tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרעות נוירו-התפתחותיות (הספקטרום האוטיסטי) ייתכן שיהיה קושי גדול להבחין בין תסמיני הפרעת האישיות הסכיזוטיפלית ובין הפרעות נוירו-התפתחותיות.
שימוש בכלים קליניים לאיתור קשיים בהתפתחות שפה המכוונים למקרים של אוטיזם יכולים לסייע באבחנה המבדלת במקרה זה.
שינויי אישיות בעקבות מצב רפואי אחר: הפרעת אישיות סכיזוטיפלית חייבת להיות מובחנת משינויי אישיות שאותם ניתן לייחס לשינוי במצב רפואי של האדם, הגורם לשינוי באופיו.
הפרעות הקשורות לשימוש בסמים: הפרעת אישיות סכיזוטיפלית צריכה להיות מובחנת ממצבים המתרחשים על רקע של שימוש בחומרים פסיכואקטיביים שונים (סמי רחוב וכדומה).
חומרים מסוימים כמו LSD למשל יכולים לגרום לפסיכוזה החולפת בחלוף השפעת הסם.
סמים אחרים יכולים לגרום להשפעות אחרות החולפות בדרך כלל כעבור שעות.
הפרעות אישיות אחרות: בין הפרעת אישיות סכיזוטיפלית להפרעות אישיות אחרות יש מכנים משותפים רבים ושונים.
מה שמבחין את הפרעת האישיות הסיכיזוטיפלית הוא שהמרכיב הדומיננטי ביותר שיימצא במרכז התמונה הקלינית יהיה מוזרות החשיבה וההתנהגות והאקצנטריות.
המחקר הנוגע להפרעת אישיות זו נוגע בין השאר בסוגיות הקשורות לזיכרון העבודה של אנשים המאובחנים עם ההפרעה.
כיוון מחקר נוסף הקשור לרפואה נוגע לתפקידו של קולטן דופמין D1 לדופאמין בהשפעה על התמונה הכללית של ההפרעה ובפרט על זיכרון העבודה.מתקיימים גם מחקרים בנוגע לביטוי הגנטי של ההפרעה והאופן בו היא עוברת בין דורות.
לבסוף ישנם מחקרים העוסקים ביכולות האומנותיות של אנשים החיים עם הפרעת אישיות זו.
כפי שנכתב לעיל אנשים החיים עם הפרעה סכיזוטיפלית יגיעו לרוב לטיפול על רקע של דיכאון או חרדה חברתית.
טיפול בנוגדי דיכאון ובתרופות המסייעות למתח וחרדה יכולים לעזור במקרים רבים.
במקרה של פסיכוזות נעזרים בתרופות נוגדות פסיכוזה, כתלות בתסמינים פסיכוטיים.
המידע על טיפול ספציפי להפרעת אישיות זו אינו מספק ומבוסס במידה רבה על מידע ממחקרים שעסקו בהפרעת אישיות גבולית.
ישנה המלצה לטיפול פסיכו-סוציאלי ישנו גם ניסיון מה בטיפול דינאמי באנשים עם הפרעת אישיות זו.
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות ומעלה על ידי המוסד לביטוח לאומי בגין הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
הפרעות אישיות הן תת קבוצה של הפרעות נפשיות, שמאופיינת על ידי תבניות נוקשות של מחשבות, חוויות פנימיות והתנהגות שנמשכות לאורך זמן.
חוסר הגמישות והקושי להסתגל למצבי לחץ או לנורמות חברתיות אצל אנשים הסובלים מהפרעת אישיות, עלולים לגרום למצוקה קשה לעצמם באופן יומיומי (קשיי הסתגלות, מצבי דיכאון, חרדה, מצבים פסיכוטיים קצרים, התמכרויות וכו'), ולפעמים לאחרים, ולקשיים בתפקוד במישורים שונים.
האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית מגדירה ב-DSM הפרעות אישיות, כ"תבנית מתמשכת של חוויה פנימית והתנהגות בלתי גמישה המופיעה במצבים רבים בחייו של האדם".
כמו כן, אפשר לראות את ההתחלה של תבנית זאת כבר בתחילת תקופת הבגרות.
ניתן לאבחן אדם כנושא הפרעת אישיות, בתנאי שהתבנית ההתנהגותית גורמת למצוקה משמעותית או פוגמת במצבים אישיים, חברתיים או תעסוקתיים.
במהדורה DSM-IV-TR של המדריך של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית, הפרעות אישיות סווגו בציר II.
במהדורה העדכנית של המדריך (DSM V) הוחלט לבטל את שיטת מערכת האיבחון הרב צירית וכל ההפרעות, לרבות הפרעות האישיות, מופיעות בציר אחד.
משמעות הדבר היא שכאשר פסיכיאטר משתמש ב-DSM V כדי לאבחן הפרעה, הוא אינו מחויב להתייחס גם למימד האישיות כחלק מובנה מהאבחנה כפי שהיה בעבר.
מספר סוגי הפרעות האישיות וכן החלוקה לאשכול A, B, C לא השתנתה.
בניגוד למהדורות הקודמות של ה-DSM בהן האבחון נעשה לפי קריטריונים לאבחנה (האדם כן עונה לקריטריון או לא עונה), החשיבה ב-DSM V היא לפי ממדים (Dimensions).
משמעות הדבר היא שבמקום לחשוב על תסמינים במונחים של כן קיים או לא קיים, חושבים על המידה שבה הסימפטומים קיימים אצל האדם המסוים.
שינוי זה נועד לענות על בעיית המהימנות שנוצרת עקב החפיפה בין תסמיני ההפרעות השונות.
קריטריונים כלליים לאבחנה של הפרעת אישיות
אבחנה של הפרעת אישיות מתבצעת לפי המדדים הבאים:
חוויה והתנהגות שסוטים באופן בולט מהמצופה בחברה בה האדם חי
קוגניציה (תפיסה ופירוש של העצמי, האחר ואירועים שונים)
אפקט (הטווח, האינטנסיביות, היציבות וההתאמה של התגובה הרגשית)
התבנית המתמשכת אינה גמישה וסוטה מהנורמה בטווח רחב של מצבים אישיים וחברתיים
התבנית המתמשכת מובילה לדחק משמעותי או פוגמת בתפקוד החברתי או התעסוקתי או בתפקודים חשובים אחרים
התבנית יציבה ונמשכת זמן רב
התבנית המתמשכת אינה ניתנת להסבר כתוצאה של הפרעה נפשית אחרת
התבנית המתמשכת אינה תוצאה של השפעה פסיכולוגית ישירה של חומר או מצב רפואי כללי כגון פגיעת ראש.
אנשים מתחת לגיל 18 שמתאימים לקריטריונים של הפרעת אישיות בדרך-כלל לא מאובחנים כסובלים מהפרעת אישיות, אף על פי שהם יכולים להיות מאובחנים כסובלים מהפרעה נפשית אחרת.
בכל מקרה, לא ניתן לאבחן הפרעת אישיות אנטיסוציאלית באנשים מתחת לגיל 18.
מודל איבחון חלופי לאיבחון הפרעות אישיות ב-DSM 5
לצד מערכת האיבחון הסטנדרטית של הפרעות האישיות מציע ה-DSM 5 מודל חלופי לאבחנה של הפרעות אישיות.
מודל זה מופיע בחלק ג' של הספר תחת הכותרת "מודל חלופי של ה-DSM 5 להפרעות אישיות" (עמ' 761–781).
לפי מודל זה נבחנות כל 10 הפרעות האישיות לפי שישה קריטריונים אחידים:
קריטריון A: מציין מרכיבי תפקוד אישיים (זהות, הכוונה עצמית) ובין אישיים (אמפתיה, אינטימיות).
קריטריון B מתייחס לתכונות אישיות פתולוגיות
קריטריון C מתייחס לנרחבות השפעת הסימפטומים ויציבותם
קריטריונים E, F, G מציעים הסברים חלופיים לפתולוגיה.
רשימה של הפרעות אישיות שמופיעות ב-DSM
ה-DSM מונה עשר הפרעות אישיות, שמקובצות בשלושה אשכולות:
אשכול א': הפרעות מוזרות או אקצנטריות
אשכול ב': הפרעות דרמטיות, אמוציונליות או בלתי יציבות
אשכול ג': קרובות להפרעות חרדה או פחד
הפרעת אישיות נמנעת (ב-ICD 10 נקראת הפרעת אישיות חרדתית).
הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית (ב-ICD 10 נקראת הפרעת אישיות אנקסטית).
ב-DSM-V יש 3 קטגוריות אבחוניות נוספות, לתבניות התנהגות שלא תואמות לעשר האבחנות, אבל עדיין עונות על ההגדרה הקלינית של הפרעת אישיות.
הפרעות אלה מקובצות תחת הכותרת "הפרעות אישיות אחרות".
שינוי אישיות עקב מצב רפואי
הפרעות נוספות הקיימות ב-ICD 10 בלבד
הפרעת אישיות ציקלותימית (ב-DSM נקראת ציקלותימיה ונמצאת בפרק של הפרעות מצב רוח).
הפרעת אישיות לא יציבה מבחינה רגשית נחלקת לתת סוג אימפולסיבי ותת סוג גבולי.
מחליפה את אבחנת הפרעת אישיות גבולית ב-DSM.
הפרעת אישיות דיכאונית (במקרים רבים המאובחנים בהפרעה זו מוגדרים כסובלים מדיסתימיה או 'דיכאון מתמשך' כהגדרת ה-DSM 5).
אף שכאמור לא מאבחנים הפרעת אישיות לפני גיל 18, חלק מתסמיני ההפרעות מתחילים לבלוט כדפוסי אישיות החל מתקופת הנעורים.
דפוסי האישיות הנוקשים והבלתי מסתגלים נשארים יציבים פחות או יותר לאורך כל החיים, בחלק מהמקרים תהיה התמתנות עוצמת ההפרעות.
עם זאת להפרעה יש השפעה נרחבת וחמורה על הסטטוס החברתי כלכלי.
כמו כן ייתכנו התמכרות לאלכוהול וסמים אחרים, סכסוכים עם החוק, וכן תמותה גבוהה בהשוואה לקבוצת ביקורת, בשל תנאי חיים ירודים (עקב עוני מרוד), בדידות והזנחת הבריאות הגופנית (בעיקר באשכול א').
