tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוכמן היה פופולרי במהלך חייו בזכות השתתפותו הקבועה בתערוכות וביצירותיו המוקדמות המרהיבות.
לאחר מותו ב־1930 וב־1951 ארגנו לו תערוכות זיכרון, אך לאחר מכן - מלבד הנוכחות הבלתי פוסקת של תמונותיו בסחר האמנות הבינלאומי, ההתעניינות בו מועטה, אך התחדשה בראשית המאה ה-21 נערכו תערוכות בדיסלדורף ובאסטוניה.
גרגור פון בוכמן בילה את ילדותו באזורים הכפריים באסטוניה, שנשלטה אז על ידי רוסיה.
יחד עם אביו, הוא נסע לעיתים קרובות ליבשה ושיפר את כישורי התצפית שלו בשלב מוקדם.
בין השנים 1862 עד 1868 הוא למד בגימנסיה ברוואל (טאלין), שם המורה לציור תיאודור אלברט ספרינגל, שלמד בעצמו בדרזדן ודיסלדורף, הכיר בכישרונו האמנותי יוצא הדופן.
בשנת 1868 הוא דאג לו למלגה ללימודים באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
לאחר מעבר מהיר בכיתת הבסיס באקדמיה, הוא למד בשיעור הנוף של אוסוולד אכנבאך במשך שישה חודשים בשנת 1869, [2] עד שעזב את האקדמיה.
כבר בשנת 1871 ייסד בוכמן סטודיו משלו בדיסלדורף ובעקבות זאת ביצע כמה מסעות לימוד להולנד, בלגיה ואסטוניה, שסיפקו לו את המוטיבים לציוריו.
ב-22 באוגוסט 1877 הוא התחתן עם אמילי פואנסגן, בתו של יוליוס פואנסגן (1814–1880) ממשפחה תעשיינים ידועה בדיסלדורף.
נולד להם בן אחד, הפסל גרגור פון בוכמן הצעיר.
בשלב מוקדם הוא השתתף בתערוכות אמנות חשובות (דיסלדורף, מינכן, וינה, דרזדן, ברלין, תערוכה עולמית בפריז בשנת 1878) וקיבל פרסים רבים.
בנוסף למספר מדליות בתערוכות, קיבל מינוי לאקדמיה לאמנויות בברלין בשנת 1893. ב־13 ביולי 1899 הוא התקבל לאצולה הפרוסית כאשר הקיסר וילהלם השני.
בוכמן אישר את תואר האצולה שלו.
בוכמן היה חבר הנהלה באיגוד האמנים הגרמני.
כותב עליו היינץ פיטרס, בפתיחת תערוכת הזיכרון בדיסלדורף 1951:
"ישנם בעיקר שני מוטיבים שעוברים כחוט השני דרך עבודתו של בוכמן: החיים הפופולריים של מולדתו האסטונית והמולת הדייגים בחוף הולנד.
בוכמן מנסה שוב ושוב לעצב נושאים אלה בווריאציות אמנותיות, לפיה אהבתו חלה באותה מידה על הנוף כמו על הדמויות, שלעולם לא הופכות לאביזרים.
בזהירות רבה ועם המברשות המשובחות ביותר, מתוסף לעיתים פרט המודגש יתר על המידה להרכב המיושם היטב.
על לוח הצבעים שלו יש לו ניואנסים צבעוניים מוכנים, המעניקים לדמויות פלסטיות ונופיו את עומק השמיים ואת המרחב המואר.
בטיפול באור בוכמן הקדיש תשומת לב רבה, ומצב הרוח המיועד מושג באמצעות טיפול מבריק במשחק האור והצל, בניגוד לאימפרסיוניסטים, הממיסים את הצל הכהה בצבע.
בראשית דרכו בוכמן אהב ערכת צבעים חזקה, שלא פחות מכך זיכתה אותו במוניטין של 'שליטה ישנה'.
בהתפתחות של כמעט שישה עשורים היצירה שלו מראה בבירור את השחרור מציור דקדקני מוקפד לתפיסת דימוי נדיבה יותר וצביעה...צבעי המים לבדם יספיקו כדי להציב אותו, בשורה הראשונה של בית הספר בדיסלדורף ולכבד אותו.
גרגור קובל הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת השוער בקבוצת בורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה ובנבחרת שווייץ.
קובל גדל במחלקות הנוער של פ.צ.
ציריך ושל גראסהופרס ציריך, ובשנת 2014 הגיע אל מחלקת הנוער של הופנהיים מהבונדסליגה.
ב-12 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על רוט-וייס ארפורט במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע הגרמני.
ב-25 בספטמבר 2018 הוא ערך את הופעתו היחידה בבונדסליגה במדי המועדון, בניצחון 1–3 על הנובר 96 במסגרת המחזור החמישי לעונת 2018/19.
בחודש ינואר 2019 הושאל קובל לאאוגסבורג מהבונדסליגה.
ב-19 בינואר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–2 לפורטונה דיסלדורף במסגרת המחזור ה-18 בליגה.
במשך חצי עונה במועדון ערך קובל 16 הופעות ליגה.
לקראת עונת 2019/20 הושאל קובל למשך עונה לשטוטגרט מהבונדסליגה השנייה.
ב-26 ביולי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על הנובר 96 במסגרת המחזור הראשון בליגה.
במשך תקופת ההשאלה הוא ערך 31 הופעות ליגה, וסייע למועדון לעלות לבונדסליגה.
ב-28 ביולי 2020 עבר קובל לשטוטגרט באופן קבוע, וחתם על חוזה ל-4 עונות במועדון.
ב-31 במאי 2021 חתם קובל על חוזה לחמש עונות בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה.
ב-7 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–3 על ווין ויסבאדן במסגרת המחזור הראשון של הגביע הגרמני.
ב-14 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בניצחון 2–5 על איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור הראשון.
ב-13 ביוני 2021 זומן קובל לסגל נבחרת שווייץ לטורניר יורו 2020, בעקבות פציעתו של שוער הנבחרת ג'ונאס אומלין לאחר המשחק הראשון בטורניר.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך קובל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת יוון במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת שווייץ לטורניר מונדיאל 2022. נכלל בסגל נבחרת שווייץ ליורו 2024.
נבחרת העונה בליגת האלופות: 2023/24
גרגורי מ' אריקסון הוא מדען אמריקאי המתמחה בפלאוביולוגיה, פלאונטולוגיה וזואולוגיה בדגש על הארכוזאורים: דינוזאורים, תנינאים, עופות ופטרוזאורים.
הוא פרופסור לאנטומיה ופלאונטולוגיה של בעלי חוליות באוניברסיטת המדינה של פלורידה.
בנוסף, הוא אוצר מוזיאון הטבע של האוניברסיטה, עמית מחקר במספר מוסדות וכן מגיש ויועץ מדעי לתוכניות טבע ומדע פופולרי.
הוא חקר את קצב הגדילה והאונטוגניה של דינוזאורים ובעיקר תרופודים וטירנוזאורוס, וחישב כיצד הם הגיעו לממדי ענק וכמה שנים חיו.
בנוסף, הראה שמוצא העופות הוא מדינוזאורים מנוצים.
הוא חקר את התנינאים ובמיוחד את הביומכניקה ועוצמת הנשיכה האדירה שלהם, שמהווה מרכיב חשוב בהצלחתם.
במסגרת מחקר זה הוא מדד את עוצמת הנשיכה של מיני תנינאים רבים בשלבי גדילה שונים, ולפיהם העריך את עוצמת הנשיכה של תנינאי ענק דוגמת הדיינוסוכוס, שהגיעה ל-, ושל הטירנוזאורוס.
הוא מדד עוצמת נשיכה של בתנין ים באורך , שהייתה בזמנו שיא גינס (עד שד"ר בריידי באר מדד עוצמת נשיכה של בתנין היאור).
הוא גילה, תיאר והגדיר מספר סוגי דינוזאורים בהם גואנלונג (2006) ולימוזאורוס (2009).
גרגורי אבו (נולד ב-1974) הוא אמן וידאו ופרפורמנס ומעצב, יליד צרפת, שחי בישראל מאז 2013.
אבו נולד בשנת 1974 למשפחה ממוצא יהודי-אלג'יראי, בעיירה מלאן הסמוכה לפריז.
הוא למד לתואר ראשון בתקשורת ועיצוב בבית הספר למקצועות התקשורת (1996) ולאחר מכן עיצוב ואמנות בבית הספר הלאומי לאמנויות דקורטיביות (2009), בפריז.
הוא פתח סטודיו לעיצוב ושימש כמנהל אמנותי עבור בתי אופנה יוקרתיים, כגון Hermès, להם הפיק חומרים שיווקיים וקולנועיים.
לאורך עשור חקר באופן עצמאי את מדיום הצילום; סטילז ווידאו.
בשנת 2009, בעקבות מפנה בחייו, החליט לנסוע לקצה הצפוני של העולם, לאי גוטלנד בשוודיה, שהיווה אתר לסדרת עבודות צילום.
אבו נדד בין ארצות – ביניהן צרפת, שוודיה, נורווגיה ויפן – שהה בהן תקופות ויצר.
בשנת 2013 החליט להגר לישראל, ומאז הוא חי ועובד בתל אביב-יפו.
אבו מתרגל יוגה ומתעניין בדתות ובתורות רוחניות, וניכרת ההשפעה של אלה על עבודותיו.
עבודותיו של אבו הן מיסטיות באופיין, עם רמיזות מיתיות ותאולוגיות.
בחלקן הניכר אבו מופיע כשחקן ראשי ומצלם את עצמו בווידאו.
הסצנות לצילום מתרחשות באתרי טבע רחוקים מיישוב או במבנים ארכאולוגיים נטושים.
משולבת בהן עבודת פרפורמנס הכוללת פעולות טקסיות שאבו עורך באמצעות חפצים שהוא יוצר.
העבודות עוסקות בשאלות של קיום, אלוהות, בית ונוודות, ומודרניזציה מול טבע.
השפה החזותית של אבו שואפת אל המאוזן וההרמוני עם מוטיבים של אסתטיקה יפנית, קליגרפיה יהודית ותנועה מדיטטיבית.
בשנות ה-2000 עסק אבו בשיחזור וחידוש של בתים נטושים.
