tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-27 ביוני 2011 צסק"א רכשה את כרטיס השחקן שלו ל-5 שנים.
בשנת 2007 קיבל את זימון הבכורה שלו לנבחרת הבוגרת.
ב-28 במרץ 2009 כבש את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 0-4 על , וב-9 בספטמבר 2009 הבקיע את שער השוויון נגד .
נכון לדצמבר 2012, יש לצאונייה 10 שערים ב-35 משחקי נבחרת.
אלסנדרו אנטין ניבולה הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
הוא גילם את ריינו / אלכסיי סיטסביץ' בסרט גיבורי העל של מארוול, "קרייבן הצייד" (2024).
בטלוויזיה, הוא שיחק והפיק את הקומדיה של HBO, "דול ואם" (אנ') (2015), גילם את מארק מיידוף (אנ') בסרט הטלוויזיה של HBO, " אשף השקרים" (אנ') (2017) וגילם את ברט שניידר (אנ') במיני-סדרת המותחן "הסיגר הגדול" (אנ') (2024) של Apple TV+.
על הבמה, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בברודוויי במחזה A Month in the Country" (1995)" ומאז שיחק שם בעיבודים המחודשים של "כבודו של ווינסלו" (אנ') (2012), ובמחזה "איש הפיל" (אנ') (2014) שעבורו קיבל מועמדות לפרס טוני.
אלסנדרו אנטין ניבולה נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, לאמנית וירג'יניה (לבית דייוויס), ולפייטרו סלבטורה ניבולה, פרופסור למדע המדינה ועמית בכיר במכון ברוקינגס.
סבו מצד אביו של ניבולה היה הפסל יליד סרדיניה, קוסטנטינו ניבולה (אנ') וסבתו מצד אביו, רות' גוגנהיים, הייתה פליטה יהודייה מגרמניה.
אלסנדרו הוא הבכור מבין שני ילדים (אחיו, אדריאן ניבולה, צייר, צעיר ממנו בחמש שנים), הוא גדל גם בוושינגטון די.
ובברלינגטון שם למד בבית הספר מאטר כריסטי.
בהמשך למד באקדמיית פיליפס אקסטר (אנ') בניו המפשייר וסיים תואר ראשון בספרות אנגלית מאוניברסיטת ייל ב-1994.
ניבולה התגלה לראשונה בשנת 1997 בסרט הפעולה המצליח "עימות חזיתי" בתפקיד פולקס, אחיו של הפושע קאסטור טרוי (ניקולס קייג').
המשיך עם הופעות ראשיות לצידן של שתי זוכות האוסקר רייצ'ל וייס בדרמה הארוטית "אני רוצה אותך" משנת 1998 וריס וית'רספון בסרט הפשע "התוכנית" משנת 1999.
בשנת 2000 שיחק בסרטו של קנת בראנה "אל תשטו באהבה", המבוסס על המחזה של ויליאם שייקספיר "עמל אהבה לשווא".
בשנת 2001 שיחק בשובר בקופות "פארק היורה 3" בתור בילי ברנן, סטודנט נלהב מצוותו של ד"ר אלן גרנט (סם ניל).
בשנת 2002 שיחק בסרט הדרמה "שחייה לילית" בתפקיד איאן, החבר של ג'יין (פרנסס מקדורמנד), עליו היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט.
בשנת 2004 שיחק במותחן הפשע "הנחטף" של הבמאי ההולנדי פיטר יאן ברוג, בתור בנם של רוברט רדפורד והלן מירן.
ב-2005 התפרסם בדרמת הכדורגל "גול!" בתפקיד כוכב קבוצת ניוקאסל יונייטד גאבין האריס ובדרמה "ג'ונבאג" בתפקיד ג'ורג' בעלה של מדליין ג'ונסטן.
ב-2007 חזר לגלם את כוכב הכדורגל גאבין האריס בסרט "גול!
2", הופיע לצידו של ג'ון קיוזאק בהפקתו "גרייס איננה" ושיחק במיני סדרה שהפיק רידלי סקוט "אנשי הצללים".
ב-2008 שיחק בעיבוד האמריקאי לסרט האימה היפני "העין" בתור ד"ר פול פאולקנר רופא העיניים של העיוורת הצעירה סידני וולס (ג'סיקה אלבה).
ב-2009 הופיע בדרמה הביוגרפית "קוקו לפני שאנל" בתור שחקן הפולו האנגלי בוי קאפל, המאהב של מעצבת האופנה המפורסמת קוקו שאנל (אודרי טוטו) שממנו היא שואבת את השראתה.
בשנת 2013 שיחק לצד ריס וית'רספון בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן.
בשנת 2014 שיחק בדרמה ההיסטורית "סלמה" של אווה דוברני בתפקיד המשפטן ג'ון דואר.
באותה השנה החל ניבולה לככב במחזה "איש הפיל" בתפקיד של פרדריק טריוויס, תחילה המחזה הוצג בברודוויי, ושנה לאחר מכן במהלך סיבוב ההופעות שלו הוצג בתיאטרון היימרקט בווסט אנד של לונדון.
עבור תפקידו היה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה.
בינואר 2003 התחתן ניבולה עם השחקנית האנגלייה אמילי מורטימר בטקס שנערך בבקינגהאמשייר, כאשר השניים הכירו על הסט של "אל תשטו באהבה" ב-2000. בנם הראשון, סמואל ג'ון נולד ב-26 בספטמבר 2003, ובתם השנייה, מיי רוז נולדה בשנת 2010. הם מתגוררים בשכונת בוריאום היל (אנ'), ברוקלין.
הוא ייסד את חברת ההפקות King Bee Productions עם אשתו אמילי מורטימר בשנת 2013.
+שנהסדרהתפקידהערות1996Remember WENNפול רייספרק: "Valentino Speaks!"The Ringנואלסרט טלוויזיה של NBCאמהמר דיקסוןסרט טלוויזיה של ITV1999The Almost Perfect Bank Robberyדאגסרט טלוויזיה של CBS2007אנשי הצללים (אנ') ליאו קריצקי3 פרקים2015דול ואם (אנ') ג'ון4 פרקים
גם מפיק2017 אשף השקרים (אנ') מארק מיידוף (אנ') סרט טלוויזיה של HBO2019Chimerica לי ברגר4 פרקים2020Black Narcissus מר דין3 פרקים2022ניומן וודוורד: כוכבי הקולנוע האחרונים (אנ') ריצ'רד ברוקס / רוברט רדפורדדיבוב; 4 פרקים2024הסיגר הגדול (אנ') ברט שניידר (אנ') 6 פרקים2026American Love Storyקלווין קלייןסדרה עתידית של FX Networks
+שנהמחזהתפקידהערות1993"Master Harold"...and the Boysהאליתיאטרון אינטימן (אנ'), סיאטל1995A Month in the Countryבלייבברודוויי1999כטוב בעיניכםאורלנדו (אנ') פסטיבל התיאטרון של וויליאמסטאון (אנ') 2010שקר בנפשנו (אנ') ג'ייקאוף ברודוויי2012איש הפיל (אנ') פרדריק טרבספסטיבל התיאטרון של וויליאמסטאון (אנ') 2013כבודו של ווינסלו (אנ') סר רוברט מורטוןברודוויי2014איש הפיל (אנ') פרדריק טרבסברודוויי (7 בדצמבר 2014 - 15 בפברואר 2015)
מועמד פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (אנ') (2015)2015תיאטרון היימרקט בוסט אנד (19 במאי - 8 באוגוסט)
אלסנדרו פורטיס (באיטלקית: Alessandro Fortis; 16 בספטמבר 1842 – 4 בדצמבר 1909) היה ראש הממשלה היהודי הראשון של איטליה.
אלסנדרו פורטיס נולד ב-16 בספטמבר 1842, למשפחה יהודית בעיר פורלי שבצפון מזרח איטליה, בתקופה שלפני איחודה של איטליה לממלכה אחת ב-1871. העיר פורלי הייתה באותה עת חלק מ"מדינת האפיפיור".
פורטיס לחם ב-1866 ו-1867 בשורות צבאו של מאחד איטליה ג'וזפה גריבלדי.
תחילה היה זה בחזית טרנטינו - אלטו אדיג'ה, ואחר כך במנטנה וב-1870 גם בצרפת.
הוא השתייך למפלגה הרפובליקנית ואחר כך הליברלית, ונחשב באיטליה לאיש השמאל.
את ראשית קידומו בפוליטיקה האיטלקית, ניתן לייחס לתמיכה שקיבל מהרוזן (קאונט) אורליו סאפי (1819–1890).
בדומה לפורטיס, סאפי היה גם הוא יליד פורלי וכמו פורטיס נחשב גם הוא לאחד מבני בריתם של גריבלדי ושל מורהו הרוחני ג'וזפה מציני.
בתו של פורטיס אף נישאה לבנו של סאפי.
לאחר איחוד איטליה ובניגוד לרצונו של פורטיס, שהיה עדיין רפובליקני באותה עת, הפכה המדינה המאוחדת לממלכה במקום לרפובליקה.
ב-2 באוגוסט 1874 הוא נעצר בחשד לקשירת קשר עם הסוציאליסטים, למרוד בויטוריו אמנואלה השני, מלך איטליה ולהפוך את איטליה המאוחדת לרפובליקה.
החשד לא היה נכון ככל הנראה.
מלך איטליה הראשון דווקא דגל בדעות ליברליות, דומות מאוד לאלה של פורטיס והיה אחד מהכוחות העיקריים שדגלו באיחוד איטליה, שוב בדומה לפורטיס.
ואכן, פורטיס שוחרר מהכלא לאחר חמישה חודשים בלבד.
מכל מקום, בין אם פורטיס מיתן את דעותיו ובין אם מלכתחילה הוא לא היה שמאלי רדיקלי כפי שחשדו בו, ב-1876 הוא כבר הציע לרפובליקנים של מפלגתו להצטרף לממשלה.
חבר הפרלמנט, שר וראש ממשלה
ב-1880 נבחר פורטיס לראשונה כציר לפרלמנט האיטלקי, תוך שהוא ממשיך להתמרכז בדעותיו בהדרגה יותר ויותר עם הזמן ועובר בראשית שנות התשעים, מהמפלגה הרפובליקנית, לליברלית.
ביוני 1898 הוא מונה לראשונה לממשלת איטליה, כשר החקלאות, תפקיד בו כיהן במשך כשנה.
