tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר נפוליאון הודח ב-1815 אחרי קרב ווטרלו ובית בורבון חזר לכס צרפת, נפוליאון לואי נמלט לגלות, אבל הבונפרטים מעולם לא נטשו את המחשבה על שחזור האימפריה הנפוליאונית.
נפוליאון לואי התחתן עם בת דודתו הראשונה, שרלוט בונפרטה, בתו של ז'וזף בונפרטה, אחיו הבכור של נפוליאון הראשון.
הוא ואחיו הצעיר לואי נפוליאון בונפרטה התיישבו באיטליה, שם הם דגלו בפוליטיקה הליברלית והצטרפו לקרבונארי בלחימה נגד האימפריה האוסטרית בצפון איטליה.
ב-17 במרץ 1831, בעת שנמלט מאיטליה בשל פעילות מהפכנית ונרדף על ידי כוחות האפיפיור והאוסטרים, נפוליאון לואי, שסבל מחצבת, מת בפורלי.
בסופו של דבר, האימפריה הנפוליאונית כוננה מחדש על ידי אחיו הצעיר של נפוליאון לואי, שהפך לנפוליאון השלישי בשנת 1852.
נפוליאון מטאוש טדאוש אורדה (בפולנית: Napoleon Mateusz Tadeusz Orda, בליטאית: Napoleonas Orda, בבלארוסית: Напалео́н О́рда; 11 בפברואר 1807 – 26 באפריל 1883) היה מוזיקאי, פסנתרן וצייר פולני-ליטאי.
נפוליאון אורדה נולד בכפר ורצביצ'י שבפלך מינסק באימפריה הרוסית.
אביו, מיכאל אורדה, היה אציל ממוצא ליטאי.
לאחר שסיים את הגימנסיה בשנת 1823, החל לימודי מתמטיקה באוניברסיטה הקיסרית בווילנה.
עם זאת, הקריירה האוניברסיטאית שלו הסתיימה ב־27 באוגוסט 1826, כאשר נעצר על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית הרוסית, בגין השתתפות בחברת סטודנטים חשאית "זורזניה", אף ששוחרר זמן קצר לאחר מכן, גורש מהאוניברסיטה ולא הורשה להמשיך בלימודיו.
אורדה לקח חלק במרד נובמבר ב-1830 נגד האימפריה הרוסית ושירת בהצטיינות ברגימנט 4 המפורסם.
על אומץ ליבו הוא קיבל את העיטור הצבאי הפולני הגבוה ביותר - וירטוטי מיליטרי.
לאחר המרד הוחרמה אחוזתו ואורדה ברח על מנת להימנע מכלא או גלות בסיביר.
הוא נסע בארצות אירופה רבות, כולל איטליה ושווייץ.
לבסוף בשנת 1833 התיישב בפריז, שם הפך לאחד החברים הבולטים בפזורה הפולנית ולאחד מחבריו הקרובים של פרדריק שופן.
הוא למד לנגן בפסנתר בהדרכתם של שופן ופרנץ ליסט וכתב כמה מזורקות, ואלסים ופולונזים.
בהיותו בפריז הוא למד גם ציור זמן קצר אצל פייר ז'יראר והחל לתאר את המולדת האבודה שלו ברישומים.
בפריז נישא אורדה לאירן בוגלה.
הוא היה חבר פעיל בארגונים פוליטיים וחברתיים פולניים שונים, כולל ועד המהגרים הפולנים.
את רוב זמנו הפנוי בילה בנסיעה.
הוא ביקר בצרפת, אנגליה, סקוטלנד, בלגיה, הולנד, לורן, ספרד, פורטוגל ואלג'יריה.
בשנת 1856 הוא קיבל חנינה על ידי הצאר אלכסנדר השני והורשה לחזור למולדתו.
בשנת 1859 ביקש מהצאר וקיבל בחזרה את כספו שהוחרם יחד עם אחוזתו.
בשנת 1872 החל אורדה לטייל ברחבי השטחים שהרכיבו את האיחוד הפולני-ליטאי לפני חלוקת פולין ולתעד ציוני דרך ואת האדריכלות ההיסטורית שלהם.
