tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה נקראה על שם הר הוברלה, ההר הגבוה ביותר באוקראינה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1925 תחת השם "רוס" והורכבה משחקנים רוסינים, תושבי העיר אוז'הורוד.
בתחילת דרכה שיחקה הקבוצה בליגה הבכירה של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1945, עם סיפוח האזור על ידי ברית המועצות עברה לשחק בליגה השנייה של ברית המועצות (שלמעשה הייתה הליגה השלישית בחשיבותה במדינה).
עם כינון אוקראינה העצמאית בשנת 1991 הצטרפה הקבוצה לליגת המשנה של אוקראינה.
היא הצליחה לעלות לפרמייר-ליג האוקראיני בשנת 2001.
מגרש הבית של הוברלה אוז'הורוד היה אצטדיון אוונגרד אשר מכיל 12,000 מקומות.
האצטדיון נבנה בשנת 1952 ושופץ בשנת 2005.
בשנת 2016, בשל קשיים כלכליים, פורקה הקבוצה.
הוגו ויקטור אוסטרמן (בפינית: Hugo Viktor Österman; 5 בספטמבר 1892 – 17 בפברואר 1975) היה גנרל בהצבא הפיני שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
אוסטרמן נולד בהלסינקי שבמחוז הדוכסות הגדולה של פינלנד (אז האימפריה הרוסית היום פינלנד).
הוא למד באוניברסיטת הלסינקי, וערך מספר טיולים ברחבי אירופה.
כמו צעירים פינים רבים הצטרף לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם לצד הקיסרות הגרמנית בתקווה לשחרר את ארצו מהכובש הרוסי השנוא.
כאשר זכתה פינלנד בעצמאות חזר אליה והצטרף לתנועת "המשמרות הלבנים".
הוא לחם בהצטיינות במלחמת האזרחים הפינית.
לאחר המלחמה המשיך לסייע בפיתוח הצבא הפיני הצעיר, ואף מונה בשנת 1933 לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), אולם הוחלף ב-1939 בידי קארל גוסטף אמיל מנרהיים.
עם פרוץ מלחמת החורף מונה אוסטרמן למפקד חזית מפרץ קרליה.
בתחילה החזית שתחת פיקודו לא הותקפה רבות, אולם לקראת סוף המלחמה ריכזו הרוסים בחזית זו לא פחות מארבעים דיוויזיות.
בריאיון לכתבים זרים הוא הצהיר כי "אנו נמשיך עד האיש האחרון ועד הכדור האחרון להגן על ארצנו וביחד עמה על תרבות המערב".
אולם בשל הלחץ הכבד הוא נאלץ לבסוף לבקש אישור לסגת, אולם מנרהיים לא נתן לו והחליף אותו בגנרל אריק היינריקס.
אולם בסופו של דבר נאלצה פינלנד לבקש שלום בכל מקרה.
חלקו של אוסטרמן במלחמת ההמשך היה זעיר.
הוא היה מקורב לרבים מקרב המפלגה הנאצית והאס אס, ונשלח לא פעם לייצג את פינלנד בשיחות עם גרמניה הנאצית.
הוא פרש מהצבא בשנת 1946 ונפטר בהלסינקי בשנת 1975.
הוגו בנחמין איבארה (בספרדית: Hugo Benjamín Ibarra; נולד ב-1 באפריל 1974) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת המגן ימני, וכיום מאמן כדורגל.
איבארה מזוהה יותר מכל עם קבוצת בוקה ג'וניורס, במדיה שיחק בשלוש קדנציות שונות, במהלכן זכה עימה ב-15 תארים.
איבארה החל את קריירת המשחק המקצוענית בשנת 1993, בקבוצת אתלטיקו קולון ששיחקה אז בליגת המשנה הארגנטינאית.
בסיום עונת עלתה קולון בחזרה לליגה הבכירה.
איבארה שיחק עם קולון שלוש שנים כמגן ימני הפותח בליגה הבכירה, עד שבקיץ 1998 נרכש על ידי קבוצת הפאר הארגנטינאית, בוקה ג'וניורס.
תחילת הדרך של איבארה בבוקה הייתה מוצלחת הן ברמה האישית והן ברמה הקבוצתית.
איבארה תפס את מקומו בהרכב הפותח, וזכה עם קבוצתו החדשה בשתי האליפויות של עונת (אפרטורה 1998 וקלאוסורה 1999).
לאחר הזכייה בטורנירים המקומיים, השלימה בוקה בשנת 2000 זכייה בשני טורנירים בינלאומיים.
היא זכתה בגביע ליברטדורס ראשון מזה 22 שנים, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול פלמיירס הברזילאית בדו-קרב פנדלים.
איבארה פתח בהרכב בוקה שני המפגשים.
בעקבות הזכייה השתתפה בוקה, עם איבארה בהרכב הפותח, במשחק הגביע הביניבשתי מול אלופת אירופה ריאל מדריד, וגברה עליה בתוצאה 2-1. בשנת 2001 זכתה בוקה בפעם השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה, לאחר ניצחון בדו-קרב פנדלים על קרוס אסול המקסיקנית.
איבארה פתח בהרכב השני משחקי הגמר.
לקראת עונת , ולאחר שזכה עם בוקה בחמישה תארים בשלוש שנים, החל איבארה את הקריירה האירופית שלו, כשחתם בפורטו מליגת העל הפורטוגלית תמורת סכום המוערך בכ-7.8 מיליון אירו.
הוא פתח בהרכב במשחקה הרשמי הראשון של פורטו באותה עונה, משחק הסופר קאפ הפורטוגלי מול בואבישטה.
איבארה סייע לחוליית ההגנה של פורטו לשמור על רשת נקייה, והיא גברה על יריבתה בתוצאה 1-0 בדרך לזכייה בתואר.
בהמשך העונה רשם איבארה 20 הופעות ליגה במדי פורטו.
בעונת הושאל איבארה בחזרה לבוקה ג'וניורס, בין היתר כי לא החזיק בדרכון אירופי ותפס מקום של שחקן זר.
עונת ההשאלה של איבארה בבוקה הייתה מוצלחת, לאחר שהשלים עימה זכייה שלישית בקריירה בגביע ליברטדורס, לאחר ניצחון כפול על סנטוס בגמר.
איבארה פתח בהרכב בשני המפגשים.
בעונת חזר איבארה לאירופה, כשהושאל למונקו הצרפתית.
מונקו רשמה את העונה המוצלחת בתולדותיה במסגרת ליגת האלופות.
לאחר שהדיחה את ריאל מדריד ברבע הגמר, פגשה מונקו את צ'לסי בחצי הגמר, וגברה עליה 3-1 במשחק הראשון בבית.
במשחק החוץ בסטמפורד ברידג' הובילה צ'לסי 2-0 כבר במהלך המחצית הראשונה, תוצאה שהספיקה לה כדי להעפיל, אך שתי דקות בתוך תוספת הזמן של המחצית הראשונה כבש איבארה את השער המצמק, ובהמשך מונקו אף השיגה שוויון 2-2 בדרך למשחק הגמר הראשון בתולדותיה.
במשחק פגש איבארה דווקא את קבוצת הבית שלו, פורטו, בדרך להפסד 3-0.
בעונת הושאל איבארה פעם נוספת, הפעם לאספניול מהליגה הספרדית, והיה שחקן מפתח בחלק האחורי של הקבוצה שסיימה במקום החמישי בליגה.
איבארה רשם 31 הופעות ליגה במהלך העונה, והיה חלק מהרכב שכלל שני ארגנטינאים נוספים, כשלצידו של איבארה שיחק הבלם מאוריסיו פוצ'טינו ולפניו שיחק הקשר מקסי רודריגס.
בתום העונה הסתיים חוזהו בפורטו, ואיבארה שב לקדנציה שלישית במדי בוקה ג'וניורס.
ממש כמו בקדנציה הראשונה שלו בקבוצה, עם הגעתו של איבארה זכתה הקבוצה בשני תוארי האליפות של עונת .
בנוסף, זכתה הקבוצה בשנת 2005 בגביע סודאמריקנה ובגביע רקופה סודאמריקנה.
ב-2006 זכתה הקבוצה בביע רקופה סודאמריקנה שני ברציפות, כשבמפגש הגמר השני, בהיעדרו של סבסטיאן בטאליה, שימש איבארה כקפטן הקבוצה.
ב-2007 זכה איבארה עם קבוצתו בגביע ליברטדורס הרביעי בקריירה, לאחר ניצחון כפול בגמר על גרמיו.
איבארה פתח בהרכב בשני משחקי הגמר וסייע לבוקה לשמור על רשת נקייה בשניהם.
ב-2008 זכו בוקה ואיבארה בגביע רקופה סודאמריקנה נוסף, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול מול ארסנאל דה סארנדי.
בהיעדרו של מרטין פלרמו במשחק השני, שימש איבארה כקפטן הקבוצה, בדומה לזכייה באותו תואר שנתיים קודם לכן.
באותה שנה זכה איבארה עם קבוצתו בתואר 15 ואחרון במספר, אליפות האפרטורה.
בספטמבר 2010 הודיע איבארה על פרישה ממשחק פעיל בגיל 36.
איבארה החל את דרכו הבינלאומית תחת המאמן מרסלו בייאלסה בשנת 1999. באותה שנה ייצג את נבחרת ארגנטינה בקופה אמריקה 1999, כששותף בשני משחקים בשלב הבתים (אחד כמחליף).
לאחר שצבר באותה שנה שש הופעות במדי ארגנטינה, איבד איבארה את מקומו בסגל, וזכה בו שוב רק שמונה שנים מאוחר יותר, תחת המאמן אלפיו באסילה בשנת 2007. ב-18 באפריל של אותה שנה אף הוביל את נבחרת ארגנטינה כקפטן במשחק ידידות מול .
הוא זומן לסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2007, במהלכו זכה להופעה אחת בלבד, בניצחון 1-0 על בשלב הבתים, בו פתח בהרכב.
ארגנטינה סיימה את הטורניר במקום השני לאחר הפסד בגמר ל.
