tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות שנושא המתרחצים הגברים היה מוכר באמנות המערבית, ונחקר על ידי אמנים ממיכלאנג'לו ועד אונורה דומייה, גישתו של אייקינס הייתה חדשנית באמנות האמריקאית של אותה תקופה.
"בריכת השחייה הטבעית" צוטטה פעמים רבות כדוגמה מרכזית להומוארוטיקה באמנות האמריקאית.
בשנת 2008 תיאר מבקר האמנות טום לבוק את עבודתו של אייקינס כ"קלאסיקה של הציור האמריקאי.
היא מציגה סצנה של פעילות חיצונית בריאה וגברית: קבוצת צעירים שהתפשטו לקפיצה למים.
היא מבוססת על מסעות השחייה שנהגו האמן ותלמידיו לערוך.
אייקינס עצמו מופיע במים בפינה הימנית התחתונה - בעמדה המזהה אותו, אפשר לומר."
אייקינס התייחס לציור בשנת 1885 בשם "שחייה", ובשנת 1886 כינה אותו "המתרחצים".
השם "בריכת השחייה הטבעית" נקבע בשנת 1917 (שנה לאחר מותו של אייקינס), כאשר אלמנתו, סוזן מקדואל אייקינס, השתמשה בו לתיאור היצירה.
ארבע שנים לאחר מכן העניקה לו את השם "בריכת השחייה הישנה", בהתייחס לשיר "The Old Swimmin'-Hole" מאת ג'יימס ויטקומב ריילי משנת 1882. מאז חזר מוזיאון אמון קרטר להשתמש בשמו המקורי של אייקינס, "שחייה".
הציור מציג את אייקינס וחמישה מחבריו או תלמידיו רוחצים באגם דאב, אגם מלאכותי בנחל מיל קריק מחוץ לפילדלפיה.
כל אחד מהגברים מביט במים, ובמילותיו של מרטין א.
ברגר, "כמו שקוע ברגע של התבוננות שקטה".
הדיוק שבו תיאר אייקינס את הדמויות אפשר לחוקרים לזהות את כל המשתתפים ביצירה.
הבליטה הסלעית שעליה נשענים כמה מהגברים היא יסודותיו של טחנת מיל קריק, שנהרסה בשנת 1873. זהו הסימן היחיד לציוויליזציה ביצירה - אין נעליים, בגדים או ביתני רחצה נראים.
הצמחייה שבחזית האחורית יוצרת רקע כהה שעליו בולטים גוני העור של המתרחצים.
הדמות השוכבת בצד שמאל מובילה את עין הצופה אל הדמות היושבת, שגופה מכוון לעבר גודלי, הנמצא בקצה הפירמידה הקומפוזיציונית.
הדמות הקופצת מצד ימין מובילה לעבר דמותו של אייקינס השוחה, אשר שילב את עצמו בתמונה, ותנועתו שמאלה מחזירה את המבט חזרה אל תוך הציור.
אייקינס חיזק את המבנה הפירמידלי על ידי שליטה במיקוד של הציור: האזור המרכזי שבו נמצאים המתרחצים מתואר בדיוק רב, בעוד שהאזורים החיצוניים מטושטשים, כמעט ללא אזורי מעבר מתווכים.
התאורה בתוך הציור אינה טבעית - יש אזורים שמוארים מדי ואחרים קודרים מדי - אך האפקט, שמדגיש את קווי הגוף של המתרחצים, נותר לרוב מעודן.
הקומפוזיציה בולטת הן בשל דבקותה במסורת האקדמית (שליטה בתיאור הדמות כמטרה בפני עצמה) והן בשל ייחודה בהצגת עירום גברי בסביבה חיצונית.
תיאור של אדם הקופץ אל תוך מים היה נדיר מאוד בתולדות האמנות המערבית.
שאר הדמויות מסודרות באומנות כדי לרמוז על נרטיב מתמשך של תנועה, כאשר התנוחות מתקדמות "משכיבה לישיבה, לעמידה ואז לקפיצה"; במקביל, כל דמות מוצבת בזהירות כך שלא ייראו איברי מין.
כמו ביצירותיו הקודמות, בחר אייקינס לשלב דיוקן עצמי, הפעם כדמות השוחה בפינה הימנית התחתונה.
בשונה מהופעותיו ב"מרפאת גרוס" או ב"מקס שמידט בסקיף בודד", כאן נוכחותו של האמן מעורפלת יותר — הוא עשוי להיתפס כחבר, כמורה או כמציצן.
אדוות המים ליד אייקינס והבועות סביב הקופץ הן הסימנים היחידים לתנועה בציור שבו התנועה נעצרת כמעט לחלוטין; המים ליד הדמות אדומת השיער באגם רגועים עד כדי כך שהם יוצרים השתקפות ברורה.
ניגוד זה מדגיש את המתח בציור שבין מודלים קלאסיים לבין נטורליזם מדעי.
מיקום הגופים והדגשת מבנה השרירים מתייחסים לאידיאלים הקלאסיים של יופי פיזי ורעות גברית, המעוררים הד לעולם האמנות היוונית.
הדמות השוכבת היא פרפראזה על "הגאלי הגוסס", ומוצבת בניגוד לדמותו הבלתי רשמית בהרבה של האמן עצמו.
ייתכן שאייקינס ביקש ליישב בין נושא עתיק לבין פרשנות מודרנית; הנושא היה עכשווי, אך תנוחות חלק מהדמויות מזכירות פסלים קלאסיים.
השפעה אפשרית נוספת ממקור בן זמנו היא סצנת קיץ, ציור משנת 1869 מאת פרדריק בזיל.
אין זה בלתי סביר שאייקינס ראה את הציור בתערוכת הסלון בעת לימודיו בפריז, ושהתחבר לאופן שבו הוצגו בו מתרחצים גברים בסביבה מודרנית.
ביצירתו של אייקינס, בריכת השחייה הטבעית באה בעקבות שורה של עבודות דומות שעסקו בנושא הארקאדי.
עבודות אלה תואמות סדרת הרצאות שנתן על פיסול יווני עתיק, והושפעו מהעתקים של תהלוכת פאן-אתנה מאת פידיאס שנמצאו באקדמיה לאמנויות יפות של פנסילבניה.
סדרה של תצלומים, פסלי תבליט ורישומי שמן הובילו ליצירת הציור ארקאדיה בשנת 1883, שגם בו הופיעו דמויות עירומות - דוגמנים שכללו תלמיד, אחיין וכלתו המיועדת של האמן - בנוף פסטורלי.
אייקינס יצר מספר רישומי שמן בשטח וכן מחקרים צילומיים לפני שצייר את בריכת השחייה הטבעית.
לא ידוע אם הצילומים נעשו לפני רישומי השמן או לאחריהם (או שמא נוצרו באותו היום).
בתחילת שנות ה־80 של המאה ה־19 השתמש אייקינס בצילום כדי לחקור תנועות עוקבות וכהפניה לעבודותיו הציוריות.
בשלב כלשהו בשנת 1883 או 1884, הוא צילם את תלמידיו משתתפים בפעילויות חוץ.
ארבעה תצלומים של תלמידיו שוחים בעירום באגם דאב שרדו, ויש להם קשר ברור לבריכת השחייה הטבעית.
המתרחצים נראים באותו מקום ומאותה נקודת תצפית, אם כי תנוחותיהם שונות לחלוטין מאלה שבציור.
אף אחד מהתצלומים אינו תואם במדויק את התנוחות המופיעות בציור; דבר זה היה חריג עבור אייקינס, שנודע בכך שדבק בקפידה במקורות הצילומיים שלו.
"הפער בין קבוצות התמונות הללו עשוי לרמוז על תצלומים שאבדו או הושמדו, או אולי על כך שהתצלומים קדמו לדימוי המנטלי של אייקינס, לפני שקרם עור וגידים ולפני ביצוע רישום השמן הראשון." התנוחות בתצלומים נראות ספונטניות יותר, בעוד שבציור הן מסודרות במתכוון בקפדנות קלאסית.
אף על פי שלא שרדו מחקרים צילומיים המעידים על קשר ישיר יותר בין התצלומים לציור, מחקר עדכני הציע כי סימנים חקוקים על הקנבס, שכוסו מאוחר יותר בצבע, מעידים שאייקינס השתמש בהקרנת תצלומים בעזרת אור.
גלריית תמונות של המחקר המקדים
אייקינס שילב את מחקריו ברישום שמן סופי בשנת 1884, אשר שימש בסיס לציור המוגמר.
ההרכב הבסיסי נותר ללא שינוי, וכל ששת הגברים והכלב הופיעו ברישום; עם זאת, אייקינס, שבדרך כלל הקפיד להיצמד לרישומיו בעת פיתוח היצירה הסופית, ערך מספר שינויים בלתי אופייניים בתנועות ובמיקומי הדמויות.
ידידו ותלמידו, צ'ארלס ברגלר, תיאר את תהליך העבודה כך:
"...לציור כמו ברכת השחייה הטבעית, נעשה תחילה רישום קטן בגודל 8 על 10 אינץ' [20 על 25 ס"מ], ולאחר מכן נערכו מחקרים נפרדים של הנוף והדמויות, כדי לקלוט את הגוון והצבע הנכונים, ועוד.
מאחר שהדמות הקופצת הייתה הקשה ביותר לציור, היא עוצבה תחילה בדגם שעווה, דבר שאיפשר לו היכרות מעמיקה עם כל פרט ופרט בצורה."
הציור הוזמן בשנת 1884 על ידי אדוארד הורנור קואטס, איש עסקים מפילדלפיה, שכיהן כיושב ראש ועדת ההוראה באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, שם לימד אייקינס.
קואטס התכוון לשלם לאייקינס 800 דולר (השווים לכ-28,000 דולר ב-2024), סכום שהיה באותה עת ההזמנה הגדולה ביותר שאייקינס קיבל.
קואטס ייעד את הציור לתערוכה באקדמיה לאמנויות היפות של פנסילבניה, והוא הוצג בתערוכת הסתיו של 1885. עם זאת, קואטס דחה את הציור בטענה שאינו מייצג נאמנה את מכלול יצירתו של אייקינס.
במכתב ששלח לאייקינס ב-27 בנובמבר 1885, כתב קואטס:
"כפי שתזכור, אחד מרעיונותיי המרכזיים היה לקבל ממך תמונה שיום אחד תוכל להשתלב באוסף האקדמיה.
