tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבר ב-1945 התייחס בטורים בעיתונות ל"מסך הברזל" היורד וחוצה את יבשת אירופה, מונח אותו שאל מנאומיו האנטי-סובייטים של יוזף גבלס ושלבסוף הועתק גם על ידי וינסטון צ'רצ'יל.
ב-1 במאי 1945, בעקבות התאבדותו של יוזף גבלס, התמנה לתפקיד ראש השרים בממשלת פלנסבורג (ממשלה זמנית של בכירים בממשל הנאצי, שניסו לקיים רציפות שלטונית לאחר התאבדותו של היטלר) על ידי הנשיא קרל דניץ.
דניץ ושוורין פון קרוזיק ניסו לנהל משא ומתן לשביתת נשק עם בעלות הברית המערביות תוך כדי המשך הלחימה נגד צבא הסובייטי, אבל הממשלה לא הוכרה על ידי בעלות הברית והתפרקה כאשר חבריה נתפסו על ידי כוחות בריטיים ב-23 במאי 1945 בפלנסבורג.
פון קרוזיק נשפט באפריל 1949 במשפט השגרירים, נמצא אשם בביזת רכושם של מגורשים יהודים, הורשע כפושע מלחמה ונידון לעשר שנות מאסר.
הוא עצמו קיבל את חומרת העונש בטענה שמדובר בעונש צודק על מצפונו שקהה וסומם.
הוא ריצה את עונשו בכלא לנדסברג, אולם שוחרר כבר בינואר 1951 במסגרת גל חנינות.
שנים מאוחר יותר כתב שוורין פון קרוזיק מספר ספרים על מדיניות כלכלית, ואף שתי גרסאות של זכרונותיו.
שוורין פון קרוזיק הלך לעולמו בגיל 89 בעיר אסן.
עד 2020, חברת האנרגיה של המזרח הרחוק הרוסי שימשה כספונסר ראשי.
לוץ' ולדיווסטוק שיחקה בליגות הכדורגל של ברית המועצות מאז שנת 1958. תחילה שיחקה הקבוצה במחוז "המזרח הרחוק" של ליגת ה"B-Class" (הליגה השלישית בחשיבותה בברית המועצות של אותם ימים) עד לשנת 1965, אז העפילה ל"A Class", הליגה המחוזית בה שיחקה הקבוצה עד לשינוי סדרי הליגות בברית המועצות בשנת 1972.
הקבוצה שיחקה בליגה הרוסית הראשונה בין השנים 1994 ו-1997, אז ירדה ל"ליגה הרוסית השנייה" (הליגה השלישית בחשיבותה ברוסיה) ובה שיחקה בין השנים 1998 ו-2003.
בשנת 2003 הקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה הרוסית השנייה והעפילה לליגה הרוסית הראשונה ואחרי שנתיים בליגה הרוסית הראשונה, העפילה שוב לפרמייר-ליג הרוסי, בו היא שיחקה עד שנת 2008, אז ירדה בחזרה לליגת המשנה.
עקב מיקומה של הקבוצה בקצה המזרחי של רוסיה שהמרחק ממנו רב מערי מערב רוסיה כגון מוסקבה וסנקט פטרבורג, לכן מספר האוהדים הבאים למשחקים שכאלו בוולדיווסטוק הוא מועט במיוחד שכן מסע ברכב פרטי הוא קשה מאוד (בשל מצבם הירוד של כבישי רוסיה) ויש לקחת מטוס או להשתמש בשירותי הרכבת הטרנס-סיבירית.
בעונת 2017/2018 הקבוצה העפילה לשלב רבע גמר הגביע הרוסי בכדורגל לאחר שגברה על מוליכת ליגת הכדורגל הלאומית יניסיי קרסנויארסק.
ברם בסיום עונת 2017/2018 נשרה לליגה השנייה.
עד עונת 2018/2019 הקבוצה נקראה לוצ'-אנרגיה ולדיווסטוק ולפני פתיחת העונה הוחלט לקרוא לה בשם לוץ' ולדיווסטוק.
בעונת 2020/21 תתמודד בליגת הכדורגל המקצוענית בעקבות החלטת משרד הספורט של פרימוריה להפנות את הכספים המיועדים למועדוני ספורט לטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה ברוסיה.
עם זאת, בעקבות קשיים כלכליים והצטברות חובות רבים המועדון הודיע על פשיטת רגל בקיץ 2020.
הישגים לפי עונה (משנת 1995)
היריבות הכי גדולה של המועדון היא נגד מועדון סק"א חברובסק.
יו"ר דירקטוריון — ויקטור מילוש
מנהל ספורטיבי — יבגני סטריז'יצ'נקו
מאמן ראשי — רוסטם חוזין
עוזר מאמן — אנטולי אגרופנין
מאמן שוערים — סרגיי קראשצ'נקו
ליגת העל הרוסית בכדורגל: מקום 7 (2006)
גביע ליגת הכדורגל הלאומית: זכייה (2014)
הגביע הסובייטי בכדורגל: שמינית גמר (1969)
לוצ'אנו פבארוטי (באיטלקית: Luciano Pavarotti; 12 באוקטובר 1935 – 6 בספטמבר 2007) היה זמר טנור איטלקי ידוע ואחד המוזיקאים הפופולריים ביותר בעולם האופרה ובתחומי המוזיקה האחרים.
פבארוטי היה ידוע בזכות הופעותיו בטלוויזיה ובאמצעי תקשורת אחרים, כאחד מ"שלושת הטנורים", וכן בזכות הזמן שהקדיש לפעילויות צדקה, כגון גיוס כספים עבור פליטים ועבור הצלב האדום.
תחילת הקריירה שלו כטנור הייתה נטולת אירועים משמעותיים.
שירתו לא בלטה בייחודה, והוא השיג הכרה משמעותית וניסיון רב ערך כשהופיע עם זמרת הסופרן ג'ואן סאת'רלנד, שהזמינה את זמר הטנור הצעיר להצטרף אליה במהלך סיור בינלאומי שערכה.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 הפך פבארוטי לידוען בקנה מידה עולמי, וזכה לתהילה בזכות קולו המבריק, בעיקר ברגיסטר העליון של המנעד שלו.
הדו הגבוה רב-העוצמה שלו הפך לסימן ההיכר שלו עם השנים.
קולו מסווג כטנור לירי מלא , אך פבארוטי לא הגביל עצמו לשירת תפקידים מסוג זה בלבד.
פבארוטי פרץ לתודעה העולמית לאחר שביצע את האריה "נסון דורמה" ("אַל יִישַן אִיש") בטקס הפתיחה של מונדיאל 1990 באיטליה.
הראשון מבין הקונצרטים של "שלושת הטנורים" נערך בערב משחק הגמר של הטורניר, ופבארוטי הופיע בו לצדם של פלאסידו דומינגו וחוסה קאררס.
הופעתו של פבארוטי הביאה לכך שמספר אריות שקודם לכן היו להיט רק בעולם האופרה הפכו להיטים שקהל נרחב בהרבה האזין להם.
השפעתו הלכה והתרחבה לאחר שהופיע בפרסומות ובקונצרטים עם כוכבי פופ.
בניגוד למוזיקאים אחרים שפנו לכיוון המוזיקה הפופולרית, פבארוטי שמר באופן קבוע על זהותו ככוכב אופרה.
פבארוטי נולד בפרוורי מודנה שבצפון-מרכז איטליה, והיה בנם של פרננדו פבארוטי, אופה וזמר, ואדלה ונטורי, עובדת במפעל סיגריות.
לפי פבארוטי, לאביו היה קול טנור טוב אך הוא ויתר על קריירת שירה בשל פחד במה והסתפק בשירה במקהלה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נאלצה המשפחה לצאת מהעיר, שכרה חדר מחוואי שהתגורר בכפר סמוך למודנה, וגרה שם במשך שנה.
בילדותו הרבה פבארוטי להאזין לאוסף התקליטים של אביו, שברובם ניתן היה לשמוע טנורים ידועים, כגון בנימינו ג'ילי, ג'ובאני מארטינלי, טיטו סקיפה ואנריקו קארוזו.
הרגלו זה קירב אותו למוזיקה ולשירה.
בערך בגיל 9 החל לשיר עם אביו במקהלה הקטנה של הכנסייה המקומית.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון התלבט פבארוטי בבחירת קריירה.
הוא נטה להתחיל בקריירה של שוער כדורגל, אולם אמו שכנעה אותו ללמוד הוראה.
פבארוטי נענה לבקשתה, ולאחר תום לימודי ההוראה לימד במשך שנתיים בבית ספר יסודי במודנה.
הוא לא ראה בעבודתו כמורה שליחות, אלא דרך להתפרנס בדרכו לקריירה המוזיקלית שבחר, וההוראה, בין שאר עבודות, פרנסה אותו במהלך לימודי המוזיקה שלו בשבע השנים הבאות.
אביו, שזיהה את הסיכון הכלכלי הכרוך בקריירה בתחום המוזיקה, לא נתן את הסכמתו ברצון רב, והוסכם שפבארוטי יוכל ליהנות מקורת גג וממזון ללא תמורה בבית הוריו עד גיל 30, ואם לא יצליח עד גיל זה, יפרוש ממוזיקה.
במקביל לעיסוקו בתחום ההוראה, החל פבארוטי את לימודיו העיקריים בתחום המוזיקה ב-1954, בגיל 19, תחת הדרכתו של אריגו פולה, מורה מכובד וזמר טנור מהעיר מודנה.
כיוון שפולה היה מודע למצבה הכלכלי של המשפחה, הוא הציע ללמד את פבארוטי ללא שכר לימוד.
רק כאשר החל ללמוד, גילה פבארוטי שהוא ניחן בשמיעה אבסולוטית.
במהלך שנות לימודיו בתחום המוזיקה עבד במשרות חלקיות על מנת לקיים את עצמו – תחילה כמורה בבית ספר יסודי ולאחר מכן כסוכן ביטוח.
ב-1955 חווה את הצלחתו הראשונה בתחום המוזיקה כחבר במקהלת רוסיני, מקהלת גברים ממודנה, שכללה בין השאר גם את אביו.
המקהלה זכתה במקום ראשון בתחרות איסטדפוד הבינלאומית בלנגות'ן (Llangollen) שבוויילס.
מאוחר יותר אמר פבארוטי שזו הייתה החוויה החשובה ביותר בחייו, והיא שגרמה לו לפנות לכיוון השירה המקצועית.
