tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני הבחירות לכנסת ה-11 החליטה ועדת הבחירות המרכזית לכנסת לפסול את רשימת כך ולאסור עליה את ההתמודדות בבחירות.
המפלגה עתרה לבג"ץ, וזה קבע כי אין עילה חוקית לפסול את הרשימה ולפיכך "כך" רשאית להתמודד בבחירות.
בבחירות לכנסת האחת עשרה בשנת 1984 זכתה הרשימה במנדט אחד, וכהנא היה לחבר הכנסת.
בסקר שנעשה לאחר הבחירות לכנסת, התברר ש"כך" זוכה לפופולריות רבה בקרב בני נוער ובני עדות המזרח, ובסקרים בעיתונות היא קיבלה בין 3–11 מנדטים.
ובליכוד הובע חשש מבריחת קולות מהם אל כך.
בעקבות זכייתה במנדט בבחירות לכנסת ה-11, שונה חוק יסוד: הכנסת בשנת 1985, כך שמפלגות בעלות מצע גזעני לא יוכלו להתמודד בבחירות.
ב-5 באוקטובר 1988 נפסלה המפלגה על ידי ועדת הבחירות המרכזית לכנסת מלהתמודד בבחירות לכנסת השתים עשרה לאור העובדה שמצעה קרא להגביל נישואים בין ערבים ליהודים.
הפסילה שנעשתה בידי הוועדה (פרשת ניימן השנייה) אושרה על ידי בית המשפט העליון לאור השינוי בחוק הבחירות.
ב-5 בנובמבר 1990, ערב י"ח בחשוון ה'תשנ"א, נאם כהנא במלון מריוט בניו יורק בארצות הברית, ובסיום נאומו נרצח על ידי אל סייד נוסייר, טרוריסט מוסלמי יליד מצרים ופעיל ארגון אל-קאעדה.
לאחר הרצח של הרב מאיר כהנא התפלגה תנועת כך, עקב מחלוקת בהנהגה.
פעילי כך הבולטים מאז רצח כהנא היו נעם פדרמן, ברוך מרזל וטירן פולק.
אליהם הצטרף לאחר מכן איתמר בן-גביר.
הרב בנימין זאב כהנא, בנו של הרב מאיר כהנא, הקים את תנועת פורשי כך, שנקראה "כהנא חי" (נקראה גם בראשי תיבות כ"ח), שאליה הצטרפו יקותיאל בן יעקב (מייק גוזובסקי) ודוד אקסלרוד.
מרכז התנועה היה בהתנחלות כפר תפוח שם הוקמה ישיבה של "הרעיון היהודי".
פעילות מרכזית נוספת של תנועת "כהנא חי" הייתה הוצאת עלון שבת ברוח התנועה.
שתי התנועות, כך וכהנא חי, ניסו להתמודד בבחירות לכנסת שלוש עשרה אך ועדת הבחירות המרכזית פסלה אותן.
בשנת 1994 ביצע ברוך גולדשטיין את טבח מערת המכפלה.
ועדת שמגר שחקרה את האירוע קבעה כי לא הוכח שגולדשטיין פעל במסגרת התנועה, אך מכיוון שהוא נבחר מטעמה למועצת קריית ארבע, והופיע ברשימתה לבחירות לכנסת, בטרם נפסלה המפלגה מלהתמודד, הוכרזו תנועות כך וכהנא חי כארגוני טרור (על פי פקודת מניעת טרור), והוצאו אל מחוץ לחוק.
ראש הממשלה יצחק רבין אמר על האירוע:
פעילי כהנא חי וכך המשיכו לפעול במהלך שנות ה-90 תחת שמות אחרים (בהם "חזית הרעיון", שמשרדיה בירושלים נסגרו בשנת 1997).
בסוף שנת 2000 נרצחו הרב בנימין זאב כהנא ואשתו בפיגוע טרור ליד ההתנחלות עפרה ובעקבות זאת חדלה תנועת כהנא חי על גלגוליה השונים מלהתקיים.
בעקבות ההוצאה אל מחוץ לחוק של תנועת כך, בחרו חלק מפעילי התנועה לנטוש את המסרים הרדיקליים שהביאו לפסילת התנועה ולשוב אל המגרש הפוליטי הלגיטימי במדינת ישראל.
הבולט שבפעילים אלו היה ברוך מרזל אשר לקראת בחירות לכנסת ה-16 חבר למיכאל קליינר במפלגת חרות.
בקשות לפסול את מרזל מלרוץ לכנסת נדחו על ידי בג"ץ, אשר קיבל את טענתו של מרזל כי נטש את אותם חלקים במצע של כך האסורים על ידי החוק.
מרזל התמודד שוב בבחירות לכנסת השבע עשרה במסגרת מפלגת חזית יהודית לאומית (בהמשך עוצמה יהודית), ובבחירות לכנסת העשרים ברשימת יחד.
בשני המקרים לא עברה המפלגה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה נבחר מיכאל בן-ארי במסגרת רשימת האיחוד הלאומי.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע נבחר איתמר בן גביר כנציג עוצמה יהודית ברשימת הציונות הדתית.
פשע לאומני יהודי והכרזה כארגון טרור
תנועת כך תמכה במדיניות של פעולות נקם אלימות כנגד ערבים והעניקה סיוע לאנשים שהורשעו בפגיעה בערבים.
לדבריו של פולק, בשנים 1992–1993 היה הארגון מעורב ביותר מ-500 "תקריות אלימות" עם ערבים.
בנובמבר 1992, ביום השנה השני לרצח הרב מאיר כהנא, ארבעה קטינים מפעילי "כהנא חי" התארגנו במסגרת "סיירת נקמה", ובפיגוע בשוק הקצבים בעיר העתיקה בירושלים רצחו פלסטיני תושב מזרח העיר ופצעו שבעה באמצעות רימון יד.
מבצעי הפיגוע שנתפסו כעבור שמונה חודשים הורשעו ברצח.
ב-1994 נרצחו שלושה פלסטינים באזור תרקומיא, ו"הוועד לביטחון בכבישים" קיבל על עצמו את האחריות לרצח.
באותה השנה ביצע ברוך גולדשטיין את טבח מערת המכפלה, ומדינת ישראל הכריזה על תנועת כך כארגון טרור.
הם קבעו כי די בכך על מנת להכריז על כהנא חי כארגון טרור, ולמטרה זו אין צורך ברמת ודאות גבוהה.
בשנת 2001, "הוועד לביטחון בכבישים" קיבל אחריות לפיגוע ירי בו נרצחה תינוקת בת כחודשיים וחצי ושני קרובי משפחתה; באותה השנה הארגון קיבל אחריות גם על מספר פעולות טרור נוספות, כולל פיגוע ירי נוסף, הצתת 43 מכוניות, יידוי אבנים על עשרות כלי רכב, והכאת ארבעה ערבים שנזקקו לטיפול רפואי.
בשנת 2010 דחה בג"ץ עתירה שהגיש איתמר בן-גביר בדרישה לאפשר לפעילי ימין לצעוד בתהלוכה בירושלים עם דגלי הרב כהנא.
נפסק שהנפת דגלי כהנא במסגרת תהלוכה, המזוהים עם דגלי תנועת כך, שהוכרזה כארגון טרור על פי הפקודה, מהווה עבירה על סעיף 4(ז) לפקודת מניעת טרור, בהיותה מעשה של גילוי הזדהות בציבור עם ארגון טרוריסטי.
במאי 2022 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי היא הסירה מרשימת ארגוני הטרור הזרים שלה את ארגון כהנא חי, שתנועת כך מופיעה כשם נרדף לו, כחלק מעדכון שגרתי בו הוסרו מהרשימה מספר ארגונים שאינם פעילים עוד.
הארגונים עודם מוגדרים כ"ישות טרוריסטית עולמית", ולא הוסרו מרשימת הפעילים וארגוני הטרור המשותפת למחלקת המדינה ולמחלקת האוצר של ארצות הברית.
כיתת יורים היא שיטה לביצוע הוצאה להורג המקובלת בעיקר בזמן מלחמה.
כיתת יורים מורכבת מקבוצה של אנשים, בדרך כלל חיילים, להם ניתנת פקודה לירות בו-זמנית באדם שהורשע בדין.
אף אדם בודד מכיתת היורים לא יכול להציל את חיי הנידון למוות בכך שלא יירה ובכך קטן, לכאורה, התמריץ המוסרי להפרת הפקודה.
הוצאות להורג על ידי כיתת יורים מתבצעות בדרך כלל תוך שימוש בקליעים בעלי קוטר גבוה כדי לגרום למוות מהיר.
הנידון למוות יכול להיות ישוב או עומד, אך הוא בדרך כלל כפות.
נהוג לשים ברדס על ראשו של הנידון למוות, או לפחות לכסות את עיניו.
כיתת יורים משמשת לרוב להוצאה להורג של מרגלים.
שיטה זו נחשבת לשיטה מכובדת יחסית, ועל כן לא נוהגים להשתמש בה כנגד פושעי מלחמה, אותם נוהגים לתלות.
עם זאת, מדינות כמו פולין, רוסיה ונורווגיה השתמשו בכיתות יורים כדי להוציא להורג פושעי מלחמה לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיתת יורים נחשבת לעונש הכבד ביותר שיכול להטיל בית דין צבאי על עבירות כמו פחדנות, עריקה או מרד.
כדוגמה, טוראי אדי סלוביק שהוצא להורג על ידי כיתת יורים בשנת 1945 היה החייל הראשון שהוצא להורג בצבא ארצות הברית מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
בזמן מלחמת העצמאות הוצא להורג ב-30 ביוני 1948 סרן מאיר טוביאנסקי באשמת ריגול, שהתבררה אחר כך כמופרכת.
לעיתים משמשת כיתת יורים כדי לבצע גזרי דין מוות שהוטלו על חיילים עבור פשעים רגילים כמו רצח או אונס.
בצרפת הוצא להורג המהנדס הצבאי ז'אן-מארי באסטיאן-ת'ירי על ידי כיתת יורים באשמת מעורבות בניסיון להתנקש בחייו של נשיא צרפת שארל דה גול ב-11 במרץ 1963.
לעיתים כיתת יורים משמשת להוצאה להורג בשל פשעים פוליטיים.
מנהיג רומניה ניקולאה צ'אושסקו הוצא להורג על ידי כיתת יורים ב-25 בדצמבר 1989.
"כדור הסרק" (Blank cartridge), הוא נוהג מקובל בו אחד מחברי כיתת היורים, מבלי לדעת שזה הוא, מקבל רובה ובו כדור סרק במקום כדור חי.