בשלב זה הוא כבר היה במפלגה הליברלית והחליף פטרונים - במקום סאפי, שנפטר ב-1890, הוא חסה כעת תחת השפעתו של ג'ובאני ג'וליטי, שהיה האיש המשפיע ביותר במפלגתו החדשה של פורטיס, הליברלית שמאלית ומי שכיהן באותה תקופה כראש ממשלה לסירוגין על פני כמעט שלושים שנה.
פורטיס המשיך בתפקידים שונים בממשלת איטליה, כבן חסותו של ג'ובני ג'וליטי עד מינויו לראש הממשלה.
פורטיס כיהן כראש הממשלה האיטלקי ה-18 (על פי ספירה אחרת, הלוקחת בחשבון תקופות כהונה נפרדות, הוא היה ראש הממשלה ה-27) וכן כשר הפנים שלה, במשך כשנה, מ-28 במרץ 1905 עד 8 בפברואר 1906. בשני תפקידיו אלה הוא החליף את טומסו טיטוני שנחשב לימני וששלט 11 יום בלבד.
מינויו של פורטיס לתפקיד היה לפי המלצת פטרונו ג'וליטי, שכיהן כראש ממשלה במשך כשנתיים לפני אחד עשר הימים של טיטוני.
בשנת כהונתו הבודדה הספיק פורטיס, בין השאר, לשבור שביתת ענק של עובדי הרכבת האיטלקית, על ידי הפיכתם לעובדי מדינה, להם אסור היה לשבות לפי החוק האיטלקי, להלאים את הרכבות, ולעורר את חמתם של יצרני היין האיטלקים, על ידי הורדת המכסים על היינות הספרדים המתחרים.
היורש של פורטיס בשני תפקידיו כאחד, ראש ממשלה ושר פנים, היה סידני סונינו, שהיה אף הוא ממוצא יהודי, נחשב לאיש ימין וכיהן כמה חודשים בלבד ב-1906 (מחליפו של סונינו היה שוב ג'וליטי).
סונינו כיהן שוב וגם הפעם רק מספר חודשים מצומצם, ב-1910. זמן קצר אחרי שניהם, בסוף 1910 - תחילת 1911 כיהן כראש ממשלת איטליה במשך כשנה, יהודי שלישי - לואיג'י לוצאטי.
פורטיס נפטר ברומא, ב-4 בדצמבר 1909.
אלסנדרו פלורנצי (באיטלקית: Alessandro Florenzi; נולד ב-11 במרץ 1991 ברומא, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן הימני.
פלורנצי שיחק במחלקת הנוער של רומא, ומשחקו הראשון בקבוצת הבוגרים היה בניצחון 1–3 על קבוצת סמפדוריה ב-22 במאי 2011, כאשר החליף את פרנצ'סקו טוטי.
בקיץ 2011, פלורנצי הושאל לקבוצת הסרייה ב', קרוטונה.
הבוא שיחק במדי קרוטונה בסוף אוגוסט, כאשר הוא מבקיע את השער היחיד בהפסד 1–2 לליבורנו.
בסוף יוני 2012, קרוטונה החליטה לממש את אופציית הרכישה של חצי מכרטיסו של פלורנצי, אך שבועיים מאוחר יותר רומא החליטה לרכוש בחזרה את חצי כרטיסו של פלורנצי בעבור סכום הגבוה במיליון יורו מהסכום הראשוני ששולם.
כשחזר לרומא, פלורנצי הבקיע את השער הראשון שלו בניצחון 1–3 על אינטר בתחילת חודש ספטמבר.
ב-16 בספטמבר 2015 הבקיע שער ממרחק של 45 מטרים, במשחק ליגת האלופות נגד ברצלונה שהסתיים בתיקו 1-1. השער היה אחד המועמדים הסופיים לפרס שער השנה של פיפ"א על שם פרנץ פושקש.
ב-30 בינואר 2020 הושאל פלורנצי לולנסיה עד לסוף העונה.
ב-11 בספטמבר 2020 הושאל פלורנצי לפריז סן ז'רמן עד לתום העונה.
ב-21 באוגוסט 2021 הושאל פלורנצי למילאן לעונה אחת.
ביולי 2022 נרכש על ידי המועדון.
בספטמבר 2022 נפצע בירך האחורי והושבת למשך 6 חודשים.
ביולי 2024 נפצע פלורנצי ברצועה הצולבת במהלך משחק ידידות מול מנצ'סטר סיטי, הוא חזר לשחק רק במאי 2025 במחזור האחרון של עונת 2024/2025 בסרייה א'.
ב-27 באוגוסט 2025 הודיעה על פרישה מכדורגל.
ב-6 בספטמבר 2011, פלורנצי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה בכדורגל עד גיל 21 במסגרת ההעפלה לאליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 בניצחון 0–3 על הונגריה.
חודש לאחר מכן, פלורנצי מצא את עצמו מבקיע את שערו הראשון בניצחון 2–7 על ליכטנשטיין.
באמצע נובמבר, פלורנצי ערך את הופעת הבכורה במדי הכחולים בהפסד 1–2 לצרפת במשחק ידידות.
פלורנצי היה חלק מסגל נבחרת איטליה ביורו 2016 וביורו 2020.
אלסנדרו פרנצ'סקו טומאזו מנצוני (באיטלקית: Alessandro Francesco Tommaso Manzoni; 7 במרץ 1785 – 22 במאי 1873) היה משורר, סופר והומניסט איטלקי.
מנצוני התפרסם ברומן "המאורסים" (I Promessi Sposi) משנת 1827, הנמנה עם יצירות המופת של הספרות העולמית.
הרומן הוא גם סמל לאיחוד איטליה, הן במסר הפטריוטי שבו והן בשל היותו אבן יסוד בהתפתחות השפה האיטלקית המודרנית, המאוחדת.
מנצוני נולד במילאנו שבצפון איטליה.
אביו, פייטרו, שהיה אז כבן חמישים השתייך למשפחה עתיקה של בעלי אדמות בבארציו, בחבל ואלזאסינה.
סבו של המשורר מצד אמו, צ'זארה בקאריה, היה סופר ופילוסוף ידוע-שם, וגם אמו, ג'וליה, גילתה כישרון ספרותי.
אלסנדרו הצעיר בילה את שתי שנות חייו הראשונות בקאשינה קוסטה בגאלביאטה, אצל המינקת קטרינה פאנצרי, עובדה עליה מעידה לוחית זיכרון שנקבעה על הבית.
ב-1792 נפרדו הוריו ואמו החלה במערכת יחסים עם האינטלקטואל קארלו אימְבּוֹנאטי, עמו עברה לאנגליה ואחר לפריז.
עקב כך נשלח אלסנדרו להתחנך בכמה מוסדות דת פנימייתיים.
אלסנדרו מנצוני איחר להתפתח, ובמכללות שונות נחשב לתלמיד נחשל.
ואולם, בגיל חמש-עשרה פיתח תשוקה לשירה, וכתב שתי סונטות בעלות ערך בלתי מבוטל.
עם מות אביו בשנת 1807, עבר להתגורר בבית אמו בפריז, שחוג המבקרים בו דגל בחופש דעות ובחירות המחשבה, ובמשך שנתיים התרועע עם החוג הספרותי של אלה שנקרא "האידאולוגים", פילוסופים מן האסכולה של המאה ה-18, וקשר ידידות עם רבים מהם, בעיקר קלוד שארל פורייה.
בקרב חבריו אלה התוודע גם אל ההשקפה האנטי-קתולית של חסידי וולטר.
בשנים 1807-1806, כשהתגורר בבית אמו, הופיע לראשונה לפני קהל כמשורר, עם שני שירים, האחד בשם "אוּרָנְיָה", בסגנון הקלאסי, שבשנים הבאות היה למתנגד הבולט ביותר שלו, והשני אלגיה בחרוז לבן, על מות הרוזן קארלו אימבונאטי, שממנו ירש, באמצעות אמו, רכוש ניכר, כולל
הווילה "ברוזוליו", שהייתה מכאן ואילך לביתו העיקרי.
בשנת 1808 נשא מנצוני לאישה את הנרייט בלונדל, בתו של בנקאי מז'נבה.
היא באה ממשפחה קלוויניסטית, אבל ב-1810 הייתה לקתולית.
המעבר לקתוליות השפיע עמוקות על בעלה.
באותה שנה חווה מנצוני משבר דת, שהוליך אותו מג'נסניזם לצורה מחמירה של קתוליות.
בחיי הנישואים ידע מנצוני אושר ושלווה ביתית, שחלק בין ספרות לחקלאות בנופי הכפר הציוריים של לומברדיה.
מרצו האינטלקטואלי בתקופה זו בחייו הוקדש לחיבור ה"איני סאקרי", סדרה של שירי-קודש, ומסה על מוסר קתולי, Osservazioni sulla morale cattolica, משימה שביצע בהדרכה דתית, כהכאה על חטא סטייתו המוקדמת מן האמונה.
בשנת 1818 נאלץ למכור את נחלת אבותיו, לאחר שסוכן נוכל עשק אותו מהונו.
נדיבותו האופיינית באה לביטוי אותו זמן במגעיו עם אריסיו, שחבו לו סכומי כסף גדולים.
לא זו בלבד שמחק בו במקום את רישומי חובותיהם, אלא שגם אפשר להם לשמור לעצמם את מלוא יבול התירס הבא.
ב-1819 פרסם מנצוני את הטרגדיה הראשונה שלו, "הרוזן מקארמניולה", שבהפרה בוטה ונועזת של כל המוסמכות הקלאסיות, עוררה מחלוקת תוססת.
הטרגדיה קיבלה ביקורת שלילית במאמר ב"קוורטרלי רביו", שיוהאן וולפגנג פון גתה הגיב עליו ויצא להגנת הטרגדיה, "גאון אחד," כדברי הרוזן דה גוברנאטיס, "חוזה את הבאות לאחר." מות נפוליאון ב-1821 היווה השראה לכתיבת השיר רב-העוצמה "החמישי במאי", אחד הפופולריים ביותר בשפה האיטלקית.
האירועים הפוליטיים של אותה שנה, ומאסרם של רבים מחבריו, העיקו מאוד על מנצוני, והמחקרים ההיסטוריים שבהם ביקש להסיח את דעתו כשפרש לאחר זאת לברוזוליו כיוונו אותו אל יצירתו הגדולה.
סמוך למאורע של "אינומינאטו", המזוהה היסטורית עם ברנרדינו ויסקונטי, החל כתב היד הראשון של הרומן "המאורסים" (באיטלקית "I promessi sposi") ללבוש צורה.
