tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1937 הוא הפך לשותף במשרד האדריכלים של קנט אנד אולדריך בפרובידנס.
מאוחר יותר הוא פתח משרד אדריכלים פרטי והפך למתכנן הערים הראשי של העיר.
הוא שמר את העניין שלו בציור בצבעי מים לאורך חייו.
הוא למד בבית הספר אוהרה, סדנת פוזיטנו, בית הספר לעיצוב ברוד איילנד והשתתף מדי שבוע בשיעורי ציור דמויות במועדון האמנות של פרובידנס, שם היה חבר כל חייו.
בשנות ה-60 הוא היה הבעלים והמנהל של Art Unlimited, גלריה ברחוב תאייר בפרובידנס, רוד איילנד שהציגה אמנות עכשווית של אמנים כמו הייזל בלבו, לורנס קופרמן ובאבורו סדווקר.
אלדריך הציג מספר רב של תערוכות יחיד, בעיקר במועדון האמנות של פרובידנס, אגודת צבעי המים של רוד איילנד ובגלריה במתחם בליטל קומפטון, רוד איילנד.
הוא גם הציג בתערוכות קבוצתיות רבות באותן גלריות, כמו גם במוזיאון בית הספר לעיצוב ברוד איילנד, פסטיבל האמנויות של רוד איילנד, מוזיאון דקורדובה, גלריית וירג'יניה לינץ', גלריית וילר ואחרים.
עבודתו זכתה בפרסים רבים ומיוצגת באוספים פרטיים וארגוניים רבים.
ציור צבעי מים שעשה בקמפוס של בית הספר גורדון עדיין מפאר את התעודות של בית הספר.
עד מותו הוא התמסר כולו לציור.
כפי שכתב אחד המבקרים: "השקפתו תמיד רעננה ובלתי מעורפלת, המכחול שלו מיומן, משיכותיו מהירות והצבעים שקופים ולא בוציים - הנייר עושה לעיתים קרובות את רוב העבודה...
מעין קיצור אמנותי שיכול להפוך צבעי מים למרגשים באמת ." אולדריך אמר שעבודתו הייתה "ביטוי למהות הרגשות שלי כלפי הנושא בצבע, בקו ובמרחב".
דייוויד תומאס ג'ונס היה זמר, שחקן, ומוזיקאי אמריקאים ילידי אנגליה אשר נודע במיוחד כחבר בלהקת הפופ רוק האמריקנית המאנקיז וכאחד מהשחקנים הראשיים בסדרת הטלוויזיה "המאנקיז" אשר שודרה במקור בין השנים 1966 עד 1968. במהלך שנות השישים נחשב ג'ונס לאליל נוער.
ג'ונס נולד ב-30 בדצמבר 1945 בעיר מנצ'סטר שבאנגליה.
הופעת הבכורה של ג'ונס בטלוויזיה הייתה באופרת הסבון הבריטית "Coronation Street" בה הוא גילם ב-6 במרץ 1961, בפרק אחד בלבד, את דמותו של קולין לומקס, אשר היה הנכד של הדמות הקבועה אנה שרפלס.
בנוסף הוא שיחק גם בסדרת המשטרה "Z-Cars" בערוץ BBC.
לאחר מות אמו ג'ונס החליט לנסות להיות פרש במקום משחק.
ג'ונס נשר מבית הספר התיכון על מנת לעבוד כפרש.
בהמשך החלה לשחק במחזה "אוליבר!" בווסט אנד אשר בלונדון.
בהמשך שיחק את התפקיד גם בברודוויי, והיה אף מועמד לפרס טוני.
ב-9 בפברואר 1964, הופיע ג'ונס בתוכנית "אד סאליבן" עם ג'ורג'יה בראון, שגילמה את ננסי בהפקה בברודוויי של "אוליבר!".
זה היה אותו הפרק בתוכנית של אד סאליבן בו הופיעה להקת הביטלס בפעם הראשונה בטלוויזיה האמריקאית.
ג'ונס ציין בריאיון כי באותו הלילה הוא חשב לעצמו "הסתכלתי על הביטלס מהצד של הבמה, ראיתי את הבנות משתגעות, ואמרתי לעצמי, זהו, אני חייב לקחת חלק בזה."
ג'ונס הצליח להגיע בפעם הראשונה למצעד הבילבורד הוט 100 ב-14 באוגוסט 1965 עם הסינגל , אשר הגיע בשיא למקום ה-93 במצעד.
הזמר בן ה-19 הוחתם באותה העת בחברת התקליטים Colpix Records.
אלבום הבכורה של ג'ונס עם חברת התקליטים יצא זמן קצר לאחר מכן לשווקים.
בשנת 1965 ג'ונס לוהק לתפקיד אחד מארבעת חברי להקת המאנקיז אשר הוקמה במיוחד עבור סדרת הטלוויזיה באותו השם שעלתה לראשונה לשידור בשנת 1966. הסדרה זכתה להצלחה רבה.
אף על פי שהלהקה הייתה בהתחלה להקה בדיונית, עם השנים היא הפכה ללהקה אמיתית שערכה סבבי הופעות וזכתה לפופולריות עצומה במהלך שנות ה-60 המאוחרות במיוחד לאחר ששירי הלהקה הצליחו להגיע לצמרת מצעדי הפזמונים ברחבי העולם באותה העת.
אף על פי שתוכנית הטלוויזיה של המאנקיז בוטלה ב-1968, הלהקה המשיכה לערוך סבב הופעות ולהוציא לשווקים מוזיקה חדשה גם לאחר מכן.
בעקבות הפירוק של להקת המאנקיז בתחילת שנות ה-70, ג'ונס המשיך להתמקד בקריירת סולו כזמר, והוציא לאורך השנים מספר אלבומי אולפן.
בשנים הבאות הוא גם שיחק במספר תוכניות טלוויזיה, סרטים ומחזות שונים.
לאורך השנים ג'ונס הצטרף גם למספר הופעות איחוד של להקת המאנקיז.
בבוקר 29 בפברואר 2012 ג'ונס נסע לטפל ב-14 הסוסים שבבעלותו בחווה בתחומי הכפר אינדיאנטאון שבפלורידה.
לאחר שהוא רכב על אחד הסוסים האהובים עליו מסביב למסלול הרכיבה, הוא החל לחוש כאבים בחזה וקשיי נשימה.
בהמשך הוא נכנס לרכב שלו על מנת לנסוע הביתה.
קצת אחרי השעה 8:00 בבוקר, אחד מהעובדים בחווה מצא את ג'ונס מחוסר הכרה ובעקבות כך הזעיק אמבולנס למקום.
צוות האמבולנס לא הצליח להחיות את ג'ונס.
ג'ונס נלקח לבית החולים מרטין ממוריאל אשר בתחומי העיר סטיוארט שבפלורידה, ושם הוא מת מהתקף לב כתוצאה מטרשת עורקים.
ג'ונס היה בן 66 במותו.
ג'ונס היה נשוי שלוש פעמים והיו לו ארבע בנות.
ג'ונס התחתן בפעם הראשונה בשנת 1968 עם לינדה היינס.
הזוג התגרש ב-1975. בשנת 1981 ג'ונס התחתן עם אניטה פולינגר.
הזוג התגרש ב-1996. בשנת 2009 ג'ונס התחתן עם השחקנית ג'סיקה פאצ'קו.
דייוויד אוון הוא פוליטיקאי בריטי, שכיהן 26 שנה כחבר בפרלמנט, ובנוסף כיהן כמזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים בממשלת הלייבור, והיה בין מייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית באנגליה ואף כיהן כמנהיגה במשך 4 שנים.
אוון נולד ב-2 ביולי 1938 בפרוור של העיר פלימות', אנגליה, להורים וולשים ממוצא שווייצרי ואירי.
בצעירותו למד בבית הספר מאונט האוס בעיירה טביסטוק במחוז דבון, סמוך לעיר מגוריו, ובהמשך בבית הספר ברדפילד קולג' בברקשייר.
עם סיום לימודי התיכון, למד אוון רפואה באוניברסיטת קיימברידג' והמשיך לתואר שני בבית החולים סיינט תומאס בלונדון.
לאחר סיום לימודיו, ב-1959, החל הכשרה קלינית והחל מ-1962 עבד כרופא בבית החולים.
ב-1977 התקבל כעמית של כבוד בקולג' בו למד.
בשנת 1960 הצטרף אוון לסניף ווקסהול של מפלגת הלייבור וכמו כן הצטרף כחבר באגודה הפביאנית.
ב-1964 ערך את טבילת האש הפוליטית הראשונה כשהתמודד מטעם הלייבור על מושב מחוז הבחירה טורינגטון (שבוטל בהמשך), הוא נכשל בבחירות והמשיך בעבודתו כרופא.
בשנת 1966, בהיותו בן 27 בלבד, אוון חזר למחוז הולדתו והתמודד לפרלמנט הבריטי מטעם מפלגת הלייבור על המושב של מחוז פליימות' סאטון וניצח.
מאז הוא כיהן כחבר פרלמנט במשך 26 שנים ברצף, עד 1992. אם כי בהמשך, החל משנת 1974, התמודד מטעם המחוז הסמוך פליימות' דבנפורט .
ב-1968 קיבל את תפקידו הראשון בממשלתו של הרולד וילסון, כשכיהן למשך שנתיים בתפקיד תת-מזכיר המדינה של חיל הים.
באופוזיציה התבלט בשורות הלייבור וזכור בעיקר בשל תמיכתו בקהילה האירופית, בניגוד לעמדת מפלגתו.
עם זאת, במרץ 1974, כשהלייבור חזרה לשלטון, מינה אותו וילסון לתפקיד תת-מזכיר הבריאות, ולאחר מכן בחודש יולי באותה שנה קידם אותו לתפקיד שר הבריאות.
בספטמבר 1976 מינה אותו ראש הממשלה החדש, ג'יימס קלהאן, לתפקיד שר במשרד החוץ.
חמישה חודשים לאחר מכן, עם מותו הפתאומי של שר החוץ המכהן צ'ארלס אנתוני קרוסלנד, מונה אוון לתפקיד מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים בממשלת הלייבור בראשות ג'יימס קלהאן.
הוא היה האדם הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה מזה למעלה מ-40 שנה.
