tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית המשפט התשיעי הוקם על ידי הקונגרס בשנת 1891 וניתן בידו השיפוט על שש מדינות.
שטחי שיפוטו הלכו והתרחבו על פי החלטות הקונגרס כפי שבאו לידי ביטוי בחקיקתו, כמתואר להלן:
1891 (הקמת בית המשפט) – סמכות על מדינות קליפורניה, איידהו, מונטנה, נבדה, אורגון ווושינגטון
1900 – הוואי (באותה עת טריטוריה)
1948 – אלסקה (באותה עת טריטוריה)
1977 – איי מריאנה הצפוניים (טריטוריה)
הרחבת שטחי השיפוט של בית המשפט נבעה ממיקומו במערב ארצות הברית – אזור אשר מספר תושביו והמדינות שבו הלך ועלה בשלהי המאה ה-19 ובמאה העשרים, יותר מאשר בכל חלק אחר של ארצות הברית.
בעת הקמתו השתרע שיפוטו של בית המשפט על 3.3% מאוכלוסיית ארצות הברית.
בשנת 2009 כבר עלה שיעור זה ל-19.72% מאוכלוסייתה.
בית המשפט התשיעי היה מוסמך לדון גם בערעורים על פסקי הדין של בית המשפט הפדרלי לסין במהלך שנות קיומו (1906–1943).
המשמעות של היקף שטח שיפוט בית המשפט
שטח השיפוט הגאוגרפי הרחב של בית המשפט משתרע על פני אזורים עירוניים צפופים כמו גם על אזורים כפריים המיושבים באופן דליל יחסית, ועל כן אופי העניינים הנדון בפניו הוא מגוון מאוד.
תוצאה נוספת הנובעת ממספר שופטיו של בית המשפט היא חוסר יכולתו לדון במשפטים בהרכב מלא של כל שופטיו (en banc) – הליך נדיר יחסית השמור לדיון במקרים בעלי חשיבות מיוחדת ומיועד לקבוע הלכות אחידות של בית המשפט.
במקום זאת מתכנס בית המשפט במקרים מיוחדים לדיון בהרכבים של עד 11 שופטים.
ממצב זה נובעת האפשרות שהרכבים רחבים של בית המשפט יפסקו פסיקות מנוגדות ביחס לעניינים דומים.
ניסיונות לחלוקת שטח שיפוט בית המשפט
החל מ-1993 נעשו מספר ניסיונות להביא לחלוקת שטח השיפוט של בית המשפט התשיעי בינו לבין בית משפט פדרלי חדש לערעורים.
עד כה לא הגיעה אף אחת מהצעות אלו לכלל מימוש.
בדצמבר 1998 הקים הקונגרס ועדה לבחינת חלוקת בית המשפט, בעקבות הצעת חוק שעברה בסנאט שקראה לפיצולו אך נתקעה בבית הנבחרים.
הוועדה ייעצה לא לפצל את בית המשפט, ותחת זאת להקים שלוש יחידות משנה בבית המשפט, שיקלו על עבודתו.
במרץ 2007 העידו שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית אנתוני קנדי וקלרנס תומאס בפני ועדה של בית הנבחרים האמריקאי כי מוסכם בין שופטי בית המשפט עליון כי שטח השיפוט של בית המשפט הוא גדול מידי ומן הראוי שיחולק.
מרבית ההצעות קוראות לחלוקת בית המשפט לשניים: בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים, שיפעל בקליפורניה, הוואי, גואם ואיי מריאנה הצפוניים, ובית משפט חדש, בית המשפט הפדרלי השנים עשר לערעורים, שיפעל באלסקה, אריזונה, איידהו, מונטנה, נבדה, אורגון ווושינגטון.
מקומות השיפוט של בית המשפט
המשכן הראשי של בית המשפט ממוקם בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה.
הוא פועל בקביעות גם בהיכלות משפט בערים סיאטל שבוושינגטון, פורטלנד שבאורגון ופסדינה שבקליפורניה.
לעיתים מתכנסים הרכבים של בית המשפט לדיון גם באתרים נוספים.
בפועל נדונים העניינים שבפני בית המשפט על פי החלוקה הבאה, המיועדת להקל על בעלי הדין ובאי כוחם את הגישה אליו:
סיאטל ופורטלנד – ערעורים מאלסקה, איידהו, מונטנה, וושינגטון ואורגון
סן פרנסיסקו – ערעורים מצפון קליפורניה, נבדה, אריזונה והוואי
פסדינה – ערעורים מדרום קליפורניה.
ספריית בית המשפט משרתת את שופטיו, את שופטי בתי המשפט הפדרליים המחוזיים שתחתיו ואת סגל העזר שלהם – כ-400 שופטים ו-5,000 עובדים נוספים.
הסניף הראשי שלה ממוקם בסן פרנסיסקו, והיא מקיימת שמונה סניפי משנה בכל אחת משמונה המדינות הנוספות שבשטח השיפוט של בית המשפט.
עם הקמתו הוקצו לבית המשפט התשיעי שני תקני שופטים.
במקביל להתרחבות שטח השיפוט הגאוגרפי שלו ולעלייה במספר התושבים שבו הגדיל הקונגרס בהדרגה את מספר תקני השופטים של בית המשפט.
מרבית שופטיו לשעבר של בית המשפט התשיעי כיהנו בו עד תום חייהם.
שלושה שופטים פרשו ממנו לשם כהונה במשרות פדרליות בכירות:
השופט ג'וזף מקנה (Joseph McKenna) מונה ב-1897 לתובע הכללי של ארצות הברית ולאחר מכן כיהן כשופט בבית המשפט העליון (בשנים 1898–1925).
השופטת שירלי הפסטדלר (Shirley Hufstedler) מונתה ב-1979 למזכירת החינוך הראשונה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא קרטר (כיהנה עד 1981).
השופט אנתוני קנדי מונה ב-1988 לשופט בית המשפט העליון.
הוא היחיד משופטי בית המשפט התשיעי שמונה אי פעם ישירות לשופט בבית המשפט העליון.
בשנת 1981 התכנס בסן פרנסיסקו הרכב של שלוש שופטות של בית המשפט התשיעי.
הייתה זו הפעם הראשונה שהרכב שופטים של בית משפט פדרלי לערעורים כלשהו בארצות הברית כלל שופטות בלבד.
בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה הוא אחד מבתי המשפט לערעורים במערכת בתי המשפט הפדרלית של ארצות הברית.
בית המשפט הוא אחד מ-12 בתי משפט הפדרליים לערעורים אשר סמכותם מתוחמת על פי קריטריון גאוגרפי – כלומר שהם מוסמכים לדון בערעורים בזכות על פסקי דין של בתי משפט פדרליים מחוזיים במדינות וטריטוריות ספציפיות של ארצות הברית.
מביניהם, הוא הקטן ביותר מבחינת היקף שטח השיפוט שלו, המשתרע על מחוז קולומביה בלבד.
למרות זאת כוחו והשפעתו הם מן הגדולים בין בתי המשפט בארצות הברית.
בית המשפט הוקם בשנת 1893. הוא מוסמך לדון בערעורים בזכות מבית משפט פדרלי אחד בלבד - בית המשפט במחוז קולומביה.
מעמדו והשפעתו בקרב שאר בתי המשפט הפדרליים נחשב בדרך כלל למקום השני לאחר בית המשפט העליון של ארצות הברית.
מעמד זה נובע מתחום השיפוט הגאוגרפי שלו המכיל את הקפיטול ואת המטה של מחלקות קבינט פדרליות וסוכנויות ממשלתיות רבות של ממשלת ארצות הברית.
בנוסף כוחו והשפעתו נובעים מכך שהוא מרבה לדון בעתירות מנהליות נגד החלטות ופעולות של רשויות השלטון פדרליות, שמקום מושבן הוא בבירה הפדרלית וושינגטון די.
סמכותו לדון בעתירות נגד רשויות אלו נובעת מחקיקה פדרלית ספציפית המסדירה את פעולתן, אך גם מחוק כללי – חוק הפרוצדורה המנהלית הפדרלי מ-1946.
על כל אחד מ-12 בתי המשפט הפדרליים לערעורים מפקח שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית (Circuit Judge), ובאופן מסורתי נשיא בית המשפט העליון הוא השופט המפקח על בית המשפט בוושינגטון.
תקן השופטים של בית המשפט עמד בשיאו על 12. בשנת 2008 קיצץ הקונגרס תקן אחד, וכיום עומד מספרם על 11.
כהונת נשיא בית המשפט מוגבלת לשבע שנים וניתנת בידי השופט הוותיק ביותר בבית המשפט שטרם כיהן כנשיא.
הנשיא הנוכחי של בית המשפט מאז שנת 2020 הוא השופט שרי שריניבאסן.
כהונה בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה נחשבת כמקרבת את השופטים לאפשרות של מינוי לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
נכון להיום (2022) ארבעה מבין תשעת שופטי בית המשפט העליון המכהנים כיהנו לפני כן בבית משפט זה, בהם נשיא בית המשפט העליון המכהן, השופט ג'ון רוברטס.
בסך הכל מונו עם השנים שמונה משופטי בית המשפט לשופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית – יותר מאשר מכל אחד מבתי המשפט הפדרליים לערעורים האחרים:
בנוסף, שופטי בית המשפט רוברט בורק ודאגלס גינסבורג (Douglas H.
Ginsburg) מונו ב-1986 וב-1987 כמועמדים לכהונה בבית המשפט העליון על ידי הנשיא רייגן, אך הסנאט דחה את מועמדותו של בורק ואילו גינסבורג הסיר את מועמדותו לאחר שהתגלה כי עישן בעבר מריחואנה.
בשנת 2016 מינה הנשיא אובמה את מריק גרלנד לשופט בית המשפט העליון, אך בשל שנת הבחירות המינוי לא נדון כלל בסנאט.
