tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורה נחמה עשהאל (זילברשטיין) (נולדה ב-ה'תרצ"ח, 3 ביולי 1938) היא משוררת, סופרת, חוקרת ועורכת ישראלית.
אורה עשהאל הוא שם העט של אורה נחמה זילברשטיין.
מצד האב נקראה אורה בשם המשפחה שור, משפחה חסידית צאצאה לזאב וולף קיציס תלמידו הקרוב של הבעל שם טוב, ולאלכסנדר סנדר שור, מחבר "התבואות שור".
אורה החלה בחקר הגנאלוגיה של משפחת שור, מפעל שהרחיב והעמיק יעקב וידס, בו מגיע תיעוד עץ המשפחה עד למאה האחת עשרה.
ראשוני המשפחה הגיעו לארץ ישראל בעליה החסידית של 1777 מברודי, לטבריה.
קשר חיתון נוצר בין נתן נטע מטבריה, לבין משפחת שור מצפת.
יואל שור הראשון, הגיע לצפת בשנת 1850 מלבוב.
צאצאם, אביה של אורה, אברהם שור, נולד וגדל בצפת.
הוא נשא לאישה את יונה בתם של עידה ועשהאל.
עידה היא בתו של שמואל וילסון, שהוכר בכינויים: סם ו'הקבלן האמריקאי', מבוני תל אביב.
עשהאל הוא בנם של מיכל פוחצ'בסקי, איש האילן, ונחמה פיינשטיין (נפ"ש), הידועה כנחמה פוחצ'בסקי.
שניהם ממייסדי ראשון לציון, אנשי העלייה הראשונה.
אורה נחמה, היא הבת היחידה של יונה, שנפטרה חודש ימים לאחר הלידה.
עד גיל תשע שנים, גודלה אורה באכסניות שונות.
החל מילדותה המאוחרת, גודלה בידי סבה עשהאל וסבתה עידה, בבית פוחצ'בסקי בראשון לציון, עמם התגוררה עד נשואיה לעמי זילברשטיין.
בראשון לציון סיימה את בית הספר היסודי "חביב" (1952), ואת הגימנסיה הריאלית (1956).
כאות תודה לסבה עשהאל אימצה אורה את שמו כשמה הספרותי, עוד בטרם גילתה שהיה משורר גנוז.
בצה"ל שירתה כעורכת הפרסומים של אגף המודיעין במטכ"ל.
בערבים למדה בסמינר לוינסקי למורים, ובסיום שירותה הצבאי קיבלה תעודת מורה מוסמכת (1958).
היא למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1961 סיימה את לימודי התואר הראשון בביולוגיה.
היא בעלת תואר שני בבוטניקה (1972).
את מחקרה בפיטופתולוגיה, עליו קיבלה ציון לשבח, ביצעה בהדרכת יצחק ואהל, חתן פרס ישראל.
את לימודיה במסגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה ריכזה בעת עבודתה בטלוויזיה (1982).
דוקטורט בהוראת המדעים ותקשורת, קיבלה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, בשם אורה זילברשטיין (1994).
המחקר עוסק בתפיסת שפת הטלוויזיה.
היא פעלה בצוותים בינלאומיים, במסגרת אונסק"ו, לפיתוח הוראת המדעים והקניית מיומנויות במחשב לילדים, בקרב אוכלוסיות נחשלות, במדינות מתפתחות.
אורה עשהאל זילברשטיין עבדה כמורה, מדריכה, מנחה, מרצה ומפקחת במערכת החינוך בישראל, בבתי ספר יסודיים, בחטיבת הביניים, בחטיבה העליונה, בסמינר לוינסקי למורים, ובאוניברסיטת תל אביב.
בשנות עבודתה כתבה וערכה ערכות וחוברות הדרכה למורים וספרי לימוד במדעים.
לאחר שפיתחה את הוראת מדעי הטבע בנגב, כולל הכשרת גננות ומורות להוראת שיטת מט"ל, בחטיבה הצעירה (1978-1975), עבדה כרכזת שידורי המדעים בטלוויזיה החינוכית (1995-1978).
בצד חוברות ההדרכה למורים והחומר המלווה למשדרים, כתבה והפיקה את כתב העת הטלוויזיוני "מדע פופולרי" שליווה את הסדרה בטלוויזיה.
באותה תקופה הפיקה והנחתה השתלמויות למורים, למפקחים ולמנהלי בתי הספר, בנושאי המשדרים במדעים בטלוויזיה.
היא פרסמה רשימות ב"סלעית" ובעלון למורי הביולוגיה.
עשהאל זילברשטיין השתלמה בלימודי המשך לתואר השלישי בארצות הברית.
היא משתתפת בכנסים בינלאומיים בהם היא מרצה בתחום המחקר של האוריינות החזותית, המתמקד בשפת התמונה – בדימוי ובמטפורה.
מאמריה מראים את הקשר בין החשיבה בתמונה לבין ההמשגה והשפה.
מיד עם פרישתה המוקדמת פנתה לכתיבתה הספרותית.
ספר שיריה הראשון פורסם בשם העט שלה אורה עשהאל, בשנת 1996. היא פרסמה עוד שישה ספרי שירה, ספר סיפורת "פיסות אישה", ואת אסופת כתביה האקדמיים במתכונת דו-לשונית, בעברית ובאנגלית.
עשהאל מפרסמת שירים וסיפורים, מאמרים וביקורות, בכתבי העת הספרותיים "מאזנים", "עיתון 77", "אפיריון", "פסיפס", "ביטאון שירה" ואחרים.
היא מטפלת בעריכה והוצאה לאור של כתבי בני משפחתה: את "במדרון" מאת נחמה פוחצ'בסקי (2004), ו"גחלת" מאת עשהאל פוחצ'בסקי (2012) ערכה והפיקה יחד עם בן דודה עצמון יניב.
כמו כן ערכה והוציאה לאור את "הזכות", זיכרונותיו האישיים וקורות משפחתו של אביה אברהם שור (2005).
עשהאל יוזמת ומנחה אירועים ספרותיים.
היא הייתה בהנהלת איגוד נשים אקדמאיות כיו"ר פורום הסניפים והקימה את סניף 'נשים יוצרות' (1994).
במסגרת אנ"י הקימה את אתר אנ"י (2014-2007) ופעלה להוצאה לאור של אנתולוגיות אנ"י בעברית (מעגלים 2001, מעגלים 2002).
בנוסף לכך הפיקה אנתולוגיות של 'נשים יוצרות', באנגלית.
האנתולוגיות הוכנו לכנסים הבינלאומיים של איגוד נשים אקדמאיות, בגרץ, אוסטריה (1998), ובאוטווה, קנדה (2001).
בארצות הברית פעלה בוועד המנהל באיגוד האקדמי אליו היא משתייכת: IVLA, האיגוד הבינלאומי לאוריינות חזותית, כולל במערכת כתב העת האקדמי ה-JVL.
בישראל היא מכהנת כיו"ר ועדת הביקורת וכיו"ר הוועדה לספרות ומגדר של אגודת הסופרים העבריים.
בעבר הייתה חברת הוועד באגודת הסופרים העבריים, יו"ר ועדת הכספים, סגן יו"ר האגודה ויו"ר הוועדות לטיפוח הלשון העברית והוועדה להוצאה לאור באגודה זו.
כמו כן היא חברה באקו"ם ובאיגוד סופרים כללי.
אורה עשהאל נישאה לעמי זילברשטיין (1959), הם מתגוררים לסירוגין בהרצליה ובצפת; להם ארבעה ילדים.
פנים לרשת, ספרי עיתון 77, בעריכת יעקב בסר (1996).
כאישון העין, ספרי עיתון 77 בעריכת יעקב בסר, (2000)
מסגרת לדומיה, ספרי עיתון 77, בעריכת יעקב בסר (2004)
מעמקים – כתב עת וירטואלי, גיליון מס' 45, כסלו תשע"ב, דצמבר 2011.
שירי אי אפשר, ספרי עיתון 77, בעריכת יעקב בסר (2004)
רצפת הזמן, ספרי עיתון 77, בעריכת עמוס לויתן (2006)
התפעמות, ספרי עיתון 77, בעריכת עמית ישראלי-גלעד (2012).
הולדת תמוז, ספרא, בעריכת חיים נגיד (2013)
פיסות אישה, רומן-סיפורים, עריכה: עמית ישראלי-גלעד, הוצאת גוונים.
אסופת מאמרים דו-לשונית (עברית ואנגלית, בהוצאת תלם (2009)
סליל החיים או לראות את המשמעות (המאמרים פורסמו בשנים 2002-1992)
אורה (רוֹדְרִיג) שְוַרְצְוַלְד (נולדה ב-28 במאי 1944 בתל אביב) היא בלשנית ישראלית, מומחית בעברית ובלאדינו, פרופסור אמריטה באוניברסיטת בר-אילן, חברת האקדמיה ללשון העברית וחברה לענייני הספרדית-היהודית באקדמיה הממלכתית הספרדית (RAE).
נשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו.
כיהנה כנשיאת החוג הישראלי לבלשנות על שם חיים רוזן (תשס"א–תשס"ז), כנשיאת האגודה הישראלית לחקר שפה וחברה (תשס"ד–תשס"ז), וכיושבת ראש ועדת המקצוע ללשון העברית במשרד החינוך (תשס"א–תשע"ג).
אורה (רודריג) שורצולד נולדה ב-28 במאי 1944 בתל אביב.
אביה, נסים רודריג, היה סוכן ביטוח, ואמה, אסתר מלמד, הייתה עקרת בית.
בילדותה למדה ספרדית-יהודית מפי סבה וסבתה, שעלו מטורקיה והתגוררו עם משפחתה שנים אחדות.
שורצולד למדה בתיכון לוינסקי בתל אביב.
היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובלשון עברית במסגרת העתודה האקדמית ואחר כך תואר שני בלשון עברית באוניברסיטת בר-אילן.
בין מוריה היו מנחם צבי קדרי, גד בן-עמי צרפתי, אהרן דותן, וחיים רוזן.
היא כתבה את עבודת המוסמך בנושא "הגזרות העלולות במשנה על פי כתב יד לו בהשוואה למקרא ולארמית הארצישראלית" בהדרכת גדעון הנמן.
במקביל ללימודיה לתואר השני בבר-אילן למדה גם בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים אצל זאב בן-חיים, יחזקאל קוטשר, חיים רבין ושלמה מורג.