במהלך נסיעות הקיץ הוא עשה יותר מ-1,000 סקיצות המתארות עיירות, ערים ונופים היסטוריים שונים.
הוא תיאר אדריכלות עירונית וכפרית, כנסיות וארמונות, שכללו את אזורי בלארוס של ימינו, ליטא, פולין, אוקראינה, וכן כמה אזורים בצרפת, גרמניה, פורטוגל ושווייץ.
עבודותיו הן רישומי עפרונות בגוונים של צבעי מים, גואש וספיה.
בין השנים 1872–1874 ביקר ברוב הטירות, האחוזות והעיירות הבולטים בווהלין, פודוליה ואוקראינה.
עד שנת 1877 תיעד את המורשת ההיסטורית של ליטא ובלארוס.
ב־1878 וב־1879 ערך נסיעה לגליציה, פולין גדול ופרוסיה המלכותית, ולבסוף בשנת 1880 תיאר את פולין הקונגרסאית.
כ-260 משרטוטיו הפכו לליטוגרפיות ופורסמו בוורשה על ידי מקסימיליאן פאיאנס בסדרה של שמונה אלבומים תחת הכותרת הקולקטיבית אלבום נופים היסטוריים פולניים, בין השנים 1873–1883.
אורדה נפטר בוורשה ב-1883 ונקבר להתאם לצוואתו באיבאנבה (בשטחי בלארוס המודרנית).
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נהרס בית העלמין בו נקבר על ידי הרשויות הסובייטיות במטרה לבנות במקומו גן ילדים.
לאחר זמן מה המצבה מקבר אורדה נמצאה והועברה למוזיאון בפינסק.
בשנת 1997 הוקמה בעיר קבורתו אנדרטה לאורדה על ידי הפסל איוון הולובייה.
בשנת 2007 הנפיק הבנק הלאומי של רפובליקת בלארוס מטבעות זיכרון כסף ונחושת, אשר הוקדשו לציון 200 שנה להולדת אורדה.
הציור של טירת ניאסוויז' הודפס גם על שטרות של מאה אלף רובל בלארוסי.
רחובות במינסק ובהורדנה נקראים על שם אורדה.
נפוליאון הוא סרט דרמה היסטורי- ביוגרפי בריטי-אמריקאי, בבימויו של רידלי סקוט, המגולל את עלייתו לשלטון של נפוליאון בונפרטה, בגילומו של חואקין פיניקס, ואת יחסיו עם אשתו, ז'וזפין.
הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-22 בנובמבר 2023 בהפצתם של סרטי קולומביה וסרטי סוני, לפני שעלה לשירות הזרמת המדיה של אפל, "אפל TV פלוס".
בישראל עלה הסרט ב-7 בדצמבר 2023.
הסרט מגולל במבט מקורי ואישי את חייו של נפוליאון בונפרטה ועלייתו לגדולה, החל משנת 1793 והמצור על טולון, ועד מותו בגלות באי סנט הלנה בשנת 1821.
הסרט מתמקד במרבית האירועים מבעד לפריזמת יחסיו ההפכפכים עם אשתו ואהובתו, ז'וזפין דה בוארנה.
בין היתר, משוחזרים בסרט הכתרתו לקיסר צרפת, והקרבות המפורסמים שהוביל, ובהם קרב אוסטרליץ, קרב הפירמידות, קרב בורודינו וקרב ווטרלו.
דרך כל אלו מוצגת אישיותו המורכבת, שאפתנותו, ומוחו האסטרטגי, אשר השפיעו על הפיכתו לאחד מחשובי האישים שעיצבו את המאה ה-19 בצרפת ובעולם כולו.
חואקין פיניקס – נפוליאון בונפרטה
ונסה קירבי – ז'וזפין דה בוארנה
טאהר ראחים – פול בארס
לודיווין סנייה – תרזה קברוס
מת'יו נידהם – לוסיאן בונפרטה
יוסף קרקור – הגנרל לואי ניקולא דאבו
אדואר פיליפונה – אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה
איאן מקניס - לואי ה-18.
