tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן שב לישראל, שם פגש באשתו ביאטה – גרמניה נוצרייה, בתו של סגן ראש עיריית מיינץ לשעבר – שבאה לביקור בישראל.
הם נישאו בשנת 1962 בקפריסין, בינואר 1964, לאחר שהתגיירה, הם נישאו שוב בישראל.
ביאטה גם החליפה את שמה לבת-עמי ויצרה יחד עם בעלה את הקשרים עם האוכלוסייה הנוצרית בדרום לבנון.
באותן שנים היה חבר הליגה למניעת כפייה דתית.
לאחר נישואיו עבד בעבודות מגוונות, בייעור, רכז ביטחון במשמר הגבול, עיתונאי בסניף המזרח התיכון בטלוויזיה הגרמנית, ומזכיר החטיבה הצעירה של מפ"ם בירושלים.
המזרחי לחם בקרב על ירושלים, בדרך שכם ובמוזיאון רוקפלר.
במלחמת יום הכיפורים היה עיתונאי שהסתובב בחזיתות.
לאחר המלחמה עזב את עבודתו בטלוויזיה הגרמנית, ועבר לגור במשגב עם.
המזרחי לא אהב את חיי הקיבוץ, ועבר לגור במטולה, שם החל לעבוד ככתב בגלי צה"ל, לאחר מכן בטלוויזיה הישראלית ובג'רוזלם פוסט.
גם אשתו בת-עמי עבדה כעיתונאית.
המזרחי ואשתו כיסו את האירועים בדרום לבנון בעקבות פריצת מלחמת האזרחים והחלו ליצור קשרים עם הכוחות הנוצריים.
הם גם החלו לסייע לטיפול הרפואי ללבנונים במרפאה שהוקמה בשער פאטמה, לאחר יישום מדיניות הגדר הטובה.
בשנת 1977, התיידדו עם רס"ן סעד חדאד, שקיבל את הפיקוד על צבא לבנון החופשית.
חדאד התארח בביתם במטולה בעת ביקוריו בישראל ובת-עמי המזרחי הפכה לדוברת לא רשמית שלו.
בהמשך אותה שנה גויס רב-סרן המזרחי לשמונה חודשים ובתחילה היה קת"מ - קצין תפקידים מיוחדים - במפקדה הזמנית של אל"ם בנימין בן אליעזר ולאחר מכן היה למפקד "גזרה מזרחית עצמאית" שכללה שטח שבין הר־דב, מרג' עיון והכפר עדייסא.
בסוף השנה חזר לעבוד בטלוויזיה.
מאוחר יותר החליט לחתום קבע, והגיע לדרגת סגן-אלוף.
בדרגת סא"ל פיקד על אד"ל - אזור דרום לבנון שהיה בתחילה שלוש מובלעות נוצריות מבודדות לאורך הגבול בין ישראל ולבנון - בגזרה המזרחית, בגזרה המרכזית ובגזרה המערבית, ושיתף פעולה עם רב-סרן סעד חדאד ורב-סרן סאמי שידיאק.
המזרחי גם הקים את "רצועת הביטחון" שהתפתחה מתוך המובלעות שאוחדו במבצע ליטני.
בתחילה פעלה בשטח מסגרת הגנה כפרית במובלעות אלה, אך לאחר מבצע ליטני היה צורך להקים ישות שתוכל לפעול מול האו"ם ולתת גיבוי לסיוע הישראלי.
משום כך, במקביל להקמת רצועת הביטחון, הקים המזרחי את צד"ל, בעצה אחת עם סגן הרמטכ"ל, אלוף יקותיאל אדם ואלוף פיקוד הצפון אביגדור בן-גל.
לאחר ההקמה הוחל בגיוס שיעים לצד"ל, ובהקמת מפקדות אזוריות גם בכפרים שיעים גדולים כמיס א-ג'בייל, בינת ג'בייל ועוד.
המזרחי היה קצין צה"ל שהנחה את כוח האו"ם יוניפי"ל לדרום לבנון אחרי מבצע ליטני.
כמפקד אד"ל קיבל בשם כל היחידה "צל"ש מיוחד מצבא לבנון, כהוקרה על תפקיד מפקדת אד"ל בהקמת צד"ל, ובהגנת המובלעות הנוצריות במשך השנים 1977–1978".
בתקופת המזרחי נערכו מבצעים שונים, למשל מבצע קואופרטיב - התקפת טנקים ונגמ"שים, בסיוע גדוד 51 של חטיבת גולני לכיבוש תל שריפה ומרון א-ראס.
בעקבות זאת, קיבל המזרחי גם צל"ש ומכתב הערכה אישי מהרמטכ"ל רפאל איתן על השתתפותו בפעולות שונות, בדרום לבנון על גבול המובלעות ומחוץ להן.
המזרחי הדגיש לכל אורך שירותו בפיקוד צפון ולאחר מכן בפיקודו על אד"ל את תפיסתו כי הלבנונים הדרומיים הם אדונים לגורלם ומשום כך ביקש להצניע כל קשר פיקודי ישיר בינם לבין צה"ל.
בשנת 1980 החליט להתפטר מתפקידו בצבא ולעזוב את הארץ עקב מה שראה כשחיקת עצמאותם המבצעית של מפקדי צד"ל והפיכת דרום לבנון לאזור שצה"ל עושה בו כבתוך שלו.
את הפיקוד על אד"ל קיבל אחריו מאיר דגן, שהוחלף מאוחר יותר על ידי אפרים סנה.
לאחר שחרורו של המזרחי קיבל "מכתב ציון לשבח מיוחד" ממפקד הכוחות הלבנונים בשיר ג'ומייל "על תרומתך ותרומת פיקודיך להגנת זכויות הלבנונים בדרום המדינה והשתתפותכם האמיצה בקרבות לצד אנשינו".
בעבודתו כעיתונאי הועסק בתקשורת הישראלית וכן בחו"ל.
היה סופר/תושב מטעם "הארץ" במצרים ובאפריקה.
היה כתב הטלוויזיה הישראלית בצפון (בעברית ובערבית).
היה כתב "קול ישראל" (בעברית ובאנגלית) וכתב גלי צה"ל.
עבד בעיתונים: "הארץ", "מעריב", "ידיעות אחרונות", מקומונים, "ג'רוסלם פוסט" וכתב כתבות רבות בעברית, אנגלית וגרמנית.
כסופר פרילאנס כתב עבור עיתון מקוון בארצות הברית והתמחה ביחסים בינלאומיים, טרור וביטחון.
הוא סייר במדינות רבות כמרצה אורח בתחום הצבאי - לוחמה זעירה ומלחמה בטרור.
החל משנת 1982 התגורר המזרחי בעיר ויניפג שבקנדה, שם נפטר ב-2010 מסיבוכים של מחלת הסוכרת ולאחר שנה אפרו פוזר באזור מטולה.
בעת שהותו בקנדה הוא נודע גם בשם יורם איסט (Yoram East).
המזרחי הרצה באוניברסיטאות קנדיות: אוניברסיטת מניטובה ואוניברסיטת ויניפג.
הוא פרסם שני ספרים בארצות הברית באנגלית וכן סיפורים קצרים באתר קולמוסנט.
צייר ואייר עטיפות ספרים ופלקטים.
יורם הרועה (נולד בי"ט בשבט תרצ"ג, 15 בפברואר 1933) הוא מבכירי התשבצאים בישראל, מפרסם תשבצי היגיון מאז 1956, בין השאר בעיתון "הארץ".
יורם הרועה נולד בתל יוסף, לחוה וגרשון הרועה (הפנר).
אביו היה איש גדוד העבודה, רועה הפרות והרפתן של תל יוסף.
הרועה גדל בקריית חיים, וב-1950 עבר לירושלים, ומאז הוא מתגורר בה.
עבד ככלכלן במשרד האוצר, בעיקר בלשכת הממונה על הכנסות המדינה.
בין השאר נמנה עם הצוות המקצועי שסייע בידי ועדת בן שחר.
בשנת 1956 פרסם את תשבץ ההיגיון הראשון בשפה העברית ברבעון "שרות" של עובדי שרותי המיסים והמשיך לפרסם שם תשבצי היגיון במשך שמונה שנים.
ב-1980 החל לפרסם תשבצי היגיון בעיתון "הארץ" והוא מתמיד בכך.
תשבצי ההיגיון שלו מתפרסמים גם בירחון "ניקוי ראש ענק", שבו הוא מפרסם גם תשבץ רגיל.
פרסם תשבצים גם ב"דבר השבוע", "כותרת ראשית", "פוליטיקה", "מכביתון" ובשבועון "הקיבוץ" ("תשבץ שכל", הממשיך להתפרסם באינטרנט).
באתר זמרשת מופיעים שלל ביצועים שלו לשירים עבריים ישנים.
הרועה מתנדב בחברה להגנת הטבע בירושלים.
יורם זרביב (נולד ב-1 בינואר 1965) הוא גיטריסט ומורה לגיטרה קלאסית באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
זרביב מרצה בכיר וראש חוג כלי מיתר באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
זרביב יליד העיר אשדוד, החל את לימודי הגיטרה בקונסרבטוריון העירוני עם הגיטריסט/מלחין ומעבד שלום אוחיון ובהמשך עם הפסנתרנית/גיטריסטית וורה איגל, בגיל 15 התקבל לכיתתו של פרופ' יוסי ירושלמי עמו למד במשך שש שנים.
לאחר שירותו הצבאי המשיך לפריז שם למד עם המאסטרו הספרדי אלברטו פונסה.
בשנת 1991 סיים את לימודיו בתחום הביצוע Diplome supérieur d'exécution במוסד הגבוה למוזיקה ע"ש אלפרד קורטו שבפריז, בשנת 1992 היה פיינליסט בתחרות אלסנדריה שבאיטליה, פרס שני בתחרות ע"ש רונה ברטולי שבצרפת ופרס ראשון בתחרות הפסטיבל הבינלאומי לגיטרה שנערכה בתל אביב.
בשנת 1993 הקליט בפריז את התקליטור הראשון שלו בשם "רסיטל לגיטרה", בשנת 2002 הוקלטה לטלוויזיה הופעה חיה בנגינת הקונצ'רטו הידוע של חואקין רודריגו "קונסיירטו דה ארנחואס" עם התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של ירון גוטפריד.
