tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצגה שרצה על הבמות ברחבי הארץ עד היום, גם לסל תרבות, ופזית עדיין משחקת בהצגה, עליה קיבלה פרס שחקנית משנה להצגות ילדים ונוער.
בנוסף בשנה זו שיחקה בהצגה 'עוץ לי גוץ לי' את החצרונית.
ב-1998 שיחקה בהצגה פילומנה בתיאטרון בית ליסין, את לוצ'יה, יחד עם ששון גבאי ויונה אליאן.
ב-1999 שיחקה בהצגה סינדרלה יחד עם משה ואורנה דץ, בבימויו של נתן דטנר.
שם הכירה את בעלה, מעצב האופנה ירון מינקובסקי.
בשנת 2000 שיחקה בהצגה 'הכבש השישה עשר' את הילדה 'גל ילדה של ים' בבימויו של יקי מחרז.
ב-2003 שיחקה בהצגת בידור 'קח אותי מוריס' בבימויה של דדי ברון, את הדמות ריקי, התפקיד הקומי המרכזי הצגה.
ב-2004 שיחקה בהצגה לא כולל שינה, בתיאטרון באר שבע, בבימויו של אלון אופיר, יחד עם טלי שרוני ואדווה עדני.
ב-2005 שיחקה בהצגה בית הקפה (הרכלן) בתיאטרון באר שבע יחד על הבמה עם דני שטג, דוד קיגלר, נירו לוי, ואורי זגורי.
ב-2006 שיחקה בהצגה ילד משלי בתיאטרון באר שבע, בבימויה של חגית רכבי ניקולייבסקי.
באותה שנה, שיחקה בהצגת הבידור 'אשתי לא מבינה אותי' בבימויו של ישראל פוליאקוב (פולי - הגשש החיוור), בהפקתה של מרים עציוני.
ב-2008 שיחקה בהצגה המיתולוגית 'עליזה מזרחי' בתפקיד הראשי יחד עם סמי הורי, עודד מנסטר ואלברט אילוז, בבימויו של מנחם גולן.
שיחקה בלונדון בתיאטרון NEW END THEATRE בהצגה WOMB של תיאטרון קרוב בבימויה של דורית ניתאי.
בנוסף, שיחקה בתאיאטרון ב־LEADS מאותו בית היוצר של תיאטרון קרוב.
ב-2016 שיחקה בהצגה קזבלן בתיאטרון הקאמרי בתפקיד מריומה יחד עם איציק כהן ועמוס תמם.
משחקת בהצגה קוביות של שוקולד ע"פ סיפרה של נאווה מקמל עתיר.
ושיחקה בהצגות נוספות מאת נאווה, בבימויו של ארז שפריר: אספת הורים, יד אחות, הדיירת בעליית הגג, ואבשלום פיינברג.
בתיאטרון הספרייה שיחקה בהצגות הכתובה של אפרים קישון וחתונה מושלמת.
בתיאטרון העברי, שיחקה בהצגות: קנאביס, ברית מילה, וברוך ג'מילי.
בימים אלו פזית משחקת על הבמות בתיאטרון הבימה את ההצגה 'חותם החיים', מחזה שכתבה מירב גרובר וביימה סיון קררצ'נר יחד עם דון לני גבאי, ידין גלמן וגיל וייס, ועמית הכטר.
משחקת בהצגה 'הצמה של אבא' של אמנון לוי בבימויו וכיכובו של איציק כהן את אדל אשתו של עזרא.
פזרנות היא תכונה של אדם הנוהג להוציא כסף בצורה ראוותנית ובזבזנית ללא שיקול דעת, לרוב באופן החורג משמעותית מיכולותיו הכלכליות.
דמויות היסטוריות שהתאפיינו בפזרנותן הן ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת, לודוויג השני, מלך בוואריה ומארי אנטואנט, מלכת צרפת.
מחקרים זיהו קשרים בין המאפיינים הבאים לבין נטייתו של אדם לפזרנות:
מבוגרים נוטים להיות פחות פזרנים.
ההסבר לכך הוא ככל הנראה שכאשר אנשים מתבגרים, האופטימיות המאפיינת צעירים בנוגע לפוטנציאל ההכנסות העתידיות שלהם מתחלפת בהבנה ריאליסטית, המעדיפה הסתמכות על הכנסה קבועה.
עם זאת, ייתכן כי השוני נובע בשל ההבדל הבין דורי.
בממוצע, הנטייה לפזרנות בקרב נשים עומדת על 19%, בעוד שבקרב גברים היא נמוכה יותר ועומדת על 11%.
פזרנים נוטים להיות מוחצנים יותר והם נחשבים לטיפוסים סקרניים וחברותיים.
הם גם מתאפיינים בחוסר סבלנות וקושי לדחות סיפוקים המעצים את הצורך לבזבז כסף.
פזרנים מייחסים חשיבות גדולה יותר לעלייה בהכנסות מאשר לעלייה שוות ערך בהוצאות.
לדוגמה, כאשר הם צופים שההכנסות וההוצאות יגדלו בשיעור של 3,000 ש"ח בשנה הבאה, הם עדיין עשויים לחוש כאילו יש ברשותם 3,000 ש"ח נוספים להוצאות.
פזרנים נוטים להשתלב יותר בתחומים כמו מדעי הרוח, תקשורת ועבודה סוציאלית, ופחות במקצועות המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה והמתמטיקה.
במהלך המאה ה-19 וה-20, מספר מדינות בארצות הברית ביניהן אורגון ומסצ'וסטס, חוקקו חוקים שאפשרו למשפחתו של אדם כזה להכריז עליו כ"פזרן" באמצעות פסיקה שהציבה אותו תחת אפוטרופסות בפיקוח משפטי.
אפוטרופסות זו הגדירה את הפזרנים כחסרי יכולת להשתתף בהסכמים מחייבים.
חוקים אלו הקשו על נושים שנאלצו להבטיח מראש כי בעל חוב פוטנציאלי לא הוכרז כ"פזרן" בידי בית משפט.
אולם, החוקים הללו נחשבו מוצדקים מתוך שיקולי מדיניות ציבורית שמטרתם הייתה להגן על משפחת הפזרן מלאבד את רכושה ולהיות נתונה לחסדיה של הקהילה.
כפי שהסביר אז בית המשפט העליון באורגון, מטרת החוק הייתה להגן על הפזרן "מפני הרגליו ההרסניים והבזבזניים החושפים או העלולים לחשוף אותו או את משפחתו למחסור או לסבל או לגרום לכל רשות ציבורית לשאת בהוצאות לתמיכתו או לתמיכת משפחתו".
מאז, בוטלו חוקים אלו לטובת הליכי פשיטת רגל, הנוחים יותר לנושים.
כינוס נכסים הוא מענה משפטי הולם נוסף להתמודדות עם האדם הפזרן, שבו נאמן או עורך דין שמונה בידי בית משפט של המדינה מנהל ומוכר את נכסי בעל החוב שפיגר בתשלום חובות.
פזיל אבדולוביץ' איסקנדר היה סופר ומשורר רוסי וסובייטי ממוצא אבחזי.
אביו, שהיה ממוצא פרסי גורש מברית המועצות לאיראן ב-1938 והסופר גדל בקרב המשפחה האבחזית של אמו.
בשנות ה-1980 כאחת הדמויות האבחזיות המפורסמות הסתיייג ממאבקם של הבדלנים האבחזים ומתח בקורת על הסכסוך בין הקהילות הגאורגית ואבחזית מתוך חשש שאבחזיה תהפוך למין נגורנו קרבך שנייה.
הרומן הפיקרסקי "סנדרו מצ'גם" תיאר את החיים בכפר אבחזי במרגלות הרי קודורי במחוז אוצ'מצ'ירה בין התחלת המאה ה-20 ועד שנות ה-1970.
על בסיס חלק מהספר, שתואר לפעמים, בניגוד לדעת המחבר כדוגמה של ריאליזם מאגי, הופק ב-1989 הסרט "משתה בלשצר או לילה עם סטלין".
איסקנדר זכה ב-1989 בפרס המדינה של ברית המועצות, ב-1993 בפרס פושקין, ב-1994 בפרס המדינה של הפדרציה הרוסית וב-1999 בפרס הרוסי "טריומף".
ספריו תורגמו לעשרות שפות זרות.
פזיל איסקנדר נולד ב-1929 בעיר הנמל הקוסמופוליטית סוחומי, בירת אבחזיה, אז חלק מגאורגיה הסובייטית, כחלק מברית המועצות.
אביו "אבדול איברהימוביץ' איסקנדר" היה ממוצא פרסי ואמו, לילי חסנובנה הייתה אבחזית.
סבו של הסופר מצד האב, אברהים אסקנדר, נולד באיראן והתיישב בסוחומי בעשורים האחרונים של המאה ה-19. הוא בא ממשפחה מוסלמית מבוססת והקים באבחזיה מפעל מוצלח ללבנים.
הוא בנה ב-1903 בית משפחתי המתואר תכופות בספרי נכדו.
אברהים נשא לאישה אבחזית בשם חמסדה אגרבה.
אבי הסופר, אבדול, היה בנו הבכור.
בעקבות המהפכות הרוסיות המשפחה נושלה מהמפעל שלה.
אבדול איסקנדר נאלץ לעבוד כפקיד אצל מעבידים שונים ולא קיבל אזרחות סובייטית.
הוא התחתן עם ללי חסנובנה מישליה, מן היישוב ג'גרדה שבצ'גם.
היא לא ידעה קרוא וכתוב ועבדה כמוכרת.
מנישואיהם נולדו 3 ילדים: הבן הבכור פירידון, הבת גולי והבן הצעיר, פזיל (במסמכים נרשם שמו כ"פזילביי").
בתעודותיו נרשם זמן רב מוצאו כ"פרסי" והוא הוחלף ב"אבחזי" מאוחר יותר.
ב-1938 האב אבדול בתור אזרח זר פוטר מעבודתו וגורש על ידי השלטון הסובייטי לאיראן.
שם עבד כנראה במסילות ברזל ובכמה הזדמנויות שלח חבילות למשפחה בסוחומי.
שני דודים של הסופר שכן קיבלו אזרחות סובייטית נעצרו ונספו במחנות הגולאג.
פזיל אסכנדר בילה את ילדותו בדוחק כשחדר אחד משני חדרי דירת המשפחה נלקח מהם על ידי השלטונות.
המשפחה קיבלה עזרה מקרוביה בכפר והתגוררה בחדר אחד: האם, ילדיה ודוד חולה נפש.
פזיל למד באחד מגני הילדים המעטים שפעלו אז באבחזיה ואחר כך בבית ספר רוסי ובחופשות הקיץ ביקר עם אחותו אצל בני המשפחה בכפר.
