tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפלגת שלטון משמשת גם לתיאור מפלגתן של מדינות בעלות מפלגה אחת, כמו המפלגה הקומוניסטית של סין ברפובליקה העממית של סין.
במניפסט הפוליטי שלו "הספר הירוק", תקף מנהיג לוב מועמר קדאפי את יכולתה של מפלגת השלטון.
הוא השתמש בה כבסיס להתנגדותו לפוליטיקה החד מפלגתית.
זוהי דוגמה לשיטות ורציונל שהדיקטטורות תומכות בהקמת חברה מונוליטית בלתי משתנה, שלטון רודני ואוטוקרטיה, ללא הזדמנויות של ממש להשתתפות האוכלוסייה בפוליטיקה.
מפלגות שלטון בולטות הן רוסיה המאוחדת ברוסיה, החזית הסנדיניסטית בניקרגואה, המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של ונצואלה, המפלגה הליברלית-דמוקרטית ביפן, מפלגת הפעולה העממית בסינגפור, בעת' בסוריה, המפלגה הדמוקרטית העממית בטג'יקיסטן, המפלגה הדמוקרטית של טורקמניסטן, מפלגת אזרבייג'ן החדשה, נור אוטאן בקזחסטן, מפלגת הצדק והפיתוח בטורקיה, ופידס ההונגרית.
בישראל, דוגמה למפלגת שלטון היא "מפא"י" שהייתה מפלגת השלטון במשך כשלושים שנה, מהקמת המדינה ב-1948 ועד 1977.
מפלגת השלטון בישראל נכון לשנת 2024 היא מפלגת הליכוד, ששולטת משנת 1977 למעט שנים ספורות, ומאז 2009 למעט שנה וחצי.
באותה שנה המפלגה שלחה צירים, ביניהם נחמן סירקין, לקונגרס הציוני השביעי בבזל.
עם זאת, בעוד שהתנועה הציונית דחתה את הרעיון של מדינה יהודית בכל מקום, אך למעט בארץ ישראל, המפלגה הרוסית העדיפה את הרעיון של אוטונומיה יהודית מחוץ לארץ ישראל.
יתרה מזאת, בעוד שאוטונומיה טריטוריאלית הייתה מטרת המפלגה, היא הקדישה את מרבית משאביה לפעילות מהפכנית ברוסיה.
כמו קבוצות מהפכניות רוסיות אחרות כמו הנרודניקים, המפלגה ראתה בשימוש בטרור כאמצעי לגיטימי למאבק נגד הממסד.
נחמן סירקין, יעקב לשצ'ינסקי, וולף לטסקי-ברטולדי ושמואל ניגר היו מהדמויות המובילות במפלגה.
המפלגה מילאה תפקיד פעיל במהפכת 1905.
בקונגרס השביעי של ההסתדרות הציונית העולמית בשנת 1905, דחתה ההסתדרות הציונית העולמית רשמית את 'תוכנית אוגנדה' (הצעה ליישב מחדש יהודים במזרח אפריקה) לאחר דיונים קולניים.
בתגובה, המפלגה ותנועות אחרות נסוגו ומשכו תמיכתן בהסתדרות הציונית העולמית.
המפלגה צמחה במהירות והפכה למפלגת הפועלים היהודית השנייה בגודלה אחרי ה"בונד".
המפלגה ארגנה איגודים מקצועיים "נייטרליים", בניגוד לאיגודים הבונדיסטים.
עם זאת, לאחר 1906 השפעת המפלגה החלה לרדת ומנהיגים רבים יצאו לגלות במערב אירופה.
שופר המפלגה היה שבועון היידיש "דער נייער וג", שהודפס בווילנה בשנים 1906-1907. העיתון נסגר על ידי הרשויות בשנת 1907.
במהלך קונגרס שטוטגרט ב-1907 של האינטרנציונל השני, החליטה הלשכה הסוציאליסטית הבינלאומית לתת זכות הצבעה מייעצת למפלגה בקונגרס.
עם זאת, ההחלטה התהפכה שנה לאחר מכן.
בשנת 1911 חתמו מפלגת הפועלים הסוציאליסטים הציוניים, מפלגת הפועלים היהודית הסוציאליסטית ופועלי ציון על ערר משותף ללשכה הסוציאליסטית הבינלאומית, בבקשה להכיר באופי הלאומי של העם היהודי.
בשנת 1917 המפלגה התמזגה עם מפלגת הפועלים היהודית הסוציאליסטית והקימה את מפלגת הפועלים היהודית המאוחדת.
מפלגת תוּדֵה (בפרסית: حزب تودۀ ایران; תעתיק: Ḥezb-e Tūde-ye Īrān; "מפלגת ההמונים של איראן") היא מפלגה קומוניסטית מרקסיסטית-לניניסטית איראנית.
המפלגה נוסדה ב-1941 וקיימת למעשה עד היום, עם זרוע גולה שמרכזה בברלין וזרוע מקומית בטהראן.
שיאה של המפלגה ככח פרלמנטרי וכתנועת המונים היה בין 1945 ל-1949 ובעת שלטונו של מוחמד מוסאדק (1952–1953).
ראשי המפלגה נאסרו על ידי שלטונות המהפכה ב-1982.
היסטוריה מוקדמת של הקומוניזם באירן
כבר ב, עם המודרניזציה והתיעוש החלו להיווצר באירן התארגנויות עובדים קומוניסטיות.
לאחר מהפכת אוקטובר התבססה בהשפעה סובייטית התארגנות קומוניסטית בפרובינציית גילאן שבצפון איראן.
ביוני 1920 נוסדה בפרובינציה המפלגה הקומוניסטית של איראן, אשר הובילה מהפכה במסגרתה נוסדה "הרפובליקה הסובייטית של גילאן" אשר נתמכה על ידי הצבא האדום כראש גשר למהפכה סובייטיית כוללת באיראן.
הרפובליקה התפרקה בספטמבר 1921. התנועה הקומוניסטית ירדה למחתרת עד לעלייתו של רזא ח'אן לכס השאה והנהגת רפורמות ליברליות.
בשנים 1929–1930 ארגנה המפלגה סדרת שביתות במפעלי ייצור באיספהאן ומשהד ושביתת רכבות בפרובינציית מאזנדראן.
השלטון שבר את השביתות ביד חזקה ו-53 ממנהיגי המפלגה נאסרו, דבר שהוביל למעשה לפירוקה של המפלגה.
רוב האסרים הפוליטיים מתו בכלאם עד 1938.
מפלגת תודה - שנים ראשונות
בשנת 1940 פלשו הבריטים והסובייטיים לאיראן והדיחו את השאה.
האווירה הפוליטית שנוצרה אפשרה הקמתן של מפלגות.
ב-29 בספטמבר 1941 הכריז אחד מ-53 האסירים הפוליטיים של שנות ה-30 ששרד בכלא, ארג'אז אסקנדרי, על הקמת מפלגת תודה ("ההמונים").
בן אחיו, סולימאן מוחסיין אסקנדרי, נבחר למזכיר הכללי שלה.
עקרונות היסוד של המפלגה היו מתונים יחסית וקבעו את מטרותיה להתנגדות לאימפריאליזם ולפשיזם וזאת תוך פעילות בדרכים דמוקרטיות ודרכי שלום קונסטרוקטיביות ולא על ידי קידם מהפכה.
המפלגה פנתה להמונים מכל השכבות והעדות ובין חבריה היו יהודים רבים יחסית, שאימצו גישה אנטי ציונית.
בשנת 1944 השתתפה המפלגה בבחירות למג'לס והכניסה לשורותיו שמונה חברים.
בד בבד הקימה המפלגה ארגון צבאי סודי (سازمان نظامی) שהורכב מקציני צבא ופעל כרשת מודיעין למשימות ריגול, הגנה כשומרי ראש סמויים למנהיגי המפלגה וכח אבטחה בהפגנות ושביתות.
במסגרת הפרלמנטרית פעלה המפלגה להשגת זכויות נשים בתחום יחסי העבודה.
בשנת 1945 הייתה המפלגה לכוח המוני בעל חשיבות עם 2,200 חברים רשומים, 700 מהם בטהראן, כ-10,000 חברים בארגוני נוער ונשים המסונפים למפלגה וכ-100,000 חברים בארגוני עובדים.
המפלגה הייתה גורם מרכזי בחיי האליטה האינטלקטואלית העירונית, שנטתה להשפעה רוסית וסביבה התארגנה קבוצת יוצרים בהם הסופר ג'לאל אל-י אחמד.
נאדר נאדרפור החל את דרכו הספרותית בכתבי עת של המפלגה.
רכיב מרכזי בזהות המפלגתית היה התנגדות לשלטון הבריטי דה פקטו בחיי המסחר והכלכלה של איראן תחת שם הקוד "התנגדות לאימפריאליזם".
השליטה הבריטית התגלמה בייחוד במונופול הבריטי על הנפט האיראני במסגרת חברת הנפט האנגלו-איראנית שנתפסה כמנצלת את העבודה ומשאבי העם האיראני על מנת למכור נפט במחירים תחרותיים.
מבחינה בריטית התפרש הדבר כחלק מן המלחמה הקרה של ברית המועצות נגד בריטניה והמערב.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה ביטאו ארגוני ביון במדינות המערב דאגה לאור עוצמתה הגואה של המפלגה.
ב-1949, לאחר ניסיון התנקשות בחיי השאה מוחמד רזא שאה פהלווי, סומן הארגון הצבאי של המפלגה כניצב מאחורי ניסיון ההתנקשות והמפלגה הוצאה אל מחוץ לחוק.
המפלגה המשיכה להתקיים באופן מחתרתי-למחצה במסגרת ארגונים חוץ-פרלמנטריים כגון "המועצה האיראנית לשלום".
כך נמנעה התמודדות המפלגה בבחירות 1949 למג'לס.
בראשית שנות החמישים החלה לגאות הדרישה להאלמת חברת הנפט האנגלו-איראנית בציבוריות ובפרלמנט האיראני, לא רק על ידי גורמים מן השמאל, אלא גם מן הימין הלאומני.
אחד מראשי התנועה הלאומית היה ראש ממשלת איראן, מוחמד מוסאדק.
באפריל 1951 הניעה מפלגת תודה שורה של שביתות על רקע מעורב של דרישות תנאי עבודה ושכר והתמרמרות מעיכוב העברת חוק ההלאמה במג'לס (עקב משא ומתן עם הבריטים).
מוקדי ההפגנות היו בטהראן, איספהן ובצפון.