בנוסף, השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות ביניהן בוקר טוב ישראל (תוכנית טלוויזיה) ואינטרמצו עם אריק (אריה ורדי).
יורם זרביב הקים מספר הרכבים קאמריים: חמישיית בוקריני, טריו אלגרה ותוכנית דואו יחד פרופ' יוסי ירושלמי, במקביל מנהל סדרה מוזיקלית בשם "רגעי קסם בגיטרה" שמתקיימת במרכז האמנויות "מונארט" שבאשדוד וסדנת קיץ לגיטרה קלאסית הכוללת כיתות אמן, עבודה עם הרכבים, הופעות והרצאות.
אורחים קבועים בסדנה - פרופ' יוסי ירושלמי וגיטריסט הג'אז סאשה פופיאן.
יורם זרביב הוזמן לנגן רסיטלים ולהעביר כיתות אמן בפסטיבלי מוזיקה רבים בארץ ומחוצה לה – צרפת, גרמניה, אנגליה, איטליה, בולגריה, הונגריה (האקדמיה ע"ש ליסט בבודפשט), רוסיה (האקדמיה ע"ש גנסין במוסקבה), גאורגיה, אוקראינה, דרום אמריקה, זמביה, בוצואנה, מוזמביק, גואטמלה, מקסיקו וסין.
הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, תזמורת האופרה הקאמרית ומחוץ לישראל עם התזמורת הפילהרמונית של ניז'ני נובגורוד-גורקי ברוסיה, הפילהרמונית של אודסה באוקראינה, הסימפונית של טביליסי בגאורגיה, הסימפונית של מקסיקו סיטי והפילהרמונית של לאון במקסיקו.
משנת 2002 מלמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ("רובין") ומשנת 2018 מנהל את מחלקת המיתרים (קשת ופריטה).
יורם זרביב מקדיש זמן רב לעידוד נגני הגיטרה הצעירים בישראל - מארגן מדי שנה סדנת גיטרה בחופשת הקיץ (בנורדיה) ונוטל חלק פעיל בארגון תחרויות וכיתות אמן ברחבי הארץ.
יורם חטב (נולד ב-13 באוגוסט 1966 בירושלים) הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי החל משנת 1992, זוכה פרס אופיר לשחקן הקולנוע הטוב ביותר, פרס התיאטרון הישראלי לשחקן הטוב ביותר ופרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
חטב סיים בשנת 1992 את לימודי המשחק בסטודיו של יורם לוינשטיין ובבית הספר הגבוה לדרמה בית צבי, והחל את דרכו כשחקן מקצועי בתיאטרון באר שבע.
שם שיחק בין היתר במחזות "כולם היו בני", "יתוש בראש", "הנסיכה והרועה" ו"זינגר".
במקביל שיחק בהצגת יחיד אותה גם כתב וביים "המופע של אדון שפריץ" – מופע יחיד של ליצנות ולהטוטים.
בהמשך דרכו, שיחק בתיאטרון הקאמרי של תל אביב בהצגות "תמול שלשום", "דבר מצחיק קרה", "הסוחר מוונציה", "הקמצן", "גורודיש", "הלילה השנים עשר", "רצח", "קפריסין", "תיקון חצות", "קוויאר ועדשים".
בתיאטרון החאן שיחק בהצגה "מידה כנגד מידה".
בתיאטרון חיפה שיחק בהצגה "ציד המכשפות".
בתיאטרון הסימטה שיחק בהצגה "החדר".
בתיאטרון הפרינג' שיחק בהצגה עצמאית – "הפותחן".
בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגות "ריגוש", "גוד ביי אפריקה" ו"אנדה".
בתיאטרון הלאומי הבימה שיחק בהצגות "קדיש לנעמי", "נשיקת אשת העכביש", "טנגו" ו"קפואים".
את דרכו כשחקן מסך החל חטב בשנת 1994 בתפקיד בדרמת הטלוויזיה "משפט קסטנר".
בשנת 1997 כיכב בתוכנית "שערורייה" ובתפקיד אליעזר בן-יהודה ברחוב סומסום.
בשנת 1998 שיחק בסרט הטלוויזיה האמריקאי "הבריחה" לצד אורי גבריאל וזאב רווח.
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "קרקס פלשתינה" בבימויו של איל חלפון לצד השחקנים עמוס לביא ויבגניה דודינה.
בשנת 1999 השתתף בסרטו של עמוס גיתאי "קדוש" שזכה להתחרות בתחרות הרשמית בפסטיבל קאן לצד יעל אבקסיס ורבקה מיכאלי.
באותה שנה שיחק גם בסרט הקולנוע "צומת וולקן" בבימויו של ערן ריקליס לצד דני שטג.
בשנת 2000 שיחק בסרט הקולנוע "כיפור" בבימויו של עמוס גיתאי.
בשנת 2000 השתתף בסדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמים" בבימוי יעקב גולדווסר ורוני ניניו לצד אורלי זילברשץ בנאי.
בשנת 2002 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מיי פירסט סוני" בבימויו של אורי ברבש לצד דפנה רכטר.
בשנת 2003 שיחק בסרט הקולנוע "האסונות של נינה" בבימויו של שבי גביזון לצד איילת זורר ואלון אבוטבול וכן בדרמה הטלוויזיונית "שתיקת הצופרים" בה שיחק את דמותו של הקמ"ן שמנסה להתריע על מלחמה לפני מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2004 שיחק בדרמת הטלוויזיה "עור" לצד אסי לוי, ובאותה שנה השתתף בתפקיד אורח בפרק בסדרה "שבתות וחגים" (עונה 5).
בשנת 2005 שיחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "לתפוס את השמים" בבימויו של רוני ניניו.
בשנת 2006 שיחק בסרט הקולנוע "שלוש אמהות" בבימויה של דינה צבי-ריקליס.
בשנת 2007 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אבידות ומציאות" בבימויו של שבי גביזון, ושיחק בסדרת הדרמה "מסכים".
ב-2008 שיחק בסדרת הדרמה של האחים בני ואורי ברבש "האמת העירומה" בערוץ 10 וגילם את מנחם בגין בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "אלטלנה".
בשנת 2010 השתתף בסדרה "חיים אחרים" בתור אביו של יקיר (עוז זהבי) בערוץ 2.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "כבודו" בבימויו של רוני ניניו, שעלתה לשידור בשידורי YES בתחילת 2017. באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "נמל בית" בבימויו של ארז תדמור.
1995 – פרס התיאטרון הישראלי – השחקן המבטיח של השנה.
1996 – שחקן השנה של התיאטרון הקאמרי על תפקיד בהצגות "תמול שלשום" ו"דבר מצחיק קרה".
1998 – שחקן השנה של האקדמיה לקולנוע ישראלי על משחקו בסרט הקולנוע "קרקס פלשתינה".
2000 – פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה לאמנים ויוצרים מצטיינים המוענק על ידי עיריית תל אביב-יפו.
2004 – שחקן השנה של האקדמיה לתיאטרון בפרס התיאטרון הישראלי על משחקו בהצגה "קפואים" בתיאטרון הבימה.
2019 – פרס שח"ם על פעילות יוצאת דופן לטובת קידום מעמד השחקן.
בשנת 2008 פעל למיסודה של תוכנית פנסיה וביטוח מפני אובדן כושר עבודה לכל שחקן.
בשנת 2002 הקים חטב חברה לפיתוח ואימון ארגוני – "יורם חטב – הגורם האנושי".
בין השנים 2012–2014 למד חטב לתואר שני במינהל עסקים והתנהגות ארגונית (M.Sc) באוניברסיטת תל אביב.
חטב הוא יועץ ארגוני (M.Sc OD), מאמן אישי עסקי ומומחה לתקשורת בינאישית (Facilitator & Trainer).
יורם שמואל (יָא-יָא) יאיר (נולד ב-29 באוגוסט 1944) הוא איש צבא ישראלי, אשר שירת בצה"ל 35 שנים עד לשחרורו בדרגת אלוף, בשנת 1998. לאחר שחרורו, הוא עוסק בפעילות בתחום החברתי חינוכי בהתנדבות ועובד בתחום העסקי.
משמש כיושב ראש ויועץ אסטרטגי של מספר חברות בישראל ומחוצה לה, ומכהן כיו"ר "האגודה למען החייל", יו"ר עמותת "אחריי!" ויו"ר עמותה המפעילה כפרי גמילה מסמים ואלכוהול.
יאיר בנה ועומד בראש תוכנית רבין למנהיגות במרכז הבינתחומי הרצליה.
יורם יאיר נולד בקיבוץ עין הנציב לאדריכל רפאל יאיר יליד גרמניה ולרחל, עובדת סוציאלית ילידת לודז' שבפולין, ממקימות מטב עמותה לשרותי טיפול ורווחה.
הוא גדל בצפון תל אביב ולמד בתיכון עירוני ד' בעיר, היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד.
יאיר התגייס לצה"ל באוגוסט 1963 במסגרת גרעין נח"ל.
בסיום הטירונות, נשלח למורת רוחו לקורס מ"כים בשבטה.
הוא סיים את הקורס כחניך מצטיין פלוגתי, ואף נשאר כמדריך בבסיס.
בסיומו של קורס קצינים, חזר לשמש כמפקד מחלקה בבית הספר למ"כים.
כאשר התבקש לחתום לשירות קבע, ביקש ואף התנה זאת במעבר לחטיבת הצנחנים.
דרישתו התקבלה, והוא שירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח, גדוד 50. בחלוף שמונה חודשים התמנה למפקד פלוגה.
במלחמת ששת הימים שימש יאיר מפקד פלוגת החוד, שפרצה ראשונה למתחמי רפיח, בראש גדוד 50 אשר הוביל את חטיבת הצנחנים, בפיקודו של רפול.
יאיר לחם בראש פלוגתו והצליח, באמצעות זחל"ם בודד ועליו עשרה חיילים, לפרוץ כקילומטר וחצי ללב המתחם, כשהם לוחמים במאות חיילי אויב.
התקדמותם נעצרה כאשר הזחל"ם נפגע והתפוצץ, ושלושה מעשרת החיילים נהרגו, והשאר נפצעו.