הבד הנוכחי ראוי להערכה במובנים רבים, אך אני נוטה להאמין שכמה מהציורים האחרים שלך מייצגים אותך אף יותר, והוצע לי כי ייתכן שיהיו מתאימים יותר למטרה שייעדתי מראש.
אין לפרש מכך כי אני מזלזל בעבודה הנוכחית - אין זה כך."
דיוקנו של אדוארד הורנור קואטס, נשיא האקדמיה העשירי (1912), מאת ג'ון מקלור המילטון, נמצא כיום באוסף פרטי.
אין ידיעה מדויקת מדוע קואטס נמנע מרכישת הציור, אך סביר להניח שחשש כי העבודה מעוררת מחלוקת מדי.
קואטס, שכיהן כראש ההוראה באקדמיה של אייקינס, היה מודע לתכנים שביצירותיו, ולכן סביר שלא העירום עצמו הוא שהפתיע או זעזע אותו.
נראה כי קואטס זיהה את מרבית הדמויות המצוירות - כולם פרט לאחד היו תלמידיו של אייקינס באקדמיה.
הוא הכיר גם את האתר המופיע בציור, אשר שכן כחצי מייל (800 מטרים) ממכללת האברפורד, שם למד בתקופת לימודיו לתואר ראשון.
הצגת מורה ותלמידיו בעירום מלא הייתה עלולה להוות נושא רגיש בקרב הנהלת האקדמיה, אשר אסרה על אייקינס להעסיק תלמידים כמודלים בשל תפיסות מוסריות.
קואטס בחר להמיר את הציור ברכת השחייה הטבעית ביצירה "פחות שנויה במחלוקת" - The Pathetic Song של אייקינס, השוכנת כיום בגלריית האמנות קורקורן — ושילם לאייקינס את הסכום המלא של 800 דולר שהובטח לו.
ב-9 בפברואר 1886, אולץ אייקינס להתפטר מן האקדמיה בעקבות מקרה שבו הסיר את אריג המותניים (loincloth) מעל מודל גבר במהלך שיעור שבו נכחו גם תלמידות.
במכתב ששלח לקואטס ב-15 בפברואר, הסביר אייקינס את מניעיו לפרישה, ודן בעניין העירום באמנותו:
"הדמויות שלי אינן סתם גיבוב של בגדים עם ראש וידיים מבצבצים, אלא דומות הרבה יותר לגופים חיים חזקים, כפי שמרבית הציורים צריכים להציג.
בחיי שמוקדש כולו ללימוד רציני, אתה לפחות יכול להבין שציור עבורי הוא עניין עמוק ומשמעותי.
אין לי סבלנות לצביעות המזויפת, האויבת הגדולה ביותר של ציור הדמות.
איני רואה פסול בצפייה ביצירתה היפה ביותר של הטבע - הגוף העירום.
ואם ישנה אי-נאותות, היכן מתחילה היא?
האם אסור להביט בציור של דמות עירומה, או בפסל?
גבירות אנגליות מהדור הקודם סברו כך והתרחקו מאולמות הפסלים, אך אינן עושות זאת עוד.
או שמא מדובר בשאלת מין?
האם גברים צריכים ליצור פסלים של גברים בלבד כדי שגברים יראו בהם, ונשים ייצרו פסלים של נשים בלבד לנשים?
האם על הציירים הגברים לצייר סוסים ושוורים, בעוד שהציירות תתמקדנה בסוסות ופרות, בדומה לרוזה בונהור?
האם יש להשחית את גופו של גבר מת לפני שמיס פרודרי תוכל 'לטבול' בקרביו?
האם איש אינו רואה לאיזה אבסורדים מובילות שטויות כאלה, ועד כמה הן מסוכנות?
לאחר סירובו של קואטס לרכוש את הציור, הוא נותר ברשותו של אייקינס עד מותו.
במהלך חייו של אייקינס הוצג הציור פעמיים נוספות בלבד: בתערוכה הדרומית בלואיוויל, קנטקי, בשנת 1886, ובתערוכת התעשייה הבין-מדינתית בשיקגו בשנת 1887. בשני המקרים לא זכה הציור להתייחסות מהמבקרים.
לאחר מכן נעלם הציור מהתיעוד ההיסטורי — לא נמצאו אזכורים נוספים לו ברשומות של אייקינס או של חבריו בתקופת חייו.
לאחר מותו של אייקינס, הוצג הציור בפילדלפיה ובניו יורק במסגרת תערוכות זיכרון בשנת 1917.
בשנת 1925, נרכש הציור ברכת השחייה הטבעית מידי אלמנתו של אייקינס על ידי קהילת פורט וורת', טקסס, תמורת 750 דולר (השווים לכ-13,400 דולר ב-2024).
לאחר הרכישה נכלל באוסף של אגודת האמנות של פורט וורת', אשר לימים הפכה למוזיאון לאמנות מודרנית של פורט וורת', והוצג בספרייה הציבורית של העיר.
בשנת 1990 הודיע המוזיאון על כוונתו למכור את הציור כדי להקים קרן ייעודית לרכישת יצירות אמנות עכשווית.
בעקבות המחאה הציבורית שהתעוררה, פנה המוזיאון לחפש קונה מקומי.
לאחר משא ומתן סוער, הסכים מוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית תרבות והיסטוריה לרכוש את ברכת השחייה הטבעית תמורת 10 מיליון דולר (כ-24 מיליון דולר בערכים של 2024).
לפני רכישתו בידי מוזיאון אמון קרטר לאמנות אמריקאית, נראה כי ברכת השחייה הטבעית עבר שבעה תהליכי שימור שונים.
ייתכן שהציור שוחזר עוד לפני הצגתו בתערוכת הזיכרון לאייקינס במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בשנת 1917. תצלום מהתקופה מצביע על סדקים בשכבות הציפוי ועל סימן נזילה, ככל הנראה כתוצאה מהתזת חומר כימי מאכל.
לאחר שהציור נרכש בידי אגודת האמנות של פורט וורת', הוא הושאל לעיתים תכופות לתערוכות וניזוק במהלך ההשאלות.
בשנת 1937 עבר הציור תהליך מתיחה מחודשת (relined) בגלריה פרטית בניו יורק, וסימן הנזילה הוסתר בצביעה מחודשת.
בשנת 1944 בוצעה מתיחה ושחזור נוספים, ושוב ב-1947, בשני המקרים על ידי סוחר אמנות פרטי בניו יורק.
מוזיאון ברוקלין ביצע שתי פעולות שימור קלות נוספות בשנים 1954 ו-1957. למרות שהציור המשיך להישלח לתערוכות רבות, הוא לא עבר טיפול כולל עד שנת 1993.
לאחר רכישתו בידי מוזיאון אמון קרטר, ביוני 1993, החלה קלייר מ' בארי יחד עם צוותים ממוזיאון אמון קרטר ומוזיאון קימבל לאמנות בפרויקט שימור מקיף של הציור.
"השימור חשף נזקים מועטים בלבד מעבר למה שנראה קודם לכן.
הוסרו מספר שכבות של לכה מצהיבה ושל תיקוני צבע ישנים, וכתוצאה מכך נחשפה פני שטח עשירה ומגוונת, עם עבודת מכחול שנעה מהקפדה זעירה בדמויות ועד טיפול חופשי יותר באלמנטים של הנוף."
מאמצים רבים הושקעו בזיהוי ההבדלים בין שכבות הזיגוג המקוריות לבין אלה שנוספו בתיקונים מאוחרים.
תיקונים קודמים הוסרו, והוחל לכה טבעית חדשה על הציור.
מסגרת הציור המקורית, שהייתה חסרה במשך שנים רבות, אותרה בשנת 1992, עברה ניקוי, שיקום, והותקנה מחדש סביב הציור.
במהלך השימור התברר כי ייחוס הציור לשנת 1883 היה תוצאה של טעות בפרשנות: הכיתוב המקורי של האמן ציין את השנה 1885, אך הוא נכתב בפיגמנט אדום-לקי עדין שדהה עם הזמן.
בעקבות כך, משמר מוקדם טעה וצייר מחדש את התאריך לשנה מוקדמת יותר.
ברכת השחייה הטבעית מייצגת את מלוא מנעד הטכניקות והעקרונות האקדמיים של אייקינס.
הוא שילב בלימודיו ציור מהתבוננות חיה, צילום, דגמי שעווה ורישומי נוף, כדי להפיק יצירה שהביעה את עניינו בצורת הגוף האנושי.
לויד גודריץ' (1897–1987) סבר כי מדובר ב"השימוש המיומן ביותר של אייקינס בעירום", כאשר הדמויות הבנויות היטב שולבו באופן מושלם בנוף, תוך יצירת תיאור טונאלי מעודן ואחת מ"עבודות הציור העשירות ביותר" של האמן.
ביוגרף אחר, ויליאם אינס הומר (1929-2012), היה מסויג יותר, ותיאר את תנוחות הדמויות כ"אקדמיות ונוקשות".
הומר מצא חוסר עקביות באיכות הציור ובאפקט האטמוספירי, וכתב כי הציור אינו מצליח ליישב בין האידיאלים האנטיקיים לבין הריאליזם הטבעי.
לדבריו, "נראה כאילו הועתקו דמויות העירום הללו באחת מהסטודיו אל הטבע".
לפני אמצע המאה ה-19, ייצוג דמות עירום גברית באמנות המערבית הוגבל בעיקר לנושאים קלאסיים.
אף שבמאה ה-19 היה מקובל לראות נערים וגברים שוחים בעירום בפומבי, לא היה תקדים לעיסוק בנושא זה בציור האמריקאי.
אמנם הייתה קיימת מוסכמה לא רשמית ליצירות המציגות קבוצות נשים עירומות, אך בארצות הברית ציורים מסוג זה הוצגו בדרך כלל בבתי מרזח ולא בגלריות אמנות; אייקינס שינה את המגדר והציג את הנושא כאמנות גבוהה.
בהקשר רחב יותר, ברכת השחייה הטבעית נחשבת לאחת מהיצירות האמריקאיות הבודדות במאה ה-19 שניגשו ישירות למסורת האירופית החדשה של דמות הבָּּתָּר הגברי.
