tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעבר לכך, שירים רבים עוסקים בנושאים חורפיים או עונתיים.
ישנם מוזיקאים שמוציאים אלבומי חג המולד, שירי חג המולד ומקיימים ספיישלים של חג המולד.
בעוד שרוב שירי חג המולד לפני 1930 היו בעלי אופי דתי מסורתי, עידן השפל הגדול של שנות ה-1930 הביא זרם של שירים ממוצא אמריקאי, שרובם לא התייחסו במפורש לאופיו הנוצרי של החג, אלא למסורות החילוניות יותר ולנושאים ומנהגים מערביים הקשורים לחג.
הופעות של מוזיקת חג המולד בקונצרטים ציבוריים, בכנסיות, במרכזי קניות, ברחובות העיר ובמפגשים פרטיים הם מרכיב עיקרי בחג המולד בתרבויות רבות ברחבי העולם.
תחנות רדיו לעיתים קרובות, עוברות לפורמט של 24/7; פורמט שמתחיל לקראת בואו של החג, ולפעמים כבר ביום שאחרי ליל כל הקדושים – כחלק מתופעה המכונה "קריפ חג המולד" .
מקורה של המוזיקה הקשורה לחג המולד הוא ברומא של המאה הרביעית, במזמורים בשפה הלטינית כמו "Veni redemptor gentium".
במאה ה-13, בהשפעתו של פרנציסקוס מאסיזי, התפתחה המסורת של שירי חג המולד הפופולריים בשפות מקומיות אזוריות.
מזמורי חג המולד בשפה האנגלית מופיעים לראשונה בעבודתו משנת 1426 של ג'ון אוודליי, כומר אנגלי, שֶמוֹנָה עשרים וחמש "caroles of Cristemas", ועוסקת ככל הנראה בקבוצות של וסילים שהיו נוסעות מבית לבית.
מוזיקה הייתה מאפיין מוקדם של עונת חג המולד וחגיגותיה.
הדוגמאות המוקדמות ביותר הן יצירות הימנו גרפיות (מזמורים וליטאיות) המיועדות לשימוש ליטורגי בשמירה על חג המולד ואופניה, שרבות מהן עדיין בשימוש על ידי הכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
במאה ה-13 הייתה עליה חדה בכתיבת מזמורים בשפת העם, בעקבות פרנציסקוס מאסיזי.
בימי הביניים, האנגלים שילבו ריקודי מעגל עם שירה וכינו אותם מזמורים.
מאוחר יותר, פירוש המילה מזמור היה שיר בו מתייחסים לנושא דתי בסגנון מוכר או חגיגי.
מאיטליה המסורת עברה לצרפת ולגרמניה, ואחר כך לאנגליה.
מזמורי חג המולד באנגלית מופיעים לראשונה ביצירתו של ג'ון אודליי משנת 1426, כומר ומשורר משרופשייר, המוֹנָה 25 "caroles of Cristemas", ועוסקת ככל הנראה בקבוצות של וסילים, שעברו מבית לבית.
המוזיקה כשלעצמה הפכה במהרה לאחת המחוות הגדולות ביותר לחג המולד וזאת, בנוסף לכך שמוזיקה של חג המולד כוללת כמה מהיצירות האצילות ביותר של הנגנים הגדולים.
בתקופת ממשלת חבר העמים של אנגליה בפיקוחו של קרומוול, אסר פרלמנט ראמפ לשיר מזמורי חג מולד מפאת העובדה שטענו שמדובר בעבודת אלילים.
בדומה למנהגים אחרים הקשורים לנצרות הקתולית העממית, עורר מנהג שירת המזמורים לסערה בקרב פוריטנים ופרוטסטנטים.
מקרה מפורסם היה כאשר נאסר לחגוג באופן גורף את חג המולד בתקופת אותה הממשלה.
ניסיון זה לאסור את חגיגות חג המולד נראה בעבר בהיסטוריה המוקדמת של אבא חג המולד.
במהלך האספה בווסטמינסטר נקבע יום ראשון כָיום הקדוש היחיד בלוח השנה, בשנת 1644. הליטורגיה החדשה שהופקה עבור הכנסייה האנגלית הכירה בכך בשנת 1645, ולכן ביטלה את חג המולד באופן חוקי.
חגיגתו הוכרזה כעבירה על ידי הפרלמנט בשנת 1647. ישנו ויכוח כלשהו לגבי היעילות של איסור זה, והאם הוא נאכף במדינה או לא.
הפוריטנים בדרך כלל לא הסתייגו מחגיגת חג המולד – מגמה שהתחדשה ללא הרף באירופה ובארצות הברית במאות ה-18, ה-19 ו-20.
כאשר במאי 1660, החזיר צ'ארלס השני את הסטיוארטס לכס המלוכה, תושבי אנגליה שוב התאמנו בשירה פומבית של מזמורי חג המולד כחלק מהחייאת מנהגי חג המולד, שאושרו לקיום על ידי המלך עצמו.
במהלך התקופה הוויקטוריאנית נוצרו שירי חג מולד ידועים כדוגמת "Silent Night", "O Little Town of Bethlehem" ו-"O Holy Night".
שירי חג המולד הראשונים הקשורים לניקולאוס הקדוש או למביאי מתנות אחרים הופיעו במהלך המאה ה-19, כולל "Up on the Housetop" ו-"Jolly Old Saint Nicholas".
מזמורי חג מולד רבים ישנים יותר תורגמו, או שהוסיפו להם מילים מהתקופה הזו, במיוחד בשנת 1871, כאשר ג'ון סטיינר פרסם אוסף בעל השפעה רחבה ששמו, "Christmas Carols New & Old".
יצירתו, Christmas Carols Ancient and Modern (1833), של ויליאם סנדיס כללה מזמורים אנגליים קלאסיים ותרמה לתחיית החג בתקופה הוויקטוריאנית.
שירת מזמורים בכנסיות הפכה לנפוצה בערבי חג המולד, תוך שבשנת 1880 התקיים פסטיבל תשעה שיעורים ומזמורים , בקפלת קינגס קולג', קיימברידג'.
על פי אחד מהמחקרים היחידים שפורסמו אודות שירת חג המולד, שמירת חג המולד ומסורות השירים משתנות במידה ניכרת במדינות במאה ה-21. חגיגות חג המולד, כולל ניגון ושירה של מוזיקה, נחגגות גם באופן חילוני יותר על ידי מוסדות כמו הכפר של סנטה קלאוס, ברובניימי, פינלנד.
המסורת של שירת מזמורי חג המולד בתמורה לנדבה או צדקה החלה באנגליה במאה ה-17 לאחר הרסטורציה.
מוזיקאים בעיר או 'ממתינים' קיבלו רישיון לאסוף כסף ברחובות בשבועות שקדמו לחג המולד; המנהג התפשט בכל האוכלוסייה במאות ה-18 וה-19 עד המאות שעקבו להן.
מנהג נוסף שקיימו בעיקר נשים במאה ה-17 היה להעניק סירי וסייל לשכנותיהן והכול, תוך כדי שירת מזמורים.
חשיבות הציפייה וחג כריסטמסטייד בשנה ליטורגית פירושה שיש רפרטואר גדול של מוזיקה שהורכבה ונוצרה במיוחד לצורך הופעה בכנסיות המקיימות את מנהגי חג המולד.
מעבר לכך, שנה כזו היא שם כולל של מונח הבא לתאר התנהלות על פי תאריכים המופיעים בלוח השנה, בהם יש הנחיות בדבר התנהגות דתית.
התנהגות זו יכולה לכלול תפילות (שונות מהתפילות הנערכות ביום-יום), טקסי חליפין, צומות, קטעי קריאה שיש לקרוא, קורבנות שיש להקריב וכדומה.
מחזור הליטורגיה יכול להיות במחזור שנתי או מחזור של מספר שנים.
מלחינים שונים מתקופת הבארוק ועד המאה ה-21 כתבו קנטטות ומוטות לחג המולד.
יוהאן סבסטיאן באך: כמה קנטטות לחג המולד עבור Christmas to Epiphany ו-
יצירות דתיות רבות מבוצעות במסגרת קונצרטים בחג המולד.
הופעות עם האורטוריה "משיח" של גאורג פרידריך הנדל מהוות מרכיב של חגיגות חג המולד במדינות מסוימות, ואף על פי שהיא נכתבה במקור עבור חג הפסחא, היא כוללת היבטים מסוימים הקשורים לנרטיב של חג המולד המקראי.
הופעות "Scratch Messiah" הבלתי פורמליות המתקיימות בציבור, פופולריות מאוד בעונת חג המולד.
"Christmas Oratorio" מאת יוהאן סבסטיאן באך (Weihnachts-Oratorium, BWV 248), שנכתבה לחג המולד 1734, מתארת את לידתו של ישו, את ההכרזה לרועים, את סגידת הרועים ואת מילת ישו ושמותיו.
ארכאנג'לו קורלי הלחין את הקונצ'רטו Christmas Concerto בשנת 1690. פטר קורנליוס חיבר שישה שירים הקשורים לנושאי חג המולד, אותם כינה, Weihnachtslieder.
יצירות קלאסיות אחרות הקשורות לחג המולד כוללות:
אורטוריה לא גמורה מאת פליקס מנדלסון-ברתולדי
ו- שתיהן מאת רייף וון ויליאמס
שירים שהם מסורתיים, אפילו חלקם ללא הקשר דתי ספציפי, נקראים לעיתים קרובות מזמורי חג המולד .
לכל אחד מאלה היסטוריה ארוכת טווח, שמתפרסת על גבי מאות שנים.
(כדוגמת "O Holy Night" מאת אדולף אדם, שנכתב במקור בשפה הצרפתית ("Cantique de Noël") ותורגם בהמשך לשפה האנגלית)
שירי חג מולד חילוניים מוקדמים
השיר "Up on the Housetop" של בנג'מין האנבי ו-"Jolly Old Saint Nicholas" של אמילי הנטינגטון מילר היו בין שירי חג המולד החילוניים המפורשים הראשונים בארצות הברית, שניהם מתוארכים לשנות ה-60; קדם להם "Jingle Bells" מ-1857, שלא נכתב במיוחד עבור חג המולד.
מוזיקת חג המולד פורסמה כפרטיטורה במשך מאות שנים.
אחד האוספים המוקדמים ביותר של מוזיקת חג מולד מודפסת היה, Piae Cantiones; ספר שירים פיני שפורסם לראשונה בשנת 1582 ובו מספר שירים שהפכו למזמורי חג מולד ידועים ברחבי העולם.
