tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שינוי זה תרם רבות להצלחתה של לברקוזן, כאשר באלאק הבקיע 27 שערי ליגה ועוד תשעה במסגרות האירופיות בשלוש עונותיו בלברקוזן.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה באלאק היה חלק מקבוצה שהתמקמה היטב בצמרת הבונדסליגה.
בעונתו השלישית בקבוצה, 2001/02, באלאק ולברקוזן היו קרובים מאוד לזכייה באליפות ונדרשו לתוצאת תיקו מול אונטרהאכינג, אך שער עצמי של באלאק פגע בסיכויי הקבוצה, שהפסידה לבסוף 2-0 ואיבדה את האליפות.
ראוי לציין שלאחר שבאלאק איבד שלושה תארים באופן אכזרי, הוא הפסיד גם בגמר מונדיאל 2002 עם נבחרת גרמניה בתוצאה 2-0 לנבחרת ברזיל, ובעצם הפסיד ארבעה תארים בטווח זמן קצר, שבהם היה גם יכול לזכות.
עובדה זו יצרה לבאלאק תדמית של לוזר.
הצלחתו של באלאק בלברקוזן גררה התעניינות ממועדונים גדולים, ועל אף התעניינותה של ריאל מדריד, באלאק החליט לחתום בבאיירן מינכן תמורת 12.9 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה בקבוצה, באלאק היה חלק מכישלונה של באיירן מינכן בליגת האלופות, בה סיימה את שלב הבתים עם שתי נקודות בלבד מתוך 18 אפשריות.
למרות זאת, זכתה באיירן מינכן בתום העונה בדאבל, כאשר סיימה את העונה בפער של 16 נקודות מהסגנית שטוטגרט, וזכתה בגביע הגרמני לאחר ניצחון 3-1 בגמר על קייזרסלאוטרן, במשחק בו באלאק הבקיע צמד.
באלאק הבקיע בעונה זו עשרה שערי ליגה, ונבחר בפעם השנייה ברציפות ככדורגלן השנה בגרמניה.
באלאק נבחר בסיום עונה זו בפעם השלישית ככדורגלן השנה בגרמניה.
עונתו האחרונה של באלאק בבאיירן מינכן הייתה עונת 2005/06. בתום עונה זו באלאק זכה שוב בדאבל עם באיירן מינכן, לאחר שהקבוצה זכתה באליפות הבונדסליגה בפער חמש נקודות מהסגנית ורדר ברמן, ובגביע הגרמני לאחר ניצחון 1-0 על איינטרכט פרנקפורט.
באלאק הבקיע בעונה זו 14 שערי ליגה, ושיתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם בסטיאן שווינשטייגר, מהמט שול, רוי מקאיי וקלאודיו פיסארו.
על אף הצלחתו של באלאק בבאיירן מינכן, הוא ספג ביקורות רבת על כך שהוא נוטה להיעלם במשחקים חשובים בליגת האלופות, ושהוא שומר כוחות ולא משחק במלוא יכולתו במשחקים פחות חשובים.
בתום עונה 2005/06 סירב באלאק לחדש את חוזהו בבאיירן מינכן, ועזב את המועדון לאחר ארבע עונות, בהן הבקיע 44 שערי ליגה ב-107 הופעות, וחתם בצ'לסי בהעברה חופשית, לאחר שהייתה התעניינות ממועדונים נוספים כמו אינטר מילאנו, מנצ'סטר יונייטד, ריאל מדריד ומילאן.
באלאק הוצג בצ'לסי ביולי 2006, וקיבל באלאק את המספר 13, עליו נאלץ לוותר ויליאם גאלאס עבור המספר שלוש.
צעד זה יצר מתח בין גאלאס למועדון, מאחר שגאלאס חש כי אינו מוערך מספיק.
זמן קצר לאחר הגעתו לקבוצה, הצהיר באלאק כי בכוונתו לסיים בה את הקריירה.
הופעת הבכורה של באלאק בצ'לסי במסגרת הפרמייר ליג נערכה ב-27 באוגוסט 2006 במשחק מול בלקברן רוברס.
בספטמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת האלופות במדי צ'לסי, במשחק מול ורדר ברמן.
באוקטובר 2006 הבקיע באלאק את שער הליגה הראשון שלו, במשחק מול פורטסמות'.
באלאק הבקיע בהמשך העונה שער ניצחון בהארכה מול בלקברן רוברס במסגרת חצי גמר גביע ה-FA, שהעלה את צ'לסי לגמר.
באלאק הבקיע בעונתו הראשונה בצ'לסי בסך הכל שבעה שערים בכל המסגרות, אך לא שיחק בגמר גביע ה-FA, בו ניצחה צ'לסי 1-0 את מנצ'סטר יונייטד, מאחר שנאלץ לעבור ניתוח.
באלאק נאלץ להחמיץ בגין הניתוח את כל תחילת עונת 2007/08, ואת שלב הבתים של ליגת האלופות.
ידם של באלאק ושל צ'לסי הייתה על התחתונה גם בגמר גביע הפוטבול ליג, בו הפסידה צ'לסי בתוצאה 2-1 לטוטנהאם הוטספר ובגמר ליגת האלופות 2008, בו הפסידה הקבוצה בבעיטות הכרעה למנצ'סטר יונייטד, על אף שבאלאק הבקיע את הפנדל שלו.
כמו בשנת 2002, בה הפסיד שלושה תארים קבוצתיים בישורת האחרונה עם באייר לברקוזן, גם כאן באלאק הפסיד תואר רביעי עם נבחרת גרמניה, לאחר הפסד 1-0 לנבחרת ספרד בגמר יורו 2008, עובדה שחיזקה את תדמית הלוזר שדבקה בבאלאק.
את עונת באלאק התחיל בצורה טובה וגמר עם זכייה בגביע האנגלי יחד עם צ'לסי, אך בהמשך נפצע והחמיץ מספר משחקים בעונה זו, בה הבקיע שער ליגה אחד בלבד, וסיים עם צ'לסי במקום השלישי.
בליגת האלופות באלאק הגיע עם צ'לסי לחצי הגמר, בו הודחה צ'לסי מול ברצלונה, לאחר שער חוץ של אנדרס אינייסטה בדקה ה-93, במשחק גומלין שהסתיים בתוצאה 1-1 לאחר 0-0 בסטמפורד ברידג', וזכור בעיקר עקב תצוגת שיפוט חד צדדית נגד צ'לסי.
באלאק לא נשאר בידיים ריקות בעונה זו, וזכה עם צ'לסי בגביע ה-FA בפעם השנייה, לאחר ניצחון 2-1 על אברטון בגמר, בו נכנס באלאק כמחליף בדקה ה-61 במקומו של מייקל אסיין.
את עונת 2009/10 החל באלאק היטב, אך עם הזמן חלה ירידה ביכולתו.
למרות זאת, באלאק סיים את העונה עם זכייה בגביע אנגלי שני ברציפות, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על פורטסמות', שהשלים דאבל היסטורי של צ'לסי, בנוסף לזכייה באליפות הפרמייר ליג.
במסגרת משחק גמר הגביע מול פורטסמות', תוקל באלאק בפראות על ידי קווין-פרינס בואטנג הגנאי ונפצע, פציעה שהשביתה אותו לכל אורך מונדיאל 2010 וגרמה לו להחמיץ אותו.
לאחר ארבע שנים בסטמפורד ברידג', לא הסכימה צ'לסי להאריך את חוזהו של באלאק והוא עזב את המועדון.
מאמנו דאז קרלו אנצ'לוטי דווקא רצה להאריך את חוזהו במועדון, אך עקב גילו, הסכים נשיא הקבוצה רומן אברמוביץ' להאריך את חוזהו של באלאק בשנה אחת בלבד, דבר שלא היה מקובל על הצדדים, ולכן באלאק עזב את המועדון לאחר ארבע עונות, בהן הבקיע 17 שערי ליגה ב-105 הופעות.
ב-25 ביוני 2010 חזר באלאק לקדנציה נוספת בבאייר לברקוזן, שם חתם על חוזה לשנתיים.
בספטמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה המחודשת במועדון, בניצחון 3-0 על טאבריה סימפרופול במסגרת מוקדמות הליגה האירופית, והבקיע שער במשחק זה.
באלאק שיתף פעולה בקישור באותה תקופה עם ארתורו וידאל, סימון רולפס, סידני סאם ולארס בנדר.
באוקטובר 2010 נפצע שוב באלאק לתקופה ארוכה, וחזר רק בחודש פברואר 2011, כאשר החליף במשחק ליגה מול שטוטגרט את סימון רולפס.
באלאק לא הבקיע שערי ליגה בעונת החזרה שלו ללברקוזן, אותה סיימה לברקוזן במקום השני בבונדסליגה, אך הבקיע שני שערים במסגרת הליגה האירופית.
בעונת 2011/12 באלאק הבקיע שני שערי ליגה, אך לברקוזן סיימה רק במקום החמישי.
ב-2 באוקטובר 2012 הודיע על פרישה מכדורגל כשהוא בן 36. ב-4 ביוני 2013 נערך לכבודו משחק פרידה מיוחד ברד בול ארנה שבלייפציג, בו שיחק עם נבחרת "החברים של באלאק" מול נבחרת "שאר העולם".
במשחק זה הבקיע שלושה שערים, שניים עבור החברים של באלאק, ואחד, שהיווה בדיעבד שער ניצחון, לטובת נבחרת שאר העולם.
המשתתפים במשחק זה כללו את הכדורגלנים לותר מתאוס, דידייה דרוגבה, מירוסלב קלוזה, אנדרה שבצ'נקו, פיליפ לאם, חסן סליהמיצ'יץ', דימיטר ברבאטוב, פר מרטסאקר, אנדרה שורלה, ריקרדו קרבאליו, דיטמאר האמאן, פלורן מאלודה, קארסטן יאנקר, טורסטן פרינגס, ינס להמן, כריסטיאן ורנס ומהדי מהדווי-כיא, ונהג המרוצים מיכאל שומאכר.
מאמני הקבוצות היו ז'וזה מוריניו ורודי פלר.
בחודש מרץ 1996, כאשר שיחק בקמניצר, ערך באלאק את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. באלאק ערך 19 הופעות בנבחרת זו, בהן הבקיע שבעה שערים.