יצירתו של אייקינס, אף שאינה מתקדמת מבחינה סגנונית כמו זו של עמיתיו הצרפתים, מקבילה במגמתה הנושאית החדשנית לעבודותיהם של פרדריק באזיל (סצנה קיצית), ז'ורז' סרה (המתרחצים באסנייה, 1884), ופול סזאן שבחן נושא זה שוב ושוב ביצירתו.
השפעתו של אייקינס ניכרת בדור הבא של הריאליסטים האמריקאים, ובמיוחד בקרב אמני "אסכולת אשקאן".
ציורו של ג'ורג' בלווז (1882–1925), 42 ילדים מ-1907, מציג דמיון ברור לברכת השחייה הטבעית, אף כי יש המפרשים את עבודתו של בלווז כפארודיה על ציורו של אייקינס.
בעוד שברכת השחייה הטבעית מציגה שחייה בטבע הכפרי, ציורו של בלווז מתאר ילדים עירומים המשחקים בנהר ההדסון העירוני בניו יורק.
בהתבטאות המשקפת את תפיסת עולמו של אייקינס, הסביר בלווז את מניעיו לציור 42 ילדים: "מתאגרפים ושחיינים הם הסוגים היחידים שניתן לציירם בעירום בצורה לגיטימית."
לאחר מותו של אייקינס, הענקת השם החדש לציור על ידי אלמנתו חיזקה את הזיקה הפופולרית שבין היצירה לבין תחושת הנוסטלגיה שבשירו של ג'יימס ויטקומב ריילי.
בקרב חוקרים עכשוויים, הושוותה נושאיות הציור לשירו של וולט ויטמן "שירת עצמי", ובפרט לחלק ה-11: "עשרים ושמונה צעירים רוחצים על החוף", בשל הדמיון בהעלאת דימוי של רחצת גברים בעירום.
ייתכן שוויטמן אכן היווה מקור השראה: החגיגה של העירום - אשר אצל ויטמן שיקפה ביטוי גלוי להומוסקסואליותו - עומדת ברקע אמנותם של שני היוצרים.
בשנת 1895, אחד מתלמידיו של אייקינס נזכר ב"אנחנו, הבחורים של ויטמן", ביטוי שנתפרש כרמז להומוסקסואליות.
עם זאת, מלבד מצבם המשפחתי, כמעט ולא ידוע דבר קונקרטי על עולמם האישי או נטיותיהם המיניות של הדמויות המופיעות בברכת השחייה הטבעית - למעט אייקינס עצמו.
למרות שהציור נתפס לאורך זמן כחזון אפלטוני של גוף גברי עירום, המתואר בטבע באופן בלתי מודע וללא מבוכה, בשנות השבעים החלו כותבים אמריקאים לראות ביצירתו של אייקינס - ובפרט בברכת השחייה הטבעית - רמיזות הומוארוטיות.
מבקרים הקדישו תשומת לב מיוחדת להבלטת העכוז של הדמות העומדת בקומפוזיציה, אשר פורשה כרמז ל"עניין הומוארוטי".
לפי החוקר ג'ונתן ויינברג, ברכת השחייה הטבעית מציינת את ראשית הופעתם של דימויים הומוארוטיים באמנות האמריקאית.
אייקינס הותיר אחריו תיעוד שמעורר פרובוקציה אך גם שומר על עמימות בנושאי מין.
בהתבסס על אותו מארג של ראיות חזותיות - הצילומים, רישומי השמן והציור המוגמר של השחיינים - הגיעו היסטוריונים של האמנות למסקנות שונות מאוד בנוגע לכוונתו של האמן.
בריכת הסולטן בחברון ("בריכת דוד", بركة السلطان – الخليل) היא מאגר מים גדול ועתיק השוכן בסמוך למערת המכפלה בחברון מכיוון דרום-מערב, בשיפוליו המזרחיים של תל רומיידה ובצמוד לבית החירות.
הבריכה שימשה לאורך הדורות מקור מים חשוב לתושבי העיר ולעולי רגל שעברו בה בדרכם למכה.
הבריכה בנויה כבריכה פתוחה בעלת קירות אבן מסותתים.
גדולה ומיקומה בסמוך למתחם המבוצר של מערת המכפלה הקנו לה חשיבות, והיא השתלבה במערך אספקת המים העירוני של חברון בתקופות שונות.
כיום הבריכה מלאה באדמה, שעליה התפתחה צמחייה, ורק בצד הצפוני והמזרחי של הבריכה יש מעט מים.
מסורת מוסלמית מייחסת את בניית הבריכה לסולטן הממלוכי קלאוון בסוף המאה ה־13, לצורך אספקת מים לעולי רגל מוסלמיים בדרכם למכה.
מחקרו של גרשון בר כוכבא מציע להקדים את תיארוך הבריכה לתקופה הצלבנית, וזאת על סמך סיתות אבני השוליים, זיזים מוחלקים, ועיטורים אדריכליים שאותרו בקירות הבריכה.
לדבריו, מאפייני הבריכה תומכים בתפיסה של יישוב פתוח וביחסי גומלין בין האוכלוסייה הפרנקית לזו המקומית.
מסורת יהודית ומסורת נוצרית מזהות את הבריכה האתר עם "בריכת דוד" המקראית, שבה נתלו רוצחי איש בושת בן שאול (שמואל ב' ד, יב).
ככל הנראה, האדריכל ארמטה פיירוטי בן המאה ה-19 היה הראשון לתעד בכתב מסורת זו, ואחריו היא הוזכרה גם על ידי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
בר כוכבא במחקרו דן במסורת זיהוי זו כמצביעה על בריכה עתיקה שהיוותה תשתית למבנה הנוכחי, וקובע כי בהיעדר חפירה ארכאולוגית, אין לנקוט עמדה ודאית לחיוב או לשלילה של זיהוי המקום כבריכת דוד המקראית.
בריכת השתקפות היא בריכת נוי המתפקדת כאלמנט דומיננטי בנוי של אדריכלות נוף, הנבנה בדרך כלל כמרכיב ממכלול מבנים מונומנטליים או אנדרטאות.
מבנה זה יהיה בדרך כלל בריכה רדודה שבה משתקף המבנה או האנדרטה.
מטרת הבריכה היא הבאת הצופה לידי רוגע, או העצמת הרגשות שמעורר בצופה המבנה המונומנטלי או האנדרטה.
לקראת סוף המאה ה-20 התווסף השימוש בברכות השתקפות כחלק אינטגרלי של מבנה, המטרה כפשוטה לאפשר השתקפות של המבנה החדש ו/או מבנה קיים וקרוב במימי הבריכה
בריכת ההשתקפות של אנדרטת לינקולן בעיר וושינגטון בארצות הברית.
בריכת ההשתקפות בטאג' מאהל בעיר אגרה שבהודו.
בריכת ההשתקפות שנבנתה בעיר אוקלהומה סיטי במקום בו עמד בניין אלפרד פ.
מורה שפוצץ בפיגוע באוקלהומה סיטי.
בריכת ההשתקפות על שם ד"ר מרטין לותר קינג באטלנטה, ג'ורג'יה.
בריכת ההשתקפות בחזית כנסיית סגרדה פמיליה בברצלונה.
בריכת ההשתקפות בחזית היכל התרבות בתל אביב.
בריכת השתקפות כחלק מיצירת כניסה חדשה למוזיאון הלובר.
הפרויקט שתוכנן בעל קונספט אדריכלי שונה מהותית ממבני המוזיאון הקיימים, זכה עם השנים להצלחה מרובה בקרב התושבים והמבקרים כאחד.
בְּרֵכַת רָם או בריכת רם (נֶהֱגֶה לעיתים ובטעות "בִּרְכִּת רם", לפי היגוי ערבי כביכול, שמה בערבית: بحيرة مسعدة "בְּחֵ֫ירֶת מַסְעַדֶה", כלומר אגם מסעדה) היא אגם טבעי בצפון-מזרח רמת הגולן, ליד היישובים הדרוזיים מסעדה ומג'דל שמס.
בערבית שמה נהגה "ראן" ואצל יוסף בן מתתיהו היא מכונה "הפיילה" – הקערה.
צורתה עגולה ומימיה מתוקים ובהירים.
כיום הבריכה מתפקדת כמאגר מים, ובמימיה משקים גידולים באזור.
השם המקובל בערבית למקום הוא "בֻּחַיְרֶת מסעדה" על שם הכפר הדרוזי הסמוך.
בבריכה נמצאה צלמית ארכאולוגית חשובה ביותר, צלמית "ונוס מברכת רם", הנחשבת לייצוג העתיק ביותר של דמות אנושית הקיים בתיעוד הארכאולוגי.
בריכת רם נמצאת בקצה הצפוני-מערבי של השדה הגעשי חארת א-שאם, סמוך לגבול שפכי הבזלת הפלייסטוקניים של צפון רמת הגולן עם מדרונות החרמון.
הבריכה היא מאר – לוע התפוצצות של הר געש – שלועו התמלא או היה רווי במי תהום.
בתחתיתו מצויים סלעים פירוקלסטיים ועליהם משקעים בעומק של כ-90 מ', המכוסים במים רדודים – כ-10 מ'.
מתחת לאגן מצויה בזלת בעובי של לפחות 180 מ', הממלאת את חלל הדיאטרם.
להיסטוריה הגעשית של בריכת רם קדמה השקעת סלעי משקע בים טתיס.
הסלעים שהושקעו הם אבן גיר ופצלים מהיורה, אבן חול מקרטיקון תחתון וסלעי משקע של ים רדוד כאבן גיר, קירטון, דולומיט וצור מתחילת קרטיקון עליון ועד האאוקן.
סלעים אלה התרוממו כתוצאה מתהליכי הקימוט שיצרו את הקשת הסורית בעת סגירת ים טתיס, בשל התנגשות הלוח האפריקאי והלוח הערבי בלוח האירו-אסיאתי.
בתצורות סלעי המשקע נוצר עמק אשר הקיף את אזור בקעת יעפורי ובריכת רם של ימינו.
לאחר מכן החל העמק להתמלא בסדרות של קילוחי בזלת קדומים אשר אינם מוכרים כיום על פני השטח.
לפני 0.8-0.3 מיליוני שנים כיסתה את הבקעה בזלת כרמים (מתוך תצורת גולן).
על שכבת בזלת כרמים נוצר חרוט סקוריה קטן בחלק הדרומי-מערבי של בריכת רם.
לפני כ-115–166 אלף שנה נוצר מגע בין המאגמה ומי התהום באזור אשר הביא להתפרצויות פריאטו-מגמטיות חזקות אשר יצרו את המבנה הנוכחי של בריכת רם.
