tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארגון זה היה מטפל במכירות נשק סובייטי למדינות שונות.
עבודתו בחברה ככל הנראה גם הייתה קשורה עם חברותו בארגון ביון.
בשנות ה-80 עבד במוסדות ממלכתיים שונים שעוסקים בקשרי־חוץ כלכליים.
ב־1991 התמנה ליועץ בכיר של נציגויות רוסיה בארגונים הבינלאומיים השונים של האומות המאוחדות.
מ־1992 - סגן השר לקשרי־חוץ כלכליים של רוסיה; בשנת 1997 קיבל את תפקיד השר.
פרש מהתפקיד בשנת 1998 עם פרישתה של ממשלת ויקטור צ'רנומירדין והתמנה למנכ"ל חברת הביטוח אינגוסטראך (Ингосстрах).
במאי 1999 חזר לפוליטיקה בתפקיד שר המסחר, אך פרש מהתפקיד עם פירוק ממשלת סרגיי סטפשין וקיבל את תפקיד האחראי על הביטחון הכלכלי של רוסיה במועצת הביטחון של רוסיה.
ב־2001 קיבל את תפקיד מנהל משטרת המס של רוסיה.
מ־2003 שימש כנציג מטעם רוסיה באיחוד האירופי.
במרץ 2004 מונה לראש הממשלה לאחר שוולדימיר פוטין פיטר את ממשלתו של מיכאיל קסיאנוב.
פרדקוב מיעט להביע דעות מדיניות, ונתפס כראש ממשלה ניהולי המבצע את מדיניות הנשיא.
ב-12 בספטמבר 2007 הוא התפטר מתפקיד ראש הממשלה, ובמקומו מינה פוטין את ויקטור זובקוב.
באוקטובר אותה שנה הוא מונה למנהל שירות ביון החוץ, סוכנות הביון של רוסיה.
ב-22 בספטמבר 2016 פוטין החליט כי ב-5 באוקטובר יוחלף על ידי סרגיי נארישקין בעוד הוא עצמו מונה למנהל המכון הרוסי למחקרים אסטרגיים (RISI).
מיכאיל קוגלניצ'אנו (ברומנית: Mihail Kogălniceanu; 6 בספטמבר 1817, יאשי - 1 ביולי 1891, פריז) היה מדינאי רומני, היסטוריון ופובליציסט.
קוגלניצ'אנו נבחר כראש ממשלת רומניה ב-11 באוקטובר 1863, לאחר איחוד הנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה, על ידי השליט אלכסנדרו יואן קוזה.
לאחר כישלונו לבצע רפורמות בנושא הקרקעות, התפטר בשנת 1865 מתפקידו.
שדה התעופה הבינלאומי בקונסטנצה נקרא על שמו.
מיכאיל טימופייביץ' קלשניקוב היה גנרל ומעצב נשק רוסי שהתפרסם בזכות פיתוח הרובה AK-47, הנקרא "קלשניקוב", על שמו.
קלשניקוב נולד למשפחת איכרים בכפר קיוריה במחוז אלטאי.
הוא התחיל את הקריירה שלו בעבודה בתחנת רכבת, שם למד מכונאות.
בשנת 1938 התגייס לצבא האדום, ושירת כמפקד טנק בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה (מכונה ברוסיה המלחמה הפטריוטית הגדולה).
באוקטובר 1941 נפצע בקרב ונשלח לביתו.
בבית החולים עיצב את הנשק הראשון שלו, ובמהרה הצטרף לעבודה במוסד לתעופה במוסקבה.
שם הפיק קלשניקוב חידושים לטנקים כמו מונה יריות מכני.
תוך כמה שנים, קודם למהנדס ראשי.
בשנת 1947 עיצב קלשניקוב את רובה הסער שזכה לכינוי AK-47 (קיצור ל-Avtomat Kalashnikova - האוטומט של קלשניקוב - מודל 1947).
בשנת 1949 הפך ה-AK-47 לנשק הבסיסי בצבא הסובייטי, ומאוחר יותר היה להמצאה המפורסמת ביותר של קלשניקוב.
בשנת 1964 זכה בפרס לנין.
בשנת 1998 הוענק לו עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
בדצמבר 2013 הוא הלך לעולמו בגיל 94 ונקבר בבית העלמין הצבאי הפדרלי לזכר הנופלים.
בנו, ויקטור (2018-1942), היה גם הוא מפתח כלי נשק והיה ממפתחי תת-המקלע PP-19 Bizon.
בנובמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט קלשניקוב המגולל את קורות המצאת רובה ה-AK-47.
מיכאיל איוונוביץ' צ'יגורין (12 בנובמבר 1850;סנקט פטרבורג שברוסיה – 25 בינואר 1908; לובלין שבפולין) היה שחמטאי רוסי מוביל.
שימש כמקור השראה לשיטה הסובייטית לבית ספר לשחמט ששלטה בעולם ממחצית המאה העשרים ועד לסופה.
צ'יגורין החל להתעניין בשחמט בשלב מאוחר מאוד בחייו; המורה שלו לימד אותו את המסעים בגיל 16, אך רק בגיל 24, לאחר שסיים את לימודיו והחל קריירה כפקיד ממשלה, החל לשחק ברצינות.
לאחר שנכבש בקסמי המשחק, הפסיק את עבודתו והחל את חייו כשחמטאי מקצועני.
הוא שיחק סדרה של דו-קרבות עם אמנים ידועים כעמנואל שיפרס (בשנת 1878) ושמעון אלאפין (בשנת 1880) והשיג ניצחונות משמעותיים נגדם.
כבר בשנת 1880 נחשב לטוב שבשחמטאי סנקט פטרבורג וייתכן שגם בכל רוסיה.
התחרות הבינלאומית הראשונה שבה השתתף הייתה ברלין 1881, אשר בה סיים שלישי עם אותו מספר נקודות כמו שמעון אברמוביץ וינוור ואחרי יוהנס צוקרטורט וג'וזף הנרי בלקברן.
בתחרות הגדולה בלונדון, בשנת 1883 סיים רביעי לאחר צוקרטרוט, בלקברן ווילהלם שטייניץ.
הוא שיחק בשני דו-קרבות מול שטייניץ על תואר אלוף העולם:
שנת 1889 - דו-קרב על אליפות העולם בין שטייניץ לבין צ'יגורין.
שנת 1892 - דו-קרב על אליפות העולם בין שטייניץ לבין צ'יגורין.
התוצאה הכללית של צ'יגורין מול שטייניץ מרשימה וממחישה כי היו כוחות שקולים כמעט לחלוטין: (+24-27=8).
צ'יגורין שיחק מול שטייניץ גם בדו-קרב טלגרפי בשנת 1890, שנועד לקבוע מי צודק בסוגיה תאורטית.
לצ'יגורין היה יתרון קל של בחירת הפתיחות מראש מרשימה שסופקה על ידי שטייניץ ואכן הוא זכה בשני המשחקים.
לקראת סוף המאה ה-19 הגיע צ'יגורין לדרג של ארבעת-חמשת השחמטאים הטובים בעולם.
גם המוניטין שלו כשחקן דו-קרבות היה בעליה.
הוא סיים בתיקו דו-קרב עם זיגברט טאראש בתוצאה (+9-9=4) (סנקט פטרבורג, 1893); סיכום התוצאות בין שני השחקנים היה (+14-13=8) וטאראש נחשב ליריב מסוכן ביותר באותן השנים.
ככל הנראה את התוצאה הטובה ביותר השיג צ'יגורין בתחרות הייסטינגס בשנת 1895, כאשר העפיל למקום שני לפני אלוף העולם המכהן עמנואל לסקר, טאראש ואלוף העולם הקודם שטייניץ.
כל גדולי השחקנים בעולם הגיעו לשחק בתחרות זו והישגו המצוין של צ'יגורין כולל גם ניצחון מול הזוכה בתחרות הרי נלסון פילסבורי.
פילסבורי כיבד מאוד את יכולתו של צ'יגורין ולא בכדי, שכן צ'יגורין הוביל בתחרות האישית ביניהם (+8-7=6).
הגם שלצ'יגורין הייתה תוצאה כוללת גרועה מול לסקר במשחקים תחרותיים (+1-8=4), הרי שבמשחק הראשון ביניהם בתחרות זכה צ'יגורין בכלים השחורים בסיום קלסי של שני פרשים מול שני רצים, על אף שהרצים של לסקר היו עדיפים, אך הוא זלזל באסטרטגיה של צ'יגורין.
ניצחונו של צ'יגורין על לסקר בתחרות הייסטינגס 1895.
בתחרויות חשובות אחרות זכה צ'יגורין במקום ראשון משותף בבודפשט בשנת 1896, וגבר על רודולף שארושק 3-1 בפלייאוף.
בקלן 1898 סיים במקום שני משותף עם שארושק ווילהלם קוהן לאחר איימוס ברן שזכה בתחרות.
המקום השביעי בתחרות לונדון 1899 הווה אכזבה עבורו, אך זו הייתה תחרות חזקה ביותר.
בשנת 1901 סיים במקום השלישי בתחרות מונטה קרלו לאחר ינובסקי וקרל שלכטר.
כמומחה גדול לפתיחות גמביט, זכה צ'יגורין בתחרות וינה שהוקדשה לפתיחת גמביט המלך וניצח את לסקר (+2-1=3) בתחרות שהוקדשה לגמביט רייס בעיר ברייטון.
לצערו של צ'יגורין התברר בהמשך כי גמביט רייס הוא בלתי מבוסס ולכן, העובדה ששיחק בכלים השחורים בכל המשחקים נתנה לו יתרון משמעותי.
בתחרות מרובעת שהתקיימה בעיר לודז' בשנת 1906 סיים צ'יגורין במקום השני אחרי עקיבא רובינשטיין.
במקביל לאירועים בינלאומיים אלו, שיחק צ'יגורין וגם ניצח בשלוש האליפויות הראשונות של רוסיה, בשנים 1899, 1900 ו-1903. הצלחות יוקרתיות אלו קיבעו את המוניטין שלו כשחקן הטוב ביותר ברוסיה.
לאחר שלא הצליח לנצח בתחרות הרביעית שהתקיימה בשנת 1906, קרא צ'יגורין תיגר על הזוכה בתחרות גרש סלווה וניצח אותו בדו-קרב (+7=3-5).