באלאק זומן לעיתים לסגל נבחרת גרמניה הבוגרת, עוד בתקופה בה ברטי פוגטס היה המאמן, אך לא שותף במשחקים, ולא זומן לטורניר האחרון של פוגטס, מונדיאל 1998. באפריל 1999, כאשר המאמן היה אריך ריבק, ערך באלאק את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה, כשנכנס כמחליף במקומו של דיטמאר האמאן.
באלאק נכלל בסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות 1999 וליורו 2000, בשניהם כשלה גרמניה והודחה בשלב הבתים.
למרות זאת, באלאק נכלל בנבחרת מצטייני הטורניר.
ביורו 2004 כשלו שוב באלאק וגרמניה לעבור את שלב הבתים, אך באלאק החל לשמש בטורניר זה כקפטן הנבחרת, במקומו של אוליבר קאן.
באלאק זומן גם לגביע הקונפדרציות 2005, בו זכה בנעל הכסף כשסיים כסגן מלך השערים עם ארבע הבקעות.
גרמניה סיימה טורניר זה במקום השלישי, כשבאלאק הבקיע את שער הניצחון בהארכה מול נבחרת מקסיקו, שהקנה לגרמניה ניצחון בתוצאה 4-3
באלאק וגרמניה הודחו מהמונדיאל בתום משחק חצי גמר ארוך מול נבחרת איטליה, שהבקיעה שני שערים בדקות האחרונות של ההארכה.
באלאק לא שותף במשחק על המקום השלישי בו גרמניה ניצחה את נבחרת פורטוגל.
בתום המונדיאל, באלאק נכלל בפעם השנייה ברציפות בנבחרת מצטייני הטורניר.
ביורו 2008 באלאק המשיך לשמש קפטן תחת המאמן יואכים לב.
גרמניה פתחה את הטורניר בצורה מהוססת, כאשר השיגה ניצחון על נבחרת פולין והפסידה לנבחרת קרואטיה.
במחזור השלישי של שלב הבתים, באלאק הבקיע שער ניצחון מול נבחרת אוסטריה המארחת בבעיטה חופשית אדירה בעוצמתה, שהבטיחה לגרמניה ניצחון 1-0 ואת המקום השני בבית.
באלאק המשיך להציג יכולת גבוהה גם בשלבים הבאים של הטורניר, והבקיע את השער השלישי של גרמניה בניצחון 3-2 על נבחרת פורטוגל.
לאחר ניצחון באותה תוצאה על נבחרת טורקיה בחצי הגמר, באלאק וגרמניה שיחקו בגמר מול נבחרת ספרד, והפסידו בתוצאה 1-0.
מאז שנת 2005 ועד לפרישתו של באלאק מהמדים הלאומיים, גרמניה מעולם לא הפסידה משחק בו באלאק הבקיע.
במוקדמות מונדיאל 2010 הבקיע באלאק ארבעה שערים.
את מונדיאל 2010 עצמו באלאק החמיץ בגלל פציעה שנגרמה לו בגמר הגביע האנגלי על ידי קווין פרינס בואטנג.
באלאק נסע למרות זאת לתמוך בחבריו לנבחרת במונדיאל שנערך בדרום אפריקה, אך לאחר שפיליפ לאם, שירש את סרט הקפטן מבאלאק בעקבות פציעתו, הודיע כי לא יחזיר לו את סרט הקפטן לאחר שיחזור מהפרישה, באלאק שב לגרמניה.
מנהל הנבחרת דאז אוליבר בירהוף ביקר את לאם על אמירתו, והצהיר כי לאם הוא הקפטן במונדיאל 2010, אך באלאק הוא עדיין קפטן הנבחרת.
על אף החששות המוקדמים בגרמניה מהיעדרו של באלאק מהמונדיאל, גרמניה היטיבה לשחק במונדיאל זה והשיגה ניצחונות מרשימים בשלבי הנוק אאוט על נבחרות נבחרת אנגליה ונבחרת ארגנטינה.
על אף שגרמניה הפסידה לנבחרת ספרד בחצי הגמר וסיימה שלישית במונדיאל, הנבחרת זכתה למחמאות רבות על משחק התקפי ויעיל, ולותר מתאוס אף טען כי חסרונו של באלאק גרם לשחקנים צעירים כמו מסוט אוזיל ותומאס מולר לפרוח ולמצות טוב יותר את יכולותיהם.
באלאק דחה את ההצעה וטען כי יואכים לב אינו מכבד אותו מאז שנפצע בחודש מרץ 2010, ושהצעה זו היא "פארסה".
ב-16 ביוני 2011 פרש באלאק מנבחרת גרמניה לאחר שערך במדיה 98 הופעות והבקיע 42 שערים.
מקור שמו של באלאק הוא סורבי.
באלאק הוא בן יחיד לאביו שטפן, מהנדס ששיחק כדורגל בליגה השלישית בגרמניה.
אמו קארין היא מזכירה ושחיינית.
ביולי 2008 נשא באלאק לאישה את סימונה לאמבה, להם נולדו שלושה ילדים עוד לפני הנישואין.
באלאק שימש פרשן ואנליסט עבור ערוץ ESPN במהלך משחקי יורו 2012, מונדיאל 2014 ויורו 2016 לצידו של כדורגלן העבר האמריקאי אלכסי לאלאס.
בשנת 2021 בנו הצעיר אמיליו, מת בתאונת טרקטורון בפורטוגל סמוך לביתו.
נבחרת השנה של אופ"א: 2002
סגל המאה של באייר לברקוזן
נעל הכסף של גביע הקונפדרציות 2005
מיכאל בן יאיר (נולד בירושלים ב-1 בספטמבר 1942) הוא משפטן ישראלי.
כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, כשופט בבית משפט השלום בעכו ובחיפה, בבית המשפט המחוזי בחיפה ולאחר מכן בתל אביב, וכן כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
בן יאיר נולד ב-1942 בשכונת נחלת שמעון בירושלים, בן לאב שעלה מאיראן ולאם שנולדה בארץ ישראל להורים ממוצא גאורגי.
בינואר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נדרשה משפחתו על ידי "ההגנה" לפנות את ביתה, יחד עם כל המשפחות היהודיות בשכונה.
במשך כחודש התגוררו במבנה בית־ספר במערב ירושלים.
לאחר מכן קיבלה משפחתו שתי דירות בבתים בכפר הפלסטיני שייח' באדר וחנות תמורת שלוש הדירות ושתי החנויות שהותירו מאחור בשייח' ג'ראח.
למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, במסגרת הפנימייה הצבאית לפיקוד.
בשנים 1961–1963 שירת בצה"ל כקצין ביחידות שדה, ואת שירות המילואים עשה גם בבתי הדין הצבאיים.
על אף שדעתו הייתה דעת מיעוט בשאלת אפשרות ביטול זיקת ההנאה, עדיין הניתוח המשפטי שניתח את יצירתה של זיקת הנאה מכוח שנים מהווה את התקדים המחייב בעניין זה.
בשנים 1997–1993 כיהן כיועץ המשפטי לממשלה בממשלת רבין השנייה ולאחריה.
הוא התפטר מתפקידו זמן לא רב אחרי תחילת כהונתו של בנימין נתניהו.
בין חוות הדעת המשמעותיות שנדרש להן כיועץ המשפטי לממשלה היו:
הטלת הגבלות על השימוש בלחץ פיזי מתון על ידי השב"כ.
הסכם צנזורה בין צה"ל לבין עורכי העיתונות.
הכרזה על הארגונים הכהניסטיים כארגוני טרור.
הסכם לשחרור המרגל מרקוס קלינגברג למאסר בביתו תחת שמירה.
קביעת משפט שווה במעצרים מנהליים בשטחים ליהודים ולא יהודים.
קביעת תקציבים שוויוניים לבני כל העדות.
גיבוש הנהלים המיוחדים לשם אכיפת החוק על ישראלים ביש"ע והקמת צוות המעקב בפרקליטות לבקרה ותיאום של יישום הנהלים.
בעקבות החלטתו ב-1996 לפתוח בחקירה פלילית נגד השר יעקב נאמן בחשד להגשת תצהיר כוזב לבית המשפט העליון ומסירת עדות שקר, התפטר נאמן מתפקידו כשר המשפטים.
ב-1997 זוכה נאמן מכל אשמה על ידי בית המשפט לאחר שנמצא כי פעל בתום לב.
בן יאיר לימד משפט מסחרי באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת תל אביב, וכיום פועל כבורר וכמגשר.
כחמש שנים לאחר סיום כהונתו כיועץ המשפטי לממשלה, פרסם בן-יאיר מאמר בעיתון "הארץ" בו הצדיק את סרבנות מתנגדי השליטה הישראלית ביהודה שומרון ועזה עקב מה שלטענתו הם מעשים בלתי-מוסריים בשטחים שבעקבותיהם "סירובם (של סרבני השטחים) הוא סירוב מוצדק ומוכר בכל מדינת חוק דמוקרטית".
בן-יאיר הוא חבר המועצות הציבורית של עמותות בצלם, יש דין והקרן החדשה לישראל.
בחודש מאי 2013 יצא לאור ספרו "שייח' ג'ראח", (הוצאת חרגול), המבוסס על הרצאה שנשא באוניברסיטה העברית.
בספר מסביר בן-יאיר את ההשתלשלות ההיסטורית והמשפטית של פינוי שכונת שייח' ג'ראח מיהודיה במלחמת העצמאות ואת שובם של יהודים אחרים, תוך פינוי תושביה הערביים, בשנים האחרונות.
בן-יאיר מצביע בספר על הפגמים המוסריים וההשלכות המעשיות של החוקים המאפשרים ליהודים לחזור לשכונה ולתפוס רכוש שכבר זכו עליו בעבר לפיצוי.
באפריל 2013 פרסם בן יאיר בעמוד הפייסבוק שלו כי "ההתנחלות היא המעשה המרושע והאווילי ביותר מאז מלחמת העולם השנייה", ולאחר שנשאל על ידי אחד מחבריו בפייסבוק "האם מעשים אלו יותר גרועים מהשלטון של פול פוט בקמבודיה, מהפשעים של סטלין בבני עמו או ממה שקורה בדרפור?" תשובתו הייתה: "אכן כן.
מפעל ההתנחלות הוא מעשה מדיני של מדינה כלפי עם אחר, וככזה הוא המעשה המרושע והבלתי מוסרי ביותר מאז תום מלחמת העולם השנייה."