ב-2006 הוא הוזמן ליצור מיצב ב-Gallery Attilalou בפריז, שבו שיחזר מדמיונו מבנה נטוש.
בין השנים 2010 עד 2012 הציג אבו את עבודת הצילום "Are you there" בתערוכות קבוצתיות בפריז: בגלריה Slott, בפסטיבל CineNordica, ובגרנד פלה.
העבודה התבססה על צילומי וידאו מגוטלנד.
בשנת 2015 הציג אבו את העבודה "Kinah" במנזר המלכותי של ברו , בבורק-אן-ברס בצרפת, עבודת וידאו שעסקה במנהגי האבל היהודיים.
בשנת 2019 אבו הוזמן להציג במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית תערוכת יחיד בשם "גוטלנד – שלוש פעימות / Areyouthere", באצירת יונה פישר.
בתערוכה הוצגו תוצרים מתוך עבודת צילום של אבו הנמתחת על פני כמה שנים (2009–2014) והיא תיעוד של שלושה ביקורים באי המרוחק גוטלנד, הסמוך לשוודיה.
בפעם הראשונה, ב-2016, נדד אבו לקצה הציוויליזציה, לאי ששמו מרמז ל"אדמת האלוהים".
זה היה בסוף הקיץ, כאשר אבו צילם הר ולמרגלותיו קרוואן מגורים.
בפעם השנייה, בחורף המושלג אבו חזר לצלם באותו המקום.
הוא הביא איתו הדפסה של תצלום הקיץ, ותיעד בווידאו את הרוח קורעת אותו לחתיכות.
אבו חזר אל האי בשלישית, והעמיד באתר מסגרת עץ ועליה הדפסה של תצלום מהביקור השני שהיה בחורף.
את העבודה הוא הצית באש, ותיעד בווידאו את ההתכלות.
את המסגרת עצמה עם שיירי ההדפסה השרופים הציב אבו במוזיאון, כאשר דרכה ניתן לצפות בעבודות הווידאו מהביקורים השונים בגוטלנד, ולצידה התצלום הקרוע המשוחזר.
התערוכה עוסקת בהבנה של המושג מקום, הדימוי שלו, וכן התכלות הדימוי והקיום.
מזווית אחרת, העבודה מטילה ספק בנצחיותן של יצירות האמנות.
פרק נוסף של העבודה צולם בים המלח, בקצה אחר של העולם, אך לא הופיע בתערוכה.
בין השנים 2014 עד 2020, יצר אבו סדרת עבודות וידאו בשם "ידעתיך / Jetesais".
ב-2021 הציג אבו פרקים מתוכה במשכן לאמנות עין חרוד, וכן פרק נוסף שהוא נקרא ליצור במבנה המוזיאון עצמו, בתקופת סגר מגפת הקורונה.
את התערוכה אצרו בת שבע גולדמן אידה ויניב שפירא.
החומרים צולמו בארכיפלג של לופוטן בצפון נורווגיה, ביער יאקושימה בדרום יפן, באתר הביזנטי שבטה בנגב, ובשמורת עין זיו בגליל המערבי.
העבודה החמישית היא עבודת פרפורמנס ומיצב במשכן.
בארבעת הפרקים הראשונים, אבו מופיע כדמות נזיר ועורך פעולות טקסיות, כאשר הוא המצלם והמצולם.
מהלך בשלג, בונה שער, מתלבש, מתפשט, כותב, תולה, שורף.
ביער יאקושימה, אבו בונה שער עץ מסורתי.
בלופוטן, הוא מהלך יחף בשלג אל מול ההרים לבוש בשחור, מעמיד שער מאולתר ותולה עליו נייר עם אותיות שם השם כתובות בקליגרפיה, הולך ונעלם באופק.
בשבטה, אבו מעמיד את השער ונושא קערת זהב כמנחה לאל.
בעין זיו השער עומד על הנחל ואבו מניח כלים על חבלים המשתלשלים ממנו.
בסצנה אחרת אבו מופיע בתוך מבנה כחול בלופוטן, אותו השער מוצב ברקע, והוא שורף את הדף עם אותיות שם השם [אותיות 'יהוה'], כשהנייר בידו.
הטקסט המלווה את התערוכה כולל מקורות מהמסורת היהודית: מהתנ"ך, המדרש והקבלה.
הסצנה האחרונה - ובה שריפת שם השם - עוררה סערה בקרב חוגים דתיים, ובעקבותיה החליט אבו להסיר את התערוכה.
עם זאת, סיפר האמן בשיחה עם האוצרים בעקבות הפרשה, כי העבודה נעשתה ממקום מאמין, כאשר ברקע הרעיון הקבלי לפיו כליה היא שלב הכרחי לבריאה והתחדשות.
2019 – "גוטלנד – שלוש פעימות / Areyouthere?", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה
2021 – "ידעתיך", המשכן לאמנות עין חרוד, עין חרוד
גרגורי גיאו הוא קצין בדרגת גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית המכהן כמפקד פיקוד צפון של ארצות הברית ומפקד פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה.
גיאו גדל ולמד בטוסון שבאריזונה.
ב-1984 התחיל ללמוד באוניברסיטת אריזונה בטרם עבר לאקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית וסיים ב-1989 תואר ראשון בהנדסה.
בחיל האוויר שירת כקצין בקרה אווירית.
ב-2003 מונה למפקד טייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-966 ובאוגוסט 2004 מונה למפקד טייסת הבקרה האווירית המוטסת ה-965. לאחר מכן שירת בלשכת מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-2008 הוצב בפיקוד מרכז כמפקד מחלקת הבקרה האווירית ובמאי 2010 הוצב באיחוד האמירויות הערביות כמפקד להק 380. ביוני 2012 מונה למפקד כנף הבקרה האווירית 552 וביוני 2013 מונה למפקד כנף 55. לאחר תפקידי מטה בפיקוד הפסיפי של חיל האוויר מונה ב-2018 לסגן מפקד הכוח האווירי בפיקוד מרכז.
ביוני 2019 מונה לקצין המבצעים של פיקוד צפון.
ביולי 2020 מונה למפקד כוחות האוויר בפיקוד מרכז שתחתיו התאגדו לחיל האוויר התשיעי של ארצות הברית.
באוגוסט 2022 מונה לסגן מפקד הפיקוד במקום ג'יימס מלוי שפרש.
על פועלו בתקופה זו עוטר באות הערכה מטעם הרמטכ"ל של צה"ל כהוקרה על תרומתו הרבה לביטחונה של מדינת ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בפברואר 2024 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד פיקוד צפון של ארצות הברית.
לאורך שירותו טס במטוסי בואינג E-3 סנטרי, בואינג RC-135, מקדונל דאגלס KC-10 אקסטנדר, F-15 ו-לוקהיד U-2.
גיאו בעל תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת אמברי-רידל ותואר שני באסטרטגיה ממכללת המלחמה הלאומית של האוניברסיטה לביטחון לאומי.
גרגורי "גרג" אנדרסון הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית המכהן כמפקד הקורפוס המוטס ה-18.
אנדרסון גדל בסן חוזה שבקליפורניה.
ב-1991 סיים תואר ראשון בהיסטוריה מהאקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא.
הוא שירת בתפקידי קצונה בדיווזיית החי"ר השביעית, בדיוויזיה המשוריינת הראשונה, ובפיקוד המבצעים המיוחדים.
הוא שירת בהאיטי, פנמה, אפגניסטן, מדינות הבלקן, עיראק, בוסניה ומזרח אירופה.
פיקד על גדוד בפיקוד הסייבר ועל הגדוד השני ברגימנט החי"ר 87 שהוצב תחת הדיוויזיה ההררית העשירית באפגניסטן, בשנים 2012 עד 2014 פיקד על הגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75 עימו הוצב באפגניסטן.
בשנים 2015 עד 2017 פיקד על צוות הקרב של חטיבת הצנחנים ה-173. ב-2018 מונה לסגן מפקד הדיוויזיה ההררית העשירית.
ב-2019 מונה לקצין תכנון בפיקוד מרכז בדרגת בריגדיר גנרל.
ב-2021 מונה לקצין אג"ם וסייבר של פיקוד אפריקה בדרגת מייג'ור גנרל, ב-2022 מונה למפקד הדיוויזיה ההררית העשירית ולאחר מכן שימש עוזר למפקד פיקוד כוחות צבא ארצות הברית.
בנובמבר 2024 מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-18 בדרגת לוטננט גנרל.
אנדרסון בעל תואר שני בלימודי ביטחון מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים ומכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
גרגורי לונדין הוא מרגל סובייטי לשעבר בישראל.
עלה לארץ ב-1973 לאחר שקיבל הכשרה בק.ג.ב.
הוא נעצר ב-1988 לאחר שהוסגר על ידי אלכסנדר לומוב.
הוא נשפט ונידון ל-13 שנות מאסר.
הוא שוחרר ב-1996 לאחר שריצה שני שלישים מעונשו.
החל משנות השבעים של המאה העשרים ברית המועצות אפשרה ליהודים לצאת מרוסיה.
עשרות אלפי יהודים עזבו, חלקם לישראל וחלקם לארצות אחרות.
הפעיל לחץ על יהודים שבקשו לעלות לישראל, לפעול בשליחותו.
רובם הסכימו, גם אם למראית עין, כדי לקבל את אשרת היציאה.
הם קבלו הכשרה, הועברו לידיהם סכומי כסף והוראות לביצוע פעולות ביון פשוטות.
בהגיעם ארצה רובם התוודו בפני השב"כ.
חלקם ניתקו מגע עם מפעיליהם ומיעוט קטן נעתר לפעילות הריגול.
גרגורי לונדין נולד בשנת 1930. למד הנדסה והועסק במפעל ביטחוני בעיר מינסק.
הוא עלה לארץ בשנת 1973. לפני עלייתו הק.ג.ב.
גייס אותו למשימות איסוף מודיעין בישראל והכשיר אותו לכך בקורס מודיעין בסיסי.
בישראל הוא התגורר ברמת גן.
עבד כטכנאי תחזוקה בבית חולים קפלן.
שירת במילואים במפעל לתחזוקה ושיפוץ טנקים.
לונדין נעצר בשנת 1988 בעקבות המידע שסיפק אלכסנדר לומוב.