ספרי מוזיקה לחג המולד במאה ה-19, כמו Christmas Carols ו-New and Old (ברמלי וסטיינר, 1871), מילאו תפקיד חשוב בהרחבת הפופולריות של שירי החג.
במאה ה-20 פרסמה הוצאת אוניברסיטת אוקספורד (OUP) כמה אוספי מוזיקת חג מולד מצליחים במיוחד כמו The Oxford Book of Carols (מרטין שו, רייף וון ויליאמס ופרסי דירמר, 1928), שהובילו להצלחתם של שירי חג מולד מסורתיים.
לאחר יציאתו של אוסף חג המולד המצליח, The Oxford Book of Carols, יצאו סדרות רבי-המכר Carols for Choirs (דייוויד וילקוק, רג'ינלד ז'אק וג'ון ראטר), שפורסמו לראשונה בשנת 1961 והיו זמינות לרכישה בחמישה כרכים.
אותם הספרים הפופולריים הצליחו להשתלב בעת החדשה, בייחוד בקרב דוברי השפה האנגלית.
להלן חלק מאוספים פופולריים של חג המולד:
בשנת 2008 פרסם BBC Music Magazine סקר של "50 המזמורים הגדולים ביותר", שהורכב מדעותיהם של מומחי מקהלות בממלכה המאוחדת וארצות הברית.
שירים פופולריים של חג המולד
על פי האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP) בשנת 2016, "Santa Claus Is Comin' to Town", שנכתב על ידי פרד קוטס והייבן גילספי בשנת 1934, הוא שיר החג המושמע ביותר ב-50 השנים האחרונות.
הוא בוצע לראשונה על ידי אדי קנטור בתוכנית הרדיו שלו בנובמבר 1934. טומי דורסי ותזמורתו הקליטו את גרסתם בשנת 1935, ואחריה הקליטו אותו פרנק סינטרה בשנת 1948, הסופרימס, חמישיית הג'קסונים, הביץ' בויז וגלן קמפבל.
גרסת רוק מאת הזמר-יוצר האמריקאי ברוס ספרינגסטין הוקלטה בשידור חי בניו יורק ב-12 בדצמבר 1975.
השני מביניהם, "All I Want for Christmas Is You", הגיע לשיא הפופולריות שלו בדצמבר 2019, 25 שנים לאחר צאתו, כאשר כבש את פסגת מצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הוא הפך לסינגל ה-19 של קארי לעשות זאת.
הוא הפך לשירה הבינלאומי המוצלח ביותר של קארי וכן אחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
השירים שצוינו קודם לכן – שמושמעים ברדיו, באינטרנט, בקניונים, במעליות, במבואות וברחובות בעונת חג המולד – הולחנו ובוצעו החל משנות ה-30 ואילך.
(שירים שפורסמו לפני 1925 אינם מוגנים בזכויות יוצרים, מה שהוביל את האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP) לא לכלול אותם ברשימותיה).
בנוסף לבינג קרוסבי, אמנים נוספים ששיריהם הצליחו להיכלל ברשימת שירי חג המולד המבוצעים ביותר שפורסמה בשנת 2015, הם פרנק סינטרה, אלביס פרסלי, אנדי ויליאמס וחמישיית הג'קסונים.
מאז אמצע שנות ה-50, חלק ניכר ממוזיקת חג המולד שהופקה עבור ויועדה להיות פופולרית הייתה בעלת צלילים רומנטיים במפורש, ועשתה שימוש בנושא חג המולד למטרות שיווקיות ותפאורה בלבד.
בשנות ה-50 הקליטו שירי חג מולד שונים למטרות סאטיריות וקומיות.
שירים יוצאים מן הכלל כמו "The Christmas Shoes" (2000) עסקו בנושא הנצרות, בצורה שעוררה עניין והובילה לכך שמספר רב של אמנים מכל הסוגות המוזיקליות השונות הקליטו אותם.
"The Christmas Shoes" עצמו זכה להצלחה רבה כאשר קיבל מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי (RIAA) את תואר הזהב.
שירי חג המולד המבוצעים ביותר
שלושים שירי חג המולד המבוצעים ביותר לעונת החגים 2015 מדורגים בטבלה שלהלן; כל הקרדיטים מתבססים על ה-ASCAP.
רוב השירים שנכללו ברשימה מתארים בדרך כלשהי את חג המולד או קשורים אליו.
חלקם אף מסבירים כיצד מדינות נוצריות מערביות נוהגות לחגוג את החג.
כלומר, ב"מזמור דבקון" למשל, תתואר סיטואציה של הענקת מתנות חג המולד אחד לשני, או שמא יתוארו עצי חג המולד, ארוחות חג המולד וכדומה.
מנגד, ישנם שירים הקשורים לחג המולד, אך בעלי הקשר לעונת החורף ולמאפייניו, כדוגמת "" שעוסק בשלג המאפיין את חג המולד.
שירים רבים מתבססים על מסורות שונות הקשורות לחג המולד ולעונת החורף בפרט.
לדוגמה, "Santa Baby" של ארת'ה קיט מכיל שימוש בכפל לשון, בו מבקשת אישה מסוימת מסנטה קלאוס שייתן לה לכבוד חג המולד מתנות חג המולד כמו יאכטה ותכשיטים של טיפאני ושות'.
בנוסף, שירים כמו "Winter Wonderland" ו-"Song for a Winter's Night" עוסקים בעונת החורף בפרט, כשהראשון מביניהם עוסק ברומן של זוג בעונת החורף.
גרסה מאוחרת יותר של השיר (שיצאה לאור בשנת 1947) כללה "ליריקה המתאימה לילדים".
פרד קוטס, הייבן גילספי1934מיתוסי2"Have Yourself a Merry Little Christmas"ראלף בליין, יו מרטין1944חגיגי/סנטימנטלי3"Winter Wonderland"פליקס ברנרד, ריצ'רד ב.
וילהוסקי1936חגיגי14"Rockin' Around the Christmas Tree"ג'וני מארקס1958מסורתי15"All I Want for Christmas Is You"מריה קארי, וולטר אפנסייף1994סנטימנטלי16"Frosty the Snowman"סטיב נלסון, וולטר א.
רולינס1950מיתוסי17"Blue Christmas"בילי הייז, ג'יי וו.
ג'ונסון1957מסורתי18""בוב אלן, אל סטילמן1954מסורתי/סנטימנטלי19"The Little Drummer Boy"קתרין ק.
אונורטי, הארי סימאונה1941נוצרי20""גלוריה שיין בייקר, נואל רגני1962מסורתי21"Silver Bells"ג'יי ליווינגסטון, ריי אוונס1950מסורתי22"Baby, It's Cold Outside"פרנק לוסר1948עונתי23"I Saw Mommy Kissing Santa Claus"טומי קונור1952חדשני24"Feliz Navidad"חוזה פליסיאנו1970חגיגי25"Christmas Eve/Sarajevo 12/24"ג'ון אוליבה, פול אוניל, רוברט קינקל1995סיפורת היסטורית26"Last Christmas"ג'ורג' מייקל1984סנטימנטלי27""ג'ין אוטרי, אוקלי הלדמן1947מיתוסי/נוצרי28"Santa Baby"ג'ואן אלן ג'אביץ, פיליפ ספרינגר, טוני ספרינגר ופרד אב1953חדשני29"Happy Holiday"אירווינג ברלין1948חגיגי30"Wonderful Christmastime"פול מקרטני1979חגיגי
הדירוג לעיל נובע מסך גרסאות הכיסוי שנעשו לשיר מסוים החל מ-1 בינואר 2015 ועד ל-31 בדצמבר 2015.
טרוי פאוורס ואנדי סטון כתבו שיר עם אותו השם והנושא, שהקליטו וינס ואנס & הוואליאנטס בשנת 1989.
אלה כותבי השירים היחידים שהופיעו ברשימה יותר מפעם אחת – ושניהם אינם נוצרים.
ג'ין אוטרי היה הראשון שביצע שלושה שירים מתוך הרשימה – "Rudolph the Red-Nosed Reindeer", "Frosty the Snowman" ו-"".
שניים מהשירים, "Carol of the Bells" ו-"Christmas Eve/Sarajevo 12/24", מבוססים על מנגינת השיר "Shchedryk" של מיקולה ליאונטוביץ', שיצא לאור בשנת 1918, ולכן אינו מוגן בזכויות יוצרים ואינו כפוף לאגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור (ASCAP).
המילים של "Carol of the Bells" עדיין מוגנות בזכויות יוצרים.
זכויות היוצרים על "Christmas Eve/Sarajevo 12/24" חלות רק על העיבוד המוזיקלי שלו.
מוזיקת דאנס אלקטרונית או EDM או פשוט "מוזיקת דאנס" הוא ז'אנר מוזיקלי המשלב אלמנטים של מוזיקת דאנס ומוזיקה אלקטרונית, שמיוצר בדרך כלל עבור מועדוני לילה, רייבים ופסטיבלים.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, בעקבות העלייה בהתעניינות בתרבות המועדונים, הז'אנר זכה לפופולריות מיינסטרים באירופה.
בארצות הברית, לעומת זאת, לא התלהטו מרייבים מחוץ לסצנות האזוריות (ניו יורק, פלורידה, המערב התיכון וקליפורניה).
על אף שמוזיקת האלקטרו ושיקגו האוס היו משפיעות הן באירופה והן בארצות הברית, כלי תקשורת המיינסטרים ותעשיית המוזיקה היו עוינים כלפי הז'אנר.
לאחר מכן, בתחילת המאה ה-21, הפופולריות של מוזיקת EDM עלתה ברחבי העולם, במיוחד בארצות הברית ואוסטרליה.
על אף הניסיון של תעשיית המוזיקה ליצור מותג EDM ספציפי, המונח משמש כמונח גג לז'אנרים מוזיקליים מרובים, כולל דאנס-פופ, האוס, טכנו, אלקטרו ומוזיקת טראנס, כמו כן תת-הז'אנרים שלהם.
מוזיקת ג'אנגל הוא סוגה מוזיקלית הנגזרת ממוזיקת דאנס שהתפתחה מתוך סצנת הרייב הבריטית בממלכה המאוחדת בשנות ה-90 של המאה ה-20. בנוסף לכך, נגזר הסגנון מתוך סוגה בשם ברייקביט הארדקור, המאופיינת בברייקביטים מהירים, בשילוב סינקופה, דגימות ואפקטים מסונתזים, בשילוב עם הבסים הכבדים והמלודיות הקוליות.