בהתפוצצויות אלה נוצרה טבעת הטוף מסביב לבריכה.
מעריכים כי התפרצויות אלה ארכו פרק זמן קצר מאוד - מספר ימים עד שבועות אחדים.
בדרום המאר מצוי העתק שכיוונו מקביל לשורת תלי הסקוריה של קו התלים המזרחי, שבקצהו הצפוני מצויה בריכת רם.
מוצע כי מישור ההעתקה לוקח חלק במערכת ההידרולוגית של בקעת יעפורי – ושהוא אפשר את המפגש בין המאגמה ומי התהום, מפגש שיצר את ההתפרצויות הפריאטו-מגמטיות.
המסלע בבריכת רם כולל סלעי משקע מהקרטיקון המכוסים בסלעים געשיים השייכים לחבורת בשן כגון בזלת, בזניט, סקוריה וטוף מהפליסטוקן.
שולי השקע מסביב לבריכה מכוסים בטוף בריכת רם המורכב מאפר געשי ולפילי וכן שברי הסלעים שהיו מצויים בחלל הלוע והועפו במהלך ההתפרצות והחומר המגמטי שגרם להתפרצות.
בנוסף לחומרים אלה מכיל הטוף פנוקריסטים גדולים של קרסוטיט (Kaersutite) – מינרל כהה מקבוצת האמפיבול, וכן קסנוליתים של פירוקסניט וגרנוליט שמוצאם מאזור תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ' המפריד בין מעטפת כדור הארץ והקרום.
מערבית למאר מכוסה הטוף בקילוח בזלת סער, המייצג את האירוע הגעשי הצעיר באזור והמצביע על חזרה לגעשיות מגמטית יבשה וסיום שלב ההתפרצויות הפריאטו-מגמטיות בבריכת רם.
ישנו דמיון כימי בין הבזלות השונות באזור, אשר כולן בזניטיות.
הבדלים פטרוגרפיים ברורים בין החלקיקים הבזלתיים בטוף אפשרו את חלוקתם לשבעה פרטים: בזלות 17, 15, 6, בזלת עין זיוון, בזלת כרמים תחתונה, בזלת כרמים עליונה ובזלת יעפורי.
בהנחה כי עומק הדיאטרם שווה לקוטר בסיסו (כ-1 ק"מ), נמצא כי נפח חרוט הדיאטרם הוא כ-0.26 ק"מ מעוקב.
בצידה המערבי של בריכת רם נחשף חתך גאולוגי מעניין הנושא שתי שכבות פלאוסול (קרקע קבורה) ובהן ממצאים ארכאולוגיים פרהיסטוריים.
האתר נתגלה על ידי ד.
בן עמי ונחפר על ידי פרופ' נעמה גורן-ענבר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בשנים 1980–1981. השכבות הנושאות כלי צור חתומות על ידי בזלות שאפשר לתארך בשיטת אשלגן-ארגון.
כלומר, אפשר לקבוע תאריך מקסימום ומינימום לקיום האתר ובכך חשיבותו העיקרית.
הפלאוסול העליון, מעל טוף בריכת רם נחתם על ידי בזלת סער שגילה 104 אלף שנה ואולם עד כה לא נמצאו די כלים לאפיין את הממצא.
נמוך יותר נמצא פלאוסול הנתון בין בזלת כרמים תחתונה בת 800 אלף שנה, לבין בזלת כרמים עליונה שגילה 233 אלף שנה בלבד.
בתוך הקרקע האדומה ש"נאפתה", נמצאו כלי צור רבים ביניהם אבני יד קטנות, מקרצפים ונתזים שהופקו בטכניקת לוולואה.
רק אבן יד אחת סותתה מבזלת, על אף חומר הגלם הנוח.
הממצא נראה שייך לקבוצת התעשיות האשלו-יברודיות וכפי הנראה קרוב בגילו לבזלת כרמים העליונה שכיסתה אותו.
תעשיות אלו מסיימות את התקופה הפלאוליתית התחתונה וככל הנראה גם את תולדותיו של הומו ארקטוס – הטיפוס האנושי החשוב שחי כבר במסגרת שבטית, ידע להדליק ולהשתמש באש וצד חיות גדולות כפיל וקרנף.
כלים דומים נמצאו גם בעמק יעפורי שמצפון.
ניתן היה להבחין באתר בשתי שכבות אולם לא נמצא הבדל משמעותי ביניהן.
בתחתונה מהשתיים נמצא גם ממצא מפתיע, צלמית ארכאולוגית חשובה ביותר.
צלמית ונוס מברכת רם נחשבת לייצוג העתיק ביותר של דמות אנושית הקיים בתיעוד הארכאולוגי וסביב קבילותה עדיין מתנהל ויכוח.מקבץ של אתרים פרהיסטוריים נוספים נמצא לאורך ואדי אבו סעיד מדרום מזרח לבריכה, למרגלות הר כרמים, באזור נחשף צור אאוקני משובח שחלקו עבר תהליך "אפייה" בחום גבוה על ידי הלבה שזרמה מעליו.
תהליך זה משפר את פצילות הצור ובתקופות מאוחרות יותר נעשה באופן מלאכותי.
במהלך ההיסטוריה נקשרו בבריכה אגדות ומיתוסים רבים, והמפורסם ביותר גורס כי הבריכה קשורה בקשר תת-קרקעי עם נחל חרמון – הבניאס.
על אף שהתאוריה נגזרת מבסיס הגיוני – האזור הוא קרסטי ותהליכים אלו יכולים ליצור מנהרות תת-קרקעיות ארוכות למדי, היא הרחיקה לכת ומופרכת באופן חד-משמעי.
האזכור הראשון לקשר בין הבריכה לבניאס מופיע במיתולוגיה היוונית שמספרת כי האל פאן איבד את חלילו בבריכה ומצא אותו מאוחר יותר כשהוא צף במימי הבניאס.
גם יוסף בן מתתיהו מתאר את המיתוס, ואף מציג ראיות לכאורה לקיומו:
ואולם, טענות אלה הופרכו על ידי גאולוגים, שחישבו ומצאו שאם היה קשר תת-קרקעי כזה – הרי שהבריכה הייתה מתרוקנת תוך תשעה-עשר יום בלבד.
לעומתם יש הטוענים שהאגם מתמלא ממעיינות בדופנות הבריכה ומנביעות תת-קרקעיות שאינן מאפשרות לה להתייבש אף על פי שהיא מזרימה מים דרך מעיין קרסטי תת-קרקעי לבניאס.
גם במדרש היהודי לא נפקד מקומה של הבריכה.
בריכת רם, חמי גדר וחמי טבריה הם על-פי המדרש שלושה מקורות מים שנותרו לאחר המבול המתואר בפרשת נח.
עוד מסופר במכילתא לפרשת בשלח על משה רבנו, שנאסרה עליו הכניסה לארץ ישראל וחציית הירדן, שמבקש להיכנס לארץ ב"מחילה של קיסריון" המזוהה כמחילה שהאמינו שחיברה את בריכת רם בעבר הירדן לבניאס בצידו המערבי של הירדן.
בריל היא קבוצת מינרלים סיליקטיים של אלומיניום ובריליום.
נוסחת המבנה הכימי של בריל היא Be3Al2(SiO3)6.
בסיליקטים מצוי אטום הצורן במרכזה של פירמידה בעלת ארבעה קדקודים אותם מייצגים אטומי החמצן.
מבנה הקרוי טטרהדרון (ביוונית ארבעה מישורים).
הקשר הכימי בין הטטרהדרונים חייב להיות בין אטום חמצן בטטרהדרון אחד לאטום חמצן בטטרהדרון אחר.
קיימות כמה אפשרויות מבנה בין הטטרהדרונים כתוצאה מכלל כזה.
הבריל שייך לקבוצת המינרלים הציקלוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת טבעת), והוא בנוי מטבעות משושות של סיליקטים המסודרות זו על גבי זו בעמודים כשהטבעות קשורות זו לזו מהצד על ידי אטומי האלומיניום והבריליום.
גודל הגבישים המשושים של הבריל יכול לנוע מקטן מאוד ועד כמה מטרים.
גבישים בעלי קצוות מושלמים שצורתם פירמידה נדירים באופן יחסי.
בריל טהור הוא חסר צבע, אך לרוב גורמים זיהומים למגוון צבעים: ירוק, כחול, צהוב, אדום ולבן.
מקור השם מיוונית, "בֶרִילוֹס", שפרושו "הצבע רב הערך הכחול-ירוק של מי הים".
סוגים שונים של בריל נחשבו כאבני חן מהתקופה הפרהיסטורית.
בריל ירוק קרוי אזמרגד או גם ברקת, בריל אדום הוא ביקסביט או אזמרגד אדום או אזמרגד השני, בריל כחול הוא אקוומרין, בריל ורוד בשל כמויות זעירות של צזיום הוא מורגניט (על שם המיליארדר ג'יי.
מורגן שהיה אספן אבני-חן), בריל לבן הוא גושניט, ובריל שקוף בצבע צהוב מבריק קרוי בריל מוזהב.
גוונים נוספים כגון צהוב-ירוק בשל ברזל עבור ה-הליודור וצהוב דבש גם הם נפוצים.
ניתן למצוא בריל בעיקר בפגמטיטים גרניטיים, אך גם בשיסט נציצי בהרי אורל ולרוב יחד עם בצרים של המתכות בדיל וטונגסטן.
בריל מצוי במדגסקר (בעיקר בצורת מורגניט) ובכמה מדינות באירופה כדוגמת אוסטריה, גרמניה ואירלנד.
המקור המפורסם ביותר בעולם לאזמרגדים הוא במוסו (Muso) וצ'יבור (Chivor) שבקולומביה שם הם מצויים באופן ייחודי באבן גיר.
אזמרגדים מצויים גם בטרנסוואל שבדרום אפריקה, מינאס ז'ראיס בברזיל ובקרבת מוּרסינקה שבהרי אורל.
בארצות הברית נמצאו אזמרגדים בצפון קרוליינה.
בפגמטיטים של ניו אינגלנד התגלו גבישי בריל גדולים במיוחד, כולל גביש מסיבי אחד שמידותיו 5.5 על 1.2 מטר ומשקלו 18 טון.