הוא נדון ל-13 שנות מאסר ושוחרר ב-1996 לאחר שריצה שני שלישים מעונשו.
הוא העביר מידע על ארגון נתיב, וכן מידע על היחידה בה שירת במילואים.
לגבי הנזק שגרם, הדעות חלוקות.
במסמכי מיטרוחין, נכתב שהעביר מידע חשוב על טנק המרכבה.
האלוף ישראל טל טען כי לונדין לא היה קשור לטנק המרכבה.
משפטו התנהל בדלתיים סגורות והוטל צו איסור פרסום על הפרשה.
הצו הוסר ב־1995 והותר לפרסם חלקים מפסק הדין.
לשופטים לא היה ברור אם לונדין התוודה על כל מעשיו.
כמו כן לא היה ברור מה הסיבה שהסכים לרגל.
ידוע שקיבל מפעם לפעם סכומי כסף שהסתכמו בכעשרת אלפים דולר.
כמו כן ידוע שנפגש עם מפעיליו הסובייטים יותר מעשר פעמים.
לאחר השחרור הוטלו עליו מגבלות חמורות עד שנת 2000. נאסר עליו לצאת מהארץ, להיפגש עם עיתונאים, אזרחים זרים ובעיקר עם דיפלומטים.
גרגורי בוימיסטר טל (נולד ב-23 באפריל 1949) הוא שחקן ישראלי.
הוא בוגר האקדמיה לאמנות במוסקבה.
בשנות השמונים הופיע בסרטים ובסדרות "גשר צר מאד", "התזמורת", "כפפות", "השגעון הגדול", "זהו זה!", "אהבה צעירה", "תלווה לי את אשתך" ורמבו 3.
בשנות התשעים הופיע בסרטים ובסדרות "קריאת כיוון", "טיפת מזל", "פאפא", "ייסורי אפרים", "רמת אביב גימל" ו"פעמיים בוסקילה".
בשנות האלפיים הופיע בסרטים ובסדרות "צעדים נואשים", "תיק סגור", "מסעות ג'יימס בארץ הקודש", "חלומות מתוקים", "צימרים", "החברים של נאור" ו"70 מיליון סיבות לעושר".
טל שיחק במספר גדול של סרטי קולנוע חרדי כגון "בורג משוחרר 2", "העיתון", "דמעות" "דרושים", "מקום בטוח" ועוד.
בתיאטרון הופיע בהצגות "ביקור הגברת הזקנה", "היום המטורף או נישואי פיגארו", "המטבח", "הנפש הטובה מסצ'ואן", "חלום ליל קיץ", "טרוילוס וקרסידה", "סאלח שבתי", "ריצ'רד השלישי", "בנים גידלתי ורוממתי" ו"מומו שיפוצים".
שנהשםדמותבימויחברת הפקה1987זהו זה!אולפני הרצליה1990קריאת כיווןיצחק חלוציהטלוויזיה החינוכית1994פאפאגרגוריזאב רווחאולפני גבע1995ייסורי אפריםגבר בחניוןערן ריקליס ויואב צפירערוץ 21996רמת אביב גימלדנינויואל זילברגגלובוס גרופ, יהודה טלית, טלעד2002תיק סגורד"ר ברינסקישי כנותאולפני הבירה ירושלים2003צימריםאבנרהערוץ הראשוןחלומות מתוקיםאיוונוב2011החברים של נאורסרגיינאור ציוןיואב גרוס201470 מיליון סיבות לעושרקקרובאופיר בביוףהפקות תוצרת הארץ
שנהשםדמותבימוי1976ריצ'רד השלישיהדוכס מנורפוקדוד לוין1977הנפש הטובה מסצ'ואןכומרדוד לוין1978חלום ליל קיץזיו החרטעמרי ניצןהמטבחולאדסלאבעמרי ניצן1979טרוילוס וקרסידהמרגרלון, בן ממזר לפריאמוסדוד אסריג1981היום המטורף או נישואי פיגארושבר משרתחנן שניר1988סאלח שבתיהז'לובאפרים קישון1994ביקור הגברת הזקנהגנגסטר ב'עמרי ניצן2004בנים גידלתי ורוממתיזאב רווח2014מומו שיפוציםזאב רווח
גרגורי בייטסון (נולד 9 במאי 1904, נפטר 4 ביולי 1980) היה אנתרופולוג, חוקר חברה, בלשן וחוקר קיבנרטיקה אנגלי שעבודתו נגעה לתחומים רבים כולל פסיכולוגיה ואקולוגיה.
בשנות 1940 הוא סייע לפתח את תורת המערכות וקיברנטיקה למדעי החברה ולמדעי ההתנהגות.
בעשור האחרון לחייו הוא פיתח "מטה-מדע" של תורת ההכרה (אֶפִּיסְטֵמוֹלוֹגְיָה) כדי לקרב יחד את התחומים המוקדמים השונים של תורת המערכות שהתפתחו בתחומים שונים במדע.
כתביו כוללים את הספר "צעדים לאקולוגיה של הנפש" (1972) ו"הנפש והטבע" (1979).
Angels Fear שפורסם לאחר מותו בשנת 1987 נערך יחד עם ביתו Mary Catherine Bateson.
בייטסון נולד ב-Grantchester בקיימברידג'שייר באגליה בשנת 1904. הוא היה הילד השלישי של הגנטיקאי וויליאם בייסטון ונקרא על שמו של גרגור מנדל.
בייטסון ביצע מחקרי אנתרופולוגיה בדרום האוקיינוס הפסיפי בגינאה החדשה ובבאלי.
בשנים 1936–1950 הוא היה נשוי לאנתרופולוגית מרגרט מיד.
בשנות מלחמת העולם השנייה הוא רתם את הידע האנתרופולוגי שלו למאמץ המלחמתי ולאחר מכן עבר לארצות הברית.
"פרויקט בייטסון" , היה פרויקט מחקרי בראשות בייטסון משנות החמישים וראשית שנות השישים, אודות מערכות האיזון במשפחה (family homeostasis), שלטענת החוקרים בצוות מהוות דרך למציאת תבניות התנהגות לא מודעות ברובן.
בנוסף לבייסטון השתתפו בפרויקט החוקרים דון ד.
ג'קסון ג'ון ויקלנ, ג'יי האליי , וויליאם פריי והוא נחשב אחת מסדרות המחקרים החשובות והמשפיעות ביותר במדעי ההתנהגות.
תוך שימוש בתורת הסוגים הלוגיים של ראסל ווייטהד כמסגרת מושגית, התמקדו במחקר בתהליכי תקשורת, הקשר, פרדוקס והבנת התנהגות אנושית.
בייטסון טען כי כדי למצוא את האיזון במקרים בהם עולים רגשות קשים כלפי המשפחה, מפנים בני המשפחה את האשמה לעבר בן משפחה מסוים.
אותו בן משפחה הופך להיות מעין שעיר לעזאזל, המכונה מטופל מזוהה.
מטופל מזוהה הוא מושג מתחום הפסיכותרפיה המתאר אדם המזוהה עם הקושי הרגשי של משפחתו.
האדם נבחר באופן בלתי מודע לתפקיד של נושא החולי המשפחתי, ובדרך זו הוא מייצג את הסכסוך הפנימי במשפחה.
הדבר מאפשר לעיתים להסב את תשומת הלב המשפחתית אליו במקום אל הבעיה המשפחתית, ובכך מקל על הכחשתה.
ב־1956 צוות החוקרים פרסמו את הסינתזה הראשונה של מחקריהם במאמר המהפכני Toward a Theory of Schizophrenia.
במהלך עשר שנות עבודתם המשותפת פרסמו יותר מ־70 מאמרים ופרקי ספרים.
מחקר פורץ דרך זה הניח את היסוד לתחומים כמו תאוריית התקשורת האינטראקציונלית, תרפיית זוגות ומשפחה, ותרפיה קצרה.
בפאלו-אלטו קליפורניה, בייטסון והקולגות שלו Donald Jackson, Jay Haley ו-John H.
Weakland פיתחו את התאוריה של Double-bind או מסר כפול, אחת התאוריות המוקדמות בתחום טיפול משפחתי.
לפי תאוריה זו ילדים המפתחים סכיזופרניה מקבלים מסרים כפולים וסותרים מהוריהם לדוגמה מסר מילולי של אהבה תוך כדי מסר לא מילולי של אדישות, כעס או שנאה.
העיקרון הבסיסי שהוצע בפרויקט הוא שמבנה החקירה המדעית צריך להיות מותאם למבנה האובייקט הנחקר.
מאחר שהחקירה המדעית היא תהליך מעגלי – לא ניתן לדעת מראש את טבע האובייקט – העיקרון הוא להקיף את האובייקט ולהתקרב להבנה בהדרגה ככל שהמושגים, השיטות והפעולות מתחדדים.
עם זאת, מאפייני התקשורת וההתנהגות מספקים כבר רמזים כלליים למחקר, הכוללים: התמקדות בתקשורת נצפית, תשומת לב להשפעות השונות של התקשורת מעבר למידע בלבד, התייחסות לאי־ודאויות ופרשנויות שונות, הקפדה על מורכבות וסתירות בתקשורת, ותשומת לב למערכת כולה המעורבת באינטראקציה תקשורתית (ויקלנד, 1967).
לאחר פרויקטים אלו, בייטסון זכה להכרה כאחד מהמייסדים החשובים של תורת הסייברנטיקה ותאוריית התקשורת, והיה בין התאורטיקנים המשפיעים ביותר באנתרופולוגיה, פסיכיאטריה ותרפיית משפחה.
חברי הצוות האחרים, כולל דון ג'קסון, וירג'יניה סאטיר, פול ווצלוויק וג'יי האליי, המשיכו לפתח את תחום תרפיית המשפחה והתרפיה הקצרה, כולל מודל ה־MRI של תרפיה קצרה, הגישה הממוקדת בפתרונות של סטיב דה שייזר ואינסו ברג, והגישות המשפחתיות של מילאנו.
וויליאם פריי התפרסם במחקריו פורצי הדרך על הומור.
העניין של בייטסון בתורת המערכות היא מוטיב חוזר בעבודותיו.
הוא היה אחד החברים המקוריים של קבוצת הגרעין ב-Macy conferences על קיברנטיקה, ועבד על תהליכים קבוצתיים וייצג את מדעי החברה והמדעי ההתנהגות.
