tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך 25 השנים האחרונות של המאה ה-19 הפכו ההרים של רכס טיטון למוקד משיכה לחוקרי ארצות שרצו לזכות בכבוד של החלוצים שיטפסו על הפסגות.
עם זאת, ייתכן שחוקרים לבנים לא היו ראשונים לטפס על פסגות רבות, וייתכן שהטיפוס הראשון אפילו לגרנד טיטון האימתני בעצמו התבצע לפני שההיסטוריה הכתובה תיעדה זאת.
על הפסגות התגלו שרידים של פעילות של הילידים כולל "הגדרה" (The Enclosure), בלא ספק מבנה מעשה ידי אדם, השוכן כ-160 מטרים מתחת לפסגת של הגרנד טיטון בנקודה קרוב לאוכף העליון בגובה מטרים4,010. נתניאל לנגפורד (Nathaniel P.
Langford) וג'יימס סטיבנסון (James Stevenson), שניהם חברים במשלחת הסקר הגאולוגי של היידן משנת 1872, מצאו את הגדרה במהלך ניסיונם הראשון לטפס לפסגת גרנד טיטון.
לנגפורד טען שהוא וסטיבנסון טיפסו על גרנד טיטון, אבל היה מעורפל לגבי השאלה האם הגיעו לפסגה.
המכשולים שהם דיווחו עליהם ותצפיותיהם לא אומתו על ידי משלחת טיפוס מאוחרות יותר.
נראה שלנגפורד וסטיוונסון לא הרחיקו מעבר לגדרה.
הטיפוס הראשון על הגרנד טיטון שיש לו תימוכין היה של ויליאם אוון (William O.
לאחר 1898 לא תועדו טיפוסים אחרים על גרנד טיטון עד 1923.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20, נקבעו יותר מתריסר מסלולי טיפוס שונים על גרנד טיטון כולל הרכס הצפון-מזרחי ב-1931 על ידי גלן אקסום (Glenn Exum).
יחד עם פול פצולדט (Paul Petzoldt), מטפס הרים ידוע אחר, הקים אקסום ב-1926 את חברת "מדריכי ההרים אקסום" (Exum Mountain Guides), שמספקת שירותי הדרכה לטיפוס ברכס טיטון.
כל הפסגות הראשיות האחרות ברכס טיטון נכבשו עד שלהי שנות ה-30, כולל הר מוראן ב-1922 והר אוון ב-1930 על ידי פריטיוף פריקסל (Fritiof Fryxell) ואחרים לאחר ניסיונות רבים קודמים שנכשלו.
הפסגות מידל טיטון וסאות' טיטון נכבשו באותו יום, 29 באוגוסט 1923, על ידי קבוצת מטפסים אותם הוביל אלברט אלינגווד (Albert R.
מסלולים חדשים לפסגות נבחנו ככל שציוד הבטיחות וכישורי הטיפוס השתפרו ובסופו של דבר נקבעו על גרנד טיטון מסלולי טיפוס המדורגים מעל 5.9 בסולם הדירוג "השיטה העשרונית של יוסמיטי" (Yosemite Decimal System).
מסלול הטיפוס הקלאסי העוקב אחר המסלול שהתווה אוון, המכונה מסלול אוון-ספולדינג מדורג כ-5.4 בשל צירוף של חששות מעבר לשיפוע בלבד.
טיפוס מצוקים וטיפוס בולדרינג הפכו פופולריים בפארק באמצע המאה ה-20. בשלהי שנות ה-50 של המאה ה-20, הגיע לפארק המתעמל ג'ון גיל (John Gil), והחל לטפס על סלעים גדולים ליד אגם ג'ני.
גיל ניגש לטיפוס מפרספקטיבה של מתעמל, ובהיותו בפארק היה למטפס הראשון בהיסטוריה להשתמש בגיר של מתעמלים כדי לשפר אחיזה ולשמור על הידיים יבשות בזמן הטיפוס.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 החלו לחקור צוקים קשים במיוחד כולל כמה בקניון דת', ובאמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 תועדו 800 מסלולי טיפוס שונים לפסגות ולצוקים בקניונים.
הפארק הלאומי גרנד טיטון הוא אחד מעשרת הפארקים הלאומיים עם מספר המבקרים הגדול ביותר בארצות הברית.
שירות הפארקים הלאומיים הוא סוכנות פדרלית של מחלקת הפנים של ארצות הברית ומנהלת הן את הפארק הלאומי גרנד טיטון והן את הכביש הנופי על שם ג'ון ד.
בפארק הלאומי גרנד טיטון יש בממוצע כ-100 עובדים קבועים וכ-180 עובדים תקופתיים.
הפארק גם מנהל 27 חוזי זיכיונות המספקים שירותים כדוגמת לינה, מסעדות, מדריכי טיפוס הרים, חוות בוקרים, דיג ומעבורת על אגם ג'ני.
שירות הפארקים הלאומיים עובד בשיתוף פעולה צמוד לסוכנויות פדרליות אחרות כדוגמת שירות היערות של ארצות הברית, שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, לשכת הטיוב של ארצות הברית, וגם, עקב נוכחותו של נמל התעופה ג'קסון הול בפארק, רשות התעופה הפדרלית.
הבנייה הראשונית של מסלול ההמראה צפונית לעיירה ג'קסון הושלמה בשנות ה-30 של המאה ה-20. כאשר הוכרז המונומנט הלאומי ג'קסון הול היה נמל התעופה בתוכו.
לאחר שהפארק והמונומנט הלאומי מוזגו היה שדה התעופה ג'קסון הול לנמל התעופה המסחרי היחיד בפארק לאומי של ארצות הברית.
שדה התעופה עומד בתקני רעש מהחמורים ביותר בשדה תעופה בארצות הברית.
אין המראות ונחיתות בלילה, ומהטייסים מצופה להגיע ולהמריא לאורך פרוזדור תעופה מזרחי, דרומי או דרום-מערבי.
נכון ל-2010 היו בתחומי הפארק 110 חלקות קרקע פרטיות, רבות מהן שייכות למדינת ויומינג.
ניסיונות לרכוש אותן או להחליף אותן בחלקות קרקע אחרות השייכות לממשל הפדרלי נמשכים והתוכנית היא לגייס 10 מיליון דולר לשם רכישת קרקעות פרטיים באמצעות שיתופי פעולה עם רשויות אחרות.
חלק מהכסף מוקצה מהקונגרס באמצעות קרן השימור של הקרקע והמים, אבל ייתכן שהפארק הלאומי גרנד טיטון לא יקבל את כל המימון הנדרש מהקרן כיוון שהוא מחולק בין ארבע סוכנויות פדרליות שונות.
בדצמבר 2016 רכש הממשל הפדרלי שטח בן 2.5 קילומטרים רבועים הקרוי "מישורי אנטלופ" (Antelope Flats) מממשלת מדינת ויומינג תמורת 46 מיליון דולר.
במקביל נמשכים המאמצים לרכוש את השטחים הפרטיים האחרים שנותרו בשטח הפארק.
מרכז המבקרים והתגליות קרייג תומאס (Craig Thomas Discovery and Visitor Center), הסמוך למנהלת הפארק במוס בוויומינג, פתוח כל השנה.
מרכז המבקרים נפתח ב-2007 כדי להחליף את מרכז המבקרים הישן שכבר לא ענה על הצרכים.
המרכז קרוי על שם קרייג תומאס, סנאטור מוויומינג שהלך לעולמו באותה שנה, ותוכנן על ידי חברת אדריכלים ידועה, בוהלין, ציווינסקי ג'קסון (Bohlin Cywinski Jackson).
הוא מומן באמצעות שילוב של מענקים פדרליים ותרומות פרטיות.
אודיטוריום סמוך ובו 154 מושבים נפתח לקהל באפריל 2011.
בצפון, בכפר מפרץ קולטר (Colter Bay Village) על אגם ג'קסון, פתוח מרכז המבקרים מפרץ קולטר ומוזיאון לאומניות אינדיאניות (Colter Bay Visitor Center & Indian Arts Museum) מתחילת מאי ועד תחילת אוקטובר.
מרכז המבקרים מפרץ קולטר והמוזיאון לאומניות אינדיאניות הוא משכן לתצוגה של אומניות אינדיאניות של דניאל ורנון (David T.
Vernon Indian Arts Exhibit) מאז 1972. מרכז המבקרים מפרץ קולטר נבנה ב-1956, וב-2005 נקבע שאינו מספק הגנה נאותה למוצגים של האוסף האינדיאני והאוסף הועבר למרכז השימור של שירות הפארקים בטוסון אריזונה.
במהלך חורף 2012–2011 הושלם פרויקט שיפוץ במרכז וחלק מאוסף האומנות הושב למרכז ומוצג שוב לקהל.
דרומית למוס על כביש מוס-וילסון (Moose–Wilson Road) שוכן מרכז שמורת לורנס ס.
Rockefeller Preserve Center) על קרקע שהייתה שייכת למשפחת רוקפלר ושוכנת על אגם פלפס (Phelps Lake).
המשפחה תרמה את הרכוש לפארק הלאומי גרנד טיטון שנפתח לציבור ב-2008. הרכוש היה פעם חלק מחוות JY (JY Ranch), חוות חוויית הבוקרים (dude ranch) הראשונה בג'קסון הול.
מרכז המבקרים אגם ג'ני (Jenny Lake Visitor Center) הקרוי על שם האגם שלידו הוא שוכן פתוח מאמצע מאי עד אמצע ספטמבר.
מרכז מבקרים זה הוא בתחומי האזור הקרוי "הנפה ההיסטורית תחנת שומרי הפארק של אגם ג'ני" (Jenny Lake Ranger Station Historic District), שבה יש מבנים שנועדו לשימור משנות ה-20. המרכז שוכן במבנה שהצלם הריסון קרנדל (Harrison R.
Crandall) בנה כסטודיו לאומנות בשנות ה-20.
בתחומי הפארק פועלים כמה בתי מלון, מלוניות ואכסניות פרטיים בזיכיון שקיבלו משירות הפארקים הלאומיים.
בנוסף, בפארק מספר אתרי קמפינג ללינה עצמאית בשקי שינה או אוהלים.
