tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המאובנים נמצאו בניו יורק, ניו ג'רזי וצפון קרוליינה.
למרות הדמיון החיצוני לתנין הוא השתייך לסדרה פייטוזאורים שלא קרובה לאף זוחל מודרני.
מבני הסוג נמצאו 2 מינים.
אורכו של זוחל זה הגיע ל-3–8 מטר והוא דמה במראהו לתנין גדול, עם לסת צרה כמו של גוויאל אך לעומת התנינים הקיימים היו לו פתחי נשימה בקצה הגולגולת, קרוב לעיניים.
קצה הלסת העליונה שלו בלטה בקשת מעלה.
גבו, זנבו וצלעותיו של התנין כוסו באוסטאודרמים (לוחות עצם).
ממבנה שיניו החדות אך הקטנות, נראה שהיה אוכל בעיקר דגים אך היה יכול גם לצוד בעלי חיים יבשתיים, כמו תנין רגיל.
יצור זה היה מהגדולים שבטורפי הטריאס והיה יכול לתפוס בעל חיים איטי או לא זהיר ששתה בקרבתו.
הוא נכחד כנראה לאחר שהתחרות עם הדינוזאורים הייתה קשה מדי.
האי רוטשילד הוא אי טרשי שחור, המכוסה ברובו קרח, בסמוך לאי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
האי ממוקם 8 קילומטרים ממערב לחוף הצפוני של האי אלכסנדר; והוא ממוקם בכניסה הצפונית למצר וילקינס.
מעל שטחי האי מתנשאות פסגות הרי דסקו.
האי התגלה ממרחק על ידי המשלחת הצרפתית הרביעית לאנטארקטיקה אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1908 – 1910, בפיקודו של ז'אן-באטיסט שארקו.
האי נחקר בשנית על ידי המשלחת הבריטית אל ארץ גרהאם בין ה-15 באוגוסט 1936 וה-1 בפברואר 1937, אשר סברה כי האי הוא הר המחובר לאי אלכסנדר.
סקר של השירות האנטארקטי של ארצות הברית בין השנים 1939–1941, אשר מיפה את האי מן האוויר, הביא למסקנה שמדובר באי נפרד.
השטח כולו מופה בשנת 1960 על ידי דרק סירל (Derek J.H.
כמו כן האי צולם מלוויין, על ידי ארצות הברית בשנת 1974.
בינואר 1909 שארקו קרא לאי על שמו הברון אדואר אלפונס דה רוטשילד (1949–1868), ראש הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד ונשיא בנק האחים רוטשילד.
השיר היה בשני ספרים; תחילתו של הספר הראשון וחלקו הגדול של השני אבדו.
מה שנותר כולל כשבע מאות שורות.
רוטיליוס נמטיאנוס הוא יליד דרום גאליה (טולוז או אולי פואטייה), וכמו סידוניוס אפולינאריס, השתייך לאחת ממשפחות השלטון הגדולות של המחוזות הגאליים.
אביו, אותו הוא מכנה לאכאניוס (Lachanius), מילא תפקידים גבוהים באיטליה ובחצר הקיסרית, היה מושל טוסקיה (אטרוריה ואומבריה), ויקאר של בריטניה, אז גזבר קיסרי , רשם קיסרי (קוואיסטור), ומושל הבירה עצמה .
רוטיליוס מתהדר בקריירה שהייתה לא פחות נכבדה מזו של אביו, ומציין במיוחד שהוא היה מזכיר המדינה ומושל הבירה (praefectus urbi), בשנת 414. לאחר שהגיע לבגרות, הוא עבר את התקופה הסוערת בין מותו של תאודוסיוס הראשון (395) לבין נפילתו של הטוען לכתר פריסקוס אטאלוס סמוך למועד בו נכתב שירו.
בזמן כלשהו בין השנים 415–417, עזב נמטיאנוס את רומא כדי לבקר באחוזתו בגאליה, ושט צפונה לאורך החוף.
בתקופתו של רוטיליוס הנצרות כבר הייתה מבוססת היטב ככנסיית המדינה של האימפריה הרומית, והשאלה אם התנצר הייתה נושא לוויכוח מדעי.
ברור כי אהדתו של רוטיליוס הייתה עם אלה שבתקופה זו התנגדו לנטיות הכלליות של המדיניות הקיסרית.
הוא עצמו מעיד על כך שהייתה לו היכרות קרובה עם חוגו של הנואם הגדול קווינטוס אורליוס סימאכוס , שדחה את ההסכם של סטיליקו עם הגותים, והוביל את הסנאט הרומי לתמוך בטוענים לכתר אוגניוס ואטאלוס, בתקווה להחזיר את האלים שאותם הקיסר יוליאנוס הכופר לא הצליח להציל.
בשירו של רוטיליוס ישנן כמה טענות ישירות אודות דמויות או אירועים היסטוריים, והוא כופה כמה מסקנות חשובות לגבי הפוליטיקה והדת של אותה תקופה.
יחסו של המשורר לפגניות הוא ראוי לציון: השיר כולו פגני מאוד, והוא חדור בתחושה שעולם הספרות והתרבות הוא פגני וצריך להישאר כזה; שמחוץ לפגניות נמצא תחום הברבריות.
המשורר עוטה אווירה של עליונות מרוממת על המחדשים הדתיים בימיו, ומספק ביטחון אופטימי כי עתידם של אלי רומא העתיקה לא יכזיב את עברם המפואר.
הוא בז הן לחירוף והן להתנצלות, ולא מהסס לחשוף, יחד עם קלאודיאנוס, צער מודחק על ההשפלות שהוטלו על הדת הישנה על ידי החדשה.
כמדינאי, הוא משתדל מאוד להימנע מפגיעה באותם סנאטורים נוצרים שעליהם לגאווה במדינתם היה כוח גדול לפחות כמו התחברות לדתם החדשה.
רק פעם או פעמיים מדבר רוטיליוס ישירות על הנצרות, ואז רק כדי לתקוף את הנזירים, שהשלטונות החילוניים עוד כמעט ולא הכירו בהם, ואשר רק זמן קצר קודם לכן, קיסר נוצרי גייס באלפים לשורות צבאו.
היהדות יכולה להיות מותקפת על ידי רוטיליוס מבלי לפגוע עובדי אלילים או נוצרים, אבל הוא בבירור רומז כי הוא שונא אותה בעיקר כשורש הרע שממנו צמחה הנצרות.
עם זאת, המיסיונר הנוצרי הראשון באירלנד היה קרוב משפחתו וחברו האישי של רוטיליוס, פלאדיוס (בישוף של אירלנד) .
ההיסטוריון אדוארד גיבון כתב כי הקיסר הונוריוס הדיר את כל האנשים שהיו שוללי הכנסייה הקתולית מלמלא תפקיד כלשהו במדינה, כי הוא דחה בעקשנות את שירותם של כל מי שחלקו על דתו, וכי החוק הוחל במלוא רוחבו והוצא לפועל בקפדנות.
שונה בהרבה היא תמונת החיים הפוליטיים שצייר רוטיליוס.
קולו הוא בוודאי לא זה של תומך אדוק של פלג שנפגע שמו.
שירו מתאר סנאט ברומא המורכב מבעלי תפקידים בעבר, שרובם ללא ספק היו עדיין עובדי אלילים.
ניתן אולי להבחין במפלגה נוצרית שהנצרות שלה הייתה יותר פוליטית מאשר דתית, שחבריה היו קודם רומאים ורק אחר כך נוצרים, אשר משב רוח חדש בפוליטיקה יכול היה בקלות להעיף בחזרה לדת הישנה.
בין שני המגזרים הללו, שולטת הסובלנות הרומית הרחבה.
כמה היסטוריונים של הכנסייה דמיינו בחיבה שאחרי כיבוש רומא, הבישוף אינוקנטיוס הראשון חזר לעמדה של שליטה.
אף איש שמקבל את אבחנותיו של רוטיליוס לא יכול לשקול את הרעיון הזה.
אווירת הבירה, אולי אפילו של איטליה כולה, הייתה עדיין טעונה בפגניזם.
הממסד הקדים את האנשים בהרבה, והחוקים הרודפים היו במידה רבה ללא יכולת הוצאה לפועל.
אולי השורות המעניינות ביותר בשיר כולו הן אלה שבהן רוטיליוס תוקף את זכרו של "סטיליקו האיום", כפי שהוא מכנה אותו.
לדעת רוטיליוס, סטיליקו, מחשש לסבול מכל מה שגרם לעצמו לפחד ממנו, הסיר את ההגנות של הרי האלפים והרי האפנינים שהאלים הציבו בין הברברים ובין "עיר הנצח", ושתל את הגותים האכזריים, שוטריו לובשי העורות, בלב מקדשה של האימפריה.
נראה כי זהו ביטוי אותנטי ייחודי לרגשותיו של אולי רוב הסנאט הרומי כלפי סטיליקו.
הוא רק חיקה את מדיניותו של תאודוסיוס ביחס לברברים; אבל אפילו הקיסר הגדול הזה נתקל באופוזיציה פסיבית מצד המשפחות הרומיות הישנות.
היחסים בין אלאריק לסטיליקו היו קרובים ומסתוריים יותר מיחסי אלאריק ותאודוסיוס, ואנשים שראו את סטיליקו מוקף בשומרי ראשו הגותיים, הביטו באופן טבעי על הגותים שהתנפלו על רומא כנוקמיו של סטיליקו.
ראוי לציין כי רוטיליוס מדבר על פשעו של סטיליקו במונחים שונים בהרבה מאלה שמשמשים את פאולוס אורוסיוס וההיסטוריונים של האימפריה המאוחרת.
הם האמינו כי סטיליקו מתכנן להפוך את בנו לקיסר, וכי הוא קרא לגותים כדי לטפס גבוה יותר.
שירו של רוטיליוס גורס כי הוא השתמש בברברים רק כדי להציל את עצמו מהחורבן המאיים לבוא.
ההיסטוריונים הנוצרים אף טענו כי סטיליקו (אריאני נלהב) תכנן להחזיר את הפגניזם.
בעיני רוטיליוס הוא האויב הכי בלתי מתפשר של הפגניזם.
חטאו הגדול, שתועד על ידי משורר זה בלבד, היה השמדת ספרי הסיבילות.
פשע זה של סטיליקו לבדו, מספיק בעיני רוטיליוס כדי להסביר את האסונות שפקדו לאחר מכן את העיר, כשם שהמשורר פלאוויוס מרובאודס , דור או שניים אחר כך, התחקה אחר סבלות ימיו שלו עד להפלת הפולחנים הקדומים של וסטה.