בעקבות קריסת הפסקת האש הארוכה של מבצע צוק איתן ב-19 באוגוסט 2014 פרסם בן יאיר למחרת פוסט בעמוד הפייסבוק ובו האשים את ישראל בבימוי הפרת הפסקת האש כדי לנסות לחסל את מוחמד דף.
בנובמבר 2014 פרסם מאמר בו הפציר במדינות אירופה ובפרלמנט האירופי להכיר במדינה פלסטינית.
בשנת 2021 תבע עמותות שטענו לבעלות על נכס של סבתו בשייח ג'ראח וגבו כסף מהדיירים במשך שנים בלי ידיעתו.
הוא הצהיר "אני רוצה לקבל את הכסף ולהחזירו לדיירים".
לאחר מאבק משפטי הוחזרה השליטה בנכס לבן יאיר ומשפחתו.
בפברואר 2022 פרסם מאמר בו הביע הסכמה עם דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל בו נטען כי ישראל הפכה למדינת אפרטהייד.
באותה עת גינה את הקמת המאחז הלא-חוקי אביתר, אותו כינה "דוגמה מובהקת להתפשטות קולוניאליסטית."
בנו, ארנון בן-יאיר, הוא עורך דין בהכשרתו ועבד ככתב לענייני משפט בעיתון הכלכלי TheMarker.
בתו עו"ד דנה בר נר התמחתה בדיני משפחה.
מיכאל בלומנטל (11 בנובמבר 1935 – 28 באפריל 2007) היה רופא עיניים בישראל ומומחה למחלת הקטרקט.
מיכאל בלומנטל נולד בטבריה ב-11 בנובמבר 1935, בן לזוג רופאי עיניים שעלו מגרמניה.
הוא סיים את לימודי הרפואה בשנת 1965 באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים התמחות במחלקת העיניים בבית החולים הדסה עין כרם.
שימש מרצה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1970–1976 שימש מנהל מחלקת עיניים בבית החולים סורוקה בבאר שבע ואחר כך, עד שנת 1993 ניהל את מחלקת עיניים בבית החולים שיבא, תל השומר.
בשנת 1984 יסד את המרכז לרפואת עיניים "עין טל" בתל אביב.
בשנת 1985 התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
פיתח שיטת ניתוח קטרקט הקרויה על שמו.
בלומנטל כיהן כיו"ר איגוד רופאי העיניים בישראל בשנים 1992–1996, ונשיא האגודה האירופאית לקטרקט וקוצר ראייה בשנים 1995–1997.
נפטר ב-28 באפריל 2007 בגיל 72 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב ביצרון.
נישא לנעמי גרינבאום, לימים חברת הכנסת נעמי בלומנטל.
מיכאל בן חנן (זמל) (20 ביולי 1912 – 17 בספטמבר 2001) היה מראשי ארגון "ההגנה" בירושלים, מחנך ושדרן רדיו ישראלי, שבשנים 1945 עד 1970 העיר את מאזיני הרדיו בארץ ישראל בתוכנית התעמלות בוקר ששודרה בתחנת הרדיו "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל".
בן-חנן נולד בגרמניה בשם מיכאל זמל.
למד באוניברסיטת פרנקפורט פיזיקה, מתמטיקה וחינוך גופני.
בארץ החליף את שם משפחתו המקורי מ'זמל' לבן חנן (על שם אביו), כיוון שסבר בטעות ששם משפחתו הוא שם לועזי, כשלמעשה מדובר בראשי תיבות של "זרע משבט לוי".
היה מבוגרי קורס המ"מים הראשון של "ההגנה" ולאחר מכן לאחד מראשי הארגון בירושלים.
היה ממקימי החג"מ בירושלים (לימים גדנ"ע).
נמנה עם ממקימי חיל המדע בצה"ל.
בד בבד עם פעילותו המחתרתית שימש מורה למתמטיקה והתעמלות בגימנסיה רחביה בירושלים, ובסמינר למורים דתיים בבית וגן.
בשנות ה-50 נתבקש על ידי ארגון הדסה להרחיב את כפר הנוער הדסה נעורים שליד כפר ויתקין והיה ממנהליו.
במהלך שנות ה-60 שימש מנהל בתי ספר בירושלים ומאוחר יותר כיו"ר הארגון הארצי של מנהלי בתי הספר.
שימש בהתנדבות במשך שנים חבר בוועד המנהל של ארגון חברי ההגנה בירושלים.
בשנים 1945 עד 1970 העיר את מאזיני הרדיו בארץ ישראל בתוכנית התעמלות בוקר ששודרה בתחנת הרדיו "קול ירושלים" ולאחר מכן ב"קול ישראל".
סייע לאברהם אבן-שושן במונחי הספורט במילונו, "המילון החדש".
כתב ותרגם מספר ספרים בתחומי הספורט.
מיכאל בן-חנן נפטר ב-17 בספטמבר 2001 והובא לקבורה בהר המנוחות.
בנו יוסי בן-חנן שירת כאלוף בצה"ל, בעיקר בחיל השריון, ועוטר בעיטור העוז.
כיהן כראש האגף ליצוא ביטחוני במשרד הביטחון (סיב"ט) וכראש משלחת משרד הביטחון באירופה.
נכדתו עמליה דואק היא עיתונאית.
חתנו הוא ד"ר גלעד ויינגרטן.
התעמלות בוקר ברדיו ירושלים; מעובד על ידי חיים ווין, בהשתתפות מיכאל בן-חנן וערוך על ידי המחלקה להכשרה גופנית, תל אביב: נ' טברסקי; הוועד הלאומי לכנסת ישראל בארץ ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, תש"ו.
התעמלות בוקר בקול ישראל: לבית, למחנות, לארגוני נוער, תל אביב: נ.
טברסקי ('ספרית תרבות הגוף'), תש"ט.
נפתלי ארבל ומיכאל בן חנן, המנורה הגדולה: נקודות מוקד בהיסטוריה של עם ישראל; עיצוב: שמואל צור, תל אביב: ביבלוס, 1972.
סלואראג'אן ייסודיאן, אליזבט האיך, יוגא ובריאות; תרגם מיכאל בן חנן, ירושלים: י' מרכוס, תשי"ט.
קלרה ספרינג ומדליין גוס, יוגא יום יום; עברית: מיכאל בן חנן, ירושלים: י' מרכוס, 1961. (Yoga For Today) (נדפס גם בשם: יוגא ובריאות) (מהדורה נוספת: עריכה חדשה: ירושלים: א' הורוביץ, 1994)
מיכאל רובין, אמנות ההתגוננות: טאי-צ'י-צ'ואן, ג'יו-ג'יטסו, איקידו, קאראטה, ג'ודו; תרגם מכתב יד וערך: מיכאל בן חנן, ירושלים: י' מרכוס, 1965.
אמה גרון, הכשרה נפשית של ספורטאים: שיטות ואמצעים; תרגם מיכאל בן-חנן, נתניה: מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט, 1976.
החוקה הבינלאומית להיאבקות: סגנון יווני רומי וסגנון חפשי; תרגום: מיכאל בן חנן, נתניה: מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט עבור ההתאחדות לספורט בישראל, 1977.
מיכאל בן חורין (נולד בט"ז באייר ה'תש"ח, 25 במאי 1948) הוא פעיל ימין-קיצוני בולט בישראל.
הגה את יוזמת "מדינת יהודה" והוציא לאור את הספר "ברוך הגבר".
נולד בצרפת בשם מיכאל קנכט כילד השני מבין ארבעה ילדים ליעקב (ז'אק) וחנה (אנני) קנכט, ילידי גרמניה וניצולי שואה.
המשפחה עלתה מאוחר יותר לארץ והתיישבה ברעננה.
בן חורין התגייס במאי 1966 ושירת בחטיבת הצנחנים כמאגיסט.
בהמשך יצא לקורס קצינים וחזר לשרת בבית אל.
הוצב במקום ה-5 ברשימת כך בבחירות לכנסת העשירית.
בימי המאבק נגד הנסיגה מסיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, היה ממקימי חצר אדר ורכז היישוב.
הוא הורשע בהחזקת שישה קראוונים של הסוכנות היהודית שנלקחו בלי רשות ממושב פרי גן.
בסוף 1989 הכריז על יוזמת "מדינת יהודה", בעקבות הכרזת הארגון לשחרור פלסטין על הקמת "מדינה פלסטינית" ב-15 בנובמבר 1988. כרבע מהמדינות החברות באו"ם הכירו מיד ב"מדינה הפלסטינית", ובן חורין ופעילים נוספים חששו שהלחץ הבינלאומי יוביל את ישראל לסגת מיהודה ושומרון.
לכן ביקשו להניח את היסודות עבור מדינה יהודית עצמאית, אם הדבר יצא לפועל, בשטח שתפנה מדינת ישראל.
כינוס ראשון של הפעילים נערך בקריית ארבע ב-26 בדצמבר 1988. ב-18 בינואר 1989 כמה מאות פעילים ערכו כנס במלון פלאזה שרתון בירושלים, במה שהם כינו "הקונגרס הראשון", והודיעו על כוונתם להקים את "מדינת יהודה".
ביולי 1989 עצרה המשטרה שמונה מפעילי "מדינת יהודה" והם נחקרו על המרדה והתאגדות אסורה.
לאחר יומיים שוחררו כל העצורים למעט בן חורין, שהוחזק במעצר במשך מספר ימים.
במהלך חול המועד סוכות (1989) נערך כינוס אותו הוביל בן-חורין כ"נשיא מדינת יהודה".
אנחנו, במדינה החדשה, לא נהיה כבולים לבג"ץ ונוכל לגרש ערבים בחופשיות", משום שהדברים נחשבו להסתה לגזענות.
לאחר טבח מערת המכפלה הושם במעצר מנהלי למשך חצי שנה.
ב-1995 ערך והוציא לאור את הספר "ברוך הגבר", ובעקבות כך הורשע בפרסום הסתה לגזענות ובעידוד לאלימות.
בנוסף היה בין מארגני "הילולה" על קברו של ברוך גולדשטיין, שהתקיימה במשך מספר שנים.
פרסם גם מאמרים בעלון שבת "דרכה של תורה" המזוהה עם רעיונות תנועת כך.