הפרעות האישיות השונות וכן הפרעות האישיות ככלל זוכות למחקר עשיר ורב תחומי, הנוגע למדעי הרפואה (חקר גורמי סיכון וסיבתיות להתפתחות של הפרעות אישיות ספציפיות, השפעת גנים שונים וכדומה), קרימינולוגיה (הקשר בין הפרעות אישיות ספציפיות לעבריינות), פסיכולוגיה (פיתוח של שיטות טיפול להפרעות שונות) ועוד.
מידע על כיווני מחקר שונים אפשר למצוא בכתבי עת מדעיים העוסקים ברפואה, בפסיכיאטריה, בקרימנולוגיה ועוד.
בין כתבי העת המרכזיים המוקדשים לכלל הפרעות האישיות בולט מקומו של כתב העת המחקרי " Personality Disorders: Theory, Research, and Treatment " (הפרעות אישיות: תאוריה מחקר וטיפול) שמוציא האיגוד האמריקני לפסיכולוגיה.
המבקרים את הפרקטיקה של הפרעות האישיות טוענים, כי מעולם לא הוכח כי קיומם של מאפיינים אלו (קריטריונים כלליים לאבחנה של הפרעת אישיות), גם אם רובם או אף כולם מתקיימים אצל אותו אדם, הם אלו שגרמו למצוקה הנפשית אליה הוא נקלע.
יש אנשים רבים שמאופיינים במספר סעיפים ברשימה והם מקיימים חיים תקינים עם תפקוד גבוה.
ההנחה שישנן הפרעות שונות שהן מן הסתם נבדלות האחת מהשנייה, עצמאיות ולא תלויות האחת בשנייה (כלומר אבחון של הפרעה אישיות מסוימת לא מעלה את הסיכוי לאבחון הפרעת אישיות אחרת).
ועל כן הן נחלקות לסוגים רבים, מתוך הנחה שיש לאבחן קודם הימצאותה של הפרעת אישיות ורק לאחר מכן, את סוג ההפרעה.
אך ממחקרים רבים מסתבר שיש חפיפה של 85% בין הפרעות האישיות השונות.
כלומר שרק 15% מאובחנות בנפרד, וייתכן שישנו יותר מאבחון להפרעת אישיות.
הפרעת אישיות היסטריונית היא הפרעת אישיות מאשכול ב' של הפרעות האישיות.
אנשים החיים עם הפרעה זו נוטים להתנהגות צבעונית, דרמטית ומוחצנת (אקסטרוברטית).
בהתנהגותם יש מרכיב סקסואלי פתייני, לעיתים פרובוקטיבי מבחינה מינית.
בהפרעה זו יש הבדל בתמונה הקלינית הכוללת בין גברים ונשים.
מקור השם 'היסטריונית' הוא מהמילה הלטינית histrio, שמשמעותה "שחקן" ואשר משם התגלגלה למילה הצרפתית histrionique שמשמעותה "תיאטרלי" או "דרמטי", ובהשאלה "צבוע".
ייתכן שהמילה הגיעה ללטינית מהשפה האטרוסקית, ואם כך האטימולוגיה של המושג אינה קשורה לזו של המושג היסטריה, שמקורו במילה הלטינית היסטוס – רחם.
על פי ה-DSM-5 (המהדורה של ספר האבחנות הפסיכיאטריות של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית שיצאה ב-2013), הפרעה זו מאופיינת על ידי:
דפוס נרחב של רגשנות יתר וחיפוש תשומת לב, המתחיל בבגרות המוקדמת ומופיע במגוון הקשרים, ומתבטא בחמישה או יותר מהבאים:
חש/ה שלא בנוח במצבים בהם הוא/היא אינם מרכז תשומת הלב
האינטראקציה עם אחרים לעיתים קרובות מאופיינת בהתנהגות בלתי תואמת בעלת אופי מפתה מינית או פרובוקטיבי
מציגים שינויים מהירים וביטוי שטחי של רגשות
משתמשים באופן עקבי בחזות חיצונית על מנת למשוך תשומת לב לעצמם
בעלי סגנון דיבור תיאורי בצורה מוגזמת, אך עם זאת דל בפרטים
מציגים רגשות בצורה דרמטית ומוגזמת
ניתנים להשפעה בקלות על ידי אחרים או נסיבות
נוטים לתפוס מערכות יחסים שלהם עם אחרים כאינטימיות יותר ממה שהן במציאות
אנשים הסובלים מהפרעת אישיות היסטריונית נוטים להתנהגות המחפשת תשומת לב.
הם נוטים להגזים במחשבותיהם ורגשותיהם, ולגרום לדברים להישמע חשובים יותר ממה שהם.
הם מציגים התקפי זעם, בכי והאשמות כאשר אינם נמצאים במרכז תשומת הלב.
התנהגות פתיינית שכיחה בשני המינים, אך הם סובלים לעיתים קרובות מבעיות בתפקוד המיני.
הצורך באישור חיצוני הוא בלתי פוסק, והם עשויים להשתמש בדחפים המיניים על מנת לאשר לעצמם שהם מושכים בעיני המין השני.
יחד עם זאת, מערכות היחסים שהם יוצרים נוטות להיות שטחיות, והם עשוים להיות שקועים בעצמם, יהירים ותלותיים.
מנגנוני ההגנה המרכזיים בהפרעת אישיות זו הם הדחקה והתקה.
משום כך לעיתים נראה כי הם אינם מודעים לרגשותיהם האמיתיים, ואינם מצליחים להסביר את הנעותיהם.
במצבי דחק, שיפוט המציאות נפגע בקלות.
לפי ה-DSM-5, שיעור ההפרעה באוכלוסייה הכללית הוא 1.84%.
ההפרעה מאובחנת יותר בנשים מאשר בגברים.
הפרעה זו מאופיינת על ידי דפוס של חיפוש ריגושים מתמיד.
הם עלולים להתקשות בקיום קשר אינטימי.
הם נוטים לקבל על עצמם תפקיד (קורבן או נסיכה).
הקשר נוטה להתבסס על מניפולציות רגשיות.
הם מתקשים לשמר קשר עם בני מינם שכן התהגותם המינית נתפסת על ידי חבריהם כאיום.
הם יחושו מדוכאים או נעלבים כאשר הם אינם במרכז תשומת הלב.
הם זקוקים לחיזוקים תכופים וביטויי אהדה והסכמה כדי לשמור על יעילות והתלהבות בעבודתם.
אנשים החיים עם הפרעה זו משאירים לעיתים רושם של קסם אישי רב וחמימות.
בחלק מהמקרים הם מעוררים את הרושם שקיים בהם יסוד מניפולטיבי.
במקרים הקשים יותר של הפרעה זו ניתן להבחין בדמיון רב יותר להפרעת אישיות נרקיסיסטית, וכן להפרעת אישיות גבולית.
קיים סיכון מוגבר לאובדנות אצל אנשים עם הפרעה זו, אך שיעורו לא ידוע.
תיתכן תחלואה נלווית של הפרעה סומטופורמית (הפרעת סימפטם נוירולוגי פונקציונלי), דיכאון, והפרעות אישיות אחרות: גבולית, נרקיסיסטית, אנטי סוציאלית, ותלותית.
הפרעות אישיות אחרות: התמונה הקלינית בהפרעת אישיות היסטריונית עלולה להיראות דומה מאוד לזו המתקבלת בהפרעות אישיות אחרות.
יש בה מאפיינים שמזכירים הפרעת אישיות נרקיסיסטית, הפרעת אישיות אנטי-סוציאלית, הפרעת אישיות תלותית ולעיתים גם תסמינים הנראים כמו הפרעות אישיות אחרות.
ההבדל בין כל הפרעות אלה לבין הפרעת אישיות היסטריונית הוא שהמרכיב הדומיננטי ביותר בתמונה הקלינית הוא ההתנהגות הפתיינית המוחצנת והמינית במידה רבה (יותר אצל נשים מאשר אצל גברים).
שינוי אישיות כתוצאה ממצב רפואי: לפי DSM V יש להבחין בין הפרעת אישיות היסטריונית לבין מצבים רפואיים העלולים לגרום לשינויים באישיות.
שימוש בחומרים פסיכואקטיביים: שימוש בסמים יכול לגרום לשינויים בהתנהגות האדם ולכן יכול לגרום לכך שהתמונה הקלינית תיראה חמורה יותר משהיא באמת.
נורמות התנהגות, אופן ביטוי של רגשות, הופעה חיצונית וכן הלאה הם מאפיינים המשתנים מתרבות לתרבות.
לכן הפרעה זו תבלוט פחות בחברות שבהן יש יותר לגיטימציה לרגשנות מוחצנת, חיפוש מתמיד של ריגושים וכדומה.
לכן האבחון של הפרעה זו צריך להיעשות ביחס לנורמות המקובלות בחברה שבה חי האדם המאובחן.
יש ניסיון בטיפול באנשים עם הפרעת אישיות היסטריונית בעזרת טיפול קוגניטיבי התנהגותי.
כמו כן, קיים ניסיון בטיפול בפסיכותרפיה דינאמית פסיכואנליטית וישנן ראיות מחקריות על יעילות טיפול זה בהשוואה לקבוצת ביקורת.
סוג נוסף של תרפיה שמוזכר בהקשר של הפרעה היסטריונית הוא טיפול סכמה (Schema Therapy).
הפרעת אישיות פרנואידית היא הפרעת אישיות מאשכול א' בסיווג הפרעות האישיות.
אנשים הסובלים מהפרעה זו מתאפיינים בחשדנות וחוסר אמון ארוך טווח באנשים ככלל.
לרוב הם מסרבים לקחת אחריות על רגשותיהם ומטילים אחריות זו על אחרים.
לעיתים קרובות הם עוינים ורגזניים.
על פי ה-DSM V (המהדורה החמישית והעדכנית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית) ההפרעה מתאפיינת בחוסר אמון בזולת ובחשד מתמיד שהאחרים חורשי רע.
זהו דפוס חשיבה קבוע, המופיע במגוון הקשרים, החל מתקופת הבגרות המוקדמת בחייו של האדם.
על מנת שפסיכיאטר יאבחן אדם כסובל מהפרעת אישיות פרנואידית, עליו לזהות לפחות ארבעה מבין שבעת הסימפטומים הבאים:
חשד בלתי מבוסס שאחרים הם נצלניים, פוגעניים או מוליכי שולל.
