tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2018 שיחק בסדרה "חיים שלי" לצד קובי מימון.
באותה השנה שיחק גם בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" של ערוץ 12, בתפקיד רן המפקד בחמ"ל חטיבה.
בשנת 2019 שיחק את אופיר חזן בסדרה "מגן דוד דרום".
בשנים 2019–2020 שיחק את עידן "מישמיש" רז בסדרה "קיבוצניקים".
בשנת 2021 שיחק את ד"ר אמיר, הרופא המטפל של ערן ומיכל בסדרה "למה מי מת" המשודרת ביס.
בשנת 2022 שיחק את ליאור, בכינוי "קוף", שהיה בן זוגה של דנה לימוני (רותם סלע), בסדרה "בלאדי מורי".
בשנת 2023 שיחק את רב פקד טווין, שוטר שהגיע לחקירה בטירת ג'רום בסדרה כראמל בכאן חינוכית.
בשנת 2024 שיחק את דין, שותפו העסקי של בועז בסטארט-אפ שהוא מפתח בסדרה מתוקים בהוט.
נוסף על כך, שיחק בפרסומת לחברת הוט ומשמש פרזנטור של bestie אתר פלטפורמה להשוואת ביטוחים.
בשנת 2024 השתתף בעונה השלישית של רוקדים עם כוכבים בקשת, והודח תשיעי.
בשנת 2025 השתתף בסדרה "חזי ובניו" בהוט, בתפקיד גולן (הנסיך).
בשנת 2026, שיחק את ארז, אביו של בן, בסדרה תראו אותי.
שיחק בסרט התעודה של הקופרודוקציה ישראל-קנדה "מערת הקבורה של ישו", בבימויו של שמחה יעקובוביץ'.
בשנת 2015 גילם את תום בסרט "קמטי צחוק".
טפיארו הוא שחקן בתיאטרון בית לסין.
בין תפקידיו: "נערי ההיסטוריה" "תפוחים מן המדבר", "עלמה ורות", "מייק ברנט", "בחורים טובים", "לה מנדרגולה", "סיפור אהבה", "עובד בשביל שניים", "טרטיף", "אלה גרוסמן", "הקומה השלישית", "שקרים קטנים", "עבדאללה שוורץ" ותפקיד ראשי ב"פנתר כפול".
טפיארו אף משתתף באנסמבל הגדוד העברי.
טפיארו נשוי לדיקלה, אותה הכיר כשעבד בצוות בידור באילת ואב ל-3 ילדים.
שנהפרויקטדמותהערותסרטים2015קמטי צחוקתוםסרט קולנועטלוויזיה2008אלטלנהשלומיתפקיד אורח2011בנות הזהבג'לי2013אקשן של הוריםמדבב2014עממיותרםתפקיד אורחזגורי אימפריהאלכס איקס2017ראש גדולאלמוגויקי ואניאביתפקיד אורח2018חברותיניבבשבילה גיבורים עפיםדןחיים שליאבישאטו עין כרםשגיב2019בת אל הבתולהירון בקרמגן דוד דרוםאופיר חזן2020קיבוצניקיםעידן "מישמיש" רז2020–2021PPSאיתן לב ארי2021חזרותעודדתפקיד אורחלמה מי מתאמיר2022בלאדי מוריליאורמועמד לפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה – שחקן ראשי בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצבים (2022)2026תראו אותיארז
שלומי חתוכה (נולד ב-6 באפריל 1978) הוא משורר ופעיל חברתי ישראלי.
פעיל בקבוצת ערס פואטיקה ובהוצאת טנג'יר, וחתן פרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם.
שיריו הנוקבים, המביעים מחאה על אי שוויון חברתי והיסטורי, פורסמו בעיתונים, כתבי עת ושלושה ספרים ועוררו הדים רבים.
הוא ממייסדי עמותת עמר"ם- עמותת רוח המזרח, ממובילי המאבק לייצוג שוויוני במדיה החזותית וממייסדי הוצאת הספרים "טנג'יר".
חתוכה נולד וגדל ברמת גן.
סבו וסבתו עלו מתימן ובשנת 1954 סבתו ילדה תאומות בבית רבקה בפתח תקווה.
זמן מה אחרי הלידה בבית החולים הודיעו לה שאחת התאומות נפטרה, זאת לאחר שמטפלת בבית החולים הציעה לה למסור את אחת הילדות לאימוץ.
בגיל 16 שמע לראשונה חתוכה סיפור זה מאמו ומאז החל להקדיש זמן, אנרגיה ומשאבים רבים לניסיונות לחשוף כמה שיותר מידע סביב פרשת ילדי תימן.
חתוכה כתב שלושה ספרי שירה.
שיריו פורסמו גם בעיתונים "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", בכתבי העת "מעיין", "הו!", "The Ilanot Review" ובאתר "העוקץ".
ספר שיריו הראשון, "מזרח ירח", זיכה אותו בפרס שרת התרבות למשוררים בתחילת דרכם.
מנימוקי השופטים להענקת הפרס: "שירתו של שלמה חתוכה היא שירת מחאה ומעמד ביקורתית.
זוהי שירה אמיצה המעשירה את שירת המחאה והמעמד הישראלית באופן המכליל בתוכה מחדש ובעיתוי עכשווי את הזהות המזרחית".
שיריו תורגמו לאנגלית, לספרדית ולפולנית.
שירו "שתי מסיכות" הופיע בבחינת הבגרות בספרות.
ב-2016 הוא הצטרף לכאן – תאגיד השידור הישראלי, שם הוא משוחח עם משוררות ומשוררים בתוכנית "ברית מילה" ויחד עם רועי חסן הוא משדר את תוכנית הרדיו "חתוכה וחסן", שבה הם משוחחים ביניהם על אומנות, מוזיקה, קולנוע וספרות בנגיעה אישית.
ב-2016 הוא הקים, יחד עם המוזיקאי אורן בנימין, את ההרכב "פרחים שחורים".
אלבום הבכורה שלהם נקרא "איש, אישה, אש".
לשיר "ואלה שמות" יצרו וידאו קליפ.
בשנת 2013 הוא הקים ביחד עם נעמה קטיעי את עמר"ם - "עמותת רוח המזרח", שמטרה להעלות למודעות את פרשת היעלמותם של ילדי תימן, בלקן ומזרח.
העמותה אספה מאות עדויות ויצרה ארכיון אינטרנטי פתוח באופן ציבורי לקהל הרחב.
הארכיון נועד לאפשר לכל אחד להתוודע אל הפרשה ואל העדויות שהושתקו עד כה - באופן ישיר ובלי תיווך ממסדי וכן לסייע למשפחות ולחטופים למצוא את יקיריהם.
בנוסף, עמותת עמר"ם החליטה לציין את 21 ביוני 2013, יום פטירתו של הרב עוזי משולם, כיום מודעות בפרשת ילדי תימן, בלקן ומזרח.
ביחד עם ארגונים נוספים, העמותה מקיימת ביום זה הרצאות וערבי שיח בנושא על מנת להביא להכרה רשמית בפרשה.
עמותת עמר"ם הקימה את "טנג'יר – הוצאה לאור", במטרה לתת קול וייצוג למי שקולם הודר עד כה מבמות התרבות וכמו כן לייצר בית תרבותי לפעילות אקטיביסטית.
בין הספרים שיצאו בהוצאת טנג'יר: "הכלבים שנבחו בילדותינו היו חסומי פה" של רועי חסן (שחתוכה ערך), "מחר נעבוד" של תהילה חכימי, "נועדנו לגדולות אחרות" של עדן אביטבול.
בשנת 2015 החל לפעול ביחד עם אקטיביסטיות ואקטיביסטים נוספים למען ייצוג שוויוני במדיה החזותית.
הפעולה הראשונה שלהם הייתה תגובה לפרסומת של מטרנה שעלתה בשנת 2015 לשידור, שבה ביקשו אנשי מטרנה מקבוצת אימהות לתת את העצה הטובה ביותר שלהן לאימהות שבדרך.
בסרטון כל האימהות והילדים היו אשכנזים לבנים.
חתוכה יצר ביחד עם עדן אוליאל ואחרים סרטון תגובה בשם "אל תתנו לגזענות לעבור מסך".
מאז חתוכה כותב על הנושא רבות ויצר סדרת סרטונים בשם "המשמר המזרחי" בתאגיד כאן, אשר עסקו בהיבטים שונים של חוסר השוויון כלפי יוצאי עדות המזרח בישראל.
מזרח ירח, הוצאת טנג'יר 2015
נקודת זכות לרווקים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2025
2022, פרס ברנר לשירה, על ספרו יבשת.
2023, פרס היצירה לסופרים עבריים ע"ש לוי אשכול
שלומית היא עמותה ישראלית המפעילה מתנדבים במסגרת השירות הלאומי.
"שלומית" היא האגודה השנייה בגודלה בנושא לאחר האגודה להתנדבות.
העמותה הוקמה בשנת 1993 על ידי עמי ברגמן אשר שימש כיושב הראש הראשון ועל ידי חיה שמואל אשר שימשה כמנהלת הכללית הראשונה.
מאז הקמתה שירתו בשורותיה כ-40,000 מתנדבים מכלל המגזרים בחברה הישראלית.
"שלומית" הייתה העמתה הראשונה בהפעלת בני שירות מהמגזר הערבי.
באתר העמותה חזון העמותה הוגדר כ"בניית אזרחות טובה בחברה רב תרבותית ותצוגת בבואה של החברה הישראלית במיטבה."
משרדי העמותה ממוקמים ברמת גן.
נכון לשנת 2023, המנהלת הכללית של העמותה היא אבישג אזולאי משה.
במסגרת "שלומית" משרתים כ-3,500 בני ובנות שירות.
מבין מקומות השירות הגדולים במסגרת העמותה, ניתן למנות את משטרת ישראל, מגן דוד אדום ובתי החולים, עמותת אתגרים, יחדיו וכדומה.
שלומי לביא (נולד ב-1980), ידוע בשם הבמה כרובי, הוא מתופף ומוזיקאי ישראלי, הידוע בעיקר בזכות היותו המתופף המקורי של להקת הבילויים.
לביא נולד בישראל בשנת 1980. בשנת 2000 הצטרף ללהקה התל אביבית הבילויים, שהקימו מעט לפני כן ימי ויסלר ונועם ענבר.
את הסינגל הראשון של הלהקה, "אוטו זבל (קח אותי איתך)", הוציאה הלהקה בשנת 2003. בשיר לביא מנגן סולו תופים מהיר.
