tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כדי לשקם את העיר, הוקם הארגון 'Center City of Amarillo' וניסה להקים שותפויות עם ארגונים בעלי נוכחות גדולה בעיר.
מאז שנות התשעים העיר מימנה פרויקטים של אמנות ציבורית והתחילה מסיבות רחוב בעיר.
מחלקת הנופש והפארקים באמרילו מפעילה מעל ל-50 פארקים עירוניים, כולל סקייטפארק במערב העיר, ובנוסף מממנת את 'Funfest', פסטיבל בידור לכל המשפחה.
פסטיבל Funfest נערך בתומפסון ממוריאל פארק בסוף השבוע של יום הזיכרון.
אמריגו וספוצ'י (באיטלקית: Amerigo Vespucci) היא אוניית מפרשים קלאסית של הצי המלחמתי האיטלקי, הקרויה על שמו של מגלה הארצות אמריגו וספוצ'י ומשמשת כאוניית אימונים לקדטים.
נמל הבית שלה הוא לה ספציה, בצפון־מערב איטליה.
ההחלטה לבנות את "אמריגו וספוצ'י" התקבלה ב-1925. היא נועדה להחליף את אוניית האימונים בעלת אותו שם, אוניית המפרשים הממונעת מדגם פלוויו ג'ויה (1881).
אונייה זו הוצאה משירות ב-1928, נרתקה לרציף בנמל ונציה והוסבה לגן ילדים ליתומי הצי.
את תוכניות האונייה שרטט הארכיטקט הימי הנאפוליטני סבטלי (Sabatelli), והן נשתמרו בקסטלמארה די סטביה יחד עם טכניקות הבנייה המסורתיות המיוחדות לכלי שיט מסוג זה.
אוניית האימונים "אמריגו וספוצ'י" הושקה ב-22 בפברואר 1931 בקסטלמארה די סטביה.
ב-2 ביולי אותה שנה הפליגה אל ג'נובה ושם – ב-15 באוקטובר – הניף עליה מפקדה הראשון, אוגוסטו רדיקאטי די מרמוריטו, את נס השירות הפעיל.
היא צורפה עם "קריסטופורו קולומבו" ואונייה קטנה נוספת לשייטת ההדרכה של הצי, והשלוש ערכו הפלגות לימודים ואימונים בים התיכון ובאוקיינוס האטלנטי.
אחרי מלחמת העולם השנייה, במסגרת הסכם הכניעה של איטליה, נמסרה "קריסטופורו קולומבו" עם אוניות נוספות לברית המועצות, כפיצוי על נזקי המלחמה.
מ-1946 עד 1952 הייתה "וספוצ'י" אוניית המפרשים היחידה של הצי האיטלקי.
באותה שנה רכש הצי והכניס לשירות את האונייה "אבה" (Ebe), בריגנטינה שנבנתה ב-1921. ב-1955 צורפה אליה אונייה אחרת שנקנתה מצרפת ושמה הוחלף ל"פאלינורו" (Palinuro).
כיום (2014), "אמריגו וספוצ'י" היא האונייה הישנה ביותר בצי שעודנה בשירות פעיל.
המוטו של האונייה, שנקבע רשמית ב-1978, הוא " Non chi comincia ma quel che persevera" ("לא המתחיל, אלא המתמיד") ומבטא את ייעודה: חינוך והכשרת קציני העתיד של הצי המלחמתי.
עד היום ערכה "וספוצ'י" 71 הפלגות לימודים למקומות ולנמלים שונים ברחבי העולם.
37 פעמים הפליגה לצפון אירופה, 20 פעמים לים התיכון, 4 פעמים למזרח האוקיינוס האטלנטי, 7 פעמים לצפון אמריקה, פעם אחת לדרום אמריקה ופעם אחת הקיפה את העולם.
בנוסף לתפקידה העיקרי משמשת "וספוצ'י" בעשור האחרון גם כשגרירת תרבות, אמנות וטכנולוגיה של איטליה.
היא פקדה את החשובים בנמלי העולם, והשתתפה באירועים כמו תחרות השיט ה-31 של גביע אמריקה באוקלנד שבניו זילנד באוקטובר 2002, באולימפיאדה באתונה ב-2004 ובחגיגות לציון מאתיים שנים לקרב טרפלגר בפורטסמות' ב-2005, שם מילאה תפקיד מרכזי.
ב-1978, השתתפה במשט "The Sea Has to Live" להגברת המודעות לשמירת הסביבה הימית בים התיכון; במהלך ההפלגה, שנמשכה מ-9 באפריל עד 15 ביוני, פקדה את החשובים שבנמלי הים התיכון, והונצחה לציון האירוע על בול של הדואר האיטלקי.
בשנת 2000 השתתפה האונייה בתחרות אוניות המפרשים הקלאסיות השנתית (Tall Ship's Race) לצד אוניות מפרשים קלאסיות מכל ציי העולם.
במהלך שישה חודשים גמאה "וספוצ'י" למעלה מ-10,000 מייל, וזכתה במקום השני אחרי "גורש פוק" הגרמנית (Gorch Fock).
ה"וספוצ'י" מוסיפה לשמר מסורות ימיות ישנות: כל מפרשיה עשויים קנבס, החבלים בהם היא משתמשת אינם חבלים סינתטיים מודרניים אלא חבלי פשתן, והנפת המפרשים וכיוונם נעשים בכוח השרירים בלבד.
הפקודות לצוות הסיפון ניתנות באמצעות משרוקית רב מלחים, וכל קצין בכיר או אורח רם-מעלה העולים או יורדים מן האונייה מתכבדים במשמר דופנתי על פי מיטב המסורת הימית.
ב-2006, 75 שנים לאחר כניסתה לשירות, עברה האונייה שיפוץ מקיף במספנת הצי בלה ספציה.
פרסיאדו נולד וגדל בתל אביב, לאייל שעוסק בייבוא, ולשולי שעוסקת בנדל"ן.
הוא אח בכור לרון ולדניאל.
הוא למד בבית הספר אליאנס שבעיר הולדתו, והחל להתאמן בגיל 18
בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכתו של איגור בלון.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי 2013 סיים פרסיאדו בריצת 200 מטר במקום שביעי בתוצאה של 22.59 שניות.
נוסף לכך, הוא קבע בריצת 100 מטר בשלב המוקדמות תוצאה של 11.01 שניות ולא עלה לשלב הגמר.
בתחרות שנערכה בטביליסי גאורגיה ביוני 2014 זכה פרסיאדו במדליית כסף בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.33 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 10.50 שניות, לפני האלוף היוצא אסף מלכה מאס.
רמת השרון (10.68 שניות) ועמרי הרוש מעמותת הצבי (10.71 שניות) ומדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.36 שניות, אחרי דונלד סנפורד חברו לאגודה (21.30 שניות) ולפני עמרי הרוש (21.74 שניות).
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן ביוני 2015 סיים פרסיאדו במקום שלישי בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.30 שניות ובמקום חמישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.78 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי הוא זכה בשתי מדליות זהב.
באליפות הבלקן סיים פרסיאדו במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.73 שניות.
באליפות ישראל הוא הגן על תוארו בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.66 שניות.
ב-8 באפריל פרסיאדו התחרה בריצת 200 מטר במיאמי, ארצות הברית וקבע תוצאה של 21.15 שניות, שיפור של 10 מאיות לשיאו.
באליפות אירופה לאומות, שהתקיימה באצטדיון הדר יוסף, הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.09 שניות וסיים במקום רביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.51 שניות, למרות מעידה בזינוק.
באליפות ישראל הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.51 שניות ובריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 20.99 שיפור של 10 מאיות לשיאו ומקום רביעי בכל הזמנים בישראל.
במכביה ה-20 הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.39 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 10.38 שניות, שיפור של 13 מאיות לשיאו, ומקום חמישי בכל הזמנים בישראל.
באליפות הבלקן הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה 21.01 שניות.
באוניברסיאדה שהתקיימה בטאיפיי שבטאיוואן, הוא סיים במקום 16 בריצת 100 מטר לאחר שלא התחרה בשלב חצי הגמר.
בסיבוב הראשון הוא קבע תוצאה של 10.44 שניות, ועלה לשלב רבע הגמר מהמקום ה-11 ובשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.52 שניות וסיים במקום 14.
בתחילת שנת 2018 החל פרסיאדו ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת ממפיס.
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה 21.27 שניות, לפני דונלד סנפורד חברו לאגודה (21.32 שניות) ומדליית כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.57 שניות, מאית שנייה אחרי חברו לאגודה גל ארד (10.56 שניות) ולפני אביב דיין מהפועל חולון (10.77 שניות).
בתחרות שנערכה בטורקיה הוא סיים במקום שלישי בריצת שליחים 4X100 מטר, ביחד עם אביב דיין, אסף מלכה וגל ארד בתוצאה של 39.71 שניות, התוצאה הטובה ביותר של נבחרת ישראל בריצת שליחים מזה כ-14 שנים.
בתחרות שנערכה באלבמה באולם בפברואר 2019 זכה פרסיאדו בשתי מדליות כסף, בריצת 60 מטר ובריצת 200 מטר.
בריצת 60 מטר קבע שיא אישי חדש של 6.77 שניות, תוצאה שהיוותה קריטריון לאליפות אירופה באולם בה החליט שלא לקחת חלק משיקולים מקצועיים.
כבר בשלב המוקדמות הוא שיפר את שיאו והעמידו על 6.83 שניות, שיפור של 2 מאיות השנייה לשיאו הקודם משנת 2015. בריצת 200 מטר בשיא אישי חדש של 21.38 שניות, מאית השנייה איטי מהשיא הישראלי הוותיק בן ה-21 שנים של טומי כפרי.
בתחרות שנערכה באלבמה בחודש אפריל סיים פרסיאדו במקום השמיני בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.99 שניות, השווה לשיאו האישי.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה פרסיאדו בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.52 שניות, לפני דור קולביץ (10.73 שניות) ועומרי סדן (10.76 שניות), שניהם ממכבי תל אביב ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.11 שניות.
לפני בלסינג אפריפה ממכבי תל אביב (21.67 שניות) ודור קולביץ (21.68 שניות).