בתקופת כהונתו כמזכיר חוץ, אוון היה אחראי על ניהול מדיניות החוץ של בריטניה בתקופה מאתגרת, שכללה את המלחמה הקרה והמשבר הכלכלי העולמי.
הוא פעל לחיזוק היחסים של בריטניה עם ארצות הברית ומדינות אחרות בעולם, וכן קידם את שיתוף הפעולה הבין-לאומי בנושאים כמו זכויות אדם ופיתוח כלכלי.
כמזכיר חוץ העמיד את התשתית למה שנחתם בידי ממשיכו וכונה הסכם בית לנקסטר לסיום המלחמה ברודזיה.
ב-1979, לאחר הפסדה של מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות ומעברה לאופוזיציה, מונה על ידי קלאהן לתפקיד שר האנרגיה בממשלת הצללים.
אך עם בחירתו של מייקל פוט לראשות המפלגה והקו הקיצוני שהוביל, החליט אוון לפרוש ממנה.
בשנת 1981, יחד עם שלושה פוליטיקאים בריטים מפורסמים אחרים – רוי ג'נקינס, ביל רוג'רס ושירלי ויליאמס – שזכו לכינוי "כנופיית הארבעה", פרש ממפלגת הלייבור ויחדיו הם הקימו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SDP), אליה הצטרפו עוד 28 חברי פרלמנט מטעם הלייבור וחבר אחד ממפלגת השמרנים.
בשנת 1982 התמודד אוון על ראשות המפלגה מול ג'נקינס, אולם קיבל רק 20,864 קול לעומת 26,256 לג'נקינס.
בבחירות הכלליות בשנה שלאחר מכן, התאחדו הסוציאל-דמוקרטים עם המפלגה הליברלית וגרפו כרבע מקולות המצביעים, אולם בגלל שיטת הבחירות הבריטית הם זכו רק ב-23 מושבים בפרלמנט (מתוך 650), ובהם אוון עצמו.
אף על פי שג'נקינס נבחר גם, הוא התפטר ואוון החליף אותו כיו"ר המפלגה ללא מתנגדים, תפקיד בו כיהן עד שנת 1987.
בגלל מחלוקות פנימיות בין מרכיביה נחלשה הנהגתו של אוון, עם זאת, בבחירות הכלליות שנערכו ב-1987 היא הצליחה כמעט לשמור על כוחה עם 23% מקולות המצביעים.
מיד לאחר הבחירות הציע מנהיג המפלגה הליברלית, דייוויד סטיל, איחוד מלא בין המפלגות.
בניגוד לדעת רוב חבריו הסוציאל-דמוקרטים, אוון התנגד ונותר להנהיג מספר מצומצם של חברי פרלמנט.
למרות סימנים טובים בתחילת הדרך, שורה של החלטות גרועות ותמיכה במועמדים מפוקפקים בבחירות משנה, הובילה להתפרקות המפלגה.
אוון כיהן כפרלמנטר עצמאי עד 1992, אז הודיע על פרישתו מהפוליטיקה.
אוון שירת גם כנציג אירופי בוועדה שטיפלה במדינות יוגוסלביה לשעבר, וגם העיד במשפטו של סלובודן מילושביץ' על פשעי מלחמה.
בנוסף, לאחר פרישתו חזר אוון לעסוק ברפואה, והיה פעיל גם בארגונים שונים, כמו אמנסטי אינטרנשיונל והוועדה הבין-לאומית של הצלב האדום.
אוון נישא ב-1968 לרעייתו דבורה, לזוג שלושה ילדים – טריסטן, גארת' ולוסי.
הוא היה חבר במסדר עמיתי הכבוד ובמועצה המלכותית, וגם קיבל תואר אבירות בשנת 1992.
סר דייוויד פרנק אדג'יה הוא אדריכל גאני-בריטי.
אדג'יה ידוע בזכות עיצוב מבנים ציבוריים יוצאי דופן, ושילוב מקורי של תרבויות אפריקאיות באדריכלות המערבית.
אדג'יה נולד בדאר א-סלאם, טנזניה, לאב דיפלומט גנאי.
בשל עבודת אביו, העביר את שנות ילדותו במספר מדינות, ביניהן מצרים, תימן ולבנון, עד שמשפחתו השתקעה בבריטניה כשהיה בן תשע.
הוא למד אדריכלות באוניברסיטת לונדון סאות' בנק, שם זכה במדליית הארד של RIBA על פרויקט הגמר שלו.
בהמשך השלים תואר שני בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון ועבד לתקופה אצל האדריכל דייוויד צ'יפרפילד.
בשנת 2000 הקים את משרדו העצמאי, Adjaye Associates, עם סניפים בלונדון, ניו יורק ואקרה.
בשנת 2017 נבחר אדג'יה, יחד עם המעצב הישראלי רון ארד, לתכנן את האנדרטה הלאומית לשואה בבריטניה, שתוקם ליד בניין הפרלמנט בלונדון.
העיצוב כולל 23 צלעות ברונזה המובילות למרכז חינוכי תת-קרקעי.
בשנת 2021 זכה במדליית הזהב המלכותית לאדריכלות, הפרס היוקרתי ביותר בתחום בבריטניה.
בשנת 2018 נבחר לתכנן את קמפוס בת־שבע, מרכז תרבות ואמנויות חדש שיוקם בשכונת נווה שאנן בתל אביב, על שטח התחנה המרכזית הישנה.
הפרויקט צפוי להיפתח בשנת 2027. עם זאת, בעקבות פרסומים ביולי 2023 על טענות להטרדה מינית מצד אדג'יה, הודיעה עיריית תל אביב-יפו כי הוא הורחק מהפרויקט, והמשך התכנון יבוצע על ידי הצוות המקומי.
אדג'יה מרצה באוניברסיטאות מובילות ברחבי העולם, ובמהלך השנים כיהן במספר תפקידים אקדמיים בכירים.
בין היתר, שימש כמרצה אורח בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת הרווארד (Harvard Graduate School of Design), שם גם מונה לפרופסור אורח בקתדרה היוקרתית על שם קנזו טנגה.
ביולי 2023 פורסמו טענות מצד שלוש נשים שעבדו במשרדו של אדג'יה שטענו להטרדה מינית והתנהגות בלתי הולמת מצדו.
אדג'יה הכחיש את ההאשמות, אך התנצל על "טעויות" בהפרדת חייו האישיים והמקצועיים.
בעקבות הפרשה, פרש מתפקידו כיועץ אדריכלי לראש עיריית לונדון והסיר את עצמו מהובלת פרויקטים ציבוריים, כולל האנדרטה לשואה בבריטניה.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית, וושינגטון די.סי
נפתח בשנת 2016 ומהווה חלק ממוסדות הסמית'סוניאן.
המבנה, שצורתו שואבת השראה מכתרי פיסול אפריקאיים, הפך לסמל תרבותי מרכזי ונבחר כאחת מיצירות המופת של האדריכלות העכשווית.
בית אברהם (House of Abraham), אבו דאבי
הושלם בשנת 2023, ומכונה רשמית "בית משפחת אברהם".
הקומפלקס כולל מסגד, כנסייה ובית כנסת, היושבים זה לצד זה ומייצגים את ערכי הסובלנות והדו-קיום בין שלוש הדתות האברהמיות.
אדג'יה עיצב את שלושת המבנים בצורה גאומטרית אחידה אך בעלת זהות ייחודית לכל אחד מהם, תוך שימוש בחומרים טבעיים, אור ואדריכלות מדברית מתוחכמת.
בית הספר לניהול מרכז החדשנות סקולקובו מוסקבה
מרכז האמנויות ברני גרנט, לונדון
אוטור הוא כלכלן אמריקאי, פרופסור לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
מחקריו מתמקדים בעיקר בתחומי מדיניות ציבורית, כלכלת עבודה, עם דגש על נושאים כמו אי שוויון, שינוי טכנולוגי, גלובליזציה, מוגבלויות והשתתפות בשוק העבודה.
לאחר התיכון, נרשם לאוניברסיטת קולומביה, אך נשר ולקח הפסקה בה כמפתח תוכנה בבית חולים בבוסטון.
מאוחר יותר חזר ללימודים והשלים תואר ראשון בפסיכולוגיה מאוניברסיטת טאפטס ב-1989. הוא התנדב בכנסיית גלייד ממוריאל בסן פרנסיסקו, שם לימד מיומנויות מחשב לתלמידים ממעמדות נמוכים.
אוטור המשיך ללימודי תואר שני (1994) ותואר דוקטור במדיניות ציבורית בבית הספר לממשל באוניברסיטת הרווארד אותו סיים ב-1999, עבודת הדוקטורט שלו עסקה בשוק העבודה המשתנה: מחשוב, אי שוויון ופיתוח כוח עבודה מותנה.
לאחר מכן הצטרף למחלקה לכלכלה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ומונה לפרופסור מן המניין ב-2008.
הוא שימש עורך ראשי של כתב העת Journal of Economic Perspectives בשנים 2009–2014 וכן עורך בכתבי עת אקדמיים נוספים.
ב-2012 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
שימש סגן נשיא האגודה האמריקאית לכלכלה.
מאז 2023 מכהן כחבר במועצת מדיניות חוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
נושאי המחקר העיקריים של אוטור הם:
אי-שוויון, שינוי טכנולוגי וגלובליזציה: מחקרו המוכר ביותר, בשיתוף עם אלן קרוגר ולורנס כץ, בחן את ההשפעה של שינוי טכנולוגי מוטה מיומנויות (skill-biased technological change) על הפערים בשכר בארצות הברית, ומצא כי מחשוב הגביר את הביקוש לעובדים בעלי השכלה גבוהה ואת הפרמיה לשכר עבור בעלי תואר אקדמי.
ניתח השפעות כלכליות של מדיניות דיור ופיקוח על מחירים
השלכות של חוקי עבודה על שוק העבודה ובהם השפעות של הגנות מפני פיטורים לא מוצדקים
דייוויד אוגדן סטיירס ( 31 באוקטובר 1942 – 3 במרץ 2018) היה שחקן ומנצח אמריקאי.
הוא הופיע במספר רב של הפקות בברודוויי, ויצר את תפקיד פלדמן במחזמר המופע הקסום ב-1974.
ב-1977 לוהק סטיירס לתפקיד מייג'ור צ'ארלס אמרסון וינצ'סטר השלישי, ד"ר, בסדרת הטלוויזיה מ.א.ש, תפקיד אותו גילם עד לסיום הסדרה ב-1983, וזיכה אותו בשתי מועמדויות לפרס אמי.
