tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדוגמה, بيت /bayt/ "בית" בערבית הופך ברבים ל- بيوت /buyūt/ "בתים"; זאת לעומת ריבוי באמצעות סופית בעברית: "בַּיִת" /bayit/ הופך ברבים לבָּתִּים /batim/, ובדומה בארמית בֵּיתָא הופך לבָּתֵּי.[דרושות דוגמה נוספת]
שפות שמיות צפון־מערביות (לעיתים מכונות שפות שמיות מערביות) הן ענף של השפות השמיות הכוללות את השפות הילידיות הקדומות של הלבנט.
היא ככל הנראה נוצרה בתקופת הברונזה הקדומה.
היא מתועדת לראשונה בשמות פרטיים שזוהו כאמוריים בתקופת הברונזה התיכונה.
הטקסטים העתיקים ביותר הם כתבי אוגרית שבאוגריתית (למעט שני מילונים קצרים המתעדים טקסט אמורי), המתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת.
שפות אחרות בקבוצה הן השפות הכנעניות (שהיו שפה אחת בתקופת הברונזה והתפצלו רק בסופה; ביניהן עברית, פיניקית, עמונית, מואבית, אדומית, ויש המשייכים גם את האוגריתית אליהן), שפות ארמיות, ושפות קשות לסיווג הנמצאות בתווך בין ארמית לכנענית (כגון לשון כתובת בלעם ושמאלית ).
המונח נקבע על ידי קרל ברוקלמן בשנת 1908, שהפריד בין סיווג השפות השמיות המערביות של פריץ הומל לשנת 1883 לצפון־מערב (כנעני וארמי) ודרום־מערב (ערבית וחבשית).
תת־הקבוצה הכנענית של ברוקלמן כוללת אוגריתית, פיניקית ועברית.
חלק מהמלומדים היו מפרידים כעת את האוגריתית כענף נפרד של הצפון־מערב שמי לצד כנעני.
המרכז שמית היא קבוצת ביניים מוצעת המורכבת מהשמית הצפון־מערבית וערבית.
מרכז שמית היא תת־קבוצה של שמית מערבית או חלוקה עליונה של שמית לצד מזרח שמית ודרום שמית.
האתנולוג של SIL במערכת הסיווג שלו (של שפות חיות בלבד) חיסל את הצפון מערב־שמיות לחלוטין על ידי צירופן של הכנענית והערבית לקבוצת "דרום־מרכז" אשר יחד עם הארמית יוצרת את השמית המרכזי.
הכתובות דיר עלא ושמאלית זוהו כזני שפה שנמצאים מחוץ לארמית, אך עם כמה קווי דמיון אליה, אולי בתת־קבוצה.
פרק הזמן לפיצול השמית הצפון־מערבי מהפרוטו־שמית או מקבוצות שמיות אחרות אינו בטוח.
העדות הראשונה של שפה שמית צפון־מערבית היא של אוגריתית מהמאה ה־14 לפני הספירה.
בראשית האלף הראשון התפשטה השפה הפיניקית ברחבי הים התיכון על ידי מתיישבים פיניקים, בעיקר לקרתגו בתוניסיה של ימינו.
לאלפבית הפיניקי יש חשיבות מהותית בהיסטוריה האנושית כמקור וכאב הקדמון של האלף־בית היווני, האלף־בית הלטיני, הכתב העברי, הסורי והערבי, רונות גרמאניות, ובסופו של דבר קירילי.
עד המאה השישית לפני הספירה, השימוש בארמית התפשט ברחבי האזור השמי הצפון־מערבי, מה שהוביל בעיקר לשפות שמיות צפון־מערביות אחרות להכחדה.
היהודים הקדומים אימצו ארמית לשימוש יומיומי, וחלקים מהתנ"ך כתובים בה.
אולם העברית נשמרה כשפה ליטורגית יהודית ושפת לימוד, וקמה לתחייה במאה ה־19 עם עיבודים מודרניים, והפכה לשפה העברית המודרנית של מדינת ישראל.
לאחר הכיבושים המוסלמים של המאה השביעית, החלה הערבית להחליף בהדרגה את הארמית בכל האזור.
הארמית שורדת כיום כשפה הליטורגית של הכנסייה הנוצרית הסורית, ומדוברת בניבים מודרניים על ידי אוכלוסיות קטנות הנמצאות בסכנת הכחדה הפזורות ברחבי המזרח התיכון.
יש גם מצע ארמי בערבית לבנטינית.
מבחינה פונולוגית, אוגריתית איבדה את הצליל ṣ́, והחליפה אותו ב־ṣ (אותה תזוזה התרחשה בכנענית ובאכדית).
אותו צליל הפך ל־ʕ/ בארמית (אם כי בארמית קדומה הוא נכתב באות ק').
דוגמה לשינוי קול זה ניתן לראות במילה ארץ: אוגריתית / ʔarṣ /, פיניקית / ʔarṣ /, עברית /ʔereṣ/ וארמית /ʔarʕaː/.
מעבר התנועת מ־/aː/ ל־ /oː/ (המעתק הכנעני) מבדיל את הכנענית מהאוגריתית.
כמו כן, בקבוצה הכנענית, סדרות החיכוכים הבין־דנטליים השמיים הופכות לסיביים: /ð/, /θ/ ו־/θ̣/ הפכו ל־/z/,/ ʃ/ ו־/sˤ/
ניתן לראות את ההשפעה של שינוי צליל זה על ידי השוואה בין המילים הבאות:
השפות השמיות הצפון־מערביות הן: שַמאַלית, ארמית, אמורית, אוגריתית (שלפי חלק מהחוקרים מהווה ניב כנעני) וכנענית (עברית, מואבית, אדומית, עמונית ופיניקית).
שפות צ'וקוטקיות הן ענף ממשפחת השפות הצ'וקוטקו-קמצ'טקיות, רובן מדוברות באזור מזרח סיביר שברוסיה.
צ'וקצ'י, המדוברת בעיקר באזור המחוז האוטונומי צ'וקוטקה.
קורייאק, המדוברת בעיקר באזור קמצ'טקה.
אליוטור, המדוברת באזור קמ'צטקה ונחשבת כדיאלקט של קורייאק לפעמים.
קרק, שפה מתה, שנזנחה על ידי דובריה לטובת שפת הצ'וקצ'י.
משפחת הלשונות הצ'וקוטקו-קמצ'טקיות היא משפחה של שפות המדוברות בקצה המזרחי של סיביר שברוסיה.
דוברי שפות אלו הם באופן מסורתי רועי איילים וציידים.
מספר דוברי שפות אלו נמצא בירידה, כאשר ענף השפות הקמצ'טקיות נמצא בגסיסה עם דוברים אחדים בלבד.
ענף השפות הצ'וקוטקיות נמצא גם הוא בסכנת הכחדה עם כ-7,000 דוברים נותרים (נכון לשנת 2010), רובם דוברי שפת הצ'וקצ'י, לעומת אוכלוסייה אתנית של 25,000.
משפחת שפות זו היא משפחה בודדה ולא הוכח קשר שלה לאף משפחת שפות אחרת.
ההצעה המקובלת ביותר היא זו לקשרים עם שפות אסקימו-אלאוטיות, אך זו אינה הוכחה בפועל.
כל השפות במשפחה נמצאות תחת לחץ אדיר של השפה הרוסית שבעצם גורמת להכחדתן.
רוב הדוברים של שפות אלו דוברים גם רוסית כשחלק גדול מהאוכלוסייה האתנית הקשורה לשפות אלה עברו לדבר רוסית בלבד.
קמצ'טקית דרומית - שפה מתה.
קמצ'טקית צפונית - שפה מתה.
קמצ'טקית מערבית - שפה בסכנת הכחדה חמורה, מדוברת באזור מערב קמצ'טקה.
שפות קויסאן הן קבוצה של שפות אפריקאיות המתאפיינות בשימוש ייחודי בעיצורי קליק ומדוברות על ידי הבושמנים, בני קויקוי, בני הדזה וקבוצות נוספות בדרום-מערב אפריקה.
שפות קויסאן ידועות בעיקר בעיצורים המצוצים (קליקים) הפונמיים בהן.
במשך רוב המאה ה-20, נחשבו שפות אלו קשורות אחת לשנייה מבחינה פילוגנטית (דיאכרונית), אך תפיסה זו כבר אינה מקובלת במחקר.
השפות הקויסאניות מורכבות משלוש משפחות-שפה מובחנות ומשתי שפות מבודדות.
מקורן של כל השפות הקויסאניות, פרט לשתיים, בדרום אפריקה.
נראה כי דוברי משפחת השפות קווה נדדו לדרום אפריקה זמן לא רב לפני הגירת דוברי שפות הבנטו לאזורים אלו.
לפני התפשטות שפות הבנטו, שפות קויסאן התפשטו ככל הנראה ברחבי אפריקה הדרומית והמזרחית.
כיום הן מוגבלות לתחומי מדבר קלהארי, בעיקר בנמיביה ובוטסואנה, ולמרכז טנזניה.
מרבית שפות קויסאן נמצאות בסכנת הכחדה, וכמה מהן כבר נכחדו.
רובן לא זכו לשום תיעוד כתוב.
השפה בעלת מספר הדוברים הגדול ביותר במשפחה היא קויקוי (Khoekhoe, ידועה גם בשמות נאמה או דמארה, ובעבר "הוטנטוט") המדוברת בנמיביה, בבוטסואנה ובדרום אפריקה, עם רבע מיליון דוברים.
שפת סנדאווה (Sandawe) בטנזניה היא השנייה בגדולה, עם כ-40,000 דוברים.
או Xun!, כאשר "" בתחילת המילה נהגה כצקצוק "צ") בצפון הקלהארי מדוברת על ידי כ-16,000 אנשים.
משפחת השפות הקויסאניות הוצעה כאחת מארבע משפחות השפות האפריקאיות במיון של ג'וזף גרינברג (1949–1954, תוקן בשנת 1963), אך בלשנים אחרים חלוקים עליו.
לא כל השפות המשתמשות בעיצורים מצוצים כפונמות כלולות במשפחת קויסאן, למשל חלקן הן שפות בנטו בדרום אפריקה.
בשפה הכושית הדרומית , המדוברת בקניה, יש עיצורים שיניים מצוצים בכמה עשרות מילים, אך היא אינה קשורה לשפות קויסאן.
כמו כן, דמינית, שהיא שפה אוסטרלית ילידית פולחנית נכחדת וככל הנראה מלאכותית, כללה עיצורים מצוצים אפיים בלבד.
