tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכך ממלא כושר-וחסיס תפקיד טיפוסי של האל החכם ויועצו של הגיבור אל הסער, במיתוס מלחמת אל הסער בים.
בזאת הוא דומה לאל האכדי-בבלי אאה, הממלא תפקיד זה בשירת אֻלִִיכֻמִי החורית-חתית.
ישנם רמזים כי גם במיתולוגיה האוגריתית נחשב כושר-וחסיס כמקבילו של אאה.
לכל קריאה לאל מוקדש קטע ביצירה, כאשר ההבדל בין הקטעים הוא רק בשם האל ומעונו; לכושר וחסיס מוקדש הקטע התשיעי מבין קטעים אלה, ומעונו הנזכר בלוח הוא כפתר, הנזכר גם במקום אחר כמעון כושר וחסיס.
בלוח הממשיך את הלוח הזה, בשל ערפל שכיסה את הארץ גברה "חמה" (ארס), ובין האלים הרבים שנזכרו (רובם בזוגות) כאוספי ה"חמה" מוזכר כושר וחסיס (ללא זוג).
כושרות (באוגריתית: 𐎋𐎘𐎗𐎚 – כתֿרת) הן קבוצת אלות כנעניות (ואמוריות), שלפי ההקשרים המיתולוגיים המועטים שלהן מאוגרית מזוהות כאלות היריון ולידה.
באוגריתית, שמן מופיע כ"כתֿרת" (כושרות); שם זה קיים גם בטקסטים באכדית מהערים האמוריות מרי ואמר.
במרי, הן מקבילות ל, אלות שמיות־מזרחיות שמשמעות שמן "רחם" או "מיילדת" (ברשימות הקדומות הופיעו (נהגה kawašurātum) מקבילות ל־, ובתקופה מעט מאוחרת יותר (נהגה kûšarātum) מקבילות ל־).
השוואה בין רשימות אלים באוגריתית ובחורית מאוגרית מעלה הקבלה בין הכושרות לקבוצות האלות החוריות חֻֿתֵנַ (Ḫutena) וחֻֿתֵלֻּרַ (Ḫutellura), שגם להן זיקה לאלוהויות לידה.
בתנ"ך מופיע המושג "כושרות" כמלה יחידאית בתהילים ס"ח, : "אֱלֹהִים מוֹשִׁיב יְחִידִים בַּיְתָה, מוֹצִיא אֲסִירִים בַּכּוֹשָׁרוֹת, אַךְ סוֹרְרִים שָׁכְנוּ צְחִיחָה"; המזמור כולו מעורפל ומלא רמזים, אך ברור מההקשר התקבולתי ש"כושרות" קשורות ל"בית" ולכניסה למשפחתיות, בדומה לאלות הכנעניות "כושרות".
יש הסוברים כי הביטוי "הסנונית הראשונה" כמבשרת תופעה, קשור לאלות הללו, שכאמור מבשרות על ההריון.
באוגריתית הן מכונות בשם "בנת הלל סננת" – בנות הלל (אולי דמות בשם הלל, כהילל שבמקרא, ואולי "הבנות האומרות הלל") הסנוניות (הזיהוי בין "סננת" בכתבי אוגרית לסנוניות אינו וודאי, ייתכן שמדובר ב"סוללות" (משוררות, מזמרות) בחילופי למנ"ר, כך על־פי תהלים ס"ח ה': "שִׁירוּ...
בעלילת אקהת מסופר כי שופט הצדק דנאל הערירי מבקש מהאלים בן, ולאחר התערבות בעל ולאחריו גם אל, הוא שוכב עם אשתו והיא הרה.
הוא שמח וצוהל לשמע הבשורה, ומגיע לביתו, חש להיכלו, ולביתו נכנסו הכושרות, המכונות שם "בנת הלל סננת", והוא טובח להן אלוף, ומגיש להן לחם ומשקה במשך ששה ימים, וביום השביעי הן יוצאות מביתו, והוא יושב לספור ירחים לקראת הולדת בנו.
בשני לוחות בהם בעל מזדווג עם פרה וענת מספרת לו על לידת בנו, מוזכרות (בהקשר מקוטע) הכושרות, בביטוי "חבל כתֿרת" ("חבל" מלשון הריון, כך ב וכן בערבית; או אולי "חבל" במובן "חֶבֶר", חבורת כושרות).
בשיר האוגריתי חתונת ירח ונכל, הכושרות נקראות לשמוח לרגל הריונה של נכל ואִב לירח.
בסוף השיר נמתח קו, ומתחתיו מופיע מזמור לכושרות, שמפרט (כנראה) את שמותיהן:
+המקור האוגריתיפרשגן צבי ושפרה ריןאָשִׁירָה לְאֵלוֹת כּוֹשָׁרוֹת, בְּנוֹת
הכושרות מוזכרות גם בכתבי אוגרית שאינם שיריים – ברשימות אלים, כאמור לעיל, וברשימת אלים וזבחיהם של "זבח צפון" (כנראה חג אוגריתי).
כושי היא מילה שמקורה בתנ"ך, שמתייחסת לאדם (לרוב האדם השחור ממוצא אפריקאי) בעל צבע עור כהה ביותר (קרוב לשחור).
החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-20 נוטה מילה זו להיחשב, בהתאם להקשר בו היא נאמרת, למילת גנאי גזענית, או לפחות לבלתי תקינה פוליטית.
ההטעמה התקנית של המילה היא במלרע, אך דוברי עברית ישראלית הוגים אותה, בדרך כלל, במלעיל.
המילה העברית "כושי" מתייחסת בתורה למי שבא מארץ כוש, שהיא, כנראה, סודאן של היום, ולמעשה, האזור המיושב מדרום למצרים.
כוש בן חם היה בכורו של חם בן נח.
במהלך העת העתיקה כוש זוהתה כאתיופיה, עקב טעות שנוצרה בתרגום השבעים, בו "כוש" מתורגמת ל"אתיופיה".
למעשה ממלכת כוש אכן הייתה קיימת אך באזור סודאן ולא באתיופיה.
הבלבול נוצר כיוון שהאזור מדרום למצרים נקרא בפי המצרים בשם "כוש", על שם הממלכה הדומיננטית בו, ואילו היוונים קראו לאזור זה בשם "אתיופיה".
מאוחר יותר, כאשר קיסרות אקסום החבשית התנצרה, היא אמצה לעצמה את השם "אתיופיה".
כך נוצרה הטעות, הקיימת עד היום.
בתורה בספר בראשית מסופר על כנען, בנו האחר של חם שקולל על ידי נח: ().
אירופאים ניצלו מאוחר יותר פסוק זה כדי להסביר את שעבוד האפריקאים כהי העור לעבדות (אף על פי שהוא קילל את כנען ולא את כוש).
בספר במדבר () מסופר על מרים ואהרן, אחיו של משה רבנו, המרכלים , דבר שאינו מקובל בקרב בני ישראל.
רש"י נותן כאן פרשנות החורגת מן הפשט, באומרו: "אשה כושית – מגיד שהכל מודים ביופיה, כשם שהכל מודים בשחוריתו של כושי", ומחזק את דבריו באומרו: "כושית – בגימטריה יפת מראה".
בפירושו לדברי אברהם לשרי אשתו: () כותב רש"י: "עכשיו אנו באים בין אנשים שחורים ומכוערים, אחיהם של כושים, ולא הורגלו באישה יפה".
בספר עמוס משווה הנביא את יחסו של ה' לעם ישראל ליחסו לעמים אחרים, ובין היתר לכושים: .
וכן בתהילים () שלפי מדרש שוחר טוב, דוד המלך משתמש בכינוי גנאי לשאול המלך בן שבט בנימין.
שני מטבעות לשון מפורסמים עושים שימוש במילה כושי: ירמיהו הנביא מציג את השאלה "היהפוך כושי עורו?", שהפכה כביטוי למציאות שאינה יכולה להשתנות.
את האמרה "הכושי עשה את שלו, הכושי יכול ללכת" טבע המחזאי פרידריך שילר בדרמה "קשר פיאסקו", שפורסמה בשנת 1783. בנוסף, תרגומו הראשון לעברית של המחזה השייקספירי "אותלו: המורי מוונציה" נעשה בידי יצחק סלקינסון בשנת 1874, והוא נקרא בשם "איתיאל הכושי".
בעברית הישראלית לא שימש המונח "כושי" בתחילה ככינוי פוגעני.
להפך, בשנים קודמות אף שימש לעיתים כשם חיבה לאדם כהה עור או ג'ינג'י (לדוגמה כושי רימון).
מילים אחרות עשו שימוש בצבע העור ככינוי גנאי, דוגמת המונח "שוואַרצע" (יידיש: שחור).
דוגמאות נוספות לשימוש חיובי שנעשה בעברית של אמצע המאה ה-20 ניתן למצוא בספר הילדים הידוע דירה להשכיר של לאה גולדברג בו מתגוררת "חתולה כושית", בספר עצרת החיות של אריך קסטנר המתרגמת מרים ילן-שטקליס המתייחסת ל"ילד כושי" ועוד.
בחצי השני של המאה ה-20 קיבלה המילה "כושי" קונוטציה פוגענית, ולדעתו של רוביק רוזנטל היא "נחשבת למילה הגזענית הבוטה והמקוממת ביותר באוצר ביטויי הגזענות בשפה.".
הדבר נבע בין השאר מהשוואה שגויה בינה לבין המונח באנגלית "ניגר" (שהוא כינוי גנאי) ו-"Negro" (שהייתה פעם מילה תקינה, אולם בשנות ה-60 של המאה ה-20, עם הצלחת מאבק השחורים בהובלת התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח בארצות הברית לשוויון זכויות, הפך לכינוי לא מקובל).
שינוי משמעותו של הכינוי "כושי" בא לידי ביטוי גם בתחום התרבות ובתחום הצרכנות: שיר הילדים "כושי כלב קט" נאסר זמנית לשידור בקול ישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20, מחשש לפגיעה ביחסי ישראל עם מדינות אפריקה.
שמה של הגבינה שיוצרה בישראל ונקראה "כושי" שונה ל"אושי", וגם שמו של קרמבו, שנקרא "כושי" בראשית הפצתו בארץ ישראל, שונה.
בישראל: כינוי גנאי ליהודי אתיופיה
במהלך העלייה מאתיופיה ישראלים אשר הורגלו בביטוי זה החלו לקרוא לישראלים יוצאי אתיופיה בשם זה.
התרבות האתיופית מבחינה במושגים השונים של כהי העור.