בימי מלחמת העולם השנייה ב-1942 הם נשלחו זמן מה לגור בצ'גם בדירה שכורה וגידלו ירקות בחלקה שקיבלו מהקולחוז.
אסקנדר אהב לקרוא מילדותו, הוא שלט טוב מגיל קטן בשפות הרוסית והאבחזית, קרא ספרים מאת ז'ול ורן, ארתור קונאן דויל, תומאס מיין ריד,ויליאם שייקספיר, לב טולסטוי ואחרים וסיפורים מתוך כתב העת " Вокруг света (ווקרוג סווטה - "מסביב לעולם").
במהלך 12 שנות הלימוד (שנה אחת הפסיד בגלל המלחמה) למד בשלושה בתי ספר בסוחומי וסיים את התיכון בהצטיינות עם מדליית זהב.
ב-1947 נסע למוסקבה שם שאף להרשם באוניברסיטה בפקולטה לפילוסופיה אולם לבסוף התקבל למכון לספרנות ("המכון הממלכתי לתרבות") במסלול בן ארבע שנים.
איתו בכיתה למדו המשורר זורי יאחנין ווסילי וסילייב שהפך לימים למנהל במחנות הגולאג.
באותן השנים כתב אסכנדר שירים.
בתום שלוש שנות לימודי ספרנות עבר אסכנדר למכון לספרות על שם מקסים גורקי.
התקבל שם אחרי ששיריו זכו בתחרות יליצירות ספרות וקיבל המלצות מאיגוד הסופרים של אבחזיה.
ב-31 באוגוסט 1952 נרשם אסכנדר בשנה השנייה במכון אולם כבר בספטמבר העבירו אותו ישר לשנה השלישית.
הורשה להשתתף חופשי גם בקורסים לכלכלה פוליטית, היסטוריה מודרנית והיסטוריה של הספרות הזרה.
הלימודים כללו תוכנית ספרותית עשירה.
אסכנדר התוודע לראשונה בין היתר, ליצירותיו של דוסטוייובסקי והתרשם עמוקות משירי הקפטן לביאדקין.
המשורר והמלחין אלכסנדר קובאלנקוב היה המנטור שלו במכון.
קובלנקוב היה אדם בעל ידע רב וניסה לשכנע את אסכנדר שלא לנסות לחקות סופרים אחרים.
ב-15 ביוני 1952 פורסמה לראשונה יצירה של פזיל אסכנדר – שיר סטודנטים בשם "בהרי אבחזיה" שהופיע בעיתון "סובייטסקאיה אבחזיה".
בסך הכל בשנות הלימודים פרסם אסכנדר ארבעה שירים, שלושה מתוכם ב"סובייטסקאיה אבחזיה|".
בעת לימודיו, ב-1952 נשלח פזיל איסקנדר לסטאז' בעיתון "אבחזיה הסובייטית", וב-1953 בסטאז' נוסף בעיתון "דגסטנסקיה פרבדה" במחצ'קלה, ב-24 ביוני 1954, ועדת בחינות ממלכתית הסמיכה אותו כ"עובד בתחום הספרות" .
יחד איתו עברו את המבחנים הסופרים מאיה גנינה, ולדימיר קרפוב, קיריל קובאלג'י , ליאוניד ז'וחוביצקי וזויה קרחמלניקובה.
אחרי שב-1955-1954 עבד בעיתון "בריאנסקי קוסמומולץ" בבריאנסק משם פוטר ומצא אחר כך עבודה חדשה ב"קורסקאיה פרבדה" בעיר קורסק.
כאן בשנה אחת פרסם יותר מעשרים מאמרים, כולל בקורת ספרות על הרומן של גרהם גרין "האמריקאי השקט"
בזכות היכרותו מזמן הלימודים עם בנדיקט סרנוב פרסם המגזין "פיוניר" בגיליון 11 שלו את סיפורו הראשון של אסכנדר - "הדבר הראשון".
בפברואר 1957 לקח חופשה ללא תשלום והתקבל לעבוד כעורך בסניף האבחזי של ההוצאה לאור הממלכתית "גוסיזדאט".
שם פרסם קובץ שירים בשם "שבילי הרים" שזכה להדים בבירה הרוסית.
בשובו לסוחומי התגורר אצל אמו שעזרה לו מכיוון שמשכורתו הייתה זעומה.
ב-1957 התקבל כחבר באיגוד הסופרים של ברית המועצות.
פרסם עוד עשרות שירים כולל בכתבי עת לספרות במוסקבה:יונוסט, נובי מיר וכתיבתו עוררה את עניינו של עמיתו האבחזי גאורגי גוליה.
ב-1960 פרסם קובץ שירים ב-2000 עותקים ובהוצאת "סובייטסקי פיסאטל".
תכנן להגשים את עצמו במוסקבה כסופר מקורי ולא כמתרגם לרוסית של ספרות אבחזית.
באוגוסט 1959, פגש פזיל איסקנדר את אשתו לעתיד, המשוררת אנטונינה מיכאילובנה חלבניקובה בת ה-19, שהגיעה לסוחומי לחופשת קיץ עם הוריה.
אביה היה פרופסור והיא סיימה את שנתה השנייה במכון פלחאנוב לכלכלה.
הצעירים הם התחתנו בקיץ 1961, למרות הסתייגותם של קרובי משפחה משני הצדדים.
לליל כלולותיהם, שכר אסכנדר חדר מאישה יווניה במוסקבה וכל העיצוב הזכיר לזוג הטרי את "תאמאן" ב"גיבור זמננו" של לרמונטוב.
החל מסוף 1962, התיישבו בני הזוג לצמיתות במוסקבה, הם גרו בהתחלה בדירת חדר ברחוב גורקי במספר 9, שם נדחסו חמישה אנשים לחדר אחד בדירה משותפת.
לאחר מכן עברה המשפחה הצעירה לדירה שכורה אחרת, במימון החותן.
בשנת 1963 נולדה בתם מרינה.
בשנת 1961 פרסם אסכנדר באבחזיה קובץ שירה אחרון, "ילדי הים השחור".
לאחר מכן, בשנים 1964–1969, פורסם שלושה קובצי שירה הנוספים במוסקבה, ולאחר מכן עבר אסכנדר לפרוזה.
כתב קודם קובץ סיפורים קצרים שהופיעו ב"יונוסט", שממנו צמח בהדרגה המחזור "ילדותו של צ'יק".
בשנת 1964 השתתף הסופר בסיפור הבלשי הקיבוצי "מי שצוחק, צוחק", שפורסם בעיתון "נדליה", לפי הגרלה זכה לכתוב את הפרק השמיני מתוך תשעה .
תפוקתו כסופר הגיעה אז לשיאה: בפחות מארבע שנים פרסם כעשרים סיפורים.
בשנת 1966 פורסמו בו זמנית ב"נובי מיר" קובץ סיפורים קצרים, "פרי אסור" (עם תפוצה של 65,000 עותקים), קובץ שירה והסיפור "קבוצת הכוכבים תור--עז" Созвездие Козлотура .(קפריתאורוס) .
בסיפור האחרון דובר בעיתונאי צעיר החוזר לאבחזיה מולדתו ומצטרף למערכת של עיתון מקומי כאשר נקלע למסע תעמולה על הישג לא רגיל - ייצור בעל חיים חדש, יצור כלאיים בין תיש ל"עיזה קווקזית מערבית",זו הייתה סאטירה על התאוריות של ליסנקו ועל מסעי התעלומה של ניקיטה חרושצ'וב בתחום החקלאות.
על הסיפור נמתחה ביקורת חריפה בטענה שהציגה את ברית המועצות באור שלילי.
הסופר נבחר עם זאת בין המארגנים של "יום השירה" היוקרתי השנתי.
הסופר אלכסנדר טברדובסקי התעקש לפרסם את "קוזלוטור" והציג פעמיים
את מועמדותו של אסכנדר לפרס המדינה - ב-1966 וב-1968.
הסיפור פורסם במהדורה נפרדת ב-1968 ומאז הודפס מחדש לפחות ארבעים פעמים.
התפוצה ההמונית והתמלוגים שקיבל אפשרו לסופר להצטרף לקואופרטיב דיור ולשלם 4000 רובל כדמי כניסה, סכום עתק באותה תקופה.
אסכנדר עבר אז לרחוב אירופורטובסקאיה 23 בדירה 104.
ב-1969יצא לאקרנים עיבוד קולנועי ראשון לפי הפרוזה של אסכנדר - הסרט "זמן הממצאים המאושרים".
אסכנדר היה נשוי החל מ-1960 למשוררת הרוסייה אנטונינה מיכאילובנה חבלניקובה.
ב-2011 הזוג פרסם ספר שירים בכותרת "שלג וענבים" לכבוד חתונת הזהב שלהם.
נובמבר 1989 - פרס המדינה של ברית המועצות עבור הרומן "סנדרו מצ'גם"
2005 - פרס קרן אלפרד טפפר
1993 - פרס המדינה של הפדרציה הרוסית לספרות ואמנויות
"פזמון חוזר" הוא שיר בביצוע האחים והאחיות שהשתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 1980 וזכה במקום הראשון, אולם לא ייצג בסופו של דבר את ישראל באירוויזיון.
השיר התווסף כרצועת בונוס מס' 6, לאלבום של הלהקה משנת 1979, "בכל מקום - שירי משוררים".
השיר נכתב, הולחן ועובד על ידי גידי קורן, שהיה מנהל הלהקה.
השיר השתתף בפסטיבל הזמר והפזמון 1980, שהתקיים ב-29 במרץ 1980 בבנייני האומה בירושלים, וזכה במקום הראשון בתחרות עם 68 נקודות.
במקום השני עם 55 נקודות זכו עדנה לב ואריק רודיך, עם השיר "הלילות היפים שלנו" ואת המקום השלישי בתחרות עם 53 נקודות חלקו להקת סקסטה עם "אני עושה לי מנגינות" ושימי תבורי עם "אתמול היית שונה".
השיר אמור היה לייצג את ישראל באירוויזיון 1980, אך ישראל סירבה לארח את התחרות בפעם השנייה ברצף, עקב קשיי תקציב של הערוץ הראשון.
בנוסף לכך, התאריך הסופי של אירוויזיון 1980 התנגש עם התאריך העברי של יום הזיכרון לחללי צה"ל, דבר אשר גרם לישראל לפסול את עצמה מיידית מן התחרות, על אף היותה הזוכה בשנה הקודמת.
התחרות התקיימה לבסוף בעיר האג שבהולנד, לאחר שיו"ר רשות השידור, טומי לפיד, הפציר במקבילו ההולנדי לקיים את התחרות במדינתו.
