tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קיבל מועמדויות לפרס סאטורן בקטגוריית "שחקן המשנה הטוב ביותר", הן עבור הופעתו בסרט "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן", והן בסרט "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה".
קניג שב לגלם את דמותו של פאבל צ'קוב בסדרות האינטרנט של המעריצים "Star Trek: New Voyages", "To Serve All My Days" וכן בסרט העצמאי מאת סקיי קונוויי/טים רוס "Star Trek: Of Gods and Men", שניהם בשנת 2006.
לאחר צ'כוב, קניג גילם את דמותו של אלפרד בסטר בסדרת הטלוויזיה "בבילון 5".
קניג היה "כוכב אורח מיוחד" במשך 12 פרקים, כאשר בסוף העונה השלישית חברת ההפקות הגישה בשמו בקשה למועמדות לפרס אמי.
קניג היה צפוי להמשיך ולגלם את דמותו של בסטר בסדרת הספין אוף "Crusade", אולם זו בוטלה עוד לפני שהפרק הראשון בהשתתפותו צולם.
הוא שיחק גם "אורו" בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה הקנדית המדע הבדיונית "Starlost", אשר שודרה בשנת 1973 ברשת הטלוויזיה הקנדית CTV.
קריירת המשחק של קניג, בקולנוע, בתיאטרון ובטלוויזיה, מתפרשת על פני כ-50 שנה.
הוא גילם מגוון דמויות, החל ממנהיג כנופיה מתבגרת ("אלפרד היצ'קוק מגיש"), וכלה בבדרן בלאס וגאס ("I Spy").
הוא חזר לחלל עם תפקיד ראשי ב-"Moontrap", ושיחק דיקטטור עתידני במשחק הווידאו "Maximum Surge".
המשחק בוטל בשלב מאוחר של הפיתוח שלו, אבל קטעים רבים ממנו נערכו מחדש והפכו לסרט Game Over, הכולל דיאלוג של קניג.
בנוסף למשחק, הוא גם כתב כמה תסריטים (Actor, I Wish I May, You're Never Alone When You're a Schizophrenic), מחזות במערכה אחת, וקומץ של פרקים לתוכניות טלוויזיה: "מסע בין כוכבים: סדרת האנימציה", Land of the Lost, Family, The Powers of Matthew Star.
קניג לימד שיעורי משחק ובימוי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, במכללת שרווד אוקס לקולנוע ניסיוני, התיאטרון הרפרטוארי "Actor's Alley" בלוס אנג'לס, ובבית הספר לפסיכולוגיה מקצועית שבקליפורניה.
בשנת 2002, קניג ביים גרסות במה של שניים מפרקי סדרת הטלוויזיה "אזור הדמדומים" המקורית.
בשנת 1987, קניג ביים מחזה מקורי שלו במערכה אחת בשם "The Secret Life of Lily Langtree", כאשר אשתו ג'ודי מביימת בעצמה עוד שתי מערכות משלה - "Tech Night: Hands on Demo" ו-"Encore: Long Distance Lady".
כולם הוצגו יחד בשם "Public Moments" ב-"Theatre of N.O.T.E" שבלוס אנג'לס.
בשנת 1989, קניג כיכב בסרט המדע בדיוני "Moontrap" כמפקד המשימה הקולונל ג'ייסון גרנט.
בשנת 1997, קניג כיכב ב-"Drawing Down the Moon", סרט עצמאי על אישה וויקנית שמנסה לפתוח מקלט לחסרי בית בעיירה קטנה בפנסילבניה.
קניג שיחק את ג'ו מרצ'נט, לורד פשע מקומי עם אובססיה לתורת הכאוס ששולח את הבריונים שלו כדי להפחיד אותה על מנת שתסגור את המקלט.
בשנת 2004, קניג כיכב ב-"Mad Cowgirl", סרט עצמאי על מפקח בריאות לאריזת בשר הגוסס מהפרעה במוח, בו הוא שיחק את הכומר דילן, דמות ששתוארה כ"מפוקפקת, מגעילה, מכורה למין".
הסרט הוקרן במספר פסטיבלים לסרטים עצמאיים, ולאחר מכן באופן מוגבל במספר ערים גדולות נבחרות.
הסרט הופץ בגרסת DVD ב-5 בדצמבר 2006.
ב-2012 פרסם רומן גרפי פרי עטו בשם "Things To Come", על ערפדים אחרי האפוקליפסה.
ב-10 בספטמבר 2012 קניג קבל את כוכב ה-2279 של שדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017 דיבב בסדרת האנימציה של נטפליקס "סטרץ' ארמסטרונג ולוחמי הפלקס".
בשנת 2007, קניג סייע לקמפיין העממי של קבוצת זכויות האדם "הקמפיין האמריקאי למען בורמה" לסיוע במשבר ההומניטרי בבורמה.
כפי שמפורט באתר האינטרנט הרשמי שלו, הוא ביקר במחנות פליטים לאורך הגבול בין תאילנד לבורמה בתאריכים 16–25 ביולי, 2007.
קניג נישא ג'ודי לוויט בשנת 1965, והשניים עדיין ביחד.
היה להם בן, השחקן אנדרו קניג (1968-2010), אשר התאבד בשנת 2010. יש להם גם בת, דניאל קניג, שנשואה לקומיקאי ג'ימי פרדו; לזוג יש ילד אחד.
קניג עבר ניתוח מעקפים בשנת 1993, והוא נאלץ לוותר על תפקיד שהוצע לו בסדרה בבילון 5. מפיק הסדרה הבטיח לפצות אותו על ההזדמנות שאבדה, והוא קבל את התפקיד בשלב מאוחר יותר.
בחודש ספטמבר 2008, קניג שמש כשושבין בטקס נישואיו החד-מיניים של עמיתו לסדרה מסע בין כוכבים ג'ורג' טאקיי לבחיר ליבו בראד אלטמן.
וולטר אנתוני רודני היה היסטוריון ופעיל פוליטי פאן-אפריקני יליד גיאנה.
נרצח בהתנקשות במולדתו בגיל 38.
ספרו משנת 1972 How Europe Underdeveloped Africa ("איך אירופה גרמה לתת-פיתוח של אפריקה") היה ספר פורץ-דרך בהגות הפוסט-קולוניאליסטית.
נולד בגיאנה הבריטית למשפחה ממעמד הפועלים, למד בקולג' בארצו, היה ספורטאי והצטיין בדיבייט.
את המשך לימודיו השלים בזכות מלגה בקולג' האוניברסיטאי של איי הודו המערבית בג'מייקה, אותו סיים ב-1963 כראשון במחזורו עם תואר בהיסטוריה.
את תואר הדוקטור שלו השלים ב-1966, בגיל 24 בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים של אוניברסיטת לונדון (School of Oriental and African Studies).
הדיסרטציה שלו, שעסקה בסחר העבדים מחופי גינאה, ראתה אור ב-1970 כספר בשם A History of the Upper Guinea Coast 1545-1800 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
בשנים 1966–1967 לימד באוניברסיטת דאר א-סלאם בטנזניה ובאוניברסיטת איי הודו המערבית בג'מייקה.
כמרצה ופעיל הטיף רודני למען מודעות מעמדית וגזעית בקרב אפריקאים וצאצאי-עבדים באיים הקריבים.
רודני החיה את משנתו של מרקוס גארבי והפך לדמות בעלת חשיבות בקרב הראסטאפריאנים, שהתנזרו עד אז מעיסוק בפוליטיקה.
ב-15 באוקטובר 1968, שעה שנחת רודני בקינגסטון, אסר ראש ממשלת ג'מייקה, יו שירר על שיבתו למדינה והכריז עליו אישיות בלתי רצויה (persona non grata).
זאת כיוון שעסק, לדברי הממשלה, בהתססת מעמד הפועלים נגד המעמד הבינוני, חתרנות על ידי הקמת קבוצות "כוח שחור" כגון "הפנתרים השחורים" בג'מייקה ובמדינות הקריבים וזיקה לברית המועצות וקובה.
הדבר גרם לפריצת "מהומות רודני" שהתחוללו ביומיים שלאחר מכן.
עם הוודע באוניברסיטה דבר מניעת כניסתו של רודני, התבצרו סטודנטים בקמפוס מונה בפרברי הבירה ולאחר מכן יצאו בהפגנה לכיוון בנייני הפרלמנט ובית ראש הממשלה בקינגסטון.
ההפגנה הפכה עד מהרה להתכנסות המונים שהצטרפו אליה לאורך רחובות הבירה.
ההפגנה פוזרה על ידי הפעלת אלימות משטרתית מופרזת שגרמה למותם של מספר מפגינים.
הדיכוי האלים של ההפגנה נתן את האות לפריצתן של מהומות שכללו ונדליזם וביזה ברחבי האי ולמחאה רחבה של מובטלים, עניים עירוניים ומיעוטים נגד בעלי רכוש.
אף שהאירועים דוכאו תוך יומיים, השפעותיהם על הפוליטיקה הפנימית היו נרחבות.
על אירועים אלה חיבר רודני את ספרו The Groundings With My Brothers.
בין 1969 ל-1974 כיהן רודני כפרופסור באוניברסיטת דאר א-סלאם והיה פעיל לקידום קבוצות "הכוח השחור" בצפון אמריקה ובקריבים.
ב-1974 שב לגיאנה, אך הממשלה לא אישרה לו לקבל משרת פרופסור באוניברסיטה.
רודני החליט להיכנס לפוליטיקה וייסד את מפלגת האופוזיציה "ברית העובדים" (Working People's Alliance).
ב-1979 נעצר בעוון הצתה של משרדי ממשלה.
ב-13 ביוני 1980 שב רודני לגיאנה מחגיגות העצמאות של זימבבואה, פצצה שהוטמנה ברכבו התפוצצה וגרמה למותו המיידי.
אחיו של רודני ורבים אחרים מאמינים כי ההתנקשות בוצעה ביוזמתה של ממשלת גיאנה.
וולטר קוהן היה פיזיקאי וכימאי יהודי-אמריקאי, יליד אוסטריה, שזכה (לצד ג'ון פופל) בפרס נובל בכימיה לשנת 1998 על פיתוח תורת פונקציונל הצפיפות.