שפות קָריב (מכונות גם קָריבאן) הן משפחה של השפות הילידיות של צפון-מזרח אמריקה הדרומית.
הן נפוצות בכל האזורים הצפוניים של אמריקה הדרומית, מִשֶפֶך נהר האמזונס ועד להרי האנדים בקולומביה, והן מדוברות גם במובלעות קטנות במרכז ברזיל.
השפות במשפחת קריב קרובות יחסית זו לזו.
קיימות כ-35 שפות, אך רובן מדוברות רק בפי כמה מאות אנשים כל אחת.
מאקושי היא השפה היחידה בהן בעלת מספר רב של דוברים, המוערכים ב-30,000. משפחת קריב ידועה בקרב בלשנים, בין היתר, משום שבשפה הִישְקָרִיאָנָה, השייכת למשפחה, סדר המילים הבסיסי הוא מושא–פועל–נושא.
לפני שגילו זאת, בלשנים האמינו שהסדר הזה לא קיים בשום שפה טבעית מדוברת.
במאה ה-16 עמי קאריב התפרשׂו אל האנטילים הקטנים.
שם הם הרגו ועקרו את בני אָרָאוָואק שחיו באיים, וגם התערבבו איתם.
השפה שהתקבלה – קלינאגו – נחשבה שפת קריב, אך במהותה הייתה בעיקר אראוואק.
גברים מבני קאריב שכבשו את האיים נשאו נשות אראוואק, והן העבירו את לשונן לילדיהן.
במשך זמן-מה דוּברה שפת אראווק שם בפי הנשים והילדים ואילו קריב בפי הגברים הבוגרים, אך כאשר כל דור של נערי קאריב-אראוואק הגיע לבגרות, הם רכשו פחות ופחות משפת קריב, עד שנותרו בלשונם רק אוצר מילים בסיסי וכמה אלמנטים דקדוקיים.
צורה זו של שפת קלינאגו (המכוּנה גם "קריב של האיים") נכחדה באנטילים הקטנים בשנות ה-20 של המאה העשרים, אך היא עדיין שורדת בצורת לשון גאריפונה ("קריב של שחורים") באמריקה המרכזית.
ההבחנה במין דקדוקי פחתה לקומץ מילים בלבד.
דומיניקה היא האי היחיד במזרח הקריביים ששמר על חלק מאוכלוסייתו הטרום-קולומביאנית, צאצאי עַם קלינאגו ("האינדיאנים הקריבים"), וכ-3,000 מהם חיים בחוף המזרחי של האי דומיניקה.
שפות קריב חולקות מאפיינים של מורפולוגיה לא סדירה עם משפחות-השפה גֶ'ה וטוּפּי.
הוצע (ריבֵיירו) כי יש לקבץ את שלוש המשפחות למשפחת-העל גֶ'ה-טוּפּי-קריב.
מיירה, גילדאה והוף (Meira, Gildea, & Hoff 2010) ציינו כי מורפמות משוחזרות בפרוטו-טוּפּי ובפרוטו-קריב הן מועמדות טובות להיחשב קוגנטים (מקבילות ממקור דומה), אך עבודה זו עד כה אינה מספקת להכרעה סופית.
החוקר הברזילאי ז'ולקסקי כתב (Jolkesky 2016) כי ישנם קווי דמיון לקסיקלי עם קבוצות-השפות גואטו, קאוואפאנה, נמביקווארה, טארומה, וָּרֳאוֹ, אראוואק, בורורו, ג'יאורומיצ'י, קראז'ה, ריקבאקצה וטוּפּי בעקבות מגע בין דובריהן.
קווי דמיון נרחבים בין שפות קריב לשפות שונות בקבוצת השפות מאקרו-גֶ'ה מצביעים על כך שמקורן של שפות קריב הוא באזור האמזונאס התחתון (ולא ברמות גויאנה).
שם הם היו במגע עם צורות מוקדמות של שפות מאקרו-ג'ה, שדוברו ככל הנראה באזור שבין רמת פרסיס למעלה נהר ארגואייה העליון.
שפות קריב קשורות באופן הדוק זו לזו.
במקרים רבים שבהם אחת השפות מובחנת יותר, הדבר נובע מהשפעה של שפות שכנות, וזו לא ראיה שהיא רחוקה יותר מאחיותיה למשפחה.
לדברי קאופמן (2007), "פרט לאוֹפּוֹן, יוּקְפָּה, פִּימֶנְטֵיירָה ופָּלְמֵלָה (וייתכן שגם פָּנָארֶה), שפות קריב אינן מגוונות מאוד מבחינה פונולוגית ולקסיקלית (אם כי עדיין יותר מגוונות מהשפות הרומאניות, למשל)".
נתונים טובים נאספו בסביבות שנת 2000 על רוב שפות קריב; סיווגים לפני אותה תקופה (כולל קאופמן 2007, המסתמך על העבודה הקודמת) אינם אמינים.
כמה מיונים שונים של המשפחה בוצעו ופורסמו.
המיון של דרבישייר (1999) מחלק את משפחת קריב לשבעה ענפים.
מיון גאוגרפי מסורתי לענפים צפוני ודרומי מצוין ב-(N) או ב-(S) אחרי שמה של כל שפה.
להלן רשימה מלאה של השפות/הניבים במשפחת-השפות קריב, כפי שפוּרטו בידי הבלשן צ'סטמיר לוּאוקוֹטקָה (1968), כולל שמות של וריאנטים לא מאומתים.
השפות המערביות: קָרָאִיבּ / קָלינָאגוֹ / קָריבּ - שפה המדוברת על ידי בני הקָרָאִיבּ באיים וביבשה, ויש לה ניבים רבים:
הניב של בני הקראיב באיים, שבעבר דובר באיי האנטילים הקטנים, וכיום מדובר רק בפי קשישים בודדים בשמורה באי דומיניקה.
הניב של פּוֹמֶרוּן / קָרָאבִּיסִי / אָקָרָאבִּיסִי, מדובר באזור נהר מאקאראני ונהר פומרון בגיאנה.
הניב טָבָּארֶה / קָרִינְיָה, המדובר בפי תושבי הכפרים אל גוּאָסֵיי, קָצִ'יפּוֹ, קצ'אמה וסן חואקין דה פרירה (מפיקור) במדינת אנסואטגי ובכפר טָפָּקְוִּוירֶה שבמדינת בוליבר, בוונצואלה.
הניב הנכחד קָארִיבֶּה, שדובר בעבר בפי צאצאי הקָרָאיבּ ובפי האוכלוסייה המעורבת במישורי ברצלונה, במדינות מונגס ואנסואטגי בוונצואלה.
קאריף / מורֶנו – ניב המשלב אָרָקָוָואן, מדובר בפי האוכלוסייה המעורבת האינדיאנית-השחורה בהונדורס הבריטית, בגואטמלה במפרץ הונדורס, ובאי רואטן בהונדורס, שבאמריקה המרכזית.
קְריניאָקוֹ – ניב נכחד שדובר בעבר בשפך נהר קָאוּרָה, במדינת בוליבר בוונצואלה.
מָאײֶה – ניב נכחד שדובר בעבר באזור נהר קאסיפורה, בטריטוריית אמאפה שבברזיל (לא מאומת).
פאראקוֹטוֹ – ניב נכחד שדובר בעבר באזור שפך נהר אראגוארי, בטריטוריית אמאפה ובשפך נהר מאנָה שבגיאנה הצרפתית (לא מאומת).
קָרָאנֶה – דובר בעבר במיסיון הישן בסאו פאולו ד'אויאפקווה, בטריטוריית אמאפה (לא מאומת).
נוֹראק / נוֹראג – בעבר דובר באזור נהר אפְּרוֹוָּאגֶה בגיאנה הצרפתית, ולאחר מכן באזור נהר אנוטארי; כיום נכחד (לא מאומת).
איטוּטאן – דובר בעבר בערוץ התחתון של נהר קאסיפורה ובסֶרָה-לומברד שבטריטוריית אמאפה (לא מאומת).
קוּרוּקוּאָנֶה – בעבר דובר בערוץ התחתון של נהר קאסיפורה, דרומית לשבט איטוטאן (לא מאומת).
אריקארי – דובר בעבר ליד שבט קורוקואן בערוץ התחתון של נהר קַלְסוֹאֵנֶה (לא מאומת).
סאפּאי – בעבר דובר באזור נהר מאנה, בגיאנה הצרפתית (לא מאומת).
פיריו – בעבר דובר בגיאנה הצרפתית על המסלול האמצעי של נהר אויאפוקה (לא מאומת).
מרסיו – בעבר דובר באזור הנהרות אראטייה, איניני ואוּאָה שבגיאנה הצרפתית, כיום כנראה נכחד (לא מאומת).
אקוקווה – דובר בעבר באזור מקורות נהר אפּרוֹוָּאגה ובאזור נהר קאמופי שבגיאנה הצרפתית (לא מאומת).
וואי – מדובר באזור נהר טמורי גויאנה הצרפתית; כיום אולי נכחד (לא מאומת).
טאירה – מדובר באותה מושבה כמו שבט וואי באזור נהר אירקובו (לא מאומת).
אקוריה – דובר במקור על נהר ניקרי ונהר הקופנה, סורינאם; כיום באזור נהר ברביסה, בגיאנה (לא מאומת).
צ'אקוי – מדובר בפי כמה אנשים מעורבים בין נהר ברביסה לנהר אסקיבו, בגיאנה (לא מאומת).
פאראביאנה – בעבר דובר בערוץ האמצעי של נהר מארוויני, בגיאנה הצרפתית (לא מאומת).
קאיקוּצ'יאנה – בעבר דובר בגיאנה הצרפתית, מדרום לשבט פאראבאיאנה (לא מאומת).
וּואיאנה – מדובר באזור הנהרות פאלומאו ולאווה בסורינאם, ובאזור הנהרות ז'ארי ופארו במדינת פארה שבברזיל; בעבר דובר גם בין נהר מארוני לנהר מארוויני בגיאנה הצרפתית.
אמיקוּאן – שפה נכחדת שדוברה בעבר במקורות נהר מארוויני, בגיאנה הצרפתית (לא מאומת).
אוּפּוּרִי – דובר בעבר בערוץ העליון של נהר ג'ארי, ואילו כיום בפי כמה אנשים במקורות נהר פארו דה לסטה, במדינת פארה בברזיל.
אפאלאי / אפאראי – מדובר בערוץ האמצעי של נהר פארו דה לסטה ובין נהר זה לבין הערוץ העליון של נהר מאיקורו, פארה.