בשנים 1901 ו-1902 הוא השתתף בתחרות בינלאומית במונטה קרלו, אך בשנת 1903 לא הוזמן מלחץ של אנדריי דדיאני.
סגנון המשחק של צ'יגורין מאופיין ביכולת טקטית מושחזת היטב ובגישה בעלת דמיון יצירתי לשלב הפתיחה.
הוא דחה רבות מההשקפות הקשיחות שטאראש ושטייניץ קידמו, אך קיבל את ההנחיות של שטייניץ על החוסן שבמרכז ההגנתי.
צ'יגורין תרם להתפתחות הגישה בעבודה על ההסתעפויות הסגורות של הפתיחה הספרדית והוא גם היה חלוץ בכמה מההסתעפויות של ההגנה הסלאבית.
פרנק מרשל העיר על המצב העצבני מאוד, הנסער שאליו היה נכנס צ'יגורין כאשר היה נתקל בעמדה קשה.
מעבר לנקישות תזזיתיות ברגליו ושיכול הרגלים הוא היה הופך לעיתים לפקעת עצבים, ומזגו היה הופך לפראי למדי.
כשגריר השחמט הרוסי, צ'יגורין הווה דוגמה מזהירה; הוא נתן הרצאות רבות, כתב מאמרים בביטאונים שונים, פרסם טורי שחמט וסיבסד מכספו או תמך בדרכים אחרות במספר ביטאונים כדי לאפשר להם המשך קיום למרות מספר קוראים נמוך.
הוא גם יסד מועדון שחמט בסנקט פטרבורג וניסה במשך שנים רבות לייסד איגוד שחמט, ניסיון שהסתיים בהצלחה שנים אחדות לאחר מותו.
על פי האמן הבינלאומי הקנדי לורנס דיי, צ'יגורין נסע עם פדור בוגאטירצ'וק הצעיר לתחרויות ברוסיה בין השנים 1905–1907, בתקווה לאמן אותו.
לאחר שהיגר לקנדה בעקבות מלחמת העולם השנייה, בוהטירצ'וק אימן את דיי.
בשנת 1907 כשל צ'יגורין בתחרות שחמט ומשום שהיה ברור כי אינו בקו הבריאות, טופל על ידי רופאים בקרלסבד שם זוהה כחולה סוכרת קשה.
הרופאים הודיעו לו כי אין תרופה למחלה ונותרו לו רק מספר חודשים.
צ'יגורין חזר לאשתו וביתו בלובלין ומת בינואר 1908.
בזכות כישרונו המקורי, משחקיו מלאי החיות והרצאותיו הפוריות והשופעות, רוסים רבים רואים בצ'יגורין כמייסד "בית הספר לשחמט" שנודע לימים כבית הספר הסובייטי לשחמט.
הוא היה בצילן של התאוריות החדשות והמלהיבות המכונות היפרמודרניות בשנות ה-20, אך להשפעתו של צ'יגורין מקום בולט וקבוע בשליטה הסובייטית על עולם השחמט במאה ה-20.
מספר פתיחות והסתעפויות של פתיחות קרויות על שמו של צ'יגורין.
התחייה לה זכתה לאחרונה נובעת ממאמציו של אלכסנדר מורוזביץ' שהגן על הפתיחה הן במשחק תחרותי והן בספרו "הגנת צ'יגורין לפי מורוזביץ'" שיצא לאור בשנת 2007.
משחק מפורסם של צ'יגורין מול שטייניץ משנת 1892 הווה בסיס לעלילה של ספר מדע בדיוני "משבצות העיר" משנת 1965 מאת ג'ון ברונר.
מיכאיל (מיכאי) רולר (ברומנית: Mihail Roller; 6 במאי 1908 - 21 ביוני 1958) היה היסטוריון קומוניסט יהודי-רומני ומהנדס.
מיכאיל רולר נולד לרב בן ציון רולר, רב העיר בוחוש שברומניה, שהיה ציוני נלהב ומחבר כמה ספרים.
אחיו החורג, , נפל במלחמת ששת הימים.
את לימודיו בבית הספר התיכון לבנים עשה בבקאו.
הוא הצטרף לתנועה הקומוניסטית בעת לימודי ההנדסה במכון הפוליטכני בברלין.
לאחר מכן המשיך ללימודים בפריז.
היה פעיל המפלגה הקומוניסטית ברומניה ואף נאסר בשל פעילותו.
שיתף פעולה עם פעילי התעמולה הקומוניסטית לאונטה ראוטו ויוסיף קישינבסקי ובסופו של דבר נמלט לברית המועצות.
במוסקבה עבר השתלמות בהיסטוריה המרקסיסטית.
הוא שב לרומניה בסוף שנת 1944, וב-1947 עמד בראש קבוצת ההיסטוריונים שחיברו את ספר הלימוד הקאנוני (לפי התפיסה הקומוניסטית) "ההיסטוריה של רומניה" (Istoria României).
רולר היה קומוניסט אדוק ונאמן, וספרי ההיסטוריה הרבים שכתב הציגו את הקו הרעיוני של המפלגה הקומוניסטית באותן השנים, בהשראת מדיניות ברית המועצות.
בשנת 1955, תוך כדי "ארגון מחדש" של המחלקה לתעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה ששולבה בתוך המחלקה למדע ולתרבות, איבד רולר את תפקידו כסגן מנהל המחלקה והועבר לתפקיד סגן מנהל במכון לתולדות מפלגת הפועלים הרומנית השלטת, שבראשו עמד קונסטנטין פרבולסקו.
בעקבות שינויים בקו המפלגה ב-1956 ערכו אנדריי אוצטיה, קונסטנטין דייקוביצ'ו ובארבו קמפינה דו"ח שמתח בקורת קטלנית על ספריו של רולר שהואשם ב"גישה אנטי-לאומית" ובכתיבת פלגיאט.
הדו"ח נמסר למנהיג המפלגה, גאורגה גאורגיו-דז'.
בקיץ 1957 סולקו יוסיף קישינבסקי ומירון קונסטנטינסקו מהנהגת המפלגה.
בכינוס של מליאת ועד המרכזי של מפלגת הפועלים הרומנית, ב-9–13 ביוני 1958, הואשם רולר בגישה שגויה ואנטי-מפלגתית בהצגת מאבק הפועלים בסדנאות הרכבות גריביצה משנת 1933, שבהם מילא תפקיד מנהיג המפלגה גאורגה גאורגיו-דז'.
רולר, שלא הוזמן לאותו כנס, נמצא מת בביתו ב-21 ביוני 1958. הוא היה ידוע כחולה סוכרת.
היו שמועות כי התאבד, אולם הדבר אינו ודאי.
הנתיחה אבחנה אירוע מוחי ובצקת ראות.
אחרי 1965 וכן בתקופה הפוסט-קומוניסטית ספריו בוקרו קשות, על עיוות האמת ההיסטורית, כדי להתאימה לקו המפלגה.
על רולר וספריו נמתחה ביקורת קשה גם בדו"ח הסופי של ההיסטוריונים שחקרו את נושא השואה ברומניה.
לדברי ההיסטוריונים, ספריו הציגו את הקורבנות המרכזיים של השואה בתור רומנים וקומוניסטים, ולא כיהודים.
כתוצאה מכך האשימו אותו החוקרים בהכחשת השואה.
מצד שני זה ייצג את "הקו האידאולוגי" הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית ושל בני חסותה ברומניה.
רולר היה נשוי ואב לבת.
בתו, סוניה, נהרגה בשנת 1957 עקב חבלה בראשה בנפילה לתוך בריכה בפרק אוטופן בבוקרשט, קרוב לבית ההבראה שבו טופל אביה.
האסון השפיע לרעה על בריאותו של רולר.
în principate (1848 בנסיכויות הרומניות)
Despre pedagogia în URSS (על הפדגוגיה בברית המועצות)
Eroicul și sângerosul 1907 (שנת 1907 - שנת גבורה ושפיכות דמים)
(מחקרים והערות מדעיות בנוגע להיסטוריה של רומניה)
מיכאיל קנטקוזינו (ברומנית: Mihail Cantacuzino; 1650–1716), היה ספטאר של נסיכות ולאכיה, אחי השליט ומייסד מנזר סינאיה.
מיכאיל קנטקוזינו נולד ב-1650 למשפחת בויארים חשובה בנסיכות ולאכיה.
אביו היה הפוסטלניק קונסטנטין קנטקוזינו ואחיו היה שליט ולאכיה, שרבאן קנטקוזינו.
בסוף המאה ה-17 מיכאיל עלה לרגל כצליין, בליווי אמו אלנה ואחותו סטנקה, אל המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל (נצרת, ירושלים ועוד) והגיע עד למנזר סנטה קתרינה שבחצי האי סיני והתפלל בו.
לאחר שובו לנסיכות ולאכיה, ייסד לזכר מסעו את מנזר סינאיה.
שם המנזר מזכיר את הר סיני והוא נבנה לפי דוגמת מנזר סנטה קתרינה.
מיכאיל איבנוביץ' קלינין היה מהפכן קומוניסטי ופוליטיקאי סובייטי בברית המועצות.
קלינין כיהן כראש המדינה הסובייטית השלישי (1919–1946), אחרי לב קמנייב ויעקב סברדלוב, כשהתפקיד היה בעל אופי ייצוגי בלבד.
בין 1919–1938 עמד בראש הוועד המרכזי הפועל של קונגרס הסובייטית של הפדרציה הסובייטית הרוסית, בין 1922 -1938 היה יושב ראש הוועד המרכזי הפועל של קונגרס הסובייטים של ברית המועצות ובשנים 1938–1946 יושב ראש הפרזידיום של הסובייט העליון של ברית המועצות.
קלינין נולד למשפחת איכרים בכפר ורחניה טרויצה בפלך טבר (כיום במחוז טבר) שב.
ב-1889 עבר לעיר הבירה, סנקט פטרבורג, ועבד שם כפועל.
ב-1898 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, היה מהתומכים הראשונים בסיעה הבולשביקית של לנין והחל לעסוק בפעילות מהפכנית בסנקט פטרבורג ובטביליסי.