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי זכה פרסיאדו במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.61 שניות, אחרי בלסינג אפריפה (10.49 שניות) ולפני עומרי סדן (10.76 שניות).
בסוף מרץ 2021 הודיע על פרישה מאתלטיקה.
אֶמֶרִיק בְּלוּם (בסרבו-קרואטית Emerik Blum; 7 באוגוסט 1911, סרייבו, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 24 ביוני 1984, פויניצה, יוגוסלביה) היה פרטיזן יוגוסלבי ממוצא יהודי, חבר במפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה, תעשיין, פילנתרופ וממנהיגי יהדות סרייבו שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בין 1981 ל-1983, כיהן בלום כראש עיריית סרייבו.
אמריק בלום נולד בסרייבו וב-1939, הוסמך בהנדסת חשמל באוניברסיטה הטכנית של פראג.
בסוף 1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשליטת האוסטאשה, נעצר בלום וגורש למחנה הריכוז יאסנובאץ.
בשל הכשרתו ההנדסית מונה בלום לממונה תפעול החשמל במחנה.
בשלהי 1944, נמלט אמריק בלום ממחנה הריכוז והצטרף לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
לאחר שחרור יוגוסלביה מונה ליושב ראש הוועדה לשיקום בוסניה.
בהמשך, כיהן כממונה על אזור בוסניה מטעם משרד התעשייה והמכרות היוגוסלבי וכן כיהן כממונה על תשתית החשמל בחבל.
ב-1951 הקים וניהל את חברת האנרגיה אנרגואינווסט (Energoinvest) שהייתה מהגדולות ביוגוסלביה.
ב-1974 עוטר בעיטור לגיון הכבוד.
בין 1981 ל-1983 כיהן כראש עיריית סרייבו והיה חבר הוועדה המארגנת של אולימפיאדת החורף של סרייבו (1984).
ביוני 1984 הלך אמריק בלום לעולמו והוא בן 73 שנים.
רחוב בסרייבו מנציח את שמו.
אמריטה שר-גיל (בהינדי: अमृता शेरगिल; 30 בינואר 1913 – 5 בדצמבר 1941) הייתה ציירת יהודיה הודית-סיקית, ילידת הונגריה.
כחלוצה אוונגרדית של האמנות המודרנית בהודו, היא נחשבת אחת הציירות החשובות בהודו במאה ה-20 וציוריה הם בין היקרים ביותר שם.
שר-גיל נולדה בשנת 1913 בבודפשט, בירת ממלכת הונגריה.
אביה היה אומראדו סיי שר-גיל, אריסטוקרט סיקי וחוקר השפות סנסקריט ופרסית.
אמה הייתה מארי אנטואנט גוטסמן, זמרת אופרה יהודייה, ממשפחה בורגנית אמידה מהונגריה.
שר-גיל הייתה הבכורה מבין שתי בנות שנולדו להם.
אחותה הצעירה אינדירה סאנדראם (שר-גיל) הייתה אמו של האמן העכשווי ויואן סאנדראם.
שר-גיל הייתה אחייניתו מצד אמה של ההיסטוריון והצייר ההונגרי ארווין באקטאיי (גוטסמן) , שהנחה אותה ועודד אותה ליצור, על ידי העברת ביקורת על עבודתה והדרכתה.
שר-גיל בילתה את רוב הילדות המוקדמת בבודפשט.
בשנת 1921 עברה עם משפחתה לעיר שימלה, בירת מדינת הימאצ'ל פרדש שהייתה בירת הקיץ של הודו הבריטית.
היא החלה ללמוד לנגן בפסנתר וכינור, וכבר בגיל 9, ביחד עם אחותה הצעירה אינדירה, החלו שתיהן להופיע בקונצרטים.
בגיל 8 החלה ללמוד ציור.
במקביל נחשפה לאמנות הפיסול האיטלקי.
בגיל 16 הפליגה שר-גיל לאירופה עם אמה, במטרה להכשירה כציירת, והחלה ללמוד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות (École des Beaux-Arts) בפריז.
היא שאבה השראה מציירים אירופיים כפול סזאן ופול גוגן, ועם התבגרותה נהגה להסתובב בחוגים הבוהמיים של פריז בתחילת 1930. בשנת 1932 יצרה את עבודתה המפורסמת הראשונה, "נערות צעירות" (Young Girls), שהובילה לבחירתה כשותפה של "גרנד סלון" בפריז בשנת 1933; היא הייתה השותפה הצעירה ביותר שזכתה לכך.
בשנת 1934 החליטה לחזור להודו, במה שתארה כתחושה פנימית שייעודה וגורלה הם לחיות בהודו, כפי שכתבה בהמשך ביומנה.
היא החלה במסע לגילוי מחדש של מסורת האמנות ההודית, מסע שהמשיכה בו עד מותה.
במאי 1935 פגשה בהודו את העיתונאי האנגלי מלקולם מגרידג', שהביאה לעבוד ככתבת במגזין ההודי The Statesman .
מהקשר הרומנטי בין שניהם נותר ציורה המפורסם של דיוקן המאהב, המוצג כיום במוזיאון הלאומי לאומנות בניו דלהי.
בהמשך הוסיפה וציירה רבות, תמונותיה מוצגות במוזיאונים ברחבי העולם.
בסגנונה הושפעה רבות משני סגנונות ציור הודיים מסורתיים, ו- .
לאחר שהוכרה בזכות הקונגרס ועמדה לפתוח את תערוכת הסולו הראשונה שלה, חלתה אמריטה ונכנסה לקומה ימים ספורים לפני הפתיחה הגדולה.
כמה שעות לאחר מכן נפטרה.
סיבת מותה לא ידועה ויש הטוענים (אמה) שנרצחה בחשאי על ידי בעלה, בן דודה מקרבה ראשונה, ד"ר ויקטור אגן, רופא במקצועו.
את ה-30 בינואר 2016 הקדיש דודל לציון יום הולדתה ה-103.
אימרי קלמן (נולד ב-17 ביוני 1986) הוא פעיל חברתי ישראלי, יו"ר משותף של אגודת הלהט"ב לשעבר.
הוא יזם ואיש חיי הלילה בתל אביב שהקים מספר מועדונים בעיר.
קלמן נבחר על ידי המגזין דה-מרקר לנבחרת 40 הצעירים המבטיחים לשנת 2015, על פעילותו בתחום הפוליטיקה וחיי הלילה ובשנת 2016 נבחר על ידי האתר mako לאחד מ-40 האנשים המשפיעים על הקהילה הגאה בישראל.
קלמן נולד בחיפה והוא בנם הצעיר של דב קלמן וסילביה כהן, עולים מהולנד.
בגיל מוקדם עבר עם משפחתו לכפר סבא.
כשהיה בן 8, הוריו התגרשו ומאוחר יותר יצא אביו מהארון, וקודם לכן יצא סבו מהארון.
קלמן סיים את לימודיו במגמת תקשורת בתיכון ע"ש יצחק רבין.
בצה"ל שירת כחמש שנים, במהלכן כיהן כקצין שלישות בגדוד שריון, מפקד צוות בהשלמה חיילית וקצין פיתוח כח אדם של פרויקט הצוללות בחיל הים.
בשנת 2017, התחתן עם בן זוגו מוחמד.
בשנת 2024 התחתן עם בן זוגו מזה שנתיים איתמר, מנכ"ל סוכנות הטיקטוק והמשפיענים toks.
בשנת 2009 היה קלמן שותף להקמה של חמישה עסקים בתחום חיי הלילה והמסעדנות בתל אביב והפך לאחת הדמויות הבולטות בזירת חיי הלילה של הקהילה הגאה.
קלמן חבר לאמן הדראג אושר סבג ויחד הם יצרו את מותג המסיבות "דרעק", שהפך לאחד המותגים המוכרים בחיי הלילה של הקהילה הגאה, המארח מדי שבוע אלפי בליינים.
ה"דרעק" זכה לאזכורים תקשורתיים בשל פרסומים שמשכו תשומת לב של גופי תקשורת בארץ ובעולם.
בין הפרסומים המוכרים ניתן למצוא דימוי של ערבי ויהודי מתנשקים, אותה פרסמה הזמרת מדונה ברשתות החברתיות שלה.
השיווק הבולט של הדרעק זיכה אותו בפרס "חביב השופטים" בתחרות העיצוב של המגזין Time Out תל אביב.
בשנת 2011 יזם קלמן את הקמתו של הבר "שפגאט", ביחד עם רן לבל ויעל גל.
בשנת 2014 הצטרף קלמן לשבעה יזמים בולטים בחיי הלילה של תל אביב וביחד הם פתחו את המועדון "כולי עלמא", שזכה לתארים הבר הטוב בתל אביב, ומוסד תל אביבי.
באוגוסט 2009 הצטרף קלמן לשורות ארגון הנוער הגאה, שם התנדב במשך כ-5 שנים.
הוא הדריך קבוצות נוער וכיהן כרכז חינוכי של מדריכי מחוז שרון.
בשנים 2012 ו-2013 נבחר קלמן להוביל את הקמפיין של מצעד הגאווה בתל אביב.
כמעצב הקמפיין הוא יצר את הדימוי "שווה להיות גאה" שבו השתתפו מובילי הקהילה הגאה בישראל.
בשנת 2015 נבחר קלמן לכהן כיו"ר משותף של אגודת הלהט"ב, בשותפות עם חן אריאלי, המכהנת כיו"ר העמותה כיום.
באותה העת, הובילה האגודה שינויים במבנה הארגוני של העמותה ובשיתופי הפעולה עם שאר הארגונים הגאים בישראל.
העמותה הכפילה את מספר חבריה פי 10 והגדילה את תקציב ארגוני הקהילה מ-1.5 מיליון ש"ח בשנה, ל-11 מיליון ש"ח.
הוא החליט שלא לאפשר לשר החינוך נפתלי בנט לנאום בעצרת הזיכרון לשירה בנקי ולהרוגי הרצח בברנוער, זאת בשל סירובו של השר לחתום על הצהרת מחויבות לזכויות הקהילה.