שופט ידוע נוסף שכיהן בבית המשפט היה קנת' סטאר, שהיה גם פרקליט המדינה של ארצות הברית ותובע-חוקר מיוחד מטעם מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
בית המשפט העליון של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (בקוריאנית: 조선민주주의인민공화국 최고재판소; ובשמו הקודם: בית המשפט המרכזי) הוא בית המשפט העליון והערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במערכת המשפט בקוריאה הצפונית.
בית המשפט העליון כפוף ומחויב במתן דין וחשבון לאספת העם העליונה (הפרלמנט הצפון-קוריאני), כאשר האספה היא זו שממנה את הרכב השופטים, מה שמבטא את כפיפותה של הרשות השופטת לרשות המחוקקת במדינה.
זאת בניגוד לעיקרון הפרדת הרשויות, הנהוג במדינות בעלות משטר דמוקרטי.
מרבית התיקים הנידונים בבית המשפט העליון הם ערעורים על החלטות המתקבלות בערכאות שיפוטיות נמוכות יותר, אך במקרים חריגים, בית המשפט העליון דן בתיקים כערכאה ראשונה.
מתוקף מעמדו, החלטתו של בית המשפט העליון היא תמיד החלטה סופית ולא ניתן לערער עליה, גם במקרים בהם בית המשפט פוסק כערכאה ראשונה.
בהתאם לחוק, שופטי המדינה מחויבים לפסוק "משפט צדק", ונושאים באחריות פלילית אם מתרשלים במלאכתם.
הנשיא והשופטים נבחרים על ידי אספת העם העליונה לתקופת כהונה של חמש שנים.
נשיא בית המשפט העליון מאז שנת 2023, הוא צ'ו קון-יאנג.
בתור בית המשפט העליון של קוריאה הצפונית, מדובר בערכאה השיפוטית החשובה ביותר ברשות השופטת של המדינה.
בניגוד לבתי משפט עליונים במדינות דמוקרטיות, בית המשפט העליון של קוריאה הצפונית אינו מפקח על פעילות הרשות המבצעת או המחוקקת (להן הוא כפוף בפועל), ואין לו תפקיד פעיל בהגנה על זכויותיהן החוקיות של אזרחי המדינה.
תפקידו של בית המשפט העליון הוא לפקח אחר פעילות בתי המשפט הנמוכים במדינה, לרבות אופן התנהלות ההליכים המשפטיים השונים, לשמש כערכאת הערעור העליונה, וכן לבחון את אופן ההכשרה של השופטים בערכאות השונות.
בית המשפט העליון גם מופקד על מינוי שופטים לבתי המשפט המיוחדים, שאינם חלק ממערכת המשפט הכללית, כגון בתי המשפט הצבאיים.
בית המשפט העליון פועל בכפיפות לאספת העם העליונה, ובמקרים בהם האספה מצויה בפגרה, בית המשפט כפוף ישירות לנשיא האספה.
בית המשפט העליון ממוקם בבירת קוריאה הצפונית פיונגיאנג, כאשר בנייתו של המבנה המרכזי בו שוכן בית המשפט הושלמה בשנת 2010.
בית המשפט העליון כולל הרכבי שיפוט נפרדים לדיון בנושאים פליליים, אזרחיים, ונושאים מיוחדים.
מרבית התיקים הנידונים בבית המשפט העליון הם ערעורים על החלטות המתקבלות בערכאות שיפוטיות נמוכות יותר, וזאת מתוקף תפקידו של בית המשפט העליון כערכאת הערעור הגבוהה ביותר במדינה.
עם זאת, במקרים מסוימים, כגון פשעים כנגד המדינה או כתבי אישום המוגשים כנגד תושבים זרים, בית המשפט העליון דן בתיקים כערכאה ראשונה.
בית המשפט העליון משתתף בקביעת גזר הדין של אסירים פוליטיים.
עם זאת, מחלקת ביטחון המדינה של קוריאה הצפונית מחזיקה בסמכות להטיל עונשים על עבריינים פוליטיים, בשמו של בית המשפט.
מקרים בהם מעורבים תושבי חוץ תמיד נידונים בפני בית המשפט העליון ביושבו כערכאה ראשונה.
זאת על אף שבהתאם לחוק סדר הדין הפלילי של קוריאה הצפונית, פשעים כנגד המדינה (בהם מרבית הזרים מואשמים), אמורים להתדיין בערכאה ראשונה בבית משפט מקומי.
לאורך השנים, מספר אזרחים אמריקאים ניצבו בפני בית המשפט העליון בקוריאה הצפונית בגין פשעים כנגד המדינה.
מקרה אחד לדוגמה היה זה של אוטו וורמבייר, תייר אמריקאי אשר נעצר על ידי השלטונות בשנת 2016 בגין ניסיון לגנוב כרזת תעמולה פוליטית ממלונו, נידון ל-15 שנה של מאסר עם עבודת פרך, וחודשיים לאחר תחילת המאסר נכנס לתרדמת, ממנה לא התאושש.
בית המשקם הוא מבנה תעשייתי במרכז העיר חולון אשר הוקם בסוף שנות השלושים כמחסן ספרים של הוצאת אמנות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נתפס המבנה על ידי הצבא הבריטי ושימש כחלק מהמחנה הצבאי שהוקם לצד בתי המועצה המקומית חולון.
בתחילת שנות החמישים נרכש המבנה על ידי מדינת ישראל ושימש את משרד העבודה כמרכז הכשרה וכמפעל מוגן של חברת המשקם.
בשנת 2010 נמכר המבנה ליזם פרטי, אשר שימר את חלקו המערבי ובנה בית מגורים חדש על חורבות חלקו המזרחי של המבנה.
בשנת 1917, לרגל מלאת 50 שנה להלל זלוטופולסקי, נוסדה הוצאת הספרים אמנות על ידי שושנה פרסיץ.הייתה זו תקופת המהפיכה ברוסיה, ובפני מקימי הוצאת הספרים עמדו קשיים רבים וסכנות.
בשנת 1923 עזבה הוצאת אמנות את רוסיה בכוונה לעלות לארץ ישראל, אולם בעקבות מחלתה של שושנה פרסיץ עברו בני הזוג להתגורר בעיר המבורג שבגרמניה, שם התגבשה סביבם קהילה של סופרים יהודים שעזבו את רוסיה הוצאת הספרים הוקמה מחדש בעיר הגדולה פרנקפורט שבקרבת המבורג, שם הוצאו לאור ספרים חדשים רבים.
תנאי האינפלציה הקשים בגרמניה בתקופת הרפובליקה אפשרה להדפיס ספרים במחירים זולים מאוד, ועובדה זו אפשרה להוצאת אמנות להדפיס גם ספרי ילדים מתורגמים שזכו לפופולריות רבה.
בשנת 1925 ביקשו בני הזוג פרסיץ לעלות לארץ ישראל, אולם יוסף פרסיץ נפטר באופן פתאומי בעיר פריז לשם נסע על מנת למכור את רכושו.
יוסף פרסיץ הובא למנוחות על הר הזיתים בירושלים, ואלמנתו שושנה עלתה עם ילדיה לארץ ישראל.
הוצאת אמנות הייתה בעלת מוניטין רב כאשר הגיעה לארץ ישראל, והיו שניסו להתחזות אליה על מנת ליהנות ממוניטין זה.
בחודש פברואר 1926 התיישבה הוצאת אמנות בבית לב שברחוב רוטשילד בתל אביב, והתארגנה לקראת חידוש פעילותה.
הנהלת הוצאת הספרים יזמה תוכנית מינויים שנתית אשר הציעה ללקוחותיה לרכוש מנוי במחיר של 120 גרוש מצרי אשר יעניק לו 12 ספרים בשנה.
אגודת הסופרים בארץ ישראל קיבלה בברכה את הוצאת אמנות, אשר נודעה בפעילותה לקידום הספר העברי, ואת מנהלתה שושנה פרסיץ.
בסוף חודש ינואר 1930 החלה הוצאת אמנות להקים מבנה חדש ברחוב שינקין פינת רחוב פיארברג בתל אביב.
המבנה, שעלות הקמתו הוערכה בסכום של 15 אלף לא"י, כלל שתי קומות כשבקומה הראשונה הוצבו מכונות הדפוס ובקומה השנייה ישבה מערכת ההוצאה.
אנשי הוצאת אמנות, ושושנה פרסיץ שעמדה בראשם, ראו בהדפסת הספרים העבריים מעשה של שליחות ציונית, ולא אמצעי להפקת רווחים.
לא אחת הודפסו הספרים ונמכרו במחירי הפסד על מנת לקדם את מטרות הרעיון הציוני.
ניהול גרעוני פגע במצבה העסקי של הוצאת אמנות, חייב אותה ליזום ביוזמות שיווק חריגות שעוררו נגדה ביקורת מצד אנשי ציבור שמרניים, ויכול היה להימשך אך ורק בזכות תרומות שהתקבלו מבני משפחתה של שושנה פרסיץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוחרם בית אמנות בתל אביב על ידי הצבא הבריטי, ומחסני הספרים הועברו לחולון.
זמן קצר לאחר מכן החרים הצבא הבריטי גם את בית אמנות בחולון, ובית ההוצאה נאלץ לפזר את מחסני הספרים בין תשעה אתרים ברחבי תל אביב.
המחסן העיקרי הועבר ליפו, שם הוצת בשנת 1946 על ידי פורעים ערבים.
אנשי הוצאת אמנות הצליחו להוציא את הגלופות מן המחסן ולהעבירן לתל אביב מספר ימים לפני השריפה, אולם למעלה משלושה מיליון ספרים הושמדו באש.
שלטונות הצבא הבריטי הקימו את המחנה הצבאי בשטח הפנוי שהיה מדרום לבתי שכונת אגרובנק.
בחלקו המערבי גבל המחנה עם רחוב אוסישקין ובמזרח עם רחוב אז"ר, בצפון עם רחוב הפלמ"ח ובדרום עם רחוב סוקולוב.