הוא הופיע באופן בולט בשנות ה-80 בתפקיד התובע המחוזי מייקל רסטון בכמה מסרטי הטלוויזיה של פרי מייסון, ודיבב מספר דמויות של דיסני, כולל קוגסוורת' בהיפה והחיה מ-1991, המושל רטקליף וויגינס בפוקהונטס מ-1995, וד"ר ג'ומבה ג'וקיבה בזיכיון לילו וסטיץ'.
הוא גם דיבב את קמאג'י בגרסה האנגלית של המסע המופלא (2001).
הוא הופיע שוב בטלוויזיה בסדרת הדרמה העל-טבעית החצי האפל בתפקיד הכומר ג'ין פורדי, תפקיד אותו גילם מ-2002 עד 2007.
הוא הצטרף לצוות השחקנים של סטארגייט אטלנטיס בעונתה השלישית בתפקיד אוברות', מנהיג הרפליקטורים בצורת אדם.
סטיירס המשיך לתרום עבודות קול לסרטים ולהפקות טלוויזיה בשנותיו המאוחרות, כולל קריינות לסרטו של מ.
נייט שאמלאן נערה במים (2006) ותפקיד חוזר בסדרה המצוירת רגולר שואו.
סטיירס בילה את שנותיו האחרונות כמנצח של התזמורת הסימפונית של ניופורט.
דייוויד אלן אוגדן סטיירס נולד בבית החולים סנט פרנסיס בפאוריה, ב-31 באוקטובר 1942, בן למרגרט אליזבת (לבית אוגדן) וקנת' טרומן סטיירס, וגדל בפאוריה הייטס, צ'יליקותי, ואורבנה, אילינוי.
משפחתו עברה ליוג'ין, שם סיים את לימודיו בתיכון נורת' יוג'ין, ולמד לזמן קצר באוניברסיטת אורגון.
לאחר מכן עבר סטיירס לסן פרנסיסקו, שם הופיע עם תיאטרון שייקספיר בקליפורניה, סדנת השחקנים של סן פרנסיסקו, וקבוצת האימפרוביזציה "הוועדה", שחבריה כללו את רוב ריינר, הווארד הסמן, ופיטר בונרז.
בקליפורניה, הוא עבד במשך שבע שנים בפסטיבל שייקספיר בסנטה קלרה.
במהלך הופhis בסנטה קלרה, הוא נצפה על ידי ג'ון האוסמן.
האוסמן הזמין את סטיירס לעבור לניו יורק ללמוד בבית הספר ג'וליארד (מחלקת הדרמה, קבוצה 1: 1968–1972), ממנו סיים את לימודיו ב-1972. לאחר סיום לימודיו, היה סטיירס אחד מחברי המייסדים של חברת המשחק סיטי סנטר.
הוא הופיע בהפקות רבות של החברה, כולל שלוש אחיות ואופרת הקבצנים.
סטיירס הופיע לראשונה בהפקת ברודוויי המופע הקסום ב-1974 בתפקיד פלדמן.
תפקידים מוקדמים נוספים כללו הופעות בסדרות הטלוויזיה המופע של מרי טיילר מור
סטיירס גם הופיע בפיילוט של המלאכיות של צ'ארלי כגיבוי הראשי של הצוות.
הוא גם הופיע כמורה בסרט הטלוויזיה משנת 1977 A Circle of Children, על בית ספר לילדים עם צרכים מיוחדים.
ב-1977 הצטרף סטיירס לצוות השחקנים של הסיטקום של CBS מ.א.ש.
בתפקיד מייג'ור צ'ארלס אמרסון וינצ'סטר השלישי, ד"ר, מילא סטיירס את החלל שנוצר בעקבות עזיבתו של השחקן לארי לינוויל שגילם את דמותו של פרנק ברנס.
בניגוד לדמותו הקומית והמגושמת של ברנס, וינצ'סטר היה רהוט ומתוחכם מבחינה חברתית, ומנתח מוכשר ביותר שהציג סוג שונה של ניגוד לדמויותיהם של אלן אלדה בתפקיד הוקאיי פירס ומייק פארל בתפקיד ב.ג'יי.
בעוד ברנס שימש לעיתים קרובות כמטרה לבדיחות מעשיות של פירס והאניקאט, ספג לעג על כישוריו הכירורגיים והיה חסר תגובה לעלבונות, וינצ'סטר לעומת זאת הציב אתגר לחבריו עם כישוריו הכירורגיים המעולים, ולעיתים אף עלה עליהם במיומנותו בתגובות לעלבונות ובביצוע מתיחות.
אופיו האריסטוקרטי וסלידתו מהתנהגות ילדותית הפכו אותו למטרה לבדיחות של חבריו המנתחים.
עם זאת, לעיתים התיישר וינצ'סטר עם פירס והאניקאט, והפגין הערכה רבה למפקדו, הארי מורגן בתפקיד הקולונל שרמן ט.
על גילום הדמות המורכבת מבחינה רגשית של האריסטוקרט מבוסטון, זכה סטיירס לשתי מועמדויות לפרס אמי.
לאחר סיום מ.א.ש ב-1983, סטיירס הופיע כאורח בסדרות טלוויזיה כמו צפון ודרום, מסע בין כוכבים: הדור הבא, רצח במשיכת קולמוס, מטלוק, מגע של מלאכים, כנפיים, אלף, ופרייז'ר, וכן תפקיד קבוע בעונה הראשונה של שניים ועוד אחת בתפקיד מר באואר.
ב-1984 גילם את ויליאם מיליגן סלואן, מייסד הוועד האולימפי של ארצות הברית, במיני-סדרה של NBC האולימפיאדה הראשונה: אתונה 1896, עליה קיבל מועמדות נוספת לפרס אמי.
החל מ-1985, הופיע סטיירס בשמונה סרטי טלוויזיה של פרי מייסון בתפקיד התובע המחוזי מייקל רסטון.
הוא הופיע בשני פרויקטים טלוויזיוניים שלא זכו להצלחה, Love & Money וליגת הצדק של אמריקה (בתפקיד הצייד ממאדים).
הוא גם גילם את הדוד טדי קווין (אחיו של אביה של ד"ר מייק), פסנתרן קונצרטים מפורסם, בד"ר קווין, רופאה במערב.
ב-2002 החל סטיירס תפקיד חוזר בתור הכומר פורדי בסדרה החצי האפל עם אנתוני מייקל הול.
ב-2006 לוהק לתפקיד החוזר של אוברות' בסטארגייט אטלנטיס.
סטיירס סיפק עבודות קול לעשרות פרויקטים של סרטים וטלוויזיה.
עבודתו הראשונה הייתה בסרטו המוקדם של ג'ורג' לוקאס, THX 1138, שבו הוא נרשם בטעות כ"דייוויד אוגדן סטירס".
הוא דיבב בסרטי תעודה של PBS כמו פרויקטו של ריק ברנס ניו יורק: סרט תיעודי, הזוכה בפרס פיבודי לשנת 2010 האל אינו נמצא כאן במשפט, וכמה פרקים בסדרת התעודה הטלוויזיונית חוויה אמריקאית.
הוא חזר על כמה מתפקידי דיסני שלו בסרטי המשך, במיוחד עם ג'ומבה בשלושת סרטי ההמשך של לילו וסטיץ (סטיץ': הסרט מ-2003, לילו וסטיץ' 2 - הגליץ' של סטיץ' מ-2005, ולירוי וסטיץ' מ-2006) וגם בלילו וסטיץ': הסדרה.
הוא דיבב את הפינגווין בסרט הישיר לווידאו באטמן: תעלומת אשת העטלף (2003).
סטיירס דיבב את סולובר בשני פרקים, "The Brave and The Bold", של ליגת הצדק ושוב בסולובר בפרק "Dead Reckoning" של ליגת הצדק ללא גבולות.
הוא דיבב את מר ג'ולי מחיית המחמד של המורה.
הוא דיבב את המלך ואת ראש הממשלה בסרט הקצר מ-2004 החתול שהביט במלך.
(2005), סטיירס דיבב את תפקיד ניקי פליפרס, הבלש הצפרדע שנשלח לבית של סבתא.
הוא דיבב את אביו של פופס, מר מאלרד, בסדרת הטלוויזיה המצוירת מופע קבוע, שהוקרנה לראשונה ב-2010. סטיירס דיבב גם במספר משחקי וידאו, כולל Kingdom Hearts II ו-Kingdom Hearts Birth by Sleep
סטיירס היה הקול של גרסאות ספרי שמע של רומנים, כולל אדם במלואו של טום וולף (1998) והאזרח הראשון ברומא של קולין מקאלוג.
סטיירס יצא מהארון כהומוסקסואל ב-2009, ואמר לבלוג של אוקלהומה סיטי Gossip Boy כי חשש שחשיפת זהותו תפגע בקריירה שלו וכי "חלק ניכר מהכנסתי נבע מדיבוב של דיסני ותוכניות משפחתיות.
מה שהם עשויים לאפשר לשחקן ידוע יותר, הם מעדיפים לא להתמודד עם זה אצל שחקנים משניים." הוא ציין כי הסיבה העיקרית לחשיפתו הייתה למען בן זוג פוטנציאלי עתידי: "אני יכול לטעון לסיבות נעלות כמו חשיפה כדי לקדם את זכויות הלהט"ב, אך עליי להודות שזה מסיבות אנוכיות הרבה יותר.
כעת זה הזמן שבו אני רוצה למצוא מישהו, ואינני רוצה לכפות על בן זוג פוטנציאלי לחיות חיים של דיסקרטיות קיצונית איתי."
סטיירס נפטר בביתו ב-3 במרץ 2018, בגיל 75, מסיבוכות הקשורות לסרטן שלפוחית השתן.
דייוויד לנארד אדלמן הוא מאמן כדורסל אמריקאי המשמש כמאמנה של דנוור נאגטס מליגת ה-NBA.
בנו של כדורסלן העבר וחבר היכל התהילה של הכדורסל כמאמן, ריק אדלמן.
אדלמן נולד למרי קיי וריק אדלמן בסיילם, אורגון, והיה מביא כדורים במשחקי פורטלנד טרייל בלייזרס כשאביו שימש כמאמנה.