תאוריה שמצדיקה נוהג זה גורסת שכל אחד מהחברים בכיתת היורים יכול לקוות כי הוא זה שלא יתרום להרג, מה שאמור להקטין את הרתיעה מפני הירי ובכך להפוך את ההוצאה להורג לאמינה יותר.
קלעים מנוסים אמנם אמורים להיות מסוגלים להבחין בין ירי כדור חי לכדור סרק לפי הרתע (כדור סרק גורם לרתע נמוך בהרבה), אך ישנו מניע פסיכולוגי משמעותי לא לשים לב לעוצמת הרתע.
השימוש ברובה אחד בו כדורי סרק משמש גם כהגנה משפטית על חברי כיתת היורים אם יועמדו לדין על כך בעתיד, שכן לא ניתן להוכיח מי תרם למות המוצא להורג ומי לא.
מאיר טוביאנסקי הורשע על לא עוול בכפו, בבגידה ובריגול, בזמן מלחמת העצמאות.
בעת שהדיון התנהל, הוכנה כיתת יורים בת 6 חיילים שנלקחו מחטיבת "הראל", שהתאמנה באזור.
אלו הובאו לבית הדו-קומתי שנותר על תילו עד היום בקיבוץ הראל — והנושא את השם "בית הקשתות" — בלי שידעו לשם מה הובאו לשם.
לאחר שעה קלה הגיעו החוקרים/השופטים לבית זה וכפתו את טוביאנסקי.
כיתת היורים הרגה את טוביאנסקי בו במקום.
ליד הקיר נחפר בור, לתוכו הושלכה גופתו של טוביאנסקי וכוסתה בעפר.
בהתאם לסעיף 493(א) לחוק השיפוט הצבאי, תשט"ו-1955 עונש מוות שהוטל לפי חוק השיפוט הצבאי יבוצע ביריה.
בפועל, מזה שנים ארוכות לא מבוצע בפועל עונש מוות בישראל, גם לא לפי חוק השיפוט הצבאי.
לפיכך, בפועל אין כיתת יורים בישראל, אף שהדבר אפשרי לפי הדין.
במספר קטן של מדינות בארצות הברית קיימת ענישת הוצאה להורג, אך גם באותן מדינות נחשבת שיטת ההוצאה להורג בפני כיתת יורים כארכאית ואכזרית, השייכת לתקופת המערב הפרוע.
השיטה יצאה מחוץ לחוק במדינות השונות, כאשר האחרונה שבהן הייתה יוטה, בה קבע הסנאט בסולט לייק סיטי בשנת 2004 כי הזריקה הקטלנית תהיה השיטה החוקית היחידה להוצאה להורג.
נכון לשנת 2025, איידהו, מיסיסיפי, אוקלהומה, דרום קרוליינה ויוטה הן המדינות היחידות המשתמשות בכיתת יורים לעונש מוות.
בבחריין, זוהי שיטת ההוצאה להורג היחידה.
שלושה אנשים הוצאו להורג בידי כיתת יורים במדינה מאז שנת 1996. שיטת ההוצאה מתבצעת כך שהנידון מושב על כיסא ומסביבו בדים על מנת לספוג את הדם.
אדם אחד מבצע את הירי, אך עדיין הוצאה זו נחשבת כהוצאה בידי כיתת יורים.
בנוסף, על גוף הנידון מסומנת מטרת ירי.
בנובמבר 2006, אישה בבחריין הוצאה להורג בשיטה זו, אך הכדור החטיא את המטרה ובמקום להרוג אותה מיידית - גרם לה לדמם למוות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, הוציאה קנדה 25 חיילים להורג בידי כיתת יורים.
רובם נורו בשל עבירות שירות כמו עריקות ופחדנות, אך שתי הוצאות להורג היו בגין רצח.
חייל אחד, הרולד פרינגל, הוצא להורג במהלך מלחמת העולם השנייה על רצח.
יתר על כן, חמישה שבויי מלחמה גרמנים שהורשעו ברציחות של שבויים אחרים היו בין ששת המוצא להורג בהוצאה להורג ההמונית האחרונה של קנדה ב-1946
כ-9,700 אזרחים פינים ומספר לא ידוע של מתנדבים רוסים בצד האדום הוצאו להורג בידי כיתות יורים בתקופת מלחמת האזרחים הפינית וגם בתקופה שלאחריה.
רוב ההוצאות בוצעו ללא אישורים וכנגד החוק.
למעשה, בוצעו רק כ-250 הוצאות חוקיות להורג בידי כיתות יורים.
בזמן מלחמת העולם השנייה, הוצאו להורג כ-500 אנשים, כמחציתם מרגלים.
הסיבות הרגילות לעונש מוות עבור אזרחים פינים היו בגידה ובגידה גבוהה (ובמידה פחותה פחדנות ואי ציות, החלים על אנשי צבא).
כמעט כל המקרים של עונש מוות נדונו בבית משפט צבאי.
בדרך כלל בוצעו ההוצאות להורג על ידי כיתת המשטרה הצבאית הגדודית, או על ידי המשטרה הצבאית המקומית במקרה של מרגלים.
פין אחד, טויבו קוליונן, הוצא להורג על פשע אזרחי (שישה רציחות).
רוב ההוצאות להורג התרחשו ב-1941 ובמהלך מתקפת הקיץ הסובייטית ב-1944. עונשי המוות האחרונים ניתנו ב-1945 בגין רצח, אך מאוחר יותר הומרו למאסר עולם.
ב-1949, הוצאה להורג הוצאה אל מחוץ לחוק בזמני שלום, ובשנת 1972 לכל הפשעים.
שיטת הוצאה להורג זו נפוצה מאוד באינדונזיה.
ביוני 2008, שני מבריחי סמים ניגרים הוצאו להורג על ידי הממשלה.
בזמן מלחמת העצמאות של מקסיקו, כמה גנרלים הוצאו להורג בידי כיתות יורים.
בנוסף, פרדיננד מקסימיליאן יוזף הראשון, קיסר מקסיקו, הוצא להורג בשיטה זו על ידי המורדים ב-15 במאי 1867.
שיטה זו של הוצאה להורג הייתה הנפוצה ביותר במקסיקו, בייחוד בזמן המהפכה המקסיקנית.
ב-18 ביוני 2008, הוצאות להורג הוצאו אל מחוץ לחוק לחלוטין.
אנטון אדריאן מוסרט, פוליטיקאי לאומני הולנדי ששיתף פעולה עם הכובשים הנאצים, הוצא להורג בידי כיתת יורים באזור דיונות ליד האג, ב-7 במאי 1946.
מלבד מוסרט, כ-40 אנשים הוצאו להורג בהולנד לאחר מלחמת העולם השנייה.
וידקון קוויזלינג, פוליטיקאי וקצין נורווגי, הוצא להורג בידי כיתת יורים יחד עם עוד כ-36 אנשים אשר הואשמו בבגידה ובשיתוף פעולה עם הנאצים.
קוויזלינג הוצא להורג ב-24 באוקטובר 1945.
כיתת יורים באיחוד האמירויות הערביות
שיטה זו היא שיטה מועדפת של הוצאה להורג באיחוד האמירויות הערביות.
שיטת ההוצאה להורג הסטנדרטית בממלכה המאוחדת הייתה תלייה .
הוצאה להורג על ידי כיתת יורים הוגבלה לזמני מלחמה, מרד מזוין ובצבא, אם כי כיום היא אסורה בכל הנסיבות, יחד עם כל צורות אחרות של עונש מוות .
מגדל לונדון שימש במהלך שתי מלחמות העולם להוצאות להורג.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אחד עשר מרגלים גרמנים שנלכדו נורו בין השנים 1914 ו-1916: תשעה במטווח הרובאים של המגדל ושניים בתעלת המגדל, כולם נקברו בבית הקברות של מזרח לונדון, בפליסטואו, לונדון.
ב-15 באוגוסט 1941, ההוצאה להורג האחרונה במגדל הייתה זו של רב"ט גרמני יוזף יאקובס, שנורה בגין ריגול במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרת הנאצים הייתה השמדתו של כל יהודי – גברים, נשים וטף – אף כאלו שבעורקיהם זרם דם יהודי למחצה ואף כאלו שהמירו דתם.
בתחילה בוצע הרצח על ידי ירי לבורות בידי כיתות יורים, אך מאוחר יותר הוקם מנגנון ניצול והמתה מורכב שכלל גטאות, מחנות עבודה ומחנות השמדה שבהם גם תאי גזים להשמדה המונית.
החיילת היהודיה-הונגרית חנה סנש הוצאה להורג אף היא באמצעות כיתת יורים.
מלבד חמש מדינות בארצות הברית, הוצאה להורג על ידי כיתת יורים עדיין מקובלת במדינות אחרות בהן קיים עונש מוות.
כישרון, במשחק התפקידים מבוכים ודרקונים, מעניק לדמות מסוימת יכולות מיוחדות חדשות, או לחלופין משפר את יכולותיה.
לדוגמה קיים כישרון אשר משפר את יוזמת הדמות, וכך מאפשר לה לפעול בקרבות בשלב מוקדם יותר ביחס לשאר משתתפי הקרב (יוזמה משופרת).
בניגוד למיומנויות, כישרונות לא ניתן לקנות בנקודות, אלא הדמות מקבלת כישרון מולד בעת יצירתה, וכן כישרון נוסף כל דרגה שלישית לאחר מכן.
לוחם ואשף מקבלים כישרונות נוספים.
בן-אדם מקבל כישרון נוסף עם היווצרו.
לכישרונות רבים ישנן דרישות מוקדמות, כגון רמת זריזות מסוימת או כישרון אחר.
יש כישרונות מסוימים כדוגמת הכישרון "בלשן", המאפשר לך לקרוא, לכתוב ולדבר בשלוש שפות לבחירתך.
כל פעם שבוחרים בכישרון הזה, לומדים שלוש שפות חדשות.
כיתת אמן (או "מאסטר קלאס") היא שיעור באמנות בפני קהל אותו מעביר אמן בעל-שם.
לרוב מדובר בתחום המוזיקה, אך סדנאות האומן נפוצות גם בתחום הציור, פיסול תיאטרון ועוד.
באירועים מסוג זה מקבל כל תלמיד פרק זמן מוגבל (קצר יותר משיעור רגיל) ובו האמן מנסה, תוך כדי שיח עם התלמיד ועם הקהל, להביא את התלמיד לשיפור ביצועיו, לרוב על ידי שינוי בתפיסה, סיפורים, אנקדוטות ושאר אמצעים בידוריים ופחות מנקודת המבט ה"דידקטית", המתייחסת לעבודה הטכנית והמאומצת, אליה רגיל התלמיד.