על מרבית השטח, שהוקף בגדר, הוקמו אוהלים בהם התגוררו החיילים.
המבנה של הוצאת אמנות לשעבר, אשר היה ממוקם מחוץ לגדר, בפינה הדרום מזרחית של המחנה, שימש את מפקדת המחנה.
המבנה היה מורכב משני חלקים עיקריים.
חלקו המזרחי הכיל אולם גדול, שם עמדו במקור מכונות הדפוס של הוצאת אמנות ומחסני הספרים.
הבריטים מיקמו באולם זה את המטבחים, חדרי האוכל ואת מחסן הנשק של המחנה.
חלקו המערבי של המבנה היה בן שתי קומות, ובמשרדים שבקומה השנייה, אשר שימשו במקור את משרדי הוצאת אמנות, שיכנו הבריטים את מגורי הקצינים.
"היה זה אולם מאורך בעל שתי כניסות...
באולם היה מזנון, כורסאות ורדיו, ומשני צדדיו דלתות לחדריהם של הקצינים ולחדרי השימוש והרחצה שלהם".
בראשית בשנת 1946 ישבו במחנה הצבא בחולון חיילים מחטיבת רובאי המלך האפריקנים.
החיילים האפריקאים לא הורשו להיכנס אל המבנה ששימש את הקצינים הבריטים, למעט קבוצה בת שישה חיילים ששמרה בשעות הלילה על מחסן הנשק שהיה בקומת הקרקע של המבנה.
התקפת ארגון הלח"י על המחנה
ב-6 בפברואר 1946 תקף ארגון לח"י את המחנה הצבאי בחולון, וזאת במטרה לשדוד את מחסן הנשק שהיה שמור בקומת הקרקע של מחנה אמנות, מתחת לקומת מגורי הקצינים.
בראש הכוח שמנה כעשרים לוחמים עמד יעקב בנאי ("מזל"), וסגנו היה יעקב גרנק (דב).
אנשי הלח"י הגיעו למחנה עם חשיכה במכונית משא מכוסה ברזנט, זמן קצר לאחר שערכו הבריטים את מסדר הערב של השומרים.
מיד בתחילת ההתקפה נהרג הזקיף האפריקאי שעמד בשער המחנה שמול המבנה, ועוזרו נפצע קשה.
חלק מהלוחמים עלו אל הקומה השנייה של המבנה וריתקו באש וברימונים את הקצינים שהסתגרו בחדריהם.
קצין הרפואה של המחנה, אשר ניסה לתקוף את לוחמי לח"י נורה ונהרג.
כוח לוחמים בפיקודו של דב פרץ אל תוך מחסן הנשק, שיתק את השומרים באמצעות רימונים, ומיד החלו להעמיס את הנשק על מכונית המשא.
במשך 40 דקות נלקחו ממחסן הנשק 70 רובים, 24 תת מקלעים, 8 מקלעי ברן ו-4 מרגמות, ולאחר העמסת הנשק ניתנה הוראת נסיגה.
כל הלוחמים הצליחו להימלט כמעט ללא פגע, ורק מספר לוחמים נפצעו פצעים קלים מאש לא יעילה שנורתה אליהם מכיוון אוהלי המחנה.
כוח התגבורת הבריטי, שהוזעק לעזרת המחנה הצבאי המותקף, הגיע לחולון לאחר שכל לוחמי לח"י עזבו את המקום.
הבריטים המתוסכלים כינסו את חיילי המחנה והסיתו אותם כנגד תושבי חולון בטענה שהם זוממים להרוג אותם.
המון חיילים כועסים פרצו מן המחנה הצבאי, השתוללו ברחובות חולון, רצחו שלושה מתושבי העיר, ירו לעבר מבנים והולכי רגל, וגרמו נזק לרכוש.
השתוללות החיילים נמשכה גם במהלך הימים שלאחר ההתקפה על המחנה הצבאי, תוך שהם רוגמים באבנים את העוברים ברחובות, פורצים לבתים, וגוזלים כסף מתושבי הרחובות שסביב המחנה.
בהודעה הרשמית שפרסמו הבריטים הם ניסו לטעון כי החיילים האפריקאים ניהלו מרדף אחרי הלוחמים שתקפו את המחנה הצבאי, וכי הפגיעות המצערות בתושבי חולון נעשו תוך כדי הפעילות הצבאית.
כצעד להרגעת המצב הם לקחו מן החיילים האפריקאים את נשקם וריתקו אותם למחנה הצבאי.
ד"ר חיים קוגל, ראש המועצה המקומית חולון, נפגש עם מפקדים בצבא הבריטי ודרש את פירוק המחנה הצבאי והעברת החיילים אל מחוץ ליישוב היהודי.
הבריטים ניסו להרגיע את המצב, והחליפו את החיילים מגדוד "הקלעים האפריקאים" שהשתוללו ברחובות חולון בחיילים אחרים מאותה יחידה, אולם המחנה הצבאי נותר על מקומו למרות מחאת תושבי חולון ולמרות המשך התקריות בין התושבים וחיילי הצבא הבריטי.
בחודש אוגוסט 1946, לאחר שהצבא הבריטי פינה את המבנה של הוצאת אמנות, הוחלט להקים בו בית מלון לשיכון חיילים משוחררים חסרי דיור.
בית אמנות, שעמד נטוש מאז הפסיק לשמש כמלון לחיילים משוחררים, נוצל בשנת 1951 ליעוד חדש בעקבות מזג האוויר הסוער של חורף אותה שנה.
שיטפונות גדולים הרסו את מעברת חולון, והותירו את העולים החדשים חסרי קורת גג.
חיילי צבא הגנה לישראל גויסו לסייע לאוכלוסיית העולים החדשים, ולאתר עבורם מקומות מגורים חלופיים.
ביוזמת הצבא הוחלט לשכן באחד מאגפי המבנה הגדול והנטוש ששימש של בית אמנות לשעבר קבוצה של תשע משפחות, שכללה כשישים איש.
משפחות העולים שהתאימו את חדרי המבנה לצורכיהם סירבו לעזוב אותו ולחזור למעברה בתום עונת הגשמים, ודרשו שימצא עבורם פתרון של קבע.
"המשביר המרכזי", שהמבנה היה בבעלותו, תכנן להפוך אותו למחסן אספקה עבור תושבי המעברות בחולון, ופנה למשטרת ישראל בתביעה לפנות את הדיירים.
בתחילת חודש פברואר 1952 נעצרו שלושה מבין השוהים במבנה ונלקחו למעצר, אולם למרות זאת עמדו העולים בסירובם לחזור למעברה ודרשו להעבירם לשיכון.
זמן קצר לאחר מכן נרכש המבנה על ידי ממשלת ישראל, והוקצה לשימושו של משרד העבודה.
בחלקו המזרחי של המבנה הוקמה מחלקה לחינוך מקצועי שכללה כ-60 חניכים ומדריכים, ואנשי משרד העבודה ניסו לפנות מן המבנה את שישים העולים החדשים שהתגוררו בחלקו המערבי.
העולים עמדו בסירובם לעזוב את המקום, ורק לאחר מספר שנים בהן נידון העניין בערכאות משפטיות שונות, הוענקו לעולים דירות שיכון והם הסכימו לעזוב את הבניין.
בשנת 1957 עבר המבנה לרשות חברת המשקם, אשר פתחה במקום מפעל מוגן שהעסיק עובדים קשישים ומוגבלים.
במחצית העשור השני של שנות ה-2000 נמכר המבנה ליזם פרטי, אשר הרס את חלקו המזרחי של המבנה והקים במקומו דירות מגורים.
חלקו המערבי של המבנה, שם שכנו מחסן הנשק ומגורי הקצינים הבריטים, ובו בוצעה התקפת לח"י בשנת 1946, שופץ ושוחזר למראהו המקורי.
בית המשפט העליון של קליפורניה הוא המוסד השיפוטי הגבוה ביותר של מדינת קליפורניה שבארצות הברית.
החלטותיו מהוות תקדים מחייב עבור כל יתר בתי המשפט שבה.
מקום מושבו של בית המשפט הוא בסן פרנסיסקו, והוא מקיים דיונים גם בערים לוס אנג'לס וסקרמנטו.
לבית המשפט היסטוריה של פסיקות חדשניות, במיוחד בתחומים של משפט פלילי, זכויות האזרח, אינטגרציה גזעית והגנת הצרכן.
מחקר העלה כי פסיקותיו אומצו על ידי בתי משפט מחוץ לקליפורניה יותר מאשר פסיקותיו של כל בית משפט עליון מדינתי אחר בארצות הברית.
בהתאם לחוקת 1849 של קליפורניה כלל הרכב בית המשפט העליון שני שופטים ונשיא.
ב-1862 גדל מספרם לחמישה, ומכוח חוקת 1879 (הנוכחית) מונה הרכב בית המשפט שבעה שופטים שאחד מהם הוא נשיאו.
השופטים מתמנים לבית המשפט על ידי מושל המדינה, לאחר שוועדת ההערכה של לשכת עורכי הדין של קליפורניה מכינה חוות דעת מפורטת וחסויה על המועמד.
לאחר הצגת המועמדות הרשמית היא נבחנת על ידי נציבות המינויים השיפוטיים של המדינה, שבה מכהנים נשיא בית המשפט העליון, התובע הכללי של המדינה ואחד מנשיאי בתי המשפט לערעורים שלה.
הנציבות מקיימת שימוע פומבי למועמד ורשאית לאשרו או לדחותו.
מועמד שמינויו אושר רשאי להיכנס לתפקידו מיד או להחליף שופט של בית המשפט העליון לאחר תום תקופת הכהונה השיפוטית שלו.
אם נכנס לתפקידו מיד, עליו לעמוד להצבעת אישור של בעלי זכות הבחירה במדינה שתתקיים במועד הבחירות הקרוב למשרת המושל.
