tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משקל הקורלציה נמדד לפי הלוגריתם השלילי של משרעת (אמפליטודה) סכום המתאם של כל תיבות ההחלפה.
האסטרטגיה היא להגביל את משרעת המתאם בין זוגיות הקלט לזוגיות הפלט.
באופן דומה המשקל הדיפרנציאלי מוגדר לפי התאוריה שלהם כלוגריתם השלילי של ההסתברות שלו.
צריך לזכור שבכל סבב יש צורך להשתמש במפתח אחר.
למעשה מה שקובע בסופו של דבר את איכות הצופן זה בחירה מושכלת של תיבות ההחלפה, תמורות הפיזור, פרוצדורת הרחבת המפתח והשילוב ביניהן.
אם רשת ההחלפה-תמורה אינה מיושמת במבנה רשת פייסטל, תהליך הפענוח חייב להיות שונה מתהליך ההצפנה בכך שהוא צריך לבצע את הפעולות ההופכיות לפעולות שבוצעו במהלך ההצפנה ועם מפתחות בסדר הפוך.
זאת משום שרשת ההחלפה תמורה משפיעה על כל סיביות בלוק הקלט באופן אחיד לכן חובה שכל מרכיבי הרשת יהיו הפיכים, אחרת הצופן לא יהיה תמורה מלאה והמשמעות היא שלא תמיד יהיה ניתן לפענח את הטקסט המוצפן.
לעומת זאת התכונה המהותית של רשת פייסטל היא אין חובה שהפונקציה הפנימית תהיה הפיכה.
ברשת החלפה תמורה יש צורך להכין פונקציית פענוח שמשחזרת את כל פעולות פונקציית ההצפנה בסדר הפוך.
במקרה שהצופן משתמש בפעולות אריתמטיות אחרות, יש להביא בחשבון שלכל פעולה חייבת להיות פעולה הופכית שמשחזרת אותה.
באופן כללי ידוע שאפשר להגיע עם רשת החלפה תמורה לרמת פיזור וערבוב גבוהה יותר מאשר עם רשת פייסטל ובפחות סבבים, כמובן במחיר של תוספת פונקציית פענוח נפרדת.
ניסיון ושנים של מחקר מלמדים שמבנה רשת החלפה-תמורה די טוב לבניית תמורה פסאודו-אקראית בטוחה כל עוד תיבות ההחלפה, התמורות ואופן הכנת המפתח נבחרו בקפידה.
צופן AES הוא דוגמה מעשית טובה כיצד נוצלה רשת החלפה-תמורה בצורה הטובה ביותר כשהתוצאה צופן יעיל, בטוח ואלגנטי.
זהו צופן פופולרי שנמצא בראש רשימת הצפנים המומלצים בכל התקנים הבינלאומיים ונחשב לדעת רבים לתמורה פסאודו-אקראית מאוד חזקה.
תנאי הכרחי לביטחון ברשת החלפה-תמורה הוא מספר חזרות מתאים.
אפשר לראות שמספר נמוך מדי של חזרות יכול להביא לשבירת הצופן.
בצופן AES למשל נקבע מספר הסבבים הדרוש בהתאם לאורך המפתח, עבור מפתח באורך 128 סיביות נקבעו 10 סבבים ואילו עבור מפתח 256 סיביות נקבעו 14 סבבים.
קריפטואנליזה של AES עם מספר סבבים מופחת, מראה שאפשר לשבור אותו בפחות זמן מהדרוש להתקפת כוח גס.
רשת החלפה תמורה בסבב אחד.
כדי להמחיש מדוע מספר החזרות חשוב, נניח למען הפשטות שרשת ההחלפה-תמורה מבוצעת רק פעם אחת.
נתונה הפונקציה המקבלת את הבלוק הקריא ואת שהוא מפתח סודי אקראי, מבצעת את סדרת הפעולות המתוארת ומחזירה את .
המתקיף מקבל את ומנסה לגלות את .
במקרה כזה כל מה שהוא צריך לעשות זה לבצע את פעולות ההחלפה והפיזור בסדר הפוך ולבטל את השפעתן על התוצאה (צריך לזכור שמפרט הצופן ידוע לו ולכן הוא יכול להשתמש בפונקציית הפענוח) ואז מה שנשאר בידו הוא .
כאן מניחים למען הפשטות שהמפתח נוצל כמו שהוא ללא תהליך הכנה מקדים כי מדובר בסבב אחד.
אם יהיו בידו מספר בלוקים מוצפנים שהוצפנו עם אותו מפתח יש לו סיכוי טוב לנחש את המפתח בניתוח סטטיסטי (כמו בפנקס חד-פעמי).
יתרה מזו, אם במקרה ידוע למתקיף בלוק אחד (כלומר במקרה של התקפת גלוי-ידוע), הוא יכול לחשוף את המפתח בקלות כי .
זוהי למעשה שבירה מוחלטת של הצופן.
רשת החלפה תמורה בשני סבבים.
לעומת זאת אילו רשת ההחלפה תמורה הייתה מבוצעת בשני סבבים, המשימה הייתה יותר קשה.
לצורך הפשטות נניח שבלוק הצופן הוא 64 סיביות והמפתח הוא 128 סיביות כך שהחצי הראשון של המפתח אותו מסמנים משמש לסבב הראשון כמו שהוא והחצי השני לסבב השני.
ההנחה שמשתמשים במפתח ללא כל הכנה מוקדמת אינה מקלה על המתקיף כיוון שהמפתח אמור להיות קשה לניחוש מראש.
היריב מקבל את והוא מנסה לגלות את מתוך ו-.
אם נסמן את ארבע הסיביות הראשונות של התוצאה ב-, יוצא ש-.
כלומר חיבור ארבע הסיביות הראשונות של תוצאת הביניים מהסבב הראשון המסומנים כאן ב- עם ארבע הסיביות הראשונות של החצי השני של המפתח המסומנים ב-.
המתקיף כמובן אינו יודע מה ערכם של או .
ערכו של יכול להיות מושפע לכל היותר מארבע תיבות החלפה כי במקרה הגרוע כל סיבית של הגיעה מתיבה אחרת.
אבל המתקיף יכול לדעת בדיוק אלו תיבות החלפה השפיעו עליו כי התמורה המפזרת ידועה.
באותה דרך, חשבון פשוט מראה ש-16 סיביות מהמפתח , בפוזיציות ידועות, השפיעו על תוצאות ארבע תיבות ההחלפה הללו.
מה שהמתקיף יכול לעשות הוא כך.
תחילה הוא מנחש את 16 הסיביות של במיקומים האמורים, מבצע XOR שלהם עם 16 הסיביות המתאימות של , מחשב את ובודק אם , כאשר גם הוא חלק מהניחוש.
יוצא איפה שבאמצעות כוח גס בזמן של לכל היותר הוא יכול לנחש בהסתברות גבוהה את כל הערכים האפשריים של 20 סיביות מהמפתח המקיימים את השוויון האמור.
אם מניחים למען הפשטות שניחוש לא נכון יוביל לערך אקראי של אז ההסתברות של ניחוש אחד נכון היא , כך שקיימות בערך אפשרויות לעבור את הבדיקה.
לכן כדי לשפר את סיכויי ההצלחה בניחוש המפתח הנכון אפשר לבדוק זוגות ערכים נוספים של ו- והפתרונות המשותפים שלהם יכילו את המפתח הנכון בהסתברות גבוהה.
אם למשל משתמשים ב-8 זוגות קלט/פלט כאלו המתקיף יכול לגלות את בזמן של .
אם חוזרים על ההתקפה על יתר חלקי המפתח, 16 במספר, מגיעים לזמן כולל של לגילוי המפתח במלואו.
הלקח מההתקפה המתוארת הוא שאפשר היה לנחש את המפתח בשיטת הפרד ומשול.
קל יותר לבצע 16 התקפות שכל אחת מהן היא בזמן של מאשר לבצע התקפה אחת בזמן כולל של והסיבה לכך נעוצה בעובדה שהשפעת המפתח לא "התפזרה" היטב ובשלב השני לא כל סיביות המפתח השפיעו על כל סיביות הפלט.
רשת החלפה תמורה בשלושה סבבים.
אפשר לראות שקל לבצע התקפת הבחנה על רשת החלפה-תמורה בשלושה סבבים לאור האמור לעיל שאפקט המפולת לא הושלם במלואו.
המתקיף יכול פשוט לבקש הצפנה של זוגות קלטים הנבדלים רק בסיבית אחת ולבחון את התוצאות.
היות שבהסתברות גבוהה סיביות אחדות של הקלט במיקומים מסוימים יוותרו ללא שינוי כי הפונקציה טרם הספיקה להגיע אליהם, אחרי מספר ניסיונות המתקיף יכול להבחין בכך ולהצליח בהתקפה בסיכוי גבוה.
כאמור AES מכיל עשרה סבבים של רשת ההחלפה-תמורה וניכר בהחלט שמספר החזרות מספק מרווח ביטחון סביר.
טרם נמצאה קריפטואנליזה יעילה לשבירת AES שמנצלת חולשות במבנה רשת ההחלפה-תמורה שלו או מאפיינים אחרים של הצופן וההערכה היא שהוא בטוח מעשית.
רשת הפעולה למען יערות הגשם הוא ארגון איכות סביבה שהמטה שלו שוכן בסן פרנסיסקו בארצות הברית.
הארגון נוסד ב-1985 על ידי רנדי "הוריקן" הייז (Randy "Hurricane" Hayes) ומייק רוסל (Mike Roselle), והתפרסם בקנה מידה לאומי לראשונה בעקבות ארגון מסע הסברה עממי ב-1987 ששכנע את ברגר קינג לבטל חוזים בשווי 35 מיליון דולר לקניית בשר ממגדלי בקר במרכז אמריקה שביראו יערות והפכו אותם לשדות מרעה.
הגנה על יערות והתמודדות עם כוחם של התאגידים הם עדיין מוקד מרכזי במסעות הפרסום, והובילו את הארגון ליזום מסעות פרסום שבגינם חלו שינויי מדיניות בתעשיות הבנייה, העץ, האופנה, הנייר והבנקאות.
הארגון נאבק לשמור על היערות, תושביהם, ומערכות הטבע המקיימות חיים באמצעות שינוי השוק העולמי דרך התארגנות של תנועות שורשיות, חינוך של הצרכנים ופעולה ישירה לא אלימה.