לגבי צורתו של השיר, רוטיליוס משתמש בצמד האלגי בטוהר משקלי גדול וחופש, וחושף סימנים רבים של מחקר ארוך בשירה האלגית של עידן אוגוסטוס .
הלטינית נקייה באופן יוצא דופן, והיא בדרך כלל קלאסית, הן באוצר המילים והן במבנה.
רוטיליוס אולי חסר את גאונותו של קלאודיאנוס, אך גם חסר את הערמומיות העמוסה ואת ההגזמה הגדולה שלו, והישירות של רוטיליוס זוהרת בהשוואה למורכבות המאומצת של אוסוניוס.
מקובל לכנות את קלאודיאנוס "אחרון המשוררים הרומאים".
ייתכן וניתן לתבוע את התואר הזה עבור רוטיליוס, אלא אם הוא שמור למרובאודס.
בראשיתו של השיר יש פנייה כמעט דיתיראמבית לאלה רומא , "אשר תעלה שוב בכוחה ותהמם את האויבים הברברים שלה".
המשורר מראה הכרה עמוקה כמו כל היסטוריון מודרני שההישג הגדול ביותר של רומא היה התפשטות החוק.
בהמשך אנו מקבלים אזכורים מקריים אך לא בלתי חשובים להריסת כבישים ורכוש שביצעו הגותים, למצב המעגנים בפי הטיבר, ולדעיכה כללית של כמעט כל נמלי המסחר הישנים בחוף.
רוב אלה היו שוממים אז כמו עכשיו.
רוטיליוס אפילו מגזים בתיאור השממה של העיר החשובה בעבר קוסה באטרוריה, שחומותיה כמעט ולא השתנו מאז תקופתו.
הנמל ששירת את פיזה, כמעט היחיד מבין כל אלה שביקר בהם רוטיליוס, נראה ששמר על שגשוגו, ובישר את גדולתה של אותה עיר שבאה לאחר מכן.
בנקודה מסוימת על החוף, הכפריים בכל מקום הרגיעו את לבם הלאה בשמחה קדושה לרגל החגיגה לאוסיריס.
השיר כולל אזכורים רבים לספרות הלטינית הקלאסית.
כתבי היד של השיר ומהדורותיו
עם זאת, בשנת 1973, מירלה פרארי מצאה קטע מהשיר שנכתב במאה ה-7 או ה-8, המשמר את 39 השורות האחרונות וכפה הערכה מחודשת לא רק של הטקסט אלא גם של העברתו.
המהדורה האחרונה והמלאה ביותר של נמטיאנוס היא של דובלהופר (E.
הרולד איסבל (Harold Isbell) כולל תרגום באנתולוגיה שלו, "המשוררים האחרונים של רומא הקיסרית" (The Last Poets of Imperial Rome).
קיימת איזושהי וריאציה של שמו של נמטיאנוס בכתבי היד.
בכתב היד של וינה (V) מופיע "רוטיליוס קלאודיוס נמטיאנוס", בעוד שבכתב היד של רומא (R) מופיע "קלאודיוס רוטיליוס" בתחילתו ובסופו של הספר הראשון ו"קלאודיוס רוטיליוס נומנטיאנוס" (Numantianus) בתחילתו של הספר השני.
על פי קין, "נמטיאנוס של V נתמך על ידי השם נמאטיוס (Namatius), המופיע בקודקס תאודוסיאנוס כשמו של magister officiorum בשנת 412 לספירה", ואדם זה הוא כמעט בוודאות המשורר, המציין בשירו (ספר ראשון, שורה 561), שכיהן בתפקיד זה.
השם "נמאטיוס" כמעט ואינו מופיע באף מקום אחר ולדעת צומפט (Zumpt) יש לתקנו ל"נמטיאנוס".
גרסאות אחרות של שמו מתוארכות למועד מאוחר יותר ואין להן שום אסמכתא: "נומנטינוס" (Numantinus) ו"מונטיאנוס" (Munatianus).
מולר ועורכים אחרים כותבים את שמו של המשורר "קלאודיוס רוטיליוס נמטיאנוס" במקום "רוטיליוס קלאודיוס נמטיאנוס".
אך אם הזיהוי של אביו של המשורר עם אותו קלאודיוס הנזכר בקודקס תאודוסיאנוס נכון, הם ככל הנראה שוגים.
נמטיאנוס היה כנראה הכותב הלטיני הלא־נוצרי האחרון שביטא סלידה מן היהדות.
גינויו את היהדות מהדהד מוטיבים אנטי-יהודיים שביטאו סנקה וסופרים לטיניים מוקדמים אחרים.
תקרית לא נעימה עם יהודי שהיה אחראי על בריכות דגים סמוך לפלריה , העניקה לנמטיאנוס את ההזדמנות להתפרצות בלתי מידתית נגד היהודים ודתם.
בהתייחסו להימנעות היהודית מאכילת חזיר, הוא מכנה את אותו יהודי, "יצור שרב עם מאכל בריא של בני אדם", ובכעסו הרב על האיש, מכנה את היהודים: "העם הגס, המטונף, החותך באופן מחפיר את עטרת איבר המין".
נמטיאנוס ממשיך ומכנה את היהודים "שורש של אווילות".
רוב הפרשנים סבורים כי הוא רומז בכך לנצרות, שצמחה מן היהדות.
איסור הדלקת אש בשבת, ומכאן האיסור לבשל, הוליד כפי הנראה את תפיסת השבת כקרה, אותה ניתן למצוא בספרות היוונית-רומית.
נמטיאנוס מרחיק לכת ומשליך מן הקור של השבת לקור של היהודים: "שבתות צוננות הן כלבבם ואולם לבם צונן יותר מדתם".
הוא כותב שהאל היהודי, שהיה צריך לנוח לאחר שהשלים את הבריאה, הוא עצמו דוגמה לבטלת היהודים בשבת:
הסרט האיטלקי "המסע הביתה" (The Voyage Home) מבוסס על יצירתו של נמטיאנוס והוקרן בבכורה בשנת 2004.
רוּטֶר הוא כלי עבודה חשמלי המשמש לעיבוד חומר קשיח כגון עץ או פלסטיק.
רוטר משמש לעיבוד וכרסום פנימי וחיצוני בחומר העבודה ויכול לנוע בחופשיות או באמצעות גובל התוחם את מרחב העבודה למניעת חריגה לא רצויה.
הרוטר שונה מהכרסומת בהיותו כלי נייד הנע על גבי משטח העיבוד לעומת הכרסומות שהן בדרך כלל נייחות ומשטח העיבוד נע במגע איתן כדי לעבדו.
הרוטר בנוי כך שהמנוע והכרסום נמצאים במרכזו של הכלי ומצידיו נמצאות ידית אחיזה אחת או שתיים בהתאם לגודל הכלי.
בכלים קטנים (טרימר) לא קיימת ידית אחיזה כלל ואחיזת הכלי נעשית בגופו.
בשל התנועה המהירה של המנוע והרטט שהכלי יוצר בשעת העבודה יש צורך באחיזה יציבה של הכלי באמצעות הידיות ובשימוש במשטח הבסיס ישר וחלק.
בתחתיתו של הכלי ממוקם משטח הבסיס המשמש לייצוב הכלי על גבי החומר או המשטח הנתון לעיבוד.
משטח הבסיס מחורר במרכזו ומתוכו בולט ביט הכרסום.
למשטח הבסיס ישנה אפשרות של עילרוד הקובעת את מידת בליטתו של היחסית של ביט הכרסום ובכך ניתן להתאים את החריטה לעומק הרצוי.
ברוטר מורכב מנוע חשמלי היוצר סיבוב מהיר המניע את ביט הכרסום במהירות גבוהה ואחידה.
ביט הכרסום משתנה בהתאם לחומר ולצורת העיבוד הרצויה.
דוגמה לביטים נפוצים המשמשים לכרסום:
ביט ישר שבראשו מסב כדורי משמש בעיקר לקטימת בליטות של פורמייקה מעבר למשטח העיבוד.
המיסב הכדורי יוצר גובל מדויק המותאם לצורת משטח העיבוד.
ביט קונוס שבראשו מסב כדורי משמש ליצירת פאזות בפינת משטח העיבוד במגוון צורות כגון: משולש, "סביבון", כדור ועוד.
ביט חודר משמש ליצירת חריטות מדויקות בתוך עובי משטח העיבוד.
ביט חודר יכול להיות במגוון צורות כגון: סיכה, משולש, "סביבון", כדור ועוד.
העבודה עם ביט חודר מורכבת ודורשת מיומנות או הסתייעות בגובל המותקן על הכלי.
על מנת להשיג תוצאת כרסום מדויקת לחלק מהכלים ניתן לצרף גובל התוחם את העבודה על גבי משטח העבודה.
בחלק מהרוטרים ישנו רכיב של פינוי שבבים הנעשה באמצעות יניקה או דחיסה של אוויר.
פינוי השבבים נעשה כדי לנקות את משטח העבודה ולאפשר דיוק מרבי.
רוטלה (Rotelle) היא סוג של פסטה אשר צורתה דומה לגלגל עם חישורים.
היא מזכירה בצורתה את פיורי.
השם מגיע מהמילה האיטלקית שמשמעותה "גלגל קטן".
בארצות הברית היא בדרך כלל נקראת "גלגל עֲגָלָה".
ניתן להגישה עם רוטב עגבניות עם או בלי בשר.
ניתן להגיש אותן גם בציר או במרקי מינסטרונה.
אפשר גם לשלב אותן בסלט פסטה.
רוטשטיין נדל"ן בע"מ היא חברת נדל"ן ישראלית העוסקת, ישירות ובאמצעות חברות בנות, בייזום והקמה של פרויקטי בנייה למגורים ולמסחר (כולל עסקאות של פינוי בינוי ותמ"א 38) ובנדל"ן מניב.
ניירות הערך של החברה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובעל השליטה בה הוא יצחק מירילשוילי.
חברת רוטשטיין נדל"ן נוסדה בשנת 1961. בנובמבר 1993 מניותיה נרשמו למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא הפכה לחברה ציבורית.
באפריל 2014 נמכרה השליטה בחברה, לפי שווי חברה של כ-120 מיליון ש"ח, לחברת אבני שוהם ייזום בע"מ, המחזיקה (נכון לדצמבר 2022) בכ-66% מהון המניות של החברה.