חלק מן המטיילים בפארק לנים בעיירת הנופש הקרובה ביותר אליו - ג'קסון (Jackson), שבה בתי מלון רבים, מסעדות וכן אטרקציות תיירותיות.
בית המלון הגדול ביותר הוא "ג'קסון לייק לודג'" (Jackson Lake Lodge), המנוהל על ידי חברת גרנד טיטון לודג'.
בית המלון שוכן בסמוך לסכר אגם ג'קסון ויש בו 385 חדרים, חדרי פגישות, מינימרקט ומסעדה.
חברת גרנד טיטון לודג' מנהלת גם את המלונית "ג'ני לייק לודג'" (Jenny Lake Lodge), שהלינה בה היא בבקתות ויש בה גם מסעדה, ואת "כפר מפרץ קולטר", שבו יש בקתות, מסעדה, מינימרקט, מכבסה ומרינה.
דרומית לסכר אגם ג'קסון פועלת המלונית "סיגנל מאונטיין לודג'" (Signal Mountain Lodge) המנוהל על ידי חברת Forever Resorts, ובה יש בקתות, מרינה, תחנת דלק ומסעדה.
המועדון האלפיני האמריקני (American Alpine Club) מפעיל אכסניה בסגנון מעונות בחוות המטפס של גרנד טיטון (Grand Teton Climber's Ranch) המיועדת למטפסי הרים.
בסמוך לנהר סנייק ביישוב מוס בפארק הוקם אתר בקתות על קרקע פרטית ומתקנים נלווים בשם דורננ'ס (Dornan's) הפועל כל השנה.
אפשרות נוספת ללינה קיימת בחוות טריאנגל X (Triangle X Ranch), רכוש פרטי נוסף בפארק וחוות חוויית הבוקרים האחרונה הקיימת בגבולות הפארק.
בשטח הפארק הלאומי גרנד טיטון ובאזורו סוגים שונים של אטרקציות ופעילויות, המתאימים לגילאים שונים.
רוב התיירים מגיעים לפארק החודשים מאי עד אוקטובר, שכן אז מזג האוויר נעים יחסית ולא קר מדי.
בשטח הפארק עצמו ישנם כ-160 קילומטרים של כבישים וכן כ-370 קילומטרים של מסלולי טיולים מסומנים למטיילים, חלקם למיטיבי לכת בלבד, אם כי רבים מהם מתאימים גם למשפחות ולכאלה שלא רגילים בהליכה מאומצת.
אפשרויות בילוי אחרות בפארק הן רפטינג באזורים סוערים או שקטים יחסית של הנהר סנייק, דיג, רכיבה על חמורים או סוסים במורדות ההרים או בעמק, טיפוס הרים בהרי הפארק או סביבתו וכן אפשרות לשכור סירת מנוע או משוטים לשיט באגמי הפארק.
מרבית הפעילויות הללו אפשריות בחודשי הקיץ בלבד.
כל הרי רכס טיטון שבפארק מכוסים בשלג בעת החורף.
פסגות ההרים בפארק הלאומי מכוסות בשלגים במשך כל השנה, אולם במשך החורף הטמפרטורות צונחות ולרוב יורד שלג כבד; אז, כאשר לא ניתן לטייל בפארק או ללון בו בקמפינג בשל האקלים, מנצלים גולשי סקי ואוהבי ספורט שלג את הפארק והעיירה ג'קסון שמשמשת כמעין עיירת קיט אלפינית, לפעולות אלו.
הפארק הלאומי גרנד טיטון הוא יעד פופולרי למטפסי הרים ומטפסי צוקים, חלקית בשל הגישה הקלה להרים ברכב.
השבילים מסומנים היטב והמסלולים למרבית הפסגות נקבעו מזמן, והמנוסים והכשירים גופנית מסוגלים לטפס למרבית הפסגות ביום אחד.
השבילים המתוחזקים המגיעים למקומות הגבוהים ביותר מטפסים מקרקעית עמק ג'קסון הול מעל ל-1,200 מטרים אל מעברי הרים המכונים לעיתים אוכפים.
המשך הטיפוס ממעברי הרים אלו דורש כישורים בדרגות שונות.
מטפסי הרים אינם נדרשים לקבל אישור, אבל מצופה מהם לתעד את תוכניות הטיפוס שלהם מרצונם בשירות הפארקים הלאומיים ולדווח לשותפיהם על לוחות הזמנים המתוכנן לטיפוס.
כל טיפוס הכולל גם לינה בשטח מחייב קבלת אישור.
בפועל מטפסי ההרים מחליטים בעצמם מה רמת המיומנות שלהם ומעודדים אותם שלא לקחת סיכונים מיותרים.
חברת מדריכי אקסום (Exum Mountain Guides), הנחשבת אחת מהטובות בתחום זה בארצות הברית, כמו גם חברת מדריכי ההרים ג'קסון הול (Jackson Hole Mountain Guides), מציעים הדרכה וליווי בטיפוס עבור אלו המנוסים פחות או שאינם מכירים את המסלולים.
בממוצע מנסים כ-4,000 מטפסי הרים להגיע לפסגת גרנד טיטון מדי שנה והם עולים דרך קניון גארנט (Garnet Canyon) למעבר הרים הקרוי האוכף הנמוך (Lower Saddle) שבין גרנד טיטון למידל טיטון.
מהאוכף הנמוך ממשיכים המטפסים דרך מסלול אוון-ספולדינג (Owen-Spalding route) או רכס אקסום (Upper Exum Ridge Route) לפסגת הגרנד טיטון, אם כי יש 38 מסלולים שונים לפסגה.
המסלול דרך המדרון הצפוני (North face) עולה לגובה 910 מטרים והתפרסם בעולם וכולל תריסר פיצ'ים והוא בדרגה 5.8 בסולם הטיפוס.
הטיפוס למידל טיטון הוא טיפוס פופולרי נוסף שהגישה הקלה ביותר לפסגתו היא באוכף בינו לסאות' טיטון.
על הרכס המחבר ומעט צפונה מגרנד טיטון שוכן הר מוראן, שהוא רחוק יותר מתחילת השבילים וקשה יותר לגישה ולטיפוס.
בפארק הלאומי גרנד טיטון יש חמישה אתרי מחנאות שאפשר להגיע אליהם ברכב (front-country).
הגדולים שבהם הם מחנה מפרץ קולטר (Colter Bay campground) ומחנה גרוס ונטר (Gros Ventre campground), שבכל אחד יש מקום ל-350 מעונועים.
בליזרד קריק (Lizard Creek campground) ובסיגנל מאונטיין (Signal Mountain campground) יש 60 ו-80 מקומות בהתאמה בעוד שבמחנה הקטן ביותר אגם ג'ני (Jenny Lake campground) יש 49 מקומות לאוהלים בלבד.
בנוסף, חיבור מלא לרכבי RV יש באתר המופעל בזיכיון בכפר מפרץ קולטר ובו 112 מקומות ועוד 100 מקומות לרכבים ו-75 מקומות לאוהלים יש בחוות פלאג (Flagg Ranch) בשטח של הכביש הנופי על שם ג'ון ד.
אף שכל אתרי המחנאות פתוחים משלהי האביב ועד שלהי הסתיו בלבד, קיימת אפשרות למחנאות בתנאים פרימיטיביים בחורף על השלג בסמוך למרכז המבקרים.
אתרי מחנאות שאפשר להגיע אליהם ברגל על גב סוס בלבד מכונים אתרי מחנאות נידחים (backcountry campsites), והלינה בהם דורשת אישור, אם כי היא מותרת במרבית האתרים כל השנה.
שירות הפארקים הלאומיים מנהל את חלוקת האישורים כך שלא ייווצר מצב של עומס על המשאבים.
אש גלויה אסורה באתרי המחנאות וכל המזון חייב להיות מאוחסן במכלים חסיני דובים שאושרו על ידי ועדת דוב הגריזלי, גוף משותף לכמה סוכנויות פדרליות.
רשימת המוצרים המאושרים מתעדכנת מדי פעם.
בנוסף, יכולים המטיילים להשתמש בתרסיס דובים (bear spray) על מנת להתחמק מדובים תוקפניים.
בפארק יש 370 קילומטרים של שבילי הליכה, בדרגות קושי מקל למאומץ.
שבילי ההליכה הקלים ממוקמים בעמק, שבו שינויי הגבוה הם מינימליים בדרך כלל.
בקרבת כפר מפרץ קולטר קיים שביל הרמיטג' פוינט (Hermitage Point Trail) באורך 15.1 קילומטרים הנחשב קל.
כמה שבילים אחרים מחברים בין הרמיטג' פוינט לשביל אגם אמה מטילדה (Emma Matilda Lake Trail) ולשביל אגם טו אושן (Two Ocean Lake Trail), שגם הם נחשבים קלים יחסית באזור ג'קסון לייק לודג'.
שבילים קלים נוספים כוללים את שביל העמק (Valley Trail) שמסלולו הוא מאגם טרפר (Trapper Lak) בצפון ועד הגבול הדרומי של הפארק בסמוך לכפר טיטון, ושביל אגם ג'ני (Jenny Lake Trail), המקיף את האגם.
שבילים בינוניים עד קשים מובילים לתוך הקניונים ומדורגים על פי המרחק, וחשוב יותר, הפרשי הגובה.
העליות הגבוהות ביותר הן בשביל קניון פיינטברש (Paintbrush Canyon Trail), שביל אגן אלסקה (Alaska Basin Trail) ושביל קניון גארנט (Garnet Canyon Trail), שבהם מטפסים מעל ל-1,200 מטרים.
סוסים ובהמות משא מותרים בכמעט כל השבילים בפארק.
עם זאת, יש רק חמישה אתרי מחנאות המיועדים לבהמות משא ואתרי מחנאות אלו רחוקים ממעברי ההרים.
אופניים מוגבלים לכבישים לכל רכב בלבד והפארק הרחיב חלק מהכבישים על מנת להבטיח את שלומם של רוכבי האופניים.
נתיב אספלט המיועד לאופניים שאינם ממונעים נסלל ב-2009 מהעיירה ג'קסון עד אגם דרום ג'ני (South Jenny Lake).