קאראפֶווארה – שפה נכחדת שדוברה בעבר במדינת פארה, מדרום לשבט אפאמה על נהר מאיקורו (לא מאומת).
פאלאנק – שפה נכחדת שבעבר דוברה בגיאנה הצרפתית, בערוץ האמצעי של הנהרות אפימה ויארופי, ובאזור נהר אוּנני (לא מאומת).
רוּקוּיֶינֶה – שפה נכחדת שדוברה בעבר באותה קולוניה ליד נהר לאווה.
נוֹיֶינֶה – בעבר דובר באזור נהר קוּק במדינת פארה (לא מאומת).
יאפּאקוֹיֶיה – דובר בעבר בגדה השמאלית של נהר ליטני, בגיאנה הצרפתית (לא מאומת).
ארְקאז'וּ / וואראגוּאזוּ – שפה נכחדת מעורבת עם אלמנטים רבים של טוּפּי, שדוברה בעבר באזור הנהרות גורופאמבה ופּארוּ דה לסטה, במדינת פארה.
Waiwai / Woaywai - מדברים במקורות נהר אססקיבו, גיאנה ובמקורות נהר מאפוארה, מדינת פארה, ברזיל.
פאראנקארו - מדוברת במקורות נהר מאפוארה מדרום לשבט וואייוואי.
Faranauaru - מדוברת על הגדה השמאלית של נהר Mapuera.
פרוקוטו / קטאוויאן - המדוברת על המסלול האמצעי של נהר מאפוארה ובין מקורות נהר האקרי ונהר צ'כוריניו.
Chiriwiyana - מדוברת במקורות נהר האקרי.
אורוריקו - מדוברת על המסלול העליון של נהר הקצ'וריניו.
Cotonúru - המדוברת בין נהר הקצ'ורו לנהר הקצ'וריניו.
טוטוקומו / קטואנה - מדוברת בין מקורות נהר האקרי ונהר איפיטינגה.
Chawiyana - מדוברת על הגדה הימנית של המסלול העליון של נהר Nhamundá, Amazonas.
Uaiboí / Babui / Wabou - מדברים על המסלול האמצעי של נהר Nhamundá.
Xauwiyana - מדוברת על ידי שכני שבט ההישקריאנה.
Uasaí - מדברים על ידי שבט לא ידוע על נהר אורובו ונהר ג'טאפו, אמזונס.
אפוטו / אפנטו - שפה נכחדת שנאמרה בעבר מדרום לשבט האויבויי על נהר הנמונדה.
אורוקוטו - דיברו פעם בין נהר אורובו לנהר ג'טאפו.
Pariquí - דיברו פעם בין פיו של נהר אוטומאה ונהר הכושי.
הפרוטו-שפה המשוחזרת של משפחת קריב קרויה פרוטו-קריב.
מידע על הפונולוגיה שלה מובא כאן על פי גילדֵאָה (2012: 448):
השפות הפולינזיות הן משפחת שפות, חלק מן הענף האוקיאני של משפחת השפות האוסטרונזית.
ישנן 38 שפות פולינזיות, המייצגות 7% מ-522 השפות האוקיאניות, ו-3% מן השפות האוסטרונזית.
בעוד שמחציתם מדוברת באזור הגאוגרפי הקרוי פולינזיה (המשולש הפולינזי), החצי השני – המכונה שפות אמצע-פולינזיות – מדובר דווקא בחלקים אחרים של האוקיינוס השקט: ממיקרונזיה ועד לאטולים הפזורים בפפואה גינאה החדשה, באיי שלמה ובוונואטו.
השפות הפולינזיות הבולטות ביותר, לפי מספר הדוברים, הן סמואית, טונגאית, טהיטית, מאורית והוואית.
אבותיהם של הפולינזים המודרניים היו נווטי לפיטה, אשר התיישבו באזור טונגה וסמואה לפני כ-3,000 שנה.
בלשנים וארכאולוגים מעריכים כי אוכלוסייה ראשונית זו עברה התפתחות משותפת במשך כ-1,000 שנים, מה שהוליד את הפרוטו-פולינזית, האב הקדמון הלשוני של כלל השפות הפולינזיות המודרניות.
לאחר אותה תקופה של פיתוח משותף, החברה הפרוטו-פולינזית התפצלה למספר אוכלוסיות צאצאות, כאשר נווטים פולינזים התפזרו ברחבי ארכיפלגים שונים ברחבי האוקיינוס השקט – חלקם הפליגו מערבה לאזורים אשר היו מיושבים כבר, בעוד אחרים ניווטו מזרחה והתיישבו בטריטוריות חדשות (איי החברה, איי מרקיז, הוואי, ניו זילנד, אי הפסחא וכו').
עד היום, השפות הפולינזיות מראות דמיון לשוני רב, במיוחד באוצר המילים שלהן.
בין המילים שבהן ישנו דמיון רב ניתן למנות מילים חשובות מבחינה תרבותית כגון טאבו, אריקי, מוטו, פנואה, קאווה וטאפה וכן *סוואיקי (מילה משוחזרת), המולדת המיתולוגית של חלק מהתרבויות.
שפות קלאסיות הן שפות בעלות מסורת ספרותית עצמאית ומגוון רחב של כתבים עתיקים שנכתבו בהן.
לפי הגדרה זו, שפות קלאסיות הן בדרך כלל שפות שאינן מדוברות עוד כשפות אם, אך נותרו בעלות השפעה תרבותית וספרותית משמעותית לאורך ההיסטוריה.
השפות הקלאסיות נחשבות לשפות שהייתה להן השפעה רחבה על תרבויות אחרות גם לאחר שהפסיקו לשמש כשפות אם במובן המקורי שלהן.
במסגרת הלימודים הקלאסיים המסורתיים באירופה, השפות הקלאסיות מתייחסות בעיקר ליוונית עתיקה ולטינית קלאסית שהיו השפות הספרותיות של העולם הים תיכוני בעת התקופה הקלאסית.
יוונית עתיקה הייתה השפה של הומרוס ושל היסטוריונים, מחזאים ופילוסופים של אתונה הקלאסית, התקופה ההלניסטית והתקופה הביזנטית.
הלטינית הייתה השפה הרשמית של האימפריה הרומית המוקדמת ולאחר מכן של האימפריה הרומית המערבית.
לאחר שקיעת האימפריה הרומית, הלטינית המשיכה לשמש כלינגואה פרנקה בקרב המלומדים באירופה של ימי הביניים והרנסאנס, והיא נשארה שפת המדע והכנסייה הקתולית עד המאה ה-18.
שפות שְׁרוּקוֹת הן מערכות שפתיות שמשתמשות בשריקה כצורת שיח וכמנגנון לתקשורת בין אנשים.
ישנן למעלה מ-80 שפות העושות שימוש במידה כזו או אחרת בשריקה, רובן באזורים עם טופוגרפיה הררית או יערות עבותים בהם השריקה מאפשרות תקשורת למרחקים ארוכים היכן שהתנועה והעברת מסרים בכלים אחרים הן מאתגרות.
שורקים מיומנים יכולים להגיע בשריקתם לכ-120 דציבלים, חזק מצפירת רכב.
כך יכולה שיחה שרוקה להיות מובנת למרחק של כפי עשרה משיחה המתנהלת בצעקות.
אמצעי תקשורת מודרניים מצמצמים את הצורך לעשות שימוש בשפות שרוקות, אולם מאמצים לשימורן נעשים ברחבי העולם.
שפות שרוקות מאפשרות לשורקים הדוברים אותן להעביר ביניהם מספר בלתי מוגבל של מסרים למרחקים ארוכים.
בכך, הן שונות משריקה חופשית אסוציאטיבית, שריקה מוזיקלית ואף משריקה שנועדה להעביר מספר מוגבל של מסרים פשוטים או הוראות לבעלי חיים.
על פי רוב, מחקות השפות השורקות את הטונים או צורת התנועות של שפת דיבור טבעית, לרבות היבטים של אינטונציה ופרוזודיה, כך שמאזינים מאומנים הדוברים את השפה יכולים להבין את המסר המקודד בה.
השפות השרוקות הן נדירות בהשוואה לשפות המדוברות, אולם קיימות בתרבויות שונות ברחבי העולם.
הן נפוצות במיוחד בתרבויות שהשפה הדבורה בהן היא טונלית, בהן הטון בו נהגות הברות נושא משמעות - כשטון השריקה מעביר את צלילי ההברות (וניגוני הטון של המילים), אולם קיימות גם גרסאות שרוקות של שפות שאינן טונליות כמו יוונית, טורקית וספרדית.
בחלק משפות אלו, ישנה רדוקציה של מספר תנועות ועיצורים - למספר קטן יותר של תנועות ועיצורים דומים המתאפשרים בשריקה (שאינה עושה שימוש במיתרי הקול).
ברבות מהשפות, מסתייעת השריקה באצבע או אצבעות, המוכנסות לפה.
יופיק - שפה שרוקה המדוברת בחלקים מאלסקה והמזרח הרחוק הרוסי.
שפות מזאטק - המדוברות בעיקר בצפון אוחוקה שבמקסיקו.
אקהה והמונג - מדוברת בדרום סין, מזרח מיאנמר, צפון לאוס וצפון תאילנד.
גרסאות שרוקות קיימות גם ליוונית ולטורקית.
סילבו גומרו - שפה שרוקה מבוססת ספרדית מהאי לה גומרה באיים הקנריים.
שְׁפָיִים הוא קיבוץ השוכן בין נתניה והרצליה, מערבית לכביש 2. השתייך עם הקמתו לתנועת הקיבוץ המאוחד, לאחר מכן לתק"מ והחל מתחילת שנות האלפיים, הוא חלק מהתנועה הקיבוצית.
סמוך לקיבוץ נמצא בית הספר השש-שנתי של תלמידי מועצה אזורית חוף השרון, ושמו "בית החינוך המשותף חוף השרון", וכן משרדי המועצה האזורית.
בשנת 1936, לאחר העלייה לקרקע, ועדת השמות של הקרן הקיימת החליטה לקרוא לנקודת ההתיישבות החדשה בשם שפיים.
שם הקיבוץ נבחר מתוך : .
המשמעות המקובלת של השם הוא: מקומות גבוהים או נחלים או מקורות מים.
היישוב, אחד הקיבוצים המבוססים בארץ, מתפרנס מתעשייה, חקלאות, תיירות ופנאי, ונדל"ן מניב.
לקיבוץ מרכז קניות ומשרדים בשם "חוצות שפיים" הממוקם בסמוך לכביש החוף.
