tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשל שכטר (10 באוקטובר 1917 - 21 במרס 2013) היה רב אורתודוקסי אמריקאי ויו"ר ועידת הנשיאים של הארגונים היהודיים בארצות הברית.
שכטר נולד בבראונסוויל, ברוקלין, הצעיר מבין 10 אחים.
הוריו היגרו לארצות הברית מפולין.
אביו, פינקוס, היה שוחט מזה דור שביעי.
אמו, מרים לבית שימלמן, הייתה מנהלת נדל"ן.
השכלתו כללה את ישיבת רבינו חיים ברלין, ישיבת תורה ודעת, ו"ישיבה קולג'".
שכטר היה בן חסותו של רב חב"ד ישראל ג'ייקובסון ותלמידו של הרב יוסף סולובייצ'יק.
הוא קיבל תואר ראשון מישיבה יוניברסיטי בניו יורק בשנת 1938 וסמיכה לרבנות מישיבת רבינו יצחק אלחנן בשנת 1941.
שכטר היה רב בסטמפורד, קונטיקט במשך שנה לפני שהתגייס לצבא ב-1942.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה רב צבאי בקורפוס השמיני של הארמייה השלישית והיה הרב הראשון של צבא ארצות הברית שנכנס למחנה הריכוז בוכנוואלד ב-11 באפריל 1945 (כ"ח בניסן תש"ה), כמעט שעה אחרי שחרור המחנה על ידי חייליו של ג'ורג' פטון.
שכטר נשאר בבוכנוולד במשך חודשים, טיפל בניצולים וקיים שירותי דת.
אחד הילדים שבהם טיפל היה ישראל מאיר לאו בן השבע, שגדל להיות הרב הראשי האשכנזי לישראל.
מאוחר יותר סייע שכטר ביישובם מחדש של עקורים, אחד מהם אלי ויזל, שהיה אחד מכאלף יתומים יהודים ששוחררו באותו יום.
שכטר שוחרר מהצבא בדרגת קפטן.
שכטר היה רב המרכז היהודי מושולו בברונקס משנת 1947 ועד סגירתו בשנת 1999.
בשנת 1956 נסע לברית המועצות עם משלחת רבנית אמריקאית כטוען למען זכויות יהודי ברית המועצות.
הוא שימש גם כיועץ בנושא לנשיא ריצ'רד ניקסון.
שכטר התגורר בריברדייל, ברונקס ומת ב-21 במרס 2013. הוא היה בן 95. אשתו, פנינה לבית גבירץ, לה נישא בשנת 1948, נפטרה ב-31 באוקטובר 2018. הם הותירו אחריהם בן, הרב ג'ייקוב ג'יי שכטר, לשעבר מנהל מכון סולובייצ'יק; בת, מרים שכטר; ארבעה נכדים ושמונה נינים.
הרשת העמוקה , הידועה גם כהרשת הבלתי נראית (Invisible Web) או הרשת הנסתרת (Hidden Web), היא כלל המידע הקיים באינטרנט אך אינו נגיש או מזוהה על ידי מנועי חיפוש סטנדרטיים.
במילים אחרות, מדובר במידע שנמצא מחוץ לטווח יכולת האינדוקס של מנועי חיפוש כמו גוגל, בינג ויאהו, ולכן אינו נגיש למשתמשים הרגילים באינטרנט.
הגישה לתכנים ברשת העמוקה מתבצעת לעיתים קרובות באמצעות כתובת URL או כתובת IP ישירה.
במקרים מסוימים, נדרש גם אימות נוסף, כגון הזנת סיסמה או צורת הזדהות אחרת, כדי לאפשר גישה לתוכן מסוים.
בין השימושים הנפוצים ברשת העמוקה ניתן למנות: שירותי דואר אלקטרוני, בנקאות מקוונת, אחסוני ענן, אתרי תוכן בתשלום, דפים ופרופילים ברשתות חברתיות עם גישה מוגבלת, וכן פורומים ודפי אינטרנט הדורשים הרשמה לצפייה בתוכן.
הרשת האפלה (Dark Web) נחשבת לחלק מהרשת העמוקה, אך מהווה רק חלק קטן ממנה.
הרשת האפלה מתאפיינת בשימושים חשאיים ולעיתים גם בלתי חוקיים, כגון סחר בסמים, חימוש לא חוקי, ותכנים אחרים שנחשבים לפסולים מבחינה חוקית ומוסרית.
עם זאת, לא כל התכנים ברשת העמוקה הם שליליים או לא חוקיים; ישנם גם שירותים לגיטימיים שנועדו לשמור על פרטיות וביטחון מידע.
המונח "הרשת העמוקה" נטבע לראשונה על ידי מדען המחשב מייקל ק.
ברגמן בשנת 2001 במסגרת מחקר שעוסק באינדוקס של מידע ברשת.
ברגמן ציין כי רוב המידע הקיים באינטרנט אינו נגיש דרך מנועי החיפוש הרגילים, ומסיבה זו יש צורך בשיטות חיפוש מיוחדות כדי לחשוף אותו.
מספר העמודים ברשת העמוקה הוערך בשנת 2001 כגדול פי 500 מהרשת הגלויה.
מחקרים שנערכו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 2001 מניחים כי הרשת העמוקה מכילה מידע בנפח של כ-7,500 טרה בייט.
בשנת 2004 זיהו ד"ר שסטקוב ואחרים כ-300,000 אתרי רשת עמוקה בכל רשת האינטרנט.
להערכת שסטקוב, בשנת 2006, במרחב הרוסי בלבד היו 14,000 אתרים עמוקים.
ברגמן, במאמר שפרסם אודות הרשת העמוקה ב-Journal of Electronic Publishing, ציין כי ג'יל אלסוורת' השתמשה במושג "הרשת הבלתי נראית" ב-1994 כדי להתייחס לאתרים שלא היו רשומים במנוע חיפוש כלשהו.
ברגמן ציטט מאמר של פרנק גרסיה מינואר 1996:
"זה יהיה אתר שסביר להניח שעוצב כהלכה, אך בעליו לא טרחו לרשום אותו באף מנוע חיפוש.
אז, אף אחד לא יכול למצוא אותו!
אני קורא לזה, הרשת הבלתי נראית".
שימוש מוקדם נוסף במונח "הרשת הבלתי נראית" נעשה על ידי ברוס מאונט ומתיו ב.
קול מ-Personal Library Software, בתיאור של כלי הרשת עמוקה שנמצא בפרסום לעיתונות מדצמבר 1996.
השימוש הראשון במונח "רשת עמוקה", שכעת מוסכם על הכל, הופיע במאמר של ברגמן, משנת 2001.
ניתן לסווג את תוכני הרשת העמוקה לאחת או יותר מהקטגוריות הבאות:
תוכן דינמי: דפים דינמיים הנוצרים כתשובה לשאילתה שנשלחה, או שניתן לגשת אליהם רק דרך טופס, במיוחד אם משתמשים באלמנטים של קלט של שרת פתוח (כמו שדות טקסט); קשה לנווט בשדות כאלו ללא ידע בשרת.
לדוגמה עמוד תוצאות חיפוש במנוע חיפוש.
תוכן לא מקושר: דפים שלא מקושרים מאף דף אחר, מה שעשוי למנוע גישה לתוכן לזחלן רשת.
מתייחסים לתוכן הזה כדפים ללא קישורים מפנים (או קישורים תומכים).
תכנים מוגנים בסיסמה: אתרים שדורשים רישום וכניסה או הרשאה ספציפית.
לדוגמה עמוד פייסבוק שהוגדר כפרטי.
רשת לפי הקשר: דפים עם תוכן המשתנה לפי הקשרי גישה שונים (לדוגמה, טווחים של כתובות IP, או רצף ניווט קודם).
תוכן מוגבל גישה: אתרים שמגבילים את הגישה לדפים שלהם בדרך טכנית (לדוגמה אתרים שמוגנים ב-CAPTCHA, או ב-HTTP headers מונעי מטמון, שמונעים ממנועי חיפוש לגלוש בהם וליצור עותקי מטמון).
תוכן סקריפטים: דפים שניתן לגשת אליהם רק דרך קישורים המיוצרים על ידי JavaScript, כמו גם תוכן המורד בדינמיות משרתי רשת דרך פתרונות פלאש או Ajax.
תוכן טקסט המשתמש בפרוטוקול גופר וקבצים המאוחסנים על שרת FTP שאינם מאונדקסים על ידי רוב מנועי החיפוש.
מנועים כגון גוגל לא מאנדקסים דפים מלבד HTTP או HTTPS.
רשתות אפלות: רשתות שניתן לגשת אליהן רק באמצעות פרוטוקולי גלישה לא תקניים, ושלרוב משתמשות בטכנולוגיית אנונימיות כמו רשת Tor.
כדי לגלות תוכן על הרשת, מנועי חיפוש משתמשים בזחלני רשת שעוקבים אחרי היפר-קישורים דרך פרוטוקול מספרי פורטים וירטואליים ידועים.
השיטה הזו אידיאלית לגילוי משאבים ברשת שעל פני השטח, אולם, לרוב, טכניקה זו איננה אפקטיבית במציאת משאבי רשת עמוקה.
לדוגמה, הזחלנים לא מנסים למצוא דפים דינמיים הנוצרים כתוצאה משאילתות מסדי נתונים.
זאת, עקב המספר האינסופי של שאילתות אפשריות.
ניתן לפתור זאת חלקית על ידי מתן קישורים לתוצאות השאילתה, אבל הדבר יכול לנפח באופן בלתי מכוון את הפופולריות של אתר ברשת העמוקה.
הפכה חלק קטן מהרשת העמוקה לאפשרי לחיפוש על ידי שירות Yahoo!
מנוע החיפוש הזה מחפש בכמה אתרים הדורשים רישום כמנוי בלבד.
חלק מאתרי המנוי מציגים את התוכן המלא שלהם לרובוטי מנוע החיפוש כך שהם יוצגו בחיפושי המשתמש, אולם אז מציגים למשתמשים דף כניסה או רישום כשהם לוחצים על דף בתוצאות החיפוש.
חוקרים בדקו כיצד ניתן לזחול ברשת העמוקה בדרך אוטומטית.
ב-2001, סריראם רגהאבאן והקטור גרסיה-מולינה הציגו מודל אדריכלי לזחלן של הרשת הנסתרת שמשתמש במושגי מפתח המסופקים על ידי המשתמשים או נאספים מממשקי השאילתה כדי לתשאל טופס אינטרנט ולזחול במשאבי הרשת העמוקה.