הממשלה הגיבה בתחילה בבהלה מול "השתלטות מרקסיסטית על המדינה".
על אף שמוסאדק לא היה קומוניסט, הוא הבין את הכוח שבברית בין הלאומנים לבין הקומוניסטים אשר תוכל להניע קדימה את ההשתחררות האיראנית מחברת הנפט הבריטית וקיבל את תמיכתה של מפלגת תודה והכוח העממי שהנהיגה.
בתמיכה חוץ-פרלמנטרית עממית רחבה, הצליח מוסאדק להעביר את חוק ההלאמה, שגרם מיד למשבר עם מדינות המערב ששיאו במשבר אבדאן.
תמיכתה של תודה הקומוניסטית במוסאדק הקלה על בריטניה לגייס את ה-CIA, שכבר היה חשדן מאוד באשר לכוונותיה מפלגת תודה, כבאת-כוחה של ברית המועצות באיראן, לבצע הפיכה שלטונית שתפיל את מוסאדק.
ב-19 באוגוסט 1953, חדרו מסתננים מטעם ה-CIA, שהתחזו לשורות חברי מפלגת תודה על מנת להצית "מהפכה קומוניסטית".
אירועים אלו עוררו סלידה ציבורית המונית פתאומית נגד מעשה השחתה זה – וכך חלקו הראשון של התוכנית הושלם.
בנוסף, נעשה שימוש נרחב בערוץ ה-BBC בפרסית לקידום התעמולה נגד מוסדאק.
עד כי החומר האנטי-מוסדאקי שודר שוב ושוב בערוץ הרדיו, וגרם לצוות האיראני שעבד ברדיו של ה-BBC בפרסית לפתוח בשביתה כמחאה על המהלך.
הטקטיקות של רוזוולט כללו גם מתן שוחד למפגינים לתקיפת סימני השאה, תוך קריאת ססמאות בעד מוסאדק – דבר שגרם לאזרח האיראני הממוצע לרגשות שנאה וחוסר אמון במוסאדק, שכן סימני המלך ביטאו והיו בתקופה זו כסמל לאיראן.
הצבא הבריח את תומכי תודה ולאחר מכן הסתערו בתמיכת המפגינים על בנייני הממשלה.
עד סוף היום, השתלט הצבא על הממשלה.
עשרות מראשי המפלגה וארגוני העובדים שלה נעצרו והיא הפכה ליעד סיכול מרכזי של הסאוואכ, שירות הביון וביטחון הפנים המרכזי של השאה.
חשיפת רשת הארגון הצבאי הסודי שהפעילה המפלגה, ובפרט חשיפת עומק חדירתה לקצונה הבכירה וליחידות אבטחה רגישות, אפשרה יד קשה נגד ראשיה והגדרתה כארגון חתרני.
המפלגה המשיכה להתקיים, אך תוך פיצולים שנבעו מאירועים כגון הפיצול הסיני-סובייטי, פרסום "הנאום הסודי" של ניקיטה חרושצ'וב ודיכוי המרד ההונגרי ויחסה של המפלגה לתכתיבי מוסקבה.
כוחה הציבורי דעך במקביל להצרת פעילותה והמעקבים אליה על ידי הסאוואכ.
במהלך שנות השבעים התנגדה תודה לקשרי השאה עם ארצות הברית וישראל ורקמה קשרים עם תנועות התנגדות אסלאמיות בקרב איגודי עובדים וסטודנטים נגד האימפריאליזם והדיקטטורה.
שילוב זה, של תנועת שמאל עם אחיזה היסטורית הן בשכבת האינטלקטואלים העירונית והן באיגודי העובדים סייעה לתמיכה הציבורית הרחבה במהפכה.
יתרה מזו, אחד הספרים שהשפיעו על ראשי המהפכה, בהם עלי שריעתי ועלי חמינאי, היה "שגיון המערב" מאת ג'לאל אל-י אחמד, מראשי מפלגת תודה.
במהלך המהפכה שוחררו אסירים פוליטיים, ובהם אנשי המפלגה, והותרה השתתפותם בבחירות הראשונות למג'לס שהתקיימו מיד לאחריה.
אולם, ב-1981 הודח הנשיא אבולחסן בני-סדר ומפלגת הרפובליקה האסלאמית השתלטה על המדינה.
על אף שיתוף הפעולה של המפלגה עם השלטון, החליטו השלטונות האסלמיים ל-1982 לפרק אותה.
במהלך השנה שלאחר מכן נאסרו פעילים רבים ואנשים שנחשדו בקיום קשרים עם המפלגה, בהם קצינים בצבא ובצי.
מנהיגים רבים נשפטו תחת סעיפי בגידה במדינה ושירות מעצמה זרה.
ב-1988 הוצאו רבים מהם להורג כחלק מהוצאה המונית להורג של אסירים פוליטיים.
המפלגה ממשיכה להתקיים ככח מחתרתי למחצה באיראן.
כן פעילה המפלגה בקרב איראנים גולים באירופה.
מפלגת רפונס פיזאן היא מפלגה פוליטית בהאיטי.
המפלגה הוקמה ביולי 2010 על ידי מישל מרטלי.
המפלגה נמצאת בימין-מרכז של המפה הפוליטית.
מישל מרטלי נבחר לנשיא האיטי כמועמד מפלגה זו ב.
בבחירות אלו, המפלגה קיבלה 67.57 אחוז מהקולות.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-2011, המפלגה קיבלה שלושה מושבים, שלושתם בלשכת הצירים של האיטי.
מהמפלגה התפצלה המפלגה ההאיטית טט קאלה.
פירוש המילים "רפונס פיזאן" הם "תשובת האיכרים".
סמל המפלגה הוא שור שחור שמסתכל שמאלה על רקע של דשא ירוק ושמיים כחולים.
מַפְלַדִינֶה (באיטלקית: Mafaldine), הידועה גם בשם Reginette (באיטלקית "מלכות קטנות") או פשוט Mafalda או Mafalde, היא סוג של פסטה בצורת סרט.
סוג פסטה זה מגיע מאזור נאפולי שם הוא נקרא פעם "fettuccelle ricce" (סרטים מתולתלים).
מפלדינה נקרא לכבוד הולדתה של מפאלדה, נסיכת סבויה (ולכן השם החלופי "מלכות קטנות").
מפלדינה מכינים בדומה לפסטה אחרת המבוססת על סרטים כגון לינגוויני ופטוצ'יני.
הוא שטוח ורחב, בדרך כלל בערך 1 ס"מ ברוחב, עם קצוות גליים משני הצדדים עם תלתל בקצוות שנשאר מוגדר היטב גם לאחר הבישול.
הטריפולינֶה (Tripoline) הוא סוג של אטריות פסטה עם סרט, בדומה למפלדינה.
זהו סרט עבה מתולם (עם תלם) בצד אחד, ונמצא לרוב בתבשילי פסטה אפויים.
מאמינים שצורת פסטה זו מקורה באזור קמפניה, שם על פי המסורת הרווחת, היא נוצרה בנאפולי לכבוד ויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה.
בשנות ה-30, חגגה איטליה הפשיסטית את האימפריה הקולוניאלית שלה על ידי יצירת צורות חדשות של פסטה שמזכירות את רכושה באפריקה: טריפולין (טריפולי), בנגזין (בנגזי), אסאבסי (אסאב) ואביסין (אביסיניה).
מפלוקווין , הידוע בשמות מסחריים נוספים כמו לריאם (Lariam), היא תרופה המשמשת למניעה ולטיפול במחלת המלריה.
מפלוקווין פותחה לראשונה על ידי צבא האמריקני בשנות ה-70 של המאה ה-20 ונכנס לשימוש רחב בשנות ה-80. היא כלולה ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
כמו כן, היא זמינה כתרופה גנרית, מה שהופך אותה לנגישה לאוכלוסיות רחבות.
מפלוקווין משמשת בדרך כלל כאמצעי מניעה נגד מלריה, בעיקר באזורים שבהם המחלה נפוצה.
השימוש בה יכול להתחיל לפני החשיפה, כטיפול מונע, וממשיך לאחר מכן בזמן השהות באזור סיכון למלריה.
בנוסף, היא יעילה בטיפול במקרים של מלריה קלה עד בינונית.
אך עם זאת, לא מומלצת למקרים של מלריה קשה עקב יעילות מוגבלת.
מפלוקווין שימושית למניעת מלריה והיא אחד ממספר תרופות אנטי-מלריה שמומלץ על ידי מרכזי מניעת מחלות (CDC) של ארצות הברית, וגם על ידי החברה האמריקאית למחלות זיהומיות.
מפלוקווין נלקח בדרך כלל לשבועיים לפני נסיעה לאזור עם סיכון למלריה.
מפלוקווין משמש כטיפול למלריה מסוג P.falciparum הרגישה לכלורוקווין או העמידות של הפלזמודיום, ונחשב כאפשרות נוחה למלריה P.
אך לא מומלצת למקרי מלריה קשים, במיוחד מלריה מסוג P.falciparum, מפלוקווין אינו יעיל עבור טפילים בשלב הכבדי של מסלול חייהם, ואנשים החולים במלריה של P.
vivax צריכים לטפל בתרופה שנייה שיעילה לשלב זה, כמו פרימאקווין.
תופעות הלוואי הנפוצות של מפלוקווין כוללות הפרעות במערכת העיכול, כמו הקאות ושלשולים, כאבי ראש, הפרעות שינה ותגובות עור כמו פריחות.
כמו כן, תופעות לוואי חמורות יותר עשויות לכלול בעיות נפשיות ארוכות טווח כמו דיכאון, הזיות וחרדה.
לכן, מומלץ להיות זהירים, בעיקר במקרים של אנשים עם היסטוריה של בעיות נפשיות או אפילפסיה.
מחקרים מציינים כי מפלוקווין נראה כבטוח לשימוש במהלך הריון והנקה.
אף על פי שבדומה לכל תרופה אחרת, יש להעריך ולנהל את השימוש בה תחת פיקוח מקצועי של מקצועי הבריאות.
מחקרים מראים כי מפלוקווין הוא בטוח ויעיל לשימוש על ידי נשים בהריון לאורך כל אורך ההריון, והוא משמש באופן נרחב למטרה זו.
נראה כי מפלוקווין אינו מהווה סיכון לעובר, ואינו מעלה סיכון ללידה מוקדמת או הפלות.
בהשוואה לפרוטוקולי מניעתי למלריה אחרים, אולם, ייתכן כי מפלוקווין יכול לגרום ליותר תופעות לוואי אצל נשים שאינן בהריון.