משנות ה-1970 ועד מותו קהל רחב של סטודנטים התוודע לעבודתו.
בספר צעדים לאקולוגיה של הנפש (Steps to an Ecology of Mind) בייטסון יישם קיברנטיקה לתחום של אנתרופולוגיה אקולוגית ולרעיון של הומאוסטאזיס.
הוא ראה את העולם כשורה של מערכות שמכילות זו את זו כמו פרטים, חברות ומערכות אקולוגיות.
בתוך כל מערכת הוא מצא תחרות ותלות.
כל המערכות האלה מכילות שינויים אדפטיביים שתלויים בלולאות משוב לשלוט בשיווי משקל על ידי שינוי של משתנים רבים.
בייטסון האמין כי מערכות אלה שהן בעלות מנגנונים של תיקון עצמי שמרו על עצמן על ידי שליטה מפני תהליכים של החלקה מעריכית (Exponential slippage) - גלישה לערכים שעולים או יורדים בקצב מתגבר עקב גידול מעריכי.
הוא ראה במערכת האקולוגית דבר שהוא בטבעו טוב כל עוד הוא מאפשר לשמור על הומאוסטאזיס.
היחידה הבסיסית להישרדות באבולוציהה הייתה מבחינתו אורגניזם והסביבה שלו.
בייטסון ראה בכל 3 המערכות האלה של פרט, החברה והמערכת האקולוגי כחלק של מערכת קיברנטית אחת, שמבקרת את כל הדברים - ולא סתם מערכות שנמצאות באינטראקציה.
גרגורי בנפורד הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי ואסטרופיזיקאי.
הוא משמש כפרופסור אמריטוס לפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה, אירוויין.
הוא קיבל תואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת אוקלהומה ב-1963, ותואר דוקטור מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ב-1967. באותה שנה נשא לאישה את ג'ואן אבּי (Joan Abbe), שנפטרה ב-2002. היא שימשה כמודל לכמה מדמויותיו.
לבנפורד אח תאום זהה, ג'יימס בנפורד, שאיתו שיתף פעולה בכתיבת סיפורים.
שניהם החלו את דרכם בפנדום של המדע הבדיוני, וגרגורי היה עורך-שותף בפאנזין "Void".
הוא מתגורר בלגונה ביץ', קליפורניה.
כאסטרופיזיקאי ופרופסור לפיזיקה, בנפורד פרסם מאות מאמרים מדעיים בתחום האסטרופיזיקה ופיזיקת הפלזמה.
הוא שימש ומשמש כיועץ לגופים ממשלתיים ומדעיים, בהם נאס"א, DARPA וה-CIA.
בשנת 2004, הוא הציע פתרון הנדסי לצמצום הההתחממות הגלובלית באמצעות בניית עדשת פרנל ענקית (בקוטר 1,000 ק"מ) שתרחף בחלל בנקודת לגראנז' L1. מטרת העדשה היא לפזר את אור השמש ולהפחית את האנרגיה הסולארית המגיעה לכדור הארץ בכ-0.5% עד 1%.
בנפורד נחשב לאחד הסופרים הבולטים בזרם ה"מדע בדיוני קשה" (Hard SF).
סיפורו המקצועי הראשון, "Stand-In", פורסם ב-1965.
בשנת 1969 כתב את הסיפור "The Scarred Man" (שפורסם ב-1970), הנחשב לתיאור הספרותי הראשון של וירוס מחשבים.
הסיפור התבסס על וירוס אמיתי שבנפורד עצמו יצר והפיץ ברשת המחשבים של המעבדה הלאומית לורנס ליוורמור.
יצירתו המפורסמת ביותר היא סדרת הספרים "סאגת מרכז הגלקסיה" (Galactic Center Saga), המתארת מלחמה מתמדת בין חיים אורגניים לחיים אלקטרו-מכניים תבוניים.
ספרו זוכה הפרסים "נופזמן" (Timescape) זכה להצלחה כה גדולה, עד ששמו שימש כליין (סדרת ספרים) ייעודי למדע בדיוני בהוצאת Pocket Books.
בשנות ה-90 נבחר לכתוב את אחד מספרי ההמשך המורשים לסדרת "המוסד" של אייזק אסימוב, ופרסם את הספר "Foundation's Fear" (פחד המוסד).
בנפורד זכה בפרסים יוקרתיים רבים, בהם פרס נבולה (פעמיים), פרס ג'ון וו.
קמפבל ופרס BSFA (כולם על ספרו "נופזמן", בנוסף לזכייה מוקדמת יותר בנבולה על נובלה).
מאמר פרי עטו פורסם בגיליון 36 של כתב העת הישראלי "המימד העשירי".
בים האפלה (In the Ocean of Night, 1977) – תרגום: עמנואל לוטם, הוצאת כתר, 1980. (הספר הראשון בסדרת "סאגת מרכז הגלקסיה").
נהר השמיים הגדול (Great Sky River, 1987) – תרגום: עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1993. (הספר השלישי בסדרת "סאגת מרכז הגלקסיה").
גרגוריוס האחד עשר , ששמו המקורי פייר רוז'ה דה בופורט, (בערך 1330 – 27 במרץ 1378) כיהן כאפיפיור, והיה אחד מאפיפיורי אביניון בין השנים 1370 ו-1378.
נולד למשפחת אצילים עשירה בטירה המשפחתית ברוזייה-ד'אגלטון בחבל לימוזן שבצרפת.
היה אחיינו של האפיפיור קלמנס השישי שמינה אותו לקרדינל בגיל 18 בלבד.
למד באוניברסיטה של העיר פרוג'ה שבאיטליה וקיבל תואר דוקטור לתאולוגיה.
אחרי מות האפיפיור אורבנוס החמישי נבחר לאפיפיור ובחר לעצמו את השם גרגוריוס האחד עשר.
במהלך כהונתו ננקטו צעדים נמרצים נגד מעשים שהממסד הדתי ראה ככפירה, בגרמניה, אנגליה ומקומות אחרים באירופה.
נעשה ניסיון לחולל רפורמציה במסדרים הנזיריים.
תשע עשרה ההצעות של ג'ון ויקליף ושלושה עשר הסעיפים של ה"זאקסנשפיגל" גונו באופן רשמי על ידיו בשנת 1373.
קודמו של גרגוריוס האחד עשר, האפיפיור אורבנוס החמישי, מינה צרפתים רבים לשליחים ולמושלים בנחלות הכנסייה שבמרכז איטליה.
צרפתים אלה שמצאו את עצמם בסביבה עוינת הקימו מבצרים לביטחונם.
הם גבו מסים ללא אבחנה, התנהגו בעריצות ועוררו את זעמם של האיטלקים.
ב-1375 פרץ מרד נגד הצרפתים באיטליה.
קתרינה מסיינה דרשה מגרגוריוס האחד עשר לפטר את שליחי הכנסייה באיטליה.
העיר פירנצה התייצבה בראש המרד.
ב-1376 נראה היה כי האפיפיור איבד את שליטתו בנחלותיו שבמרכז איטליה.
גרגוריוס האחד עשר האשים את אנשי פירנצה בהסתה למרד וציווה עליהם להישמע לשליחיו באיטליה.
הוא הטיל עליהם חרם והכריז עליהם כפושעים.
אנשי פירנצה הגיבו בהחרמת רכוש הכנסייה בעירם, עצרו ואף הוציאו להורג כמרים שהתנגדו להם, וביקשו מאנשי רומא להצטרף למרד.
גרגוריוס האחד עשר הודיע לאנשי רומא שאם יישארו נאמנים לו, יחזיר את מושב האפיפיור מאביניון לרומא.
בינתיים שלח גרגוריוס האחד עשר שכירי חרב לאיטליה שביצעו שם מעשי אכזריות נוראים.
בעיר ססאנה הם הרגו את כל התושבים: גברים, נשים וילדים.
קתרינה מסיינה הביעה את הזדעזעותה באיגרת ששלחה לאפיפיור באביניון.
פירנצה הזמינה את קתרינה להצטרף למשלחת אל גרגוריוס האחד עשר.
קתרינה מסיינה הגיעה לאביניון, גינתה את השחיתות בחצר האפיפיור ודרשה ממנו להחזיר את מושבו לרומא.
גרגוריוס האחד עשר הגיע לרומא ב-27 בינואר 1377, אך בגלל דאגה לביטחונו התיישב בעיירה אניאני שממזרח לעיר.
שליחיו האיצו באוכלוסיית ערי איטליה להשלים עם הכנסייה.
לבסוף הושגה פשרה והאפיפיור נכנס שוב לרומא ב-7 בנובמבר 1377.
מסעותיו של האפיפיור באיטליה גרמו לבריאותו להתערער.
כאשר הרגיש כי מותו קרב עשה סידורים מתאימים לבחירת אפיפיור, ונפטר ברומא במרץ 1378. במקומו נבחר לאפיפיור אורבנוס השישי שהיה איטלקי וקבע את מושבו ברומא.
בכך הגיעה לקצה "גלות אביניון" של האפיפיורים שנמשכה 68 שנה.
האפיפיור גרגוריוס הראשון , גרגוריוס הגדול (Gregorius Magnus) או גרגוריוס הקדוש, היה ראש הכנסייה הקתולית מ-3 בספטמבר 590 ועד מותו.
גרגוריוס היה ידוע גם כ"גרגוריוס של הדיאלוג" בכנסייה האורתודוקסית בשל הדיאלוגים שכתב.
הוא היה ראשון האפיפיורים אשר הגיע מרקע מנזרי.
הוא נחשב למייסד האפיפיורות של ימי הביניים, ועיצב את דרכה של האפיפיורות במאתיים השנים לאחריו: עצמאות הקיסר וברית עם אבות המנזרים הבנדיקטינים ועם הממלכות המרובינגיות של הפרנקים.
גרגוריוס נחשב לאחד מאבות הכנסייה וזכה להיות אחד מארבעת הדוקטורים של הכנסייה הראשונים וזאת על אף שלא היה תאולוג.
שנת לידתו של גרגוריוס איננה ידועה, אך ההערכה היא שמדובר בסביבות שנת 540. גרגוריוס נולד למשפחה פטריקית נוצרית ברומא, שהיו בבעלותה לטיפונדיה ואחוזה.
אחד מאבותיו היה האפיפיור פליקס השלישי.