יאיר נפצע באורח קשה מאוד, אך נלחם יחד עם חייליו בחיילים המצרים המסתערים עליהם.
חילוצו משדה הקרב התרחש כעבור שעות רבות.
בשנת 1968 החל את לימודיו האקדמאיים בחוג לפסיכולוגיה.
בשנת 1971 סיים את לימודי התואר הראשון, והחל את לימודי התואר השני.
באותה השנה חזר לשירות פעיל, והיה מדריך בבה"ד 1. במסגרת תפקיד זה, זיהה בעיה מרכזית בבית הספר לקצינים, והיא נשירה של מעל 50% מהצוערים בקורס קצינים.
יאיר בחר לשמש כפסיכולוג בה"ד 1. כפסיכולוג בית הספר, המציא ופיתח את שיטת הגיבושים למיונם של הצוערים בכניסה לבה"ד 1. בשלב מאוחר יותר, שיטתו הועברה לחטיבת הצנחנים ולסיירות השונות.
מאז ועד היום, שיטתו של יאיר משמשת כמערכת המיון הצהלית לקבלה ליחידות מובחרות.
בשנת 1972 חזר יאיר לחטיבת הצנחנים והתמנה לסגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח עד לחודש אוגוסט 1973 ויצא לפו"מ.
באוקטובר 1973, עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, היה יאיר חניך במכללה לפיקוד ומטה בדרגת רס"ן.
בבוקר יום הכיפורים, התבקש על ידי מפקד חטיבת הצנחנים לחזור לגדוד 50, שחייליו איישו את מוצבי קו הגבול, בחציה הדרומי של רמת הגולן.
יאיר נשלח לשמש כסמג"ד בגדוד 50. מפקד הגדוד נפצע בצניחת אימונים שבועיים קודם לכן, ומנחם זטורסקי הסמג"ד מילא את מקומו.
יאיר הגיע אל מפקדת הגדוד באל-על, תחת ההפגזה הסורית הקשה שפתחה את המלחמה.
שם התחוור לו שהקשר עם זטורסקי וקצין המבצעים שיצאו לשטח אבד.
יאיר נטל את הפיקוד על הגדוד.
הגדוד השתתף בקרב הבלימה הקשה מול המתקפה הסורית בדרום רמת הגולן.
כבר במוצאי יום הכיפורים, נשארה הגזרה הדרומית ללא טנקים מול המתקפת הדיוויזיה הסורית.
בשחר יום המחרת - יום ראשון, לאחר שהסורים כבשו את תל סאקי ורמת מגשימים והגיעו עד לטווח 3 קילומטרים ממפקדת הגדוד, קיבל יאיר פקודה לסגת עם כל הלוחמים שנמצאו במפקדה לכנרת.
יאיר, פקד על חייליו לסגת לכיוון עין גב, בעוד הוא החליט להישאר לבדו, בעמדת התצפית שלו, הממוקמת סמוך לקו הקדמי, וצפה בדיוויזיה הסורית המתכוננת לחדש את התקפתה דרומה.
יאיר שמר על קשר עם לוחמיו הלכודים במוצבים בתוך השטח הכבוש על ידי הסורים.
כאשר הגיעו ראשוני טנקי המילואים לגזרה, יאיר מיקם אותם לבלימת המתקפה הסורית שהגיעה עד כ־700 מטר מעמדתו ונבלמה.
למחרת הוביל יאיר את ניסיון החילוץ השני של לוחמי תל סאקי ומוצב 116, והצליח להגיע עד הנצורים והפצועים ולחלצם.
יאיר הצליח לאושש את הגדוד אשר נפגע קשות, בעזרת דרישתו מהפיקוד העליון של צה"ל לאפשר לגדוד לחזור ולהשתתף בלחימה.
לאחר העברת הגדוד לפיקוד הדרום חצה יאיר בראש הגדוד את תעלת סואץ והוביל את התקדמות שלוש חטיבות השריון של אוגדת ברן ("עוצבת הפלדה") כנגד יחידות הקומנדו המצרי והמוצבים באזור החיץ החקלאי לאורך תעלת המים המתוקים והאגמים.
הגדוד לחם לאורך יותר ממאה קילומטרים, עד לפאתי העיר סואץ.
יאיר הקפיד לנצל את יתרונות הגדוד וניהל את כל הלחימה במתחמים המצריים לאורך עשרות הקילומטרים בלחימה רגלית, שהפתיעה את המצרים שהמתינו לטנקים עם טילי נ"ט (נגד טנקים).
בכל הימים הארוכים של הלחימה מצדה השני של תעלת סואץ לא היה לגדוד אף הרוג.
בשנת 1975 התמנה יאיר למפקד קורס מפקדי פלוגות ונשלח לארצות הברית להשתתף בקורס פיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, הנמשך שנה.
עם שובו מארצות הברית הועלה יאיר לדרגת אלוף-משנה ושימש כראש תורת לחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי.
במבצע ליטאני פיקד יאיר על צוות קרב חטיבתי משולב שכלל שני גדודי חי"ר מבית הספר למ"כים - גדוד 906 וגדוד 17 - וגדוד שריון 53, מחטיבה 188. צוות הקרב פעל תחת פיקוד אוגדת קצח"ר, תא"ל אורי שמחוני.
הכוחות בפיקודו של יאיר כבשו את תל שעלבון, תל 850 וצומת צ'אף - אל הווא, והרגו כ־55 מחבלים.
לאחר מכן, פיקד יאיר על חטיבת הנ"ט, עוצבת חצי האש ועל בית הספר לקצינים.
בשנת 1981 מונה יאיר למפקד חטיבת הצנחנים.
באותה שנה, כמח"ט הצנחנים, הוביל יאיר שני מבצעי פשיטה בעומק לבנון, כתגובה לירי הארטילרי בין אש"ף לצה"ל.
יאיר פיקד על מבצע "צלצל" בעומק של יותר מארבעים ק"מ בעומק לבנון.
במהלך המבצע ספג כוחו של יאיר הרוג ושבעה פצועים, אך הוא הצליח, תחת אש עזה מכל הגבעות והמבנים מסביב, לאחר סיומה של המשימה, לחלץ את הכוח בעזרת שני מסוקי יסעור, השבים ארצה מנוקבי כדורים.
במלחמת לבנון הראשונה שימש יאיר כמפקד חטיבת הצנחנים.
בהתאם להצעתו של יאיר, ביצעה חטיבת הצנחנים איגוף אנכי - נחיתה אמפיבית מן הים מצפון לצידון בעומק שטח לבנון, כ־70 ק"מ מהגבול, החטיבה המשיכה והובילה את כוחות צה"ל עד פרברי ביירות.
בשלושת הימים הראשונים, התקדמה ולחמה החטיבה כשהיא מבודדת משאר כוחות צה"ל, הנעים מכיוון הגבול ישראל צפונה.
עם החבירה לאוגדות השריון בחר יאיר להוביל את חטיבת הצנחנים בציר ההררי הקשה, העולה לקבר שמעון ומשם לפאתי ביירות.
אף על פי שלכאורה, הבחירה בציר ההררי - 70 ק"מ אורכו, הייתה אמורה לעכב את כוחות החטיבה, לעומת כוחות צה"ל המתקדמים בציר החוף הקצר, 12 ק"מ בלבד לכיוון ביירות, הרי שבמבחן התוצאה, החלטתו של יאיר הייתה נכונה, והצנחנים היו לכוח הראשון שהגיע לביירות וחבר לכוחות הנוצרים בציר ביירות-דמשק.
לאחר טבח סברה ושתילה, שביצעו הפלאנגות הנוצריות, נכנס יאיר בראש קבוצת חיילים למחנה הפליטים, כדי להרגיע את תושביו המבועתים.
בעקבות הרוחות הסוערות בקרב לוחמיו, שהיו עדים לאירועי סברה ושתילה, דרש יאיר להיפגש עם ראש הממשלה מנחם בגין, תחת זאת נפגש עם שר הביטחון אריאל שרון.
ממנו דרש יאיר, לקחת אחריות על ההתרחשויות בביירות, כדי שהאשמה לא תיפול על כתפי לוחמי צה"ל.
לאחר המלחמה התמנה יאיר למפקד אוגדה 98. לאחר שעבר הסבה לשריון פיקד על אוגדת שריון במילואים, עוצבת עמוד האש, ועל קורס מג"דים.
בתקופה זו חזר לספסל הלימודים במטרה להשלים את התואר השני בפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, ובמקביל למד לתואר שני במנהל עסקים, באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1987, בטרם הספיק לסיים את לימודיו, נקרא לתפקיד מפקד גזרת לבנון, אוגדה 91 כאשר צהל נמצא בתוך שטח לבנון.
בתפקיד זה, ביצע יאיר שינוי מהותי בנושא תכנון הפעילות והמבצעים בגזרה, במקום שהיוזמה והתכנון יתבצעו ברמת הפיקוד והאוגדה ומשם יורדו לחטיבות הגדודים והפלוגות, החליט יאיר, שהמפקדים בשטח יהיו אלו אשר יזמו ויתכננו את הפעילות, ויביאו זאת לאישור החטיבות והאוגדה.
שינוי זה הכפיל את כמות הפעילות והמבצעים וייעל אותם.
כאשר הוא משמש כמפקדה, מבצעת האוגדה כשמונים מבצעים ופשיטות מעבר לקווים.
בשנת 1988 הועלה יאיר לדרגת אלוף והתמנה למפקד הגיס המטכ"לי.
ביוני 1992 התמנה יאיר לראש אגף כוח האדם (אכ"א) במטה הכללי.
מיד עם כניסתו לתפקיד, ביצע שינוי מהותי בשיטת הגיוס לצה"ל: כל מלש"ב יעבור את מערכת המיון, ימלא את העדפותיו ורצונותיו ולפי זה ישובץ ליחידות השונות עוד טרם חיולו.
שינוי זה הביא לקיצורו של תהליך הגיוס ליום אחד אל מול 4–5 ימים, אפשר התחלת טירונות בתוך יום אחד ומעל 85% מהמתגייסים שובצו על פי העדפתם הראשונה או השנייה.
בהמשך שיפר את תנאי השירות של משרתי הקבע והקים את מועדון "חבר" שהיה מועדון הצרכנות הראשון במדינה.