הוא נאסר בעטיין ב-1899 וב-1903. במהפכת 1905 פעל כמארגן של קבוצות פועלים מהפכניים.
לאחר מהפכת אוקטובר, ב-1917, התמנה לראש העירייה המהפכנית של פטרוגראד.
בשנת 1919 נבחר לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ובהמשך אותה שנה מונה ליו"ר הוועד המרכזי הפועל של הסובייטים במקומו של יעקב סברדלוב שנפטר.
משרה זו העמידה אותו, להלכה, בראשות המדינה הסובייטית.
בתפקיד זה שימש עד 1938, אז מונה ליו"ר נשיאות הסובייט העליון של ברית המועצות, למעשה אותו התפקיד בהגדרה שונה.
היותו הוותיק שבבכירי המפלגה הקומוניסטית שעדיין נטלו תפקיד פעיל במוסדותיה לאחר מותו של לנין היא העומדת בבסיס כינויו - "הקשיש".
בשנת 1925 מונה לחבר בפוליטביורו - הלשכה המדינית של המפלגה הסובייטית ומקור הכוח המרכזי במשטר הסובייטי.
למרות מינוייו המכובדים ורמי המעלה לא היה קלינין בעל השפעה פוליטית ניכרת ונתפש בהיסטוריה הסובייטית יותר כסמל של השלטון הנתון רק לכאורה בידי הפועלים והאיכרים המיוצגים בסובייטים.
ייתכן כי דווקא אפרוריותו הפוליטית והיעדר בסיס כוח של ממש סייעו לו לשרוד את תקופת הטיהורים במפלגה (1938-1935), וזאת בניגוד לרובה המוחלט של הגוורדיה הבולשביקית הוותיקה שחוסלה בידי סטלין באותן שנים.
קלינין נפטר ממחלה ממושכת ב-1946, ונטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
למרות היותו דמות שולית וחסרת השפעה ממשית על הפוליטיקה הסובייטית הונצח קלינין לאחר מותו באופן כמעט חסר תקדים לאדם במעמדו.
על שמו נקראו ארבע-עשרה ערים (הבולטות שבהן - קלינינגרד, לשעבר קניגסברג, בירת פרוסיה המזרחית, וקלינין - כיום, טבר), אוניברסיטאות, תיאטראות ושדרות קלינין במוסקבה.
מיכאיל דמיטרייביץ' פרוכורוב הוא מדינאי יהודי רוסי, איש עסקים ואוליגרך.
הוא נשיא קרן ההשקעות הפרטית אונקסים, מנכ"ל חברת פוליוס-גולד, ממפיקות הזהב הגדולות בעולם, נשיא איגוד הביאתלון הרוסי, והוא מחזיק במרבית מניות רוסאל, חברת האלומיניום הגדולה בעולם ומניות חברת נורילסקי ניקל, ממפיקות הניקל הגדולות בעולם.
כמו כן במשך עשור (2009–2019) היה הבעלים של קבוצת ה-NBA ברוקלין נטס.
על פי מגזין בלומברג לשנת 2021 הונו מוערך במעל 13 מיליארד דולר.
התמודד בבחירות הנשיאותיות במרץ 2012 מול ולדימיר פוטין וזכה בכ-8% מהקולות.
ב-2022 במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה החליט לעלות לישראל.
פרוכורוב נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית דאז.
אביו דמיטרי פרוכורוב היה ראש המחלקה לקשרים בינלאומיים של הוועדה הממלכתית לספורט ותרבות הגוף של ברית המועצות (Управления международных связей Госкомспорта СССР), כיום המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד הספורט והנוער של רוסיה, עובדה שאפשרה לו לנסוע עם אביו מסביב לעולם, זכות שנמנעה ממרבית תושבי ברית המועצות.
סבתו מצד אימו, אנה בלקינה, הייתה מיקרוביולוגית יהודייה-רוסייה שנשארה במוסקבה במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לייצר חיסונים בעוד שבתה תמרה (אימו של מיכאיל) הועברה מזרחה למען ביטחונה.
אחותו של מיכאיל, אירינה פרוכורובה, היא מבקרת ספרותית ועורכת המגזין "תסקיר ספרותי חדש" (Новое литературное обозрение).
לאחר סיום בית הספר התיכון התקבל ללימודים אקדמאים, אך העדיף להתגייס לצבא.
עם סיום השרות הצבאי חזר ללמוד.
ב-1988, בשנתו האחרונה במכון הפיננסי המוסקבאי, הוא היה לחבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1989 סיים את הפקולטה ליחסי כלכלה בינלאומיים של המכון המוסקבאי לכלכלה (כיום האוניברסיטה הפיננסית של ממשלת רוסיה), יחד עמו בקורס למד אלכסנדר חלופונין, לימים מושל מחוז קרסנויארסק ואנדריי קוזלוב, מי שהיה בנקאי בכיר וכיהן כסגן נגיד בנק רוסיה ונרצח.
ב-1989 התמנה פרוכורוב למנהל הבנק הבינלאומי לשיתוף פעולה כלכלי (Международный банк экономического сотрудничества).
באותה תקופה בבנק עבד גם ולדימיר פוטנין.
הם היו שותפים בעסקים במשך מספר שנים עד שנפרדו בשנת 2008.
ב-1992 היה יו"ר הדירקטוריון של בנק המסחר "חברת המימון העולמית" ובשנים 1993–1998 היה יו"ר בנק אונקסים שהפך לבנק המאוחד לייבוא וייצוא (Объединённый экспортно-импортный банк).
מ-1998 ועד שנת 2000 היה יו"ר דירקטוריון בנק אונקסים, ושנתיים לאחר מכן היה נשיא רוסבנק.
בשנים 2001–2007 היה יו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל נורילסק-ניקל - יצואנית הניקל הגדולה בעולם, והספונסר הראשי של צסק"א מוסקבה.
לאחר שהתפטר מתפקיד המנכ"ל ב-2007 המשיך להחזיק ב-25% מן המניות.
בשנים 2006–2010 היה יו"ר הדירקטוריון של "פוליוס-זולוטו" ממפיקות הזהב הגדולות בעולם, ומ-2010 ועד יוני 2011 היה למנכ"ל החברה.
החל מ-2007 עומד בראש מועצה בתאגיד הממלכתי "רוסננו - התאגיד הרוסי לננו-טכנולוגיה" (Российская корпорация нанотехнологий) ובאותה שנה פרוכורוב ייסד גם את קרן ההשקעות "קבוצת אונקסים" והיה לנשיאהּ.
מיוני 2008 היה לחבר בדירקטוריון נורליסקי ניקל ובאותה שנה מונה לעמוד בראש איגוד הביאתלון הרוסי.
מ-2010 עד 2019 היה הבעלים של קבוצת ה-NBA ברוקלין נטס והיה לרוסי הראשון שבבעלותו קבוצת ספורט אמריקנית.
נוסף לזה הוא ממפתחי רעיון המכונית החשמלית ברוסיה והוא המממן העיקרי של יו מובייל - פרויקט הרכב ההיברידי הרוסי.
ב-25 ביוני 2011, הוא נבחר ליו"ר מפלגת "המעשה הנכון", מפלגת ימין ליברלית המתעתדת להיבחר לדומה של רוסיה בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2011 אלא שבספטמבר אותה שנה כבר סולק מהמפלגה באמצעות מרד בתוך התנועה.
לפי דעתו המרד הוכן על ידי אנשי הממשל.
בדצמבר 2011 החליט פרוכורוב לשוב לפוליטיקה ועל רקע המחאות בעקבות הבחירות לפרלמנט הרוסי, הכריז כי יתמודד לתפקיד נשיא רוסיה מול ולדימיר פוטין.
פרוכורוב השתתף בבחירות וזכה בכ-8% מקולות הבוחרים.
ביוני 2012 פרוכורוב הכריז על הקמת מפלגה חדשה "המצע האזרחי" (Гражданская платформа) שנרשמה רשמית.
מטרת המפלגה היא להשתתף בבחירות האזוריות ברוסיה.
בשנת 2015 הוא עזב את המפלגה שהקים.
מיכאיל איליץ' רוֹם היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי ממוצא יהודי.
מיכאיל רום נולד בעיר אירקוטסק, שאליה הוגלתה משפחתו לאור פעילות מהפכנית נגד השלטון הצארי.
בשנת 1910 עברה המשפחה להתגורר במוסקבה.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה הוא לחם בשורות הצבא האדום.
לאחר סיום שירותו החל ללמוד פיסול במוסקבה.
בשנת 1931 החל לעבוד באולפני הקולנוע מוֹסְפילם.
את סרטו הראשון ביים בשנת 1933 ובסרט זה הצטלמה לראשונה פאינה רנייבסקיה.
בשנת 1934 קלימנט וורושילוב, שר ההגנה הסובייטי, היה מעוניין בסרט על הצבא האדום.
בימוי הסרט הוטל על רום, והסרט יצא לאקרנים בשנת 1936. במהלך הצילומים הכיר רום את ילנה קוזמינה, שהשתתפה בסרט, והם התחתנו.
בהמשך היא השתתפה במספר סרטים של מיכאיל רום.
בשנים 1937 ו-1939 ביים שני סרטים על מהפכת אוקטובר.
הסרטים בוימו תוך השגחה צמודה של יוסיף סטלין וזכו לתמיכתו.
גם בהמשך ביים רום מספר סרטים על ולדימיר לנין, יתרונות המשטר הסובייטי וכולי.
בשנת 1938 החל ללמד ב-VGIK, ועבד שם עד יום מותו.
בין תלמידיו היו במאים סובייטים מפורסמים כמו אנדריי טרקובסקי, ניקיטה מיכלקוב, וסילי שוקשין וגרגורי שוחראי.
בשנת 1961 הוא ביים את הסרט "תשעה ימים של שנה אחת", שזכה לתואר הסרט הטוב ביותר בשנת 1962 וזכה בפרסים בפסטיבלים לקולנוע.
בשנת 1965 ביים את הסרט הדוקומנטרי "הפשיזם המצוי", שזכה להצלחה רבה.
בתקופת סטלין הציג רום את סטלין באור חיובי מאוד בסרטיו, וזכה חמש פעמים בפרס ברית המועצות.
למרות זאת, בשנת 1966 חתם על מכתב גלוי נגד ניסיון לחזור מגינוי פשעיו של סטלין.