מפלוקווין גם בטוחה לשימוש במהלך ההנקה, עם זאת, הוא מופיע בחלב האם ברמות נמוכות.
מפלט אחרון () היא סדרת טלוויזיה דרמה צבאית אמריקאית ששודרה ברשת ABC מ-27 בספטמבר 2012 ועד 24 בינואר 2013. הסדרה נוצרה על ידי שון ראיין וקארל גאידוסק, והופקה על ידי Sony Pictures Television .
ב-16 בנובמבר 2012, ABC הודיעה שהסדרה לא תמשיך לעונה נוספת, והתוכנית נגמרה לאחר 13 פרקים.
כאשר צוות הצוללת של מחלקת אוהיו של חיל הים האמריקאי, USS Colorado (SSBN-753), מפנים צוות של אריות הים מחוף פקיסטן, הקולורדו מקבלת פקודה לשגר טילים בליסטיים גרעיניים לעבר פקיסטן.
קפטן מרקוס צ'פלין (אנדרה בראואר), הקצין המפקד על הקולורדו, דורש אישור נוסף לפקודת הירי מכיוון שהפקודה התקבלה דרך ערוץ תקשורת משני של תקופת המלחמה הקרה, שאמור לשמש רק אם וושינגטון, די.סי כבר הושמדה.
לאחר שמוודאים שהבירה עדיין קיימת צ'פלין מסרב לבצע את הירי עד שהפקודה תשלח דרך המערכת הנכונה ומודח מתפקידו על ידי סגן שר ההגנה, ויליאם קארי, והפיקוד עובר לידיו של סמך הפיקוד השני בקולורדו, סגן קפטן סם קנדל (סקוט ספידמן).
כשגם קנדל מערער על הפקודות ודורש אישור, הצוללת נורתה על ידי הצוללת מחלקת וירג'יניה, USS Illinois (SSN-786).
לאחר מכן, שני טילים גרעיניים משוגרים לעבר פקיסטן על ידי צוללות אמריקאיות אחרות.
בהבנה שהם הפכו לאויבים של מדינתם, הקולורדו מחפשת מקלט באי סנט מרינה (אי בדיוני שנמצא באוקיינוס ההודי ושייך לצרפת) ותופסת את מתקן התקשורת ואזהרה מוקדמת של נאט"ו.
כשמטוסי B-1 מופלים כדי לתקוף את הצוללת והאי, צ'פלין משגר טיל גרעיני מסוג טריידנט לעבר וושינגטון, כדי להראות להנהגת המדינה שהוא רציני.
המטוסים חוזרים ברגע האחרון, אך צ'פלין (ששינה את קואורדינטות היעד הסופי של הטיל) מאפשר לטיל לעוף מעל וושינגטון ולהתפוצץ 320 ק"מ מערבה באוקיינוס הפתוח, הפיצוץ נראה בבירור מוושינגטון וניו יורק.
דרך שידור טלוויזיוני לתקשורת, הוא מכריז על אזור בידוד של 320 ק"מ סביב סנט מרינה.
עכשיו, הצוות חייב למצוא דרך להוכיח את חפותו ולגלות מי בממשל האמריקאי הכשיל אותם, כדי שיוכלו לחזור הביתה.
ככל שהסדרה מתקדמת, צ'פלין מוצא את עצמו נאלץ להיות ברית שלא ברצונו עם סין, תוך כדי התמודדות עם מרד בצוות שלו, בראשותו של ראש הצוות ג'וזף פרוסר (רוברט פטריק), שמנסים להתקומם נגדו.
הוא צריך גם להתמודד עם תוכניותיו של ברון הסמים המקומי, ג'וליאן סראט.
הסדרה עוקבת גם אחר מאמציה של קיילי סינקלייר (אוטם ריסר), מעצבת נשק בארצות הברית, שמתאחדת עם כריסטין קנדל (ג'סי שראם), אשתו של סמך הפיקוד של הקולורדו, כדי לגלות את האמת מאחורי התקיפה הגרעינית על פקיסטן.
אנדרה בראואר כקפטן מרקוס צ'פלין
סקוט ספידמן כקצין המבצע (XO), סגן מפקד סם קנדל
דייזי בטס בתור לוטננט גרייס שפרד, נווטת הסירה ובתו של אדמירל אחורי ארתור שפרד (חבר ותיק של קפטן צ'פלין)
רוברט פטריק בתור קצין ראשי ראשי ג'וזף פרוסר, ראש הסירה (COB) של USS קולורדו
קמיל דה פאציס בתפקיד סופי ז'ירארד, המפקדת הצרפתית של מתקן התקשורת של נאט"ו
דיצ'ן לקמן בתפקיד תני טומרנג'ק, הבעלים של סנט מרינה בר
דניאל ליסינג כקצין המשנה ג'יימס קינג, חותם הצי האמריקאי
סהר נגאוג'ה בתפקיד ג'וליאן סראט, העריץ המקומי בסנט מרינה
ג'סי שרם בתור כריסטין קנדל, אשתו של סגן המפקד סם קנדל
ב- Rotten Tomatoes, לסדרה דירוג אישור של 79% עם ציון ממוצע של 7.3 מתוך 10 על סמך 42 ביקורות.
הקונצנזוס הקריטי של האתר הוא, "המפלט האחרון הוא מותחן קונספירציה מהשורה הראשונה, עם הפקה באיכות קולנועית וקטעי פעולה מרתקים." ב־Metacritic, לסדרה יש ציון של 74 מתוך 100 על סמך 31 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
הוא אתר טבע בלבנון שבו מפל ובולען קרסטי.
האתר נמצא במחוז צפון לבנון, בנפת בתרון, כ-3.5 קילומטרים דרומית מערבית לכפר , כ-45 קילומטרים דרומית לטריפולי.
המפל צונח מגובה של כ־255 מטרים אל תוך בולען שנוצר בסלע גיר בתקופה היורה, תוך יצירת שלושה מפלסים הנראים כגשרים טבעיים התלויים זה מעל זה מעל התהום (וזו הסיבה לשם הצרפתי).
באביב, בעת הפשרת השלגים, נוצר מפל נוסף בגובה של 90–100 מטרים הנופל מאחורי הגשרים, ומשם ממשיך לעומק של כ-240 מטרים אל קרקעית הבולען.
הגישה לאתר היא מהכביש המחבר בין הכפרים ו ועובר דרך .
ירידה קצרה של כחמש דקות מובילה לעמק ומשם ניתן להשקיף על שלושת הגשרים שמעל הבולען.
האתר נחשף לעולם המערבי בשנת 1952 על ידי החוקר הצרפתי Henri Coiffait.
בשנות ה־80 נערך מיפוי מלא של המפל והבולען בידי מועדון חקר המערות של לבנון (Spéléo Club du Liban).
בשנת 1988 בוצע ניסוי עם צבע פלואורסצנטי שהראה כי מי המפל הנשפכים לבולען, מוצאים את דרכם ונובעים במעיין הסמוך ל, כ-8 קילומטרים לצפון מערב, סמוך לנהר ג'וז.
מפלי גוואירה (בפורטוגזית: Salto del Guaíra או Salto das Sete Quedas - מפל שבעת האשדות; בספרדית: Salto del Guairá) היו מפלי מים על נהר פרנה בגבול ברזיל-פרגוואי, שהיו בין המרשימים ביותר בעולם.
אזור המפלים הוצף באגם מלאכותי שנוצר עם השלמת הבנייה של סכר איטייפו בשנת 1982. במתחם היו 19 מפלים שחולקו ל-7 קבוצות עיקריות, ומכאן ניתן שמם הברזילאי.
המפלים תועדו על ידי מיסיונרים ישועים במאה ה-16, והשם שניתן להם היה כנראה שמו של ראש שבט גוארני.
ספיקתם המקסימלית של המפלים הייתה כ-50,000 מ"ק לשנייה, דהיינו בכל שעה ושעה זרמו בהם כ-180 מיליון מ"ק מים, כמות מים המספיקה למלא את הכנרת ביממה.
נהר הפרנה, שרוחבו לפני המפלים היה כ-380 מטר, הוצר לקניון ברוחב כ-60 מטר בלבד, וכתוצאה מכך זרם המים היה מהיר וחזק מאוד, וקול שאונם נשמע עד מרחק של 30 ק"מ מהמפלים.
הגובה הכולל של המפלים היה כ-114 מטר.
המפלים היו אטרקציה תיירותית מקומית, אך מיקומם באזור הגבול בין ברזיל ופרגוואי גרם לסכסוך על מיקום הגבול המדויק, כאשר שתי המדינות ביקשו את זכויות הניצול והשליטה במפלים לעצמן.
בשנת 1957 ברזיל תפסה את אזור המפלים באופן חד-צדדי.
באפריל 1973 חתמו ממשלות ברזיל ופרגוואי על הסכם דו-צדדי לבניית סכר איטייפו על נהר פרנה כדי להפיק חשמל מתחנת כוח הידרואלקטרית.
בניית הסכר החלה בשנת 1975 והסתיימה באוקטובר 1982. מאגר המים שיצר הסכר הציף גם את המפלים.
עקב הזרימה החזקה בנהר הפרנה, הצפת אזור המפלים ארכה 14 יום בלבד.
בנוסף לתועלת הישירה של ייצור חשמל נקי, בניית הסכר גרמה גם לסיום סכסוך הגבולות והביאה לפרויקטים משותפים בין המדינות בנושא שימור הסביבה.
עם זאת, הועלתה ביקורת על הנזק לסביבה ולמורשת המקומית.
מפלי ניאגרה הם מפלי מים בגבול שבין ארצות הברית לקנדה.
הם מחולקים למפלים האמריקניים והמפלים הקנדיים, שנקראים גם "מפלי הפרסה".
מקור שמם של המפלים במילה אירוקוית שפירושה "רעם המים".
המפלים מצויים כחצי שעת נסיעה מהעיר באפלו בצד האמריקני וכשעה וחצי נסיעה מהעיר טורונטו בצד הקנדי.
שמות המפלים והנהר הקשור אליהם, נלקחו בהמשך גם כמושג סלנג לתיאור אסלת שירותים.
מפלי ניאגרה הם חלק ממערכת הימות הגדולות של אמריקה הצפונית.
מי המפלים נופלים מימת אירי ולאחר נפילתם זורמים דרך נהר ניאגרה אל ימת אונטריו הנמצאת 100 מטר נמוך יותר מימת אירי.
ימת אונטריו מתנקזת אל האוקיינוס האטלנטי באמצעות תעלת סנט לורנס.
גובהם של מפלי הפרסה הקנדיים הוא 51 מטר ורוחבם בפסגה הוא 675 מטר.
