tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחד מהם נראות חנויות בחזיתו של המבנה, בין עמודי הפרונאוס.
גם מבחינת עיצוב עירוני ניחנו שינויים ומן המאה ה-16 ואילך: הרחבה הפתוחה שהייתה בעבר בחזית הפנתאון, על קולונדת העמודים שלה, מן העת העתיקה, הלכה והצטמצמה עד למצבה הנוכחי של פיאצה דלה רוטונדה (piazza della Rotonda).
בשלב מסוים, צידה המזרחי של מרפסת העמודים בחזית קרס ותוקן על ידי האפיפיור אורבנוס השמיני, סביב 1620, והאפיפיור אלכסנדר השביעי, סביב 1660. ניתן לראות את מקום התיקון בכותרות העמודים והאנטבלטורה משמאל לכניסה לפרונאוס.
עם זאת, האפיפיור אורבנוס השמיני היה זה אשר הסיר במאה ה-17 שתי טונות של ברונזה עתיקה ממערכת התמיכה של גג הפרונאוס.
היה זה לטובת יציקת תותחים למבצר סנט אנג'לו ועיטור חופת המזבח של בזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן.
מעשה זה זיכה אותו בזיהוי שם משפחתו משפחת ברבריני עם שבטי הברברים מן העבר שתקפו והרסו את העיר, דבר שהוליד את האימרה המפורסמת:
על פי מקורות מן המאה ה-18, האפיפיור אלכסנדר השביעי, שהיה פטרונו של ברניני, ביקש ממנו בשלוש הזדמנויות שונות לשנות את פנים קירותיה העליונים של הרוטונדה.
בכל פעם ברניני סרב, אמר שלכל היותר יצייר מחדש את עמודי הפילסטר העליונים ותירץ את עמדתו בטענה שהחלפת חיפוי האבן תהיה יקרה מידי.
הסיבה האמיתית לסירובו היה זיהויו של הקשר בין מקצב עמודי הפילסטר בחלקה העליון של הרוטונדה לבין מקצב עמודי התמך והנישות שבחלקה התחתון.
בסופו של דבר, עמדתו של ברניני נזנחה והאפיפיור בנדיקטוס השלושה עשרׁ (Benedict XIII) שכר את שירותיו של האדריכל פאולו פוזי (Paolo Posi) לעיצובה מחדש של עליית הגג ברוטונדה.
למעשה, הקומפוזיציה המקורית אכן הייתה קלאסית אולם לא תאמה את האופן שבו הוגדרה בתקופת הרנסאנס, שבה הוקפד על יישור אנכי של אלמנטים בחזית ולא הוכר בקומפוזציה בעלת מקצבים אופקיים.
שינוי עליית הגג של הרוטונדה התרחש בשנת 1756 ולא ב-1747 כפי שמופיע במקורות ספרות רבים, על פי מחקרה של סוזנה פסקואלי (Susanna Pasquali).
לאורך השנים, ביקורות ועלבונות רבים הוטחו כלפי שינוי זה, עד שבשנת 1932 אלברטו טרנציו (Alberto Terenzio), תחת חסותו של מוסוליני, שיחזר חלק קטן מעליית הגג כדי להראות כיצד הייתה מעוצבת במקור.
בשנת 1882–1883, שני מגדלי הפעמונים שבחזית הפרונאוס והמבנים שגבלו באחורי רוטונדה הוסרו.
בשנת 1892, האדריכל ז'ורז'-פול שדאן (G.
Chedanne) החל לחשוף לבנים עם חותמות על פי הן גובשה הקביעה שאדריאנוס היה הקיסר האחראי לגרסתו הנוכחית של הפנתאון.
עם זאת, הוחל בשחזור כתובת הברונזה אשר ייחסה את בנייתו לאגריפה.
כיפת הפנתאון הייתה המרכיב הבולט במבנה אשר ליווה את דימוי הקבורה שיוחס לו, מאז הופצה האגדה על כך שהאפיפיור בוניפקיוס הרביעי הביא עצמות קדושים מהקטקומבות לקבורה מחדש בפנתאון.
על אסוציאציה זו נסמך הצייר רפאל כאשר ביקש להיקבר בפנתאון בשנת 1520. הוא נקבר תחת האדיקולה השנייה משמאל לנישה הראשית שמול הכניסה לרוטונדה ואמנים נוספים אחרים מתקופתו חיקו תקדים זה של קבורה.
מסורת הקבורה בפנתאון הגיעה לשיאה עם קבורתו של ויטוריו אמנואלה השני, מלכה הראשון של איטליה המאוחדת אשר נפטר בשנת 1878. קברו הוקם בנישה המערבית של הרוטונדה בשנת 1884, תחת הוראת בנו ויורשו, אומברטו הראשון, אשר נטמן גם הוא בנישה המזרחית שממול, בין השנים 1904–1911.
פרויקט השחזור המרכזי במבנה היה בין השנים 1929–1932. תחת פיקוחו של האדריכל אלברטו טרנציו, בוצעו תיקונים בקירות הלבנים החיצוניים של הרוטונדה, חיפוי האבן הפנימי חוזק והמזבח הגבוה הוחלף במקבילה מלוטשת ומודרניסטית.
כל זאת, לצד שיחזור חלק מעליית הגג כפי שצוין לעיל.
בשנת 1929, במסגרת ההסכמים הלטרניים שבין בניטו מוסוליני והכס הקדוש, הפנתאון הוכר כבזיליקת הפלאטין של משפחת סבוי, בכך חוזק דימויו השושלתי, אשר אפיין אותו עוד מימי הקיסר אוגוסטוס.
בתקופה זו של שלטון מוסוליני, (1922–1943) ביקשו הוא ונציגיו להרוויח מן המוניטין העתיק של המבנה: ארמנדו ברסיני (Armando Brassini) הציע תכנון מחודש לפיאצה דלה רוטונדה, בהשראת סכמות תכנון מתקופתו של נפוליאון ותכנון מוקדם של הפיאצה ב-1882, לזכר המלך ויטוריו אמנואלה השני.
התכנון המחודש כלל פיאצה שקועה מוקפת בפסלים עתיקים ממוזיאוני רומא ובמרכזה פסל להנצחתו של מוסוליני.
הפרויקט נעצר בזכות התערבותו של האדריכל וההיסטוריון גוסטבו ג'ובאנוני (Gustavo Giovannoni), אשר האמין בחשיבות שימורם של הרבדים ההיסטוריים השונים, ונסמך על מסמכי מדיניות שימור רשמיים אשר הדגישו את כיבוד מורשתם העשירה של המונומנטים ומרקמי הבינוי המקומיים.
מבחינה אדריכלית הפנתאון מתאפיין בחדשנות תוך הקפדה על חיבור חזק למסורת הקלאסית.
חדשנותו ביחס לתקופת בנייתו נבעה מהאופן שבו יצר סינתזה של מספר רעיונות אדריכליים קיימים:
יצירת חלל פנים ייחודי על ידי שילוב של תוכנית מעגלית עם קירוי בהמיספירה (מחצית מעטפת כדור).
פיתוח השימוש ביציקת בטון ליצירה ולעיצוב קמרונות.
במקרה זה, הכיפה הגדולה ביותר בהיסטוריה שבנויה מבטון לא מזוין.
החידוש בשימוש ב"אוצר המילים" הקלאסי, אשר לקח את הסדר הקורינתי לרמות חדשות של חידוד והצבת אלמנטים בקנה מידה שונה בסמיכות זה לזה (scale juxtaposition).
הפנתאון עצמו מורכב משלושה חלקים: הפרונאוס, ה"בלוק המתווך" (Intermediate Block) והרוטונדה.
כולם הופיעו בצורה כלשהי ובנפרד בטיפוסי בנייה רומיים שונים, אלא שהאופן שבו אלה חברו יחדיו בפנתאון, והקומפוזיציה הנפחית שהולידו, הביא ליצירתו של מבנה חדש, מקורי ומהפכני.
כפי שנבנה על ידי אדריאנוס, הפרונאוס מורכב משורה קדמית של שמונה עמודים ומאחוריהם שמונה עמודים נוספים המחלקים את החלל לשלושה מעברים, המרכזי מביניהם רחב יותר ומוביל לדלת הכניסה לרוטונדה.
עומקו של הפרונאוס הוא 15.62 מטר (53 רגל רומאי), מקו העמודים הקדמי ועד לקיר של הבלוק המתווך.
הפרונאוס מבוסס על טיפוס מבנה המקדש הרומי המסורתי עם השפעה ניכרת ממקדש מרס (Mars Ultor) ומקדש יופיטר הקפיטוליני ורוחבו הנמדד הוא 34.20 מטר (115 רגל רומאי), כמעט זהה כבמקדשים אלו.
מאחורי הפרונאוס מתנשא הבלוק המתווך.
כשמו, חלק זה מתווך בין חלל הפרונאוס לרוטונדה וכולל את הנישות שמשני צדי הכניסה לרוטונדה.
מאחורי הנישות, נמצאים חדרי מדרגות המובילים לעליית הגג של הרוטונדה.
הכניסה אליהן היא מהחזית הצפונית והדרומית, אך אינה פתוחה לציבור הרחב.
כאשר נבנה הפנתאון, היה הפודיום שלו נמוך יחסית, רק 1.32 מטר בהשוואה למקדשים רומיים אחרים, כאשר שבע מדרגות גישרו בין מפלס הפורום הנמוך ביותר לנקודה הגבוהה ביותר.
לצורך השוואה, הפודיום המקורי בפנתאון של אגריפה היה בגובה 2.45 מטר והובילו אליו 11 מדרגות.
כיום מפלס הרחוב של פיאצה דלה רוטונדה (piazza della Rotonda) גבוה ממפלס הפורום המקורי, ולכן המבקר בפנתאון מקבל רושם מוטעה לגבי חזיתו הראשית והאופן שבו הוא מתייחס לחלל הציבורי שבקדמתו.
במקור, המשיך הפודיום 4.6 מטר כמרפסת מעבר לקו העמודים וקצותיו מסגרו את מדרגות הכניסה משני צידיהן.
יש להניח שמקומות אלו שימשו בעבר כבסיס לפסלים.
העמודים הקורינתיים בפרונאוס דומים לעמודי המקדש של מרס אם כי בניגוד לעמודים אלו, שהם בעלי טקסטורה מחורצת ובנויים בצורה של חלקים עצמאים המורכבים זה על גבי זה, עמודי הפרונאוס בפנתאון בנויים בצורה מונוליתית ובעלי טקסטורה חלקה.