קלמן ייצג את הקהילה הגאה אל מול קהלים רבים ביניהם, משטרת ישראל, מכינות קדם צבאיות והמכון הישראלי לדמוקרטיה.
נוסף לכך, קלמן נבחר על ידי ארגון הלל לייצג את הקהילה הגאה בישראל בשלושה מסעות הסברה בקמפוסים ברחבי ארצות הברית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נבחר קלמן על ידי מרצ למקום ה-17, ברשימת המפלגה לכנסת.
בשנת 2017 הכריז על כניסתו לפוליטיקה והשתלבותו בהנהגת מפלגת מרצ.
בהמשך נבחר לתפקיד יו"ר סניף מרצ בתל אביב יפו.
הוא הכריז על מועמדותו לתפקיד יו"ר המפלגה אך הסיר את מועמדותו כשבוע לפני הבחירות ליו"ר מרצ.
ב-11 ביוני 2018 הכריז אמרי על עזיבתו את מפלגת מרצ בטענה ש"ההנהגה הארצית והמקומית אינן משקפות את הערכים שלי".
לקראת הבחירות המקומיות של 2023 (שנדחו בהמשך ל-2024) התמודד במקום ה-4 ברשימה הלהט"בית "הרשימה השווה", בראש הרשימה הוצבה לינור אברג'ל, הטרנסית הראשונה שעמדה בראש רשימה בישראל.
בשנת 2021 פרסם ספר שירה ראשון, "המניפסט הגאה".
בספר זה עושה קלמן חשבון נפש בעקבות התפקיד המרכזי שמילא בחיי הקהילה הגאה בתל אביב.
בשפה מחורזת הוא יוצא נגד כל מה שייצג כדמות מפתח בפוליטיקה הלהט"בית.
ביקורת ציבורית, שערוריות, ופרשיות משפטיות
בדצמבר 2024 בטור דעה ב-MAKO טען "שאין מנוס מלפרק את ברית הלהט"ב".
המאמר עורר סערה ציבורית בקהילה הגאה, וגונה על ידי חלקים בקהילה.
הילה פאר, יו"ר אגודת הלהט"ב, פרסמה טור דעה המתנער מאמירות אלו.
בינואר 2025 הפסיד קלמן בתביעה שהגיש נגד עמיחי אליהו ועמותת איגוד רבני קהילות בטענה ששכניסתו לכנס סורבה בשל נטייתו המינית, והוא חויב לשלם לעמיחי ולעמותה הוצאות ושכר טרחה בגובה 40 אלף ש"ח.
אמריטה פריטם (בגורמוקהי: ਅੰਮ੍ਰਿਤਾ ਪ੍ਰੀਤਮ; 31 באוגוסט 1919 – 31 באוקטובר 2005) הייתה סופרת, משוררת ומסאית הודית, שכתבה בפנג'אבי ובהינדית.
היא מוגדרת כחשובה במשוררי הפנג'אבי במאה ה-20, ואהודה באותה מידה בהודו ובפקיסטן.
במשך יותר משישים שנה פרסמה יותר ממאה ספרים של שירה, סיפורת, ביוגרפיות, מסות, שירי עם ואוטוביוגרפיה בשפת פנג'אבי, שתורגמו לשפות רבות, מאלה המדוברות בהודו ומחוצה לה.
זכתה באותות הוקרה רבים בהודו, ובהם פרס אקדמיית סאהיטיה (1956) על שירה "מסרים", פרס פאדמה שרי לספרות וחינוך (1969) ופרס פאדמה ויבהושאן ((2004).
אמריטה פריטם נולדה בשם אמריטה קאור ב-1919 בגוג'ראנוואלה שבהודו הבריטית (כיום בפרובינציית פנג'אב שבפקיסטן), בת יחידה למורה ראג' ביבי ולקרטר סינג היטקרי, שהייתה משוררת ועורכת של כתב עת ספרותי.
האם נפטרה כשאמריטה הייתה בת 11. זמן קצר לאחר מכן היא ואביה עברו להתגורר בלאהור.
כבר בצעירותה החלה לכתוב שירה, ובשנת 1936, בגיל 16, יצא לאור ספר שיריה הראשון.
באותה שנה נישאה לפריטם סינג, לו הייתה מאורסת מילדותה, ושינתה את שמה לאמריטה פריטם.
עד שנת 1943 פרסמה עוד שישה ספרי שירה.
בתחילת דרכה הייתה משוררת רומנטית, אך בשנות ה-40 הצטרפה לתנועת הסופרים הפרוגרסיבים, והשינוי בא לידי ביטוי בספר שיריה משנת 1944, שנכתב בעקבות הרעב בבנגל בשנת 1943. עבדה זמן מה בתחנת הרדיו של לאהור.
כמיליון בני אדם, מוסלמים, הינדים וסיקים נספו במהומות שפרצו בעקבות חלוקת הודו בשנת 1947. פריטם הפכה לפליטה ועברה להתגורר בניו דלהי שבהודו, אך המשיכה להיות פופולרית גם בפקיסטן.
בשנת 1948, בעת שהייתה בהיריון ונסעה מדהראדון לדלהי, כתבה את השיר "אני שואלת את ואריס שאה היום".
השיר, שפונה למשורר הסוּפי בן המאה ה-18 ואריס שאה, הוא זיכרון לזוועות ולמעשי הטבח ההמוניים משני צידי הגבול שבוצעו כתוצאה מחלוקת הודו.
עד שנת 1961 עבדה במדור הפנג'אבי של "רדיו כל הודו".
לאחר שהתגרשה בשנת 1960 הפך קולה לפמיניסטי יותר.
רבים מסיפוריה ומשיריה ינקו מחוויות נישואיה הלא מאושרים.
בשנת 1965 עובד אחד מספריה לסרט, וספר נוסף עובד לסרט ב-1976. בשנת 2003 עובד הרומן שכתבה, "פינג'אר" ("השלד") , שעלילתו מתרחשת על רקע חלוקת הודו, לסרט באותו שם .
במשך שנים אחדות ערכה את "נגמאני" ירחון ספרותי בפנג'אבי.
כתבה מבואות לאחדים מספריו של אושו.
לאחר מחלה ממושכת נפטרה בשנתה בניו דלהי, ב-31 באוקטובר 2005.
בשנת 1935 נישאה לפריטם סינג, ונולדו להם בת ובן.
הפכה לבת זוגו של הצייר והסופר אימרוז, איתו חייתה בארבעים שנותיה האחרונות.
הוא עיצב את העטיפות של מרבית ספריה, והיא מופיעה באחדים מציוריו.
אימרה פרסבורגר או אמריק פרסבורגר (בהונגרית: Pressburger Imre; מישקולץ, 5 בדצמבר 1902 – סאקססטד, סאפוק, אנגליה, 5 בפברואר 1988) היה תסריטאי זוכה פרס אוסקר, במאי קולנוע ומפיק ממוצא יהודי-הונגרי, שפעל בבריטניה ועשה את עבודותיו המשמעותיות ביותר עם שותפו-לבימוי מייקל פאוול, איתו הקים חברת הפקות משותפת בשנת 1943.
אימרה פרסבורגר נולד בשנת 1902 במישקולץ למשפחה יהודית.
אביו, קלמן פרסבורגר, היה סוכן נדל"ן, ואמו הייתה קתרינה וויכס.
לאביו הייתה בת אחת מנישואיו הראשונים ואימרה נולד כבן יחיד מהנישואים השניים.
את לימודיו החל במכללת טימישוארה, שם הצטיין בעיקר במתמטיקה, ספרות ומוזיקה.
בהמשך למד מתמטיקה והנדסה באוניברסיטאות פראג ושטוטגרט, אך מות אביו אילץ אותו לעזוב את האוניברסיטה.
הוא החל בקריירה שלו כעיתונאי.
בהמשך, בשנות העשרים של המאה העשרים, כתב גם תסריטים.
בשנת 1926 החל לעבוד באולפן UFA בברלין כמחזאי וכתסריטאי.
בשל עליית הנאצים החליט לנסוע לפריז ושם המשיך בעבודתו כתסריטאי.
הוא הגיע לראשונה לאנגליה בשנת 1935, שם החליט להתיישב בשל הרדיפות אחר היהודים בגרמניה ובהונגריה ובשנת 1938 שינה את שמו מאימרה לאמריק.
באנגליה מצא קהילה קולנועית הונגרית קטנה שהגיעה לאנגליה כדי לברוח מהרדיפות של היהודים.
ביניהם היה אלכסנדר קורדה, הבעלים של "סרטי לונדון" שהעסיק את פרסבורגר כתסריטאי.
הוא פגש גם את מייקל פאוול באנגליה ועבד איתו על הסרט "The Spy in Black" ב-1939. הציוות ביניהם יצר כמה מהסרטים הבריטיים הטובים של אותה תקופה.
בשנת 1943 ייסדו חברת הפקות משותפת, Archers Film.
פרסבורגר קיבל אזרחות בריטית בשנת 1946. ב-1965 השתתף בכתיבת התסריט לסרט המלחמה "מבצע חץ מקשת".
ב-24 ביוני 1938 נשא לאישה את אַגִיט דונאת, בתו של הסוחר אנטאל דונאת, אך הם התגרשו ב-1941. מאוחר יותר הוא התחתן בשנית עם וונדי אורמה.
חתונתם נערכה ב-29 במרץ 1947. לזוג נולדה בת אחת, אנג'לה פרסבורגר, אך גם נישואים אלה הסתיימו בגירושין.
נישואיהם פורקו ברינו, נבאדה בשנת 1953 ובאנגליה בשנת 1971. פרסבורגר נפטר בשנת 1988 בביתו באנגליה מדלקת ריאות.
שני נכדיו מבתו אנג'לה, הפכו ליוצרים ידועים: , שהפיק סרטים כמו טריינספוטינג (1996) ו שביים סרטים עלילתיים ותיעודיים, שחלקם זכו בפרסים שונים, כולל פרס אוסקר.
קווין כתב את הביוגרפיה של סבו וגם צילם את חייו במסגרת סרט תיעודי בשנת 1995 בשם: The Making of an Englishman .
ב-21 בספטמבר 2007 הוצב לוח זיכרון על בית הולדתו בעיר מישקולץ בהונגריה.
