tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוצאתו של הקרב, שבו נטבחו כוחות החי"ר המובחרים של הרפובליקה שהיוו גם את האליטה הכלכלית והשלטונית שלה, הדגישה את הצורך שלא לסכן בכזו קלות חלק חשוב כל כך מהחברה הרומית.
ייתכן שאז נוצר לראשונה ה"טריאריי" (משמעות המילה בלטינית: "שלישיים") – רזרבה של חי"ר כבד שהורכבה מהחיילים האמידים והמבוגרים בלגיון.
היסטוריונים רבים משערים שהרומאים למדו רבות מהטכנולוגיה והנשק של הגאלים.
אמנם הסנונים היו רק שבט אחד, אך הם היו חלק מתרבות שלמה שהייתה שונה מהותית מהתרבות הרומית והשתמשה בשיטות מתקדמות של עיבוד ברזל ולחימה בטווח קרוב.
תבוסת הרומאים לגאלים הייתה הפעם האחרונה בה נבזזה העיר רומא עצמה על ידי כח זר כמעט עד חלוף ימי האימפריה.
רומא לא נבזזה שוב במשך כ-800 שנה, עד שהחלשותה של האימפריה הרומית ודעיכתה הביאו לביזתה פעם נוספת בשנת 410 לספירה על ידי הויזיגותים, שבעקבותיה חדלה רומא העתיקה באופן סופי מלהוות כוח צבאי משמעותי.
קרב אסיאגו, או מתקפת טרנטינו, היה מתקפה גדולה של צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית נגד הצבא האיטלקי במלחמת העולם הראשונה בין התאריכים 15 במאי–10 ביוני 1916. המתקפה הצליחה בהתחלה אבל הצבא האיטלקי הצליח להדוף את האוסטרים ולהחזירם לנקודת ההתחלה.
ב-23 במאי 1915 הכריזה איטליה מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית, והצבא האיטלקי החל מיד במתקפות נגד האוסטרו-הונגרים, בעיקר בחזית נהר האיזונצו.
הצנדורף תכנן מתקפה גדולה באזור טרנטינו, משם עתיד היה הצבא האוסטרו-הונגרי להתקדם לעבר עמק הפו ולסגור על הצבא האיטלקי הערוך בעמק האיזונצו.
מנגד, קיבל הרמטכ"ל האיטלקי, לואיג'י קאדורנה, דו"חות מודיעין על ההתקפה האוסטרו-הונגרית ופקד על מפקד הארמייה הראשונה, רוברטו ברוזטי, לנקוט מיד קו הגנה, אך האחרון התעלם מכך ובחר לפתוח בהתקפות מקומיות.
ב-29 במאי 1916 האוסטרו-הונגרים כבשו את אסיאגו והתקרבו לעיירת המחוז ויצ'נצה, עת כל הצבא האיטלקי עמד לפני כיתור.
המצב היה קריטי, אך קאדורנה התעשת, והודות למערכת מסילות ברזל טובה, הצליח לשנע כוחות מחזית איזונצו לחזית טרנטינו ולעצור את התקדמות האוסטרו-הונגרים.
ב-4 ביוני 1916 פתחה האימפריה הרוסית בהתקפה בגליציה, והצנדורף הפסיק את המתקפה באיטליה כדי להעביר כוחות להגנה נגד הרוסים.
קאדורנה זכה לתהילה על תפקודו בקרב אסיאגו.
תהילתו אף גדלה לאחר שהצליח לכבוש מספר חודשים אחר כך את העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו.
הוא הודח לאחר התבוסה בקרב קפורטו.
הצבא האיטלקי ניסה לשפר עמדות ואת קו החזית בקרב הר אורטיגרה ביוני 1917 נהדף באבדות כבדות.
ראש הממשלה אנטוניו סלנדרה אולץ להתפטר ובמקומו מונה פאולו בוזלי, שהודח אף הוא לאחר המפלה בקרב קפורטו.
האוסטרו-הונגרים לא יזמו התקפות נוספות עד להתקפתם המשותפת עם הגרמנים בקרב קפורטו.
קרב אמיין (ידוע גם בשם קרב פיקרדי השלישי) היה קרב אשר נערך בין צבא הקיסרות הגרמנית לבין צבאות מדינות ההסכמה, בהן בריטניה, צרפת, קנדה, אוסטרליה וארצות הברית בין 8 ל-11 באוגוסט 1918 בקרבת העיר הצרפתית אמיין.
הקרב והניצחון בו היוו את נקודת הפתיחה של מתקפת מאה הימים המתקפה שבסופו של דבר הביאה לסיום מלחמת העולם הראשונה.
קרב אמיין נחשב נקודת מפנה בצורה בה התנהלו קרבות מלחמת העולם הראשונה והביא בעצם לסופה של צורת הלחימה הסטטית של לוחמת החפירות בחזית המערבית.
קרב אמיין התאפיין גם בשימוש בלוחמת שריון באופן אינטגרלי ובצורה מוצלחת, מה שהשפיע מאוד על מורל החיילים משני הצדדים והתבטא בין היתר במספר רב של שבויי מלחמה גרמנים.
אריך לודנדורף אמר על הקרב בהתייחס לתוצאותיו: "יום שחור לצבא הגרמני" וכחודש מאוחר יותר כבר העריך שתוצאות המלחמה יהיו תבוסה וודאית של גרמניה.
אחרי קרבות 1917, הצבא המאוחד של מדינות ההסכמה היה שרוי בקשיי כוח אדם קשים מאוד.
הצבא הבריטי והצרפתי היו בבעיה הגדולה ביותר עם מעט מאוד כוחות עתודה.
הצבא הבריטי גם לא היה מסוגל לשלוח כוחות נוספים למערכה באזור המזרח התיכון, שני הצבאות הקטינו את הדיוויזיות שלהם מ-12 גדודים ל-9 וניצלו את חורף 1917 בניסיון לחזק את כוחם בזמן שהצבא האמריקאי בדרכו לאירופה.
מהצד השני, הצבא הגרמני אשר שיער שהופעת הצבא האמריקאי תשנה את פני הקרב, יחד עם יציאת הצבא הרוסי מהתמונה במרץ 1918, העביר 47 דיוויזיות מהחזית המזרחית לחזית המערבית כתגבורת לה היה זקוק נואשות.
תגבורת זאת שימשה את לודנדורף למתקפת האביב שהייתה בתמציתה מתקפה רחבה במספר אזורי קרב אשר שילבה את רוב יכולות הצבא הגרמני, אך למרות זאת לא הצליחה בשבירת קו ההגנה של בעלות הברית.
מתקפת האביב אותה יזם לודנדורף הייתה מכה קשה אשר שילבה טקטיקות חדשות וכוחות גרמניים שהגיעו מהחזית המזרחית.
מצד מדינות ההסכמה, הכוח האמריקאי נכנס ללחימה באופן אקטיבי רק בכמויות קטנות והיחידות הבריטיות היו מדולדלות אחרי הקרבות הקשים של השנה הקודמת.
הצבא הבריטי גם לא זכה למספיק תגבורות מבריטניה בשל החרדה במדינה לאור האבדות המרובות של השנה הקודמת.
מתקפת האביב הכתה את מדינות ההסכמה בעוצמה ובהפתעה, כאשר הגרמנים השיגו בתחילתה השגים משמעותיים אך למרות זאת, הצליחו מדינות ההסכמה להתעשת ולבלום פעם אחר פעם את ההתקדמות הגרמנית.
התגובה של מדינות ההסכמה למתקפת האביב הייתה מתקפה משולבת נקודתית מול העיירה אמיין, מתקפה ששילבה שריון, פרשים, חיל רגלים, ארטילריה וחיל האוויר אשר פעלו בשיתוף פעולה צמוד ותמכו אחד בשני.
תוכנית הקרב של מדינות ההסכמה נהגתה ברובה על ידי מפקד הארמייה הרביעית של חיל המשלוח הבריטי, הגנרל הנרי רולינסון שהיה נחשב לטקטיקן מבריק שכן טקטיקות הקרב שהרכיב הפכו לבסיס ללוחמה המודרנית.
רולינסון הגה תוכנית קרב שהתבססה על אלמנט ההפתעה כאשר הארמייה הרביעית שלו תשמש את חוד החנית של ההתקפה בתמיכה מהאגף הימני (דרום) של הארמייה הראשונה הצרפתית.
הארמייה הרביעית של רולינסון כללה כוח רב-לאומי בריטי, קנדי, אוסטרלי ואמריקאי כאשר רוב הכוחות היו קנדים ואוסטרלים, רולינסון קיבל גם פיקוד על כ-600 טנקים, מתוכם כ-420 טנקים לוחמים (השאר היו טנקי אספקה או גרירה ארטילרית).
ניתן לחלק את כוחות ההתקפה לארבעה: שלושה קורפוסים של הארמייה הרביעית (קורפוס הפרשים ישמש כעתודה) והארמייה הראשונה הצרפתית.
גזרות ההתקפה חולקו בין הכוחות כך שהקורפוס הבריטי יתקוף בגזרה הצפונית (באזור נהר הסום), הקורפוס האוסטרלי (תחת פיקודו של ג'ון מונש, אשר שותף בתכנון המתקפה) יתקוף דרומית יותר באזור קורבי, הקורפוס הקנדי יתקוף עוד דרומית (באזור נהר הלוס) והארמייה הצרפתית הראשונה תקבל את הגזרה הדרומית ביותר (לאורך נהר האוּר).
התוכנית שהגה רולינסון הייתה מהפכנית וחדשנית יחסית.
במהלך המלחמה, באופן קלאסי קדמה לכל התקפה הפגזה ארטילרית של כיומיים כדי לרכך את עמדות האויב, החיסרון היה שהאויב היה מקבל התראה של יומיים לקראת התקפה בנקודה מסוימת ובזמן זה היה מתגבר את כוחותיו באזור.
מלבד השימוש בארטילריה, תוכניתו של רולינסון נשענה על עוד שני מרכיבים חשובים; אלמנט ההפתעה והתקפה רב-חילית מתואמת היטב.
אלמנט ההפתעה התבסס על סודיות מוחלטת והסתרה של ריכוזי כוח לקראת ההתקפה.
טנקים שהגיעו לחזית לקראת ההתקפה הוסתרו בשדרות אמיין מתחת לעצים, עמדות התותחים הוסתרו תחת רשתות הסוואה, פגזים רוכזו בעמדות תותחים עתידיות והוסוו, תנועת הכוחות הרגליים נעשתה רק בלילה תחת משמעת לילה קפדנית ואפילו פוזר חול על אבני רחובות אמיין כדי להחריש את רעש צעידת החיילים.