הסגנונות הנגזרים ממוזיקת הג'אנגל הם מוזיקת דאב, רגאיי ודאנסהול, כמו גם מוזיקת היפ הופ ופאנק.
מפיקים רבים דגמו לעיתים קרובות חלק בשם "Amen break" או ברייקביטים אחרים מהקלטות פאנק וג'אז.
מוזיקת ג'אנגל הייתה מבשרת ישירה לסוגת הדראם אנד בייס שהפך לפופולרי באמצע שנות ה-90.
מוזיקת גלישה הוא ז'אנר של מוזיקת רוק אשר היה אחד מהז'אנרים הפופולריים ביותר בארצות הברית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ושאב השראה במיוחד מתרבות גלישה הגלים של דרום קליפורניה.
לז'אנר שתי תתי סוגות בולטות – מוזיקת גלישה אינסטרומנטלית בהן מנוגנות גיטרות חשמליות עם reverb, ותת הסוגה השנייה היא מוזיקת גלישה ווקאלית אשר שילבה אלמנטים ממוזיקת הגלישה האינסטרומנטלית עם הרמוניות ווקאליות וזכתה לפופולריות במיוחד בזכות להקת הביץ' בויז.
דיק דייל פיתח את הסאונד של מוזיקת הגלישה ושיריו היווה השראה לרוב הלהקות המובילות בז'אנר.
כמו כל תתי הז'אנרים האחרים של מוזיקת הרוק שזכו להצלחה בשנות ה-60, גם הפופולריות של מוזיקת הגלישה, יחד עם הקריירות של כמעט כל האמנים בז'אנר, דעך כמעט לחלוטין בעקבות העלייה המאסיבית בפופולריות של להקות "הפלישה הבריטית" שהחלה בתחילת 1964.
מוזיקת בס הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת דאנס אלקטרונית ומוזיקת היפ הופ שנוצר בשנות ה-1980, תוך התמקדות בקול של תופי בס ובייסליינים, בדרך כלל באמצעות סינתיסייזרים ומכונות תופים, ובמיוחד רולנד TR-808 .
כפי שמציין מקור אחד, יש "רבים סוגים שונים של מוזיקה בס, כל אחד מהם מביא לספין שונה על אחד המרכיבים הרועשים ביותר של המוזיקה".
בין הז'אנרים שהושפעו מהז'אנר ניתן למנות:
מוזיקת באבלגאם (Bubblegum music) או באבלגאם פופ (Bubblegum pop) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת פופ ומוזיקת רוק בסגנון קליט ואופטימי המשווק לילדים ולמתבגרים.
המונח נתבע לראשונה על ידי המפיקים המוזיקליים ג'רי קסנץ וג'פרי כץ בסוף שנות ה-1960, לאחר שפיתחו אותו בארצות הברית מגראז' רוק, שירי גימיק, ובריל בילדינג .
במהלך שנות ה-1970, ז'אנר זה כלל גם אלמנטים מפאנק רוק (Punk rock), מוזיקת הגל החדש והבי מטאל מלודי.
בין השירים מהז'אנר, ניתן למנות את הלהיט משנת 1968 "Yummy Yummy Yummy" של Ohio Express , את הלהיט משנת 1969 "Sugar, Sugar" של The Archies ואת הלהיט משנת 1971 "Chirpy Chirpy Cheep Cheep" של אמצע הדרך .
יש המשתמשים במונח זה ככינוי גנאי למוזיקת פופ חד פעמים ומומצאת, בשל העובדה שרוב שירי הבאבלגאם הם זמר של להיט אחד.
קיימת מחלוקת בין פרשנים על היקף הז'אנר וכי קיימות טענות להדרה או הכללה של להקות בנים (במיוחד המאנקיז), והז'אנרים דאנס-פופ, דיסקו וטין פופ בז'אנר זה.
מוזיקת דנג'ר היא תת-ז'אנר של מוזיקה אוונגרדית משנות ה-1960. תת-ז'אנר זה מבוסס על הזרם האמנותי פלוקסוס וכן על התפיסה שחלק מהקטעים המוזיקליים יכולים לפגוע במאזינים או במבצעים, מתוך הבנה שהיצירה המדוברת עשויה לא להתבצע כלל.
כמו כן, יצירות מתת-ז'אנר זה לפעמים מכונות כאנטי-מוזיקה.
בין הדוגמאות המוכרות מתת-ז'אנר זה, ניתן למנות את Music for a Revolution של טאקהיסה קוסוגי , וכן סדרת היצירות Danger Music של דיק היגינס .
כמו בצורות רבות של מוזיקת קונספט ואמנות מיצג, הקווים הנמתחים בין "מוזיקה", "אמנות", "תיאטרון" ו"מחאה חברתית" אינם תמיד ברורים או גלויים.
חלק מהופעות מהז'אנר, כמו אלו של מארק פאולין וכריס בורדן , כוללות שימוש בצלילים חזקים מדי לאוזן או שימוש באלימות נגד הקהל.
פרויקט הנויז של המוזיקאי היפני ימנטקה איי , Hanatarash , היה בולט בהופעות החיות המסוכנות שלו, כאשר המקרה המפורסם ביותר היה כאשר האמן היפני נהג במחפר דרך האולם בחלק האחורי של הבמה.
כמו כן, היו דיווחים כי חלק מהקהל נדרש למלא כתבי ויתור לפני תחילת ההופעות כדי למנוע תביעות נגד הלהקה או האולם במקרה של נזק כלשהו שייגרם.
להקת הפאנק מטאל היפנית הציגה הופעות חיות אלימות ביחס לסולן הלהקה, סאקווי, שיבצע מגוון פעלולים מסוכנים, כולל ריצה לעבר הקהל עם מסור שרשרת, תקיפת השורות הראשונות עם להביור פעיל, זריקת זיקוקים על הקהל או קיום קרבות עם צופים אקראיים.
עם זאת, יצירות אחרות מהז'אנר מכילות צורות סמליות יותר של "סכנה", כמו "Danger Music for Dick Higgins" של נאם ג'ון פאיק, שהנחה את המבצע "לזחול לתוך הנרתיק של לוויתן חי".
מוזיקת דרון הוא תת-ז'אנר של מוזיקה מינימליסטית שקטה קצבית או איטית מאוד, המדגישה את השימוש בצלילים, תווים או אשכולות צלילים מתמשכים, הנקראים דרונים .
כמו כן, יצירות מוזיקה מז'אנר זה מאופיינת בדרך כלל בקומפוזיציות ארוכות הכוללות וריאציות הרמוניות קלות יחסית.
המלחין האמריקאי לה מונטה יאנג הגדיר את מוזיקת דרון ב-2000 כ"ענף הטון המתמשך של המינימליזם".
אף על פי שניתן למצוא מוזיקה המכילה דרונים ברחבי אסיה, אוסטרליה ואירופה, יצירות מוזיקת דרון הן לרוב יצירות מוזיקה שמקורותיהן מהמסורת הקלאסית המערבית.
אלמנטים של מוזיקת דרון שולבו בז'אנרים מוזיקליים אחרים, כגון מוזיקת רוק, מוזיקת אמביינט ומוזיקה אלקטרונית.
מוזיקת אמריקנה (Americana music) או מוזיקת שורשית אמריקאית (American roots music) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקה אמריקאית , מאמצע המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20. יצירות מוזיקה זו משלבות גם מסורות משותפות ומגוונות המרכיבות את האתוס המוזיקלי של ארצות הברית עם דגש מיוחד על מוזיקה שהתפתחה היסטורית בדרום ארצות הברית.
אגודת המוזיקה האמריקאית (AMA) תיארה את המוזיקה ב-2020 כ-"החוטים העשירים של קאנטרי, פולק, בלוז, מוזיקת נשמה, בלוגראס, ג'אנגל ורוק באריזה [האמריקאית] שלנו".
עם זאת, בהגדרה הקודמת מ-2016, האגודה הכלילה גם רית'ם אנד בלוז עם הערה נוספת כי מוזיקה זו היא "בעצם צליל ייחודי המכוונת לשורשים [האמריקאים] למעט הצורות הטהורות של הז'אנרים שעליהם היא עושיה להיגזר מהן.
בכוד שכלים אקוסטיים הם לרוב נוכחיים וחיוניים [למוזיקה מהז'אנר הזה], יש שימוש גם בכלים אלקטרוניים."
תחנת הרדיו הראשונה שהשתמשה ב-"אמריקנה" כפורמט רדיו הייתה תחנת הרדיו KFAT בגילורי , קליפורניה, שפעלה מאמצע 1975 עד לינואר 1983.
מארק האמפרי, תורם למגזין הקאנטרי-פולק האמריקאי Frets, הנחה תוכנית רדיו שבועית בשם "Honky Tonk Amnesia" שהשמיעה "קאנטרי, פולק, הונקי טונק, קייג'ון, דאוג, בלוז ומוזיקה של פעם", שילוב שתחנת מוזיקת הקאנטרי KCSN פרסמה כ"אמריקנה".
מוזיקת באונס הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של סאות'רן היפ הופ , שמקורה כבר מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 – תחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
ז'אנר זה מאופיין במסיבות קריאה ותגובה , במזמורי מרדי גרא הודיים ובשירי דאנס, שלעיתים קרובות היפר-מיניים ושנויים במחלוקת.
הז'אנר מושפע בדרך כלל ממקצב טריגמן , באמצעות טיקים כרומטיים, שימוש בצעקות ושריקות כאלמנט מוזיקלי, ושימוש בסינתיסייזרים, מכונות תופים ודוגמי צלילים.
כמו כן, ביצירות מהז'אנר מוסיפים "צעקות" של מיקומים גאוגרפיים, במיוחד מניו אורלינס.
בין האמנים מהז'אנר המוכרים ניתן למנות את Partners-N-Crime , די ג'יי ג'ובילי , מגנוליה שורטי וביג פרידיה .
מוזיקת חלל, מוזיקת ספייס או ספייס אמביינט הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת אמביינט ומוזיקת העידן החדש המתואר כמוזיקה "שלווה, מהפנטת ומרגשת".
ז'אנר זה מזוהה בעיקר עם מוזיקת טרקלינים , מוזיקה קלה ומוזיקת מעליות.