אם זכתה מועמדותו ברוב, עליו לעמוד להצבעת אישור נוספת עם תום תקופת הכהונה של השופט שהחליף, ולאחר מכן יוכל לכהן כהונה של 12 שנים, עד להצבעת אישור נוספת.
אם רוב המצביעים בהצבעת האישור מצביעים נגד השופט, עליו לפרוש מכהונתו והמושל ימנה שופט אחר במקומו.
כך קרה למשל בעניינם של נשיאת בית המשפט העליון רוז בירד (האישה הראשונה שמונתה לכהן בבית המשפט) ושני שופטים נוספים של בית המשפט העליון, שהתנגדו לעונש המוות בקליפורניה ונאלצו לפרוש לאחר שהפסידו בהצבעת אישור בשנת 1986.
הרכב בית המשפט בשנת 2020 כולל שופטים מגיל 77 ועד גיל 43 וממוצא אתני מגוון.
ארבעה מהם מונו על ידי מושלים דמוקרטים ושלושה על ידי מושלים רפובליקנים.
נשיאת בית המשפט (2020), העשרים ושמונה במספר, היא השופטת טאני קאנטיל-סקאוייה , שמונתה לתפקידה בשנת 2010 על ידי המושל הרפובליקני ארנולד שוורצנגר.
בין השופטים הידועים של בית המשפט בעבר נמנים: סטיבן פילד, שכיהן גם בבית המשפט העליון של ארצות הברית; קרטיס וילבור, ששירת כמזכיר הצי של ארצות הברית; רוג'ר טריינור , משפטן מלומד שנחשב לגדול השופטים שכיהנו בבית המשפט.
עד תיקון החוקה בשנת 1904 היה בית המשפט דן בערעורים בזכות מבתי המשפט המדינתיים והתקשה לעמוד בעומס העבודה.
לאחר התיקון החלו לפעול בתי המשפט לערעורים של קליפורניה (שישה כיום) ומאז דן בית המשפט העליון בערעורים מהם, אשר הוא נותן להם רשות ערעור על פי שיקול דעתו.
בממוצע מקיים בית המשפט בכל שנה דיון בכאחוז אחד מתוך יותר מ-8,000 בקשות רשות ערעור המוגשות לו.
בכל שבוע מקיימים השופטים הצבעה בנוגע ל-150 עד 300 בקשות רשות ערעור.
על פי חוקת המדינה יש לנידונים למוות זכות ערעור אוטומטית על עניינם בפני בית המשפט.
בכל שנה הוא דן בכ-20 תיקי נידונים.
בנוסף דן בית המשפט בשאלות משפטיות המופנות אליו על ידי בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, אם מצא הראשון שיש הצדקה לכך.
בדרך כלל מדובר בשאלות משפטיות המערבות משפט פדרלי ומשפט של מדינת קליפורניה.
בשנים 1879-1966 פעל בית המשפט בשני הרכבים של שלושה שופטים בכל אחד.
נשיא בית המשפט חילק ביניהם את התיקים לדיון והחליט איזה מהם יישמע על ידי בית המשפט בהרכבו המלא.
מאז תיקון החוקה בשנת 1966 יושב בית המשפט לדין בקביעות בהרכבו המלא.
כל אימת שיש מושב פנוי בבית המשפט או שאחד מהשופטים פוסל את עצמו מלדון בתיק מסוים ממנה הנשיא שופטים מבתי המשפט לערעורים של המדינה לשבת בדין עם השופטים הקבועים של בית המשפט.
אירע בעבר שכל שופטי בית המשפט העליון פסלו עצמם מלדון בתיקים מסוימים.
במצב זה מונו שופטים מבתי המשפט לערעורים ואף מערכאה נמוכה יותר (כאשר גם שופטי בית המשפט לערעורים פסלו את עצמם) לדון כבית משפט עליון בפועל באותם תיקים.
לאחר שתיק מקבל רשות ערעור מבית המשפט מקצה אותו הנשיא לאחד השופטים.
לאחר שהצדדים בערעור מגישים את טענותיהם בכתב מנסח השופט טיוטת פסק דין.
הטיוטה מועברת ליתר השופטים למתן תגובה ראשונית.
אם השופט שהתיק הוקצה לו מוצא את עצמו בדעת מיעוט, הוא רשאי לבקש מהנשיא להעביר את התיק אל אחד משופטי הרוב.
אז מתכנס בית המשפט לשמוע טיעונים בעל פה בערעור, ולאחר מכן מקיים ישיבה סגורה ומקבל בתיק החלטה ברוב קולות.
חוקת המדינה מחייבת את בית המשפט לתת פסק דין בערעור בתוך 90 יום לאחר סיום שמיעת הטיעונים בעל פה, שאם לא כן יעוכבו משכורות השופטים.
בית המשפט נותן פסק דין פה אחד ב-77 אחוזים מהתיקים שהוא דן בהם, בהשוואה ל-43 אחוזים בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
פסקי הדין מתפרסמים באתר בית המשפט.
בית המשפט הוא אחד מהמעטים בארצות הברית שפסקי הדין שלו מתפרסמים גם בדפוס.
בית המשפט מקיים ישיבות לשמיעת טיעונים בעל פה לפחות בשבוע אחד מכל חודש, מחודש ספטמבר ועד יוני.
מאז 1878 הוא מחלק את זמן ישיבותיו בין סן פרנסיסקו (ארבעה חודשים), לוס אנג'לס (ארבעה חודשים) וסקרמנטו (חודשיים) (בכל הערים הוא חולק את מקום מושבו עם בית המשפט לערעורים של אותו מחוז).
מאז שלהי שנות השמונים חדלו רוב שופטי בית המשפט מלהעסיק מתמחים במשפטים והם נעזרים בעוזרים משפטיים קבועים שהם עורכי דין.
שיטה זו תרמה להתמקצעות הסיוע המשפטי לעבודת השופטים.
לבית המשפט כ-85 עוזרים משפטיים, שמיעוטם מסופחים לעבודה עם שופט מסוים והיתר פועלים במסגרת מאגר מרכזי.
תפקידים נוספים של בית המשפט הם:
פיקוח על בתי המשפט הנמוכים ממנו באמצעות המועצה השיפוטית של קליפורניה, שבה 21 חברים (15 שופטים, ארבעה נציגי לשכת עורכי הדין של קליפורניה ושני חברי בית המחוקקים המדינתי, מהבית העליון והבית התחתון)
אשרור של החלטת לשכת עורכי הדין של קליפורניה על קבלת חברים חדשים ללשכה או הרחקתם ממנה.
בלשכה זו, הגדולה ביותר בין לשכות מדינות ארצות הברית, 210 אלף חברים שמהם 160 אלף הם עורכי דין פעילים.
בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית הוא אחד מבתי המשפט לערעורים במערכת בתי המשפט הפדרלית של ארצות הברית.
בית המשפט העשירי הוא אחד מ-12 בתי משפט הפדרליים לערעורים, אשר סמכותם מתוחמת על פי קריטריון גאוגרפי - כלומר שהם מוסמכים לדון בערעורים בזכות על פסקי דין של בתי משפט פדרליים מחוזיים במדינות וטריטוריות ספציפיות של ארצות הברית.
סמכותו חלה על שש מדינות במרכז ומערב ארצות הברית, המשתרעות על שטח של 1.453 מיליון קילומטר רבוע, כשביעית משטחה.
בית המשפט העשירי החל לפעול ב-28 במרץ 1929. הוא הוקם במטרה להקל על עומס העבודה שהוטל על כתפיו של בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית.
שטח השיפוט של בית משפט זה, שהיה מופקד אז על 13 מדינות, היה הגדול מסוגו בארצות הברית.
שטח שיפוטו (ושל בית המשפט התשיעי לערעורים) גדל לאחר ש-12 מדינות הצטרפו לארצות הברית מ-1866 ועד 1912.
סמכות השיפוט של בית המשפט העשירי חלה מראשיתו ועד היום על שש מדינות ובהן שמונה מחוזות שיפוטיים פדרליים:
מקום מושבו של בית המשפט הוא בהיכל המשפט על שם ביירון וייט בעיר דנוור שבקולורדו.
תקן השופטים הפעילים של בית המשפט עומד על 12 מושבים.
הרכבו המקורי כלל ארבעה מושבים והוא הוגדל בהדרגה לתקן הנוכחי מ-1949 ועד ל-1990.
הרכב השופטים הנוכחי (2020) של בית המשפט כולל שמונה גברים וארבע נשים.
נשיאו (מאז 2015) הוא השופט טימותי טימקוביץ' (Timothy Tymkovich).
הוא מונה לכהן בבית המשפט בשנת 2003. לפני כן (בשנים 1991–1996) כיהן כפרקליט המדינה (Solicitor General) של קולורדו.
מאז היווסדו של בית המשפט כיהנו בו 71 שופטים, מהם שש נשים.
השופטת הראשונה שמונתה לכהן בבית המשפט הייתה סטפני קאלפ סימור (Stephanie Kulp Seymour) מאוקלהומה.
היא מונתה לכהונה בשנת 1979 על ידי הנשיא ג'ימי קרטר.
שופט אחד של בית המשפט, ניל גורסץ', מונה לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא מונה לכהונה בשנת 2017 על ידי הנשיא דונלד טראמפ.
שופטת בית המשפט העליון המפקחת על בית המשפט (Circuit Justice) היא סוניה סוטומיור, וככזו היא מוסמכת לשבת לדין בראשו.
בית המשפט העליון של ספרד (בספרדית: Tribunal Supremo) הוא בית המשפט העליון בממלכת ספרד.
בית המשפט הוקם במקור על פי סעיף V לחוקה משנת 1812 וכיום פועל כיום מתוקף סעיף VI לחוקה החדשה משנת 1978, ויש לו סמכות שיפוט מקורית בתיקים נגד פקידים בכירים בממלכה, ובמקרים הנוגעים להפרת החוק על ידי המפלגות הפוליטיות במדינה.
