tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם דעה זו הופרכה, מסיבות דומות לאלו של גפוריוס: האותיות לא מזוהות בבירור, ובכל מקרה יכולות להתאים ליצירות של אנשים אחרים, ודה פרה היה כומר באמצע שנות השלושים לחייו.
אטלנטה מיגליאורוטי , מוזיקאי טוסקני שהגיע עם לאונרדו דה וינצ'י לחצר הדוכס במילאנו, כזמר ומשורר מוכשר.
השניים היו ידועים כחברים ודה וינצ'י אף לימד את אטלנטה לנגן בלאוטה.
זהו הזיהוי המקובל מאז שנת 2000. בזמן יצירת הציור, מיגליאורוטי היה בשנות העשרה המאוחרות או שנות העשרים המוקדמות שלו, מה שהופך אותו למועמד הולם להיות הצעיר בציור.
בנוסף, ברישומיו משנת 1482, דה וינצ'י רשם "דיוקן של אטלנטה כשפניו מורמות".
ההנחה היא שזה היה מחקר או ניסיון מוקדם ליצור את "דיוקן של מוזיקאי".
אמנם פניו של הצעיר אינן מורמות, אך כפי שהיסטוריון האמנות פייטרו מרני מציין: "הביטוי נראה מרומם, ומעיד על זמר שזה עתה הרים את פניו מגיליון המוזיקה".
דיוקן של נערה עולה באש הוא סרט דרמה תקופתית רומנטית משנת 2019. הסרט נכתב ובוים על ידי סלין סיאמה ומככבות בו אדל האנל ונעמי מרלן.
העלילה מתרחשת בצרפת בשלהי המאה ה-18 ומציגה את סיפור אהבתן של בת למשפחת אצולה והציירת שנשכרת לצייר את דיוקנה.
הסרט זכה במספר פרסים ולביקורות אוהדות.
הסרט נפתח בשיעור ציור שמעבירה ציירת בשם מריאן (נעמי מרלן), ובמהלכו שואלת אחת התלמידות על ציור שמצאה.
מריאן מאשרת שהיא זו שציירה אותו, ומספרת שהוא נקרא "דיוקן של נערה עולה באש".
כמה שנים לפני כן, מריאן מגיעה לבית אחוזה מבודד בברטאן שבצרפת על מנת לצייר את דיוקנה של אלואיז (אדל האנל), בתה של בעלת האחוזה (ולריה גולינו).
האם מיידעת אותה שהדיוקן ישלח לאציל מחזר ממילאנו, שיישא את אלואיז לאישה אם התמונה תמצא חן בעיניו.
היא מספרת שאלואיז סירבה לשבת מול הצייר הקודם שהוזמן לצורך המשימה, כיוון שהיא לא מעוניינת להינשא.
מריאן מגלה שאחותה של אלואיז הייתה זו שנועדה להינשא לאציל, אבל נהרגה בנפילה מצוק, שהייתה ככל הנראה התאבדות.
מריאן מוצגת בפני אלואיז בתור בת הלוויה שלה לטיולים בחוץ, ומנצלת את הזמן על מנת להתבונן באלואיז כדי שתוכל לצייר אותה אחר כך מהזיכרון.
במהלך המפגשים היומיים השתיים מתקרבות, וכאשר הדיוקן מושלם, מריאן מבקשת לגלות לאלואיז את האמת בעצמה ומראה לה את הציור.
אלואיז מאוכזבת לגלות שהציור מציית לחוקים ולמוסכמות במקום לתת ייצוג אמיתי למי שהיא, ובהחלטה אינסטינקטיבית, מריאן הורסת אותו.
אמה של אלואיז מתכוונת לפטר אותה, וחוזרת בה רק כשאלואיז מודיעה להפתעתה שהיא מוכנה לדגמן בשביל מריאן.
עם זאת, היא מודיעה שהציור צריך להיות מוכן כשתחזור לאחר נסיעה של כמה ימים.
בהיעדרה של האם, הבנות מבלות את זמנן יחד עם סופי (לואנה בראמי), המשרתת בבית.
הן קוראות יחד את הסיפור של אורפאוס ואורידיקה מהמיתולוגיה היוונית, ודנות על מהות הסיבה שגרמה לאורפיאוס להסתובב להביט באשתו ובכך לאבד אותה לנצח.
מריאן טוענת שהפעולה של אורפיאוס נבעה מהיותו משורר יותר משהיה מאהב, ומכך שבחר לשמור את אהובתו באמצעות הזיכרון ולא בחיים.
מריאן ואלואיז עוזרות לסופי לבצע הפלה, והולכות איתה למפגש של נשות הכפר, שבמהלכו נתפסת שמלתה של אלואיז באש מן המדורה - התמונה מהציור שהוזכר בתחילת הסרט.
למחרת מריאן ואלואיז חולקות נשיקה בפעם הראשונה ומבלות יחד את הלילה.
מריאן רואה חזיונות של אלואיז בשמלת כלולות ברחבי האחוזה.
כשהציור השני מושלם, מריאן מתעמתת עם אלואיז בנוגע לנישואיה הצפויים, אבל שתיהן מכירות בחוסר האונים שלהן לגבי העניין.
מריאן מציירת לעצמה פורטרט קטן של אלואיז כמזכרת, ומציירת לאלואיז דיוקן של עצמה בעירום בעמוד מספר 28 בספר שנתנה לה.
כשאמה של אלואיז חוזרת, השתיים נפרדות, וכשמריאן פונה לצאת מהבית היא שומעת את קולה של אלואיז קורא לה להסתובב, והיא פונה לאחור ורואה את אלואיז בשמלת הכלולות שלה.
בזמן ההווה, מריאן מספרת שמאז היא ראתה את אלואיז עוד פעמיים.
הפעם הראשונה הייתה בתצוגת אמנות - שבה הופיע גם ציור שלה - ושם היא ראתה דיוקן של אלואיז, יושבת לצד ילדה שהיא כנראה בתה, ומחזיקה בספר כשאצבעה מסמנת בו את עמוד 28. הפעם השנייה התרחשה בקונצרט במילאנו, ומריאן הבחינה באלואיז באחד המושבים מבלי שזו שמה לב אליה.
מריאן צפתה באלואיז מקשיבה בסערת רגשות ליצירה מוזיקלית, אותה היצירה שמריאן ניגנה עבורה בפסנתר שנים קודם לכן.
דיוקנה של גברת היא סדרת טלוויזיה בריטית, ששודרה לראשונה בערוץ BBC One בשנת 1968. הסדרה היא עיבוד לרומן "דיוקנה של גברת" מאת הנרי ג'יימס.
בתפקידים הראשיים מככבים סוזן נב וריצ'רד צ'מברלין.
עוד השתתפו בסדרה השחקנים אדוארד פוקס, שרה ברקט, ביאטריקס להמן, קתלין ביירון, רייצ'ל גרני, וג'יימס מקסוול.
ריצ'רד צ'מברלין – ראלף טאצ'ט
סוזן נב – איזבל ארצ'ר
שרה ברקט – הנריאטה סטקפול
ביאטריקס להמן – גברת לידיה טאצ'ט
רייצ'ל גרני – מאדאם מרל
ג'יימס מקסוול – גילברת אוסמונד
קתלין ביירון – הרוזנת ג'מיני
אד בישופ – קספר גודווד
אדוארד פוקס – לורד וורברטון
אנגוס מקיי – מר בנטלינג
אלן גיפורד – מר דניאל טאצ'ט
קאבאן קנדל – נד רוזייר
רוזלינד אטקינסון – הנזירה קתרין
"דיוקן שמריהו לוין" (1935) הוא פסל מאת זאב בן-צבי, המתאר את הפעיל הציוני שמריהו לוין.
הפסל "דיוקן שמריהו לוין" הוא אחד משני פסלים דומים המתארים את הפעיל הציוני שמריהו לוין.
האחד נמצא באוסף מוזיאון תל אביב לאמנות, ואילו השני, כנראה המוקדם יותר, נמצא באוסף המשכן לאמנות עין חרוד.
באוקטובר 1935, כשלושה חודשים לאחר מותו של לוין, הוצב הפסל לתצוגה קצרה בבית הנכות הלאומי בצלאל ארתור ווקופ, הנציב העליון, שביקר במוזיאון הזמין עותק של פסל זה.
עם מותו של ווקופ, בשנת 1947, נתרם הפסל מעיזבונו למוזיאון תל אביב.
הפסל נחצב מגוש אבן ירושלמית גדול.
בן-צבי בוחר לתאר את ראשו של לוין בצורה מונומנטלית.
פניו של לוין, המעוצבים בסגנון קוביסטי רך, מעצימים מונומנטליות זו.
בפסל זה הוא אף העצים את הקווים הגאומטריים ביחס לעותק הנמצא בעין חרוד.
דיוקן של ד"ר דומושל הוא ציור שמן משנת 1910 מאת מרסל דושאן.
דושאן צייר את הדיוקן בשלב יחסית מוקדם בקריירה שלו, בגיל 23. ארטורו שוורץ תיאר את היצירה כ"בסיס תאורטי לאומנות שהיא יותר קונספטואלית מאשר ויזואלית", כפי שיבוא לידי ביטוי ביצירותיו העתידיות של דושאן.
דושאן כתב על הדיוקן ב-1951: "הדיוקן מאוד צבעוני (אדום וירוק), ויש לו צליל של הומור שמרמז על הכיוון שעמדתי ללכת בו - נטישת הציור הרטינאלי" (כלומר ציור שנועד לספק את העין בלבד).
הדיוקן מתאר את ריימונד דומושל, חבר של דושאן וסטודנט לרפואה ורדיולוגיה.
דושאן צייר את ידו השמאלית של דומושל מוקפת בהילה.
יש המפרשים זאת כרמיזה על כוחות הריפוי של הדוקטור, או על התעסקותו בקרני רנטגן, שהיו תגלית חדשה באותה תקופה, ולעיתים קיבלו יחס מיסטי.
ד"ר דומושל הופיע בדיוקן נוסף שדושאן צייר באותה שנה, גן עדן (אדם וחווה).
דיוקסיית אפריקה הייתה דיוקסיה של האימפריה הרומית המאוחרת יותר, בה שולבו מחוזות צפון אפריקה, מלבד מאוריטניה טינגיטאנה.
מושבו היה בקרתגו, והוא היה כפוף לפרפקטור הפראיטוריאני של איטליה.