רום זכה בעיטור לנין פעמיים (1938, 1967), בתואר אמן העם בשנת 1950 ובפרסים נוספים.
מיכאיל רום נפטר ב-1971 במוסקבה, בגיל 70, ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
"שיעורי היסטוריה" (Урок истории) 1957
"ובכל זאת אני מאמין" (И всё-таки я верю) 1972
מיכאיל פטרוביץ' צ'ומקוב היה מגדולי הוירולוגים הסובייטיים אשר נודע בעולם בעיקר בשל תרומתו המכרעת בייצור והפצת החיסון נגד נגיף הפוליו (Poliovirus) שהוא הגורם האחראי למחלת שיתוק ילדים, אותו פיתח אלברט סייבין.
את השכלתו רכש צ'ומקוב בבית ספר לרפואה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1931 ובשנת 1937 הצטרף למשלחת מחקר מדעית, בראשותו של האימונולוג והוירולוג הנודע פרופסור לייב אלכסנדרוביץ' זילבר, למחוז חברובסק הממוקם במזרח סיביר.
במסגרת המשלחת הצליח צ'ומקוב ועמיתיו לגלות ולבודד את הגורם המרכזי לתחלואה במחלה האנדמית לאזור המוכרת בתור דלקת קרום המוח ואנצפליטיס המועברת על ידי קרציות (Tick-borne encephalitis).
במהלך עבודתו על מחולל המחלה נחשף צ'ומקוב לפתוגן וחלה.
כתוצאה מכך נפגעה שמיעתו בצורה חמורה והוא איבד את היכולת להניע את ידו הימנית.
גילויו ובידודו וכן איתור דרך הפצתו של מחולל המחלה זיכה אותו, בשנת 1941, בפרס סטלין מדרגה ראשונה בקטגוריית מדע וטכנולוגיה.
בשנת 1948 התקבל צ'ומקוב כחבר לאקדמיית מדעי הרפואה של ברית המועצות ובשנת 1960 הפך לחבר מן המניין במוסד.
בראשית שנות ה-40 ערך צ'ומקוב מספר משלחות מחקר לסיביר, חצי האי קרים ולמגוון רחב של אזורים בהם נצפתה עלייה חדה בתחלואה במחלות בעלות אטיולוגיה בלתי מוסברת.
במסגרת אותן המשלחות גילה וחקר צ'ומקוב מגוון פתוגנים נגיפיים דוגמת: נגיף קדחת דימומית אומסק (Omsk hemorrhagic fever virus), נגיף קדחת קמרובו (Kemerovo fever virus), נגיף קדחת דימומית קרים-קונגו (Crimean–Congo hemorrhagic fever virus), נגיף האנטה (Hantavirus) ורבים נוספים.
בשנת 1950 התמנה צ'ומקוב למנהל מכון איבנובסקי לווירולוגיה הממוקם במוסקבה.
בשנת 1955 הקים מכון מחקר חדש, סמוך למוסקבה, במטרה לפתח חיסון נגד נגיף הפוליו אשר עלול לגרום לשיתוק ילדים.
עבודתו של צ'ומקוב בתחום נערכה בשיתוף פעולה הדוק עם אימונולוגים ווירולוגים אמריקאים, כשהבולטים והמוכרים מביניהם היו יונה סאלק ואלברט סייבין.
יש לציין כי שיתוף פעולה זה, אשר הניב בסופו של הדבר את החיסון המוכר כיום נגד שיתוק ילדים, לא היה עניין שבשגרה וזאת בשל היריבות והמתיחות ששררה בין ברית המועצות וארצות הברית באותן השנים.
בין השנים 1958–1959 היה זה צ'ומקוב שפעל למען ייצור המוני של החיסון המבוסס על הנגיף המוחלש, הניתן כטיפות דרך הפה, שפיתח אלברט סייבין.
פרט להיותו ניסוי קליני בקנה מידה רחב, מתן החיסון בברית המועצות הוביל במהלך מספר שנים אחדות בלבד לירידה דרמטית בהיקף התחלואה החדשה.
בשנים שלאחר מכן יוצא החיסון ההמוני, עליו עבד צ'ומקוב, ללמעלה מ-60 מדינות שונות ברחבי העולם, דבר אשר הוביל לעצירת מגפת שיתוק הילדים במזרח אירופה ויפן.
בעבור עבודתו בתחום מחלת שיתוק הילדים עוטר צ'ומקוב בשנת 1963, יחד עם פרופסור אנטולי אלכסנדרוביץ' סמורודינצב, בפרס לנין.
במהלך הקריירה פיתח צ'ומקוב מספר חיסונים נוספים.
חלקם הגדול נגד נגיפים המחוללים מחלות בתפוצה כלל עולמית הן בבני האדם והן בבעלי חיים דוגמת: דלקת קרום מוח ואנצפליטיס המועברת על ידי קרציות, שפעת, חצבת וכלבלבת.
פרט לכך הוא פרסם למעלה מ-960 מאמרים בכתבי עת מדעיים וכן ספרים בתחום הווירולוגיה.
מיכאיל צ'ומקוב קיבל את התואר דוקטור לשם כבוד מהאקדמיה הגרמנית לאופולדינה למדעים וכיהן כחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
המכון אותו הקים מיכאיל צ'ומקוב סמוך למוסקבה - המכון לחקר שיתוק ילדים ומחלות אנצפלופתיות הנגרמות על ידי נגיפים של האקדמיה הרוסית למדעי הרפואה (Институт полиомиелита и вирусных энцефалитов имени М.
בשנת 1986 אסטרואיד 1986 RF13, אותו גילתה האסטרונומית הסובייטית לודמילה קרצ'קינה, נקרא על שמו (5465 Chumakov).
מיכאיל רודזיאנקו 1859 - 24 בינואר 1924) פוליטיקאי רוסי, ממנהיגי ברית 17 באוקטובר, יושב ראש הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית בשנים 1911-1917.
מיכאיל רודזיאנקו נולד באחוזה משפחתית בגוברניית יקטרינוסלב (היום מחוז דניפרופטרובסק שבאוקראינה) למשפחת בעלי אדמות עשירה ממוצא אוקראיני.
בשנת 1877 רודזיאנקו סיים לימודים בבית הספר צבאי יוקרתי בסנקט פטרבורג והחל לשרת בחיל הפרשים.
בשנת 1882 הוא סיים את שרותו הצבאי וחזר לאחוזה משפחתית.
רודזיאנקו כיהן במספר תפקידים ציבוריים בוגברניה.
בשנת 1906 הוא התמנה לחבר של המועצה המדינית.
רודזיאנקו היה בין מייסדי ומנהיגי ברית 17 באוקטובר.
במרץ 1911 הוא נבחר ליושב ראש הדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1917.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה רודזיאנקו תמך בהשתתפות המדינה במלחמה.
בשנת 1915 הוא נסע לשטח גליציה שנכבש באותה תקופה.
הוא פעל לריכוז כול הכוחות במאמץ המלחמתי.
רודזיאנקו היה בין מתנגדי גריגורי רספוטין וניסה לשכנע את הצאר להתרחק ממנו, אך ללא הצלחה.
בהיותו מנהיג הדומה היה לו חלק פעיל במהפכת פברואר.
הוא היה יושב ראש הוועד הזמני של הדומה והיה שותף לשיחות עם סובייט פטרוגרד וניקולאי השני, קיסר רוסיה בהקשר לסיום כהונתו כצאר.
רודזיאנקו היה בדעה שבמקום ניקולאי השני יש למנות את בנו לצאר, אך דבר לא היה ריאלי.
למרות התפקיד המרכזי שהיה לרודזיאנקו במהפכה הוא לא נכלל בממשלה שהוקמה לאחר המהפכה והשפעתו על הפוליטיקה הרוסית ירד בהדרגה.
תומכי המונארכיה האשימו אותו בכך שהוא תמך במהפכה וגרם לצאר להתפטר מהתפקיד.
במהלך פרשת קורנילוב רודזיאנקו תמך בפעילותו, אך כאשר הניסיון להפיכה שלטונית נכשל הודיע שלא היה לו שום קשר עם הנושא.
בכל התקופה לאחר מהפכת פברואר רודזיאנו תמך בהמשך השתתפות רוסיה במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מהפכת אוקטובר הוא היה בפטרוגרד וניסה לארגן הגנת ממשלת המעבר הרוסית אך נכשל.
זמן קצר לאחר המהפכה רודזיאנקו עבר לאזור דון והצטרף ללאוור קורנילוב ולאנטון דניקין.
בהיותו באזור הוא ניסה לארגן אספה של חברי הדומה מכינוסים שונים אך לא קיבל תמיכה מצד הממשל המקומי.
בשנת 1920 רודזיאנקו היגר לממלכת יוגוסלביה.
בהיותו בגלות סבל מהתנקלויות של תומכי המונארכיה שהיו מאשימים אותו בקריסת האימפריה.
הוא נפטר בשנת 1924 ונטמן בבלגרד.
בהיותו ביוגוסלביה הוא כתב ספר "קריסת האימפריה" בה תיאר את המהלכים הפוליטיים להם היה שותף.
מיכאיל וסילייביץ' פרונזה 1885 - 31 באוקטובר 1925) היה מהפכן, מראשי הצבא האדום במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה וקומיסר עממי לענייני צבא בשנת 1925.
פרונזה נולד למשפחת חובש צבאי בבישקק (אז בתחומי האימפריה הרוסית, היום בקירגיזיה).
אביו היה ממוצא מולדובני ואמו הייתה רוסיה.
לאחר סיום הלימודים באלמטי, פרונזה עבר לסנקט פטרבורג והתחיל קורס לימודים בטכניון המקומי.
בשנת 1904 הוא התקבל למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית וכבר בנובמבר אותה שנה נעצר בפעם הראשונה.
במהלך אירועי יום ראשון העקוב מדם פרונזה השתתף בהפגנה על כיכר הארמון ונפצע.
פרונזה היה פעיל מאוד במהלך מהפכת 1905. הוא היה מראשי השביתה הכללית באיוואנובו והשתתף בהתקוממות מזוינת בדצמבר 1905 במוסקבה.
בשנת 1907 הוא נעצר ונשפט ל-4 שנות עבודות פרך.
