tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת פיקודו של לואי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה, דה קוליני לחם בקרב דרה (19 בדצמבר 1562) שבו הפסיד לפרנסואה הדוכס מגיז, שהיה מנהיג הקתולים.
ב-18 בפברואר 1563 האחרון נפצע באופן אנוש בידי מתנקש הוגנוטי ומת מפצעיו שישה ימים אחרי כן.
משפחת גיז הטילה את האחריות לרצח על דה קוליני.
יחד עם דודו, אן דה מונמורנסי שייצג את הקתולים, דה קוליני השתתף בשיחות שהובילו להסכם אמבואז (19 במרץ 1563), שהביא לסיומה של מלחמת הדת הראשונה.
ב-1564, בהשפעת הישועים, בוטלו הזכויות שניתנו להוגנוטים.
קטרינה דה מדיצ'י, שניהלה את ענייני המדינה בשם בנה המלך שארל התשיעי, הזמינה לצרפת חיל שכירים שווייצרי.
דה קונדה ודה קוליני שחששו לחייהם ניסו לתפוס את המלך ואת אמו, אך ללא הצלחה (ספטמבר 1567).
הם הזמינו לצרפת חיל שכירים גרמני, השתלטו על הערים לה רושל ואורליאן והתקדמו לעבר פריז.
התקדמותם נבלמה בקרב סנט דני (10 בנובמבר 1567) על ידי אן דה מונמורנסי, שנפל בקרב זה.
בז'רנאק (13 במרץ 1569), דה קונדה, שנכנע אחרי שהפסיד בקרב, נרצח על ידי הקתולים.
דה קוליני הוביל את צבא ההוגנוטים לקרב מונקונטור (3 באוקטובר של אותה שנה), שבו שוב הייתה ידם של הקתולים על העליונה.
אך ב-1570 הוא הוביל את ההוגנוטים להתקפה על פריז.
קטרינה דה מדיצ'י הציעה לו הסכם שלום, ובנה המלך שארל התשיעי אישר הסכם זה (8 באוגוסט 1570).
אולם האפיפיור פיוס החמישי ופליפה השני מלך ספרד הביעו את התנגדותם לוויתורים להוגנוטים.
ב-1571 דה קוליני שב לחצר המלכות, ונודעה לו השפעה רבה על המלך הצעיר שארל התשיעי.
הוא הציע למלך לשלוח עזרה צבאית למורדים הפרוטסטנטים שלחמו נגד ספרד בארצות השפלה.
קטרינה דה מדיצ'י התנגדה לתוכנית זו שנדחתה על ידי מועצת המדינה.
ב-22 באוגוסט 1572 דה קוליני נורה בהיותו ברחוב בפריז ונפצע באופן קל.
המלך ביקר אותו בביתו, אך אם המלך מנעה מהם אפשרות לשוחח.
כעבור יומיים הותקף דה קוליני ונרצח במיטתו, בידי עושי דברו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, שראה בדה קוליני את האחראי לרצח אביו, פרנסואה הדוכס מגיז.
גופתו של דה קוליני הושלכה מן החלון לעבר המון זועם שהתעלל בה.
מאורע זה סימן את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נרצחו אלפי הוגנוטים בפריז ובערי השדה.
גספרה לואיג'י פאצ'יפיקו ספונטיני (באיטלקית: Gaspare Luigi Pacifico Spontini; 14 בנובמבר 1774 – 24 בינואר 1851) היה מלחין אופרה ומנצח איטלקי.
ספונטיני נולד במאיולטי שבמחוז אנקונה, כיום מאיולטי ספונטיני.
את רוב שנות הקריירה שלו עשה בפריז ובברלין, אך בסוף חייו חזר אל מקום הולדתו.
במשך עשרים השנים הראשונות של המאה ה-19, היה ספונטיני דמות חשובה באופרה הצרפתית.
באופרות שלו, יותר מעשרים במספר, שאף ספונטיני להתאים את הטרגדיה הלירית הקלאסית של גלוק לטעמם של בני זמנו למלודרמה, למופעי ראווה מפוארים (ב"פרנאנד קורטז", לדוגמה), לעושר צלילי בתזמורת ולכושר המצאה מלודי לצד כושר ביטוי רב-הבעה במילים.
יצירת המופת הגדולה שלו והצלחתו היחידה הייתה האופרה "לה וסטאלה" (La Vestale)
בנעוריו למד ספונטיני בקונסרבטוריון דלה פיאטה דה טורצ'יני בנאפולי.
בשנת 1807 כתב ספונטיני את "לה וסטאלה" בעידוד הקיסרית ז'וזפין.
הצגת הבכורה של היצירה באופרה של פריז ביססה את ספונטיני כאחד המלחינים האיטלקים הגדולים בדורו.
בני זמנו כרוביני ומאיירבר ראו באופרה יצירת מופת ומלחינים מאוחרים יותר, כמו ברליוז ווגנר התפעלו ממנה.
האופרה המאוחרת יותר שכתב, "אולימפיה", שנחשבה גם היא ליצירה מעולה (1819, עובדה ב-1820 וב-1826) התקבלה באדישות וכתוצאה מכך עזב ספונטיני את פריז לטובת פרוסיה, שם התמנה לקאפלמייסטר ולמנצח ראשי באופרת החצר של ברלין.
במהלך המאה ה-20, הוצגו האופרות של ספונטיני לעיתים רחוקות, אף כי אחדות מהן זכו לתחייה ראשונה מזה שנים.
ההפקה המודרנית המפורסמת ביותר, אולי, הייתה הצגתה המחודשת של "לה וסטאלה" עם מריה קאלאס בלה סקאלה, בפתיחת העונה של 1954, לציון יום השנה ה-180 להולדת המלחין.
הבמאי היה במאי הקולנוע הנודע לוקינו ויסקונטי.
ההפקה הזו הייתה גם הופעת הבכורה בלה סקאלה של הטנור פרנקו קורלי.
קאלאס הקליטה את האריות Tu che invoco ו־O Nume tutela מתוך "לה וסטאלה" בשנת 1955 (כמו רוזה פונסל ב-1926).
בשנת 1969 חידש המנצח פרננדו פרוויטאלי את האופרה, עם הסופרן ליילה גנג'ר והבריטון רנאטו ברוסון.
הקלטה לא-רשמית נמצאת במחזור.) בשנת 1995 הקליט המנצח ריקרדו מוטי את האופרה בליהוק זמרים נודעים פחות.
יתר הביצועים המחודשים של ספונטיני כוללים את Agnese von Hohenstaufen בפסטיבל מאג'ו מוזיקלה בפירנצה ב-1954, עם פרנקו קורלי בתפקיד הראשי ובניצוח ויטוריו גואי, וברומא ב-1970, עם מונסראט קאבאייה ואנטואנטה סטלה, בניצוח ריקרדו מוטי.
"פרננדו קורטז" הושבה לחיים בשנת 1951, עם רנאטה טבאלדי הצעירה, בתיאטרון סאן קארלו בנאפולי, בניצוח גבריאלה סאנטיני.
ביצוע הבכורה של הגרסה השלמה של היצירה התקיים בבית האופרה של ארפורט, גרמניה ב-2006, בניצוח ז'אן פול פנין.
געגועים הביתה, הם רגשות של מצוקה או צער, הנובעים מהריחוק הפיסי מהסביבה הביתית או ממקום בעל ערך רגשי.
הגעגועים מלווים לעיתים בתחושות חרדה ודיכאון.
תסמינים אלו יכולים להיות מתונים, אך גם חמורים.
געגועים הביתה יכולים להתקיים למשך ימים אחדים, עד שהאדם מתרגל לסביבתו החדשה, אך עלולים להימשך לזמן ממושך הרבה יותר.
געגועים הביתה היא תופעה מוכרת ועתיקה, ויש שרואים לה אזכורים כבר בתנ"ך, בספר שמות ובספר תהילים.
התסמינים של געגועים הביתה יכולים להיות רגשיים, קוגניטיבים או פיזיים.
במקרים קשים אף מתפתחות בעיות בריאותיות.
ניתן לתאר את התחושה כרצון או ערגה לשוב הביתה ולסביבתם המוכרת.
הרגשתם יכולה להיות עצב עמוק, דיכאון, תסכול, כעס או חוסר תקווה.
כאשר מופיעים תסמינים של סומטיזציה, התלונות יהיו דומות למצב דחק, כגון התכווצות שרירים, כיבים, שלשול, כאבי ראש, הקאה, בכי וכו'.
פסיכולוגים גורסים כי הדרך הטובה ביותר למניעת געגועים הביתה היא להתאמן בריחוק מהבית.
ניסיון מוקדם עוזר לפתח את יכולת ההתמודדות.
אחרי שהתרחקו מהבית, אנשים מדווחים שהדרכים היעילות ביותר להתמודדות הן:
שמירת קשר עם הבית באמצעות מכתבים (רגילים ואלקטרונים).
הנאה מהשוני של הסביבה החדשה.
געגועי לקיסינג'ר הוא ספרו השני של אתגר קרת.
הספר מכיל סיפורים קצרים ויצא לאור בשנת 1994. ספר זה עודד את מכירתו של "צִנורות", ספרו הראשון של קרת.
הספר כולל 49 סיפורים קצרים ובהם הסיפורים: "לשבור את החזיר", "שימותו", "עמודו" אשר כמו כל ספריו של קרת מבטאים את ההווי הישראלי.
הספר תורגם לגרמנית, צרפתית, פולנית, ספרדית, גליסית, שוודית, איטלקית ואנגלית.
התרגום לאנגלית משנת 2007 (מרים שלזינגר) זיכה את קרת במועמדות לפרס הבינלאומי לקובצי סיפורים קצרים על שם פרנק אוקונור.
הסיפור "לשבור את החזיר" עובד בשנת 2008, עם מספר סיפורים נוספים של קרת, לסרט האנימציה $9.99.
הצגת יחיד המבוססת על סיפורים מהספר ומ"צנורות" מועלית מתחילת שנות ה-2000 בתיאטרון הסימטה.
12. סיפורה העצוב של משפחת נמלים
17. גילוח צחצוח 18. בועות
22. המנצח האמיתי של המשחקים המוקדמים
27. החבר הכי טוב שלי
28. החומר שממנו עשויים החלומות
33. דרך קירות 34. הסאנטינים המעופפים
47. גדידין בהרפתקאות נגד הריגול הנגדי
גספר בוהין (נקרא גם קספר בוהין; בצרפתית: Gaspard Bauhin, או Caspar Bauhin); 17 בדצמבר 1560 – 5 בדצמבר 1624) הוא בוטנאי שווייצרי, הנודע בעיקר בחיבורו Pinax theatri botanici – "תצוגת צמחים מאוירת", שראה אור ב-1596. בספר זה הוענקו שמות לצמחים בשיטה דומה להמיון של קארולוס ליניאוס.