הארגון היה בין התנועות הראשונות ליזום מערכות פרסום נגד תאגידים רב-לאומיים גדולים בשנות התשעים של המאה ה-20, תוך שימוש באקטיביזם עממי ובפעילות תקשורתית מתוחכמת למען תמיכה בשינויים במדיניות הסביבתית.
מאז היו לארגון הצלחות רבות במסעותיה נגד חברות כריתת עצים, בנקים ויצרני רכב.
הארגון גורם לשינוי באמצעות התארגנות עממית, פעלולים בתקשורת, שימוש במרי אזרחי לא אלים, ומשא ומתן בחדרי ההנהלה על מנת להתעמת ולהשפיע בצורה חיובית על תאגידים מובילים לאמץ באופן פומבי מדיניות סביבתית שתתמודד עם נושאים הנעים מבירוא יערות להתחממות עולמית.
אסטרטגיות הקמפיינים מול התאגידים עוררו מספר מחקרים אקדמיים המשקפים את הקשר בין פעילים לעסקים.
הארגון עובד כחלק מתנועה מתואמת יותר ויותר תוך שיתוף פעולה עם ארגונים אחרים.
יחד עם Global Exchange ו-Ruckus Society היה הארגון שחקן מרכזי בארגון המחאות הנרחבות כנגד כינוס ארגון הסחר העולמי בסיאטל ב-1999. אף שבעבר הארגון הפעיל את RAGS (ראשי תיבות של Rainforest Action Groups – "קבוצת הפעולה של יערות הגשם") ברחבי ארצות הברית, בהווה כל פעולותיו מרוכזות בסן פרנסיסקו.
מנכ"לית הארגון רבקה טרבאטון (Rebecca Tarbotton) טבעה ב-26 בדצמבר 2012 בעת ששחתה בחופשה במקסיקו באוקיינוס השקט.
במקומה נבחרה לתפקיד לינדזי אלן ב-21 באוגוסט 2013. בין חברי הכבוד בארגון השחקנים אלי מק'גרו, וודי הרלסון וכריס נות' והזמרת בוני רייט.
ב-1989 קרא הארגון לחרם צרכנים של מוצרים ושירותים ממיצובישי וחברות בבעלותה כולל מבשלת הבירה קירין וחברת המצלמות ניקון משום שבאותה תקופה הייתה מיצובישי מעורבת בבירוא יערות דרך פעילות היערנות שלה.
תוכנית היערות הטרופיים (Tropical Forests Program) מתמקדת בעצירת בירוא יערות הגשם או דילולם ודיכוי תושבי היער באינדונזיה.
כתוצאה מבירוא היערות והרס אדמות ביצה לשם חקלאות ותעשיות העץ והנייר אינדונזיה היא במקום השלישי בעולם בין המדינות הפולטות גזי החממה.
המערכה של רשת הפעולה למען יערות הגשם הקרויה "הבעיה עם שמן דקלים" (The Problem With Palm Oil) מכוונת כנגד תעשיות מבוססות חקלאות ביערות הגשם ומתמקדת בהשפעות החברתיות והסביבתיות של מטעי דקלים להפקת שמן דקלים ביערות הגשם של אינדונזיה ומלזיה.
מטעי הדקלים באזורים אלו הוקמו על שטחי יערות שבוראו, תוך הרג של בעלי החיים המקומיים, פינוי בכוח של האוכלוסייה המקומית וגידול משמעותי בפליטת גזי החממה.
המטרה העיקרית של מערכה זו הייתה חברת קרגיל (Cargill), החברה האמריקנית הגדולה ביותר בבעלות פרטית, העוסקת במוצרי חקלאות והספקית הגדולה ביותר של שמן דקלים בארצות הברית.
במקביל ללחץ על קרגיל החל הארגון להפעיל לחץ גם על יצרנית המזון הענקית ג'נרל מילס (General Mills) שתבטיח שימוש בשמן דקלים במוצריה רק ממקורות שאינם פוגעים ביערות הגשם.
לשם כך הפעיל הארגון טקטיקות של פעולה ישירה, משא ומתן ומעורבות של חברי הארגון.
שמונה חודשים אחר-כך פרסמה ג'נרל מילס מסמך מדיניות בנושא שמן דקלים שבו התחייבה עד 2015 להשתמש בשמן דקלים אך ורק ממקורות אחראיים.
הארגון שיתף פעולה עם שתי נערות לסייע להן במערכה שנועדה להבטיח שכל סוגי העוגיות שתנועת הצופים בארצות הברית מוכרת לקהל הרחב (Girl Scout Cookies) במטרה לאסוף כספים לתנועה, יאפו ללא שמן דקלים.
שתי הנערות זכו בפרס ברואר לנוער היוקרתי (Brower Youth Award) בגין פעילותן.
מערכת האנרגיה והמימון (The Energy and Finance) פועלת נגד מוסדות פיננסיים המעורבים במימון פרויקטים של הרס יערות ודלק מאובנים.
המערכה הצליחה להשיג שינויי מדיניות בנושא היחס לסביבה מבנקים כדוגמת סיטיגרופ, בנק אוף אמריקה, ג'יי פי מורגן צ'ייס ואחרים.
בעשור השני של המאה ה-21 מתמקדת המערכה בלהרתיע בנקים ממימון מיזמי פחם, ובייחוד כרייה על ידי הסרת פסגת ההר (mountaintop removal mining בראשי תיבות MTR), בייחוד בתחומי ארצות הברית.
צורה זו של כרייה בשטח פתוח משתמשת במיליוני טונות של חומרי נפץ
על מנת לפוצץ את פסגות ההרים במטרה להגיע אל שכבת הפחם מתחתיהן.
לדברי רשת הפעולה למען יערות הגשם שמונה מתוך תשעה בנקים שמימנו בעבר MTR קבעו כללים וקריטריונים להגביל מימון של צורה זו של כריית פחם.
החל בסתיו 2011 החלה תוכנית האנרגיה והמימון לפעול לשכנע את בנק אוף אמריקה, לחדול מהשקעותיו בפחם ולהשקיע במקורות אנרגיה מתחדשים.
"אנחנו יכולים לשנות את שברון"
המערכה הקרויה "אנחנו יכולים לשנות את שברון" (We Can Change Chevron) החלה בדצמבר 2009 והתמקדה בחברת הנפט שברון מקליפורניה בשל פעילותה של חברת הבת טקסקו (Texaco) ששפכה 68 מיליון מטרים מעוקבים של פסולת נפט ביער האמזונס באקוודור.
מטרת המערכה "אנחנו יכולים לשנות את שברון" היא לאלץ את שברון לשלם עבור הניקוי של בארות הנפט שננטשו על ידי חברת הבת שלהם, ולפתח מדיניות של סביבתנות וזכויות אדם שתימנע מהישנות מקרים דומים לאירוע זה בעתיד.
שברון רכשה את טקסקו ב-2001 וטוענת כי טקסקו מילאה אחר התחייבויותיה לנקות את חלקה בפסולת הנפט שנוצרה במיזם משותף בין טקסקו לפטרואקוודור (Petroecuador), חברת הנפט בבעלות ממשלת אקוודור.
החברה טוענת כי ניקתה יותר משליש מהפסולת, יותר מחלקה בהסכם עם פטרואקוודור, והאחריות על ניקיון יתר הפסולת מוטלת על ממשלת אקוודור ששדות הנפט נמצאים בבעלותה המלאה מ-1992.
המשפט הסתיים בפסק דין היסטורי כנגד חברת הנפט, שחויבה לשלם פיצויים בסך 18 מיליארד דולר לתובעים.
שברון ערערה על פסק הדין בפני בית המשפט באקוודור בינואר 2012 והפסידה.
המחלוקת עם מס ההכנסה האמריקני
ב-2003 זומן הארגון לעדות בפני ועדת המיסים של הקונגרס האמריקני (House Ways and Means Committee) וחויב להציג כל מסמך וכל עדות מצולמת הקשורים לכל ההפגנות בהן השתתף הארגון מאז 1993, במטרה לברר האם הוא זכאי למעמד של ארגון פטור ממס.
מנכ"ל הארגון דאז מייקל ברון (Michael Brune) שעבר אחר-כך לנהל את מועדון סיירה, הכתיר חקירה זו כ"הניסיון האחרון להטיל אימה על תומכי רשת הפעולה למען יערות הגשם, והיא חלק ממאמץ גדול ומטריד יותר על ידי גורמים עסקיים לחנוק התנגדות ולשלוט בחופש הדיבור".
הארגון ספג ביקורת משוחרי איכות הסביבה בשל חברותו במועצת ניהוג היערות (Forest Stewardship Council בראשי תיבות FSC) שקמו לה מתנגדים רבים,
אף שהארגון טוען כי מעורבותו חיונית לקדם הגנה חזקה יותר של היערות ושל הקהילות החיות ביערות על ידי ה-FSC.
רשת ההצלה בפירנצה הייתה ארגון מחתרתי שפעל להצלת יהודי פירנצה בתקופת שואת יהודי איטליה, מספטמבר 1943 ועד סוף מלחמת העולם השנייה.
הרשת הושתתה על שיתוף פעולה יהודי- נוצרי בין הארכיבישוף של פירנצה, הקרדינל אליה דלה קוסטה, הרב הראשי של קהילת יהודי פירנצה, ד"ר נתן קאסוטו, והפעיל הציוני רפאל קנטוני, אשר עמדו בראשה.
מספר חברים ברשת ההצלה הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם, בהם אליה דלה קוסטה, ג'ינו ברטלי, צ'יפריאנו ריקוטי, מרטה פולצ'ה, בנדטה וספיניני, וסנדרה בוסנלי.
יהדות פירנצה עד לשואת יהודי איטליה
בעיר פירנצה שבאיטליה התקיימה קהילה יהודית בעלת מוסדות עצמאיים החל מן המאה ה-15, אז קיבלה הכרה רשמית מן השלטון הנוצרי בעיר.
בדומה לקהילות יהודיות אחרות ברחבי אירופה, עסקו יהודי פירנצה בתחומי ההלוואות, המשכונות, והמסחר לאורך כל ימי הביניים עד לעת החדשה.
אחדים עסקו ברפואה ורוקחות, וביניהם היו בעלי הון שסחרו ביהלומים.
עם הקמת ממלכת איטליה, הוכרו היהודים כבעלי זכויות שוות.
מעטים מהם התברגו אל צמרת הממשל האזרחי ושירתו בצבא.
