tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההרכב השתתף באותה שנה ב"ערב שירי משוררים" השני וביצע את השיר "כנטות היום" (אברהם בן-יצחק, יאיר רוזנבלום)
כשפרצה מלחמת יום כיפור היה ברור שהתוכנית לא מתאימה למצב החדש.
הן מבחינת האווירה והתכנים שלה והן מבחינת המורכבות הטכנית.
בתוכנית חלופית שהתארגנה במהירות, גויסו ותיקי הלהקה וחודשו שירים ומערכונים ישנים.
בין השאר אימצה הלהקה שירים של להקת כוורת שבדיוק אז החלה בנסיקתה אל ההצלחה.
ב-1974 העלתה הלהקה את תוכניתה ה-14 והאחרונה, "מן המזרח הפרוע".
זכור ממנה השיר "בעקבי הדרך" (שוש פלדי/יאיר רוזנבלום), שהפך להמנון של החיל ושרים אותו בטקסי החיל עד היום.
מלבד השיר "בעקבי הדרך", התוכנית כולה המשיכה את אותו הקו של התוכנית הוקדמת.
באותה שנה יצא התקליט האחרון של הלהקה שקרוי על שם התוכנית.
בין חברי הלהקה היו דפנה ארמוני, משה בקר, חדוה מלר, מאיר סוויסה, עירד יוגב, שמוליק בודגוב, עדי רנרט ויוני חן.
הלהקה פורקה, אך ב-1977 הוקמה מחדש.
הלהקה המחודשת לא העלתה תוכנית חדשה, אך הקליטה מספר שירים בגרסאות כיסוי לשירים ישנים של הלהקה על סינגלים שיצאו בקול ישראל.
"כאן השריונים" - 1960: תקליטון ארבעה שירים - התקליטון הראשון
"בקצב השריון" - 1961: תקליט משותף יחד עם מקהלת גברי השריון
"כנר על הטנק" - 1966: תקליטון ארבעה שירים
"6 ימים בטנק" - 1967: אריך נגן לאחר מלחמת ששת הימים
להקת הגדנ"ע הוקמה ב-1966 ופורקה באותה שנה.
בזמן זה הספיקה להפיק תוכנית אחת.
בתוכנית זו, שנקראה "חץ מקשת", השתתפו בין היתר דודו גולדנברג (טופז).
לצידו הופיעו ארבעה בנים וארבע בנות בהן האופנאית רזיאלה גרשון.
טופז שר סולו את השיר "נוח היה איש צדיק ותמים", שיר שכתב דן אלמגור ללחן עממי אמריקאי (במקור ביצעה את התרגום העברי רבקה מיכאלי), שהפך ללהיט שהושמע ברדיו וגם יצא על תקליטון אוסף של מספר להקות צבאיות.
מלבד שיר זה היו בתוכנית עוד אחד עשר שירים, בהם השירים שהלחינה דרורה חבקין "חומות יריחו" ו"שיר הצעדה" שמזוהה עם ביצוע מארש של תזמורת צה"ל.
רוב המנגינות היו קצביות ומבוססות על לחנים עממים אמריקאים קלים.
12 השירים שהיו בתוכנית הוקלטו לתקליט אריך-נגן בשנת 1966. תקליט חריג בתקופת המיתון בה רוב הלהקות הוציאו תקליטוני E.P., או שלא הקליטו בכלל.
לצד להקת הגדנ"ע, רק להקת הנח"ל הוותיקה הוציאה אותה שנה תקליט אריך נגן.
תוכניתה זו הייתה הפעילות היחידה של הלהקה, היא פורקה באותה שנה.
במשך שנים, פעלה תזמורת הגדנ"ע, אשר פעלה במקביל לתזמורת צה"ל ואף שיתפה עימה פעולה.
להקת האופרה של קארל רוזה הוקמה בשנת 1873 על ידי קארל אוגוסט ניקולאוס רוזה, אמרגן מוזיקה יליד גרמניה, לשם הצגת אופרות גרמניות באנגלית, בלונדון ובמחוזות הבריטיים.
הלהקה המשיכה לפעול לאחר מות רוזה בשנת 1889 ולהציג אופרות באנגלית בסיורי הופעות עד 1960, כשהעדר מימון כפה עליה סגירה.
הלהקה חזרה לפעול בשנת 1997 בהצגת יצירות אופראיות קלות יותר, כגון אופרטות מאת גילברט וסאליבן.
קארל רוזה נולד בהמבורג, גרמניה, בן לאיש עסקים מקומי.
כמי שהיה ילד פלא בנגינת כינור, למד בקונסרבטוריון בלייפציג ובקונסרבטואר בפריז.
ב-1863 התמנה לכנר ראשי בהמבורג, שם גם הזדמן לו מדי פעם לעסוק בניצוח.
תוך זמן לא רב עשה לו מוניטין כמנצח הן באנגליה והן בארצות הברית.
במהלך סיור הופעות באמריקה בעונת 1866-67, כמנצחה של להקה קונצרטית, נשא לאישה את זמרת הסופרן הסקוטית אפרוסינה פארפה, חברת הלהקה.
מ-1869 עד 1872 סיירו רוזה ואשתו עם להקת אופרה משלהם באמריקה, פארפה ככוכב הלהקה ורוזה כמנצחה.
הלהקה הביאה אופרה למקומות, שמעולם לא הכירוה עד בואם, וביצעה אופרות איטלקיות באנגלית, כדי לקרב אותן ללב הקהל האמריקאי.
ב-1872 חזרו בני הזוג רוזה לאנגליה וגם ביקרו באירופה ובמצרים.
ב-1 בספטמבר של 1873 חנכו את "להקת קארל רוזה" בביצוע "מריטאנה" של ויליאם וינסנט ואלאס במנצ'סטר ואחר יצאו לסיורי הופעות באנגליה ובאירלנד.
המדיניות של רוזה הייתה להציג אופרות באנגלית, וזה נשאר הנוהל הקבוע בלהקה.
פארפה מתה בעת לידה בינואר
1874. רוזה נישא בשנית ב-1881 לג'וזפין ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
העונה הראשונה של הלהקה בלונדון נפתחה בתיאטרון הנסיכה בספטמבר 1875, בהצגת נישואי פיגארו של מוצרט, עם צ'ארלס סאנטלי בתפקיד פיגארו ורוז הרסי בתפקיד סוזאנה.
ב-1876 העלה רוזה עונה שנייה בלונדון, ובה העלה הפקה ראשונה באנגלית של ההולנדי המעופף מאת וגנר, עם סאנטלי בתפקיד הראשי.
במשך חמש-עשרה השנים הבאות קצרה הלהקה הצלחות וביקורות חיוביות, בסיורים בערי שדה ובעונות בלונדון, במקרים רבים בשילוב עם אוגוסטוס האריס בתיאטרון דרורי ליין.
כה גדולה הייתה הצלחת הלהקה, שבתקופה מסוימת פעלו שלוש להקות קארל רוזה נודדות.
באוקטובר 1892 קיבלה להקת גראנד אופרה של רוזה אות הוקרה מלכותי והופיעה ב"בת הגדוד" של דוניצטי בארמון בלמוראל.
זמרת הסופרן הצרפתיה-אמריקאית זלי דה לוסאן שרה בתפקיד הגיבורה, מארי, ואנייסלי קוק "שיעשע לאין שיעור את המלכה ויקטוריה בתפקיד הסמל סולפיס".
ב-1880 כתב ג'ורג' גרוב, עורך מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים: "הקפדנות שבה מוצגות היצירות על הבמה, מספר החזרות, המוניטין של המבצעים ומצוינותם מתחילים לשאת את הפרי שהם זכאים לו בדין, וללהקת האופרה של קארל רוזה נשקף עתיד מזהיר של מוסד אנגלי קבוע."
הלהקה הביאה לראשונה לאנגליה יצירות רבות חשובות מרפרטואר האופרה ובמהלך השנים העלתה כ-150 אופרות.
מלבד סאנטלי והרסי, היו בלאנש קול, מיני הוק, ג'ורג'ינה ברנס, ג'וזף מאס, בארטון מקגוקין, ג'וליה וורוויק וויליאם לודוויג בין הזמרים המפורסמים ששמם נקשר בזה של הלהקה בשנותיה הראשונות.
הצלחותיה כללו הפקות של "שני הימים" של כרוביני (1875), ההולנדי המעופף (1876) עם סאנטלי בתפקיד הראשי, ההפקה הראשונה באנגלית של כרמן (1879), בכיכובם של סלינה דולארו בתפקיד כרמן ודורווארד ללי בתפקיד דון חוסה, "ריאנצי" (1879), לוהנגרין (1880) וטנהויזר (1882) (שלושתן מאת וגנר).
אלברטו ראנדגר כיהן כמנהל מוזיקלי של הלהקה בשנים 1879 עד 1885.
הלהקה גם עודדה וקידמה יצירות חדשות מאת מלחינים אנגלים.
"פולין" ב-1876 (פרדריק היימן קוֹוֶן), "אסמרלדה" ב-1883 (ארתור גורינג תומאס), "קולומבה" ב-1883 ו"הטרובאדור" (אלכסנדר מקנזי) ו"צלייני קנטרברי" ב-1884 (צ'ארלס ויליירס סטאנפורד) היו חמש מן האופרות שהזמינה הלהקה.
אופרות אנגליות מוקדמות יותר מאת ואלאס, מייקל באלף וג'וליוס בנדיקט נכללו גם הן ברפרטואר הלהקה; לא רק יצירות סטנדרטיות כמו "הנערה הבוהמית" ו"מאריטאנה", אלא גם אופרות פחות מוכרות כמו "סאטאנלה" של באלף (1858) ולורליין" של ואלאס (1860).
מות רוזה והמשך פעילות הלהקה
קארל רוזה מת לפתע בפריז, ב-30 באפריל 1889, ונקבר בבית הקברות הייגייט בלונדון.
שנתיים לפני מותו הפך רוזה את מיזם האופרה שלו לחברה בע"מ, שהייתה מצב פיננסי ואמנותי איתן בעת מותו.
המילטון קלארק התמנה למנצח הלהקה ב-1893. ב-1897 העלתה הלהקה את הביצוע הבריטי הראשון של לה בוהם מאת פוצ'יני במנצ'סטר בפיקוח המלחין.
לאחר זאת הגישה הלהקה עונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, במחירים מוזלים, שנועדה למשוך את "ההמונים" לאופרה.
בשנת 1900 פקדו את הלהקה קשיי מימון, שמהם חילצו אותה המנצח ולטר ואן נורדן ואחיו אלפרד, שלקחו לידיהם את הלהקה ושיקמו את רמתה הקודמת, כספית ואמנותית.