גספר הוא תלמידו של הרופא האיטלקי הנודע ג'ירולמו מרקוריאל.
גספר עסק גם בנומנקלטורה של אנטומיה.
גספר הוא בנו של הרופא ז'אן בוהין ואחיו של הבוטנאי יוהאן בוהין.
הסוג בוהיניה ממשפחת הכליליים נקרא כך לכבוד האחים בוהין, על ידי קארולוס ליניאוס.
יוהאן וגספר בוהין הם בניו של ז'אן בוהין (1511–1582), רופא צרפתי שנאלץ לעזוב את מולדתו לאחר שהמיר את אמונתו מהזרם הקתולי לזרם הפרוטסטנטי בנצרות.
גספר נולד בבזל שבשווייץ, ולמד רפואה במקומות שונים כדוגמת פדובה, מונפלייה וגרמניה.
עם חזרתו לבזל, הוא קיבל תואר דוקטור, והרצה בתחומי הבוטניקה והאנטומיה.
בשנת 1582 הוא מונה כפרופסור ליוונית, וב-1588 ליושב ראש הקתדרה לבוטניקה ואנטומיה.
לאחר מכן הוא כיהן כרופא העיר, פרופסור לרפואה, רקטור האוניברסיטה ולדקאן הפקולטה.
חיבורו Pinax theatri botanici, בעברית: "תצוגת צמחים מאוירת", נחשב לאבן דרך של ממש בהיסטוריה של הבוטניקה.
ספר זה, שראה אור ב-1596, מתאר כ-6,000 מיני צמחים, ומסווג אותם לקבוצות שונות.
החלוקה הייתה נאמנה לשיטה המסורתית לסיווג הצמחים לקבוצות תפקודיות כגון עצים, שיחים, עשבים, צמחי תבלין.
מספר קבוצות תוארו בצורה שאנו מכירים כיום, לחלוקה למשפחות, כדוגמת דגניים ופרפרניים.
את ההתקדמות המשמעותית בתחום הזה יעשה הצרפתי אנטואן-לורן דה ז'יסייה, כמאתיים שנה אחריו.
החידוש העיקרי בחיבור זה הוא בחלוקה לסוגים ומינים במתכונת הדומה לזו שנמצאת בשימוש כיום.
שמות רבים שהציג בוהין בספרו אומצו על ידי לינאוס, ונמצאים בשימוש גם כיום.
בעוד שבתקופתו של בוהין, מיני צמחים תוארו במספר מילים, ואף במשפט, צמצם בוהין את התיאור ככל שניתן, לעיתים עד כדי מילה אחת, ובכך קיים דמיון בין לשיטה שאימץ לינאוס לאחר מכן.
השמות שהציג בוהין הם שמות תיאוריים, שמטרתם לעזור בזיהוי הצמח.
בכך הם שונים מהשמות של לינאוס, שבחלקם הגדול הם שרירותיים- כדוגמת שמות צמחים שנקראו לכבוד שמות אישים.
פרט ל-Pinax theatri botanici, תכנן בוהין לפרסם עבודה בוטנית מקיפה נוספת, בשם Theatrum Botanicum.
בוהין סיים 3 מבין 12 החלקים שתכנן לחיבור זה.
רק חלק אחד פורסם, בשנת 1658.
כמו כן תיאר בוהין את הצמחים בסביבות בזל, וערך והוסיף על עבודתו של הבוטנאי האיטלקי פיאטרו אנדריאה מטיולי (שעל שמו נקרא הסוג מנתור בלטינית).
עבודתו העיקרית של בוהין בתחום האנטומיה היא Theatrum Anatomicum infinitis locis auctum, ופורסמה בשנת 1952.
געגועים לנחל הוא אלבום אוסף, האלבום ה-16 במספר של ירדנה ארזי ואלבום האוסף החמישי בסך הכל.
הוא מוקדש לשירי ארץ ישראל שביצעה ארזי לאורך כל הקריירה.
שם האלבום הוא ציטוט מתוך השיר חופים ("חופים הם לפעמים געגועים לנחל"), שנכלל בו המרמז גם על להקת הנח"ל שבמסגרתה ירדנה ארזי ביצעה את השיר, ושהיוותה ציון דרך משמעותי בתחילת הקריירה שלה.
האלבום כולל 21 שירים ומתוכם שוחררו שניים כסינגלים לרדיו בשנת 2013: "שלום עירי נוחמה" בביצוע שוקולד מנטה מסטיק- שיר רוסי במקור שתרגם לעברית המשורר אברהם שלונסקי.
השיר הוקלט כבר בשנת 1989 אך נגנז.
השיר השני הוא "הורה של בת גולה" שנכתב בשנות ה-40 על ידי הצנחנית חנה סנש שנרצחה בהונגריה והולחן על ידי נורית הירש.
באלבום מופיעים גרסאות מחודשות לשירי ארץ ישראל- חלקם הוקלטו בהופעה חיה לאורך תקופות מסוימות ולראשונה רואים אור על גבי דיסק
"הבה נגילה"- הוקלט בהופעה חיה בארצות הברית בתחילת שנות ה-90 ובוצע גם בהופעה שלה ברוסיה בשנת 1994
"לשיר זה כמו להיות ירדן"- הוקלט בהופעה חיה במסגרת פסטיבל עין גב 1993
"אגדת המפוחית"- הוקלט בעבור ערב מחווה לשירי אפי נצר
"שיר שמח"- בוצע בהופעותיה של ארזי בתחילת שנות ה-80 בהיעדר מספיק רפרטואר באותה תקופה
"מחרוזת שירי רועים"- הוקלט בראשית שנות ה-80 בהופעה חיה).
מופיעים גם שירים שהקליטה עבור פרויקטים מסוימים ולא יצאו באף אלבום עד אותה עת
"ניגון עתיק"- מופיע באלבום שירי ריקודי עם מחודשים בביצועי אומנים שונים, יצא בשלהי 2012.
"כלניות"- קלאסיקה ישראלית של הזמרת שושנה דמארי המנוחה בביצוע מחודש שיצא בשנת 2008 לרגל יום העצמאות ומופיע באלבום "עבודה עברית 2".
לשיר זה כמו להיות ירדן
מילים: חנה סנש, לחן: נורית הירש.
תאריך יציאה: מרץ 2013. מיקום שיא במצעדים: מקום 22 ברדיו אמצע הדרך.
שלום עירי נוחמה- עם רותי הולצמן ולאה לופטין (שוקולד מנטה מסטיק.
מילים: אברהם שלונסקי, לחן: רוסי.
געגוע הוא סרט קולנוע ישראלי, שכתב וביים הבמאי שבי גביזון, ויצא לאקרנים בקיץ 2017, עם שי אביבי, אסי לוי ונטע ריסקין בתפקידים הראשיים.
ב-2024 הופק רימייק לסרט באותו שם באנגלית גם הוא בכתיבה ובימוי של שבי גביזון שבו העלילה הועברה מישראל לקנדה.
אריאל (שי אביבי) נפגש במסעדה עם זוגתו לשעבר רונית (אסי לוי), כעשרים שנה לאחר שנפרדו, והיא מספרת לו שכשנפרדו הייתה בהריון ממנו, ושהבן שנולד, אדם (אדם גבאי), נהרג בתאונת דרכים כשבועיים קודם לכן.
אריאל, תעשיין מבוסס המתגורר בתל אביב, נוסע לעכו, עיר מגוריהם של רונית ואדם, שוהה בה ימים אחדים, ונפגש עם אנשים שונים מחייו של אדם, ובהדרגה שומע מהם פרטים על חייו של אדם.
בתחילה אריאל נפגש עם מיקי (אורי לייזרוביץ'), חבר של אדם, שמספר לו שהוא ואדם רכשו קילוגרם חשיש כדי להתפרנס מהפצתו, אבל החשיש אבד בתאונת הדרכים שבה נהרג אדם.
מיקי מספר לאריאל היכן נמצא בית הספר שבו למד אדם, והוא מגיע לשם ונפגש עם המנהל אמנון (שמיל בן ארי) שמספר לו שאדם הועף מבית הספר לאחר שכתב, על הקיר שמול בית הספר, שיר זימה על המורה לצרפתית.
בחצר בית הספר, ליליה (אלה ארמוני) ניגשת אל אריאל, ומספרת לו שהיא חברתו בת ה-15 של אדם, אשר התגורר בביתה בתקופה האחרונה בגלל סכסוך עם אביו החורג, אך אהבתו הייתה נתונה למורה לצרפתית, יעל (נטע ריסקין).
לקראת סוף יום הלימודים, אריאל מחכה בשער בית הספר עד שהוא רואה את יעל יוצאת והוא פונה אליה והשניים מתחילים לשוחח.
יעל מספרת לו שאדם היה מאוהב בה, אך היא נמנעה מקשר רומנטי איתו בהיותו תלמיד שלה.
אריאל עולה לקברו של אדם, ובבית הקברות הוא מתיידד עם גדעון (יורם טולדנו), אביה של אביגיל שסבלה מדיכאון והתאבדה בגיל 18. גדעון מעלה רעיון, שמקורו במנהג סיני: לחתן את אדם ואביגיל.
הרעיון קוסם לאריאל, והוא פועל לקידומו.
מבקר הקולנוע אורי קליין רואה בסרט סיפור של החמצה: "ההחמצה היא זאת של אריאל, שאין לו משפחה, אין לו ילדים, והעלילה משמשת לו מעין הליך פנימי – ממשי, מדומה וסימבולי בו בזמן – שדרכו הוא מתמודד עם תחושת החמצה זו."
בפסטיבל הקולנוע ירושלים זכה "געגוע" בשני פרסים: פרס ע"ש ענת פרחי לתסריט הטוב ביותר ופרס חביב הקהל.
במסגרת Venice Days של פסטיבל הסרטים של ונציה זכה הסרט בפרס חביב הקהל.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2017 זכה הסרט בפרס לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בנוסף היה הסרט מועמד ב-12 קטגוריות נוספות.
"געגועים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד, מתוך אלבומה ה-21, ימים של שמחה – חלק א'.
השיר יצא לאור ב-16 ביוני 2013, כסינגל הרביעי מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום הראשון במדיה פורסט, הראשון במצעד של רדיו אמצע הדרך, ולמקום השמיני ברשת ג'.
