tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שירים רבים מאלבום זה (כגון - "ואיך שלא", "Jah Is One", "הנה זה בא"), בוצעו בגרסאות הופעה ביחד עם אמנים שונים ונכנסו לאלבום ההופעה שהוציא - מוש בן ארי - Live (2007).
עגלת החייאה היא עגלת ציוד רפואי, הנושאת ציוד ותרופות הדרושים לצורך עריכת החייאת לב-ריאות וטיפול במצבים רפואיים חריפים ומסכני חיים.
עגלות החייאה מוצבות במחלקות ואגפים שונים בבתי חולים ובמרפאות ציבוריות במטרה לאפשר שם גישה מהירה לציוד החייאה ומתן טיפול מיידי ומהיר לאנשים שנקלעו למצב רפואי חריף ומסוכן.
בעת הצורך הן מובלות במהירות אל מקום הימצאו של המטופל כדי לשמש את המטפלים בו – אנשי צוות המחלקה או המרפאה, או צוותי החייאה ייעודיים של בית החולים.
תכולתה של עגלת החייאה מסודרת במגירות שבה ועל גבי המשטח העליון שלה ובדרך כלל מסומנת עליהם בבירור לשם זירוז ההתמצאות בפריטים השונים.
תוכנה של העגלה משתנה ממוסד רפואי אחד לאחר, אך מכיל בדרך כלל את הפריטים הבאים:
מכשור למעקב אחרי סימני החיים החיוניים – מסכת, מוניטור למעקב אחר הדופק והפעילות החשמלית של הלב, מד לחץ דם ומד רוויון חמצן.
ציוד להנשמה – מנשם ידני (אמבו), בלון חמצן, צינורות (טובוסים) במידות שונות לצנרור ותרופות הדרושות לצנרור, למשל סוקצינילכולין ואטומידט.
מכשיר דפיברילציה לצורך טיפול בהפרעות קצב לבביות.
תרופות לטיפול במצבים רפואיים חריפים ומסוכנים כגון דום לב, הפרעות בקצב הלב, אוטם שריר הלב, ירידה בלחץ הדם, רמת גלוקוז נמוכה בדם ותוצאות נטילת מנת יתר של סמים.
תרופות אלו יהיו למשל אדרנלין, אטרופין, אמיודארון, דופמין, סודיום ביקרבונט, ניטרוגליצרין, אדנוזין, נרקאן ותמיסת דקסטרוז.
מזרקים וציוד לצורך מתן עירוי לווריד היקפי, לווריד מרכזי או לעצם - עירוי תוך גרמי.
עגלת ההחייאה הראשונה בעולם הוצבה במרכז הרפואי בת'ני (Bethany) שבעיר קנזס סיטי, בארצות הברית.
זה היה בית החולים הראשון בארצות הברית שפתח יחידה לטיפול נמרץ לחולי לב.
הרכיב את העגלה אביו של אחד מרופאי בית החולים והיא כללה מכשיר דפיברילציה, מנשם ידני וצינורות לצנרור תוך-קני.
עֶגְלַת שְׁלִשִׁיָּה היא עיר מקראית במואב, בסמוך לצוער, שהמשיכה להתקיים גם בתקופות מאוחרות יותר כעיר מחוז.
העיר נזכרת במקרא פעמיים במסגרת "משא מואב" שנאמר הן על ידי ישעיהו הנביא: ; והן על ידי ירמיהו הנביא: .
בתרגומי המקרא העתיקים הובן בדרך כלל הצירוף "עגלת שלישייה" כצירוף הדומה לעגלה משולשת ומוסב על מואב או צוער כדי לייצג את עוצמתן.
העיר נזכרת גם במקורות מאוחרים יותר, כגון רשימת הערים שכבש אלכסנדר ינאי במואב, רשימות נבטיות, והאונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה).
בארכיון בבתא, שנמצא במערת האיגרות בנחל חבר, נזכרת מספר פעמים העיר "עגלתין" כעיר מחוז בדרום מזרח ים המלח, אשר התקיימה בה קהילה יהודית; זאת, כאשר אחת הערים המשויכות אליה הייתה הלוחית, הנזכרת לצד "עגלת שלישייה" גם בתיאור המקראי.
מקומה המדויק של העיר הקדומה טרם זוהה באופן מדויק.
עגלול (שם מדעי: Pomatias) הוא סוג טקסונומי של חילזון מהענף חלזונות עילאיים, לשעבר בתת-מחלקת קדם-זימאים , החי ביבשה.
לעגלול קונכייה חרוטית-כדורית עבה בה יש בין 4 ל-5 וקצת פיתולים, כאשר בתחתית רגלו ישנו סוגר (operculum) שמכסה את פתח הקונכייה כאשר העגלול נכנס פנימה לתוכה.
הוא חי במקומות לחים עם תשתית סידן (כגון סלע גיר), על מנת לבנות את קונכייתו העבה.
בארץ ישראל מצוי המין עגלול המכסה (Pomatias olivieri).
העגלול הוא חילזון מקבוצת הקדם-זימאים (כיום קבוצה זו איננה נחשבת יותר לתת-מחלקה מאחר שהיא פוליפילטית) אך איבר הנשימה העיקרי הוא חלל הגלימה, בעוד שזימיו התנוונו.
הלחץ האוסמוטי שלו גבוה ולכן הסיקו החוקרים שהוא עלה ישירות ליבשה מן הים ללא מעבר בסביבת חיים של מים מתוקים.
בהתאם להתפתחויות האחרונות בזואולוגיה ובמיון עולם הטבע, העגלול משויך כיום לענף חלזונות עילאיים.
לעגלול קונכייה בגודל של כ-15 מ"מ בעלת 4–5 פיתולים מעוגלים קמורים מאוד וצורתה באופן כללי היא מגדלית עם צריח גבוה.
לרוב גווניה נעים בין חום אדמדם לחום בהיר, קרם ובז'.
הקונכייה עצמה עבה מאוד ודורשת גיר רב לבנייתה, דבר המגביל את אזור המחיה של העגלול לאזורים לחים בעלי תשתית גיר או סידן באחוזים גבוהים.
בקצה הרגל מצוי סוגר גירני (operculum) וכאשר העגלול מתכנס אל קונכייתו הסוגר מכסה את פתח הקונכייה וסוגר אותה לחלוטין.
העגלול עצמו הוא בעל ראש ייחודי שבו יש "חדק" וממנו בולטות שתי אונות רחבות קצרות המקיפות את הפה.
יש לו שני משושים עבים שאורכם כאורך החדק ובבסיסם מצויות העיניים שלו.
צבע הגוף של העגלול הוא אפור בהיר עד כהה ולעיתים בעל גוון כחלחל או בורדו.
צורת ההליכה של העגלול שונה מאלה של רוב שבלולי היבשה: רגלו מחולקת לשתי אונות על ידי תלם מרכזי ותנועתו נעשית על ידי הרמת אונה אחת והזזתה קדימה, הורדתה לקרקע ואז הרמת האונה השנייה והזזתה קדימה, וחוזר חלילה.
מזונו של העגלול דומה לזה של השבלולים: רקב צמחי ופטריות סאפרופיטיות אך לעגלול אין את האנזים צלולאז שמפרק תאית ופירוק זה מתבצע על ידי חיידקים סימביוטיים במערכת העיכול שלו.
בתקופת הקיץ היבשה מתחפר העגלול אל תוך קרקע לחה ומבצע קיוט (מעין "שנת קיץ") ומוריד באופן ניכר את פעילותו וחילוף החומרים שלו.
הוא גם מקייט כאשר הטמפרטורה נמוכה מידי (קר מידי).
בניגוד לשבלולים הזוויגים בעגלול נפרדים ופרטיו הם או זכרים או נקבות.
ההתפתחות העוברית של העגלול ארוכה יחסית ונמשכת כ-3 חודשים.
העובר בוקע מהביצה עם קונכייה עוברית מפותחת.
מקור הסידן לקונכייה זו איננו הביצה אלא עפר עשיר בסידן המוצמד בריר אל הביצה.
מסיבה זו העגלולים חיים רק בקרקעות עשירות בסידן.
בגלל אורח חייו מוגבל העגלול לאזורים לחים בהם התשתית (קרקע, אדמה ומסלע) עשירה בגיר וסידן.
כמו רבים מהקדם-זימאים שעלו ליבשה הוא חייב סביבת מחיה קרה ולחה שכן קשה לו מאוד לעמוד בתנאי יובש.
רוב נציגי משפחת העגלולים חיים באזורים טרופיים ובאגן הים התיכון.
באירופה ואסיה נפוץ המין עגלול אירופאי (Pomatias elegans) עליו יש ידע רב יחסית.
העגלול האירופאי נפוץ ברוב מדינות אירופה, למעט האזורים הצפוניים והקרים מאוד (כגון סקנדינביה, רוסיה, איסלנד).
עגלול המכסה (Pomatias olivieri) הוא מין העגלול היחידי שחי בישראל, בה הוא נמצא בצפון הארץ, בגליל העליון (מאצבע הגליל ועד ראש הנקרה), במישור החוף הצפוני וברכס הכרמל.
מעט מאוד ידוע על מין זה.
"עד אשר ישוב" הוא הסינגל הראשון מתוך האלבום המשותף של רמי קלינשטיין וקרן פלס.
השיר נכתב והולחן על ידי קלינשטיין ופלס, ויצא ב-15 בדצמבר 2015.
השיר יצא כסינגל ראשון מפרויקט עליו עובדים פלס וקלינשטיין מזה שנתיים.
השיר מתאר סיטואציה של אם וילדיה הממתינים לשובו של האב.
בשיר לא נאמר היכן נמצא האב אך משתמע ממנו שהוא משרת במילואים.
השיר הגיע למקומות גבוהים במצעדים השבועיים של מדיה פורסט וכן למקום השלישי במצעד השבועי של רשת ג'.
בריאיון לאקו 99 FM סיפרו השניים כי הביטוי "עד אשר ישוב" נאמר לראשונה על ידי בוגי יעלון במהלך מבצע צוק איתן והפך לשיר.
עגלות קניונים הן חנויות המופעלות מדוכן קטן עם גלגלים, או מדוכן קבוע הממוקם בפרוזדורים של מרכזי קניות, נמלי תעופה, אירועי ספורט או חנויות גדולות יותר.
לרוב המוכרים בעגלות הקניונים פועלים מאחורי דלפק המקיף אותם מכל הצדדים.
