tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעל תחת אחריותו הישירה של מרואן ברגותי, ראש התנזים ביהודה ושומרון.
נהרג בסיכול ממוקד בינואר 2002 במהלך האינתיפאדה השנייה.
אל-כרמי היה פעיל טרור עוד באינתיפאדה הראשונה ונעצר על ידי ישראל בתחילת שנות התשעים.
בינואר 2001, קצת אחרי תחילת האינתיפאדה השנייה, רצח אל-כרמי במו ידיו את המסעדנים מוטי דיין ואתגר זיתוני, לאחר שחטף אותם.
ביולי של אותה השנה רצח גם את תושב פתח תקווה אלי נעמן.
הוא אחראי לרצח שישה ישראלים נוספים וניסיונות פיגוע נוספים.
בספטמבר 2001 הצליח לשרוד ירי טילים אל מכוניתו, אף על פי שכמעט התעוור.
ב-14 בינואר 2002 נהרג בסיכול ממוקד על ידי ישראל בפיצוץ מטען בעת שהלך ברחוב.
המחלוקת על עיתוי הסיכול הממוקד
בספר "בומרנג", שיצא שלוש שנים לאחר האירוע, טענו העיתונאים עפר שלח ורביב דרוקר כי ראאד אל-כרמי הורה, זמן קצר לפני מותו, לחדול מהפיגועים בישראל בטענה כי התקבלה החלטה מדינית מטעם ערפאת על כך.
היו בכירים במערכת הביטחון, שהעלו ספקות בדבר צדקת ההחלטה לחסלו.
יש גם התולים בהריגתו את ההידרדרות שהביאה ל"מרץ השחור" ולמבצע חומת מגן.
ד"ר מתי שטיינברג למשל, לשעבר יועץ לראשי השב"כ, טען כי "ראאד כרמי עשה את הכל, כולל בימים האחרונים לפני הריגתו, כדי להניא גורמי טרור מלבצע את זממם.
בזמן הנתון שבו אנחנו מדברים הייתה הפסקת אש, וצריך היית להעריך שהרג ראאד כרמי יקטע את הפסקת האש וידחף כמשוגעים את אנשי תנזים פת"ח כדי לנקום.
אלו אנשים שאין להם גן עדן בתפיסתם, אשר החלו להתאבד".
לעומת זאת, ישראל טענה כי אל-כרמי תכנן "מגה-פיגוע", והריגתו מבעוד מועד מנעה זאת.
לדברי שר הביטחון, בנימין בן אליעזר, "האיש עמד לבצע פעולות גדולות נגד ישראל תוך ימים ספורים".
רק בחודשיים האחרונים שלפני הסיכול הממוקד היה אל-כרמי אחראי לשלוש פעולות טרור שונות, אשר שתיים מהן לפחות, אילו התממשו, היו עלולות לגרום למותם של אזרחים רבים:
19 בנובמבר 2001 - ירי לעבר מונית סמוך לצומת שבי שומרון.
כתוצאה מהירי נפצעו שלושה אזרחים ישראלים, אחד באורח קשה ושניים קל.
28 בנובמבר 2001 - ניסיון הוצאת שני מפגעים מתאבדים מטולכרם לישראל.
הפיגוע סוכל בשל הערכות מוגברת של כוחות הביטחון לאורך קו התפר באזור טולכרם.
5 בדצמבר 2001 - ניסיון הוצאת מפגע מתאבד מטולכרם לישראל.
הפיגוע נמנע בשל מה שנראה כתאונת עבודה של המתאבד, אשר המטען שהיה על גופו התפוצץ סמוך ליישוב מעלה אפרים.
רבי אהרן הלוי (1235–1303 במשוער), הרא"ה, מחכמי יהדות ספרד במאה ה-13, מפרשני התלמוד ורבם המובהק של הריטב"א ורבי קרשקש וידאל.
בעבר יחסו אליו את חיבור ספר החינוך אך כיום הדעה המקובלת היא שלא הוא חיברו.
רבי אהרן הלוי נולד בגירונה שבספרד לרבי יוסף, דור חמישי לרבי זרחיה הלוי מצד אביו.
עיקר גידולו היה בעיר ברצלונה ולכן נקרא לפעמים "רבי אהרון הלוי הברצלוני".
בצעירותו למד אצל אחיו רבי פנחס הלוי ואצל הרמב"ן.
בנוסף, למד אצל אחיינו ר' יצחק הלוי, שהיה בן אחיו ר' שמואל בנבנשתי.
ב-1284 מונה לרב העיר סרגוסה, אך עבר אחר כך לטולדו ובסופו של דבר חזר לברצלונה.
לאחר מכן עבר למונטפלייה שבדרום פרובאנס, שם הרביץ תורה כנראה עד פטירתו.
תלמידו המובהק היה הריטב"א, מחבר חידושים על הש"ס, ספר הזיכרון להגנת הרמב"ם מקושיות הרמב"ן עליו בפירושו לתורה, ועוד.
הרב דון אשתרוק קרשקש, חיבר חידושים למסכת בבא מציעא.
הרב קרשקש וידאל, חיבר חידושים לכמה ממסכתות הש"ס (בידינו חידושיו לכתובות, ויש המייחסים לו את החידושים לגיטין שנדפסו על שם הריטב"א).
יש אומרים שדון אשתרוק קרשקש ורבי קרשקש וידאל הם אותו אדם.
בדק הבית - כאמור לעיל, השגותיו על תורת הבית להרשב"א.
חידושי הרא"ה - חיבר ביאור על הש"ס, וממנו מצויים בידינו כיום הפירוש על מסכת כתובות.
בנוסף ישנם חיבורי פסק בשם זה מהרא"ה על סוכה, ביצה, עבודה זרה וחולין.
החיבור 'חידושי הרא"ה על מסכת קידושין' אינו לו.
פירוש על הרי"ף - מצוי בידינו ספרו על הרי"ף למסכת ברכות ולמסכת תענית (מכונה בשם פקודת הלויים).
נזר הקדש - פירוש קצר על כל התלמוד כעין חיבור הרי"ף.
חיבור זה אינו מצוי בידינו.
יוחס אליו חיבור ספר החינוך, אך רוב החוקרים היום סבורים שלא הוא חיבר את הספר (לדעת פרופ' י"מ תא-שמע היה זה אחיו, רבי פנחס הלוי).
ראב (בקרואטית: Rab; באיטלקית: Arbe) הוא אי בים האדריאטי, בצפון-מערב קרואטיה.
האי משתרע על פני שטח של 93.6 ק"מ ומתגוררים בו 9,328 תושבים.
האי שייך מנהלתית למחוז פרימוריה-גורה, ונחשב לייעד תיירותי מועדף בים האדריאטי.
העיר המרכזית באי היא העיר ראב השוכנת במרכז האי על חופו המערבי.
בנוסף לעיר יש באי שבעה כפרים.
תושבי האי נסמכים בעיקר על התיירות כענף התעסוקה העיקרי, וזה דחק כמעט לחלוטין את העיסוק בדיג, אך העיסוק בחקלאות עדיין נפוץ, והמקומיים מגדלים זיתים, גפנים וירקות.
שירותי מעבורת מקשרים את ראב לאיים פג וקרק וכן לחוף הקרואטי.
האי שוכן במפרץ קוורנר מערבית לחוף קרואטיה, בין האיים פג מדרום, קרק מצפון וצרס ממערב.
הוא עשוי מאבן גיר היוצרת שני מישורים מוגבהים, ושיא גובהו בהר קמניאק (Kamenjak) הנישא לרום של 408 מטר בצפון-מזרחו של האי.
חלקו המזרחי של האי צחיח ומתאפיין בנוף קרסטי, בעוד שצידו המערבי מכוסה בחורש ים תיכוני.
חופו של האי מפורץ ולאורכו מספר מפרצים, ולאורך חופו הדרום-מערבי שוכן האי הקטן והמוארך דולין (Dolin).
האקלים באי ים תיכוני מתון, והטמפרטורה הממוצעת בינואר מגיעה ל-6.7 °C ול-23.2 °C ביולי.
כמות המשקעים השנתית מגיעה לכ-1,000 מ"מ בממוצע, ומספר השעות בהן זורחת השמש הוא גבוה במיוחד ועומד על 2,499 שעות בשנה בממוצע.
האי ראב נזכר לראשונה על ידי היוונים בשנת 360 לפנה"ס ומאוחר יותר על ידי הרומאים אשר כינוהו "ארבה" (Arba).
נראה כי השם ניתן לאי על ידי הליבורנים, שהיו תושביו המוקדמים ביותר הידועים של האי, והיישוב הליבורני בעיר ראב נקרא גם הוא בשם זה.
ייתכן שהשם בא מהמילה הליבורנית "Arb" (ארב) שמשמעה "כהה" או "חשוך" בהקשרו של חורש ירוק, ועל כן ייתכן והתייחס לנופו המיוער של האי.
הרומאים כבשו את ראב במאה ה-2 לפנה"ס, והקיסר אוגוסטוס הקים את חומותיה של העיר ראב והעניק לה מעמד של מוניקיפיום בשנת 10 לפנה"ס.
האי התפרסם כמקום לידתם של מרינוס הקדוש ושל ידידו לאו הקדוש במאה ה-3, שעקרו מאוחר יותר לאיטליה והקימו את היישובים שהיו ברבות הימים לסן מרינו ולסן לאו בהתאמה.
החל במאה ה-9 היה האי לחלק מהאימפריה הביזנטית, ולאחר מכן נשלט לזמן קצר על ידי הקרואטים, ולבסוף נכבש בידי לאיוש הראשון מלך הונגריה ב-1358. בתקופה זו נעשה בדרך כלל שימוש בשמו הלטינית של האי "Arbum" (ארבום).
ב-1409 כבשה ונציה את האי, ובתקופה זו כונה "Arbe" (ארבה) שהוא שמו באיטלקית עד היום.
השם הקרואטי של האי "Rab" (ראב) נזכר לראשונה רק במאה ה-15, אם כי ייתכן שהוא עתיק בהרבה.
ב-1449 וב-1456 נפגע האי ממגפות דבר שכילו באוכלוסייתו.
הסכם קמפו פורמיו מ-17 באוקטובר 1797 הביא לחיסולה של עצמאות ונציה, ומסר את ראב לידי בית הבסבורג.