מקומות נוספים בהם מוצאים בריל בארצות הברית כוללים את דרום דקוטה, קולורדו, יוטה וקליפורניה.
הבריל המסיבי מכיל 5% בריליום והוא הבצר העיקרי להפקת מתכת זו.
בימי הביניים שימש הבריל המלוטש כתחליף לזכוכית אופטית וממנו נגזרה המילה הגרמנית למשקפיים "Brille".
הדרואידים הקדמונים השתמשו בבריל כאמצעי להיכנס למצב של טרנס, בעוד שהסקוטים כינו אותם "אבני עוצמה".
כדורי הבדולח הראשונים היו עשויים בריל, ואחר־כך הוחלפו בבדולח.
בריכת שחייה היא בריכה המשמשת לפעילות פנאי, לנופש ולספורט ומאפשרת למשתמשים בה לשחות במים, לקפוץ לתוכם, לצלול בהם או לשחק בהם.
ניתן לבנות בריכות בתוך הקרקע (בריכות בתוך הקרקע) או לבנות מעל פני הקרקע (כקונסטרוקציה עצמאית או כחלק מבניין או מבנה אחר גדול יותר), וניתן למצוא אותן כמאפיין על גבי ספינות אוקיינוס וספינות שייט.
בריכות קרקע בנויות לרוב מחומרים כמו בטון, אבן טבעית, מתכת, פלסטיק, קומפוזיט או פיברגלס, ויכולות להיות בגודל ובצורה מותאמים אישית או לבנות בגודל סטנדרטי, הגדול שבהם הוא בגודל אולימפי.
הן מלאות מים מתוקים או מי ים.
לרוב מוכנסים למי הבריכה כימיקלים (כגון תרכובות כלור) המשמשים לטיהור המים ולמניעת העברת מחלות בין המתרחצים.
ישנם בריכות המיועדות לפעילות גופנית, ונפוצות בעיקר במרכזי כושר ומועדוני בריאות ומועדונים פרטיים.
מתקנים חינוכיים כמו בתי ספר, תיכוניים ואוניברסיטאות יש לפעמים בריכות לשיעורי חינוך גופני, פעילויות פנאי, פנאי ואתלטיקה תחרותית כמו קבוצות שחייה.
ישנם בריכות לבילוי ובריכות ציבוריות (חיצוניות או מקורות).
ייתכן שלמלונות יהיו בריכות זמינות עבור האורחים שלהם לשימוש בשעות הפנאי שלהם, וכמו כן גם במתחמי דירות עשויים להיות גם בריכות לשימוש התושבים.
ג'קוזי וספא הם בריכות מלאות במים שמחממים ואז משמשים להרפיה או הידרותרפיה.
ישנן בריכות שחייה שנועדו בעיקר לצלילה, ספורט מים ולפיזיותרפיה, כמו גם להכשרת מצילים ואסטרונאוטים.
העתיקה בבריכות השחייה שהתגלו היא "הבריכה הגדולה" שהתגלתה במואנג'ודארו שבפקיסטן.
בריכה זו נחפרה בראשית האלף השלישי לפנה"ס, וממדיה 12 על 7 מטרים.
הבריכה בנויה לבנים והייתה מטויחת בזפת.
בריכות שחייה נבנו ביוון העתיקה וברומא העתיקה לצורך ספורט, לצורך משחקים ימיים (ספינות ניהלו קרבות דמה בבריכות אלה), ולצורך אימוני חיילים.
לקיסרים רומיים היו בריכות שחייה פרטיות שבהן נשמרו גם דגים.
בהרודיון בנה המלך הורדוס בריכת ענק שהכילה כ-10,000 מטר מעוקב של מים.
בריכת השחייה המחוממת הראשונה נבנתה על ידי גאיוס מאסנס (Gaius Maecenas) בגנים שלו על גבעת אסקילין ברומא, כנראה מתישהו בין 38 ל-8 לפני הספירה.
גאיוס מאסנס היה יועץ אימפריאלי עשיר של אוגוסטוס ונחשב לאחד הפטרונים הראשונים של האמנויות.
סינהלים עתיקים בנו זוג בריכות בשם "קוטאם פוקונה" בממלכת אנוראדאפורה, סרי לנקה, במאה ה-6 לספירה.
הם היו מעוטרים במדרגות, פנקאלות או סירים של שפע, ובעיצוב מגילה.
בריכות שחייה הפכו פופולריות בבריטניה באמצע המאה ה-19. כבר בשנת 1837, שש בריכות מקורות עם קרשי צלילה היו קיימות בלונדון, אנגליה.
"מועדון השחייה מיידסטון" במיידסטון, קנט, נחשב למועדון השחייה העתיק ביותר ששרד בבריטניה.
הוא הוקם בשנת 1844, בתגובה לחששות בנוגע לסכנת טביעה בנהר מדווי, במיוחד כיוון שמצילים עתידיים טבעו לעיתים קרובות בנהר כיוון שהם עצמם לא יכלו לשחות למקום מבטחים.
חברי המועדון נהגו לשחות בנהר מדווי, והיו מקיים מרוצים, תחרויות צלילה ומשחקי כדור מים.
"העיתון הדרום מזרחי" ביולי 1844 דיווח על "מסיבת ארוחת בוקר מימית": קפה וביסקוויטים הוגשו על רפסודה צפה בנהר.
הקפה חומם באש; חברי המועדון נאלצו לשתות מים וקפה בו-זמנית.
השחיינים האחרונים הצליחו להפיל את הרפסודה, כל זאת שימש כבידור ושעשוע של 150 צופים.
אגודת השחייה החובבת נוסדה בשנת 1869 באנגליה, ומועדון השחייה של אוקספורד בשנת 1909. נוכחותם של מרחצאות מקורים באזור המרוצף של רחוב מרטון עשויה הייתה לשכנע את האנשים הרגילים שלא היו שחיינים מקצוענים.
אז, המתרחצים הפכו בהדרגה לשחיינים, ובריכות הרחצה הפכו לבריכות שחייה.
בשנת 1939, אוקספורד יצרה את הבריכה המקורה הציבורית הגדולה הראשונה שלה בטמפל קאולי.
עם תחילת המשחקים האולימפיים בשנת 1896 והפיכת השחייה לספורט אולימפי, נבנו בריכות שחייה בכל רחבי העולם.
בשנת 1907 נבנתה בפילדלפיה הבריכה התחרותית הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גדל העניין הציבורי בשחייה תחרותית, נקבעו סטנדרטים לתחרויות והמשתתפים בהן הפסיקו להיות חובבנים והחלו להתאמן באופן קבוע.
לצרכים אלו נבנו בארצות רבות בריכות שחייה לצורכי תחרות ואימונים.
בריכת השחייה הראשונה שיצאה לים על ספינת אוקיינוס הותקנה על ספינת הים האדריאטי של הווייט סטאר ליין בשנת 1906. בריכת השחייה הציבורית הידועה ביותר בארצות הברית, בריכת אנדרווד, ממוקמת בבלמונט, מסצ'וסטס.
העניין בשחייה תחרותית גדל בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
הסטנדרטים השתפרו וההכשרה הפכה חיונית.
בריכות שחייה ביתיות הפכו פופולריות בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה והפרסום שניתן לספורט השחייה על ידי סרטים הוליוודיים כמו "בת ים השווה מיליון דולר" של אסתר ויליאמס הפך את הבריכה ביתית לסמל סטטוס רצוי.
קצת יותר מ-50 שנה מאוחר יותר, בריכת השחייה הביתית או המגורים היא מחזה נפוץ.
כמה מדינות קטנות נהנות מתעשיית בריכות שחייה משגשגת (למשל, פופ ניו זילנדי 4,116,900 – מחזיק בשיא בריכות לנפש עם 65,000 בריכות שחייה ביתיות ו-125,000 בריכות ספא).
בניין בריכת שחייה מבטון לבן בן שתי קומות המורכב מנפחים מעוקבים אופקיים שנבנה בשנת 1959 במכללה הצבאית של רויאל רודס נמצא בפנקס הקנדי של מקומות היסטוריים.
על פי שיאי גינס, בריכת השחייה הגדולה בעולם היא בריכת מי הים סן אלפונסו דל מאר באלגררובו, צ'ילה.
אורכו 1,013 מטרים ושטחו 8 דונם.
בריכת הגלים המקורה הגדולה בעולם נמצאת בפארק המים DreamWorks בתוך מתחם הקניות והבידור American Dream במתחם הספורט Meadowlands באיסט רתרפורד, ניו ג'רזי, ארצות הברית, והבריכה המקורה הגדולה ביותר בצפון אמריקה נמצאת במעבדת הציפה הנייטרלית במתקן האימונים של סוני קרטר ב-NASA JSC ביוסטון.
בשנת 2021, Deep Dive Dubai, הממוקמת בדובאי, איחוד האמירויות הערביות, הוסמכה על ידי ספר השיאים של גינס כבריכת השחייה העמוקה ביותר בעולם שמגיעה ל-60 מטר.
בריכת השחייה Y-40 במלון Terme Millepini בפדובה, איטליה, החזיקה בעבר בשיא, 42.15 מטרים, מ-2014 עד 2021.
בריכת Fleishhacker בסן פרנסיסקו הייתה בריכת השחייה החיצונית המחוממת הגדולה ביותר בארצות הברית.
היא נפתחה ב-23 באפריל 1925, גודלה 300 על 50 מטרים והיה כה גדול עד שהמצילים נזקקו לקיאקים לסיור.
הוא נסגר ב-1971 בגלל ביקוש נמוך.
באירופה, בריכת השחייה הגדולה ביותר נפתחה בשנת 1934 באלבלג (פולין), ומספקת שטח מים של 361,000 רגל רבוע.
אחת מבריכות השחייה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם, נוצרה לכאורה במוסקבה לאחר שארמון הסובייטים לא הושלם.
יסודות הארמון הוסבו לבריכת שחייה באוויר הפתוח של מוסקבה לאחר תהליך דה-סטליניזציה.
עם זאת, לאחר נפילת הקומוניזם, קתדרלת ישו נבנתה מחדש במקום בין 1995 ל-2000; הקתדרלה הייתה ממוקמת שם במקור.
ההערכה היא כי בריכת השחייה הגבוהה ביותר נמצאת ביאנגבאג'ין (טיבט, סין).