כיתות אמן הן אירועים נפוצים מאוד בעולם המוזיקה ומתקיימים דרך קבע ברחבי העולם.
בישראל מתקיימות כיתות אמן באקדמיות למוזיקה, במרכזי המוזיקה החשובים (בין היתר במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים) ובקונסרבטוריונים הגדולים (בעיקר בקונסרבטוריון העירוני בתל אביב ברחוב שטריקר).
בסדנת האופרה הבינלאומית בניהולה של הגב' ג'ואן דורנמן המתקיימת מדי שנה בתל אביב-יפו מועברות כיתות אמן רבות, אשר ברבות השנים הפכו לשם דבר בשל ערכן האמנותי והבידורי כאחד.
כיתה היא יחידה צבאית שכפופה למחלקה, מורכבת משתיים עד ארבע חוליות וכוללת בין 6 ל-21 חיילים.
רוחב חזית התקיפה המקובל של כיתת חיל רגלים, בשטח פתוח הוא כמאה מטרים.
מפקד כיתה (מ"כ) הוא מפקד שאינו קצין (מש"ק), לרוב בדרגת סמל או סמל ראשון.
מפקד הכיתה הוא תחת פיקודם הישיר של הסמל המחלקתי ושל מפקד המחלקה.
בחיל הרגלים, חלוקתה של כיתה לחוליות אינה חלוקה קבועה, אולם מפקדי החוליות קבועים.
סגנו של מפקד הכיתה הוא אחד ממפקדי החוליות שבה.
מפקד כיתה או בקיצור מ"כ, הוא תפקיד של מש"ק בצה"ל, העומד בראש כיתת לוחמים בחי"ר, הנדסה, איסוף קרבי, מערך ההגנה האווירית, חטיבת החילוץ הקרבית או יחידה מובחרת.
בצה"ל מתייחס מונח זה למפקד יחידה הכפופה למחלקה.
מפקד הכיתה עבר קורס מ"כים חי"ר ודרגתו היא בדרך כלל דרגת סמל או סמ"ר.
בעבר היה רב"ט נושא בתפקיד זה.
בחיל הנחתים של ארצות הברית, לאחר תהליך תכנון ובחינה שנמשך כשבע שנים והובל על ידי מפקד חיל הנחתים, הוחלט בשנת 2025 לשנות את מבנה כיתת החי"ר הסטנדרטית ולהגדיר את גודלה ל-13 לוחמים.
הרכב הכיתה כולל סמל המשמש כמפקד הכיתה ושלושה צוותי קרב, שכל אחד מהם מונה ארבעה לוחמים ומובל על ידי מפקד צוות בדרגת רב-טוראי.
שינוי זה נועד לשפר את הגמישות הטקטית ואת יכולת הפיקוד והשליטה ברמת הצוות, תוך התאמה לאתגרי הלחימה העכשוויים.
בנוסף, כחלק מהרפורמה, הוחלט כי בכל כיתה יהיה לפחות לוחם אחד המיומן בהפעלת נשק ברוק"ק (בקרת רחפנים, כלי טיס משוטטים ודומיהם).
שילוב זה של טכנולוגיה מתקדמת נועד להגביר את יכולות הסיור, האיסוף המודיעיני והתקיפה של הכיתה, בהתאם לחזונו של מפקד החיל להפוך את הכוחות לקטלניים וניידים יותר.
ההחלטה התקבלה לאחר ניסויים מקיפים שבחנו מבנים שונים של הכיתה, והיא משקפת את המעבר של חיל הנחתים לשימוש מוגבר בטכנולוגיות חדשניות, כגון רחפנים, לצד שמירה על יכולות הלחימה המסורתיות.
כיתה היא מונח מתחום החינוך המתייחס למסגרת או למבנה שבו לומדים תלמידים.
על פי רוב הלמידה בכיתה נערכת במסגרת השיעורים, שביניהם יש הפסקות קבועות מראש.
הקשר זה מתייחס למקום בו מתבצע לימוד של קבוצת התלמידים.
זאת להבדיל מחדרים אחרים במוסד החינוכי, אשר אינם משמשים להתכנסות תלמידים בהם לצורכי לימוד.
חדר הכיתה לרוב מצויד בשולחנות וכיסאות עבור התלמידים.
בכיתה יהיה גם ציוד כתיבה והצגה עבור המורה כמו לוח וגיר.
הקשר זה מתייחס למסגרת חינוכית שבה לומדים תלמידים.
הלמידה בכיתה נעשית בקבוצה ומנוהלת על ידי מורה או מדריך שהוכשר לעסוק בתחום.
ניתן לנהל את המסגרת הכיתתית לצורך יצירה של למידה שיתופית..
הכיתה בדרך כלל מהווה חלק ממסגרת גדולה יותר ויכולה להופיע במספר מוסדות לימודיים כגון גן ילדים, בית ספר, מכללה ואוניברסיטה.
בישראל, הכיתה הצעירה ביותר נקראת כיתה א'.
כיתות בוגרות יותר נקראות על שם שאר האותיות בסדר עולה, עד כיתה י"ב, ולעיתים עד כיתה י"ד.
מספר התלמידים בכיתת בית ספר אינו קבוע ובדרך כלל נע בין 15 ל-50 תלמידים.
תוכנית הלימודים של התלמידים בכיתה מורכבת מנושאים מגוונים ושונים - מכישורים שיעזרו לתלמידים בחייהם הפרטיים (בדרך כלל בבית ספר יסודי ובחטיבת הביניים) ועד לתחומים מדעיים כגון מתמטיקה, כימיה וביולוגיה או שפות.
האווירה הכיתתית מושפעת מהאקלים החינוכי השורר בה.
חקר המוח ואקלים כיתה בודק את השפעת אקלים הכיתה על מיומנויות למידה קוגניטיביות של התלמידים, באמצעות חקר המוח.
המשמעת במסגרת החינוכית נועדה למנוע מבעיות התנהגות שונות להפריע למהלך השיעור ולפגוע באיכות ההוראה.
לצורך כך על המורה להקפיד על הצבת גבולות ברורים בפני תלמידיו.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בענישה ככלי לשמירה על המשמעת בכיתה.
כיתור הוא תמרון שבו כוח אחד מקיף את הכוח השני מכל עבריו.
לעיתים הכיתור לא נעשה על ידי חסימת הכוח המכותר, אלא רק על ידי שליטה באש על דרכי הגישה של הכוח המכותר.
כיתור מתקיים בעיקר בפעילות צבאית, אך גם בפעילות משטרתית ולעיתים גם בפעילות של כוחות שאינם סדירים.
הכוח המכותר נמצא בעמדת נחיתות משום שיכולת התמרון שלו מוגבלת, כל אגפיו חשופים לאויב, ולרוב דרכי האספקה שלו מנותקות, לפחות במידת מה.
מאידך, לכוח המכותר קווי אספקה קצרים המקלים עליו לנייד את יחידותיו בתוך השטח המכותר בעוד שקווי האספקה של הכוח המכתר נמתחים ויעילותם נפגמת.
נוסף על כך, על הכוח המכתר לפזר את כוחותיו סביב אזור הכיתור כולו, ולשם כך עליו לדלל את כוחותיו לאורך החזית המתארכת, אילוץ החושף נקודות תורפה בטבעת הכיתור.
כוח מכותר עשוי לנסות ולפרוץ את דרכו אל מחוץ לטבעת הכיתור, יכול לדבוק בעמדותיו על מנת להתיש את הכוח המכתר, יכול להילחם עד מוות או להיכנע.
כיתור שימש טקטיקה צבאית על ידי מצביאים רבים במהלך ההיסטוריה, בהם אלכסנדר הגדול, חניבעל, סון דזה, אלברכט פון ולנשטיין, היינץ גודריאן, גרד פון רונדשטט, גאורגי ז'וקוב וג'ורג' פטון.
סון דזה סבר כי עדיף שלא לבצע כיתור הדוק אלא לתת לכוח המכותר אפשרות להימלט על מנת למנוע את העלאת המורל בקרבו, דבר שיכול להביא למלחמתם למוות במקום האפשרות העדיפה שייכנעו.
הטקטיקה הבסיסית של כיתור, תנועת מלקחיים, מתבצעת כך שלאחר שהאויב התקדם במרכז החזית, מותקפים בו זמנית אגפי האויב משני צדדיו כדי לכתרו.
בו בזמן תנועת מלקחיים נוספת סוגרת את האגף המרוחק של האויב כדי למנוע תגבור הכוחות במרכז.
הטקטיקה מסוכנת ליישום, היות שהתוקף חייב להפריש חלק ניכר מצבאו לאגפיו החזקים וכך המרכז נותר חלש וקל יותר להבקיע אותו.
הכיתור של הארמייה השישית במהלך קרב סטלינגרד הוא דוגמה אופיינית לשימוש בטקטיקה זו.
במידה וקיים בשדה הקרב מכשול טבעי כגון הרים או אוקיינוס דרושה רק מחצית מ"תנועת המלקחיים" ("צבת יחידה") מכיוון שהתפקיד נעשה על ידי אותו המכשול.
המתקפה הגרמנית על שפלת צרפת בשנת 1940 היא דוגמה אופיינית למצב זה.
דוגמה שלישית ונפוצה יותר של כיתור היא מצור.
במקרה זה הכוח המכותר הוא זה שיוצר את המצב מיוזמתו והוא נעשה במבצר שבו קיימת אספקה לזמן ארוך וביצורים מגננתיים אשר מונעים אפשרות של מתקפה.
מצורים התרחשו כמעט לאורך כל היסטוריית הלחימה.
כיבוש העי (ארץ כנען, 1272 לפנה"ס)
קרב קאנאי (פוליה, 216 לפנה"ס)
קרב קייב (ברית המועצות, 1941)
קרב סמולנסק (ברית המועצות, 1941)
קרב סטלינגרד (ברית המועצות, 1942)
כיתור הארמייה השלישית של מצרים (סיני, 1973)
כך היה הייתה תוכנית נוסטלגיה שבועית ששודרה בערוץ הראשון תחילה בין השנים 2006–2012 ובין 2014–2017.
מגיש התוכנית הוא העיתונאי יגאל רביד.
מדי שבוע מתמקדת התוכנית בנושא אחד ומוצגים בה קטעים מארכיון הטלוויזיה הישראלית העוסקים בנושא זה.
לעיתים מתארחת בתוכנית אישיות חשובה, כאשר הקטעים המוצגים בתוכנית עוסקים בה.