הדיוקסיה כללה את מחוזות אפריקה פרוקונסולאריס (הידועה גם בשם Zeugitana), ביזאקנה, מאוריטניה סיטיפנסיס, מאוריטניה קיסרינסיס, נומידיה קירטנסיס, נומידיה מיליטיאנה וטריפוליטניה.
במונחים גאו-פוליטיים נוכחיים, הדיוקסיה של אפריקה כללה את כל קו החוף של תוניסיה, אלג'יריה עם כמה אזורים עורפיים הרריים, בתוספת החצי המערבי של קו החוף של לוב.
הדיוקסיה התקיימה מתקופת הרפורמות הדיוקלטיאניות והקונסטנטיניות בשנים האחרונות של המאה ה-3 ועד שנדרסה על ידי הוונדלים בשנות ה-430. הארגון הפרובינציאלי נשמר תחת הוונדלים, ולאחר תבוסתם וכיבושה מחדש של אפריקה על ידי האימפריה הרומית המזרחית במלחמת הוונדלים, הם קובצו מחדש, אך הפעם תחת פרפקטור פרטוריאני.
הדיוקן נרכש ב-1954, על ידי רודולף לאופולד, והוא הפך להיות חלק מהאוסף של מוזיאון לאופולד כשממשלת אוסטריה הקימה אותו, כשהיא רוכשת 5,000 ציורים שלאופולד החזיק בבעלותו.
לקראת סיום תערוכת הציורים של אגון שילה של 1998-1997, במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, פורסם מאמר בניו יורק טיימס, שחשף את ההיסטוריה הנסובה סביב הבעלות על הציור.
לאחר פרסום המאמר, יורשיה של לאה בונדי-ג'ראי (1880–1968), שלה היה שייך הציור לפני מלחמת העולם השנייה, יצרו קשר עם פרקליט מחוז ניו יורק, שהוציא צו בית משפט האוסר על השבת הציור לאוסטריה.
במשך שנים נאלצו להעמיד יורשיה של לאה בונדי-ג'ראי את הציור בהליכים של התדיינות משפטית, שטענו שהציור נבזז למעשה כחלק מביזת יצירות האמנות בידי הנאצים, וצריך להשיבו לידיהם.
ביולי 2010, הסכים מוזיאון לאופולד לפשרה עם יורשיה של לאה בונדי-ג'ראי, בה ישולם להם סכום של 19 מיליון דולר ושבמסגרתה, יתייחסו גם לשאר התביעות שלא טופלו הנוגעות לציור הדיוקן.
בשנת 1911, פגש שילה בואלי נויציל בת ה-17, שעברה לגור עמו בווינה ושימשה לו כדוגמנית.
מעט מאוד ידוע עליה; כנראה היא שימשה בעבר כדוגמנית לגוסטב קלימט ואף כפילגש.
שילה וואלי רצו להימלט מהחברה הוינאית שאותה חשו בתור קלאוסטרופובית מדי, ועברו להתגורר בעיירה צ'סקי קרומלוב, שבדרום בוהמיה, צ'כיה.
על אף שעיירה זו הייתה מקום הולדתה של אמו של שילה (כיום שוכן בעיירה מוזיאון המוקדש לו), הוא והמאהבת גורשו על ידי תושביה, שהתנגדו נחרצות לאורח החיים של שילה, כולל להעסקתו לכאורה את נערות העיירה כדוגמניות.
ביחד הם עברו לגור לעיירה אוסטרית, בשם , 35 ק"מ מערבית לוינה, בחפשם אחר נוף שיעניק השראה ושטח מתאים וזול לסטודיו עבודה.
כפי שהיה בעיר הבירה האוסטרית, הסטודיו של שילה בנוילנגבאך שימש כמקום התקבצות לנוער השוליים של העיירה.
אורח החיים של שילה עורר תרעומת רבה בקרב תושבי העיירה, ובחודש אפריל 1912, הוא נעצר ונכלא בשל ניסיון פיתוי של נערה צעירה מתחת לגיל ההסכמה ויותר ממאה מציוריו הוחרמו בטענה שהם פורנוגרפיים.
למרות שסעיף האישום של ניסיון הפיתוי הושמט, הוא הורשע בגין הצגת ציורים ארוטיים במקום נגיש לילדים ונגזרו עליו 3 ימי מאסר נוספים בכלא, זאת לצד שלושה שבועות של מאסר אותם כבר ריצה.
ב-1914, שילה החזיק בבעלותו סטודיו בפרוור הוינאי של היצינג.
לאורך הרחוב, גרה משפחת מנעולנים פרוטסטנטית, מהמעמד הבינוני, שעליה נמנו האחיות אדית' ואדל הארמס.
בפברואר 1915, שילה כתב מכתב לחבר בו ציין: כשסיפר זאת לואלי, היא עזבה אותו מיד ולא ראתה אותו שוב.
בסביבות אותו הזמן, הוא צייר את "מוות והעלמה", ולמרות שהדיוקן של ואלי בציור "המוות והעלמה", מבוסס למעשה על יצירה קודמת, הדיוקן המדובר עליו בערך זה, אותו צייר שילה, הוא למעשה דיוקן חדש לגמרי.
שילה ואדית' הארמס אכן נישאו בסופו של דבר ב-17 ביוני 1915.
לאחר שעזבה את שילה, הוכשרה נויציל כאחות ועבדה בבית חולים צבאי בווינה.
ב-1917, היא עברה לעבוד באזור דלמטיה שבקרואטיה ושם היא אף נפטרה ב-25 בדצמבר, ממחלת השנית.
הבעלים המקוריים של הציור ותפיסתו בידי הנאצים
כפי שתואר במאמר בניו יורק טיימס, משנת 1997, מאת העיתונאית האמריקאית ג'ודית דובז'ינסקי, הציור היה בבעלותה של לאה בונדי-ג'ראי, סוחרת אמנות יהודייה, שנמלטה מאוסטריה וניסתה להתחמק מתוכנית האריזציה, שתחת איום במאסר כפוי, נאלצה למסור ב-1939, את הציור לסוחר האמנות פרידריך וולץ.
למרות העובדה שגלריית האמנות של בונדי כבר עברה תהליך אריזציה והציורים כבר הוחרמו, וולץ שם לב לציור בדירתה של בונדי, במקום בו החביאה את אוסף הציורים הפרטי שלה ודרש שבונדי תמסור לו את הציור.
מכיוון שהם עמדו להימלט מהמדינה בכל רגע, שכנע אותה בעלה למסור את הציור לוולץ, באומרו: "את יודעת מה הוא עלול לעשות".
וולץ אף כפה על דוקטור היינריך ריגר למכור את אוסף הציורים של שילה שבבעלותו, לפני שריגר גורש למחנה הריכוז טרזיינשטט, שם נרצח ב-21 באוקטובר 1942.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, תפס צבא ארצות הברית את וולץ והשיב את הציורים שאגר וולץ במהלך המלחמה למשפחת ריגר.
דיוקנה של ואלי עורבב עם ציורים נוספים מהאוסף של ריגר, כשכולם נמסרו לממשלת אוסטריה.
הגלריה האוסטרית בלוודר, רכשה מיורשיו של ריגר את ציוריו של שילה, שכללו בטעות את דיוקנה של ואלי, בבעלותו של ריגר, זאת בשל טעות רישום קודמת מצדו של פקיד שלישות אמריקאי.
המוזיאון עודכן בנוגע לטעות זו, כלומר שהציור לא היה שייך לריגר.
לאחר שבונדי השיבה לבעלותה את גלריית הציורים שלה, ב-1946, היא יצרה קשר עם וולץ, שסיפר לה שהדיוקן הועבר לגלריה הלאומית האוסטרית.
בונדי שחזרה שב-1953, היא נפגשה בלונדון עם רודולף לאופולד וביקשה לקבל ממנו סיוע בהשבת הדיוקן מהמוזיאון, בהציעה לסייע לו ברכישת יצירות אחרות של שילה.
מאוחר יותר גילתה בונדי, שלאופולד רכש ב-1954 את הדיוקן מהמוזיאון עבור עצמו.
קטלוג הרזונה של שילה משנת 1972, בו החזיק לאופולד, השמיט את לאה בונדי מרשימת הבעלים של הדיוקן, זאת למרות שקטלוג מוקדם יותר בו החזיק אוטו קליר, מאזכר אותה כבעלים האחרון של הדיוקן משנות ה-1930. בונדי נפטרה ב-1969 ויורשיה המשיכו את הדרך בה הלכה.
מוזיאון לאופולד הכליל את ציור הדיוקן בקבוצת יצירות שנועדו להיות מוצגות בתערוכה שהתקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק, בין ה-8 באוקטובר 1997 - ה-4 בינואר 1998.
בינואר 1998, הוציא פרקליט מחוז ניו יורק, רוברט מורגנטאו, צו האוסר על החזרת דיוקנה של ואלי לגלריה הלאומית של אוסטריה, ביחד עם ציור נוסף של שילה, בטענה שמדובר ברכוש שנבזז באופן לא חוקי על ידי הנאצים.
בספטמבר 1999, דחה בית המשפט לערעורים של ניו יורק, את טענתו של מורגנטאו, בדבר יכולתו להחרים את הציורים במסגרת החוק המדינתי, בעוד שהסוכנות הפדרלית האחראית על ענייני המכס, זו שקדמה לסוכנות הנוכחית, החרימה את הציורים במסגרת החוק הפדרלי.
במסגרת ההליכים המשפטיים, הצהיר המוזיאון שבונדי החליטה לוותר על הסוגיה עוד ב-1954 ובכך אין שום ראיה המוכיחה שלאופולד ידע שהציור נגנב למעשה על ידי הנאצים, כשרכש אותו.
משפחת בונדי, יורשיה של לאה, הדגישה שהיא עצמה עשתה מאמצים רבים כדי להשיב לעצמה את הדיוקן, מאמצים שחודשו על ידי בני המשפחה לאחר מותה.
באוקטובר 2009, לאחר יותר מעשור של הליכים ועימותים משפטיים, פסקה השופטת לורטה פרסקה, בית המשפט המחוזי הפדרלי של המחוז הדרומי של ניו יורק, שישנן ראיות מספיקות ביחס לזכות הקניין של הדיוקן שיאפשר למשפט להימשך.
בדבריה ציינה השופטת, שמוזיאון לאופולד היה מודע לגבי ההיסטוריה השנויה במחלוקת של הבעלות על הדיוקן, כששלח את התמונה למוזיאון לאמנות מודרנית 12 שנים קודם לכן.