נפוליאון כבש את האי ב-1805, ובמסגרת הסכם שנברון מ-14 באוקטובר 1809, הוא היה לחלק מהפרובינציות הצרפתיות של איליריה עד שנת 1814, מועד בו שב לשלטונו של בית הבסבורג.
עם תום מלחמת העולם הראשונה ב-1918, עבר האי לשליטת איטליה מכוחה של ברית לונדון, אך זו ויתרה על השליטה בו ומסרה אותו לידי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים במסגרת הסכם רפאלו שנחתם ב-1920. כתוצאה מכך עזבו את האי חלק גדול מתושביו האיטלקים.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה איטליה הפשיסטית את האי באפריל 1941, וב-7 ביולי 1942 הקימה בכפר קמפור (Kampor) מחנה ריכוז לתושבים הסלאבים והיהודים של אזורי הכיבוש בקרואטיה ובסלובניה, שנודע בשם "מחנה ריכוז לאסירי מלחמה אזרחים - ארבה" (Campo di concentramento per internati civili di Guerra – Arbe).
בשיא תפוסתו הוחזקו במחנה למעלה מ-10,000 איש, מהם יותר מאלף יהודים.
ראאד סעיד חוסיין סעד או בכינויו אבו מועז היה טרוריסט פלסטיני ששימש כמפקד בכיר במטכ"ל הזרוע הצבאית של ארגון הטרור חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם.
בתפקידו האחרון שימש כראש מטה הייצור, האחראי על ייצור עצמי של משגרי רקטות, טילים ואמצעי לחימה נגד טנקים.
הוא נמנה עם המייסדים של הזרוע הצבאית של חמאס והוא חבר המועצה הצבאית המצומצמת.
בעבר היה גם ראש אגף המבצעים ומפקד חטיבת העיר עזה.
בכרוזים שהטיל צה"ל בנובמבר 2023 ברצועת עזה, הוצע על ראשו פרס כספי בגובה 800,000 דולר.
סעד נהרג בסיכול ממוקד על רכב ב-13 בדצמבר 2025.
ראאד סעד נולד בשנת 1972 במחנה הפליטים שאטי, צפונית-מערבית לעיר עזה.
מוצא משפחתו הוא בכפר חמאמה שבמחוז אשקלון, משם ברחו במלחמת העצמאות.
היה כלוא בישראל החל משנת 1990 למשך 14 חודשים, ואף היה כלוא בכלאי הרשות הפלסטינית למשך 4 שנים – מ-1996 ועד פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000. בהמשך למד שריעה באוניברסיטה האסלאמית בעזה וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
עם סיום פינוי היישובים הישראליים מרצועת עזה במסגרת ההתנתקות בשנת 2005, החמאס חשף בתקשורת את האישים המאיישים את שרשרת הפיקוד העליונה שלו ברצועת עזה.
בחשיפה זו כונה ראאד בתואר "מפקד חטיבת העיר עזה".
בשנים הבאות פיקד על חטיבת צפון העיר עזה.
לאחר מבצע עופרת יצוקה, ובמסגרת הפקת הלקחים של חמאס, ביקש ראאד סעד מדיראר אבו סיסי לסייע בהקמת אקדמיה צבאית, ואבו סיסי קיבל על עצמו את התפקיד.
לאחר מבצע עמוד ענן, בשנת 2013, נאם במסגרת מצעד צבאי של הזרוע הצבאית של חמאס בעיר עזה, בו אמר בין היתר כי "יכולות ההתקפה שלנו הן הרבה יותר טובות ממה שהן היו לפני מבצע עמוד ענן".
ב-2015 קיבל את תפקיד ראש אגף המבצעים של הארגון.
ב-15 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, הפציץ צה"ל את ביתו, אז היה תפקידו ראש אגף המבצעים.
ב-2024, במהלך מבצע ניתוח מקומי בבית החולים שיפא במסגרת מלחמת חרבות ברזל, נכללה תמונתו של סעד בתמונות העצורים בבית החולים שיפא, אך לאחר מספר ימים הודיע צה"ל כי התמונה צורפה בטעות, וכי הוא לא נעצר.
ב־22 ביוני 2024 דווח כי צה"ל ניסה לחסל את סעד בתקיפה בשאטי.
התברר כי הוא שרד את התקיפה.
ב-13 בדצמבר 2025, במסגרת "מבצע סעודה אחרונה", צה"ל תקף רכב ברחוב א-רשיד במערב העיר עזה, בו שהה סעד.
הוא הותקף לאחר שיצא ממנהרה בה שהה במשך מספר חודשים, ונהרג.
ב-29 בדצמבר 2025, הודה החמאס רשמית במותו.
ראאד ערפאת (ברומנית: Raed Arafat, בערבית: رائد عرفات; נולד בדמשק ב-24 במאי 1964) הוא רופא רומני ממוצא ערבי פלסטיני, יליד סוריה, מומחה בהרדמה ובטיפול נמרץ.
כיהן כתת-מזכיר מדינה במשרד הבריאות, כשר הבריאות ובינואר 2014 התמנה לראש האגף למצבי חירום (DSU) במשרד הפנים של רומניה .
בשנת 1990 הקים את היחידה הראשונה של "השירות הנייד להחירום ולהחיאה " (SMUR) ברומניה.
ערפאת נולד בשנת 1964 בדמשק סוריה לזוג הורים פלסטינים משכם.
הוא גדל בשכם, שם התנדב לשירותי הכבאות ועזרה ראשונה כבר מגיל 14. בשנת 1981, הוא היגר לרומניה שם התיישב בפיטשט והחל לקחת שיעורים ברומנית.
ב 1982–1989 למד רפואה במכון (כיום אוניברסיטה) לרפואה ולרוקחות בעיר קלוז'-נפוקה.
מאוחר יותר, בשנים 1997-1991 התמחה ברפואת חירום באוניברסיטה לרפואה של טרגו מורש.
עשה אחר כך השתלמויות במסגרת הרשות לכבאי האש של פריז, המשמר הלאומי של ארצות הברית ובאמבולנסי האוויר של נורווגיה.
היקלטותו בחברה הרומנית והתקדמותו המקצועית והפוליטית היו איטיות ורצופות מכשולים.
אחרי המהפכה הרומנית מ-1989 שקל להתיישב בצרפת אך התשובה לבקשתו התעכבה.
בסופו של דבר נשאר ברומניה ועסק בהקמת שירות לרפואת חירום בעיר טרגו מורש, אותו מימן בתחילה מכספו.
למחייתו ובתוכניותיו נעזר בכסף שירש מאביו.
באותה תקופה שירותי החירום ברומניה פעלו ברמה מקצועית מאוד נמוכה, כיוון שלא זכו למימון ולתמיכה הראויים.
הכשרת מגישי השירות הייתה לקויה והאמבולנסים לא היו מצוידים בציוד הדרוש למתן שירותי חירום.
בשנת 1990 נסע לרגנסבורג שבגרמניה שם רכש בעזרת חברים מהצלב האדום הגרמני רכב חירום מצויד בדפיברילטור וערכת החיאה, אותו הביא לרומניה.
בשנת 1991 הקים ד"ר ערפאת את שירות החירום הנייד להחיאה וחילוץ ברמה ארצית, בשיתוף פעולה עם רשות כבאי האש הרומנית ועם רשות כבאי האש של סקוטלנד.
שירות עזרה ראשונה זה התפתח במשך השנים וכלל בשנת 2012 170 צוותים מיומנים, 12 מרכזי הדרכה, וארבעה מסוקים, והפך אחד מהמרכיבים המוצלחים ביותר שבמערכת הבריאות הרומנית, הסובלת מקשיים רבים.
ערפאת עצמו עובד בהתנדבות על אחד ממסוקי החילוץ.
החל מיולי 1994 כיהן כמנהל מחלקת רפואת חירום בבית החולים המחוזי בטרגו מורש.
בשנת 1998 קיבל את האזרחות הרומנית.
כמומחה ברפואת חירום פעל ערפאת בארגון הרצאות בינלאומיות בנושא מומחיותו באוסטריה, דנמרק, יוון, הולנד, ניו זילנד, אירלנד, בריטניה, ארצות הברית ועוד.
הוא נבחר ליושב ראש החברה הרומנית לרפואת חירום.
רק בשנת 1998, 17 שנים לאחר הגיעו לרומניה, הוענקה לו האזרחות הרומנית.
החל משנת 1998 השתתף בוועדות ובגופים רבים ברומניה ומחוצה לה שעסקו בנושא יישום והטמעת שירותי חירום רפואיים ברומניה ובארצות שונות באירופה.
חוק מס' 95 משנת 2006 אודות הרפורמה בתחום הבריאות עיגן בחוק את מבנהו, את פעילותו ואת תפקידיו של שירות החירות SMURD, ארגון לא ממשלתי, ישות משפטית פרטית, ללא מטרות רווח, ללא השתייכות פוליטית, לא תלויה בכל מוסד או אדם.
כיום השירות מכסה אזורים רבים ברומניה ומשתמש במסוקים פרטיים ובמסוקים צבאיים ומשטרתיים לצורך פינוי מקרים דחופים ביותר
בין השנים 2007- 2014 כיהן כתת-מזכיר מדינה במשרד הבריאות, עם הפסקה קצרה בה כיהן כשר הבריאות.
בשעת השבעת הממשלה נשבע על חוקת רומניה.
מינואר 2014 מכהן כמזכיר מדינה, ראש המחלקה למצבי חירום במשרד הפנים
מינואר 2014 כיהן כמזכיר מדינה, ראש המחלקה למצבי חירום במשרד הפנים.
החל מ-2015 מכהן כסגן יושב ראש הצלב האדום הרומני.
אחדים מקרובי משפחתו למדו באוניברסיטאות הרווארד ובקיימברידג'.
ד"ר ראאד ערפאת אינו נשוי.
פרט לערבית ורומנית, הוא מדבר אנגלית, צרפתית, גרמנית, יוונית ואיטלקית.