התוכנית שודרה לראשונה ב-26 בנובמבר 2006, והעורכים והמפיקים הם: בני עורי ונאווה אחירון.
בתחילה שודרה התוכנית ארבעה ימים בשבוע, הציגה קטעי ארכיון מתאריך יום השידור בשנים קודמות וכן כללה פינה קבועה בהגשת דניאל פאר אשר הציג גם הוא מספר קטעים בהתאם לתאריך.
כמו כן התוכנית כללה פינה בה אותרו קטעי ארכיון לבקשת הצופים.
כעבור כשנה עברה התוכנית למתכונת שבועית המשודרת בימי שישי בשש בערב.
התקיימו גם מספר משדרים מיוחדים של התוכנית במועדים אחרים, בין היתר ב-9 בפברואר 2008 מיד לאחר שסיים חיים יבין להגיש בפעם האחרונה את מהדורת "מבט", הפתיע אותו יגאל רביד בשידור חי בו נכחו מספר אנשי טלוויזיה מתחום החדשות והאקטואליה.
התוכנית הוקדשה ליבין ולסיכום תקופתו ב"מבט".
לאחר שהודיע על כך רביד בדצמבר 2013, התוכנית שבה לעונה נוספת בינואר 2014. הפעם התוכנית שודרה בימי שישי בשעה 18:00 במשך 30 דקות, עד סגירת רשות השידור בשנת 2017. בדצמבר 2017 עלתה התוכנית "מבט לאחור", בעלת מתכונת דומה, בערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי.
כיתור הארמייה השלישית של מצרים הייתה פעולה התקפית של צה"ל בחזית מצרים בשלהי מלחמת יום הכיפורים, לאחר חציית כוחות צה"ל לגדה המערבית של תעלת סואץ.
במהלך הלחימה כיתרה אוגדה 162 של צה"ל את הארמייה השלישית המצרית, כ-30,000 חיילים וכ-300 טנקים שהשתייכו לדיוויזיות החי"ר השביעית ו-התשיעית של הצבא המצרי ולחטיבה משוריינת מצרית, ששהו בצד המזרחי של התעלה.
כיתור הארמייה השלישית יצר תפנית במלחמה אשר דחפה את מצרים להידברות ולהפסקת אש עם ישראל במטרה למנוע את המפלה הגדולה שבהשמדה או נפילה בשבי של ארמייה שלמה.
בעוד הזמן פעל לרעת מצרים, ישראל ניהלה משא ומתן קשיח מעמדת יתרון לנוכח שליטתה בגורל הארמייה המכותרת.
ואכן דרישותיה של ישראל לחילופי שבויים נענו במהירות.
הפעולה והמשא ומתן בעקבותיה, הביאה למתיחות גבוהה בין ארצות הברית וברית המועצות, והיוו צעד מרכזי לסיום מלחמת יום הכיפורים ולהסכם 6 הנקודות בהסכם הפרדת הכוחות בין המדינות, שבו הוסר המצור בהדרגה עד לנסיגה מלאה של כוחות ישראליים ומצריים משני עברי התעלה.
היא גם סימנה התקרבות בין מצרים לבין ארצות הברית, על חשבונה של ברית המועצות.
לאחר קרב החווה הסינית התאפשרה חציית כוחות של צה"ל לגדה המערבית של תעלת סואץ, כחלק ממבצע אבירי לב.
ב-19 באוקטובר הוקם גשר הגלילים מעל התעלה.
למחרת החל חיל השריון הישראלי בהרחבת ראש הגשר הישראלי בגדה המערבית של התעלה ובהשתלטות על צירים עיקריים בין סואץ ואסמאעיליה ובין קהיר וערי התעלה.
מול הכוחות הישראלים בחלק הדרומי של החזית נערך גם כוח של דיוויזיה 4 המשוריינת המצרית שהיה בעתודה במערב.
בשלב מאוחר יותר, גרסה התוכנית הישראלית, עם הצלחת הכוח הישראלי בהרחבת ראש הגשר, השתלטות על חלק מהצירים העיקריים וניטרול חלק גדול מסוללות הטילים, המטרה הייתה תנועה דרומה לכיבוש נמל אל-אדביה הנמצא מדרום מערב לעיר סואץ, ויצירת כיתור סביב הארמייה השלישית.
במקביל, בזירה המדינית, ב-19 באוקטובר הסכים נשיא מצרים, אנואר סאדאת, להצעת ראש ממשלת ברית המועצות, אלכסיי קוסיגין, כי ברית המועצות תתבע הפסקת אש מיידית.
משעה שמזכיר המדינה של ארצות הברית, הנרי קיסינג'ר טס למוסקבה ב-20 באוקטובר היה ברור לצדדים הלוחמים כי הפסקת האש היא עובדה מוגמרת וכי השאלה היא רק מתי תיכנס לתוקפה.
ב-21 באוקטובר עמדו אוגדות 252 ו-162 בפני התקפות נגד מצריות ובלמו אותן תוך אבדות לכוחות הישראלים וכך, התקדמות הכוח הישראלי הייתה מזערית.
מפקדי צה"ל שקיוו להתמוטטות הצבא המצרי מצאו שהמצרים אוחזים בעמדותיהם בשתי גדות התעלה ואינם נסוגים.
נקבע כי אוגדה 162 תתקדם דרומה בסמוך יותר לתעלת סואץ תוך קבלת חיפוי אווירי מחיל האוויר הישראלי במטרה להשתלט על מתחם השולט על הכביש לקהיר.
לאחר שהתבררו ממדי הכוחות שצה"ל הצליח להעביר לגדה המערבית של תעלת סואץ, המליץ הרמטכ"ל המצרי, סעד א-שאזלי, להסיג ארבע חטיבות שריון מצריות מהגדה המזרחית לגדה המערבית, כדי לעבות את קו ההגנה המצרי במערב התעלה.
הצעתו נדחתה על ידי שר המלחמה, אחמד איסמעיל עלי, שחשש מהתפתחות מנוסה דוגמת מלחמת ששת הימים.
הנשיא, אנואר סאדאת, נדרש להכריע בין שתי העמדות ופסק בלילה שבין 20 ו-21 באוקטובר לטובת אחמד איסמעיל עלי, וקבע כי "לא נסיג אף לא חייל אחד מהמזרח למערב".
במקביל, בהבנתו כי צבאו נמצא במצוקה קשה, פנה סאדאת לערוץ המדיני בתקווה שהסכם הפסקת האש, עליו הסכימו הנרי קיסינג'ר ואלכסיי קוסיגין בפגישתם במוסקבה ב-21 באוקטובר, יציל את צבאו וישמר את הישגיו הקרקעיים בכיבוש חלקים מסיני.
בבוקר 22 באוקטובר עדיין לא השלימו כוחות צה"ל את משימתם.
הם אף לא הגיעו לשליטה קרקעית בקטע כלשהו של כביש סואץ-קהיר, שהיה עורק האספקה העיקרי לארמייה השלישית, אם כי הכביש היה בטווח הארטילריה הישראלית.
כן ניתק צה"ל את הקשר היבשתי בין אסמאעיליה וסואץ.
באותו בוקר, בשעה 6:20 (שעון ישראל) התקבלה החלטה 338 שקבעה כי הפסקת האש תיכנס לתוקפה בשעה 18:52 באותו יום.
ישראל הודיעה באופן מיידי כי היא מקבלת את החלטת מועצת הביטחון.
לקראת הפסקת האש נעשה מאמץ להשתלט על שטחים נוספים ועל קטעים מכביש סואץ-קהיר.
מהשעה 14:20 ועד 15:20 הפציץ צה"ל ברציפות את מפקדת הארמייה השלישית שהייתה ממוקמת מצפון מערב לעיר סואץ.
בעקבות ההפצצה החליט מפקד הארמייה לווא (אלוף) עאבד אל מנאעם ואצל לפנות את המפקדה לאחור לאזור ג'בל עובייד.
לקראת השעה 5 אחר הצהריים ניתק כוח שריון את הציר בסביבת הקילומטר ה-101. בשעה 19:15 זמן קצר לאחר הפסקת האש נצפו שני טורי שריון ישראליים מתקרבים למפקדת הארמייה שטרם הספיקה להתפנות.
מחשש לנפילה בשבי מיהר מפקד הארמייה להימלט מערבה במשאית שלא נפגעה מהפצצת צה"ל, עם קציני מטה מצריים נוספים, בחסות החשיכה ומבלי שכוחות צה"ל הבחינו בהם.
הפסקת האש של 22 באוקטובר והשלמת הכיתור
הפסקת האש לא נשמרה על ידי הצדדים.
כשהואשמה ישראל בכך שהפרה את הפסקת האש, טענה כי המצרים היו אלו שפתחו ראשונים באש.
נראה כי מפקד הארמייה השלישית, עאבד אל מנאעם ואצל, לא נשמע להוראות מקהיר ופעל אחרי 22 באוקטובר בניסיון לחלץ חלק מכוחותיו מהמצור.
בישיבת ממשלת ישראל שנערכה ב-22:40 מסר הרמטכ"ל, דוד אלעזר, כי כל הזמן הוא מקבל ידיעות אודות ירי של המצרים על כוחות צה"ל, לרבות לחץ כבד על יחידת צה"ל הממוקמת בקצה הדרומי של האגם המר הקטן.
באותה ישיבה אמר דיין כי אם תמשכנה הפרות המצרים, ימשיך צה"ל בפעולותיו, אולם רק בגזרה הדרומית.
בבוקר 23 באוקטובר, לאחר שאלעזר קיבל את אישור דיין, הורה: "בגזרת ארמייה 3 - חופש-פעולה!".
חיל השריון הישראלי פתח בתנועה של כוחות גדולים דרומה ובהשתלטות על כל המרחב שממערב לאגמים המרים.
תנועת הכוחות הישראלים הייתה מהירה בעקבות סיוע שקיבלו מחיל האוויר ומיחידות חי"ר שהצטרפו ללחימת השריון.
בשעה 23:00 הגיע כוח מאוגדה 252 לראס אדביה (לשון היבשה התוחמת מדרום את נמל אל-אדביה) שלחוף מפרץ סואץ, לאחר שנע על ציר עורפי למרגלות ג'בל עתקה.
בכך הושלם כיתור הארמייה השלישית.
הכוחות המכותרים כללו כ-30,000 חיילים וכ-300 טנקים שהשתייכו לדיוויזיות החי"ר ה-7 ו-ה-9 של הצבא המצרי ולחטיבה משוריינת מצרית.