פסטיבל הזמר 1980 היה אחרון פסטיבלי הזמר, לאחריו הוחלט לבטל את לבטל את התחרות, ולהחליפה בתחרות הקדם אירוויזיון.
במצעד השנתי לשנת ה'תש"ם-1980 של רשת ג', השיר הגיע למקום ה-30.
השיר בוצע בשנת 2006 על ידי משתתפי הדרמה מוזיקלית היומית הישראלית "השיר שלנו", בעונה השלישית שלה.
הפזטה היה המטבע של ספרד בין השנים 1868 ו-2002. יחד עם הפרנק הצרפתי, הוא היה גם מטבע דה פקטו ששימש באנדורה (לה לא היה מטבע לאומי עם הילך חוקי).
שם המטבע נגזר מהמילה "peceta", מילה קטלאנית שפירושה מטבע קטן, מהמילה הקטלאנית "peça" (מילולית מטבע, מטבע).
האטימולוגיה שלה יוחסה בטעות לפסו הספרדי.
המילה "פזטה" ידועה כבר בשנת 1737 כמתייחסת בלשון העם למטבע בשווי 2 ריאל פרובינציאלי או פסו מטבעות הנקובים ב"פזטות" הונפקו לזמן קצר בשנת 1808 בברצלונה תחת הכיבוש הצרפתי; ראה פזטה קטלאנית.
באופן מסורתי, מעולם לא היה סמל או תו מיוחד אחד לפזטה הספרדית.
קיצורים נפוצים היו "Pta" (רבים: "Pts"), "Pt" ו-"Ptas".
דרך נפוצה לייצוג כמויות של פזטות בדפוס הייתה שימוש באותיות גדולות: "P ta " ו-"P ts".
הפזטה חולקה ל-100 סנטים, או באופן לא פורמלי, ל-4 ריאל, שהם מקורו של הרבע האמריקאי.
המטבע האחרון ששוויו נמוך מפזטה אחת היה מטבע 50 סנטים שהונפק בשנת 1980 לציון אירוח מונדיאל 1982 על ידי ספרד.
המטבע האחרון של 25 סנטים (או ריאל) מתוארך לשנת 1959, גם מטבע עשרת הסנטים היה מתוארך לשנת 1959; שני המטבעות נשאו את דיוקנו של פרנקו.
מטבע הסנט הבודד הוטבע לאחרונה בשנת 1913 והציג את דמותו של המלך אלפונסו ה-13. מחצית המטבע הוטבעה לאחרונה בשנת 1868 והציגה את המלכה איזבל השנייה.
הפזטה הוחלפה באירו ב-1 בינואר 1999 בלוחות החלפת המטבעות.
מטבעות ושטרות אירו הונהגו ב-1 בינואר 2002, וב-1 במרץ 2002 איבדה הפזטה את מעמדה כהילך חוקי בספרד, וגם באנדורה.
שטרות פזטה שהונפקו מאז 1939 ומטבעות שהיו הילך חוקי ב-31 בדצמבר 2001 נותרו ניתנים להחלפה בכל סניף של הבנק המרכזי הספרדי עד 30 ביוני 2021. כמו כן, נכון למרץ 2011 פזטות בשווי מוערך של 1.7 אירו מיליארד לא הומרו לאירו.
פזטה סהרוואי היא המטבע דה יורה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
היא מחולקת ל-100 סנטים, אם כי מטבעות בעלי ערכים אלה מעולם לא הוטבעו, וגם לא הודפסו שטרות.
מכיוון שזה אינו מטבע רשמי ואינו במחזור, שער החליפין אינו ריאלי.
למרות זאת, הפזטה הסהראווי הוצמדה לשער נקוב לפזטה הספרדית, וכאשר האחרונה הוצאה בהדרגה לטובת האירו, שער זה הפך ל-1 אירו תמורת 166,386 פזטות.
משפחת מען, אליה השתייך פח'ר אל-דין, הגיעה מחג'אז, נטמעה בין הדרוזים וקיבלה את אמונתם.
מן המאה ה-12 התבססו האמירים המענים בבקאע ובאזור השוף שבלבנון.
מען, אבי המשפחה, נלחם נגד הצלבנים ליד אנטיוכיה ולאחר מכן נשלח להר הלבנון על ידי אמירי שושלת בוריד (Burid dynasty) המוסלמים מדמשק, כדי לחזק את מעמדם של ברית שבטי תנוח' באזור שסביב עאליי נגד הצלבנים שהיו בביירות.
הוא ואנשיו יצרו קשרי נישואין עם שבטי תנוח' ובנו את בתיהם בשוף.
על אודות אבות משפחת מען, בתקופה שקדמה לשלטונו של פחר אל-דין בן קורקומז (פחר אל-דין השני) כתבו בעיקר ההיסטוריונים חיידר שיהאבי (حيدر الشهابي; נפטר ב-1835) וטאנוס שידיאק (طنوس الشدياق; מת ב-1861).
שניהם כתבו על אמיר ממשפחת מען, בשם פח'ר א-דין בן עות'מאן, שכונה פח'ר א-דין הראשון כדי להבדילו מצאצאו הידוע יותר, פח'ר א-דין השני.
על פי שיהאבי, הוא מונה לאמיר הר הלבנון על ידי הסולטאן העות'מאני סלים הראשון לאחר כיבוש דמשק בשנת 1517 והוא מת ב-1544. ההיסטוריון המודרני כמאל סליבי, כתב ששמו של פח'ר א-דין הראשון היה "פח'ר אל-דין עות'מאן" והוא מת בשנת 1506.
דמותו של פח'ר אל-דין הראשון, שהיסטוריונים הכירו בה, הייתה למעשה האמיר קורקומאז, שמת בשנת 1586. סאליבי מייחס את הטעות ההיסטורית לעבודתו של אל-שיהאבי.
על פי סאליבי, פח'ר אל-דין היה הראשון "שקיומו ההיסטורי אינו מוטלת בספק".
הוא שלט בשוף בתקופה הממלוכית המאוחרת (1260–1517) עד מותו באוגוסט/ספטמבר 1506, עשור לפני הכיבוש העות'מאני.
ההיסטוריון הדרוזי המקומי אבן סיבאט (ابن سباط; מת ב-1520) כתב ששמו הפרטי של פח'ר אל-דין היה עות'מאן, ותואר הכבוד שלו היה "פח'ר אל-דין", שפירושו "גאוות האמונה".
אבן סיבאט התייחס אליו כ"אמיר השוף באזור צידון " שמת בשנת 1506. כתובת משנת 1493 על מסגד בדיר אל-קמר מייחסת את בניית "אל-מקר אל-פח'רי" (מושב הפח'רי) לאמיר פח'ר אל-דין עות'מאן ווכתוב שהוא היה "בנו של אל-חאג' יוניס אבן מען".
גם פח'ר אל-דין וגם אביו חיו בתקופתו של הרפורמטור הדרוזי הבולט ג'מאל א-דין עבדאללה א-תנוכי (מת בשנת 1479), שקרא לבני דתו לעסוק במנהגים דתיים מוסלמיים, ומכאן השימוש בתואר הכבוד "אל ח'ג'" ובניית מסגד, שלא שימש את הדרוזים, על ידי פח'ר אל-דין.
על פי ההיסטוריון ויליאם האריס, בשנות ה-1490 כרת פח'ר אל-דין ברית עם "בני אל-האנש", שבט מוסלמי סוני ששלטה ברוב בקעת הלבנון.
בני אל-האנש היו במלחמה עם ג'מאל אל-דין חאג'י (Jamal al-Din Hajji), מושל ביירות שמונה על ידי הממלוכים.
הכרוניקאים הדמשקאיים אבן אל-חימסי (Ibn al-Himsi; מת ב-1527) ואבן טולון (Ibn Tulun; מת ב-1546) טוענים שב-1497 הצטרף פח'ר א-דין הראשון למרד של קצין ממלוכי נגד מושל דמשק.
הקצין המורד מת וב-17 באפריל 1499 נכלא פח'ר א-דין במצודת דמשק יחד עם ראשי מורדים אחרים ולאחר מכן שוחרר.
ב-1505, נכלא שוב פח'ר אל-דין, על ידי הממלוכים, אך מחר והם העריכו אותו מאד, הוא שוב שוחרר זמן קצר לאחר מכן "מכוסה בכבוד".
לדברי ההיסטוריון שידיאק, זו הייתה "שקיעה על אמירות תנוח' וזריחת אמירות מען".
את פח'ר אל-דין ירש בנו יונס, אשר על פי אבן סיבאט מת "כאיש צעיר בעל יראת כבוד, כוח וכבוד" בשנת 1511 או 1512
פחד גבהים (על פי האקדמיה ללשון העברית: בַּעַת גבהים; בלועזית: Acrophobia, אקרופוביה) הוא פחד קיצוני או פוביה של גבהים, במיוחד כאשר אדם נמצא במקום לא גבוה במיוחד.
פחד גבהים שייך לקטגוריה של פוביות ספציפיות, הנקראות אי נוחות בחלל ובתנועה, שמשתפות גם גורמים דומים וגם אפשרויות לטיפול.
רוב האנשים חווים פחד טבעי או חשש לנפילה כשהם נחשפים לגבהים.
מצד שני, ישנם אנשים שיש להם חשש קטן או חוסר פחד מחשיפה לגובה.
אנשים בעלי חוסר פחד לגבהים הם בעלי יתרון עבור טיולים או טיפוסים בשטח הררי וגם בעבודות מסוימות.
למשל, עבודות תחזוקה בעמודי חשמל גבוהים, טורבינות רוח וכדומה.
אנשים עם פחד גבהים יכולים לחוות התקף פאניקה במקומות גבוהים.
לכ-2-5% מכלל האוכלוסייה העולמית יש פחד גבהים, ומספר הנשים הוא כפליים ממספר הגברים.
מונחים מיוונית ἄκρον, ákron, מתכוונים ל"פסגה, שיא, קצה" ואילו φόβος, phóbos, מתכוונים ל"פחד".
באופן מסורתי, פחד גבהים התייחס, כמו פוביות אחרות, להתניה או לחוויה טראומטית.
מחקרים חדשים הטילו ספק בהסבר זה; חשש לנפילה, יחד עם חשש מרעשים חזקים, הוא אחד החששות הנפוצים ביותר או "לא אסוציאטיביים".
התאוריה החדשה יותר מראה כי פחד גבהים הוא עיבוד שהתפתח בעולם שבו נפילות מהוות סכנה משמעותית.
