tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלו הוצעדו כשני קילומטר אל "גבעת פדור" ושם נורו במקלע.
במהלך היום בהמשך נעצרו שוב כ-1600 יהודים והובלו לתחנת הרכבת, משם נשלחו אל מותם בקרונות מסע חתומים למחנה הריכוז והמוות בלזץ, שם נרצחו מיד עם ירידתם מהרכבת בתא גז.
בערב שבת י"ח בכסליו תש"ג 27 בנובמבר 1942, כונסו כ-2500 יהודים ונשלחו למחנה המות בלזץ.
יהודים ניסו להימלט אך האוקראינים בני המקום הסגירו אותם לידי הגרמנים וסייעו להם בחיפושיהם.
כתוצאה מכך, בתום היום נאספו כ-250 גופות יהודים ברחובות העיירה וסביבתה.
ביום שני, 1 בפברואר 1943, (כ"ו בשבט תש"ג) ובמשך יום נוסף, הובלו 2000 יהודים מגטו בוצ'אץ' לגבעת פדור, ושם נורו אל תוך בורות מוות.
לאחר טבח זה, "המתאימים לעבודה" נלקחו למחנה עבודה פודהייצקה הסמוך לבוצ'אץ'.
במהלך מרץ ואפריל יחידות גרמנים בסיוע אוקראינים סגרו אזורים שונים של העיירה, בכל פעם קבוצת בתים קטנה, רוקנה אותם מיהודים, שנשלחו לבית הכלא המקומי.
משם הוצעדו לגבעת פדור, ושם נורו ונרצחו וגופותיהם נוספו לקבר האחים הענק.
ביום שלישי 13 באפריל (ח' בניסן תש"ג) בוצעה אקציה נוספת, במהלכה היה ניסיון של התנגדות יהודית מאורגנת, שלא צלח.
שוטר אוקראיני אחד נהרג במהלך הטבח שבוצע באותו יום בגבעת פדור, אך שאר הקושרים לא הצליחו להגיע לעמדותיהם.
בעקבות זאת עזבה קבוצת ההתנגדות את העיירה ויצאה ליערות.
במהלך חודשים אלו, לחטופים מהבתים ולנרצחים האחרים נוספו גם 400 צעירים יהודים מהעיירה שנבחרו לעבודה במחנה ביאגלנציה, ובמקום זאת נשלחו ישירות אל מותם.
כ-3000 יהודים נרצחו בבוצ'אץ' במעשי הטבח במשך חודשיים אלו.
ב-12 במאי 1943 (ז' באיר תש"ג), החל גרוש אחרוני יהודי בוצ'אץ', רגלית ועם עגלות יד, לגטאות ומחנות העבודה בצ'ורטקוב, טלוסטה וקופישניץ.
מעט מהמגורשים הועברו למחנה העבודה פודהייצקה הסמוכה לעיירה.
ב-15 במאי 1943 הוכרזה בוצ'אץ' כיודנריין - "נקיה מיהודים".
באמצע יוני 1943, הועברו שרידי היהודים שנותרו בבוצ'אץ' יחד עם עובדי הכפיה ממחנה העבודה פודהייצקה אל בית הקברות היהודי, ושם נורו.
החיפושים אחר יהודים מסתתרים המשיך עוד זמן רב, בסיועם של המתנדבים האוקראינים וכן איכרים אוקראינים.
מדי פעם, משנמצאו, הם הובלו לבית הקברות היהודי ושם נורו.
ב-23 במרץ 1944 (כ"ח אדר תש"ד) הצליחו הסובייטים להבקיע את הקווים הגרמניים וכבשו מידיהם את העיר.
בין 800 ל-1,000 יהודים שרדו, במידה רבה, הודות לקבוצות ההתנגדות שפעלו בעיר וסביבתה, והם יצאו ממחבואם.
אך לא חלפו עשרה ימים והגרמנים, בניסיון להיחלץ מהכיתור הסובייטי, כבשו את העיר שוב.
עם כניסתם המחודשת לעיר ולמרות מצבם הנואש בחזית קילומטרים ספורים ממנה, הגרמנים המשיכו בחשיפת מקומות המסתור של היהודים וחיסולם כך שביום השחרור הסופי ב-27 ביולי 1944 התברר ששרדו רק 65 יהודים מתוך קרוב ל-16,000 יהודי בוצ'אץ' והמחוז.
העיר נותרה בשליטה גרמנית שלושה וחצי חודשים נוספים עד לשחרור הסופי ב-27 ביולי 1944 (ז' באב תש"ד).
קבוצה של 15 צעירים מאורגנים לקראת תקיפת הגרמנים הצליחו להסתתר ולהתחמק ממשלוח למחנות עבודה, החל בדצמבר 1941 ובמשך למעלה מחצי שנה.
מיד לאחר האקציה הראשונה בשנת 1942 החלו צעירים יהודים, בייחוד חברי תנועות הנוער הציוניות לשעבר, שפורקו תחת שלטון ברית המועצות, לחפש דרכים להגנה עצמית ולהשגת נשק.
מפקד כוחות ההתנגדות בבוצ'אץ' היה א' בזאן-וורמן.
אלו יצרו קשר עם היודנראט (הראשון) שהסכים לשתף אתם פעולה ואף לממן השגת נשק, וחלק מן השוטרים היהודים שיתף פעולה אף הוא.
לקבוצה היה מקלט רדיו, והוא הפיץ את החדשות מן העולם בין תושבי הגטו.
הם גם יצרו קשר עם עיירות יהודיות אחרות בניסיון לתאם פעולות.
עד פברואר 1943 הקבוצה השיגה מספר אקדחים רובים ומעט תחמושת.
הם יצרו קשר עם פרטיזנים יהודים דוד פרידלנדר וויינזינגר אך הפרטיזנים הפולנים לא הסכימו לסייע או לשתף פעולה.
במרץ 1943, הוחלט להעמיד כוח ביער הסמוך לגבעת פדור במקרה של אקציה נוספת, על מנת לפגוע ברוצחים הגרמנים והאוקראינים ולאפשר בריחה של יהודים.
אך, כאמור, ב-13 באפריל בעת אקציה פתאומית, רק אחד הקושרים הצליח להגיע לעמדתו ולהרוג שוטר אוקראיני בעודו משתתף בטבח היהודים.
בעקבות הכישלון הוחלט לחמוק מן העיר אל היער ולהמשיך ולהילחם משם.
שיתוף הפעולה של האיכרים האוקראינים והמחסור במזון החזירו חלק מן הקבוצה לעיר ועם גירוש תושבי בוצ'אץ' המשיכו בהתנגדות במקומות האחרים לשם הגיעו.
ביערות סביב בוצ'אץ' הסתתרו כ-300 יהודים וביניהם קבוצה גדולה של פרטיזנים יהודים, אשר פגעו במשתפי פעולה אוקראינים.
עם הצטמצמות השטח הגרמני והתקרבות החזית, החלו הגרמנים בפעולות חריפות נגד פרטיזנים, וביום שלישי, 18 בינואר 1944 (כ"ב טבת תש"ד) הם הקיפו בכוחות גדולים את היערות סביב העיר, והחלו בסריקות שיטתיות של האזור.
כל היהודים המסתתרים ביערות נתפסו ונרצחו.
ההתנגדות לשלטון הגרמני החלה מיד עם תחילת הכיבוש.
כוח ההתנגדות העיקרי היה "צבא המולדת" (בפולנית "ארמייה קריובה" או AK) הנאמן לממשלה הפולנית הגולה בלונדון ואנטי סובייטי בבסיסו.
עיקר כוח האדם בארגון זה היה חיילים יוצאי הצבא הפולני, ומתנדבים שרק חלקם הקטן היו יהודים.
חלק ניכר ממנגנון השלטון הסובייטי המקומי בבוצ'אץ', החל בניהול הכלכלה ועד ראשות העיר, נמסר לידי היהודים הקומוניסטים.
בין היתר ולמשך זמן קצר, דָוִד אייזיק סגל מונה בידי הסובייטים לראש העיר.
למרות תנאי הפתיחה שהקשו על קבלת יהודים ל-AK, כללה קבוצת ה-AK שפעלה בגזרת בוצ'אץ' בפיקודו של Nedzwiecki מספר יהודים למשך תקופה מסוימת ובהם האחים פריץ (בניו ויאנק) ומשה (מוניו) וייזינגר.
וייזינגר, טכנאי רדיו במקצועו, תפקד על תקן של קשב לשידורי ה-BBC מלונדון והיה למעשה הקשר היחידי של בוצ'אץ' לנעשה בעולם.
ביולי 1943 התרסק/הופל מטוסו של ולדיסלב שיקורסקי ראש הממשלה הפולנית הגולה.
בתגובה, ועל פי הנחיות הממשלה הגולה, הוחלט ב-AK להיפטר מכל האלמנטים החשודים באהדה לקומוניזם, ובראשם היהודים.
האחים פריץ הוזהרו מבעוד יום שעומדים לחסלם וברחו.
בניו נהרג בניסיון הבריחה ואחיו יאנק הצטרף לקבוצת פרידלנדר כשבגופו שישה כדורים.
נאמנותו של וייזינגר היהודי לא הוטלה בספק, (שיתוף הפעולה שלו עם הפולנים החל עוד בתקופת השלטון הפולני בבוצ'אץ' ונמשך בתקופה הסובייטית), והוא המשיך לשרת בקבוצה הפולנית.
נאמר שהרופא רטלסקי מבוצ'אץ' היה איש הקשר של קבוצת Nedzwiecki עם המפקדה של ה-AK.
מנקו סבירצ'ק הסתיר קבוצת יהודים במערכת מנהרות שנחפרו בבית הקברות הנוצרי.
אף על פי שנתפס והוכה פעמיים לא הסגיר את היהודים, ועל כך זכה להכרה כחסיד אומות העולם בידי יד ושם.
לאחר מלחמת העולם השנייה והטבח בפולנים
לאחר תום המלחמה בוצע בעיר טיהור אתני באוכלוסייה הפולנית.
יהודים מעטים חזרו לעיירה אך נדדו ממנה בעקבות תחושת תלישות ואיום.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 לא נותרו יהודים בעיירה.
בופטאצוונה (באנגלית ובאפריקאנס: Bophuthatswana) או בשמה הרשמי רפובליקת בופטאצוונה (בשפת הצוואנה: Repaboleki ya Bophuthatswana) הייתה בנטוסטן בצפונה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
ממשל עצמי נוסד בבופטאצוונה בשנת 1972, ובשנת 1977 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות.