ב-24 באוקטובר, כשהחלטה 339 נכנסה לתוקף, עמדו הכוחות המצריים המכותרים תחת האיום של מחסור במזון, מים, דלק ואמצעי לחימה.
להערכת הרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי, מלאי המזון של הארמייה הספיק לארבעה ימים בלבד.
לטענתו, מבחינת כוחות שריון כלל הכוח המצרי במערב התעלה רק שתי חטיבות טנקים שנערכו לבלימה ממערב לכוחות הישראלים.
הכוח הישראלי, שמנה לטענתו ארבע חטיבות שריון, הקצה חטיבה אחת להעסקת שתי החטיבות המצריות בעוד ששלוש חטיבות השריון האחרות נעו דרומה ללא התנגדות משמעותית.
במקביל, מתארת ספרות המלחמה המצרית את ימי הלחימה מ-22 באוקטובר ועד סיום המלחמה (על פי מקורות מצריים הסתיימו הקרבות ב-28 באוקטובר עם כניסת משקיפי האו"ם לעמדותיהם) כמופת ל"לחימה עממית" של תושבי האזור.
קיימת טענה כי קיסינג'ר עודד את ישראל להפר את הפסקת האש.
טענה זו נסמכת על תרשומת שנערכה בשיחה בין קיסינג'ר וראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, בפגישתם ב-22 באוקטובר בתל אביב, עם שובו של קיסינג'ר ממוסקבה.
קיסינג'ר אמר: "לא תתקלו במחאות זועמות מוושינגטון אם משהו יקרה במשך הלילה, בזמן טיסתי.
מאומה לא יכול להתרחש בוושינגטון עד מחר בצהריים".
לעומת זאת, טוענים האחים מרווין וברנרד קאלב כי קיסינג'ר ניסה בכל דרך אפשרית לכפות על ישראל לשמור על הפסקת האש המתוכננת.
זוהי גם טענתו של ויליאם קוואנדט .
בשעה 7:00 בבוקר 24 באוקטובר החלה הפסקת האש לאחר ששני הצבאות קיבלו אותה והורו לכוחותיהם על נצירת אש.
עם זאת, ישראל לא קיבלה את חלק ההחלטה שאמר כי עליה לשוב לקווי הפסקת האש של 22 באוקטובר.
כמו כן, ישראל החלה באותו בוקר בהתקפה על העיר סואץ בה נכשלה וספגה אבדות כבדות.
גם בגזרות לחימה אחרות של הארמייה השלישית נמשכו חילופי אש בין הכוחות הלוחמים, ולקראת צהרי היום הפעילו הצבאות את חילות האוויר שלהם שקיימו עד אותה שעה את הפסקת האש.
במשך כל היום תבע הממשל האמריקאי מישראל לחדול מפעולות התקפיות ולכבד את הפסקת האש.
למרות טענת אלעזר כי הארמייה השלישית ממזרח, ודיוויזיה 4 המצרית ממערב, מנסות להבקיע את הכיתור ממערב, ניתנה אחרי הצהריים הוראה להפסיק את פעולת חיל האוויר ולצמצם את הפעילות היבשתית, וזאת לאחר איום בשמו של ניקסון על כך ש"ינתק עצמו מישראל".
רק ב-25 באוקטובר פסקה הלחימה, לאחר שחולץ כוח הצנחנים הישראלי שהיה נצור בעיר סואץ.
באותו יום קיבלה מועצת הביטחון את החלטה 340 שקראה להפסקת אש מיידית, לשיבה לקווי 22 באוקטובר ולהצבת כוח משקיפי או"ם בין הצבאות.
כיתורה של הארמייה השלישית יצר מצב חדש שבו למצרים אינטרס דחוף להידבר ולהגיע להסדרים עם ישראל כאשר הזמן פועל לרעתה, וכל הישגיה בצליחת התעלה וכיבוש ראשי גשר ממזרח לה עלולים להתגמד אל מול המפלה הגדולה שבהשמדה או נפילה בשבי של ארמייה שלמה.
הצנזורה המצרית בתקופה זו אסרה על פרסום כל מידע הקשור לכיתור הארמייה ולמצבה העגום אך העיתונות החופשית במערב סקרה את מצב הצבא המצרי כהוויתו.
ישראל לעומת זאת יכלה להרשות לעצמה לנהל משא ומתן קשיח ולהעלות דרישות מפליגות מתוך ידיעה שבמוקדם או במאוחר דרישותיה יתמלאו לנוכח שליטתה בגורל הארמייה הלכודה.
ואכן דרישותיה של ישראל לחילופי שבויים, כולל טייסים שבויים ממלחמת ההתשה שלגביהם הצהיר סאדאת שיישארו בשבי עד מותם, נענו במהירות וכן שוחררו מרגלים ישראלים ממאסר מצרי.
ב-25 באוקטובר בשעה 11:00 התקיים דיון בראשות שר המלחמה המצרי ובהשתתפות ואצל שבו ניסו המצרים לגבש תוכנית שתמנע הרעבת הארמייה או את נפילתה בשבי ישראל.
בישיבה הועלה רעיון לפרוץ את הכיתור בכח באמצעות דיוויזיית השריון ה-4 שהייתה ממוקמת ממערב לתעלה והייתה למעשה עתודת השריון האחרונה עד קהיר.
כן נבחנה האפשרות להעביר לארמייה אספקה מינימלית הכרחית לקיום בהיקף של 150 טון ביום.
אולם הצעות אלה היו בלתי מעשיות ולבסוף הוטל על מוחמד עבד אל-עזיז קביל, מפקד דיוויזיה 4, להציע תוכנית לחילוץ הארמייה הלכודה מהמצור.
ביום זה דרשה ארצות הברית מישראל לאפשר משלוחים הומניטריים לארמייה השלישית המכותרת.
ב-26 באוקטובר התקיים דיון נוסף שבו הודיע קביל כי אין ברשותו תוכנית מעשית לחילוץ הארמייה ותקיפת כוחות צה"ל עלולה להביא להשמדת דיוויזיה 4 המצרית.
בשעה 23:00 הגיעה משלחת האו"ם לקהיר.
בדיון אצל ראש הממשלה גולדה מאיר עם שר הביטחון והרמטכ"ל באותו יום (26.10.73), אמר שר הביטחון כי צריך לשקול לאפשר לארמייה השלישית לצאת מהכיתור, גם עם הנשק שלה, בהתאם לקונספציה של קיסינג'ר "בלי שנבייש אותם ובלי שנפגע בכבודו של סאדאת".
ב-27 באוקטובר בשעה 06:00 עשתה את דרכה משלחת האו"ם מקהיר לסואץ.
פניות נואשות של נשיא מצרים אנואר סאדאת הניבו הבטחה של נשיא ארצות הברית, ניקסון כי הוא יפעל להשגת "מוצא של כבוד" מבחינתה של מצרים שהתקבלה לפנות בוקר.
בשעה 15:00 היו אמורות להתחיל שיחות בין משלחות ישראל ומצרים בקילומטר ה-101 מקהיר.
ישראל סרבה לכניסת טור של 109 משאיות אספקה ו-20 אמבולנסים לעיר סואץ.
בעקבות לחץ אמריקאי, הסכימה ישראל למעבר אספקה לארמייה בשיירות או"ם.
כשלושה שבועות לאחר מכן, כאשר נחתם הסכם 6 הנקודות הוחלט על המשך האספקה.
מאוחר יותר, הוסר המצור בהדרגה עד לנסיגה מלאה של כוחות ישראליים ומצריים משני עברי התעלה.
גם בפרק הזמן שקדם להסכם 6 הנקודות לא נשמרה הפסקת האש במלואה.
הפרו אותה בעיקר המצרים שעשו זאת יום-יום ובאופן שיטתי בבחינת אי הסכמתם לקבע הפסקת אש שתשאיר מצב בו הארמייה השלישית מכותרת.
ב-14 בנובמבר הכריזה גולדה מאיר בכנסת: "קילוגרם אחד של אספקה לא יעבור לארמייה השלישית עד אשר ישוחררו חיילינו שנפלו בשבי מצרים".
בתגובה לאיום זה החלו המצרים לבצע את החלפת השבויים למחרת היום.
רוב המומחים מעריכים כי ההתקרבות המהירה בין ארצות הברית ומצרים, ובמיוחד בין קיסינג'ר לסאדאת, קיבלה סיוע משמעותי ממאמציו של קיסינג'ר בהצלת הארמייה השלישית שהודות להם נמנעה תבוסה מצרית ומהתחייבותו לפעול למען הסדר המבוסס על נסיגה ישראלית משטחים בסיני.
צעדים אלו נעשו על ידי קיסינג'ר והממשל האמריקאי במטרה לחזק את מעמד ארצות הברית במזרח התיכון, על חשבונה של ברית המועצות.
ב-19 באפריל 1974 נערכה באלכסנדריה קבלת פנים ללוחמי הארמייה השלישית החוזרים לארצם כגיבורים.
כיתת כוננות היא כוח אבטחה מצומצם המיועד לפעול במהירות תוך מענה ראשוני לאירוע ביטחוני עד להגעת כוחות נוספים.
בצה"ל, מתבססת כיתת כוננות על כוח צבאי קטן (כיתה), כיתת הכוננות מנוהלת לרוב בידי רבש"ץ היישוב, או מערך היישובים שהוא ממונה עליהם.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הוקמו כיתות כוננות בפיקוד משטרת ישראל בערים ומועצות מקומיות.
ביישובים רבים בישראל, ובפרט ביהודה ושומרון, ברמת הגולן ובעוטף עזה, קיימת כיתת כוננות.
חברים בה מתושבי היישוב, שעברו הכשרה מיוחדת, ותפקידה לגשר על פער הזמן שנוצר מרגע של הכרזה על אירוע ביטחון או חירום ביישוב, ועד הגעת כוחות הביטחון, וסייע לכוחות הביטחון לאחר הגעתם.
כיתת הכוננות בצה"ל (מכונה גם בראשי תיבות: כ"כ) מורכבת ממספר חיילים, הנבחרים לרוב באמצעות תורנות, ונושאים כלי נשק.
לעיתים מצטרפים אליהם גם חובשים.
כיתת הכוננות נדרשת למענה בתוך זמן קצר מאוד (עד מספר דקות בודדות) ולכן חבריה נשארים במדים במשך כל תורנות המשימה.
מרבית הציוד בה מוכן לפעולה והעמסה מיידית לצמצום זמן התגובה.
בבסיסים עורפיים, לא מורכבת הכיתה מלוחמים, אלא מחיילי הבסיס שלעיתים אינם מאומנים דים בשימוש בנשק.