עיסוק יתר בספקות בלתי מוצקים לגבי נאמנותם של חברים או שותפים.
סירוב לתת אמון ולהיפתח בפני אחרים, בשל פחד שינצלו כנגדם את המידע באופן זדוני.
פירוש של הערות או מאורעות נייטרליים כבעלי משמעות חבויה, המעידה על איום או זילזול.
נטירת טינה מתמשכת ועקיבה; נטייה שלא לסלוח על פגיעות ועלבונות.
תגובה כעוסה ותוקפנית כנגד איומים מדומיינים על אופיים או שמם הטוב.
חשד חוזר ובלתי מוצדק שבן או בת הזוג בוגדים בהם עם אחרים.
על הסימפטומים להופיע שלא במסגרת סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית, דיכאון, דיכאון פסיכוטי, הפרעה פסיכיאטרית אחרת, או כתוצאה ממצב רפואי כלשהו.
התכונה המרכזית של הסובלים מההפרעה היא נטייה חוזרת ובלתי מוצדקת לפרש את פעולותיהם של אנשים אחרים כמזלזלות או מאיימות במתכוון.
הם מצפים שיסבלו מניצול או פגיעה מאחרים בדרך כלשהי.
לעיתים הם חושדים בנאמנות קרוביהם וחבריהם.
כתוצאה מהצורך המתמיד לעמוד על המשמר, אנשים עם הפרעת אישיות פרנואידית עשוים להפגין עוינות וחשדנות כלפי אנשים, ולהראות למתבונן מהצד כאנשים "קרים" ללא רגשות מעודנים.
הם עשויים להפגין אפקט לבילי.
הגישה החשדנית שלהם עלולה לעורר באחרים תגובות עוינות ובכך ליצור נבואה המגשימה את עצמה.
בשל חוסר האמון של אנשים עם הפרעת אישיות זו בסביבתם, יש להם צורך חזק לשלוט ולכוון את סביבתם באמצעות הפעלת סמכות.
הם לעיתים קרובות נוקשים במובן זה שדברים חייבים להתנהל בדרך שלהם בלבד.
הם נוטים לראות את רגשותיהם כחיצוניים להם, ולהשתמש במנגנון הגנה של השלכה - כלומר לייחס את הדחפים והמחשבות שאינם יכולים לקבל בעצמם לאחרים.
מחשבות יחס ואשליות להם הם נותנים הסברים לוגים שכיחים בהפרעה זו.
לרוב הסובלים מההפרעה קשת רגשות מוגבלת.
הם מתגאים בהיותם רציונליים ואובייקטיביים, אך אינם כאלה בפועל.
הם נותנים חשיבות רבה לעוצמה ודרגות, ומביעים בוז כלפי מי שהם תופסים כחלש, חולה, פגום או לקוי.
בסיטואציות חברתיות עשויים להראות עסקיים ויעילים, אך מעוררים לעיתים קרובות פחד או קונפליקט באחרים.
ההפרעה יכולה להיות מאובחנת כבר בילדות או בגיל הנעורים, ולהתבטא בבדידות ובקשרים לא מספקים, חרדה חברתית, תת-הישגיות בבית הספר, רגישות יתר, מוזרויות חשיבה ושפה ופנטזיות ייחודיות.
ילדים אלה נוטים להראות כמוזרים ואקצנטריים
אנשים עם הפרעת אישיות פרנואידית עלולים לפתח דיכאון, וכן הפרעה טורדנית כפייתית.
תיתכן גם אפשרות של אבחנה של הפרעת אישיות נוספת לצד הפרעת האישיות הפרנואידית.
לפי ה-DSM V, שכיחות ההפרעה עומדת על כ-2.3%.
ממצאי מחקרים מצביעים על אפשרות ששימוש בחומרים פסיכואקטיביים וכן מוצא אתני תורמים לסיכון להתפתחות ההפרעה.
כמו כן ההפרעה מופיעה יותר בקרב מי שיש להם קרוב משפחה החולה בסכיזופרניה או הפרעה דלוזיונלית.
ישנם מחקרים המצביעים על כך שההפרעה שכיחה יותר בקרב קבוצות אתניות מסוימות.
ישנן נסיבות חיים שאדם עשוי לעבור, וכן ישנם הקשרים חברתיים תרבותיים שעלולים להביא לאבחנה מוטעית של ההפרעה.
השתייכות לקבוצות מיעוט שונות (בפרט מיעוט אתני), מהגרים ופליטים על רקע כלכלי או פוליטי.
הסיבה היא שאנשים המשתייכים לקבוצות אלה נוטים מלכתחילה להציג התנהגות חשדנית ומתגוננת.
סיבה נוספת היא הבדלים בין תרבויות בפירוש שניתן להתנהגות מסוימת.
ישנן דרכי התנהגות שבתרבות אחת יפורשו כמבטאים אי אמון ובתרבות אחרת יפורשו אחרת.
אי הבנה על רקע זה יכולה לעורר כעס וחשדנות שיגבירו את חוסר הביטחון של האדם החי בתרבות החדשה לו.
קיימת אמונה שגויה לפיה הפרעת אישיות פרנואידית שכיחה יותר אצל גברים הומוסקסואליים.
הפרעת אישיות פרנואידית שונה מסכיזופרניה ומהפרעה דלוזיונלית בכך שבשתי הפרעות אלה ישנו גם מרכיב פסיכוטי ניכר, שאינו חלק מהתמונה הקלינית בהפרעת אישיות פרנואידית.
בנוסף בהפרעת אישיות פרנואידית, דפוסי החשיבה האופייניים להפרעה יישארו יציבים גם במצב של הקלת התסמינים, זאת בשונה מסכיזופרניה או הפרעה דו־קוטבית שבה חשיבה פרנואידית תהפוך לפחות ניכרת במצבים של נסיגת המחלה.
שינויי אישיות על רקע מצב רפואי: על הפסיכיאטר המאבחן הפרעה זו לקחת בחשבון מחלות ומצבים רפואיים, בעיקר כאלה הקשורים למערכת העצבים והמוח, העלולים לעורר תמונה קלינית דומה לזו שתוארה לעיל.
הפרעת שימוש בחומרים: ישנם חומרים פסיכואקטיביים שהשימוש בהם עלול לעורר תמונה קלינית המזכירה את התמונה של הפרעת אישיות פרנואידית.
שינויי אישיות שמקורם בנכות ומוגבלות.
על הקלינאי לקחת בחשבון בתמונה הקלינית שאנשים עם מוגבלות (למשל מגבלה חושית) עשויים בחלק מהמקרים להציג תמונה קלינית שתראה דומה לזו של הפרעת אישיות פרנואידית.
זאת כיוון שבחלק מהמקרים יש תלות בסביבה וחשדנות כלפיה בהתבסס על ניסיון לא טוב בקבלת עזרה.
הפרעות אישיות אחרות ותכונות אישיות: אחד החסרונות של קונספט הפרעות האישיות בכללו הוא שיש דמיון בתמונה הקלינית ויש מכנים משותפים בין הפרעות אישיות שונות (בעיקר כאלה השייכות לאשכול מסוים).
כך למשל הפרעת אישיות סיכיזוטיפלית והפרעת אישיות פרנואידית חולקות בסיס משותף בתמונה הקלינית: חשדנות, תחושה של האדם שהוא מנודה וחשיבה פרנואידית.
ההבדל הוא במרכזיות החשיבה הפרנואידית בתמונה הקלינית הכללית.
בהפרעת אישיות פרנואידית, החשיבה הפרנואידית תהייה במרכז התמונה הקלינית.
פסיכותרפיה - זהו טיפול הבחירה בהפרעה זו.
לרוב חולים אלו לא יסתדרו היטב בקבוצות טיפול, ולכן מומלץ טיפול אישי.
טיפול תרופתי - טיפול זה יוצע על מנת לעזור בתקופות של רגזנות או עוררות יתר, או במצבים בהם קיימת חשיבה דלוזיונלית.
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו לפחות 40% נכות על ידי המוסד לביטוח לאומי בגין הפרעה נפשית, זכאי לקבל שירותי סל שיקום.
הפרעת אישיות נמנעת היא הפרעת אישיות מאשכול ג' של הפרעות האישיות.
אנשים החיים עם הפרעה זו מתאפיינים ברגישות קיצונית לדחייה שיכולה להובילם לחיי התבודדות.
אף על פי שהם ביישנים מאוד, הם אינם בלתי חברותיים, ומראים רצון עז לחברה, אך נזקקים לערובות חזקות שלא יידחו.
לעיתים קרובות הם מתוארים כסובלים מתסביך נחיתות.
על פי ה-DSM V (המהדורה החמישית והעדכנית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית) הפרעה זו מאופיינת ב:
דפוס נרחב של הימנעות חברתית, רגשות של חוסר התאמה ורגישות להערכה שלילית, המתחיל בבגרות המוקדמת ומתקיים במגוון הקשרים כפי שמתאפיין בארבעה או יותר מהבאים:
נמנעים מפעילויות תעסוקתיות שכוללות מגע בינאישי משמעותי בשל פחד מביקורת, חוסר הסכמה או דחייה.
אינם מוכנים ליצור קשר עם אנשים למעט במקרים בהם הם בטוחים שיתקבלו בחיבה.
מפגינים איפוק בתוך מערכות יחסים אינטימיות בשל פחד שיבוישו או יהפכו ללעג.
עסוקים עיסוק יתר במחשבה על ביקורת או דחייה להן ייחשפו בסיטואציות חברתיות.
סובלים מעכבות במצבים בינאישיים חדשים בשל רגשות של חוסר התאמה ונחיתות.
רואים עצמם כחסרי יכולות חברתיות, לא מושכים מבחינה אישית, או נחותים מאחרים.
לרוב מסרבים לקחת סיכונים אישיים או להשתתף בפעילויות חדשות מאחר שהן יכולות להתגלות כמביכות.
התכונה המרכזית של אנשים הסובלים מהפרעה זו היא רגישות יתר לדחייה על ידי אחרים.
התכונה הבולטת של אנשים אלו היא ביישנות.
הם זקוקים לחום וביטחון של חברה אנושית, אך מצדיקים את הימנעותם ממערכות יחסים בפחד מדחייה.
כאשר מדברים עימם הם מביעים חוסר החלטיות והיעדר ביטחון עצמי.