מרחיב על כך החוקר דני בודובסקי:
בפסק דין מינואר 2007, הדן במקרה בו קרא נהג למאבטח "כושי", כתב השופט יצחק מילנוב את הדברים הבאים:
בדיון בעתירה לבג"ץ התייחסה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש לקצין בחיל האוויר שכינה חייל בכינוי "כושי" וקבעה כי זו
כּוּרתָה (בגאורגית: ქურთა, באוסטית: Курта) הוא כפר נטוש בדרום אוסטיה שהיה מאוכלס ברובו בגאורגים, מבין הכפרים המעטים שנשארו בשליטת גאורגיה מהכרזת העצמאות של דרום אוסטיה מגאורגיה לאחר מלחמת דרום אוסטיה (1991–1992) ועד למלחמה בדרום אוסטיה (2008).
הכפר מרוחק כ-7 ק"מ צפון-מזרחית לצחינוואלי על הגדה הימנית של נהר ליאחווי הגדול וממוקמת במקום אסטרטגי על הכביש הטרנסקווקזי הראשי בין צחינוואלי וג'ווה (נפת ג'ווה).
במפקד שנערך בשנת 1886 על ידי האימפריה הרוסית מנתה אוכלוסיית הכפר 417 תושבים מתוכם 413 גאורגים ו-4 אוסטים.
עם הכרזת עצמאותה של גאורגיה הכריזה דרום אוסטיה על ניתוקה מגאורגיה, ולאחר המלחמה האוסטית הראשונה ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה, 1991-1992, נותרה כורתה תחת השליטה הגאורגית בקרבת הגבול עם הרפובליקה הבדלנית, והיוותה אחת מסלעי המחלוקת בסכסוך הגאורגי-אוסטי.
במפקד שנערך על ידי גאורגיה בשנת 2002 מנתה אוכלוסייתה של כורתה 1124 איש מתוכם 93% גאורגים.
ב-11 באפריל 2007, הוקם, על ידי הפרלמנט של גאורגיה, המנהל הזמני של דרום אוסטיה והמפקדה שלו הוצבה בכורתה.
בראש המנהל הזמני עומד דמיטרי סנאקוייב, ממוצא אוסטי.
כורתה ופרווריה מהווים חלק מהמוזיאון לשימור בקעת הליאחווי הגדול.
בכפר עצמו נמצאת כנסייה מימי הביניים המאוחרים של גיאורגי הקדוש.
כושר דחיפה או כוח משיכה או כוח גרירה או כוח גרר הוא הכוח הנומינלי המקסימלי שיכול להפעיל דחפור או טרקטור על מטען הנגרר ביצולו האחורי.
כוח המשיכה השימושי המקסימלי נתון על ידי הנוסחה:
הוא כוח המשיכה המקסימלי שיכול לפתח דחפור זחלי
הוא מקדם המשיכה של הדחפור, בתלות בסוג המשטח (בדרך כלל מקדם זה גדול מ-1)
כושר הדחיפה נמדד בדרך כלל ביחידיות של קילוניוטון אך לעיתים קרובות מומר ליחידות של מסה, שמשמעותן היא המסה המרבית שיכול הדחפור לגרור או לדחוף.
לדוגמה: כושר הדחיפה של דחפור קטרפילר D9T במשקל 48 טון הוא 716 קילוניוטון, השקול לבערך 71.6 טון.
בתנ"ך, כּוּשַׁן רִשְׁעָתַיִם היה מלך ארם נהרים אשר שעבד את עם ישראל במשך שמונה שנים בשל חטאיהם הדתיים - עבודת הבעל.
סיפור הפרשה ניתן בתמציתיות ב.
על-פי המסופר, אלוהים העמיד לעם ישראל מושיע בדמות עתניאל בן קנז, אשר הביס את כושן ושפט את ישראל עד למותו: .
חז"ל אומרים שכושן היה לבן הארמי שנקרא גם בעור, שהיה אביו של בלעם.
בסדר עולם נכתב שבזמנו של כושן רשעתיים התרחשו אירועי פסל מיכה ופילגש בגבעה.
הכשדים היו עם שהיגר מארם נהריים לדרום בבל, בכך נבין את הכתוב בישעיהו "הן ארץ כשדים, זה העם לא היה" כי ארצם המקורית של הכשדים הייתה ארם נהריים, ובה הייתה 'אור כשדים', ממנה עברו לבבל שהפכה להיות 'ארץ כשדים'.
מסתבר שיש לזהות את הכשדים עם ה-'כשים' שהיגרו לבבל בדורות שלאחר המלך חמורבי: "ממלכת חמורבי סבלה זעזועים קשים בימי יורשו...
פלישת הכשים, עם שארץ מוצאו אינה ידועה בדיוק...
שבטי הכשים הצליחו להאחז בשולי ממלכת בבל" (תדמור, א"מ ה', עמ' 81–82).
זיהוי זה תואם את האפשרות שארץ מוצאם של הכשים היא ארם נהריים.
מדברי הכתוב העוסקים ב"כושן רשעתיים מלך ארם נהריים" עולה כי הוא היה מלך אדיר, שכן ממלכתו, ארם נהריים, שכנה כ-1,000 ק"מ מיהודה ואף על פי כן היו בני ישראל משועבדים לו.
בין מלכי ארם נהריים נמצא המלך 'כדשמן-חרב' שמצודתו פרוסה מבבל ועד מצרים.
אויביו היו בני ה'שותו', אשר יש מעט מן הפרשנים שזיהו כשמם של בני ישראל בתעודות העתיקות.
"המלך כדשמן-חרב לחם בשבטי השותו הנודדים שהפריעו את מהלך השיירות התקין בין בבל לבין סוריה ומצרים, והקים שם מצודות" (תדמור, א"מ ה', עמ' 84).
ייתכן אם כן ש'כדשמן-חרב' מלך הכשים שלחם בשבטי השותו הנודדים הוא כושן רשעתיים מלך ארם נהריים שלחם בשבטי ישראל בדור ההתנחלות.
בתלמוד הירושלמי נאמר שלבן הוא כושן רשעתיים, והוא נקרא כך משום שעשה שתי רשעיות, אחד שחילל את השבועה ואחד ששיעבד את ישראל שמונה שנים.
במחקר הביקורתי של הטקסט המקראי נתפס סיפור כושן רשעתיים כהמצאה ספרותית של העורך הדויטרונומיסט, שפעל בירושלים בשלהי תקופת בית ראשון ובימי גלות בבל.
לדעת החוקרים נדב נאמן ועודד ליפשיץ, הסיפור טיפולוגי, מכיל רק פסוקי מסגרת המתארים את מעגל החטא המאפיין את כל סיפורי השופטים, ואינו כולל פרטים נוספים.
השם מורכב משילוב של אויבי ישראל – כוש וארם – ואף מוּעצם על ידי שימוש בצורת זוגי ובכינוי "רשע".
לשיטתם, הסיפור הוסף לגרסה קדם-דויטרונומיסטית של ספר שופטים, המכונה במחקר "ספר המושיעים", ואשר הכילה במקור מעשי גבורה של דמויות מממלכת ישראל הצפונית.
מטרת תוספת זו הייתה להאדיר את שבט יהודה, וליצור קשר בין גיבור תקופת הכיבוש כלב בן יפונה לבין תקופה זו כחלק מהשקפתם ההיסטוריוגרפית.
החוקרים מציינים את ההגזמה הרבה שבה ניחן הסיפור כעדות תומכת נוספת התומכת בדבריהם.
כּוּשׁ, בנו הבכור מתוך ארבעה של חם בנו של נח במקרא, אחיהם של מצרים, פוט, וכנען.
אביהם של סבא, חוילה, סבתה, רעמה, סבתכא ונמרוד.
השם נחשב אֶפּוֹנים לממלכת כוש.
שמו של כוש מופיע ברשימת מקור העמים בספר בראשית:
יוסף בן מתתיהו זיהה את צאצאי כוש עם אתיופיה וכתב בקדמוניות היהודים כי יושבי אתיופיה מזוהים על ידי עמי אסיה ככושים.
במגילת אסתר מוזכר כי המלך אחשוורוש מלך מהודו ועד כוש.
על אף שממלכת כוש ההיסטורית ממוקמת באזור דרום סודאן פרישתן של השפות הכושיות רחבה במידה רבה וכוללת גם את מדינות קרן אפריקה.
על פי הפשט בספר במדבר, נשא משה רבנו אישה ממוצא כושי.
בבראשית רבה נכתב שלכוש היו שלושה שמות: כוש, נמרוד ואמרפל.
כורש הרצל גורדון היה ארכאולוג יהודי אמריקאי, חוקר המזרח הקרוב הקדום ושפות קדם.
גורדון נולד בפילדלפיה, בנו של בנג'מין גורדון שהיה רופא מהגר מליטא.
הוא גדל במשפחה יהודית מבוססת המסורה ללימודי יהדות, מחשבת רציונלית, ופתיחות ללימודי חולין.
הוא למד עברית מגיל חמש והתעניין ביוונית ולטינית מגיל צעיר.
גורדון למד לתארים B.A., M.A., ו-Ph.D.
באוניברסיטת פנסילבניה, וכן השתלם בקולג'ים הסמוכים גראץ ודרופסי.
לשלושת המוסדות היו תוכניות המתמחות בלימודי תנ"ך, לימודים קלאסיים ולימודי המזרח הקדום.
באוניברסיטאות אלו למד גם פרסית עתיקה וגם סנסקריט.
גורדון בילה במחצית הראשונה של שנות ה-30 במזרח הקרוב כחבר בבית הספר האמריקאי ללימודי האוריינט (American Schools of Oriental Research (ASOR)), כשעבד במרכזים בירושלים ובבגדאד.
הוא חפר עם ליאונרד וולי באור, ועבד עם פלינדרס פיטרי בתל אל-עג'ול.
הוא עבד עם ויליאם פוקסוול אולברייט בתל בית מירסים, וליווה את נלסון גליק במסעות המחקר שלו בירדן.
הוא היה מעורב בחקירת ותרגום לוחות אל-עמארנה יחד עם המשלחת של ג'ון פנדלבורי.
כשחזר גורדון לארצות הברית ב-1935, לא מצא משרה אקדמית קבועה, בגלל תקופת השפל.
הוא עבד במספר משרות זמניות באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, במכללת סמית' וכן במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-1942, התנדב גורדון לצבא ארצות הברית, כשהוא בגיל 33. כמפקד קבוצת מפענחים, גורדון ובלשנים אחרים השתמשו בכשרונותיהם לפיענוח וניתוח שפות מוצפנות.