בערך בתקופה זו פגש פבארוטי לראשונה את זמרת האופרה אדואה ורוני, שאותה נשא לאישה ב-1961. כשאריגו פולה נסע ליפן, החל פבארוטי ללמוד אצל אטורה קאמפוליאני, שלימד באותה עת את חברת הילדות של פבארוטי, מירלה פרני, שאמותיהם עבדו יחד במפעל סיגריות.
בהמשך, הופיעו השניים בצוותא פעמים רבות והקליטו מספר תקליטים ידועים.
במשך שש השנים הראשונות ללימודיו הופיע פבארוטי ברסיטלים בודדים בלבד, בהופעות שהתקיימו בעיירות קטנות וללא תשלום.
כאשר התפתח גידול שפיר במיתרי הקול שלו וגרם ל"אסון" בקונצרט בפרארה, הוא החליט לוותר על הקריירה המוזיקלית.
אולם פבארוטי החלים במהירות, וייחס זאת לתחושת השחרור שהתלוותה להחלטתו.
לא זו בלבד שהגידול נעלם כליל, אלא, כפי שפבארוטי תיאר זאת באוטוביוגרפיה שלו, "כל מה שלמדתי, בצירוף הקול הטבעי שלי, חברו עכשיו יחדיו להפיק את הצליל שעל השגתו נאבקתי כל כך קודם לכן".
פבארוטי החל את הקריירה שלו כטנור בבתי אופרה אזוריים וקטנים באיטליה, ופריצת הדרך שלו הייתה באפריל 1961, כאשר גילם את תפקיד רודולפו באופרה "לה בוהם" בתיאטרון העירוני שברג'ו אמיליה.
בשלב מוקדם מאוד בקריירה שלו, ב-23 בפברואר 1963, הוא הופיע באופרה של וינה באותו תפקיד.
במרץ ואפריל 1963 הוא הופיע בווינה פעם נוספת בתפקיד רודולפו, אך גם בתפקיד הדוכס ממאנטובה ב"ריגולטו".
באותה שנה הוא הופיע בקובנט גארדן, כאשר שיחק בתפקיד רודולפו במקום ג'וזפה די סטפנו שחלה.
למרות ההצלחה היחסית, התפקידים שמילא בתחילת דרכו לא הזניקו אותו מיד לתהילה.
אחד הצעדים החשובים שנקט בשנים אלו היה מסע ההופעות שערך עם ג'ואן סאתרלנד (ובעלה המנצח ריצ'רד בונינג), שב-1963 חיפשה טנור צעיר וגבוה שיופיע לצדה במהלך מסע ההופעות שלה באוסטרליה.
כיוון שגובהו היה למעלה מ-1.80 מטר והופעתו נראתה לה סמכותית, פבארוטי היה מועמד מתאים ביותר.
השניים הופיעו ביחד ביותר מ-40 הופעות בתוך כחודשיים, ומאוחר יותר ציין פבארוטי שבזכות סאתרלנד הוא למד את שיטת הנשימה שאפשרה לו להחזיק מעמד בכל הקריירה שלו.
הופעת הבכורה של פבארוטי באמריקה הייתה Cאופרה הגדולה של פלורידה במיאמי בפברואר 1965, שם שר לצדה של סאתרלנד באופרה "לוצ'יה די למרמור" של גאטנו דוניצטי.
הטנור שהיה אמור להופיע באותו לילה היה חולה ולא היה לו מחליף, וכיוון ששניהם נסעו ביחד היא המליצה על פבארוטי, שהכיר היטב את התפקיד.
זמן קצר לאחר מכן, ב-28 באפריל, הופיע פבארוטי בפעם הראשונה בבית האופרה לה סקאלה, כאשר שיחק בהפקה מחודשת של "לה בוהם" בבימויו של פרנקו זפירלי, לצד חברת הילדות שלו מירלה פרני, ששיחקה בתפקיד מימי, בניצוחו של הרברט פון קאראיין.
לאחר מסע הופעות ארוך באוסטרליה, הוא חזר ללה סקאלה וגילם את תפקיד תבאלדו באופרה "בני קפולט ובני מונטגיו" ב-26 במרץ 1966, ביחד עם ג'אקומו אראגאל כרומאו.
הופעתו הראשונה כטוניו באופרה "בת הגדוד" של דוניצטי הייתה בקובנט גרדן ב-2 ביוני באותה שנה.
הופעה זו הקנתה לו את המוניטין של "מלך הדו הגבוה".
הישג חשוב נוסף היה ב-20 בנובמבר 1969 ברומא, כאשר הוא שר באופרה "הלומברדים" לצדה של רנאטה סקוטו.
הופעה זו הוקלטה והופצה בצורה נרחבת, כמו גם כמה הקלטות של "בני קפולט ובני מונטגיו", על פי רוב עם אראגאל.
בין ההקלטות המסחריות הראשונות היה רסיטל של אריות מאת דוניצטי וג'וזפה ורדי (אחת הבולטות בהן היא האריה מתוך דון סבסטיאנו), כמו גם הקלטה מלאה של האופרה "שיקוי האהבה" עם סאתרלנד.
פריצת הדרך של פבארוטי בארצות הברית הייתה ב-17 בפברואר 1972, כאשר הופיע במטרופוליטן אופרה של ניו יורק ב"בת הגדוד", והלהיב את הקהל כאשר הצליח לבצע תשע פעמים דו גבוה באריה הראשית של הדמות; המסך עלה וירד 17 פעמים לאחר ההצגה.
פבארוטי החל להופיע באופן סדיר בטלוויזיה.
בהופעתו הראשונה הוא שב וגילם את רודולפו (לה בוהם) בשידור הראשון של Live From The Met במרץ 1977, ואחוז הצופים בתוכנית היה אחד מהגבוהים ביותר בהיסטוריה עבור שידור טלוויזיוני של אופרה.
הוא זכה בפרסי גראמי רבים ובתקליטי פלטינה וזהב עבור הופעותיו.
הופעות נוספות הראויות לציון הן "לה פאבוריטה" עם פיורנצה קוסוטו ו"הפוריטנים" (1975) עם סאתרלנד.
ב-31 ביולי 1976 הופיע פבארוטי לראשונה בפסטיבל זלצבורג כזמר סולו ברסיטל ביחד עם הפסנתרן לאונה מאג'רה.
פבארוטי הופיע בפסטיבל במספר הזדמנויות נוספות: ב-1978 ברסיטל וכזמר האיטלקי באופרה "אביר הוורד", ב-1983 ב"אידומנאו", וב-1985 ו-1988 כזמר סולו ברסיטלים.
ב-1977 נכתבה עליו כתבת פרופיל ב"טיים מגזין".
באותה שנה חזר פבארוטי לבית האופרה של וינה לאחר היעדרות של 14 שנים, כאשר שר בתפקיד מאנריקו ב"איל טרובטורה" בניצוחו של פון קאראייאן.
ב-1978 הוא הופיע כזמר יחיד ברסיטל בתוכנית Live from Lincoln Center.
פבארוטי ערך את רסיטל הבכורה הבינלאומי שלו בקולג' ויליאם ג'ואל ב-1973, כחלק מתוכנית ההצטיינות באמנויות של הקולג'.
כיוון שהיה נרגש והזיע לפני הופעות, הוא נשא עמו מטפחת במהלך כל ההופעה.
מטפחת זו הפכה לאחד הדברים שאפיינו את הופעות היחיד שלו.
ב-1978 פבארוטי קיבל תואר חבר של כבוד באחוות פאי מיו אלפא סינפוניה של אוניברסיטת מיאמי, שהיא קבוצת סטודנטים המתמקדת בקידום המוזיקה באמריקה.
בתחילת שנות ה-80 ייסד פבארוטי את "תחרות פבארוטי הבינלאומית לזמרה" לזמרים צעירים.
המנצחים בתחרות זכו להופיע איתו ב-1982 בקטעים מתוך "לה בוהם" ו"שיקוי האהבה".
בתחרות השנייה, ב-1986, הוצגו קטעים מתוך האופרות "לה בוהם" ו"נשף מסכות".
לרגל חגיגות 25 שנים לקריירה שלו הביא פבארוטי את המנצחים בתחרות להופעות גאלה של "לה בוהם" בערים מודנה וג'נובה.
לאחר מכן הם טסו לסין, והעלו בבייג'ינג הופעה של "לה בוהם".
כדי לסכם את הביקור ביצע פבארוטי את הקונצרט הראשון אי פעם ב"היכל העם" בכיכר טיין-אן-מן לפני קהל של 10,000 אנשים, וקיבל על כך ביקורות מעולות.
התחרות השלישית, ב-1989, כללה שוב ביצועים מתוך "שיקוי האהבה" ו"נשף מסכות".
המנצחים בתחרות החמישית ליוו את פבארוטי בהופעות בפילדלפיה במהלך שנת 1997.
הצעד המרכזי של פבארוטי בתהליך ההפיכה שלו לידוען עולמי התרחש ב-1990, כשהביצוע שלו לאריה של פוצ'יני 'נסון דורמה' (Nessun Dorma, מתוך האופרה "טורנדוט)" נבחר להיות ההמנון של משחקי גביע העולם בכדורגל באיטליה.
האריה הפכה פופולרית והיא עדיין סימן ההיכר של פבארוטי.
לאחר מכן זכה פבארוטי להצלחה נוספת בקונצרט שלושת הטנורים שהתקיים בערב גמר גביע העולם במרחצאות קרקלה ברומא, ובו הופיע יחד עם עמיתיו הטנורים פלאסידו דומינגו וחוסה קאררס בניצוחו של זובין מהטה, הופעה שהפכה לתקליט הקלאסי הנמכר ביותר בכל הזמנים.
לאורך שנות ה-90 הופיע פבארוטי בקונצרטים רבים שבכל אחד מהם נכח קהל רב ושנערכו מחוץ לאולמות.
בקונצרט שלו בהייד פארק בלונדון נכחו 150,000 צופים בקירוב.
ביוני 1993 התאספו למעלה מ-500,000 מאזינים להופעה שלו בסנטרל פארק בניו יורק, בעוד מיליונים רבים אחרים ברחבי העולם צפו בה בטלוויזיה.
בספטמבר שלאחר מכן, למרגלות מגדל אייפל בפריז, הוא שר לקהל של כ-300,000 אנשים.
בעקבות הקונצרט המקורי מ-1990 נערכו קונצרטים נוספים של שלושת הטנורים במהלך אליפויות העולם: בלוס אנג'לס ב-1994, בפריז ב-1998, וביוקוהאמה ב-2002.
עלייתו המטאורית של פבארוטי הייתה מלווה גם במכשולים.