היא השתרעה באזורי הגבול עם בוטסואנה, על שטחיהן של הפרובינציות כף התקווה הטובה, טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית.
בופטאצוונה היוותה 8 אזורים עיקריים ללא רצף טריטוריאלי, המופרדים האחד מהשני לעיתים בעשרות רבות של קילומטרים.
בופטאצוונה גבלה מצפון עם מדינת בוטסואנה וממזרח בבנטוסטן קוואנדבלה.
האוכלוסייה השלטת בבופטאצוונה היו בני הצוואנה.
בופטאצוונה הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה.
כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציות הכף הצפוני, הצפון-מערבית, המדינה החופשית וחאוטנג.
ב-1971 הוענק לבופוטאצוואנה שלטון עצמי, וב-5 בדצמבר 1977 נהפכה בופטצוואנה למדינה עצמאית ותושביה איבדו את אזרחותם הדרום אפריקאית.
כראש המדינה נתמנה לוקאס מנגופ שהיה שליט אוטוקראטי.
בופוטאצוואנה הייתה הבנטוסטן היחיד שנשא את עצמו כלכלית, וככזו שימשה חלון ראווה לתוכנית הבנטוסטנים של הממשל הדרום אפריקאי.
רמת החיים של תושביה הייתה גבוהה משל יתר הבנטוסטנים ומשל מרבית מדינות אפריקה השחורה.
בשטח בופוטאצוואנה הקימו אנשי עסקים יהודים דרום-אפריקאים בסיוע ישראלי את עיר ההימורים והשעשועים סאן סיטי, שהייתה אטרקציה תיירותית אשר גילגלה ממון רב, העניקה תעסוקה לילידים, והביאה רווחים אדירים ליזמים ולשליטי המדינה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, החלו לפעול אנשי עסקים וחברות מישראל במדינה.
בין השאר מוטי זיסר, הקבלן הירושלמי מתי ליפשיץ, האדריכלים אריה שרון וישראל גודוביץ.
ב-1988 ניסו אנשי כוחות השמירה של בופוטאצוואנה לבצע הפיכה, אך זו דוכאה כעבור זמן קצר יחסית בידי צבא דרום אפריקה וגורמי פנים בופוטאצוואנים.
לאחר סיום האפרטהייד, כשנערכו בדרום אפריקה בחירות דמוקרטיות ב-1994, סירב מנגופ להתאחד חזרה עם דרום אפריקה הדמוקרטית, והוא הודח בהפיכה.
לזמן מה השתלטה על בופטצוואנה חזית ההתנגדות האפריקאנרית (AWB) - קבוצה לאומנית קיצונית של לבנים אפריקאנרים ששמה לה למטרה להמשיך ולקיים את מדיניות האפרטהייד.
לבסוף, לאחר הפיכה נוספת, מונתה ממשלת מעבר וב-27 באפריל אוחדה בופטצוואנה מחדש עם דרום אפריקה, יחד עם שאר הבנטוסטנים.
בופור היא מצודה צלבנית הסמוכה לכפר ארנון בדרום לבנון באזור המכונה 'רכס עלי טאהר'.
בערבית קרויה המצודה קלעת ארנון על שם הכפר ארנון הסמוך אליה, או לחלופין קלעת א-שקיף – "מבצר הצוק".
פרסומה של המצודה בישראל בא כתוצאה מהיותה נקודה אסטרטגית, ששימשה את ארגון הפת"ח בשנות ה-70 עד מבצע שלום הגליל, ולאחר מכן נקודה חשובה בשרשרת מוצבי צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון, עד לנסיגה מלבנון בשנת 2000.
אין רישומים היסטוריים הנוגעים לקיום נקודה צבאית במקום לפני תפיסתו על ידי הצלבנים בשנת 1139, על אף שמיקומו האסטרטגי, על הר שגובהו 700 מטר, הפך אותו ודאי לעמדה חשובה עוד קודם לכן.
לאחר שהמקום נכבש על ידי המלך פולק מאנז'ו, נמסרה הנקודה לשליטיה הצלבנים של צידון.
בשנת 1189 צר סלאח א-דין על המצודה, בעוד שהמלך רנו מצידון הגן עליה.
בשנת 1190 כבש סלאח א-דין את המצודה.
הצלבנים שבו ותפסו את המקום בשנת 1240 ומכרו אותה לאבירי ההיכל ב-1260. ב-1265 כבש את המצודה הסולטאן הממלוכי ביברס.
במהלך המאה ה-17 שב ותפס את המקום השליט הלבנוני פח'ר א-דין השני, ששאף להקים ממלכה עצמאית בלבנון, והקים בה רשת של ביצורים.
פחר א-דין הובס על ידי האימפריה העות'מאנית שהרסה חלקים מהמבצר.
המקום נתפס על ידי שליטים מקומיים.
בשנת 1782 צר על המבצר אחמד אל-ג'זאר, שליט עכו, שכבש את המבצר והרס את שארית ביצוריו.
רעידת אדמה חזקה בשנת 1837 הביאה אף היא להרס נרחב.
המקום שימש בתקופה זו כמחצבה וכדיר לכבשים.
בסוף המאה ה-19 נערכו סקרים של האתר בידי ויקטור גרן ב-1880 ובידי אנשי סקר ארץ ישראל המערבית ב-1881. המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון הביא לעניין מחודש במבצר הבופור, ועבודות שחזור ארכאולוגיות נמרצות החלו בשנת 1936 בראשות ההיסטוריון הצרפתי פול דשאן שנעזר לשם כך במגויסים של צבא הלבנט.
תוצאות עבודתו פורסמו ב-1939 והן משמשות בסיס למידע על המבצר שלימים ניזוק בפעולות איבה.
בסוריה העצמאית שאחרי 1946 לא היה עניין במבצרי הצלבנים, גם חסרו המשאבים לטיפול בהם, ומבצר הבופור נזנח.
עם השתלטות אש"ף על דרום לבנון בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 הפכה מצודת הבופור ליעד אסטרטגי.
המצודה השקיפה על חלקים ניכרים מצפון ישראל ומאצבע הגליל כמו גם על אזור אל-נבטיה, ברך נהר הליטני ואזורים נרחבים בדרום לבנון.
אנשי הפת"ח התבצרו במקום, והשתמשו בו לירי קטיושות על הגליל.
במבצע שלום הגליל כבשו סיירת גולני וחה"ן גולני את המצודה מידיהם.
בפעולה זו נהרג גוני הרניק, שהיה מפקד סיירת גולני בתקופה שקדמה למלחמה, יחד עם עוד חמישה לוחמים, ונפצעו בה מספר לוחמים, בהם משה קפלינסקי ששימש אז כמפקד הסיירת.
לאחר כיבוש המצודה הגיע ראש הממשלה מנחם בגין לבקר במצודה – באותו ביקור שאל ראש הממשלה "האם היו להם מכונות ירייה?" בהתייחסו למחבלים ששהו במתחם.
לתומו גם סבר שלא היה לצה"ל כלל הרוגים.
שאלה זו חידדה את הנתק ששרר בין הדרג המדיני לצבאי, ונחרתה בתודעה כהבהרה של מידת חוסר בקיאותו של ראש הממשלה במהלכי הלחימה.
צה"ל מסר את המצודה לאנשי מדינת לבנון החופשית בשנת 1982, ובהמשך הוקם בה מוצב צה"לי ובו מערכת של בטונאדות, בונקרים, מחילות ועמדות תצפית וירי.
המוצב הוקם בסמוך למבצר הצלבני, אך לא היווה חלק ממנו.
למעשה, על חיילי צה"ל נאסר להתקרב למבצר הצלבני בנימוק כי הדבר עשוי להביא להידבקות בקדחת המערות.
המוצב שימש לשליטה ברכס עלי טאהר, שעליו מוקמו מספר מוצבים נוספים שבהם ישבו יחידות של צה"ל וצד"ל, ובמרחב שבין הרכס ובין העיירה א-נבטיה.
טילים של חזבאללה פגעו באופן משמעותי במצודת הבופור.
במהלך נסיגת צה"ל מרצועת הביטחון, ב-24 במאי 2000, פוצץ מוצב צה"ל שהיה סמוך למצודה על ידי מפקד פלחה"ן נח"ל אבי דהן תוך ניסיון שלא לפגוע באתר ההיסטורי.
הכוח האחרון שאייש את המוצב היה כוח של פלחה"ן נח"ל.
הספר "אם יש גן עדן" מאת רון לשם עוקב אחר חייהם של חיילי צה"ל בחודשים האחרונים במוצב הבופור.
הספר זכה בפרס ספיר בשנת 2006.
בשנת 2006 הושמע ברדיו לראשונה שיר שחיבר דורון מדלי בהשראת הספר, שנקרא גם הוא "אם יש גן עדן", בביצועו של אייל גולן.
הסרט "בופור" מבוסס על ספרו של לשם.
הסרט זיכה את הבמאי יוסף סידר בפרס "דוב הכסף" בפסטיבל ברלין 2007, והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר.
בוּפר היא תמיסה המתנגדת לשינוי ברמת החומציות שלה (רמת ה-pH), כלומר: תמיסה המתנגדת לשינוי בריכוז יוני ההידרוניום (+H3O).
תמיסת בופר מכילה בדרך כלל חומצה חלשה ומלח של אותה חומצה (הבסיס המצומד שלה) (או רק את היונים השליליים של המלח).
דוגמה: תמיסה המכילה חומצה אצטית (CH3COOH) ויוני אצטט (-CH3COO) מהווה בופר.
ניתן גם ליצור בופר המורכב מבסיס חלש והחומצה המצומדת שלו, אך אלה פחות נפוצים.
לבופרים חשיבות עליונה בביולוגיה, כיוון שתהליכים ביולוגיים רבים מתרחשים בצורה תקינה (ובקצב הרצוי) רק בטווח pH מצומצם.
זאת כיוון שתהליכים ביולוגיים תלויים בתפקוד החלבונים, ובפרט האנזימים, ואלה מסוגלים לתפקד בצורה מיטבית ברמות חומציות מסוימות מאוד.
סטייה מרמת ה-pH האופטימלית של חלבון מסוים גורמת לשינוי המטענים החשמליים בחומצות האמינו המרכיבות אותו.