הסינגל הבא שהוציאו לאור יחד היה "נפלא פה", שבו לביא ביצע תפקידי ג'אז, סווינג ובוסה נובה בעזרת כלי הקשה רבים ומגוונים, לצד פולק ומוזיקה רוסית.
בשנת 2003 יצא אלבום הבילויים הראשון בהשתתפותם של לביא, ויסלר וענבר, בשם "הבילויים".
באלבום מנגן לביא מספר מקצבים, על כלי הקשה שונים, ומפגין ידע רחב בעולם התיפוף, תוך שימוש קבוע במקצבי כליזמר מסורתיים, פולק ואף רוק כבד.
בשנת 2005 הצטרף לביא ללהקת נונצ'קו, להקה ישראלית-אמריקאית.
הלהקה הוקמה על ידי כמה ישראלים מברוקלין, ולביא הצטרף כמתופף עוד כשגר בישראל.
מאוחר יותר, כשירד לארצות הברית, המשיך להוציא אלבומים עם הלהקה.
בשנת 2007 הוציא יחד עם הבילויים את האלבום השני שלהם יחד, "שכול וכישלון".
באלבום זה לביא משתמש יותר במערכת, ובמקצבים פשוטים ואיטיים יותר.
כדוגמת הסינגל "באב אל-ואד 38 א'", הפותח את האלבום, בו לביא מנגן רק תוף בס וסנר על הרבעים השני והרביעי של תיבה בעלת ארבעה רבעים.
באלבום ניתן לשמוע יותר סגנון של ג'אז בתיפוף שלו, ופחות כליזמר.
למשל, השיר "שוש אלמוזלינו" (שיר רגוע על הפוליטיקאית שושנה ארבלי-אלמוזלינו), כאשר בסוף השיר התיפוף הופך למקצב סווינג קלאסי כולל שימוש במצילות.
בסוף אותה השנה עזב לביא את הלהקה והיגר לארצות הברית.
שם הוא התיידד עם בסיסט להקת הרוק האלטרנטיבי האמריקאית Marcy Playground, דילן קיף.
קיף הכיר אותו לסולן הלהקה, ג'ון ווזניאק, ובשנת 2008 החליף לביא את המתופף הקודם של הלהקה, מרטינז דה לה קוטרה.
במקביל הצטרף לביא ללהקה הישראלית-אמריקאית "אלקטרו מרוקו", להקת מוזיקה אלקטרונית מעורבת באלמנטים ים תיכוניים.
בסוף שנת 2008 עזב לביא את הלהקה.
שלומי פרי (נולד ב-1971) הוא תסריטאי, עיתונאי, איש כדורסל ישראלי ומנכ"ל מנהלת ליגת העל בכדורסל, עד להתפטרותו ב-אוגוסט 2023.
שלומי פרי נולד בפתח תקווה.
בהמשך עברה משפחתו לגור בחולון.
למד בבית הספר התיכון ע"ש מיטרני בחולון.
עוד בהיותו חייל, בשנת 1990, החל לאסוף ולתעד נתוני סטטיסטיקות של ענף הכדורסל הישראלי, כשאלו החלו להתפרסם בעיתונות.
לאחר זמן מה החל להעביר את הנתונים שאסף בכתב ידו, למחשב.
במהלך השנים אסף ותיעד בכוחות עצמו נתונים של עשרים שנות כדורסל.
בשנת 1993 החל לעבוד כאיש הסטטיסטיקה של ערוץ הספורט, ושימש בתפקיד זה במשך כעשור וחצי.
במסגרת תפקידו כתב לשדרים נתונים סטטיסטיים שאסף אשר העשירו את עומק הפרשנות של השדרים.
כמו כן, שימש במשך שנים רבות כעוזר שדר וסטטיסטיקאי במשחקי ליגת העל לגברים ולנשים, נוער, נבחרות ישראל ועוד.
הקמת "ספסל" - אתר כדורסל ישראלי
בשנת 1997 הקים יחד עם מוטי גוסט את "ספסל", אתר כדורסל ישראלי, ושימש עורך ראשי במשך 11 שנים, עד שנת 2008. ספסל היה ראשון האתרים שפרסם סטטיסטיקות מלאות על משחקים, הראשון להציג ממוצעי עונות והראשון לספק תוצאות עדכניות וסיקור של משחקי ליגות נמוכות: נוער, נשים, לאומית, ארצית, נערים, ילדים.
עד אז, תוצאות ליגות אלו התפרסמו בעיתונות באופן לא עקבי, ורק למחרת.
ספסל הוקם בעידן בו האינטרנט הישראלי היה בחיתוליו (טרם הקמת ynet, אתר ערוץ הספורט ואתרי ספורט רבים אחרים שהוקמו רק כעבור מספר שנים) ובעידן ללא רשתות חברתיות, ויצר מהפכה של ממש.
בקיץ 2006 הקים את מחנה ספסל - מחנה קיץ לילדים ולילדות שחקני כדורסל.
בשנת 2000 נבחר ספסל לאתר הספורט הטוב ביותר בישראל, במגזין מיוחד של עיתון "מעריב" שבחר את הטובים ביותר בתחומם.
בשנת 2009 הוגדר ספסל כאחד מחמשת אתרי הספורט הטובים בארץ.
בשנים 2007, 2008 יזם והפיק את משחקי האולסטאר לנוער, שריכזו לראשונה בתולדות המדינה את מיטב הכישרונות של הכדורסל הישראלי למקום אחד לטובת משחק כוכבים, שכלל גם תחרות הטבעות.
המשחקים שודרו בשידור ישיר בערוץ הספורט ועוררו עניין רב.
בשנת 2008 החל לעבוד במנהלת ליגת העל בכדורסל כמנהל אתר האינטרנט ובהמשך התמנה לדובר ולסמנכ"ל התקשורת של הליגה.
במסגרת עבודתו העלה את ארכיונו הפרטי לאתר מנהלת הליגה, בתוספת הנתונים ממחברותיהם של ישראל פז ואלישע שוחט.
בעזרת צוות אתר ספסל השלים את רשימת קלעי כל הזמנים בליגת העל, את נתוני כל המשחקים הבינלאומיים של נבחרות ישראל לגברים ולנשים ועוד נתונים רבים נוספים שעד אז לא היו זמינים ברשת.
בכך, הפך ארכיון המנהלת לארכיון המלא ביותר של הכדורסל הישראלי.
בשנת 2020 התמנה לממלא מקום מנכ"ל מנהלת ליגת העל בכדורסל, לאחר שהמנכ"ל, עדלי מרכוס עזב את המנהלת למכבי תל אביב.
זמן קצר לאחר מכן הופסקה הליגה בשל פרוץ מגפת הקורונה וביחד עם היו"ר שמואל פרנקל פעל כדי לחדשה.
עם חידושה, הייתה הליגה הישראלית לליגה היחידה באירופה שהגיעה לסיומה בשנה זו.
באוקטובר 2020, בעיצומו של משבר הקורונה, רשם את קבוצות ליגת העל (פרט למכבי תל אביב) לליגה הבלקנית, בצעד שהוגדר כמבריק על ידי העיתונות וזכה לקונצנזוס נדיר של אוהדי הענף.
צעד זה אפשר לקבוצות להמשיך לשחק ולהתאמן חרף הסגר שהוטל על ישראל והביא בין היתר לעצירת פעילות ליגות הכדורגל, שכן על פי נוהלי משרד הבריאות, קבוצות שמשחקות בליגות מחוץ לישראל זכאיות להמשיך להתאמן ולשחק בליגות אלה.
באוקטובר 2020 התמנה פה אחד לתפקיד מנכ"ל מנהלת ליגת העל בכדורסל, על ידי דירקטוריון המנהלת.
באוגוסט 2023 הודיע פרי על התפטרותו מתפקידו כמנכ"ל.
פרי כתב תסריטים לסרטים ולסדרות טלוויזיה.
סרטו "בוצ'אצ'י" (שכתב יחד עם נתי אדלר) היה מועמד לפרס אופיר לסרט הדרמה הטוב ביותר.
פרי כתב את התסריט לסדרה "המשאית", שני פרקים מהסדרה "שירות חדרים" וארבעה פרקים מהסדרה "מעורב ירושלמי", שזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
פרי הוציא לאור ספר שירים לילדים: הכי אחים, שירים ושורות על אחים ואחיות, בהוצאת רימונים, (2010).
ייחודו של הספר הוא שהשירים בו נכתבו מנקודת המבט של ילדים ומגובה העיניים של ילדים, לא מתוך עמדה ביקורתית או ניסיון לחנך.
בשנת 2018 ערך וכתב יחד עם עוז שוחט, עומר שוחט ואורי סביר, את ספר הכדורסל הישראלי, שכתב אלישע שוחט, כתב ספורט ותיק שהלך לעולמו בטרם השלים את הספר.
שלומית (סלומה) היא אופרה במערכה אחת של ריכרד שטראוס (אופוס 54, TrV 215).
אורך האופרה הוא כשעה ו-40–45 דקות.
הופעות היצירה לוו בדיונים סוערים ובשערוריות במשך שנים רבות.
הלברית היא התרגום הגרמני של הדוויג לחמן למחזה הצרפתי סלומה משנת 1891 של אוסקר ויילד, בעריכת המלחין.
שטראוס הקדיש את האופרה לחברו סר אדגר ספייר.
האופרה מפורסמת (בזמן הופעת הבכורה שלה, הייתה "ידועה לשמצה") בזכות "ריקוד שבעת הצעיפים" .
הסצנה האחרונה נשמעת לעיתים קרובות כקונצרט של סופרן דרמטית.
הצגת הבכורה הייתה בשנת 1905 בדרזדן ב-9 בדצמבר.
לאחר סיבוב ההופעות הראשון של ריכרד שטראוס בצפון אמריקה בהצלחה מלאה כמנצח וכמלחין, החל לעבוד על שלומית בשנת 1905. העבודה נוצרה בהשראת חוויה תיאטרלית שנתיים קודם לכן.
"הייתי בברלין בתיאטרון קליינס (Kleines Theater) של מקס ריינהרדט כדי לראות את סלומה של ויילד.
לאחר ההופעה פגשתי את הצ'לן היינריך גרינפלד.
»שטראוס, זה יהיה חומר האופרה עבורך!«
על כך עניתי, »אני כבר כותב אותו.«
כמעט במקביל, בא אליו ליברתן וינאי, אנטון לינדנר, כדי ליצור לברית אופרה מהמחזה של ווילד.
