tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל משלהי תקופתה של האימפריה הרומית המערבית, החלה תופעה שבה אנשים בני חורין (לא עבדים) ועניים ביקשו את חסותם של אנשים עשירים ובעלי עוצמה, שיהיו הפטרונים שלהם, בתמורה לשירות מצד האדם העני.
הסיבה להתפתחות תופעה זו, הייתה התקפות השבטים הגרמאנים (בתקופת הקיסרות הרומית), והתקפות הויקינגים וחוסר הביטחון האישי בתקופה שלאחר נפילת האימפריה.
מערכת קשרים זו, אשר בתקופה הרומית הייתה נוהג בלבד, קיבלה גושפנקה חוקית בתקופת הממלכה הפרנקית, והתפשטה לכל רחבי אירופה המערבית.
הקשר היה כזה, שאדם בן חורין היה פונה אל אדם בעל אדמות, ומבקש ממנו את חסותו.
העצה הייתה מתבטאת ב-"משפט השווים": אם האדון היה טוען שאחד הואסאלים לא שילם לו את חלקו, הוא לא היה יכול לשפוט אותו, אלא רק הואסלים האחרים, השווים לו בדרגה.
משפטים אלו מטבעם היו מוטים לטובת האדון, שכן הוסאלים האחרים היו תלויים באדון, ולא היו מעוניינים להרגיזו.
העזרה הייתה מתבטאת, בנוסף לחלק היחסי של תבואה שניתנה לאדון, בחובה לצאת לקרב עם האדון, אם הוסאל נדרש לעשות כן.
מערכת קשרי התלות הייתה אם כן, מערכת יחסית בין פטרון (אדם חזק) לבין מתמסר (אדם חלש).
מכיוון שהמושגים 'חזק' ו-'חלש' הם מושגים יחסיים, הרי שאדם שנותן חסות לאנשים חלשים ממנו, יכול בעצמו לבקש את חסותו של אדם החזק ממנו.
למשל: אציל יכול להיות נותן חסות למספר איכרים, ולקבל בעצמו את חסותו של רוזן או של המלך.
כשאדם היה מבקש חסות, הוא היה מדגיש את היותו אדם בן חורין, שכן לעבד אין כל זכות להיות וסאל או לקבל חלקת אדמה.
בדרך כלל, בטקס ההתמסרות שלו לאדון, היה מבקש החסות מציין כי ימשיך לשרת את אדונו כל עוד ישמר מעמדו כבן חורין.
עד להתפתחות המסחר במאה ה-11, לא היה ניצול של הוסאלים מצד בעלי האחוזות, כי לא הייתה סיבה לקחת 70% מהיבול במקום 10%, שכן לא היה למי למכור את התבואה, ולא הייתה סיבה או דרך לשמור אותה במחסנים.
בתקופת האימפריה (הרומית) המאוחרת, נוצרו אם כן אינטרסים כלכליים שסייעו להתפתחות השיטה.
האדון (נותן החסות) היה מקבל עובדים שהייתה להם סיבה להשיג כמה שיותר תבואה, וכן חלק מהיבול ואת עבודתם בשדה, והעובד (מקבל החסות) היה מקבל בתמורה הגנה, בית וחלקת אדמה.
ברגע שהחל להתפתח המסחר, וגברה תחושת הביטחון (בעיקר בדרכים), החל ניצול היתר של הוסאלים על ידי בעלי האחוזות, אשר מעמדם רק הלך והתחזק במשך מאות השנים שעברו בהם הייתה השיטה בשימוש.
לעבדים, להבדיל מהוסאלים, לא היה עניין בהגברת ובשיפור התוצרת החקלאית, שכן הם לא נהנו מפירות התבואה, ולכן משק המושתת על עבדים היה בלתי משתלם.
עקב מערכת קשרים זאת, עד המאה ה-11 לא היה מושג של עוני באירופה, שכן שיטת יחסי התלות יצרה איזון כלכלי בין הוסאלים ובעלי האחוזות.
ניתן לראות כי קשרי התלות היו קודם כל תוצאה של התקשרות חוזית רצונית בין מבקש חסות לבין נותן חסות.
התקשרות זו הייתה תקפה לכל חייו או עד למותו של אחד מהצדדים, אלא אם כן חלה הפרה בוטה של ההסכם על ידי אחד מן הצדדים.
לכל צד יש חובות וזכויות הדדיות.
מצב זה אמנם נראה אידיאלי, אולם במהלך השנים תיווצר לא פעם הפקרות, והחזקים יכפו את מרותם על החלשים מהם.
מצב זה היה אידיאלי על פניו, עד שאנשי כנסייה נכנסו לקשרי תלות, על אף האיסורים החוזרים ונשנים של ראשי הכנסייה כנגד נוהג זה.
ההבדל בין מערכת קשרי התלות ובין הפיאודליזם הוא שבמשטר הפיאודלי כל מי שנכנס בקשרי תלות בהכרח מקבל חלקת אדמה (beneficium).
עד שהחל מצב זה, היו מקרים בהם אנשים קיבלו חלקת אדמה מבלי להיות קשורים בקשרי תלות לפטרון כלשהו, או אנשים שהיו בקשרי תלות אבל לא קיבלו חלקת אדמה.
הפיאודליזם התפתח במערב אירופה במאה ה-10 בשטחים שהיו תחת שלטון השושלת הקרולינגית וכן באנגליה שהושפעה מהן ובספרד.
כאשר למלך כלשהו לא היו יותר אדמות לתת לאצילים, הוא היה נכנס בקשרי תלות עם הכנסייה.
המלך היה מקבל את אדמת הכנסייה, והוא זה שהיה נהנה מפירותיה (usus fructum), אך האדמה הייתה עדיין אדמת כנסייה.
ברם, מי שהיה מקבל אדמה זו מהמלך היה נאמן למלך, ולא לכנסייה.
הכנסייה הייתה מקבלת רק centum (חלק ה-100) מאדמה זו, שכן הסכם זה נכפה עליה יותר משהיא הסכימה לו, מכיוון שהמלכים היו לוקחים את אדמות הכנסייה בכוח, וכופים עליה את קשרי התלות.
החל מתקופתו של קרל הגדול ההסכם לא יכפה על הכנסייה, אך ימשיך בכל זאת.
תופעה זו של קשרי תלות בין המלכים (בעיקר המלכים הפרנקים) לכנסייה הייתה נפוצה ביותר במהלך המאות ה-6 ועד המאה ה-8, ובעיקר באזור שמצפון לנהר הלואר ועד לחבל הריין.
בהמשך, תופעה זו תתפשט גם לאזורים אחרים כמו גרמניה, אנגליה, וחצי האי האיברי.
עם נפילתה של האימפריה הרומית המערבית, הכנסייה הרומית-קתולית הייתה הגוף היציב היחיד במערב אירופה.
אנשי הכנסייה היו אלו שהיו אחראים על החינוך, תיעדו את ההיסטוריה, והכנסייה הייתה הגוף היחיד בעל מוסדות מוסדרים וקבועים.
עובדה זאת, והעובדה שעמי השבטים הגרמאנים ראו בכנסייה חלק מהתרבות הגאלו-רומית, ומי שמשמרת את גחלת האימפריה (שכן עבר זמן עד שנתקבלה העובדה שהאימפריה הרומית חדלה מלהתקיים) נתנו לה כוח רב, והשפעה רבה בקרב רוב תושבי מערב אירופה.
גרגוריוס מטור, מתאר בהרחבה בכתבו עשרת ספרי ההיסטוריה (Decem Libri Historiarum, שכונה מאוחר יותר דברי ימי הפרנקים) את הסיבות לטבילתו של כלוביס, ואת הטקס עצמו:
כפי שניתן לראות, אשתו של כלוביס, המלכה כלוטילדה (שהייתה קתולית), הפצירה בכלוביס להתיר לה להטביל את שני בניהם, ולהתנצר בעצמו.
כמו כן, גם מאמצי השכנוע של בישוף ריימס, רמיגיוס הקדוש, עשו את שלהם בהחלטתו של כלוביס להתנצר.
בסופו של דבר, הקרב נגד האלמנים היה זה ששכנע את כלוביס סופית לקבל עליו את הקתוליות.
מהכתוב בטקסט ניתן גם ללמוד על גישתו של כלוביס לישו, כאל עוד אחד מהאלילים בהם הוא האמין, ולאו דווקא כאל יחיד, וחוקרים רבים מאמינים כי כלוביס נשאר בפועל עובד אלילים, אך ישו היה כעת האל החזק ביותר באמונתו.
אירוע זה הפך את המלך כלוביס למלך החזק באירופה, שכן מעתה הייתה הכנסייה הקתולית לצידו, והממלכה הפרנקית הייתה לממלכה החזקה במערב אירופה.
למן המאה ה-7 החלה עלייתה של דת חדשה שנפוצה במהירות במדבריות ערב, האסלאם, להשפיע על הנעשה בממלכות מערב אירופה הנוצרית, וכן על הנעשה בתחומי האימפריה הביזנטית.
הפלישות הראשונות של ערבים מוסלמים היו למסופוטמיה ולסוריה.
לאחר שכבשו שטחים אלו, הצליחו המוסלמים לכבוש גם את שטחי ארץ ישראל, מצרים, וחלקים מאסיה הקטנה, ולאחר מכן ייסדו את האימפריה המוסלמית.
לאחר שהצליחו לכבוש גם את צפון אפריקה, החלו כוחות מוסלמים תחת פיקודו של טארק בן זיאד לתקוף את הממלכה הוויזיגותית בחצי האי האיברי, ובשנת 711, הצליחו המורים להכניע את רודריק מלך הוויזיגותים, והממלכה הוויזיגותית חדלה מלהתקיים.
ישנם היסטוריונים שרואים בשנה זו את תחילתם המעשית של ימי הביניים, שכן תבוסת הוויזיגותים וכניסתם לזירה של המוסלמים, הכניסה את אירופה למצב של כלכלה סגורה עד לשלהי המאה ה-15.
המוסלמים המשיכו להתקדם לתוך גאליה, כבשו שטחים נרחבים שהיו חלק מהאימפריה הפרנקית.
רק בשנת 732, לאחר קרב פואטייה, בו ניצח קארל מרטל דוכס הפרנקים את עבדול רחמן אל ח'פיקי (אשר נהרג בקרב) נעצרה התקדמותם של המוסלמים.