עומק הנהר מתחת למפלים הוא 56 מטרים.
כשליש מהמפלים הקנדיים נמצאים בשטח ארצות הברית.
בצד האמריקאי ישנם שני מפלים: המפלים הגדולים, שגובהם הוא 21 עד 30 מטרים ורוחבם בפסגה הוא 323 מטר, ומפל קטן יחסית הקרוי "הינומת הכלה", המופרד מהמפל הגדול על ידי אי הירח.
לאורך אלפי השנים, מפלי ניאגרה נסוגים לאחור בשל שחיקת המים.
על פי מדידות שנערכו החל מ-1970 מגיעה השחיקה ל-1.5 מטר בשנה.
כ-15 מיליון מבקרים פוקדים את אזור מפלי ניאגרה כל שנה, האזור ידוע גם כבירה העולמית של ירחי הדבש.
ספינת התיירים "עלמת הערפל" ("Maid of the Mist") משייטת בקרבת המפלים.
קיימות עוד אטרקציות רבות באזור מפלי ניאגרה, כמו צפייה במפלים ממסוק או ביקור באתר מגדל סקיילון ממנו ניתן להשקיף על האזור משני צידי הגבול.
במרחק נסיעה קצר מהמפלים נמצאת העיירה ניאגרה און דה לייק בצפון אזור ניאגרה המושכת מבקרים רבים ונחשבת כאחת העיירות היפות ביותר בקנדה.
דרומית למפלים בצד האמריקני נמצא האי גרנד איילנד בו ביקש בשנת 1825 מרדכי מנואל נח להקים מדינה ליהודים שתשתלב בתוך ארצות-הברית של אמריקה.
כמות המים העוברת במפלים היא עצומה.
חצי מכמות המים במפלי ניאגרה משמשת לייצור אנרגיה הידרו-אלקטרית (אנרגיה חשמלית המיוצרת על ידי תנועת מים) על ידי ממשלות ארצות הברית וקנדה.
מְפַלְּסִים הוא קיבוץ בנגב הצפוני-מערבי, ממערב לצומת שער הנגב, המשתייך לתנועה הקיבוצית ונמצא בשטח המועצה האזורית שער הנגב.
שטחו של הקיבוץ הוא כ-11,000 דונם ונכון ל-2021 מונה אוכלוסייתו כ-1,038 איש, המועסקים בעיקר מחוץ לקיבוץ.
הקיבוץ מתקיים מחקלאות, רפת, לולים, חווה סולארית והשכרת דירות.
מרחק הקיבוץ מגבול ישראל עם רצועת עזה הוא כ-1.2 קילומטר.
בקיבוץ שירותי רווחה שונים כגון חינוך מגיל 0 עד גן-חובה, חינוך בלתי פורמלי עד גיל 18, מועדון, ספרייה, חנות מכולת (כלבו), מרפאה, בית 'גיל הזהב', בית כנסת, מתקני ספורט, בריכה, גני משחקים, מדשאות וגינות ציבוריות.
את הקיבוץ הקימו בשנת 1949 עולים שרובם היו בוגרי תנועת נוער דרור מארצות אמריקה הלטינית ובעיקר מארגנטינה ואורוגוואי.
המיקום המקורי היה על גבעת כורכר מול גבול רצועת עזה, אך כעבור כשנה הועבר היישוב למיקומו הנוכחי וזאת בגלל ירי ישיר שהתרחש לעיתים קרובות על היישוב מכיוון בית חנון (במיקום המקורי הוקם מטווח צבאי ואזרחי ומוצב צה"ל).
הקיבוץ קרוי על שם האנשים שפילסו את הדרך לעלייה מארצות אמריקה הלטינית.
במאי 1951 התפלג הקיבוץ מתנועת הקיבוץ המאוחד.
בטבח שבעה באוקטובר בלמה כיתת הכוננות וכוחות מיוחדים את ניסיונות החדירה של עשרות מחבלים לקיבוץ.
מאז שנות ה-90 עבר הקיבוץ תהליכי הפרטה.
מפלסים היה בין הקיבוצים הראשונים שהקימו שכונה קהילתית צמודה לקיבוץ ("הרחבה קהילתית").
עם הקמת השכונה בשנת 2001 קמה גם האגודה הקהילתית מפלסים אשר מאגדת בתוכה את חברי הקיבוץ ואת תושבי השכונה הקהילתית.
מבחינה מוניציפלית וקהילתית מדובר ביישוב אחד המתנהל בשיתוף על ידי ועד משותף המורכב מנציגי השכונה והקיבוץ.
ועד זה אחראי לאספקת השירותים המוניציפליים (ניקיון, גינון, ביטחון, תברואה), לקיום חיי קהילה (מועדון, חגים, פעילות תרבות) ולהפעלת מערכת חינוך.
כמה מחברי מפלסים שירתו ומשרתים בתפקידי מפתח בתנועה הקיבוצית.
ביניהם: יוסף פרלמוטר, ששימש כמזכיר התק"ם הראשון מטעם איחוד הקבוצות והקיבוצים, יחד עם אלי זמיר ששירת מטעם הקיבוץ המאוחד, ואלון שוסטר ששימש בעבר כראש המועצה האזורית שער הנגב ואף היה שר החקלאות מטעם מפלגת כחול לבן.
בשנות השבעים של המאה העשרים הייתה לקיבוץ שלישית זמר – שלישיית מפלסים (על בסיס חיקוי של אחד מהם נוצרה דמותו של פוגי, המככב במערכוניה של להקת כוורת).
שלישייה זו הייתה חלוצת המוזיקה הדרום אמריקאית בישראל וזכתה להצלחה רבה בישראל ובמסעותיה מחוצה לה, בעיקר בארגנטינה ובמקסיקו.
באירועי טבח שבעה באוקטובר, כיתת הכוננות וארבעה חיילים ששהו ביישוב בשבת נלחמו נגד עשרות מחבלי חמאס שהגיעו רכובים על טנדרים ואופנועים במטרה לערוך טבח בתושבי הקיבוץ ולחטוף מהם שבויים.
הלחימה נמשכה משעות הבוקר ועד שעות הצהריים, עת הגיעו כוחות צה"ל למקום.
מספר מחבלים הצליחו לחדור ליישוב רגלית, חלקם נהרגו וחלקם נתפסו.
מפלצות אמיתיות היא סדרה מצוירת מבית היוצר של ערוץ ניקלודאון תחת הבימוי של גאבור צ'ופו.
הסדרה מספרת על מספר מפלצות הלומדות בבית ספר למפלצות, הממוקם במזבלה העירונית, איך להפחיד את בני האדם.
בכל פרק מופיעים חבורת התלמידים בהרפתקה שונה שבה הם נכנסים לצרות שונות ומופלאות.
המורה שלהם הוא הגרומבל הגדול, בעל ארבע רגליים ונעלי עקב.
התוכנית שודרה בישראל בתחילה בערוץ הילדים ולאחר מכן בערוץ ניקלודאון ישראל.
קראם: מפלצת מסריחה עם עיניים חופשיות, ותיאבון בלתי נדלה לזבל.
בפרק אחד היה לו ראש לזמן-מה.
מסוגל להפיץ ריח בלתי-נסבל מבית השחי.
איקיס: מפלצת אדומה קטנת ממדים ודמוית ארנב (אם כי הוא מסוגל לגדול כאשר הוא מבצע הפחדה).
אובלינה: מפלצת בצורה של מקל עם שפתיים אדומות ענקיות וצבע שחור-לבן (כמו זברה), התלמידה המצליחה בכיתה וחביבת המורה.
זימבו: מפלצת מעופפת קטנה הדומה לדבורה.
סנורץ': מפלצת גדולה אשר לא מדברת ברור.
סיימון: איש אשר צד מפלצות כדי להוכיח שהן קיימות.
בראדלי: ילד קטן אשר התיידד עם איקיס.
מורי המפלצת: דמות ממופע של ילדים אשר איש מפעיל אותו.
מעודד את הילדים לא לפחד ממפלצות.
מְפַלֶּסֶת או גריידר (Road Grader) היא כלי ציוד מכני הנדסי (צמ"ה) עם להב מרכזי גדול ("סכין" בעגת מפעילי הצמ"ה) המשמש ליצירת משטחים ישרים וגימור החלקות של צירי תנועה.
למפלסת טיפוסית יש שלושה סרנים (צירי גלגלים), כאשר המנוע ותא המפעיל ממוקמים מעל הסרן האחורי והסרן האמצעי, והלהב ממוקם בין הסרן האמצעי לקדמי.
לעיתים מותקנים גם להב קדמי (שימושי במיוחד לפינוי שלג), מפלח קדמי (בלועזית: ריפר) או מרטש אחורי (בלועזית: רוטר) המשמשים לחרישת פני שטח סלעי או קשה במיוחד.
תפקיד המפלסת בהנדסה אזרחית היא לבצע עבודת גימור, לאחר היישור הגס שמבצעים כלים כבדים יותר כגון דחפורים (Bulldozers) ומגרדות
כלומר, בעוד שני הכלים האלה לוקחים פני שטח כלשהם ויוצרים שטח שהוא פחות או יותר מישורי, המפלסת דואגת שהוא יהיה ישר כמו פני שטח של כביש על מנת שכלי רכב יוכלו לנסוע עליו.
מפלסות משמשות בדרך כלל לתחזוקה של דרכים לא-סלולות ולהכנתן של דרכי עפר לסלילה.
בתהליך סלילת כביש, המפלסת דואגת גם לפיזור מצעי העפר, האגו"מ (אבן גרוסה ומדורגת) והאספלט בצורה אחידה על תוואי הדרך המפולס, לפני הידוק ודריכה על ידי מכבש.
שימוש נוסף במפלסות, נעשה לפינוי שלג מצירי תנועה בתקופת החורף.
באזורים מישוריים רחבים, או אזורי ספר ומרעה, כמו באפריקה, אוסטרליה וחלקים של צפון אמריקה, מפלסות הן לעיתים קרובות בגדר ציוד הכרחי בחוות חקלאיות, מטעים ואזורים המיושבים בדלילות, ומשמשות ליצירת, פינוי ותחזוקה שוטפת של דרכי עפר לתחבורה, גם ללא סיוע דחפורים ומגרדות.
מפעיל המפלסת נדרש לדיוק ושליטה במספר רב של בקרי להב תוך כדי תנועת הכלי.
לכן, תפעול המפלסת נחשב מורכב למדי ודורש מיומנות גבוהה.