האלמנט האחרון והחדשני ביותר היה שימוש יעיל ומתוזמן היטב של התקפה רב-חילית.
במהלך המלחמה, ברוב המקרים, הכוחות השונים בשדה הקרב פעלו באופן עצמאי כאשר הם תומכים אחד בשני.
התקפה קלאסית כללה באופן זה התקפה של חיל רגלים אחרי ריכוך ארטילרי של היעד, כאשר כוח פרשים או טנקים היה נמצא בעתודה או באגף ונכנס ללחימה כדי לתמוך בחיל הרגלים.
בכל מקרה עמוד השדרה הקלאסי היה חיל הרגלים כאשר הכוחות האחרים תומכים בו כשיש באפשרותם.
רולינסון הגה תוכנית שנשענה על היכולות של הכוחות השונים כאשר הם תומכים אחד בשני, לשם כך היה צורך להגדיר יעדים ולוחות זמנים מדויקים.
כאמור, הארטילריה שימשה לאורך כל ההתקפה כשהיא מפגיזה את קווי ההגנה הגרמנים לאורך ההתקפה כולה באופן אשר יוצר מסך אש כמה שיותר קרוב לחיל הרגלים המתקדם.
כוח הפרשים יועד להיות בשלב הראשון בעתודה ולהשתלב בהמשך בלחימה.
כוח הטנקים אשר הורכב מרגימנט הטנקים המלכותי כולו, יועד להילחם לצד חיל הרגלים בעיקר במרכז הגזרה היכן שתוואי השטח התאים יותר לטנקים.
בין הטנקים היו גם טנקים קלים שיכלו לאגף עמדות אויב ולתקוף אותם מאחור, הטנקים הכבדים יותר נסעו לאט מאוד והתאימו בעיקר כראש חץ משוריין הפורץ את הדרך לחיל הרגלים.
מלבד יחידות השדה, חיל האוויר המלכותי שימש גם הוא כגורם חשוב בהתקפה.
מהאוויר היה ניתן לראות את עמדות האויב באופן ברור יותר מאשר מהקרקע ובכך היה ניתן להפגיז אותם מהאוויר בדיוק רב יותר.
כוחות מדינות ההסכמה:הארמייה הרביעית בפיקודו של הנרי רולינסון כללה ארבעה קורפוסים:
קורפוס הפרשים (3 דיוויזיות פרשים)
הקורפוס השלישי הבריטי (3 דיוויזיות בריטיות ודיוויזיה מצבא ארצות הברית),
הקורפוס הקנדי (5 דיוויזיות קנדיות)
הקורפוס האוסטרלי (6 דיוויזיות אוסטרליות)
הארמייה הרביעית נחשבה לכוח בעל היכולת הרבה ביותר שגובש בחיל המשלוח הבריטי במהלך כל המלחמה ולכן הוצבה כחוד החנית של המתקפה.
הכוחות היו מאומנים ביותר ושילבו טקטיקות חדשות להתמודד עם הגנות האויב יחד עם שימוש בכלי נשק וטכנולוגיות חדשות בשדה הקרב.
הכוחות הגרמנים:באזור ההתקפה ישבה הארמייה השנייה בפיקודו של גאורג פון דר מרוויץ, בכוח של 6 דיוויזיות בחזית ושתי דיווזיות בעתודה.
המובלעת שכבשו הגרמנים במהלך מתקפת האביב באזור אמיין הייתה היעד הראשוני של הארמייה הרביעית.
הכוחות הגרמנים שהרכיבו את החזית באזור היו הכוחות של הארמייה ה-18 וה-2. הכוחות היו עייפים מהקרבות זה מכבר אך מחופרים היטב, לפי דבריו של לודנדורף:
הקרב החל ב-8 באוגוסט 1918 בשעה 4:20, בשעה שערפל כיסה את שדה הקרב.
התקפת הפתע המשולבת כנגד החזית הגרמנית הצליחה ליצור הפתעה ובלבול, כך שהתגובה הגרמנית הגיעה 5 דקות אחרי תחילת ההתקדמות של הכוחות ורוכזה כנגד נקודות הריכוז שהיו כעת ריקות.
הכוחות האוסטרלים והקנדים שתקפו מדרום לסום הצליחו להתקדם במהירות בשעות הבוקר ועד השעה 11 בבוקר כבר התקדמו כ-5 קילומטרים.
לעומתם, הכוחות הבריטים מצפון לנהר נחלו הצלחה חלקית בלבד עקב פני השטח הקשים ועם גדוד טנקים בודד בלבד.
עד סוף היום התקדמו הכוחות הבריטים כ-3 קילומטרים, בעוד האוסטרלים והקנדים התקדמו 11–13 קילומטרים לעומק החזית.
מדינות ההסכמה הצליחו לשבות כ-17,000 חיילים גרמנים במהלך היום הראשון למתקפה, ובסך הכל באותו יום היו אבדות הגרמנים כ-30,000 איש מול כ-6,500 איש של מדינות ההסכמה.
ב-9 באוגוסט המשיכו מדינות ההסכמה בקרב אולם התקדמותם נעצרה.
הארטילריה התקשתה לעמוד בקצב ההתקדמות המהיר של היום הראשון והכוחות בחזית נותרו ללא סיוע ארטילרי.
בנוסף, הטנקים, שלהם היה תפקיד מכריע בהתקדמות, לא היו אמינים מספיק והתקלקלו במהירות.
מתוך כוח טנקים של יותר מ-500 טנקים רק שישה נותרו כשירים לאחר ארבעה ימי לחימה.
עד 13 באוגוסט הצליחו הכוחות הבריטים להתקדם כ-19 קילומטרים לעומק החזית הגרמנית.
כ-50,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי, וכ-25,000 נוספים נהרגו.
כ-44,000 חיילים נהרגו למדינות ההסכמה, בחלוקה שווה בין צרפת לחיל המשלוח הבריטי (בריטים, אוסטרלים וקנדים).
בעוד פרדיננד פוש דרש להמשיך בהתקדמות, סירב הייג להמשיך את המתקפה.
תחת זאת העדיף הייג לתכנן מתקפה חדשה עם כוחות רעננים וב-21 באוגוסט תקפה הארמייה השלישית הבריטית בקרב השני על הסום.
ההצלחה בהבקעת קו החזית באזור אמיין הביאה איתה התקפות נוספות הצד מדינות ההסכמה לאורך כל החזית עם הצלחות דומות.
תקופה זו סימנה את תחילת הסוף של מלחמת העולם הראשונה מאחר שהגרמנים ניצלו את כל כוחם במתקפת האביב שאמנם השיגה מובלעות לאורך החזית, אך נכשלה בהשגת תוצאות מכריעות.
מתקפת הנגד של מדינות ההסכמה אשר הצליחה להבקיע את קו החזית לאורך הקו הגרמני המותש עמדה כנגד חוסר ההצלחה של הצבא הגרמני והביאה את הפיקוד הגרמני בראשות אריך לודנדורף להבנה שהתבוסה הגרמנית היא רק עניין של זמן.
הקרב היה הוכחה נוספת (לאחר קרב המל) לחשיבותו של הטנק בשדה הקרב.
הטנקים הופעלו יחד עם כוח הרגלים במתקפה משולבת.
לאחר הקרב קיבל ג'ון מונש את התואר אביר על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
קרב אלז'וברוטה (בפורטוגזית: Batalha de Aljubarrota) היה קרב שהתרחש ב-14 באוגוסט 1385 במרכז פורטוגל בקרבת העיירות ליריה ואלקובסה, בין ממלכת פורטוגל ובעלי בריתה ממלכת אנגליה, לבין כתר קסטיליה שנתמכה בבעלי ברית אראגונים, איטלקים, וצרפתים.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של הפורטוגזים, שם קץ לשאיפות ההשתלטות והכיבוש הקסטליאנים, והבטיח את עצמאותה של פורטוגל.
לקראת סופה של המאה ה-14 התחוללה באירופה מלחמת מאה השנים במלוא עוזה, והשפעתה התפשטה עד לקצה המערבי של היבשת, בפורטוגל.
האצולה הפורטוגזית לא קיבלה את ההסכם, אשר משמעותו הייתה העברת השלטון בפועל לשושלת החדשה, ולמעשה השתלטות של מלכי קסטיליה על פורטוגל, וגם מעמד הסוחרים העשירים של ליסבון התנגד לו.
כוח קסטיליאני גדול יותר, בפיקודו של המלך עצמו, הטיל מצור על ליסבון, אך נסוג לאחר כארבעה חודשים כתוצאה משיבושי ההספקה והטרדות מצד כוחות פורטוגזים אשר זינבו בו.
כוחות פורטוגזים אשר התנגשו בכוח הקסטיליאני, הביסו אותו בקרב טרנקוסו בתחילת יוני.
הפורטוגזים בחרו לפגוע ממארב בכוח קסטיליאני באזור אלז'וברוטה, המתאפיין בפני שטח של גבעות שטוחות, מוקף גאיות, ומיושב בדלילות.
הכוח הפורטוגזי התמקם בחלק הצפוני של אזור הקרב, כשהוא צופה לכיוון שממנו יגיעו הכוחות הקסטיליאנים.
מיקום זה הבטיח לכוח הגנה טבעית של הגאיות משני הצדדים של המערך הלוחם.
בחלקו האחורי של הכוח הממוקם בחלקה העליון של גבעה, הוצבו מכשולים ומלכודות.
עם הגעתם, הבחינו הכוחות הקסטיליאנים במערך הפורטוגזי והמלך חואן הראשון החליט להימנע מעימות בתנאים אלה.
הכוחות הקסטיליאנים החלו לנוע מסביב לגבעה במטרה לחפש מיקום עדיף מבחינתם למתקפה וניהול הקרב.
לבסוף החליטו לבצע מתקפה מן האגף הדרומי.
הכוחות הפורטוגזים הגיבו במהירות לתוכנית המתקפה הצפויה ושינו את היערכותם בכיוון הצפוי שלה.
בנוסף לכך ובהתאם לתוכניות המלחמה ההגנתיות של בעלי בריתם האנגלים, בנו הפורטוגזים במהירות סדרה של תעלות הגנה ומכשולים, היעילים בעיקר מול כוח פרשים האופייני לקסטיליאנים.
הקרב נפתח בתנועה קדימה של כוח הפרשים הכבד של הצרפתים, בעלי בריתם של הקסטיליאנים.
הפרשים הכבדים נתקלו במכשולים שנפרסו מבעוד מועד, וספגו אבדות כבדות מירי הקשתים הפורטוגזים שהמתינו להם.