יצחק מירילשוילי מחזיק ב-73% ממניות אבני שוהם ייזום, ואבישי בן-חיים מחזיק ב-25% ממניותיה.
עיקר פעילותה של החברה הוא בתחום הנדל"ן היזמי בבנייה למגורים ולמסחר, כשאת הבנייה היא מבצעת בעצמה או באמצעות קבלנים.
בנוסף היא פעילה בתחום הנדל"ן המניב באמצעות מבנה השוכן בקדימה-צורן.
יו"ר החברה הוא סעדיה עוזרי ומנכ"ל החברה הוא אבישי בן-חיים.
המשרד הראשי של החברה שוכן בפתח תקווה.
רוטמיסטריבקה (באוקראינית: Ротмістрівка) הוא כפר במחוז צ'רקאסי באוקראינה, הכפר מכיל 2,156 נפשות (3,200 תושבים ב-1970).
המידע הראשון על הכפר משוער לאמצע המאה ה-17, אז ייסד קפטן אומצ'ינסקי יישוב על האדמות שבבעלות המגנאט קונצפולסקי.
בהתחלה זה נקרא רוטמיסטרוב, ובהמשך רוטמיסטריווקה.
בשנת 1742 עברו היישוב ואדמות הסביבה מקונצפולסקי לליובומירסקי והפכו לחלק ממחוז סמילה, תושבי הכפר עסקו בחקלאות.
ב-1787 נקנה המחוז, כולל רוטמיסטריבקה, על ידי הקניאז הרוסי גריגורי פוטיומקין.
וכעבור 6 שנים, הוא נתן אותו לאחיינו הרוזן סמוילוב.
מאז 1793, לאחר סיפוח הגדה הימנית של אוקראינה לאימפריה הרוסית, הייתה רוטמיסטריבקה חלק מברסלבסקי ובשנת 1797 שויכה למחוז צ'רקאסי של מחוז קייב.
בסוף המאה ה-19 חיו ברוטמיסטריבקה יותר מ-3,000 איש.
בתחילת המאה ה-20 הוכפלה האוכלוסייה.
לאחר שורה של שינויים בשלטון, ב-4 בינואר 1920, נכנסו חיילי הצבא האדום לרוטמיסטריבקה.
והיא הייתה תחת הכיבוש הסובייטי במשך שנים רבות.
עד שנות ה-90 של המאה ה-20. השם הרשמי והנפוץ של הכפר בשפה האוקראינית היה Rotm i strivka, כך נכתב במסמכים רשמיים ובמפות וכך נעשה בו שימוש בדיבור.
לפני מלחמת העולם השנייה התקיים ברוטמיסטריבקה שטעטל חסידי מפורסם.
שושלת חסידות רחמסטריווקא (ענף של שושלת צ'ורנוביל) נקראה על שם רבניה שבאו מרוטמיסטריבקה, מייסד החסידות, האדמו"ר רבי יוחנן טברסקי, נפטר בתרנ"ה ונקבר ברוטמיסטריבקה, אביו האדמו"ר מרדכי טברסקי היה המגיד מצ'רנוביל בנו של מנחם נחום מצ'רנוביל.
רוי קווינטין אכלין אוונס היה שחקן ליברפול שהתקדם בדרגי האימון במועדון עד למינויו כמאמן ראשי.
אוונס שיחק במדי נבחרת אנגליה ברמת בתי הספר, והיה מגן מחליף בליברפול של שנות ה-60 וה-70. המאמן דאז ביל שאנקלי ראה באוונס משהו שונה, והציע לו לנסות קריירת אימון.
אוונס פרש ממשחק הכדורגל בגיל 26, לאחר 11 הופעות בלבד במדי הקבוצה הראשונה, וקיבל את משרת מאמן קבוצת המילואים של ליברפול.
בכך החלה התקדמותו ההדרגתית של אוונס בצוות האימון של ליברפול, כאשר אוונס עבד בתחילה תחת שאנקלי, ואחריו בוב פייזלי וג'ו פייגן שקודמו בעצמם לתפקיד המאמן הראשי מעמדת עוזר המאמן.
אוונס המשיך לעבוד כמאמן תחת קני דלגליש וגריים סונס, לפני שקיבל את המשרה בעצמו בשנת 1994, לאחר פרישתו של סונס.
עם אוונס כמאמן ראשי זכתה ליברפול בגביע הליגה ב-1995 כאשר סטיב מקמנמן, הכוכב העולה של אוונס, כבש את שני השערים בניצחון 2–1 מול בולטון וונדררס במשחק הגמר.
עם זאת, 4 שנים של הישגים דלים, יחד עם שמועות על חוסר משמעת של השחקנים מחוץ למגרש, הובילו את המועדון למנות את המאמן הצרפתי ז'ראר הוייה כמאמן שני ב-1998. האוהדים והתקשורת כאחד לא התלהבו מהמינוי, ואכן לאחר מספר חודשים התפטר אוונס מתפקידו, אחרי 30 שנה בשורות ליברפול.
בשנים שלאחר פרישתו מליברפול לא עסק אוונס רבות בכדורגל, פרט לתפקידים קצרים בפולהאם וסווינדון טאון.
ב-2004, כאשר חלוצה לשעבר של ליברפול, ג'ון טושק, קיבל את עמדת מאמן נבחרת ויילס, הסכים אוונס לשמש כעוזר המאמן תחתיו.
אוונס גם חידש את קשריו עם ליברפול, וכיום משמש כפרשן במשחקים המועברים בשידור חי באתר הרשמי של המועדון.
רוי קלטון אורביסון , אשר נודע בכינויו The Big O, היה זמר ופזמונאי אמריקאי רב השפעה וחלוץ בתחום הרוק אנד רול.
רוי אורביסון שר והקליט במשך יותר מארבעה עשורים.
כבר באמצע שנות ה-60 היה אורביסון מוכר בעולם כזמר בלדות על אהבות אבודות וכמחבר פזמונים קצביים ומתקדמים.
משקפיו הכהים, המסתירים תמיד את עיניו, וקולו הגברי הגבוה הפכו לחלק מדמותו.
בשנת 1987 התקבל אורביסון להיכל התהילה של הרוק אנד רול ובשנת 1989, לאחר מותו, התקבל להיכל התהילה של האקדמיה הלאומית האמריקאית למוזיקה ומחברי פזמונים עממיים.
דורג במקום ה-37 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים" של ה"רולינג סטון".
אורביסון נולד בעיר ורנון שבטקסס והיה בנם השני של נאדין ואורבי לי.
בשנת 1943 נדד כילד עם משפחתו, תחילה לעיר פורט וורת' ומשם לעיר וינק, בשל עבודתם של הוריו.
בשנת 1949, כאשר היה בן 13, הוא ארגן את תזמורתו הראשונה, The Wink Westerners וכאשר לא היה עסוק בהופעות עם התזמורת, בילה את זמנו בנגינה בגיטרה ובכתיבת פזמונים.
התזמורת שהקים הופיעה בכל שבוע ב-KERB, תחנת רדיו מקומית בעיר קרמיט בטקסס.
אורביסון סיים את לימודיו בתיכון בעיר וינק בשנת 1954. הוא למד במשך שנה אחת במכללת מדינת צפון טקסס, ומשם עבר למכללה אודנסה כדי ללמוד היסטוריה ואנגלית.
תזמורתו נחלה הצלחה מקומית בתחנות הטלוויזיה האזוריות.
הזמר ג'וני קאש, אשר הופיע עימם באחת מהופעותיהם, הציע כי יצרו קשר עם המפיק סם פיליפס מחברת סאן רקורדס, שם הפיק את תקליטיו.
פיליפס דחה את פניתם ורק לאחר שהקליטו באולפן הקלטות אחר ניאות לצרפם לרשימת האמנים בחברתו.
בחודש מרץ 1956 עזב אורביסון את לימודיו במכללה.
הוא שינה את שמה של תזמורתו ל"מלכי הנוער" (The Teen Kings) והחליט לנסות ולהצליח כמוזיקאי בחברת Sun Records.
סם פיליפס, שהפיק תקליטים עבור ג'רי לי לואיס, קארל פרקינס, ג'וני קאש ואלביס פרסלי, הפיק והקליט אף רבים משיריו המוקדמים של אורביסון.
הצלחתו המסחרית הראשונה של אורביסון הייתה ביוני 1956 עם השיר Ooby Dooby אשר נכתב על ידי חבריו ללימודים במכללה.
האחים אברלי (Everly Brothers) הקליטו את שירו Caludette, על שם אשתו הראשונה, כצד ב' בסינגל שבו הופיע להיטם All I Have to Do Is Dream.
עם זאת, הסגנון המוזיקלי של האמנים שאותם הפיק סם פיליפס - בלוז ורוקבילי - לא הביאו לאורביסון את ההצלחה לה ייחל ובשלב זה, נראה היה שהקריירה המוזיקלית שלו הסתיימה.
לזמן מה הוא התפרנס כפזמונאי בעיר נשוויל בטנסי ואז הוחתם על חוזה עבודה עם חברת התקליטים תקליטי RCA, אבל עם סיום חוזה עבודתו הפנה אותו צ'ט אטקינס לפרד פוסטר, בעלי חברת התקליטים מוניומנט.
ב-1957 פגש אורביסון את הפזמונאי ג'ו מלסון בעיר אודסה שבטקסס.
לאחר ששמע שיר של מלסון בשם Raindrops, אשר שבה את ליבו במנגינתו המלודית ובסגנונו הלירי והוא ביקש ממלסון לכתוב שיר עבורו.
יחדיו הם יצרו צליל חדש ברוקנרול שיחודו בבלדת רוק דרמטית.
שניהם יצרו יחד להיטים רבים לחברת התקליטים מוניומנט.
תקליטו הראשון של אורביסון, Uptown, זכה להצלחה מתונה בלבד, אולם שירו Only The Lonely הגיע במהירות למקום השני במצעד הפזמונים האמריקאי ולמקום הראשון בבריטניה.
להיטו Running Scared הגיע למקום הראשון בארצות הברית.
מאוחר יותר כתב אורביסון שירים רבים עם ביל דיס, כולל הלהיט Oh, Pretty Woman שהפך, לדעת רבים, לשיר הידוע ביותר של אורביסון.
במשך כל תקופת עבודתו בחברת התקליטים מוניומנט, זכה אורביסון ללהקת ליווי כשרונית ובראשה בוב מור.