השיט בפארק הלאומי גרנד טיטון מותר בכל האגמים בג'קסון הול, אבל סירות מנוע מותרות רק באגם ג'קסון ובאגם ג'ני.
אף שאין הגבלה על עוצמת המנוע באגם ג'קסון (אם כי יש הגבלה על עוצמת הרעש), מנועים בסירות באגם ג'ני מוגבלים להספק של 10 כוחות סוס.
באגמים ברפאו, ברדלי, אמה מטילדה, ליי, פלפס, סטרינג, טאגרט וטו אושן מותרות סירות בלתי ממונעות בלבד.
יש ארבעה מקומות מסודרים שבהם אפשר להשיק סירות באגם ג'קסון ואחד באגם ג'ני.
בנוסף, סירות מפרש, גלשני רוח וסקי מים מותרים רק באגם ג'קסון.
באופנוע ים אסור להשתמש בכל רחבי הפארק.
כל הסירות חייבות לעמוד בתקנות בטיחות שונות, כולל גלגלי הצלה לכל נוסע.
בנהר סנייק מותר להשיט סירות שאינן ממונעות בלבד.
כל נתיבי המים האחרים בפארק הם מחוץ לתחום לשיט, ואיסור זה כולל את כל האגמים האלפיניים והיובלים של הנהר סנייק.
מ-2010 החל הפארק הלאומי גרנד טיטון לחייב את כל הסירות להציג מדבקת "מינים פולשים מימיים" (Aquatic Invasive Species) המופקת על ידי מחלקת הציד והדגה של ויומינג או אישור סירה של הפארק הלאומי ילוסטון.
במטרה להבטיח שנתיבי המים בפארק לא יזוהמו במינים פולשים כדוגמת צדפת הזברה (Dreissena polymorpha) או הטפיל Myxobolus cerebralis.
מהשייטים מצופה לעמוד בתקנות מסוימות כולל הצגה של הסמכה עצמית של ציות לתקנות על לוח השעונים של כל רכב המחובר לגורר סירות ריק.
הדיג בפארק הלאומי גרנד טיטון מנוהל על ידי מחלקת הדגה והציד של ויומינג ורישיון דיג של מדינת ויומינג נדרש על מנת לדוג בכל נתיבי המים בפארק הלאומי גרנד טיטון.
מותר לדוג עד שש טרוטות ביום, מתוכן לא יותר משלוש טרוטות קלארק, כשאף אחת לא יותר ארוכה מ-30 סנטימטרים, מלבד אלו הנידוגות באגם ג'קסון, שבו האורך המקסימלי המותר הוא 61 סנטימטרים.
יש גם הגבלות על העונות שבהן מותר לדוג במקומות מסוימים כמו גם על סוגי הפיתיונות וציוד החכות.
מבקרים רשאים להשתמש בנעלי שלג ולעשות סקי למרחקים ואינם מוגבלים לשבילים.
כביש פארק טיטון בין תחילת שביל אגם טאגרט לאתר הקמפינג של הר סיגנל מאונטיין סגור לתנועת כלי רכב במהלך החורף וקטע זה של הכביש עובר הכנה לתנועה של סקי ונעלי שלג.
שירות הפארקים מציע סיורים מודרכים בנעלי שלג מדי יום מהמטה הראשי במוס.
לינה בשטח מותרת בחורף, אבל דורשת קבלת אישור והמבקרים אמורים לברר על סכנות ממפולות שלגים.
המקום היחיד בפארק הלאומי גרנד טיטון שבו מותר השימוש באופנועי שלג הוא על אגם ג'קסון.
שירות הפארקים מחייב שכל אופנועי השלג ישתמשו ב"טכנולוגיה הטובה ביותר" ומפרט את הדגמים השונים המותרים של אופנועי שלג, שכולם נחשבים להכי פחות מזהמים והכי פחות מרעישים.
כל אופנועי השלג חייבים להיות בני פחות מ-10 שנים ונסעו פחות מ-9,700 קילומטרים.
בנוסף, השימוש באופנועי שלג הוא במטרה להגיע לאתרי דיג בקרח בלבד.
עד 2009 הותרה תנועת אופנועי שלג גם בקטע שבין צומת מוראן וחוות פלאג הסמוכה לכביש הנופי על שם ג'ון ד.
רוקפלר הבן, כך שנוסעים במסלול אופנועי השלג של קו פרשת המים של אמריקה (Continental Divide Snowmobile Trail) יוכלו לעבור בין היער הלאומי ברידג'ר-טיטון והפארק הלאומי ילוסטון.
ב-2009 נסגר נתיב זה עקב סגירת הגישה החופשית לאופנועי שלג לפארק הלאומי ילוסטון.
הפארק הלאומי ברייס קניון הוא פארק לאומי בדרום-מערב מדינת יוטה שבארצות הברית.
המאפיין העיקרי של הפארק הוא קניון ברייס שלמרות שמו אינו קניון, אלא מקבץ של אמפיתיאטראות טבעיים לאורך הצד המזרחי של רמת פאונסאגנט.
ייחודו של הפארק בשפע העמודונים, מבנים גאולוגיים המכונים באנגלית "הוּדוּס" (hoodoos), שנוצרו בעקבות סחיפה של סלעי המשקע שמקורה בכפור ובזרימת מים בנהרות ובקרקעית האגמים הקדומים.
מגוון הצבעים של הסלעים בפארק – אדום, כתום ולבן – הוא הרקע לנופים המרהיבים אותם חווים המבקרים בפארק.
הפארק שוכן גבוה יותר מהפארק השכן, הפארק הלאומי ציון.
אזור הקניון יושב לראשונה על ידי חלוצים מורמונים ונקרא על שם אבנעזר ברייס (Ebenezer Bryce) שהתיישב במקום ב-1874. ב-1923 הכריז נשיא ארצות הברית, וורן הרדינג על האזור סביב קניון ברייס כמונומנט לאומי וחמש שנים לאחר מכן שונה הגדרתו על ידי הקונגרס של ארצות הברית לפארק לאומי.
הפארק משתרע על שטח של 145 קילומטרים רבועים.
בפארק יש פחות מבקרים משמעותית בהשוואה לפארקים הלאומיים השכנים: ציון (4.5 מיליון מבקרים ב-2017) וגרנד קניון (6.2 מיליון מבקרים ב-2017), משום היותו מרוחק יותר מנקודות יישוב גדולות, אם כי בעשור השני של המאה ה-21 חל גידול משמעותי במספרם.
הפארק הלאומי שוכן בתחומי האזור הפיזיוגרפי רמת קולורדו, על הקצה הדרום-מזרחי של רמת פאונסאגנט, מערבית להעתק פאונסאגנט.
פאונסאגנט (Paunsaugunt) היא מילה בשפת הפאיוט המתארת את "ביתו של הבונה").
העיר הגדולה הקרובה ביותר היא לאס וגאס, במרחק של 350 ק"מ דרומית-מערבית לפארק.
המבקרים מגיעים לפארק מתוך הרמה וצופים על הקצה שלה כלפי עמק הכולל את ההעתק ואת נהר הפאריה.
מצידו השני של העמק מצויה רמת קייפרוביץ (Kaiparowits Plateau – מקור השם אינדיאני, אבל אין הסכמה על משמעותו).
קניון ברייס לא נוצר מסחיפה שמקורה בזרם מים במרכז הקניון, ולכן טכנית הוא אינו קניון.
התהליך שיצר אותו היה סחיפה לאחור שחצבה תבניות דמויות אמפיתיאטרון בסלעים מעידן הקנוזואיקון של רמת פאונסאגנט.
סחיפה זו חשפה עמודונים עדינים וצבעוניים המכונים הוּדוּס שגובהם עד 60 מטרים.
סדרה של אמפיתיאטראות משתרעת יותר מ-30 קילומטרים מצפון לדרום בתחומי הפארק.
הגדול שבהם הוא אמפיתיאטרון ברייס (Bryce Amphitheater), שאורכו 19 קילומטרים, רוחבו 5 קילומטרים ועומקו 240 מטרים.
דוגמה סמוכה לאמפיתיאטראות עם הודוס באותה תצורה, אבל בנקודה גבוהה יותר מצויה במונומנט הלאומי סידר ברייקס (Cedar Breaks National Monument), השוכן 40 קילומטרים מערבה מהפארק על רמת מרקאגנט.
נקודת ריינבואו (Rainbow Point), המקום הגבוה ביותר בפארק בגובה 2,775 מטרים, נמצא בקצה דרך נופית באורך 29 קילומטרים.
מנקודה זו אפשר לצפות ברמת אקווריוס, באמפיתיאטרון ברייס, בהרי הנרי, בצוקי השני (Vermilion Cliffs) ובצוקים הלבנים.
הערוץ של ילו קריק (Yellow Creek) היוצא מהפארק בקטע הצפון-מזרחי הוא המקום הנמוך ביותר בפארק בגובה 2,020 מטרים.
הפארק הלאומי ברייס קניון שוכן בדרום-מערב יוטה, כ-80 קילומטרים צפונית-מזרחית מהפארק הלאומי ציון, ובממוצע גבוה ממנו בכ-300 מטרים.
מזג האוויר בקניון מושפע מהבדלי גבהים אלו והוא קריר יותר מזה של הפארק הלאומי ציון ובעל רמת משקעים גבוהה יותר.
כמות המשקעים בקניון היא בין 380 ל-460 מ"מ בשנה.
הטמפרטורות נעות בממוצע בין 13°C- מעלות בינואר ל-28°C מעלות ביולי; אך במקרים קיצוניים נעו בין 33°C- מעלות צלזיוס ל-36°C מעלות.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה בפארק הייתה 33°C-, ב-10 בדצמבר 1972, והטמפרטורה הגבוהה ביותר שנמדדה בו הייתה 37°C, ב-14 ביולי 2002.
בשל הגובה מזג האוויר בפארק בסתיו, בחורף ובאביב הוא הפכפך.
סופות שלג באוקטובר אינן נדירות, ועם זאת יש ימים רבים של מזג אוויר שמשי ונוח בחודש זה.
מאוקטובר ועד מאי הטמפטורות צונחות מתחת לנקודת הקיפאון כל לילה.