עסקי התיירות והפנאי של הקיבוץ כוללים את פארק המים שפיים הממוקם מדרום לקיבוץ, את "מלון שפיים" הנמצא ממערב לקיבוץ, ולידו את "גן-האירועים שפיים".
תעשייה: בכניסה הראשית לקיבוץ ממוקם מפעל גדול וותיק למוצרי פלסטיק בשם "פוליכד".
ענפי החקלאות של הקיבוץ כוללים: "רפת חוף השרון" שהיא רפת משותפת עם הקיבוצים געש ויקום, גידולי שדה, מטע אבוקדו ואפרסמון.
בבעלות הקיבוץ חברת "זרעי ישראל" שהיא החברה המובילה בארץ בפיתוח השבחה ושיווק של זרעי כותנה ארוכת סיב מסוג "פימה".
בעבר קיים הקיבוץ את עקרונות השיתוף והשוויון אשר אפיינו את הרעיון הקיבוצי המסורתי מהקמתו.
כיום הקיבוץ מוגדר כ"קיבוץ מתחדש", הכולל הפרטה של אורחות החיים ואחריות החברים על פרנסתם, תוך שמירה על העקרונות הקיבוציים של ערבות הדדית, חוסן קהילתי, דמוקרטיה ישירה, כלכלה שיתופית וקיימות.
בנובמבר 1927 נוסד גרעין התיישבות.
הוא הוקם על ידי קבוצה של תריסר חברים מקיבוץ גבעת השלושה אליה הצטרפו חמישה חברים שהשתייכו לסניף תנועת הבחרות הסוציאליסטית בתל אביב.
ביחד הם יסדו את פלוגת הקיבוץ שנקראה "פלוגת הרצליה" והתיישבו באזור ד' בהרצליה, אזור שיועד להתיישבות חקלאית.
אליהם הצטרפו בהמשך גם גרעיני עלייה מפולין, רוסיה, ליטא, לטביה וגם מגרמניה.
באוקטובר 1930 עברו חברי הפלוגה לרכס הכורכר של אזור ג' בשולי המושבה הרצליה, ליד הכפר הערבי אג'ליל (כיום רח' שפיים שליד תחנת המשטרה ממזרח למחלף הסירה).
שם בפלוגת הרצליה התגבשה הקבוצה, גדלה האוכלוסייה, נולדו ילדים ראשונים והוחל בפיתוח משק חקלאי.
שבע שנים נמשך המאבק להשגת קרקע להתיישבות הקבע של הפלוגה.
בשנת 1935 קבעו המוסדות המיישבים של התנועה הציונית את "אדמות אל-חראם" מצפון להרצליה כמקום הקבע של הפלוגה, וחבריה נשלחו לשם לעלות על הקרקע.
במקום הזה, שנקרא בתחילה "השטח" בפי חברי הפלוגה, שוכן הקיבוץ מאז ועד היום.
הקיבוץ סבל מהתקפות במרד הערבי הגדול.
ב-18 בספטמבר 1938 נהרגו ארבעה נוטרים חברי הקיבוץ כאשר הרכב בו נסעו עלה על מוקש ליד הקיבוץ.
הם קבורים בקבר אחים בבית העלמין בשפיים.
קברם היה הראשון שנכרה במקום זה.
המיקושים המשיכו וחבר נוסף נהרג.
באביב שנת 1944 הוקם ונפתח "בית המרגוע" בשפיים, לימים "מלון שפיים".
לפני קום מדינת ישראל סייעו חברי הקיבוץ ליחידות הפלמ"ח להעלאת מעפילים שנחתו בחוף הסמוך לקיבוץ.
באחד מהמבצעים, בנובמבר 1945 לאחר שהאונייה "ברל כצנלסון" נתפסה, והפלמ"ח פוצץ את תחנת המשטרה הבריטית בסידני עלי הטילו הבריטים מצור על שפיים ועל מושב רשפון וכן על קבוץ גבעת חיים בחפשם אחר המעפילים.
בעימותים שהתפתחו ליד הקיבוץ עם המשטרה הבריטית נהרג איש ההגנה, טוראי ז"ל.
במהלך מלחמת העצמאות שפיים קלטה את חברי קיבוץ בית הערבה אשר פונו מביתם עקב פלישת חיל הלגיון הערבי לקיבוצם.
לאחר שהות של מספר חודשים בשפיים יסדו חברי בית הערבה שני קיבוצים בגליל המערבי.
את כברי ואת גשר הזיו.
לאחר המלחמה הקיבוץ המשיך לגדול ולהתרחב.
הוא קלט אל בין חבריו קבוצה גדולה של עולים פליטים מאירופה וניצולי השואה, לאחר ששוחררו ממחנות המעצר של הבריטים בקפריסין, וכן נערים ונערות לבית הספר באמצעות "עליית הנוער".
לאחר מכן, בשנת 1952, בעקבות הפילוג ב"קיבוץ המאוחד" אשר נסוב על רקע חילוקי דעות פוליטיים, נוצר גם שבר פנימי חברתי בקיבוץ ושמונה משפחות עזבו ועברו לקיבוץ רמת יוחנן.
בכל מלחמות ישראל איבד הקבוץ 24 חברים, בנים ונערים שהתחנכו בקבוץ אשר נפלו בעת שירותם הצבאי על הגנת המולדת.
חברת הקיבוץ, המשוררת רחל שפירא, כתבה את השיר "מה אברך", אשר הולחן על ידי יאיר רוזנבלום.
השיר הוא אחד משירי הזיכרון הידועים ביותר בתרבות הישראלית.
שפירא כתבה את השיר לאחר מלחמת ששת הימים לזכרו של בן כיתתה בקיבוץ, אלדד (דדי) קרוק, שנפל באותה מלחמה בקרב בשכונת שועפאט בירושלים והוא בן 22.
בשנת 2003 נחשפה פרשת מעילה גדולה שבה אחד החברים, הגזבר לשעבר, יהודה דורון, מעל בכ-15 מיליון שקלים מכספי הקיבוץ..
המשפט בעניינם של הזוג דורון נמשך זמן רב.
בהכרעת בית הדין ב-2013, השופטת הרשיעה את דורון בגניבת כ-16.5 מיליון שקל מהקיבוץ ובשורה של עבירות כלכליות בשנים 1996–2002. יהודה דורון נידון לשמונה וחצי שנות מאסר בפועל, שלאחר ערעור, הופחתו לשבע שנים.
אשתו קטרינה הורשעה אף היא ונגזרו עליה 15 חודשי מאסר.
בית המשפט פסק, בנוסף למאסר, קנס של מיליון וחצי ש"ח ופיצויים של 600,000 ש"ח לטובת הקיבוץ.
בני הזוג החזירו 7 מיליון ש"ח מהכספים שנלקחו .
בעקבות טבח שבעה באוקטובר מלון שפיים וקיבוץ שפיים קלטו עוד באותו הלילה מאות מפונים מאזור העוטף וברובם את חברי קהילת כפר עזה אשר שרדו את הטבח ופונו מקיבוצם.
בהמשך הוקמו בשפיים שלוש שכונות של מגורים זמניים ("קרווילות") עבור קהילת כפר עזה.
בזכות המעטפת של המלון, מבני הציבור ומבני המגורים הזמניים ותמיכת קהילת חברי שפיים, התאפשר לחברי כפר עזה לקבע את חיי הקהילה שלהם בשפיים במהלך חודשי המלחמה, כל עוד אין להם אפשרות לשוב אל בתיהם.
ארבעה עשר מחברי כפר עזה שנרצחו ב-7 באוקטובר, הובאו לקבורה בבית העלמין בשפיים.
שפי ישי (נולד ב-23 בדצמבר 1954) הוא מוזיקאי ישראלי.
יוצר מוזיקה לתיאטרון לקולנוע ולשירי משוררים.
נולד בדצמבר 1954 בירושלים בשם ישי שפי, בנם הבכור של דב שפי, לימים הפרקליט הצבאי הראשי, ואסתר שפי.
בגיל 13 התקבל לפנימייה צבאית, זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים, חבר לחדר ובן מחזור של גבי אשכנזי ויואב קוטנר.
שירת כפסנתרן בלהקת חיל האוויר עם חבריו הקרובים דויד ברוזה ודפנה ארמוני.
השתתף ביצירת האלבום הכבש השישה עשר והלחין את "ריבים קטנים".
שפי ישי הוא בוגר האקדמיה למוזיקה בתל אביב.
הקליט מספר שירי סולו ב-1979, שצעדו במצעדי הפזמונים, אבל גנז אותם.
ב-1992 הוציא אלבום סולו ראשון "אהבה ושנאה", שבו הלחין שירי משוררים (יהודה עמיחי, יונה וולך, נעים עריידי, נתן זך).
ב-2010 הוציא אלבום סולו שני "גבר לא ידבר על כך", שהוקדש בעיקר לטקסטים של נתן זך.
ב-2026 יצא האלבום "אהבה ושנאה" לראשונה על ויניל, בתוספת שיר שלא יצא באלבום המקורי, "סיפור חורף קצר".
ישי עיבד והפיק מוזיקלית את אופרת הרוק "מאמי", בגרסתה המקורית ב-1986 (וכן בגרסה המחודשת בשנת 2002).
ניגן פסנתר וקלידים בהפקות ובאלבומים של אהוד בנאי, יהודה פוליקר, ואחרים.
הפיק מוזיקלית את האלבום היחיד של להקת "דברים שעשיתי עם אחותי".
כמלחין כתב מוזיקה להצגות תיאטרון רבות ביניהן:
סנג'ר, קרוב יותר, אכזר ורחום - בתיאטרון הבימה.
ברכה, הימים הכי טובים, קיץ אחרון - בתיאטרון באר שבע.
סטריפטיז אחרון, מחזה לילה - בתיאטרון צוותא.
הקונצרט, קול קטן, מבזק חדשות - בתיאטרון בית ליסין.
רוויו לנוער, אליעזר בעל החלומות - בתיאטרון לילדים ולנוער.
זכרונות חוף ברייטון - בתיאטרון חיפה.
אלוהים, תנינים, משחק נישואין, ירח אלבמה, כל נדרי, אהבה וזעם - בתיאטרון הרצליה.
טוני היפה, קילר ג'ו, נוף ילדות, שמים, קולות אחרים, מלקולם הקטן ומלחמתו בסריסים, נדל"ן, חטא - בתיאטרון החאן.
שניידר ושוסטר בתיאטרון בזל בשווייץ.
שעתו האחרונה של קול - בפסטיבל תיאטרונטו 2007.
הזאבים - בתיאטרון הקאמרי 2016.