בדרך כלל עגלות קניונים מוצבים במיקומים בהם נוטים לעבור במשך היממה קונים פוטנציאלים רבים, ולעיתים רבות הם מתמקדים במכירת מוצרים הפונים לקונים הנוטים לבצע רכישות אימפולסיביות - לדוגמה, צמר גפן מתוק, פופקורן, מיני תבלינים, ועוד.
עגלת הקניונים הראשונה בהיסטוריה נפתחה ב-1976 בבוסטון במבנה "Faneuil Hall".
עגלול המכסה (שם מדעי: Pomatias olivieri; בעבר סווג כ-Pomatias glaucus) הוא מין טקסונומי של חילזון בסוג עגלול, החי ביבשה.
לעגלול המכסה קונכייה חרוטית-כדורית עבה בה יש בין 4 ל-5 וקצת פיתולים, כאשר בתחתית רגלו ישנו סוגר (operculum) שמכסה את פתח הקונכייה כאשר העגלול נכנס פנימה לתוכה.
לעגלול קונכייה בגודל של כ-17–25 מ"מ בעלת 4–5 פיתולים מעוגלים קמורים מאוד וצורתה באופן כללי היא חרוטית.
בנוסף לישראל עגלול המכסה חי גם בלבנון, מערב סוריה וטורקיה.
עגלת החציר היא יצירה בצבעי שמן של הצייר האנגלי ג'ון קונסטבל משנת 1821. הציור מתאר נוף כפרי שליד הגובל בין סאפוק לאסקס.
במקור היצירה נקראה "Landscape: Noon".
היא נחשבת כאחת מהציורים האנגליים הכי חשובים בהיסטוריה וכן היצירה המוכרת ביותר של קונסטבל.
במרכז הציור מתוארים שלושה סוסים הרתומים לעגלת עץ.
מיקום הציור הוא ב שבסאפוק, קרוב לנהר סטאור.
הנהר חוצה את מחוזות סאפוק ואסקס, כך שהמחוז הראשון נמצא בצד שמאל של היצירה והשני בצידה הימני.
השטח המתואר בציור נקרא פלאטפורד מיל, והוא השתייך לאביו של קונסטבל.
קוטג' שנמצא בצד שמאל השתייך לשוכר בשם ווילי לוט, וגם כיום עומד על תילו.
היצירה מתכתבת עם המהפכה התעשייתית.
המהפכה שינתה את חיי העבודה, בעיקר באזורים אורבניים, באופן שבו נפח העבודה גדל ועימו נלוו תופעות שליליות כמו ניצול עובדים ועבודת ילדים.
בציורו של קונסטבל קיים ניסיון להראות כי האלטרנטיבה לחיים עירוניים נמצאת בכפרים, כמקום אידיאלי יותר.
הציור הוא אחד מסדרת יצירות של קונסטבל הנקראות "six-footers", יצירות גדלות על קנבס שהוצגו ב בתערוכות קיץ.
אף על פי שכיום עגלת חציר נחשבת לאחת מהיצירות האנגליות הטובות ביותר, הצייר לא הצליח למכור את היצירה בעת התצוגה מפני שבזמנו ציורי נוף נתפסו כאמנות נחותה.
דווקא בצרפת, היצירה זכתה להצלחה ולביקורות מהללות מפי תאודור ז'ריקו.
יצירות נוספות של קונסטבל הוצגו בסלון בפריז ב-1824. כמו כן, היצירה זכתה במדליית זהב משארל העשירי.
יצירותיו של קונסטבל נמכרו בסופו של דבר, והובאו לעיירה שבאי וייט.
בעיירה הציור זכה להצלחה מסוימת.
ב-1886, היצירה הובאה לגלריה הלאומית שבלונדון, ועד היום היא נמצאת במוזיאון זה.
הסקיצה של היצירה נתרמה למוזיאון ויקטוריה ואלברט.
ב-2005, בסקר שנערך על ידי רדיו BBC, היצירה הגיעה למקום שני בקטגוריית היצירות הבריטיות האהובות ביותר אחרי "הטמרייר הלוחמת" של ויליאם טרנר.
ב-2013, מפגין הדביק תמונה של ילד על הציור כאשר הוא הוצג בגלריה הלאומית, אך היצירה לא נפגמה באופן בלתי הפיך.
"עד" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אדם.
את השיר הוציאה בשנת 1993 לאור חברת התקליטים הד ארצי כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"עד" נכתב והולחן על ידי אהוד מנור וקובי אושרת.
הוא השתתף בקדם-אירוויזיון 1993, והגיע למקום השלישי כשמעליו דורגו "ריח וצבע" של דורון מזר ו"שירו" של להקת שירו ושרהל'ה שרון בהתאמה.
ב-14 באפריל הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום העשירי והיה לכניסה הגבוהה של אותה שבוע.
ב-2 במאי עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע – שם שהה שבועיים רצופים.
לבסוף, ב-21 ביוני יצא מטבלת הדירוג לאחר תשעה שבועות צעידה רצופה.
עגלת שוק היא תיק על גלגלים המאפשר נשיאת כמות מסוימת של חפצים, ובדרך כלל משמש לשינוע מוצרים בהליכה ממקום רכישתם ועד לבית הצרכן.
העגלה הבסיסית כוללת תיק שפתחו כלפי מעלה העשוי יריעה מחומר דוחה מים, המורכב על שלד מתכתי התומך בתיק מצידו ומתחתיו, והכולל בתחתיתו שני גלגלים מקבילים ובחלקו העליון ידית המשמשת לגרירת העגלה.
בנוסף, כולל השלד רגלית המאפשרת העמדת העגלה בצורה יציבה.
עגלות שוק קיימות במגוון צורות: קיימות עגלות שבמקום תיק הן בנויות ככלוב מתכת, או שילוב של כלוב ותיק.
סוג נפוץ של עגלות כולל ארבעה גלגלים, ויש עגלות שוק המולבשות על הליכון.
עגלות נוספות כוללות סידור גלגלים המאפשר העלאה קלה בגרם מדרגות.
קיימות עגלות שוק המעוצבות על ידי בתי אופנה (למשל זארה ושאנל).
"עד אלייך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראלים שמעון בוסקילה וישי לוי.
את השיר הוציאה ב-13 בינואר 2025 לאור חברת התקליטים עננה כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
"עד אלייך" נכתב והולחן על ידי יוסי גיספן ובוסקילה, והופק מוזיקלית על ידי יעקב למאי.
השיר מתאר את העוצמה הרגשית של אהבה עמוקה ומשמעותית, המשולבת בפחד מאובדן וחוסר ודאות.
הדובר מבטא תחושות סותרות של חרדה וכמיהה, כאשר הוא נאבק בין מחשבות דמיוניות ואכזריות על פרידה לבין נחמה באמונה ברגש היציב והבלתי-מתכלה כלפי אהובתו.
הפזמון מדגיש את מחויבותו הנצחית לאהבה, החורגת מגבולות הזמן והחיים עצמם – ביטוי של מסירות טוטאלית ומושלמת, שאינה משתנה גם במציאות רוויית ספקות וחששות.
"עד אלייך" הפך ללהיט ברחבי מדינת ישראל.
הוא הושמע רבות בתחנות הרדיו במדינה, ודורג בשיאו במקום השלישי במצעד של מדיה פורסט ישראל, המבוסס על נתוני איירפליי שבועיים בישראל.
במתמטיקה, לביטוי עד כדי יש מובן של ציון חלק מהמאפיינים של גודל או אובייקט, תוך שמאפיינים אחרים מוזנחים בכוונה.
בהקשר למאפיין האחרון, שני מספרים ממשיים שווים זה לזה עד כדי סימן, אם הם שווים זה לזה בערכם המוחלט: מספר ממשי נקבע על ידי גודלו והסימן שלו, ושוויון "עד כדי סימן" פירושו שוויון למעט, אולי, במרכיב הסימן.
באופן כללי יותר המושג מאפשר לשייך שני עצמים לאותה מחלקת שקילות, כאשר יחס השקילות מצוין במפורש או במשתמע.
"יש שדה סופי אחד מגודל 16, עד כדי איזומורפיזם" - אין פירושו של דבר שכל השדות בגודל 16 שווים זה לזה, אלא שהם איזומורפיים זה לזה.
המשפט היסודי של האריתמטיקה קובע שלכל מספר טבעי יש פירוק יחיד לגורמים ראשוניים, עד כדי סדר הגורמים.
כדוגמה נוספת, הדיסקרימיננטה של תבנית ריבועית המוגדרת מעל שדה היא איבר של השדה, "עד כדי ריבועים" (או: עד-כדי כפל בריבוע).
הדיסקרימיננטה איננה איבר מוגדר היטב של החבורה הכפלית , אלא של חבורת המנה .
במדעים הניסויים מעוניינים פעמים רבות בחישוב הפתרון "עד כדי סדר גודל", כלומר, עד לשגיאה של פי עשרה לכל כיוון.
למשל: רדיוס גרעין האורניום (השווה ל-) הוא " עד כדי סדר גודל".
כך למשל, בניסוי רתרפורד נמצא שרדיוס גרעין אטום הזהב הוא עד כדי סדר גודל, ונתון לא-מדויק זה הספיק כדי להפריך את מודל עוגת הצימוקים של תומסון.
כמו כן, משתמשים בביטוי כשמציגים נוסחה בה חסרים מקדמים קבועים.
המטרה היא להראות במה תלוי הגודל המבוקש ולא לחשב אותו בדיוק.
לדוגמה: נפח של כדור הוא רדיוסו בשלישית עד כדי קבוע ( והקבוע הוא ).
האנרגיה הכוללת האגורה במתנד הרמוני פרופורציונית לאמפליטודת התנודות בריבוע עד כדי פקטור (כאשר הוא קבוע הקפיץ).
"עד העונג הבא" הוא אלבום הבכורה של להקת המכשפות שיצא לאור בשנת 1994. האלבום, אשר על הפקתו המוזיקלית הופקדה קורין אלאל, נחשב לאבן דרך בסצנת הרוק הישראלי, ותוך שנה הגיע למעמד של אלבום זהב.
ב-2012, הופק פרק בסדרה התיעודית "האלבומים" בעריכת יואב קוטנר ובבימוי אסף אמיר שהתמקד בהפקת האלבום.
בשנת 2018, זכה האלבום במקום השני במצעד האלבומים הנשיים הגדולים בישראל.