אתר נופש זה ממוקם בגובה 4,200 מטרים AMSL ויש לו שתי בריכות שחייה מקורות ובריכת שחייה חיצונית אחת, כולן מלאות במים ממעיינות חמים.
בריכות יכולות להיות במבנה סגור או בשטח פתוח.
הם יכולים להיות בכל גודל וצורה, וכן בתוך הקרקע או מעל הקרקע.
רוב הבריכות הן מתקנים קבועים, בעוד שאחרות הן מבנים זמניים, מתקפלים.
בריכות המצויות בבתים פרטיים מאפשרות לבעלי הבית להשתמש בבריכה לצורכי נופש ופנאי מבלי להצטרף לבריכה ציבורית.
בריכות אלה לרוב קטנות במידותיהן.
חלק מהבריכות מותקנות מתחת לפני הקרקע על ידי חפירת בור בגינת המבנה, ואילו אחרות נבנות מעל פני הקרקע ונכנסים אליהם באמצעות טיפוס לפני הבריכה.
ניתן לקנותן בחנויות ולפרק אותן לאחר הקיץ.
הן משמשות בעיקר בחוץ, בחצרות, הן בדרך כלל רדודות, ולעיתים קרובות הצדדים שלהן מנופחות באוויר כדי שיישארו קשיחים ועומדים.
בסיום השימוש ניתן לשחרר את המים והאוויר וניתן לקפל בריכה מסוג זה לאחסון נוח.
הן נחשבות בענף בריכות השחייה כבריכות "שכשוך" המיועדות לצינון ולשעשע פעוטות וילדים, לא לשחייה, ומכאן השם החלופי של בריכות "ילדים".
בריכות שחייה ציבוריות מהוות לרוב חלק מאתר המשמש לפנאי ונופש.
אתר זה כולל בדרך כלל בריכה מחוממת לעונת החורף, בריכה בלתי מקורה, ולרוב בלתי מחוממת לעונת הקיץ, בריכה רדודה עבור ילדים וכן אזור המכיל מתקני ספורט כגון: סאונה, חדר כושר וג'קוזי.
מרבית בריכות השחייה הציבוריות הן מלבניות ואורכן 25 או 50 מטרים, אולם בריכות ציבוריות יכולות להיות גם בצורות שונות, ולכלול מפלי מים, מזרקות, מגלשות מים, מכונות גלים היוצרות בברכה גלים המדמים את גלי הים, וכן איים בבריכה ועליהם מסעדות.
בקרבת מתקני הבריכה מצויים חדרי הלבשה, מקלחות ותאי אחסון לחפצי המתרחצים.
מלונות רבים מאפשרים לאורחיהם שימוש בבריכה, הן לצורכי ספורט והן לצורכי פנאי.
מלונות עסקים כוללים לרוב בריכות פנימיות מחוממות כחלק ממתקני הספורט של המלון.
מלונות נופש, המצויים באתרים חמים יותר יכילו בריכות חיצוניות וכן מתקנים נוספים להנאה, כגון מגלשות מים.
פארקים ציבוריים יכולים להכיל בריכות רדודות לפעוטות.
בריכות אלה לרוב עגולות או אליפטיות, ואין בהם מתקני סינון ולכן יש להחליף את מימיהם מדי יום.
בריכות אימון או מכונות בריכה הן בריכות אישיות המאפשרות לאדם אחד להתאמן בשחייה.
בריכות אלה הן בדרך כלל ברוחב של 2.5 מטרים על 5 מטרים, ומאפשרות לשחיין לשחות במקום כנגד זרם מים, או כנגד מתקן המחזיק אותו במקום (מתקן קשירה).
הפדרציה הבינלאומית לשחייה (Federation Internationale de la Natation) קבעה סטנדרטים מקובלים בכל העולם לבריכות שחייה תחרותיות – אורכן צריך להיות 25 או 50 מטרים, ועומקן לפחות 1.35 מטרים.
בריכות תחרותיות הן לרוב בבניין מקורה, ומחוממות כל השנה.
בריכת שחייה אולימפית היא בריכה המתאימה לכללי FINA לבריכות מסוג זה.
אורכה 50 מטרים, רוחבה 25 מטרים והיא מחולקת לשמונה מסלולים לפחות שרוחב כל אחד מהם 2.5 מטרים, וכן שני מסלולי קצה שרוחבם 2.5 מטרים.
על פי הכללים, מי הבריכה צריכים להיות בטמפרטורה קבועה של בין 25–28 מעלות צלזיוס, ורמת התאורה קבועה ברמה של 1,500 לוקס.
עומק הבריכה צריך להיות 2 מטרים לפחות.
כמו כן התקנות קובעות את צבע החוט המפריד בין המסלולים, את הסימונים המראים את התקדמות השוחה לאורך הבריכה (סימונים מצויים כל שני מטרים לאורך החבל המפריד בין המסלולים).
ניתן להתייחס לבריכה מהירה או איטית, בהתאם לפריסה הפיזית שלה.
שיקולי תכנון מאפשרים הפחתת התנגדות השחייה כדי שתהיה מהירה יותר: כלומר, עומק בריכה מתאים, ביטול זרמים, הגדלת רוחב הנתיב, קווי נתיבי מרוץ ומרזבים סופגי אנרגיה ושימוש בהידראוליות, אקוסטיות והארה חדשניות אחרות.
ג'קוזי הוא מתקן המצוי לרוב כחלק ממתקני הספא הכוללים גם סאונות.
הג'קוזי הוא בריכה קטנה, מחוממת לטמפרטורות שבין 30 ל-40 מעלות צלזיוס, ובה זרם אוויר יוצר בועות אוויר וזרמים במים.
בריכות אלה מיועדות לשחרור והרפיית שרירים ולהנאה.
מספר המשתמשים בג'קוזי משתנה לפי גודלו.
בשל גודלה הקטן של בריכה זו, לא ניתן לשחות בה, והמשתמשים לרוב יושבים על מושבים המותקנים בדפנות הבריכה.
בתחילת המאה ה-20, במיוחד באוסטרליה, נבנו בריכות אוקיינוס בדרך כלל על ידי סגירת חלק ממדף הסלע בחופי הים, כאשר מים זרמו לתוך הבריכות על ידי הצפה ממכלי גאות או על ידי הצפה רגילה מעל דופן הבריכות בשעת הגאות.
בכך נמשכה מסורת קדם-אירופית של רחצה בבריכות סלעים, כאשר רבים מהאתרים הנוכחיים הורחבו מאתרים ששימשו את האוסטרלים האבוריג'ינים או המתיישבים האירופים המוקדמים.
רחצה בבריכות אלו הייתה יותר בטוחה משחייה בים סוער.
לעיתים קרובות היו בריכות נפרדות לנשים ולגברים, או שהבריכה הייתה פתוחה לכלל המינים בזמנים שונים, עם הפסקה שבה המתרחצים יכלו ללכת בפרטיות ללא חשש מציצנות.
בריכות אלו היו מבשרי הבריכות ה"אולימפיות" המודרניות.
מאוחר יותר התפתחו מהן בריכות לצד הים או הנמל, שהזרימו מי ים באמצעות משאבות.
בריכה מסוג זה הייתה מגרש האימונים של השחיינית האולימפית דאון פרייזר האוסטרלית.
יש כ-100 מרחצאות אוקיינוס בניו סאות' ויילס, החל מבריכות קטנות באורך של כ-25 מטרים וב"גודל אולימפי" (50 מטרים) ועד לגדולות מאוד, כמו מרחצאות בגודל 50 × 100 מטרים בניוקאסל.
הכניסה לרוב הבריכות היא ללא תשלום, למעט בריכות אחדות, כגון בריכת Bondi Icebergs Club בחוף בונדי.
למרות הפיתוח של בריכות עם כלור ומחוממות, בריכות האוקיינוס נותרו בילוי פופולרי בניו סאות' ויילס.
בריכת אוקיינוס טבעית למחצה קיימת בחוף המרכזי של ניו סאות' ויילס.
היא נקראת "חור בוגי" (Bogey Hole).
בריכות אינסוף הן בריכות היוצרות אשליה שמי הבריכה זורמים עד אינסוף.
אשליה זו נוצרת בכך שקצה של הבריכה מצוי מתחת לפני המים, והמים זורמים מעבר לדופן הבריכה (בדרך כלל לכלי איסוף מעבר לדופן).
בריכות מסוג זה נבנות על מנת ליצור אשליה של פני הים או על מנת להתחבר עם השמים.
הבריכות ממוקמות באתרי נוף, וכך נדמה שהבריכה מגיעה עד קצה האופק או מתחברת עם מימי האוקיינוס ויוצרת אשליה למשתמש בבריכה שהוא יכול לשחות עד האופק.
בריכות טבעיות פותחו במרכז ומערב אירופה בתחילת ובאמצע שנות ה-80 על ידי מעצבים ואדריכלי נוף מתוך דאגה והתחשבות בסביבה.
הם גדלו בפופולריות כחלופה לבריכות שחייה מסורתיות.
בריכות טבעיות הן גופי מים בנויים בהם לא נעשה שימוש בכימיקלים או מכשירים המחטאים או מסננים מים, וכל ניקוי הבריכה מתבצע אך ורק בתנועת המים דרך מסננים ביולוגיים וצמחים מושרשים הידרופוניים, במערכת.
למעשה, בריכות טבעיות מבקשות ליצור מחדש בורות שחייה ואגמים שניתן לשחות בהן, בסביבה שבה אנשים מרגישים בטוחים לשחות בגוף מים לא מזוהם, בריא ומאוזן מבחינה אקולוגית.
למים בבריכות טבעיות יש הרבה מאפיינים רצויים.
לדוגמה, בעיות של עיניים אדומות, עור ושיער מיובשים, ובגדי ים מולבנים הקשורים למים עם כלור יתר – נעדרים באופן טבעי בבריכות טבעיות.
בריכות טבעיות מציעות אפשרויות אסתטיות שונות ויכולות לתמוך בחיות בר אמפיביות כגון חלזונות, צפרדעים וסלמנדרות, ואפילו דגים קטנים אם ירצו בכך.
בריכות שחייה עם עומק הדרגתי
לבריכות אלו, הנקראות גם "בריכת שחייה עם כניסת אפס" או "בריכת שחייה לכניסה לחוף", יש עומק רדוד בתחילתם שנהיה עמוק יותר ויותר ככל שמתקדמים ומעמיקים בה, כמו בחוף טבעי.