החל מקרב זה, הם נהדפו אחורה ונהדפו על ידי הכוחות הפרנקים עד לאזור הפירנאים בדרום צרפת.
בהמשך הם סולקו גם משם ונאלצו להסתפק בשליטה על חצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל של היום).
בנוסף השתלטו מוסלמים על חלק מאיי הים התיכון כולל סיציליה.
לאחר שבית עבאס החליף את בית אומיה, השושלת האידריסית השתלטה על אזור מרוקו של ימינו ובית אומיה השתלט על אל-אנדלוס.
הח'ליפים לבית עבאס ניהלו את שאר האימפריה.
שיא כוחה של השושלת היה בימי הארון א-רשיד.
עם הזמן עלה כוחן של שושלות מקומיות כמו השושלת הצפארית, השושלת האע'לבית והשושלת הבויהית.
המשותף לרובן היה הצהרת נאמנות לח'ליפה העבאסי גם כאשר בית עבאס איבד את כוחו.
תקופה זו מקבילה לתור הזהב של האסלאם שהחל במאה ה-8. תחת שליטים מוסלמים נבנו מוסדות לימוד כגון בית החוכמה בבגדד, וכן האוניברסיטאות הראשונות.
מלומדים שקדו על איסוף ותרגום לערבית של כתבי היד החשובים של התרבויות העתיקות (יוון, פרס, הודו וסין), למדו, פירשו והרחיבו אותם וכן פיתחו ענפי ידע חדשים כמו האלגברה והטריגונומטריה.
מבחינה כלכלית המדינות החדשות לא הציבו הגבלות על תנועה של סחורות או בני אדם.
476 - נפילת האימפריה הרומית המערבית.
486 - סיאגריוס מובס בקרב סואסון על ידי כלוביס, ומוקמת הממלכה הפרנקית.
496 - כלוביס מקבל עליו את הנצרות הקתולית.
541 - תחילת המגפה היוסטיניאנית, התפרצות הראשונה, מבין שורה של התפרצויות מגפת הדבר, שהתרחשו בשנים 541 – 750.
622 - מוחמד מייסד את האסלאם ומפיץ אותו בחצי האי ערב.
711 - המורים מביסים את הוויזיגותים ומשתלטים על חצי האי האיברי.
800 - קרל הגדול מוכתר לקיסר הרומאים (Imperator Augustus Romanorum) ידי האפיפיור לאו השלישי.
843 - נחתם חוזה ורדן, המחלק את האימפריה הפרנקית ל-3 חלקים, ומוקמת האימפריה הרומית הקדושה.
רֹאשָׁן הוא שלב הפגית אצל בעלי חיים דו-חיים כגון צפרדע, סלמנדרה או טריטון.
הראשן בוקע מביצה שמטילה הנקבה.
בדרך הכלל הראשנים חיים במים בלבד, בקרב מעט ממיני הדו-חיים הראשנים חיים ביבשה.
כאשר הוא בוקע מביצתו, הראשן עיוור ואינו יכול לפתוח את פיו.
בהתאם לכך, בימיו הראשונים הוא ניזון מהחלמון השמור בגופו במשך כעשרה ימים, משך הזמן שלוקח לו לפתח פה, עיניים, ונחיריים.
לאחר סיום תהליך התפתחות האיברים, הראשן מתחיל לפתח את יכולת הנשימה שלו: ריאותיו מתפתחות וזימיו החיצוניים מתנוונים, בעוד הפנימיים מתפתחים ומתחילים לתפקד.
חושיהם של הראשנים דומים לחושיהם של דגים, והם ניזונים בתחילת חייהם בעיקר מצמחים.
כשהראשנים מתבגרים הם מתחילים לטרוף בעלי חיים אחרים.
לרוב, בתחילת חייו הראשן מסוגל לחיות רק במים.
הוא נושם בעזרת זימים ומשתמש בזנבו על מנת להתקדם.
לאחר כשישה שבועות מעת יציאתו מן הביצה, כאשר הסתיים תהליך ההתפתחות של ריאותיו וגופו, הראשן יוצא מחוץ למים ומתפקד כדו-חי לכל דבר.
ראשית התעופה העברית בארץ ישראל הייתה תלויה תלות מוחלטת בהתפתחות הכוח האווירי שנועד להגנת היישוב העברי בארץ ישראל, משום שבמאבק על "המדינה בדרך" לא היה מקום לקדם את התעופה האזרחית, אלא רק את התעופה הביטחונית.
תקופת ה"בראשית" של התעופה העברית הייתה במחצית הראשונה של המאה העשרים, בעיקר בין מלחמת העולם הראשונה לבין מלחמת העצמאות.
תהליך התפתחות הזרוע האווירית בראשית דרכה פעל בשני צירים - ציר ההתפתחות המעשית וציר ההתפתחות התפישתית.
מצד אחד נבנה הכוח האווירי על מטוסיו, טייסיו, בסיסיו ותשתיותיו, ומצד שני הוטמעה ההכרה בכוח האווירי ככוח חיוני בעל יכולת הכרעה בקרב וככוח הדורש התייחסות מיוחדת לצרכיו הייחודיים.
המטוסים הראשונים לנחות בשמי ארץ ישראל היו שני מטוסים צרפתיים אשר התחרו בניסיון להיות הראשונים לבצע מסע באווירון מפריז ועד קהיר.
ז'ול ודרינס (Jules Vedrines) זכה בתחרות ובמסגרת מסעו נחת ביפו בדצמבר 1913. חברי הצוות השני, הטייס מרק בונייר (Marc Bonnier) והמכונאי יוסף ברנייר (Joseph barnier) היו הראשונים לנחות בירושלים (לשם הגיעו ב-31 בדצמבר 1913).
בעקבות הצלחת מסעות אלו ניסו טייסים עותמאניים לבצע מסע אווירי מאיסטנבול למצרים.
שני המסעות הראשונים כשלו, לאחר שהמטוס הראשון התרסק סמוך לצמח ב-27 בפברואר 1914, והמטוס השני התרסק לאחר המראה מיפו עשרה ימים מאוחר יותר.
הניסיון השלישי שנערך על ידי הטייסים סלים ביי וקמל ביי הצליח והסתיים בנחיתה באלכסנדריה שבמצרים במאי 1914.
מלחמת העולם הראשונה לא פסחה על ארץ ישראל, ושני הכוחות שנלחמו באזור (הכוח הבריטי-צרפתי מול הכוח הגרמני-טורקי) הפעילו את חילות האוויר שלהם בשמי הארץ במשימות שונות (סיור ותצפית, סיוע לכוחות קרקעיים, הפגזה בעומק האויב, קרבות אוויריים, תובלה ואפילו לוחמה פסיכולוגית).
בשנת 1917 סלל הצבא הטורקי מנחתים בסמח' (צמח) שבצפון, ברמלה שבמרכז ובעזה שבדרום (שלימים יהפוך למנחת קרני).
הללו הוסבו לשדות תעופה אזרחיים עם כניסת הבריטים לארץ ישראל.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה נפלטו טייסים קרביים מחילות האוויר של מעצמות אירופה לחברות התעופה האירופאיות, והורגשה התרחבות ניכרת של נתיבי האוויר.
נתיבי האוויר הסתעפו גם לארץ ישראל (בהיותה נקודת החיבור בין היבשות אפריקה, אסיה ואירופה), ומטוסי הציר המרכזי לונדון-הודו חנו גם במנחתי סמח', רמלה ועזה.
מלחמת העולם הראשונה הביאה להאצה בתחום התעופה בשמי הארץ.
הייתה זו תקופה שבה היישוב העברי בארץ ישראל עוד גיבש את עצמו כמדינה בדרך, ונושא התעופה לא פסח על יזמים שונים שהחלו להרהר כיצד לרתום את המטוס על מעלותיו הרבות לתועלת היישוב.
ניצני תעופה ביטחונית בארץ ישראל
באפריל 1920 הותקפו כוחות של הצבא ההודי שחנו בקרבת הכנרת על ידי אלפי ערבים, שסיכנו גם את היישובים היהודיים בעמק הירדן.
ב-5 במאי 1921 (במאורעות תרפ"א) הותקפה המושבה פתח תקווה על ידי המון ערבי.
ב-1929 (במאורעות תרפ"ט) לא הצליחו הכוחות הבריטיים בירושלים להכיל את ההתפרצות הערבית.
לעיר הוטסו במטוסי תובלה כחמישים חיילים בריטיים ממצרים שסייעו בהפסקת המהומות.
האירועים החוזרים ונשנים שבהם ניצלו נקודות התיישבות יהודיות הותירו רושם רב על מעצבי מדיניות הביטחון של היישוב.
טרם התגבשה התפישה שכוח אווירי יוכל להיות בעל חשיבות רבה למשימת ההגנה על היישוב, אך כבר באותה תקופה החלו גורמים שונים לחשוב על הקמת זרוע אווירית.
ניצני תעופה עברית בארץ ישראל
בשנת 1913 החל ד"ר מאיר גורביץ, מתמטיקאי ומהנדס תעופה שהיה מורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, בבניית כלי טיס.
ניסיון זה נכשל חרף מאמציו, כיוון שהידע שנרכש בתחום זה עד אותה תקופה (גם ברמה העולמית) היה צר מכדי להביא ליצירת כלי תעופה בארץ חסרת אמצעים כארץ ישראל.
המגבית הצליחה לאסוף את מלוא הכסף הדרוש, הוזמנה טיסת ראווה מהצבא העות'מאני שהסתיימה בהתרסקות כלי הטיס מול עיני הצופים.
בעקבות אירוע התרסקות המטוס בחוף ימה של תל אביב הקטנה ופרוץ מלחמת העולם הראשונה, ויתר היישוב על חזונו של ד"ר גורביץ.
הוא לא ויתר, המשיך וניסה להקים בית ספר לימאות ולתעופה ליד הטכניון בחיפה, והצליח.
בית הספר הטכני של חיל האוויר החל פועל במבני בית ספר קיים בחיפה, באפריל 1948, משלים במשהו את חזונו.
בשנת 1932 הוקם מועדון לתעופה בשם "הכרמל" בחיפה, שהיה מועדון ספורטיבי צנוע דאייה.
הוא הוקם על ידי שניים שהתעניינו בתחום ואף הזמינו דאון מאנגליה, הרכיבוהו וביצעו מספר זינוקים מוצלחים.
אולם המועדון לא שרד זמן רב ופורק עם עזיבתו של המדריך והינזקותו של הדאון באחת הנחיתות.