בהתאמה לדגם וליצרן, רוחב להבי המפלסת נע בין 2.50 ל-7.30 מטר ואילו הספק המנוע (מסוג דיזל בדרך כלל)
בישראל נפוצים במיוחד דגמי 120G ו-140H של חברת קטרפילר, הנמצאים גם בשימוש נרחב בצה"ל.
בין היתר מפעיל חיל ההנדסה הישראלי דגמים ממוגני ירי.
למרבית המפלסות בתצורת שלושת סרנים יש הנעה לשני הסרנים האחוריים.
מעל סרנים אלו ממוקמת יחידת המנוע והתמסורות, ולעיתים גם משקולת כבדה, המהווה חלק משלדת המפלסת.
תצורה זאת מבטיחה אחיזה מרבית בקרקע כאשר המפלסת נדרשת לדחוף טונות של עפר באמצעות הלהב.
מפלצות בע"מ הוא סרט אנימציה ממוחשבת משנת 2001 אשר בוים על ידי פיט דוקטר.
הופק על ידי הסטודיו פיקסאר והופץ ברחבי העולם על ידי וולט דיסני.
זהו הסרט הרביעי המופק על ידי הסטודיו האמריקאי פיקסאר.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2001 והיה סרטה הראשון של פיקסאר שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר.
שיר הנושא של הסרט ("בלעדיך, חבר") זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בראשית 2013 יצאה לאקרנים גרסה של הסרט בתלת־ממד, ואילו ביוני אותה שנה יצא פריקוול בשם "בית ספר למפלצות" אשר ביים דן סקנלון.
בשנת 2021 עלתה לדיסני+ סדרת ההנפשה "מפלצות בע"מ בעבודה" אשר משמשת כספין אוף לסרט.
הסיפור מתרחש בעולם מקביל לעולם בני האדם, בעיר ששמה מפלצופוליס, בה חיות מפלצות.
המפלצות מפחדות מבני האדם, כיוון שהן מאמינות כי המגע הקל ביותר עם יצור אנושי עלול להורגן.
עריהן דומות לערים בעולמנו, אך החשמל שם מקורו בצרחות אימה של ילדים.
החברה שעוסקת באיסוף הצעקות והמרתן לאנרגיה נקראת "מפלצות בע"מ", בראשות מר הנרי ווטרנוס.
היא מעסיקה צוותי "מפחידנים" אשר תפקידם להפחיד ילדים על־מנת להפיק מהם את הצרחות.
למפחידנים ישנם עוזרים, ואלו מגישים דו"חות הפחדות ומזמינים באמצעות כרטיסים מגנטיים דלתות חשמליות פלאיות הנעות על מסילות מתוככי המפעל אל "אולם הפחדות" גדול – שחיבורן לזרם חשמל מאפשר מעבר לדלתות ארונות בעולם האנושי, כדי להפחיד ילדים.
"מפחידנים" אלה הם גיבורי העיר כיוון שהם אחראים על אספקת האנרגיה, ואף אמיצים מספיק להיכנס לחדריהם של ילדים אנושיים.
בראש הסרט מתוודעים למשבר האנרגיה הפוקד את עולם המפלצות.
גיבורי הסיפור סאלי ומייק הם צוות העובד יחד באיסוף צרחות.
סאלי הוא ה"מפחידן" המצליח ביותר במפעל ומייק הוא עוזרו.
לסאלי ישנו יריב, "מפחידן" בדמות לטאה בשם רנדל, המנסה בכל מאודו להשיג יותר נקודות ממנו, אך ללא הצלחה יתרה.
יום אחד מבקש מייק מסאלי לטפל בדו"חות אותן עליו להגיש למזכירה הקפדנית רוז, מפני שהוא ממהר לדייט עם חברתו סיליה.
סאלי שב לאולם ההפחדות, ושם הוא מבחין לתדהמתו בדלת ששכחו להחזירה למפעל.
הוא נכנס אליה כדי לברר מי המפחידן האחראי אך לא מוצא איש.
כשהוא יוצא מן הדלת הוא מגלה לחרדתו כי ילדה קטנה עברה יחד אתו.
הוא מנסה להחזיר אותה לחדרה אך שובבותה מכשילה אותו שוב ושוב.
כעבור רגעים אחדים הוא מבחין ברנדל המתקרב מעבר לדלתות האולם ועמו מארז סוללות.
סאלי נמלט מן המקום, ולאחר שלוכד את הילדה בתיק קטן הוא שב לאולם כדי להחזירה לחדרה.
אך בטרם מספיק הוא לעשות זאת יוצא רנדל מן החדר ומשיב את הדלת למפעל.
סאלי ממהר בדהרה עם התיק אל המסעדה בה נמצאים מייק וסיליה, ומפריע למייק בדייט כאשר הוא מספר לו על מעשיו של רנדל.
מייק מסיק מכך כי רנדל מנסה לצבור נקודות במרמה ולנצח בתחרות.
בתוך כך יוצאת הילדה מן התיק בטעות ונוצרת מהומה רבתי, ובעל המסעדה מזעיק את ה-CDA (סוכנות להגנה מילדים) ואלה פושטים על העיר בכוחות אוויר ויבשה ופותחים בסריקות.
סאלי ומייק נמלטים אל ביתם עם הילדה, ומנסים ככל האפשר להימנע ממגע אתה.
אך כאשר היא צוחקת החשמל קופץ לפתע בעיר כולה כתוצאה מעומס יתר.
חרף זאת מצליח סאלי להעסיק את הילדה ומשכיב אותה לישון, ואט אט מבין כי הילדה אינה מסוכנת כלל.
למחרת לוקחים סאלי ומייק את הילדה בתחפושת מפלצת אל המפעל כדי להשיבה לחדרה.
מייק פונה אל המזכירה רוז כדי להשיג את כרטיס הדלת של רנדל, אך זו משלחת אותו בהינף יד בכעסה עליו משום שלא החזיר את הדו"ח מאמש למרות אזהרותיה החוזרות ונשנות.
סאלי נשאר להשגיח על הילדה, ובתוך כך מחליט להעניק לה את השם בּוּ לאחר שהיא משתעשעת אתו במשחק מחבואים בחדר השירותים.
השלושה שומעים את רנדל משוחח בחשאי עם עוזרו על כך שהוא חיפש כל הלילה אחר הילדה, וסאלי חושש כי יש דברים בגו.
לאחר מכן נעלמת הילדה שוב בתעלוליה וסאלי ממהר לחפש אחריה בדאגה, למורת רוחו של מייק.
השנים נתקלים ברנדל, השואל אותם כבדרך אגב אם ראו משהו מהמתרחש אמש, ומייק משיב בשלילה מוחלטת.
רנדל מציץ בעיתון היומי ומגלה תצלום בזק של רגעי המהומה במסעדה ואת פניו המבוהלים של מייק מופיעים בה, כלומר יש למייק מה להסתיר.
הוא ממהר לרדוף אחר מייק המסתתר מפניו במסדרון נטוש במפעל, ודורש את הילדה בתוקף.
מייק בזעמו גוער ברנדל שהסיפור כולו היה נמנע לו לא היה רנדל מרמה בנקודות.
רנדל מעמיד פנים כמסכים עם דבריו, ומציע לו באיום להחזיר את הילדה לחדרה בזמן ארוחת הצהרים, כאשר אולם ההפחדות ריק והדלת הנכספת תמתין לו שם.
מייק ממהר אל סאלי אשר בינתיים מוצא את הילדה החמקמקה לאחר מרדף ממושך.
באולם ההפחדות הם מבחינים בדלת הממתינה להם, ומייק מסביר לו כי רנדל בטובו השאיר אותה עבורם.
סאלי נבהל וחושש ממארב, לאחר שנזכר בשיחתם הקודמת של רנדל ועוזרו, ומסרב להכניס אותה לחדר.
מייק מתרגז ונכנס בעצמו לחדר החשוך קמעא כדי להראות לו שהוא ריק, אך כעבור שניות מעטות נופל עליו ארגז והוא נחטף.
רנדל יוצא ומשיב את הדלת למפעל ועוזב את המקום.
סאלי והילדה עוקבים אחריו אל מסדרון נטוש, שם הם מגלים דלת סודית ומאחוריה מנהרה חשוכה המובילה אל חדר סודי תחת המפעל.
הם מגלים כי רנדל חטף בטעות את מייק, ולמעשה ארב לילדה כפי שחשש סאלי.
רנדל ועוזרו כובלים את מייק ומעוניינים לבחון עליו בעינויים משאבת צרחות מיוחדת – במקור עבור הילדה – כדי לפתור את משבר האנרגיה החמור על חשבון בריאותם של הילדים.
סאלי מחלץ את מייק תחת אפו של רנדל, והשנים ממהרים לספר את כל המתרחש למר ווטרנוס.
לתדהמתם הרבה, ווטרנוס משליך אותם דרך דלת מיוחדת אל הרי ההימלאיה בעולם האנושי, לאחר שחשפו את מזימתו.
הם פוגשים ביטי, שגורש אף הוא בעבר מעולם המפלצות, וזה מזמין אותם למערתו.
היטי מציין כי לרגלי ההר שוכן כפר אנושי, וסאלי ממהר לבנות מזחלת מהירה ונפרד בעצב ממייק המסרב לבוא עמו.
סאלי מגיע לכפר ושב אל עולם המפלצות דרך אחד הארונות של ילדי הכפר.
הוא ממהר אל החדר הסודי ולתדהמת ווטרנוס ורנדל הוא מנפץ לרסיסים את משאבת הצרחות, רגעים ספורים בטרם יספיקו לבחון אותה על הילדה האומללה.
מייק מגיח אף הוא לפתע ומתנצל בפני סאלי על התנהגותו.
השנים ממהרים לרדוף אחרי הדלת הנכספת עמוק בקרבי המפעל הענק ובין מיליארדי דלתות אחרות, כאשר רנדל דולק אחריהם.
בעזרתה של הילדה הם מצליחים לבסוף להשתלט על רנדל, משליכים אותו לעולם בני האדם – שם הוא מוכה למוות בידי אנשים החושבים אותו לתנין – וליתר ביטחון מנפצים את הדלת.
כאשר השניים חוזרים עם בו למפעל הם נאלצים להימלט ממר ווטרנוס ומעובדי הסוכנות לאיתור ילדים.
סאלי טומן מלכודת למר ווטרנוס ומצליח לסחוט ממנו הודאה לפיה יהיה מוכן לסכן גם 1000 ילדים לטובת החברה שלו, תוך השתקת כל מי שיעמוד בדרכו.