את עבודת הדוקטור כתבה במחלקה לבלשנות באוניברסיטת טקסס באוסטין בנושא "Lexical representations, phonological processes and morphological patterns in Hebrew" בהדרכת רוברט ד' קינג (תשל"ג).
לאחר סיום הדוקטורט שבה ארצה והצטרפה לסגל המחלקה ללשון העברית וללשונות השמיות באוניברסיטת בר-אילן.
שורצולד לימדה קורסים בנושאים מגוונים, כגון תורת ההגה והצורות, העברית החדשה, כתיבה אקדמית, לשון ספרות הילדים, בלשנות חברתית (סוציו-לינגוויסטיקה) ומגע בין העברית לספרדית-יהודית.
בשנת תשמ"ג נתמנתה לפרופסור חברה ובשנת תשנ"ג – לפרופסור מן המניין.
היא כיהנה בראשות המחלקה בשנים תשסו–תשס"ז ותשס"ט–תש"ע.
הייתה חברה בוועדה המרכזת, בוועדת המשמעת, בוועדת המינויים, בוועדת הוצאת הספרים ובוועדה לתלמידי מחקר.
שורצולד לימדה גם במכללת תלפיות והייתה ראש המחלקה למדעי הרוח, ראש ועדת ההוראה, ראש ועדת המחקר וחברה בהנהלה האקדמית של המכללה.
בשנת תשס"ה נבחרה לחברה יועצת באקדמיה ללשון העברית, ובשנת תשע"א הפכה לחברה מלאה.
משנת תשע"א היא יושבת ראש הוועדה למונחי הבלשנות.
הייתה מרצה-אורחת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, באוניברסיטת יורק בטורונטו ובאוניברסיטת אמורי באטלנטה וכן חוקרת-אורחת באוניברסיטת אוקספורד ובאוניברסיטת הרווארד.
שורצולד היא כלת פרס לנדאו למדעים ולמחקר של מפעל הפיס לשנת 2015, בתחום חקר הלאדינו.
היא מלמדת קורסים אחדים באוניברסיטת בר-אילן גם לאחר פרישתה.
אורה שורצולד העמידה תלמידים רבים בתחום הלשון העברית, בתחום המגע בין העברית לספרדית-יהודית, בבלשנות החברתית ובחקר התרגום.
היא נשואה ליוסף שורצולד, חוקר פסיכולוגיה חברתית-ארגונית, גם הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
אורה שורצולד היא מחלוצי התיאור הסינכרוני של דקדוק העברית בת זמננו.
המורפולוגיה, הפונולוגיה, תצורת המילים ויחסי הגומלין בין המערכות האלה הם התחומים המרכזיים ביותר של מחקריה.
שורצולד הגדירה את ההבחנה בין גזירה לנטייה, עמדה על התניות בבחירת צורת הנקבה וצורת הריבוי, על מעמדן של צורות ספציפיות, כגון הסיומת הזוגית ־ַיִים, סיומת ־וּת ומקור מוחלט בדקדוק ובמילון של העברית המודרנית, על משמעות הבניינים ועל זיקה בין ייחוד הצורה לייחוד המשמעות, כגון של בניין נפעל.
היא תיארה את חוקי ההטעמה ואת חוקי צרורות העיצורים בלשון המדוברת.
שורצולד ייחדה מחקר נרחב לחוקי בגדכפ"ת בעברית, בייחוד במערכת הפועל, בהיבט מורפו-פונולוגי וגם בהיבט בלשני-חברתי.
היא עסקה בשאלת מעמדו של השורש בעברית בהיבטים מגוונים, ועמדה על מקום מבנה ההברה העברית כמזהה את היותה של המילה עברית.
אורה שורצולד נדרשה לכמה סוגיות תחביר: הגדרת הנשוא המורחב, התניות ליצירת משפט הייחוד, המשפט החסר והמשפט הסתמי, השמטת ב' היחס בביטויי זמן כמו "שנה שעברה" במקום "בשנה שעברה" ועוד.
שורצולד חקרה את הרכב אוצר המילים בעברית בת ימינו: את שיעורן של מילים מן הרבדים הקדומים, בעיקר מן המקרא, את משקל ההשפעה הזרה, את הקריטריונים הדקדוקיים לזיהוי היסודות השאולים ואת הדמיון בין המילים הזרות למילים לא משולבות כגון ראשי תיבות, שמות פרטיים, מילות משחק ומילות סלנג.
שורצולד דנה בסוגיות מגוונות של הבלשנות החברתית (סוציו-לינגוויסטיקה).
היא כתבה סקירה רחבה על גוני הלשון המצויים בעברית בת זמננו על פי מוצאם של הדוברים, מעמדם החברתי, מינם, עיסוקיהם, דתם ורמת דתיותם ועל פי נסיבות השימוש בלשון.
אחדים ממחקריה נתייחדו ללשון ספרות הילדים, בפרט של עודד בורלא.
בעקבות ניסיונה בהוראה ובהכוונת תוכניות הלימודים בלשון פרסמה שורצולד מאמרים על הנורמטיביות, על מדיניות הלשון ועל דרכי הוראת הדקדוק, הכתיב ואוצר המילים.
היא כתבה גם סקירות על מצב המחקר בעברית החדשה לענפיו.
עיקר עיסוקה של אורה שורצולד בספרדית-יהודית מתמקד בטקסטים ליטורגיים ורבניים.
בשנות השמונים, בדקה 48 מהדורות ונוסחים של תרגומי לאדינו לפרקי אבות שהתפרסמו מן המאה השש עשרה עד המאה העשרים באיטליה, בהולנד, בלונדון וברחבי האימפריה העות'מאנית באותיות עבריות ולטיניות, ועמדה על ההבדלים בין המהדורות.
היא מצאה שיש הבדלים בין המהדורות לפי אוכלוסיית המשתמשים, המקום והזמן.
בהמשך חקרה שורצולד את תרגומי לאדינו להגדה של פסח ב-19 מהדורות שנכתבו באותיות עבריות.
אחד הממצאים היה שתרגומי ההגדות מאיטליה דומים לתרגומי האימפריה העות'מאנית יותר מן התרגומים לפרקי אבות.
לפי מסקנתה, מסורת הקריאה של ההגדה בחיק המשפחה שימרה את המסורת העתיקה יותר מאשר טקסט פרקי אבות שהיה למדני ונלמד בחברת גברים בלבד.
במחקריה על תרגומי הלאדינו לתנ"ך הוכיחה שורצולד שתרגומים אלו אינם ממשיכיהם של תרגומים ספרדיים בימי הביניים אלא ממשיכי מסורת תרגום מילולית בעל פה שהחלה בימי הביניים בקרב היהודים, ואילו כל אחד מתרגומי התנ"ך הספרדיים נעשה באופן עצמאי, גם אם מחבריהם היו יהודים.
במאמרים אחדים בדקה שורצולד את תכונותיהם המיוחדות של הכתבים הרבניים כגון ילקוט מעם לועז, תרגום "שולחן הפנים" (עיבוד ללאדינו של שולחן ערוך), תרגום חובת הלבבות וספרי מוסר, פרשנות והלכה אחרים.
אורה שורצולד עסקה גם בסידורי נשים בלאדינו, בפרט בסידור מסלוניקי מן המאה השש-עשרה מאת הרב מאיר באן בנשת מסלוניקי.
שורצולד העתיקה את הסידור, תעתקה אותו לאותיות לטיניות, תרגמה אותו לעברית והקדימה לו תיאור מדעי, ואלדינה קינטנה הוסיפה מאמר על מאפייני הלשון של הסידור.
הספר יצא לאור בהוצאת מכון בן-צבי.
שורצולד עמדה על יחסי הגומלין בין העברית לספרדית-יהודית בהיבטים רבים, החל בדרכי השילוב של הרכיב העברי והארמי בטקסטים בלאדינו מסוגות שונות וכלה בהשפעת הספרדית-היהודית על העברית המדוברת בת זמננו.
במחקריה עם ד"ר דב הכהן נחקרו גם קטעי גניזה נדירים בלאדינו - נוסח של פרקי אבות מסלוניקי 1570 ככל הנראה, והלכות שחיטה מקושטא 1510, הספר הראשון שנדפס בלאדינו.
הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 1981.
תרגומי הלאדינו לפרקי אבות: עיונים בדרכי התרגום מלשון חכמים לספרדית-יהודית (עדה ולשון יג), מאגנס, ירושלים תשמ"ט.
יחידות 9–10 בקורס פרקים בתולדות הלשון העברית, החטיבה המודרנית.
האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב תשנ"ד.
רשמי מחקר: הנחיות לכתיבת עבודה סמינריונית.
מהדורה משופרת ומעודכנת, רמת גן תשע"ה.
12 יחידות לימוד בארבעה כרכים, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב תשס"ב.
מילון ההגדות של פסח בלאדינו (עדה ולשון כז), מאגנס, ירושלים תשס"ח.
סדר נשים: סידור תפילות בלאדינו, סלוניקי, המאה השש עשרה, מכון בן-צבי, ירושלים תשע"ב.
מחקרים בעברית בת זמננו, ירושלים: האקדמיה ללשון העברית תשע"ח
משה חלמיש ואורה שורצולד, היצירה בספרד ומסורותיה, הוצאת אדרא, 2023
אורה שורצולד יזמה וערכה שלושה ספרי יובל:
ספר הדסה קנטור – אסופת מחקרים בלשון, בעריכת אורה (רודריג) שורצולד ויצחק שלזינגר, רמת גן תשנ"ו
ספר רפאל ניר – מחקרים בתקשורת, בבלשנות ובהוראת לשון, בעריכת אורה (רודריג) שורצולד, שושנה בלום-קולקה, עלית אולשטיין, כרמל, ירושלים, תש"ס
ספר בן-ציון פישלר - מחקרים בלשון העברית ובהוראתה, בעריכת אורה (רודריג) שורצולד ורפאל ניר, תשס"א
שורצולד ערכה את כתב העת בלשנות עברית בשנים תשל"ד–תשל"ט ובשנים תשמ"ג–תשמ"ד; תשע"ה-תש"ף.
שורצולד עורכת היום את לאדינאר כתב עת למחקרים בספרות, במוזיקה ובהיסטוריה של דוברי הלאדינו.