הפיק וניהל ניהול מוזיקלי את המחזה סינדרום ירושלים מאת יהושע סובול בתיאטרון חיפה, ואת אופרת הרוק מאמי - בתיאטרון צוותא ובתיאטרון הבימה.
זוכה פרס קיפוד הזהב ההלחנה למוזיקה לתיאטרון לשנת 2010, על כתיבת המוזיקה להצגה "איש הרוח, הזונה והליצן" של תיאטרון קרוב.
כתב מוזיקה לסרטים "ד"ר דוליטל עקום", "מאחורי גבו של היטלר" ו"לא על הלחם לבדו".
העלה מופעי שירה, מוזיקה ומחול עם המשוררים נתן זך, יהודה עמיחי ("לילה אחד של אהבה"), יונה וולך, רוני סומק, נעים עריידי ואחרים.
שפי ישי נשוי לזמרת יהודית תמיר ואב לבן.
אחיו חגי שפי נהרג ב"אסון התאומים" ב-11 בספטמבר 2001.
"אהבה ושנאה" - אלבום סולו ראשון (דצמבר 1992)
"מתחת לארון" - אלבום לילדים - משירי אנדה עמיר-פינקרפלד (דצמבר 1987)
"פרחים אדומים" - הפקה, עיבוד והלחנה באלבום של יהודית תמיר (דצמבר 1994)
שפייר היא עיר במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
העיר ממוקמת על גדת נהר הריין, דרומית ללודוויגסהאפן, ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2022 כ-51,000 תושבים.
קיימות עדויות להתיישבות קלטית במקום כבר בשנת 500 לפני הספירה.
בתקופת השלטון הרומי נקראה העיר בשם Augusto Nemetum ונודעה בחשיבותה.
בשנת 500 אחר הספירה בקירוב כונתה לראשונה בשם Spira.
העיר הייתה מקום מושבו של הקיסר היינריך הרביעי, שבשנת 1068 החליט להדיח מכסאו את האפיפיור גריגוריוס השביעי, ובהמשך חזר בו.
זו הייתה עיר קיסרית חופשית משנת 1294 עד 1797 והייתה מקום מושבה של הרייכסקאמרגריכט (לשכת הקיסרות האימפריאלית).
העיר שמרה על מעמדה אף בימי הביניים, ובה התקיים "הדיאט של שפייר" (ועידת שפייר).
בדיאט הראשון בשנת 1526, אושרה זכותם של נסיכי גרמניה לבחור בלותרניזם הפרוטסטנטי כדת המדינה.
בשנת 1689 נכבשה העיר על ידי כוחות צרפתיים שהותירו בה הרס רב.
בשנים 1792 עד 1814 הייתה העיר נתונה לשלטון צרפתי.
לאחר שהוחזרה לשלטון ממלכת בוואריה חזרה למעמדה כעיר מחוז משמעותית.
בשנת 1947 נבנה בה המכון הגרמני של שפייר למדעים.
שפייר היא מרכז קמעונאי אזורי חשוב, והתיירות היא ענף מוביל.
העיר מכילה תעשיות אלקטרוטכניות ובית זיקוק לנפט.
התעשייה כוללת מתכת, מכונות, אוניות, מטוסים, טקסטיל וכימיקלים.
העיר מימי הביניים מוקפת באזורי תעשייה ומגורים מודרניים.
הגשר מעבר לריין, שנהרס בשנת 1945, נבנה מחדש ב 1956. שרידים היסטוריים בעיר כוללים את Altpörtal ("השער הישן") עם מגדל שער מהמאה ה-13, המקוואות התת-קרקעיים (ראשית המאה ה-12), וכנסיית השילוש הבארוק.
הקתדרלה הרומנסקית של העיר, שנוסדה בשנת 1030 על ידי קונראד הרביעי, מלך גרמניה, מכילה קריפטה ייחודית וקברי שמונה קיסרים ומלכים גרמנים ושלוש קיסריות.
בשנת 1981 הוכרזה הקתדרלה, אחד המבנים הרומנסקיים הגדולים והחשובים ביותר, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשפייר יש גם מוזיאון טכנולוגי ומרכז בעלי חיים ימיים.
בשנת 1991 נחנך המוזיאון הטכני בשפייר.
שפייר היא עיר תאומה של יבנה.
שפייר, שנקראה בפי היהודים שפיירא, הייתה אחת מהערים החשובות בקרב יהדות אשכנז בימי הביניים, ובמשך כאלף שנים התקיימה בה קהילה יהודית מפוארת.
ביחד עם הערים וורמס (ורמיזא) ומיינץ (מגנצא) הרכיבה את שלוש הקהילות היהודיות הגדולות שלאורך הריין, שנודעו בכינוי קהילות שו"ם (שפיירא, וורמייזא, מגנצא).
לא ברור מתי התיישבו יהודים בשפייר לראשונה.
קהילה של ממש נוצרה בעיר בשנת 1084, כאשר הזמין בישוף העיר רודיגר את היהודים להתיישב בעירו, העניק להם כתב זכויות, והקצה להם שטח לשכונה נפרדת שתוקף בחומה לצורכי הגנה.
במקביל, בשנה זו אירעה שרפה במגנצא, שגרמה ליהודים רבים לעקור ממנה לשפייר.
בשנת ד'תתנ"ו (1096), בזמן מסע הצלב הראשון הייתה קהילת שפייר אחת הראשונות בגרמניה שאירע בהן הפוגרום, כשהצלבנים הגיעו לעיר בח' באייר, כחלק מהאירועים שכונו לימים גזירות תתנ"ו.
עם זאת, עקב התערבותו של בישוף העיר, שהגן על היהודים במבצרו, הצלבנים הצליחו להרוג עשרה יהודים בלבד, ומרבית הקהילה ניצלה.
קהילות וורמייזא ומגנצא, שהיו חשובות יותר משפיירא לפני הגזירות, נפגעו באופן קשה ביותר, ושרידיהן (בהנהגת רבי קלונימוס הזקן) ברחו לשפיירא.
ככל הנראה, עובדה זו סייעה להפיכת שפיירא למרכז תורני משמעותי במאה ה-12. בעיר נחשפו שרידים של בית כנסת עתיק, שככל הנראה היה מפואר.
בצמוד לבית הכנסת נמצא מקווה מרשים נוסף, שנבנה בשנים 1110-1120, ונחשב לאחד הגדולים באירופה.
במאות ה-12 וה-13 הפכה הקהילה היהודית בשפירא לאחד מהמרכזים הראשיים של יהדות גרמניה דאז.
התרכזו בה חכמים ורבנים רבים, בהם רבי אליקים בן משולם, ריב"א, רבי שמואל החסיד ורבי יהודה בן קלונימוס משפיירא.
בתקופה זו נוצר הצירוף "קהילות שו"ם", ששפירא הייתה הראשונה שבהן.
בשלוש הקהילות המרכזיות הללו ישבו בתי דין ובתי מדרש חשובים, והתקנות שתיקנו היו בעלות סמכות בכל הקהילות בגרמניה.
עם זאת, במאות אלו המשיכה גם האנטישמיות, ויהודי העיר סבלו מפעם לפעם מעלילות דם ופוגרומים.
הקהילה נמחקה בפוגרום כחלק מגזירות ק"ט (בימי המוות השחור).
ומשקמה מחדש מספר שנים לאחר מכן, לא שבה עוד למעמדה הקודם.
במאות ה-15, ה-16 וה-17 ישבה בשפיירא קהילה קטנה, שגורשה מן העיר ושבה אליה חליפות, ובדרך כלל לא היו לה מוסדות קהילתיים עצמאיים.
הקהילה היהודית בשפייר נכחדה בשואת העם היהודי.
בשל תפקידה המשמעותי ביצירת התרבות האשכנזית, הוכרו בשנת 2021 האתרים היהודיים בשפיירא, יחד עם אלה של וורמייזא ומגנצא, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
שפיכה מוקדמת, או פליטה מוקדמת היא תופעה של העדר שליטה במועד השפיכה, הנחשבת לעיתים קרובות כליקוי בתפקוד המיני אצל גברים.
גברים הסובלים משפיכה מוקדמת אינם מסוגלים לשלוט על שפיכת הזרע (ועל האורגזמה המתלווה לשפיכת הזרע) בעת קיום יחסי מין.
שפיכה מוקדמת תוארה לראשונה בספרות הרפואית ב-1917 על ידי הפסיכיאטר הגרמני קרל אברהם ב-"כתב העת הבין-לאומי לפסיכואנליזה", אך נפוצה בתודעת הציבור רק משנות ה-70 של המאה ה-20.
לשפיכה מוקדמת אין הגדרה אחידה.
יש המגדירים אותה כשפיכה תוך פחות משתי דקות מרגע החדירה.
רבים, במיוחד בעת האחרונה, משתמשים בהגדרה גמישה יותר, המציינת כי גבר סובל משפיכה מוקדמת אם אינו מסוגל לקיים יחסי מין במשך הזמן הרצוי לו.
נערים ומתבגרים רבים חווים שפיכה מוקדמת לעיתים קרובות בתחילת דרכם המינית, אך לומדים עם הזמן לשלוט בכך; תופעה זו אינה נחשבת לשפיכה מוקדמת של ממש.
אירוע בודד של שפיכה מוקדמת אשר לא גרם למצוקה נפשית כלשהי אף הוא אינו עומד בקריטריונים הרפואיים להגדרת שפיכה מוקדמת.
שפיכה מוקדמת היא בעיית התפקוד המיני הנפוצה ביותר בגברים; בין 25% ל-40% מהגברים סובלים ממנה באופן כרוני, ורבים נוספים סובלים ממנה באופן זמני.
שפיכה מוקדמת עשויה לגרום לתסכול ולמבוכה אצל הסובלים ממנה.
שפיכה מוקדמת היא בעיה תלוית תרבות.
למעשה, רק במאות האחרונות ובעיקר בחברות מערביות, שבהן ישנה הכרה בחשיבות הנאה הדדית ממין, התפתחה שאיפה ליכולת הגבר לשלוט בזמן השפיכה שלו.
גברים רבים אינם מודעים לקשר שבין המצב הנפשי שלהם ותפקודם המיני.
מצבים נפשיים רבים עשויים לגרום לשפיכה מוקדמת: לחץ נפשי, דיכאון, ביישנות, חוסר ביטחון עצמי.
לאחר שהליקוי מתרחש פעם אחת חווים גברים רבים מבוכה רבה, ובפעמים הבאות מרגישים צורך עז לפצות את בן או בת זוגם ולהוכיח שמדובר באירוע חד-פעמי.