בחודשים אוקטובר ונובמבר באותה שנה, שותף איבארה בשלושה משחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
בסך הכל רשם איבארה 11 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
אליפות ארגנטינה (6): (אפרטורה), (קלאוסורה), (אפרטורה), (אפרטורה), (קלאוסורה), (אפרטורה)
גביע רקופה סודאמריקנה (3): , ,
קופה אמריקה: 2007 (מקום שני)
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםאתלטיקו קולוןליגת המשנה הארגנטינאית152451ליגת העל הארגנטינאית290354161בוקה ג'וניורסליגת העל הארגנטינאית250310292פורטוליגת העל הפורטוגלית200בוקה ג'וניורסליגת העל הארגנטינאית254מונקוליג 1250אספניוללה ליגה311בוקה ג'וניורסליגת העל הארגנטינאית241262220290250סך הכל בקריירה45218
הוברטוס פון פילגרים היה אמן גרמני.
הוא למד היסטוריה, ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת היידלברג בשנים 1954-1951. באותה התקופה למד פיסול אצל אריך הקל.
בשנים 1960-1954 למד פיסול אצל ברנהרד הייליגר באוניברסיטה לאמנויות בברלין.
כמו כן למד דפוס שקע בפריז אצל
בשנים 1977-1963 לימד באוניברסיטה לאמנות בבראונשווייג.
משנת 1977 עד 1995 היה פרופסור באקדמיה לאמנויות במינכן .
פון פילגרים היה פסל, דפס וטובע מדליות.
פון פילגרים היה סגן נשיא פור לה מריט בשנים 2013-2009.
מטבע עם תבליט דיוקנו של הרמן הסה.
פסל של צעדת המוות מדכאו, הפסל מנציח את 7,000 אסירי צעדת המוות שיצאו ב-26 באפריל 1945 מדכאו לפהרנוולד - מחנה משנה של דכאו ששכן בעיר וולפראצהאוזן .
המקור הוצב בגאוטינג ב-1989 לאחר שבעבודת מחקר של תלמיד תיכון בעיר נחשף סיפור צעדת המוות.
בעקבות פרסום המחקר יזמה עיריית גאוטינג תחרות פסלים.
מתוך 60 פסלים שהשתתפו בתחרות נבחרה יצירתו של פון פילגרים.
שמונה עותקים של הפסל קיימים בכפרים ובעיירות בדרום גרמניה, בהם עברה צעדת המוות.
ב-1 בנובמבר 1992 הוצב עותק תשיעי של הפסל ביד ושם.
תבליט לקפלה של הלמוט שטריפלר (Helmut Striffler).
פרוטומה של קונראד אדנאואר המוצגת בארמון שאומבורג בבון.
הפרוטומה עוצבה בהשפעת התרבות הטולטקית של מסו-אמריקה.
עבודותו של פון פילגרים שמורה ומוצגת במוזיאון ברוקלין לאמנות ובמכון האמנות של שיקגו.
עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, 1997.
עיטור מסדר ההצטיינות הבווארי , 2005.
הוּברפוֹניק (Hooverphonic) היא להקה בלגית שהוקמה באוקטובר 1995. אף על פי שסווגה בהתחלה כהרכב טריפ הופ, היא הרחיבה במהרה את המנעד המוזיקלי שלה, הכולל רוק אלטרנטיבי, אלקטרוניקה, אלקטרופופ, רוק ואחרים.
חברי הלהקה קראו לה במקור "הובר" (Hoover), אולם מאוחר יותר שינו את שמה ל"הוברפוניק", לאחר שגילו שלהקות אחרות כבר השתמשו בשם "הובר", וגם משום שרצו להימנע מבעיות משפטיות עם חברת הובר, יצרנית שואבי האבק.
החברים המקוריים בלהקה היו: הסולנית אסתר לייבירט (Esther Lybeert), הקלידן פרנק דושנה (Frank Duchêne), הבסיסט אלכס קאלייר (Alex Callier) , והגיטריסט ריימונד גירטס (Raymond Geerts).
לייבירט הקליטה מספר הקלטות דמו עם הלהקה, אולם עזבה אותה ביום בו הייתה אמורה הלהקה לחתום על חוזה עם חברת "סוני מיוזיק".
הלהקה הביאה אז במקומה את ליזייה סדוניוס (Liesje Sadonius) להקליט את האלבום "A New Stereophonic Sound Spectacular" .
זמן קצר לאחר יציאת האלבום, עזבה סדוניוס את הלהקה.
קיוקו בארטסואן (Kyoko Baertsoen), זמרת להקת הטריפ-הופ הבלגית "Lunascape", מילאה את מקומה למשך 3 חודשי סיבוב ההופעות האירופי ב-1997. בתחילת 1998 הפכה גייקה ארנרט (Geike Arnaert) לזמרת הקבועה של הלהקה, עד שנת 2008.
הלהקה השיגה הכרה בינלאומית לאחר שהשיר "2Wicky" נכלל בפסקול הסרט "Stealing Beauty" (1996) של ברנרדו ברטולוצ'י.
השיר הופיע גם בפסקולי הסרטים אני יודע מה עשית בקיץ האחרון ו-"Heights" .
הריף העיקרי של השיר סומפל מלהיטו של אייזק הייז משנות ה-60, "Walk On By" .
בשנת 1998 תרמה הוברפוניק לאלבום המחווה לדפש מוד, "For the Masses" , את גרסת הכיסוי שלהם לשיר "Shake the Disease" .
לאחר סיבוב הופעות ארוך עם אמנים כגון Massive Attack, מורצ'יבה (Morcheeba) ו-"Apollo 440", וסיבוב הופעות בארצות הברית ב-1997 כחימום לפיונה אפל, הלהקה הוציאה בשנת 1998 את האלבום "Blue Wonder Power Milk" , עם הזמרת גייקה ארנרט בת ה-18.
השירים "Renaissance Affair", "This Strange Effect" ו-"Eden" הושמעו בפרסומות של החברות פולקסווגן ומוטורולה.
בשיר "Eden" נעשה שימוש גם בסרט אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון.
השירים "This Strange Effect" ו-"Eden" הושמעו גם בשני פרקים שונים בעונה השלישית של הסדרה ניקיטה.
זמן קצר לאחר מכן, שרה ברייטמן הקליטה גרסת כיסוי ל-"Eden" באלבומה משנת 1998, "Eden" .
לקראת סוף שנת 1998, עזב פרנק דושנה את הלהקה.
השירים הבולטים מתוכו הם "Out Of Sight", "Mad About You" , ושיר הנושא של האלבום.
באותה שנה נתבקשה הוברפוניק לכתוב שיר במיוחד לטקס פתיחת יורו 2000 שהתקיים בבריסל, בלגיה.
השיר בן 12 הדקות, "Visions", הפך לשיר האליפות והופעתה של הוברפוניק בטקס הפתיחה נראתה ונשמעה על ידי למעלה ממיליארד איש.
האלבום מספר את סיפורה של הדמות הבדיונית ג'קי קיין, ידוענית וזמרת ההופכת לכוכבת על חשבון יחסיה עם אחותה התאומה.
עם הגעתה לסף אי השפיות על ידי לחצי התהילה, ג'קי עוזבת את עסקי השעשועים וחוזרת הביתה כדי לנסות להתפייס, שם אחותה הורגת את שתיהן עם ארוחה אחרונה מורעלת.
בשנת 2003, הלהקה הוציאה אלבום שהוקלט חי בליווי תזמורת (ללא קהל) בשם "Sit Down and Listen to Hooverphonic" , ובו מבחר משירי הלהקה הישנים, כמו גם השירים החדשים "Antarctica", "The Last Thing I Need Is You" וגרסת כיסוי לשירו של לי הייזלווד, "My Autumn's Done Come".
בדצמבר 2005 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן החמישי שלה, אלבום כפול בשם "No More Sweet Music/More Sweet Music" .
שני הדיסקים כוללים את אותם 11 השירים, אולם הם כולם גרסאות שונות.
בשנת 2006 עזבה הלהקה את חברת סוני/BMG.
לסיום הקשר, יצא אלבום אוסף בשם "Singles '96–'06" .
באוקטובר 2007 יצא בבלגיה ובהולנד האלבום "The President of the LSD Golf Club" .
במרץ 2008 האלבום יצא באירופה.
ב-10 באוקטובר 2008, גייקה ארנרט הודיעה על עזיבתה את הלהקה לטובת קריירת סולו.
ההופעה האחרונה שלה עם הלהקה הייתה ב-13 בדצמבר 2008 ברוסיה.
ב-26 בנובמבר 2010 יצא האלבום "The Night Before", עם הזמרת החדשה, נואמי וולפס (Noémie Wolfs).
ב-26 במרץ 2015 הוברפוניק הודיעה על עזיבתה של וולפס את הלהקה.
באוקטובר 2019 הוכרז שהלהקה תייצג את בלגיה באירוויזיון 2020 ברוטרדם שבהולנד עם השיר "Release Me", אך ב-18 במרץ 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בעולם, הוחלט לבטל את אירוויזיון 2020. עם ביטול התחרות הוחלט בבלגיה להציע ללהקה לייצג את בלגיה גם באירוויזיון 2021 עם השיר "The Wrong Place".
ב-16 במאי, הוברפוניק היו היחידים שלא השתתפו בקליפ המשותף של שאר משתתפי האירוויזיון שבוטל לשיר Love Shine a Light ששודר בתום המשדר החלופי אירוויזיון: Europe Shine a Light.
כאמור, מטרת הקליפ הייתה להראות מסר של אחדות ואהבה בין מדינות אירופה בזמן משבר הקורונה.
הסיבה להיעדרות הלהקה מהקליפ הייתה התנגדותו הנחרצת של קאלייר שנבעה משנאתו לשיר.
מעשה זה גרר ביקורות שליליות וגינויים רבים בעולם, ובייחוד בבלגיה.
ב-18 במאי 2021, ביצעה הלהקה את "The Wrong Place" בחצי הגמר של התחרות.
הוגו ארדמן היה כימאי גרמני שנודע בספרי הלימוד שכתב, וכמי שטבע את המונח גז אציל.
ארדמן נולד בפרוסיה המזרחית ולמד בגימנסיה בטילזיט.