במהלך המשפט, אמור היה לקבוע חבר המושבעים אם ישנה ראיה מספקת שתוכיח שלאופולד ידע שהציור גנוב כשהובא לתערוכה בארצות הברית.
בתחילת יולי 2010, ציינו מקורות ב-The Art Newspaper, שמשפחת בונדי עשויה להסכים לקבל סכום של 20 מיליון דולר, כפיצוי עבור הציור, במסגרת פשרה שסוכמה זמן קצר לפני מותו של לאופולד בחודש הקודם, מספר שבועות לפני שאמור היה להתחיל משפט אזרחי בבית המשפט המחוזי הפדרלי של ניו יורק.
במסגרת תנאי הפשרה, הדיוקן אמור היה לשוב למוזיאון לאופולד, בו הוא אמור היה להיות מוצג לצד דיוקן עצמי של שילה, כאשר האחרון שימש כלוגו עבור המוזיאון.
ב-21 ביולי 2010, מוזיאו לאופולד ומשפחת בונדי, הסכימו על מתן פיצוי למשפחה בסך 19 מיליון דולר.
הסיפור שנסוב סביב הדיוקן וההליכים המשפטיים שנקטה משפחת בונדי כדי להשיב אותו, מהווים את הנושא לסרט הדוקומנטרי, משנת 2012, בבימויו של התסריטאי אנדרו שיי.
דיוקן של גברת בלבן הוא ציור מעשה ידי טיציאן, משנת 1561, של אישה לא ידועה לבושה בלבן.
הוא מוצג כעת במוזיאון הציירים הגדולים, בדרזדן.
השערות לגבי זהות האישה נעו בין כלה צעירה לזונה או קרובת משפחה של האמן.
ניתוח מפורט של תכשיטיה, לבושה ותסרוקתה עשוי לספק עוד רמזים, כמו גם המניפה שהיא נושאת.
זמן רב הונח כי טיציאן צייר את בתו לוויניה בשמלת כלולות.
עם זאת, היא נישאה שש שנים לפני יצירת הציור, ובתו הרביעית אמיליה נישאה שבע שנים מאוחר יותר.
טיציאן כנראה יצר דימוי אידיאלי של יופי נשי והשתמש במודל שהופיע גם בציורים אחרים.
הציור הועתק על ידי פטר פאול רובנס, וציור דומה נמצא גם באוסף בדרזדן.
הציור הושאל למוזיאון קולומבוס לאמנות ב-2018, ולמוזיאון נורטון סימון ב-2019.
דיוקנה של אן, נסיכת דנמרק הוא ציור שמן על בד מעשה ידי הצייר הפלמי פול ואן זומר.
הדיוקן מציג את אן, נסיכת דנמרק, בעמידה, כאשר ידה השמאלית מונחת על שולחן מכוסה קטיפה אדומה, ובידה הימנית היא מחזיקה מניפת נוצות יען מפוארת.
המלכה לובשת מחוך עם שרוולים ארוכים המשתלשלים מטה, עשוי משי לבן המעוטר במוטיבים פרחוניים קטנים בצבעי אדום וזהב.
החצאית עשויה מאותו בד ומקופלת בקפלים רחבים על פני קרינולינה עגולה – סגנון לבוש שאן חיבבה במיוחד.
על צווארונה התחרתי הגבוה היא עונדת תכשיטים מפוארים בצורת האות S מוכתרת, רמז לאמה, סופיה ממקלנבורג-גיסטרו, וכן האותיות C4, מתנה מאחיה, כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק, שניתנה לה בשנת 1611. בנוסף, היא עונדת סיכה עם הכיתוב IHS מתחת לצלב.
הרקע של הדיוקן מציג מבנה אדריכלי מפואר, אך נראה כי הוא אינו פרי יצירתו של הצייר ואן זומר, ואינו מהווה ייצוג של תכנונו של איניגו ג'ונס לשיפוץ קצהו המערבי של קתדרלת סנט פול – פרויקט שבוצע רק בתקופתו של המלך צ'ארלס הראשון.
הציור נוצר בין השנים 1617–1618, והוא עשוי להיות הדיוקן שתועד בשנת 1649 בארמון המפטון קורט, כבן זוג לדיוקן אחר (RCIN 404446).
ראש המלכה צויר על גבי פיסת בד נפרדת אשר שובצה בקנבס המקורי, דבר המרמז על כך שדמותה הפכה לדימוי פופולרי.
גרסאות נוספות של הדיוקן מופיעות ברקע פשוט יותר.
הציור נוצר ככל הנראה עבור המלכה אן או בעלה.
הוא נמכר ב-23 באוקטובר 1651 בארמון המפטון קורט תמורת 15 ליש"ט לרוכש בשם ג'קסון ואחרים (רישום מס' 24).
ייתכן כי זהו הציור שתואר כ"המלכה אן בעמידה, מאת ואן זומר", שהוערך ב-20 ליש"ט והוחזק על ידי תומאס ביוצ'אמפ בעת הרסטורציה האנגלית.
הציור הופיע ברשימות האחסון בארמון וייטהול בשנת 1666 (רישום מס' 632).
במהלך המאה ה-18 ככל הנראה הוצג בגלריה בוינדזור, עד שהועבר לגלריית המלכה בארמון קנזינגטון בשנת 1818, שם הוא מופיע ברשימות 'הרזידנציות המלכותיות' של פיין משנת 1819 (RCIN 922155).
דיוקנה של העלמה ליזר הוא דיוקן שיצר גוסטב קלימט.
הציור, שהושלם בשנת 1917, נותר בלתי חתום בסטודיו של קלימט כאשר נפטר בשנת 1918. במשך שנים רבות נחשב לאבוד או שנהרס, עד שהתגלו עקבותיו בשנת 2024 במצב משביע רצון.
באפריל 2024, הציור נמכר על ידי בית המכירות הפומביות "im Kinsky" בווינה תמורת 30 מיליון אירו.
הציור, שנעשה בשלושה רבעים, מציג אישה צעירה בתנוחה חזיתית על רקע אדום.
גלימה המעוטרת בפרחים עוטפת את כתפיה.
פלטת הצבעים מאפיינת את יצירותיו המאוחרות של קלימט.
הצעירה המופיעה בציור נחשבת לבת משפחת ליזר, משפחה של תעשיינים וינאיים.
לפי בית המכירות הפומביות, האישה המתוארת בציור איננה מרגרטה קונסטנס ליזר, בתה של סילביה ליזר, כפי שסברו עד כה, אלא הלנה, בת דודתה ובתם של יוסטוס והנרייטה ליזר ההסבר לכך הוא שהציור לא הוזמן על ידי סילביה, אלא על ידי גיסתה הנרייטה, שכונתה "לילי".
נאטר, אחד המומחים הבולטים בעולם ליצירותיו של קלימט, טוען כי ניתן להוכיח שהעלמה ליזר היא דווקא מרגרטה.
על פי ההערכות, הדמות שבציור ביקרה בסטודיו של קלימט תשע פעמים בין אפריל למאי 1917.
הציור בגודל 140 על 80 סנטימטרים.
ברקע הציור מופיעות צורות בעיפרון קלושות, המעידות כי קלימט תכנן להוסיף פרטים נוספים.
לדברי ההיסטוריון דובאי, הקומפוזיציה ותנוחת הידיים מזכירות דיוקנאות קודמים של קלימט, כגון דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר ואליזבת באכופן-אכט.
קלימט צייר את "דיוקנה של העלמה ליזר" בשנת 1917. הציור נותר בלתי חתום בסטודיו שלו לאחר מותו בשנת 1918 והועבר למשפחת ליזר.
לאחר תערוכה של קלימט בנויה גאלרי בווינה בשנת 1925, הציור עבר לאוסף פרטי.
התיעוד היחיד של הציור היה צילום בשחור-לבן מאותה תקופה.
ההנחה הייתה כי הציור היה בבעלות אדולף או הנרייטה ליזר.
לאחר סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית בשנת 1938 ("האנשלוס"), נרדפה משפחת ליזר במסגרת חוקי הגזע האנטי-יהודיים.
נכסיה ובתיה הופקעו במסגרת תהליך ה"אריזציה".
הנרייטה ליזר גורשה לגטו ריגה ב-11 בינואר 1942 ונרצחה שם ב-3 בדצמבר 1943.
הציור נרכש בסביבות שנת 1960 ולבסוף עבר לידיו של אזרח אוסטרי אנונימי.
בשנת 2024 הציור "נתגלה מחדש" כאשר הבעלים הנוכחי פנה לבית המכירות הפומביות "im Kinsky".
מסלולו של הציור בין השנים 1925 ל-1960 אינו ידוע.
המכירה הפומבית התקיימה באפריל 2024. ויויליאם דה גלסי, קרוב משפחתו של מצויר הדיוקן, חיפש אחר הציור כל חייו, אך הוא נמצא רק שנה לאחר מותו.
סוגיה זו עוררה שאלות בנוגע לעיתוי הופעתו מחדש של הציור.
דה גלסי נפטר ללא יורשים, ולמרות זאת, הציור נמכר על ידי הבעלים הנוכחי ללא מעורבות של צאצאים ישירים ממשפחתו.
המכירה נערכה בהתאם ל"עקרונות וושינגטון", מאחר שבעלות הציור וההיסטוריה שלו בתקופת השלטון הנאצי אינן ברורות לחלוטין.
ב-24 באפריל 2024 נמכר הציור במכירה פומבית בווינה תמורת 30 מיליון אירו.
הציור צפוי להיות מוצג באופן פומבי בגרמניה, הונג קונג, שווייץ ובריטניה.
דיוקנו של אברהם דה פוטר, סוחר המשי מאמסטרדם (בהולנדית: Portret van Abraham de Potter, zijdelakenkoopman in Amsterdam) הוא ציור דיוקן משנת 1649 מאת הצייר ההולנדי קרל פבריציוס.
הציור, שנעשה בצבעי שמן על בד, בגודל של 68.5 על 57 ס"מ, נמצא באוסף רייקסמוזיאום באמסטרדם מאז 1892.
פבריציוס יצר את הדיוקן שנה לפני שעבר לדלפט.
ציור זה ודיוקן עצמי השמור במוזיאון בוימנס ואן בונינגן ברוטרדם הם העבודות היחידות שנותרו מתקופה קצרה זו, בין שיתוף הפעולה שלו עם רמברנדט באמסטרדם לבין המעבר לדלפט.