היא נמנית עם עורכי האנציקלופדיה ללשון העברית ולבלשנות (EHLL) וכתבה ערכים רבים לאנציקלופדיה זו.
בצהרי יום ג', תקצירי ההרצאות בסמינריון המחלקתי בשנים תשנ"ה–תשנ"ו, אוניברסיטת בר-אילן
איגוד: מבחר מאמרים במדעי היהדות, כרך ג' בעריכת תמר אלכסנדר, יוסף טובי, זיוה עמישי-מייזלש ואורה שורצולד.
האיגוד העולמי למדעי היהדות, ירושלים תשס"ח
דברי הכנס השמונה עשר של החוג הישראלי של החברה האירופית לבלשנות, חוברת 14, רמת גן 2002
תרגום לאדינו חדש לפרקי אבות, הרשות הלאומית לתרבות הלאדינו, ירושלים 2018
כתיבי הלאדינו, הוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית ללאדינו, דפוס נחליאלי, תל אביב (חוברת בעברית ובלאדינו)
מחקרים בעברית החדשה ובלשונות היהודים מוגשים לאורה (רודריג) שורצולד''', בעריכת מלכה מוצ'ניק וצבי סדן, ירושלים תשע"ג.
אורה קרופיק (נולדה ב-31 בדצמבר 1959) היא סופרת ישראלית לילדים ונוער.
אורה קרופיק נולדה בשנת 1959 בתל אביב.
בעלת תואר ראשון ושני בחינוך.
עוסקת בתחום החינוך והוראת הספרות בכיתות היסוד.
למדה בסדנה לכתיבת סיפורים לילדים בהנחיית נורית זרחי בבית אריאלה.
ספור קטן על תקווה גדולה - בהוצאת דני ספרים בשנת 2000
שולה הכוכבים – בהוצאת קוראים בשנת 2008. איורים – עפרה עמית
חברות עם שחר – רב מכר בהוצאת דני ספרים בשנת 2013 - מקום שלישי במצעד הספרים
מריה - בהוצאת דני ספרים בשנת 2013
החברים של אדם - בהוצאת דני ספרים בשנת 2014
תראי אותך - בהוצאת דני ספרים בשנת 2015
הפרויקט של מיכל - בהוצאת דני ספרים בשנת 2016 - נבחר להשתתף במצעד הספרים
דור לא מושלם - בהוצאת דני ספרים בשנת 2017
לא כמו כולם - בהוצאת דני ספרים בשנת 2018 - מקום ראשון במצעד הספרים
החיים הפשוטים שלי - בהוצאת דני ספרים בשנת 2019 - מקום חמישי במצעד הספרים
הסוד של עלמה - בהוצאת דני ספרים בשנת 2020
המסע של יוגב - בהוצאת דני ספרים בשנת 2021 - נבחר להשתתף במצעד הספרים
הקול שלה - בהוצאת דני ספרים בשנת 2022 - נבחר להשתתף במצעד הספרים
האלבום, המכתב ומה שבא אחריו - בהוצאת דני ספרים בשנת 2023
מילה אחת סיפור שלם - בהוצאת דני ספרים בשנת 2024
האביב של נופר - בהוצאת דני ספרים בשנת 2025
אורה ראובן (Ora Ruven) (נולדה ב-1948 ביפו) היא אמנית רב-תחומית ישראלית.
ראובן בוגרת לימודי בלשנות וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים (1988) ובוגרת המדרשה לאמנות בבית ברל (2002–2006).
היא החלה לעסוק באמנות בשלב מאוחר יחסית, כאשר הייתה כבת 50. בעבודתה עוסקת אורה ראובן בסוגיות אשר על פי רוב נדחקות לשולי הדיון הציבורי כמו עירום גברי, מיניות ודימוי הגוף של אשה מזדקנת.
היא מגדירה את עבודתה כשאיפה לחשוף את המסתתר ביחסים המורכבים בין הגוף העירום לנפש העירומה, בין העצמי לעצמי של החברה, בין העירום לעריה, בין הבושה מעשה ידי אדם לבין הגוף מעשה הבריאה.
ראובן עובדת במדיות שונות, אך חוקרת במיוחד את יכולת הכלים הדיגיטליים, יוצרת אמנות במציאות מדומה ואמנות במציאות רבודה, תוך ביצוע סוגי אמנות חדשים לצד ישנים.
בשנת 2008 הקימה את הגלריה השיתופית P8. בשנת 2015 חברה אורה ראובן להקמה וניהול של העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל.
ראובן היא בת לניצולי שואה, נשואה, אם לשלושה, חיה ועובדת בתל אביב.
אורה ראובן היא חלק מתופעה הולכת וגוברת של אנשים אשר נעשו לאמנים מצליחים אחרי קריירה מלאה בתחום אחר.
מלבד היותה אמנית פעילה העובדת במדיות שונות, ראובן יסדה ב-2008 את גלריה P8, מחלוצות הגלריות השיתופיות בתל אביב והובילה את פעילותה עד 2015. באותן שנים נעשתה גלריה P8 לאחת הגלריות הבולטת בנוף המתפתח והחשוב של הגלריות האלטרנטיביות בתל אביב.
ראובן החלה את דרכה כפסלת אבן אוטודידקטית (2000) והשתתפה בסימפוזיונים בינלאומיים באיטליה, בספרד, בשווייץ ובישראל.
באירועים אלו הקימה פסלי אבן גדולי ממדים, ולעיתים שילבה בהם חומרים אחרים.
במהלך הלימודים במדרשה נפתחו בפניה הציור והעיבוד הדיגיטלי, שהובילו לעיסוק בהתייחסות התרבות לעירום גברי ולעירום נשי.
בו זמנית, ההתמקמות בסטודיו ביפו עיר ילדותה, הניבה סדרת עבודות שעסקו בהיסטוריה, אישית וישראלית.
הכלת החיים האישיים במעטפת הפוליטית המתוחה והרוחשת באה לידי ביטוי גם בשנים שלאחר מכן, בעבודות הילדים, שהוצגו בשתי תערוכות: "ראובן שמעון ובנימין" ו"דיאדמה" ובתערוכה "גו גו גולם".
במשך כמה שנים עסקה בציורי עירום של גברים.
ראובן הופכת את היוצרות ומול מבטו המנכס של הגבר, המקובל בציורי העירום הנשי בתולדות האמנות, היא מציבה את הגבר למבטה הבוחן והמנכס של האשה.
המדובר במודלים שאינם עונים לכללי היופי של העירום הגברי המוכר מתולדות האמנות ומעולם הפרסום.
בשנים האחרונות אין כמעט דוגמאות לאמניות נשים העוסקות בעירום הגברי וגוף העבודות של אורה ראובן על נושא זה, הוא עדיין ייחודי בנוף האמנות המקומי.
חוקר האמנות שגיא רפאל מתאר בקטלוג התערוכה שעסקה בעירום גברי את גישתה המחדשת: "בניגוד לציירי העבר אשר הציגו עירום נשי אילם, ראובן חומקת מחפצון נצלני של גוף מצויריה, והיא מדובבת אותם, משמיעה את קולם, תוך יצירת זהות עצמאית ומאופיינת לכל אחד מהם".
זווית רחבה יותר על ציורי הגברים העירומים מביאה ד"ר טל דקל: הגבר כמושא לפיתוי נשים – זהו היפוך היוצרות ...
הגבר הוא מושא לתשוקת האישה, כלומר – במקום להתייחס לכוחנות שבמערכת היחסים גבר/אישה, יש כאן קביעת סדר יום חדש, שבו האישה מתייחסת אל מושאה מתוך תשוקה מעורבת ברכות, יופי ורומנטיקה.
האמנית אינה מייצגת אישה המנסה לתפוס את מקומו הכוחני של הגבר, ולהציג את כוחה לעומתו, אלא האישה מבטאת את נשיותה ביחס לגבר.
עם זאת אין להתעלם מכוחה הן כאישה והן כאמנית, המגולם בנכונותם של גברים שדוגמנות אינה מקצועם – להתפשט בפניה לצורך הציור והצילום.
ציורי הגברים של אורה ראובן מייצגים נשיות שאינה מובנית על ידי התרבות הגברית השלטת.
הפסל נראה ניצב בצדודיתו כנגד צדודית גופה החשוף של האמנית וצדודית פנים ועל רקע נוף אפלולי ובלתי מוגדר.
הציור מתריס פמיניזם כלפי הדימוי הזכרי, ובה בעת, מבטא הודאה באמת הזמן והגוף כנגד הכזב האשלייתי של המיתוס ה"נמרודי" המאצ'ואיסטי.
בעבודות נוספות, הנעזרות בעיבוד מחשב, ראובן נוטלת אל העולם את המפגש בינה לבין "נמרוד" כטענה חזותית המופיעה גם על גדר אבן שכונתית או על רקע טקסטים שונים מהמדרש, מהאסלם, מ"הקומדיה האלוהית" לדנטה ועוד.
בית ביפו – מסגדים בתל אביב
בשתי תערוכות יחיד שהוצגו בו זמנית, מסגדים בתל אביב ואורה ראובן לכי הביתה, הציגה ראובן עבודות שנגעו בילדותה ביפו ובמבט הבוגר והעכשווי על יפו והשינויים שחלו בה.
בטקסט שליווה תערוכות אלה אומר אסד עזי: בשלושה רובדי מניפולציה נעזרת אורה – במדיום הצילום, הטיפול הדיגיטלי בו, והרישום – ויוצרת עולם שאין לו קיום אלא בנבכי תודעתה ובין ריבועי הפיקסלים.
כך היא יוצרת בדיות שבחלקן מסתמכות על המציאות, אם זה ביתה ביפו, ואם אלה חצרות התרבות החילונית בתל אביב.
מספרת ראובן: "הלכתי מהסטודיו עם מצלמה לבית ילדותי.
היו כמה תמונות שהכו אותי בתדהמה...המסגדים ביפו היו נוף ילדותי, אבל לא שירת המואזין.
המואזין שתק באותן שנים ראשונות לאחר כיבוש יפו.
היום אני שומעת אותו השכם והערב כשאני בסטודיו ביפו.
המחשבה הטורדנית ששואלת על אפשרויות קיומיות שונות, התגבשה בסדרת דימויים שקראתי לה מסגדים בתל אביב.