הוא שיחק כדורסל בתיכון הישועי בביברטון, אורגון, לצד מייק דאנליבי הבן, לימים שחקן NBA והג'נרל מנג'ר של גולדן סטייט ווריורס.
אדלמן למד באוניברסיטת דרום ניו המפשייר, שם שיחק כדורסל מכללות בחטיבה II של ה-NCAA, וסיים תואר ראשון בהיסטוריה.
ב-2002 החל אדלמן את קריירת האימון שלו כעוזר מאמן בהתנדבות בתיכון הישועי בביברטון, בו למד.
ב-2006 מונה למאמן הראשי בתיכון לינקולן בפורטלנד, והוביל את הקבוצה לשלוש אליפויות עירוניות (2006/07, 2009/10 ו-2010/11) ולגמר אליפות המדינה בדרג 6A.
ב-2011 מונה אדלמן למאמן פיתוח שחקנים במינסוטה טימברוולבס, תחת אביו ריק אדלמן.
לאחר פרישתו של ריק ב-2014 המשיך אדלמן במינסוטה, ושימש כמאמן הראשי של הקבוצה בליגת הקיץ של ה-NBA וכעוזרם של פליפ סונדרס וסם מיטשל.
ב-2016 מונה אדלמן לעוזרו של פרנק ווגל באורלנדו מג'יק, וב-2017 חתם בדנוור נאגטס ושימש כעוזר מאמן תחת מייקל מלון.
ב- זכה אדלמן עם הנאגטס באליפות ה-NBA לאחר ניצחון 4–1 בגמר על מיאמי היט.
ב-8 באפריל 2025 מונה אדלמן למאמן הראשי הזמני של הנאגטס לאחר פיטוריו של מלון, שלושה משחקים בלבד לסיום עונת .
הוא ניצח בכל שלושת המשחקים שנותרו בעונה הסדירה והוביל את דנוור לניצחון 4–3 על לוס אנג'לס קליפרס בסיבוב הראשון של פלייאוף ה-NBA לפני הפסד בתוצאה זהה לאלופה בסופו של דבר אוקלהומה סיטי ת'אנדר בסיבוב השני.
ב-22 במאי 2025 מונה אדלמן למאמן הראשי הקבוע של הקבוצה.
אדלמן הוא אחד מששת ילדיהם של מרי קיי וריק אדלמן, חבר היכל התהילה של הכדורסל.
שלושה מאחיו גם הם פנו לאימון כדורסל: אחותו קתי אדלמן ואחיו מאמנים קבוצות תיכונים באורגון, ואחיו אר.
שימש כעוזר מאמן, סקאוט ורכז וידאו בסיאטל סופרסוניקס, סקרמנטו קינגס, יוסטון רוקטס ומינסוטה טימברוולבס לפני שנהרג בתאונת דרכים בשנת 2018. בן דודו של אדלמן, דן בורק, שימש גם הוא עוזר מאמן ב-NBA.
דייוויד רוברט ג'ונס , הידוע בשם הבמה דייוויד בואי , היה מוזיקאי, זמר, שחקן ומפיק מוזיקלי אנגלי, זוכה פרס גראמי למפעל חיים, פרס המוזיקה הבריטית, ופרס אמי (לתוכנית יומית).
בואי נחשב בעיני רבים לאחד מגדולי האמנים במוזיקה הפופולרית העולמית בכל הזמנים.
הקריירה המוזיקלית של בואי, שנפרסה על פני כחמישה עשורים, זכתה להוקרה בזכות שילובי תחומי אמנות שונים ביצירתו, חלוציותו בסגנונות מוזיקליים רבים, ושילוב אלמנטים חזותיים פורצי דרך בהופעותיו.
יצירותיו התפרסו על יותר מסוגה מוזיקלית אחת.
השינויים המושָגיים (קונצפטואליים) שעבר, ובעיקר הדרך שבהּ גילם אישיויות שונות, העניקו לו בתקשורת את הכינוי "הזיקית של הרוק אנד רול".
הוא דורג במקום ה-39 ברשימת "100 האמנים הגדולים בכל הזמנים" של המגזין "רולינג סטון".
נולד בשם דייוויד רוברט ג'ונס (David Robert Jones) בבריקסטון שבלונדון.
כשהיה בן שש עשרה עברה משפחתו לגור בברומלי שבקנט, והוא למד בבית הספר הטכני שבאזור מגוריו.
בגיל חמש עשרה, במהלך ריב עם חברו ג'ורג' אנדרווד על לבה של בחורה, נחבטה עינו השמאלית מאגרופו של אנדרווד, כשעל אצבעו של אנדרווד הייתה טבעת ממתכת.
בואי נפקד מבית הספר במשך שמונה חודשים כדי לקבל טיפול רפואי שיציל את עינו.
עינו איבדה את היכולת לזהות גוונים שונים, והצבע החום הוא ששלט מאז בראייתה.
על אף שצבע העין נותר כחול, האישון המורחב יצר רושם כי צבעה כהה יותר.
כך או כך, האישונים הלא-שווים ששיוו לעיניו מראה של צבע שונה הפכו עם השנים לסמלו המסחרי הידוע ביותר.
ג'ורג' אנדרווד ובואי נותרו חברים קרובים, ואנדרווד אף עיצב כמה מעטיפות אלבומיו.
בואי החל להתעניין במוזיקה בגיל תשע, כאשר אביו קנה לו מארז תקליטים אמריקאיים, רובם של אמנים שחורים כגון צ'אק ברי וליטל ריצ'רד.
בריאיון לעיתון ה"רולינג סטון" בשנת 1972 נזכר בואי: "ראיתי את בת דודתי רוקדת לצלילי להיטו של אלביס 'כלב ציד', ומעולם לא ראיתיה מושפעת ממשהו לפני כן.
מיד לאחר מכן התחלתי לאסוף תקליטים".
לטענתו, כשהקשיב ל"טוטי פרוטי", שמע את קולו של אלוהים.
אחיו למחצה הציג לפניו את מוזיקת הג'אז, והתלהבותו גרמה לאמו לקנות לו סקסופון מפלסטיק לחג המולד של שנת 1959. לאחר שעבר לנגן בסקסופון אמיתי, הקים את להקתו הראשונה, "הקונראדס".
באוגוסט 2018, במוסך ביתו של דייוויד הדפילד, חבר נוסף מהלהקה, נמצאה קלטת דמו נדירה של בואי בן ה-16 שר את השיר I Never dreamed.
הקלטה זו אורכת 15 שניות בלבד.
חברת התקליטים, שעבורה הקליטה הלהקה את הקלטת, לא זיהתה את הכישרון וסירבה להחתים את בואי וחבריו.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 היה חבר בלהקות רית'ם אנד בלוז נוספות כמו "הקינג ביז", "המאניש בויז" ו"הריוט סקוואד".
בתקופה זו פרסם את הקלטתו הראשונה, הסינגל "Liza Jane", עם "הקינג ביז".
בהתחלה השתמש בשמו דייוויד ג'ונס, אך בשל הבלבול שנוצר בינו לבין חבר להקת המאנקיס, בחר בשם הבמה בואי, על שם הגיבור מקרב אלמו, ג'יימס בואי "וסכין הבואי המפורסמת שלו".
מתקופה זו ואילך נודע דייוויד רוברט ג'ונס כדייוויד בואי.
ב-1967 הוציא בואי את אלבומו הראשון, בחברת מותג "דרם" של חברת דקה, והוא נקרא בפשטות "David Bowie".
באלבום שילב האמן בין מוזיקת פופ ומוזיקה פסיכדלית, ובאותה תקופה הוציא גם את הסינגל "The Laughing Gnome", שכלל ביצועים ווקאליים בסגנון הצ'יפמאנקס, ודיבר בתוכנו על פגישתו המדומיינת עם סולן "הרולינג סטונז" מיק ג'אגר.
הסינגל נחל כישלון חרוץ, ולא העפיל למצעדי המוזיקה.
בעקבות זאת פרש בואי לתקופה קצרה מתחום המוזיקה לשם לימודי בודהיזם, ולא הוציא אף לא אלבום אחד במשך שנתיים.
כמה שירים מאלבום זה נוספו בשנים מאוחרות יותר לאלבומי אוסף.
באותה שנה, בעקבות השפעת האמנות המודרנית ותחום הדרמה בעיקר, החל בואי ללמוד עם לינדזי קמפ (Lindsay Kemp), מורה לפנטומימה בתיאטרון האוונגארד.
תקופה זו השפיעה עליו רבות בהמשך הקריירה, שלאורכה הציג עצמו דרך דמויות שונות, והוא אף הצהיר עליה כעל התקופה שבה הרגיש שהשתתף בעשייה המשמעותית ביותר בחייו.
בתקופה זו מכר בואי את שירו הראשון לזמר בשם "אוסקר", שם הבמה הראשון של המוזיקאי פול ניקולאס.
השיר היה "Over the Wall We Go" – סאטירה על בריחות מבתי הכלא בבריטניה.
בשנת 1968, סוכנו של בואי, קנט פיט, הפיק סרט באורך חצי שעה שנקרא "Love You Till Tuesday", שבו הוצג בואי מבצע מספר משיריו, אך הסרט לא יצא עד לשנת 1984.
בשנת 1969 טעם בואי לראשונה את טעם ההצלחה עם פרסום הסינגל "Space Oddity", שיצא במקביל לנחיתת האדם הראשון על הירח.
השיר, בלדה שסיפרה את סיפורו של מייג'ור טום, אסטרונאוט שאבד בחלל, פרט על מיתר ההתרגשות שבלאו-הכי ליוותה את הנושא באותה תקופה (אם כי בואי עצמו טוען שהפרסום כלל לא סונכרן במודע עם תאריך הנחיתה).
לשיר קיימת גם פרשנות המתקשרת לשימוש בסמים, אך בואי עצמו מתאר את השיר כסיפורו של אדם שמימש את חלומו ובדרך לשם איבד קשר עם כל מה שהיה חשוב ויקר לו לפני כן.
האלבום, שנקרא כמו קודמו, "David Bowie", יצר בלבול בבריטניה (בארצות הברית האלבום הופץ בשם "Man of Words, Man of Music").
מספר שנים מאוחר יותר יצא האלבום תחת השם "Space Oddity".