על ניסיונות לרצוח שוטרים פרונזה נשפט פעמיים לעונש מוות שהומר לעבודות פרך.
בשנת 1914 הוא נשלח לגלות ללא מועד שחרור לכפר בסביבת אירקוטסק.
בשנת 1915 הוא נמלט לצ'יטה, קיבל זהות חדשה והחל לעבוד במוסד ממשלתי.
בשנת 1916 פרונזה תחת זהות בדויה (מיכאילוב) עבר למוסקבה ואחר כך למינסק.
באפריל 1916 בהתאם להנחיות המפלגה פרונזה החל לעבוד במשרד העורף של הצבא.
ב-4 במרץ 1917 פרונזה (תחת זהות בדויה) מונה לראש כוחות המיליציה בעיר מינסק.
תוך זמן קצר כוחות מזוינים שבראשותו השתלטו על העיר.
פרונזה המשיך לפעול במוסדות שונות במינסק עד לאוגוסט 1917.
לקראת סוף שנת 1917 הוא עבר למוסקבה והשתתף בקרבות שעם סיומם הבולשביקים קיבלו שליטה על העיר במהלך אוקטובר 1917. במעמד זה פרונזה זנח את הזהות הבדויה וחזר לזהות המקורית.
החל מתחילת 1918 הוא היה בתפקידים שונים בממסד הסובייטי החדש.
בסוף 1918 הוא התקבל לשורות הצבא האדום ובפברואר 1919 ומונה למפקד הארמייה ה-4 שלחמה בחזית המזרחית במלחמת האזרחים ברוסיה.
ביולי 1919 הוא כבר היה מפקד החזית והצליח להביא לקריסה מוחלטת של הכוחות הלבנים שהיו בפיקוד של אלכסנדר קולצ'ק.
על פעילות זו לפרונזה הוענק עיטור הדגל האדום.
ב-15 באוגוסט 1919 פרונזה הועבר לחזית באסיה המרכזית.
פרונזה היה מפקד הצבא האדום באזור והביא לכיבוש מלא של האזור כולל שטח של חאנות בוכרה שלא נכלל בעבר בתחומי האימפריה הרוסית.
ב-27 בספטמבר 1920 פרונזה הועבר לאזור חצי האי קרים.
כשלב מקדים למתקפה על כוחות הצבא הלבן בפיקוד פיוטר וראנגל, פרונזה חתם על הסכם שיתוף פעולה עם האנרכו-קומוניסט האוקראיני נסטור מאכנו.
במהלך מבצע פרקופ היחידות של פרונזה ומאכנו הצליחו לפרוץ את קו הביצורים וכבשו את חצי האי קרים.
זמן קצר לאחר כיבוש חצי האי קרים, פרונזה פיקד על חיסול יחידות צבאיות של מאכנו, בעל בריתו לשעבר.
בנובמבר 1921 פרונזה היה בראש משלחת סובייטית לטורקיה.
פרונזה הצליח להגיע ליחסי אמון עם מוסטפא כמאל אטאטורק ולהביא לכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
במרץ 1924 פרונזה מונה לסגן הקומיסר העממי לענייני צבא ובאפריל 1924 מונה לראש המטה של הצבא ומפקד האקדמיה הצבאית.
במהלך השנים 1924–1925 פרונזה היה בראש צוות שיישם רפורמה בצבא.
הרפורמה התרכזה בקיצוץ בצבא, הסדרת סדר הפיקוד והחדרה של מעמד פוליטרוקים בכל היחידות הצבאיות.
לפי המדיניות של פרונזה למפלגה היה מעמד מיוחד וחשוב בפיקוד צבאי.
בינואר 1925 פרונזה מונה לשר ההגנה.
זמן קצר לאחר המינוי עבר ניתוח ומת במהלכו.
על פי רמת הרפואה בשנות ה-20 הניתוח לא נחשב למסוכן.
מייד עם מות פרונזה החלו להתפשט שמועות על כך שמותו לא היה מקרי וvרופאים פעלו בהוראת יוסיף סטלין.
גרסאות מסוג זה קיימות עד היום אך אין להן הוכחה חד-משמעית.
מיכאיל פרונזה נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין כאחד מראשי המדינה הסובייטית.
בתקופת ברית המועצות ערים, מפעלים ורחובות רבים נקראו על שמו.
האקדמיה הצבאית המרכזית של הצבא האדום נקראה על שמו.
מיכאל פרונזה היה נשוי לסופיה (שם נעורים - פופובה) ולהם שני ילדים - בת ובן.
סופיה שמה קץ לחייה שנה לאחר מותו של מיכאל פרונזה.
לאחר מותה לקחה אמה על עצמה את הטיפול בילדיהם.
בשנת 1931 היא חלתה במחלה קשה ולא יכלה עוד לטפל בהם, והילדים אומצו על ידי קלימנט וורושילוב ואשתו, שהיו חשוכי ילדים.
הבת טניה (1920 - 2024) הפכה ברבות השנים למדענית בתחום הכימיה.
הבן טימור (1923 - 1942) היה לטייס קרב, ונפל בקרב אווירי מעל העיר סטאראיה רוסה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
מיכאיל קוזקוב היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע יהודי-רוסי וסובייטי שפעל תקופה מסוימת בישראל.
הוא זכה בפרס ברית המועצות בשנת 1967. על פעילותו בתחום התיאטרון והקולנוע הוא קיבל מספר עיטורים.
מיכאיל קוזקוב נולד בלנינגרד למשפחת סופרים יהודית.
בתקופת שלטונו של יוסיף סטלין היא נעצרה פעמיים - בשנת 1937 ובשנת 1948.
עם תחילת מצור לנינגרד, מיכאיל פונה למחוז פרם וחזר ללנינגרד בשנת 1944. בשנת 1952 הוא סיים את בית הספר והחל ללמוד בבית הספר למשחק ליד התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
עוד בהיותו תלמיד הוא שיחק בסרט של מיכאיל רום.
בשנת 1956 קוזקוב סיים לימודי משחק והתקבל לתיאטרון מאיאקובסקי בו עבד עד לשנת 1959. בשנת 1959 הוא התחיל לשחק בתיאטרון סוברמניק ובשנת 1971–1972 בתיאטרון האמנותי.
קוזקוב היה מוצלח מאוד כשחקן וגם כבמאי.
ביחד עם אינוקנטי סמוקטונובסקי וסרגיי יורסקי הוא השתתף בהכנת סדרת תקליטים "שירה רוסית במאה ה-18 - מאה ה-20.
קוזקוב היה במאי סרטי קולנוע.
בשנת 1982 הוא הסריט את הסרט המפורסם שלו "פוקרובסקיה וורוטה".
בהתאם לעדותו התנאי להסרטת הסרט היה גילום פליקס דזרז'ינסקי במספר סרטי קולנוע.
בהתאם לספר אוטוביוגרפי, בשנים 1956–1988 הוא שיתף פעולה עם הק.ג.ב.
עלה לישראל בשנת 1991. תוך זמן קצר הוא נקלט בתיאטרון הקאמרי והשתתף בהצגות בעברית.
לאחר שנה הוא הקים תיאטרון עצמאי ברוסית והכין איתו מספר הצגות.
בשנת 1996 הוא חזר לרוסיה.
לאחר חזרתו לרוסיה, קוזקוב הקים תיאטרון עצמאי והיה הבמאי הראשי שלו.
בנוסף הוא הופיע בהצגות יחיד עם שיריו של אלכסנדר פושקין, יוסף ברודסקי ואנה אחמטובה.
במקביל הוא המשיך להצטלם בסרטים וגם היה תסריטאי.
בשנת 2006 ביים את המיני-סדרה "הקסם של הרוע"
בשנת 2010 אצל קוזקוב התגלה סרטן ריאות.
הוא טופל בבית החולים תל השומר ונפטר ב-22 באפריל 2011. הוא הוטמן בבית העלמין במוסקבה ליד אביו.
קוזקוב היה נשוי חמש פעמים:
ממנה היו לו שני ילדים, מתגוררים ברוסיה.
בת מנישואין אלו היא שחקנית בתיאטרון מרג'נישווילי, מתגוררת בגאורגיה.
רגינה קוזקובה (1971–1988) - מתרגמת, מתגוררת בארצות הברית
ממנה היו לו שני ילדים, מיכאיל וזויה המתגוררים בישראל.
בשנת 2010 עזב קוזקוב את סדובה בטענה שזו גנבה לו את הדירה וגרמה לו למחלתו, וחזר לאשתו הרביעית ימפולסקיה בישראל.
מיכאיל קרייני הוא מופקד הקתדרה למשפט בינלאומי ע"ש ברוס וו.
ויין ופרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
מיכאיל קרייני נולד וגדל בכפר יאסיף בגליל המערבי למשפחה ערבית, יוונית-אורתודוקסית.
אביו, ד"ר מוסא קרייני (1939 – 1997), היה חבר סגל בפקולטה לחינוך של אוניברסיטת חיפה.
קרייני החל ללמוד מתמטיקה וכלכלה, אבל עזב לטובת משפטים.
הוא בוגר תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן (1990).
עשה סטאז' בחיפה והצטרף ללשכת עורכי הדין ב-1991. עשה תואר שני במשפטים על מלגה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (1994-1992).
עבודת הגמר, שנכתבה בהדרכת רלף סטיינהרט, עסקה בחריג תקנת הציבור לאכיפת הסכמי שיפוט.
בשנת 1996 החל את לימודיו לדוקטורט באוניברסיטה העברית.
בשנת 1998 זכה בפרס למאמר הטוב ביותר שפרסם חוקר צעיר מטעם כתב העת "משפטים".
הוא זכה בפרס השופט שלום קסאן להישגים אקדמיים (1995), בפרס אליס ואלמה בירק (1997) ובפרס יעקב הרצוג (1999).
את עבודת הדוקטור עשה בהדרכתה של פרופ' סיליה וסרשטיין פסברג בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית וסיים ב-2000. נושא העבודה היה: "השפעת הליך ברירת הדין על סמכות השיפוט הבינלאומית." העבודה אושרה בציון "מעולה" וקרייני זכה עליה בפרס ברונפמן.