דבר זה גורם לשינוי או קריסת המבנה התלת-ממדי של החלבון, ופעולתו נפגמת או נפסקת כליל.
השפעה שלילית נוספת של שינוי ברמת החומציות היא שיבוש הדחפים החשמליים המועברים בין הנוירונים במערכת העצבים.
בגוף האדם מצויות מספר מערכות בופר, בדם ובמערכת העיכול.
בדם לדוגמה, קיימות מספר מערכות בופר התורמות לשמירת pH קבוע.
המערכת החשובה ביותר היא מערכת יוני הפחמה, המורכבת מחומצה פחמתית (H2CO3) ומיוני ביקרבונט (מימן-פחמה, -HCO3).
חומצה פחמתית נוצרת בדם כשפחמן דו-חמצני מתרכב עם מים.
לתהליך הנשימה התאית, אם כן, בו מיוצר פחמן דו-חמצני, השפעה על רמת החומציות של הדם.
מערכת הבופר השנייה בחשיבותה בדם מורכבת מחומצה זרחתית (H3PO4) ומהמלחים נתרן דו-מימן זרחתי (NaH2PO4) ודו-נתרן מימן זרחתי (Na2HPO4).
בופרים מלאכותיים רבים מיוצרים על ידי חברות ומשמשים במעבדות מחקר.
אנזימים רבים הנמכרים למעבדות (RNA פולימראז, למשל, או DNA פולימראז - המשמש בתהליך ה-PCR) מגיעים עם בופרים המותאמים לאנזים באופן ספציפי.
כשמוסיפים חומצה חזקה או בסיס חזק לתמיסה רגילה, משתנה ה-pH במהירות כבר לאחר הוספת כמויות קטנות מהחומצה או הבסיס.
הוספה של חומצה או בסיס לבופר, לעומת זאת, אינה גורמת לתנודות משמעותיות ב-pH.
באופן אינטואיטיבי ניתן להסביר את התופעה בעזרת עקרון לה שטליה, הקובע כי כאשר מוציאים מערכת כימית משיווי משקל לכיוון כלשהו (על ידי הוספת מגיב או תוצר, שינוי טמפ', לחץ וכו') המערכת תגיב בכך שתסיט את התגובה לכיוון המגיבים או התוצרים, כך שהסטיה משיווי המשקל תקטן.
ניישם את העיקרון לתמיסת בופר.
התמיסה מכילה חומצה חלשה כלשהי ואת הבסיס המצומד שלה.
אנו יודעים שהחומצה מגיבה עם מים לתת את הבסיס ויוני הידרוניום, ומצד שני הבסיס מגיב עם יוני ההידרוניום לתת חזרה את החומצה.
(HA הוא סימון כללי לחומצה, ו-A הוא הבסיס המצומד שלה).
התהליך מתרחש לשני הכיוונים בו זמנית, אך היחס הבא נשאר קבוע:
היחס Ka נקרא קבוע הפירוק של החומצה.
גודל שימושי הוא ה-pKa, המוגדר להיות .
לפעמים נוח יותר להשתמש בערך זה, כי הוא בסולם לוגריתמי.
נדמיין כי מוציאים יוני הידרוניום מהתמיסה (מורידים את החומציות), על ידי סתירה עם בסיס לדוגמה.
עתה כדי שהיחס לא ישתנה, ריכוז [HA] צריך לקטון (זאת אומרת - החומצה תתפרק יותר), כדי לפצות על הקטנת [H].
בפירוק החומצה נוצרים יוני הידרוניום המעלים את החומציות, ומשיבים את ה pH חזרה קרוב לערכו ההתחלתי.
כיוון שה pH עובד בסולם לוגריתמי, השינוי בו יהיה קטן.
ניתן דוגמה מספרית (ניתוח מתמטי יותר נמצא למטה).
אם מוסיפים 0.005 מול נתרן הידרוקסיד (NaOH) לליטר תמיסת בופר של חומצה אצטית ב pH=4.76, ה pH ישתנה מעט מאוד, ונקבל pH=4.8. אם לעומת זאת היינו מוספים אותה כמות של בסיס לתמיסה חומצית ב pH=4.76, היינו מקבלים שינוי pH גדול בהרבה - pH=11.6.
מובן שלא ניתן להמשיך ולהוסיף בסיס לנצח מבלי לשנות את ה pH.
לכל בופר טווח מסוים של pH שבו הוא מתפקד, ומחוץ לטווח זה ההתנגדות לשינוי החומציות זניחה.
ה pH שבו הבופר מתפקד בצורה מיטבית הוא ה pKa שלו.
ניתן להגדיר באופן כמותי את התנגדות הבופר לשינוי חומציות: קיבול הבופר מוגדר כמספר המולים של חומצה חזקה או בסיס חזק שנדרש להוסיף לליטר של תמיסת בופר על מנת לשנות את ה pH ביחידה אחת.
כפי שתיארנו קודם, באופן כללי חומצה חלשה מתפרקת במים בתגובת שיווי המשקל הבאה:
קבוע הפירוק של החומצה, שהוא קבוע שיווי המשקל של התגובה הוא:
אם ניקח לוגריתם של שני האגפים, נקבל
נעביר אגפים ונזכור כי ונקבל את משוואת הנדרסון-האסלבאך:
משוואה זו נכונה רק בקירוב, עבור חומצות שאינן חלשות מידי או בריכוז נמוך מידי, אך היא מספקת עבור רוב המקרים.
עתה נראה איך משתנה ריכוז ה pH של בופר בהוספת חומצה חזקה, למשל, בניגוד להוספת חומצה תמיסה רגילה.
נסתכל על בופר של חומצה אצטית (pKa=4.76).
נניח כי נפח הבופר הוא ליטר, ריכוז החומצה האצטית הוא 0.1 מולר וגם ריכוז יוני האצטט הוא 0.1 מולר.
ה pH המחושב לפי משוואת הנדרסון האסלבאך יהיה:
עתה, נניח למשל שאנו מוסיפים לתמיסה 0.005 מול של נתרן הידרוקסיד (NaOH).
זהו בסיס קל תמס המתמוסס לגמרי במים.
נניח בקירוב טוב כי כל יוני ההידרוקסיד נסתרים על ידי החומצה.
עתה החומצה תתפרק יותר, על מנת לפצות על הסתירה.
נסמן את כמות החומצה הנוספת שהתפרקה ב-x.
עתה נחשב את ה pH בעזרת הצבת הנתונים החדשים במשוואת קבוע הפירוק של החומצה.
זוהי משוואה ריבועית, שפתרונה (החיובי) הוא x=0.0049983. נחשב את ה pH החדש:
ראינו שה pH כמעט ולא השתנה.
לעומת זאת, אם נוסיף 0.005 מול של נתרן הידרוקסיד לליטר של תמיסה חומצית רגילה ברמת חומציות דומה נקבל שינוי pH גדול בהרבה.
לדוגמה אם נוסיף את אותה כמות נתרן הידרוקסיד לליטר של תמיסת HCl
בניתוח ביצענו מספר קירובים שלא ציינו, אך הם אכן זניחים: הנחנו כי הבסיס מתמוסס במלואו, הסתירה התרחשה במלואה, הזנחנו את ההידרוליזה של החומצה ואת הפירוק הטבעי של המים.
בופרים בשימוש נפוץ בתעשייה ובביולוגיה
בופור הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף סידר משנת 2007. התסריט נכתב על ידי סידר ורון לשם והוא מבוסס על ספרו הראשון של לשם, שהביא לזכייתו בפרס ספיר לספרות ובפרס יצחק שדה לספרות צבאית, "אם יש גן עדן".
"בופור" הוא הסרט הישראלי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר מאז "מאחורי הסורגים" (1984).
הסרט זיכה את סידר בפרס "דוב הכסף" לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין, זכה בארבעה פרסי אופיר והוביל את מספר הצופים לסרט ישראלי לשנת 2007 לאחר שצפו בו כ-300,000 צופים.
"בופור" הוא סרט מלחמה שמתמקד בחיילי צה"ל שאיישו את מוצב הבופור בחודשים האחרונים שלפני הנסיגה מרצועת הביטחון, התמודדותם עם חיי היום-יום במוצב, השגרה הקשה, היחסים ביניהם והנסיגה עצמה.
הסרט כולו צולם במבצר נמרוד למרגלות הר החרמון, אשר מדמה את מבצר הבופור.
לצורך צילום הסרט נוסף למבצר ציוד רב, בין השאר מיגונים וציוד צבאי, רובו הושאל לסרט על ידי צה"ל.
עלות הסרט נאמדת בכ-2 - 2.5 מיליון דולר.
צילומי הסרט החלו בפברואר 2006.
הליהוק עורר ויכוח ציבורי לאור העובדה ששלושה מהשחקנים הראשיים, אושרי כהן, איתי טיראן ואיתי תורג'מן, לא שירתו בצה"ל או לא סיימו שירות צבאי מלא.
גורמים אזרחיים וצבאיים, בהם גם הרמטכ"ל דאז גבי אשכנזי, סירבו לצפות בסרט בשל כך ואף קראו להחרימו.
הסרט, שנחשב לאחד מהסרטים הישראליים המצליחים ביותר, יצא לאקרנים בישראל ב-8 במרץ 2007, כשבועיים לאחר זכייתו של סידר בפסטיבל ברלין.
הוא שבר את שיאי הפתיחה לסרט ישראלי כאשר בעשרת הימים הראשונים להקרנתו צפו בסרט למעלה מ-90,000 צופים.
בחודשיים הראשונים להקרנתו צפו ב"בופור" כ-280,000 צופים.
הסרט "ביקור התזמורת" ניצח את "בופור" בהתמודדות על פרס אופיר לסרט הטוב ביותר של 2007, אך נפסל מהגשת מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, בשל שימוש יתר בשפה האנגלית.
בעקבות זאת הוחלט כי "בופור" ייצג את ישראל בקטגוריה זו.
בינואר 2008 הוכרז "בופור" כאחד מחמשת המועמדים הסופיים לזכייה באוסקר בקטגוריית הסרט הזר בטקס האוסקר ה-80, שהתקיים ב-24 בפברואר 2008. הסרט לא זכה בפרס, והזוכה בפרס היה "הזייפנים" האוסטרי-גרמני העוסק בגורלם של יהודים בשואה שהוכרחו להשתתף בזיוף כספים במסגרת מבצע ברנהרד.