אלכסנדרוס נטולס, פטרוס זרפוס, וג'ונגו צ'ו מאוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס, יצרו זחלן רשת עמוקה שיצר באופן אוטומטי שאילתות בעלות משמעות עבור טופסי חיפוש.
ניסיון נוסף היה DeepPeep, פרויקט של אוניברסיטת יוטה, שמומן על ידי קרן המדע הלאומית בארצות הברית, שאסף משאבי רשת חבויה (טופסי רשת) בשרתים שונים בהתבסס על שיטות זחלן ממוקדות.
מנועי חיפוש מסחריים החלו לחקור שיטות חלופיות לזחול ברשת העמוקה.
פרוטוקול Sitemap (שפותח לראשונה על ידי גוגל) ו-mod oai הם מנגנונים המאפשרים למנועי חיפוש ולגופים מעוניינים אחרים לגלות משאבי רשת עמוקה על שרתי רשת מסוימים.
שני המנגנונים מאפשרים לשרתי אינטרנט לפרסם את כתובות ה-URL הנגישות בהם, ובכך לאפשר גילוי אוטומטי של משאבים שאינם מקושרים אוטומטית לרשת שעל פני השטח.
מערכת ה"הגחה" של הרשת העמוקה של גוגל מחשבת מראש שאילתות לכל טופס HTML ומוסיפה את דפי ה-HTML הנוצרים לאינדקס של מנוע החיפוש.
התוצאות ה"מגיחות" מוערכות באלף שאילתות לשנייה של תוכן רשת עמוקה.
במערכת הזו, החישוב המקדים של שאילתות מבוצע על ידי שלושה אלגוריתמים:
בחירת ערכי קלט עבור קלט המקבל מילות מפתח
זיהוי קלטים שמקבל רק ערכים מסוג מסוים (לדוגמה, תאריך)
בחירה של מספר קטן של קומבינציות קלט שמייצרות כתובות URL המתאימות להיכלל באינדקס החיפוש
כלים המשמשים לזחילה ברשת העמוקה
Torch, או TorSearch, הוא מנוע חיפוש שנועד לחקור את החלקים הנסתרים של האינטרנט.
Torch טוענת שיש לה יותר ממיליארד דפי רשת אפלים באינדקס, ומאפשרת למשתמשים לגלוש ברשת האפלה ללא צנזורה וללא מעקב.
Dark.fail הוכתר כוויקי הנסתר החדש.
הוא מוסיף לאינדקס כל אתר Darknet גדול ועוקב אחר כל הדומיינים המקושרים לשירות נסתר מסוים.
אוסף של מקורות מודיעין איומי סייבר מהרשת העמוקה והאפלה, מטרת הפרויקט היא לאסוף את המקורות, הקיימים ברשת העמוק והאפל, שיכולים להיות שימושיים בהקשרים של מודיעין איומי סייבר.
בפרויקט ahmia ניתן להזין את אתר ה-onion ותראה לאילו אתרים נוספים ב-onion הוא משויך.
קשה לקבוע אוטומטית האם משאב רשת הוא חלק מהרשת שעל פני השטח או מהרשת העמוקה.
אם משאב מאונדקס על ידי מנוע חיפוש, הוא לא בהכרח חלק מהרשת שעל פני השטח, מפני שייתכן שהמשאב נמצא על ידי שיטה אחרת (לדוגמה, פרוטוקול Sitemap, mod oai, OAlster) במקום זחילה מסורתית.
אם מנוע חיפוש מספק קישור מפנה למשאב, ניתן להניח שהוא ברשת שעל פני השטח.
לרוע המזל, מנועי חיפוש לא תמיד מספקים קישורים מפנים למשאבים.
אפילו אם קישור מפנה קיים, אין דרך לקבוע אם המשאב המספק את הקישור הוא בעצמו ברשת שעל פני השטח, ללא זחילה על פני כל הרשת.
זאת ועוד, משאב עשוי להימצא ברשת שעל פני השטח, אבל הוא טרם נמצא על ידי מנוע חיפוש.
לכן, אם יש לנו משאב שרירותי, לא נוכל לדעת באופן מובהק אם המשאב נמצא ברשת שעל פני השטח או בזו העמוקה ללא זחילה מלאה של הרשת.
רוב עבודת סיווג תוצאות החיפוש היא קטלוג הרשת שעל פני השטח לפי נושאים.
לשם קטלוג משאבי הרשת העמוקה, איפיירוטיס ואחרים הציגו אלגוריתם שמסווג אתר רשת עמוקה לקטגוריה שמייצרת את המספר הגדול ביותר של בחירות של שאילתות שנבחרו בקפידה לפי נושאים.
תיקיות רשת עמוקה תחת פיתוח כוללות את OAlster באוניברסיטת מישיגן, Intute באוניברסיטת מנצ'סטר, Infomine באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, ו-DirectSearch (על ידי Gary price).
הסיווג הזה מציב אתגר בסריקת הרשת העמוקה, בו נדרשות שתי רמות של קטלוג.
הרמה הראשונה היא קטלוג אתרים לנושאים אנכיים (לדוגמה, בריאות, נסיעות, כלי רכב) ותתי-נושאים לפי טבע התוכן הנמצא במסדי הנתונים שלהם.
האתגר המסובך יותר הוא לקטלג ולמפות את המידע שנלקח ממספר משאבי רשת עמוקה לפי צורכי משתמש הקצה.
דוחות חיפוש ברשת העמוקה לא יכולים להציג כתובות URL כמו דוחות חיפוש מסורתיים.
משתמשי הקצה מצפים שכלי החיפוש שלהם לא רק ימצאו את מה שהם מחפשים במהירות, אבל גם יהיו אינטואיטיביים וידידותיים למשתמש.
כדי להיות בעלי משמעות, דוחות החיפוש חייבים להציע עומק לטבע התוכן הנמצא במשאבים הללו, אחרת משתמש הקצה ילך לאיבוד בתוך אינסוף כתובות URL שלא מצביעות על התוכן הנמצא בהן.
המבנה בו תוצאות חיפוש מוצגות משתנה לפי נושא החיפוש ולפי סוג המידע המוצג.
האתגר הוא למצוא ולמפות פרטי מידע דומים ממשאבים מרובים שונים, כך שתוצאות החיפוש יוצגו במבנה אחיד בדו"ח החיפוש, ללא קשר למקור שלהם.
ספקיות החיפוש הגדולות, כמו גם חברות מתמחות בנושא כמו BrightPlanet של ברגמן המוזכר לעיל, מנסות כל הזמן להפוך כמה שיותר מן התוכן של הרשת העמוקה לגלוי ואפשרי לחיפוש עבור גולשי האינטרנט.
צעדים רבים בנושא נעשו החל מהעשור הראשון של המאה ה-21. חלק מן הפתרונות הם כלהלן:
חיפוש בקבצים ומסמכים המאוחסנים על גבי שרתי רשת.
אם בעבר מסמכים כגון קובצי Word, מצגות PowerPoint או מסמכי PDF היו בלתי נראים למנועי החיפוש ולגולש הנעזר בהם, כיום מנועי החיפוש מסוגלים לחפש בתוכן שלהם ולהציג אותו לצד תוצאות החיפוש הרגילות.
חיפוש בתמונות מתוך אתרי אינטרנט.
מנועי חיפוש כיום מסוגלים לחפש תמונות רלוונטיות לפי הטקסט הקשור אליהן, וטכנולוגיה נוספת שמתפתחת היא חיפוש לפי תמונה, ואף זיהוי פנים בתמונה.
האפשרויות הללו הופכות את התמונות המאוחסנות על גבי שרתי רשת לנגישות יותר מבעבר.
חיפוש במנועי חיפוש ייעודיים, המתמחים בנושא מסוים (חיפוש אנכי).
גולש המודע לעובדה שמנוע חיפוש כללי לא מסוגל לאתר חומרים מן הרשת העמוקה, בין היתר כאלו המוגנים בסיסמה או נוצרים על ידי שאילתה דינמית, עליו להיעזר במנוע חיפוש ייעודי, המחפש אך ורק בתוכן אותו הוא מחפש.
לדוגמה, מנוע חיפוש של מאמרים אקדמיים, מנוע חיפוש של חנות מקוונת, וכן הלאה.
הגבולות בין תוכן מנוע החיפוש והרשת העמוקה החלו להיטשטש, כאשר שירותי חיפוש התחילו לספק גישה לחלק או כל התוכן שפעם היה מוגבל.
חלק הולך וגדל של תוכן הרשת העמוקה נפתח לחיפוש חופשי, כאשר מוציאים לאור וספריות חותמים על הסכמים עם מנועי חיפוש גדולים.
בעתיד, תוכן הרשת העמוקה עשוי להיות מוגדר פחות על ידי האפשרות לחפש בו, ויותר על ידי דמי גישה או סוגים אחרים של זיהוי.
רבים קושרים את נושא הרשת העמוקה לפער הדיגיטלי.
הטענה היא, כי גם גולש מיומן היודע להשתמש במנוע חיפוש באופן מתקדם, עדיין עלול שלא להצליח להגיע למידע אותו הוא מבקש, עקב החסמים המוזכרים לעיל.
כיוון שהפער הדיגיטלי מורכב מכמה רמות, כאשר הבסיסית היא נגישות לטכנולוגיה והשנייה היא יכולת שימוש בה, נניח כי לגולש יש נגישות, אולם כל עוד מנועי החיפוש, המהווים את הדלת שלנו לעולם האינטרנט, לא מציגים את מרב המידע, הפער עתיד להישמר.
אך, האם כאשר יצליחו לאנדקס את מרב המידע, האם לא יהיה עוד פער דיגיטלי?
שאלה זו, אם התנאים לה יתרחשו בעתיד, מעסיקה את השואפים לביטול הפער ההולך וגדל בין כמות המידע לבין האנשים המסוגלים לגשת אליו.
הרתל או הרתאל (হরতাল בבנגלית; हड़ताल בהינדי; ہڑتال באורדו; ഹർത്താൽ במלאיאלאם) היא מילה לצורת שביתות בהודו, פקיסטן, בנגלדש, סרי לנקה ומלזיה במהלכן נסגרים חנויות ודוכנים ומוטל חרם על מוצרים זרים.
