tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך כהונתו, שטייניץ תקף את פסיקת בית המשפט העליון שביטלה את תיקון 28 לחוק בתי הסוהר המאפשר להפעיל בתי כלא פרטיים, וכינה אותה "הפקרות כלכלית".
טענתו הייתה שכשם שבית המשפט מתחשב בשיקולים ביטחוניים כך עליו להתחשב בשיקולים כלכליים.
במהלך 2009 פתח שטייניץ במהלכים כלכליים ודיפלומטיים כדי להביא לקבלתה של ישראל כחברה בארגון ה-OECD.
במאי 2010, לאחר עשרות שנים של ניסיונות עקרים, הצליחה ישראל לסיים את התהליך בהובלתו של שטייניץ.
באפריל 2010 הודיע שטייניץ על מינויה של ועדת ששינסקי שמטרתה לקדם העלאת מיסים דרמטית על הרווחים של חברות האנרגיה, בעיקר בתחום הגז והנפט.
ביולי 2010 החל מהלך נוסף של העלאת מיסים, בהעלאה נוספת של המס על סיגריות.
כשר אוצר שטייניץ התבטא פעמים רבות בעד הגדלת המיסוי על אוצרות הטבע של מדינת ישראל.
לאחר מינוי ועדת ששינסקי, חברות האנרגיה החלו לפעול נגדו ונגד הוועדה במספר חזיתות, והופעלו לחצים גם על ידי הממשל האמריקאי, לרבות מכיוונו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בשנת 2011 עם פרסום מסקנות הוועדה, העביר שטייניץ לכנסת את "חוק ששינסקי" שהעלה את חלקה של המדינה במאגרי גז גדולים בצורה דרמטית (מכ-20% לכ-60%).
עוד במהלך כהונתו, שטייניץ ביטל הטבות מס על כריית אוצרות הטבע בים המלח, והגיש תביעה כנגד חברת כי"ל על עיוותי מס בעבר.
בשנים 2010–2011 הוביל השר שטייניץ תיקון לחוק לעידוד השקעות הון.
במסגרת החוק בוטלו ההטבות שניתנו לחברות כימיקלים לישראל ולתעשיות הביטחוניות, הוקצו הטבות מס ליזמים המעוניינים להשקיע בפריפריה ולא במרכז הארץ, בוטלו הטבות בלעדיות שניתנו עד אותה העת לתושבי חוץ בלבד ושונו תנאי הזכאות להטבות המס.
בתחילת 2010, במסגרת המדיניות להגדלת התחרות במשק הישראלי, מינה שטייניץ ועדה (יחד עם שר התמ"ת, בנימין בן אליעזר) לבחינת הטבות המס והמענקים הניתנים לפי חוק, במטרה לגבש את הדרכים למיצוי מרבי של התקציב המיועד לעידוד השקעות הון בתעשייה.
הוועדה, שהורכבה מבכירים במשרדי האוצר והכלכלה, המליצה כי תנאי הזכאות להטבות המס ישונו ויכללו את ביטול הדרישה להשקעה מזערית מזכה כתנאי סף לקבלת הטבות המס, ביטול הטבות בלעדיות שהוענקו לתושבי חוץ המשקיעים בארץ וביטול יחס המחזורים.
כך שבפועל חברה שתעמוד בקריטריונים המוגדרים בחוק תהיה זכאית להטבות מס בשיעור מס קבוע מראש בהתאם לאזור שבו ממוקם המפעל, תוך כדי מתן העדפה להקמת מפעלים בפריפריה.
בסוף דצמבר 2010 נכנס לתוקפו תיקון 68 לחוק עידוד השקעות הון, הנחשב לשינוי המשמעותי ביותר שנעשה בחוק מאז חקיקתו ב-1959.
בתחילת שנת 2011 נכנס לתוקפו החוק לצמצום הריכוזיות בשוק האשראי.
לפי החוק, שיזם שטייניץ, חברת אשראי שמחזיקה לפחות 10% משוק כרטיסי האשראי תחויב לאפשר גם לסולקים אחרים לסלוק עסקאות שבוצעו בכרטיסי האשראי שלה.
חוק זה הגביר את התחרות בשוק כרטיסי האשראי הישראלי והפחית באופן ניכר את התשלומים שמעבירים בעלי העסקים לחברות האשראי.
כמו כן החוק אפשר לעסקים קטנים ובינוניים לבחור חברת סליקה כרצונם ללא תלות בחברה כלשהי.
במהלך כהונתו, בשנת 2011, התקיימה שביתת הרופאים במשך ארבעה וחצי חודשים, מה שהפכה לשביתה הארוכה בתולדות המדינה.
השביתה הסתיימה עם חתימת האוצר והרופאים על הסכם קיבוצי ששיפר את תנאי העסקתם של הרופאים תוך מתן עדיפות לבתי-החולים בפריפריה.
במסגרת ההסכם התקבלה דרישתו של שטייניץ שהרופאים יחתימו שעון נוכחות בבית-החולים.
אף על פי כן, נמשכו מחאות של מאות רופאים מתמחים ובנובמבר 2011 הצטרפו למתמחים יותר מ-200 רופאים מומחים.
בסופו של דבר שככה המחאה.
בקיץ 2011 פרצה סדרת מחאות חברתיות נגד המדיניות הכלכלית של הממשלה ויוקר המחיה בישראל.
ההפגנות וצעדי המחאה, שהתרחשו במספר רב של מוקדים ולאורך זמן רב, התמקדו במחירי הדיור הגבוהים בישראל, יוקר המחיה ועלויות מעונות היום, ולוו במחאות נוספות של רופאים, עובדים סוציאליים, מורים ורפתנים אשר קראו לשינוי התפיסה החברתית של משרד האוצר והממשלה.
בתחילת המאבק שלל שטייניץ את טענות המפגינים, אך עם התגברות המחאות, לרבות קולות מהקואליציה שקראו להדחתו, והתגייסות עשרות ארגונים למאבק, הגמיש את יחסו למחאה, ונקט צעדים לריצוי המוחים, כגון הורדת מס לשם צמצום העלאת מחיר החשמל.
בעקבות המחאות התפטר מנכ"ל משרד האוצר, חיים שני.
בעקבות מינויה של ועדת טרכטנברג טיפל שטייניץ במימוש המלצותיה בנושאים הקשורים למשרדו, כגון מיסים.
בספטמבר 2011, בעקבות השיפור ביחס החוב-תוצר של ישראל ולמרות המשבר הגלובלי, החליטה חברת דירוג האשראי S&P להעלות את דירוג האשראי של ישראל ל-A+.
בכך הפכה ישראל למדינה המערבית היחידה שדירוג האשראי שלה עלה בעיצומו של המשבר הגלובלי.
במהלך כהונתו של שטייניץ כשר האוצר, הושם דגש על פיתוח העסקים עם כלכלות מתפתחות ובעיקר עם סין והודו.
בשנים 2010–2011 היצוא הישראלי למדינות אלו גדל מ-30% (מכלל הייצוא הישראלי) ל-40%.
במהלך שלושה ביקורים רשמיים בסין ובהודו, הוביל שטייניץ משא ומתן לחתימה על שורה של הסכמים בילטרליים שנועדו להגדיל את היקף הסחר בין הצדדים.
ההסכמות כללו בין היתר: פרוטוקולים פיננסיים (ביטוח סיכונים של יצואנים), הקמת אזורי סחר חופשי, הקמת קרן משותפת לעידוד יזמות ופיתוח טכנולוגי ויישום תוכנית החלפה של פוסט-דוקטורנטים.
ביולי 2012 חזר שטייניץ למהלך של העלאת מיסים, שבמסגרתו הועלה מס קנייה על סיגריות ובירה, המע"מ הועלה ל-17% (החל מ-1 בספטמבר 2012) והוחלט על העלאת שיעורי מס הכנסה ודמי ביטוח לאומי החל מינואר 2013.
עוד באותו החודש (יולי 2012), הוביל שטייניץ את עדכונו של הסכם פריז.
על העדכון חתם יחד עם ראש הממשלה הפלסטיני סלאם פיאד.
במסגרת עדכון זה הוחלט על הגברת המלחמה המשותפת בהברחות סחורות, וחיזוק יכולות גביית המיסים של הרשות הפלסטינית.
בנובמבר 2012, בשלהי כהונתו כשר האוצר, פעל שטייניץ לחקיקת חוק לטיפול ברווחים הכלואים, שלפיו יוענקו הטבות מס בשיעור של כ־40%–70% לחברות שיבחרו במסלול הכולל הטלת מיסוי על מענקים שקיבלו מהממשלה במסגרת חוק לעידוד השקעות הון.
בעקבות תיקון זה, בנובמבר 2013 גבתה רשות המיסים מס על רווחים כלואים מ-214 חברות בסכום של כ־4.387 מיליארד ש"ח.
בשנת 2012 הגיע הגירעון בתקציב המדינה ל-39 מיליארד ש"ח, כפליים מהמתוכנן, אולם יחס החוב-תוצר המשיך להצטמצם.
הצמיחה הממוצעת בתקופת כהונתו של שטייניץ כשר אוצר הייתה כ-4.5%.
כלומר, הצמיחה הכלכלית הגבוהה בכל מדינות העולם המפותח.
הכנסת ה-19, השר לעניינים אסטרטגיים ומודיעין (2013–2015)
בבחירות לכנסת ה-19 התמודד במקום ה-24 ברשימת הליכוד ביתנו, ובממשלה ה-33 מילא את תפקיד השר לעניינים אסטרטגיים ולענייני מודיעין.
כמו כן, מונה לחבר בוועדת השרים לענייני חקיקה.
במסגרת תפקידו כשר לענייני מודיעין עסק השר שטייניץ במספר נושאים מרכזיים:
תוכנית הגרעין האיראנית – שטייניץ הוסמך על ידי הממשלה לרכז את המערכה הדיפלומטית מול הקהילה הבין-לאומית בנושא.
מאז כניסתו לתפקיד נפגש בקביעות עם בכירים רבים העוסקים בנושא כגון שר החוץ הבריטי, ויליאם הייג, שר החוץ הגרמני – גידו וסטרוולה, שר החוץ הצרפתי – לורן פביוס וסגן נשיא ארצות הברית – ג'ו ביידן.