בשלב זה התארגן הכוח הקסטיליאני העיקרי והגדול להתקפה ישירה על הכוח הפורטוגזי המרוכז בתווך שבין שני הגיאיות.
הם החלו לנוע במעלה הגבעה, תחת מטר כבד של חיצי הקשתים האנגלים תוך שהם נעים בכבדות, מכוסים בשריון כבד, בחום הלוהט של אוגוסט.
ז'ואאו מלך פורטוגל פיצל את הכוח העיקרי שלו משני צידי הגבעה, וכך נלכדו הקסטיליאנים לאש צולבת משלושה כיוונים תוך שהם סובלים אבדות קשות.
בתוך שעה אחת בלבד מפתיחתו, ועוד לפני שקיעת השמש, הסתיים הקרב.
הפורטוגזים הצליחו לתפוס את דגל המלחמה הקסטיליאני, והלוחמים אשר חשבו כי מלכם נהרג, ברחו בבהלה.
חואן הראשון, שלא נהרג, ברח במהירות משדה הקרב, והשאיר את חייליו לבדם ללא מפקד.
הכוחות הפורטוגזים פתחו במרדף אחרי הקסטיליאנים הנמלטים והמשיכו לפגוע ולהרוג בהם.
מספר האבדות של הקסטליאנים היה כה גדול עד שז'ואאו הראשון מלך פורטוגל אפשר לניצולים המעטים לשוב לביתם ללא פגע.
בקסטיליה הוכרז אבל לאומי עד חג המולד של 1387.
באוקטובר 1385 פתחו הפורטוגזים במתקפת מנע נגד העיר הקסטיליאנית מרידה, והביסו בקרב ולוורדה כוח קסטיליאני גדול יותר אף מזה שהובס בקרב אלז'וברוטה.
את הניצחון בקרב, הנחשב לקרב העצמאות של פורטוגל, חגג המלך ז'ואאו בהקמת מנזר "מרים הקדושה של הניצחון", בו קבורים הוא, אשתו, וכמה מצאצאיו (בימינו אתר מורשת עולמית), ובהקמת עיר בשם "הקרב" (Batalha).
בשנת 1386 חתמו פורטוגל וממלכת אנגליה על הסכם הגנה ושיתוף פעולה הדדי, "הסכם וינדזור".
הסכם זה נותר בתוקף עד ימינו אלה, ונחשב להסכם הבין מדינתי העתיק ביותר שעדיין מתקיים.
בשנת 1411 חתמו פורטוגל וקסטיליה על הסכם "אייטון-סגוביה" ועל פיו הכירה ממלכת קסטיליה בעצמאותה של ממלכת פורטוגל.
קרב אניווטוק היה קרב בין האימפריה היפנית לבין ארצות הברית, שנערך באטול אניווטוק שבאיי מרשל בין 17 ל-23 בפברואר 1944, כחלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט של מלחמת העולם השנייה.
ההתקפה על אטול אניווטוק התרחשה לאחר ההצלחה האמריקאית בקרב קווג'לין, השוכן דרומית-מזרחית לאניווטוק.
האמריקאים ראו באניווטוק יעד חשוב בשל המעגן ושדה התעופה שבו, שהיו חיוניים לשם התקפה על איי מריאנה בצפון-מערב.
מערך ההגנה באטול בשנת 1943 היה דליל, זאת בשל העובדה כי היפנים סברו שהצי האמריקאי יתקוף תחילה בדרום-מערב איי מרשל, אך בסוף השנה נשלחו תגבורות שמטרתן הייתה לגרום לאבדות רבות יותר בקרב האמריקאים, כשאלה יתקפו את האיים.
החטיבה האמפיבית הראשונה הגיעה לאטול בינואר ועימה 9 טנקים קלים.
מפקד חיל המצב באטול, מייג'ור-ג'נרל יושימי נישידה, החל בבניית ביצורים אך התקפות אוויריות חוזרות ונשנות הקשו על הבנייה ושטחם הקטן של איי האטול הפך את ההגנה עליהם לבלתי אפשרית.
להתקפה על אניווטוק קדם מבצע כדור ברד, במהלכו שלח תת-אדמירל ריימונד ספרואנס שייטת של נושאות מטוסים ללגונת טרוק שבאיי קרוליין.
השייטת השמידה 15 ספינות מלחמה ומעל 250 מטוסים, ובכך נותק אניווטוק ממקורות הסיוע והאספקה שלו.
ההפגזה הימית על אניווטוק החלה ב-17 בפברואר, ורגימנט הנחתים ה-22, בפיקודו של קולונל ג'ון ווקר, נחת על האי אֶנְגֵבּי שבצפון האטול ב-18 בפברואר בשעה 08:44. הנחתים נתקלו בהתנגדות קלה בלבד והאי כולו נכבש תוך שש שעות.
מסמכים יפניים שנתפסו הראו כי ההגנה על האי אניווטוק בדרום האטול, המטרה הבאה של הנחתים, קלה בלבד.
ב-19 בפברואר, לאחר הפגזה ימית קצרה, נחת רגימנט הרגלים ה-106 מהדיוויזיה ה-27 על האי אניווטוק, בציפייה לקרב קל.
ואולם, הסתבר כי בניגוד למידע המוקדם המגינים היפנים על האי אניווטוק היו מחופרים היטב והצליחו לעצור את התקדמות האמריקאים.
החיילים האמריקאים השלימו את כיבוש האי רק ב-21 בפברואר, ובמהלך הקרב נהרגו מעל 800 חיילים יפניים ו-37 חיילים אמריקאים.
האמריקאים למדו לקח באי אניווטוק, ולפני שנחתו על האי פָּארי הסמוך ירו עליו אוניות המערכה "טנסי" ו"פנסילבניה" מעל 900 טון פגזים.
כשנחת הרגימנט ה-22 על האי ב-22 בפברואר הוא נתקל בהתנגדות קלה בלבד, ויום לאחר מכן הושלם כיבוש האטול כולו.
אטול אניווטוק שימש בסיס ימי ושדה תעופה בעת המערכה על איי מריאנה ופלאו.
קרב אקוסטה ניו (בספרדית: Batalla de Acosta Ñu, נקרא גם קרב קאמפו גראנדה) היה הקרב שסיים את מלחמת הברית המשולשת ב-16 באוגוסט 1869. הקרב נערך בין כ-20,000 חיילים מהברית המשולשת, שכללה את האימפריה הברזילאית, את ארגנטינה ואת אורוגוואי, לבין כ-6,000 חיילים פרגוואים שרובם הגדול ילדים שגילם פחות מ-16.
באמצע שנת 1869 נס צבא פרגוואי מפני צבאות הברית המשולשת, ואסונסיון, בירת פרגוואי, הייתה תחת הכיבוש של בעלות הברית.
פרנסיסקו סולנו לופז, נשיא פרגוואי, סירב להיכנע ונשבע להמשיך להילחם עד הסוף.
המפקד הברזילאי, לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס, הציע לסיים את המלחמה בדרך צבאית, אולם פדרו השני, קיסר ברזיל, הורה שלא להפסיק את המלחמה עד שלופז ימות.
קשיאס התפטר מתפקידו עקב מחלה וחתנו של דום פדרו, לואיש פיליפה גסטאו דה אורלאן, הרוזן ד'או, הפך למפקד צבא ברזיל.
תחת פיקודו החדש של גסטאו דה אורלאן, ניצח הצבא הברזילאי, הרג את לופז, והמלחמה שהחלה ב-1864 הסתיימה לאחר שש שנים.
הרוזן ד'או לקח כ-19,000 מחייליו הטובים ביותר ויצא ב-15 באוגוסט 1869 לעבר מחנה של החיילים של פרגוואי ליד עיר הבירה, כדי לחסום אותם מבריחה.
הוא שלח כמה אנשים מחיל הפרשים שלו לקרוא לתגבור מהצבא הארגנטינאי, וזה שלח תגבורת שבה כ-2,000 חיילים בראשות קולונל לואיס מריה קאמפוס.
כוחות בעלות הברית נפגשו ליד מאסף הכוחות של פרגוואי באקוסטה ניו בתאריך 16 באוגוסט.
הקרב החל בשעה 08:30 בבוקר, כשבצבא פרגוואי 6,000 חיילים ובצבא ברזיל וארגנטינה 21,000 חיילים.
צבא פרגוואי שמנה 6,000 איש כלל ברובו נערים וילדים אשר גילם לא עלה על 16 שנים.
הסיבה היא שבמהלך המלחמה איבדה פרגוואי כ-90% מאוכלוסיית הגברים הכשירים למלחמה ולכן השתמשה בילדים, ואפילו הלבישה אותם בזקנים כדי שייראו זקנים ביחס לגילם.
אקוסטה ניו ("השדה של אקוסטה" בספרדית) הוא מישור רחב בגודל 12 קמ"ר, ולכן לחיל הפרשים של ברזיל היה קל לעבור בו.
הקרב ארך שמונה שעות, עם התנגדות עזה של צבא פרגוואי.
בתחילה, כשנשמעו היריות הראשונות, נסוגו כוחותיו של ברנרדינו קביירו אל הצד השני של הנהר.
הם הסתירו את בריחתם כאשר שרפו את הדשא, דבר שגרם לעשן והסתיר את תנועותיהם.
כאשר הרוזן ד'או ניסה לחצות את הנהר לעברו השני הוא וצבאו נהדפו.
הרוזן ד'או הורה להשתמש בארטילריה ולפתוח באש לעבר הצד השני, דבר שגרם לאבדות רבות בצד של פרגוואי.
כוחות בעלות הברית ספגו 26 הרוגים ו-259 פצועים.
קביירו ברח יחד עם כמה מחייליו.
קרב אקוסטה ניו היה הקרב האחרון במלחמה, שהסתיימה מאוחר יותר עם מותו של לופז.
הקרב הונצח בציור מפורסם של הצייר פדרו אמריקו משנת 1871 ומוצג במוזיאון האימפריה הברזילאית.
על הקרב נכתב הספר "Recordações de Guerra e de Viagem" שנכתב על ידי הסופר הברזילאי אלפרדו ד'אסקרגנולי טוני שלקח חלק בקרב ובמלחמה.
בפרגוואי, נקבע יום זיכרון מיוחד לזכר אותם הילדים שאיבדו את חייהם בקרב.
יום הזיכרון הלאומי נקבע ל-16 באוגוסט, היום שבו התרחש הקרב.
שני הצבאות נפגשו ליד העיר שרפסבורג, ובקרב שהתנהל הצליח מקללן לבלום את התקדמותו של לי.
אף על פי שנהנה מיתרון מספרי, לא הצליח מקללן לחסל את צבאו של לי, אשר הצליח לסגת בחזרה לווירג'יניה.