בשנת 2020 הציגה ראובן את הבית ביפו בתערוכת יחיד בבית הבאר ביפו, במסגרת תוכנית רזידנסי של עיריית תל אביב.
בתערוכה זו הציגה בין השאר שתי עבודות וידאו שהביאו לביטוי את ההתמקדות של ראובן באמנות דיגיטלית: האנימציה הבית של - שהוקרן גם ב-Peer To Space, והווידאו מסגדים בתל אביב
עירום נשי – דיוקנאות עצמיים
בתערוכת יחיד בשנת 2012 הציגה ראובן סדרה של צילומי דיוקנאות עצמיים בעירום שבה היא עוסקת באומץ בשאלות הקשורות למושגים שלנו על יופי נשי, הזדקנות ועל מיניות ודימוי הגוף.
אין שום דבר נוסף בעבודות הללו מלבד עוצמתו של הגוף הבוגר, בעל הנוכחות, הסובייקט המביט חזרה אל הצופה.
דמות נשית נטולת הגנות אך לא מתנצלת.
בתוך השחור־לבן מלא הקדרות, התערוכה מעלה שאלות קיומיות בנושא נשיות, הזדקנות והייצוג האמנותי.
הילדים, הלוא הם הנכדים, שנוספו לחיים, אלצו את ראובן להתבונן אל העתיד.
בתערוכה "דיאדמה" מוצגים צילומי ילדים בעיבודי מחשב המכליאים ציורים.
"שפת גופם של הילדים מבטאת יצרים ראשוניים: תחרותיות, אלימות, משחקיות, ומעמדיות – אלה הדברים שמייצרים לדעתי גם את כל מה שהתרבות של המבוגרים מכילה – אולימפיאדות ותחרויות מאז ועד היום, המתבססים על יצרים אלה".
גם בתערוכה ראובן שמעון ובנימין הוצגו דימויי הילדים: "רציתי ללכוד משפע הדימויים את מחוות הגוף שהזדקרו לעיני, מחוות של דחפים ויצרים ראשוניים, המניעים אותנו בכל גיל, במחול או אלימות, בתוקפנות ובסקרנות.
דימיתי את הילדים בנופי הארץ הקשה המחכה להם, שאני מצלמת בהיותי בדרכים, תחת מכבש המורשת"
מעיסוק בגופה שלה, עברה ראובן למבט מקיף על הזקנה, ואצרה ביחד עם שגיא רפאל תערוכה בת שני חלקים, שהציגו בה אמנים ישראלים ומהעולם: רוך וקושי, הגיל השלישי המגדר הרביעי, זקנה באמנות עכשווית.
בקטלוג התערוכה, כתבה האמנית על גישתה לזיקנה: "תנו לי לכאוב את אובדן היופי.
תאמרו לי שצריך להיכנע לזמן המנצח.
תאמרו לי לחפש עניין בעשייה, בבילוי, בשימוש חכם בזמן ההווה הנותר.
אובדן היופי הוא הביטוי החיצוני לאובדן הרבה יותר גדול.
הוא מסמן את חולשת הגוף, המוח, והנפש.
בשל היותו חיצוני ייתכן שהוא נתפס כשורש הבעיה, כגורם הראשון לאפליה.
"בזקנה הגבר מאבד אט-אט את תכונותיו הגבריות והאישה מאבדת את תכונותיה הנשיות.
הם חדלים להיות יצורים מיניים, נחשקים, מחזרים ומחוזרים, כי כך מצפים מהם".
נושא זה עולה בשנים האחרונות לסדר היום וזוכה ליותר לגיטימיות בתרבות המערבית בכלל ובאמנות בפרט.
הפרויקט הבא של ראובן, "אדום פומפיי", עסק בשני רבדים, במשחק של מבוגרים ובנראות התערוכה בגלריה.
בהשפעת האמנות השיתופית, פנתה ראובן לדרך חדשה לגמרי, כשהיא משתפת את קהל המבקרים ומצלמת את התהליך.
היא הזמינה את הצופה להפוך ממבקר פסיבי שמתבונן ביצירות אמנות למשתתף, והציעה לו לשחק בגופים הגאומטריים הצבעוניים שהכינה: קוביות, מלבנים, גלילים ועוד, בגדלים שונים, ולבנות מהם מבנים ומיצבים כרצונו.
מהלך זה יצר נראות דינמית לתערוכת המיצבים שהתחלפו ללא הפסקה.
במשחק אחר תלתה בתאי צפייה ייעודיים ברקודים שעל הצופה לסרוק, כדי לגלות על מסך הטלפון הנייד שלו יצירות מתולדות האמנות.
"כשאני מציירת זה סוג של משחק, אני רוצה לגרום לאחרים גם לשחק", הסבירה ראובן בראיון, "המשחק נתפס בתרבות שלנו כמשהו שנוגד רצינות.
אנחנו צריכים ללמוד, לפרנס, להשיג הישגים.
בעולם ההייטק יש כאלה שכבר הפנימו את העובדה שהעובדים שלהם צריכים לנוח וליהנות קצת, והכניסו את המשחקים לתוך סדר היום שלהם, אבל רובנו עדיין תופסים אותו כבזבוז זמן ששייך לעולם הילדים.
את התערוכה הגדירה ראובן Human Specific, כלומר תערוכה ששמה את הצופה במרכז, כתגובה לתערוכות Site Specific, כלומר תערוכות מותאמות חלל.
היא מתייחסת אל חלל התערוכה כמקום של אירוח, שבו המבקר מוזמן להיות שותף פעיל.
חוקרת האמנות ד"ר הדרה שפלן קצב מתארת בספרה אימניות: אמהות מביאות אמנות לעולם את המיצב: החיים בצל הסכנה והמציאות הנפיצה מבחינה פוליטית וחברתית הובילה לתערוכתה של ראובן "גו גו גולם" (2017 גלריה הקיבוץ), בה השתמשה בדמותו של הגולם מפראג כדי לתאר אגרסיביות רוויית ליבידו גברי, בבחינת הנולד בחטא.
לפי האגדה, חטא זה, אפילו אם נוצר למטרה טובה, דינו סכנה והרס.
הקהל הוזמן לקחת חלק ב"תיאטרון כשפים" ולכסות את ראשו הקרח של פסל הגולם ברצועות נייר מתולתלות שעליהן יכתוב פסוקי כישוף הלקוחים מספר יצירה (חלק מתורת הסוד והמיסטיקה היהודית).
השבת שיער הראש, כבסיפור שמשון הגיבור, נועדה לחזק את הגולם בתקווה להצלת העם היהודי בהתאם למקור מהאגדה.
האמנית משתפת את הקהל כדי להצביע על צורכי נפש האדם הזקוקה בעיתות מצוקה לגולם מיתולוגי, ובאותה עת להצביע, כבסיפור המקורי, על הסכנה בהחייאתו ובהתחזקותו של הגולם.
בסדרת עבודות משנת 2021 העוסקות במוות, הציגה ראובן גישה אופטימית המציעה לחגוג את סוף החיים בהענקת תשומת לב לזמן ההווה, לחיות את ההווה.
ראובן יצרה עבודת וידאו, "די-ג'יי מר-מוות ואני", המציגה מסיבת ריקודים סוערת של דמויות זקנות מצוירות רוקדות עם השלד המייצג את המוות.
הווידאו נוצר מציורי דמויות בתוכנת ציור בתלת מימד במציאות מדומה והעמדת הדמויות והרקדתן בסלון הביתי במציאות רבודה.
במגזין האמנות so-art מתאר האוצר עוז זלוף את העבודה: האמנית מציגה בתערוכה זו דיאלוג ישיר וחסר פחד עם הוודאות של הסוף, עם הגיל ועם הגוף.
היא חוגגת את התשוקה שבחיים ואת היותה סופית".
עוד יצרה ראובן סדרת עבודות המדמות בגדי מסיבה יוקרתיים העשויות שק, המשמש במקרא כלבוש אבל.
כך הפכה את סממן האבל לסממן של שמחה.
באלבום תמונות משפחתי הציגה את עצמה כבת זוג של המוות, בדמות השלד.
סדרת העבודות נקראת סטורם ביי - BAY STORM - כשמו של המכחול הדיגיטלי שבו מצוירות כמעט את כל העבודות.
אלו ציורים דיגיטליים מצוירים על מסך האייפד באפליקציה פרוקריאייט (procreate (שיש בה עשרות רבות של מכחולים, אבל סטורם ביי מזכיר קצת עבודה באקוורל.
מצד התוכן - הדימויים - דמויות בסיטואציות שונות המבטאות יחסים בינן לבין עצמן או סביבתן ומשקפות רשמים מהתבוננות בבני אדם ומשיכה ספונטנית לעיסוק באדם ובקיומו.
עם התפתחות הטכנולוגיות יצרה ראובן עבודות וידאו ב-360 מעלות המבוססות על ציור תלת מימד בעבודת יד במציאות מדומה.
הסרטים הוצגו בפסטיבלי וידאו ומשקפים את אותם נושאים המעסיקים אותה בכל עבודותיה.
עבודות אלו מוצגות בקביעות באתר RADIANCE שהוא מסד נתונים בינלאומי של אמני מציאות מדומה.
צעד נוסף בא לביטוי בפרוייקט קולנוע אורה, טרילוגיית עבודות וידאו העוסקות בזיקנה, בפנטזיה ובמיצוי החיים.
העבודות נוצרו באמצעות כלי ציור תלת-ממדיים במציאות מדומה (Tilt Brush), צילום וולומטרי ואנימציית AI.
על אף שהופקו בסביבת VR, העבודות מונגשות כווידאו בפורמט שטוח ללא צורך בציוד מורכב או עמדות VR.
• "נמרוד": וידאו המתעד ביקור בדיוני בתערוכת יחיד במוזיאון ישראל (בהדרכתה הקולית של גליה בר אור).
היצירה בוחנת שאלות של אמת ובדיה בעידן הדיגיטלי ואת תפקיד המוסדות האמנותיים.
• "די ג'יי מר-מוות": עבודה המשלבת אנימציה של ציור תלת-ממדי ובוחנת את המושג "Ars Moriendi" (אמנות המוות) דרך חגיגת חיים נינוחה.
• "בכיינית": תגובה ישירה למונולוג העוסק בתחושת החמצה בזיקנה, המציבה מולו נוכחות חיונית ונטולת פילטרים.