הביטוי שבא מן השפה הגוג'ראטית (har – "הכל" ו tal(a) – "לסגור") הוכנס לשימוש רחב על ידי גנדי שנולד בגוג'ראט.
השביתה הייתה לכלי בתנועת העצמאות ההודית כנגד השליטים הבריטים במחצית הראשונה של המאה ה-20 והייתה לשביתה כללית עם סגירת חנויות ומחסנים.
לאחר עצמאות הודו הכלי הזה משמש את המפלגות והציבור ההודי בהבעת התנגדות להחלטת הממשל הלא פופולרית או לא חוקית וכולל סגירת מקומות עבודה, משרדים, בתי משפט ולפעמים אף סגירת בתי הספר.
כמו כן זו הייתה צורת הבעת צער על מותו של אנשי ציבור ומנהיגים ואות אבל לאחר אסונות גדולים.
בפקיסטן ובנגלדש זהו כלי פוליטי מוכר לתביעות פוליטיות.
בסרי לנקה המילה מתייחסת בעיקר להרתאל ציילון שהתרחש ב-1953. היא עדיין מתארת את האירועים המתרחשים בצפון ומזרח האי.
הרתאלים עדיין נערכים בהודו, בנגלדש ופקיסטן.
בהודו יש למילה משמעות הומוריסטית של הימנעות מעבודה.
במלייזיה המושג מתייחס לשביתות בשנות ה-40 עד ה-60 של המאה ה-20 כמו הרתאל כלל מלזי ב-1947 והרתאל פיננג ב-1967.
הרתעת מצביעים (נקראת גם דיכוי בוחרים) היא דרך פעולה המיועדת להשפיע על תוצאת בחירות באמצעות מניעת השתתפות של קבוצות אוכלוסייה מסוימות בהצבעה.
הרתעת מצביעים שונה מתעמולת בחירות, שבאמצעותה מנסים לשנות את דפוסי ההצבעה על ידי שינוי דעותיהם של מצביעים פוטנציאליים ושכנוע בוחרים מתנדנדים או כאלה שלא התכוונו לצאת להצביעה.
הרתעת מצביעים היא פעולת דיכוי אנטי-דמוקרטית המזוהה עם משטרים אוטוריטריים שנועדה להרתיע מצביעים מלממש את זכותם, מתוך כוונה להשיג יתרון תוך צמצום מספר הבוחרים שעשויים להצביע בעד מועמד או מפלגה מסוימת.
קיימות דרכים שונות להרתיע מצביעים, החל משינוי חוקי ההצבעה, באופן המקשה על מצביעים לממש את זכותם, ועד להרתעה באמצעות איומים ואלימות כלפי בוחרים.
הרתעת מצביעים מצליחה כאשר מספר משמעותי של בוחרים נמנעים מלהצביע בגלל פחד או ניכור.
דרישה מאנשים לנסוע למרחקים ארוכים ו/או להמתין בתורים ארוכים עשוי להקטין את שיעור ההצבעה.
באירופה היו מקרים שבהם מפלגות שזכו לתמיכה נמוכה יותר בקרב גולים קידמו ביטול של אפשרות ההצבעה בדואר והדבר אילץ את חלקם לנסוע מאות קילומטרים על מנת לממש את זכותם.
בישראל לא קיימת אפשרות הצבעה לשוהים בחו"ל, פרט לשליחים מטעם מוסדות ציוניים ומוסדות רשמיים של המדינה.
בנוסף, בישראל מתקיים מאבק נגד החלטת ועדת הבחירות המרכזית לא להציב קלפיות בכפרים הבלתי מוכרים בנגב, דבר שמאלץ את תושבי הכפרים לנסוע עשרות קילומטרים על מנת לממש את זכות ההצבעה.
שלילת זכות הבחירה של מצביעים עקב גיל, מגורים, אזרחות או עבר פלילי היא בין הדוגמאות לדרכים בהן ניתן להשפיע על תוצאות הבחירות באמצעות שינוי הרכב אוכלוסיית הזכאים להצביע.
ברוב המדינות עומד גיל ההצבעה על-18, ולאזרחים מתחת לגיל זה אין זכות הצבעה.
במדינות רבות, כמו גרמניה, נשללת זכות הבחירה בעקבות הרשעה בפשעים מסוימים, כגון בגידה או הונאת בחירות.
במדינות אחרות, כמו הודו, כלל האסירים מאבדים את זכות ההצבעה במהלך תקופת מאסרם.
ישנם תחומי שיפוט מסוימים שבהם עשויה להישלל זכות ההצבעה מאסירים מורשעים לכל חייהם, כולל חלק ממדינות ארצות הברית, אך לא כולן.
מידע, חלקי או מוטה, דיסאינפורמציה, פייק ניוז ופלטפורמות שמקבלות תמריצים לקידום חצאי אמיתות ושקרים הן צורות של לוחמת מידע שבהן ניתן להשתמש כדי לבלבל, להפחיד או להטעות מצביעים.
ישנן מדינות שבהן פעולות אלה במימון כסף זר עלולות להוביל להעמדה לדין בגין בגידה ושיתוף פעולה עם מעצמה זרה.
דוגמאות נפוצות כוללות פגיעה בעיתונות, באקדמיה, בשיח הפוליטי ובחילופי רעיונות ומידע בסיסיים אחרים.
דוגמה נוספת היא הגבלה של מקורות מידע פתוחים או בעלות נמוכה, כגון ספריות, בתי ספר, עמותות, תקשורת ציבורית או פרויקטים בקוד פתוח (כמו ויקיפדיה).
שני שלישים מהסטודנטים בארצות הברית במחקר אחד ציינו כי לא הצביעו בשל היעדר מידע.
הפחדת מצביעים יכולה לנבוע מנוכחות מצלמות או גורמים חמושים בקלפיות, ומשלילת הזכות להצבעה חשאית.
פגיעה פיזית והרג בוחרים עלולים לגרום לדיכוי חמור של השתתפות בבחירות.
מצבים שבהם קולו של מצביע עלול לא להיחשב או להשפיע על התוצאה יכול להקטין את המוטיבציה להשתתף בבחירות.
שיטות של "המנצח לוקח הכל" (בניגוד למערכות עם ייצוג יחסי) והצבעה לפי מחוזות פגיעות במיוחד להחלשת כוח ההצבעה של מיעוטים פוליטיים.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית, לדוגמה, תופעה זאת מקטינה את כמות המשתתפים במדינות שבהן ישנו רוב גדול לאחת המפלגות.
שיטות שעושות שימוש באחוז חסימה יכולות ליצור חשש בקרב בוחרי מפלגות קטנות שקולם ירד לטמיון, וכך לשנות את בחירתם או למנוע את השתתפותם של המצביעים ולפגוע בייצוגן של קבוצות מיעוט ואף בלגיטימיות הבחירות.
מקרים בולטים של טענות להרתעת מצביעים
באוסטרליה קיימת חובת הצבעה, אך יש להירשם במשרד הפנים כדי להצביע.
עד שנת 2006 ניתנה לבוחרים שהות של שבוע ימים לביצוע ההרשמה משעה שהוכרז מועד הבחירות.
בשנה זו החליטה ממשלת אוסטרליה, בראשותו של ג'ון הווארד, לצמצם את פרק הזמן ליום אחד בלבד מההכרזה על מועד הבחירות.
חוק חדש זה הרתיע בוחרים צעירים רבים, קהל שנטה להצביע למפלגות האופוזיציה.
בשנת 2010 עתרה מפלגת הלייבור האוסטרלית לצד ארגוני זכויות אדם כנגד התיקון לחוק, ובית המשפט הגבוה של אוסטרליה קבע כי התיקון אכן מרתיע בוחרים, ויש להחזיר את המצב לקדמותו.
לקראת הבחירות שנערכו ב-2010 פרק הזמן לרישום עמד על שבוע ימים, כבעבר.
יתרה מזו, החוק אף תוקן באופן המאפשר לאזרחי אוסטרליה בני 16 ומעלה להירשם בפנקס הבוחרים, וכך מיד לקבל זכות בחירה עם הגיעים לגיל 18.
זמן קצר לפני הבחירות הכלליות בקנדה לשנת 2011, עשרות אלפי מצביעים קיבלו שיחת טלפון ובה הודעה מוקלטת המודיעה להם כי מיקום הקלפי שלהם השתנה.
המיקום החדש שצוין בהודעה היה שקרי בכוונה, ולרוב אילץ את הבוחרים לנסוע מספר שעות רק כדי לגלות שזו הייתה טעות.
רוב המצביעים היו מזוהים עם המפלגה הליברלית של קנדה.
ועדת חקירה מצאה כי השיחות נעשו ככל הנראה על ידי המפלגה השמרנית של קנדה, ואחד מפעיליה הורשע בשל פעילות זו.
לוטפור רחמן נבחר לתפקיד ראש הרובע טאוור האמלטס בלונדון, עד שהודח מהתפקיד בגין הפרת חוקי ההצבעה, לאחר שנחשף כי תומכיו איימו בקלפי על הבוחרים של יריביו.
בשנת 2018 המפלגה השמרנית הציעה אמצעי זיהוי חדשים למצביעים, שעלותם גבוהה במיוחד.
על פי ההערכות, אם יתקבלו אמצעים אלה הם יקשו בעיקר על בוחרים צעירים או חסרי אמצעים, המזוהים עם מפלגת הלייבור.
בארצות הברית, חוקי הבחירות שונים ממדינה למדינה, ובהתאם לכך התפתחו צורות שונות של הרתעת מצביעים.
עם היווסדה של המדינה, הזכות להצביע ברוב המדינות הוקנתה רק לגברים לבנים בעלי רכוש בני 21 ומעלה.
עם הזמן ירד גיל ההצבעה והוענקה זכות הצבעה גם לקבוצות מיעוטים ולנשים.
אך במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מדינות דרום ארצות הברית חוקקו סדרת חוקים המכונה "חוקי ג'ים קרואו" שהרתיעו מצביעים שחורים או עניים.
שיטות נוספות רבות ומגוונות ננקטו להרתעת מצביעים: הפעלת אלימות כלפי שחורים כדי להרתיעם מלהשתתף בבחירות; פיזור כרוזים בחתימת הקו קלוקס קלאן בשכונות של שחורים, ובהם אזהרה מפני השתתפותם בבחירות; הצבת משמרות של אנשי הקו קלוקס קלאן בדרכים המובילות לקלפיות; הצבת מחסומי משטרה בדרכים המובילות לקלפיות בשכונות של שחורים.