התקופה הקרה והמושלגת ביותר היא מדצמבר עד פברואר, כולל.
סופות באביב במרץ ובאפריל יכולות להוריד כמויות שלג רבות שיכולות לעכב את התנועה בפארק.
בקיץ הימים בדרך כלל נעימים, כששיא החום ביולי ובאוגוסט.
בספטמבר וביוני הטמפרטורות נעות סביב ה-20°C.
התקופה הגשומה ביותר היא ביולי ובאוגוסט והיא מתאפיינת בסופות רעמים קצרות המתחוללות בשעות אחר הצהריים המורידות כמויות גדולות של גשם ומלוות בברקים המסוכנים למי ששוהה בחוץ.
אזור קניון ברייס מתעד הרבדה המשתרעת מהשלב האחרון של הקרטיקון והמחצית הראשונה של עידן הקנוזואיקון.
סביבת ההרבדה הקדומה של האזור סביב הפארק של ימינו הייתה מגוונת.
תצורת דקוטה (Dakota Formation) של אבן חול ופצלים טרופיים הורבדה במים רדודים חמימים של הים הפנימי המערבי שהתקדם ונסוג כמה פעמים (מחשופים של סלעים אלו מצויים בסמוך לגבולות הפארק).
תצורת קלרון (Claron Formation), שממנה נחצבו העמודונים העדינים המכונים הודוס, הורבדה כמשקעים במערכת של אגמים ונחלים קרירים שהיו קיימים מבערך לפני 63 עד לפני 40 מיליון שנים (מתקופת הפלאוקן עד תקופת האאוקן).
סוגי משקעים שונים הורבדו ככל שהאגמים התרדדו והתעמקו וקו החוף והדלתות של הנהרות נדדו.
כמה תצורות אחרות נוצרו גם הן אבל מרביתן נסחפו לאחר שתי תקופות של התרוממות.
האורוגנזה הלרמידית השפיעה על כל החלק המערבי של מה שעתיד להפוך לאמריקה הצפונית החל מלפני 70 עד 50 מיליון שנים.
אירוע זה סייע לבנות את הרי הרוקי ובתהליך נסגר הים הפנימי המערבי של הקרטיקון.
תצורות סטרייט קליפס (Straight Cliffs), ואהוויפ (Wahweap) וקייפרוביץ (Kaiparowits) היו קורבנות של התרוממות זו.
רמת קולורדו התרוממה לפני 16 מיליון שנים והתחלקה לרמות שונות, שכל אחת נפרדת משכנותיה על ידי העתקים, וכל אחת התרוממה בקצב משלה.
תצורות קונגלומרט בואט מסה (Boat Mesa Conglomerate) והנהר סווייר (Sevier River) נסחפו כתוצאה מהתרוממות זו.
התרוממות זו יצרה סדקים אנכיים שבמהלך השנים נסחפו מהר יותר מהרמות.
הצוקים הוורודים הרכים של תצורת קלרון נסחפו ונוצרו העמודונים הנפרדים בבתרונות המכונים הודוס, בעוד שסלעי אבן החול נאוואחו של הצוקים הלבנים העמידים יותר יצרו מונוליתים.
הגוונים החומים, הוורודים והאדומים הם מהמטיט (תחמוצת ברזל, Fe2O3), הצהובים מלימוניט (FeO(OH)•nH2O) והסגולים מפירולוזיט (MnO2).
בנוסף נוצרו קשתות טבעיות, גשרים טבעיים, חומות וחלונות.
הודוס בנויים מסלע משקע רך המעוטר בקצהו העליון בפיסת סלע קשה יותר ועמידה יותר לסחיפה המגינה על העמוד מאיתני הטבע.
הפארק הלאומי ברייס קניון מכיל את אחד הריכוזים הגדולים בעולם של הודוס.
התצורות שנחשפו באזור זה של הפארק הם חלק מגרם המדרגות הגדול.
הפרטים העתיקים ביותר של יחידות הסלע לרצף כביר זה של שכבות של סלעי משקע נחשפים בגרנד קניון, שכבות הביניים בפארק הלאומי ציון, והחלקים הצעירים באזור קניון ברייס.
חפיפה מועטה בין השכבות שנחשפו מתרחשת בתחומי כל פארק ובסביבתו.
יותר מ-400 מיני צמחים מקומיים גדלים בפארק.
ישנם שלושה אזורי חיים בפארק על בסיס הגובה: באזורים הנמוכים של הפארק שולטים יערות ננסיים של אורן פיניון וערער, כשביניהם צומחים שיחים של ענבי דוב (Arctostaphylos), Amelanchier (באנגלית Serviceberry) ו-Purshia tridentate (באנגלית Antelope bitterbrush).
צפצפה, מין השדר Betula occidentalis (באנגלית Water birch) וערבה גדלים לאורך פלגי מים.
יערות אורן הזפת מכסים את אזור הגובה האמצעי, יחד עם אשוחית כחולה (Picea pungens) ואשוח דאגלס באזורים עשירים במים, ושיחי Arctostaphylos ו-Purshia כתת-יער.
אשוח דאגלס, ואשוח לבן יחד עם צפצפה ואשוחית אנגלמן גדלים ביערות של רמת פאונסאגנט.
באזורים שבהם יש אקלים קשה מצליחים להחזיק מעמד אורן גמיש (Pinus flexilis) ואורן אצטרובל זיפני (Pinus longaeva), שגיל חלקם יותר מ-1,600 שנים.
היערות וכרי העשב של ברייס קניון מהווים בית גידול התומך במגוון בעלי חיים כולל שועלים, גיריות, סמרנים, איילים, דובים שחורים, שונרים ונקריים.
אייל פרדי שחור-זנב הוא היונק הגדול ביותר הנפוץ בפארק.
איילים ואנטילוקפרות שהובאו לאזורים הסמוכים חודרים מדי פעם לשטח הפארק.
הפארק הלאומי ברייס קניון יוצר חלק מבית הגידול של שלושה מינים של בעלי חיים המוגדרים בחוק המינים בסכנת הכחדה: נובחנית יוטה (Cynomys parvidens), קונדור קליפורני וטירן ערבות מתת-המין של דרום-מערב ארצות הברית (Empidonax traillii extimus, באנגלית Southwestern willow flycatcher).
נובחנית יוטה היא מין בסיכון שהושב לפארק למטרות שימור, והאוכלוסייה המוגנת הגדולה ביותר של מין זה נמצאת בתחומי הפארק.
כ-170 מינים של עופות מבקרים בפארק, כולל סיסים וסנוניות.
מרבית המינים נודדים לאזורים חמים יותר בחורף, אם כי עורבנים, עורבים שחורים, סיטות, עיטים ודורסי לילה נשארים בפארק.
בחורף מהגרים האיילים, הפומות וזאבי הערבות לגבהים הנמוכים יותר.
סנאיי קרקע ומרמיטות עוברים את החורף כשהם בתרדמת חורף.
אחד עשר מינים של זוחלים וארבעה מינים של דו-חיים אותרו בתחומי הפארק.
בנוסף יש בפארק קרום קרקע ביולוגי, חברת מיקרואורגניזמים הגדלה בצורה איטית מאוד והנמצאת בפני השטח והמכילה אצות כחוליות, ירוקיות, חזזיות, חיידקי קרקע וטחבים, הנמצאים באינטראקציה עם חלקיקי הקרקע ויוצרים קרום על פני הקרקע.
קרומי הקרקע הביולוגיים הם בעלי תפקיד חשוב במערכת האקולוגית המדברית, הם קושרים חנקן, מווסתים נגר עילי, מלכדים את הקרקע ומונעים את סחיפתה, שומרים על הלחות בקרקע, ומהווים מקור ייצור ראשוני של חומר אורגני בשרשרות מזון.
נוכחות הקרום הביוגני משפיעה על מכלול התהליכים הגאומורפיים והקרקעיים המתרחשים בפני הקרקע ובתוכה.
מעט מאוד ידוע על היישוב האנושי המוקדם באזור ברייס קניון.
סקרים ארכאולוגיים של הפארק הלאומי ברייס קניון ורמת פאונסאגנט הראו כי אנשים היו באזור לפחות 10,000 שנים.
חפצים של קולעי הסלים בני כמה אלפי שנים נמצאו מדרום לפארק.
ממצאים אחרים מתקופת האנסאזי ותרבות פרימונט (עד אמצע המאה ה-12) נמצאו גם הם.
האינדיאנים בני שבט הפאיוט הדרומיים היגרו לעמקים ולרמות הסובבות את האזור בערך באותו הזמן שתרבויות אחרות עזבו.
אינדיאנים אלו צדו וליקטו את מרבית מזונם, אבל השלימו את תזונתם במעט מוצרים שגידלו.
הפאיוט באזור פיתחו מיתולוגיה על בסיס ההודוס שבברייס קניון.
הם האמינו שההודוס הם אנשי האגדה שאיש התחבולה בדמות זאב הערבות הפך לאבן.
לפחות אחד מזקני הפאיוט סיפר שבתרבות שלו קרויים ההודוס "אנקה-קו-ואס-א-ויץ" שפירושו "פנים צבועים באדום".
ראשוני האמריקנים ממוצא אירופי החלו לחקור את האזור המרוחק שהגישה אליו הייתה קשה רק בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19. סיירים מורמונים ביקרו באזור בשנות ה-50 של המאה ה-19 לאמוד את הפוטנציאל שלו לפיתוח חקלאי, ולשימוש כמרעה ולהתיישבות.
את המשלחת המחקר המדעית הרצינית הראשונה לאזור הוביל מייג'ור ג'ון וסלי פאוול מצבא ארצות הברית ב-1872. פאוול, יחד עם צוות של משרטטי מפות וגאולוגים, סקר את אזור הנהרות סווייר ווירג'ין כחלק מסקר גדול יותר של רמת קולורדו.
שרטטי המפות שלו שימרו רבים משמות המקומות בפאיוט.
קבוצה קטנה של חלוצים מורמוניים הגיעו אחר-כך וניסתה להתיישב מזרחית לברייס קניון לאורך הנהר פאריה.
ב-1873 החלה חברת הבקר קאנרה (Kanarra Cattle Company) להשתמש באזור למרעה של בקר.