2009 – פמוסטרון – את וגברים עירומים, גלריה P8, תל אביב, אוצרת רקפת וינר עומר (קטלוג)
2011 – מסגדים בתל אביב, גלריה P8, תל אביב
2011 – אורה ראובן לכי הביתה, בית האמנים זריצקי, תל אביב, ליווי אוצרותי אסד עזי
2012 – עירום, גלריה P8, תל אביב, אוצר יואב שמואלי
2013 – דיאדמה, גלריה כברי, אוצרת דרורה דקל
2013 – ראובן שמעון ובנימין, תערוכה זוגית, גלריה P8, תל אביב
2017 – גו גו גולם, גלריה הקיבוץ, תל אביב
2020 הבית של, רזידנסי בית הבאר, יפו
2021 - די ג'יי מר-מוות במסיבה, גלריה עירונית לאמנות עפולה
2025 - קולנוע אורה, סטודיו פוריה 8
2007 – בחירה מאונס, גלריה ברבור, ירושלים
2009 – זב"ע, עירום גברי באמנות ישראלית עכשווית, גלאון, תל אביב, אוצר שגיא רפאל (קטלוג)
2010 – הנמרודים החדשים, בית האמנים בירושלים, אוצר גדעון עפרת (קטלוג)
2010 – צבע טרי, יריד אמנות תל אביב
2014 – רוך וקושי/הגיל השלישי המגדר הרביעי/זקנה באמנות עכשווית, גלריה p8, תל אביב (קטלוג)
2015 – ברברה, גלריה כורש, ירושלים (מנופים)
2016 – טוסיק או תחת, גלריה פאס פורט, אוצר ליאב מזרחי
2019 – פסטיבל קולנוע ירושלים, וידאו נסיוני
2019 – פסטיבל סרטים חיפה, אוצר טל הרינג
2019 – ShortMovieClub – פסטיבל סרטים קצרים, מינסק, בלארוס
2019 – צומח דומם, בית האמנים תל אביב
2020 – ניצוצות, גלריה עירונית עפולה, אוצר עוז זלוף
2020 – פסטיבל ויראל, פסטיבל אונליין, אוצרים ליאור זלמנסון ומאיה מגנט
2020 – ז/נ – תערוכה קבוצתית על מיניות, גלריה זוזו, אוצר יוסי וסיד
2010 – מאניק אורגאניק, ליאור וילנצ'יק ופיליפ רנצר, P8
2012 – שני מעשים, שת"פ עם מוזיאון חיפה לאמנות במסגרת תערוכת המוזיאון ירושלים/ת"א/חיפה
2013 – אוהבים אמנות, שת"פ עם סאלי הפטל נווה באירוע השנתי של עיריית תל אביב
2013 – סוף ידוע מראש, קבוצתית, אוצרות משותפת עם שמעון לב, P8
2014 – רוך וקושי/הגיל השלישי המגדר הרביעי/זקנה באמנות עכשווית – תערוכה בת שני חלקים, גלריה P8, אוצרות משותפת עם שגיא רפאל (קטלוג)
Art-Lane 2020 קרן לתמיכה באמנות בפריפריה
2014 מענק הוקרה, עיריית תל אביב בשיתוף קרן רבינוביץ
אורה פטישי (נולדה ב-18 בינואר 1945) היא סופרת ישראלית שכותבת רומנים, ספרים לילדים ולנוער וספרי שירה.
אורה פטישי נולדה בתימן בשנת 1945 ויחד עם משפחתה הגיעה לישראל בשנת 1949 במבצע "מרבד הקסמים".
אורה למדה בבית ספר ממלכתי דתי במקום.
היא למדה בתיכון "מורשת" בכפר סבא.
בגיל 18, התחילה ללמד בבתי ספר יסודיים בעפולה, גבעת המורה והוד השרון.
למדה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב לתואר ראשון בלשון ובחינוך, ותואר שני בספרות והמשיכה ללמד בבתי ספר תיכוניים.
פטישי החלה לכתוב בגיל 17 שירים ובשנות ה-70 וה-80 כתבה מעשיות וסיפורים שהתפרסמו במדורי ילדים ונוער בעיתונים שונים ובמשמר לילדים.
היא כתבה את סיפרה הראשון ,"שחר מספר" בגיל 28 במקביל לעבודתה בתיכון ולאחר מכן, כתבה את "מגעים" בסיום התואר הראשון באוניברסיטה.
ב-2003 כתבה את הספר "מלכת הכיתה" שהיה לרב-מכר.
פטישי ייסדה הוצאת ספרים משלה, טנא אור, בה הוציאה מספר ספרים שכתבה.
כיום אורה כותבת ספרי שירים.
שחר מספר – קובץ סיפורים לילדים (יעד, 1977)
מגעים – רומן אלגורי על אהבת ארץ ישראל (טללים, 1988)
מלכת הכיתה – סיפור לבני הנעורים (ספר לכל, 2003)
סערות באביב – רומן התבגרות (טנא אור, 2004)
אביב עלומיה (טנא אור, 2007) (ספר המשך ל"מלכת הכיתה")
גבי מהשכונה – סיפור לבני הנעורים (טנא אור, 2010)
שירים ברוח: שירים (גוונים, 2012)
ליופי בצלילי הקיום: שירים (גאיה, 2014)
מפה לשם משם לפה – שירים (מנדלי ספרים אלקטרוניים, 2016)
ידידות במבחן – סיפור לבני הנעורים (קורל, 2017)
מראה אמת – סיפור לבני הנעורים (קורל, 2020)
אורה וושינגטון הייתה טניסאית וכדורסלנית אפרו-אמריקאית.
זכתה שבע פעמים ברציפות (1929–1935) באליפות איגוד הטניס האמריקאי (ATA) .
בשנת 2009 נבחרה להיכלל בהיכל התהילה של כדורסל הנשים, ובשנת 2018, נבחרה להיכלל בהיכל התהילה של הכדורסל.
בתחילת שנות העשרים לחייה, החלה לשחק טניס, כפעילות שנועדה להסיח את דעתה ממות אחותה.
וושינגטון, שלא התאמנה בשיעורי טניס מקצועיים, פיתחה בעצמה טכניקה לאחיזת המחבט.
בשנת 1924 זכתה לראשונה בתחרות לאומית כשהביסה את שחקנית הטניס דורותי רדקליף (Dorothy Radcliffe).
במשך 12 שנים ברציפות, וושינגטון נותרה בלתי מנוצחת.
היא ניצחה באליפויות ליחידות ולזוגות, וזכתה בסך הכל ב-14 אליפויות של איגוד הטניס האמריקאי (איגוד הטניס לאפרו-אמריקאים), מתוכן - שבע אליפויות ברציפות.
יריבתה הלבנה, הלן וילס, שהפגינה דומיננטיות רבה במשחקי התאחדות הטניס של ארצות הברית (USTA) וזכתה לתהילה רבה יותר מזו של וושינגטון, סרבה להתחרות נגד וושינגטון, על אף שזו הביעה מספר פעמים את רצונה להתחרות נגד וילס.
בגיל 32 החלה לשחק כדורסל עם קבוצת Germantown Hornets והובילה את הקבוצה לניצחון לאומי.
בין השנים 1932–1942, שיחקה כדורסל בקבוצת Philadelphia Tribunes בעמדת סנטר ואף אימנה אותה.
הקבוצה זכתה ב-11 ניצחונות רצופים באליפויות עולם בכדורסל לשחורים.
וושינגטון, שלא שיחקה מעולם נגד שחקניות כדורסל לבנות, נחשבה לשחקנית הכדורסל השחורה הטובה ביותר בעולם
בשנות הארבעים, פרשה וושינגטון מעולם הספורט.
בשנת 1961 רכשה בניין ושגשגה כמשכירת דירות.
בשנת 1971 נפטרה בגרמנטאון , פילדלפיה.
בשנות השמונים, נבחרה להיכלל בהיכל התהילה של אוניברסיטת טמפל.
בשנת 2009, נבחרה להיכלל בהיכל התהילה של הכדורסל לנשים .
לוחית זיכרון על פועלה ניצבת בפילדלפיה.
בשנת 2018, נבחרה להיכלל בהיכל התהילה של הכדורסל.
אורה נודל-ירון (נולדה ב-30 בדצמבר 1930) היא לשעבר שחקנית כדורסל ושחמטאית ישראלית.
חברת נבחרת ישראל הראשונה בכדורסל לנשים באליפות אירופה השנייה (בודפשט 1950) ואלופת ישראל לנשים הראשונה בשחמט (1955).
נולדה וגדלה בקיבוץ עין חרוד.
בצעירותה עסקה בשחייה ובאתלטיקה קלה.
בהמשך שיחקה כדורסל בקבוצת הפועל תל יוסף עין חרוד.
בגיל 15 למדה בקרוס למורס במחנה ג'וערה ושרתה בתחנת קשר של ההגנה והפלמ"ח.
בגיל 17 היא שרתה בגדוד 13 של גולני, ואחר כך בחטיבה 7 עם מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ).
לאחר השרות הצבאי היא למדה שלוש שנים במדרשת רופין וקיבלה תואר הנדסאית מכונות.
בהמשך למדה כשנתיים כלכלה במדרשת רופין.
במאי 1950 היא שיחקה באליפות אירופה בכדורסל נשים שנערכה בבודפשט, הונגריה, הטורניר הבינלאומי הראשון שבו השתתפה נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
הנבחרת סיימה במקום 11 במתוך 12 קבוצות.
במשחק הניצחון היחיד, על נבחרת הולנד, היא קלעה 10 נקודות.
באליפות ישראל הראשונה בשחמט לנשים שנערכה בשנת 1955 זכתה נודל-ירון בתואר לאחר ניצחון בדו-קרב נגד אסתר סמושי ממצובה שסיימה יחד איתה ראשונה בטורניר.
נודל-ירון התגוררה עם משפחתה, בעלה ובנם, בעין חרוד איחוד.
בקיבוץ עבדה כמזכירה כלכלית, ניהלה את המשרד הטכני במפעל פלב"מ (פלדה בלתי מחלידה) וליוותה מקצועית את מנכ"לי המפעל.
היא עבדה בחברת "פלדות" בעין חרוד מאוחד.
בהמשך היא עבדה ברפת ובחדר האוכל וסייעה לילדי הקיבוץ שהתקשו בחשבון.