במהלך פגישותיו הדגיש שטייניץ את גודל האיום הנשקף לישראל ולעולם כתוצאה מפרויקט הגרעין הצבאי של איראן.
בהסכם הביניים הצליח לשכנע את הצרפתים לדרוש את הכנסתו של סעיף שהוריד את סף הפשרה של המעצמות מול האיראנים, שהוגבלו לרמת העשרת אורניום נמוכה של 3.5%.
מדובר ברמה שאם חוצים אותה, ניתן להתקדם בקלות יחסית להעשרת אורניום לשימושים צבאיים.
הגבלה זו ל-3.5% העשרה נשארה בתוקף גם בהסכם הקבע שנחתם.
אחריות על נושאים כלכליים במסגרת המשא ומתן עם הרשות הפלסטינית – עם חידוש המשא ומתן המדיני עם הרשות, מונה שטייניץ על ידי ראש הממשלה נתניהו לרכז את הטיפול בנושאים הכלכליים במשא ומתן.
כחלק מכך, הוביל שטינייץ חבילה של צעדי סיוע לכלכלה הפלסטינית, כמו הרחבת שעות פתיחת מעברי הסחורות, הגדלת מספר העובדים הפלסטינים בישראל ועוד.
בנוסף לכך, עמד שטייניץ בראש המשלחת הישראלית לכנס ועדת הקישור אד-הוק לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית, בשולי עצרת האו"ם שהתקיימה בחודש ספטמבר 2013.
אחריות על גופי המודיעין האזרחיים של מדינת ישראל – השר שטייניץ קיבל אחריות על היבטי בניין הכוח של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושל שירות הביטחון הכללי.
אחריות על הדיאלוג האסטרטגי מול הממשל האמריקאי – במסגרת פעילות זו דן שטייניץ עם צמרת הממשל ומערכת הביטחון האמריקאית בשיתוף הפעולה בין המדינות בסוגיות מדיניות, פוליטיות, כלכליות, צבאיות ומודיעיניות וזאת על מנת לחזק את הברית האסטרטגית בין המדינות.
אחריות מטעם הממשלה על פעילות הוועדה לאנרגיה אטומית.
אחריות על נושא ההסתה והדה לגיטימציה – משרד המודיעין אחראי בין היתר להובלת המאבק שמנהלת ממשלת ישראל נגד הניסיונות לפגוע בלגיטימציה של מדינת ישראל כמדינת הלאום הדמוקרטית של העם היהודי.
במסגרת זו, המשרד מנהל מעקב מתמשך אחר תופעת ההסתה ומאמצי הרשות לקדם הסתה לשנאה ואלימות ושמנסה למנוע את התפתחותה של תרבות של שלום בקרב החברה הפלסטינית.
השר שטייניץ פרסם בהקשר זה מאמר בניו יורק טיימס שמתאר את השלכותיה הקשות ועומד על המכשולים הרבים שהיא מציבה בדרך לקידום שלום אמת עם הפלסטינים.
במסגרת תפקידו, יזם שטייניץ את התוכנית לפירוק ארסנל הנשק הכימי בסוריה תחת מטריית שיתוף פעולה אמריקאי-רוסי.
כאשר נוצרו התנאים המתאימים בקיץ 2013, הועברו עיקרי התוכנית סימולטנית לרוסים ולאמריקאים.
ההבנות התבססו על כך שהקרדיט על נטרול האיום יישאר בידי המעצמות ואילו ישראל – יחד עם תושבי סוריה והאזור כולו – תיהנה מהסרת האיום החמור.
היוזמה נשאה פרי וארסנל של 1,300 טונות של גז עצבים הוצא מסוריה והושמד.
בבחירות לכנסת ה-20 נבחר למקום ה-13 ברשימת הליכוד ובממשלת ישראל ה-34 מונה לשר התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים יחד עם חברות בקבינט המדיני-ביטחוני.
ב-30 בנובמבר 2015 התחלף עם השר זאב אלקין בקבינט, אך חזר לחברות מלאה ב-30 במאי 2016.
בחודש יוני 2015 גיבש שטייניץ את "מתווה הגז", שאושר בממשלה בחודש אוגוסט 2015 ואושר בכנסת כחודש לאחר מכן.
במרץ 2016 פסל בג"ץ את סעיף היציבות במתווה, מה שחייב את השר לתקן את המתווה ולהביא סעיף תחליפי לאישור הממשלה.
החלטה מתוקנת התקבלה במאי 2016. כחודש לאחר מכן, לאחר שנים רבות של עיכובים, אושרה תוכנית הפיתוח לשדה הגז לווייתן.
במהלך שנת 2017 החל התהליך של פירוק מונופול הגז של דלק הישראלית ונובל אנרג'י האמריקאית, כאשר מאגר הגז הטבעי כריש-תנין נמכר לחברת אנרג'יאן היוונית – מה שהוביל לתחרות על לקוחות ולהורדת מחירים.
במסגרת תפקידו יזם שטייניץ תוכנית מקיפה להפסקת השימוש בפחם ובדלקים מזהמים במדינת ישראל, והחלפתם בגז טבעי ובאנרגיות מתחדשות.
בתוך שלוש שנים ירד אחוז הפחם והמזוט מכ-65% מייצור החשמל בשנת 2015 לכ-25% בשנת 2018. לפי התוכנית, בשנת 2027 תחדל ישראל להשתמש בפחם.
כן קידם שטייניץ תוכנית להעברת כל התחבורה בישראל מדלקים רגילים לחשמל ולגז טבעי, עד שנת 2030.
בסוף שנת 2015 שטייניץ התייחס לרפורמה הצפויה בחברת החשמל וקבע כי 2016 תהיה השנה שבה המדינה תשקיע את המאמצים המרביים למען הוצאתה לפועל.
באפריל 2016 התקיים ביקור ראשון בישראל של מזכיר האנרגיה האמריקאי, ונחתם הסכם בילטרלי לחיזוק שיתוף הפעולה בתחום האנרגיה בין ארצות-הברית לישראל.
ביולי 2016 הודיע שטייניץ כי המשרד בראשותו יפרסם רישיונות גז ונפט חדשים, בתום ארבע שנים שבהן המים הכלכליים של ישראל היו סגורים לחיפושים.
שטייניץ היה מעורב רבות בתהליך הפשרת היחסים של ישראל עם טורקיה, עד לחתימה על הסכם הפיוס בסוף יוני 2016.
במסגרת חוק ההסדרים לשנת 2015–2016, אוחדה רשות החשמל עם מנהל החשמל במשרד האנרגיה, שתפקידו היה לתת רישיונות לייצור חשמל באופן פרטי.
עוד במסגרת החוק, הוכפפה הרשות החדשה לדרג הפוליטי, שר האנרגיה, וזאת לעומת המצב הקודם שבו הרשות הייתה רשות עצמאית חיצונית.
בנובמבר 2018 חתמה ישראל ביוזמת שטייניץ על הסכם להנחת צינור הגז איסטמד, צינור הגז התת-ימי הארוך והעמוק בעולם שיחבר בין ישראל לאירופה, לאחר משא ומתן שהתמשך שנתיים בין ישראל, איטליה, יוון וקפריסין.
הפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2025.
באוגוסט 2019 הודיע שטייניץ על הקפאת עבודות הקמה של ארבע תחנות כוח גדולות המונעות בגז, לאחר ביקורת ציבורית בעיקר מצד תושבי הצפון לאור חשש מזיהום האוויר.
ב-17 במאי 2020, עם כינון הממשלה ה-35, הושבע לקדנציה שנייה בתפקיד שר האנרגיה.
הטיפול במשאבי המים הופרד ממשרד זה והועבר למשרד משאבי המים בראשות זאב אלקין, אך במאי 2021 מונה שטייניץ גם לשר למשאבי המים, מספר חודשים לאחר התפטרותו של זאב אלקין, ובכך למעשה חזר שטייניץ לעסוק בענייני המים בישראל.
בתקופה זו השתתף במשא ומתן לקביעת הגבול הימי בין ישראל ולבנון.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הגיע למקום ה-15 בפריימריז הליכוד והוצב במקום ה-16 ברשימת הליכוד לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-18. בבחירות לכנסת ה-23 במקום ה-17 ברשימה ובבחירות לכנסת ה-24 במקום ה-15. הוא המשיך לכהן כשר האנרגיה וב-3 במאי 2021 אף מונה גם לשר משאבי המים.
שטייניץ סיים את תפקידיו בממשלה ב-13 ביוני 2021. בעקבות השבעתה של הממשלה ה-36 בכנסת ה-24 נמנה, יחד עם כל חבריו למפלגה, באופוזיציה.
ב-5 ביולי 2022, עם היציאה לבחירות לכנסת ה-25, הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
באוקטובר 2022 הודיע כי החל לעבוד כמרצה באוניברסיטת רייכמן.
בינואר 2023 החליט שר הביטחון, יואב גלנט, למנות את שטייניץ ליו"ר רפאל, והוא נכנס לתפקיד זה ב-4 באפריל 2023 והחליף את עוזי לנדאו.
ב-2025 החל לשמש פרופסור אורח במכון שאשא למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין החוקים שיזם שטייניץ במהלך כהונתו בכנסת:
חוק המאריך את תקופת הצינון הנדרשת ממשרתים בכוחות הביטחון בטרם יתמודדו על מקום בכנסת או בממשלה מחצי שנה לשלוש שנים (יחד עם אבשלום וילן).
חוק האוסר על העסקת אנשים שהורשעו בפדופיליה במוסדות חינוך, בקייטנות, בחוגי ספורט ובכל מקום אחר שיש בו נגישות לילדים וקטינים.
חוק המסדיר את הפיקוח על מחקר מחוללי מחלות ביולוגיים (חיידקים, נגיפים וכיוצאים באלה) (יחד עם אריה אלדד).
חוק המחייב התקנת מד רעש באולמות אירועים.
ניסה לקדם חוק בעלויות צולבות בתקשורת, אשר מטיל מגבלות על ריכוז עוצמת השליטה בתקשורת.
לפי הצעת החוק, בעל שליטה של למעלה מ-10% בגוף תקשורת ארצי אחד לא יהיה רשאי להחזיק יותר מ-5% מגוף תקשורת ארצי אחר.