הלהקה הופיעה בשתי עונות בקובנט גארדו ב-1907-08 וב-1909, שכללו הפקות חדשות של "טנהויזר" וטריסטן ואיזולדה בניצוחו של אז'ן גוסנס הבן.
הלהקה שרדה את מלחמת העולם הראשונה ואת מותו הפתאומי של המנצח ולטר ואן נורדן בשנת 1916, בעת סיור הופעות בערי השדה הבריטיות.
הרבה זמרים בריטיים צעירים הצטרפו ללהקה, בהם אוליב גילברט, גווין פארי ג'ונס ואווה טרנר, שהופיעה כ"צ'ו-צ'ו-סאן" במאדאם באטרפליי של פוצ'יני וכ"סנטוצה" באבירות כפרית של מסקאני, בשלוש עונות בקובנט גארדן לאחר המלחמה.
ב-1924, לאחר עוד משבר פיננסי, היה ה.
פיליפס לבעליה של הלהקה ולמנהלה, ובניהולו חזר מעמדה הפיננסי של הלהקה והתייצב.
עונות קבע בלונדון התחלפו לסירוגין בסיורים נרחבים במחוזות אנגליה בשנות ה-20' וה-30'.
בשנות מלחמת העולם השנייה נאלצה הלהקה לבטל הפקות אחדות, אך המשיכה להופיע בלונדון ובערי השדה.
בין הזמרים בשנות ה-30' וה-40' היו דורה לאבטה, ג'ואן האמונד, הדל נאש, נורמן אלין ואוטקאר קראוס.
בין המנצחים היו הפליטים וולטר זוסקינד (1942-44), וילם טאוסקי (1945-49) ופיטר גלהורן.
- קץ הלהקה הישנה והולדת החדשה
פיליפס מת בשנת 1950. ב-1953 נוסדה קרן קארל רוזה בשותפות עם המועצה הבריטית לאמנויות, שהסכימה לתמוך בלהקה, בניהול אלמנתו של פיליפס, אנט.
הלהקה הופיעה בתיאטרון סדלר'ס ולס בעונות 1955 ו-1956. המנהל המוזיקלי בשנות ה-50' היה ארתור האמונד.
בין הזמרים בתקופה זו היו הסופרן הדרמטי רות פקר והטנור צ'ארלס קרייג.
ההפקות היו מסורתיות, אבל הרפרטואר כלל כמה אופרות שלא היו שכיחות בביצוע, כמו "מאנון לסקו" של פוצ'יני ו"בנבוונוטו צ'ליני"של ברליוז.
אנט פיליפס פרשה מתפקידה כמנהלת הלהקה ב-1957 ובמקומה בא פרופסור האמפרי פרוקטר-גרג.
בו בזמן הגיש הוועד המנהל של האופרה של סדלר'ס ולס הצעה למיזוג שתי להקות האופרה.
הצעה זו חוללה סערה בכמה חוגים אופראיים, והמנהל המוזיקלי של סדלר'ס ולס, אלכסנדר גיבסון והמנהלים האדמיניסטרטיביים נורמן טאקר וסטיבן ארלן התפטרו במחאה.
בתגובה למהומה שקמה, ניסתה גם האופרה הלאומית של ויילס להתמזג עם האופרה של קארל רוזה.
גלי הזעם שחולל ניסיון זה הביאו להתפטרותם של פרוקטר-גרג, יו"ר קרן קארל רוזה, דונלד וולפיט ושניים מנאמני הקרן.
הלהקה החדשה, האופרה של קארל רוזה בע"מ, החלה לפעול בשנת 1997, בניהולו האמנותי של פיטר מולוי.
מאז היא מופיעה בתיאטרון וסט אנד ויוצאת לסיורי הופעות באנגליה וברחבי העולם, ברפרטואר חדש הכולל אופרטות של גילברט וסאליבן.
ואפילו אופרות רציניות כמו לה בוהם, לעיתים קרובות בשפות המקור.
המנצחים בתקופה האחרונה היו דייוויד ראסל האלם ומרטין הנדלי.
להקת המחול הקיבוצית היא להקת מחול ישראלית שנוסדה בשנת 1970 על ידי כלת פרס ישראל יהודית ארנון ששימשה גם המנהלת האמנותית של הלהקה עד לשנת 1996. בשנת 1980 הצטרף ללהקה הכוריאוגרף רמי באר ומשנת 1996 הוא משמש מנהלה האמנותי.
מקום משכנה של הלהקה בכפר המחול בקיבוץ געתון אשר בגליל המערבי.
הכפר משמש מרכז ללימוד תנועה ומחול לכל הגילאים ומרכז אירועים ומפגשי מחול, בו פועל בית הספר למחול.
הלהקה הוקמה בשם להקת המחול הבין-קיבוצית.
באותה תקופה הרקדנים היו כולם חברי קיבוץ והיו נפגשים לחזרות והופעות בצורה מצומצמת יחסית.
הלהקה התבססה רק על כוריאוגרפיה של יוצרים ישראלים, הן בשל העיקרון של קידום ויצירה תרבותית עצמאית והן בשל מחסור בתקציב.
בין היוצרות באותן שנים היו: יהודית ארנון, עופרה אכמון, הדה אורן ואשרה אלקיים-רונן.
שתי הראשונות יצרו בסגנון מחול ההבעה, ששלט בישראל עד אמצע שנות ה-50.
החל משנת 1994 נוספה להקת המחול "קיבוצית 2" המופיעה בעיקר עבור קהל צעיר יותר ביצירות כדוגמת: "פטר והזאב", "קרנבל החיות", "Kיבוצית 360" ו-"סיפורי קודמכל".
חלק מרקדני הלהקה בעבר הם בוגרי התוכנית נולד לרקוד ובהם: שי פרטוש, איתי פרי ולוטם רגב.
צמד הרקדנים והכוריאוגרפים, בני הזוג ליאת דרור וניר בן גל, החלו את דרכם בלהקה.
עם יצירותיה הבולטות של הלהקה: "המוות בא אל סוס העץ מיכאל", "שומר מסך", "בין קודש לחול".
מנכ"לית הלהקה היא אמירה תאומי, בתו של השחקן עודד תאומי.
1997 – פרס "סיכת הזהב" בפראג, על סרט הווידאו-דאנס ליצירה "מקומשהו".
1999 - פרס "היצירה" של שר המדע התרבות והספורט.
2004 - פרס ראשון על המופע "שומר מסך", במסגרת 50 שנות פסטיבל הקיץ בספליט - קרואטיה.
2004 - הלהקה זוכה "בפרס הביצוע" מטעם שרת החינוך.
2007 - פרס "חביב הקהל" ליצירה "פוראמן מאגנום" בביצוע להקת הבלט של התיאטרון הלאומי של ספליט, קרואטיה.
2010 - פרס שרת החינוך עבור היצירה "אינפראדום"
2010 - פסטיבל וולפסבורג - גרמניה.
בכורה עולמית "בגן השחור" מאת רמי באר.
2013 - פרס "עכבר העיר" למופע המחול הטוב ביותר "חסר השלם" מאת רמי באר.
להקת הכרמל הייתה להקה ישראלית שהוקמה בשלהי 1947, במטרה להיות הלהקה הצבאית של חטיבת כרמלי שפעלה בחיפה ובאזור הגליל המערבי.
יוזמי הלהקה היו חברי הלהקה הדרמטית שמוקמה בסמוך למועצת פועלי חיפה, בהם שאול קמיני וגד גרינגרוס, שהיה גם מפקדה.
עם חברי הלהקה נמנו: לוסי ארנון (לוסי בר), בומבה צור (יוסף ולצר), אריק לביא (אינזלסבכר), אמיתי נאמן, מרדכי בן שחר, אולי שוקן, אהובה צדוק, יצחק ברקת, שמעון ישראלי, אברהם רונאי, צבי בורודו, שולמית לבנת, רות זקהיים, דליה למדני, יהודה אפרוני, אלישבע מיכאלי ושמואל רוזן.
באפריל 1948 עלתה הופעת הבכורה של הלהקה מול חיילים, זאת לאחר שכבר ערכו מספר הופעות מול אזרחים.
הלהקה קיימה מופעים ברחבי הארץ במתכונת של תיאטרון צבאי, והעלתה חמש תוכניות ובהן קטעי ריקוד, שירה, קריאה ומשחק.
בתוכניות הועלו המחזות "על אם הדרך" של אברהם צליוק-אבידורי, "כתה מיני רבות" - על כיבוש הכפר הטמפלרי בארץ ישראל, "מחזה רגיל", "שתי שבתות", "הקפיץ המחזיר" "מלחמה בגרוש" של גדעון שמר.
כמו כן, הועלה מופע מוזיקלי בשם "לחתום או לא לחתום".
להקת המחול קמע (קבוצת מחול עכשווי - קמ"ע בראשי תיבות), היא להקת מחול ישראלית מבאר שבע.
להקת המחול הוקמה בספטמבר 2002 על ידי דניאלה שפירא מנכ"לית בת-דור באר שבע על שם לארי וליליאן גודמן ותמיר גינץ, המנהל האמנותי וכוריאוגרף הבית שלה.
הרקדנים של הלהקה היו בוגרי בית הספר בת דור.
הופעת הבכורה של הלהקה נערכה ב-22 במאי 2003 ושם המופע היה גן נעול.
המופע זכה להצלחה רבה ולביקורות מעולות.
הלהקה חרתה על דגלה לקדם רקדנים מבאר שבע ומסביבתה.
הרקדנים שהצטרפו ללהקה מרחבי הארץ ומרחבי העולם מחויבים לגור בעיר.
הלהקה הופיעה ברחבי הארץ וברחבי העולם וזכתה להכרה ולהצלחה רבה.
בספטמבר 2007 הוזמנה הלהקה להופיע ב"פסטיבל קיפריה" שבקפריסין.
היא העלתה במופע בכורה מיוחד את "כרמינה בוראנה" עם התזמורת הלאומית של הונגריה ומקהלות מקפריסין וייצגה את ישראל עם מופע זה, באירועי התרבות של אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
נוסף לכך, מקיימת הלהקה מיזמים חינוכיים ברחבי הארץ.
היא מקיימת סדנאות אמן, סדנאות רפרטואר הוראה והסברה בבתי ספר ובאולפנות מחול.
הלהקה מופיעה בדרך קבע במשכן לאמנויות הבמה באר שבע.