2003 - הוענק לו העיטור הלאומי להצטיינות של רומניה בדרגת אביר בשל פעילות מדעית ופעילות מחקר, בשל תרומה מיוחדת לפיתוח וקידום טכנולוגיית המידע והתקשורת
2005 - הוענק לו העיטור הלאומי להצטיינות של רומניה בדרגת קצין בגין המאמצים שהשקיע בהצלת בני אדם משיטפונות והמאמצים המושקעים מדי יום ביומו לצורך הצלת רומנים רבים
2010 - מונה פרופסור אורח באוניברסיטה לרפואה ולרקחות "ויקטור באבש" בטימישוארה
2012 -הוענק לו תואר חבר ב"אקדמיה האמריקאית לרפואת חירום" בגין התמיכה שהעניק לפיתוח מערכת החירום
2013 - אות Nihil sine Deo מטעם מיכאי הראשון, מלך רומניה לשעבר.
ראאד אל-עטאר , אשר כונה "אבו אַיְמַן" היה מפקד בכיר בחמאס, וחבר המועצה הצבאית העליונה של הארגון.
תפקידו היה מפקד חטיבת רפיח בגדודי עז א-דין אל-קסאם (הזרוע הצבאית).
התגורר בעיר עזה, ונהרג ברפיח על ידי צה"ל בתקיפה אווירית במהלך מבצע צוק איתן.
אל-עטאר היה ממתכנני אירוע החטיפה של גלעד שליט בשנת 2006, וכן אחראי להחזקתו בשבי.
כמו כן, שלח חוליות טרור מעזה לסיני על מנת שיירו רקטות מסיני לעבר אילת ועקבה.
אל-עטאר נולד במחנה יבנא שברפיח ב-1974. השתתף באינתיפאדה הראשונה, עזר לפתח את המבנה של הזרוע הצבאית של חמאס באינתיפאדה השנייה ולאחר מכן מונה למפקד חטיבת רפיח.
היה לו תפקיד משמעותי בסבבי הלחימה השונים עם ישראל.
ב-18 באוקטובר 2011, יום שחרורו של גלעד שליט, צולם אל-עטאר ביחד עם רמטכ"ל ומפקד חמאס ברצועת עזה אחמד ג'עברי, כאשר שניהם אוחזים בו.
ב-14 בנובמבר 2012, עם תחילתו של מבצע עמוד ענן ביצע צה"ל סיכול ממוקד בג'עברי, באמצעות ירי מדויק מכלי טיס של חיל האוויר.
אל-עטאר אמנם ישב לצד ג'עברי במכוניתו, אך לא נפגע.
לאחר חיסולו של ג'עברי מונה מרוואן עיסא למפקד הזרוע הצבאית של חמאס במקומו.
המינוי נחשב כמפתיע, משום שהציפייה הייתה שמי שייכנס לנעליו של ג'עברי יהיה אל-עטאר, שהיה המקורב ביותר לג'עברי.
בהמשך התברר כי מצרים התנגדה למינויו של אל-עטאר, בטענה שהאיש היה מעורב ב-5 באוגוסט 2012 בחיסול 16 חיילים מצרים בסיני.
לדברי גורם ביטחוני ישראלי בכיר, מינוי של אל-עטאר היה גורם לפיצוץ ביחסים בין חמאס לשלטון האחים המוסלמים במצרים, ואילו מינויו של עיסא נועד לרצות את המצרים ולזכות בנקודות זכות.
בהמשכו של מבצע עמוד ענן צה"ל הפציץ את ביתו בדרום הרצועה, אך אל-עטאר לא שהה שם.
במהלך מבצע צוק איתן דווח כי צה"ל הפציץ את ביתו, אך הוא שוב לא שהה בבית באותה עת.
ב-21 באוגוסט 2014 הצליח צה"ל לחסלו בהפצצה ממוקדת של חיל האוויר.
אל-עטאר היה נשוי ואב לשני בנים.
ראבאג'ר היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס הטיטאנים הצעירים ביקום DC של DC קומיקס.
ראבאג'ר הוא האלטר אגו אותו חלקו ארבע דמויות - גראנט וילסון, ביל וולש, וייד דפארג' ורוז וילסון-וורת'.
ראבאג'ר הראשון היה גראנט וילסון, בנו של שכיר החרב סלייד וילסון, שידוע בכינוי דת'סטרוק.
הוא מת בזמן שניסה להתנקש בחיי הטיטאנים הצעירים תחת חוזה שהוציא נגדם ארגון H.I.V.E.
מאז, דת'סטרוק רואה בחברי הקבוצה אחראים למותו ונשבע לרדוף אחריהם.
ראבאג'ר נוסף הופיע בסדרת החוברות של באטמן, מיד לאחר הצגתו של טים דרייק.
בהופעתו הראשונה והאחרונה הוא הורג מספר אנשים, ביניהם שני שוטרי ממשטרת גות'אם סיטי, במטרה ללכוד את תשומת לבו של באטמן.
ראבאג'ר השלישי הוא ביל וולש, יריב לשעבר של דת'סטרוק אשר נטל את הזהות כדי למשוך את יריבו הוותיק לקרב.
נודע כי לפני שנטל את זהות ראבאג'ר, וולש היה אחראי לחטיפת בנו של סלייד וילסון, ג'ריקו.
כתוצאה מכך, גרונו של ג'ריקו שוסף והותיר אותו אילם.
בתור ראבאג'ר, וולש מנסה להרוג את דת'סטרוק עם פצצה אך זה האחרון הורג אותו ומנטרל את הפצצה.
ראבאג'ר הרביעי הוא וייד דפארג', אחיו למחצה של סלייד וילסון.
דפארג' היה רוצח שכיר בקנה מידה קטן אשר השתמש בזהות של ראבאג'ר כדרך התעמרות בדת'סטרוק.
אולם, גורלו לא שפר עליו משום שדת'סטרוק תכנן סדרת אירועים לפיהם דפארג' ייהרג ורוז וילסון, בתו של סלייד, תהפוך לראבאג'ר החדשה.
ראבאג'ר החמישית, רוז וילסון, הייתה בתו הבלתי חוקית של סלייד, והוא שוטף את מוחה ומפעיל עליה מניפולציות כדי שתהפוך לחניכתו.
אולם, אחרי ציוות לנייטווינג בניסיון לגרום לחברה הסודית של נבלי-העל לעזוב את העיר בלודהייבן, היא מבינה כי דת'סטרוק אינו מעוניין בטובתה ועוזבת אותו.
שנה לאחר אירועי המשבר האינסופי, היא מצטרפת לקבוצת הטיטאנים הצעירים.
השחקנית סאמר גלאו גילמה גרסה חדשה של ראבאג'ר בעונתה השנייה של סדרת הלייב אקשן "החץ".
גרסה זו היא איזבל רושב, אשת עסקים מיומנת ובעלת בריתו של סלייד וילסון.
ראבּוּד הוא כפר פלסטיני בנפת חברון בדרום חבל יהודה, השוכן סמוך לתל דביר (בערבית "חירבת ראבוד") הממוקם 13 ק"מ דרומית מערבית לחברון, וכ -5 ק"מ צפונית מערבית לא-סמוע.
ראבוד מנה 2,987 תושבים במפקד 2016 שנערך על ידי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
בשנת 1983 הוקמה, בצמוד לכפר מצפון, ההתנחלות עתניאל.
לפי פאלמר, ראבוד פירושו "מאורה".
על פי מחקר של מכון המחקר היישומי - ירושלים (ARIJ), ההיסטוריה של ראבוּד מתוארכת לתקופה הכנענית בארץ ישראל, ותושבי הכפר המודרניים היגרו מחצי האי ערב.
סמוך לכניסה לכפר נמצאת "ח'רבת ראבוד", אתר העיר הכנענית העתיקה דביר.
בשנת 1863 מצא ויקטור גרן באזור הכפר "מערות ובורות שנחפרו בסלע...
בתים קטנים הרוסים, ובנקודה הגבוהה ביותר, שרידים של מגדל".
מצפון ומדרום-מזרח למקום הכפר היו שני קירות מנוקבים, עם חורים רבים.
גרן קרא להם "חורקן בני חסן".
בשנת 1883, "סקר ארץ ישראל המערבית" מצא במקום "קירות, בורות ומערות קבורה".
במפקד 1931 של ארץ ישראל נכתב כי היישוב בנפת חברון הידוע בכינויו דורא הוא אוסף של יישובים סמוכים, אשר אחד מהם היה ח'רבת ראבוד.
דורא כללה בסך הכל 70 מקומות יישוב, בהם ח'רבת ראבוד, ובכל היישובים אלו היו 1,538 בתים מאוכלסים בכ-7,255 מוסלמים.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר ראבוד לשליטה ירדנית.
ב-1961, אוכלוסיית ראבוד הייתה 206 נפש.
המועצה הארצית שהוקמה ב-1993 על ידי הרש"פ, מנהלת את ענייניה האזרחיים של רבוד ומספקת שירותים עירוניים.
בשנת 1982 הוציא צה"ל צווי תפיסה, שמכוחם תפס עשרות דונמים של אדמות פרטיות משטחי הכפר.
הקרקע שנתפסה הוכרזה כאדמת מדינה.
בהסכם אוסלו ב' סווגו השטח הבנוי של הכפר כשטח B ו-30% מהקרקעות החקלאיות שלו כשטח C.
המועצה המקומית שהוקמה ב-1993 על ידי הרשות הפלסטינית מנהלת את ענייניה האזרחיים של ראבוד ומספקת שירותים עירוניים.
בשנת 2005, בדו"ח שהכין ברוך שפיגל, נמצאו חריגות בנייה מחוץ לתחום אדמות המדינה אל תוך קרקעות פרטיות של תושבי הכפר לצורך הרחבת ההתנחלות עתניאל.
בראבוד בית ספר אחד, שבו לומדים מכיתה א' עד ט'.
לאחר מכן עוברים לבית ספר התיכון האזורי בכפר דורא, עד כיתה י"ב.
רואיאל אסוסיאסיון אתלטיק לוביירואז לה לובייר (הידוע בקיצור: ראא"ל לה לובייר, בצרפתית: RAAL La Louvière) הוא מועדון כדורגל בלגי מהעיר לה לובייר ממחוז אנו.
המועדון, שנוסד בשנת 2009 כתוצאה ממיזוג.
נכון לעונת 2025\2026 משחק בליגת העל הבלגית.
מועדון הספורט קואייה נוסד בשנת 1919 והצטרף להתאחדות הכדורגל המלכותית הבלגית בשנת 1920.
מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1949, נוסד מועדון נוסף בקואייה, Union Sportive Couillet d'Amérique.
בשנת 1956 הם הפכו למועדון אחד.