היצירה הושלמה בשנת 1823 ויצאה לאור, לאחר שינויי צורה מעמיקים של הסופר ועריכה של ידידים, בשנים 1827-1825, בקצב של כרך לשנה; הרומן העלה מיד את מחברו למעלה הראשונה של תהילה ספרותית.
מקובל לראות בו את יצירתו הגדולה ביותר, ומופת לכתיבה בשפה האיטלקית המודרנית.
הרומן נתן השראה לאופרה בשם זה של אמילקארה פונקיילי.
הצגת הבכורה של האופרה הייתה בקרמונה בשנת 1856. תגובת הקהל הייתה נלהבת, אבל רמתה הנמוכה של הלברית, שמחברה נשאר אלמוני, הרחיקה הן מול"ים והן אמרגנים מרכישת הזכויות עליה.
ב-1822 הוציא מנצוני לאור את הטרגדיה השנייה שלו, "אדלקי", העוסקת בהשתלטות קארל הגדול על ממלכת לומברדיה, ומכילה מספר רב של רמזים מצועפים לשלטון הקיסרות האוסטרית.
ביצירות אלה נחתמה למעשה הקריירה של מנצוני, אך הוא שקד על עיבוד "המאורסים" בניב הטוסקני ובשנת 1840 הוציא אותו מחדש בצורה זאת, בלוויית מאמר היסטורי, Storia della colonna infame, על פרטי המגפה של המאה ה-17 במילאנו, החשובים כל כך לעלילת הרומן.
עוד כתב מסה קטנה על השפה האיטלקית.
לפני מות אשתו של מנצוני ב-1833 ואחריו הלכו לעולמם אחדים מילדיו ואמו.
באמצע שנות ה-30' של המאה ה-19 השתתף במפגשי טרקלין בביתה של קלרה מאפאי במילאנו, (שם נפגש לראשונה ב-1868 עם ג'וזפה ורדי, שהעריץ אותו מאוד) וב-1837 התחתן בשנית, עם טרזה בורי, אלמנת הרוזן סטאמפה.
טרזה מתה גם היא לפניו, ומבין תשעת הילדים שנולדו לו משני נישואיו רק שניים האריכו ימים אחריו.
ב-1860 הכתיר אותו המלך ויטוריו עמנואלה השני לסנאטור לכל ימי חייו.
מות בנו הבכור, פייר לואיג'י, ב-28 באפריל 1873, היה המכה הסופית, שזירזה את קצו; הוא נפל ב-6 בינואר כשיצא מכנסיית סן פדלה, נחבט קשות בראשו מן המדרגות ומת לאחר חמישה חודשים מדלקת קרום המוח, סיבוך של התאונה.
טקס האשכבה שלו נערך בבזיליקת סן מרקו במילאנו, בפאר והדר מלכותיים כמעט.
לאחר ימים אחדים שבהם הוצב ארונו בכנסייה, הובא לקבורה בצ'ימיטרו מונומנטלה במילאנו בלווייה רבת-משתתפים, שכללה את הנסיכים המלכותיים ואת ראשי המדינה.
אבל מצבת הזיכרון הנאצלת ביותר שלו היה הרקוויאם של ג'וזפה ורדי, שנכתב לזכרו במלאת שנה למותו.
המסה שלו על המוסר הקתולי צוטטה על ידי האפיפיור פיוס האחד עשר ב"קול קורא" אל הבישופים בנושא חינוך נוצרי, Divini Illius Magistri.
בשנת 2000 נקרא על שמו בית החולים אלסנדרו מנצוני.
אלסאנדרו מאנצוני, המאורסים: סיפור מילאני מן המאה השבע עשרה (מאיטלקית: ברוך הראל; הקדימה מבוא: לאה גולדברג), ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ה 1964.
אלסנדרו מנצוני – מתוך 'מכתב על הרומנטיקה' (מאיטלקית: שירלי פינצי לב), בתוך 'דחק', כרך יג', 2021.
אלסנדרו שֶׁפְּף הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בוולפסברג ובנבחרת אוסטריה בעמדת הקשר.
שפף שיחק במועדוני הנוער האוסטרים SV לנגנפלד ו-AKA טירול, ובשנת 2009 הצטרף לבאיירן מינכן בגיל 15. שפף שיחק בקבוצות הנוער של באיירן מינכן, ובקיץ 2012 עבר לקבוצת המילואים.
את הופעת הבכורה ערך בליגה הבווארית האזורית מול קבוצת המילואים של אאוגסבורג, במשחק שהסתיים בתוצאה 1-1. בעונת 2012/13 הופיע שפף 28 פעמים בקבוצת המילואים, וסייע לה לסיים במקום השני שאינו מקנה עליית ליגה, כשהוא מבקיע 11 שערים.
בעונת 2013/14 הבקיע שפף 11 שערים ב-34 הופעות, והוביל את קבוצת המילואים של באיירן מינכן למקום הראשון בליגה הבווארית האזורית, אך הקבוצה הפסידה בפלייאוף העלייה לפורטונה קלן בשערי חוץ, ולא עלתה אל הליגה השלישית.
בנובמבר 2013 הוחתם שפף על חוזה בקבוצה הבכירה של באיירן מינכן ביחד עם יוליאן גרין, אך הוא לא שיחק דקה בקבוצה הבכירה, והמשיך לשחק בקבוצת המילואים.
בקיץ 2014 חתם שפף בנירנברג, שזה עתה נשרה מהבונדסליגה.
את הופעת הבכורה בקבוצה ערך בניצחון 0–1 על ארצגבירגה אוה במחזור הפתיחה.
עם זאת, נירנברג כשלה במשימתה להעפיל בחזרה אל הבונדסליגה.
סך הכול שפף שיחק בנירנברג במשך עונה וחצי, והבקיע 11 שערים ב-51 הופעות.
בינואר 2016 חתם שפף על חוזה בשאלקה 04 עד ליוני 2019. בפברואר 2016 הבקיע שפף את שערו הראשון במדי שאלקה, כאשר כבש את השער השלישי בניצחון 0–3 על וולפסבורג במשחק ליגה.
ב-19 ביולי 2021 חתם שפף בארמיניה בילפלד לשנתיים.
שפף שיחק בכל נבחרות אוסטריה הצעירות, ב-27 במרץ 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אוסטריה בניצחון 1–2 על .
ב-31 במאי 2016 כבש את שערו הראשון עבור הנבחרת האוסטרית, בניצחון 1–2 מול מלטה במסגרת משחק ידידות שנערך בקלאגנפורט.
שפף זומן לסגל האוסטרי ליורו 2016, בו הנבחרת האוסטרית הייתה מועמדת להגיע לשלבים הגבוהים, אך הודחה כבר בשלב הבתים לאחר שצברה נקודה אחת בלבד.
שפף נכנס כמחליף בכל שלושת משחקיה של אוסטריה בשלב הבתים, ובמשחק האחרון הבקיע את שערה היחיד של אוסטריה בטורניר, שהיה שער שוויון זמני בהפסד 1–2 לנבחרת איסלנד.
אלסנדרו מירסי (באיטלקית: Alessandro Miressi; נולד ב-2 באוקטובר 1998) הוא שחיין איטלקי, אלוף אירופה (גלאזגו 2018) ושיאן איטליה במשחה ל-100 מטר חופשי.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, בריטניה באוגוסט 2018 זכה מירסי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
שלושה ימים לאחר האליפות, בתחרות שנערכה ברומא קבע מירסי במשחה ל-100 מטר חופשי שיא איטליה חדש של 47.92 שניות, שיפור לשיא בן השנתיים של לוקה דוטו (47.96 שניות).
אלסנדרו מרקטי (באיטלקית: Alessandro Marchettí; 16 ביוני 1884 – 5 בדצמבר 1966) היה מהנדס ומתכנן מטוסים איטלקי.
מרקטי נולד בקורי ומת בססטו קלנדה שבאיטליה.
סבו, אבי אמו היה המהנדס האיטלקי רפאלה קנווארי .
ב-1909 נכח במפגן ראווה של וילבור רייט ברומא ומאז נכבש בתשוקה לעיצוב ובניית מטוסים.
הוא נודע בשל שותפותו ביצרנית המטוסים האיטלקית סבויה-מרקטי, תכנן את המטוס הימי סבויה-מרקטי S.55 וקנה את שמו בזכות המפציץ הבינוני סבויה מרקטי SM.79 שהיה פעיל במלחמת העולם השנייה.
מטוס "סבויה מרקטי SM.75" היה המטוס האחרון שהוא תכנן.
אלסנדרו מניאסקו (באיטלקית: Alessandro Magnasco; 4 בפברואר 1667 – 12 במרץ 1749), המכונה גם איל ליסנדרינו (באיטלקית: il Lissandrino), היה צייר איטלקי של הבארוק המאוחר שפעל בעיקר במילאנו ובגנואה.
הוא ידוע בעיקר בזכות ז'אנר או סצנות נוף מסוגננות, פנטסטיות, לרוב פנטסמגיות.
סגנונו הייחודי של מניאסקו מאופיין בצורות מקוטעות המובאות במשיכות מכחול מהירות ובהבזקי אור מהבהבים.
נולד בגנואה לאמן, סטפנו מניאסקו, היה חניך אצל ולריו קסטלו, ולבסוף אצל פיליפו אביאטי (1640–1715) במילאנו.
למעט בשנים 1703–1709 שבהן עבד בפירנצה אצל הדוכס הגדול קוזימו השלישי, עבד מניאסקו במילאנו עד 1735, אז חזר לגנואה מולדתו.
מניאסקו שיתף פעולה לעיתים קרובות בהצבת דמויות עם הצייר טבאלה בגנואה וציור הריסות עם הצייר קלמנטה ספרה במילאנו.
אחרי 1710 הצטיין מניאסקו בייצור בדים קטנים והיפוכרומטי עם נופי חורבות קודרים, או מרחב פנים צפוף שמלא בדמויות קטנות.
האנשים בציוריו היו לעיתים קרובות קבצנים, לבושים בסחבות, מעוטרים במשיכות מכחול "מקוטעת ועצבנית".
לעיתים קרובות הם עוסקים בנושאים יוצאי דופן כמו שירותי בתי כנסת, ישיבות קוואקרים, התכנסויות שודדים, אסונות וחקירות של האינקוויזיציה.
רגשותיו לגבי נושאים אלה אינם ברורים בדרך כלל.
מאה שנה מאוחר יותר הוא תואר כ"צייר רומנטי: שצייר בנגיעות גלויות, דמויות קטנות בכנסיות גותיות; או בבדידותם, כנזירים; או נבלים שהתאספו בכיכרות העיר, וחיילים בצריפים".