כובד משקל או משקל קל – מאת ליאור לב (22 במאי 2003)
סינדרום התאומים – מאת סוניה ד'אורליאנס ז'וסט (27 ביולי 2004)
שניים קצת אחד הרבה – מאת שלי גונן סגל (27 ביולי 2004)
הנסיכה והצפרדע – קמע לילדים – מאת אור אבוהב (26 במרץ 2005)
פרפרים שחורים – מאת רונית זיו (31 ביולי 2006)
ארבע רגליים – מאת אורי איבגי (31 ביולי 2006)
בת הים הקטנה – קמע לילדים – מאת אור אבוהב (5 באפריל 2007)
האמת הערומה – מאת תמיר גינץ (2 באוגוסט 2007)
כרמינה בורנה – מאת תמיר גינץ (28 בספטמבר 2007)
שחק אותה צ'אפלין – מאת תמיר גינץ (2 באפריל 2008)
פליציה/Piano and more – מאת ליאור לב (21 במאי 2008)
הברווזון המכוער – קמע לילדים – מאת אור אבואב (24 במאי 2010)
נוצות שחורות – מאתצ איל נחום (5 באפריל 2011)
סטאטוס – מאת תמיר גינץ (20 בפברואר 2012)
חלום של צעצוע – קמע לילדים – מאת אור אבוהב (20 ביוני 2012)
במדבר דברים – מאת תמיר גינץ (אפריל 2014)
משחקים פיראטים – קמע לילדים מאת אור אבואב (יוני 2014)
GALILI & GINZ – מאת איציק גלילי ותמיר גינץ (2015)
אהבה דרומית – מאת איל גנון, עוז מולאי ולירן מיכאלי (יוני 2016)
TWO – מאת נאצ'ו דואטו ותמיר גינץ (מרץ 2017)
מנמוזין – מאת תמיר גינץ (מרץ 2018)
קומזיץ – מאת תמיר גינץ (מאי 2021)
פנים לבנות – מאת תמיר גינץ (מרץ 2024)
להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק הייתה להקת מחול ישראלית שהוקמה על ידי הרקדנית והכוריאוגרפית ענבל פינטו והשחקן אבשלום פולק שפעלה בתל אביב-יפו משנת 1992 וע לפיצולה ב-2018 ונקראה על שמם.
פינטו ופולק שימשו גם המנהלים האמנותיים של הלהקה והיו אחראים לכל הבחירות האמנותיות המובילות את פעילותה.
משנת 1992 העלתה להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק יצירות מחול המיועדות לכל פלחי האוכלוסייה כאשר ייחודם של היוצרים בא לידי ביטוי בכל פרטי ההופעה כולל כוריאוגרפיה, בימוי, בחירת המוזיקה, עיצוב תלבושות ועיצוב תפאורה.
הלהקה מונה צוות של 12 רקדנים ושחקנים קבועים, מופיעה באופן קבוע במרכז סוזן דלל ובאולמות תרבות שונים בישראל ומוזמנת תדיר לייצג את ישראל בפסטיבלים חשובים ובמרכזי תרבות מובילים ברחבי העולם.
ההפקה הראשונה שעלתה הייתה היצירה "סיכוי למאה", אותה יצרו עם השחקן (ואביו של אבשלום) יוסי פולק.
מלבד מופעי מחול מעלה הלהקה הפקות שונות כגון אופרות ומחזות זמר:
בשנת 2006 העלו את האופרה "ארמיד" מאת כריסטוף ויליבלד גלוק, בעיר ויסבאדן שבגרמניה, שהופיעה לאחר מכן באופרה הישראלית.
בשנת 2013 יצרו יחד את המחזמר "החתול שחי מיליון פעמים" על פי ספר מאת יוקו סאנו, בטוקיו, יפן, וכן את האופרה "השועלה הערמומית הקטנה" מאת לאוש יאנאצ'ק בבית האופרה של העיר ברגן בנורווגיה.
בספטמבר 2017 העלו פינטו ופולק בטוקיו מחזה מוזיקלי על פי הסיפור ראשומון אשר הופיע ברחבי יפן.
ב-2013 יצרו המאיירות רוני פחימה ושמרית אלקנתי איורים ואנימציה להפקות "השועלה הערמומית הקטנה" ו"אבק".
בנוסף, חברו ב-2014 למוזיקאים היפנים אומיטרו אבה, הירופומי נקמורה ומאיו גנטו, אשר יצרו את המוזיקה למופע "פרחקיר", אותם הכירו פינטו ופולק במהלך עבודתם ביפן על המחזמר "החתול שחי מיליון פעמים".
בהפקה "פוגה" שעלתה באפריל 2018, שיתפה פינטו פעולה עם המוזיקאית והצ'לנית מאיה בלזיצמן, אשר ערכה, בחרה ובנוסף גם יצרה מוזיקה מקורית למופע.
בנובמבר 2016 העבירה הלהקה את פעילותה לסטודיו בשכונת מוטיפיורי בתל אביב.
ב-2018 עזבה פינטו את הלהקה, אשר נקראת מאז "תיאטרון המחול אבשלום פולק".
וב-2019 העלתה הלהקה מופע ראשון ללא פינטו בשם "קראמפ", מופע מחול־תיאטרון המבוסס על ספר ילדים של דורית רביניאן.בפברואר 2025 הודיע פולק על סגירת הלהקה עקב קשיים כלכליים.
1999 – פרס ה"Bessie" – פרס המחול ואמנויות הבמה בעיר ניו יורק ל"עטוף".
2000 – פרס התיאטרון בתחום אמנויות הבמה ל"אויסטר".
2004 – פרס לנדאו לאמנויות הבמה, לענבל פינטו, על יצירות בתחום המחול.
2006 – פרס המופע הטוב ביותר שנבחר על ידי הקהל בפסטיבל בתחום המחול בזגרב, קרואטיה ל"אויסטר".
2006 – פרס ביצוע בתחום המחול לרקדנים וליוצרים במופע "שייקר" מטעם משרד התרבות וספורט.
2011 – פרס ביצוע בתחום המחול לרקדנים וליוצרים ל"ראשס פלוס" ול"טורוס" מטעם משרד התרבות וספורט.
2014 – המופע "פרחקיר" נבחר על ידי מעגל מבקרי המחול כיצירת המחול הישראלית הטובה ביותר.
2016 – פרס ביצוע בתחום המחול לרקדנים וליוצרים במופע "פרחקיר" מטעם משרד התרבות וספורט.
בריוזקה הוא אנסמבל כוראוגרפי של ריקוד רוסי, שהוקם ב-1948. מייסדת האנסמבל והמנהלת הייתה נדז'דה נדז'דינה,ממוצא יהודי.
הלהקה מתוחזקת כל ידי המנהל לענייני נשיא רוסיה.
במהלך העשור הראשון, הופיעו בבריוזקה בוגרות בית הספר הכוריאוגרפי במוסקבה.
הריקודים הפופולריים ביותר באותה תקופה היו ריקודי המעגל:"בריוזקה"- The Birch Tree הברבור הקטן וסצנות הז'אנר ספינר, סופת שלג, ו וקוודריל של מיידן.
את הריקודים ליוותה תזמורת של כלי נגינה עממיים.
תוכניות הלהקה כללו ריקודי מעגל של נשים, מיניאטורות ריקודים לירית, ריקודים נמרצים וריקודים קומיים, המתעדים בתמונות כוריאוגרפיות פואטיות את חיי היומיום והטקסים של התקופה הרוסית של פעם.
הריקודים התבססו לעיתים קרובות על ניגונים עממיים ושירים, והיו מלווים לעיתים קרובות בשירת המקהלה של הרקדנים.
העושר הבלתי נדלה של פולקלור הריקוד הרוסי, כמו גם הרצון של הכוריאוגרפית לשקף את הזמנים המודרניים בריקודים, יצר את הצורך להוסיף קבוצה גברית לאנסמבל (1959).
היצירות הראשונות של האנסמבל המעורב היו הסצנות הכוריאוגרפיות, קרובטל, שרובטידה, ביריד הסתיו, ומוסקבה פולקה.
הריקודים של קבוצת הגברים היו בעיקר הומוריסטיים.
מאוחר יותר השתנה הרפרטואר של הלהקה והריקודים התבססו על שירים עממיים של מלחינים סובייטים ("בערבים על הנהר" של מוקרוזוב ואחרים), כמו "מפגש שחר" (שהתבסס על הלחן של שירים מהפכניים) ועוד.
בסיוריה בברית המועצות, הלהקה התאפיינה באמנות מחול גבוהה והפיצה מוזיקה עממית רוסית וריקודים.
היא הופיעה בלמעלה מ-200 מדינות זרות, והופעותיה תוארו כ"חג של חסד, שירה, נוער ויופי".
באנסמבל ישנם יותר מ-100 חברים.
מה שמאפיין את הלהקה יותר מכל הוא הצעד הצף המפורסם שלה.
הרקדנים רקדו כבר למעלה 47,000 קילומטרים.
מרחק ארוך יותר מקוטר כדור הארץ!כל קונצרט מתחיל בריקוד מעגלי, שנקרא ח'ורובוד, שבו מבצעים את צעד ההזזה.
מה שכל כך מיוחד בשלב הזה הוא שבקושי ניתן לראות שהרקדנים זזים .הם נראה עומדים דוממים בזמן שהבמה שמתחת להם נעה.
אפילו החצאיות שלובשות הרקדניות לא נראות כאילו הן רועדות.
הצעד נוצר על ידי מייסדת הלהקה עצמה.
היופי המופלא של הרקדנים מסייע לשמור על קהלים ברחבי העולם.
האנסמבל המקורי, שנוסד ב-1948, היה כולו נשי, כפי שניסחה זאת המיסדת נאדז'דה נאדז'דינה, "הדימוי הפואטי של נערה רוסייה נמצא במרכז כל עבודתנו, לא משנה אם זהו ריקוד עליז או לירי".
אף על פי שהאנסמבל מכיל כעת גם גברים, הדמויות והמבצעות העיקריות הן עדיין בנות - יפות חינניות, נשיות.
הסופרימס הצליחו לכבוש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100 שתים עשרה פעמים, באותה תקופה בה התחרו בלהקת הביטלס.
כמו כן, מאז סופו של העשור הראשון של המאה ה-21, באו מדרום קוריאה מספר להקות בנות אשר הפכו בחלקן לבין-לאומיות, ולנמכרות בסדר גודל כזה שהכניס אותן לרשימת להקות בנות שיאניות מכירות.
בעשור השני של המאה ה-21, הוקמו להקות בנות כגון פיפת' הרמוני וליטל מיקס, שזכו להצלחה בין-לאומית ומסחרית.