אקדמאים יהודים כיהנו במשרות מכובדות באוניברסיטאות.
האמנציפציה ליהודים השפיעה רבות על חיי הקהילה, במיוחד במישור הדתי.
החל תהליך התבוללות בקרב היהודים, תופעה אשר התרחבה מאוד בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1938 חיו בפירנצה 2,326 יהודים, אשר היו שייכים למעמד הביניים ונחשבו לקהילה מודרנית, מתקדמת ומשכילה.
ב-17 בנובמבר 1938, נחקקו באיטליה חוקי הגזע בהשפעת מדיניות המשטר הנאצי בגרמניה, ובוטלו רק בשנת 1944 עקב כיבוש דרום איטליה על ידי בעלות הברית.
חוקי הגזע קבעו את דמותו של "הגזע האיטלקי החדש", הנבדל מהגזע היהודי.
על פי תפיסה זו, היהודים של המאה ה-20 לא נחשבים יותר כצאצאים הישירים של העם ממנו בא הנוצרי הראשון.
ההתבוללות שחלה בקהילה היהודית שימשה כהוכחה לכך שהעם היהודי של המאה העשרים אינו קשור גזעית לעם שהיה בעבר.
בעקבות חוקי הגזע, חלו הגבלות רבות על יהודי איטליה, ובכללם יהדות פירנצה.
פעילות רשת ההצלה בפירנצה בזמן השואה
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה פירנצה תחת שלטון גרמני בין השנים 1943–1944, ולא נכללה בתחומי שלטון ממשלת סאלו.
בספטמבר 1943 פלש הצבא הגרמני לצפון איטליה, וכבש גם את פירנצה.
הצבא הגרמני החזיק בעיר עד לנובמבר 1944. לאחר הכיבוש, הנאצים החרימו את בית הכנסת הגדול של העיר והסבו אותו לשימושם.
יהודי פירנצה עברו תקופה קשה שכללה השפלות והרעה משמעותית בתנאי חייהם, אולם רובם לא נשלחו להשמדה.
כ-250 איש מתוכם נשלחו על ידי הכוחות הגרמנים למחנות ההשמדה.
רוב המשולחים נספו, ביניהם רב הקהילה, נתן קאסוטו.
בספטמבר 1943 לאחר שנכנעה איטליה לבעלות הברית, גירושי היהודים למחנות היו בפתח.
עוד באותו חודש פנו הרב הראשי של קהילת יהודי פירנצה, נתן קאסוטו, רפאל קאנטוני ויהודים נוספים שהיו חברים בדלאסם, לארכיבישוף של העיר, הקרדינל אליה דלה קוסטה, בבקשה לעזרה.
דלה קוסטה הסכים לסייע להם והפנה אותם לכומר הדומיניקני צ'יפריאנו ריקוטי (Cipriano Ricotti) במנזר סן מרקו ולכומר לטו קזיני.
האקציה הראשונה של הגרמנים נגד יהודי פירנצה הייתה ב-6 בנובמבר 1943, ונמשכה כשלושה ימים.
דלה קוסטה שיגר מכתב אשר יועד לכל ראשי המנזרים בפירנצה והסביבה, ובו ביקש שיפתחו שעריהם בפני היהודים.
כ-21 מוסדות נוצריים נענו למכתבו של הקרדינל, והצילו את חייהם של כ-220 יהודים, ואולי אף יותר.
כך החלה לפעול רשת ההצלה בפירנצה בחסות הכנסייה.
רשת זו פעלה הודות לשיתוף פעולה יהודי-נוצרי בין הקרדינל אליה דלה קוסטה, רב הקהילה, נתן קאסוטו ורפאל קנטוני.
פעילי הרשת נהגו להחביא יהודים במנזרים ובכנסיות, ולעיתים אף בבתיהם הפרטיים.
ביום שבת, ה-6 בנובמבר 1943, חיילי האס.אס הקיפו את בית הכנסת הגדול בפירנצה ואסרו את היהודים בתוכו.
שלושה ימים לאחר מכן, עזבה רכבת הגירוש השנייה את איטליה.
רכבת זו כללה לפחות 400 יהודים מפירנצה, סיינה ובולוניה והגיעה אל אושוויץ.
איש מהיהודים ברכבת לא שרד.
ידועים רק 85 שמות של יהודים אשר היו על הרכבת.
בליל ה-27 בנובמבר 1943, בוצעו שלוש פשיטות אלימות על מקומות מסתור של יהודים.
הפשיטה הגדולה ביותר הייתה במנזר הנשים הפרנציסקני דל פיאצה דל קרמין (Carmine).
שלושים נשים יהודיות וילדיהם, רובם ממדינות זרות וערים אחרות באיטליה, שהסתתרו שם.
אחת מהן, ואנדה אבנעים פצ'יפיצ'י, הייתה אשתו של הרב הראשי של גנואה, ריקרדו פצ'יפיצ'י, שהסתתרה בעיר.
פצ'יפיצ'י עצמו חזר לגנואה ונאסר עוד קודם לכן.
רק שתי נשים מתוך המנזר הצליחו לברוח ולהינצל.
בפשיטה נוספת באותו הערב, תפס כוח של חיילים נאצים ופאשיסטים כ-20 גברים יהודים זרים שהסתתרו במוסד של הכנסייה.
בפשיטה השלישית, על המנזר סנט ג'וזף, נתפסו מספר נשים יהודיות.
כמה נשים הצליחו להתחמק משום שהתחפשו לנזירות.
למחרת התקיימה פגישה סודית של רשת ההצלה, שבה ביקשו חברי הרשת להעניק ליהודים מקומות מסתור חדשים, כסף, מזון ומסמכים מזויפים.
איטלקי שהועסק על ידי פליט יהודי פולני אמיד, ששמו מרקו אישצ'יה (ischia) הלשין לאס.אס על קיום הפגישה וכתוצאה מכך, כל חברי הרשת נתפסו ב-28 בנובמבר 1943.
ב-1 בדצמבר 1943, לאחר שכוחות האס.אס.
החלו להקים מחנות מעצר, המשטרה האיטלקית החלה לבצע חיפושים בבתים של יהודים, לכדה את אלו שנשארו בבתיהם וחסמה את הגישה לבתים אלו.
המעצרים בוצעו על ידי יחידות של המשטרה האיטלקית.
ב-30 בינואר 1944 נשלחה רכבת לאושוויץ ועליה כ-700 איש, 180 מהם ממחוז טוסקנה.
מתוך 700 הנוסעים, 97 גברים ו-31 נשים בלבד עברו את הסלקציה באושוויץ.
13 גברים ו-8 נשים מתוכם שרדו את המלחמה, כאשר אנה קאסוטו, אשתו של הרב נתן קאסוטו, הייתה אחת מבין 8 הנשים ששרדו.
פעילות אנשי הכנסייה ברשת ההצלה
המבצע להצלת היהודים הנרדפים נערך בחסות הקרדינל דלה קוסטה בשיתוף פעולה עם אנשי הכנסייה דון לטו קסיני, צ'יפריאנו ריקוטי, דון ג'וליו פאסיבני, דון ג'ובאני סימיוני, דון אנג'לו דלה טורה, ליאונדילדה פנקני, אם המנזר סנדרה בוסנלי, אמא בנדטה וספיניאני ואחרים.
הקרדינל דלה קוסטה יזם את פעולות ההצלה ועודד את אנשי הדת להשתתף בפעילויות מסוכנות להצלת חיים.
הוא מילא תפקיד מכריע בארגון ובהפעלה של רשת ההצלה הנרחבת, גייס מצילים מקרב אנשי הכנסייה, כתב לראשי מנזרים ומנזרים שהפגינו אותם במקלט ליהודים, הקימו מקלט לפליטים בסמינר מינורי די מונטוגי (Minore di Montughi).
הוא אף הסתיר יהודים נמלטים בארמונו לתקופות קצרות עד שנשלחו למקומות בטוחים.
הישיבות של רשת ההצלה התקיימו כמעט תמיד במשרדי הארכיבישוף.
פעולות ההצלה מומנו על ידי ארגון דלאסם.
בנוסף כדי לסייע במימון הרשת הוחלט שהכספים יגיעו מהקהילה היהודית ומהכמורה באופן שווה, סכומי הכסף שהעבירה הכנסייה גברו בהדרגה.
האנשים אשר פעלו כחלק מרשת ההצלה הקדישו את מלוא מרצם לסיוע והצלת היהודים.
דו"ח שנכתב מיד לאחר המלחמה, מפי האב מנג'לו (Mengehello), תיאר את פעילותה של רשת ההצלה, והוסיף כי הארכיבישוף אסר להטביל יהודים בזמן המלחמה, גם אם הביעו את רצונם לעשות כן.
ג'ורג'יו לה פירה תיאר את דלה קוסטה כ"כוח המניע של ההתחייבות של האהבה להציל כל כך הרבה אחים", והאב צ'יפריאנו ריקוטי כתב: "אני לא יודע על ערים אחרות, אבל בפירנצה הוקם ארגון הצלה אמיתי על ידי המשאלה של הקרדינל אליה".
לאחר שנעצרו מרבית הפעילים היהודים של רשת ההצלה.
מעתה והלאה, היו אלה אנשי הכנסייה אשר נשאו את מרבית האחריות להמשך פעילותה של רשת ההצלה, אף כי כמה מהכמרים נעצרו גם הם על ידי הגרמנים ואף עונו.
פועלו של רב קהילת יהודי פירנצה, נתן קאסוטו, ברשת ההצלה
האיסור על הריגת חיות למטרות דתיות (איסור השחיטה הכשרה) גרם ליהודים שומרי מצוות לאכילת בשר, נתן קאסוטו קיבל פנייה מארגון סיוע יהודי לגבי האפשרות של אכילת מזון לא כשר לילדים שסובלים מבעיות בריאותיות.
לו היה ממשיך להסתתר, היה ניצל, אך במקום להסתתר הוא בחר להשתתף בפגישה הסודית של רשת ההצלה, שפשטו עליה חיילי האס.אס.
לאחר שמסתור במנזר הפך מסוכן מדי הם הוסתרו במשפחות לא יהודיות נפרדות.
בתיק חסיד אומות העולם ביד ושם של האב צ'יפריאנו ריקוטי נמצאות מספר עדויות הנוגעות לפעולותיה של רשת ההצלה בפירנצה:
בעדותה מספרת הניצולה Lya Quitt על בריחתה בראשית ספטמבר 1943 מצרפת, בסיוע של אנשי צבא איטלקיים.