הוא נודע כ"מלך הביטולים" בעקבות ביטולים רבים של הופעות, וטבעו ההפכפך גרם למערכות יחסים עכורות עם מספר בתי אופרה.
ב-1989 קטע ארדיס קרייניק מהאופרה הלירית של שיקגו את מערכת היחסים הארוכה של פבארוטי עם בית האופרה, ואף ניסה ליזום נגדו חרם (לאחר שפבארוטי נטש חזרות לאופרה שבועיים לפני התחלתה בטענה שהוא צריך להחלים במשך חודשיים).
לאורך תקופה של שמונה שנים ביטל פבארוטי 26 הופעות מתוך 41 מתוכננות, והמהלך של קרייניק הורגש היטב בעולם האופרות.
פבארוטי היה חבר קרוב של הנסיכה דיאנה.
הם גייסו יחדיו כסף לסילוק מוקשים ברחבי העולם.
הוא הוזמן לשיר בטקס ההלוויה שלה, אבל סירב, כיוון שחש שאינו יכול לשיר "עם הצער בגרון שלי".
למרות זאת, הוא השתתף בהלוויה עצמה.
ב-12 בדצמבר 1998 היה פבארוטי לזמר האופרה הראשון (ונכון להיום, היחיד) שהופיע בתוכנית "סאטרדיי נייט לייב", כאשר שר לצדה של ונסה ויליאמס.
כמו כן שר עם להקת U2 בשיר שלה משנת 1995, "מיס סרייבו" במסגרת הפרויקט "פאסנג'רס" של המפיק הידוע בריאן אינו.
ב-1998 הוענק לפבארוטי פרס אגדת גראמי .
פרס זה ניתן בנסיבות מיוחדות בלבד, והוא הוענק רק 15 פעמים מאז שניתן לראשונה בשנת 1990.
בשנת 2002 נפרד פבארוטי מהמנהל שלו מזה 36 שנים, הרברט ברסלין.
הפרידה, שהייתה מרה, לוותה ב-2004 בפרסומו של ספר מאת ברסלין בשם 'המלך ואני', שרבים ראו בו ביקורת סנסציונית על יכולות המשחק של פבארוטי (באופרה), על יכולתו לקרוא תווים ולמלא תפקידים, ועל התנהגותו האישית.
עם זאת, ברסלין הודה בהצלחה המשותפת שלהם.
בריאיון עם ג'רמי פקסמן מה-BBC בשנת 2005 דחה פבארוטי את ההאשמות שהוא לא יודע לקרוא תווים, אולם הודה שמדי פעם יש לו קשיים לעקוב אחר תפקיד התזמורת.
ב-2001 הוא קיבל את פרס הכבוד של מרכז קנדי.
כמו כן, הוא מחזיק בשני שיאי גינס: הראשון הוא מספר העליות הרב ביותר של אמן לבמה לאחר ההצגה (165); והשני - עבור האלבום הקלאסי הנמכר ביותר (האלבום הוא "בקונצרט" מאת שלושת הטנורים, ולפיכך השיא שייך גם לפלסידו דומינגו וחוסה קארראס).
ב-2003 הקליט פבארוטי את הלקט האחרון שלו, Ti Adoro, שבו הוא שר בסגנון הנוטה יותר לכיוון של "פופרה" (אופרה פופולרית).
הוא התחתן עם העוזרת שלו, ניקולטה מאנטובאני, שילדה לו תאומים, אולם בעקבות סיבוכים בלידה רק אחת, אליצ'ה, שרדה.
פבארוטי החל בסיבוב הפרידה שלו ב-2004, בגיל 69, והופיע בפעם האחרונה במקומות שכבר הופיע בהם - אבל גם בכאלה שעדיין לא - לאחר יותר מארבעה עשורים על הבמה.
פבארוטי הופיע בפעם האחרונה במטרופוליטן של ניו-יורק ב-13 במרץ 2004, בתפקיד הצייר מריו קאבאראדוסי באופרה "טוסקה" מאת פוצ'יני, הופעה שעליה קיבל 12 דקות של מחיאות כפיים מהקהל.
במרץ 2005 עבר פבארוטי ניתוח בצוואר על מנת לתקן שתי חוליות.
ביוני אותה שנה הוא נאלץ לבטל קונצרט של שלושת הטנורים במקסיקו בגלל דלקת גרון.
בראשית 2006 הוא עבר ניתוח בגב וסבל מזיהום בעודו מאושפז בבית החולים, דבר שכפה עליו לבטל קונצרטים בארצות הברית, בקנדה ובממלכה המאוחדת.
ב-10 בפברואר 2006 שר פבארוטי את "נסון דורמה" בטקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף בטורינו, איטליה.
הופעתו הייתה החלק האחרון של הטקס, וקיבלה תשואות רבות מהקהל שנכח בה.
האריה בוצעה חצי טון נמוך יותר מהכתוב בתווים, מתוך התחשבות בגילו וביכולתו הפיזית של פבארוטי.
הופעתו היחידה של פבארוטי בסרט קולנוע, הייתה בקומדיה הרומנטית "כן, ג'ורג'ו", שיצאה לאקרנים ב-1982 וזכתה לביקורות לא טובות.
עם זאת, לפבארוטי הייתה הצלחה בעיבוד הטלוויזיוני של ריגולטו על ידי ז'אן פייר פונל, שהוקרן לראשונה באותה שנה, ובלמעלה מ-20 הופעות אופרה שהוקלטו עבור הטלוויזיה בין 1978 ל-1994 (רובן עם מטרופוליטן אופרה) שרובן זמינות גם ב-DVD.
בזמן שערך "סיבוב פרידה" בינלאומי, אובחן אצל פבארוטי ביולי 2006 סרטן הלבלב.
פבארוטי נאבק בהשפעות המחלה, עבר ניתוח בטן מקיף ותכנן להשלים את התחייבויותיו השונות להופיע.
אך באוגוסט 2007 הוא אושפז בגלל החמרה במצבו.
הוא נפטר ב-6 בספטמבר 2007 בביתו שליד מודנה; אשתו, אחותו ושלוש בנותיו הגדולות נכחו.
בהודעת דואר אלקטרוני שהופצה על ידי מנהלו, טרי רובסון, נכתב "המאסטרו נלחם במשך זמן רב בקרב קשה נגד סרטן הלבלב שלבסוף נטל את חייו.
כראוי לגישה שאפיינה את חייו ועבודתו, מצב הרוח שלו נותר חיובי עד שנכנע לשלבים הסופיים של מחלתו".
האופרה של וינה ופסטיבל זלצבורג הורידו את הדגלים לחצי התורן כאות אבל.
מספר בתי אופרה, כגון בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, יזמו מחוות אחרות לזכרו.
מועדון הכדורגל האיטלקי יובנטוס, שפבארוטי היה אוהד ידוע שלו, שלח נציגים להלוויה ופרסם באתר האינטרנט הרשמי שלו הודעה שתוכנה היה "שלום פבארוטי, לב שחור ולבן", כהתייחסות לצבעים של מדי הבית הקבוצתיים.
פבארוטי הותיר אחריו ארבע בנות: שלוש, לורנצה, קריסטינה וג'וליאנה, מאשתו הראשונה אדואה, שלה היה נשוי במשך 34 שנים; ואחת, אליצ'ה, מאשתו השנייה ניקולטה מאנטובאני.
בעת מותו הייתה לו נכדה אחת.
הצוואה הראשונה שלו נפתחה יום אחד לאחר פטירתו והצוואה השנייה בהמשך ספטמבר 2007. הונו נאמד בכ-20 עד 120 מיליון דולרים, כולל אחוזה מחוץ למודנה, וילה בפזארו, דירה במונטה קרלו, וילה בברבדוס ושלוש דירות בעיר ניו יורק.
זמן קצר לאחר מותו, במה שהיה אמור להיות יום ההולדת ה-72 שלו, השתמש מנוע החיפוש גוגל בלוגו שכלל איור של פבארוטי במקום האות האנגלית l.
זמן קצר לאחר מותו יצא CD שהוכן על ידיו והכיל 20 אריות ידועות הקשורות אליו, כגון "נסון דורמה" ו"אווה מריה".
פבארוטי אירח בביתו שבמודנה את קונצרט "פבארוטי וחברים" פעם בשנה, וגייס למופע זמרים מכל תחומי תעשיית המוזיקה על מנת לאסוף כספים עבור מטרות הומניטריות של האו"ם.
נערכו קונצרטים עבור ארגון "ילד מלחמה", ועבור קורבנות העימותים בבוסניה והרצגובינה, בגואטמלה, בקוסובו ובעיראק.
לאחר המלחמה בבוסניה פבארוטי מימן וייסד את "מרכז פבארוטי למוזיקה" בדרום העיר מוסטר, וזאת על מנת לתת לאמנים בוסנים את האפשרות לפתח את כישוריהם.
עבור התרומות הללו העניקה לו העיר סרייבו אזרחות כבוד ב-2006.
הוא ערך קונצרטי צדקה על מנת לגייס כסף לקורבנות של אסונות, בהם רעידת האדמה בצפון ארמניה.
ב-1999 הופיע פבארוטי בקונצרט צדקה שנערך בביירות לציון מלחמת האזרחים בלבנון שנמשכה 15 שנים.
הקונצרט היה הגדול ביותר שנערך בעיר מאז סיום המלחמה, וההערכה היא כי השתתפו בו כ-20,000 אנשים שהגיעו ממדינות מרוחקות כגון ערב הסעודית ובולגריה.
הקונצרט היה הפעם השנייה שבה פבארוטי הופיע במזרח התיכון, לאחר שב-1976 פבארוטי ערך הופעה עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות בתל אביב.
על ההופעה ניצח המנצח זובין מהטה, עמו הופיע פעמים רבות.
ב-2001 קיבל פבארוטי את מדליית נלסון מנדלה מטעם נציבות האו"ם לפליטים עבור מאמציו בגיוס כספים לטובת פליטים ברחבי העולם.
פבארוטי הצליח לגייס במהלך אחד הקונצרטים שערך באיטליה למעלה ממיליון וחצי דולר עבור פליטים, יותר מכל אדם יחיד אחר.
פבארוטי קיבל פרסים אחרים עבור פעילויות צדקה, לרבות פרס החופש של לונדון ואות הצלב האדום עבור שירותים לאנושות, בעקבות גיוס הכספים שערך למען הארגון, וב-1998 זכה בפרס על פעילות הומניטרית מטעם האקדמיה הלאומית לתיעוד האמנות והמדע של ארצות הברית.