1943 - הסרט "קו רוחב 49", (49th Parallel) - פרס אוסקר לסיפור המקורי הטוב ביותר.
1949 - הסרט "הנעליים האדומות" (The Red Shoes) - מועמדויות האוסקר במספר קטגוריות.
1951 - הסרט המוזיקלי "סיפורי הופמן" - פרס מיוחד בפסטיבל קאן, במשותף עם מייקל פאוול.
הוא עשה את הסרטים האלה בעיקר בצרפת ובגרמניה.
יחד עם מייקל פאוול יצרו 20 סרטים שלא מופיעים כאן.
אך בנוסף לאלו היו לו גם יצירות עצמאיות:
1941: מעבורת אטלנטית - Atlantic Ferry
תוך שמירת החברות הקודמת שלו, הוא ביטא את רעיונותיו העצמאיים.
אמריגו בנצ'י (באיטלקית: Amerigo Benci; פירנצה, 1431–1474) היה מדינאי, בנקאי וסוחר איטלקי, הידוע גם כאביו של ג'ובאני בנצ'י, ידידו של לאונרדו דה וינצ'י, ושל ג'ינברה דה בנצ'י, שתועדה באחת מיצירותיו הנודעות של דה וינצ'י.
אמריגו בנצ'י נולד ככל הנראה בפירנצה לאחר 1431, שהיא השנה בה הוריו, ג'ינברה פרוצי וג'ובאני די אמריגו די סימונה בנצ'י, התחתנו.
אביו היה אחד ממשתפי הפעולה העיקריים של קוזימו דה מדיצ'י ומילא תפקידים שונים בסניפים ובחברות המשויכות של משפחת מדיצ'י.
בתחילה עבד תחילה כפקיד ואחר כך כמנהל חשבונות בסניף רומא (משנת 1406 ), אחר כך כמנהל בסניף ז'נבה (משנת 1426), בהמשך עבד גם בסניף בזל ולבסוף החל משנת 1434, חזר לפירנצה והפך לשותף ומנהל כללי של חברת מדיצ'י (דירקטור יחיד משנת 1443 ועד מותו).
באופן זה, האב הרוויח הון רב; למען האמת, מתוך הערכה של 1457, הונו הוערך בכ-26,338 פלורינים.
אמריגו החל קריירה בעסקים והלך בעקבות אביו כשנכנס לסניף של מדיצ'י בז'נבה.
ההצלחה הייתה מהירה והוא מצא את עצמו עד מהרה שותף, ומשנת 1455 ועד לפחות 1463, גם מנהל הסניף.
בשובו לפירנצה, הוא מונה לעוצר בשנת 1463 ומכיוון שירש את הון האבהי העצום (ג'ובאני נפטר מאז שנת 1455), נטש את עולם העסקים והתקרב לעולם התרבות.
הוא הפך לאספן של יצירות אמנות חשובות שהציג בארמון המשפחתי, שם גם קיבל בברכה אינטלקטואלים ואמנים.
בין אלו שפקדו את ביתו זכורים הפילוסוף ההומניסטי מרסיליו פיצ'ינו ובין כולם לאונרדו דה וינצ'י.
לאונרדו, שהפך גם לידידו של בנו ג'ובאני בנצ'י, בשנים 1474 - 1480 צייר בארמון את הדיוקן המפורסם של בתו ג'ינברה בנצ'י.
יתר על כן, דווקא כאן הותיר האמן את הערצת חכמי הקדם שלו (היום נמצאת באופיצי), לפני שעזב את פירנצה להשתקע במילאנו.
לא ידוע תאריך מותו של אמריגו בנצ'י, אך הוא ודאי התקיים לפני 15 בינואר 1474, שהוא התאריך בו נקבעו הנישואין בין בתו ג'ינברה לואיג'י ניקוליני.
אֶמֶרִיט (ברומנית: Emerit) הוא תואר כבוד במובן של "לשם כבוד" או "מצטיין", ברומניה, בימי המשטר הקומוניסטי, שהוענק למדענים, פרופסורים, מורים, אמנים, רופאים וספורטאים, שהצטיינו בתחומם.
התואר נוסד ב-11 באוגוסט 1950 באמצעות צו, וחודש ב-27 ביוני 1977 על ידי החלטה 190 בנושא תוארי הכבוד ברומניה.
מקבלי התארים ברומניה נהגו לענוד סיכה מזהה על דש הבגד.
במהלך העשורים החמישי והשישי של המאה ה-20 התואר זיכה את בעליו להטבות חומריות וחברתיות.
בסופו של דבר התואר ננהג במיוחד בתחום האמנויות (אמן הכבוד של הרפובליקה artist emerit או פעיל מצטיין באמנות maestru emerit al artei) ופעיל מצטיין בספורט (maestru emerit al sportului).
דגם התואר הומצא בברית המועצות (Заслуженный артист) והתפשט בכל הגוש הקומוניסטי, לצד הדרגה הגבוהה יותר - "אמן העם של הרפובליקה", ברומנית - artist al poporului.
התואר הונהג גם ברפובליקת מולדובה
תומאס אוסטין פרסטון ג'וניור , המוכר בשם אמרילו סלים (Amarillo Slim), היה שחקן פוקר אמריקאי, זוכה הטורניר המרכזי של אליפות העולם בפוקר ב-1972. בשנת 1992 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
אמרילו סלים היה אחד מהשחקנים אשר בני ביניון הזמין ב-1970 להשתתף בטורניר שלימים היה לטורניר המרכזי הראשון של אליפות העולם בפוקר.
ב-1972 הוא זוכה בטורניר המרכזי, ובזכות אישיותו המוחצנת הפך לידוען והוזמן להשתתף בתוכניות ערב כ-The Tonight Show עם ג'וני קרסון.
ב-1974 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר.
ב-1979 הקים את ה-Super Bowl of Poker אשר רץ עד 1991, כפרפרזה על שם אליפות הפוטבול האמריקאי הסופרבול.
אמרילו סלים זכה ב-2 צמידים נוספים, ב-1985 ו-1990, בטורנירי פוט-לימיט אומהה.
ב-2000 סיים במקום השני בטורניר פוט-לימיט אומהה לאחר שהפסיד לפיל אייבי.
ב-1992 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
ב-29 באפריל 2012 נפטר מסרטן המעי הגס בגיל 83.
אמריליס הופ פוקס היא סופרת ומנחת טלוויזיה אמריקנית, לשעבר סוכנת ב-CIA.
התפרסמה בשל האוטוביוגרפיה שלה Life Undercover: Coming of Age in the CIA (אשר יצא לאור בעברית בשם סוכנת חשאית).
היא יצרה את סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית של נטפליקס "עסקי הסמים".
נולדה ב-22 בספטמבר 1980 בניו יורק סיטי בשם אמריליס דאמרל ת'ורנבר (Amaryllis Damerell Thornber) אביה היה דיפלומט וכלכלן ואמה הייתה שחקנית בריטית.
לימים נישאה אמה לאיש העסקים המיליארדר סטיבן מ.
כשהייתה בת שמונה נהרגה חברתה לורה בפיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן.
פוקס סיפרה לימים שהייתה המומה מהידיעה, אולם אביה עודד אותה לקרוא בעיתונים על הפרשה כדי להבין את הכוחות שלקחו ממנה את חברתה.
פוקס מתארת רגע זה כנקודת מפתח בחייה.
בשנותיה הראשונות התגוררה משפחתה בוושינגטון די.
אמריליס למדה בבית הספר הלאומי של הקתדרלה (National Cathedral School), וב-1998 עברה משפחתה ללונדון והיא המשיכה את לימודיה בבית הספר האמריקאי של לונדון.
לאחר סיום לימודיה יצאה לסייע במחנה לפליטים מיאנמרים בתאילנד.
היא למדה באוניברסיטת אוקספורד וסיימה תואר ראשון ב-2002. היא סיפרה לימים שבמהלך לימודיה קיבלה הצעה לעבוד עבור שירותי הביון של בריטניה, אולם דחתה אותה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר החליטה להמשיך לתואר שני בסכסוך וטרור.
עבור עבודת המאסטר שלה, היא פיתחה אלגוריתם שנועד לעזור לאתר טרוריסטים פוטנציאליים באוכלוסייה מקומית.
האלגוריתם שלה משך תשומת לב מה-CIA והיא קיבלה הצעה לעבוד בשירותיו.
בגיל 22 היא הפכה לאחת הסוכנות הצעירות ביותר של ה-CIA.
פוקס שימשה ב-CIA כסוכנת עם "כיסוי לא רשמי".
היא חיה במדינות בעיתיות בזהות בדויה וללא כיסוי דיפלומטי.
עבודתה התמקדה במניעה מארגוני טרור להשיג נשק להשמדה המונית.
ב-2010 היא עזבה את הסוכנות.
כתב היד הוגש להוצאת publisher Knopf ללא אישור מוקדם מוועדת הפרסומים של ה-CIA, ונטען כנגד פוקס שהיא הפרה את הסכמי הסודיות שחתמה עם הסוכנות.
לאחר הליך משפטי שבמהלכו ייצג את פוקס עורך הדין מרק זאיד, אושר פרסום הספר.
עיתונאים שונים פקפקו באמינות הפרטים המופיעים בספר בטענה שלא ייתכן שהם היו מאושרים לפרסום בידי ה-CIA.
פוקס טוענת בתגובה שהיא הקפידה לא לחשוף פרטים רגישים ושינתה את זהות הדמויות.
פוקס נואמת בכל רחבי העולם על שמירת השלום ועל חשיבות הדיאלוג והמשא ומתן בפתרון סכסוכים בינלאומיים.
היא יצרה את סדרת הטלוויזיה של נטפליקס "עסקי הסמים" העוסקת בסחר בסמים ברחבי העולם.
על פי הדיווחים, אפל טי וי מפתחת סדרה המבוססת על ספרה של פוקס, עם ברי לארסון בתפקיד הראשי, כאשר פוקס משמשת כמפיקה בפועל.
בעלה הראשון של פוקס היה אזרח דרום אפריקאי בשם אנתוני, אשר אותו הכירה במהלך לימודיה באוקספורד וממנו התגרשה כעבור תקופה קצרה.