לאחר מכן למד באוניברסיטת האלה-ויטנברג, באוניברסיטת מינכן ובאוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1883 הוא החל לעבוד כעוזרו של יעקב וולהרד באוניברסיטת האלה, בשנת 1885 הוסמך כפריבט-דוצנט ובשנת 1894 הועלה לדרגת פרופסור.
בשנותיו בהאלה הוא כתב מספר ספרי לימוד בכימיה שזכו לתפוצה רבה בגרמניה, אנגליה וארצות הברית ופרסמו את שמו בקרב הסטודנטים לכימיה.
בשנת 1901 הוא מונה לפרופסור לכימיה אי-אורגנית באוניברסיטת ברלין ומנהל המעבדה במכון המלכותי.
ארדמן טבע למוות ב-25 ביוני 1910 בעת שיט באגם.
ארדמן האמין שבמעבדות לכימיה על הסטודנטים לעסוק לא רק באנליזה של הניסויים אלא להתנסות גם בהכנות לניסויים, כדרכו של פרידריך ולר.
בהתאם לכך הוא פרסם בשנת 1891 את ספרו "Anleitung zur Darstellung chemischer Praparate" שכלל שיעורים בכימיה אי-אורגנית ובשנת 1894 את ספרו "Anleitung zur Darstellung organischer Praparate" שכלל שיעורים בכימיה אורגנית.
הספרים זכו להצלחה רבה והביאו את השינוי לה ייחל ארדמן.
בשנת 1898 פרסם ארדמן את ספרו "Lehrbuch der anorganischen Chemie", ספר לימוד בכימיה שזכה להצלחה רבה ויצא בשנת 1906 במהדורה רביעית.
הספר תואר כמצטיין בשלמות, דייקנות וקומפקטיות.
בספר זה טבע ארדמן את המונח גז אציל.
בכתב העת Science כונה הספר "יצירת מופת".
בהקדמה לספר הסביר ארדמן את מטרתו להביא בפני הקורא את המידע הקיים בכימיה תוך בירור העובדות במקרים של סתירות והבאת מידע רפואי, גאולוגי, היסטורי וכלכלי.
בשנת 1905 הוציא ביחד עם קותנר ספר על קובעי הטבע.
בתחילה עסקו מחקריו של ארדמן בכימיה אורגנית ואי-אורגנית גם יחד.
עם וולהרד הוא פרסם את הסינתזה האורגנית שנקראת על שמם: Volhard–Erdmann cyclization, בינואר 1885.
בשנת 1888 הוא המציא את השיטה הראשונה לצביעת פרוות.
בשנת 1898 ביצע ארדמן ניסויים שונים עם אצטילן.
ביחד עם קותנר הוא העביר אותו מעל נחושת ספוגית ב-250 מעלות צלזיוס וקיבל פולימר מוצק אמורפי בצבע חום בהיר לו הוא קרא Cuprene.
חומר זה נותר מסתורי במשך שנים רבות עד התפתחות המחקר בפולימרי אציטלן.
בעקבות מחקריו, ארדמן הציע באותה שנה שיטה לייצור תעשייתי של אצטאלדהיד מאצטילן על ידי העברת האצטילן דרך חומצה גופרתית רותחת בריכוז של כ-45% מעורב בחומצת כספית.
השיטה לא הוכנסה לשימוש בגלל שנצילותה הייתה רק כ-5%, ורק לאחר שנתן גרינשטיין שכלל אותה וקבע שיש להפעילו בטמפרטורות נמוכות, היא זכתה לתפוצה רבה.
בסכסוך בין גרינשטיין לחברת Chemische Fabrik Griesheim-Elektron טענה החברה שהזכויות על ההמצאה אינן מגיעות לגרינשטיין שכן ארדמן קדמו.
בשנים המאוחרות הוא התמקד בכימיה אי-אורגנית.
הוא חקר את הרכב האוויר, במיוחד במצבו הנוזלי.
הוא זיהה שחנקן מוצק נמס בטמפרטורה גבוהה ב-20 מעלות מחמצן מוצק והשתמש בתכונה זו להפרדת החמצן מהחנקן.
הוא גם המציא שיטה חדשה לבידוד ארגון מהאוויר.
הוגו ארמן היה מורה וחסיד אומות העולם מגרמניה, שהציל יהודים בעת שירותו כמפקד על יחידה בצבא הנאצי שהוקצתה להסדיר חזרת החיילים לחופשה בבית מהחזית המזרחית ומוקמה בעיר ברנוביץ'.
ארמן נולד בשנת 1917 בעיירה ראונשטיין במחוז תורינגיה בגרמניה, למשפחה פרוטסטנטית.
הוא למד בבית ספר יסודי ולאחריו למד חקלאות בבית ספר מקצועי.
ארמן סיים את לימודיו כחקלאי מוסמך, בהצטיינות.
משם נסע לבראונשוויג להמשך לימודים ולתקופת הכשרה והתנסות בהוראה מקצועית.
בשנת 1940 נקטעו לימודיו והתנסותו, עם גיוסו לצבא.
בין השנים 1934–1935 היה חבר בנוער ההיטלראי, אך לא הצטרף כחבר המפלגה הנאצית (NSDAP).
בשנת 1940 הוצב הוגו ארמן, לשרת במשרד המנהלי לשבויי מלחמה בצרפת.
ב-1941 הועבר לשרת בוורשה ומשם בעיקר למינסק.
במהלך התקופה שהה מספר חודשים באשפוז בבית חולים.
בפברואר שנת 1942 ארמן הוצב בעיר ברנוביץ, כקצין משנה (Hauptfeldwebel) ומפקד יחידה שתפקידה היה להסדיר את חזרת החיילים לחופשת מולדת בחזרתם מהחזית המזרחית.
בעיר ברנוביץ' היה גטו, ולצידו הוקם מחנה עבודה בו הועסקו רוב הצעירים והצעירות היהודים מהגטו בעבודות שונות.
מתוקף תפקידו כמפקד היחידה להחזרת חיילים גרמנים מהחזית המזרחית לחופשת מולדת, הייתה לארמן שליטה בלעדית על שיבוץ מקומות הישיבה ברכבות לגרמניה.
בנוסף הייתה לו גישה כמעט לכל מתקן צבאי או משטרתי באזור, כולל בתי המלאכה שהעסיקו עובדי כפייה יהודיים, שהופעלו על ידי הס"ד.
הוא השתמש בסמכויותיו אלו כדי להעסיק במשרדו ובביתו עובדים יהודים.
בנוסף, ארמן איפשר ליהודים לבוא במגע עם תושבי המקום הפולנים והביילרוסים ולסחור עמם במזון בתמורה לבגדים שהיהודים הספיקו לקחת איתם לפני שנלקחו לגטו.
כשנודעו לארמן תאריכי האקציות שנועדו לשלוח את יהודי העיר להשמדה, הוא העביר את הידיעה למכריו היהודים והציע להם שלא לחזור לגטו בסיום יום העבודה, אלא להישאר במחנה העבודה.
ארמן הסתיר בביתו שישה יהודים בשתי האקציות.
לאחר האקציה השנייה ומאחר שנשארו כ־3000 יהודים בלבד בגטו והיה ברור לכולם שהגטו עומד להיות מחוסל בקרוב, עזר ארמן לקשר בין יהודים מהגטו לפרטיזנים הפולנים, והאיץ ביהודים לברוח מהמחנה.
הוא סיפק ליהודים עשרה רובים ותחמושת, וקישר אותם לאדוארד חצ'ה, (Edward Chacza) חסיד אומות העולם פולני, שהבריח אותם אל הפרטיזנים הפולנים.
לפי הערכות ארמן הציל באופן ישיר ועקיף 35–40 יהודים שעבדו תחתיו.
עד אמצע שנת 1944 ארמן שירת בברנוביץ', ולאחר מכן הופנה לחזית המערבית ללחום בצרפת, ושם נפצע.
לאחר המלחמה היה ארמן מורה ומנהל בבית ספר בעיירה דטר במחוז באד קיסינגן שבגרמניה.
הוא היה נשוי, ונולדו לו בן ובת.
שרה מנושביץ, מעובדי המטבח שהחביא וגיסה שבתאי שטרנפלד שמרו עם ארמן על קשר עד מותו.
ב-15 בספטמבר 1985 הוכר ארמן כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
ב-11 בספטמבר 1986 ארמן הגיע למוזיאון יד ושם לטקס נטיעת העץ על שמו בשדרת חסידי אומות העולם במוזיאון.
הוברטוס, נסיך פרוסיה , היה בנו של וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה.
הוברטוס נולד ב-30 בספטמבר 1909 בפוטסדאם, לוילהלם, נסיך הכתר של גרמניה ולצציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השלישי, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ואנסטסיה מיכאילובנה, הדוכסית הגדולה של רוסיה.
בשנת 1918 לאחר המהפכה הגרמנית גלה אביו להולנד, אולם הוברטוס נשאר עם אמו ואחיו בפוטסדאם, ולאחר מכן הם עברו לאחוזת המשפחה בשלזיה.
בשנת 1934 התגייס הוברטוס לוורמאכט, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-8. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נלחם במהלך המערכה בפולין כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-3, אולם בשנת 1940 נהרג אחיו הבכור וילהלם, נסיך פרוסיה במהלך המערכה על צרפת, ובהלוויתו השתתפו כ-50,000 איש, דבר שהבהיר לחברי המפלגה הנאצית שעדיין יש למלוכנים תומכים רבים בגרמניה.
בעקבות כך, היטלר הוציא צו שאוסר על נסיכים מבית הוהנצולרן לשרת בצבא, ובעקבות כך עבר הוברטוס שעבר קודם לכן קורס טיס לשרת כקצין תעופה בשלזיה, עד שסולק מהצבא לגמרי בשנת 1943.
לאחר תום המלחמה איבדה משפחתו את כל אחוזות המשפחה ממזרח לאודר, ובעקבות כך עבר הוברטוס לבידינגן, שם הקים יקב אירוח שהיה בניהולו.