בית המשפט הוא גם הערכאה העליונה לערעורים.
לבית המשפט יש את היכולת להפעיל ביקורת שיפוטית, למעט בעניינים חוקתיים השמורים לבית המשפט החוקתי.
כפי שנקבע בחוק האורגני של השופטים משנת 1985, מורכב בית המשפט מנשיא בית המשפט העליון , סגן נשיא בית המשפט העליון, יושבי ראש הלשכות ומספר לא מוגדר של שופטים.
כל השופטים מועמדים לתפקידם על ידי מועצת המשפט, וממונים על ידי המלך לכהונה לכל החיים עד גיל 70. בהגיע השופטים לגיל זה עליהם לפרוש (אלא אם כן הם מבקשים הארכה לשנתיים).
בית המשפט נפגש במנזר סיילס ריאלס במדריד, בירת ספרד.
אבטחת הבניין ועובדיו מופקדת בידי הקומיסריון המיוחד של בית המשפט העליון, ויחידת חיל המשטרה הלאומי.
בית המשפט העליון הוא הסמכות המשפטית העליונה והמוצא האחרון לערעורים ומרבית עבודתו היא אכן בערעורים על החלות בתי המשפט האחרים והשוליים במדינה.
בית המשפט העליון אחראי על טיפול בתלונות משמעותיות על מעשי עוולה לכאורה כנגד גורמים בולטים כמו שרי ממשלה, חברי קונגרס הנציגים, סנאטורים, חברי הפרלמנטים האזוריים השונים, שופטים בכירים, כולל נשיא ושופטי בית המשפט החוקתי.
בנוסף על כך, בית המשפט עוסק בפרשיות העוסקות במפלגות הפוליטיות במדינה.
ככלל, אין דרך לערער על החלטת בית המשפט העליון, אף שבעניינים פליליים המלך רשאי להשתמש ברחמיו לפסול עונשים שהוטלו או אושרו על ידי בית המשפט העליון.
על פי החוקה, ערעורים כאלה נפתרים במועצת השרים ולאחר מכן באופן פורמלי מאושרים על ידי המלך כראש המדינה.
בית המשפט החוקתי יכול באופן חריג לבטל את החלטות בית המשפט העליון אם הייתה פגיעה בזכויות ובחירויות האזרחים המגולמות בחוקה הספרדית (סעיפים 14 עד 29 ו-30.2, הנוגעים לזכויות יסוד) - או בהחלטות הנובעות מבית הדין האירופי לזכויות אדם וסעיפי האמנה האירופית לזכויות אדם.
בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים.
בית המשפט הוקם על ידי הקונגרס בשנת 1891, יחד עם שאר בתי המשפט הפדרליים.
בית המשפט הוא בעל סמכות שיפוט על בתי המשפט הפדרליים של דלאוור, ניו ג'רזי ופנסילבניה.
בית המשפט דן גם בערעורים מבית המשפט המחוזי של איי הבתולה.
בית המשפט מורכב מ-14 שופטים פעילים ושוכן בפילדלפיה, פנסילבניה.
בית המשפט מנהל גם ישיבות במקומות אחרים, כולל איי הבתולה של ארצות הברית.
זהו אחד מ-13 בתי המשפט לערעורים של ארצות הברית.
בשל סמכות השיפוט של בית המשפט לערעורים על דלאוור (בה יותר ממחצית מהחברות הנסחרות בארצות הברית מאוגדות), בית המשפט מטפל במספר גדול של תיקים מסחריים משפיעים בארצות הברית.
אחת הפסיקות הידועות שעברו דרך בית המשפט היה פסיקה בהורות מתוכננת נגד קייסי, שעמדת בית המשפט התקבלה בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
פרנסיס בידל (כיהן בבית המשפט 1939–1940) – פרש מכס השיפוט כדי לשמש כתובע הכללי של ארצות הברית.
סמואל אליטו (כיהן בבית המשפט 1990–2006) – לימים שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית
מייקל צ'רטוף (כיהן בבית המשפט 2003–2005) – פרש מכס השיפוט כדי לשמש כמזכיר ביטחון המולדת של ארצות הברית השני (בממשל בוש הבן).
בית המשפט הפדרלי החמישי של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי לערעורים בארצות הברית, המשמש כערכאת ערעורים על בתי המשפט המחוזיים במחוזות השיפוט הפדרליים שבלואיזיאנה, טקסס ומיסיסיפי.
בבית המשפט מכהנים 17 שופטים, והוא יושב בניו אורלינס, לואיזיאנה.
במקור, בית המשפט החמישי החזיק בסמכות שיפוט על בתי המשפט המחוזיים הפדרליים באלבמה, ג'ורג'יה ופלורידה.
בשנת 1981, בתי המשפט המחוזיים של אותן מדינות הועברו לבית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים.
בית המשפט הוקם על ידי חוק אוורטס ב-16 ביוני 1891, אשר יסד את בתי המשפט הפדרליים לערעורים של ארצות הברית.
בזמן הקמתו, המעגל החמישי כלל את פלורידה, ג'ורג'יה, אלבמה, מיסיסיפי, לואיזיאנה וטקסס.
ב-25 ביוני 1948, אזור תעלת פנמה נוסף לאחריות בית המשפט בהחלטת הסנאט של ארצות הברית, כשהוא מקבל סמכות ערעור על בית המשפט המחוזי של ארצות הברית לאזור התעלה.
ב-1 באוקטובר 1981, קיבל הסאנט החלטה לפצל את שטח המעגל החמישי: אלבמה, ג'ורג'יה ופלורידה הועברו לבית המשפט הפדרלי האחד-עשר החדש.
בעקבות כך פוצל התקן של בית המשפט: מתוך 29 שופטים שהיו בבית המשפט החמישי, נותרו 17 בבית המשפט החמישי, בעוד בית המשפט הפדרלי האחד עשר מקבל 12 שופטים.
ב-31 במרץ 1982, בית המשפט איבד את סמכות השיפוט על אזור תעלת פנמה, בעקבות החזרתו לשליטת פנמה.
גריפין בל (כיהן בבית המשפט 1961–1976) – פרש מכס השיפוט כדי לשמש כתובע הכללי של ארצות הברית בממשל קרטר
נכון לשנת 2023 טרם מונה איש משופטי בית המשפט לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט הפדרלי החמישי היה מעורב בכמה פסיקות מפורסמות.
פסק דין אדוארדס נגד אגילארד – בית המשפט היווה ערכאה מוקדמת שדנה בתיק, וקבע כי החוק של מדינת לואיזיאנה, שחייב בתי ספר ציבוריים ללמד את תורת האבולוציה חייבת ללמדת לימודי בריאתניות, מנוגד לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית האוסר על קידום הדת על ידי המדינה.
עמדתו התקבלה גם בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
פסק דין דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון – בית המשפט היווה ערכאה מוקדמת שדנה בתיק, שעסק בחוק של מדינת מיסיסיפי שאסר הפלות.
בית המשפט קבע שהחוק אינו חוקתי, אך בבית המשפט העליון של ארצות הברית בוטלה הפסקה.
בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי לערעורים בארצות הברית.
לבית המשפט יש סמכות ערעורים על שבעה בתי משפט מחוזיים: שלושה באילינוי (המחוז הצפוני, הדרומי ובמרכזי), שניים באינדיאנה (המחוז הצפוני והמחוז הדרומי) ושניים בוויסקונסין (המחוז המזרחי והמחוז המערבי).
בית המשפט יושב בשיקגו ויושבים בו אחד עשר שופטים.
ריצ'רד פוזנר, חוקר משפטי וכלכלה בולט נוסף, כיהן בבית המשפט עד פרישתו לגמלאות ב-2017.
שרמן מינטון (כיהן בבית המשפט 1941–1949) – מונה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
ג'ון פול סטיבנס (כיהן בבית המשפט 1970–1975) – מונה לשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
איימי קוני בארט (כיהנה בבית המשפט 2017–2020) – מונתה לשופטת בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בית המשפט העליון של קוריאה הדרומית (בקוריאנית: 대법원) הוא אחד משני הערכאות העליונות במערכת המשפט של דרום קוריאה יחד עם בית המשפט לחוקה.
בית המשפט מתכנס בבניין בית המשפט בסיאול.
בית המשפט נוסד בפרק 5 של חוקת קוריאה הדרומית.
לבית המשפט יש סמכות שיפוט אולטימטיבית ומקיפה בכל התיקים למעט המקרים הנופלים בסמכות השיפוט של בית המשפט החוקתי.
בית המשפט העליון מורכב מנשיא בית המשפט העליון ו-13 שופטים, המשמשים כבית הדין הסופי והערכאה הגבוהה ביותר בתיקים אזרחיים, פליליים, משפחתיים, מנהליים וצבאיים.
דעותיו של בית המשפט מוכרות כתקדימים המוסמכים ביותר המספקים סטנדרטים לפרשנות חוקים המופעלים מתוך עקרון התקדים המחייב, תוך תרומה לפיתוח תיאוריות ופרקטיקות משפטיות.
לבית המשפט העליון מעמד שווה ערך לבית המשפט לחוקה.
בית המשפט העליון עומד בראש "מערכת בתי המשפט הרגילים" כאשר המערכת השנייה היא בית המשפט לחוקה.
בתוך מערכת "בתי המשפט הרגילים" שבין המשפט העליון עומד בראשם ישנן שלוש ערכאות שיפוטיות בקוריאה - בתי המשפט המחוזיים, לרבות בית המשפט לענייני משפחה ובית המשפט המנהלי, בתי המשפט בסמכות השיפוט המקורית; בתי המשפט הגבוהים, ערכאות הביניים לערעורים; ובית המשפט העליון.
בית המשפט לחוקה של קוריאה הדרומית (בקוריאנית: 헌법재판소) הוא אחת משתי הערכאות העליונות במערכת המשפט של דרום קוריאה יחד עם בית המשפט העליון האמונה על הביקורת החוקתית.