באותה תקופה התגורר שוב בכפר הולדתו מידנבימסטר.
מסמכים מהמאה ה-17 מעידים כי בתקופה זו ביצע עבודות עבור משפחות עשירות מאמסטרדם שהחזיקו אחוזות קיץ בבימסטר.
ייתכן כי הכיר את המשפחות הללו באמצעות קשריו של אברהם דה פוטר, מושאו של הדיוקן, שהיה חבר משפחה ובן לאותה קהילה קלוויניסטית אליה השתייכו גם הוריו של פבריציוס.
כך למשל, דה פוטר ואשתו שרה סושה שימשו סנדקים בטקס הטבלתו של אחיו הצעיר של פבריציוס, יוהנס פבריציוס.
מכיוון שלפעמים שם משפחתו של דה פוטר נכתב גם כ-"גולדפינץ'" (Goldfinch), הביוגרף של פבריציוס, כריסטופר בראון, העלה בזהירות השערה כי ייתכן שהצייר יצר עבורו את הציור המפורסם "החוחית".
הדיוקן משקף את השינוי הסגנוני שפבריציוס עבר לאחר ששיתף פעולה עם רמברנדט.
אף על פי שהוא שומר על טכניקת הצביעה הרופפת של מורו, דרכה נראית שכבת הצבע התחתונה, הוא מחליף את הניגודים החזקים של אור וצל שהיו אופייניים לו בהארה טבעית ובהירה יותר, עשירה בניואנסים צבעוניים.
שינוי זה עשוי להיות קשור להתעניינותו הגוברת באשליה הוויזואלית.
אחד הסימנים לכך הוא הציפורן המסומרת בקצה העליון של הקיר המסויד בלבן – דוגמה מוקדמת לסגנון זה בעבודותיו של פבריציוס.
הציור היה חלק מאוספו של ויליאם וורד, הרוזן הראשון מדאדלי (William Ward, 1st Earl of Dudley), שכונה "לורד וורד" (1817–1885).
לאחר מותו, הוא הוצע למכירה פומבית ב-25 ביוני 1892 בלונדון ונרכש על ידי סוחר האמנות מ.ה.
באותה שנה הוא נמכר לרייקסמוזיאום באמסטרדם, שם הוא שמור מאז.
דיוקנה של מרי טיודור הוא ציור שמן על לוח, מעשה ידי האמן הפלמי אנתוניס מור, שנוצר בשנת 1554 ומוצג כיום במוזיאון הפראדו במדריד.
היצירה מתארת את מרי הראשונה, מלכת אנגליה ואירלנד, שהייתה המלכה הריבונית הראשונה באנגליה ששלטה בזכות עצמה ולא דרך נישואין.
הציור צויר בעת ביקורו של מור באנגליה בשליחות הקיסר קרל החמישי, לציון נישואיה של מרי, ליורשו של קרל, הנסיך פליפה.
כיום מצוי הציור באוסף מוזיאון הפראדו במדריד.
הציור בוצע ככל הנראה לאחר 1 בנובמבר 1554, אז הוענקה למור קצבה רשמית באנגליה כציירו של פליפה.
הדבר מלמד כי פליפה, ולא מרי עצמה, היה ככל הנראה המזמין הישיר של הדיוקן, כחלק מהכשרת תדמיתה של רעייתו החדשה.
בחירתו של אנטוניס מור כצייר חצרו של פליפה השני סימנה את תחילתו של שלטון עצמאי חדש למלך הצעיר.
ציור דיוקנה של מרי שיקף לא רק את יחסה של המלכה לבעלה, אלא גם את עיצוב תדמיתו הפוליטית של פליפה, שביקש לבסס את סמכותו באמצעות ייצוגים רשמיים ואיקונוגרפיים.
הציור צויר כמתנת אירוסין לפליפה, יורש הכתר הספרדי.
למרות מטרתו האינטימית, דמותה של מרי מוצגת בו בהבעה חמורת סבר, תוך הדגשה של כוחה ומעמדה.
אנטוניס מור, שהיה הצייר המצליח ביותר בזמנו, יצר דיוקן אשר שוכפל והופץ כמקובל בדיוקנאות רשמיים של שליטים, והוענק לקרובי משפחה וריבונים זרים.
הגרסה הראשונה של ציור זה שמורה כיום במדריד.
המלכה מתוארת בישיבה על כיסא קטיפה אדום רקום, בפרופיל של שלושה רבעים.
גופה פונה באלכסון אל הצופה, דבר היוצר תחושת עומק.
בידה הימנית היא אוחזת ורד אדום, ובשמאלה כפפות מקושטות באבני חן.
בגדיה כוללים שמלה בדוגמת עלים ומעיל סגול, ועיטוריה – לרבות חגורה, כפתנים וכיסוי ראש - משובצים פנינים ואבנים יקרות.
משרשרת צווארה תלוי תכשיט שניתן לה על ידי פליפה.
ברקע, משמאל, מופיע עמוד המפורש כסמל לעוצמה שלטונית.
הצייר לא ניסה לייפות את פניה של המלכה, אלא תיאר אותן בפשטות, אך הקנה לה הדר מלכותי מאופק תוך שימוש במכחול מדויק ובצבעוניות עשירה.
הוורד בציור מופיע גם בדיוקנאות אחרים של נשות חצר בהבסבורג, כגון איזבל בשחור, ומזוהה במסורת החצרות כסמל של אהבה, טוהר ונישואין.
בניגוד לדיוקנאות מלכותיים שבהם המלכה מוצגת בעמידה, מור בחר להציג את מרי יושבת על כיסא קטיפה בעל משענת גבוהה - מוטיב נדיר בעבודותיו.
בכך קושר הציור את מרי לאיקונוגרפיה של מלכות וסמכות שלטונית, בדומה לדימויים של קיסריות הבסבורג כגון איזבלה, נסיכת פורטוגל בציוריו של טיציאן.
הכיסא שעליו יושבת מרי אינו רק פריט קומפוזיציוני אלא סממן מעמד מובהק.
בתקופה זו, רק שליטים ריבוניים הורשו לשבת על כיסא במהלך קבלות פנים, בעוד שנשים אחרות ישבו על כריות וגברים נאלצו לעמוד.
הבחירה לכלול את הכיסא במרכז הקומפוזיציה מחזקת את עוצמת הדימוי המלכותי החריג של מרי.
הגוף מוצג בזווית אלכסונית למישור הציור, דבר המחזק את התחושה המרחבית.
ההצגה בישיבה, בניגוד לדיוקנאות מלכותיים אנגליים בהם הדמות לרוב עומדת, מייחדת את הדיוקן וטעונה באופי אישי ומרוסן.
תנוחתה מתוארת כ"מתוחה ונוקשה", דבר המחזק את התחושה של שליטה עצמית ומתח סמוי.
ההבעה משלבת רמז לקשיחות עם הבזק של חיוך - ביטוי מורכב של עוצמה ואיפוק.
גודלו המרשים של הציור תורם לנוכחותו הפיזית ולמעמדו הטקסי.
הדיוקן נחשב יוצא דופן בקריירה של מור: מרי מוצגת בו מוקפת בפרטי תפאורה סמליים כמו כיסא, עמוד, ורד ובד רקום – אלמנטים שאינם שכיחים בדיוקנאות האחרים שלו.
גם עוצמת האור והאשליה המרחבית החריגה בציור מוסיפות לאופיו הייחודי.
הוורד האדום שבידה הימנית מתפקד כסמל כפול: סמל דתי המזוהה עם מריה הבתולה וסבלו של ישו, וסמל שושלתי לבית לנקסטר ממנו צמחה שושלת טיודור.
הכיסא הרקום מבטא יוקרה וסמכות, ונושא קונוטציות מלכותיות, אפיפיוריות ואימפריאליות.
העמוד ברקע מפורש כ"pillar of authority" וכנראה גם כרמז לעמודי הרקולס – סמלו של קרל החמישי – ואף כסמל למרים הבתולה.
התכשיטים על צווארה ובידיה (יהלום, פנינה וטבעת) מחזקים את המסר השושלתי-קתולי, תוך שהם מאזכרים את ברית הנישואין עם בית הבסבורג הספרדי.
העמוד ברקע עשוי להתפרש כאלמנט סמלי המקשר את מרי לאימפריה ההבסבורגית.
עמודים מסוג זה הופיעו גם בדיוקנאות של מריה מאוסטריה וחואנה מאוסטריה – נשים ממשפחת הבסבורג שכיהנו בתפקידים שלטוניים.
הדימוי מהדהד את "עמודי הרקולס" – סמלו של קרל החמישי.
מור מציג את התליון שעל צווארה של מרי במרכז השדה החזותי, ובקו אחד עם פניה.
תכשיט זה הוזכר במקור ספרדי מהמאה ה-17 כאמצעי חזותי שנועד "להוסיף לה חן" ולהסיח את הדעת מתווי פניה הפשוטים.
בכך הפך האביזר לאלמנט טקסי מובהק.
מור עשה שימוש במכחול מדויק ביותר, והקפיד על פירוט רב בטקסטורות ובחומרים.
הצבעים עמוקים ורוויים, וכוללים בעיקר גוני אדום, סגול וזהב.
הצבע הסגול במעיל העליון מדגיש את מעמדה הרם של המלכה, ומשויך במסורת לאצולה ולכנסייה.
בכך יצר מור דמות חזותית סמכותית, תוך חיקוי מודע של סגנון הולביין ושילוב אלמנטים מובהקים של פאר שלטוני.
הבעת פניה של המלכה מתוארת כמאופקת, מתוחה ואף נוקשה, אך יש בה גם עצמה פנימית.
מור תיאר את תווי פניה הפשוטים כפי שהם, מבלי לייפותם, אך העניק להם אצילות באמצעות תנוחתה, בגדיה וסביבתה הסמלית.
השילוב בין קשיחות לאיפוק, בין סמלים דתיים לשלטוניים, יוצר דיוקן טעון, המייצג שליטה נשית בתוך עולם גברי.
דמותה מוצגת לא רק כמלכה, אלא כמי שמחזיקה בסמכות מלאה – Queen Regnant – דבר שהציור מדגיש באופן חזותי.
מור בחר שלא לאידיאליזציה את פניה של מרי.
תווי פניה מוצגים כפי שהם: בוגרים, מאופקים, בעלי נוכחות פיזית ממשית.