העמודים שבחזית בנויים מגרניט אפורה מהר קלאודניוס (Mons Claudianus), מחצבה רומאית במזרח מצרים, ושאר העמודים שמאחוריהם בנויים מגרניט אדומה ממחצבות אסואן, גם הן במצרים.
הבסיסים וכותרות העמודים בנויים משיש לבן מהר פנטלי שביוון.
לעמודים בסיס ריבועי (Plint) ומעליו שלושה טורי (Tori; טורוס ברבים), המעוצבים ביציקה.
אורכם של העמודים, בין הכותרת לבסיס, הוא 11.8 מטר וגובהם הכולל הוא 14.2 מטר, יחס של 5:6, כפי שקיים במקדש מרס (Mars Ultor).
באנטבלטורה שבפרונאוס, הארכיטרב הוא בעל קומפוזיציה מסורתית של שלושה שלבים ומעליו אפריז חלק.
כפי שהדבר היה אופייני במבנים בתקופה שלאחר אוגוסטוס, שני השלבים התחתונים של הארכיטרב שווים בגובהם לשלבו העליון.
פרט זה נמצא בפרופורציות זהות במקדש מרס (Mars Ultor) אם כי כאן האנטבלטורה באופן כולל מקבלת ביטוי פחות מקושט, ללא פיתוחי דנטיל למשל.
הקרניז העליון מעוטר בתבנית חזרתית בדוגמה המכונה egg and dart והקורונה (corona) שלו מעוטרת בדוגמה של פאנלים מרובעים שקועים ועיטורי פרחים (coffers and rosette).
אדריכל הפנתאון בחר לייצר אשליה אופטית בעיצובם של הפאנלים השקועים, על ידי עיוות הפרחים והטיית צידם החיצוני של הפאנלים כלפי חוץ.
מהלך זה מעניק לקרניז מראה דינמי יותר ודומה לטיפול בפן הפנימי של הכיפה ברוטונדה.
בחירה עיצובית זו מלמדת על הבנת ההבדל שבין ממדיו האמיתיים של אובייקט לבין איך שהוא נתפס על ידי העין האנושית, טכניקה אשר שורשיה נטועים בעיצובם של מבנים יוונים כגון הפרתנון.
על פני הגמלון ניתן לראות חירורים רבים, שהיו המקומות בהם חוזקו עיטורים לחזית הגמלון.
משוער שהן הפנתאון הנוכחי והן גרסתו המוקדמת של אגריפה היו מעוטרים בדמותו של נשר גדול, עטוף בנזר של ענפי אלון.
ענפי האלון מתייחסים להכתרתו של אוגוסטוס לקיסר על ידי הסנאט בשנת 27 לפני הספירה, אז שינה את שמו מאוקטוויאנוס וניתלה נזר של ענפי אלון על ביתו שבגבעת הפאלאטין.
במטבעות מתקופתו של אוגוסטוס מופיעים לעיתים דמות נשר או זר עלי אלון, סמלים אשר היו בשימוש נפוץ מאוד במאה הראשונה והשנייה לספירה, על גבי מבנים ציבוריים, מטבעות וחפצים אחרים המשויכים לקיסרות.
עניין חשוב נוסף הקשור בפרונאוס הוא התקרה שלו.
בשנת 1620 ברניני והאפיפיור אורבנוס השמיני הורידו מן הפרונאוס את אלמנטי הברונזה מתקרתו, התיכו והשתמשו בהם, ייתכן לצורכי בניית חופה בבזיליקת פטרוס הקדוש או אולי כדי לייצר תותחים ותחמושת.
כיום באתר, נראית תקרתו של הפרונאוס חשופה עם קורות עץ תחת רעפי חרס.
תיעוד אדריכלי מתקופת הרנסאנס מרמז על כך שהקורות המקוריות היו מברונזה אולם היות שברונזה מאותה תקופה לא ניחנה ביכולת לשאת עומסים, יש לשער שקורות העץ היו למעשה מצופות באותה ברונזה שהוסרה.
המעבר הראשי בפרונאוס בין העמודים הוא גבוה יותר משני המעברים המשניים שלצידו והיה בצורה של קמרון חבית.
בשרטוטיו של אנדראה פלדיו, בטרם הוסרה הברונזה, ניתן לראות כי היה מערך של סמכים וקורות אשר מסגרו את הקמרון מעל המעבר הראשי ואילו מעל שני המעברים המשניים, הייתה תקרה ישרה אשר נסמכה על קורות פחות מסיביות.
ישנו מרכיב חדשני בעיצוב הפנתאון שאינו דומה לקודמיו והוא האופן שבו הפרונאוס חובר לרוטונדה.
בשל העובדה שלבחירה עיצובית זו לא היו תקדימים, אלמנטים מסוימים בעיצוב אינם מושלמים כפי שהיו בטיפוס בניין רווח.
יש המייחסים למפגש זה מקום שולי בקומפוזיציה הכוללת של המבנה ויש אשר לאורך השנים, הטיחו ביקורת נרחבת בנושא זה, היות שנראה שישנם רכיבים אדריכליים רבים שאינם מתיישבים זה עם זה.
כך למשל האופן שבו הקרניז של הפרונאוס נבנה בין שני הקרניזים ההקיפיים של הרוטונדה ונמצא בהסתה לקרניז של הבלוק המתווך.
ייתכן שהאדריכל תכנן במקור להשתמש בעמודים גבוהים ורחבים יותר בפרונאוס אשר היו מאפשרים לו להתחבר לרוטונדה באופן יותר אסתטי והרמוני, כך שהקרניזים של שני רכיבי המבנה היו מתיישרים זה ביחס לזה.
אם לדוגמה היו משתמשים בעמודים באותם הממדים כמו במקדש מרס (Ultor Mars) וטראיאנוס (Divus Traianus), הקרניז של הפרונאוס היה מתיישר עם זה של הבלוק המתווך.
כמו כן, היחס בין קוטר העמודים התחתון לבין מהמרווחים שבין העמודים היה שומר על הפרופורציה הקלאסית: מרחק בין עמודים השווה ל-1.5 מן הקוטר התחתון של העמוד, כפי שמופיע במקדשים רומאים אחרים (לדוגמה: Ultor Mars, castor and pollux, Vespasian).
בפנתאון לעומת זאת, היחס בין מרווחי העמודים לקוטרם הוא 1:2. לעין המיומנת בסדר הקלאסי ובפרופורציות שלו, צורם מראה העמודים כדקים ומרוחקים זה מזה יתר על המידה בעוד שהגמלון כבד וגדול מידי.
ככל, פרטי המבנה יוצרים את הרושם שבוצעו בו שינויים בעיצוב תוך כדי הבנייה באופן לא מתוכנן, ייתכן אף שמחסור לא צפוי באספקת עמודים בגובה הדרוש הביא לתוצאה הנוכחית.
זאת ועוד, זווית הבסיס של הגמלון היא 23 מעלות בעוד זווית של 15–18 מעלות נחשבה בזמנו לפרט אופייני יותר לבנייה.
יש לשער שהיה זה ניסיון להגביה את הגמלון ובכך לחפות על השימוש בעמודים הקצרים מידי שבבסיסו.
כמו כן, בצורה כזו סופקו פני שטח גדולים יותר להוספת עיטורים בחזיתו של הגמלון.
בריצוף שהתגלה מול מאוזוליאום אוגוסטוס ניתן לראות תחריט המתאר את תבנית העיצוב של גמלון הפנתאון.
התחריט תואם למה שבוצע בפועל מבחינת גובה האפריז, שיפוע הגמלון, הקרניזים ומרווחי העמודים.
אולם אין בכך כדי לסתור את ההשערה שהפנתאון בוצע שלא כמתוכנן, כלומר שהעמודים בו היו אמורים להיות יותר רחבים.
זאת משום שתבנית זו הכתיבה רק את מרכזי העמודים ולא את קוטרם.
זאת ועוד, בתחריט זה יש תבנית יחידה לכותרות העמודים וזו אינה תואמת לעמוד בגובה של 14.2 מטר (48 רגל רומאי), כפי שנבנה בפועל, אלא לעמוד בגובה של 17.75 מטר (60 רגל רומאי).
זהו החלק במבנה שהופך אותו ממקדש רומאי טיפוסי לחלל שמעוצב באופן מהפכני: רוטונדה המקורה בכיפה ובקצהה אוקולוס, הפתח היחיד דרכו נכנס האור לחלל.
קוטרה הפנימי של הכיפה הוא 43.8 מטר וגובהו של החלל הוא כמעט זהה: 43.44 מטרים.
קירות הגליל והקשת של הכיפה עולים לגובה של 21.72 מטר, כך שניתן למעשה לשרטט עיגול שלם בחתך של המבנה.
חללו הפנימי העגול של הפנתאון מתייחס למבנים עגולים אחרים כגון: המקדש העגול ליד הטיבר (Temple of Hercules Victor), האולם המתומן בארמון הזהב של נרון (Domus Aurea) וחללים עגולים בפורומים של אוגוסטוס וטראיאנוס.
תקדימים אשר השפיעו באופן משמעותי על עיצובו של הפנתאון.
עם זאת, לא מדובר בחיקוי ישיר, אלא בתמורות שעברו האלמנטים במבנה, הן בעיצוב הצורה הכוללת והן בפרטי הבנייה השונים.
בתכנון ההנדסי של המבנה ישנו חידוש והתחכמות המתבססים על יישומים שונים של בטון רומאי (opus caementicium).
למסד המבנה נעשה שימוש בבטון עם אגרגטים מחלקיקי טרוונטין (Travertine) והוא נבנה בעובי של 7.30 מטר.
בטון בעל מעטפת לבנים שימש לבניית הקירות בעובי של 6.20 מטר.
כיפת החלל נבנתה מבטון עם תערובת של אגרגטים מפומיס בחלקיה העליונים.
עובייה 5.90 מטר בחלקיה התחתונים ו-1.50 בחלקיה העליונים, בסמוך לאוקולוס.
בצורה כזו חולק העומס העצמי של חלקי המבנה בהדרגה וכך נמנע מן הכיפה הגדולה לקרוס לתוך עצמה.
אמצעי נוסף ששימש לחיזוק הוא עיבוי הכיפה באמצעות סדרה של טבעות מדורגות.
לטבעות כבדות אלו משקל המהווה כוח נגדי לכוחות פישוק שבבסיס הכיפה, בדומה לכוחות הפועלים בקשת.