בסיום העבודה על השיר "Space Oddity" החל בואי לעבוד יחד עם אמנים שונים כמו מארי פיניגן, כריסטינה אוסטרום ובארי ג'קסון על הקמת מועדון פולק שפעל בערבי יום ראשון בפאב "שלוש חביות הבירה" שבבקנהאם (Beckenham).
המקום הועבר במהרה ל"מעבדת האמנויות בבקהאם", וזכה להצלחה אדירה.
באוגוסט 1969 אירח המקום 'פסטיבל חינם' בפארק מקומי, אשר זכה לתיעוד מאוחר יותר בשירו של בואי, "Memory of a Free Festival".
בשנת 1970 הוציא בואי את אלבומו השלישי, "The Man Who Sold the World".
באלבום זה זנח את הצליל האקוסטי שאפיין את אלבומיו הקודמים ועבר לסגנון הרוק הכבד.
באלבום זה שיתף פעולה לראשונה עם הגיטריסט מיק רונסון, איתו ניגן עד שנת 1973. רוב שירי האלבום היו זהים לסגנון מוזיקת הרוק ששלט בבריטניה באותה תקופה, אך חלק מהשירים היו בעלי סגנונות שונים, כמו השיר הנושא של האלבום, שהיה בהשראת המוזיקה הלטינית.
השיר זכה להצלחה רבה ובמהלך השנים בוצע על ידי הרכבים שונים, מהמפורסמים שבהם להקת נירוונה.
שירים מסוימים באלבום חושפים טפחים בחייו האישיים של בואי, השיר "All The Mad Men" המתאר את הגיגיו של אדם הנחשב למטורף הוקדש לטרי, אחיו המעורער בנפשו של בואי, שנכנס ויצא ממוסדות שיקום שונים כל חייו.
כמו כן היו שירים שהציגו את הנושאים בהם עסק בואי, בהם השיר האפי "A Width of a Circle", בו סיפר על יחסי המין שחווה עם אלוהים והשטן.
עטיפת האלבום הציגה את בואי לבוש בשמלה, הופעה ראשונה לחזות האנדרוגינית אותה החל לאמץ בעידודה של אשתו דאז, אנג'לה, שהייתה בעלת נטיות ביסקסואליות (כמו בואי עצמו), ואף סולקה כמה שנים קודם לכן ממוסד לימודי בגלל רומן לסבי.
המראה השערורייתי עורר סערה קטנה בארצות הברית, שם עטיפת האלבום צונזרה והציגה קטע קומיקס, בלי שום זכר לבואי.
באותה שנה התחתן בואי עם אנג'לה, שעסקה בין היתר בתחום עיצוב אופנה והייתה, כאמור, שותפה לעיצוב תדמיתו.
שנה מאוחר יותר, ב-1971, הוציא בואי את האלבום "Hunky Dory", אשר סימן את התחלתו של שיתוף פעולה מתמשך עם חברת התקליטים תקליטי RCA.
את האלבום הפיק בואי יחד עם המפיק הבריטי קן סקוט.
באלבום שולבו סגנונות מוזיקליים ונושאים שונים.
היו בו נגיעות פופ כמו בשיר "Kooks" אשר הוקדש לבנו התינוק, זואי; האלבום עסק בנושאים בעלי משמעות לבואי כמו נושא ה"הומו סופריור" בשיר "Oh!
You Pretty Things", הסמי-אוטוביוגרפיה "The Bewlay Brothers" שבה לעסוק ביחסיו עם אחיו למחצה טרי, והשיר "Quicksand" שהשראתו הייתה עיסוקו של בואי בבודהיזם.
האלבום והסינגל "Changes" מתוכו לא נהיו להיטים בזמנו, אך האלבום היווה בסיס יציב לעלייתו של בואי למעמד של כוכב.
"Hunky Dory" נחשב לאלבום היסטורי ולקלאסיקה וזוכה ללא הרף במקומות ראשונים במשאלי פופולריות.
השיר "Life On Mars" מתוך האלבום, שבלט בעיבוד כלי המיתר שכתב מיק רונסון ובנגינת הפסנתר של קלידן להקת "יס" ריק וייקמן, נחשב בעיני רבים לאחד השירים הגדולים של בואי אי פעם.
בשנת 1972 התרחשה הפריצה הגדולה של בואי ככוכב רוק, בצאת אלבום הקונספט שנחשב לאלבום החשוב ביותר שיצר ולאחד החשובים בהיסטורית המוזיקה: "The Rise and Fall of Ziggy Stardust and the Spiders from Mars".
האלבום מספר את סיפורו של חוצן אנדרוגני בשם זיגי סטארדסט, כוכב רוק אולטימטיבי המגיע לכדור הארץ בתקופה בה הסתבר כי זה יחרב תוך חמש שנים.
האלבום אופיין בשילוב החריף בין כל הסגנונות בהם עסק בואי עד לאלבום הנוכחי, מוזיקת פופ, רוק כבד ומוזיקת פולק (מוזיקת עם מקומית, עם השפעות של מוזיקה מאזור יורקשייר).
עם יציאתו זכה האלבום להצלחה כבירה: הוא הגיע למקום החמישי במצעדים של בריטניה, והסינגל מהאלבום, "Starman", הגיע למקום העשירי.
הצלחת האלבום הביאה לכך שאלבומו הקודם של בואי, "Hunky Dory" עקף את "זיגי סטארדסט" והגיע למקום השלישי במצעדים.
באותה תקופה הסינגל "John, I'm Only Dancing" שיצא בנפרד מאלבום, הגיע למקום ה-12 במצעדים והסינגל "All the Young Dudes", שבואי כתב ללהקת מוט דה הופל, הגיע למקום השלישי.
בואי החליט למתוח את גבולות היצירתיות שלו: באותה שנה בה יצא האלבום יצא בואי למסע הופעות מקיף עם להקתו, "העכבישים ממאדים", שכללה את רונסון על הגיטרה, טרוור בולדר על הבס ומיק וודמנסיי על התופים.
השיא הגיע כאשר בואי הפיח חיים בדמותו הבדיונית של זיגי סטארדסט, והציג את עצמו בתור החייזר שיצר, חמוש בשיער אדום בוהק, בגדים ראוותניים ואיפור כבד ששינה לחלוטין את זהותו המקורית.
מסע ההופעות זכה לרווחים ותשבחות, כאשר בואי שילב בהצלחה רבה את המוזיקה עם אלמנטים וגירויים חזותיים כמו תלבושות שערורייתיות, תפאורות ביזאריות ותיאטרליות מוחצנת (בהשראת לימודיו המוקדמים אצל לינדזי קמפ ואומנות הקבוקי היפנית שבואי העריך באותה תקופה).
מאפיינים רבים אלו אשר צמחו בעיקר בזכות יצירתיותו של בואי, הביאו את זרם הגלאם רוק שהתפתח באותה תקופה, לכדי ביטוי אולטימטיבי.
עם הצלחתו המסחרית החל בואי לשווק ולהפיק בשביל מי שהיה בעבר אחד מגיבורי הרוק שלו, אלבום הסולו של לו ריד, "Transformer", הופק על ידי בואי ורונסון, והפך לאלבום החשוב ביותר של ריד.
איגי פופ ולהקתו הסטוג'ס אותם הכיר בואי בסיבוב ההופעות שערך בארצות הברית, חתמו תחת חסותו של בואי בחברת ההפקות "MainMan", שם יצרו את אלבומם השלישי "Raw Power".
בשנת 1973 המשיכו "עכבישי המאדים" ליצירת האלבום "Aladdin Sane".
האלבום תואר בפי בואי כ"זיגי נוסע לאמריקה", שכן כל שירי האלבום נכתבו במהלך נסיעה על ספינות, אוטובוסים או רכבות במהלך מסע ההופעות בארצות הברית משנת 1972. עטיפת האלבום תוארה כמפחידה ביותר והיא הציגה את בואי כזיגי סטארדסט בעירום, עם ברק בצבעי אדום, כחול ושחור לאורך פניו.
מכאן ואילך המשיך בואי להופיע בלי גבות עד 1976).
באלבום נכללה גם גרסת כיסוי לשיר של להקת הרולינג סטונז, "Let's Spend the Night Together".
בשיר הנושא של האלבום מנגן הפסנתרן מייק גרסון, והסולו שלו נחשב לאחד משיאיו המוזיקליים של האלבום.
ההופעות של בואי בתקופה זו כללו שירים מאלבומיו הראשונים, אך בעיקר משני אלבומיו האחרונים, בהם זיגי סטארדסט היה הכי דומיננטי.
הופעות אלו היו טעונות מבחינה תיאטרלית, בואי היה מחליף ללא הרף את תלבושותיו, ואף מקיים יחסי מין אוראליים עם הגיטרה של רונסון.
בואי טוען שבתקופה זו החל לסבול מבלבול בין זהותו לזהותו של זיגי, מצב שהוחרף עקב שימוש הולך וגובר בסמים שונים.
לבסוף החליט בואי לבצע הופעת "פרישה" מדמותו של זיגי סטארדסט, ביולי 1973, בהיכל המרסמית' אודיאון המפורסם בלונדון, שם התקיימה הופעת החותם של מסע ההופעות הנרחב.
הופעה זו הוסרטה ועשר שנים מאוחר יותר יצאה כסרט "Ziggy Stardust: The Motion Picture".
באוקטובר של אותה שנה הוציא בואי בלחץ חברת התקליטים שמיהרה להפיק רווחים משיא תהילתו, אלבום קאברים שהוא מחווה לשירים שהיו אהובים על בואי אהובים משנות השישים, "Pin Ups".
האלבום הגיע לראש המצעדים בבריטניה, ובואי הפך למוזיקאי המוכר ביותר בבריטניה דאז.
באותה תקופה פירק בואי סופית את "עכבישי המאדים" והחל בניסיונות לנוע הלאה מדמותו של זיגי.
אלבומיו המוקדמים של בואי החלו לזכות לנתוני מכירות מרשמים יותר מבעבר, כולל "The Man Who Sold the World" שיצא בהוצאה מחודשת, השיר "Life on Mars" מ-"Hunky Dory" שיצא כסינגל והתקליט משנת 1967, "The Laughing Gnome".
העכביש הטרופודה דייווידבואי נקרא על שמו של בואי, כנראה כמחווה לתקופת עכבישי המאדים, והשיער האדום שאימץ בהופעותיו כזיגי סטארדאסט.