אורה גולדנברג (נולדה ב-19 בפברואר 1939) היא אמנית יוצרת, אוצרת, עורכת דין ומגשרת ישראלית.
גולדנברג עוסקת בחקר ובפיתוח הקשר שבין אמנות, עסקים וקהילה.
גולדנברג מתעדת, עורכת ומחברת ספרי ילדים.
גולדנברג נולדה בשם אורה סבירסקי ברמת גן.
היא למדה ב-"בית הספר לילדי עובדים" ברמת גן ולאחר מכן ב-"תיכון חדש" בתל אביב, שם החלה ללמוד משחק אצל ניסן נתיב.
בצה"ל היא שירתה בחיל האוויר.
בשנת 1959 לאחר שחרורה מהשירות הצבאי, נסעה ללונדון ללימודי ספרות אנגלית.
בין 1965–1971 השלימה תואר במשפטים באוניברסיטת ירושלים.
בהמשך השלימה לימודי תיאטרון, באוניברסיטת תל אביב, וב-2001 סיימה לימודי גישור בלשכת עורכי הדין.
בין 2012 - 2015 למדה ציור ואמנות אצל האוצרת, רויטל בן אשר פרץ, ב"בית האמנים" - תל אביב, ולימודי אוצרות בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
בין השנים 1988–2015 עמדה בראש "קרן אורה" שהעניקה פרסים לשחקנים ויוצרים בתיאטרון הלאומי "הבימה".
בשנת 1990 הקימה וכיהנה כיושבת ראש "קרן תרבות אנגליה ישראל", בשנת 1992 ייסדה את עמותת עלמ"א - "עסקים למען אמנות בישראל" שם כיהנה כיו"ר העמותה עד 2002. גולדנברג הייתה חברה בהנהלות ציבוריות רבות, ביניהן: האקדמיה לאמנות "בצלאל", "האופרה הישראלית החדשה", "המועצה לאמנות ולתרבות", "מועצת המוזיאונים", "תרבות לישראל" ו"עתיד בטוח".
ב-2003, כשנה לאחר פרישתה מעלמ"א, הקימה את "פורום לגישור בגובה העיניים".
הפורום התמחה בסכסוכים שבין הורים לילדים ובין בני זוג (בשיתוף עם מכון אדלר).
המשרד פעל מספר שנים וחדל מפעילותו לאחר שגולדנברג נאלצה להתפנות לטיפול בבעלה שחלה.
גולדנברג יזמה את פרויקט "גן הפסלים" במכללת ספיר בנגב, כשנתיים לאחר מכן (2009) הקימה במכללה את הספרייה ע"ש ד"ר אמנון גולדנברג.
ב-2010 יזמה את הפקתו של הסרט הדוקומנטרי "גם האמת היא אופציה" להנצחת דמותו ופעילותו של אמנון בעלה.
גולדנברג היא אלמנתו של המשפטן ד"ר אמנון גולדנברג, אם לשלושה ילדים.
2011 – תערוכת צילום בעקבות הספר "למה בכה הלימון" בגלריית תיאטרון גבעתיים.
2011 – Darkness, מוזיאון לאמנות הפיוז'ן, ניו יורק
2014 – "אני עוד אציג", תערוכה קבוצתית, בית האמנים תל אביב
2014 – תערוכת הצילום "למה בכה הלימון", מוצגת כתערוכת קבע בבית החולים לילדים בתל השומר
2015 – "עוד כאן", מיצב אמנותי בתערוכה קבוצתית, בית האמנים תל אביב
2016 – אוצרת את "מפרש בודד", תערוכה בהשראת הזקן והים מאת ארנסט המינגוויי, גלריה העירונית "מכון המים" גבעתיים
2017 – "יבשות נעלמות" הביאנלה לאמנית בוונציה – השתתפות בתערוכת לוין במסגרת הביאנלה הבינלאומית
2019 – תערוכה קבוצתית, "תנועת מכחול" היכל אמנויות הבמה, הרצליה
2020 – תערוכת אמנות רב תחומית, "פלאשבאק", גלריה על האגם, רעננה
"אמנות כל ההקשרים" –הוצאת ידיעות ספרים
"הסיפור של עלמ"א" – תיעוד 10 שנות בניית הקונספט של טיפוח הקשר בין אמנות - עסקים - קהילה.
"המילים נשארות" – אסופה של מאמרים ותיעוד דמותו של אמנון גולדנברג.
"שנה של מכתבי אהבה" (1960-1961) - ספר האוצר חליפת מכתבים בין אורה לאמנון, לונדון - רמת גן.
"למה בכה הלימון" – כתיבה וצילום, אורה גולדנברג, איורים דורון רוזנבלט.
"למה נבהל השטיח" – כתיבה אורה גולדנברג, איורים דורון רוזנבלט.
אורה נגבי (18 ביוני 1929 – 28 במאי 2024) הייתה ארכאולוגית ישראלית, פרופסור בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
נגבי נולדה בתל אביב לבן ציון ברודצקי ודבורה ברודצקי (לבית פרנקל) שעלו ארצה כחלוצים בראשית העלייה הרביעית.
היא למדה בבית הספר היסודי תל נורדאו ובגימנסיה שלווה בעיר.
אמהּ נהרגה בביתם ברחוב דב הוז בהפצצה של חיל האוויר המצרי על תל אביב בראשית מלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה החלה נגבי ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילה תכננה להתמחות בחקר המוזיקה הערבית, אבל בהשפעת קורס שלמדה אצל ליאו אריה מאיר פנתה ללימודי ארכאולוגיה.
נושא עבודת הגמר שלה לתואר מוסמך, משנת 1956, היה "כלי הפולחן בארץ-ישראל בתקופה הכנענית והישראלית".
נושא הדוקטורט שלה, משנת 1963, היה "צלמיות המתכת הכנעניות בארץ-ישראל ובסוריה".
שתיהן נכתבו בהנחיית נחמן אביגד.
הדוקטורט שימש בסיס לספרה Cannanite Gods in Metal שסקר וקטלג באופן מקיף יותר מ־1,700 צלמיות כנעניות, מחמישים אתרים ארכאולוגיים בישראל ומחוצה לה, כאלף מתוכן מגבל שבלבנון .
נגבי לימדה בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב, החל מייסודו, על ידי יוחנן אהרוני, ועד צאתה לגמלאות.
היא השתתפה בחפירות ארכאולוגיות רבות; עמדה בראש חפירות הצלה אחדות, ובהן במצד גבעת שפירא; ניהלה בשיתוף עם אברהם בירן את החפירה בתל ציפור, ובשיתוף עם זאב הרצוג את חפירות תל מיכל והייתה שותפה לפרסום ספר על החפירות.
כמו כן חפרה עם הרצוג בתל גריסה ("תל נפוליאון" ברמת גן).
היא לקחה חלק בחפירה ב שבקפריסין, בראשות אמילי ורמיול מאוניברסיטת הרווארד.
פועלה של נגבי התמקד בעיקר בחקר הארכאולוגיה של תקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
היא חקרה את כלי החרס שנתגלו בחפירות, וכללו כלים שיוצרו בארץ, ולצדם כלים שיובאו לארץ מקפריסין, יוון ומצרים.
נוסף על כך התמחתה בחקר חפצי המתכת בני התקופה ובעיקר פסלוני המתכת שהציגו את דמויות האלים הכנעניים.
היא התעניינה בקשרים בין הלבנט, קפריסין ואיי הים האגאי בתקופות הברונזה והברזל ועסקה בהתפשטותם של הפיניקים באגן הים התיכון.
היא הייתה נשואה לבוטנאי משה נגבי (2008–1927) והתעניינותה בתרבות המינואית סחפה גם אותו.
השניים כתבו יחד מאמרים אחדים בתחום הארכאובוטניקה שעיקרם צמחי תרבות – הכרכום התרבותי והשושן הצחור – המיוצגים בציורי קיר מינואיים מאקרוטירי (תירה) ומכרתים ובציור רצפה דומה שהתגלה בתל כברי.
אורה גוד קאט היא מכונית חשמלית במרכב האצ'בק, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אורה חברת הבת של גרייט וול מוטורס משנת 2020. היא נחשפה בסין ב-24 ביולי 2020. העיצוב הוא רטרו.
בסין היא משווקת תחת השם ההאומאו אך מספטמבר 2021 משווקת גם באירופה תחת השם פאנקי קאט.
היא כוללת מנוע חשמלי המספק 143 כ"ס או 171 כ"ס בדגם ה-GT, סוללת ליתיום-יון בקיבולת 46.0 או 47.8 קוט"ש המספקת 401 ק"מ או סוללה בקיבולת 59.1 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה של 480 או 501 ק"מ בדגם ה-GT.
אורה וייט קאט היא מכונית חשמלית במרכב מיני, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אורה משנת 2020. היא נחשפה ביולי 2019.
המהירות המרבית עומדת על 102 קמ"ש.
אורה בלאק קאט היא מכונית חשמלית במרכב מיני, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי אורה משנת 2019. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2019.
אורה שיינרמן-אלוני (נולדה ב-3 במאי 1946) היא מתמטיקאית, מחברת ספרי לימוד ואשת עסקים ישראלית.
ייסדה וניהלה את רשת בתי הספר "מכון שחר" ואת מכללת רעננה.
שיינרמן נולדה בחולון, ולמדה בתיכון קוגל בעיר.
בצבא שירתה בחיל האוויר הישראלי.
בוגרת הפקולטה למתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ת"א.
היא החלה את דרכה כמורה למתמטיקה ברשת החינוך אנקורי, בבית הספר "משלב" (יחד עם מחברי ספרי לימוד נוספים בני דורה, ביניהם יואל גבע ואהרון אספיס) וב"תיכון רוטברג" ברמת השרון.
ב-1976 הקימה את רשת בתי הספר "מכון שחר", שהציעה קורסי הכנה לפסיכומטרי ולבגרות בכל המקצועות.
הרשת מנתה כ-30 סניפים בכל רחבי הארץ והכינה כ-30 אלף תלמידים לבחינות בגרות ולבחינה הפסיכומטרית.
לאורך תקופת פעילותה של הרשת, שיינרמן כתבה ספרי לימוד רבים, ביניהם: אלגברה וגאומטריה ל-3 יחידות לימוד, סטטיסטיקה והסתברות, הכנה לבחינה הפסיכומטרית (3 ספרים), ועוד.