כיוון שאין מדרגות או סולמות לניווט, כניסה מסוג זה מסייעת לאנשים מבוגרים, ילדים צעירים ואנשים עם בעיות נגישות (למשל, אנשים עם מוגבלות פיזית) כאשר כניסה הדרגתית מועילה להם.
בריכות מקורות ממוקמות בתוך בניין עם גג ומבודדות בשלושה קירות לפחות.
הן מותאמות לשחייה או אימון בכל השנה, הן מתאימות לכל סוגי האקלים.
כיוון שהמבנים סביב בריכות מקורות מבודדים, החום בורח הרבה פחות, מה שהופך את חימום הבריכות המקורה לפחות יקר מאשר בריכות חיצוניות (שבכולן החום שלהן בורח).
מבחינה אדריכלית, בריכה מקורה עשויה להיראות כמו שאר הבניין, יידרשו תוספת חימום ואוורור, ופתרונות הנדסיים אחרים כדי להבטיח רמות לחות נוחות.
בנוסף לניקוז ולכיסויים אוטומטיים לבריכה, ישנן מספר דרכים להסיר לחות באוויר הקיים בכל סביבה פנימית רטובה.
הסרת לחות יעילה בסביבת הבריכה המקורה מונעת נזקים מבניים, מורידה את עלויות האנרגיה לקירור או חימום, ומשפרת את האקלים הפנימי כדי לספק סביבת שחייה נוחה.
בכמה מכללות, אוניברסיטאות ובתי ספר תיכוניים בעולם יש בניינים המשתמשים במונח "נטטוריום" בשמותיהם, במיוחד כאשר הבניין מכיל יותר מרק בריכת שחייה, למשל בריכת צלילה או מתקנים לכדורמים.
המילה "נטטוריום" הושאלה מהלטינית המאוחרת (ופירושה "מקום לשחייה") לאנגלית בניו אינגלנד ב-1890.
בריכת שחייה מסוג זה ממוקמת מעל הקרקע.
דוגמה בולטת היא בריכת השמיים בגני השגרירות של לונדון, הבריכה הצפה הראשונה בעולם.
אורך מרבית בריכות העולם נמדד במטרים.
בארצות הברית משתמשים ביארדים, ובממלכה המאוחדת משתמשים הן במטרים והן ביארדים.
בארצות הברית מצויות בריכות שאורכן 25 יארדים, 25 מטרים או 50 מטרים.
כמו כן מצויות בריכות שאורכן 33⅓ מטרים – שליש מ-100 מטרים.
עומק הבריכה הממוצע משתנה לפי מטרתה של הבריכה.
לרוב בריכה המשמשת לפנאי ונופש תהא בעומק של בין 1.5 ל-2.5 מטרים.
בריכה המשמשת לצלילות תהא בעומק שבין 3 ל-4.5 מטרים.
בריכה לילדים קטנים תהא בעומק שבין 30 ס"מ ל-1.2 מטרים.
לרוב עומק הבריכה משתנה לאורכה – כאשר בצד אחד מצויים מים רדודים ובצד האחר המים העמוקים.
עומק בריכות גלים משתנה לרוב דווקא לרוחבן, על מנת לאפשר ליותר שוחים ליהנות מהגלים.
מאחר שמי הבריכה המחוממים יכולים להוות בית גידול לחיידקים ונגיפים יש למנוע התפשטות מחלות בין המשתמשים בבריכה באמצעות חומרים כימיים והחלפת מימי הבריכה.
בריכות מקצועיות כוללות מערכות סינון וטיהור מים.
אי ניקיון הבריכה יכול לגרום למספר רב של מחלות מידבקות לעבור משחיין לשחיין ולגרום לשלשולים, למחלות בדרכי הנשימה, דלקות עור, אוזניים ודלקות עיניים.
דרך אחרת של מעבר חיידקים היא באמצעות רוק של השחיין המכיל חיידקים רבים, הבא במגע עם מימי הבריכה בעת פליטת אוויר מתחת למים.
אמצעי הדבקה נוסף הן פטריות הגדלות על עורו של השחיין ועוברות באמצעות המים משחיין לשחיין.
בריכות שלא החליפו או ניקו את המים גרמו בעבר להתפרצות מחלות ומגפות רבות.
המחלות העיקריות העוברות בבריכה נגרמות על ידי הפרזיטים קריפטוספורידיום וג'יארדיה והחיידקים קולי צואתי ושיגלה.
כל אחד ואחד יכול לגרום להתפרצות מגפה בין השוחים בבריכה.
חיידקים אלה יכולים להתקיים רק במי בריכה שאינם מטופלים באמצעים כימיים כמו כלור או ברום.
על מנת למנוע מעבר מגפות והדבקה באמצעות מימי הבריכה יש לשמור על המים נקיים באמצעות בדיקה יומיומית של איכות המים וניקיונם באמצעות מכשירי סינון ובדיקת חומציות המים וצלילותם.
טיהור מימי הבריכה נעשה לרוב על ידי חומרים מחמצנים כגון תרכובות כלור (לדוגמה: נתרן תת-כלורי) או תרכובות ברום או אוזון.
שימוש בחומרים אלו דורש זהירות והקפדה על חומציות בריכה עם pH בין 7.2 ל-7.6. ערך נמוך יותר אינו יעיל לחיטוי וערך גבוה יותר עלול לגרום גירויים בעור השחיינים ובעיניהם.
קיימות בריכות המטוהרות באמצעות פילטר ביולוגי המהווה עד 50% משטח הפנים של הבריכה.
הפילטר החשוף לשמש מורכב ממצע של אבנים שעליהן יושבת אוכלוסיית חיידקים וצמחים.
החיידקים מפרקים את החומרים האורגניים והצמחים צורכים את תוצרי הפירוק.
בריכה מסוג זה נבנתה לראשונה ב-1983 באוסטריה.
על מנת לשמור על בטיחות המתרחצים בבריכה, נהוג להציב בכל בריכה מציל או מספר מצילים שמטרתם למנוע טביעת המתרחצים בבריכה.
לעיתים אזור המים העמוקים בבריכה מגודר על מנת למנוע נפילת ילדים שאינם יודעים לשחות, וכן משולט בשילוט אזהרה מפני סכנת טביעה.
בנוסף, כיוון שרוב בריכות השחייה נמצאות במתחמים בהם נעשה שימוש רב בחשמל, סכנת ההתחשמלות רבה מאוד ועל פי החוק יש לנקוט באמצעי הגנה חמורים ביותר בסביבה של בריכות, הכוללים מערכות הארקה מיוחדות, שימוש במערכות במתח נמוך מאוד והקפדה על מרחקים מתאימים בין מכשירים חשמליים לבין הבריכה.
במרבית בריכות השחייה בעולם קוד הלבוש מוקפד יותר מאשר בחופי הרחצה.
גם במדינות בהם מקובלת רחצה בעירום מלא או חלקי בחופי רחצה, הדבר אינו מקובל בבריכות השחייה, ונשים נדרשות ללבוש הן חלק תחתון והן חלק עליון של בגדי ים.
בעלי שיער ארוך נדרשים ללבוש כובע ים.
באותה מידה, ומטעמי היגיינה, גם המצב ההפוך קיים – בעוד שבחופי ים יכולים מתרחצים להתרחץ בבגדיהם, הדבר נאסר בבריכות שחייה, ומתרחצים הרגילים לרחוץ בבגדיהם או ללבוש נעלי ים או נעליים אחרות במים אינם יכולים לעשות זאת בבריכה.
ישנן בריכות בהן בשל קרינת השמש מותר לרוחצים ללבוש חולצות T להגנה מקרני השמש, אולם הדבר אינו מקובל בבריכות מקורות.
ישנן בריכות בהם נדרשים הרוחצים לשחות בעירום – כך היה בבריכות של ימק"א בארצות הברית עד שנות ה-70 של המאה ה-20 – בהם הדבר נדרש מטעמי ניקיון הבריכה – באותה עת צבעי בגדי הים לכלכו את המים, ולכן נדרשו הרוחצים ללבוש בגדי ים העשויים ניילון או לשחות בעירום.
בריכות שחייה משמשות לספורט, לשחייה אומנותית, לכדורמים וכן לצורך אימון מצילים עבור בריכות וחופי רחצה.
הן משמשות גם ללימוד טכניקות הישרדות בתעלות מים עבור צוותי מטוסים וצוללות.
בריכות שחייה לא סדירות עם פינות עגולות, נוקזו ממים ושימשו לגלישה על סקייטבורד אנכית.
נאס"א משתמשת בבריכות שחייה על מנת לאמן אסטרונאוטים לשהייה בכבידה נמוכה.
בריכת שחייה (באנגלית וצרפתית: Swimming Pool) הוא מותחן פסיכולוגי שיצא לאקרנים בשנת 2003. הסרט בוים על ידי פרנסואה אוזון וכיכבו בו שרלוט רמפלינג ולודווין סנייה.
שרה מוֹרטוֹן (שרלוט רמפלינג) היא סופרת מתח בריטית מצליחה בשנות החמישים לחייה.
לאחר שהיא סובלת ממחסום כתיבה המונע ממנה לכתוב ספר נוסף בסדרת ספרי המתח שלה, המוציא לאור שלה, ג'ון בוסלוד (צ'ארלס דאנס), מציע לה את בית הקיץ שלו שבדרום צרפת על מנת שתנפוש בו ותמצא את המוזה לכתיבת ספרה.
אל הבית מגיעה במפתיע בתו של המו"ל, ג'ולי (לודווין סנייה), נערה חובבת סטוצים.
התנהגותה פוגעת בשלוותה של שרה, הנעזרת באטמי אוזניים כדי שלא לשמוע את פעילותה של ג'ולי.
לאחר זמן מה שרה מחליטה להשתמש בג'ולי וחייה כחלק מעלילת ספרה, והקשרים ביניהן מתהדקים.
באחד הלילות מביאה ג'ולי לבית את פרנק, מלצר מקומי.
גם שרה, שהכירה את פרנק מארוחותיה במסעדה הכפרית שבה עבד, מצטרפת לבילוי, והשלושה רוקדים יחד.
לאחר ששרה עולה לחדרה, ג'ולי ופרנק שוחים בעירום בבריכת השחייה שבחצר הבית, וממשיכים במין אוראלי בשפת הבריכה.