כל המילים והלחנים: ענבל פרלמוטר (חוץ מ"מתח מיני" ו"ציפור", שכתבו יפעת נץ ויעל כהן בהתאמה)
הפקה מוזיקלית – קורין אלאל
גיטרה בס, קולות רקע – יפעת נץ
תופים, קולות רקע – יעל כהן
גיטרה, שירה, כתיבה והלחנה – ענבל פרלמוטר
עיצוב העטיפה – עופר כהן
טכנאי הקלטה – שגיא גל, יואב שדמה
הפקה (לNMC) – נגה טל
עד מומחה הוא עד המביא לבית המשפט את מומחיותו בנושא הספציפי המופיע בתביעה משפטית.
בניגוד לעד רגיל, שעדותו מתמקדת בעובדות הידועות לו, עד מומחה מתמקד במשמעות של העובדות שהוצגו לבית המשפט.
כל צד לדיון יכול להביא עד מומחה משלו, ולפעמים נשכרים שירותי המומחה על ידי השופט.
חוות דעתו של העד המומחה אמורה להיות עצמאית ומשוחררת מהתשלום ("דמי עד מומחה") שהוא מקבל מהצד ששכר את שירותיו.
עד מומחה נדרש בתביעות המצריכות ידע מקצועי (להבדיל מידע משפטי), כזה שאין לצפות מהשופט להתמודד איתו בכוחות עצמו.
בתביעות העוסקות בנושאים רפואיים, למשל, מובא פעמים רבות עד מומחה שהוא רופא שהתמחה בתחום הרפואי הנדון.
בתביעות העוסקות בנושאי טכנולוגיה מובא מומחה טכני רלוונטי.
בתחומי הביטוח יכול שיבוא שמאי היכול להעריך נזקי רכוש
ככלל, עדות מומחה מוגשת כחוות דעת כתובה, ולבעל הדין הנגדי יש זכות להגיש חוות דעת נגדית.
בדומה לעדות רגילה, הצדדים רשאים בדרך כלל לחקור מומחה על חוות דעתו.
במקרים רבים ממונה מומחה "נייטרלי", על ידי בית המשפט, בהסכמת הצדדים או בלעדיה.
מומחה כזה מכונה מומחה מטעם בית המשפט.
מומחה שחוות דעתו נדרשת לשם הכרעה בין חוות דעת סותרות מכונה מומחה מכריע, ואם הוא ממונה בהסכמת הצדדים חוות דעתו באה במקום חוות הדעת המנוגדות.
השימוש במומחים נפוץ באופן מיוחד בתביעות מסוגים מסוימים, כגון בתביעות רשלנות מקצועית או רשלנות רפואית.
בתביעות נזיקין על פי חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים יש חשיבות לחוות דעת רפואית, ומשום כך נקבעו סדרי הדין המיוחדים לפיהם הצדדים אינם מביאים עדויות מומחים מטעמם, אלא ממונה מומחה רפואי מטעם בית המשפט, זאת כדי לחסוך בעלויות ולייעל את ההליך.
השופט אליקים רובינשטיין הביע ביקורת על השיטה בה שני הצדדים מביאים חוות דעות של מומחים, לאור ההבדלים הגדולים בין חוות הדעת של שני הצדדים:
בעקבות זאת הוא ביקש להרחיב את השיטה של מומחים מכריעים אשר פרנסתם מגיעה רק מייעוץ לבית המשפט באופן בלתי תלוי בצדדים.
כל אדם יכול להתיימר להיות מומחה במקצועו.
בתי המשפט בישראל נוטים להשתמש בהנחיית בית המשפט העליון של ארצות הברית, שבהלכת דאוברט קבע שאלות שעליהן חייב השופט לענות לפני שהוא מסכים שעד הוא אכן מומחה:
האם התאוריה המוצעת נבחנה באופן מדעי?
האם התאוריה המוצעת הוצגה בפני הקהילה המדעית?
מהו גודלה של השגיאה האפשרית?
האם התאוריה התקבלה על ידי הקהילה המדעית?
לגופו של עניין, עד מומחה יכול להיות אדם בעל הסמכה מסוימת, כגון רופא, מהנדס, מומחה זיהוי פלילי וכדומה, ויכול להיות אדם בעל ידע נרחב בתחום מסוים, כגון: בולאות, צלילה, צילום וכדומה.
בכל מקרה, המומחה חייב לשכנע את בית המשפט במומחיותו ואחר כך בנכונות העובדות שהוא מביא בחוות דעתו.
ויש מי שאומר דהני מילי במקום שלא נהגו השותפין להקפיד בכך, אבל אם נהגו להקפיד, מעכב עליו.הרב עדו רכניץ טען שבמשפט העברי מעמדם המיוחד של המומחים מבוסס על שני יסודות:
היסוד הראשון: נאמנות בנוגע לדבר שעשוי להתגלות (מילתא דעבידא לגלויי).
הפוסקים מסכימים שיש נאמנות למומחה בנוגע לפרשנות של מידע בלתי-משתנה שנמצא בפני בית הדין, כיוון שניתן לאמת את פרשנותו.
בהקשר זה דברי המומחה אינה בגדר עדות רגילה, ובכל זאת, נדרש כדי לקבל את דברי המומחה עליו להיות אדם אמין (ובכלל זה אישה יהודיה, או שני לא-יהודים זה שלא בפני זה, שו"ע חו"מ סח, ב) שיעיד על בסיס ידע אישי ולא על בסיס עדות שמיעה (שו"ת תשב"ץ א, פג).
היסוד השני: נאמנות שמאים להכריע בנוגע לשווי נכס.
לדעת רבים מהאחרונים דין השמאים העורכים שומה זו כדין בית דין (נתיבות המשפט קג, א) ואכן מעיקר הדין יש למנות שלושה שמאים (שו"ע חו"מ קיד, ד).
בהסכמת הצדדים אפשר למנות גם שמאי אחד (שו"ת רשב"א ב, קפה).
במקרה של מחלוקת בין השמאים ההכרעה נעשית על פי רוב הדעות של המומחים שנבחרו (שו"ע חו"מ קג, ב).
עד החתונה זה יעבור (במקור: Very Bad Things) היא קומדיה שחורה שביים פיטר ברג ב-1998.
קייל פישר עתיד להתחתן עם בלונדינית יפהפייה בשם לורה גארטי בעוד שבוע, ולכן הוא מארגן מסיבת רווקים בלאס וגאס.
הוא יוצא לשם עם ארבעה מחבריו: רוברט בויד האקסצנטרי והפלספני, צ'ארלס מור, מכונאי שתקן, מייקל בארקו ואחיו אדם, יהודי מאמין והיסטרי.
החמישה מגיעים לווגאס, שם הם מתהוללים: מהמרים בקזינו, משתמשים בסמים ומביאים לחדרם המהודר חשפנית שהיא גם נערת ליווי.
מייקל נכנס עמה לחדר המקלחת ומקיים עימה יחסי מין פרועים, במהלכם היא מקבלת מכה חזקה בראשה מוו, הנראה כמו יתד, והיא מתה.
החברים נלחצים מאוד, אך בויד לוקח פיקוד ומשכנע את השאר לנסות לטשטש את הסימנים ולקבור את הגופה במדבר.
כמה רגעים אחר כך נשמעת דפיקה בדלת, ונכנס לחדר איש האבטחה, לאחר ששמע רעשים שבקעו מן החדר.
בויד מצליח לשחד אותו, לאחר שסיפר לו שהם חגגו בחדר בשתיית אלכוהול וסמים, אולם רגע לפני שעזב את החדר, הבחין בגופתה של הנערה מבצבצת דרך דלת המקלחת.
האיש ניגש לבדוק את הגופה, שם מתפתחת תגרה בינו לבין החברים, עד אשר בויד משתמש בדוקרן שמצא בחדר ודוקר את האיש.
החברים נועלים אותו בחדר האמבטיה והוא מדמם למוות.
הם מנקים את כל חדר האמבטיה מכתמי הדם, חותכים את שתי הגופות ועוטפים את החלקים בניילון, מכניסים לתוך מזוודות ונוסעים לקבור אותן במדבר.
לאחר שהם שבים לביתם, כעבור יממה, חייהם משתנים בתכלית.
בויד הוא היחיד שמתנהג כרגיל, ומרגיש בטוח ומחושב.
אדם נתון בהיסטריה מוחלטת, דבר הגורם לתסיסה בין החברים, ויכוח קולני והתקטטות בערב החזרה לקראת החתונה.
שם מייקל מאבד שליטה לאחר שהתרגז על אדם, ונכנס למכוניתו במטרה לפגוע במכוניתו של אדם.
מייקל דורס את אדם, שניסה לעצור אותו, והוא מת זמן קצר אחר כך.
אשתו של אדם, לואיז, מגלה אחר כך פתק בו מתוודה אדם על מעשיו בוגאס, והיא יוצאת לבדוק את העניין.
בויד לא היה מרוצה מזה שהיא יודעת יותר מדי, ורוצח אותה, כשבלהט האירועים הוא רוצח גם את מייקל.
בינתיים, לורה, שמבטאת אובססיביות לגבי החתונה זה זמן רב, מתעקשת כי דבר לא יגרום לה לחרוג מן התכנון הקפדני של הטקס, אף לא בקשתו של קייל, החתן, לבטל או לדחות אותו.
בעת הטקס עצמו, בשירותים, מתפרץ בויד על קייל בטענה שהוא צריך לקבל ממנו דמי ביטוח.
אז מופיעה לורה ומגוננת על קייל, כשהיא מטיחה בראשו של בויד מוט לתליית בגדים, והוא מת.
כך לכאורה תמו כל צרותיהם של קייל ולורה (כשם הסרט).
קייל וצ'ארלס נוסעים באישון לילה לקבור את בויד באותו אופן בו קברו את שתי הגופות בווגאס.
בדרך חזרה, מכוניתם מתנגשת חזיתית ברכב שבא לפניהם, ושניהם יוצאים נכים מן התאונה: קייל קטוע רגליים וצ'ארלס משותק בכיסא גלגלים.
חייה המאושרים של לורה הופכים לסיוט.
הבמאי מציג את רצח שני האנשים בווגאס כנקודת מפנה בסרט, אשר כל ההתרחשויות אחריו נראות כעונשים שמטיל אלוהים על המעורבים ברציחות.
הבמאי מערבב קומיות, מתח ודרמטיות בתוך הסרט בעל העריכה האנרגטית והבימוי הקצבי.
הבמאי פיטר ברג שיחק באותן שנים בסדרת הדרמה הרפואית "שיקגו הופ", וייתכן כי הושפע ממנה מבחינת תכנים של חולי ומוות.