עם זאת, שטראוס לא היה שבע רצון, שלומית בשום אופן לא רצתה להתחבר ללברית זו.
בסופו של דבר עלה לו רעיון הצלה: מדוע לא להתחיל את האופרה כמו שהדרמה, מתחילה במילה?
"איזו יפה הנסיכה שלומית הלילה."
גומרץ קארילה, חברו של ויילד, תיאר בשנת 1906 באלמנך של מינכן כיצד העסיקה את המשורר דמותה הבשר ודם של הנסיכה.
איך היא הייתה, או אפילו יותר: איך היא צריכה להיות?
ויילד רצה לנסוע לספרד כדי לראות את שלומית של טיציאן בפראדו.
את התמונה שלפניה טינטורטו צעק: "סוף סוף מישהו מצייר בשר מתפתל!" הוא רצה לראות תמונות של סטנציוני וורונזה.
לא חלף יום שהוא לא דיבר, שהוא לא חלם על הנסיכה היהודייה.
הוא עמד מול חלון חנות תכשיטים במשך שעות כדי לבחור את התכשיטים שיתאימו באופן אידיאלי לגוף האלילה הדמיונית שלו.
הוא גם לא מצא שהבדים השופעים ביותר בחנויות מספיקים בכדי לכסות את העירום המדהים של אחייניתו של הורדוס בסטייל.
ערב אחד הוא עצר באמצע הרחוב ואמר פתאום, "מוטב להיות עירום לגמרי.
בלי כל הבגדים, אבל מכוסה בשפע של אבנים יקרות, טבעות, תכשיטים, פעמונים בשיער, על פרקי ידיה, סביב זרועותיה, סביב צווארה, ותכשיטים שיקיפו גם את מותניה.
אני אפילו לא רוצה לשמוע על שלומית התמימה שהיא רק הכלי של אמה.
לא, לא, שלומית יודעת מה היא עושה.
לאונרדו דה וינצ'י צייר אותה כך ששפתיה שיקפו את אכזריות הלב".
לאחר מות אביו שימש כטטרארך הגליל והפראיהטנורהרודיאס, אשתו וגיסתומצו סופרןשלומית, בתו החורגת ואחיניתסופרןיוחנן המטבילבריטוןמפקד המשמרטנורהמשרתת של הרודיאסאלטהיהודי הראשוןטנורהיהודי השניטנורהיהודי השלישיטנורהיהודי הרביעיטנורהיהודי החמישיבסהנצרתי הראשוןבסהנצרתי השניטנורהחייל הראשוןבסהחייל השניבסקפדוקיבסעבדסופרן/טנוראורחים מלכותיים (מצרים ורומאים), ובני לוויה, משרתים, חיילים (כולם שקטים ולא מדברים)
שטראוס סבר שדמותה של שלומית מזוהה עם ציורו על הבד של הצייר גוסטב קלימט.
"זהב מנצנץ כזה צף לנגד עיני במהלך המכשור," אמר מאוחר יותר.
מונסראט קאבאייה (שלומית), שריל מילנס (יוחנן), ריצ'רד לואיס (הורדוס), רג'ינה רזניק (הרודיאס); התזמורת הסימפונית של לונדון, מנצח.
הילדגרד בהרנס (שלומית), חוסה ואן דאם (יוחנן), קארל-וולטר בהם (הורדוס), אגני באלצה (הרודיאס); התזמורת הפילהרמונית של ברלין, מנצח הרברט פון קאראיאן (1977) EMI 9 66832 2
שלומי יחיאב (נולד ב-30 במרץ 1987, כ"ט באדר ה'תשמ"ז) הוא פעיל ציבור שכיהן כיושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל וחבר המועצה להשכלה גבוהה ב-2019–2021. בעבר שימש יושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
הוא בנם של דוד, מנהל סניף בנק הפועלים בעברו, ושולה, אחות אחראית במחלקת פוריות בבית חולים העמק בעברה.
יחיאב סיים את לימודי התיכון בקריית החינוך על שם דוד בן-גוריון בעפולה, ולאחר מכן לקח חלק בשנת שירות בארצות הברית במסגרת תוכנית "שותפות 2000" של הסוכנות היהודית.
עם שובו לישראל התגייס לצה"ל ושירת כחמש שנים ביחידת רוכב שמיים.
במסגרת שירותו הצבאי פיקד על מסלולי הכשרת הלוחמים, ושימש כקצין המבצעים הראשון של היחידה.
בשירות מילואים פיקד על פלגת לוחמים במבצע עמוד ענן ובמבצע צוק איתן.
נכון ל-2021 הוא משרת במילואים באגף המבצעים בדרגת סרן, והוא ממייסדי עמותת בוגרות ובוגרי היחידה.
בינואר 2022 הצטרף למפלגת כחול לבן ומשמש כראש מטה השטח של המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוצב במקום ה-25 ברשימת המחנה הממלכתי מטעם חוסן לישראל.
יחיאב בוגר תואר ראשון במשפטים ולימודי האסלאם והמזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ונכון ל-2021 לומד לתואר מוסמך במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית.
במהלך השנה השנייה ללימודיו לתואר ראשון ייסד יחיאב את "הזדמנות אמיתית", תוכנית חברתית המסייעת לצעירות וצעירים מהפריפריה בדרכם לאקדמיה.
כיום (2021) התכנית נמצאת בתהליך הרחבה ופריסה ארצית.
לאחר מיסוד התכנית, התמודד ונבחר לכהן כנציג אגודת הסטודנטים בחוג למזרח-תיכון.
עם סיום תפקידו כיושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית נבחר לתפקיד סגן יושב ראש התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל, לצד יושב הראש רם שפע, ובחודש פברואר 2019 נבחר לכהן כיושב ראש ההתאחדות.
במהלך כהונתו הוביל יחיאב מאבק סטודנטיאלי ארצי למתן סיוע לסטודנטים שנפגעו כלכלית במשבר הקורונה, מאבק שבזכותו אושרה תוכנית סיוע ממשלתית בהיקף של 900 מיליון ש"ח.
סיוע מרכזי בתוכנית זו ניתן לסטודנטים מהשכבות הסוציו-אקונומיות הנמוכות ומהפריפריה החברתית והגאוגרפית.
בפן החברתי ייסד מערך כוח משימה לאומי של אלפי סטודנטיות וסטודנטים לתמיכה באוכלוסיות שונות בחברה הישראלית שנפגעו עקב המשבר, וחיזוק הלכידות החברתית.
לצורך הגברת ההשפעה בקרב רשויות השלטון, הוביל יחיאב את מעבר משרדי ההתאחדות לקריית הלאום בירושלים, ויזם את ועידת הצעירים והצעירות הראשונה, שהתמקדה בעתיד הדור הצעיר בישראל.
יחיאב מתגורר בירושלים, נשוי לאסתר אוטולנגי ואב לילד.
שלומי סנדרוסי (נולד ב-22 בספטמבר 1968) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, שירת כקצין משאבי האנוש הראשי וראש חטיבת הנפגעים באגף כוח האדם.
במרץ 2007 מונה לקצין משאבי אנוש של פיקוד הדרום, ב-2011 מונה למפקד בית הספר למקצועות משאבי האנוש, הידוע בשמו בה"ד 11, הוא בסיס הכשרה, הדרכה ואימונים של חיל משאבי האנוש בספטמבר 2017.
שלומי בעל תואר ראשון במזרח התיכון מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בעל תואר שני במנהל מדיניות מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ותואר שני בביטחון לאומי ומדעי החברה מאוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
שלומי קונפורטי הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף המכהן כראש להק הציוד במטה חיל האוויר הישראלי מאוגוסט 2022.
קונפורטי התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית וסיים לימודי הנדסה.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה וחלל, תואר שני במנהל עסקים ותואר שני במדעי המדינה.
קונפורטי שירת במגוון תפקידים במערך הטכני של חיל האוויר.
תחילה שירת כקצין מנועי מסוקים ובהמשך שימש כראש מדור מנועי מסוקים במחלקת מטוסים.
שימש מפקד גף מנועים בבסיס פלמחים.
יצא לשליחות בארצות הברית כקצין קישור לחיל האוויר האמריקאי ועם חזרתו שימש כראש מדור קרב א' שעוסק במטוסי הסופה, הרעם והעיט.
ובהמשך שימש כראש ענף מערכות כלי טיס במחלקה הנדסת כלי טיס וכראש ענף הנעה במחלקת מטוסים במטה הטכנולוגי של חיל האוויר.
בדרגת אל"ם שימש כראש מחלקת כטמ"ם מודיעין ול"א בלהק ציוד וכראש מחלקת מטוסים.
ביולי 2022 קודם לדרגת תת-אלוף וב-2 באוגוסט 2022 קיבל את הפיקוד על להק הציוד.
פיקד על להק הציוד במהלך מלחמת חרבות ברזל.
שלומית אברבוך היא פסלת וציירת ישראלית.
במהלך 50 שנות יצירה הציבה למעלה מ-60 פסלים ברחבי ישראל ומחוצה לה.
פסלה המפורסם "חרבותם לאתים", נמצא מ-1983 בפארק הנוער הפילבוקס בחולון.
אברבוך למדה באקדמיה החופשית בהאג, הולנד.
ב-1979 סיימה את לימודיה באקדמיה לאמנויות יפות ברומא, בהדרכת הפסל האיטלקי פריקל פאציני.
עם סיום לימודיה זכתה בפרס יוקרתי בתחרות ע"ש מרקוס אורליוס של עיריית רומא על פסלה אמהות.
לאחר מכן, השתלמה כשנתיים בעבודה בשיש בעיירה פייטרה סנטה שבקרארה, איטליה, אצל הפסלים המקומיים.
היא הציגה בתערוכות קבוצתיות וביאנאלות רבות ברחבי איטליה.
אחת מהן כללה סדרה של פסלים בנושאים מקראיים בכנסיית סנטה מריה דל פופולו בלב רומא.
בשנות ה-90 חברת החשמל העמידה לרשותה סטודיו באחת מתחנות הכוח שלה.
היא שילבה בעבודותיה חומרי תעשייה של החברה ועל עמודי עץ ענפה אלמנטים פיסוליים משוחררים כביכול מכוח הכבידה.
אברבוך לקחה חלק בסימפוזיונים וביאנאלות רבים לאמנות הפיסול במעלות, רעננה, עין הוד ועוד.