על כן, כלפי חוץ, כיפת הפנתאון נראית כדמוית קערה הפוכה ולא כהמיספירה מושלמת כפי שהיא נראית מבפנים.
עם זאת, הקירות אינם בנויים כמסה מלאה ואחידה אלא "מחוררים" על ידי נישות, חדרי מדרגות וחללים קטנים המשולבים בתוכם.
מערך זה, דמויי כוורת (Honeycomb structure), המבוסס על קשתות בכיוונים ניצבים, מאפשר לשאת בעומס הרב של הכיפה מבלי להשקיע מסת חומרי בנייה גדולה.
הנישות מחלקות את קירות החלל לשמונה מוקדים נושאי עומס, עמודים למעשה, המחוברים ביניהם על ידי קשתות מקלות וקמרונות.
נעשה כאן שימוש בעיקרון הנדסי הדומה לזה של האקוודוקט: כל קמרון או קשת מהווה כוח מנוגד לקשת הסמוכה לו, מתוך ההבנה שכוחות שווי גודל הפועלים על אובייקט בכוונים מנוגדים, תורמים ליציבותו הסטטית.
ניתן לזהות את מיקומם של שמונת העמודים התומכים והקשתות המקלות בפן הקירות החיצוני של הרוטונדה.
בזמנו של אדריאנוס, פניהן החיצוניות של לבני הקיר לא היו חשופות כפי שהן כיום, אלא חופו בשכבת גבס או סטוקו.
ניתן לזהות במבנה שרידים לחיפוי זה, באזור הקרניזים ומסגרות החלונות.
לא ידוע מה היה גימורה של אותה שכבת גבס, אם כי סביר להניח שהייתה מצוירת באופן המדמה בנייה בסגנון Ashlar האדריכל אנדראה פלדיו הוסיף הצעה לדוגמה של עמודים קורינתיים בשני חלקיה העליונים של הרוטונדה, בין הקרניזים.
הפן הפנימי של קיר הרוטונדה מחולק לשני חלקים, תחתון - בעל נישות ואדיקולות (Aedicula), ועליון – בעל חלונות ופאנלים.
בחלקו התחתון, נישות חצי מעגליות נמצאות על הצירים הראשיים של המבנה, ארבע הנישות האחרות הנראות בתוכנית כבעלות צורה טרפזית ונמצאות על הצירים האלכסוניים המשניים.
כל פתח נישה ממוסגר על ידי עמודי פילסטר משני צידיו ומחולק לשלושה מעברים על ידי שני עמודים, בעלי אותה הפרופורציה וכותרת קורינתית כבפרונאוס, אולם קטנים יותר.
כמו כן, בניגוד לעמודי הפרונאוס החלקים, פני העמודים בנישות מחורצים לכל אורכם ובנויים משיש מסוג Giallo Antico.
הקירות שבין הנישות מעוטרים בפאנלים בצורות גאומטריות של ריבועים ומלבנים משיש מן הסוגים הבאים: Giallo Antico, Pavonazzetto, Verde Antico ,Bigio Africano.
כל אדיקולה (Aedicula) מורכבת מבסיס מוגבה ושני עמודים קורינתיים התומכים בגמלון.
עמודי האדיקולה הנמצאים על הצירים הראשיים עשויים משיש מסוג Giallo Antico ותומכים בגמלון משולש.
עמודי האדיקולה הנמצאים על הצירים האלכסוניים, עשויים מגרניט או פורפיר אדום ותומכים בגמלון מקושת.
ייתכן ששימוש זה בגמלונים משתנים הושפע ממקדש אפולו בשדה מרס (Temple of Apollo Sosianus).
העמודים הראשיים ועמודי הפילסטר תומכים באנטבלטורה המורכבת מ: ארכיטרב משיש, אפריז חלק מפורפיר אדום וקרניז משיש הנתמך בעזרת כותרות קורינתיות בעיצוב עלי אקנתוס, באותן הפרופורציות שיש בפרונאוס אבל עם איכות מעודנת ומפורטת יותר.
האנטבלטורה היא המאפיין היחיד ההמשכי בחלל הפנימי של הרוטונדה, אלמנט אופקי המקיף ומאחד את החלל.
אלמנט זה נקטע רק על ידי הנישה הראשית בחלל, דמוית אפסיס, ולה חצי כיפה בעלת פאנלים מעוטרים שקועים וסימוני צלבים, השייכים לשחזור מאוחר.
עיצובו המקורי של קיר הרוטונדה, שמעל לאנטבלטורה, היה שונה מאוד באופן שבו הוא מוצג כיום.
היו לו 64 עמודי פילסטר מפורפיר, אשר אורגנו בקבוצות של ארבע וביניהם חלונות.
קומפוזיציה זו שונתה על ידי האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר והאדריכל שלו, פאולו פוזי (Paolo Posi).
העיצוב החדש כלל הורדה של חיפוי השיש המקורי, עמודי הפילסטר והחלונות ובמקום זאת הוספה של פאנלים ריבועיים גדולים וחלונות גדולים עם גמלונים מעליהם.
קטע אחד שוחזר בשנות השלושים של המאה ה-20, לעיצובו המקורי, בהתבסס על שרטוטיו של פלאדיו ושל ציוריו המפורסמים של ג'ובאני פאולו פניני (Pannini).
לחלק זה של הפנתאון תפקיד חשוב מבחינה ויזואלית בחיבור שבין חלל הרוטונדה התחתון לבין הכיפה.
עיצובו קשור למסורת בנייה של קולונדת עמודים אשר מופיעות בפורום אוגוסטוס וטראיאנוס.
ניתן גם להשוות את עלייה הגג בפנתאון לקומה השנייה, בעלת תוכנית של חצי עיגול, המופיעה במקדש המדורג בפלסטרינה (Sanctuary of Fortuna Primigenia).
אם כי במקרה של הפנתאון, לא מדובר בעמודים תומכים אלא בעמודי פילסטר שאינם בעלי תפקיד הנדסי בנשיאת הכיפה.
רצפת הפנתאון מעוטרת בדוגמה מתחלפת של עיגולים וריבועים לסירוגין בגוונים של גרניט אפור, שיש צהוב ופורפיר.
עיגולים וריבועים אלו משובצים בריבועים גדולים התחומים בין רצועות שיש לבן איטלקי מסוג pavonazzetto, היוצרות רשת של קווים מאונכים, המקבילה לצירים הראשיים של המבנה.
זהו הדוגמה הגדולה ביותר לרצפת שיש משובצת מרומא העתיקה אשר נשמרה באופן מיטבי.
נראה שרצפה זו איננה שטוחה לחלוטין אלא מתקמרת מעט, לכך יש השפעה דרמטית על אופייה הדינמי של הרוטונדה.
במקור, הדבר נועד כדי להרחיק את המים שירדו מן הפתח בכיפה אם כי בתהליך השחזור של המבנה, מרכזה של הרצפה יושר מעט והוספו לו פתחי ניקוז.
עיצובה של הכיפה מורכב מ-28 טורים של פאנלים שקועים (קסטות/coffers) כאשר בכל טור ישנם חמישה פאנלים, ההולכים וקטנים בגודלם ככל שמתקרבים לקצה העליון של הכיפה.
לפאנלים אשר נמצאים בארבע השורות הראשונות, דירוג פנימי של ארבע מדרגות ולפאנלים העליונים ביותר, שלוש מדרגות.
כל פאנל מודגש באופן כזה שהמדרגות בחלקו התחתון רחבות יותר מן המדרגות בחלקו העליון.
בחירה עיצובית זו, העושה שימוש בעקרונות הפרספקטיבה, תורמת לתפיסת המרחב כדינמי ופחות סטטי תחת הכיפה, במיוחד בעזרת הצל שמדרגות אלו מטילות על פנים הפאנל השקוע.
בתקופתו של אדריאנוס, הכיפה והפאנלים השקועים בה היו מעוטרים בסטוקו וקישוטי ברונזה.
ייתכן שבמרכזם של הפאנלים קובעו כוכבים מוזהבים על רקע כחול בגוון שמים.
בקצה הכיפה ישנו האוקולוס, הפתוח לחלוטין לשמיים, בקוטר 8.92 מטר.
אופיו הדינאמי של חלל הפנים בפנתאון מודגש אף יותר בעזרת קרני האור החודרות אליו דרך האוקולוס ומאירות בו מקומות שונים, בהתאם לשעת היום ולעונת השנה.
כפי שניתן לראות בכתביו של דיו קסיוס, אפילו במאה ה-3 לספירה, ניכר ספק באשר לשימושו המקורי ומשמעותו של הפנתאון.
קשה לקבוע מה הייתה כוונתו המקורית של אדריאנוס מבחינה סימבולית ואיקונוגרפית, בשל מיעוט העדויות הכתובות והפיזיות על אודות המבנה.
אחת מהשאלות המרכזיות בנושא זה היא: פסלים של אלו אלים היו באדיקולות ובנישות?
לכך מספר השערות: אחת מהן היא שמדובר באלים של גרמי השמיים: סול, לונה, מרס, מרקורי, יופיטר, ונוס וסטורן.
אלים אלו היו מוצגים בשבעת הנישות, כאשר הכיפה ייצגה את השמיים, ממלכתם של האלים, שעל כולם שלט יופיטר - העליון מכולם.
תאוריה שנייה מציעה גם היא כי היה מדובר באלים של גרמי השמיים, אולם טוענת כי מדובר בדמויות אחרות, כאלו הקשורות למשפחתו של אוגוסטוס וכנראה נמצאו גם במבנה המקורי אשר הוקם על ידי אגריפה.
במקרה זה, האלים אשר פסליהם הוצגו במבנה היו: יופיטר, יונו ומינרווה אשר הוצבו בנישה הראשית כשילוש קפיטולי (Capitoline Triad), ונוס ומרס - משום שנחשבו לאלים המגנים על משפחתו של יוליוס קיסר, ולבסוף – אפולו, דיאנה, נפטון ומרקורי.
תאוריה זו גורסת כי האלים הוצבו על פי מקום נפילתן של קרני השמש.
כך למשל, פסלה של ונוס הוצב באופן כזה שב-1 באפריל, יום חגה של האלה (ונרליה), יאירו קרני השמש את חלק הכיפה שמעל הפסל שהוצב כנראה בנישה המערבית של החלל, על צירו הראשי.
בהתאם לכך, פסלו של מרס הוצב על הנישה המזרחית שממול לוונוס, ושאר האלים הוצבו של הנישות שעל הצירים האלכסוניים.