מידת הפחד משתנה והמונח "פוביה" שמור לאלו שבשיאו של הקצה.
חוקרים טענו שחשש לגבהים הוא אינסטינקט שנמצא אצל יונקים רבים, כולל חיות בית ובני אדם.
ניסויים באמצעות צוקים חזותיים הראו תינוקות ופעוטות אנושיים, כמו גם בעלי חיים אחרים בגילאים שונים, מסרבים להתעלות על רצפת זכוכית עם נוף של כמה מטרים של שטח נופל לכאורה מתחתיהם.
פחד גבהים קיצוני יכול להפריע לפעילויות של חיי היומיום, כגון עמידה על סולם או כיסא, או אפילו עלייה במעלה מדרגות.
גורם אפשרי נוסף הוא חוסר תפקוד בשמירה על האיזון.
במקרה זה החרדה היא חלק משני בפחד.
מערכת האיזון האנושי משלבת פרופורוצפטיבית, שיווי המשקל ורמזים חזותיים בקרבת מקום מחשבים את המיקום ואת התנועה.
כשהגובה עולה, רמזים חזותיים לנסיגה והאיזון יורדים אפילו אצל אנשים רגילים.
עם זאת, רוב האנשים מגיבים על ידי הסתמכות על ענפים שנותנים ביטחון למערכת שיווי המשקל.
פחד גבהים, לעומת זאת, ממשיך להסתמך על אותות חזותיים אם בגלל תפקוד שיווי משקל לקוי או אסטרטגיה שגויה.
תנועה בגובה דורשת עיבוד חזותי יותר נורמלי.
הקליפה החזותית הופכת לעומס יתר וכתוצאה מכך בלבול.
כמה תומכי ההשקפה האלטרנטיבית מזהירים כי ייתכן שלא מומלץ לעודד אנשים הפוחדים מהגובה לחשוף את עצמם לגובה מבלי לפתור תחילה את הנושאים המשפיעים על שיווי המשקל.
"ורטיגו" משמש לעיתים קרובות (בצורה שגויה) לתיאור פחד מגבהים, אך זה יותר נכון כשבתחושת ספינינג המתרחשת כאשר בפועל אחד לא מסתובב.
זה יכול להיות מופעל על ידי מבט למטה ממקום גבוה, על ידי מבט ישר למעלה במקום גבוה או אובייקט גבוה, או אפילו על ידי צפייה במשהו (לדוגמה: מכונית או ציפור) שעובר במהירות גבוהה, אך זה לא מתאר סחרחורת בלבד.
סחרחורת אמיתית יכולה להיות מופעלת על ידי כמעט כל סוג של תנועה (למשל, עמידה, ישיבה, הליכה) או שינוי בפרספקטיבה חזותית (למשל, הליכה למעלה או למטה במדרגות, צפייה מחלון של מכונית או רכבת נוסעות).
"גובה ורטיגו" נקרא כאשר תחושה של סחרחורות מופעלת על ידי גבהים.
היו מספר מחקרים בשימוש בטיפול במציאות מדומה לפחד גבהים.
סוגים שונים של תרופות משמשים לטיפול בפוביות כמו פחד מגבהים, כולל תרופות נוגדות חרדה מסורתיות כגון בנזודיאזפינים ואפשרויות חדשות יותר כמו תרופות נוגדות דיכאון וחוסמי בטא.
כמה טיפולים להורדת רמת הרגישות מייצרים שיפורים לטווח הקצר של הסימפטומים.
הצלחה בטיפול לטווח ארוך הייתה קשה להגדרה.
צורה קשורה, קלה יותר של פחד מופעלות חזותית או חרדה הנקראת אי סבילות גובה חזותי.
עד שליש מהאנשים עשויים לחוות רמה מסוימת של חוסר סובלנות בגובה חזותי.
בסרטו של אלפרד היצ'קוק "ורטיגו", ג'ון "סקוטי" פרגוסון, המגולם בידי ג'יימס סטיוארט, נאלץ להתפטר מעבודתו במשטרה לאחר תקרית שגורמת לו לפתח אקרופוביה וסחרחורת.
המילה "סחרחורת" מוזכרת בסרט רק פעם אחת, בעוד שהמושג "אקרופוביה" מוזכר מספר פעמים.
בשלב מוקדם של הסרט, פרגוסון מתעלף תוך טיפוס על סולם.
ישנן הפניות רבות ברחבי הסרט מחשש לגבהים נופלים.
בסדרת הספרים "פרסי ג'קסון והאולימפיים" של הסופר ריק ריירדן, לתאליה, בתו של זאוס אל השמיים, יש פחד גבהים.
פחד הוא תחושה רגשית ופיזיולוגית לא נעימה אצל בני אדם ובעלי חיים, לרוב הנגרמת כתוצאה מחשיפה לגירוי חיצוני מסוכן או מאיים (פיזית או מנטלית).
למשל, פחד למראה חיה מסוכנת.
ככל שהגירוי החיצוני הוא בלתי צפוי וגדול יותר – תחושת הפחד חזקה יותר.
לפחד תפקיד מרכזי בשרידותו של האדם או בעל החיים, והוא משמש כאמצעי להרחקתו מהסכנה כל שהיא הנשקפת לחייו, ואף מהווה גורם המונע להיכנס מלכתחילה למצבים מסוכנים.
עם זאת פחד יכול להגביל את תפקודו של האדם, ואת מרחב העשייה והפעילות שלו.
במישור הפיזי הפחד גורם להעלאת הורמון האדרנלין ומביא לתופעות אופייניות כמו הרחבת האישונים, הגברת קצב פעימות הלב, צמרמורת, העלאת לחץ הדם והרחבת כלי הדם אל השרירים כל זאת כדי להכין את מערכות הגוף להתמודדות פיזית אפשרית עם האיום או הסכנה.
תגובה נורמלית לתחושת הפחד היא בריחה מאזור הסכנה, החזרת מלחמה, או קיפאון ושיתוק במטרה להסתוות, כאשר שתי האופציות הראשונות אינן אפשריות.
תאוריות רבות ניסו להסביר את הגורם לפחד.
הזרם ההתנהגותי-קוגניטיבי סבור שתחושת הפחד נרכשת כתוצאה מניסיונות שליליים עם הגורם המפחיד (למשל: נשיכת כלב בילדות), או גורם דומה לו, או שהאדם ראה או שמע שמישהו אחר ניזוק מהגירוי המפחיד.
אפשרות נוספת לרכישת פחד על פי זרם זה, היא מצב שבו גירוי אחר מופיע עם גירוי מפחיד מלכתחילה, ואז מתבצעת העתקה של התייחסות אל הגירוי השני שנחשב למפחיד.
במישור האנושי הפסיכולוגי התאוריות הפסיכודינאמיות מסבירות פחד על ידי תסביכים לא פתורים, כאשר מקור הפחד מזכיר אותם בדרך סמלית.
גירוי אמוציונלי שנקלט מגיע אל התלמוס הסנסורי.
בו-זמנית נשלחים מהתלמוס מסרים אל שני אזורים מרכזיים אחרים: הקורטקס והאמיגדלה.
אם המסר חזק מאוד, האמיגדלה תגיב מהר יותר מאשר הקורטקס ולכן תהיה הרגשה מהירה יותר ללא פיענוח קוגניטיבי.
מהאמיגדלה נשלח מסר אל ההיפותלמוס, וההיפותלמוס מתחיל שרשרת של פעולות שסופה עוררות של מערכת העצבים האוטונומית וכניסה למצב הילחם או ברח.
במקביל, קיים גם מעבר עצבי שהוא יותר קוגניטיבי.
התלמוס הסנסורי שולח מסרים אל הקורטקס הסנסורי הפרונטלי, שאחראי על עכבה של התנהגות ושיפוט.
הקורטקס שולח מסר אל ההיפוקמפוס, המסייע בפרשנות של הגירוי האמוציונאלי.
הוא מתמחה בתפיסה מרחבית, הוא יודע למקם את הגירוי הנקלט בזמן או במרחב, והוא מכניס את האירוע המפחיד הזה להקשר הנכון ועוזר לפרשנות.
דבר זה נעשה בעזרת זיכרונות שונים הקיימים בזיכרון.
היא מרחיבה את הידע שלה, היא מסוגלת ללמוד (על ידי יצירה של שבילים עצביים מסוימים) ולהגיב בהתאם.
לפעילות באמיגדלה מיוחסת כיום חשיבות גדולה בתחושה של פחד.
היא פועלת על פי הוראה מהקורטקס אולם פועלת גם על ידי מסרים עוקפים.
כאשר היא תעבוד ללא עזרה של ההיפוקמפוס הפחד יהיה לא ברור, לא נדע מהו הפחד הזה.
האמיגדלה יוצרת פחד ברמה הרגשית, אך אנחנו לא יכולים לפרש אותו ללא מרכזים תומכים, ההיפוקמפוס והקורטקס.
הקורטקס עוזר להבין ולשלוט על הפחד, ההיפוקמפוס מכניס את הפחד לקונטקסט.
כאשר מסירים את האמיגדלה החיה אינה מפחדת.
במחקרים שבוצעו בארצות הברית נמצא כי בקרב רוצחים סדרתיים האמיגדלה נוטה להיות קטנה מאוד, ואכן הם אינם מביעים פחד מענישה ומסנקציות חברתיות שיפעילו כנגדם.
קיימת מחלה נדירה הנקראת אורבך ויאט.
במחלה זו חסר החלבון המקוּדד על ידי גן המכונה ECM1, דבר הגורם בין השאר לנזק במערכת העצבים המרכזית ובמיוחד באמיגדלה ולכן פוגעת ביכולת לחוש פחד, נכון להיום חולים בה כ-300 אנשים ברחבי העולם.
נשים נוטות פי שניים מגברים ללקות בחרדה, ניתן להניח שלהורמוני המין תפקיד בבקרת המערכות הביולוגיות העומדות בבסיס הפתולוגיות מן הסוג הזה, ושיכולות וויסות הרגש ישתנו לאורך המחזור כתוצאה מעליות וירידות בריכוז הורמונים אלו בגוף האישה.
ניתן לפרש תגובות של פחד מזווית אבולוציונית כתגובות המגינות מפני מצבים של סכנה שמעלות את הכשירות (Fitness) של האורגניזם.
עם זאת תחושות פחד עלולות לעורר תגובות חברתיות שליליות.
למשל, אנשים שנוטים להביע פחד בצורה פומבית ייקראו "פחדנים" (Chickens) ולרוב תהיה להם תדמית שלילית בעיני סביבתם, אף על פי שאולי רק הביעו זהירות מונעת.
כמו כן, ישנה נטייה חברתית לייחס לנשים צורות פחד רבות יותר לעומת גברים, בעיקר בסרטים ובספרים.
במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס של שנת 2017 הוקרן הסרט "מגדל בגובה 10 מטרים" (באנגלית 10Meters Tower).
שני יוצרים שוודיים תיעדו אנשים שונים שהתבקשו לקפוץ ממקפצה בגובה 10 מטרים לבריכה שמתחתיה.
הסרט הציג את שלל התגובות השונות, ברובן תגובות של פחד מפני ביצוע המטלה, וכן את ההשפעה של לחץ חברתי על הרצון להתגבר על הפחד.
היוצרים טענו שהסרט מציג יותר מכל את הפחד כתחושה מחברת ומאחדת בין כל בני האדם באשר הם, ללא הבדלי שפה, גזע, דת או תרבות.
בעוד שפחד הוא תגובה מידית לתופעה מסוכנת, קיימת אצל בני אדם ופרימטים אחרים גם תופעה של חרדה השונה מפחד בכך שהיא כללית ואינה מכוונת כלפי גורם סכנה מוגדר (ההבדל בין פחד ממכונית מתקרבת לפחד קבוע מלחצות כביש).
בבני אדם נצפו סוגי פחדים כרוניים וקיצוניים (פוביה) רבים המוגדרים כלא רצויים וככאלה הפוגעים בתפקודו של האדם ומשבשים את חייו, חלקם ללא קשר אל המציאות.
סוגי הפחדים רבים ומגוונים כדמיונו של האדם החל מפחד משהייה במים, במקומות סגורים ובחושך וכלה פחד מחרקים, הופעה בפני קהל ונסיעה ברכב.
הגישות הקוגניטיביות-התנהגותיות הן המוצלחות ביותר לטיפול בפחדים.
שיטות הטיפול הן בעיקר הצפה, הקהייה שיטתית של הפחד והתניית נגד.
הטיפול הפסיכודינאמי מתרכז בניתוח הקונפליקטים מהילדות ופתרונם.
ביהדות היחס לפחד סתמי ללא כל סיבה הוא שלילי.
האדם המאמין והבוטח באלוהיו אינו אמור לפחד ולדאוג, כפי שאמור בתהילים:
בפרשת הקללות כתוב שאחד העונשים בגלות יהיה מצב נפשי מתמשך של פחד תמידי ביום ובלילה:
בתלמוד מסופר על רב שגער בתלמידו שראהו מפחד וחושש, ואמר לו שהפחד מעיד על כך שהוא חטא, ולכן הוא מפחד מהעונש, על בסיס הפסוק כאשר התלמיד הקשה מהפסוק , השיב לו רבו שמדובר בפסוק זה, בחשש משכחה של לימודו ולא בפחד רגשי ממשי.
בהתאם לגישה זו כתב רבי נחמן מברסלב:
גם הראי"ה כתב מספר דברים בגנות הפחד ובמיוחד הפחד המופרז, שמקפיא את האדם:
Fear, uncertainty and doubt (בראשי תיבות: FUD; בעברית פחו"ס: "פחד, חוסר ודאות וספק") היא שיטת שיווק ומכירות המשתמשת בהפצת מידע שלילי ומעורפל או נכון חלקית על מוצר של מתחרה.
FUD הוגדר לראשונה על ידי ג'ין אמדאל לאחר שעזב את IBM כדי ליסד חברה משלו, Amdahl Corporation.
לדבריו "FUD זה הפחד, אי הוודאות והספק שאנשי המכירות של IBM שותלים במוחם של לקוחות פוטנציאליים אשר ייתכן שישקלו את מוצרי אמדאהל." המונח נזקף גם לאנליסט המחשבים הוותיק אולריך וויל מחברת מורגן סטנלי.
"הרעיון היה כמובן לשכנע לקוחות ללכת על בטוח עם ציוד של IBM יותר מאשר עם ציוד של מתחרים.
הנחיה זו הושגה על ידי ההבטחה שדברים טובים יקרו לאלו שיצמדו ל-IBM, אבל צללים כהים העיבו על עתידם של ציוד או תוכנה של המתחרים.
לאחר 1991 המונח נהפך למושג כללי לגבי כל צורה של דיסאינפורמציה המשמשת כנשק תחרותי."
על ידי הפצת מידע שנכונותו מוטלת בספק אודות חסרונותיהם של מוצרים פחות ידועים, חברה מבוססת יכולה להרתיע מקבלי החלטות לבחור בהם, ללא התחשבות ביתרונות הטכניים שלהם.
זוהי תופעה מוכרת, המומחשת על ידי האמרה הידועה של אנשי רכש האומרת "מעולם לא פוטר מישהו בגלל שבחר לרכוש IBM".
התוצאה היא שבהרבה חברות מחלקת מערכות המידע (IT) קונה ביודעין תוכנה נחותה רק בגלל שסביר להניח שההנהלה מכירה את המותג.
אף על פי שבתחילה נעשה שימוש במושג ביחס ל-IBM, החל מ-1990 החל שימוש בביטוי ביחס לגישתן של חברות נוספות.
כך למשל, מסמכים פנימיים של מיקרוסופט שתוכנם דלף, ואשר אושרו כאותנטיים על ידי החברה (מסמכי ההאלואין), עשו שימוש במונח FUD כדי לתאר טקטיקה אפשרית, לדוגמה: "תוכנת קוד פתוח נחשבת לאמינה מזה זמן רב...
{ולכן} טקטיקות של FUD לא יעזרו כדי להילחם בה".
לאחר מכן הוציאה מיקרוסופט הצהרות אודות "הטבע הוויראלי" של הרישיון הציבורי הכללי של גנו (GPL), טענה אשר מוצגת על ידי תומכי תוכנת קוד פתוח כ-FUD.
הצהרותיה של מיקרוסופט מופנות כלפי קהילת גנו/לינוקס, בכוונה לדכא את האימוץ הנרחב של לינוקס, דבר אשר יפגע בנתח השוק של מיקרוסופט.
בראיון שנערך בשנת 2004 עם סטיב באלמר בנוגע לתפוצה ההולכת וגדלה של לינוקס, הדגים הלה FUD מתובל בגוונים גזעניים כאשר אמר "האם אתה הולך לבטוח בבחור כלשהו בסין?".
יש הרואים את תביעתה של חברת SCO Group ב-2003 כנגד IBM, בדבר הפרת זכויות קנין רוחני על ידי קהילת הקוד הפתוח, כניסיון להפצת FUD, במיוחד אודות לינוקס (טענה המגובה בתמיכה הכספית שקיבלה SCO ממיקרוסופט בצורה ישירה ובצורה עקיפה על ידי קרנות השקעה הקשורות למיקרוסופט).
בטענותיה לבית המשפט אמרה IBM ש-SCO מפיצה FUD.
באופן דומה, הטענות המועלות על ידי חלק מקהילת ה-GPL אודות הסכנות והאיומים הצפויים לחופש התוכנה מצד מקורות שאינם GPL, כגון יצרני תוכנות מסחריות או BSD או רישיונות מסוג X11 נחשבים על ידי רבים כ-FUD.
תומכי קוד פתוח מצמידים תווית של FUD כלפי מי שלפי הרגשתם "מורחים" FUD על לינוקס או פרויקטי קוד פתוח אחרים דוגמת מוזילה פיירפוקס (FUD כלפי מוצרים עם קוד סגור קיים אף הוא, אולם לא באותו קנה מידה).
בעשותם כך המונח FUD מקבל משמעות כפולה ובנוסף למשמעותו המקורית הוא גם כינוי למפיציו.
לעיתים נכתב הדבר כ-"FUDy-duddy" (פודי-דודי).
FUD יכול לשמש ל"מריחת" ביקורת או חילוקי דעות לגיטימיים, אפילו במקרים בהם ההאשמות הן חסרות בסיס או קלושות.
טקטיקה זו נמצאת בשימוש במקרים בהם הפרסום הראשוני המבוסס על טענות שהן FUD מאפיל על כל תיקון עובדתי שיקרה לאחר מכן.
בה בעת, אלו המושמצים יכולים לדחות ביקורת בטענה שזוהי טקטיקת FUD המופעלת נגדם.
לדוגמה כאשר טענות הנוגע לליקויי שימושיות מופנות כנגד תוכנות קוד פתוח, על ידי מנהלים של חברות מתחרות.
דבר זה מודגם היטב באתר סלאשדוט על ידי התגובות האגרסיביות ואנטי-מיקרוסופט של תומכי קוד פתוח.
טקטיקת FUD משמשת גם בנושאים שאינם קשורים למחשבים.
לדוגמה בפוליטיקה נעשה בה שימוש כדי לשנות את דעת הציבור לגבי נושא מסוים או כלפי קבוצה יריבה.
לעיתים תכופות תאשים קבוצה אחת את השנייה בשימוש ב-FUD.
רבים מהמבקרים של ג'ורג' ווקר בוש האשימו אותו בשימוש בטקטיקות FUD בעת מערכת הבחירות של 2004 בארצות הברית.
תומכי בוש האשימו את יריביהם בשימוש ב-FUD אודות גיוס חובה לצבא במידה ובוש יבחר.
פחד ותיעוב בלאס וגאס הוא ספרו הרביעי והמפורסם ביותר של הסופר האמריקאי האנטר ס.
הספר פורסם לראשונה בחלקים במגזין "רולינג סטון" בשנת 1971 ונכרך לספר באותה שנה.
הסיפור נכתב בסגנון שהמצאתו מיוחסת לתומפסון - "עיתונות גונזו".
הספר תורגם לעברית על ידי אורי לוטן.
"פחד ותיעוב בלאס וגאס" נכתב במקור ככתבת ספורט בת 300 מילים, אך התפתחה לכדי רומן המתעד את תרבות הסמים בארצות הברית בשנות השבעים.
הספר מבוסס על חוויותיו של תומפסון, ומציג את דמותו של העיתונאי ראול דיוק, בן-דמותו של המחבר, הנשלח לסקר מרוץ אופנועים וכנס אכיפת חוק בנושא סמים בלאס וגאס.
העלילה מתמקדת בקורותיהם של דיוק ועורך דינו, ד"ר גונזו, תוך פירוט נרחב של צריכת חומרים פסיכואקטיביים מגוונים, בהם קנאביס, קוקאין, LSD, מסקלין, אתר ו"אדרנוכרום".
הספר משמש כביקורת נוקבת על החברה האמריקאית ועל הממשל באותה תקופה.
תומפסון מבקר באמצעות הטקסט את מדיניות המלחמה בווייטנאם, את חוסר היעילות של המשטרה במלחמה בסמים, הנובעת מבורות ואטימות, ואת השמרנות של האזרח האמריקאי הממוצע.