בעונת 2017/2018 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה החמישית ועלתה לליגה הרביעית.
בעונת 2023/2024, ראא"ל לה לובייר הבטיחה את עלייתה לליגה הבלגית השנייה בפעם הראשונה בתולדותיה.
בסיום עונת 2024/2025, לאחר שסיימה במקום השני בליגת המשנה, עלתה ראא"ל לה לובייר ליגה בפעם השנייה ברציפות.
בכך הבטיחה את השתתפותה בליגת העל הבלגית, לראשונה בתולדותיה.
באטלר התחנך באוניברסיטת קיימברידג' (1921–1925), והרצה באוניברסיטה זו על ההיסטוריה הצרפתית עד 1929, אז נבחר לפרלמנט כחבר המפלגה השמרנית (שהייתה באותה העת בממשלת אחדות לאומית עם מפלגת הלייבור).
במהלך שנות ה-30 עבד ברציפות במשרדים הקולוניאליים בראג' הבריטי, בכלכלת ומדיניות חוץ, ובהמשך תמך בוועידת מינכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כנשיא מועצת החינוך, היה אחראי בעיקר על פיתוח חוק החינוך המקיף והמהפכני משנת 1944. לאחר המלחמה היה אחד הדוגלים הבולטים של גוף חינוך בינלאומי, שהביא להקמת אונסק"ו.
כאשר חזרו השמרנים לשלטון בשנת 1951 בראשות וינסטון צ'רצ'יל, התמנה באטלר לשר האוצר; בשנת 1955 מונה ללורד שומר החותם ותמך במרץ באנתוני אידן במהלך מלחמת סיני; ובהמשך היה מקורב לראש הממשלה מקמילן.
הוא כיהן כיושב ראש בית הנבחרים בין 1955 ל-1961. הוא מילא מספר תפקידים מרכזיים בקבינט והיה מועמד לראשות הממשלה לאחר התפטרותו של מקמילן, תפקיד שהלך בסופו של דבר לאלק דאגלס-יום.
הוא התמנה לחבר בית הלורדים לכל חייו ב-1965, עת הוענק לו תואר אצולה, וב-1971 התמנה לאביר מסדר הבירית.
האי ראבו הוא אי בארכיפלג איי ביסקו, שלמול וממערב לחצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 1.8 קילומרטים מדרום לאי רנו.
אורכו של האי 9 קילומטרים;
רוחבו של האי 3.7 קילומטרים.
נקודת מונפלייה היא הקצה הדרום-מערבי של האי ראבו.
האי התגלה על ידי ג'ון ביסקו, מגלה ארצות וימאי בריטי ששרטט לראשונה (מיפה באופן גס) את קו החוף של יבשת אנטארקטיקה.
ביסקו היה הראשון שרשם את תגליתו בבריטניה תחת השם "ארץ גרהאם"; כמו כן גילה את איי ביסקו הקרויים על שמו.
האי מופה לראשונה על ידי המשלחת הצרפתית השלישית לאנטארקטיקה, אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1903–1905, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
שארקו נתן לאי את שמו.
שארקו קרא לאי על שם שארל ראבו (Charles Rabot).
ראבוטניצה הוא כתב עת נשים בשפה רוסית שהפצתו החלה בתחומי האימפריה הרוסית בשנת 1914, הגיע לשיא הפצתו בתקופת ברית המועצות ומופץ בצורה מקוונת גם בשנת 2021.
כתב עת זה נוסד ביוזמת ולדימיר איליץ' לנין במטרה להפיץ את דעותיו בקרב נשים.
לקראת פרסום המהדורה הראשונה, נעצרו רוב חברי המערכת והיא יצאה לאור הודות לפעילותה של אמיליה אלכסייבה לקראת יום האישה הבינלאומי 1914. במהלך שנת 1914 יצאו לאור שבע מהדורות, אך בקיץ של אותה שנה הופסקה הפצתו.
שלוש שנים מאוחר יותר חודשה הפצתו ובשנים 1917–1918 יצאו 13 מהדורות בתדירות שבועית.
החל משנת 1923 מערכת של "ראבוטניצה" נמצאת במוסקבה.
החל משנת 1943 כתב עת היה מופץ באופן חודשי ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 התפוצה הגיע לכ-350 אלף עותקים, כאשר בשנת 1990 היא הגיעה לשיא של 23 מיליון.
אמנם עד מהרה ירדה תפוצתו באופן משמעותי ותוך שנה צומצמה ל-12 מיליון.
כיום הוא מופץ באינטרנט בלבד.
בתקופת ברית המועצות היה חלק משמעותי של המאמרים מוקדש לתנועת הנשים הקומוניסטית.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 החל לגדול חלק של מאמרים בתחום חיי המשפחה והחברה, ובמיוחד גידול ילדים.
הייתה קיימת פינת "מכתבי קוראים", בה דיווחה מערכת כתב העת על הפעילות בנושא תלונות נשים בנושאים שונים.
בשנת 1985 החל פרסום סדרת כתבות בתחום משק בית ומלאכה.
על תרומתו לקידום החברה הסובייטית לכתב עת הוענקו עיטור הדגל האדום של העמל (1933) ועיטור לנין (1964).
בתקופות שונות היו חברות במערכת "ראבוטניצה" פעילות סובייטיות בולטות, כגון נאדז'דה קרופסקיה, אינסה ארמנד, אלכסנדרה קולונטאי ואנה יליזרובה-אויאנובה.
רָאבָּא הוא כפר פלסטיני בנפת ג'נין, כ־19 ק"מ מדרום־מזרח לעיר ג'נין, בגובה 540 מטר מעל פני הים, ומשקיף על בקעת הירדן.
יש שלוש סברות למקור השם:
סברה שמתייחסת למיקומו על גבעה או הר , מאחר שהוא הכפר הגבוה ביותר בנפת ג'נין.
הסברה השנייה מתייחסת לשם של קבר עתיק בכפר שנקרא "נָבִּי רוּבִּין" ועל פי המסורת זהו קברו של ראובן בנו של יעקב אבינו.
סברה שמתייחסת אף היא לשם הקבר, אלא שעל פי המסורת המוסלמית, מדובר בקברו של שייח' בשם רוּבִּין שהיה מקורב לצלאח א-דין.
שטח הכפר הוא כ־25,642 דונם, מתוכם כ־14,605 דונם בבעלות פרטית ועוד 11,037 אדמות מושע וחורש טבעי.
הכפר גובל מצפון באל-מוע'ייר, בג'לקמוס ובח'רבת אל-מוטילה.
ממערב נמצאים האוניברסיטה הערבית-אמריקאית, א-זבאבדה ואל-כופייר.
מדרום – הכפרים עקאבה וטובאס, וממזרח נמצאת בקעת הירדן.
בכפר נמצא קבר הנקרא "נבי רובין" (ראה לעיל).
מבנה מכוסה כיפה וסביבו קברים וכן שרידי חורבה.
מדרום נמצא גָ'בֶּל רָאבָּא ובשמו העברי "הר בֶּזֶק", המתנשא לגובה של 710 מטר מעל פני הים ומאפשר תצפית על צפון־מזרח השומרון, נחל בזק, הגלבוע, כפרי הסביבה ואף על הכרמל, הגולן והגליל העליון.
ראאד ת'אבּת היה ראש מטה כוח האדם של הזרוע הצבאית של החמאס.
בעבר כיהן כראש מערך הייצור והיה אחראי על מחקר, פיתוח והתעצמות.
ובנוסף היה אחראי על גיוס ואספקה של משאבים לארגון.
ת'אבת היה בקשר ישיר לאורך השנים עם מרואן עיסא, מוחמד דף ויחיא סינוואר.
לפי דובר צה"ל ת'אבת היה בין 10 האנשים הבכירים בחמאס.
מספר פעילי חמאס, בהם ת'אבת, נהרגו מירי חיילי צה"ל מיחידת שייטת 13 של חיל הים, מגדוד שקד של חטיבת גבעתי ויחידת דובדבן לאחר שנמלטו ממחלקת המיון של בית החולים שיפא במהלך מבצע "ניתוח מקומי".
ב-30 בינואר 2025 עם הסכם ישראל-חמאס, דובר ארגון הטרור חמאס אבו עוביידה אישר את חיסולו של ת'אבת.
רשיה טשאן פישר , הידועה בשם הבמה רא דיגה (Rah digga), היא ראפרית ושחקנית אמריקאית.
דיגה מוכרת בעיקר כחברה ותיקה בקבוצת ההיפ הופ Flipmode Squad, בהנהגת באסטה ריימס.
אלבום הבכורה שלה, Dirty Harriet (2000), הגיע לעשרים המקומות הראשונים בבילבורד 200, ואלבומה השני, Classic, יצא ב-2010. בתור שחקנים השתתפה במספר סרטים, כולל סרט האימה 13 רוחות משנת 2001 בתפקיד מגי.
רא דיגה נולדה בניו ג'רזי.
היא למדה הנדסת חשמל ב.
היא למדה ראפ על ידי האזנה לראפרים כגון KRS-One, ראקים ו-Kool G Rap מהJuice Crew.
דיגה החלה את דרכה בקבוצת ההיפ הופ Twice the Flavor, ולאחר מכן הצטרפה ל-Outsidaz.
בעקבות כך השתתפה בשיר "Cowboys" מתוך האלבום The Score של הפוג'יז.
היא נצפתה על ידי Q-Tip באירוע ה־Lyricist Lounge, מה שהוביל למפגשה עם באסטה ריימס ולהצטרפותה ל-Flipmode Squad.
ב-2000 שיחקה את עצמה בסרט Da Hip Hop Witch.
ב-2001 השתתפה בסרט 13 רוחות, ובאותה שנה שיחקה גם ב-Carmen: A Hip Hopera לצד ביונסה.
בנוסף, היא השתתפה בסרטים דוקומנטריים כגון Queens of Hip Hop ו-Say My Name.
ב־2023 חברה לבמאי מארס רוברג' ושיחקה בשני סרטים שלו.
דיגה הייתה בזוגיות עם הראפר יאנג זי.
לזוג יש בת בשם סאטיבה, שנולדה ב-1997.