היסטוריון האמנות והמבקר לואיג'י לנצי תיאר אותו כמיכלאנג'לו צ'רקואוצי של האסכולה שלו.
בכך חיבר אותו לחוג חסידי הבמבוציאנטי.
לנצי אומר שתמונות אקסצנטריות אלה הועדפו על ידי הדוכס הגדול ג'ובאני גאסטון מדיצ'י מפירנצה.
מניאסקו מצא גם חסות לעבודתו בקרב משפחות ואספנים בולטים במילאנו, למשל משפחות ארזה וקזנדי.
סדרת הפטרונים הזו מדגישה את העובדה שמניאסקו הוערך יותר על ידי אנשים מבחוץ מאשר על ידי חבריו בגנואה.
כפי שציין לנצי, "המגע הנועז שלו, אף שהצטרף לתפיסה אצילית ולשרטוט נכון, לא משכה בגנואה, מכיוון שהוא רחוק היה מסיום ואיחוד הגוונים שציפו מצייר כמוהו לבצע." במאה העשרים רודולף ויטקאואר לעג לו כ"בודד, מתוח, מוזר, מיסטי, גרוטסקי ומורחק מכל קשר עם המסלול המצוין של בית הספר הוונציאני משנת 1710 ואילך."
יש החושבים כי הוא הושפע והשפיע מהסגנונות של בני זמנו: הוונציאני סבסטיאנו ריצ'י (1659–1734), בגנואה דומניקו פיולה (1627–1703) וגרגוריו דה פרארי.
נראה כי הבולט מבין השלושה, הוא סבסטיאנו ריצ'י, שצייר בסגנון מיתי.
אומנים אלה עשויים גם להיות מושפעים ממניאסקו.
מניאסקו הושפע ככל הנראה מהצייר איל מוראזון (1573–1626) ממילאנו, באיכות הרגשית של עבודתו.
חלק מהבדים שלו מזכירים את הנופים הרומנטיים של שפת הים של סלווטורה רוזה.
היחס של דמויותיו של מניאסקו לנוף דומה לתיאורים האווריריים יותר של דמויות קלוד לוריין.
השימוש של מניאסקו בדמויות של קבצנים מרופטים, הושווה לסגנון הז'אנר של ג'וזפה מריה קרספי.
אבל הדמויות של קרספי גדולות, מובחנות יותר ואינדיבידואליות, וייתכן שקרספי עצמו אולי השפיע על מניאסקו.
אחרים מצביעים על השפעותיהם של ציירי הז'אנר האיטלקי הבארוקי, הבמבוצ'אנטי הרומאי, על חריטותיו האיכותיות של קאלוט הצרפתי.
ייתכן שיצירתו של מניאסקו השפיעה על מרקו ריצ'י, ג'וזפה באזאני, פרנצ'סקו מאפי והציירים המפורסמים דה טוקו ג'אננטוניו ופרנצ'סקו גארדי בוונציה.
תיאורי העינויים שלו בציור "חקירות בבית הסוהר" הם נושא לא טיפוסי לציורי הבארוק האיטלקיים, וכך גם תיאוריו לטקסים הדתיים של יהודים וקוואקרים.
עם זאת, לדברי ויטקאואר, נושא הציורים האלה לא פתור, "המון שקט וגם ביקורת או פארסה יש בתמונותיו".
אלסנדרו טאמבליני (באיטלקית: Alessandro Tambellini; נולד ב-30 באפריל 1955) הוא פוליטיקאי ופרופסור איטלקי.
טאמבליני נולד בעיר לוקה שבאיטליה.
נבחר לראש עיריית לוקה ב-20 במאי 2012 ואושר מחדש לקדנציה שנייה ב-25 ביוני 2017.
ב-10 במרץ 2020 הוא הודיע כי נמצא חיובי עבור נגיף SARS-CoV-2.
אלסנדרו פניצארדי (באיטלקית: Alessandro Panizzardi; 1853–1928) היה לוטננט גנרל בצבא המלכותי האיטלקי, אשר פיקד על הקורפוס ה-11, אולם נודע בעיקר בשל התקופה בה שימש כנספח הצבאי האיטלקי בפריז, אשר במהלכה היה מעורב בפרשת דרייפוס.
פניצארדי הוצב בשגרירות איטליה בפריז ב-1891, וזמן קצר לאחר הגיעו התפתחה ידידות קרובה בינו לבין הנספח הצבאי הגרמני מקסימיליאן פון שוורצקופן.
מכיוון שפניצארדי היה הומוסקסואל ושוורצקופן היה ביסקסואל, הם הפכו עד מהרה לנאהבים והתראו כמעט מדי יום.
פניצארדי נהג לחתום על מכתביו לשוורצקופן בשם "אלכסנדרין".
שוורצקופן ופניצארדי עסקו, בנוסף לתפקידיהם הרשמיים, גם בריגול עבור ארצם.
לעיתים קרובות הם החליפו ביניהם מידע.
המודיעין הצרפתי ידע על הקשר ביניהם, וכן על פעולות הריגול שלהם, ועקב אחרי התקשורת ביניהם באמצעות הסוכנת מארי באסטיאן.
ב-26 בספטמבר 1894 הצליחו הצרפתים להשיג את "הבורדרו" - מסמך שנגנב בידי באסטיאן מסל הניירות של שוורצקופן וממנו השתמע כי פועל מרגל בצבא הצרפתי.
על סמך חשדות קלושים ביותר, נעצר אלפרד דרייפוס קצין יהודי צעיר שהיה חף מפשע.
שורצקופן ופניצארדי הופתעו כליל כשהתפרסמה בעיתונים האשמתו של דרייפוס.
שניהם סברו בתחילה שאולי דרייפוס פעל ישירות דרך המטכלי"ם שלהם ולא דרכם, ולפיכך מיהרו ליצור עמם קשר.
ב-2 בנובמבר כתב פניצארדי לקומנדו סופרמו ברומא מברק בנוסח: "אם לקפיטן דרייפוס אין כל קשר אתכם רצוי להורות לשגריר לפרסם הכחשה רשמית, כדי למנוע פרשנות העיתונות".
עוד באותו היום הגיע מרומא התשובה: "למטכ"ל האיטלקי ולכל השירותים הקשורים אתו לא היה כל קשר, לא במישרין ולא בעקיפין, עם הקפיטן דרייפוס".
המברק הראשון נקלט בידי המודיעין הצרפתי, אך לא המברק השני.
בתחילה לא ייחסו לו חשיבות, אולם בהמשך עתיד "מברק פניצארדי" להפוך לאחד המסמכים החשובים בפרשה.
בשל טענות חלק מהעיתונים כי דרייפוס ריגל עבור איטליה, הוציאה ממשלת איטליה הכחשה רשמית.
עם זאת, מכיוון שאיטליה הייתה חברת הברית המשולשת, הציבור הצרפתי לא האמין להצהרה.
היו אפילו שמועות כי דרייפוס נגרר לעולם הריגול בידי מרגלת איטלקייה שפיתתה אותו.
בהמשך, כאשר החלו לבנות התיק המשפטי כנגד דרייפוס, נמצא מכתב נוסף אשר נודע בכינוי "המנוול ד".
מדובר בפתק ששוורצקופן שלח לפניצארדי ואשר נכתב בו: "מצורפות בזה שתים עשרה מפות הכוונה של העיר ניס שאותו מנוול 'ד' מסר לי בעבורך".
האות "ד" עוררה את תשומת לבם של ז'אן סאנדהר ואנשי צוותו, אשר החליטו ש"ד" הכוונה לדרייפוס.
לאמיתו של דבר, הפתק נשלח עוד ב-1892 כוונתו היא לפקיד בשם דובואה, אשר מכר לגרמנים תוכניות של ביצורי ערים.
סאנדהר ידע על סחר התוכניות הזה, וידע שדרייפוס לא קשור אליו, אולם החליט להתעלם מכך.
כמו כן נמצא מכתב נוסף מפניצארדי לשוורצקופן אשר נודע כ"מכתב ד'אביניון" או "מכתב הדן בצווי הגיוס" (מוצג בתבנית בצד שמאל).
במכתב זה, הזכיר פניצארדי כי לשוורצקופן ישנו ידיד בצבא הצרפתי.
כאשר הפרשה הסתבכה עוד יותר, החליט קצין המודיעין הצרפתי אובר-ז'וזף אנרי לזייף מכתב מפניצארדי לשוורצקופן אשר בו נאמר: "ידידי היקר, קראתי שאחד הצירים [בבית הנבחרים הצרפתי] עומד להגיש שאילתא בעניין דרייפוס.
אם יבקשו ברומא הסברים נוספים אגיד שמעולם לא היו לי שום קשרים עם היהודי הזה.
אם ישאלו אותך, אמור כך, כי אסור שיידע איש אי פעם מה אירע לו.
- אלכסנדרין." המסמך הפך לנשק העיקרי כנגד דרייפוס, ופרסומו הביך מאוד את שוורצקופן ופניצארדי.
שוורצקופן סבר שפניצארדי עבד עם דרייפוס בלי להודיע לו, והקשר ביניהם התנתק.
ב-1898 חזר פניצארדי לאיטליה, ורק שנה לאחר מכן נחשף שהמסמך מזויף.
פניצארדי המשיך להתקדם בצבא האיטלקי, ובסופו של דבר הגיע לדרגת לוטננט גנרל ופיקד על הקורפוס ה-11. הוא נפטר ב-1928.
אלסנדרו מאנצ'יני (; נולד ב-4 באוקטובר 1975) הוא פוליטיקאי סן מרינזי, הקפיטן העוצר של סן מרינו מחודש אפריל 2020 עד אוקטובר באותה השנה.
מאנצ'יני שרת כקפיטן עוצר של סן מרינו יחד עם גרציה צפרני.
בנוסף לכך שרת מאנצ'יני כקפיטן המחוז של סן מרינו בתקופה המקבילה בשנת 2007, יחד עם אלסנדרו רוסי.
מאנצ'יני הוא חבר במפלגת הסוציאליסטים והדמוקרטים של סן מרינו.
אָלֵסַנְדְּרוֹ פָארְנֶזֵה, דּוּכַּס פַּארְמָה (באיטלקית: Alessandro Farnese, בספרדית: Alejandro Farnesio; 27 באוגוסט 1545 – 3 בדצמבר 1592) היה אציל איטלקי וגנרל בצבא ספרד ההבסבורגית.