בהיבט התעסוקתי, אנשים עם הפרעת אישיות זו לרוב יבחרו במקצוע או תפקיד בשוליים, ויימנעו מעמדות הדורשות שימוש בסמכות על אנשים או טיפול בקהל.
סימנים ראשונים להפרעה זו ניכרים כבר בילדות המוקדמת בצורת ביישנות, בידוד חברתי ופחד מפני זרים ומצבים חדשים.
הביישנות לא מתמתנת עם הגיל כפי שקורה בדרך כלל אצל מרבית הילדים, אלא היא מתגברת ומחריפה דווקא בתקופת חיים בה יש משמעות רבה לקשרים בינאישיים.
ישנן עדויות על כך שהתמונה הקלינית של ההפרעה מתמתנת עם הגיל והסימפטומים הופכים להיות פחות חמורים.
כיוון שיש מידה רבה של חפיפה בין הפרעת חרדה חברתית ובין הפרעת אישיות נמנעת, לעיתים ניתנות שתי האבחנות יחד.
תחלואה נלווית נוספת יכולה להיות התמכרות לאינטרנט.
אנשים החיים עם הפרעה זו יכולים לפתח גם דיכאון, הנובע מחוויית הכישלון שהם חווים מבחינה חברתית.
לפי ה-DSM V, שיעור ההפרעה באוכלוסייה הכללית הוא כ-2.4%.
אין הבדל בין גברים ונשים מבחינת שכיחות ההפרעה.
אנשים עם הפרעה זו מהווים כ-10% מכלל המטופלים במרפאות בריאות הנפש.
הפרעות חרדה: חלק מהתסמינים האופייניים להפרעת אישיות זו הם תסמינים חרדתיים ויש חפיפה ניכרת בינם לבין תסמינים של חלק מהפרעות החרדה, בעיקר חרדה חברתית, וכן פוביות כמו אגוראפוביה.
ההבדל בין הפרעות חרדה אלה לבין הפרעת אישיות נמנעת טמון בהבדל בין חרדה מצבית לחרדה כתכונת אישיות יציבה.
לדוגמה בהפרעת אישיות יש הימנעות כוללת ממגע בינאישי.
לעומת זאת אדם עם הפרעת חרדה חברתית יחשוש ממצבים ספציפיים כמו אכילה בפומבי, דיבור בפני קהל וכדומה.
הפרעות אישיות אחרות: ניתן להתבלבל ולטעות בשיוך התמונה הקלינית להפרעת אישיות נמנעת מפני שיש בתמונה זו מכנים משותפים עם הפרעות אישיות אחרות (למשל הפרעת אישיות סכיזואידית, והפרעת אישיות תלותית).
ההבדל בין הפרעת האישיות הנמנעת לבין הפרעות אחרות הוא בדפוס הבולט בתמונה הקלינית של הימנעות.
אדם עם הפרעת אישיות סכיזואידית לא יביע עניין רב בהתקרבות לבני אדם, בעוד שאדם עם הפרעת אישיות נמנעת בדרך כלל מעוניין בקרבה אנושית גם אם הוא פוחד ממנה ונמנע ממנה.
הפרעות על רקע של שינוי במצב רפואי: לפני מתן אבחנה של הפרעת אישיות נמנעת יש לשלול מצב רפואי שהשפיע על האישיות.
הפרעות על רקע שימוש בסמים: יש לוודא שהסימפטומים אינם תוצאת שימוש בחומרים פסיכואקטיביים.
יש לזכור שישנם מצבים בהם חשש מפני סביבה לא מוכרת הוא חשש התואם את נסיבות החיים, כך למשל כשמדובר במהגרים לארץ חדשה.
לכן יש להיזהר בעת אבחנת מהגרים חדשים בתסמונת זו, שכן התסמינים עלולים להיראות חמורים משהם באמת.
בין הסוגיות הנבדקות במחקר בשנים האחרונות בולט מקומו של המחקר על פעילות המוח של אנשים החיים עם הפרעה זו, ובפרט פעילות האמיגדלה במצבים מסוימים, זאת בניסיון להתחקות אחר הסיבות להתפתחות ההפרעה.
כיוון מחקר נוסף הוא בדיקת הקשרים בין הפרעת אישיות נמנעת לבין חרדה חברתית.
כיוון מחקר אחר לבדיקת הסיבות להפרעת אישיות זו הוא חקר סוגיות הקשורות להיקשרות וכן קוגניציה חברתית.
יש ויכוח אם הפרעת אישיות נמנעת שונה מהפרעת חרדה חברתית.
לשניהם קריטריונים אבחוניים דומים והם עשויים לחלוק סיבתיות, חוויה סובייקטיבית, מהלך, טיפול ומאפייני אישיות זהים, כגון ביישנות.
יש הטוענים כי מדובר במושגים שונים של אותה הפרעה, כאשר הפרעת אישיות נמנעת עשויה לייצג את הצורה החמורה יותר של חרדה חברתית.
פסיכותרפיה – זהו טיפול הבחירה בהפרעה זו.
הטיפול לרוב ישלב בין טיפול פסיכודינמי על מנת לעזור לסובלים מההפרעה להבין את המנגנונים הנפשיים העומדים בבסיסה, וכן טיפול התנהגותי מכוון לפיתוח יכולות חברתיות ואסרטיביות.
כמו כן קיים ניסיון טוב בטיפול קבוצתי עבור אנשים החיים עם הפרעה זו.
יש ניסיון בטיפול באנשים עם הפרעה זו בפסיכותרפיה קוגניטיבית התנהגותית.
אנשים החיים עם הפרעה נעזרים בחלק מהמקרים בקהילות וירטואליות שונות (פורומים, רשתות חברתיות וכדומה), בהן הם משתפים אחרים ולומדים מניסיונם של אחרים המאובחנים גם הם עם אותה הפרעה.
טיפול והתמודדות בסיוע תרופתי – ישנו ניסיון מוצלח בטיפול תרופתי בנוגדי דיכאון וחרדה מקבוצת SSRI המשולב בפסיכותרפיה.
הפרעת אישיות תלותית היא הפרעת אישיות השייכת לאשכול ג' של הפרעות האישיות.
אנשים הסובלים מהפרעה זו מכפיפים את צורכיהם לאלו של אחרים, גורמים לאחרים לקחת אחריות על חלקים נרחבים מחייהם עצמם, סובלים מהיעדר ביטחון עצמי ועלולים לחוות חוסר נוחות משמעותי כאשר הם נשארים לבדם ליותר מזמן קצר.
בעבר נקראה הפרעה זו הפרעת אישיות תלותית-פסיבית.
על פי ה-DSM V (המהדורה העדכנית של ספר האבחנות הפסיכיאטריות של האגודה הפסיכיאטרית האמריקאית) הפרעה זו מאופיינת בצורך מוגזם וכוללני לטיפול על ידי אחרים, שמוביל להתנהגות כנועה ופחד מפרידה ונטישה המתחיל בבגרות המוקדמת ומתקיים במגוון הקשרים כפי שמתאפיין בחמישה או יותר מהבאים:
מתקשים לקבל החלטות יומיומיות ללא מספר מוגזם של עצות ואישורים של אחרים.
זקוקים לזה שאחרים ייקחו אחריות על רוב התחומים המרכזיים של חייהם.
מתקשים להביע חוסר הסכמה עם אחרים בשל פחד מאובדן תמיכה או אישור, לא כולל פחד מציאותי מנקמה.
מתקשים ליזום מיזמים או לעשות דברים בעצמם (בשל חוסר ביטחון עצמי בשיפוטם או ביכולותיהם, ולא בשל היעדר הנעה או אנרגיה).
יעשו מאמצים מוגזמים כדי להשיג תמיכה מאחרים, עד לדרגה בה יתנדבו לעשות משימות בלתי נעימות לצורך כך.
מרגישים חוסר נוחות או חוסר אונים כאשר הם לבדם בשל פחדים מוגזמים שלא יהיו מסוגלים לטפל בעצמם.
מחפשים בדחיפות מערכת יחסים קרובה חלופית כאשר הקודמת נגמרת, כמקור לדאגה ותמיכה.
עסוקים יתר על המידה בצורה לא מציאותית בפחדים שיוותרו לבדם לטפל בעצמם.
השכיחות עומדת על כ-2.5% מהאוכלוסייה.
נתון אחר מארצות הברית מצביע על שכיחות הנעה בין 0.49% ל-0.6%.
מחקרים מסוימים מצביעים על כך שיותר נשים מאובחנות עם הפרעה זו.
מחקרים אחרים מצביעים על שוויון בין גברים ונשים.
הפרעת אישיות תלותית מתאפיינת בדפוס חוזר של התנהגות תלותית וכנועה.
אנשים הסובלים מההפרעה אינם מסוגלים לקבל החלטות בעצמם, ללא כמות מוגזמת של עצות ואישורים מאחרים.
הם נמנעים מעמדות אחריות, ויגיבו בחרדה על בקשה להיות בעמדת מנהיגות.
כאשר הם לבדם הם מתקשים להתמיד במשימות שהם עשויים לבצע בקלות עבור אדם אחר.
מאחר שאנשים החיים עם ההפרעה אינם אוהבים להיות לבדם, הם מחפשים אחרים בהם יוכלו להיתלות.
כך, מערכות היחסים שהם יוצרים מעוותות בשל הצורך שלהם להיות צמודים לאדם אחר.
האדם החי עם הפרעה זו עשוי לפתח מגוון סוגים של יחסי תלות.
בחלק מהמקרים התלות עם אדם אחר היא הדדית.
סוג מיוחד של תלות מתקיים בהפרעה הנקראת פולי א-דו Folie à-deux – הפרעה פסיכוטית המשותפת לשניים, אחד מבני הזוג סובל לרוב מהפרעת אישיות תלותית.
בן הזוג הכנוע לוקח על עצמו את המערכת הדלוזיונלית של בן הזוג השני, האגרסיבי והאסרטיבי יותר בו הוא ניתלה.
מאפיינים את התנהגותם פסימיות, ספק עצמי, פסיביות ופחדים מהבעת רגשות מיניים ואגרסיביים.
ההפרעה גורמת לפגיעה קשה בתפקוד.
לאנשים החיים עם הפרעה זו יש קשרים חזקים במיוחד עם מספר קטן של אנשים, שהתלות בהם נחווית כגדולה מאוד.
אם אחת הדמויות האלו הולכת לעולמה עלול האדם החי עם הפרעת אישיות תלותית לפתח דיכאון תגובתי קשה.