במסגרת תפקידו עמד בראש הוועדה, לצידו של פרופסור אסא כשר, ששקדה במשך שלוש שנים על חיבור וכתיבת הקוד האתי לצה"ל - מסמך "רוח צה"ל".
בשנת 1990, פרסם ספר, אתי מלבנון, אודות לחימת חטיבת הצנחנים במלחמת שלום הגליל.
בשנת 1995, כשעמד להשתחרר התבקש על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון יצחק רבין, לשמש כנספח צה"ל בוושינגטון, בתקופת המגעים והשיחות על הסכם עם הסורים, ושירת שם כשלוש שנים.
משנת 1982, עוד בהיותו בשירות פעיל, סייע יאיר להקים ולקדם את "האגודה לקידום החינוך ביפו" באזור הקשה ביותר ביפו המעורבת, והוא ממשיך בפעילותו זו עד היום.
יאיר, שימש 7 שנים כיו"ר הוועד המנהל של הדסה נעורים.
משנת 1986, עדיין בשירות פעיל, היה יאיר חבר ההנהלה ופעיל בפורום הישראלי, ארגון מרכזי בקשר בין ישראל ויהדות התפוצות.
עיקר פעילותו הייתה כיו"ר פרויקט "עוצמה", תוכנית שהעניקה ליהודים בגילאי 18–24, לרוב בוגרי קולג', הזדמנות לחיות ולהתנדב בישראל במגוון רחב של מסגרות חברתיות.
נכון ל-2022 משמש יאיר כיושב ראש "יחד למען החייל" לאחר שמיזג את האגודה למען החייל וקרן לב"י, לארגון אחד, בשנת 2015. עם כניסתו לתפקיד ביצע מספר שינויים מהותיים, בראש ובראשונה קבע ש-100% מכל תרומה ילך לטובת החיילים.
קבע שהחייל במרכז היא מטרתו הראשונה של הארגון, צומצמו משמעותית הוצאות הארגון ועלה מספר המתנדבים לארגון.
החל משנת 2009 עומד בראש תוכנית ייחודית למנהיגות - תוכנית רבין במרכז הבינתחומי הרצליה.
התוכנית ייחודית באקדמיה, המקבצת סטודנטים מצטיינים מבתי הספר השונים של המרכז הבינתחומי, לתוכנית שנתית המשלבת לצד הרצאות אקדמאיות.
הקורס המועבר על ידי יאיר עצמו, ונקרא "מנהיגות הלכה למעשה", המבטא את תפיסת המנהיגות הייחודית אותה פיתח יאיר לפני כ־40 שנים ואותה הוא מלמד בצה"ל ובגופים אזרחיים שונים, והתנסות מעשית של הסטודנטים, ביזום והקמת פרויקטים חברתיים.
במקביל לפעילותו ההתנדבותית בעמותות השונות, יאיר עובד ופעיל בתחום העסקי.
יאיר שימש ומשמש יו"ר ויועץ אסטרטגי לחברות ומיזמים עסקיים בתחומים שונים.
בין השאר של חברת התשתיות שבנתה את כביש עוקף הקריות, צומת יגור ורכבת העמקים, חברת סופרגום, חברות הייטק, פיתוח חקלאי, מיזמי בניה ועוד חברות שונות.
מאז שנת 2003, הוא משמש כיועץ אסטרטגי לאחת מחברות עורכי הדין הגדולות בארצות הברית כשהוא נעזר בצוות מומחים שהרכיב.
יאיר הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2009 הצטרף לסגל בית הספר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2022 נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-74 למדינת ישראל.
יאיר עמד בראשותן של מספר ועדות ציבוריות;
ראש הוועדה לצד פרופסור אסא כשר, לכתיבת הקוד האתי רוח צה"ל
הוועדה לחקירת אירועי קבר יוסף בשכם
הוועדה לחקירת אירועי הר עיבל – 2000
הוועדה לקביעת הזכאות לפיצויים לפדויי השבי - 2001
הוועדה לחקר הלחימה והפקת הלקחים והמסקנות באוגדה 91, במלחמת לבנון השנייה – 2006
הוועדה לבדיקת התנהגותם של מפקדי צה"ל במלחמת לבנון השנייה על פי ערכי צה"ל.
יאיר נשוי לעדנה, אב לארבעה ילדים וסב.
בנו יפתח נשוי לפסיכולוגית והמוזיקאית שירלי יובל-יאיר.
ב-13 בדצמבר 1990 שכל יאיר את בתו, סרן , שהייתה קצינת המבצעים של טייסת 113 ("הצרעה") (אז טייסת מסוקי בואינג AH-64 אפאצ'י בהקמה) ונהרגה בתאונת מטוס ססנה, יחד עם ארבעה מחבריה הטייסים.
יורם דורי (נולד ב-12 בספטמבר 1950) הוא כותב תוכן וביוגרפיות, דובר ויועץ לאסטרטגיה מדינית–תקשורתית ואסטרטגיה פוליטית–תקשורתית.
שימש שנים רבות כיועץ קרוב ודוברו של שמעון פרס, וכן דובר מפלגת העבודה.
כיום משמש כדובר המרכז להגירה בין-לאומית ולקליטה.
דורי נולד בתל אביב, בנם של הרי (צבי) וטוני דורי (דורפלאופר).
התייתם מאביו בגיל 9 ולמד בתיכון עירוני ה'.
בצבא שירת בחיל השריון ושימש כמדריך תותחנות טנקים בבית הספר לשריון.
במלחמת יום הכיפורים נלחם בסיני כתותחן טנק בחטיבה 600. הטנק בו נלחם נפגע ומפקד הטנק נהרג.
בתום שירותו הצבאי סיים תואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה ובחטיבה לפילוסופיה.
ב-1975 החל בלימודי תואר שני בחוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב.
דורי שימש בעבר כמדריך של"ח וכרכז חינוך חברתי בבית הספר התיכון עירוני ה' בת"א.
במהלך לימודיו כיהן דורי כמ"מ המזכיר הארצי ומזכיר בפועל של ארגון הסטודנטים חברי מפלגת העבודה.
שימש כרכז צעירים במועצת פועלי ת"א-יפו ולאחר מכן כאחראי על החטיבה לעיתונות ויחסי ציבור במשרדי הסוכנות היהודית בת"א.
בתחילת שנות האלפיים שימש יועץ מיוחד לשר החוץ פרס, למשרד המשנה לראש הממשלה ולמרכז פרס לשלום.
עם בחירתו של שמעון פרס לכהונת נשיא מדינת ישראל מונה דורי ליועצו האסטרטגי.
שימש כדובר הארגון העולמי להשבת רכוש (איל"ר), והוביל את המסע התקשורתי נגד הבנקים השווייצרים בעניין החשבונות הרדומים מתקופת השואה.
דורי שימש כיועץ אסטרטגי למועצה הישראלית לצרכנות, כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של החברה הציבורית "אסיה פיתוח" וכחבר הוועדה הבין-לאומית והוועד המנהל של "לימוד" ברית המועצות לשעבר.
בשנת 2023 הוציא לאור בהוצאה עצמית את ספרו "הלוחש לאוזנו", המתעד את 26 השנים בהן עבד לצידו של שמעון פרס.
הוציא לאור 2 ביוגרפיות של שורדי שואה: מתי דוד ויוסף קמיל.
הביוגרפיה שכתב על אברהם הירשזון עומדת לפני פרסום.
כותב מאמרי דעה למוסף "המגזין" של מעריב השבוע.
ארגונים ואישים עבורם שימש כדובר
יו"ר הנהלת הסוכנות שמחה דיניץ
מחלקת הכדורסל של הפועל תל אביב
מטה ההסברה של מפלגת העבודה
ארגון עובדי עיריית תל אביב
מפלגת העבודה – בשנים 1992–1998 תחת יושבי הראש רבין, פרס וברק.
נשוי לבתיה, אב לארבעה וסב ל-13 נכדים.
אחיו היה הסופר אשר דורי.
יורם פליקס דנציגר (נולד ב-26 בנובמבר 1953) הוא משפטן שכיהן כשופט בבית המשפט העליון בשנים 2007–2018, וכיום הוא פרופסור מן המניין (במסלול נלווה) בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
קודם למינויו לשיפוט עמד בראש משרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד ושות' יחד עם שותפיו, בהם עו"ד אביגדור קלגסבלד, עמו הקים את המשרד ב-1984.
יורם דנציגר הוא בנם של מרים ומיכאל דנציגר ונכדם של ד"ר פליקס דנציגר ומלכה לבית רוזנבליט.
דודו היה הפסל יצחק דנציגר.
עם השלמת הדוקטורט היה מרצה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב במשך 32 שנה.
תחום הוראתו העיקרי היה דיני חברות.
כיהן בנוסף כמרצה מן החוץ בבית הספר לניהול וכלכלה של אוניברסיטת תל אביב, שם לימד משפט מסחרי.
במקביל לכהונתו כשופט בבית המשפט העליון, והחל מ-2011, שימש כמרצה במסלול האקדמי של המכללה למינהל, בתחומי דיני חברות ודיני חוזים.
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 היה חבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל, חבר הנהלת איל"ן, חבר ויו"ר הוועד המפקח של הגימנסיה העברית הרצליה ויו"ר המכון להשתלמות עורכי דין של לשכת עורכי הדין בישראל.
ב-2007 היה מועמד לתפקיד יו"ר לשכת עורכי הדין, אך פרש טרם הבחירות.
בשנת 1984 הקים, יחד עם עו"ד אביגדור קלגסבלד, את משרד עורכי הדין דנציגר, קלגסבלד ושות'.
ביולי 2007 אישרה הוועדה לבחירת שופטים ללא מתנגדים את מינויו של דנציגר לשופט בית המשפט העליון.
מינוי זה היה במסגרת יוזמתו של שר המשפטים, דניאל פרידמן, להביא למינוי משפטנים מהמגזר הפרטי לכהונה בבית המשפט העליון.
ב-15 בנובמבר 2007 הושבע דנציגר כשופט בבית המשפט העליון.
ב-1 באוגוסט 2011, לראשונה בהיסטוריה השיפוטית של ישראל, התיר היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין למשטרת ישראל לחקור באזהרה את דנציגר, בשל קשריו עם שלמה לחיאני, ראש עיריית בת ים, ושירותים משפטיים שהעניק לו (לפני מינויו לשופט).