על פי שדר הרדיו האמריקאי סטפן היל , מוזיקת חלל היא מוזיקה המעוררת תחושה של מרחב מהורהר.
כמו כן, היל קובע שמוזיקת חלל יכולה לגוון באופי ובמרקם הקולי של המוזיקה הנע בין פשוט למורכב, אינסטרומנטלי לאלקטרוני.
בנוסף לזאת, הוא טוען כי ליצירות מהז'אנר ייתכן שחסרים בהם מבנים מוזיקליים ומאפיינים מלודיים, הרמוניים או קצביים.
כמו כן, הוא טוען שניתן למצוא מוזיקת חלל במגוון רחב של ז'אנרים.
יתרה מזאת, הוא טוען שמוזיקת חלל הושפעה ממוזיקה קלאסית מערבית, מוזיקת עולם, מוזיקה קלטית, מוזיקת פולק ומוזיקה ניסיונית.
יתרה מזאת, היל מאמין שמוזיקת חלל יכולה לעורר "רצף של דימויים ורגשות מרחביים", שיכול להועיל להתבוננות פנימית ולפיתוח עצמי, באמצעות תרגול פסיכונאוטי של הקשבה עמוקה ומודעות למרחב.
באמצעות תרגול זה ניתן לחוות מצב דמוי טראנס ממוזיקת חלל.
יתר על כן, על פי היל, יש המשתמשים במוזיקת חלל לשיפור בריאות הנפש בעת תרגילי הרפיה ומדיטציה.
כמו כן, מוזיקת חלל מופיעה בפסקולי סרטים רבים והיא מנוגנת בדרך כלל בפלנטריומים.
בנוסף לכך, לפי היל, מוזיקת חלל היא מוזיקה אקלקטית המופקת לרוב על ידי חברות תקליטים עצמאיות, ויש להן שוק גומחה קטן בשוק המוזיקה.
מוזיקת גריים הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של מוזיקת דאנס אלקטרונית שפותח בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 בלונדון.
הז'אנר מכיל אלמנטים מהז'אנרים גראז' בריטי, מוזיקת ג'אנגל, דאנסהול והיפ-הופ.
הז'אנר הופיע לראשונה בתחנות רדיו פירטיות ובסצנות מחתרתיות, עד שזכה לפופולריות מיינסטרים בבריטניה באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, לאחר הופתעם של המוזיקאים דיזי רסקל, קאנו , וילי ולית'ל ביזל .
הז'אנר זכה לפופולריות מיינסטרים בין-לאומית במהלך העשור הראשון והשני של המאה ה-21. כמו כן, נטען כי הז'אנר הוא "ההתפתחות המוזיקלית המשמעותית ביותר בבריטניה בעשרות השנים האחרונות".
אף על פי ש'יים דמיון בין מוזיקת גריים להיפ-הופ, מוזיקת גריים בדרך כלל נחשבת כז'אנר נפרד מהיפ-הופ בעיקר בשל מאפייני הגראז' בריטי ומוזיקת ג'אנגל במוזיקת גריים.
הז'אנר מאופיין בברייקים של 4/4, מהירים ומסונכרנים של 2-סטפ גראז', בדרך כלל בסביבות 140 פעימות לדקה, ולעיתים קרובות מכיל צליל אלקטרוני אגרסיבי או משונן.
המוזיקאי וילי , שטוען בעצמו כי הוא יצר את הז'אנר, טוען באוטוביוגרפיה שלו משנת 2017, Eskiboy, שהוא באופן אישי יצר את רוב היצירות המוזיקליות המוקדמות שלו ב-140 פעימות לדקה, בעיקר בשל קצב ברירת המחדל ב-FL Studio.
מבחינה סגנונית, מוזיקת גריים מכילה אלמנטית מהז'אנרים גראז' בריטי, דראם אנד בייס, היפ-הופ ודאנסהול.
כמו כן, ניתן למצוא שילוב של אלמנטטים אלקטרוניים עתידניים ובייסליינים אפלין וגרוניים ביצירות מהז'אנר.
בנוסף לזאת, ראפינג סביב תיאורים קודרים של החיים העירוניים הוא מרכיב מרכזי ביצירות מהז'אנר.
בנוסף לכך, מוזיקאים בריטים מהז'אנר מתייחסים ביצירותיהם לרוב לטכנלוגיות תקשורת פופולריות, כמו סמארטפונים ורשתות חברתיות מקוונות.
מוזיקת גריים התפתחה בעיקר מסצנת הספיד גראז'.
על פי סשה פררה-ג'ונס מהניו יורקר, מוזיקת גריים פיתחה צליל עז וקטוע על ידי "זיקוק" מקצבים לסגנון מינמליסטי.
בעוד שהיפ-הופ הוא מטבעו מוזיקת דאנס, סשה טוען כי "מוזיקת גריים נשמע כאילו נוצר עבור מכון כושר לאגרוף, שבו לוחמים מתאגרפים הרבה אבל בלי מקום לזוז", וכן שמוזיקת גריים שומר על סגנון שונה מהיפ-הופ.
בנוסף לסשה, האטי קולינס מה-BBC News טוענת כי מוזיקת גריים הוא "מיזוג של גראז' בריטי עם קצת דראם אנד בייס ושפריץ של פאנק.
על פי אלכס דה יונג ומארק שוילנבורג, ניתן למצוא ביצירות מוזיקת גריים דגימות של צלילי גלי שן מסור (צ'יפטיון) ממוזיקת משחקי וידאו ורינגטונים.
לדוגמה, מוזיקה מסטריט פייטר II נדגמת לעיתים קרובות, שכן מוזיקת גריים "נבנה סביב התנגשויות ליריות" אשר "מושווים לקרבות 1 על 1 של סטריט פייטר".
דוגמה נוספת למוזיקת משחקי וידאו שהיה בה עניין ביצירות מוזיקת גריים היא מוזיקה מ-Wolverine: Adamantium Rage .
מוזיקת טראנס הוא ז'אנר מוזיקלי אלקטרוני שהתפתח במהלך שנות ה-90. הטראנס מתאפיין בשכבות צליל מרובות (ערוצים), החוזרות על עצמן במעין לופ ויוצרות מקצב בעל השפעה היפנוטית.
כמו כן מאפיינים את הטראנס טמפו גבוה, שימוש מרובה במכונות תופים ובסינתיסייזרים היוצרים צליל פסיכדלי.
לרוב נעדרת ממנו שירה אנושית, על אף שככל שהז'אנר התפתח, גם זו נוספה.
מקום התפתחותו הוא בעיקר במערב אירופה (אנגליה בייחוד), אך היום הטראנס פופולרי בכל העולם המערבי, לרבות יפן וישראל.
מוזיקת הטראנס מושמעת בין היתר במסיבות או פסטיבלים הנערכים תחת כיפת השמיים, אשר אינם במקומות מיושבים.
אירועים אלו מכונים "מסיבות טראנס", "מסיבות טבע", "מסיבות יער", ובעבר - "מסיבות אסיד", שם אשר נטען עליו שניתן על ידי גורמי אכיפת החוק בישראל מטעמים של אזהרה והרתעה, ואשר מתן השם הוא זה שיצר קשר ברור בין המסיבות לסמים, ולעבירות פליליות.
במהלך מסיבות אלו מושמעת המוזיקה בעוצמה רבה ועם צלילי באס מודגשים במשך שעות רצופות, והמשתתפים, לרוב צעירים בשנות ה-20, רוקדים לצליליה במשך פרקי זמן ארוכים.
חלק מהמשתתפים נוהגים לקיים יחסי מין או להשתמש בסמים, כמו קנאביס, אל.אס.די, ואקסטזי להעצמת החוויה.
בדרך כלל מסיבת טראנס נמשכת מאמצע הלילה ועד לשעות הבוקר, וישנן כאלו הממשיכות ימים ארוכים ללא הפסקה.
זריחת השמש היא אחד השיאים באירוע: המוזיקה המנוגנת מלודית וקצבית יותר ומשתתפים מספרים כי הם חווים תחושת התעוררות אופורית (המכונה בסלנג הישראלי "קרחנה").
מסיבות הטראנס הופיעו לראשונה בקהילת התרמילאים המערביים בגואה שבהודו.
משם הן נפוצו לארצות המערב.
יש המגנים את השימוש בסמים במסיבות אלה בטענה שתרבות הטראנס חותרת לחוויה רוחנית הנובעת מהריקוד המתמשך והחוויה המוזיקלית, ולא משימוש בסמים.
להלן רשימה של הסגנונות המוזיקליים הנכללים בהגדרה "טראנס".
לכל אחד מהם מאפיינים אומנותיים משלו, אך כולם ינקו את השראתם מהאלקטרוניקה המסורתית - טכנו - אם כי חלקם התרחקו מהזרם המרכזי.
דארק טראנס - סגנון טראנס אפל עם נגיעות של טראנס פסיכדלי.
אפליפטינג טראנס - סגנון טראנס אירופאי במקורו המכוון לצד המלודי והרך יותר של הטראנס ומאופיין בשבירות ארוכות.
דארק פרוג - היתוך בין הדארק טראנס והפרוגרסיב טראנס (נקרא לעיתים גם זנון).
פרוג גואה - היתוך בין הפרוגרסיב טראנס והגואה טראנס.
פסייביאנט - היתוך בין האמביאנט והטראנס הפסיכדלי.
תרבות הטראנס בישראל היא מהמפותחות ומהמובילות בעולם.
בישראל, מוזיקת הטראנס פופולרית, הן מבחינת היקף הקהל והן מבחינת מספר המוזיקאים העוסקים בתחום.
מוזיקאי טראנס ישראלים רבים זוכים להכרה בינלאומית, כאשר הבולטים מביניהם הם: אינפקטד מאשרום, אסטריקס, ויני ויצי, יהל שרמן, סקאזי ובלסטויז, שהגיעו ל-100 הגדולים של המגזין DJMag.
בישראל מתקיימים לאורך השנה פסטיבלים ומסיבות טראנס מגוונות, ביניהם פסטיבל דוף, מוקשה וגרובאטק.
בישראל מתקיימות מסיבות טראנס רבות ופסטיבלים בין-לאומיים.
חלק מהמסיבות בישראל אינן חוקיות, משום שהן מתקיימות ללא אישור המשטרה.
לאחר ביטול פסטיבל דוף 2019, כשלושה ימים לפני קיומו המתוכנן, נערכה בתאריך 18 ביולי 2019 הפגנה בכיכר רבין, תלת הכותרת "תנו לרקוד בשקט".