אולם תומפסון רומז שבלי ההתנסות עצמה לעולם לא יוכל אדם להבין זאת באמת.
היצירה נחשבת למשל על דעיכת תרבות הנגד של "ילדי הפרחים" ועל התפוגגות רעיון "החלום האמריקאי".
המהדורות המודפסות כוללות את איוריו של ראלף סטידמן, המזוהים עם סגנון הגונזו של תומפסון.
בשנת 1998 זכה תומפסון לתהילה מחודשת בעקבות סרט קולנוע שנעשה על פי הספר.
הסרט בוים על ידי טרי גיליאם ומככבים בו ג'וני דפ בתפקיד ראול דיוק ובניסיו דל טורו בתפקיד ד"ר גונזו.
הסרט, שנחשב באמריקה לסרט פולחן זכה בפופולריות רבה ובמועמדות לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
בעקבות הסרט נחשף דור חדש של מעריצים לאישיותו וכתיבתו של תומפסון.
פחד ותשוקה הוא סרטו הראשון באורך מלא של סטנלי קובריק (אשר ביים לפני כן שני סרטים תיעודיים קצרים).
סרט דרמה/מלחמה זה צולם בקליפורניה בשנת 1953, והוא נחשב קצר יחסית לסרט באורך מלא (אורכו: 68 דקות).
קובריק ביצע את רוב התפקידים מאחורי הקלעים, לרבות הצילום והעריכה.
הסרט מספר על ארבעה חיילים הנאלצים להילחם בלב יער שומם, מעבר לקווי האויב כשמטוסם מתרסק.
הארבעה נתקלים בחיילי האויב, הם שובים נערה ויורים בה כשזו מנסה להימלט ומנסים לבנות רפסודה שתחזיר אותם הביתה.
בסופו של הסרט תפנית משמעותית.
זהו הסרט היחיד של קובריק המבוסס על סיפור מקורי.
הכסף להפצתו נאסף מקרובי משפחתו של קובריק.
תגובות המבקרים היו מעורבות, ואולם ידוע כי קובריק שנא את סרטו זה ואף השווה אותו ל"ציור של ילד קטן התלוי על המקרר".
קובריק עצמו, באחד מהראיונות איתו, העיד כי "'פחד ותשוקה' היה סרט רע, אחד שמודע לעצמו יותר מדי".
המיתוס מספר כי קובריק אף קנה את כל העותקים של הסרט שהצליח להשיג, כדי שאיש לא יצפה בהם.
נסיונותיו לא הצליחו לגמרי, שכן לפי השמועות שני עותקים נותרים של הסרט שמורים במוזיאון צילום בניו יורק, וכן הוא הוקרן פעמים בודדות בוושינגטון ובאוהיו.
ב-2010 התגלה עותק מקורי נוסף של הסרט בפוארטו ריקו וב-2011 הסרט אף הוקרן בטלוויזיה בערוץ TCM האמריקאי.
במקביל, החלו לצוץ עותקים לא חוקיים של הסרט.
באוקטובר 2012 הסרט ראה אור לראשונה במהדורות רשמיות של DVD ובלו-ריי.
פח גלי (נקרא גם איסכורית) הוא חומר גלם המשמש למטרות שונות בעיקר בתחום הבנייה.
המוצר עשוי משטח פח דק שכופף לכדי צורת גלים.
כתוצאה מכיפופו, קטן במעט אורך המשטח בכיוון אחד אך מקבל חוזק רב כנגד כפיפה בכיוון הנגדי.
חתך הצד הגלי הנוצר מגדיל את מומנט ההתמד של משטח הפח ומקנה לו חוזק רב וזאת על ידי שימוש בכמות מזערית של חומר.
עובי הפח הנפוץ הוא 0.6 מ"מ.
בכיוונו השני של משטח הפח הגלי, נותר מומנט התמד קטן במיוחד המסתמך על עובי הפח בלבד.
מסיבה זו, לרוב מותקן הפח הגלי על גבי שתי קורות מקבילות התומכות את המשטח בכיוון אחד.
הגלים מגיעים בכמה צורות, גלים גדולים, קטנים וגלים טרפזיים.
הפח הגלי הוא חומר בניין זול ופשוט מאוד ולכן משמש בעיקר לבנייה של מחסנים, קירוי של מבני תעשייה, מוסכים וכדומה.
בניית גג מפח גלי מתבצעת על ידי הנחת לוחות פח גלי על גבי שתי קורות בגבהים שונים שאורכן אינו מוגבל והמרחק ביניהן הוא פונקציה של חוזק הפח הגלי.
נוחות נוספת בבנייה היא היכולת ליצור קירוי רציף בעזרת מספר חלקי פח המולבשים אחד לתוך השני ונראים כיחידה אחת אשר נותנת מענה בעיקר למניעת חדירת מי גשם.
את הפח הגלי המציא בשנות ה-20 של המאה ה-19 המהנדס הבריטי הנרי פאלמר.
הפח הגלי שהמציא יוצר מברזל יצוק ורק מאוחר יותר יוצר מברזל מגולוון.
חומר הבנייה החדש שימש תחילה למכרות ברחבי האימפריה הבריטית.
עד מהרה הפך לחומר בנייה נפוץ מאוד בבניית גגות בהודו, ארצות הברית ואוסטרליה בה משמש עד היום כחומר בניין נפוץ מאוד לבניית גגות.
על אף שהחומר הוא זול ופשוט ומשמש מאז ועד היום בעיקר למבני תעשייה קלים כמו גם לפחונים ומבנים פשוטים אחרים, בשנים האחרונות נעשה בו שימוש כחומר בניין בעל איכויות אסתטיות הנותן גם פתרונות אדריכליים לקירויים אמורפיים שונים.
דוגמה לכך היא כותרת מגדל הגן היוקרתי ברמת גן הבנויה מחומר זה.
בדומה לפח הגלי, נהוגה שיטת הכיפוף גם עם החומרים נחושת, אלומיניום, אזבסט ופלסטיק לטובת שימושים תעשייתיים שונים ובתחום הבנייה.
פחד מהספרה ארבע או גם טטראפוביה הוא אמונה טפלה נפוצה במדינות מזרח אסיה כדוגמת סין, יפן, קוריאה וטאיוואן.
המילה בסינית: עבור המספר "ארבע" היא 四 (בפין-יין: sì), והיא נשמעת דומה מאוד למילה "מוות" (死 בפין יין sǐ) בדיאלקטים רבים של סינית מדוברת.
באופן דומה, המילה ביפנית למספר 4 (שי) ובקוריאנית (사, סא) נשמעות דומות למילה "מוות" בכל אחת מהשפות.
במדינות אלו נעשה מאמץ מיוחד להימנע מהופעה או אזכור של הספרה 4 במהלך חגיגות, או כשאחד מבני המשפחה חולה, בייחוד בתרבות הסינית.
באופן דומה נמנעים משימוש במקומות אלו מהמספרים 14, 24, וכו' בשל הספרה 4 המופיעה בהם.
כך למשל, מדלגים על מספרים אלו במספרי הקומות, החל מבתי מלון, משרדים ועד דירות מגורים ובתי חולים.
בחתונות או במפגשים חברתיים נמנעים מלחלק לשולחנות את המספרים 4, 14, 24 וכו'.
במתחמים של בנייני מגורים מוחלף מספרם של בניינים מספר 4, 14, 24 וכו' בבניין מספר 3A, 13A, 23A וכו'.
בכמה גורדי שחקים בהונג קונג, כדוגמת "ויז'ן סיטי" (Vision City) ו"דה ארץ'" (The Arch), דילגו על כל מספרי הקומות מ-40 ועד 49, והקומה שמיד לאחר קומה 39 היא קומה 50.
הסינים מראים את סלידתם מהספרה גם בכך שכל הדגמים של מטוסיהם הצבאיים מתחילים במספר 5, כדוגמת מטוס הקרב "שניאנג J-5" (הגרסה הסינית למיג 17).
בדומה, הציים של טאיוואן וקוריאה הדרומית נמנעים מהשימוש בספרה 4 כאשר הם מקצים מספרי דגלים לספינותיהם.
בערים בהן התמזגו התרבות של מזרח אסיה ותרבות המערב, כמו בהונג קונג ובסינגפור, קורה שבחלק מהבניינים מדלגים הן על קומה 13 והן על קומה 14 יחד עם מספרי הקומות האחרות המכילות את הספרה 4.
בקוריאה הפחד מהספרה ארבע קיצוני פחות, אבל בבתי חולים ובמבני ציבור דומים מדלגים כמעט תמיד על המספר 4 במספרי הקומות.
בבניינים אחרים נוהגים לעיתים לסמן במעלית את הקומה הרביעית בסימון "F" (תחילת המילה Four – 4 באנגלית) במקום בספרה "4".
קונים נמנעים מלרכוש דירות המכילות כמה מופעים של הספרה 4 (כדוגמת 404) וערך הנכס נפגע עקב כך.
בספר "ארטמיס פאול ותסביך אטלנטיס" אחד מהתסמינים של תסביך אטלנטיס הוא הפחד מהספרה ארבע.
"גואידו מיסטה" מסדרת המנגה והאנימה "ההרפתקה המוזרה של ג'וג'ו: רוח מוזהבת" סובל מהטטרופוביה.
פוביה זו מראה את עצמה באמצעות (בין השאר) תחושת לחץ וחרדה רבה כשצריך לבחור משהו מקבוצה של ארבעה, ונבהל כשהוא מוצא את עצמו עם ארבעה כדורים נותרים בדיוק עבור האקדח שלו.
מיסטה מפקד על סטנד (תצוגה רוחנית של הנשמה האנושית) בשם Sex Pistols, שש ישויות דמויות רוח, ומתייחס לכל אחת מהן כ- "# 1" עד "# 7", בעוד הוא מדלג על הספרה "# 4".
למרות זאת, מספר 5 מנוצל לרעה על ידי מספר 3, מכיוון שהוא רביעי ברצף.
פחד אוכל את הנשמה הוא סרט דרמה גרמני משנת 1974 בבימויו של ריינר ורנר פאסבינדר ובכיכובם של בריגיטה מירה ואל הדי בן סאלם.
הסרט זכה בשני פרסים בפסטיבל קאן, ונחשב לאחד הסרטים החשובים של פאסבינדר.
שם הסרט "Angst essen Seele auf" הוא בדקדוק גרמני שגוי, ומתורגם כ"פחד לאכול נשמה".
עם זאת, השגיאות הדקדוקיות בכותרת הן מכוונות, ומהוות התייחסות ישירה לדמותו של עלי בסרט, שאומר במפורש - "פחד לאכול נשמה".