סוכני ה-CDA פורצים לחדר ובראשם רוז, ומתברר שהיא ראש הסוכנות.
בעקבות הצגת ההודאה (שמייק דאג להקליט) נעצר מר ווטרנוס ומורחק מן המפעל.
רוז דורשת להחזיר את הילדה לעולם בני האדם.
מייק נפרד ממנה וסאלי מלווה אותה לחדרה ונפרד גם הוא ממנה.
לאחר מכן מרסקים הסוכנים את דלת חדרה.
סאלי הופך להיות מנהל המפעל, ופותר את בעיית האנרגיה של העיר באמצעות שליחת מפלצות להפקת צחוק מן הילדים – לאחר שנזכר בעומס היתר שנגרם כתוצאה מצחוקה של הילדה.
בסוף הסרט מייק מכין הפתעה לסאלי – הוא מצליח להדביק בחזרה את דלתה של הילדה.
סאלי נכנס לחדר שלה ומחייך למראיה.
שם הדמותתיאור הדמותמדבב/ת בשפה האנגליתמדבב/ת בשפה העבריתג'יימס פ.
סאליבןהמפחידן המוביל בחברת מפלצות בע"מ, חברו הטוב ביותר ושותפו לדירה של מייק.
הגיבור הראשי של הסרט.ג'ון גודמןנתן דטנרמייק ווזאווסקימפלצת קטנה וירוקה בעלת עין אחת.
חברו הטוב ביותר ושותפו לדירה של סאלי.
הגיבור המשני של הסרט.בילי קריסטלתומר שרון"בּוּ"פעוטה שנכנסת לעולם המפלצות.
לאורך כל הסרט סאלי ומייק מנסים להחזיר אותה לחדרה.
לפי תאוריית פיקסאר, "בּוּ" היא המכשפה מהסרט "אמיצה".מארי גיבסשירה זמקסיליההמזכירה הראשית בחברת מפלצות בע"מ.
בת זוגו של מייק.ג'ניפר טילירמה מסינגררנדל בוגסמפחידן מוביל בחברת מפלצות בע"מ בעל יכולת הסוואה.
מנסה לפתח מכונה חדשנית לשאיבת צרחות.
הנבל המשני של הסרט.סטיב בושמיאוהד שחרהנרי ג' ווטרנוס השלישימנכ"ל חברת מפלצות בע"מ.
רוצה שהחברה תצליח גם אם זה כרוך בחטיפת ילדים אנושיים.
בסוף הסרט הוא נעצר בידי "הסוכנות לאיתור ילדים".ג'יימס קובורןדב רייזרג'ף פונגוס עוזרו חלש האופי של רנדל.
משתף איתו פעולה בכל מזימותיו מחוסר ברירה.פרנק אוזמומי לוירוזעובדת רגזנית בחברת מפלצות בע"מ.
בסוף הסרט מתברר שפעלה כסוכנת סמויה והיא ראש "הסוכנות לאיתור ילדים".בוב פיטרסוןעדי לב
הרעיון לסרט נהגה ב-1994, בארוחת צהריים משותפת של המפיק ג'ון לאסיטר, התסריטאי אנדרו סטנטון והאנימטורים פיט דוקטר וג'ו ראנפט במהלך הפקת "צעצוע של סיפור".
הארבעה ניסו למצוא בסיעור מוחות משותף את הרעיונות לסרטים הבאים של "פיקסאר", ודוקטר העלה את האפשרות לסרט על מפלצות.
דוקטר החל לעבוד על פיתוח הסרט ב-1996, זמן לא רב לאחר היציאה לאקרנים של "צעצוע של סיפור", בזמן שהאחרים התמקדו בהפקת "באג לייף" ו"צעצוע של סיפור 2".
בתחילת פברואר 1997, החל דוקטר לנסח טיוטה לסרט יחד עם הארלי ג'סאפ, ג'יל קולטון וג'ף פידגון.
ב-4 בפברואר 1997 הגיש דוקטר לדיסני טיוטה של סיפור העלילה עם מעט תמונות סטוריבורד.
ב-30 במאי 1997 אשרו דיסני בפגישה את הפקה הסרט תחת השם "מפלצות בע"מ".
הרעיון המקורי של דוקטר עבר שינויים רבים מאז נהגה, אך הרעיון של מפלצות שחיות בעולם משלהן נשאר כבסיס עלילת הסרט.
רעיון העלילה המקורי של הסרט היה על איש בשנות השלושים לחייו שמפלצות שצייר כילד מטרידות אותו בבגרותו, כל מפלצת מייצגת פחד מסוים אך לבסוף הוא כובש את כל פחדיו.
מאוחר יותר ויתר דוקטר על רעיון העלילה המקורי ושינה אותו, העלילה עסקה בסיפור של מפלצת וילד שבו מפלצת בשם סאלי (אז נקרא ג'ונסון) פגש ילד במקום העבודה שלו שהוא הפחדת ילדים.
במהלך שנות ההפקה התבצעו שינויים קיצוניים בהתפתחות סיפור העלילה, ככל שהסיפור התפתח יותר התגוונו יותר הדמויות.
הרעיון לדמותו של מייק הגיע במקור ב-6 באפריל 1998 על ידי אחד האנימטורים של אולפני ההנפשה, תחילה היה מייק יצור ירוק וגדול עם עין אחת עם רגליים וללא ידיים אך בשל קשיים טכניים נוספו בהמשך זרועות.
ב-1999 הצטרף דן גרסון לפיקסאר ועבד עם יוצרי הסרט על תסריטו במשך כמעט שנתיים על בסיס יומי, הוא אמר על כתיבת הסרט כי "ישבתי פשוט עם פיט ודייוויד סילברמן והיינו מדברים על סצנה והם היו אומרים לי מה הם רוצים, נתתי כמה הצעות ואחרי שהחלטנו הלכתי לכתוב.
היינו נפגשים שוב ושוב, זה היה תהליך שיתופי מאוד קשה".
בנובמבר 2000, תחילת הפקת הסרט, עברה חטיבת ההנפשה של פיקסאר בפעם השנייה מאז שנות לוקאס פילם שלה.
500 עובדי החברה פוזרו בשלושה בניינים שהופרדו על ידי כביש סואן.
בניגוד לסרטים אחרים של פיקסאר, ב"מפלצות בע"מ" כל אנימטור עבד על דמות משלו.
"מפלצות בע"מ" היה להצלחה קופתית גדולה.
הסרט הוא התשיעי המרוויח ביותר של פיקסאר בעולם והשישי המרוויח ביותר בצפון אמריקה.
"מפלצות בע"מ" זכה לביקורות חיוביות רבות.
בישראל כשהוקרן לא היו אתרי ביקורות כמעט, ולכן רק מעטים ביקרו את הסרט.
באתר יעל מבקרת בקולנוע קיבל הסרט ארבעה כוכבים ובאתר עין הדג שובח הסרט.
הסרט זכה בפרסי אוסקר בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר" (על השיר "אם לא היה לי אותך") שכתב ויצר רנדי ניומן.
הוא היה מועמד לפרס אוסקר בשלוש קטגוריות נוספות: הסרט המונפש הטוב ביותר (הפסיד ל"שרק"), הפסקול הטוב ביותר (הפסיד ל"שר הטבעות: אחוות הטבעת") וכן על עריכת הסאונד.
כל המוזיקה של הסרט הולחנה בידי רנדי ניומן.
"בית ספר למפלצות" הוא סרט פריקוול ל"מפלצות בע"מ" אשר יצא ב-21 ביוני 2013.
העלילה הייתה שהסרט יתחיל בנקודת הסיום של הסרט הקודם, כשסאלי (שהפך למנהל חברת ההפחדות במקום ווטרנוז) ומייק מצאו את בו בעולם האנוש, "נתקעו" בתוכו, וכעת הם מנסים לחזור לעולם המפלצות.
אבל כיוון שדיסני רכשה את פיקסאר, סרטי ההמשך כבר לא היו בהפקת דיסני בלבד, ובמרץ 2006 ג'ון לאסיטר החליט לסגור את Circle 7 Animation, וסרט ההמשך בוטל.
כשנה לאחר הביטול החליטו דיסני לחדש יחד עם פיקסאר הפקת המשך, והחליטו כי במקום סרט המשך יפיקו השניים פריקוול, וזה יספר כיצד הגיעו מייק וסאלי לחברת ההפחדות.
מפלי יוסמיטי הם מפלי המים הגבוהים ביותר בצפון אמריקה.
המפלים נמצאים בעמק יוסמיטי, האתר המרכזי בפארק הלאומי יוסמיטי ברכס הרי סיירה נבדה, במזרח-מרכז קליפורניה, ארצות הברית.
המפלים הם אתר תיירותי חשוב בפארק, במיוחד בסוף האביב שבו כמות המים הזורמים במפלים מגיעה לשיאה.
הגובה הכללי של המפלים - 739 מטר מתחילת הנפילה הראשונה ועד תחתית הנפילה האחרונה - העניק למפלי יוסמיטי את התואר של המפל השביעי בגובהו בעולם.
המפלים נחלקים לשלושה חלקים עיקריים:
החלק העליון, שנפילת המים הרציפה של 436 מטרים העניקה לו לבדו מקום ברשימת 20 המפלים הגבוהים בעולם.
צורתו של חלק זה עוצבה על ידי זרם המים המהיר המגיע מאפיק יוסמיטי, שלאחר התפתלות על אחו הערוץ, זורם מעבר לגבול המצוק.
החלק האמצעי, שהוא בעצם סדרה של מפלים קטנים, נמצא בין החלק העליון והחלק התחתון של המפל.
אם מחשיבים את כל המפלים הקטנים ונפילות המים הזעירות שבו לחלק רציף אחד גובהו יהיה 205 מטרים, יותר מפי שניים מן החלק התחתון.
בשל העדר כמות מים משמעותית וגישה לציבור הרחב, לעיתים קרובות מתעלמים לחלוטין מחלק זה של המפל.
מרוב נקודות התצפית בעמק בלתי אפשרי להבחין בו.
החלק התחתון, גובהו 97 מטרים, וקרוב אליו קיימת נקודת תצפית טובה לכל המפלים.
אפיק יוסמיטי מגיח מבסיס המפל וזורם אל הנהר מרסד הסמוך.
מפלי העיר ניו יורק או מפלי ניו יורק היא יצירת אמנות פיסולית מעשה ידי הפסל אולאפור אליאסון.
היצירה כוללת ארבעה מפלי מים הממוקמים לאורך גדות איסט ריבר בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היצירה הוקמה בעלות של 15.5 מיליון דולרים ונחנכה ב-26 ביוני 2008.