העשייה העברית בתחום התעופה בארץ ישראל הייתה זניחה עד 1932. ניתן ללמוד מהמקרים לעיל כי לפני שהתגבשה התפישה שהתעופה תוכל לסייע בהגנת היישוב לא הייתה פעילות ממשית בתחום.
עד אז, בעוד התעופה העברית לא כללה מרכיב ביטחוני, לא היה לה מקום בסדר העדיפויות של אנשי היישוב, ארגון ההגנה והמוסדות הלאומיים לא מצאו לנכון להתייחס אליה והיא הייתה לא יותר מחזון (במקרה של ד"ר גורביץ) או שעשוע קבוצתי (במקרה של מועדון הכרמל).
ניצני התעופה הביטחונית העברית בארץ ישראל
נושא הביטחון תפס מקום מיוחד אצל קובעי המדיניות ביישוב עוד מראשית הציונות בשל ההתנכלויות האלימות של הערבים למפעל הציוני, ולכן יש להתייחס לניצני התעופה הביטחונית בפרט בנפרד מניצני התעופה בכלל.
הבעיה שעמדה בפני קובעי המדיניות ביישוב - כיצד להגן על ההתיישבות היהודית בארץ מפני התקפות ערביות - הייתה מורכבת.
ראשית, מבחינה דמוגרפית, הייתה לצד היהודי נחיתות מספרית מובהקת לעומת הצד הערבי.
שנית, מבחינה אידאולוגית, אנשי היישוב תבעו מעצמם שלא להסתמך על כוחות זרים; הם ביקשו לשמור על העיקרון שמגיני היישוב יהיו גם בני היישוב.
ולבסוף, מבחינה גאוגרפית, שיטת ההתיישבות החלוצית הקשתה מאוד על יכולת ההתגוננות: נקודות ההיאחזות הוקמו במרוחק מן המרכז, וכך נוצר פיזור גדול של נקודות יישוב ממטולה בצפון ועד רוחמה בנגב המערבי.
היו קהילות יהודית בערים מעורבות דוגמת חיפה וירושלים והיו גם קבוצות יהודיות קטנות לצד ערים ערביות גדולות דוגמת עזה, באר שבע ושפרעם).
מכאן ניתן להבין מדוע היה זה טבעי, לאור התקדמות ענף התעופה בארץ ישראל, שמנהיגי היישוב יפנו לשטח התעופה במתן פתרון לסוגיית אבטחת היישוב.
כבר בשנת 1923 עלתה סוגיית הכוח האווירי העברי על סדר יומם של ראשי ההסתדרות.
ההתנערות של המוסדות הלאומיים מפיתוח נושא התעופה הביטחונית העברית מצביעה על כך, שמנהיגי היישוב לא תפשו את הכוח האווירי כעניין שראוי להשקיע בו, נכון לאותה תקופה.
סדר העדיפויות הלאומי כלל השקעות בתחומים אחרים, כגון, קידום ההתיישבות העובדת וקליטת עולים, ולא כלל השקעה ארוכת טווח בהקמת אווירייה, שאין לדעת אם בכלל תחזיר את ההשקעה בהקמתה ומתי.
בשל התפישה הזו של מנהיגי היישוב - שישנם עניינים בוערים יותר מהקמת כוח אווירי - התעופה הביטחונית העברית החלה לצמוח "מלמטה", כלומר, לא בהכוונתם של ראשי המוסדות הלאומיים, אלא בידיהם של יזמים בעלי חזון שהיו "משוגעים לתעופה".
בשנת 1925 התחיל ישראל שוחט, מראשי ארגון השומר, להתעניין בנושא הקמת אווירייה יהודית.
בביקור שערך בצרפת הקים את "הוועד הצרפתי למען התעופה בארץ ישראל".
מטרת הוועד הייתה לייסד בית ספר לטיס עבור בני נוער ארצישראליים, אך חרף פעולות שאורגנו מטעמו לא התממש חזונו של שוחט.
בחיפושיו אחר מקום אחר שבו יסכימו השלטונות להקמת בית ספר לטיס עבור ארצישראלים, הסכימה ברית המועצות לקבל אחד מאנשיו של שוחט ללימודי טיס בצבא האדום.
בשלהי 1926 נסע אייזיק אלטשולר, מאנשי השומר, לברית המועצות, סיים את קורס הטיס בהצטיינות, ולצערם של שולחיו לא חזר לארץ ישראל.
באפריל 1927 נסע צבי נדב, אף הוא מאנשי השומר, במימונו של ישראל שוחט ללמוד בפריז מכונאות, חשמל ואווירונאוטיקה.
עם חזרתו ארצה, יזם נדב את הקמתם של קלובים לתעופה ביישוב היהודי בארץ, שהיוו אבן דרך בתהליך התפתחותה של התעופה העברית.
ראשית הקלובים לתעופה בשנת 1933, בקלוב שנפתח בתל אביב בשם "הגמל המעופף".
בשלהי 1935 שונה השם ל"קלוב הארצישראלי לתעופה" וצירף אליו את מועדון "השחף" כסניף הקלוב בעמק הירדן.
לידו קם מועדון "נשים חובבות תעופה" (נח"ת) קם ב-27 בדצמבר 1935. הסיפוח נעשה בחסות הסוכנות היהודית, שביקשה לרכז את נושא התעופה תחת ארגון-גג אחד.
למן התקופה הזו פרסו המוסדות הלאומיים (ההסתדרות הכללית והסוכנות היהודית) וארגון ההגנה את חסותם על פעילות מועדון הדאייה.
הקלוב הארצישראלי לתעופה הלך וגדל ונפתחו סניפים נוספים בחיפה, בתל יוסף (עמק יזרעאל), בפרדס חנה (צפון השרון) וברמתיים (דרום השרון).
חשיבותם של הקלובים בתולדות היישוב טמונה בהכשרה הראשונית שסיפקו לנוער העברי בשטח התעופה בטרם הוקם כוח אווירי עברי סדיר - פעילות ביטחונית בעלת אופי חשאי (כדי שלא לעורר את חשדם של הבריטים, משיווכחו שהיישוב היהודי צובר עוצמה צבאית).
הקלובים שימשו אבן דרך בתהליך הקמת התעופה העברית הביטחונית בהכשירם דואים עבריים לקורסי הטיס של חברת אוירון, שלימים היו טייסי שירות האוויר של ההגנה, גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
חברות תעופה עבריות ביישוב הוקמו בשנות השלושים של המאה ה-20. הן לא רק ביכרו תעופה ממונעת, טיסות מסחריות והכשרה של טייסים בארץ ישראל, אלא גם תרמו לפעילות הביטחונית של היישוב בחסות המוסדות הלאומיים ולהקמת שירות האוויר של ההגנה, שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר הישראלי.
בין החברות הללו זכורות בעיקר חברת אווירון וחברת נתיבי אוויר ארץ ישראל בע"מ.
חרף ההתעניינות הגוברת בפיתוח התעופה העברית, רוב חברות התעופה המסחריות שהוקמו ביישוב לא הצליחו להתגבר על הפסדיהן הראשוניים והתפרקו תוך זמן קצר.
רק מימון גדול, דוגמת זה שהוענק לחברת אווירון בשל פעילותה הביטחונית, הצליח להחזיק חברת תעופה.
חברת אווירון וחברת נתיבי אוויר שרדו - האחת בזכות המוסדות הלאומיים, והאחרת בזכות חברת תעופה בריטית.
משום שחברתו של פנחס רוטנברג פורקה בשנת 1940 עם גיוס טייסיה לחיל האוויר הבריטי, ניתן לומר כי רק חברת התעופה שעסקה בפעילות ביטחונית בחסות ההגנה - הלא היא חברת אווירון - הצליחה לשרוד.
ב-1938 הקים חיים משה כ"ץ חברת תעופה בשם שרות ארץ-ישראל לתעופה.
למעשה, רוב חניכי הקורסים (וכל הבוגרים) היו אנשי האצ"ל, בפיקודו של אברהם שכטרמן.
עם שכוך המאורעות בשנת 1939, נדרשה חברת התעופה פחות להגנת היישוב.
בנוסף, התפרקותן של חברות התעופה הביא להגדלת צי המטוסים של 'אוירון'.
מנהליה, אנשי 'ההגנה' דב הוז ויצחק בן-יעקב, הגישו בקשות שונות לממשלת המנדט - העברת בסיס החברה מלוד לשדה התעופה בתל אביב, פתיחת נתיבי אוויר בינלאומיים והפעלת קו טיסה לסמח' - כדי להגדיל את היצע הטיסות.
הבקשה היחידה שאושרה הייתה פתיחת הקו לסמח' (שהחל לפעול באפריל 1940 בטיסות סדירות פעמיים בשבוע).
בחלוף הזמן, עם התקרבות מלחמת העולם השנייה אל המזרח התיכון נסגר חלון ההזדמנויות העסקי שנפתח בפני החברה עם היפסקות המאורעות.
החזית התקרבה ביותר לשטח המנדט הבריטי ביוני 1940, כאשר איטליה, שחלשה על לוב, הכריזה מלחמה על בעלות הברית, והצבא הבריטי נערך בהתאם והעביר את כל תחום התעופה בארץ ישראל לשליטתה של מפקדת חיל האוויר הבריטי בירושלים.
טיסות החברה הופסקו, וקורס הטיס השני שפתחה נמשך תחת תנאים מגבילים.
את מקומו של יצחק בן-יעקב, שהיה המנהל החברה למעשה, מילא אורי מיכאלי.
עד תום המלחמה נפגש מיכאלי מספר פעמים עם מייג'ור גמבלי, ראש מחלקת התעופה האזרחית בממשלת המנדט, כדי לאפשר את חידוש טיסות החברה.
הטיסות חודשו והופסקו לסירוגין, ובכל פעם שמיכאלי ביקש לחדש את הפעילות הוא נאלץ לשוב למייג'ור גמבלי למשא ומתן חוזר ונשנה.
במקביל לקיפאון בפן המסחרי של החברה, שרר קיפאון גם בפעילותה הביטחונית, ובפרט בתהליך אימון הטייסים העבריים שהופסק עד שנת 1943.
על אף ההתקדמות המעשית בשטח התעופה העברית ועל אף חדירת ההכרה בנחיצותו של כוח אווירי, האווירייה של היישוב הייתה עדיין יחידה לא סדירה.
טייסיה היו מעין שכירי חרב הנקראים לדגל רק בשעת המאורעות, וביתר זמנם עוסקים בהשלמת הכנסותיה של החברה.