השיר נכתב והולחן על ידי הנרי, והופק על ידי יעקב למאי והנרי גם כן.
משמעותו של השיר היא כשמו - געגועים לבני אדם שהיו קרובים אל שרית חדד בצורה כזו או אחרת ונפטרו.
את השיר ביצעה חדד בשידור חי ברדיוס 100FM בתוכניתו של מושיקו שטרן.
בשנת 2024 הקליטה את "געגועים" מחדש וצירפה אותו למיני-אלבום הראשון שלה, אלבום געגועים.
האודיו זכה להצלחה רבה והפך לנצפה ביותר מתוך האלבום שרית חדד.
נכון ל-27 באוגוסט 2018, מונה הצפיות שלו עומד על למעלה מ-1.6 מיליון צפיות.
גספרה (אסטרואיד 951) הוא אסטרואיד מסוג s אשר התגלה על ידי גריגורי נאוימין בשנת 1916.
נפחו הוא כ-2,000 ק"מ מעוקב, האסטרואיד נמצא קרוב מאוד לקצה הפנימי של חגורת האסטרואידים.
הגשושית גלילאו שיצאה מכדור הארץ באוקטובר שנת 1991, הגיעה למרחק של 1,600 ק"מ ובמהירות 8 ק"מ בשנייה מהאסטרואיד.
האסטרואיד מורכב בעיקר מאוליבין, פירוקסן ומתכת טהורה ופני השטח שלו מאופיינים באזורים שטוחים וסדקים.
דונה רגיאו שממדיו 7 ק"מ על 5 ק"מ הוא דוגמה לאזור בעל טופוגרפיה שטוחה על פני האסטרואיד.
לא ברור אם אלה הם תוצאות של השפעות זרות.
על פני האסטרואיד ניתן לצפות גם במכתשים, אשר נוצרו בשל הגרביטציה החלשה של גספרה, ואלו יוצרים מראה זוויתי וחד מאוד.
על פני השטח של גספרה אין מכתשים הגדולים מרדיוס האסטרואיד.
סיבה סבירה לכך היא שההתנגשות שיצרה את משפחת פלורה ואת גספרה, קרתה יחסית לא מזמן בזמנים האסטרונומיים, ועל כן על פני גספרה אין מכתשים גדולים.
כפי שניתוח המכתשים מרמז, גיל פני השטח של האסטרואיד הוא בין 20 ל-300 מיליוני שנים.
ב-2007 הציעו שהמכתשים החדשים של גספרה נוצרו על ידי משפחת בפטיסתינה- בהיווצרות האירוע שהתרחש ליד האסטרואיד.
גספר דה קרוז ; בערך 1520 - 5 בפברואר 1570) היה נזיר דומיניקני פורטוגזי יליד אבורה, שנסע לאסיה וכתב את אחד הדוחו"ת האירופאים הראשונים המפורטים על סין.
גספר דה קרוז נכנס למנזר הדומיניקני אזיטאו בשנת 1548, יחד עם 10 נזירים אחרים.
גספר דה קרוז יצא להודו הפורטוגזית בהוראתם של הדומינקנים, במטרה להקים מיסיון דומיניקני במזרח.
במשך שש שנים נשאר בהודו, כנראה בגואה, וקוצ'י.
במהלך תקופה זו ביקר גם בציילון הפורטוגזית .
בשנת 1554 נסע קרוז למלאקה, שם הקים בית והתגורר בו עד ספטמבר 1555. אז נשלח לקמבודיה.
בהתחשב בכישלון המשימה הקמבודית, בסוף 1556 עבר קרוז לאי קטן בתוך מפרץ גואנגזו צפונית לאי שנגצ'ואן.
באותה תקופה, היה זה נמל לסחר עם הסינים.
בשנת 1557 חזר קרוז למלאקה.
בשנת 1560 עבר קרוז להורמוז שם נתן תמיכה לחיילי המצודה הפורטוגזית.
ככל הנראה הוא חזר להודו כשלוש שנים לאחר מכן, אם כי אין תיעוד מוגדר לתקופה זו.
סביר להניח שקרוז חזר לפורטוגל בשנת 1565, וחזר לליסבון בשנת 1569, שם תועד כמסייע לקורבנות המגפה.
בהמשך חזר למנזר שלו ב Setúbal ושם נפטר מהמגפה ב־5 בפברואר 1570.
ספרו של קרוז "חיבור על דברים סיניים" פורסם ב-1569 על ידי אנדרה דה בורגוס מאבורה.
לעיתים קרובות הוא מתואר כספר האירופי הראשון שנושאו העיקרי היה סין; בכל מקרה, זהו אחד הספרים הראשונים הבלתי מעורערים על סין שיצאו לאור באירופה מאז ספרו של מרקו פולו.
בספר מופיעים גם דיווחים על קמבודיה ועל ממלכת הורמוז .
הספר של קרוז לא הפך לנפוץ באירופה אם משום שהוא פורסם בפורטוגזית (שלא הייתה שפה מדוברת בצורה נרחבת), או משום שהוא הופיע בשנה של המגפה .
בעוד שיצירותיו של אסקלנטה ומנדוזה תורגמו לשפות אירופיות רבות תוך מספר שנים לאחר הופעת המקור הספרדי (הגרסאות האנגלית פורסמו בשנת 1579 ו-1588, בהתאמה), הטקסט של דה קרוז הופיע באנגלית רק בשנת 1625, בספרו של סמיואל פרצ'ס , וגם אז רק בצורה מקוצרת.
בשלב זה האפילו על הדו"ח שלו לא רק החיבור המהולל של מנדוזה, אלא גם העבודה המפורסמת הרבה יותר של מטאו ריצ'י וניקולס טריגואלט , "על המשלחת הנוצרית לסין", שפורסמה ב-1616.
בקריאת החיבור של גספר דה קרוז מתקבל הרושם כי החל משנת 1555 התקשורת בין הפורטוגזים לסינים הושגה בעיקר בזכות קיומם של אנשים סינים שהיו מסוגלים לדבר פורטוגזית.
בספרו הוא כותב מספר פעמים על מתורגמנים סיניים המדברים פורטוגזית, אך מעולם לא פורטוגלי מדבר או קורא סינית.
המצב לא היה שונה מזה שתיאר מרטין דה ראדה במשלחת לפוג'יין ב-1575.
עם זאת, דה קרוז הכיר קצת את מערכת הכתיבה הסינית ונתן דיווח קצר על כך, אותו תיאר ג'ון דה פרנסיס כ"הסיפור המערבי הראשון על הכתיבה הסינית השונה להפליא".
אחד הקשיים העיקריים ביחסי סין-פורטוגל המוקדמים היה הנוהג של הפורטוגלים לשעבד ילדים סיניים ולקחת אותם למושבות פורטוגזיות שונות, או לפורטוגל עצמה.
גספר דה קרוז היה מודע לסחר זה, וכפי שמרמז בספרו (פרק XV), הוא שמע על ניסיונותיהם של הפורטוגלים להצדיק את מעשיהם בטענה שהם רק קנו ילדים שכבר היו עבדים בזמנו בסין.
דה קרוז תיאר את המצב עם העבדות בסין כפי שראה זאת.
לדבריו, חוקי סין אפשרו לאלמנות מרוששות למכור את ילדיהן.
עם זאת, התנאים שבהם ניתן היה לשמור על בנים או נערות שנמכרו לעבודה הוסדרו על פי חוק ומנהג, וכשהגיעו לגיל מסוים חייבים היו לשחררם.
מכירת עבדים כאלה הוסדרה גם כן.
היו "עונשים כבדים" על מכירת עבד לפורטוגזים.
לפיכך הוא הסיק כי "לפורטוגזים לא היו שום זכויות חוקיות או מוסריות לרכוש עבד ולא לחטוף ילדים לשימוש כעבדים."
עוד הוא מוסיף ואומר כי גם אם קנו אותם בסין, הילדים נמכרו על ידי פקידים סיניים מושחתים, כי החוק אסר למכור אותם בצורה מוחלטת.
בפסקה הראשונה בפרק האחרון בספרו, מעלה קרוז את הטענה, כי החטאים של הסינים, כולל מכירה הילדים לעבדים, הביאה עליהם את זעם האל - הוא מונה את המגפות ורעידות האדמה שפגעו בסין באותה תקופה.
לפי ההסבר שלו - עונש אלוהי.
געגוע הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי והזמר הישראלי עידן רייכל בשיתוף הזמרת הישראלית דנה צלח.
השיר יצא לאור ב-29 בפברואר 2016 כסינגל הרביעי מתוך אלבום הסולו הראשון של עידן רייכל, "היד החמה", על ידי חברת התקליטים הליקון.
עם יציאתו נכנס הסינגל אל המקום התשיעי במצעד השבועי של רשת ג', ולמקום ה-29 במצעד השבועי של רדיו אמצע הדרך.
השיר הוא בסגנון מוזיקת עולם אשר מאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
השיר, לעומת שאר השירים באלבום אשר בוצעו על ידי רייכל עצמו, בוצע על ידי הזמרת דנה צלח.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-80 אלף השמעות.
טרם פורסם הווידאו קליפ המלא לשיר, ב-29 בפברואר 2016 העלה רייכל לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, בסמוך לצאת הסינגל.
ב-2020 העלה לאינסטגרם הזמר חנן בן ארי גרסת כיסוי לשיר.
גספר תאודור מוליין היה מגלה ארצות ודיפלומט צרפתי.
נודע במסעותיו החלוציים לחקר מערב אפריקה ובספריו שבהם תיאר את הנופים והתרבויות שפגש.
מוליין נולד בפריז בשנת 1796 כבן למשפחה בורגנית שמוצאה מקאלה.
אביו היה אנטואן אראר מוליין (Antoine Érard Mollien), שעבד בתחום יחסי החוץ, ואמו - מארי אליזבט לבית מואנא (Moynat).
הוריו התחתנו ב־1783 בכנסיית סן-לואי אן-ל'איל בפריז.
מילדותו התלהב מוליין מהרפתקאותיו של רובינזון קרוזו.
בשנת 1814 התגייס לצי בתור פקיד וב-17 ביוני 1816 הפליג לכיוון סן-לואי בסנגל עם הפריגטה "לה מדוז" (La Méduse – מדוזה).
בדרך, מדרום לקאפ בלאן, האונייה טבעה.
הימאים בנו במהרה רפסודה שתלאותיה הונצחו בציור של תאודור ז'ריקו "רפסודת המדוזה".
מוליין היה אחד הניצולים היחידים.