עלי הוא עובד זר ולכן הוא מתקשה בדקדוק הגרמני.
עלי (El Hedi Ben Salem), הוא עובד זר ממרוקו הנמצא בשנות ה-30 המאוחרות לחייו, ואמי (Brigitte Mira) היא אלמנה כבת 60 העובדת כמנקה.
הם נפגשים לראשונה בפאב כאשר עלי מזמין את אמי לרקוד וכך מתחילה ביניהם חברות משונה, המתפתחת בהמשך למערכת יחסים רומנטית ואף לנישואין.
מערכת היחסים של השניים גוררת בעקבותיה תגובה קשה מהסביבה.
השכנות הרכלניות מתלוננות שהם הפכו את בניין המגורים שלהם למטונף, חברותיה לעבודה של אמי מנדות אותה, ועלי סופג נאצות.
כשאמי מספרת לחתן שלה יוגן ולבתה קריסטה שהיא מאוהבת בעלי, יוגן מכנה אותה "מופרעת".
בנו של בעל הבית מזהיר את אמי שהשכרת הדירה לדיירי משנה מנוגדת לחוזה, ועלי חייב לעזוב תוך יום.
אך אמי טוענת בפניו שהיא ועלי מתכננים להתחתן.
בעקבות זאת הם באמת מתחתנים.
אמי, שבעלה הראשון היה פועל פולני שנישאה לו בניגוד לרצונו של אביה הנאצי, מזמינה את שלושת ילדיה הנשואים לפגוש את בעלה.
הם דוחים אותו בהפגנתיות ומגיבים באגרסיביות.
אחד מילדיה מנפץ את הטלוויזיה שלה בזעם, ובן אחר מצהיר שהיא איבדה את השפיות.
אמי ועלי יוצאים לחופשה ארוכה ביחד, כדי לברוח מהעוינות כלפיהם.
לאחר שהם חוזרים, נכנעת אמי לקשריה הישנים עם חבריה ומצמצמת את קשריה עם עלי.
אמי מאמצת את הגישה הקסנופובית של חבריה כדי לא לאבד את הקשר איתם.
היא מנסה להפוך את עלי ל"גרמני" ומסרבת להכין לו קוסקוס.
בצר לו עלי מתקרב לברברה, המוזגת מהפאב, אשר שמחה להכין לו קוסקוס, ובין השניים מתפתח רומן.
ייאושה של אמי הולך וגדל כשמערכת היחסים ביניהם מידרדרת.
היא באה לבקר את עלי בעבודתו אך עלי מעמיד פנים שהוא לא מכיר אותה, כשחבריו לעבודה צוחקים עליה ומכנים אותה "סבתא".
כשנדמה שמערכת היחסים ביניהם הסתיימה, חוזרת אמי לפאב לפגוש את עלי.
הם רוקדים ומסכימים כשהדבר היחיד שחשוב זה שהם ביחד, ושהם חייבים להיות נחמדים אחד לשני.
באותו הרגע עלי מתמוטט לפתע בזרועותיה של אמי מהתפרצות של אולקוס בקיבה.
בסצנה המסיימת, אמי מבקרת את עלי בבית החולים, והרופא מסביר לה שחולי מסוג זה נפוץ אצל מהגרים, בגלל המתח שהם נאלצים להתמודד איתו מדי יום.
הסרט צולם בשבועיים בלבד, ותוכנן בתחילה כתרגיל קולנועי של פאסבינדר כדי למלא את הזמן בלוח הזמנים שלו בין צילומי שני סרטיו, "מרתה" ו"אפי בריסט".
דמותו של עלי מגולמת על ידי אל הדי בן סאלם, שהיה בן זוגו של פאסבינדר באותה התקופה.
בן סאלם התאבד כמה שנים מאוחר יותר, בזמן שהותו בכלא.
דמותה של ברברה משוחקת על ידי השחקנית האוסטרית ברברה ולנטיין, פאסבינדר בעצמו הופיע בסרט בתור דמות החתן של אמי.
דמותו של עלי היא בחלקה הומאז' לסרטיו של דאגלס סירק, ובמיוחד לסרטיו "חיקוי לחיים" ו"כל שהשמיים מרשים".
ההומאז' הברור ביותר הוא הסצנה בה בנה של אמי חובט בטלוויזיה אחרי שגילה שאמו התחתנה עם ערבי (סמל חשוב ב"כל שהשמיים מרשים").
הבמאי טוד היינס עשה גם הוא הומאז' משלו לשני הסרטים "כל שהשמיים מרשים" ו"פחד אוכל את הנשמה" בסרטו "הרחק מגן עדן", שמתכתב בעיקר עם סרטיו של סירק, אך מתעסק גם במספר תמות הלקוחות מסרטו של פאסבינדר.
פחד טיסה (או אארופוביה) הוא פחד העולה באדם הנמצא במטוס, מסוק או כלי תעופה אחרים, בעת שהם נמצאים באוויר במהלך טיסה .
פחד זה גורם לפגיעה משמעותית בתפקוד או למצוקה משמעותית.
מצוקה זו יכולה להתבטא בדרכים רבות, בתלות באדם ובעוצמת החרדה: חוסר שינה, סיוטים, כאבי ראש, בעיות עיכול ואי שקט בימים שלפני הטיסה, ובסימפטומים גופניים ורגשיים במהלכה - הזעה, רעד, חוויה של פחד ואובדן שליטה ועוד.
פחד טיסה מופיע לעיתים לבדו, ולעיתים הוא נובע מפוביות אחרות כגון קלאוסטרופוביה (פחד מהימצאות במקומות סגורים), או אקרופוביה (פחד מגבהים).
לעיתים הפחד הוא מאפשרות של תאונה אווירית, ולעיתים הפחד הוא מכך שהאדם יאבד שליטה במהלך הטיסה על ידי זה שיקיא או שיתקף בהתקף חרדה.
החרדה הזו היא למעשה נגזרת, או מקרה פרטי של החרדה הגדולה יותר שיש ליצור האנושי - החרדה ממצבים של חוסר שליטה.
חלק מהאוכלוסייה (בין 10 ל-40 אחוז) סובל מפחד זה וניצב מול קשיים כשעליו לטוס למטרות עסקים, לביקור קרובי משפחה שאינם חיים בארץ או לטיולים ברחבי העולם, ובכך פוגעים במהלך התקין של חייהם.
הפחד אינו נחשב לבעל בסיס רציונלי, מאחר שטיסה מסחרית היא אחת משיטות התחבורה הבטוחות ביותר, ושיעור הנפגעים במהלך טיסות קטן יחסית בהרבה משיעור הנפגעים בתאונות דרכים על הכבישים.
אף על פי כן, פחד מטיסה נפוץ הרבה יותר מפחד מנסיעה במכונית.
קפאין, משקאות אלכוהוליים ומזונות עתירי נתרן יכולים לגרום ללב להמריץ ולהזניק את החרדה, לכן יש להימנע מאלו לפני ובמהלך הטיסה.
שליטהּ הקודם של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל, נסע ברכבת פרטית משוריינת לביקורים ממלכתיים ברוסיה ובסין, כנראה בשל פחד טיסה.
שחקן הכדורגל דניס ברגקאמפ פרש בעטיו של הפחד מנבחרת הולנד בכדורגל.
ניתן לטפל בפחד טיסה באמצעות נטילת תרופות הרגעה לפני הטיסה.
טיפול בתכשירי SSRI, דהיינו קבוצת התרופות הנוגדות דיכאון־חרדה ואובססיה, יכול לעזור.
בקבוצה זו נמצאות התרופות ציפרלקס (Cipralex), ציפרמיל (Cipramil), פבוקסיל (Favoxil), סרוקסט (Seroxat), לוסטרל (Lustral) ופרוזאק (Prozac).
גם התרופה קסנקס נמצאה יעילה בהפחתת חרדת טיסה במידה מסוימת.
לטיפול בתכשירי SSRI אין מתרגלים ואין מתמכרים.
דרך נוספת לטיפול בפחד טיסה היא שימוש במציאות מדומה המדמה חוויה המבוססת על גירוי רב חושי – ראייתי, שמיעתי, ותנועתי, ובדמיון מודרך.
שיטת טיפול אחרת, בעלת אפקטיביות ארוכת טווח, מתבססת על עקרונות הטיפול הקוגניטיבי התנהגותי - CBT, וכוללת חשיפה הדרגתית של המטופלים לטיסות, הנעשית בתדירות גבוהה.
המישור הקוגניטיבי - מתמקד בזיהוי דפוסי החשיבה הגורמים ומשמרים את הפחד והחרדה, ובנטרול דפוסים אלו.
המישור ההתנהגותי - מתמקד בהתמודדות מעשית וחזרתית עם ההתנהגות המאיימת, חשיפה הדרגתית לגורם הפחד ולמידת טכניקות הרגעה עצמית.
באופן כללי ניתן לכנות מישור זה טיפול בחשיפה.
המישור השלישי מתמקד בהשגת שליטה גופנית, שבלעדיה יתקשה המתמודד לדעת בביטחון שהמציאות אינה כה מאיימת.
אחת השיטות היעילות להפחחת התסמינים הגופניים של חרדה היא טיפול ביופידבק.
פסיכולוגים המטפלים בסובלים מפחד טיסה לעיתים שוכרים מטוס לצורך הטיפול, כדי לחשוף את מטופליהם לחוויית הטיסה.
בנוסף, הסובלים מפחד טיסה מקבלים הדרכה על חוקי הפיזיקה אשר מאפשרים את התעופה, ונחשפים לכלי השליטה המגוונים שבידי הטייסים, דבר זה מקטין את תחושת חוסר השליטה המקושרת לעיתים קרובות לפחד הטיסה.
פח אשפה או פח זבל הוא מכל לאחסון זמני של פסולת, עשוי בדרך כלל פח או פלסטיק.
קיימים שלושה סוגים נפוצים של פחי רחוב: פחי אשפה קטנים במדרכות ובמתקנים ייעודיים העשויים לרוב פח או פלסטיק, מכולות אשפה גדולות העשויות פח או פלסטיק עבה (מכונות גם "פחי צפרדע"), ופחי פלסטיק ניידים בעלי גלגלים (נפחם הוא 1,100 ליטר).
תכולת פחים אלו נאספת על ידי רכב לפינוי אשפה המשנע את הפסולת למטמנה להטמנה או למזבלה לשרפה או גריסה.
התקן בבריטניה לפח אשפה נייד הוא תכולה של 240 ליטר ומעלה.
במקומות מסוימים פועל שירות מיחזור, ובהם אשפה למיחזור מושלכת לפחי מיחזור ייעודיים.