לאחר מכן נישאה לסוכן CIA בשם דין פוקס והתגוררה עמו בשנגחאי בזהות בדויה.
היא אימצה את שם משפחתו, ונולדה להם בת בשם זואי ויקטוריה.
הם התגרשו כעבור כמה שנים.
ב-2018 נישאה פוקס מחדש לרוברט קנדי השלישי, נכדו של רוברט קנדי.
יש להם בת בשם בובי ובת בשם קאסיוס.
אמריטוס (מלטינית: emeritus; בנקבה: אמריטה – emerita, ברבים: אמריטי – emeriti) הוא שם תואר המשמש לציין מקרים מסוימים של פרופסור אקדמי, שופט בדימוס או מנהיג דת בדימוס או לעיתים, איש עסקים שתרם לקידום החברה האנושית בצורה כזו או אחרת, אישיות פוליטית או אדם שפרש מתפקיד פקידותי בכיר במגזר הציבורי.
הוא מציין כי אותו אדם רשאי לשמור על תוארו או מעמדו האחרון – גם אחרי הפרישה.
במקרים מסוימים – התואר "אמריטוס" מוענק באופן אוטומטי לכל מי שפרש לגמלאות במעמד מסוים, אבל במקרים אחרים, הוא מהווה ציון להצטיינות לאותו אדם אחרי פרישתו.
התואר מאפשר לאדם לשמור על תוארו ועל מעמדו בנוסח: "פרופסור אמריטוס", "שופט אמריטוס" או "בישוף אמריטוס" או "רב אמריטוס" למשל.
אין למונח משמעות שהאדם חייב לוותר על כל התחייבויותיו או מטלותיו הקשורות למעמדו הקודם והם יכולים לבצע אותן גם בהמשך.
Emeritus הוא נגזרת מהפועל הלטיני emerere שמשמעותו "להשלים את שירותו" והוא מורכב מהתחילית "e", וריאנט של ex שמשמעותו "מתוך" או "מ-" והפועל merere (שממנו מגיעה המילה האנגלית merit – זכות, הצטיינות) שמשמעותו "לשרת" או "להרוויח".
המילה נכנסה לשפה האנגלית במאה ה-17 המוקדמת במובן של "עשה את שלו, השלים את חובתו, את שירותו".
בארצות הברית ובעוד מדינות במערב, פרופסור מן המניין הפורש ממוסד אקדמי וביחסים טובים, עשוי אחרי הפרישה לשאת את תואר "פרופסור אמריטוס".
אצל נשים נהוג להשתמש בתואר "פרופסור אמריטה".
במוסדות מסוימים כל הפרופסורים שהפורשים ביחסים טובים זוכים לתואר זה, בעוד שבמוסדות אחרים הענקת תואר זה נדרשת להצבעה או החלטה מיוחדת.
"פרופסורים אמריטי" זכאים, לפי מקרה, לקבל משרד או זכויות אחרות.
כשבישוף או בישוף משנה פורש, מצרפים לתארו הקודם את המילה "אמריטוס".
למשל – "הארכיבישוף אמריטוס של [_]".
את התואר "בישוף אמריטוס של דיוקסיה" מסוימת יכולים לשאת כמה בישופים בדימוס בו-זמנית, אם חייהם ארוכים דיים.
כך למשל האפיפיור לשעבר בנדיקטוס השישה עשר נשא בפרישתו תואר "אפיפיור אמריטוס".
גם בנצרות-האוונגליסטית הגרמנית, וכן בתנועה הנוצרית הבינלאומית הקרויה "קהילתו של כריסטוס" (Community of Christ), נוהגים להעניק את התואר אמריטוס לבכירים בדימוס של הכנסייה.
בנצרות-האורתודוקסית ידוע המקרה של המיטרופוליט של הכנסייה-האורתודוקסית-האוקראינית בקנדה, ג'והנן (סטינקה) שנקרא "מיטרופוליט אמריטוס", אחרי פרישתו בשנת 2010 ועד ליום מותו ב-2022.
ביהדות במדינות מסוימות נהוג להעניק תואר זה לרבנים ששירתו זמן ממושך בבתי כנסת או במוסדות יהודיים בעלי חשיבות.
למשל, הרב ישראל ברודי נשא אחרי פרישתו את התואר הרב הראשי (אמריטוס) של בריטניה.
לעיתים פרט ל"רב אמריטוס" מעניקים אחרי פרישה גם את התואר של "חזן אמריטוס" (Cantor Emeritus) שהוא במידה רבה תואר כבוד, החל משנת 2001.
בספרד, אחרי התפטרותו, מלך ספרד, חואן קרלוס הראשון ואשתו המלכה, זכו לזכות להיקרא מונרכים אמריטי.
באופן דומה קיסר יפן, אקיהיטו שהתפטר נקרא בתואר ביפנית, המקביל ל"קיסר אמריטוס".
החל משנת 2001 סנאטור ממפלגת המיעוט ששימש כנשיא זמני או ממלא מקום של נשיא ארצות הברית זוכה לתואר נשיא pro tempore emeritus בעקבות פרישתה.
התואר אמריטוס משמש גם בארגונים עסקיים וגם בארגונים שלא למטרות רווח כדי לציין את המעמד התמידי של מייסד הארגון או דמויות בכירות שתרמו תרומה משמעותית לאותם המוסדות.
אחרי פרישתה של הפוליטיקאית ננסי פלוסי מתפקיד יושבת-ראש (יו"ר) בית הנבחרים של ארצות הברית הצביעה ועדת ההיגוי והמדיניות של בית הנבחרים החליטה בהצבעה להעניק לה את התואר "יושבת ראש אמריטה של בית הנבחרים".
אמריקאים לבנים היא האוכלוסייה של ארצות הברית המחשיבה עצמה ללבנה ומקורה בעיקר ביבשת אירופה.
אמריקאים אירופאים הם הקבוצה הפאן-אתנית הגדולה ביותר של אמריקאים לבנים והם היוו את קבוצת הרוב באוכלוסיית ארצות הברית מהקמתה ואילך.
לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית מגדירה אוכלוסייה "לבנה" באופן שונה מההגדרה הנפוצה בחברה.
הלשכה מגדירה אנשים "לבנים" כמי שהמוצא שלהם הוא ב"עמי אירופה, המזרח התיכון או צפון אפריקה".
ההגדרה "לבנים לא היספנים" לפי מפקד האוכלוסין האמריקני, ולא רק "לבנים", עשויה להיות ההגדרה שהכי קרובה בפועל לאופן בו החברה האמריקנית נוהגת בהווה לסווג אנשים כ"לבנים" (ההבדלה נחוצה משום שלפי הגדרות מפקד האוכלוסין האמריקני אמריקאים ממוצא היספני ולטיני יכולים להיות הן לבנים, הן שחורים וכמו גם מכל יתר הגזעים).
ישנן גם אוכלוסיות בארצות הברית אשר מסווגות כ"לבנים" לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי אך עשויות בפועל שלא להזדהות או לא להיחשב כ"לבנים" בחברה האמריקנית - אותן האוכלוסיות כוללים כאמור אמריקאים ממוצא היספני ולטיני, האוכלוסייה הערבית אמריקאית, והאוכלוסייה היהודית אמריקאית.
בחברה האמריקנית המונח אנשים לבנים מתייחס בדרך כלל לאנשים ממוצא אירופי, אך עם השנים ההגדרה של המונח הורחבה מבחינת החוק כך שתכלול גם אנשים שהמוצא שלהם הוא ממערב אסיה וצפון אפריקה (המזרח התיכון, דרום-מערב אסיה וצפון אפריקה).
המוצא של רוב האוכלוסייה האמריקאית הלבנה הוא לרוב תערובת של מדינות שונות.
הגדרות היסטוריות וההגדרה המקובלת בהווה
ההגדרה המקובלת בחברה האמריקנית למי נחשב "לבן" השתנתה רבות לאורך ההיסטוריה.
המונח "אמריקאים לבנים" יכול לכלול קבוצות אתניות רבות ומגוונות.
למרות שמפקד האוכלוסין של ארצות הברית מתיימר לשקף את ההגדרה המקובלת בחברה האמריקנית, בפועל האופן בו ניתן להגדיר את המוצא האתני של אנשים מורכב הרבה יותר מהקריטריונים של מפקד האוכלוסין האמריקני.
לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מגדירה אנשים לבנים באופן הבא:
"לבן" מתייחס לאדם שמקורו בכל אחד מהעמים המקוריים של אירופה, המזרח התיכון או צפון אפריקה.
ההגדרה כוללת בפועל את כל מי שציינו שהם "לבנים" או שציינו כי הם ממוצא גרמני, איטלקי, לבנוני, ערבי, מרוקאי או המונח הכללי "Caucasian".
בהווה נהוג בחברה האמריקנית להחשיב את כל האנשים אשר ממוצא אירופאי בדרך כלל ל"לבנים".
אנשים ממוצא מזרח תיכוני וצפון אפריקאי עשויים לרוב גם להיחשב ל"לבנים".
עם זאת, רבות מהקבוצות האתניות שסווגו כ"לבנים" לפי מפקד האוכלוסין האמריקני, כגון אמריקאים ערבים, אמריקאים ברברים, אמריקאים רומניים, אמריקאים יהודים ממוצא אירופאי או ממוצא של מזרח תיכוני וצפון אפריקאי, ואמריקאים ממוצא היספני או לטיני עשויים בפועל שלא תמיד להזדהות או להיחשב כ"לבנים" בחברה האמריקנית.
מבחינה היסטורית, אנשים רבים ממוצא אירופאי לא השתלבו בקלות בחברה האמריקנית בתקופה בה החברה האמרקינית נהגה שלא להגדיר קבוצות שונות כ"לבנים" - אוכלוסיות אשר כללו בין היתר אירים, איטלקים, יוונים וסלאבים.
במינסוטה לדוגמה, כאשר הגיעו מהגרים רבים מפינלנד עלתה המחלוקת לגבי הסיווג של הפינים כ"לבנים" והאם צריך לסווג אותם במקום זאת כעם מונגולואידי.