שנה כותרת תפקיד הערות 2000 Da Hip Hop Witch עצמה ישירות לווידאו 2001 Carmen: A Hip Hopera ראשידה סרט טלוויזיה 2001 13 רוחות מגי בייס 2023 כוכבים אופרה 2025 רופוס לואיז
רָאגָ'ה (בסנסקריט: राजा) הוא תואר למונרך המקובל בתת-היבשת ההודית.
המקבילה הנשית היא "רני" או "ראני".
שליטים מסוימים נתנו לעצמם את התואר הזה כאמצעי להאדיר את יוקרתם בקרב נתיניהם.
המילה (תרגום מילולי - מלך גדול; המקבילה הנשית: מהא-ראני) מרמזת על ראג'ה שכבש ראג'ות אחרים, ובכך הפך ל"שליט אדיר".
המלה משמשת בהודו כדי להבדיל בין שליט הינדי לבין נוואב (Nawab) או שאה מוסלמי, ונמצאת עדיין בשימוש נרחב שם.
בהודו היו גם שליטים בעלי מעמד דומה שנקראו "חאן" ו"ניזאם".
התארים השונים שימשו את שלטי המדינות הנסיכותיות בהודו הבריטית, ועד 1969 העניקה ממשלת הודו מענקים קבועים לשליטים התורשתיים הללו, למרות שסמכותם השלטונית נלקחה.
מכניסת חוקת הודו לתוקף ב־26 בינואר 1950 ועד לחקיקת חוק ארגון מחדש של המדינות בספטמבר 1956 בראשות מדינות שהיו בעבר מדינות נסיכותיות ("מדינות חלק ב'") עמד ראג'פורק, שהיה בעל מעמד מקביל למושל.
מדינת ראג'סטאן קרויה מדינת המלכים כיוון שהיא נוצרה מאיחוד מדינות נסיכותיות שבראשן עמדו ראג'ות.
מקור המילה הוא במילה הפרסית העתיקה Raz וניתן למצוא שרידים שלה גם בניבים ושמות בערבית (רָאזָה למשל באיראן ועיראק).
המילה התפשטה גם לשפות דרום-מזרח אסיה.
בתאילנד הגרסה היא רָאט (râ:t) או רָאטְצַ'- בסמיכות (-râtchá) למלך והמלך "הגדול" נקרא מַהָארָאט (máhǎ:râ:t).
שליט הממלכה המלאית פרליס ידוע עד היום כ"ראג'ה של פרליס".
הראג'ות הלבנים של סרווק בבורנאו היו ג'יימס ברוק והשושלת שלו.
ראג' רמוהון ראי או ראם מוהון ראי (בבנגלית: রামমোহন রায়; 1772–1833) היה הוגה דעות ורפורמטור הודי.
ראי נולד בבנגל למשפחה ממעמד הברהמינים.
ג'ווהרלל נהרו מתאר את ראג' רמוהון ראי כאדם מסוג חדש, המשלב את החוכמה העתיקה יחד עם החוכמה העכשווית.
רמוהון ראי היה מומחה להגות ופילוסופיה הודית, ידע סנסקריט, פרסית וערבית, הוא היה תוצר של התרבות ההינדו-מוסלמית, שהייתה דומיננטית באותה תקופה בחוגים של משכילים הודיים.
הגעתם של הבריטים להודו והעליונות שלהם בתחומים רבים הכריחו אותו להתחיל לחקור את יסודות תרבותם.
הוא למד אנגלית, אך זה לא היה מספיק.
הוא למד יוונית, לטינית ועברית על מנת להבין את המקורות של הדת והתרבות המערבית.
כמו כן הוא נמשך למדע ולהישגים הטכנולוגיים של המערב, למרות שבתקופה ההיא ההישגים הטכנולוגיים האלו עוד לא היו בולטים כמו בהמשך.
לרמוהון ראי הייתה נטייה לפילוסופיה ומדע, לכן היה בלתי נמנע שהוא יפנה לספרות עתיקה.
האוריינטליסט מונייר-וויליאמס אמר עליו ש"ככל הנראה הוא היה החוקר הרציני הראשון בתחום של דת השוואתית".
רמוהון ראי שאף לבצע רפורמות בחינוך.
הוא צידד בגישה המדעית ובמכתביו למושל הכללי של הודו הדגיש את החשיבות של לימודי "מתמטיקה, נטורפילוסופיה, כימיה, אנטומיה ומדעים מועילים אחרים" .
השקפותיו על עליונותם של האנגלים בתחומים רבים ועל חשיבותה של השפה האנגלית כשפת העולם המודרני הובילו אותו בשנת 1817 להקמת ה"הינדו קולג'", מוסד להשכלה הגבוהה הראשון בהודו בו התנהלו כל הלימודים בשפה האנגלית.
משנת 1855 קיבל הקולג' גם תלמידים מוסלמים, נוצרים, יהודים, בודהיסטים ומשנת 1897 גם נשים.
יחד עם זה בשנת 1826 הוא יסד גם את ה"ודנטה קולג'" בו למדו אנשים מהקאסטות הגבוהות לקרוא טקסטים סנסקריטיים.
יותר מהיותו מדען וחוקר רמוהון ראי היה רפורמטור.
למרות היותו נתון להשפעת האסלאם בשנותיו המוקדמות ולהשפעת הנצרות מאוחר יותר, הוא תמיד נשאר נאמן לעקרונות של דתו.
אבל הוא רצה לבצע רפורמות בדת זו ולשחרר אותה מקיצוניות וממנהגים מזיקים כמו סאטי ופוליגמיה.
בעיקר בגלל דרישתו לבטל את הסאטי, שריפת האלמנות, השלטונות האנגליים אסרו את המנהג.
הוא הוכיח שלפי כתבי הקודש של ההינדים סאטי הוא לא מעשה שהאלמנה חייבת לבצע.
פעילותו של רמוהון ראי כרפורמטור הובילה אותו לעיסוק בעיתונות.
הוא היה אחד מהמייסדים של העיתונות ההודית.
היה לו קשר עם מספר עיתונים והוא יסד כתב עת בשתי שפות – בנגלית ואנגלית.
מאוחר יותר על מנת להגיע לתפוצה בכל הודו הוא התחיל להוציא שבועון בשפה הפרסית, שפת המשכילים של הודו באותה תקופה.
הפעילות הזו הופסקה בשנת 1823 בגלל השליטה על העיתונות שהנהיגו האנגלים.
בשנת 1828 בכלכותה רמוהון ראי הקים את ה"ברהמו סבהא" (Brahmo Sabha - האיחוד הברהמיני) שנודע לאחר מכן כ"ברהמו סמאז'".
ה"ברהמו סמאז'" הכיר באל אחד ושאב את סמכותו הרוחנית מהוודות.
אחד הרעיונות המרכזיים של "הברהמו-סמאז'" הוא בהדגשת מקומה של הישועה.
רעיון זה מזכיר את רעיונותיה של הכנסייה האוניטרית.
ייחודו של האיחוד היה בכך שהוא אפשר להינדים מהקאסטות העליונות לתרגל מונותאיזם ואוניברסליות במסגרת תרבותם.
המצע של התנועה כלל מלחמה בסאטי ובפוליגמיה ושאיפה להדגשת המרכיב המונותאיסטי בהינדואיזם.
רמוהון ראי היה בעל תפקיד בחברת הודו המזרחית הבריטית.
בשנת 1830 הוא נשלח לאנגליה כדי לתת פרספקטיבה של אדם הודי לפרלמנט האנגלי שדן בחידוש הצ'רטר של חברת הודו המזרחית.
בתקופה הזאת הוא כתב מאמר שדן בתוצאות החיוביות והשליליות של הגירת אנגלים להודו.
התוצאות החיוביות בעיניו כללו עליה טכנולוגית, הפחתת אפליה בעקבות היחשפות של האנגלים להודים ושיפור החקיקה והממשל.
גם במקרה של ניתוק של אנגליה מהודו, המתיישבים יישמרו לדעתו על הקשר האירופי ו"ימערבו" את הודו.
עם זאת, הוא ראה במהגרים אנגליים חלק אינטגרלי מהמעמד השליט שינסה לשמור על הפריווילגיות ולדכא את ההודים.
חיסרון נוסף הוא שהגירת המונים אירופית תפחית את דימוי האירופים כעליונים בעיני ההודים, מה שעשוי להוביל למרי ולקריאה לעצמאות .
במהלך שהותו באנגליה חלה ראי ונפטר בבריסטול בשנת 1833.
ראבח מאג'ר הוא שחקן ומאמן כדורגל אלג'יראי לשעבר, ששיחק בעמדת החלוץ.
שיחק בנבחרת אלג'יריה בין השנים 1978–1992 ונחשב כגדול שחקני אלג'יריה בכל הזמנים.
הוא שחק בטורנירי המונדיאל בספרד 1982 ובמקסיקו 1986 וכבש 40 שערים ב-87 הופעות בנבחרת.
אחד משעריו המפורסמים והחשובים ביותר היה בניצחון 2:1 על מערב גרמניה במונדיאל 1982 במשחק שנחשב אחד המפתיעים ביותר בתולדות הגביע העולמי (מערב גרמניה סיימה כסגנית מחזיקת הגביע באותו טורניר).
את הקריירה שלו, החל ראבח מאג'ר בשכונת הולדתו חוסיין דיי שבאלג'יר.
בשנים 1983–1985 שיחק בליגה הצרפתית במדי ראסינג פריז.
ב-1985 עבר לקבוצה הצרפתית טור ובעונת הוא חתם בפורטו מפורטוגל.
הוא כבש את שער המשווה במשחק שהביא לפורטו זכייה בגביע אירופה לאלופות באותה עונה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על באיירן מינכן 2:1. שער השוויון של מאג'ר, שהושג בדקה ה-79 במשחק, היה נדיר וזכה לשידורים רבים בטלוויזיה גם חודשים רבים אחרי המשחק.
מג'אר היה ממוקם מול השוער ברחבת החמש בזמן שקיבל מסירת רוחב משחקן פורטו.
למרות פיגור קבוצתו והמעמד המכריע בו נמצא ולמרות שהיה מוקף בשחקנים יריבים, הוא איפשר לכדור לעבור בין רגליו וכשגבו מופנה אל השער, הסיט אותו בנגיעה קלה בעקב נעלו אל פינת השער.
נוסף על זכייתה בגביע האלופות, זכתה פורטו בגביע הביניבשתי ב-1987, לאחר ניצחון על פניארול 2:1, ובאליפות פורטוגל בעונת .