בשנת 1974 ניגש בואי ליצור את אופרת הרוק "1984", אשר הייתה אמורה להתבסס על הרומן הבדיוני "1984" מאת ג'ורג' אורוול, רומן שהשפיע רבות על בואי באותה תקופה.
במהלך העבודה על האלבום, הוגשה תביעת זכויות יוצרים מצד אלמנתו של אורוול שביקשה שלא לעשות שימוש ביצירה הספרותית.
בואי נאלץ לשנות את תוכניותיו ולבסוף יצא האלבום במתכונת סטנדרטית ללא קשר מחייב בין השירים, תחת השם "Diamond Dogs".
האלבום מכיל כמה מפסגות הרוק של בואי, אך מעל לכל בולט השיר "1984" הנחשב ליצירה המוזיקלית שבישרה את בוא הדיסקו.
במקור היה השיר מורכב משני שירים, אך לקראת העריכה הסופית של האלבום הסיר בואי את השיר השני שנקרא "Dodo" ו-"1984" נותר שיר אחד.
תוכניותיו הנוספות של בואי היו להפוך את האלבום לסרט, אך אלו מעולם לא התממשו.
תוכניות נוספות של בואי היו להעלות מחזה של הספר "1984", אך מאחר שניתקל בקשיים בקבלת הזכויות, הוא נסוג גם מהפרויקט הזה.
במקביל ליציאת האלבום, העלה בואי מופע טלוויזיוני ברשת הטלוויזיה NBC, אשר נקרא "The 1980 Floor Show".
המופע הציג את התהליך בו בואי החל לעבור מתחום מוזיקת הרוק אל כיוון מוזיקת הדיסקו.
עם יציאתו לחנויות, "Diamond Dogs" הגיע אל המקום הראשון במצעדי בריטניה, והעניק לבואי שנתיים ברציפות את תואר המוזיקאי המוכר ביותר.
בארצות הברית זכה בואי להצלחה המסחרית המאסיבית הראשונה כאשר האלבום הגיע למקום החמישי במצעדים.
בהמשך להצלחה האדירה יצא בואי למסע הופעות נרחב בצפון אמריקה, מיוני עד דצמבר של שנת 1974. המופע לווה בכוראוגרפיה של טוני באסיל, וצויד באפקטים מיוחדים.
קטעים ממסע ההופעות צולמו לסרט הדוקומנטרי "Cracked Actor".
צילומי הסרט היוו הוכחות להרגלי השימוש בקוקאין של בואי, כאשר הוא צולם מושך באפו בחוזקה במושב האחורי של מכוניתו, בטענה ש"היה זבוב בחלב שלו".
באותה שנה הוציא בואי את אלבום ההופעה הראשון שלו, "David Live", אשר כלל את הופעתו ב"מגדל פילדלפיה".
בואי טען כי שם האלבום צריך להיות "דייוויד בואי בחיים ובריא וחי רק בתאוריה", בהתייחס למצבו הפסיכוטי באותה תקופה כה עמוסה בחייו.
האלבום הגיע למקום השני במצעדים בבריטניה ולמקום השמיני בארצות הברית והצדיק את מעמדו של בואי כאחד מכוכבי הרוק הגדולים באותה תקופה.
לאחר ההופעה שפתחה את מסע ההופעות לקידום "Diamond Dogs" של אותה שנה, זנח בואי אט אט את סגנון ההופעות המוגזם אשר אפיין אותו באותה תקופה.
לאחר הפסקה קצרה לטובת הקלטת חומרים חדשים, חזר בואי להופיע, כאשר הסאונד הבומבסטי של מסע ההופעות הקודם לא היה קיים עוד.
שינויים נוספים מצד בואי היו להחליף מספר מנגני ההרכב, וכשחזר להופיע באוקטובר, החלפת שמו של מסע ההופעות ל-"Philly Dogs Tour", בהתייחס לפילדלפיה.
בשביל מעריצי זיגי סטארדסט שלא גילו אהדה רבה כלפי השינוי שחל בסגנונו של בואי לכיוון מוזיקת פאנק ודיסקו, אלבומו החדש, "Young Americans", היווה נקודת שבר.
שנת 1975 הייתה בין הקשות בחייו של בואי.
הוא נפרד ממנהלו הקבוע טוני דה פריז לאחר שגילה כי הלה עשק אותו במשך שנים.
האלבום, שיצא בשנת 1975, היווה את סיום המעבר ממוזיקת הרוק המסורתית לסגנון ה"פילי סול" (Soul), אם כי בואי כינה באירוניה את הסאונד שאפיין תקופה זו כ"פלסטיק סול", בהתייחסו לחוסר האותנטיות שחש ביצירותיו, במיוחד בניגוד לאופי האורגני המקורי של מוזיקת הנשמה (סול).
האלבום כלל את הלהיט הראשון של בואי אשר הגיע לראש המצעדים בארצות הברית, "Fame", שנכתב יחד עם ג'ון לנון, אשר תרם גם קולות ליווי, ואת הגיטריסט החדש בלהקתו של בואי, קרלוס אלומאר.
בריף הגיטרה שבשיר "Win" השתמש שנים לאחר מכן בק לשירו "Debra" מהאלבום "Midnight Vultures".
על אף האופי השטחי שהיה קיים באלבום בהשוואה לקודמיו, זכה בואי למוניטין של אחד מהמוזיקאים הלבנים הבודדים שהוזמנו להופיע בתוכנית "Soul Train" הפופולרית ואף זכה למחמאות על האלבום מאומנים שחורים כמו ג'יימס בראון שטען כי "זוהי אחת המחוות המעולות ביותר למוזיקה השחורה".
אולם, הופעתו האלימה והפרנואידית בתוכנית האירוח של דיק קאבט ברשת ABC חיזקה את השמועות כי הרגלי צריכת הקוקאין של בואי מתחילים להראות סימנים.
לפי אנג'י בואי הגיעה צריכת הסמים של בואי באותה תקופה למנות קוקאין בשווי של 200$ ליום.
האלבום הפך לזה שסימן את פריצת דרכו של בואי אל הקהל האמריקאי.
על אף שהגיע רק אל המקום התשיעי במצעדים האמריקאים, בעוד "Diamond Dogs" הגיע למקום החמישי, הוא צעד במשך זמן כפול.
בתקופה זו הגיע האלבום למקום שני במצעדים של בריטניה, רק מספר חודשים לאחר שהשיר "Fame" הגיע למעמד זהה בארצות הברית.
בשנת 1976 הוציא בואי את האלבום "Station to Station", שהציג גרסה אפלה יותר של דימוי הפלסטיק סול שאימץ לעצמו.
דימוי זה התגבש מאוחר יותר לעוד אחת מדמויותיו של בואי, הפעם בתור "הדוכס הלבן והרזה".
באופן ויזואלי הדמות הייתה זהה לזו של תומאס ג'רום ניוטון, הדמות שבואי גילם בסרט "האיש שנפל מכוכב אחר".
אלבום זה היווה שלב ביניים בקריירה של בואי.
מצד אחד הוא חיזק את סגנון הפאנק והסול שבאלבומו הקודם, אך מהצד השני גם היווה בסיס לשימוש בסינתיסייזר באלבומיו הבאים.
מצבו הנפשי המעורער בא לידי ביטוי בריאיון שהעניק בשידור חי לטלוויזיה, ובו לא הצליח לייצר ולו משפט קוהרנטי אחד.
בנוסף לכך, כוחו הפיזי של בואי החל להתערער, מאחר שאיבד משקל רב מגופו.
על אף כל אלה, מסע הופעות נרחב תוכנן לשנת 1976, ועמד לכלול מספר רב משיריו החדשים של בואי.
ההרכב שליווה אותו במסע ההופעות היה: אלומאר על הגיטרה, ג'ורג' מאריי על הבס ודניס דייוויס על התופים.
הרכב זה נשאר פעיל לצד בואי עד לתחילת שנות השמונים.
מספר נגנים אורחים במסע ההופעות היו הגיטריסט ארל סליק וקלידן להקתו של ברוס ספרינגסטין, רוי ביטאן.
מסע הופעות זה זכה להצלחה רבה אך היה גם שנוי במחלוקת מאחר שהחלו לצוץ שמועות שבהשקפותיו היה בואי פשיסט, לאחר הצהרות תמוהות שלו כמו בריאיון לקמרון קרואו במאי 1976: "היטלר היה כוכב הרוק הראשון בהיסטוריה" או "בריטניה תרוויח הרבה משלטון פשיסטי".
לאחר מכן פרסם הבהרה לפיה הוא דוחה כל האשמה כזו וכל מעורבות בפשיזם.
בתקופה זו "Station to Station" הגיע למקום השלישי במצעדים בארצות הברית, השיגו הגדול ביותר שם, לצד הצלחת הסינגל "Golden Years".
בואי היה בשיא הצלחתו, אך מצבו הנפשי, לדבריו, החל להתערער בצורה חמורה בעקבות צריכת הקוקאין והוא חווה מספר מנות יתר באותה שנה.
לאחר "תקרית תחנת ויקטוריה" במאי 1976 בה צולם בואי מצדיע במועל יד דבר שגרם להתקפה חריפה בעיתונות הבריטית ומהקהילה היהודית, עבר בואי אל ברלין המערבית על מנת להתנקות מסמים לחלוטין, ולהחזיר את הקריירה שלו למסלולה.
בתקופה בה שהה שם החל לגלות עניין בסצנת המוזיקה הגרמנית, בזמן שחלק דירה יחד עם איגי פופ.
בתקופה זו הוא הפיק שלושה מאלבומיו של פופ לצד טוני ויסקונטי, ובכך עזר רבות בקריירה שלו.
עם בואי לצידו ככותב שירים, השלים פופ שני אלבומי סולו: "The Idiot" ו-"The Lust for Life".
באופן בלתי צפוי, חבר בואי אל להקתו של פופ באביב של אותה שנה.
הוא לקח פיקוד על הקלידים לקולות הליווי וההרכב הופיע בבריטניה, אירופה ובארצות הברית ממרץ ועד אפריל.
הצליל הגס אשר אפיין את "Station to Station" הציג את הניצנים הראשונים לסגנון המוזיקלי שבואי אימץ לעצמו ברצף של שלושה אלבומי אלבומים שנקרא "טרילוגיית ברלין".