קרל-לודוויג הרמן "לוץ" לונג היה אתלט גרמני שזכה במדליית כסף אולימפית בקפיצה לרוחק.
נהרג בסיציליה במלחמת העולם השנייה.
נולד בלייפציג ליוהנה ולקרל הרמן לונג, בעל בית מרקחת בעיר.
בשנים 1919–1923 למד בבית ספר פרטי, המשיך בגימנסיה וסיים לימודיו עם תעודת בגרות ב-1934. בסתיו אותה שנה החל בלימודי משפטים באוניברסיטת לייפציג.
ב-1937 הצטרף לאגודת הסטודנטים הנאצית והיה פעיל גם באס אה.
בינואר 1938 סיים בהצלחה את לימודיו ובשנים 1938–1939 עשה התמחות בצוונקאו.
הישגו הראשון של לוץ היה מדליית ארד באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בטורינו ב-1934.
באולימפיאדת ברלין שנערכה ב-1936 היה אחד המועמדים הבולטים של גרמניה לזכייה במדליה.
בשלב המוקדמות, הוא שבר את השיא האולימפי, בעוד האמריקאי ג'סי אוונס, שזכה קודם לכן במדליית הזהב בריצת 100 מטר, נפסל בשתי הקפיצות הראשונות שלו ונותר לו ניסיון קפיצה אחד.
בניסיון הקפיצה האחרון שלו, קפץ אוונס למרחק של 8.06 מטר, וזכה בזהב, בעוד לוץ נותר עם מדליית הכסף.
חרף הפסדו, שמח לוץ בשמחתו של אוונס, וחגג איתו את ניצחונו.
זאת, למגינת לבם של הנאצים, שחזו באוונס האפרו-האמריקאי מנצח את לוץ הבלונדיני בעל המראה הארי.
נוסף לכך, הוא סיים במקום עשירי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.62 מטר.
הסצנה עם אוונס מוזכרת בסרט "מרוץ", שהתפרסם ב-2016 ועוסק בחייו של אוונס.
בשל הגינותו הספורטיבית, הוענקה ללוץ לאחר מותו מדליית פייר דה קוברטן.
הוא היה הראשון שמדליה זו הוענקה לו.
על מעשהו של לוץ אמר אוונס: "נדרש ממנו אומץ רב להתיידד עמי לנגד עיניו של היטלר.
ב-1938 זכה שוב במדליית הארד באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפריז בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.56 מטר.
במחצית השנייה של 1939 החל בעבודת הדוקטורט.
לונג עבר ב-1940 להמבורג, שם עבד כעורך דין בבית הדין המקומי לעבודה.
ב-1 באפריל 1940 הוא הצטרף למפלגה הנאצית.
באפריל 1941 הוא גויס לוורמאכט והוצב בוויסמר.
ביולי 1941 נשלח לברלין, שם שימש כמורה לספורט של הוורמאכט.
באפריל 1943 עבר הכשרה כמפעיל תותח נ"מ ונשלח לחזית דרום איטליה.
מן החזית כתב לונג לידידו אוונס על תחושותיו:
במהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה, ב-10 ביולי 1943, נפצע בירך מירי, והושאר מאחור כשהוורמאכט נסוג.
לונג נפל בשבי הצבא הבריטי ומת בבית חולים צבאי מאובדן דם שלושה ימים אחר כך.
אוונס הגשים את בקשתו של לונג ובא לגרמניה לבקר את אלמנתו ובנו.
כמו כן, שימש אוונס כשושבין בחתונתו של הבן קאי.
על שמו של לונג נקראו רחובות בלייפציג ובכפר האולימפי שהוקם במינכן לקראת המשחקים האולימפיים של 1972.
לוצ'אנו ספאלטי (באיטלקית: Luciano Spalletti; נולד ב-7 במרץ 1959 בקרטאלדו) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל איטלקי המאמן את יובנטוס מהסרייה א'.
ספאלטי התמנה לאימון רומא בשנת 2005 לאחר עונה מצוינת עם אודינזה, במהלכה סיימה הקבוצה במקום הרביעי המוביל למוקדמות ליגת האלופות.
כמאמן רומא הוביל אותה במשך 3 עונות רצופות למקום השני בסרייה א', ולארבעה גמרי קופה איטליה רצופים (בין השנים 2005–2008), וזכה בשניים מהם בשנים 2007 ו-2008. כמו כן השתתפה הקבוצה ארבע פעמים בסופרקופה איטליה (מפעל הסופר קאפ האיטלקי), אולם הפסידה בכולם לאלופה אינטר מילאנו.
בזירה האירופאית העפיל ספאלטי פעמיים לרבע גמר ליגת האלופות (בעונות ו-) והודח בשתיהן על ידי מנצ'סטר יונייטד.
בעונת העפילה רומא לשמינית גמר המפעל, והודחה לאחר דו-קרב בעיטות עונשין על ידי ארסנל.
בשנים 2006 ו-2007 זכה בתואר מאמן השנה של הסרייה א' בעקבות הצלחותיו עם רומא.
כמאמן זניט סנקט פטרבורג, הוא זכה בדאבל לשנת 2010 – הן באליפות ליגת העל הרוסית והן בגביע הרוסי והיה למאמן הזר השני בתולדות רוסיה שזוכה באליפות המדינה, לאחר שגם המאמן הזר הראשון בתולדות המדינה, היה מאמן זניט (דיק אדבוקאט).
ב-2014 פוטר עקב רצף כישלונות בליגת האלופות ובליגה הרוסית.
במהלך עונת מונה בפעם השנייה למאמן רומא, לאחר סיום עונת התפטר מתפקידו, על אף שרומא סיימה במקום השני בליגה האיטלקית.
ב-9 ביוני 2017 מונה למאמן קבוצת הכדורגל אינטר מילאנו.
ב-30 במאי 2019 ספאלטי עזב את אינטר, לאחר שהוביל את אינטר פעמיים למקום הרביעי המוביל לליגת האלופות ולכישלון בליגת האלופות (הדחה בשלב הבתים).
ב-29 במאי 2021 מונה למאמן נאפולי, עימה זכה באליפות איטליה בעונת 2022/2023. הוא עזב את הקבוצה בסיום העונה ומונה באוגוסט 2023 למאמן נבחרת איטליה.
ביוני 2025 פוטר בעקבות הפסד הנבחרת ל.
לוצ'אנו בריו (באיטלקית: Luciano Berio; 24 באוקטובר 1925 - 27 במאי 2003) היה מלחין ומנצח איטלקי, בעיקר של מוזיקה קלאסית מודרנית.
הוא נודע ביצירתו הנסיונית (בייחוד יצירתו משנת 1968 "סינפוניה" לשמונה סולנים ולתזמורת מורחבת וסדרת קטעי הסולו הממוספרים בשם "סקוונצה") וכן עבודתו החלוצית במוזיקה אלקטרונית.
בריו נולד באונליה (כיום חלק מן העיר אימפריה שבמפרץ ג'נובה).
הוא למד נגינה בפסנתר אצל אביו וסבו, שניהם נגני עוגב.
בשנות מלחמת העולם השנייה גויס לצבא, אבל כבר ביומו הראשון נפצע בידו כשלמד לטפל ברובה ואושפז בבית חולים צבאי.
לאחר המלחמה למד בריו בקונסרבטוריון של מילאנו אצל ג'וליו צ'זארה פאריבני וג'ורג'ו פדריקו גדיני.
הפגיעה בידו מנעה ממנו להמשיך את לימודי הנגינה, על כן התרכז בהלחנה.
בשנת 1947 התקיים הביצוע הפומבי הראשון של אחת מיצירותיו, סוויטה לפסנתר.
בריו התפרנס אותו זמן מליווי שיעורי שירה, ובעבודתו זו פגש את הזמרת המצו-סופרן קתי ברבריאן, שאותה נשא לאישה זמן קצר אחרי סיום לימודיו (השניים התגרשו ב-1964).
במשך השנים יכתוב בריו יצירות רבות לקולה.
בשנת 1951 יצא בריו לארצות הברית ללמוד בטנגלווד אצל לואיג'י דאלאפיקולה, שהקנה לו עניין בסריאליזם.
בהמשך השתתף בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטדט, שם פגש את פייר בולז, קרלהיינץ שטוקהאוזן, ג'ורג' ליגטי ומאוריציו קאגל.
הוא החל להתעניין במוזיקה אלקטרונית והיה שותף בשנת 1955 להקמת "סטודיו די פונולוגיה", אולפן מוזיקה אלקטרונית במילאנו, עם ברונו מאדרנה.
באולפן זה חיבר את יצירתו האלקטרונית "תמה" (מחווה לג'ויס), שבה קטעי קריאה מתוך יוליסס של ג'ויס בקולה של קתי ברבריאן.
בריו הזמין מספר רב של מלחינים בעלי שם לעבוד שם, בהם אנרי פוסר וג'ון קייג'.
כמו כן הוציא כתב עת למוזיקה אלקטרונית בשם "מפגשים מוזיקליים", בהשתתפותם הפעילה של קייג' ובולז.
בניגוד לנטיית בני זמנו לכתיבה חדשנית לשמה, בריו נטה לסגנון לאומי ופופולרי, כפי שאפשר ללמוד מיצירתו שירי עם משנת 1946, הכוללת עיבודים לתשעה שירי עם מסורתיים מארצות שונות.
השיר האחרון הוא של להקה עממית מאזרבייג'ן, שבריו רשם מהאזנה לקלטת.
בשנת 1960 חזר בריו לטנגלווד, הפעם כמלחין הבית, וב-1962 נענה להזמנת דריוס מיו וקיבל משרת הוראה במילס קולג' באוקלנד, קליפורניה.
ב-1965 החל ללמד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד ושם ייסד את אנסמבל ג'וליארד, קבוצה ששמה לה למטרה לבצע מוזיקה עכשווית.
בשנת 1966 נישא בשנייה, הפעם לפילוסופית המדע ידועת השם סוזאן אויאמה (הנישואים הסתיימו בגירושין ב-1972).
נישא בשלישית לטליה פקר, שתרגמה את שיחותיו על המוסיקה (עם רוסאנה דאלמונטה) לעברית, לכותר בשם -שיחות על המוסיקה בהוצאת הקבוץ המאוחד התשמ"ד.
עם תלמידיו נמנה לואי אנדריסן, סטיבן גלמן, סטיב רייך, לוקה פרנצ'סקוני ופיל לש מן ה-Grateful Dead.