לבית המשפט לחוקה מעמד שווה ערך לבית המשפט העליון.
החוקה הדרום קוריאנית מעניקה סמכות שיפוטית לבתי משפט המורכבים משופטים, הכוללים את מערכת בתי המשפט הרגילים, אך גם את בית משפט חוקתי עצמאי.
בנוסף לכך, החוקה מעניקה לבית המשפט לחוקה סמכות שיפוט בלעדית בנושאי חוקתיות.
החוקה הדרום קוריאנית מפרטת את המקרים הבאים שייבדקו באופן בלעדי על ידי בית המשפט לחוקה:
חוקיות חוק ומתן פרשנות שיפוטית.
סכסוכי סמכות בין רשויות המדינה, בין רשויות המדינה לרשויות מקומיות ובין רשויות מקומיות.
תנאי הסף – בן 40 ומעלה, בעל ותק של לפחות 15 שנים באחד מבין התפקידים הבאים: שופט, תובע, עורך דין או מרצה למשפטים.
מינוי שופט – סעיף 111(2) לחוקה קובע כי בית המשפט החוקתי יורכב מתשעה שופטים, כולם ימונו על ידי נשיא דרום קוריאה.
למרות שכל תשעת השופטים חייבים להתמנות על ידי הנשיא, סעיף 111(3) קובע כי האספה הלאומית והשופטת הראשית ימנו שלושה שופטים כל אחד, מה שאומר ששלושת הנותרים מועמדים על ידי נשיא דרום קוריאה.
בפועל, שלושה שופטים ממונים על ידי נשיא המדינה, 3 על ידי האספה הלאומית ו-3 על ידי נשיא בית המשפט.
מינוי נשיא בית המשפט – נשיא בית המשפט ממונה על ידי נשיא המדינה ובכפוף לאישור האספה הלאומית, כך על פי סעיף 111(4).
קדנצייה – כל שופט ממונה לקדנציה של 6 שנים הניתנת להארכה, אלא אם הגיע לגיל הפרישה (65 לשופט רגיל, 70 לנשיא בית המשפט).
בית המשפט העליון של פקיסטן (באורדו: عدالت عظمیٰ پاکستان) הוא בית המשפט העליון בהיררכיה השיפוטית של הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
סמכויות בית המשפט נקבעו בחלק השביעי של חוקת פקיסטן.
בית המשפט משמש כערכאת ערעור לכלל בתי המשפט בפקיסטן.
בהרכבו כיום, בית המשפט העליון מורכב מנשיא, שישה עשר שופטים ושני שופטים אד-הוק אשר מאושרים למינויהם על ידי הנשיא על פי מועמדותם מתוך בחירת ראש ממשלת פקיסטן על סמך כישוריהם.
גיל הפרישה של השופטים הוא 65, וניתן להדיחם בעקבות התנהגות בלתי הולמת על ידי בקשת נשיא פקיסטן מהמועצה המשפטית העליונה,.
בשנת 1861, הראג' הבריטי חוקק חוק המסדיר את בתי המשפט הגבוהים ההודיים, כשהוא יוצר בתי המשפט הגבוהים במחוזות תת היבשת ההודית תוך ביטול בתי המשפט העליונים שישבו קודם לכן, ביניהם בית המשפט בלאהור.
בחוק ממשלת הודו שנחקק ב-1935, נקבעה הקמת בית המשפט הפדרלי של הודו, שישמש כערכאת ערעור על פסקי בתי המשפט הגבוהים .
לאחר עצמאות פקיסטן בעקבות חלוקת הודו ב-1947, גם בית המשפט הפדרלי חולק בין הודו לפקיסטן כאשר השופט סר הרילאל קניה הפך לנשיא בית המשפט העליון של הודו והשופט סר עבדול ראשיד הפך לנשיא בית המשפט הפדרלי של פקיסטן, שהוכרז על הקמתו ב-1949.
בית המשפט העליון של פקיסטן הוקם עם אשרורה של חוקת פקיסטן הראשונה ב-23 במרץ 1956, כשהוא מחליף את בית המשפט הפדרלי.
בחוקה מ-1956 נקבע כי מקום מושבו של בית המשפט יהיה בקראצ'י, אך עם השנים עבר בית המשפט העליון ללאהור.
בחוקה מ-1973 נקבע כי בית המשפט ישב באסלאמאבאד, אך עקב מניעות מיממון הדבר לא אירע.
ב-1974 עבר בית המשפט לרוואלפינדי.
ב-1990 החלה בניית משכן לבית המשפט באסלאמאבאד, שנחנך בדצמבר 1993.
חוקת פקיסטן אינה קובעת מספר מדויק לשופטי בית המשפט העליון.
בשנת 1947, בית המשפט העליון כלל שבעה שופטים , במשך כמה שנים, עבודתו של בית המשפט גדלה והתיקים החלו להצטבר, מה שהוביל את בית המשפט העליון לבקש מהפרלמנט להגדיל את מספר השופטים.
ב-1997 נחקק חוק שהעמיד את מספרם של שופטי בית המשפט על 17.
מינוי השופטים בבית המשפט העליון נעשה על ידי ראש ממשלת פקיסטן, ובאישור נשיא פקיסטן.
בחוקה נקבע כי על שופטי בית המשפט העליון יהיו שופטים שכיהנו לפחות חמש שנים כשופטים באחד מחמשת בתי המשפט הגבוהים של פקיסטן, או עורך דין המוסמך להופיע בפני בית משפט גבוה במשך לפחות חמש עשרה שנים.
ההמלצות העיקריות והמשפיעות לשופטים להעלאת שופטים בבית המשפט העליון כשופטים מגיעות מהוועדה השיפוטית שבראשה עומד נשיא בית המשפט העליון של פקיסטן שמכין את סיכום ההסמכה לפני שהמינוי שנשלח להנהלה.
בבית המשפט קיים נוהל של מינוי זמני (אד הוק) בבית המשפט העליון כאשר מניין השופטים חסר, או אם יש צורך להגדיל את מספר השופטים בבית המשפט העליון.
המינוי מגיע ישירות מהוועדה השיפוטית בראשות נשיא בית המשפט העליון ונשיא פקיסטן מאשר את המינויים.
גיל הפרישה של שופטי בית המשפט העליון הוא 65.
נשיא בית המשפט העליון הוא גם חבר במועצה המשפטית העליונה של פקיסטן.
בית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים.
בית המשפט השני הוא אחד מ-12 בתי משפט הפדרליים לערעורים אשר סמכותם מתוחמת על פי קריטריון גאוגרפי – כלומר שהם מוסמכים לדון בערעורים בזכות על פסקי דין של בתי משפט פדרליים מחוזיים במדינות וטריטוריות ספציפיות של ארצות הברית.
בית המשפט הוא בעל סמכות שיפוט על בתי המשפט הפדרליים של מדינות ניו יורק, ורמונט וקונטיקט.
סמכות ערעורים על שישה בתי משפט מחוזיים: שלושה בניו יורק (המחוז הצפוני, הדרומי, המערבי, ובמרכזי), אחד בקונטיקט ואחד בורמונט.
מכיוון שבית המשפט הפדרלי השני לערעורים כולל בתחומו הגאוגרפי את העיר ניו יורק, אשר מהווה עיר עולם בשל השפעתה העצומה, בית המשפט נחשב לאחד מבתי המשפט הפדרליים הגדולים והמשפיעים ביותר לערעורים, במיוחד בענייני דיני חוזים, דיני ניירות ערך ודיני הגבלים עסקיים.
כיום במאה ה-21, הוא נחשב לאחד משני בתי המשפט הפדרליים היוקרתיים ביותר לערעורים, לצד בית המשפט הפדרלי לערעורים של מחוז קולומביה.
שלושה שופטים שכיהנו בבית המשפט השני קודמו לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית: ג'ון מרשל הרלן השני, ת'ורגוד מרשל וסוניה סוטומיור.
כמו כן כיהן בו השופט הנודע לרנד הנד.
בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים.
בית המשפט הוקם על ידי הקונגרס בשנת 1981, במסגרת שאר בתי המשפט הפדרליים במטרה להקל ולהוריד את העומס על בית המשפט הפדרלי לערעורים החמישי.
בית המשפט הוא בעל סמכות שיפוט על בתי המשפט הפדרליים של מדינות פלורידה, אלבמה וג'ורג'יה.
סמכות ערעורים על תשעה בתי משפט מחוזיים: שלושה בפלורידה (המחוז הצפוני, הדרומי, והמרכזי), שלושה באלבמה (המחוז הצפוני, הדרומי, והמרכזי) ושלושה בג'ורג'יה (המחוז הצפוני, הדרומי, והמרכזי).
בית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים.
בית המשפט דן בערעורים מתשעת בתי המשפט המחוזיים הפדרליים במרילנד, וירג'יניה, מערב וירג'יניה, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה ומסוכנויות מנהליות פדרליות.
בתשעה בתי משפט מחוזיים: שניים בווירג'יניה (המחוז הצפוני והדרומי), שלושה בצפון קרוליינה (המחוז המערבי, המזרחי והמרכזי),שניים בוירג'יניה המערבית (המחוז הצפוני והדרומי), אחד בדרום קרוליינה ואחד במרילנד.
בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים.
בית המשפט הוקם על ידי הקונגרס ב-1891, יחד עם שאר בתי המשפט הפדרליים.
בשנת 1929 העביר הקונגרס חוק המוריד נטל מבית המשפט השמיני לערעורים ויצר בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית שכלל את ויומינג, קולורדו, יוטה, ניו מקסיקו, קנזס ואוקלהומה.
שלושה משופטי בית המשפט קודמו לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית – ויליס ואן דוונטר, צ'ארלס ויטאקר והארי בלקמן.
בית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים.