שטייניץ נשוי לגילה כנפי-שטייניץ, שופטת בית המשפט העליון.
הם הורים לשלושה, ומתגוררים במבשרת ציון.
גיסו הוא המתמטיקאי נעם ניסן.
בנובמבר 2009 זכה שטייניץ באזרחות כבוד מטעם עיריית שדרות.
בשנת 2011 קיבל אות כבוד מטעם המרכז האוניברסיטאי אריאל.
בשנת 2012 קיבל אזרחות כבוד של העיר אשדוד.
לעולם תהא המטפיזיקה, דביר, 1990
עץ הדעת - אלוהים, לוגיקה וסיבתיות, דביר, 1994
טיל לוגי מדעי לאלוהים ובחזרה, זמורה-ביתן, 1998
הקרב על הגז, ידיעות ספרים, 2020
לא יהיה לנו לאן לחזור (מד"ב), כנרת, 2023
הקומדיה הממשלתית, ידיעות ספרים, 2025.
יובל שגב (נולד ב-28 בינואר 1978 בחיפה) הוא שחקן, בדרן וקומיקאי ישראלי.
את הקריירה הטלוויזיונית החל שגב בגיל 16, כשהנחה את "אנטנה", תוכנית אירוח קומית בערוץ קהילתי.
לאחר שירותו הצבאי כסאונדמן בקריה שבתל אביב, החל ללמוד משחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים ואף בסדנת ליצנות בפריז.
כשחזר לארץ החל לופיע בבמה הפתוחה של תיאטרון "תמונע", ויחד עם חבריו יונתן לב ונדב בושם הופיע במופע "ישבנים קוראים שירה".
לאחר מכן הופיע ככתב לוקסמבורגי הזוי ומגוחך בשם "רנו פסקאל" בפינת וידאו מיוחדת באתר "נענע".
עקב הצלחת הפינה העלה בשנת 2005 תוכנית טלוויזיה הומוריסטית בשם "עולמו של רנו פסקאל" בערוץ ההומור "ביפ".
בסדרה הופיע במגוון דמויות, ביניהן רנו פסקאל, נתניה פולג וחמיד אל מוסלסל.
בנוסף, באותה שנה השתתף כשחקן משנה בתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" ובתוכנית הדרמה "אמא'לה".
בשנת 2007 הצטרף לצוות השחקנים בתוכנית "של מי השורה הזאת?" ובהמשך השנה השתתף בתוכנית הסאטירה "גלגל החדשות".
בשנת 2008 הקים את "קקי הפקות" והפיק את סדרת הטלוויזיה "חיות פשע", ששודרה בערוץ "ביפ" אותה הוא גם כתב וביים.
בנוסף הופיע בסדרה הקומית "פאפאדיזי".
ב-2010 הוא שיחק, ביים והפיק סדרה קומית, אותה כתב ביחד עם רועי עידן, בשם "בובי ואני" בערוץ "ביפ".
בשנת 2011 התארח בפרק האחרון של העונה השלישית של הסדרה הקומית של נאור ציון שנקראת "החברים של נאור" ששודרה בערוץ עשר, גילם את אשר, בן דוד של ברווז (עידו מוסרי).
בשנת 2012 ביים את הווידאו קליפ לשיר "כל יום משתנה" לזמר שי נובלמן, בכיכובם של האחים נובלמן והשחקן מייק בורשטיין.
בשנת 2013 שיחק בסדרה הקומית "מלבי אקספרס" ששודרה בערוץ 10. גילם את מושיקו נקש.
בשנת 2015 שיחק את חגי נוימן בסדרת הדרמה "המדרשה" בערוץ 2 ובסרט "ירח בבית 12".
בשנת 2018 שיחק בסדרה הקומית "הפסיכולוגית" בכאן 11.
בשנת 2019 התארח בעונה החמישית של הסדרה הקומית "אלישע" ששודרה בערוץ הילדים, גילם את דמותו של בנימין זאב הרצל.
בשנת 2020 התארח בעונה השנייה של הסדרה הקומית של כאן 11 "קופה ראשית", גילם את גזר, עובד חדש בסופר, ששירה (נועה קולר) מעסקיה אותו בשביל ההובלות ובחרה בו לפי השיטה של סטיב ג'ובס, בסוף הוא מתגלה כגנב.
בשנת 2022 השתתף בעונה השנייה של סדרת הפשע-קומית "מלכות".
בשנת 2024 החל לשחק בסדרת הילדים המאבטחת בערוץ זום.
יובל שפונגין (נולד ב-3 באפריל 1987) הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת המגן הימני משמש כיום כעוזר מאמן הפועל פתח תקווה.
שפונגין גדל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, והועלה לסגל הבוגרים על ידי ניר קלינגר.
עם הקבוצה הבוגרת זכה בגביע הטוטו בעונת 2008/2009.
בסוף עונת 2009/2010, לאחר סיום חוזהו במכבי תל אביב, הוחתם שפונגין באומוניה ניקוסיה מהליגה הקפריסאית.
ב-15 במאי 2012 בישל השחקן את שער הניצחון בגמר הגביע הקפריסאי, כאשר קבוצתו גברה 1–0 על א.א.ל.
בסיום עונה זו נבחר שפונגין לנבחרת העונה של הליגה הקפריסאית, וכן נבחר כמגן הימני של העונה בקפריסין.
ב-15 ביולי 2013 חתם לשנתיים בקבוצת מונס מליגת העל הבלגית.
בסוף עונת ירדה הקבוצה לליגת המשנה ושפונגין חזר למכבי תל אביב וחתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה.
בתחילת עונת 2014/2015 שיחק במספר משחקים, כולל במוקדמות ליגת האלופות, אך לאחר מכן סבל מפציעות ולא מצא את מקומו בהרכב הקבוצה.
לאחר שלא שיחק מאז ספטמבר 2014, ערך שפונגין את הופעת הבכורה המחודשת שלו בליגת העל רק במאי 2015, במשחק האליפות נגד עירוני קריית שמונה.
שלושה ימים לאחר מכן פתח בהרכב בגמר גביע המדינה, בו הביסה מכבי 2–6 את הפועל באר שבע.
ב-4 ביוני 2017 מימשה הקבוצה את האופציה על שפונגין והאריכה את חוזהו בעונה נוספת.
עם תום חוזהו בסוף עונת 2017/2018 החליטה הקבוצה שלא לחדש את החוזה שוב והוא שוחרר מהמועדון.
לקראת עונת 2018/2019 חתם שפונגין בקבוצת עירוני קריית שמונה.
בינואר 2019 שוחרר שפונגין מקריית שמונה, לאחר ששותף בשבעה משחקים בלבד, וחתם במ.ס.
ב-10 ביולי 2019 חתם בקבוצת הפועל מרמורק מליגה א' דרום.
ב-19 בדצמבר 2019 חתם בהפועל כפר שלם וב-21 ביולי 2020 האריך את חוזהו בקבוצה לעונה נוספת.
בעונת 2023/2024 היה עוזר מאמן בקבוצת הנוער של הפועל פתח תקווה.
בעונת 2024/2025 מונה לעוזר מאמן הפועל פתח תקווה.
שפונגין רשם 15 הופעות במדי נבחרת ישראל הצעירה.
ב-7 בפברואר 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת אוקראינה.
שפונגין נולד ברמת גן, ולמד בתיכון בליך, במגמה הכימית.
אמו, ד"ר סאלי שפונגין, היא מרצה לביוכימיה באוניברסיטת בר-אילן, ודודו הוא הפיזיקאי פרופ' דוד אנדלמן.
יובל שם-טוב (נולד ב-23 ביוני 1972) הוא שחקן, קומיקאי, וכוכב ילדים ישראלי.
מוכר בעיקר בשם הבמה והדמות שהוא מגלם, "יובל המבולבל".
שם-טוב נולד בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים ליעקב וז'נט שעלו לישראל מאיראן.
ילד שני בין חמישה אחים ואחיות.
עם גיוסו, התקבל ללהקת הנח"ל, אך בשל הפרופיל הגבוה, את שירותו הצבאי עשה כקצין קרבי בפלוגת "עורב" של הנח"ל, ובהמשך שירותו, כמפקד צוות בגדוד גפן בבה"ד 1. במהלך שירותו, היה עד לטבח מערת המכפלה ב-1994, ולמות חייל מפגיעת פצצת מרגמה ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
לדבריו, לאירועים אלו הייתה השפעה טראומטית עליו במשך שנים.
את עבודתו הראשונה עם ילדים עשה בתחילת שנות התשעים, עוד בהיותו בגרעין נח"ל, כגנן בגן ילדים.
בשנת 1998, לאחר שחרורו מצה"ל, עבד כליצן בימי הולדת בשם "יובל הליצן" ואחר כך "יובל המבולבל", בצוותי בידור, בהופעות ובקניונים עם הדמות שאותה גילם, "יובל המבולבל".
בנוסף, הופיע כסטנדאפיסט, בין השאר במופע יומטוב.
הוא כתב והלחין את שירו הראשון, "שלום לכם ילדים וילדות אני יובל המבולבל", באותה שנה.
ביולי 2004 זכה שם-טוב לפרסום כאשר גילם את "יובל המבולבל" ב-DVD לילדים בשם זה.
בעקבות ההצלחה זכה לסדרה משלו בערוץ הופ!
בת שלוש עונות, ובמקביל השתתף בפסטיגלים של שנת 2006 ו-2007.
ב-2007 הוציא סרט ילדים בשם "יובל המבולבל - טוב לצחוק", הסרט הופץ ב-DVD וכן הועלה לאתר יוטיוב, וב-2008 הוציא סרט ילדים בשם "יובל המבולבל - המסע אל הכוכב".
הסרט הופץ ב-DVD וכן הועלה לאתר יוטיוב, שם זכה ליותר מ-11.5 מיליון צפיות.
באותה שנה הוא גילם שוב את יובל המבולבל בתוכניות מיוחדת ליום העצמאות ה-60 למדינת ישראל בערוץ הופ!
"יום הולדת למדינה", והשתתף גם בסדרת הטלוויזיה "הפיג'מות", בתפקיד מיקי דיקציה ובתפקיד מיכאל גורמה.