סיפורו על האסון פורסם ב-1889. מוליין ואחרים מצאו מפלט באי גורה ובחצי האי קאפ ור שפונו על ידי הבריטים.
הוא חלה במלריה, אך בהמשך עבד שם כמנהל בית חולים.
מוליין התוודע לעמים המקומיים, בהם לבו וולוף, פולה, המורים, טוקולורים, ואחרים.
בנוסף לשפה הערבית שהוא כבר שלט בה, למד את שפותיהם.
בשנת 1817 הגיע מוליין לסן-לואי וחקר את חצי האי קאפ-ור.
אחר כך עלה על הנהר סנגל עד לפודור ופגש את שבטי הפאולים.
ב-1818 נדרש על ידי המושל הזמני של דקר, דה פריו, לזהות את מקורות הנהרות סנגל, גמביה וניז'ר, לגלות אם קיים חיבור בין הנהרות סנגל וגמביה, לחקור את ההרים ואת איכות האדמה באזור, לזהות את מסלול הנהר ניז'ר עד לשפך שלו ולבקר במכרות במבוק.
הצרפתים התחרו באזור בעיקר עם הבריטים.
בשנת 1818 יצאה מכיוון סיירה לאון משלחת בריטית בפיקוד המייג'ור ויליאם גריי בכיוון גמביה.
מוליין יצא למסעו בליווי מראבוט טוקולור מחבל פוטה-טורו בשם דיאה בוקארי שהיה דובר ערבית, וולף ופולה.
השניים עזבו את סן-לואי ב־28 בינואר 1818.
מוליין ביקר בבורב-ג'ולוף, באזור החצי-מדברי פרלו ופנה אחר כך ולסדו, ואחר כך דרומה, טיפס על המסיב פוטה ג'אלון (כיום במערבה של גינאה) מדרום לקדוגו של היום.
הוא מצא ב-12 באפריל את מקורות הנהר קורובל (טומין), וכן של הנהרות גמביה וריו גראנדה הנמצאים באחת מפסגות ההר – באדה (Badet), על יד היישוב דונגה.
אחר כך הגיע לטימבו, ועל יד דאלאבה ב-26 באפריל 1818 גילה את המקורות של באפינג (סנגל).
את מקורות הניז'ר לא הצליח לאתר.
מוליין חצה את פוטה טורו, שם נתקל בלוחמיו של השליט המקומי, ונסע דרומה דרך בונדו, חצה את החלק העליון של נהר גמביה וטנדה ובאפריל הגיע לטימבו.
בדרך התעדכן לגבי מאבק של שבטי הפולה המוסלמים בראשות הדיוואל של לאבה, נגד ה"פגנים", שהסתיים בהחרבת היישוב קאבו והמרת תושביו לאסלאם.
הוא התעניין בקשרי המסחר של בני פולה ובני סונינקה.
מטימבו החליט מוליין לנסוע צפונה, תוך עקיפת לאבה, ואחר כך מערבה לקאדה.
לאורך הדרך לקאדה פגש בני סונינקה בקמבריאה ובנטאלה, קרוב לנהר בנטאלה.
מצא שם שווקים לסחורות אירופיות שהובאו על ידי סוחרים פורטוגזים ולוסו-אפריקאים (סיניארים) שהחליפו אותן בזהב ובעבדים.
בקאדה פגש מוליין בני מנדינקה בראשות פרים ותושבים לא מוסלמים אחרים ששילמו מס לשליט לאבה כדי לשמור על מסורותיהם הדתיות העתיקות.
מקאדה המשיך מוליין לפינסורי, בגדה המערבית של הנהר קורובל.
שם ראה אזור שנקרא "טנדה מאיה" שבו חיו פליטי המלחמה בין לאבה לקובא וגידלו תירס, דוחן, אורז ובקר.
הוא ראה גם איך הפיקו ברזל ומלח.
בהגיעו לגווה התארח מוליין אצל פורטוגזים ולוסו-אפריקאים ונתיניהם האפריקאים שטיפלו בו בשיטות ריפוי מסורתיות.
אסף מידע על ממלכת קאבו, שבה חיו בני מנדינקה אנימיסטים וגם בני פולה לא מוסלמים.
ב־6 באוגוסט הגיע מוליין לביסאו והתארח עד 1 בנובמבר אצל ה"מושל" הפורטוגזי של ביסאו.
נכח במתחים בין פורטוגזים לבני פאפל השכנים וגם בהתנהגותם מרדנית של ה-grumetes – השרתים ממוצא מנדינקה ופאפל של הפורטוגזים.
בגלל התקף מלריה חוזר שינה את תוכניותיו ושם פעמיו שוב לגווה.
משם נסע בליווי מורה דרך מנדינקה לאורך נהר גמביה לבורוקו.
בסופו של דבר חזר לביסאו כדי להפליג על ספינה בחזרה לסן-לואי.
בעת מסעו, שהסתיים בינואר 1819, הזדמן למוליין להכיר עמים ותרבויות שונים של מערב אפריקה.
פרט להרפתקאות רבות שעבר (שוד, ניסון הרעלה, מחלות, מעצר וכו'), תיאר גם את הכנסת האורחים ואדיבותם של הרבה מהילידים.
בשובו לצרפת במרץ 1819 זכה לקבלת פנים חגיגית והוענק לו ב-1819 צלב לגיון הכבוד על הישיגיו בחקירת אפריקה.
בשנים 1822–1823 ערך מוליין מסע ברחבי קולומביה, שעליו כתב בספר נוסף.
אחר כך נשלח על ידי צרפת להאיטי בשנים 1824–1831 בתור קונסול, ואחר כך שימש קונסול כללי בפורט-או-פרנס.
הוא ניהל משא ומתן על הכרת צרפת ברפובליקת האיטי תמורת פיצויי ענק למתיישבים הצרפתים.
בשנים 1831–1848 מילא מוליין את תפקיד הקונסול הכללי של צרפת בהוואנה שבקובה.
בגיל 52 הוצא מוליין לגמלאות ממשרד החוץ על ידי משטר הרפובליקה השנייה, והמשיך במסעות להנאתו.
ביקר במצרים, אחר כך ב-1856 בהודו ובציילון (סרי לנקה) ולבסוף בסין.
מוליין נפטר בניס בשנת 1872.
אות לגיון הכבוד של צרפת
Mollien, sur celles qu'il a faites, et sur la carte jointe à sa relation Paris (הערות גאוגרפיות על התגליות שנעשו באפריקה לפני מר מוליין, על תגליותיו ועל המפה שצירף לדו"ח שלו).
בתוספת הערה על המחבר מאת לואי ראווסון-מוליין.
Caillé, Mollien, Durville, Delaplace… (טיולים בעולם או קטעי מסע מאת האדונים קאיה, מוליין, דירוויל, דלאפלאס).
Statistiques et mœurs (ההיסטוריה של האיטי וסנטו דומינגו.
"געגוע" הוא אלבום הסולו העשירי של הזמרת יהודית רביץ.
האלבום יצא בשנת 2000 על ידי חברת הליקון.
שירת אורח: גידי גוב, רמי קליינשטיין, אריק איינשטיין
עיבוד והפקה מוזיקלית: אבנר חודורוב (גם מפיק מוזיקלי ב"הלוואי"), יהודית רביץ, רמי קליינשטיין (ב"שיר אהבה"), אלון אולארצ'יק (ב"סתיו"), יוני רכטר (ב"צער לך"), קורין אלאל (גם הפקה מוזיקלית ב"זן נדיר")
זמרי ליווי: דן תורן, רן שם טוב, יהודית רביץ, פיטר רוט, איתן איצקוביץ', יונתן לוי, קורין אלאל, דוד לוי, אלי סורני, רן עפרון, דוד בסן
גיטרה בס: יונתן לוי, רן שם טוב, פיטר רוט, מייקל בנסון, יוראי אורון, מיקי שביב, דוד בסן
תופים, כלי הקשה: איתן איצקוביץ', יובל שפריר, אשר פדי, בועז ברמן, אלון הלל, מאיר ישראל, מישל עמר
גיטרה חשמלית, כינור: רן שם טוב
קלידים: רן שם טוב, אבנר חודורוב, עדי רנרט, יוני רכטר, רן עפרון
פסנתר: רן שם טוב, יהודית רביץ, יוני רכטר
גיטרה אקוסטית/חשמלית: יהודית רביץ, קורין אלאל, דוד לוי, שמוליק בודגוב, אלכס פולק
כינורות: אדריאן יוסטוס, גנדי גורביץ', אליקים זלצמן, דרורית פלק
טמבורין: פיטר רוט, רן שם טוב, יובל שפריר
סקסופון: ניצן עין הבר, אלי דג'יברי
חצוצרה: שמוליק קוס, אבישי כהן
הקלטות: יעקב מורנו, עמי איילי, ליאור טבת, גיל תורן, אהד דקל
הפקה בפועל: דנה פרנקלין, הדס שושן
ניהול אישי: אשר ביטנסקי, מור הפקות בע"מ, עופר פסנזון
תמונות: שרון קנטור, רבקל'ה נוימן
וידאו: דן תורן, יהודית רביץ, טל שוורצמן
יחסי ציבור: הדס עמר, שרי ישראלי
גספר סנס (בספרדית: Gaspar Sanz; 1640 – 1710) היה מלחין ספרדי ומוזיקאי, שניגן בגיטרה ובעוגב ונחשב לאחד היוצרים והמקדמים החשובים של המוזיקה לגיטרה בתקופת הברוק.
גדולי מלחיני ספרד במאה העשרים הושפעו מיצירתו וכללו נושאים ממנה ביצירותיהם.
אף על פי שנחשב לדמות הבולטת בתולדות הגיטרה בתקופת הברוק, מעט ידוע על תולדות חייו.
סנס נולד בשנת 1640 למשפחה עשירה בקלנדה במחוז אראגון, אזור בספרד שהתפרסם בין השאר בריקודי העם שלו.
למד תאולוגיה, פילוסופיה ומוזיקה באוניברסיטת סלמנקה, אחת העתיקות ביותר באירופה, שם הוסמך גם לכמורה.
מאוחר יותר כיהן סנז כפרופסור למוזיקה באוניברסיטה זו.
עם גמר לימודי התואר הראשון בתאולוגיה, נסע סנס לנאפולי, רומא וכנראה גם לוונציה כדי להרחיב את ידיעותיו במוזיקה.
הוא למד אצל אורזיו בנבולי, מנצח המקהלה בוותיקן וכריסטופארו קארסנה, נגן עוגב בקפלה המלכותית של נאפולי.