אחת מלהקות הבנות הראשונות היו האחיות המילטון ופורדיצ'ה, שזכו להצלחה בין-לאומית בשנות ה-20 של המאה ה-20. הם הופיעו בכל העולם, ואף השתתפו במופעים רבים שנערכו בתיאטרונים.
מאוחר יותר הן שינו את שמן ל"שלוש האחיות X".
ללהקה היו מספר להיטים רבים, הצלחה מסחרית גדולה, השמעות רבות ברדיו וכולי.
בין השנים הללו הוקמה להקת הסופרימס, אשר זכתה להצלחה בין-לאומית, וביססה את מעמדן של להקות הבנות בעולם.
בין הישגיה הרב של הלהקה ניתן למנות 12 שירים אשר כבשו את צמרת מצעד הבילבורד הוט 100, למעלה מ-20 מיליון עותקים של תקליטים ושירים שנמכרו עד היום, וכולי.
דיאנה רוס, אשר הייתה הדומיננטית בלהקה, פצחה בקריירת סולו כמה שנים לאחר פירוקה, ובדומה להצלחה שלה זכתה עם הלהקה, זכתה רוס להצלחה בין-לאומית גם בקריירת סולו.
בסמוך לכך הוקמה להקת הרונטס, שזכתה להצלחה כבירה בתחילת שנות ה-60, עם להיטים כמו: "Be My Baby" ו-"Baby, I Love You", שנמכרו בסדר גודל עולמי, ונכנסו למצעדים רבים.
את אלבומן היחיד Presenting the Fabulous Ronettes Featuring Veronica, הרולינג סטון דירג במקום ה-422 ברשימת 500 האלבומים הגדולים בכל הזמנים.
בשנת 2004, הן נבחרו להיכלל בהיכל התהילה של קבוצות ווקאליות, ומאוחר יותר, בשנת 2007, הן נבחרו להיכלל בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
עם תחילתה של המאה ה-21, קמו שלל להקות בנות בכל סוגה מוזיקלית.
ישנן להקות בנות לטיניות, להקות בנות העוסקות בסגנון ההיפ-הופ, הדאנס, הפופ וכולי.
בשנת 1992, עם תחילתה של המאה ה-21, להקת הבנות שייקספיר סיסטר, הביאה את הלהיט "Stay", שזכה להצלחה בין-לאומית.
אחת מלהקות הבנות המצליחות ביותר בכל הזמנים היו ספייס גירלז, שהביאו את האלבום הנמכר ביותר ללהקת בנות ונקרא על שמן, Spice.
שירן "Wannabe", הפך לשיר הנמכר ביותר ללהקת בנות, עם מכירות של כ-9 מיליון עותקים.
בנוסף לכך, הוא הפך לאחד מתוך הקליפים הנצפים ביותר בכל הזמנים של להקות בנות.
להקת הבנות דסטיניז צ'יילד, מכרה כ-60 מיליון אלבומים וסינגלים במשך השנים, זכתה בפרס גראמי ונחשבת לאחת מהלהקות הבנות המצליחות בעולם, ולהן כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ללהקה 4 שירים אשר כבשו את צמרת מצעד הבילבורד הוט 100, ושני אלבומים אשר כבשו את צמרת מצעד הבילבורד 200. בלהקה הייתה חברה הזמרת ביונסה, שהפכה לאחת מהזמרות המצליחות ביותר בכל הזמנים, ולמוזיקאית שיאנית מכירות.
קלי רולנד, שהייתה חברה בלהקה גם כן, פצחה בקריירת סולו מצליחה, והביאה את הלהיט "When Love Takes Over", שזכה להצלחה בין-לאומית.
השלישית שהייתה חברה בלהקה, הייתה מישל ויליאמס, שאלבום בכורתה Heart to Yours, זכה להצלחה רבה.
מאוחר יותר קמה להקת הפוסיקט דולז, אשר הביאו שלל להיטים כגון "Don't Cha", שכבש עשרות צמרות מצעדים, והתמקם במקום השני במצעד הבילבורד הוט 100, "Buttons", שנמכר בסדר גודל של כ-2 מיליון עותקים בארצות הברית בלבד, וצבר תאוצה גם לאחר עשור והפך לאחד מהקליפים הנצפים ביותר ללהקת בנות.
אלבום בכורתן PCD, הפך לאלבום השביעי הנמכר ביותר ללהקת בנות, עם מכירות של כ-9 מיליון עותקים.
בעשור השני של המאה ה-21 קמה להקת פיפת' הרמוני, שהביאה את הקליפ הנצפה ביותר ללהקת בנות "Work from Home", ואף את הקליפ השני הנצפה ביותר ללהקת בנות, "Worth It".
אותם שני שירים זכו להצלחה בין-לאומית, והתברגו במקומות גבוהים במצעד הבילבורד הוט 100, ומצעד הסינגלים הבריטי.
אלבומן הראשון Reflection, והשני , זכו להצלחה רבה, ובשילוב הזרמות מדיה, מכירותיהם עומדות על קרוב ל-4 מיליון עותקים.
להקה בולטת נוספת שזוכה להצלחה רבה כיום היא ליטל מיקס, שהפכה בפברואר 2018, ללהקת הבנות ה-9 הנמכרת ביותר בכל הזמנים.להקה בולטת נוספת שזוכה להצלחה רבה כיום היא W.I.S.H, שהפכה בתחילת מרץ 2024, ללהקת הבנות הראשונה בהודו, הנמכרת ביותר בכל הזמנים.
להקת האופרה האמריקאית היה שמן הקיבוצי של ארבע להקות אופרה שונות, שהיו פעילות בארצות הברית.
הלהקה הראשונה הייתה קצרת-ימים והוקמה בניו יורק בפברואר 1886. משך קיומה היה עונה אחת בלבד.
האופרה האמריקאית של ז'אנט תרבר
להקת האופרה האמריקאית הראשונה הוקמה ב-1886 על ידי פטרונית האמנויות הנודעת ז'אנט מאיירס תרבר, כמה חודשים לאחר שייסדה את הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של אמריקה.
המנהל המוזיקלי של הלהקה, שישבה דרך קבע בניו יורק, היה תיאודור תומאס, ומנצחה היה גוסטב מאהלר, עם ארתור מס כעוזרו.
לוק היה מנהל העסקים של הלהקה.
הלהקה שכרה את אולם האקדמיה למוזיקה בניו יורק להופעות מקומיות בשנת 1886. הלהקה יצאה גם לסיורים והופיעה באפריל, מאי ויוני 1886 בערים אחרות, בהן בוסטון, פילדלפיה וסנט לואיס, בין השאר.
הרפרטואר כלל את אאידה של ורדי, לוהנגרין של וגנר ופאוסט של גונו.
באוגוסט הכריזה הלהקה על תוכנית שאפתנית למסע הופעות בפריז, מסע שלא יצא לפועל.
הצהרה תמציתית של חזונה של תרבר ללהקת האופרה האמריקאית הופיעה באוגוסט 1886, שם צוטטה במילים אלה:
קשיים פיננסיים הוליכו לארגון מחדש ולשינוי שם ל"להקת האופרה הלאומית" בדצמבר 1886 ובסופו של דבר, לפשיטת רגל במרץ 1887.
להקת האופרה האמריקאית של רוצ'סטר
באמצע שנות ה-20' של המאה ה-20, צצה להקת אופרה מקצועית נודדת מתוך ההפקות החדשניות של ולדימיר רוזינג וראובן ממוליאן בבית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר.
משימתה הייתה לבצע אופרות באנגלית לקהל עממי ברחבי ארצות הברית.
הופעת הבכורה של הקבוצה, שנודעה תחילה כלהקת האופרה האמריקאית של רוצ'טסר, במדינת ניו יורק הייתה באפריל 1927 בתיאטרון הגילדה.
היא זכתה לתמיכתם של מממנים רבים, עשירים ובעלי השפעה.
כאשר הופיעה לפני הנשיא קלווין קולידג' ו-150 חברי קונגרס בתיאטרון פולי'ס בוושינגטון הבירה בדצמבר 1927, נודעה הלהקה בשם "להקת האופרה האמריקאית".
להקת האופרה דבקה באדיקות במדיניות של הימנעות מטיפוח כוכבים, ותחת זאת פיתחה הרכב מאוחד, שכל אחד מזמריו עשוי לקבל תפקיד ראשי בלילה אחד ותפקיד משני תומך בלילה הבא.
להקת הפלטינה הייתה להקת ג'אז-פיוז'ן, אחד מהרכבי הג'אז הראשונים בישראל (לצד "הברנשים של אלברט פיאמנטה").
הלהקה הוקמה על ידי אהרלה קמינסקי ורומן קונסמן ב-1971 לפי בקשתו של אריק איינשטיין (שאף טבע את שמה) ופעלה עד 1976. במהלך שנות פעילותה התחלפו בה מלבד קמינסקי וקונסמן, מספר רב של נגנים.
בשנת 1971 ביקש אריק איינשטיין מאהרלה קמינסקי (מתופף וחבר בולט בסצנת הג'אז הקטנה שהתקיימה אז בישראל, בעיקר במסגרת הרכבי ג'אז מקוריים שניגנו בבתים פרטיים ובמועדון "בר-ברים") שירכיב עבורו להקת ליווי להופעות.
באותה תקופה, שמע קמינסקי במקרה את הסקסופוניסט רומן קונסמן במועדון סורמלו בירושלים, והחליט להקים את הלהקה יחד עמו.
קונסמן, עולה חדש מברית המועצות, היה כבר בעל קריירה עצמאית כמוזיקאי, והביא עמו גוף ידע וניסיון שלא היה קיים עד אז בארץ.
קמינסקי וקונסמן צירפו אליהם ללהקה את יצחק קלפטר ואת נגן הבס האמריקאי פול סילבר והופיעו כלהקת הליווי של איינשטיין, שנתן ללהקה את שמה.
להקת הפלטינה ליוותה את סיבוב ההופעות שליווה את תקליטו של איינשטיין, "בדשא אצל אביגדור".
במקביל החלה לעבוד עצמאית, בניהולו האמנותי של קונסמן, שכתב את רוב החומרים המקוריים ואת כל העיבודים.
לאחר שקלפטר עזב ל"אחרית הימים" וסילבר חזר לארצות הברית, הצטרפו להרכב הפסנתרן יעקב נגר בפסנתר חשמלי ואלון אולארצ'יק בבס.
כשנגר עזב הצטרפו להרכב אלונה טוראל, פסנתרנית ומעבדת ששבה מלימודים בניו-יורק ונחום פרפקוביץ', שהיה אף הוא עולה חדש.
להקת הפלטינה ליוותה אמנים רבים והשתתפה, בין השאר, בהקלטות אלבומיהם של תיקי דיין, חוה אלברשטיין ("חוה אלברשטיין והפלטינה"), אסתר עופרים ועדנה גורן.