המפגינים מחו נגד מניעת קיום מסיבות טבע ופסטיבלים על ידי המשטרה, גם, מקרים שבהם, לטענת המארגנים, האירועים עמדו בכל התנאים הנדרשים.
כ-20 אלף איש (לטענת המארגנים, כ-50 אלף איש) הגיעו להפגנה.
ב-7 באוקטובר 2023 התקיימה מסיבת טבע ליד קיבוץ רעים שבעוטף עזה שבה השתתפו על פי הערכות כ-3,000 איש ובמהלכה פלשו למדינת ישראל מחבלי חמאס מעזה כחלק מטבח שבעה באוקטובר, וביצעו טבח במשתתפי המסיבה.
כ-378 ממשתתפי המסיבה נרצחו, מספר לא ידוע של משתתפים נפצעו ו־44 משתתפים נחטפו לעזה.
צ'יל-אאוט הוא מונח המשמש לתיאור סגנונות מוזיקליים שונים אשר מטרתם הרגעה, או השראת אווירה נינוחה בעת השמעתם.
מוזיקת צ'יל אאוט היא לא אלקטרונית בהכרח, אם כי לרוב נעשה ביצירתה שימוש באלמנטים אלקטרוניים.
כמו כן, בשל ההגדרה הבעייתית של סגנון זה, הרי שהוא חופף עם ז'אנרים רבים אחרים, בין אם במוזיקה האתנית, האלקטרונית או אפילו הג'אז.
קשה להצביע על חלוצים בז'אנר מאחר שנדמה שמוזיקה רגועה הייתה מאז ומתמיד.
בשנים האחרונות ניתן להבחין בדבר אחד בולט בסגנון המוזיקה שהוגדרה כ"צ'יל אאוט".
מתוך כמה וכמה הרכבים מוכרים וגם כאלה שלא, קיים הרכב בולט אחד - "אניגמה".
ההרכב, בראשו של מיכאל קרצו, יצר מוזיקה מרגיעה של צלילים בשילוב אלמנטים אלקטרוניים, אשר לרוב מלווה בשירה או קולות רקע בלבד.
קיימים לחנים רבים שלהם אשר נוצלו כפסקולים לסרטים רבים ונעימות רקע.
למרות שישנם אנשים שלא מגלים חיבור לסגנון זה, יש המזהים בין יצירותיהם את המפורסמת שבהן - "Return To Innocence".
יצירות אחרות מקבלות עוצמה רבה יותר, שאינה בהכרח מרגיעה.
בין המרגיעות אפשר להבחין בקיומן של מנגינות חושניות.
דוגמה ליצירה שכזו ניתן למצוא בשיר "Smell of Desire", שאפילו שמו מרמז לכך.
הלחן הוא שונה עם מקצב לא רועש אך ששומר על עוצמתו.
בכלל בכל היצירות של הרכב זה יש משהו גותי, אפלולי ומסתורי.
לרוב מנגינות ללא מילים אך עם אמירה מאוד מובהקת.
קיימים עוד הרכבים שונים ומוכרים בני זמננו.
"ואנגליס" הוא מבין המוכרים ביותר, אשר לרוב משתמשים במנגינותיו כמוזיקת חתונות.
אולם, כאן מדובר במשהו שונה.
ישנן יצירות שמזכירות בלחן שלהם משהו כנסייתי ומאוד רוחני.
יש כאלה מכילים טקסטים המדברים על נצרות.
במקור, הרוק היווה שילוב בין מוזיקה אמריקאית עממית (מוזיקת קאנטרי) למוזיקה אפרו-אמריקנית קצבית (בלוז); אך עם השנים הרוק התפצל לאינספור כיוונים, שהתרחקו מסגנונות אלה מרחק רב, והושפעו גם מסגנונות אחרים לגמרי כמו מוזיקה קלאסית, פופ, ובשנים האחרונות אף היפ-הופ.
לכן, בנקל אפשר למצוא רוק שקט ורוק רועש, רוק מהיר ורוק איטי, רוק שמח ורוק עצוב, רוק קולי ורוק כלי, שירי רוק קלילים ולעומתם מנגינות רוק כבדות ועמוקות.
סגנון הרוק הוא כה מגוון, שלמעשה, הוא אינו סגנון אחד אלא קבוצה גדולה מאוד של סגנונות שמקושרים דרך הבסיס של "השילוש המקודש", וכמו כן דרך סממנים אחרים.
"תור הזהב" של הז'אנר הזה בדרך כלל מיוחס לתקופה שמשנות ה-60 של המאה ה-20 עד לשנת 1980. בעידן זה אמנים כגון אלביס פרסלי, בוב דילן, הביטלס, סקורפיונס, הרולינג סטונז, קווין, ניל יאנג, לד זפלין, פינק פלויד, הדלתות, ג'ימי הנדריקס, פרנק זאפה, ג'נסיס ורבים אחרים כבשו את מצעדי הפזמונים ברחבי העולם.
למרות העובדה כי מקורו של הרוק בבלוז, שיוצריה היו אפרו-אמריקאים, כמעט כל יוצרי הרוק לדורותיהם היו לבנים.
הרוק התפתח באנגליה ובארצות הברית במקביל.
השפעת הרוק הגיעה לידי כך, שאף קמו זרמים חברתיים בקרב בני הנוער של מעריצי רוק - ילדי הפרחים, מטאליסטים ופאנקיסטים.
במהלך השנים אורגנו פסטיבלי רוק המוניים ואף בוימו סרטי רוק על הכוכבים, שלוו במוזיקה שלהם.
תופעה בולטת שמלווה את הרוק מראשיתו ועד היום היא שימוש נפוץ של המוזיקאים בסמים – החל מאלביס בשנות ה-50 וכלה בנירוונה בשנות ה-90. עם זאת, לאורך השנים התופעה לא יוחדה רק למוזיקת הרוק לבדה, כי אם למוזיקאים גדולים באופן כללי.
הרוק כפי שהוא מוכר לנו היום מורכב ממאות סגנונות - מרוק קלאסי ועד רוק מתקדם, מרוק אלטרנטיבי ועד רוק כבד.
אם נמשיל את הרוק לעץ עצום, כל אחד מהסגנונות האלו הוא ענף קטן שבוקע מתוך ענפים גדולים ממנו.
מתוך הרוק יצאו גם סגנונות מוזיקליים שלמים, שהמגוון המוזיקלי שלהם עצום והם התרחקו מאוד מהבסיס, כגון הבי מטאל או פאנק (Punk).
כל ה"ענפים" האלו, אם נמשיך באותו המשל, יצאו מתוך הגזע, והוא הרוק'נרול.
וגם הוא יצא מתוך בסיס – הבלוז.
בתחתית שורשיו נמצא הדלתא בלוז, שעבר גלגולים רבים בטרם נבטו הסגנונות הרבים.
הבלוז החל בדלתא של המיסיסיפי, כמוזיקת עבדים.
תוך כדי העבודה בשדות הכותנה הרחבים של הדרום, היו שרים השחורים שירים שהיו מבוססים על המוזיקה האפריקאית שהביאו איתם, וספגו השפעות גם מהמוזיקה האמריקאית המקומית.
למוזיקת הבלוז שנוצרה שם, שהמייצג הנודע ביותר שלה הוא רוברט ג'ונסון, הייתה השפעה עמוקה ביותר על הרוק, הן כמוזיקה והן מההיבט התרבותי-רעיוני.
במילות השירים ובדמותו של ג'ונסון ניתן למצוא מוטיבים שיחזרו על עצמם ברוק שנים רבות לאחר מכן.
את ההתעסקות עם השטן הוא הנחיל לעולם הרוק – בשירים כגון "Me and the devil blues" ובאגדות שנפוצו סביבו, כאילו מכר את נשמתו לשטן.
ואכן, שנים לאחר מכן הפך השטן לאחד מהנושאים המוכרים ברוק הכבד, דרך להקות כמו הרולינג סטונס, לד זפלין ובלאק סבאת' - ששורשיהן המוזיקליים היו אמנים כמו ג'ונסון ואחרים.
נוסף על כך, ג'ונסון נחשב לראשון מועדון 27 – "מועדון" של אמני רוק ובלוז שמתו כולם בני 27. בכך "תרם" ג'ונסון לעולם הרוק את הפאתוס של הכוכב שמת בגיל צעיר.
בערך בשנות השפל הגדול התחוללה נדידה המונית של שחורים צפונה, בעיקר לכיוון העיר שיקגו, שהייתה מוכנה לקבל את השחורים – לכן חוזר בהרבה שירי בלוז מאותה תקופה המשפט "Sweet home Chicago", שמבטא את האושר הגדול של השחורים בעזיבת הדרום, שהיה אז גזעני כלפיהם, והמעבר לעיר הגדולה.
עם המעבר לעיר הגדולה גדלו גם המקומות בהם הופיעו זמרי הדלתא בלוז השחורים.
עתה הם הופיעו במועדונים אורבניים שונים, והיו זקוקים לצליל חזק הרבה יותר משסיפקו הגיטרות האקוסטיות שלהם.
לכן התחילו לנגן בגיטרות חשמליות ובמערכות תופים חזקות יותר.
הצליל הזה, שהובל על ידי מאדי ווטרס והאולין וולף במיוחד, נקרא "שיקגו בלוז".
הוא היה פורץ דרך וחדשני בחשמליות שלו, והיווה בכך את הבסיס לרוק'נרול, ולאחר מכן לרוק.
בשנות ה-40 וה-50 החלה המהפכה האלקטרונית במוזיקה, בראשה הבלוז.
בעוד שבעבר הבלוז היווה בסה"כ שירת עבודה, בשנים אלה מנגינות הבלוז עברו עיבוד אלקטרוני-מודרני וסגנון זה הפך לבסיס של הנגינה בגיטרה חשמלית.
התפתחויות אלה הובילו ללידתו של הרוק אנד רול: גרסה הרבה יותר מהירה ושמחה לבלוז.
הרוק אנד רול, או בקיצור, רוק'נרול, ירש מהבלוז הן את טכניקת הנגינה, ואת הקצב.
באותה תקופה פותחה שיטת הפצת המוזיקה באמצעות תקליטים, וכך הפך הרוק'נרול למוזיקה פופולרית, בייחוד בקרב בני נוער שהופצה בכל ארצות הברית, ואף יוצאה למדינות אחרות.