לדנציגר וללחיאני יש גם שותפות בעסקת קרקע במערב נתניה.
המשטרה ביקשה את חקירת דנציגר בעקבות ממצאי החקירה הפלילית שהתנהלה נגד לחיאני אשר בסופה הורשע לחיאני ונידון למאסר.
היועץ המשפטי אישר בעבר למשטרה לבצע הליך של בדיקה עם דנציגר לגבי פרשת לחיאני, במסגרתה העיד דנציגר פעמיים בלשכתו בבית המשפט העליון.
זמן קצר לפני הודעת היועץ המשפטי לממשלה, ביקש דנציגר לצאת לחופשה, כדי להימנע מהשעייתו מתפקידו על ידי נשיאת בית המשפט העליון.
בינואר 2012 סגר היועץ המשפטי לממשלה את תיק החקירה נגד דנציגר, מחוסר אשמה, ודנציגר שב לכהונתו בבית המשפט העליון.
במרץ 2017 הודיע על החלטתו לפרוש מבית המשפט העליון מסיבות אישיות בפברואר 2018. עם פרישתו, במרץ 2018, הצטרף כחבר סגל בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, וקיבל דרגת פרופסור מן המניין במסלול הנלווה.
בשנת 2018 היה בין מקימיה של תכנית התואר השני החד-שנתית בפקולטה ועמד בראשה.
לאחר פרישתו משיפוט שימש במספר תפקידים ציבוריים ואקדמיים, בהם כחבר מועצה בקרן הלאומית למדע, כיו"ר הוועד המפקח של הגימנסיה העברית "הרצליה", וכיו"ר המועצה הציבורית של עמותת "כל זכות".
כיום משמש כחבר בועד המנהל של הקרן הלאומית למדע.
במאי 2018 מינתה שרת המשפטים את דנציגר לכהן כיושב ראש הוועדה הציבורית למניעת הרשעות שווא ותיקונן (ועדת דנציגר) וזו פעילה עד היום.
בשנת 2020 יצא לכבודו ספר מאמרים בשם "ספר דנציגר", בעריכת ד"ר עידו באום וד"ר לימור זר גוטמן.
דנציגר הקים קרן מלגות לספורטאים-ילדים נכים על שם אביו מיכאל דנציגר.
בשנת 2023 יצא לאור ספר לציון יום הולדתו ה-70 של השופט (בדימוס) דנציגר שמאגד מאמרים פרי עטם של 40 משפטנים וחוקרים (ברובם המכריע גרמנים וישראלים) ששמו: Law in Times of Crisis (Festschrift for Yoram Danziger).
Eric Hilgendorf מאוניברסיטת וירצבורג שבגרמניה.
דנציגר כתב ופרסם ספרים ומאמרים בתחומי משפט מגוונים, רובם בתחום המשפט הפרטי.
בין כתביו, ספרו "הזכות למידע אודות החברה" (2000).
ב-1 בינואר 2025, עם תחילת שנת ה-120 של הגימנסיה העברית הרצליה, יצא לאור הספר "מורשת של מצוינות" בעריכת דנציגר המתייחס ל-361 בוגרות ובוגרים וכן תלמידים ותלמידות ראויים לציון של הגימנסיה ומציין את עיקר עשייתם.
השופט דנציגר מזוהה כשופט בעל אוריינטציה אזרחית-מסחרית, ותפישת עולם משפטית-ליברלית.
בפסיקותיו השונות בתחום המשפט החוקתי, המינהלי והפלילי, הציג השופט דנציגר קו שיפוטי עקבי הדוגל בשמירה והגנה על זכויות אדם.
בפסיקותיו בתחומי המשפט האזרחי-מסחרי קבע דנציגר הלכות ותקדימים בתחומים רבים, ובפרט בדיני חוזים, דיני חברות, דיני חדלות-פירעון ודיני בוררות.
דנציגר נמנה עם אחד מחמשת השופטים שאישרו לגרש את מבקשי המקלט לרואנדה, אם יושג איתה הסכם.
בפסק דין בתביעה לפיצויים של בעלי קרקע על הוצאת צו שטח מסוגר על קרקעותיהם, קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי יש להסדיר מתן פיצוי לבעלי הקרקע בשל חשיבות הזכות לקניין:
בפסק דין בעניינו של מוסטפא דיראני קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי אין למנוע בירור של תביעה אזרחית שהוגשה מטעם תובע המשתייך לגורמי אויב נגד רשויות המדינה, בשל חשיבות זכות הגישה לערכאות.
דנציגר קבע כך: "מן הראוי שתצא אמירה חדה וברורה מבית המשפט העליון של מדינת ישראל לפיה, ככלל, שערי הצדק בישראל פתוחים בפני כל אדם באשר הוא אדם, וזאת, שעה שמונחות לפניו סוגיות מורכבות הנוגעות בזכויות אדם ונובעות ממערכת עובדתית שערכאות שיפוטיות במדינות העולם הנאור טרם התמודדו עמן וטרם הכריעו בהן.
דווקא במקרים כגון דא אל לנו להירתע מלהיות, עם כל הצניעות, אור לגויים" (דנ"א 5698/11).
בפסק דינו בעניין ועדות קבלה ביישובים קהילתיים קבע דנציגר, בדעת מיעוט, כי יש לפסול סעיפים שונים בפקודת האגודות השיתופיות בשל כך שהם עלולים להוביל להפליה ולפגיעה בשוויון (בג"ץ 2311/11).
בפסק דינו בעניין בילוי במועדונים, פסק כי ההבחנה בין נשים לגברים באשר לגיל המינימום לכניסה למקומות בילוי, מהווה הפליה מגדרית שאיננה לגיטימית (רע"א 8821/09).
בפסק דינו בעניין השמעת נשים בתוכניות רדיו, פסק כי מדיניות של תחנת רדיו לפיה שלא להשמיע נשים בשידוריה מהווה הפליה אסורה.
בפסק דין זה, התייחס דנציגר לתופעת "הדרת נשים" בקבעו כך: "מדובר בתופעה פסולה ונפסדת, שכבר נאמר לגביה שהיא "פוצעת אנושות בכבוד האדם"...
ופוגעת באופן בוטה בזכויות גרעיניות ובסיסיות של נשים.
מעבר לכך, בהדרת נשים יש גם כדי להשריש תפישה שלפיה החיים הציבוריים שייכים מטבעם "לגברים בלבד", וכפועל יוצא מכך כדי להנציח פערי מעמדות מגדריים והתנהגויות שמטבען הן מבזות, משפילות ומנמיכות נשים.
הדברים בולטים במיוחד כאשר נשים נאלצות לפנות לרשויות ולערכאות על מנת שיוצהר כי הן "רשאיות" לבצע פעולות בסיסיות במרחב הציבורי, ומובן כי הפגיעה הגלומה בכך אינה מתמצה אך ורק בעניינן הפרטני, אלא מדובר בפגיעה בחברה כולה" (רע"א 6897/14).
בפסק דינו בעניין "חוק החרם" פסק דנציגר חוק החרם הוא חוקתי, אך יש לפרשו באופן שיחול רק על חרם המכוון לאזור או למוסד שהם חלק ממדינת ישראל (בג"ץ 5239/11).
בפסק דין שעסק בפרסום שלטי חוצות ברחבי מועצות מקומיות, פסק דנציגר כי עירייה אינה רשאית להסיר פרסום פוליטי משטח פרסום בבעלותה בנימוק שהוא מיועד לפרסום מסחרי בלבד.
כך קבע: "ביקורת על המדינה ומוסדותיה היא חלק אינהרנטי והכרחי לשם קיומה של חברה דמוקרטית.
השתקתה משולה לפגיעה בעמודי התווך של החברה הדמוקרטית.
לפיכך, בייחוד בהקשרים אלו, יש לשמור מכל משמר על זכותו של האזרח הקטן להתבטא נגד השלטון" (עע"מ 4058/16).
בפסק דינו בעניין ההפגנות נגד היועמ"ש, הצטרף דנציגר לדעת רוב חברי ההרכב לפיה ניתן להמשיך לקיים הפגנות בכיכר גורן בפתח תקווה (בג"ץ 6536/17).
בפסק דינו בעניין השבת גופות מחבלים כתב השופט דנציגר את דעת הרוב, לפיה מדינת ישראל – כמדינת חוק – לא יכולה להחזיק בידיה גופות של מחבלים לצורכי משא-ומתן בהיעדר הוראת חוק מפורשת מסמיכה.
דנציגר קבע, כי: "עקרון שלטון החוק, ודרישת הסמכות הנגזרת ממנו, מנותקים משאלת מוסריותו של המעשה המינהלי הקונקרטי.
כמאמר השופט זמיר, העיקרון הדורש הסמכה בחוק "גובר על אינטרסים ציבוריים אחרים, לרבות אינטרסים מהמעלה הראשונה" – וגם אינטרס ביטחוני חשוב לא יכול להכשיר מעשה מינהלי שאין לו הסמכה בחוק – "זהו שלטון החוק בשלטון"...
ודוק, החובה לפעול לפי חוק בו מוסדרת הפעלת הכוח השלטוני והמגבלות עליו חשובה בייחוד במסגרת הלחימה והמאבק בטרור, שאז הפעלת הכוח השלטוני מערבת פעמים קרובות שאלות הקשורות לזכויות אדם".
פסק הדין הקציב שישה חודשים לחקיקת חוק שיעניק סמכות להחזקת גופות של האויב.
לעומת זאת, בעניין אחר פסק דנציגר שבסמכות ועדה מקומית לתכנון ולבנייה לקבוע תנאים מגבילים על הדרך בה ינוהלו דירות נופש וחלק על עמדתו של השופט אורי שוהם שהעלה ספקות האם יש לכך הסמכה בחוק.
בפסק דין נוסף, קבע השופט דנציגר, בדעת מיעוט, כי לסטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה יש זכות להיות מיוצגים על ידי עורכי דין לפי בחירתם במסגרת הליכים משמעתיים, בשל חשיבות הזכות לייצוג הולם (ע"א 8077/08).
חובות החלות על רשויות שלטוניות
השופט דנציגר הביע במסגרת מספר פסקי דין גישה שיפוטית קפדנית בעניין החובות החלות על רשויות שלטוניות, בהן חובת הרשות לפעול בהגינות ובשקיפות כלפי האזרח.