בקיץ 2004, לקראת ביצוע תוכנית ההתנתקות, מיכאל בן חורין ניסה לחדש את רעיון "מדינת יהודה".
בנוסף היה בין יוזמי טקס פולסא דנורא, שלדברי משתתפיו נועד להביא למותו של ראש הממשלה אריאל שרון.
מתגורר היום במושב נוב שברמת הגולן.
הוא למד אווירונאוטיקה בטכניון ונשוי לאראלה רפפורט, בתו של גבריאל רפפורט ("גברוש"), שחזרה בתשובה.
בנו, עובד, ניצח בתוכנית סוף הדרך.
אחותו היא דבורה ריפס שהייתה נשואה לפרופסור למתמטיקה אליהו ריפס.
ארנון נולד בווינה שבאוסטריה ועלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל 12. הוא למד בגימנסיה "בלפור" בתל אביב ולמד כלכלה בבית הספר הגבוה לכלכלה בלונדון.
בשובו ארצה עבד במערכת "פלסטין פוסט" עד לפרוץ מלחמת העצמאות, אזהתגייס לצה"ל והוצב בלשכת העיתונות הממשלתית.
לאחר המלחמה שירת ארנון כדובר משרד החוץ, ולאחר מכן נשלח לשלוש שנים כנספח עיתונאות בשגרירות ישראל בלונדון.
עם סיום שליחותו מונה למנהל לשכת העיתונות הממשלתית.
בשנות השישים יצא לשמש כיועץ הסברה בשגרירות ישראל בארצות הברית.
בשל ידיעתו את השפה הגרמנית הוא מילא תפקיד מרכזי בשיחות שהתקיימו בין ישראל לגרמניה ונכח בפגישתם של דוד בן-גוריון וקונראד אדנאואר.
לאחר מכן מונה שגריר ישראל בגאנה וקונסול ישראל בניו יורק.
בשנת 1968 סיים את תפקידו בשירות החוץ ומונה על ידי לוי אשכול לשמש מזכיר הממשלה.
בתפקיד זה כיהן במשך שש שנים, בממשלותיה של גולדה מאיר ובמלחמת יום הכיפורים.
אחרי התפטרותה של מאיר, בשנת 1974, מונה לנשיא ארגון הבונדס בניו יורק והיה לישראלי הראשון בתפקיד.
בשנותיו המאוחרות המשיך בפעילות המגזר הפרטי, בהיותו יו"ר רשות ניירות ערך (1980–1983), יו"ר הנהלת בנק קונטיננטל ונשיא "אמפל".
ארנון נפטר מאירוע מוחי והוא בן 79.
מיכאל בן ארי (נולד ב-12 באוקטובר 1963, כ"ד בתשרי ה'תשכ"ד) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם סיעת האיחוד הלאומי, ממייסדי מפלגת עוצמה יהודית, פעיל ימין רדיקלי והיסטוריון ישראלי.
תלמידו של הרב מאיר כהנא ופעיל לשעבר בתנועת כך ולאחר מכן יו"ר מפלגת חזית יהודית לאומית.
בעל תואר דוקטור בלימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, היה מרצה מן החוץ ללימודי ארץ ישראל, הר הבית, וארכאולוגיה באוניברסיטת אריאל, מרצה במכללת אורות ישראל ומורה לספרות ולתנ"ך בישיבת דרכי נועם ובישיבת הרעיון היהודי.
הוצב במקום החמישי ברשימת איחוד מפלגות הימין לבחירות לכנסת ה-21, כנציג מפלגת עוצמה יהודית, אך בית המשפט העליון פסל את מועמדותו.
נולד וגדל בשכונת כפר שלם, שבדרום תל אביב.
אביו חנניה (עליו נכתב השיר "חנניה" של אחיינו חנן בן ארי) הוא יליד אפגניסטן, ואמו ילידת איראן.
למד בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה ובישיבת ההסדר ימית.
שירת במסגרת הישיבה בחטיבת גולני ולאחר פציעה עבר לחיל השריון והשתתף במבצע שלום הגליל כלוחם שריון.
נמנה עם הגרעין המאזרח של היאחזות הנח"ל גדיד (לימים נווה דקלים).
השתתף בגרעין המייסד של ישיבת הרעיון היהודי.
בעל תואר ראשון בחינוך, תואר שני בתלמוד ותואר דוקטור בלימודי ארץ ישראל.
הוא מרבה לעסוק במחקריו בהר הבית ובבית המקדש.
כתב ספר בשם "המרד הגדול - מצעד איוולת או סוד הקיום" על המרד הגדול מהזווית של הקנאים.
הקים את מכון ההסברה 'מורשת הר הבית' להנחלת תולדות הר הבית והמקדש ואת המדרשה לידע המקדש.
היה רב בית הספר הממלכתי דתי ע"ש ברוך דובדבני בבית הכרם בירושלים ורב בית הספר התיכון הדתי השש שנתי ע"ש פירסט בבית שמש.
מאוחר יותר שימש מורה לתנ"ך בישיבת "דרכי נועם" בפתח תקווה, בישיבת בני עקיבא גבעת שמואל ובתיכון הדתי "במעלה" בפתח תקווה.
מלמד במכללת אורות ישראל ברחובות.
בן ארי התחבר לתנועת כך עוד בעת לימודיו התיכוניים.
בבחירות לכנסת העשירית היה מנהל מטה הבחירות של המפלגה בתל אביב.
הוא היה מועמד מטעם מפלגת חרות בבחירות לכנסת השש עשרה (2003) ומועמד מטעם מפלגת חזית יהודית לאומית בבחירות לכנסת השבע עשרה (2006), אך הרשימות לא עברו את אחוז החסימה.
עם הקמת האיחוד הלאומי סמוך לבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום הרביעי ברשימה כנציג מפלגת ארץ ישראל שלנו, מפלגה שצירפה אליה את חזית יהודית לאומית זמן קצר קודם לכן, ונבחר לכנסת ה-18.
בשל חברותו בעבר בתנועת כך, שהוכרזה כארגון טרור בארצות הברית, סירבו בשנת 2012 שלטונות ההגירה בארצות הברית להעניק לבן ארי ויזה לארצות הברית.
בכנסת ה-18 היה חבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדה משותפת להצעת חוק סדרי השלטון והמשפט.
היה גם יושב ראש השדולה למען נפגעי תופעת המסתננים הבלתי חוקיים.
ב-2010 יזם שלילת זכויות מחברת הכנסת חנין זועבי בגין השתתפותה במשט לעזה (המרמרה).
ב-2012 פרש מהאיחוד הלאומי ומתנועת ארץ ישראל שלנו, והקים את סיעת עוצמה לישראל, יחד עם אריה אלדד.
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בן ארי הוצב במקום השני ברשימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ב-2015 קיים מגעים עם מפלגת יחד בראשות אלי ישי, על שותפות של הרשימות ב'בלוק טכני'.
בסופו של דבר, רצו ביחד, והוא ויתר על מקומו לטובת ברוך מרזל.
המרכז הרפורמי לדת ומדינה ומספר מפלגות שמאל הגישו לוועדת הבחירות המרכזית עתירות נגד מועמדותו - לפי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת בנימוק שמשנתו גזענית.
היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כתב חוות דעתו שלפיה יש לפסול את בן-ארי.
בתום דיון סוער דחתה הוועדה את הבקשה ברוב של 16 מול 15.
לאחר דחיית הבקשה, הגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה ערעור לבית המשפט העליון ובו הציג מאות מסמכים, הקלטות, סרטונים ומאמרים של בן ארי.
בית המשפט העליון החליט לפסול את מועמדותו, בנימוק ש"יש במעשיו ובהתבטאויותיו של ד"ר בן ארי משום הסתה לגזענות כמטרה דומיננטית ומרכזית של משנתו".
בכך היה בן-ארי למועמד היחיד בתולדות המדינה שנפסל על ידי בית המשפט העליון על אף שוועדת הבחירות המרכזית אישרה את מועמדותו, וכן המועמד היחיד שנפסל מהתמודדות בבחירות, להבדיל מפסילת רשימת המועמדים שלו, ושלא כתוצאה מהרשעתו בעבירה.
עוד לפני פרסום פסק הדין המלא, ובו נימוקי הפסילה המלאים, החל דיון ציבורי סביב ההחלטה.
לעומתו, יהודה יפרח מתח ביקורת על ביטול החלטת ועדת הבחירות בטענה כי מדובר באפליה לעומת מקרהו של עופר כסיף, שנידון באותה עת.
לאחר סיום כהונתו בכנסת החל בן ארי להעביר קורס בנושא תולדות הר הבית באוניברסיטת אריאל מלמד גם במכללת אורות ישראל, במורשת יעקב ובישיבת דרכי נועם.
במרץ 2013 הודיע על הקמת תנועה חוץ-פרלמנטרית בשם "הקרן להצלת עם ישראל".
בשנת 2013 החל להגיש תוכנית רדיו שבועית עם איתמר בן-גביר ברדיו גלי ישראל הנקראת 'עוקפים מימין'.
בתחילת 2014 מילא תפקיד בהבאתה של פרשת אדם ורטה לדיון ציבורי.
באוגוסט 2021 הרשת החברתית "פייסבוק" הרחיקה אותו לצמיתות מפעילות בה לאחר שהגדירה אותו "מסוכן" בעקבות תמיכתו בתנועות "כך" ו"כהנא חי" - שנחשבות לארגוני טרור בישראל וארצות הברית.
במסגרת פעילותו הציבורית בין השנים 2017 ועד 2023 פרסם עשרות פרסומים שבהם, לכאורה, הסתה לגזענות, והתייחס בהכללה לערבים ישראלים כ"אויבים", "גיס חמישי", "כובשים" ו"אומה רצחנית", וקרא להדירם מרבדים בסיסיים של שגרת חיים.
בעקבות זאת החליטה באוגוסט 2022 פרקליטות המדינה להגיש נגדו, בכפוף לשימוע, כתב אישום בגין הסתה לגזענות.
לאחר שהמשיך בפרסומים גם לאחר שימוע, הוגש כתב האישום ביולי 2024.
בן-ארי מגדיר עצמו כ"תלמידו וממשיך דרכו של הרב כהנא" ותומך בעידוד הגירתם של ערבים העוינים את ישראל, ובסירוב פקודה במקרה של פינוי התנחלויות.