הזמר, הגיטריסט ושחקן הקולנוע האמריקאי אלביס פרסלי שכיכב משנות ה-50 וכונה "מלך הרוק'נרול", היה מהראשונים להשתמש בגיטרות חשמליות ובציוד הגברה.
זמרי רוק'נרול משפיעים נוספים בשנות ה-50 הם צ'אק ברי, ליטל ריצ'רד ובאדי הולי.
המושג רוק'נרול כיום מציין לא רק את הסגנון המוזיקלי עצמו, אלא גם את סגנון החיים הסוער, הפרובוקטיבי והראוותני שאפיין את להקות הרוק במשך השנים.
דרך חיים זו מתומצתת בנוסחה המפורסמת "סקס, סמים ורוק'נרול".
באמצע שנות ה-60 התפתח הרוק'נרול לזרמים מוזיקליים חדשים: רוק קלאסי, רוק פסיכדלי ופולק רוק.
רבות מהלהקות המצליחות שקמו בעשור זה כבר נחשבו ללהקות רוק מבחינת אופיין החיצוני, אך למעשה, מבחינה אומנותית, הן יצרו רוק'נרול טהור.
להקת רוק קלאסית של שנות ה-60, כללה שלושה גיטריסטים (אחד מהם בסיסט) ומתופף.
להקות הרוק/רוק'נרול המרכזיות של שנות ה-60 הן הביטלס, הרולינג סטונז, הביץ' בויז, המי, האמהות והאבות, המאנקיז, האנימלס, הקינקס, הדלתות, סיימון וגרפונקל, הבירדס, ג'פרסון איירפליין, הזומבים, היארדבירדס וקרים.
זו הייתה תקופה שכונתה בפי רבים "העשור שלא יחזור".
באותו הזמן ארצות הברית הייתה שקועה עמוק בבוץ הווייטנאמי.
החלו לצוץ בארצות הברית זמרי רוק שגידלו את שיערם, עישנו מריחואנה ושרו שירים נגד המלחמה.
הם חוללו את התנועה החברתית של "ילדי הפרחים", שהאשימה את המבוגרים בהרס העולם ולכן ביקשה למרוד בהם.
המנהג שרווח אז בקרב הרוקרים לגדל את שיערם, הפך למסורת רבת שנים בקרב כל גדולי הרוק הקלאסי והכבד לדורותיהם.
מנהג נוסף היה לשבור את הגיטרה בהופעות- מנהג שגם הוא הפך למסורת, ובעיקר לסמל של תרבות הרוק.
בשנת 1969 נערך פסטיבל וודסטוק בארצות הברית, פסטיבל מוזיקה ואהבה של "ילדי הפרחים" בכיכוב כל כוכבי הקאנטרי, הבלוז, הרוק והפופ של ארצות הברית שהיו נגד המלחמה.
בין האומנים שכיכבו בפסטיבל יש למנות את להקת המי, את הזמר ג'ו קוקר ואת הגיטריסטים קרלוס סנטנה וג'ימי הנדריקס.
במיוחד זכורה הגרסה המעוותת של ההמנון האמריקאי שניגן הנדריקס בגיטרה החשמלית שלו ביום האחרון של הפסטיבל.
תחילת שנות ה-70 היוו פריחה במוזיקת הרוק.
הרוק התפתח לכיוונים חדשים, שהגיעו לשיא בשנים 1972–1973. שנים אלו היו לפסגת המוזיקה של דור הבייבי בומרס.
באמצע שנות ה-70, אחרי תקופת "העשור שלא יחזור", החלה הירידה בהתפתחות המוזיקה, שנעה לכיוון הפאנק.
בשנות ה-70 התפתח מאוד הרוק באנגליה.
הזרם המרכזי ברוק של שנות ה-70 היה הגלאם רוק.
סגנון זה מובחן בעיקר על פי ההופעה ולאו דווקא על פי איזשהו מאפיין מוזיקלי.
הדגש הושם בעיקר על שטחיות, חוסר בושה ואימוץ התהילה והמיניות.
מבצעי גלאם רוק הופיעו באיפור כבד המביע דו-מיניות ותלבושות נוצצות וצעקניות.
מבחינה מוזיקלית, הגלאם רוק היה לרוב פחות קל ושקט מהרוק של שנות ה-60 ויותר אינסטרומנטלי ובעל עוצמה.
בין אומני הגלאם רוק הבולטים יש למנות את הזמרים דייוויד בואי, אלטון ג'ון ואליס קופר ואת הלהקות קווין, אירוסמית' וקיס.
סגנון נוסף שנולד בשנות ה-70 הוא הרוק הכבד/המטאל מתאפיין במקצבים אגרסיביים, נגינה מורכבת בדרך כלל, גיטרות מוגברות ומעוותות צליל.
הגל הראשון של להקות הבי מטאל הופיע בבריטניה בין השנים 1967 ל־1974. שלוש להקות אנגליות נחשבות לאבות המייסדים של הרוק הכבד: לד זפלין, דיפ פרפל ובלאק סבאת'.
ולהקת ג'ודס פריסט שהשפיעו רבות על הלבוש השחור והפ'טישיטי שמלווה את הז'אנר עד לימינו אנו.
"רוק מתקדם" הוא שם כללי לזרם מוזיקלי שהתפתח בשלהי שנות ה-60 מהפסיכדליה והגיע לשיאו בין השנים 1973–1975. המוזיקאים בזרם זה (שהתחלק למעשה למספר רב של זרמים, הממשיכים להתקיים ולהתפצל עד היום) היו שונים זה מזה במידה רבה, אך היו להם כמה מאפיינים מרכזיים שהבדילו אותם מאמני רוק אחרים:
הלחנת מוזיקה מורכבת יותר מהרוק הממוצע, תוך נטייה למשקלים מורכבים, יצירות ארוכות המבוססות על פיתוח מוטיבים, והרמוניות מורכבות.
השפעות ניכרות מסגנונות שאינם רוק - בעיקר מוזיקה קלאסית, ג'אז ופולק.
שימוש נרחב באפקטים, עריכות אולפניות וכלים חדשניים (כמו מלוטרון ומוג).
הרעיון העיקרי מאחורי הרוק המתקדם היה ההתייחסות לרוק כאמנות בפני עצמה ולא כמוזיקת ריקודים קלה, כפי שהיה נהוג להתייחס אליו בשנות ה-60 המוקדמות.
הרוק המתקדם הגיע לשיאו לקראת אמצע שנות ה-70, אבל משום שהמוזיקה שהציג לא הייתה קלה לעיכול, הלך העניין הציבורי בו ופחת.
פיחות העניין הביא לירידה במכירות והלהקות שלקחו בו חלק הלכו ונעלמו.
חלקן הפכו ללהקות פופ כדי להגיע להצלחה מסחרית, חלקן התפרקו, וחלקן הקטן מאוד המשיך להתקיים ולעסוק באותה המוזיקה.
לקראת סוף שנות ה-70 "נעלם" הז'אנר מהעין הציבורית, הן משום שחברות הקלטה לא הסכימו להפיק עוד אלבומים שהשתייכו לזרם זה, והן משום שמעט תשומת הלב שעוד נשארה לזרם, הועברה לפאנק, שהיה האנטיתזה המוחלטת לרוק המתקדם.
עם זאת, זרם הרוק המתקדם לא נעלם לחלוטין, ולהקות רבות ממשיכות גם כיום ליצור מוזיקה שכזו הרחק מתשומת הלב הציבורית.
להקות בולטות: פינק פלויד, קווין, ג'תרו טאל, קינג קרימזון, יס, ג'נסיס (בתקופתה המוקדמת, עד 1977), אמרסון, לייק ופאלמר, קאמל, ואן דר גראף ג'נרייטור, ראש ופרנק זאפה.
בסוף העשור קמה תנועת הפאנק בלונדון.
זרם חתרני זה שאף להתנער מהתמסדות הרוק המתקדם והפסיכדליה ה"מתוחכמים".
בהתאם לתנועת הפאנק בחברה, שנודעה באופייה המרדני והפרובוקטיבי, מוזיקת הפאנק הייתה מאוד קצבית ובוטה.
היא הייתה פשוטה הרבה יותר מבחינה מוזיקלית מהרוק ובדומה לכיווני הרוק שקדמו לה, בעלת אידאולוגיה חתרנית, שלעיתים קרובות זוהתה עם אנרכיה.
בין הרכבי הפאנק הבולטים ניתן למנות את הסקס פיסטולס, הקלאש, באזקוקס וראמונס.
שנות ה-80 נחשבת לתקופה חלשה לרוק.
בעשור זה, הרוק, שבעשור הקודם התפתח לז'אנרים חדשים ומגוונים, הוליד רק שני ז'אנרים עיקריים: בלדות הרוק והרוק הכבד.
להקות רוק רבות, השתלבו במיינסטרים והרבו שימוש בסינתיסייזרים.
שאר ז'אנרי הרוק לא הצליחו להיכנס לתודעה ורק להקות מעטות ניגנו רוק אחר, שכונה בהמשך "רוק אלטרנטיבי".
בין להקות הרוק האלטרנטיבי הבודדות שכן הצליחו בשנות ה-80 היו U2.
סגנון הרוק הבולט ביותר של שנות ה-80 הוא הרוק הכבד:
הגל החדש של ההבי מטאל הבריטי, שכלל את הלהקות איירון מיידן, דף לפרד, סאקסון, דיו, ונום ומוטורהד.
"להקות השיער" האמריקאיות - ה"רוק שיער" האמריקאי הוא הסגנון הראוותני, הססגוני והגנדרני ביותר שידעה מוזיקת הרוק.
כל חברי עשרות להקות השיער שקמו בשנות ה-80 השקיעו מאוד בהופעתם החיצונית: גידלו שיער ארוך, התאפרו, לבשו בגדים צבעוניים ובלתי רגילים, חולצות מנומרות ומכנסי עור, קעקעו על גופם קעקועים גדולים וצבעוניים וקיפצו על במות הרוק כאחוזי תזזית, תוך שהם מנופפים בגאווה בשיערם הארוך.
כל היסודות התרבותיים שנחשבים כלא-חינוכיים ואף לא-מוסריים, קובצו יחדיו בתרבות הרוק פורקת העול: סיגריות, אלכוהול, ניבולי פה, מיניות מוחצנת, שחצנות, זלזול בלימודים וסמים.
הסיסמה הידועה "סקס, סמים ורוק'נרול" הפכה לרלוונטית מתמיד בשנות ה-80.