באותה שנה הוא גילם שוב את יובל המבולבל בקלטת הילדים "במבינו ומטה הקסמים" לצד במבינו הקוסם (אייל איליה) וזבולון מושיאשווילי.
ב-2009 יצאה סדרת מוצרי מזון בחסותו, ובאותה שנה שר את השיר "ידיים רגליים וראש הופ!
לגלוש" ביחד עם הטרללית (הדר שחף-מעיין), צפי וצילה ממשפחת "הקונצונים" ונימי מהסדרה "סיפורים לנימי" ודיבב את דמותו של יובל המבולבל כדמות מצוירת בפרסומת לאתר של ערוץ הופ!
הנקראת "הרפתקהופ!" או: "השכונה של הופ!".
השתתף בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "החברים של נאור" בפרק "הנשוי".
ב-2010 הוציא DVD חדש "עולמו של יובל המבולבל".
השתתף בסדרה "המועדון של יובל המבולבל" בערוץ הופ!
והופיע בתפקיד אורח ב"דוד חיים 2".
ב-2011 השתתף בתוכנית המציאות "וייפאאוט ישראל".
הוא גילם שוב את יובל המבולבל ב"גיבורי האור" והשתתף במופע ההמשך "גיבורי האור – משימה בחלל".
בנוסף, השתתף בתפקיד אורח ב"מיקי" לצד כוכבת הילדים מיקי.
באותה שנה חזר לערוץ הופ!
ב-2015 גילם את דמותו של ג'ובאני בסרט "גויאבות" ואת דמותו של יובל המבולבל בסרט "דץ הבלץ".
בחנוכה אותה שנה השתתף לצדה של מיכל הקטנה בהצגת הילדים "הדרקון המתוק שלי 2".
בשנת 2016 יצר את הדמות "מני ממטרה", הופיע על מוצרי ויטה פרי הגליל כגון: צ'יפס, קופסאות תירס וקטשופ, השתתף בסדרה "האולימפיאדה של הופ!" בערוץ הופ!
וגם שיחק בסרט נוסף של קובי מחט, "האוצר מעבר לנהר".
ביולי 2017 שיחק בהצגה חדשה של "פינוקיו" וגילם אותה דמות גם בסדרה "המסעדה של מיקי" של yes.
בחנוכה של אותה שנה השתתף בהצגת הילדים "כוכבים מהספרים", ובסדרת ההמשך "המופע המבולבל של יובל" בערוץ הופ!.
באותה שנה, השתתף בתפקיד אורח בסדרה "צומת מילר".
בשנת 2018 פתח משרד הפקות בשם "סטאר לייט בידור והפקות" ביחד עם ליז אזולאי, אחרי שעזב את חברת ההפקות "חברים הפקות" בבעלותם של מוטי רז ועמית שקד, ובאותה שנה השתתף גם בהצגה על פי הספר "מעשה בחמישה בלונים", בה היה שותף בכתיבה ובבימוי יחד עם שיראל אשרוב.
בנוסף, הוא השתתף בתוכנית המציאות התיעודית "6 אבות" ששודרה ברשת 13.
בפסח 2018 השתתף במופע "תחרות התעלול והבלבול" במסגרת פסטיבל "הגדה של פסטיבל עם קופיקו ויובל" באמפי וואהל בפארק הירקון תל אביב.
בקיץ 2018 שיחק בסרט הקולנוע הרביעי שלו "גיבור בעננים" כדמות ראשית.
בחנוכה באותה שנה שיחק בהצגה "קסם של משחק" בהפקת משגב עורי הפקות.
בפסח 2019 השתתף בהצגה "השכונה של הופ!" ובקיץ של אותה שנה השתתף בהצגה "הנסיכה והצפרדע".
בחנוכה באותה שנה השתתף בהצגה "חפש את המטמון".
הוא הופיע בנוסף בתוכנית שבת אחים שמשודרת בערוץ הידברות וכן הנחה שם את התוכנית כוח 13.
בשנת 2020 השתתף בסדרה "השכונה של הופ!" בערוץ הופ!.
באותה שנה הוציא הזמר והמפיק עטר מיינר בשיתוף עם יובל גרסה מחודשת לשירו "הדרך שלי" שביצע בפסטיגל 2007 ובקלטות הילדים שלו.
בקיץ של אותה שנה חזר שם-טוב לשמש כפרזנטור של רשת הצעצועים כפר השעשועים.
באותה שנה פתח אתר, חברת הפקות ואפליקציה לילדים בשם "יוקיד" (באנגלית "youkid") ביחד עם אחיו רונן, חברת NMC UNITED, טלעד וטלית תקשורת.
בשנת 2021 חזר לערוץ הופ!
והשתתף בסדרה "השכונה של הופ!
החל משנת 2025 השתתף בהצגה "לב אמיץ" לצד פרופסור פוקס (גיל וסרמן) ושרי פופ.
בשנת 2000, בטרם התפרסם, גרם שם-טוב לתאונת דרכים שבה נפגע נער בן 16. שם-טוב הודה באשמה, נקנס בסכום של 4,000 ש"ח ורישיונו נשלל לשישה חודשים.
בתחקיר "אולפן שישי" ששודר בדצמבר 2008 נחשף כי מאז התאונה נתפס שם-טוב בביצוע 56 עבירות תנועה נוספות ורישיונו נשלל חמש פעמים נוספות.
באוקטובר 2018 הוגש נגדו כתב אישום בגין שישה מקרים של החזקה ושימוש בסמים מסוג קוקאין לצריכה עצמית, וארבעה מקרים של שימוש בסמים מסוג קוקאין שלא לצריכה עצמית.
במאי 2019 הודה בשישה מקרים במסגרת עסקת טיעון, ונידון ל-300 שעות שירות לתועלת הציבור, קנס בסך 2,500 ש"ח, צו מבחן למשך 12 חודשים ושלושה חודשי מאסר על תנאי.
שם-טוב נשוי למיכל, שהייתה פקידתו בעת שהיה ליצן ימי הולדת.
הם הורים לשבעה ילדים ומתגוררים בנווה ירק.
בנו, אופק, השתתף במופע "פסטיפאן - תעלומה בממלכת החיות" ובעונה השלישית של "סליחה על השאלה ילדים" בפרק "ילדים של מפורסמים" שמשודרת בכאן חינוכית.
ביוני 2022, חשף יובל כי בתו, פלג, יצאה מהארון כטרנסג'נדרית.
במרץ 2015 ושוב במאי 2024 הודיע על תהליך התקרבות לדת ועל החלטתו שלא לעבוד בשבת.
בהמשך הצטלם לשער של "פנאי פלוס" עם טלית ותפילין.
יובל שני (נולד ב-28 במרץ 1969) הוא משפטן וחוקר ישראלי, המתמחה במשפט בין-לאומי פומבי, זכויות אדם והמשפט ההומניטרי.
פרופסור מן המניין, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית לשעבר, ומופקד הקתדרה למשפט בין-לאומי פומבי ע"ש הרש לאוטרפכט בפקולטה.
שני גדל בעומר ולמד בתיכון מקיף א' בבאר שבע.
סיים את לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1995. את לימודי התואר השני למד באוניברסיטת ניו יורק (1997) ואת לימודי הדוקטורט למד בשנת 2001, באוניברסיטת לונדון, במסגרתם כתב עבודה בנושא סמכויות השיפוט המתחרות של בתי דין בין-לאומיים.
שני הרצה בתחום המשפטים במספר פקולטות בישראל וכן היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת אמסטרדם ומרצה אורח במרכז המשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
שני הוא המנהל האקדמי של מרכז מינרבה לזכויות האדם באוניברסיטה העברית ואחד ממנהלי פרויקט מחקר בנושא בתי דין וטריבונאלים בין-לאומיים (Project on International Courts and Tribunals).
החל ממאי 2008 שימש שני לסירוגין כראש פרויקט טרור ודמוקרטיה במכון הישראלי לדמוקרטיה.
שני הקים את נבחרת הג'סאפ הראשונה בישראל, כאשר פתח אותה במכללה למינהל.
מאוחר יותר, כאשר עבר לאוניברסיטה העברית, הוא פתח קבוצה גם שם, כאשר הקבוצות מתחרות אחת השנייה בסבב הארצי, כאשר המנצחת עולה לשלבים המתקדמים בוושינגטון.
זכה בפרס נשיא האוניברסיטה העברית לחוקר צעיר מצטיין בשנת 2010.
באוגוסט 2012 נכנס לתפקיד דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
ב-2013 מונה לחבר בוועדת זכויות האדם של האו"ם וביולי 2018 מונה ליושב ראש הוועדה.
בשנים 2018–2020 שימש סגן נשיא למחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בשנת 2021 הוענק לו פרס גורני למשפט ציבורי.
ובשנת 2022 זכה בפרס חשין למצוינות אקדמית במשפט.
ארנה בן-נפתלי ויובל שני, 2006. המשפט הבין-לאומי בין מלחמה לשלום, תל אביב: רמות – אוניברסיטת תל אביב.
יורם רבין ויובל שני, 2004. זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות בישראל, תל אביב: רמות – אוניברסיטת תל אביב.
פרנסס רדאי ויובל שני (עורכים), נעם וינר (עורך משנה), 2004. מתחם ההפרדה: מבט רב-תחומי, תל אביב: מכון קונקורד לחקר יחסי הגומלין בין הדין הבין-לאומי למשפט הישראלי בבית הספר למשפטים, המסלול האקדמי – המכללה למנהל.
יובל ריבלין (נולד ב-22 באוגוסט 1968) הוא חוקר קולנוע והיסטוריה, מבקר קולנוע ומרצה במגוון מוסדות לימוד בישראל.
תחום התמחותו הוא קולנוע וזהות יהודית, ובנושא זה פרסם עשרות מאמרים ואת ספרו "העכבר ששאג – על זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי".
בין היתר הוא מלמד במרכז הרצוג, בבית הספר לקולנוע "מעלה", במכללת עלמא, במכללת אפרתה, במכללת יעקב הרצוג, בבית אבי חי, בסינמטק ירושלים, בסינמטק תל אביב, בבית שמואל, בבית הספר לחינוך של יד ושם, במכון ון ליר, במכון שכטר למדעי היהדות, במרכז זלמן שזר ובתיכון הימלפרב.