בית המשפט הראשון הוא אחד מ-12 בתי משפט הפדרליים לערעורים אשר סמכותם מתוחמת על פי קריטריון גאוגרפי – כלומר שהם מוסמכים לדון בערעורים בזכות על פסקי דין של בתי משפט פדרליים מחוזיים במדינות טריטוריות ספציפיות של ארצות הברית.
בית המשפט הוא בעל סמכות שיפוט על בתי המשפט הפדרליים של מדינות מיין, מסצ'וסטס, רוד איילנד, ניו המפשייר, והטריטוריה פוארטו ריקו.
והוא בעל סמכות ערעורים על חמישה בתי משפט מחוזיים אחד בכל מדינה.
בבית המשפט הפדרלי הראשון מכהן מספר השופטים הקטן ביותר מבין שנים עשר בתי המשפט לערעורים של ארצות הברית.
שניים משופטי בית המשפט קודמו לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית – דייוויד סוטר וסטיבן ברייר.
בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית הוא בית משפט פדרלי בעל סמכות ערעורים על בתי משפט פדרליים מחוזיים.
בית המשפט השישי הוא אחד מ-12 בתי משפט הפדרליים לערעורים אשר סמכותם מתוחמת על פי קריטריון גאוגרפי – כלומר שהם מוסמכים לדון בערעורים בזכות על פסקי דין של בתי משפט פדרליים מחוזיים במדינות וטריטוריות ספציפיות של ארצות הברית.
בית המשפט הוא בעל סמכות שיפוט על בתי המשפט הפדרליים של מדינות טנסי, אוהיו, מישיגן וקנטקי.
סמכות ערעורים על שישה בתי משפט מחוזיים: שניים בקנטקי (המחוז המערבי, והמזרחי), שניים מישיגן (המחוז המערבי, והמזרחי), אוהיו (המחוז הדרומי, והצפוני), טנסי (המחוז הדרומי, המרכזי, והצפוני).
במהלך השנים קודמו ארבעה שופטים שכיהנו בבית המשפט לכהונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית: האוול ג'קסון, הוראס לארטון, ויליאם דיי ופוטר סטיוארט.
בית המשפט העליון של תאילנד (בתאית: ศาลฎีกา), הממוקם בבנגקוק, תאילנד, הוא בית המשפט הגבוה ביותר לצדק בתאילנד, והוא מכסה תיקים פליליים ואזרחיים בכל המדינה.
בית המשפט העליון פועל בנפרד מבית המשפט לעניינים מנהליים ומבית המשפט לחוקה, ופסק הדין שלו נחשב סופי, כאשר התובע והמשיב לא יכולים לבקש ערעורים נוספים.
לתפקיד שיפוט בבית המשפט העליון ניתן למנות שופט מבין שופטי בית המשפט לערעורים לפי משקל של ותק, ידע וניסיון רב.
נשיא בית המשפט העליון מתמנה בצו של המלך.
מבחינה היסטורית, לא היה בית משפט עליון עד תחילת המאה ה-20, משום שבית המלוכה התאילנדי נחשב הרשות השיפוטית העליונה היחידה.
אזרחים שהיו מעוניינים בהכרעתו של המלך, היו פונים אליו כשהוא בדרכו מחוץ לארמון ושוטחים את טענותיהם.
כך הדברים התנהלו עד תחילת עידן ממלכת ראטאנאקוסין ושלטונו של המלך ראמה הרביעי.
בתקופת שלטונו של המלך ראמה החמישי, הוקמה בארמון מחלקה רשמית לערעורים, ובשנת 1891 הקים המלך את משרד המשפטים.
ראמה החמישי חוקק גם את חוק השופטים משנת 1909, ובחקיקה הזו נקבע בית המשפט העליון כסמכות המשפטית העליונה, ונפסק הנוהג של הגשת ערעורים למלך.
לאחר שתאילנד אימצה צורת ממשל דמוקרטית וחוקתית במהלך המהפכה הסיאמית של 1932, נחקק מחדש ב-1934 חוק השופטים ובתי המשפט חולקו לשלוש רמות: בית המשפט לערכאה ראשונה, בית המשפט לערעורים ובית המשפט העליון.
לאורך השנים גילה בית המשפט העליון בתאילנד מעורבות גוברת בפוליטיקה, כולל ביטול הבחירות או הדחתם של ראשי ממשלה מכהנים וכמו גם פסקי דין עם משמעות כלכלית רחבה, כמו בלימת הליכי הפרטה של חברות ממשלתיות.
בית המשפט העליון של תאילנד משמש כבית המשפט האחרון לערעורים בכל התיקים האזרחיים והפליליים בממלכה כולה.
צו או פסק דין של בית המשפט העליון בכל תיק שהוא הוא סופי ומוחלט.
חוקים מיוחדים כגון חוקים פרוצדורליים בנושאים כמו עבודה, מס, קניין רוחני וסחר בין-לאומי מאפשרים לצדדים לערער על פסקי דין של בתי משפט מיוחדים בתחומם ישירות לבית המשפט העליון.
בית המשפט מורכב מהנשיא, סגני הנשיא, המזכיר ומספר שופטים.
בשיטה המשפטית של ימינו, נשיא בית המשפט העליון הוא גם ראש בתי המשפט לצדק.
הרכב משפטי בבית המשפט העליון דורש לפחות שלושה שופטים.
בית המשפט העליון חילק את שופטיו באופן פנימי ל-25 הרכבים המונים כל אחד שלושה שופטים, כשהבכיר ביניהם מכהן כראש ההרכב.
לבית המשפט העליון ישנם עשר אגפים, הכוללים הרכבים המתמחים בנושאים ספציפיים, כל חטיבה מתמחה כוללת תשעה שופטים בהתאם להקצאתו של נשיא בית המשפט העליון, ושופט אחד המפקח על עבודת החטיבה.
חטיבה לקניין רוחני ומסחר בין-לאומי, כולל חוק זכויות היוצרים של תאילנד
המחלקה הפלילית לבעלי תפקידים פוליטיים
פסק הדין ניתן ברוב קולות בקרב השופטים במניין ההרכב, לאחר הגשת כל חוות הדעת בכתב והצהרה בעל פה של השופט לפני קבלת ההחלטה הסופית.
לאחר שנבדקו והובאו להליך המנהלי הראשוני, ערעורים על פסק דין של הערכאות הנמוכות שהוגשו לבית המשפט העליון יופנו לשופטים על ידי נשיא בית המשפט העליון על בסיס כל מקרה לגופו.
תהליך זה אורך לרוב כ-15 ימים.
עם זאת, ישנם מקרים מיוחדים ויוצאים מן הכלל, כגון קניין רוחני, מס, פשיטת רגל וסחר בין-לאומי.
כמו כן, ניתנת עדיפות לחלק מהתיקים הפליליים בהם הנאשמים נמצאים במעצר במהלך המשפט.
בתהליך השיפוט, בית המשפט מאפשר לתובע ולמשיב להציג את הסוגיות העובדתיות והמשפטיות.
תהליך זה יכול להימשך מספר חודשים עד תום התיק, בהתאם להחלטה שקיבלו השופטים הבכירים בתיק.
לאחר מכן, טיוטת פסק דין או צו מתפרסמת, ולאחר מכן יכול להתקיים תהליך הבחינה על ידי חטיבת המחקר או תהליך אישור על ידי חטיבה מיוחדת מסוימת.
תהליך זה יכול להימשך עד חודש.
ההליך כולו מסתיים בהעברת תיק עם פסק דין של בית המשפט העליון לבית המשפט קמא להכרעה סופית.
תקדימים של פסיקת בית המשפט העליון בתאילנד אינם מחייבים בהכרח.
בית המשפט הפלילי הפדרלי של שווייץ הוא בית משפט פדרלי שווייצרי המשמש כערכאה שיפוטית המתמחה בטיפול בעבירות פליליות בעלות חשיבות מיוחדת לקונפדרציה, כגון פשיעה מאורגנת, טרור, הלבנת הון, פשעים כלכליים חוצי גבולות, שחיתות ועבירות נגד מוסדות ועובדים פדרליים.
מרבית העבירות הפליליות נידונות בבתי המשפט הקנטונליים, אך תיקים בעלי אופי חמור או מורכב מועברים לסמכותו של בית המשפט הפלילי הפדרלי.
בנוסף, בית המשפט הפלילי הפדרלי של שווייץ הוא פוסק בערעורים נגד החלטות של התביעה הכללית הפדרלית ורשויות סיוע משפטי בין-לאומי, ומכריע במחלוקות סמכות בין קנטונים לבין עצמם או מול הקונפדרציה.
בית המשפט כולל שלוש לשכות – פלילית, ערעורים נמוכה וערעורים עליונה – כאשר האחרונה נוספה רק בשנת 2019. ההרכב כולל 20 שופטים קבועים ו-13 שופטים במשרה חלקית, בסיוע צוות מקצועי של כ-60 עובדים.
בית המשפט מתמודד לעיתים עם תיקים רחבי היקף הכוללים מספר נאשמים ודורשים תרגום במספר שפות.
פסקי הדין עשויים להיות מורכבים וארוכים במיוחד, לעיתים מעל למאה עמודים.
תיקים רבים נושאים אופי בין-לאומי, ובית המשפט מכריע בענייני הסגרה, מסירת ראיות למדינות זרות וסוגיות של שיתוף פעולה פלילי בין-לאומי.
מאז הקמתו בשנת 2004, מושבו של בית המשפט נמצא בעיר בלינצונה.
הליכים גדולים – הליך פלילי בפני בית המשפט הפלילי הפדרלי עשוי להתייחס למספר אנשים ולהיות רב-לשוני, מה שהופך תרגומים נחוצים.
לעיתים יש לנקוט באמצעי אבטחה מיוחדים לדיונים.
פסק הדין בכתב בהליכים גדולים הכוללים מספר צדדים עולה באופן קבוע בהרבה על מאה עמודים.