כמו כן בוצעו תרמיות בנקודות ההצבעה: איוש חלקי של ועדות הקלפי; השמדת פתקי הצבעה; תרמית בספירה; התערבות בפעולת מכונות ההצבעה; הצבעה בשם אנשים שמתו ("הצבעת רוחות"); אי-פתיחת קלפיות.
צעדים אחרים שנויים במחלוקת כללו סגירת סניפים של משרד התחבורה בשכונות המיעוטים, דבר המקשה על הנפקת תעודה מזהה; סגירת קלפיות בשכונות מיעוטים; חסימה מכוונת של דרכי התנועה לשכונות מיעוטים ביום הבחירות; ומחיקה שרירותית של מצביעים מרשימות הבוחרים זמן קצר לפני הבחירות.
רוב השיטות לדיכוי הבוחרים הפכו לבלתי-חוקיות לאחר חקיקת חוק זכויות ההצבעה (1965), שהיה ציון דרך חשוב בחקיקה האמריקנית כנגד הפרדה גזעית ברחבי ארצות הברית.
על פי החוק, מדינות המבקשות לערוך שינויים בחוקי ההצבעה חייבות לקבל אישור מפורש לכך ממחלקה ייעודית לזכויות אזרח במחלקת המשפטים של ארצות הברית.
בשנת 2013 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין שאלבי נ' הולדר כי חוקי ההצבעה הביאו להרתעת מצביעים ולאפליה.
טענות להרתעת מצביעים במאה ה-21
בשנים האחרונות התגלו מקרים רבים של הרתעת מצביעים, שכוונו לרוב לאוכלוסיית השחורים בארצות הברית.
עם זאת, פסק הדין התיר למדינות לחוקק חוקים לזיהוי הבוחרים גם אם הם עלולים להרתיע מצביעים, כל עוד לא קיימת אפליה מוכחת בחוקים אלו.
בעקבות פסק הדין חוקקו בטקסס, מיסיסיפי ואלבמה חוקים מחמירים לזיהוי הבוחרים.
בקרוליינה הצפונית נחקק חוק זיהוי בוחרים שמקשה במיוחד על בוחרים שחורים, אך עתירה נגדו נדחתה.
חוק נוסף בקרוליינה הצפונית אוסר הצבעה מוקדמת, ומקומות עבודה רבים המעסיקים שחורים אינם מאפשרים להם לקבל חופש ביום הבחירות, וכך נמנעת מהם זכות הבחירה.
בדקוטה הצפונית מתגוררים אמריקאים ילידים רבים שאינם בעלי כתובת קבועה אלא תא דואר בלבד, אך בית המחוקקים קבע שרק תושבים בעלי כתובת קבועה רשאים להשתתף בבחירות.
ארצות הברית היא אחת המדינות היחידות שבהן אסירים לא זכאים להצביע, וברוב המדינות של ארצות הברית גם אסירים משוחררים אינם רשאים להשתתף בבחירות.
מגבלה זו מונעת את זכות הבחירה מ-6 מיליון מצביעים.
במדינת ג'ורג'יה אירעו מספר מקרים של הרתעת בוחרים.
בשנת 2012 התגלה שתושבים רבים ממוצא אסייתי נרשמו לבחירות אולם שמותיהם לא הופיעו בספר הבוחרים, ולמעשה נמנעה מהם זכות ההצבעה.
בשנת 2014 עצרו כוחות משטרה אוטובוס שהסיע בוחרים שחורים לקלפי ומנע מהם להגיע לנקודת ההצבעה.
בבחירות במדינה בשנת 2015 ביטל מזכיר המדינה, בריאן קמפ, את רישומם של 53,000 בוחרים בגלל תקלות טכניות.
בדיקה גילתה שרוב הרישומים שנפסלו הם של שחורים.
קמפ הואשם באופן נרחב בדיכוי בוחרים.
ערוץ 4 הבריטי השיג מסמכים שמלמדים על כך שבבחירות 2016, מטה טראמפ סיווג כ־200 מיליון אמריקאים על פי קריטריונים שונים וחילק אותם ל־8 קטגוריות שונות.
מיעוטים - שחורים, היספנים, אסיאתים ואחרים - היוו 54% מקטגוריית ה"הרתעה".
ביום הבחירות לכנסת העשרים ואחת הציבו חברי ועדת הקלפי מטעם הליכוד 1,200 מצלמות ומכשירי הקלטה בקלפיות ביישובים ערביים.
משקיפים של הליכוד בקלפיות תועדו כשהם נושאים מצלמות נסתרות..
המבצע נערך בידי חברת אסטרטגיה לאחר פנייה מראש הממשלה ומנהל קמפיין הליכוד בנימין נתניהו, בעלות של כמיליון וחצי שקלים.
המבצע כונה "טוהר הבחירות" ומטרתו המוצהרת הייתה מניעת זיופים כגון התחזות למצביעים אחרים, במקומות שבהם עלו טענות לשיעורי הצבעה חריג והיעדר אכיפה.
בחברת האסטרטגיה, קייזלר ענבר, התגאו ברשומת פייסבוק שמנעו אלפי זיופים וששיעור ההצבעה במגזר הערבי ירד מתחת ל-50%, הנמוך ביותר שנראה בשנים האחרונות.
יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, השופט חנן מלצר, קבע לאחר שהוגשו תלונות בעניין, כי ניתן להשתמש במצלמות רק במקרים של "חשש לפגיעה מהותית בטוהר הבחירות או בסדרן התקין".
מלצר ביקש מהמשטרה להחזיר אותן לפעילים, ואפשר להם להשתמש בהן להקלטת שמע.
סמוך ל קבע מלצר שהשימוש במצלמות ללא היתר מיוחד מוועדת הבחירות המרכזית מחייב הסמכה מפורשת בחקיקה ראשית, ובעקבות כך הוגשה הצעת חוק המצלמות בקלפיות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הופיעו שלטי חוצות ביישובים ערבים הקוראים להחרמת הבחירות.
תחקיר חדשות 12 חשף שהשלטים הוזמנו על ידי גורמים יהודים במימון מארצות הברית, במטרה לצמצם את השתתפותם של מצביעים ערבים.
שלטי חוצות דומים הופיעו גם בסמוך לבחירות לכנסת ה-25. בתחקיר חדשות 13 עלה שהשלטים היו במימון איש עסקים מארצות הברית.
במהלך תקופת הבחירות לכנסת ה-22 ולכנסת ה-23 הופעלו פרופילים מזויפים באתר פייסבוק שעודדו בציבור הערבי קריאה להחרמת הבחירות.
פייסבוק מחקה עשרות חשבונות שאושרו כמזויפים.
הרשת הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה הוא מערך שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי (DTT) הפועל ברוסיה.
קליטת השידורים מצריכה אנטנה וממיר דיגיטלי, או מקלט טלוויזיה המותאם לשיטת השידור הדיגיטלית, הכולל כתוביות סמויות, לוח שידורים אלקטרוני ושידורי רדיו.
השידורים מופצים לקליטה בחינם בכל שטחי הפדרציה הרוסית.
שידורי הרשת נועדו להוות אלטרנטיבה חינמית לשידורי הבסיס של חברות התקשורת "טריקולור", "אוריון אקספרס" ו-"NTV Plus" והוא משדר 20 ערוצים בחינם.
השירות מסופק על ידי "הרשת הרוסית לשידורי רדיו וטלוויזיה" בבעלות משרד התקשורת של רוסיה.
עד 2010 כמחצית מתושבי רוסיה (44%) לא יכלו לקלוט יותר מארבעה ערוצים, מה שפגם ביכולות הפיתוח של השידורים האנלוגיים.
עקב המעבר לשידורים דיגיטליים בסוף 2018 98.4% מתושבי המדינה יכלו לצפות בחינם בעשרים ערוצים.
השידורים מסופקים בשני מרבבים הכוללים ערוצי טלוויזיה ורדיו מרכזיים.
הערוצים הדיגיטליים משודרים בתקן DVB-T2.
תחנות הרדיו של VGTRK: וסטי FM, רדיו מאיאק, רדיו רוסיה
הרשלה הוא סרט מוזיקלי סאטירי ישראלי משנת 1977 בבימויו של יואל זילברג, עם מייק בורשטיין בתפקיד הראשי.
התסריט נכתב על ידי יואל זילברג ודוד גורפינקל (צלם ראשי) והמוזיקה הולחנה על ידי דובי זלצר.
את המילים לשירים כתב דן אלמגור.
העלילה היא על התנגשויות של מוצא ותרבויות, אשכנזים מול יוצאי המזרח.
בתחילה יש מריבות אבל בסוף כולם מתאחדים.
הרשלה קנאק (מייק בורשטיין) הוא מוזיקאי צעיר, נגן קלרינט שמגיע לישראל מברית המועצות בתקווה גדולה לייסד בה תזמורת.
הרשלה הוא נינו של הבדחן הידוע הרשל'ה אוסטרופולר והוא מדמיין את ישראל כמקום שבו כל היהודים אוהבים ומכבדים זה את זה ללא הפליה.
הוא מתקבל באדישות על ידי הפקיד יהודה וייספיש (מוסקו אלקלעי) אבל כשמתברר לו שהרשלה הוא קרוב של מנכ"ל עיריית תל אביב, אליעזר קנאק (שמואל רודנסקי) מיד משתנה התנהגותו והוא מסדר להרשלה דירה בבניין מגורים חדש בשכונה בדרום תל אביב המשקיף על שכונת צריפים בה גרים עולים מארצות ערב.
הרשלה הוא נטע זר בשכונה ונגינתו בקלרינט מוציאה עליו את חמתו של חממה (אריה אליאס), מובטל שמעסיק עצמו כל הזמן במשחק שש בש עם מוכר הגרעינים חיימיקו (אלברט כהן) ובמריבות עם אשתו ברכה (רבקה גור).
הוא לא מסוגל לשמוע את נגינתו של הרשלה, זורק אבן לעבר דירתו, מנפץ את השמשה ואחר כך מכחיש כל קשר לכך.
לחממה יש בן צעיר בשם עזרא (רונן ספיר) שהרשלה מנסה ללמד אותו נגינה בקלרינט, ובת בוגרת, יפה (אסתי כץ גרנות) שמופיעה בלהקת סדנה מקומית של רקדנים וזמרים בני השכונה בהדרכת הבמאית רות (מנדי רייס-דייוויס), עולה חדשה מבריטניה.