מבחינה אסטרטגית היה זה ניצחון של האיחוד מאחר שהוסר האיום על הבירה; מבחינה טקטית לא הצליח מקללן להכריע את לי.
היה זה היום העקוב מדם בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית: כ-23,000 חיילים נפגעו בשני הצדדים.
חמישה ימים לאחר הקרב, ניצל אברהם לינקולן את הניצחון והכריז על שחרורם של כל העבדים במדינות המורדות, החל מ-1 בינואר 1863. בעשותו צעד זה, גרם לינקולן לדעת הקהל מחוץ לאמריקה להיות בעד האיחוד, ולמנוע כל אפשרות של הכרה רשמית מצד בריטניה במדינות הקונפדרציה (מאחר שהעבדות הייתה אסורה בממלכה המאוחדת).
רקע לקרב - המערכה על ריצ'מונד ופלישתו של לי למרילנד
שנת 1862 נפתחה עם ציפיות גבוהות בוושינגטון.
הממשלה הפדרלית קיוותה לכבוש את בירת הקונפדרציה ריצ'מונד שבמדינת וירג'יניה ולסיים את המלחמה.
ארמיית הפוטומק בראשותו של מייג'ור גנרל מקללן נכנסה לחצי האי של וירג'יניה באביב 1862, והגיעה עד למרחק של 6 ק"מ מהבירה ריצ'מונד.
אולם במערכת שבעת הימים הצליחה ארמיית צפון וירג'יניה של מייג'ור גנרל רוברט לי להביס את הכוחות הפדרליים, ולהסיר את האיום מעל ריצ'מונד.
מקללן ניסה לחבור אל ארמיית וירג'יניה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון פופ, אך לי מנע זאת והביס את פופ בקרב בול ראן השני, תוך יצירת איום על הבירה וושינגטון.
על אף הניצחונות בווירג'יניה, ספג צבאו של לי אבדות קשות וסבל ממחסור במזון וביגוד.
לי ידע כי זהו רק עניין של זמן עד שהאיחוד יתארגן מחדש וינסה לכבוש את ריצ'מונד פעם נוספת.
תוכניתו של לי הייתה להתקדם צפונית מהבירה הפדרלית לתוך מרילנד, לאיים על וושינגטון ובולטימור, ובכך להכריח מספר רב של חיילים להגן על ערים אלו ולמנוע אפשרות של פלישה לבירת הדרום.
לאחר שחצה את נהר הפוטומק, הגיע לי לעיר פרדריק ב-7 בספטמבר.
כשהגיעו הידיעות על פלישתו של לי למרילנד, הורתה מחלקת המלחמה בוושינגטון על מקללן לפתוח במרדף אחר לי.
לי הגיע לשרפסבורג ב-15 בספטמבר ופרס את חייליו בעמדות הגנה מערבית מנהר אנטיאטם, כאשר מאוחר יותר באותו יום מקללן הגיע עם מרבית צבאו מזרחית לנהר.
על אף שצבאו נהנה מיתרון מספרי גדול העדיף מקללן לחכות לשארית חייליו ולדחות את המתקפה.
היחידה העצמאית הגדולה ביותר במלחמת האזרחים הייתה הארמייה.
כל ארמייה הורכבה משניים עד ארבעה קורפוסים, כל קורפוס הורכב משתיים עד ארבע דיוויזיות, כל דיוויזיה הורכבה משתיים עד ארבע חטיבות, שבכל חטיבה בין שניים לארבעה רגימנטים.
כל רגימנט הכיל כ-1,000 חיילים וקצינים המחולקים ל-10 פלוגות.
בחודש יולי 1862 מנתה ארמיית צפון וירג'יניה של לי כ-50,000 חיילים, אך עד קרב אנטיאטם ירד מספר החיילים הכשירים לכ-35,000, זאת בעקבות אבדות בקרב ומחלות.
צבאו הורכב משני קורפוסים, הראשון בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס לונגסטריט, והשני בפיקודו של מייג'ור גנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון.
כדי להגן על וושינגטון מפני פלישתו של לי, אוחדו ארמיית הפוטומק וארמיית וירג'יניה של מייג'ור גנרל ג'ון פופ, תחת פיקודו של גנרל מקללן.
לרשותו של מקללן עמדו פי שניים יותר חיילים מאשר ללי, בין 70,000 ל-75,000 ביום הקרב.
ארמיית הפוטומק המוגברת נחלקה לשישה קורפוסים:
קורפוס 1 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'וסף הוקר.
קורפוס 2 בפיקודו של מייג'ור גנרל אדווין סאמנר.
קורפוס 5 בפיקודו של מייג'ור גנרל פיץ ג'ון פורטר.
קורפוס 6 בפיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם ב.
קורפוס 9 בפיקודו של מייג'ור גנרל אמברוס ברנסייד.
קורפוס 12 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'וסף מנספילד.
הקרב החל ב-17 בספטמבר, בשעה 5:30 בבוקר, עם מתקפה של מייג'ור גנרל הוקר מצבא האיחוד.
מטרתו של הוקר הייתה להתקדם קילומטר וחצי דרומה ולכבוש את כנסיית דנקר שישבה בשטח גבוה.
מולו עמד מייג'ור גנרל סטונוול ג'קסון.
תחת אש ארטילרית של שני הצדדים, התקדמו חייליו של הוקר בעקביות למרות אבדות כבדות שספגו, ובקרב פנים אל פנים שהתפתח בשדה תירס ספג צבאו של ג'קסון אבדות קשות ומחצית ממפקדיו נהרגו או נפצעו.
ג'קסון הטיל לקרב את שתי חטיבות העתודה שלו בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ון הוד, כ-2,300 חיילים סך הכל.
הוד בתורו הדף בחזרה את הוקר משדה התירס כשהוא מסב לו אבדות כבדות.
לאחר הקרב הוד כתב בדוח: .
הוקר קרא לעזרתו של הקורפוס ה-12 בפיקודו של ג'וסף מנספילד על 7,200 חייליו.
מנספילד רכב לעבר אחד הרגימנטים שלו שהיה מעורב בחילופי אש באמונה כי הם יורים בטעות על חייליו הנסוגים של הוקר (כשלמעשה הם ירו בחיילי הקונפדרציה), הוא דהר עם סוסו בקו האש הקדמי בניסיון לעצור את חייליו אך נפצע אנושות מקליע ומת מפצעיו למחרת.
אחד ממפקדי הדיוויזיה של מנספילד, בריגדיר גנרל אלפאוס ויליאמס, תפס פיקוד על הקורפוס ה-12, ופתח מיד בהתקפת נגד על חייליו של הוד בשדה התירס, כשהוא מצליח להדוף אותם דרומית ליער המערבי.
הוקר ניסה לחדש את ההתקפה של הקורפוס שלו, אך צלף של הקונפדרציה פגע ברגלו, והוא העביר את הפיקוד לבריגדיר גנרל ג'ורג' מיד.
מקללן הורה למפקד קורפוס 2 אדווין סאמנר לשלוח שתיים מתוך שלוש הדיוויזיות שלו להתקפה באגף ימין של הקונפדרציה.
אך התוכנית לא עבדה כמתוכנן; שתי הדיוויזיות הופרדו אחת מהשנייה ולא תקפו בתיאום.
הדיוויזיה הראשונה בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'ון סדג'וויק הגיע ליער המזרחי בשעה 9:00 בבוקר, אולם היא נכשלה במתקפה ונסוגה לאחר שספגה אבדות קשות.
השלב הראשון בקרב הסתיים, עם כ-13,000 נפגעים בשני הצדדים, כולל שני מפקדי קורפוסים מהאיחוד.
לאחר נסיגתו של סדג'וויק, הורה סאמנר לדיוויזיה השנייה תחת פיקודו של ויליאם פרנץ' לתקוף את המרכז של צבא הקונפדרציה בדרך סנקן שנודע כ"שביל הדמים" (Bloody Lane).
מול 5,700 חייליו של פרנץ' עמדו רק כ-2,500 חיילי הדרום תחת פיקודו של מייג'ור גנרל דניאל היל, אך האחרונים תפסו עמדות הגנה חזקות.
פרנץ' החל לתקוף בסביבות השעה 9:30 בשלושה גלים, אך כולם נכשלו בפריצת עמדות הדרום ונסוגו לאחר שספגו אבדות קשות.
היל שיגר מתקפת נגד אך היא נבלמה.
בפחות משעה איבד פרנץ' כ-1,750 חיילים (פצועים והרוגים).
היל, שספג גם הוא אבדות לא קלות, ביקש בדחיפות תגבורת ולי נענה לבקשתו.
הוא שלח את דיוויזיית העתודה האחרונה שלו תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ריצ'רד אנדרסון לחזק את קוויו של היל.
באותה שעה הגיעה תגבורת גם לפרנץ'; מקללן שלח את דיוויזיית העתודה של סאמנר בפיקודו של מייג'ור גנרל ישראל ריצ'רדסון לחיזוק אגף שמאל של פרנץ'.
ריצ'רדסון פתח בהתקפה נוספת על כוחות הדרום בדרך סנקן, כשאת המתקפה מוביל גדוד האירים.
החיילים האירים שעמדו בשטח הפתוח, נורו מטווח קרוב, ו-1,000 מתוך 1,400 החיילים של הגדוד נפגעו בתוך זמן קצר, כולל מפקד הגדוד, ריצ'רדסון הצטרף לקרב עם הדיוויזיה שלו והלם קשות במגינים.
בשעה 12:30 בערך, לאחר שספגו אבדות קשות, סבלו ממחסור בתחמושת וקיבלו פקודות מבולבלות, נסוגו חיילי הקונפדרציה מדרך סנקן לעבר העיר שרפסבורג.
הנסיגה מדרך סנקן חשפה פער גדול במרכז של צבא הדרום כאשר רק קומץ מגינים נשאר להגן על הדרך.
לאחר הנסיגה כתב לונגסטריט: .
דניאל היל הוביל מתקפת נגד בראשות 200 לוחמים כדי לעצור את חייליו של ריצ'רדסון, אך הם הובסו ונסוגו.
לונגסטריט ומספר חיילים איישו מספר תותחים נטושים והחלו להפגיז את חיילי הצפון המתקדמים.
ריצ'רדסון נפצע קשה מאחד הרסיסים, וההתקפה איבדה מתנופתה.
על אף שהמרכז של לי היה פרוץ, לא ניסה מקללן לתקוף ולנצל את הפרצה.