פול ריס – שארל-מוריס דה טליראן
ג'ון הולינגוורת' – מישל נה
רופרט אוורט - ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון
יאניס ניוונר - היפוליט צ'ארלס
אבובכר סלים - תומא-אלכסנדר דיומא
ב־14 בינואר 2021, במהלך ריאיון לאתר "דדליין הוליווד", הכריז רידלי סקוט:
ב-18 בינואר 2022, אושר על-ידי המפיק קווין ג'יי.
וולש כי שמו המקורי של הסרט "קיטבג" הוחלף, ומעתה ייקרא תחת שם הכותר "נפוליאון".
במקביל להודעה על כוונתו של רידלי לביים סרט העוסק בקורותיו של נפוליאון, נמסר כי את דמותו של המצביא עתיד לגלם חואקין פיניקס.
ב-2 במרץ 2021, נמסר כי את דמותה של אשתו עתידה לגלם ג'ודי קומר.
עם זאת, ב-5 בינואר 2022, נודע על פרישתה של קומר מהפקת הסרט כתוצאה מסיבות מקצועיות, ונמסר כי אותה תחליף השחקנית ונסה קירבי.
בפברואר 2022, נמסר על ליהוקו של טאהר ראחים.
צילומי הסרט החלו בפברואר 2022, והם כללו שישה קטעי קרב מרכזיים, בניגוד לסרטים אחרים על קורותיו של נפוליאון, שכללו רק קרב אחד.
צילומי הסרט התקיימו באוקספורדשייר, ובמרץ 2022, עברו ללינקולן, אנגליה.
במאי 2022, צילומי הסרט התקיימו במלטה למשך שלושה שבועות.
במבצר ריקאסולי שבקלקרה, מלטה, התקיימו צילומי המצור על טולון, שאירע בשנת 1793 ושם זכה נפוליאון בניצחונו הראשון.
הסרט, הכולל סצנות קרב קשות בהן רואים בעלי חיים נפגעים קשה ונהרגים, לא כלל פגיעה כלל בבעלי חיים בעת הצילומים.
הסרט כלל יותר מ-100 סוסים אמיתיים ששימשו לקטעי הלחימה של הסרט.
צוותי אפקטים חזותיים (VFX) יצרו כמה מהרגעים המסוכנים והעקובים מדם בסרט - ביניהן סצנת המצור על טולון, הכוללת את הסוס של נפוליאון שנפגע מכדור תותח ומת באופן מיידי.
הסצנה הגרפית נוצרה באמצעות שילוב של אפקטים פרקטיים ואפקטים שנוצרו על ידי מחשב.
בסצנה הספציפית, היו 30 רוכבים וסוסים אמיתיים, אבל הסוס של נפוליאון היה מתקן מכני עם כפיל פעלולים לחואקין פיניקס.
למתקן המכני הייתה מערכת הידראולית, והראש, הצוואר והגו של הסוס המכני היו דמויי חיים.
דם מזויף התווסף לחזה הסוס המכני כדי ליצור את האפקט של דם וקרביים כשהמתקן נסוג לאחור.
במהלך סצנת קרב ווטרלו, צוות MPC שיחזר באופן ממוחשב תמונות של סוסים בודדים ובילה שבוע בלכידת תנועות אמיתיות של סוסים כדי ליצור ספריית תנועות לסוסים הממוחשבים.
הסרט עלה בבתי הקולנוע בישראל ב-7 בדצמבר 2023 וזאת לאחר מספר דחיות בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
בהמשך, צפוי לעלות לשירות הזרמת המדיה של אפל, "אפל TV פלוס", במהלך שנת 2024.
במרץ 2021, עם היוודע החלטתו של רידלי סקוט ללהק את השחקנית ג'ודי קומר לגילום דמותה של ז'וזפין דה בוארנה, גולשים צרפתיים רבים ביקרו את ההחלטה ללהק את קומר לתפקיד, וזאת על רקע היותה צעירה ב-19 שנים מחואקין פיניקס, שמגלם את דמותו של נפוליאון.