בעבר גם לימד באוניברסיטה העברית בירושלים.
ריבלין נולד בירושלים, ולמד בישיבת נתיב מאיר ובבית מורשה.
בהמשך למד ספרות והיסטוריה באוניברסיטה העברית, וסיים את לימודי המוסמך בחוג להיסטוריה של עם ישראל, לאחר שכתב תזה בנושא "דפוסים של לימוד תורה בחסידות פשיסחא".
בין השנים 1999 ו-2001 לימד כתיבה והוראת קולנוע במכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
מאז שנת 1993 הוא מרכז את מגמת הקולנוע והתקשורת בתיכון הימלפרב בירושלים, ובבית הספר פלך, החל משנת 2008.
בין השנים 2003 ו-2006 שימש ריבלין מבקר הקולנוע של העיתון מקור ראשון, ומאז עוסק בביקורת קולנוע במסגרת אתר האינטרנט של בית אבי חי.
בנוסף, פרסם מאמרים רבים בתחומי קולנוע וזהות יהודית, בספרים שונים ובכתבי העת "דעות", "ארץ אחרת", "תכלת", "נתיב", "דווקא" ועוד.
ריבלין מתמחה בניתוח השפעת הזהות היהודית על יצירות שונות בקולנוע בארצות הברית ובישראל.
במוקד כתיבתו לרוב לא עומד הקולנוע כשלעצמו, אלא ככלי היסטורי ומחשבתי בעל חשיבות, החושף את השאלות והשינויים החלים בתודעתו של הקולקטיב היהודי.
בשנת 2009 יצא בנושא זה ספרו "העכבר ששאג: על זהות יהודית בקולנוע האמריקני והישראלי", בהוצאת טובי, בשיתוף מרכז יעקב הרצוג.
בספרו הוא מתחקה אחר היצירה היהודית-אמריקנית והישראלית מתחילת המאה עד ימינו.
במסגרת זו הוא מנתח את יצירותיהם של במאים יהודים, כגון סטיבן ספילברג, האחים כהן, וודי אלן ועוד, ומדגים כיצד הזהות היהודית של יוצרי הסרט משפיעה ומתבטאת ביצירתם, ועל יחסם האמביווילנטי לרוב, כלפי המטען התרבותי היהודי.
זהו ספר המחקרים הראשון המתפרסם בעברית, העוסק בזהות יהודית בקולנוע האמריקני.
לצד נושא זה הספר גם בוחן את הנראטיב שמייצרים סרטים ישראלים אל מול תהליכי ההתעצבות שעברה דמותו של היהודי בקולנוע האמריקאי, בוחן את ייצוג סרטי השואה, מיתוס היהודי כנווד נצחי אל מול סרטי צ'ארלי צ'פלין, הקולנוע הדתי בישראל ועוד.
הספר זכה להתייחסות רבה בעיתונות המודפסת וברשת, ב־ynet, ישראל היום, nrg, וואלה!, אתר כיפה, עניין מרכזי, כתב העת אקדמות ועוד.
"זליג בארץ המראה: וודי אלן מחפש את יהדותו – מבט מחודש בסרטיו היהודיים של וודי אלן." בתוך: בדרכי שלום – עיונים בהגות יהודית מוגשים לשלום רוזנברג, עורך: בנימין איש שלום.
"להתפלל עם העבריינים" – יום הכיפורים כסמל בקולנוע היהודי-הוליוודי.
בתוך: עם לבדד – מולדת ופזורה, עורך: בנימין לאו.
יובל פרס הוא מתמטיקאי ישראלי, לשעבר פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי וראש הקבוצה למתמטיקה יישומית במרכז המחקר של מיקרוסופט.
מחקריו עוסקים בתורת ההסתברות, שרשרת מרקוב, תורת האינפורמציה ותורת המשחקים.
יובל פרס נולד בירושלים וגדל ברמת השרון.
הוא בנו של יוחנן פרס, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא סיים דוקטורט בשנת 1990 באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית הלל פורסטנברג ובשנת 1993 החל ללמד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בין השנים 2006 עד 2018 עבד בחטיבת המחקר של מיקרוסופט.
בשנת 2019 הואשם פרס בהטרדה מינית על ידי מספר מדעניות.
1995 - פרס רולו דוידסון
2011 - פרס דייוויד רובינס.
2012 - נבחר לעמית של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
2016 - נבחר לחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
יובל שרף (נולדה ב-4 ביוני 1985) היא שחקנית, דוגמנית ויזמית ישראלית.
שרף נולדה בתל אביב, למשפחה ממוצא אשכנזי-פולני.
אמה היא יעל שרוני-שרף, בת קיבוץ תל יצחק.
שירתה כמפיקה ביחידת ההסרטה הצבאית של דובר צה"ל.
בשנת 2008 סיימה לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
ב-2006 השתתפה בתור כתבת בתוכנית "המגזין" בערוץ 24. בנוסף ב-2006 השתתפה כמתמודדת בשעשועון הסאטירה "פפראצי" של yes.
ב-2008 שיחקה תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "אולי הפעם", גילמה את ניצן בעונה הראשונה והשלישית של סדרת הטלוויזיה "סרוגים" שביימו לייזי שפירא וחוה דיבון, ואת נטע בסרט הקולנוע "איים אבודים" שכתב וביים רשף לוי.
ב-2009 גילמה את אילאיל בסדרת הדרמה היומית "ראש גדול" ששודרה בערוץ הילדים וב-yes, ואת נעמה בסדרת דרמת המתח "האמת העירומה" ששודרה בערוץ 10. ב-2010 גילמה בתפקיד אורח את אלינור בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל" בערוץ 2, רשת לצד אבי קושניר.
באותה שנה גילמה את אליה בסדרת הטלוויזיה "חיים אחרים".
ב-2011 גילמה את נועה בסרט הדרמה של יוסף סידר "הערת שוליים", והשתתפה בעונה השנייה של הסדרה הקומית "בובי ואני".
בשנת 2012 גילמה בתפקיד מרכזי את ענת בסדרה "נויורק" מבית yes, וגם שיחקה בתור חוה בסרט "הדילרים".
היא השתתפה בווידאו קליפים לשירים של הלהקה הישראלית SodaBeat (סודהביט) שנוסדה ב-2011.
בשנת 2013 גילמה את דמותה של אלה גורסקי בסרטו של אבי נשר, "פלאות" לצדם של השחקנים אורי חזקיה ואדיר מילר.
בתחילת אותה שנה השתתפה בווידאו קליפ לשיר "אסתר אוכלת פחמימה" של עברי לידר.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו של עמוס גיתאי "אנה ערביה", ובסדרת הדרמה "שולחן לשישה", בערוץ 10. שיחקה במערכון של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" לצידו של ערן זרחוביץ'.
באותה שנה החלה לשמש כפרזנטורית לרשת קניוני עופר.
בשנת 2015, שיחקה בסרט הדרמה "ירח בבית 12" בבימויה של דורית חכים, ועל תפקידה בסרט זה הייתה מועמדת בפרסי אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2015, אך לא זכתה בו.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2016. ב-2015 גם הנחתה את "טלסינמה" בערוץ הראשון, והתארחה בתוכנית הסאטירה "גב האומה" בערוץ עשר.
ב-2017 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "פולמון" בערוץ HOT בידור ישראלי, בתפקיד קארן, בת זוגו של עידן לצידם של תומר קאפון, מאור שוויצר ואורטל בן-שושן.
ב-2018 שיחקה בתפקיד מרכזי בסדרה הבריטית "מקמאפיה", לצד ג'יימס נורטון.
באותה שנה שיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "רכבת קלה".
ב-2019 שיחקה בסדרת הדרמה הקומית של רשף לוי "נחמה", בתפקיד מיכל נחמה.
באותה שנה שיחקה גם בסרטו של גור בנטביץ' "קצפת ודובדבנים".
היא נבחרה להנחות את טקס פרסי אופיר לשנת 2019, לצדו של צחי הלוי.
בשנת 2021 גילמה בקומדיית המצבים "לבד בבית" את קרן רבינוביץ', ששודרה בכאן חינוכית, שיחקה בעונתה השלישית של הסדרה המוקומנטרית "קופה ראשית" של תאגיד השידור וכאן 11. וגילמה את רוח'ל לייבוביץ' בסדרת הדרמה התקופתית "מלכת היופי של ירושלים" מבית yes.
ב-2022 שיחקה את ראש העיר איילת שטרן בעונה השלישית של סדרת הנעורים בכאן חינוכית "מקיף מילאנו" מבית תאגיד השידור הישראלי.
באותה שנה היא גילמה את טל בסרט הגרמני "All Russians Love Birch Trees".
בשנת 2023 שיחקה בתפקיד נשי מרכזי בסדרת דרמת-הפעולה "4:20", בתור ניבי, גרושתו של אסי, בגילומו של עוז זהבי.
באותה שנה היא שיחקה בסדרה הישראלית-אמריקאית "רוחות ביירות" בה היא מגלמת סוכנת מוסד.
בתיאטרון בית ליסין, השתתפה שרף במספר הצגות: ב-2008 גילמה את ג'יל בהצגה "אקווס", ושיחקה בהצגה "עלמה ורות".
ב-2009 השתתפה בהצגה "תנאים של חיבה".
ב-2010 השתתפה בהצגה "הדוד וניה", המבוסס על מחזה רוסי מאת אנטון צ'כוב.
ב-2013 השתתפה בהצגה "סוסים על כביש גהה" של הסופרת סביון ליברכט, בתיאטרון בית לסין.
ב-2016 השתתפה בהצגה "רילוקיישן" של הבמאית מור פרנק, במועדון זאפה תל אביב.
בשנת 2020 החלה לשחק בהצגה המבוססת על מחזה מאת ניל סיימון "הנשים של ג'ייק", בבימויו של אלון אופיר בתיאטרון חיפה.
ב-9 באוקטובר 2011 נישאה שרף למוזיקאי שלומי שבן, וב-2015 נולד בנם הבכור.
ב-2020 הקימה את המיזם Grouphug להורות ומשפחה.