היא מספרת שהם הובאו לביתו של הארכיבישוף של פירנצה ולנו שם בלילה.
היא זוכרת שהיו שם עוד יהודים מוסתרים.
למחרת כל היהודים המוסתרים הועברו למקומות מסתור קבועים במוסדות דת שונים, היא הועברה עם עוד כמה ילדים למנזר.
בדו"ח שנכתב ב-1945 מאת פעיל המחתרת היהודית Eugenio Artom הוא מספר על פעילות ועד ההצלה שפעל בפירנצה.
בתקופה הראשונה הוא היה קשור רק באופן עקיף לפעילות ההצלה.
אחד המעצרים של נובמבר 1943 בהם נתפסו רבים מפעילי הוועד, הוא הפך לפעיל יותר, על מנת לנסות לשקם את פעילות ההצלה.
"פניתי אז לקרדינל הארכיבישוף ותחת הנחייתו ובסיועו הפעיל מונסיניור מנג'לו (Giacomo Mengehello), יד ימינו האצילי, הצלחתי לארגן ועד סיוע ליהודי פירנצה...לגבי המימון הוחלט שהכספים יגיעו מהקהילה היהודית ומהכמורה באופן שווה בשווה...
הצלחנו לגייס את הכספים ואף להעלות את סכום הסיוע בהדרגה.
כבר במרס הגענו ל-200 ל' ובאפריל, לקראת פסח, הכפלנו את הסכום הודות לתרומת הסכום הנדרש באופן אישי על ידי הארכיבישוף סכומי הכסף שהכנסייה העבירה גברו בהדרגה".
בעדותה משנת 1972 מספרת מטילדה קסין ורדי: "הכרתי את האב צ'יפריאנו ריקוטי ב-23 בספטמבר 1943 הוא הוצג בפני על ידי בפרופסור ג'ורג'יו לה פירה אליו פניתי מטעם הקהילה היהודית של פירנצה כדי לבקש מקלט לפליטים היהודים שבאותם הימים הגיעו בהמונים לפירנצה מן הארצות השכנות.
חברי בוועד היו: דון מנג'לו (מזכיר הארכיבישוף), הרב נתן קאסוטו ז"ל ומר רפאל קאנטוני, הנפש החיה לריכוז ואיסוף הכספים, והחתומה מטה.
ועד זה, אשר ניהל פעילות מרבית ואינטנסיבית, היה מתכנס במקומות סתר שונים, בכנסיות, מזכירות הארכיבישוף, במנזר סן מארקו וכדומה".
בעדותה משנת 1995 מספרת מטילדה קסין "בעזרתם החשובה של פרופ' לה פירה ושל הארכיבישוף של פירנצה, הקרדינל אליה דלה קוסטה הקמנו את הוועד להצלה היהודי נוצרי… הישיבות של הוועד התקיימו כמעט תמיד במשרדי הארכיבישוף…".
בעדותו מספר האב צ'יפריאנו ריקוטי: "איני יודע לגבי ערים אחרות, אך בפירנצה הוקם ארגון הצלה של ממש, לפי רצון הארכיבישוף, קרדינל אליה דלה קוסטה.
אני זוכר שנקראתי למשרדי הארכיבישוף, לכל המאוחר ב-20 בספטמבר 1943, והלכתי לשם בליווי אב המסדר שלי, האב ראפלה קאי (Raffaele Cai).
הארכיבישוף שאל אותי בנוכחות מונסיניור מנגל'ו, אם אני חושב שאוכל להקדיש את עצמי לעזרה ליהודים, הוא נתן לי מכתב שנכתב על ידו, והציג אותי, כך שאוכל לפנות בסמכותיות רבה יותר למנזרים, שרבים מהם לולא המכתב אולי לא היו פותחים את שעריהם כדי למצוא סידור לכל המסכנים הרבים."
במכתב של לה פירה גיאורגיו נאמר: "להיכנס לפרטים הוא כמעט מעשה בלתי אפשרי, כה רחבה הייתה "אריגת אהבה" שעטפה בימים ההם את היהודים הפיורנטינים ולא רק הפיורנטינים - קורבנות הרדיפה ואחד מהאורגים היעילים והמנוסים היה האב צ'יפריאנו ריקוטי.
הארכיבישוף דלה קוסטה היה ללא ספק הרוח החיה של "מפעל אהבה" זה לשם הצלת אחים כה רבים".
בדו"ח על פעילות ההצלה בפירנצה שככל הנראה נכתב על ידי מונסיניור מנגל'ו (giacomo mengehello) נכתב: "עם הסימנים הראשונים של הרדיפה האיומה נגד היהודים באיטליה, גם בפירנצה הוקם ועד הצלה שיסייע ככל הניתן להצלתם ולתמיכתם של הנרדפים.
הקרדינל אליה דלה קוסטה החליט שמונסיניור מנגל'ו המזכיר שלו, יהיה חבר בוועד, לעתידו של הכומר לטו קזיני.
הוועד לא נפגש במקום קבוע בגלל שפעילותו הייתה תמיד תחת ביקורת הוא התכנס באופן חשאי לגמרי במקומות שנבחרו ברגע האחרון, לעיתים קרובות במשרדי הארכיבישופות עצמה".
עוד נכתב בדוח כי לפי ההנחיות של הארכיבישוף אסור היה להטביל יהודים שהביעו נכונות ורצון להתנצר בתקופת הרדיפות.
בספר זיכרונות כותב הכומר לטו קזיני "וכך ארגוני סעד ודת רבים הציעו את עזרתם.
למיטב ידיעתי בכך הצטיינה הכנסייה בפירנצה, בהנהגתו של המנהיג הבלתי נשכח והאמיץ הקרדינל אליה דלה קוסטה.
אכן, זה היה הוא בעצמו אשר ערב אחד באוקטובר 1943 הזמין אותי בשיחת טלפון למעונו.
אחרי שהסביר לי את מצבם הטרגי של היהודים הזרים, ובגלל שמסיבות ברורות הוא בעצמו לא יכול היה לעשות את העבודה, הוא שאל אותי האם אסכים להעמיד את עצמי לרשות ועד שהוקם במטרה למצוא מקומות מסתור, מזון, תעודות זהות - כמובן מזויפות וכל מה שיהיה נחוץ להצלת הנרדפים.
הוא לא הסתיר מפני את הסכנה לה אהיה חשוף הסכמתי מיד בהתלהבות רבה, למרות הסכנה, בגלל שהמטרה הייתה כל כך חשובה.
למחרת בבוקר, במעון הארכיבישוף, במזכיר המיוחד שלו, מונסיניור מנגל'ו הציג בפני את חברי הוועד המעטים: הרב קאסוטו, האדון ציגלר, אדון קלברג, האחיות לבית לסקר, הגברת מטילדה קאסין, האדון קאנטוני והאדון באואר".
בעדות של מונסיניור אנריקו ברטולטי (Enrico Bartoletti) מסופר שוב על כך שהמועמד הקים רשת הצלה למען היהודים הנרדפים ובהוראת המעמד הפך סמינרו מינור די (seminaro minore di) למקום קליטה ומיון של הפליטים היהודים.
בעדות של הנזירה אסתר בוסנלי (Ester Busneli) היא מספרת: "בחודש ספטמבר הוד קדושתו הקרדינל אליה דלה קוסטה ביקש מהבית שלנו לארח בהסתר את היהודים, קרבנות הרדיפה הגרמנית.
קיווינו שבמנזרים יהיו יותר בטוחים.
אם המסדר הסכימה בשמחה ובאולם המרכזי הוכנסו מאותו הרגע חמישים נשים.:
אחד המנזרים שהפכו למקום מסתור לכחמישים נשים וילדיהן היה מנזר האחיות המיסיונריות של מריה, המנוהלת על ידי האם סנדרה בוסנלי ועוזרתה, האם בנדטה וספיניאני.
ב-26 בנובמבר 1943 פרצו חיילים גרמנים למנזר ועצרו את כל הנשים, למעט אשה אחת שהצליחה להסתתר.
הקרבנות נלקחו לוורונה, וב- 6 בדצמבר גורשו לאושוויץ.
כך אמרה האם: "בספטמבר ביקשה אלינה דלה קוסטה, כבודו, את ביתנו לארח בחשאי יהודים, שנפלו קורבן לרדיפות הגרמנים, וקיווינו שיהיו בטוחים יותר בבתי הדת, והמנזר הכללי של הסדר שלנו נתן לה בשמחה, ומיד הובאו חמישים נשים לאולם הראשי ".
חברים מרשת ההצלה שהוכרו כחסידי אומות העולם
ב-10 בדצמבר 1972 הכיר יד ושם באב צ'יפריאנו ריקוטי (Cipriano Ricotti) כחסיד אומות העולם.
ב-13 בדצמבר 1994 הכיר יד ושם באמהות המנזרים מרטה פולצ'ה (Folcia, Marta) ובנדטה וספיניני (Vespignani, Benedetta) כחסידות אומות העולם.
ב-31 ביולי 1995 הכיר יד ושם באם המנזר סנדרה בוסנלי (Sandra Busnelli) כחסידת אומות העולם.
ב-29 בפברואר 2012 הכיר יד ושם בארכיבישוף אליה דלה קוסטה כחסיד אומות העולם.
ב-23 בספטמבר 2013 הכיר יד ושם בג'ינו ברטלי חסיד אומות העולם.
רשת הטלפון העירונית של מוסקבה הוא שמה של חברת מניות ציבורית מן הוותיקות ברוסיה, שהוקמה לראשונה בשנת 1882 כמפעילת רשת הטלגרף של מוסקבה.
כיום מספקת שירותי אינטרנט, טלוויזיה, טלפון קווי, תקשורת סלולרית, שירותי צילום של מצלמות נסתרות ועוד בשטחי מוסקבה ובפרבריה.
12 ביולי 1882 — הוקמה רשת הטלפון העירונית של מוסקבה.
ביום זה הוקמה תחנת הטלפון הידנית הראשונה ברוסיה, בביתו של הסוחר פופוב סמוך לגשר קוזנץ במוסקבה..
31 בדצמבר 1898 — נחנך קו הטלפון הבין-עירוני בין מוסקבה לסנקט פטרבורג.
1909 — הותקנו תאי הטלפון הראשונים.
1932 — הוקם שירות מדריך טלפון חינמי בשם "09", בשנת 1937 — הוקם גם שירות הטלפון הדובר במוסקבה "100".