אמריקאים לבנים הם קבוצת הרוב כמעט בכל מדינות ארצות הברית מלבד הוואי, בשמורות אינדיאנים רבות, בחלקים מסוימים במדינות הדרום, בוושינגטון די.
סי., בכל הטריטוריות של ארצות הברית, ובאזורים עירוניים רבים ברחבי המדינה.
בסך הכל, הריכוז הגבוה ביותר של האוכלוסייה המוגדרת על ידי לשכת מפקד האוכלוסין האמריקאית כ"לבנים לא היספנים" נמצאת במערב התיכון, בניו אינגלנד, בחלק הצפוני של מדינות הרי הרוקי, בקנטקי, בוירג'יניה המערבית ובמזרח טנסי.
הריכוז הנמוך ביותר של "לבנים לא היספנים" נמצא במדינות הדרום ובמדינות אזור המיד-אטלנטיק.
עשר המדינות עם השיעור הגבוה ביותר של אמריקאים לבנים, נכון לשנת 2020, הן:
עשר המדינות עם השיעור הגבוה ביותר של לבנים שאינם ממוצא לטיני או היספני, נכון לשנת 2020, הן:
משנות ה-60 של המאה ה-20 ואילך האמריקאים הלבנים נוטים להצביע למפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012 כ-88% מאלו שהצביעו בעד מיט רומני היו לבנים בעוד ש-56% מאלו שהצביעו בעד ברק אובמה היו לבנים.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2008 המועמד הרפובליקני ג'ון מקיין זכה ב-55% מקולות המצביעים הלבנים.
בבחירות 2010 לבית הנבחרים זכו הרפובליקנים ב-60% מהקולות המצביעים הלבנים.
לאורך ההיסטוריה של ארצות הברית לאמריקאים הלבנים הייתה השפעה ניכרת על הספרות, האמנות, הקולנוע, הדת, המזון, המדע, הטכנולוגיה, האופנה, המוזיקה, השפה, המערכת המשפטית, המערכת הפוליטית והחדשנות הטכנולוגית של התרבות האמריקאית.
בתחילה התרבות האמריקנית הלבנה השופעה במיוחד מהתרבות של המתיישבים האנגלים, הסקוטים, הוולשים והאירים, וכמו גם היא הושפעה במיוחד מהתרבות הבריטית בשל הקשרים הקולוניאליים עם בריטניה אשר תרמה לכך שהשפה האנגלית, מערכת המשפט ותכונות תרבותיות אחרות הפכו לבסוף דומיננטיות בארצות הברית.
אמריקאים אסייתים היא האוכלוסייה של ארצות הברית אשר ממוצא אסייתי (כולל אזרחים אמריקאים שעברו תהליך התאזרחות בארצות הברית אשר הנם מהגרים מאזורים ספציפיים ביבשת אסיה וצאצאיהם).
יתר על כן, ראוי לציין גם שעמי מרכז אסיה אינם מוזכרים בשום תת-קטגוריה של אוכלוסייה אמריקנית לפי גזע במפקד האוכלוסין האמריקני.
לפי מפקד האוכלוסין האמריקני אמריקאים אסייתים הם אלו שמחשבים את הגזע שלהם כ"אסייתים" או שבחרו באחת מהאפשרות הבאות - סיני, הודי, בנגלדשי, פיליפיני, וייטנאמי, אינדונזי, קוריאני, יפני, פקיסטני, מלזי או "אסייתי ממוצא אחר".
לפי מפקד האוכלוסין ב-2020, באותה העת ארצות הברית החילה 19,886,049 אזרחים ותושבים (7.2% מכלל האוכלוסייה) שהחשיבו עצמם אסייתים או אסייתים למחצה.
מרבית האמריקאים-אסייתים הם סינים (5 מיליון אנשים, שהם כ-23% מכל האוכלוסייה האמריקנית-אסייתית), הודים (4.3 מיליון אנשים, שהם כ-20% מכל האוכלוסייה האמריקנית-אסייתית) ופיליפינים (4 מיליון אנשים, שהם כ-18% מכל האוכלוסייה האמריקנית-אסייתית).
לאחר הרפורמות שבוצעו בחוקי ההגירה בין שנות ה-40 לשנות ה-60 של המאה ה-20 אשר במסגרתם בוטלו מכסות לפי המוצא הלאומי של המהגרים, כמות המהגרים האסייאתים לארצות הברית עלתה באופן מהותי.
בעוד שבמקור ארצות הברית המונח אסייתים התייחס גם לקבוצות אתניות מדרום-מערב אסיה, ובמיוחד אנשים ממוצא טורקים, ארמנים, אשורים, איראנים, כורדים, יהודים ממוצא מזרח תיכוני, וערבים, בפועל בעת המודרנית קבוצות האוכלוסייה הללו מסווגות בנפרד כ"אמריקאים מזרח תיכוניים", אשר לפי מפקד האוכלוסין האמריקני נחשבות לתת-קבוצה בקטגוריית האב של אמריקאים לבנים.
המונח "אמריקאי אסייתי" הוטבע על ידי ההיסטוריונים יוג'י איצ'יוקה ואמה גי בשנת 1968 במהלך ייסוד הברית הפוליטית האמריקנית של אסיה.
לפי המילון האנגלי של אוקספורד, "אדם אסיאתי" בארצות הברית נחשב לרוב כאדם ממוצא מזרח אסיאתי.
בשימוש העממי "אסיאתי" מתייחס בדרך כלל לאנשים ממוצא מזרח אסיאתי או לכל אדם אחר ממוצא אסיאתי עם קפל העפעף (בשונה מההגדרה של מפקד האוכלוסין האמריקני לפי אסייאתים אמריקנים הם אלו אשר ממוצא מזרח אסייתי, דרום אסייתי ודרום-מזרח אסייתי).
הדמוגרפיה של האוכלוסייה האמריקאית-אסייתית היא מגוונת במיוחד מבחינה אתנית.
בנוסף לכך האוכלוסייה האמריקאית-אסייתית היא אורבנית במיוחד, כאשר קרוב לשלושה רבעים (מהם חיים במטרופולינים של ארצות הברית המכילים מעל ל-2.5 מיליון תושבים.
נכון ליולי 2015 מדינת קליפורניה הייתה המדינה בארצות הברית שהכילה את כמות האוכלוסייה האמריקאית-אסייתית הגדולה ביותר בארצות הברית, ומדינת הוואי הייתה המדינה היחידה בה האוכלוסייה האמריקאית אסייתית מהווים את הרוב בקרב האוכלוסייה המקומית.
האוכלוסייה האמריקאית-אסייתית כוללת גם אנשים רבים אשר הנם צאצאים של זוגות מגזעים שונים.
נכון לשנת 2010 כ-2.8 מיליון אנשים (בני 5 ומעלה) דיברו בבית אחת מהשפות הסיניות.
אחרי השפה הספרדית, סינית היא השפה השלישית בשכיחותה בארצות הברית.
השפות האסייתיות הנפוצות ביותר מלבד סינית הם הינדוסטנית (הינדי/אורדו), טאגאלוג, וייטנאמית וקוריאנית, כאשר ישנם מעל למיליון דוברים בארצות הברית לכל אחת מאותן ארבע השפות.
על פי סקר של מרכז המחקר פיו שנערך בין ה-5 ביולי 2022 ל-27 בינואר 2023 כ-32% מהאוכלוסייה האמריקאית-אסיאתית אינם משתייכים לדת כולשהי (בשנת 2012 רק כ-26% מהאוכלוסייה האמריקאית-אסיאתית לא השתייכו לדת כולשהי).
מרבית האוכלוסייה האמריקאית-אסיאתית היא נוצרית - כ-34% מהם הם נוצרים נכון ל-2023.
אמרי רות' היה אדריכל הונגרי-אמריקאי ממוצא הונגרי-יהודי, שתכנן בתי מלון ובנייני דירות רבים בעיר ניו יורק של שנות ה-20 וה-30, תוך שילוב פרטי אדריכלות האמנויות היפות ואר דקו.
בניו המשיכו במפעל המשפחתי, והרחיבו במידה רבה את המשרד תחת השם אמרי רות' ובניו.
אמרי רות' נולד בגלשץ' (Gálszécs), ממלכת הונגריה (כיום , סלובקיה) למשפחה יהודית, והיגר לארצות הברית בגיל 13 לאחר שמשפחתו שקעה בעוני עם מות אביו.
הוא החל את חניכותו האדריכלית כשרטט במשרד ברנהם ורוט בשיקגו, ועבד על התערוכה העולמית של שיקגו בשנת 1893. רות' גם עיצב את אחד הפרויקטים הראשונים שלו בתערוכה: ביתן ששימש לשׁוֹקוֹלָדַאי.
בתערוכה פגש רות' את ריצ'רד מוריס האנט , שהתרשם מכישוריו והזמין את רות' לעבוד במשרדו בניו יורק.
לאחר מותו בטרם עת של האנט בשנת 1895 עבר רות' למשרדו של אוגדן קודמן ג'וניור , מעצב מניופורט, רוד איילנד.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם סיפקה חברת אמרי רות' כמה מהדוגמאות המשפיעות ביותר של אדריכלות לבתי דירות בסגנון האומנויות היפות האופנתי באותה תקופה, במיוחד במנהטן.
רבים מהפרויקטים הבולטים ביותר שלו ממוקמים באפר וסט סייד, ובפרט בסנטרל פארק וסט, בו נמצאים בנייני דירות קואפרטיביים (שיתופיים) יוקרתיים: , , ; , ואחרים.
בשנת 1938, רות' כלל את בניו ג'וליאן וריצ'רד כשותפים.
למרות העובדה שבניו של רות', ג'וליאן וריצ'רד, הצטרפו לחברה שנים רבות קודם לכן, רק בשנת 1947 שונה שם החברה לאמרי רות' ובניו, כשנה לפני מותו של רות'.
ג'וליאן (1901–1992) התמחה בעלויות בנייה וחומרי בנייה וטכנולוגיות, בעוד ריצ'רד (1904–1987) מונה לאדריכל הראשי של החברה.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, אמרי רות' ובניו הפכה ל המשפיע ביותר בניו יורק ותרמה תרומה משמעותית לשינוי מראה מידטאון ומנהטן תחתית.