בנוסף לפסלי החוצות הציגה תערוכות במספר מוזיאונים כמו מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן באשדות יעקב מאוחד, מוזיאון האדם והסביבה בפתח תקווה ועוד.
אחיה של שלומית אברבוך הוא המחזאי והבמאי מוטי אברבוך.
1983 – ספסל הדקל - שחזור קו המים הביזנטי, נמצא בפארק הנוער כרמיאל
1987 – חרבותם לאתים - פסל ברוזנה בגובה 2.80 מטר, מוצג בפארק הנוער בשכונת תל גיבורים ליד הפילבוקס
1991 – מנוף במשקל נוצה - פסל אלומיניום, עץ ואבן בגובה של 3.5 מטר, ביער הקטן ברעננה
1992 – הניתור - גובה 7.5 מטר, הוצג בפסטיבל תיאטרון ומחול בתיאטרון ירושלים ומוצב כעת במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן באשדות יעקב מאוחד.
1993 – הריחוף - פסל אבן, ברזל ועץ, נמצא בתיכון עירוני ד', תל אביב
1993 – פסל אבן, מחווה למיכאל אנג'לו, מעלות-תרשיחא
1994 – שני כיסאות עשתורת, אלת הפריון - אחד נמצא בראשון לציון והשני בחצור הגלילית 1996.
1994 – חוגה - פסל עץ, אלומיניום ואבן, בגובה 6.20 מטר, נמצא ברחוב חומה ומגדל בתל אביב
1995 – מחזור חיים - המשפחה - פסל בוגבה 7.0 מטר, נמצא בבית חולים הגריאטרי בפרדס חנה
1995 – מחזור חיים - הבאר - פסל בוגבה 3.0 מטר, נמצא בבית חולים הגריאטרי בפרדס חנה
1995 – מחזור חיים - גלגול - נמצא בבית חולים הגריאטרי בפרדס חנה
1995 – מחזור חיים - צמיחה - פסל בוגבה 8.0 מטר, נמצא בבית חולים הגריאטרי בפרדס חנה
1995 – מנחה 2 פסל אבן, בראשון לציון
1995 – כס יבין פסל אבן, בחצור הגלילית
1996 – דאייה פסל אבן ועץ, מרכז מחשבים בנק לאומי, לוד
1997 – מבוך אריאדנה פסל מצינורות וברזל, פארק ראש העין בהזמנת חברת "מקורות"
1997 – מצח גוליית - אבן צור לא מסותתת, נמצא בדרום ישראל בבסיס צבאי עובדה
1998 – ספסל עם נשיקה - מחווה לקונסטנטין ברנקושי, באקו רומניה
1998 – גן פסלי ספסל - אלומות סדרה של ארבעה פסלים מאבן ועץ בכניסה לבית דגן, 1998
1999 – מנחה 4 פסל אבן, בסימפוזיון אבן בגליל, מעלות-תרשיחא
1999 – קריעה - אנדרטה לזכר חללי מוצב כרכום, בכניסה למושב זרעית
1999 – שער התשעים פסל סביבתי מעץ ובטון צבעוני בשיתוף עם הקהילה בנווה שרת, תל אביב
2000 – עשתורת 3 פסל אבן בנתניה
2001 – אמהות פסל אבן ב"גן אישה", חולון
2001 – פקעות פסל אבן ביבנה
2001 – גן פסלי ספסל - תמר תירוש ויצהר - בחצר אולפנת בני עקיבא אורות מודיעין במודיעין
2002 – מגדלי הדרים יציקת אבן ומוטות ברזל ועץ, פרויקט פיסול סביבתי בחצר בית ספר "הדרים" באור יהודה
2003 – מחלפות שמשון פארק לכיש, אשדוד
2003 – מבועי מים פסל אבן, דימונה
2003 – שחרור פסל אבן, כיכר מרכזית בעיר קוזנצה בדרום איטליה
2003 – צרור פסל משיש מארמרה אשקלון
2004 – פריון פסל אבן, מוצג בדרך הפסלים בחצרים
2004 – לחופש נולד פסל משיש מארמרה מוצג באדמית
2006 – נחשים פסל עץ מוצג בנחל צלמון
2006 – שחרור פסל אבן מוצג בהר אדר
2006 – שורשים פסל משיש מארמרה מוצג ביבנה
2007 – עשתורת 2 פסל אבן מוצג בשוהם
2007 – שחרור פסל אבן מוצג בראשון לציון
2008 – הקבוע והמשתנה פסל אבן מוצג בפתח תקווה
2009 – עמוד כותרת פסל אבן מוצג בפתח תקווה
2010 – עץ הדעת פסל ברזל מוצג בפארק הגליל, כרמיאל
2011 – בוסתן מוזיקלי, מוצג בגני תקווה
אפקט הפרפר - סדרה של 6 ציורים המוצגים כתערוכת קבע בבניין פורטר, בית ספר לסביבה ולמודי כדור הארץ, אוניברסיטת תל אביב
1992 - איזונים, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן באשדות יעקב מאוחד
1993 - איזונים 2, אוצרת דרורית גור אריה, מוזיאון האדם והסביבה בפתח תקווה
1997 - טורף נטרף, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
2010 - תיקון המזוזה, סדרה של תבליטים המורכבים ממשטחים צרובים ומוטות עץ אותם גילפה, חרטה וצרבה, בבית האמנים ע"ש יוסף זריצקי, תל אביב.
2012 - ביני לביני - אוצר אנטון בידרמן, בית האמנים - מתחם יד לבנים, חדרה
שלומי הייזלר (נולד ב-4 בספטמבר 1973, ח' באלול ה'תשל"ג) הוא איש ציבור ישראלי.
הייזלר נולד וגדל בירושלים, עד שעבר בשנת 1996 לבית שמש.
למד בבית הספר חורב, ואחר כך בישיבה התיכונית נתיב מאיר.
בהמשך למד בישיבת ההסדר הר עציון שבאלון שבות.
ב-1992 התגייס לצה"ל ושירת בחיל תותחנים.
את שירותו הציבורי החל ב-2002 בפרקליטות המדינה במחלקה האזרחית בפרקליטות מחוז ירושלים, והתמחה בייצוג המדינה בתחומי הקניין, תכנון ובניה, ומיסוי מקרקעין.
מ-2007 הוא שימש פרקליט במחלקה הפיסקלית בפרקליטות המדינה, שמטפלת בעיקר בענייני אכיפה אזרחית של תחום המיסים, ובמסגרת זו הוא ייצג את המדינה בבית המשפט העליון.
ב-2010 מונה למפקח בכיר על רישום מקרקעין בירושלים והדרום.
בתפקיד זה הוא עסק בניהול לשכות רישום המקרקעין בירושלים ובאר שבע, וכיהן בתפקיד מעין שיפוטי ביושבו כמפקח על רישום המקרקעין.
בשנת 2015 מונה לתפקיד מנהל הרשות לרישום והסדר זכויות מקרקעין במשרד המשפטים (הטאבו), תפקיד שבו שימש במשך שש שנים.
במהלך כהונתו בתפקיד זה, לצד ניהול של כל לשכות הרישום (טאבו) בכל הארץ, הוא קידם את חקיקת חוק המקרקעין – רישום חלקה תלת־ממדית, והוביל את המהפכה הדיגיטלית והמעבר לשירותים מקוונים בלשכות רישום המקרקעין (טאבו).
בנוסף, במהלך כהונתו הוא היה אחראי על השלמת הסדר המקרקעין באדמות הנגב המערבי, ועל ההחלטה להשלים את הליך הסדר המקרקעין במזרח ירושלים.
בשנת 2022 בממשלת ישראל השלושים ושש, מונה על ידי שרת הפנים דאז איילת שקד, לראש מטה התכנון הלאומי, אשר במסגרת תפקידו משמש גם כיו"ר המועצה הארצית לתכנון ובנייה ויו"ר הוועדה לתשתיות לאומיות.
במהלך כהונתו היה אחראי על קידום ואישור פרויקטים לאומיים מרכזיים בתחומי האנרגיה והתחבורה, לרבות אישור תחנות כוח חדשות, ואישור חלק מתוכניות הרכבת הקלה והמטרו.
כמו כן היה אחראי על קידום תהליכי החקיקה בנוגע לרפורמת הרישוי עצמי על ידי מורשה להיתר.
ב-15 בינואר 2023 בממשלת ישראל השלושים ושבע, מונה הייזלר על ידי שר האוצר בצלאל סמוטריץ' למנכ"ל משרד האוצר, והוא נכנס לתפקידו ב-22 בינואר.
במהלך כהונתו, היה אחראי על הכנה ויישום של 4 תקציבי מדינה, היה אחראי על חתימת הסכמי מסגרת עם ההסתדרת הכללית ועם ארגון המורים, הוביל וקידם את החלטת הממשלה והליך החקיקה של החוק לקידום תשתיות לאומיות, התשפ"ג-2023, וכן הוביל וקידם את רפורמת הרווחים הכלואים (מיסוי רווחים לא מחולקים).
הייזלר אף כיהן כיו"ר הצוות לבחינת הארבטריאז' של מכשירי השקעה, וערב פרישתו הוא הוציא דוח ביניים, ששימש מצע לקידום הנושא בהמשך.
בתחילת פברואר 2025 פרש מתפקידו.
ב-9 בפברואר 2026 מונה הייזלר לחבר דירקטוריון במרכז הרפואי הדסה.
להייזלר תואר ראשון ושני במשפטים.
הייזלר נשוי למיכל ואב לחמישה.
שלמה (שלומי) לנגר (נולד ב-14 במאי 1962) הוא מנכ"ל החברה הכלכלית חוף הכרמל.
שימש כראש המועצה המקומית אורנית בין השנים 2008–2018.
נולד בירושלים, ולמד בבית הספר תחכמוני.
התגייס לשייטת 13, ובהמשך שירותו עבר לחיל המודיעין ושירת כמפקד הבסיס של יחידה 8200. לאחר שחרורו מן הצבא התגייס ליחידת המבצעים של שירות הביטחון הכללי, ושרת בה במשך 25 שנה כלוחם, כראש צוות וכראש ענף.
בתקופת האינתיפאדה השנייה מונה על ידי ראש המועצה המקומית אורנית למנהל מחלקת ביטחון, בטיחות ושעת חירום.
בבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בשנת 2008 נבחר לראשות המועצה המקומית אורנית, לאחר שרשימתו "יחד עם שלומי" זכתה בכ-75% מהקולות הכשרים.
בבחירות 2013 לרשויות המקומיות נבחר לכהונה שנייה לאחר שזכה בכ-72% מהקולות.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2018 התמודד שוב בראשות סיעת יחד.
רשימתו זכתה ב-3 מושבים במליאת המועצה, אך יריבו ניר ברטל גבר עליו ונבחר לראשות המועצה.
כיהן גם כיו"ר דירקטוריון איגוד ערים לאיכות סביבה שומרון, יו"ר ועדת הנוער במרכז השלטון המקומי וכן דירקטור וחבר הנהלה במרכז למשק וכלכלה של המרכז.
ב-2019 התמנה למנכ"ל המועצה המקומית בית אריה-עופרים.
ב-2022 התמנה למנכ"ל החברה הכלכלית חוף הכרמל.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות שייערכו בנובמבר 2023, הודיע לנגר כי יתמודד לכהונה נוספת.
למד לתואר ראשון במשפטים במכללת שערי מדע ומשפט, לתואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטת בר-אילן, לתואר שני במדיניות ציבורית באוניברסיטת רייכמן.
מגשר מוסמך מטעם בית המשפט.
שלומי יפרח (נולד ב-6 במרץ 1996) הוא שחקן ישראלי.
יפרח נולד, גדל והתחנך באשדוד, החל לשחק כבר בגיל 13 בחוג לתיאטרון בבית הספר למשחק לנוער "יצירתי" בעיר מגוריו.
התמנה לבוגר קורס משחק בריאקטינג, ואחרי כמה שנים ובגיל 16 למד החל ללמוד בבית הספר למשחק "טכניקה" בתל אביב.
יפרח הגיע לעולם המשחק בעקבות עברו המשפחתי המורכב אותו הוא מספר בהרצאתו "להעז לחלום".
הוא גדל כילד בסיכון וסבל מבריונות לאחר שאביו הורשע וריצה עונש מאסר ואמו גידלה אותו לבדה.
בשנת 2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מול הקיר" בבימויו של חיים בוזגלו.
באותה השנה שיחק כתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "האחיות המוצלחות שלי" המשודרת בyes.
בשנת 2021 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה דרמת הפשע "השוטרים" המשודרת בערוץ 12. בתפקיד מאור עזרא, דמות המבוססת על העבריין מיכאל מור.
בשנת 2023 שב לשחק בעונה השנייה והאחרונה של השוטרים בקשת בנוסף שיחק בסדרת הדרמה לנוער "זיגי", המשודרת בערוץ טין ניק של HOT.
בשנת 2024 השתתף בסדרה "סטודיו אמציה" בכאן חינוכית ובסדרה "פטריק" ברשת 13.
בשנת 2025 החל לשחק בהצגה בתפקיד ראשי לצידו של מיקי גבע בגרסה הבימתית של "צ'רלי וחצי" המבוססת על הסרט, ובה הוא מגלם את דמותו של גדליה שאותו גילם משה איש כסית בסרט המקורי.
יפרח נישא בשנת 2021 לטליה ולהם נולד בן.
שנהפרויקטתפקידהערות2017מול הקירלא ידועאין2017האחיות המוצלחות שליעונה 22021השוטריםמאור עזראתפקיד ראשי2023זיגיניסו רחמיםעונה 52024פטריקצחיעונה 12026המירוץ למיליון12עונה העשירית
שלומי מלכה (נולד ב-27 בנובמבר 1959) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
מלכה התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל המקומית של חצור הגלילית, הפועל חצור.
כאשר היה בן 17 נסע במהלך חופשת החנוכה לירושלים לבקר את דודו ויקטור לוי כדורגלן בית"ר ירושלים שלקח אותו למתחם האימונים של המועדון.
בהמלצתו של לוי, וכן בהמלצתו של קפטן הקבוצה דני נוימן, שהתרשם אף הוא מכשרנו, לאחר מספר אימונים עם הקבוצה שבהם התרשם ממנו דוד שווייצר מאמן הקבוצה, החליט לצרף אותו לסגל, והוא חתם במועדון.
מלכה היה שותף לתואר גביע המדינה השני של בית"ר ירושלים בעונת 1978/1979. בעונת 1980/1981 הבקיע 10 שערים, וסייע לבית"ר לעלות לליגה הלאומית אז הליגה הראשונה.
היה שותף לתואר גביע המדינה השני של הקבוצה בעונת 1978/1979. במהלך עונת 1983/1984 הושאל למכבי רמת עמידר.
לאחר שעזב את רמת עמידר, שוחרר מבית"ר כתוצאה מפיצוץ במשא ומתן וחתם בהפועל ירושלים.
מלכה שיחק בקבוצה עד עונת 1990/1991 אחריה פרש מכדורגל.
שלומית הוא ציור מאת האמן האמריקאי הנרי אוסאווה טאנר, המתאר את שלומית בת הרודיאס, נסיכה לבית הורדוס מהברית החדשה, שרקדה בפני אביה החורג, הורדוס אנטיפס, ודרשה את ראשו של יוחנן המטביל כגמול על הופעתה.
הציור נוצר כחלק מסדרת יצירותיו של טאנר בעלות אופי נוצרי.
הציור נחשב לחריגה מהסגנון האופייני לטאנר, שתואר כאמן שמרן יחסית.
אף על פי שהוא צייר עירום כחלק מלימודיו, מעטים מציוריו המקצועיים מציגים עירום.
ציור זה יוצא דופן עוד יותר בשל האופן שבו הוא נתפס כארוטי.
עם זאת, האלמנט הארוטי שבו מאוזן על ידי הופעתו של ראשו הכרות של יוחנן המטביל.
בנוסף, הצללים בציור יוצרים אשליה של עריפת ראשה של שלומית עצמה
ייתכן כי הציור הושפע מסגנונו של אל גרקו.
בשנת 1903 בילה טאנר עם אשתו, ג'סי, כמה חודשים בגרנדה, שם ניתנה לו הזדמנות ללמוד את יצירותיו של אל גרקו.
הציור התקבל לסלון פריז בשנת 1921. בשנת 1924 הוצג שוב, כחלק מתערוכת יחיד של טאנר בגלריות האמנות גרנד סנטרל בניו יורק.
בשנת 1975 נתרם הציור למוזיאון האפריקאי לאמנות של הסמית'סוניאן על ידי בנו של האמן, ג'סי או.
חוקרת האמנות פאריסה חאליד התייחסה לציור אחר של טאנר וכתבה: "כאשר אנו מתבוננים בציור מקרוב, עלינו לשאול את עצמנו מה עבר בראשו של האמן כאשר בחר לתאר את הסצנה הדרמטית הזו בגווני כחול".
בהקשר של "שלומית", ניתן לפרש את השימוש בצבע הכחול כסמל לשיפוט קדוש, לאימה מפני השלכות החטא ולמוות.
טאנר התנסה בהשפעות של תנועות אמנות שונות, ושויך לזרם הסימבוליזם, כמו גם לציור דתי, אימפרסיוניזם וריאליזם.
בציור "שלומית", הוא עשה שימוש בצבעים הדומים לאלו שביצירתו של פרנץ פון שטוק, החטא: עירום בגווני כחול, פנים בצללים, וצבע אדום-חום בפינה, המתקשר לראש הכרות.
ביצירות אחרות של טאנר, צבעים חמים מסמלים קדושה, כפי שניתן לראות בפניו של ישו בציור "ניקודמוס וישו", בגלימתו ב-"תחייתו של לזרוס", ובדמותו לצד תלמידיו ב-"התלמידים באמאוס".
לעומת זאת, ב"שלומית", צבעי הקדושה מאפיינים את ראשו של יוחנן המטביל, המופרד מהכחולים המסמלים חטא ושיפוט.
שלומי זיו (נולד ב־21 בינואר 1983) הוא אזרח ישראלי ממושב אלקוש שבגליל המערבי, אשר נחטף על ידי ארגון חמאס במהלך מתקפת 7 באוקטובר 2023 בעת שעבד כמאבטח בפסטיבל המוזיקה נובה.
זיו הוחזק בשבי בעזה במשך 246 ימים, עד ששוחרר במבצע חילוץ משותף של צה"ל, שב"כ וימ"מ במסגרת מבצע ארנון.
המבצע, שבו שוחררו גם החטופים נועה ארגמני, אלמוג מאיר ג'אן ואנדריי קוזלוב, תואר כאחת מפעולות החילוץ המורכבות ביותר שבוצעו בישראל וזכה להד תקשורתי נרחב בישראל ובעולם.
זיו נולד וגדל בקריית ביאליק.
בגיל 17 עבר עם משפחתו לנהריה, ולאחר נישואיו התיישב במושב אלקוש שבגליל המערבי עם מירן בת זוגו.
עבד בתחום הפקת אירועים ופסטיבלים בישראל וסיים לימודי תכנון ועיצוב פנים, הוא היה פעיל בקהילה המקומית והשתתף ביוזמות חינוכיות שונות.
ב־7 באוקטובר 2023, במסגרת מתקפת חמאס על יישובי עוטף עזה, הותקף מתחם פסטיבל הנובה.
מאות חוגגים נרצחו וכ־40 נחטפו.
זיו היה בין החטופים שנחטפו לרצועת עזה.
בתקופת השבי שהה מרבית הזמן במחנה הפליטים נוסיראת, בדירה של פעיל חמאס ועיתונאי אל-ג'זירה עבדאללה אל-ג'מאל.
הוא תיאר את התנאים כקשים, עם מחסור במזון, מים ותרופות, בידוד כמעט מלא ולחץ מתמיד מצד השומרים.
זיו העביר את כל תקופת השבי עם אנדריי קוזלוב ואלמוג מאיר ג'אן, ותיאר כיצד תמכו זה בזה בתקופה הקשה.
במהלך השבי, יזמה משפחתו של זיו את פרויקט "המשקפיים של שלומי", משקפי מציאות מדומה (VR) המדמים את חוויות החטיפה והשבי מנקודת מבטם של חטופים שחזרו בעסקה הראשונה.
המטרה הייתה להעלות מודעות למצב החטופים בישראל וללחוץ על מנהיגי העולם לפעול לשחרורם.
המשקפיים הוצגו במקומות ציבוריים בישראל, כולל כיכר החטופים בתל אביב, ושימשו חלק מקמפיין חינוכי והסברתי על מצוקתם של החטופים.