בדצמבר 2009 סירב לגנות את הצתת המסגד בכפר יאסוף באומרו: "את הגינויים שלי סיימתי כאשר בתי הכנסת נשרפו בגוש קטיף" ויצא כנגד דברי הגינוי של נשיא המדינה שמעון פרס באמרו ש"הנשיא פרס צריך לזכור שאינו נשיאם של הערבים".
בהפגנת ימין בימי מבצע עמוד ענן קרא "בעזה אין חפים מפשע...
אנחנו רוצים 15 גיחות עם אלפיים הרוגים."
בן-ארי פעיל בהתנגדות לשהות המסתננים מאפריקה בישראל ודורש להשיבם לארצותיהם.
הוא טוען לצביעות ביחס של אנשי השמאל ותושבי צפון תל אביב למסתננים ולטענתו הם תומכים במסתננים רק מכיוון שאלה אינם מסתובבים בשכונותיהם.
הביא קבוצה של מסתננים לבריכת גורדון בתל אביב בליווי צלמים, ויצא בקריאה לתושבי צפון תל אביב לשכן סודני בביתם.
לדבריו הוא מודע למצב הקשה שיצרה נוכחות המסתננים בדרום תל אביב גם בעקבות מיקום לשכתו בשכונת התקווה.
ב-23 במאי 2012 נאם בהפגנה שנערכה בדרום תל אביב נגד מסתננים מאפריקה, ואמר: "שלוש שנים נשים לא יכולות ללכת לשוק מבלי שיגנבו להן את התיק, ילדות לא יכולות לשחק, גברים צעירים לא יכולים למצוא עבודה...סודנים לסודאן!".
כשנשאל לגבי פגיעה ברכוש של מסתננים לאחר ההפגנה אמר שהוא מאוד מוטרד מהאלימות, שהיא תוצר של המציאות הקשה בשכונה שאותה כינה "חבית אבק שרפה".
בן ארי הקים בכנסת את 'השדולה לנפגעי תופעת המסתננים' ואת הלשכה הפרלמנטרית שלו בחר לשכן בלב שכונת התקווה שבדרום תל אביב.
נשוי לדגנית (לבית זמורה) ולהם תשעה ילדים, והם מתגוררים בקרני שומרון.
אחיו הוא הרצל בן ארי - ראש מועצת קרני שומרון לשעבר, ואביו של הזמר חנן בן ארי.
"חזון ופגיון - האסלאם ומלחמתו בכופרים", בהוצאת "עלים", 2024
"לחרות ירושלים - בין מרד לגאולה", בהוצאת "מורשת הר הבית"
"המרד הגדול, מצעד האיוולת או סוד הקיום", בהוצאת "מורשת הר הבית"
"המסע אל האסלאם", סדרת הרצאות על תולדות האסלאם
סדרת שיעורים על המרד הגדול: שיעור 1 שיעור 2 שיעור 3
מיכאל לזר בידרמן היה סוחר, צורף שקיבל את כהרשאה מלכותית את התואר "הצורף של קיסר אוסטריה", נדבן ועסקן יהודי מפרנסי קהילת וינה במחצית הראשונה של המאה ה-19, יוזם בניית בית הכנסת "שטאדטטמפל" (Stadttempel).
מיכאל לזר נולד בפרסבורג ובגיל 15 נסע לווינה, שם נשכר כשוליה לחרת.
ב-1787 קיבל פרס על כיור בשעווה וב-1789 על חריתה.
ב-1792 קיבל זכות ישיבה בווינה, כחרת חותמות ואושר לו לאמץ את השם "בידרמן".
לאור הצטיינותו במלאכת החריתה הופקדה בידו חריתת חותמי הקיסר, מעמד שזיכה אותו בתהילה מסוימת וב-1800 פתח חנות תכשיטים משלו.
לאחר ביקור ביריד בלייפציג החל בידרמן לעסוק בסחר בצמר והצליח במסחרו מאוד.
ב-1808 קיבל רישיון ממשלתי למסחר סיטונאי והרחיב מאוד את עסקי הצמר ויתר מוצרי החקלאות, כשהפירמה שלו הופכת לאחת המובילות באוסטריה.
בידרמן היה פעיל בחיי הקהילה היהודית של וינה, היה היוזם העיקרי בשכירת המטיף יצחק מנהיימר והחזן שלמה זולצר ובניית בית הכנסת המודרני שבו נוצר נוסח וינה.
בידרמן היה נדבן וייסד קרן סיוע לחולים וקרן פנסייה לעובדי הקהילה היהודית.
מיכאל בן-גל (28 בפברואר 1908 – 9 ביוני 1992) היה אלוף בצה"ל, שירת כמפקד חטיבת קרייתי במלחמת העצמאות, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בן-גל נולד באודסה שבאימפריה הרוסית ב-1908, תחת השם מיכאל רבינוביץ.
ב-1921 עלה לארץ ישראל התחנך בגימנסיה העברית "הרצליה" ובגיל 16 הצטרף לארגון ההגנה.
ב-1928 מונה למפקד רוחמה שבאותה תקופה היה היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ.
היה מלוחמי היחידה הנודדת של ההגנה, לאחר פרוץ מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט עבר למחוז תל אביב ופיקד על שכונת התקווה.
ב-1937 הדריך בקורס מפקדי גושים של הארגון שהתקיים בכפר ויתקין, במהלך תרגול שימוש ברימון יד
שפיתח עמיתו דוד ליבוביץ, נפצעו השניים באורח קשה.
בדצמבר 1940, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לחי"ל, עבר קורס קצינים ושירת בגדוד העברי השני, במהלך תקופתו בצבא הבריטי התמנה בן-גל לתפקיד הקצין הממונה של 'ההגנה' בבריגדה היהודית.
את שירותו סיים בדרגת מייג'ור.
במהלך השבת השחורה נעצר על ידי שלטונות המנדט ונכלא ברפיח במשך חמישה שבועות.
במלחמת העצמאות היה למפקדה הראשון של חטיבת קרייתי (חטיבה 4).
החטיבה בפיקודו השתתפה במבצע חמץ ובמבצע דני ובן-גל קיבל את כניעתם של יפו ורמלה.
לאחר המלחמה מונה למפקד מחוז תל אביב ולסגן ראש אגף אפסנאות.
שירת כנספח צבאי בבריטניה ובמדינות סקנדינביה בין השנים 1954 עד 1957.
בשנת 1958 מונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים תפקיד בו כיהן עד 1963. היה נספח צבאי בבורמה, נפאל, ציילון וקמבודיה.
לאחר שחרורו התמנה למנהל מחוז ירושלים והדרום במינהל מקרקעי ישראל.
ב-1980 זכה לתואר יקיר העיר תל אביב-יפו
מיכאל דן בירנהק (נולד ב-1969) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר וההוראה שלו הם משפט וטכנולוגיה, זכויות יוצרים, פרטיות וחופש הביטוי.
בנובמבר 1993 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 2, שם היה חבר בצוות המייסד של החברה ועורך חדשות עד סוף 1995, כשהחל את התמחותו בבית המשפט.
הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במשפטים (1996).
התמחה אצל סגן נשיא (ולימים נשיא) בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט אורי גורן.
את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטת ניו יורק בנושא זכויות יוצרים וחופש הביטוי (2000).
עד שנת 2007 היה בירנהק חבר סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת חיפה, שם ייסד וניהל (במשותף עם פרופ' ניבה אלקין-קורן) את המרכז למשפט וטכנולוגיה.
בשנת 2007 הצטרף לפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, שם היה בין היתר העורך הראשי של כתב העת "עיוני משפט".
הוא ייסד ועמד בראש מכון ש.
הורוביץ לקניין רוחני ע"ש ד"ר אמנון גולדנברג, ניהל את תוכנית פרסול לתואר שני בינלאומי בפקולטה (2021-2015), וכיהן כסגן דיקאן למחקר (2021-2017).
בשנת 2020 הוענק לו פרס צלטנר.
ענף אחד של מחקרו עוסק בסוגיות של משפט וטכנולוגיה, ובעיקר הזכות לפרטיות, כמו מחקריו על הנדסת פרטיות, היבטי פרטיות של טכנולוגיה ביומטרית, פרטיות במקום העבודה, מצלמות מעקב בבתי ספר, ופרטיות במרחב העירוני.
קו מרכזי במחקרו הוא הדגשת ההדדיות וההיזון החוזר שבין המשפט לטכנולוגיה.
בתחום הפרטיות, הוא מצדד בעמדה הרואה בה נגזרת של כבוד האדם, וביטוי לשליטה של אדם במידע על אודותיו.
ענף אחר של מחקרו עוסק בקניין רוחני, ובמיוחד בזכויות יוצרים.
הוא כותב על היחס בין זכויות יוצרים לחופש הביטוי, על הגנת השימוש ההוגן, על בעלות בזכויות במקום העבודה, ועל הדין הישראלי.
הוא מחזיק בעמדה שלפיה זכויות יוצרים אינן זכויות טבעיות, אלא מכשיר משפטי שנועד להעשיר את נחלת הכלל, על ידי מתן זכויות מוגבלות ליוצרים.
מכאן הוא מצדד בהרחבת ההגנות למשתמשים, כדי להגביר את הנגישות ליצירות ואת האפשרות ליצירה חדשה.
בירנהק חוקר גם בתחום ההיסטוריה של הקניין הרוחני בארץ ישראל המנדטורית ובישראל.
ספרו, היחיד שעוסק בנושא זה, פורסם בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד הבריטית.
משנת 2012 ובמשך עשור חיבר את הפרק על אודות דיני זכויות יוצרים בישראל, בספרם המרכזי של גלר ובנטלי על זכויות יוצרים בעולם.
הוא שחזר את מרשם סימני המסחר שנרשמו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי ואת מרשם פטנטים מאותה תקופה, שבו כל סימני המסחר והפטנטים שנרשמו על ידי ממשלת המנדט.
ב-2018 מונה על ידי לשכת העיתונות הממשלתית (לע"מ) לכהן בראשות ועדה ציבורית מייעצת שתבחן את הכללים והקריטריונים למתן תעודות עיתונאי מטעם לשכת העיתונות הממשלתית, לאזרחים העוסקים במקצועות התקשורת בישראל.
