז נחנך המבנה החדש של המוזיאון, שבנוי בסגנון התחייה הגותית וכולל שתי קומות של אולמות גדולים, שתוכננו להכיל את שלדי הדינוזאורים של מארש.
ב-1930 נוסף למוזיאון "האוסף האוקיינוגרפי של הארי פיין בינגהאם" כולל עבודה של האמן וילפריד סוואנקורט ברונסון.
ב-1931 הוצב במוזיאון שלד הברונטוזאורוס אקסלסוס שמארש מצא, אחרי 6 שנים של עבודה.
ב-1947 האמן הפלאונטולוגי רודולף זלינגר צייר עבור המוזיאון ציור קיר ענקי, 34 מטר אורכו, ובו ציור של דינוזאורים רבים בבית גידולם הטבעי, דיורמה זו נקראה "עידן הזוחלים".
ב-1959 מעבדת בינגהאם הושלמה וב-1963 הושלמה מעבדת קליין לגאולוגיה.
ב-1972 נפתח היכל ציפורי קונטיקט.
מוזיאון פיבודי רכש פריטים ומאובנים מאוניברסיטת פרינסטון אחרי שזו סגרה את תוכנית הפלאונטולוגיה שלה ב-1985.
ב-2001 המרכז ללימודי הסביבה של מחזור 1954 נבנה באתר של מעבדת בינגהאם הישנה.
הוא מכיל את אוספי החלל עבור המוזיאון ומעבדה.
ב-2005 מוזיאון פיבודי חשף פסל בגודל טבעי של טורוזאורוס, אחד מהדינוזאורים הידועים שמארש גילה .
ב-2018 קיבל המוזיאון תרומה של 160 מיליון דולר אמריקאי כדי לחדש את תצוגותיו ולהגדיל את יכולות המחקר שלו.
מוזיאון פרנקל פרנל הוא מוזיאון לאמנות בעיר צפת שבצפון ישראל.
המוזיאון נמצא בביתו לשעבר של האמן הבינלאומי הצרפתי-ישראלי יצחק פרנקל פרנל, המוכר בשמות יצחק פרנקל ואלכסנדר פרנל.
המוזיאון נפתח ב-1973 על ידי פרנקל ואשתו הרביעית אילנה פרנל.
המוזיאון מציג את יצירותיו של האמן.
זהו המוזיאון היחיד המוקדש כולו לפרנקל פרנל.
הבית שבו יושב המוזיאון שיכן לזמן קצר אקדמיה לאמנות במהלך שנות החמישים המוקדמות.
פרנקל לימד בבית הספר ואף כינה עצמו "דיקן" האקדמיה.
אולם בשנת 1954 עזב את צפת לפריז (למשך 6 שנים).
בשנת 1973 נפתח המבנה לקהל כמוזיאון המציג את עבודותיו של פרנקל משנות ה-20 ועד שנות ה-70. המוזיאון המשיך וממשיך לאחר מותו של פרנקל פרנל ב-1981.
פרנקל פרנל היה נדבך חשוב בסצנת האמנות המקומית בישראל לפני ואחרי העצמאות.
פרנקל, התגורר בצפת והיה מראשוני האמנים שהתיישבו בעיר הקודש העתיקה.
הוא היה ממייסדי מושבת האמנים בצפת.
קירות החצר כוסו בעבר בציורי קיר (פרסקו) ובתבליטים של פרנקל.
עם זאת, רק תבליט אחד שרד.
הבניין שבו נמצא האמנות מקיף את החלק המערבי והצפוני של החצר.
הארכיטקטורה המקומית ניכרת בכל המתחם.
המוזיאון מארח מגוון יצירות אמנות של פרנקל פרנל.
המוקדם ביותר משנות ה-20 ועד ימיו האחרונים של האמן ב-1981. אוסף המוזיאון מורכב ממגוון רחב של סגנונות.
מאמנות מופשטת וקוביסטית משנות ה-20 ועד אקספרסיוניזם משנות ה-70.
יתר על כן, במוזיאון יצירות נוספות הקשורות לעיסוקו האמנותי של פרנקל.
מסקיצות של תחפושות ותפאורה עבור מחזות בולטים (בעיקר במשנות ה-30 וה40) ועד כרזות של תערוכות.
מוזיאון פרנץ מארק הוא מוזיאון הממוקם בעיר קוכל אם זה שבבוואריה עילית, ומוקדש לצייר האקספרסיוניסטי הגרמני פרנץ מארק.
המוזיאון מציג ציורים של מארק לצד יצירות של בני דורו ואמנים בולטים נוספים מן המאה ה-20, הן בתערוכות קבועות והן בתערוכות מתחלפות.
מוזיאון פרנץ מארק הוא מוסד פרטי, אשר נוסד בשנת 1986 במטרה להציג את חייו ויצירתו של מארק, שנחשב לאחד האמנים החשובים של בוואריה במאה ה-20. המוזיאון ממוקם במקום מגוריו של מארק, אשר סיפק לו השראה רבה ליצירתו.
המוזיאון מציג כ-2,000 יצירות, כולל יותר מ-150 יצירות מאוסף עיזבונו של מארק, המשלימות בהשאלות שונות.
בנוסף, הוא מחזיק פריטים אישיים של האמן ומסמכים כתובים, וכן יצירות אמנות של בני דורו, כגון פאול קלה, וסילי קנדינסקי, מקס פכשטיין, אריך הקל, מקס בקמן, גבריאלה מינטר ואלכסיי פון יבלנסקי.
התערוכה במוזיאון ממחישה את השפעתו של פרנץ מארק ושל עמיתיו מקבוצת "הפרש הכחול" על האמנות המודרנית.
בשנת 2008 נחנך מבנה חדש בתכנון האדריכלים השווייצרים דיטהלם ושפילמן, אשר הרחיב את שטח התצוגה בכ-700 מ"ר.
המוזיאון משנה באופן תדיר את תצוגות האוסף, במטרה להציע תובנות חדשות על יצירתו של מארק והשפעתו על האמנות הגרמנית בת-זמננו.