ב־8 ביוני 2024 יצאו כוחות מיוחדים של הימ"מ, השב"כ וצה"ל למבצע חילוץ ממוקד במחנה הפליטים נוסיראת.
המבצע בוצע תחת אש כבדה וכלל פריצה לשני מבנים שבהם הוחזקו ארבעת החטופים.
זיו ושאר החטופים חולצו בשלום והועברו אל בית החולים תל השומר במסוקים, שם עברו בדיקות רפואיות והתאחדו עם משפחותיהם.
במהלך המבצע נפצע מפקד צוות הימ"מ, ארנון זמורה, ומת מפצעיו, ולכן הוחלט כי המבצע יקרא על שמו.
ביולי 2024 הוגשה תביעה פדרלית בבית המשפט המחוזי במערב וושינגטון נגד עמותת People Media Project, המפעילה את אתר Palestine Chronicle.
התביעה טענה כי העמותה סייעה בעקיפין לחמאס.
לאחר השחרור, זיו גילה כי עבדאללה כתב באתר זה, והוא הצטרף לתביעה נגד העיתון.
עבדאללה, מייסד העמותה, הציג את עצמו כמרצה בארגון.
ב-6 במאי 2025 דחתה השופטת טיפאני מ.
קטרייט בקשת הנתבעים לסילוק התביעה וקבעה שהתובעים הציגו עילת תביעה אפשרית לפי חוק הנזיקין הזר (ATS), כך שהתיק ימשיך להתברר.
זיו הפך לדמות מוערכת בקהילתו ובישראל בכלל, במיוחד בתחום חינוך למודעות למצוקות חטופים ושיקום נפגעי טרור.
זיו עוסק בהסברה ומשתמש בהעברת סיפורו בהרצאות בישראל ובעולם, במטרה להעלות מודעות לנושא החטיפות, לשיקום חטופים ולהשפעה על מדיניות ציבורית.
בנוסף, הוא משתתף ביוזמות חברתיות, יזם פרויקטים חינוכיים והפעיל קמפיינים להעלאת מודעות ציבורית.
שלומית הוא מחזה טרגי בן מערכה אחת מאת אוסקר ווילד.
הגרסה המקורית של המחזה פורסמה לראשונה בצרפתית בשנת 1893; תרגום לאנגלית פורסם שנה לאחר מכן.
המחזה מתאר בין היתר, את ניסיון הפיתוי של יוחנן (יוחנן המטביל) על ידי שלומית, בתו החורגת של הורדוס אנטיפס, את ריקוד שבעת הצעיפים שהיא מבצעת, הוצאתו להורג של יוחנן ביוזמתה ולבסוף את מותה בהוראת הורדוס.
ההפקה הראשונה של המחזה הועלתה בפריז בשנת 1896. מכיוון שהמחזה תיאר דמויות מקראיות, הוא נאסר בבריטניה ולא הוצג בפומבי שם עד 1931. המחזה הפך לפופולרי בגרמניה, והטקסט של ויילד שימש את המלחין ריכרד שטראוס כבסיס לאופרה שלו משנת 1905, "שלומית", שהצלחתה הבין-לאומית האפילה על המחזה המקורי של ויילד.
למחזה נעשו עיבודים קולנועיים ועיבודים אחרים.
וויילד החל בכתיבת המחזה בסוף שנת 1891, כאשר כבר היה ידוע כסופר ומבקר, אך טרם התבסס כמחזאי.
היה זה לאחר שהשלים את כתיבת המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" וטרם העלאתו על הבמה, כמו גם טרם יצירת מחזותיו האחרים שזכו להצלחה רבה בווסט אנד ("אישה חסרת חשיבות", "בעל אידיאלי" ו" חשיבותה של רצינות").
נושא המחזה העסיק אותו עוד מימי לימודיו לתואר ראשון באוקספורד, כאשר התוודע לסיפורו של גוסטב פלובר "הרודיאס" בשנת 1877, והתעניינותו גברה עוד יותר ככל שנחשף לתיאוריה של שלומית במקורות נוספים.
ויילד כתב את המחזה בזמן שהותו בפריז, והסביר כי כתב אותו בצרפתית משום שכל חייו רצה לבדוק האם יוכל ליצור יפה בצרפתית, לאחר שכל חייו יצר היטב בשפה האנגלית.
ויילד הגיש את המחזה לשחקנית הצרפתייה המובילה שרה ברנהרדט, שקיבלה אותו להפקה בעונת 1892 בבית האופרה המלכותית בלונדון.
החזרות החלו בחודש יוני, אך באותה תקופה כל המחזות שהוצגו בבריטניה היו צריכים לקבל אישור מהצנזור הרשמי, הלורד צ'מברלין, אשר סירב לאשר את המחזה עקב כלל האוסר על תיאור דמויות מקראיות על הבמה.
בשל כך, בין היתר, לא זכה ויילד מעולם לצפות במחזה מוצג על הבמה.
ההופעות היחידות שהוצגו בימי חייו היו בשנת 1896, אז ריצה עונש מאסר בגין פעילות הומוסקסואלית בלתי חוקית.
יוחנן (יוחנן המטביל, יוחנן בטקסט הצרפתי המקורי) נכלא על ידי הורדוס אנטיפס בבור מים מתחת למרפסת ארמונו, בשל ביקורתו העוינת על הרודיה, אשתו השנייה של הורדוס.
מפקד צעיר של המשמר מעריץ את הנסיכה היפה שלומית, בתו החורגת של הורדוס.
משרת מזהיר את המפקד שמשהו נורא עלול לקרות אם ימשיך לבהות בנסיכה.
שלומית מוקסמת מקולו של יוחנן ומשכנעת את להוציא את הנביא מהבור כדי שתוכל לראותו ולגעת בו.
כשיוחנן מופיע, הוא מגנה את הרודיה ואת בעלה.
בתחילה, שלומית נבהלת ממראה האיש הקדוש, אך נעשית מרותקת אליו ומתחננת שייתן לה לגעת בשערו, בעורו ולנשק את פיו.
כשהיא אומרת לו שהיא ביתה של הרודיה, הוא מכנה אותה "בת סדום" ומבקש ממנה להתרחק ממנו.
כל ניסיונותיה של סלומה למשוך אותו נכשלים, והוא נשבע שהיא לעולם לא תנשק את פיו, מקלל אותה כבת של נואפת ומייעץ לה לבקש את ה'.
הוא חוזר לכלאו התת-קרקעי, ומפקד המשמר הצעיר, שאינו מסוגל לשאת את תשוקתה של סלומה לגבר אחר, דוקר את עצמו למוות.
הורדוס מופיע מהארמון, מחפש את הנסיכה ומדבר על המראה המוזר של הירח.
כשהוא מחליק על דמו של מפקד המשמר, הוא לפתע נתקף בפאניקה.
הרודיה מבטלת את פחדיו ומבקשת ממנו לחזור איתה פנימה, אך תשומת ליבו של הורדוס נתונה בלהט אל שלומית, שדוחה את ניסיונות החיזור שלו.
יוחנן שעדיין נמצא בבור, חוזר לגנות את הרודיה; היא מצידה דורשת שהורדוס ימסור את הנביא ליהודים.
הורדוס מסרב בטענה שיוחנן הוא אדם קדוש אשר חזה באלוהים.
דבריו מעוררים ויכוח בקרב היהודים בנוגע לטבעו האמיתי של אלוהים, ושני אנשים מנצרת מדברים על הניסים של ישו.
יוחנן ממשיך להטיח האשמות בהרודיה, אשר דורשת להשתיק אותו.
הורדוס מבקש משלומית לרקוד עבורו.
היא מסרבת, אך כאשר הוא מבטיח לתת לה כל מה שתרצה, היא מסכימה, תוך התעלמות מתחנוני אמה שלא תרקוד ומבצעת את ריקוד שבעת הצעיפים.
הורדוס המרוצה שואל את שלומית איזה גמול תרצה, והיא מבקשת את ראש יוחנן על מגש כסף.
הורדוס מזועזע ומסרב, אך הרודיה שמחה על בחירתה של שלומית.
הורדוס מציע תמורות אחרות, אך שלומית מתעקשת ומזכירה להורדוס את הבטחתו.
התליין יורד אל הבור, בעוד שלומית ממתינה בחוסר סבלנות.
כאשר ראשו של הנביא מובא אליה, היא מדברת אל יוחנן בלהט כאילו הוא עדיין חי ולבסוף מנשקת את שפתיו.
הורדוס, מבוהל ומזועזע מהתנהגותה של שלומית, מצווה על החיילים להרוג אותה, והם מוחצים אותה למוות תחת המגינים שלהם.
המחזה הועלה בעולם מספר פעמים וזכה להצלחה, ביו היתר בגרמניה, בצרפת, בבריטניה, בארצות הברית ובצ'כיה.
בישראל, הועלה המחזה בשנת 1982 בתיאטרון הבימה, בבימוי של מיכאל גורביץ', עם ג'ואנה פלד בתפקיד שלומית, רבקה גור ומישא אשרוב כהרודיה והורדוס, ואלי דנקר בתפקיד יוחנן המטביל.
בשנת 2024 העלה תיאטרון גשר הפקה משותפת עם תיאטרון Royal Haymarket מהווסט אנד בלונדון, בכיכובה של נטע רוט כשלומית, דורון תבורי כהורדוס אנטיפאס, ולנה פרייפלד כהרודיה.
הפקה זו הוצגה גם בתיאטרון הלונדוני עצמו וזכתה להצלחה רבה
המחזה של ויילד הוליד מספר יצירות אמנותיות נוספות, המפורסמת שבהן היא האופרה של ריכרד שטראוס באותו שם.
שטראוס ראה את מחזהו של ויילד בברלין בנובמבר 1902 והחל לחבר את האופרה שלו בקיץ 1903, עד להשלמתה ב-1905 והעלה אותה בבכורה מאוחר יותר באותה שנה.
המבקרים טענו כי ההצלחה הבינלאומית של עיבודו של שטראוס "דחקה כמעט לחלוטין את הדרמה של ויילד בצורתה המקורית מהבמה".
בנוסף, זכה המחזה לעיבודים ופרשנויות רבים.
כך למשל, מיכאיל פוקין יצר בשנת 1908 בלט המבוסס על המחזה, עם מוזיקה מאת אלכסנדר גלאזונוב ועיצוב של האמן ליאון בקסט, בכיכובה של הבלרינה אידה רובינשטיין כשלומית.