שרה, שצופה בהם ממרפסת חדרה, זורקת אבן לבריכה, ובעקבות זאת מפסיק פרנק את הפעילות המינית, למורת רוחה של ג'ולי.
למחרת מגלה שרה כתמי דם ליד הבריכה.
בחיפושיה אחר פרנק מתברר לה שאמהּ של ג'ולי מתה בתאונה, בניגוד לדברי ג'ולי שאמה חיה בניס.
לאחר שיחה עם ג'ולי מתברר לשרה שג'ולי רצחה את פרנק.
ביוזמת שרה השתיים מחליטות להסתיר את הרצח, וקוברות את פרנק בחצר.
כאשר מרסל, החצרן הזקן, מתחיל לחשוד, שרה מפתה אותו למיטתה כדי להסיח את דעתו.
ג'ולי מוסרת לשרה טיוטת ספר שכתבה אמהּ המנוחה, פילגשו של ג'ון, ומספרת לה שג'ון סירב לפרסם ספר זה.
שרה משתמשת גם בטיוטה זו לספרה החדש, "בריכת שחייה", שאותו היא מפרסמת אצל מו"ל אחר.
כאשר היא מביאה ספר זה לג'ון, עם הקדשה לג'ולי, מגיעה למשרד בתו של ג'ון, ג'וליה, ושרה מגלה שהיא איננה ג'ולי (אף שיש דמיון ביניהן).
זהו סרט ארס פואטי, העוסק בתהליך היצירה של הסיפור שעליו מבוסס הסרט - בסוף הסרט מציגה שרה את ספרה, ששמו כשם הסרט, "בריכת שחייה".
סצנת הסיום של הסרט, שבה מתברר לשרה ולצופים, שג'ולי התחזתה לבתו של ג'ון, מחזק את הערפול, שהתקיים במידה מסוימת גם במהלך הסרט, בשאלה מה אירע בדמיונה של שרה, ומשמש בסיס לספר המתח הבא שלה, ומה אירע במציאות.
במאי הסרט, פרנסואה אוזון, התייחס למאפיין זה של הסרט וציין: "בבימוי הסרט התייחסתי לכל מה שבדיוני ב'בריכת שחייה' באופן ריאליסטי, כך שהצופה רואה הכל - דמיון ומציאות כאחד - באותו מישור".
מבקר הקולנוע אורי קליין מתח ביקורת על סצנת סיום זו:
ניסיונו של אוזון להוסיף לסרט לקראת סופו מישור נוסף, שיגרום לצופים לקרוא מחדש את כל מה שקדם לו, הוא מיותר מבחינה דרמטית ובעיקר רדוד לחלוטין מבחינה רעיונית.
את כל מה שאוזון מנסה לומר בסוף הזה הבינו רוב הצופים כבר הרבה קודם לכן, והוא אינו מחדש דבר לגבי הקשר המתהווה בתהליך היצירה בין מציאות לדמיון.
נקודת המוצא של הסרט היא עימות בין שתי נשים השונות מאוד זו מזו, שרה וג'ולי, החולקות באופן זמני בית משותף.
על ההבדל ביניהן עמד מבקר הקולנוע אורי קליין:
מלודרמות וסרטי מתח רבים עימתו בין שתי נשים, שאמורות לייצג ניגודים מוחלטים מבחינת גילן, המנטליות שלהן, ראיית עולמן, ובעיקר סוג הנשיות שלהן.
ואולם, "בריכת שחייה" יוצר את הניגוד הזה באופן שטחי ואף מכני.
מבט אחד בשרה, ואנו כבר יודעים שהיא אחת מאותן נשים בריטיות מודחקות מינית, שראינו כבר באין-ספור סרטים; מבט אחד בג'ולי - אפילו עוד בטרם לבשה את בגדי הים החושפניים שבהם היא מתהלכת לאורך רוב הסרט - ואנו כבר יודעים שהיא אחת מאותן נשים צעירות ועכשוויות, שאין להן עכבות כלל.
בריכת שחייה אולימפית היא בריכת שחייה העומדת בכללים שקבעה פדרציית השחייה הבינלאומית לצורכי שחייה תחרותית במשחקים האולימפיים ואליפות העולם.
נהוג לכנות כל בריכה באורך 50 מטרים בריכה אולימפית, אך על הבריכה לעמוד בתנאים נוספים כדי להיקרא אולימפית על פי פדרציית השחייה הבינלאומית.
בריכה אולימפית חייבת לעמוד בתנאים הבאים:
אורך:50 מטריםרוחב:25 מטריםמספר מסלולים:10 (8+2)רוחב כל מסלול:2.5 מטריםטמפרטורת המים:C° 25 עד C° 28עוצמת תאורה מינימלית:1500 לוקסעומק: מינימלי: 2 מטרמומלץ: 3 מטר
בבריכה אולימפית עשרה מסלולים הממוספרים מ-0 עד 9. ניתן לעשות שימוש בכל המסלולים אך בגמר סטנדרטי בשחייה תחרותית משתתפים שמונה שחיינים ששוחים במסלולים 1–8 וכך נמנע האפקט השלילי של שחייה ליד דופן הבריכה.
5 מטרים מדופן הבריכה במאונך למסלול נמתח חבל המסמן את סוף הבריכה לשחייני גב.
15 מטר מהדופן נמתח חבל המסמן את התחום בו מותר לשחיין לשהות מתחת למים לאחר זינוק או פנייה.
כיוון שרוחב הבריכה הוא 25 מטרים, בדיוק אורכה של בריכה קצרה, בעונת החורף נהוג במדינות רבות לשחות לרוחב הבריכה.
בריכת חזקיהו היא מקווה מים עירוני מעשה ידי אדם מתקופת בית שני המצויה בדרומו של הרובע הנוצרי, בעיר העתיקה בירושלים, בעל מאפיינים של בריכת חורף.
יש המעלים את האפשרות שבריכת חזקיהו היא 'הבריכה העליונה' המוזכרת בפרק ז' בספר ישעיהו: זיהוי זה אינו מקובל על האנציקלופדיה המקראית, הממקמת את הבריכה העליונה במקום אחר, צפונית-מזרחית ממיקומה של בריכת חזקיהו אך עדיין בתחומי העיר העתיקה.
בספר מלחמת היהודים (ל, יא, ד) של יוסף בן מתתיהו מכונה, ככל הנראה, בריכה חזקיהו בשם 'בריכת המגדלים'.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את הבריכה בתיאור המצור הרומאי על ירושלים בשנת 70 לספירה: השם בריכת המגדלים ניתן לה כנראה עקב סמיכותה למגדלים אשר היו במצודה הידועה כמגדל דוד.
בתקופה הצלבנית כונתה הבריכה 'מקווה המרחצאות' (בלטינית Lacus Balneorum), כנראה משום שבסמיכות לבריכה היה בית מרחץ.
הערבים מכנים את הבריכה 'ברכת חמאם אל בטרק'.
פירושו של שם זה הוא הבריכה של החמאם של הפטריארך.
שם זה ניתן לה עקב סמיכותה לחמאם שהפעילה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, ואולי יש לו קשר לשם הצלבני של הבריכה.
השם 'בריכת חזקיהו' ניתן לה בדורות האחרונים על ידי עולי רגל נוצריים.
בריכת חזקיהו ניזונה שנים רבות מבריכת ממילא על ידי אמת מים שהובילה מים בין שתי הבריכות.
ייתכן שבריכת חזקיהו ניזונה גם ממימי האמה העליונה, אמה שהובילה מים לעיר מבריכות שלמה וממעיין אל ערוב בדרום הר חברון לירושלים בימי בית שני.
הבריכה הייתה פעילה עד לדורות האחרונים.
בספר אשר הוציא הרופא וחוקר ארץ ישראל טיטוס טובלר בשנת 1853 ישנו ציור של בריכת חזקיהו מלאת מים.
ניתוקה של בריכת חזקיהו מבריכת ממילא הביא להתייבשותה, במיוחד בימי הקיץ.
סקר של טבע בתווך העירוני בין חומות העיר העתיקה שנערך על ידי החברה להגנת הטבע והרשות לפיתוח ירושלים מלמד שהעיר העתיקה כחיבור אקולוגי בין שני אזורי אקלים - אקלים ספר המדבר ואקלים ים תיכוני - משמרת מגוון של מערכות אקולוגיות בזכות שיווי משקל עדין שמתקיים בין אדם לטבע.
בבריכה שמתמלאת מדי חורף נמצאו ראשני קרפדות.
ממימי הבריכה המוזנחת ומלאת האשפה נהנים גם סיסים ועטלפים.
אורכה (מדרום לצפון) של הבריכה הוא כשבעים וחמישה מטרים, ורוחבה (ממזרח למערב) כארבעים ושנים וחצי מטרים (42.5×75).
סך שטחה של הבריכה הוא בערך 3,150 מ"ר, למעלה משלושה דונם.
הסימטריות של צורתה המלבנית מופרעת על ידי ח'אן הקופטים אשר תוחם את הבריכה מצפון.
הבריכה מוקפת מכל עבריה במבנים.
הבניינים הגובלים ברחוב דוד תוחמים את הבריכה מדרום, הבניינים הגובלים ברחוב הנוצרים תוחמים את הבריכה ממזרח, בצפון נתחמת הבריכה על ידי ח'אן הקופטים, ובמערב נתחמת הבריכה על ידי קבוצת מבנים הסמוכים לסמטת סנט ג'ורג'.
במהלך חודש יוני 2011 החלה עיריית ירושלים בשיתוף עם הרשות לפיתוח ירושלים והמשרד להגנת הסביבה במבצע לנקיון הבריכה ולהסדרת הביוב הזורם לתוכה.
עבודות הניקיון בוצעו במהלך הלילה על מנת למזער את ההפרעה לסוחרי העיר העתיקה.
לאחר כחודשיים של עבודות מורכבות, בהן פונו אלפי טון פסולת ועפר, נחשפה רצפתה של הבריכה.
כמו כן הושלם חיבור כלל הבתים למערכת הביוב העירונית ובכך הופסקה הזרמת ביוב לבריכה.
בריכת ממילא היא מקווה מים עירוני עתיק מעשה ידי אדם במרכז ירושלים.
הבריכה ממוקמת במזרחו של גן העצמאות, בתחומו של בית הקברות ממילא בין רחוב הלל לרחוב אגרון.
הבריכה שימשה כחלק ממערך אספקת המים לירושלים מימי הביזנטים ועד ימי הבריטים.