ישנם חוקרים הטוענים כי לפנתאון אין כל קשר איקונוגרפי או דתי, אלא היה תרגיל בעיצוב בעזרת צורות גאומטריות מושלמות בלבד, כאשר חלוקתה של הרוטונדה ל-16: 8 נישות ו-8 מוקדי עומס ביניהן, היוותה בסיס למודול העיצוב.
באותה הרוח, נטען כי 28 הטורים של הפאנלים השקועים (קסטות), המעטרים את הכיפה, מייצגים מספר מושלם המתיישב עם השלמות האריתמטית של אוקלידס ופיתגורס.
תאוריות מעין אלו תומכות בטענה כי הפנתאון כלל לא היה מקדש אלא חלל ציבורי לשימוש הקהל הרחב כגון אספות הסנאט.
עדות לכך ניתן לראות בכתביו של דיו קסיוס, בהם מתואר כי בשיתוף עם הסנאט, ערך הקיסר אדריאנוס פגישות ודיונים בנושאים דחופים במבנים ציבוריים שונים, בהם הפורום, הארמון וגם הפנתאון, כדי שכל הנעשה בפגישות אלו יהיה ידוע בפני הציבור.
עם זאת, ידוע כי מקדשים רבים שימשו לא פעם את הסנאט, ולכן שימוש זה של הסנאט בפנתאון אינו סותר ואף מחזק את ההשערה ששימש הוא גם כמקדש.
שימושו של הפנתאון כמקדש מקבל חיזוק גם על פי הכתבים של היסטוריה אוגוסטה, וכן על פי אופיים של העיטורים והתבליטים אשר אותרו במבנה: בקירות הצידיים של "הבלוק המתווך" ובמעבר אשר מוביל לדלת הראשית.
חלק מהדימויים המופיעים בעיטורים אלו כוללים כלי קורבן וזרים עם פירות ופרחים, הקשורים למנורות מעוטרות בסרטים.
סמלים אלו היוו מוטיב עיטורי חוזר במקדשים ונועדו לקשור את השליט והקיסר למהותו הדתית של המבנה, במקרה זה הפנתאון.
שימוש במוטיבים מעין אלו נמצא במקדשים רומיים רבים ומקורותיהם עוד בתקופתו של אוגוסטוס, כמו ארה פקיס שבשדה מרס.
תפקידם היה לרמז על איכויותיו הדתיות של הקיסר ולהשוות את מעמדו של הקיסר לאלים המסורתיים.
חיבור בין עולם ישן לחדש, דת ופוליטיקה
אדריאנוס היה קשור לשני קצוות שעיצבו את השקפת עולמו ואמונתו.
מחד הוא נמשך לכל מה שעתיק וייצג את העולם הישן.
מאידך, הוא חיפש אחר התייחדות עם המימד האבסולוטי וקיווה לשלווה פנימית שלאחר המוות.
לאמונתו הדתית, היה פן פוליטי חזק, כפי שניכר אצל קיסרים אחרים.
האחדות שרצה להביא אדריאנוס על האימפריה באה לידי ביטוי באופן שבו הוא עודד ותמך בקיומה של אמונה הלניסטית לצד פולחן לטיני (רומי).
חיבור נוסף שביקש אדריאנוס לייצר הוא אל ימיה הראשונים של האימפריה הרומית, זאת באמצעות הבניית זהות בינו ובין עם אוגוסטוס ואגריפה ועם האלים שהיו קשורים לביתו של אוגוסטוס.
הדבר בא לידי ביטוי בכמה אופנים: עצם העובדה שבחר להקים את הפנתאון, על אותה התוכנית של הפנתאון של אגריפה ובאותו הקשר עירוני למונומנטים שבנה אוגוסטוס בשדה מרס: הפנתאון מוקם במרחק שווה של 800 מטרים מן המאוזוליאום של אוגוסטוס ו-800 מטרים ממקדש יופיטר הקפיטוליני.
מערך שאגריפה יצר בזמנו, כדי לחבר בין משפחת אוגוסטוס לסמלי ייסודה של רומא.
גם סמל הנשר והאלון, אשר משוער כי עיטר את חזית גמלון הפרונאוס של הפנתאון של אדריאנוס, מזוהה עם מינויו של אוגוסטוס לקיסר על ידי הסנאט ובכך כנראה תרם לסימבוליות של המבנה כבית משפחתו של אוגוסטוס ושל אלי המשפחה היוליאנית, בהם ראה אדריאנוס כבסיס לשלטונו וסמכותו.
אדריאנוס לקח על עצמו את תפקיד ממשיכו של אוגוסטוס וראה במדיניות שלו כהמשך לימיה הראשונים של האימפריה, תוך מתן חשיבות לאלמנטים המסורתיים בה.
שילוב השימושים בפנתאון היה מימושו הפיזי של התיווך בין הפוליטיקה והרוחניות שאדריאנוס ביקש להקנות לאימפריה תחת שליטתו.
באתר זה ביקש אדריאנוס לבנות את זהות השליט שלו, על ידי קישור דמותו לאלים המגינים של משפחת הקיסרות, לרומולוס, ולדמויות המייצגות את ייסודה של רומא הקיסרית: אוגוסטוס ויוליוס קיסר.
הדבר בא לידי ביטוי באדריכלות המבנה: מחד, באמצעות קווי הדמיון הבולטים של הפרונאוס בפנתאון למקדש החשוב והעתיק ביותר ברומא, מקדש יופיטר הקפיטוליני, נקשר הוא לייסודה של העיר רומא ובוססה שורשיותו.
מאידך, על ידי החלפת המבנה המקורי של אגריפה ברוטונדה המקורה בכיפה, הוסיף אדריאנוס מימד נוסף של סימבוליזם.
כיפה זו ייצגה במבנה את הקוסמוס ובכך חיזקה את רעיון האחדות והאוניברסליות שביקש להביא באמצעות הפנתאון.
בצורה זו הפנתאון שימש סמל לשוויון והאחווה בין הפרובינקיות והעמים השונים, המאוגדים יחד על ידי מסורת וממשל, סביב דמותו של הקיסר.
תפקידה של השמש בעיצובו ומשמעותו של הפנתאון
במאמרם, רוברט חנה (Robert Hannah) וג'וליו מליי (Giulio Magli) מציעים תזה כי לאור השמש מקום מרכזי בשימוש סימבולי להעברת מסרים והדגשת ערכים, הן ברמת עיצוב החלל הפנימי של הפנתאון והן ברמת התכנון העירוני של מתחם שדה מרס.
בניגוד למקדשים אחרים באיטליה, הפנתאון נפתח כלפי צפון כך שהשמש הישירה היחידה החודרת למבנה היא מלמעלה, דרך האוקולוס בלבד.
ניתן לזהות דמיון בעיצוב זה למתקן שעון שמש כיפתי (המכונה hemicyclium).
סוג זה של שעון שמש זוהה מתוך שרידים חומריים ואף מתואר בכתביו של ויטרוביוס.
מהתבוננות במסלול קרני האור בחלל הפנתאון, נראה כי הודות לפרופורציות המתוכננות של המבנה, רכיבים באדריכלות מודגשים על ידיהן במועדים מסוימים במיוחד: בימי השוויון וב-21 באפריל.
בימים אלו, נופל האור בצהריי היום בדיוק על דלת הכניסה.
מפני ש-21 באפריל הוא התאריך המסורתי ליום יסודה של רומא ואפריל הוא חודש המוקדש לאלה ונוס, יש לשער כי אור השמש שימש ליצירת קשר סימבולי בין רומא לעולמם של האלים.
כמו כן, ניכרת מגמה של הדגשת כיוון הצפון במבנה לעומת אגפיו הדרומיים שנותרים אפלים לכל אורך השנה, באופן אנלוגי לצורה שבה אורגנו מתחמי סגידה רומיים (templum) מן המאה ה-1 לפני הספירה.
מתחמים אלו ביקשו לייצג את הסדר הקוסמי באופן גשמי והאלים המועדפים מוקמו באגפיהם הצפוניים.
ייתכן גם שישנו דגש על כיוון צפון כדי לחזק בפנתאון את הקשר שבין דת וכוח פוליטי, זאת משום שתופעת האלהת יוליוס קיסר החלה בעקבות מופעו של כוכב שביט על פני האופק הצפוני, בזמן הלווייתו.
גם בהקשרו העירוני אליו משתייך הפנתאון, מתחם שדה מרס, נעשה שימוש באור וצל כדי לייצר מסרים סימבולים:
הקשר הסימבולי לאל השמש צוין ביוזמתו הראשונה של אוגוסטוס, בעזרת שימוש באובליסק ממצרים כשעון שמש וסימל גם את תפקידו של השליט כ"שומר הזמן" שכן הקמת האובליסק מתוארכת לאותה שנה שבה אוגוסטוס החיל את לוח השנה החדש (9 לפנה"ס).
ביום השוויון, שעון השמש - האובליסק שהובא ממצרים שמזרח, היה מטיל צל על מזבח הארה פקיס, שציין את הישגיו של אוגוסטוס במערב.
לכך היה אפקט פוליטי ואידאולוגי, במיוחד אם לוקחים בחשבון את יום הולדתו של אוגוסטוס, שהוא סביב יום השוויון הסתווי.
מן המפות הזמינות למחקר, נראה שחזית הארה פקיס, בעלת תבליט המתאר את ונוס, פנתה לעבר השמש העולה בחודש אפריל, חודש אשר ניתן בו כבוד מיוחד לאלה ונוס.
המשכיות של רעיונות אלו באה לידי ביטוי בהקמתו מחדש של הפנתאון על ידי אדריאנוס, באותו הקשר עירוני כשל הפנתאון של אגריפה ובאופן הצבת המאוזוליאום של אדריאנוס (כיום טירת סנטאנג'לו) על ציר מזרח-מערב מול הארה פקיס.
בצורה כזו, מכיוון הפנתאון, נצפתה השמש כשוקעת מעל למאוזוליאום וכך נקשרו מפעלי הבנייה של אדריאנוס עם אלו המזוהים עם אוגוסטוס.
מקוריות עיצובו של הפנתאון והעובדה כי נשמר בצורה יוצאת דופן הפכו אותו למקור חיקוי והשראה, לא רק על ידי הרומאים אלא גם מצד תרבויות מאוחרות יותר בעולם המערבי.