עלילת הסרט מתרחשת בחודשים האחרונים של שהיית צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
זיו פארן (אוהד קנולר), לוחם ביחידה לסילוק פצצות, עולה למוצב הבופור לצורך ביצוע משימה, "נוהל קברניט", על מטען חבלה של חזבאללה שהונח בציר היורד מהמוצב וחוסם עליית שיירות אליו.
תחת הפגזות פצמ"רים הוא נוחת במוצב, ופוגש את לירז (אושרי כהן), מפקד המוצב, ואושרי (אלי אלטוניו), הרס"פ.
בהמשך הוא מתוודע לשאר קבוצת הלוחמים שבמוצב – קוריס החובש (איתי טיראן), זיתלאווי (איתי תורג'מן), שפיצר, נדב הכלבן, אמיליו, בייליס, ופבל ורובי הקשתים.
לירז, מפקד המחלקה, הוא קצין קשוח ומורעל שלא מטיל ספק במהות הישיבה של החיילים על ההר.
אושרי, סמל המחלקה, הוא החבר הקרוב אליו ביותר במוצב.
אושרי הוא בעל אופי רך בהרבה, חייל מחוספס לפני השחרור שמרבה לרסן את לירז ברגעי הזעם שלו.
שגרת המוצב מלווה בהתקפות פצמ"רים בלתי פוסקות מצד החזבאללה.
כל יציאה מלוות בכריזה "יציאה, יציאה" ולאחר הפגיעה – "נפילה, נפילה".
מדי בוקר, עם עלות השחר, ערפילים מגבילים את הראות.
במצב כזה המוצב פגיע ומוכרזת בו כוננות.
שגרת המוצב כוללת בעיקר שמירות בעמדות השונות של המוצב, ה"ירוק", ה"אדום", וכך הלאה.
החיילים ישנים ב"צוללת", מסדרון ארוך עם מיטות משתלשלות מהתקרה, ותופסים מחסה מהפצמ"רים בחדר הביטחון.
המוצב עצמו בנוי שכבות בטון על גבי שכבות בטון שנוספו עם השנים, מבוך של מסדרונות תת-קרקעיים, ששוכב בסמוך למבצר הבופור ההיסטורי.
על המבצר הונף דגל ישראל במהלך כל תקופת הישיבה ברצועת הביטחון.
לירז ולוחמיו יוצאים יחד עם זיו, לוחם יחידת סילוק הפצצות של יהל"ם, לביצוע "נוהל קברניט".
כאשר זיו מתקרב למטען, הוא מתפוצץ וזיו נהרג.
לאחר מותו לא בוצע "נוהל קברניט" שוב, והלוחמים, וגם לירז עצמו, לא מבינים מדוע היה צריך זיו למות כדי לנסות נוהל מיותר ומסוכן (המטרה הייתה לחקור את המטען, במקום לחרוש את הציר עם דחפור די-9 משוריין כפי שעושים בדרך כלל).
במקביל לאירוע זה מתחילות ההכנות לקראת נסיגת צה"ל מלבנון, והמוצב מתחיל להתרוקן מציוד צבאי.
לירז נראה כמסרב להשלים עם הנסיגה, בסירובו לאשר הורדת ציוד בלתי חיוני, וגם את נמרושקה, הכלבה מיחידת עוקץ, שלבסוף נדב הכלבן נאלץ להשאירה מאחור במוצב בירידתו לישראל.
מועד השחרור של אושרי מצה"ל מתקרב.
מספר ימים לפני השחרור הוא לוקח את החיילים, "הילדים" כפי שהוא מכנה אותם, לסיור במבצר העתיק, שובר דיסטנס, ונפרד מהם בחיבוקים, בעוד שזיתלאווי (אחד הלוחמים) משביע אותו לחשוב עליהם, הלוחמים שנותרו בהר.
לירז בישר לאושרי קודם לכן, שבשיירה הבאה היורדת לישראל, בעוד יומיים, הוא יעזוב את המוצב.
ביום שלפני השיירה, נפגעת עמדת ה"ירוק", שבה באותו זמן שמר זיתלאווי, המפונה פצוע לחד"ב.
לירז משאיר את אושרי במקום, שכמה דקות לאחר מכן יורד בריצה עקב התקפת הפצמ"רים לחד"ב, נפגע ונופל בדרך, כמה מטרים מפתח הכניסה לחד"ב, שם עומד לירז.
אושרי הפצוע צורח ללירז שיכניסו פנימה, אך לירז קופא, וקוריס נחלץ לעזרה.
זיתלאווי ואושרי מפונים במסוק לישראל, ובערב החיילים שומעים על מותו של זיתלאווי בשידור החדשות (בסצנה זו נעשה שימוש בסרטון של חזבאללה המתעד פגיעת טיל בעמדה במוצב רותם, מספר חודשים לפני הנסיגה).
מפקדי הגזרה עולים לתדריך במוצב, שבו לירז לומד שעמדות השמירה מאוימות על ידי טילי נ"ט הנמצאים בידי החזבאללה ומופעלים על ידי צלף רוסי מקצועי.
בהתקף זעם לירז משתלח בקמחי, מפקד האוגדה, ומבקש לתת לחיילים לצאת מהמוצב לפעילות מבצעית לפגוע במחבלי החזבאללה השוכנים למרגלות ההר.
לירז גם מביע את אי שביעות רצונו מהנסיגה המתקרבת וטען שאם יורדים מההר אז אין שום סיבה לחכות.
קמחי מרגיע את לירז ומסביר את המדיניות החדשה בשבועות שנותרו עד לנסיגה – אין יציאות למארבים, יש להסתגר במוצב, לעבות את שכבות הבטון סביב עמדות השמירה, ולהציב נהלים חדשים לשומרים – לא עומדים בעמדות השמירה עקב הסכנה.
בשיחה אישית עם לירז, מודיע מפקד האוגדה על כך שההחלטה על הנסיגה סופית.
לירז עובר לישון בצוללת עם צוות הלוחמים שלו.
החיילים מהססים לשוב לשמור בעמדת הירוק ואפילו מסרבים בתחילה.
לירז מצטרף לשמירה ואחריו, לבסוף, גם השאר.
הלחץ הפסיכולוגי של השכול האופף את החיילים מתחיל לתת את אותתיו.
למחרת, שפיצר עולה להחליף את לירז בעמדת הירוק כשמגיעה שעתו לשמור.
העמדה עדיין לא מוגנה בשכבות בטון נוספות.
כמה דקות לאחר שלירז יורד משמירה טיל נ"ט פוגע בעמדה והורג את שפיצר.
משאית מלאה מוקשים עולה להר יחד עם חבלן.
פקודת הירידה המוצפנת מגיעה למוצב, לירז מכנס את החיילים, מודיע על הנסיגה הקרובה, הלילה, החיילים צוהלים ומתחילים במלאכת פירוק המוצב.
כל הציוד האישי וכמה שיותר מהציוד במוצב יורד לישראל בשיירה האחרונה יחד עם כל החיילים תומכי הלחימה כאשר במוצב נותרים 12 לוחמים בלבד.
כל הציוד שנותר במוצב מרוכז בחד"ב ויעלה השמיימה בפיצוץ המוצב.
המוקשים מפוזרים בכל המוצב שהופך לחבית חומר נפץ ענקית.
לאחר הורדת דגל ישראל מהתורן מודיע לירז חצי שעה לפני שעת הש' על תום ההכנות לפיצוץ, ומקבל הודעה על דחיית הנסיגה ביממה.
קוריס הנמצא עמו בחדר כועס שלירז לא מוכן לאזור אומץ ולהוריד אותם בכוח, ומתריע על מרחץ דמים.
לירז מתוודה בסערת רגשות בפני קוריס שהוא לא מסוגל נפשית לעזוב את ההר הזה, ההר שנתן לו להרגיש שייך, שהוא לא רוצה להיות זה שברח מהבופור.
החשמל נופל, ואמיליו, ששומר בעמדת הירוק מרגיש ששקט מדי במוצב וחשוך.
לאחר התלבטות הוא יורד מהעמדה ומתחיל לרוץ בחיפוש אחר חיילים במוצב, מפחד שחבריו ירדו לישראל ושכחו אותו מאחור.
אמיליו נשבר ולא מצליח לעלות לעמדה שוב, ולירז אוזר אומץ ומחליט להפסיק את השמירה בעמדת הירוק עד לנסיגה.
כמה דקות לפני הזריחה נזכר לירז שאין דגל על התורן ופותח בריצה בשביל לתלות את הדגל מחדש.
היום האחרון עובר בהכנות סופיות לקראת הפיצוץ.
הלילה יורד, הלוחמים עולים על הנגמ"שים, ומאיר החבלן מסיים את ההכנות האחרונות לפיצוץ כשלירז מאיץ בו.
לפני שלירז עולה על הנגמ"ש הוא עושה סיבוב אחרון במוצב החשוך, עולה על הנגמ"ש, בקשר, קמחי מפקד האוגדה, שנפצע בתחילת הקרב לכיבוש המוצב במלחמת לבנון הראשונה, מבקש שלירז יתן מבט אחרון בשבילו.
החבלן סופר לאחור, הלוחמים מכניסים בפקודה את הראשים פנימה, מלבד לירז שלא מצליח להתאפק מלראות את המוצב נמחק בפיצוץ אדיר.
השיירה חוזרת לישראל, הלוחמים המאושרים לא מאמינים שזה נגמר, ורק אז, מרשה לעצמו לירז לקרוס ולבכות.
שחקן תפקיד אושרי כהן לירז (ארז) ליברטי, מפקד המוצב אלי אלטוניו אושרי הרס"פ של המוצב איתי טיראן עידן קוריס, החובש (ריבר בספר) איתי תורג'מן תומר זיתלאווי, נהרג מפגיעת טיל נ.ט בעמדת "הירוק" בה שמר.
אוהד קנולר זיו פארן, לוחם ביחידת סילוק הפצצות של יהלם, נהרג מהתפוצצות מטען על הציר.
נהרג מפגיעת טיל נ.ט בעמדת "הירוק" בה שמר.
אלון אבוטבול קמחי, מפקד האוגדה.
נבו קמחי אבישי זהר שטראוס רוסמן איתי שור אמיליו דניאל ברוק פאבל גל פרידמן בייליס יגאל רזניק רובי חנן ישי נדב הכלבן דני זהבי מאיר
4 פרסי אופיר: צילום, עריכה, עיצוב אמנותי ופסקול.