ב-2020 נמנה עם מייסדי עמותת "פרטיות ישראל".
בשנת 2022 ייסד את הקליניקה לפרטיות.
בירנהק חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית בישראל (2023).
התרבות המשפטית של חופש הביטוי בישראל, סדרת הספרים משפט חברה ותרבות, 2006
(עורך, עם ד"ר גיא פסח) יוצרים זכויות: קריאות בחוק זכות יוצרים, הוצאת נבו, 2009
מרחב פרטי: הזכות לפרטיות בין משפט לטכנולוגיה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן והוצאת נבו, 2010
(עורך, עם פרופ' ניבה אלקין-קורן) רשת משפטית: משפט וטכנולוגיות מידע, סדרת הספרים משפט חברה ותרבות, 2011
(עורך) מן הפרט אל הכלל: פרטיות וחברת המעקב, משפט חברה ותרבות, ב-2019
פרטיות חוקתית (הוצאת בר-אילן ונבו, 2023)
מיכאל בירנהק ועמרי רחום-טוויג, פרטיות מידעית (נבו 2026)
"בית המשפט לעניינים מינהליים", משפט וממשל ד, 243, 1997 - [עם השופט אורי גורן]
"כיסאות ייחודיים, דעות מיעוט ופלורליזם שיפוטי", עיוני משפט כב, 499, 1999 [עם דוד גוסרסקי]
"אתיקה עיתונאית ברשת: על הסדרה פרטית, חופש העיתונות, כוח ותחרות" פתו"ח – כתב עת בנושא פוליטיקה, תקשורת וחברה ה-173–214, 2003
"הנדסה חוקתית: המתודולוגיה של בית המשפט העליון בהכרעות ערכיות" מחקרי משפט יט 591–631, 2003
"החופש לגלוש בספריות ציבוריות" משפט וממשל ו-421–449, 2003
"לידתה של עוולה: הפרה תורמת בדיני פטנטים" טכנולוגיות של צדק: משפט מדע וחברה 221-169 (עורך: שי לביא), 2003
"השאלה ציבורית והעתקה פרטית", עיוני משפט כז, 885, 2004
"חורים ברשת: פורנוגרפיה, מידע ועיצוב מדיניות בסביבה הדיגיטלית", פוליטיקה יג, 101, 2005
"שליטה והסכמה: הבסיס העיוני של הזכות לפרטיות", משפט וממשל יא 9, 2007
"זכויות המתים וחופש החיים" עיוני משפט לא 57–114, 2008
"קריאה תרבותית: החוק ושדה היצירה", בספר: מיכאל בירנהק וגיא פסח (עורכים), יוצרים זכויות: קריאות בחוק זכות יוצרים, 2009
"מעקב בעבודה: טיילור, בנת'האם והזכות לפרטיות", עבודה, חברה ומשפט יב, 2010
"חשיפת גולשים אנונימיים ברשת", חוקים ב, 51, 2010
"יצירה משפטית: שימוש הוגן בדיני זכויות יוצרים" בתוך: משפט, תרבות וספר - ספר נילי כהן 106-84 (עופר גרוסקופף ושי לביא עורכים, 2017)
"חשיפה מקוונת וחשיפה משפטית: על פרטיות ופומביות של פסקי דין ברשת", משפטים מח 90-31 (2018)
"הנדסת פרטיות ציבורית: המקרה של העברת מידע ממרשם האוכלוסין", דין ודברים יב 70-15 (2019)
(עם מיקי זר) עקרונות פעולה משפטיים לפיתוח טכנולוגיות לאיתור מגעים (אוניברסיטת ת"א, 2020)
"פרטיות במשבר: הנדסה חוקתית והנדסת פרטיות" משפט וממשל כד 177-149 (2022)
"אכיפה ואכיפת-יתר של זכויות יוצרים: המקרה של ביצוע פומבי של שידורי ספורט" עיוני משפט מו 112-53 (2022)
(עם טל מורס) "מחפצי זיכרון לזיכרונות דיגיטליים" משפט חברה ותרבות ז 419-387 (ליאורה בילסקי וענת רוזנברג עורכות, 2024)
"פרטיות ובינה מלאכותית", משפט חברה ותרבות ח 175-139 (ניבה אלקין-קורן ומעין פרל עורכות, 2025)
"הפגנה כזירת מעקב" עיוני משפט מט (2026)
מיכאל מרדכי ביטון (נולד בכ"ז בשבט ה'תש"ל, 3 בפברואר 1970) הוא חבר הכנסת וסגן יו"ר הכנסת מטעם מפלגת כחול לבן -המחנה הממלכתי, ויו"ר הוועדה המיוחדת לפיקוח על תהליכי הסרת חסמים.
בעבר כיהן כיו"ר הוועדה המיוחדת לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל וכיו"ר ועדת המשנה של ועדת החוץ והביטחון לתפיסת הביטחון ובניין הכח.
בעבר היה השר לשוויון חברתי, השר לנושאים אסטרטגיים ושר במשרד הביטחון.
כיהן כראש המועצה המקומית ירוחם.
מיכאל ביטון נולד בירוחם למסעודה ואליהו ביטון שעלו מוורזאזאת, מרוקו, הצעיר מבין תשעה אחים.
למד בממ"ד 'קול יעקב', בישיבה תיכונית אוהל שלמה בבאר שבע, בסוף כיתה י"א סיים בית ספר תיכון, ושימש עד לגיוסו כמדריך מתנדב בתנועת בני עקיבא.
ביטון התגייס לצה"ל, שירת בגדוד 13 של חטיבת גולני, ובהמשך שירותו היה אחד הצוערים בקורס קצינים אחריהם עקב הסרט "להיות קצין".
לאחר קורס קצינים הדריך מחזור אחד בבית הספר לקצינים וחזר לחטיבת גולני.
בשירות מילואים שימש כקצין בדרגת רב-סרן בצה"ל.
ביטון בוגר תואר ראשון במדעי ההתנהגות מאוניברסיטת בן-גוריון.
בנוסף בעל תעודת הוראה מטעם מכון מנדל למנהיגות, ותואר שני בניהול מלכ"רים באוניברסיטה העברית.
הוא מגשר ובוגר קורסי מנהלים של החברה למתנ"סים ושל הסוכנות היהודית, עמית ב"מכון גשר למנהיגות" ובוגר תוכנית "גוונים" למנהיגות יהודית פלורליסטית בישראל.
את דרכו החינוכית החל עם שחרורו מצה"ל, כשהקים קבוצות הכנה לצה"ל בירוחם.
הוא הדריך חוגי סיירות במסגרת מל"ש (מרכז לימודי שדה) ירוחם, עסק בפיתוח תוכניות לקידום נוער, ושימש כחבר הוועד המנהל של המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי.
כיהן כיו"ר הוועד המנהל של עמותת "עתיד במדבר".
ייסד את עמותת "קלי"ר – קהילה למען ילדי ירוחם" שפעלה בשנים 1998–2002.
בין השנים 2000–2003 שימש מנהל מתנ"ס ירוחם ומנהל מרכז לימודי שדה נתיבות.
כן שימש בשנים 2003–2005, כמנהל אזור באר שבע – בני שמעון של הסוכנות היהודית.
בשנים 2005–2006 שימש מנהל תכנון ופיתוח של מגבית קנדה בישראל.
במקביל, בשנת 2005, ייסד את עמותת "צעירים בירוחם" (צב"י) לעידוד התיישבות, מנהיגות ומעורבות של צעירים בירוחם ובנגב.
בשנת 2010, התמודד לראשונה לראשות מועצת ירוחם ובבחירות שנערכו בירוחם ב-23 בנובמבר זכה ברוב של 44.5% מקולות המצביעים ונבחר לראש מועצת ירוחם מטעם הרשימה העצמאית "ירוחם אחת" כמחליפו של יו"ר הוועדה הקרואה עמרם מצנע.
עם שיעור הצבעה של 69%, הפך לסמל של "מהפך דורי" – בן ירוחם, שגדל והתחנך במקום, הפך לראש הרשות אחרי 5 שנים של ועדה קרואה.
ב-11 בנובמבר 2014 נבחר לכהונה שנייה כראש מועצת ירוחם.
ביטון רץ מטעם מפלגת העבודה וזכה בבחירות עם רוב של כ-70% מקולות הבוחרים.
ב-10 באוקטובר 2012 הכריז על הצטרפותו למפלגת העבודה הישראלית בראשות שלי יחימוביץ' לקראת הבחירות לכנסת ה-19, והוצב במקום ה-104 ברשימתה לכנסת.
בבחירות לכנסת העשרים תמך ביטון במפלגה, הפעם בהנהגת יצחק הרצוג, והוצב במקום ה-105. מתוקף תפקידו כראש המועצה המקומית, שימש כיו"ר דירקטוריון החברה הכלכלית לפיתוח ירוחם, ומשנת 2012 כחבר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים.
ביוני 2015 מונה ליושב ראש מועצת הנגב.
באוקטובר 2015 הגיש את מועמדותו לראשות קק"ל והצהיר כי אם ייבחר, יכהן כיו"ר בהתנדבות במקביל לתפקידו כראש מועצה, אך הוא הפסיד במערכת בחירות זו.
ב-2018 הקים את מפלגת אחי ישראלי, יחד עם עדינה בר שלום, ובשל כך לא התמודד בבחירות המקומיות בירוחם שהתקיימו באוקטובר של אותה שנה, בהן ניצחה סגניתו טל אוחנה.
בדצמבר של אותה שנה, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת פרש ביטון ממפלגת אחי ישראלי והצטרף למפלגת "חוסן לישראל".
ביטון שובץ במקום ה-11 ברשימת כחול לבן, ונבחר לראשונה לכנסת.
ביטון נבחר גם לכנסות העשרים ושתיים והעשרים ושלוש.
לאחר כינון ממשלת האחדות בכנסת העשרים ושלוש ב-17 במאי 2020 מונה במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש לשר לנושאים אזרחיים וחברתיים במשרד הביטחון, לצידו של שר הביטחון וראש הממשלה החלופי בני גנץ.
ב-30 בנובמבר 2020 מונה גם לשר לנושאים אסטרטגיים.
חודש לאחר מכן יזם את הצעת חוק קליטת חיילים משוחררים, הקובעת כי חייל משוחרר שסיים את שירותו הסדיר בשנת 2020 יהיה זכאי למענק חד פעמי.