באותה תקופה, אמרי רות' ובניו תכננו עשרות בנייני משרדים ספקולטיביים, רובם עם חזיתות קירות מסך, אשר הפכו במהרה למאפיין נפוץ בעיר.
החל מאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, המשרד נשכר גם כאדריכלים שותפים בפרויקטים בקנה מידה גדול כמו בניין פאן אם (1963), מרכז הסחר העולמי (1966–1973) ומרכז סיטיקורפ (1977).
בתחילת שנות ה-60, בנו של ריצ'רד רות', ריצ'רד רות' ג'וניור (נולד ב-1933), הפך לדור השלישי שהצטרף לחברה, ובסופו של דבר התקדם לאדריכל ראשי, מנכ"ל ובעל מניות.
ככל שהחברה התרחבה והתגוונה במשך שישה עשורים, היא נותרה עסק משפחתי לאורך שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 1988, בתו של ריצ'רד רות' ג'וניור, רובין רות'-מואיז, הצטרפה לחברה כחשבת.
בנו של ריצ'רד רות' ג'וניור, ריצ'רד לי רות', הצטרף לחברה בשנת 1982 והפך לכותב המפרטים הראשי של אמרי רות' ובניו.
שניהם פרשו מהחברה כאשר ריצ'רד רות' ג'וניור פרש לגמלאות והוחלף כמנכ"ל החברה בשנת 1993 על ידי רוברט סובל, בן דודו של רות'.
רק שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1996, הפסיקה החברה לפעול, ככל הנראה עקב מצוקה כלכלית.
נינו של אמרי, ריצ'רד לי רות', עובד כיום במקצוע האדריכלות ומתגורר בדרום פלורידה.
התיעודים והמסמכים האדריכליים הנרחבים של אמרי רות' ושל אמרי רות' ובניו מוחזקים כיום במחלקת השרטוטים והארכיונים ב באוניברסיטת קולומביה.
אמרי ג'ון סן סוסי היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל רוד איילנד בשנים 1915–1921, ולאחר מכן ועד 1923 כמושל רוד איילנד ה-53.
אמרי סן סוסי נולד בסאקו שבמיין, כבנם של אוזב ומארי לואיז (לבית קווט) סן סוסי.
כילד צעיר הוא עבר עם משפחתו ב-1860 לסנט אלבנס שבוורמונט.
אביו שירת בארמיית הפוטומק ונהרג בקרב ב-1864. סן סוסי התחנך בבית ספר בסנט אלבנס עד גיל 11, ואז הוא עזב את לימודיו כדי לעבוד ולסייע בפרנסת המשפחה.
הוא עבד כפקיד בבידפורד שבמיין, ולאחר מכן עבד בחנות נעליים בגרינפילד, מסצ'וסטס ובפרובידנס, רוד איילנד.
ב-1877 הוא עבר להרטפורד שבקונטיקט כדי לעבוד בחברת ייצור נעליים.
הוא עבד בחברה זו עד 1890, כאשר הוא פתח בפרובידנס חנות למכירת נעליים ובגדים בשותפות עם אחיו.
החברה הצליחה מאוד, והוא שימש כמזכיר וכגזבר שלה.
סן סוסי החזיק במשרות פוליטיות רבות בפרובידנס, ובשנים 1900–1907 הוא היה חבר מועצת העיר.
ב-1908 הוא התמנה כשלישו האישי של המושל ארם פותייר, ושירת בתפקיד במשך שש שנים.
ב-1914 נבחר סן סוסי כסגן מושל רוד איילנד מטעם המפלגה הרפובליקנית, נבחר לתקופות כהונה נוספות בתפקיד ב-1916 וב-1918, וכיהן בתפקיד בשנים 1915–1921.
ב-1920 נבחר סן סוסי כמושל רוד איילנד ה-53. בין השאר ניצן לזקוף את בחירתו להצבעת הנשים.
1920 הייתה השנה הראשונה בה השתתפו הנשים בבחירות ברוד איילנד.
הוא כיהן כמושל מינואר 1921 ועד ינואר 1923, ולא זכה במועמדות המפלגה ב-1922, בין השאר בשל אופן טיפולו בשביתה בענף הטקסטיל.
הוא שיגר את המיליציה המדינתית כדי לטפל בשביתה, ואיבד את תמיכתם של רבים במפלגתו.
ב-1923 מונה סן סוסי על ידי הנשיא וורן הרדינג כגובה המס של נמל פרובידנס.
הוא החזיק במשרה זו עד פרישתו ב-1935 תחת הנשיאים קלווין קולידג', הרברט הובר ופרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא גם שימש כחבר בחבר המנהלים של חברת הנאמנות המאוחדת של פרובידנס,
ב-1880 נשא סן סוסי לאישה את מיני א.
דאפי, ולשניים נולדו שתי בנות.
אמרי סן סוסי נפטר בביתו שבפרובידנס ב-10 באוגוסט 1936. הוא נטמן בבית הקברות מאונט סנט בנדיקט שבבלומפילד, קונטיקט.
אמריקה היא יבשת-על המשתרעת לכל אורך כדור הארץ.
היא מתוחמת על ידי אוקיינוס הקרח הצפוני בצפון, האוקיינוס השקט במערב והאוקיינוס האטלנטי במזרח.
הקצה הדרומי שלה, ארץ האש, נמצא מצפון לחוג האנטארקטי.
כלולים בה גם איים רבים, בהם גרינלנד והאיים הקריביים.
נהוג לחלק את יבשת העל אמריקה ליבשת אמריקה הצפונית (שנכללת בה אמריקה המרכזית) ויבשת אמריקה הדרומית או לחלק את יבשת העל בחלוקה תרבותית לאמריקה הלטינית – הכוללת המדינות ששפתן ספרדית, פורטוגזית או צרפתית; אנגלו-אמריקה – הכוללת את ארצות הברית וקנדה דוברות האנגלית; והמושבה הדנית גרינלנד.
השם "אמריקה" הופיע לראשונה בשנת 1507 על גלובוס ובמפה גדולה שנוצרה על ידי השרטט הגרמני מרטין ולדזמילר.
ספר נלווה מסביר שהשם הוא על שמו של אמריגו וספוצ'י, שהגיע לאמריקה הדרומית אחרי כריסטופר קולומבוס.
הסברה המקובלת גורסת כי איגרתו של וספוצ'י, "העולם החדש", זכתה לפופולריות רבה באירופה ודרכה נודע לוולדזמילר כי התגליות הגאוגרפיות במערב אינן הודו או אסיה, כפי שטען קולומבוס, אלא יבשת חדשה.
אף על פי כן, יש הגורסים כי לווספוצ'י עצמו הייתה תרומה לקריאת היבשת על שמו.
בעוד שמקורות מסוימים טוענים שהוא לא היה מודע לשימוש הרחב שנעשה בשמו כדי לתאר את הארץ החדשה, הרי שאחרים מחזיקים בדעה שלפיה הוא המציא סיפור לפיו הוא יצא ל"מסע סודי" מערבה וראה אדמה בשנת 1491, כשנה לפני קולומבוס.
מה גם שוולדזמילר עצמו לא ציין זאת כעובדה, אלא כסברה, ואף החליף את השם ל"טֶרָה אִינְקוֹגְנִיטה" במפת העולם שכתב אחר כך, בשנת 1513) ייתכן והטעות השתרשה בציבור עוד יותר בעקבות הסרט: "1492: מעבר לאופק", שבו מוצג טקס שנערך כביכול בחצר המלוכה הספרדי, ובו ניתן המזכה לווספוצ'י, ולא לקולומבוס.
קיימות טענות נוספות לגבי מקור השם.
התאוריה גורסת שהטיה מסוימת של שמו של אמריק הופיעה במפה בריטית העתיקה, שממנה לא נשארו עותקים.
לפי טענה אחרת, שהועלתה לראשונה בשנת 1875, מקור השם "אמריקה" הוא במחוז בשם "אמריקֶה" (Amerrique) בניקרגואה.
במחוז, הרווי בזהב, ביקרו גם אמריגו וספוצ'י וגם כריסטופר קולומבוס.
לפי התאוריה, וספוצ'י נתן את השם מאוחר יותר ליבשת שגילה.
אפשרות נוספת לפירוש "אמריקה" היא בתרגום לספרדית.
"אמי" ו"ריקה" כלומר אזור או עם "עשיר".
(בדומה למשמעות השם "קוסטה-ריקה" – חוף עשיר)
רוב היבשת מחולקת בין שלוש מדינות עיקריות: קנדה בצפון, ארצות הברית במרכז ומקסיקו בחלק המרכזי והדרומי של היבשת.
לעיתים ארצות הברית וקנדה מכונות אנגלו אמריקה בזמן שמקסיקו משתייכת לאמריקה הלטינית.
אמריקה המרכזית או אמריקה התיכונה הוא שמה של רצועה גאוגרפית צרה בדרומה של אמריקה הצפונית אשר מחוברת לאמריקה הדרומית.
היא גובלת בצפון עם מקסיקו, במערב עם האוקיינוס השקט, בדרום עם קולומביה ובמזרח עם הים הקריבי.
והמדינות בו הן: בליז, קוסטה ריקה, אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה ופנמה.
מבחינה תרבותית היא שייכת לאמריקה הלטינית והלשון העיקרית המדוברת בה היא ספרדית.
אמריקה הדרומית היא יבשת הנמצאת מדרום ליבשת אמריקה הצפונית בחצי הכדור המערבי.
אמריקה הדרומית שוכנת בין האוקיינוס השקט לאוקיינוס האטלנטי.
המדינות הדרום אמריקאיות שגובלות בים הקריבי – הכוללות את קולומביה, ונצואלה, גיאנה, סורינאם וגיאנה הצרפתית – נקראות גם אמריקה הדרומית הקריבית.
היבשת מחולקת למספר אזורים שכוללים את הגינאות, החרוט הדרומי (צ'ילה, ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי וברזיל) ואת המדינות האינדיאניות, הכוללות את פרו, בוליביה ואקוודור.
אמריקה הדרומית (מכונה לעיתים דרום אמריקה) היא יבשת הנמצאת מדרום ליבשת אמריקה הצפונית בחצי הכדור המערבי.