פסקול הסרט הולחן על ידי ישי אדר.
פרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל ברלין (פרס "דוב הכסף"; 2007).
מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הזר (2008).
בֹּץ הוא תערובת נוזלית או חצי נוזלית של מים עם אבק, חרס וחומרים אחרים הנמצאים באדמה.
בוץ מאדמת ביצה מיובשת מכיל יותר רקבובית.
בוץ ארעי מכיל יותר חול.
הבוץ מהווה מקור מידע לחקר כדור הארץ ועברו.
מרבצי בוץ עתיקים שהתקשו בעבר הרחוק, אוצרים בתוכם שכבות גאולוגיות, וכן מאובנים, המהווים עדות לתקופות רחוקות בהיסטוריה של כדור הארץ.
הבוץ מהווה בית גידול למספר רב של בעלי חיים, כמו תולעים, חלזונות, צפרדעים, צדפות, סרטנים.
בעלי חיים אחרים, כמו חזירים ופילים, מתרחצים בבוץ כדי לצנן את עורם ולהגן על עצמם מפני חום השמש.
בוץ שבו ריכוז גבוה של מינרלים ומלחים משמש בטיפולים רפואיים למחלות עור ומפרקים
בופרופיון היא תרופה נוגדת דיכאון א-טיפית הידועה בעיקר בשמה המסחרי Wellbutrin (וולבוטרין), ומוכרת גם בפורמט של שחרור מושהה (Wellbutrin SR).
מוכרת גם כזייבאן (Zyban) תרופה המשמשת להפסקת עישון.
התרופה משמשת בעיקר לטיפול בהפרעת דיכאון מג'ורי ולתמיכה בהפסקת עישון.
שימוש נוסף הוא כתוספת במקרים של "תגובה לא מלאה" לתרופה נוגדת דיכאון מקבוצת ה-SSRI המשמשות כקו ראשון לטיפול בדיכאון.
תרופות הקו הראשון כנגד דיכאון הן התרופות מקבוצת ה-SSRI, ובופרופיון משמשת לעיתים קרובות כתוספת לחיזוק הטיפול.
בופרופיון היא תרופה ממשפחה ה-NRI שמנגנון הפעולה שלה מבוסס על עיכוב שאיבה חוזרת (reuptake) של המוליכים עצביים דופמין ונוראדרנלין, כמו כן כחומר אנטיכולינרגי פועלת על קולטנים ניקוטינים.
לבופרופיון בגלל מנגנון הפעולה השונה שלה יש טווח שונה של תופעות לוואי המבדילות אותה מתרופות נוגדות דיכאון אחרות: היא אינה גורמת בדרך כלל להפרעות בתפקוד המיני, אינה קשורה לעלייה במשקל ואינה גורמת לישנוניות.
היא יעילה יותר מתרופות מקבוצת ה-SSRI בשיפור תסמיני היפרסומניה ועייפות.
במהלך טיפול בבופרופיון, במיוחד התכשיר בשחרור מידי, יש סיכון גבוה יותר להתקפים אפילפטיים מאשר בתרופות נוגדות דיכאון אחרות ולכן, חשוב להיזהר במתן לחולים שיש להם היסטוריה של פרכוסים או אפילפסיה.
שוני נוסף הוא היעדר תסמונת הפסקת הטיפול, המלווה לעיתים קרובות הפסקת טיפול בתרופות מקבוצת ה-SSRI.
בופרופיון ניתנת בשתי מנות ביום, או בצורתה בשחרור ממושך לאורך יממה שלמה (Wellbutrin XR) הניתנת במנה אחת ביום או בצורתה לגמילה מעישון - זייבאן (Zyban).
במינונים גבוהים יחסית התגלתה כיעילה ביותר כתרופה להפסקת עישון.
בופרופיון שייכת לקבוצה הכימית של האמינוקטונים ודומה במבנה הכימי לחומר הממריץ קאתינון הנמצא בצמח הקאת, לחומר המדכא תיאבון דיאתילפרופיון (דיאתילקאתינון) ובכלל לפנתילאמינים (הכוללים את חומצות האמינו תירוזין ופנילאלנין, קטכולאמינים וחומרים אחרים).
מולקולה זו סונתזה על ידי נרימן מהטה בשנת 1966 וקיבלה את השם אמפבוטמון (Amphebutamone).
נרשמה על ידי חברת התרופות גלקסו סמית' קליין רק בשנת 1974. מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) אישר שיווקה כתרופה נוגדת דיכאון בשנת 1985.
בגלל גילוי של תופעות לוואי פרכוסיות (קונבולסיביות) במיוחד לחולות בולימיה נרבוזה ואנורקסיה נרבוזה עם הקאות יזומות, ובמינונים של 450–600 מ"ג, הוסרה מהשוק בשנת 1986. לאחר מכן התרופה הוחזרה לשימוש בשנת 1989 אחרי שנקבעו המינונים שהם גם מועילים ושהסיכון שלהם לגרימת פרכוסים הוא נמוך (2% אחרי המינון המרבי של 450 מ"ג).
החל משנת 1997 אושר השימוש בתרופה זו לצורך גמילה מעישון טבק.
בשנת 2006 הורחבה ההתוויה הרשמית של התרופה גם לדיכאון עונתי (Seasonal Affective Disorder - SAD).
בארצות הברית הבופרופיון היא התרופה האנטי-דיכאונית הרביעית לפי תפוצת השימוש.
בשנת 1996 פותחה בארצות הברית גרסה עם שחרור מושהה (Wellbutrin SR), הניתנת בשתי מנות יומיות.
בשנת 2003 פותחה גרסה עם שחרור איטי עוד יותר (Wellbutrin XL) ו־Wellbutrin XR הניתנת במנה אחת ביום.
גרסה זו אושרה לטיפול בדיכאון עונתי (SAD) על ידי ה־FDA.
למרות שתרופות מקבוצת ה-SSRI הן הקו הראשון לטיפול בדיכאון, יעילותו של הבופרופיון בדיכאון מוכחת.
מדובר הן בפציינטים מאושפזים והן באוכלוסייה אמבולטורית.
אחוזי השיפור והתגובה משתווים לאלו של התרופות מקבוצת ה-SSRI.
בופרופיון הוכחה כמונעת דיכאון עונתי אצל פציינטים שלהם היסטוריה של מתכונת עונתית.
קיימות ראיות התומכות ביעילות בופרופיון על פני פלצבו לטיפול בדיכאון.
יש מחקרים המצביעים על כך שאיכות הראיות נמוכה.
יש כמה מטא-אנליזות המדווחות שלבופרופיון יש השפעה קטנה על דיכאון..
עדויות מצביעות על כך שהיעילות של בופרופיון לדיכאון דומה לזו של תרופות נוגדות דיכאון אחרות.
מספר תכונות של הבופרופיון מבדילות אותה מתרופות נוגדות דיכאון אחרות:
בניגוד לרוב התרופות נוגדות הדיכאון, היא אינה גורמת בדרך כלל להפרעות בתפקוד המיני, השכיחות של תופעות לוואי מיניות אינה שונה מפלסבו.
טיפול בבופרופיון אינו קשור לעלייה במשקל, להפך, ברוב המחקרים הבחינו בירידה משמעותית במשקל במשתתפים שטופלו בבופרופיון.
טיפול בבופרופיון גם אינו קשור לישנוניות שקשורה כתופעת לוואי של תרופות נוגדות דיכאון אחרות.
בופרופיון יעילה יותר ממעכבי ספיגה חוזרת של סרוטונין סלקטיביים (SSRI) בשיפור תסמיני היפרסומניה ועייפות בחולים מדוכאים.
בופרופיון יעילה בטיפול בדיכאון חרדתי.
היעילות של בופרופיון לדיכאון חרדתי מקבילה לזו של תרופות מקבוצת ה-SSRI במקרה של דיכאון עם חרדה נמוכה עד בינונית, ואילו בדיכאון עם חרדה גבוהה לתרופות מקבוצת ה-SSRI יש יתרון יעילות צנוע.
במהלך חודשי הסתיו והחורף, בופרופיון מונעת התפתחות של דיכאון עונתי אצל אלה שיש להם הפרעה רגשית עונתית חוזרת.
בופרופיון משפרת דיכאון בהפרעה דו קוטבית, כאשר היעילות והסיכון שלו דומים לתרופות נוגדות דיכאון אחרות.
בהיעדר שילוב עם תרופה מווסתת מצב רוח או תרופה אנטיפסיכוטית בופרופיון עלולה לגרום למעבר מדיכאון למצב מאני.
בופרופיון גורמת פחות להיפוך מדיכאון למאניה אצל אנשים הסובלים מהפרעה ביפולארית מסוג 1 לעומת אנשים המקבלים טיפול תרופתי בתרופות מקבוצת נוגדי הדיכאון הטריציקליים (TCA).
הוא גורם פחות מנוגדי דיכאון אחרים חילוף מעגלי מהיר אצל ביפולריים מסוג 2 (rapid-cycling bipolar II).
טיפול כתוספת לטיפול בתרופה מקבוצת ה-SSRI
תוספת של בופרופיון כחיזוק לטיפול נגד דיכאון על ידי תרופה מקבוצת ה-SSRI היא אסטרטגיה נפוצה כאשר אנשים אינם מגיבים ל-SSRI.
בופרופיון יעילה כעזר להפסקת עישון.
התרופה מפחיתה את עוצמת הכמיהה לניקוטין ותסמיני גמילה.
תסמיני הגמילה כוללים: מצב רוח מדוכא, עצבנות, קשיי ריכוז ותיאבון מוגבר.
בופרופיון מאטה את העלייה במשקל שמתרחשת לעיתים קרובות בשבועות הראשונים לאחר הפסקת העישון, אולם עם הזמן השפעתה נעשית זניחה.
לטיפול בהפסקת עישון התרופה ניתנת תחת השם זייבאן.
ההמלצה היא שילוב טיפול התנהגותי עם התרופה במסגרת הפסקת עישון.
מכוון לאנשים עם מוטיבציה גבוהה המקבלים תמיכה מובנית התנהגותית.
זייבאן יעיל במיוחד בקומבינציה עם תחליפי ניקוטין (Nico-Derm, Nicotrol|).
הטיפול בזייבאן לצורך הפסקת עישון נמשך שבעה עד שנים עשר שבועות.
הפסקת השימוש בטבק נעשית עשרה ימים אחרי התחלת הקורס.