חלק ניכר מהעבודה על הטרילוגיה הייתה של המוזיקאי בריאן אינו, בכתיבת השירים ובעבודת הקלידים.
על אף שבמקומות רבים זכה אינו לקרדיט על הפקת הטרילוגיה, היחידים שהפיקו אותו היו בואי וטוני ויסקונטי.
מספר שנים מאוחר יותר, בואי עצמו הצהיר כי לא ניתנה מספיק הוקרה לוויסקונטי על הפקת האלבומים, על אף שרוב ההפקה הייתה נתונה לו.
על האלבום הראשון בטרילוגיה אמר ויסקונטי כי "בואי רצה לעשות אלבום בלתי מתפשר המשדר בדיוק מה שהוא מרגיש, ושלא היה לו אכפת אם זה יהיה אלבום להיט ושההקלטות יהיו כל כך מבולגנות עד שאף אחד לא יסכים להפיץ את האלבום".
בהשפעה ניכרת מאמנים גרמניים שונים כמו קאן, נוי!, קרפטוורק ומלחינים אמריקאים כמו סטיב רייך ופיליפ גלאס, בואי נסע לניונקריצ'ן שליד קלן על מנת לפגוש את המפיק הגרמני הידוע קונרד (קוני) פלאנק, אשר נחשב למהפכני בקרב הרוק הגרמני של אותה תקופה.
אולם, פלאנק לא גילה שום עניין לעבוד לצד בואי, וסירב להכניסו לאולפן.
לפיכך, בואי ושותפיו החלו להקליט בעצמם שירים שנחשבו לפשוטים באופן יחסי, פשטניים ועקביים, כתגובה לצמיחת זרם הפאנק-רוק באותה תקופה.
אולם, שירים נוספים שהיוו צד שלם בתקליט החדש היו קטעים אינסטרומנטליים בלבד.
לאחר סיום העבודה יצא האלבום בתחילת שנת 1977 תחת השם "Low", ובאופן מפתיע הגיע למקום השלישי במצעדי בריטניה, ועם השנים זכה להוקרה כאלבום שהקדים את זמנו.
האלבום הבא, '"Heroes"' (1978), היה זהה בסאונד שלו ל-"Low", אם כי היה יותר נגיש לקהל המאזינים.
אופי שני האלבומים תאם לאווירת המלחמה הקרה ששררה באותה תקופה, כאשר ברלין המחולקת לשניים היוותה את ההשראה ליצירתם.
השיר שהעניק לאלבום את שמו הפך לאחד הידועים של בואי, אשר נכתב בהשראה מזוג אוהבים שראה דרך חלון האולפן,(המפיק ויסקונטי וחברתו) אשר התנשקו ליד חומת ברלין, מתחת למגדלי השמירה.
מקום המפגש היה תמוה ביותר בעיני בואי, והוא דמיין לעצמו שהשניים מנהלים רומן אסור, אך מייחסים לזאת סוג של גבורה, ולא בגידה, שמתבטאת במיקום שהם בחרו.
בדומה לאלבום הקודם, גם אלבום זה חולק לשני חלקים: חלקו הראשון של האלבום כלל שירים רגילים, וחלקו השני כלל קטעים אינסטרומנטליים.
באותה שנה, הופיע בואי בהופעת אורח ב-"Granada music show Marc", בהנחיית חלוץ הגלאם רוק, חברו מארק בולאן, אשר הופיע לצד בואי עוד לפני שהפכו למפורסמים.
בואי סירב להיות אורח כבוד בתוכנית האחרונה, כאשר בולאן נהרג בתאונת דרכים זמן קצר לאחר ההתארחות הראשונה של בואי.
בחג המולד של שנת 1977, בואי חבר לבינג קרוסבי, אותו העריץ, והקליט עמו גרסה לשיר "Little Drummer Boy", עם מלל חדש.
שנתיים לפני, ביצעו השניים את השיר המקורי בתוכנית מיוחדת לכבוד חג המולד.
חודש לאחר הקלטת השיר, מת קרוסבי.
חמש שנים מאוחר יותר נהפך השיר ללהיט, אשר הגיע למקום השלישי במצעדי בריטניה, כשיצא לכבוד חג המולד.
לפי דברי בואי, הוא פחד להתארח מאז בתוכניות אירוח, מאחר ש"כל מי שהתארחתי אצלו התפגר חודש מאוחר יותר".
בשנת 1978 יצא בואי למסע הופעות מצומצם שהציג את שירי "Low" ו-'"Heroes"', בעקבותיו יצא אלבום הופעה בשם "Stage".
באותה שנה הוקלט בואי בתור המספר לסיפורו של סרגיי פרוקופייב, "פטר והזאב".
רבים מחשיבים את ההקלטה לאחת מהטובות ביותר שנעשו על רקע הסיפור.
בשנת 1979 יצא האלבום האחרון ב"טרילוגיית ברלין", "Lodger".
בניגוד לשני האלבומים הקודמים, באלבום לא נכללו קטעים אינסטרומנטליים.
על אף זאת, האלבום זכה להוקרה כשילוב בין בניו וייב ולמוזיקת עולם, ושירים כמו "African Night" ו-"Yassassin" ה"מזרחי" נחשבו להפתעה, אפילו בשביל היצירתיות של בואי.
בשנת 1980 לקח בואי את כל אשר למד מיצירת "טרילוגיית ברלין", ביצירת האלבום "Scary Monsters (and Super Creeps)".
האלבום כלל את הלהיט "Ashes to Ashes", הציג את עבודת הסינתיסייזרים של הגיטריסט צ'אק האמר, וכלל גם חזרה אל הדמות הראשונה של בואי, מייג'ור טום מ-"Space Oddity".
הדימויים שאפפו את הווידאו קליפים של שירי האלבום נתנו חשיפה לתנועה ה"נאו רומנטית" המחתרתית, כשבנוסף בואי נהג לפקוד תכופות את מועדון "הבליץ", המרכז החברתי הראשי של התנועה.
על אף שהאלבום המשיך לפי העקרונות של שלושת קודמיו, המבקרים החשיבו אותו כיותר נגיש, במלל ובמוזיקה, מה שככל הנראה הציג את הלך הדברים שעברו על בואי במהלך ההתנסויות המוזיקליות השונות.
באותה תקופה בואי התגרש מאשתו אנג'י, נגמל מהסמים שאפיינו את תקופת "הדוכס", והגישה שלו כלפי האופן בו צריך לכתוב מוזיקה השתנתה לחלוטין.
האלבום כלל הרבה נגיעות של מוזיקת רוק כבד, כולל קטעי גיטרה זהים מעבודות של פיט טאונסנד ורוברט פריפ.
בנוסף לשינויים האמנותיים שעבר באותה תקופה, החל בואי בספטמבר של אותה שנה לככב בברודוויי במחזה "איש הפיל".
בשנת 1981 חבר בואי ללהקת קווין לביצוע ספונטני לשיר משותף בשם "Under Pressure".
השיר הפך ללהיט אדיר והסינגל שלו הגיע לראש המצעדים בבריטניה.
באותה שנה הופיע בואי בהופעת אורח בסרט גרמני אשר סיפר את סיפורה האמיתי של כריסטיאנה פ., נערה ברלינאית בת 13 אשר מתמכרת להרואין ומתדרדרת לזנות.
בואי זכה לקרדיט בסרט על "שיתוף פעולה מיוחד", וכן המוזיקה שלו הוספה לסרט.
בשנת 1982 יצא הפסקול של הסרט אשר כלל גרסה של '"Heroes"', אשר הושרה בגרמנית.
באותה שנה הופיע בואי בהפקת ה-BBC למחזהו של ברטולט ברכט, "באל", אשר ממנו יצא מיני-אלבום עם חמישה שירים מההפקה, "David Bowie in Bertolt Brecht's Baal".
תקליט זה היה האחרון בשיתוף פעולה של בואי עם חברת RCA, ולאחר מכן עבר לחברת EMI.
בשנת 1983 זכה בואי לראשונה להצלחה מסחרית עולמית, עם האלבום "Let's Dance", אלבום מוזיקת דאנס אשר הציג את הפרידה של בואי מהסגנון הברלינאי, בו דבק מאז סוף שנות ה-70. השיר "Let's Dance" הגיע לראש המצעדים הן בארצות הברית והן בבריטניה, ולווה בקליפ הזוכה לשידור עד היום ברשתות המוזיקה הטלוויזיוניות.
באלבום נכללו גם הסינגלים "Modern Love" ו-"China Girl".
האחרון היה גרסה חדשה לשיר שכתב בואי יחד עם איגי פופ, ושנכלל באלבום "The Idiot".
האלבום היווה גם קרש קפיצה בקריירה של הגיטריסט סטיבי ריי וואהן, אשר ניגן באלבום והיה אמור לחבור מאוחר יותר לבואי במסע ההופעות לקידומו, אם כי הדבר לא קרה בעקבות סכסוכים בין השניים.
במקומו שכר בואי את הגיטריסט ארל סליק.
האחים פרנק וג'ורג' סימס מלהקת "האחים סימס" הצטרפו לביצוע קולות רקע.
מסע ההופעות "Serious Moonlight" זכה להצלחה אדירה, והופעה בודדה של בואי בפסטיבל הניבה לו רווחים בסך מיליון דולר.
DVD של הופעה בקנדה מתעד את אווירת סיבוב ההופעות המצליח.
באותה שנה כיכב בואי בתפקיד הראשי בסרטו של נגיסה אושימה, "חג שמח, מיסטר לורנס".
וכיכב בסרט "הרעב" לצד השחקנית הצרפתיה קתרין דנב.
בנוסף הוציא חברת RCA רקורדס הוציא לאור אלבום אוסף של בואי.
אלבומו הבא של בואי תוכנן להיות אלבום הופעה ממסע ההופעות, אך EMI דרשה אלבום אולפן נוסף במקום.
התוצאה הייתה האלבום "Tonight" שיצא בשנת 1984, היה גם הוא אלבום דאנס, וכלל שיתוף פעולה עם טינה טרנר, ואיגי פופ, וכן גם כלל גרסת כיסוי לשירם של הביץ' בויז, "God Only Knows".
המבקרים קטלגו את האלבום כעבודה ללא כל מאמץ, אשר הודח לשוליים מהמצעדים בעקבות אלבומו הקודם והמצליח של בואי.