הכנסייה המורמונית שלחה את המהגר הסקוטי אבנעזר ברייס ואשתו מרי ליישב אדמה בעמק פאריה משום המחשבה שכישורי הנגרות שלו יהיו מועילים באזור.
משפחת ברייס בחרה לגור מתחת לאמפיתיאטרון ברייס, האוסף העיקרי של הודוס בפארק.
ברייס רעה את הבקר שלו בתוך מה שכיום הוא גבולות הפארק, וחשב כי האמפיתיאטראות הם "חתיכת מקום לאבד בו פרות".
הוא גם סלל דרך לרמה במטרה לכרות עצי הסקה ועצים לבניין, וחפר תעלת מים להשקות את יבוליו ואת בעלי החיים שלו.
מתיישבים אחרים החלו לכנות מקום יוצא דופן זה "הקניון של ברייס" (Bryce's canyon) שהפך אחר-כך רשמית ל"ברייס קניון".
שילוב בין בצורת, רעיית יתר ושיטפונות אילצו את הפאיוט שנשארו לעקור מהאזור וגרמו למתיישבים לנסות את לבנות תעלת הטיה מאגן הניקוז של נהר סווייר.
כשניסיון זה נכשל, רוב המתנחלים, כולל משפחת ברייס, עזבו את האזור.
ברייס העביר את משפחתו לאריזונה ב-1880. המתיישבים שנשארו כרו תעלה באורך 16 קילומטרים מהיובל המזרחי של הנהר סווייר לעמק טרופיק (Tropic Valley).
תיאורים על אתרי נוף אלו התפרסמו בציבור במאמרים בכתבי עת שיצאו לאור ביוזמת חברות הרכבות יוניון פסיפיק וסנטה פה ב-1916. אנשים כדוגמת המפקח על היערות ג'.
Humphrey) פרסמו את נפלאות הנוף של האמפיתיאטראות של ברייס קניון, וב-1918 עוררו מאמרים שהתפרסמו בכתבי עת המחולקים בכל ארצות הברית עניין ציבורי.
עם זאת, מספר המבקרים נותר נמוך בשל הגישה הגרועה לאזור המרוחק והמחסור במקומות לינה.
רובי סיירט (Ruby Syrett), הרולד באומן (Harold Bowman) ומאוחר יותר האחים פרי (Perry) בנו אכסניות צנועות, והציעו שירותי טיולים באזור.
סיירט שימש אחר-כך כמנהל הדואר של ברייס קניון.
מספר המבקרים הלך וגדל בהתמדה, ובתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 החלה חברת הרכבות יוניון פסיפיק להתעניין בהרחבת שירות הרכבת לדרום-מערב יוטה במטרה להכיל יותר תיירים.
במקביל החלו חסידי השימור להיבהל מהנזק שגרמו רעיית היתר, כריתת העצים והביקורים ללא פיקוח על המאפיינים השבריריים של ברייס קניון.
עד מהרה קמה תנועה להגנה על האזור, ומנהל שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית סטיבן מאתר (Stephen Mather) הגיב בהצעה להפוך את ברייס קניון לפארק מדינתי.
לעומת זאת, מושל יוטה ובית המחוקקים של מדינת יוטה, פעלו ליזום הגנה פדרלית על האזור.
מאתר ויתר ושלח את המלצתו לנשיא וורן הרדינג, שב-8 ביוני 1923 הכריז על ברייס קניון מונומנט לאומי.
באותה שנה נסלל כביש על הרמה במטרה לאפשר גישה קלה לנקודות התצפית על האמפיתיאטראות.
מ-1924 עד 1925 נבנתה אכסניית ברייס קניון (Bryce Canyon Lodge) מאבן וגזעי עצים מקומיים.
חברים בקונגרס של ארצות הברית החלו לפעול ב-1924 לשדרג את מעמד ההגנה על ברייס קניון ממונומנט לאומי לפארק לאומי במטרה להקים פארק לאומי ביוטה.
תהליך שהובילה חברת הפארקים של יוטה להעברת בעלות על קרקעות פרטיות ובבעלות מדינת יוטה בשטח המונומנט לבעלות הממשל הפדרלי החל ב-1923. חלקת הקרקע האחרונה בגבולות של הפארק המוצע נמכרה לממשל הפדרלי ארבע שנים מאוחר יותר, וב-24 בפברואר 1928 הוקם הפארק הלאומי ברייס קניון.
ב-1931 סיפח הנשיא הרברט הובר את השטח הגובל בפארק מדרום, וב-1942 צורפו עוד 2,570 דונם.
התוספת האחרונה הביאו את הפארק לגודל השטח הנוכחי של 145 קילומטרים רבועים.
שביל שפת הקניון, כביש נופי שבשימוש גם כיום, הושלם ב-1934 על ידי חיל השימור האזרחי.
הניהול של פארק התבצע מהפארק הלאומי ציון הסמוך עד 1956, אז החל לעבוד המפקח הראשון של ברייס קניון.
היא מנהלת את חנות הספרים בתוך מרכז המבקרים של הפארק והיא ארגון ללא כוונת רווח שנוסד כדי לסייע לפעילויות הפרשניות, החינוכיות והמדעיות של שירות הפארקים הלאומיים בפארק הלאומי ברייס קניון.
חלק מהרווחים מכל מכירות הספרים נתרמים ליחידות של שירות הפארקים.
מאז שהוקם הארגון הוא תרם כשישה מיליון דולרים.
בתגובה על הגידול במספר המבקרים וגודש התנועה, יישם שירות הפארקים הלאומיים מערכת הסעות בחינם, בקיץ בלבד, ביוני 2000. בשנת 2004 החל תהליך השיקום על מערכת הכבישים המזדקנת והבלתי מספקת בפארק.
רוב המבקרים בפארק צופים בנופים באמצעות נסיעה על כביש נופי, אשר מספק גישה ל-13 נקודות תצפית על האמפיתיאטרות.
בברייס קניון יש חמישה עשר מסלולי הליכה מסומנים ומתוחזקים שניתן לטייל בהם בתוך פחות מיום (זמן הלוך ושוב מתחילת השביל).
בין השבילים: מערת מוסי (Mossy Cave, שעה אחת), שביל השפה (Rim Trail) (5–6 שעות, יציאה מכל מקום על שפת הקניון), לולאת בריסטלקון (Bristlecone Loop, שעה אחת, יציאה מנקודת ריינבו) וקווינס גארדן (Queens Garden, 1–2 שעות, יציאה מנקודת סאנרייז) הם טיולים קלים עד בינוניים.
לולאת נאוואחו (Navajo Loop, 1–2 שעות, יציאה מנקודת סאנסט) וטאואר ברידג' (Tower Bridge, 2–3 שעות, יציאה צפונית לנקודת סאנרייז) הם טיולים ברמה בינונית.
לולאת פיירילנד (Fairyland Loop, 4–5 שעות, יציאה מנקודת פיירילנד) ולולאת פיקאבו (Peekaboo Loop, 3–4 שעות, יציאה מברייס פוינט) הם טיולים הדורשים יכולת גופנית טובה.
כמה משבילים אלה מצטלבים, מה שמאפשר למטיילים לשלב מסלולים לטיולים מאתגרים יותר.
הפארק כולל גם שני שבילי הליכה המיועדים ליותר מיום אחד וכוללים לינה בשטח: לולאת שביל ריגס ספרינג (Riggs Spring Loop Trail) שאורכו 14.2 קילומטרים והשביל שמתחת לשפה (Under-the-Rim Trail), שאורכו 37 קילומטרים.
שניהם דורשים רישיון לינה בחיק הטבע.
בסך הכל יש כ-80 קילומטרים של שבילי הליכה בפארק.
יותר מ-15 קילומטרים של שבילי סקי המסומנים, אבל לא מתוחזקים זמינים משבילי פיירילנד, פאריה והשפה.
30 קילומטרים של שבילי סקי מתוחזקים מצטלבים קיימים ביער הלאומי דיקסי ואכסניית רובי הסמוכים.
האוויר בפארק הוא כה צלול עד כדי כך שבמרבית הימים אפשר לראות מנקודות התצפית יווימפה (Yovimpa) וריינבואו (Rainbow) את הר נאוואחו ואת רמת קאיבאב, הרחוקים כ-140 קילומטרים משם באריזונה.
בימים בהירים במיוחד אפשר אף לראות את הרי השולחן בלאק מסה (Black Mesas) במזרח אריזונה ובמערב ניו מקסיקו הרחוקים כ-260 קילומטרים משם.
החשכה בשמי הלילה בפארק היא בדרגה 7.4, אחד המקומות החשוכים ביותר באמריקה הצפונית.
אפשר לצפות בלילה ב-7,500 כוכבים, בעוד שבמקומות אחרים אפשר לצפות בפחות מ-2,000 כוכבים בשל זיהום אור, ובמרבית הערים הגדולות רק בכמה עשרות.
שומרי הפארק מארגנים אירועי צפייה בכוכבים ותוכניות בערב על אסטרונומיה, חיות ליליות והגנה על שמי הלילה.
פסטיבל האסטרונומיה של ברייס קניון נערך בדרך כלל ביוני, ומושך אליו אלפי מבקרים.
לכבוד פסטיבל אסטרונומיה זה כונה אסטרואיד 49272 בשם הפארק הלאומי.
יש שני אתרי מחנאות בפארק, אתר נורת (North Campground) ואתר סאנסט (Sunset Campground).
לולאה A באתר נורת פתוחה כל השנה.
לולאות נוספות ואתר סאנסט פתוחים משלהי האביב ועד תחילת הסתיו.
דרך נוספת ללינה בפארק היא אכסניית ברייס קניון בת 114 החדרים.
הפארק הלאומי דורמיטור (סרבית Национални парк Дурмитор; Nacionalni park Durmitor) הוא אחד מארבעה פארקים לאומיים במונטנגרו, והוא שוכן בצפון-מערבה של המדינה.
הפארק קרוי על שמו של רכס הרים בשם זה באלפים הדינרים, וייתכן שמקור שמו הוא במילה הרומאנית המזרחית שמשמעותה "ישן" או בצירוף המילים הקלטי "הר עם מים".