אביו, גורדיאנוס, היה פקיד ממשלתי גבוה ברומא, וגרגוריוס עצמו בחר ראשית בקריירה חילונית בתחום הפוליטי, אשר הגיעה לשיאה כנציב רומאי, הדרגה הגבוהה ביותר, אך לאחר מכן החליט להמיר את אורח חייו, להפוך לנזיר ונכנס למנזר שהוא הקים באחוזת הוריו.
הוא היה חבר במשלחת ששלח האפיפיור פלגיוס השני לקונסטנטינופול בשנת 579 לערך, ונשאר בעיר שש שנים, בהן הכיר את ליאנדר מסיביליה, אחיו של איזידור מסביליה.
בקונסטנטינופול, גרגוריוס נקלע למחלוקת עם פטריארך קונסטנטינופול אאוטיכיוס, על נושא תחיית המתים והאיחוד בין הגוף לנפש.
המחלוקת הגיעה לשיפוטו של הקיסר, שפסק לטובת גרגוריוס.
פרסומו של אאוטיכיוס נידון להשמדה.
עם חזרתו לרומא, גרגוריוס מונה למזכיר ראשון של פלגיוס ונבחר ליורשו כאפיפיור.
אחת הפעולות הראשונות שלו עם הפיכתו לאפיפיור ב-590 הייתה פרסום סדרת איגרות המכחישות כל שאיפה לרשת את כֵּסו של פטרוס הקדוש ומשבחות את חייהם של הנזירים הבנדיקטינים.
הכס הקדוש לא הצליח להכפיף את מנהיגותו וסמכותו במערב מאז גלסיוס הראשון.
בגאליה הבישופות הייתה מזוהה עם המשפחות החזקות באזור; בספרד הוויזיגותית לבישופים הייתה שליטה על השליטים ומעט קשר עם רומא; באיטליה הוותיקן סבל ממתקפות של הדוכסים הלומברדיים מצפון מחד, ומלחץ האימפריה הביזנטית ברוונה מדרום מאידך.
במקביל, הנצרות הקלטית התפתחה באירלנד ללא קשר לוותיקן והתפשטה אל האיים הבריטיים.
יחסים עם לומברדיה ומעורבות בסכסוכים אזוריים
פעולותיו העצמאיות של גרגוריוס במינוי מושלים, סיוע לצדדים במלחמות, מתן הוראות לגנרלים, שליחת שגרירים למלכי לומברדיה ואף ניהול משא-ומתן לשלום ללא היוועצות במנהיגי האימפריה הביזנטית הפכו את האפיפיורות באופן זמני לכוח אזורי.
הרקע של גרגוריוס – ילדותו בצל המלחמה הגותית, הכשרתו המקצועית החילונית, שהותו בקונסטנטינופול, והערכתו את מנהיג האימפריה הביזנטית – שכנע אותו שהוא אינו יכול לצפות לסיוע מן המזרח בעימותים עם לומברדיה.
מותו של אותרי (Authari) מלך לומברדיה זמן קצר לאחר כניסתו של גרגוריוס לתפקידו, עורר שרשרת אירועים אלימים בשושלת לומברדיה.
אלמנתו של אותרי, המלכה תיאודלינדה, נישאה לאגילולף, אך במקביל דוכסים עצמאיים – אריולף מספולטו ואריצ'יס מבנוונטו - איימו על טריטוריות כנסייתיות מדרומה ללומברדיה.
גרגוריוס ביטא בחלק מאגרותיו הראשונות את הקשיים מול לומברדיה, אבל המצב החריף בקיץ 592, כאשר אריולף מספולטו שלח מכתב איום לכס הקדוש, ולאחריו צרו כוחות לומברדיים על חומות רומא.
בה בעת צר אריצ'יס מבנוונטו על נאפולי, שבה באותה תקופה לא היה בישוף או מנהיג צבאי.
גרגוריוס החליט באופן חסר תקדים למנות טריבון תחת סמכותו אשר ייקח פיקוד על העיר, ולהגיע לשלום עם הלומברדים.
פעילותו העצמאית של גרגוריוס עוררה גם את חמתו של מצביא האימפריה הביזנטית רומאנוס, שכינס כוחות ותקף את פרוג'ה.
רומאנוס נסוג מפרוג'ה עם כוחותיו באביב 593. באותה עת, אגילולף התקדם לעבר רומא כתגובה לצעדיו של רומאנוס בסביבות יוני 593. החרדה שחש גרגוריוס משתקפת בדרשותיו על הנביא יחזקאל שנתן באותה תקופה.
אגילולף נסוג עם זאת מן העיר אחרי זמן קצר, ותיאורים של עימות בין גרגוריוס ואגלילוף על מדרגות בזיליקת פטרוס הקדוש, נושא פופולרי בציורים היסטוריים, הם פרי הדמיון.
באחת מאגרותיו מתייחס גרגוריוס לעצמו כאל "השלם של הלומברדים", וככל הנראה, תשלומי כסף היו התמריץ העיקרי להסרת המצור.
בשלב זה, האפיפיור היה מעוניין להשיג שלום בר קיימא עם הלומברדים.
השגת שלום כזה הייתה מותנית בהסכם בין כוחות האימפריה הביזנטית וראשי הלומברדים, בתיווך המלכה תיאולינדה, שהייתה קתולית אדוקה.
במשך כשנה התמהמהו הצדדים ושקעו במשא ומתן חסר תוחלת, וגרגוריוס החל לחתור לקראת הסכם פרטי, אפילו ללא הסכמת רומאנוס.
האיום דווח לקונסטנטינופול, והקיסר מאוריקיוס הגיב במכתב נזעם בשנת 595. המכתב אבד, אך תגובתו הביקורתית של גרגוריוס נשמרה.
עם זאת, נראה כי גרגוריוס הבין שלא יהיה ניתן להגשים הסכם עצמאי, ולאחר מכן לא נמצאות עדויות לניסיון לחתום על הסכם שלום נפרד.
המתיחות ביחסיו של גרגוריוס עם רומאנוס החריפה עד למותו של האחרון בשנת 596 או תחילת 597. המצביא החדש, קליניקוס היה דיפלומט מיומן ושיחות השלום חודשו.
הסכם השלום שנחתם בשנת 599, לשמחתו של גרגוריוס, לא שרד יותר משנתיים: בשנת 601 פרצה מלחמה מחדש, לאחר מתקפה של קליניקוס, שהודח שנתיים לאחר מכן.
יורשו, סמאראגדוס, חידש את השלום עם הלומברדים, שלום שנשמר עד אחרי מותו של גרגוריוס.
גרגוריוס היה בין האפיפיורים הראשונים שהדגישו את עליונות מוסד האפיפיורות.
אף על פי שלא השתמש במונח "אפיפיור", הוא ריכז את סמכויות הבישוף של רומא תחת תואר רשמי – "סרבוס סרבורום דאי" – משרתם של משרתי האל.
כפי שבנדיקטוס הקדוש הצדיק את סמכותו העליונה של אב מנזר על הנשמות שתחת חסותו, כך ביטא גרגוריוס את העיקרון ההיראטי (מקודש), לפיו הוא האחראי הישיר בפני אלוהים על הכהונה.
בתקופת מנהיגותו של גרגוריוס עוצב מושג הכפרה שמוסד לאחר מכן בכנסייה.
הכפרה שעוברת הנשמה בכור המצרף יכולה להתחיל במהלך חיי האדם, באמצעות מעשים טובים, צייתנות והתנהגות "נוצרית".
באופן זה יתקצרו הייסורים שיעבור אדם בתופת לקצרים וקלים יותר.
רק קדושים יעברו ישירות לשמיים.
חזון אופטימי זה יכול היה לגרום למאמין להרגיש מחוזק לגבי עתידו, לאחר מותו.
יחסיו של גרגוריוס עם קיסר ביזנטיון נותרו רגישים.
הוא התמקד במערב, ורבות מאגרותיו עוסקות בטיפול בנכסי הוותיקן.
יחסיו עם המלכים המרובינגים, המתומצתים בהתכתבותו עם כילדברט השני, הניחו את המסד לברית של האפיפיור עם הפרנקים, שלאחר מכן תהפוך את המנהיגות הגרמאנית לסוכן התנצרות בלב אירופה, ותשפיע על עתיד אירופה כולה.
עם זאת, הוא גם נודע כאחד הגורמים שפעלו ללא לאות לקידום דיאלוג בין הנצרות המערבית והמזרחית.
גרגוריוס ראה חשיבות בהפצת הנצרות והמרת דת בממלכות האנגלו-סקסיות, מכיוון שחוסר פעילות באזור האיים הבריטיים יכלה לעודד את הנצרות הקלטית.
לפני שאוגוסטין מקנטרברי נשלח להמיר את ממלכת קנט, הקרקע הוכנה באמצעות נישואיו של המלך לנסיכה מרובינגית, אשר הביאה עמה את הכומר שלה.
עם מותו של גרגוריוס, האצולה בקנט הומרה ובוסס מרכז נוצרי בקנטרברי.
לפני גרגוריוס, האפיפיור היה ידוע בראש ובראשונה כ"ראשון בין שווים", וללא סמכות מעבר למחוז הבישופות שלו.
גרגוריוס שינה את המצב ולמעשה במהלך תקופתו הוא הגביר במידה ניכרת את כוחה של האפיפיורות.
על פי האנציקלופדיה הקתולית הוא הוכרז כקדוש מיד לאחר מותו ב"הסכמה ציבורית נרחבת".
כאשר סבלה הקהילה היהודית בנאפולי לחץ מצד הנוצרים המקומיים להמיר את דתם, נזף גרגוריוס במכתב ששלח לבישוף המקומי וציין כי-"כפי שאין לאפשר ליהודים לסמוך יתר על המידה על ההגנה שלנו, כך גם אין לאפשר להם לסבול עוול כלשהו...
אסור לנו, מתוך קנאות לאמונה הנוצרית, לבצע מעשים שאינם תואמים את האמונה".
עם זאת, במכתב אחר ציין כי "אין לתת ליהודים להיות במקום של סמכות על נוצרי, כי אין זה ראוי שאחד שדוחה את המשיח ישלוט על מאמיניו."
גרגוריוס הוא האפיפיור היחיד שכיהן בין המאות החמישית וה-11 אשר נותר גוף משמעותי של כתביו.