1970 — הותקנה רשת בינלאומית אוטומטית מוסקבה — ברלין — פראג — ורשה.
1980 — רשת הטלפון העירונית קיבלה את הרישיון להפעלת רשת הטלפון במהלך המשחקים האולימפיים.
הותקנו כ-80,000 טלפונים, 350 תאי טלפון ואורגנו למעלה מ-15,000 ערוצים וקווי תקשורת ישירה.
שירות "09" שירת את אורחי העיר באנגלית, ספרדית, גרמנית וצרפתית.
1982 — החברה חנכה מוזיאון לתולדות התקשורת במוסקבה.
אחד המוצגים הידועים הוא תחנת טלפון אוטומטית משנת 1930 שפעלה במשך עשורים רבים.
1986 — הונחו לראשונה קווים של סיבים אופטיים באורך 8.7 קילומטרים.
1992 — החברה הפכה לחברה ממשלתית.
1994 — החברה אורגנה מחדש כחברת מניות פתוחה הנסחרת בבורסת מוסקבה.
2002 — החברה החלה לספק שירותי גישה לאינטרנט.
2004 — החלה החלפת מספרים אנלוגיים במספרים דיגיטליים.
2006 — מרכז תקשורת מאוחד החל לפעול.
החברה החלה לספק מגוון שירותים בתקשורת סלולרית וקווית.
2007 — הושקו תוכניות לשימוש בלתי מוגבל באינטרנט.
2008 — החברה חיברה למעלה מ-400 תאי טלפון מיוחדים לנכים בכיסאות גלגלים.
2009 — החברה החלה לספק שירותי טלוויזיה דיגיטלית.
2011 — החברה התמזגה עם חברת МТС, אך לא איבדה את עצמאותה ופועלת בנפרד.
באותה שנה הושלמה דיגיטליזציה של כלל רשת התקשורת, המאפשרת שמירה על מספר הטלפון גם בעת מעבר דירה לאזור חיוג אחר וללא צורך בהחלפתו.
2012 — החברה החלה בבניית קווי סיבים אופטיים לאינטרנט מהיר בטכנולוגיית GPON.
2014 — החברה החלה לספק כרטיסי SIM משלה והחלה לספק שירותי גישה לאינטרנט מהיר, טלפוניה, טלוויזיה דיגיטלית ותקשורת סלולרית.
החברה הייתה הראשונה ברוסיה לספק אינטרנט במהירות של 500 מגהבייט לשנייה.
2015 — החברה השלימה פריסת תקשורת העברת נתונים עצמאית של סיבים אופטיים בטכנולוגיית GPON.
לפי החברה הסיבים מכסים 3.9 מיליון או 95% מכלל דירות המגורים במוסקבה והחלה להפעיל שירותי בית חכם.
רשת דיג היא רשת המשמשת לדיג.
הרשתות מיוצרות מסיבים ארוגים במבנה מרושת שמאפשר למים לצאת מהרשת מבלי לאפשר לדגים הנלכדים לצאת ביחד עמם.
הדיג באמצעות רשתות מאפשר להגדיל את כמות הדגים הניצודים.
בעבר השתמשו בסיבים צמחיים ליצירת רשתות ובהמשך ברשתות כותנה.
בעידן המודרני משתמשים גם ברשתות עשויות מפוליאמיד כמו ניילון.
כשרשת דיג אובדת בים או מושלכת אליו היא הופכת לרשת רפאים.
כ-640 אלף טון רשתות רפאים נוספות לאוקיינוסים מדי שנה.
רשת סל או גם רשת יד (באנגלית scoop net) הוא סל עשוי מרשת בד או רשת מחוטי ניילון או משבכה של חוטי מתכת המוחזק פתוח באמצעות לולאה קשיחה.
הסל יכול להימצא בקצה של ידית, אך אין זו חובה.
ברשת סל נעשה שימוש עוד מימי קדם וניתן באמצעותה ללכוד דגים הקרוב לפני המים כדוגמת זאב נהרות צפוני.
כמו כך ניתן באמצעותם לדוג סרטנים במים רדודים.
רשת המכמורת (באנגלית, "Trawl") נועדה ללכוד דגי קרקעית הים (דיג דֶמֶרסאלי) כדוגמת מולית אדומה, בקלה ודגים שטוחים מסדרת הסוליתאים, וכן חסרי חוליות, כגון רכיכות למיניהן וסרטניות (חסילונים, shrimp).
רשת מכמורת צפה נגררת בעמוד המים ונועדה לדיג דגי המים העליונים, כמו טרית (סארדין) ועפין (אנשובי).
ספינה המפעילה רשתות מכמורת קרויה "מכמורתן" (Trawler).
רשת מכמורת שבשימוש בארץ צורתה שק בעל 2 כנפיים כשגודלה תלוי בעוצמת המנוע של המכמורתן.
השפה העליונה של פתח המכמורת מחוברת לחבל עליון המצויד במצופים.
קצות הכנפיים קשורים לחבלי שמשון ארוכים המובילים ללוחות העשויים עץ מפורזל או מתכת, הקרויים פּשָׂקים.
הפשקים מחוברים לספינה בכבלי פלדה.
בעת שהספינה גוררת את המכמורת גורמת תנועתה ללחץ המים על הפשקים שמתרחקים אחד ממישנהו ומפשקים את פתח הרשת עד כדי 12–15 מטרים.
בסיום הגרירה מעלים את המכמורת לספינה באמצעות כננות המצויות בדרך כלל בירכתי הספינה.
רשת החרם או רשת גריפה (בערבית "ג'רף" באנגלית Beach seine) - רשת ארוכה שבמרכזה שק.
בחלקה העליון מצופים ובתחתיתה משקולות.
צד אחד של הרשת נשאר בחוף וסירה פורסת את יתרת הרשת תוך שהיא שטה בנתיב קשתי וחוזרת אל החוף.
דייגים שאוחזים בשני צדי הרשת מושכים אותה אל החוף תוך שהיא גורפת כל מה שבדרכה.
ניתן להפעיל שיטת דיג זו בחופים חוליים שאין בהם מכשולים.
חסרונה הבולט - פגיעה בבית הגידול.
תוך כדי גריפה נפגעת גם הצמחייה, וגם דגים צעירים המצויים קרוב לחוף נגרפים עם הרשת.
זו הסיבה שחל איסור על שימוש ברשת זו במקומות שונים בעולם.
רשת ההקפה (באיטלקית למפרה או צ'ינצ'ולה, בערבית סקלבה, באנגלית Purse seine) - רשת זו נועדה ללכוד להקות דגים.
בעבר נעשה שימוש בפנסים על מנת למשוך את הדגים וכיום מאתרים את הדגים באמצעות מהדהד (סונאר).
לאחר שהספינה איתרה להקת דגים, מורדת ממנה סירה הפורשת את רשת ההקפה סביב להקת הדגים.
הרשת בנויה כך שבחלקה העליון חבל עם מצופים ובחלקה התחתון חבל עם משקולות.
לחבל התחתון מחוברות טבעות שדרכן עובר כבל פלדה.
לאחר השלמת ההקפה חוזרת הסירה לספינה.
כבל הפלדה נמשך וחלקה התחתון של הרשת נסגר.
נוצרת מעין קערה ענקית בה נלכדו הדגים, והרשת נמשכת לספינה על שללה.
רשת הנפה (באנגלית Lift nets) - רשת שקועה במים עד שברגע המתאים היא מורמת מחוץ למים ולוכדת את הדגים או הסרטנים שמעליה.
את הדגים מפתים להתרכז מעל לרשת ההנפה באמצעות תאורה חזקה או פתיון טבעי.
טכניקה נוספת היא יצירת שדה חשמלי תוך שימוש במתח, עוצמה וקצב פולסים מתאימים.
שדה זה גורם לדגים לשחות אל הקוטב החיובי של השדה (האנודה) הממוקם במרכז הרשת.
תופעה זו, המכונה אלקטרוטקסיס (Electrotaxis), ניתנת ליישום כמעט אך ורק במים מתוקים (נהרות ואגמים) משום שהמוליכות החשמלית של מי הים הגדולה פי 1000 ממוליכות המים המתוקים הופכת טכניקה זו לבלתי ישימה.
קיימות רשתות קטנות המופעלות ביד ורשתות גדולות המופעלות בעזרת ציוד פנאומטי.
הדוגמה החשובה ביותר לסוג דיג זה הן הרשתות האחוזות במוטות של היפנים.
רשת הקלע (בערבית "שבקה" באנגלית Cast net) - רשת לדייג בודד.
הרשת עשויה בצורת עיגול אותו משליך הדייג על להקת דגים קטנים בסמוך לחוף.
לרשת צמודות משקולות עופרת המצמידות אותה לקרקע.
לאחר שהדייג לכד את הדגים ברשת הוא מכווץ את תחתיתה, קושר אותה, וגורר אותה לחוף.
רשת הזימים (בערבית "המלטש" באנגלית Gill net) - סוג של רשת עמידה (רשת הלוכדת דגים כשהיא מתוחה במים בצורת קיר).
הרשת מצוידת בשני חבלים העוברים לכל אורכה.
לחבל העליון מחוברים מצופים ולחבל התחתון משקולות עופרת המותחים את רשת הזימים (אך אינם משקיעים אותה בשל כוח הציפה של המצופים) לכעין קיר.
את הרשת נוהגים לפרוש בעונת הנדידה של הסרדינים בשעות הלילה, כדי שהדגים לא יוכלו להבחין בה.
גודל ה"עיניים" של הרשת נקבע כך שהוא מאפשר לדגים להעביר את ראשם אך הם מסתבכים בה במכסה הזימים (מכאן שמה).
חסרונה העיקרי של הרשת שהיא לוכדת דגים בטווח גודל מצומצם (דגים קטנים יכולים לעבור דרכה ודגים גדולים אינם מסוגלים להעביר את ראשם דרכה).
השימוש ברשת זו זוכה לביקורת רבה, עקב כך שהיא גוררת שלל לוואי רב, בעיקר של לווייתנאים וטורפים ימיים, ומהווה סכנה מרכזית למספר מינים ימיים.
רשת הסבכה או רשת ראי (בערבית "אומבטן", באנגלית Trammel net) - סוג של רשת עמידה.
הרשת דומה במבנה לרשת הזימים, אלא שבין שני החבלים יש שלוש רשתות במקום אחת.