ישנן דוגמאות רבות להשפעתו הניכרת של הפנתאון על עולם האדריכלות, ביניהן: הבפטיסטריום של פירנצה, בזיליקת פטרוס הקדוש ברומא, מבנים שונים בתכנונו של אנדראה פלדיו ואף האוניברסיטה בקמפוס שבווירג'יניה, ארצות הברית, של תומאס ג'פרסון.
הפנסים האדומים (בסינית מפושטת: 大红灯笼高高挂; בסינית מסורתית: 大紅燈籠高高掛) הוא סרט משנת 1991 בבימויו של ג'אנג יי-מו ובכיכובה של גונג לי.
הסרט הוא עיבוד של הרומן משנת 1990 "נשים ופלגשים" של סו טונג.
עלילת הסרט מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-20, ומספרת את סיפורה של אישה צעירה שהופכת לפלגשו של גבר עשיר בתקופת שרי המלחמה.
הסרט ידוע בשל השימוש העשיר בצבעים ומראותיו המרהיבים.
אף על פי שהסרט עבר את בדיקת הצנזורה הסינית, הוא נאסר להקרנה בסין במשך תקופה.
הסרט מתרחש בשנות ה-20 בסין, בתקופת שרי המלחמה, כמה שנים לפני מלחמת האזרחים הסינית.
סונגליאן (גונג לי) בת ה-19 נישאת לגבר ממשפחת צ'ן העשירה, לאחר שאביה מת והשאיר את משפחתה חסרת כל.
היא אשתו הרביעית, או ביתר דיוק - פלגשו השלישית - ומכונה הגברת הרביעית של הבית.
כשהיא מגיעה לאחוזתו המפוארת, היא זוכה לקבלת פנים מלכותית, כולל מסאז' ברגליים ותאורה מרהיבה מפנסים אדומים, וכן ביקור מבעלה הטרי, האדון צ'ן (מא ג'ינוו), אשר פניו לעולם אינם גלויים לחלוטין.
סונגליאן מגלה במהרה כי לא כל הפלגשים מקבלות את אותו היחס המפנק.
למעשה, האדון מחליט כל יום מחדש עם מי הוא יבלה את הלילה, והיא זו שתקבל את הפנסים האדומים, טיפולי הרגליים, וכבוד מהמשרתים.
נוהג זה גורם לתחרות מתמדת וקשה בין נשות הבית.
הגברת הראשונה, יורו (ג'ין שויאן), נראית מבוגרת כמעט כמו האדון עצמו.
מכיוון שהיא ילדה בן שנים קודם לכן, היא עכשיו חיה את חייה בשקט ובדידות, כאשר אין היא כבר בין הנבחרות.
הגברת השנייה, ז'ויון (קאו קוויפן), מתיידדת עם סונגליאן, ומחמיאה לה על יופייה ונעוריה.
היא נותנת לה משי יקר במתנה, ומזהירה אותה מפני הגברת השלישית, מיישן (הא קאיפי), זמרת אופרה לשעבר, שמתקשה להתמודד עם העובדה שהיא כבר לא הצעירה וה"טרייה" מבין נשות הצעצוע של האדון.
אך סונגליאן מגלה שזוהי בעצם ז'ויון שאין לסמוך עליה - היא מתוארת כבעלת פנים של בודהה, אך לב של עקרב.
סונגליאן מעמידה פנים שהיא בהריון כדי לקבל את מרב תשומת לבו של האדון, ולהגדיל את סיכוייה להרות באמת.
אך ז'ויון רוקמת מזימה לחבול במאמציה יחד עם משרתתה של סונגליאן, ינר (קונג לין), אשר מוצאת תחתונים מוכתמי דם של ומגלה שההריון הוא שקרי.
בתואנת דאגה לשלומה של סונגליאן, ז'ויון מזמינה את רופא המשפחה, אשר מקיים רומן אסור עם הגברת השלישית מיישן.
הוא מאשר שההריון לא אמיתי, והאדון הזועם מצווה שפנסיה של סונגליאן יכוסו בשקים שחורים לזמן בלתי מוגבל.
כדי לנקום בינר, סונגליאן מספרת שחדרה מלא בפנסים אדומים דלוקים, המראים שהיא מייחלת להיות פלגש, ולא משרתת.
מתגלה גם שהיא מאוהבת באדון, ואף שכבה איתו במיטתה של סונגליאן.
עונשה של ינר היא שפנסיה נשרפים לפניה, בזמן שהיא כורעת בשלג.
באקט של התנגדות, ינר מסרבת להתנצל או להפגין כניעות, אז האדון מצווה שתישאר כך, על ברכיה, כל הלילה.
היא נשארת כך, עד שהיא נופלת, מעולפת.
היא נלקחת לבית החולים, שם היא נפטרת.
סונגליאן, בינתיים, מחליטה שטוב לה יותר ללא תשומת לבו של האדון.
היא מתחילה לראות את ההרסנות שהתחרות בין הנשים גורמת, וכיצד אף אישה לא באמת זוכה בתחרות, כל אחת היא רק "חלוק" שהאדון יכול ללבוש ולפשוט כאוות נפשו.
אך בבדידותה, סונגליאן מתחילה לשקול התאבדות, גורל שהיא רואה כעדיף על חיים כפילגש.
ביום הולדתה ה-20, שיכורה ודיכאונית, היא מספרת בשוגג על הרומן של מיישן והרופא לז'ויון, אשר בתורה מגלה לאדון.
בהתאם למסורת, משרתי האדון גוררים את מיישן לחדר בגג הבית, ותולים אותה.
סונגליאן, שכבר מדוכאת עד כאב מחייה חסרי התכלית, חווה טראומה איומה מאירועים אלה.
כשבקיץ, האדון מביא אישה חדשה, צעירה אף יותר, לביתו - הסרט מראה את סונגליאן מסתובבת בחצר האחוזה בבגדי תלמידת בית ספר, כאשר היא אבדה את שפיותה לחלוטין.
הא קאיפיי - מיישן, הגברת השנייה
קאו קוויפן - ז'ויון, הגברת השלישית
לין קונג - ינר, המשרתת של סונגליאן
ג'ין שויאן - יורו, הגברת הראשונה
מא ג'ינגוו - צ'ן זוקיאן, האדון צ'ן
קי ז'יגנג - ד"ר גאו, רופא המשפחה
הסרט כונה "אחד מהסרטים המכוננים של שנות ה-90" על ידי ג'ונתן קרו מ-Allmovie.
המבקר ג'יימס בררדינלי מנה את הסרט כמספר 7 ברשימת הסרטים הטובים של העשור.
באתר RottenTomatoes הדירוג של הסרט הוא 96%.
אך היו גם מספר קטן של ביקורות שליליות - הל הינסון מהוושינגון פוסט אמר שהסרט "פושר".
הסרט גם הולל בעבור האסתטיקה האמנותית שלו.
דסון האו מהוושינגטון פוסט כתב ש"מבחינה אסתטית טהורה, הפנסים האדומים" הוא סרט מרהיב", וג'יימס בררדינלי כתב ש"התענוג לעיניים רק מגביר את הכוח הרגשי של הסרט".
ג'ון הרטל מ-Film.com כתב שהפנסים האדומים הוא "הסרט הכמעט-מושלם, כזה שמזכיר את הטוהר הוויזואלי של הסרט האילם".
ישנם מבקרים הטוענים כי הסרט הוא ביקורת מוסווה על סין המודרנית, אף על פי שהבמאי עצמו מכחיש זאת.
על פי קרו, "המאבק המתמיד על כוח שמונע כל שמץ של אחדות בין הנשים מספק מטפורה הולמת לחברה המרוסקת של סין שלאחר המהפכה".
גם בררדינלי טוען טענה דומה, באומרו ש"סונגליאן היא האינדיבידואלית, האדון הוא הממשלה, ומנהגי הבית הם החוקים של המדינה.
זוהי שיטה ארכאית שמתגמלת את מי שמשחק על פי החוקים והורסת את מי שעובר עליהם".
העיתונאי הסיני והפעיל החברתי דאי קינג אמר על הסרט שבדומה לסרטים מוקדמים רבים של ג'אנג יי-מו, הסרט מתחנף יותר מדי לטעם המערבי.
הפנתר הוורוד: משימה בינלאומית הוא משחק הרפתקה ממוחשב משנת 1996, אשר מבוסס על סדרת הטלוויזיה "הפנתר הוורוד", שמלמד שחקנים על הגאוגרפיה והתרבויות של שש מדינות שונות - אנגליה, מצרים, סין, בהוטן, הודו ואוסטרליה - בעת שהפנתר הוורוד חוקר את המדינות הללו על מנת לפתור תעלומה.
בשנת 1997 יצא משחק המשך למשחק זה בשם "הפנתר הוורוד - הוקוס פוקוס".
בישראל המשחק תורגם לעברית על ידי אולפני נ.ל.ס.
המשחק מתחיל כשהפנתר מוזמן על ידי הבוס שלו "המפקח קלוזו" אשר מספר לו כי משימתו היא לשמור ולהגן על ילדים ממדינות שונות בעולם אשר מתארחים במחנה קיץ הנקרא "מחנה צ'ילי וואה וואה".
הילדים נמצאים במחנה כדי לדון בסוגיה כיצד לקדם את השלום בעולם ולכן חשוב שהפנתר יהיה שם לוודא שהעניינים מתקדים ללא הפרעות וכמובן לשמור על הילדים שמחים ומאושרים.
כאשר הפנתר הוורוד משתגר על ידי המפקח למחנה הסודי הוא פוגש שם את חברו פרופסור פון שמראטי הממציא המצאות גדולות, את מנהל המחנה אף חוטם וכמובן את הילדים המחוננים במחנה.
הפנתר פוגש שם גם את כלב הבוס ועוזריו פאג ולואי אשר מתחפשים לפקחים של משרד המחנות הראשית ומנסים למצוא תירוצים למה לסגור את המחנה.
בלילה השני למחנה העניינים מתחילים להשתבש והילדים הופכים לעצובים ורוצים לחזור הביתה, כעת הפנתר חייב למצוא פתרונות כדי לגרום להם לשוב להיות שמחים כדי שמשימתו תצליח.
על הפנתר להצליח במשימתו להציל את הילדים ולמנוע מהכלב לסגור את המחנה.
הפנתר הוורוד - פנתר בצבע ורוד אשר יש לו כיס מיוחד שבו הוא יכול לאסוף דברים ולהוציא אותם כדי להמשיך במשחק.