קולו של אורביסון בשילוב עם הצליל הנקי של להקתו, יצרו את הצליל הייחודי והמוכר המזוהה עמו.
לרוי אורביסון הייתה השפעה מוזיקלית חזקה על עמיתיו, כך למשל להקת הרולינג סטונז.
בשנת 1963 יצא אורביסון למסע הופעות עם להקת הביטלס שאחריה נשאר בקשרי ידידות עם הלהקה ובמיוחד עם ג'ון לנון וג'ורג' האריסון.
מאוחר יותר הקליט אורביסון יחד עם האריסון במסגרת להקת הטרוולינג וילבריס.
במהלך מסע ההופעות באירופה שכנע אורביסון את הביטלס להגיע לארצות הברית.
כאשר החליטו הביטלס לבקר בארצות הברית, הם ביקשו מאורביסון לנהל את מסע הופעותיהם, אולם הוא דחה את ההצעה כיוון שהיה עסוק בהתחייבויות אחרות.
הצלחתו של אורביסון נמשכה גם בשנת 1964, שנת "הפלישה הבריטית" לארצות הברית.
להיטו Oh Pretty Woman הצליח להגיע למקום הראשון במצעד האמריקאי, זאת בעת שלהיטי הביטלס שלטו בעשרת המקומות הראשונים.
הסינגל, במהירות 45 סל"ד, מכר בעשרת הימים הראשונים לאחר צאתו לחנויות יותר עותקים מכל סינגל עד אותו היום ומאוחר יותר אף שבר את שיא המכירות של שבעה מיליון תקליטים.
השיר הפך שנים מאוחר יותר לנעימת הנושא בסרט "אישה יפה", אשר נשא את שם השיר והביא תהילת עולם לשחקנית ג'וליה רוברטס.
בשנת 1964 יצא אורביסון לסיבוב הופעות עם להקת הביץ' בויז ובשנת 1965 - עם להקת הרולינג סטונז באוסטרליה.
הצלחתו באנגליה הייתה גדולה, שלושה מלהיטיו כבשו שם את מצעד הפזמונים ומספר פעמים נבחר לזמר השנה.
בשנת 1965 חתם אורביסון על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים MGM ושיחק במערבון המוזיקלי The Fastest ,Guitar Alive שם ביצע מספר שירים מתקליט בעל שם זהה.
אולם אחרי 1967, עם שינוי טעמו המוזיקלי של הקהל האמריקאי, לא זכה עוד להקליט להיטים אף על פי שהמשיך להיות אהוב ונערץ מחוץ לארצו.
הוא זכה להצלחה מחודשת בארצות הברית רק בשנות ה-80.
אורביסון סבל גם מקשיים בחייו האישיים.
ב-6 ביוני 1966 נהרגה אשתו הראשונה קלודט בתאונת אופנוע.
ב-15 ספטמבר 1968 נשרף ביתו בהנדרסונוויל, טנסי, בעת שהיה בסיבוב הופעות באנגליה, ושניים משלושת בניו, בני שש ועשר, נספו בשריפה.
בנו הצעיר, בן שלוש, ניצל בזכות הוריו של אורביסון.
בשנת 1969 נישא אורביסון בשנית לברברה, שאותה הכיר בעיר לידס באנגליה.
בשנת 1973 הסתיים חוזה ההקלטות שלו עם חברת MGM והוא חתם על חוזה חדש עם חברת מרקורי.
בתקופה זו זכו שיריו רק להצלחה מתונה בארצות הברית.
שירים כמו Penny Arcade, Working for the Man הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים האוסטרלי, Too Soon to Know הגיע למקום השלישי במצעד הבריטי.
אף בגרמניה זכה אורביסון להצלחה והקליט בגרמנית את שירו Mama.
תקליטיו זכו לביקוש ער בשוק השחור במדינות מזרח אירופה, מעבר למסך הברזל.
בצרפת הוצאו גרסאות כיסוי בצרפתית לכמה משיריו על ידי זמרים מקומיים.
בהולנד נוסד מועדון המעריצים הגדול בעולם לאורביסון.
אורביסון גם הופיע באירלנד וגרסתו לשיר העם האירי Danny Boy, בשנת 1972, נחשבת כאחד הביצועים הטובים ביותר לשיר זה.
שתי אמונות חסרות בסיס על אורביסון ממשיכות למצוא להן אחיזה: האחת, כי היה לבקן והשנייה, כי הרכיב משקפיים כהים כיוון שהיה עיוור, או כמעט עיוור.
אורביסון הרכיב משקפיים מפאת קוצר ראייה, ולא סבל מעיוורון.
הרכבת משקפי שמש כהים, אשר היו לסימנו המסחרי ולהצהרה אופנתית, החלה בדרך מקרה.
באחת מהופעותיו היה על אורביסון לעלות לבמה, אלא שהוא שכח את משקפי הראייה שלו במטוס.
כיוון שלא ראה היטב ללא משקפי ראייה, השתמש בזוג המשקפיים היחיד שהיה ברשותו, משקפי שמש אופטיים.
מאז אותה הופעה המשיך להרכיב את משקפיו הכהים במהלך כל מסע הופעותיו עם הביטלס בארצות הברית, ובהמשך דרכו כזמר.
בשנת 1981 זכה אורביסון יחד עם אמיליו הריס בפרס גראמי בקטגוריית ביצוע הקאנטרי הטוב ביותר לצמד או קבוצה קולית, לשירם That Lovin' You Feelin' Again.
בשנת 1985 הקליט אורביסון את השיר Wild Hearts לסרט Insignificance.
ב-1986 נכלל שירו In Dreams בסרטו של דייוויד לינץ' Blue Velvet, דבר שסייע רבות בהחזרת אורביסון לתודעת הציבור.
ב-1987 התקבל אורביסון להיכל התהילה של הרוקנרול.
נאום קבלתו להיכל נישא על ידי ברוס ספרינגסטין.
לאחר שחתם על חוזה הקלטות חדש בחברת וירג'ין, הראשון מזה עשר שנים, הקליט בשנת 1987 גרסה חדשה ללהיטו Crying משנת 1961, בדואט עם הזמרת K.D.
Lang, אשר נכלל בפסקול של הסרט Hiding Out.
השיר אף זכה בפרס גראמי.
בשנת 1988 הופיע אורביסון בסרט הטלוויזיה בשחור-לבן בגרסת סינמקס בשם "אורביסון וחברים, לילה שחור-לבן".
בסרט הופיעו עם אורביסון כמה מן המוזיקאים הבולטים בארצות הברית.
זמן קצר אחר כך חבר אורביסון לבוב דילן, ג'ורג' האריסון, ג'ף לין וטום פטי בלהקת הטרוולינג וילבריס, שזכתה להערכת המבקרים ולהצלחה מסחרית משמעותית.
הוא הקליט אלבום יחיד בשם Mystery Girl.
ימים ספורים לפני מותו, ב-19 נובמבר 1988, שר אורביסון את להיטו You Got It, לראשונה בפני קהל (בדיעבד זו גם הייתה הפעם האחרונה והיחידה) בפסטיבל המוזיקה באנטוורפן בבלגיה.
ההופעה שהייתה בדיעבד הופעתו האחרונה הייתה ב-4 דצמבר 1988 ב-"The front row Theater" שנמצא ב-highland heights באוהיו בארצות הברית, יומיים בלבד לפני מותו הפתאומי מהתקף לב קטלני, ב-6 דצמבר 1988, כשהיה כמעט בן 53.
אורביסון היה מעשן רוב ימי חייו.
הוא עבר ניתוח מעקפים בליבו בחודש ינואר 1978. ב-6 בדצמבר 1988, בגיל 52, לקה אורביסון בהתקף לב קטלני, בזמן ביקור אצל אימו בפרבר של נאשוויל בטנסי.
לבקשת אשתו הוא נקבר בווסטווד שבקליפורניה, בעוד שאשתו הראשונה ושני בניו קבורים בנאשוויל שבטנסי.
אלבומו האחרון Mystery Girl ושירו You Got It הפכו ללהיטים לאחר מותו ונחשבים ליצירותיו הטובות ביותר מאז שנות ה-60. לאחר מותו אף זכה בפרס גראמי לשנת 1991, בקטגוריית הביצוע הטוב ביותר לזמר פופ.
אורביסון ייזכר בעיקר בזכות בלדות האהבה האבודה אותן שר ובקהילת המוזיקאים הוא זכה להערכה בזכות יכולותיו בכתיבת פזמונים.
מפיק התקליטים דון ואס אמר על כישורי הכתיבה של אורביסון: "הוא סותר את כללי הקומפוזיציה המודרנית".
מחבר הפזמונים ברני טאופין, אשר כתב רבים משיריו של אלטון ג'ון, התייחס לאורביסון כאל מי שהקדים את זמנו.
המנעד הקולי של אורביסון (3 אוקטבות) היה מרשים ביותר, שיריו היו מתקדמים לזמנו במנגינתם ובקצבם ותוכנם מורכב.
שלושה משיריו נכנסו להיכל התהילה של פרסי גראמי בשנת 2004. המגזין רולינג סטון כלל 4 משיריו ברשימת "500 השירים הגדולים בכל הזמנים".
בהופיעו על במת לאס וגאס, בשנת 1976, קרא אלביס פרסלי לאורביסון "הזמר הגדול בעולם".
בארי גיב מלהקת הבי ג'יז קרא לו "קול האלוהים".
בוב דילן כתב עליו: "אורביסון...
הוא שר את שיריו בשלוש או ארבע אוקטבות, דבר שעושה לך חשק לנהוג את מכוניתך מעבר לצוק.
הוא שר כמו פושע מקצועי...
קולו היה יכול להעיר את המתים, תמיד משאיר אותך ממלמל 'אני לא מאמין'.
בשיריו היו שירים בתוך השירים.
אורביסון היה רציני להחריד – לא נער פרחח.
שום דבר דומה לו לא שודר ברדיו."
הדמות "דוקטור אוקטופוס" בסיפור ספיידרמן אמורה להיות מבוססת על דמותו של אורביסון, במיוחד משקפיו העבים וליקויי הראייה הרבים.
אורביסון היה חובב טיסנאות רדיו.
הוא עסק רבות בבניית דגמים ובהטסתם.
הדמות רוי קופה בסופר מריו-3 נקראת על שם רוי אורביסון.
להקת ואן היילן ביצעה גרסת כיסוי לשירו של אורביסון Oh, Pretty Woman.