הנאצים והיפאנים שלחו הודעות מוצפנות, לא רק בגרמנית ויפנית, אלא גם בשפות אחרות כגון ערבית, טורקית ופרסית.
גורדון ציין מאוחר יותר שעבודתו כקריפטולוג עבור הצבא נתנה לו את הכלים בהם השתמש מאוחר יותר בעבודתו על הכתב המינואי ובייחוד על הכתב ליניארי א'.
מאוחר יותר, הוצב גורדון במזרח התיכון ושירת במצרים, ארץ ישראל, עיראק ולבסוף באיראן.
שם למד לדבר בפרסית חדשה.
היו לו מספר תפקידים באירן, כולל מתורגמן ומתווך עם קצינים ושליטים מקומיים.
בין לבין גם מצא זמן להמשיך במחקריו המדעיים.
הוא ביקר באתרים ארכאולוגים חשובים של פרס העתיקה, ופרסם חיבור על מספר קערות השבעה ארמיים מהאוסף של מוזיאון טהראן.
לאחר המלחמה, קיבל גורדון משרה מלאה בדרופסי קולג' בפילדלפיה ב-1946. הוא לימד שם עד 1956 ואז באוניברסיטת ברנדייס עוד 18 שנה.
הוא עבר לאוניברסיטת ניו יורק ב-1973, והיה הדירקטור של המרכז לחקר אבלה מובילת המחקר של העיר הסורית העתיקה.
במהלך הקריירה שלו הוא לימד קורסים וסמינרים ופרסם עבודות במגוון נרחב של תחומים.
אלה כללו: ארכאולוגיית שדה, כתב יתדות, מכתבי אל-עמארנה, תנ"ך, עברית, אוגריתית, קערות השבעה ארמיים, לוחות נוזי, כתב ליניארי א', הומרוס, אגיפטולוגיה, חיתית, חורית, שומרית, וערבית קלאסית.
הוא פרש מאוניברסיטת ניו-יורק ב-1989.
גורדון התפרסם בזכות ספריו על אוגריתית- שפה עתיקה מהמאה ה-14 לפנה"ס מעיר לחופי סוריה, שפורסמו ב-1940. הוא התעקש שהספרות האוגריתית מצביעה על קשר תכוף בין דוברי השפה לדוברי העברית העתיקה במזרח הים התיכון.
הוא פרסם גם אוטוביוגרפיה, "A Scholar's Odyssey", שזכתה בשנת 2000 בפרס מהג'ואיש בוק קאונסיל.
את עבודתו ממשיך חלקית תלמידו גארי א' רנדסבורג.
ללא פחד ממחלוקות מדעיות, גורדון תקף את התאוריות המסורתיות על תרבויות יוון והעברים הקדמונים.
בשנות ה-60, הוא פרסם את עבודתו על הכתב המינואי, שחיזק את התאוריה הוותיקה שלו הטוענת כי התרבויות העברית והיוונית צמחו מתרבות שמית קדומה משותפת.
הוא התעקש שהתרבות הזו התפרסה על פני מזרח הים התיכון, מיוון לישראל העתיקה בתקופה המינואית.
גורדון גם האמין שהעברים, הפיניקים, ואחרים, חצו את האוקיינוס האטלנטי, בימי קדם, ושהגיעו לאמריקה הצפונית והדרומית.
דעה זו התבססה על עבודתו על "הכתב מנחל העטלפים" (Bat Creek inscription) שנמצא בטנסי, והכת שנמצא בפאראיבה שבברזיל, וכן על הערכתו את "אבן עשרת הדיברות" מלוס לונאס, ניו מקסיקו.
אמינות האבן מבאט קריק עורערה על ידי הארכאולוג האמריקאי רוברט מיינפורט ומארי קוואס.
לאחר בחינת הקונטקסט הארכאולוגי, הכתב, וחפצים אחרים הקשורים בהם, הם טענו במגזין American Antiquity (2004) שהכתב הועתק מספר של הבונים החופשיים מ-1870, ולכן זהו זיוף של עוזר המחקר שגילה את האבן במאה ה-19.
לגבי הכתב מפראביה, פ' קרוס טען ב-1968 (מספר שנים לפני פרסום ספרו של גורדון) שגם זה זיוף מהמאה ה-19. גורדון אכן הסכים שייתכן שכתב זה הוא זיוף.
1966 לפני היות התנ"ך: הרקע המשותף לתרבות יוון ולעברים
כושר קרבי הוא רמת הכשירות הגופנית והמיומנויות הצבאיות הנדרשת לחייל הלוחם בשדה הקרב.
מוגדר לעיתים כ"יכולתו של החייל לבצע את משימותיו הצבאיות בצורה היעילה ביותר".
הכושר הקרבי נבנה על בסיס הכושר הגופני.
המיומנויות הצבאיות הנדרשות כוללות נשיאת ציוד כבד, הליכה למרחקים גדולים, גם בתנאי שטח קשים, נשיאת פצועים, ניווט והתמצאות בלחץ זמן, וירי לאחר מאמץ.
מרכיב נוסף הוא איתנותו של הלוחם - חוסן פיזי ונפשי, ביטחון עצמי, והיכולת לתפקד בתנאי אי-ודאות, עייפות, רעב ולחץ.
לפיתוח ושימור רמת הכושר הקרבי נדרשים אימון יומיומי לאורך זמן, וידע מקצועי.
תוכניות אימונים מסודרות והדרגתיות, לפי סרגל מאמצים, מצמצמות נזקים רפואיים, כמו שברי הליכה, העלולים להיגרם עקב אימון יתר.
מערך הכושר הקרבי הוא הסמכות העליונה בתחומי הכושר הגופני והקרבי בצה"ל.
ראשיתו ב"שרות אימון גופני" שהוקם בתקופת מלחמת העצמאות, כהמשך לפעילויות הספורט השימושי והחינוך הגופני המורחב (חג"ם) בהגנה.
מדריכי ספורט (מד"סים), ומאוחר יותר מדריכי אימון גופני (מדא"גים), שולבו ביחידות צה"ל מראשיתו.
השימוש בשם "כושר קרבי", מאז סוף 1976, מסמן מעבר לתפיסה רחבה יותר ומקצועית יותר של התחום.
המערך כפוף למפקדת קצין חיל רגלים וצנחנים ראשי בזרוע היבשה.
בין תפקידיו, לאשר תוכניות אימונים להגברת הכושר, ולבצע בקרה על רמת הכושר הקרבי.
כלקח ממלחמת לבנון השנייה ב-2006 הוגברה הפעילות.
בין הרמ"חים הבולטים לאורך השנים היו יוסי היימן ואבי מויאל.
בית הספר לכושר קרבי (בה"ד 8) צמוד למכון וינגייט.
מאז 2002 מתקיימת אחת לשנה אליפות צה"ל למפקדים, שהתפתחה ל-18 מקצועות תחרותיים ו-16 מקצועות עממיים.
אף שרוב הפעילות מתנהלת ביחידות קרביות, במהלך הכשרות ואימונים, עוסק מערך הכושר הקרבי גם באנשי הקבע.
תוכנית "אורח חיים בריא", שהתגבשה ב-2008, מסייעת למשתתפיה בתחומי התזונה, הכושר הגופני, והפסקת עישון.
אנשי המילואים נמצאים רוב זמנם מחוץ לצבא, ושימור הכושר הקרבי שלהם לא בשליטתו.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים (1973) עסקה ועדת אגרנט גם בשאלת הכושר הקרבי, וקבעה שיש צורך בתוכניות אימונים מיוחדות שיאפשרו לאנשי מילואים לשמור על הכושר הגופני שלהם.
הבעיה חזרה ועלתה בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
עם זאת, מעולם לא יושמה תוכנית שכזו.
צבאות רבים עורכים למתגייסים, בפרט למועמדים לשירות בכוחות מיוחדים, מבחני מיון.
בישראל מתקיימים קורסים פרטיים להכנה לצה"ל, הכוללים פיתוח של הכושר הקרבי, והם מוצעים לבני נוער לפני גיוסם, במיוחד לקראת גיבושים של יחידות מובחרות.
עמדת צה"ל כלפי חוגים אלה השתנתה, מביקורת ואף התנגדות בעבר, לתמיכה וקשר ממוסד עיריות, מתנ"סים ובתי ספר מקיימים קורסים דומים ללא תשלום.
כּוּשָׁן היה שמם בתנ"ך של שבטים נוודים.
ספרות המחקר מציינת כי שמם אצל עמי המזרח התיכון היה גם כוּשָׁוּ.
על פי השערת החוקרים, חלק משבטי כושן נטמעו בשבטי מדין.
בני השבט מוזכרים בתפילתו-נבואתו של הנביא חבקוק, בהקשר למדין:
ובספר דברי הימים בהקשרו של המלך יהורם, בהקשר של שבטים ערבים נוודים:
על פי ממצאים ארכאולוגים שנמצאו בנגב החוקרים העלו השערה, כי השבטים פעלו בסביבתו בעיקר בתקופת הברונזה התיכונה.
מבני כושן היו כנראה האישה הכושית רעיית משה רבנו (שעל פי חלק מהפרשנים הייתה צפורה המדיינית), וזרח הכושי.
כורש הראשון (בפרסית עתיקה: Kuruš; בפרסית: کوروش; ביוונית: Κῦρος) היה מלך אנשאן בין השנים 600-580 לפני הספירה (חלק מהחוקרים טוענים כי מלך בין 652-600 לפני הספירה).
נכדו המפורסם היה כורש הגדול, הידוע גם ככורש השני.
כורש היה בן השושלת האחמנית.
ככל הנראה היה נכדו של האחמניש ובנו של צ'ישפיש.
לפי אחת הסברות, בניו של צ'ישפיש חילקו את הממלכה ביניהם לאחר מותו.
כורש מלך על אנשאן, ואחיו ארירמנס מלך על פרס.
תיארוך תקופת המלוכה אינו ודאי.
יש חוקרים המציעים לזהותו עם מלך בשם "Kuras of Parsumas", המוזכר לראשונה בסביבות שנת 652 לפני הספירה.
באותה שנה שמש-שום-אוכין, מלך בבל (668-648 לפנה"ס) התמרד נגד אחיו הגדול אשורבניפל, מלך אשור (668-627 לפנה"ס).
Kuras מוזכר כשותף לברית צבאית עם הבבלי.