עם זאת, דנציגר אינו ממהר להתערב בהחלטות של רשויות שלטוניות.
כך, בניגוד לדעת מיעוט של השופט אדמונד לוי קבע דנציגר שאין להתערב בהחלטה על מינוי דירקטור בחברת החשמל שכן הנימוקים שהובאו על ידי השר למינוי היו סבירים.
בהתייחס לפרשנות של חוזה פסק דנציגר פעמים אחדות בניגוד להלכת אפרופים, וכתב:
בדעת מיעוט הציע לזכות מחמת הספק את רומן זדורוב מאשמת רצח תאיר ראדה, ולאחר מכן הביע דעתו שבמקרה של דעת מיעוט המציעה לזכות נאשם, יש לזכות את הנאשם.
בהחלטת רוב לפסול הודאות שהוצאו על ידי פעילות אקטיבית מדי של מדובב הדגיש דנציגר את החשיבות של זכות השתיקה וזכות ההיוועצות עם עורך דין אשר לדבריו: "לא יכולה להיות מחלוקת בדבר חשיבותה הגדולה של זכות זו, שהיא בבחינת זכות יסוד לכל דבר ועניין ויש הטוענים כי אף בבחינת זכות חוקתית".
גם בשלב זה יש להעניק להסדר הטיעון מעמד בכורה בין מגוון השיקולים לעניין העונש הראוי".
דנציגר מקל יחסית בענישה ובמיוחד בעונשים המוטלים על קטינים וצעירים בעלי עבר נקי שקבלו המלצה חיובית של שירות המבחן.
בהתייחס לעבירות מין של קטינים בני 13 ו-15 פסק ביחד עם סלים ג'ובראן בניגוד לעמדת אדמונד לוי להקל בענשם והסביר: "בגזירת עונשם של קטינים, אין זה ראוי ואף אין זה נכון להחיל חזקה לפיה החומרה שמשתקפת מעבירות מין שביצעו קטינים תאיין את שיקול השיקום".
במקרה אחר של קטין שתקף אדם אחר בסכין היה בעמדת מיעוט שאין מקום להחמיר בעונשו בניגוד לעמדת עמיתיו שהחמירו בעונשו ל-36 חודשי מאסר.
דנציגר גם הצטרף לעמדתו של השופט אליקים רובינשטיין להקל בעונשו של אדם שחזר בתשובה, נגמל מסמים והשתקם לאחר שעבר את העבירות עליהן הורשע, בניגוד לעמדתו של השופט יצחק עמית שגרס שאין מקום להקל בעונש.
יורם (יורי) כהן (נולד ב-1968) הוא פרופסור חבר בחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
יורם כהן נולד וגדל בתל אביב, למד בבית הספר היסודי א.ד.
גורדון ובבית הספר תיכון עירוני ה'.
עשה דוקטורט בשנים 1997 עד 2003 באוניברסיטת הרווארד.
נושא עבודת הדוקטורט הוא המסירה והקבלה של טקסטים מסופוטמיים בעיר אמר בסוף תקופת הברונזה (1200-1500 לפנה"ס).
כהן מרצה מאז שנת 2003 בחוג לארכאולוגיה שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 מונה למרצה בכיר עם קביעות.
הרצה במוזיאון ארצות המקרא בירושלים, במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב וביד יצחק בן-צבי.
תחומי עיסוקו העיקריים של יורם כהן הם אשורולוגיה וההיסטוריה והתרבות של המזרח הקדום בעיקר סביב האלף השני לפני הספירה.
תחום מחקרו העיקרי הוא עולמם של הסופרים בעולם הקדום.
בשנים האחרונות עוסק כהן בחקר בית הספר לסופרים בעיר אימר, שם הוא שיחזר את חיי הסופרים, המורים והתלמידים אשר למדו בבית הספר לכתב היתדות וחקר את תוכנית הלימודים של הסופרים העתיקים בתקופת הברונזה המאוחרת 1200-1400 לפנה"ס.
כמו כן עסק בהתפשטות של תרבות כתב היתדות מארץ מכורתה מסופוטמיה למערב של המזרח הקדום באתרים חתושה (בירת החיתים), העיר אוגרית שבסוריה ואתרי מפתח שבארץ ישראל כגון מגידו וחצור.
בבסיס מחקרו עומדת השאלה איזו השפעה יש לחומר הלימוד על אופיים של אלו העושים בו שימוש.
במילים אחרות, הנחת העבודה הייתה ש"הינך מה שאתה קורא".
כהן ניסה אם כך לבדוק איזה משמעות יש למדף הספרים העתיק בכינון זהות ועיצוב "העצמי", בין אם של הכלל או הפרט.
נושא מחקרו שאב והושפע ממחקרים של חוקרים כגון ג'ק גודי (Jack Goody), ולטר אונג (Walter Ong), ובנדיקט אנדרסון (Benedict Anderson), אשר עוסקים בשאלות של אוריינות (literacy), קריאה, והשפעת המילה הכתובה על עיצוב הזהות.
מאמריו האחרונים של כהן עוסקים בכרונולוגיה של סוף תקופת הברונזה המאוחרת (יחד עם פרופסור איתמר זינגר), בפולחן העממי של העיר אימר.
כמו כן הוא תרגם טקסטים היסטוריים עבור ספר מקורות של הוצאת בלאקוול.
ספרו "סופרים ומלומדים בעיר אימר בתקופת הברונזה המאוחרת", ראה אור בסדרה Harvard Semitic Series בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 2009. כרך בעריכתו ובעריכת לורנצו ד'אלפונסו ודיטריך סורנהאגן מאוניברסיטת קונסטנץ שבגרמניה בשם: "אימר בין המעצמות", שהם דברי הכינוס שנתקיים בקונסטנץ באפריל 2006 יצא לאור ב-2008.
עבודת המאסטר פרי עטו התפרסמה כספר בהוצאת הספרים קרל וינטר של אוניברסיטת היידלברג בשנת 2002. בספר חקר כהן את הביטוי natta ara (נטה ארה) בקרב החיתים אשר ישבו באנטוליה (טורקיה הקדומה) בין 2000 ל-1200 לפני הספירה.
הוא הדגים כיצד למעשה הביטוי natta ara משמש לאסור התנהגויות חברתיות שונות כגון: גילוי עריות, רצח, התנהגות פולחנית ודתית ועיוות הדין.
כהן הראה כיצד איסורים חברתיים, דתיים, ומיניים מעצבים זהות על ידי יצירת שיח של אחרות (Alterity).
להבדיל מן השיח של אחרות הנפוץ בימינו אשר נסמך על הבדלים דתיים, אתנים או לאומיים, הרי שבקרב החיתים התנהגות חברתית פסולה, דהיינו שהיא natta ara, אסורה או דבר תועבה, היא שהכתיבה את מידת השתייכות הפרט לחברה, מבלי קשר למוצאו האתני, שפתו, או דתו.
יורם יוספסברג (נולד ב-2 במאי 1963) הוא שחקן, קריין ומדבב ישראלי.
יוספסברג הוא בוגר מחזור שנת 1991 של בית הספר למשחק "בית צבי".
יוספסברג השתתף בהצגות, בהן: "סולו", "בחורים טובים", "יהוא", "טוני היפה", "רומיאו ויוליה", "החתונה", "יש מלחמה בחוץ", "צוואתו של כלב", "קילר ג'ו", "אנה גלקתיה", "אנטיגונה", "הבתולה מלודמיר", "מידה כנגד מידה", "נוף ילדות", "האישה מן הים", "קולות אחרים", "הטענה של דון קיחוטה", "שש דמויות מחפשות מחבר", "יוליסס על בקבוקים", "אפקט הפרפר".
כן השתתף יוספסברג בסדרות "הפיג'מות, "שמש", "הנפילים", "מנדלבאום בלש פרטי", "שכונה" ועוד.
ב-2000 שיחק בסרטו של דני ורטה, "אספלט צהוב" וב-2007 השתתף בסרט הטלוויזיה "וסרמן איש הגשם".
יוספסברג הוא מוותיקי המדבבים בישראל, ומהפעילים ביותר בו.
"אמיצה", "וואן פיס", "זוטרופוליס" אבירי הטנקאיי, "אסטריקס ושיקוי הקסמים", "מולאן","הובוס: ספר הקסמים הגדול", "מיקי מאוס: כייף של בית", "גופי בכיצד להישאר בבית", "מזלגוני שואל שאלה", "לירוי וסטיץ'" ועוד.
חבריו אמנון וולף, שמחה ברבירו, וגלעד קלטר התאחדו איתו למדבבים ראשיים באולפני אלרום.
כמו כן, יוספסברג שימש מספר פעמים בתור המנחה/קריין בתחרות "אלוף העברית" בבית ספר "אילנות"
יוספסברג נישא לגל קנטי בשנת 2003.
יורם יוֹבֵל (נולד ב-2 באוגוסט 1958) הוא פסיכואנליטיקאי, פסיכיאטר, חוקר מוח ישראלי, מרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר האגף לרפואת המוח בבית החולים הדסה עין כרם.
יובל הוא מומחה בתחום הנוירוביולוגיה של אהבה ורגשות.
בנוסף לעבודתו האקדמית, יובל מנחה את תוכנית הראיונות "שיחת נפש" בטלוויזיה החינוכית וחיבר ספרים פופולריים בעברית הכוללים תיאורי מקרה של טיפול פסיכולוגי.
יובל נולד בשם יורם ליבוביץ, בנם של יפה (לבית חפץ) ואורי ליבוביץ, פרופסור לנוירוביולוגיה.
סבו היה המדען והוגה הדעות ישעיהו ליבוביץ.
הוא גדל במשפחה דתית בשכונת קטמון הישנה בירושלים ולמד בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
כשהיה בן 14 נפטר אביו ממחלת הסרטן והוא בילה ימים רבים בבית סבו.
שירת בצה"ל כקצין בחיל התותחנים, והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד של מוצב תצפית בדרום לבנון.
בעת שירותו הצבאי החליף את שם משפחתו מליבוביץ ליובל, בשל הזיהוי עם סבו ישעיהו ליבוביץ.