בשנת 1950 היגר הוברטוס לדרום-מערב אפריקה יחד עם אחיו פרידריך, נסיך פרוסיה, והשתקע במארינטאל, שם היו למשפחתו אחוזות עוד מימי השליטה הגרמנית באזור, ותכנן להקים חוות צאן גדולה.
אולם, ב-8 באפריל אותה שנה מת הוברטוס במפתיע בווינדהוק, כתוצאה מדלקת התוספתן, ולאחר הלווייה גדולה בווינדהוק, הוא נקבר בבית הקברות המשפחתי בטירת הוהנצולרן.
ב-29 בדצמבר 1941 התחתן הוברטוס עם הברונית מריה פון הומבולדט-דאכרודן, אולם הוא התגרש ממנה בתחילת 1943.
ב-5 ביוני 1943 התחתן הוברטוס בשנית עם מגדלנה, נסיכת רויס-קסטריץ, בתם של היינריך העשרים ושישה, נסיך רויס-קסטריץ והרמינה, נסיכת שנבורג-ואלדנבורג, ממנה נולדו לו שתי בנות:
אנסטסיה, נסיכת פרוסיה (נולדה ב-1934), התחתנה עם אלויס קונסטנטין, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג
הוּגוֹ בֶּטָאוּאֶר, בשמו המלא הוגו מקסימיליאן בטאואר היה סופר, תסריטאי ועיתונאי יהודי-אוסטרי.
רבים מספריו היו רבי מכר בזמנו וחלקם עובדו לסרטים – כמו "הרחוב ללא שמחה" (Die freudlose Gasse) בבימוי (1925) על עולם הזנות, ו"העיר ללא יהודים" (Die Stadt ohne Juden) (1924) בבימוי , סאטירה נגד האנטישמיות.
בטאואר נרצח על ידי קיצוני ימני, בגלל התנגדותו לאנטישמיות.
בטאואר נולד בשנת 1872 בעיר באדן שבאוסטריה (אז במסגרת ציסלייטניה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית) כבנם הצעיר של הברוקר ארנולד (סמואל אהרן) בטאואר מלבוב (למברג) ושל אנה לבית וקר.
לבטאואר שתי אחיות גדולות ממנו - הרמינה (מיכי) ומתילדה.
בשנים 1887–1888 יחד עם קרל קראוס, לימים סופר בעצמו ומבקר ספרות, למד בכיתה ד' בגימנסיה ע"ש פרנץ יוזף בשטובנבאסטיי בווינה.
קרואס הפך למבקרו החריף ביותר לכל אורך חייו.
בגיל 16 ברח בטאואר מהבית והפליג לאלכסנדריה במצרים, משם הוחזר הביתה על ידי הקונסול האוסטרי.
בשנת 1890 המיר דתו היהודית בנצרות האוונגלית (לותרנית)
ובאותה שנה הצטרף ליחידה קיסרית ל לשנת התנדבות.
שאיפה זו הייתה אחת הסיבות לרצון להתנצר והבחירה בלותרניזם מוסברת על ידי הנגישות הגדולה יותר של דת זו כלפי המועמדים היהודים להתנצרות.
לאחר ששירת חמישה חדשים במחוז טירול עזב בטאואר את הצבא בגלל קשיים ביחסיו עם המפקדים.
יחד עם אמו עבר לגור בציריך ובשנת 1896 בגיל 24 ירש נכסים משמעותיים מאביו.
בציריך התחתן עם אהבת נעוריו, אולגה שטיינר, ואחרי מות אמו, היגר עימה לארצות הברית.
בעת חציית האוקיינוס, תוך כדי ספקולציה אומללה איבד בטאואר את כל כספיו.
יחד עם אולגה נשאר בניו יורק עד שנת 1899. היא הופיעה שם כשחקנית.
אף על פי שקיבל את האזרחות האמריקאית לא הצליח למצוא עבודה.
הזוג נסע לברלין, בה נולד בנם הלמוט (היינריך גוסטב הלמוט).
בברלין עבד בטאואר כעיתונאי והתפרסם בחשיפתן של מספר שערוריות.
אחת מהן, שימשה לו השראה לספר שכתב ,"בובי", משנת 1921, שבו סיפר על חוטף ילדים עשיר וכוחני.
בשנת 1901 אחרי התאבדות מנהל העיתון "ברלינר הופתיאטר" שנאשם בשחיתות, גורש בטאואר מפרוסיה, ועבר למינכן בה עבד בתיאטרון הקברט "אחד עשר התליינים" ("Die Elf Scharfrichter") .
בסתיו 1901 הוא נסע להמבורג, שם התמנה למנהל המגזין המקצועי "Küche und Keller" ("מטבח ומרתף").
מיד בתום המלחמה עבד בטאואר ככתב עבור כמה עיתונים מניו יורק ויזם בניו יורק תוכנית סיוע לתושבי וינה.
אחרי שנת 1920 התחיל לחבר מספר רב של רומנים, בקצב של ארבעה-חמישה בשנה.
התמחה בבלשים עם מסר חברתי שהפכו לפופולריים מאוד.
הוצאתם לאור בחו"ל, בברלין וניו יורק הוסיפה ליוקרתם.
חזרתו לארצות הברית ופעילותו בימי מלחמת העולם
אחרי גירושיו מאשתו הראשונה, הכיר בטאואר בהמבורג את הלנה מילר, שהייתה אז בת 16.
בשנת 1904 הם נסעו לאמריקה והתחתנו על סיפון האונייה.
באותה שנה נולד בנם רג'ינלד פארקר בטאואר.
בניו יורק חזר בטאואר לעבוד כעיתונאי והתחיל לחבר רומנים בסדרות פרקים שפורסמו בעיתונים.
ב-1910 חזר לווינה והועסק על ידי העיתון נויה פרייה פרסה.
כשבתחילת מלחמת העולם הראשונה ביקש להתגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בקשתו נדחתה בגלל אזרחותו האמריקאית.
ב-1918 אחרי שהיה מעורב בקטטה עם עובד דפוס בעל הפרעה שכלית פוטר בטאואר מהעיתון.
הרומן המפורסם ביותר של בטאואר היה Die Stadt ohne Juden (סרט קולנוע: העיר ללא יהודים) משנת 1922, סאטירה נגד האנטישמיות שגאתה אז במרכז אירופה.
בספר, פוליטיקאי דמיוני הורה על גירושם של כל יהודי וינה.
בתמונות מעוררות אימה שהתבררו ככמעט נבואיות, החליטה אוסטריה לשאול מהארצות השכנות שלושים רכבות להובלת בקר על מנת לבצע את הגירוש למזרח של היהודים ומטלטליהם.
בספר מוצגים אזרחי וינה כחוגגים את הגירוש, אולם הרגשות השתנו אחרי שהתיאטראות, חנויות הכל בו, בתי המלון ועירות הקיט התמוטטו.
הכלכלה נפגעה במידה כזאת שקמה תנועה עממית שדרשה את החזרת היהודים.
בינתיים בהיעדרם של היהודים המפלגה האנטישמית פשטה את הרגל.
הגירוש בסופו של דבר בוטל והיהודים התקבלו חגיגית בחזרה לווינה.
הסוף האופטימי והנאיבי של הספר לא תאם כלל למציאות בבוא הימים.
עם זאת באותה תקופה נמכר הספר "העיר ללא יהודים" ב-250,000 עותקים בשנה הראשונה.
הוא היה לספר המדובר ביותר של בטאואר, ורכש לו מעריצים ואויבים כאחד.
אוהדי התנועות הנאציות תקפו אותו ואת יצירותיו והוקיעו אותו כ"משורר האדום" ו"משחית הנוער".
בנוסף הקים בטאואר שבועון בשם Bettauers Wochenschrift (השבועון של בטאואר) שעורר פולמוסים רבים בגלל תכניו השמאליים והפרובוקטיביים
יחד עם רודולף אולדן הקים ב-1924 מיזם תקשורתי נוסף אך קצר ימים, השבועון " Er und Sie.
עיתון זה נסגר אחרי חמישה גליונות בלבד.
הכתיבה הביאה לבטאואר תגמולים רבים על זכויותיו כיוצר אחרי שספריו שימשו בסיס לעיבודים לבמה ולקולנוע.
בשנת 1925 פאבסט ביים גרסה קולנועית לרומן שלו "Die freudlose Gasse" (הרחוב ללא שמחה) שבו עשתה גרטה גרבו את הופעת הבכורה שלה בסרט בינלאומי.
ב-1924 הבמאי הנס קרל ברלסאואר והשחקנים הנס מוזר ופרדיננד מיירהופר התפרסמו גם הם לראשונה הודות לסרט לפי יצירה של בטאואר, הפעם "העיר ללא יהודים".
בגלל גישתו כ"עיתונאי חוקר" ועמדתו למען פתיחות ושחרור מיני, עמד בטאואר תכופות במוקד של מחלוקות ציבוריות.
הותקף כ"סופר שפכים" (Asphaltliterat), עיתונו נתבע בגין השחתת המוסר הציבורי.
על רקע זה קיבל איומים פומביים והיו שקראו לרציחתו.
לבסוף הוא יצא זכאי במשפט ובעקבות זאת עלתה תפוצת המגזין השבועי שלו ל-60,000, הגדולה ביותר מבין כל השבועונים המקומיים.
במרץ 1925 נשקלה הגדלה נוספת בתפוצה.
פרט לכינויים שהודבקו לו, בשנת 1925 היה בטאואר יעד לסדרת מאמרים מאת חבר במפלגה הנאצית שקראו ל"עשיית מעשה רדיקלי של עזרה עצמית" ול"עשיית דין על ידי לינץ' נגד מזהמי עמנו".
ב-10 במרץ 1925 טכנאי שיניים בשם אוטו רותשטוק ירה בבטאואר מספר פעמים.
בטאואר נלקח לבית החולים עם פצעים חמורים ונפטר שם ב-26 במרץ 1925.
עוד לפני שהוא מת, פרצו ויכוחים סוערים עד כדי אלימות במועצת העיר וינה בנוגע למניעי המתנקש.
רותשטוק עצמו המשיך לטעון כי מחה נגד חוסר המוסריות של סופר שהתפרסם בעיקר בזכות התיאורים המיניים המפורשים שבספריו.