במספר מקרים של אסונות, דוגמת ליל הגלשונים, התברר שלא הייתה כיתת כוננות.
בהשאלה משמש המושג לכל כוח המשמש כתורן, גם אם אינו נושא נשק ועוסק בפעולות אחרות, למשל טכנאים המשמשים ככוננים למערכת חירום.
צוות כוננות יישובי מורכב מ-15 לוחמים בממוצע, כאשר הלוחמים הם מתנדבים מאומנים היטב שתפקידם לתת מענה בזמן אמת בכל אירוע חירום בתחומי היישוב על פי תוכנית פעולה ותרגולות סדורות מראש.
כיתת הכוננות הם כח התנדבותי, שבהכרזת מצב מבצעי מסוים מגויס רטרואקטיבית כחיילי מילואים.
חברי כיתת הכוננות נמנים עם כוחות המילואים באכ"א, מצוידים בנשק צבאי (לרוב רובה אך גם באקדח), אפודים קרמיים ומאומנים על ידי החטיבה המרחבית.
מלבד המילואים שהם עושים ביחידותיהם, מגויסים חברי כיתות הכוננות לשני ימי מילואים נוספים מדי שנה, בהם מאומנים להתמודד עם מגוון רחב של תרחישים, כמו חדירת מחבלים ליישוב, התמודדות עם חוטפים המחזיקים בני ערובה והשתלטות על מבנה שבו שוהים מחבלים.
כיתות כוננות הוקמו ביישובי הספר לאחר מבצע סיני בסוף שנות ה-50, כדרך להתמודד עם המסתננים.
בשנות ה-70, במסגרת הקמת המשמר האזרחי הוקמו גם כיתות כוננות, בין השאר במבשרת ציון, בקריית אונו ובחיפה, בה לצד כל בסיס הפעלה של המשמר האזרחי הייתה כיתת כוננות.
עם הקמת יישובים ברחבי יהודה ושומרון ובקעת הירדן הוקמו גם בהם כיתות כוננות.
עם השנים, חלה התמקצעות ובניית מערך אימונים מסודר, ופיתוח תורת לחימה ייחודית לאנשי צוות הכוננות.
בישיבת ועדת החוץ והביטחון של הכנסת ב-23 באוקטובר 2017 נידון והוסדר משפטית כל נושא הפעלת צוותי הכוננות לאור איומי הביטחון בהווה.
כאשר בוועדה הביע נציג צה"ל בפני יו"ר ועדת חוץ וביטחון (ח"כ אבי דיכטר) את חיוניותם של צוותי כיתות הכוננות לאור איומי ההווה ואף העתיד הקרוב.
כאשר האויב וארגוני הטרור רואים בתקיפה ופשיטה ישירה על המרחב היישובי-אזרחי כמטרה משנית או מרכזית בלחימה, אי לכך קיומו של מערך הגנה יישובי איתן, חיוני מאוד לצה"ל בהתמודדות עם איומים של פשיטה על ישוב ביישובי קו עימות.
בשלהי שנות העשרה של המאה העשרים ואחת ותחילת שנות העשרים שלה צמצם צה"ל את כמות כלי הנשק הארוכים שנמסרו לכיתות הכוננות בעוטף עזה ובגבול סוריה ולבנון, על רקע גניבת כלי נשק.
במקרה של עוטף עזה ציין צה"ל גם את השלמתו של המכשול בגדר הגבול כגורם המוריד את הסיכון ומצדיק את צמצום כלי הנשק.
כלקח ראשוני מטבח שבעה באוקטובר, החליטו השר לביטחון לאומי ומפכ"ל המשטרה שכיתות הכוננות יוקמו גם בערים.
הקמת כיתות הכוננות קודמה על ידי מרכז השלטון המקומי יחד עם הפרויקטור לאבטחת הרשויות המקומיות.
קרבות שהשתתפו בהם חברי כיתת כוננות
באירועים רבים בהם חדרו מחבלים ליישובי יהודה ושומרון היו חברי כיתת הכוננות הראשונים להגיע לזירה והראשונים שנלחמו במחבלים.
בכמה מקרים ההתערבות המהירה של חברי כיתות הכוננות הצילה חיי אדם, ובכמה מקרים שילמו חברי כיתות הכוננות בחייהם בזמן הלחימה.
לאחר נפילתם, הוכרו חברי כיתות הכוננות שנפלו כחללי צה"ל.
להלן אירועים בולטים ביישובי יהודה ושומרון שבהם לקחו חלק חברי כיתת הכוננות:
רצח משפחת גביש: ב־28 במרץ 2002 חדר מחבל אל בית משפחת גביש בשכונה א' באלון מורה, ורצח 4 מבני המשפחה.
3 בני המשפחה הנותרים ששהו בבית הצליחו להתחבא בקומה השנייה והזעיקו את כיתת הכוננות של היישוב.
חברי כיתת הכוננות ניהלו עם המחבל קרב במקביל לחילוץ בני המשפחה מהקומה השנייה, ובהמשך האירוע חברו אליהם כוחות צה"ל ומג"ב שפרצו לבית ומצאו את גופתו של המחבל.
לא ידוע מתי נהרג המחבל.
הפיגוע באדורה: ב־27 באפריל 2002 חדרו שני מחבלי חמאס אל היישוב אדורה ורצחו 4 מבני המקום, אחד מהם חבר כיתת הכוננות, שניסתה לנטרל את המחבלים ללא הצלחה.
הפיגוע באיתמר (2002): ב־20 ביוני 2002 חדר מחבל לבית משפחת שבו באיתמר ורצח 4 מבני המשפחה.
חברי כיתות הכוננות הוקפצו למקום וניהלה עם המחבל קרב עד שחברו אליה כוחות צה"ל ומג"ב שחילצו את שאר בני המשפחה והרגו את המחבל.
במהלך הקרב נהרג רבש"ץ היישוב יוסף טויטו.
הפיגוע בציר המתפללים: ב־15 בנובמבר 2002 התרחש קרב קשה בין כוחות הביטחון הישראליים לשלושה מחבלי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בסמטה צרה על יד ציר המתפללים בחברון.
בקרב נהרגו בין השאר 3 חברים בכיתת הכוננות בהם קב"ט קריית ארבע יצחק בואניש, ולאחר מותם הוענק להם אות הערכה מטעם הרמטכ"ל.
הפיגוע בקריית ארבע (2003): ב־7 במרץ 2003 חדרו שני מחבלי חמאס אל קריית ארבע, פצעו מספר עוברי אורח, ופרצו לביתם של בני הזוג אלי ודינה הורוביץ ורצחו אותם.
עם פריצת הגדר הוקפצו למקום חברי כיתת הכוננות וניהלו קרב עם המחבלים בעוד כוחות צה"ל מכתרים את הבית.
כשעה לאחר הפיגוע ניסו שני מחבלים עמוסים בנשק לחדור ליישוב נגוהות ונהדפו על ידי כיתת הכוננות וכוח צה"ל שהוצב במקום.
רצח הלל יפה אריאל: ב-30 ביוני 2016 חדר מחבל לבית משפחת אריאל בגבעת חרסינה שבקריית ארבע ורצח את הלל יפה אריאל בת ה־13. שניים מחברי כיתת הכוננות הגיעו למקום במהירות, ואחד מהם איבד את עינו מירי חברו, שהרג את המחבל.
בטבח שבעה באוקטובר כיתות הכוננות היו כמעט המגן היחידי של היישובים לאחר חדירת המחבלים.
מרבית חברי כיתות הכוננות פעלו לבדם במשך שעות רבות ללא תמיכת צה"ל ובחלק גדול מהיישובים נהרגו רבים מחבריה.
בחלק מהיישובים הצליחה כיתת הכוננות להדוף את המתקפה.
להלן חלק מהקרבות בין חברי כיתת הכוננות למחבלים מעזה (לפי יישובים).
זיקים: חוליית מחבלים שהגיעה לפאתי הקיבוץ נבלמה בידי כיתת הכוננות, ששניים מחבריה נפצעו.
נתיב העשרה: חוליית מחבלים חדרה פנימה עם מצנחי רחיפה ממונעים.
שלושה מחבריה נהרגו: עמית וקס, אורן שטרן ועדי בהרב.
יד מרדכי: חברי כיתת הכוננות יצאו אל עבר חוליית המחבלים שהגיעה לצומת בכניסה לקיבוץ ופתחה עליהם באש.
החולייה נמלטה לשדרות, הקיבוץ ניצל, ללא נפגעים.
ארז: חברי כיתת הכוננות הצליחו לזהות את המחבלים מתקרבים, נפרסו היטב סביב הקיבוץ וניהלו מולם קרב יריות במשך שעות.
ניר-עם: המחבלים הגיעו עד המדגרה של הקיבוץ.
בפיקודה של הרבש"צית ענבל ליברמן, חברי כיתת הכוננות נערכו בזמן, פתחו עליהם באש, הרגו לפחות שניים ומנעו את כניסתם.
מפלסים: כ-30 מחבלים פשטו על הקיבוץ והתמקמו ליד שלושת שעריו.
חברי כיתת הכוננות ומספר קצינים שגרים בקיבוץ הרגו שלושה מחבלים.
יכיני: חוליית מחבלים חדרה למושב דרך השער הראשי ורצחה ארבעה בני אדם.
כיתת הכוננות הוקפצה אך לא היו ברשותה כלי נשק אוטומטיים.
המחבלים חוסלו על ידי כוח ימ"מ ולוחמי סיירת מטכ"ל.
כפר עזה: שבעה מתוך ארבע עשרה חברי כיתת הכוננות נהרגו, ומספר ההרוגים הכולל הוא יותר מ-70.
נחל עוז: הרבש"ץ אילן פיורנטינו (38) נהרג.
שאר חברי כיתת הכוננות שרדו.
עלומים: חוליית המחבלים חדרה לקיבוץ ורצחה קרוב ל-20 עובדים תאילנדים ונפאלים.
חברי כיתת הכוננות נלחמו לבד במשך שש שעות.
בארי: עשרה חברי כיתת כוננות הוקפצו ונלחמו בעשרות רבות של מחבלים.
ההערכה היא כי חמישה או שישה מהם נהרגו, מתוך 108 הרוגים בקיבוץ.
כיסופים: כ-70 מחבלים חדרו לקיבוץ מכמה מוקדים.
רבש"ץ הקיבוץ, סער מרגוליס, נהרג, ועימו לפחות שלושה מחברי כיתת הכוננות.
רעים: חברי כיתת הכוננות שהיו בקיבוץ, בסך הכל שישה אנשים, ניהלו קרבות ירי מול יותר ממאה מחבלים.