במהלך שנות השמונים היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית ובשנת 1988 קיבל בריו תואר חבר כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
במשך כל הזמן הזה המשיך בריו להלחין ולבסס את המוניטין שלו וב-1966 זכה בפרס איטליה על "לאבורינטוס II".
ביצוע הבכורה של הסינפוניה שלו בשנת 1968 שם גושפנקא על המוניטין שלו.
בשנת 1972 חזר בריו לאיטליה.
מ-1974 עד 1980 ניהל את המחלקה האלקטרו-אקוסטית של המכון למחקר ולתיאום אקוסטי מוזיקלי (IRCAM) מייסודו של פייר בולז בפריז וב-1977 נישא בשלישית, הפעם למוזיקולוגית טליה פקר.
ב-1987 פתח בפירנצה את "טמפו ריאלה", מרכז דומה בתחומו ל"אירקאם".
ב-1994 היה ל"מלחין בית מצטיין" באוניברסיטת הרווארד, שם נשאר עד שנת 2000. כן היה פעיל כמנצח והמשיך להלחין עד סוף חייו.
בשנת 2000 נבחר לנשיא האקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה ברומא.
לוצ'אנו בריו מת ב-2003 בבית חולים ברומא.
המוזיקה של בריו יצאה נשכרת מן הקשר עם אשתו הראשונה, הזמרת קתי ברבריאן, שהוציאה לפועל את הרעיונות שלו לשילוב קולות שונים, שאינם רשומים בתווים, אל תוך שירת קולורטורה ביצירתו "סקוונצות III".
יצירה קולית זו הייתה חלק מעשרה חיבורים לכלי סולו, שכתיבתם החלה ב-1958. השביעי, משנת 1969, שנכתב לאבובן היינץ הוליגר, מבריק במיוחד.
בריו, בניגוד למלחיני אוונגארד אחרים, חיבב הן נגנים והן כלי נגינה.
בריו היה מיודד עם הסופר אומברטו אקו, מחבר שם הוורד, ועם המשורר אדוארדו סאנגווינטי.
שניהם קירבו אותו אל הקשר בין מוזיקה למילים, לטבען האונומטופאי ולחשיבותן של מילים יום-יומיות, שניתוחן בשפות שונות הוליך לפיתוח שירה דיבורית מסוג חדש.
בריו עשה שימוש בתובנה זו ביצירות שונות, בהן "הוקרה ליוליסס" (1958), "מעגלים" (1960) על פי שירים של א.
קמינגס, לקולות נשים, נבל וכלי הקשה ו"קריאות לונדון" (1974) לשמונה קולות, על פי קריאות של רוכלי רחוב לונדוניים.
בשנת 1984 כתב רקוויאם לזכרה של קתי ברבריאן, שאין בו קול אדם אלא תזמורת קאמרית בלבד .
ביצירתו "סינפוניה לשמונה קולות ולתזמורת גדולה", שנכתבה ב-1968-69 משלב בריו בפרק השלישי קטעים מן הסקרצו מן הסימפוניה השנייה של מאהלר וציטוטים שונים מן הספרות והמוזיקה, בהם בקט, פולחן האביב של סטרווינסקי, הסימפוניה השישית של בטהובן ו"הים" של דביסי.
היכרותו עם דאלאפיקולה הביאה לכתיבת חמש וריאציות על נושא בן שלושה תווים מן "האסיר" של דאלאפיקולה, והשפעתו הלירית ניכרת גם ב"מוזיקה קאמרית" שלו, לקול אישה, צ'לו ונבל, על פי טקטסים של ג'יימס ג'ויס.
ביחס לאופרה נטה בריו בדרך כלל לגישה מבטלת וזלזלנית, הבאה לביטוי ב"אופרה", יצירה סאטירית משנת 1970 ו"המלך מקשיב", המזכירה יותר קרקס מאשר אופרה מסורתית.
המינימליזם של בני תקופתו דחה אותו ונטייתו הטבעית הייתה למוזיקה לירית שאינה חדשנית.
לאחר פטירת סרג'ו ליברוביצ'י הוא השלים את העבודה על האופרה האחרונה שלו.
1966 - פרס איטליה על "לבורינטוס II
1975 - פרס איטליה על "יומן דמיוני"
1988 - תואר חבר כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה
1989 - פרס המוזיקה הבינלאומי על שם ארנסט פון זימנס
1991 - פרס וולף באומנות המוזיקה, עם יהודי מנוחין
לוצ'אנה פּלוצי (באיטלקית: Luciana Paluzzi; נולדה ב-10 ביוני 1937 ברומא, איטליה) היא שחקנית איטלקייה.
היא ידועה במיוחד בשל משחקה כפיונה וולפה, רוצחת של ארגון ספקטרה, בסרט הרביעי בסדרת ג'יימס בונד, "כדור הרעם".
פלוצי לא קיבלה קרדיט על סרטה הראשון, Three Coins in the Fountain (1954), בו היה לה תפקיד קטן.
היא המשיכה והופיעה בסרטים רבים, רובם הופקו באיטליה.
בסרטיה הראשונים ניתן לה קרדיט כלוצ'אנה פאולוצי (Luciana Paoluzzi).
הגם שהיה לפלוצי רקע עשיר בסרטים לפני ואחרי תפקידה בסרט ג'יימס בונד, הרי שהקהל ברחבי תבל עדיין זוכר אותה כמרשעת חמת המזג ואדומת השיער אותה היא גילמה ב"כדור הרעם".
פלוצי ניגשה למבחן בד לתפקיד נערת בונד הראשית, דומינטה "דומינו" פלאצ'י.
המפיקים ליהקו לתפקיד שחקנית אחרת ושינו את דמותה של דומינו מאיטלקייה לצרפתייה.
למרות אכזבתה מאי-קבלת התפקיד הראשי נהנתה מהתפקיד שקיבלה – "הבחורה הרעה, פיונה וולפה", תפקיד שעליו היא אמרה שהיה "כיף יותר לשחק אותו".
בעונת 1960-1959 היא הופיעה בסדרת הריגול הטלוויזיונית שלא האריכה ימים, Five Fingers, בהפקתו של מרטין מנוליס ברשת NBC.
ב-1964 היא גילמה את המרשעת ביצירה אחרת פרי עטו של איאן פלמינג, The Man from U.N.C.L.E.
היא הופיעה כסוכנת המפתה אנג'לה בעונה הראשונה בפרק "The Four Steps Affair" ובגרסת הסרט של סדרת הפיילוט To Trap a Spy ושיחקה את מושא האהבה במערבון Chuka משנת 1964. קיבלה את התפקיד הראשי השני בקומדיה של פרנקי אבלון ואנט פוניצ'לו Muscle Beach Party (1964).
בנוסף, הופיעה בסדרות טלוויזיה אמריקניות רבות.
ב-1975, פלוצי שיחקה בסרט L'Infermiera.
פלוצי נישאה לשחקן ברט האלסי בשנים 1962-1960. האלסי, בעלה, גם הופיע בתפקיד אורח בפרק בסדרה Five Fingers.
ב-1980 היא נישאה למיכאל סולומון, הזוג מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה.
לוֹפֵּרַאמִיד הוא נגזרת סינתטית של פיפרידין ומשמש כתרופה אופיואידית לשלשול הנגרם מדלקת הקיבה והמעיים (גסטרואנטריטיס) ומחלת המעי הדלקתי.
התרופה פותחה על ידי חברת התרופות הבלגית Janssen Pharmaceutica, שסינתזה אותה לראשונה ב-1969.
לופראמיד הוא אגוניסט הפועל על קולטני μ-אופיואידים בפלקסוס על שם אורבך במערכת העצבים המעית, ובשונה מאופיואידים אחרים אינו משפיע באופן ישיר על מערכת העצבים המרכזית, אלא אם נלקח במינון גבוה (ואז הוא יכול להיות בעל השפעה פסיכואקטיבית).
דרך פעולתו היא הקטנת הפעילות של פלקסוס על שם אורבך, ובדומה למורפין, הפחתת הטון של השרירים החלקים האורכיים תוך הגברת הטון של השרירים החלקים המעגליים בדופן המעי.
בעקבות זאת, חומרים נמצאים זמן רב יותר במעי, וכך מתאפשר לגוף לספוג יותר מים מהחומר הצואתי.
כמו כן, פועל לופראמיד לדיכוי הרפלקס הגסטרוקולי.
מולקולות לופראמיד כמעט ואינן חוצות את מחסום הדם-מוח, ואין לחומר זה אפוא תכונות של שיכוך כאבים.
מעט המולקולות אשר חוצות את מחסום הדם-מוח מוצאות במהירות על ידי P-גליקופרוטאין (Pgp; מקודד על ידי MDR1).
רק כאשר נלקח הלופראמיד במינון גבוה, הוא עשוי להצטבר במוח ולגרום להשפעות אופיואידיות אופייניות, הנמשכות מספר שעות.
מעכבים ל-P-גליקופרוטאין, דוגמת כינידין או הגרסה האיזומר שלו כינין, מעכבי משאבות פרוטונים כמו אומפרזול, ואף פלפל שחור (חומר פעיל: פיפרין) עשויים לאפשר ללופראמיד לחצות את מחסום הדם-מוח.
במהלך המחקרים הפרה-קליניים לתרופה נמצא כי היא עשויה לגרום לתלות גופנית קלה, במיוחד בעכברים, חולדות וקופי רזוס.
שימוש בלופראמיד לילדים מתחת לגיל שנתיים אינו מומלץ.
ישנם דיווחים נדירים על חסימת מעיים שיתוקית.
מרבית דיווחים אלו קשורים למינון יתר ולרגישות גבוהה יותר של ילדים מתחת לגיל שנתיים.
ב-1989 ו-1990 אירעו בפקיסטן 7 מקרי מוות של תינוקות שהוריהם נתנו להם את התרופה אימודיום שיוצרה על ידי חברה בת של ג'ונסון אנד ג'ונסון.
בעקבות תחקיר של הטלוויזיה הבריטית, נאסרו במדינה תרופות נוגדות שלשול של לופראמיד.
כאשר יש חום או צואה דמית (דיזנטריה) יש להימנע משימוש בתרופה, והיא אינה שימושית בשלשול הנגרם כתוצאה מכולרה, שיגלה וקמפילובקטר.
השימוש אינו מומלץ כאשר סובלים מעצירות חוזרת.
התוויית נגד לשימוש בתרופה כאשר יש חשד לשלשול הנגרם מאורגניזמים העלולים לחדור את דופן המעי, כדוגמת E.
תופעות לוואי שנקשרו לצריכת לופראמיד כוללות נפיחות, כאב בטן, בחילות, הקאות ועצירות.