הסתבר בהמשך שרותשטוק היה בעבר חבר במפלגה הנציונל-סוציאליסטית אותה עזב במרץ אותה שנה.
הוא נתמך על ידי סנגורים ואוהדים בעלי קשרים הדוקים עם הנאצים.
מקובל לחשוב שגם להגחכת האנטישמיות כפי שבאה לידי ביטוי בספר ובסרט "העיר ללא יהודים" היה מקום במניעים לרציחתו של בטאואר.
בית המשפט הורה על אשפוזו של רותשטוק בבית חולים פסיכיאטרי ממנו השתחרר אחרי 18 חדשים.
גופתו של הוגו בטאואר נשרפה והובאה לקבורה במשרפת זימרינג בווינה.
Die blaue Liebe (יחד עם קלמנס וייס-קלווה, 1924
עיר בלי יהודים - רומן על היום שאחרי מחר בתרגום חנן אלשטיין, ההוצאה אפרסמון ספרים בע"מ, מרץ 2023
הוברטוס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה הוא ראש בית סקסוניה-קובורג-גותה והטוען לתואר דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
הוא נינו של קרל אדוארד, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה האחרון.
הוברטוס נולד ב-16 בספטמבר 1975 בהמבורג, והוא בנם הבכור של אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה וקארין דאבלשטיין, בתם של אדולף וילהלם מרטין דאבלשטיין ואירמה מריה מרגרטה קאלזן.
הוא למד משפטים באוניברסיטת וירצבורג מ-1997 עד 1999, ולאחר מכן הוא למד בבית הספר לכלכלה של לונדון משנת 1999 עד 2000 ובאוניברסיטת מינכן משנת 2000 עד 2003.
הוברטוס עבד כעורך דין בבנק בניו יורק המתמחה בניהול נכסים.
בתחילת 2012 הוא חזר מניו יורק לקובורג, שם הוא חבר במועצת המנהלים המשפחתית - "Stiftung der Herzog von Sachsen-Coburg und Gotha'schen Familie".
באפריל 2025, לאחר פטירת אביו אנדראס, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה, ירש הוברטוס את ראשות הבית ואת הטענה לכתר הדוכסות.
ב-21 במאי 2009 התחתן הוברטוס עם יועצת ההשקעות האמריקנית קלי ז'אן רונדסבדט,
קתרינה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (נולדה ב-30 באפריל 2014), סנדקיה הם: ויקטוריה, נסיכת שוודיה, ארנסט אוגוסט, נסיך הנובר, הנסיכה אליזבת, דוכסית בבוואריה, קתרינה, רוזנת פאבר-קסטל וקונסטנטין אסן, נסיך בולגריה.
פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (נולד ב-15 ביולי 2015), סנדקיו הם: פיליפ, מלך הבלגים, הרוזנת אלכסנדרה פון שנבורן, ברנהרד, נסיך הכתר של באדן, הנסיך קרל פון ורדה וקרינה אקסלסון.
מדלן, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (נולדה ב-22 בפברואר 2017), סנדקיה הם: גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה, אנה, נסיכת בוואריה, מריה לואיזה, נסיכת בולגריה, אלכסנדרה, נסיכת קוהארי, הרוזנת קלמנסה פון דר שולנבורג, הרוזן בנדיקט פון אבנספרג אונד טראון.
הוגו איגנוטוש (במקור פייגלסברג, בהונגרית: Ignotus Hugó; פשט, 17 בנובמבר 1869 – בודפשט, 3 באוגוסט 1949) היה משורר, סופר ועיתונאי הונגרי-יהודי.
הדמות הדומיננטית ביותר בהיסטוריה של הביקורת הספרותית ההונגרית.
במשך 22 השנים הראשונות מהיווסדו היה העורך הראשי של כתב העת הספרותי החשוב ניוגט (מערב).
הוא היה אחת הדמויות הבולטות בשירה ההונגרית.
איגנוטוש היה המארגן של הספרות ההונגרית המודרנית.
היה לו תפקיד מכריע בהבאת הספרות ההונגרית לסטנדרטים בינלאומיים באמצעות כותבי ועורכי דור הזהב של כתב העת הספרותי ניוגט.
L'art pour l'art מגדיר את האמנות שלו, הוא התייצב בעקשנות מול השמרנות, ותמך בקידמה.
"איגנוטוש" היה במקור השם הספרותי הבדוי שלו, אך בשנת 1907 שינה את שמו באופן חוקי על לשם הוגו איגנוטוש-פייגלסברג ובהמשך רק הוגו איגנוטוש.
הוא המשיך לחתום על כתביו בשפה ההונגרית כ"איגנוטוש" ועל כתביו בשפה הגרמנית כ"הוגו איגנוטוש".
פירוש המילה איגנוטוס בלטינית הוא "לא ידוע".
בנו היה העיתונאי, פובליציסט ומתרגם פאל איגנוטוש.
אביו לאו פייגלסברג, היה העורך הראשי וכותב מאמרי המערכת של העיתון פסטר לויד, ואמו הייתה קטלין שנברגר.
איגנוטוש נולד אל תוך הזהות הכפולה של דוברי שתי השפות גרמנית-הונגרית, וגם לתוך הזהות הכפולה הונגרית-יהודית, שאפיינה אינטלקטואלים יהודיים מתבוללים בפשט ולאחר מכן בבודפשט סביב תחילת המאה ה-20. אביו היה שייך למעמד האינטלקטואלי היהודי-הונגרי הראשון במעלה.
נוכחותם של אינטלקטואלים יהודים בפשט הייתה משמעותית גם בכלכלה ההונגרית.
איגנוטוש מעולם לא שכח את מוצאו.
אחיו ויקטור פייגלסברג (1958-1875), סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט ועבד כעורך דין.
אחותו אמה פייגלסברג (בערך 1944-1871) הייתה מורה לגרמנית.
שניהם שינו את שמם לוֵוגְהֵאִי.
הוגו איגנוטוש סיים אף הוא לימודי משפטים בבודפשט והפך לעיתונאי.
משנת 1891 ואילך עבד בכתב העת הספרותי הֵט (שבוע), ופרסם בעיתון זה כבר בשנות לימודיו באוניברסיטה.
בשנת 1893 החלה בעיתון הט תחרות מתכונים שהביאה את מיטב המתכונים שהגישו הקוראים ופורסמו בשם "ספר הבישול של אמה".
כספר בישול של ממש פורסמו המתכונים בשם "ספר הבישול של הט" שיצא לאור לראשונה בשנת 1902. היו לו שתי מהדורות נוספות: האחרונה פורסמה בשנת 1908, שנת הקמת כתב העת ניוגט.
ב-2 ביולי 1900 הוא נשא לאישה את ינקה שטיינברגר, בתם של יאקאב שטיינברגר ויוליה קליין.
הנישואים הסתיימו בגירושים בשנת 1914.
משנת 1902 ואילך הוא עבד בעיתון מאדיאר הירלפ (חדשות הונגריות) והיה כתב העיתון בגרמניה, בטורקיה, בבלקן ובארצות הברית.
הוא היה בקיא היטב בכמה שפות והסתדר היטב בכל הארצות האלה.
חוויותיו מחו"ל השפיעו רבות על השקפותיו על הונגריה.
הוא הצטרף לבונים החופשיים בשנת 1906, שם נבחר עד מהרה לתפקידי מנהיגות שונים.
בשנת 1906 היה ממקימי כתב העת "סֶרְָדָה" (יום רביעי) ממש כמו הניוגט בשנת 1908. בשנים 1908–1929 היה העורך הראשי של כתב עת ספרותי חשוב זה.
הוא היה הראשון שהבין את מקוריותו של המשורר אנדרה אדי (1906) ואת ערך יצירתו של מיהאי באביץ' (1908).
הוא התלהב מכתבי הסופר ז'יגמונד מוריץ.
בשנת 1916 התחתן עם אליס שומלו (כינויה היה לילי בחיים הציבוריים), בתם של יאקאב שפיצר וקלרה אַבֶּלֶס, בבודפשט ב־9 באפריל, אך גם נישואים אלה הסתיימו בשנת 1929. בשנת 1919, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היגר לווינה מפני מהפכת הנגד ורדיפות הימין הקיצוני הלאומני.
לאחר מכן עבד כעיתונאי באוסטריה.
בשנת 1926 הפנה לראשונה את תשומת הלב למשורר הצעיר אטילה יוז'ף.
לאחר מותו של ארנו אושבאט (1929) הוסר שמו מכתב העת ניוגט; אז הוא התחיל בוויכוח ממושך ואישי עם מיהאי באביץ.
בשנת 1929 התחתן בפעם השלישית, עם לילי ברני, בתם של דוד ברני ויוליאנה קראוס.
ב־3 באפריל 1934 המיר את יהדותו לקתוליות, אך המשיך להחשב כיהודי.
לכן בשנת 1938 נמלט לאמריקה בגלל החוקים האנטי-יהודיים (החוק היהודי הראשון השני והשלישי).
בשנת 1944 קיבל פרס ספרות מ"האקדמיה האמריקאית למדעים והמכון הלאומי לאמנויות ולמכתבים" (American Academy and the National Institute of Arts and Letters).
הוא שב להונגריה בשנת 1948 כחולה אנוש.
לאחר מותו של פאל דיולאי (היסטוריון ספרותי), מילא את תפקיד "המנהיג הספרותי" בהונגריה.
הליריקה הייתה הקרובה ביותר לאיגנוטוש, אך נותר רק קומץ משיריו.
הוא הרגיש שהכישרון הפיוטי שלו הוא מדרגה שנייה לעומת כותבי השירה בתור הזהב של ניוגט.
כמשורר, הוא השתתק במהירות, ורק שני כרכים של שיריו פורסמו.
שירתו היא כמעט אך ורק שירת אהבה.
המוטיבים של פסוקיו נשלטים על ידי תמונות מחיי היומיום.
הוא עבד כעיתונאי עבור ההט (שבוע), מאדיאר הירלפ (חדשות הונגריות), ניוגט (מערב), כתב בעיתונים ההונגריים, לאחר ההגירה/מנוסה שלו.