בין להקות השיער הבולטות נמנות בון ג'ובי, טוויסטד סיסטר, פורינר, מוטלי קרו, פויזן, גאנז נ' רוזס, סקיד רו וואן היילן.
להקות הת'רש הבולטות ביותר בשנות ה-80 הן מטאליקה, מגאדת', אנתרקס וסלייר.
באותה העת התחילה גם פריחת להקות עצמאיות ומחתרתיות שמאוחר יותר יקוטלגו כרוק אלטרנטיבי ואינדי.
בתחילת שנות ה-90, החלו להקות אינדי ורוק אלטרנטיבי רבות להופיע.
הפריצה המשמעותית של הרוק האלטרנטיבי לזרם הרוק המרכזי היה השיר של להקת נירוונה, "Smells Like Teen Spirit", שהפך ל"המנון" של דור ה-X.
להקות רבות נהנו אף הן מהפופולריות של הרוק האלטרנטיבי, שהתפצל לסגנונות ותתי-סגנונות רבים.
בתחילת העשור קמו להקות הגראנג' ובראשן ארבע להקות מצליחות שיצאו באותו הזמן מהעיר סיאטל שבארצות הברית, שהתיימרו לייצג את הדור החדש: נירוונה, פרל ג'אם, סאונדגארדן ואליס אין צ'יינס.
הגראנג' יצא כנגד הסגנון הראוותני והמוחצן של להקות השיער.
בתחילת שנות ה-90 קם הפאנק לתחייה, לאחר שכמעט נעלם באמצע שנות ה-80, אלא שהפעם-בארצות הברית.
שלוש להקות הפאנק הבולטות של שנות ה-90 הן גרין דיי, אופספרינג ובד רליג'ן האמריקאיות.
כיוון ברוק שהתחיל בשנות ה-80 והגיע לשיאו בשנות ה-90 הוא רוק קל.
זהו סגנון רגוע, איטי, שקט ובדרך כלל גם עצוב יחסית, שצמח בהשפעת הפופ.
כיוון מודרני נוסף שהחל בשנות ה-90 הוא הרוק אלטרנטיבי.
בהגדרה זו נכללות כל הלהקות שלא משתייכות לאחד משלושת הזרמים העיקריים של הרוק (קלאסי, מטאל, פאנק), אך בכל זאת משתייכות לרוק משום שהן משתמשות בכלים של רוק.
פרוגרסיב מטאל הוא סגנון שהתפתח באמצע שנות ה-80. זהו שילוב בין מטאל ורוק מתקדם – הז'אנר משלב את המורכבות, ההשפעות הקלאסיות, שבירות המשקלים והתחכום של הרוק המתקדם, יחד עם האגרסיביות והפסימיזם של המטאל.
להקות בולטות מז'אנר זה הן: דרים ת'יאטר, אופת', פיין אוף סלביישן, טול וסימפוני אקס.
נו מטאל (Nu Metal) הוא תת-ז'אנר שנוי במחלוקת של ההבי מטאל.
הנו-מטאל נוסד באמצע שנות ה-90 והתאפיין בעבודת גיטרות לא דומיננטית, סגנון שירה המושפע מההיפ הופ ומהפאנק, ומבני שירים שנשאלו מן הרוק האלטרנטיבי יותר מאשר מן המטאל המסורתי.
הנו-מטאל מאופיין בשילוב של מטאל או הבי מטאל עם סגנונות אחרים כדוגמת היפ הופ או מוזיקה אלקטרונית.
להקות בולטות בזרם זה הן: לינקין פארק, קורן, סליפנוט, לימפ ביזקיט, וסיסטם אוף אה דאון.
בראשית הדרך, היה הרוק תרבות מוקצה בישראל, שבשנות ה-60 הייתה עדיין חברה מגויסת וסגורה יחסית להשפעות תרבותיות מערביות.
חלוץ הרוק הישראלי והראשון שהקליט רוק בעברית היה בצלאל יונגרייז, שבשנת 1962 הקליט את השיר "הו ילדונת".
לקראת סוף העשור השתכללה סצנת להקות הקצב ואף זכתה למעט לגיטימציה, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים כשמוזיקאים מערביים החלו להגיע לישראל והשפעות מהפכת הפופ החלו לחלחל לתרבות המקומית.
בגל השני של להקות הקצב התבלטו שלוש להקות עיקריות כמובילות סצנת הרוק המקומית: הצ'רצ'ילים, האריות והסופרגרופ עוזי והסגנונות.
אמן בולט ברוק הישראלי בארץ הוא שם טוב לוי שניגן בהרכב צליל מכוון שפעל בשנת 1979 ביחד עם יצחק קלפטר ושלמה יידוב.
כמו כן, שם טוב לוי המשיך בקריירת סולו.
להקת הרוק המצליחה הראשונה ששרה בעברית, הייתה כוורת, שהחלה את דרכה בשנות ה-70. כוורת נחשבת כפורצת דרך במוזיקה הישראלית כשהצליחה לשלב בין מוזיקת פופ להומור והעלתה את הפופ והרוק ללב הקונצנזוס.
בתחילת שנות ה-70 החלה להתפתח סצנת הרוק המתקדם הישראלי.
אחד האמנים הראשונים היה שלמה גרוניך, שבשנת 1971 הוציא את אלבומו "למה לא סיפרת לי!?".
להקת רוק מתקדם נוספת בשנות ה-70 הייתה ששת.
בסוף שנות ה-70 בלטה להקת הרוק המתקדם הירושלמית "דובדבן" ששילבה בלוז אינסטרומנטלי שבוצע בכינור חשמלי וגיטרה.
להקות רוק בולטות שבאו אחריה בשנות ה-80 היו תיסלם, בנזין, משינה והחברים של נטאשה, שם בלט היוצר ארקדי דוכין.
שנת 1991 הייתה שנת הפריצה של להקות וזמרי הרוק האלטרנטיבי, בראשותם של רמי פורטיס, ברי סחרוף ואביב גפן, ולהקות צעירות כמו איפה הילד?, זקני צפת, אבטיפוס, רוקפור ומופע הארנבות של ד"ר קספר זכו לפופולריות רבה.
בתחום הרוק הכבד בולטת סטלה מאריס מחיפה, שהחלה את דרכה בתחילת שנות ה-90 ופרסמה, בין היתר, את הבלדה "נר על החלון", שהפך ללהיט ואת השיר "אישתר" שאף הופיע ב-MTV.
בין הלהקות הבולטות של העשור הראשון של המאה ה-21 נמנות בית הבובות, המנגנת רוק מלודי עם דגש על גיטרה אקוסטית, מוניקה סקס ואת סינרגיה, הנוטה לכיוון של ניו מטאל מלודי.
בסוף שנות ה-80 התפתח בישראל ז'אנר מקומי בשם אוריינטל מטאל, ז'אנר זה שילב הבי מטאל עם השפעה ממסורות יהודיות ומהתרבות המזרחית, במילים ובמנגינה.
הלהקות סיילם ואורפנד לנד אף משלבות שירים בעברית ביצירתן, דוגמה בולטת היא השיר העיירה בוערת של סיילם.
מוזיקת פופ היא סוגה מוזיקלית ששמה בא מקיצור המונח מוזיקה פופולרית.
בשנים האחרונות המונח לרוב מתאר סוגה של המוזיקה הפופולרית.
שירי פופ רבים, במיוחד שירים בולטים של הזמרים המודרניים והוותיקים, מושמעים ברדיו, במועדונים ובאירועים.
הפופ כסגנון מוזיקלי, הוא אולי הצורה המרצה והמספקת ביותר עבור הקהל הרחב מכל צורות המוזיקה הפופולרית.
חלק מהמאפיינים המוזיקליים המגדירים את הז'אנר הם קיומם של רפרן והוק בשיר וטכניקות הפקה מוזיקלית אשר מתבססות, במידה כזו או אחרת, על האופנות המוזיקליות באותה עת.
הפזמון יכול להיות כל קטע בשיר, בעל אופי מוזיקלי, קצבי, קולי, או כפי שהוא בדרך כלל, שילוב של כל אלה, אשר נקלט בקלות על ידי המאזין ואשר עוזר לשיר להתבלט.
טכניקות ההפקה של מוזיקת הפופ עוקבות מקרוב אחרי האופנות המוזיקליות השולטות.
בדרך כלל, ז'אנרי משנה של מוזיקה חתרנית שאינה מוזיקת הזרם המרכזי של הפופ, הם בעלי ההשפעה העיקרית על ההפקה של הזרם המרכזי של הפופ.
המפיקים המבוקשים ביותר היום, הם לעיתים, מוזיקאים הנמצאים בחזית של המוזיקה החדשנית ביותר.
אצל אריאנה גרנדה ואמני פופ קלאסיים אחרים בשנים האחרונות, ישנן השפעות חזקות של ראפ והיפ הופ ורית'ם אנד בלוז.
ההשפעה שהיא קצת יותר חדשנית כיום היא השימוש המחודש יחסית בסינתסייזרים.
ברוב המקרים במוזיקת הפופ, מפיק התקליטים הוא דמות מרכזית בתהליך היצירה.
הוא זה שבוחר את השירים וגם זה שקובע את הסאונד ואת אופי המוזיקה.
סוג ייחודי של מוזיקת הפופ הם השירים אשר מכונים "בלדות האהבה".
אלו הם שירים בעלי קצב איטי אשר מילותיהם מאופיינות ברגשנות ותוכניהם נסובים סביב הנושא הרומנטי באהבה.
בדרך כלל, המוזיקה נגישה מיידית לכל מי שנוטה להשתתף בתרבות זו, גם אם הוא טירון מוזיקלי.
מוזיקת פופ מוצלחת, שלרוב נמדדת במונחים של הצלחה מסחרית, מבוצעת בדרך כלל על ידי מבצעים צעירים, כריזמטיים, מושכים, לבושים בצורה אופנתית ולעיתים גם חושפנית ואשר מסוגלים לרקוד היטב.
כותבי השירים והמעבדים נשארים לרוב עלומי שם לקהל הרחב.
ראשיתה של מוזיקת הפופ היא בשנות ה-60 של המאה ה-20, מעט אחרי מהפכת הרוק אנד רול בעשור הקודם.
בעוד להקות הרוק שקמו החל משנות השישים ואילך התיימרו ליצור יצירה בעלת ערך אמנותי, יוצרי הפופ של שנות השישים אמנם התרחקו בהדרגה מהצליל המקורי של הרוק אנד רול, אך נותרו נאמנים לשאיפה ליצור מוזיקה קלילה וקליטה הפונה אל הקהל הרחב.