המלחמה בין שני האחים הסתיימה ב-648 לפנה"ס בתבוסה והתאבדות של שמש-שום-אוכין.
Kuras מוזכר שוב בשנת 639. באותה שנה אשורבניפל הצליח להביס את עילם והפך לאדונם של בעלי בריתו לשעבר.
בנו הבכור ארוקו (Arukku) נשלח לאשור כדי לחלוק כבוד למלכו.
Kuras נעלם מהתיעוד היסטורי, אך הצעת הזיהוי שלו עם כורש מסיית לחבר את השושלת האחמנית לאירועים החשובים של המאה ה-7 לפנה"ס.
כורש כנראה המשיך לחלוק כבוד לבניו ויורשיו אשור-אתיל-אילני (מלך בין 627-623 לפנה"ס) וסין-שר-אישכון (מלך בין 623 ל-612 לפנה"ס).
שניהם התנגדו לברית בראשות Cyaxares מלך מדי (633-584 לפנה"ס) ונבופלאסר מלך בבל (626-605 לפנה"ס).
בשנת 612 לפני הספירה, הצליחו בעלי הברית ללכוד את הבירה האשורית נינוה, ולמעשה סימנו את סוף האימפריה האשורית.
שרידי הצבא האשורי תחת אשור-אובליט השני (מלך בין 612-609 לפנה"ס) המשיכו להתנגד מחרן.
מדי ובבל חילקו ביניהן את אדמות האימפריה אשורית, ונראה שאנשאן נפלה בידי הבבלים.
כורש סיים את חייו, כנראה, תחת שלטונו של Cyaxares או של Astyages בנו (584-550 לפנה"ס).
כורש הוחלף על ידי בנו כנבוזי הראשון, ונכדו היה כורש הגדול, מייסד האימפריה הפרסית.
לפיכך, תיארוך חייו ושלטונו ממקמים את כורש הראשון יותר ממאה שנה לפני נכדו.
ייתכן שהוליד את כנבוזי בגיל מבוגר ושמת בגיל מתקדם.
יש הטוענים שכורש ו-Kuras היו דמויות נפרדות ושאין קשר ברור ביניהם.
נראה שכורש שלט בתחילת המאה ה-6 לפנה"ס ושלטונו היה חסר אירועים.
בשל מחסור בתיעוד מספק לתקופה היסטורית זו, אין לדעת איזו תאוריה נכונה יותר.
בהנדסת טילים, כושר התמרון, הוא גודל המוגדר על ידי היחס בין התאוצה הרדיאלית (lateral acceleration) המקסימלית וזמן התגובה האופייני של מערכת הבקרה של הטיל.
לרוב נמדד ביחידות של מטר לשנייה בשלישית [m/s^3].
כושר התמרון מגדיר את היכולת של הטיל להגיב לשינויים בסביבה ולהתמודד מול מטרה מתמרנת.
כולל מעבר בין שני מצבי ניהוג שונים בזמן מינימלי.
באופן אינטואיטיבי, כושר התמרון של הטיל הוא מדד ליכולתו לנוע במסלולים בעקמומיים דמוי סללום, והוא מתבטא בשינויי כיוון במסלול הטיל.
מנקודת מבטו של עצם הנמצא בתוך הטיל, כושר התמרון מתבטא בקצב שינוי המשקל שלו.
כורש המכונה הצעיר (בפרסית עתיקה: 𐎤𐎢𐎽𐎢𐏁, ביוונית: Κύρος ο νεότερος; המאה ה-5 לפנה"ס - 401 לפנה"ס) להבדילו מכורש הגדול.
היה נסיך פרסי שהתפרסם בזכות המרד שהנהיג נגד אחיו ארתחששתא השני.
במהלך המרד השתמש כורש בשכירי חרב יוונים, ולאחריו פתחו היוונים במסע ארוך הביתה שתואר בספרו של קסנופון "אנבסיס".
כורש היה בנו השני של מלך פרס האחמנית דריווש השני ואשתו פריסאטיס.
נהוג כיום לתארך את שנת לידתו כ-424 לפנה"ס או 423 לפנה"ס, הוא נקרא על שמו של כורש הגדול.
היה לו אח גדול בשם ארסקס (לימים ארתחששתא השני), ושני אחים קטנים בשם אוסטאנס ואוקסטארס.
מעט מאוד ידוע על ילדותו, פלוטרכוס בחיבורו "חיי ארתחששתא" כותב שהוא היה הבן המועדף על אמו, וכי משחר נעוריו נודע כפזיז וחם מזג, בעוד ארסקס נודע כמעודן ומתון.
קסנופון בחיבורו "אנבסיס" כותב, שהוא נודע כרוכב מצטיין והתבלט בשימוש בכידון ובחרב, וכן מציין שבצעירותו הרג דוב פראי.
בשנת 407 לפנה"ס בעוד המלחמה הפלופונסית משתוללת ביוון, מונה כורש בידי אביו כסטרפ של אסיה הקטנה, וסרדיס נקבעה כמקום מושבו.
מטרתו הייתה לדאוג לשיתוף פעולה פרסי מלא עם הספרטנים, ולהילחם באתונאים.
כורש נפגש עם ליסנדרוס, מפקד הצי הספרטני, והלה מצא חן בעיניו.
כורש נתן לליסנדרוס תקציב לבניית צי, שעמו ניצח ליסנדרוס את המצביא האתונאי אנטיוכוס בקרב נוטיון.
אולם בשנה הבאה הגיע לזירה מפקד ספרטני חדש, קליקרטידס.
כורש התייחס אליו בחשדנות ולא נתן לו את הסכומים הדרושים לבניית צי.
קליקרטידס נאלץ לגייס תרומות מערי אסיה, והצי שלו אבד בקרב ארגינוסאי.
בספרטה הבינו שהם זקוקים לכסף הפרסי אם ברצונם לנצח.
אולם כורש בטח בליסנדרוס בלבד, וחוקי ספרטה אסרו על הענקת משרת הנאוארכוס (מפקד הצי) לאיש אחד יותר מפעם אחת.
לפיכך בשנת 405 לפנה"ס מונה ליסנדרוס לאפיסטולאוס (סגן מפקד הצי), אולם למעשה שרביט הפיקוד היה בידיו.
אולם אז חלה המלך דריווש ונטה למות, כורש הבין שסיכויו לרשת את הכתר יהיו רבים יותר אם יהיה לצד אביו במותו.
ועל כן מיהר לשושן, וביצע צעד חריג כאשר מינה את ליסנדרוס כסטרפ במקומו.
פריסטיס התאמצה מאוד שכורש שהיה המועדף עליה יזכה בכתר, אולם ללא הועיל וארסקס הבכור הוכתר בשם "ארתחששתא השני".
כורש הואשם בניסיון לרצוח את המלך החדש בזמן טקס ההכתרה, אולם פריסטיס השפיעה על ארתחששתא לבטל את האישום, וכורש הוחזר לתפקידו הקודם כסטרפ סרדיס.
אולם כורש לא אמר נואש, והחליט לקחת את המלוכה בכוח.
מהיכרותו האישית עם היוונים הוא הכיר את יתרונותיהם כלוחמים, המלחמה הפלופונסית שהסתיימה בעקבות קרב אייגוספוטמוי הותירה אלפי יוונים מובטלים, והללו היו נכונים להשכיר עצמם כשכירי חרב לכל המרבה במחיר.
כורש גייס 12,000 יוונים כאלו תחת פיקודו של קלארכוס (לשעבר מושל ביזנטיון מטעם ספרטה), והללו התאמנו בסרדיס בעוד כורש מחכה להזדמנות הנכונה להכות.
נאמניו של ארתחששתא הזהירו אותו מפני כורש, אולם אמו הגנה עליו והרגיעה את חשדותיו.
השכירים היוונים לא ידעו לשם מה שכרו אותם וסברו שמדובר במריבה של כורש עם טיספרנס סטרפ קאריה.
בראשית שנת 401 לפנה"ס ריכז כורש את כל צבאו בסרדיס, וטען שהוא יוצא למלחמה על הפסידים, עם עקשן שמעולם לא נכנע לפרסים וישב בהרי טורקיה.
אולם טיספרנס חשד בו ויצא עם 500 פרשים לשושן להזהיר את המלך, ארתחששתא בלחץ אמו החליט לחכות.
כורש גם ניסה לפתות את ספרטה לסייע לו, הספרטנים התלבטו, מחד הם חבו חוב גדול לכורש על עזרתו במיגור האתונאים, ומאידך חששו להתעמת עם פרס.
אולם לבסוף השתכנעו ושלחו 700 הופליטים, ו-35 ספינות לעזרת כורש.
לטענת קסנופון צבאו של כורש כלל 100,000 חיילים, הערכות מודרניות מצמצמות את המספר ל-30,000, לא כולל 12,000 שכירים יוונים.
בראשית מרץ פתח כורש במסע מזורז לעבר שושן, המסע התנהל בעצלתיים ואפשר לארתחששתא לגייס במהירות את צבאו.
הצדדים נפגשו בספטמבר בקרב קונקסה שנערך 25 קילומטרים מצפון לבבל, השכירים היוונים גברו על חיל הרגלים הפרסי, אולם כורש שפיקד על חיל הפרשים נהרג בקרב וצבאו התפזר.
שכירי החרב שלו נותרו מבולבלים, בלי פרנסה וללא מעסיק.
וכך יצאו למסעם המפורסם שנודע בשם "מסע הרבבה", ותואר בספרו של קסנופון "אנבסיס".
כושית הוא שיר ארוטי מאת המשורר הצרפתי סטפאן מלארמה שנכתב בטורנון בשנת 1864 או 1865.
השיר מתאר אקט יחסי מין בין אישה שחורה לילדה לבנה ועוסק בבוטות ובישירות בנושאים של לסביות, פדופיליה וסקופופיליה.
מלארמה כתב בפריז של ימי האסכולות האמנותיות המהפכניות המודרניסטיות של מפנה המאה: הקוביזם, פוטוריזם, דדאיזם, וסוריאליזם.
הוא היה מראשי תנועת הסימבוליזם וצוטט כיוצר הסבור כי "יש לתאר לא את הדבר כשלעצמו אלא את האפקט שהוא יוצר." מלארמה, שהיה מיודד עם הצייר אדואר מאנה, ייסד סלון ספרותי-אמנותי נודע ונחשב שבין פוקדיו נמנו ויליאם בטלר ייטס, ריינר מריה רילקה, פול ורלן.