בין השנים 1586–1592 שירת בתפקיד מושל ארצות השפלה ההבסבורגיות תחת פליפה השני, מלך ספרד ונאבק נגד התקוממות הולנדית פרוטסטנטית בארצות השפלה שהיוותה חלק מהשלבים המוקדמים של מלחמת שמונים השנה.
לאלסנדרו היה תפקיד חשוב במהלך ההתערבות הספרדית הפרו-קתולית במלחמות הדת בצרפת.
משפחת הקונדוטיירי (ראשי אגודות של שכירי חרב) אליה נולד אלסנדרו פארנזה השיגה את מעמדה הגבוה במאה ה-15 בשירות מדינת האפיפיור, וכן באמצעות מנהג לכרות נישואין מועילים פוליטית.
בשנת 1534, בן למשפחת פארנזה, פאולוס השלישי, נבחר לאפיפיור (מאוחר יותר נראה אלסנדרו איתו בדיוקן "פאולוס השלישי ונכדיו אלסאנדרו ואוטאביו פארנזה").
נכדו של פאולוס, אוטביו (דוכס פארמה בין השנים 1547 ל-1586), התחתן עם מרגרט, בתו הלא-לגיטימית של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה; ומאיחוד זה נולדו תאומים, רק אחד מהם, אלסנדרו, שרד.
שושלת אמו ומריבות אביו עם הקיסר קבעו את גורלו של אלסנדרו.
עוד כשהיה ילד, הוא נשלח לחצרו של פליפה השני, מלך ספרד, בן למשפחת הבסבורג, כבן ערובה לנאמנותו של הדוכס אוטביו לבית הבסבורג.
פליפה היה אז בבריסל, ארצות השפלה ההבסבורגיות, ואלסנדרו שהה שם בין השנים 1556 ל-1559, והתוודע לאישים שהיו מאוחר יותר בעלי תפקידים עיקריים בסכסוך הדתי והפוליטי שעמד לפרוץ בארצות השפלה.
בשנת 1559 נסע למדריד, שם הפך לחבר של משפחת המלוכה.
לאחר מכן הוא שב לארצות השפלה, בשנת 1565, שם אמו מרגרט מפארמה הייתה מושלת בשם ספרד במשך שש שנים.
באותה שנה, בגיל 20, הוא התחתן עם הנסיכה היורשת הפורטוגזית מריה לאחר משא ומתן זוגי ממושך.
הוא לא פגש את ארוסתו עד ליומיים לפני נישואיו.
הקריאה לפעולה שכל כך ציפה לה מידי הכתר הספרדי הגיעה באופן בלתי צפוי בשנת 1571, כאשר מונה לסגנו של דון חואן מאוסטריה, הוא נלחם נגד האימפריה העות'מאנית במהלך קרב לפנטו.
אולם בשנה שלאחר מכן פרנזה חזר לפארמה בדרישת פליפה השני.
הפרות הסדר הדתי בין הפרוטסטנטים והקתולים בארצות השפלה הביאו להתערבות הצבא הספרדי תחת פרננדו אלווארז דה טולדו, הדוכס השלישי מאלבה ולתחילת המרד ההולנדי.
בשנת 1578 פרנזה נלחם במרץ בקרב גמבלוקס, בו העניש בחומרה ובזז את העיירות של אוכלוסיית הפרוטסטנטים.
בשנת 1578, עם פטירתו של חואן מאוסטריה, אלסנדרו מונה למושל ארצות השפלה ההבסבורגיות והיה עליו להתמודד נגד המרידות של האוכלוסייה הפרוטסטנטית בהנהגת וילם הראשון, נסיך אורנז'.
איחוד הכוחות של תושבי ארצות השפלה נגד המס החדש של הכתר הספרדי החל מתפרק עקב משברים דתיים פנימיים.
בסופו של דבר נוצר איחוד הראס בולוניה שהביע נאמנותו לכתר הספרדי ואיחוד אוטרכט בכל שאר ארצות השפלה שקרא לקבלה דתית ואוטונומיה מספרד.
בהמשך הכריזו באיחוד אוטרכט על עצמאות ארצות השפלה והדחת פליפה השני.
הניסיון ההולנדי להכתיר את פרנסואה, דוכס אנז'ו כשל ושנה מאוחר יותר התנקשות פוליטית סיימה את הקריירה של וילם הראשון.
הודות לפיקודו של אלסנדרו הספרדים נחלו סדרת ניצחונות אל מול המרד ההולנדי, מה שהביא להאדרת יוקרתו של אלסנדרו והעלאתו לדרגת גנרל בצבא הספרדי.
בשנת 1586 נכבשו רוב שטחי ארצות השפלה חזרה לידי הכתר הספרדי ובשנה לאחר מכן נכבשה גם בירת איחוד אוטרכט, אנטוורפן.
לאחר משבר ירושה, בשנת 1588 הוכרזו ארצות השפלה בתור קונפדרציה ורפובליקה תחת מאוריץ, נסיך אורנז' והמשיכו להילחם נגד הספרדים.
בשנת 1589, בהמשך למלחמות הדת בצרפת, אנרי הרביעי, פרוטסטנטי, הפך למלך צרפת.
החשש מצרפת פרוטסטנטית הביא את פליפה השני לשלוח את כוחותיו להילחם נגד המלך הצרפתי החדש ובשנת 1590 שחרר אלסנדרו את פריז מידי מצור פרוטסטנטי אך בו בזמן האחיזה הצרפתית בארצות השפלה נחלשה.
בשלב זה פרנזה חלה וטופל בספא (כיום בבלגיה), בעוד שסגניו נותרו להתמודד מול הצבא ההולנדי, שהוקם מחדש על ידי מאוריץ, ככל שיכלו.
מותש ממחלה, הוא נפטר באראס, ממלכת צרפת, בגיל 47, בדיוק לפני שנקרא לזימון ולנזיפה בידי פליפה השני על היחלשות האחיזה בארצות השפלה.
ההישג הגדול ביותר שלו היה החזרת השלטון הספרדי בפרובינציות הדרומיות והנצחת הקתוליות הרומית שם.
אפילו כאשר ספרד הכירה בעצמאות הרפובליקה ההולנדית, דרום ארצות השפלה נותרו בחזקתה בתור ארצות השפלה הספרדיות.
אלסנדרו קטלן (; נולד ב-11 במאי 1980) הוא מנחה טלוויזיה איטלקי, המגיש בקביעות את "Total Request Live", המשודרת על ידי MTV איטליה, ו-"Le Iene" בערוץ Italia 1. בנוסף, הוא הנחה את הגרסה האיטלקית של "The X Factor" בשנים 2011–2020.
בין השנים 2018–2019 קטלן הגיש את תוכנית האירוח האיטלקית "E poi c'è Cattelan", המשודרת בערוץ סקיי אונו.
הוא גם נמנה בין האישים הפוטנציאליים להגשת פסטיבל סן רמו לשנת 2020. ב-2 בפברואר 2022 הכריזה רשות השידור האיטלקית (RAI) כי קטלן נבחר להגיש את משדרי אירוויזיון 2022, לצד מיקה ולאורה פאוזיני.
אלסקה הוא סרט קולנוע ישראלי שהופק ב-2016 ועלה לאקרנים ב-2018 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של יצחק צפל ישורון, עם אלי גורנשטיין ושפרה מילשטיין בתפקידים הראשיים.
הסרט הופק במסגרת המחלקה ליצירת סרטי עלילה בבית הספר לאמנויות הקול והמסך במכללה האקדמית ספיר.
העלילה היא על זוג קשיש כשהגבר סובל מדמנציה וחולם על טיול משותף לאלסקה והמשפחה הקרובה נאלצת להתמודד עם המצב המורכב הזה.
לולק (אלי גורנשטיין) בוהה בטלוויזיה בסרט על אלסקה ומתקשה להפעיל את השלט.
הוא נשוי למרתה (שפרה מילשטיין) המבוגרת ממנו במספר שנים ומתכנן אתה נסיעה לאלסקה.
בעבר היה לו רומן עם השכנה בדירה הצמודה, פאני (רבקה גור).
לולק סובל מדמנציה ובניתוק מהמציאות אם כי לפעמים הוא חוזר לעצמו.
בדרך לקופת חולים מרתה נופלת ונפצעת והוא מטפל בה.
לפעמים הוא מבטא את רצונו בפניה כי טוב יהיה אם יגמרו את חייהם ביחד.
לזוג יש בן, רמי (שמואל אדלמן) הנשוי לאביבה (רחל/רוחל'ה הפלר) ולהם בת צעירה ונאה בשם נטלי (שמרית אילדיס).
נטלי קשורה מאוד ללולק ואילו רמי הוא קצר רוח, לא מתעניין בהם ורוצה לשלוח אותם לבית אבות.
מרתה ונטלי גוררות אותה לדירתה אבל היא נפטרת.
מרתה לוקחת מהמקרר עוף חתוך ובו תכשיטים השייכים לשתיהן.
לולק מקבל את מות פאני קשה וכאשר הוא מוצא את התכשיטים הוא טוען כי מרתה היא למעשה המשרתת שלהם והיא גנבה את התכשיטים.
הוא מחביא את התכשיטים בשירותים והנכדים של פאני, יונתן (נמרוד ברגמן) ודוד (עומר בן סימון) לא מצליחים למצוא אותם.
נטלי מצליחה לשכנע את לולק להתחתן עם ה"המשרתת" והוא מסכים ונרגע.
לאחר טקס הנישואים במטבח הוא חוזר לחדרו, נוטל כדורי שינה ואומר למרתה שלא תזעיק רופא כי הוא רוצה "ללכת לבד".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלי גורנשטייןלולקשפרה מילשטייןמרתהרבקה גורפאנישכנהשמואל אדלמןרמיבנם של לולק ומרתהרחל הפלראביבהכלתם של לולק ומרתהשמרית אילדיסנטלינכדתם של לולק ומרתהנמרוד ברגמןיונתןנכד של פאניעומר בן סימוןדודנכד של פאנידורי אנג'לרופא
הרוֹזֵן אֲלֶסַנְדְרוֹ דִי קַלְיוֹסְטְרוֹ (באיטלקית: Alessandro, conte di Cagliostro; 2 ביוני 1743 – 25 באוגוסט 1795) היה כינויו של איש תורת הנסתר האיטלקי ג'וֹזפֶּה בַּאלסֶמוֹ (בצרפתית הוא מכונה בדרך כלל בשם ז'וזף באלסמו [Joseph Balsamo]).
קליוסטרו היה הרפתקן איטלקי, וכביכול קוסם.
הוא הפך לדמות זוהרת המזוהה עם חצרות המלוכה של אירופה, שם עסק באומנויות שונות של תורת הנסתר, כולל , אלכימיה וניבוי עתידות.