הדבר בולט במיוחד על רקע נוהגי התקופה.
ההבעה חצויה בין קשיחות לשבריריות, ולעיתים הובנה כעדות לאמביוולנטיות או מתיחות.
הדיוקן מציג את מרי כמי שמתקיימת בין גוף טבעי — אישה בוגרת ונראית — לבין גוף פוליטי סמלי, המגולם באביזרים ובתנוחה.
פניה של מרי מוארים באור חזק החושף את מרקם עורה, את מבנה עצמות לחייה ואת גוני עורה האופייניים – אדום ולבן – באופן ישיר ובלתי מתייפייף.
מור נמנע מעיבוד אסתטי או אידיאליזציה, ובכך יצר תחושת ממשות ונוכחות גופנית יוצאת דופן ביחס לדיוקנאות נשים בתקופה.
עימות חזותי עם המסורת הפרוטסטנטית
הדיוקן נטען באיקונוגרפיה המאתגרת באופן ישיר את המורשת הפרוטסטנטית של אביה הנרי השמיני ואחיה אדוארד השישי.
השימוש בצבעים קתוליים, בתכשיטי יוקרה, בעמודי סמכות ובכיסא האפיפיורי מציב תגובה חזותית ברורה לשלטון הקודם, כאילו מבקש להחזיר את אנגליה – דרך הדימוי – לחיק הכנסייה הקתולית.
מטרת הדיוקן הייתה לציין את נישואיה של מרי לפליפה ולהפיץ תדמית של מלכה שווה במעמדה לבן בריתה ההבסבורגי.
הסמלים הקתוליים־שלטוניים שבו, כמו גם הנוכחות האימפריאלית הקומפוזיציונית, הופכים אותו לאמצעי דיפלומטי שנועד להרשים את חצרות אירופה ולבסס את הלגיטימיות של הברית.
ייחודו של הדיוקן באמנות התקופה
הציור נחשב לאחת מיצירות הדיוקן המעודנות והמורכבות שנוצרו באירופה בראשית העת החדשה.
הוא מצטיין ברמה טכנית גבוהה וברגישות איקונוגרפית נדירה.
באמצעות הצבה חזותית של מלכה השואבת מסמלים דתיים, שושלתיים ואימפריאליים, משמש הציור לא רק כפורטרט אישי אלא כהצהרה חזותית על מאבקים של זהות, דת ושלטון בעולם שלאחר הרפורמציה.
השוואה לדיוקן מאת הנס איוורת'
הדיוקן של מרי טיודור מאת אנטוניס מור, שנשמר כיום במוזיאו דל פראדו, הושווה על ידי חוקרים לדיוקן עכשווי של מרי מאת הצייר האנגלי הנס איוורת'.
אף על פי שבדיוקנו של מור מוצגת המלכה בישיבה ובציורו של איוורת' בעמידה, שתי הדמויות חולקות תנוחה זקופה ונוכחות חזיתית יציבה.
בשני הדיוקנאות מופיעה קומפוזיציה פירמידלית המדגישה את הראש כנקודת שיא, אם כי בציור של מור הצורה מופרעת קלות על ידי הקימורים של הזרועות והכיסא.
כמו כן, בשני הציורים נראים תכשיטים זהים התלויים ממותניה, עמוד סמלי, ובד רקום ("cloth of honour") מאחור.
עם זאת, בעוד ציורו של איוורת' מאופיין בקווים חלקים ועיבוד דקורטיבי המדגיש אידיאליזציה, מור מציג את מרי בגילומה הריאליסטי והמובחן יותר, מבלי להסתיר את סימני גילה.
השוואה זו ממחישה את ניסיונו של מור לשלב בין מסורת החצר האנגלית לבין אידיאלים איקונוגרפיים של שושלת הבסבורג.
הקומפוזיציה נושאת דמיון לדיוקן האפיפיור יוליוס השני מאת רפאל (1512) ולדיוקן דונה איזבל דה רקסנס, רעייתו של מלך נאפולי, מאת ג'וליו רומנו על פי תכנון של רפאל (1518).
ציור זה, שהיה מזוהה בעבר בטעות עם חואנה מאראגון, שימש דגם חזותי לדיוקנאות של מלכות רעיות בשושלת ההבסבורג.
הבחירה להציג את מרי יושבת בכיסא קטיפה אדום מהדהדת מסורות איטלקיות, ונבדלת מדיוקנאות עכשוויים של מרי עצמה, כמו זה של הנס אייוורת', שם היא מוצגת בעמידה.
ההבדל בין שני הדיוקנאות, שנוצרו באותה שנה, ממחיש את כוונתו של מור להציג את מרי בסגנון אוניברסלי, קתולי, ואירופי־יבשתי.
דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר הוא ציור מ-1912 מאת גוסטב קלימט.
היצירה מציגה את דיוקנה של אדלה בלוך-באואר, אשת חברה וינאית שהייתה פטרונית אמנות וחברה קרובה של קלימט.
בשנת 1907 השלים קלימט דיוקן קודם של בלוך-באואר.
במהלך מלחמת העולם השנייה נבזזו שני הדיוקנאות, לצד יצירות אמנות נוספות, בידי הנאצים ממשפחת בלוך-באואר.
לאחר המלחמה הוצג "דיוקנה של אדלה בלוך-באואר השנייה" בגלריה האוסטרית בלוודר עד שנת 2006, אז הוחזר לידי אחייניתה של אדלה, מריה אלטמן.
במהלך תערוכת קונסטשאו השנייה של תנועת קלימט בשנת 1909, התרשם קלימט עמוקות מיצירתו של אנרי מאטיס.
באותה שנה אף ביקר בפריז על מנת להתרשם מיצירות פוביסטיות נוספות של מאטיס.
במהלך ביקורו נחשף גם לאוספים של אמנות פרימיטיבית ואמנות מזרחית שהיו בבעלותו של מאטיס.
השפעתו של מאטיס ניכרת בבירור בציור דיוקנה של אדלה בלוך-באואר השנייה משנת 1912.
השפעתו של מאטיס על דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר של קלימט מתבטאת בראש ובראשונה בשימוש הצבעוני הנועז ובכרומטיקה העזה, וכן בשילוב בין משטחי צבע גאומטריים גדולים לבין דפוסים צפופים של מוטיבים פרחוניים מזרחיים ודמויות קטנות.
הדמות המוצגת עומדת באופן קמוץ ומהוסס בין קווי מתאר חדים, ותהליך הפרסונליזציה שלה מוגבל למדי.
שילוב הגבולות הירוקים-כהים של לבושה עם צבעי הרקע מחזק את התחושה שהיא מהווה חלק בלתי נפרד מהקישוט הסובב אותה.
לציור אין לרוב ייחוס של משמעות סמלית גבוהה.
עם זאת, היסטוריוניות אמנות פמיניסטיות נוטות לפרש את תנוחתה הנוקשה והמאולצת של אדלה כביטוי לגישתו המניפולטיבית של קלימט כלפי נשים.
אדלה בלוך-באואר הייתה אשתו של פרדיננד בלוך-באואר, תעשיין אמיד אשר תמך באמנויות וסייע כלכלית לגוסטב קלימט.
אדלה בלוך-באואר הייתה האדם היחיד שדיוקנו צויר פעמיים על ידי קלימט; היא מופיעה גם ביצירה הידועה בהרבה, דיוקנה הראשון של אדלה בלוך-באואר.
שני הדיוקנאות הוצגו בבית המשפחה לפני שהוחרמו על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון האוסטרי שבו הוצגו לאחר המלחמה סירב תחילה להשיבם לבעליהם החוקיים, ובעקבות כך נפתח מאבק משפטי ממושך בארצות הברית ובאוסטריה (הרפובליקה של אוסטריה נגד אלטמן).
מאבק זה הסתיים בכך ששני הדיוקנאות של אדלה בלוך-באואר ושלוש יצירות נוספות של קלימט הושבו בינואר 2006 למריה אלטמן, אחייניתו של פרדיננד בלוך-באואר.
בנובמבר 2006 נמכר הציור "דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר" בבית המכירות הפומביות כריסטי'ס, בניהולו של יו"ר הסניף הניו-יורקי סטיבן לאש, תמורת כמעט 88 מיליון דולר — המחיר הרביעי בגובהו ששולם אז עבור יצירת אמנות במכירה פומבית.
הציור הושאל באופן זמני לגלריה נויה בניו יורק לתערוכה "קלימט ונשות תור הזהב הווינאי, 1900–1918", אשר במסגרתה אוחד זמנית עם הדיוקן הראשון.
בסתיו 2014 ניתן הציור בהשאלה מיוחדת לטווח ארוך למוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA) בניו יורק.
בקיץ 2016 מכרה אותו וינפרי לרוכש סיני אלמוני בסכום של 150 מיליון דולר.
דיוקן של צעיר הוא ציור של רפאל.
לעיתים קרובות חושבים שזה דיוקן עצמי.
במלחמת העולם השנייה הציור נגנב על ידי הנאצים מפולין.
היסטוריונים רבים רואים בו את הציור החשוב ביותר שחסר מאז מלחמת העולם השנייה.
הדיוקן בשמן על לוח, כנראה מ-1513 עד 1514, והוא מעשה ידי הצייר והאדריכל האיטלקי מתקופת הרנסאנס הגבוהה רפאלו סאנציו דה אורבינו, הידוע יותר בשם רפאל.
זהותו של נשוא הדיוקן אינה מאומתת, אך חוקרים רבים ראו בה באופן מסורתי דיוקן עצמי של רפאל.
תווי הפנים נתפסים על ידי מומחים כתואמים, אם לא זהים בבירור, לדיוקן העצמי היחיד ללא ספק של רפאל בפרסקו שלו בוותיקן, שזוהה ככזה על ידי וזארי.
אם אכן מדובר בדיוקן עצמי, אין בו רמז למקצועו של רפאל; הדיוקן מציג צעיר בלבוש המעיד על עושרו ועל ביטחונו העצמי.
לא נעשו תצלומים צבעוניים של הציור לפני שנעלם; התמונה הצבעונית נצבעה באופן מלאכותי.
כציור דיוקן מתקופת הרנסאנס הגבוה, הדגיש רפאל ביצירה זו יציבה זקופה, מחוות גוף, מרקמים, עיטור מהוגן וצורות מרוככות – אלמנטים המבטאים סגנון מנייריסטי מתורבת, המאפיין את בני המעמד האצילי.