קוהן נולד בווינה, אוסטריה ב-1923 להוריו היהודים, סלומון וגיטל קוהן.
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה על ידי היטלר (אנשלוס), הגיע לאנגליה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט".
ב-1940 נשלח לקוויבק, קנדה, ומשם למחנה.
כבעל אזרחות גרמנית, נמנעה ממנו הכניסה לפקולטה לכימיה, ולכן למד פיזיקה ומתמטיקה.
קיבל תואר ראשון ב-1945 ותואר שני ב-1946. ב-1948 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת הרווארד, שם למד אצל ג'וליאן שווינגר.
בין 1950 ל-1960 לימד באוניברסיטת קרנגי מלון.
ב-1960 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, שם עמד בראש החוג לפיזיקה.
באותה תקופה הוא פיתח תורת הקירוב המקומית של הצפיפות.
ב-1984 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בשנת 1998 זכה קוהן בפרס נובל לכימיה על פיתוח תורת פונקציונל הצפיפות.
האקדמיה השוודית המלכותית למדעים ציינה שפרופ' קוהן הרים "תרומה חלוצית לפיתוח שיטות הניתנות ליישום במחקרים תאורטיים של תכונות המולקולות ושל התהליכים הכימיים שהן מעורבות בהם".
בהרצאה שנשא במאי 2009 באוניברסיטת בר-אילן, לרגל קבלת תואר דוקטור לשם כבוד, תיאר חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1998, פרופ' וולטר קוהן, את המצב וקרא להפסיק את השעבוד לנפט שהולך להגמר, לפחם שמזהם ולאנרגיה הגרעינית שעלולה ליפול בידי משטרים לא טובים, ולהתמקד באנרגיית השמש ואנרגיית הרוח:
גנרל וולטר קרוגר היה גנרל בצבא ארצות הברית וידוע בעיקר בזכות פיקודו על הארמייה השישית במהלך המערכה בפיליפינים.
וולטר קרוגר נולד בפלאטו שבפרוסיה המערבית, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה בנו של יוליוס קרוגר, חוואי פרוסי ששירת כקצין במלחמת צרפת–פרוסיה, ואשתו, אנה לבית האסה.
לאחר מותו של יוליוס, אנה ושלושת ילדיה היגרו לסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית, שם התגורר דודו.
בסנט לואיס התחתנה אמו שוב עם אמיל קרל שמידט, ובהמשך התיישבה המשפחה במדיסון, אינדיאנה.
קרוגר התחנך בבית הספר במדיסון, ובבית הספר התיכון הטכני בסינסינטי, אוהיו.
לאחר מכן רצה קרוגר להתגייס לצי ארצות הברית, אולם אמו התנגדה והוא החליט לעבוד כנפח.
ב-17 ביוני 1898 קרוגר, יחד עם רבים מחבריו, התגייס לרגימנט המתנדבים ה-2, ונשלח להילחם במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
קרוגר הגיע לסנטיאגו דה קובה מספר שבועות לאחר קרב סן חואן היל, ובילה שם שמונה חודשים כחיל כיבוש, והועלה לדרגת סמל.
בפברואר 1899 חזר קרוגר לאוהיו, ותכנן להפוך למהנדס אזרחי.
אולם, רבים מחבריו התגייסו מחדש להילחם במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, וביוני 1899 התגייס קרוגר מחדש כטוראי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-12. עד מהרה הוא היה בדרכו להילחם נגד אמיליו אגינלדו, כחלק מהדיוויזיה ה-2 בפיקוד ארתור מקארתור הבן.
קרוגר השתתף במרדף סרק אחר אגואינלדו, שנמלט ברחבי המישור המרכזי של לוזון.
בעת שירותו בפיליפינים, הועלה קרוגר לדרגת סמל, וב-1 ביולי 1901, הוא הועלה לדרגת לוטננט שני והוצב ברגימנט הרגלים ה-30 במרינדוק.
בדצמבר 1903 חזר קרוגר לארצות הברית עם רגימנט הרגלים ה-30, שהוצב בפורט קרוק, נברסקה.
בספטמבר 1904 התחתן קרוגר עם גרייס איילין נורוול, שאותה פגש בפיליפינים, ממנה היו לו שלושה ילדים: ג'יימס נוורוול (נולד ב-29 ביולי 1905), וולטר ג'וניור (נולד ב-25 באפריל 1910), ודורותי ג'יין, (נולד ב-24 בינואר 1913).
בשנת 1904 למד קרוגר בבית הספר למקצועות חי"ר-פרשים בבפורט-ליונוורת', קנזס, ובשנת 1907 למד במכללת סגל הפיקוד הכללי.
לאחר מכן הצטרף לרגימנט הרגלים ה-23 בפורט אונטריו, ניו יורק, ולאחר סיור שני בפיליפינים, חזר לארצות הברית ביוני 1909, והוצב בחוג לשפות בפורט-ליונוורת' כמדריך בספרדית, צרפתית וגרמנית, שאותן דיבר באופן שוטף.
בנוסף הדריך קרוגר את קציני המשמר הלאומי במחנה בנג'מין הריסון, אינדיאנה, ובמחנה פיין, ניו יורק, ופרסם תרגומים של כמה ספרים צבאיים גרמנים.
הספר משך את תשומת הלב של ראש המטה הכללי של צבא ארצות הברית, גנרל לאונרד ווד, והיה פופולרי מאוד אצל קצינים בצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הוצע לקרוגר להיות משקיף בצבא האימפריה הגרמנית, אך הוא נאלץ לדחות את ההצעה בשל התחייבויות משפחתיות.
במקום זאת, הוא הוצב ברגימנט הרגלים ה-10 של המשמר הלאומי של פנסילבניה.
ב-23 ביוני 1916 גויס הרגימנט ונשלח לשרת לאורך הגבול המקסיקני במשך חמישה חודשים במסגרת משלחת עונשין במסע למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג.
לאחר מכן, נשאר קרוגר במשמר הלאומי, אימן יחידות, ועזר להקים בית ספר לקצינים באוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה באפריל 1917, מונה קרוגר לעוזר ראש מטה הדיוויזיה ה-84, וב-5 באוגוסט 1917 הועלה לדרגת מייג'ור.
על שירותו במלחמה, הוענק לקרוגר מדליית השירות המצוין בשנת 1919.
עם סיום המלחמה, חזר קרוגר חזר -22 ביוני 1919 לארצות הברית, ונשלח לבית הספר ללוחמת חי"ר בפורט בנינג, ג'ורג'יה.
ב-30 ביוני 1920 חזר קרוגר לדרגת הקבע שלו, אולם למחרת הועלה לדרגת מייג'ור.
בשנת 1921 למד קרוגר במכללה הצבאית, ונשאר שם במשך שנה כמדריך.
בשנת 1922 הוא הגיע לביקור בן ארבעה חודשים לגרמניה, כחלק מהפקת הלקחים מהמלחמה.
בין השנים 1922–1925 שירת קרוגר באגף תוכניות המלחמה במשרד המלחמה בוושינגטון, ובמהלך תפקידו השתתף בהכנת תוכניות למלחמה עם מדינות שונות, תוך שיתוף פעולה עם הצי.
קרוגר שחש כי בחיל הרגלים סיכויי הקידום נמוכים ביותר, ניסה בשנת 1927 לעבור לחיל האוויר של צבא ארצות הברית.
הוא למד בבית הספר היסודי לטיסה בשדה ברוקס, טקסס, אך התקף של דלקת עצבים בזרועו הימנית, ומדריך הטיסה שלו, לוטננט קלייר שנו מנעו ממנו להשלים את הלימודים.
בדצמבר 1927, הוצע לו תפקיד של מדריך במכללה ללוחמה הימית, שם מסר שיעורים על מלחמת העולם הראשונה, ועל פעילות משותפת עם צבא היבשה.
ביוני 1932 מונה קרוגר למפקד רגימנט הרגלים ה-6 במיזורי, וב-1 באוגוסט אותה שנה הועלה שוב לדרגת קולונל.
בשנת 1934 חזר קרוגר לאגף תוכניות המלחמה במשרד המלחמה, ובמאי 1936 מונה לראש האגף, ובאוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
בספטמבר 1938 מונה קרוגר למפקד חטיבת הרגלים ה-16, ובפברואר 1939 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-2. עם כניסתו לתפקיד, הדיוויזיה ה-2 ניסתה באותה עת את המבנה הדיוויזיוני המשולש, וקרוגר הציע דרכים לשפרו, ואף בדק את האפשרויות ללחימה ממוכנת.
ב-31 בינואר 1940 מונה קרוגר למפקד הקורפוס ה-9, שהיה ממונה על אימון היחידות של הארמייה השלישית, שעסקה באותה עת בתמרונים בקנה מידה גדול, וביצע עמו שורה של דימויי קרבות נגד הקורפוס ה-4 בפיקוד וולטר שורט.
ב-27 ביוני מונה קרוגר למפקד הקורפוס ה-8, וב-16 במאי 1941 הועלה לדרגת לוטננט ג'נרל ומונה למפקד הארמייה השלישית.
בנוסף מונה קרוגר ב-16 ביולי 1941 למפקד פיקוד ההגנה הדרומי, ודווייט אייזנהאואר מונה לראש מטהו.
במהלך תמרוני לואיזיאנה פעלה הארמייה השלישית כנגד הארמייה השנייה בפיקודו של בן ליר, והוכיחה את כוחה תוך שהיא גורמת מפלות לארמייה השנייה.
לאחר קידומו של אייזנהאואר לראש מחלקת תוכניות המלחמה, מונה אלפרד גרונתר לראש מטה הארמייה השלישית, עד שהוחלף גם הוא על ידי ג'ורג' הונן.
ב-16 בפברואר 1943 מונה קרוגר למפקד הארמייה השישית, על פי בקשתו של דגלאס מקארתור.
מכיוון שעמדו לרשות הארמייה באותה העת רק 3 דיוויזיות (דיוויזיית הנחתים ה-1, הדיוויזיה ה-32 והדיוויזייה ה-41), הועמד לרשות קרוגר מטה מצומצם להקמת הארמייה.