לרגל מאה שנה למותו של האמן, ב-4 במרץ 2016, הקדיש לו המוזיאון טרילוגיית תערוכות תחת הכותרת "פרנץ מארק – בין אוטופיה לאפוקליפסה" (Franz Marc – Zwischen Utopie und Apokalypse), שכללה שלוש תערוכות נפרדות: "הארץ הענייה של טירול", "סוסים רועים" ו"צורות לוחמות".
המוזיאון מארח גם תערוכות המוקדשות לאמנים עכשוויים, ובתקופה האחרונה הציג את התערוכה "הפרש הכחול – רגע ההפשטה", אשר בחנה את תרומתם של אמני "הפרש הכחול" להתפתחות ההפשטה באמנות.
מוזיאון פרנץ מארק הוא חלק מקבוצת MuSeenLandschaft Expressionismus, הכוללת גם את מוזיאון הפנטזיה בברנריד אם שטרנברגר זה , מוזיאון פנצברג, מוזיאון הטירה במורנאו והגלריה העירונית לנבכהאוס במינכן.
אגודת ידידי מוזיאון פרנץ מארק
אגודת ידידי מוזיאון פרנץ מארק היא עמותה התומכת בתערוכות המוקדשות לפרנץ מארק, לאמני "הפרש הכחול" ו"הגשר", וכן לאמנות מופשטת של המאה ה-20, בדגש על אמנות גרמנית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
פעילות האגודה מאפשרת רכישת יצירות אמנות להרחבת אוספי המוזיאון, כמו גם פיתוח שירותי חינוך והנגשת האמנות לקהל הרחב.
בנוסף, האגודה מארגנת הרצאות, אירועים וסימפוזיונים מדעיים בנושאי אמנות והיסטוריה תרבותית של המאה ה-20, וכן מפרסמת מחקרים חדשים בתחום.
כמו כן, היא מקדמת אירועי תרבות כגון הקראות ספרותיות וקונצרטים, ותומכת ביוזמות להנגשת האמנות לאוכלוסיות חסרות השכלה פורמלית ולצעירים.
מוזיאון פניקס להגירה הוא מוזיאון המוקדש להגירה אנושית, הממוקם ברוטרדם, הולנד.
המוזיאום נפתח ב-16 במאי 2025, והוא הראשון בעולם, המתמקד בנושא ההגירה העולמית.
התערוכות הפותחות של המוזיאון הן "כל הכיוונים: אמנות שמניעה אותך" (All Directions: Art That Moves You),
"משפחת המהגרים" (The Family of Migrants), תערוכה בהשראת תערוכת הצילומים משפחת האדם של הצלם שהמוצגת במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, המציגה 194 תצלומים בנושא הגירה.
FENIX ממומנת על ידי קרן Droom en Daad, שנוסדה בשנת 2016 ומנוהלת על ידי מנהל רייקסמוזיאום לשעבר, Wim Pijbes .
המוזיאון תוכנן על ידי משרד האדריכלים הסיני MAD Architects, והוא הפרויקט הראשון שלהם באירופה.
המוזיאון הוקם במחסן פניקס (Fenix) לשעבר, הממוקם בחצי האי .
המחסן משתרע על פני יותר מ-16,000 מטרים רבועים.
המחסן, נבנה בשנת 1923, היה ידוע בעבר בשם מחסן סן פרנסיסקו (San Francisco Warehouse).
המחסן ושימש את חברת הספנות למטרות לוגיסטיות.
קו הולנד-אמריקה נטל חלק בהגירת מיליוני אירופאים לארצות הברית בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
מוזיאון רוקפלר הוא מוזיאון לארכאולוגיה המסונף למוזיאון ישראל, אך שוכן בנפרד ממנו במזרח ירושלים, בסמוך לשער הפרחים.
בעבר שכנו במבנה המוזיאון משרדי רשות העתיקות.
המוזיאון, שהוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי ונחנך בשנת 1938, קרוי על שמו של הנדבן האמריקאי הנודע ג'ון ד.
במוזיאון ממצאים ארכאולוגיים רבים וחשובים מאזור ירושלים ומארץ ישראל כולה.
בין הממצאים בולטים עצמות האדם הקדמון ממערות האדם הקדמון בכרמל, אוסף תכשיטי הזהב שנתגלו בתל אל-עג'ול ובבית שמש, אוצר שנהבי מגידו, מכתבי לכיש (בכתב עברי קדום), תבליטי הסטוקו מן הארמון האומיי מח'רבת אל-מפג'ר שליד יריחו, ספיני עץ אומיים מהר הבית ומשקופי אבן מגולפים, מן התקופה הצלבנית מכנסיית הקבר.
בעבר אכסן המוזיאון גם את מגילות מדבר יהודה.
עם תום השלטון העות'מאני ותחילת שלטון המנדט הבריטי בירושלים, היו מוסדות התרבות בירושלים מעטים והתרכזו בעיקר במוסדות דת.
התפתחות העיר הביאה לפריחה של חיי התרבות מחד גיסא ומחקר מדעי, ואיסוף של ממצאים ארכאולוגיים מאידך גיסא.
כל זה עמד בסתירה לעושר הארכאולוגי העצום מרחבי המזרח התיכון שנבע מעיסוקן של מעצמות אירופה זה עשרות שנים בחשיפת צפונות העבר.
שלטונות המנדט הבריטי, שראו עצמם כממשיכי דרכם של הצלבנים וכן של בני ישראל, גילו עניין רב בגילוי עברה ההיסטורי של ירושלים וארץ ישראל וטיפוח המחקר הארכאולוגי בארץ.
כך אירע שמבנה התרבות היחיד שנבנה על ידי ממשלת המנדט בארץ (במימון תורם אמריקני) הוא מוזיאון לארכאולוגיה – מוזיאון רוקפלר, שמבנהו נחשב לאחד היפים בירושלים.
בנובמבר 1919 הגיש האדריכל פטריק גדס תוכנית מתאר לעיר ירושלים, שנודעה בשם תוכנית גדס, ובה הוצע להקים מוזיאון ואקדמיה למחקר ארכאולוגי בסמוך לחומות העיר העתיקה.