תופעות לוואי נדירות עלולות להיות חסימת מעיים, סחרחורת ופריחה.
התרופה אינה מומלצת לשימוש כאשר יש כשל בכבד, מאחר שהיא יכולה לזרז אנצפלופתיה כבדית.
לוּפֶּר הוא סרט מדע בדיוני הכולל מוטיב של מסע בזמן, שבוים על ידי ריאן ג'ונסון בשנת 2012. בסרט מככבים ברוס ויליס, ג'וזף גורדון-לוויט ואמילי בלאנט.
הסרט מושפע מאלמנטים הקשורים לארגוני פשע, טכנולוגיית המסע בזמן וז'אנר הפילם נואר המתבטא בחזות חשוכה, מגורענת ומדממת.
בשנת 2044, ג'ו בן ה-25 (ג'וזף גורדון-לוויט) הוא רוצח שכיר העובד עבור ארגון פשע בקנזס סיטי בתור "לופר" - מכיוון שמערכות העיקוב בעתיד גרמו לכך שכמעט יהיה בלתי אפשרי להיפטר מגופות, הארגון משתמש במסע בזמן שהומצא שלושים שנים לאחר מכן ומיד הוצא מחוץ לחוק.
את פעילות המסע בזמן של הארגון מנהל אדם בשם אייב (ג'ף דניאלס) שחזר מהעתיד, ובמסגרתו הלופרים מסוגו של ג'ו מחסלים אנשים שהוחזרו אליהם מהעתיד על ידי סוכני הארגון ונפטרים מגופותיהם.
היעדים לחיסול נשלחים אליהם מהעתיד כשפניהם מכוסות ולגופם מוצמדים מטילי כסף, שמשמש כתשלום עבור הלופרים על חיסולם.
כדי למנוע יצירת כל קשר לארגון, החיסול הסופי של כל לופר הוא העצמי שלו לאחר שפרש ואז בעתיד נתפס והוחזר לעבר, ואותו ניתן לזהות על ידי מטילי הזהב שמוצמדים לגופו.
על ידי חיסול העצמי העתידי שלו, הלופר מסיים את החוזה שלו עם הארגון, או "סוגר את הלופ" ופורש לגמלאות.
ג'ו מסתיר את סת' בחוסר רצון במרתף ביתו, שם אגר את כל מטילי הכסף שקיבל על עבודתו, אבל נלקח לראות את אייב על ידי אחד מאנשי העלית שלו, או ה"גאט מן", בשם קיד בלו (נוח סיגן).
כשאייב מאיים על ג'ו שהוא ייקח ממנו מחצית מההון שאגר, ג'ו מסגיר את מיקומו של סת'.
אנשיו של אייב תופסים את סת' וחורטים על ידו את הכתובת אליה הם רוצים שהעצמי העתידי שלו יגיע, ומתחילים לחתוך את חלקי גופו.
כשהעצמי העתידי שלו מחפש אחר הכתובת שנחרטה על גופו, חלקי גופו מתחילים ליפול וכשהוא מגיע לכתובת הוא נורה למוות על ידי קיד בלו.
למחרת, כשג'ו מחכה ליעד הבא שלו שאמור להגיע אליו, הוא מגיע אליו מהעתיד ללא כיסוי הראש וג'ו מגלה שמדובר בעצמי העתידי שלו, או "ג'ו המבוגר" (ברוס ויליס).
מעוצמת ההלם, ג'ו הצעיר משתהה ולפני שהוא מצליח להרוג את יעדו, ג'ו המבוגר מצליח להשתלט עליו ולהמם אותו.
לפני שהוא בורח הוא משאיר לג'ו הצעיר פתק עם נתיב מילוט.
כשג'ו הצעיר מתעורר הוא מתעלם מהפתק וחוזר לביתו, הוא נתקל בקיד בלו שמחכה לו כדי לחסל אותו על כישלון המשימה והוא מצליח לחמוק ממנו ולהימלט דרך יציאת החירום.
בקו זמן חלופי, ג'ו הצעיר מצליח לחסל את עצמו העתידי ולאחר מכן אוסף את מטילי הכסף שאגר ועובר לשאנגחאי, שם הוא מבזבז את כל הכסף שצבר על סמים ומסיבות והופך למחסל של העולם התחתון.
מספר שנים לאחר הגעתו, הוא פוגש בפאב באישה סינית ומתאהב בה והשניים מתחתנים.
שלושים שנים לאחר מכן, בשנת 2074, מגיעים מחסלים לביתם של ג'ו המבוגר ואשתו כדי לקחת את ג'ו לחיסול בעבר אבל מחסלים בטעות את אשתו תוך כדי הלקיחה של ג'ו.
כשהם מגיעים לנקודת השליחה בזמן, מצליח ג'ו המבוגר להשתלט עליהם ולהרוג אותם ולשלוח את עצמו אחורה בזמן לשנת 2044 ללא כיסוי הראש, ובכך משנה את ההיסטוריה.
על ידי חריטת שמה של מלצרית שהכיר על ידו, מזמין ג'ו הצעיר את ג'ו המבוגר, שמחפש אחריו, להיפגש איתו על מנת לקבל הסבר ועל מנת להרוג אותו.
ג'ו המבוגר מסביר לו שהוא הגיע לעבר כדי לנסות להציל את אשתו על ידי הריגת מוריד הגשם, והוא הביא עימו מפה מהעתיד ובה רשימת כתובות פוטנציאליות של הילד שעתיד להפוך למוריד הגשם.
במהלך הפגישה מגיעים קיד בלו ואנשיו כדי לתפוס את השניים - ג'ו המבוגר נמלט וג'ו הצעיר משיג פינה מהמפה של ג'ו הצעיר ונמלט גם הוא.
בעזרת הפינה מהמפה הוא מגיע לחווה, שם גרים אישה בשם שרה (אמילי בלאנט) וילד בשם סיד (פירס גאגנון).
שרה מזהה מספר על המפה כקוד של יום הולדתו של סיד ובית החולים בו נולד.
ג'ו הצעיר מנחש כי ג'ו המבוגר מתכנן להרוג את שלושת הילדים שנולדו באותו התאריך מבלי שהוא יודע מי מהם יהפוך בעתיד למוריד הגשם, ולכן הוא נשאר בחווה כדי לצפות לג'ו המבוגר.
כאשר גאט מן אחר בשם ג'סי (גארט דילגונט) מגיע לחווה כדי לחפש אחרי ג'ו הצעיר וג'ו המבוגר, סיד וג'ו הצעיר מתחבאים בתעלה תת-קרקעית.
באותו הלילה, ג'ו הצעיר ושרה מקיימים יחסי מין ושרה חושפת בפניו כי יש לה כוחות טלקינזיס די טובים.
בבוקר שלמחרת מוצא ג'ו הצעיר את ג'סי מאיים על שרה באקדחו.
הוא משחרר את שרה ופונה לג'ו.
כשסיד יורד במדרגות ג'סי מכוון אליו אינסטינקטיבית את האקדח.
סיד המבוהל נופל במדרגות שרה מנסה לרוץ אליו וכל החפצים בבית, כולל ג'סי, מתחילים לרחף עד שג'סי מת.
ג'ו מבין שסיד הוא בעל כוחות טלקינזיס עצומים והוא מי שעתיד להפוך למוריד הגשם, ושכעת ג'ו המבוגר יבין זאת מזיכרונותיו שלו.
קיד בלו תופס את ג'ו המבוגר ולוקח אותו לאייב, שם ג'ו המבוגר משתחרר והורג את אייב ואת אנשיו ונוסע לחווה של שרה.
בזמן שג'ו הצעיר הורג את קיד בלו ששרד והמשיך לרדוף אחרי ג'ו המבוגר, ג'ו המבוגר רודף אחרי שרה וסיד.
פניו של סיד מתעוותים לאחר שג'ו המבוגר יורה עליו קליע, אבל שרה מרגיעה אותו לפני שג'ו המבוגר מספיק להרוג אותם ומורה לו לרוץ לשדה הקנים הקרוב ונעמדת בין ג'ו המבוגר וסיד.
בהבנה שמותה של שרה יגרום לסיד להפוך בעתיד למוריד הגשם ולהרוג את כל הלופרים כנקמה על מות אמו, ג'ו הצעיר מתאבד ובכך מוחק את קיומו של ג'ו המבוגר ומציל את שרה ואת סיד ומונע מסיד להפוך למוריד הגשם.
ג'וזף גורדון לוויט - ג'ו בן ה-25
ברוס וויליס - ג'ו "המבוגר"
נוח סיגן - קיד בלו
את לופר כתב וביים ריאן ג'ונסון, לאחר סיים הפקת הסרט "הנוכלים בלום" בשנת 2008, הוא חבר מחדש למפיק רם ברגמן, שהפיק את שני סרטיו הקודמים של ג'ונסון, במטרה להתחיל בהפקתו של לופר בשנת 2009. במאי 2010 לוהק ג'וזף גורדון-לויט לאחד התפקידים הראשיים, בהמשך החודש לוהק גם ברוס ויליס.
באוקטובר שלאחר מכן הצטרפה אמילי בלאנט לגורדון-לויט וויליס.
תקציב ההפקה היה 30 מיליון דולר.
הצילומים החלו בלואיזיאנה ב-24 בינואר 2011. הקרנת הבכורה של לופר נערכה ב-6 בספטמבר 2012, בערב הפתיחה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-28 בספטמבר 2012.
במהדורה הסינית של הסרט שולבו מחדש מספר משמעותי של סצנות המתרחשות בשנגחאי.
המהלך התבקש על ידי חברת ההפקה הסינית DMG Entertainment במטרה לפנות לקהל הסיני.
כמה מסצנות אלה קוצרו או נחתכו בגרסה האמריקנית.
לוצ'אנו פורטולנו (באיטלקית: Luciano Portolano; נולד ב-18 בספטמבר 1960) הוא קצין צבא איטלקי בדרגת גנרל של דיוויזיה, כיהן כמפקד כוחות יוניפי"ל בדרום לבנון בין השנים 2014–2016. קודם לכן כיהן כסגן הרמטכ"ל של הכוחות המזוינים של איטליה.
החל מ-4 באוקטובר 2024 פורטולנו מכהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של איטליה.
נולד באגריג'נטו שבסיציליה, ובספטמבר 1981 התגייס לצבא האיטלקי.
בשנות התשעים שירת במספר משלחות צבאיות מטעם האו"ם בעיראק, כווית, מקדוניה וקוסובו.