הוא בילה מספר שנים בנאפולי, שם כיהן כנגן עוגב בחצרו של המשנה למלך הספרדי.
סנס החל לנגן בגיטרה באיטליה בהדרכתו של לאליו קוליסטה.
הוא הושפע מיצירותיהם של הגיטריסטים האיטלקים פוסקריני, גרנטה וקורבטה.
כאשר חזר לספרד, החל ללמד נגינה בגיטרה את דון חואן (ג'ון מאוסטריה), בנם הבלתי חוקי של המלך פיליפ הרביעי ומריה קלדרון, שחקנית ידועה באותה תקופה.
בנוסף לכישוריו המוזיקליים, התפרסם סנס בימיו בזכות עבודותיו הספרותיות כמשורר וככותב, והיה מחברם של כמה שירים ושני ספרים שנשכחו כיום ברובם.
תרגומו המוערך ל"איש המכתבים" המפורסם מאת דניאלו ברטולי הופיע לראשונה בשנת 1678, עם מהדורות נוספות בשנים 1744 ובשנת 1787.
הוא נפטר במדריד בשנת 1710.
סנס חיבר שלושה ספרים שעסקו בנגינה בגיטרה.
את ספרו הראשון, "הדרכת מוזיקה על הגיטרה הספרדית", שפורסם לראשונה בשנת 1674 בסרגוסה, כתב עבור תלמידו דון חואן.
בנוסף לספר זה, כתב סנס עוד שני ספרים העוסקים בגיטרה הספרדית ושלושתם פורסמו יחד תחת כותרת הספר הראשון בשנת 1697. הספרים עוסקים בטכניקת הנגינה בגיטרה הספרדית, החל מתרגולים הבסיסיים וכלה בפיתוח מיומניות מתקדמות בכלי זה.
בנוסף לייעוץ הטכני לנגינה פרסם בשלושת ספריו רפרטואר נרחב של כתשעים שירים וריקודים ספרדיים.
בהשראתם, שירים וריקודים בני שלוש מאות שנה מפרי עטו, מבוצעים עד עצם היום הזה על ידי גיטריסטים קלאסיים עבור קהלי מאזינים ברחבי העולם.
ספרו הראשון הוא למעשה ספר הוראות המכסה את כל ההיבטים הנוגעים לגיטרת הבארוק.
הוא מספק לתלמיד מבחר רחב של קטעים בסגנון פונטאדו ("מריטה") ובסגנון רסקווידו ("פריטה").
זה לא ספר המדגים נגינה פשוטה של אקורדים, אלא מעניק תרומה רצינית של וירטואוז מאומן היטב השואף להעביר את הידע והאהבה שלו למוזיקה ולגיטרת הבארוק ללומד.
ספרו של סנז נועד לאלה הרוצים להצטיין באמנות זו.
רוב החלקים הם ריקודים בסגנון פונטאדו.
הפבנים והגאליארדים (סוגי מחולות עתיקים) המפוארים, מזכירים את מוזיקת החצר הספרדית של המאה השש עשרה.
ה Espanoleta, אחת הנעימות היפות בספרד, מוגשת בצורה וריאציה, צורה שהמלחינים הספרדים הצטיינו בה.
המנגינה הרודפת הזו עוררה השראה לגיטריסטים רבים מהבארוק להלחין גרסאות משלהם.
הקנריוס, אולי הפופולרית ביותר מכל יצירותיו של סנס, הוא דיוקן מוזיקלי של הריקוד התוסס והמסונכרן מהאיים הקנריים.
ריקודים אחרים כמו הווילאנו או "ריקוד הכפר" וג'קאראס, בהשראת שיריהם של נהגי עגלות השור, מציעים מעין רישומים מוזיקליים אטרקטיביים של חיי ספרד באותה תקופה.
סנס כתב לגיטרת ברוק בעלת חמישה מיתרים כפולים, בשונה מהגיטרה המודרנית בעלת שישה מיתרים בודדים.
השפעתו על מלחינים במאה העשרים
לאחר מותו, נשכחו יצירותיו כמעט לגמרי עד גילוין מחדש על ידי המלחין הספרדי פיליפה פדרל (1841–1922), שהחזיר אותן לקדמת הבמה.
מנואל דה פאיה, מהחשובים ביותר במלחיני ספרד במאה העשרים, השתמש בנושאים מיצירותיו של סנס ביצירתו "תיאטרון הבובות של דון פדרו" שהועלתה לראשונה על הבמה בשנת 1923. בשנת 1954 חיבר חואקין רודריגו, לבקשתו של אנדרס סגוביה, את הקונצ'רטו לגיטרה שלו "פנטסיה לבן אצולה" שהורכב מנושאים של סנס, שפרסם בספרי ההדרכה שלו.
גספר וליסה היא סדרת טלוויזיה צרפתית-בריטית לילדים, המבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם שנכתבה על ידי אן גוטמן ואוירה על ידי גאורג האלנסלבן.
הסדרה שודרה במקור ב-1 במאי 2011 בערוץ CITV בבריטניה ובערוץ Canal+ Family בצרפת.
בישראל הסדרה שודרה בדיבוב לעברית בשנת 2011 בערוץ הופ!.
לסדרה הופקו 2 ו-55 פרקים באורך 22 דקות.
שיר הפתיחה של הסדרה בעברית נוהל על ידי עוזי פוקס ובוצע על ידי איתי עמיר, טליה ברקאי, דייוויד לרנר ונגה פרידמן.
הסדרה עוקבת אחר שני חברים טובים בשם גספר וליסה, אשר בכל פרק הם מתמודדים עם אתגרים חדשים, יוצרים בעיות ופותרים אותן יחד.
הדיבוב העברי בוים על ידי יפה גבאי, והופק על ידי עוזי פוקס, סאלי אמיגה, גלית גרעין ושירלי פורמן.
שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתגספרדייוויד לרנרליסהנגה פרידמןאבא של גספרעפרון אטקיןאמא של גספרדון לור שסקיןסבתא של גספרשריאמא של ליסהטליה ברקאיאבא של ליסהרעי הלסטוך זלצמןילדיםרותם שוקראייל לייביןרומי אמיגה
בנוסף, בדיבוב העברי דיבבו גם איילת גל, דרור חכימי, עדי וייס ושרון רוטר.
געגוע (Longing) הוא סרט קולנוע, קופרודוקציה ישראלית קנדית משנת 2024 בכתיבה ובימוי של שבי גביזון, עם ריצ'רד גיר, דיאן קרוגר וסוזן קלמנט בתפקידים הראשיים.
זה רימייק לסרט הישראלי געגוע משנת 2017 גם הוא בכתיבה ובימויו של שבי גביזון.
העלילה כאן הועברה מישראל לקנדה.
הסרט היה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
דניאל בלוך (ריצ'רד גיר) הוא אדם אמיד בעל מפעל שגר בניו יורק.
בעבר היה בן זוגה של רייצ'ל (סוזן קלמנט).
השניים נפרדו לפני 20 שנה מכיוון שדניאל לא רצה ילדים בגלל שהוכה על ידי אביו.
רייצ'ל עברה לגור בטורונטו ונישאה לרוברט.
רייצ'ל מבקשת ממנו להיפגש והוא טס לקנדה לזמן קצוב כדי לפגוש אותה.
בפגישה מגלה לו רייצ'ל כי הייתה בהיריון ממנו ונולד לה בן בשם אלן אך הוא נהרג בתאונת דרכים שאירעה שבועיים מקודם.
דניאל המופתע מתחיל לחקור על בנו ודוחה את חזרתו לניו יורק.
הוא נפגש עם חבר של אלן, מייקי, שמגלה לו שהם עסקו בהפצת סמים.
לאחר מכן הוא נפגש עם מנהל בית הספר בו למד אלן שמגלה לו כי אלן גורש לאחר שכתב על קיר בית הספר שיר אירוטי למורתו לצרפתית אליס בה התאהב.
דניאל נפגש עם אליס (דיאן קרוגר) שמגלה לו כי אלן התאהב בה והיא דחתה אותו.
הוא היה מציק לה והיא הגישה נגדו תלונה במשטרה.
רייצ'ל מאשימה את המורה במותו של אלן.
דניאל מגלה גם כי אלן רב עם אמו רייצ'ל ואביו החורג רוברט ועבר לגור בביתה של חברתו בת ה-16 ליליאן.
ליליאן מגלה לדניאל כי היא בהיריון מאלן.
דניאל נפגש עם הוריה אך הם מסרבים להמשך ההיריון.
דניאל מבקר בבית הקברות שם קבור אלן ונפגש עם ג'ייקוב שבתו אביגיל בת ה-18 סבלה מדיכאון והתאבדה.
דניאל מציע לקיים טקס דאואיסטי ו"לחתן" את נשמותיהן של אלן ואביגיל.
דניאל ורייצ'ל נפגשים עם ג'ייקוב ואשתו סוניה ולאחר לבטים הם מסכימים.
שם השחקן שם הדמות הערותריצ'רד גירדניאל בלוךדיאן קרוגראליססוזן קלמנטרייצ'לקווין הנצ'רדרוברטלארי דייג'ייקובג'סיקה קלמנטליליאןתומסו סאנליאלןמרני מקפייסוניהסטיוארט יוזמנהל בית ספרווין ברנסמייקי
גַסְפַּר דוֹגֶה , הידוע גם בשם גספר פוסן (Gaspard Poussin), היה צייר צרפתי יליד רומא.
דוגה נולד ברומא, בנו של קונדיטור צרפתי ואשתו האיטלקייה.
הוא נחשב מאז ומתמיד לצייר צרפתי, אף על פי שלמעשה מעולם לא ביקר בצרפת.
בין השנים 1631 ל-1635 בערך, הוא הפך לתלמידו של ניקולא פוסן, שנשא לאישה את אחותו אן חמש שנים קודם לכן.
בשל קשר זה הוא נודע ברבים בשם "גספר פוסן".
לאחר שעזב את הסטודיו של פוסן, עבודותיו פיתחו סגנון זורם יותר, והוא פיתח את ציורי הסערות שלו, המהווים 30 מתוך 400 עבודותיו הידועות.
הוא התמחה בציור נופים של ה, והפך, יחד עם בן-זמנו המדויק סלבטור רוזה, לאחד משני ציירי הנוף המובילים של תקופתו.
הוא צייר מספר מחזורי פרסקו (ציורי קיר), כולל אחד המציג אתרים שונים סביב רומא, ב.
הוא עבד עם , ומתיה פרטי ב ב.