רוי הרפר הוא זמר פולק-רוק אנגלי, פעיל מאמצע שנות ה-60 ועד לימינו.
הרפר התחיל את דרכו כזמר כשהוא מלווה את עצמו בגיטרה בלבד, ועם השנים התפתח והוסיף עיבודים מורכבים יותר לשיריו.
שיריו של הרפר מאופיינים בכתיבה מלאת מטפורות ובביקורת חברתית נוקבת.
הוא ידוע כאמן שדבק באמונתו וביושרו האמנותי, דבר שפגע לעיתים בפופולריות שלו והפך את שיריו לקשים יותר להאזנה (חלק משיריו ארוכים ביותר וכוללים קטעי הקראה).
עם זאת, היווה הרפר כמודל לחיקוי למוזיקאים רבים מאז תחילת דרכו כאמן ועד היום, הן בגלל כנותו וחוסר הכניעה שלו לפן המסחרי שבמוזיקה, והן בגלל סגנונו הייחודי ושיריו העדינים.
להקת לד זפלין אף הקדישה לו שיר באלבומה השלישי- "Hats off to (Roy) Harper".
בנוסף, הוזמן הרפר להקליט את השירה בשיר "Have a Cigar" של להקת פינק פלויד במהלך הפקת האלבום "Wish you were here".
במהלך שנות ה-70 הוציא שישה אלבומים שנחשבים לחשובים ומשפיעים ביותר:
הרפר ידוע כ-"זמר של זמרים", כלומר- זמר המוערך מאוד בקרב חברים למקצוע.
באלבומיו הראשונים מנגנים איתו בין היתר ג'ימי פייג' וג'ון פול ג'ונס מלד זפלין ודייוויד גילמור מפינק פלויד.
רוי הרפר זייף את גילו כדי להתגייס לצבא הבריטי, אבל אז התגלה מום בלבו.
הרופאים חזו שלא יגיע לגיל 40 אך הוא שרד.
בדצמבר 1992 הגיע להופעות בישראל.
ב-2013 הוגשו נגדו 5 כתבי אישום בשל קיום יחסי-מין עם קטינות (לכאורה) אך לאחר משפט של שנתיים כל כתבי האישום בוטלו.
רוי אלדרידג' היה חצוצרן ג'אז אמריקאי, בעל יכולת טכנית מרשימה ואלתור חדשני.
אלדרידג', שכונה גם הג'אז הקטן (Little Jazz) השפיע עמוקות על דיזי גילספי והיה מהמוזיקאים שיצירתם הייתה הבסיס ליצירת הבי בופ.
על כן יש הרואים בו את אחד החצוצרנים החשובים בעידן הסווינג, יחד עם לואי ארמסטרונג ואחרים.
אלדרידג' נולד בפנסילבניה והחל לנגן בתופים, בטובה ובחצוצרה, אך במהרה נטש את שני הראשונים לטובת החצוצרה.
הוא הושפע מאוד מקולמן הוקינס ואף ניסה ללמוד לנגן את האלתורים של הוקינס, שהיה גם הוא הרפתקני למדי.
בשנות השלושים ניגן במגוון הרכבים, והקליט גם בתור מוביל.
סגנונו הקצבי ויכולות האלתור שלו התפרסמו עד מהרה, והוא נהיה לאחד מסמלי הג'אז של התקופה.
נאמר אפילו כי "מאמצע שנות השלושים והלאה, הוא הדיח את לואי ארמסטרונג והיה לחצוצרן המוביל בג'אז ה"חם"".
זריזות ודיוק בכל הסקלה של התווים הם מהמאפיינים הבולטים בנגינתו של אלדרידג', כאשר לפניו מעטים השתמשו בתוים הגבוהים ביותר של החצוצרה.
מאפיין נוסף של נגינתו הוא שימוש בזמן כפול, הוא היה עובר לזמן כפול, לעיתים יחד עם כל הלהקה, ולעיתים כששאר ההרכב נשאר בקצב הרגיל.
הטכניקה ההרפתקנית הזו השפיעה מאוד על החצוצרן דיזי גילספי שלימים יחד עם צ'ארלי פארקר ייסד את הביבופ.
כאשר מקשיבים לסטנדרטים של הבופ, כולל הסטנדרט ביבופ ניתן לשמוע בבירור את השפעתו של אלדריג' על הסוגה.
אלדרידג' עבד בימי חייו עם מוזיקאים רבים, תקופה ארוכה הוא בילה בתזמורת של ג'ין קרופה, שם גם ניגן מספר קטעים עם הזמרת אניטה אודיי.
המפורסם שבקטעים הללו הוא "Let Me Off Uptown" יצירה הבנויה כדיאלוג בין אודיי לאלדרידג', היצירה מסתיימת בסולו חצוצרה שנחשב ליוצא מן הכלל, הן מבחינת היכולת והן מבחינת המקוריות.
בשנותיו המאוחרות עבד אלדריג' גם עם הוקינס, גיבור ילדותו, ועם אלה פיצג'ראלד.
רוי סטנלי אמרסון הוא טניסאי עבר אוסטרלי.
אמרסון זכה ב–12 תוארי טורנירי גראנד סלאם יחידים ו–16 תוארי טורנירי גראנד סלאם לזוגות.
הוא הטניסאי היחיד שזכה בכל ארבעת תוארי טורנירי הגראנד סלאם ליחידים וזוגות.
סך 28 תוארי טורנירי הגראנד סלאם שלו הם שיא כל הזמנים לגברים.
הוא זכה ברוב תאריו בתקופה שקדמה לעידן התחרויות הפתוחות.
רוי אמרסון נולד בבלאקבאט שבקווינסלנד באוסטרליה ומאוחר יותר עברה משפחתו לבריסביין.
כיום מתגורר בניופורט ביץ' שבקליפורניה.
יש לו בית נוסף בעיירה גשטאט שבשווייץ בה הוא מחזיק מרפאת טניס ואליה הוא מגיע כל קיץ.
המגרש המרכזי בתחרות אליאנס שווייץ הפתוחה בגשטאט נקרא על שמו - "רוי אמרסון ארנה".
רוי טרנבול בלאק , שחמטאי אמריקאי ושופט במקצועו.
רוי בלאק ניצח באליפות ניו יורק בשנת 1914.
הישגו השחמטאי הגדול ביותר היה ניצחון בכלים השחורים על חוסה ראול קפבלנקה בתחרות ניו-יורק 1911. סיים בתיקו מול חוסה ראול קפבלנקה במשחק אחר והפסיד בשלושה משחקים נוספים.
רוי ארצ'יבלד יאנג היה בנקאי אמריקאי ששימש כיושב ראש דירקטוריון הבנק הפדרלי (הפדרל ריזרב) (הבנק המרכזי של ארצות הברית) עם פרוץ המשבר בוול סטריט ב-1929 ותחילתו של השפל הגדול.
יאנג נולד במרקט שבמישיגן, כבר בגיל שמונה החל את הקריירה הבנקאית שלו כשעבד כשליח עבור בנק מקומי, בהמשך עבד כעוזר קופאי וב-1913 מונה לסגן נשיא בנק סיטיזן נשיונל.
בין 1919 ל-1927 היה נגיד הבנק הפדרלי במיניאפוליס.
ב-1927 נקרא על ידי הנשיא קלווין קולידג' להחליף את דניאל קריסינג כיו"ר דירקטוריון הבנק הפדרלי בוושינגטון די.
סי., הוא הושבע לחבר דירקטוריון ב-3 באוקטובר 1927 ומייד מונה ליושב ראשו.
יאנג כיהן בתפקיד עד 31 באוגוסט 1930, כשבמהלך כהונתו פרץ המשבר הכלכלי הגדול.
ב-1930 עזב יאנג את הדירקטוריון בוושינגטון ועבר לכהן כנגיד הבנק הפדרלי בבוסטון (תפקיד שבאותה עת נשא שכר גבוה יותר).
לאחר התפטרותו ב-1942 בהמשך הקריירה עמד בראש בנק פרטי בבוסטון, הצטרף לדירקטוריון חברת טקסטיל ועמד בראשה משנת 1954.
רוי אוליבר דיסני היה אחיו הגדול של וולט דיסני.
רוי סייע לאחיו בייסוד חברת וולט דיסני וכיהן כמנכ"ל החברה בין השנים 1929–1971 (אף שבפועל קיבל את התואר רשמית בשנת 1968), כנשיא החברה בין השנים 1945 ועד פטירתו, וכיו"ר החברה בין השנים 1966 עד פטירתו.
רוי נולד לאליאס דיסני ולפלורה קאל דיסני, בשיקגו שבמדינת אילינוי שבארצות הברית.
באפריל 1925 נשא רוי לאישה את אדנה, ונולד להם בן אחד – רוי אדוארד דיסני, ב-10 בינואר 1930.
רוי עבד עם אחיו וסייע לו להקים את חברת וולט דיסני.
בעוד שוולט עסק בצד היצירתי של החברה, עסק רוי בצד העסקי.
לאחר מותו של וולט בשנת 1966 שינה רוי את תוכניתו לפרוש מן החברה, והחליט להמשיך את חלומו של אחיו להקמת דיסניוורלד – רוי שינה את שם הפרויקט, אשר נקרא רשמית "וולט דיסני וורלד" – על שמו של אחיו.
לאחר פתיחת אתר הנופש באוקטובר 1971, פרש רוי מן החברה.
רוי נפטר זמן קצר לאחר מכן משבץ מוחי, בהיותו בן 78. רוי נקבר בפורסט לון ממוריאל פארק, בקליפורניה, בסמוך לאחיו.
פסלו של רוי, שלצידו מיני מאוס מוצב בכיכר העיר ברחוב הראשי של פארק ממלכת הקסם.
פסל זה מזכיר את פסלו של וולט דיסני לצד מיקי מאוס הניצב בדיסנילנד שבקליפורניה.
בנוסף, העתק פסלו של רוי ניצב לצד הנהלת חברת וולט דיסני בברבנק שבקליפורניה.
רוי היינס היה אחד ממתופפי הג'אז המוקלטים ביותר בהיסטוריה.
במהלך הקריירה שלו, שנפרסה על יותר משישה עשורים, הוא ניגן במגוון רחב של סגנונות, בין סווינג, ביבופ, הארד בופ ועד אוונגרד.
היה לו צליל מאוד אקספרסיבי, ולרוב עדין ודינמי.