העבודה התפרסמה כספר בשנת 2002 בהוצאת מכון סאקר שבפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1997 ו-2000 שהה כחוקר אורח במכון מקס פלנק למשפט השוואתי ומשפט בינלאומי פרטי בהמבורג, גרמניה.
קרייני נסע לארצות הברית ועשה דוקטורט שני באוניברסיטת פנסילבניה, על מלגות קרן פולברייט וקרן רוטשילד, בהדרכתו של פרופ' ג'פרי האזרד.
נושא העבודה היה: "דוקטרינת הפורום הבלתי נאות בעידן המודרני".
קרייני סיים את הדוקטורט ב-2003 והעבודה ראתה אור כספר ב-2004.
ב-2001 התמנה קרייני למרצה בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 2004–2006 כיהן כמנהל האקדמי של מרכז מינרבה לזכויות אדם.
שימש כמופקד הקתדרה על שם אדוורד סילבר להליך אזרחי.
בשנים 2007–2008 שהה בשבתון במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי.
בשנים 2008- 2012 כיהן כמנהל מרכז סאקר למחקר חקיקה ולמשפט משווה.
ב-2012–2013 היה פרופסור אורח באוניברסיטת סטנפורד, בה לימד בפקולטה למשפטים ובפקולטה למדעי החברה.
ב-2009 התמנה לפרופסור חבר, ב-2010 הופקד על הקתדרה למשפט בינלאומי ע"ש ברוס וו.
ב-2013 שהה כעמית מחקר בכיר בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מלבורן.
בשנת 2014 התמנה לפרופסור מן המניין.
שימש כחוקר אורח בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, ובמכון למחקר מתקדם בברלין.
כמו כן שימש כפרופסור-אורח בבתי הספר למשפטים של ג'ורג'טאון, מלבורן, שיקגו, פנסילבניה, האוניברסיטה הלאומית של סינגפור וכן באקדמיה למשפט בינלאומי בהאג.
ביחד עם מרדכי קרמניצר ריכז פורום יהודי-ערבי שניסה לקבוע תחומים שבהם אפשר לקדם שוויון וסובלנות בתוך החברה בישראל, כגון: תקשורת, חינוך ורשויות מקומיות.
קרייני מטעם הרשויות המקומיות הערביות וקרמניצר מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנים 2004–2006 קרייני היה חבר בהנהלת האגודה לזכויות האזרח.
באותן שנים ישב בהנהלת בית הספר לשלום בנווה שלום.
שמש כחבר בוועדה לרענון מערך האינדיקטורים לחינוך בישראל שמטעם היזמה למחקר יישומי בחינוך של האקדמיה הישראלית למדעים וכתב את הפרק שעסק בפערים ושוויון הזדמנויות.
משמש כיועץ אקדמי לשופט משה גל, שהתמנה מטעם שרת המשפטים להציע קובץ חדש של תקנות סדר הדין האזרחי.
בשנים 2005–2009 זכה במענק מחקר מטעם הקרן הלאומית למדע (עם סיליה פסברג), זכה במענק מחקר מטעם הקרן גם בשנים 2012–2014. בשנת 2011 זכה בפרס הרקטור על הצטיינות במחקר ובהוראה.
בשנת 2002 זכה בפרס צלטנר לחוקר הצעיר.,
בשנת 2007 זכה בפרס מיכאל ברונו.
ב-2021 זכה בפרס צלטנר לחוקר בכיר.
החל מ-2022 הוא חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
קרייני נבחר כחבר במוסד לחוק בין-לאומי, וכן לאקדמיה הבין-לאומית למשפט השוואתי.
מיכאיל קרייני מתגורר בנווה שלום, נשוי לאינאס, סמנכ"לית פיתוח בחברת הייטק, ולהם שלושה ילדים.
מיכאיל קרייני חוקר שישה תחומים: 1. משפט בינלאומי פרטי; 2. פרוצדורה אזרחית; 3. רב-תרבותיות ודת; 4. משפט בין-לאומי פרטי של תובענות ייצוגיות; 5. אפיון מעמדה של האוכלוסייה הערבית בישראל ביחס לרפורמה המשפטית; 6. הטיות בבחירת הדין החל בסכסוכים בינלאומיים וניתוח ביקורתי של ההסדרה הקבוצתית של עדות דתיות.
השפעת הליך ברירת הדין על סמכות השיפוט הבינלאומית
הספר עוסק בנושא המשפט הבינלאומי הפרטי.
תחום סמכות השיפוט ותחום ברירת הדין נחשבים לשני תחומים נפרדים, קרייני טען והוכיח שהם משפיעים זה על זה.
הספר ראה אור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
קרייני מנתח את המשפט הבינלאומי הפרטי של ישראל כלפי השטחים - הגדה המערבית ועזה מאז כיבושם ועד היום.
עד כה, יחסים אלה נותחו מנקדת המבט של המשפט הבינלאומי הפומבי ומשפט זכויות האדם.
מחקר זה מאיר ספרה שלמה של יחסים פרטיים ודוקטרינות משפטיות מתחום המשפט הפרטי שהתפתחו בצלו של הסכסוך הכללי.
הספר מציג את הטענה שבהקשר לסכסוך מדיני בין שתי ישויות - המשפט הבינלאומי הפרטי משרת גם אינטרסים מדינתיים ולא רק אינטרסים פרטיים.
עיקר המחקר התמקד באוכלוסייה הערבית ובהסדרי הדת שלה מבחינת השיח של דת ומדינה בישראל.
המחקר התחיל מהתובנה שנהוג היה להתייחס במחקר לדת ולמדינה כאל נושא העוסק בסוגיות הנוגעות ליהדות - וליתר דיוק במתח שבין מתן הכרה ותמיכה במוסדות דת יהודיים לבין ערכים ליברים.
שיח הדת ומדינה לא התייחס כלל להסדרי הדת של האוכלוסייה הערבית.
קרייני ניסה להסביר במחקריו למה הסדרי הדת של הערבים נפקדים מהשיח.
הסיבה לכך היא שהפרדיגמה השלטת היא שהסדרי הדת קשורים קשר הדוק לזהותה היהודית של המדינה ומשום כך הם חלק מהספירה הציבורית.
אולם ברמה של הערכים הליברליים הם נתפשים כהסדרים לא ליברליים וכפייתיים.
לעומת זאת, הסדרי הדת של האוכלוסייה הערבית נבדלים, כי הם אינם קשורים לזהותה היהודית של המדינה, לפחות לא באופן ישיר והם נתפשים כהסדרים רב-תרבותיים שהמדינה מציעה או נותנת לקבוצות מיעוט שחיות בקרבה ולפיכך הם גם נתפשים כליברליים ולא כפייתיים.
על הציר של הפרטי והציבורי הם נתפשים כהסדרים פרטיים של האוכלוסייה המשנית.
בהתבסס על האבחנה הזו קרייני שאל במחקריו שאלות כמו: האם ההסדרים הם רב-תרבותיים וליברליים ובדק מהן ההשפעות של הסיווג הזה על זכויות נשים בחברה הערבית, או מהן הדרכים האופטימליות לתיקון המצב הקיים.
בתחום זה חקר קרייני את התובענות היצוגיות, מוסד הערעור וגם את נושא הגילוי המוקדם וניסה לחבר בין כללים פרוצדורליים לבין העקרונות של משפט מהותי, שצריכים להדריך את הכללים הפרוצדורליים.
הטיעון הבסיסי הוא שהליך התובענה היצוגית הוא הליך רב-תכליתי, מה שמחייב גם הסדר שונה של התובענה הייצוגית בהתאם לתכלית המיוחדת שלה.
קרייני ניסה להציע מודל שקובע את היחס האופטימלי בין הערעור על ההחלטה הסופית לבין ערעור על החלטת הביניים בהליך האזרחי.
קרייני טען שאת היקף ההליך, כמו גם את הכללים שלו, צריך לקבוע בהתאם להכרעה של ההליך האזרחי, כהליך שמכריע בסכסוך, לעומת הליך שקובע את האמת המשפטית.
השפעת הליך ברירת הדין על סמכות השיפוט הבינלאומית, המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש סאקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, 2002.
ספר שלמה לוין (המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש סאקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית, 2013) (ערך יחד עם אשר גרוניס ואליעזר ריבלין);
חסמים בפני שוויון: הערבים בישראל (מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, 2006) (ערך יחד עם שלמה חסון)
מיכאיל פטרוביץ' קירפונוס (ברוסית - Михаи́л Петро́вич Кирпоно́с; 12 בינואר 1892 - 20 בספטמבר 1941) היה מפקד החזית הדרום-מערבית בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה.
קירפונוס נולד בכפר ורטייבקה ב-12 בינואר 1892. הוא התגייס לצבא האימפריה הרוסית ב-1915 ושירת כחובש במלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 התגייס לצבא האדום והשתתף במלחמת האזרחים ברוסיה וב-1918 הצטרף למפלגה הבולשביקית.
הוא סיים את האקדמיה הצבאית על שם פרונזה ב-1927 ומונה לקצין המטה של דיוויזיית הרובאים ה-44. בשנים 1934–1939 היה מפקד בית הספר לקצינים בקאזאן.
הוא השתתף במלחמת החורף נגד פינלנד כמפקד דיוויזיית הרובאים ה-70. על תפקידו במלחמה הוענק לו ב-21 במרץ 1940 תואר גיבור ברית המועצות.
באפריל 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-49, וביוני אותה שנה התמנה למפקד מחוז צבאי לנינגרד.
בפברואר 1941 התמנה למפקד מחוז צבאי קייב שהפך לאחר תחילת מבצע ברברוסה לחזית הדרום-מערבית.
יום לאחר פתיחת המתקפה הגרמנית על ברית המועצות פתחו הכוחות הממונעים של החזית הדרום מערבית במתקפת נגד על קבוצת הפאנצר הראשונה בפיקוד אוואלד פון קלייסט, במה שנודע לאחר מכן כקרב ברודי.
הקרב נמשך עד 30 ביוני 1941 והסתיים בניצחון גרמני מוחץ, למרות שהסובייטים נהנו מעדיפות גדולה במספר הטנקים על כוחות קבוצת ארמיות דרום.
העליונות אווירית המוחלטת של הלופטוואפה ושגיאות של הפיקוד הסובייטי בהפעלת כוחותיו חרצו את גורל הקרב.