קשר בין-לאומי – להליכים פליליים יש לרוב קשר בין-לאומי, במיוחד בתחום הפשיעה הכלכלית והטרור.
בית המשפט התחתון לערעורים מחליט בין היתר אם שווייץ רשאית להסגיר אדם למדינה אחרת או אם יש למסור ראיות (בעיקר רישומי בנק) למדינה אחרת.
בית המשפט הפלילי הפדרלי מורכב מלשכת פלילית, לשכת ערעורים נמוכים יותר ומלשכת ערעורים עליונה.
ניתן לערער על פסקי דין של הלשכה הפלילית בפני הלשכה העליונה לערעורים.
זה האחרון הוקם רק בשנת 2019. ניתן להפנות את רוב פסקי הדין התחתון כמו גם בית המשפט העליון לערעורים לבית המשפט הפדרלי.
בבית המשפט יש 20 שופטים קבועים ו-13 שופטים במשרה חלקית.
גופי הניהול של בית המשפט הפלילי הפדרלי הם הוועדה המנהלית והאסיפה המליאה (המורכבת מכל השופטים המכהנים).
בית המשפט הפדרלי לפטנטים הוא בית המשפט הפדרלי הקטן ביותר בשווייץ, והוא מוסמך לדון במחלוקות הנוגעות לפטנטים.
מאז הקמתו בשנת 2012, הוא מחליף את בתי המשפט הקנטונליים בטיפול בסכסוכים בתחום הפטנטים.
על פסקי הדין של בית המשפט ניתן לערער בפני בית המשפט העליון הפדרלי של שווייץ.
בית המשפט דן בתביעות הנוגעות להפרת פטנטים, לתוקפם של פטנטים רשומים, לקביעת זהות בעלי הזכויות החוקיים בפטנט, ולשאלות הקשורות לרישוי ושימוש בטכנולוגיות מוגנות.
מטרתו להבטיח הגנה משפטית על קניין רוחני טכנולוגי, שמהווה לרוב תוצאה של השקעה כלכלית ניכרת.
מושבו של בית המשפט הפדרלי לפטנטים נמצא בסנט גאלן.
אחת מהמאפיינים הבולטים של בית המשפט הפדרלי לפטנטים היא אפשרות ניהול ההליכים באנגלית, אם שני הצדדים מסכימים לכך.
מדובר בחריגה מהנורמות הרגילות של מערכת המשפט השווייצרית, המתנהלת בשפות הרשמיות: גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
השימוש באנגלית מאפשר לבית המשפט לפעול ביעילות גם מול שחקנים בין-לאומיים רבים, הפועלים בתחום הפטנטים.
הדיונים המשפטיים בבית המשפט דורשים הבנה טכנית מעמיקה, ולכן ההרכב השיפוטי כולל שופטים בעלי מומחיות טכנית לצד שופטים בעלי הכשרה משפטית.
שילוב זה מאפשר לבית המשפט להתמודד באופן ישיר עם סוגיות טכנולוגיות מבלי להסתמך על חוות דעת חיצוניות, ובכך לחסוך זמן ועלויות.
בניגוד לבתי המשפט הפדרליים האחרים, בית המשפט הפדרלי לפטנטים אינו מחולק לחטיבות פנימיות.
בהרכבו הקבוע פועלים נשיא (נכון לשנת 2024: מארק שוויצר), שופט מקצועי נוסף, שני פקידי בית משפט ושני אנשי צוות מנהליים.
בנוסף, 41 שופטים שאינם קבועים משתתפים לפי צורך, ומביאים עימם מומחיות טכנית ייחודית בהתאם לאופי התיק.
למרות חשיבותו, לבית המשפט אין מבנה עצמאי עם אולם דיונים קבוע.
מושבו בסנט גאלן, ובמקרים בהם נדרש לקיים דיונים פומביים, הם מתקיימים לרוב בבניין של בית המשפט הפדרלי למינהל הסמוך.
כאשר הצדדים להליך מגיעים מקנטון דובר צרפתית, ניתן לקיים את הדיון באחד מהקנטונים המתאימים, כמו נשאטל.
ההליכים בבית המשפט מתנהלים בדרך כלל בכתב, אך כאשר מתקיימים דיונים, הם מתנהלים באחת השפות הרשמיות או באנגלית (בהסכמה).
תהליך קבלת ההחלטות מבוסס על ניתוח מעמיק של הראיות והחוק, תוך שימוש בידע טכנולוגי של השופטים.
ההכרעות המשפטיות של בית המשפט מתפרסמות לציבור, כחלק ממחויבותו לשקיפות.
פסקי הדין שניתנים על ידי בית המשפט הפדרלי לפטנטים ניתנים לערעור בפני בית המשפט העליון הפדרלי של שווייץ, ובכך נשמרת הבקרה ההיררכית על מערכת המשפט הפדרלית.
בית המשפט לערעורים של צרפת הוא בית המשפט הגבוה ביותר במערכת המשפט האזרחית והפלילית של צרפת.
הוא נושא באחריות ליצירת אחידות בפרשנות החוק ברחבי המדינה, ונחשב לערכאה עליונה שבסמכותה לבחון האם פסקי הדין שניתנו בערכאות נמוכות יושמו בהתאם לכללי המשפט, אך אינו דן לגופם של ממצאי העובדה שנקבעו על ידי בתי המשפט הקודמים.
שורשיו של בית הדין לערעורים נעוצים בתקופת המהפכה הצרפתית, כאשר ב-1790 הוקם "טריבונל הערעורים", שלימים שונה שמו ל-Cour de cassation.
עם זאת, עקרון הביקורת השיפוטית על החלטות בתי המשפט היה קיים עוד בתקופת המשטר הישן, אז ניתן היה לערער על החלטות הפרלמנטים בפני מועצת המלך.
המהפכה עיצבה מחדש את מוסד זה והעבירה את הסמכות מידי הריבון לבתי המשפט.
ייחודו של בית הדין לערעורים נובע משני מאפיינים מרכזיים:
ייחודיות מוסדית – מדובר בבית משפט אחד ויחיד לרפובליקה כולה.
תפקידו המרכזי הוא להבטיח אחידות בפסיקה ולבסס הלכות משפטיות מחייבות.
ביקורת משפטית ולא מהותית – בית הדין אינו מהווה "ערכאה שלישית" במובן המסורתי.
הוא אינו דן מחדש בעובדות אלא קובע אם הערכאות הקודמות יישמו את הדין כראוי, בהתאם לעובדות שנקבעו בפסקי דינן.
לבית הדין סמכות לדון בערעורים על פסקי דין אזרחיים, פליליים, מסחריים וחברתיים שניתנו בבתי המשפט בערכאה ראשונה (כגון בתי דין לעבודה, בתי משפט מסחריים ובתי משפט אזרחיים), ובפסקי דין של ערכאות הערעור.
דיוניו נחשבים להליך חריג ובעל חשיבות עקרונית.
לבית הדין סמכויות נוספות, כגון:
מתן חוות דעת ייעוציות לפרשנות חוק
השתתפות בהרכבים של ועדות ממלכתיות שונות
פיקוח על מערכת השפיטה והכשרות שופטים
בית הדין מורכב משש מחלקות (לשכות), אשר כל אחת מהן מתמחה בתחום משפטי אחר:
שלוש לשכות אזרחיות (ראשונה, שנייה ושלישית)
כל לשכה עומדת בראשה נשיא מחלקה, וההרכב משתנה לפי סוג ההליך.
במקרים פשוטים הערעור נדחה בהרכב של שלושה שופטים.
במקרים מהותיים יותר, ההרכב כולל חמישה שופטים לפחות, ולעיתים נדירות – כינוס מלא של לשכה או הרכב מורחב בין-מחלקתי (chambres mixtes), או אף מועצה מלאה (Assemblée plénière) שמורכבת מ-19 חברים ומכונסת רק בדיונים בעלי חשיבות ציבורית או משפטית יוצאת דופן.
בראש בית הדין עומד הנשיא הראשון (Premier président), שהוא השופט הבכיר ביותר בצרפת.
לנשיא תפקידים שיפוטיים, מנהליים וייצוגיים:
הוא קובע את הרכבי השופטים.
מקבל החלטות בעניין לוחות זמנים ודיונים דחופים.
מייצג את מערכת המשפט כלפי המדינה והציבור.
משמש יו"ר מועצת השיפוט העליונה והנהלת בית הספר הלאומי לשופטים.
בבית הדין פועלת גם הפרקליטות הכללית (Parquet général), שבראשה עומד פרקליט המדינה (Procureur général).
בניגוד לפרקליטויות אחרות בצרפת, גוף זה אינו עוסק בהעמדה לדין אלא משמש תפקיד עצמאי ועיוני – מייצג את האינטרס הציבורי בפני בית הדין ומביע חוות דעת משפטיות.
חבריו אינם כפופים לשר המשפטים או לפרקליט המדינה עצמו.
בית המשפט לביקורת של צרפת הוא בית דין מיוחד בצרפת, שתפקידו לשפוט את חברי הממשלה (ראש הממשלה, שרים ומזכירי מדינה) בגין עבירות פליליות או עברות חמורות אחרות שבוצעו במהלך כהונתם.
בית הדין הוקם בשנת 1993 ונחשב לעיתים למוסד שנוי במחלוקת.
הרכבו כולל שופטים מקצועיים לצד שופטים מקרב נבחרי הציבור.
בתחילת כל כהונת פרלמנט, נבחרים ששת נציגי האספה הלאומית המכהנים כשופטים בבית הדין.
הבחירה נעשית בהצבעה חשאית ובשיטת הרוב.
עבור כל שופט קבוע נבחר גם שופט מחליף, בהתאם לאותם כללים.
בית הדין הוקם מכוח התיקון לחוקה מ-27 ביולי 1993, ומוזכר בסעיפים 1–68 ו־68-2 לחוקה הצרפתית, תחת הכותרת "אחריות פלילית של חברי ממשלה".