לאחר הקורס, היעילות של זייבאן לשמירה על הימנעות מעישון יורדת עם הזמן.
לא ברור אם המשך הטיפול בזייבאן מסייע למניעת החזרה לעישון.
טיפול בהפרעת קשב והפרעה היפר אקטיבית
בופרופיון משמשת כקו שני (אחרי הסימפטומימטיים) לטיפול בהפרעת קשב/היפר-אקטיביות (ADHD).
הבדיקה נעשתה בהשוואה לתרופות שהוכחו כיעילות להפרעה כמו ריטלין או אטומוקסטין (atomoxetine, Strattera) בילדים ובמבוגרים.
בופרפיון מתאימה לטיפול באנשים עם תחלואה מקבילה של ADHD עם דיכאון, עם שימוש בסמים או עם הפרעת התנהגות.
ייתכן שטיפול כזה מסייע לאנשים עם טיקים בתגובה לטיפול בפסיכו-סטימולנטיים.
בופרופיון ניתנת לעיתים קרובות כתוספת לתרופה מקבוצת ה-SSRI כתגובה לתופעת הלוואי המינית.
היא עשויה גם לסייע לאנשים ללא דיכאון הסובלים מהפרעה של ירידה ברציה מינית.
בופרופיון יכולה לשפר עוררות מינית, אורגזמות וסיפוק מיני.
מחקרים מראים כי שימוש בבופרופיון עשוי לסייע לירידה במשקל בטווח הארוך.
במחקרים קליניים, אנשים שטופלו בבופרופיון חוו ירידה ממוצעת של 2.7 ק"ג לאחר טיפול של 6 עד 12 חודשים, בהשוואה לפלצבו.
הפחתת משקל זו אינה שונה משמעותית מהירידה במשקל שנוצרת על ידי מספר תרופות אחרות להורדה במשקל כגון סיבוטרמין או אורליסטט.
התרופה המשולבת נלטרקסון/בופרופיון אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) לטיפול בהשמנת יתר.
קיימת אזהרה שלא לתת בופרופיון לאנשים הסובלים מאפילפסיה או במצבים סיכון של ירידה בסף להתקף אפילפטי כמו אנורקסיה נרבוזה, בולימיה נרבוזה, גמילה מבנזודיאזפינים וגמילה מאלכוהול.
יש להימנע ממתן התרופה לאנשים הנוטלים מעכבי מונואמין אוקסידאז (MAOI).
ההתוויה ממליצה לנקוט זהירות בטיפול באנשים עם נזק לכבד, מחלת כליות חמורה ויתר לחץ דם חמור, וכן בילדים, מתבגרים ומבוגרים צעירים בשל הסיכון המוגבר לרעיונות אובדניים.
תופעות לוואי שכיחות: כאב ראש, הפרעה בשינה, פה יבש, רעד, בחילה.
תופעות אפשריות: חוסר מנוחה, אגיטציה ועצבנות.
פציינטים עם חרדה חמורה או הפרעת פאניקה אין לתת להם וולבוטרין.
בופרופיון יכולה גרום לסימפטומים פסיכוטיים ובכללם: הלוצינציות, דלוזיות, קטטוניה וגם דליריום.
חלק מהאנשים יחוו יובש בפה, עצירות וירידה במשקל.
עליה בלחץ דם יכולה להתרחש, אבל ללא הפרעות קרדיו-וסקולריות משמעותיות אחרות.
לוולבוטרין יכולה להיות פעילות לא ישירה סיפטומימטית, היכולה לגרום לתופעות אינוטרופיות חיוביות על המיוקרדיום (הגברת התכווצות הלב).
חלק מהפציינטים יכולים לסבול מפגיעה קוגניטיבית, נכרת במיוחד – קושי במציאת מילים.
נעדרות תופעות לוואי כמו ירידה בלחץ דם במעבר מישיבה לעמידה (orthostatic hypotension), עליה במשקל, נמנום במהלך היום, ותופעות אנטי-כולינרגיות.
תופעת לוואי אפשרית אבל נדירה של בופרופיון היא העלאת לחץ הדם.
מידע המרשם מציין שיתר לחץ דם, לפעמים חמור, נצפה אצל חלק מהאנשים הנוטלים בופרופיון, גם עם ובלי יתר לחץ דם קודם.
הבטיחות של בופרופיון באנשים הסובלים ממחלות לב וכלי דם ופרופיל הבטיחות הקרדיווסקולרי הכללי שלו נותרו לא ברורים בגלל היעדר נתונים.
דווחו מקרים נדירים של רעילות בכבד המובילה למוות או להשתלת כבד אחרי טיפול בבופרופיון.
לעומת תרופות נוגדות דיכאון אחרות היא נחשבת לאחת התרופות עם סיכון מוגבר להרעלת כבד.הסיכון להשפעה על הכבד הוא בערך 0.1-1 %.
במקרה הצורך עוקבים אחרי בדיקות דם תקופתיות.
שימוש בבופרופיון על נשים הרות בשליש הראשון של ההיריון קשור לעלייה של 23% בסיכויים למומי לב מולדים בילדיהן.
התרופה מופרשת בחלב, כך שהשימוש אצל נשים מניקות צריך להתבסס על הנסיבות הקליניות של הפציינט, ושיקול הדעת של הקלינאי.
בופרופיון נחשבת למסוכנת במידה מתונה במינון יתר.
על פי ניתוח של US National Poison Data System, מותאם למספר המרשמים, בופרופיון וונלאפקסין (venlafaxine) הן שתי התרופות נוגדות הדיכאון מהדור החדש (שלא כולל תרופות נוגדות דיכאון טריציקליות נוגדי דיכאון מקבוצת המונואמין אוסדאז אינהיביטור) שגורמות לתמותה ולתחלואה הגבוהים ביותר.
במינוני יתר משמעותיים דווחו פרכוּסים אפילפטיים בכשליש מכלל המקרים.
תופעות חמורות אחרות כוללות: הזיות, אובדן הכרה והפרעת קצב.
כאשר בופרופיון הייתה אחת מכמה סוגים של כדורים שנלקחו במנת יתר, דווח על חום, קשיחות שרירים, נזק לשרירים, יתר לחץ דם או תת-לחץ דם, קהות חושים, תרדמת ואי ספיקת נשימה.
בעוד שרוב האנשים התאוששו, חלק מהאנשים מתו, לאחר שעברו התקפים מרובים בלתי מבוקרים ואוטם שריר הלב.
סימנים פסיכוטיים: הזיות, דלוזיות, קטטוניה ודליריום
ליקוי בזיכרון, קושי בשליפת מילים
פרכוס אפילפטי הוא תופעת לוואי נדירה אך חמורה של בופרופיון.
התופעה היא תלוית מינון: בתכשיר לשחרור מיידי שכיחות ההתקפים היא 0.4% במינון 300–450 מ"ג ליום; השכיחות עולה בכמעט פי עשרה עבור מינון-יתר של 600 מ"ג.
בהשוואה שכיחות התקפים אפילפטיים באוכלוסייה הכללית היא 0.07-0.09%, והסיכון להתקף פרכוסי עבור מגוון תרופות נוגדות דיכאון אחרות הוא בדרך כלל 0-0.5% במינונים המומלצים.
החשש מפרכוסים גרמו לחלק מהרופאים להימנע מלתת בופרופיון.
במינון של עד 300 מ"ג בשחרור מושהה השכיחות של פרכוסים הוא 0.05%, שהוא גבוה מנוגדי דיכאון אחרים.
שינויים בגלי EEG דווחו בהקשר לשימוש בוולבוטרין.
כ-20% מהמשתמשים בתרופה מדגימים גלים חדים, ואיטיות מוקדית.
השינויים שכיחים יותר אצל גברים.
קיום השינויים אצל הלוקחים את התרופה מראים על סף נמוך לפרכוסים ויכול להוות גורם סיכון להתפתחות פרכוסים.
גורמים נוספים של סיכון לפרכוסים: היסטוריה של פרכוסים בעבר, שימוש באלכוהול, גמילה לאחרונה מבנזודיאזפינים, מחלת מוח אורגנית, חבלת ראש, או EEG לא תקין פרה-אפילפטי.
בהתחשב בעובדה שבופרופיון משולבת לעיתים קרובות עם תרופות מקבוצת ה-SSRI או ונלפקאסין (venlafaxine) אינטראקציות אפשריות משמעותיות.
נמצא שבופרופיון משפיעה על הפרמקוקינטיקה של ונלפאקסין.
מחקר אחד ציין תוצאה משמעותית של עלייה ברמות ונלפאקסין במהלך טיפול משולב עם בופרופיון בשחרור מושהה.
לפי דיווחים אין שינויים משמעותיים ברמות הפלזמה של פארוקסטין ופלואוקסטין.
עם זאת, קיימים דיווחי מקרים מעטים מצביעים על כך שהשילוב של בופרופיון ופלוקסטין עשוי להיות קשור להופעת פאניקה, הזיות או התקפי התכווצויות.
בופרופיון, בשילוב עם ליתיום עלולה לגרום לרעילות של מערכת העצבים המרכזית, כולל התקפי התכווצויות.
בגלל החשש מעלייה מסוכנת בלחץ הדם מומלץ לא שלב טיפול בפוברופיון במקביל עם תרופה מקבוצת המונואמין אוקסידאז אינהיביטור (MAOI).
ההמלצה היא לחכות לפחות 14 ימים לאחר הפסקת הטיפול ב-MAOI לפני תחילת הטיפול עם בופרופיון.
במקרים מסוימים, תוספת בופרופיון עשויה לאפשר לאנשים ירידה בנטילת תרופות אנטי-פרקינסוניות תוך הורדת במינונים של התרופות הדופמינרגיות.
עם זאת מתן משותף של בופרופיון עם תרופות דופמינריות (כמו תרופות נגד פרקינסון) יכול לגרום: דליריום, תסמינים פסיכוטיים ותנועות דיסקינטיות.
יש סכנה לסינוס ברדיקרדיה במתן משולב של בופרופיון עם מטופרולול (metoprolol).
בופרופיון מורידה את הסף להתקפי פרכוסים, ולכן יכול להיות עליה בסיכון במתן משולב עם תרופות אחרות שמורידות את הסף להתכווצויות.
מדובר על תרופות כגון תרופות אנטי פסיכוטיות, תרופות נוגדות דיכאון טריציקליות, תיאופילין וקורטיקוסטרואידים מערכתיים.