פחים אלו מופרדים לקטגוריות שונות, הקובעות איזה סוג של פריטים מותר להכניס לפח.
תכולת האשפה למיחזור מפחי המיחזור ייעודיים משונעת למפעלי מיחזור בכלי רכב לפינוי אשפה נפרדים.
במדינות מסוימות קיימים מכלי פסולת גדולים (5 מ"ק ויותר) אשר משרתים מספר בניינים במשותף.
מכלים אלו בנויים באופן שהחלק האוגר את האשפה טמון מתחת לפני הקרקע, משאיות אשפה מיוחדות פותחו על מנת לרוקן מכלים כבדים שכאלה.
היתרון במכלים אלו על פני הפחים המסורתיים, הוא ביכולתם לאגור כמויות גדולות של פסולת, ובחסכון בכוח אדם הנצרך לריקונם (ניתן לבצע ריקון על ידי פועל אחד), דגמים מסוימים מתוכננים באופן שיאפשר את פתיחתם על ידי מדרך רגל כדי להתאימם לשימוש על ידי בעלי מוגבלויות.
במספר ערים בישראל הוחלפו חלק מן פחי האשפה בפחים טמונים.
פחי אשפה מוטמנים מוכנסים גם הערים שונות כתחליף למכולות אשפה ומכלי אשפה גדולים.
בעיר נשר החל בשנת 2020 פרויקט של החלפת כל מכולות האשפה ברחוב ומכלי האשפה לפחים מוטמנים.
הפחים הראשונים המוטמנים הורכבו בעיר ב-13 בינואר 2021.
"פחד יצחק" היא אנציקלופדיה הלכתית מאת הרב והרופא האיטלקי יצחק לַמפּרוֹנטי.
זוהי האנציקלופדיה העברית הראשונה המסודרת בסדר אלפביתי.
הכרך הראשון של האנציקלופדיה (אותיות א–ב) נדפס על ידי למפרונטי בשנת ה'תק"י (1750) בוונציה.
שארית כתב היד הודפסה במאה ה-19 על ידי חברת מקיצי נרדמים, בפיקוחם של הרב יעקב פריימן ובנו אברהם חיים פריימן.
האנציקלופדיה כוללת ביאורים למושגים ומונחים בספרות התלמוד, המדרש והספרות הרבנית עד המאה ה-17 וכן ביוגרפיות קצרות, "סדר דורות" (גנאלוגיה), אגדות, פתגמים ורשימות ביבליוגרפיות.
בערכים מסוימים הוא הוסיף בפרסום ראשון מכתבי יד שאלות ותשובות הקשורים לערך מרבנים בתקופתו.
בימיו של למפרונטי הייתה האנציקלופדיה, כניסיון לרכז את הידע האנושי בסדר אלפביתי, בראשיתה.
האנציקלופדיה האלפביתית הראשונה יצאה בוונציה בשנים 1701–1706. ב-1757, שבע שנים לאחר יציאת הכרך הראשון של "פחד יצחק", הוציא פיוואטי (Pivati), משפטן מפדובה, אנציקלופדיה בשם "מילון חדש" (באיטלקית: Nuovo Dizionario).
הצנזורה האיטלקית כינתה גם את ספרו של למפרונטי באותו שם, "מילון" ("דיציונריו"), כשייך לאותה סוגה חדשה.
ר' יעקב סארוואל, שפיקח על ההדפסה לאחר מותו של למפרונטי, כתב בהקדמתו:
מטרתו של למפרונטי הייתה סידור וארגון המידע לצרכים הלכתיים מעשיים.
לבסיס זה התלוו תוך כדי כתיבת הערכים גם סטיות לכיוון האגדה והקוריוזים.
למפרונטי נטוע בקהילתו וכותב עבורה, לכן למשל הוא דן במשמעותן של מילים באיטלקית וההשלכות המשפטיות וההלכתיות שלהן (למשל האם "אפאלטו" פירושה חכירה או גם קבלנות במונופול, פרשנות ממנה נגזרות הלכות שונות).
למפרונטי גם מתעד את קורות קהילתו, בערך חליצה, למשל, הוא מפרט חליצות שנערכו לאורך שנים רבות ורושם את שמות בעלי העניין, כולל עדים ודיינים ולפיכך פורש רשימה של יהודי פרארה.
כך הוא מפרט גם בערך "נטבע", מקרי התאבדות וכאשר הוא דן בחכמים שביקרו בעיר, הוא מזכיר את מועד ביקורם.
בסידור הערכים לפי סדר א-ב, למפרונטי לא נקט בשיטה שערכי משנה באים יחד בהמשך לערך מרכזי אלא כל ערך משנה סודר לפי סדר הא-ב כערך נפרד, והוא אף הוסיף מילים אחדות מתחילת הערך לשם הערך.
משום כך ערכים שונים מפרידים בין ערכי משנה של אותו ערך.
לדוגמה: בין ערכי המשנה של הערך מגו - "מגו נגד יתומים קטנים אם אמרינן" ו"מגו שאם היה טוען טענה זו" מופיעים הערכים "מגופה", "מגורה" ו"מגורשת".
למפרונטי מרבה בהפניות ("רמיזות") מערך לערך ויש ערכים שכוללים רק רמיזות לערכים אחרים.
למפרונטי פותח בהגדרה קצרה של הערך, לאחריה הוא מביא לפי סדר כרונולוגי את הנאמר בקשר לנושא בשני התלמודים, הבבלי והירושלמי, לאחר מכן דברי ראשונים, לאחריהם הרא"ש, הרי"ף והמרדכי, רש"י, הרמב"ם, הרמב"ן, רבי יוסף קארו והרמ"א.
לאחר דברי החכמים הללו הוא מביא שאלות ותשובות לפי סדר כרונולוגי עד דורו, דן בהם וקובע את דעתו.
כמעט בכל ערך הוא פוסק ומכריע הן בתחום ההלכה ובפרט בתחום הרפואה, שם הוא מוסיף גם ידע חדש ומקורי.
בשל צורת כתיבה זו מהווה הספר ביבליוגרפיה של הספרות הרבנית העיקרית.
בנוסף לרפואה דן למפרונטי באופן ספורדי גם במדעים אחרים ומביא מקורות מספרות מדעית איטלקית בת זמנו.
לפי שלל המקורות, ספרייתו של למפרונטי הייתה רחבה ומגוונת ביותר והוא אף מזכיר מספר פעמים ששלח מכרים במיוחד על מנת להביא לו ספרים נחוצים.
כך למשל במונח "אוזניים לכותל" הוא דן באקוסטיקה המשובחת של ארמון חדש בזמנו במנטובה וכותב "אני המחבר הייתי שם וניסיתי, שמעתי שכיוצא בזה נמצא בהרבה מקומות באיטליה וחוצה לה ודבר זה קל להבין למי שיש לו ידיעה בחכמת ההנדסה" ומביא מראי מקום לשני חיבורים באיטלקית.
חוסר המתח בין מדע והלכה בא לידי ביטוי פעמים רבות, מתוך הסתמכות ללא התנצלות על ספרי מדע אמפירי חדשים לזמנו כמקור לפסיקה.
למשל, בתשובה לעניין אסטרונומי מסוים הוא כותב "אף כי באמת ראיתי שרוב קושיותיו בזה נולדו לו מחסרון הספרים שיש בגלילותינו מחכמי אומות העולם שהעמידו היום כמה מהדברים".
למפרונטי כתב את "פחד יצחק" בשתי מהדורות: מהדורה קמא (=מהדורה ראשונה) ב-120 כרכים, ומהדורה בתרא ב-35 כרכים.
כתב היד של שתי המהדורות נשתמר.
בשנת 1845 נרכש כתב היד של מהדורה קמא מן הקהילה היהודית בפרארה על ידי מלך צרפת לואי פיליפ והופקד בספרייה הלאומית של צרפת בפריז ונקרא "כתב יד פריז".
יצחק ברוך הלוי, הביוגרף של למפרונטי מספר כי הקהילה היהודית בפרארה, שהצטערה על מכירת הספר, רכשה ממשפחת למפרונטי מהדורה נוספת של כתב היד, הכוללת תיקונים ותוספות, והפקידה אותה ב"תלמוד תורה" של העיר תוך הנחיה שלא יימכר לעולם.
מהדורה זו נקראת "מהדורה בתרא" (=מהדורה אחרונה).
המהדורה קמא הופיעה בדפוס בשלמותה ב-13 כרכים במשך 138 שנים: הכרך הראשון של האנציקלופדיה (אותיות א–ב) נדפס על ידי למפרונטי בשנת ה'תק"י (1750) בוונציה.
שאר החלקים עד אות מ' נדפסו לאחר מותו על ידי בנו שלמה, תחילה בוונציה, לאחר מכן בליבורנו והושלמה על ידי חברת מקיצי נרדמים משנת 1888 ואילך.
מהמהדורה בתרא נדפס רק חלק בשני כרכים בהוצאת צבי קאנאל (תל אביב תרצ"ה; ירושלים תש"ב).
הוא הוציא לאור כרך אחד בלבד.
בשנת ה'תשכ"ב (1962) הוציא מוסד הרב קוק, בעריכת שמואל אשכנזי וברוך מרדכי הכהן מהדורה משולבת של האנציקלופדיה הכוללת את "מהדורה קמא" ואת "מהדורה בתרא".
ממהדורה זו יצאו לאור עד עתה (תשע"ו) חמישה כרכים בלבד עד ערך "גת".
פח הוא מתכת שעובדה ליריעות דקות על ידי ריקוע או ערגול.
פחים היו בשימוש מאז העת העתיקה.
הם מיוצרים ממגוון מתכות: פלדה, אלומיניום, בדיל ואבץ לצורכי בניית בתים, דקורציה של משטחים גדולים, וליצירת מכשירים לתעשייה ולבתי מגורים.
פחים מכסף, זהב ופלטינה הם חומר גלם בעבודות צורפות.
בתורה מצאנו את השימוש בפחים העשויים זהב ונחושת בבגדי הכהונה ובמשכן:
פחד במה הוא סרט מתח בריטי משנת 1950 בבימויו של אלפרד היצ'קוק.
בסרט משחקים ג'יין ויימן, מרלן דיטריך, מייקל וילדינג, ריצ'רד טוד, אלאסטייר סים, סיביל תורנדיק, קאי וולש, פטרישיה היצ'קוק (ביתו של הבמאי) וג'ויס גרנפאל בהופעה קומית.
תסריט הסרט עובד על ידי ווייטפיאלד קוק, ראנל מקגונאל, אלמה רוויל (אשתו של הבמאי) וג'יימס ברידי.