יבשת אמריקה היא היבשת השנייה בגודלה בכדור הארץ ומחולקת לשלושה חלקים בצפונה של היבשת עובר קו המשווה, ומשום כך רוב שטחה של יבשת אמריקה הדרומית נמצא במחצית הדרומית של כדור הארץ.
שטחה הוא 17,840,000 קמ"ר והיא היבשת הרביעית בגודלה, אחרי אסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית.
מבחינת אוכלוסייה היא היבשת החמישית בגודלה, אחרי אסיה, אפריקה, אירופה ואמריקה הצפונית.
היבשת הדרום אמריקנית כוללת גם מספר איים נוספים שרובם שייכים למדינות מהיבשת.
הטריטוריות הקאריביות משתייכות גאוגרפית לאמריקה הצפונית (חוץ מטרינידד וטובגו).
היבשת מחולקת למספר אזורים שכוללים את הגינאות, החרוט הדרומי (צ'ילה, ארגנטינה, אורוגוואי וברזיל) ואת מדינות הרי האנדים, הכוללות את פרו, בוליביה ואקוודור.
ברזיל היא המדינה הגדולה ביותר באמריקה הדרומית, מבחינת שטח ומבחינת גודל האוכלוסייה.
התרבות הלטינו אמריקאית שאובה הן משורשים איבריים, מורשת מהתקופה הקולוניאלית, הן מהתרבות המערבית בכללותה, והן ממסורות אינדיאניות מקומיות.
בחלק ממדינות היבשת מורגשות גם מסורות אפריקאיות, מורשת סחר העבדים הטרנס אטלנטי הממושך.
צורתה של אמריקה הדרומית היא כעין משולש, אשר את בסיסו מהווים חופיה הצפון מזרחיים וקודקודו פונה דרומה לעבר יבשת אנטארקטיקה.
בצפון נמצא הים הקריבי, ממזרח מקיף אותה האוקיינוס האטלנטי, ובעוד שהקצה הדרומי מגיע עד לאוקיינוס הקרח הדרומי, את גבולותיה המערביים תוחם האוקיינוס השקט.
אין בחופיה של אמריקה הדרומית הסתעפויות רבות ורק חלקו הדרומי של החוף המערבי מבותר מאוד על ידי מפרצים קטנים ועמוקים, הדומים לפיורדים.
בכל זאת מצויים בחופיה מספר מפרצים הנוחים לעגינה שבסמיכות אליהם קמו ערי נמל גדולות וחשובות כמו ריו דה ז'ניירו בחוף המזרחי, ולפראיסו בחוף המערבי וקרטחנה בחוף הצפוני.
בואנוס איירס, בירת ארגנטינה ועיר הנמל הראשית שלה, שוכנת על חופו הדרום מערבי של שפך הנהר לה פלאטה שהוא כעין מפרץ גדול, ואילו מונטווידאו, בירתה ועיר הנמל הראשית של אורוגוואי, שוכנת על חופו הצפון מזרחי של שפך הנהר הזה.
עם ערי הנמל החשובות האחרות שקמו לחופי מפרצים קטנים, נמנות גם קייאו בפרו, גואיאקיל באקוודור וברנקיה בקולומביה.
כשם שקצה הדרומי של אמריקה הדרומית הוא העשיר ביותר במפרצים קטנים, כך הוא גם העשיר ביותר גם באיים קטנים.
כאן גם מקומו של גדול האיים של אמריקה הדרומית, הנקרא בשם ארץ האש ("טיירה דל פואגו").
עם אייה החשובים האחרים של אמריקה הדרומית נמנים איי פוקלנד, שמקומם ממזרח לקצה הדרומי של היבשת, האי טרינידד, השוכן בסמוך לחופה הצפוני וכן איי גלאפגוס, הפזורים באזור קו המשווה ממערב.
האוכלוסייה של אמריקה הדרומית מונה למעלה מ-433 מיליון תושבים.
הם מפוזרים בעיקר בשוליים של היבשת כאשר מרכז היבשת כמעט ריק מאנשים.
האוכלוסייה מורכבת בעיקר מצאצאים של אירופאים (בעיקר ספרדים, פורטוגזים ואיטלקים), אפריקאים ואינדיאנים.
יש אחוז גבוה של מסטיסים שמשתנים מאוד בהרכב לפי מקום.
שתי השפות העיקריות הן ספרדית ופורטוגזית, ואחריהן אנגלית, צרפתית והולנדית במספרים קטנים יותר.
במחקרים שפורסמו בשנים האחרונות נמצאו תיעודים במספר אתרים ארכאולוגיים ביבשת להימצאות התיישבות אנושית קדומה מזו שחשבו עליה עד היום.
הדת באמריקה הדרומית הוא מרכיב בעל השפעה רבה על כל מרחבי החיים, התרבות, האומנות והחוק.
כיום בכל המדינות ביבשת יש הפרדה של הדת מהמדינה מה שמאפשר חופש דת לתושביה.
עם זאת, בפרו וברפובליקה הדומיניקנית, הנצרות הקתולית משמשת כדת הרשמית.
בשתי המדינות האלה יש חינוך דתי קתולי חובה.
הדת הדומיננטית באמריקה הדרומית היא הנצרות כאשר רוב הנוצרים הם נוצרים קתולים.
לפי הערכות כ-83% מהאוכלוסייה הם נוצרים כאשר רובם קתולים עם מיעוט פרוטסטנטי, פנטקוסטלי ואוונגליסטי.
השפעת כנסיות המיעוט גוברת ככל שגוברת ההשפעה של ארצות הברית ביבשת.
על אף התנצרותם של רוב האינדיאנים בתקופה הקולוניאלית נותרו עדיין קהילות קטנות של בני הדתות האינדיאניות והמערב-אפריקניות.
מצד שני בקרב קהילות האינדיאנים והאפריקנים שהתנצרו נפוצה התופעה של שילוב טקסים ואלמנטים מהדתות המקוריות שלהן בפולחן הנוצרי הקתולי.
התופעה הזו המכונה סינקרטיזם נתפסת כשלילית בעיני הממסד הקתולי, אך יכולתו למנוע את התופעה מוגבלת.
חוץ מהנצרות ישנן גם קהילות מוסלמיות, יהודיות, בודהיסטיות, הינדואיסטיות, בהאיות ושינטו.
מבחינת החלוקה המדינית באמריקה הדרומית יש 13 מדינות עצמאיות ושתי טריטוריות.
אמריקה הצפונית (צפון אמריקה) היא היבשת השלישית בעולם בגודל שטחה, הרביעית במספר התושבים וחלק מיבשת-העל אמריקה.
היא משתרעת מים הקרח הצפוני בצפון ועד מצר פנמה בדרום, מהאוקיינוס האטלנטי במזרח עד האוקיינוס השקט במערב.
שטחה 24,709,000 קילומטרים רבועים (כולל גרינלנד), ומספר תושביה כ-592 מיליון.
המדינות הנמצאות בשטחה הן קנדה בצפון, ארצות הברית במרכז, ומקסיקו בדרום מרכז יבשת זו (וגם בחלקה הדרומי של היבשת).
בנוסף, חלקה הדרומי ביותר של היבשת (המכונה אמריקה המרכזית) כולל שטח קטן יותר, ובו המדינות: בליז, קוסטה ריקה, אל סלוודור, גואטמלה, הונדורס, ניקרגואה ופנמה.
יש המרחיבים את גבולות היבשת וכוללים בה גם את האי גרינלנד שכמעט אינו מיושב, ואף את חציה המערבי של מדינת האי איסלנד.
אחרים מצרפים אליה את איי הודו המערבית ואת ארצות אמריקה התיכונה, ורואים במצר פנמה את גבולה הדרומי.
ליבשת עצמה צורת משולש, שבסיסו בצפון והוא הולך וצר לכיוון דרום.
רכסי הרים גבוהים נמשכים מצפון לדרום במערב היבשת סמוך לאוקיינוס השקט.
רכסי הרים נמוכים וקצרים יותר נמשכים מצפון לדרום החוף המזרחי (הרי האפלצ'ים).
באמצע היבשת משתרעים מישורים רחבי ידיים, ויש בהם הרים ורמות..
במישורים האלה מצויות כמה ימות: ימת הדובים הגדולה, ימת העבדים הגדולה, אגם ויניפג בקנדה, וחמש הימות הגדולות בגבול שבין קנדה לארצות הברית.
אחת מהן היא ימת סופיריור, הימה השנייה בגודלה בעולם.
האקלים באמריקה הצפונית מגוון מאוד, מפני שהיבשת הארוכה משתרעת מהחוג הארקטי ועד 800 קילומטרים צפונית לקו המשווה.
אמריקה הצפונית עשירה מאוד באוצרות טבע, ובהם נפט, פחם, ברזל, נחושת, אבץ, עופרת, זהב, כסף ואורניום.
להלן רשימת המדינות הריבוניות באמריקה הצפונית:
משערים שתושביה הראשונים של היבשת, האינדיאנים והאסקימואים, באו מאסיה דרך מצר ברינג, לאזור אלסקה, ומשם החלו להתיישב ביבשת.
בנדודיהם הגיעו שבטי האינדיאנים עד מקסיקו ואמריקה התיכונה, והקימו בה תרבויות מפוארות כגון התרבות האולמקית, המאיה והאצטקים, זמן רב לפני שהופיעו שם האירופים.
המתיישבים האירופים הראשונים באמריקה הצפונית היו מתיישבים נורדיים מאיסלנד, שהקימו במאה ה-11 את התיישבות וינלנד קצרת היומין בדרום-מזרח קנדה של ימינו.
חמש-מאות שנה אחר כך, במאה ה-16, הספרדים התיישבו על חופי מפרץ מקסיקו ובכך הובילו גל התיישבות אירופאי נוסף באמריקה הצפונית.
אחריהם באו הצרפתים, שהתיישבו על גדות נהר המיסיסיפי ונהר סנט לורנס, והבריטים, שהתיישבו בחוף המזרחי.
לאחר זמן הובאו עבדים שחורים מאפריקה לעבוד במטעי הכותנה בדרומה של ארצות הברית.