נדבך קבוע בפובליציסטיקה של איגנוטוש היה ההגנה על המערכת הדואליסטית - עם גישה ביקורתית.
איגנוטוש הוא מספר מעולה ואדריכל בניית מיתוסים ונרטיבים בעיתונות.
במאמרו על מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, הוא שיבח והילל את השליט המנוח, הוא האמין שלהונגריה לא היה מלך לאומי יותר טוב מאשר פרנץ יוזף מאז מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
בשנת השלום האחרונה לפני מלחמת העולם הראשונה הוא כתב מאמרים פוליטיים עם כוח נבואי בניוגט, כנביא, הוא התחנן למען העם, ניתח את מצבה הנואש של המדינה, הכה בשוט והיה מודאג מהגורל של ארצו.
בכתביו ובחזיונות על המלחמה הוא חזה את הונגריה גדועת האזורים שאכן איבדה לאחר מלחמת העולם הראשונה ואת גלישת המדינה מזרחה במקום מערבה.
איגנוטוש קיים קשר ידידותי ומשפחתי עם ראש הממשלה דיולה אנדרשי ג'וניור (רוזן, ראש הממשלה הראשון של הונגריה אחרי הקמת המונרכיה האוסטרו-הונגרית).
רעיונותיו של שר המונרכיה "המשותף" הגיעו לעם באמצעות מאמריו של איגנוטוש.
עם זאת, איגנוטוש מעולם לא הזדהה לחלוטין עם דעותיו של אנדרשי והוא לא הצליח לעבוד עם אישטוואן טיסה בכלל (שהיה אף הוא רוזן וראש ממשלה פעמיים).
איגנוטוש תמיד היה מוכן לייסד מגזינים.
הוא הצליח לשכנע את הברון לאיוש הטווני, היסטוריון ספרותי ידוע לממן פתיחת מגזין ספרותי חדש, ניוגט, ואת ארנה אושבאט, העורך הספרותי הטוב ביותר באותה תקופה להצטרף אף הוא.
המהדורה הראשונה של ניוגט יצאה לאור בתחילת ינואר 1908, לפי התוכנית של איגנוטוש ועם מאמר המערכת שלו.
בסערת כתיבה גדולה במאמר זה הוא ביטא את רגשותיו לגבי הקונפליקט והיחסים בין המזרח לבין המערב ועל הדילמה של עמים קטנים.
"השמש והאנושות וההיסטוריה עוברים ממזרח למערב." ערכו של איגנוטוש הומחש היטב בציטוט הבא מאת מיקשה פנייה (יהודי, עורך מייסד בניוגט וחבר בית הנבחרים ההונגרי) : "הניוגט לא היה ניוגט ללא אנדרה אדי, ובקושי היה ללא איגנוטוש." בין השנים 1918-1908 ו-1928-1919 הוא היה האידאולוג החשוב ביותר של כתב העת ניוגט.
החוט שהנחה את עבודתו של איגנוטוש היה חופש המחשבה המוחלט, שבגללו הואשם על ידי רבים שאינו פטריוט ודוגל בחוסר לאומיות ובחוסר נאמנות הונגרית.
L'art pour l'art מגדיר את אמנותו, בניגוד לשמרנות היה חסיד הקידמה, עם חרב ביקורתית חדה ונלחם נגד הנחשלות והשמרנות.
המדד היה מבחינתו ביצוע אסתטי, שלמות אומנותית.
לדעתו המשורר אנדרה אדי היה המדד, והיה צריך למדוד הכול לפיו.
איגנוטוש כתב גם ביקורות תיאטרון והביקורות שלו סיפקו מידע חשוב לקהל.
הוא היה הראשון שהזכיר את הבמאים בשמם.
בביקורתו, שהייתה בנויה בקפידה ומנוסחת בצורה אמנותית גם על הפוליטיקה.
הוא נלחם נגד הריאקציה של האצולה, אך מעולם לא חרג מגבולות הליברליזם הבורגני.
איגנוטוש הוא אחת הדמויות הגדולות ביותר בתולדות הביקורת הספרותית ההונגרית והשפעתו על ארגון הספרות ההונגרית כמעט ולא ניתנת למדידה.
הדורות שבאו אחריו שכחו זאת מהר מאוד, אף שבמשך כמעט שלושה עשורים הוא היה מבקר לוחמני של הספרות ההונגרית המודרנית.
הוא ביסס ביקורת מונעת-חוויה, אינטואיטיבית בשם אימפרסיוניזם, שהכריזה על חופש אמנותי מוחלט.
לרוע המזל, אין תיעוד לעיתונאות העשירה שלו ולא נכתבה עליו ביוגרפיה מפורטת.
ספר הבישול של העיתון "הט".
נאסף מהמתכונים שהתקבלו ונערך על ידי "הגברת אמה" בתחרות ה"הט" ; שבוע 1902
מניפה ושפת פרחים השלמים ביותר ; Pannonia Ny., Komárom, 1905
הערות ותווים במהלך הקריאה ; Franklin, Bp., 1906
ניסויים מאמרים ותמונות ; West, Bp., 1910
מהסיפורים הקצרים של איגנוטוש (1918)
תוך כדי קריאת מאמרים חדשים בעיתון סביב 1913 ו-1921 ; פישר, וינה 1922
שירים, סיפורים קצרים ; לערוך, לערוך, לערוך Aladár Komlós; בדיוני, עמ ', 1969
חיקוי נשי לשחרור נשי ; לחבר, לכתוב, להקליט פיטר קרדוס; Seeder, Bp., 1985 (עיתון הונגרי)
מבחר מכתבי איגנוטוס בנושא פסיכואנליזה ; קומפילציה, הערה, הקדמה, מילת המפתח György Péter Hárs; עבר ועתיד, עמ ', 2010 (Nepeś.
הוגו איילה (בספרדית: Hugo Ayala Castro; נולד ב-31 במרץ 1987) הוא כדורגלן עבר מקסיקני, ששיחק בעמדת הבלם.
איילה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מורליה, ובגיל 15 הצטרף לאטלס.
בשנת , איילה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד גוודלחרה בו הפסידה קבוצתו 1–3.
בשנת , איילה חתם בטיגרס.
לזכותו של איילה, 5 אליפויות, 3 גביע אלוף האלופים, גביע המדינה אחד וגביע אליפות אחד עם טיגרס.
בצעירותו, איילה שיחק בנבחרת הנוער של מקסיקו.
ב-11 במרץ 2009, איילה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו בניצחון 1–5 נגד .
ב-31 בינואר 2018, כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–3 נגד .
איילה השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2015, גביע הזהב בכדורגל 2017 ומונדיאל 2018.
ליגת העל המקסיקנית: אפרטורה , אפרטורה , אפרטורה , אפרטורה , קלאסורה
בלם העונה בליגת העל המקסיקנית: אפרטורה
נבחרי העונה בליגת העל המקסיקנית: אפרטורה , אפרטורה , קלאסורה
הוגו באר היה צייר נוף מוראבי-גרמני.
לאחר שלמד בגימנסיה גרמנית, למד אריגה בבית ספר מקומי לאומנויות בין השנים 1889–1892. מאוחר יותר הצליח להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם למד אצל צייר הנוף, רודולף ריבארז ובאקדמיה לאמנויות, במינכן, שם היו המדריכים העיקריים שלו גבריאל פון האקל והיינריך קניר.
בשנת 1903 הוא התחתן עם בתו של מנהל מפעל כובעים והציג את תערוכתו הראשונה בווינה, שם השתתף בתערוכה שהקימה קבוצת ציירים שהיה חבר בה.
בשנה שלאחר מכן ערך תערוכת יחיד באולומוץ, ליד מקום הולדתו.
לאחר שהתיישב מחדש שם, הכיר את בוהומיר ירונייק, חבר ב"אגודת האמנים המורביים" שאפשר לו להציג עם אותו ארגון.
בשנת 1907 הוא היה אחד החברים המייסדים של איגוד המוזיאונים המקומי.
הוא הציג גם בברנו עם "האגודה לאמנות מורביה", המקבילה הגרמנית.
בשלב זה הוא היה בהשפעתו של גוסטב קלימט והיה קשור ל.
מאוחר יותר עזר בהקמת "אגודת אמנים הגרמניים-המורביים" בברנו והפך לסגן יו"ר שלה.
היו"ר היה הוגו שרלמונט, אך באר ארגן את כל פעילויות הקבוצה.
בשנת 1910 נסע רבות ברחבי גרמניה, בלגיה והולנד.
הוא נפטר בפתאומיות בשנת 1912, בזמן שעבד על חוזה לליטוגרפיות, במינכן.
הוֹג'יצָ'ה (ביפנית: ほうじ茶, "תה מטוגן") הוא סוג של תה ירוק, המיוצר ביפן.
להכנתו משמשים בדרך-כלל עלי תה מהסוג הפשוט - באנצ'ה (לעיתים סנצ'ה או קוקיצ'ה), אשר מטוגן בכלי פורצלן בטמפרטורה של 200 מעלות צלזיוס.
הטיגון גורם לתה להפוך לחום ומעניק לו ריח וטעם אופיינים.
הודות לטיפול התרמי תכולת הקפאין בתה זה נמוכה וניתן לשתות אותו גם לפני השינה.
הדעה הרווחת היא שההוג'יצ'ה הומצא בשנות העשרים של המאה ה-20 על ידי סוחר מקיוטו, שלא ידע מה לעשות עם מלאי תה הבאנצ'ה שנשאר במחסן, והחליט לטגן אותו.
ככלל, ביפן ההוג'יצ'ה אינו זוכה להערכה רבה ומשמש לעיתים רחוקות ביותר בטקס התה היפני.
היום מיוצרים גלידה ובירה בטעם באנצ'ה.
להכנת הוג'יצ'ה מוסיפים לעלים מים רותחים ומחכים כ -20 שניות.
הוגו אקיטיקה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ליברפול מהפרמייר ליג ובנבחרת צרפת.
אקיטיקה גדל במחלקת הנוער של סטאד ריימס.
ב-12 ביולי 2020 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-17 באוקטובר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 3-1 ללוריאן במסגרת הליגה לעונת 2020/2021. בסך הכל ערך שתי הופעות ליגה בעונה זו.