סגנון זה התפשט בדרום איטליה לאחר מותו של רפאל.
הפרטים המרקמיים – קיר בגוון בשרני, פרוות סמור ושיער כהה גלי – יוצרים איזון נאו-קלאסי רגיש בין אנושיות לטבע, וממשיכים מחוות שהיו נהוגות בדמויות נשיות מוקדמות יותר כדי להדגיש את דמות הגבר כהומניסט מרובה מסעות.
רפאל העניק לדמות הגברית איכות אנושית ומעודנת: סרט השרוול, כמו גם קווי המתאר המטושטשים סביב השיער והנוף, מרמזים על טשטוש מגדרי והחלפת תכונות מגדריות.
כף יד שמאל מונחת סמוך ללב מדגישה זהות עצמית ועמדה מלאת תשוקה.
הניגוד הבולט שבין לבן טהור לפרוות סמור מעצים את ההרמוניה הדוקטרינרית שבין שמיים וארץ.
סביר להניח שהגישה המחקרית של רפאל לייצוג אידיאלי של פרופורציות גוף האדם התבססה על עיונו בדמויות גיבורים אתלטיים וצבאיים מהעת העתיקה, כפי שהופיעו בפסלים קלאסיים כדוגמת "דוריפורוס" ו"אוגוסטוס מפרימה פורטה".
הציור הובא לפולין יחד עם "הגברת עם ההרמין" מאת לאונרדו דה וינצ'י ופריטים עתיקים מרומא, על ידי הנסיך אדם ג'ורג' צ'רטוריסקי, בנה של הנסיכה איזבלה צ'רטוריסקה, במהלך מסעו באיטליה בשנת 1798.
ביזה על ידי גרמניה הנאצית
בינואר 1945 החזיר הנס פרנק את הציורים מגרמניה לקרקוב לשימושו האישי, והציבם בטירת ואוול המלכותית.
שם נראתה "דיוקן של גבר צעיר" בפעם האחרונה.
עם נסיגת הגרמנים מקרקוב מאוחר יותר באותו חודש, לקראת המתקפה הסובייטית, משערים כי פרנק לקח עמו את הציורים לשלזיה בהמשך, כך על פי הערכות, הועברו הציורים אל הווילה הפרטית של פרנק בנויהאוס אם שלירזה.
כוחות ארצות הברית עצרו את פרנק ב־3 במאי 1945, לקראת העמדתו לדין בגין פשעי מלחמה נרחבים (הוא הוצא להורג ב־1946).
נציג פולין בוועדה של בעלות הברית להשבת יצירות אמנות הצליח לאתר חלק מהיצירות שפרנק שדד, ותבע את השבתן בשם מוזיאון צ'רטוריסקי.
עם זאת, "דיוקן של גבר צעיר" ו־843 פריטים נוספים נמצאו חסרים ממקום האחסון.
בספרה משנת 1994 על גזל נאצי, "The Rape of Europa ", הציעה לין ה.
ניקולס שאם הציור יופיע שוב, הוא יהיה שווה יותר מ-100 מיליון דולר (שווה ערך ל-205.57 דולר).
תעלומת מקום הימצאה של היצירה
לאחר סיום המלחמה הקרה פעלה משפחת צ'רטוריסקי באופן מתמשך לאיתור הציור.
בריאיון שנערך עמו ציין הנסיך אדם צ'רטוריסקי כי ניסה להשיב רבות מהיצירות שאבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.הציור נכלל בשלישיית יצירות מרכזיות מאוסף משפחת צ'רטוריסקי, לצד "נוף עם השומרוני הטוב" מאת רמברנדט ו"הגבירה עם ההרמין" מאת לאונרדו דה וינצ'י.
בניגוד ל"דיוקן של גבר צעיר", שתי היצירות האחרונות אותרו ונשמרו.
עם זאת, מאמינים שהדיוקן לא אבד אלא נגנב.
מקום הימצאו של הציור אינו ידוע, אם כי משרד החוץ הפולני הצהיר כי זה "שנים" ידוע שהציור שרד את המלחמה.
עם זאת, בקיץ 2012 פורסם בתקשורת הפופולרית דיווח שגוי על גילויו מחדש של הציור, שיוחס להצהרה כביכול של נציג שר החוץ הפולני להשבת נכסי תרבות.
לפי הדיווח, הציור הוסתר בכספת בנק שמיקומה לא נחשף.
הידיעה שפורסמה בתקשורת הפולנית התבררה כתרמית שנועדה למשוך קהל קוראים.
זמן קצר לאחר מכן הבהיר דובר משרד החוץ הפולני בהצהרה פומבית כי אין כל קצה חוט חדש בנוגע למקום הימצאה של היצירה, אך הביע ביטחון כי היא תשוב לפולין ברגע שתתגלה.
בשנת 2016 נרכשו פריטי האוסף המלכותיים ממוזיאון צ'רטוריסקי על ידי מדינת פולין, והועברו מאתרם המקורי.
המסגרת הריקה המקורית של הציור תלויה כיום במוזיאון הלאומי בקרקוב, שם מוצגת תערוכת הקבע של האוסף המלכותי.
בפרק זה, הציור מוצג כאחת היצירות שגנבו מונטגומרי ברנז ואברהם סימפסון.
לאחר איתורו, מועבר הציור ליורש בעליו החוקיים על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית.
בסרט "ציידי האוצרות" משנת 2014, מציגים את הציור כאילו הושמד על ידי הגרמנים.
הוא מופיע כאחת מהיצירות הבולטות במאגר גדול של אמנות גנובה, המאוחסן במערה או מכרה לא מזוהה, אשר הוצת על ידי חיילים גרמנים באמצעות להביורים.
הסצנה מסתיימת בתקריב של הציור כאשר הוא מתחיל לבעבע ולבסוף נשרף כליל.
בסוף הסרט, במהלך תדרוך שמקיים הדמות הראשית פרנק סטוקס (בגילומו של ג'ורג' קלוני) בפני הנשיא הארי טרומן בחדר הקרנה חשוך, מוקרן על המסך תצלום של הציור, והוא נכלל ברשימת יצירות האמנות שעדיין נחשבות כנעדרות.
סדרת הטלוויזיה Hunting Nazi Treasure של ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק עוסקת בחשודים הפוטנציאליים בגניבת יצירות אמנות, בפרק שכותרתו Missing Masterpiece ("יצירת המופת הנעדרת").
בפרק הראשון של National Treasure: Edge of History, אנטגוניסט הסדרה מצא את הציור במטמון נסתר במדריד שבספרד.
ברומן The Mask of Troy, מופיע הציור כחלק ממטמון נאצי במערב גרמניה בראשית 1945. על פי העלילה, הציור מתגלה על ידי יחידת אנשי המונומנטים.
דיוקנה של אן מאוסטריה הוא ציור שמן על קנבס, שנוצר בין השנים 1621–1625 בסדנתו של הצייר הפלמי פטר פאול רובנס.
הדיוקן מציג את אן מאוסטריה (1601–1666), בתו של פליפה השלישי, מלך ספרד, שנישאה ב־1615 ללואי הארבעה עשר, מלך צרפת והייתה למלכת צרפת.
לאחר מות בעלה בשנת 1643, שימשה כעוצרת בשם בנה לואי החמישה עשר, מלך צרפת עד 1651. הציור שמור כיום במוזיאון נורטון סימון בפסדינה, קליפורניה.
הדיוקן מציג את אן מאוסטריה במבט חזיתי חלקי, בחציון־גוף, פונה מעט לצידה השמאלי של הצופה.
היא ניצבת על רקע כהה נייטרלי ולבושה שמלת סאטן רקומה בדוגמת פרחי הפלר דה ליס, סמל המונרכיה הצרפתית.
מעל שמלתה עטויה גלימה מפרוות הרמין ולצווארה צווארון תחרה מסוג "מדיצ'י", רחב ומוגבה.
לראשה מוצמד תכשיט או כתר קטן, ולצווארה שרשרת פנינים.
האור ממוקם בזווית גבוהה, ומאיר את פניה, תכשיטיה ובגדיה תוך יצירת ניגוד בין עורה הבהיר לרקע הכהה.
סגנון הציור משקף את שפת הפורטרט הרשמי שאפיינה את סדנת רובנס: הדגשת מרקמים, שימוש מדויק באור וצל, ותשומת לב לפרטים זעירים כגון תפרי הבד, אבני החן ופרוות ההרמין.
הציור מיוחס לסדנתו של רובנס ונוצר, ככל הנראה, במסגרת סדרת דיוקנאות מלכותיים שנעשו בתקופת ביקוריו בפריז בשנות העשרים של המאה ה־17. סביר שהדיוקן נועד לשמש כייצוג רשמי של אן מאוסטריה כמלכת צרפת, ולהעביר את עושרה, מעמדה ומורשתה המלכותית.
היצירה הייתה שייכת בעבר לאוסף בית המלוכה הפרוסי, והחזיקו בה בני משפחת הוהנצולרן.
בשנת 1964 נרכשה על ידי קרן נורטון סיימון, ומאז היא חלק מן האוסף הקבוע של המוזיאון.
הדיוקן מגלם את עקרונות הפורמליזם הבארוקי כפי שהתפתח בסדנתו של רובנס: שילוב בין ייצוג סמכותי של דמות שלטונית לבין עידון רך ומאופק.
העיבוד הקפדני של הטקסטיל, התכשיטים והקומפוזיציה מעיד על איכותה של הסדנה וממחיש את תפקידה של היצירה ככלי להצגת מלכותיות, שפע ושליטה בתקופה.
באתר The History of Art תוארה אן כ"דמות שמגשרת בין שמים וארץ" – שילוב של נוכחות אנושית עם פנים קורנות, המביאות לידי ביטוי גם רכות וגם הדר מלכותי.
לפי ניתוח זה, "בראיית ראשונה אנו רואים דמות כמעט אנגלית שירדה מהשמיים, אך במבט מעמיק יותר מופיעים קפלים בבד וטקסטילות רגשיות שמחזירות אותנו לקרקע".
דיוקן של גבר צעיר (באיטלקית: Ritratto di giovane) הוא ציור שמן על בד מאת האמן הוונציאני טיציאן, שנוצר במאה ה־16. היצירה מוצגת בגלריה הלאומית בלונדון במסגרת השאלה ארוכת טווח.
הציור הושאל תחילה מהאוסף של רוזן הליפקס, הוצג בגלריה הלאומית עד שנת 2005, ואז ניסה הרוזן למוכרו.