המוניטין שלו החזיק מעמד במשך עשורים רבים לאחר מותו, אך המשיך להידרדר, כאשר הוא נחשב כרמאי ומתחזה, דעה זו התבצרה על ידי התקפתו החריפה של תומאס קרלייל (1795–1881) ב-1833, שהכריז עליו כ"רופא האליל של רופאי האליל" (Quack of Quacks).
חיבורים מאוחרים יותר - כמו זה של ויליאם טרוברידג' (W.R.H.
ההיסטוריה של קליוסטרו עטופה בשמועות, תעמולה ומיסטיקה.
מאמץ מסוים הושקע כדי לברר את זהותו האמיתית כאשר הוא נעצר בגלל השתתפותו האפשרית ב.
יוהאן וולפגנג פון גתה מספר בספרו כי זיהויו של קליוסטרו עם ג'וזפה באלסמו אומת על ידי עורך דין מפלרמו, אשר, לפי בקשה רשמית, שלח תיק עם העתקים של המסמכים הרלוונטיים לצרפת.
גתה פגש את עורך הדין באפריל 1787 וראה את המסמכים ואת אילן היוחסין של באלסמו: לסבא רבא של באלסמו, מטאו מרטלו (Matteo Martello), היו שתי בנות: מריה (Maria), שנישאה לג'וזפה ברקונרי (Giuseppe Bracconeri); ווינצ'נצה (Vincenza), שנישאה לג'וזפה קליוסטרו (Giuseppe Cagliostro).
למריה וג'וזפה ברקונרי נולדו שלושה ילדים: מטאו (Matteo); אנטוניה (Antonia); ופליצ'יטה (Felicità), שנישאה לפייטרו באלסמו (Pietro Balsamo, בנו של מוכר ספרים, אנטונינו באלסמו (Antonino Balsamo), שהכריז על פשיטת רגל לפני שמת בגיל 44).
בנם של פליצ'יטה ופייטרו באלסמו היה ג'וזפה, שהוטבל בשם דודו רבא ובסופו של דבר אימץ גם את שם משפחתו.
פליצ'יטה באלסמו עדיין הייתה בחיים בפלרמו בזמן מסעותיו של גתה באיטליה, והוא ביקר אותה ואת בתה.
גתה כתב כי קליוסטרו היה ממוצא יהודי, וייתכן שהשם "באלסמו" בא מבעל שם בעברית (קליוסטרו עצמו קבע בפומבי שהוא תלמידו של חיים שמואל יעקב פאלק, הבעל שם מלונדון).
קליוסטרו עצמו הצהיר במהלך המשפט בעקבות פרשת ענק היהלומים כי הוא נולד למשפחת אצילים נוצרים, אך ננטש כיתום באי מלטה.
הוא טען כי נסע בילדותו לאל-מדינה, מכה וקהיר ועם שובו למלטה התקבל למסדר הריבוני הצבאי של מלטה, שבו למד אלכימיה, קבלה ומאגיה.
ג'וזפה באלסמו נולד למשפחה ענייה באלברגריה (Albergheria), שהייתה בעבר הרובע היהודי הישן של פלרמו, בירת סיציליה.
למרות מצבה הכלכלי הרעוע של משפחתו, סבו ודודיו דאגו שג'וזפה הצעיר יקבל חינוך מוצק: הוא למד אצל מורה פרטי ולאחר מכן הפך לחניך ב, ממנו סולק לבסוף.
בתקופתו כחניך במסדר, באלסמו למד כימיה וכן סדרה של טקסים רוחניים.
ב-1764, כשהיה בן עשרים ואחת, הוא שכנע את וינצ'נצו מראנו (Vincenzo Marano) - צורף עשיר - בקיומו של אוצר נסתר שנקבר כמה מאות שנים קודם לכן ב, שמעל פלרמו.
הידע של הצעיר על תורת הנסתר, העריך מראנו, יהיה בעל ערך במניעת התקפה על שניהם על ידי יצורים קסומים השומרים על האוצר.
אולם לקראת עליית המשלחת להר פלגרינו, ביקש באלסמו ממראנו שבעים פיסות כסף.
כשהגיע זמנם של השניים לחפור את האוצר כביכול, באלסמו תקף את מראנו, שנותר מדמם ותוהה מה קרה לנער - במוחו, המכות שהוא היה נתון להן הייתה פעולתם של ג'ינים.
למחרת, ביקר מראנו בביתו של באלסמו בוויה פרצ'אטה (via Perciata, מאז שונה שמו לדרך "הרוזן קליוסטרו" [Conte di Cagliostro]), שם נודע לו שהצעיר עזב את העיר.
באלסמו (בליווי שני שותפים) נמלט לעיר מסינה.
בשנים 1765–1766 מצא עצמו באלסמו באי מלטה, שם הפך לעוזר (donato) עבור המסדר הריבוני הצבאי של מלטה ולרוקח מיומן.
בתחילת 1768 עזב באלסמו לרומא, שם הצליח להשיג לעצמו עבודה כמזכירו של הקרדינל אורסיני.
העבודה התבררה כמשעממת לבאלסמו ובמהרה הוא התחיל לנהל חיים כפולים, למכור קמעות "מצריים" קסומים וחריטות שהודבקו על לוחות ונצבעו כדי להיראות כמו ציורים.
מבין הגולים והאסירים הסיציליאנים הרבים שפגש במהלך תקופה זו, אחד הכיר לו נערה בת שבע עשרה בשם לורנצה סרפינה פליצ'אני (בערך 8 באפריל 1751 - 1794), הידועה בשם סרפינה, לה נישא ב-1768.
בני הזוג עברו לגור עם הוריה של לורנצה ואחיה ב-vicolo delle Cripte ("סמטת הקריפטה"), הסמוכה לרחוב strada dei Pellegrini ("דרך הצליינים") בפלרמו.
השפה הגסה של באלסמו והדרך שבה הוא הסית את לורנצה להציג את גופה עמדו בניגוד עמוק לאמונות הדתיות השורשיות של הוריה.
לאחר דיון סוער, הזוג הצעיר עזב.
בשלב זה התיידד באלסמו עם אליאטה (Agliata), זייפן ונוכל, שהציע ללמד את באלסמו כיצד לזייף מכתבים, תעודות ושלל מסמכים רשמיים אחרים.
אולם בתמורה, אליאטה ביקש יחסי מין עם אשתו הצעירה של באלסמו, בקשה שבאלסמו נעתר לה.
בני הזוג נסעו יחד ללונדון, שם באלסמו, שהציג את עצמו כעת באחד מכמה שמות בדויים ותארים שהעניק לעצמו לפני שהחליט על התואר "הרוזן אלסנדרו די קליוסטרו", פגש את הרוזן דה סן ז'רמן.
קליוסטרו נסע ברחבי אירופה, במיוחד לקורלנד, רוסיה, פולין, גרמניה ומאוחר יותר לצרפת.
קליוסטרו ששילב את הידע שצבר במדעי הטבע, יכולת פסיכולוגית ואחיזת עיניים הצליח להיכנס לחוגי החברה הגבוהה והעשירה.
הוא התפרסם כמי שמסוגל לרפא מחלות, שיודע איך לשמר נעורים נצחיים, שמעלה באוב רוחות ומייצר זהב באמצעות אלכימיה.
רבים פנו אליו על מנת ליהנות משירותיו והוא צבר הון רב.
תהילתו גדלה עד כדי כך שהוא אף הומלץ כרופא לבנג'מין פרנקלין במהלך שהותו בפריז.
ב-12 באפריל 1777 התקבל ג'וזף קליוסטרו ("Joseph Cagliostro") כבונה חופשי של לשכת אספרנס (Espérance Lodge) מספר 289 ברחוב ג'רארד סטריט (Gerrard Street), בסוהו של לונדון.
בדצמבר 1777 עזבו קליוסטרו וסרפינה את לונדון ליבשת, ולאחר מכן נסעו דרך מדינות גרמניה השונות, וביקרו בלשכות של "" בחיפוש אחר מומרים ל"בנייה החופשית המצרית" של קליוסטרו.
בפברואר 1779 נסע קליוסטרו למיטאו, (כיום בלטביה), שם פגש את המשוררת .
בספטמבר 1780, לאחר שלא הצליחו בסנקט פטרבורג לזכות בחסותה של הצארינה יקתרינה הגדולה, עשו בני הזוג קליוסטרו את דרכם לשטרסבורג, שבאותה תקופה הייתה שייכת לצרפת.
באוקטובר 1784 נסעו בני הזוג קליוסטרו לליון.
ב-24 בדצמבר 1784 הם הקימו את לשכת האם המשותפת של זרם הבנייה החופשית המעורבת La Sagesse Triomphante ("החוכמה מנצחת") של טקס הבנייה החופשית המצרית שלו בליון.
בינואר 1785 נסעו קליוסטרו ואשתו לפריז בתגובה להפצרותיו של הקרדינל דה רואן.
קליוסטרו הועמד לדין במסגרת בה היו מעורבים מארי אנטואנט והקרדינל דה רואן, והוחזק במאסר בבסטיליה במשך תשעה חודשים, אך לבסוף זוכה, כאשר לא נמצאו ראיות הקושרות אותו לפרשה.
אף על פי כן, הוא גורש מצרפת בפקודת לואי השישה עשר, מלך צרפת, ויצא לאנגליה.
שם הוא הואשם על ידי הגולה הצרפתי שהוא בעצם ג'וזפה באלסמו, דבר שאותו קליוסטרו הכחיש בפרסום "מכתב פתוח לעם האנגלי" (Open Letter to the English People), מה שאילץ את דה מורנד לחזור בו ולהתנצל.
קליוסטרו עזב את אנגליה כדי לבקר ברומא, שם פגש שני אנשים שהתגלו כמרגלים של האינקוויזיציה.
כמה דיווחים טוענים שאשתו היא זו שבגדה בו בתחילה לאינקוויזיציה.
ב-27 בדצמבר 1789 הוא נעצר על ניסיון לייסד לשכה של הבונים החופשיים ברומא ונכלא בטירת סנטאנג'לו.
הוא נשפט ובמקור נידון למוות ככופר וכמכשף (1790), אך גזר הדין הומר מאוחר יותר למאסר עולם ב במזרח איטליה, שם מת ב-26 באוגוסט 1795.
הסופר הפורטוגלי קמילו קשטלו ברנקו זוקף לזכותו של באלסמו את יצירת הטקס המצרי של הבונים החופשיים ועבודה אינטנסיבית בהפצת רעיונות הבונים החופשיים, על ידי פתיחת לשכות בכל רחבי אירופה ועל ידי קבלת נשים לקהילה.