אלברט (אשר צרפתי) הוא חבר של יפה, טיפוס אלים שמתנגד שיפה תמשיך להתאמן בסדנה ומתעמת כל הזמן עם רות.
כאשר הרשלה מזמין את חממה לשמוע את נגינתו של עזרא, הוא מתרכך והופך לידידו.
הרשלה נפגש עם אליעזר קנאק מנכ"ל העירייה ומבקש שיעזור לו במימון קניית כלים לתזמורת השכונה וקנאק דוחה אותו.
הרשלה מגייס את כל אנשי השכונה להפגנה מול בניין העירייה והם שרים "עם אחד בלב אחד".
קנאק מזמין משטרה והם נעצרים ביחד עם אלברט שמתפייס עם הרשלה בחדר המעצר.
קנאק מאשר לבסוף את התקציב להקמת תזמורת השכונה.
לבסוף נערך קונצרט של תזמורת השכונה בבית הבימה שבסופו הם צועדים ברחובות נווה צדק.
שחקןתפקיד מייק בורשטיין הרשלה קנאק אריה אליאס חממה אשר צרפתי אלברט אסתי כץ יפה אלברט כהן חיימיקו שמואל רודנסקי אליעזר קנאק מוסקו אלקלעי יהודה וייספיש רבקה גור ברכה רונן ספיר עזרא מנדי רייס-דייוויס רות שמוליק בילו חבר סדנהצדוק צארוםמוביל ריהוט לדירה
בסדרת הטלוויזיה "היהודים באים" הייתה סצנה פארודית על דמותו של הרשלה שאותו גילם יניב ביטון.
הרשל סלל לאבלס היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איווה ה-34 בשנים 1957–1961. לפני כן, בשנים 1949–1953, הוא כיהן כראש עיריית אטמווה שבאיווה.
לאבלס היה המושל הרביעי מטעם המפלגה הדמוקרטית שכיהן באיווה מאז מלחמת האזרחים.
בחירתו כמושל סימלה את עליית כוחם של תושבי הערים ואת האיגודים המקצועיים בפוליטיקה של המדינה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, זכה לאבלס למוניטין כמי שפעל ללא לאות לשילוב אחריות כספית עם מנהיגות בסוגיות כמו שליטה בשיטפונות, שירותי בריאות הנפש, והשירותים החברתיים.
הוא גם קידם את החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה כדי לתקן את חוסר האיזון בין האזורים הכפריים לבין האזורים העירוניים בייצוגם בבית המחוקקים המדינתי.
ב-1957, בעת השבעתו כמושל, אוכלוסיית 26 המחוזות הכפריים ביותר באיווה מנתה שליש מתושבי המדינה, בעוד שאוכלוסיית 24 המחוזות האחרים מנתה כשני-שלישים.
בהיבטים רבים, דאג לאבלס ליישור קו עם המפלגה הדמוקרטית באיווה מול מקבילתה הארצית.
הרשל לאבלס נולד בחווה ליד פרימונט, איווה.
הוא התחנך בבתי ספר כפריים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון של אטמווה ב-1927, כשהיה בן 16. בשנה הראשונה לאחר סיום לימודיו הוא עבד בחווה, ולאחר מכן עבד במשך רוב שנות השפל הגדול בחברת הרכבת "שיקגו, מילווקי, סנט פול ופסיפיק" , שהעסיקה כמה מאות עובדים באטמווה.
במהלך שנות ה-30 הוא גם עסק בהובלת פחם והקים והפעיל מפעל למוצרי נפט ותחנות דלק.
ב-1939 הוא קיבל משרה במפעל לאריזת הבשר של ג'ון מורל מאוטמווה כמפעיל טורבינה בתחנת הכוח שלהם לפני שב-1944 הוא שב לעבוד בחברת הרכבות.
בעת שנעדר מחברת הרכבות, ארגן לאבלס את מחלקת התברואה של אוטמווה, ולאחר מכן שימש כאחראי על מערך החירום של העירייה במהלך השיטפון הקטלני של נהר דה מוין ביוני 1947. הצלחתו בתפקיד זה גרמה לו לרכוש אוהדים רבים בקרב תושבי העיר.
תמיכה זו הובילה את לאבלס לכהן שתי תקופות כראש העיר בשנים 1949–1953. בשנות כהונתו בתפקיד דאג לאבלס לפיתוח משמעותי של מערכת הרכובות והביוב של העיר.
הוא במיוחד דאג לשליטה על נהר דה מוין, והקמת חומת מגן לביוב ולנהר.
הוא קידם את בנייתו של מתקן לקליטת שפכים ואשפה והכנת תוכניות להסטת נתיבי כבישים מהירים ושיפורם.
לאבלס הקים את מועצת התכנון של העיר, את מרכז הנוער, ואת המועצה המקומית לפעילות הנוער.
הוא תמך באינטרסים של מעמד העובדים בשיתוף עם האיגודים המקצועיים הגדולים של העיר.
ברמה המדינתית, הוא ישב בראש חטיבת הערים הגדולות של ליגת העיריות של איווה, והיה חבר בוועדת החקיקה של הערים שסייעה לחדש את החוקים העירוניים.
ב-1952 עשה לאבלס את ניסיונו הראשון להתמודד על משרת מושל איווה, ונוצח לאחר שקיבל בבחירות 48 אחוזים מהקולות מול יריבו הרפובליקני ויליאם בירדסלי.
לאחר סיום כהונתו כראש עיריית אוטמווה, ארגן לאבלס את תאגיד האספקה המוניציפלי, שייצר, התקין ונתן שירות למערכות תנועה בדרכים.
מסע הבחירות של לאבלס למשרת המושל ב-1956 היה מוצלח, בין השאר בשל העובדה שהוא ניצל את חוסר שביעות הרצון של תושבי איווה מהעלייה במס המכירות המדינתי מ-2 אחוזים ל-2.5 אחוזים במהלך כהונתו של המושל ליאו הויג.
רבים מחוואי איווה ראו באור יפה את תמיכתו של לאבלס בדגש של המפלגה הדמוקרטים הארצית על הסדרת תעריפי התוצרת החקלאית.
הוא השיג את תמיכתם של תושבי הערים על ידי קידום שינויים בחוקי המשקאות החריפים.
הוא גם קרא תיגר על העלייה בשיעור החברות במדינה ב"פדרציה האמריקנית של העבודה וקונגרס הארגונים התעשייתיים" כדי ליישר את עצמו בקו ישיר יותר עם המפלגה הדמוקרטית.
את תמיכתו הרחבה ביותר הוא השיג בערים המתועשות שאוכלוסייתן נעה בין 25,000 ל-50,000 תושבים.
במערכת הבחירות שלו לבחירה לכהונה שנייה ב-1958 הביס לאבלס את יריבו, ויליאם מארי, ב-63 מתוך 99 מחוזות איווה, ובמיוחד נחל הצלחה פעם נוספת בקרב תושבי הערים.
הוויכוח על החלוקה מחדש של המחוזות נמשך גם בתקופת כהונתו השנייה כמושל בשנים 1959–1961. בנוסף, במהלך שתי תקופות הכהונה שלו, דחק לאבלס במדינה לאשר את מאמצי השליטה בשיטפונות של נהר דה מוין.
הוא דאג להשגת מימון פדרלי להקמת סכרי רד רוק וסיילורוויל.
הוא גם היה מעורב ביצירת תוכנית מדינתית חדשה לבריאות הנפש ולרווחה ושיקום חברתיים.
בעת סיום כהונתו של לאבלס, עמד אוצר המדינה בייתרה חיובית של 50 מיליון דולר.
במערכת הבחירות לנשיאות של 1960 היה לאבלס יושב ראש ועדת הכללים של הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
אף על פי שהוא זכה לתמיכה מסוימת במועמדותו לנשיאות, הוא הציג את מועמדותו למושב בסנאט של ארצות הברית, ובמקביל היה פעיל במסע הבחירות של קנדי וג'ונסון.
בשנה שהייתה גרועה מבחינתם של דמוקרטים רבים באיווה, נוצח לאבלס בבחירות על ידי הרפובליקני ג'ק מילר בהפרש של כמעט 50,000 קולות.
ב-1961 מינה הנשיא קנדי את לאבלס כחבר במועצה הפדרלית למשא ומתן מחודש, שטיפלה בתיקונים בחוזים צבאיים, תפקיד בו הוא שימש עד 1969. לאחר מכן הוא היה לסגן הנשיא ליחסי ממשל של תאגיד קרומלוי, חברה מאיווה לייצור משקאות קלים.
ב-1978 הוא פרש ועבר לפרברי וושינגטון הבירה.
ללאבלס ורעייתו, אמיליה (לבית האוורד) לאבלס, היו שישה ילדים.
הרשל לאבלס נפטר מסרטן הריאה בווינצ'סטר, וירג'יניה, ב-4 במאי 1898, יום אחד לפני יום הולדתו ה-78. הוא נטמן בבית הקברות של אוטמווה.
הרשל ווקר הוא שחקן פוטבול לשעבר, ששיחק בעמדת הראנינג בק בליגת ה-NFL ובאוניברסיטת ג'ורג'יה.
ב-2022 התמודד מטעם המפלגה הרפובליקנית לכהונה כנציג ג'ורג'יה בסנאט.
הוא היה ספורטאי מצטיין במגוון ענפים בתיכון וקיבל מלגת לימודים לאוניברסיטת ג'ורג'יה כשחקן נבחרת הפוטבול.
בעונת 1980 שבר את שיא המכללות ביארדים בריצה לשחקן בשנתו הראשונה, הוא נבחר לנבחרת העונה במכללות ודורג שלישי בבחירה לגביע הייזמן.
הקבוצה בכיכובו סיימה את העונה ללא הפסד וזכתה באליפות המכללות.
בעונתו השנייה דורג שני בבחירה לגביע הייזמן אחרי שהוביל את הקבוצה עד לגמר אליפות המכללות בו הפסידה לאוניברסיטת פיטסבורג, בעונתו השלישית והאחרונה במכללות זכה בתואר לאחר שהוביל את הקבוצה פעם נוספת עד לגמר אליפות המכללות בו הפסידה לאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
ווקר נבחר ב-1999 לחבר היכל התהילה של המכללות על הישגיו.