בתחילה לא היו ברורות סמכויות הארמייה, עקב פעולתו של כוח אלאמו, ורק בספטמבר 1943 פורק כוח אלאמו, והארמייה הפכה לאחראית הישירה על הפעולות בדרום-מערב האוקיינוס השקט.
בתחילה השתתפה הארמייה במערכה בבריטניה החדשה, ולאחר מכן השתתפה במערכה בגינאה החדשה.
בקיץ 1944 פיקד קרוגר על הקרב על סאיפאן, ובמהלכו הדיח את הוראס ה.
פולר מפקד הדיוויזיה ה-41, עקב זהירותו הרבה והתקדמותו האיטית.
ב-20 באוקטובר 1944 נחתה הארמייה השישית של ארצות הברית בחיפוי ארטילרי מהים ומהאוויר על חופיו המזרחיים של האי לייטה.
היפנים שגו בחישוביהם את יחסי הכוחות בין כוחותיהם לבין הכוחות האמריקאים וניסו לעצור את הנחיתה.
הארמייה השישית בפיקודו של קרוגר המשיכה בהתקדמותה ממזרח, בעוד היפנים החישו תגבורות למפרץ אורמוק שבמערב האי.
לאחר מכן כבשה הארמייה השישית את האי מינדורו.
ב-9 בינואר 1945 החלו יחידות מהארמייה השישית, תחת פיקודו של קרוגר, לנחות בחופו הדרומי של מפרץ לינְגָיֶן שבמערב לוזון.
כמו כן פשט גדוד הסיירים השישי, תחת פיקודו של סא"ל הנרי מיוסי על מחנה השבויים בקבנטואן ב-30 בינואר, ושחרר 512 שבויים מחיילי בעלות הברית משבי הצבא היפני.
שתי זרועות הצבת החלו לסגור על מנילה, וב-3 בפברואר 1945 נכנסו יחידות מדיוויזיית הפרשים הראשונה לפאתיה הצפוניים של הבירה, ודיוויזיית הפרשים השמינית נכנסה לעיר עצמה.
ההתנגדות היפנית בפורט דראם, אי מבוצר במפרץ מנילה, החזיקה מעמד עד ה-13 באפריל, אז הזרימו האמריקאים 11,000 אלף ליטר של דלק והבעירו את המבצר.
ב-5 במרץ 1945 הועלה קרוגר לדרגת גנרל, וב-30 ביוני 1945 העביר קרוגר את השליטה בפיליפינים לרוברט אייכלברגר מפקד הארמייה השמינית, כדי להתכונן למבצע נפילה.
לאחר כניעת יפן ב-2 בספטמבר 1945 עברה הארמייה השישית ליפן כחיל כיבוש, וקרוגר שיכן את מטהו בקיוטו, והיה אחראי על קיושו, שיקוקו ודרום הונשו.
הארמייה השישית נשארה ביפן עד ה-31 בדצמבר 1945 שאז נטלה הארמייה השמינית את האחריות, וב-25 בינואר 1946 פרש קרוגר מהצבא.
בפברואר 1946 עבר קרוגר לסן אנטוניו, טקסס, שם קנה בפעם הראשונה בחייו בית מגורים.
בעקבות חוקי מס ההכנסה שהיו גבוהים מאוד בעקבות המלחמה, לא הצליח קרוגר לשלם על הבית, וחבריו נרתמו והקימו קרן למענו, ושילמו סכום גדול ממחיר הבית.
לאחר מכן קיבל קרוגר הצעה לפרסם את זיכרונותיו, אולם קרוגר סירב לכתוב אוטוביוגרפיה, והסכים לכתוב ספר על הארמייה השישית במלחמה.
בשנת 1947 החל קרוגר לעבוד על הספר, אך הפרויקט התנהל לאט, ורק בשנת 1953 פורסם הספר.
אולם היסטוריונים התאכזבו מאוד מהספר, אשר כלל רק את העובדות היבשות של פעולות הארמייה במלחמה, אך לא סיפק הסברים ותובנות מדוע בוצעו הפעולות כפי שבוצעו.
קרוגר שמר על קשר עם חבריו מתקופת המלחמה, ואף נסע כל שנה לניו יורק להשתתף בחגיגת יום הולדתו של מקארתור.
בשנת 1947 פוטר בנו ג'יימס מהצבא, בעקבות התנהגות שאינה הולמת קצין, לאחר שהשתתף בקטטת שיכורים.
בשנת 1955 חלתה אשתו גרייס בסרטן, ובשנת 1956 מתה כתוצאה מכך.
בשנת 1952 הרגה בתו דורותי את בעלה אוברי ד.
סמית, על ידי שדקרה אותו בסכין ציידים, בעת שגרו במחנה צבאי ביפן.
דורותי נשפטה בבית דין צבאי ונמצאה אשמה ברצח מדרגה ראשונה, ובשל כך נגזר עליה מאסר עולם עם עבודת פרך.
בית הדין הצבאי לערעורים דחה את ערעורם של עורכי דינה של דורותי, על כך שלא הייתה שפויה בעת הרצח.
אולם בשנת 1956 פסק בית המשפט העליון שבית דין צבאי לא יכול לשפוט אזרחים המלווים לכוחות הצבא, ובשל כך שוחררה דורותי, ועברה לגור עם קרוגר בביתו בסן אנטוניו.
בשנת 1950 החלה להתפתח גלאוקומה בעינו הימנית של קרוגר, ובנוסף סבל מנשית בירכו השמאלית.
בשנת 1960 עבר קרוגר ניתוח בקע - שבר, ובשנת 1963 עבר ניתוח בכליה.
ב-20 באוגוסט 1967 מת קרוגר בביתו בואלי פורג', פנסילבניה, והוא נקבר בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
קרטר ג'וניור (נולד ב-1959) הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית, בתפקידו האחרון שירת כנשיא האקדמיה הימית של ארצות הברית.
לאחר שחרורו מונה לנשיא מערכת האוניברסיטאות של נברסקה משנת 2024 מכהן כנשיא אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
קרטר גדל בעיירה פסאקוג שברוד איילנד.
אמו הייתה מורה בתיכון ואביו עבד בבית המדינה של מדינת רוד איילנד.
כנער הצטיין בענפי ספורט רבים.
ב-1977 סיים את לימודיו בתיכון בורילוויל והחל ללמוד באקדמיה הימית של ארצות הברית.
בתקופת הלימודים היה חבר נבחרת ההוקי קרח של האקדמיה, ושימש הקפטן שלה בשנתו האחרונה.
התגייס לצי ב-1981 ושנה אחר כך סיים קורס טיס והוכשר כנווט קרב במטוסי F-4 פנטום.
הוא זכה לאות הקריאה "סלאפ-שוט" בשל עברו כשחקן הוקי קרח.
ב-1985 סיים הכשרה בבית הספר טיסה קרבית ("טופ גאן") במחזור הפנטום האחרון.
בהמשך שירותו הוכשר כמפעיל מערכות (RIO) במטוסי F-14 טומקט והשתתף במלחמת המפרץ.
ביולי 1997 מונה לסגן מפקד טייסת הקרב 14 של הצי ובנובמבר 1998 מונה למפקדה.
הוא הוביל את הטייסת שהוצבה על נושאת המטוסים "תאודור רוזוולט" במהלך "מבצע כוח מאוחד" לתקיפה כוחות הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה במהלך מלחמת קוסובו.
הוא הוביל את מבנה התקיפה הראשון של הצי וסך הכל נטל חלק ב-70 גיחות במהלך המבצע.
על פועלו עוטר בצלב התעופה המצוינת עם סימון V לאומץ לב.
קרטר שירת כראש מטה כנף הקרב הפסיפית וכעוזר לסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
הוא פיקד על אוניית העזר "USS Camden" ושימש סגן מפקד נושאת המטוסים "הארי טרומן".
באוקטובר 2006 מונה למפקד נושאת המטוסים "קרל וינסון" ושירת בתפקיד עד יולי 2009. שימש מפקד פיקוד היכולת המשותפות בפיקוד התובלה של ארצות הברית ועמד בראש צוות התכנון למעבר בעת פירוק פיקוד הכוחות השלובים (הפיקוד האטלנטי).
בספטמבר 2011 מונה למפקד קבוצת התקיפה 12 בראשות נושאת המטוסים "אנטרפרייז", ופיקד עליה עד אפריל 2013.
הוא הוביל את כוח המשימה "RESILIENT" שביצע מחקר בנושא התאבדויות.
בעקבות המחקר עמד בראש המשרד שהקים הצי ב-2013 ("21st Century Sailor and Marine)" שמטרתו לספק לאנשי הצי, חיל הנחתים ומשפחותיהם את הכלים הדרושים על מנת להתמודד עם אתגרי המאה ה-21.
ביולי 2013 מונה לנשיא מכללת המלחמה של הצי.
במהלך כהונתו הקים במכללה את המרכז למנהיגות ואתיקה.
ביולי 2014 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה לנשיא האקדמיה הימית של ארצות הברית.
הוא שירת בתפקיד עד פרישתו מהצי ביולי 2019 כאשר שון באק החליף אותו.
4,500 שעות הטיסה שלו במטוסי F-14 טומקט מציבים אותו שני בתולדות הצי.
הוא השתתף ב-2,016 נחיתות על נושאות מטוסים, שיא לאנשי צוות אוויר, ועשה זאת על 19 נושאות מטוסים שונות, כולל כל 10 נושאות המטוסים מסדרת נימיץ.
הוא נטל חלק ב-125 גיחות קרביות בבוסניה, קוסובו, עיראק ואפגניסטן.
קרטר עוטר במדליית השירות המצוין של הצי, פעמיים במדליית השירות העילאי של משרד ההגנה, שלוש פעמיים בלגיון ההצטיינות, בצלב התעופה המצוינת עם סימון V לאומץ לב, בכוכב הארד, פעמיים במדליית האוויר עם אות V וחמש פעמים במדליית האוויר היחידתית.