היינס פרץ לתודעה הציבורית כמתופף של נגן הסקסופון לסטר יאנג ב-1945. בסוף אותו העשור ובראשית שנות החמישים הוא תופף בחמישייה של צ'ארלי פארקר, במקביל ניגן בהרכבו של הפסנתרן באד פאוול, של הסקסופוניסט סטן גץ וכן של הסקסופוניסט ורדל גריי.
אחר כך עבר לנגן עם כמה מפורצי הדרך של הג'אז החופשי, ביניהם הסקסופוניסטים ג'ון קולטריין ואריק דולפי והפסנתרנים צ'יק קוריאה ואנדרו היל.
היינס ניגן עם רוב המוזיקאים הגדולים של הג'אז בתקופתו.
בין היתר ניתן למנות את מיילס דייוויס, דיזי גילספי, ת'לוניוס מונק, ג'רי מאליגן, סאני רולינס, ארט פפר ופט מתיני.
כמו כן היינס הוביל הרכבים כבר עשרות שנים.
הוא הקליט אלבומים רבים כמוביל, והופיע ברחבי העולם.
רוי אנתוני הרגרוב היה חצוצרן ג'אז ומוביל הרכב.
הרגרוב זכה בשני פרסי גראמי ב-1997 וב-2002. כבן טיפוחיו של וינטון מרסליס היה הרגרוב אחד מה"אריות הצעירים" הבולטים של שנות ה-90. ההרכבים בראשותו מנגנים בי בופ והארד בופ בסגנון מסורתי, עם שילוב פאנק (Funk), היפ הופ, מוזיקת נשמה, גוספל ועוד.
כתלמיד תיכון התגלה על ידי וינטון מרסליס, שסייע לו להתקדם ולנגן לצידם של מוזיקאים מובילים.
ב-1989 למד במשך שנה במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון ולאחר שנה זו עבר לניו סקול בניו יורק, במקביל צבר ניסיון רב במסגרת הופעות בג'אם סשן במועדוני העיר.
ב-1990 חתם בחברת RCA/Novus והוציא את אלבום הבכורה שלו "Diamond in the Rough", הראשון מסדרה של חמישה אלבומים בחברה זו.
בשנת 1993 הופיע עם תזמורת הג'אז של מרכז לינקולן (אותה ניהל וינטון מרסליס).
ב-1995 הוציא את "Parker's Mood" עם כריסטיאן מקברייד בקונטרבס וסטיבן סקוט בפסנתר.
התקליט, הכולל פרשנות לקטעים של צ'ארלי פארקר זכה לשבחי הביקורת.
במקביל הוציא את תקליטו "Family" שכלל סטנדרטים וקטעים פרי עטו.
ב-1998 הופיע והקליט עם להקת מוזיקה קובנית בשם "Crisol", אלבומם המשותף, "הבנה" זכה בפרס גראמי.
ב-2002 הקליט עם מייקל ברקר (בסקסופון טנור) והרבי הנקוק (בפסנתר) את "Directions In Music" שבמרכזו שלושה קטעים מאת ג'ון קולטריין ולחנים של ברקר ברוחו.
התקליט זכה בפרס גראמי באותה שנה.
ב-2003 הקליט עם הזמרת אריקה בדו ובמקביל הוביל את ההרכב "The RH Factor" שהוציא ארבעה תקליטים ויצר מוזיקה קצבית תוך שילוב סגנונות ג'אז, פ'אנק, היפ-הופ ומוזיקת נשמה ומיצב את הרגרוב כאחד ממחדשי הרית'ם אנד בלוז.
ב-2008 הקליט שני תקליטים שונים ביותר "Earfood" עם רביעייה ו-"Emergence" עם ביג בנד בת 19 נגנים.
הרגרוב נפטר ב-2 בנובמבר 2018 כתוצאה מדום לב.
רוי תומאס פרנק בנטלי היה כדורגלן אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ המרכזי, ונודע בעיקר בשל הצלחתו במדי צ'לסי ונבחרת אנגליה.
במשך מספר שנים במהלך הקריירה נחשב לאחד מטובי שחקני ההתקפה האנגלים, ולאחר פרישתו ממשחק עבד גם כמאמן.
בנטלי נולד בעיר בריסטול ושירת בצי המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1939 הצטרף לקבוצת הכדורגל בריסטול סיטי מעיר הולדתו ושיחק בה שבע שנים, בטרם חתם בניוקאסל יונייטד ב-1946. בנטלי שיחק בניוקאסל במשך פחות משנתיים אך היה חלק מאחת מחוליות ההתקפה המרשימות באנגליה באותה תקופה, שכללה גם את ג'קי מילבורן, לן שקלטון וצ'רלי ויימן.
בעונת 1946/1947 הוא סייע לקבוצה להעפיל לחצי גמר גביע ה-FA, שם הפסידה 4-0 לצ'רלטון אתלטיק.
בינואר 1948 חתם בנטלי בקבוצה הלונדונית צ'לסי, ששילמה תמורתו 12,500 לירות שטרלינג.
אחת מהסיבות למעבר הייתה עצת רופאו, כי התגוררות בדרום תרפא את הבעיות בריאות מהן סבל לעיתים תכופות.
הוא הגיע לצ'לסי כמחליפו של טומי לוטון, ומיד קיבל ציפיות כממשיך דרכו של לוטון בקבוצה.
בנטלי פתח את תקופתו בצ'לסי בצורה לא מוצלחת והתקשה להסתגל לסגנון המשחק של הקבוצה, שלא היה מוכר לו.
הוא הבקיע שלושה שערים בלבד בארבעת חודשיו הראשונים בקבוצה.
עם זאת, לאחר מספר חודשים לא מוצלחים החל בנטלי לשפר את רמת משחקו.
הוא תפקד בעמדת החלוץ המרכזי וניחן ביכולות של בלבול שחקני ההגנה היריבים, בעיטות ונגיחות חזקות.
בעונתו המלאה הראשונה בצ'לסי, 1948/1949, הוא הבקיע 23 שערים וסיים כמלך השערים של הקבוצה, ובעקבות כך זכה לזימון לסגל נבחרת אנגליה.
ב-1952, בתום עונה שהסתיימה בהדחה נוספת בחצי גמר גביע ה-FA, מונה טד דרייק למאמן צ'לסי.
בנטלי לקח תפקיד חשוב בהפיכתה של הקבוצה לאחת מהמובילות באנגליה בשנים הבאות, ובעונת 1954/1955 הוביל אותה לזכייה הראשונה בתולדותיה באליפות הליגה הראשונה.
בנוסף להיותו קפטן הקבוצה בזכייתה בתואר הוא הבקיע 21 שערי ליגה במהלך העונה, ובהם שלושער במשחק נגד ניוקאסל ושני שערים בניצחון 3-4 על וולבס, מהיריבות העיקריות של צ'לסי במאבק על התואר.
לאחר עונה אחת נוספת עזב בנטלי את הקבוצה, כחלק ממהפכה שחולל דרייק בקבוצה שמרבית שחקניה הגיעו לגיל מופלג.
בסך הכל הבקיע בנטלי 150 שערים ב-367 משחקים במדי צ'לסי בכל המסגרות, שמציבים אותו במקום הרביעי בדירוג הכובשים של המועדון בכל הזמנים, יחד עם פיטר אוזגוד.
ב-1956 חתם בנטלי בקבוצת פולהאם, שכנתה של צ'לסי למערב לונדון.
בפולהאם הוא עבר בהצלחה הסטה לתפקיד הבלם, והיה שותף להעפלת הקבוצה לחצי גמר גביע ה-FA ב-1958, אף פעם נוספת הפסיד במעמד.
לאחר ארבע שנים בפולהאם הוא עבר לקבוצה אחת ממערב לונדון, קווינס פארק ריינג'רס, במדיה סיים את הקריירה ב-1962.
בנטלי שיחק בנבחרת הלאומית של אנגליה במשך שש שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו מול נבחרת שוודיה ב-1949. במהלך משחקי המוקדמות למונדיאל 1950 הבקיע בנטלי שער ניצחון לזכות נבחרתו מול נבחרת סקוטלנד, מה שמנע מהסקוטים להעפיל לטורניר בסופו של דבר.
בעקבות שער זה הוא כונה על ידי הסקוטים כ"איש ששדד את סקוטלנד".
הוא נכלל בסגל אנגליה גם לטורניר המונדיאל עצמו, והשתתף בהפסד המפתיע 1-0 לנבחרת ארצות הברית.
בנובמבר 1954 הבקיע בנטלי שלושער במשחק מוך נבחרת ויילס, ובסך הכול ערך 12 הופעות במדי הנבחרת והבקיע תשעה שערים.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל, פנה בנטלי לקריירת אימון.
הוא מונה למאמנה של רדינג ב-1963, שנה לאחר סיום דרכו ככדורגלן.
הוא כיהן בתפקיד ברדינג במשך חמש שנים וב-1969 מונה למאמן סוונסי סיטי, אותה הצעיד להעפלה לליגה השלישית של הפוטבול ליג, וב-1972 סיים את דרכו כמאמן.
בשנת 1977 חזר בנטלי לרדינג ושימש כמזכיר של המועדון.
רוי מרקוס כהן היה משפטן יהודי-אמריקאי שהתפרסם בתקופת הבהלה האדומה "השנייה" (Second Red Scared) או "ציד המכשפות" של הסנטור האמריקאי ג'וזף מקארתי נגד החשודים בפעילות קומוניסטית בארצות הברית.
כהן היה שותף חשוב לחקירות שניהל הסנאטור מקארתי בנוגע להשפעת הקומוניסטים בחברה האמריקאית ולחדירתם לממשל הפדרלי של ארצות הברית.
כהן היה גם חבר מרכזי בצוות התביעות של מחלקת המשפטים של ארצות הברית במהלך המשפט של יוליוס ואתל רוזנברג, אשר הואשמו בריגול לטובת ברית המועצות.
כהן, שהסתיר בחייו את נטיותיו המיניות, חי כהומוסקסואל בארון.
במסגרת תפקידו פיטר כהן הומוסקסואלים רבים משירות המדינה ופגע בזכויותיהם של מיעוטים.
כהן נולד ברובע הברונקס שבניו יורק, בנם היחיד של דורה מרקוס (1892 – 1967) ושל השופט אלברט כהן (; 1885 – 1959), שהיה בעל השפעה במפלגה הדמוקרטית הוא חי בבית הוריו עד למותה של אימו, הנחשבת לאדם היחיד שאהב באמת.
לאחר מכן, הוא התגורר בוושינגטון הבירה ובעיירה גריניץ' שבקונטיקט.