קנטור כתב כי "דמותו [של גרגוריוס] היא אניגמטית.
מצד אחד, הוא היה מנהל נחוש ומוכשר, דיפלומט מיומן ופיקח ומנהיג שהפגין חזון ותחכום; מצד שני כתביו מציגים נזיר פותה ומלא אמונות טפלות, עוין להשכלה, תאולוג מוגבל המקדיש מסירות מוגזמת לקדושים, ניסים וקמעות" – כמו כל אירופאי אחר בדורו.
דרשות (ארבעים שעוסקות בכתבי הברית החדשה הוכרו כאותנטיות, 22 על ספר יחזקאל ושתיים על שיר השירים).
דיאלוגים (Dialogi), ספר של שאלות ותשובות על חי קדושים ובעיקר על חייו של בנדיקטוס הקדוש
פרשנות על ספר איוב, בלטינית Magna Moralia
על שלטון הכמרים, כתב יד שבו הוא העמיד את תפקיד הכמרים כמנהיגי קהילותיהם וכ"אצולה" כנסייתית.
הן מקור ראשוני להיסטוריונים החוקרים תקופה זו.
רפורמות מועטות לליטורגיה בכנסייה הקתולית.
בנוסף, המזמור הגרגוריאני, אחד מסגנונות המוזיקה של ימי הביניים, נקרא על שמו.
לא ידוע שהוא כתב מזמורים בעצמו – מרבית המזמורים שנכתבו באותה תקופה פורסמו באופן אנונימי – השפעתו על הכנסייה גרמה לכך שהסגנון יקרא על שמו.
בשנת 1295 הכריז האפיפיור בוניפקיוס השמיני על גרגוריוס כקדוש.
גרגוריוס נחשב כקדוש ופטרון במספר מזרמי הנצרות.
בנצרות הקתולית והאנגליקנית נחגג יום גרגוריוס הקדוש ב-3 בספטמבר, היום שבו הוכתר כאפיפיור.
בכנסיות האורתודוקסית והפרוטסטנטית, מצוין 12 במרץ, יום קבורתו.
כך גם נהגה הכנסייה הקתולית עד ועידת הוותיקן השנייה (1969).
הסופר תומאס מאן השתמש באגדה גרגוריוס על האבן מימי הביניים, על הולדתו וחייו של גרגוריוס הראשון כבסיס לספרו "הנבחר" (1951), העוסק בקשר בין רשע וקסם.
גרגוריו אלגרי (באיטלקית: Gregorio Allegri; 1582 - 7 בפברואר 1652) היה מלחין איטלקי.
מלחין בארוקי שנודע בעיקר בזכות תפילת ה"מיזררה" המפורסמת שכתב.
גרגוריו אלגרי היה אחיו הבכור של דומניקו אלגרי.
שניהם השתייכו לאסכולה הרומאית של ראשית תקופת הבארוק.
אלגרי נולד בשנת 1582 בעיר רומא.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל בגיל תשע כשהיה נער מקהלה בעיר הולדתו, ובהיותו בן ארבע-עשרה עבר להיות זמר טנור בכנסיית סן לואיג'י די פרנצ'זי באותה העיר למשך שמונה שנים.
הוא למד אצל ג'ובאני ברנרדינו נאנינו הלחנה, ובמהלך לימודיו הכיר את היצירות של ג'ובאני פלסטרינה והושפע מהן.
כשהיה בן 25 עבד כזמר ומלחין בפרמו ובטיבולי מאוחר יותר.
לבסוף הגיע לדרגת מאסטרו די קפלה בסנטו ספיריטו ברומא.
כשהיה בן 48 הצטרף למקהלה האפיפיורית של אורבן השמיני, וכתב להם גם יצירות (ובהן גם המיזררה המפורסמת).
המיזררה שכתב אלגרי ("חנני אלוהים", תהילים נ"א) בנויה למעשה כמנגינה פשוטה על אקורד אחד שנועדה לשתי מקהלות - מקהלה של חמישה קולות, ומקהלה של ארבעה קולות.
המקהלה הראשונה שרה את המנגינה ואילו המקהלה השנייה מוסיפה יסודות אחרים, כגון עלייה לדו הגבוה של הסופרן.
יסוד זה מראה את השמיימיות והאלוהיות של היצירה.
המיזררה היא אחת היצירות הדתיות החשובות ביותר בעולם הנוצרי: מצד אחד, המיזררה תפסה מקום קבוע וחשוב בטקס של השבוע הקדוש.
מצד שני, היו קיימים רק שלושה עותקים של היצירה, וההעתקה נאסרה.
וולפגנג אמדאוס מוצרט שמע את היצירה כשביקר ברומא עם אביו, ליאופולד מוצרט, והעתיק את הפרטיטורה המלאה של היצירה מהזיכרון.
הוא היה אז בן ארבע עשרה.
אלגרי פרסם גם מיסות רבות, שגם להן יש מקום משלהן במוזיקה הדתית, וכן סימפוניה בסול מז'ור.
גרגורי פק היה שחקן קולנוע אמריקאי שנחשב לאחד מגדולי השחקנים בכל הזמנים.
גרגורי פק נולד בשם אלדרד גרגורי פק (Eldred Gregory Peck) בלה הויה שבקליפורניה לברניס איירס (שהגיעה לקליפורניה ממיזורי לאחר שהפכה קתולית) וגרגורי פק – קתולי ממוצא אירי (מצד אמו) ואנגלי (מצד אביו).
על אף שהוריו היו קתולים, הם התגרשו כשפק היה בן חמש, והוא גדל אצל סבתו.
פק למד בבית ספר צבאי קתולי בלוס אנג'לס, ובבית ספר תיכון בסן דייגו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד באוניברסיטה המדינתית סן דייגו על מנת לשפר את ציוניו, ובשנת 1936 התקבל ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בהיותו באוניברסיטה התעניין בתיאטרון והשתתף במספר מחזות שהוצגו באוניברסיטה.
הוא עבד כנהג משאית על מנת לחסוך כסף ללימודיו, ובמהלך שנת הלימודים עבד במסעדה בקמפוס האוניברסיטה כשוטף כלים.
לאחר סיום לימודיו עם תואר ראשון באנגלית החליט פק לוותר על שמו "אלדרד" ונסע לניו יורק ללמוד תיאטרון.
הוא עבד בתערוכה העולמית של ניו יורק ב-1939 כמדריך תיירים עבור NBC והתקשה למצוא תעסוקה (לעיתים נאלץ לישון על ספסל בסנטרל פארק).
הופעתו הראשונה במחזה בברודוויי הייתה בשנת 1942 במחזה "כוכב הבוקר" (Morning Star) שנכתב על ידי אמלין ויליאמס.
באותה שנה השתתף במחזה נוסף - "הערבה ואני" (The Willow and I).
במהלך מלחמת העולם השנייה שוחרר מהצבא בשל פציעה בגבו, שקרתה בעת שלמד ריקוד אצל מרתה גרהאם.
הסרט הראשון שבו השתתף פק, "ימים של תהילה", יצא לאקרנים בשנת 1944. על אף ביקורות כנגד משחקו הקר והנוקשה, היה פק מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר חמש פעמים, ארבע מהן בחמש השנים הראשונות בהן שיחק בסרטים.
פק זכה בפרס רק בעקבות המועמדות החמישית שלו, על תפקידו בסרט "אל תיגע בזמיר", המבוסס על ספרה של הרפר לי, שיצא לאקרנים בשנת 1962.
סרטים ידועים אחרים בהם השתתף כוללים את "תותחי נברון", שבו שיחק לצד דייוויד ניבן ואנתוני קווין, ו"חופשה ברומא", שבו שיחק לצד אודרי הפבורן.
ב-1945 השתתף בסרט "עמק החרוץ" לצידה של גריר גרסון.
ב-1947 הוא יצא כנגד פעילותו של מקרתי והרשימות השחורות של ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי אמריקאית.
כמו כן התנגד פק למלחמת וייטנאם ואף הפיק את הסרט "המשפט של התשיעייה מקטונסוויל" המבוסס על המחזה של דניאל בריגאן הדן בתביעות שהוגשו נגד המתנגדים למלחמה.
בשנה זו הופיע בסרטו של אלפרד היצ'קוק "משפט פאראדין" לצדה של השחקנית האיטלקייה אלידה ואלי.
בתחילת 1973 שהה בישראל, בעת צילומי הסרט "בילי שני כובעים", בו כיכב.
בשנות ה-80 השתתף פק בסדרות טלוויזיה בהם הסדרה "הכחול והאפור" בה גילם את דמותו של אברהם לינקולן.
כמו כן השתתף פק בסרט הטלוויזיה "הארגמן והשחור" בו גילם דמותו של כומר קתולי שהציל יהודים בתקופת השואה.
באוקטובר 1988⁩ הגיע לישראל והנחה את טקס הסיום של חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל במצדה.
בשנת 1989 קיבל פק את הפרס עבור מפעל חיים מאת מכון הסרטים האמריקאי.
בשנת 1991, לאחר ששיחק את תפקידו האחרון - תפקיד משני בסרט "פסגת הפחד" שהיה גרסה חדשה לסרט בו שיחק תפקיד ראשי בשנת 1962 - פרש פק מעסקי הקולנוע.
בשנת 1996 זכה בפרס גלובוס הקריסטל עבור תרומתו לעולם הקולנוע.
פק תמך במשך שנים רבות ב ואף הוצע בשנת 1970 כמועמד לנשיאות מול רונלד רייגן, שהיה באותה עת מושל מדינת קליפורניה.
הנשיא לינדון ג'ונסון אף שקל להציע לו (אם ייבחר בשנית לתפקיד הנשיאות - דבר שלא אירע) את תפקיד שגריר ארצות הברית באירלנד - תפקיד שפק אמר שהיה מקבל.
ב-1969 העניק לו ג'ונסון את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
בשנת 2000 קיבל פק תואר של כבוד מהאוניברסיטה הלאומית של אירלנד והיה בין המייסדים של בית הספר לקולנוע במכללת אוניברסיטת דבלין.
פק נפטר בשנתו בגיל 87 בביתו בלוס אנג'לס והותיר אחריו את אשתו השנייה ורוניק פאסאני, שני ילדיהם, ושני ילדיו מנישואיו הראשונים.