המפלים הוקמו בארבעה אתרים: רציף 35 לחוף האי מנהטן; מתחת לגשר ברוקלין; בין רציפים 4 ו-5 בברוקלין; בגברנרז איילנד.
עבודות הקמת התמוכות החלו במרץ 2008, כאשר בגברנרז איילנד נקדחו היסודות לעומק, אולם ביתר האתרים הוצמד המבנה למבנים קיימים (הוחלט שלא לקדוח במקומות בהם הוקמו המפלים יסודות בשל קווי הרכבת התחתית של ניו יורק העוברים בסמוך).
משקל המבנים של המפלים הגיע ל-270 טונות.
מבני המפלים נבנו בצורה בה ישתלבו בסביבתם אולם לא נעשה ניסיון להסתיר את המבנה מאחר שמדובר באמנות ולא במפל מים טבעי, והאמן רצה שהדבר יהיה ברור לצופים ביצירה.
עלות הפרויקט בגובה של למעלה מ-15.5 מיליון דולר נאספה באמצעות תרומות.
חברת בלומברג בבעלותו של ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג תרמה 13.5 מיליון דולר.
איגוד הפיתוח של מנהטן תחתית תרם שני מיליון דולר.
המפלים מזרימים מי ים מלוחים הזורמים לתוך איסט ריבר.
בשל הרוחות העזות באזור נגרמו נזקים לעצים באזור טיילת ברוקלין, אשר נפגעו מנתזי המים המלוחים.
בשל פגיעה זו צומצמו שעות הפעילות של המפלים ל-50 שעות בשבוע במקום 101 השעות המתוכננות.
מפלי מרמורה (באיטלקית: La Cascata delle Marmore, תרגום - מפל השיש) הם שלושה מפלי מים רצופים במחוז אומבריה שבאיטליה.
המפלים נוצרו בתקופה הרומית מהסטה מלאכותית של מי הנהר ולינו (Velino) אל צוקי מרמורה, ומשם לערוץ הנהר נרה (Nera) הנשפך לנהר הטיבר.
המפלים הם בגובה כולל של 165 מטרים, בין המפלים הגבוהים באירופה, וביחד הם המפל הגבוה בעולם שהוא תוצאה של תכנון אנושי.
המפלים מועמדים להכלל ברשימת אתרי מורשת עולמית.
מפלי מרמורה נמצאים 7.7 ק"מ מזרחית לטרני בירת נפת טרני, כ-156 ק"מ צפונית-מזרחית לרומא ו-50 ק"מ דרומית לפרוג'ה.
המים במפלים זורמים בספיקה ממוצעת של 50 מיליון קוב לשנה.
כ-70% ממי הנהר מנותבים לשימוש תחנת כוח הידרואלקטרית.
מספר פעמים ביום מופסקת העברת המים לתחנת הכוח וכל המים מנותבים דרך המפלים, כפי שהיה לפני הקמת תחנת הכוח.
אתר המפלים מהווה אטרקטציה תיירותית וסביבו הוקמו אתרי תיירות נוספים, הכוללים גן בוטני, מתקני ספורט אתגרי כגלישת מצוקים, רחיפה וסיורי מערות.
נהר ולינו, הזורם בעמק גבוה בקרבת העיר ריאטי (Rieti) שבמחוז לאציו, היה עולה על גדותיו לעיתים קרובות, הציף את הסביבה וגורם להיווצרות ביצות ולהתפרצות מחלת המלריה.
על מנת להסיר את האיום מעל תושבי העיר, הורה הקונסול הרומי קוריוס דנטאטוס בשנת 271 לפנה"ס לחפור תעלה לניקוז מי הנהר.
התעלה, אשר נקראה "התעלה הקוריאנית" על שמו, הוליכה את המים מהנהר ולינו ומהביצות דרך מורדות הצוקים הטבעיים של מרמורה, אל הנהר נרה, וכך נוצרו המפלים.
מי המפלים הגבירו את זרימתו של הנרה, העובר ליד העיר טרני.
עם סיום בניית התעלה התעוררה בעיה חדשה: בתקופות שבהן זרם המים של נהר ולינו התעצם, המים הרבים שהגיעו לנהר נרה איימו להציף את העיר טרני.
תופעה זו גרמה לחיכוכים בין תושבי הערים ריאטי וטרני, כשכל עיר מטילה את האחריות לפתרון הבעיה על רעותה.
הנושא הוצג בפני הסנאט הרומי, אך פתרון לא נמצא.
במהלך ימי הביניים, תחזוקה לקויה ושקיעה של אבן באפיק התעלה הביאה להפחתת זרימת המים בתעלה עד שהביצות הופיעו מחדש.
בשנת 1422 הורה האפיפיור גרגוריוס השנים עשר, אשר העיר הייתה בתחום שלטונו, לבנות תעלת מים חדשה כדי לשקם את הזרימה הטבעית של הנחל.
התעלה כונתה "התעלה הגריגוריאנית" או "תעלת ריאטי".
בשנת 1545 הורה פאולוס השלישי לבנות תעלת-מים נוספת חדשה, "התעלה הפאולינית", במטרה להרחיב את התעלה הרומית, ולאפשר לווסת את זרימת המים בין הנתיבים השונים.
בניית התעלה ארכה כמעט 50 שנה, ובסיומה היא נחנכה בשנת 1598 על ידי האפיפיור קלמנס השמיני, אשר קרא אותה על שמו "התעלה הקלמנטינית".
במשך כמאתיים שנה לאחר פתיחת התעלה הקלמנטינית, זרימה חזקה של הוולינו גרמה לעיתים להצפת השטחים החקלאיים בצידי נהר הנרה.
בשנת 1787 הטיל האפיפיור פיוס השישי על האדריכל אנדרה ויצ'י (Andrea Vici) לפתור את בעיית ההצפות.
ויצ'י עיצב מחדש את מסלול המים במפלים למצבו הנוכחי, וכך נפתרו רוב הבעיות.
מאז שנת 1896, כאשר הוקמו ליד טרני בתי חרושת לייצור פלדה, הוחל להשתמש בזרם המים בתעלה להפקת אנרגיה לשימושם ומאוחר יותר, ועד ימינו, ליצירת חשמל.
לפי אגדה המפלים נוצרו בעקבות האירועים הבאים: נימפה יפהפייה בשם נרה, דהיינו: השחורה, התאהבה ברועה צאן צעיר בשם ולינו.
האלה יונו, בזעמה על הנימפה שהתאהבה בבן אנוש, הפכה את נרה לנהר.
הרועה, שחשש שאהובתו טובעת בנהר שהופיע, קפץ מצוק המרמורה אל תוך הנהר כדי להצילה.
כדי למנוע את מותו, יופיטר הפך את ולינו לנהר, וכך אוחדו שני האוהבים.
הנהר ולינו היה ליובל של הנהר נרה.
בהשראת האגדה יש מעל המפל העליון מצפה המכונה "מרפסת האוהבים", מאחר שרק הם מסוגלים לצפות במראה המרהיב בלי לשים לב כי הם נרטבים עד לשד עצמותם.
מפלסת שלג (על פי האקדמיה ללשון העברית: מְפַנִּית שלג) הוא שם כללי לציוד מכני הנדסי (צמ"ה) שנועד לפינוי שלג מצירי תנועה בתקופת החורף.
כלי צמ"ה המשמשים כמפלסות כוללים טרקטורים, דחפורים, מעמיסים קדמיים, מפלסות, חתולי שלג ואף משאיות שעליהם מותקנים כפות, "סכינים" ומתקנים שונים לפינוי שלג.
כלי רכב אלה כוללים התקנים שונים מלבד כפות לפינוי שלג, בהם:
כף דחפור רגילה או יעה רגיל.
כף דחפור או ליתר דיוק "סכין" לפינוי שלג.
מתקן הממיס שלג באמצעות חום.
מתקן מתיז נוזל הממיס שלג ומונע קיפאון (de-icer).
מתקן המפזר מלח בישול שממיס את השלג (מפלסת שלג בעלת התקן זה נקראת באנגלית: Gritter או Sander).
"מטאטא שלג" (Snow sweeper) – מתקן המורכב ממברשות מסתובבות שנועד לטאטא ולנקות שכבות שלג דקות.
מתקן זה משמש להשלמת עבודה של מפלסות שלג גסות יותר, במיוחד בכבישים ומשטחי אספלט ששימושם מכתיב "אפס רגישות לשלג" כגון מסלולי מרוצים ומסלולי המראה ונחיתה בשדות תעופה.
זהו כנראה המתקן היעיל ביותר לניקוי שלג שעומקו עד 10 ס"מ (מעבר לכך, השלג תוקע את המברשות).
מפוח שלג (Snow blower) – מתקן החותך את השלג לחתיכות קטנות אותן הוא מתיז אל צידי ציר התנועה או אל מכל מאחורי הכלי (כשמדובר במשאית) ובכך מפנה את הציר משלג.
כלי זה יעיל מאוד ואפשר להשיג איתו ביצועים טובים ביותר.
מיישרת שלג (Snow groomer) – מתקן שנועד לשָטח וליישר שלג, משמש בעיקר באתרי סקי.
מפלי רַייכֶנבאך הם סדרת מפלים בפלג רייכנבאך ברמת ברן שבשווייץ.
המפל העליון, שגובהו 90 מטר, הוא המפל הגבוה ביותר בהרי האלפים.
המפלים נמצאים כ-30 קילומטר מהגבול השווייצרי-איטלקי.
ישנה חברה המייצרת חשמל אשר מפעילה תחנת כוח הידרואלקטרית בנהר בחלקים מהשנה.
המפלים ממוקמים בחלק התחתון של עמק רייכנבכטל, בפלג רייכנבאך, יובל של נהר ארה.
הם ממוקמים כ-2 קילומטר דרומה מהעיירה מיירינגן, ו-25 קילומטר ממזרח לאינטרלאקן.
מבחינה מנהלתית, המפלים שייכים לעיירה שאטנהאלב שבקנטון ברן.
אל המפלים מגיעה פוניקולר, שהתחנה התחתונה שלה נמצאת במרחק של כ-20 דקות הליכה מתחנת הרכבת של מיירינגן, אשר מחוברת למסלול הרכבות ברוניג, שמגיע לאינטרלאקן וללוצרן.
בסיפורו של ארתור קונאן דויל "הבעיה הסופית" (1893), מופיעים העיירה והמפלים כמקום שבו נלחם שרלוק הולמס בפרופסור מוריארטי עד למותם (בהמשך החיה דויל את דמותו של שרלוק הולמס).