סטלין מינה ב-10 ביולי 1941 את סמיון בודיוני כמפקד העליון של הכוחות הסובייטיים באוקראינה וכמתאם הפעולות של החזיתות הדרום-מערבית והדרומית.
בנוסף הוא שלח לאוקראינה את גאורגי ז'וקוב כנציג הסטאבקה ואת ניקיטה חרושצ'וב כקומיסר פוליטי.
קרב אומן נערך בתאריכים 10 ביולי 1941 - 8 באוגוסט 1941 והסתיים בתבוסה רוסית קשה עם 200,000 אבדות בהרוגים ושבויים לאחר שהגרמנים כיתרו את הרוסים ב"כיס" ליד העיר אומן.
היטלר החליט לעצור את המתקפה על מוסקבה ולכבוש קודם את אוקראינה.
קירפונוס, בודיוני וז'וקוב בקשו מסטלין לסגת מאוקראינה ולהתייצב על קו הגנה נוח יותר אך סטלין התנגד ועשרות אלפי מתגייסים לא מאומנים המשיכו לזרום לאזור קייב.
ב-24 באוגוסט 1941 פתחו הגרמנים בקרב קייב, מתקפה על שני האגפים של הבליטה, שהוחזקה על ידי כוחות החזית הדרום-מערבית במרחב קייב.
קבוצת הפאנצר בפיקוד היינץ גודריאן תקפה מכיוון צפון, בעוד קבוצת הפאנצר בפיקוד אוואלד פון קלייסט תקפה מדרום.
ב-12 בספטמבר 1941 החליף סטלין את בודיוני בסמיון טימושנקו אך ללא תוצאות.
ב-18 בספטמבר 1941 הושלם כיתור הכוחות הסובייטיים במרחב קייב.
ב-20 בחודש נהרגו קירפונוס ורוב קציני מטה החזית במהלך ניסיון כושל לפרוץ את טבעת הכיתור הגרמנית סמוך לעיירה לוחוויצה.
מיכאיל סמיונוביץ צבט (צוויט) - (Mikhail Semyonovich Tsvet (Михаи́л Семёнович Цветь, מאוית גם כ-Tsvett, Tswett, Tswet, Zwet או Cvet 1872-1919) היה פרופסור לבוטניקה שהמציא את התחום כרומטוגרפיה.
מיכאיל צבט נולד באיטליה, לאם איטלקית ולאב רוסי.
אמו נפטרה בהיותו צעיר מאוד.
ב-1893 הוא סיים לימודי תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה בז'נבה, שווייץ.
אחר כך החליט להתרכז בבוטניקה, וסיים בשנת 1896,תואר דוקטור בנושא פיזיולוגיה של הצמח.
בשל המעבר עם משפחתו לרוסיה נאלץ לחזור על כל לימודיו, כי התארים משווייץ לא הוכרו שם.
הוא עבד במספר אוניברסיטאות, תחילה כמורה, כמרצה וכחוקר.
בשנת 1902 החל את עבודתו כמרצה באוניברסיטת ורשה, בפולין.
עקב ההתרחשויות ברוסיה במלחמת העולם הראשונה, האוניברסיטה פונתה.
הוא הפך לפרופסור לבוטניקה באסטוניה.
עם התקדמות הכיבוש הגרמני, הגיע לאוניברסיטת וורונז' במרכז רוסיה, ושם נפטר בהיותו בן 47 בלבד.
צבט המציא ברוסיה את הליך הכרומטוגרפיה בשנת 1900 בזמן מחקריו על פיגמנטים של הצמח.
הוא הגיע למסקנה שבצמח נמצאים מספר פיגמנטים, וחקר את תפקידיהם ואת התאים בהם הם מאוחסנים.
לאחר שנכשל בהפרדתם בשיטות הכימיות והפיזיקליות הקיימות, הוא הצליח להפריד בין כלורופיל לפיגמנטים אחרים שנמצאים בתאי העלה על ידי פיתוח שיטה חדשנית אותה כינה כרומטוגרפיה.
השיטה כללה עמודה שלתוכה דחס קלציום קרבונט, והפריד את הכלורופיל בעזרת נוזל שהכיל בנזין, אתר ואתנול.
את המושג כרומטוגרפיה הוא פרסם בשנת 1906 בשני מאמרים שפרסם בעיתון החברה הבוטנית הגרמנית Berichte der Deutschen botanischen Gesellschaft.
הוא הגדיר את החוקים הפיזיקליים והכימיים המשתתפים בכרומטוגרפיה, ובעקר בהפרדת הכלורופיל.
בהמשך מחקריו הוא גילה את מרכיבי הפיגמנטים השונים הנוספים בצמח והציע לקרוא להם בשם כללי קרוטנואיד, מושג מקובל עד היום.
ב-1907 הוא הדגים את השיטה בכנס של החברה הבוטנית הגרמנית.
עבודותיו לא היו ידועות במערב מכמה סבות: הוא פרסם את עבודותיו ברוסית, והן לא הגיעו גם בגלל התהפוכות הטרגיות הרבות בתחילת המאה העשרים ברוסיה ובאוניברסיטאות בהן עבד.
מדענים גרמנים, ובעקר פרופ' וילשטטר פסל את השיטה, אך התברר אחר כך שלא עבד בהתאם להוראות של צבט.
רק עשר שנים יותר מאוחר הוא הוכר כממציא השיטה, בעיקר הודות לעבודותיו של הביוכימאי האוסטרי ריכרד קון.
בשנת 1942,חוקרים אנגליים חקרו את חוקי המתמטיקה מאחורי כרומטוגרפיה שבה מפרידים מרכיבים של תערובת חומרים כימיים על ידי תכונות התמוססות שונות של כמויות יחסיות של החומרים המומסים בנוזל הנע כלפי מעלה, לבין חומר נייח.
מאוחר יותר הם קיבלו פרס נובל בכימיה על עבודתם.
AJP Martin שיתף פעולה עם AT James בשנת 1952 וגילה שניתן להחליף את הנוזל בשלב הנייד בגז.
גילוי כרומטוגרפיה של גז-נוזל היה צעד ענק קדימה.
לכרומטוגרפיה יתרונות רבים, כיוון שניתן להשתמש בה להפרדת תערובת רבת-רכיבים מבלי לדעת מראש את הכמויות והאופי של הכימיקלים הקיימים.
השיטה פשוטה יחסית, מהירה וניתנת לביצוע גם מחוץ למעבדה.
כיום נעשה שימוש נרחב בכרומטוגרפיה במחקר ביוכימי לאיתור חומרי הדברה עם כלור בחומרים ביולוגיים, במדעי המשפט, בגילוי תרופות טיפוליות ובתעשיית הנפט לניתוח תערובות מורכבות של פחמימנים.
מיכאיל איוואנוביץ' רוסטובצף היה היסטוריון רוסי-אמריקאי של העת העתיקה.
נשיא האגודה ההיסטורית האמריקאית וחבר "האקדמיה הרוסית למדעים".
נולד בז'יטומיר שבאוקראינה (אז האימפריה הרוסית) כבנו של מורה ללטינית, למד באוניברסיטאות של קייב וסנקט פטרבורג.
שימש כמרצה ללטינית באוניברסיטת סנקט פטרבורג בין השנים 1898–1918. לאחר המהפכה הרוסית נמלט לשוודיה, ולאחר מכן לבריטניה, ובשנת 1920 הגיע לארצות הברית.
הוא לימד היסטוריה עתיקה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון עד שנת 1925, אז עבר לאוניברסיטת ייל שם פיקח על חפירות ארכאולוגיות שמומנו בידי האוניברסיטה.
הוא היה הארכאולוג שפיקח על גילוי העיר "דורה אירופוס" בסוריה.
בשנת 1932 גילה רוסטובצף במקום בית כנסת עם פרסקאות, הנחשב לגילוי הארכאולוגי המעניין והחשוב ביותר בחפירות העיר.
הוא פרש מתפקידו באוניברסיטה בשנת 1944 הוא המשיך להתגורר בניו הייבן עד מותו בשנת 1952
יצירתו החשובה ביותר הנה "The Social and Economic History of the Roman Empire" ("היסטוריה חברתית וכלכלית של האימפריה הרומית") מ-1925, בשני כרכים.
בספר מסכם המחבר את ההיסטוריה של הקיסרות הרומית מבחינה חברתית וכלכלית, ומסביר את הסיבות שגרמו בסוף לקריסתה.
הוא אינו מהסס להשתמש בחיבורו בביטויים שהיו מוכרים לו מניסיונו האישי, כגון "בורגנות", "פרולטריון" ו-"קפיטליזם".
מה שעורר ביקורת רבה כלפי הספר.
בשנת 1941, כתב סדרה משלימה בשם "The Social and Economic History of the Hellenistic World" ("היסטוריה חברתית וכלכלית של העולם ההלניסטי") בשלושה כרכים.
בהקדמת החיבור הוא כותב כי "הגבלתי את מחקרי לנושאים כלכליים וחברתיים לא משום שאני חושב תופעות אלו לחשובות יותר...
אני מטפל בנושאים כלכליים מטעמים אישיים גרידא.
אני פשוט מתמצא בהם יותר טוב".
רשימת ספרים נוספים שלו (בתרגום לאנגלית):
מיכאיל יפימוביץ' קטוקוב , פיקד על כוחות שריון במהלך מלחמת העולם השנייה, ונחשב לאחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בצבא האדום.
קטוקוב נולד ב-17 בספטמבר 1900 בכפר במחוז מוסקבה, ובשנת 1919 התגייס לצבא האדום, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
לאחר מכן שירת כמפקד כוח טנקים, ובשנת 1935 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית על שם סטלין.
בשנת 1936 הועלה לדרגת קפיטן, ובשנת 1938 במהלך הטיהורים הגדולים מונה למפקד חטיבת הטנקים הקלה ה-5, שהשתייכה לקורפוס הממוכן ה-25. ביולי 1940 מונה למפקד דיוויזיית הטנקים ה-20, שהשתייכה לקורפוס הממוכן ה-9.
בפרוץ המתקפה הגרמנית ב-22 ביוני 1941, פיקד קטוקוב על דיוויזיית הטנקים ה-20, ולחם עמה בקרב ברודי.