מפורטו עבר לשחק בוולנסיה מספרד ובעונת חזר לפורטו בה סיים את הקריירה שלו.
נבחר ב-1987 לכדורגלן השנה באפריקה.
שלוש פעמים כיהן כמאמן נבחרת אלג'יריה.
ראג' קאפור , נחשב לגדול שחקני הקולנוע ההודיים בכל הזמנים.
קאפור נולד בפשאוור בהודו הבריטית (כיום בפקיסטן) לרמסרני (ראמה) דווי ולשחקן פרטהוויראג' קאפור, אבי משפחת הבידור קאפור.
נישא לקרישנה ראג' קאפור, ממנה נולדו לו בניו רנדהיר קאפור, רישי קאפור, ראג'יב קאפור ובנותיו רימה-ג'אין וריטו-נאנדה.
שני אחיו של קאפור הפכו לשחקנים ידועים בזכות עצמם, שאמי קאפור ושאשי קאפור.
ילדיו, רנדהיר, רישי וראג'יב ואף נכדיו (קאריסמה קאפור, קארינה קאפור, רנביר קאפור) הפכו לשחקנים מוכרים ומצליחים בבוליווד.
קאפור החל לשחק בסרטים בגיל צעיר וגם לביים.
הוא כתב תסריטים רבים לסרטים שביים.
היה מן המייסדים המרכזיים של עיר הסרטים בוליווד.
הדמות הנערצת עליו בקולנוע הייתה דמותו של צ'ארלי צ'פלין ואת צורת התנהלותו והליכתו נהג לחקות בחלק מסרטיו.
בין הסרטים המוצלחים ביותר שלו ניתן למנות את "הנודד" (עם נרגיס), "הנווד" (עם נרגיס) ו"סאנגם".
ראג' צ'טי (בהינדית: राज चेट्टी, באנגלית: Raj Chetty; נולד ב-4 באוגוסט 1979) הוא כלכלן הודי-אמריקאי הבולט במחקריו האמפיריים בתחום השפעות מדיניות כלכלית ציבורית.
צ'טי נולד בניו דלהי שבהודו ולמד בבית ספר יסודי קתולי בעיר.
בגיל 9 היגר עם הוריו ושתי אחיותיו הבוגרות לארצות הברית.
הוא למד בבית ספר יסודי במרילנד ובתיכון במילווקי.
ב-2000 סיים בהצטיינות יתרה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
במהלך לימודיו שימש כעוזר המחקר של פרופסור מרטין פלדסטיין.
הוא הציג בפני פלדסטיין תאוריה כלכלית מקורית, לפיה בהתקיים תנאים מסוימים, סביבת ריבית גבוהה תעודד השקעות במקום להפחיתן.
פלדסטיין הנפעם הנחה את צ'טי להמשיך ולעבוד על רעיונותיו במקום לשמש כעוזרו.
ב-2003 סיים את הדוקטורט שלו בהרווארד.
עבודת המחקר שלו, תחת הכותרת Consumption Commitments and Risk Preferences, עסקה בשיעור דמי האבטלה וההטבות שעל המדינה להעניק לעובד שפוטר ממשרתו.
באותה שנה החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-2007 מונה לפרופסור חבר בברקלי ולעמית במכון הובר, וב-2008 מונה לפרופסור מן המניין.
באפריל 2009 החל לכהן כפרופסור מן המניין במחלקה לכלכלה של אוניברסיטת הרווארד, ובכך היה לאחד מחברי הסגל הבכיר הצעירים ביותר בתולדות המחלקה.
ב-2015 עבר לאוניברסיטת סטנפורד, ב-2018 עבר לאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2012 זכה במלגת מקארתור, ובשנת 2013 זכה במדליית ג'ון בייטס קלארק, המוענקת לכלכלן המשפיע ביותר מתחת לגיל 40. ב-2015 זכה בפרס פאדמה שרי מממשלת הודו.
ב-2018 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית למדעים, ב-2020 זכה בפרס אינפוסיס למדעי החברה.
אביו של צ'טי הוא כלכלן המכהן כפרופסור באוניברסיטת בוסטון, ואמו רופאה העובדת כחוקרת באוניברסיטת טאפטס.
רעייתו היא חוקרת בתחום תאי גזע.
ראביץ' (בפולנית: Rawicz, ; בגרמנית: Rawitsch, ביידיש: ראוויטש) היא עיר בעלת למעלה מעשרים אלף תושבים, בגמינה ראביץ', במחוז ראביץ' בחבל פולין גדול, במרכז פולין.
העיר ראביץ' הוקמה במהלך מלחמת שלושים השנים, ב-1638, אז גם קיבלה זכויות עיר והתיישבו בה פליטים פרוטסטנטים משלזיה ומהאזור בו נמצאת כיום צ'כיה.
ראשית המאה ה-18 הייתה תקופה שחורה בהיסטוריה של ראביץ', שרפה גדולה שפקדה אותה ב-1701, ואחריה המלחמה הצפונית הגדולה שהביאה לכיבוש האזור בידי הצבא השוודי ב-1704–1705 (אז שהה בראביץ' במשך מספר חודשים המלך קרל ה-12), ואחר כך ב-1707 בידי הצבא הרוסי המנצח.
ולאחר מכן, ב-1733, בידי צבא סקסוניה.
במחצית המאה ה-18 החלה העיר להתפתח, בשנים 1753–1756 נבנה בנין מפואר כמשכן לעיריית ראביץ'.
בסוף המאה היה בראביץ' מרכז הכובד של תעשיית הטקסטיל של חבל פולין גדול כולו, הוקמו בעיר בתים רבים ומבני תעשייה ומסחר, ובין השאר היו בה: מזקקה, שתי מבשלות, 74 טחנות רוח, בית מטבחיים ותעשייה קלה נוספת.
פיתוח המסחר והתעשייה בראביץ' הכניס הון לעיר, והעלה את רמת החיים של תושביה.
כתוצאה מחלוקת פולין השנייה, הפכה ראביץ' ב-1793 לחלק מפרוסיה.
חיילי הצבא הפרוסי צעדו אל תוך העיר בתחילת השנה, וב-17 באוקטובר, ביקר בראביץ' המלך הפרוסי פרידריך וילהלם השני.
למרות אסונות שעברו על העיר, השרפה הגדולה השנייה ב-1794, והשלישית ב-1801, נשארה ראביץ' העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במחוז, אחרי פוזנן.
אך המצב הכלכלי המשיך להתדרדר, וב-1805 עבר שטח העיר מידים פרטיות לחזקת רשויות המדינה הפרוסית, בשל חובות מצטברים.
בחוזה טילזיט (1807), הייתה העיר לחלק מהדוכסות הגדולה של ורשה, שהייתה מדינת חסות של צרפת, בשליטת מלך סקסוניה.
הממשלה החדשה התרכזה בשיקום המרכז העסקי של העיר, מנזקי השריפות.
ב-1812 עברה השליטה בעיר לידי אחיו של נפוליאון, ז'רום בונפרטה מלך וסטפאליה.
לאחר קונגרס וינה (1815), במסגרת מגמת הרסטורציה, עברה העיר לדוכסות הגדולה של פוזן, שהייתה לאוטונומיה מוגבלת תחת שלטון פרוסיה.
מחציתה הראשונה של המאה ה-19 סימנה מפנה בתעשיות המסורתיות של העיר, והחלה להתפתח בה תעשייה חקלאית: תבואה, צמר, בקר, עורות, ועץ.
הוקם בה גם מפעל טבק, והוחל בייצור סיגרים שהתפרסמו באיכותם.
תקופת הרומנטיקה הייתה עבור האוכלוסייה הפולנית, תקופה של מאבק לעצמאות.
מרד נובמבר, אביב העמים ומרד ינואר, פסחו על אזור ראביץ', והיא הפכה לאבן שואבת לפולנים רבים, ביניהם אנשים ידועי שם.
בין היתר שהה בה במשך תקופה מסוימת בשנות ה-40 של המאה ה-19, המשורר הלאומי הפולני אדם מיצקביץ'; וב-1863, המהפכן ומנהיג מרד ינואר סטפן בוברובסקי .
בשנת 1866 ביצעו הפרוסים חלוקה מנהלית חדשה של הדוכסות הגדולה של פוזן, ונוצר מחוז ראביצ'קי.
בשלב זה גרו בראביץ' ובסביבתה כ-48,000 תושבים בצפיפות גדולה, אוכלוסיית העיר ראביץ' עצמה עמדה ב-1905 על 11,403 תושבים.
במפנה המאות ה-19 וה-20 הגיעה ראביץ' לשיא התפתחותה התעשייתית והחקלאית, בעיקר חקלאות של בעלי חיים.
היו בעיר מפעלים לייצור טבק, מכונות, משקולות, רהיטים, מברשות, נייר ומוצריו, בתי דפוס, מבשלות, מפעל שמן ומנסרה.
ב-1891 החלו בהקמת מערכת אספקת מים לבתי התושבים, וב-1911 הוקמה מערכת ביוב.
מספר מבני המגורים בעיר גדל משמעותית, ובנינים בסגנון אר נובו, החלו הופכים לחלק קבוע של הנוף האורבני.
מלחמת העולם הראשונה קטעה תקופה של פיתוח כלכלי.
וב-1918–1919 נטלה העיר חלק מרכזי במרד הפולני הגדול.
למעשה נכלל ראביץ' ברפובליקה הפולנית השנייה רק לאחר כמעט שנה מכינונה, ב-17 בינואר 1920.
בין מלחמות העולם, למרות הגדלת החלק היחסי של האוכלוסייה ממוצא גרמני בעיר, נותרה העיר מגוונת מבחינה אתנית ודתית, התקיימו בה זו לצד זו קהילה קתולית ופרוטסטנטית, פרבוסלבית ויהודית.
בשנים אלו היה מחוז ראביצ'קי אזור חקלאי, והתפתחה בו בעיקר תעשיית מזון, ייצור סוכר ואלכוהול, ממתקים ועוד; כן יוצרו בה: מתכות, פסנתרים, ומברשות.
ראבקה זדרוי (בפולנית: Rabka-Zdrój; ביידיש: ראבקע) היא עיירת נופש במחוז נובי טארג שבפרובינציית פולין קטן בפולין, במפגש הנהרות ראבה, סלונקה ופוניצ'אנקה, ובגובה של 550 מטרים מעל פני הים, הידועה בשל המרחצאות החמים שבה.