למרות היותו רשום כדמוקרט, כהן תמך בנשיאים הרפובליקנים ובמינוי חברי המפלגה הרפובליקנית במשרדים הבכירים ברחבי ניו יורק.
כהן העביר את רוב שנות חייו בתור הומוסקסואל בארון.
כשהפך ליועצו הבכיר את איש העסקים דייוויד שיין (Schine), התעוררו השערות לגבי מערכת יחסים מינית בין השניים.
במהלך סדרת השימועים של מקארתי, כהן הכחיש כל "התעניינות מיוחדת" בשיין ואת היותו "קשור אליו יותר מאשר לחבר רגיל".
ג'וזף ולץ', פרקליט הצבא במהלך השימועים, התייחס באופן ברור לנטיותיו ההומוסקסואליות של כהן.
לאחר ששאל עד אם תמונה שהוצגה כראיה "הגיעה מפיקסי" (סוג מצלמות זולות), הסביר למקארתי ש"פיקסי" היא "קרובת משפחה של פיה".
בשפה האנגלית, המילה פיה (Fairy) היא כינוי גנאי להומוסקסואלים.
הנוכחים בשימוע הבינו את הרמז ומצאו אותו משעשע; בהתייחסו מאוחר יותר להערה זו הגדיר אותה כהן כ"זדונית", "מרושעת" ו"מגונה".
כהן ומקארתי התמקדו בפקידי ממשלה ובדמויות תרבותיות רבות, שנחשדו בקומוניזם ובהומוסקסואליות.
החל משנת 1973 היה כהן עורך דינו ואיש אמונו של איש העסקים דונלד טראמפ.
ביוני 1986 נשלל רישיון עריכת הדין שלו בשל זיוף צוואתה של גברת אווה שלזינגר מקרה מ-1975 בו נהג באופן "לא אתי", "בלתי מקצועי" ו"מגונה".
ב-2 באוגוסט 1986 נפטר מסיבוכי מחלת האיידס.
כהן, שהיה איש קשה, אכזר ופוגעני, היווה השראה רבה להרכבת דמויות דרמטיות בדיוניות לאחר מותו.
המפורסמת ביותר הייתה דמותו שעובדה למחזה "מלאכים באמריקה: פנטזיה הומוסקסואלית על נושאים לאומיים" של טוני קושנר משנת 1987. במחזה מתואר רוי כהן כאיש צבוע רווי שנאה עצמית ורעב לעוצמה שנרדף בידי רוח הרפאים של אתל רוזנברג בזמן שהוא גוסס מאיידס.
את הדמות שיחק רון ליבמן בגרסת הברודוויי ההתחלתית למחזה.
בגרסת האוף ברודוויי המחודשת משנת 2010 דמותו גולמה בידי השחקן זוכה פרס הטוני פרנק ווד.
בגרסה הטלוויזיונית של רשת HBO משנת 2003 דמותו גולמה בידי אל פצ'ינו.
דמותו של כהן גולמה בסרט הביוגרפי "האזרח כהן" בידי ג'יימס וודס.
דמותו של כהן ניצבת במוקד מיני-סדרת הטלוויזיה שותפים למסע משנת 2023, מיני-סדרת דרמה היסטורית אמריקאית המבוססת על רומן באותו השם משנת 2007 מאת תומאס מאלון.
את דמותו מגלם השחקן האמריקאי ויל בריל.
הוא מתואר שם כתככן ושקרן שטרח רבות להסתיר את זהותו המינית אגב פגיעה בהומואים אחרים שהסתתרו אז בארון מחשש לרדיפה אישית.
בשנת 2024 יצא הסרט המתמחה לאקרנים בשנותיו הראשונות של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כאיש עסקים בתחום הנדל"ן, ומתמקדת במערכת יחסיו עם רוי כהן.
את דמותו מגלם ג'רמי סטרונג.
רוי הוא רוטב מסוג תחליב (אמולסיה) העשוי משמן זית, פירורי לחם, שום, זעפרן ופלפל צ'ילי.
נהוג להגיש רוטב זה לליווי מנות דג, ומרקים - בעיקר בויאבז.
הרוי אופייני מאוד למטבח הפרובנסיאלי.
רוי ג'יי גלאובר היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 2005 (יחד עם ג'ון הול ותאודור הנש, שזכו במחצית השנייה של הפרס).
גלאובר נולד בניו יורק ב-1925, למשפחה יהודית.
הוריו נישאו שנה אחת קודם לכן.
אביו היה סוכן מכירות, שהישעה את נסיעותיו בעיירות המערב התיכון של ארצות הברית של שנות העשרים, לרגל נישואיו ועד שבנו הגיע לגיל שנתיים.
בתקופה זו גם סיימה האם את לימודיה להוראה, אף כי להתחיל ללמד בפועל היא לא הספיקה.
ב-1927 חזרה המשפחה, לרבות גלאובר בן השנתיים, להיטלטל בדרכים.
המשפחה המשיכה לנדוד גם עם תחילת "השפל הגדול", אולם הולדתה של אחות לגלאובר, ב-1931, גרמה להם לחזור לניו-יורק.
המשפחה המורחבת השתקעה תחילה בבית אמו של האב, במנהטן, ומשם הם עברו כעבור שנה לדירה ששכרו בקווינס.
אחר כך גרו ברובע הברונקס ובהמשך חזרו למנהטן.
כלומר, הנדודים המשיכו גם בתוך ניו-יורק וגלאובר עבר בתים שוב ושוב והחליף בתי ספר בזה אחר זה.
בילדותו ביקש גלאובר, בהשפעת אמו ובהשראת דודו, להיות אמן - צייר או פסל.
באותה תקופה הוא היה תלמיד ממוצע לחלוטין בבתי הספר היסודיים השונים בהם למד ולעיתים אף נכשל בלימודיו, אולם קירות כיתותיו השונות ואף עמוד השער של ביטאון אחד מבתי הספר שלו, היו מקושטים בציוריו.
התעניינותו עברה מאמנות למדע, בגיל 12, בתקופה בה השתקעה המשפחה לתקופה ארוכה יותר, במנהטן.
במשך כמעט שנה בנה גלאובר הצעיר, בכוחות עצמו ובעזרת עשרת הדולרים שהיו כל חסכונותיו באותה עת, טלסקופ משל עצמו ובנובמבר 1938 זכה לראות ליקוי ירח בעזרת טלסקופ זה.
בספטמבר 1938 נרשם גלאובר לבית ספר תיכון חדש, שנפתח בברונקס, ושהתמקד בהוראת המדעים.
הלימודים כאן איפשרו לו לקבע את אהבתו למדעים ובעיקר לאופטיקה.
כעבור שנה הוא כבר זכה בשני הפרסים הראשונים שלו בגין ספקטרוסקופ מעשה ידיו, שאף הוצג לציבור בתערוכה המדעית העולמית של העיר ניו יורק, במשך שנתיים (1939–1940).
הוא גם "הוקפץ" בלימודיו שתי כיתות, כך שסיים את בית הספר התיכון בגיל 16 בלבד.
בסתיו 1941 קיבל גלאובר מלגה והחל ללמוד לתואר ראשון בפיזיקה, באוניברסיטת הרווארד.
הוא לא סיים לימודים אלה כפי שתכנן, משום שבגיל 18 גויס לצבא ארצות הברית, שכבר היה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה מזה כשנתיים.
'שדה הקרב' אליו הוא נשלח היה פרויקט מנהטן, במסגרתו פותחה פצצת האטום לראשונה.
גלאובר השתתף בפרויקט ובכך היה לאחד המדענים הצעירים ביותר בו.
מיד עם תום המלחמה הוא חזר להרווארד, השלים ב-1946 את התואר הראשון בפיזיקה וב-1949 קיבל את הדוקטורט.
התיזה של גלאובר עסקה בתורת הקוונטים, התחום בו יעסוק המחקר שלו מכאן ולהבא ובו הוא יקבל לימים את פרס נובל.
גלאובר עשה את לימודי הפוסט דוקטורט שלו באוניברסיטת פרינסטון, אצל רוברט אופנהיימר, שזכר אותו עוד מתקופת פרויקט מנהטן.
הוא לימד אחר כך במשך שנתיים בקלטק ובסתיו 1952 חזר ללמד ולחקור באוניברסיטת הרווארד, בה גם המשיך להתקדם בדרגות ההוראה האקדמיות בשנים שלאחר מכן.
סמוך ללידת הבת, הפכה אשתו של גלאובר לפמיניסטית, ולאחר גירושיהם הוא גידל לבדו את שני הילדים.
גלאובר פרסם את התאוריה שלו, בגינה זכה כעבור יותר מארבעים שנה בפרס נובל לפיזיקה, כבר ב-1963. עד אז, מדענים ביטלו את הרעיון שתאוריית הקוונטים, שפותחה לתיאור התנהגותם של חלקיקים, עשויה לסייע גם להבין כיצד מתנהג האור.
הם השתמשו לצרכים אלה בתאוריות פיזיקליות שנולדו עוד במאה ה-19. גלאובר היה זה שהראה כי ניתן להבין סוגי אור מסוימים, דוגמת לייזר, בגישות קוונטיות, המתארות את האור כחבילות אנרגיה בדידות, במקום רצף של גלים.
חברי ועדת פרס נובל העניקו את הפרס לגלאובר בזכות חישובים שערך, "שהניחו את היסודות לאופטיקה קוונטית", והם "הבסיס להבנה המודרנית של התנהגות האור".
שותפיו של גלאובר לפרס הם הול והנש, אשר זכו במחצית השנייה של הפרס.
השניים גילו כיצד ניתן באמצעות תאוריה זו לשפר את רמת הדיוק של מכשירים שונים, כמו מערכות ניווט.
רוי דוטריס היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי וקריין של ספרי שמע.
נולד באי גרנזי, אחד מאיי התעלה.
במלחמת העולם השנייה שירת בחיל האוויר המלכותי ונפל בשבי הגרמני.
עם שובו הופיע בהצגה בחסות הצלב האדום בשם "Back Home" ("חזרה הביתה"), שכל שחקניו היו שבויי מלחמה לשעבר.
ב-1947 נשא לאישה את השחקנית קיי ניומן, לה היה נשוי עד מותה ב-2007. רוי הוא גם אביהן של השחקניות מישל (נולדה ב-27 בספטמבר 1948), קארן (נולדה ב-9 בנובמבר 1955), ואיבט (נולדה ב-1960), שהלכו בעקבותיו.