הפארק הלאומי ששטחו 390 קמ"ר, הוכרז בשנת 1952 ובשנת 1980 הכליל אותו ארגון אונסק"ו ברשימת אתרי המורשת העולמית.
הוא משתרע בין גבהים של 450 ל-2,525 מטר מעל פני הים, והוא מתחלק לאזור ההררי, לרמה בגובה ממוצע של 1,500 מטר, ולמספר קניונים.
בגלל המגוון הטופוגרפי של נוף הפארק ומיקומו הגאוגרפי הוא מושפע משני אזורים אקלימיים שונים - אקלים ים תיכוני ואקלים אלפיני.
האזור ההררי כולל 48 פסגות מעל גובה של 2,000 מטר, ומגיע לשיאו בהר בובוטוב קוק (Bobotov Kuk) הנישא לגובה של 2,525 מטר.
בפארק ארבעה קניונים עיקריים שהידוע שבהם הוא קניון נהר טארה (Kanjon reke Tare; Кањон реке Таре) הנמתח לאורך של 68 ק"מ והוא השני בגודלו בעולם אחרי הגרנד קניון.
עומקו המרבי של הקניון הוא 1,333 מטר, והוא חלק מנהר באורך כולל של 144 ק"מ הנשפך בסופו של דבר לדרינה.
הטארה הוא אתר פופולרי לחובבי רפטינג.
הוא ידוע גם בזכות גשר ג'ורג'וויצ'ה (Đurđevića) שאורכו 365 מטר וגובהו של 172 מטר, ואשר הוקם בשנים 1937-1940. מבחינה גאולוגית הקניונים עשויים ממסיב סלעי שמקורו בטריאס התחתון עד לרביעון, והמאפיין העיקרי שלהם הוא אבן גיר מהטריאס המרכזי ועד לקרטיקון העליון.
ברמה 18 אגמים קרחוניים קטנים שזכו לכינוי "עיני ההר", ואלה שוכנים בגבהים שבין 1,140 ל-2028 מטר.
הידוע שבאגמים הוא האגם השחור (Црно језеро; Crno jezero) השוכן ברום של 1,442 מטר.
שטחו של האגם הוא כחמש מאות דונם ועומקו המרבי 24.50 מטר.
אגם זה מזין את מימיהם של שני אגני ניקוז, זה של הטארה, ובאופן תת-קרקעי גם את אגנו של נהר קורמניצה (Komarnica) המתחבר לאחר מכן אל הטארה.
הצמחייה בפארק רב גונית וכוללת למעלה מ-1,300 מיני צמחים.
היא מכסה שטח של כ-200 קמ"ר בפארק, שרובו עשוי מיערות עצים נשירים ומיערות מחטניים וכן כרים אלפיניים.
העצים השכיחים הם עצי אורן, אשוח ואשור, ולהם נוספים 37 מינים אנדמיים.
מימי הנהרות והאגמים עשירים בדגים, בייחוד דגי סלמון, ועל היונקים נמנים הדוב החום, הזאב המצוי, חזיר הבר וחתול הבר.
העופות כוללים מספר סוגי עיט, את הקורא ועוד.
בתחומי הפארק מתגוררים כ-4,000 איש, והעיירה הגדולה ביותר היא ז'אבליאק (Žabljak) שבה מתגוררים כמחצית מהם.
היא משמשת כמרכז ספורט החורף במדינה, ובשנת 2005 הורה ארגון אונסק"ו על הוצאתה מתחומי הפארק הלאומי בשל בנייה והתפתחות בלתי שקולים, ועל הוספת שטחים אחרים הראויים להגנה.
לפי החלטת אונסק"ו, על צעד זה להתקיים לפני שנת 2010 ובסופו יעמוד שטחו הכולל של הפארק על 340 קמ"ר.
המקום הוא יעד ביקור ונופש פופולרי בכל עונות השנה, ובקיץ פוקדים אותו מטפסי הרים ומטיילים.
בתחומי הפארק אתרים היסטוריים מתקופת יוון העתיקה ורומא העתיקה ובייחוד מימי הביניים.
על אלה נמנים תילי קבורה, מצבות ונקרופוליסים, שרידי מנזרים ומבנים מבוצרים, וכן כנסיות מהמאה ה-19.
הפארק הלאומי גונונג מולו (במלאית: Taman Negara Gunung Mulu) נמצא במחוז מירי במדינת סאראוואק המלזית שבצפון האי בורנאו.
הפארק הוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 2000, והוא נקרא על שם הר מולו, הנמצא בשטחו ואשר גובהו 2,376 מטרים.
שטחו של הפארק הוא כ-528 קילומטרים רבועים.
בפארק יש 17 אזורי צמחייה שונים, והאזורים העיקריים הם יער גשם טרופי (40% מהשטח) ויער גשם ממוזג (20% מהשטח).
בפארק יש כ-3,500 מינים של צמחים וסקולאריים, כולל מספר רב של מינים אנדמיים הגדלים על מצע של אבן גיר.
גונונג מולו נחשב לאחד האתרים העשירים בעולם מבחינת כמות עצי הדקליים, כיוון שגדלים בו 109 מינים ו-20 זנים.
במקום תועדו גם 80 מינים של יונקים ו-270 מינים של עופות, מתוכם 24 אנדמיים לבורנאו.
מספר המינים בפאונת המערות, כולל בעלי החיים השוכנים בהן באופן קבוע, הוא כ-200. בפארק יש מספר רב של מיני זוחלים (55), דו-חיים (76), דגים (48) וחסרי חוליות (למעלה מ-20,000).
יש בו גם כמות גדולה של מושבות עטלפים וסיסי מערות.
חשיבותו של הפארק נובעת גם מהמאפיינים הקרסטיים שלו.
בפארק נחקרו 295 קילומטרים של מערות כולל כמה מהמערות הגדולות ביותר בעולם.
סוגי המערות הרבים נובעים מהתרוממות של לוחות טקטוניים בין תקופת הפליוקן לפליסטוקן.
גילן של המערות הוא כ-2-3 מיליוני שנים והן מרוכזות באזור מלינאו וגונונג אפי.
במערות שבפארק יש דוגמאות טובות לנטיפים העשויים מארגוניט וקלציט.
מאפיין קרסטי נוסף בעל חשיבות הוא הצריחים, שהם גושי סלע בצורת להב שגובהם 50 מטרים, והם מזדקרים מתוך היער.
אחד המאפיינים הידועים של הפארק הוא אולם סאראוואק, שגודלו 600X415 מטרים וגובהו 80 מטרים.
לפי מדריכי התיירים שבמקום, החלל מספיק גדול כדי להכיל את כל בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן או כמה מטוסי נוסעים מדגם בואינג 747. מערת האייל הסמוכה נחשבה, למשך שנים רבות, כמערה בעלת מעבר אחד הגדולה בעולם.
מערות ידועות אחרות הן מערת בנאראט, מערת הצבי, מערת הרוח ומערת המים הצלולים.
דרך המערות הללו נחשף נהר תת-קרקעי החוצה את הפארק.
הפארק התפרסם בזכות המערות ובזכות משלחות המחקר שטיפסו על ההרים כדי לחקור אותן ואת היערות שמסביבן, כאשר המשלחת הידועה ביותר הייתה זו מטעם החברה המלכותית לגאוגרפיה ששהתה באזור בין 1977 ל-1978. במשלחת זו היו חברים למעלה מ-100 מדענים בסך הכל.
כיום הפארק מציע למבקרים בו אפשרות לחקר מערות כפעילות אתגרית, או ביקור במספר מערות שהוכשרו לציבור הרחב, וכן מסלולי הליכה בדרגות קושי שונות ומסלול הליכה על גשרים תלויים בין העצים שאורכו 480 מטר.
ההנהלה מתמקדת בהגברת המודעות לחשיבות הפארק והסביבה הטבעית, באמצעות עידוד תיירות אקולוגית ופעילויות אחרות.
בסמוך לפארק מלון יוקרתי בן 180 חדרים - "Royal Mulu Resort" היוצא דופן בשל מיקומו בלב יערות הגשם.
הפארק מציע אפשרויות לינה צנועות יותר עבור כמה עשרות אורחים בלבד.
הפארק נמצא באזור קשה לגישה, ואין כביש בינו למרכזים עירוניים באזור.
מרבית המבקרים מגיעים באמצעות טיסה לשדה התעופה של הפארק, בעיקר מנמל התעופה של העיר מירי.
ניתן להגיע למקום גם באמצעות סירות נהר.
הפארק הלאומי ביסקיין הוא פארק לאומי, השוכן דרומית למיאמי בדרום מדינת פלורידה בארצות הברית.
הפארק משמר את מפרץ ביסקיין ואת שוניות המחסום שבו השוכנות מול החוף.
תשעים וחמישה אחוזים מהפארק הם מים, וחוף המפרץ הוא אתר של יער נרחב של עצי מנגרובים.
הפארק משתרע על שטח בן 700 קילומטרים רבועים, וכולל את אליוט קי (Elliott Key), קי שנוצר מתוך שונית אלמוגים מאובנת, שהוא האי הגדול ביותר בפארק, והאי הראשון בשרשרת איי פלורידה קיז המסתיימת באי קי וסט.
האיים הרחוקים יותר בצפון הפארק הם איי מעבר בין אלמוגים וחול.
החלק הימי של הפארק כולל את האזור הצפוני ביותר של שונית פלורידה , אחת משוניות האלמוגים הגדולות בעולם.
הפארק הלאומי ביסקיין מגן על ארבע מערכות אקולוגיות נפרדות: ביצת המנגרובים של קו החוף, המים הרדודים של מפרץ ביסקיין, איי האלמוגים ואבן הגיר (קיז) ושונית פלורידה.
ביצות קו החוף של היבשת ושולי האיים הם אתר רבייה ובית גדול לפגיות של דגים ודגיגים, רכיכות וסרטנים.
במי המפרץ שוכנים דגים לא בוגרים ובוגרים, ערוגות של עשב ים, ספוגים, אלמוגים רכים, ותחש נהרות קריבי.
האיים מכוסים צמחייה טרופית כולל קקטוסים בסכנת הכחדה ודקלים, והחופים שלהם מהווים אתרי קינון של צבי הים בסכנת הכחדה.