המפקח קלוזו - הבוס של הפנתר אשר מופיע בתחילת וסוף המשחק.
פרופסור פון שמארטי - ממציא דגול וחברו של הפנתר אשר ביום השלישי של מחנה צ'ילי ווא ווא הוא הוחלף לרובוט.
הבוס אף גדול - היה מקים המחנה אבל בסוף המשחק הצטרף לכלבים.
הכלב - הנבל הראשי במשחק, רוצה להרוס ולסגור את מחנה צ'ילי ווא ווא ולבנות רשת המבורגרים משלו.
פאג ולואי - העוזרים של הכלב, רודפים אחרי הפנתר לכל מדינה כדי להכשיל אותו.
הדיבוב נוצר בשנת 1997 באולפני נ.ל.ס את השירה ביצע עוזי פוקס וגם הפיק את הדיבוב והבמאית הייתה ענת ניב.
חנן גולדבלט - הפנתר הוורוד
דני בסן - פרופסור פון שמארטי / פה / דמויות שונות
עמי מנדלמן - הכלב / ג'קסון / דמויות שונות
גיורא קנת - פאג / לואי / הבוס אף גדול / המפקח / דמויות שונות
ענת ניב - יונה / ג'ון / דראני / דמויות שונות
יובל סגל - נייג'ל / קומוקן / דמויות שונות
יהויכין פרידלנדר - דמויות שונות
"גאי פוקס" (לונדון) - שירה וקולות: עמי מנדלמן.
"חניטה" (מצרים) - שירה וקולות: עוזי פוקס.
"סין" (סין) - שירה וקולות: מיכל מלאכי.
"בהוטן" (בהוטן) - שירה וקולות: עוזי פוקס; קולות: ענת ניב.
"שיטת המעמדות" (הודו) - שירה וקולות: עוזי פוקס, ענת ניב.
"הטאג' מאהל" (הודו - ואראנסי) - שירה וקולות: עוזי פוקס, ענת ניב.
"זמן החלום" (אוסטרליה) - שירה וקולות: עוזי פוקס, דני בסן, ענת ניב.
המשחק משמש כהמשך למשחק "הפנתר הוורוד: משימה בינלאומית" שיצא לשווקים בשנת 1996.
עלילת המשחק מתחילה במסיבה אותה עורכים צמד רופאי שיניים עשירים בטירתם המצמררת המזכירה בצורתה מבנה של מערכת שיניים אנושית.
המסיבה מקבצת את כל חבריהם הידוענים ומוקדשת למכירה הפומבית של "אוסף שיני הכוכבים", אוסף המקבץ שיניים עקורות של אנשים מפורסמים.
נתן, בנם הצעיר של הזוג, אינו חולק עם הוריו את ההתלהבות לגבי רפואת שיניים חדשנית.
במקום זאת, הוא מקדיש את מיטב זמנו עבור למידת כישוף וקוסמות.
במהלך הפתיח, ויולט, ידידתו של נתן, נכנסת במפתיע אל חדרו.
מפאת ההפתעה הגדולה שחש עם כניסתה הפתאומית, הוא הטיל עליה כישוף שלא בכוונת זדון - ולמורת רוחה הפך אותה ל"דובון כיס", מעין מפלצת אימתנית.
נתן מבקש מהפנתר את עזרתו בסיוע לויולט, אך הפנתר מסרב.
עבור יצירת תמריץ, נתן מוחק את ספר הידע של הפנתר ומפזר את דפיו ברחבי העולם, בסמוך למקומות אליהם יגיע הפנתר הוורוד במטרה למצוא רכיבים עבור השיקוי המרפא שנתן מתכוון להכין.
ויולט מתעקשת כי אינה חפצה לשוב לדמותה של ילדה רגילה ומביעה בקשה להפוך ל"נסיכה בת-ים נינג'ה קסומה ובת אלמוות" ובקשתה נלקחת ברצינות.
עבור מתן העזרה לילדים ותחת לחציו של נתן, הפנתר מגיע אל ביתו של מכשף בשם דמוזר ("דם-מוזר") ולוקח ממנו את ספוט, החור השחור המנומס שלו.
באמצעות החור השחור, הפנתר נע כהרף עין ברחבי העולם והממדים השונים על מנת ללקט את הרכיבים עבור הכנת השיקוי המיועד לויולט.
הפנתר מגיע לארצות שונות, עובר משימות, אוסף פריטים, משיב לעצמו את הדפים מספר הידע שלו ופוגש מגוון דמויות צבעוניות (חיות, בני אדם ואפילו אלים) אשר עוזרות לו במשימתו ומסייעות לו לרכוש ידע אודות העולם בו אנו חיים.
המשחק הוא משחק הצבעה והקלקה והשחקן שולט על דמותו של הפנתר הוורוד.
השחקן משתמש בעכבר המחשב במטרה לגרום לפנתר לנוע לכיוונים שונים וליצור אינטראקציה עם דמויות וחפצים שונים.
עולם המשחק מורכב ממפות קטנות והשחקן יכול לעבור ביניהן בעזרתו של ספוט, החור השחור.
במהלך המשחק, השחקן יכול לאגור פריטים שונים שאסף בכיסו האינסופי של הפנתר הוורוד.
בכל פעם שהשחקן יקליק על הפנתר, הכיס ייפתח והשחקן יוכל להקליק על חפץ שאסף קודם לכן ולגרור אותו למקום כלשהו במפת המשחק.
בכך, הפנתר יכול להשתמש באותו החפץ (במידה והמקום בו השחקן הקליק מאפשר זאת) על מנת להתקדם.
לשחקן יש באמתחתו ספר ידע, אותו הספר שנתן הרס בתחילת המשחק.
במהלך המשחק, השחקן שמגיע לארצות שונות ויכול לאסוף את הדפים האבודים מהספר.
הספר משמש כמקור מידע נוסף על הארצות, החיות והתופעות עבור השחקן והשחקן יכול לגשת אל הספר בכל עת על מנת ללמוד עוד על המקומות בהם הפנתר ביקר.
על מנת להתקדם בעלילת המשחק, השחקן נדרש להגיע למקומות שונים בעולם, לאסוף חפצים שונים שיסייעו לו ולתקשר עם הדמויות השונות.
כל שלב במשחק מתוכנן בהתאם להתפתחות שמתרחשת במשחק ומאפשר לפנתר לבקר במקומות שונים (סיביר, ישראל, אינדונזיה, אפריקה, הג'ונגלים של בורנאו, יוון העתיקה).
המשחק הוא משחק חינוכי לילדים ולכן הוא בנוי כך שהשחקן לומד ומכיר מקומות שונים בהם מבקר הפנתר וכן את ההיסטוריה שלהם.
אחת לשלב מתחיל להתנגן שיר המוקדש לחיה, מנהג, אזור גאוגרפי או דמות מוכרת אשר מופיעה במשחק.
הפנתר הוורוד - דמותו המצוירת המוכרת והחביבה של הפנתר הוורוד.
בתחילת המשחק הצהיר שמאסו עליו עסקי הריגול הבינלאומיים והוא הפך למוכר ספרים מדלת לדלת, בכך הוא הגיע לביתו של נתן.
הדמות ניחנת בידע כללי רב ובשנינות משעשעת.
לפנתר ישנו כיס אינסופי אשר באמצעותו הוא אוסף חפצים אשר מסייעים למהלך המשחק (ובאמרי אינסופי, כוונתי לכך שניתן להכניס לתוכו אפילו ממותה).
נתן - ילד אשר הקדיש את חייו ללימודי כישוף וקוסמות, למורת רוחם של הוריו.
למרות כוונותיו הטובות, נתן סובל ממזל רע ותוכניותיו משתבשות לעיתים קרובות.
חלק גדול מהידע שברשותו דלה בזכות גנבת ספרים מהמכשף דמוזר.
נתן אחראי להפיכתה של ויולט לדובון כיס.
המכשף דמוזר - מכשף מבוגר ומנוסה אשר מתגורר בסמוך לביתו של נתן.
דמוזר מעורר פחד רב בקרב תושבי העיר המאמינים כי הוא מרושע, אך בסוף המשחק מתגלה הפתעה נעימה לגבי טבעו האמיתי של המכשף.
ספוט - חור שחור חביב ומיוחד במינו השייך לדמוזר, אותו הפנתר הוורוד "שואל" ללא רשות עבור ליקוט רכיבים רלוונטיים מרחבי העולם.
ויולט - ילדה חביבה אך מפונקת מאוד אשר נתן הפך בטעות לדובון כיס המתאווה בכל ליבה להיות "נסיכה בת-ים נינג'ה קסומה ובת אלמוות".
ההורים של נתן - צמד רופאי שיניים עשירים וגאוותנים אשר הקדישו את כל חייהם לרפואת שיניים ולפיתוח טכנולוגיות יוצאות דופן בהקשר לאומנות זו.
במהלך המשחק, הפנתר הוורוד מבקר במספר מקומות על מנת לאסוף מרכיבים לכישוף של נתן:
הפנתר הוורוד מגיע לים המלח שבישראל ולומד שם על היען ועל סוג מסוים של פטריה שמסוגלת לחיות בים המלח.
הפנתר הוורוד מגיע לקניה שבאפריקה ולומד שם על שבט המסאי.
הפנתר הוורוד מגיע אל הר האולימפוס, מכיר את האלים היוונים ומתעמת עם הגורגונות המרושעות.
הפנתר הוורוד מגיע אל כפר בסיביר, שם הוא מצליח למצוא לעצמו ממותה קפואה וכן להיחשף למאורת עכברושי ענק.
הפנתר הוורוד מגיע אל הג'ונגלים של בורנאו ולומד שם על לטאות הכוח ועל ציד לא חוקי של כרישים.
נתן דטנר - דמוזר, אחד מציידי הכרישים
"יש דרקונים גם בקומודו" (אינדונזיה) - שירה וקולות: שרון קרלן.
"שיר בקר מסאי" (קניה) - שירה וקולות: אפי דמארי; קול בס: אלברט סופר; קולות: ברוך פרידלנד, שרון קרלן.
"מי הציפור הכי גדולה?" (ים המלח) - שירה וקולות: אפי דמארי; קולות: ברוך פרידלנד, אלברט סופר, שרון קרלן.
"פגסוס" (יוון העתיקה) - שירה: ברוך פרידלנד.
"עכברושים" (סיביר) - שירה וקולות: ברוך פרידלנד; קולות: אלברט סופר, אפי דמארי, שרון קרלן.