נכדו הוא השחקן אית'ן פק.
הוא נקבר במאוזולאום של קתדרלת גבירתנו של המלאכים בלוס אנג'לס.
בנו הבכור, ג'ונתן, התאבד בירייה בראשו בשנת 1975.
גרגורי לרנר הוא איש עסקים רוסי-ישראלי, שהורשע בפרשיות שונות של הונאה והלבנת כספים בישראל, ברוסיה ובצרפת.
לרנר נידון ל-6 שנות מאסר בעוון הונאה, ובהמשך נידון ל-10 שנות מאסר נוספות בעבירות דומות.
לרנר נולד בשנת 1951 במוסקבה.
הוא סיים לימודי עיתונאות ב-1973, ובין השנים 1973 ל-1977 עבד לרנר בהוצאה לאור "קולוס".
הוא הקים גדוד-בניין (стройотряд) המורכב מסטודנטים, שהתחיל לגלגל כספים, וכעבור תקופה קצרה נשפט על "מעילה בסכומים גדולים".
בשנת 1982 נגזר על לרנר עונש מאסר של 11 שנה בכלא ובמחנות עבודה.
לאחר שני ערעורים, ובעקבות התנהגות טובה, הופחת עונשו ל-5 שנים.
לאחר שחרורו התקרב לרנר לראש המאפיה של העיר אורחוב, המכונה "סילבסטר", ועבד כמנהל הכספים אצלו עד שחוסל פטרונו.
בשנת 1987 הקים לרנר את הבנק הקואופרטיבי הראשון ברוסיה.
בשנת 1990 נשלחה ליחידה ללכידת פושעים בינלאומיים בקשה להסגיר את לרנר, שהואשם באי החזר הלוואה לבנק לשיכון ברוסיה.
באותה שנה עלה לרנר לישראל והתיישב באשקלון.
לאחר שעלה לישראל, אימץ לרנר שם עברי, צבי בן ארי - תרגום שמו ושם אביו.
בשנת 1991 נעצר בשווייץ והוסגר לרוסיה.
לרנר שוחרר בערבות וברח לישראל, ובשנת 1994 החליטה הממשלה הרוסית לחון את לרנר.
באותה שנה הוא הקים את ה"החברה הראשונה הרוסית-ישראלית".
בשנת 1997 הואשם לרנר בפרשיות שחיתות והלבנות כספים שונות בבית משפט בישראל בסכום של כ-100 מיליון דולר משלושה בנקים רוסיים בקשר לאותה חברה, וכן בקשר לרצח - אשמה שבוטלה בסופו של דבר.
ב-1 במאי 1998, לאחר שישב במעצר במשך כשנה, הודה לרנר, חתם על עסקת טיעון ונידון ל-6 שנות מאסר.
לאחר שחרורו מהכלא בשנת 2003 הקים חברה לעסקאות נפט וגז עם רוסיה.
בסוף שנת 2006 הורשע לרנר, גם במסגרת עסקת טיעון, בעבירות של הלבנת הון, קבלת דבר במרמה וזיוף מסמכים, לאחר שהונה אנשי עסקים והוציא מהם כספים במרמה כאשר הקים חברות בשווייץ ובלטביה בשמות זהים לאלה של חברות גז ונפט ידועות.
לאחר ההרשעה לרנר ברח מישראל, ובעקבות בקשת הסגרה נעצר בפרגוואי במרץ 2006 והוסגר לישראל.
הוא נידון לשש שנות מאסר על מעשיו אלו.
לאחר שהוסגר הואשם לרנר גם בהונאת משקיעים קטנים ובגנבה של 62 מיליון שקל מ-2,500 משקיעים, אותם גייס מפרסום בעיתונות הישראלית בשפה הרוסית.
שנה לאחר מכן הוגש כתב אישום נגדו.
ביוני 2009, בעקבות משא ומתן לעסקת טיעון, הודה לרנר בכל מה שייחסו לו.
בשנת 2010 הורשע לרנר על ידי השופט ח'אלד כבוב בגנבת 62 מיליון ש"ח מכ-2,500 משקיעים בחברת גז שבבעלותו, ונידון ל-10 שנות מאסר נוספות.
בתקופת מעצרו הראשון בישראל נטען כי לרנר הוא קרבן לאפליה על רקע עדתי של ה"אליטות הישראליות", שמנעו ממנו דריסת רגל בתחומן בשל היותו עולה חדש ממוצא רוסי.
לרנר היה נשוי ללינה עד 2003 (שנת שחרורו מהכלא).
לאחר שהשתחרר הוא התגרש ונישא לאירן ארנדוב (נולדה בשנת 1968).
הזוג עבר להתגורר בתל אביב.
גרגוריוס השביעי כיהן כאפיפיור מ-22 באפריל 1073 עד מותו.
כקרדינל וכאפיפיור, הוא פעל להאדרת עוצמתה של הכנסייה על חשבון השליטים החילוניים.
שמו המקורי היה הילדברנד, ומוצאו מכפר בטוסקנה.
הוא התחנך ברומא ואחר כך בקלן שבגרמניה, לאחר שהצטרף לגרגוריוס השישי בגלותו שם.
עם מותו של גרגוריוס השישי עבר למנזר קלוני.
הוא זכור בעיקר כמי שהנהיג רפורמות בכנסייה ונאבק על עוצמתה הפוליטית.
כקרדינל עמד, ב-1059, מאחורי לקיחת סמכות בחירת האפיפיורים מהרשויות החילוניות ברומא ובגרמניה, והעברתה לידי חבר החשמנים של הכנסייה עצמה.
הוא בעצמו היה האפיפיור השני שנבחר בדרך זו.
ב-1066, בעודו משמש כקרדינל תחת האפיפיור אלכסנדר השני, נתנה הכנסייה את ברכתה למסע הכיבוש אליו עמד לצאת ויליאם הנורמני באנגליה.
כך ביקשו הילדברנד ואלכסנדר השני לקבוע תקדים, לפיו לא זו בלבד שמלכים אינם קובעים מי יהיה האפיפיור, אלא האפיפיור הוא שממליך מלכים באירופה.
בשיאו של המאבק בין הכנסייה לסמכות החילונית היה כבר גרגוריוס השביעי האפיפיור.
ב-1075 הוציא את התכתיב האפיפיורי, וב-1076 הכריז הקיסר הגרמני היינריך הרביעי על הדחתו מהכס הקדוש.
אולם בניגוד להיינריך השלישי, ששלושים שנה קודם לכן הצליח להדיח שלושה אפיפיורים, לא עלה בידי יורשו הצעיר לעשות כן לגרגוריוס השביעי.
תגובת הנגד של האפיפיור הייתה להחרים את הקיסר, לנתק את קשרי הכנסייה עם היינריך ולפטור את נתיניו משבועות הנאמנות שנשבעו לו.
לנוכח המרד שעמד לפרוץ בכל רגע נגדו, לא נותר להיינריך אלא ללכת את ה"הליכה לקנוסה" המפורסמת, על מנת לבקש (ולקבל) את מחילת האפיפיור.
ב-1083 קרא גרגוריוס השביעי לרובר גיסקאר מנהיג הנורמנים לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי, שכרת ברית עם הביזנטים ואיים על רומא.
ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי שמונה על ידיו במקום גרגוריוס השביעי.
ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש 36,000 איש וכעבור שלושה ימים שחרר את גרגוריוס השביעי שהיה נצור בטירת סנטאנג'לו שליד רומא.
למרות שגבר על היינריך (בסיוע בני בריתו הנורמנים), עדיין נאלץ גרגוריוס להעביר את שנתו האחרונה בגלות, בשל הסלידה העממית באיטליה כלפי הנורמנים.
הוא מת בגלות בטירה בסלרנו, ב-25 במאי 1085, מילותיו האחרונות היו "אהבתי צדק ושנאתי אי שוויון ולכן אני מת בגלות".
הרפורמות שהונהגו על ידיו כללו לא רק את בחירת האפיפיור, אלא גם את הקביעה כי לכנסייה הסמכות הבלעדית למנות אישים לפקידי הכנסייה בארצות השונות.
תפקידים אלו היו כרוכים בעוצמה רבה ובממון רב, ותביעת הזכות הבלעדית למינויים היא שגרמה לקרע בין הקיסרות בגרמניה לכנסייה.
קרע זה נמשך עוד שנים רבות לאחר מותו של גרגוריוס.
מרכזה של הרפורמה וניסוחה התמציתי ביותר התפרסם ב-1075 במסמך הנקרא "דיקטטוס פפה" (התכתיב האפיפיורי).
אחת מתוצאות הרפורמה הייתה הדחתו של האפיפיור בידי היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ונידויו של הקיסר על ידי האפיפיור.
ב-1077 השפיל הקיסר את עצמו בפני גרגוריוס וביקש מחילה באקט שנודע בשם "הליכה לקנוסה".
שני אלמנטים נוספים ברפורמה שלו היו האיסור על כמרים להינשא (ניקולאיזם), והפסקת הנוהג של מכירת תפקידים כנסייתיים בכסף (סימוניה).
גם שני תהליכים אלה לא הוכתרו בהצלחה מוחלטת בימי חייו.
גרגוריוס העשירי היה אפיפיור מ-1 בספטמבר 1271 עד מותו.
נולד בעיר פיאצ'נזה (כיום במחוז אמיליה-רומאניה באיטליה), והוטבל בשם תבאלדו ויסקונטי.
נכנס לשירות הכנסייה הקתולית ובילה את הקריירה שלו בארצות השפלה.
היה סגן בישוף העיר לייז' (כיום בבלגיה), אך התפטר מתפקידו זה כדי לעלות לרגל לארץ הקודש.
ליווה את הקרדינל אוטובאני במסעו לאנגליה, ובקיץ 1270 הצטרף אל הנסיך אדוארד (אדוארד הראשון, מלך אנגליה לעתיד) במסע הצלב השמיני לארץ ישראל.
בהיותו בעכו, שהייתה בידי הצלבנים, התבשר שנבחר לאפיפיור על ידי חבר הקרדינלים שהתכנס בעיר ויטרבו (כיום במחוז לאציו באיטליה).
מאז 29 בנובמבר 1268 לא ישב אפיפיור על הכס הקדוש, בגלל חילוקי דעות שנתגלעו בין הקרדינלים הצרפתים לבין הקרדינלים האיטלקים.