ביולי 1940, בשני מועדים שונים, הפציץ חיל האוויר האיטלקי את חיפה.
קרוב למאה איש נהרגו בהתקפות ונגרם נזק לעמדות הצבא הבריטי ולמתקן הזיקוק בעיר.
בחודשיים שלאחר מכן חזרו המפציצים ארבע פעמים נוספות לחיפה, אך הצליחו לגרום רק נזקים קלים.
הנזק העיקרי שהסבו האיטלקים ליישוב היהודי בארץ היה דווקא בתל אביב - בהפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב ב-9 בספטמבר 1940 נהרגו 112 בני אדם.
גם חילות האוויר של גרמניה הנאצית וצרפת של וישי הצליחו להפציץ את הערים הגדולות של היישוב.
חיל האוויר הגרמני תקף בחיפה בתחילת 1941. מטוסי צרפת-וישי שהמריאו מסוריה הגיעו גם לתל אביב.
ההפגזות שהסתיימו באבדות כה רבות המחישו למנהיגי היישוב עד כמה המפעל הציוני פגיע וחשוף להתקפות מן האוויר.
היה זה תמריץ יוצא דופן לאנשי היישוב לקום ולעשות מעשה - כפי שכתב עזר ויצמן על אותם ימים: "הבריטים סופגים לי מפלה אחרי מפלה והבית רווי אווירתה של מלחמה, ואת חיפה מפציצים - ואני לא נותן מה שאני יכול לתת?!"
ביולי 1940 קראו השלטונות הבריטיים ליושבי שטח המנדט להתנדב לצבא הבריטי.
הייתה התלהבות עצומה בקרב היישוב היהודי להתנדב לצבא הבריטי - חיל האוויר הבריטי קבע את מכסת הגיוס על 550 איש, ותוך פחות משבוע גויסו לשורותיו 300 ארצישראלים.
המכסה הזו לא הושלמה משום שתהליך הגיוס הופסק באוגוסט 1940 בשל חוסר בציוד אישי למתגייסים.
יותר ממחצית מהמתנדבים היו נטולי הכשרה מקצועית ויועדו לתפקידי 'שירות כללי' ויתרתם עסקו במגוון רחב של מקצועות (כגון, נהגים, מחסנאים, טבחים, חשמלאים, מכונאי-רכב, נגרים, צלמים, טכנאי-מכשירים, אלחוטנים, מכונאי-מטוסים, חובשים, טכנאי רפואת-שיניים ועוד).
לאחר שנפתחה מכסת גיוס חדשה בסתיו 1940, שעמדה על 250 בעלי מקצוע, התגייסו עוד 255 יהודים מן היישוב.
בזאת נסתיימה תוכנית הגיוס של חיל האוויר הבריטי לשנת 1940, שבסיומה התגייסו כ-1,500 ארצישראלים שעסקו במתן שירותי קרקע.
בתחילת 1943 נערך עוד גיוס קטן נוסף של כ-100 מתנדבים, ובזאת הסתיים גיוס הגברים לחיל האוויר הבריטי.
באמצע 1943 התחיל בארץ ישראל הגיוס לחיל העזר האווירי לנשים (Women's Auxiliary Air Force - WAAF).
הגיוס התקדם בעצלתיים ללא עידוד המוסדות הלאומיים, ובכל זאת התגייסו כ-800 ארצישראליות ששימשו בתפקידי פקידות ובעוד מגוון של תפקידים (מכשירניות, מרכזניות, אלחוטניות, צלמות, מפעילות טלפרינטרים וסייעות רפואיות).
הייתה זו תביעה אידאולוגית של מגשימי הציונות שלא להסתמך על גופים זרים, וההתנדבות לצבא הבריטי עמדה בסתירה לכך.
ככל הנראה, התנאים המאיימים שבפניהם עמד היישוב הצדיקו את שיתוף הפעולה עם הבריטים (ואכן, עם תום המלחמה, בהיעדר סיבה מוצדקת לחריגה מהאידאולוגיה הציונית, התמוסס שיתוף הפעולה הזה).
המוסדות הלאומיים עודדו את ההתנדבות לצבא הבריטי, והיישוב עמד תמיד במכסות הגיוס ואף חרג מהן.
הריכוז הגדול ביותר של מתנדבים היה בחיל האוויר הבריטי - למעלה מ-2,000 ארצישראלים.
ככל הנראה, הזרוע האווירית נתפשה כזרוע אצילית, וההתנדבות לשורותיה הפריעה לעיתים לגיוס לחילות היבשה.
אלפיים המתנדבים והמתנדבות שירתו במגוון רחב של תפקידים, קודמו בסולם הדרגות (גם לדרגות קצונה) והוצבו בכל מקום שבו נדרשה נוכחותם מאפריקה ועד המזרח הרחוק.
אמנם ההתנדבות לחיל האוויר הבריטי לא הכריעה את המלחמה, אך ספק אם הבריטים היו מצליחים לשמור על כוח אדם מספיק בחזיתות המשניות (כמו המזרח הרחוק, מצרים ומרכז אפריקה) בתקופה שבה בריטניה הפכה לחזית העיקרית (בתקופת הקרב על בריטניה, מיולי 1940 עד מאי 1941) ללא המתנדבים הארצישראליים.
התמורה שקיבל היישוב היהודי בתמורה להירתמותו למאמץ המלחמתי הייתה עצם הניסיון שרכשו המתנדבים במסגרת חיל האוויר הבריטי.
ניסיון זה בא לידי ביטוי לאחר מלחמת העולם השנייה בפיתוח הכוח האווירי העברי.
אימון טייסים יהודיים בימי המלחמה
הארצישראלים שזכו להכשרה בקורסי הטיס של חברות התעופה העבריות בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה ניגשו ללשכות הגיוס של הצבא הבריטי שהוקמו בארץ, וביקשו להתנדב בתפקידי צוות אוויר (טייסים, נווטים ומטילנים).
הטייסים העבריים הראשונים, שעד אז הטיסו רק אווירונים קלים, רצו לרכוש ניסיון קרבי במהלך המלחמה.
גם מנהיגי היישוב השתדלו למען קידום התעופה הביטחונית העברית אצל מפקדת חיל האוויר הבריטי בירושלים ואצל משרד האווירייה בלונדון.
בתחילה כוונו מאמצי המשא-ומתן להקמתה של טייסת יהודית שתגייס ארצישראלים ותכשירם כטייסים.
הדיונים נכשלו בגלל בעיית הנתינות, אי-יכולתן של יחידות חיל האוויר הבריטי במזרח התיכון להכשיר טייסים, והקושי הטמון בהקמת טייסת לאומית וסיפוק צרכיה המיוחדים.
אחר-כך כוונו המאמצים להסרת ההוראה שלא אפשרה לנתינים שאינם בריטים להתקבל לקורס טיס.
בעוד המשא-ומתן עם הבריטים על ביטול ההגבלה נמשך, נעשו מאמצים לאימון טייסים יהודיים בארצות הברית, שיתנדבו לכוחות האוויריים של בעלות הברית, יילחמו בגרמניה הנאצית ואחר-כך למען הגנת היישוב העברי.
בשנת 1939 ביקר אליהו גולומב, מראשי 'ההגנה', בארצות הברית והחל לארגן קורס טיס במסגרת תנועת 'החלוץ' שהכשירה בני נוער יהודיים לעלייה ארצה.
דוד בן-גוריון, יושב ראש הסוכנות היהודית לארץ ישראל, המשיך את פעולותיו של גולומב בשנתיים שלאחר מכן.
קורס הטיס נפתח בשדה תעופה פרטי בניו ג'רזי, לאחר שנקנו שלושה מטוסי אימונים בכספי הסוכנות ועמותת ידידי 'החלוץ'.
כעשרים יהודים הודרכו בבית הספר לטיס של התנועה, אך עם כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941 נאסרו הטיסות הפרטיות בצו השעה (בדומה לאיסור שהיה בתוקף בארץ ישראל עוד בשנת 1940).
אחדים ממשתתפי הקורס השיגו רישיונות טיסה מתקדמים, וביניהם בני ה"יישוב" אהרן רמז - שהתנדב לחיל האוויר הבריטי - והיימן שמיר (שכטמן), וכן פנחס טולצ'ינסקי האמריקני.
שני האחרונים התנדבו לחיל האוויר האמריקאי, ושלושתם הגיעו ארצה לאחר המלחמה ותרמו לכינונו של חיל האוויר הישראלי.
במקביל לבית הספר לטיסה של 'החלוץ', קמה 'הליגה לתעופה יהודית' שסונפה לתנועה הרוויזיוניסטית בארצות הברית.
הליגה שמה לה למטרה להכשיר בני נוער יהודיים בלימודי הטיס למען יילחמו לצד בעלות הברית במלחמתן למען הדמוקרטיה, וזאת כדי שלאחר המלחמה תתמוכנה בהקמת מדינה יהודית.
בפברואר 1941 נפתח בית הספר לטיס על שם זאב ז'בוטינסקי; עד כניסת ארצות הברית למלחמה הספיקו כחמישים טייסים יהודיים חברי תנועת 'בית"ר' להתאמן בבית הספר.
טייסים אלה התנדבו לחיל האוויר האמריקאי (מחציתם אף לחמו נגד גרמניה הנאצית).
בדצמבר 1941 נקרא משה שרת (שרתוק) למפקדת חיל האוויר הבריטי במצרים.
כאחד השתדלנים העיקריים לנושא אימון הטייסים הארצישראליים, נמסר לו כי קורס הטיס בחיל האוויר הבריטי יהיה פתוח מעתה גם לבני היישוב.
הלחץ להסרת ההגבלה שיצרה את בעיית הנתינות נשא פרי, ובשנת 1943 הגיעו שני מחזורים של פרחי טיס ארצישראליים למושבה הבריטית רודזיה שבאפריקה (כיום זימבבואה).
בין מסיימי קורס הטיס ברודזיה היו בנימין בוניסלבסקי, גדעון שוחט, מודי אלון, עזר ויצמן, יצחק סלע ויריב שיינבאום.
הטייסים פוזרו למגמות הכשרה שונות (טייסי קרב, מפציצים ותובלה) ונשלחו לחזיתות השונות, שם רכשו חלקם ניסיון קרבי.
טייסים עבריים אחרים שהשתתפו בקרבות היו יהודים ששהו בארצות אחרות עם פרוץ המלחמה.