פימלייקפלאג הפנרפיירדיר (איסלנדית: Fimleikafélag Hafnarfjarðar או בקיצור FH) הוא מועדון כדורגל איסלנדי, מהעיר הפנרפיירדיר.
הקבוצה נוסדה בשנת 1928 בתור מועדון התעמלות, ולאחר כך עברה הקבוצה לענפי ספורט אחרים.
אף, אייץ' עלו לליגת העל האיסלנדית בפעם הראשונה בשנת 1979.
ב-2001 סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגת העל האיסלנדית, בשנת 2004 זכתה לראשונה באליפות הליגה ושמרה של תואר זה שלוש שנים ברציפות.
ב-2007 זכתה גם לראשונה בגביע האיסלנדי.
לאחר מכן שבה אף, אייץ' לזכות באליפות שוב בשנים 2008, ו-2009, וב-2010 זכתה שוב בגביע האיסלנדי.
בעונת 2013-2012 זכתה שוב באליפות הליגה והגיעה לראשונה עד לפלייאוף של הליגה האירופית עד שהודחה על ידי גנק.
בעונות 2016-2015, ובעונת 2016-2017 זכו שוב באליפות אך לא הצליחו לגביע לשלב הבתים של ליגת האלופות ושל הליגה האירופית.
הפנתר הוורוד הוא סרט קומדיית-שוד אמריקאי משנת 1963 בבימוי של בלייק אדוארדס עם פיטר סלרס, דייוויד ניבן, רוברט וגנר, קלאודיה קרדינלה וקפוסין בתפקידים הראשיים.
בסרט מופיעה אנימציה קומית של פנתר ורוד.
בעקבות הסרט הופקו סרטים נוספים בסדרת הפנתר הוורוד בהם מופיעה דמותו המרושלת של מפקח המשטרה ז'אק קלוזו הרודף ללא הצלחה אחרי יהלום יקר הנקרא "הפנתר הוורוד.
את תפקיד קלוזו שיחקו פיטר סלרס, אלן ארקין, רוג'ר מור וסטיב מרטין.
כן הופקה סדרת סרטוני אנימציה בטלוויזיה בשם זה.
ברוב הסרטים מופיעה דמות האנימציה של הפנתר הוורוד שנוצרה על ידי פריץ פרילינג וכן נעימת הנושא של הפנתר הוורוד שחוברה על ידי הנרי מנסיני.
לסרט הזה הלחין מנסיני את השיר "Meglio stasera" (מוטב הלילה) בקצב הסמבה שהושר על ידי הזמרת פרן ג'פריס והפך ללהיט.
ב-2010 ניבחר הסרט לשימור בספריית הקונגרס כחלק מארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית.
הנסיכה דאלה (קלאודיה קרדינלה) מחזיקה ברשותה יהלום יקר בשם "הפנתר הוורוד" שדמות פנתר משתקפת לעיני המתבונן בו.
היהלום ניתן לה בילדותה על ידי אביה המהראג'ה בהיותה ילדה.
לאחר שאביה הודח היא נאלצה לגלות מארצה ביחד עם היהלום שהשליט החדש דורשים שתחזיר.
היא נמצאת בעיירה קורטינה ד'אמפצו שם נמצא גם מפקח המשטרה ז'אק קלוזו (פיטר סלרס) המנסה ללכוד גנב המכונה "פנטום" העוסק בגנבת תכשיטים יקרים ומשאיר במקום כפפה לבנה עם הסמל P.
הגנב למעשה הוא פלייבוי אנגלי בשם לורד לייטון (דייוויד ניבן) המשתף פעולה עם אחיינו האמריקני ג'ורג' (רוברט וגנר) ועם סימון, אשתו של קלוזו (קפוסין) אתה יש לו גם רומן אהבה.
לייטון מתחיל לחזר אחרי הנסיכה כדי להיות קרוב ליהלום היקר אך היא מתייחסת אליו בחשדנות.
דאלה מארגנת נשף מסכות בווילה שלה ברומא אליו מוזמנים לייטון ואחיינו וכן המפקח קלוזו שמבריח פנימה שוטרים מחופשים.
לייטון וג'ורג' מצליחים לפתוח את הכספת אך היא ריקה.
קלוזו ושוטריו רודפים אחריהם ברחובות רומא עד שהם נתפסים.
מתברר שהנסיכה החביאה את היהלום כדי שתוכל לטעון שהוא נגנב, לקבל את דמי הביטוח ולא להחזיר אותו לשליט החדש.
סימון המאוהבת בלייטון מבקשת מדאלה שתעזור לו.
דאלה מחליטה לעזור לו ולהפליל את קלוזו.
עורך הדין שואל את קלוזו שאלות הנוטות להפליל אותו.
קלוזו מתבלבל ושולף מכיסו ממחטה אליו קשור היהלום היקר שהוכנס לכיס חולצתו.
הוא מתעלף ונעצר מיד ולייטון ואחיינו משוחררים.
לייטון מרגיע את סימון בכך שהם עומדים לטוס לדרום אמריקה לבצע שם שוד בנוסח הפנטום ואז ישוחרר בעלה.
בינתיים קלוזו מועבר למכונית מעצר כשבדרך מתנפלות עליו נשים המעריצות את ה"פנטום".
השוטר מקנא בו ושואל אותו איך ביצע את כל הגנבות שלו.
קלוזו מחייך ועונה בחשיבות: "זה לא היה קל."
הפנתר הוורוד ובניו היא סדרת אנימציה אמריקאית בת 26 פרקים, שהופקה לטלוויזיה משנת 1984 עד 1985 עבור רשת NBC.
זו הייתה סדרת האנימציה המבוססת על הפנתר הוורוד.
הסדרה מתמקדת בשני בניו של הפנתר הוורוד: הבן הבכור פינקי ואחיו הקטן פנקי וחבריהם פנתרי הקשת בענן (צ'אטה היפה, רוקו הלוחם, מורפל המדבר בג'יבריש, אנני לבושת הסרבל ופאנקין הדברן המבולבל).
פינקי (בילי באולס) - המנהיג הוורוד של החבורה, הוא תמיד מביא רעיונות לקבוצה.
פנקי (בי ג'יי וורד) - אחיו הקטן של פינקי, הוא נוהג ללכת אחריו לכל מקום.
צ'אטה (שרי לין) - פנתרה יפה סגולה, מאוהבת בפינקי.
רוקו (פרנק ולקר) - פנתר צהוב ואתלטי, נראה עם כפפות אגרוף.
מורפל (שיין מקוב) - פנתר ירוק עם כובע צמר.
אנני (ג'יני אליאס) - פנתרה חומה עם סרבל, בעלת חוש מדעי.
פאנקין (בי ג'יי וורד) - פנתר כחול עם כובע בייסבול.
הפנתר הוורוד - אבא של פינקי ופנקי.
פינקו (פרנק ולקר) - המנהיג, הוא נוטה לחבל בתוכניתם של פנתרי הקשת.
ניקו (מרשל אפרון) - יד ימינו של פינקו.
ליונה (ג'ני אליאס) - הבת היחידה בחבורה.
בולהד ובאקטהד (גרג ברגר וסוני מלנדרז) - חברי צוות נוספים.
שרון כהן - מארפל / רוקו
הפנתר הוא רומן משנת 2012 מאת הסופר האמריקאי נלסון דה-מיל.
זהו הרומן השישי בסדרת הספרים אודות ג'ון קורי, שעובד כעת כקבלן של כוח המשימה של ה-FBI למלחמה בטרור בעיר ניו יורק.
הרומן הוא ספר המשך לספר האריה.
לספר יצא ספר המשך משנת 2015, Angel Radiant.
כמו כן הוצגה ברומן זה דמות בדיונית אחרת של דה-מיל, פול ברנר, שמופיע ברומנים בת הגנרל ומשחק האריה.
סוכן כוח המשימה האנטי-טרוריסטי ג'ון קורי ואשתו סוכנת האף-בי-איי קייט מייפילד הוצבו מעבר לים צנעא, בתימן, אחד המקומות המסוכנים ביותר במזרח התיכון.
הם נשלחים לעבוד עם צוות קטן כדי לאתר את אחד המוחות שעמדו מאחורי הפצצת המשחתת USS Cole: פעיל בכיר באל-קאעידה המכונה "הפנתר".
הוא חסר רחמים וחמקמק, מבוקש על פעולות טרור ורציחות מרובות – וממשלת ארצות הברית נחושה להפיל אותו, לא משנה מה מה המחיר.
כמי שהגיעו באיחור למשחק בוגדני, ג'ון וקייט לא מכירים את החוקים, את השחקנים או את התוצאה.
מה שהם כן יודעים הוא שיש יותר ממה שנראה לעין במשימה ושהציידים עומדים להפוך לניצודים.
הפנתר הוורוד היא סדרת אנימציה אמריקאית בת 2 עונות ו-60 פרקים, אשר מבוססת על הזיכיון "הפנתר הוורוד".
הסדרה הופקה לטלוויזיה משנת 1993 עד 1995, ושודרה במקור בסינדיקציה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון בדיבוב עברי בשנת 1998.
בניגוד לסדרות אנימציה אחרות בכיכובו של הפנתר הוורוד, בסדרה זו הפנתר והאיש הקטן דיברו.
כל סרטון בסדרה בעל 11 דקות ובכל פרק ישנם 2 סרטונים, בסרטונים אלה הפנתר הוורוד דובב על ידי מתיו פרויר, פרויר נתן לדמותו של הפנתר מבטא אמריקאי על מנת להשפיע על הצופים הצעירים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הפנתר הוורוד דיבר מאז הסרטונים "קרח ורוד" ו"תיבה ורודה" משנת 1965, שם הוא דובב על ידי השחקן ריץ' ליטל.
בנוסף לפנתר הוורוד, בסרטונים כיכבו דמויות נוספות ביניהן: המפקח קלוזו, הפנתר הוא העוזר שלו בתור שוטר אמריקאי.
הנמלה ואוכל הנמלים אשר מדובבים על ידי ג'ון ביינר, שדיבב את הדמויות גם בסרטונים הקודמים שלהם.
הכלב הסנדק ועוזריו פאג ולואי, שעוצבו מחדש לכבוד הסדרה.
איש השרירים שהופיע בסרטון "בוא מהר!
המים ורודים" משנת 1968, המכשפה שהופיעה בסרטון "פינק-א-רלה" משנת 1969, והאיש הקטן אשר מדבר כמו הפנתר בסרטונים, ודובב על ידי וולאס שון.