במקום היו חמישה הרוגים וחמישה חטופים.
נירים: המחבלים הרגו חמישה תושבים בתוך הבתים לפני שארבעת חברי כיתת הכוננות ורבש"ץ הקיבוץ דניאל מאיר הצליחו לפגוע בחלק מהם ולהבריח את השאר.
עין השלושה: חברי כיתת הכוננות, 15 לערך, ניהלו קרב עם המחבלים במשך שש שעות עד שצה"ל הגיע.
הרבש"ץ רמי נגבי (60) נהרג.
ניר-עוז: חלק מחברי כיתת הכוננות מוגדרים כנעדרים או חטופים.
בקיבוץ מעריכים כי יותר מ-35 אזרחים נרצחו.
מגן: המחבלים הגיעו עד גדר הקיבוץ, פוצצו אותה, אך כיתת הכוננות מנעה את כניסתם.
שניים מחבריה, אבי פליישר ואופיר מרדכי ירון, נהרגו בהגנה על הקיבוץ.
עין הבשור מיד עם תחילת אזעקות "צבע אדום" ונפילת רקטות בשטחים פתוחים סביב המושב, רבש"ץ המושב שהאזין לרשתות הקשר הביטחוניות של המועצה האזורית אשכול וצה"ל, הקפיץ את כל חברי כיתת הכוננות של המושב ואת היחידה שהקימו כנגד פשיעות פליליות לגדרות ולשערי המושב כשבידיהם 5 רובי M-16, אקדחים אישיים ונשק קר.
סך הכל 78 התגייסו למאמץ הדיפת המחבלים.
לשער המערבי של המושב הגיעו טנדרים ואופנועים עם כ־30–50 מחבלי חמאס, והחל קרב יריות.
הקרב נמשך כ-20 דקות ולאחריו ברחו המחבלים.
כיתת הכוננות הצליחה לשבות ארבעה מחבלים ולהעבירם לידי כוחות הביטחון.
שניים מחברי כיתת הכוננות נפצעו במהלך הקרב.
סופה: בקיבוץ יש שלושה הרוגים, בהם חבר כיתת הכוננות עדו חוברה.
לסופה פלשו כ-35 מחבלים, וכיתת הכוננות נלחמה בהם במשך שעות עד הגעת כוחות הצבא.
ניר יצחק: הרבש"ץ ירון שחר (51) ובן הקיבוץ אופק ארזי (28), שיצא להילחם יחד עם כיתת הכוננות נהרגו.
ארבעה מחברי כיתת הכוננות נעדרים.
כרם שלום: חברי כיתת הכוננות, כעשרה לערך, חיסלו לפחות 20 מחבלים שחדרו למקום.
שניים מהם נהרגו: עמיחי ויצן וידידיה רזיאל.
סעד: חלק מחברי כיתת הכוננות ניהלו קרבות באזור שער הקיבוץ והרגו כ־20 מחבלים.
חלק נוסף נלחם בקיבוץ הסמוך, כפר עזה.
כיתה היא חדר המשמש לצורכי הוראה.
הלמידה בכיתות מקובלת במסגרת החינוך הפורמלי ובהשכלה הגבוהה.
מבנה בית ספר כולל בדרך כלל מספר כיתות שבהן מתקיימים השיעורים במקביל.
בבתי ספר, חלק מהכיתות משמשות קבוצת תלמידים מסוימת באופן קבוע ("כיתת אם"), כך שבכל שיעור מגיע מורה אחר לאותה הכיתה.
כיתות אחרות מוקדשות למקצוע מסוים.
בכיתות אלו מגיעה קבוצת תלמידים שונה בכל שיעור.
במוסדות להשכלה גבוהה בדרך כלל השיעורים המועברים בכיתה מסוימת משתנים בין הסמסטרים, ולעיתים גם במהלך הסמסטר.
בכיתה יהיה גם ציוד כתיבה והצגת תוכן חזותי עבור המורה כמו לוח.
בכיתות משוכללות יותר יהיו גם מחשב ומקרן.
כיתות מיוחדות מכילות ציוד נוסף, התואם את צורכי ההוראה בהן, כגון:
כיתת מחשבים מכילה מחשב לכל תלמיד.
בעבר כיתות המחשבים נועדו בעיקר ללימוד מדעי המחשב.
בעקבות התפתחויות בטכנולוגיות מידע ותקשורת החל השימוש במחשבים עבור מקצועות לימוד אחרים.
השימוש במכשירים אלקטרוניים לצורכי למידה מכונה E-learning.
אחד התחומים הנפוצים בתחום זה הוא למידה משולבת מחשב, אשר מתאפשר באמצעות גישה לכיתות מחשבים.
כיתת מעבדה אשר משמשת בדרך כלל להוראת המדעים, ובדרך כלל מכילה ציוד הנחוץ לניסויים שנערכים בה.
ויש בה ציוד המאפשר לסביבה בטוחה
כיתה א' היא שנת הלימודים הראשונה במסגרת כיתתית בבית ספר יסודי.
תלמידי כיתה א' הם בדרך כלל ילדים בגילי 6–7, ומגיעים אליה לאחר סיום הלימודים בגן חובה.
מעטים מהתלמידים, ילידי החודשים ספטמבר עד דצמבר, טרם הגיעו לגיל 6 עם פתיחת שנת הלימודים, ולעיתים מומלץ שילדים אלה ילמדו שנה נוספת בגן החובה.
במסגרת לימודי שפה לומדים התלמידים אוריינות (קריאה וכתיבה) בסיסית.
במסגרת לימודי חשבון מכירים התלמידים את המספרים הטבעיים הקטנים ולומדים את ארבע פעולות החשבון בהם, תוך שימוש נרחב בציורים, גרפיקה וצבעים הן להמחשה והן בשל מגבלות כישורי הקריאה של ילדי כיתה א'.
בישראל מתקיימים בשנים האחרונות בכיתה א' שיעורים בנושא חינוך לחיים בחברה.
תוכנית זאת נקראת "מפתח הל"ב".
שלום כיתה א היא הברכה המסורתית בה מקדמים לראשונה מורי כיתה א' את התלמידים החדשים עם הצטרפותם לבית הספר.
מעבר הילדים ממסגרת גן לראשונה למסגרת בית-ספרית הוא אחד מטקסי ההתבגרות בחברה המודרנית, ובחברה הישראלית בפרט.
בהקשר של מעבר זה חוברו שירים, כגון:
שלום כיתה א' – אהוד מנור
שלום כיתה א' – נעמי שמר
שלום כיתה א' – יהונתן גפן
כל עוד – עלי מוהר
אצלנו בכפר טודרא – יהושע סובול
חמש שנים על מיכאל – יצחק קצנלסון
כיתן היא רשת חנויות המתמחה בשיווק מצעים, מוצרי טקסטיל, וכלי בית בבעלות קבוצת גולף א.ק..
החברה החלה את דרכה כיצרן אריגים וטקסטיל ובבעלותה היו מספר מפעלים שהעסיקו אלפי עובדים.
בית חרושת כיתן בדרך פנחס רוזן בתל אביב נוסד בשנת 1945 על ידי זלמן ירושלמי.
בראשית 1950 נסגר המפעל לצורך התארגנות מחדש ואיחוד עם אריגי ציונה.
באפריל-מאי 1950 נפתח המפעל מחדש עם 150 נולים חדשים.
בספטמבר 1950 התאחד כיתן עם מספר חברות אחרות.
ב-1958 החברה הייתה שותפה בהקמת תשלובת של מפעלי טקסטיל בדימונה בשותפות עם "החברה המרכזית למסחר והשקעות".
בה פעלה כל שרשרת הייצור מהחוט ועד מוצרי האופנה המוגמרים.
טקס הנחת אבן הפינה לתשלובת נערך ב-9 בפברואר 1958. תחילה נפתחה מתפרה, במקום המפעל בתל אביב שנסגר, ואחר כך בית אריגה ומטוויה.
בשנת 1962 העסיקה התשלובת כבר 900 עובדים והיא החלה לקולט 400 עובדים נוספים.
בהמשך נכנסו כשותפים להשקעה בתשלובת חברת "סהר השקעות" ובנק דיסקונט.
ב-1964 גם ממשלת ישראל הזרימה לו כסף נוסף ורכשה מניות באמצעות הבנק לפיתוח התעשייה.
בשנת 1971 רכשה החברה המרכזית את השליטה במפעל, ובניהול גדליה דורון החברה עבר לאיזון תקציבי והחלה להרוויח.
בשנת 1972 רכש קונצרן כלל את הבעלות בחברה המרכזית, ו"כיתן-דימונה" עבר לבעלות הקונצרן.
באותה שנה דווח כי אחת מכל שלוש משפחות בדימונה מתפרנסות ממפעל כיתן.
בשנת 1973 אוחד מפעל כיתן דימונה עם מפעל "טקסטיל בית שאן-נצרת" שגם היה בבעלות קונצרן כלל.
בעקבות האיחוד נסגרה המחלקה לייצור אריגים בבית שאן ועובדיו פוטרו.
הממשלה שילמה לכיתן 2 מיליון ל"י לחודש תמורת הפעלת המפעל.
החברה גם במפעל בנצרת עילית.
מפעל זה והמפעל בבית שאן נסגרו בסוף שנות ה-90.
בשנת 1990 הקימה "כיתן" חברת־בת בגרמניה לשיווק מוצריה.
בשנת 2007 הקימה כיתן מתפרה במצרים, באותה עת עוד היו בדימונה 550, מהם 450 עובדי ייצור עוד קודם העבירה חלק מהייצור לקבלני משנה בירדן.
בעקבות חתימת הסכם הסחר חופשי עם מדינה זו.
בעקבות אירועי האביב הערבי סגרה כיתן את הפעילות במצרים וירדן.
ביולי 2012, רכש האוליגרך לן בלווטניק את חברת האם של כיתן - כלל תעשיות.
מספר חודשים אחר כך החליט לסגור את המפעל בדימונה שבשיאו העסיק כ-2000 עובדים.
בשלב זה, לאחר שצבר במהלך השנים הפסדים רבים, נותרה בו פעילות האשפרה בלבד ו-40 עובדיו פוטרו.
ביולי 2016, מכרה כלל תעשיות את מתחם כיתן בדרך פנחס רוזן בצפון תל אביב תמורת 180 מיליון שקל.
בשטח היה במקור מפעל של החברה ואחר כך היא הקימה עליו מתחם חנויות.
במרץ 2020, רכש איש העסקים ג'ורג' חורש מכלל תעשיות את השטח של מפעל כיתן בדימונה תמורת 105 מיליון שקל.