בין השנים 2003–2006 שירת כמפקד בכוח הצבאי האיטלקי בקואליציה הבינלאומית במלחמת עיראק, בשנים 2007–2010 כנספח הצבאי בשגרירות האיטלקית בלבנון, ובין השנים 2011–2012 היה מפקד בכוח הרב-לאומי באפגניסטן.
בתפקידו האחרון בצבא האיטלקי מונה בשנת 2012 לפקד על חטיבת חיל רגלים ממוכן וכיהן כסגן הרמטכ"ל.
ביולי 2014 מונה לעמוד בראש כוח יוניפי"ל מטעם האו"ם המוצב בדרום-לבנון ושוחרר מתפקידו ביולי 2016. לאחר מכן מונה למפקד בסיס כוחות הברית הצפון אטלנטית בנפולי.
לוץ אייגנדורף היה כדורגלן יליד גרמניה המזרחית ששיחק בעמדת הקשר.
אייגנדורף ערק לגרמניה המערבית ובסבירות גבוהה נרצח על ידי השטאזי.
אייגנדורף גדל במועדון הנוער של דינמו ברלין.
הוא עלה לבוגרים של הקבוצה ששיחקה בליגת העל המזרח-גרמנית בשנת 1974, ושיחק בקבוצה חמש עונות, בהן הבקיע שבעה שערים במאה הופעות.
במקביל הופיע שש פעמים במדי נבחרת גרמניה המזרחית, והבקיע שלושה שערים.
העריקה לגרמניה המערבית והמעבר לקייזרסלאוטרן
ב-20 במרץ 1979 ערק אייגנדורף לגרמניה המערבית, בזכות קשריו הטובים של דינמו ברלין עם המועדון קייזרסלאוטרן.
אייגנדורף הגיע עם דינמו ברלין לעיר קייזרסלאוטרן שבגרמניה המערבית, למטרת משחק ידידות בין הקבוצות, שאינו נתפס כאירוע מובן מאליו לנוכח היחסים בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית.
כל שחקני דינמו ברלין עברו בדיקות פסיכולוגיות לפני המשחק, במטרה להוכיח שהם כשירים לחצות את הגבול לגרמניה המערבית ואין בכוונתם לערוק.
לאחר המשחק, עצר האוטובוס של דינמו ברלין בעיר גיסן שבגרמניה המערבית, במטרה לשוב לברלין המזרחית.
אייגנדורף ניצל את ההפסקה, ברח מחבריו לקבוצה, תפס מונית ונסע בחזרה לקייזרסלאוטרן.
אייגנדורף הוחתם על ידי קייזרסלאוטרן, אך היה מנוע מלשחק במשך שנה שלמה, עקב חוק הקובע תקופת צינון לעריקים מגרמניה המזרחית, שנחקק על ידי אופ"א.
בזמן זה אייגנדורף הועסק בקייזרסלאוטרן כמאמן נוער.
עריקתו של אייגנדורף לגרמניה המערבית נחשבה כאירוע מביך עבור השטאזי, המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, מאחר שמועדון הכדורגל של דינמו ברלין היה תחת חסות של השטאזי, ולמעשה נוהל על ידי ראש השטאזי דאז, אריך מילקה.
מילקה ביצע מספר מניפולציות על מנת שדינמו ברלין תהנה מעדיפויות שונות, ודאג שבדינמו ברלין ישחקו השחקנים הטובים ביותר של גרמניה המזרחית, כאשר אייגנדורף היה בן טיפוחיו ונחשב לאחד הכישרונות העולים של הכדורגל המזרח-גרמני.
עריקתו של אייגנדורף נחשבה כבגידה במילקה ונתפסה כסכין בגב האומה המזרח-גרמנית.
אייגנדורף הרבה לדבר בגנות מילקה ובגנות גרמניה המזרחית לאחר עריקתו, והעמיד את השלטונות במבוכה.
גם עובדה זו אינה נחשבת למובנת מאליה, שכן עריקים מגרמניה המזרחית ידעו שזרועות השטאזי מגיעות גם לגרמניה המערבית, אך אייגנדורף התבטא ללא חשש.
אשתו של אייגנדורף, גבריאלה, נשארה בברלין המזרחית עם בתם המשותפת סנדי, תחת פיקוח הדוק של השטאזי.
בערב העריקה, חזרה גבריאלה לביתה לאחר שנחקרה ארוכות, ולא מצאה את סנדי, שנחטפה על ידי השטאזי במטרה להפעיל לחץ עליה.
סנדי הוחזרה לאמה רק כעבור שלושה ימים, והלחץ על גבריאלה הלך וגבר.
השטאזי שלח אל גבריאלה אדם בשם פטר הומאן, שהיה מכר של גבריאלה.
הם התאהבו, ועורך דין מטעם השטאזי דאג לגירושין בין גבריאלה ללוץ אייגנדורף.
גבריאלה התחתנה עם הומאן, שהתברר כלותריו, סוכן של השטאזי שמרגל אחרי אנשים תוך כדי ניהול קשר רומנטי עמם.
הוא עשה זאת על מנת לדלות פרטים נוספים אודות חייו של לוץ אייגנדורף, במטרה להגביר עליו את הלחץ.
בשלב זה, אייגנדורף כבר הפך לשחקן פעיל בקייזרסלאוטרן, וצבר 53 הופעות בהרכב, בהן כבש שבעה שערים.
הוא הוביל את הקבוצה לחצי גמר גביע אופ"א בעונת 1982, בו הודחה הקבוצה על ידי גטבורג, כשבדרך שותף אייגנדורף ברבע הגמר בו קייזרסלאוטרן הדהימה את ריאל מדריד בתוצאה 5-0, כאשר בסיכום שני המשחקים התוצאה הייתה 6-3 לקייזרסלאוטרן.
הקבוצה הציעה לדינמו ברלין לרכוש את אייגנדורף, אך מילקה סירב בתוקף להצעה, שנתפסה מבחינתו כוויתור על בן טיפוחיו לגרמניה המערבית.
מותו של אייגנדורף בנסיבות חשודות
בשנת 1982 עבר אייגנדורף מקייזרסלאוטרן לאיינטרכט בראונשווייג, שם הספיק לשחק שמונה משחקים, בהם הבקיע שני שערים.
על אף מעברו של אייגנדורף לגרמניה המערבית שהתרחש שלוש שנים קודם, עינו של השטאזי נשארה פקוחה עליו, והוא לווה ללא ידיעתו על ידי מרגלים מגרמניה המערבית שהועסקו כסוכנים סמויים של השטאזי.
ב-5 במרץ 1983 נפצע אייגנדורף באורח אנוש בתאונת דרכים חשודה.
אייגנדורף ברח מאנשי שטאזי שארבו לו מחוץ לפאב בעיר בראונשווייג בו ישב לאחר הפסד קבוצתו, והחל לנהוג לכיוון ביתו.
אייגנדורף סונוור על ידי משאית גדולה בכוונה תחילה כאשר התקרב לסיבוב חד, והתנגש בעץ, והוא נפטר בבית החולים כעבור יומיים.
בחקירת התאונה נטען כי אייגנדורף היה בגילופין עקב שיעורי אלכוהול גבוהים שנמצאו בדמו, על אף עדויות של אנשים שפגש באותו ערב, שטענו ששתה כמות בירה קטנה בלבד.
ישנה טענה שאנשי השטאזי שפכו אלכוהול בזירת התאונה על מנת להוכיח שאייגנדורף שתה אלכוהול לפני התאונה.
לאחר איחוד גרמניה ופתיחת המסמכים הסודיים של גרמניה המזרחית, התגלה כי התאונה הייתה רצח שאורגן על ידי השטאזי.
במסמכים שנמצאו היה אזכור לסינוור ולהרעלה, דבר שביסס את החשדות המוקדמים שהסינוור היה מכוון ושדמו של אייגנדורף הורעל באלכוהול רב, או שהוא אולץ לשתות בכפייה.
חקירת הרצח תועדה ועובדה לסרט תיעודי בשם "מוות לבוגד" , שהוקרן בטלוויזיה הגרמנית בשנת 2000.
בשנת 2010 טען מרגל מזרח גרמני לשעבר בשם קרל-היינץ פלגנר, שהיה חברו הטוב של אייגנדורף, שהוא קיבל הוראה מפורשת מהשטאזי לחסל את אייגנדורף, אך הוא נמנע מלעשות כך.
פלגנר היה אזרח מזרח-גרמני, שעבד עבור השטאזי בגרמניה המערבית כעונש על כך שלא היה אזרח נאמן מספיק, וחיפש עבור השטאזי עריקים ואנשים שנתפסו כבוגדים.
נכון לשנת 2015, אין תשובות מוכחות באופן ודאי לשאלות מי גרם למותו של אייגנדורף וכיצד בדיוק.
אליפות ליגת העל המזרח-גרמנית: 1979
לוצ'אנה ניסים מומיליאנו (באיטלקית: Luciana Nissim Momigliano; ) הייתה רופאה יהודייה, פרטיזנית איטלקייה וניצולת שואה.
מומיליאנו, יחד עם חברים מהאוניברסיטה, ביניהם פרימו לוי, הקימה קבוצת מחתרתית בטורינו, שפעלה תחת "צדק וחירות" , תנועת התנגדות אנטי-פאשיסטית איטלקית.
היא נתפסה ונשלחה לאושוויץ, שם היא שרדה בזכות היותה רופאה וניצלה זאת לסייע ליהודים.
מיד לאחר המלחמה, ב-1946, תיעדה את קורותיה במלחמה, ואלה פורסמו בספר "נשים נגד המפלצת" (Donne contro il Mostro).
הייתה זו אחת העדויות המוקדמות והחשובות ביותר על זוועות השואה שפורסמו באיטליה.
נולדה למשפחת ניסים בטורינו וגדלה בעיר ביאלה שבפיימונטה, בת בכורה לדווידה ניסים וצ'זירה מוג'ה, ואחותן הגדולה של לאה ופרננדה.
אביה התגייס לצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה עבד במגזר הציבורי, ולאחר מכן הקדיש את זמנו לסחר בצמר.
משפחתה השתייכה למעמד הבורגנות הגבוה והייתה חילונית.
היא כלל לא הקפידה לשמור על מצוות היהדות.
החינוך בביתה היה קפדני מאוד.
כבר בגיל חמש לימדה אותה אימה לקרוא.
כדוגמה לחינוך הקפדני שעברה בביתה סיפרה כי "לא היה עולה לנו על הדעת לשבת מסביב לשולחן מבלי לרחוץ את ידינו".