הסיבה העיקרית לכישלון האלבום ככל הנראה הייתה העובדה שרוב שיריו היו גרסאות כיסוי וגרסאות מחודשות לשיריו הישנים.
על אף זאת, האלבום הניב את הלהיט "Blue Jean", אשר הווידאו קליפ שלו, סרטון באורך 22 דקות, שיקף את העניין של בואי בשילוב בין תחומי אומנות שונים יחד עם מוזיקה.
הסרטון זיכה את בואי באותה שנה בפרס גראמי היחיד שלו, בקטגוריית הווידאו קליפ הטוב ביותר.
באלבום נכללו שני שירי דאנס, "Neighborhood Threat" ו-"Tonight", אשר נכתבו שנים לפני על ידי בואי ופופ.
בשנת 1985 ביצע בואי מספר מלהיטיו באצטדיון ומבלי במסגרת מופע הלייב אייד, שמטרתו הייתה השגת תרומות למען המורעבים באתיופיה.
הופעתו כללה את השירים "Rebel Rebel", "TVC 15", "Modern Love" ו-"Heroes", ובסופה הוא הציג סרטון אשר המחיש את המצב באתיופיה.
באותה שנה ביצע בואי יחד עם חברו, סולן להקת הרולינג סטונז מיק ג'אגר גרסת כיסוי לשירם של מרת'ה והוונדלז, "Dancing in the Streets", אשר הגיע במהרה לראש המצעדים.
באותה שנה עבד בואי על השיר "This Is Not America", אשר הופיע בסרט "הבז ואיש השלג".
בשנת 1986 תרם בואי מספר משיריו לסרט "Absolute Beginners", ואף הופיע בו.
הסרט זכה לביקורות פושרות אך שיר הנושא של הסרט הגיע למקום השני במצעדים בבריטניה.
בשנת 1986, הופיע בואי בתפקיד ראשי בסרטו של ג'ים הנסון, "המבוך", בתור ג'ארת', מלך הגובלינים, אשר חוטף את אחיה התינוק של נערה בת שש עשרה (ג'ניפר קונלי באחד מתפקידיה הראשונים), על מנת להפכו לגובלין.
בואי כתב חמישה משיריו של הסרט.
אלבומו האחרון של בואי בשנות השמונים היה "Never Let Me Down", שיצא בשנת 1987, אשר נטש את הסאונד שאפיין את אלבומיו האחרונים, לטובת מוזיקת רוק עם נגיעות גראנג' האלבום הגיע למקום השישי במצעדים בבריטניה, וכלל את הסינגלים המצליחים "Day In, Day Out", "Time Will Crawl" ו-"Never Let Me Down".
על אף הצלחתו המסחרית, האלבום גרר ביקורות מהחמורות ביותר שבואי סבל מהן, בין היתר "תוצר חסר כל זהות".
מספר שנים מאוחר יותר בואי עצמו טען כי האלבום הוא אכן הגרוע ביותר שהוציא.
באותה שנה בואי החליט לצאת למסע הופעות לקידום אלבומו האחרון.
מסע ההופעות כלל תשע הופעות לקידומו שלאחריו יצא בואי למסע במאי של אותה שנה.
כתוספת ללהקה הנוכחית, שכללה את פיטר פרמפטון על הגיטרה, חמישה רקדנים הופיעו על הבמה לאורך כל ההופעה.
קטעים מוקלטים של דיאלוגים בוצעו על ידי בואי במהלך השירים.
המבקרים טענו כי מסע ההופעות היה בגדר של הגזמה ובהשפעה מהופעות הרוק האצטדיונים שעבר זמנם, אך המעריצים שיבחו את ההופעות, כאשר צפו בבואי מבצע מלהיטיו הקלאסיים ומשיריו הפחות ידועים, מסע הופעות "Glass Spider" של שנת 1987 תועד ויצא לחנויות.
בשנת 1988 הופיע בואי בתור הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס בסרטו של מרטין סקורסזה, "הפיתוי האחרון של ישו".
בשנת 1989, לראשונה מאז שנות השבעים, הקים בואי להקה פורמלית בשם "מכונת הפח", לצד הנגנים ריבס גארבלס, אוני סיילס והאנט סיילס.
אלבומה הראשון של הלהקה, "Tin Machine", יצא באותה שנה וזכה להצלחה, וזכה למיקום בשלוש קטגוריות במצעדים בבריטניה.
הלהקה יצא למסע הופעות עולמי, בה הוצג בואי בגרסה פחות מלוטשת מבעבר, מרופט ולא מגולח.
על אף ההצלחה ההתחלתית של הלהקה, בואי חש תסכול מהעובדה שרבים מרעיונותיו נדחו או שונו על ידי שאר חברי הלהקה.
בואי החל את קריירת שנות התשעים שלו במסע הופעות באצטדיונים, שם ניגן רבים מלהיטי העבר שלו.
מסע ההופעות בוים בידי הכוריאוגרף אדוארד לוק, עמו פעל בואי בעבר רבות וידאו קליפים ועל הבמות.
מסע ההופעות גרר קהל רב, ככל הנראה לאור העובדה שבואי הכריז כי זו תהיה הפעם האחרונה בה יבצע את להיטיו על הבמות.
בסופו של דבר, שלא בהפתעה לא עמד בואי בהצהרתו, ובנוסף בהצהרה כי בכל מקום בו יופיע הוא יבצע את הלהיטים שנחשבים לאהובים ביותר, לפי סקר טלפוני.
תדמיתו השלילית של בואי בתקשורת המשיכה עם יציאת האלבום השני של מכונת הפח, "Tin Machine II", שעטיפתו כללה פסלים עירומים.
לאחר ההצלחה המעטה בלבד של האלבום והכישלון המוחלט של אלבום ההופעה "Tin Machine Live: Oy Vey, Baby", מאס בואי בעבודה קבוצתית, מה שהגביל את היצירתיות שלו, ובסופו של דבר פירק את הלהקה.
בשנת 1992, הופיע בואי במופע לזכרו של פרדי מרקיורי, בביצוע השיר "Under Pressure", לצד אנני לנוקס במקום מרקיורי המנוח, באותה השנה נישא בואי לדוגמנית הסומלית אימאן.
בשנת 1993 הוציא בואי את האלבום שהושפע ממוזיקת הג'אז, סול וההיפ הופ, "Black Tie White Noise".
האלבום כלל שיתוף פעולה מחודש עם מפיק האלבום "Let's Dance", נייל רוג'רס, ועל אך שנחשב בידי המבקרים כהרבה יותר נעלה, הציבור לא ידע איך לקבל את האלבום.
האלבום עצמו הגיע לראש המצעדים בבריטניה עם הסינגל "Jump They Say", ו-"Miracle Goodnight".
באותה שנה החל בואי בגילוי כיוון חדש במוזיקה באלבום "The Buddha of Suburbia", אשר התבסס על מוזיקה שנכתבה לתוכניות טלוויזיה.
האלבום כלל אלמנטים מהאלבום הקודם, אך פנה יותר לכיוון של הרוק האלטרנטיבי.
הצלחתו של האלבום הובילה בשנת 1994 להפצתו מחדש בארצות הברית, ובואי שיבח אותו בתור אלבום שמייצג אותו באופן מוחלט.
מספר שנים מאוחר יותר יצא האלבום מחדש לאחר שלא היה זמין ומעריצים היו צריכים להזמין אותו באינטרנט במחיר מופקע.
בשנת 1995 הוציא בואי את האלבום "Outside", אשר היה אמור להיות חלק ראשון בסדרת אלבומים שעסקה באומנות ורצח.
האלבום היה נקודת ציון כאשר בואי חזר לעבוד עם בריאן אינו.
באלבום הוצגו מספר דמויות מסיפוריו הקצרים של בואי.
הוא זכה להצלחה רבה והחזיר את בואי לקדמת הבמה בקרב מעריצי הרוק, עם סינגלים מצליחים כמו "Hallo Spaceboy", "Strangers When We Meet" ו-"The Hearts Filthy Lesson".
בספטמבר של אותה שנה החל בואי במסע ההופעות לקידום האלבום, כאשר גאברל חזר להיות הגיטריסט בלהקת הליווי שלו.
מהלך שנתפס בידי המבקרים והמעריצים כמגוחך וחסר כל פשר, היה צירופו של טרנט רזנור מלהקת ניין אינץ' ניילז, כשותפו להופעות.
בסופו של דבר יצאו בואי והלהקה יחדיו להופעות.
על אף הצלחה ראשונית, מסע ההופעות נקטע בעקבות מכירות נמוכות.
לפיכך, מסע ההופעות לקידום "Outside" נמשך ללא הלהקה אל תוך אירופה עד פברואר של שנת 1996. בהמשך אותה השנה נפתח מסע הופעות נוסף שלראשונה כלל את ישראל, הופעתו היחידה של בואי בישראל התקיימה ב-3 ביולי 1996, פארק הירקון, תל אביב.
סיבוב הופעות זה הגיע עד ליפן ונמשך עד סוף הקיץ של אותה שנה.
במהלך מסעי ההופעות הללו, זכה בואי להיכנס אל היכל התהילה של הרוקנ'רול בטקס השנתי האחד עשר.
בשנת 1997 זכה לתגובות הנלהבות ביותר מאז "Let's Dance", עם האלבום "Earthling".
באלבום זה, יצר בואי יצירה שלמה ומקורית בסגנון שהיה באותה העת בחיתוליו, הג'אנגל, והלביש עליו את הסגנון הייחודי שלו.
האלבום הניב מספר להיטים כשבראשם "Little Wonder", שנכתב במקורו לסרט של פול ורהובן משנת 1995 וזכה הפעם לעיבוד של טרנט רנזור, וכן גם הסינגל "Telling Lies" שהופץ באינטרנט.
האלבום כלל אנרגיות רבות, לצד פחות ניסויים במקצבים אלקטרוניים, אך עדיין היה קיים בו הסאונד המובהק של בואי.
לקידום האלבום יצא בואי למסע הופעות שהניב רווחים נאים.
בינואר אותה שנה הופיע בואי במדיסון סקוור גארדן שבניו יורק לחגיגת יום הולדתו החמישים.
אמנים שהופיעו לצידו על הבמה באותו ערב היו בילי קורגן, פרנק בלאק, סוניק יות', רוברט סמית' מלהקת הקיור, פלסיבו ולו ריד.