ב-29 בינואר 2021 הושאל אקיטיקה לויילה בולקלוב מליגת העל הדנית עד לתום עונת .
הוא ערך 11 הופעות ליגה במשך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שלושה שערים.
בעונת 2021/2022 חזר אקיטיקה לסטאד ריימס.
הוא ערך 24 הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-16 ביולי 2022 הושאל אקיטיקה למשך עונה אחת לפריז סן-ז'רמן מליגת העל הצרפתית.
בהמשך אקיטיקה נרכש על ידי פריז סן ז'רמן בסכום של כ-35 מיליון אירו, אך לא התאקלם בקבוצה.
בפברואר 2024 הושאל אקיטיקה מפריז סן ז'רמן לאיינטרכט פרנקפורט עד לתום עונת 2023/24 עם אופציית רכישה.
האופציה מומשה תמורת 16.5 מיליון אירו, ואקיטיקה הפך לשחקן איינטרכט פרנקפורט.
ב-23 ביולי 2025 חתם אקיטיקה בליברפול.
גם בהופעת הבכורה בפרמייר ליג ב-15 באוגוסט כבש שער בכורה, בניצחון 2-4 על בורנמות'.
ב-3 בספטמבר 2025 ערך הופעת בכורה בנבחרת צרפת, בניצחונה 2-0 על אוקראינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
הוברטוס הייל הוא פוליטיקאי גרמני מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) המכהן כשר הפדרלי של העבודה והרווחה בקבינט הרביעי של הקנצלרית אנגלה מרקל ובקבינט הראשון של הקנצלר אולף שולץ מאז 14 במרץ 2018.
בשנים 2005–2009 כיהן הייל כמזכיר הכללי של ה-SPD.
הוא התפטר בעקבות הפסד המפלגה בבחירות ב-2009. אנדריאה נאלס ירשה את מקומו.
הוא חזר לתפקיד לכחצי שנה, בין יוני לדצמבר 2017. כיום הייל משמש כיו"ר ה-SPD בבראונשווייג.
הייל נולד בהילדסהיים בשנת 1972 כבן למורה.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1992 בגימנסיה אם זילברקמפ בפינה, הייל גויס לשירות האזרחי האלטרנטיבי "(Zivildienst").
בשנת 1995 החל את לימודיו במדעי המדינה וסוציולוגיה באוניברסיטת פוטסדאם.
הייל הצטרף ל-SPD ב-1988 והיה פעיל באדפים הסוציאליסטיים במפלגה.
בשנים 1995–1998 היה עוזר פרלמנטרי של שניים מחברי הבונדסטאג.
הייל נבחר לבונדסטאג בבחירות ב-1998. כשמפלגתו הובילה את הממשלה בשנים 1998–2005 (תחת הקאנצלר גרהרד שרדר) הייל היה חבר בוועדה לענייני כלכלה.
בנוסף על כך, היה ממובילי הסיעה בבונדסטאג.
בנובמבר 2005 הייל האנונימי נבחר למזכיר הכללי החדש של ה-SPD, עם 61.2% מהקולות.
בתקופה זו היה ממובילי תהליך עדכון וכתיבת מצע המפלגה.
התפטר מהתפקיד ב-2009. בשנים 2009–2017 כיהן הייל כסגן יושב ראש סיעת ה-SPD.
ה-SPD הצטרפו לקבינט הרביעי של מרקל לאחר בחירות 2017. בעקבות כך, הייל מונה לתפקיד שר העבודה.
הייל פיקח על חיזוק זכויות העובדים שכללו אכיפת מתן ביטוח לעובדים על ידי המעסיק והעלאת הפנסיה הבסיסית לעובדים בעלי הכנסה נמוכה.
הוא גם דאג לזכותם של העובדים לעבוד מהבית תוך כדי התפרצותה של מגפת הקורונה בגרמניה.
בוועידה לאומית של ה-SPD ב-2019, הייל נבחר כאחד מחמשת הסגנים של יושבי ראש המפלגה.
לקראת בחירות 2021, הייל נבחר להוביל את קמפיין ה-SPD בסקסוניה התחתונה.
לאחר הבחירות, ההקנצלר החדש אולף שולץ הודיע כי הייל יישאר שר העבודה בקבינט החדש.
זמן קצר לאחר מכן, הייל ביצע את החלטת הממשלה החדשה להעלות את שכר המינימום השעתי ל-12 אירו מאוקטובר 2022 ואילך.
הוא גם האיץ את הנפקת אישורי ואשרות העבודה לכמה אלפי עובדי שדות תעופה זרים (בעיקר טורקים).
זאת על מנת להקל על המחסור בכוח אדם במגזר התיירות לאחר מגפת הקורונה.
הייל נשוי לעורכת הדין סולוויג אורלובסקי מאז 2005. לזוג שני ילדים, בן שנולד ב-2012 ובת שנולדה ב-2014. אחיו, גיאורג הייל הוא עיתונאי בשידור הציבורי.
הוגו יצחק בּוּלִי (וגם די-בּוּלִי, בסרבית: Хуго Исак Були; 14 בדצמבר 1875, בלגרד, נסיכות סרביה–אוקטובר 1941, מחנה הריכוז טופובסקה שופה) היה סוחר ואיש ציבור יהודי, בן יהדות בלגרד, אשר נחשב למייסד ענף הכדורגל בסרביה .
הוגו בולי נולד בבלגרד לידידיה בולי, בנקאי ופילנתרופ שכיהן כנשיא הקהילה הספרדית בבלגרד, ולמרקושה-מרקדה בולי, אשת ציבור בת הקהילה.
הוא רכש השכלה תיכונית בעירו, ובהמשך יצא ללימודים אקדמיים בברלין והתוודע אל משחק הכדורגל שצבר פופולריות בקיסרות הגרמנית.
לקראת סיום לימודיו, כאשר שב לבלגרד הביא עמו כדור כדורגל במטרה לעניין בני נוער במשחק.
הוא הצטרף למועדון הספורט "סוקו" , וב-12 במאי 1896 ייסד בו את מחלקת הכדורגל.
ב-14 במאי ארגן את משחק הכדורגל הראשון בסרביה, אשר נערך סמוך למגדל נבוישה בבלגרד ובו גם השתתף, ומועד זה נחשב לתאריך ייסוד ענף הכדורגל במדינה.
שלוש שנים מאוחר יותר הציע בולי להקים את המועדון הראשון למשחקי כדור בסרביה, ובהמשך במימונו הוקם מגרש הכדורגל הראשון בסרביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר הפלישה ליוגוסלביה והכרעת הממלכה, החלו רדיפות היהודים, ובמרכזם רדיפת יהודי בלגרד.
הוגו בולי נשלח לעבודות כפייה ובהמשך באוקטובר 1941 נורה למוות במחנה הריכוז טופובסקה שופה.
התאריך המדויק באוקטובר בו נרצח אינו ידוע.
נישואיו הראשונים היו לילנה לבית לוי (1883–1936) וב-1904 נולד לזוג בן בשם ידידיה-אדי.
נישואיו השניים היו לפולה-פאולה בולי לבית רכניצר ילידת ביחאץ', אשר שרדה את השואה עלתה לישראל והתגוררה בנתניה.
ב-2021, ביום השנה ה-125 לייסוד ענף הכדורגל בסרביה, נחנכה בבלגרד אנדרטה לזכרו של הוגו בולי ולציון המשחק ההיסטורי.
הוגו אונטרברג (בהונגרית: Unterberg Hugó; 3 ביולי 1877, בודפשט – לאחר 1947, אובודה) היה אורולוג יהודי-הונגרי, מנתח, פרופסור באוניברסיטה (חיצוני, לא חלק מהסגל), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
אחיו ינה אונטרברג היה גם הוא רופא.
הוגו אוטנברג נולד במשפחה יהודית, בנם של ד"ר אדולף אונטרברג (1846–1919) רופא בבירת הונגריה, ושל אאוגניה וייל.
(1852–1944) הוא קיבל את תואר דוקטור לרפואה באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ב-1899 בגיל 22. ב-1916 מונה לפרופסור חיצוני באוניברסיטה.
הוא היה הרופא הראשי והמנהל הכללי של בית החולים Charité בבודפשט.
מה שידוע עליו אחרי השואה שב-1947 עבר לפריז.
אשתו השנייה, ד"ר רוז'ה פהר הייתה רופאה, בתם של דויד פהר ושל ברטה לוי.
על טיפול בהיצרות השופכה (בודפשט, 1906)
נתונים עדכניים יותר על השוואה של תפקוד הכליות (בודפשט עיתון רפואי, 1909)
נתונים לביולוגיה של גונוקוק (שבועון רפואי, 1915)
עודפי בלוטת הפרוטיד (רופא הונגרי, 1923
הוגו בוילה סאם (בספרדית: Hugo Buyla Sam; נולד ב-8 במרץ 2005 בסרגוסה שבספרד) הוא כדורגלן יליד ספרד המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סמפדוריה מהסרייה ב', בהשאלה מאטאלנטה, ובנבחרת גינאה המשוונית.
הוא גדל במחלקת הנוער של ריאל סרגוסה, ובשנת 2021 עבר למחלקת הנוער של אטאלנטה.
ב-31 באוגוסט 2023 הושאל לסמפדוריה מהסרייה ב', וב-31 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-0 לסלרניטנה במסגרת הסיבוב השני בקופה איטליה לעונת .
בוילה נכלל בסגל נבחרת גינאה המשוונית לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
הוגו בואנו לופס (בספרדית: Hugo Bueno López; נולד ב-18 בספטמבר 2002 בוויגו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת וולברהמפטון וונדררס מהפרמייר ליג.
בואנו גדל במחלקת הנוער של CD אראוסה, ובשנת 2019 הצטרף למחלקת הנוער של וולברהמפטון וונדררס.
ב-15 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על נוטינגהאם פורסט במסגרת המחזור ה-11 בפרמייר ליג לעונת 2022/2023. ב-16 במרץ 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לקובנטרי סיטי במסגרת שלב רבע הגמר של גביע ה-FA לעונת .