ג'ון פאברו - קייל פישר
קמרון דיאז - לורה גארטי
ללנד אורסר - צ'ארלס מור
כריסטיאן סלייטר - רוברט בויד
ג'רמי פיבן - מייקל בארקו
דניאל סטרן - אדם בארקו
ג'ין טריפלהורן - לואיז בארקו
פאנצ'ו דמינגס - איש האבטחה
עד נוסח הוא מונח בפילולוגיה ובביקורת הטקסט, המתאר כל מקור כתוב, שלם או חלקי, המכיל גרסה של יצירה ספרותית, ועשוי לשמש כראיה לשחזור הנוסח המקורי שלה (האוטוגרף).
המונח משמש בעיקר בחקר חיבורים שנכתבו לפני עידן הדפוס, כגון התנ"ך, ספרות חז"ל והספרות הקלאסית היוונית-רומית.
השימוש במונח "עד" הוא מטאפורה משפטית, ונובע מההנחה המחקרית כי תהליך ההעתקה הידני יצר באופן בלתי נמנע שינויים, שיבושים והבדלי גרסאות בין העותקים השונים.
המעתיקים בימי הביניים לא ראו עצמם תמיד כרושמים טכניים בלבד, ולעיתים הרשו לעצמם להתערב בטקסט, להגיהו או לשנותו בהתאם להשקפתם או לסגנונם.
לפיכך, כל עותק ששרד נחשב ל"עד" המוסר עדות סובייקטיבית על מצב הטקסט בענף מסוים של מסירתו, ואין להסתמך על עותק בודד כמייצג את המקור באופן מוחלט.
נהוג למיין את עדי הנוסח לשתי קטגוריות עיקריות:
עדי נוסח ישירים: עותקים פיזיים של היצירה עצמה בעברית (או בשפת המקור).
קבוצה זו כוללת כתבי יד ימי-ביניימים, מגילות עתיקות (כגון מגילות מדבר יהודה), קטעי גניזה ודפוסים ראשונים.
עדי נוסח עקיפים: מקורות חיצוניים המשקפים את תוכן היצירה.
אלו כוללים מובאות (ציטוטים) מן היצירה המופיעים בכתבי מחברים אחרים (כגון ציטוטי משנה בתלמוד הבבלי או בספרות הגאונים), וכן תרגומים עתיקים לשפות אחרות (כגון תרגום השבעים או הוולגטה), שמהם מנסים החוקרים לשחזר ("לתרגם בחזרה") את הנוסח העברי שעמד בפני המתרגם.
בחקר ספרות חז"ל, עדי הנוסח העקיפים נחשבים לעיתים קרובות לבעלי ערך רב, שכן הם עשויים לשמר מסורות נוסח קדומות יותר מאלו שנשתמרו בכתבי היד הישירים המאוחרים.
מטרת החוקר היא לאסוף את כל עדי הנוסח הזמינים, להשוות ביניהם (תהליך המכונה קולציה), ולבודד מתוכם את הנוסח הקדום והמדויק ביותר באמצעות כללים פילולוגיים.
תוצר עבודה זו הוא לרוב מהדורה מדעית, המציגה בטקסט המרכזי את הנוסח שנבחר כקרוב ביותר למקור (או את נוסח כתב היד הטוב ביותר), ובהערות השוליים ("אפראט מדעי") את השינויים והגרסאות המופיעים בשאר עדי הנוסח.
עד להמצאת הדפוס, הפצת ספרים נעשתה באמצעות העתקה ידנית.
תהליך זה היה מועד לטעויות אנוש, וכתוצאה מכך נוצרו הבדלים בין העותקים השונים.
ככל שחולף הזמן ומספר ההעתקות גדל ("שרשרת המסירה"), כך גדלה ההסתברות להצטברות של שיבושים, השמטות ושינויי עריכה.
בבואם לשחזר את הנוסח המקורי, החוקרים מעניקים לרוב משקל רב יותר לכתבי יד עתיקים, מתוך הנחה שהם קרובים יותר מבחינה כרונולוגית למקור ("האוטוגרף") ועברו מספר מועט יחסית של העתקות.
עם זאת, המחקר המודרני (בשיטות הסטמטיות והפילוגנטיות) מדגיש כי גיל כתב היד אינו המדד הבלעדי לאיכותו.
לעיתים כתב יד מאוחר שהועתק בדייקנות ממקור קדום ואמין ("ייחוס משפחתי טוב"), עשוי להיות מדויק יותר מכתב יד עתיק שנכתב על ידי מעתיק רשלן או "מתקן".
עם מעבר הספרות העברית והכללית לדפוס, קיבלו הדפוסים הראשונים ("אינקונבולה", Incunabula) מעמד של "עד נוסח", שכן הם הושתתו לרוב על כתבי יד שהיו בפני המדפיסים ואבדו מאז.
לעומת זאת, לדפוסים מאוחרים יותר אין בדרך כלל ערך מחקרי כעדי נוסח, שכן הם מועתקים ברובם מדפוסים קודמים ואינם משקפים מסורת נוסח עצמאית.
דוגמה בולטת לשימוש בעדי נוסח ניתן למצוא בביקורת נוסח המקרא.
עקרונות דומים מיושמים גם בחקר ספרות חז"ל, שם נעזרים החוקרים בקטעי גניזת קהיר ובכתבי יד של המשנה והתלמוד כדי לנקות את הטקסט משיבושי הצנזורה והמעתיקים.
היבטים תאורטיים: עד הנוסח כפעולה פרשנית
הבסיס התאורטי לדיון במושג "עד נוסח" נטוע בתחום הפילולוגיה.
כאמור דיסציפלינה זו עוסקת בחקר טקסטים, פענוחם והבנתם, לא רק ברמת תיקון השיבושים הטכניים, אלא מתוך ניתוח מעמיק של ההקשר ההיסטורי, הלשוני והתרבותי שבו נכתבו.
התפתחויות במחקר הפילולוגי הובילו להערכה מחודשת של תפקיד המעתיק ותהליך המסירה.
ההנחה המקובלת במחקר המודרני היא שהמעתיק אינו גורם טכני פסיבי בלבד, אלא דמות בעלת תפקיד פרשני: כל הכרעה של המעתיק כיצד לכתוב מילה מסוימת, לתקן משפט או להוסיף הערה, משקפת הבנה ופירוש של הטקסט המקורי, ולכן כל עד נוסח הוא למעשה יצירה בעלת ערך בפני עצמה.
הדיאלוג המחקרי: בין שחזור לפרשנות
במרכז הדיון האקדמי עומד המתח בין שתי גישות עיקריות לטיפול בעדי נוסח:
הגישה הקלאסית (הסטמטית/הלאכמנית): גישה זו, שפותחה במאה ה-19 (ומזוהה בעיקר עם הפילולוג קארל לאכמן (Karl Lachmann) וממשיכו פול מאס), מתמקדת בפילולוגיה ככלי לניפוי שגיאות.
מטרתה היא להשוות בין עדי הנוסח כדי לבנות "אילן יוחסין" (סטמה), לבודד את הטעויות שנפלו בהעתקה, ולשחזר את ה"ארכיטיפ" (הנוסח הקדום ביותר האפשרי) תוך נטרול השפעת המעתיקים.
הפילולוגיה החדשה (New Philology): גישה שהתפתחה החל משנות ה-90 של המאה ה-20 בחקר ימי הביניים (בהובלת חוקרים כברנרד סרקוויליני וסטיבן ניקולס), אך השפיעה על ביקורת הטקסט בכללותה.
גישה זו טוענת כי "השונות היא העיקר".
לשיטתם, בתרבות של כתבי יד (כמו זו שלפני הדפוס), הניסיון לשחזר "מקור" יחיד וטהור הוא לעיתים אשליה, שכן הטקסט היה "נוזלי" ודינמי.
לפיכך, יש לחקור כל עד נוסח כעדות תרבותית עצמאית, המשקפת את המקום והזמן שבו נכתבה, ולא רק ככלי לשחזור העבר.
חוקרים עכשוויים מציעים סינתזה המגדירה מחדש את תפקידו של המעתיק לאור מהותה של הפילולוגיה.
שון גורד (Sean Gurd), למשל, טוען כי המעתיק בימי הביניים פעל כפילולוג פעיל: כאשר מעתיק נתקל בקושי בטקסט, הוא נדרש להפעיל שיקול דעת ולהכריע כיצד להעתיק אותו.
משום כך, כל עד נוסח הוא למעשה "תאוריה של הטקסט" של המעתיק שיצר אותו.
לפי תפיסה זו, המהדורה המדעית המודרנית משמשת כ"היסטוריה של היסטוריות", תיעוד מצטבר של כל ההכרעות הפרשניות והפילולוגיות שקיבלו עדי הנוסח לאורך הדורות.
המעגל ההרמנויטי וביקורת הטקסט החברתית
התובנה בדבר התלות ההדדית בין הטקסט לבין ההיסטוריה הובילה לשינוי עמוק במטרות המחקר, המכונה לעיתים "המעגל ההרמנויטי" (פרשני):
בעבר, החוקרים ניסו "לנקות" את עדי הנוסח משינויי המעתיקים כדי לחלץ מתוכם עובדות היסטוריות טהורות על המחבר המקורי.
כיום, ההבנה היא שלא ניתן לנתק את הטקסט מההיסטוריה של מסירתו.
כדי להכריע איזה נוסח הוא האמין, החוקר חייב להבין את העולם התרבותי של המעתיק; וכדי להבין את המעתיק, הוא חייב לקרוא את הנוסח שיצר.
תובנה זו הצמיחה אסכולה המכונה "ביקורת טקסט חברתית" (Social Textual Criticism), המזוהה עם חוקרים כג'רום מקגאן (Jerome McGann) ודונלד מקנזי.
לפי גישה זו, החשיבות המחקרית אינה טמונה רק בשיחזור כוונתו המקורית של המחבר (שייתכן שלעולם לא נדע אותה בוודאות), אלא בהבנת "הסוציולוגיה של הטקסט": עדי הנוסח השונים מגלים לנו כיצד קהילות שונות, בתקופות שונות, קראו, הבינו והשתמשו באותה יצירה.
בכך, השינויים וההבדלים בין העדים הופכים מ"מטרד" שיש לסלקו, למקור מידע היסטורי ראשון במעלה.