לא מקובל לתת אבחנה זו טרם בגרות שכן תלות של ילד בהוריו היא דבר טבעי לפחות עד גיל מסוים.
אנשים החיים עם הפרעה זו מדווחים על חוסר הנאה במרבית תחומי החיים, חוויית כישלון, תבוסה וחוסר אונים.
אצל חלק מהמאובחנים עם הפרעת אישיות זו יש נטייה לנסות טיפול תרופתי עצמי (Self Medication) באמצעות סמים ואלכוהול.
תיתכן תחלואה נלווית בדיכאון (בעיקר אם דמות התומכת הלכה לעולמה או עזבה את עולמו של האדם החי עם הפרעת אישיות תלותית).
כאמור לעיל גם שימוש בסמים שונים ואלכוהול יכולים להופיע כתחלואה נלווית.
הפרעות נפשיות אחרות ומצבים רפואיים: ההבדלה בין הפרעת אישיות תלותית לבין הפרעות נפשיות אחרות (דיכאון, אגוראפוביה, הפרעת פאניקה) חשובה ביותר.
כפי שצוין לעיל הדיכאון במקרה של הפרעת אישיות תלותית הוא דיכאון תגובתי ותכופות הוא תוצאה של אובדן קשר עם אדם שהתקיימה תלות עמו.
הפרעות החרדה במקרה של הפרעת אישיות תלותית קשורות גם הן ישירות לתלות באדם אחר.
תכונות אישיות והפרעות אישיות אחרות: כמו בהפרעות אישיות אחרות, אדם המאובחן עם הפרעת אישיות תלותית עשוי להימצא מתאים לחלק מהתסמינים המאפיינים הפרעות אישיות אחרות, בעיקר כאלה מקבוצה C אך לא רק.
שימוש בסמים: יש להבחין בין תסמיני ההפרעה עצמה לבין תסמינים של התמכרות לסמים שונים.
פסיכותרפיה – טיפול מכוון לתובנה מאפשר למטופלים להבין את הבסיס להתנהגותם, ולכך ניתן להוסיף טיפול התנהגותי, אימון באסרטיביות, טיפול משפחתי וקבוצתי.
קיימת אפשרות של פיתוח תלות רבה במטפל וחרדה ממה שעתיד לקרות בסיום הטיפול.
ישנו ניסיון גם בטיפול קוגניטיבי התנהגותי המשולב בטיפול סכמה עם אנשים החיים עם הפרעת אישיות זו.טיפול תרופתי – טיפול תרופתי יכוון לשליטה בתסמיני חרדה ודיכאון.
הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית היא הפרעת אישיות מאשכול ג'.
הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית היא דפוס כרוני ולא אדפטיבי של פרפקציוניזם קיצוני, התעסקות בפרטים קטנים וצורך מופרז בשליטה על סביבתו של האדם, הגורמים למצוקה ופגיעה בתפקוד, בפרט בתחום של יחסים בינאישיים.
הפרעה זו שונה מהפרעה טורדנית-כפייתית, אך חולקת עמה קווי דמיון.
אנשים הסובלים מהפרעה זו מאופיינים בצמצום רגשי, חוש סדר מפותח, עקשנות, צורך מופרז בשליטה, פרפקציוניזם וחוסר גמישות.
על פי ה-DSM V, הפרעה זו מאופיינת על ידי דפוס חוזר של עיסוק יתר בסדר, פרפקציוניזם, שליטה נפשית ובינאישית על חשבון גמישות, פתיחות ויעילות.
דפוס זה מתחיל בבגרות המוקדמת ומתקיים במגוון קשרים כפי שמתאפיין בארבעה או יותר מהבאים:
עסוקים יתר על המידה בפרטים, בחוקים, ברשימות, בסדר, בארגון או בלוחות זמנים – במידה שבה הנקודה העיקרית של הפעילות אובדת.
מבטאים פרפקציוניזם המפריע לביצוע משימה, כלומר לא מצליחים להשלים מיזם מאחר שהסטנדרטים שקבעו לעצמם נוקשים מכדי להגשימם.
מסורים בצורה מוגזמת לעבודתם עד להדרת פעילויות פנאי וחברויות (לא כולל דפוס כזה של עבודה מכורח כלכלי).
מבטאים דפוס קשיח של מוסרנות ומצפוניות לגבי ענייני מוסר, אתיקה או ערכים (לא כולל הזדהויות דתיות או תרבותיות).
מתקשים להפטר מחפצים ישנים או חסרי ערך אפילו כאשר אין לאלו ערך רגשי.
מסרבים לבצע משימות או עבודות משותפות עם אחרים למעט אם אלו מוכנים להיות כפופים לעשותן בדיוק בדרך בה הם רוצים שהדברים ייעשו.
ממעטים לבזבז כסף עבור עצמם ועבור אחרים; מאמינים כי יש לחסוך כסף לאסונות עתידיים.
אנשים החיים עם הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית עסוקים מאוד בחוקים, תקנות, סדר וניקיון, פרטים והגעה לשלמות.
תכונות אלו מובילות לצמצום הכללי של אישיותם ככלל.
פעמים רבות הם מתארים סגנון חינוך קפדני למשמעת בילדותם.
אנשים החיים עם הפרעה זו חווים טווח מצומצם יחסית של רגשות ומבטאים טווח מצומצם מהנורמלי של רגשות כלפי הסביבה.
הם יכולים להביע חמימות ורוך אך במידה פחותה מאנשים ללא ההפרעה.
החוויה הרגשית של החיים עם הפרעה זו היא חיים במתח מתמיד וקושי להגיע למצב של רגיעה ונינוחות.
אנשים אלה ייתפסו על ידי סביבתם כרציניים מאוד ומסורים בצורה קיצונית לעבודתם.
עם זאת חלק מהאנשים מסביב יהיו מתחים בין אנשים עם הפרעת אישיות זו לבין סביבתם, מתח הנובע בין השאר מחוסר נכונות להתפשר על דברים.
אנשים עם הפרעת אישיות זו עשויים להצליח מאוד בסוגי עבודה הדורשים אחריות, סדר, התמדה והקפדה על פרטים.
הם יבצעו משימות תוך תשומת לב רבה מאוד לפרטים הקטנים ביותר.
לעיתים הדבר גורם לכך שהם עסוקים יותר בפרטים שוליים וטכניים של לוחות זמנים, ופרטים טכניים אחרים, וישכחו את התמונה הגדולה (המשימה שיש לבצע).
הנוקשות החשיבתית והגישה לפיה דברים חייבים להתרחש רק בדרך המסוימת שהם מוצאים כנכונה, תגרום לכך שיחסיהם של אנשים החיים עם הפרעה זו עם הסביבה יהיו גרועים במקרים רבים.
מעשיהם של אנשים החיים עם הפרעה זו מתוכננים והם אינם נוטים לספונטניות או אימפולסיביות, להפך.
אנשים החיים עם הפרעה זו יתקשו לעיתים קרובות בקבלת החלטות בצורה עצמאית, הן בשל התפיסה שההחלטה חייבת להיות על פי הכללים והנהלים המקובלים, והן מפני שההחלטה חייבת להיות ההחלטה הנכונה והמדויקת ביותר האפשרית.
אנשים החיים עם הפרעה זו נוטים להיות מחושבים ורציניים, עם מידה מסויגת של אדיבות, ונימוסים טובים.
עם זאת מתחת לנימוסים אלה עלולים להתקיים מתח, כעס ותוקפנות היכולים להתפרץ בעוצמה.
אנשים החיים עם הפרעה זו יוכלו להצליח מאוד בתפקידים הדורשים סדר משמעת ואחריות.
עם זאת היחסים עם הזולת הם בחלק מהמקרים קשים וסבוכים.
כשיש שינויים לרעה ומשברים (בפרט משברים לא צפויים) בנסיבות החיים יש סכנה מוגברת להתפתחות הפרעה דיכאונית.
ממצאי עדכניים על תחלואה נלווית מצביעים על שכיחות תחלואה נלוית של דיכאון, אנורקסיה נרבוזה, היפוכונדריה וכן מחלת פרקינסון.
כמו כן יש שיעור גבוה של הפרעות חרדה שונות, והפרעות בוויסות רגשות.
השכיחות של הפרעת אישיות טורדנית כפייתית היא מהגבוהות מבין הפרעות האישיות בקרב האוכלוסייה הכללית עם אומדן ממוצע הנע בין 2.1% ל-7.9%.
הפרעת אישיות טורדנית-כפייתית שכיחה פי שניים בקרב גברים מאשר בקרב נשים.
ולרוב מאובחנת בילדים הבכורים במשפחתם.
ישנה שכיחות גבוהה יותר של ההפרעה בקרובי משפחה מדרגה ראשונה של הסובלים ממנה מאשר באוכלוסייה הכללית, דבר המצביע על מרכיב גנטי.
הפרעה טורדנית כפייתית: קיימים קווי דמיון מסוימים בין OCPD להפרעה טורדנית כפייתית (OCD).
כך, למשל, גם ב-OCD וגם בהפרעת אישיות טורדנית כפייתית יכול להיות עיסוק יתר בניקיון וסדר, כמו כן, קיים קשר חזק בין OCD להפרעת אישיות טורדנית כפייתית, כשבין 23% ל-32% מהאנשים עם OCD עונים גם לסימפטומים של הפרעת אישיות טורדנית כפייתית
(ששיעורה, כאמור, הוא כ-1% באוכלוסייה הכללית).
עם זאת, יש הבדלים בין ההפרעות:
אגו סינטוני לעומת אגו דיסטוני.
באגו סינטוני הכוונה היא שהאדם מזהה את ההפרעה כחלק מהאישיות שלו ואינו רואה את ההפרעה כדבר שלילי (להפך, יש מי שמדברים על ההפרעה כ'מתנה').
שכן היא מתאימה לערכיו, מטרותיו ותפיסת העולם שלו.
באגו דיסטוני האדם רואה בהפרעה מקור לסבל והוא מעוניין להיפטר ממנה.
OCD היא הפרעה אגו דיסטונית, ולעומת זאת הפרעת אישיות טורדנית כפייתית (OCPD) היא אגו סינטונית ולרוב אנשים עם הפרעה זו אינם פונים לטיפול בעקבות סבל מההפרעה, אלא בשל פגיעה שלה ביחסים בינאישיים או בשל לחץ מהסביבה.