בגלל המצב הפוליטי, כל צד רצה באפיפיור בן ארצו.
הקיפאון הגיע לקיצו כאשר אנשי ויטרבו הסירו את הגג מעל הבית שבו התכנסו הקרדינלים "כדי לאפשר להשפעות אלוהיות לכוון ביתר קלות את דיוניהם", ומנעו מהם כל מזון מלבד לחם ומים.
שלושה ימים מאוחר יותר נבחר לאפיפיור תבאלדו ויסקונטי, שאם כי היה איטלקי, זכה באמונם של מלכי צרפת ואנגליה.
הקרדינלים קיוו שיעשה ככל שביכולתו כדי להציל את ארץ הקודש מידי המוסלמים.
הוא אימץ לעצמו את השם גרגוריוס העשירי, ולפני שעזב את עכו נשא דרשה שבה אמר: "אם אשכחך ירושלים תשכח ימיני.
תדבק לשוני לחיכי אם לא אעלה את ירושלים על ראש שמחתי", על פי תהילים קל"ז, פסוקים ה' - ו'.
במכתב אל הנסיך אדוארד, שהיה עדיין בעכו, הוא תיאר את מסעו לוויטרבו, ובמכתב אל פיליפ השלישי, מלך צרפת הוא האיץ במלך לשלוח עזרה לצלבנים בארץ ישראל.
ב-1271, מיד אחרי שנבחר, קיבל מכתב מקובלאי חאן, שליט מונגוליה (ששלט גם בסין) שבו נתבקש האפיפיור לשלוח לו 100 מיסיונרים ושמן מן המנורה שבכנסיית הקבר הקדוש בירושלים.
גרגוריוס העשירי שלח לקובלאי חאן שני כמרים, ושמן ומתנות אחרות באמצעות מרקו פולו ואביו ודודו של מרקו, שהגיעו לסין ב-1274.
ב-7 באוקטובר 1272 חתם גרגוריוס העשירי על בולה שלפיה פרש את הגנתו על כל היהודים שנמצאו תחת שלטון הנוצרים.
בהתאם לבולה זו נאסר על הנוצרים לאלץ את היהודים להתנצר.
כמו כן, הוא הורה להוסיף לכל בולת הגנה יהודית סעיף נגד עלילות דם.
בתחילת 1274, באמצעות גאורגיוס אקרופוליטיס, נוהלו שיחות עם האימפריה הביזנטית על איחוד כנסיות.
בסופו של דבר המגעים לא הגיעו להסכמה מלאה.
ב-1 במאי 1274 כינס גרגוריוס העשירי את מועצת הכנסייה השנייה של ליון, שבה הכריז על מסע צלב חדש, ועל גיוס אמצעים למימונו בצורת מיסים שיוטלו על כל המאמינים ברחבי אירופה (18 במאי של אותה שנה).
הוא קיבל הבטחה מקיסר האימפריה הביזנטית כי יעשה ככל שביכולתו לסייע להצלחת משימה זו.
ב-1275, פיליפ השלישי מלך צרפת, ודודו, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, הכריזו על השתתפותם במסע הצלב.
אך כל אלה היו לשווא בגלל מותו של גרגוריוס העשירי בינואר 1276.
גרגורי קוּפֵּה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת השוער.
קופה החל את הקריירה שלו בשנת 1993 בסנט אטיין.
בארבע שנים בקבוצה שיחק ב-88 משחקים.
ב-1997 הוא עבר לשחק באולימפיק ליון.
קופה היה השוער הראשון של הקבוצה שזכתה בשבע אליפויות רצופות והגיעה להישגים בליגת האלופות.
ב-2008, לאחר מעל לעשור בקבוצה, עבר לאתלטיקו מדריד.
הוא התמודד עם לאו פרנקו על המקום בשער הקבוצה.
משחק הליגה האחרון שלו היה בהפסד 1–6 לברצלונה.
לקראת עונת עבר קופה לפריז סן-ז'רמן.
ב-28 בנובמבר 2009, במשחק נגד אוסר, שבר קופה את קרסולו השמאלי.
הוא חזר לשחק ב-27 באפריל 2010, סמוך לסיום העונה, בהפסד 0–4 לגרנובל.
לאורך עונת 2010/11, שבסיומה פרש ממשחק, התמודד קופה על המקום בהרכב הראשון עם אפולה אדל שהחליף אותו בזמן פציעתו הממושכת בעונה הקודמת.
קופה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת בגביע הקונפדרציות 2001, בו נבחרתו זכתה.
בגביע הקונפדרציות הבא, שנערך ב-2003, שיחק גם כן ושמר על רשת נקייה בשלושה מתוך חמשת משחקי הנבחרת, שזכתה בטורניר בפעם השנייה ברציפות.
הוא היה בסגל הנבחרת בטורנירי הגמר של גביעי העולם 2002 ו-2006 ובאליפויות אירופה 2004 ו-2008. במונדיאל 2006 פביאן בארטז הועדף על פני קופה, אף על פי שקופה שיחק היטב בזמן שבארטז היה מושעה במוקדמות הטורניר.
גרגורי שיין היה אסטרונום סובייטי יהודי.
גם אשתו, פלגייה שיין הייתה אסטרונומית ידועה.
את עבודת המחקר הראשונה פרסם כבר בגיל 18. סיים אוניברסיטה בעיר טרטו והחל לעבוד במצפה הכוכבים פולקובו ליד סנקט פטרבורג.
הוא עבד בתחום ספקטרוסקופיה של כוכבים ופיזיקת ערפיליות.
ביחד עם אוטו שטרובה הוא חקר תנועה סיבובית של הכוכבים.
במהלך עבודה זו הוא גילה מספר ערפיליות.
היה חבר האקדמיה הסובייטית למדעים משנת 1939 וחבר החברה המלכותית האסטרונומית.
בשנים 1945–1952 היה מנהל מצפה כוכבים בקרים.
גילה 3 אסטרואידים, כ-150 ערפיליות והיה שותף לגילוי כוכבי שביט.
על שמו נקראו מכתש שיין על הירח ואסטרואיד.
נפטר במוסקבה ונטמן בכפר ליד מצפה כוכבים בקרים.
פרופסור כבוד של אוניברסיטת קופנהגן
גרגוריוס הַמֵּאִיר (ארמנית קלאסית: Գրիգոր Լուսաւորիչ, "גריגור לוֹסָבוֹרִיץ'"; 240 או 257?
– 332 או 337?) או גרגוריוס הקדוש נחשב כמטבילה לנצרות של האומה הארמנית וכמייסדה של הכנסייה האפוסטולית הארמנית.
מסורות ואגדות נשזרו אלה באלה עד כי קשה להבחין מהי האמת והיכן האגדה.
על פי המסורת הארמנית, גרגוריוס נולד לאיש אצולה.
אביו נפטר בילדותו והאומנת נטלה אותו לקפדוקיה ושם קיבל חינוך נוצרי.
משבגר חזר לארמניה והכריז על אמונותו לנצרות, על כך עונה ונכלא במקום המזוהה כיום עם מנזר חור ויראפ.
גרגוריוס הצליח להימלט ולהסתתר מרודפיו במשך שנים רבות.
בכוח אישיותו אסף קהל מאמינים ושכנע את מלכהּ של ארמניה, טירידאטס השלישי , בצדקת אמונותו.
השליט בחר אז בנצרות כדת המדינה וארמניה הפכה לראשונה בין הארצות הנוצריות.
הכנסייה הארמנית נקראת גם "הכנסייה הגרגוריאנית".
בקפלת הלנה הקדושה בכנסיית הקבר בירושלים, מופיעים שלושה ציורי קיר על הקיר הצפוני, המתארים אירועים בחייו של גרגוריוס המאיר – שחרורו מן המאסר, הטבלת טירידאטס השלישי לנצרות, והקמת כנסיית האֵם של ארמניה.
גרגורי ספורלדר הוא שחקן אמריקאי, שמשחק בעיקר אנשי צבא.
ספורלדר שיחק בסרטים כמו הפריצה לאלקטרז, בלק הוק דאון ו"איש הרנסאנס".
ספורלדר שיחק גם את קלווין נוריס בסדרה של HBO, דם אמיתי.
התפקיד המרכזי הראשון של ספורלדר היה בסרט הרומנטי משנת 1989 "...Say Anything" לצידו של ג'ון קיוזק.
בשנת 1994, הוא גילם את "בילי" בקליפ לשיר של שריל קרואו "כל מה שאני רוצה לעשות".
ספורלדר שיחק בכמה תפקידי משנה בסרטים כגון ליגה משלהן, "רומן אמיתי" ופרקים במרפי בראון ו-NYPD Blue.
לאחר מכן ספורלדר קיבל שני תפקידים גדולים יותר בשני שוברי הקופות מ-1996, בתור קפטן פריי בהפריצה לאלקטרז וב"טוויסטר" בתור וילי.
באותה שנה שיחק בסרט הטלוויזיה "אנדרסונוויל" לצד ויליאם ה.
ספורלדר בילה את 15 השנים הבאות לאחר סרטים אלו שוב בתפקידי משנה קטנים בסרטים כמו להיות ג'ון מלקוביץ', בלק הוק דאון, ימ"מ יחידת פריצה, בית מלון לכלבים ושוב בן 17. ספורלדר גילם את תפקידו של קלווין נוריס בדם אמיתי, אביו של קריסטל נוריס.
בשנת 2016 השתתף ספורלדר בסרט תיעודי על הצייר ג'ורג' קאלב בינגהאם, בו גילם את בינגהאם בבגרותו.
ספורלדר הוא בוגר בית הספר בתיכון יוניברסל סיטי בסנט לואיס, מיזורי ונבחר כרקדן הטוב ביותר בכיתתו.
גרגוריוס החמישה עשר היה אפיפיור מ-9 בפברואר 1621 עד ליום מותו ב-8 ביולי 1623.
נולד בבולוניה (אז במדינת האפיפיור) כאלסנדרו לודוביסי (Alessandro Ludovisi), אחד משבעת ילדיהם של פומפאו לודוביסי (Pompeo Ludovisi), רוזן סמוג'ה (Samoggia), כיום סאווינו (Savigno) בנפת בולוניה וקמילה ביאנקיני (Camilla Bianchini).