משתמשים רבים ציינו כי הפרש גילאים זה אינו מבוסס מבחינה היסטורית, שכן להפך, ז'וזפין דה בוארנה הייתה מבוגרת בשש שנים מנפוליאון בונפרטה.
המגזין "Télérama" הצרפתי ציין, כי "ההחלטה לבחור ברידלי סקוט לביים את הסרט תמוהה, מכיוון שנפוליאון בונפרטה וז'וזפין דה בוארנה, שהופיעו יחד לא אחת בטלוויזיה ובקולנוע, גולמו לרוב על ידי שחקנים בני אותו גיל".
עם זאת, אתר היומון הצרפתי "לה פיגארו" ציין, כי ניתן לעקוף את בעיית הפרשי הגילאים בין השחקנים באמצעות טכנולוגיות דה-אייג'ינג חדישות המאפשרות להצעיר את מראה השחקנים או לחלופין, להזקין אותם, באופן דיגיטלי.
נפולאונה אנג'וליני (באיטלקית: Napoleone Angiolini; 1797 – 20 ביוני 1871) היה צייר איטלקי.
הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות היפות של בולוניה, ולימד אותו ג'ובאני בטיסטה פרולי.
בשנת 1812, זכה אנג'וליני בפרס קטן, על שצייר בתערוכת סלה דל נודו.
בשנת 1814, בשיתוף עם גאטנו אורלנדי, הוא צייר את דיוקנו של אנטוניו ואקרי, בוטניקאי איטלקי.
אנג'וליני זכה בפרסים אקדמיים נוספים בשנת 1817, על ציור של יוחנן המטביל, ובשנת 1821, קיבל פרס נוסף על ציור דמות שצייר.
בשנת 1824 הוענק לו פרס מלגה של ארבע שנים ללימודים ברומא, שם צייר את פאולוס (1827), וציורים נוספים כמו "יוליסס בבית רועה הצאן אומאיוס", ו-"סוקרטס בכלא".
לאחר מכן, הוא חזר לבולוניה ב-1838 ונפטר בה ב-1871.
נפוחית הכוכבים או נפוחית כוכבנית
(שם מדעי: Arothron stellatus) היא מין של דג ששייך לסוג נפוחית ומשפחת הנפוחיתיים.
אורכה של נפוחית הכוכבים 20 עד 60 סנטימטרים ולעיתים אף 90 סנטימטרים.
הגב של הנפוחית אפור עד חום והגחון בצבע לבן.
הגוף עבה, מוארך במקצת אך הולך ונהיה דק לכיוון הזנב.
קדמת הראש מתארכת לחרטום קצר שהפה נמצא בו.
מן הפה בולט מקור קצר וחזק שנוצר מאיחוי 4 שיניים.
העיניים נמצאות גבוה בצידי הראש.
סנפירי הגב והשת קצרים וקבועים בחלק האחורי של הגוף.
העור עבה ויש בו קשקשים קוצניים.
לדגים הצעירים יש צבע צהבהב עם פסים כהים.
גודל הנקודות משתנה בהתאם לגודל הדג, בעוד לדגים הצעירים יש נקודות גדולות הדגים הבוגרים הם בעלי נקודות קטנות.
לדגים בגודל בינוני יש פסים באזור הגחון שיהפכו מאוחר יותר לנקודות.
הנפוחית ניזונה בעיקר מאצות וחסרי חוליות כמו חלזונות, צדפות, אלמוגים, נחשוני ים וקיפודי ים.
נפוחית זו שוחה באיטיות בעזרת סנפירי הגב והשת, מבלי להניע את הזנב.
אם הנפוחית מותקפת היא בולעת מים לתוך כיס המיוחד הנמצא בקיבה ומתנפחת כמו כדור.
הנפוחית בעלת דגם של פסים ונקודות לבנות היוצרים קווים קונצנטריים.
נפוחית זו פעילה ביום וחיה בשונית אלמוגים עד לעומק 58 מטר.
נפוחית הכוכבים היא המין השכיח ביותר מבין המינים מהסוג נפוחית שנפוצים בים סוף ומפרץ אילת.