ב-1998 רכשה את רשת גני הילדים "גן וגם", שבשיאה החזיקה 14 גני ילדים פרטיים באזור המרכז.
ב-2002, לאחר שעסקיה נקלעו לקשיים, הוכרזה כפושטת רגל והעסקים שברשותה נסגרו.
היא הורשעה בעבירות על חוק פשיטת רגל ונדונה לעונש של חצי שנת מאסר שהומר בעבודות שירות ולקנס של 50.000 ש"ח.
ב-2012, החלה שיינרמן לפתח קורסים וחומרי לימוד לבתי ספר יסודיים.
ערכת לימוד לוח הכפל שפיתחה, המבוססת על שיטה חדשה פרי יצירתה, שימשה אלפי תלמידים במסגרת הלימודים בכיתה ובבית.
בין הספרים הנוספים שכתבה: שטחים והיקפים, מילון מתמטי לילדים וסיכומון מתמטיקה לכיתות ד', ה', ו'.
הספרים, החוברות וערכות הלימוד משווקים על ידי "כפל ערכות חינוכיות".
אורה נישאה ב-1969 ונולדו לה שני ילדים.
בתה הבכורה היא חוקרת המוח ד"ר קרן בן יצחק ובנה שחר עוסק בהייטק.
ב-1986 נישאה בשנית לעיתונאי ואיש התקשורת אורי אלוני ולהם נולד בן העוסק אף הוא בהייטק.
מילון מתמטי לילדים בי"ס יסודי 2012
חוברת עבודה למילון המתמטי 2012
סיכומון מתמטיקה כיתה ד' 2021
סיכומון מתמטיקה כיתה ה' 2020
סיכומון מתמטיקה כיתה ו' 2021
סיכומון מתמטיקה כיתה ג' 2023
שטחים והיקפים לכיתות ה' – ו' 2017
טריגונומטריה + מבוא הנדסי – 3 יח"ל 1998
הכנה לבגרות במתמטיקה 3 יח"ל – חלק א' 1990
הכנה לבגרות במתמטיקה 3 יח"ל – חלק ב' 1990
פתרונות למאגר השאלות במתמטיקה 3 יח"ל 1990
האוגדן הפסיכומטרי – חשיבה כמותית 1992
אורה להב-שאלתיאל (2017-1936) הייתה אמנית ישראלית שיצרה בטכניקות רבות ומגוונות: רישום, ציור בצבעי שמן, הדפס תחריט נחושת וחיתוך עץ ובעיקר הדפס האבן - ליתוגרפיה.
אורה להב-שאלתיאל נולדה בקיבוץ מזרע, בתם של ישראל וחיה לבית לוי.
במהלך השירות הצבאי החלה להב שאלתיאל ללמוד אמנות בסמינר "אורנים".
מוריה היו הציירים מרסל ינקו ואריה נבון, הפסל דב פייגיןוצבי מאירוביץ.
במהלך לימודיה הכירה את הסטודנט לאמנות יוסף שאלתיאל והשניים נישאו בשנת 1957 והצטרפו לקבוצת המייסדים של כפר האומנים בעין הוד.
להבדיל מרוב מייסדי עין הוד, שהגיעו לכפר רק בסופי שבוע, הבית בעין הוד בשביל הזוג שאלתיאל היה היחיד וכך נשאר עד אחרון ימיה.
באותה שנה (1957) הצטרפה להב-שלתיאל כחברה באגודת הציירים והפסלים בישראל.
זמן קצר לאחר נישואיהם, נסעו בני הזוג לאיטליה על מנת ללמוד באקדמיה לאומנויות יפות בוונציה (Accademia di Belle Arti di Venezia).
יוסף שאלתיאל נפטר מסרטן בשנת 2016. לזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1963 נסעה להב-שלתיאל ללמוד באקדמיה לאמנות על שם אוליביה דה סר בפריז.
משנת 1967 ועד מותה ניהלה להב-שאלתיאל סדנת ליתוגרפיה בעין הוד.
לאורך כל חייה היו החינוך לאמנות וההוראה ציר מרכזי בחייה של להב-שלתיאל ורבים מתלמידיה הפכו גם הם לאומנים.
עיקר יצירתה של להב-שאלתיאל הוא בתחום ההדפס, אך היא יצרה בטכניקות רבות ומגוונות: החל ברישום, ציור בצבעי שמן, וכלה בטכניקות של הדפס תחריט נחושת וחיתוך עץ ובעיקר הדפס האבן - ליתוגרפיה.
עבודותיה הן בעלות אופי פיגורטיבי, המבליטות את נקודת המבט הנשית-פמיניסטית.
ברוב הדפסיה השתמשה להב-שאלתיאל בנייר ממוחזר, או בנייר עשוי בצורה ידנית שהיה תחום נוסף בו עסקה.
להב-שלתיאל הייתה חברה בעמותה הבין-לאומית בתחום זה, כמו גם חברה בעמותה הבין-לאומית למחנכים.
להב-שלתיאל חיברה את ספרי השירה "היונה המתמהמהת" (1974) ו-"משזר: תחריטים ומלות שירה" (1986).
כמו כן חיברה ספר ותוכנית לימודים בנושא "הנייר וההדפס במהלך ההיסטוריה" (1998) עבור משרד החינוך והתרבות.
בין השנים 2014-1986 הייתה גם שותפה בארגון תערוכות של אמני נייר בישראל.
בין השאר איירה להב-שלתיאל גם את הספר 'מכתב למר שאגאל' של פיצובסקי יזי בתרגום של יעקב בסר, והצליחה גם לאצור תערוכה בשם "והיה כעץ שתול על פלגי מים" בגלריה של מושב מגדים.
את ספרה האחרון "בדרכי עברתי פה", שעליו טרחה בימיה האחרונים, לא הספיקה לראות כשייצא לאור.
לאורך כל שנות פעילותה זכתה אורה להב-שאלתיאל במספר רב של פרסים, ביניהם: פרס "יד ושם" לשנת 1973, פרס קרן תרבות חיפה לשנת 1986, פרס קרן עמו"ס מטעם נשיא המדינה לשנת 1988, פרס הרמן שטרוק (Hermann Struck) מטעם עיריית חיפה לשנת 1997 ועוד.
כן, החל משנת 1968 ועד שנת 2016, הציגה להב-שלתיאל במספר תערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד ברחבי ישראל.
אורה להב-שאלתיאל נפטרה בעין הוד בשנת 2017, והובאה למנוחות בבית העלמין של הכפר .
אורהוס גימנסטיקפוינין (בדנית: Aarhus GymnastikForening, בקיצור AGF; פירושו: איגוד ההתעמלות של אורהוס) הוא מועדון ספורט והתעמלות דני, וקבוצת כדורגל שבסיסה בעיר אורהוס שביוטלנד.
הקבוצה הוקמה ב-1902 והיא אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל הדני, משחקת בליגת העל הדנית וזכתה בחמישה תוארי אליפות הליגה הדנית (בהם זכתה בעבר משנת 1954 ועד 1986), והיא שיאנית הזכיות בגביע הדני עם 9 זכיות (האחרונה שבהם ב-1995).
הישג השיא של הקבוצה בתחרויות האירופיות הוא הגעה לרבע גמר גביע אירופה לאלופות (כיום ליגת האלופות) בעונת 1960/1961 והגעה לרבע גמר גביע אירופה למחזיקות גביע של עונת 1988/1989.
קבוצת אורהוס גימנסטיקפוינין (AGF) הוקמה בשנת 1880 כמועדון התעמלות קרקע, אולם מחלקת הכדורגל הוקמה מעט לאחר מכן, ומשחקה הראשון התקיים בנובמבר 1902. 6 שנים לאחר מכן זכתה הקבוצה ב"אליפות הכדורגל של יוטלנד" שהוא התואר הרשמי הראשון שלה בהיסטוריה.
לאחר מכן זכתה הקבוצה עוד שבע פעמים בגביע זה והגיע עוד 3 פעמים לגמר האליפות הדנית, לפני שהצטרפה למתכון הליגה החדש שהוקם ב-1927. הקבוצה שיחקה בתחילה באצטדיון בשדרות דלגאס.
ב-1920 העבירה את משכנה לאצטדיון חדש שנבנה - אצטדיון אורהוס, שם היא משחקת מאז.
בעונת 1944/1945 התקרבה שוב אל התואר וסיימה כסגנית בפעם הרביעית.
בשנים 1949-1951 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה והתקרבה שוב אל התואר, אך לא השכילה לזכות בו, ואף ירדה לליגת המשנה בעונת 1952/1953, משם עלתה בתוך עונה אחת בלבד.
הקבוצה חזרה מהליגה השנייה לתור הזהב שלה, כאחת הקבוצות המובילות בליגה הדנית - כאשר היא זוכה ב-12 העונות הבאות החל מ-1954 בארבע אליפויות מדינה וב-5 גביעים דנים, כאשר 3 מהם אלו דאבלים.
ב-1998, סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה הבכירה, אך בעיות כלכליות הביאו לכמה תוצאות גרועות בשנים שלאחר מכן.
בשנת 2000, פיטר רודבאק פוטר לאחר שבע שנים כמנהל.
משנת 2000 ואילך, נכנס המועדון לתקופה רעה וחווה כמה מהתוצאות הגרועות ביותר שלו אי פעם, מה שהוביל לירידות ליגה בעונות 2005/2006, 2009/2010 ו-2013/2014, כאשר בכל פעם חוזרת הקבוצה לליגה הבכירה לאחר עונה בלבד.
בקיץ 2014, מינתה הקבוצה את ג'ייקוב נילסן למנהל הקבוצה החדש שלה.
בנוסף שכרה הקבוצה מנהל ספורטיבי חדש ואת מורטן וויגהורסט כמאמן הקבוצה.
עם זאת, ב-6 בדצמבר 2015, נילסן הודיע כי וויגהורסט פוטר וכי אלוף דנמרק לשעבר גלן רידרסהולם הוכרז כמחליפו.
עם גלן רידרסהולם כמאמן הקבוצה סיימה הקבוצה את עונת 2015/2016 במקום העשירי.
בעונה זו העפילה הקבוצה לגמר הגביע 2016, אך הפסידה 2-1 לפ.צ.
בעונת 2016/2017 סיימה הקבוצה במקום ה-11 לאחר ששיחקה משחקי פלייאוף ירידה במבנה הליגה החדש שהוצג באותה עונה.