העיירה נזכרת מהמאה ה-13, עת השתייכה למנזר, ובשנת 1364 עברה לבעלות מלוכה.
במאה ה-15 עברה העיירה לבעלות פרטית של משפחת אצולה, ומשנת 1570 החלו להפיק מלח מהמעיינות בסביבת היישוב.
מהמאה ה-19 הפכה העיירה למוקד נופש וקיט אזורי, ועם חיבורה לקו מסילת הברזל, הואץ פיתוחה, ונבנה בה גם אתר סקי.
יהודים ישבו בעיירה מראשית המאה ה-19, ובשנת 1907 הוקם בה בית הבראה לילדים יהודים.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה קהילה יהודית קטנה, בת פחות מ-200 איש, ופעלו בה תנועות הנוער עקיבא ובית"ר.
כמו כן, פעל בעיירה סניף של ההסתדרות הציונית.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, גיוס לעבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת ענידת טלאי צהוב.
בד בבד בזזו הגרמנים והפולנים את בתי וחנויות היהודים ביישוב.
כעבור מספר שבועות הועלמו מהיישוב 13 יהודים.
בשנת 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
בתקופה זו פעל בעיירה בית ספר לאנשי ס"ד, אשר הכשירם בשיטות רצח שונות, תוך שימוש ביהודי העיירה וכפרי הסביבה כמטרות חיות, ורצח רבים מהם.
ב-20 במאי 1942 רצחו הגרמנים כ-40 מיהודי העיירה, וב-26 ביוני 1942 רצחו כ-160 יהודים נוספים, חלקם מנובי סונץ'.
ביולי 1942 רצחו הגרמנים בעיירה מאות רבות של יהודים מיישובי הסביבה, תוך השלכתם לקבר אחים, בו כוסו בסיד.
בסוף אוגוסט 1942 בוצעה אקציית חיסול בעיירה, בה שולחו רוב יהודי המקום למחנה ההשמדה בלז'ץ, וכ-200 יהודים שעברו סלקציה הוכנסו למחנה עבודה שהוקם בעיירה.
במחנה נרצחו רוב היהודים, והיהודים המעטים שנשארו בחיים הועברו למחנה פלאשוב.
ראבעה אל-עדוויה , או ראבעה אלבצריה - על שם העיר בצרה בה נולדה) היא אישיות סופית חשובה מהמאה השמינית לספירה, בין המיסטיקנים הראשונים באסלאם שדיברו על אהבת האל ועבודתו במונחים של אהבה רומנטית ואהבת בשר ודם.
ככל הנראה נולדה בשנת 135 להיג'רה (שנת 753-752 לספירת הנוצרים) ועל פי המסורת האיסלמית, הלכה לעולמה לאחר חמישים שנה, בשנת 185 להיג'רה (שנת 803-802 לספירה), בירושלים.
יש כאלה הסבורים כי אל-עדוויה נולדה בשנת 98 להיג'רה, כלומר בשנת 717 לספירת הנוצרים, אך ישנה נטייה לבלבל אותה עם דמות ידועה אחרת: ראבעה בנת אסמאעיל מסוריה, , שנולדה כחמישים שנה לפני אל-עדוויה ובניגוד לאחרונה גם הייתה נשואה.[ ]
נולדה למשפחה ענייה בבצרה שבעיראק.
הייתה הרביעית מתוך ארבע בנות ומכאן שמה: ראבעה בשפה הערבית פירושו "רביעית".
ישנה אגדת עם שכשנולדה, התגלה הנביא מוחמד לאביה בחלום ובישר לו כי בתו הקטנה נועדה לגדולות.
כעבור זמן מה מתו הוריה ורעב המוני תקף את בצרה.
בעקבות זאת נאלצו ראבעה ואחיותיה להיפרד.
ראבעה נמכרה לעבדות בעבור שישה דירהם בלבד וסבלה מיחס מחפיר מצד המעביד שלה.
באחד הימים נקרתה בדרכה הזדמנות לברוח, אך בעת שברחה, נפלה ושברה את ידה.
כשהיא דואבת ובוכייה, פנתה ראבעה לאללה בתחינה וביקשה להבין לאן פניה מועדות.
נהוג לייחס למקרה זה את תחילת דרכה של אל-עדוויה בעבודתה הנאמנה את אללה, משום שמקובל לספר כשסיימה לדבר, שמעה קול שאמר לה שהיא אינה צריכה להתאבל על מצבה משום שהוא עתיד להשתפר אלפי מונים "עד כדי כך שהמלאכים בגן העדן יקנאו".
אל-עדוויה חזרה למעביד שלה, והתפללה לאללה באדיקות במהלך הלילות, כשבימים המשיכה לעבוד כרגיל.
מסופר שבאחד הלילות המעביד שלה התעורר וראה אור שנפוץ לכל עבר, וכשהתקרב ראה את ראבעה בשעת תפילתה.
השפעת המחזה הייתה כה גדולה, שהוא החליט לשחרר אותה לחופשי.
אל-עדוויה שוטטה במדבר וחוותה שם קשיים, אך לא הפסיקה לעבוד את אללה באדיקות ובכוונה מלאה.[ ]
ראבעה אל-עדוויה לא נישאה מעולם.
מסופר כי כשנשאלה על ידי חסן אלבצרי אם היא רוצה להינשא, ענתה ראבעה:
"קשרי הנישואים מתאימים לאלו אשר יש להם הוויה.
כאן ההוויה נעלמה כליל, אין לי כלום בעצמי ואני קיימת רק דרכו (דרך אללה).
אני שייכת אך ורק לו.
אני חיה בצל שליטתו, ולכן עליך לבקש את ידי לא ממני, אלא ממנו בלבד."[ ]
סופר כי כשנשאלה אל-עדוויה אם היא אוהבת את הנביא מוחמד, היא ענתה כי היא אכן אוהבת אותו, אך היא עסוקה באהבתו של הבורא עצמו ולא באהבת ברואיו.[ ]
אמירה נוספת המיוחסת לראבעה אל-עדוויה, בנוגע לכעבה, היא ש"זהו הצלם אותו עובדים על פני האדמה, ואללה לא נמצא בתוכו אבל גם לא חסר בו".
אמירה זו הכתה גלים בקרב פרשנים מוסלמיים רבים לאורך השנים והיא מהווה נושא לדיון גם בימינו.[ ] בהקשר זה ניתן להתייחס גם לאנקדוטה המספרת שבעת שהותה של אל-עדוויה במכה, התרוממה הכעבה כדי לפגוש אותה ולחזות בסגפנות המיוחסת לה.
אך אל-עדוויה סירבה ואמרה: "מה כבר אוכל לעשות עם הבית?
אני זקוקה לאדונו של הבית ולא לבית עצמו".[ ]
סופר כי אל-עדוויה נראתה רצה ברחבי בצרה כשהיא אוחזת בידה האחת לפיד בוער ובשנייה דלי מלא מים.
כשנשאלה לפשר הדבר, השיבה כי היא מעוניינת לשרוף כליל את תענוגות גן העדן ולכבות את להבות הגיהנום כדי שתוכל לעבוד את אללה מתוך אהבה טהורה ולא מתוך פחד מהעונשים בגיהנום או מתוך רצון לזכות בגמול הניתן בגן עדן.
"אמרה ראבעה: חי אלוהים, לא עבדתי את האל כשעבדתי אותו מפחד האש ומכמיהה לגן העדן, אלא אני עובדת אותו מאהבה ומכניעה אליו." (מתוך אלח'רגושי, חינוך צפונות הלב, עמ' 71)[ ]
על פי האמונה, הסופים נקראו כך על שם בגדי הצמר המטולאים והכבדים שנהגו ללבוש.
סופר על ראבעה אל-עדוויה שהבגד שלה שקל ארבעים רטל[ ], ושביקשה להניח את הבגד בקברה.
במהלך חלום שחלם חסיד סופי לאחר מותה, סיפרה לו אל-עדוויה על מעשים מופלאים שאללה עשה ועל כך שציווה שיביאו את בגד הטלאים שלה כדי לתלות אותו על הכס, ושם הוא תלוי עד יום תחיית המתים.
כך הביע אללה את הכבוד שרחש לזו שלבשה אותו.[ ]
ראבעה אל-עדוויה נחשבה לפורצת דרך בתחומה כשהוכיחה שנשים מסוגלות לעבוד את האל בכוונה מלאה ובאדיקות זהה לזו של הגברים.
"שורש הדבר אינו נעוץ בצורה אלא בכוונה...כשאישה נהיית לגבר בדרך אל האל, אין לקרוא לה אישה".[ ]
כך היא מפרשת גם את העיסוק הנרחב בפועלה של ראבעה אל-עדוויה ונשים נוספות בתקופתה, שאחרת לא היו מוקדשים להן פרקים משלהן באסופות הקלאסיות.
בקהיר יש מסגד על שמה של ראבעה אל-עדוויה ובישראל יש רחוב על שמה בהר הזיתים, המוביל לכנסיית העלייה.
בנוסף, חייה של אל-עדוויה היוו השראה לכמה סרטים בקולנוע הטורקי.
המסורת המוסלמית מספרת שראבעה אל-עדוויה מתה בירושלים, בהר הזיתים (א-טור בערבית).
לעומת זאת, המסורת היהודית מאמינה כי באותו מקום קבורה חולדה הנביאה.
במקביל, הנוצרים מאמינים כי באותו אתר נקברה הנזירה פלגיה.
ראבקצל (בהונגרית: Rábakecöl) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית ראבקצל קטנה משמעותית, מ-917 תושבים בשנת 1990 עד 634 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-30%).
ראבפטונה (בהונגרית: Rábapatona) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בראבפטונה חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ראבצ'נק (בהונגרית: Rábacsanak) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בראבצ'נק מספר התושבים נמצא בירידה.
בראבצ'נק חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
רָאבַּפּוֹרְדָאן (בהונגרית: Rábapordány) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה תשעה קילומטרים דרומית לצ'ורנה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בראבפורדאן מספר התושבים נמצא בירידה.
נופי הכפר הם נופים האופיינים למישור ההונגרי הקטן, שהם מישור ועצי צפצפה.