בשנת 1986 רכשה כיתן חלק מנכסי חברת "אתא" שפשטה את הרגל, בהם את רשת חנויות "טתה" וזיכיון הייצור והשיווק בישראל של המותג "ליווייס" של חברת לוי שטראוס ושות'.
על בסיס רשת חנויות "טתה" הוקמה רשת חנויות האופנה לגברים ונשים "גולף".
החנות הראשונה נפתחה באוקטובר 1987, וגדלה תוך שנה וחצי לרשת בת 13 חנויות.
שבמקביל נסגרו החנויות המקוריות שהפעילה רשת "טתה", שהיו קטנות יחסית ומוקמו בחזית המסחרית של רחובות במרכזי הערים.
פעילות המותג "ליווייס" אוגדה בחברת בת בשם "טנגו" שכלל מפעל ייצור בכפר ירכא ורשת חנויות בישראל.
"טנגו" הייתה גם בעלת רישיון לייצור ושיווק "ליווייס" באירופה.
ב-2005 ויתרה "כיתן" על זיכיון "ליווייס", לאחר ירידה חדה בפופולריות שלו בישראל.
בהמשך הרשת התרחבה לתחומי פעילות נוספים והתארגנה מחדש תחת חברת החזקות בשם קבוצת גולף א.ק., שהיא בבעלות חברת האם כלל תעשיות, והונפקה בבורסת תל אביב בשנת 2000. במסגרת זו הוקמה רשת חנויות "כיתן" לשיווק מוצרי מפעלי החברה, בעיקר מצעים.
בינואר 2002 מותגה רשת "כיתן" מחדש תחת השם "רשת גולף אנד קו." שהחלה לשווק גם מוצרי טקסטיל לבית, כלי מטבח ושולחן, ריהוט, כלי אמבט ומוצרים נוספים לבית.
שש שנים אחר כך, ב-2008, החליטה החברה האחות "כיתן תעשיות" להקים שוב רשת חנויות תחת המותג "כיתן" לשיווק מוצריה.
בשנת 2014 רכשה "קבוצת גולף א.ק." את החברה האחות "כיתן תעשיות", לאחר שזו סגרה את כל פעילות הייצור שלה, וכל המוצרים של רשת החנויות שלה החלו להיות מיובאים מקבלני משנה ברחבי העולם.
מאז רשת "כיתן" פועלת שוב תחת "קבוצת גולף א.ק.".
כיתה קטנה היא מסגרת לימודית בתחום החינוך המיוחד הפועלת בתוך בית ספר רגיל, ומטרתה להעניק לתלמידים לימוד מותאם בסביבתם הטבעית, ללא הפרדה למסגרת נפרדת.
במסגרתה מספר התלמידים מוגבל (עד 15), כדי לאפשר יחס אישי התואם לצרכיהם הלימודיים והחברתיים.
כיתה קטנה אינה מיועדת אך ורק לתלמידים על הרצף האוטיסטי, אלא פתוחה לתלמידים עם צרכים מגוונים, כגון לקויות למידה משמעותיות, קשיים רגשיים או התנהגותיים וקשיי תקשורת.
במסגרת זו ניתנת תמיכה מותאמת אישית לכל תלמיד, ובכך נשמרת השתלבותו בסביבה הקהילתית ובמסגרת בית ספר רגיל.
כל תלמיד עובר תהליך של ועדת זכאות ואפיון לקביעת צרכיו האישיים; תלמיד שלא עובר תהליך זה אינו זכאי להשתתף במסגרת.
בנוסף, בכיתה פועל צוות טיפולי המעניק טיפולים בתחומים כגון אמנות, דרמה ומוזיקה, כאשר כל תלמיד מקבל לפחות שעת טיפול שבועית.
במסגרת הפעילות מתקיים שיתוף פעולה עם גורמים מקצועיים כגון פסיכולוגים ואנשי רווחה.
לכל תלמיד מוגדרת תוכנית לימודים אישית (תל"א), הנבנית בשיתוף גורמים טיפוליים, הוריים ומקצועיים.
התוכנית, המבוססת על אבחונים קודמים, כוללת התאמות בחומרי הלימוד ובקצב הלמידה.
כִּתָּה אָלֶ"ף שֶׁל אִמָּא הוא ספר בעברית לילדים מאת נאוה מקמל-עתיר, אותו הקדישה לאמה.
הספר מופיע ברשימת "המלצות לקריאה" של משרד החינוך בנושא "ספרי ילדים העוסקים במעבר מהגן לבית הספר".
תום מתכונן לכיתה א', סבתא קונה לו ילקוט, סבא קונה לו קלמר עם כל מה שצריך בפנים, אבא מתרגל אתו את הדרך הבטוחה לבית הספר, ואמא לוקחת אותו לקנות מחברות ומדבקות.
אלא שהוא לא ממש שמח ללכת לכיתה א', כי אמא שלו לא תהיה איתו, מפני שאמא שלו מורה, והיא צריכה להיות בבית הספר שלה ולקבל את תלמידי הכיתה שלה.
בהתחלה תום שומר את העצב בבטן, אבל כשהוא מגלה שלאחד מתלמידיה של אמא קוראים גם כן תום – הוא מתפרץ.
הוא חושב שאמא שלו אוהבת תום אחר במקומו, אבל היא מרגיעה אותו – זה ממש לא המצב.
"כך ברא אותך הטבע" הוא שיר אותו כתב והלחין ארז הלוי.
השיר יצא בשנת 1984 באלבום "הלילה".
חשיבותו של השיר למאזינים רבים נעוצה בשילוב בין קולו הייחודי של הלוי, הלחן המעגלי והמילים שהמסר העיקרי שהן נושאות הוא קבלת העצמי.
השיר נפתח בפנייה שהיא סוג של תשובה לאדם שאליו ממוען השיר – "כי כך ברא אותך הטבע".
קביעה זאת מניחה את קיומה של עצמיות מהותנית כתוצר טבעי של הקיום.
לאמירה המהותנית "ככה אתה כי ככה בראו אותך" מתווספת אמירה נוספת על היכולת לדמיון ולמחשבה חופשית.
דמות הדובר בשיר מעודדת את שני ההיבטים הללו בקרב נמען השיר מתוך פניית בקשה: "תן לזה לגדול מהתחלה בבקשה" – אשר ניתן לראות בה קריאה לחזרה למקור הפנימי וצמיחה ממנו.
הבית השני של השיר מחזק את מוטיב הקושי של קבלת העצמי הפנימי.
פנייתו של הדובר לא להילחם בעצמי ולא לנסות להשתנות מעידה על מתח ועל קושי בקבלת הזהות הפנימית המוביל לרצון בלתי אפשרי להשתנות.
כנגד זאת ניתן למצוא בשיר עידוד לקבלת העצמי מתוך הבנה שמי שאתה הוא מי שאתה אמור להיות, ואין כל מקום וכל צורך להשתנות.
היבטים של מחאה כנגד מערך חברתי הפועל כנגד העצמי ניתן למצוא בפירוש שנתן הלוי לשיר, לרגל צאת אלבום מחווה לשיריו: "[...] השיר נכתב נגד ממסד באשר הוא.
כל מי שרוצה למחות נגד מציאות אותה מנסים להכתיב מזדהה איתו.
בקיץ שעבר הלכתי למאהל המחאה בשדרות רוטשילד, וחמישה חבר'ה עם גיטרות שרו את 'כך ברא אותך הטבע'".
גם בריאיון למגזין הבמה חיזק הלוי את התפיסה שהשיר יוצא כנגד ציפיות החברה ואחרים מאיתנו: "[...] אנשים אמרו לי, 'דחילק, אתה תימני משעריים, מה זה הדבר הזה, מה זה השירים האלה, תעשה לנו מזרחית'.
את 'כך ברא אותך הטבע' כתבתי בעצם כתגובה לדברים האלה שאמרו לי".
המסרים שמצויים בשיר המדבר בזכות הקבלה העצמית הפכו את השיר לאחד מהחביבים על הקהילה הלהט"בית.
הבקשה לקבלת העצמי כדבר טבעי נתפסת כמסר מחזק שאימצו רבים בקהילה.
במקרים רבים השיר, לצד שירים נוספים, משמש מעין המנון שמושמע כחלק מהמאבק לשוויון זכויות ולקבלת מי שנחשבים אחרים ושונים בחברה.
עם השנים זכה השיר לכמה ביצועים נוספים.
עם אלו ניתן למנות את זה של דודו טסה ואת זה של עברי לידר.
כמו כן ביצוע של האמן החזותי פדי מרגי, משנת 2000, זכה להצלחה מינורית.
כיתת ההתנקשות (ביפנית: 暗殺教室, בתעתיק לעברית: אָנְסָטְצוּ קְיוֹשִׁיטְצוּ, באנגלית: Assassination Classroom) היא מאנגת ואנימת מדע בדיוני וקומדיה שנכתבה ואוירה על ידי יוּסֶי מָטְצוּי .
המאנגה פורסמה ביפן במגזין שונן ג'אמפ השבועי מיולי 2012 עד מרץ 2016. חברת ויז מדיה מחזיקה בזכויות ההפצה בשפה האנגלית.
סדרת אנימה בת שתי עונות המבוססת על המאנגה הופקה על ידי אולפני Lerche והיא שודרה בערוץ Fuji TV וכמו גם על ידי Funimation שרכשה את זכויות השידור.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בין ינואר ליוני 2015, והשנייה בין ינואר 2016 ליוני 2016.
בישראל האנימה זמינה לצפייה עם כתוביות בעברית בספריית האנימה מה-11 באפריל 2022 ואילך.
בתחילת העלילה, 70% מהירח מתפוצץ ונהרס, מה שנשאר מהירח העגול זו רק צורת סהר.
יצור צהוב דמוי-תמנון מופיע וטוען שהוא זה שפוצץ את הירח, ושבעוד שנה אחת הוא יפוצץ גם את כדור הארץ.
ליצור יש יכולות מיוחדות, והוא מסוגל להאיץ למהירות של 20 מאך תוך שבריר שנייה, מה שלא מאפשר לצבאות העולם, ולצבא יפן בפרט, לתפוס אותו ולהשמידו.
אך היצור מציע לאנושות הצעה: הוא ילמד במשך השנה את כיתה E-3 של בית הספר קוּנוּגִיגָאוֹקָה, ותלמידי הכיתה יהיו רשאים לנסות ולהתנקש בו מבלי שהוא יפגע בהם.
התנאי להצעה שלו הוא שכל מי שאינו תלמיד בכיתה, לא ינסה להתנקש בו.