הוא זכה בפרס הצי למנהיגות על שם ג'יימס סטוקדייל ובפרס הצי למנהיגות על שם ג'ון פול ג'ונס והיה בכך לקצין היחיד בתולדות הצי שזכה בשני הפרסים היוקרתיים ביותר שלו.
ב-2014 נבחר להיכל התהילה של רוד איילנד.
בינואר 2020 מונה לנשיא מערכת האוניברסיטאות של נברסקה.
בינואר 2024 החל לכהן כנשיא אוניברסיטת המדינה של אוהיו.
קרטר נישא ב-1982 ללינדה והם הורים לשני ילדים.
וולטר לאורי פישר היה מזכיר הפנים של ארצות הברית תחת הנשיא ויליאם הווארד טאפט מ-1911 עד 1913.
פישר נולד ב-4 ביולי 1862 בוולינג ששכנה אז במדינת וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית) לדניאל ובסטר פישר (1838–1913), כומר פרסביטריאני, ואשתו אמנדה ד.
הוא למד במכללת הנובר שבאינדיאנה, שבה סיים את חוק לימודיו ב-1888. ב-1890 הוא נבחר כקונסול הגדול החמישי (הנשיא הלאומי) של אחוות סיגמה צ'י, תפקיד בו החזיק עד 1892. הוא התחתן עם מייבל טיילור ב-22 באפריל 1891, ונולדו להם חמישה בנים ושתי בנות.
מסמכיו, המכסים את הקריירה המקצועית והפוליטית שלו ומכילים 14,000 פריטים, מאוחסנים בספריית הקונגרס שבוושינגטון הבירה.
פישר היה אחיו של ד"ר הווארד לוארי פישר, שהקים בית חולים לנפגעי מלחמה בצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא שרד את טביעתה של אניית הדואר המלכותי "לוסיטניה" ב-1915 על ידי קפיצה מהאנייה.
הוא נפטר ב-9 בנובמבר 1935 בוינטקה, אילינוי.
וולטר קריסטלר היה גאוגרף גרמני, שתרומתו העיקרית לדיסציפלינה היא תאוריית המקומות המרכזיים, שפורסמה לראשונה בשנת 1933. תאוריה פורצת דרך זו הייתה הבסיס לחקר הערים כמערכות של ערים, ולא היררכיות פשוטות או ישויות בודדות.
וולטר קריסטלר נולד בעיר ברנק, באזור "היער השחור" בגרמניה.
בנם של גוטרייך והלן קריסטלר, שהייתה מחברת של רומנים לילדים נוצריים.
סבו מצד אביו יוהאן גוטליב קריסטלר היה בלשן ומיסיונר נוצרי במערב אפריקה.
וולטר ושתי אחיותיו, קיבלו חינוך יסודי בבית, ורק בגיל 13 הוא נכנס לבית ספר מסודר.
לפני מלחמת העולם הראשונה, החל קריסטלר ללמוד פילוסופיה וכלכלה פוליטית ולאחר מכן שירת בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בסיום המלחמה הלך ללמוד באוניברסיטאות של היידלברג ומינכן.
במשך עשר השנים הבאות עבד בעבודות שונות (בנאי, עיתונאי) ובילה זמן קצר באוניברסיטה.
הוא התחתן בשנת 1921 ועבד בקואופרטיב בנייה בברלין, שם נשאר עד 1924. בשנת 1922 הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
בין השנים 1925–1928 הועסק ולאחר מכן הפך מנהל בחברת בנייה המתמחה בייצור טרומי.
בשנת 1928 הוא איבד את עבודתו והתגרש כאשר היו לו שלושה ילדים.
בשנת 1929 חזר ללימודים לתואר שני, שהובילו אל עבודת הדוקטורט המפורסמת שלו בתאוריית המקומות המרכזיים בדרום גרמניה שפורסמה בשנת 1933.
עבודתו של קריסטלר לא זכתה להכרה בחשיבותה על ידי גאוגרפים בני תקופתו.
אך היא משכה תשומת לב של מדענים נאצים שראו בה יסוד לארגון מחדש של המרחב שיכבש על ידי גרמניה, במטרה להרחיב את "מרחב המחיה" של העם הגרמני.
לכן הוא קיבל בסוף שנות השלושים מינוי אקדמי קצר מועד באוניברסיטת פרייבורג-ברייסגאו, שם עסק במחקר במכון ללימודי השלטון המקומי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, בגלל גילו הוא לא גויס לצבא הגרמני, אך הצטרף למפלגה הנאצית, ועבר לשירות ממשלתי.
הוא עבד במשרדי האס אס של היינריך הימלר שתכנן את יישובם מחדש של השטחים שיכבשו במזרח אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בראש המוסד הזה עמד פרופסור לחקלאות קונראד מאייר (1901–1973) (Konrad Meyer) שהיה איש אס אס.
משימתו של קריסטלר הייתה להכין תוכניות ליישוב מחדש של אוכלוסייה גרמנית, ולהקים מערכת ערים ולתכנן את הגאוגרפיה הכלכלית של אזורי הכיבוש של גרמניה בעיקר בצ'כוסלובקיה ובפולין.
קריסטלר קיבל הערכה מיוחדת על תכנון פולין הכבושה, ועשה זאת באמצעות תורת המקומות המרכזיים שלו.
לאחר המלחמה הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה והפך לפעיל פוליטי.
הוא המשיך לחיות במערב גרמניה, בבית אמו בדרמשטאדט (Darmstadt).
בגלל עמדותיו הפוליטיות, הקומוניסטיות, הוא נחשד בשלב מסוים בריגול לטובת המזרח, אבל הוא זוכה.
הוא לא התקבל לעבודה בשום מוסד אקדמי, אבל הקדיש את עצמו לגאוגרפיה של התיירות.
מאז 1950, תאוריית המקומות המרכזיים שלו משמשת בסיס מחדש את תכנון אזורי ועירוני ברפובליקה הפדרלית של גרמניה.
בשנת 1950, קריסטלר, יחד עם אחרים ייסדו את ה"אגודה הגרמנית לגאוגרפיה יישומית" וזאת מעניקה פרסים לסטודנטים על שמו של וולטר קריסטלר מדי שנה.
וולטר קריסטלר מת ביוגנהיים, גרמניה ב-9 במרץ 1969, אבל הפולמוס על האיש לא תם.
סקר שדה שעשה קריסטלר בדרום גרמניה, אפשר לו לפתח את התאוריה שלו.
בשנות השלושים האזור הזה לא הושפע עדיין מהמהפכה התעשייתית.
כתוצאה מכך, התאוריה שלו הניחה כי התארגנות היישוב במרחק תהיה ברציונל של שוק חופשי, רעיון שכתב עליו מאה שנה קודם יוהאן פון תינן.
קריסטלר פיתח את התאוריה בהנחה שמתקיים מרחב אחיד בנופו, ומתפקד באופן עצמאי בתנאים תחרותיים של יצרנים וצרכנים.
לפי המודל של קריסטלר ייווצר "סדר מרחבי" שבו היישובים מסודרים בצורת משושים במרחב האחיד.
צורת המשושים, יוצרת את הכיסוי המתאים ביותר לאזורי השוק, מבלי שישנה חפיפה או תחרות בין היצרנים וכל שטח האזור מכוסה מבחינת קבלת השירותים.
המודל של קריסטלר מבוסס על מדרג, (היררכיה) של יישובים שכל אחד מהם נותן ומקבל סוגים מסוימים של שירותים בהתאם לגודלם.
המודל שלו המבוסס על מערכת מידרג יישובי, מציע ארבעה מאפיינים בסיסיים:
מקומות מרכזיים הנמצאים במקום גבוה יותר במידרג, יספקו את כל הסחורות והשירותים הנמצאים במרכזים הנמצאים בסדר נמוך יותר במידרג.
מקומות מרכזיים גבוהים במדרג, יספקו מגוון של תפקודים מיוחדים שאינם במקומות נמוכים יותר במדרג.
באזור מסוים, מספר היישובים בדרג נמוך, גדול יותר ממספר היישובים בדרג רם יותר.
המקומות המרכזיים הנמצאים גבוה במדרג, יהיו רחוקים יותר זה מזה, בהשוואה למרחק בין היישובים הנמצאים במקום נמוך יותר במידרג.
תאוריית המקומות המרכזיים חדרה לתוך עולם הגאוגרפיה, כשעבר לפסים של גישת מחקר פוזיטביסטית ("המהפכה הכמותית").
מאות מחקרים אמפיריים ותאורתיים התבססו בשנות החמישים עד שנות השבעים על התאוריה הזאת.
רעיונותיה חדרו במקביל למוסדות וארגוני תכנון אזורי בארצות שונות, כולל בישראל: בעת שהיה צורך בתכנון המרחב לאחר מלחמת העצמאות.
יצירת עיירות הפיתוח ומיקומן התבסס על רעיונות שנלקחו מתאוריית המקומות המרכזיים.
וגרמניה הנאצית, אך בגלל חשיבות התאוריה שיצר וחשיבותה בפיתוח הרעיונות של הגאוגרפיה בשלב המהפכה הכמותית, מצאה "האגודה של הגאוגרפים האמריקאיים" להעניק לו אות הצטיינות, מהלך שלאחריו העיזו גורמים נוספים לכבד את קריסטלר בתוארי כבוד, כגון: "החברה השוודית לאנתרופולוגיה וגאוגרפיה", אוניברסיטת בוכום ועוד.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, והתהוות המהפכה הכמותית בגאוגרפיה, וולטר קריסטלר ותורתו זכו לתהילת עולם.
הגאוגרפים האמריקאיים אימצו אותו לחיקם והעניקו לו כבוד בפנטאון של חשובי החוקרים שתרמו לגאוגרפיה המודרנית.
תהילתו לא קושרה כלל עם עברו הנאצי.
רק באמצע שנות הששים החלו להופיע מאמרים שהזכירו את עברו, אבל אלה היו מאמרים אפולוגטיים – היינו שהזכירו את העובדה, אבל הדגישו כי למעשה הוא היה "פקיד נמוך דרג" שעסק במקצועו המדעי בצורה יישומית.