מגילות מדבר יהודה - עד נוסח לתנ"ך
כתר ארם צובא - עד נוסח לתנ"ך
כתב יד לנינגרד - עד נוסח לתנ"ך
כתב יד קאופמן - עד נוסח למשנה
עד מאה ועשרים היא ברכה יהודית נפוצה, המשמשת בעיקר בימי הולדת.
משמעותה היא איחול לאריכות ימים עד לגיל 120 שנה.
המקור לברכה זו נובע ככל הנראה מפרשנות שניתנה לפסוק
לפי חלק ממפרשי המקרא, משמעות הדברים היא, שאורך חיי האדם יוגבל למאה ועשרים שנה.
מכיוון שכך, מאחלים לאדם את המספר המרבי של השנים שהוא עשוי לחיות.
מקור אפשרי נוסף לאיחול זה הוא אורך חייהם של כמה אישים יהודים מפורסמים:
הלל הזקן - נשיא ישראל.
רבן יוחנן בן זכאי - על פי התלמוד במסכת ראש השנה.
מאחר שלביטוי אין אח ורע בשפות שאינן יהודיות, סביר להניח כי מדובר בתרגום עברי לברכה עתיקה המקובלת בשפת היידיש: "זאללסט לעבן, ביז הונדערט און צוואנציג" (שתחיה עד מאה ועשרים).
השפעת הברכה אף ניכרת בסגנון הכתיבה היהודי-תורני במזרח אירופה, בה מקובלים ראשי התיבות שיחי' עמו"ש, כברכה לאחר כתיבת שם הנמען.
ברכה זו אף מופיעה בשיר הילדים המיועד לימי הולדת: "כן תזכה לשנה הבאה / עד מאה ועשרים שנה", ועליה מבוסס גם שירו של בני ברמן "חיי אדם".
נהוג כי כאשר מאחלים ברכת אריכות ימים לאדם זקן המתקרב כבר לשנתו המאה ועשרים, אין מן הראוי לאחל לו עד מאה ועשרים, אלא עוד מאה ועשרים.
בפרפרזה על הביטוי יש המברכים: "עד מאה כעשרים", ומאחלים בכך לא רק אריכות ימים, אלא גם נעורי נצח.
המקור לפרפרזה הוא ככל הנראה בדברי רש"י על שרה אמנו שמקורם בחז"ל ():
בהשראת הברכה, הפך הביטוי "עד מאה ועשרים" כמילה נרדפת לאריכות ימים בשפת היום יום בישראל, כמו למשל: "המוצר חזק כל כך, שיחזיק מעמד עד מאה ועשרים".
כמו גם לכותרות מאמרים ומחקרים בעברית העוסקים בתוחלת החיים.
הביטוי השפיע רבות על מותגים ופרסומות במגזר העוסק עם קשישים, כמו למשל: רשת בתי האבות לקשישים של הפניקס אחזקות נקראת "עד 120".
תוכניות סיוע רבות לקשישים, כמו תוכנית החרום של משרד הרווחה בשיתוף עם ג'וינט ישראל, לסיוע לקשישים ולאנשים עם מוגבלות ביישובי קו העימות הדרומי, נושאות את השם "עד 120".
שמו של סרט דוקומנטרי המתעד את חייהם של שלושת האנשים הזקנים בעולם, תורגם לעברית תחת השם "עד מאה ועשרים?", ללא שום קשר לשם המקור.
ואפילו ספר העוסק בענייני צוואה וירושה, זכה לשם זה.
עד הקצה הוא אלבום האולפן השלישי של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה ברגר, שפורסם ב-4 באפריל 2000 בהפקתו המוזיקלית של עופר מאירי, שהיה מעורב גם בעיבודים.
עד היום נמכרו למעלה מ-80,000 עותקים.
האלבום כולל עשרה שירים, שרובם הפכו ללהיטים, בהם "לומדת לעוף", "בומביי", "עד הקצה", "יש בזה טעם" (חידוש לשירה של יעל לוי "לא בוכה"), "אהבה" ו"בוכה לך".
בכתיבתו נטלו חלק ורד קלפטר, מאיר גולדברג, אפרת זילברשץ וברגר עצמה.
האלבום זכה להכרה רבה וזיכה את ברגר בתוארים "זמרת השנה" ו"אלבום השנה" בטקס תמוז ו"זמרת השנה" ברשת ג' באותה שנה.
דנה ברגר – שירה, מעבדת
עופר מאירי – מפיק מוזיקלי, מעבד, תכנותים, קלידים, סמפלרים
אמיר בן עמי – גיטרות
ירון גוטפריד – עיבוד ותיזמור כלי מיתר
יהודה עדר – ייעוץ אמנותי
"עד הקצה" (בהופעה מתוך "הראשון בבידור")
"לומדת לעוף" (בהופעה מתוך "פרפר לילה")
עד כלות הנשימה הוא סרט דרמה צרפתי משנת 1960 שבוים על ידי ז'אן-לוק גודאר על פי עלילה פרי עטו של פרנסואה טריפו, בכיכובם של ז'אן-פול בלמונדו וג'ין סיברג.
גודאר התריס בסרטו נגד המוסכמות שהיו מקובלות בקולנוע הצרפתי באמצעות שיטות צילום ועריכה חדשניות.
הסרט עורר סנסציה עם פרסומו, והיה לאבן דרך בתולדות הקולנוע.
הוא אחד מסרטי הגל החדש הצרפתי החשובים ביותר, וסרטו הידוע ביותר של גודאר.
מישל פואקר הוא גנב מכוניות צעיר שמעריץ את המפרי בוגרט ומנסה לחקות את סגנונו.
הוא גונב מכונית במרסיי ונוהג בה בפראות בכביש כפרי.
כאשר המשטרה מסמנת לו לעצור בצד הדרך, הוא בורח.
שוטר רודף אחריו על אופנוע, ומישל יורה בו למוות באקדח שמצא במכונית הגנובה.
ללא כסף ועם המשטרה בעקבותיו, הוא מגיע לפריז.
הוא גונב כסף מחברה לשעבר, ופונה לעזרה לחברתו פטרישה פרנקיני, סטודנטית אמריקאית לעיתונאות בסורבון, שלפרנסתה מוכרת את עיתון ה"ניו יורק הראלד טריביון" ברחובות פריז.
מישל מסתתר בדירתה של פטרישה, וכשהיא חוזרת הביתה ומעירה אותו בבוקר, הוא מנסה, בו זמנית, לאתר אדם בשם אנטוניו שחייב לו כסף, לשכב עם פטרישה, ולשכנע אותה להצטרף אליו בנסיעה לרומא.
פטרישה אומרת למישל שהיא בהיריון ממנו.
בצהריים, כשהיא מגיעה לעבודה, שוטר חוקר אותה, והיא מבינה שמישל בורח מהמשטרה.
פטרישה מסייעת למישל לגנוב מכונית אחרת על מנת להסתתר מהמשטרה, והם מבלים את הלילה בדירתה של חברה בפריז.
בבוקר, כאשר היא יורדת לקנות חלב, היא מתקשרת לחוקר המשטרה, ונותנת לו את כתובת הדירה שהם שוהים בה.
בדירה היא מספרת למישל מה עשתה, ומצפה ממנו לברוח, אך הוא משלים עם גורלו ומחליט לרדת לחכות למשטרה ברחוב, ובינתיים לאסוף את כספו מאנטוניו, שעבר באזור ברכבו.
כשאנטוניו פוגש את מישל הוא מנסה לשכנע אותו להימלט איתו ומישל מסרב.
כשהמשטרה מגיעה אנטוניו עוזב את המקום, אך זורק אל מישל אקדח.
מישל מרים את האקדח והשוטרים יורים בו.
הוא כושל לאורך הרחוב בעוד פטרישה רצה אחריו, ולבסוף מתמוטט על הכביש, ממלמל לעברה "Degueulasse" ומת.
פטרישה, שלא מכירה את המילה הצרפתית, פונה למצלמה ושואלת "מה זה Degueulasse?"
ז'אן-פול בלמונדו – מישל פואקר
ג'ין סיברג – פטרישה פרנקיני
אנרי-ז'אק אואה – אנטוניו ברוטי
ז'אן-פייר מלוויל – פרבולסקו, סופר שפטרישה מראיינת לעיתון
ליליאן דרייפוס – ליליאן, ידידה של מישל
בסרט נכללו הופעות קמע של ז'אן-לוק גודאר, ז'אק ריווט, פיליפ דה ברוקה, , ו.
ב-1956 כתב פרנסואה טריפו את עלילת הסרט על בסיס סיפורו של אדם בשם מישל פורטל, בן זוגה של העיתונאית האמריקאית בוורלי לומט, שב-24 בנובמבר 1952 גנב מכונית, נעצר בגלל עבירת תנועה והרג את השוטר שעצר אותו.
גודאר עיבד את העלילה של טריפו לתסריט גולמי, שכלל תסריט מפורט לסצנות הראשונות של הסרט והערות להמשך הסרט.
הוא לא היה מרוצה מהתסריט שכתב, והחליט לכתוב את הדיאלוג תוך כדי צילום במקום להשתמש בתסריט מסורתי.
הוא ערך מספר שינויים בעלילה, ובפרט האריך את הדיאלוגים בין מישל לפטרישה ושכתב את סצנת הסיום, שבגרסה של טריפו הסתיימה בבריחתו של מישל.
גודאר הסביר את שינוי סצנת הסיום בכך ש"בסרטי פשע הגיבור חייב למות, ולא היה לי עניין להפר בכוונה את כללי הז'אנר."
טריפו וגודאר גייסו את קלוד שברול כיועץ טכני ואמנותי ואת כמפיק, ובמאי 1959 החלו לחפש מימון להפקת הסרט.
מפיץ הסרטים רנה פינייר מ חשב שיוכל להניב רווחים מסרט שיישא את שמותיהם של טריפו ושל שברול, וכך ניאות להשקיע בהפקה סכום כסף קטן.
ב-1957 גילמה ג'ין סיברג את ז'אן ד'ארק בסרט של אוטו פרמינגר.
הופעתה בסרט ספגה ביקורת שלילית בארצות הברית, אך טריפו וגודאר שיבחו אותה.
סיברג, שהביקורת השלילית שספגה הקשתה עליה להצטרף לסרטים נוספים, הסכימה לגלם את דמותה של פטרישה ב"עד כלות הנשימה" בשכר נמוך למרות ספקנותה באשר לבימוי של גודאר.