ב-1967 החל להופיע בהצגת יחיד בשם "Brief Lives", על פי סיפורים ביוגרפיים קצרים מאת ג'ון אוברי (John Aubrey).
כל הצגה נמשכה כשעתיים ומחצה במהלכן נכח דוטריס על הבמה, כולל בזמן ההפסקה, בה דימה עצמו לשקוע בשינה.
המחזה הועלה הן בווסט אנד בלונדון והן בברודוויי.
דוטריס נכנס לספר השיאים של גינס לאחר שסיים 1,782 הופעות יחיד, המספר הגדול ביותר של הופעות יחיד של שחקן כלשהו.
ההצגה שבה והועלתה ב-2008 בהשתתפותו של דוטריס ורצה בהפסקות עד ינואר 2010. בשנת 1981 היה דוטריס מועמד לפרס טוני על תפקידו במחזה "A Life", הוא זכה בפרס ב-2001 על תפקידו במחזה "A Moon for the Misbegotten".
בשנות השבעים ושנות השמונים הופיע במספר סדרות טלוויזיה, בהן "דיקנס של לונדון" בתפקיד דיקנס, בסדרת הטלוויזיה "היפה והחיה" (בעריכת ג'ורג' ר.
מרטין) בתפקיד האב ובסדרה "Misleading Cases" לפי ספרו של א.
ב-1984 הופיע בסרט הקולנוע זוכה פרס האוסקר "אמדאוס" בתפקיד לאופולד מוצרט (אביו של וולפגנג אמדאוס מוצרט).
משנת 1982 החל להקריא ספרות במסגרת תוכניות רדיו 4 של ה-BBC ובמסגרת ספרי שמע.
בין היתר שימש קריין ספרי השמע של סדרת שיר של אש ושל קרח מאת ג'ורג' ר.
מרטין, במסגרתה גילם בקולו כ-500 דמויות שונות.
הוא אף נבחר לגלם את דמותו של המלומד העליון פייסל בסדרת הטלוויזיה של HBO, "משחקי הכס" שנעשתה לפי הספרים, אך הוחלף בשל סיבות רפואיות.
עם זאת, בעונה השנייה גילם את תפקידו של האלין, ראש גילדת האלכימאים.
בשנת 2008 נבחר לקצין מסדר האימפריה הבריטית.
רוי דנזיל היברט הוא כדורסלן עבר אמריקאי-ג'מייקני ששיחק בעמדת הסנטר בנבחרת ג'מייקה.
היברט נולד בקווינס, ניו יורק לאב ג'מייקני ולאם מטרינידד.
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה לוושינגטון די.
הוא שיחק במדי קבוצת הכדורסל של תיכון ג'ורג'טאון בו למד במרילנד, ובשנת הלימודים האחרונה בו הוביל את התיכון למאזן של 16 ניצחונות מול ארבעה הפסדים בלבד כשהוא רושם 19 נקודות, 17 ושש חסימות למשחק ב.
לאחר סיום לימודיו בתיכון החל היברט ללמוד באוניברסיטת ג'ורג'טאון ולשחק בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, בשורותיה גדלו סנטרים כדיקמבה מוטומבו, פטריק יואינג ואלונזו מורנינג.
כ רשם 5.1 נקודות למשחק, לצידו של כוכב הקבוצה ג'ף גרין, וכ כבר היה לקוטף הריבואנדים המצטיין של הקבוצה עם 6.9 למשחק ולקלע השני בטיבו בקבוצה, עם 11.6 נקודות, אחרי גרין שקלע 11.9 נקודות למשחק.
במשחק חצי הגמר פגשה ג'ורג'טאון את אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
היברט תרם במשחק 19 נקודות, אך לא הצליח למנוע את הפסדה של קבוצתו 60–67 בסיום המשחק.
בסיום העונה העמיד עצמו גרין לבחירה בדראפט ה-NBA, ואילו היברט בחר לוותר על מועמדותו בדראפט לשנת 2007 ולהישאר באוניברסיטה לשנה נוספת.
בעונתו האחרונה במדי ג'ורג'טאון קבע היברט את שיא הקריירה שלו בליגת המכללות עם 13.4 נקודות, עליהן הוסיף 6.4 ריבאונדים ו-1.9 אסיסטים.
הוא הוביל את הקבוצה לאליפות נוספת של ליגת הביג איסט, ונבחר לחמישיית השחקנים המצטיינת בליגה.
היברט ניגש לדראפט ה-NBA לשנת 2008, ונבחר בבחירה ה-17 על ידי טורונטו ראפטורס.
לאחר מספר ימים הוא עבר ב לאינדיאנה פייסרס יחד עם מייסאו באסטון, טי ג'יי פורד וראשו נסטרוביץ' בתמורה לג'רמיין אוניל שעבר לטורונטו.
בעונת הרוקי שלו שותף היברט ב-70 משחקים, ב-42 מהם פתח בחמישייה הראשונה, ותרם 7.1 נקודות ב-14.4 דקות.
אינדיאנה סיימה את העונה עם מאזן של 36 ניצחונות מול 46 הפסדים ובמקום התשיעי במזרח, עם שלושה ניצחונות פחות מדטרויט פיסטונס שהעפילה למשחקי הפלייאוף.
בעונת פתח היברט ב-69 מ-81 המשחקים בהם שותף.
הוא תרם 11.7 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק, אך עם מאזן של 32 ניצחונות מול 50 הפסדים, לא הצליח היברט לסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף.
בעונה הבאה, עונת , כבר היה היברט לשחקן חמישייה קבוע כשעלה בכל 81 המשחקים בהם שותף.
עם 12.7 נקודות ו-7.5 ריבאונדים למשחק סייע היברט לקבוצתו לשפר את מאזנה ל-37 ניצחונות מול 45 הפסדים, ולהעפלה למשחקי הפלייאוף לראשונה מזה ארבע שנים.
אינדיאנה, שהעפילה למשחקים מהמקום השמיני במזרח, פגשה בסיבוב הראשון את שיקגו בולס, בעלת המאזן הטוב ביותר בליגה ובהנהגתו של דריק רוז, השחקן המצטיין של העונה.
בחמשת משחקי הסדרה תרם היברט 10.4 נקודות ו-6.2 ריבאונדים, אך שיקגו העפילה לסיבוב השני לאחר שגברה בתוצאה 1–4.
בעונת , שהייתה עונה מקוצרת של 66 משחקים בלבד, המשיך היברט לשפר את יכולותיו האישיות.
במשחק מול ניו אורלינס הורנטס הוא קבע שיא קריירה של 30 נקודות, עליהם הוסיף 13 ריבאונדים, ונבחר לראשונה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר.
היברט רשם במהלך העונה 12.8 נקודות ו-8.8 ריבאונדים למשחק, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה עם מאזן של 42 ניצחונות מול 24 הפסדים בלבד, ולהעפיל למשחקי הפלייאוף מהמקום השלישי במזרח.
במשחקי הפלייאוף דילגה אינדיאנה מעל אורלנדו מג'יק, שבאה ללא כוכבה דווייט הווארד הפצוע, בחמישה משחקים.
בחצי-גמר המזרח פגשה הקבוצה את מיאמי היט.
היברט רשם בסדרה 12.3 נקודות ו-11.5 ריבאונדים למשחק, כולל תצוגה של 19 נקודות ו-18 ריבאונדים במשחק מספר שלוש, שהעלה את אינדיאנה ליתרון 1–2 בסדרה, אולם מיאמי ניצחה בכל שלושת המשחקים הבאים, והעפילה לגמר המזרח.
רוי הרפר הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס החץ הירוק ביקום DC של DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת More Fun Comics #73 מאוקטובר 1992 והיא נוצרה על ידי הכותב מורט וייזינגר והמאייר פול נוריס.
הרפר הוא צעיר שגדל אצל מרפא משבט הנאוואחו והתמחה מגיל צעיר בשימוש בחץ וקשת.
אוליבר קווין (החץ הירוק) לקח אותו תחת חסותו, ולמשך חמישים השנים הראשונות של סדרת הכותרים היה לשותפו ללחימה בפשע, תחת הזהות ספידי.
הדמות הייתה חברה בקבוצת הטיטנים תחת הזהות ארסנל, וכן בקבוצת ליגת הצדק תחת הזהות החץ האדום.
לאחר שכתוב יקום DC הוא נעשה חבר בצוות "פורעי החוק" לצד ג'ייסון טוד/הברדס האדום וסטארפייר בהרצה שנמשכה 40 חוברות.
דמותו של רוי הרפר מופיעה בסדרת הטלוויזיה "החץ" שרבות מדמויותיה מבוססות על דמויות מ"החץ הירוק".
בסדרה זו, הרפר מתואר כצעיר הנוטל את החוק לידיו ונלחם בפשע בשכונתו.
לאחר שאוליבר קווין מציל אותו, הרפר הופך לשותפו תחת הכינוי "ארסנל".
את התפקיד מגלם קולטון היינס.
רוי הודג'סון (; נולד ב-9 באוגוסט 1947) הוא כדורגלן עבר אנגלי ומאמן כדורגל, שאימן 22 קבוצות ונבחרות.
הודג'סון נולד בעיר קרוידון במחוז סארי.
אימו עבדה במאפייה בעיר ואביו ביל היה נהג אוטובוס ואוהד של קבוצת ניוקאסל.
הודג'סון למד בבית הספר ג'ון ראסקין וחברו לספסל הלימודים היה סטיב קמבר, שלימים הפך גם הוא לכדורגלן ולמאמן.
השניים שיחקו יחד בנבחרת הכדורגל של בית הספר ובשנתם האחרונה הצטרף לבית הספר גם בוב יוטון.
הודג'סון היה שחקן בקבוצה הצעירה של קריסטל פאלאס, אך לא הצליח להתברג בהרכב הפותח.
לאחר מכן שיחק "מחוץ לליגה" במועדונים טונברידג' אנג'לס (שנקראה אז גרייבסנד אנד נורת'פליט) ואבספליט יונייטד לאחר מכן עבר לקבוצת מיידסטון יונייטד בה שיחק ותפקד גם כעוזר מאמן.
לאחר שנה, עבר לאשפורד יונייטד ועבד במקביל כמורה לחינוך גופני בבית ספר בעיר.
לאחר שנה נוספת עבר לפרטוריה בדרום אפריקה ושיחק בקבוצת ברי פארק, למרות החרם הספורטיבי שהוטל אז על המדינה.