יש המלצה למזער את השימוש באלכוהול, מכיוון שבמקרים נדירים בופרופיון מפחיתה את סבילות האלכוהול.
קארבאמזפין וחומצה ולפרואית הן שתי תרופות המשמשות כתרופות נגד אפילפסיה וגם כתרופות ליצוב מצב הרוח במצבי דיכאון והפרעה ביפולרית.
בופרופיון עלולה להעלות את רמת החומצה הולפרואית בפלזמה, וקארבאמזפין יכול להוריד את רכוז הבופרופיון בפלסמה.
לבופרופיון פוטנציאל לשימוש לרעה, שהוא קטן יותר משל חומרים ממריצים אחרים בשימוש נפוץ, מכיוון שהוא מוגבל על ידי תכונות הפרמקולוגיה שלו.
היא אינה נחשבת לסם משכר, ולא התעורר צורך להגביל את שימושה מעבר להתוויות הקליניות ושיקול הדעת של המטפלים.
דווח על מקרים בודדים של שימוש לרעה בבופרופיון כמייצר "התרוממות רוח" הדומה לשימוש בקוקאין או אמפטמין אך בעוצמה נמוכה יותר.
היו מספר דיווחים אנקדוטיים על שימוש מעין זה בבופרופיון, אך עיקר הראיות מצביעות על כך שההשפעות הסובייקטיביות של בופרופיון בנטילה דרך הפה שונות במידה ניכרת מאלו של ממריצים ממכרים כמו קוקאין או אמפטמין.
בארצות הברית ובקנדה נצפו מקרים של שימוש לרעה בבופרופיון במינונים מוגברים ובדרכי שימוש לא נכונות כמו הזרקה או שאיפה, בעיקר בבתי כלא.
בופרופיון אינה נחשבת לתרופה היוצרת תלות.
אך בלקיחה במינונים גבוהים מהמומלץ רפואית, ובדרך לא מקובלת (בשאיפה או בהזרקה ולא בבליעה) יכולה להיווצר תלות רגשית וגם פיזית.
הסימפטומים במקרה של התמכרות כוללים: ריגוש יתר או מצב רוח מאני, בלבול, פארנויה, דיכאון או חרדה, הלוצינציות, אגרסיה, הפרעות בשינה, התכווציות, תחושה של מחלה, לחץ דם גבוה.
במקרים הנדירים של התמכרות, הפסקה פתאומית של התרופה עלולה לגרום לסימני גמילה ובכללם: התכווצויות, הלוצינציות, כאבי והתכווצויות שרירים, סחרחורת, הפרעה בשינה, עצבנות, שינויים תכופים במצב רוח, חוסר מנוחה, כמיהה לתרופה, כאבי ראש, תסמונת דמוית שפעת, ירידה בתיאבון, כאבי מפרקים, הזעה מרובה.
הארי "בוץ'" ריינולדס הוא אצן אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי (סיאול 1988), אלוף עולם (רומא 1987, שטוטגרט 1993 וגטבורג 1995) ושיאן העולם הנוכחי בריצת שליחים 4x400 מטר ושיאן עולם בעבר בריצת 400 מטר.
תחילת הקריירה העולמית של ריינולדס החלה באליפות העולם באתלטיקה בשנת 1987 שנערכה ברומא, איטליה שבה זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית ארד בריצת 400 מטר, בתוצאה של 44.80 שניות אחרי תומאס שנלבה ממזרח גרמניה (44.33 שניות) ואינוסנט אגבוניקה מניגריה (44.56 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא תחרות חדש של 2:57.29 דקות.
ב-17 באוגוסט 1988 שיפר ריינולדס בריצת 400 מטר את שיא העולם בן ה-20 שנה של בן ארצו לי אוונס והעמיד אותו על 43.29 שניות, שיפור של 0.57 שניות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 43.93 שניות, אחרי בן ארצו סטיב לואיס (43.87 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בהשוואת שיא העולם - 2:56.16 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.13 שניות אחרי בן ארצו מייקל ג'ונסון (43.65 שניות) ומדליית זהב בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא עולם חדש בזמן של 2:54.29 דקות (הנוכחי 2017).
שותפיו לשיא העולם היו אנדרו ואלמון, קווינסי ווטס ומייקל ג'ונסון.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה שוב ריינולדס בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.22 שניות אחרי מייקל ג'ונסון שקבע תוצאה של 43.39 שניות ובריצת שליחים 4x400 מטר הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 2:57.32 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדה בשנת 1996 הוא סיים שני אחרי מייקל ג'ונסון בזמן המהיר ביותר בהיסטוריה של אצן שלא מנצח, כשקבע תוצאה של 43.92 שניות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) בשלב חצי הגמר בריצת 400 מטר נפצע ריינולדס בשריר הירך ולא עלה לגמר ובכך נמנע ממנו להשתתף גם בריצת השליחים האמריקאית, מספר ימים מאוחר יותר.
בשנת 1999 מייקל ג'ונסון שיפר את השיא העולמי שלו והעמידו על 43.18 שניות.
הוא פרש מתחרויות בשנת 1999.
ריינולדס ייסד "קרן תמיכה בילדים על שם בוץ' ריינולדס".
כמו כן, הוא אימן את הווייד רסיברס (תופסים) של קבוצת הפוטבול באוניברסיטת המדינה של אוהיו עד שהתפטר באפריל 2008.
ריינולדס הושעה מתחרויות למשך שנתיים על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית, (IAAF) עקב אמרוץ בשנת 1990. זה היה ראשיתו של מאבק ארוך וממושך, כשבית המשפט העליון של ארצות הברית דרש מהוועד האולימפי האמריקאי לאפשר לו להשתתף בשנת 1992 במבחנים לאולימפיאדת ברצלונה בכך שמצא שהליך הבדיקות היה פגום.
צו מניעה זה גרם לסכסוך עם הוועד האולימפי הבינלאומי והתאחדות האתלטיקה העולמית.
למעשה ההתאחדות איימה להשעות כל מי שיתחרה נגד ריינולדס.
המבחנים האולימפיים בריצת 400 מטר התעכבו למשך ארבעה ימים עד ש-IAAF ויתרה.
ריינולדס עצמו סיים רק במקום חמישי ולא זכה להשתתף בריצת ה-400 מטר האישית, אך זכה להיכלל כמחליף בקבוצת השליחים.
למרות זאת IAAF השעתה אותו ולא אפשרה לו להשתתף באולימפיאדה.
אותה שנה הוא זכה בתביעת דיבה במשפט כנגד IAAF בסכום של 27.3 מיליון דולר על הנזקים שלו, אך ערעור של ה-IAAF בפני בית המשפט הפדרלי התקבל והשופטים ביטלו את החלטת המושבעים.
בופנז'ה היא הבראסרי הוותיק בפריז.
המסעדה נבנתה ב-1864, מעוצבת בסגנון בל אפוק ושוכנת ברובע הרביעי, בסמטה הסמוכה לכיכר הבסטיליה.
בופנז'ה מגישה מטבח אלזסי, האזור ממנו הגיעו הבעלים.
מנת הדגל היא שוקרוט, כשלפעמים דגים מחליפים את נקניק החזיר במנה, מנה מרכזית נוספת היא הפואה גרא; המנה הפופולרית ביותר היא פלטת פירות ים.
בשנות התשעים של המאה העשרים נקנה בראסרי בופנז'ה על ידי תאגיד פלו FLO.
רוברט לירוי פרקר ), אשר נודע בכינויו בוץ' קסידי (Butch Cassidy) היה שודד אמריקאי מפורסם.
פרקר, שהנהיג את כנופיית הקבוצה הפרועה (Wild Bunch Gang), עסק בעיקר בשוד רכבות ובנקים במערב ארצות הברית.
מפחד החוק, נאלץ לעזוב לדרום אמריקה, שם מצא את מותו בשלהי שנת 1908.
קסידי נולד בעיירה במחוז לנקשייר שבאנגליה, וזמן קצר לאחר לידתו היגרה משפחתו לארצות הברית.
הוריו התיישבו ביוטה, והצטרפו לכנסייה המורמונית.
פרקר עזב את בית הוריו כנער, והסתובב ברחבי ארצות הברית כשהוא מחליף עבודות שונות.
את כינויו, בוץ' קסידי, רכש בעקבות קשריו עם גנב בקר שכונה מייק קסידי ומעבודתו כקצב בויומינג למשך פרק זמן קצר.
פשעיו של קסידי החלו בפשיעה קטנה: ב-1880, כשנסע לעיירה סמוכה כדי לקנות ביגוד, מצא קסידי את החנות סגורה.
קסידי פרץ לחנות, גנב זוג מכנסי ג'ינס והשאיר פתק בו הוא מתחייב לשלם בפעם הבאה שיגיע לחנות.
אולם שנים ספורות אחר כך, ב-24 ביוני 1889 ביצע קסידי יחד עם מספר שותפים את מעשה השוד הראשון שלו: הכנופיה פרצה לבנק בעיירה טליורייד בקולורדו, ושדדה 21,000 דולר ולאחר מכן נמלטה לדרום-מזרח יוטה.
קסידי רכש חווה במקום, אך שנים ספורות לאחר מכן נשלח לכלא באשמת גנבת בקר וגביית דמי חסות.
לאחר מאסר של כ-18 חודשים שוחרר מהכלא, תוך הבטחה שלא ישוב לבצע פשיעה במדינת יוטה.
ב-1896 אסף קסידי סביבו קבוצת פושעים שביצעה סדרת מעשי שוד ברחבי מערב ארצות הברית, קבוצה זאת נקראה "הקבוצה הפרועה" (Wild Bunch).
ב-13 באוגוסט 1896 שדדו קאסידי והקבוצה הפרועה את הבנק במונפלייה, איידהו, ונמלטו עם כ-7,000 דולר.
בתחילת 1897 הסתתרו החבורה ב"בית השודדים" (Robbers Roost) - מקום מסתור לשודדים מכל רחבי יוטה שמיקומו נשמר בסוד מוחלט - וחיכו שם עד תחילת אפריל.
לאחר מכן הם החליטו לצאת לשוד נוסף: ב-22 באפריל 1897 הם ארבו לקבוצה קטנה של גברים שנשאו את השכר של חברת הפחם Pleasant Valley בעיירת הכורים Castle Gate, וגנבו שק של מטבעות כסף.