ז'אן-פול בלמונדו גילם את הדמות הראשית בסרט הקצר "Charlotte et son Jules" שיצר גודאר ב-1958. בשלב הדיבוב של הסרט שהה בלמונדו באלג'יריה במסגרת שירותו הצבאי, וגודאר ביקש את רשותו לדובב את הדמות שגילם במקומו, והבטיח שבתמורה ילהק את בלמונדו לתפקיד הראשי בסרט הארוך הראשון שיביים.
בלמונדו הסכים, וגודאר מילא את הבטחתו וליהק את בלמונדו לתפקיד מישל פואקר.
בלמונדו, שהיה לא מוכר עד אז בעולם הקולנוע, הפך לכוכב הסרט: "ב'עד כלות הנשימה' חיפשתי את נושא הסרט לאורך כל הצילומים, ולבסוף מצאתי עניין בבלמונדו.
ראיתי בו מעין בלוק שצריך לצלם כדי לגלות מה מסתתר מאחוריו," אמר גודאר.
הסרט צולם בין 17 באוגוסט ל-15 בספטמבר 1959. הצוות הטכני של הסרט היה מינימלי, אך גודאר מצא את נוכחותו מסרבלת.
הוא כתב כי "עבודתי הקשה ביותר היא לשמור את הצוות הטכני הרחק מהצילומים".
הוא מנע מהאחראית על התסריט להשגיח על התהליך, ולא הקדיש כל מאמץ לתכנון ולשמירה על רצף הצילום.
לרוב הוא אילתר את הסצנות כמעט ללא תכנון מוקדם, ולעיתים ביטל את הצילומים כאשר חש חסר השראה.
"כל יום ז'אן-לוק פשוט היה מגיע עם הפנקס שלו ומשרבט כמה הערות וקצת דיאלוג והיינו עושים חזרות אולי כמה פעמים כדי שאדע במעורפל לאן לכוון את המצלמה", סיפר הצלם, .
קוטאר, שהתמחה בצילום מלחמה, סיפר ששמח לצלם את הסרט לאחר שגודאר אמר לו ש"זה יהיה כמו לצלם כתבה".
הוא פיתח את טכניקת הצילום שלו תוך כדי אלתור הסצנות עם גודאר:
קוטאר צילם רק במצלמה קלה הנישאת ביד, כדי ליצור סגנון דוקומנטרי.
כדי להשיג תנועה חלקה הוא היה מצלם בישיבה על כיסא גלגלים או עגלת דואר.
השימוש במכשירים מעטים וקלים אפשר לגודאר לצלם באופן מהיר וספונטני.
לדבריו, אופן הצילום המהיר והמאולתר נועד להבטיח "תוצאה ישרה וכנה".
הסרט צולם ללא קול ודובב על ידי השחקנים בשלב הפוסט-פרודקשן.
סרטי הצילום עובדו בתהליך שהגביר את רגישותם לאור, כדי לפצות על היעדר התאורה המלאכותית.
הגרסה הראשונה של הסרט הייתה ארוכה מדי, וגודאר חתך אותה באופן שיצר ג'אמפ קאטס רבים.
"יצרתי סרט שנמשך שעתיים ורבע או שעתיים וחצי; זה היה בלתי אפשרי, בחוזה צוין שאורך הסרט לא יעלה על שעה וחצי...
לקחנו את כל הצילומים וחתכנו באופן שיטתי כל מה שאפשר היה לחתוך, תוך ניסיון לשמור על קצב כלשהו," אמר.
ז'אן-פייר מלוויל, שייעץ לגודאר על עריכת הסרט, סיפר כי "אמרתי לו לחתוך כל דבר שלא מקדם את הפעולה ולהסיר את כל הסצנות שאינן הכרחיות, כולל הסצנה שלי.
הוא לא הקשיב לי, ובמקום לחתוך סצנות שלמות כפי שהיה נהוג אז, היה לו את הרעיון הגאוני לחתוך חלקים פחות או יותר אקראיים מתוך הסצנות.
סוכן יחסי הציבור רישאר בלדוצ'י שנשכר לקידום הסרט ארגן מסע פרסום מקיף שהתמקד בשיטת העבודה החדשנית של גודאר, ובאמצעותו צבר הסרט מוניטין עוד לפני פרסומו.
טריפו וגודאר סיפקו ראיונות לתקשורת, ועיתונאי מה"לה נובל אובזרווטר" ליווה את תהליך יצירת הסרט ודיווח עליו בעיתון.
בינואר 1960 זכה גודאר ב על הסרט.
לאחר הקרנות מבחן מוצלחות בליון ובמרסיי, שבהן נכחו אנשי תרבות כגון ז'אן-פול סארטר, ז'אן קוקטו, סופיה לורן, מרגריט דיראס, פרנסואז סאגאן, וקרלו פונטי, יצא הסרט לאקרנים בפריז ב-16 במרץ 1960.
"עד כלות הנשימה" זכה להצלחה מסחרית, עם למעלה מ-250 אלף צופים במהלך שבעת השבועות הראשונים לפרסומו בצרפת והכנסות כוללות של כ-600,000 דולר (שווה ערך לכ-6,300,000 דולר בשנת 2024).
הוא היה יוצא דופן בין סרטי הגל החדש בהצלחתו בקרב הקהל הרחב בבתי הקולנוע הגדולים.
יציאתו לאור הייתה סנסציונית והוא תואר מייד כפורץ דרך.
הביקורת שקיבל הייתה מעורבת, אך חיובית ברובה; בעוד חלק מהמבקרים מצאו את שיטת ההפקה של גודאר "לא-מקצועית להדהים", אחרים תיארו אותה כ"מונומנטלית".
הטכניקה של הסרט משכה תשומת לב ביקורתית רבה עם פרסומו.
כתב במגזין ש"מבחינה טכנית, אף במאי מתחת לגיל 30 לא פירק לאחרונה את התבנית הישנה ליצירת סרטים במיומנות כה מושלמת".
ב"מחברות הקולנוע" כתב כי "מכל הסרטים שצולמו על ידי במאי הקולנוע הצרפתי החדש, 'עד כלות הנשימה' הוא לא הטוב ביותר, שכן הוא לא ממש משתווה ל-'400 המלקות'; והוא גם לא החזק ביותר: ישנו 'הירושימה אהובתי'.
אבל הוא הכי מייצג." הוא כינה את הסרט "יצירת מופת" ושיבח את עבודת הבימוי ואת המיז-אנ-סצנה ה"טבעי והחופשי" של גודאר.
בפרט זכו לשבחים הקצב והתנועה בסרט.
שמואל אור כתב כי "מצלמתו של גודאר, המעברים המלאכותיים קמעה, ועל הכל: העריכה המדורבנת על ידי תחושה של טירוף גובר וגואה" הם אלה שהופכים את "עד כלות הנשימה" ל"סרט מחדש".
עלילת הסרט קיבלה ביקורת מעורבת.
נטען שהיא מביעה ערכים בלתי מוסריים ואקזיסטנציאליסטיים.
ב"ניו יורק טיימס" תיאר בוזלי קראות'ר את "עד כלות הנשימה" כסרט "מושחת באופן מופגן ומשוחרר מרסן, נעדר כל גוון מוסרי, שמתמקד בארוטיקה ובדחפים חסרי המנוחה של צעיר מושחת".
סטנלי קאופמן תיאר את מישל כאנטי-גיבור אופייני שמייצג בקיצוניות את תחלואי התקופה, כגון התפרקות היסודות הדתיים.
ב"טיים" נכתב ש"גודאר יצר סוג של אפוס מאולתר, רצף דימויים ג'ויסיאני...
הגיבור מתנהג כהתגלמות ה-acte gratuit של ז'יד, ואת סיפורו ניתן לראות כאלתור על העיקרון האקזיסטנציאליסטי לפיו החיים הם רק רצף של דברים אקראיים." יוסף שריק, מבקר הקולנוע של "הארץ", כתב כי על פי הסרט, לחיים "אין שום משמעות ואין שום תכלית".
שמואל אור כתב ב"חרות" כי לעומת "400 המלקות" שהציג סיפור מרגש ו"הירושימה אהובתי" שהמחיש את זוועות המלחמה, גודאר "מותיר את צופיו בריקנות: לקנקן החדשני שלו תוכן תפל".
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 95 אחוזי תמיכה בהתבסס על 82 ביקורות.
על פי קונצנזוס המבקרים של האתר, "'עד כלות הנשימה' כתב מחדש את חוקי הקולנוע – ויותר מ-50 שנה מאז פרסומה, הקלאסיקה פורצת הדרך של גודאר נותרת חיונית באותה מידה."
מכיוון ש"עד כלות הנשימה" נוצר על פי עלילה מאת טריפו, הוא הנרטיבי ביותר מבין סרטיו של גודאר, משקיע מאמץ רב יחסית בפיתוח מערכת היחסים בין הדמויות הראשיות, ועשיר בהתרחשויות יותר מרוב סרטיו של גודאר.
עם זאת הציג גודאר את העלילה באופן מקוטע והותיר מספר חורים בעלילה.
למשל, לאחר שמישל יורה בשוטר ונמלט בריצה, הוא מופיע במכונית בפריז, בלי הסבר איך ומתי הגיע לשם.
נופרט וג'יימס מונקו טענו שהעלילה שכתב טריפו לא הייתה יוצאת מן הכלל, והסגנון והגישה של גודאר אליה הם שהפכו את הסרט ליצירה חדשנית; מונקו כתב שבבימויו של טריפו הסרט היה "שקט, רך וחומל יותר", ולא היה נתפס כמהפכני.
גודאר התריס נגד המוסכמות שהיו מקובלות בקולנוע הצרפתי באמצעות שיטות צילום ועריכה חדשניות, הבולטת והמהפכנית בהן היא הג'אמפ קאט.
הסרט מתאפיין בקצב מהיר ו"קצר נשימה", אפקט שיוחס בעיקר לשימוש הנרחב של גודאר בג'אמפ קאטס.
דאדלי אנדרו כתב שגודאר "פונה לטירוף של עריכה כאשר צילום פשוט אינו מצליח להעביר את ההתרגשות של העלילה, הדמות או הנושא"; כך נוצר, על פי טי ג'פרסון קליין, "סרט של אי-רציפות פראית".
שתי הדמויות הראשיות של הסרט אינן מתגוררות בפריז; מישל הוא בן מרסיי ופטרישה אמריקאית.
לפי פיליפ ג'ון אשר, "למרות, ואולי בגלל, העובדה שגם מישל וגם פטרישה מסתכלים על פריז כאאוטסיידרים, הסרט נהנה מאוד להציג את מראות פריז": מגדל אייפל, שער הניצחון, ואף מספר צילומי אוויר של מוזיאון הלובר ושל קתדרלת נוטרדאם.