בעת הנוכחית מוזיקת הפופ שואבת בעיקר מהמקור המערבי שלה, היורופופ.
סגנון זה נפוץ גם באמריקה וגם באירופה, כולל רוסיה (פופ רוסי).
עם זאת, באזורים שונים בעולם ישנן מגמות הקשורות לשילוב המקצבים של מוזיקת פופ ומוזיקה מקומית.
למשל מוזיקת הפופ האמריקאית הלטינית (לטינה) עם ז'אנר הריקודים הרבים שלה - סמבה, סלסה, רומבה, טנגו, צ'ה צ'ה צ'ה, למבדה ומקרנה שצברה פופולריות בצפון אמריקה בזכות מבצעים כמו גלוריה אסטפן, ריקי מרטין, שאקירה, אנריקה איגלסיאס וחוליו איגלסיאס, מוזיקת הפופ המזרח תיכונית, מוזיקת הפופ הקוריאנית (קיי-פופ) ומוזיקת הפופ היפנית (ג'יי-פופ).
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ניסה המפיק פרנק פריאן ליצור מופע בו המבצעים נמצאים בחזית הבמה ומבצעים תנועות בשפתיהם כאילו הם שרים, אך למעשה הקול הוא הקלטת קולם של זמרים אחרים ("תזמורת בצורת").
לתוצאה קראו מילי ונילי והיא הצליחה מסחרית עד אשר נתגלתה התרמית והתברר כי לצמד המופיעים אין שום קשר להפקה המוזיקלית.
כיום, חלק מכוכבי מוזיקת הפופ עדיין משתמשים ב"פלייבקים" אך בכאלה שהוקלטו על ידם באולפן מראש.
אותם כוכבים מסבירים זאת בכך שמטרתם היא לא לכסות על כישורי שירה ירודים, אלא לשמור על טיב הביצוע למרות שקשה מאוד לבצע את השיר תוך כדי הריקוד האינטנסיבי הנפוץ במוזיקת הפופ.
מבקרי תופעה זו טוענים לעומתם, כי בהופעה חיה יצירת המוזיקה החיה (מושרת, מנוגנת או שתיהן יחד) היא לב העניין וצריכה לקבל קדימות על פני דברים הנחשבים בעיניהם למשניים כמו ריקוד והופעה תיאטרלית.
רבים מבקרים את המסחור של מוזיקת הפופ, ואת הנטייה לראות את רווחי חברות התקליטים, כשיקול בלעדי המתגבר על השיקולים האמנותיים.
טענתם היא כי חברות התקליטים בוחרות מבצעים צעירים ונאים ללא קשר ליכולתם המוזיקלית ומשווקות אותם בכל ערוצי השיווק למטרת מכירת מוצר מוזיקלי רקיד שקהל היעד שלו הוא ילדים לפני או בתחילת גיל הנעורים.
סגנון פופ זה מכונה בלעג "טין פופ" (Teen Pop, בתרגום חופשי: "פופ לבני נוער").
תדמיתם של כוכבי הפופ נחשבת לעיתים כחשובה יותר מהמוזיקה אותה הם יוצרים.
עקב כך, כוכבי פופ ומנהליהם עושים מאמצים גדולים כדי להקרין את הדימוי המבוקש על ידם דרך ביגוד, קליפים המוקרנים בטלוויזיה, חדירה לידיעות באמצעי התקשורת הפופולריים ובאמצעים דומים נוספים.
ואמנם, אמני ולהקות פופ רבים, מתוכננים ונבנים מראש על פי השאיפה להשיג דימוי מסוים.
כתוצאה מכך, כוכבי פופ רבים הופכים לאלילי נוער.
מוזיקת קאנטרי היא תערובת של מוזיקה מסורתית ופופולרית, אשר מזוהה באופן מסורתי עם האוכלוסייה הלבנה בדרום ארצות הברית, שהחלה להתפתח בשנות ה-20 של המאה ה-20.
מוזיקת קאנטרי מתבססת על בלדות ומוזיקה לריקודי עם תוך שימוש בתבניות פשוטות, שירי עם, והרמוניות, המלווים בעיקר על ידי כלי מיתר כמו בנג'ו, מנדולינה, גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית וכינורות, ובכלי נשיפה פשוטים כמו המפוחית ומורכבים יותר כמו האבוב.
מתוך מוזיקת הקאנטרי צמחו שניים מאמני הסולו המוכרים ביותר בכל הזמנים, אלביס פרסלי וגארת' ברוקס.
אלביס פרסלי נודע בתחילת הקריירה שלו בשנות ה-50 כ"חתול ההילבילי", הופיע באופן קבוע באחת מתוכניות הרדיו המפורסמות בארצות הברית באותם זמנים - "לואיזיאנה היירייד", והפך לאחת הדמויות אשר הגדירו את מוזיקת הרוק אנד רול עם הופעתה.
גארת' ברוקס פרץ בשנות התשעים, והוא אומן הסולו בעל המכירות הרבות ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית - מעל 128 מיליון אלבומים.
בדרום מערבה של ארצות הברית תערובת שונה של קבוצות אתניות יצרה את המוזיקה שהפכה למוזיקת הווסטרן, שהרכיבה את המונח מוזיקת "קאנטרי אנד וסטרן".
המונח מוזיקת קאנטרי הנמצא היום בשימוש מתאר סגנונות רבים ותתי ז'אנר.
המונח מוזיקת קאנטרי החל להיות פופולרי בשנות ה-40 של המאה ה-20, והחליף בהדרגה את המונח שקדם לו, מוזיקת הילבילי, שהפך לכינוי גנאי.
גם המונח מוזיקת "קאנטרי אנד וסטרן" שימש במקביל לתיאור סגנון דומה, אך עד שנות ה-70 כלל המונח "מוזיקת קאנטרי" תתי סגנונות רבים והמונח "קאנטרי אנד וסטרן" החל לצאת משימוש, חוץ מאשר מאשר בבריטניה ובאירלנד, בהן עדיין נמצא המונח בשימוש נרחב.
סגנון המוזיקה התפתח בשנות ה-30 במדינות הדרום והמרכז של ארצות הברית.
בעיקר במיסיסיפי, לואיזיאנה, קנטקי, אוקלהומה, ארקנסו, נברסקה, ויומינג וטנסי.
מוזיקת הקאנטרי נחשבת מוזיקה "לבנה", אף על פי שמקורה בעיקר מהבלוז והפולק.
יחד עם מוזיקת הקאנטרי התפתח גם הרוק.
בישראל בין האמנים ששרו מוזיקת קאנטרי בעברית ניתן למנות את גרי אקשטיין ודני ליטני שפעלו בעיקר בשנות השבעים ובעשור השני של המאה ה-21 הצטרפו להקות ג'יין בורדו ולהקת A Few Miles Away.
יחסי הגומלין בין מוזיקאים מקבוצות אתניות שונות הפיקו מוזיקה ייחודית לאזור זה של צפון אמריקה.
להקות כלי מיתר מהרי האפלצ'ים מתחילת המאה ה-20 הורכבו בעיקר מנגני כינור, גיטרה ובנג'ו.
מוזיקה מוקדמת זו יחד עם הקלטות מוקדמות של מוזיקת קאנטרי נחשבות כמוזיקה אמריקנית עממית ולתחילתה של מוזיקת הפולק האמריקאית המקורית.
על פי ביל מאלון, בספרו "מוזיקת קאנטרי ארצות הברית", מוזיקת הקאנטרי, "הוכרה לעולם כתופעות דרומיות." בדרומה של ארצות הברית, מוזיקת הפולק הייתה שילוב של מוצא תרבותי, ששילבו מסורות מוזיקליות מגוון של קבוצות אתניות באזור אחד.
לדוגמה, כמה מקצבים מהגרים אנגלו-קלטיים יצרו את הבסיס לשירי פולק ובלדות המהווים את מה שמוכר היום כמוזיקה אמריקנית עממית, אותה ירשה מוזיקת הקאנטרי המוכרת כיום, על כל נגזרותיה.
באופן נפוץ, נחשבת מוזיקת הפולק האנגלית והאירית כמשפיעה המרכזית על התפתחותה של מה שמוגדר כמוזיקה אמריקנית עממית.
הגעתם של מתיישבים בריטים ואירים לדרומה של ארצות הברית, כללה את הגעתם של כל העמים המרכיבים את האי הבריטי, סקוטים, וולשים ואנגלים.
למרות שמוזיקת הקאנטרי מזוהה לעיתים קרובות כיצירה אירופאית-אמריקאית, מחקרים היסטוריים מצביעים על השפעה משמעותית של המסורת המוזיקלית האפרו-אמריקאית על התפתחות הז'אנר.
הבנג'ו, כלי נגינה מרכזי ברבים משירי הפולק האמריקניים המוקדמים, הוא דוגמה מובהקת לתרומה האפריקאית למוזיקת הקאנטרי.
התפתחות מוזיקת הקאנטרי נבעה בחלקה מהמציאות החברתית באזורים הכפריים בדרום ארצות הברית, שם עבדו אפרו-אמריקאים ואירופאים-אמריקאים זה לצד זה.
הדינמיקה החברתית הזו, למרות ההפרדה הגזעית הממוסדת, אפשרה מידה מסוימת של חילופי השפעות תרבותיות, כולל בתחום המוזיקה.
לעיתים קרובות התקיימו מפגשים מוזיקליים משותפים, כדוגמת דיפורד ביילי, שתרמו ליצירת סגנון מוזיקלי היברידי שהתפתח למה שמוכר כיום כמוזיקת קאנטרי.
המחקר העכשווי בתחום מוזיקת הקאנטרי מדגיש את חשיבות ההכרה בתרומתם של מוזיקאים אפרו-אמריקאים לעיצוב הז'אנר, עובדה שלא זכתה להכרה מספקת בהיסטוריוגרפיה המסורתית של מוזיקת הקאנטרי.
לאורך המאה ה-19, עברו כמה קבוצות אתניות, בעיקר מאירלנד, גרמניה, ספרד, ואיטליה, לטקסס.
מבצעים מקומיים מאטלנטה ופורט וורת' ניגנו בתחנות רדיו בשנת 1922. יחד עם המבצעים המקומיים, תוכניות ריקודי-אסם היו פופולריות בקרב תחנות הרדיו גם כן.