פרופ' ארנון גולן, (1997), תקף את הגישה הסלחנית או האפולוגטית כלפי וולטר קריסטלר, וכתב כי קריסטלר היה הבולט ביותר בין הגאוגרפים הגרמניים, שעסקו בתכנון "מרחב המחיה" שיהיה לאחר הניצחון הגרמני.
מרחב שיסולקו ממנו התושבים המקוריים.
במרחב כזה שעבר טיהור אתני, ניתן ליישב את האוכלוסייה הגרמנית הצפופה שבמולדתם.
הוא עבד במחלקת התכנון של הס.ס ותכנן מחדש את המרחב בהתאם לתאוריית המקומות המרכזיים שלו.
ואין ספק שידע כיצד מרחב זה מפונה מתושביו המקוריים ולמרות זאת המשיך בתכנונו במשך כל שנות המלחמה.
בימיו, קריסטלר לא היה מחשובי הגאוגרפים בגרמניה ולא מהשורה הראשונה של אנשי רוח.
גאוגרפים רבים אחרים פעלו במוסדות גרמניה הנאצית בזמן מלחמת העולם השנייה.
מספרם של הגאוגרפים היהודים שנספו בשואה, מעולם לא נחקר, אבל לפחות המפורסם שביניהם – פרופ' אלפרד פיליפסון, ששירת את גרמניה עד עליית הנאצים לשלטון, ניצל ושרד את מחנה הריכוז טרזינשטט.
גאוגרף גרמני חשוב אחר – פרופ' קארל האוסהופר, שהיה קשור למפלגה הנאצית ומנהיגיה בראשית דרכם בשנות העשרים, הוכנס למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944, ושרד את התקופה.
הגאוגרפים הישראלים, טוען גולן, לא הפנימו את משמעות השירות לנאציזם שעשה קריסטלר.
אף על פי שחשיבות תאוריית המקומות המרכזיים הלכה ונדחקה במהלך השנים, הוא עדיין זוכה לתהילה ומונצח בלי שום הערת שוליים על עברו הנאצי בספר לימוד שהוציא לאור משרד החינוך בשנת 2010.
וולטר רוברטסון היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא זכה בעיטור הצבאי השני הגבוה ביותר, צלב השירות המצוין, על הנהגתו את הדיוויזיה ה-2 במהלך הקרב על הבליטה בדצמבר 1944.
וולטר מלוויל רוברטסון נולד ב-15 ביוני 1888, לוויליאם וולטר רוברטסון ולמרי פאני (לבית פטיט).
הוא למד בבית הספר המרכזי של המדינה המרכזית ולאחר מכן באוניברסיטת אוקלהומה, שם הוא לקח עבודה מיוחדת בהנדסה.
רוברטסון למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט, ניו יורק וסיים את הלימודים ב-12 ביוני 1912, תוך שהוא מקבל דרגת לוטננט משנה.
רבים מחבריו לכיתה ווסט פוינט הפכו מאוחר יותר לגנרלים במלחמת העולם השנייה.
לדוגמה: וייד הייסליפ, ג'ון שירלי ווד, וולטון ווקר, ריימונד בארטון, הארי מלוני, גילברט קוק, סטיבן צ'מברלין, ארצ'יבלד ארנולד, אלברט בראון, רוסקו קרופורד, ויליאם וילבור, ברדפורד צ'יינוות', רוברט ליטלג'ון, סידני ספולדינג, פרנקלין סיברט, תומאס הייז, ויליאם וויבר, ויליאם הובסון, ג'ון לואיס, דבנפורט ג'ונסון, ויליאם מוריסי ומילארד הרמון.
השירות הצבאי הראשון שלו היה במחנה שפילד, הוואי, שם הוא נשאר עד 1915. אחר כך שירת זמן מה בפרסידיו של סן פרנסיסקו, לפני שהועבר לנוגאלס, אריזונה, שם שירת כקצין הממונה על אימוני 800 חיילים ו-53 קצינים לתפקיד מיוחד.
לאחר מכן הוא הועבר לבית הספר לקצינים שהוקם במחנה בילס בטקסס, לפני שנשלח לצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה במאי 1918. לאחר המלחמה שירת רוברטסון עם כוחות הכיבוש בגרמניה עד 1920.
בין המלחמות הוא פיקד על יחידות שונות בחיל הרגלים, ובשנת 1940 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-9. מדצמבר 1941 עד מאי 1942 היה רוברטסון סגן מפקד הדיוויזיה ה-2, ולאחר מכן הוא מונה למפקדה.
ביוני 1944 נחת רוברטסון עם הדיוויזיה ה-2 בנורמנדי, ופיקד עליה במהלך המערכה בנורמנדי, הקרב על ברסט, הקרב על הבליטה ובמהלך פלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.
ביוני 1945 מונה רוברטסון למפקד הקורפוס ה-15, והחליף את בן כיתתו, לוטננט גנרל וייד הייסליפ.
הקורפוס היה חלק מכוחות הכיבוש באוסטריה ואחר כך בגרמניה.
במרץ 1946, הקורפוס ה-15 פורק, ורוברטסון מונה לראש ועדת הפיקוח של בעלות הברית בבולגריה.
הוא נשאר שם עד ספטמבר 1947, אז מונה לסגן מפקד הארמייה השישית בפיקודו של מארק קלארק.
לאחר הפרישה מהצבא, רוברטסון מונה למנהל ההגנה האזרחית של קליפורניה והוצב בסקרמנטו.
הוא שירת בתפקיד זה עד 22 בנובמבר 1954, כאשר הוא מת פתאום בגיל 66 שנים.
הוא נקבר בבית בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
רוברטסון היה נשוי, אבל לא היו לו ילדים.
וולטר רוהל הוא נהג מרוצים גרמני, פעמיים אלוף העולם בראלי, שנהג עבור פיאט, אופל, לנצ'יה, אאודי פורשה, פורד וב.מ.וו.
רוהל גדל כילד הצעיר מבין שלושה ילדים לסתת ברגנסבורג.
הוריו נפרדו כשהיה בן עשר ומכאן ואילך גר עם אמו.
בגיל 16 החל לעבוד כנהגובמקביל גם החל להחליק בסקי בזמנו הפנוי.
רוהל הוזמן להשתתף בראלי הראשון שלו בשנת 1968.
רוהל היה פייבוריט לזכייה באליפות העולם בראלי במהלך שנות השבעים והשמונים וניצח בראלי מונטה קרלו ארבע פעמים עם ארבעה יצרנים שונים.
הנווט שלו במשך שנים רבות היה כריסטיאן גייסטדורפר.
הוא זכה באליפות של 1980 עם הפיאט 131 אבארת', אם כי האליפות השנייה שלו ב־1982 היא זו שהרשימה רבים.
הוא זכה באליפות זו הודות לעקביות שלו עם האופל אסקונה 400 המונעת בהנעה אחורית תוך שהוא עוקף יריבים עם מכוניות עדיפות כמו מישל מוטון שנהגה באאודי קוואטרו עם כפולת ההנעה.
בשנה זו הוא גם זכה באליפות אפריקה בראלי.
עם זאת, זמן קצר לאחר הזכייה באליפות הוא פוטר מקבוצת אופל על ידי מנהל הקבוצה טוני פול מכיוון שלא אהב להתחרות בראלי בריטניה בו לרוב לא זכה להצלחה.
לרוהל היו כבר ויכוחים קשים עם טוני פול על פעילויות פרסום עבור נותן החסות של הקבוצה, חברת הטבק רות'מנס.
רוהל, כאדם שלא מעשן, פשוט סירב להצטלם עבור פרסומות של רות'מנס, וטען שהוא התקבל לעבודה כנהג, לא כשחקן, וכי הוא לא רואה שום היגיון בקידום טבק כאדם שלא מעשן.
בשנת 1987 קבע רוהל שיא חדש במירוץ הפייקס פיק בהיותו הנהג הראשון שסיים את 14.42 המיילים (19.99 ק"מ) של מסלול טיפוס ההר בפחות מ־11 דקות.
מצויד באאודי ספורט קוואטרו S1 E2 בעלת ה־600 כ"ס, הוא קבע זמן של 10 דקות ו־47.850 שניות כדי להגיע לפסגה על הכביש שבאותה עת היה מכוסה בעיקר בחצץ.
רוהל היה סלקטיבי בבחירת המרוצים בהם השתתף.
רוהל הצליח גם במרוצי מסלול, וכונה "גאון על גלגלים" על ידי ניקי לאודה.
במרוץ 24 השעות של נורבורגרינג ב־1992 שלווה בערפל וגשם כבד בלילה, הוא כמעט ולא האט את הקצב, וצפה את הפניות על פי תזמון.
המירוץ בכל זאת הופסק למשך שעות.
באיטליה הוא נבחר ל"נהג הראלי של המאה".
בצרפת הוא נבחר ל"נהג הראלי של המילניום" בנובמבר 2000. חבר מושבעים של 100 מומחי ספורט מוטורי מרחבי העולם שנפגשו באיטליה בחרו בו כ"נהג הראלי הטוב ביותר אי פעם".
רוהל היה צפוי לחזור להתחרות במירוץ 24 השעות של נורבורגרינג בשנת 2010 עם הפורשה 911 GT3 RS.
עם זאת, הוא נאלץ לוותר על האירוע עקב פציעה בגב.
זה היה אמור להיות מרוץ 24 השעות הראשון שלו מזה 17 שנה.
בשנת 2011 נכנס רוהל להיכל התהילה של הראלי יחד עם האנו מיקולה ובינואר 2019 נכלל בהיכל התהילה של הספורט המוטורי העולמי.
בשנים האחרונות הוא מתפקד כנהג המבחן הבכיר של מכוניות הכביש של פורשה.
24 השעות של לה מאן
שנה קבוצה נהגים נוספים מכונית קטגוריה הקפות דירוג כללי דירוג בקטגוריה 1981 פורשה סיסטמס יורגן בארת' פורשה 944 LM GTP +3.0 323 7 1 1993 פורשה לה מאן הרלי הייווד האנס־יואכים סטאקפורשה 911 טורבו S LM GT GT 79 לא סיים לא סיים
וולטר ריד היה רופא צבאי אמריקאי, שהוכיח בשנת 1901 את תפקיד היתושים בהפצת מגפת הקדחת הצהובה.