בסרט הסובייטי "הרפתקאותיהם של שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון " (1980) מופיעה סצנת המאבק בין שרלוק למוריארטי במפעלי רייכנבאך.
בסרט "שרלוק הולמס: משחק הצללים" (2011) ישנה סצנה המבוססת על הסיפור "הבעיה הסופית".
בגרסה זו, נבנתה מעל למפלים טירה.
הפרק השלישי בעונה השנייה של סדרת הדרמה "שרלוק", נקרא "מפלי רייכנבאך", על שם המקום.
סרט מתח בריטי משנת 2007 בשם "מפלי רייכנבך".
מפלי טריברג הם סדרה של מפלי מים רצופים הממוקמים בקרבת העיירה טריברג שביער השחור, במדינת באדן-וירטמברג, גרמניה.
גובה המפלים הכולל הוא 163 מטרים, וביחד הם אחד המפלים הגבוהים ביותר בגרמניה (הגבוהים ביותר מחוץ להרי האלפים), והמפורסם שבהם.
המפלים נחשבים בעיני רבים לאתר הטבע היפה ביותר במדינה.
מפלי טריברג מחולקים לשני חלקים עיקריים: המפלים העליונים הכוללים שלוש מדרגות סלע נמוכות יחסית, ומובילים את המים במדרון תלול מגובה 872 מטרים לגובה 856 מטרים מעל פני הים, והמפלים התחתונים הכוללים שבע מדרגות סלע גבוהות מגובה 805 מטרים ועד 713 מטרים מעל פני הים ובאורך כולל של כ-230 מטרים.
מקור המים במפלים הוא בנהר הגוטאך (Gutach) המנקז אליו זרימות מהרמה של מרכז היער השחור ודרך מספר מדרגות סלעי גרניט אל תוך העמק המיוער בכיוון מרכז טריברג.
אזור מפלי טריברג הוא תוצר של שחיקת הקרקע והסלע מתקופת הפשרת הקרחונים האופיינית לאזור המדרון הצפון מזרחי של הרמה.
המדרון התלול אופייני לאזורי שבר בעלי מבנה חרוטי והוא מתפרס בכיוון צפון מזרח בהתאם לקו השבר וזרימת הנהר גוטאך.
באזור אגן הניקוז של המפלים ניתן למצוא מספר מפלים נוספים קטנים יותר שנוצרו גם הם בהשפעת שחיקת הקרקע ותנועת הקרחונים באזור קווי השבר, ביחד עם התחתרות הזרימה של הנהר.
תיאודור הובר (Theodor Huber) סייר לראשונה במפלים בשנת 1805 בעזרת אמצעי טיפוס.
הפיתוח התיירותי של המפלים החל במחצית המאה ה-19 עם סלילת קו הרכבת של היער השחור ודרכי תעבורה וגישה נוספות.
בשנת 1877 נערך במפלים ביקור של המשפחה המלכותית אשר כללה את וילהלם הראשון, קיסר גרמניה עצמו, וכן אשתו אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה ובנו הנסיך, לימים פרידריך השלישי, קיסר גרמניה.
בשנת 1884 הייתה העיירה טריברג הראשונה בגרמניה שבה הותקנה תאורת רחוב חשמלית וזאת באמצעות ניצול כוח המים הנופלים במפל להנעת גנרטור.
גם כיום מותקנות לאורך המפל, בהפרשי גובה של כ-100 מטר האחת מהשנייה, שתי טורבינות המפיקות 2.4 מיליון קוט"ש בשנה.
מסלול הסיור התיירותי לאורך המפלים סלול היטב וכולל שני גשרי עץ המאפשרים תנועה גם בימי החורף.
המפלים הם יעד לביקור של כ-500,000 תיירים מדי שנה.
טריברג (בגרמנית - Triberg im Schwarzwald) היא עיירה בת 4762 תושבים (דצמבר 2013) הצמודה למפלים.
יש בה חנויות רבות של שעוני קוקייה והיא ידועה כ"בירת שעוני הקוקייה של היער השחור".
את המפלים מבקרים יותר מחצי מיליון תיירים בשנה התורמים לכלכלתה.
בטריברג נמצא גם שעון הקוקייה הגדול בעולם.
מפלי קארפיגלה הם סדרת מפלים לאורך נהר קומואה בדרום מערב בורקינה פאסו כ-12 ק"מ מצפון-מערב לעיר באנפורה.
המפלים הם בין האתרים המתוירים ביותר בבורקינה פאסו.
מחוז קסקדס (Cascades) שפירושה המילולי הוא מפלים, נקרא על שם מפלי קארפיגלה.
מפלי קיהול הוא מפל בנהר לילאואט בסמוך לפתחו של עמק סלאל , בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
גובה המפל - 30 מטרים.
שמו של המפל מקורו בכך שהמפל דומה לחור מנעול.
לעיתים אזור המפל נסגר למטיילים עקב תקיפות של דובי גריזלי.
המפל נוצר לאחר שנהר לילאואט נחסם על ידי חסימת ברקציה שמקורה בהתפרצות הגעשית של הר מיגר לפני כ-2,350 שנים.
עם השנים מחסום הברקציה נשחק עקב פעילות המים, והמפל "אכל" את הסלע תחתיו עד היווצרות מראה הדומה לחור מנעול.
מפלי סאנואפטה הם זוג מפלים במהלכו של נהר סאנואפטה שבהרי הרוקי הקנדיים.
המפלים מצויים בשטח הפארק הלאומי ג'ספר בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
משמעות המילה "סאנואפטה" בשפת האומה הראשונה סטוני, היא "מים סוערים".
המפל עליון הוא התיירותי מבין השניים, בשל קרבתו לכביש המהיר אייספילדס המקשר בין הפארק הלאומי באנף לפארק ג'ספר.
מקור מימי הנהר בקרחון אתבסקה, ולכן בחודשי הקיץ הזרימה בנהר ובמפלים גבוהה יותר בשל כך שהקרחון נמס.
גובהו של המפל העליון 17 מטרים, ורוחבו הממוצע 8 מטרים.
מפלי הקרח קרנפילד הם סדרה של שמונה מפלי קרח באנטארקטיקה, הנופלים בתלילות מרכס באקנל לתוך קרחון דרווין בסמוך למבוא קרחון דרווין.
שמם של המפלים ניתן להם על ידי משלחת מחקר הקרחון דרווין שהייתה חלק מהמשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי (שחקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1956–1958), והם נקראים על שם וו.
מפלי ריפון, בקצה הצפוני של אגם ויקטוריה (ליד העיר ג'ינג'ה) באוגנדה נחשבו, בעבר כמקור נהר הנילוס.
בשנים 1862–1863, ג'ון האנינג ספקה היה האירופי הראשון שהלך במורד נהר הנילוס, לאחר שגילה את המפלים שהאמין שהם מקור הנילוס.
המים ממפלי ריפון נופלים דרך פתח צר, שאנשים האמינו כי בו נהר הנילוס מתחיל.
המפלים נקראו על שם ג'ורג 'רובינסון, המרקיז הראשון מריפון, שהיה נשיא החברה המלכותית הגאוגרפית בשנים 1859–1860.
המפלים תפקדו כמוצא טבעי מאגם ויקטוריה, עד שבשנת 1954 הושלמה בניית סכר מפלי אוון, אשק גרם להרחבת אגם ויקטוריה ושקיעת מפלי ריפון.
מפלי קון פאפנג (בלאית: ນ້ຳຕົກຕາດຄອນພະເພັງ; בקמרית: ល្បាក់ខោន) הם מפלי מים הממוקמים בארכיפלג סי פאן דון, בנהר מקונג במחוז צ'אמפסאק , דרום לאוס, על הגבול עם קמבודיה.
רוחב המפל הוא , והוא נחשב למפל הרחב ביותר בעולם.
המפל הוא מפל המים הגדול ביותר בדרום-מזרח אסיה.
המפלים הגבוהים ביותר מתנשאים לגובה של 21 מטרים; רצף המפלים נמתח על פני 9.7 קילומטרים לאורכו של הנהר.
הספיקה הממוצעת של המפלים היא כמעט 11,000m3/s.
הספיקה הגבוהה ביותר שתועדה עמדה על 49,000m3/s.
חרף היותם המפלים הרחבים בעולם, ובעלי ספיקה מהגבוהות בעולם, המפלים לא זכו לפרסום רב.
מפל זה הוא הסיבה העיקרית לכך שלא ניתן לשייט לכל אורכו של נהר המקונג לתוך סין.
בסוף המאה ה-19, הקולוניאליסטים הצרפתים עשו ניסיונות חוזרים ונשנים לנווט במפלים אך מאמציהם כשלו.
קושי זה הוביל להקמת מסילת הרכבת דון דט–דון קון בין האיים דון דט ודון קון .
הדג ממשפחת הבליטורידיים, Hemimyzon khonensis ידוע מדגימה בודדת שנאספה במפלים.
המפלים הם ביתו של השבלון, מין של שפמנון בסכנת הכחדה שנאמר כי הוא דג המים המתוקים הגדול ביותר בעולם.
על פי ההערכות, הדג מגיע לאורך של שלושה מטרים, ומסה של עד 293 קילוגרמים.
מפלי טוגלה הם מכלול של מפלים עונתיים, הנמצאים ברכס הרי דראקנסברג של הפארק הלאומי Royal Natal National Park בפרובינציית קוואזולו-נטאל, אשר בדרום אפריקה, בקרבת הגבול עם לסוטו.
המפלים נחשבים כמכלול המפלים השני בגובהו בעולם, ולפי פרשנות אפשרית הם גבוהים יותר ממפל אנחל בוונצואלה.
באופן רשמי, סך ירידת המים הכוללת בחמשת המפלים עומד על 948 מטרים, אולם בשנת 2016 משלחת מדענים מצ'כיה ביצעה מדידות חדשות, וקבעה כי למעשה גובהם הכולל של המפלים הוא 983 מטרים.
הנתונים נשלחו למאגר המפלים העולמי לצורך אישור.
מקורו של נהר טוגלה , שמשמעותו בשפת הזולו היא 'פתאום', הוא מישור מונט אוקס , המשתרע על פני כמה קילומטרים מעבר למתחם האמפיתיאטרון .
יש ויכוח האם מפלי טוגלה הם הגבוהים בעולם, ולא מפל אנחל כמקובל
טענה זו מבוססת ככל הנראה על שני אי דיוקים לגבי הגבהים המשוערים של הנפילות בהתאמה.