שתי הרשתות החיצוניות הן בעלות עיניים גדולות והרשת הפנימית היא בעלת עיניים קטנות.
כמו רשת הזימים נפרשת הרשת כמו קיר, כששתי השכבות החיצוניות גבוהות יותר מהשכבה הפנימית והן רפויות יותר.
הדגים עוברים בקלות דרך העיניים של הרשת החיצונית הראשונה, אך מסתבכים ברשת הפנימית ויוצרים מעין שקית היוצאת דרך העיניים הגדולות של הרשת החיצונית השנייה.
יתרונה של רשת הסבכה בכך שהיא לוכדת דגים בגדלים שונים.
מכונות שנועדו לאיסוף דגים כוללות סוגים חדשים יחסית של ציוד המסוגלים לבצע הפרדה בין הדג או הרכיכה לבין המים, לאחר שנשאבו ב"משאבת דיג" או שנגרפו במכונה.
כמו כן מכונות צפות החופרות רכיכות באמצעות התזת סילוני מים תת-מימיים ומשנעות אותן מחוץ למים בעזרת סרט נע.
רשת הבולטות היא רשת של אזורים מוחיים אשר מגיבים לאירועים בולטים בעלי משמעות עבור האורגניזם.
רשת זו מזוהה עם סינון וזיהוי של גירויים בולטים ורלוונטיים, על הסטת הקשב לעבר אירועים בולטים בסביבה, ועל הפעלה והחלשה של רשתות אחרות במוח בכלל ובפרט היא מתווכת את שפעול הרשתות רשת ברירת המחדל ואת רשת הבקרה הניהולית.
כמו כן הרשת נמצאה פעילה כאשר נבדקים התבקשו לבצע מטלה הדורש יכולת של חשיבה מסתעפת, דבר אשר יכול להעיד על תפקיד במנגנון העצבי העומד בבסיס חשיבה יצירתית.
הרשת מורכבת ממספר אזורים, ביניהם פיתול החגורה הקדמי העליון (dACC) והאינסולה הקדמית (AI).
התפקיד של רשת הבולטות עדיין לא מוגדר במדויק, אך ישנם ממצאים שמעידים על מעורבותה באינטגרציה של גירוי רגשי וחושי, וכן בוויסות בין הקוגניציה המכוונת פנימה של רשת ברירת המחדל (דיפולט) והקוגניציה שמכוונת החוצה של רשת הפונקציות הניהוליות.
ישנם ממצאים שמצאו תפקוד לקוי ברשת הבולטות בהקשר של הפרעות פסיכיאטריות שונות, לרבות הפרעות חרדה, PTSD, סכיזופרניה, דמנציה פרונטומפורלית, וכן מחלת אלצהיימר.
רשת האוניברסיטאות של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה היא אגודה אוניברסיטאית אסייתית.
הרשת הוקמה בנובמבר 1995 על ידי מדינות חברות ASEAN וכללה 13 אוניברסיטאות משבע מדינות, ולאחר הרחבת ה- ASEAN על ידי אמנת ASEAN בשנת 1997 ו -1999, חברות AUN גדלה ל-17 אוניברסיטאות.
AUN מורכב מחבר הנאמנים (BOT), האוניברסיטאות המשתתפות ומזכירות AUN.
חבר הנאמנים מורכב מנציג אחד מכל אוניברסיטה החברה בארגון, מזכ"ל ASEAN, יו"ר ועדת המשנה לחינוך (ASCOE) של ASEAN והמנכ"ל של ה- AUN.
תפקיד חבר הנאמנים לגבש מדיניות, לאשר הצעות פרויקט, להקצות תקציבים ולתאם פעילויות יישום.
הדירקטוריון מקבל החלטות על פעילויות אלה על בסיס הסכמה.
מזכירות AUN מעורבת בתכנון, ארגון, מעקב והערכה של פעילויות AUN וכן בפיתוח רעיונות חדשים ורכישת מימון.
לשכת הקבע של המזכירות הוקמה בשנת 2000 והיא ממוקמת בקמפוס של אוניברסיטת צ'ולונגונגקורן בבנגקוק, תאילנד.
לאוניברסיטאות המשתתפות מוטלת המשימה ליישם את תוכניות ופעילויות ה- AUN.
המימון של פעילויות AUN נובע משיתוף עלויות בין האוניברסיטאות המשתתפות או מ"שותפי הדיאלוג" החיצוניים של ASEAN.
שותפי הדיאלוג הם אוסטרליה, קנדה, סין, האיחוד האירופי, הודו, יפן, ניו זילנד, קוריאה הדרומית, רוסיה וארצות הברית.
לסוכנות הפיתוח של האו"ם יש גם מעמד דיאלוג.
הפגישות במסגרת AUN ממומנות על ידי המארחים והוצאות הנסיעות על ידי (אוניברסיטאות של) המשתתפים, או על ידי אוניברסיטאות מהמדינות העשירות יותר עבור המדינות העניות.
ה- AUN עוסק בפיתוח תוכניות לימודים משותפות והקמת רשתות משנה לא רק בתוך ASEAN אלא גם בפעילות עם שותפי הדיאלוג.
לרשת AUN תוכנית חילופי סטודנטים, מלגות מ- ASEAN, סין, דרום קוריאה, האיחוד האירופאי ויפן ויש לה תוכנית אסטרטגית לשנים 2021-2017.
AUN מורכבת משלושים אוניברסיטאות מעשר מדינות החברות באיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה (נכון לשנת 2020).
שם האוניברסיטה, (בסוגריים ראשי תיבות באנגלית של המוסד), שנת ייסוד והעיר (* מסמן חברי קבוצה 17 אוניברסיטאות):
רשת הספריות של מערב שווייץ הוקמה על ידי כמה ספריות מרכזיות בשנת 1985, באזור דובר הצרפתית ברומאנדי שבמערב שווייץ.
RERO הוא הלחם בסיסים של "Réseau Romand" ("רשת רומנד").
RERO כולל את הספריות האקדמיות, הציבוריות והמתמחות של הקנטונים של שווייץ.
היא מנהלת קטלוג איגודים של 180 איש, ספריות המשרתות 50,000, סטודנטים משלוש אוניברסיטאות אקדמיות: ז'נבה, פריבור ונשאטל, האוניברסיטה למדעים שימושיים ואמנויות ואוניברסיטאות החינוך למורים.
נכון ל-2019, הכיל הקטלוג 6.8 תיאורים ביבליוגרפיים של מעל ל-10 מיליון מסמכים.
הקטלוג הכיל תקצירים גם של מעל ל-200 אלף כתבי עת.
רשת החלל העמוק הרוסית (לשעבר הסובייטית) הייתה רשת של אנטנות ומתקני תקשורת גדולים התומכים במשימות של חלליות, ותצפיות אסטרונומיה של רדיו ומכ"ם לחקר מערכת השמש והיקום בתקופה הסובייטית.
הוא נבנה כדי לתמוך במשימות החלל של ברית המועצות.
רשתות דומות מנוהלות על ידי ארצות הברית, סין, אירופה, יפן והודו.
כיום, רשת החלל העמוק מתוחזקת על ידי רוסיה.
לרשת התקשורת הסובייטית הראשונה בחלל היו 13 תחנות ותוכננה לעקוב אחר לוויינים המקיפים כדור הארץ ולא לבדיקות תווך בין-פלנטרי.
משימות בין-כוכביות דורשות אנטנות גדולות יותר, משדרים חזקים יותר ומקלטים רגישים יותר, וב-1959 החל מאמץ לתמוך בשיגור המתוכנן של סדרת המשימות ונרה ובמסגרת תוכנית מאדים.
העיצוב שנבחר כלל שמונה צלחות באורך 16 מטר שהונחו על שני גופים של צוללות דיזל, מרותכות יחד ומונחות על מסגרות גשר הרכבת.
שלוש אנטנות כאלה נבנו: שתי התחנות הצפוניות לצורך קליטה והתחנה הדרומית במרחק כמה קילומטרים משם לשידור.
בשנת 1978 הוגדלו אנטנות אלה באנטנות באורך 70 מטר ביבפטוריה ובאוסוריסק.
בניית האנטנה השלישית בסופה, אוזבקיסטן הופסקה עם קריסת ברית המועצות.
החל מ-16 באוקטובר 2018 הודיע מנהל מצפה הרדיו, גנאדי שאנין, כי רוסיה ואוזבקיסטן הסכימו על "מפת דרכים" לשנתיים להשלמת הבנייה.
היו שלוש אנטנות עיקריות ברשת החלל העמוק הרוסית:
אנטנה של 70 מטר ביבפטוריה, בחצי האי קרים
אנטנה באורך 64 מטרים באגם הדובים, ליד מוסקבה
אנטנה של 70 מטר באוסוריסק, בפרימוריה
חלק ממשימות תוכנית החלל הסובייטית שהועברו על ידי הרשת הסובייטית כוללות:
רשת הסייסמוגרפים התקניים העולמית במקור: הרשת העולמית של התחנות הסייסמוגרפיות (WWNSS) – הייתה רשת עולמית של כ-120 תחנות סייסמוגרפיות שנבנו בשנות ה-60 ויצרו אוסף חסר תקדים של נתונים סייסמיים באיכות גבוהה.
נתונים אלה אפשרו להפוך את הסייסמולוגיה למדע כמותי, הבהירו את מנגנוני המוקד של רעידות אדמה ואת מבנה קרום כדור הארץ, ותרמו לפיתוח תאוריית טקטוניקת הלוחות.
לזכות הרשת מיוחסת ההתחדשות במחקר הסייסמולוגי.
הרשת הזו גם ייצרה תשתית לרשת גלובלית, לרבות נוהלי חילופי נתונים ויצירת יכולות טכניות, הדרושות כדי לתמוך בהקמת הרשתות המתקדמות יותר, הפועלות כיום, והיה המודל לכל רשת סייסמית עולמית מאז ועד היום.
מאפיין עיקרי של הרשת היה שלכל תחנה היה ציוד זהה, ומכויל באופן אחיד.
אלה כללו: שלושה סייסמוגרפים בעלי זמן מחזור קצר (~1 שנייה) בעלי 3 רכיבי התנועה; שלושה סייסמוגרפים בעלי זמן מחזור ארוך (~15 שניות), ושעון רדיו מדויק, מסונכרן ומבוקר גביש.