גרסה נוספת, שונה במעט, של השיר פורסמה בעיתון תחת השם תמונה גרוטסקית (שפתיים ורודות) (צרפתית: (Image Grotesque (Les Lèvres roses).
בשל נועזותו הרבה, "כושית" נערך החוצה מספר השירים של מלארמה שפורסם לאחר מותו של המשורר בשנת 1899 ולא נכלל בו.
תרגם מצרפתית: אמיר שומרוניUne Négresse
השיר הוא שיר ארוטי/פורנוגרפי עם סצנה סיפורית (בניגוד לתיאורית) – הכוללת תנועה, כאשר כל מהלך בשיר מנומק על ידי קודמיו.
בשיר מופיעים נושאים שנויים במחלוקת רבים: סקופופיליה, יחסי מין לסביים, פדופיליה, מין אוראלי ויחסי מין בינגזעיים.
הדמויות בשיר הן הכושית, שבהתאם לסטריאוטיפים קולוניאליסטיים מתוארת כפראית ורחבת ממדים ובניגוד אליה הילדה הלבנה, היא הקרבן, שברירית, קטנה ובעלת גוף בוסרי.
הילדה מתוארת כלובשת שמלה בלויה ומכאן ניתן להסיק כי היא אולי עניה, בת למעמדות נמוכים.
היחסים בין השתיים כאמור ניגודיים.
הכושית זרה וחייתית, בטוחה בעצמה, צוחקת ומשתעשעת, ומתנהגת כמי שמשתייכת למעמד חברתי גבוה יותר, שעה שהילדה הלבנה מקומית, מצייתת ומבצעת.
השיר כתוב ביד דובר אוקטוראלי, יודע כל, בעל מאפיינים של דובר עד.
בשיר קיימת הערה סיטואציונית, המשקפת עמדה של צופה מהצד: "חזירה זו".
הערה זו, ועוד מספר אלמנטים, מלמדים שהדובר אמנם חיצוני אך הוא צופה בסצנה מהצד, אולי מן המחבוא.
לשיר אווירה של ריגוש ותאוות בשרים אקזוטית ואסורה.
נימת הדובר בשיר רצופה בדימויים ושמות תואר רגשניים כגון 'איילה מפוחדת', 'פיל משוגע' ו'פה מוזר'.
בנוסף, מדמה הדובר בשיר את איבר המין הנשי לקונכייה.
דימוי זה, פסטורלי ועדין, הוא אנטיתיזה ל'חזירה' בתחילת השיר.
שני הדימויים משקפים הערות סיטואציוניות של המספר, ושניהם נמצאים בשני קצות המנעד של קו השינוי שחל בצופה המציצן.
עובדה זו ממצבת את הדובר כגיבור בשיר.
גיבור ספרותי, פרוטגוניסט, הוא הדמות שבלעדיה סיפור המעשה לא מתקדם, הנושא על שכמו את המסר שהמחבר מבקש להעביר לקורא והוא הדמות המשתנה במהלך הסיפור או הסצנה.
שתי הנשים אינן ממלאות את התנאים הללו ולכן הדובר המציצן הוא הגיבור האמיתי של השיר.
הוא המספר, נקודת מבטו היא הקובעת, והוא הדמות המשתנה: הוא הופך מנסער למהופנט, מחסר ניסיון למנוסה.
בתיאוריו הוא מציף את תופעת הסקופופיליה וקורא תיגר על ההגמוניה הבורגנית הלבנה בתקופת צרפת הקולוניאליסטית.
כורש ברנור (נולד ב-1965) הוא קצין משטרה בדרגת תת-ניצב בדימוס, שבתפקידו האחרון היה מפקד המכללה הלאומית לשוטרים.
הוא למד בפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב.
בשנת 1983 התגייס לצה"ל, שירת בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים ונטל חלק בלחימה בלבנון.
לאחר קורס קצינים שירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגת מסלול בגדוד.
ברנור התגייס למשטרת ישראל ב-1996. שירת כקצין חקירות במרחב שרון ולאחר מכן עבר ליחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה ובינלאומית (יאחב"ל) ושימש בה ראש מפלג פשיעה מאורגנת.
בין הפרשות בהן עסק ביאחב"ל היו המעילה בבנק למסחר, חקירת חשדות לשחיתות של אריאל שרון וולדימיר גוסינסקי וכן שימש ראש צוות החקירה המיוחד של יצחק אברג'יל ושל אסי אבוטבול שהביא להרשעתו כראש ארגון פשע.
בהמשך שימש קצין אגף החקירות והמודיעין במרחב השרון וב-2011 מונה לראש מחלקת התיאום המבצעי באגף החקירות והמודיעין.
שימש ממלא מקום מפקד זרוע חקירות ביאחב"ל ובאפריל 2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, תפקיד במסגרתו הוביל את החקירות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו.
שירת בתפקיד עד דצמבר 2018. במרץ 2019 מונה למפקד המכללה הלאומית לשוטרים.
בשנת 2024 היה החוקר ברנור אחד מהעדים במשפט נתניהו.
בספטמבר 2024 פורסם כי ברנור הודיע למפכ"ל המשטרה דני לוי על רצונו לפרוש מהמשטרה.
ברנור פרש מהמשטרה בראשית 2025.
ברנור בעל תואר ראשון ושני בקרימינולוגיה והוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
כּוִּשׁיתַה בַּת-אֵילָת הוא ספר ילדים מאויר שכתבה ואיירה האמנית, מחלוצות האיור בארץ ישראל, איזה הרשקוביץ (על עטיפת הספר מופיע שמה הפרטי בלבד - איזה).
הספר יצא בשנת 1962 בתל אביב בהוצאת נחום טברסקי, בסדרת הספרים "ספריה לילד - עִזָה".
הסיפור שבספר ילדים זה סובב סביב חתולה בשם "כושיתה", ילידת העיר אילת שהרשקוביץ הייתה מראשוניה.
הספר הקצר כולל את הרפתקאותיה של כושיתה, המתרוצצת לחוף הים, דבר המקשר אותה לאילת השוכנת לחוף הים האדום.
לאורך כל הסיפור מתפעלת ומתפעמת כושיתה מן העולם הגדול והיפה הסובב אותה.
בראשית הסיפור רצה כושיתה לים ומשתובבת עם דגיו.
לאחר מכן היא צופה בעולם הגדול ובחיותיו, ומחליטה כי היא "תלך לבדה לראות את הכל" - היא "חתולה עצמאית!".
בסיומו של הסיפור מציגה הרשקוביץ כיצד מאז לידתה הייתה כושיתה סקרנית.
מאז נולדה לצד שתי אחיותיה, ב"סלסלה אחת", החלה לחקור את העולם הסובב אותה.
כושר גופני הוא אלבום הבכורה של צמד ההיפ הופ הישראלי כהן@מושון.
האלבום יצא לאור ב-13 באפריל 2008 דרך חברת התקליטים הישראלית הד ארצי.
האלבום הופק על ידי מיכאל כהן, חצי מהצמד, ואורי שוחט.
האלבום נתמך על ידי הסינגלים "באסה", "פאן פאן פאן" ו-"מה קורה לי".
השיר "מה קורה לי", מתוך האלבום, זכה להצלחה רבה תוך שהגיע למקום ה-9 במצעד השבועי של רדיו אמצע הדרך, ולמקום השני במצעד השבועי של רדיו ירושלים.
בספטמבר 2018 חגגו כהן@מושון עשור לאלבום במופע במועדון הבארבי בתל אביב.
"כּוּשִׁי כֶּלֶב קָט" הוא שיר ילדים עברי מאת אנדה עמיר-פינקרפלד שנכתב בשנות ה-40 והולחן על ידי יצחק אדל.
השיר מספר על כלב קטן שנשאר לבד בבית והציל את תרנגול הבית משועל.
כל הילדים אוהבים אותו, ושרים ורוקדים לכבודו.
הוא זכה לביצועים מגדולי הזמרים של תקופות שונות, ביניהם יפה ירקוני, דליה פרידלנד ועוזי חיטמן.
השיר נכתב בשנות ה-40 על ידי אנדה עמיר-פינקרפלד, והולחן על ידי יצחק אדל.
הוא בוצע על ידי יפה ירקוני בתקליט "שירי ילדים כבקשתך" (1958) ועל ידי מרים אביגל בתקליט "מרים אביגל: שירי ילדים" (1960).
בשנות ה-60 ניסתה ישראל לפתח את הידידות עם מדינות אפריקה.
בעקבות המלצת משרד החוץ לא להשתמש בביטוי "כושי" בציבור, נאסר השיר להשמעה ברדיו, על אף תמימותו הברורה והיעדר פנייה לצבע עור או גזע ("כושי" בשיר הוא שם הכלב עליו מדובר).
מאוחר יותר העניין נשכח, והשיר בוצע מחדש על ידי זמרים ישראלים מפורסמים, בהם עוזי חיטמן, ציפי שביט, דליה פרידלנד, אסנת פז ועוד.
מאז הפך השיר לקלאסיקה ישראלית, ועד היום נחשב בעיני רבים כאחד משירי הילדים הגדולים בכל הזמנים.
יפה ירקוני, "שירי ילדים כבקשתך", 1958
מרים אביגל, "מרים אביגל: שירי ילדים", 1960
דליה פרידלנד, "30 להיטים לפעוטות", 1974
עוזי חיטמן, "שירים קטנים", 1990
כֻּתְנָה היא סיב רך הצומח סביב זרעי צמח הכותנה (Gossypium) שבמשפחת החלמיתיים.
סיב זה משמש לרוב לטווית חוטים ואריגתם לבד רך ונושם.
כותנה היא גידול נציל מאוד – רק כ-10% מהחומר הגולמי נהרס במהלך עיבודה.
כאשר נוקתה והוסרו ממנה שאריות של שעווה וחלבונים, נותר פולימר טבעי של תאית טהורה.
פולימר זה מאורגן במבנה סיבי הנותן לו כוח, עמידות וגמישות יוצאי דופן.
כל סיב מורכב מעשרים עד שלושים שכבות תאית המאוגדות במבנה דמוי קפיצים.
כותנה היא חומר הגלם המועדף לייצור בדים קלים וחולצות באזורים חמים מזה אלפי שנים.
עדות קדומה מלפני כ-7,000 שנה לשימוש בסיבי כותנה נמצאה באתר תל צף ליד בית שאן, על ידי חוקרים מאוניברסיטת חיפה ומאוניברסיטת סטנפורד.