הקורפוס השישי של פרנקלין על 12,000 חייליו וכמוהו גם הקורפוס החמישי של פורטר על 14,000 חייליו עמדו מוכנים להיכנס לקרב, אך מקללן הזהיר לא תקף, והורה לשני הקורפוסים ולדיוויזיה של ריצ'רדסון להחזיק בעמדותיהם.
לאחר שלוש וחצי שעות של קרב היו כ-5,600 הרוגים ופצועים (משני הצדדים) מוטלים על דרך סנקן, שנודע לאחר הקרב כ-"שביל הדמים".
תוכניתו של מקללן הייתה לתקוף את אגף ימין של לי בעזרת הקורפוס ה-9 בפיקודו של מייג'ור גנרל אמברוס ברנסייד, שיחצה את גשר האבן מעל נחל אנטיאטם ויתקוף את חיילי הקונפדרציה בשרפסבורג.
מקללן טען לאחר המלחמה כי הוא הורה לברנסייד לחצות את הגשר כבר בשעה 8:00 בבוקר, וכי לאחר שהתברר לו כי ברנסייד לא זז ממקומו, הוא שלח רץ כדי לברר את המצב.
הרץ דיווח למקללן כי רק מעט תזוזה נראית אצל ברנסייד.
הוא שלח רץ נוסף שחזר עם דיווח זהה.
מקללן החליט לשלוח את לוטננט קולונל ויליאם סאקט שיצטרף לברנסייד עד אשר יחצה את הנהר.
בדוח לאחר הקרב, כתב ברנסייד לטענתו כי הוא אכן קיבל ממקללן פקודה בשעה 8:00 לחצות את הגשר, אך בפקודה נוספת שקיבל שעתיים לאחר מכן נכתב: ".
הקורפוס ה-9 של ברנסייד כלל כ-12,000 חיילים בארבע דיוויזיות, בפיקודם של אורלנדו וילקוקס, סמואל סטורגיס, אייזק רודמן וג'ייקוב קוקס, כולם בדרגת בריגדיר גנרל.
מולם עמדו כוחות מדולדלים מאגפו של היל.
כ-3,000 חיילים ו-12 תותחים בפיקודו של בריגדיר גנרל דייוויד ג'ונס הגנו על שרפסבורג, ועוד כ-400 חיילים בפיקודו של בריגדיר גנרל רוברט טומבס אשר הגנו על הגשר.
תוכניתו של ברנסייד הייתה לתקוף את הגשר, ובו זמנית לחצות את הנחל פחות מקילומטר דרומית מהגשר, היכן שהייתה מעברה ולתקוף את אגף ימין של המגינים.
ההתקפה החלה בשעה 10:00, כשהרגימנט ה-11 מקונטיקט מהדיווזיה של רודמן קיבל פקודה לתקוף את המגינים על הגשר ולהרחיקם.
לאחר כ-15 דקות של חילופי אש כבדים, ספג הרגימנט ה-11 אבדות קשות כולל מפקדם קולונל הנרי קינגסברי שנהרג, ונסוג.
באותו זמן רודמן והדיוויזיה שלו החלו לנוע דרומה מהגשר בחיפוש אחר המעברה, אך הם גילו כי לא ניתן לחצות את הנחל בנקודה הזאת, מאחר שהגדה התנשאה לגובה של 60 מטרים.
רודמן ואנשיו המשיכו כמה מאות מטרים דרומה, וחצו את הנחל במעברה אחרת.
ברנסייד ניסה לתקוף את הגשר פעם נוספת, ושלח למשימה את הרגימנטים ה-2 וה-6 מהדיוויזיה של סטורגיס.
אולם חייליו של טומב השיבו באש ארטילרית וירי של צלפים ומוטטו את ההתקפה.
הניסיון השלישי לכבוש את הגשר הוטל על הרגימנטים ה-51 מניו יורק וה-51 מפנסילבניה, גם הם מהדיוויזיה של סטורגיס.
בערך בשעה 13:00 שני הרגימנטים, בסיוע של תותחי הוביצר הסתערו על הגשר וכבשו אותו.
בערך באותו הזמן הדיוויזיה של רודמן חצתה את הנחל, וכך גם כוחות נוספים מהקורפוס של ברנסייד.
טומב אומנם נסוג יחד עם חייליו בחזרה לשרפסבורג, אך הוא הצליח לעכב את ההתקפה של ברנסייד בכשלוש שעות.
עברו עוד כשעתיים עד שכל חייליו של ברנסייד חצו את הגשר והתארגנו במערך קרבי.
מקללן לא היה מרוצה מהעיכוב, ודרש מברנסייד להמשיך בהתקדמות לעבר שרפסבורג.
לגנרל לי לא נותרו עוד עתודות שאיתם יוכל לחזק את אגף ימין שלו, והוא חיכה לדיוויזיה הקלה של מייג'ור גנרל אמברוז היל.
הדיוויזיה של היל (2,000 חיילים) עשתה דרך של כ-27 קילומטרים מהרפרס פרי עד שהגיעה לשרפסבורג בשעה 14:30 לערך.
לי מיד הורה לו להתייצב עם אנשיו באגף ימין של ג'ונס.
בשעה 15:00 תקפה הדיוויזיה של אורלנדו וילקוקס בהצלחה את הדיוויזיה של ג'ונס והגיעה עד לפאתי העיר שרפסבורג.
משמאלו של וילקוקס התקדמו רודמן ואנשיו תחת אש ארטילרית כבדה לדרך הארפר פרי.
בשעה 15:30 הגיע היל לאגף ימין, מול הדיוויזיה של רודמן, ומיד שיגר התקפת נגד.
אחת הבריגדות של היל תקפה את אגף שמאל של רודמן, שם היה הרגימנט ה-16 מקונטיקט שהוקם רק שלושה שבועות קודם לכן, והיה זה הקרב הראשון שלו.
הרגימנט נשבר וברח משדה הקרב.
חייליו של רודמן התקשו להבדיל בין אויב לידיד, מאחר שמרבית חייליו של היל לבשו מדים של האיחוד שהם תפסו לאחר כיבוש הרפר פרי.
הדיוויזיה של ג'ייקוב קוקס פתחה בהתקפת נגד על חייליו של היל, אך נסוגה לאחר זמן קצר.
הקרב הסתיים בסביבות בשעה 17:00 לערך.
הקורפוס ה-9 של ברנסייד ספג כ-2,000 נפגעים בניסיון לכבוש את שרפסבורג, ביניהם גם רודמן שנפצע אנושות במהלך הקרב ונפטר כשבועיים מאוחר יותר.
מכיוון שלא ידע מה גודל הכוח שתקף אותו, הורה ברנסייד לכל חייליו לסגת בחזרה לגדה המערבית של נחל אנטיאטם, ולהיכנס לעמדות הגנה.
גם חייליו המותשים של לי נשארו בעמדותיהם המשקיפות על הגשר.
למחרת הקרב, בצהרי 18 בספטמבר, החל לי לסגת עם צבאו בחזרה לווירג'יניה.
הוא חצה את נהר הפוטומק ונכנס לווירג'יניה למחרת.
מקללן לא טרח לרדוף אחריו, ובמקום זאת העדיף להישאר בעמדותיו.
ב-3 באוקטובר ביקר הנשיא לינקולן את מקללן בשרפסבורג, והאיץ בו להיכנס לווירג'יניה ולהעביר את המלחמה לשטחן של מדינות הדרום.
אולם מקללן התעקש כי הוא זקוק לעוד חיילים ולאספקה כדי לפתוח במתקפה.
ב-25 באוקטובר מקללן עוד שהה בשרפסבורג, כאשר הוא שיגר לוושינגטון מברק בו הוא מסביר כי אין בכוחו לזוז מאחר שהסוסים שלו סובלים מעייפות.
מקללן החל לנוע עם צבאו ולחצות את נהר הפוטומק ב-26 באוקטובר, אולם סיים את החצייה כעבור שבוע ימים.
ב-7 בנובמבר, לינקולן המיואש ממקללן איבד את סבלנותו והדיח אותו מהפיקוד על ארמיית הפוטומק, כשאמברוס ברנסייד תופס את מקומו.
קרב אנטיאטם היה היום העקוב מדם בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית; מתוך למעלה מ-70,000 חיילי האיחוד שהשתתפו בקרב כ-13,000 נפגעו, מתוכם כ-2,100 נהרגו.
בצד הדרום נפגעו למעלה מ-10,000 חיילים, 1,550 מהם איבדו את חייהם.
האיחוד גם איבד שלושה גנרלים; ג'וסף מנספילד, ישראל ריצ'רדסון ואייזק רודמן.
במכתב ששלח מקללן לאשתו לאחר הקרב, כתב: .
אך המציאות הייתה שונה, מקללן החמיץ מספר הזדמנויות כשהעדיף לחכות ולא לתקוף את לי ב-15 וב-16 בספטמבר אף על פי שנהנה מיתרון מספרי, וכשהחליט לא לתקוף ב-18 ובמקום זאת נתן ללי לסגת בבטחה לווירג'יניה.
אף על פי שצבאו של לי לא הוכרע, היה זה ניצחון אסטרטגי של האיחוד אשר סיים את פלישתו של לי למרילנד והסיר את האיום מהבירה וושינגטון.
לינקולן ניצל את הניצחון כשהכריז ב-22 בספטמבר על שחרורם של כל העבדים במדינות המורדות החל מ-1 בינואר 1863. להכרזה לא הייתה השפעה מיידית על עבדים במדינות דרום, והיא גם לא שחררה את העבדים במדינות האיחוד, אך זהו היה הצעד הראשון של לינקולן ושל הממשלה הפדרלית בדרך לביטול העבדות.
ההכרזה גם מנעה ממדינות אירופה להכיר רשמית במדינות הקונפדרציה.
קרב אמבבו הוא קרב שהתחולל באתיופיה ב-6 ביוני 1882, בין הצבא השוואני תחת המלך סהלה מריאם והצבא הגוג'מי תחת המלך תקלה היימנות.
הכוחות נלחמו על השליטה בשטחי האורומו שמדרום לנהר גיב.
קרב זה הוא אחד משלושת הקרבות (יחד עם צ'לנקו ועדווה) אשר על פי דונלד דונהאם הובילו לעליונות השוואנית באתיופיה.
קרב אראס היה מתקפה בריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה, מ-9 באפריל עד 16 במאי 1917, שבה תקפו כוחות בריטיים, קנדיים, ניו זילנדיים, ניו פאונדלנדיים ואוסטרליים את ההגנות הגרמניות ליד העיר הצרפתית אראס שבחזית המערבית.
למשך מרבית שלבי המלחמה מצאו עצמם הצדדים בחזית המערבית במצב של קיפאון, עם קו חפירות רציף הנמתח מהחוף הבלגי לגבול השווייצרי.