ב-1976 הקליטה את האלבום השלישי שלה, "הנערה עם שיער הפשתן", שהקלטותיו אבדו ונמצאו רק בשנת 2001, ואז גם יצא לאור כשנה לאחר מותו של קונסמן (2003).
הפלטינה ליוותה את דני ליטני בהקלטות האלבום "דני ליטני עם להקת שמיים".
בסך הכל הקליטה שלושה אלבומים בין השנים 1973–1976 והשפיעה על המוזיקה הישראלית גם מחוץ לחוגי הג'אז.
אחד מהישגיה המקצועיים המשמעותיים של הלהקה היה בשנת 1974, כשקיבלה הזמנה להופיע באחד מאירועי המוזיקה החשובים בתחום הג'אז, פסטיבל הג'אז של ניופורט, בארצות הברית.
הרכב להקת הליווי של אריק איינשטיין
רומן קונסמן - סקסופון וחליל
פול סילבר - גיטרה בס
אלונה טוראל - אורגן האמונד, פנדר רודס ופסנתר
נחום פרפרקוביץ' (עד 1975) - גם קלרינט, מלודיקה
הרכב להקת הליווי בהקלטות להקת "שמיים"
הפלטינה, הקלטה חיה בבר-ברים (1973)
(בהרכב: ויקטור פונורוב, אלונה טוראל, קמינסקי וקונסמן)
Freedom - חירות (1973) - יצירה ארוכה ומורכבת בהלחנת רומן קונסמן
(בהרכב: פונורוב, קמינסקי, קונסמן, טוראל ונחום פרפקוביץ')
הנערה בעלת שיער הפשתן (1976) - עיבוד ליצירה של קלוד דביסי.
האלבום נגנז וראה אור במהדורה מיוחדת ב-2003, לאחר מותו של רומן קונסמן
הפלטינה - אוסף והקלטות מהופעות חיות (1995)
הים - משיריו של המלחין והזמר הברזילאי דוריוואל קאימי, בביצוע אמנים שונים, בהם: מתי כספי, הדודאים, מיכל טל וניצה שאול (1975)
להקת המושב היא להקת רוק ישראלית-אמריקאית שמקורה במושב מבוא מודיעים.
הלהקה נוסדה בשנת 1995 על ידי יהודה סולומון ודויד סווירסקי, עברה ללוס אנג'לס בשנת 2000 והוציאה אחד עשר אלבומים.
לעיתים קרובות הם נחשבים לאחת הקבוצות הראשונות ששילבו מוזיקה יהודית עם מוזיקת רוק, שכן אלמנטים של רוק אלטרנטיבי, פולק, פאנק ורגאיי מופיעים בשיריהם.
חברי הלהקה נולדו במושב מבוא מודיעים, כפר מוזיקלי השוכן בגבעות שבין ירושלים לתל אביב.
כפר זה, שהוקם על ידי הרב שלמה קרליבך, הוא מקום בו נוצרו שירים יהודיים רבים.
חברי להקת המושב היו תחת הדרכה רוחנית של קרליבך כשהם שקועים בעולמו המוזיקלי, והופיעו אתו לא פעם בקונצרטים שלו.
מייסד הלהקה יהודה סולומון הוא בנו של בן ציון סולומון, מהחברים המקוריים של להקת ישיבת התפוצות.
על אף שחברי הלהקה נינגו יחד רבות בצעירותם, הלהקה ערכה את ההופעה הרשמית הראשונה שלה במסעדת "מייקס פלייס" בירושלים בשנת 1996, בפני קהל שהורכב בעיקר מסטודנטים אמריקאים הלומדים בחו"ל בישיבות שונות וכן באוניברסיטה העברית.
מאז, הלהקה הופיעה בפסטיבלי מוזיקה והופעות שונות ברחבי העולם.
פרויקטים בהם השתתפה הלהקה כוללים את The Wake Up Tour (פרויקט התחדשות יהודית בצפון אמריקה) ומסיבות בלוק ישראליות, שאורגנו כדי להגביר את המודעות לישראל וליהדות.
כיום, כשבסיסה בלוס אנג'לס, הלהקה ממשיכה להופיע ברחבי ארצות הברית והעולם.
הם ידועים בשל השתתפותם בפסקול של סרטונים רבים של המוסד "נפש בנפש".
הלהקה מרבה לשתף פעולה עם להקת "האחים סלומון", המורכבת משלושת אחיו של יהודה סלומון - נחמן, יוסף וישראל.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר העניק ביקורת חיובית לכמה מאלבומי הלהקה:
על האלבום "רוקדים בעולם מסוכן", שיצא במאי 2010, כתב לייפר לייפר העניק לאלבום 6 מתוך 7 כוכבים.
על האלבום "שמש חדשה זורחת", שיצא באוקטובר 2013, כתב לייפר
על האלבום "שבת 1", שיצא באוקטובר 2014, כתב לייפר לייפר כתב לסיכום
על האלבום "שבת 2", שיצא במרץ 2018, כתב לייפר
יהודה סולומון - שירה, כלי הקשה
דויד סווירסקי - שירה, גיטרה
תמיר בר זלי - תופים, כלי הקשה
מאט צ'דל - גיטרה בס
יוסף סולומון - גיטרה בס
עונג שמש - גיטרה קצב, קולות רקע
הדברים שאתה לא יכול להרשות לעצמך (1998)
המיטב של להקת מושב: גבוה ומעלה (2005)
להקת הלל עם מרב ברנר - נשות השומרון היא להקה נשים ישראלית שהוקמה בשנת 2006, בחסות מועצה אזורית שומרון.
הלהקה הוקמה ביוזמה של נעמי פורטנוי ושרה אגרניוני, שתי אחיות תאומות שעלו מברזיל ורצו לשמוח ולשמח נשים בשירה שלהן.
הן פנו למרב ברנר וביקשו ממנה להקים מקהלת נשים, ובשיתוף עם מתנ"ס שומרון, הוקמה הלהקה, בשנת 2006. הלהקה שרה מוזיקה יהודית וישראלית.
הלהקה מונה כ-15 זמרות ושרה גם שירים מקוריים וגם גרסאות כיסוי לשירים מוכרים.
הלהקה בחסות מועצה אזורית שומרון.
רוב זמרות הלהקה מתגוררות בשומרון.
מנהלת הלהקה והמנצחת היא מרב ברנר.
ברנר כתבה והלחינה את רוב השירים המקוריים של הלהקה, והיא אחראית על העיבודים המוזיקליים.
הלהקה פופולרית בקרב נשות הציבור הדתי והחרדי, ומופיעה בין בישראל ובין בשאר העולם.
ערוץ היוטיוב של הלהקה עם מרב ברנר מונה כ-6 מיליון צפיות.
השיר בעל מספר הצפיות הרב ביותר של הלהקה הוא השיר "אנא בכח", מהאלבום השלישי של הלהקה, "הכל מכוון", המונה כ-2 מיליון צפיות.
לאחר שהלהקה קיבלה היתר הלכתי מהרב אליעזר מלמד, רב היישוב הר ברכה, בו מתגוררת ברנר, להעלות קליפים לרשות הרבים, דבר שלא היה מקובל אז, העלתה הלהקה את הקליפ הראשון, קאבר ל"מודה אני", שהגיע תוך כיממה למאות אלפי צפיות, ונכון לינואר 2023 יש לקלפי כמיליון וחצי צפיות.
הלהקה מופיעה לנשים בלבד, בהופעה מוזיקלית בשם "הלל שלם".
בהופעה, משתפות נשות הלהקה בסיפורים האישיים שלהן, שעוסקים בתפילה, אמונה וצמיחה מתוך קושי ומשבר.
אור גדול (קאבר לאמיר דדון; 2019)
הלב שלי (קאבר לישי ריבו; 2020)
לחן: ליאת יצחקי (לזכר אסתר הורגן; 2021)
להקת הכלייזמרים של בודפשט (בהונגרית: Budapest Klezmer Band) נוסדה בשנת 1990 ומנגנת מוזיקה יהודית מסורתית.
הם הופיעו גם במחזות זמר והצליחו מאוד בסיבובי הופעות באירופה ובאמריקה.
בשנת 2000, הלהקה זכתה בפרס התרבות הציבורית של על שם זולטאן קודאי (Kodály Zoltán közművelődési díj) של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובשנת 2003 הם קיבלו את פרס Artisjus (פרס הכרה ועידוד של פעילות אמנותית וספרותית הונגרית עכשווית).
כפי שהלהקה מעידה על עצמה: מאז 1990, להקת הכליזמרים של בודפשט מבדרת את הקהל שלה במופעי במה דינמיים והומוריסטים.
היא משלבת את המגמות המוזיקליות השונות של אגן הקרפטים בצורה וירטואוזית.
חברי הלהקה הם מאסטרים אמיתיים בכלים שלהם, שמגדירים מחדש את מוזיקת הכליזמר על פני גבולות הז'אנרים.
ביצירות המוזיקליות הספציפיות משלימים את המוטיבים היידישיים המסורתיים באלמנטים הלקוחים ממוזיקה צוענית וממוזיקה עממית, המתובלים בנגיעה של מודרניות.
המנהל והמלחין המייסד של הלהקה הוא פרנץ (פדיה) יאבורי, שרעיונותיו החדשניים יצרו בהונגריה את הז'אנרים של בלט כליזמר, סוויטת כליזמר וכליזמר מחזמר.
כל הפקת אמנות נוצרה עם אמנים מקומיים ברמה עולמית.
העולם המוזיקלי המתוחכם של הכליזמר המיוצג על ידי הלהקה, עם אווירה קרפטית אופיינית, זוכה להצלחה עצומה בקרב קהלים אירופיים בהונגריה ומחוצה לה.
להקת הכליזמרים של בודפשט היא בעלת הכרה וזוכת פרסים יוקרתיים רבים.
פרס הקהל פרימה פרימיסימה (2015)
להקת פיקוד המרכז היא להקה צבאית בצה"ל.
הלהקה נוסדה ב-1953 על ידי קצין החינוך של פיקוד המרכז, רס"ן יצחק יצחקי, והפכה עם הזמן לאבן יסוד במוזיקה הישראלית.
הלהקה זכתה לשיא הצלחתה בתוכניות אותן ניהל הצמד דני ליטאי ויאיר רוזנבלום לאחר מלחמת ששת הימים.
גם נשיאת בית המשפט העליון לשעבר אסתר חיות (אז אסתי אבני) שירתה בלהקה בתחילת שנות ה-70.