הוריה תיארו אותה בילדותה כעקשנית, חכמה ואינטליגנטית עד כדי כך ששאפה לסיים את לימודיה בבית הספר היסודי בתוך שנה אחת.
בשנת 1937 נרשמה לפקולטה ללימודי רפואה באוניברסיטת טורינו , שם למדה במסלול פסיכואנליזה, שהיה חדשני ומפרך.
במסגרתו הוכשרה לפענח האם המטופל חווה בעיה או מצוקה נפשית נוסף על הטיפול הפיזי שקיבל.
ב-1938, חוקקו את חוקי הגזע באיטליה נגד היהודים, אשר כללו גם הגבלות על השתלבות יהודים במערכת החינוך והלימודים האקדמיים.
מכיוון שהחלה בלימודיה לפני חקיקת החוקים, וכבר הייתה במהלך השנה הראשונה ללימודים, איפשרו לה השלטונות להישאר באוניברסיטה ולסיים את הלימודים.
קושי נוסף שחוותה, מלבד יחס עוין ומפלה כלפי היהודים, הוא אפליה כלפי נשים.
למרות הקשיים הרבים, לאחר כ-6 שנים מפרכות של לימודים קשים, ב-8 ביולי 1943 סיימה את לימודיה בהצטיינות באותה התקופה, לא היה מקובל לנשים ללמוד לימודים גבוהים באוניברסיטה, ובטח שלא לסיים אותם בהצטיינות.
מבחינה זו היא הייתה פורצת דרך.
בניגוד אליה, אחת מאחיותיה הוכרחה להפסיק את לימודיה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות סיום לימודייה בהצטיינות, קיבלה כמתנה מהוריה חופשת סקי בת שבוע באנטרבה , על גבול צרפת .
כאשר שהתה בחופשה במלון, נודע לה שהמנהיג מוסוליני הודח מתפקידו:
לאחר מכן, חלק מחברי הקבוצה עברו למילאנו, ואלה שנשארו בטורינו המשיכו להיפגש בדירה של אחת מחברות הקבוצה, לפעמים תחת זהות בדויה.
הם היו כולם אינטלקטואלים יהודים, אנטי-פאשיסטיים, סטודנטים או שסיימו את לימודיהם האקדמיים.
הם הקימו יחדיו קבוצת התנגדות שנקראה "הבנים של הספרייה היהודית", אשר פעלה כנגד המשטר הפאשיסטי בשיתוף פעולה עם המחתרת האיטלקית "צדק וחירות" (Giustizia e Liberta).
ב-8 בספטמבר הגרמנים נכנסו לטורינו, ובעיר היה כאוס מוחלט, יהודי העיר ברחו לכפרים, והתחבאו.
היא עזבה את טורינו ונסעה לביאלה.
אביה החליט שהם עוברים לכפר ברוסון בהרים, שם המשפחה נהגה לבלות את חופשותיה.
ואנדה מאסטרו הצטרפה אליה, והם ברחו להרים כדי לחבור לפרטיזנים שכבר היו שם, בהם פרימו לוי ופרנקו מומיליאנו.
הגברים לא שיתפו אותה ואת ונדה בכל המתרחש, כיוון שהיו נשים, אך הן ידעו שמתארגנת פעילות נגד הגרמנים והפאשיסטים.
היא הכינה להם תרופות וסרגה גרביים.
בלילה שבין ה-12 ל-13 בדצמבר הקיפו פאשיסטים את הבית שבו שהו ועצרו את כל חברי הקבוצה.
בכיסיה היו מנשרים אנטי-פאשיסטיים, שנתנו לה מומיליאנו ולוי, והיא ניסתה לזרוק אותם לשירותים, אך לא הצליחה.
היא נאסרה עם המנשרים בכיסיה, אך אמרה שהיא יהודיה המסתתרת, ולא פרטיזנית, משום שידעה שהעונש הניתן לפרטיזנים הוא עונש מוות.
בעקבות כך, היא וחבריה נשלחו למחנה מעצר בעמק אאוסטה, ולאחר מכן נשלחו למחנה הריכוז פוסולי.
היא נאסרה במחנה יחד עם ונדה מאסטרו ופרימו לוי, ובהמשך הצטרף לקבוצה במחנה גם פרנקו סצ'רדוטי, עד 22 בפברואר 1944. רביעיית החברים חיו יחד, עד שב-23 בפברואר נשלחו בטרנספורט למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, יחד עם עוד כ-600 אנשים.
הם הגיעו למחנה ב-26 בפברואר, ושם שרדה את הסלקציה.
באותו הגירוש, היו גם פרימו לוי וונדה מאסטרו.
לוונדה, שהייתה פגועה בכתף, הציעו לעלות על משאית, ולא לעמוד בתור.
ונדה רצתה לעלות על המשאית, אבל מכיוון שהיו חברות טובות, ולוצ'אנה לא רצתה לעלות על המשאית, החליטו להישאר יחד.
כך ניצלה ונדה מתאי הגזים.
הכריחו אותן להתפשט וקעקעו על זרועותיהן מספרים.
מאחר שהייתה רופאה מוסמכת, היא הייתה מורגלת במראות קשים וכך, במחנה, היו תנאי הישרדותה היו טובים יותר.
היא נשלחה לעבוד כרופאה במרפאה, ופרימו לוי ככימאי במעבדה הכימית במונוביץ'.
באוגוסט 1944, שלחו אותה הגרמנים ללוות חבורה של שבויים הונגרים למחנה הסיש ליכטנאו (Hessisch Lichtenau) בגרמניה, מחנה מסופח לבוכנוואלד.
הנאצים חילקו אותם לעבודות כפייה שונות.
היא עבדה במרפאה, ללא כל אמצעים, וטיפלה בעובדי הכפייה הפצועים.
היא ביקשה מהעובדים לא להגיע למרפאה, כדי שלא יסומנו על ידי הנאצים כחלשים ויירצחו.
לקראת סיום המלחמה באפריל 1945, היא הצליחה יחד עם אסירה נוספת, לברוח מהמחנה ליער, שם שהתה חמישה ימים.
כוחות צרפתיים שעברו ביער מצאו אותה, והיא אמרה להם שיש מחנה עבודה סמוך להם.
החיילים הצרפתים סיפרו לה שהם שמעו על המחנה, ועזרו לה למצוא עבודה בחווה מקומית.
לאחר מכן, שוחרר המחנה על ידי כוחות הצבא האמריקאי.
פרימו לוי נשאר באושוויץ ולא נשלח לצעדות המוות, ושרד.
ונדה מאסטרו נרצחה בסתיו 1944 במחנה ריכוז, ופרנקו סצ'רדוטי נרצח בצעדות המוות עם פינוי אושוויץ בינואר 1945.
ב-20 ביולי 1945, חזרה לטורינו, שם התאחדה עם קרובי משפחתה, חבריה ופרימו לוי.
לאחר מכן, חזרה לעיר ביאלה.
היא שבה ללמוד באוניברסיטת טורינו, שם סיימה את התמחותה ברפואת ילדים בהצטיינות ב-4 בדצמבר 1946. באותה השנה היא התחתנה עם פרנקו מומיליאנו, שהיה עמיתה לשעבר באוניברסיטה.
ב-1946 היא תיעדה את קורותיה במלחמה, ואלה פורסמו בספר "נשים נגד המפלצת" (Donne contro il Mostro).
לאחר הפרסום שמרה על שתיקה בנושא זה למשך שנים ארוכות.
חברה, פרימו לוי, המשיך לתאר את הזוועות בספריו השונים.
בשנת 1956 בני הזוג מומיליאנו עברו להתגורר בעיר מילאנו שבאיטליה.
לאחר שעברו להתגורר בעיר, היא התחילה לשתף פעולה עם מרכז מילאנו לפסיכואנליזה.
בשנת 1986 לוסיאנה הפכה לנשיאת המרכז.
היא הקדישה מאמץ רב להכשרת סטודנטים צעירים בתחום הפסיכואנליזה.
בשנת 1960 נולד בנה הבכור אלברטו.
בשנת 1995 התגלתה אצלה מחלת הסרטן בריאות, ובשנת 1998 נפטרה במילאנו בעקבות המחלה.
רק בשנותיה האחרונות, לאחר מותו של לוי, ומותו של בעלה בשנת 1988 הסכימה להתראיין אודות חוויותיה האישיות במלחמה ובמחנות, ולתאר גם את חייה של משפחה יהודית באיטליה בין שתי מלחמות העולם.
היא זכתה לכיסוי עיתונאי וספרותי נרחב באיטליה בנושאים אלה.
היא אף חיברה וערכה שני ספרים אוטוביוגרפיים, בנוסף לפרסומים מקצועיים רבים בתחום הפסיכואנליזה.
לוּפֶּר הוא מכשיר אלקטרוני המשמש לצורכי מוזיקה.
המכשיר מאפשר הקלטה קולית למשך זמן קצר (למשל, של כמה תיבות), והשמעת הקטע המוקלט בלולאה, כלומר השמעה חוזרת של הקטע הקצר שוב ושוב.
מצד המוזיקאי המפעיל, פעולות ההקלטה וההשמעה מבוצעות על ידי תפעול מינימלי ובאופן מיידי, וכך מאפשרות שימוש במכשיר בזמן אמת של ביצוע מוזיקלי, ובאמצעותו להעשיר את הצלילים המופקים תוך כדי הביצוע.
יצירה מוזיקלית המתבססת על לופרים או סאמפלרים לסוגיהם בדרך כלל נבנית בשכבות על גבי שכבות של קול, עם עומק וגוון שבהם שולט האמן דרך הכלי.
הכלי פופולרי בקרב זמרים, אמני ביטבוקס ותקליטנים.
ייחודו של הכלי הוא האפשרות של מוזיקאים יוצרים להפוך ללהקה של איש אחד.
בישראל זכה הלופר לחשיפה תקשורתית במהלך העונה החמישית של התוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון כשנעשה בו שימוש בידי הזמרת נטע ברזילי, שזכתה בתחרות ובזכות להיות נציגת ישראל בתחרות אירוויזיון 2018. נטע השתמשה בלופר גם במהלך החידוש שלה לשיר "הורה היאחזות" בטקס הדלקת המשואות במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
תקנון האירוויזיון אוסר על שימוש בקולות רקע מוקלטים בזמן התחרות.
יש בישראל מספר אמני לופר מוכרים.
אסף עדן - המכונה "רייסקינדר"
זיו בראשי - הוכתרה ב-2016 על ידי מגזין ווג כ"קול הכי משוחרר מינית"