בראבפורדאן חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ראבשבש (בהונגרית: Rábasebes) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בראבשבש מספר התושבים נמצא בירידה.
בראבשבש חיו 7 יהודים בשנת 1880
ראבסנטאנדראש (בהונגרית: Rábaszentandrás) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בראבסנטאנדראש מספר התושבים נמצא בירידה.
בראבסנטאנדראש חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ראבטמאשי (בהונגרית: Rábatamási) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בראבטמאשי מספר התושבים נמצא בירידה.
בראבטמאשי חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ראבצקפי (בהונגרית: Rábcakapi) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בראבצקפי מספר התושבים נמצא בירידה.
בשנת 1880 חיו בראבצקפי שבעה יהודים.
ראבצ'צ'ן (בהונגרית: Rábacsécsény) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
בראבצ'צ'ן חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ראבסנטמיהאי (בהונגרית: Rábaszentmihály) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו בכפרים רבים באירופה גם בראבסנטמיהאי אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה.
ראבסנטמיקלוש (בהונגרית: Rábaszentmiklós) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו בכפרים רבים באירופה גם בראבסנטמיקלוש אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה.
בראבסנטמיקלוש חיו 9 יהודים בשנת 1880
ראביעה בינת כעב אל-קוזדרי (בפרסית: رابعه بنت کعب), הידועה בכינוייה ראביעה בלח'י או זאין אל-ערב (כינוי שמשמעותו "היפה של ערב"), חיה ב והיא המשוררת המתועדת הראשונה בהיסטוריה של השירה הפרסית החדשה.
עד היום, בלח'י מוכרת באפגניסטן כדמות נשית מעוררת השראה, ששברה מוסכמות בשל כתיבתה ובשל סיפור אהבתה לבן המעמד הנמוך יותר.
ראביעה בלח'י, בת למשפחת המלוכה של העיר באלח' שבח'וראסאן (כיום, אפגניסטן), חיה במאה ה-10 לספירה.
תאריכי לידתה ופטירתה המדויקים אינם ידועים, אך ידוע שהיא שימשה כמשוררת החצר של האימפריה הסמנידית, בתקופת שלטונו של האמיר נאסר השני (914-943).
בלח'י הייתה בת למשפחת מהגרים ערבים שהתיישבו במזרח פרס בתקופת שלטונו של אבו מוסלים (תחילת המאה ה-8).
אביה של בלח'י, כעב אל קוזדרי, היה האמיר של באלח'.
לאחר מותו, ירש אחיה של בלח'י, הארס, את תואר האמיר של באלח'.
לימים, היה זה אחיה של בלח'י שהורה על המתתה.
כנערה, קיבלה בלח'י חינוך מקיף בתחומי האומנות והספרות, כפי שהיה מקובל באותה עת בקרב בני אצולה בח'וראסאן.
בלח'י זכתה להערכה על כישוריה כמשוררת כבר בימי חייה ופועלה.
אנשי התקופה אהבו אותה ואת שיריה.
בלח'י מוזכרת בשיריהם של המשוררים הפרסיים הבולטים של התקופה, רודאקי ועטאר.
המשורר בן זמנה, רודאקי, העריך את כתיבתה ואת שליטתה בשפה הפרסית החדשה.
ביוגרפיה ראשונה אודותיה נכתבה בשנת 1220 על ידי זאהיר אוד-דין אוופי בספרו "Lubab ul-Albab" ונערכה מחדש על ידי נור עד-דין דג'אמי.
בלח'י היא אחת מבין קבוצה קטנה של משוררות פרסיות מימי הביניים – תור הזהב של השירה הפרסית החדשה, לאחר 200 שנה של שלטון מוסלמי - שעבודותיהן נשמרו ושרדו.
בספרו של המשורר האפגני Ghulam Habib Nawabi, כלולה הביוגרפיה של בלח'י, יחד עם מבחר משיריה.
את תחילת כתיבתה של בלח'י, הציתה ככל הנראה, התאהבותה בחייל/עבד טורקי בצבאו של אחיה, סיפור אשר הפך לאגדה ונשמר בתרבות האפגנית עד היום.
מסופר שבלח'י ראתה לראשונה את החייל/עבד, בקטאש, והתאהבה בו מיד.
היא החלה לכתוב לו שירי אהבה ולשלוח לו אותם במכתבים.
באחד משירי האהבה ששלחה לאהובה בקטאש, היא הפצירה בו לבקר אותה:
למשמע מילות שיריה, התעורר אצל אחיה של בלח'י חשד שהיא מאוהבת בעבד הטורקי שלו.
הוא הורה לאסור את בקטאש, לכלוא את בלח'י בבית המרחץ ולחתוך את ורידיה.
לא ידוע אם הדבר הוא אמת או חלק מהמיתוס שנבנה סביב סיפור חייה של בלח'י, אך האגדה הרווחת היא שבלח'י כתבה את שירה האחרון, "אהבה", בדם על קירות בית המרחץ בו נרצחה.
שירה האחרון של בלח'י - "אהבה":
אגדת חייה של בלח'י, על גרסאותיה השונות, ממשיכה לעורר השראה גם היום.
מוסדות חינוך ובתי חולים באפגניסטן, קרויים על שמה (כגון אוניברסיטת Rabia Balkhi Institute of Higher Education וכן בית החולים Rabia Balkhi Women's Hospital, שניהם בעיר קאבול).
הורים אפגניים קוראים לבנותיהם בשם ראביעה.
קברה של בלח'י (שהיה סגור בתקופת הטאליבן) מהווה מקום עלייה לרגל בקרב צעירים אפגנים.
סיפור מותה הטראגי של בלח'י משמש השראה למשוררים פרסיים רבים עד היום ושירתה ששרדה, נלמדת גם כיום, בעל פה, על ידי דוברי השפה הפרסית.
בלח'י הפכה לסמל של אומץ ונחישות נשית בכך שאתגרה את המסורת, התרבות והנורמות החברתיות של זמנה.
בלח'י חצתה גבולות של מעמד, החזיקה מקצוע והעזה לנהל מערכת יחסים רומנטית עם אדם זר ממעמד נמוך משלה.
קברה של בלח'י עומד כיום בעיר מזאר-י שאריף, אפגניסטן.
במשך מאות שנים, עלו זוגות אוהבים לקברה כדי להתפלל להצלחת הזוגיות שלהם, והתייחסו אל בלח'י כמעין קדושה.
כשהטאליבן השתלטו על מזאר-י שאריף, הם חסמו את הגישה לקברה של בלח'י ומנעו מזוגות לעלות ולהתפלל שם.
ראביעה בלח'י, בשל מקומה המרכזי בתרבות הפרסית והאפגנית, הייתה הנושא המרכזי של סרט הקולנוע הראשון באורך מלא שאי פעם הופק באפגניסטן - "ראביעה בלח'י", אשר הופק ב-1974 ועסק בסיפור חייה.
היה זה הסרט התקופתי ההיסטורי היחיד שאי פעם הופק באפגניסטן.
כשיצא לאקרנים, הצליח הסרט מאוד באפגניסטן ושודר לעיתים בקולנוע ובטלוויזיה.
מאז 1990, בשל פלישת ברית המועצות לאפגניסטן, נגנז הסרט בשל הסתייגות המוג'הדין מהאופן בו מוצגת דמות נשית חזקה במרכז עלילת הסרט.
עותקים של הסרט שרדו את מתקפת משטר הטאליבן על ארכיב ארגון הקולנוע האפגני (AFO) בקאבול, בשנת 1996, שמטרתה הייתה להשמיד אוצרות תרבות אפגניים.
מנהלי הארכיב של ארגון הקולנוע האפגני סיכנו את חייהם, החביאו והצילו עותקים של הסרט על חייה של בלח'י, יחד עם אוצרות נוספים של מורשת הקולנוע האפגני.
על אף שסלילי הסרט נמצאו ב־2002, במשך שנים רבות לאחר מכן, לא הוקרן הסרט באפגניסטן, בשל הגישות שהמשיכו להיות רווחות באפגניסטן בנושא מעמד האישה.
בהשראת ראביעה בלח'י, פועלת באפגניסטן עמותת "Free Women Writers", אשר מטרתה לקדם שוויון מגדרי, צדק חברתי וזכויות אדם, בעיקר באמצעות כתיבת נשים.
בשנת 2013, הוציאה העמותה ספר בשם "Daughters of Rabia", שהוא אנתולוגיה של יצירות של נשים אפגניות, אשר נכתבו בהשראת סיפורה של בלח'י.
ראג' קומיקס היא חברה שפועלת בהודו ומתמחה בהוצאת ספרי קומיקס.
החברה הוקמה על ידי ראג'קומר גופטה בשנת 1984 והיא הייתה הוצאה לאור שהתמחה בספרות זולה.
החברה זכתה להצלחה ומכרה כמיליון העתקים בשנה.
בניו של מייסד הוצאה לאור היו חובבי קומיקס.
בשנת 1986 המשפחה החליטה לעבור לתחום של קומיקס תוך יצירת דמויות מבוססות על התרבות ההודית.
החברה מתמחה בתחום פנטזיה ימי הביניים, אימה, מסתורין וגיבורי-על.
רוב היצירות מתפרסמות בהינדי ורק הוצאות בודדות באנגלית.
עד היום פורסמו כ-35 אלף חוברות קומיקס שנמכרו בהודו ובמדינות נוספות.
בנוסף לכך כל יום מתווסף דף חדש לסדרת רשת Raj Rojana.
בשנת 2021 מספר דמויות של החברה היו בין הפופולריות ביותר בהודו.
למרות שיחות שהתקיימו עם אנשי בוליווד טרם צולם סרט קולנוע על בסיס דמויות של ראג' קומיקס.
נגראז' ( Nagraj) הדמות נוצרה בשנת 1986 על ידי ראג'קומר גופטה.
הדמות מבוססת על הדמות ממיתולוגיה הודית.
עד לשנת 2022 פורסמו כ-170 חוברות של הסדרה הראשי וכמה עשרות חוברות של סדרות משניות.
בנוסף לכך צולמו מספר סרטי הנפשה
סופרקומנו דרובה (Super Commando Dhruva) הדמות נוצרה בשנת 1987 על ידי אנופם סינהא.
הדמות פעולת בעיר דמיונית Rajnagar בה הוקם כוח מיוחד למלחמה באויבים.