הסיסמוגרמות הופקו על מכשירי תוף צילום, פותחו במקום, ולאחר מכן נשלחו למרכז נתונים להעתקה על סרט 70 מ"מ ו-35 מ"מ.
הרשת גם הציגה מערכת הפצת נתונים שהפכה את אלה לזמינים לכל אחד בעלות נומינלית וסיפקה את הבסיס למחקר רב.
בשנות ה-50, החששות מנשורת רדיואקטיבית מניסויים מעל פני הקרקע של נשק גרעיני, הניעו את הנהגת שְלוש המדינות הגרעיניות המובילות (ארצות הברית, ברית המועצות ובריטניה) לאסור ניסויים נוספים בנשק גרעיני.
עם זאת, עדיין היו סוגים של ניסויים גרעיניים שבהם לא הייתה יכולת לזהות הפרות כלשהן.
מדובר היה בניסויים תת-קרקעיים קטנים יותר, שהסיסמולוגיה לא הייתה מפותחת מספיק כדי לזהות אותם.
לפיכך, הנשיא אייזנהאואר כינס את "פאנל ברקנר", כדי להמליץ על דרכים לשיפור יכולות הגילוי הסייסמי של ארצות הברית.
דו"ח ברקנר, שהוצא ב-1959, היה הבסיס לתוכנית מחקר ופיתוח מקיפה המכונה Project Vela Uniform, אשר מומנה על ידי סוכנות ההגנה המתקדמת של משרד ההגנה של ארצות הברית (DARPA).
בזכות פרויקט זה, שופרה מאד היכולת לזהות ניסויים גרעיניים כמעט בכל מגניטודה.
DARPA מימנה אז את סקר החוף והגיאודטי של ארצות הברית (C&GS) כדי ליישם את אחת מהמלצות דו"ח ברקנר, לתכנן ולבנות את מה שהפכה להיות רשת הסייסמוגרפים התקניים העולמית - WWSSSN.
התחנה הראשונה הותקנה במעבדה הסיסמולוגית של C&GS אלבוקרקי, ניו מקסיקו (ASL), באוקטובר 1961. 89 תחנות נוספות הותקנו עד סוף 1963, והרשת הושלמה למעשה עד סוף 1967 עם 117 תחנות, כאשר בסופו של דבר הותקנו 121 תחנות.
אלה היו ברובם מחוץ לארצות הברית, אבל לא בקנדה (הייתה להם מערכת משלהם), ולא במדינות הגוש הסובייטי, סין או צרפת, או מדינות דוברות צרפתית.
בשנת 1973, הועברו הרשת, המעבדה והתחנה באלבוקרקי, למכון הגאולוגי של ארצות הברית (USGS).
הפצת הנתונים מתבצעת בחסות המרכז הסייסמולוגי הבינלאומי.
עקב קרבתה היחסית של ישראל למדינות הגוש הסובייטי, הותקנו בישראל שתי תחנות: האחת בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים, והשנייה נבנתה בתוך מנהרה שנכרתה בתוך סלע היסוד של הר עמרם שליד באר אורה.
הכרייה והתקנת התחנה בוצעו על ידי מכון וויצמן מכספי תרומה, והמקום נקרא עד היום "המצפה הגיאופיסי ע"ש אדולפו בלוך".
המצפה נפתח בשנת 1969, לאחר שהותקנו בו כל מכשירי המכון הגאולוגי של ארצות הברית.
רישומי הסייסמוגרמות הועברו לאנליסטים למדידות של זמני הגעה של הגלים הסיסמיים השונים, ומשרעות לחישוב מגניטודות (גודל רעידות האדמה או הפיצוצים הגרעיניים).
צילומים של סייסמוגרמות אלה הועברו למדיית "מיקרופיש" בארצות הברית.
המקום מתוחזק כיום, כתחנה סייסמוגרפית, על ידי האגף לסיסמולוגיה של המכון הגיאולוגי לישראל.
התחנה בירושלים נסגרה בשנות התשעים.
בסוף שנות ה-70 נוספו מקליטים דיגיטליים ל-13 מתחנות הרשת.
תחנות אלו פעלו כחלק מהרשת הסייסמוגרפית הדיגיטלית העולמית (GSDN).
מערכת דומה, ה־Unified System of Seismic Stations (ESSN - תעתוק מרוסית), נבנתה בברית המועצות עם 168 תחנות, באמצעות סייסמוגרפים מסוג קירנוס.
רשת הופפילד היא סוג של רשת עצבית מלאכותית שהוצעה לראשונה על ידי הפיזיקאי ג'ון הופפילד בשנת 1982. רשת זו משמשת כמודל מתמטי של זיכרון אסוציאטיבי ומאופיינת במבנה של שכבה אחת של נוירונים המחוברים זה לזה בצורה סימטרית.
כל אחד מהנוירונים ברשת מתפקד כיחידת עיבוד בינארית, הפועלת במצב מופעל או כבוי, כאשר כל חיבור בין שני נוירונים מקבל משקל המייצג את הקשר ביניהם.
רשת הופפילד משמשת לאחסון ושחזור דפוסים, ומהווה דוגמה לרשת זיכרון תומכת התכנסות למצבים יציבים, המכונים "מצבים מושכים".
יתרונה של רשת הופפילד הוא בכך שהיא יכולה לאחסן זיכרונות ולהגיע למצב יציב הקרוב ביותר לדפוס הקלט, תכונה שמקבילה למנגנון הזיכרון האנושי.
ב-2024 זכה ג'פרי הינטון על מחקרו בנושא זה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2024.
רשת הכבישים האירופית הבין-לאומית היא מערכת מספור לכבישים באירופה, אשר פותחה על ידי הוועדה הכלכלית של האו"ם לאירופה (UNECE).
הרשת ממוספרת החל מ-E1 ומעלה, ודרכיה חוצות גבולות בין-לאומיים.
הרשת משתרעת גם למדינות במרכז אסיה, כמו קירגיזסטן, שהן חברות ב-UNECE.
ברוב המדינות, הכבישים נושאים את הסימון של רשת הכבישים האירופית לצד סימונם הלאומי.
עם זאת, ישנן מדינות שבהן נהוגים דפוסים שונים: בבלגיה, נורווגיה ושוודיה הדרכים מסומנות אך ורק במספור האירופי (למשל: E18, E6).
לעומת זאת, בממלכה המאוחדת, באלבניה ובחלקה האסייתי של רוסיה, נעשה שימוש רק במספור הלאומי, והסימון האירופי אינו מופיע כלל.
בדנמרק, המספור האירופי מופיע על השילוט, אך לכל כביש מהיר יש שם רשמי בו נעשה שימוש בתקשורת ובתחזיות מזג האוויר.
במדינות אסיה, כגון טורקיה ורוסיה הסימונים האירופיים מופיעים על התמרורים, אולם במדינות אסייתיות רבות אחרות אין זה המצב.
ברחבי העולם קיימות רשתות דרכים בין-לאומיות דומות, כגון הכביש הפאן-אמריקאי, רשת הכבישים הטרנס-אפריקאית, ורשת הכבישים האסייתית.
הוועדה הכלכלית של האו"ם לאירופה (UNECE) הוקמה ב-1947 על ידי מועצת הכלכלה והחברה של האו"ם (ECOSOC), במטרה לקדם שיתוף פעולה כלכלי ואינטגרציה בין המדינות החברות.
UNECE כוללת 56 מדינות, כולל מדינות אירופה, צפון אמריקה וחלק ממדינות אסיה.
ב-16 בספטמבר 1950, אומצה הצהרת סלילת עורקי התחבורה הבינלאומיים העיקריים (Declaration on the Construction of Main International Traffic Arterie s), שנחתמה בז'נבה.
הצהרה זו, המסומנת כהצהרה משותפת של האו"ם מס' 1264, הגדירה את רשת הכבישים האירופית הראשונה, במטרה ליצור מערכת כבישי מהירות דומה למערכת הכבישים הבין-מדינתיים של ארצות הברית.
הרעיון המקורי היה ליצור רשת כבישים מרכזית שתתמוך בתנועה בינלאומית, אך עם הזמן היא עודכנה מספר פעמים כדי להתאים לצרכים משתנים.
הצהרה מ-1950 עברה מספר שינויים עד שהוחלפה ב-15 בנובמבר 1975 בהסכם האירופי על עורקי התחבורה הבינלאומיים העיקריים.
הסכם זה קבע מערכת מספור לכבישים וסטנדרטים משופרים לתשתיות, כולל פרמטרים טכניים לעורקי התחבורה המרכזיים.
השינוי הזה היה משמעותי, שכן הוא סיפק מסגרת משפטית בינלאומית לפיתוח רשת כבישים קוהרנטית, תוך התחשבות בתנועה ובתשתיות החדשות.
ב-1992, AGR עבר שינוי משמעותי במספור, ככל הנראה כדי להתאים לשינויים פוליטיים ותחבורתיים באירופה לאחר נפילת מסך הברזל, כולל התחשבות בזרמי תנועה חדשים ממזרח למערב.
ב-2001, ההסכם הורחב לכלול מדינות מרכז אסיה והקווקז, כגון ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה, מה שהוסיף ממד בינלאומי נוסף לרשת.
מאז 2001, נעשו מספר עדכונים קטנים, כאשר האחרון שבהם היה ב-2008, כפי שדווח עד 2009.
מערכת המספור של רשת הכבישים האירופית בנויה כך:
כבישים ראשיים וכבישי ביניים – נקראים "כבישים מדרגה A" וממוספרים בין 1 ל-129.
כבישים בכיוון צפון–דרום – ממוספרים במספרים אי-זוגיים.
כבישים בכיוון מזרח–מערב – ממוספרים במספרים זוגיים, למעט חריגים כמו E4 ו-E6 שהם כבישים צפון–דרום.
המספרים עולים בהתאם – ממערב למזרח ומצפון לדרום, עם מספר חריגים.
כבישי ענף, חיבור ומקשרים – נקראים "כבישים מדרגה B" וממוספרים במספרים תלת-ספרתיים מעל 130.
כבישים ראשיים – ממוספרים בין 5 ל-95, כאשר המספרים מסתיימים ב-0 או ב-5, או במספרים אי-זוגיים בין 101 ל-129. אלה הכבישים הארוכים ביותר, לעיתים באורך אלפי קילומטרים.
כבישי צפון–דרום ראשיים – מסתיימים בספרה 5 (למשל, 5–95) או אי-זוגיים בין 101 ל-129, ומספריהם עולים ממערב למזרח.