מטרת המענקים היא לתת לחיילים תמיכה כלכלית בזמן המשבר הכלכלי העולמי.
עם אישור "החוק הנורווגי" התפטר מהכנסת, וכהונתו בה נפסקה ב-19 ביוני 2020. לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום הרביעי ברשימה.
במאי 2021 מונה לשר לשוויון חברתי, מספר חודשים לאחר שמירב כהן עזבה את התפקיד.
ביטון כיהן בתפקיד זה עד הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש ושובה של כהן למשרד.
בכנסת ה-24 כיהן ביטון כיושב ראש ועדת הכלכלה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-8 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל.
בכנסת העשרים וחמש נבחר לכהן כיו"ר הוועדה המיוחדת לחיזוק ופיתוח הנגב והגליל.
סמכויות הוועדה הן פיקוח על משרדי הממשלה ותוכניותיהם בכל הנוגע ליישובים בנגב ובגליל, עידוד צמיחתם ושגשוגם של תושבי הנגב והגליל וצמצום הפערים הכלכליים והחברתיים של תושבי הנגב והגליל מול תושבי המרכז.בתפקיד כיהן עד ל-11 בפברואר 2025 שאז החליף אותו עודד פורר בעקבות הסכם רוטציה שהיה באופוזיציה.
ב-4 במרץ 2025 נבחר לכהן כיו"ר הוועדה החדשה שהוקמה בשם הוועדה המיוחדת לפיקוח על תהליכי הסרת חסמים.
ב-2 בדצמבר 2025 נבחר לכהן כסגן יושב ראש הכנסת במקום אורית פרקש הכהן.
הקמת המרכז להתנדבות וחברה אזרחית.
פסטיבל פעמי מדבר לפיוט - חגיגה של פיוט וניגון.
פסטיבל דוק – אביב נגב – תוכנית של סרטים, מופעים ומפגשים שרובם ככולם עוסקים בשאלות של זהות בחברה הישראלית.
טרמינל העיצוב – "Made in Yeruham" - לקידום תחום העיצוב.
תוכנית קיימות יישובית – תוכנית סביבתית–קהילתית המעודדת יזמות קהילתית.
צעדת מחאה למען צדק חלוקתי – בקיץ 2011, על רקע המחאה החברתית ובעיות התקציב נוכח המצב הגירעוני של המועצה עם כניסתו לתפקיד, יזם צעדה של 120 ק"מ מהנגב לכוון בית ראש הממשלה בירושלים.
בצעדה צעד עמו עמרם מצנע, לשעבר יו"ר הוועדה הקרואה יחד עם צעירי ירוחם, ועם אנשי מאהלי המחאה משדרות, אשקלון ובאר שבע תחת הקריאה לדאוג לצדק חלוקתי לתושבי הנגב נוכח פערים בתחומי החינוך, הרווחה והבריאות ובמטרה "לאחד בין הפריפריה למרכז"
הסכם גבולות - עיר הבה"דים – בשנת 2014 הוביל לחתימה על הסכם להעברת קריית ההדרכה שב"עיר הבה"דים" מתחום השיפוט של רמת הנגב לזה של ירוחם.
ההסכם שנחתם בין יו"ר המועצה האזורית רמת נגב שמואל ריפמן לבין ביטון מכניס לעיר 3.9 מיליון שקלים בשנה מתקבולי ארנונה.
בנוסף לחלוקת הקרקעות, הוסכם במעמד החתימה על שיתוף פעולה נוסף בין המועצות בתחומי חינוך, תיירות, קהילה, חקלאות ואיכות סביבה.
הסכם להקמת היישוב הבדואי רחמה – ביטון היה ממוביליו של הסכם להקמת יישוב בדואי לשבט רחמה אשר שכן בתחומי השיפוט של המועצה המקומית.
במסגרת ההסכם הוחלט כי ירוחם תעביר שטח של 500 דונם ומועצה אזורית רמת נגב תעביר 1,500 דונם משטחי השיפוט שלהן לטובת הקמת יישוב הקבע לשבט, בעוד הנהגת הכפר תתחייב על פינוי 20 אלף דונם ומעברם ליישוב עצמאי תחת מועצה אזורית בדואית.
ההסכם נחתם בין המועצות ירוחם, רמת נגב, אל קסום ונווה מדבר והרשות להסדרת התיישבות הבדואים בנגב.
פורום לצדק חברתי – בשנת 2012 הוקם בירוחם "הפורום למען צדק חלוקתי ותכנון אזורי" המהווה התארגנות אזרחית שפועלת לקידום נושא הצדק החלוקתי למען תושבי הנגב.
הפורום ארגון לראשונה בשנת 2014 את כנס ירוחם לצדק חברתי.
בשנת 2015 נערך הכנס בשנית והושקה השדולה לצדק חלוקתי.
אפשר לנצח את הסוציו אקונומי, בהוצאת משכל (ידיעות ספרים).
- על ילדותו של מיכאל ביטון בירוחם ותובנות חיים מילדותו, שירותו הצבאי ותפקידיו הציבוריים עד לראשות עיריית ירוחם.
מיכאל ביטון נשוי לאילנה ואב לחמישה ילדים, מתגורר בירוחם.
אחיו, נפל בשנת 1985 במסגרת שירותו הצבאי.
מיכאל יצחק (מייק) אשבל (2 בפברואר 1922 – 4 במאי 1947) היה מלוחמי האצ"ל, נידון למוות, נהרג בפריצה לכלא עכו.
מהוריו קיבל חינוך ציוני ובגיל צעיר הצטרף לתנועת בית"ר בעירו ואף מונה למפקד ה"קן".
בהמשך הצטרף לאצ"ל בפולין ועבר "קורס סגנים".
לאחר פלישת גרמניה לפולין ב-1939 ברח לרוסיה, התגייס ל"צבא פולין החופשית" (צבא אנדרס) ולאחר שנה הגיע דרך עיראק לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ ישראל ערק מהצבא הפולני והתגייס לאצ"ל.
תקופה קצרה התגורר בבית דודו בבנימינה.
אחר כך עבר לנתניה, שם כיהן כסגן מפקד קן בית"ר המקומי.
במסגרת האצ"ל עבר קורס מפקדים ונמנה עם ראשוני הח"ק (חיל הקרב) של הארגון וממפקדיו באזור נתניה.
ב-1944 נעצר על ידי המשטרה הבריטית והועבר למחנה המעצר בלטרון, אך בהמשך שוחרר לאחר שהצליח לשכנע את אנשי המשטרה שאינו חבר במחתרת.
באחד הלילות, כשעסק בניקוי נשק, התפוצץ בידו רימון וידו נפגעה.
הוא קיבל טיפול רפואי בבית החולים, אך ידו נשארה פגומה.
דבר הפציעה נודע לבולשת הבריטית ומאחר שאנשיה החלו לחפשו עבר לגור בתל אביב.
באותה תקופה עסק לאורך כל שעות היום בפעילות מחתרתית: בייצור חומרי נפץ, בהכנת פעולות, בפיקוד על גונדת חי"ק וביציאה למבצעי-קרב במסגרת תנועת המרי העברי שפעלה באותם ימים.
בין השאר נטל חלק בהתקפה על בניין הבולשת ביפו, החרמת 35,000 לא"י מרכבת ליד חדרה, החרמת נשק ממחנה צבאי בתל אביב ובחבלה במטוסים בשדה התעופה לוד.
ב-6 במרץ 1946 השתתף בהתקפה על מחנה הצבא הבריטי בצריפין שנועדה לצורך החרמת נשק.
בדרכם החוצה נפצע אשבל יחד עם חברו יוסף שמחון מיריות ונעצר על ידי המשטרה הבריטית בדרכו לבית החולים גלעד בתל אביב.
כעבור חודשיים הועמדו השניים לדין.
ב-13 ביוני 1946 נידונו למוות בתלייה.
לצד התגייסות מוסדות ואישי ציבור עבריים להצלתם של הנידונים בבקשות חנינה ועתירות שונות, איים האצ"ל ב"מדיניות גרדומים" משלו.
מיד לאחר פרסום גזר-הדין שודרה ב"קול ציון הלוחמת", תחנת השידור של האצ"ל, ההצהרה: "אל תתלו את חיילינו השבויים.
חי האלוהים, כי שבור נשבור את עמודי התלייה שלכם.
חמישה ימים לאחר שניתנו גזרי הדין, חטף הארגון חמישה קצינים בריטיים בתל אביב.
שבועיים לאחר מכן, המיר הנציב העליון את גזר הדין של אשבל ושמחון למאסר עולם.
למחרת שוחררו שלושת הקצינים שנותרו בידי לוחמי האצ"ל.
בפריצת כלא עכו היה אשבל מן הבורחים, אך הוא נפצע מיריות, נשבה מחדש ומת כעבור כמה שעות מפצעיו.
לימים סיפר מתתיהו שמואלביץ' איש לח"י שמילותיו האחרונות של אשבל הגוסס היו: "מספיק להתלוצץ צריך להיפרד".
בעת שבתו בתא הנידונים למוות בכלא בירושלים כתב את השיר "עלי בריקדות" המבוסס על שיר ביידיש (אפארטיזאנער-ליבע) שנכתב במקור על ידי יוסל קוטלר והולחן על ידי אליהו טיטלבוים.
את השיר תרגם לבקשת שרה רוזנברג (לבני) שכונתה אז "שרה הקטנה".
השיר הוברח מהכלא אל חבריו של מיכאל למחתרת, והיה לאחד מהמנוני המחתרות בסוף ימי המנדט ובתקופת מלחמת השחרור, וסמל לנכונות להקרבה במלחמה לשחרור העם והמולדת.
ספרו של יהודה לפידות על לוחמות האצ"ל נקרא "היום שרה הקטנה" כמילותיו הראשונות של השיר.
ושם השיר נעשה לשמו של ספר שירת המחתרת "עלי בריקדות - משירי העוז והמרי"
שיר נוסף אותו חיבר בכלא הוא "פברואר 1946" הפותח במילים: "ללא דרך הגונדה צועדת" ומתאר את הפעולה בשדה התעופה בלוד.
לשיר הותאמה מנגינה וגם הוא הפך לאחד משירי הלכת הפופולריים של לוחמי האצ"ל.