הוא שיתף פעולה לעיתים קרובות עם שצייר את ה (דמויות אנושיות או בעלי חיים בנוף) בציורי הנוף שלו.
כך היה, למשל, בעבודות עבור ארמון פמפילי.
קיים מחזור פרסקו נוסף מאת דוגה, אם כי במצב שימור גרוע, ב.
במהלך המאה ה-18, עבודתו של דוגה הפכה פופולרית במיוחד בקרב אספנים בריטים, עד כדי כך ששמו הוצמד כמעט לכל נוף קלאסי, וסגנונו השפיע על ציור נוף ועיצוב גנים בבריטניה.
הציור "עקדת יצחק" (Sacrifice of Abraham) שלו, שהיה בעבר רכוש משפחת קולונה, נמצא כעת, יחד עם עבודות אחרות שלו, בגלריה הלאומית בלונדון.
תומאס גיינסבורו וג'ון קונסטבל קיבלו השראה מדוגה והמליצו עליו כמודל לחיקוי.
גַּעַשׁ הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי, הממוקם על חוף הים התיכון בין הרצליה לנתניה, נמצא בסמיכות צפונית לקיבוץ שפיים ושייך למועצה אזורית חוף השרון.
הקיבוץ נוסד בשנת 1949 על ידי העולים הראשונים של תנועת השומר הצעיר בדרום אמריקה, ועלה לקרקע ב-5 ביולי 1951.
במלחמת העצמאות השתתפו מייסדיו בהגנה על קיבוץ נגבה, וביקשו להתיישב במקום בו נפלו שלושה מחברי הגרעין, אולם ראשי הקיבוץ הארצי - אליו משתייך הקיבוץ - שכנעו אותם.
בין המשכנעים יעקב חזן שאמר: "גם חוף הים הוא גבול וגם המרכז חזית", וכך הוא עלה למיקומו הנוכחי, לחוף הים התיכון, בין נתניה והרצליה, ממערב לכביש החוף וממזרח לפארק לאומי חוף השרון.
על פי אגדה מקומית, שם היישוב ניתן לו באופן זמני על ידי אברהם הרצפלד, שבמפגש עם חברי הקיבוץ אמר: "אני רואה שאתם דרום אמריקאים רועשים גועשים, ואני מציע לכם את השם 'געש'", זאת על-אף שהשם שהוצע על ידי ועדת השמות הממשלתית היה "מצפה ים".
בשטח הקיבוץ היה פרדס גדול שניטע על ידי משפחת ליטוינסקי (גן ליטוינסקי) ובמרכזו בית בצורת טירה.
כעבור שנים נעזב המקום והבית נשאר עזוב ומוזנח עד ששופץ בשנת 1987 והפך לגן אירועים.
בשנת 1993-1998 התקיימה בקיבוץ התערוכה החקלאית אגרומשוב.
בשנת 2007 עלה קיבוץ געש לכותרות בעקבות עסקת נדל"ן גדולה בה הקיבוץ מכר ליזמים פרטיים קרקע שהייתה מיועדת לבני הקיבוץ.
היזמים, חברה בשם "צוקי ארסוף" תכננה לבנות במקום שכונת יוקרה לאלפיון העליון.
בתחילה, ועדה מחוזית מרכז בהחלטה תקדימית ביטלה את התוכנית לאחר שקיבלה החלטה לתכנון מחדש, החלטה ששונתה על ידי בית המשפט בסוף 2007.
כלכלת הקיבוץ מבוססת על תעשייה געש תאורה, חקלאות דשא מוכן געש, מטעים, רפת "חוף השרון"), תיירות ופנאי "חמי געש" הטירה, סטואה , יבוא ותעשייה ת.ש.ר.
געש - טכנולוגיה מסייעת לנגישות מידע עברי ולועזי לעוורים, כבדי ראייה ולקויי למידה) ומרכז מסחרי ("חצר געש").
כיום מרבית חברי הקיבוץ עובדים מחוץ לקיבוץ.
בקיבוץ קיימת מערכת חינוך הכוללת חינוך לגיל הרך, בית ספר יסודי וחברת נעורים.
ישנם שלושה פעוטונים לגילאי 0–3, ושלושה גני ילדים לגילאי 4–6. החינוך לגיל הרך מתנהל בשיטת החינוך הקיבוצי ומדגיש חיבור לטבע ולקהילה.
בית הספר היסודי א.ד.ם וסביבה הממוקם בגעש הוא בית ספר ייחודי הנמצא בבעלות הקיבוצים געש ויקום וקולט את ילדי הקיבוצים וילדים מיישובי הסביבה.
בין עקרונותיו נמנים איכפתיות, דמוקרטיה, מיצוי הפוטנציאל וסביבה.
בית הספר פועל ברוח החינוך הפרוגרסיבי, משלב בתוכו חינוך פורמלי ובלתי פורמלי, ושואב השראה משיטת מונטסורי.
הלמידה מתרחשת בכיתות תלת-גילאיות, כאשר לכל כיתה מוקצים שני מחנכים.
בית הספר עורך פעילויות שונות וחוגים שונים בנושא איכות הסביבה וקיימות והוסמך ב-2015 לבית ספר ירוק.
נערי הקיבוץ לומדים בבית הספר האזורי חוף השרון הממוקם בקיבוץ שפיים, ובקיבוץ פועל מועדון חברתי לגילאים הללו.
מצפון לבתי היישוב משתרעת שלולית חורף.
במפת ה-PEF משנת 1880 נקראת הביצה Birket Shîshân "בריכת שישאן".
השליש הצפוני של הבריכה מופרד מיתר חלקיה באמצעות סוללת אדמה, והוא מוכרז כשמורת טבע "שמורת ביצת געש".
במקום גדלה צמחיית ביצות אופיינית וצפרדעים, קרפדות וטריטון הפסים מגיעים אליה בחורף על-מנת להתרבות.
סרטנים דוגמת זימרגל ארץ ישראלי ותריסן מטילים במקום את ביציהם ואלה בוקעות עם בוא הגשמים.
גַּעְתּוֹן הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי ב, ממזרח לעיר נהריה וממערב לעיר מעלות-תרשיחא.
הקיבוץ הוקם בשנת 1948 על ידי חברי גרעין העלייה "אחד במאי" מהונגריה.
גרעין "שדה", שהתהווה מלהבות צעיר מירושלים, רחובות וחולון, היה ההשלמה הראשונה של קיבוץ געתון ב-1953. כמו כן קלט הקיבוץ עולים מאמריקה הלטינית.
שמו ניתן לו על שם היישוב "געתון" הנזכר בתלמוד עם היישובים שאכלסו עולי בבל בגבול הצפוני, ונשתמר כנראה בשם ח'רבת גיעת'ון הסמוכה.
בסמוך, לחורבת געתון, גבעה טבעית שטוחה כ-2 ק"מ ממערב לקיבוץ ובה שרידי מחנה ואמת מים מהתקופה ההלניסטית, שרידי ח'אן ומרתפים חצובים מן התקופה הערבית.
את השם קיבל גם הנחל העובר סמוך לקיבוץ, נחל געתון, החוצה את העיר נהריה לרוחבּה.
השדרה המרכזית של העיר נקראת "שדרות הגעתון" ובקצה שלה נשפך הנחל לים התיכון.
חברת הכנסת לשעבר יעל רון בן משה נולדה בגעתון והיא חיה בו.
בקיבוץ "כפר מחול" ובית הספר למחול בו פועלת להקת המחול הקיבוצית, שנוסדה על ידי חברת הקיבוץ יהודית ארנון, ומנוהלת אמנותית על ידי חבר ובן הקיבוץ רמי באר.
ילדי הקיבוץ מתחנכים בבית חינוך אופק שבקיבוץ עברון.
בקיבוץ געתון פועלת תנועת הנוער השומר הצעיר.
לאחר הפרטת ענף המזון וסגירתו של חדר האוכל ניתנה לו הזדמנות שנייה והוא הוסב לאולם מחול, אחר שרמי באר, הכוראוגרף ומנהל להקת המחול הקיבוצית, החליט להמשיך ולפתח את כפר המחול שפועל בקיבוץ מאז 1970. את ההסבה ביצע המתכנן המקורי של חדר האוכל – האדריכל מנחם באר.
געפילטע פיש (נהגה "גֶפִילטֶה פִיש"; מיידיש: דָּג מְמֻלָּא דג מבוּשל ממוּלא דג קצוּץ; קציצת דג filled fish, gefilte fish) מאכל מסורתי מהמטבח היהודי המזרח-אירופי ואשכנזי, העשוי קציצת דג טחון, לרוב קרפיון.
נהוג לאכול מנה זו בשבת ובימים טובים,
טעמו לעיתים מתקתק (לפי מנהג יהודי אוקראינה, רוסיה, בלארוס ופולין) או פיקנטי, בתיבול מלח ופלפל (לפי מנהג יהודי גרמניה, הונגריה, רומניה וליטא).
כמו כן, יש הנוהגים להגיש את הגעפילטע פיש בצירוף ציר דגים, תפוחי אדמה, חזרת (חְרֶיין), גזר ויין לבן.
הגרסה הפשוטה והרווחת ביותר כיום של המאכל היא קציצות מבשר הדג הטחון.
בגרסה מעט חגיגית יותר, ממלאים את החלל שבו היו קודם החלקים הפנימיים בבשר דג קצוץ ומגישים בפרוסות.
אך בגרסתו המקורית המאכל דרש עבודה הרבה יותר מורכבת וקשה: תחילה הוצאו כל בשרו ועצמותיו של הדג כך שרק המעטפת החיצונית של העור נשארה שלמה, לאחר מכן נטחן בשר הדג שהוצא ביחד עם תבלינים ואגוזים, ואז עור הדג מולא בחזרה עם התערובת הקצוצה, כפי שאפשר לראות בתמונות.
הגרסה הזו נתנה למאכל את התואר "געפילטע" שפירושו ביידיש "ממולא".
הגשת הדג בצורה הזו, שדרשה עבודה רבה מאוד ומיומנות גבוהה, הפכה אותו למנה יוקרתית שהוגשה רק באירועים החגיגיים ביותר.
בכל גרסאותיו הגפילטע פיש מבושל במים, לרוב בצירוף ראשי דג ואדרות אשר תכולת הג'לטין הגבוהה בהם יוצרת את מרקם הג'לי של הרוטב.
הציר שנשאר מועבר לקירור עד להגשה, ליצירת מרקם קרוש.
מקור אפשרי לגעפילטע פיש הוא במנהג היהודי הקדום לאכול דג בשבת.