ב-OCD יש מחשבות טורדניות, הנחוות כמופרזות ולא הגיוניות, וגורמות סבל לאדם.
בהפרעת אישיות טורדנית-כפייתית (OCPD) יש אומנם מחשבות רבות על סדר, ניקיון וכללים, אולם הן אינן נחוות כמופרזות או לא הגיוניות ואינן גורמות סבל.
בהתאם ליחס למחשבות, אנשים עם הפרעה טורדנית כפייתית עושים טקסים כדי להרגיע את המצוקה שהם חווים עקב המחשבות הטורדניות.
לעומתם, אנשים עם הפרעת אישיות טורדנית כפייתית מבצעים פעולות שיכולות להיראות מופרזות או טקסיות על מנת להרגיש טוב עם התוצאה הסופית.
אומנם גם הם חווים מצוקה אם ההתנהגות נמנעת מהם, אך המניע לפעולה שונה והם מרגישים כי הם מבצעים את הפעולה מבחירה.
קושי לדחות סיפוקים גדול יותר אצל אנשים עם הפרעת האישיות בהשוואה לאנשים עם OCD.
אגרנות כפייתית: אנשים עם הפרעת אישיות טורדנית כפייתית עשויים לאגור חפצים ולהתקשות להפטר מהם.
אבחנה של אגרנות כפייתית תיתכן לצד הפרעת האישיות רק אם האגרנות היא קיצונית (לדוגמה אם אדם אוסף חפצים חסרי ערך ואשפה, ואוגר אותם בביתו).
הפרעות אישיות אחרות ותכונות אישיות: כיוון שישנה חפיפה מסוימת בין תסמיני הפרעות האישיות השונות, מצב בו אדם מאובחן עם יותר מהפרעה אחת הוא מצב שכיח, וכך גם מצב בו אדם עם הפרעת אישיות טורדנית כפייתית עונה על חלק מאבני הבוחן לאבחנה של הפרעות אישיות אחרות.
חלק מהמאפיינים של ההפרעה יכולים להופיע בצורה משמעותית גם אצל אנשים שאינם עונים על מלוא הקריטריונים לקבלת אבחנה של הפרעת אישיות זו.
כמו בכל הפרעה אחרת, גם בהפרעת אישיות זו חשוב לקחת בחשבון מהם ערכי החברה ממנה מגיע האדם המאובחן.
האם זו חברה שבה נוקשות והקפדה יתרה על פרטי פרטים הם בבחינת נורמה מקובלת או תכונה מוערכת אזי תכונות אישיות כאלה לא יעוררו קשיים רבים.
לעומת זאת בחברות שבהן אין אלו תכונות מוערכות הפגיעה באיכות החיים (קשרים עם אנשים וכדומה) תהיה קשה יותר והאדם יחוש שהוא חריג במידה רבה יותר.
במחקרים רבים נעשה שימוש בחלוקת הנבדקים לקבוצה של אנשים עם הפרעת אישיות טורדנית כפייתית ואנשים שיש להם גם הפרעה טורדנית כפייתית.
כדי לעמוד על המאפיינים של ההפרעה מבחינת היכולת לבצע מטלות נבדקים היבטים של התפקוד הפסיכולוגי (רגשות, וכן מדדים פיזיים כמו קצב פעימות לב) בעת ביצוע משימות שונות כיוון אחר של מחקר מנסה להתחקות אחר הגורמים להפרעה זו.
כך למשל ישנו מחקר שבדק את הקשר בין היקשרות לא בטוחה ובין הפרעת אישיות טורדנית כפייתית.
פסיכותרפיה – ישנן עדויות על יעילות של טיפול קוגניטיבי התנהגותי בקרב אנשים עם הפרעת אישיות זו.
אשפוז: מטופלים אלה נעזרו ביעילות בטיפול פסיכיאטרי אינטנסיבי ורב ממדי במקרים של החמרה (למשל על רקע התפתחות של דיכאון) אך חשו חרדים לקראת שחרורם מאשפוז.
ישנם יתרונות בטיפול קבוצתי והתנהגותי.
בשתי צורות טיפול אלה קל יותר להפנות את תשומת לב המטופלים לצורה בה הם מתייחסים לאחרים.
מניעת השלמת ההתנהגות הטקסית שלהם יכולה לגרום לעלייה של החרדה, אך כך הם יכולים ללמוד אסטרטגיות התמודדות חדשות.
בנוסף, ניתן ליצור מערכת של חיזוקים חיוביים ישירים לשינוי בתוך קבוצת הטיפול.
טיפול תרופתי יש עדות לטיפול בתרופות מקבוצת ה־SSRI (מעכבים סלקטיביים של ספיגה חוזרת של סרוטונין).
אלו יכולות לעזור להתקדמות בטיפול הפסיכותרפי, וכן להקל על התסמינים הכפייתיים והטורדניים.
כל ישראלי בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות רפואית על ידי המוסד לביטוח לאומי, בעקבות הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום, ראה ערך מורחב להלן:
הפרעת אבל ממושך או הפרעת אבל מתמשך היא מצב קיצוני בו האדם חש ערגה עזה כלפי אדם שמת או שקוע במחשבות עליו באופן תדיר.
המצב גורם למצוקה נפשית או לפגיעה בתפקוד היומיומי, מעבר לפגיעה הטיפוסית הקיימת באבל.
אנשים אלה מאובחנים כבעלי הפרעת אבל ממושך, אחת ההפרעות מקבוצת ההפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק.
הפרעת אבל ממושך היא הפרעה שבה, לאחר מותו של אדם קרוב, מופיעה תגובת אבל מתמשכת ונרחבת המאופיינת בגעגועים עזים למנוח או בעיסוק מתמיד בו.
תגובת האבל מלווה בכאב רגשי עמוק (למשל, עצב, אשמה, כעס, הכחשה, האשמה, קושי בקבלת המוות, תחושה שאדם איבד חלק מעצמו, חוסר יכולת לחוות מצב רוח חיובי, קהות רגשית, קושי בעיסוק בפעילויות חברתיות או אחרות).
תגובת האבל נמשכת לפחות שישה חודשים וחורגת באופן ניכר מנורמות חברתיות, תרבותיות או דתיות המצופות בהקשר התרבותי של האדם.
תגובות אבל שנמשכות תקופות ארוכות יותר אך עדיין נחשבות בתוך תקופת האבל הנורמטיבית בהתאם להקשר התרבותי והדתי של האדם, נחשבות לתגובות אבל תקינות ואינן מאובחנות כהפרעה.
ההפרעה גורמת לפגיעה משמעותית בתפקוד האישי, המשפחתי, החברתי, הלימודי, התעסוקתי או בתחומים חשובים אחרים.
הפרעת אבל ממושכת מופיעה בשני ספרי האבחון המובילים: ICD-11, DSM-5-TR.
ספר האבחון הרפואי הבינלאומי מתייחס למאפיינים הכרחיים לשם קבלת האבחנה ולמאפיינים נוספים שיכולים להופיע אף הם.
אבל בעקבות מותו של בן זוג, הורה, ילד או אדם קרוב אחר.
תגובת אבל מתמשכת ונרחבת המאופיינת בגעגוע עז למנוח או בעיסוק מתמיד בו, המלווה בכאב רגשי חריף.
כאב זה יכול להתבטא בחוויות כמו עצב, אשמה, כעס, הכחשה, האשמה, קושי בקבלת המוות, תחושה ש"חלק מעצמי אבד", חוסר יכולת לחוות מצב רוח חיובי, קהות רגשית וקושי לעסוק בפעילויות חברתיות או אחרות.
תגובת האבל נמשכת תקופה ארוכה באופן חריג לאחר האובדן (לפחות 6 חודשים), וחורגת באופן ניכר מנורמות חברתיות, תרבותיות או דתיות המצופות בהקשר התרבותי של האדם.
ההפרעה גורמת לפגיעה ניכרת בתפקוד האישי, המשפחתי, החברתי, הלימודי, התעסוקתי או בתחומי תפקוד חשובים אחרים.
גם אם התפקוד נשמר, הוא מושג רק במאמץ נוסף וניכר.
עיסוק מתמשך בנסיבות המוות או התנהגויות כמו שימור כל חפציו של הנפטר בדיוק כפי שהיו לפני מותו.
האדם עלול לעבור לסירוגין בין עיסוק יתר להימנעות מתזכורות של המנוח.
קשיים בהתמודדות ללא האדם הקרוב, קושי להיזכר בזיכרונות חיוביים ממנו, קושי לתת אמון באחרים, נסיגה חברתית ותחושה של חוסר משמעות בחיים.
התנהגויות סיכון כמו שימוש מוגבר בטבק, אלכוהול וחומרים אחרים, וכן עלייה במחשבות ובהתנהגויות אובדניות.
הפרעת אבל ממושך הופיעה לראשונה ב־DSM בשנת 2022 במהדורה DSM-V-TR.
הקריטריונים לאבחון דומים לאלה הרשומים ב־ICD עם כמה הבדלים בולטים:
תגובת האבל נמשכת לפחות 12 חודשים (6 חודשים אצל ילדים ומתבגרים)
בחלק מהקריטריונים יש התייחסות דיפרנציאלית לילדים ומתבגרים
הסימפטומים לא מוסברים על־ידי מצב רפואי או הפרעות כמו דיכאון מז'ורי או פוסט־טראומה.
השכיחות להפרעת הפרעת אבל ממושך נע בין 2.4% ל 4.8% מכלל האוכלוסייה.
ההפרעה שכיחה יותר בנשים מאשר בגברים, במבוגרים מאשר בצעירים, ככל שהקרבה למנוח גדלה וככל שהמוות יותר אלים ויותר פתאומי.
אבל 'נורמלי': הפרעת אבל מורכב ויציב נבדלת מאבל 'נורמלי' בחומרת הסימפטומים (משך הסימפטומים ומידת הפגיעה בתפקוד) ובכך שהיא ניתנת לא מיד לאחר האובדן אלא רק לאחר 12 חודשים לפחות (6 בילדים) מאז אובדן הנפטר, בלא שניכרת הקלה בסימפטומים ובלא שנראה תהליך הסתגלות מחודש לחיים לאחר האובדן, כמצופה באבל 'נורמלי'.