נפוחית זו נפוצה במים רדודים באזור אינדו-פסיפי.
תחום התפוצה שלה הוא ממפרץ אילת, ים סוף ואפריקה המזרחית דרך דרום-מזרח אסיה, תת היבשת ההודית ומזרח אסיה עד לאוסטרליה ואיים באוקיינוס השקט.
כמו רוב המינים במשפחת הנפוחיתיים נפוחית הכוכבים מכילה רעל הנקרא טטרודוטוקסין שנמצא בעור ובכבד.
הנפוחית הופכת לרעילה אחרי שהיא ניזונה מחיידקים המכילים את הרעל.
האטימולוגיה של שמה המדעי היא: arot= מחרשה וstellet= כוכב.
נפוחית זו נקראת באנגלית גם בשמות דג גלובוס, דג כוכב, דג נפוח עם קו שחור, דג קרפדה מכוכב ודג קרפדה בעל פס אלכסוני.
נפוחית הכוכבים תוארה למדע על ידי יוהאן גוטלוב שניידר ומרקוס אליעזר בלוך ב-1801.
מצב השימור של נפוחית הכוכבים הוא ללא חשש על פי הרשימה האדומה של IUCN.
נפוליאון הגדול הוא ספר עיון פרי עטו של ההיסטוריון והעיתונאי הבריטי אנדרו רוברטס.
הספר מערער על דעות היסטוריות מקובלות רבות, לרבות, לטענתו, המיתוס בדבר סיפור האהבה הגדול עם ז'וזפין דה בוארנה, אם כי עמדותיו בעניין זה שונות מאלה של חוקרים אחרים כמו ז'אן טילאר (אוניברסיטת סורבון) ותיירי לנץ (קרן נפוליאון).
כפי שמראה רוברטס, ז'וזפין לקחה מאהב מיד לאחר נישואיהם, ונפוליאון עצמו היו לו למעשה פי שלוש יותר מאהבות ממה שהודה.
רוברטס עבר ב-53 מתוך 60 שדות הקרב של נפוליאון, ובנוסף ערך מהדורה צרפתית חדשה ומקיפה של מכתבי נפוליאון, במטרה לערוך בחינה מחודשת כוללת של דמותו.
כמו סערת המלחמה, גם הביוגרפיה של נפוליאון זכתה לשבחים ביקורתיים ממגוון רחב של פרסומים.
באוקטובר 2014 כתב העיתונאי ג'רמי ג'נינגס במגזין Standpoint כי "לנפוליאון היו כנראה מעט ביוגרפים מסורים כל כך לנושא שלהם".
עוד כינה את הספר "בחינה מחודשת עשירה בפרטים ובטוחה בעצמה של האיש, הישגיו – וכישלונותיו – והתקופה יוצאת הדופן שבה חי".
שבחים נוספים הגיעו מההיסטוריון ג'יי וויניק: "עם הכישרון המוכר שלו והעין ההיסטורית החדה, אנדרו רוברטס סיפק שוב את הסחורה.
ייתכן שזו הביוגרפיה הטובה ביותר של נפוליאון בכרך אחד בשפה האנגלית בארבעת העשורים האחרונים.
יצירת מופת שחובה על כל חובב היסטוריה להחזיק על מדפיו!".
מחבר ספרי ההיסטוריה הבדיונית ברנרד קורנוול תיאר את הספר כ"פשוט דינמיט...
[נפוליאון היה] אוסף של סתירות, והספר של רוברטס מקיף את כל העדויות כדי להעניק דיוקן מבריק של האיש.
הספר, כפי שנדרש, הוא עצום ממדים, אך הקצב מהיר והוא אינו כורע תחת נטל המחקר המלומד, שהיה מן הסתם עצום...
רוברטס מציע להביט באירופה כמונומנט של הקיסר, אבל הביוגרפיה המרהיבה הזו היא מקום לא רע להתחיל בו."