יחד עם זאת, בגלל המורכבות שיש באכילת דג עם עצמות על פי ההלכה, הכינו בכל עדות ישראל מאכלי דגים שבהם העצמות רוככו והבשר נשמר, כמו מילוי הקציצה בקמח המשתמר לבדו (ללא הדג), או כדג כבוש ומלוח.
על קציצות הדג ועל הדג המלוח מספר מנדלי מוכר ספרים באופן הומוריסטי משולב עם תיאורי זמירות השבת ואגדות השבת הקשורות בדגים בספרו עמק הבכא.
ואכן לפי שיר יידי ישן, גפילטע פיש הוא הקציצה בלבד, "הנמס בפה" (ללא עצמות).
וכך גם כיום נמכר המוצר "גפילטע פיש" בבקבוקים, או בחבילות של עיסה מוכנה לבישול.
בהתאם לפסיקה האשכנזית, האוכל החם הושאר מערב שבת, כלומר עוד מיום שישי, על כיסוי מתכת שעל הכיריים.
כיום פלטת שבת מחליפה כיסוי זה.
עקב כך, הושארו לסעודת תחילת היום רק מאכלים שחימום ארוך מתאים להם, וכך נוצרו הטשולנט והקוגל.
המורכבות באכילת דג עם עצמות בשבת, נובעת מאיסור מלאכת בורר בשבת, לפיו אסור להוציא את העצמות, ומותר רק לאחוז בעצם ולאכול ממנה את בשר הדג.
מנהג אכילת דג בשבת מופיע בפיוטי אשכנז, בסיפור התלמודי של יוסף מוקיר שבת, ועל פי הקבלה המאוחרת אכילת דג בשבת מרומזת בגימטריות שונות הקשורות בסעודה שבה "בשר יין ודגים".
על סמך דברי קבלה אלו, ובמשחק מילים עם דברי התלמוד בעניין סעודות השבת, חיבר הרב יעקב רקח מלוב את המימרה: "האוכל דג ביום דג (בגימטריה ד+ג=7, כלומר ביום השביעי) ניצל מד"ג (ראשי התיבות: דין גיהנום)".
המנהג לאכול הרינג בשבת השתמר בקהילות החסידים בארץ ובעולם, וכן בקרב קהילות היהודים בארצות דוברות האנגלית: ארצות הברית, אנגליה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
גם בחסידות צאנז היה נהוג לאכול הרינג לצד גפילטע פיש.
סיבה נוספת, המקובלת כיום כסיבה העיקרית לקיומו של הגפילטע פיש הקשור בשבת, היא בהתאם לחקירתו של הרב מנדל קפלן מחב"ד, אשר הראה לפי הספרות היהודית שהיו תקופות בהם סוחרי הדגים הלא יהודים ניצלו את הצורך של היהודים בדג בשבת, והעלו את מחירי הדג.
הגפילטע פיש אפשר ליהודים לקנות מעט מאוד דג יקר לערבב אותו במנה עם קמח וסוכר, ובכך להאכיל את המשפחה הגדולה והענייה בדג המסורתי, בנוסף לבשר במנה העיקרית.
קהילות החסידים שנהגו להחמיר בפסח ולא לאכול "שרויה" (געבּרוֹקט'ס), כלומר קהילות שאינן אוכלות מצה שנשרתה במים, הקפידו שלא לאכול גפילטע פיש בפסח, אך כיום רוב היהודים יוצאי אירופה בעולם, קונים גפילטע פיש בפסח, ואף המקפידים על שרויה כיום מכינים אותו (או קונים אותו) מקמח תפוחי אדמה ושקדים טחונים.
גפן הוא מושב של "הפועל המזרחי", שהוקם בתאריך 8/9/1955 כ"א אלול התשט"ו, על ידי עולים ממרוקו ושייך למועצה אזורית מטה יהודה.
מיקומו בחבל עדולם, בין הערים קריית מלאכי ובית שמש.
שם היישוב מקורו בפסוק "אֱלֹהִים צְבָאוֹת שׁוּב נָא הַבֵּט מִשָּׁמַיִם וּרְאֵה וּפְקֹד גֶּפֶן זֹאת" (תהלים פ ט"ו), והוא ניתן לו בעקבות כרמי הענבים באזור.
היישוב, כיישובים אחרים, הוקם כדי לאכלס את חבל עדולם.
מרבית המייסדים הגיעו ממרוקו מכפרים בהרי האטלס הגבוה, עלו לארץ בשנים 1955-1956, חלקת הגיעו ישר למושב גפן וחלק הגיעו ממעברות סמוכות או מיישובים אחרים.
רבי יעקב יפרח זצ"ל הגיע עם הקהילה ממרוקו לישראל למושב גפן והיה הדמות הרוחנית והדתית ביישוב עוד פטירתו בשיבה טובה .
בשנים הראשונות עד לשנות התשעים כולם עסקו בחקלאות ובגידול עופות וחלקם גם גידול כבשים, עם השנים רובם החלו לעבוד מחוץ למושב.
היישוב קרוב ליער חרובית ולפארק בריטניה וממקום באזור שקט, יפה ופתוח לכל הכיוונים ,עם שדות רבים המשקיפים אל נוף מדהים, ממזרח נשקפים הרי ירושלים והרי יהודה.
גפ"ת (ראשי תיבות: גמרא, פירוש רש"י, תוספות) היא צורת הדף היסודית של התלמוד המודפס, הבנויה מטקסט התלמוד במרכז ופירושי רש"י ותוספות משני צדדיו.
צורה זו נקבעה בדפוס של משפחת שונצינו בשנת רמ"ד (1484) וכמעט כל הדפוסים שאחריו שמרו על מסגרת זו, כשהם מוסיפים פירושים וביאורים בשולי הדפים ובסוף כל מסכת.
בעקבות הדפוסים התעצבה צורת הגפ"ת כצורת לימוד בסיסית ונפוצה של התלמוד הבבלי.
השלב הראשוני בלימוד גפ"ת הוא לימוד טקסט הגמרא עצמו.
זהו הלימוד הבסיסי ביותר המהווה את השלד לכל הדיון הפרשני וההלכתי שבא אחריו.
אף שניתן להבין גמרא לאחר שלומדים את המונחים ויודעים את השפה הארמית, חסרה בלימוד הגמרא הרחבה על פי מושגים שאינם קיימים בדף אלא ממקורות אחרים.
הרחבה זו מתאפשרת בין היתר על ידי לימוד פירוש רש"י, המשלב ביאור מונחים, ביאור מהלכי הגמרא ופתרון קשיים נוספים העומדים בפני הלומדים.
לימוד התוספות, (וליתר דיוק החלקים מספרות בעלי התוספות המופיעים על גבי המבנה המסורתי של דף הגמרא) מהווה נדבך נוסף בלימוד הבסיסי וכולל העמקה בבירור השיטות ההלכתיות השונות, יישוב קשיים המתעוררים כתוצאה מהשוואה בין סוגיות שונות בש"ס וכן הלאה.
לצד לימוד של גמרא ורש"י בלבד מצד אחד, ולימוד מקיף של מפרשים נוספים מצד שני, מהווה לימוד גפ"ת מודל ביניים ובהרבה מהישיבות קיים לימוד מסודר של גפ"ת ככזה.
בהרבה מהישיבות מתקיים סדר בקיאות בו לומדים דפי גפ"ת כאשר הדגש הוא על היקף והתקדמות מהירה וסדרי עיון שבו משמש הגפ"ת כבסיס ללימוד בעיון או בפלפול עם לימוד של עוד ראשונים.
קיימות מסגרות מבחנים על דפי גפ"ת, כך לדוגמה במוסדות צאנז מפעל הש"ס ומבחני ושננתם.
לימוד גפ"ת באופן מלא (ולא רק גמרא ורש"י) הוא מסגרת הכרחית לפי מייסד מפעל הש"ס, הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם.
הגפידים היה שבט גרמאני מזרחי, שדיבר ככל הנראה ניב קרוב לזה של הגותים והואנדלים.
שמו יצא בעולם במיוחד על שום ניצחונם על ההונים לאחר מות מנהיגם אטילה ההוני, בשנת 453. מדינתו, הייתה ידועה כ"גפידיה" או ממלכת הגפידים, והשתרעה במאה השישית לספירה ברובה בשטחי מערב ודרום רומניה וכן בחלקים ממערב הונגריה, סלובקיה וסרביה של היום.
הגפידים אימצו את הדת הנוצרית האריאנית.
מדינתם, שבירתה הייתה לפרק זמן סירמיום (בסרביה של היום), נפלה תחת מתקפותיהם של האווארים והלומברדים.
מקור הגפידים והופעתם בזירת ההיסטוריה
בראשיתם, שהו הגפידים בסמוך לים הבלטי קרוב לשפך נהר הויסלה (כולל באי ספסיס), ובמרוצת השנים הדרימו בעקבות הגותים אל עבר שטחי רומניה (דאקיה דאז) והונגריה של ימינו, במאות השלישית הרביעית וחמישית לספירת הנוצרים.
ההיסטוריון הגותי שמוצאו נחשב לגפידי, יורדנס (Jordanes), שחי באמצע המאה השישית לספירה, מזכירם לראשונה בספרו על "מוצאם ומעשיהם של הגותים" ומפרש את שמם כנובע מהמילה "גפנטה" (gepanta), קרי, "לאט, איטי" או "איטיים".
ככל הנראה היה זה כינוי בעל משמעות שלילית ומגחכת, של "עצלנים".
באמצע המאה השלישית, עדיין בשטח פולין של היום הם דחפו דרומה את שכניהם הבורגונדים.
שמם מוזכר בשנת 269 כשבמקביל עם הגותים התקיפו הגפידים לראשונה עמדות של הרומאים לאורך הגבול בריין ובדנובה.
באותה שנה, בימי הקיסר הרומי קלאודיוס השני הם היו חלק מברית שאורגנה על ידי הגותים לצורך מתקפות על הרומאים כגמול על תבוסה קודמת.
בעוד הגותים השתלטו על שטח דאקיה, הגפידים נקלעו בהתחלה לאזורים הרריים ומכוסים יערות עבותים
בין אזורים מאוכלסים על ידי הסרמאטים, כולל זקרפטיה, מחוז מרמורש, אזור "טיסאהאט" וצפון המישור ההונגרי של היום.
היו שיושבו על ידי הקיסר הרומי פרובוס (272–282) כ"קולונים" (coloni) על גדות הריין בגרמניה ועל גדות הדנובה.