פיליפ לופייט ציין את הצילום האלגנטי של אתרי התיירות של פריז, וכתב כי "ברגע שהסרט יוצא החוצה, פריז מתערבלת סביבו ומפתה את המצלמה לבוא אחריה."
מספר פרשנים תיארו את "עד כלות הנשימה" כפסטיש של מותחני פשע אמריקאיים.
הסרט דומה בעלילתו לפילם נואר אמריקאי קלאסי, ומשלב מחוות לסרטים מהז'אנר; למשל, בסצנה שבה מישל מסתתר באולם קולנוע, מתנגן קטע מ-, סרט אמריקאי בנושא דומה.
גודאר הקדיש את הסרט ל, אולפן קולנוע אמריקאי שהפיק סרטי גנגסטרים מסוג בי אותם שיבחו גודאר וטריפו כמבקרים.
"עד כלות הנשימה" כולל מחוות אינטרטקסטואליות רבות לקולנוע וכן לציור, למוזיקה ולספרות.
אנט מייקלסון תיארה אותו כדוגמה מובהקת של אינרטקסטואליות.
מונקו כתב כי הסרט מציג קולאז' של פריטים תרבותיים: הדמויות "צפות בים גועש של דימויים וצלילים, מטאפורות והיקשים, חצאי אמיתות פוליטיות וקלישאות תרבותיות." מישל ופטרישה משוחחים ארוכות על טעמם האמנותי – הוא אוהב את בוגרט ואת מוצארט, היא את ברהמס, רנואר ופוקנר.
התנהגותו של מישל היא חיקוי של בוגרט, והוא מת לאחר שהוא חולף על פני כרזת קולנוע שקוראת "לחיות בסכנה עד הסוף".
דייוויד בורדוול וקריסטין תומפסון כתבו ש"התנהגותו של מישל מוצגת כמוּנעת על ידי הסרטים ש'עד כלות הנשימה' מחקה."
פסקול הסרט אינו תואם באופן מלא את החלק הוויזואלי שלו.
לאורך חיתוכי הג'אמפ-קאט הרבים, הפסקול ממשיך ללא הפרעה.
במספר מקרים הצלילים סותרים את התמונות שעל המסך.
לדוגמה, כשמישל מוצא את האקדח במכונית הגנובה, הוא מעמיד פנים שהוא יורה בו ונשמע קול נפץ, על אף שהאקדח לא יורה.
מישל מארי כתב כי "ההחלטה להעדיף אי-רציפות חזותית הולכת יד ביד עם העצמאות הכללית של הפסקול – יש לו משך זמן משלו, שאינו כפוף להיגיון שבחיבור בין התמונות." נופרט תיאר את הפסקול כ"ערבוביה של מוזיקה שמופיעה ונעלמת, גואה ודועכת לחלוטין, וצלילים דיאגטיים מזדמנים."
את המוזיקה לסרט כתב .
לדבריו של סולל, גודאר לא נתן הנחיות לגבי סוג המוזיקה הדרושה, מלבד הצעה להשתמש בבנג'ו.
סולל כתב מוזיקה להרכב של 30 נגנים, שהמוטיב העיקרי בה היה תמות קבועות לשתי הדמויות הראשיות: התמה של מישל נועדה להיות "מתוחה, כמעט מיוסרת", ושל פטרישה "עדינה, כמעט מתוקה מדי".
התמה של מישל מופיעה ברגעי מפתח בסרט, גם כאלה שעוסקים במישל שלא בנוכחותו - למשל, כשדיווח על מעשיו מגיע אל המשטרה.
פיליפ ג'ון, שטען שהשימוש הרב בתמה של מישל, גם בסצנות שבהן הוא אינו נוכח, משמש כתזכורת לצופים שהנושא העיקרי של הסרט הוא החיפוש אחר מישל.
הסרט יצא לאקרנים כשתנועת הגל החדש הייתה בעיצומה – כשנה אחרי צאת שני סרטי הדגל האחרים של התנועה, "400 המלקות" ו"הירושימה אהובתי".
"עד כלות הנשימה" הגדיר את התנועה והפך למניפסט המובהק שלה.
הוא השפיע השפעה מכרעת על התפתחות הקולנוע המודרני, ובפרט על תור הזהב של הוליווד בשנים 1967–1974. דמות הרוצח הנונשלנטי של מישל פואקר השפיעה על דמויות קולנועיות רבות שנוצרו אחריה.
הסרט השיק את הקריירה של גודאר כבמאי ומיצב אותו כמנהיג תנועת הגל החדש לצד פרנסואה טריפו, כשהציג אותו לקהל ולמבקרים כקולנוען ייחודי בעל סגנון חדשני ולא-קונבנציונלי.
גודאר המשיך לקריירה קולנועית ארוכה, אך "עד כלות הנשימה" נותרה יצירתו הידועה והנצפית ביותר.
הסרט עובד לרימייק אמריקאי באותו שם בשנת 1983. הוא שימש כמקור השראה לבמאים כמו רוברט אלטמן, סטנלי קובריק, מרטין סקורסזה וקוונטין טרנטינו ולסרטים כגון "ספרות זולה", "בוני וקלייד", "רחובות זועמים" ו"זרים".
זכייה בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר (1960)
זכייה בפרס לסרט הטוב ביותר (1960)
מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (1962)
עד מדינה, המכונה לעיתים גם "עד המלך", הוא חשוד, נאשם בפלילים, המעיד מטעם התביעה נגד עמיתיו או שותפיו לעבירה בעקבות הסכם שערך עם הפרקליטות.
החלטת אדם להפוך לעד מדינה עשויה לנבוע מרגש אשמה או חרטה, אך לעיתים קרובות יותר החלטה כזו מתקבלת בתגובה להצעה של התביעה, כגון: הגשת כתב אישום על עבירה פחותה, הסדר טיעון מקל לעד, הסכמה על מאסר בתנאים נוחים מהרגיל וכדומה.
לעיתים גם מובטח לעד שלא ייתבע למרות שהוא מודה שביצע עבירות.
בתביעות פליליות שבהן נידונות עבירות קשות, כגון משפטי חשודים בפשע מאורגן, יש שההצעה להפוך לעד מדינה מלווה בהסכם והצטרפות לתוכנית להגנת עדים.
בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה נאמר בעניין גיוס עד מדינה:
ככלל עבריין צריך לבוא על עונשו, ועל כן, הפיכתו של עבריין לעד מדינה תהיה רק במקרים בהם יש להעדיף למען טובת הציבור הבאתו לדין של עבריין אחר - פעולה שהתביעה תתקשה לעשותה בלא שימוש בעד מדינה.
בהתאם לעיקרון זה, בעבירות של שוחד תעדיף המדינה להפוך את המשחד לעד מדינה, משום שיותר משחשובה ענישתו על שנתן שוחד, חשובה ענישתם של עובדי הציבור שקיבלו שוחד, ובכך מעלו באמון הציבור.
בית המשפט לא ירשיע נאשם על סמך עדותו היחידה של שותפו לעבירה, אלא אם מצא בחומר הראיות דבר לחיזוקה; ואולם אם היה השותף עד מדינה - טעונה עדותו סיוע; לעניין זה, "עד מדינה" - שותף לאותה עבירה המעיד מטעם התביעה לאחר שניתנה או שהובטחה לו טובת הנאה.
בהתאם לכך קובעות הנחיות היועץ המשפטי לממשלה: "לא ייחתם הסכם עם עד מדינה אם לא ניתן להעריך מראש כי ניתן יהיה להעמיד בצד עדותו ראיה שיהיה בה כדי לשמש סיוע."
פרקליט המדינה לשעבר, שי ניצן, אמר: "חתימת הסכמי עד מדינה מעבירה מסר חד-משמעי: יידע כל מי שעומד לבצע עבירה - לעולם לא תוכלו לסמוך על איש משותפיכם, עוזריכם, או הקרובים לכם ביותר, שלא יסגירו אתכם באחד הימים...
ברגע האמת, כל אדם שפשע יחד עמכם, או שהיה מודע למעשיכם - ותמיד יש אנשים כאלה - יכול להפוך לעד מדינה נגדכם".
לעיתים נשקפת סכנה לעד המדינה משותפיו לפשע שנגדם העיד, והוא זקוק להגנתה של תוכנית להגנת עדים.
במצב חמור פחות עלול עד המדינה לסבול מנידוי חברתי.
עדי מדינה ראשוניים: עדי מלך באנגליה
מקורו של עד המדינה באנגליה בסוף המאה ה-17. עד מדינה או לחלופין "עדי המלך" הוא חלק מהמורשת האנגלית.
הרעיון לעד מדינה נבע מעלייה גוברת של הפשיעה באנגליה, בצירוף של לחץ ציבורי גדול על הפרלמנט ועל המלך, למציאת פתרון יעיל להידרדרות מצב הפשע.
הפתרון שהוצע היה ניצול סמכותו של המלך במתן חנינות.
בעבר מתן חנינות על ידי המלך ביטא חמלה וחסד כלפי עבריינים הנמצאים בכלא.
לאור העלייה הגוברת בפשיעה, הוצע על ידי הפרלמנט, כי החנינה תשמש תמריץ לעבריינים בתמורה לחשיפת שותפיהם לעבירה.
במסגרת מהלך זה, חוקקו חוקים שונים שהסדירו את הנסיבות והתנאים שבהם תינתן לעבריין חנינה, בתמורה למסירת 7 פרטים על שותפיו לעבירות.
ארצות הברית עשתה במושג "עד המלך" שינוי מהותי.
ארצות הברית במקום הבטחה לאי העמדה לדין או חנינה, יצרה את המושג חסינות.
בארצות הברית לא חיפשו אחר תמריץ שיעודד שותפים לעבירה לשתף פעולה, אלא אמצעי שיכפה עליהם עדות.
אולם, בפניה עמד המחסום של הזכות מפני הפללה עצמית.
בשל כך, נעשה תיקון בחוק שיבטיח חסינות לשותפי עבירה, שהיו מוכנים למסור עדותם ללא חשש של הפללה עצמית.
מששונה החוק, עבריינים רבים מיהרו לנצלו ולהציע את "שירותיהם" למדינה.
הדבר הצריך שינוי נוסף בחוק כדי לבלום את התופעה, מחשש של "הלבנת עבירות" וכדי לקבוע סייגים למי תותר חסינות.