בשוניות מול החוף והמים חיים יותר מ-200 מינים של דגים, עופות ימיים, לווייתנים ואלמוגים קשים.
ניתן לצפות בפארק בשישה עשר מינים בסכנת הכחדה כולל: מין הפרפר Papilio aristodemus, מסורן קצר-שן, תחשים, צב ים ירוק וצב ים קרני.
בפארק יש גם אוכלוסייה קטנה מאוימת של תנין אמריקני ומעט פרטים של אליגטור אמריקני.
התושבים המשתייכים לתרבות גליידס (Glades culture) שכנו באזור מפרץ ביסקיין, לפני לפחות 10,000 שנים לפני שפני הים עלו בסוף עידן הקרח והציפו את המפרץ.
בני שבט הטקווסטה (Tequesta) התגוררו באיים ועל קו החוף מבערך לפני 4,000 שנים ועד המאה ה-16, כאשר הספרדים השתלטו על פלורידה.
ספינות נפלו קורבן לשוניות מתקופת הספרדים ועד המאה ה-20, כשבתחומי הפארק מתועדות יותר מ-40 ספינות טרופות.
אף שהאיים בפארק היו מעובדים במהלך המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, הקשו הקרקע הסלעית שלהם וההוריקנים התכופים על קיום חקלאות.
בתחילת המאה ה-20 הפכו האיים ליעדים מבודדים לתושבים עשירים ממיאמי שבנו בתי קיט ומועדונים חברתיים.
בית ההארחה של מארק האניוול על האי בוקה צ'יטה קי היה המפלט הפרטי המשוכלל ביותר וכלל מגדלור דמה.
מועדון "קוקולובו קאי קלוב" (Cocolobo Cay Club) היה שייך בזמנים שונים לקרל פישר (Carl G.
Fisher), יזם נדל"ן ממיאמי, לגארפילד ווד (Garfield Wood) תעשיין בתחום ספנות ולבבה רבוזו (Bebe Rebozo), שהיה ידיד של הנשיא ריצ'רד ניקסון, וארבעה מנשיאי ארצות הברית ביקרו בו.
סטילטסוויל , קהילה של בתי הכלונסאות קמה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על השרטונות של צפון מפרץ ביסקיין, תוך ניצול הריחוק מהחוף על מנת להציע הימורים ואלכוהול בתקופת היובש.
לאחר המהפכה הקובנית של 1959, נעשה שימוש באליוט קי כאתר אימונים למסתננים לתוך קובה של פידל קסטרו על ידי סוכנות הביון המרכזית ועל ידי קבוצות גולים קובניות.
האיים בפארק, שהיו מיושבים בעבר, ריקים כיום מאדם.
מפרץ ביסקיין הוצע במקור להיכלל בפארק הלאומי אוורגליידס, אבל הוחרג מהפארק המוצע כדי להבטיח את הקמתו של הפארק הלאומי אוורגליידס.
הוא נשאר בלתי מפותח עד שנות ה-60, כאשר הועלו סדרה של הצעות לפיתוח האיים בדומה למיאמי ביץ', ולבנות נמל מים עמוקים למטענים בתפזורת, יחד עם בתי זיקוק ומפעלים פטרוכימיים בחוף מפרץ ביסקיין.
בשנות ה-60 וה-70 נבנו בחופי המפרץ שתי תחנות כוח פחמיות ושתי תחנות כוח גרעיניות.
תגובה חריפה נגד הפיתוח הובילה להכרזה על המונומנט הלאומי ביסקיין ב-1968. השטח המוגן הורחב על ידי הכרזתו בשנת 1980 כפארק הלאומי ביסקיין.
מרבית המבקרים בפארק הם שייטים משום שפרט למרכז המבקרים של הפארק השוכן על היבשת, האיים ואזורי הים נגישים רק בסירות.
הפארק הלאומי ביסקיין משתרע על שטח של 700 קילומטרים רבועים במחוז מיאמי-דייד בדרום-מזרח פלורידה.
הפארק משתרע מעט דרומית מהאי קי ביסקיין דרומה עד מעט צפונית מהאי קי לארגו, וכולל את האיים סולג'ר קי , ראגד קיז , סנדס קי , אליוט קי , טוטן קי ואולד רודס קי , כמו גם איים קטנים יותר המהווים את השלוחה הצפונית ביותר של פלורידה קיז.
פתח צר רדוד רחב בשרשרת האיים, השוכן בין ראגד קי לקי ביסקיין מעט צפונית לגבול הפארק מכונה "שסתום הביטחון" (the Safety Valve), מכיוון שהוא מאפשר זרימה של מי נד סופה הנוצרים לאחר מעבר של סופות טרופיות מתוך המפרץ החוצה.
הגבול המזרחי של הפארק הוא קו עומק עשרה פאתום (כ-18 מטרים) באוקיינוס האטלנטי על שונית פלורידה.
הגבול המערבי של הפארק הוא פיסת אדמה ביבשת, המשתרעת כמה מאות מטרים לתוך היבשת בין רכס קטלר ונקודת מנגרוב (Mangrove Point).
הגישה היחידה מהיבשה לפארק היא במרכז המבקרים קונויי פוינט (Convoy Point Visitor Center), בסמוך למטה הפארק.
הגבול הדרום-מערבי גובל בתחנת הכוח הגרעינית טרקי פוינט והרשת של תעלות הקירור שלה.
החלק הדרומי של מפרץ ביסקיין משתרע בין אליוט קי והיבשת ונתיב המים התוך-חופי עובר דרכו.
הפארק גובל במפלט הימי הלאומי פלורידה קיז בצדו המזרחי והדרומי ובפארק המדינתי שונית האלמוגים ג'ון פנקמפ בצדו הדרומי.
רק 36.7 קילומטרים רבועים משטח הפארק הם אדמה, כשמתוכם האיים משתרעים על 17.2 קילומטרים רבועים וביצות המנגרובים על היבשת הן שאר ה-19.5 קילומטרים רבועים.
משום שהפארק הוא בפועל שלוחה של המערכת האקולוגית של האווגליידס, הייתה הצעה המקורית לכלול אותו בפארק הלאומי אוורגליידס, אבל הוחלט שלא לכלול אותו במטרה להשיג הסכמה רחבה להקמת פארק לאומי באוורגליידס ב-1947.
האקלים הטרופי של הפארק הלאומי ביסקיין משקף את מיקומו בקצה הדרומי של פלורידה.
האקלים של מחוז מיאמי דייד מוגדר כסוואנה טרופית (סיווג Aw בשיטת קפן).
את האקלים השנתי ניתן לחלק לשתי עונות: עונה יבשה בין נובמבר לאפריל ועונה גשומה בין מאי לאוקטובר.
הטמפרטורות הממוצעות בעונה היבשה נעות בין 19°C ל-24°C וכמות המשקעים ממוצעת של 53 מילימטרים בחודש.
הטמפרטורות הממוצעות בעונה הגשומה נעות בין 24°C ל-29°C וכמות המשקעים ממוצעת של 137 מילימטרים בחודש.
העונה הגשומה מקבילה פחות או יותר לעונת ההוריקנים , ומלווה בסופות רעמים לעיתים תכופות.
הפארק הלאומי ביסקיין מושפע מהוריקנים מדי כמה שנים, כמו מקומות רבים בדרום פלורידה.
מרבית הסופות גורמות לסגירה זמנית של הפארק ומדי פעם לתיקונים במתקני הפארק.
פגיעה ישירה של הוריקן עוצמתי יכולה לגרום לתוצאות חמורות, בעיקר בשל ההשפעה שלו על ההתערבות האנושית בסביבה יותר מאשר על הסביבה הטבעית של הפארק, המותאמת היטב לאירועים כאלו.
ב-24 באוגוסט 1992 הגיע הוריקן אנדרו לחוף מעט דרומית למיאמי, כשהוא חוצה את הפארק הלאומי ביסקיין כשמהירות הרוחות הגיע ל-227 קילומטרים בשעה עם משבי רוח של 272 קילומטרים בשעה.
נד הסופה הגיע לגובה של 5.2 מטרים מעל גובה פני הים.
היה זה הוריקן מצומצם מקטגוריה 3 בסולם ספיר-סימפסון.
הסופה קרצפה את קרקעית מפרץ ביסקיין גרמה לעכירות ולנזק לשוליים של יערות המנגרובים.
דליפות מספינות שניזוקו וממרינות זיהמו את המפרץ בדלק, כשהפליטות נמשכו קרוב לחודש לאחר מעבר ההוריקן.
שלט הנצחה הוצב על מרכז המבקרים דנטה פסל (Dante Fascell Visitor Center) ב-2002 על מנת להנציח את המחיר של אנדרו לבני האדם ולסביבה, ולהתברך בהתאוששות של האזור מהשפעות הסופה.
מפרץ ביסקיין הוא לגונה רדודה סגורה למחצה שעומקה הממוצע כ-3 מטרים.
הן שולי היבשת של המפרץ והן האיים מכוסים ביער מנגרובים.
הפארק כולל את החלק הדרומי של מפרץ ביסקיין, שבו אזורים של משקע דק המכונה "קרקעית קשה" (hardbottom) שבהם לא יכולים צמחים לטעת שורשים וחיים בו אלמוגים רכים, ספוגים וחסרי חוליות.
בעקבות המאמצים לשלוט במשאבי המים בפלורידה ופרויקטים לניקוז האוורגליידס בתחילת המאה ה-20, השתנתה זרימת המים למפרץ ביסקיין בשל בניית תעלות.
תעלות אלו מובילות מים מאזור הדרומי-מזרחי של אוורגליידס המשמשים כיום לחקלאות לתוך המפרץ.
לפני בניית התעלה, רוב המים המתוקים שזרמו למפרץ הגיעו מגשמים ומי תהום, אך התעלות שינו את פרופיל המליחות של המפרץ, כשהם נושאים משקעים ומזהמים וגרמו לחדירה של מים מליחים לאקוויפר ביסקיין (Biscayne aquifer).
מיזם תוכנית השחזור המקיפה של האוורגליידס (Comprehensive Everglades Restoration Plan בראשי תיבות CERP) יצא לדרך בשנת 2000 כדי לצמצם את ההשפעות של התערבות אנושית בזרימת המים הטבעית של האוורגליידס.