עוד באמצע המאה ה-3 לערך דחף מלכם הראשון, פסטידה (Fastida), את אנשיו למלחמות וכיבושים צבאיים.
פסטידה דרש משכניו הגותים לפנות לו אזורים למחיה שבשליטתם.
יחד עם בני בריתם הוונדלים, בסביבות 290 התעמתו עם מלך הגותים, "אוסטרוגותה" ונכשלו.
זאת בקרב בעיר בשם גאלטיס (Galtis) על נהר אואהה (Auha) שמיקומם לא ידוע.
יש כאלה סבורים שהקרב גאלטיס התנהל ממזרח לקרפטים.
בשנת 291 התנהל עוד עימות צבאי – הפעם בין קואליציה גפידית – ונדלית ובין טייפאלים וטרווינגים אי-שם, כנראה בצפון טרנסילבניה.
ככל הנראה גם ידו של מקסימיאנוס, הקיסר השותף לשלטון שלדיוקלטיאנוס, עמדה, באמצעות תככים דיפלומטיים, מאחורי הצתת הסכסוכים הבין-גרמאניים הללו, כפי שהעיד נאום רשמי על טקטיקה זו ומטבעות זהב מתקופתו שנמצאו באוצר גפידי בשימלאו סילבניי
בשנת 375 נאלצו יחד עם האוסטרוגותים להיכנע להונים ולהצטרף כלוחמים לצבאם.
הם זכו להערכה רבה בעיני ההונים על שום אומץ לבם.
תחת פיקודו של המלך ארדאריק, שהועלה לכס המלכות, ככל הנראה, על ידי אטילה מלך ההונים, ושנהנה ממעמד של בכיר יועציו, סייעו הגפידים לאטילה בקרב במישורים הקטאלונים או קרב מאוריאקום, שהתנהל בצפון גאליה בשנת 451 נגד ברית של רומאים, ויזיגותים ופרנקים.
באירוע זה הם ניהלו קרב מקדים קשה עם הפרנקים.
משנפטר אטילה ב-453, הביסו המלך הגפידי ארדאריק ובני בריתו מקרב האוסטרוגותים, ההרולים, הסואבים, הרוגים, והסקירים את ההונים שבראשות בנו של אטילה, אלאק, בקרב המפורסם על הנחל נדאו (Nedao), אולי יובל של הנהר סאווה.
בתקופה זו נכנסו הגפידים לאזור הרי הקרפטים בדאקיה והצליחו להשיג דמי חסות שנתיים מהאימפריה הרומית השכנה.
בדאקיה הם ישבו במישור המערבי, על נהרות הטיסה, קריש, מורש, בגה וטימיש.
בין השאר הגפידים השיגו שליטה על מכרות המלח בטרנסילבניה.
הם שלטו גם מזרחה עד לקרפטים המזרחיים והנהר אולט.
התחילו לפלוש והתיישב גם באזור סרביה ומונטנגרו של היום.
ממזרח לאולט ולקרפטים, אחרי נסיגת ההונים, הגיעו שבטים סלביים.
גם במחצית השנייה של המאה ה5 המשיכו המתיחויות בין הגפידים ובין האוסטרוגתים שחיזקו את ממלכתם תחת הנהגתו של תאודוריק הגדול.
בשנת 488 ניסו הגפידים לחסום את דרך האוסטרוגותים דרומה על הנחל אולקה (Ulca) על ידי קיבאלה (Cybalae).
הם נעזרו בשורה של עגלות מלאות דגן וניצלו את התחתית הבוצית של הנחל, כדי למנוע מהגותים לחצות את הנחל.
תאודוריק, שפיקד על לוחמיו, מצא לבסוף מקום מעבר מוצק יותר והצליח לחדור דרך העמדות הגפידיות.
בהמשך הוא הנחיל לגפידים תבוסה בסמוך לבירתם סירמיום (סרמסקה מיטרוביצה) דהיום, (Sirmium).
כעבור שש-עשרה שנים, בשנת 504, תאודוריק, שנשא בעצמו כאישה ראשונה בת של אלמונד הגפידי, הדף את הגפידים מהאזור הפאנוני עד לאזור שכבר יושב על ידיהם מזרחית לדנובה שבין בלגרד (אז Singidunum) וסירמיום.
מספר רב של גפידים הצטרפו לכוחות האוסטרוגותיים בכיבושיהם באיטליה.
בין השנים 523–526 הם אף שיחקו תפקיד חשוב בהגנת הגבול של הממלכה האוסטרוגותית עם גאליה.
שיא הממלכה עם עיר הבירה סירמיום.
לאחר שעזבו האוסטרוגותים את פאנוניה לכיוון איטליה, התבססו שוב הגפידים באזור שהוזכר בסרביה של היום, וחידשו בו את ממלכתם שמרכזה היה סירמיום.
שיאה של ממלכה זו היה משנת 537 ואילך, תחת שלטונו של המלך קונימונד שטבע מטבעות זהב שנשאו את דיוקנו ושתחום שיפוטו נפרש ככל הנראה עד למואסיה מדרום לדנובה ואפשר שאף עד דוברוג'ה.
את מתקפתו נגד הביזנטים בשנת 539 תיאם קונימונד עם המלך הפרנקי תאודפרט שהתקיף באיטליה.
אחרי שחצה את הדנובה הביס קונימונד את הגנרל הביזנטי קאלוק, שנהרג בקרב.
הגפידים שלטו כעת על אוכלוסייה סלבית רבה.
במשך כעשור הם התירו תנועה חופשית של הסלבים דרומה מעבר לדנובה.
בשנת 550 עזרו הגפידים לקוטריגורים לתקוף את אזור תראקיה.
ברם, לבסוף יצאה נגדם האימפריה הביזנטית בברית שכרתה עם הלומברדים בשנת 546. הקיסר ביזנטי יוסטיניאנוס הראשון התיר ללומברדים להתיישב בפאנוניה כ"פדראטי" (foederati), לוחמים נספחים לצבא הביזנטי.
בקרב אספלד בשנת 552 נחלו הגפידים תבוסה קשה מידי הלומברדים בפיקודו של אלבוין ונכבשו סופית על ידיהם ועל ידי האווארים בשנת 567.
הכרוניקות הלומברדיות מייחסות את הניצחון על הגפידים רק לעצמם ולמלכם, בעוד הכרוניקונים הביזנטיים מבליטים, כנראה בצדק, את חלקם של האווארים.
החאן שלהם, באיאן הראשון, הוא זה שהנחיל למעשה תבוסה על הכוח המרכזי של הגפידים ובראשם המלך קונימונד.
האחרון נהרג בקרב ובייאן חאן הפך את גולגולת יריבו לגביע והגישו כמתנה לבן בריתו אלבוין, מלך הלומברדים.
האגדה מספרת כי כאשר בא לאלבוין הרעיון הפרוורטי להשקות את אשתו החדשה, רוזמונדה, בתו השבויה של קונימונד ההרוג, מגולגולת אביה, היא רצחהו נפש.
אחר כך שמה קץ לחייה בצוותא עם מאהבה שלה, הלמגאיס (אלמכיס).
בד בבד, המפקד הגפידי של סירמיום, אוּסדיבאד, הסגיר עצמו ומסר את המבצר לכוחות הביזנטיים והמפקד הביזנטי החדש, בונוס, הצליח למנוע מהחאן האוורי ומפרשיו לכובשו.
יורש העצר הגפידי, רפטילה, מצא מקלט בקונסטנטינופול לצד ראש הכנסייה האריאנית של האווארים, הבישוף תראסריק.
בשנת 568 המשיכו הלומברדים את מסעותיהם לכיוון צפון איטליה וגפידים רבים הצטרפו אליהם.
אך חלק אחר מהגפידים נשארו בשטחי פאנוניה וסרביה של היום, תחת שלטונם של הפולשים החדשים, הלא-גרמנים, האווארים.
האווארים (Eurasian Avars), עם ממוצא טורקי – מונגולי, השתלטו על דאקיה ועל פאנוניה.
בשנים 599–601. רבים מהיישובים הגפידים בבלקן נהרסו בידי הכוחות הביזנטיים של הקיסר מאווריקיוס, תחת פיקודם של פריסקוס, פטרוס וקומנטיולוס.
במאה השביעית עוד נעשה על ידי סופרים ביזנטיים שימוש בשם "גפידיה" על-מנת לתאר את אזור הבאנאט-אולטניה אשר בדרום-מזרח רומניה של היום.
עוד תזכורת על אוכלוסייה גפידים מציינת נוכחותה לאחר נפילת הממלכה האוורית ובעת פלישת המדיארים.
עם זאת, תם פרק הגפידים בהיסטוריה.
כאמור לעיל, יורדנס, ההיסטוריון של הגותים, היה ככל הנראה בעל שורשים גפידיים משל עצמו.
דתם ותרבותם – ממצאים ארכאולוגיים
במאות ה-5–6 קיבלו הגפידים את הדת הנוצרית האריאנית משכניהם הגותים.עדויות חומריות על תרבותם נמצאו בעיקר באתר הקבורה.
אתרים אלה משקפים גם את הריבוד הסוציו-אקונומי בחברתם.
לשכבה הענייה יותר היו בתי קברות שהשתרעו על שטחים גדולים.
אנשי האריסטוקרטיה הגפידית הובאו אחרי מותם למבני קבורה על שטחים קטנים.
להבדיל מהגותים, נהגו הגפידים להיקבר עם נשקם ושריוניותיהם.
בקברי העשירים נמצאו גם תכשיטים וחפצים קשורים לאמונתם הנוצרית.
בארצות מוצאם באזור הבלטי ידועה תרבות גפידית-גותית הקרויה תרבות וילבארק Wielbark שבה עוד לא ניתן להבחין בהבדל בין גפידים לעתיד ובין גותים.
ככל הנראה הגפידים גיבשו את זהותם מאוחר יותר.
קברות ואוצרות גפידים נתגלו (בחלקם הרב שדודים מזמנים קדומים) במערב טרנסילבניה ברומניה ובהונגריה מזרחה לנהר טיסה, כמו האוצר משימלאו סילבאניי והקברות מאפאהידה
באוצרות מאפאהידה נתגלו בין היתר ערכות רתמה לסוסים לרבות רסנים ואוכפים – המקושטים ברונדלות ובמוטיבים של נשרים.
מוטיבים של נשר, המופיעים גם על אבזמים – אופייניים גם לגפידים וגם לגותים.
מבני הקבורה באפאהידה דומים לקברו של מלך ממלכת בורגונדיה, כילפריך הראשון, מלך בורגונדיה, שהיה בן זמנם.