עד שנת 1953 פעלו בפיקוד המרכז צוותי מוזיקה קטנים שהורכבו מכישרונות שנמצאו במפקדות השונות, עד שאלוף פיקוד המרכז, צבי איילון, ביקש להקים להקה ייצוגית, כמו אלו שהוקמו בפיקודים האחרים (בתקופה זו פעלו להקת הנח"ל ולהקת פיקוד דרום).
על מלאכת הקמת הלהקה הופקד רס"ן יצחק יצחקי, קצין החינוך.
במאי הלהקה היה השחקן והיוצר גדעון שמר.
המנהל המוזיקלי היה יוחנן זראי.
ב-1953 הופיעה הלהקה בתוכניתה הראשונה שנקראה "אחד משלנו", אך התוכנית לא הצליחה להתפרסם מעבר לגבולות הפיקוד.
ב-30 באוגוסט 1954 החלה הלהקה להופיע בתוכנית נוספת, שנקראה "כף קוף אחד".
התוכנית הייתה במתכונת של מחזמר בעל מוסר השכל.
העלילה הייתה מעין סיפור אהבה על רקע אליפות השחמט של צה"ל, ובה זוג חיילים בורח לתל אביב כדי להגיע להקלטת תוכנית הרדיו "תיבת נוח".
כיוון שלא נותרו כרטיסים למופע, יוצאים השניים לגן מאיר ומבכים את השקמים שצמחו לאורכה ולרוחבה של העיר.
בתוכנית זו בוצעה הגרסה הראשונה של השיר "גן השקמים" (יצחק יצחקי/יוחנן זראי), על ידי שלושה מחברי הלהקה: אהובה דיכטר, דוד לוין ומשה טרוים (מושיק טימור).
בין חברי המחזור הראשון היה גם ג'וקי ארקין.
המנהל המוזיקלי של הלהקה בתוכנית זו היה יוחנן זראי, ואשתו ריקה זראי הייתה המדריכה המוזיקלית.
אלוף הפיקוד איילון הודיע כי בכוונתו שבלהקה יציגו גם שירים על תפקידי חיילים מגוונים יותר, ועל כן הופיעו השירים: "שיר המ"צ", "המ"מ הצדיק", "הסמלת" ועוד.
הלהקה העלתה מספר תוכניות נוספות באותן השנים, אך לא הקליטה את שיריה באופן מסודר.
רק ב-1957 יצא ללהקה אריך הנגן הראשון, שנקרא "שמע חבר" (עד להקלטות התקליט הקליטה הלהקה מספר שירים מתוכניות שונות, לעיתים לרדיו ולעיתים לתקליטים שנשמרו רק בהד ארצי).
בתקליט הופיעו חברי ההרכב: יוסי סגל, מזל שמור, שייקה לוי, צדי צרפתי, אילי גורליצקי, עודד תאומי ואריה לבנון האקורדיוניסט.
בהמשך הקליטה הלהקה את שיריו של המלחין ניסן הברון לתקליטי אוסף משיריו, אחד מהם היה "היושבת בגנים".
מלהיטי אותן שנים: "חמסינים במשלט" (נעמי שמר), "סמלת" (יחיאל מוהר/חיים אלכסנדר) ו"הזקנקן" (דן אלמגור/מאיר נוי) שהופיעו באריך הנגן "שמע חבר".
במקביל להקלטות, העלתה הלהקה תוכניות, בהן "פשיטה בכפר" (שנקראה גם "העיקר ובת האיכר") ב-1956, שנקראה בבימה האזרחית "חמש חמש".
במאי התוכנית היה גדעון שמר, הבמאי הראשון של הלהקה, ואשתו נעמי שמר, שכתבו את מילות השירים.
בין להיטי התוכנית היו גם "רב האור והתכלת" בביצוע מזל שמור, "שיר הבר", "תרנגול בן גבר" (בוצע מאוחר יותר על ידי רן ונמה), "בא הגדוד", "רומנס בכפר" ועוד.
חברים נוספים בלהקה באותן שנים היו עודד תאומי, חדוה עמרני, אביבה פז, צדי צרפתי, דוד לוין, דני ליטאי, עמוס אטינגר, ז'קי לוי, שי דנון, עפרה פוקס והאקורדיוניסט מרטין מוסקוביץ' צפריר שינקמן.
תוכניות נוספות מאותן השנים: "צחוק במרכז" (1957), "האדם הנכון במקום הנכון" (1958), "האלוף על הגג" (1958), ו"שלושה גיבורים".
שירים ידועים מהתוכנית "ככה זה" (1960) היו "הרם את המורל", "פגישה בפיגאל", "הסיידים", שיר הנושא ועוד.
מתוך התוכנית "רשות הדיבור לאריה" שיצאה ב-1961 נודעו השירים "אל מחנה השחרורים", "חמסינים במשלט" (גרסת כיסוי מאוחרת), "עם הספר", "אהבה במדים" ועוד.
באותה שנה יצא ללהקה תקליט משותף עם להקת פיקוד הצפון; הצד שהוקדש ללהקת פיקוד המרכז נקרא "רשות הדיבור לאריה".
בהרכב הלהקה, בתוכנית ובתקליטים אלו הופיעו יגאל חרד, אושיק לוי, שלמה וישינסקי, דני רווה, חדווה עמרני, דוד טל, מיקי כהן ואריאל פורמן.
בשנת 1964 הפיקה הלהקה את התוכנית "לא רוצים טובות", ובה הופיעו השירים והלהיטים "כנרת" (רחל/נעמי שמר), "יש לך מה שיש לך" (יוסי גמזו/יוחנן זראי), "לא רוצים טובות" (יחיאל מוהר/יוחנן זראי) ו"יש לו".
להרכב הלהקה הצטרפה מיכל טל.
בעקבות תוכנית זו הוציאה הלהקה תקליט שנקרא על שמה, ובו הופיעו עשרה שירים חדשים.
לאחר מכן נקטע רצף ההקלטות של הלהקה.
ב-1965 הפיקה הלהקה את תוכניתה "העיקר להיות בריא", בו מלבד שיר הנושא, השירים לא הפכו ללהיטים, ועל כן התוכנית לא הוקלטה.
עם זאת, השיר "העיקר להיות בריא" בוצע שוב והוקלט לתוכנית "איפה המרכז?" ב-1968.
בשנת 1966, במסגרת התוכנית החדשה של אותה שנה "במרכז העניינים" בניהולו המוזיקלי של המלחין יעקב הולנדר, יצא לאור תקליטון של הלהקה בשם "במרכז העניינים", הכולל את השירים "טנגו תורנות" (יוסי גמזו/עממי, עיבוד-יעקב הולנדר), "את מי אני אוהבת" (יורם טהרלב/סשה ארגוב), "רוח מנשבת", ו"בנות בכוננות" (יוסי גמזו/יעקב הולנדר).
בין חברי המחזור נכללו מוטי גלעדי, טמירה ירדני, דודו ירדני, בתיה ברק, צבי צ'אקיר ("הקטן של דבושה") ואיתן שפירא באקורדיון.
באותה שנה, עקב המיתון וחוסר התקציב לאגף התרבות בצה"ל, רוב הלהקות הצבאיות הוציאו רק תקליטונים המכילים ארבעה שירים.
בשנת 1968 הפיקה הלהקה תוכנית חדשה, שהושפעה מהאופוריה שלאחר הניצחון במלחמת ששת הימים.
יורם טהרלב ואבי קורן כתבו במיוחד ללהקה את רוב השירים בתוכנית, הטקסטים היו רוויי פטריוטיות, וגם הלחנים והעיבודים של יאיר רוזנבלום סימנו את אותה רוח.
את התוכנית ביים דני ליטאי וניהל מוזיקלית רוזנבלום, שעבד באותה שנה עם רוב הלהקות הצבאיות על מנת לחזק את צה"ל בפיקוד המרכז, הים והנח"ל.
התוכנית נקראה "איפה המרכז?", על שם אחד השירים שכתב טהרלב, בו נאמר כי מכיוון שצה"ל כבש שטחים (עם רמיזה לרמת הגולן, רצועת עזה, סיני והירדן), יש צורך לבדוק מחדש בפיקוד מרכז "איפה המרכז".
בתוכנית הופיעו הלהיטים "קום לך אל נינווה" (יורם טהרלב/אלונה טוראל), "גבעת התחמושת" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום), ו"איזה ערב יפה" (לאה נאור/נורית הירש).
השיר "גבעת התחמושת" היה הזמנה מיוחדת של במאי התוכנית דני ליטאי מטהרלב, לכתוב שיר על חטיבת הצנחנים; טהרלב בחר להתבסס על ראיונות של חיילים מהחטיבה שחזרו מהקרב על הגבעה ושהופיעו בעיתון "במחנה", ואחרי כל ארבעה בתים הוסיף קטע קצר מתוך ראיון של חייל אחר.
שירים נוספים כללו ביצוע מחודש לשיר "העיקר להיות בריא" (חיים חפר/סשה ארגוב), "דובר צה"ל מודיע", "הנהג שלנו חבר'מן", "גמאל וחוסיין" (פרודיה על שיחת טלפון בין גמאל עבד אל נאצר לבין חוסיין, מלך ירדן), "אני ואתה" (על אישה שמחכה שבן זוגה יחזור מהמלחמה בגולן) ועוד.
כוכבי התוכנית והתקליט היו דודו זכאי, קובי רכט, איריס יוטבת, נירה גל, יפה אדלמן, חיליק צדוק, יעל שפיצר ועוד.
התוכנית הייתה מהמוצלחות של להקת פיקוד המרכז.
ההרכב של התוכנית "איפה המרכז?" התפרק לאחר מספר חודשים, מאחר שחבריו היו מרבים להופיע בהופעות אזרחיות במרכז הארץ, דבר שגרם לביטול הופעות באזורים מרוחקים כמו סיני.
אלוף הפיקוד רחבעם זאבי החליט על פירוק הלהקה, פיזור חברי הצוות (היחיד שנשאר הוא גדעון אמיר), והבאת זמרים ושחקנים חדשים לתוכנית חדשה.
התוכנית הבאה נקראה "רד אלינו לבקעה" (1969), ובין חבריה היו דני וסלי, שלמה בראבא, ניצה שאול, עמרי ניצן, דורון סלומון, גליה ישי, אפרת לביא ושם טוב לוי.
שירים מתוכנית זו שהצליחו במיוחד, "ארץ המרדפים", "רד אלינו לבקעה" ו"כמה שמש".
לתוכנית נכתבו שירים על ידי יורם טהרלב, חיים חפר, נעמי שמר ועוד.
הלחנים היו בעיקר של יאיר רוזנבלום וסשה ארגוב.