מתחילת השנה השנייה למלחמה הייתה המטרה העיקרית של מדינות ההסכמה לפרוץ דרך ההגנות הגרמניות לעבר המרחבים הפתוחים הנמצאים מאחוריהן ולתקוף את הצבא הגרמני, הנחות מבחינה מספרית, במלחמה בתנועה.
המתקפה תוכננה בתיאום עם הפיקוד הצרפתי הגבוה, שיצא באותו הזמן למתקפה מסיבית, כ-80 קילומטרים דרומית לאראס.
היעד של המתקפות המתואמות הללו היה לסיים את המלחמה בתוך 48 שעות.
מטרת מדינות ההסכמה באראס הייתה למשוך חיילים גרמנים הרחק מיעד התקיפה של הצרפתים ולתפוס את השטח השולט על מישורי דואה (Douai), בו החזיקו הגרמנים.
הבריטים תקפו דרך חזית רחבה יחסית המשתרעת מווימי (Vimy) בצפון-מערב עד לבּוּלְקוּר (Bullecourt) בדרום-מזרח.
לאחר הפגזה ארטילרית ניכרת, הצליחו חיילים קנדים בצפון לכבוש את רכס וימי – נקודה אסטרטגית חשובה – ודיוויזיות בריטיות במרכז הצליחו להגיע לנהר סקארפ.
בדרום, הצלחת הגרמנים ביישום דוקטרינת ההגנה לעומק הקשתה מאוד על כוחות בריטיים ואוסטרליים, אשר הגיעו להישגים מעטים בלבד.
בעקבות ההצלחות הראשוניות פתחו כוחות בריטיים בסדרת מבצעים בקנה מידה קטן כדי לבסס את העמדות החדשות שכבשו זה מכבר.
הקרבות הללו, אף שהשיגו את יעדיהם המוגבלים, גבו מחיר גבוה של אבדות.
כשהסתיים הקרב רשמית ב-16 במאי, השיגו חיילי האימפריה הבריטית התקדמות משמעותית, אולם הם לא השיגו את ההבקעה לה קיוו.
בראשית 1917 עוד חיפשו הבריטים והצרפתים את פריצת הדרך האסטרטגית שלהם בחזית המערבית.
השנה החולפת צוינה בהצלחות עקובות הדם של הכוחות הצרפתיים-בריטיים בקרב על הסום, בעוד שהצרפתים לא הצליחו ליטול לידיהם את היוזמה עקב הלחץ העז של הגרמנים בקרב ורדן עד לאחרי אוגוסט 1916. שני קרבות אלו צרכו כמויות אדירות של משאבים וגבו מספר קורבנות עצום, בעוד שהרווח האסטרטגי שלהן היה אפסי.
אף על פי כן, הגרמנים שילמו גם הם מחיר גבוה כדי לבלום את ההתקפות, ובהתחשב בכך שהעליונות החומרית של מדינות ההסכמה הייתה צפויה רק לגבור ב-1917, החליטו ראש המטה הכללי הגרמני, הינדנבורג, וסגנו, אריך לודנדורף, כי יש לעבור לאסטרטגיית הגנה בחזית המערבית באותה שנה.
מצדו השני של המתרס, המצב בחזית שכנע את דעתם של המפקדים האנגלו-צרפתים, כי על מנת לשבור את הקיפאון בחזית, עליהם להשיג פריצת דרך; אולם מעבר לשיקולים האסטרטגיים היו גם מספר גורמים טקטיים ופוליטיים שהשפיעו על עיתוי ומיקום המתקפה.
שנות אמצע המלחמה היו רבות חשיבות: פוליטיקאים מכהנים בפריז ובלונדון נמצאו תחת לחץ כבד מצד העיתונות, העם והפרלמנט שלהם להביא לניצחון ולסיום המלחמה.
האבדות בגליפולי, בסום, ובוורדן היו גבוהות ואיתם תקווה מועטה לניצחון באופק.
ראש ממשלת בריטניה, הרברט הנרי אסקווית', התפטר מתפקידו בדצמבר 1916 והוחלף ב"קוסם הוולשי", כפי שנתכנה דייוויד לויד ג'ורג'.
בצרפת התפטרו במרץ 1917 ראש הממשלה אריסטיד בריאן והגנרל ושר ההגנה, הוברט ליאוטי, שהוחלפו על ידי אלכסנדר ריבו ולוסיאן לקאז (Lucien Lacaze), בהתאמה.
אף שהבריטים והצרפתים תכננו לשגר מתקפה בקיץ 1917, שתי התפתחויות סיכנו את כוונותיהם.
ראשית, בחודש פברואר לא יכלה עוד רוסיה להתחייב למתקפה משולבת, דבר שצמצם את המתקפה המתוכננת בשתי חזיתות למתקפה צרפתית בלבד לאורך נהר אן.
שנית, נסיגת הצבא הגרמני לקו הינדנבורג שיבשה את ההנחות הטקטיות שעליהן התבססה תוכנית המתקפה הצרפתית.
בהינתן גורמים אלו, לא היה זה ודאי בתחילה אם המתקפה תצא לפועל.
הממשלה הצרפתית נזקקה נואשות לניצחון כדי להימנע מאי שקט פנימי, אך הבריטים מנגד חששו להתקדם בתוכנית על רקע המצב הטקטי המשתנה במהירות.
בפגישה שקיים עם לויד ג'ורג' הצליח רובר ניוול, מפקד צבא צרפת, לשכנעו כי אם הבריטים יפתחו במתקפת הסחה כדי למשוך חיילים גרמנים הרחק מגזרת אן, תצליח המתקפה הצרפתית.
בכינוס שנערך בלונדון ב-16 בינואר הוסכם כי המתקפה הצרפתית על האן תחל באמצע אפריל וכי שבוע קודם לכן יצרו הבריטים פעולת הסחה באזור אראס.
שלוש ארמיות של מדינות ההסכמה כבר היו מכונסות באזור אראס.
הן היו פרוסות, בערך מצפון לדרום בסדר הבא: הארמייה הראשונה בפיקודו של הגנרל הנרי הורן, הארמייה השלישית בפיקודו של הגנרל אדמונד אלנבי, והארמייה החמישית בפיקודו של יוברט גוף.
מפקד כלל הכוחות הבריטיים היה פילדמרשל דאגלס הייג, ואת תוכנית הקרב הגה גנרל אלנבי.
האגף הימני של הארמייה הראשונה הוביל את ההתקפה בצפון:
הקורפוס ה-1 תחת פיקודו של ארתור הולנד היה אמור לתקוף עם הדיוויזיות ה-31, ה-6 וה-24 בין לן וז'יבנשי כהסחה.
הקורפוס הקנדי תחת פיקודו של ג'וליאן בינג היה אמור לתקוף את קו ז'יבנשי מאזור נויוויל-סן-וואסט עם הדיוויזיות הקנדיות ה-4, ה-3, ה-2 וה-1, כאשר הדיוויזיה הבריטית ה-5 נותרה בעתודה.
במרכז תקפה הארמייה השלישית עם שלושה קורפוסים בו זמנית:
האגף השמאלי של הארמייה מצפון לסקארפ היה הקורפוס ה-17 תחת פיקודו של צ'ארלס פרגוסון.
ההתקפה הגיעה מקו רוקלינקור לסנט לורן, וכללה את הדיוויזיות ה-51, ה-34, ה-4 וה-9.
ממזרח לעיר אראס תקף הקורפוס ה-6 תחת פיקודו של הגנרל איילמר האלדיין עם הדיוויזיות ה-15 וה-37 בין בלאנגי מדרום לסקארפ, ואילו מצד ימין הדיוויזיות ה-12 וה-3 היו אמורים לתקוף את טילוי-לא-מופליין, ואילו הדיוויזיות ה-2, ה-1 ודיוויזיית הפרשים ה-3 נותרו בעתודה.
האגף הימני של אלנבי בדרום-מזרח אראס כלל את הקורפוס ה-7 תחת פיקודו של תומאס סנואו.
כאן אמורות היו הדיוויזיות ה-14 וה-56 לתקוף משני צידי ביוראין, הדיוויזיה ה-30 הייתה צריכה לכבוש את וונקור, דרומית לקוז'ול והדיוויזיה ה-21 הייתה צריכה לכבוש את כריסי, בעוד שהדיוויזיה ה-33 נותרה בעתודה.
הקורפוס ה-13 תחת פיקודו של ולטר נוריס קונגריב כלל את הדיוויזיות ה-17 וה-63 שתקפו מצפון לסקארפ.
הקורפוס ה-18 תחת פיקודו של אייבור מקסה כלל את הדיוויזיות ה-29, ה-50 וה-18 מדרום לנהר, והוא נועד להחליף יחידות שחוקות.
בדרום היה על האגף הצפוני של הארמייה החמישית תחת הגנרל יוברט גוף לבצע מתקפת הסחה חזקה באיחור של יום אחד:
הקורפוס ה-5 תחת פיקודו של אדוארד פאנשווה עם הדיוויזיה ה-4 האוסטרלית משני צידי הבורקור, ומאחוריה ניצבו בעתודה הדיוויזיות ה-62, ה-7 ודיוויזיית הפרשים ה-4.
אל מול הבריטים עמדה הארמייה השישית בפיקודו של הגנרל בן ה-73, לודוויג פון פלקנהאוזן, והארמייה השנייה בפיקודו של גנרל גאורג פון דר מרוויץ (שהתאושש באותה עת ממחלה בה לקה בחזית המזרחית).
לגנרל פון פלקנהאוזן היו שלוש דיוויזיות התערבות מאחורי קו החזית ושתי דיוויזיות מהארמייה הראשונה, שניתן להוסיף לאחר תחילת הקרב.
ב-9 באפריל, חלק הארמייה הגרמנית השישית שהותקף בחזית מנה שבע דיוויזיות; שלוש דיוויזיות התערבות ושתי דיוויזיות תגבורת הגיעו לחזית באותו היום.
המספר עלה בשש דיוויזיות התערבות נוספות בערב למחרת וכוח הארמייה עלה ל-19 דיוויזיות.
ב-12 באפריל מנתה הארמייה אז 21 דיוויזיות לאחר שקיבלה את הפיקוד על קבוצת קוונט.
האגף הימני של הארמייה השנייה - קבוצת אובר (הקורפוס הבווארי ה-3) לא הותקף ישירות במהלך הקרב, וניצב בין נוב-שאפל ללה באסה.