עסקה שנשקלה מול הגלריה הלאומית והגלריה הלאומית של סקוטלנד תמורת 55 מיליון לירות שטרלינג לא יצאה אל הפועל, והיצירה הוסרה מן התצוגה והוצעה למכירה בשוק הפתוח – אך לא נמצאו לה קונים.
בסופו של דבר הוחזרה היצירה להשאלה, ובפברואר 2009 הושבה לתצוגה בחדר 10 של הגלריה.
הציור שקט ומהודק, ומתאר גבר צעיר המוצג בפרופיל של שלושה רבעים מאחורי אדן אבן.
מבנה זה דומה לזה שבציורו של טיציאן "גבר בשרוול מרופד" , השמור גם הוא בגלריה הלאומית, וייתכן שהוא משקף את היכרותו של טיציאן עם תחריטי דיוקן מאת אלברכט דירר.
תנוחה זו אפשרה לאמן להפגין את מיומנותו בתיאור בדים.
שרוול המשי השחור של הדמות מצויר במשיחות מכחול רחבות ובמעברים טונאליים מעודנים, והחלק האדום של השרוול צויר במשיחות קצרות ויבשות שמדמות קטיפת גזירה.
האיש אוחז בכפפה עשויה עור עיזים, שהסיר כדי לחלוץ את כובעו הרחב, ובכפפה נראים סימני ציפורניים שעשויים להיות רישומם של ציפורניו או חלק מעיצובה של הכפפה.
מאחורי הדמות, בצדה השמאלי של הגומחה, מופיעה רצועת תבליט בסגנון קלאסי.
תבליט זה כולל לוח מגולל שעליו חרוטה האות C, שקדמה לה אות נוספת שנשחקה ואינה ניתנת לקריאה.
לצד הלוח מופיעים עיטורים דקורטיביים של גפן מסתלסלת, ראש נחש בעל מקור, ומסכה.
צירוף האלמנטים הזה מעניק רובד סמלִי ליצירה.
האותיות עשויות לרמוז על שמו של המצויר, בעוד הגפן, הנחש והמסכה לקוחים מעולם הדימויים הקלאסי וייתכן שהם מבטאים תחומי עניין, השכלה או זהות אישית.
לדוגמה, הגפן עשויה לרמז על תרבות ואסתטיקה קלאסית, ראש הנחש על ערמומיות או כוח, והמסכה על עיסוק בזהות או תיאטרון.
פרטים אלו מציעים אפשרות לקרוא את הדיוקן לא רק כמייצג חזותי של הדמות, אלא גם כביטוי לתכונותיה, טעמה וסביבתה התרבותית.
דיוקן זה ממחיש את יכולתו של טיציאן להקנות לדמות המצוירת נוכחות רגשית ופסיכולוגית מובהקת.
תווי פניו של הגבר הצעיר משמשים בסיס להבעת אופיו הפנימי: עיניו הגדולות והחיוורות בצירוף מבטו המהורהר מרמזים על אדם שוקל ומתבונן, בעוד גבותיו המודגשות מדגישות את מצחו ותורמות לרושם של חדות ותבונה.
צווארו הארוך משדר תחושת אצילות, ולסתו המובחנת מעניקה לדמות איכות של נחישות ושליטה עצמית.
באמצעות רגישות תיאורית ודייקנות טבעית, מצליח טיציאן להנציח לא רק את חזותו של הדמות אלא גם את הלך רוחה, ובכך מבהיר מדוע נחשב לאחד מציירי הדיוקנאות המבוקשים והנערצים ביותר בזמנו.
הציור נמצא בבעלותו של רוזן הליפקס, והושאל לגלריה הלאומית בלונדון בהשאלה ארוכת טווח.
בשנת 2005 ביקש הרוזן למכור את היצירה, ובמקביל נוהל משא ומתן עם הגלריה הלאומית והגלריה הלאומית של סקוטלנד לרכישתה בסכום של 55 מיליון ליש"ט, תוך הסתייעות בהקלות מס.
העסקה לא יצאה לפועל, והציור הוסר מן התצוגה והוצע למכירה בשוק הפתוח, אך לא נמצא לו קונה.
לבסוף, ההשאלה התחדשה, ובפברואר 2009 הוחזר הציור לגלריה והוצב מחדש בחדר 10. לאחר מכן הוצג בתערוכה Renaissance Faces: van Eyck to Titian באגף סיינסברי של הגלריה, ומשם הושב לתצוגה קבועה בקומה הראשית במסגרת השאלה ארוכת טווח, כחלק מחיזוק אוסף הדיוקנאות של טיציאן שבבעלות הגלריה.
דיוקן של גבר בפרופיל (לשעבר: דיוקן של יהודי בפרופיל) הוא ציור שמן על לוח, המיוחס לחוברט פלינק, ומתוארך לסביבות שנת 1637. היצירה שייכת לאוסף ליידן ומוצגת כיום במוזיאון הארט באמסטרדם.
זהות הדמות המופיעה בציור אינה ידועה, אך היא נקשרת מבחינה סגנונית ואיקונוגרפית לדיוקנאות של ישו שצוירו בסדנת רמברנדט באותה תקופה.
שם היצירה שונה בשלב מסוים מ"דיוקן של יהודי בפרופיל" ל"דיוקן של גבר בפרופיל", אך הסיבה לשינוי זה אינה ידועה.
הכותרת המקורית שיקפה ככל הנראה את ההנחה ההיסטורית כי הדמות המצוירת שימשה כמודל יהודי לדיוקן ישו.
תפיסה זו נסמכת, בין היתר, על עדויות בנות התקופה, ובהן דבריו של המשורר ההולנדי יאן פוס, שהתייחס לציור של פלינק והסביר בטון סרקסטי ואנטישמי כי ישו צויר בפה סגור "משום שהמודל היה יהודי".
היצירה מתארת דיוקן של גבר צעיר מזוקן, היושב כשפניו פונות שמאלה בפרופיל חד ומודגש.
אף על פי שהראש מוצג מן הצד, ניתן להבחין ברמז קל לפנייה אל עבר הצופה, באמצעות קצה הגבה הימנית ורמז לעפעף הימני, דבר המצביע על סיבוב קל של הראש לכיוון קדמת התמונה.
שערו של המודל מתולתל, מגיע עד הכתפיים, ומסגרתו מדגישה את מתאר פניו.
פלג גופו של האיש עטוף בבגד חום המתמזג כמעט לחלוטין עם רקע הציור, ובכך מושך את עין הצופה להתמקד בפניו של המודל.
הפנים מוארות באור רך המגיע מהפינה השמאלית העליונה של הקומפוזיציה.
אור זה מבליט את קווי המתאר של הפנים ואת תווי ההבעה, אשר משדרים שקט, איפוק והתרכזות פנימית.
הבעת הפנים – עיניים חצי־עצומות, פה סגור ומבט בלתי ממוקד – יוצרת רושם של עיסוק פנימי ומחשבה מופנמת.
תיאור כזה תואם את חזותו של האיש המופיע ביצירה, הן בצורת פניו והן באופיו המאופק של המבע.
הקומפוזיציה מבוססת על עקרונות של קונטרסט עדין בין אור וצל (קיארוסקורו), כפי שניכר באור הממוקד המאיר את פני הדמות לעומת הבגד והרקע הכהים.
תיאור הפנים שקט ומעודן, ונעשה תוך מודלינג רך של קווי המתאר וגווני העור.
המרקם החלק של הפנים, משחקי האור המדויקים, וההתמקדות במבט מהורהר ולא במבע רגשי בולט, יוצרים רושם של חיקוי נאמן מן החיים, תוך שמירה על אופי איקוני של הדמות.
השוואה לדיוקנאות ראשו של ישו מסדנת רמברנדט
הציור מתקשר מבחינה איקונוגרפית לקבוצת דיוקנאות של ישו, שנוצרו בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה־17 על ידי רמברנדט ותלמידיו.
בקבוצה זו נכללות כתריסר עבודות המציגות את ראשו של ישו במחצית גוף, אשר מאופיינות בביצוע רך ומכחולי, בהבעות פנים מופנמות ובזוויות ראש משתנות.
יצירות אלו סימנו מפנה מהמסורת האיקונית הקודמת, וביקשו להחיות את דמותו של ישו על פי תיאור עכשווי.
מקור ההשראה היה "מכתב לנטולוס", שנחשב באותה תקופה לתיאור אותנטי של מראה פני ישו, ותיאר שיער בצבע אגוז בשל, זקן קצר, לחיים סמוקות ומבט פשוט אך מלא הדר.
ההיסטוריון לויד דה ויט הסביר כי רמברנדט ותלמידיו שאפו לייצג את ישו באופן ריאליסטי, והסתמכו על דגמים חיים.
עדות לכך מצויה ברישום רכושו של רמברנדט משנת 1656, שבו נזכרות שלוש יצירות המתארות את ישו, ובהן אחת "מן החיים".
כמו כן, המשורר יאן פוס תיאר בציניות אנטישמית את השימוש במודלים יהודיים לדיוקנאות של ישו, והסביר כי הדמות צוירה עם פה סגור "משום שהמודל היה יהודי".
הציור שונה מכל שאר העבודות בקבוצה זו בפרט מהותי אחד: הוא היחיד המציג את ראשו של ישו בפרופיל מלא.
כל שאר הדיוקנאות נעשו בזווית חזיתית או חצי־חזיתית, בעוד כאן נבחרה תנוחה חריגה וייחודית.
הפרופיל המלא מעניק לדמות מראה פורמלי ואיקוני יותר, ומבדיל אותה חזותית מהשאר.
תנוחת הפרופיל ביצירה מזכירה תחריט שפורסם בשנת 1512 מאת האנס בורגמאייר, אשר לווה אף הוא ב"מכתב לנטולוס".
בתחריט זה מופיעה דמותו של ישו בפרופיל בתוך עיגול, המזכיר מטבעות או מדליות של שליטים מימי קדם ומהרנסאנס.
הבחירה בהצגת פרופיל מלא ביצירה הנוכחית עשויה אפוא לרמז על זיקה למוסכמות חזותיות של סמכות, קדושה או דיוקן ייצוגי.
השוואה לסגנונו וליצירותיו של חוברט פלינק
אופן הביצוע של הציור תואם את סגנונו של חוברט פלינק בשלהי שנות השלושים של המאה ה-17, תקופה שבה פעל בסדנתו של הנדריק איילנבורח תחת השפעתו הישירה של רמברנדט.