ישנן עדויות על טווית בדי כותנה במצרים הקדומה במאה ה-12 לפנה"ס, ושרידי בד כותנה שנמצאו במערות במקסיקו תוארכו כבני 5,000 שנה.
ההתייחסות הכתובה המוקדמת ביותר לכותנה היא בהודו, בכתבי הריג ודה המתוארכים ל-1500 לפנה"ס.
כאלף שנים מאוחר יותר כתב ההיסטוריון היווני, הרודוטוס, אודות הכותנה ההודית: "ישנם עצי פרא שם, שפריים הוא צמר העולה בטיבו וביופיו על זה של הכבש.
ההודים מכינים את בגדיהם מצמר עצים זה".
לכותנה יש גם היסטוריה עתיקה ביהדות.
במשנה () מוזכר צמח בשם "צמר גפן" (או לפי גרסת התלמוד הירושלמי – "גפן הצמר") שחכמים אסרו לזרוע בסמוך לו זרעים שאסורים בנטיעה לצד הגפן, בשל דמיונו לגפן.
לפי מרבית הפרשנים כוונת המשנה היא לכותנה, שעליה דומים לעלי הגפן.
מכאן גם מקור השם המודרני של צמר הגפן המיוצר מהכותנה.
הנוסע היווני פאוסניאס כתב ב כי "הארץ היוונית היחידה המגדלת צמר גפן היא אליאה.
הצמר שם עדין כמו צמר-הגפן הגדל ביהודה, אך פחות צהוב ממנו".
יש עדויות על גידול כותנה גם בתקופה הצלבנית והערבית, והחל מסוף מאה 19 נעשו ניסיונות גידול במושבות היהודיות, שלא צלחו בגלל חוסר ידע מקצועי, מזיקים, יבולים דלים ומחסור בכח אדם מיומן.
תעשיית הכותנה ההודית נסקה בתקופת המהפכה התעשייתית תחת השלטון הבריטי, כאשר הומצאו "ג'ני הטווה" (1764) והנול הממוכן של ארקרייט (1769), ואפשרו ייצור המוני וזול של אריגי כותנה בבריטניה.
יכולת הייצור השתפרה עוד יותר עם המצאת מנפטת הכותנה בידי אלי ויטני ב-1793.
יש המשערים כי בלשון מגילת אסתר, כותנה כונתה 'כרפס' בפסוק "חור כרפס ותכלת" (אסתר א, ו), מילה שמקורה בשמה של הכותנה בהינדי, שהתגלגל גם לשם הערבי ומשם לשם הלטיני, Gossypium.
במשנה (כלאיים זף ב) מוזכר צמח בשם "צמר גפן" (ובתלמוד הירושלמי – גפן הצמר) מצוין שהוא דומה לגפן.
רבים מזהים צמח זה ככותנה, שעליה דומים לעלי גפן, והסיבים הלבנים שלה – לצמר.
במאה השנייה הזכיר הנוסע היווני פאוסניאס גידול צמר גפן בישראל, ועדויות נוספות לכך מופיעות בתקופה הצלבנית, בתקופה הערבית ובמאות ה-17, ה-18 וה-19.
במהלך ראשית הציונות והתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל נעשו כמה ניסיונות לגדל כותנה בארץ, אך הם לא צלחו, בעיקר בשל גידול זנים שהתפוקה שלהם נמוכה, העלות הגבוהה של קטיף ידני, וזיפית שפגעה בגידולים.
גידול מסחרי של כותנה החל בשנת 1953 לאחר שזרעים הובאו על ידי אחיעם בן יעקב מחוות הכותנה של סם המבורג בלוס בנוס שבקליפורניה, יחד עם תכשיר הדברה נגד זיפית.
שדה הכותנה הראשון נזרע על ידו בתחילת אותה שנה בקיבוץ ניר עם שבנגב, ובהמשך גם במשואות יצחק, ובשני אתרים בעמק בית שאן.
הקטפת הראשונה הובאה לארץ ב-1956. בשיא גידול הכותנה בישראל עובדו 600 אלף דונם בשנה.
במאה ה-21, אחרי שנים שבהם חל צימצום בגידול הכותנה בישראל, חזרו חקלאים בישראל לגדל כותנה בעקבות עליית מחירים בעולם.
כותנה גדלה באזורים רבים בעולם, רובם בעלי אקלים חם.
כיום נזרעים זנים המפיקים סיבים רבים יותר הודות לברירה מלאכותית.
, שהפיקו 21 מיליון טונות כותנה.
הכותנה המצרית, ההודית וזו הגדלה באוזבקיסטן ושכנותיה נחשבת לבעלת איכות גבוהה ביותר המתבטאת בסיביה הארוכים והנוחים לטוויה.
גידול הכותנה מסתמך רבות על דשנים ומדבירי מזיקים מלאכותיים, אך כיום מתפתחת נטייה גוברת להעדפת כותנה אורגנית.
בישראל התפתח גידול הכותנה שכן ניתן להשקותה במי קולחין.
בעבר היה קטיף הכותנה מלאכה ידנית קשה, ובארצות הברית היה נחלתם של העבדים השחורים.
כיום הקטיף והעיבוד ממוכן מראשיתו ועד סופו, ומתחיל בקטפת המפרידה את הכותן מהשיח, ממשיך בעגלת הביניים המובילה את הכותן למהדק, מכשיר זה המופעל בלחץ שמן בונה בעזרת משקולת הנעה על שרשראות ערימות מרובעות, אשר מכוסות ביריעות פלסטיק להגנה מן הגשם עד להובלתן למנפטה.
כיום מיוצרות קטפות חדשות אשר יוצרות בעצמן ערימות מרובעות (CASE) או עגולות (JOHN DEERE) ובכך מייתרות את הצורך בעגלות הביניים ובמהדק ומביאות לחיסכון בכוח אדם ודלק.
במנפטה מופרדים הסיבים מהזרעים והתרמילים.
מהזרעים ניתן להפיק שמן או להשתמש בפסולת המנפטה למאכל בהמות.
את הסיבים טווים לחוטים ואורגים לבד, אותו ניתן למרצר, לצבוע ולעבד במגוון אופנים.
בנוסף לתעשיית הבדים, משמשת הכותנה לייצור רשתות דיג, פילטרים לקפה, לשימוש רפואי (צמר גפן הוא למעשה כותנה טהורה מעוקרת) ולייצור נייר.
הנייר הסיני הקדום היה מיוצר מכותנה, כמו גם שטר הדולר האמריקני המודרני ונייר המכתבים הפדרלי.
גם צינורות כיבוי אש היו עשויים בעבר מכותנה.
בדי הג'ינס והטריקו הפופולריים הם כמעט תמיד בדי כותנה.
ב-1844 גילה האנגלי ג'ון מרסר שהשריית הכותנה בסודה קאוסטית (NaOH) משפרת רבות מתכונותיה.
הכותנה שעברה טיפול זה מכונה כותנה ממורצרת (Mercerized cotton) והיא מתאפיינת בברק, חוזק וגמישות גבוהות משל כותנה רגילה.
מגעה של הכותנה הממורצרת נעים יותר משל כותנה שלא עברה תהליך זה.
בנוסף, הכותנה הממורצרת סופגת לחות טוב יותר מכותנה רגילה – תכונה חשובה עבור מוצר טקסטיל, אשר מקנה לה ספיגת צבע טובה יותר בתהליך הייצור, ספיגת זיעה גבוהה יותר במהלך השימוש, ותגובה טובה יותר לכביסה.
כותנה מהונדסת גנטית פותחה בעיקר להקטנת התלות במדבירי חרקים.
כותנה זו רווחת בעולם ונטען כי היא דורשת עד 80% פחות מדבירי חרקים מכותנה רגילה.
כ-20% מיבול הכותנה העולמי הוא מהונדס גנטית, בעוד שבארצות הברית עומד השיעור על 73% (בשנים 2002–2003 לפי נתוני ISAAA).
באוסטרליה הייתה הכותנה המהונדסת-גנטית לכישלון.
היבולים היו נמוכים מהמצופה, והכותנה האביקה זני כותנה מקומיים תוך גרימת שלל בעיות משפטיות לחקלאים.
זן משופר שיובא ב-2003 הביא לחדירה של 15% כותנה מהונדסת באוסטרליה, עם צפי של 80% בשנת 2004, עת ייאסר לגדל את הזן הראשון.
כּוּתָאיסי (בגאורגית: ქუთაისი) היא עיר במערב גאורגיה ובירת מחוז אימרתי.
העיר שוכנת בחלקו הצפוני של מישור קולכתי (კოლხეთის დაბლობი), סמוך להרי הקווקז הגדול, על שתי גדותיו של הנהר ריוני, ומרוחקת 221 ק"מ מערבית לטביליסי, בירת גאורגיה.
בכותאיסי הייתה מרוכזת הקהילה היהודית הגדולה ביותר בגאורגיה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של גאורגיה משנת 2024, התגוררו בעיר 161,200 בני אדם, והיא העיר השלישית בגודלה במדינה, אחרי טביליסי ובתומי.
כותאיסי משתרעת על שתי גדות נהר הריוני, ונמצאת בגובה 125–300 מטר מעל פני הים.
ממזרח ומצפון-מזרח היא נתחמת על ידי מרגלות ההרים הצפוניים של אימרתי, מצפון ברכס סמגורלי וממערב ומדרום בקרקעות החקלאיות של מישור קולכתי (კოლხეთის დაბლობი).
האקלים בכותאיסי הוא סובטרופי לח, עם זרימות אוויר מונסוניות מהחוף, האופייני למישור קולכתי בסתיו ובחורף.
הקיץ בדרך כלל חם, ויחסית יבש, ואילו החורף רטוב וקר.
הטמפרטורה הממוצעת בעיר היא 14.5 מעלות צלזיוס.
ינואר הוא החודש הקר מבין חודשי השנה, עם טמפרטורה ממוצעת של 5.2 מעלות צלזיוס, ויולי הוא החודש החם ביותר, עם טמפרטורה ממוצעת של 23 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הנמוכה ביותר שנמדדה הייתה 17- מעלות צלזיוס, ואילו הגבוהה ביותר הייתה 44 מעלות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1530 מ"מ בשנה, והגשם יכול להופיע בכל עונות השנה.
לעיתים קרובות מכסה שלג כבד את העיר (מגיע ל-30 ס"מ או יותר לסופת שלג) בחורף, אבל השלג המכסה את העיר בדרך כלל נמס תוך מספר ימים.
כותאיסי חווה רוחות מזרחיות חזקות בקיץ הנושבות מההרים הסמוכים.