+שנהפרויקטתפקידהערות2008איים אבודיםנטע2011הערת שולייםנועה2012הדילריםחוה2013פלאותאלה גורסקי2014אנה ערביהיעלתפקיד ראשי2016ירח בבית 12מירה2018רכבת קלה2019קצפת ודובדבניםדנה קמינסקי2022All Russians Love Birch Treesטלסרט גרמני
שנהפרויקטתפקידהערות2006המגזיןכתבתפפראציעצמה2008אולי הפעםתפקיד אורח2008–2012סרוגיםניצןעונות 1, 32009ראש גדולאילאילעונה 5האמת העירומהנעמה2010החיים זה לא הכלאלינורתפקיד אורח2010–2011חיים אחריםאליה2011בובי ואניעונה 22012–2014נויורקענת לויתפקיד ראשי (3 עונות)2014שולחן לשישהשירליארץ נהדרתתפקידים שונים2015טלסינמהעצמהגב האומהתפקיד אורח2017–2018פולמוןקארן זקס2018מקמאפיהטניה2019נחמהמיכל זינפלד נחמה2021לבד בביתקרן רבינוביץ'עונה 1קופה ראשיתכוכבה "היפה"עונה 32021–2023מלכת היופי של ירושליםרוח'ל לייבוביץ'2022מקיף מילאנואיילת שטרןעונה 320234:20ניבי בניסטיתפקיד ראשירוחות ביירותסוכנת מוסד
שנהפרויקטתפקידתיאטרוןבמאימחזאיהערות2008אקווסג'ילתיאטרון בית ליסיןרוני פינקוביץ'פיטר שאפרעלמה ורות2009תנאים של חיבה2010הדוד וניהדדי ברוןאנטון צ'כוב2013סוסים על כביש גההסביון ליברכט2016רילוקיישןזאפה תל אביבמור פרנק2020הנשים של ג'ייקתיאטרון חיפהאלון אופירניל סיימון
יובל קרניאל (יליד 1963) הוא משפטן ישראלי וחוקר תרבות תקשורת ואינטרנט, מרצה באוניברסיטת רייכמן.
לשעבר הרקטור והמשנה לנשיא בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
עורך דין המתמחה בדיני תקשורת ואינטרנט ופעיל בנושאי חופש הביטוי וזכות הציבור לדעת.
כותב ומפרסם מאמרים באופן קבוע בעיתונים "גלובס" ו"הארץ".
מומחה ויועץ בנושאי אתיקה מקצועית, אחריות תאגידית וניהול משברים בתקשורת וברשתות חברתיות.
קרניאל נולד בירושלים, בנם של אילנה קרניאל, ניצולת השואה מילדי טהראן ואחותו של גיבור ישראל עמנואל לנדאו, ושל הפסל חנניה קרניאל.
אח בכור לניצה ולפרופסור אמיר קרניאל.
הוא בוגר התיכון ליד האוניברסיטה והפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (בהצטיינות).
זוכה פרס הרקטור של האוניברסיטה העברית.
סיים תואר שני במשפט בינלאומי וזכויות אדם באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
כתב דוקטורט באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' מרדכי קרמניצר ופרופ' אוריאל פרוקצ'יה שעסק בהפרת אמונים בתאגידים במשפט האזרחי והפלילי.
התמחה במשפטים אצל עו"ד חיים צדוק ואצל עו"ד אביגדור פלדמן.
התמחה כעורך דין בקניין רוחני במשרדו של ד"ר שלמה כהן.
הוא שימש כיועץ לשר התקשורת משה שחל (1992-1993), והיה שותף בהקמה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בה כיהן כיועץ המשפטי הראשון (1993-1996).
קרניאל עמד בראש החטיבה למשפט, תקשורת וטכנולוגיה במכללה האקדמית למשפטים ברמת גן (1996-2003), והקים את התוכנית המשולבת למשפטים ותקשורת במסלול האקדמי המכללה למינהל (2003-2007).
הוא מלמד וחוקר בנושאי תקשורת, אתיקה, רשתות חברתיות וניהול משברים.
היה חבר מליאת רשות השידור, ושימש יו"ר ועדת האתיקה שלה עד שנת 2011. בשנת 2007 הצטרף למרכז הבינתחומי הרצליה לשם הקמת בית הספר לתקשורת, במסגרתו הקים בשנת 2008 את "חממת התוכן", מקום מפגש לסטודנטים, אנשי תעשיית התקשורת וחוקרים מהאקדמיה לפיתוח של פורמטים חדשים בתקשורת לכל הפלטפורמות השונות של המדיה.
בשנת 2008 ייסד את ה"מרחב הציבורי" , מקום מפגש לתרבות, חברה תקשורת ומה שביניהם, לצורך קיום דיונים וימי עיון בנושאי אקטואליה.
בשנת 2016 התמנה לרקטור בצלאל, שם פעל להגדלת המוסד, פתיחת תוכנית חדשה לתואר שני בתקשורת חזותית, אישור המל"ג להענקת תואר שני עם תזה.
פתיחתו של מסלול לגיימינג והקמת מרכז הוראה ולמידה לעיצוב ואמנות.
פעל בעיקר להרחבת חופש הביטוי של הסטודנטים והיוצרים, גיבוש של קוד אתי לבצלאל ומתן דגש לתפקידה של התרבות כמצפן חברתי.
קרניאל עוסק במחקר בנושאים של תרבות דיגיטלית, אובדן הפרטיות, ייצוג של אידאולוגיה וערכים בטקסטים פופולריים, וכן בדיני תקשורת ואינטרנט, והוא פעיל בתחום חופש הביטוי, חופש העיתונות וזכות הציבור לדעת.
לצד פעילותו המחקרית היה שותף לעיצובם של כללי האתיקה המקצועית, החקיקה והרגולציה בתחום התקשורת בישראל.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו ב-2019 היה מועמד מספר 2 של מפלגת ישר, שהוקמה על ידי אנשי ציבור, ממשל ואקדמיה, ומקדמת דמוקרטיה שיתופית, שקיפות, והחזרת האמון בין הבוחר לנבחר, באמצעות קבלת החלטות משותפת של הנציגים והחברים בטכנולוגיה חדשנית, ובאפליקציה ייעודית.
ביוני 2023 הציע קרניאל בסדרת מאמרים יחד עם נעם מנלה לחלק את מדינת ישראל לבריתות של רשויות מקומיות, שיוכלו לארגן את אורח החיים המתאים להן, ללא כפייה: רשויות חרדיות, ערביות, ליברליות.
על פי ההצעה, תינתן תקופת הסתגלות של 15-20 שנה, בפעימות של 5 שנים.
תתאפשר תושבות וירטואלית לתושבים הגרים ביישובים שאינם לפי ערכיהם.
קרניאל היה שותף לעיצובם של כללי האתיקה המקצועית של מועצת העיתונות, כאשר שימש בשנים 1990-1991 כיועץ משפטי של המועצה, בתקופתו של פרופ' יצחק זמיר כנשיאה.
ב-1993 שימשו כללים אלה בסיס לניסוחם של כללי האתיקה המקצועית של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, אותם ניסח קרניאל בתפקידו כיועץ המשפטי של הרשות.
בשנים 2007-2011 שימש כיו"ר ועדת האתיקה של רשות השידור, עדכן את כללי האתיקה, וגיבש את קוד האתיקה החדש של רשות השידור.
הוא משמש היום אב בית דין במועצת העיתונות.
קרניאל היה חבר במספר ועדות ציבוריות בתחום התקשורת: ועדת חיסיון עיתונאי בראשותו של פרופ' אשר מעוז אשר ניסחה בשנת 1995 הצעה לעיגון בחוק של החיסיון העיתונאי; הוועדה לחופש המידע בראשות השופטת ויקטוריה אוסטרובסקי-כהן, שהעמידה בשנת 1995 את הבסיס לחקיקתו של חוק חופש המידע.
בשנת 2004 היה ממייסדי התנועה לחופש המידע וחבר בהנהלתה.
בשנים 2001-2004 היה חבר בשתי ועדות ציבוריות לבדיקת עתידה של הטלוויזיה הלימודית, ועדת האוזר וועדת שטרן, אשר העמידו תוכניות לרפורמה של הטלוויזיה החינוכית.
במסגרת לשכת עורכי הדין היה קרניאל חבר משנת 1999 בוועדת שלטון החוק וזכויות האזרח של הלשכה, מ-2003 היה יו"ר ועדת התקשורת של הלשכה, ומשנת 2007 יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה.
בשנת 1994 היה חבר ומרכז הוועדה לבדיקת הטיפול המערכתי באלימות שוטרים בראשות מרדכי קרמניצר שמונתה על ידי השר לביטחון הפנים משה שחל.
קרניאל חוקר וכותב בנושאים הקשורים לזכויות אדם, מאבק בשחיתות, וחופש הביטוי באינטרנט.
מחקריו ומאמריו בנושא הפרת אמונים עוסקים בחידוד ההבחנה בין התחום הפלילי לתחום שאינו פלילי, ומשמשים בסיס לפרשנות העבירה של מרמה והפרת אמונים של עובדי ציבור ושל דירקטורים ומנהלים בתאגידים.
בשנת 1997 פרסם קרניאל מאמר בשם "חופש הביטוי באינטרנט" ומאז הוא כותב ומקדם את העמדה לפיה חופש הביטוי רחב יותר במדיום החדש, לעומת אמצעי פרסום אחרים.
בשנת 2002 פרסם קרניאל (יחד עם עמירם ברקת) מחקר אמפירי על סכומי הפיצויים בלשון הרע, והצביע על העלייה בסכומים הנפסקים בעוולה זו.
בתחום זכויות היוצרים הוא כותב על זכות הציבור לקבל מידע ולעשות שימוש ביצירות, ותומך ברפורמות בתחום הקניין הרוחני.
בין היתר פרסם מאמר על הזכות לצפות בשידור של אירועי ספורט בערוצים מקבילים, שהשפיע על הפסיקה של בית המשפט בנושא.
הוא כתב לראשונה על נושא זכויות היוצרים בעולמות וירטואליים כמו סקנד לייף.
בשנים האחרונות הוא חוקר וכותב בנושאי הגנת הפרטיות במדיה חדשים, שוויון, יצוג מיעוטים וערכים בתכנים של תקשורת, ומכהן כמנהל שותף של חממת התוכן בבית הספר לתקשורת במרכז הבינתחומי, ועורך המרחב הציבורי.