בשנים אלו החל פלינק להתרחק מהסגנון של מורו הראשון, למברט יקובסז, ולאמץ את הפלטה המושתקת, משחקי האור והצל המודגשים, וההתבוננות הרגשית שהיו מזוהים עם רמברנדט.
מאפיינים אלה ניכרים בציור הנוכחי וקרובים במיוחד לאלה המופיעים ביצירתו של פלינק קינת ישו, משנת 1637, השמורה בטוקיו.
בשתי היצירות ניכרים גוני עור ורדרדים, נקודות אור לבנות מודגשות ועיניים כהות ובולטות.
הציור קרוב גם ליצירתו יצחק מברך את יעקב, המתוארכת לסביבות 1635, ובפרט לנטייתו של פלינק בשנים אלה להציג דמויות בפרופיל.
מאפיין חוזר בעבודותיו מתקופה זו הוא פס של שיער כהה הנופל בצדה הרחוק של הפנים ומובלט באופן מעט מלאכותי, כדי להדגיש את קו המתאר הבהיר של הראש.
נראה כי פלינק אימץ אמצעי זה מציוריו המוקדמים של רמברנדט, אך נטש אותו בהמשך הקריירה, עם התקדמותו ביכולת לתאר את ראש האדם בזוויות תאורה מגוונות.
על רקע זה ייתכן שהציור הנוכחי שימש כתרגיל ישיר או לימוד לקראת קומפוזיציה רחבה יותר, הנושאת תוכן מהברית החדשה.
דיוקן של גבר, נטען שהוא כריסטופר קולומבוס הוא ציור שמן על בד משנת 1519 מאת סבסטיאנו דל פיומבו, צייר ונציאני שפעל ברומא.
היצירה מוצגת באוסף המוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
הציור מציג דיוקן של גבר בוגר, פונה קלות שמאלה, בעל שיער כהה, זקן קצר והבעה רצינית.
פניו עגולים, עיניו עמוקות ומרוכזות, והוא לובש בגד כהה עם צווארון פשוט.
הרקע נייטרלי ואחיד, ללא פרטים מזהים.
מצב השתמרות היצירה ירוד יחסית – הציור סובל מנזק ניכר, במיוחד בשכבות הצבע.
אין סמלים מובהקים או פרטים נרטיביים, והקומפוזיציה ממוקדת אך ורק בדמות עצמה.
הכיתוב הלטיני שעל היצירה הוא: HAEC EST EFFIGIES LIGVRIS MIRANDA COLVMBI ANTIPODVM PRIMVS 1519 ("זה הדיוקן המפואר של קולומבוס הליגורי, הראשון (להגיע) לאנטיפודס 1519").
הכיתוב ככל הנראה לא נעשה ביד הצייר.
הזיהוי של הדמות עם כריסטופר קולומבוס נתון במחלוקת.
אף שאין תיעוד ישיר לכך שזהו קולומבוס, דיוקן זה הפך במאה ה־16 לתיאור "הרשמי" שלו, לאחר שהודפס לראשונה בסביבות 1590. ציור זה – ככל שהוא אכן מייצג את קולומבוס – יוצר דימוי של מגלה עולמות כבד-ראש ורציני, החורג מדימויים הירואיים או אלגוריים.
המשמעות הסמלית של הדיוקן כייצוג קולומבוס טמונה בפונקציה התרבותית שלו: הוא שימש מקור לדימויים חזותיים מאוחרים של הדמות, והפך לאיקון חזותי של תהליך הקולוניזציה הספרדית של האמריקות.
הציור מתוארך לשנת 1519, שלוש־עשרה שנים לאחר מותו של קולומבוס (1506), ולכן ככל הנראה צויר כמחווה לאחר מותו, על בסיס ציור או איור אחר של קולומבוס.
ייתכן שהתאריך לא מדויק והציור צויר עשור לאחר מכן.
אחת ההשערות היא שהדיוקן נוצר בעקבות ביקורו של בנו של קולומבוס, הרננדו קולון, ברומא בשנים 1516–1517. בתקופה זו נחשב סבסטיאנו דל פיומבו לאמן בולט ומכובד בבירה האפיפיורית, והוא עשוי היה להיבחר לצייר דיוקן לזכרו של מגלה הארצות.
הציור התקבל כתרומה למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1900 מידי ג'יי.
פירפונט מורגן, אחד האספנים והתורמים המרכזיים למוזיאון בראשית המאה ה־20. היצירה שמורה כיום באגף לציור אירופי, ומוצגת לציבור בגלריה 625.
דיוקן של קרדינל (באיטלקית: Il Cardinale) הוא ציור שמן על לוח מאת הצייר האיטלקי רפאל, שנוצר בשנים 1510–1511 ונמצא כיום באוסף מוזיאון הפראדו במדריד.
הציור מתאר דמות של קרדינל בלתי מזוהה.
במהלך השנים ניסו חוקרי אמנות לזהות את האיש המופיע בדיוקן, ובין ההשערות שהועלו נכללו הקרדינל בנדינלו סוארדי והקרדינל ג'ובאני אלידוזי, אשר דיוקנאות אחרים שלו נראים דומים במיוחד לזה שבציור.
עם זאת, לא התקבלה הכרעה חד־משמעית.
ייחודו של הדיוקן טמון ביכולתו של רפאל להעניק לו ממד אוניברסלי כדמות מופת של קרדינל הרנסאנס, ובה בעת לשמר את ייחודיותו האישית של המצויר.
תכונה זו תוארה על ידי פייטרו במבו כיכולת "לצייר אנשים אמיתיים אף יותר מן המציאות".
יכולת זו נובעת מהשפעת אמני הדיוקן הפלמיים, שהאיטלקים במחצית השנייה של המאה ה-15 למדו מהם רבות.
הדבר ניכר במידול המדויק של הפנים, שבו שינה רפאל את מיקום העין השמאלית כדי להדגיש את עוצמת המבט.
לצד זאת בולטת גם השפעת הציור הוונציאני, למשל בברק שעל גלימת המשי האדומה.
השפעתו של לורנצו לוטו, שפעל בוותיקן ב־1509, ניכרת בקשיחות ההיראטית של הדמות ובאפשרות כי דיוקנו של ברנרדו דה רוסי שימש לרפאל מקור השראה.
תיארוך היצירה נקבע לשנים 1510–1511, בין היתר בשל דמיונה לדיוקן האפיפיור לאו העשירי שצייר רפאל בגלריה הלאומית בלונדון.
בקומפוזיציה של הדיוקן ניכרת השפעתו של לאונרדו דה וינצ'י, ובעיקר של מונה ליזה, במיקום הזרוע בקדמת התמונה בניסיון לקרב את הדמות לצופה.
גופו של הקרדינל מתואר בצורת פירמידה המשמשת בסיס לראש, בדומה לבסטים פלורנטיניים מן הקוואטרוצ'נטו שבהם הושמטו פרטים כמו זרועות, כדי שלא יסיחו את הדעת מהפנים.
הרקע השחור מחזק את תחושת הנוכחות הממשית של הדמות והופך אותה לדיוקן בעל הדר של פסל.
בדרך זו יצר רפאל דימוי שבו מתמזגים ייחודו של האדם המצויר עם דמות אידיאלית של איש כמורה בכיר.
הציור מצוי באוסף מוזיאון הפראדו, לאחר שהיה חלק מן האוסף המלכותי ונמצא בארמון אראנחואס בשנת 1818.
דיוקנה השלישי של ריה מונק הוא ציור שמן ופחם על בד מאת הצייר האוסטרי גוסטב קלימט, אשר צויר בשנים 1917–1918. הציור נותר בלתי גמור בשל מותו של האמן בפברואר 1918 ונחשב לאחת מיצירותיו האחרונות.
היצירה מצויה כיום באוסף פרטי, לאחר שהושבה בשנת 2009 ליורשי ארנקה מונק ונמכרה במכירה פומבית של כריסטי'ס בלונדון בשנת 2010.
הציור מתאר את דמותה של ריה מונק כשהיא ניצבת בתנוחת עמידה מלאה, פונה מעט הצידה אך מבטה מופנה אל הצופה ומלווה בחיוך רגוע.
פניה צוירו בקפידה והושלמו במלואם, בעוד שיתר גופה ולבושה נותרו ברישומי פחם מהירים ובכתמי צבע ראשוניים בלבד.
סביב הדמות משתרע רקע עשיר ודקורטיבי המורכב מפרחים, דגמים פרחוניים ודוגמאות אוריינטליות המזכירות שטיחים ובדים, המעניקים תחושה של מיזוג בין הדמות ובין הסביבה הציורית.
מצבה הבלתי גמור של היצירה חושף את אופן עבודתו המאוחר של קלימט, ששילב קווי מתאר מהירים, עיטורים מדויקים וכתמי צבע ניסיוניים, ויוצר בכך מתח בין האלמנטים הסקיצתיים לבין הפרטים המעובדים.
הציור נתפס כחלק ממחזור הדיוקנאות המאוחרים של גוסטב קלימט, שבהם נטמעת הדמות הנשית בתוך מערך דקורטיבי צפוף של פרחים ודגמים אוריינטליים.
תפיסה זו ממשיכה את מגמת ה"דיוקנאות המוזהבים" המוקדמים, אך כאן ניכרת מגמה מודרניסטית שבה הרקע הפנטסטי שווה ערך לדמות עצמה ולעיתים אף משתלט עליה.
בדומה לדיוקנאות נשים אחרים מאותה תקופה – בהם דיוקנה השני של אדלה בלוך-באואר, פאולה צוקרקנדל ופרידריקה מריה בר – גם ריה מונק מוצגת כאישה המשולבת במערך צבעוני עשיר, עד שנדמית ל"פרח אנושי".
מצבה הבלתי גמור של היצירה מבליט עוד יותר את המתח בין רישומי הפחם הראשוניים לבין פרטי הפנים המעובדים, ומאפשר הצצה ייחודית לתהליך עבודתו של קלימט ולשילוב בין פיגורציה, דקורציה והפשטה.
עם מותו של קלימט בשנת 1918 עבר הציור לידי ארנקה מונק, אמה של ריה, אשר שמרה עליו בווילה המשפחתית באד אוסזה.
בשנת 1941 נבזז הציור על ידי הגסטפו והועבר לאוספו של הסוחר והאספן וולפגנג גורליט.