הגרסה הקולנועית הראשונה למחזה נעשתה בסרט אילם בארצות הברית בשנת 1908, בכיכובה של פלורנס לורנס בתפקיד שלומית, ושוב בשנת 1918 בכיכובה של תדה בארה, ובשנת 1923.
בשנת 2013 ביים וכיכב אל פצ'ינו בעיבוד נוסף, עם ג'סיקה צ'סטיין בתפקיד סלומה.
שלומציון אלכסנדרה (ביוונית עתיקה: Σαλώμη Ἀλεξάνδρα (סַלומֶה אלכסנדרה); 141–67 לפנה"ס) הייתה מלכת יהודה בתקופת הבית השני משנת 76 לפנה"ס ועד מותה.
על פי יוסף בן מתתיהו, הייתה שלומציון ככל הנראה אשתו של יהודה אריסטובולוס הראשון:
אף על פי שיוסף בן מתתיהו אינו כותב זאת במפורש, ניתן לשער כי אלמנתו של אריסטובולוס, שהביאה לשחרורו של אלכסנדר ינאי מכלאו ולהכתרתו כמלך, היא אותה אישה שנישאה לו.
זיהוי שלומציון אלכסנדרה עם אלמנת אריסטובולוס מתבסס על שמן הזהה, על חוק הייבום ועל כך ששלומציון הייתה מבוגרת מינאי ב-13 שנים.
עוד לפני מותו של אריסטובולוס לא טמנה אשתו את ידה בצלחת והתערבה בניהול הממלכה.
אנטיגונוס הראשון, האח היחיד שאריסטובולוס השאיר חופשי ממאסר (כלא את אימו ואת שלושת אחיו האחרים), חזר לרגל חג סוכות "בהדר ניצחון" לירושלים.
אריסטובולוס, ששכב חולה ב"בירה", המצודה הסמוכה להר הבית מצפון (מאוחר יותר "מצודת אנטוניה"), שמע כי אחיו עלה להתפלל במקדש בלווית אנשי צבא.
היו שטענו כי בכוונת אנטיגונוס להרוג את המלך ולמלוך במקומו.
אף שאריסטובולוס לא האמין להאשמות נגד אחיו, הזמין את אנטיגונוס אליו, אולם הודיע לו שיבוא בלי נשק וליתר ביטחון הורה לשומרי ראשו להרוג אותו אם יבוא חמוש.
בשלב זה התחברה המלכּה עם הקושרים להתנקשות באנטיגונוס והסיתה את שליחי אריסטובולוס לומר לאחיו בשמו, שישמח לראותו עם "כלי הנשק היפים" שהכין לו בגליל.
כשבא אנטיגונוס בתמימותו עם כלי נשקו, נהרג על ידי שומרי ראשו של המלך.
כעבור זמן לא רב נפטר אריסטובולוס, כשתקופת שלטונו ארכה פחות משנה (104–103 לפנה"ס).
אלמנתו שחררה את אחיו ממאסרם "והמליכה" את אלכסנדר ינאי, המבוגר שבהם.
תקופת שלטונו של אלכסנדר ארכה 27 שנים והתאפיינה במלחמות תכופות, שהביאו בעקבותיהן מלחמות גם מבית.
מלבד הסכסוך המתמשך עם הפרושים, מספר החללים העצום במלחמות עם הערבים (היטורים והנבטים) הביא למרד גלוי, בסופו צלב אלכסנדר בירושלים 800 איש מבין המורדים לאחר ששחט את משפחותיהם לנגד עיניהם, וכל זאת בזמן ש"שתה יין והתהולל עם פילגשיו".
ההוצאה ההמונית להורג גרמה ל-8,000 איש מבין המורדים לברוח מחוץ לגבולות יהודה ולשקט פנימי במדינה.
ככל הנראה, שלומציון הייתה מעורבת בענייני המדינה בתקופת שלטון בעלה.
יוסף מציין ש"המלך אלכסנדרוס ואשתו" מינו את אנטיפס האדומי, סבו של הורדוס, למושל אדום, מינוי שעתיד היה להביא לסופה של שושלת בית חשמונאי.
שלומציון אלכסנדרה ילדה שני בנים לאלכסנדר ינאי: הורקנוס ואריסטובולוס.
למרות קיומם של בנים יורשים, הוריש אלכסנדר את המלוכה לאשתו, מכיוון שהיה בטוח כי בניגוד אליו, היא תזכה לתמיכת העם, כי התנגדה לשיטות הדיכוי האכזריות שלו וכך "קנתה את לב העם לאהבה אותה".
בזמן שצר על רגב, מבצר בתחום ג'רש בעבר הירדן, היה כבר אלכסנדר ינאי על ערש דווי ושלומציון בכתה והביעה את דאגתה לגורל המלוכה, כשהשנאה אליו כל כך גדולה.
ינאי יעץ לה להעלים את דבר מותו עד שייכבש המקום, וכשתחזור לירושלים כמנצחת, להעניק כוח לפרושים וכך לזכות לחיבת העם.
אלכסנדר מת בזמן המצור בשנת 76 לפנה"ס, בגיל 51.
היא השלימה את החרבת המבצר ועל ידי הענקת סמכויות רשמיות לפרושים, והפכה אותם לתומכיה – קואופטציה.
בדרשותיהם אל העם שיבחו את אלכסנדר כ"מלך צדיק" והפכו את הלוויה שלו למפוארת ביותר מכל הלוויות של המלכים הקודמים.
אלכסנדרה התחבבה על העם, כי הראתה שהיא חולקת על דרכו של בעלה.
בשל היותה אישה, לא יכלה שלומציון לשמש בתפקיד כפול, כקודמיה שהחזיקו גם בתפקיד הכהן הגדול.
לתפקיד זה מינתה את בנה הורקנוס, כי היה הבכור, אך יותר מכך מפני ש"חיבב יותר חיים שקטים" והיה חלש מכדי לתבוע ממנה את הזכות לרשת את המלוכה, וממילא חלש מדי להיות שליט על מדינה.
מסיבה זאת, השאירה את הבן הצעיר אריסטובולוס, "איש-פעלים ואמיץ־רוח" "אשר הייתה לו נפש לוהטת", ללא תואר.
שלומציון שינתה את מדיניותו של בעלה, שהיה מתנגד חריף ביותר לפרושים.
היא השאירה בידה את תואר המלוכה, אבל הכוח והשלטון בענייני פנים, עברו לידיהם.
היא העניקה להם סמכויות רשמיות בכל תחומי החיים בממלכה והחזירה את החוקים שהותקנו על ידם לפי המסורת ובוטלו בעבר על ידי חמיה יוחנן הורקנוס.
הפרושים התערבו בשלטון עד שהשיגו את היכולת לאסור אנשים, לשחרר אסירים ולהחזיר מגורשים כרצונם.
הפרושים, ש"לא היו שונים במאומה משליטים גמורים", נהנו מהכנסות המלוכה ומטובות ההנאה הנלוות אליה, ואילו "את ההוצאות והפגעים השאירו לאלכסנדרה המלכה".
הסמכויות בכל הקשור לענייני חוץ וביטחון נשארו בידיה.
היא הכפילה את גודל הצבא וגייסה חיל שכירים גדול מאוד "עד שהפילה פחד על השליטים מסביב ולקחה מהם בני־תערובות".
תקופת מלכותה נחשבת לתקופת שיא בימי החשמונאים.
היא שמרה על גבולות הממלכה היהודית ובארץ היו רגיעה ושגשוג כלכלי.
שלטונה אמנם היה יציב, אבל "הארץ כולה שקטה, חוץ מהפרושים".
הם דרשו שתוציא להורג את האחראים בממשל אלכסנדר על הוצאתם להורג של 800 המורדים בזמן שלטונו.
הפרושים לא חיכו לפעולה רשמית מטעם המלכה והחלו לבצע את ההוצאות להורג בעצמם.
הקורבן הראשון היה דיוֹגֶנֶס, מהחשובים במקורביו של אלכסנדר.
הפרושים "הסיתו את אלכסנדרה" לרדוף את שאר האנשים שהסיתו את אלכסנדר נגדם.
"המלכה מלאה את חפצם, ביראתה את האלהים" והם הוציאו להורג את מתנגדיהם.
לפני תקופת שלטונה של שלומציון, הפרושים מרדו באלכסנדר ינאי והיו נגדו, ואילו הצדוקים תמכו בו.
אלכסנדר ינאי העניק יחס מועדף לצדוקים ומעמד הצדוקים באותה תקופה היה גבוה מזה של הפרושים.
כלומר, השפעת הצדוקים על ענייני הדת הייתה גדולה וניכרת, הם היו בעלי תפקידי כהונה מכובדים והכהנים בבית המקדש היו אך ורק צדוקים או בייתוסים.
כלומר, הצדוקים חלשו באופן מוחלט על תחום הכהונה.
בנוסף, אנשי הצבא הצדוקים ששירתו את ינאי היו בעלי בריתו וראשי צבאו בעת מלחמת האזרחים שהייתה בתקופה זו.
כאשר שלומציון עלתה לכס המלכות לאחר מותו של אלכסנדר ינאי בעלה, הכת הפרושית התקרבה למלוכה ועקב זאת קיבלה יותר השפעה על ענייני הדת מאשר הצדוקים.
משימתה הראשונית של שלומציון הייתה לפייס את הפרושים, שכן בעלה אלכסנדר ינאי התעלל בהם והתייחס אליהם רע בתקופת שלטונו.
מילותיו האחרונות של ינאי היו לפייס את הפרושים בהבטחה כי לא ייעשה דבר בממלכה מבלי לשמוע את חוות דעתם בעניין זה או אחר.
כלומר, הוא הבטיח לשלב אותם בהחלטות הסנהדרין.
אך שלומציון היא זו שמסרה לפרושים את השליטה על הפולחן בבית המקדש.
השפעת הפרושים באה על חשבון השפעת הצדוקים.
בתקופת שלומציון המלכה, מעמדם של הפרושים השתפר משמעותית והם קיבלו תפקידים מכובדים, הן בפן הדתי והן בפן המדיני.
לעומת זאת, מעמדם של הצדוקים הידרדר באותה תקופה לעומת מעמדם בתקופת ינאי, והם קיבלו פחות שליטה על נושאים חשובים במדינה.
חברי האליטה הבאים בתור ברשימת הפרושים נמלטו אל אריסטובולוס, שלא הסתיר את כעסו על הנעשה והיה ברור שייקח מאמו את השלטון ברגע שתהיה לו הזדמנות לכך, ובאו איתו לארמון.