ייתכן והרעיון להקמת המוזיאון באתר ניטע בליבו של גדס בעקבות מכתבו של בוריס שץ אליו לפני הגשת התוכנית שפורסם בסופו של דבר בעיתון "הארץ" בשנת 1920. במכתב זה שטח בפניו את חזונו המקיף לתכנון ירושלים.
עם התבססות שלטון המנדט והתגברות המחקר המדעי בארץ ישראל החלו ממצאים ארכאולוגיים להיערם במשרדי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי.
תוכנית מפורטת למוזיאון מרכז מחקר ומרכז לוגיסטי בירושלים הוגשה בשנת 1924. המוסד המתוכנן נועד להצטרף לשלושה מוזיאונים קטנים שפעלו בירושלים: "המוזיאון הפרנציסקני המקראי" שנבנה בשנת 1902, "המוזיאון היווני האורתודוקסי" שהוקם בשנת 1922 ו"מוזיאון האסלאם" שהוקם בשנת 1923 על הר הבית.
הארכאולוג והאגיפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד מהמכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו גילה עניין בפרויקט המוזיאון ושכנע את המיליונר האמריקני הנודע ג'ון ד.
תרומתו של רוקפלר, שהוכרזה במכתב אל הנציב העליון, הלורד הרברט פלומר, ב-13 באוקטובר 1927, נחלקה לשניים: מחצית הסכום נועדה להקמת הבניין, ומחציתו השנייה הושקעה בקרן, שנועדה לממן את הפעילות השוטפת.
לביצוע מלאכת הבנייה נשכרו שירותיה של החברה הקבלנית ארנסטו די א' דה פארו.
חברת בנייה איטלקית שביצעה את מרב עבודות הבנייה של ממשלת המנדט.
לחברה היו משרדים בלונדון, קהיר ואלכסנדריה.
החברה בנתה בירושלים את ארמון הנציב, בניין ג'נרלי, כנסיית אנדרו הקדוש, וסללה את רחוב המלך ג'ורג' בירושלים.
בבנייה הועסקו בעיקר פועלים ערבים; מתוך כ-160 פועלים באוגוסט 1931, רק שמונה היו יהודים.
אבן הפינה הונחה ב-19 ביוני 1930, בנוכחות הנציב העליון סר ג'ון צ'נסלור.
הבנייה בוצעה תוך שיתוף פעולה עם המהנדס יהודה שפירא.
אף על פי שהבנייה אמורה הייתה להימשך שלוש שנים היא התארכה מסיבות שונות, שכללו קשיים באספקת אבנים לציפוי הבניין, חפירות הצלה, והצורך להעמיק את יסודות הבניין.
אי לכך נמשכה הבנייה חמש שנים, וב-20 במאי 1935 עברה מחלקת העתיקות לבניין החדש.
בהמשך השנה רוכזו בו עתיקות לקראת פתיחת המוזיאון, שתוכננה לאביב 1936.
המוזיאון נפתח לקהל הרחב ב-13 בינואר 1938 ונקרא בשם המוזיאון הארכאולוגי של פלשתינה – א"י Palestine Archaeological Museum.
עם הקמתו של המוזיאון ומעבר מחלקת העתיקות המנדטורית אליו, היה זה המוסד היחיד מבין מוסדות הממשל שהיו בידיו בניין ראוי לשמו ותקציב נדיב לשם פעילות יום-יומית.
חנוכת הבית החגיגית של המוזיאון בוטלה, לאחר שאחד האורחים ג'יימס לסלי סטרקי, ארכאולוג נודע, נרצח בדרכו לטקס בדרך בין חברון לבית גוברין בידי כנופיית ערבים חמושים, שהסלימו את מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט והחלו לתקוף גם בריטים.
מייסדי המוזיאון לא זכו לראותו ממלא את ייעודו.
האדריכל הריסון עזב את ארץ ישראל לפני הפתיחה, היזם ג'יימס הנרי ברסטד ביקר במבנה באוקטובר 1935 אך נפטר מדלקת ריאות בדרכו ממסע מחקר במצרים חזרה לביתו בארצות הברית, והתורם רוקפלר מעולם לא ביקר במקום.
מדובר בבית שהוא אחד הבניינים הראשונים שנבנו מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הבניין בן שתי קומות – קומת הקרקע של הבניין שימשה בית-בד, והקומה השנייה הייתה קומת המגורים.
שיח' אל-ח'לילי היה פעיל ביותר והיו לו מיזמים רבים.
הוא עודד רבים לבנות בתים מחוץ לחומות ובזמנו היו כמאה קַסְרים (ארמונות קיץ).
השייח' כתב בצוואתו שבנוסף על הרצון לחיות בחיק הטבע בעונת הקיץ, שהייתה משופעת במגפות ובזיהומים שנפוצו בתוך החומות, נוספה השאיפה לעסוק בפיתוח חקלאי ואף שיקול ביטחוני – להגן על העיר ועל הארץ מפני חדירת זרים.
למרות ההתלהבות הרבה, הביא המשא ומתן הלא תכליתי מצד ההנהגה הציונית והעלת המחיר שוב ושוב על ידי בעלי המגרש להכשלת העסקה.
הבחירה במיקום זה נעשתה על ידי פיליפ לנגסטף אורד גיא אשר שימש כמנהל בפועל של מחלקת העתיקות המנדטורית.
גיא הוא זה שהחליט להקימו במקום בו הוא ניצב עד היום, במקום להקימו במגרש הסמוך למלון המלך דוד (מקום שניצב בו היום ההיברו יוניון קולג').
לימים, הצטער על החלטה זו, שכן בעטיה נותר הבניין, שהיה מרכז הפעילות הארכאולוגית בארץ ישראל המנדטורית, בתחום שליטתה של ירדן.
אזור כרם אל שייח' היה חלק מנקרופוליס – שדה קברים אדיר ממדים שהקיף את ירושלים.
ראשוני חוקרי ירושלים המודרניים עמדו על קיומו של בית הקברות העתיק והארכאולוג הידוע שארל קלרמון-גנו סקר את האתר ותיאר מערות קבורה וסרקופגים שנמצאו בו.