קליוסטרו היה זייפן יוצא דופן.
ג'קומו קזנובה, באוטוביוגרפיה שלו, סיפר על מפגש שבו הצליח קליוסטרו לזייף מכתב מאת קזנובה, אף על פי שלא היה מסוגל להבין אותו.
ההיסטוריון של תורת הנסתר, , מעיר בערך שלו על קליוסטרו שהנוכל ניצל את עושרו ממעשי המרמה למעשים טובים על ידי הקמת ומימון של שרשרת של בתי חולים ליולדות ובתי יתומים ברחבי היבשת.
הוא נשא עמו כתב יד אלכימי "" (La Très Sainte Trinosophie) במסעו חסר המזל לרומא, ונטען כי הוא כתב אותו.
איש תורת הנסתר אליסטר קראולי האמין שקליוסטרו היה אחד מהגלגולים הקודמים שלו.
קליוסטרו הוא שם הבמה של ישראל אוקסמן, קוסם ואמן חושים ישראלי, שהחליט להשתמש בשם זה בעקבות קריאת ספר על הרוזן קליוסטרו.
יקתרינה הגדולה כתבה שני מערכונים המגחכים את קליוסטרו במסווה של דמויות המבוססות עליו באופן רופף.
יוהאן וולפגנג פון גתה כתב קומדיה המבוססת על חייו של קליוסטרו, גם בהתייחסות לפרשת ענק היהלומים, הקופטה הגדולה (Der Groß-Coptha) שיצאה לאור ב-1791.
אלכסנדר דיומא האב השתמש בקליוסטרו בכמה מהרומנים שלו (במיוחד בז'וזף באלסמו (Joseph Balsamo) וב"הענק של המלכה" (Le Collier de la Reine), שם הוא טוען שהוא בן למעלה מ-3,000 שנה והכיר את הלנה מטרויה).
ז'ורז' סאנד כללה את קליוסטרו כדמות משנית ברומן ההיסטורי שלה, "הרוזנת מרודולשטדט" (La Comtesse de Rudolstadt; 1843).
אלכסיי ניקולאייביץ' טולסטוי כתב את סיפור האהבה העל-טבעי "הרוזן קליוסטרו" (Граф Калиостро) שבו הרוזן משיב לחיים נסיכה רוסית מתה מזמן, ומממש אותה מדיוקן שלה.
הסיפור נעשה לסרט טלוויזיה סובייטי משנת 1984 בשם "נוסחת האהבה" (Формула любви).
קליוסטרו מופיע בצורה בולטת בשלושה סיפורים מאת רפאל סבטיני: "אדון הזמן" (The Lord of Time), "מסכת המוות" (The Death Mask) ו"הביצה האלכימית" (The Alchemical Egg), כולם כלולים באסופת "סיפורים סוערים" (Turbulent Tales) של סבטיני.
פרידריך שילר כתב רומן לא גמור "רואה הרפאים" (Der Geisterseher) בין 1786 ל-1789 על קליוסטרו.
קליוסטרו נרמז תדיר ברומן המטוטלת של פוקו של אומברטו אקו.
מיכאיל קוזמין כתב נובלה בשם "חייו המופלאים של ג'וזפה באלסמו, הרוזן קליוסטרו" (1916).
בסדרת הרומנים על ארסן לופן של מוריס לבלאן מופיעה דמותה של ז'וזפין באלסמו, הטוענת כי צאצאית של קליוסטרו ומכנה עצמה "הרוזנת קליוסטרו".
קוליוסטרו (Cogliostro) הוא אחת מהדמויות המופיעות בקומיקס "ספון".
אדולף אדם כתב את האופרה הקומית "קליוסטרו" שהוצגה בבכורה ב-10 בפברואר 1844.
אלברט לורצינג כתב ב-1850 את הלברית לאופרה קומית בשלוש מערכות, "קליוסטרו", אך לא הלחין עבורה שום מוזיקה.
יוהאן שטראוס (הבן) כתב את האופרטה "קליוסטרו בווינה" (Cagliostro in Wien) ב-1875.
אלסנדרו סקארנו (נולד ב-3 בספטמבר 1983) הוא פוליטיקאי סן מרינזי שהיה אחד משני הקפיטן עוצר (ראשי הממשלה של סן מרינו) מ-1 באפריל 2023 עד 1 באוקטובר 2023. יחד עמו כיהנה אדל טוניני .
סקארנו נולד בבורגו מג'ורה, העיר השנייה בגודלה בסן מרינו, והוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת בולוניה.
משנת 2002 הוא חבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית של סן-מרינו הוא כיהן בבית המחוקקים ה-XXVII של המועצה הגדולה והכללית משנת 2008 עד 2012. ושוב בבית המחוקקים ה-XX מאז 2019 שם הוא חבר בוועדות החוץ והפנים.
סקארנו הוא חובב נסיעות, אמנות וארכאולוגיה.
הוא רוכב על סוסים ברמה תחרותית, וזכה באליפות סן מרינו.
ב-17 במרץ 2023, המועצה הגדולה והכללית בחרה בו ובאדל טוניני כקפיטנים עוצרים של סן מרינו למשך שישה חודשים, מ-1 באפריל 2023 עד 1 באוקטובר 2023.
אלסנדרו סטריג'ו הבן (באיטלקית: Alessandro Striggio, בסביבות 1573 – 8 ביוני 1630) היה לבריתן איטלקי, בנו של המלחין אלסנדרו סטריג'ו.
סטריג'ו הבן נודע בעיקר בקשריו עם המלחין קלאודיו מונטוורדי.
הוא כתב את הלברית לאופרה הראשונה של מונטוורדי "אורפיאו" (1607), אבן-דרך בתולדות הסוגה, כמו גם ה"באלו" (בלט מושר – ballet chanté) "טירסי א קלורי".
סטריג'ו עבד בחצר דוכסות מנטובה ומת בדבר בעת שליחות דיפלומטית בוונציה.
אלסנדרו מצוקוטלי (באיטלקית: Alessandro Mazzucotelli; לודי, 30 בדצמבר 1865 – מילאנו, 29 בינואר 1938) היה בעל מלאכה איטלקי, ידוע במיוחד כמומחה לפיסול ברזל ומעצב.
כמומחה לברזל מעוטר, נודע בזכות עיצובי הברזל שלו עבור יצירותיהם של הגדולים שבאמני הסגנון אר נובו באיטליה ומחוצה לה.
מצוקוטלי נולד בלודי ועבד בעיקר במילאנו.
הקריירה שלו כללה עיצובים רבים, במיוחד בעבודות ברזל מעוטר עבור יצירות בסגנון אר נובו.
מוזיאון וולפסוניאן-FIU, פלורידה, ארצות הברית
גלריה לאמנות מודרנית קרלו ריצארדה
האוסף האזרחי של ההדפסים אקילה ברטארלי, טירת ספורצה, מילאנו
המוזיאון הלאומי למדע ולטכנולוגיה על שם לאונרדו דה וינצ'י
מצוקוטלי זכה להכרה על תרומתו לעיצוב ברזל מעוטר ולסגנון אר נובו.
עבודותיו מתועדות בספרי היסטוריה ובמחקרים אדריכליים.
אלסנדרו מיקלה (באיטלקית: Alessandro Michele; נולד ב-25 בנובמבר 1972) הוא מעצב אופנה איטלקי ומנהל קריאייטיב של בית האופנה ולנטינו.
התפרסם כמנהל הקריאייטיב של בית האופנה גוצ'י, שם עבד משנת 2002 עד 2022. מיקלה ידוע בעיצוביו המקסימליסטיים ובעלי סגנון ייחודי, שהעלו את הפופולריות של מוצרי גוצ'י.
הוא היה אחראי על כל הקולקציות של גוצ'י ועל תדמית המותג העולמי מינואר 2015 ועד שפרש מתפקידו בנובמבר 2022.
אביו היה טכנאי בחברת אליטליה, ואמו עוזרת למפיק קולנוע.
למד עיצוב אופנה באקדמיה לאופנה ברומא, והתמחה הן בתלבושות תיאטרליות והן בבגדי אופנה.
בשנת 1994 החל לעבוד בחברת סריגים איטלקית שבסיסה בבולוניה, ולאחר שלוש שנים עבר לעבוד בבית האופנה פנדי לצידו של קרל לגרפלד.
הוא מונה למעצב אביזרי אופנה בכיר ואחראי על מוצרי העור של המותג.
בשנת 2002 הוזמן על ידי טום פורד להצטרף לבית האופנה גוצ'י.
בתחילה עבד במשרדי החברה בלונדון והיה אחראי על עיצוב תיקים.
בשנת 2006 מונה למעצב בכיר של מוצרי העור של גוצ'י, ובשנת 2011 מונה לסגן מנהל מחלקת הקריאייטיב.
ב-2014 הפך למעצב הראשי בחברת הפורצלן "ריצ'רד גינורי", אותה רכשה גוצ'י, ומינואר 2015 היה מנהל הקריאייטיב של גוצ'י, האחראי על כל הקולקציות ועל תדמית המותג העולמי.
בתחילת 2015 עיצב מחדש את בגדי הגברים של המותג, עיצוב שהוצג תחת התיאור "גוצ'י חדש: נון-קונפורמיסטי, רומנטי, אינטלקטואלי".
לאחר מכן הציג עיצובים חדשים לאביזרי האופנה של החברה, בהם תיק יד בשם "דיוניסוס".
בין שינויי המיתוג שביצע מיקלה בגוצ'י נמנים הלוגו של החברה, בעל שתי אותיות G, והסיסמה "My Body My Choice", שלצידה מוצג התאריך 22 במאי 1978, שבו ההפלה הפכה לחוקית באיטליה.
הוא החליף את העיצוב המודרניסטי של רהיטי החברה בעיצוב עתיק קלאסי, ונהג לבחור במבנים בעלי משמעות היסטורית עבור תצוגות האופנה התיאטרליות של החברה.
מיקלה היה מעורב בכל שלבי העיצוב של המותג, מהבגדים ועד החנויות, והוא אף ערך את רשימת ההשמעה של השירים המושמעים בחנויות המותג ברחבי העולם.
מיקלה קבע בעצמו גם את קונספט הריהוט בחנויות, לרבות חנות המותג בישראל שנפתחה ב-2019 בכיכר המדינה.
בשנת 2016 אצר מיקלה תערוכה של אוספי טום פורד, שהוצגה במוזיאון גוצ'י בפירנצה.