הללו יכלו להציע את עצמם לקורס הטיס של חיל האוויר הבריטי עוד בטרם התאפשר הדבר לחבריהם בארץ ישראל.
ביניהם נמנים לוי הארשר (שהגיע לדרגת מפקד טייסת) ודן טולקובסקי.
תרומתם של הטייסים העבריים לניצחון בעלות הברית במלחמה הייתה זניחה, אך הניסיון שרכשו בחיל האוויר הבריטי בא לידי ביטוי כשפעלו להקמת הכוח האווירי של היישוב בשנים שלאחר המלחמה.
מחלקת הטיס של "הפלמ"ח" לא הוקמה על ידי מפקדי הכוחות וקובעי המדיניות, אלא דווקא 'מלמטה' - על ידי 'המשוגעים לתעופה', אותם ארצישראלים שהתגייסו לשורות 'ההגנה' ורצו לממש את חזונם להקים כוח אווירי עברי.
בניגוד לפעולה בזרוע הים, למשל, שנתפשה כחיונית בתקופת המלחמה לשם הצלת יהודי אירופה, הפעולה בזרוע האוויר נתפשה כחיזוק לכוחות הקיימים וככוח שולי בחשיבותו.
עדיין לא הייתה חשיבות מספקת לרעיון הקמת האווירייה היהודית, ואת זאת ניתן להסיק מכך שמפקדי 'ההגנה' עמדו בסירובם לממן את אימון הטייסים.
שוב היו צריכים 'המשוגעים לתעופה' לבנות את הכוח האווירי העברי עם מעט גילויים של הכרה בחשיבות פועלם.
אך מאמציהם נשאו פרי, ונוכח התעקשותם התיר מפקד 'הפלמ"ח' להקים את מחלקת הטיס כיחידה סדירה עצמאית.
הייתה זו הפעם הראשונה שהוקמה יחידת תעופה ביטחונית עברית שהייתה יחידה קבועה ועמדה בפני עצמה.
פעולותיה היו עדיין מצומצמות, אך המחלקה היוותה את התשתית הראשונה של כוח אווירי עברי סדיר.
אבל למעשה, התעופה העברית לא הוזנקה לרמה גבוהה ואיכותית יותר.
נראה שמעצבי מדיניות הביטחון ביישוב לא שאבו השראה מחילות האוויר שפעלו במלחמת העולם השנייה.
בנוסף, התחרות הפנימית שהתנהלה בין המוסדות השונים שעסקו בנושא התעופה העברית הכבידה מאוד על הפעילות המעשית בתחום, ולא אפשרה מיצוי מלא של ההון האנושי עתיר הניסיון ושל הסרת ההגבלות על התעופה האזרחית.
בין המוסדות התעופתיים שפעלו ביישוב נמנים הקלוב הארצישראלי לתעופה, חברת 'אוירון', 'איגוד הטייסים' (האיגוד המקצועי של הטייסים הארצישראליים) וחברת 'מפעלי תעופה בארץ ישראל בע"מ' (חברה שנוסדה על ידי המוסדות הלאומיים במטרה לאסוף תרומות לקידום נושא התעופה העברית).
ביטוי למאבק הפנימי שהתנהל בין הארגונים הללו מובא בתכתובת ענפה לסוכנות ולהסתדרות, שבה ניתן ללמוד על הקיפאון ששרר בתהליך פיתוח התעופה העברית בימי המלחמה.
בין השאר נכתב כי במשך שנה ומחצה עד מותם של הוז ובן יעקב בשנת 1940 אומנו בארץ יותר טייסים מאשר בארבע השנים שיצאו מאז מותם.
חוסר התיאום והתחרות בין ארגוני התעופה ביישוב הביאו להקמתו של גוף שירכז את נושא התעופה תחת ארגון גג אחד.
'המועצה הכללית לתעופה העברית בארץ ישראל' הוקמה במרץ 1945, ובראשה עמד המחנך, איש הגימנסיה העברית הרצליה, חיים בוגר (בוגרשוב).
חלוקת המושבים במועצה הייתה שליש אנשי המוסדות הלאומיים, שליש חברי הקלוב הארצישראלי לתעופה ושליש נציגי ציבור שונים.
ניתן לומר כי המועצה הוקמה בהתאם לצורכי 'ההגנה', כאשר אנשיה מאיישים את רוב מושביה.
כלומר, למראית עין המועצה הייתה גוף אזרחי לכל דבר ועניין, אך למעשה היא מומנה על ידי 'ההגנה' והוכפפה למטה הכללי ולמפקדה הארצית של הארגון.
'המועצה הכללית לתעופה העברית בארץ ישראל' הצליחה במיוחד בהקמת חברת 'מעוף' לתיקון כלי טיס ובניית דאונים בניהולו של מהנדס ומתכנן האווירונים פידיה יעקב פיאטלי שעלה ארצה מאיטליה.
המועצה גם הצליחה לעורר התלהבות לנושא התעופה במגדר הנשי עם הקמת מועדון 'נח"ת' ('נשים חובבות תעופה') נוסף בקיץ 1946 (המועדון הראשון קם כאמור ב-1935) בראשותה של שושנה שלוש.
מועדון הנשים הצליח לגייס, באמצעות פנייה אל הרגש האימהי של חברותיו (רוצה לומר - אווירון יוכל להטיס פצוע מהחזית לבית חולים במרכז), כספים רבים לקנייתם של שלושה מטוסי 'פייפר'.
באפריל 1947 החל המטה הכללי של "ההגנה" לשלם למחלקת הטיס של 'הפלמ"ח' בתמורה לצילומים האוויריים שסיפקה, צילומים שסייעו רבות למאמץ המלחמתי של היישוב בימי מלחמת העצמאות.
באותו חודש נרכשו עוד שני מטוסים למען הכוח האווירי של היישוב בכספי תרומות "הקלוב הארצישראלי לתעופה", מועדון 'נח"ת' וקהילת יהודי קנדה.
בתקופה זו החלה להתגבש תפישה חדשה בנוגע לחשיבותו של הכוח האווירי.
ראשי ארגון 'ההגנה' מצאו לנכון לרכז את כל נושא התעופה תחת ארגון מרכזי אחד, וזאת כדי להוציא את תהליך פיתוח התעופה הביטחונית העברית מהקיפאון שבו הייתה נתונה בשנות המלחמה.
כלומר, מעצבי מדיניות הביטחון ביישוב החלו להשקיע בפיתוחה של יחידת תעופה ביטחונית.
אולם עדיין ההשקעה העיקרית באה מתרומות ולא ממימון ישיר של 'ההגנה' ועדיין לא יכול היה הכוח האווירי להיכנס לשיא כושרו בעודו במחתרת.
ההתקדמות בשטח התעופה הביטחונית עד סוף שנת 1947 הייתה גדולה מאוד.
הכוח האווירי צמח ללא תמיכה מספקת מצד מנהיגי היישוב והתבסס ברובו על התלהבותם של "המשוגעים לתעופה" והציבור הרחב שהוקסם מחוויות הדאייה והטיסה שהציעה הטכנולוגיה החדשה של המאה העשרים.
נוסד הקלוב הארצישראלי לתעופה שקידם את הדאייה העברית, הוקמו חברות תעופה שהפעילו בתי ספר לטיסה, נרכש ידע וניסיון בחילות האוויר של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה והוקם כוח אווירי (עדיין מחתרתי) שהיווה יחידה צבאית קבועה ועצמאית.
עם זאת, על אף הגידול האדיר בתשתית התעופה בארץ ישראל (ממש יצירת "יש מאין"), עדיין הכוח האווירי העברי בראשיתו לא היה משמעותי.
מטוסיו המעטים היו מטוסים קלים בלבד, טייסיו היו חסרי ניסיון קרבי, עדיין לא הוקם מטה של זרוע האוויר, לא נבנה תקציב מסודר עבור מחלקת הטיס וככלל האווירייה העברית עדיין הייתה כוח מחתרתי שלא יכול לזקוף ראש.
מנקודת מבט של ראשית המאה ה-21, תפיסת העולם של מעצבי מדיניות הביטחון באותה תקופה את נושא התעופה הביטחונית - התפישה שאין לזרוע האווירית חשיבות רבה - נראית מופרכת מעיקרה.
כיום עליונותו של חיל האוויר הישראלי על חילות האוויר של מדינות אחרות בעולם היא מובנת מאליה, והוכחה היטב באירועים היסטוריים דוגמת מבצע מוקד ומבצע אופרה ובהלך-הרוח של הציבור הישראלי (שמתבטאת היטב בהנחלת הסיסמה "הטובים לטיס" בקרב הדור הצעיר).
אדישותם של מנהיגי היישוב בשנות העשרים לנושא בניין הכוח האווירי והתנערותם מאחריות שגרמה לכך שהכוח האווירי העברי צמח "מלמטה" על ידי "המשוגעים לתעופה" שקולה להתנערות הממשלה והמטה הכללי של צה"ל ממימון חיל האוויר
ההתפשרות של צבי נדב וישראל שוחט על הכשרת דואים במקום טייסים שקולה לביטול קורס הטיס של חיל האוויר וסילוקם של מטוסיו לטובת צי דאונים
הסתרת בניין הכוח האווירי הרחק מעיניהם הבולשות של שלטונות המנדט שקולה לכך שחיל האוויר הישראלי יירד כולו למחתרת
העדפת הקמת חברת תעופה בחסות חברה בריטית במקום חברה עצמאית ארצישראלית שתוכל לבצע גם משימות אבטחה שקולה להקמת חברה מסחרית במקום הזרוע האווירית של צה"ל
קורסי הטיס הראשונים שנערכו באמצעות חברת אווירון שקולים לכך שקורס הטיס של חיל האוויר יועבר לאחריות חברת ארקיע
העיסוק המסחרי של חברת אווירון לצד העיסוק הביטחוני שקול לכך שחיל האוויר כולו יהפוך ליחידת מילואים שכאשר אין משימות אבטחה מיוחדות היא אינה פעילה כלל
תחילתה של מחלקת הטיס של הפלמ"ח כיחידת דואים לא קבועה שלאחר מחנה הדאייה חזרו ליחידותיהם שקולה לפיזורם של מסיימי קורס טיס ליחידות חיל רגלים עם תום הקורס
והעובדה שמחלקת הטיס של הפלמ"ח סופחה למחלקת הסיירים של פלוגה ז' שקולה לכך שחיל האוויר הישראלי יהפוך מזרוע מטכ"לית למחלקה בפלס"ר גולני או בפלוגה מבצעית אחרת - כל אלו נתפשים כטירוף לפי התודעה הביטחונית הישראלית שהתפתחה בעשורים הראשונים לקיום המדינה.