באוגוסט 1941 מונה למפקד חטיבת הטנקים ה-4, ופיקד עליה במהלך הקרב על מוסקבה.
לאחר שהצליח לבלום את כוחות ארמיית הפאנצר השנייה על יד טולה, הפכה חטיבתו לחטיבת הטנקים ה-1 של המשמר.
באפריל 1942 מונה קטוקוב למפקד קורפוס הטנקים ה-1, ובאוגוסט אותה שנה מונה למפקד הקורפוס הממוכן ה-3, עמו לחם במהלך מבצע מארס.
בינואר 1943 מונה קטוקוב למפקד ארמיית הטנקים הראשונה, ופיקד עליה במהלך קרב קורסק, קרב דנייפר ובמבצע דנייפר-קרפטי.
באפריל 1944 שונה שם הארמייה לארמיית המשמר המשוריינת הראשונה, ובספטמבר אותה שנה לחם עמה במבצע לבוב-סנדומייז', ועל כך קיבל ב-23 בספטמבר את עיטור גיבור ברית המועצות.
בינואר 1945 לחמה הארמייה שבפיקודו במבצע ויסלה-אודר, וב-18 בינואר כבשה הארמייה את העיר לודז'.
בחודשים פברואר ומרץ לחמה הארמייה בפומרניה המזרחית, וב-6 באפריל קיבל שוב את עיטור גיבור ברית המועצות.
באפריל פיקד קטוקוב על הארמייה במהלך הקרב על ברלין, והשתתף בהבקעת הקו הגרמני ברמות זלו.
לאחר מכן צלחה הארמייה בפיקודו את נהר השפרה יחד עם ארמיית המשמר השמינית, ולחמה בברלין עד לכניעתה ב-2 במאי.
לאחר המלחמה פיקד קטוקוב על כוחות השריון הסובייטיים בגרמניה, ובשנת 1955 מונה למפקח הכללי של הצבא האדום.
בשנת 1963 פרש קטוקוב לביתו, וב-8 ביוני 1976 מת בביתו שבמוסקבה, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
מיכאיל פרוקופייביץ' קובליוב (; 7 ביולי 1897 - 31 באוגוסט 1967) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על חזית עבר הבאיקל.
קובליוב נולד ב-7 ביולי 1897 במחוז קרסנודאר שבאימפריה הרוסית.
ב-1915 התגייס לצבא האימפריה הרוסית, ובמלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המזרחית.
הוא מונה למפקד מחלקה, ולאחר מכן למפקד פלוגה.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר ב-1917 הוא כבר החזיק בדרגת קפיטן.
ב-1918 התגייס לצבא האדום ולחם במלחמת האזרחים ברוסיה כמפקד גדוד ולאחר מכן מפקד בריגדה.
לאחר המלחמה השתתף בדיכוי מרידות מקומיות שפרצו כנגד השלטון הקומוניסטי, ובין היתר במרד טמבוב.
באוגוסט 1928 מונה למפקד הדיוויזיה ה-27, ובאוקטובר 1925 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-64. במאי 1932 הוא מונה למפקד הקורפוס התשיעי, וביוני 1936 הוא הועבר לפקד על המחוז הצבאי עבר הבאיקל.
בדצמבר 1937 הוא מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי קייב, ובאפריל 1938 מונה למפקד המחוז הצבאי בלארוס.
ב-17 בספטמבר 1939 קובליוב מונה למפקד החזית הבלארוסית, אשר כללה את הארמיות ה-3 ה-4 ה-10 וה-11. החזית השתתפה בפלישת ברית המועצות לפולין.
בפברואר 1940 הוא מונה למפקד הארמייה ה-15, ופיקד עליה במהלך מלחמת החורף כנגד פינלנד.
ב-11 באפריל של אותה שנה הוא מונה למפקד המחוז הצבאי חרקוב, וב-4 ביוני הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
ב-19 ביוני 1941 הוא הוחזר לפקד על המחוז הצבאי עבר הבאיקל.
ב-15 בספטמבר פורק המחוז ועל בסיסו הוקמה חזית עבר הבאיקל.
קובליוב שימש כמפקד החזית לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
ב-7 במאי 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-פולקובניק.
ב-12 ביולי 1945 מונה רודיון מלינובסקי למפקד החזית, וקובליוב מונה לסגנו.
במסגרת זו הוא השתתף במבצע סערת אוגוסט כנגד היפנים.
באוקטובר של אותה שנה פורקה החזית, ועל בסיסה הוקם מחדש המחוז הצבאי עבר הבאיקל.
קובליוב המשיך לשמש כסגן מפקד המחוז עד 1947 עת מונה למפקדו.
ב-1949 מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי לנינגרד.
הוא פרש מהצבא ב-1955. קובליוב נפטר בלנינגרד ב-31 באוגוסט 1967 בגיל 70.
מיכאיל סרגייביץ' קוליאדה הוא מחליק על הקרח רוסי.
סגן אלוף אולימפי (פיונגצ'אנג 2018) בתחרות קבוצתית, זוכה מדליית ארד באליפות עולם (מילנו 2018), סגן אלוף אירופה (אוסטרבה 2017 ומוסקבה 2018) ו-3 פעמים אלוף רוסיה (2017, 2018 ו-2021).
מיכאיל קוליאדה נולד ב-18 בפברואר 1995 בסנקט פטרבורג, רוסיה.
יש לו 3 אחים קטנים.
הוא בוגר אוניברסיטת לסגאפט הלאומית לחינוך גופני, ספורט ובריאות.
ב-20 במאי 2019 הודיע קוליאדה על אירוסיו למחליקה דריה בקלמישבע, וביולי 2019 השניים נישאו.
4 (אישי) גביעאתגר הנבחרות 2 (נבחרות)
מיכאיל צייטלין הוא שחמטאי יהודי-בלארוסי-גרמני.
מיכאיל צייטלין נולד בבוברויסק שבברית המועצות (כיום בבלארוס).
הוא למד רפואה ועבד כרופא.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 צייטלין השתתף בתחרויות רבות.
לאחר התפרקות ברית המועצות צייטלין עבר להתגורר בגרמניה והמשיך להשתתף בתחרויות עד לתחילת המאה ה-21.
בשנת 1977 הוא קיבל דרגת אמן בינלאומי ובשנת 1987 דרגת רב-אמן.
מיכאיל צייטלין התחרה גם בשחמט בהתכתבות.
בשנת 1990 הוענקה לו דרגת רב-אמן בהתכתבות.
בשנת 1990 צייטלין השתתף בתחרות בינלאומית בתל אביב.
בשנת 1993 הוא סיים במקום השלישי בבודפשט (ניצח אמיל סוטובסקי).
בשנת 1995 עבר לגרמניה והשתתף בתחרויות מקומיות.
מיכאיל אנאטולייביץ' קרז'אקוב הוא כדורגלן רוסי, שוערה של מועדון זניט סנקט פטרבורג.
אחיו הצעיר של אלכסנדר קרז'אקוב.
מיכאיל קרז'אקוב למד בבית הספר לכדורגל של וסילי בוטאקוב ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה של זניט סנקט פטרבורג, בה היה אחיו אלכסנדר.
בקיץ 2004 צורף לקבוצת הנוער של זניט והיה לשוער ובמחנה אימונים בספרד אף החליף את ויאצ'סלב מלאפייב כשוער ראשון, לאחר שמלאפייב נסע עם הנבחרת ליורו 2004 והשוער המשני קמיל צ'ונטופלסקי היה באותו הטורניר עם נבחרתו.
יחד עם הקבוצה הוא זכה בטורניר Marbella Cup.
בשנת 2006 זומן לנבחרת הנוער.
לאחר שסיים את בית הספר התקבל לאוניברסיטה הממלכתית לתרבות הגוף על שם לסגאפט בסנקט פטרבורג ולאחר מכן גם למד באוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית על שם הרצן.
ב-2008 הושאל לקבוצת ספורטאקדמקלוב מהליגה הרוסית השנייה ועונה לאחר מכן נשלח לוולגה אוליאנובסק.
בשנת 2009 הושאל לוולגר אסטרחן, גם כן למשך עונה אחת.
ב-2010 אלניה ולדיקווקז רכשה אותו מזניט ומאחר שהוא כמעט ולא הופיע במדי זניט הוא הסכים.
ב-25 באפריל 2010 עשה את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בכדורגל עשה במשחק הניצחון נגד רוסטוב ואף הציג יכולת מדהימה כשבלט בעיטת עונשין של וליטון מספרטק מוסקבה במשחק שהסתיים בתבוסת אלניה לספרטק בתוצאה 5:2 ואף שיחק נגד אחיו במשחק נגד זניט סנקט פטרבורג.
לאחר שובו מתקופת ההשאלה לא האריך את חוזהו בזניט.
בדצמבר 2010 עבר לוולגה ניז'ני נובגורוד, למשך שנתיים.
ב-22 באוקטובר 2012 במשחק נגד קריליה סובייטוב סמרה בלם בעיטת עונשין בדקה ה-87. ביוני 2013 עבר לאנז'י מחצ'קלה בה שיחק עד יוני 2015 .
קרז'אקוב חזר לזניט ב-2015 וחתם על חוזה למשך 4 שנים.
את הופעת הבכורה מחדש בזניט עשה בשלב 16 האחרונות של גביע רוסיה בכדורגל ב-23 בספטמבר 2015 בניצחון קבוצתו 0–3 על וולגה טבר וב-29 בספטמבר עשה את הופעת הבכורה שלו במפעלים האירופיים, כשעמד על הקווים במשחק הבייתי של שלב הבתים בליגת האלופות נגד גנט.
ב-3 באוקטובר אותה שנה עשה את הופעת הבכורה שלו בליגה הרוסית במדי זניט במשחק השוויון נגד רוסטוב ובעונת 2016/17 אף שיחק לראשונה לצד אחיו במשחק המחזור החמישי נגד אמקאר פרם.
בפברואר 2017 הושאל לאורנבורג עד לסוף העונה.
אך עם הגעתו של רוברטו מנצ'יני נשלח לזניט-2 סנקט פטרבורג.
ביוני 2018 הוחזר להרכב הקבוצה הבוגרת של זניט סנקט פטרבורג, בחסות המאמן סרגיי סמאק.