הפרעות מצב רוח: הפרעת אבל מורכב ויציב דומה להפרעות מצב רוח (דיכאון מג'ורי, וכן דיכאון כרוני - דיסתמיה) במנעד הרגשות העצובים והכאב הנפשי.
התנהגות כמו בכי, מחשבות על התאבדות והתנהגות אובדנית.
ההבדל הוא שבהפרעת אבל מורכב ויציב התסמינים הם סביב האובדן וקשורים אליו ואילו בהפרעות מצב רוח יכולים הסימפטומים להיות קשורים לכל דבר.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית: אנשים שחוו מוות יקירם בנסיבות טראומטיות (רצח, התאבדות, פיגוע וכדומה) עלולים להציג סימפטומים פוסט טראומטיים מלאים או חלקיים לצד הפרעת האבל מורכב ויציב.
שתי ההפרעות יכולות לכלול מחשבות חודרניות אינטנסיביות של תכנים הקשורים לאובדן או למנוח.
כמו כן, בשתי ההפרעות ייתכנו סימפטומים של הימנעות ממצבים, מקומות, אנשים או דברים המזכירים את המנוח או את האירוע הטראומטי.
הבסיס לאבחנה המבדלת בין הפרעת דחק פוסט-טראומטית והפרעת אבל נדחה הוא קודם כל ממד הזמן: אבחנת דחק פוסט טראומטית ניתנת בחלוף חודש מהאירוע הטראומטי.
לאבחנת אבל מורכב ויציב דרוש שיעברו 12 חודשים מאז אובדן הנפטר.
בנוסף, בהפרעת אבל מורכב ויציב יהיה עיסוק מרובה באובדן עצמו, בגעגועים לנפטר (תופעות שאינן חלק מאבחנת PTSD) בעוד ב-PTSD ההתמקדות היא בחוויה הטראומטית ובתגובות פחד הנלוות אליה.
כן יהיה עיסוק מרובה באופן בו התרחש האירוע הטראומטי והאופן בו המנוח נפטר כולל עיסוק ברגעיו האחרונים בחיים.
ב-PTSD ישנם סימפטומים כמו פלאשבקים ועוררות יתר שאינם חלק מהסיפטומים של PGD.
הפרעת חרדת נטישה: מדובר בהפרעה המתאפיינת בהתפתחות חרדה מפני אפשרות שאדם ינטוש.
כשמדובר בהפרעת אבל מורכב ומתמשך.
הסימפטומים של הפרעת אבל מורכב ויציב נצפים בתרבויות שונות.
עם זאת אופן הביטוי של האבל יכול להיות תלוי תרבות.
האבחנה מתקיימת אם התסמינים הם יציבים והם שונים מהמקובל בנורמות התרבותיות של האדם האבל.
כמו כן הפרעת אבל מורכב ויציב קשורה להתפתחות של מחלות גופניות שונות והחמרה של מחלות או מצבים רפואיים קיימים, בכלל זה מחלות לב וכלי דם, מחלות מטבוליות, יתר לחץ דם, מחלות של מערכת החיסון, וסרטן.
האבחנות הנלוות השכיחות יחד עם הפרעת אבל מורכב ויציב הן: הפרעות מצב רוח, הפרעת דחק פוסט טראומטית, והפרעות שימוש בחומרים.
פוסט טראומה שכיחה יותר כאשר אירוע האובדן הוא אירוע אלים.
השימוש במונח של אבל פתולוגי לתיאור מצב שבו אבל נמשך מעבר לתהליך הטבעי הצפוי בעקבות פרידה או אובדן הוא שנוי במחלוקת.
אנשים שונים אבלים בצורות שונות ומגיבים לאירועי אובדן שונים במגוון של צורות ודרכים, המושפעות מתרבות, מנסיבות המוות ועוד.
לכן אין הסכמה על מהות המושג "אבל פתולוגי".
אבל הוא במהותו תהליך תגובתי והסתגלותי.
ישנם מצבים בהם היכולת להסתגל לאבדן נפגעת מסיבות שונות, הקשורות לאדם האבל, לנסיבות המוות ועוד.
מונחים נוספים שהיו בשימוש וכיום לא נמצאים בספרי האבחון המקובלים הם אבל טראומטי (traumatic grief), אבל מאוחר (delayed grief) ואבל מסובך (complicated grief).
הפרעות רקע הן מונח לתיאור הדים לא רצויים במערכות אלקטרוניות, במיוחד בהתייחס למערכות מכ"ם.
הדים לא רצויים כאלו יכולים להיות החזרים מהקרקע, פני הים, גשם, בעלי חיים/חרקים, מוץ מתכתי וטורבולנציות אטמוספיריות, ועשויים לגרום לבעיות ביצועיות רציניות במערכות מכ"ם.
מה שנחשב למכשול בעיני משתמש אחד עשוי להיות מטרה בעיני משתמש אחר.
בדרך כלל מטרות נחשבות למפזרים נקודתיים ומכשול כמורחב, המכסה תאי טווח, זווית, ותאי דופלר רבים.
המכשול עשוי למלא נפח (גשם) או להיות תחום במשטח (אדמה).
בעקרון כל מה שדרוש כדי להעריך את החזרה (פיזור לאחור) הוא ידע של הנפח או השטח שמואר וההד ליחידת נפח η, או ליחידת שטח, σ°, (מקדם הפיזור).
הפרעות רקע עקב מכשול נפחי
גשם, שלג, ברד ומוץ הם דוגמאות למכשול נפחי.
מטרה מוטסת, בטווח R, נמצאת בתוך סערת גשמים.
מה האפקט על יכולת הגילוי של המכ"ם?
ראשית נמצא את הגודל של ההחזר מהמכשול.
נניח שהמכשול ממלא את התא שמכיל את המטרה, שהמפזרים בתוך המכשול מפזרים את הקרינה באופן בלתי תלוי סטטיסטית ושכמות המפזרים מתפלגת באופן אחיד בתוך הנפח.
נפח המכשול שמואר על ידי פולס ניתן לחישוב מרוחבי האלומה ואורך הפולס, כפי שמוראה באיור 1. אם c היא מהירות האור ו־ הוא האורך הזמני של הפולס המשודר אז החזרה מהמטרה היא בעלת רוחב פיזי של c, וכך גם החזרה מכל אלמנט של המכשול.
הרוחב הזוויתי האזימוטלי וההגבההתי של האלומה, במרחק R, הם ו־ בהתאמה, כאשר מניחים שהתא המואר הוא בעל חתך רוחב אליפטי (חתך חרוט).
הנפח של התא המואר הוא לכן:
ובעבור זוויות קטנות הביטוי מתפשט ל:
המכשול מונח כמורכב ממספר גדול של מפזרים בלתי תלויים שממלאים את התא המכיל את המטרה באופן אחיד.
ההחזר מהמכשול מחושב באמצעות משוואת המכ"ם הרגילה אבל שטח חתך המכ"ם מוחלף במכפלה של מקדם הפיזור הנפחי, , בנפח של תא המכשול כפי שחושב לעיל.
= השבח של האנטנה המשדרת.
= שטח מפתח האנטנה האפקטיבי של האנטנה הקולטת
מספר הצבות מפשטות יכולות להיעשות.
מפתח האנטנה הקולטת קשור לשבח שלה לפי:
ושבח האנטנה קשור לשני רוחבי האלומה שלה לפי:
באותה אנטנה נעשה שימוש גם בשידור וגם בקליטה ולכן ההספק המתקבל מהמכשול:
ממשוואת המכ"ם החזרה מהמטרה עצמה תהיה:
והתוצאה עבור הביטוי ליחס האות למכשול היא:
הפרעות רקע עקב מכשול משטחי
ההחזר ממכשול משטחי תלוי באופי המשטח, מידת חספוסו, זווית הפגיעה, התדירות והקיטוב.
האות המוחזר הוא הסכום הפאזי של חזרות אינדיודואליות ממגוון של מקורות, כמה מהם מסוגלים לנוע (עלים, טיפות גשם, אדוות), וכמה מהם נייחים (עמודי חשמל, מבנים, שדרות עצים).
דגימות אינדיבידואליות נבדלות זו מזו מתא רזולוציה אחד לאחר (שינוי מרחבי), ומשתנות בזמן בתוך תא רזולוציה נתון (שינוי זמני).
עבור מטרה קרובה מספיק לפני כדור הארץ כך שפני הארץ והמטרה הם באותו תא רזולוציה שני מקרים אפשריים.
המקרה השכיח יותר הוא זה שבו השטח המואר בכל רגע נתון הוא רק חלק מסך השטח שמואר על ידי האלומה (סך השטח = חלק המשטח שהאלומה חותכת), כפי שמוראה באיור 2.
עבור מקרה פולס המוגבל באורכו השטח שמואר תלוי ברוחב האזימוטלי של האלומה ואורך הפולס, הנמדד לאורך המשטח.
לכתם פס המואר יש רוחב באזימוט של:
האורך שנמדד לאורך המשטח הוא:
השטח שמואר על ידי המכ"ם נתון על ידי:
עבור רוחבי אלומה 'קטנים' ניתן לקרב זאת ל:
נציב את הביטוי לשטח המואר ונקבל:
כאשר הוא מקדם הפיזור של המכשול.
המרת למעלות והצבת ערכים מספריים נותנת:
הביטוי לחזרה מהמטרה נשאר לא שינוי ולכן יחס האות למכשול הוא:
במקרה של מכשול משטחי יחס האות למכשול משתנה ביחס הפוך ל־R.
חציית המרחק גורמת רק להכפלת היחס.
החישוב דומה לזה שבדוגמאות הקודמות.
במקרה זה השטח המואר הוא:
עבור רוחבי אלומות קטנים זה מתפשט ל:
ההחזר מהמכשול הוא כמו מקודם:
ההחזר מהמטרה נותר ללא שינוי לכן:
כמו במקרה של מכשול נפחי היחס אות למכשול מקיים חוק היפוך ריבועי.
דרך אחת להימנע מהמגבלות שה־clutter יוצר על זיהוי מטרות היא זכירת המפה האחרונה שנוצרה בסריקה והשוואה עם המפה החדשה.
רק מטרות שהוזזו משמעותית מוצגות כעת על תצוגת המכ"ם.
שיטה זו מסננת משמעותית את כמות ה־clutter המופיע על התצוגה.