רצון זה מגביר את הלחץ הנפשי ואת הסיכוי לשפיכה מוקדמת נוספת.
הדבר רלוונטי במיוחד כשבן או בת הזוג אינם מגלים הבנה למצב, או מציבים מלכתחילה יעדים מוגזמים בכל הנוגע ליחסי מין.
הלחץ הנפשי אשר עשוי לגרום לשפיכה מוקדמת מלכתחילה אינו מוכרח להיות קשור למיניות; דאגות כלכליות, למשל, ובעיות בעבודה או במשפחה עשויים אף הם לגרום לשפיכה מוקדמת.
תקשורת לקויה בין בני הזוג, מחלוקות בלתי-פתורות ורגשות שליליים עשויים לתרום להופעת הליקוי.
דיכוי מיני בעבר, מטעמים דתיים, למשל, עשוי אף הוא לגרום לשפיכה מוקדמת.
לחוויות המין הראשונות בחיים השפעה ניכרת; יחסי מין מוקדמים אשר התבצעו בתנאי לחץ מבחינת מקום או זמן עשויים לגרום לשפיכה מוקדמת בשלב מאוחר יותר בחיים.
אחת התאוריות בנוגע לגורם לשפיכה מוקדמת גורסת כי גברים הסובלים מהליקוי לא מזהים בצורה יעילה את נקודת הגירוי שלאחריה לא ניתן למנוע שפיכה.
אי-הזיהוי אינו מאפשר לגבר לנסות ולעכב את האורגזמה—עד לנקודה בה מאוחר מדי.
שלל גורמים בריאותיים עשויים לגרום לשפיכה מוקדמת, אם כי שיעור הסובלים משפיכה מוקדמת מסיבות פיזיולוגיות נמוך בהרבה משיעורם של הסובלים מסיבות פסיכולוגיות.
דלקת בערמונית, למשל, עשויה לגרום לַליקוי.
ליקויים במערכת העצבים, לעיתים לאחר פגיעת טראומה גופנית, עשויים לגרום לשפיכה מוקדמת.
תרופות מסוימות עשויות אף הן לגרום לליקוי.
מחקרים פיזיולוגיים בעבר הראו כי רמות נמוכות מדי של המוליך העצבי סרוטונין באזורים מסוימים במוח גורמות לשפיכה מוקדמת.
לתאוריה זו ניתן משנה תוקף בהתחשב בעובדה כי מספר תרופות מסוג SSRI, אשר מעלות את ריכוז הסרוטונין במוח, גורמות לשיפור אצל גברים הסובלים משפיכה מוקדמת .
שפיכה מוקדמת המופיעה לראשונה לאחר גיל 50 עשויה להצביע על סוכרת, מחלה המשפיעה לעיתים על היבטים רבים של התפקוד המיני.
מחלות נפש רבות, כגון הפרעת דחק פוסט-טראומטית (סוג של חרדה) והפרעה דו-קוטבית, גורמות לליקויים בתפקוד המיני - ביניהם שפיכה מוקדמת - כחלק משלל תסמיניהן.
קיים חשד שטרם הוברר דיו לגורם גנטי לשפיכה מוקדמת, שכן הוכח שלרבים הסובלים מהליקוי קרובי משפחה הסובלים ממנו אף הם.
לשפיכה מוקדמת קיימות שיטות טיפול המבוססות על תרגול ואשר מטרתן היא שיפור יכולת הזיהוי של הגבר את עוצמת הגירוי המיני ושיפור השליטה בשפיכה.
לשיטות אלו, אותן יש לבצע כצעד ראשוני, שיעורי הצלחה גבוהים.
בכל מקרה שילוב בת-הזוג בטיפול מגביר את סיכויי ההצלחה.
שיטת ה"התחל-הפסק" (סטארט אנד סטופ, באנגלית: Start and stop).
מטרת השיטה היא להרגיל את הגוף לרמות גבוהות ולזמנים ארוכים יותר ויותר של גירוי מיני.
בתחילה מבוצעת השיטה לבד, באמצעות אוננות.
הגבר מגרה את עצמו כמעט עד לנקודת האל-חזור, מפסיק לכעשרים שניות ואז ממשיך לגרות את עצמו, וחוזר חלילה, תוך הימנעות משפיכה למשך זמן כולל של כעשרים דקות.
מספר מטפלים מורים למטופל לדרג לעצמו את עוצמת הגירוי שהוא חש מ-1 (היעדר זקפה) ועד 10 (אורגזמה).
הפסקת הגירוי צריכה להתרחש בעוצמת גירוי של 8 בערך, והמשכת הגירוי מתרחשת כשהעוצמה דועכת לכ-3. השליטה העצמית באוננות והעדר הלחץ הנפשי הנגרם מנוכחות בן או בת הזוג מאפשרים בשיטה זו שיפור השליטה העצמית על השפיכה, זיהוי טוב יותר של נקודת האל-חזור ובעיקר—הארכת משך הזמן הנדרש לשם הגעה לאורגזמה.
לאחר תרגול במשך זמן מה (מספר שבועות בדרך כלל) ניתן לשלב את בן או בת הזוג בשיטה.
שיטת ה"התחל-הפסק" ניתנת בדרך כלל על ידי סקסולוגים, שאינם רופאים, כטיפול עיקרי בשפיכה מוקדמת.
בשיטה זו על בן או בת הזוג ללפות בחוזקה את הפין רגע לפני שהגבר מגיע לאורגזמה; הדבר גורם למניעת השפיכה.
בדומה לשיטת ה"התחל-הפסק", גם כאן יש לחזור על התהליך לאחר כעשרים שניות, לזמן כולל של כעשרים דקות.
השיטה מבוצעת בתחילה בדרך כלל באמצעות גירוי ביד; לאחר שמושגת שליטה מסוימת על השפיכה ניתן לבצע את השיטה גם באמצעות חדירה.
זוהי שיטה שאינה מומלצת על ידי סקסולוגים כיום.
השיטה מסוכנת ועלולה לגרום לפגיעה בשרירים.
שיטת 7 השלבים - שיטה המשלבת טיפול התנהגותי ותרופתי.
הטיפול התרופתי במינון נמוך עוזר לדחות את זמן השפיכה.
במקביל, הפציינט לומד לזהות את סימני השפיכה לפני שהיא מגיעה ומתרגל יציאה נשלטת מהנרתיק.
בסיום החודש הפציינט לומד לשלוט על השפיכה גם ללא התרופות.
כיווץ ודחיפה רצוניים של שרירי האגן גורם לחיזוקם ולשיפור השליטה בהם; שרירים אלו אחראיים לשפיכת הזרע.
יתרון השיטה הוא פשטותה והעובדה שניתן לבצעה בכל העת, בזמן העבודה או הנהיגה, למשל.
גברים רבים מדווחים על שיפור.
תנוחות יחסי המין השונות גורמות לעוצמות גירוי משתנות בגברים שונים.
על הגבר לזהות את התנוחה בה שליטתו על השפיכה מרבית.
השיטות הבאות אינן מביאות לריפוי השפיכה המוקדמת, והן משמשות כפתרון זמני או במקרה שהשיטות שלעיל נכשלו:
קרם זה, אותו יש למרוח על איבר המין הגברי, גורם לאלחוש קל וזמני של האזור.
גם בן או בת הזוג עשויים לחוות אלחוש באיבר המין, כשהשותף משתמש בקרם השהייה, דבר המהווה חיסרון של השיטה.
חיסרון נוסף הוא היעדר הספונטניות, שכן רוב תכשירי ההשהייה מתחילים לפעול רק לאחר כעשרים דקות מזמן תחילת השימוש.
גברים רבים חשים פחות גירוי כשהם משתמשים בקונדום, דבר המפחית את הסיכוי לשפיכה מוקדמת.
קונדומים מסוימים משלבים את השיטה שהוזכרה לעיל וכוללים תכשיר השהייה על גבי הדופן הפנימית שלהם.
באופן זה נמנע מגע בין תכשיר ההשהייה ובין בן או בת הזוג.
נוגדי דיכאון מסוג SSRI מביאים במקרים רבים לעיכוב השפיכה, אך לעיתים גם לבעיות בזקפה ולשלל תופעות לוואי אחרות.
מספר סמים פסיכואקטיביים, כגון מורפיום והרואין, מביאים אף הם לעיכוב השפיכה.
משיכת האשכים כלפי מטה לפני השפיכה.
זוהי שיטה מיושנת אשר אינה מומלצת על ידי סקסולוגים כיום; השיטה עלולה לגרום לפגיעות ויעילותה שנויה במחלוקת.
שפיות זמנית הייתה להקת פופ רוק שפעלה בישראל בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 והתפרסמה בעיקר בזכות שירה שהפך ללהיט, "הקיץ האחרון".
הלהקה הוציאה שני אלבומי אולפן, אולם התקשתה לשחזר את נסיקת סינגל הבכורה והצלחתו הגדולה, ורוב חברי הלהקה פרשו מתחום המוזיקה אחרי התפרקות הלהקה בשנת 1995.
הלהקה הוקמה בשנת 1989 על ידי בני נוער בתיכון "ראשונים" שבהרצליה בשם "חדר 101", שמקורו בחדר המייצג את האימה האולטימטיבית בספרו של ג'ורג' אורוול, "1984".
מקס גת מור החל לנגן אחרי הלימודים יחד עם חבריו לכיתה בתיכון, אלון מן, ירמי כדורי ויובל טננבאום.
הלהקה חיפשה סולנית ופנו למירית ליבה, שהסכימה להצטרף כזמרת מובילה.
באותה שנה השתתפה הלהקה בתחרות "רוק ירוק" שנערכה ברעננה, בה הופיעה עם השיר "הקיץ האחרון", שכתב מקס גת-מור.
גת מור כתב את השיר בגיל 15, לדבריו בתוך רבע שעה בלבד (יש שפירשו את מסר השיר כדיכאוני ואובדני).
הלהקה, שהחליפה את שמה ל"שפיות זמנית" לקראת התחרות, זכתה במקום הראשון, מה שזיכה אותה בהקלטת סינגל.
הסינגל יצא שלושה חודשים לפני מלחמת המפרץ, והיה כבר בתהליך ירידה במצעד העברי ברשת ג' יום לפני שפרצה המלחמה, אך במהלכה הושמע רבות בתחנות הרדיו, וכשחזר המצעד הוא זינק לצמרת המצעד בחזרה.
השיר שהה במצעד הפזמונים של רשת ג' במשך 52 שבועות מתוכם שבועיים בראש, הישג שאף שיר לא הגיע אליו מעולם, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי ל-1991 של התחנה, הישג נדיר לשיר בכורה.