בשנות השלושים של המאה ה-20 ערכה מחלקת העתיקות של המנדט "חפירות הצלה" בטרם יוקם המוזיאון ובחפירות אלו נתגלו מערות קבורה, קברים וארונות קבורה מהתקופה הרומית והתקופה הביזנטית.
בחפירות הצלה שנערכו בשטח המוזיאון בשנת 2001 בחצר מוזיאון רוקפלר לצורך הנחת קו ביוב נחשפו חמישה קברים ושרידים של מבנה גדול.
האדריכל הראשי של הפרויקט היה אוסטן סיינט בארב הריסון, מנהל מחלקת העבודות הציבוריות המנדטורית, שבמסגרת עבודתו תכנן, בין היתר, את ארמון הנציב, בית הדואר המרכזי ובית המדפיס הממשלתי.
לצורך תכנון המוזיאון יצא הריסון לסיור לימודים במוזיאונים ברחבי העולם והכין מספר תוכניות שבכולן מבנה שבמרכזו חצר פנימית.
בחודש נובמבר 1927 השלים הריסון את תוכנית הבניין, ובמקביל אף הוקם מדור מיוחד במחלקת העבודות הציבוריות שתפקידו היה לנהל את בנין המוזיאון.
במשך כל זמן עבודות הבנייה שהה הריסון בארץ ישראל, אך עם סיום העבודות – בסוף שנת 1937, עוד לפני הפתיחה הרשמית של המוזיאון, עזב את הארץ, אליה לא שב יותר.
האלמנט מעורר המחלוקת בתוכנית היה המגדל המתומן המתנשא מעל הכניסה הראשית למוזיאון.
ההתנגדות נהדפה על ידי ברסטד – שהיה נציגו של רוקפלר בפרויקט, שראה במגדל חלק בלתי נפרד מהמבנה, אך דרש כי המגדל לא יתחרה במגדלים וצריחי הכנסיות והמסגדים שבעיר העתיקה.
הצורה המתומנת היא אלמנט אדריכלי מהתקופה הצלבנית, שמקורותיו נעוצים, ככל הנראה, בהשפעת המבנה המונומנטלי של כיפת הסלע, ובאים לידי ביטוי בכנסיית העלייה.
אלמנט זה משתקף במגדלים המרכזיים של ארמון הנציב ומוזיאון רוקפלר – מבנים שהוקמו בתקופת המנדט על ידי השלטון הבריטי, שראה עצמו כממשיך דרכם הישיר של הצלבנים.
במכתב למנהל מחלקת העתיקות של המנדט מיום ה-28 בינואר 1928 מספר ברסטד על התרשמותו מהתוכנית ומציין כי אצילותו של המבנה המוצע, עיצובו המכובד והמאופק עוררו בו התפעלות.
על פי תפיסתו של הריסון, תפיסה שבאה לידי ביטוי גם בארמון הנציב, נבנה המוזיאון בשילוב של טכנולוגיות מסורתיות וטכנולוגיות מודרניות.
כך שולבו במבנה אלמנטים של גגות מעוטרים בכיפות – ואלו חוזקו בבטון מזוין.
סיתות האבן בשיטות וסגנון מקומי נתמך על ידי קירות בטון וקונסטרוקציית ברזל.
מערכת אספקת המים לבנין נעשתה – ככל בנין שנבנה בארץ באותה תקופה – באמצעות בורות אגירה.
תשומת לב מרובה ניתנה לפרטי הבנייה, וזו ניכרת באיכות החומרים וברמת הביצוע הגבוהים, המייחדים את הבניין.
לציפוי קירות המוזיאון בחר הריסון באבן מקומית שצבעה לבן, ומקורה כנראה במחצבות שבדרך בין ירושלים ליריחו.
האבן מסותתת בסיתות "תלטיש" ואילו פרטי הבנייה מסותתים בסיתות עדין יותר.
תשומת לב ניתנה לעבודות העץ בבניין – הדלתות עשויות עץ אגוז שיובא מטורקיה.
מסגרות המתכת לחלונות יוצרו באנגליה לפי הוראותיו של הריסון וכך גם פרטי עבודות המתכת הדקורטיביות ובהם הידיות, המנעולים והבריחים.
דלתות הכניסה שבשער הכניסה המרכזי (משקלן כ-700 ק"ג) צופו בלוחות נחושת מעוטרים באלמנטים מהאומנות המוסלמית של צפון אפריקה – מוטיב של ארבעה מלבנים.
בריצוף המוזיאון נעשה שימוש בשני חומרים: בחללים בעלי תקרות גבוהות נבנתה רצפה של לוחות שעם שעמעמו את רעש המבקרים.
במקומות אחרים רוצפו האולמות בלוחות אבן גיר ובחללים שלא לשימוש הציבור נעשה שימוש במרצפות מלט.
קירות הבניין חופו מבפנים בטיח גס עשוי גרגרים גדולים.
כמקובל ברבים מהמוזיאונים שנבנו בתחילת המאה העשרים נעשה שימוש באור השמש לצורכי תאורה.
כך נבנו חלונות גבוהים ורחבים הממוקמים בחלקם העליון של הקירות על מנת לאפשר כניסה מקסימלית של אור, ובמקביל למנוע קרינה ישירה על המוצגים.
באולמות הכניסה ובאולמות המקשרים את אגפי הבניין תלויות מן התקרה נברשות זכוכית, המעוצבות כגופים מרובי צלעות או ככדורים.
הפסל והטיפוגרף הבריטי אריק גיל הוזמן מאנגליה על ידי הריסון על מנת לעצב את השילוט ואחד עשר תבליטי אבן המקשטים את המוזיאון.
מעל לשער הכניסה תלוי לוח ובו תיאור של עץ עבות הצומח בין אסיה לבין אפריקה ומציג את מפגש התרבויות, כדי לשקף את התפיסה התרבותית הרואה בארץ-ישראל גשר בין מסופוטמיה למצרים.
משני עברי החצר המרכזית נקבעו עשרה תבליטי אבן מרובעים המתארים את התרבויות שהטביעו את חותמן על ההיסטוריה של ארץ-ישראל: כנען, מצרים, יהודה, פיניקיה, אשור-בבל, יוון, רומי, ביזנטיון, אסלאם והצלבנים.