בספרו האחרון, בשם "פרטיות ותהילה" יחד עם ד"ר עמית לביא דינור, טוענים השניים שאנו מוותרים ביודעין ובקלות על הזכות לפרטיות, ומעדיפים חשיפה נוחות ושיתוף על פני הערך הנמוג של הפרטיות.
הפרת אמונים בתאגיד במשפט האזרחי והפלילי, שריגים לאון, הוצאת נבו, 2001
דיני התקשורת המסחרית, ת"א, הוצאת המכון למחקרי משפט וכלכלה, 2003
יובל קרניאל ועמית לביא-דינור, משבר אמון, השתקפותו בתקשורת ובפוליטיקה, הוצאת רסלינג, 2022
"חופש הביטוי באינטרנט" עלי משפט (כרך ביכורים, תש"ס) 163.
"הפיצויים בדיני לשון הרע: השם והשמן" עלי משפט (תשס"ב) 205.
"פורנוגרפיה באינטרנט: עד כמה להגביל את ביטויה?" פתו"ח 5, אוניברסיטת בר-אילן עמ' 215-245.
"הפרת אמונים של עובד ציבור – הצעה לפרשנות המבוססת על הערך המוגן" משפט וממשל ז', אוניברסיטת חיפה, תשס"ד 415.
" חקיקת זכויות יוצרים בעידן המידע" משפט ועסקים ג התשס"ה 409-424.
"חוק חופש המידע והאינטרנט: האם הגיעה העת לשינוי חקיקתי?" מאזני משפט כרך ז' התש"ע (2010) 307-354
"בלוגים של עיתונאים ישראלים כמרחב ציבורי חדש" קשר, אוניברסיטת תל אביב: המכון לחקר העיתונות והתקשורת, 2011, גיליון 40 עמ' 43-52
יובל צֶלנֶר (נולד ב-2 במרץ 1978) הוא איש עסקים ופוליטיקאי ישראלי.
חבר מועצת עיריית תל אביב יפו.
היה מועמד עצמאי לראשות העיר תל אביב-יפו.
צלנר שימש חבר הכנסת מטעם מפלגת קדימה בכנסת השמונה עשרה, ובכנסת התשע עשרה.
שימש חבר ועדה קרואה בעיר אופקים, ומשנה למנכ"ל בחברת הנדל"ן הציבורית קבוצת חג'ג'.
צלנר נולד וגדל ברמת השרון.
אמו דבורה היא עובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית ואביו דניאל, מהנדס תעשייה וניהול ואיש עסקים בתחום הביטוח.
הוא אח לשתי אחיות צעירות.
צלנר הוא נכדם של סא"ל צבי צלנר, ממקימי גדוד הצנחנים 890 ומפקדה הראשון של הפנימיה הצבאית בחיפה, ושל לוחמת הפלמ"ח הדסה ריטוב-צלנר.
בנערותו, שיחק כדורסל בקבוצת הנוער של אגודת הספורט רמת השרון ושימש מאמן במחלקת הנוער.
בינואר 1997 פרש ממשחק, עם גיוסו לקורס הטיס של חיל האוויר, ולאחר שהודח מהקורס באותה שנה, הצטרף לסיירת הצנחנים.
בערב פורים 1998, בעת אימון של היחידה בנחל תבור, התהפך ההאמר הצבאי עליו נסעו ארבעת לוחמי הסיירת.
בעקבות ההתהפכות נפצע צלנר באורח קשה ועבר ניתוח מורכב לשיקום עמוד השדרה הצווארי.
באוקטובר 1998, כשהוא בשלהי הליך השיקום הרפואי, הצטרף צלנר לצוות העוזרים של חיים רמון, אז חבר הכנסת באופוזיציה מטעם מפלגת העבודה.
ביולי 1999, עם מינויו של רמון לשר במשרד ראש הממשלה, שימש עוזרו של השר ומתאם ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בישראל.
בפברואר 2001, עם בחירתו של אריאל שרון לראשות הממשלה ומינויו של רפי פלד למנכ"ל המשרד, מונה לראש מטה המנכ"ל.
צלנר הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב במדע המדינה וכן בוגר האוניברסיטה העברית במשפטים.
את ההתמחות במשפטים עשה במשרד ראש הממשלה.
במקביל, נרשם ללימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת תל אביב במסלול מחקרי; אותם השלים בשנת 2007. הוא גם מוסמך במנהל עסקים מהמרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2004, עם סיום ההתמחות המשפטית וההסמכה לעריכת דין, הצטרף צלנר לצוות המועצה לביטחון לאומי בראשות האלוף (מיל') גיורא איילנד ושימש מנהל תחום חברה ותשתיות.
במסגרת פעילותו במועצה לביטחון לאומי מונה צלנר על ידי ראש הממשלה שרון ושר הביטחון שאול מופז למזכיר הוועדה הציבורית לבחינת השירות הלאומי-אזרחי בישראל, בראשות האלוף (מיל') דוד עברי.
לאחר סיום לימודיו למנהל עסקים, נבחר צלנר במכרז פומבי לשמש בתפקיד מנהל הפיתוח העסקי ביעד - החברה הכלכלית לפיתוח גבעתיים, ובהמשך שימש בתפקיד ממלא מקום מנכ"ל החברה.
בשנת 2011 נבחר לתפקיד מנכ"ל רימונים - החברה הכלכלית לפיתוח רמת השרון, שהוקמה מחדש מספר חודשים לפני כניסתו לתפקיד.
צלנר עזב את התפקיד במאי 2012 עם בחירתו לכנסת.
עם הקמת מפלגת "קדימה", פרש צלנר מהשירות הציבורי ונמנה עם הגרעין המייסד של המפלגה.
בבחירות 2006 שימש סגן ראש אגף הארגון ולאחריהן סמנכ"ל מפלגת קדימה.
בפריימריז לראשות המפלגה שנערכו באותה שנה, עמד בראש מטה הבחירות של שאול מופז בהתמודדות מול ציפי לבני ובבחירות 2009 התמודד לראשונה בפריימריז לרשימת המפלגה לכנסת.
הוא נכנס לכנסת במאי 2012, לאחר פרישתה של חברת הכנסת ציפי לבני.
צלנר היה צפוי לכהן בכנסת תקופה קצרה בלבד, אולם ביום השבעתו, הפתיעו ראש הממשלה נתניהו ויושב ראש קדימה הנבחר, שאול מופז, כאשר חתמו באישון לילה על הסכם קואליציוני להצטרפות קדימה לממשלת נתניהו, וצלנר כיהן עד לבחירות הכלליות בינואר 2013.
ב-31 בדצמבר 2012 קבעה ועדת האתיקה של הכנסת כי צלנר הפר את הוראות כללי האתיקה, לאחר שהסתייע בעוזרת הפרלמנטרית שלו לשם שיווק בית שרכש מהרחבה הקהילתית בקיבוץ גבת שבעמק יזרעאל לרוכש פוטנציאלי.
בבחירות לכנסת ה-19 כיהן בתפקיד סגן יו"ר ועדת הבחירות המרכזית שבראשות שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין.
לקראת הבחירות לכנסת ה-19 הוצב על ידי שאול מופז במקום השישי ברשימת "קדימה", ולא נבחר לכנסת.
עם זאת, הוא חזר לכנסת בדצמבר 2014, למשך שלושה חודשים, בעקבות התפטרותו של ישראל חסון והתפטרותם המיידית של שלושת חברי הרשימה שקדמו לו במיקומם ברשימת קדימה וויתרו על החברות בכנסת.
בפברואר 2013, לאחר סיום הקדנציה הראשונה שלו בכנסת, הצטרף צלנר לקבוצת חג'ג', הפועלת בתחום הנדל"ן בישראל.
תחילה, מונה לעמוד בראש חברת הבת, "קבוצת חג'ג' התחדשות עירונית", ובהמשך, קודם לתפקיד משנה-למנכ"ל ומנהל הפיתוח העסקי בחברה.
בנובמבר 2016 פרש מתפקידיו בקבוצת חג'ג' ופנה לדרך עצמאית כיזם נדל"ן בישראל ובפולין ושותף מנהל במשרד עורכי דין שגיא-צלנר.
ביולי 2023 הציג את מועמדותו לראשות עיריית תל אביב ולמועצת העיר, בראש רשימת "תקווה חדשה לתל אביב".
בבחירות לראש העיר הגיע למקום השלישי עם כ-12% מהקולות, ובבחירות למועצת העיר זכה במושב אחד במועצה.
בספטמבר 2012 צלנר נישא לדפנה שחר ולהם בת.
מ-2022 צלנר בזוגיות עם מגישת הטלוויזיה מעיין אדם ולהם שתי בנות.
יובל שמעוני (נולד ב-21 באוגוסט 1955) הוא סופר, עורך ומרצה בחוג לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן.
אביו, שמואל, היה מנהל בית הספר תיכון חדש בתל אביב בשנים 1992-1972. סבו הוא המשורר דוד שמעוני.
למד קולנוע באוניברסיטת תל אביב, היה עורך ספרי הפרוזה במפעל קסת לספרות ביכורים, והוא נמנה עם עורכי סדרת "ספריה לעם" (יחד עם משה רון, דבורה נגבי, מאיה פלדמן ותרזה בירון-פריד) של הוצאת עם עובד.
הוא גם מנחה סדנאות כתיבה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2000 היה מועמד לפרס ספיר על ספרו "חדר".
בשנת 2001 זכה בפרס ברנשטיין בקטגוריה רומן עברי מקורי.
בשנת 2005 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים ובשנת 2015 זיכה אותו ספרו, "קו המלח", בפרס ברנר לשנת תשע"ה.
בשנת 2016 זכה בפרס ניומן לספרות עברית.
ב-2018 נערך כנס על יצירתו באוניברסיטת קיימברידג'.
שמעוני מתגורר בתל אביב עם בת-זוגו, הסופרת אילת שמיר.
מעוף היונה, סדרת "פרוזה אחרת", הוצאת עם עובד, 1990.
קו המלח (שני כרכים), ספריה לעם, עם עובד, 2014.
מבעד לקרקעית השקופה, ספריה לעם, עם עובד, 2021.
גופת גבר לא מזוהה, ספריה לעם, עם עובד, 2023.