כבישי מזרח–מערב ראשיים – מספריהם זוגיים ומסתיימים בספרה 0, והם עולים מצפון לדרום.
כבישי ביניים – ממוספרים בין 1 ל-99 ואינם כבישים ראשיים.
אלה כבישים קצרים יותר, ומספריהם ממוקמים בין הכבישים הראשיים הסמוכים.
כבישים מדרגה B – ממוספרים במספר תלת-ספרתי, כאשר הספרה הראשונה מציינת את הכביש הראשי הצפוני הקרוב ביותר, והספרה השנייה מציינת את הכביש הראשי המערבי הקרוב.
כבישים מדרגה A ממזרח ל-E99 – ממוספרים במספרים אי-זוגיים תלת-ספרתיים בין 101 ל-129.
כבישים מדרגה B ממזרח ל-E101 – ממוספרים במספרים תלת-ספרתיים המתחילים ב-0, בין 001 ל-099.
בגרסה המקורית של מערכת המספור, הכבישים היו מסודרים לפי כללים ברורים.
עם הזמן, התווספו חריגות ששיבשו את הסדר המקורי:
E4 ו-E6: במקור, כבישים אלה תוכננו להפוך ל-E47 ו-E55 בהתאמה, כדי להתאים לכללי המספור.
עם זאת, בשוודיה ובנורווגיה, שבהן כבישי E הם חלק בלתי נפרד מהמערכת הלאומית ומסומנים כך באופן רשמי, הוחלט לשמר את המספרים המקוריים.
הסיבה לכך היא הרצון להימנע מהוצאות כבדות הכרוכות בהחלפת השילוט.
דרומית לדנמרק, לעומת זאת, נעשה שימוש במספור החדש.
E67: מחבר בין פינלנד לצ'כיה ונקבע בסביבות שנת 2000. הוא קיבל את המספר הזה מאחר שהיה המספר האי-זוגי הפנוי המתאים ביותר באותה עת.
E63: בחלקו בפינלנד, ממוקם מערבית ל-E75, בניגוד לסדר הצפוי של הכבישים מצפון לדרום.
E8: בחלקו בפינלנד, נמצא מזרחית ל-E12, בניגוד למיקום המתוכנן, עקב הארכתו ב-2002.
E82: בספרד ובפורטוגל, ממוקם דרומית ל-E80, באופן שאינו תואם את הסדר הרגיל של כבישי מזרח–מערב.
חריגות אלה נובעות מהקושי לשמור על סדר עקבי בעת הרחבת רשת הכבישים, וכן מהחלטת UNECE (הוועדה הכלכלית של האו"ם לאירופה) להימנע משינויי מספור בכבישים קיימים כדי למנוע בלבול ועלויות נוספות.
אלבניה והשתלבות מאוחרת: בתקופת המשטר הקומוניסטי, אלבניה לא השתתפה בהסכמים בינלאומיים כמו הסכם AGR, ולכן רשת הכבישים האירופית עקפה אותה.
לדוגמה, כבישי E65 ו-E90 תוכננו כך שידלגו על שטחה.
לאחר נפילת המשטר ופתיחת המדינה למערב בשנות ה-90, אלבניה אשררה את ההסכם רק באוגוסט 2006. כתוצאה מכך, שילובה ברשת הכבישים האירופית עדיין חלקי ולא הושלם במלואו.
במדינות שבהן מסומנים כבישי רשת הכבישים האירופית, נהוג להשתמש בשלטים ירוקים עם מספרים לבנים.
עם זאת, קיימות גישות שונות לגבי תדירות השילוט ודרך הצגתו:
שוודיה, נורווגיה ודנמרק: מספור כבישי E שולב במערכת הכבישים הלאומית, ולכן בדרך כלל אין לכבישים אלה מספר לאומי נוסף.
השילוט מתמקד אך ורק במספרי E.
בלגיה: המספור האירופי מוצג בעיקר בכבישים מהירים.
כאשר כבישי E עוברים בקטעים שאינם מהירים, השילוט מציג רק את המספר הלאומי (אם קיים), והמספר האירופי נעדר.
בכבישים המהירים, לעומת זאת, מספרי E הם הסטנדרט המוביל ומשמשים גם בדיווחים תקשורתיים.
גישה דומה נהוגה בסרביה ובאיטליה.
רוב המדינות: כבישי E מתפקדים כרשת-על מעל הכבישים הלאומיים.
השלטים הירוקים מופיעים בתדירות מספקת כדי להנחות נהגים לאורך המסלול, אך לרוב אינם כוללים הנחיות מפורטות כיצד להגיע אליהם ממקומות אחרים.
קרואטיה, בולגריה ואלבניה: כבישי E מסומנים היטב, אך לעיתים הם עוברים בדרכים ישנות ולא משודרגות במקום בכבישים מהירים.
גרמניה, איטליה ויוון: השילוט של כבישי E מוגבל לכבישים מהירים ולנתיבים ראשיים בלבד.
אירלנד: השילוט של כבישי E מוסדר בפרק 2 של "מדריך תמרורי התנועה" משנת 2010, שהוצא על ידי משרד התחבורה.
על פי ההנחיות, מספרי E מופיעים אך ורק על שלטי אישור מסלול.
השילוט הראשון הותקן ביולי 2007 בכביש העוקף של גוריי (N11), ומאז התרחב בהדרגה ברשת הכבישים האירופית במדינה.
מדינות ללא שילוט: במדינות כמו הממלכה המאוחדת, אלבניה ומדינות אסייתיות מסוימות (כגון אוזבקיסטן), מספרי כבישי E אינם מסומנים כלל בשטח.
התקנים הבאים חלים על כבישי רשת הכבישים האירופית, אלא אם כן מתקיימים תנאים חריגים (למשל, מעברי הרים):
יש לעקוף אזורים בנויים אם הם מהווים מכשול או סכנה לתנועה.
עדיפות לכבישים מהירים או כבישים מהירים-למחצה (express roads), למעט באזורים בהם צפיפות התנועה נמוכה ואינה יוצרת עומס על כביש רגיל.
תכנון הכבישים צריך להיות הומוגני ולהבטיח מהירות נסיעה של לפחות 80 קמ"ש, כאשר כבישים מהירים צריכים להיות מתוכננים לפחות למהירות של 100 קמ"ש.
שיפועי הדרך לא יעלו על 8% בכבישים המיועדים ל-80 קמ"ש, ויש לרדת עד ל-4% בכבישים שתוכננו ל-120 קמ"ש.
רדיוס הפניות המינימלי יהיה 120 מטרים בכבישים המיועדים ל-60 קמ"ש, ויגדל עד 1,000 מטרים בכבישים המיועדים ל-140 קמ"ש.
מרחק הראייה הדרוש לעצירה בטוחה יהיה לפחות 70 מטרים בכבישים המיועדים ל-60 קמ"ש, ויגדל ל-300 מטרים בכבישים המיועדים ל-140 קמ"ש.
רוחב נתיב מינימלי של 3.5 מטרים בקטעים ישרים, כדי לאפשר מרווח מספק לכלי רכב ברוחב של עד 2.5 מטרים – הרוחב המקסימלי המותר לפי הנחיית 2002/7/EC של הפרלמנט האירופי.
שוליים מומלצים: לפחות 2.5 מטרים בכבישים רגילים ו-3.25 מטרים בכבישים מהירים.
שטח הפרדה מרכזי (central reservation): לפחות 3 מטרים, אלא אם ישנה מחיצה בין המסלולים.
גובה מעבר חופשי מינימלי: 4.5 מטרים.
מפגשי כביש עם מסילות רכבת ייבנו בגבהים שונים (ללא חציית מסילה בגובה הכביש).
הדרישות נועדו להתקיים בעת סלילת כבישים חדשים.
עם זאת, בעת הוספת כבישים חדשים לרשת, לא תמיד ניתן היה לעמוד בדרישות המחמירות.
כביש E45 בשוודיה, שנוסף לרשת בשנת 2006, כולל קטעים רבים ברוחב של 6 מטרים בלבד.
כביש E22 במזרח אירופה, שבו יש קטעים העוברים דרך כפרים בהם מהירות הנסיעה מוגבלת ל-30 קמ"ש.
כביש E10 בנורווגיה, בו רוחב הכביש מגיע ל-5 מטרים בלבד.
כבישים במרכז אסיה, בהם אף נכללים קטעי דרך המכוסים בחצץ.
במדינות מסוימות, כבישי רשת הכבישים האירופית זכו לחשיבות תרבותית מעבר להיותם צירי תחבורה.
בבלגיה, מספרי הכבישים המהירים (E-numbers) הפכו לחלק מהתרבות המקומית, בדומה לכבישי ה-M בבריטניה או לכבישי ה-Interstate בארצות הברית.
עסקים רבים מתייחסים לכבישים אלו, ואף משלבים את מספריהם בשמותיהם.
מרוץ האופניים השנתי "E3 Harelbeke" קרוי על שם כביש E3, שבשנת 1992 שונה שמו ל-E17.
רשת חנויות האופנה "E5-mode" נקראה כך משום שהסניפים הראשונים שלה מוקמו ליד כביש E5, ששמו שונה ל-E40 בשנת 1992.
בשוודיה, משחקי ההוקי קרח בין הקבוצות HV71 מיונשופינג ו-Linköping HC מלינשופינג מכונים "הדרבי של E4".
מרחק הנסיעה בין הערים הוא כ-130 ק"מ, והן נמצאות בפרובינציות שונות, כך שהשימוש במונח "דרבי" הוא בהקשר בלתי שגרתי.
לעיתים מתלוצצים כי גם משחקים נגד קבוצות מצפון המדינה (כגון לולאה) יכולים להיחשב כ"דרבי של E4".
הוציאה שיר בשם E6, הקרוי על שם הכביש הראשי במדינה.==רשימת כבישים==
ברשימות הכבישים שלהלן מקף ('–') מציין חיבור כביש יבשתי בין שתי ערים/יישובים – המקרה הרגיל – בעוד שלוש נקודות ('...') מציינות קטע מעבר מים.
לא כל המקומות הללו מחוברים על ידי מעבורת, ומעבורות הפועלות בדרך כלל מופעלות על ידי חברות פרטיות ללא תמיכה מהממשלות הרלוונטיות, כלומר הן עלולות להפסיק לפעול בכל עת.
לה האבר – פריז – אורליאן – בורדו – סן סבסטיאן – בורגוס – מדריד – סביליה – אלחסירס