לאחר שלוש עונות עזב את האוניברסיטה והצטרף לקבוצת ניו ג'רזי ג'נרלס מליגת ה-USFL.
ב-1985 נבחר בסיבוב החמישי של דראפט ה-NFL על ידי דאלאס קאובויס, והצטרף לקבוצה אחרי שליגת USFL התפרקה.
ווקר נבחר פעמיים לפרו בול בעונות 1987 ו-1988. ב-1989 הועבר בטרייד למינסוטה ויקינגס תמורת חמישה שחקנים.
לאחר שלוש עונות במינסוטה עבר לפילדלפיה איגלס ולאחר שלוש עונות נוספות חתם ב-1995 בניו יורק ג'איינטס בה שיחק בעיקר כמחזיר בעיטות.
ב-1996 חזר לשחק בדאלאס קאובויס עד פרישתו לאחר שתי עונות.
במקביל לקריירת הפוטבול השתתף ווקר ב-1992 באולימפיאדת אלברוויל כחבר נבחרת המזחלות וסיים עם בן זוגו בריאן שימר במקום השביעי.
לאחר פרישתו ממשחק התמקד בתחום העסקי, כבעל עסק לשיווק מוצרי מזון.
ווקר הוא חבר המפלגה הרפובליקנית ותמך לאורך השנים במועמדי המפלגה בבחירות לקונגרס וכן תמך בדונלד טראמפ בקמפיינים של הבחירות שלו לנשיאות ב-2016 וב-2020. הוא מונה על ידי טראמפ לחבר במועצת הנשיא לענייני ספורט, כושר גופני ותזונה.
ב-2021 הכריז ווקר על התמודדותו בבחירות המקדימות של המפלגה לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה.
הוא נתמך על ידי טראמפ וזכה בבחירות המקדימות ברוב של 68.2% והתמודד בבחירות הכלליות מול הסנאטור המכהן רפאל וורנוק.
בסיבוב הראשון קיבל וורנוק 49.4% מהקולות לעומת ווקר שקיבל 48.5% מהקולות ולכן היה צורך בסיבוב בחירות נוסף שנערך חודש לאחר מכן.
בסיבוב השני קיבל וורנוק 51.4% מהקולות מול 48.6% של ווקר ולא נבחר.
בדצמבר 2024 הודיע דונלד טראמפ, שנבחר לכהונה שנייה כנשיא ארצות הברית, על כוונתו למנות את ווקר לשגריר ארצות הברית באיי בהאמה.
הרשעת שווא היא עיוות דין בצורה של פסק דין שגוי שניתן על ידי בית משפט בהליך פלילי, שבמסגרתו נקבע שנאשם חף מפשע ביצע עבירה פלילית.
הרשעת חף מפשע נחשבת לעוול חמור במיוחד – לא רק לנאשם עצמו הסובל מהקלון הנלווה, משלילת חירותו או מהפיצוי הכספי לטובת הקורבנות המוטל עליו ולא רק עבור משפחתו ומכריו הסובלים מנזקים ישירים ועקיפים, אלא מדובר בעוול חברתי.
הרשעת חפים מפשע ידועה כתופעה עולמית אשר נמצאת על סדר היום הציבורי בין אם במסדרונות האקדמיה ובתי המשפט, ובין אם בתקשורת ובתרבות.
צמיחתה של רשת החפות העולמית המונה כיום למעלה מ-68 קליניקות משפטיות הפועלות לזיכוי חפים מפשע, מהווה ביטוי מובהק לכך.
קליניקות אלה, הובילו עד כה לזיכוי מורשעים חפים מפשע (לרבות בתיקי רצח או פשע חמור) בלמעלה מ-340 תיקים, פעמים רבות בעזרת בדיקת סימני DNA.
גם הקמתו של "מרשם הרשעות השווא" בארצות הברית המונה כיום למעלה מ-3,000 מקרים בהם חפים מפשע הורשעו שלא עוול בכפם, הובילה גם היא להעלאת המודעות לקיומה של תופעה, כאשר מסד נתונים שנאסף עד כה משמש למחקר אקדמי המנתח את הגורמים השונים לתופעה.
כך למשל, מנתוני רשת החפות האמריקאית, עולה כי ב-63% מהמקרים הגורם להרשעת שווא היה טעות בזיהוי; ב-17% עדות שקר, בכ-26% הודאת שווא ובכ-26% בידוי ראיות על ידי המשטרה והתביעה.
הרשעת חפים מפשע בישראל – נתונים ומגמות
גם בישראל, ניתן לראות מגמות דומות למתרחש בעולם, הן בעולם המשפט והן מבחינת המודעות הציבורית לתופעה אשר בשנים האחרונות צוברת תאוצה.
דרישת ההוכחה במשפט הפלילי בישראל, או "נטל ההוכחה" המוטל על כתפי המאשימה (שבמשפט פלילי היא המדינה) להוכיח את אשמתו של נאשם, נקבע כ"מעבר לכל ספק סביר".
קביעה זאת מבטאת את עמדתה של החברה ולפיה נדרשת מידת וודאות גבוהה לצורך הרשעה בפלילים.
מדובר בנטל כבד אשר נועד, בין היתר, למנוע הרשעות שווא.
אולם, המציאות והנתונים הקיימים כיום בנושא, מלמדים שהמשפט הפלילי אינו חסין מטעויות וכי חפים מפשע לעיתים מורשעים על לא עוול בכפם.
כפועל יוצא מכך, בשנת 1994 חל שינוי במצב המשפטי שהיה קיים בעקבות המלצות ועדת גולדברג, שהוקמה במטרה לבחון את אפשרות ההרשעה על סמך הודאה בלבד וכן בחינה מחודשת של העילות בחוק למשפט החוזר.
המלצות הוועדה הובילו לתיקון החוק העוסק בתנאים לקיום משפט חוזר (חוק בתי המשפט סעיף 31(א)).
במסגרת התיקון הורחבה תחולת החוק על מקרים נוספים שלא נכללו בו בעבר ונוספה "עילת סל" המאפשרת לבית המשפט לקבל בקשות למשפט חוזר תחת העילה הכללית של "עיוות דין".
כעשרים שנה לאחר מכן, ביוני 2018 הוקמה ועדה ציבורית נוספת, "הוועדה הציבורית למניעת הרשעות שווא ותיקונן" המוכרת בשם "ועדת דנציגר".
הוועדה הוסמכה לדון, בין היתר, בתופעה של הרשעות שווא, באפשרויות הקיימות למניעתן וכן בנושא המשפט החוזר בישראל.
הוועדה פרסמה שני דוחות עד כה, אשר תומכים בעריכת שינויים מהותיים בתחום זה.
בין היתר, הומלץ על הקטנת המשקל הראייתי של זיהוי נאשם במסדר זיהוי ועיגון שלבי המסדר בצורה מפורטת וברורה.
בנוסף, הומלץ על הקמת רגולטור (יחידת אסדרה) לתחום הפורנזי, שיהיה אמון הן על בחינת השיטות הפורנזיות הנהוגות בישראל והן על אופן יישומן.
נכון להיום, בישראל, מקום המדינה ועד שנת 2022, התקבלו רק שלושים וארבע בקשות למשפט חוזר.
שלושים ואחת מהן התקבלו לאחר תיקון החוק, החל משנת 1996 ואילך.
עוד עולה מהנתונים הקיימים כי בתשעה עשר מהמקרים בלבד, בהם התקבלה הבקשה למשפט החוזר, זוכו הנאשמים כך שהרשעתם הוגדרה כהרשעת שווא.
יש הטוענים שכמות הרשעות השווא בפועל גדולה יותר מהנתונים הרשמיים כך שאין הם משקפים את המציאות.
כך למשל, להערכת פרופסור בועז סנג'רו – אחד המומחים המרכזיים בתחום, כחמישה אחוזים מכלל ההרשעות בעברות חמורות בישראל הן הרשעות שווא.
הטוענים כך גורסים שמספר הזיכויים במדינה נמוך באופן לא סביר ביחס למספר הכולל של המורשעים בפלילים בישראל ובהתחשב בנתונים הקיימים במדינות אחרות, כגון ארצות הברית.
מאז קום המדינה אושרו 34 משפטים חוזרים, בחלק מהמקרים הפרקליטות החליטה לחזור בה מכתב האישום ולא לנהל משפט חוזר ואפשרה בכך "זיכוי אילם", חלק הסתיימו בהסדר טיעון – וכמה בהרשעה מחודשת.
ב-19 תיקים זיכו את המורשעים לאחר הוראה לקיום משפט חוזר:
הגורמים המרכזיים להרשעות שווא בישראל
את הגורמים השונים להרשעות שווא הנלמדים מהספרות המקצועית, ניתן להציג במספר דרכים, לרבות השלב בו מצוי ההליך המשפטי (חקירה או דיון בבית המשפט) או כתלות בטיבו וסוגו של הגורם, כגורם מהותי או פרוצדורלי.
הגורמים בחלוקה לפי שלבי ההליך הפלילי
התפיסה המוטעית של אשמת החשוד – עצם מעצרו של חשוד, עלול במקרים מסוימים לחזק את התפיסה שהוא ככל הנראה מי שביצע את המעשה בפועל, מאחר שלא ייתכן שנעצר ללא סיבה מוצדקת.
תפיסה שגויה זאת עלולה להוביל את חוקרי המשטרה להתמקד בחשוד בלבד, תוך זניחת כיווני חקירה אחרים שיכולים לסייע בקידום חשיפת האמת.
הרשעה על בסיס הודאה בלבד – במשפט הישראלי ניתן להרשיע בפלילים אדם על סמך הודאתו במעשים ובלבד שקיימת ראייה מסוג "דבר מה נוסף" שמטרתה רק לאמת את תוכנה של ההודאה, וככזאת מהווה תוספת שמשקלה "קל כנוצה".
בעבר נטו בתי המשפט בישראל לראות בקיומה של הודאת נאשם כראייה משכנעת ביותר וזאת אף זכתה לכינוי "מלכת הראיות".
נקודת המפנה בנושא, התרחשה בעקבות ועדת גולדברג (1994) אשר הצביעה על מספר גורמי סיכון שביכולתם להביא להודאות שווא.
לרבות מבנה אישיותו של הנחקר, מאפיינים שונים כגון שפת אם, גיל, מצב נפשי או קוגניטיבי, קיומם של לחצים חברתיים חיצוניים או השפעת הלחץ של החקירה ו/או המעצר ועוד.