מטרתו העיקרית של מיזם זה היא לשחזר את דפוסי המים ההיסטוריים לתוך הפארק הלאומי אוורגליידס.
המיזם גם יטפל בבעיות הנובעות מהטיה של מים מדרום האוורגליידס לתוך מפרץ ביסקיין.
מיזם ביצות החוף של מפרץ ביסקיין (Biscayne Bay Coastal Wetlands Project, בראשי תיבות BBCW) הוא רכיב במיזם CERP המיועד לחלק מחדש את המים כך שמים מתוקים מוזרמים בהדרגה דרך ערוצים וביצות במקום שחרור קצר של כמויות גדולות של מים דרך תעלות הניקוז.
מכיוון שהגובה של כל אדמות הפארק אינו עולה על מטרים ספורים מעל פני הים, הם פגיעים לעליית פני הים.
המחקרים של שירות הפארקים מעריכים שרוב השטח היבשתי של הפארק יאבד במאתיים השנים הבאות.
צופים שפני הים במפרץ ביסקיין יעלו בין 8 ל-18 סנטימטרים עד 2030 ו-23 עד 61 סנטימטרים עד 2060. צופים שהתרוממות פני הים בין 8 ל-15 סנטימטרים תגדיל את חדירת מי הים המלוחים לאקוויפר ביסקיין.
התרוממות גדולה עוד יותר תהפוך את האוורגליידס הדרומי לביצת של מים מלוחים, תוך שינוי האקולוגיה של האזור.
מפרץ ביסקיין מסמן את המרחב הדרומי ביותר של איי המחסום של חוף האוקיינוס האטלנטי, המיוצג על ידי קי ביסקיין, ואת המרחב הצפוני ביותר של הפלורידה קיז המתחילים באליוט קי.
איי הקיז נבדלים מאיי המחסום בהרכבם, אבן גיר שמקורה באלמוגים המגיעה כמעט עד פני השטח של האיים ומכוסה ציפוי דק של שכבת הקרקע העליונה, בעוד שבאיי המחסום שכבת אבן הגיר מכוסה בשכבת חול עבה שהגלים השקיעו.
מפרץ ביסקיין שוכן בין הרכסים הנמוכים של אבן גיר מיאמי (Miami Limestone) האואוליטית במערב היוצרים את רכס קטלר ואבן הגיר קי לארגו (Key Largo Limestone) שמקורה באלמוגים שמתחת לאליוט קי ואיי הקי שמדרום.
אבן גיר מיאמי הושקעה במערבולות של מי לגונה.
אבן גיר קי לארגו היא שונית אלמוגים מאובנת ונוצרה בתקופה בין עידני הקרח המכונה סנגמוניאן (Sangamonian) שלפני 75,000 עד לפני 120,000 שנים.
תצורת מיאמי (Miami Formation) התעצבה מעט מאוחר יותר, במהלך עידן הקרח כאשר המשקעים בלגונה התגבשו ועבור מילוט במים מתוקים.
אבן הגיר קי לארגו היא סלע מחוספס שנוצר מאלמוגי אבן שעוביו בין 21 ל-61 מטרים.
החופים של אליוט קי ואולד רודס קי סלעיים, תוצאה של מקור היווצרותם כשונית אלמוגים.
חופים חוליים של ממש קיימים רק בסנדס קי.
דרום פלורידה היא אזור מעבר בין שתי סביבות אקולוגיות יבשתיות: האזור הנארקטי והאזור הנאוטרופי, וכתוצאה מכך יש בה מגוון רחב של צמחיים ובעלי חיים.
מפגש הסביבות האקולוגיות מאפשר למבקרים בפארק לראות מינים, במיוחד עופות, שאינם נראים במקומות אחרים באמריקה הצפונית.
הפארק כולל ארבע מערכות אקולוגיות שונות, שכל אחת מהן תומכת בצמחייה ובעלי החיים משלה.
ביצות מנגרובים, לגונה, האיים ובתי הגידול של השוניות מול החוף מאפשרים קיום של מגוון מינים.
בסביבה טרופית למחצה זו, עונות השנה נבדלות בעיקר על ידי כמות הגשמים.
הקיצים גשומים, חמים עד לוהטים ומדי פעם יש סופות טרופיות.
החורפים נוטים להיות יבשים יחסית, וקרירים רק מעט יותר מהקיצים.
מליחות המפרץ משתנה בהתאם, עם רמות מליחות נמוכות יותר בקיץ הגשום, כשהמים מתוקים יותר בצד המערבי שאליו זורמים מי גשמים.
מאות מינים של דגים חיים במימי הפארק.
ויותר מחמישים מינים של סרטנאים, החל משווה-רגלאים וכלה בסרטן הענק Cardisoma guanhumi (באנגלית Blue land crab), כמאתיים מינים של עופות וכ-27 מיני יונקים, הן יבשתיים והן ימיים.
רכיכות כוללות מגוון של צדפות, חלזונות יבשתיים וימיים, ארנבות ים, חשופיות ים ושני מיני סילוניות, מין התמנון: Octopus briareus (באנגלית Caribbean reef octopus) ומין הדיונון: Sepioteuthis sepioidea (באנגלית Caribbean reef squid).
המים הפתוחים המוגנים של המפרץ ושל שרשרת האיים המרוחקים מספקים אזורי מנוחה לציפורים נודדות בדרכם בין אמריקה הצפונית, האיים הקריביים ואמריקה הדרומית.
עופות יבשה רבים עוצרים בדרכם דרומה בסתיו בפארק המדינתי קייפ פלורידה על שם ביל בגס , מעט צפונית לפארק על קי ביסקיין, לפני שהם מעיזים לחצות את המים הפתוחים של מפרץ ביסקיין.
באופן דומים נחים עופות הנודדים צפונה באביב על אליוט קי.
דורסים נודדים כוללים עקב קצר-זנב (Buteo brachyurus), Accipiter striatus (באנגלית Sharp-shinned Hawk), בז גמדי, בז נודד, דיה זנב סנונית, בעוד שעיטם לבן-ראש ושלך מקננים בפארק.
הן פתון לבן-זנב והן פתון אדום-זנב נצפו בפארק, כמו גם פלמינגו אמריקני, כשחלק מהפרטים של האחרון הם ככל הנראה עופות שנמלטו משבייה.
קו החוף של היבשת נשלט על ידי אזור מעבר ביצתי שבו גדלים בעיקר Rhizophora mangle (מנגרוב אדום או גם ריזופורת מנגלס) ו-Avicennia germinans (מנגרוב שחור) הגדלים במים הרדודים ו-Laguncularia racemosa (מנגרוב לבן) הגדל בחוף.
המבנה שנוצר משורשי האוויר של העצים מהווה בית גידול מוגן לסרטנים, דגים וציפורים מתבוססות.
המים החומים בתוך חורשות המנגרוב הם אתרי רבייה לדגים, רכיכות ופגיות של סרטנים הדורשים סביבה מוגנת שקטה לפני שבעלי החיים שטרם בגרו יכולים להתפזר למים הפתוחים.
המנגרובים משירים עלים במשקל שבין 450 ל-900 קילוגרם לדונם, המהווים מזון לדגים, תולעים וסרטנים.
מכיוון שהפחמן שבעלים נבלע על ידי בעלי החיים מעריכים כי לביצות המנגרוב יש את היכולת לאגור פחמן בין פי 2 לפי 3 מאשר לעצים הגדלים ביבשה.
יער המנגרובים במפרץ ביסקיין הוא הארוך ביותר בקו החוף המזרחי של פלורידה.
ביצות המנגרובים של קו החוף והאיים, יחד עם המפרץ, מהווים אתר רבייה משמעותי לבעלי החיים הימיים של דרום-מזרח פלורידה.
יער המנגרובים העמיד למליחות התפשט לתוך היבשה, כאשר מי הגשמים שזרמו למפרץ תועלו לשימוש האדם, והחליף את הערבות של מכבד הביצות (Cladium mariscus).
L-31E, סוללת נד הסופה החופית השוכנת בתוך היבשה מערבית לגבול הפארק שיחקה תפקיד חשוב בבידודם של ערבות העשב של מים מתוקים ממקורות המים שלהם.
במקביל, מי גאות אינם מגיעים לפנים שולי היבשה, דבר שגורם להגבלה בתחלופה בין המערכות האקלוגיות של מים מתוקים ומים מלוחים.
עופות החיים בקו החוף כוללים אנפת לילה אמריקאית, חנקן לודוויקיאנוס, סבכי מהמין Setophaga discolor ועופות חוף.
את מין הקוקייה Coccyzus minor (באנגלית Mangrove cuckoo), הידוע בכך שקשה מאוד לצפות בו, אפשר לראות בקונווי פוינט ובבלאק פוינט.
הפארק כולל את אחד הריכוזים הגדולים ביותר של מין זה.
שולי הפארקים הם בית גידול לתנין אמריקני.
בניית קילומטרים של תעלות קירור באדמות החוואר סמוך לחוף מאחורי תחנת הכוח טרקי פוינט והמים החמימים בתעלות מהווים סביבה כמעט אידיאלית לקינון של תנינים, והפכו את תחנת הכוח לאתר רבייה לרבים מהתנינים.
אף שתנינים ואליגטורים חיים שניהם בקצה הדרומי של פלורידה, אליגטורים נדירים בפארק, מכיוון שאליגטורים בדרך כלל שוכנים במים מתוקים המצויים רחוק יותר בתוך היבשת, בעוד שתנינים יכולים לחיות במים המלוחים במקצת של שפכי הנהרות.
המים הפתוחים מאוכלסים על ידי דגים, רכיכות וסרטנים הניזונים מעשב ים או שוחרים לטרף.
הרדידות של הלגונה הופכת אותה לבית גידול מתאים לעופות הלוכדים דגים בצלילה כגון נחשון אמריקאי, קורמורנים וברווזי צלילה.
המפרץ מהווה גם בית גידול לבעלי חיים צעירים, אשר עזבו את המקלט של חגורות המנגרובים.
תחשי נהרות מגיעים לעיתים קרובות למים השקטים של המפרץ.