אבחנה זאת איפשרה את השלמת העבודות על תעלת פנמה.
על שמו נקרא המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד במדינת מרילנד.
וולטר ריד היה בנו של כומר מתודיסטי.
סיים בית הספר לרפואה באוניברסיטת וירג'יניה ומאוחר יותר תואר דוקטור נוסף באוניברסיטת ניו יורק.
ריד עבד במועצת הבריאות של ניו יורק עד 1875 אז וגויס לצבא ארצות הברית.
לאחר חמש שנים של אימונים הועלה לדרגת לוטננט ראשון ולאחר פרק הזמן המתאים עלה לדרגת קפטן.
בשנת 1901 הוביל ריד, שהיה כבר בדרגת מייג'ור, את הצוות שאישר את התאוריה של הרופא הקובני קרלוס פינליי כי הקדחת הצהובה מועברת על ידי מיני יתושים, תאוריה זו נתנה תנופה לתחומים חדשים של אפידמיולוגיה, ואיפשרה את השלמת העבודות על תעלת פנמה, שהפילה עד אז אלפי חללים בקרב העובדים.
וולטר ריד נפטר בגיל 51 ב-22 בנובמבר 1902. הוא קבור בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על שמו נקרא בית החולים וולטר ריד וושינגטון הבירה, שנפתח בשנת 1909, שבע שנים לאחר מותו.
הוא התמזג במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד שהוקם בשטח המרכז הרפואי הימי הלאומי, בת'סדה, במרילנד, שהוקם בשנת 2011.
סר וולטר סידני שו היה עורך דין ושופט אנגלי.
הוא כיהן כשופט במספר מושבות בריטיות, ומינויו השיפוטי האחרון היה נשיא בית המשפט העליון של מושבות המצרים (כיום סינגפור).
שו עמד בראש ועדת שו, שחקרה את מאורעות תרפ"ט בארץ ישראל.
שו נולד ב-15 באפריל 1863 במרילבון, לונדון.
שו הוא בנו של ג'ורג' שו, עורך דין - בריסטר .
הוא למד בבית הספר ברייטון ובטריניטי קולג' בקיימברידג'.
הוא ניגש לבחינת ההסמכה ללשכת עורכי הדין במידל טמפל בשנת 1888, והתמחה במשפט המקובל עד 1906.
בשנת 1906 מונה שו לשופט שלום וממלא מקום נשיא בית המשפט העליון של המושבה הבריטית, סנט וינסנט.
בשנת 1907 מונה לנשיא בית המשפט העליון של סנט וינסנט.
בין השנים 1912 ל-1914 הוא היה נשיא בית המשפט העליון של הונדורס הבריטית (כיום בליז) ובין השנים 1914 ל-1921 כיהן כשופט של בית המשפט העליון בציילון (כיום סרי לנקה).
במסגרת חגיגות יום הולדתו של המלך ג'ורג' החמישי ביוני 1921, הוענק לו תואר אבירות על ידי המלך.
בשנת 1921 הוא מונה לנשיא בית המשפט העליון של מושבות המצרים (כיום סינגפור) וכיהן בתפקיד זה עד לפרישתו מכס השיפוט בשנת 1925.
בשנת 1929 עמד שו בראש ועדת החקירה שמונתה על ידי משרד המושבות הבריטי לחקר הסיבות לפרוץ מאורעות תרפ"ט בארץ ישראל, הידועה בשם "ועדת שו".
מסקנות "ועדת שו" שהתפרסמו במרץ 1930 מצאו כי "הסיבה העיקרית לעוינות ולאלימות של שנת 1929, היא האכזבה של הערבים מכך שתביעותיהם הלאומיות והפוליטיות לא מומשו וחששם מפני עתידם הכלכלי".
שו התחתן עם דורותי אמה מורטימור בשנת 1895 ולהם נולדו בן ובת.
שו נפטר בביתו בוימברון מינסטר , דורסט ב-24 באפריל 1937.
וולטר רודולף הס היה רופא שווייצרי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1949 "על גילוי הארגון התפקודי של מוח הביניים כמתאם הפעילות של האיברים הפנימיים".
הס נולד ב-17 במרץ 1881 בקנטון תורגאו שווייץ.
הוא למד רפואה בשלושה מוסדות: אוניברסיטת ציריך, אוניברסיטת קיל ואוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
הוא סיים את לימודי הרפואה בברלין בשנת 1906 והחל לעבוד כמנתח וכחוקר.
בשנת 1907 הס החל ללמוד ולעבוד כרופא עיניים, מקצוע אשר נטש בשנת 1912 לטובת עבודה במחקר.
במהלך שנות מלחמת העולם הראשונה עבד הס כחוקר באוניברסיטת בון.
בשנת 1917 הפך לפרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך, אותו ניהל עד שנת 1951. את מחקריו בנושא מבנה המוח ביצע בתחילה על חתולים, ותמך מאוד בניסויים בבעלי חיים.
בשנת 1949 זכה בפרס נובל, וחלק אותו עם אנטוניו אגש מוניש.
הס נפטר ב־12 באוגוסט 1973 בעיר לוקרנו.
המחקר של הס התבסס על טכניקות גירוי מוחי שהתפתחו בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20.
במחקרו הוא השתמש באלקטרודות כדי לגרום לגירויים באזורים מוגדרים במוח.
וגילה כי על ידי גירוי ההיפותלמוס ניתן ליצור מצבים בין ריגוש יתר לאדישות, כמו כן ניתן ליצור מצבי רעב,צמא, ירידת לחץ דם והאטת נשימה, תלוי באזור המגורה.
וולטר קריין היה אמן ומאייר ספרים בריטי.
הוא נחשב ליוצר ספרי הילדים המשפיע והפורה ביותר, בדורו.
עבודתו של קריין הציגה כמה מהמוטיבים הצבעוניים והמפורטים ביותר של ילדים בגינה שאפיינו שירים וסיפורי ילדים במשך עשרות שנים.
הוא היה חלק מתנועת האמנויות והאומנויות והפיק מגוון של ציורים, איורים, ספרי ילדים, אריחי קרמיקה, טפטים ואומנויות דקורטיביות אחרות.
קריין זכור גם בזכות יצירת מספר תמונות איקוניות הקשורות לתנועה הסוציאליסטית הבינלאומית.
קריין היה בנם השני של תומאס קריין (האב), צייר ומיניאטוריסט, ומארי קריין (לבית קרסלי), בתו של יצרן מאלט.
אחיו הבכור תומאס קריין גם היה מאייר, ואחותו לוסי קריין, הייתה סופרת מוכרת.
הוא היה תלמיד של האמן והמבקר הנודע ג'ון ראסקין.
הוא העריץ את ציירי הרנסאנס האיטלקי, מרכיב נוסף וחשוב בהתפתחות כישרונו היה לימוד הדפסי צבעים יפניים, שאת שיטותיהם חיקה בסדרה של ספרי צעצוע, שהתחילו אופנה חדשה.
מתחילת שנות השמונים, של המאה ה-19, בהשפעתו של ויליאם מוריס, קריין היה קשור קשר הדוק לתנועה הסוציאליסטית.
הוא עשה בדיוק כמו מוריס עצמו והכניס אמנות לחיי היום יום של כל המעמדות.
הוא הקדיש תשומת לב רבה לעיצובים לטקסטיל וטפטים ולקישוט הבית.
אך הוא גם השתמש באמנותו לקידום ישיר של המטרה הסוציאליסטית.
במשך זמן רב סיפק את הקריקטורות השבועיות עבור העיתונים הסוציאליסטיים Justice, Commonweal ו-The Clarion.
הוא הקדיש זמן לחברת התערוכות לאמנויות ומלאכות, שאותה סייע להקים בשנת 1888. והיה סגן נשיא איגוד הלבוש הבריא והאומנותי - תנועה שהחלה בשנת 1890, שמטרתה הייתה לקדם בגדים רופפים, בניגוד ל"נוקשות, הצפיפות ומשקל הבגדים המסורתיים הוויקטוריאנים".
הם הפיקו חוברות רבות המתארות את מטרת האיגוד, ביניהן אחת שכותרתה הייתה "איך להתלבש ללא מחוך" אותה אייר קריין.
קריין הסתבך בשערורייה בזמן ביקורו בארצות הברית ב-1891, לרגל פתיחת תערוכתו.
התסבוכת קשורה להתנגדותו להוצאתם להורג של אנרכיסטים שנשפטו כטרוריסטים בשנת 1887, במה שנודע כאירועי היימרקט.
התמיכה והאירוח האמריקאי שלו בוטלו לאור פרשה זו.
וולטר קריין מת ב־14 במרץ 1915 בבית החולים בווסט סאסקס.
גופתו נשרפה במשרפה של גולדרס גרין, שם נשאר אפרו.
בשנת 1865 הוא החל לשתף פעולה באיור ספרי צעצוע של חרוזי ילדים ואגדות.
בין השנים 1865–1876 ייצרו קריין ואוונס שניים עד שלושה ספרי צעצוע בכל שנה.
יצירתו התאפיינה בקווי מתאר חדים וגוונים שטוחים.
וכן קשר אסתטיתי בין הקליגרפיה ובין האיור.
קרייו אייר עשרות ספרי ילדים, במהלך שנות השמונים והתשעים וכתב בעצמו ואייר שלושה ספרי שירה, "המלכה סאמר" (1891), "רנסאנסנס" (1891), ו"שלוש הסירנות" (1886).
הוא גם אייר את ספריה של נלי דייל בנושא הוראת הקריאה באנגלית, אלה כנראה הושלמו בין השנים 1898 ל-1907.
הציורים שלו, היו בעיקר אלגוריות ביניהן גשר החיים (1884) והם הוצגו באופן קבוע בגלריית גרוסבנור ומאוחר יותר בגלריה החדשה.
"סוסיו של נפטון" הוצגו בגלריה החדשה בשנת 1893.