המידע והנתונים המצטברים בנושא הובילו לצמיחתה של תפיסה מקבילה, ולפיה יש להתייחס להודאות כראיה "חשודה".
במחקרים שנעשו בארצות הברית נמצא שמתוך 120 הודאות שווא, 82% מהן הובילו להרשעות שווא.
כפועל יוצא מכך, נתונים אלה מצביעים על כוחם המוגבל של השופטים לזהות בזמן אמת הודאות שווא, ועל הסיכון הקיים בהרשעה על סמך הודאת נאשם בלבד.
הרשעה על סמך עדות ראייה – בישראל ניתן להרשיע אדם בפלילי על סמך עדות ראייה אחת יחידה וללא כל ראיה נוספת.
זאת בתנאי שהעדות נמצאה מהימנה בעיני בית המשפט.
כלל ראייתי זה, העניק לעדים בשיטת המשפט הישראלית, מעמד מרכזי ומשקל רב אך הוא אינו חף מטעויות.
על פי נתוני פרויקט החפות האמריקאי, הגורם המרכזי ביותר להרשעות שווא הוא עדויות ראייה מוטעות.
נמצא כי ב-76% מתוך 250 הזיכויים הראשונים שנחשפו במסגרת הפרויקט, הרשעות השווא היו מבוססות רק/גם על עדות ראייה מוטעית.
כמו כן, מחקרים מצביעים על כך שהסיכויים לזיהוי מוטעה עולים ככל שאדם מתבקש לזהות אדם אחר מקבוצה גזעית או אתנית שונה משלו.
בהתאם לכך, גם בישראל חלו התפתחויות בנושא זה עם הקמת "ועדת דנציגר" אשר במסגרת דוח הביניים הראשון דנה, בין היתר, במשקל הפחות שיש לייחס לראיה זאת ולכללים שיש לעגן לצורך הגברת מהימנותה.
עדות שקר – מדובר במקרים בהם עד שיקר בצורה מכוונת והביא להפללתו של הנאשם.
הנתונים שנאספו במסגרת פרויקט החפות האמריקאי מצביעים על כך שב-21% מתוך 250 הרשעות השווא הראשונות של הפרויקט, הרשעת השווא נתמכה גם בעדות שקר.
ראיות מדעיות – על פי שיטת המשפט הישראלית, ראיות מדעיות (כגון: DNA, השוואת טביעות אצבעות וכדומה) מוגשות לבית המשפט באמצעות מומחה, אשר יכול להעיד אודות מהימנותן והמשמעות הנגזרת מהן.
בישראל לאור פערי הכוחות בין הצדדים בהליך הפלילי, הראיות המדעיות מוצגות ברוב המקרים על ידי התביעה ולא על ידי ההגנה.
המעבדות השונות (כגון המעבדה לזיהוי פלילי ובדגש על המרכז לרפואה משפטית) אינן עומדות לרשות הסנגוריה, אלא לרשות התביעה והמשטרה בלבד.
לפיכך, מוטל עול כלכלי כבד על נאשמים הנדרשים לחוות דעת ולעדות מומחה נגדית מטעמם.
בהמשך לכך, עובדי המעבדות עובדים בצמידות לגורמי התביעה, דבר שעלול להשפיע על מידת האובייקטיביות שלהם, אף אם לא במכוון.
כך למשל, כאשר המעבדה מבצעת מלכתחילה רק את אותן הבדיקות שעשויות להפליל את הנאשם ולא לזכותו.
כמו כן, מומחים נוטים לעיתים להפריז במידת הדיוק של הבדיקה אותה ביצעו.
במקביל, שופטים אינם מודעים דיים לאפשרות של טעות מעבדה או לכך שהרבה נדבכים ב"מדע הפורנזי" לא פותחו על סמך או בהתבסס על מחקר מדעי, אלא על ותק וניסיון של מבצע הבדיקה בלבד.
גם בהקשר זה, מממצאי פרויקט החפות תומכים ומצביעים על כך ש74% מתוך הרשעות השווא התבססו גם על 'ראיות מדעיות', מהן 60% היו מוטעות, כאשר מדובר בראיות מסוימות שנתפסות כאמינות בידי בית המשפט אך מתבררות כחסרות ביסוס.
ראיות נסיבתיות מטעות – ראיה נסיבתית היא ראיה שאינה מוכיחה באופן ישיר עובדה מעובדות כתב האישום, אלא היא מוכיחה "נסיבה" שבאמצעות ההיגיון ניתן להסיק ממנה עובדה מסוימת.
כך למשל, מאיכון טלפון סלולרי של חשוד באזור ביצוע עבירה ובזמן ביצועה, ניתן להסיק שהיה נוכח החשוד באזור ובשעה שהתרחשה העבירה.
למעשה, ניתן להרשיע בישראל בידי ראיות נסיבתיות בלבד.
אולם, הראיה הנסיבתית עלולה בנסיבות מסוימות ליצור רושם מוטעה לגבי אשמתו של אדם בביצוע עבירה, או לגבי עצם העובדה שנעברה עבירה כשבמציאות לא בוצעה כלל.
הטיות קוגניטיביות בפענוח ראיות וקביעת ממצאים – מקרים בהם ידיעה מוקדמת הקושרת נאשם למעשה, משפיעה על פענוח הראיות בתיק.
מדובר בהטיה הנוגעת לכלל הגורמים העוסקים בפענוח העבירה.
לדוגמה, כאשר מומחה המפענח ממצאי DNA במעבדה, יודע שהדגימה לה הוא משווה היא של נאשם שזוהה כאנס, יכול הדבר להוביל להטיה ובכך לפענוח שגוי.
האמת העובדתית למול האמת המשפטית – שיטת המשפט מבחינה בין האמת העובדתית שהיא מה שהתרחש בפועל, לאמת המשפטית שהיא מה שהוכח בבית המשפט שהתרחש בכפוף למגבלות בית המשפט (לדוגמה: כללים ראייתיים).
לעיתים, מתגלה כי קיים פער בין האמת העובדתית לאמת המשפטית, כך שאדם עלול להיות מורשע בעבירות מסוימות למרות שלא קיימת וודאות של ממש, שאכן זה המצב העובדתי שהיה בפועל.
כך למשל, החוק מעגן מספר "חזקות משפטיות" אשר בהתקיימותן וכל עוד הנאשם לא הביא ראיה להפריכן, ניתן לקבוע עובדות או להסיק ממצאים.
לדוגמה, העובדה שאם אדם נתפס עם כמות מסוימת של סם בחפציו, מקימה חזקה משפטית ולפיה הסם אינו לשימוש עצמי אלא למטרות סחר.
דוגמה נוספת היא העבירה המעוגנת בסעיף 64ד לפקודת התעבורה, לפיה נהג שמסרב להיבדק בבדיקת ינשוף יחשב כמי שנהג בשכרות.
גם העובדה שחלה חסינות על מסמכים מסוימים מצביעה על פער בין האמת העובדתית לאמת המשפטית, כאשר פער זה עלול להוביל בנסיבות מסוימות גם להרשעת שווא.
השיטה האדברסרית ופסיביות השופט – בישראל נהוגה שיטת המשפט האדברסרית המבוססת על כך ששני הצדדים לסכסוך (וכאשר מדובר במשפט פלילי, המדינה והנאשם) מתנצחים ביניהם כשתפקידו של השופט פאסיבי באופן יחסי.
לפיכך, המידע עליו מותר לשופט לבסס את פסיקתו הוא המידע המובא אליו באמצעות הצדדים בלבד.
אחת הבעיות הקיימות בשיטה נובעת מההנחה שקיים שוויון בין הצדדים, בעוד בפועל אין ביכולת הנאשם במשפט הפלילי להביא את גרסתו בפני השופט כראוי.
זאת, עקב פערי כוחות משמעותיים בין הנאשם למאשימה במשאבים של כסף, זמן וכוח אדם, לצד סמכויות לביצוע פעולות חקירה לפי חוק הנתונים בידי הפרקליטות.
כמו כן, חוסר האפשרות הפרקטית להבחין בין עדות אמת לשקר ואי-יישום נכון או מדויק של הכלל בדבר הרשעה "מעבר ספק סביר" מובילים לעיתים לטעויות בקרב השופטים.
יתרה מכך, ישנן טעויות המבוססות על דעה קדומה, חוסר סבלנות או תפיסה תרבותית שונה לצד רוח הזמן או הרצון לאהדה פוליטית.
מורכבות התפקיד של חוקרי משטרה – קיים מתח בין תפקידה של המשטרה לפענח כמה שיותר תיקים לבין תפקידה להגיע לחקר האמת.
לעיתים החתירה להרשעה עלולה להביא למה שמכונה באנגלית "Tunnel vision" ולהישבות בקונספציות בדבר אשמת הנאשם.
הזהות הדואלית של תובעים – בתפקיד התובע בהליך הפלילי בשיטה האדברסרית קיים מתח מובנה – מחד גסא, התובע הוא עובד ציבור וככזה הוא מופקד על שמירת האינטרס הציבורי בכל הנוגע לנאשמים, למאשימים ולקורבנות העבירה.
מאידך גסא, הוא שחקן בהליך האדברסרי, הליך ביסודו עימות בין שני צדדים יריבים, זאת מתוך התפיסה שזאת הדרך המיטבית להגיע לאמת.
ייצוג לקוי של הסנגור – ייצוג לקוי או רשלני של סנגור יכול להוביל להרשעה של חפים מפשע.
בית המשפט מקבל לעיתים נדירות (במקרה אחד מתוך עשרים) טענה של כשל בייצוג במשפט הפלילי, כך שטעויות סנגור עלולות להיות בלתי הפיכות.
עסקאות טיעון – לפי נתוני דו"ח פרקליטות המדינה, בשנת 2020 כ-83% מכלל ההרשעות נקבעו במסגרת הסדרי טיעון.
בפני נאשמים עומדת האפשרות להסתכן בניהול הליך ארוך ויקר ובהרשעה בעבירה חמורה הכרוכה במאסר ממושך.
לחלופין באפשרותם להודות בעסקת טיעון בעבירה קלה בתחילת ההליך כך שלרוב העונש שייגזר עליהם גם יהיה קל יותר.