מקורבי אלכסנדר הזכירו למלכה את הניצחונות שנחלו ואת נאמנותם המוחלטת למלך והביעו מורת רוח מכך, שלאחר שסיכנו את חייהם במלחמה נגד אויבים מבחוץ, "הם נטבחים בארצם כבהמות בידי שונאיהם, באין כל עונש".
הם ביקשו את הגנת המלכה וטענו שתהיה זו בושה להם ולה אם יאלצו לערוק כשכירי חרב לצבאות אויבי אלכסנדר, כמו חרתת הערבי ושליטים אחרים, שקודם לכן היו מאוימים על ידם.
גם אריסטובולוס עצמו הביע את דעתו והטיח את טענותיו כלפי אמו.
הוא דרש שתגן עליהם כיאה למעמדם הקודם ואם היא "חושדת בהם" או החליטה להעדיף את הפרושים על פניהם, תיתן להם חנינה ותסתפק בגירושם מירושלים ותציב אותם במבצריה, אז יוכלו, למרות הוויתור על רמת החיים הגבוהה שהייתה להם, להגן על עצמם ועל הממלכה.
המלכה נענתה לבקשה ואלה התפזרו ברחבי הארץ, כשבידם הופקדה השמירה על המבצרים, חוץ מהורקניה, מאלכסנדריון וממכוור, ששם היו רוב אוצרותיה.
לאחר זמן לא רב שלחה שלומציון את אנשי הצבא האלה למבצע צבאי בדמשק, שבראשו עמד אריסטובולוס עצמו, כדי להגן על תושבי העיר מפני תלמי בן מינאי (מניאוס), מלך היטורים, שהציק להם הצקות חוזרות ונשנות.
כעבור זמן מה החזירה שלומציון את הצבא, לאחר שהמבצע לא הניב הישגים כלשהם.
באותו הזמן הגיעה ידיעה שטיגראנס הגדול, מלך ארמניה, פלש לסוריה בראש צבא של 30 אלף חיילים, כבש את הממלכה הסלאוקית ומתכוון לתקוף את יהודה.
האיום החדש "הפחיד את המלכה ואת העם" וכשצר טיגראנס על עכו, שם התבצרה קלאופטרה סלנה אשת אנטיוכוס העשירי ואם אנטיוכוס השלושה עשר שאותו רצתה להמליך על סוריה, שלחה אליו שלומציון שליחים עם "מתנות רבות ויקרות" לבקש ממנו לכרות ברית ולהימנע ממלחמה.
המחווה של מלכת יהודה הצליחה לפייס את טיגראנס, ששמח על הכבוד שניתן לו בהגעת השליחים כל הדרך מירושלים ובתגובה, הפיס את דעתם לגבי חששם ממלחמה.
זמן קצר לאחר שכבש את עכו, נעצר מסע המלחמה של טיגראנס, כשהחליט לחזור לארצו לאחר ששמע שלוקולוס "משחית את ארמניה" וצר על טיגראנוקרטה.
המלכה חלתה במחלה קשה, ואריסטובולוס, שראה את חולשתו של יורש העצר הורקנוס וחשש שעם מות אמו השפעת הפרושים על משפחת המלוכה תהיה מוחלטת, החליט לתפוס את השלטון במדינה.
הוא לקח איתו את אחד ממשרתיו והגיע בלילה אל המבצרים ששם הוצבו הנאמנים של אביו.
למחרת נודע למלכה על בריחת אריסטובולוס, אך היא לא חשדה שהוא מתכוון לבצע הפיכה.
אלא שתוכניתו של אריסטובולוס החלה לצבור תאוצה.
לאחר שהתקבל בגבע על ידי גאליסטס, הצטרפו אליו גם האחרים ובזה אחר זה נפלו לידיו כל מבצרי הארץ.
בעזרת אנשי שלומו – ידידים רבים שהעריצו את אומץ רוחו, השתלט ב־15 יום בלבד על 22 אתרים ובידיו הצטברו אוצרות רבים שנמצאו במבצרים ושהתקבלו מההמונים שהצטרפו אליו.
בכסף זה שכר אנשי צבא מהלבנון ומטרכון והכריז על עצמו כמלך.
אנשים אלה נמשכו אחרי האיש החזק וחשבו שייהנו ממלכותו, היות שעזרו לכבוש אותה.
כשהורקנוס התלונן על כך בפני אמו, שמה המלכה את אשתו ובניו של אריסטובולוס במאסר ב"בירה", מתוך פחד מנקמת אריסטובולוס אם יתפוס את השלטון.
הורקנוס יחד עם "זקני היהודים" פנו למלכה וביקשו ממנה להחליט על פעולה לבלימת השתלטותו של אריסטובולוס על הממלכה.
מצבה הבריאותי של המלכה בערוב ימיה לא אפשר לה להקדיש את תשומת לבה לעניינים הציבוריים, והיא נתנה להם יד חופשית להתמודד עם הבעיה, תוך שהדגישה כי השאירה בידם "אוצרות גדולים": העם שמצבו הכלכלי טוב, הצבא ואוצר המדינה.
כעבור זמן לא רב, לאחר שמינתה את הורקנוס ליורש המלוכה, אך לפני שהספיקה להתעמת עם אריסטובולוס על ניסיונו לנשל אותו ממנה, נפטרה שלומציון המלכה בגיל 73, לאחר שמשלה 9 שנים.
עם מותה בשנת 67 לפנה"ס ירש הורקנוס את המלוכה.
שלומציון בהשקפתו של יוסף בן מתתיהו
בספרו הראשון של יוסף בן מתתיהו, "תולדות מלחמת היהודים ברומאים", שלומציון מתוארת כאישה תמימה ורכה.
יוסף טוען כי הפרושים התערבו בשלטון ושאלכסנדרה "כבדה את האנשים האלה יותר מן המידה, מיראתה את האלהים" ואלה נצלו את השפעתם על "לב האשה התם".
אמנם "היא השכילה מאוד לעשות מלוכה", אבל "ידה משלה בכל והפרושים משלו בה".
בנוסף לכך, נראה שבשלטונה דבק צביון דתי:
לעומת זאת, בספרו המאוחר "קדמוניות היהודים", שלומציון מתוארת כרודפת כבוד ושואפת שלטון ואשמה גם באירועים הקשים שאחרי מותה.
יוסף טוען שם שמקורבי אלכסנדר, שנרדפו על ידי הפרושים, היו עצמם אשמים במצבם, בכך שאפשרו לאישה "למלוך שלא כדין, בשעה שבניה הם במלוא אונם".
מלבד זאת, הוא טוען ש"תאוות השלטון העבירה אותה על דעתה".
יוסף מותח אמנם ביקורת על עצם המלכתה של אישה, אבל טוען שהייתה שליטה חזקה.
עם זאת, הוא מטיל עליה את האחראיות על סוף שלטון בית חשמונאי:
שלומציון נזכרת בספרות חז"ל בגרסאות שונות של שמה: שלמציון, של ציון (בשתי מילים נפרדות), שלמתו, שלמצו, שלמניציה, שלמצה, שלמינון, שלמונין/שלמינין, שלמצי ושלמתא.
על פי התלמוד, שלומציון הייתה אחותו של שמעון בן שטח.
בניגוד ליוסף בן מתתיהו, חז"ל כתבו עליה רק דברים חיוביים, בולט במיוחד הוא תיאור גשמי הברכה שירדו בתקופת שלטונה ובעקבותיהם שגשוג כלכלי.
האזכורים החיוביים הם כנראה פועל יוצא של עמדתם הפרושית של חז"ל, היות שהפרושים היו בני בריתה של שלומציון לכל אורך מלכותה.
עצתו של ינאי לאשתו בעניין הברית עם הפרושים, המופיעה אצל יוסף בן מתתיהו, נזכרת גם בתלמוד:
באחד הקטעים ממגילות מדבר יהודה מוזכרים שלומציון ובנה הורקנוס השני.
על שמה נקראת המרכז הכפרי שלומציון בבקעת הירדן
על שמה נקראים רחובות בערים בישראל.
על שמה נקראה הנמרה "שלומציון", שנמצאה במדבר יהודה.
על שמה נקראת המלכה שלומציון לוי-לוריא בסדרה משפחה שולטת בכיכובה של אורנה בנאי.
על שמה נקראה המפלגה שהקים אריאל שרון בשנת 1976.
מפלגת שלומציון הוקמה על ידי אריאל שרון שפרש מהמפלגה הליברלית בשנת 1976, לקראת הבחירות לכנסת התשיעית.
פעילים מרכזיים במפלגה, חוץ משרון, כללו את פרופ' עזרה זהר, אורי בר-און, פרופ' ארנון דר מהטכניון, סמנכ"ל משרד החקלאות אברהם בן מאיר ופרופ' שמואל קניאל מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתחילת מרץ דובר על הצטרפות קבוצת טבנקין של הקיבוץ המאוחד למפלגה.
שלומציון עשתה מאמצים רבים לרוץ יחד עם תנועות אחרות.
שרון פנה תחילה למערך ולאחר מכן למפלגת שינוי במטרת שותפות, אך נדחה.
בהמשך קיים שיחה עם זבולון המר בניסיון להעביר את צעירי המפד"ל למפלגתו ושיחות עם מפלגת ליברלים עצמאיים על ריצה משותפת שלא הבשילו.
השיחות עם ד"ש חודשו, אולם לאחר שבוע טען שרון שאין בד"ש כל שינוי ועל כן הוא רץ לבדו.
בתחילת אפריל התקיימו שיחות גישוש עם הליכוד על ריצה משותפת.
הצדדים היו קרובים להשיג הסכם, אולם ברגע האחרון המשא ומתן כשל והמפלגות הסתפקו בחתימה על הסכם עודפים.
בכנס של המפלגה מאמצע ינואר 1977 טען שרון שלמפלגה נרשמו 15,000 איש.
באפריל 1977 קיימה המפלגה ועידה במעלה אדומים בה נבחרו 35 מועמדים לרשימה לכנסת.
לדעת מספר מומחים, הרעיון מאחורי המפלגה היה הימור של שרון, שהתבסס על סקרי דעת הקהל, כי יצחק רבין יזכה בבחירות ולא מנחם בגין.
במקרה כזה, כך טוענים הפרשנים, תכנן שרון להתאחד עם המערך ולהתמנות לשר.