בשנת 2018 אצר, יחד עם מאוריציו קטלאן, את תערוכת האמנות של גוצ'י בשנחאי.
בשנת 2019 הציג מיקלה קולקציית מוצרי יופי ומוצרי טיפוח אישי חדשה של גוצ'י וכן קולקציית תכשיטי יוקרה, אותה עיצב.
בשנת 2020, בהשפעת מגפת הקורונה העולמית, הציג מיקלה את קולקציית "אפילוג" שאותה מדגמנים המעצבים של בית האופנה.
הקולקציה אופיינה בצבעוניות עזה ונגיעות מאופנת הסיקסטיז.
היא פורסמה בסרטונים בהם הוצג עולם האופנה שמאחורי הקלעים, בנימוק לפיו תהליך ייצור הבגד לא פחות חשוב מהתוצר הסופי.
ב-2021 הוצגה קולקציה של מיקלה שבה שיתפו פעולה בתי האופנה גוצ'י ובלנסיאגה.
שיתופי פעולה מסוג זה נדירים בעולם האופנה.
בשנים בהן עבד מיקלה בגוצ'י תואר סגנונו "פורץ דרך, היפסטרי, צעיר, יש שיגידו מכוער בצורה מכוונת, מתוך מטרה למתוח את גבולות השיח על הטעם הטוב והרע באופנה".
על פי דיווחים פיננסיים, בשנים 2015 – 2019 חלה עלייה עקבית במכירות בית האופנה.
לאחר 2019 ירד מעט קצב הצמיחה.
שיתופי פעולה שיזם מיקלה לא הצליחו מסחרית, בהם מיזם משותף עם המותג "אדידס" ומסעי פרסום עם הארי סטיילס ועם ג'ארד לטו.
בנובמבר 2022 הודיע מיקלה כי הוא פורש מעבודתו כמנהל האמנותי של גוצ'י.
במרץ 2024 מונה למנהל הקריאייטיב של בית האופנה האיטלקי ולנטינו.
בספטמבר השיק קולקציית בגדים חדשה עבור ולנטינו, שתוארה במילים הבאות: "איך הקולקציה?
חגיגה, שכבות של טקסטורות, צבעים, תקופות וכל מה שאנטי-מינימליזם".
מתגורר ברומא עם בן זוגו ג'ובאני אטילי, פרופסור לאדריכלות עירונית בספיינצה – אוניברסיטת רומא.
פרסים בולטים בהם זכה, ואזכורים בולטים:
2015: זכה בפרס האופנה הבריטי – מעצב השנה
2016: זכה בפרס איגוד מעצבי האופנה של ארצות הברית
2016: זכה בפרס האופנה הבריטי – מעצב אביזרי האופנה של השנה
2016: הופיע במגזין GQ כמעצב האופנה הטוב ביותר
2017: הופיע ברשימת 100 הגברים המשפיעים של Hypebeast
2017: הופיע ברשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם של המגזין טיים
אלסנדרו קנינו (באיטלקית: Alessandro Canino; נולד ב-14 בספטמבר 1973) הוא זמר איטלקי, שנולד בפירנצה שבטוסקנה, והחל את דרכו המוזיקלית בהשפעת אביו, שהיה נגן פסנתר בברים מקומיים.
ב-1992, השתתף לראשונה בפסטיבל סן רמו עם השיר "Brutta", שהגיע למקום השישי בקטגוריית ה"אמנים החדשים" והוביל לזכייתו בפרס טלגאטו כאמן המוזיקלי המבטיח של השנה.
באותה תקופה הוציא את אלבום הבכורה הנושא את שמו, בו השתתפה הזמרת אירנה גרנדי כזמרת ליווי.
קנינו חזר לפסטיבל סן רמו ב-1993 עם השיר "Tu tu tu tu" וב-1994 עם "Crescerai".
במקביל, הופיע בפסטיבלים ברחבי אירופה ושימש ככתב עבור תחנות טלוויזיה במזרח אירופה בסיקור פסטיבל סן רמו.
הוא גם פתח מועדון ליד פירנצה לקידום אמנים צעירים והקים חברת ניהול בשם "Brutta srl".
ב-2013 הוציא את האלבום Io עם 12 שירים חדשים, וזכה בפרס "Leone d'oro" מטעם העיר ונציה.
הוא הופיע בתוכניות טלוויזיה כמו "Uno Mattina" ו-"Domenica In".
ב-2017, השתתף בתוכנית הכישרונות "The Winner Is" והגיע לגמר, וב-2018 השתתף בתוכנית "Ora o mai più" בהנחיית אמדאוס.
בשנת 2024 קנינו ובתו גויה השתתפו יחדיו בתחרות Una Voce per San Marino עם השיר "Liberi tutti quanti".
הם הופיעו במקצה השלישי שהתקיים ב-21 בפברואר 2024, אך לא הצליחו להעפיל לגמר התחרות.
מועדון כדורגל אלסנדריה קלצ'יו 1912 (באיטלקית:Unione Sportiva Alessandria Calcio 1912) הידוע גם בשם אלסנדריה הוא מועדון כדורגל איטלקי, מהעיר אלסנדריה במחוז פיימונטה שבאיטליה.
הוא היה מועדון כדורגל ותיק ששיחק בעונה הראשונה של סרייה א'.
המועדון שיחק בליגה העליונה במשך 13 עונות.
כיום הוא משחק בליגת חובבים (חמישית בחשיבותה באיטליה).
המועדון נוסד בשנת 1912 אחרי איחוד של מספר מועדונים מקומיים.
עם הקמת סרייה א' הוא שיחק בעונה הראשונה וסיים במקום השישי.
באותה שנה בעיר הוקם אצטדיון חדש.
בשנת 1936 קבוצה שיחקה בגמר קופה איטליה אך הפסידה לג'נובה.
בקיץ 1936 מספר שחקנים בולטים נמכרו ללציו וכתוצאה מכך המועדון ירד לליגה ב'.
הוא הצליח לחזור לליגה העליונה בשנת 1945 ושיחק בה עד לשנת 1950. לקראת עונת 1957/58 המועדון חזר לליגה עליונה בפעם השלישית אך שרד בה רק מספר עונות.
בשנת 1975 מועדון ירד לליגה השלישית.
בשנת 1975 הוא הצליח לחזור לליגה ב' תוך ניצחון עם פדובה.
לאחרונה מועדון ירד לליגה ד'.
קבוצת המועדון משחקת באצטדיון ז'וזפה מוקהגאטה שנבנה בשנת 1929. בעבר הוא היה יכול לאכלס 29 אלף צופים.
נכון להיום הוא מתאים ל-6 אלף צופים.
אֶלְעָד היא עיר בעלת אוכלוסייה דתית-חרדית במחוז המרכז בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1998 וכעיר ב-23 בנובמבר 2006. אלעד שוכנת דרומית לראש העין, דרומית-מזרחית לפתח תקווה וצפונית-מזרחית לבקעת אונו.
כביש 444 וכביש 6 תוחמים אותה ממערב והיא אחת משתי הערים היחידות בישראל, יחד עם מודיעין עילית, בהן האוכלוסייה היא 100% יהודית.
יער נחשונים ויער קולה תוחמים את העיר מצפון ומדרום בהתאמה, ושטחי אש של בסיס נחשונים ממזרח, וממערב לעיר שוכן גן לאומי מאוזוליאום מזור.
בשנת 2009 זכתה אלעד בפרס חמשת כוכבי היופי מטעם המועצה לישראל יפה לשנה זו, ובנוסף קיבלה "מגן עשור הצטיינות" על עשר שנים רצופות של זכייה בפרס.
אל-מוזירע (ערבית: المُزيرعة) היה כפר ערבי, ששכן במקום בו נמצאת היום הכניסה הראשית לאלעד.
משרד הבינוי והשיכון החל בהקמת אלעד על אדמות כפר זה ב-1994 בהתבסס על החלטת ממשלה משנת 1990, כחלק מ"יישובי הכוכבים".
היישוב תוכנן כעיר בת 8 שכונות, יועד לאוכלוסייה בעלת צביון דתי, ונמצא קרוב יחסית לעיר בני ברק כדי להקל על המחסור בדיור באוכלוסייה החרדית.
כדי לענות על צורכי אוכלוסייה זו תוכננו דירות גדולות מן הממוצע ומבני הציבור מוקמו במרחק הליכה מן הדירות, על מנת לחסוך את השימוש בתחבורה לשם הגעה אליהם.
ב-20 בנובמבר אותה שנה נתכוננה המועצה הממונה.
רוב גדול של הדירות נמכרו עוד בטרם החלה בנייתן.
אכלוס היישוב החל בנובמבר 1998. בשנותיה הראשונות תפקדה אלעד כעיר שינה אולם המסחר והתעשייה בעיר מתפתחים והולכים עם הזמן.
באוגוסט 2004 פנתה המועצה המקומית למנכ"ל משרד הפנים בבקשה לשינוי מעמדה של אלעד לעיר, בקשה שהוגשה שנית ביולי 2005. בחודש יוני 2006 אישר שר הפנים הקצאת 250 דונמים נוספים ליישוב לצורך הקמת אזור תעשייה.
קצב גידול האוכלוסייה בעיר הוא מן הגבוהים בארץ, ולכן מינה שר הפנים, בראשית 2008, ועדת גבולות לשם בדיקת אפשרויות להרחבתה של העיר.
לאור מסקנות הוועדה, חתם שר הפנים בחודש יולי 2011 על צו המאפשר את הרחבת גבולות השיפוט של אלעד ב-595 דונמים.
באוגוסט 2017 העביר משרד הביטחון לעיר שטח אש בן מאות דונמים ששכן ממזרח לעיר.
שטח זה יאפשר בנייה של אלפי דירות נוספות.
בשנת 2017 הוקמה פינת חי במתחם הפארק באלעד, ובשנת 2018 הוחלט להרחיבו ל"גן חיות".
במרץ 2018 נחתם הסכם גג לשיווק 7,000 יח"ד וכ-1.6 מיליון מ"ר לתעסוקה ולמסחר.
במוצאי יום העצמאות בשנת 2022 התרחש פיגוע בשעות הערב באמפי פארק העירוני ונרצחו בו באמצעות גרזנים ארבעה בני אדם, שלושה מתוכם נפטרו מיד ואחד נפטר מפצעיו אחר כמה חודשים, שלושה מתוכם תושבי העיר ואחד תושב לוד.
נפצעו קשה עוד כמה בני אדם.
אנדרטה לזכרם עוצבה במקום האירוע בפארק.