על קירות האבן של הבניין נחקקו כתובות הכוונה בצבע אדום בשלוש שפות אנגלית, עברית וערבית.
הסגנון של הכתובות העבריות נשמע מעט ארכאי: "בית הספרים", "המשומן (במקום מתומן) הצפוני", "מלבושים" (במקום מלתחה), וכדומה.
צורת האותיות העבריות, גם היא, נראית משונה.
אריק גיל לא ידע צורת אות עברית.
את ההשראה לאותיות העבריות הוא קיבל מן האותיות המופיעות בכתובת ציון עוזיה מלך יהודה שהתגלתה באותה עת בירושלים.
האוסף עצמו נבנה באופן מקרי והוא מייצג את החפצים הארכאולוגיים העיקריים שנתגלו בחפירות המרכזיות שנערכו ברחבי ארץ-ישראל בראשית המאה העשרים – שומרון, בית שאן, לכיש, מגידו, תל בית מירסים, אשקלון, ואתרים נוספים.
המוזיאון מציג ממצאים החל מהתקופה הפרהיסטורית, כגון ממצאים מחפירות נחל מערות, ועד תקופת ימי הביניים.
ארונות התצוגה מסודרים באופן סימטרי ובהן מוצגים החפצים המיועדים לקהל.
בארוניות שמתחת לוויטרינות מאוחסנים חפצים אחרים, שמקורם באותן החפירות.
במאמר ביקורת מאת איתן דור-שב על חלקם של מוזיאונים בירושלים בהדחקת ההיסטוריה היהודית והפן הלאומי הישראלי בתצוגה הקבועה, מובא התיאור הבא על התצוגה במוזיאון רוקפלר:
משהתקרב שלטון המנדט לקיצו ומתוך רצון לשמור על אופיו המיוחד של המוזיאון, החליט הנציב העליון למנות מועצת נאמנים בינלאומית שבידיה הופקד ניהול המוזיאון ובה היו חברים מאוניברסיטאות ואקדמיות למדעים מאירופה והמזרח התיכון.
חבר במועצת הנאמנים מטעם היישוב היהודי היה פרופ' אלעזר ליפא סוקניק.
סוקניק תושב מדינת ישראל הצעירה לא זכה להשתתף בישיבה כלשהי של מועצת נאמנים זו.
במהלך מלחמת העצמאות כבש הלגיון הירדני את אזור המוזיאון, ככל אזור העיר העתיקה וסביבתה.
המוזיאון הולאם בידי המלך חוסיין ב-1966 ועבודת מועצת הנאמנים הגיעה לסיומה.
תחת ניהול ירדני נכנס המוזיאון לתקופה של "תנומה" וקיפאון.
רוב הממצאים שנחפרו בגדה המערבית הועברו למוזיאון לארכאולוגיה של ירדן בעמאן, והבולטת בהם היא מגילת הנחושת מן מגילות מדבר יהודה.
הספרייה לא עודכנה מאז תום המנדט והמוצגים לא התעדכנו.
הירדנים טרחו והדביקו סרטים דביקים על החלק העברי בשלטים מתקופת המנדט.
גם כספי הקרן לתפעול המוזיאון ומחלקת העתיקות הולאמו בידי השלטונות.
במלחמת ששת הימים, ב-5 ביוני 1967, חצו כוחות של חטיבת ירושלים את הקו העירוני וכבשו את ארמון הנציב.
ביום השני למלחמה, 6 ביוני, גדוד 28 של חטיבת הצנחנים 55 פרץ דרך שטח ההפקר לכיוון מוזיאון רוקפלר לאחר קרב עקוב מדם באזור שער שכם, בקטע שכונה "סמטת המוות", התקדם אל מתחם המוזיאון וכבש אותו בשעה 07:30 לאחר קרב קצר.
האתר שימש מיד לחפ"ק של מפקד החטיבה, מרדכי גור, אליו התלוו שלושה ארכאולוגים מהאוניברסיטה העברית שדאגו לשלום המוצגים הארכאולוגיים יקרי הערך שבמוזיאון.
קיימות עדויות על-פיהן עם פרוץ הלחימה בירושלים נערכו הירדנים להעביר את הממצאים החשובים לירדן, אך לא הספיקו.
המבנה היה עדיין תחת אש צלפים של הצבא הירדני בעת שמפקד חטיבת הצנחנים קיבל הנחיות מפיקוד המרכז בראשות עוזי נרקיס: "בכוונתי לכתר את העיר העתיקה וליצור מצב לכניעתה.
לחלופין ייתן הכיתור קרש קפיצה לכיבוש העיר".
על הצנחנים הוטל להתארגן במתחם המוזיאון, שם הייתה מפקדתו של מרדכי גור ולהתכונן לכיבוש המוצבים במתחם אוגוסטה ויקטוריה.
בשעה 19:00 יצא כוח מגדוד 28 לכיוון הרכס, אך טעה בפנייה ונכנס למארב ירדני בסמוך לשער האריות.
לאחר שעות של קרב אינטנסיבי חזר הכוח למתחם המוזיאון.
למחרת היום קרסה ההתנגדות הירדנית, ובירושלים נותרו כוחות קטנים שלא יכלו להתנגד למהלך ההתקפי הבא, ולאחר כיבוש הר הזיתים נותרו מכותרים ועם מעט תחמושת.
בשעה 9:45 יצאו הצנחנים ממתחם המוזיאון ופרצו אל תוך העיר העתיקה דרך שער האריות.
זמן קצר לאחר שוך הקרבות, בחסות הצבא, הגיעו למוזיאון הארכאולוגים פרופ' אברהם בירן, ששימש אז מנהל אגף העתיקות והמוזיאונים הישראלי, פרופ' נחמן אביגד מהאוניברסיטה העברית בירושלים ויוסף אבירם, מנהל החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
נמצא שהמוזיאון על תצוגתו, מחסניו וספרייתו ניזוק באופן מועט ביותר מאירועי הקרבות שהתנהלו בתחומו.
ב-2 באפריל 1968, לאחר מלחמת ששת הימים, נפתחה התערוכה הראשונה במוזיאון.