ב-1976 יצא לאור היומן שכתב בכלא בשם "עלי בריקדות", בתוספת הקדמה מאת יוסף נדבה.
מיכאל בּוּרְט (Burt; נולד ב-2 באוקטובר 1937) הוא אדריכל ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לאדריכלות בטכניון.
מיכאל בורט נולד באוקראינה בשנת 1937. בשנת 1948 עלה במסגרת עליית הנוער לישראל.
במלחמת ששת הימים שירת במילואים כמפקד מחלקה בפלוגת חרמ"ש, ועוטר בעיטור המופת על תפקודו.
במלחמת יום הכיפורים שימש קצין תצפית קדמי שהתלווה לפלוגת חרמ"ש ולחם עימה בחזית הדרום.
הוא עוטר פעם נוספת בעיטור המופת, נפצע ואושפז במשך שלושה חודשים.
בורט הוא אחד משני האנשים היחידים ששמותיהם פורסמו, שעוטרו פעמיים בעיטור המופת, לצידו של שלמה הגני.
בשנת 1963 קיבל תואר ראשון באדריכלות מהטכניון, ובשנת 1967 קיבל תואר דוקטור מהטכניון.
משנת 1963 נמנה עם סגל הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים של הטכניון.
בשנת 2006 פרש לגמלאות והוא פרופסור אמריטוס.
נמנה עם המתכננים הראשונים במיזם נתיבי איילון, ותכנן את מחלף ארלוזורוב.
תכנן את גשר בר יהודה בתל אביב ביחד עם פרופסור דוד יצחקי, לאחר שהצעתם זכתה במקום הראשון בתחרות על תכנון הגשר.
קידם יוזמה להקמת איים מלאכותיים מול חופי ישראל, כפתרון למצוקת הדיור.
בורט זכה בפרס רוקח של עיריית תל אביב-יפו על עיצוב גשר.
בורט מתגורר בשכונת כרמליה בחיפה.
הוא נשוי לתמרה ולהם שלושה ילדים.
נולד כמיכאל בכמט לאהרון וסוניה.
בגיל צעיר התייתם מאמו, וגדל בבית סבתו בלטביה שם למד בחדר.
הוא נישא בגיל עשרים לאסתר ואב לשלושה ילדים.
במלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לסיביר.
עם תום המלחמה עבד במשך שנתיים עם פליטי מלחמה יהודים באירופה.
בגיל 33 עלה לישראל באוניית המעפילים "אינדבר".
עם הגעתו לארץ התגורר בבנימינה ואחר כך התיישב בכפר בלום, שם התגורר במשך כל חייו.
לאחר תקופה קצרה בה עבד בחקלאות החל לעבוד בהוראה עם ילדי עולים מארצות צפון אפריקה.
בהט היה ממקימי חוג התנ"ך בבית נשיא המדינה.
זוכה "פרס שמואל רוטברג לחינוך יהודי" לשנת תשס"ז.
בשנת 2007 יצא לכבודו ספר מאמרים, "ספר מיכאל: בין הזמן הזה לימים ההם" בעריכת אבי שגיא בהוצאת כתר ורכס.
שימש כיועץ לפרויקט תנ"ך רם.
מיכאל בהט נפטר בשנת 2015, ונטמן בבית העלמין של בכפר בלום, לצד אשתו אסתר שנפטרה שנה לפניו.
עיונים לפרשת השבוע מיסודם של נחמה ליבוביץ: לבתי הספר הכלליים העל יסודיים, חטיבה עליונה ולבתי מדרש למורים וגננות (עורך)
נביאי אמת ונביאי שקר : נושא מסכם לבחינות בגרות (עורך)
נבואה ונביאים: נושא מסכם לבחינות הבגרות (עורך)
שרידי המיתוס במקרא, 1984, הוצאת רכס
שיחות על ספר בראשית, מיכאל בהט
הסיפור המקראי: נושא בחינות הבגרות (עורך)
מיכאל (מישקה) בן-נפתלי (26 בנובמבר 1921 – 24 בפברואר 2008) היה ספורטאי ספורט נכים ישראלי.
הוא בנה את עגלת ספורט הנכים הקרויה על שמו (מב"ן).
בן-נפתלי למד בבית הספר תל-נורדאו ובבית הספר הטכני מונטיפיורי.
בצעירותו בתל אביב היה חבר השומר הצעיר בקן צפון של גדוד משמר העמק וחבר הפלוגה הימית של הפועל תל אביב.
הוא עבד בבית החרושת אמפא כחרט ובמסגרת חברותו בחי"ש גויס במלחמת השחרור לחטיבת קרייתי.
בקרב בכפר עאנה נפגע מירי בעמוד השדרה במהלך חילוץ פצועים בנסיעה על משוריין.
הפגיעה הותירה אותו משותק בפלג הגוף התחתון.
כבעל מלאכה הוא בנה בשנות החמישים את עגלת הספורט לנכים שנקראה על שמו – מב"ן.
ב-1953 יצא במשלחת הראשונה מישראל שהשתתפה במשחקי סטוק מנדוויל, התחרה בקליעה למטרה וזכה במקום הראשון במשחה חתירה.
הוא התמיד בהשתתפות במשחקים והשתתף במשחקים בשנות החמישים, השישים והשבעים.
ב-1954 זכה במדליית כסף בהטלת כידון ובמדליית ארד במשחי חתירה וגב.
ב-1957 התחרה בשחייה והיה חבר נבחרת הכדורסל.
ב-1960 וב-1964 השתתף בנבחרת ישראל למשחקים הפאראלימפיים ברומא ובטוקיו והיה חבר נבחרת הכדורסל שזכתה במדליות ארד.
הוא הוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות פעיל.
מיכאל בלה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך כל הקריירה בדיסבורג בעמדת המגן, ונחשב כשיאן ההופעות של המועדון בבונדסליגה בכל הזמנים.
לבלה ארבע הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה זכה ביורו 1972 על אף שרק נכלל בסגל ולא שותף כלל בטורניר.
בלה גדל בנוער של דיסבורג, כאשר הקבוצה עוד נקראה SV מיידריכר.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת בבונדסליגה ערך בלה בתיקו 2-2 מול הרטה ברלין במרץ 1965. עד לתום עונה זו ערך הופעה אחת נוספת, בה בישל שערבניצחון 3-2 על בורוסיה דורטמונד.
החל מאמצע עונת 1965/66 תפס בלה מקום קבוע בהרכב מיידריכר, והבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה הבוגרת בניצחון 5-2 על שטוטגרט במחזור ה-19 של העונה.
בלה הגיע עם הקבוצה לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה מיידריכר 4-2 לבאיירן מינכן.
בלה שיחק בגמר זה 90 דקות.
בתום עונה זו שינתה מיידריכר את שמה לדיסבורג, ובלה המשיך לשחק בהרכב הקבוצה באופן קבוע במשך 12 עונות נוספות, כאשר דיסבורג נעה בתקופה זו בין אמצע לתחתית הטבלה בבונדסליגה.
בעונת 1974/75 הגיע בלה עם דיסבורג לגמר הגביע הגרמני בפעם השנייה בקריירה, ושיחק 90 דקות בגמר בו הפסידה הקבוצה 1-0 לאיינטרכט פרנקפורט משער של קרל היינץ קורבל.
בלה שיתף פעולה בתקופה זו עם דטלף פירזיג ועם ברנרד דיץ בהגנת הקבוצה.
בעונת 1975/76 השתתף בלה עם דיסבורג בגביע אופ"א, שם הודחה הקבוצה בסיבוב השני על ידי לבסקי סופיה.
בתום עונת 1977/78 פרש בלה ממשחק פעיל, לאחר שערך 405 הופעות ליגה ב-14 עונות, והבקיע 13 שערי ליגה במדי דיסבורג.
בלה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית בדצמבר 1968, בהפסד 2-1 לנבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
לאחר מכן קיים בלה עוד שתי הופעות במשחקי ידידות.
הופעתו היחידה של בלה במשחק רשמי נערכה במסגרת מוקדמות יורו 1972, כאשר נכנס כמחליף בניצחון 1-0 על נבחרת אלבניה.
בדיעבד, הייתה זו הופעתו הרביעית והאחרונה של בלה במדים הלאומיים.
גרמניה המערבית ובלה העפילו ליורו 1972, ובלה נכלל בסגל הנבחרת שזכתה בתואר לאחר ניצחון 3-0 בגמר על נבחרת ברית המועצות, אך לא שותף כלל בטורניר.
מיכאל בארנבוים הוא כנר יהודי-צרפתי - גרמני, כנר ראשי בתזמורת דיוואן מזרח-מערב שהקים אביו, דניאל בארנבוים.
מיכאל בארנבוים הוא בנם הצעיר של הפסנתרן דניאל בארנבוים ושל הפסנתרנית אלנה בשקירובה.
גם סבו וסבתו מצד אביו ניגנו בפסנתר וסבו מצד אמו, דמיטרי בשקירוב, היה פסנתרן בעל שם עולמי ומורה מהולל לפסנתר.
רק סבתו מצד אמו, ורה בשקירובה, הייתה כנרת.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל 4, אך בגיל 6 עבר עם משפחתו לברלין, שם לא נמצא לו מורה מתאים, ולפיכך עבר לנגן בכינור.
לצד לימודי המוזיקה גם למד שנתיים פילוסופיה בסורבון בפריז, אך הפסיק בגלל הלחץ בלימודי המוזיקה.
לפני עשר שנים הצטרף בארנבוים לתזמורת הערבית-ישראלית הבינלאומית "דיוואן מזרח מערב".
את התזמורת הזאת ייסד אביו, דניאל בארנבוים, יחד עם ההוגה הפלסטיני אדוארד סעיד, ומיכאל הוא הכנר הראשי בה.
בריאיון לפני שנתיים אמר מיכאל, לשאלה על התזמורת, כי יש בה פערים - מצד אחד נגנים מעולים מנוסים ומצד שני צעירים מאוד, אבל רמתה הכללית גבוהה.
מיכאל בארנבוים ייסד את רביעיית ארלנבוש והוא הכנר הראשון שלה.
הוויולנית ברביעייה, מדלן קארוצו השווייצרית, היא הוותיקה בין הנגנים, ועשתה היסטוריה כאישה הראשונה שהתקבלה כנגנית בפילהרמונית של ברלין.