הסופרים והקיסרים: ארבע מסות על צמדים, עם עובד, 2025.
כאחד העורכים הבולטים בספרות העברית בת זמננו ערך שמעוני את הספרים הבאים:
שום גמדים לא יבואו / שרה שילה, זוכה פרס ספיר לשנת 2007 (עם עובד, תל אביב תשס"ו 2005)
אמסטֶל / עדנה שמש (הקיבוץ המאוחד וקסת, 2007)
טורפים של קיץ / ענת עינהר, זוכה פרס ספיר לספר ביכורים לשנת 2010 (עם עובד | קסת, 2008)
רומן וינאי / דוד פוגל (עם עובד, תל אביב תשע"ב 2012. בשיתוף לילך נתנאל)
המסע הלילי הארוך הביתה / יצחק בן-נר (עם עובד, תל אביב תשע"ג 2013)
צל עולם / ניר ברעם (עם עובד, תל אביב תשע"ג 2013)
גדר חיה / דורית רביניאן, זוכת פרס ברנשטיין לשנת 2015 (עם עובד, תל אביב תשע"ד 2014)
הרים אני רואה / רועי בית לוי, זוכה פרס טובה ויצחק וינר לעידוד יצירה ספרותית מקורית 2014 (עם עובד, תל אביב, תשע"ד 2014)
המיטה שאתה מציע בעצמך / אילת שמיר, פרס רמת גן למצוינות ספרותית לשנת 2014 (עם עובד, תל אביב תשע"ג 2013)
בנדיט / איתמר אורלב, זוכה פרס ספיר לספר ביכורים לשנת 2015 ופרס POINT לרומן הנבחר של 2020 (עם עובד, תל אביב תשע"ה 2015), מועמד לפרס פמינה בצרפת
עוד חמש דקות / יונתן ברג, זוכה פרס שרת התרבות לספר ביכורים לשנת 2015 (עם עובד, תל אביב 2015)
מאושרי והלאה / הילה עמית, זוכה פרס שרת התרבות לספר ביכורים לשנת 2016 (עם עובד, תל אביב 2016)
האצבעות על הגבעה / איתן דרור־פריאר, זוכה פרס ספיר לספר ביכורים לשנת 2016 (עם עובד, תל אביב 2015)
ארבעה אבות / אמיר זיו, בחמישייה הסופית של פרס ספיר, זוכה פרס ברנר לספרי ביכורים 2017 (עם עובד, תל אביב 2017)
רשימת האימהות / גלי מיר-תיבון, זוכה פרס י.ל.
יקיצה / ניר ברעם, בחמישייה הסופית של פרס ספיר 2018 (עם עובד, תל אביב 2018)
נטל ההוכחה / אילת שמיר, מועמד החמישייה הסופית של פרס ספיר 2019 (עם עובד, תל אביב 2018)
נער האופניים / אלי עמיר, זוכה פרס ברנר 2019 (עם עובד, תל אביב 2019)
צערו העתיק של הירח / נעמה דעי, מועמד השלישייה הסופית של פרס ספיר 2019 (עם עובד, תל אביב 2019)
ירח / דורי פינטו, זוכה פרס ספיר לספר ביכורים 2020 (עם עובד, תל אביב 2020)
המטבח האחורי / רומית סמסון, זוכה פרס ספיר לספר ביכורים 2021 (עם עובד, תל אביב 2021)
נעדרים קרים / אסף קוגלר, מועמד השלישייה של פרס ספיר לספר ביכורים 2021 (עם עובד, תל אביב 2021)
ללכת למקום אחר/ רחל גץ סלומון, פרס ברנר לספרי ביכורים 2023 (עם עובד, תל אביב 2022)
ופתאום בוקר / נעמה דעי, פרס ז'קלין כהנוב 2024, מועמד החמישייה הסופית של פרס ספיר 2024 (עם עובד, תל אביב 2024)
אפריקה בלוז / אילת שמיר, פרס אידלמן 2025, ציון לשבח בפרס ברנר 2025 (עם עובד 2024)
המחסום / אלעד וינגרד, פרס ברנשטיין (עם עובד, 2025).
יובל רז (נולד ב-13 ביוני 1978) הוא שחקן ישראלי.
בשנים 1992–1996 למד בתיכון תלמה ילין במגמת אמנות פלסטית.
בצה"ל שירת בחיל המשטרה הצבאית.
ב-2003 סיים 3 שנות לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב לצד רועי אסף, לוסי דובינצ'יק, ליאת אזר ואודי רוטשילד.
במהלך לימודיו זכה במלגות קרן שרת מטעם קרן ישראל אמריקה לשנים 2002 ו-2003
ב-2003 גילם את עוזיאל רוטנברג בסדרת הטלוויזיה שיצר דניאל טאוב ושודרה בערוץ התכלת "החצר" לצד שיר אידלסון, אביתר לזר, עמוס לביא ואיילת מרגלית.
ב-2005 גילם את טל לצד דניאל אפרת בסרטו של יאיר הוכנר "ילדים טובים".
ב-2007 גילם את בן ברמן לצד שרון אלכסנדר וחני פירסטנברג בסדרת הטלוויזיה "מסכים" שביים עודד לוטן, ושיחק תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "המקום" שביים אבי כהן ושודרה בערוץ 10. ב-2008 גילם את מיקי בסרטו של יאיר הוכנר "אנטארקטיקה".
ב-2010 החל לגלם את אלון חג'ג' בסדרת הטלוויזיה שביים יובל שפרמן "אבודים באפריקה".
ב-2003 שיחק במופע התנועה "פולחן האביב" שהועלה בפסטיבל עכו בבימויו של רובי אדלמן; שיחק בהצגה "מחזמר" שהוצגה בתיאטרון צוותא וביים משה נאור ושיחק במופע תנועה לילדים בשם "תינוקות מעופפים" של תיאטרון DRAK מצ'כיה בבימויו של יאקוב קרופטה.
ב-2004 גילם את היימן ואת השומר במחזה "אנטיגונה" שביים נעם פלג בתיאטרון "במהות".
ב-2004 שיחק בתיאטרון הנגב בהצגה "משלוש יוצאת אני" בבימוי רולאן סולטאן.
ב-2007 שיחק בהצגה "דון פרלימפלין ואהבתו לבליסה בגן ביתו" בבימויה של אנה בניאל בתיאטרון תמונע.
ב-2008 השתתף בהצגה שכתב וביים יואב ברתל "חומוס צ'יפס סלט" בתיאטרון הערבי עברי ביפו.
ב-2010 השתתף בהצגה "הסכסוך: מחזמר" בבימוי שלמה פלסנר בתיאטרון תמונע, וגילם (לצד דני שטג ואביב אלוש) את וסרמן, מילואימניק נוירוטי ומבוהל בהצגה שהוצגה בתיאטרון צוותא "לשחרר את הבננה" שביימה שרית הררי וכתב אהוד עזריאל מאיר.
ב-2011 השתתף במחזמר "מועדון המלאכים" שביים אסף בלאו בצוותא, ההצגה הזוכה בפסטיבל צו קריאה.
בתיאטרון הבימה שיחק בהצגות: ב-2004 השתתף במחזמר שביים אילן רונן "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
ב-2005 שיחק לצד טלי אורן ואושרי סהר בהצגה "הכבש השישה עשר" שכתב מיקי גורביץ' ע"פ יהונתן גפן.
באותה שנה השתתף לצד רותם זיסמן כהן בהצגה "טקסי" שכתבה וביימה סיגל אבין.
ב-2006 גילם את גבריאל לצד עידית טפרסון, רונית אלקבץ, דב רייזר ודביר בנדק בהצגה שכתבה וביימה רביד דברה "פירורים".
ב-2007 גילם את חמורו של אחמד (גסאן עבאס), יום אביב חמים, יום כפור וסופה בהצגה שכתב תמיר גרינברג "חברון" בבימויו של עודד קוטלר.
יובל רחמילביץ (נולד ב-1 באוקטובר 1964) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת סא"ל, אשר פיקד על סיירת מטכ"ל.
למד בבית הספר האזורי באר טוביה, בו שימשה אמו טליה כמנהלת.
ב-1982 התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית והחל בלימודי הנדסת חשמל.
שנה אחר כך הפסיק את לימודיו והתנדב לסיירת מטכ"ל.
לאחר קורס קצינים חזר לסיירת מטכ"ל ושירת כמפקד צוות ובהמשך במספר תפקידי פיקוד נוספים ביחידה, שימש פרויקטור למבצעים מיוחדים תחת עמוס בן אברהם וסגנו של מפקד היחידה שחר ארגמן.
ב-1996 מונה רחמילביץ למפקד סיירת מטכ"ל ומילא תפקיד זה עד 1998. ב-1988 זכה בצל"ש אלוף מראש אגף המודיעין על חלקו במבצע הצגת תכלית.
רחמילביץ משרת במילואים כקצין באמ"ן.
לאחר שהשתחרר מצה"ל פנה לעסקים וניהל מספר חברות היי-טק.
הוא הקים וניהל את חברת Riverhead Networks שנמכרה לסיסקו מערכות ושימש מנכ"ל חברת Olive Software.
מ-2011 מכהן כמנכ"ל חברת אפימילק מאפיקים.
יובל שבתאי (נולד ב-18 בדצמבר 1986) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
שבתאי החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של עירוני קריית אתא, והחל את הקריירה המקצוענית שלו בקריית אתא
לקראת עונת 2008/2009 חתם בעירוני קריית שמונה, וב-22 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול הפועל תל אביב שהסתיים בתיקו 0–0. בעונה זו הופסקה פעילותו בסיום הסיבוב הראשון עקב בעיה בריאותית של חזה אוויר.
בעונה שלאחר מכן חזר לפעילות עם הקבוצה בליגה הלאומית, אך בינואר 2010 הושאל לאחווה עראבה עד תום העונה.
בקיץ חתם במכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית, ובמדיה כבש שישה שערים בעונת 2010/2011.
בקיץ חתם שבתאי בהפועל עכו.
ב-8 באפריל 2013 הבקיע צמד בתיקו 2–2 נגד בית"ר ירושלים.
בסך הכל שיחק שלוש שנים בהפועל עכו, ובמדיה ערך 91 הופעות בליגת העל וכבש שבעה שערים.