דרך נוספת היא סינון מטרות באמצעות אפקט דופלר; ההסחה בתדר מאפשרת לקבוע את מהירות המטרות ולהשוות למהירויות אופיינית של clutter (כמו למשל עננים על גבי רוחות גבוהות, להקות ציפורים, לרוב אלו מטרות נייחות) ובכך להוסיף פונקציית סינון של clutter למכ"ם.
הפרעת אכילת יתר , היא הפרעה נפשית המשתייכת לקבוצת הפרעות האכילה.
הפרעה זו כפי שמעיד שמה מתאפיינת בעיקר באכילה מרובה, שמקורה נפשי.
ההפרעה מסווגת במדריך האבחנות של ארגון הבריאות העולמי (ICD 10) תחת הגדרת "הפרעות אכילה אחרות".
השמנה אינה אחד הקריטריונים לאבחנת ההפרעה.
לא כל האנשים החיים עם הפרעה זו שמנים, אלא מרביתם.
בחלק מהמקרים ההשמנה חמורה מאוד ומביאה עימה סיכונים בריאותיים משמעותיים.
פסיכיאטר יאבחן הפרעה זו בהתקיים התנאים הבאים:
אפיזודות חוזרות של אכילת יתר.
אפיזודות של אכילת יתר מתאפיינות בכל המאפיינים הבאים:
אכילה בפרק זמן נתון (לדוגמה במשך שעתיים) כמות מזון שהיא גדולה יותר ממה שאדם ממוצע אוכל באותו פרק זמן בנסיבות דומות.
חוויה של היעדר שליטה באכילה במהלך האפיזודה (לדוגמה תחושה שהאדם לא יכול להפסיק לאכול ולא יכול לשלוט בכמות האכילה ובמה שהוא אוכל).
האפיזודות של אכילת היתר קשורות בלפחות שלושה מהקריטריונים הבאים:
אכילה מהירה הרבה יותר מהרגיל
אכילה עד שהאדם מרגיש חוסר נוחות עקב היותו מלא.
אכילת כמות גדולה של מזון כשהאדם אינו מרגיש רעב פיזי.
האדם אוכל לבד בשל תחושת מבוכה שמקורה בכמויות המזון שהוא אוכל.
האדם מרגיש גועל מעצמו ומדוכא או מאוד אשם לאחר האפיזודה.
קיימת מצוקה משמעותית הנובעת מאכילת היתר.
אפיזודות של אכילת יתר מתרחשות בממוצע לפחות אחת לשבוע לאורך שלושה חודשים.
אפיזודות אכילת היתר אינן מתקיימות במקביל לאנורקסיה נרבוזה או בולמיה נרבוזה.
נסיגה חלקית של ההפרעה: משמעה נסיגה לתדירות התקפים של פחות מאחת לשבוע באופן יציב
נסיגה מלאה: לאחר תקופה של קיום ההפרעה אף אחד מהקריטריונים אינו מתקיים.
שכיחות אבחון ההפרעה לאורך 12 חודשים באוכלוסיית ארצות הברית בקרב בני 18 ומעלה עומדת על 1.6% לנשים ו 0.8% לגברים.
שכיחות בכלל אוכלוסיית העולם נעה סביב 3.5% (נשים) ו 2% (גברים).ההפרעה שכיחה יותר בקרב מי שמחפשים סיוע טיפולי באיבוד משקל בהשוואה לאוכלוסייה הכללית.
סקר בריאות הנפש של ארגון הבריאות העולמי העלה שהיקף ההפרעה ושכיחותה שווים לאלה של בולימיה נרבוזה.
הפרעת אכילת יתר שכיחה יותר במדינות מתועשות כגון ארצות הברית, קנדה, מדינות אירופאיות רבות, אוסטרליה וניו זילנד.
באוכלוסיית ארצות הברית הפרעה זו שכיחה יותר בקרב נשים ממיעוטים שונים, בעיקר אסייתים, לטיניים ואפרו אמריקנים.
אישיותיים: ישנם מחקרים המצביעים על קשר בין קושי של האדם לווסת רגשות ובין ההפרעה.
גנטיים: הפרעת אכילת יתר נוטה לרוץ במשפחות.
לא הרבה ידוע על מהלך ההפרעה ואופן ההתפתחות שלה.
הפרעת אכילת יתר, כמו מצב של איבוד שליטה על אכילה ללא צריכה מרובה מבחינה אובייקטיבית של מזון, מתרחשת בילדים ומזוהה עם שומן גוף רב, תוספת משקל וסימפטומים פסיכולוגיים מוגברים.
הפרעת אכילת יתר שכיחה בקרב בני נוער ותלמידים בגיל קולג' .
בחלק מהמקרים מהווה אכילת יתר שלב מקדים (פרודורום) בהתפתחות של הפרעת אכילה אחרת.
דיאטה היא תופעה שכיחה בקרב אנשים עם ההפרעה (זאת בניגוד לבולימיה נרבוזה בה דיאטה לא פונקציונלית היא בדרך כלל ההמשך של האכילה).
ההפרעה מתחילה בדרך כלל אצל בני נוער אך יכולה גם להתחיל בגילאים מבוגרים יותר.
אנשים המחפשים עזרה כדי להתמודד עם ההפרעה הם בדרך כלל האנשים המבוגרים יותר.
שיעורי ההחלמה מהפרעה זו גבוהים יותר מאשר בולימיה נרבוזה או אנורקסיה נרבוזה.
עם זאת ההפרעה נוטה להיות יציבה יחסית, ומתמשכת.
ההפרעה קשורה למספר תוצאות מבחינה תפקודית:
איכות חיים ירודה (בעיקר כשזה נוגע לבריאות הפיזית) עקב השמנת יתר והבעיות הרפואיות הנובעות ממנה, על ההשלכות הרפואיות האפשריות של מצב זה.
חלק מהאנשים החיים עם ההפרעה עוברים ניתוחים שונים (קיצור קיבה והליכים בריאטריים אחרים) אך לא תמיד איכות החיים שלהם משתפרת.
קושי בתפקודים חברתיים, בעיקר כאלה הקשורים לוויסות וניהול של תפקיד חברתי.
ההפרעות השכיחות ביותר הן הפרעה דו־קוטבית, הפרעות דיכאון, הפרעות חרדה, ובמידה פחותה הפרעות שימוש בסמים.
אבחנות מבדלות נפוצות הן בולמיה נרבוזה, השמנה, הפרעה דו־קוטבית והפרעת אישיות גבולית.
טיפול תרופתי: ישנו ניסיון מוצלח בטיפול בהפרעה זו באמצעות התרופה ליסדקסאמפיטמין (המוכרת בארץ בשם ויואנס .
תרופה זו רשומה בארץ בהתוויה של הפרעות קשב וריכוז בלבד והשימוש בה לטיפול בהפרעת אכילת יתר מתקיים בארצות הברית בלבד.
פסיכותרפיה: השילוב של טיפול תרופתי עם CBT הוכח כיעיל להפחתת חומרת ההפרעה.
קבוצות עזרה עצמית: במקומות שונים בעולם קיימות זה שנים רבות קבוצות עזרה עצמית שונות, חלקן מקומיות וחלקן בעלות פריסה ארצית.
לקבוצות כאלה יש השפעה מוכחת על ההחלמה של אנשים עם הפרעת אכילת יתר.
הפרעות לימפופרוליפרטיביות (לועזית: Lymphoproliferative disorders ובקיצור: LPDs.
לימפו - ממקור לימפטי, פרוליפרטיב - משגשג) הן הפרעות בהן יש ייצור לא מבוקר של תאי דם לבנים בשם לימפוציטים, תאים המהווים חלק ממערכת החיסון.
ישנם סוגים שונים של לימפוציטים, וכל הפרעה מתבטאת בהתאם לתא הספציפי שייצורו יצא מכלל שליטה.
באופן אופייני מתבטאות הפרעות אלו בהגדלת בלוטות לימפה או איברים הקשורים למערכת הלימפה כמו טחול או כבד, חומים חוזרים ללא מקור זיהומי ברור, ספירת דם נמוכה וזיהומים חוזרים.
קבוצת מחלות זו נחשבת כתת-קבוצה במחלות אימונופרוליפרטיביות.
מחלה לימפופרוליפרטיבית שלאחר השתלה (PTLD)
הפרעת אכילה נמנעת/מגבילה היא הפרעת אכילה אשר הסובלים ממנה מפגינים בררנות קיצונית באוכל או דפוסי אכילה חריגים ומטרידים, כאשר להבדיל מהפרעות אכילה מוכרות אחרות, אלו המאובחנים עם הפרעה זו אינם בררנים באוכל עקב דימוי גוף שלילי.
בהפרעה זו ילד או מבוגר נעשה בררן באוכל משום שפיתח פחד ממאכלים רבים בשל המרקם או הטעם שלהם, הפרעות במערכת העיכול, חוסר עניין באוכל או חוויה טראומטית הקשורה לאכילה.
שכיחות התופעה באוכלוסייה הכללית היא בין 0.5%-5%.
על אף שבדרך כלל התופעה מתפתחת בילדות, היא עשויה להופיע בכל גיל.
במקרים רבים, הלוקים בהפרעה אוכלים רק מאכלים מסוימים מתוך רפרטואר מאוד מצומצם של מאכלים מוכרים.
ההימנעות מאכילת מאכלים אחרים עשויה להיות מבוססת על המראה, הריח, הטעם, המרקם, הצבע, המותג, האופן בו האוכל מוצג, או על סמך חוויה שלילית שאירעה בעבר עם פרטי מזון דומים.
הפרעת אכילה נמנעת ומגבילה עלולה לגרום לכך שלאדם הלוקה בה יהיו חוסרים תזונתיים או בעיות בריאותיות שונות כתוצאה מכך.
במקרים הקיצוניים ביותר אנשים עם הפרעת אכילה זו מסוגלים לאכול רק מאכל אחד או שניים בלבד.
בשונה מאנורקסיה, אנשים הסובלים מ-ARFID לרוב אינם בעלי דימוי גוף שלילי ואינם עושים זאת בשל דאגה למשקל, לצורה או לגודל גופם.
להפרעה יש שלושה מאפיינים עיקריים:
הימנעות על בסיס חושי, כמו הטעם, המרקם, הריח, המראה או הצורה של המאכל.
חוסר עניין באכילה או במזון.
פחד ודאגה מפני ההשלכות הבלתי נעימות של האכילה, כמו כאבי בטן, חנק, צרבות, תחושת "מלאות" או פחד מהקאות.