חברי הלהקה הצעירים הופתעו מהצלחת הסינגל, ומאחר שהיו במהלך שירותם הצבאי, התקשו לנצל אותה.
אלבומה הראשון של הלהקה, שנקרא אף הוא "הקיץ האחרון", יצא בסוף 1991. האלבום זכה להצלחה מסחרית, נמכר בכ-20,000 עותקים, ומתוכו יצאו מספר סינגלים נוספים, ביניהם "נוגעת לא נוגעת" ו"גלמין".
אף כי השירים נכנסו למצעדים והצליחו, הם לא זכו לאותה פופולריות של "הקיץ האחרון".
באותה שנה הקליטה הלהקה גם את השיר שליווה את השירותרום של גלי צה"ל – "פרחים לבנים", שזכה אף הוא להצלחה במצעדים.
ב-1992 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "כל האמת" של להקת הקליק.
באותה שנה, בתוכנית ששודרה בערב יום הזיכרון בערוץ הראשון, ביצעה הלהקה גרסת כיסוי לשיר "הנסיך הקטן" של ההרכב קצת אחרת.
ב-1994 הקליטה הלהקה גרסת כיסוי נוספת, הפעם לשיר הילדים "דני גיבור", גרסה שהוקלטה במיוחד עבור תוכנית הספיישל "אל החרוזים והמנגינות" שהוקדשה כמחווה לחתני פרס ישראל.
לאחר מכן יצא אלבומה השני של הלהקה, "אחרי הגשם", שעסק בהתבגרות, סקס, אהבה וחיפוש אחר דמות ה"אני".
באלבום זה, פנתה הלהקה לכיוון של רוק כבד יותר.
מתוך האלבום הצליח רק הסינגל הראשון מהאלבום "מתחיל להיות קר".
השיר "פרחים לבנים" והחידושים ל"כל האמת", "הנסיך הקטן" ו"דני גיבור" לא הופיעו בו.
האלבום נכשל מסחרית, ובקיץ 1995, הלהקה הפסיקה להופיע והתפרקה באופן לא רשמי.
ב-12 בנובמבר 1995 התאחדה הלהקה באופן חד פעמי בעצרת הזיכרון ליצחק רבין שהתקיימה 8 ימים בלבד אחרי הרצח, בביצוע של "הקיץ האחרון".
הביצוע מופיע בדיסק הכפול "שלום, חבר" המכיל שירי זיכרון המתקשרים לנושא, ושירים שהוקלטו בהופעה בעצרת.
ברבות השנים מאז התפרקות הלהקה, רוב חברי ההרכב המקורי פרשו מתחום המוזיקה ועברו לתחומים אחרים.
ליבה (בשמה המלא, מירית ליבה-מזרחי) עבדה בחברת הייטק והופיעה לעיתים רחוקות יחסית.
ב-2016 הקליטה את השיר "כשהלב מדבר" ללחן ועיבוד מאת קורין אלאל.
מירית ליבה נפטרה במאי 2025, בגיל 54, לאחר שעברה אירוע מוחי ונאבקה ממושכות בתוצאותיו.
הגיטריסט וכותב המילים מקס גת-מור הוציא ב-1999 אלבום סולו שנחל כישלון מסחרי, וב-2009 הוציא שיר עם מיכה שטרית כחלק מאלבום שני, שגם הוא נחל כישלון מסחרי יחסי.לאחר מכן הקים חברה העוסקת במיתוג.
אלון מן עובד בחברת הייטק.
אייל ברוק הוא עורך דין העוסק בסוגיות הקשורות לבינה מלאכותית וזכויות יוצרים.
שי מאירי, סקסופוניסט הלהקה, הוא היחיד שהמשיך בתחום המוזיקה וממשיך לנגן כסקסופוניסט בלהקות של מספר אומנים.
ההצלחה המסחררת לה זכה השיר "הקיץ האחרון" ביחס לשאר שיריה של הלהקה, יצרה בטעות תדמית של "להקה של שיר אחד", אף על פי שאינה עונה להגדרה המקובלת למונח, מאחר שהיו ללהקה שירים אחרים שצעדו והצליחו יחסית במצעדי המוזיקה (אך לא כמו "הקיץ האחרון").
ב-2021 התאחדה הלהקה לנשף הרוק של אביב גפן שהתקיים בראשון לציון.
גיטרה בס, כותב השירים ומלחין: מקס גת-מור
בשנת 2011, בעונה השביעית של הסדרה "הפיג'מות", עשו פרודיה על הלהקה "שפיות זמנית" בתור להקה בשם "שפיות רגעית", שלפי העלילה התפרקה מפני שאילן גרם לשיבוש בכבלים והם התחשמלו.
בשנת 2023, אושיית הרשת והשחקן המצליח דילן דרור, הוציא חידוש לשיר של הלהקה "הקיץ האחרון" בשם "תזכרו שהבטחתם".
שְׁפִיטוּת היא שאלת האפשרות להביא למשפט סוגיה השנויה במחלוקת.
ישנה מחלוקת לגבי שאלת גבולותיו של מתחם השפיטות ומהן הסוגיות שעליהן יש לדון בבית המשפט.
שופט בית המשפט העליון חיים כהן תיאר את היחס לסוגיה זו בשנותיה הראשונות של המדינה:
הרחבת גבולותיו של מתחם השפיטות בישראל החלה בתקופת כהונתו של מאיר שמגר כנשיא בית המשפט העליון, ונמשכה ביתר שאת בתקופת כהונתו של אהרן ברק בתפקיד זה.
לדוגמה: בתקופת ברק עסק בג"ץ בעתירות בענייני ביטחון ומדיניות, כגון תוואי גדר ההפרדה, תוכנית ההתנתקות ופרטיה, ולא דחה עתירות אלה מנימוקי סף.
לבית המשפט העליון בראשותו של אהרן ברק מיוחסת הגישה של "הכל שפיט", כלומר אין נושא שבית המשפט נמנע מלהכריע בו.
ביטוי מובהק לגישה זו בא בדבריו:
עם זאת, בהמשכו של אותו פסק דין, סייג ברק את דבריו והבחין בין שפיטות נורמטיבית (שאותה תיאר בדבריו לעיל) לבין שפיטות מוסדית, וציין:
ברק אף הציג בפסקי דינו דוגמאות לסוגיות שאינן שפיטות, כמו הנהגתם של הנישואין האזרחיים בין בני-זוג חסרי עדה דתית או סטטוס של משפחה חד־מינית.
כהדגשת השופט ברק, ההשקפה הגורסת שאפשר להכריע בכל עניין לפי אמות מידה משפטיות שלהם אין משמעה בהכרח שהדבר ראוי ושכך ייעשה,
כך הייתה נטייה לאי התערבות בג"ץ בנושאי חוץ וביטחון מובהקים ומדיניותה הציבורית של הרשות כמו בנושאי מדיניותה הכללית של ישראל ביהודה ושומרון, הסכמים מדיניים וכדומה.
בשנת 2007, בעקבות מינוי של דניאל פרידמן לשר המשפטים, עלתה סוגיית השפיטות לדיון ציבורי נרחב.
המבקשים לצמצם את מתחם השפיטות, מניחים כהנחת יסוד כי שאלת השפיטות אינו מעניינם של השופטים בלבד, ועל הרשות המחוקקת לקבוע את גבולות השפיטות ככל שניתן.
הם מעלים גם נימוקים מעשיים:
התערבותו של בית המשפט בכל נושא משתקת את הפעילות של הרשות המבצעת.
משרתי ציבור, ובכלל זה שרים ופקידים ממשלתיים, יהססו לקבל החלטות מחשש שיועמדו למבחן משפטי.
הרחבת גבולות השפיטות מעמיסה על בג"ץ עומס יתר עקב הריצה המהירה של בעלי עניין שונים בכל נושא אפשרי, ובקשת סעד משפטי בכל החלטה של הרשות המבצעת.
המתנגדים לצמצום גבולות השפיטות טוענים כי:
צמצום השפיטות יביא למתן כוח רב מדי לגורמים פוליטיים, לפקידות בכירה ולפרקליטות ללא מנגנון מאזן ביקורתי.
צמצום גבולות אלה יביא לפגיעה בזכויות האדם, ובעיקר זכויות המיעוטים.
שפיטותן של פעולות מבצעיות של צה"ל
שאלת שפיטותן של פעולות מבצעיות של צה"ל נדונה בהרחבה בעתירה לבג"ץ שעניינה מדיניות הסיכולים הממוקדים.
פרקליטות המדינה טענה כי .
השופט בדימוס אהרן ברק שלל גישה זו, והביא ארבעה נימוקים לכך, ובהם:
במחזמר המצליח של ג'ורג' ואיירה גרשווין, "בשבילך אני שר", שהוצג לראשונה בברודוויי בשנת 1931, מוצגת סוגיית השפיטות באופן נלעג, כאשר בסצנת הסיום מתכנס בית המשפט העליון של ארצות הברית כדי להכריע בשאלה מה יהיה מינו של התינוק העומד להיוולד לנשיא ארצות הברית.
שפיכה (בסלנג: גמירה) היא פליטה של נוזל זרע וזרע מהפין.
על פי רוב השפיכה מתרחשת כתוצאה מקיום יחסי מין או אוננות ומלווה באורגזמה.
שפיכה עשויה גם להתרחש באופן ספונטני במהלך השינה במקרים של קרי לילה.
במהלך שפיכה ממוצעת נפלטים 5-1.5 מיליליטר של נוזל זרע עם כ-200 עד 500 מיליון תאי זרע.
לשפיכה ישנם שני שלבים: שיגור ופליטה.
שלב השיגור נחשב לנקודת האל חזור, שממנו לא ניתן לעצור את השפיכה.
בשלב השיגור תאי הזרע עוברים מהאשכים דרך צינורות הזרע, ומתערבבים בנוזלים מבלוטות קאופר, בלוטת הערמונית ושלפוחית הזרע ויחד יוצרים יחד את נוזל הזרע.
בשלב הפליטה, המהווה את האורגזמה הגברית, נפלט נוזל הזרע דרך צינור השופכה, בסדרה של התכווצויות מחזוריות הולכות ומתקצרות של בלוטת הערמונית והשרירים המקיפים אותה.
הפליטה אורכת בממוצע כ-17 שניות, אך עשויה להיות קצרה יותר או אף להגיע למספר דקות.
על שלב השיגור שולטת מערכת העצבים הסימפטטית, בעוד שלב הפליטה נשלט על ידי רפלקס שמקורו בעמוד השדרה באזור S2-4, הממוקם מתחת למותניים.