ב-30 בספטמבר 2017 פוטר רידרסהולם עקב תוצאות לא עקביות.
בשלב זה הייתה הקבוצה במקום השביעי בליגה לאחר שהחלה את עונת 2017/2018 עם 4 ניצחונות, 5 הפסדים ו-2 תוצאות תיקו.
המשחק האחרון של רידרסהולם היה ניצחון 5–1 מול הלסינגור.
המנג'ר החדש היה דייוויד נילסן שפתח עם 4 הפסדי ליגה רצופים אך סיים את העונה במקום השביעי לאחר שהפסיד בגמר הפלייאוף האירופי מול פ.צ.
לאחר שהגיע למקום השמיני בעונת 2018/2019, המועדון הצליח לשמור על המקום השלישי לעונת 2019/2020.
אורה פלד נקש (נולדה ב-5 בנובמבר 1979) היא יזמית ישראלית והאישה הראשונה שסיימה קורס חובלים בצה"ל.
פלד נקש נולדה בקיבוץ רמת דוד, בת שנייה מתוך ארבע.
בצעירותה ניגנה על תופים ושיחקה כדורסל בנערות הפועל עמק יזרעאל.
בתיכון הייתה פעילה בתנועת הנוער "בני המושבים" כמדריכה.
ב-1997 סיימה את לימודיה בתיכון העמק המערבי בקיבוץ יפעת.
לאחר התיכון יצאה לשנת שירות במסגרת תנועת בני המושבים, שלאחריה התגייסה לצה"ל.
בשנת 1978 נפתח בבית הספר לחובלים קורס נפרד לחיילות, ביוזמת מפקד חיל הים, מיכאל ברקאי ובתמיכת קצינת ח"ן ראשית דליה רז.
הקורס יועד למפעילות מערכות חיוניות בכלי שיט של חיל הים, והשתתפו בו 8 חיילות.
ארבע מתוכן הוצבו בתום הקורס באח"י נגה.
שלוש שנים מאוחר יותר הוחלט להפסיק את שילוב החיילות בקורס, על אף שעמדו ביעדים ובדרישות.
ב-8 בנובמבר 1995 הוגשה עתירתה של אליס מילר לבג"ץ על ידי האגודה לזכויות האזרח ושדולת הנשים.
בג"ץ קיבל את העתירה והורה לצה"ל להשוות את זכויותיהן של נשים לאלו של גברים.
בעקבות העתירה נפתחו בפני נשים הכשרות שונות שהיו עד אז סגורות בפניהן, בהן קורס טיס, אך קורס חובלים נותר סגור עבור נשים.
הילה שחר, שהייתה בוגרת צופי ים ורצתה להתגייס לקורס חובלים, עתרה לבג"ץ בנושא.
קצינת ח"ן ראשית אורית אדאטו שכנעה את הרמטכ"ל שאול מופז לפתוח את הקורס לנשים לפני ששופטי בג"ץ יתערבו.
בטרם גיוסה לצה"ל, ביקשה פלד נקש להצטרף לקורס טיס שכבר היה אז פתוח לנשים אך לא צלחה.
היא ניסתה להתמיין לקורס חובלים, אך הצבא סרב.
כמה חודשים לאחר מכן, בעקבות העתירה של הילה שחר, נפתח תפקיד החובל לנשים ופלד נקש זומנה לגיבוש.
היא הגיעה לגיבוש חובלות הראשון בתולדות צה"ל וסיימה את הגיבוש בהצלחה, יחד עם שלוש נשים נוספות.
פלד נקש התגייסה לצה"ל ב-1998 לקורס שנמשך שנה ותשעה חודשים.
באוגוסט 2000 הייתה פלד נקש האישה היחידה והראשונה שסיימה את הקורס (מחזור חובלים צ"ט - 99) במגמת שייט, ובכך הפכה לחובלת הראשונה בצה"ל שסיימה קורס חובלים.
עם סיום הקורס הוצבה לשירות בשייטת ספינות הטילים - המסלול היחיד שהיה פתוח אז לנשים.
היא שרתה באח"י קשת בתור קצינת גנ"ק (גילוי, ניווט וקשר).
לאחר שירות כמפקדת מחלקה באח"י קשת, שימשה כמפקדת קורס פי"מ (פיקוד ימי) להכשרת קציני גנ"ק.
היא פיקדה על שני מחזורים, ובנוסף הייתה המדריכה הראשית של בית הספר לפיקוד ימי.
היא שרתה בצבא שש שנים, עד שנת 2005.
לאחר שחרורה המשיכה פלד נקש לשרת במילואים עד שנת 2012. בשנת 2020 חזרה לחיל הים על מנת להתנדב במילואים.
במקביל לשירות המילואים היא דואגת לשימור נשים בקורס חובלים.
ב-2023, בעקבות "מחאת המילואימניקים", הקפיאה פלד נקש את התנדבותה במילואים בחיל הים.
בשנת 2010 סיימה פלד נקש תואר ראשון בהנדסת מערכות מידע באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע.
בשנת 2017 סיימה תואר שני בעיצוב תעשייתי מבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים.
פלד נקש היא מומחית חווית משתמש (UX).
היא עבדה בין 2010 ל-2014 בחברת ההייטק מטריקס.
מ-2014 ועד 2023 עבדה במספר תפקידים בתחום חווית המשתמש בחברת התוכנה IBM.
פעילות במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית
בינואר 2023 לאחר הכרזתו של שר המשפטים יריב לוין על צעדי החקיקה המתוכננים, הצטרפה פלד נקש לפעילות המחאה כחלק מ"אחים לנשק" - מחאת המילואימניקים.
במסגרת המחאה היא פעילה בשטח, מתראיינת באמצעי התקשורת ונואמת במסגרת הפגנות ברחבי הארץ, בכלל זה במוקד המרכזי של המחאה בקפלן, תל אביב.
במסגרת נאומיה היא מדגישה את השינוי שחוללו פסיקות בג"ץ בכך שאפשרו לה ולנשים נוספות לשרת בתפקידים משמעותיים בצה"ל, שלא היו פתוחים קודם לכן לגברים.
ב-2024 הייתה בין מייסדי עמותת "המחנה הישראלי" ביסוס וחיזוק הדמוקרטיה בישראל.
נשואה לאורי, איש חינוך, ואם לשתי בנות.
פלד נקש חברה בפורום דבורה לקידום ייצוג שוויוני לנשים במוקדי קבלת החלטות, בשיח הציבורי ובממסד הביטחוני-מדיני.
בנוסף היא האישה הראשונה והיחידה הנמצאת בוועד המנהל של עמותת מגדלור, ארגון בוגרי ובוגרות קורס חובלים.
פלד נקש מתנדבת מטעם המכללה - בית ספר חברתי למען נשים החוזרות למעגל העבודה, בשיקום נשים שעבדו בזנות ובגיוס כספים למענן.
אורהן הראשון (טורקית Orhan Gazi; טורקית עות'מאנית اورخان بک, 1281 – מרץ 1362) היה שליט האימפריה העות'מאנית בין השנים 1326 ו־1362. אורהן כבש את רוב מזרח אנטוליה.
אורהן ביי, בנו וממשיך דרכו של עות'מאן, המשיך את מגמת ההתרחבות של העות'מאנים על חשבונה של האימפריה הביזנטית ובכיבושיו הגיע עד הדרדנלים.
הוא לטש עיניים גם לעבר שטחיהן של הנסיכויות הבייליקיות באנטוליה, ונגס בשטחן.
הוא השתלט על ניקאה וניקומדיה שהיו לאיזניק ולאיזמיט, וכן על גליפולי, העיר העות'מאנית הראשונה בתראקיה שבאירופה.
המעבר לאירופה נעשה כהתערבות בסכסוך פוליטי ביזנטי פנימי ב-1352.
אורהן זכור לטובה בעקבות היסודות שהניח למדינה העות'מאנית.
בתקופת שלטונו נראו ניצנים של התנהלות אדמיניסטרטיבית תקינה בניהול אנשי הדת (העולמא).
הוא יזם, בין היתר, את שיטת הטימאר, והיה הראשון שהקים מדרסות בשטחי שליטתו (הראשונה קמה בשנת 1331).
כמו כן הוא הקים את הדיואן, בהתחלה כמעין מועצה מייעצת לשליט, ובראשה הוזיר הגדול, וטבע מטבע עות'מאני עצמאי ראשון בשם אקצ'ה.
אורוהיפוס (שם מדעי: Orohippus) הוא סוג נכחד של יונק מתקופת האאוקן של אמריקה הצפונית, שהיה אוכל עלים.
יצור זה היה מאבותיו של הסוס.
האורוהיפוס התפתח מהאיוהיפוס לפני כ-50 מיליון שנה.
הוא דומה בצורתו החיצונית לאיוהיפוס, וההבדל המשמעותי ביותר הוא העדרן של האצבעות המנוונות בכפות רגליו.
לאורוהיפוס ארבע אצבעות בכל רגל קדמית, ושלוש אצבעות בכל רגל אחורית.
המאובנים של סוס קדום זה התגלו בויומינג ואורגון שבארצות הברית.
למרות משמעות שמו שהיא סוס הרים האורוהיפוס לא חי בהרים.
סוס קדום זה תואר על ידי החוקר עותניאל צ'ארלס מארש ב-1872.
הרפובליקה המזרחית של אורוגוואי (בספרדית: República Oriental del Uruguay) היא מדינה השוכנת בחוף הדרום-מזרחי של יבשת דרום אמריקה.
אורוגוואי גובלת במזרח באוקיינוס האטלנטי, מצפון בברזיל, ממערב בארגנטינה ובדרום בשפך נהר ריו דה לה פלטה.
האזור שכיום הוא אורוגוואי יושב לראשונה על ידי קבוצות של ציידים-לקטים לפני כ-13,000 שנה לערך.
האזור הצמיח מספר תרבויות דומיננטיות, וחלק מהזמן נשלט על ידי אימפריות שונות מברזיל ומארגנטינה.
בעת שהגיעו האירופאים לראשונה לאורוגוואי נשלט האזור על ידי שבט הצ'רואה, כאשר הפורטוגלים הקימו את המעוז הקולוניאלי הראשון ב-1680; בניגוד למדינות השכנות, לאירופאים לקח זמן רב יותר ליישב את הארץ.