על פי מחקרים ארכאולוגיים, שימשה כותאיסי כבירת ממלכת קולכיס באלף השני לפנה"ס.
סברה רווחת בקרב ההיסטוריונים היא כי כאשר אפולוניוס מרודוס כתב לגבי יאסון והארגונאוטים ומסעם האגדי לקולכיס, כותאיסי או בשמה הקדום איה, הייתה היעד הסופי למסע, ומקום שלטונו של המלך אאטי.
משם חטפו הארגונאוטים לפי המיתולוגיה היוונית את גיזת הזהב.
מן המאה ה-6 לפנה"ס ועד המאה ה-7 לספירה הייתה בירת הממלכה המערב-גאורגית אגריסי.
בשנת 975 שוחררה והייתה בירת הממלכה הגאורגית המאוחדת עד שחרורה של טביליסי ב-1122. עד המאה ה-15 הייתה חלק מהממלכה המאוחדת ועם התפרקותה באותה מאה - בירת ממלכת אימרתי, שנכבשה על ידי האימפריה הרוסית ב-1810. בשנת 1881 יצא לאור העיתון המודפס הראשון בכותאיסי, "שרוֹמָה" ("עמל"), שהכיל תעמולה של רעיונות סוציאליסטיים.
הוא נסגר שנתיים מאוחר יותר.
תחת השלטון הסובייטי התפתחה כמרכז תעשייתי חשוב, במיוחד אחרי מלחמת העולם השנייה.
המפעל הגדול ביותר בעיר היה לייצור משאיות, והוא העסיק למעלה מ-20,000 פועלים.
עם עצמאותה של גאורגיה ב-1991, כותאיסי סובלת ממצוקה כלכלית כתוצאה מקריסת קשרי-הגומלין עם מערך הייצור המבוזר של הכלכלה הסובייטית המתוכננת.
מבחינה מנהלית, כותאיסי היא בירתו של מחוז אימרתי.
בכותאיסי הייתה מרוכזת הקהילה היהודית הגדולה ביותר בגאורגיה, ועד גל העלייה הראשון, בשנות ה-70 של המאה ה-20, מנתה למעלה מ-20,000 נפש.
בעקבות גל העלייה של שנות ה-90, עזבו את המקום מרבית היהודים, ובתחילת המאה ה-21 מונה הקהילה עשרות משפחות בלבד.
בעיר ניצב עדיין בית הכנסת המפואר של הקהילה, שנחנך ב-1887, אחד משלושת בתי הכנסת שהיו בעיר.
השלטונות המקומיים מטפחים את הרכוש הציבורי היהודי כיום, גם בהיעדר קהילה מאורגנת.
הגידול שחל באוכלוסיית הגאורגים, בשנים שלאחר החלת הצו לשחרור הצמיתים בגאורגיה, בשנת 1864, הביא להגירה לערים של צמיתים לשעבר, בעלי מלאכה ואיכרים.
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1897 נספרו בכותאיסי עצמה 4,843 יהודים, ובכל פלך כותאיסי 8,864 יהודים ו- 46 קראים.
שלא כמו בטביליסי ובבתומי, בהם היו רוב של אשכנזים, הייתה הקהילה היהודית בכותאיסי על טהרת יהודים מקומיים.
אמנם, אין ידיעות לגבי קיום מפגשים בין מונטיפיורי ליהודי גאורגיה בעת ביקוריו ברחבי האימפריה הרוסית.
לעומת זאת, ידוע כי, מונטיפיורי פגש עולים מגאורגיה בארץ, שחלקם לבשו מדים קווקזיים או צ'רקסיים.
דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה.
עלילת דם זו הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינסבורג מסנקט פטרבורג.
למרות זאת לא פסקה רדיפת היהודים בכותאיסי, ובשנת 1895 התחוללו מהומות בין הנוצרים ליהודים.
בשנת 1913 נסחטו היהודים באופן שיטתי על ידי כנופיה, בהוראתו של עוזר המושל של כותאיסי.
בתחילת המאה ה-20 הופעלו בכותאיסי שני בתי כנסת, ובתפקיד הרב הראשי של מערב גאורגיה, שימש ר.
בתקופה זו החלו לחלחל רעיונות הציונות בגאורגיה, בתחילה בין האשכנזים ולאחר מכן בקרב יהודי גאורגיה המקומיים.
המתנגדים לציונות בגאורגיה הופעלו מכותאיסי, בהנהגת ר.
מהפכת פברואר בשנת 1917 הביאה לתחייה מחודשת של החיים היהודיים.
הקמת סניף של תנועת "צעירי ציון", יציאת הדו-שבועון הציוני "חמה אֶבּראֶליסה" ("קול היהודי") בשפה הגאורגית, בעריכת ס.
קבוצה קטנה בשם "אסימילטורים" (נטמעים).
חננאשווילי, שנהנו מתמיכת של הדמוקרטים (מיעוט בקואליציה השלטת בממשלת גאורגיה).
במאבק כנגד הציונות, תמכה קבוצת האסימילטורים בחוגים האורתודוקסיים.
מביניהם היו רבים מכותאיסי כולל ר.
מאותה תקופה ועד אמצע שנות ה-30 של אותה מאה החלו השלטונות לשים לב לשיקום התרבותי וההשכלתי של יהודי גאורגיה.
כמו כן נפתח סניף של "אוזט" ("ОЗЕТ", Общество землеустройства еврейских трудящихся), חברה לניהול הפעלים היהודים, שדאגו להציב את היהודים בתעשייה ובקואופרטיבים.
בשנים 1937–1938 החל בכותאיסי, כמו בשאר ברית המועצות, מאבק נגד היהדות, ונגד התרבות היהודית החילונית.
ראשי הקהילה היהודית נעצרו, ובהם: ג'.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לכותאיסי פליטים יהודים, שבחלקם אף נשארו בעיר עם תום המלחמה, בכללם היה גם דב גפונוב, שתרגם מגאורגית את האפוס הגאורגי "עוטה עור הנמר".
העיתונות לא יכלה לוותר על התפארות בתרגום תרבותם ברחבי העולם, והם דיווחו בהרחבה על התרגום.
הרחוב שנקרא על שם המהפכן שאומיאני משנת 1926 הוסב בשנת 1989 ל"רחוב גפונוב".
בתקופת הקמפיין האנטישמי בברית המועצות בשנים 1948–1953 נעצרו יהודים רבים.
יהודי כותאיסי מילאו תפקיד מכריע במאבקם של יהודי גאורגיה לעלות לישראל.
על מכתב 18 המשפחות שנשלח לאו"ם היו חתומות 13 משפחות מכותאיסי.
בשנים 1989 - 1993, בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת כותאיסי, נערך מחקר על ההיסטוריה של היהודים בגאורגיה בראשות ד.
מתחילת העלייה המסיבית לישראל, משנת 1989, עלו לישראל מכותאיסי 1,945 יהודים, ובינואר 2001 – 49 יהודים.
קתדרלת בגרטי מן המאה האחת עשרה
מנזר גלאתי, אחד מאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו
לכותאיסי יש מסורת ארוכה בספורט, עם הרבה מועדוני ספורט מפורסמים.
בענף הכדורגל, טורפדו כותאיסי השתתפה בליגה הראשונה של ברית המועצות בכדורגל.
לאחר הכרזת העצמאות של גאורגיה הקבוצה זכתה בתארים מקומיים, כולל בליגת העל הגאורגית, ובינלאומיים רבים.
בענף הרוגבי, קבוצת איא כותאיסי זכתה באליפות ברית המועצות בראגבי מספר פעמים, ובליגה הגאורגית זכתה באליפויות וגביעים.
לכותאיסי יש גם מועדון כדורסל כותאיסי באסקט, המשתתף בליגת העל הגאורגית בכדורסל.
כותל המזרח הוא הקיר המזרחי של בית הכנסת.
לקיר זה ישנה חשיבות יתרה בעקבות המקומות באירופה שבהם התפללו לכיוון ירושלים שבמזרח (כדברי ר' יהודה הלוי: "לבי במזרח ואנכי בסוף מערב").
בהשאלה מציין המונח הזה מעמד חשוב של אנשים בקבוצה או בארגון.
מבחינה לשונית, מניחים שהשימוש במילה כותל לציון חשיבות, נובע מהכינוי "כותל" לקירות הר הבית שהרי בית כנסת הוא בבחינת "מקדש מעט" וזכר למקדש.
מקובל, שעל יד כותל המזרח יושבים מכובדי הקהילה, כגון הרב והגבאים, ומכך התפתח הביטוי "יושב במזרח" בהוראה לחשיבות וכבוד, ולא בהכרח בקשר לישיבה בבית כנסת.
כן נהוג, שעל קיר זה ישנם ציורים ועיטורים של סמלים יהודיים.
בבתים יהודיים רבים נתלה על הקיר המזרחי סימן, "מזרח" – למשל, כתובת עם הפסוק , המסמן את צד מזרח, על מנת שגם המתפלל יחידי יוכל למצוא את הכיוון לירושלים בנקל.
כותל המזרח מסייע לעיתים להבחנה בין בתי כנסת אורתודוקסים לבתי כנסת רפורמיים.
כותרת היה בית-הספר לעיתונאות ולתקשורת שהוקם באוניברסיטת תל אביב בשנת 1990, והתמזג לתוך החוג לתקשורת בשנת 2015.
בית הספר הוקם בשנת 1990 על ידי דב יודקובסקי, לשעבר העורך הראשי של "ידיעות אחרונות" ו"מעריב", בשיתוף קרן ברטלסמן הגרמנית.
תחילה שכן בית הספר בבניין ברחוב ברודצקי ברמת אביב, עד שעבר בשנת 2006 למתכונת חדשה כחלק מאוניברסיטת תל אביב.
מ-1991 ועד 2007 ניהל את בית הספר העיתונאי רומן פריסטר.
יודקובסקי שימש כיו"ר מועצת המנהלים של "כותרת", עד מותו ב-2010.
בשנת 2015, לאחר ירידה במספר הסטודנטים ולאחר שבית הספר נקלע לקשיים כלכליים, הוחלט על מיזוגו של בית הספר לתוך מסגרת החוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, וזאת במסגרת רפורמה בתוכנית הלימודים לתואר ראשון בחוג.
בשנת 2016 החל החוג לתקשורת "פיילוט" להקמת מגזין מקוון, ובשנת 2017 הושק באופן רשמי מגזין "כותרת" של החוג לתקשורת, אליו יוצרים סטודנטים תכנים עיתונאיים באופן שבועי ושוטף.