כמו כן, הסדרה הציגה גם דמויות חדשות, ביניהם: רופא אליל בשם "איש הוודו", ילדה כתומת שיער בשם תלמה ואישה זקנה וחביבה בשם גברת צ'ובאלינגו ותוכי המחמד שלה ג'ולס.
מתיו פרויר - הפנתר הוורוד
ג'וש ביינר - הנמלה ואוכל הנמלים
דן קסטלנטה - איש הוודו
בריאן ג'ורג' - המפקח קלוזו, פאג
ג'ו פיסקופו - הכלב הסנדק
וולאס שון - האיש הקטן
קת' סוסי - קלאופטרה, תלמה
ג'ו אן וורלי - גברת צ'ובאלינגו
צ'ארלס נלסון ריילי - ג'ולס התוכי
אלי לולאי - הפנתר הוורוד
הפנינה והגל , המכונה גם הגל והפנינה, היא יצירה מאת הצייר הצרפתי פול-ז'אק-אמה בודרי, שנוצרה בשנת 1862.
הציור מציג אישה עירומה השרועה על שפת חוף סלעי, כאשר ראשה מופנה לאחור והיא מביטה מעבר לכתפה אל הצופה.
הפנינה והגל עוררה סקרנות רבה בזמנה.
היצירה זכתה לשבחי מבקרי האמנות על טכניקת הביצוע האמנותית שלה ועל איכותה יוצאת הדופן.
האמן קניון קוקס תיאר את הפנינה והגל כ"ציור העירום המושלם ביותר של המאה ה-19".
ההיסטוריונית של האמנות ביילי ואן הוק זיהתה את הפנינה והגל כאחת הדוגמאות לציורי עירום שבהם הדמות הנשית מוצגת כשהיא שכובה בתנוחה רפויה, לשם סיפוקו של הצופה, אותו היא מתארת כ"מתבונן מציצן".
מבקר האמנות הצרפתי מהמאה ה-19, ז'ול-אנטואן קסטנארי, העיר כי האישה בציור עשויה להיות "מודליסטית פריזאית...
האורבת למיליונר תועה במקום הפראי הזה".
בשנת 1863, הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו קנתה את הציור תמורת 20,000 פרנק.
זו הייתה הרכישה השנייה הכי יקרה שלה מבין הציורים של אותה תקופה.
כיום הציור נמצא באוסף מוזיאון הפראדו במדריד.
הפנתרים השחורים הייתה תנועת מחאה ישראלית של צעירים מבני הדור השני של יוצאי ספרד והמזרח, אשר הוקמה בשנת 1971. התנועה פעלה למען העלאת המודעות הציבורית לנושאים חברתיים בישראל הנוגעים לאפליית בני עדות המזרח והכנסתם לסדר היום של מדינת ישראל.
שם התנועה מבוסס על שמה של תנועה אמריקאית בעלת שם זהה.
התנועה הוקמה בינואר 1971 על ידי צעירים משכונת מוסררה (מורשה) שבירושלים, כמחאה על קיפוח ואפליה של מזרחים מאז קום המדינה.
הם ביקשו להביע מחאתם על מה שכינו "התעלמות הממסד מהבעיות החברתיות הקשות", ולהילחם למען שינוי עתידם וסיוע בחינוך לשכבות עניות בחברה.
בנוסף, מקימי התנועה ביקרו את מדיניות עידוד העלייה של עולי ברית המועצות אשר נתנה לעולים הטבות רבות בניגוד לתנאים שקיבלו עולים יוצאי עדות המזרח.
כמו כן, הם ביקרו את היעדר התמיכה של הממשלה בהפגנות ההמוניות שהתרחשו נגד תלייתם של יהודים בעיראק.
עם הקמת התנועה, התקשורת בארץ הבליטה את היות מקימי התנועה עבריינים.
בנוסף, פורסמו מספר ידיעות על כך שאנשי התנועה אינם עצמאיים, ומושפעים על ידי אנשי תנועת "מצפן" או על ידי גורמי הרווחה מהיחידה לעבודה קהילתית בעיריית ירושלים, בניהולו של העובד הסוציאלי אבנר עמיאל.
החברים הבולטים בתנועה בתחילת דרכה היו: ראובן אברג'ל, סעדיה מרציאנו, צ'רלי ביטון, רפי מרציאנו, דוד חזקיה, אברהם מלכה (אביו של אלירן מלכה), אלי אביכזר, רוני הורביץ, מאיר לוי, כוכבי שמש, דוד לוי ממוסררה, יעקב אברג'ל, אליעזר אברג'ל, קוקו דרעי וג'אקי דיין.
אנשים אלו הצליחו להעלות אל פני השטח את מצוקת העוני, הפער בין עניים לעשירים והיחסים העדתיים בחברה הישראלית.
הם רתמו ציבור רחב להאמין כי תנועת המחאה תשפר את חייהם ואף הצליחו לגייס גורמים מעולם התקשורת דוגמת ברוך נדל, חיים גורי ועמוס קינן להגברת המודעות למאבק.
מצטרפים בולטים בהמשך היו אדי מלכה, יעקב אלבז (מאוחר יותר נחשף כי פעל בין "הפנתרים השחורים" כסוכן סמוי של משטרת ישראל), ויקטור אלוש, מתיתיהו אוליאל ודני סעיל.
שמה של התנועה ניתן לה על ידי אבי ברדוגו בהשראת התנועה האמריקאית, בניסיון למחות על אפליה כנגד המזרחים בארץ בדומה לזו שהתרחשה כלפי השחורים בארצות הברית.
לעומת זאת, לדברי שמשון ויגודר, חבר "מצפן" לשעבר אשר היה מעורב בהקמת התנועה, התנועה אימצה את השם כאשר פנתה קבוצת אנשים ממוסררה לעובדת הסוציאלית בדרישה לסיוע ליציאתם ממעגל הפשיעה אחרת יצאו להפגנות, אמרה להם שהם "מדברים כמו הפנתרים השחורים באמריקה".
הפנתרים החלו לעלות לכותרות העיתונים בישראל בינואר 1971 לאור כוונות של נערים מירושלים לקיים הפגנות בעיר.
בפברואר של אותה שנה הכריזו הפנתרים על רצון לקיים הפגנה גדולה במרץ.
כשביקשו "הפנתרים" לערוך את ההפגנה, סורבה בקשתם בטענה שיש להם עבר פלילי ובוצעו מעצרי מנע כדי למנוע את ההפגנה, ובמסגרתם נעצרו אנשי הפנתרים השחורים ואנשי מצפן.
עם זאת, גולדה מאיר הבטיחה להעביר תקציבים לצורך שיקום שכונות בירושלים.
אף על פי כן, ב-3 במרץ 1971 התקיימה ההפגנה מול בניין עיריית ירושלים בהשתתפותם של אנשי הפנתרים השחורים, אנשי מצפן, תלמידי תיכון, סטודנטים, ואנשים נוספים ביניהם עמוס קינן.
במהלך ההפגנה לא נעצר אף אדם.
ההפגנה זכתה למספר תגובות בעיתונים, אשר טענו כי הפגנתם של הפנתרים השחורים הצביעה על "מספרם העלוב" וגינו את חיבורם לתנועת מצפן.
בתחילת אפריל 1971 ביקשו הפנתרים השחורים להיפגש עם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר, ושבתו רעב ליד הכותל עד אשר בקשתם התקבלה.
ב-13 באפריל 1971 פגשה גולדה מאיר חמישה ממנהיגי התנועה בלשכתה.
בפגישה התעניינו גולדה וחברי הממשלה שהצטרפו לפגישה (שר החינוך יגאל אלון ושר הסעד מיכאל חזני) בבעיות שהציגו הפנתרים, אך מהר מאוד השיחה הסלימה לחילופי דברים קשים בין הצדדים.
לאחר שיצאו מהמפגש אמרו חברי הארגון: "הייתה חביבה מאוד ראש הממשלה, אבל עדיין איננו מרוצים.
קבענו פגישה נוספת." בהמשך אותו שבוע התקיים חג המימונה בצל הפגנות אלימות של חברי הפנתרים השחורים אשר זכו לביקורות מהתקשורת.
אלפי מפגינים התאספו בכיכר ציון בירושלים והשמיעו קריאות נגד הקיפוח העדתי.
המפגינים אף דרשו לשנות את שמה של הכיכר ל"כיכר יהדות המזרח".
גם הפגנה זו התקיימה ללא רישיון.
המשטרה שהגיעה לפזרה נתקלה בהמון זועם, שהשליך אבנים ובקבוקי תבערה לעבר השוטרים.
התוצאות היו קשות: שוטרים ומפגינים נפגעו בהתנגשות, עשרות אושפזו בבתי חולים ו-70 מפגינים נעצרו על ידי המשטרה.
בעקבות ההפגנה עלו טענות מצד חברי כנסת ואנשי תנועת הפנתרים כי אנשי המשטרה היו אלימים מדי כלפי המפגינים, ואף התקיימה פגישה בין אנשי התנועה ואנשי משטרה על הנושא במסגרתה הוחלט על הקמת מנגנון הידברות בין התנועה למשטרה.
לאחר מכן היה נראה שנוצרה רגיעה ביחסים שבין התנועה למשטרה, אך אלו התדרדרו בחזרה באוגוסט 1971, כאשר התפרצה הפגנה אלימה נוספת של התנועה בכיכר הדוידקה בירושלים.
לאחר הפגנה זו ביקשה מפלגת גח"ל לערוך דיון בכנסת סביב האלימות המשטרתית באותן הפגנות.
מעורבות עם ארגונים פוליטיים בארץ
בתחילת ימי התנועה, קיימו חבריה שיתוף פעולה הדוק עם ארגון מצפן.
שמשון ויגודר, חבר ארגון מצפן, ניסח את הכרוז הראשון של "הפנתרים" לקראת ההפגנה הראשונה, ויחד עם שלושה חברים נוספים ב"מצפן", יצא להפיץ את הכרוזים במוסררה.
אולם מיד כשהחלו לתלות אותם על הקירות, נעצרו על ידי בלשי המשטרה.
ויגודר מצביע על ההבדל ביחס כלפי שתי הקבוצות: "זה היה יוצא דופן.
לא עשינו שום דבר לא חוקי.
כשהיינו במצפן...לא היה מצב שזורקים סתם לבית סוהר לפני הפגנה.
אני לא זוכר בכל ההיסטוריה של מצפן שעצרו אותנו על הסתה".