ב-13 באוגוסט 2024 הושאל בואנו לפיינורד מליגת העל ההולנדית למשך עונת 2024/2025. ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-1 על זוולה במסגרת המחזור השני בליגה.
ב-2 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 3-2 על ז'ירונה במסגרת המחזור השני בשלב הבתים לעונת 2024/2025.
אחיו התאום הוא הכדורגלן גיירמו בואנו .
הוגו אלברס אנטונס (בספרדית: Hugo Álvarez Antúnez; נולד ב-2 ביולי 2003) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר בסלטה ויגו מהלה ליגה.
אלברס החל לשחק כדורגל באקדמיית הנוער של אורנסה בשנת 2007 בגיל ארבע, ועבר לאקדמיה של סלטה ויגו בגיל שמונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סלטה בניצחון 3–0 בלה ליגה על חטאפה ב-25 באוקטובר 2021.
אלברס כבש את שערו הראשון בלה ליגה בניצחון נגד אתלטיק בילבאו ב-15 במאי 2024.
הוגו וולף היה מלחין אוסטרי ממוצא סלובני, שנודע בעיקר בשירים האמנותיים, או הלידר, שלו.
הוא הביא לצורה מוזיקלית זו עוצמת הבעה מרוכזת, שהייתה ייחודית במוזיקה של תקופת הרומנטיקה המאוחרת.
ניכרה בה קרבת מה לזו של האסכולה הווינאית השנייה מבחינת התמציתיות, אך לא היה כל קשר מבחינת הטכניקה.
לוולף היו אמנם כמה פרצי פוריות יוצאת דופן, בייחוד בשנים 1888 ו-1889, אך דיכאון תכוף קטע את תקופות היצירה שלו, ויצירתו האחרונה נכתבה בשנת 1898, לפני שמת מעגבת.
וולף נולד בווינדישגראץ (כיום גראדץ, סלובניה), חלק ממובלעת דוברת גרמנית בתחומי סלובניה, לאם סלובנית ואב גרמני.
שם המשפחה היה במקור "Vouks", אך הם שינו אותו לצורה הגרמנית "וולף".
פיליפ וולף היה מוזיקאי חובב, אוטו-דידקט, שהקים תזמורת משפחתית.
מורו הראשון של הוגו, לאחר אביו, ניגן בוויולה בהרכב המשפחתי.
הוגו וולף נחשב למלחין אוסטרי, כיוון שדחה את מוצאו הקרתני או הכפרי ורוב חייו עברו עליו בווינה, שם היה לנציג המגמה "הגרמנית החדשה" בלידר, מגמה שראשיתה בחידושים בתחום ההבעה, הכרומטיקה והדרמה של ריכרד וגנר.
וולף, שהיה ילד פלא, החל ללמוד נגינה בפסנתר ובכינור בגיל ארבע, אצל אביו.
בהגיעו לבית הספר היסודי המשיך בלימודי פסנתר ותאוריה של המוזיקה.
מקצועות אחרים, לעומת זאת, לא עוררו בו כל עניין; הוא שולח מבית הספר התיכון הראשון שנרשם אליו מחמת "אי-התאמה מוחלטת".
את השני עזב משום שהתקשה בלטינית, שהייתה מקצוע חובה, ואחרי סכסוך עם מורה, שהעיר משהו על "המוזיקה הארורה" שלו, הסתלק מן השלישי והאחרון.
הצעתה של דודה וינאית, לשכן את הוגו בביתה כדי שיוכל ללמוד בקונסרבטוריון, שכנעה את אביו וב-1875 הגשים את משאת נפשו ויצא לבסוף ללמוד בקונסרבטוריון של וינה, לאכזבת אביו, שקיוה כי בנו לא ינסה למצוא את מחייתו במוזיקה.
הוא למד פסנתר אצל וילהלם שנר והרמוניה והלחנה אצל רוברט פוכס, שגילה עניין בו ובחיבוריו.
בתקופת לימודיו התיידד, בין השאר, עם גוסטב מאהלר, והלחין יצירות שונות.
בווינה הרבה ללכת לאופרה והיה למעריץ מושבע של ריכרד וגנר, שביקר ב-1875 בווינה לביצועי טנהויזר ולוהנגרין.
בימים ההם הייתה הערצת וגנר שוות ערך לדבקות באוונגארד על כל הכרוך בו והבהילה את הוריו.
מן הקונסרבטוריון גורש, בגלל "הפרת משמעת", אם כי וולף, המרדן מטבעו, יטען, כי עזב מתוך תסכול משמרנות המוסד.
אחרי שמונה חודשים עם משפחתו, חזר לווינה ללמד מוזיקה.
אף כי מזגו הרתחני לא היה אידיאלי להוראה, הרי כשרונותיו המוזיקליים - כמו גם הקסם האישי שלו - משכו אליו תשומת לב והקנו לו חסות.
תמיכה זו מאנשי חסדו אפשרה לו לקיים את עצמו כמלחין ובת משפחה של אחד מגדולי התומכים נתנה לו השראה לכתיבה: עם זאת, לדברי אלמה מאהלר, הקשרים הללו הביאו עליו טרגדיה: הוא נדבק בעגבת, שגרמה בהמשך חייו למחלת נפש ולבסוף למותו.
ואלי פרנק הייתה אהובתו הראשונה של וולף, והקשר שלו איתה נמשך שלוש שנים.
במהלך תקופה זו של קשריו עמה, התגלו רמזים לסגנונו הבוגר בלידר שלו.
וולף נטה לדיכאון ולשינויים פתאומיים מקצה אל קצה במצב רוחו, ואלה השפיעו עליו כל ימי חייו.
כשואלי פרנק עזבה אותו ממש לפני יום הולדתו ה-21, שקע במרה שחורה; הוא חזר הביתה, אם כי גם היחסים במשפחתו היו מתוחים: אביו נשאר איתן בדעתו, שוולף הוא לא-יוצלח ללא תקנה.
תקופת עבודתו הקצרה ובלתי מרשימה כמשנה למנצח המקהלה בזלצבורג רק חיזקה דעה זו - וולף לקה בחסר הן מבחינת המזג המתאים, הן בטכניקת הניצוח והן בקרבה נפשית לרפרטואר, הלא-וגנרי במובהק, מכדי להצליח בתפקידו.
לא עברה שנה, והוא שב לווינה כדי להמשיך ללמד באותן נסיבות כמקודם, פחות או יותר.
מות וגנר היה עוד אירוע טראגי בחיי המלחין הצעיר.
השיר Zur Ruh, zur Ruh חובר זמן קצר אחר כך ונחשב לטובה ביצירותיו המוקדמות; ההשערה היא, שהשיר נועד להיות מספד לוגנר.
וולף התייאש לא פעם מעתידו הוא בשנים הבאות, בעולם שאלילו פרש ממנו והותיר אחריו עקבות ענק לצעוד בהן, בלי שום הנחיות כיצד לעשות זאת.
מצב זה הביא אותו לעיתים קרובות להתפרצויות זעם קיצוניות, שהרחיקו מעליו ידידים ופטרונים, אם כי קסמו עזר לו להחזיקם לצדו מעבר למה שיכלו מעשיו להצדיק.
שיריו הגיעו בינתיים לידיעתו של פרנץ ליסט, שלו רחש כבוד רב, וליסט, כמו מדריכיו הקודמים, יעץ לו לבחור בצורות גדולות יותר; הפעם הקשיב לעצה והתוצאה הייתה הפואמה הסימפונית על "פנטסיליאה".
גם בפעילותו כמבקר החל וולף לראות פירות; הוא לא ידע רחם בביקורת על היצירות הנחותות, שהשתלטו לנגד עיניו על האווירה המוזיקלית של התקופה (אנטון רובינשטיין, בייחוד, היה משוקץ בעיניו), ולא ידע סייג בתמיכתו הנלהבת בגאוניות של ליסט, שוברט ושופן.
"הזאב הפראי", כפי שכינוהו בשל העוצמה וכוח הביטוי של אמונתו הפנימית, עשה לו לא מעט אויבים בארס ששפע מעטו.
אף כי חיבר מעט בחייו, גם את המעט שכתב לא הצליח להביא לידי ביצוע: רביעיית רוזה מיאנה אף לתת מבט ביצירתו אחרי שפירק אותה בטור שלו, וביצוע הבכורה של "פנטסיליאה" התקבל בבוז ולעג מצד התזמורת כלפי האיש, שהעז לבקר את יוהנס ברהמס.
וולף הניח לפעילותו כמבקר בשנת 1887, כשחזר להלחין; שלא במפתיע, אולי, השירים הראשונים שחיבר לאחר פסק הזמן היצירתי כתובים לטקסטים מאת גתה, אייכנדורף ופון שפל, העוסקים בגילויי כוח והחלטיות בשעת מצוקה.
זמן קצר אחר כך סיים וולף את "הסרנדה האיטלקית" שלו, הנחשבת לאחת היצירות הראשונות שהלחין בסגנון בוגר.
שבוע לאחר מכן נפטר אביו והשאיר את וולף מוכה יגון.
הוא לא חזר להלחין כל אותה שנה.
השנים 1888 ו-1889 בחיי היצירה של וולף התגלו כפוריות במידה מפתיעה וכנקודת מפנה בקריירה שלו.
אחרי הוצאתם לאור של תריסר משיריו בשלהי השנה הקודמת, השתוקק וולף לחזור להלחנה ונסע אל מעון הנופש של משפחת ורנר - ידידי משפחה, שוולף הכיר מאז ילדותו - בפכטולדסדורף (מרחק נסיעת רכבת קצרה מווינה), כדי להתרחק מן העיר ולהלחין ביחידות.
כאן חיבר את "מריקה לידר" במהירות הבזק.
הספר כלל שירים למילים של לופה דה וגה, רודריגו קוטה ומשוררים נוספים.
וולף עצמו עמד מיד על ערכן של יצירות אלה והתרברב לפני ידידים, שהן הטובות ביותר שחיבר מעודו (עזרתם והמרצתם של בעלי ההשפעה ביניהם הן שהביאו לפרסומם הראשוני של השירים).
עכשיו החל גם העולם שמחוץ לווינה להכיר בוולף.