חמש קבוצות הכוחות הדרומיות היו מעורבות במאבק:
בצפון פעלה קבוצת לוס (הקורפוס ה-4 תחת פיקודו של ריכרד פון קראוול) בין תעלת לה באסה עד לוס, וכללה את הדיוויזיות ה-7 וה-8.
קבוצת סושה (קורפוס המילואים ה-8 תחת פיקודו של גאורג ויכורה) בין לוס לז'יבנשי-אן-גול עם 3 דיוויזיות: הדיוויזיה ה-56, דיוויזיית המילואים ה-80 בליבין והדיוויזיה הבווארית ה-16 ליד ז'יבנשי, ובעתודה הוחזקה דיוויזיית המשמר ה-4.
קבוצת וימי (קורפוס המילואים הבווארי ה-1 תחת פיקודו של קרל פון פאסבנדר) החזיקה את הקטע בין ז'יבנשי לסנט לורן בצפון אראס עם 3 דיוויזיות מלפנים ושתים בעתודה: דיוויזיית המילואים ה-79 ליד וימי, הדיוויזיה ה-111, דיוויזיית המילואים הבווארית ה-1 שהוחלפה על ידי הדיוויזיה הבווארית ה-14.
קורפוס המילואים של המשמר תחת פיקודו של וולף רודולף מרשל פון אלטנגוטרן עם דיוויזיית המילואים של המשמר ה-1, ואילו הדיוויזיה הבווארית ה-3 נותרה בעתודה.
קבוצת אראס (קורפוס המילואים ה-9 תחת פיקודו של קרל דיפנבאך) שנערך בחזית ממזרח לאראס לעבר קוריסילה עם 4 דייויזיות: הדיוויזיה ה-11 ודיוויזיית המילואים ה-17 ליד מונשי, דיוויזיית המילואים ה-18 בין גואמפה לוונקור, הדיוויזיה ה-220 הייתה בשריסי ופונטיין-הל-קרוסי.
הדיוויזיה ה-18 ליד Gavrelle והדיוויזיה ה-17 ליד Baileul-Gabain (צפונית מזרחית לקמברה) הגיעו לחזית כדיוויזיות תגבור.
החל מ-12 באפריל, האגף השמאלי של הארמייה השישית נתפס בידי הארמייה הראשונה.
קבוצת קוונט (קורפוס המילואים ה-14 תחת פיקודו של אוטו פון מוזר) בין Croisilles למערב קמברה עם דיוויזיית המילואים ה-26 (הוחלפה על ידי הדיוויזיה ה-27) ודיוויזיית המילואים של המשמר ה-2 בין פרונוויל למברה.
בעמדת הוטאן מאחורי החזית, היו גם דיוויזיות הלנדווהר ה-21 וה-47 בעתודה, ואילו הדיוויזיה ה-26 הייתה רעננה בסמוך ל-Rux.
גנרל פון פלקנהאוזן דיווח ישירות לגנרל אריך לודנדורף, ראש המטה של הפיקוד העליון של הצבא הגרמני.
צוות המטה של לודנדורף הכיל מספר קצינים מוכשרים ביותר, בעיקר את מיור גאורג וצל (Wetzell), קולונל מקס באואר וקפטן הרמן גייר (Geyer).
בתחילת 1917 קיבל הצבא הגרמני הוראה ליישם את הדוקטרינה החדשה; כישלונו של פלקנהאוזן ביישומה תתברר כהרת אסון.
תוכנית הקרב הבריטית תוכננה בקפידה, כלקחים מהקרבות בוורדן ובסום בשנה החולפת, שכן דרשה הכנות רבות, מרביתן חדשניות.
הפעם, במקום לתקוף בחזית רחבה, אמורה הייתה להתרכז ההפגזה הארטילרית בשטח צר יחסית של 17 קילומטר, מרכס וימי בצפון לנוויל-ויטס (Neuville-Vitasse), כשישה קילומטר דרומית לנהר סקארפ.
הריכוך הארטילרי תוכנן להימשך למשך שבוע שלם לאורך כל הקו, יחד עם הפגזה כבדה וממושכת יותר על וימי על מנת להחליש את ההגנה החזקה שם.
במהלך ההסתערות תוכננו החיילים להתקדם במערך פתוח, כשהיחידות 'מדלגות' מעמדה לעמדה כדי לתת להן זמן לבסס את מיקומן ולהיערך מחדש.
מאחר שאזור אראס מאופיין בקרקע גירנית רכה יחסית, החל חיל ההנדסה המלכותי, מאז אוקטובר 1916, לחפור מערכת של מנהרות תת-קרקעיות לקישור בין הכוחות, שגם תאפשר להם להגיע לשדה הקרב בחשאיות ובבטחה.
חפירת המנהרות דרשה השקעה אדירה: בגזרה בודדת נדרשו 4 חברות כרייה בנות 500 פועלים כל אחת, לעבודה מסביב לשעון במשמרות של 18 שעות למשך חודשיים שלמים.
בסופו של דבר, הן הקימו רשת של 20 קילומטרים.
מעט לפני תחילת המתקפה, המנהרות הצליחו להסתיר 24,000 איש, והיו בעלות מערכת חשמל, מטבחים, שירותים ומרכז רפואי.
בנוסף נחפרו מנהרות-נפץ סמוך לקווי הביצורים הגרמניים, מתחת לפני הקרקע, שאותן ניתן היה למלא בדינמיט (וכן גם במוקשים) ולפוצץ עם תחילת המתקפה.
גם המהנדסים הגרמנים חפרו מנהרות בצד שלהם, כולל מנהרות ממולכדות.
אף על פי שגיס התעופה המלכותי נכנס לקרב עם כלי טיס נחותים מיריבו, שירות האוויר הגרמני (Luftstreitkräfte), הדבר לא הרתיע את מפקדו, הגנרל יו טרנצ'רד, מלאמץ גישה תוקפנית.
השליטה על המרחב האווירי מעל אראס הייתה חיונית לצורכי סיור, וגיס התעופה הבריטי הוציא טיסות סיור רבות מעל שטח האויב.
מטוסו של טרנצ'רד עצמו, אשר סייע לכוחות הקרקע, יצא לגיחות הפצצה, תצפית על ארטילריית האויב וצילום מערכי ההגנה שלו.
גיחות הסיור מעל שטח האויב טמנו בחובם סכנה רבה, מאחר שהטייס נאלץ לטוס במהירות נמוכה ובגובה נמוך.
אלו הפכו למסוכנות אף יותר עם הגעתה של טייסת הקרב של מנפרד פון ריכטהופן, ה"ברון האדום", בחודש מרץ 1917, אשר הייתה מנוסה ומצוידת יותר.
פריסתה של הטייסת באזור הובילה לעלייה חדה באבדות טייסי מדינות ההסכמה בחודש אפריל 1917, שנודע לימים כ"אפריל הדמים".
מאוחר יותר כתב קצין גרמני: "במהלך הימים האלו הייתה סדרת קרבות אוויר, שנגמרה כמעט בקביעות בהפסד בריטי, מאחר שהם התמודדו נגד הטייסת של ריכטהופן.
לעיתים קרובות הוברחו או נורו ועלו בלהבות חמישה או שישה מטוסי קרב ברצף".
ממוצע משך שהייתו באוויר של טייס מגיס התעופה המלכותי באראס בחודש אפריל היה 18 שעות.
בין 4 ל-8 בחודש איבד גיס התעופה המלכותי 75 מטוסים וכ-105 אנשי צוות אוויר בקרב.
האבדות גרמו למחסור בטייסים, ומחליפים נשלחו לחזית הישר מבתי ספר לטיסה.
במהלך אותו פרק זמן, 56 מטוסים התרסקו על ידי טייסים חסרי ניסיון.
כדי "לרכך" את ההגנה הגרמנית תכננו ממדינות ההסכמה לירות "מסך" של פגזי רסס ופגזים נפיצים אשר יתקדם בשדה הקרב כמאה מטרים לפני החיילים המסתערים, שיטה שנעשה בה שימוש בקרב בנב שאפל (Neuve Chapelle) ובסום.
אולם בשיטה זו, הנקראת "creeping barrage" (בתרגום חופשי: מטח זוחל), התגלו שני חסרונות.
ראשית, היה טמון קושי בתיאום מדויק בין התקדמות החיילים לנפילת הפגזים; באראס התגברו על הבעיה באימונים ובתזמון קפדני.
הבעיה השנייה הייתה שהפגזים שנורו מתותחים בקטרים שונים נפלו באופן לא סדיר; כדי להתגבר על כך חושב קצב הנפילה של כל תותח בנפרד והוא כויל בהתאם.
על אף שהיה סיכון של אש ידידותית בשיטה זו, המיסוך הארטילרי אילץ את המגנים הגרמנים להישאר בחפירותיהם ואפשר לחיילים המסתערים להתקדם ללא חשש מפני אש מכונות הירייה הגרמניות.
בנוסף, הבריטים פיתחו פגז נפיץ בעל מרעום חדיש כנגד חוטי התיל של האויב, המתפוצץ עם כל מגע קל.
בדקות האחרונות להפגזה הארטילרית נעשה שימוש גם בגז רעיל.
בין היתר נעשה בקרב שימוש מבצעי באיכון באמצעות קול, כלומר טיווח מדויק של תותחי האויב באמצעות ניתוח קולות ירי.
ביום ה"אפס" של המתקפה, 9 באפריל, למעלה מ-80% מהארטילריה הגרמנית נוטרלה על ידי סוללות תותחי מדינות ההסכמה.
ב-20 במרץ החלה ההפגזה המקדימה על רכס וימי, וב-4 באפריל ההופגזה שארית הגזרה.
כ-2,689,000 פגזי ארטילריה נורו, מיליון יותר מאשר בסום, וכל זאת בחזית צרה של 39 קילומטרים.
על אף שאבדות הגרמנים לא היו גבוהות, הם סבלו מתשישות וממורל ירוד בעקבות מחסור באוכל.
בערב הקרב חדלו החפירות הקדמיות הגרמניות מלהתקיים, וחוטי התיל שהגנו עליהן הושמדו כליל.
ההיסטוריה הרשמית של רגימנט המילואים הבווארי השני תיארה את קווי ההגנה הקדמיים כ"לא עוד מורכבים מחפירות, אלא מחיילים פזורים בקני הגנה".
בהיסטוריה של רגימנט המילואים 262 נכתב כי מערכת החפירות שלו "אבדה בתוך מכתש".
על אלו נוספו גם 10 שעות של ירי פגזי-גז.
שעת האפס למתקפה תוכננה ל-8 באפריל, אולם היא נדחתה ב-24 שעות עקב בקשתם של הצרפתים, על אף מזג אוויר סביר ששרר בגזרה.