לעיתים מתרחשת שפיכה מוקדמת, שהיא תופעה של היעדר שליטה במועד השפיכה, ונחשבת לעיתים קרובות כליקוי בתפקוד המיני אצל גברים.
שפרירה (שפי) גולדווסר (נולדה ב-1958) היא חוקרת ישראלית-אמריקאית בתחום מדעי המחשב והקריפטוגרפיה.
אביה היה שליח קופת חולים כללית לארצות הברית, והמשפחה חזרה לישראל כשהייתה בת 6. היא גדלה בתל אביב ולמדה בתיכון עירוני ד'.
בשנת 1979 השלימה תואר ראשון באוניברסיטת קרנגי מלון במתמטיקה שימושית, ובשנים 1981 ו-1983 הוענקו לה תואר שני ותואר שלישי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הדוקטורט שלה במדעי המחשב, שכותרתו "Probabilistic Encryption: Theory and Applications" נעשה בהנחייתו של מנואל בלום.
בשנת 1983 הצטרפה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ובשנת 1997 הייתה הראשונה שאיישה בו את הקתדרה על שם חברת RSA, שבה היא מחזיקה עד היום.
גולדווסר היא חברת המעבדה למדעי המחשב ולבינה מלאכותית במכון.
בשנת 1993 הצטרפה לסגל של מכון ויצמן למדע, במקביל לעבודתה ב-MIT.
עם תחומי המחקר של גולדווסר נמנים תורת הסיבוכיות, קריפטוגרפיה ותורת המספרים החישובית.
גולדווסר הייתה שותפה להמצאתן של הוכחות באפס ידיעה, מרכיב חשוב בבנייתם של פרוטוקולים קריפטוגרפיים, באמצעותם יכול צד אחד להדגים לצד השני בוודאות גדולה כרצונו שהוא יודע סוד מסוים, מבלי לחשוף כל מידע על הסוד עצמו.
בתחום תורת הסיבוכיות עסקה עבודתה בין השאר במיון של מחלקות סיבוכיות.
גולדווסר הדגימה כי בעיות NP-שלמות מסוימות נותרות כאלה גם כאשר מחפשים רק פתרון מקורב להן.
בשנת 2017 הקימה את חברת דואליטי העוסקת באנונימיזציה של מידע.
בחברה הושקעו 19 מיליון דולר.
בעקבות מגפת הקורונה, המוצר של החברה הותאם לשימוש במעקב אחר חולים בלי לפגוע בפרטיותם.
בשנת 1991 קיבלה את פרס החוקר הצעיר מטעם הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית.
בשנת 1996 העניק לה ה-ACM את פרס גרייס מארי הופר לאיש המחשוב הצעיר הבולט של השנה.
בשנת 1998 הוענק לה פרס RSA במתמטיקה על תרומותיה הייחודיות לקריפטוגרפיה.
בשנת 2001 התקבלה לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בשנת 2004 נבחרה לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובשנת 2005 לאקדמיה האמריקאית להנדסה.
בשנת 2011 זכתה בפרס עמנואל פיור מטעם ארגון IEEE.
זכתה במדליית בנג'מין פרנקלין במדעי המחשב ובמדעים הקוגניטיביים.
זוכת פרס טיורינג לשנת 2012 ביחד עם סילביו מיקלי מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס על "עבודה מהפכנית שהניחה את היסודות התאורטיים לתורת ההצפנה בתחום הסיבוכיות, תוך המצאת שיטות חדשות וחלוציות לאימות יעיל של הוכחות מתמטיות בתחום תורת הסיבוכיות".
משנת 2015 חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2016, קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
ב-2017 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2017 קיבלה את פרס חזית הידע של קרן BBVA.
2023 - קיבלה את פרס דייקסטרה על מאמר שכתבה יחד עם מיכאל בן-אור ואבי ויגדרזון, שבו פיתחו חישוב רב-משתתפים בטוח עם בטיחות מבוססת תורת האינפורמציה
על שמה קרויות תגליותיה הצפנת בלום-גולדווסר והצפנת גולדווסר-מיקאלי.
גולדווסר נשואה לניר שביט, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב.
שפיות היא מונח משפטי המצביע על היותו של אדם בעל כשירות נפשית מספקת כדי לשאת באחריות פלילית למעשיו.
כלומר, שיכולתו של אותו אדם להבדיל בין מציאות לבין דמיון ולהפעיל שיקול דעת סביר היא טובה מספיק בשביל לשאת באחריות פלילית.
קביעת השפיות כרוכה בדרך כלל בקביעת היעדרה של מחלת נפש או לקות נפשית חמורה על ידי מומחים לרפואה ולפסיכולוגיה.
אף שדעותיהם של מומחים רפואיים מהוות לעיתים קרובות משקל מכריע בהחלטה על שפיות, המונח שפיות אינו מונח רפואי.
שפיות אינה ההפך ממחלת נפש.
אדם יכול לגלות תסמינים שונים של מחלת נפש, כולל תסמינים התנהגותיים, ועדיין להיות מסוגל לזהות את המציאות ולהפעיל שיקול דעת המאפשר לקיחת אחריות פלילית.
דוגמה לאנשים שפסיכולוג לא יראה כשפויים אך משפטן כן יראה ככאלה, היא למשל אנשים שאינם מבדילים כלל בין הנאה לכאב.
תאוריה של שפיות פותחה על ידי אלפרד קורזיבסקי במסגרת הסמנטיקה הכללית.
הוא האמין כי שפיות קשורה להתאמה המבנית (או לחסרונהּ) בין תגובותינו לעולם לבין מה שמתרחש בעולם באופן עובדתי.
אימוץ ההשקפה המדעית והגישה של התאמות מתמידות שאותן מבצע הפרט ביחס להשערותיו, היא הדרך לטענת קורזיבסקי.
במילים אחרות, ישנם "גורמי שפיות שניתן לאתר בשיטות הפיזיו-מתמטיות של המדע."
בספרו "החברה השפויה", שיצא לאור בשנת 1955, הציע אריך פרום את ההשערה כי לא רק פרטים בחברה הם חסרי שפיות, אלא כי אף חברות שלמות יכולות להיות נעדרות שפיות.
פרום טען כי אחד מן המאפיינים המטעים יותר של חיי החברה הוא "אימות קונצנזוסאלי":
שְׁפִיָה (דֶקַנְטציה) היא תהליך שתכליתו הפרדת משקע מוצקים מנוזלים באמצעות שפיכת הנוזל.
מקור המילה בתהליך הכנת היין בעת העתיקה.
כבר בעת הזו התקיים שלב של מעין סינון על ידי שפיכת הנוזל מעל פני המוצק.
בבישול מקובל תהליך השפיה, למשל בהכנת עדשים לפני ההרתחה, או בהכנת פסטה לאחר ההרתחה.
בכימיה מקובל להשתמש בשפייה לסינון גס בכמויות קטנות שכן קשה לערוך שפייה מבלי לשפוך חלק מהמוצקים, ובכל אופן שפייה דורשת השקעה רבה של זמן.
מגבלה נוספת היא השארות של חלק מהנוזל בכלי לאחר השפייה.
להגברת יעילות השפייה ניתן להשתמש גם בצנטריפוגה (סרכזת) המגבירה את השיקוע של המוצקים ומקלה על השפייה, ובזכוכית שעון לשם ניצול מים שהתאדו.
שְׁפִיָה (הכנת יין) הוא תהליך שבו היין נשאב (בעזרת אמצעים מכניים או כוח הכבידה) מעל פני המשקעים שבתחתית המכל (חבית עץ, מכל זכוכית\נירוסטה\בטון) מבלי להפריעם אל מכל ביניים.
המשקעים (המכילים חלקיקים בגודל 10-50 מיקרון) נשטפים ומורחקים מן המכל והיין מוחזר למכל הנקי.
על ידי פעולת השפייה היין באופן הדרגתי הופך צלול יותר.
לאחר כ8-12 חודשים מהבציר - כאשר מהיין לא "נופלים" עוד משקעים, יכול היינן להחליט האם לבקבקו או להמשיך ליישנו ולבקבקו במועד מאוחר יותר.
ניתן לראות מספר זמנים קריטיים לשפייה במשך תהליך היין:
לאחר התסיסה האלכוהולית - שפייה של משקעים גסים.
במשך זמן היישון (מרץ ויוני)
בהכנת יין לבן ורוזה - מתבצעת שפייה בסיום פעולת השיקוע.
תהליך השפייה מחדיר (ממיס) כמות גדולה של חמצן ליין (מקרו-חימצון) - תופעה שלרוב איננה רצויה, במיוחד בזמן היישון כאשר היין כבר איננו צעיר וחסון.
ניתן לצמצם את כמות החמצן המומס ביין בזמן השפייה על ידי שימוש בגז אינרטי (פחמן דו-חמצני, חנקן, ארגון) המחליף את האוויר (חמצן) שבמכל בגז.
כאשר היין מוזרם למכל (דרך ברז בתחתית) הוא דוחף את הגז האינרטי החוצה ולאורך כל התהליך נוצרת "שכבת ביניים" של גז המפרידה בין היין לאוויר.
הרב שבתי שפטל קרמר (שעפטל קרעמער, Sheftel Kramer; ?
-תש"ב, 1942) היה מנהלה הרוחני של ישיבת סלוצק בליטא וראש ישיבה בקליוולנד ובניו הייבן שבארצות הברית, במחצית הראשונה של המאה ה-20.
נולד בליטא ליהודה לב ורחל מלכה קרמר, ולמד בישיבת סלבודקה ובישיבת טלז.
נישא לבתו של הרב שרגא פייבל פרנק מקובנה.
לאחר נישואיו כיהן כמנהל רוחני בישיבת סלוצק.
במלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לחרקוב.
לאחר המלחמה התגורר בסלבודקה ומסר שיעורים בביתו לתלמידי הישיבה.
באמצע שנות ה-20 נענה לבקשה לנסוע לארצות הברית כדי לכהן כראש ישיבה שהוקמה בעיר קליבלנד שבמדינת אוהיו על ידי הרב יהושע השל לוונברג.
במשך מספר שנים עמד בראשות הישיבה בקליבלנד, ובשנת 1930 הקים ישיבה בניו הייבן, קונטיקט, יחד עם חתנו הרב יעקב יצחק רודרמן.
הרב קרמר היה גיסם של הרבנים משה מרדכי אפשטיין, איסר זלמן מלצר וברוך הורביץ.