היא נקראה "המתיישבים הקדומים בעמק הירדן" וכללה ממצאים מתל יריחו שער הגולן, תל עלי וחורבת מנחה ליד קיבוץ גשר.
התערוכה כללה ממצאים מחפירותיהם של קתלין קניון, משה שטקליס ז'אן פרו ומשה פראוסניץ.
בשנת 1973 הופיע ספר ילדים "מסע האריות" מאת רינה הברון, שמספר על נער המבקר במוזיאון רוקפלר ופוגש אריות מתקופות שונות בתולדות הארץ המוצגים שם
למתחם מוזיאון רוקפלר עולים מהכביש העובר במקביל לחומת העיר העתיקה וקרוי "רחוב הצנחנים" על שם חטיבת הצנחנים שנלחמה באזור במלחמת ששת הימים.
כביש הגישה מוביל לרחבת הכניסה הראשית שצורתה אליפטית המשתרעת מול החזית המזרחית של הבניין שצורתו כמצודה אירופאית-צלבנית.
צירו המרכזי של המבנה עובר משער הכניסה דרך חצר מרכזית, סביבה נבנו אולמות התצוגה המלבניים.
חצר זו שימשה השראה לחצר המרכזית של בניין בית המשפט העליון בירושלים.
משני צדי אולם הכניסה הראשי יוצאות שתי זרועות אלכסוניות: באחת נמצאת הספרייה, ובשנייה אולם הכנסים.
בנקודת המפגש של אולם הכניסה הראשית עם הזרועות האלכסוניות ואולמות התצוגה, בנויים חללים מתומנים שבצלעותיהם גומחות לתצוגה של חפצים גדולים.
עץ האורן העתיק של השיח' אל-חלילי והבית הדו-קומתי קצר אל-שיח' נשמרו ונמצאים בחלקו האחורי של המבנה.
עץ האורן קרס בשלג של שנת 2000.
הכניסה הראשית למוזיאון היא דרך שער רחב, שאליו עולים בשני גרמי מדרגות ישרים מימין ומשמאל.
מעל אולם הכניסה נישא מגדל הצריח המרכזי שצורתו מתומנת ועל ראשו כתר עם עבודת אבן בצורת כיזאן.
במגדל נקבעו חלונות דמה האופייניים יותר לאדריכלות בארוק אירופאית.
אולמות התצוגה של המוזיאון בנויים סביב לחצר הפנימית, על מנת לאפשר לאוצר המוזיאון לסדר את המוצגים לפי סדר כרונולוגי מגובש.
האולמות מאופיינים על ידי תבנית מלבנית, תקרות גבוהות וחלונות שנקבעו בסמוך לתקרה ומכניסים אור יום מרוכך.
תקרת האולמות עוצבה תוך שימוש באלמנטים מהאדריכלות הרומית.
החצר הפנימית, המרכזית, היא מרכז הכובד האדריכלי של מבנה המוזיאון.
חצר זו מצויה במרכז ציר האורך של הבניין ומשתרעת על שלושה מפלסים מדורגים.
במרכזו של המפלס הנמוך ביותר ישנה בריכת נוי מלבנית הניזונה ממי בורות האגירה המצויים בשני קצותיה.
החצר תחומה בשלוש אכסדראות שהן מקשתים (ארקדות) בדומה לקלויסטר של מנזר מימי הביניים.
במפתחי הקשתות מוצבים מוצגים גדולים, כגון הסרקופגים הרומיים מתל מבורך ומתורמוס עיא.
בקצה הבריכה מצוי חדרון קטן הדומה למחראב – גומחה בקיר מסגד, המצביעה על הכיוון אל מכה (מַכַּה אלְמֻכַרַּמַה), אליו צריכים מוסלמים לפנות בעת התפילה.
קירות הגומחה מחופים באריחים של קרמיקה ארמנית, הנושאת עיטורים נטוריאליסטיים.
בחלל זה הותקנה מזרקה, שפורקה בימי השלטון הירדני, שמימיה מילאו בריכה מתומנת קטנה.
ההשראה לחצר המרכזית באה מארמון אלהמברה בגרנדה שבספרד, אתר מורשת עולמית ואחד משיאי האדריכלות אסלאמית.
חצר זו השפיעה לאחר שנים על תכנון "חצר השופטים" בבניין בית המשפט העליון בירושלים.
האדריכלים קשרו את בניין בית המשפט לאופי הירושלמי על ידי שילוב אלמנטים מבניינים בולטים, ותכנון החצר משקף ומצטט מתוך מאגר הדימויים של מוזיאון רוקפלר.
במאמר של מיכה לוין (מרצה בפקולטה לאדריכלות בטכניון) הוא מציין כי:
האולם בן שתי הקומות נבנה בעיקר לאירוח של כנסים מדעיים.
מתחת למפלס הבמה נבנו חדרי אירוח ושירותים עבור המבקרים.
באולם 15 שורות שבכל אחת מהן 14 מקומות ישיבה.
חדר הישיבות המתומן הוא המרשים שבחדרי אגף המנהלה.
קירו החיצון של החדר מעוגל ומראהו כשל מגדל שמירה.
תקרת החדר מקורה בכיפה, ומתחתיה, בחלקו העליון של הקיר, ולכל אורכו, מצוירת על אריחי קרמיקה כתובת ביוונית:
המהווה את תשובתו של היפיאס, תלמידו של סוקרטס, לשאלת רבו מה הם הנושאים האהובים על הציבור בפניו הוא עתיד לנאום.
האריסון בחר בפסוק הזה מדברי אפלטון (מסוף המאה הרביעית לפסה"נ) משום שנזכרת בו לראשונה המילה "ארכאולוגיה", במשמעות של חקר דברי ימי קדם.
הספרייה בנויה כבזיליקה – חלל מלבני אורכי שבקצהו אפסיס הפונה למזרח, ומשני צדדיו חדרי שירות.
הכניסה אל האולם היא דרך פתח קטן.
חלל האולם מקורה בקמרונות צולבים ומחודדים.
הכניסה גם מרוצפת באריחי שעם, שנועדו לעמעם את רעש הקהל המבקר בספרייה.