לאחר מכן היא הוצגה בגרמניה, אוסטריה וסקנדינביה.
הוא היה בוחן במחלקת המדע והאמנות במוזיאון דרום קנזינגטון; מנהל העיצוב בבית הספר העירוני של מנצ'סטר (1894); מנהל אמנותי במכללת רידינג (1896); ובשנת 1898 לתקופה קצרה מנהל המכללה המלכותית לאמנות, שם תכנן תוכנית לימודים חדשה שנועדה להביא את התלמידים למגע הדוק יותר עם כלים וחומרים.
הספר "האיור הדקורטיבי של ספרים ישנים וחדשים" (מהדורה שנייה, לונדון וניו יורק, 1900) הוא תרומה חשובה שלו לתיאוריה.
בשנת 1887 הוזמן קריין על ידי אמילי ברינגטון לצייר סדרת ציורי קיר לקישוט אולם הצלב האדום החדש בסאות'וורק.
קריין יצר שלושה ציורי קיר בגודל מלא בנושאים של הצלה וגבורה.
לאחר 1894 לא נוצרו ציורי קיר נוספים, בין היתר בשל מחסור במימון אלא גם משום שהתגלה כי תאורת הגז באולם פוגעת בציורים.
אולם הצלב האדום נמצא כעת בידיים פרטיות ומעמדם של ציורי הקיר אינו ידוע.
וולטר מרקוס פירס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון ה-17 בשנים 1923–1927 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1933–1943. הוא נולד באילינוי, ולפני כהונתו כמושל הוא כיהן כחבר הסנאט של אורגון.
פירס נודע גם בשל פסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית "פירס נגד אגודת האחיות" שנגע לחינוך חובה.
וולטר פירס נולד בעיר מוריס שבאילינוי לצ'ארלס מ.
(לבית קאלפ) פירס, זוג חוואים תומכי האגף ג'קסוני של המפלגה הדמוקרטית.
בגיל 17 הוא החל ללמד בבית ספר, אף על פי שעד אז השכלתו הייתה תיכונית בלבד.
ב-1883, על רקע האבחון שלו כחולה שחפת ועל רקע רעיון הייעוד הגלוי, כפי שהוצג על ידי הוראס גרילי, הוא עבר מערבה.
לאחר שהגיע ביוני אותה שנה לפורטלנד, אורגון, לא עלה בידו למצוא עבודה.
לאחר תקופה בה הוא עבד בשדות החיטה של וואלה וואלה, וושינגטון, הוא הרוויח מספיק כסף כדי להתיישב בעיר מילטון שבאורגון, שם הוא שב לקריירה שלו בהוראה והקים חווה מצליחה.
כאיש חינוך, נמשך פירס לפוליטיקה המקומית.
הוא נודע בשל השקפותיו בעד חוק היובש, ולרוב הוא דיבר בפני תלמידיו נגד הברים שמכרו משקאות אלכוהוליים.
ב-1887 נשא פירס לאישה את אחת מתלמידותיו, קלרה ר.
רודיו, שנפטרה שלוש שנים בלבד לאחר מכן בעת לידה.
התינוקת נקראה על שם אמה, ופירס נשא ב-1893 לאישה את אחותה, לורה.
לשניים נולדו חמישה ילדים, ולורה נפטרה ב-1925 ממחלת הסרטן.
אשתו השלישית של פירס הייתה קורנליה מרווין, הספרנית הראשית המדינתית של אורגון, שאותה הוא נשא לאישה ב-1928.
בשנים 1886–1890 שימש פירס כמפקח הראשי של בתי הספר הציבוריים של מחוז אומטילה.
לאחר מכן ועד 1894 הוא היה פקיד המחוז, והרוויח סכום כסף מספיק מעסקאות מקרקעין כדי להמשיך את לימודיו.
לאחר מכן הוא שב לאילינוי עם משפחתו כדי ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, וב-1896 קיבל תואר בוגר במשפטים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה, שב פירס עם משפחתו לאורגון, שם הוא פתח משרד עורכי דין מצליח בעיר פנטדלטון.
בשנים 1896–1906 הוא ניהל חברת חשמל, עסק בעסקי מקרקעין, והיה לאחר ממגדלי פרי הרפורד הנודעים ביותר במדינה.
הוא נבחר שוב כפקיד המחוז ושימש בתפקיד בשנים 1899–1903.
ב-1902 נבחר פירס לסנאט של אורגון.
במשך תקופת כהונתו בתפקיד הוא ניסה ללא הצלחה להעביר חקיקה נגד שתיית משקאות אלכוהוליים, אך הצליח להעביר חוק למימון החינוך בשיעור של שישה דולרים לכל ילד.
בבחירות לכהונה שנייה ב-1906 הוא נוצח, ופרש מהפוליטיקה למשך העשור הבא.
בעת שהיה מחוץ לחיים הפוליטיים, המשיך פירס בפעילות מקומית ומדינתית.
הוא היה המייסד של ברית החוואים של אורגון ושל הליגה לכוח ציבורי.
הוא עמד בראש ליגת משלמי המיסים של אורגון, והיה חבר מועצת המנהלים של הקולג' החקלאי של אורגון בשנים 1905–1927. באותה תקופה הוא החל לקדם את השימוש במימי נהר קולומביה להפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
פירס גם קידם את חברת הסנטוריום הוט לייק במחוז יוניון.
הוא ושותפו לבעלות על החברה, פריש ויליס, הואשמו על ידי משקיע נוסף בהונאה, אך זוכו מכל אשמה בבתי המשפט ב-1918. הסנטוריום לשעבר הוא כיום מלון הוט לייק, והוא רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ב-1912 זכה פירס במועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית, אך בבחירות הכלליות הוא נוצח על ידי הארי ליין.
ב-1916 הוא נבחר שוב לסנאט המדינתי.
ב-1918 התמודד פירס ללא הצלחה כמועמד פרוגרסיבי דמוקרטי מול מושל אורגון המכהן ג'יימס ויתיקומב.
בבחירות הבאות ב-1920 הוא איבד את מושבו בסנאט לאחר שנוצח בהפרש של 27 קולות בלבד.
פירס החזיק בהשקפות גזעניות ואיגניות, ותמך בהגבלת הילודה ובחוקי יובש.
ב-1922 הוא התמודד בהצלחה בבחירות למשרת מושל אורגון מול המושל המכהן בן אולקוט.
באותה עת עלו כוחו והשפעתו של הקו קלוקס קלאן בכל רחבי אורגון.
הוגשה הצעת חוק חינוך חובה אנטי-קתולית ואנטישמית, שעל פיה חויבו כל הילדים בגיל חינוך ללמוד בבתי ספר ציבוריים.
אולקוט סירב נחרצות לשתף פעולה עם הקלאן.
פירס נקט בצעד טקטי, קיבל את תמיכת הקלאן ותמך בחוק החינוך.
כמושל התעמת פירס עם בית המחוקקים המדינתי, שהיה בו רוב רפובליקני.
ממשלו המשיך במדיניות סלילת הכבישים כפי שהיה בתקופות ממשליהם של שני קודמיו בתפקיד, אך לא עלה בידו להעביר את חוק מס ההכנסה המדינתי או את אגרת הרישיון לכלי רכב.
הוא ניסה לגייס תמיכה מהרפובליקנים הפרוגרסיביים בסוגיות הרפורמה בבתי הכלא, הייעור מחדש, ופיתוח האנרגיה ההידרואלקטרית, ומנגד הוא גרם לפילוג בשורות המפלגה הדמוקרטית באורגון כאשר תמך ברוברט לה פולט בבחירות לנשיאות של 1924. הקו קלוקס קלאן, שתמך בו שנים ספורות קודם לכן, החל לסגת מתמיכתו בו.
בבחירות של 1926 נוצח פירס על ידי הרפובליקני אייזק לי פטרסון.
לאחר סיום כהונתו כמושל שב פירס לחוותו שבעיר לה גרנד.
חוק חינוך חובה נפסל בהמשך בפסק הדין של בית המשפט העליון של ארצות הברית משנת 1925 "פירס נגד אגודת האחיות" , על בסיס ההפרה של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
ב-1928 התמודד פירס ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של אורגון.
ב-1930 הוא דחה הצעה להתמודד על כהונה נוספת כמושל, אך ב-1932 הוא התמודד שוב על מושב בבית הנבחרים.
הוא נבחר על רקע הניצחון הסוחף של פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות לנשיאות של אותה שנה.
פירס היה לתומך נאמן של מדיניות הניו דיל של רוזוולט, וכיהן בבית הנבחרים עד לתבוסתו ב-1942.
כאחד מהפוליטיקאים הקשישים ביותר בהיסטוריה של אורגון, פרש פירס מהחיים הפוליטיים בגיל 81. יחד עם רעייתו קורנליה הוא פרש לעיירה אאולה.
השניים היו מעורבים בתנועה נגד היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
וולטר פירס נפטר בסיילם ב-27 במרץ 1954, בגיל 92. הוא נטמן בבית הקברות סיטי ויו שבעיר.
אשתו השלישית קורנליה נפטרה ב-1957.
וולטרון: המגן האגדי היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית, אשר הופקה על ידי DreamWorks Animation Television ו-World Events Productions.
הסדרה עלתה לראשונה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-10 ביוני 2016 והסתיימה ב-14 בדצמבר 2018, בין היתר בישראל בדיבוב העברי.
במשך אלפי שנים, אימפריית גלרה הטרידה את היקום על ידי השמדת תרבויות אחרות ושעבוד גזעים שונים.
האיום היחיד הידוע חזק מספיק נגד כוחה ותוכניותיה של האימפריה הוא "מגן היקום" האגדי וולטרון, לוחם רובוטים בגובה 328 רגל המורכב מחמישה רובוטים אריות שטייסיהם ידועים בשם "הפלאדינים" או "כוח וולטרון".
בשיא המלחמה שהסתיימה בהרס כוכב הלכת אלתיאה, הפריד המלך אלפור מאלתיאה את וולטרון כדי להגן עליו מפני נפילה לידיו של הקיסר גאלראן הרשע זרקון.