הבמאי נותר דני ליטאי והמנהל המוזיקלי היה רוזנבלום.
מבין שירי התוכנית התפרסמו הלהיטים "שנינו מאותו הכפר", שכתבה והלחינה שמר, בביצוע סולו של דני וסלי, ו"שירו של צנחן".
לתוכנית יצא תקליט אריך נגן מסחרי עם 13 שירים בעיבודים של רוזנבלום, בהם הלהיטים "אהבה ים תיכונית" שכתבה רימונה דינור, "ארץ המרדפים" (חיים חפר, רוזנבלום), "כמה שמש" (תרגום של יורם טהרלב לשיר Good day sunshine של הביטלס), "מגע ידך", "רד אלינו לבקעה" ו"המלווה" שהיה סולו של שלמה בראבא.
ארבעה שירים נוספים בתוכנית היו פרודיה על סרטים מוכרים; חלק זה נקרא "מועדון הסרט הטוב" (מילים של יורם טהרלב ולחנים של סשה ארגוב), וכיכבה בו ניצה שאול, שגם חיקתה את צ'ארלי צ'פלין.
השירים בחלק הזה היו "סיסי", "טנגו ולנטינו", "הבלתי מאושרים" ו"צ'ארלי צ'פלין", שהיה ללהיט וצולם לקליפ.
בקליפ נראות בנות הלהקה שרות ובורחות משוטר שרודף אחריהן, נקלעות לסיטואציות מצחיקות ומביכות כשבמרכז התמונה גרי אקשטיין שליווה בכינור.
על פי דרישת אלוף הפיקוד, עברו חיילי הלהקה קורס צניחה במיוחד בשביל צילומי הקליפ "שירו של צנחן".
קליפים נוספים שצולמו הם "שנינו מאותו הכפר" ו"בכי תמרורים".
בשנת 1970 הפיקה הלהקה את תוכניתה ה-18, "ליד הירדן".
חברי ההרכב כללו את מרבית חברי התוכנית הקודמת, והצטרפו אליה זמרים נוספים ובהם שלומית אהרון ומיקה בשן.
רוזנבלום המשיך לעבד את תוכניות הלהקה, ובתוכנית זו שם דגש על שילוב כלי תזמורת פחות מקובלים בסגנון הזה.
בתוכנית הופיעו הלהיטים "תחת עץ האקליפטוס" (חיים חפר/יאיר רוזנבלום), שני ביצועי סולו של שלומית אהרון: "יש לי אהוב בסיירת חרוב" (חיים חפר/יאיר רוזנבלום) ו"הימים האחרים" (חיים חפר/דובי זלצר), וכן השירים "פלשתים עליך שמשון" (שצולם לקליפ בחוף ים בקיסריה עם תפאורות תנ"כיות), "הצנחנים באים", "שמש בגבעון דום" ועוד.
בסוף 1970 עזבו את הלהקה ניצה שאול, אפרת לביא ואתי שילוני, והחברים החדשים המשיכו באותה תוכנית.
ב-1971 לא הפיקה הלהקה תוכניות או תקליטים.
בפיקוד המרכז התמקדו בשנה זו בהרכבים "שלישיית פיקוד מרכז" ו"צוות הווי חטיבת הצנחנים", שהפיקו תוכנית משותפת בשם "אחריי לצנחנים".
התוכנית כללה את הלהיטים "מקפלות המצנחים", "צליל גיטרות", "היום היום" (סולו של דורית ראובני), "יש פרחים" ו"ציפור בגשם".
בשנת 1972 התאחדו שני ההרכבים מחדש ללהקת פיקוד מרכז, והעלו את התוכנית "שר מי ששר אחרון".
מצוות הווי צנחנים הגיעו אלי גורנשטיין, נאוה ברוכין, יעקב מנדל, רונית אופיר, אורי שבח, יגאל קוטאי שהחליף את לואי להב כמפקד הלהקה, ומשלישיית פיקוד מרכז היו דורית ראובני, עוזי חיטמן וגיא יפה ובלהקה השתתפה גם אסתר חיות, לימים נשיאת בית המשפט העליון.
בתוכנית החדשה נכללו הלהיטים "האיש מן הבקעה" (חיים חפר/מוני אמריליו), "מודה אני לפניך", "מסביב למדורה" (נתן אלתרמן/יאיר רוזנבלום), "שבחי החושך" ו"הארץ שלי", שאת כולם שרה כסולנית, דורית ראובני.
לאחר שחרור כמה מחברי הלהקה, הוקם צוות חדש שהופיע בתקופה שלאחר מלחמת יום כיפור, תחת השם "צוות הווי פיקוד מרכז".
הצוות הפיק תוכנית ותקליט בשם "פרצופים צוחקים".
למרות הירידה בפופולריות הלהקות הצבאיות, שהתבטא בפחות הופעות והוצאות תקליטים, הוציאו חברי צוות הווי פיקוד מרכז, תקליט עם שירי התוכנית.
הזמרת הבולטת הייתה רוחמה רז, הצליח במיוחד השיר "אי שם בבקעה".
שיר נוסף בתוכנית היה "אין בגני שקדייה", תרגום של נעמי שמר לשיר Here there and everywhere של הביטלס.
ב-1974 הפיקה הלהקה את תוכניתה ה-20, "וזוהי רק ההתחלה", בה כיכבו השחקנים בני נדלר וצפריר קוכונובסקי.
בתוכנית בלטו השירים "כשנחזור", "שלום לך אפריקה", "נתגבר יחדיו" (גרסה עברית לשירם של הביטלס "We Can Work It Out"), "וזוהי רק ההתחלה" (נעמי שמר) ו"ארץ אחרת".
שנה מאוחר יותר, ב-1975, הוקם מחדש צוות הווי הצנחנים והפיק תוכנית חדשה שנקראה "בארץ אהבתי", עם רוחמה רז וזמרים נוספים.
בין שיריה היו "בארץ אהבתי השקד פורח", "צלילי גיטרה", "למה לא", "אגדת שלושה וארבעה", "כנפיים של צנחן", ו"לכל אחד ירושלים", וגם שירים נוספים שלא זכו לפרסום רב ויצאו על תקליט אריך נגן.
זו הייתה אמורה להיות התוכנית האחרונה של רוחמה רז בצבא, אך היא הוחתמה לשנה נוספת בצבא הקבע, והשתתפה בצוות הווי פיקוד מרכז שהוקם מחדש.
הצוות הוציא תקליט ב-1976 שנקרא "צוות הווי פיקוד מרכז עם רוחמה", ובו המשיכה לשיר סולו, בלהיטים "ההר הירוק תמיד" ו"בזכותם".
זה היה התקליט האחרון שהוציאו בפיקוד מרכז בעשור זה.
התוכנית הבאה הייתה "שירי ירושלים" ב-1977, במסגרת צוות הווי בפיקוד מרכז, שמנה בין היתר את יואל לרנר ששר סולו את הלהיט "שומר החומות" (דן אלמגור, בני נגרי).
רק השיר הזה ושני שירים נוספים מתוך התוכנית ("מה אומרות עיניה", "אמא שלחתני לשוק") הוקלטו לתקליטי שדרים, אך לא לשוק המסחרי.
ב-1978 מונה הרמטכ"ל רפאל איתן שטען כי הלהקות כבר לא משמשות לייעודן המקורי - לעודד חיילים לאחר הקרב.
בתקופת כהונתו פורקו להקת פיקוד מרכז והצוותים שפעלו בה ובפיקודים אחרים.
ב-1985 הוקמו מספר להקות צבאיות מחדש, בהן להקת פיקוד המרכז, שהפיקה את תוכניתה ה-21, "בשערייך יריחו".
בתוכנית בלטו השירים "יא ליל" (קובי לוריא), "את עיניך שא מזרחה" (יורם טהרלב/אורי קריב), "נאהב" (מיכאל אלדר/אורי קריב), ו"מכתב קטן" (דני רובס), והשתתפו בה דוד ד'אור, מירון מינסטר, רועי ששון וסיגי חזמה.
שנה לאחר מכן הופקה תוכניתה ה-22 של הלהקה, "ילדי 67", וכן יצא תקליט באותו שם.
בתוכנית כיכבו אלון אופיר, דוד ד'אור ורועי ששון.
בין השירים בלטו הלהיטים "בן-גוריון" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום), "ילדי 67" ו"נגן אקורדיאון" (יורם טהרלב/אורי קריב).
באפריל 1989 נעצרו תשעה מחברי הלהקה בחשד לעישון חשיש.
התשעה הודו במעשה, ונשפטו לעונשי מאסר בפועל בבית דין צבאי: את העונש החמור ביותר קיבל אורי גוטליב שנידון לחצי שנת מאסר והורדת דרגה מפני שהוא זה אשר סיפק את החומר לשאר חברי הלהקה.
בתחילת שנות ה-90 הוקמה מחדש להקת פיקוד מרכז.
הבימוי הופקד בידי איקה זהר שביים שתי תוכניות: "כשהאריה צוחק" ו"הפז"מ דופק" שזכו להצלחה מרובה ביחידות צהל והופיעו כ-280 פעם כל אחת, שירי התוכנית" כשהאריה צוחק" הוקלטו כקלטת אך לא הוקלטו כתקליט.
המנהל המוזיקלי של ההפקה הראשונה היה יאיר רוזנבלום, השירים נכתבו על ידי אבי קורן, איקה זהר, אלדד זיו ויוסי אשדות, והולחנו בידי יאיר רוזנבלום, בעז שרעבי, חגי אלקיים ורועי זו-ארץ.
את התוכנית כתבו במשותף יוסי אשדות ואיקה זהר, על העיבודים הופקדו ערן מיטלמן וגיל פלדמן.
בהפקה השנייה הוחלף יאיר רוזנבלום בחגי אלקיים כמנהל מוזיקלי.
בין חברי הלהקה היו עידן אלתרמן, גלית גיאת, דדי זהר, השיר היחיד שהקליטה הלהקה לרדיו הוא "זה השיר שלך", שאת מילותיו כתב אבינועם קורן כמתנת מפעל חיים לרוזנבלום.
כיום, בדומה לשאר הלהקות הצבאיות, להקת פיקוד המרכז מורכבת ממספר חברים הפועלים כהרכב.
המוזיקאי דרור אלכסנדר מופקד על ניהולה המוזיקלי.
את המופעים מפיקים חיילי מדור הפקות במקח"ר (מפקדת קצין-חינוך ראשי) יחד עם הבמאי ירון כפכפי.
פעילות הלהקה כוללת, בין השאר, הופעות מול חיילים בבסיסי צה"ל וערבי התרמה לצה"ל ברחבי העולם.