משני צדי האולם טורים של חלונות, המשמשים לאולם כמקור האור היחיד.
מתחת לאולם הקריאה מצוי מרתף ובו נמצא מחסן הספרים וכתבי-העת.
עם חלוקתה של ירושלים בעקבות מלחמת העצמאות, נותרה מחלקת העתיקות הישראלית ללא ספרייה, ועל כן החלה בהקמה מחודשת של ספרייה.
עם איחוד העיר לאחר מלחמת ששת הימים, ומעבר אגף העתיקות למשכנו החדש-ישן, אוחדו מחדש גם הספריות.
נכון לתחילת המאה ה-21 מחזיקה הספרייה כ-25,000 ספרים ודו"חות חפירה, מעל 1,000 כתבי עת שונים, ובסך הכול מספר הכותרים בה עולה על 100,000. הספרייה הפכה לספרייה הארכאולוגית החשובה במזרח התיכון.
בשנת 2016 מתכננת רשות העתיקות להעביר את הספרייה לבית רשות העתיקות.
כחלק מתהליך איחוד העיר הועברו המשרדים הראשיים של אגף העתיקות והמוזיאונים (לימים רשות העתיקות) לאזור המנהלה שבבנין.
בהמשך סונף המוזיאון למוזיאון ישראל, ובין השנים 2007–2010, כשהאגף הארכאולוגי במוזיאון ישראל היה סגור, הוצגו רבות מהעתיקות שלו במוזיאון רוקפלר.
במוזיאון נותרה התצוגה הקבועה של ממצאים ארכאולוגיים שנחשפו בתחילת המאה העשרים בארץ ובמקום מוצגות גם תערוכות מתחלפות המתייחסות למחקר ארכאולוגי בן זמננו.
למרות יופיו של המבנה וחשיבות התצוגה הוא נותר במידה רבה מחוץ לתחום המטיילים, וזאת בשל מיקומו במזרח העיר הפחות מתוייר, בהיעדר שינויים במראה ובעיצוב, הנדרשים על מנת להתאימו למאה ה-21, וכן בשל חוסר חניה במקום.
לאחר מספר שנים, ובהן פרוץ מלחמת חרבות ברזל, בהן המוזיאון היה סגור למבקרים, התחדשו בו הביקורים בשלהי חודש מאי 2025, בתפעול של מוזיאון מגדל דוד, ובשיתוף פעולה עם רשות העתיקות.
המוזיאון הלאומי לעיצוב על שם קופר יואיט , הוא המוזיאון היחידי בארצות הברית המוקדש לעיצוב היסטורי ועדכני.
המוזיאון נוסד בשנת 1897 בניו יורק, והוא מציג למעלה מ-250,000 מוצגים.
המוזיאון ממוקם ב"אזור המוזיאונים" של העיר ניו יורק.
בספריית המוזיאון מעל 60,000 ספרים העוסקים בעיצוב.
המוזיאון הוא חלק ממוסד הסמית'סוניאן.
מוּזֶה דֶה קְלוּני (צרפתית: Musée de Cluny) או בשמו הרשמי, "המוזיאון הלאומי על ימי הביניים" (Musée National du Moyen Âge) הוא מוזיאון הנמצא ברובע החמישי של פריז.
המבנה בו שוכן המוזיאון, שבנייתו החלה בשנת 1334 ושמשלב סגנון גותי ורנסאנס, היה בעבר מעונו הפריזאי של אב מנזר קלוני.
הוא הפך למוזיאון ציבורי בשנת 1833, ולמעט שמו, אין לו עוד כל קשר למנזר.
המבנה מהווה ככל הנראה את הדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות ימי הביניים בפריז.
במקור הבית היה חלק ממבנה גדול יותר השייך למנזר, וכלל גם מבנה (שאינו קיים עוד) ששימש כקולג' דתי בכיכר הסורבון.
דיירי הבית במרוצת השנים כוללים את מארי טודור – אותה שיכן שם בשנת 1515 פרנסואה הראשון לאחר מות בעלה, לואי השנים עשר, כדי שיוכל לפקח אחריה מקרוב, ולבדוק בעיקר האם היא בהיריון (שכן לואי השנים עשר מת ללא בן יורש).
במאה ה-17 התגוררו בבית כמה נציגים דיפלומטיים של האפיפיור, ביניהם הקרדינל מאזארן.
בשנת 1793 הוחרם הבית על ידי המדינה ובמשך שלושת העשורים הבאים נעשה בו שימוש מגוון.
בין השאר היה הבית בבעלותו של רופא שהשתמש בקפלה המצועצעת שבקומה הראשונה כחדר ניתוח.
בשנת 1843 אלכסנדר די סומראר , אספן של אמנות ימי הביניים, רכש את המבנה, שיכן בו את אוספיו והפך אותו למוזיאון.
לאחר מותו ב-1842 נרכש האוסף על ידי המדינה ובנו מונה לאוצר הראשון של המוזיאון.
מתחת למבנה התגלו שרידי מרחצאות רומאיים מהמאה ה-3 לספירה.
הם מכונים "מרחצאות קלוני" .
בחלליהם מוצגים חפצים שמקורם בתקופה הרומית ובהם "עמוד יורדי הסירות".
המוזיאון מציג מוצגים מימי הביניים ובהם שטיחי הקיר של הגבירה והחד קרן.
כמו כן מוצגים במוזיאון רהיטים וחפצי אמנות מימי הביניים וכן תכשיטי זהב וחפצי שנהב.
במוצגים בולטים ראשיהם המנותצים של פסלי מלכי יהודה, שעטרו את חזית קתדרלת נוטרדאם עד שנערפו בידי ההמון במהלך המהפכה הצרפתית.
מוזיאון רודן הוא מוזיאון בפריז שבצרפת המוקדש לעבודותיו של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן.
המוזיאון נפתח בשנת 1919 וממוקם באוטל בירון (Hôtel Biron), בית אחוזה מהמאה ה-18, ברח' וארן (Varenne) 77, ברובע השביעי.