במהלך השנים, התפתח ושונה החוק עוד מספר פעמים עד שנת 1917, בה הוקמה התוכנית להגנת עדים, לראשונה, במסגרת החוק למלחמה בפשע מאורגן.
עדי מלך הידועים המכונים כסופר גראס שימשו במהלך הסכסוך בצפון אירלנד בשנות ה-1980, כ-30 חברי קבוצות חצי-צבאיות (הן נאמנות והן רפובליקניות) נתנו לרשויות ראיות נגד חבריהם לשעבר בתמורה לעונש קל יותר (או חסינות מהעמדה לדין), כמו גם זהות חדשה שתגן עליהם מפני תגמול.
עדות סופר-גראס שימשה, למשל, במשפטים נגד חברי הצבא האירי הרפובליקני הזמני.
קנדה, דרום אפריקה, גרמניה, צרפת, ושווייץ אימצו לעצמם את שיטת "עד המלך" בבסיסה ועשו בה את השינויים הנחוצים על פי מדיניותן.
מאשר "לא רק הודה באשמתו בפשע אלא גם הפליל את שותפיו בעבר ובהווה" בתמורה להימנעות מגזר דין מוות (והשגת עונש קל יותר, כגון מאסר עולם או ביטול הממלכה) או שיפור תנאי המאסר.
ישראל גוטליב, ראש העיר בני ברק, היה עד מדינה במשפטו של השר אהרן אבוחצירא ב-1981. הוא התמוטט על דוכן העדים והשופטים שזיכו מחמת הספק את אבוחצירה קבעו כי "תשובות השקר שלו הן שגרמו לתשישותו במהלך החקירות על ידי הסנגוריה".
במשפטו של אריה דרעי בשנות התשעים של המאה העשרים היה יעקב שמואלביץ', מי שהיה המנהל האדמיניסטרטיבי של ישיבת "לב בנים", עד מדינה.
בשנת 2008 הורשע שר העבודה והרווחה, שלמה בניזרי, בלקיחת שוחד, בין השאר על פי עדותו של נותן השוחד, משה סלע, שהיה עד מדינה.
בפברואר 2018 התראיין סלע על סבלו החברתי מחמת היותו עד מדינה, וטען שבניזרי חף מפשע.
במרץ 2014 נחתם הסכם עד מדינה עם שולה זקן, להעיד נגד ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט.
במהלך 2014 נחתם הסכם עד מדינה בפרשת הרצח בברנוער.
ההסכם בוטל כשהתברר שאין ממש בעדותו של עד המדינה.
במהלך 2014 נחתם הסכם עד מדינה עם עדי שלג בפרשת הרצת המניות של נוחי דנקנר.
בפרשת השחיתות בישראל ביתנו גייסה המשטרה שישה עדי מדינה, בהם ראש מועצה אזורית מגילות, מרדכי דהמן, וראש מועצה אזורית שומרון, גרשון מסיקה.
במהלך 2017 נחתם הסכם עד מדינה עם מיקי גנור, הנציג הישראלי של מספנות טיסנקרופ, בפרשת הצוללות.
במהלך 2017 נחתם הסכם עד מדינה עם ארי הרו, ראש הסגל לשעבר במשרד ראש הממשלה, תחת בנימין נתניהו, בפרשות טובות ההנאה ב"תיק 1000" ו"תיק 2000".
ב-2018, במסגרת "תיק 4000" נחתמו הסכמי עד מדינה עם שלמה פילבר, מנכ"ל משרד התקשורת ומקורבו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועם ניר חפץ, יועץ התקשורת לשעבר של נתניהו ורעייתו שרה נתניהו.
עד החתונה היא סדרת דרמה ישראלית שנכתבה על ידי אבנר ברנהיימר.
עונתה הראשונה שודרה בשנת 2008 בערוץ 2 באמצעות הזכיינית רשת, ובשנת 2010 החלו שידורי העונה השנייה של הסדרה.
עונתה הראשונה של הסדרה מתמקדת בחתונה הצפויה של איה ורן, המציפה בעיות וקשיים מהעבר.
הסדרה עוסקת בסוגיות שונות בתחום הזוגיות, כגון תשוקה, אהבה, מונוגמיה, בגידה, מוסד הנישואים, גירושים, התמודדות עם משברים, המעבר למגורים משותפים ועוד.
רוב הסצנות המשמעותיות צולמו בעיר תל אביב, ברחובות כגון רחוב הרצל, שדרות רוטשילד, ורחוב אלנבי.
כך למשל, סצנת הצעת הנישואים של איה לרן מתקיימת ברח' אלנבי.
הסצנה בה אמיר, בן זוגו של הראל, מחליט לצאת מהארון מצולמת בשדרות רוטשילד.
בסוף העונה, איה מחליטה להישאר לבד ללא רן וללא יוחאי, היא מצולמת הולכת לבדה ברחוב הרצל.
הסצנה בה ניתן להבין כי צמרת בוגדת בבן זוגה, מצולמת על רקע מועדון חשפנות ברח' אלנבי.
סצנת הסיום של העונה השנייה, בה רן ואיה מתנשקים, מצולמת בכיכר רבין.
הסדרה כללה פרסום סמוי לגלולות היום שאחרי, פוסטינור.
רן לוריא, אדריכל צעיר, ואיה שדות, תחקירנית המנסה להתקבל לתואר שני בפסיכולוגיה, הם זוג צעיר המתגורר בתל אביב.
הסדרה נפתחת בהיכרות עם הזוג כאשר הם מתכוננים לחתונתם.
יוחאי, חברו הטוב של רן, שהיה לו רומן עם איה בזמן שרן ואיה נפרדו, חוזר משהייה מחו"ל
וגורם לרן חוסר ביטחון ולאיה היסוסים לגבי החתונה.
איה מפתחת רומן עם יוחאי בזמן ההכנות לחתונה, עד שהדבר מתגלה לרן, והשניים מחליטים להיפרד ולבטל את החתונה.
במקביל למשפחות, עוקבת הסדרה גם אחרי מערכת היחסים של אחיה של איה, הראל, עם מעצב שמלות כלה בשם אמיר, ואחרי השותפה לדירה של איה ורן, צמרת.
צמרת היא רווקה מושבעת בעלת בלוג מצליח באינטרנט וסופרת מתחילה.
היא מנהלת רומן עם עורך ספרה, איתן, נשוי ואב לילדים.
לבסוף איתן עוזב את משפחתו עבור צמרת, והם עוברים לגור יחד.
הוריה של איה, אורי ודידי, מתקשים לשלם עבור הוצאות החתונה, בעקבות פיטורי אביה.
האב, איש קשה ומיושן, מתוסכל מהעובדה שאינו עובד ומוציא את התיסכולים על אשתו.
הוא מתקשה לקבל את העובדה שבנו, הראל, הוא הומוסקסואל.
האם, לעומתו, היא רכה יותר וסבלנית, אולם לקראת סוף העונה היא מחליטה שברצונה להתגרש.
העונה הראשונה מסתיימת בניסיון התאבדותו של אורי, כאשר הוא נוסע ליער לירות בכלבו הזקן שסובל ממחלה קשה.
בעונה השנייה מתברר כי ניסיון ההתאבדות נכשל.
מנגד, רן מגלה שיש לו אח בן 15, שנולד כתוצאה מבגידה חד פעמית של אביו, בועז.
מתקשה להשלים עם הבגידה שארעה לפני 15 שנה.
עם זאת, כאשר בנו של בועז, יונתן מגיע אל המרפאה מבלי להזדהות, תמי היא זו שמבינה שהוא בנו של בועז.
יונתן עוזב את בית אמו ועובר לגור עם בועז ותמי, למורת רוחה של תמי, שבסופו של דבר נשבית בקסמו.
לאחר פרידתם של רן ואיה, רן מתחתן עם אתי, עורכת דין צעירה שהכיר עוד בתקופה שהיה עם איה, ויצאה קודם לכן עם יוחאי.
אתי נכנסת להריון ורן מקבל הצעת עבודה אטרקטיבית בבולגריה.
ברבות הזמן, רן מגלה כי הזוגיות עם אתי לוחצת עליו חונקת אותו ולא מתאימה לו.
איה מפתחת קשר עם אייל, סטודנט-קצין בקבע שלומד איתה.
אייל מאושם בהתעללות בחייל, עומד למשפט צבאי ובעקבות כך מחליט לעזוב את הצבא.
על מנת לתמוך בו איה מסכימה להצעתו לצאת לחופשה בהודו ועוצרת את לימודיה לתואר שני.
אייל מתחרט על הנסיעה ומאשים את איה באי יציבותו ובהחלטתו לעזוב את הצבא.
בסוף העונה איה מחליטה לעזוב את אייל.
ובסצנת סיום העונה, איה ורן נפגשים בכיכר רבין בת"א, ומתנשקים.
זאת ועוד, תמי מנסה למצוא יעוד בשנות החמישים לחייה.
דידי מפתחת קשר עם משורר שפגשה בחדר כושר, בזמן שאורי, גרושה, מתאושש מהדיכאון שהיה בו.
בסוף העונה הוא עוזב לקנדה.
הראל מתקשה בחיפוש אחר מקצוע, בזמן שבן זוגו, מצליח כמעצב אופנה.
בעקבות כך, הוא עוזב לתקופה קצרה את אמיר וחוזר לבית אימו.
לבסוף הוא מחליט להיות קונדיטור, חוזר לאמיר, והשניים מחליטים להינשא.
בעקבות המיתון, צמרת, מפסיקה את עיסוקה כסופרת וחוזרת להיות מתווכת נדל"ן.
צמרת לא מצליחה להיות מאושרת בזוגיות והיא בוגדת לרוב עם גברים מזדמנים.
בסוף העונה השנייה, צמרת פוגשת ביוחאי, בשנית, ותולה את כישלונה בזוגיות בפגישה האקראית איתו, ונושקת לו.
רן לוריא (אוהד קנולר) - אדריכל צעיר, בנם של תמי ובועז, אח למחצה של יונתן.
איה שדות (טל ליפשיץ) - תחקירנית שסיימה את לימודיה בתואר ראשון לפסיכולוגיה ומתחילה בניסיונות קבלה ללימודים לתואר שני.
בתם של דידי ואורי ואחות של הראל.
איה נמשכת לגברים שגורמים לה סבל.
כחיקוי לסבל שאביה, אורי גרם לאמה, דידי.
יוחאי (יפתח קליין) - בן למשפחת עשירים.
יוחאי הוא חברו הטוב של רן לוריא עוד מתקופת שירותם הצבאי.