המתקפה החלה ב-9 באפריל בשעה 05:30 בבוקר.
היה זה חג הפסחא ושלג כבד ירד שעה שחיילי מדינות ההסכמה התקדמו דרך שטח ההפקר.
הראות בשדה הקרב הייתה לקויה מאחר שעדיין היה חשוך.
רוח מערבית העיפה פתיתי שלג לכיוון הכוח הגרמני המגן.
השילוב של ההרעשה הארטילרית יחד עם הראות הלקויה אפשר למדינות ההסכמה לשבות מגנים גרמנים רבים אשר נתפסו לא מוכנים.
הקרב הראשון על הסקארפ (14-9 באפריל 1917)
ההסתערות העיקרית של הכוחות הבריטיים ביום הראשון למתקפה הייתה מזרחית לאראס, כשהדיוויזיה הבריטית ה-12 תקפה את "רכס תצפית" (Observation Ridge), צפונית לכביש אראס-קמברה.
לאחר השגת יעד זה, היה עליהם להתקדם לעבר הכפר פֶשִׁי (Feuchy) ולעבר מערכת החפירות השנייה והשלישית.
באותו זמן, חלקים מהדיוויזיה ה-3 תקפו דרומית לכביש.
היעד הסופי של התקפות אלו היה "Monchyriegel", תעלת חפירות שהיוותה מרכיב חשוב בהגנה הגרמנית.
מרבית המטרות הושגו בערב 10 באפריל, אם כי הגרמנים עדיין החזיקו בחלקים ניכרים של קווי החפירות, ובמיוחד באזור הכפר נוויל-ויטס המבוצר בכבדות.
למחרת היום הצליחו חיילים מהדיוויזיה ה-56 להניס את הגרמנים מהכפר, אולם יחלפו עוד מספר ימים עד אשר הבריטים ישלטו על "Monchyriegel" במלואו.
אחת הסיבות להצלחת המתקפה בגזרה זו הייתה כישלונו של המפקד הגרמני פלקנהאוזן ביישום דוקטרינת ההגנה לעומק.
בתאוריה, הטקטיקה גורסת כי יש לאפשר לאויב לזכות תחילה בשטחים, ובכך למתוח את קווי התקשורת שלו.
בזמן שהכוח התוקף מגיע, כוח עתודה שהוחזק בקרבת מקום יארוב לו באגפים ומאחור, יבצע התקפת נגד ויזכה מחדש בשטחים שאיבד.
במציאות, פון פלקנהאוזן החזיק את העתודות שלו הרחק מדי מקו החזית, ואלו לא יכלו להגיע בזמן כדי לבצע התקפת נגד יעילה ב-10 או ב-11 באפריל.
הקרב על רכס וימי (12-9 באפריל)
בערך באותו פרק זמן הסתער הגיס הקנדי על רכס וימי, במתקפה שתוכננה בקפידה רבה.
הכוח הקנדי, שנע מאחורי מסך של אש ארטילרית ועשה שימוש במקלעים כבדים, כולל מקלע לואיס בכל מחלקה, התקדם דרך 3,700 מטרים של הגנות גרמניות, והשיג שליטה מוחלטת בפסגת הרכס בשעה 13:00 לערך.
היסטוריונים צבאיים מייחסים את הצלחת המתקפה לתכנון המוקפד של מפקד הגיס, הלוטננט-גנרל הבריטי ג'וליאן בינג וסגנו, ארתור קורי, לאימונים תדירים, ולהגדרת מטרות מדויקות לכל מחלקה.
הם וידאו הבנה של הפקודה ברמת החייל הבודד, כך שהמחלקה הייתה למעשה עצמאית לחתור להשגת המטרה, גם אם נהרגו קצינים, וגם אם נותק הקשר בינה ובין יתר הכוח.
בכך נעקף מכשול מרכזי בקרבות השנים שחלפו.
קרב בולקור הראשון (11-10 באפריל)
דרומית לאראס הייתה תוכנית הקרב לתקוף את אגפי הכפר בולקור עם הדיוויזיה הבריטית ה-62 והדיוויזיה האוסטרלית ה-4 ולהניס את המגנים הגרמנים מעמדותיהם המבוצרות לעבר התעלות האחוריות.
תחילה תוכננה התקיפה לבוקר 10 באפריל, ברם מזג אוויר קשה עיכב את הטנקים שיועדו לתקיפה, והיא נדחתה ב-24 שעות.
שני גדודים מהרגימנט "ווסט יורקשייר", שלא קיבלו הפקודה לדחיית המתקפה הסתערו ונסוגו עם אבדות קשות.
על אף מחאות מצד המפקדים האוסטרלים, המתקפה חודשה בבוקר 11 באפריל; בגלל תקלות מכניות רק 11 טנקים הצליחו לסייע למתקפה, ומטח הארטילריה המוגבל הותיר את מרבית חוטי התיל הגרמניים שלמים.
זאת ועוד, ההסתערות הכושלת של היום הקודם הזהירה את הגרמנים מפני התקפה הממשמשת ובאה, והם היו ערוכים יותר מאשר היו בגזרה הקנדית.
חלקים מהדיוויזיה האוסטרלית ה-4 אומנם הצליחו לכבוש חלק מחפירות הגרמנים, אך הם אולצו לסגת בסופו של דבר עם אבדות כבדות.
המגננה לעומק יושמה כאן בהצלחה על ידי המפקד הגרמני, שלפיכך הצליח לשגר מתקפת נגד אפקטיבית.
הגרמנים, לאחר ששבו שני טנקים, הבחינו כי הם מנוקבים מכדורים חודרי שריון והאמינו בטעות כי רובה עם כדורים חודרי שריון יהיה כלי יעיל כנגד טנקים, שגיאה שתפסה אותם לא מוכנים בהמשך.
בתום יומיים של קרבות החלה הפוגה זמנית בלחימה, מאחר שהצדדים נדרשו להיבט הלוגיסטי הכרוך בהחזקת צבאות בשדה הקרב.
גדודי הנדסה סללו כבישים ארעיים, כלים ארטילריים כבדים הוצבו, הובא מזון לאנשים ולסוסים, ותחנות לפינוי הנפגעים מהתקפות הנגד הצפויות הוקמו.
בפני מפקדי מדינות ההסכמה עמדה באותה העת דילמה אם להמשיך ללחוץ על האויב עם הדיוויזיות המותשות שלהם ובכך להסתכן במחסור בכח אדם או להחליפן בדיוויזיות רעננות ולאבד את המומנטום של המתקפה.
ב-20 באפריל 1917 נכתב בטיימס הלונדוני: "ההישג הגדול שלנו בהתקדמותנו האחרונה פה מצוי בכך שהנסנו את האויב מכל השטחים השולטים ומנענו ממנו תצפית.
לאחר שהבטחנו את היעדים הגבוהים הללו, לא יהיה זה קל בהכרח להמשיך בהתקדמות השוטפת.
התקפה במורד מדרון החשוף לירי מדרונות מתונים ממנו (הכוונה לירי מהאגף) היא בדרך כלל קשה מאוד.
חייבים לציין תקופה ארוכה של עבודה קשה שאותה הכרנו בסום של הרעשה והסתערות חוזרים ונשנים על עמדות עצמאיות (אישיות) שלא ניתן לכבוש אף אחת מהן, עד שנכבשת קרקע שולטת".
החדשות מהקרב, שהגיעו לגנרל לודנדורף במהלך חגיגות יום הולדתו ה-52 במפקדתו בקרויצנאך (Kreuznach), לא היוו סיבה לאופטימיות עבורו.
הוא כתב: "הייתי מלא ביטחון לקראת המתקפה הצפויה וכעת אני מדוכא עמוקות".
הוא טלפן למפקדיו והתרשם "כי העקרונות שהונחו על ידי ה-OHL (המטה הכללי הגרמני) היו טובים.
אך כל חוכמת המנהיגות תלויה ביישומם כיאות".
מאוחר יותר הסיקה ועדת חקירה כי פלקנהאוזן אכן הבין שלא כהלכה את עקרונות ההגנה לעומק.
לודנדורף הורה מיד על תגבורת.
ב-11 באפריל הוא הדיח את ראש המטה של גנרל פלקנהאוזן, ומינה במקומו את קולונל פריץ פון לוסברג (Lossberg), מומחה באסטרטגיית הגנה, לו ניתן ייפוי כוח שאפשר לו לחלק פקודות בשמו של לודנדורף.
בתוך שעות מהגעתו לוסברג ארגן מחדש את ההגנה הגרמנית.
במהלכו של השלב השני למערכה המשיכו מדינות ההסכמה ללחוץ על האויב מזרחית לאראס.
מטרתן הייתה לבסס את הישגיהם בימים הראשונים למתקפה כדי לשמור על היוזמה, וכדי להבקיע בתיאום עם הצרפתים באן.
אלא שמתקפת ניבל החלה להיכשל ועל גנרל הייג הופעל לחץ להעסיק את הגרמנים באראס כדי למזער את מספר הנפגעים הצרפתים.
מפקד קורפוס המילואים ה-14 הגרמני, גנרל אוטו פון מוזר (Moser), הבחין כי הדיוויזיה האוסטרלית ה-1 מחזיקה בחזית ברוחב 12 קילומטרים, והוא תכנן מתקפה שתהדוף אחורנית את עמדותיהם הקדמיות, תשמיד מאגרי אספקה ונשק, כשלאחריה ייסוג חזרה לקו הינדנבורג.
הפיקוד הגרמני צירף לו דיוויזיה נוספת כדי לחזק את המתקפה.
הכוח הגרמני שתקף באמצעות 23 גדודים (מ-4 דיוויזיות שונות) הצליח להבקיע את קו החזית האוסטרלי בין הדיוויזיה ה-1 לדיוויזיה ה-2, וכבש את הכפר לַנִיקוּר (Lagnicourt).
מתקפת נגד מצד הגדודים האוסטרליים 9 ו-20 הדפה חזרה את הגרמנים, שספגו מצדם 2,313 נפגעים, לעומת 1,010 אוסטרלים בתום העימות.
הקרב השני על הסקארפ (24-23 באפריל)
ב-23 באפריל שיגרו הבריטים מתקפה מזרחית מהכפר ואנקור (Wancourt) לעבר וִיס-אן-ארטואה (Vis-en-Artois), כשחלקים מהדיוויזיות 30 ו-50 מגיעים תחילה להישגים, אך נבלמים עם אבדות קשות.
הלאה צפונה משם, ניסיון של הגרמנים לכבוש את הכפר מוֹנְשִׁי-לה-פרה (Monchy-le-Preux) נבלם על ידי רגימנט המשמר של ניופאונדלנד.