בית הספר מציע שתי תוכניות לימודים:
לימודי עיתונאות, המשלבים סדנאות רדיו, טלוויזיה וכתיבה עיתונאית, וכוללים שיעורים עיוניים לצד תרגול מעשי.
הלימודים מתבצעים בשני מסלולים: מסלול דו שנתי, לסטודנטים הלומדים לתואר ראשון בכל מוסד אקדמי מוכר, ומסלול חד-שנתי לבוגרי תארים.
לימודי ייעוץ תקשורת, דוברות ויחסי ציבור, המשלבים סדנאות מעשיות לצד שיעורים עיוניים.
הלימודים מתקיימים במסלול חד שנתי, לבעלי תואר ראשון ומעלה.
מורי בית הספר הם אנשי תקשורת מוכרים, וכיום מלמדים שם, בין היתר, העיתונאי הוותיק זאב פרי, איש הרדיו קובי מידן, עיתונאי "מעריב" לשעבר ד"ר רפי מן, כתבי "חדשות 10" צבי יחזקאלי וברוך קרא, ויו"ר מועצת הרשות השנייה לשעבר נורית דאבוש.
את בית הספר מנהל כיום העיתונאי ואיש התקשורת הוותיק דוד גלבוע.
בית הספר נחשב לגוף המוביל בארץ בהכשרת עיתונאים: כ-84 אחוז מהבוגרים מועסקים כיום בכלי התקשורת.
עם בוגרי בית הספר נמנים אישי תקשורת בכירים, ביניהם אורן יוסיפון, איש הפודקאסטים המוביל בישראל.
כותב בקשות הוא אדם שיודע קרוא וכתוב ועוסק לפרנסתו בכתיבת בקשות, מכתבים רשמיים והצהרות עבור לקוחות חסרי ידע בקריאה וכתיבה, או כאלה שרמת הכתיבה שלהם ירודה ולא מאפשרת להם להתנסח כראוי.
דוכנים של כותבי הבקשות נפרשו במקומות מרכזיים ולצד משרדי ממשלה, ממשל מקומי ובתי משפט.
הפונים לשירותי כותב הבקשות נעזרו לרוב ביכולת הניסוח שלו וביכולתו לכתוב את הדרוש במכונת כתיבה.
בעוד שבדרך כלל עסק כותב הבקשות בכתיבה רשמית, בפניות למוסדות, בהצהרות ובעתירות, היו מקרים בהם עסק בכתיבת מכתבי אהבה ובייעוץ כללי, מתוקף היותו משכיל זמין בסביבה נבערת.
דרישה לכותבי בקשות נוצרת גם כאשר חלק גדול מהאוכלוסייה אינו שולט בשפתה הרשמית של המדינה.
כך למשל במדינת ישראל בשנותיה הראשונות, נדרשו כותבי בקשות כיוון שחלק ניכר מאזרחי המדינה (עולים חדשים וערבים) לא שלטו בעברית.
בשנות ה-70, עם הגידול בשיעור השולטים בעברית, והמעבר ההדרגתי לטיפול בכתיבת פניות רשמיות לעורכי דין, נעלמו כותבי הבקשות מהנוף בישראל.
בנוסף לכותבי בקשות שעל כך הייתה פרנסתם, עסקו במלאכה זו אנשים משכילים, כגון מורה או רב, לאו דווקא לשם פרנסה.
הסיפור הקצר של שלום עליכם, "הרומן הראשון שלי", שנכתב בשנת 1903, עוסק בנישואים בין בני זוג שהתכתבו ביניהם באמצעות מוריהם שכתבו למענם.
בתוכנית ד' (1966) של הגשש החיוור נכלל מערכון מאת שייקה אופיר בשם "כותב הבקשות", ובו אב שבתו ברחה מהבית לאחר שהכה אותה פונה לכותב בקשות על מנת שיכתוב לה מכתב ובו בקשה שתחזור הביתה.
כותרת (יוונית Κιονόκρανο; לטינית Capitellum - מ-Caput, ראש) היא חלקו העליון ביותר של עמוד או פילסטר, והיא מקשרת ביניהם לבין חלק הבניין אותו הם נושאים.
בדרך כלל יהיה קצה הכותרת העליון רחב מבסיסה, כדי להגדיל את שטח התמיכה של העמוד בפרט המבנה שבו הוא תומך.
בנוסף, בדרך כלל מתרגמת הכותרת את חתך העמוד העגול, לאבקוס רבוע.
רוב הכותרות משתייכות לאחד משלושת הסדרים הקלאסיים: הסדר הדורי, האיוני והקורינתי, או להסדר המשולב המאוחר יותר.
כותר – הספרייה המקוונת של ישראל היא ספרייה מקוונת, למנויים, של ספרי עיון בעברית.
האתר הוא פרי פיתוח של המרכז לטכנולוגיה חינוכית (מט"ח) בשיתוף עם מו"לים ישראלים.
ספריית כותר כוללת אלפי ספרים דיגיטליים ממגוון נושאים וסוגים.
המו"לים השותפים במיזם כוללים כ-100 הוצאות ספרים אקדמיות, ציבוריות ופרטיות.
הספרייה החלה לפעול בינואר 2006.
האתר מעמיד לרשות תלמידים, סטודנטים, מורים, מרצים וכל דורש מרכז משאבים מקוון, שאוצר בתוכו חלק ממקורות המידע שפורסמו בשנים האחרונות בשפה העברית.
האתר מציע את שירותיו למנויים פרטיים ולמוסדות (אוניברסיטאות ולמכללות, ספריות ציבוריות, לבתי ספר וכו').
חלק מהספרים הנמצאים בספרייה זמינים לקהל הרחב ללא צורך ברכישת מנוי.
ספריית כותר מציעה נגישות מקוונת למגוון גדול של מקורות מידע.
הספרייה מאפשרת עיון מקוון במבחר של מעל 6,300 כותרים (נכון למאי 2025) של ספרי עיון ומידע והיא נמצאת בהתרחבות מתמדת.
איתור מידע מהיר - מתאפשר שיטוט נוח בין אלפי עמודי תוכן, חיפוש ופריסת תוצאות מהירה.
חיפוש פירושי מילים וביטויים בוויקיפדיה, רב מילים ובגוגל.
הפיכת הספר לעותק אישי מוער ומודגש - כלים המאפשרים סימון קטעים חשובים (קו תחתי, מרקר), הוספת פתקיות לשם רישום הערות ושמירתן על פני העמודים הרצויים, כולל יצירת קישורים לאתרי אינטרנט אחרים.
העתקה - אפשר להעתיק קטעי מידע נבחרים מתוך עמוד נצפה (טקסטים, תרשימים ותמונות) למסמכי Word וליישומים דיגיטליים אחרים.
פונקציות נוספות כגון הדפסה, הגדלה והקטנת העמוד ועוד.
כותל תהילה לירושליםמשה קסטל, 1970תבליט בזלת ממדים:5X5.5 מטרמשכן נשיאי ישראל
כותל תהילה לירושלים הוא תבליט מבזלת של האמן הישראלי משה קסטל.
התבליט מוצג במשכן הנשיא בירושלים.
בשנת 1963 עם פטירתו של נשיא המדינה, יצחק בן-צבי, החל תהליך להעברת מעונו הרשמי של נשיא המדינה מבית הנשיא יצחק בן-צבי למשכן חדש וייצוגי.
האדריכל אבא אלחנני נבחר לתכנן את הבית החדש בשכונת טלביה.
בבית שובצו עבודות אמנות רבות של אמנים ישראלים שונים.
ובניהם משה קסטל שתבליט שלו הוצב במשכן הכנסת עם חנוכתו בשנת 1966.
קסטל יצר לטרקלין קבלת הפנים במשכן שתי עבודות.
"כותל תהילה לירושלים" על הקיר הדרומי ו"מגילת הזהב" על הצפוני.
באותן שנים הושפע קסטל מאוד מהאומנות האשורית ויצר עבודות רבות שקשורות לירושלים עם אלמנטים אשוריים.
בחלק מהעבודות נעשה שימוש בבזלת טחונה.
התבליט, בגודל 5X5.5 מטר, עשוי מבזלת טחונה יצוקה בתוך תבניות צבועות בגוון שנוטה לכחול.
הוא מזכיר את הכותל המערבי ומורכב מ"אבנים" מונומנטליות שונות אחת מחברתה.
על אבני "הכותל" מופיעות אותיות אשוריות ושתים עשרה דמויות נושאות תבואה, כמניין שבטי ישראל, המסמלות את העלייה לרגל.
"כותל תהילה לירושלים" מהווה את אחד מסמליו של בית הנשיא והוא משמש כרקע לתמונת הממשלה המסורתית ביום השבעתה החל מהממשלה התשע עשרה.
כותל הזיכרון של סוכנות הביון המרכזית הוא אנדרטה לעובדי הסוכנות (CIA) שנפלו במהלך שירותם.
הוא ממוקם במטה הסוכנות במדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
בשנת 2022 הונצח עליו זכרם של 139 אנשים.
כותל הזיכרון מהווה את כותלו הצפוני של אולם המבואה של בניין המטה הישן (Original Headquarters Building) של הסוכנות בלנגלי שבווירג'יניה.
מקורו ביוזמה של עובדי הסוכנות בראשית שנות השבעים להנציח את חבריהם שנפלו בווייטנאם ודרום מזרח אסיה.
הרעיון פותח לכלל הקמת אנדרטה לכלל נופלי הסוכנות.
הכותל בנוי משיש, שבו חרותים בשורות כוכבים מחומשים כמניין הנופלים, הצבועים בשחור.
לכבודם של חברי סוכנות הביון המרכזית שנתנו את חייהם בשירות ארצם
מתחת לשורות הכוכבים נקבעה בכותל מסגרת מתכת המחופה בלוח זכוכית.
מונח בה ספר זיכרון, שבו נרשמו שמות הנופלים לפי שנת נפילתם.
בספר נרשמו שמות חלק מהנופלים.
היתר, ששמותיהם נותרו חסויים גם לאחר מותם, צוינו בו על ידי כוכב זהב בלבד.
משני צידי שורות הכוכבים קבועים בקיר כנים ובהם שני דגלים - משמאל דגל ארצות הברית, ומימין דגל הנושא את חותם הסוכנות.
הכותל המקורי, שנשא 30 כוכבים, עוצב על ידי הרולד ווגל (Harold Vogel) ונחנך ביולי 1974.