יובל למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, נוירוביולוגיה במכון ויצמן – שם עשה את עבודת הדוקטורט בהנחיית ידין דודאי, ופסיכיאטריה באוניברסיטת קולומביה, שם עשה את עבודת הדוקטורט בהנחיית אריק קנדל.
התמחה בפסיכואנליזה במכון של אוניברסיטת קולומביה, ושייך לסגל ההוראה של המכון הפסיכואנליטי על שם אייטינגון בירושלים.
הוא עבד במשך מספר שנים כמטפל במנהטן.
יובל שימש ראש תחום הטראומה בבית הספר לעבודה סוציאלית בפקולטה ללימודי רווחה ובריאות והיה ראש המכון לחקר המוח והרגשות באוניברסיטת חיפה.
כיום הוא מרצה לפסיכופתולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
משנת 2008 יובל מגיש תוכנית טלוויזיה בשם "שיחת נפש" בטלוויזיה החינוכית.
מטרתה המרכזית של התוכנית היא שיחה אישית עם מפורסמים ישראלים אשר חושפים פרטים וחוויות אישיות "מחדרי לבם" שהתפרסמו ושלא התפרסמו במהלך הקריירה שלהם.
בשנת 2009 השתתף והגיש יחד עם מיקי רוזנטל ואירי ריקין בערוץ 2 את הסדרה "איך להיות מאושר בשישה שיעורים".
לאחר שהופקה במקור ב-2005 אך שידורה נדחה מחשש שלא תזכה לאחוזי צפייה גבוהים, הסדרה זכתה להצלחה בלתי צפויה, עם רייטינג ממוצע של כ-20%.
בשנת 2019 הנחה את הסדרה בת שלושת הפרקים "סודות המוח" בהוט 8.
בשנת 2021 הנחה את הסדרה בת שלושת הפרקים "לב שבור" בהוט 8.
בנובמבר 2021 החל להגיש פודקאסט עם ביתו נעמי בשם "בואי נדבר על זה" מבית All•in.
ביוני 2023 הנחה את הסדרה בת שלושת הפרקים "גוף ונפש" בהוט 8.
במרץ 2025 סיפר בהרצאה שהוא חוקר בהדסה השפעה של מינונים "כמעט הומאופטיים" של Buprenorphine על כאב נפשי.
בשנת 2019 החל לפעול למען שינוי במרחב הפוליטי בישראל.
הוא הקים את מאהל גן העצמאות בירושלים, במהלך 21 הימים שנותרו להחלטת פיזור הכנסת ה-22.
בינואר 2021, לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הצטרף למפלגה הכלכלית החדשה בראשות ירון זליכה ושובץ במקום השלישי ברשימה..
ב-14 במרץ הודיע על פרישתו ממנה, בעקבות הסקרים לפיהם המפלגה לא צפויה לעבור את אחוז החסימה.
באוקטובר 2024 הקים יחד עם אמהות ובנות משפחה של חטופים את "משמרת 101" בקריאה להתאחד מעבר למחלוקות ולקיטוב, ולהצטרף למאבק להשבתם הביתה.
מטרת "משמרת 101" היא להפעיל לחץ כבד על הממשלה בדרישה לחתום מייד על הסכמים שיביאו להשבת כל החטופים בחזרה על ידי ישיבה מול מוסדות שלטון בירושלים בשקט, בנחישות ובבגדים לבנים.
יובל אב לשני בנים מנישואיו הראשונים ואב לשלוש בנות מבת זוגו כיום.
ישראל: שיחת נפש, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן (תשע"ב 2012).
הלנה על הגג, הוצאת משכל (1998)
יורם הלוי (נולד ב-1963) הוא אלוף בצה"ל המשרת כמתאם פעולות הממשלה בשטחים מפברואר 2026. הלוי הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, שכיהן כמפקד הימ"מ, להב 433, משמר הגבול, מחוז דרום ומחוז ירושלים.
בשנים 2024–2025 כיהן כיו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
יורם הלוי נולד וגדל בקריית משה בירושלים, בן למשפחה ציונית-דתית בת שמונה ילדים.
בנעוריו למד בתיכון הימלפרב בעיר.
התגייס לצה"ל ב-1981 והתנדב לחטיבת הצנחנים.
הוא שובץ בגדוד 202 ולחם במסגרתו במלחמת לבנון הראשונה.
עם שחרורו מצה"ל, התגייס למשטרת ישראל לתפקיד לוחם בימ"מ.
ביחידה עבר קורס קצינים ומילא תפקידי מפקד צוות ומפקד מחלקה, השתתף בפריצה ל"אוטובוס האמהות" ובאוגוסט 1989 נפצע במהלך מרדף אחר מחבל.
בהמשך שירת כקצין הדרכה וכקצין אגף המבצעים של הימ"מ.
שירת בתפקיד זה בעת חטיפתו של נחשון וקסמן.
אולם, לאחר שמבצע החילוץ לא הוטל על הימ"מ, עזב את היחידה.
הלוי עבר לפקד על יחידת המסתערבים של משמר הגבול ביהודה ושומרון ואחר כך על יחידת הגדעונים.
בהמשך פיקד על היחידה המרכזית של מחוז ירושלים וב-2003 מונה למפקד מרחב דוד, האחראי על העיר העתיקה.
בנובמבר 2005 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה למפקד משמר הגבול בירושלים, ב-2007 חזר לימ"מ כמפקד היחידה, זאת על אף שהתפקיד נשא תקן הנמוך מדרגתו.
בינואר 2009 קודם לדרגת ניצב ומונה במקביל לתפקידו כמפקד הימ"מ, גם למפקד יחידת להב 433, יחידת עילית של המשטרה המאגדת בתוכה את היחידות המיוחדות של המטה הארצי.
חודשים ספורים לאחר מינויו פורסם כי הלוי יסיים את תפקידו ויעבור לפקד על אגף קהילה ומשמר אזרחי, זאת על רקע חילוקי דעות עם מפקד אגף חקירות ומודיעין, יואב סגלוביץ.
דו"ח מבקר המשרד לביטחון פנים העלה כי היחסים העכורים בין סגלוביץ והלוי פגעו בתפקוד יחידה 433.
ב-1 במאי 2010 מונה למפקד אגף קהילה ומשמר אזרחי.
במסגרת תפקידו עיצב תפיסה חדשה להפעלת מערך המתנדבים במשטרת ישראל אשר כללה את הארכת תקופת הכשרתם והגברת המוטיבציה להתנדבות.
שנה אחר כך מונה למפקד משמר הגבול.
במסגרת פיקודו על משמר הגבול גיבש את "תפיסת ההפעלה של משמר הגבול" שנועדה להגדיר את תחומי האחריות של החיל מול מחוזות משטרת ישראל.
במסגרת תפיסת ההפעלה משמר הגבול קיבל אחריות על הטיפול במגזר הכפרי, פורקו שבע יחידות ביטחון אישי, ואוחדו יחידות קטנות להקמת יחידות שחר 101, שהפכו לכוח המרכזי של משמר הגבול במאבק בפשיעה.
כמו כן, הורחבו יחידות סיירת משמר הגבול.
יחידת מתילן ירושלים מוזגה עם יחידת ימ"ס ירושלים.
בנוסף, הוקם בית ספר ייעודי למערך המתנדבים של משמר הגבול ומערך מפקדים מתנדבים בכל מרחבי משמר הגבול.
במסגרת תפיסת ההפעלה יחידות משמר הגבול שולבו, לראשונה, בתהליכי מדידה ארגוניים במסגרת משטרת ישראל במטרה לייעל את פעילות החייל.
בנובמבר 2012 מונה למפקד מחוז דרום, בעקבות סבב מינויים במשטרה שנבע מפיטוריו של ניסו שחם.
הוא נכנס לתפקיד כשבוע ימים לפני התכנון, על רקע מבצע עמוד ענן.
במהלך המבצע התמודד מחוז דרום עם ירי של כ-1,500 רקטות לתחומו, ותוגבר בהיקף של מאות שוטרים.
תחת פיקודו של הלוי המחוז התמודד עם אתגרים ביטחוניים במבצע צוק איתן, בשנת 2014, בו הלחימה נמשכה יותר מחודשיים, כאשר לשטחו של המחוז נורו כ-3,500 רקטות.
אתגרים נוספים בתקופת פיקודו על מחוז דרום היו ההיערכות להקמת עיר הבה"דים ומתקן השהייה "חולות".
כמו כן, בוצעה תוכנית להגברת שיתוף הפעולה מול המגזר הבדואי אשר כלל פריסת שירותי משטרה ביישובים הבדואיים - הוקמו ארבע נקודות משטרה חדשות במגזר הבדואי.
ב-15 בפברואר 2016 מונה למפקד מחוז ירושלים.
במסגרת התפקיד הוביל מהלך לחיזוק המענה לשכונות מזרח ירושלים על ידי הקמת מרכזי שירות משולבים (מש"מים) בשכונות הערביות המשלבים מספר גופים שלטוניים שונים תחת קורת גג אחת, ומספקים שירות אזרחי לרווחת הציבור הערבי.
ב-14 ביולי 2017 נרצחו שני שוטרים בהר הבית.
בעקבות האירוע הורה הלוי, לראשונה מאז 1967, על סגירת הר הבית לכניסת מוסלמים על מנת לבצע בצורה נרחבת את הליך החקירה המורכב.
בימים שלאחר מכן התפתח מול הווקף והציבור המוסלמי בישראל ובעולם "משבר המגנומטרים", שטמן חשש להתפרצות אינתיפאדה חדשה, אך המשבר הסתיים לבסוף כמעט ללא נפגעים.
בתקופת פיקודו של הלוי על מחוז ירושלים תוגבר המחוז באופן קבוע וחוזק במאות תקנים חדשים.
בנובמבר 2018, ארבעה ימים לאחר שהשר לביטחון הפנים, גלעד ארדן, הודיע כי מועמדו לתפקיד המפכ"ל הוא ניצב משה אדרי, פנה הלוי לארדן והודיע על כוונתו לסיים את תפקידו במחוז ירושלים ולפרוש משירות פעיל.
בפברואר 2019 סיים את תפקידו כמפקד מחוז ירושלים.