המלך אלפור קשר את האנרגיות של חמשת האריות לכוח החיים של בתו אלורה ושלח אותם ברחבי היקום למקומות שונים עד שהגיע הזמן שבו הדור הבא של הפלדינים יופיע והגיע הטייס וולטרון.
הנסיכה אלורה, יועצה המלכותי קורן וטירת האריות האלטאית הוסתרו על כוכב הלכת ארוס יחד עם האריה השחור.
בהווה, נתיב הכיבוש והחיפוש של אימפריית גלרה אחר וולטרון הוביל אותם למערכת השמש של כדור הארץ.
קבוצה של טייסי חלל – שירו, קית', לאנס, פידג' והאנק – מגלים את האריה הכחול ומיד נסחפים למלחמת גלרן.
הם פוגשים את הנסיכה אלורה, הופכים לפלדינים החדשים, ומאחדים מחדש את חמשת האריות כדי ליצור את וולטרון, ומתחילים את מאבקם לשחרור היקום מאימפריית גלרה.
דמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתשירוג'וש קיטוןיפתח אופירקית'סטיבן יואןתומר לוי / רועי ניבהנסיכה אלורהקימברלי ברוקסטליה ברקאילאנסג'רמי שאדהיהונתן מגוון"פידג'"בקס טיילור-קלאוסתהל שהםהאנקטיילר לאביןערן מורקוראןריס דארביסער בדישיהקיסר זארקוןניל קפלןיורם יוספסברגהמכשפה הגאר / הונרבהקרי סאמרענת ניבהנסיך לוטורא.
לוקסיורועי ויינברג / תומר לוי
שירוגן "שירו" טדאשי (מדובב על ידי יפתח אופיר) - הפלדין השחור.
הטייס לשעבר של האריה השחור (ומפעת כך, המנהיג לשעבר של וולטרון) והמנהיג לשעבר של צוות אטלס.
בתחילת הפרק הראשון מראים ששנה לפני תחילת הסדרה, שירו נלכד ביחד עם סם ומאט הולט על ידי אימפריית גלרה שבמהלכה קיבל זרוע ימין תותבת בה הוא משתמש כמו חרב.
שירו הוא מנהיג מלידה ובעל כישורי החלטות טובות בשעת לחץ.
תכונותיו הבולטות (מלבד כישורי המנהיגות שלו) הם רוגע וקור רוח שתמיד משאירים אותו בשליטה עצמית.
בהתחלה הביארד של שירו נאבד עם הפלדין המקורי של האריה השחור (המלך זארקון).
אך בפרק האחרון של עונה 2 כאשר הקשר בין האריה השחור לזארקון מתפרק, שירו מקבל את הביארד השחור.
לאחר ששירו משתמש בו כדי להפוך את החרב של וולטרון ל"חרב בוערת", הוא נעלם באופן מסתורי מתוך האריה השחור.
לכן, במהלך הידתרותו קית' מחליף אותו כמנהיג הצוות (כמו ששירו רצה בפרק של העונה ה-2 "ברחבי היקום") ויורש גם כן את הביארד שלו.
האריה השחור יוצר את הראש והגוף של וולטרון.
בתחילת העונה השלישית, הוא חוזר לאחר זמן מה ותופס מחדש את מיקומו כראש צוות וולטרון.
אך משום מה, האריה השחור לא מוכן לקבל אותו כפלדין שלו.
עד שקית' עוזב את הצוות לטובת "הלהב של מרמורה".
בפרק השישי של העונה השישית ("כל הדברים הטובים") שירו מתגלה כשיבוט שהאגאר יצרה כדי להסתנן לצוות וולטרון ושירו האמיתי מת לאחר הקרב נגד זארקון (אך לאחר שקית' נגרר לתודעה של האריה השחור, הוא מגלה שהאריה השחור שמר כל הזמן הזה על תמצית החיים של שירו האמיתי).
בסוף הפרק "מגן היקום" אלורה מצליחה להוציא את תמצית החיים של שירו (האמיתי) מהתודעה של האריה השחור, ולהעביר אותה אל הגוף המשובט.
בפרק "הרפקה קטנה" מגלים שלשירו היה חבר בשם אדם, שנפרד ממנו כששירו בחר לצאת למשימת קרברוס, למרות מחלת השרירים שיש לו.
בנוסף בפרק מראים פלשבק של איך הוא וקית' נפגשו לראשונה ואת הסיבה שהקשר ביניהם חזק כל כך.
בפרק "המבצר האחרון חלק ב'" מגלים שאדם מת במתקפה על כדור הארץ.
בעונה ה-7 הוא הופך לראש צוות אטלס.
שנה לאחר הפרק האחרון של העונה השמינית (העונה האחרונה) מגלים שהוא פרש מהצוות והתחתן עם אחד מאנשי צוות אטלס.
קית' (מדובב על ידי תומר לוי / רועי ניב) - הפלדין האדום.
הטייס לשעבר של האריה האדום (ומפעת כך, יד ימינו לשעבר של שירו) והטייס הנוכחי של האריה השחור (ומפעת כך, מנהיג הצוות הנוכחי של וולטרון).
המנהיג החדש של צוות וולטרון לאחר ששירו נאבד/נהרג/פרש.
היה אחד הצוערים הכי צעירים של Galaxy Garrison ולמד בהדרכתו של שירו.
נהיה צוהר של "גאריסון" בגיל 16 בהמלצתו של שירו.
אך זמן קצר לאחר שהודיעו שכנראה הצוות לקרברוס (ומתוכם שירו) מת בחלל, קית' סולק מ"גאריסון" על שם בעיות משמעת.
קית' הוא יתום מאב מגיל קטן, ולכן היחסים בינו לבין שירו הם דומים ליחסים בין אב לבן.
אביו של קית' היה כבאי שמת במהלך משימה.
קית' הוא זה שתכנן את הבריחה של שירו כשהוא התרסק על כדור הארץ.
עם זאת, לאנס, האנק ופידג' נדחפו למשימת ההצלה כאשר לאנס ניסה לקחת את המשימה לידיו ולהציל בעצמו את שירו.
רוב הזמן קית' הוא שקט ומחושב.
בפרק הראשון של העונה הראשונה, אלורה מכנת אותו "אדם שבטוח באינסטיגטים שלו יותר מעל הקישורים שלו".
אך הוא יכול להיות מאוד תוקפני כאשר נכנסים לו למרחב האישי, מתגרים בו ופוגעים במי שאכפת לו מהם.
בנוסף, למרות שבהמשך נהיה מנהיג הצוות, קית' תמיד נחשב ל"זאב בודד" שעושה הכל רק בדרכו שלו.
היה בעל יריבויות עם לאנס ועם הצוהר גריפין בשל כך שהם כל הזמן התגרו בו.
אך היריבות שלו עם לאנס נגמרה בפרק "חילוף המשמר" כאשר לאנס מקבל את קית' כמנהיג החדש של וולטרון, מרצון שגם קית' יקבל את עצמו כמנהיג החדש של הצוות.
הביארד של קית' לובש צורה של חרב, והוא יכול ליצור את החרב הגדולה של וולטרון.
עם הביארדים הכחול, הירוק וצהוב ניתן להפוך אותו לגדול מספיק כדי לחתוך ספינות מלחמה ענקיות.
האריה האדום יוצר את הזרוע הימנית של וולטרון.
קית' מסוגל להטיס כל כלי טיס שקיים.
בעונה השנייה (בפרק "הלהב של מרמורה") קית' מגלה שהסכין שלו (שקיבל מאביו שקיבל מאימו הרבה שנים לפני תחילת הסדרה) בעצם שייך לארגון סודי של גאלרנים ובני תערובת גאלרנים נגד הקיסר זארקון בשם "הלהב של מרמורה".
מה שאומר שקית' הוא חצי גאלרני (מה שאומר שאימו גאלרנית).
בעונה השלישית (בפרק "קוד של כבוד") הוא עוזב את צוות וולטרון לטובת "הלהב של מרמורה".
בפרק "חוד התער" הוא מוצא ביחד עם אימו קרוליה (לוחמת גאלרנית של "הלהב של מרמורה" אותה מוצא בפרק "שושלות") את מורל (אלטאית שמספרת להם על מעשיו של הנסיך לוטור ואיך הוא הרס את המשפחה שלה) ואת קוסמו (זאב קוסמי שמסוגל להשתגר ממקום למקום שקית' מאמץ).
בנוסף, בפרק "קוד התער" הוא מגלה איך קרוליה פגשה את אביו ומה הייתה הסיבה שהיא עזבה אותם כשהיה תינוק.
לאנס (מדובב על ידי יהונתן מגוון) - הפלדין הכחול.
הטייס לשעבר של האריה הכחול והטייס הנוכחי של האריה האדום (ומפעת כך, יד ימינו הנוכחי של קית').
לאנס היה טייס קרב של הצוות שלו (שכלל בתוכו את האנק ופידג') ב-"Galaxy Garrison".
לרוב לאנס נחשב שחצן, פלרטטני ובטוח בעצמו יתר על המידה והוא תמיד מנסה להיות "הליצן" בצוות.
הוא מחשיב את עצמו כעל גבר של נשים, בדומה לברוק מפוקימון.
עם זאת, לאחר שמכירים אותו, מבינים שהוא יכול להיות גם די רגיש, רפלקטיבי ומרוחק ולכן הוא סובל לפעמים מבעיות של הערכה עצמית (משום כך הוא הופך לפלדין של האריה האדום לאחר שאלורה הופכת לפלדינית של האריה הכחול).
בהתחלה לאנס וקית' היו יריבים אך ככל שהזמן עבר הם התחילו לחבב זה את זה.
בנוסף, היריבות שלו עם קית' נגמרת באופן סופי בפרק "חילוף המשמר" כאשר הוא מקבל את קית' כמנהיג החדש של וולטרון, מרצון שגם קית' יקבל את עצמו כמנהיג החדש של הצוות.
לאנס הוא צלף מיומן ולכן הוא גם נחשב לצלף של הצוות (בנוסף להיותו השטותניק של הצוות).
האריה הכחול יוצר את רגלו הימנית של וולטרון.