בית האחוזה אוטל בירון נבנה בשנת 1730 עבור האציל אברהם פיירנק דה מורה (Abraham Peyrenc de Moras), בנקאי ומקורב למשפחת המלוכה.
אלמנו משכירה את המבנה לדוכסית ממיין Louise Bénédicte de Bourbon Condé, בת אצולה מבית קונדה ואשת בנו של לואי ה-14. עם מותה, ב-1753, האוטל נמכר לLouis Antoine de Gontaut-Biron, דוכס בירון (Duc de Biron), אריסטוקרט צרפתי ואיש צבא בכיר (מרשל צרפת), ומכאן המבנה מקבל את השם "אוטל בירון".
אלמנתו שהוצאה להורג בזמן המהפכה הצרפתית מורישה את המבנה לאחיינה, Armand Joseph de Béthune, שמשכיר את המקום לאנשי עסקים והוא משמש כאולם ריקודים והופעות.
בהמשך, בין 1808 ל-1811 הוא משמש לשגרירות רוסיה בצרפת.
החל מ-1811 ההוטל נזנח ומועבר לרשות הארגון הקתולי "אחוות הלב הקדוש של ישו" (Société du Sacré Cœur de Jésus) שהופך אותו לפנימיה קתולית לנערות אריסטוקרטיות.
אחת מתלמידותיו הייתה אז'ני דה מונטיז'ו שתהיה אשתו של נפוליאון השלישי וקיסרית צרפת.
בתקופה הפנימיה נוספים מבנים בגינה, כולל קפלה נאו גותית, שהוסבה מאוחר יותר למבנה הכניסה למוזיאון.
אחרי ההפרדה הצרפתית בין הדת למדינה, ב-1905, המבנה מתרוקן והמדינה, בעליו, משכירה את חדריו לאומנים שונים ביניהם איזדורה דאנקן, ז'אן קוקטו ואנרי מאטיס.
ב-1908 מזכירו של רודן, המשורר רילקה מציג לו את המבנה ורודן שוכר בו מספר חדרים, ובהמשך, ב-1909 שוכר את המבנה כולו.
ב-1912 המדינה מתכננת למכור את האוטל והורסת חלק מהמבנים שהוספו לאורך השנים.
רודן מצליח לשכנע את המדינה להעביר אליו את המבנה, בתמורה להורשת כל יצירותיו למדינה על מנת שתקים במבנה את המוזיאון.
בהצעה תמכו אומנים ואנשי שם רבים, ביניהם קלוד מונה, אוקטב מירבו, רמון פואנקרה וז'ורז' קלמנסו.
ב-1916 נחתם החוזה, וב-1919, שנתיים אחרי מותו של האומן, נפתח המוזיאון.
רודן הוריש למדינה את מכלול עבודותו - פסלים, ציורים, איורים, תמונות, סקיצות ואת הארכיון שלו, וכן עבודות שרכש וקיבל, בין היתר של וינסנט ואן גוך וקלוד מונה.
המוזיאון הוא מוסד ציבורי עם אוטונומיה משפטית ותקציבית (Établissement public à caractère administratif), והוא מחזיק משפטית, על פי הדין הצרפתי, בזכויות המוסריות על כלל יצירותיו של האומן, שאינן ניתנות להעברה (Droit moral et inaliénable).
זכות זו מאפשרת למוזיאון לשמור על שלמות היצירות, לאשר או למנוע שימוש בהן, ולהבטיח כי שמו של רודן יוצג בצמוד לעבודותיו באופן ההולם את מורשתו האמנותית.
ב- 2012 המוזיאון עבר שיפוץ מסיבי ונפתח מחדש ב-2015.
המוזיאון כולל אתר נוסף בו מוצג חלק מהאוסף - ביתו ומקום העבודה העיקרי של רודן, Villa des Brillants, בעיר מדון מדון (Meudon) בפרברי פריז.
המוזיאון בפריז כולל את המבנה והגינה.
במבנה 18 חדרים המאורגנים כרונולוגית, ועוקבים אחרי שנות פעילותו של רודן:
אולם 1 - ההתחלה (Les Débuts): יצירות ראשונות החל מ-1860 - דיוקנאות של קרוביו ו"האיש עם האף השבור" (L'homme au nez cassé);
אולם 2 - נעורים (Jeunesse): יצירותיו של רודן כשוליה של הפסל קארייר-בלוז (Carrier-Belleuse), וציורים מתקופת שהותו בבלגיה;
אולם 3 - לידתו של פסל (Emergence d'un sculpteur): יצירות ראשונות המוצגות, כולל עידן הברונזה ו"יוחנן המטביל" ׁ(Saint Jean Baptiste);
אולם 4 - סביבה אומנותית (Entourage artistique): השפעות ויחסי גומלין עם המעגל האומנותי של רודן, כולל "האביב הנצחי" (L'Éternel Printemps);
אולם 5 - שערי הגיהנום (La porte de l'enfer) - סקיצות וגרסאות שונות לעבודה שערי הגיהנום, כולל הנשיקה, האדם החושב, אוגולינו ו"הצללים" (Les Ombres);
אולם 6 - אנדרטאות ציבוריות (Monuments publics): גרסאות וסקיצות לשועי העיר קאלה;
אולם 7 - שם ומוניטין (La notoriété): רודן הולך ומתפרסם.
בין היצירות המוצגות - "דנאידה" (La Danaïde);
אולם 8 - רודן באוטל בירון (Rodin à l'Hotel Biron): שיחזור של אחד מחדרי האוטל כפי שהיו בתקופת רודן, עם פסלים שלו ויצירות אומנות שקנה ואסף;
אולם 9 - הוגו, בלזאק (Hugo, Balzac): גרסאות שונות ועבודות הכנה להזמנות לאנדרטאות לויקטור הוגו, ולבלזק;
אולם 10 - רודן, קארייר ׁ(Rodin, Carrière): הדיאלוג בין רודן לצייר הסימבוליטי אוג'ן קארייר (Eugène Carrièreׂ).
בין היצירות הקתדרלה (La Cathédraleׂ);
אולם 11 - אומנות הפורטרט (L'art du portrait): הזמנות לפורטרטים מגיעות מאנשי ציבור, אנשי שם ובעלי ממון;