יש להבין שפעולותיהם של מנהיגי היישוב בתקופת "המדינה בדרך" כלל לא היו באותו מישור תודעתי של התודעה הביטחונית הישראלית שהחלה להיווצר רק בשנים שלאחר קום המדינה.
הכוח האווירי לא נתפש אצלם כמרכיב חיוני במערך הכוחות הלוחמים אלא ככוח שההשקעה בו גבוהה מהתועלת שתצמח ממנה, ראשי "ההגנה" שלמדו את תורת המלחמה בשיטה כמעט אוטודידקטית לא שאבו השראה מחילות האוויר שהשתתפו במלחמת העולם השנייה והעדיפו לתמוך בזרועות אחרות (היבשה והים) שבנייתן ופעילותן נחשבו לדחופות יותר.
ההתפתחות המעשית וההתפתחות התודעתית של התעופה הביטחונית העברית עברו כברת דרך עד סוף 1947 והן הובילו להקמת שירות האוויר של ההגנה שהיה גלגולו הראשון של חיל האוויר.
למרות כל זאת, כן ניתן להצביע על שינויים תפישתיים לאורך השנים אצל קובעי מדיניות הביטחון ביישוב.
לדוגמה, דב הוז ודוד בן-גוריון מההגנה, וגם אברהם שכטרמן מארגון האצ"ל, פעלו לקידום התעופה העברית הביטחונית בעקבות הגיעם לכדי הכרה כי הכוח האווירי הוא חיוני לבניית כוח צבאי שיגן על היישוב.
קיבוץ ראשית הוא הקיבוץ העירוני הראשון בישראל.
הקיבוץ הוקם בשנת 1979 בשכונת הבוכרים בירושלים כקיבוץ משותף לדתיים וחילונים, ובשנת 1991 עבר לשכונת עיר גנים, שם שוכן עד היום.
כיום, מונה הקיבוץ כמה עשרות משפחות, וכל שאר התושבים בסביבתו הם למעשה אינם חברי הקיבוץ.
כמו כן הקים הקיבוץ את בית הספר "ראשית", בית ספר ממלכתי דתי יסודי שש שנתי המנוהל על ידי תמי פרידמן בן שלום, הנמצא גם הוא בשכונת קריית מנחם.
קבוצת ראשית אשר הייתה מורכבת מיוצאי קיבוצים, מושבים ומבוגרי הקיבוץ הדתי, הונהגה על ידי ירמיהו פרידמן בן שלום (בנו של ישראל פרידמן בן-שלום) ורעייתו, תמי פרידמן בן שלום, והתיישבה בשנת 1979 בשכונת הבוכרים.
הקיבוץ היה מזוהה עם הקמתו עם תנועת התק"ם.
עקב תהליכי התחרדות של שכונת הבוכרים הרגישו החברים חוסר שייכות לסביבה ובשנת 1991 עבר הקיבוץ לרחוב הנורית בשכונת עיר גנים בהנהגת ירמיהו ותמי פרידמן בן שלום.
בשנת 1992 - על רקע מחלוקת באשר לחינוך ילדי הקיבוץ - התפלגה מתוך "ראשית" קבוצה בהנהגת הושע פרידמן בן שלום, אחיו של ירמיהו אשר הקימה את הקיבוץ העירוני "בית ישראל" בשכונת גילה.
בשנת 1991 הוענק לקיבוץ פרס יגאל אלון על פעילותו החברתית.
קריית מנחם נחשבת עד היום לשכונת פשע, אך כשקיבוץ ראשית עבר לשכונה, הוא התחיל לשנות אותה, ומשך אליו עוד ועוד זוגות צעירים שהצטרפו לקהילה.
מלבד בית הספר וגני הילדים שתחתיו, הקיבוץ הקים את תנועת הנוער "ראשית" המספקת פעילות חינוכית וערכית אחר הצהריים לילדי ונוער השכונה.
הפעילות כוללת גם אירועים מיוחדים לאורך השנה, למשל חגיגות "חג הסיגד"- חג שנחגג על ידי יהודי אתיופיה, אותו אימץ הקיבוץ וחוגג גם הוא באירוע גדול של כל תושבי השכונה, קהילת בתי הספר והגנים וקהילות מרחבי הארץ.
הקיבוץ מארגן גם שוק פורים, וחגיגת יום עצמאות.
בקיבוץ ישנם בית כנסת, חממה, גן ירק, לול תרנגולות, עיזים, ומאגר מים, שלתפעולם השוטף דואגים חברי הקיבוץ ותושבי השכונה.
תושבי שכונות האזור הם לא חלק מהקיבוץ אך יש קהילת תושבים שמצויה בקשר טוב עם חברי הקיבוץ, בית הספר והפעילויות השונות אותו הוא מפעיל.
קיבוץ ראשית דוגל בערכים חלוציים, חברתיים, דתיים, חקלאיים וחינוכיים.
שלושה מהמשפטים המובילים את בית הספר ואת הקיבוץ הם:
"בן אדם, עלה למעלה עלה כי כח עז לך יש לך כנפי רוח כנפי נשרים אבירים אל תכחש בם פן יכחשו לך דרוש אותם וימצאו לך מיד" (הרב קוק)
"דע לך שכל ילד וילד יש לו ניגון מיוחד משלו" (מעובד על פי רבי נחמן מברסלב)
"כשכל ישראל יתנו יד זה לזה תצטרפנה הידיים ליד אחת המגעת עד כיסא הכבוד" (המגיד מקוזניץ)
הקיבוץ מפעיל מספר גני ילדים מגילאי 3 ועד 6 ובית ספר יסודי ממלכתי דתי בשם "ראשית" אשר מלמד עם תוכנית לימודים מיוחדת וערכית ברוח הקיבוץ ומשלב שיעורי נגינה, מוזיקה וזמר עברי כחלק משעות הלימודים, וכן שיעור חקלאות ו"משנה חקלאית".
בבית הספר יש חממה בה 2 כיתות לימוד, נגריה, שתילים ועצים ומושבי טרסה.
בנוסף לחממה נמצא בבית הספר גם גן ירק גדול, ממנו לוקחים התלמידים תנובה הביתה.
אחת לחודש מקיים בית הספר אירועים מיוחדים וימי שישי מיוחדים מצוינים אחת לחודש פני "שבת מברכין".
חלק ממורי בית הספר הם תושבי השכונה והקיבוץ.
בנוסף, לבית הספר ישנם מועדונית, מרכזי למידה והעשרה לילדים עולים, חונכויות ותנועת נוער "ראשית" המיועדת לתלמידי בית הספר ולילדי השכונה ואף לבוגרי בית הספר.
ראשידי יקיני היה כדורגלן ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
יקיני כבש 37 שערים במדי נבחרת ניגריה והוא הכובש המוביל בתולדות הנבחרת.
יקיני שיחק עם נבחרת ניגריה באליפויות העולם בכדורגל 1994 ו-1998 וזכה עם ניגריה בגביע אפריקה לאומות 1994, בו זכה בתואר מלך השערים.
יקיני גם שיחק במדי הנבחרת הניגרית באולימפיאדת סיאול 1988.
בנוסף על כך הייתה ליקיני קריירה עשירה באפריקה ואירופה.
ב-1993 זכה בתואר כדורגלן השנה באפריקה.
הח'ליפים המוּנְחִים נכונה או הח'ליפים ישרי הדרך הוא מונח בו משתמשים מוסלמים סונים ושיעים כאחד כדי לתאר את הח'ליפים ישרי הדרך, אליהם התייחס מוחמד בחדית' ידוע:
על פי אמונת הסונים, הח'ליפים המוּנְחִים נכונה הם ארבעת הח'ליפים הראשונים אשר קיבלו את ההנהגה לאחר מות מוחמד ב-632, והם:
עֹמַר בן אל-ח'טאב (عمر بن الخطاب): 634-644, נדקר למוות על ידי עבד פרסי.
עות'מאן בן עפאן (عثمان بن عفان): 644 - 656, נרצח על ידי תומכיו של עלי.
עלי בן אבי טאלב (علي بن أﺑﻲ طالب): 656 - 661, נדקר למוות על ידי מורדים מהח'וארג'.
יש סונים המאמינים כי הח'ליפה עומר בן עבד אל-עזיז מבית אומיה והח'ליפה סולימאן הראשון מתקופת האימפריה העות'מאנית היו גם הם רַאשִדוּן.
השיעים מאמינים כי חסן אבן עלי אשר ירש את אביו לתקופה קצרה מאוד, ושליטתו על האימפריה האסלאמית באותה העת הייתה מוגבלת ביותר, אף הוא אחד מהרַאשִדוּן.
כת האיבאדיה מהח'וארג' מאמינה כי רק אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב היו "שני החליפים ישרי הדרך".
בראיית הסונים, ארבעת הח'ליפים מכונים ה"רַאשִדוּן" משום שהם מהווים דוגמה למנהיגים המוסלמים האידיאליים.
כינוי זה נפוץ כיום ברחבי העולם, משום שהפלג הסוני הוא הגדול והמשמעותי בפלגי האסלאם, ועל כן ההיסטוריוגרפיה הסונית הייתה זו שמקובלת במדינות המערב.
השיעים, לעומת זאת, מחשיבים שלושה מתוך ה"רַאשִדוּן" כאלה אשר עשקו את עלי מירושת מוחמד.
ארבעת הח'ליפים הראשונים היו ממלוויו (צחאבה) של מוחמד וקרובי משפחתו: בנותיהם של אבו בכר ושל עמר היו נשואות למוחמד, שתיים מבנותיו של מוחמד נישאו לעֹת'מאן, ופאטמה בת מוחמד נישאה לעלי.
הח'ליפים לא החליפו זה את זה על פי ירושה משפחתית, מסורת שתתקבע בתקופת החליפות של בית אומיה.
החלפת הח'ליפים התקבלה על פי החלטת קודמיהם או על ידי קביעת מועצת השורא.
שעות ספורות לאחר מותו של מוחמד התכנסו מנהיגי השבטים המוסלמיים במדינה לשורא (דיון) במנהיגות העתידית של הקהילה המוסלמית.