הבעיה המרכזית בגישה זאת היא שלעיתים נאשם יעדיף להודות במסגרת עסקה משיקולים אלה (ענישה גבוהה, זמן, כסף) אף שבפועל לא ביצע את המעשה או ביצע מעשה אחר או דומה.
כשל החלפת ההתניות – כשל זה, אשר על פי חלק מהמומחים מוביל להרשעות שווא, מתקיים כאשר עובדי רשויות האכיפה מחליפים את ההסתברות שיקרה מאורע X בהינתן מאורע ,Y בהסתברות שיקרה מאורע Y בהינתן מאורע X.
לדוגמה: 99% ממקרי הרצח נעשים מתוך מניע.
בהינתן שאדם נרצח ולאדם אחר יש מניע כלפיו כמו שנאה או רצון לכסף, האם זה אומר ש99% שהוא מי שרצח אותו?
נראה טריוויאלי שייתכן מאד שלא, אך לפעמים גורמי אכיפת החוק כל כך משוכנעים במניע ובאחריות החשוד עד כדי "הלבשת" ביצוע הרצח על החשוד.
דרכי ההתמודדות בישראל עם הרשעת שווא
על פסק דין מרשיע בו נקבעה אשמתו של נאשם על ידי בית המשפט, ניתן לערער פעם אחת בזכות בפני ערכאה גבוהה יותר (ערכאת ערעור).
לאחר קבלת פסק דין בערעור, הופך ההליך ולאחר מכן ניצבות בפני הנידון הטוען לחפותו שלוש דרכי התמודדות נוספות:
1. הגשת בקשה ל-"דיון נוסף" – מוגשת לבית המשפט העליון לאחר שניתן פסק דין סופי שלא ניתן לערער עליו עוד (פסק דין חלוט).
קבלת הבקשה תאפשר דיון נוסף בתיק, שידון בהרכב מורחב של שופטים (במקום שלושה שופטים כמקובל) וזאת על אף קיומו של פסק דין חלוט.
הליך זה מוסדר בחוק בתי המשפט, שקובע כי דיון נוסף יתקיים רק מקום בו הוכח כי מדובר בהלכה שנפסקה ובעלת חשיבות, חידוש, או קושי מהותיים ומשמעותיים באופן המצדיק דיון נוסף בסוגיה המשפטית.
לפיכך, רוב הבקשות לדיון נוסף נדחות בסופו של דבר.
כמו כן, אפשרות הדיון הנוסף אינה נועדה לצורך בירור העובדות אלא נועדה לבירור סוגיה משפטית ובשל כך לרוב אינה מועילה לנידון חף מפשע המעוניין בהוכחת חפותו.
2. בקשה למשפט החוזר – הדרך העיקרית להתמודדות עם הרשעות שווא.
הבקשה נידונה בפני בית המשפט העליון על ידי שופט אחד (דן יחיד) וזאת רק לאחר תום כלל שלבי ההליך הפלילי.
מוסד המשפט החוזר מעוגן בחוק בתי המשפט ומונה את העילות אשר בהתקיימותן יורה בית המשפט על קבלת הבקשה וקיום הליך פלילי חדש לחלוטין (בין העילות המנויות בחוק ניתן לציין את עילת הראיות החדשות; התגלה כי ראיה מרכזית מזויפת; התעורר חשש שנגרם עיוות דין ועוד).
אף על פי שמדובר במסלול העיקרי לבירור טענות חפות והרשעת שווא, בפועל רובן המוחלט של הבקשות נדחות.
זאת, בין אם בשל העדר חקיקה וסמכויות בחוק ובין אם בשל קביעת רף הוכחה בלתי ניתן להשגה (הוכחה ישירה לחפותו של הנאשם).
יתרה מכך, ייתכן ומציאות זאת נובעת מכך שאין בנמצא הסדרה חוקית לשמירת מוצגים, ומכך שקיים ניגוד עניינים מובנה בהליך.
כיום, אותו הגוף שהוביל להרשעה- כלומר הפרקליטות, הוא גם הגוף שנדרש לבקר את עצמו, לבחון בקשות אלה ולתת עליהן מענה.
בנוסף לכך, קיימת אי בהירות משפטית בהליך.
למשל בכל הנוגע ליצירת קשר עם עדים לאחר קיומו של פסק דין חלוט, החוק אינו נהיר ועלול לחשוף את המבקש או בא כוחו, לאישום פלילי מקום בו יוכרע כי דובר ב"הטרדת עד".
3. בקשת חנינה בידי הנשיא – מוסד החנינה מעוגן בחוק יסוד: נשיא המדינה ולפיו לנשיא מדינת ישראל מוקנית הסמכות להקל בעונשם של מורשעים מטעמי חסד.
בפעולה זאת הממסד אינו מבקש "לעשות צדק" אלא פועלו מתמקד דווקא בעשיית חסד.
בניגוד לקבלת בקשה למשפט חוזר אשר מבטלת את הרשעתו של הנידון על כל נדבכיה, החנינה מותירה אות קלון על החנון ואיננה מבטאת חפות.
לפיכך, היא אינה מותאמת ואינה מיועדת לתת מענה הולם לאדם הטוען שהורשע לשווא.
יחד עם זאת, לעיתים החנינה נדרשת כסעד ביניים עקב נסיבות המקרה עד לבירור העובדות בבקשה עתידית למשפט חוזר.
הרשל וספסיאן ג'ונסון היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-41 בשנים 1853–1857. בבחירות לנשיאות של 1860 הוא היה מועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית מטעם האגף במפלגה הדמוקרטית בהנהגתו של סטיבן דאגלס.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא כיהן כחבר הסנאט של הקונפדרציה מטעם ג'ורג'יה.
הרשל וספסיאן ג'ונסון נולד במחוז בורק שבג'ורג'יה.
ב-1834 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה.
הוא למד משפטים בבית הספר הפרטי למשפטים של השופט ויליאם ט.
גולד באוגוסטה והתקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1839 עבר ג'ונסון למחוז ג'פרסון והחל לעסוק בעריכת דין בעיר לואיוויל.
ב-1844 הוא עבר לבירת המדינה דאז, מילדג'וויל, שם הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין.
ב-1843 התמודד ג'ונסון ללא הצלחה בבחירות למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות של 1844 הוא היה חבר בחבר האלקטורים והצביע בעד ג'יימס פולק וג'ורג' דאלאס.
ב-1847 הוא התמודד ללא הצלחה על משרת מושל ג'ורג'יה ונוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על ידי ג'ורג' טאונס.
טאונס ניצח בבחירות הכלליות, וב-1848 מינה את ג'ונסון לאייש את המושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה עקב התפטרותו של וולטר ט.
ג'ונסון כיהן בסנאט עד 1849, אך לא היה מועמד לכהונה נוספת.
הוא שב לג'ורג'יה ועד 1853 כיהן כשופט.
ב-1852 הוא כיהן שוב כחבר בחבר האלקטורים.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1856 הוא הכריז שניצחון של ג'ון פרימונט יהווה עילה לפרישת מדינות הדרום.
לאחר תום כהונתו כמושל נקרא מחוז ג'ונסון שבג'ורג'יה על שמו.
ב-1860, כאשר סירבה המפלגה הדמוקרטית להוסיף למצעה את התמיכה בהרחבת העבדות אל הטריטוריות המערביות, התפצלה המפלגה.
בניסיון לגייס קולות דרומיים, נבחר ג'ונסון כמועמד הדמוקרטים הצפוניים כשותפו למרוץ של סטיבן דאגלס.
ב-1861 היה ג'ונסון חבר בוועידת הפרישה של ג'ורג'יה.
הוא התנגד לפרישת המדינה מן האיחוד.
עם זאת, כאשר היה ברור שג'ורג'יה תפרוש, הוא השלים עם הפרישה מתוך נאמנות למדינתו.
הוא כיהן כחבר בסנאט של הקונפדרציה מ-1862 ועד תום מלחמת האזרחים ב-1865. בכהונתו בסנאט הוא התנגד לגיוס חובה ולהשעיית חוק הביאס קורפוס.
לאחר תום המלחמה היה ג'ונסון מנהיג השיקום ומונה כיושב ראש ועידת החוקה של ג'ורג'יה.
עם קבלתה של ג'ורג'יה מחדש כמדינה באיחוד ב-1866, הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, אך לא הותר לו לכהן בתפקיד עקב נאמנותו לקונפדרציה.
ב-1873 הוא שב לכהן כשופט עד למותו.
הרשל וספסיאן ג'ונסון נפטר בלואיוויל ב-16 באוגוסט 1880. הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
נינו, הרשל ג'ונסון, היה שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות בשנים 1946–1947.
הרשת הוא סרט מתח-טכנולוגי משנת 1995 בבימויו של אירווין וינקלר ובכיכובה של סנדרה בולוק.
הסרט עוסק באנליסטית מחשבים בשם אנג'לה בנט, שנחשפת לקנוניה מסוכנת לאחר שהיא מגלה פריצה בתוכנה.
חייה מתהפכים כאשר זהותה נגנבת, והיא נאלצת להיאבק כדי להחזיר את חייה ולחשוף את מזימת הפושעים המנסים להשתיק אותה.
הסרט יצא לאקרנים ב-28 ביולי 1995, ונחשב כהצלחה.
הסרט הופק עם תקציב של 22 מיליון דולר, וגרף הכנסות כ-110.6 מיליון דולר.
כחלק מקידום הסרט, בולוק רכשה כרטיסים לסרט דרך האינטרנט, ובכך הייתה לאדם הראשון אי פעם שעושה זאת.
אנג'לה בנט היא מומחית למחשבים, שעובדת מרחוק.
כאשר היא מקבלת דיסקט עם מידע חשוד, חייה משתנים לחלוטין – זהותה נגנבת, והיא מוצאת את עצמה נרדפת על ידי ארגון סודי.
אנג'לה נאלצת להילחם על חייה, כל זאת כשהיא מנסה לחשוף את הקנוניה מאחורי המתקפה עליה.
סנדרה בולוק בתפקיד אנג'לה בנט
ג'רמי נורת'ם בתפקיד ג'ק דיבינס
דניס מילר בתפקיד ד"ר אלן צ'מפי
סרט זה קיבל ביקורות מעורבות מצד המבקרים, כאשר חלקם שיבחו את המשחק של סנדרה בולוק ואת סצנות המתח, בעוד אחרים מתחו ביקורת על הדיוק הטכנולוגי והעלילה.