שמע חבר - 1957: התקליט הראשון שכלל ביצועים חדשים והקלטות לשירים של הלהקה מכלל תוכניותיה עד כה.
רשות הדיבור לאריה - 1961: תקליט משותף עם להקת פיקוד צפון, שצד אחד מוקדש לכל להקה.
חיילים יצאו לדרך - 1963: תקליטון ארבעה שירים מהתוכנית "למה כובע"
טוויסט מולדת - 1963: תקליטון ארבעה שירים נוסף מהתוכנית "למה כובע"
לא רוצים טובות - 1964: אריך נגן חדש עם שירים מהתוכנית "לא רוצים טובות"
במרכז העניינים - 1966: תקליטון ארבעה שירים
איפה המרכז - 1968: אריך נגן לאחר מלחמת ששת הימים
להקת חיל הים היא להקה צבאית ישראלית.
הלהקה נמנית עם הלהקות הצבאיות הראשונות שהוקמו בישראל ומהבולטות שבהן.
שיא פעילות הלהקה היה בשנים 1961–1975. הלהקה הוציאה משורותיה כמה מטובי האמנים בישראל וביניהם: שלמה ארצי, ריקי גל ורבקה זהר.
הלהקה מופעלת כיום במתכונת צוות הווי ובידור בחיל הים, ובהופעות מיוחדות לגיוס תרומות לצה"ל בחו"ל.
להקת חיל הים הוקמה ב־1948. במהלך מלחמת העצמאות הפיקה שתי תוכניות שנקראו: "תוכנית מספר 1" והשנייה – "הזקן והים", באדר תש"ט פורסם כי
כיוון שמפקדי החיל סברו שרמתה האמנותית של הלהקה אינה גבוהה מספיק, הורדה התוכנית לאחר שבועות בודדים.
הלהקה פורקה וחבריה פוזרו בין בסיסים שונים בחיל הים.
במקביל ללהקה פעלה תזמורת ובשנת 1953 הופעלה מקהלת חיילות חיל הים.
הופעת בכורה "מפגש ה־13" – בשנת 1961 לקראת חגיגות יום החיל ה־13, שנחוג ב־13 ביולי 1961, הורכבה להקת חיל הים מחדש והפיקה את תוכניתה "מפגש ה־13".
התוכנית נקראה על שם מנהג הפלי"ם למפגשי חברים ב־13 בחודש שהחל ב־13 ביולי 1946. הבמאי היה שרגא פרידמן, את המילים לתוכנית כתבו הסופר בנימין גל והפזמונאי דן אלמגור.
המלחין מאיר נוי הלחין ועיבד את כל השירים.
הידועים שבהם היו: "החיל הלבן", "השלוש עשרה" ו"מיטה קרה".
לאורך השנים כתבו ללהקה מיטב הכותבים, המלחינים והמעבדים כחיים חפר, דן אלמגור, מאיר נוי, סשה ארגוב, יוסי גמזו, אפי נצר, אריה לבנון, משה וילנסקי וחיים גורי, שירים רבים, בהם "אילו הייתה אורית בצוללת" (עמוס אטינגר/אריה לבנון), "הטרפדות" (יוסי גמזו/אפי נצר) ו"שיר השייטת" (נעמי שמר).
להקת חיל הים לא הרבתה להופיע לעומת להקות אחרות, אלא הופיעה רק באירועים מיוחדים של החיל, ושיריה לא הוקלטו באופן מסודר אף כי שאר הלהקות הצבאיות החלו כבר לייצר תקליטים רבים.
תוכנית מס' 7 "במורל גבוה" – ב־1967 העלתה הלהקה את התוכנית "במורל גבוה".
הלהקה מנתה מספר חברים אבל לרוב פוצלה, ורוב ההופעות היו בעצם רק של החיילת רבקה זהר לצד אקורדיוניסט.
לראשונה, בשנה זו הקליטה הלהקה שיר בודד, שנקרא "ראי רחל" (שמואל רוזן/אפי נצר), וזוהר שרה בו את הסולו.
אז החל לעבוד איתה המעבד יאיר רוזנבלום, שבמקביל עבד עם להקת הנח"ל.
תוכנית מס' 8 "וביום השלישי" – בשנת 1968, באה הלהקה לידי ביטוי מוצלח, בשל רצף האירועים ורמת המשתתפים.
הניצחון מלחמת ששת הימים, והאופוריה שהייתה במדינה, נדרשו הלהקות הצבאיות להיות בשיאן.
חברי הרכב חדשים דני ליטאי כבמאי הלהקה, יאיר רוזנבלום כמדריך המוזיקלי, שלמה ארצי, דבל'ה גליקמן, רבקה זהר, וריקי גל.
הפכו את הלהקה מצוות הווי לאחת הלהקות הגדולות בצה"ל.
התוכנית נקראה "וביום השלישי", על שם אחד השירים בה, שכתב ליטאי ללחן של רוזנבלום.
המערכונים באותה תוכנית נכתבו על ידי אפרים קישון, ישראל ויסלר וליטאי עצמו.
התוכנית זכתה להצלחה גדולה, הלהקה זכתה בפרס כינור דוד לשנת תשכ"ח.
תוך כדי העבודה בתוכנית, נפצע רוזנבלום בתאונת דרכים.
הוא נלקח לבית החולים, ולאחר החלמתו נלקח להבראה בקיבוץ שפיים, שם מצא טקסט שכתבה חברת המשק הצעירה, רחל שפירא, לזכרו של בן הקיבוץ שנפל במלחמת ששת הימים.
הטקסט הולחן על ידי רוזנבלום, והפך לשיר המפורסם מה אברך, שצורף לתוכנית עם סולו של רבקה זהר.
תוכנית מס' 9 "רפסודה בכחול" – ב־1969 הופיעה הלהקה בתוכניתה התשיעית, "רפסודה בכחול".
את מקומו של רוזנבלום החליף בני נגרי, שכבר עבד עם צוות הווי הנח"ל באותה שנה.
במהלך עבודתו של נגרי עם ליטאי הבחין הצמד בכישרון חדש: שלמה ארצי, שהחל את שירותו בחיל התותחנים, ועבר, אחרי מבחנים, ללהקת חיל הים.
ארצי קיבל שיר סולו: "כשאהיה גדול" (רימונה די־נור/יאיר רוזנבלום), שסימן את תחילתו כסולן.
שירים נוספים שהצליחו באותה תוכנית היו: "אנשי הדממה" (יורם טהרלב/יאיר רוזנבלום), "מי יישא את נשמתי" (יורם טהרלב/בני נגרי), "יידישע פיראטן" (יורם טהרלב/דרורה חבקין), "ספינת שרבורג" (יורם טהרלב/בני נגרי) ו"המלח גבריאל" (יעקב רוטבליט/יאיר רוזנבלום).
באותה תקופה, אף שהתגורר בלונדון, המשיך רוזנבלום לשלוח שירים ללהקה.
לאחד השירים ששלח רוזנבלום לליטאי ונגרי צורפה התניה שעל פיה רוזנבלום עצמו יהיה אחראי לעיבוד השיר.
נגרי דחה את הדרישה, וכתוצאה מכך העביר רוזנבלום את השיר ללהקת הנח"ל.
כך זכתה להקת הנח"ל בשיר, שהפך לאחד הלהיטים הגדולים של התקופה: "שיר לשלום".
בשנת תש"ל–1970 זכתה הלהקה בתואר "להקת השנה" במצעד הפזמונים השנתי של קול ישראל, והוציאה תקליט מסחרי בן שישה שירים שבו חידושים לביצועים מקוריים של הלהקה, אבל לתקליט לא הייתה שום מסגרת אירועית מבחינת התוכניות שהלהקה הפיקה.
תוכנית מס' 10 "שירת הים" – שיתוף הפעולה של ליטאי ונגרי המשיך גם בתוכנית חדשה "שירת הים" מ־1971, בה נכללו שירים מצליחים כ"חסקה" (יורם טהרלב/משה וילנסקי), "בוא לים" (דן אלמגור/יאיר רוזנבלום) ו"שרק יהיה הים שקט" (דן אלמגור/בני נגרי).
הסולן הראשי בתוכנית היה עודד בן חור והסולנית החדשה הייתה חיה ארד, ששרה את השיר הבולט ביותר בתוכנית "על אם הדרך", שיר ערש שכתב נתן אלתרמן והלחינה נעמי שמר.
פרס כינור דוד – בשנת תשל"ב זכתה הלהקה שוב בפרס כינור דוד.
תוכנית מס' 11 "הללו ים" – בתום התוכנית "שירת הים", עזב בני נגרי את ההפקה.
את מקומו של נגרי החליף מתי כספי, בוגר להקת פיקוד דרום.
יחד עם ליטאי, הפיק כספי את התוכנית "הללו ים" ב־1973. בתוכנית זו בלט השיר "כוסית לפלי"ם" המספר על תקופת העפלה, "...אפשר לומר הרבה דברים ולספר פי כמה איך מפלוגה של הפלי"ם אשר ירדה הימה הוקם פה חיל הים..." (זרובבלה ששונקין/יאיר מילר).
חלק מהטקסטים בתוכנית התבססו על שירי ים קלאסיים שתורגמו על ידי דן אלמגור מלחנים אנגליים, כמו למשל, "לחוף בארברי" , "מה נעשה למלח שיכור" .
בתוכנית זו השתתפה יעל לוי.
שירי התוכנית הצליחו פחות מקודמותיה, וליטאי וכספי עזבו את הלהקה.
לתוכנית יצא תקליט שמאגד את כל השירים שהופיעו בה, וזה היה לאריך-נגן האחרון של הלהקה.
תוכנית מס' 13 – "הרימו עוגן" – ב-30 במרץ שנת 1975 נערכה הופעת בכורה חגיגית בבית החייל החדש בחיפה.
התוכנית "הרימו עוגן", בבימויו של נדב לויתן עם עיבודים של אלדד שרים.
התוכנית המשיכה להזדהות בסגנון המוזיקה והמילים משירים עממים שתורגמו לעברית וגם שירים ישראליים חדשים ומקוריים.
בזמן החזרות לתוכנית הלהקה כמעט התפרקה מכיוון שאנשי חיל הים ראו בחומרים שהיא מציגה כרדודים מאוד.
מאותו רגע נכנס לתמונת ההפקה יאיר רוזנבלום, וזרק "גלגל הצלה".
עזר לעבד את השירים מבחינה מוזיקלית והלהקה הופיעה עם החומר החדש שלה כרגיל.
חברי ההרכב מנו 9 זמרים וזמרות וגם ארבעה נגנים.