הוויכוח שהתפתח, איים בראיית עִמר על אחדות הקהילה, משום שעלו הצעות להקים שני יורשים למוחמד - האחראי על אזור מכה והאחראי על אזור מדינה.
כדי למנוע פיצול זה, תפס עמר בפתאומיות בידו של אבו בכר, ונשבע לו אמונים כח'ליפה.
בתגובה עשו זאת גם שאר באי המקום, והכריזו למעשה על אבו בכר כעל יורשו של מוחמד.
זמן קצר לאחר עליית אבו בכר לשלטון, מספר שבטים ערבים מרדו וסירבו להשבע אמונים (ביעה بيعة) לשליט אחר מלבד מוחמד.
אבו בכר טען כי נאמנות למוחמד, משמעותה נאמנות למדינה המוסלמית, אשר הוא עמד בראשה כעת.
חילוקי דעות אלו הביאו לפריצת מלחמות רִדה (حروب الردة, מילולית: מלחמות הכפירה).
עם תום המלחמות האלו ב-633, הורה אבו בכר למפקדי צבאו להתקדם לעבר האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית.
ב-634 מת אבו בכר בעיר מדינה זמן קצר לאחר שקבע כי יורשו בתפקיד יהיה עומר בן אל-ח'טאב.
במהלך שלטונו של עמר, המוסלמים כבשו את מסופוטמיה, חלקים מממלכת פרס, מצרים, ארץ ישראל, סוריה, צפון אפריקה וארמניה.
בראיית הסונים, עמר ניהל אורח חיים צנוע, וזאת במקום חיי הפאר של שליטים אחרים באותה תקופה.
הוא המשיך באותה דרך חיים בה נקט לפני כיבושי המוסלמים שהביאו עושר רב לח'ליפות.
ב-639, 17 שנים לאחר ההג'רה, הכריז עמר כי מעתה המוסלמים ימנו את השנים החל מרגע ההג'רה.
עמר נרצח ב-644 על ידי עבד פרסי זורואסטרי בשם אבו לֻאלֻאה במסגד הנביא בעיר מדינה.
בזמן גסיסתו, ניסו לשכנעו לקבוע יורש, אך הוא סירב לעשות זאת אלא הנחה כי יש לבחור מנהיג מבין עשרת מלוויו הקרובים של מוחמד, תוך שלושה ימים.
המנהיג שנבחר היה עות'מאן בן עפאן.
שלטונו של עותְ'מאן בן עפאן נמשך 12 שנים, במהלכו כל ממלכת פרס ומרבית צפון אפריקה, הקווקז וקפריסין נכבשו ושולבו בח'ליפות האסלאמית.
שלטון עת'מאן התאפיין בריכוזיות רבה, בכלל זאת באיסוף הרווחים ממחוזות האימפריה.
עת'מאן מינה רבים מרעיו ובני שבטו (שבט בית אומיה) לשליטי מחוזות, והיו ביניהם שהואשמו בשחיתות.
עות'מאן ידוע בהוראתו להקמת הוועדה שקיבצה את הטקסט של הקוראן שקיים כיום.
לאחר סיום ריכוז הספר בסוף כהונתו, הוא שלח עותקים של הקוראן לערים המוסלמיות בח'ליפות.
עות'מאן נרצח בידי מורדים שהונהגו על ידי מוחמד אבן אבו באקר, בנו המאומץ של עלי בן אבי טאלב שהפך בעקבות הרצח לח'ליפה הבא.
לאחר רציחת עת'מאן, אל-מדינה הייתה שרויה בכאוס פוליטי במשך מספר ימים.
רבים ממלוויו של מוחמד, פנו לעלי בבקשה כי ייקח את תפקיד הח'ליפה, והוא התרצה לאחר זמן קצר.
עם זאת, הוא נאלץ להאבק על שלטונו מול אשת מוחמד עאישה, בקרב הגמל ב-656, בקרב ציפין נגד מועוויה אבן סופיאן (שהיה מאנשי שבטו של עות'מאן) ב-657, ומול מרידות אנשי כת הח'וארג' שפרשו מהשיעה לאחר קרב ציפין.
עם מינויו לח'ליפה, הדיח עלי מספר מושלי מחוזות, בהם קרובי משפחתו של עות'מאן, ומינה את אנשי אמונו.
עלי העביר את בירת הח'ליפות מהעיר מדינה לעיר כופה, הנמצאת כיום בעיראק.
מועוויה אבן סופיאן המשיך לשלוט במחוז סוריה מעיר הבירה של המחוז, דמשק.
עלי נרצח בכופה ב-661 על ידי שלושה מורדים חברי כת הח'וארג'.
בנו של עלי, חסן אבן עלי, ניסה לתפוס את תפקיד ההנהגה של אביו, אולם לאחר עימות עם מועוויה פרש לעיר מדינה וכך הפך האחרון לשליט הבא של הח'ליפות המוסלמית.
לטענת השיעים, מוחמד הורה כי יורשו יהיה עלי בדרשה ליד המעיין חֻ'ם לאחר שביצע את החג' האחרון שלו למכה.
הסונים מסכימים כי דרשה זו אכן התקיימה, אבל נחלקים עם השיעים לגבי פרשנות דבריו של מוחמד.
לטענת שני הפלגים מוחמד אמר:
למילה מַוּלַא (mawla) מספר פירושים: אדון, חבר, משרת, מגן ופטרון.
בראיית הסונים, מוחמד התכוון לומר כי עלי הוא חברו, ואילו השיעים מאמינים כי פירוש מַוּלַא בהקשר זה הוא אדון, קרי: מי שמוחמד הוא אדונו כיום (המוסלמים), עלי יהיה אדונו.
השיעים מאמינים כי אבו בכר ובתו עאישה (אשת מוחמד) זממו לתפוס את השלטון, לאחר שהבינו כי מוחמד מינה את עלי ליורשו.
בעת שעלי ואשתו פאטִמה ביצעו הכנות לקראת קבורת מוחמד, גילו אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב על כינוס מנהיגי השבטים המוסלמיים כדי לדון בהנהגה העתידית של המוסלמים.
השניים הגיעו במהרה למקום, בו התנהל ויכוח צורם לגבי הנהגת המוסלמים, בצעד שתוכנן מראש, תפס עמר את ידו של אבו בכר ונשבע לו אמונים בקול רם.
רבים מהאנשים במקום עשו כמוהו.
עלי ותומכיו סירבו להשבע אמונים לאבו בכר, ולכן הוטרדו על ידי אנשיו של אבו בכר ועמר.
יומיים לאחר מותו של מוחמד, הוביל עמר קבוצה של אנשים חמושים לביתו של עלי בעיר מדינה, וקרא לעלי ואנשיו לצאת מהבית ולהישבע אמונים לאבו בכר.
עלי לא נענה ואז עומר בן אל-ח'טאב ואנשיו פרצו את הדלת.
לטענת מקורות שיעים, פאטמה שהייתה בחודש השישי להריונה באותה עת, עמדה מאחורי הדלת, שנלחצה עליה בחוזקה, כאשר גבה על הקיר.
הלחיצה גרמה להפלה טבעית של העובר, שנקרא לאחר מכן על ידי השיעים אל-מוחשין או מושבאר.
פצעיה של פאטמה היו קשים, ובסופו של דבר הם גרמו למותה (כך שעמר ואבו בכר אחראים למות בתו ונכדו של הנביא מוחמד על פי אמונת השיעים).
גאוגרפית, התרחבה מאוד הח'ליפות האסלאמית בתקופת שלושת הח'ליפים הראשונים.
במהלך שלטונו של עמר, הצבא המוסלמי הקים באזור בסיס ממנו יצא להתקפות נגד האימפריה הסאסאנית.
במוסול בנה אחד ממפקדי צבאו של עמר מצודה, מספר כנסיות, מסגד ומקום כינוס ליהודים שהתגוררו שם.
עמר הרחיב את היקף פעילות האוצר, והורה על הקמת ארגון שינהל את כספי המדינה.
במהלך תקופת בצורת, הורה עמר על בניית תעלה במצרים, שחיברה בין הנילוס לים.
לאחר ששני שיטפונות הכו בעיר מכה, הורה עמר על בנייתם של שני סכרים שם, ובנייתו של סכר נוסף בקרבת העיר מדינה.
שנות השלטון אינן מתחילות בראשית השנה הלועזית.
ראשית הגז היא מצוות עשה מהתורה לתת לכהן את ראשית הצמר מגז הצאן.
ראשית הגז היא אחת ממתנות כהונה שהטילה התורה על עם ישראל לתרום לכוהנים, והיא נמנית עם עשר המתנות שנותנים בחוץ לארץ, ובזמן שאין בית המקדש קיים.
מתנת הגז שהכהן מקבל היא חולין לכל דבר ואין בה קדושה.
על פי עיקרון זה פסק הרמב"ם שאפשר לתת ראשית הגז אף לבת כהן ואפילו כאשר היא נשואה לישראל.
הרמב"ם מסביר שמטרת המצווה היא לספק לכוהנים צמר כדי שיהיה להם מה ללבוש, שכן הלבוש הוא חלק מהצרכים החיוניים לכהן, ולא די לו בתרומה שמספקת לו את המזון.
אף שבתורה נאמר 'צאנך' סתם, אין מצוות ראשית הגז נוהגת אלא בכבשים דווקא, ולא בעיזים, ונוהגת בין בזכרים ובין בנקבות.
וכמו כן מין כבשים שצמרם קשה ואינו ראוי ללבישה - פטורים מראשית הגז.
בהלכה מוסכם שראשית הגז "אינו נוהג אלא במרובה", יש אומרים שצריך חמישה כבשים לכל הפחות, יש אומרים ארבעה ויש אומרים שניים.
הדיון נסוב אודות המילה "צאן" שמתפרשת כריבוי של כבשים.
בית שמאי מוכיחים מהכתוב "יחיה איש עגלת בקר ושתי צאן" ב שאפילו שני כבשים מכונים "צאן".
ואילו דעת בית הלל שרק חמישה כבשים נחשבים ל"צאן" ומוכיחים את דעתם מהפסוק "חמש צאן עשויות" ב.
בתלמוד הבבלי מובאת דעת רבי יוסי שארבעה כבשים הם השיעור המינימלי ומוכיחה מהפסוק "וארבע צאן תחת השה" ב.
להלכה הוכרע שצריך חמישה כבשים לכל הפחות כדי להתחייב בראשית הגז, ונוסף תנאי שרק אם מכל החמישה נגזז משקל שישים סלעים לפחות, ומשקל גיזת כל כבש אינו פחות משנים עשר סלעים.