בפברואר 2023 התפרסם כי יורם הלוי הוא אחד הניצבים בדימוס שנכללים בצוות שגיבש איתמר בן גביר כדי לייעץ לו מול מערכת המשטרה, מאחורי גבו של המפכ"ל קובי שבתאי.
בדצמבר 2023 מונה ליו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
בספטמבר 2025 הוכרז על מינויו כמתאם פעולות הממשלה בשטחים בדרגת אלוף.
ב-29 בינואר 2026 הועלה לדרגת אלוף לקראת הכניסה לתפקיד וב-4 בפברואר 2026 נכנס לתפקיד כשהוא מחליף את רסאן עליאן.
הלוי מתגורר בהר גילה, נשוי ואב לשלושה.
הוא בעל תארים במדע המדינה ובחינוך.
בנו, פקד , שירת אף הוא כלוחם וקצין בימ"מ ונהרג בפעילות מבצעית סמוך לטולכרם במלחמת חרבות ברזל.
יורם טולדנו (נולד ב-30 באוגוסט 1967) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
טולדנו נולד וגדל בטבריה ושירת כלוחם בחטיבת הנח"ל.
הוא סיים לימודי משחק בבית צבי ב-1996. הוא השתתף בהצגות של תיאטראות באר שבע, חיפה והספרייה, בהן מעגל הגיר הקווקזי, המלט, אותלו ורומיאו ויוליה.
בתיאטרון בית ליסין השתתף במחזות "החולה ההודי", "קפה ערבה" ו"דולפינים", ובשנת 2008 בחר בו התיאטרון לאחד מארבעת השחקנים המצטיינים שלו לאותה שנה, לצדם של יונה אליאן, ששון גבאי והדס קלדרון.
בשנת 2005 השתתף בסדרת הטלוויזיה "חדר מלחמה", וגילם בה את דמותו של היועץ המשפטי של החמ"ל בו עסקה הסדרה.
ב-2006 גילם את גבריאל בסרט "שלוש אמהות".
ב-2008 השתתף בסרט הקולנוע "אדם בן כלב" - הפקה בינלאומית לפי ספרו של יורם קניוק - והשתתף בקומדיה מוזיקלית ששודרה בערוץ הילדים, "לה לה לנד".
ב-2009 גילם את אחד התפקידים הראשיים בסדרת המתח "תמרות עשן", השוטר נפתלי שמש.
עונה שנייה של הסדרה שודרה בשנת 2011.
בשנת 2010 גילם תפקידים ראשיים בשתי סדרות טלוויזיה נוספות: "טקסי דרייבר", שבה גילם את דמותו של נהג מונית מכור להימורים, ו"חטופים", שבה גילם את דמותו של נמרוד קליין, אחד החטופים שחזרו מהשבי.
עונה שנייה של "חטופים" בהשתתפותו שודרה ב-2012.
בשנת 2013 גילם את דמותו של שוטר מושחת בעונה השנייה של "נויורק" שיצר אריאל בנבג'י עבור "Yes".
באותה השנה גילם את דמותו של ד"ר אריה גבאי, פסיכיאטר ראשי בעונה הרביעית של סדרת הפשע "הבורר" ברשת "HOT3" וכן שיחק בסרטה של חנה אזולאי-הספרי, "אנשים כתומים" בתור ג'קי וגילם רב ישיבה בסרטו של יוסי מדמוני, "מקום בגן עדן".
בשנת 2015 החל לגלם את דמותו של נפתלי דנינו, אביו של דניאל גורן (דניאל ליטמן) וסוכן מוסד לשעבר בעונה השלישית של סדרת הנוער "החממה" שיצר גיורא חמיצר עבור ניקלודיאון.
ב-23 ביולי 2016 הגיע לבמות ההצגה "הר לא זז" של תיאטרון בית ליסין בכיכובו, בבימויו של עירד רובינשטיין.
באוקטובר באותה שנה החל לשחק ב"אהבת מוות" מאת ענת גוב ובבימוי גלעד קמי באותו תיאטרון.
במקביל, הוא משחק גם ב"המקרה המוזר של הכלב בשעת לילה" ו"המוגבלים".
ב-2017 הוא משחק בהצגה "הקומה השלישית" בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2018 שיחק בסדרה "הרמון", ששודרה ברשת 13. באותה שנה שיחק גם בהצגה "אנשים, מקומות ודברים" של תיאטרון בית ליסין.
בנוסף שיחק בעונה השנייה של סדרת המתח "כפולים" לצד מורן רוזנבלט וחנה אזולאי-הספרי.
בשנת 2019 שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הד", לצד יעל אבקסיס.
בשנה זו שיחק במיני סדרת הטלוויזיה "הנערים" של HBO.
בשנת 2021 שיחק בטלנובלה "בעלת החלומות" מבית HOT בידור, בתפקיד מאיר, אב המשפחה.
באותה שנה שיחק בסדרה האמריקאית "פגע וברח" בתפקיד משה, שיצרו אבי יששכרוף וליאור רז עבור נטפליקס.
בשנת 2022 שיחק בסדרת הקומדיה הרומנטית שיצרה סתיו אידיסיס עבור "Yes", "בלאדי מורי" בתפקיד ד"ר אטיאס.
בהמשך השנה, הופיע בסרט הקצר "הילד" בתפקיד אבינועם.
בשנת 2024 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "בלקספייס".
באותה שנה שיחק בסדרת הנוער של HOT וTeenNick – "יונייטד היי" בתפקיד הפרופסור.
בשנת 2025 שיחק במחזה "מלכת היופי של ירושלים" בתיאטרון בית לסין שביים אודי גוטשלק.
בהצגה טולדנו מגלם את אביה של לונה.
באותה שנה שיחק טולדנו בסדרה "ילדחרא" מבית "Yes" בתור יקי, אב המשפחה.
בשנה זו שב גם לשחק בעונה השנייה של "בלאדי מורי".
טולדנו היה נשוי לשחקנית אנלי הרפז (בתו של השחקן שרגא הרפז) עד לפטירתה מסרטן השד ב-13 במאי 2011, ולהם שני ילדים.
כשהיה בן 16 אחותו הגדולה נהרגה בתאונה וילדיה גדלו עם משפחתו.
יורם אברהם טורבוביץ' (מכונה לעיתים "טורבו"; נולד ב-1 בנובמבר 1958) הוא ד"ר למשפטים ומנהל ישראלי, יו"ר אזורים ויו"ר דלק אנרגיה.
היה הממונה על ההגבלים העסקיים, ראש לשכתו של אהוד אולמרט בעת שכיהן כראש הממשלה, ומנכ"ל דיסקונט השקעות.
הוריו של טורבוביץ' עלו לארץ ישראל מגרמניה בטרם מלחמת העולם השנייה.
כאשר היה בן 11 נפטר אביו, שהיה שמאי רכב, ואמו פרנסה את המשפחה.
טורבוביץ' השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר עירוני א' והתגייס לצה"ל, שם שירת ביחידת המודיעין 8200. הוא השתחרר ב-1982 בדרגת סרן.
טורבוביץ' למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים בהצטיינות.
הוא שימש עורך ראשי של כתב העת המשפטי "משפטים".
את התמחותו עשה אצל המשנה לנשיא בית המשפט העליון, השופטת מרים בן-פורת.
התמחה גם אצל עורך הדין ד"ר אמנון גולדנברג, במשרד עורכי הדין ש.
שימש מרצה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
טורבוביץ' זכה למלגת לימודים מטעם תוכנית פולברייט באוניברסיטת הרווארד שבמסצ'וסטס, שם השלים דוקטורט במשפטים.
הוא עבד במשרד עורכי הדין הניו יורקי המוביל Sullivan & Cromwell, המתמחה במיזוגים ורכישות.
ב-1990 שב טורבוביץ' לישראל, ושימש יועץ המשפטי של משרד התעשייה והמסחר (1990–1993).
בשנים 1992–1996 היה הממונה על ההגבלים העסקיים, תפקיד שבו החל ב-1991 כמחליף זמני.
הוא הרחיב את סמכויותיה ומשאביה של היחידה להגבלים עסקיים, שהפכה לרשות עצמאית ב-1994. ב-1996, לאחר שסיים את תפקידו זה, היה מועמד לתפקיד מנכ"ל בזק, שעליה הכריז כמונופול, אך מינוי זה נפסל בשל דרישה לתקופת צינון וחשש לניגוד עניינים.
ב-1998 גייס אותו אודי רקנאטי לתפקיד המשנה למנכ"ל של חברת דיסקונט השקעות, וב-1999 מונה למנכ"ל החברה ונשיאהּ.
ב-2001 עזב טורבוביץ' את התפקיד.
לאחר עזיבתו את "דיסקונט השקעות", שימש חבר בכמה דירקטוריונים, יעץ לחברות ואנשי עסקים, שימש בורר וייצג לקוחות עסקיים מול הממונה על ההגבלים העסקיים כעורך דין פרטי.
ב-2003 ייצג את בעסקת מכירת גרעין השליטה של איי די בי חברה לאחזקות.
ב-2003 הציג שר המשפטים יוסף לפיד את טורבוביץ' כמועמד לתפקיד היועץ המשפטי לממשלה, אך מועמדותו נדחתה על ידי ועדת הבחירות בשל היעדר ניסיון מספק כעורך דין פעיל.
בתחילת 2006 מונה טורבוביץ' לראש לשכתו של אהוד אולמרט, שהיה ממלא מקום ראש הממשלה ונבחר לראשות הממשלה באפריל אותה שנה.
ב-2008 עזב את התפקיד, זמן קצר לאחר שאולמרט הודיע כי לא יתמודד על כהונה נוספת.
טורבוביץ' שב לעיסוקיו במגזר הפרטי, ובין היתר שימש כיועץ של לב לבייב שהתמודד מול נושיו.
ב-2009 מונה ליו"ר דירקטוריון חברת הבנייה אזורים, זאת בהמלצתו של אלי יונס, מנכ"ל בנק מזרחי טפחות, שהיה הנושה העיקרי של אזורים.
ב-2010 מינה אותו יצחק תשובה ליו"ר דירקטוריון דלק אנרגיה, תפקיד שאותו הוא ממלא במקביל.
כמו כן, שירת טורבוביץ' כבורר ב-2010 ב-ICSID, המרכז הבינלאומי ליישוב סכסוכי השקעות, שהוקם על ידי הבנק העולמי.