ב-2 ביוני 1899 הכנופיה המשיכה במעשי השוד כאשר שדדו רכבת נוסעים, שוד שזיכה אותם במוניטין רב והביא למצוד מאסיבי.
אנשי חוק בולטים רבים השתתפו בציד, אך הם לא מצאו אותם.
לקבוצה הפרועה הייתה טקטיקה שמנעה מחברי הכנופיה לסגיר זה את זה, אחרי כל שוד הכנופיה נמלטה לכיוונים שונים, ולאחר מכן התאחדה במיקום קבוע מראש.
בשנת 1900, לאחר זמן מה שלא ביצע מעשי שוד, ביקש בוץ ממושל יוטה האבר וולס (Heber Wells) חנינה וניקוי מעונשיו אך ב-29 באוגוסט 1900, קאסידי, והחבורה הפרועה שדדו את רכבת מס' 3 של יוניון פסיפיק ליד טיפטון, וויומינג, הפרו את ההבטחה הקודמת של קאסידי למושל וויומינג וסיכלו כל סיכוי לחנינה.
ב-1901 נמלט קסידי דרך ניו יורק לחווה שרכש בארגנטינה.
ב-1905 זוג שודדים דוברי אנגלית שדדו בנק בריו גז'גוס, כ-700 ק"מ דרומית מחוותו של קסידי.
השודדים נמלטו עם סכום המוערך בכ-100,000 דולר כיום.
ההערכה היא כי זוג השודדים הוא קסידי ושותפו לפשע בעבר הארי לונגבאו.
לאחר שהוצא צו מעצר נגד קסידי, לונגבאו וחברתו השלושה ברחו לבארילוצ'ה, ומשם באמצעות ספינה חצו את אגם נאוול ואפי לצ'ילה.
ב-19 בדצמבר באותה שנה קסידי, לונגבאו ושותף נוסף שדדו מבנק בארגנטינה 12,000 פסו.
מרדף אחריהם הסתיים בכישלון, כשהשודדים נעלמים ברחבי הפמפס.
ב-3 בנובמבר 1908, שליח שנשא את השכר עבור מכרה הכסף Aramayo Franke ו-Cia Silver סמוך לעיירת הכורים הקטנה סן ויסנטה בדרום בוליביה, דיווח שהותקף על ידי שני שודדים אמריקאים רעולי פנים, שלדעתו היו קאסידי ולונגאבו.
עדים דיווחו שראו אותם שלושה ימים לאחר מכן בסן ויסנטה, שם הם התארחו בפנסיון קטן בבעלות הכורה בוניפאציו קאסולה.
קאסולה חשד בשניים ומייד הודיע לקצין טלגרף סמוך, שהודיע לגדוד פרשים שהיה מוצב בקרבת מקום.
היחידה שלחה שלושה חיילים בפיקודו של סרן חוסטו קונצ'ה, והם הודיעו על כך לרשויות המקומיות.
בערב ה-6 בנובמבר, החיילים, מפקד המשטרה, ראש העיר המקומי וכמה מפקידיו הקיפו כולם את בית הלינה בכוונה לעצור את קאסידי ושותפו.
כשהם התקרבו לבית, השודדים פתחו באש, ופתחו בקרב יריות שנמשך מספר שעות בשעות הערב והלילה.
בסביבות השעה 2:00 לפנות בוקר, במהלך הפוגה בלחימה, ראה ראש העיר שנורו שתי יריות רצופות בתוך הבית.
הרשויות נכנסו לבית למחרת בבוקר, שם מצאו שתי גופות עם פציעות כדורים רבות בזרועות וברגליים.
לאיש המשוער כשודד הארי לונגאבו נראה פציעת כדור במצח, ולאדם שנחשב לקאסידי היה חור כדור ברקה.
דו"ח המשטרה המקומית העלה השערה כי לפי עמדות הגופות, קאסידי ככל הנראה ירה בלונגאבו הפצוע באורח כדי להרוג אותו לבקשתו ואז התאבד בכדור האחרון שלו.
משטרת טופיזה זיהתה את השודדים כאנשים ששדדו את תעבורת השכר של ארמאיו, אך הרשויות בבוליביה לא ידעו את שמם האמיתי, וגם לא יכלו לזהות אותם באופן חיובי.
ביום הבא נקברו שתי הגופות בבית הקברות הקטן בסן ויסנטה, ליד קברו של כורה גרמני בשם גוסטב זימר.
האנתרופולוג המשפטי האמריקאי קלייד סנואו וחוקריו ניסו למצוא את הקברים ב-1991, אך הם לא מצאו שרידים עם DNA התואם לקאסידי ולונגאבו.
בשנת 2017, הושק חיפוש חדש אחר קברו של קאסידי, וכך גם במכרה מחוץ לגודספרינגס, נבאדה.
בחפירה נמצאו שרידי אדם, אך הם לא תאמו את ה-DNA של השודדים סופק.
הספר Annals of the Former World של ג'ון מקפי חוזר על סיפור שסיפר ד"ר פרנסיס סמית' לגאולוג דייוויד לאב בשנות ה-30. סמית' הצהיר שהוא ראה את קאסידי, שסיפר לו שפניו שונו על ידי מנתח בפריז, והוא הראה לסמית' פצע כדור ישן שסמית' זיהה כעבודה שעשה בעצמו כדי להטעות את המשטרה.
אישה בשם ג'וזי באסט טענה ב-1960 שקאסידי בא לבקר אותה בשנות ה-20 "לאחר שחזר מדרום אמריקה", ושהוא "מת בג'וני, נבאדה לפני כ-15 שנה." אחד מהתושבים בעיר הולדתו של קאסידי, Circleville, יוטה, טען בראיון כי בוץ' קאסידי עבד בנבאדה עד מותו.
ההיסטוריון המערבי צ'ארלס קלי ציין בספרו The Outlaw Trail: A History of Butch Cassidy and His Wild Bunch שזה נראה מוזר ביותר שקאסידי מעולם לא חזר לסירקלוויל, יוטה, לבקר את אביו אם היה עדיין בחיים.
לדברי אחיינו הגדול, ביל בטנסון, הוא אכן חזר ליוטה כדי לבקר את משפחתו בסירקלוויל פעמים רבות.
ברוס צ'טווין, מספר כך בספרו "הלכתי לראות את אחותו, גברת לולו פרקר בטנסון, אישה ישרה ונמרצת בשנות התשעים לחייה...
אין לה ספקות, אחיה חזר ואכל עוגת אוכמניות עם המשפחה בסירקלוויל ב-1925. היא מאמינה שהוא מת מדלקת ריאות בוושינגטון בסוף שנות ה-30".
פרק של סדרת הטלוויזיה In Search of בחן את הטענות והראיות האפשריות לחזרתו של קאסידי לאמריקה במהלך שנות ה-20 בסדרת ראיונות עם תושבי באגס, וויומינג, יעד פופולרי עבור הקבוצה הפראית במהלך הפעילות שלהם.
התושבים טענו שקאסידי ביקר במשך מספר ימים בשנת 1924, כשהוא נוהג בפורד דגם T.
אחותו לולו בטנסון הצהירה כי הוא חזר לבית המשפחה בסירקלוויל בתקופה זו, אסף את אחיו מארק בפורד, ואז נסע לבית אביהם שם גם התגוררה.
היא הצהירה שקאסידי היה מלא חרטות, במיוחד על שאכזב את אמו.
היא ציטטה אותו מקונן, "כל מה שעשיתי זה להרוס את חיי".
בטנסון טוענת שקאסידי מת ב-1937 וכי המשפחה הסכימה לא לחשוף את מקום מנוחתו האחרון, שכן "הם (התקשורת והמשטרה) רדפו אחריו כל חייו, ועכשיו הוא הולך לנוח בשלום.
" סיפור זה מסופר גם על ידי W.
גרייס אומרת שעדת ראייה, השכנה די קרוסבי, ראתה את הקבורה מתרחשת בבקתה.
מוקדם יותר, שוחח פוצל עם אלטה אורטון, שכנה נוספת של פרקר, שתיארה את המשפחה כמי שהייתה לבושה בלבוש דמוי הלוויה באותו יום.
גרייס ממשיכה ומספרת שכלבי גופות הובאו לבקתה בניסיון לאתר שרידים והובילו לאינדיקציה חיובית.
הצד התחתון של התא נחפר מאוחר יותר והתגלו שתי עצמות, שזוהו כעצם עמוד שדרה אנושית ועצם בוהן.
פוצל הנחה את המדענית לזיהוי פלילי סוזנה ריאן ב-Pure Gold Forensics ברדלנדס, קליפורניה לערוך בדיקת DNA על העצמות.
ראיין אישר שהם בני אדם, אבל חסר מספיק DNA לפרופיל מלא.יש השערות שמשפחת פרקר חפרה מאז את שרידיו של קאסידי בבקתה והעבירה אותם לאתר קבורה אחר, כשהיא משאירה את עצמות עמוד השדרה והבוהן מאחור.
בהשראת דמויותיהם של קסידי ושל שותפו הארי לונגבאו (Harry Alonzo Longabaugh, שכינויו היה "Sundance Kid") הופק ב-1969 סרט הקולנוע קיד וקסידי בבימויו של ג'ורג' רוי היל.
דמותו של קסידי גולמה בסרט על ידי השחקן פול ניומן.
כמו כן גם צמד נבלים מהסדרה האנימה פוקימון נקראים קאסידי ובוץ', על שמו.
בתוכנית הטלוויזיה הבריטית "טופ גיר" נוסעים מגישי התוכנית אל חוותו של קסידי כחלק ממסעם בפטגוניה.
אלמר ארל "בוץ'" הארטמן הרביעי הוא אנימטור, מפיק, במאי, תסריטאי, מדבב, שחקן ואיש עסקים אמריקאי.
הארטמן הוא מנכ"ל חברת ביליונפולד בע"מ המפיקה סדרות אנימציה שהוא עצמו יוצר, מביים ומפיק.
הארטמן ידוע בעיקר בשל הסדרות קסם של הורים ודני פנטום.
הארטמן נולד בהיילנד הפארק שבמישיגן לאלמר ארל השני ולקרול דייוויס.
את כינויו "בוץ'" הוא קיבל בילדותו ומאז הוא משתמש בו בעבודותיו.
את ילדותו בילה הארטמן בעיר רוזוויל שבמישיגן.
את התואר שלו באמנות קיבל הארטמן ממכון קליפורניה לאמנויות.