אין לפצל את הגיזה כדי לתת אותה לכמה כוהנים, אלא אם כן יש מספיק גז, כדי שכל כהן יקבל כמות שתעמוד לכל הפחות על משקל של חמישה סלעים צמר לאחר ליבון הצמר.
חמישה סלעים הוא שיעור שאפשר לעשות ממנו בגד קטן.
מהתורה אין שיעור מוגדר כמה צמר נחשב ל"ראשית", ואפשר לתת לכהן אפילו "כל שהוא".
אך חכמים קבעו שיש לתת אחד משישים כתרומה.
"ראשית הגז מצוותה בתחילה", אם נתן בין בתחילה בין באמצע ובין בסוף יצא".
לעומת זאת, בהלכות תרומה לא הוסק מהלשון "ראשית דגנך" ש"מצוותה בתחילה".
לפי המשנה, החיוב לתת ראשית הגז נוהג בין בארץ ישראל ובין בחוצה לארץ.
בתלמוד הבבלי נאמר, שלא נהגו לתת ראשית הגז בבבל, כי סמכו על דעת התנא רבי אלעאי שדימה את ראשית הגז לראשית הדגן הסמוכה לו בפסוק, והיא (מצוות תרומה) מהמצוות התלויות בארץ (באדמה) שאינן נוהגות אלא בארץ ישראל.
הרמב"ם פוסק על סמך זה שהמצווה נוהגת רק בארץ ישראל.
לעומת זאת, לדעת רבי יעקב בעל הטורים נאמר כי מדאורייתא המצווה נוהגת גם בחוץ לארץ, אלא שלא נהגו כך.
"ראשית צמיחת גאולתנו" הוא ביטוי המשקף את היחס המשיחי של חלקים בציונות הדתית למדינת ישראל, הרואה בה אתחלתא דגאולה - תחילת תהליך הגאולה.
הביטוי מופיע לראשונה בתפילה לשלום המדינה, אשר חוברה ככל הנראה על ידי הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
אחת מברכות תפילת שמונה עשרה הנאמרת ביהדות בכל אחת משלוש תפילות היום, נקראת בשם מצמיח קרן ישועה.
ברכות אשר נאמרות כך מימות אנשי כנסת הגדולה או לכל המאוחר נערכו שוב בסמוך לחורבן בית המקדש השני.
השימוש בשורש צ.מ.ח ובביטויים מקבילים לכך, מצויים לרוב בנבואות התנ"ך בנוגע לגאולת ישראל לעתיד לבוא.
על יסוד מינוחים אלה נוצר בעת החדשה הביטוי "ראשית צמיחת גאולתנו" כהיגד הנאמר בהקשר להבעת משמעותה של העת הזו בעיני הדוברים את הביטוי.
היו שייחסו את הביטוי לרב אברהם יצחק הכהן קוק, אך לשון זהה אינה נמצאת בכתביו.
המקום הראשון הידוע שבו נעשה שימוש בביטוי, הוא בתפילה לשלום המדינה: .
שאלת מחברה של התפילה הייתה שנויה במחלוקת שנים ארוכות, כשהיו שייחסו אותה לרבנים הראשיים של ימי קום המדינה, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
היו גם שייחסו את טביעת הביטוי הזה לבדו לש"י עגנון, שהכניס אותו לתפילה שהכינו הרבנים הראשיים.
על פי ד"ר יואל רפל, שהדוקטורט שלו עוסק בנושא זה, התפילה חוברה בידי הרב הרצוג, ועברה שינויים סגנוניים קלים בלבד בידי עגנון.
עדות ברורה בנוגע למקור הביטוי נמצאת במאמר שפרסם הרב הרצוג בשנת ה'תשי"ז, שבו כתב: .
המחלוקת סביב הביטוי בשיח הדתי
אף על פי שהביטוי נאמר ברובם הגדול של בתי הכנסת שרוב מתפלליהם שייכים לציבור הדתי לאומי, ישנם בציבור זה אנשים המפקפקים ביחס לקביעה שהמדינה היא אכן "ראשית צמיחת גאולתנו", כלומר חלק מתהליך הגאולה.
ביטחון גמור ברעיון שמייצג ביטוי זה מופיע במאמרו של הרב משה דב קספר, המסתיים במילים:
יוסף שפירא, מראשי תנועת בני עקיבא והמפד"ל, הביע את דבקותו ברעיון שמייצג ביטוי זה בטקס השבעתו כשר בממשלת ישראל, כשהתחייב בהצהרתו לשמור אמונים "למדינת ישראל, ראשית צמיחת גאולתנו, ולחוקיה", ובכך שינה מן הנוסח הרשמי (לאחר מספר דקות נתבקש לשוב ולהצהיר מחדש).
לעומת גישתו של המחנה הדתי-לאומי, ציינה "ועדת טל" את גישתו השונה של המחנה החרדי:
לא ניתן להכתיר את הציבור החרדי כולו כ"אנטי ציוני".
אך לציבור זה תפיסה שונה של ההיסטוריוגרפיה היהודית מזו של מרבית הציבור היהודי בישראל.
סמליו שונים משל מרבית הציבור.
מדינת ישראל אינה נתפסת כ"ראשית צמיחת גאולתנו".
ברחוב החרדי ובבתי הכנסת שלו, יום העצמאות אינו חג.
הפקפוק בקרב הציבור הדתי לאומי, בהיותה של מדינת ישראל ראשית צמיחת גאולתנו, התעצם בעקבות השבר בעקבות הסכמי אוסלו וביצוע תוכנית ההתנתקות שפגעו בחזון ארץ ישראל השלמה.
בעקבות תוכנית ההתנתקות אמר הרב שאר ישוב כהן, רבה של חיפה כי שינה לעצמו את הניסוח בתפילה לשלום המדינה לניסוח "שתהיה ראשית צמיחת גאולתנו", והיו שקראו בציניות למדינה "ראשית צניחת גאולתנו", ביטוי שיש המייחסים את טביעתו לרב יוסף קאפח, שהתבטא כך לאחר הסכמי אוסלו.
חלק מהרבנים הציוניים רואים במדינה לא "ראשית צמיחה" של הגאולה, אלא גאולה, גם אם לא שלמה, בין היתר על פי האמורא שמואל הקובע ש"אין בין העולם הזה לימות המשיח אלא שעבוד מלכויות בלבד".
על פי שיטה זו עצם העצמאות המדינית של מדינה יהודית בארץ ישראל היא ההגדרה הבסיסית של הגאולה, ללא תלות במדיניותה של המדינה.
רעיון מדינת ישראל כהתחלת הליך גאולה, מופיע גם במרבית התפיסות בזרם הרפורמי, ומיוצג היטב בליטורגיה הרפורמית.
במתמטיקה, ראשית הצירים של מרחב אוקלידי היא נקודה, המסומנת בדרך כלל באות O (מהמילה האנגלית Origin), המשמשת כנקודת ייחוס קבועה לגאומטריה של המרחב.
בבעיות פיזיקליות, בחירת ראשית הצירים היא לרוב שרירותית, כלומר כל בחירה של ראשית תיתן בסופו של דבר את אותה התשובה.
זה מאפשר לבחור ראשית צירים שהופכת את המתמטיקה לפשוטה ככל האפשר, לעיתים קרובות על ידי ניצול של סימטריה גאומטרית כלשהי.
במערכת צירים קרטזית, ראשית הצירים היא הנקודה בה מצטלבים צירי המערכת.
נקודת המקור מחלקת כל אחד מהצירים הללו לשני חצאים, חצי ציר חיובי וחצי ציר שלילי.
לאחר מכן ניתן לאתר נקודות ביחס לראשית על ידי מתן הקואורדינטות המספריות שלהן - כלומר, מיקומי ההיטלים שלהן על כל ציר, בכיוון החיובי או השלילי.
הקואורדינטות של ראשית הצירים הן תמיד כולן אפס, לדוגמה (0,0) במרחב דו-ממדי ו-(0,0,0) במרחב תלת-ממדי.
במערכת קואורדינטות קוטביות, ראשית הצירים מכונה גם "הקוטב".
אין לה קואורדינטות קוטביות מוגדרות היטב, משום שהקואורדינטות הקוטביות של נקודה כוללות את הזווית בין החלק החיובי של ציר ה-x לקרן מהראשית לנקודה, וקרן זו אינה מוגדרת היטב עבור ראשית הצירים עצמה.
בגאומטריה אוקלידית, ניתן לבחור את ראשית הצירים באופן חופשי כנקודת ייחוס נוחה כלשהי.
ניתן להתייחס לראשית הצירים של המישור המרוכב כנקודה שבה הציר הממשי והציר המדומה חותכים זה את זה.
במילים אחרות, זהו המספר המרוכב אפס.
ראשית חָכמה הוא ספר קבלה ומוסר אשר חובר במאה ה-16 על ידי הרב אליהו די וידאש, מתלמידיו של הרב משה קורדובירו, ונמסר לדפוס על ידי אחיינו רבי אלעזר הכהן.
הספר זכה לתפוצה רבה בקרב העם, ובייחוד במזרח אירופה.
שמו של הספר הוא על-פי הכתוב: "ראשית חכמה יראת ה'".
הספר מחולק לחמישה "שערים" (חלקים) המביאים את עיקרי המידות עליהן צריך האדם לעבוד, והן: היראה, האהבה לה', התשובה, ההקפדה על קדושה וטהרה והענווה.
בסוף הספר, העתיק המחבר פרקים מתוך ספר 'מנורת המאור' לרבי ישראל אלנקאווה, חמישה במספר, אשר מצא בכתב-יד.
הספר נדפס בוונציה בשנת 1578 וזכה לאחר מכן ליותר מ-50 מהדורות.
כמו כן, יצאו לאור עיבודים וקיצורים שונים שלו ואף תרגום לספרדית ויידיש, וכל אלה זכו לפופולריות רבה.
ראשידה ליאה ג'ונס היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מוזיקאית, דוגמנית, קומיקסאית, תסריטאית, במאית ומפיקת קולנוע וטלוויזיה אמריקאית-יהודייה.
התפרסמה בזכות הופעותיה בסדרות הקומיות "המשרד", "מחלקת גנים ונוף" ו"אנג'י טרייבקה".
ג'ונס נולדה בלוס אנג'לס וגדלה בשכונת היוקרה בל אייר.