עם ההכרזה ב-2013 כי תפיק סדרת טלוויזיה בת שלושה פרקים המבוססת על ניתוחו של רוברטס את חייו ומורשתו של נפוליאון, הכריזה רשת BBC Two בהודעה לעיתונות כי "רוברטס יוצא לשפוך אור חדש על הקיסר...
מפקד צבאי יוצא דופן ומנהיג מהפנט שחייו הפרטיים היו רצופים אכזבות ובגידות".
ה-Daily Telegraph כינה אותה "לא משכנעת", וציין כי "לא ניתן היה להתעלם מהמעידות החוזרות של רוברטס להערצה עיוורת", והוסיף ש"ההערות של רוברטס על התכונות המרעננות של הדיקטטורה גרמו לי לתהות אם איבד את שיקול דעתו".
נפוטיאנוס או בשמו המלא: פלביוס נפוטיאנוס קונסטנטינוס אוגוסטוס (לטינית: Flavius Nepotianus Constantinus Augustus) (תאריך לידה לא ידוע, מת ב־30 ביוני 350) היה טוען לכתר האימפריה הרומית ומושל מטעם עצמו בעיר רומא במשך עשרים ושבעה ימים בלבד, ביוני 350
נפוטיאנוס היה בנו של וטרניונוס (לטינית: Vetronianus), איש צבא רומי, ושל אוטרופיה (לטינית: Eutropia), בתו של הקיסר קונסטנטיוס כלורוס ואחות למחצה של הקיסר קונסטנטינטס הגדול, בן למשפחת הקיסרים הקונסטנטינים ששלטה באימפריה מאז ראשית המאה הרביעית.
על רקע זה נתפס בעיני תומכיו כבעל לגיטימציה טבעית לשלטון.
עם מותו של קונסטנטינוס הגדול, מיסד השושלת התפתח מאבק כוחות רצחני בחצר המלוכה.
בשלב ראשון קונסטנטיוס השני ניצח על מסע טיהורים ללא רחמים בקרב בני משפחתו ויורשיו הפוטנציאליים.
אף על פי שהמקורות של התקופה לא מצביעים על קונסטנטיוס כיוזם מרחץ הדמים, הוא ואחיו היו המנצחים והמרוויחים הגדולים מתוצאותיו.
קונסטנטיוס היה מעורב בעקיפין או ישירות בטיהור במטרה להסיר איומים פוטנציאליים על שלטונו.
בטבח נרצחו שניים מדודיו ו-6 מבני דודיו ובהם חניבליאנוס (לטינית: Hannibalianus) גיסו של קונסטנטיוס מנישואים לאחותו קונסטנטינה ובסופו נותרו בחיים אחיו הבכור של קונסטנטיוס - קונסטנטינוס השני ואחיהם הצעיר קונסטנס ו-3 מבני דודיו קונסטנטיוס גאלוס (לטינית: Constantius Gallus), יוליאנוס הכופר ונפוטיאנוס.
ככל הנראה גילם הצעיר של הניצולים ומעמדם השולי בהיררכית הכוח הרומאית מנעו את הצורך להוציאם להורג.
בשנת 350 החלה האימפריה להתפורר בידי היורשים של קונסטנטין הגדול בתסריט שדומה להתפוררות הטטררכיה השנייה, קונסטנטיוס השני נותר הצאצא והיורש היחיד שנותר בחיים לאחר שאחיו ושותפיו לשלטון מתו ואת מקומם תפסו מורדים שהכריזו על עצמם כאוגוסטוס והיו איום ישיר על שלטון השושלת שבית קונסטנטינוס.
האיום הגדול ביותר היה מצד הקצין מגנינוטיוס שהכריז על עצמו אוגוסטוס ושלט למעשה על הפרובינציות של גאליה היספניה ובריטניה.
הוא המליך קצין בשם דיסנטיוס (Decentius) - ככל הנראה אחיו לקיסר, גייס את עיקר הלגיונות של האימפריה המערבית מתוך כוונה לקחת את השלטון על האימפריה כולה מידי קונסטנטיוס.
לפי גרסה אחרת מגנינוטיוס פנה לוטרניו בהצעה לשיתוף פעולה כנגד קונסטנטיוס, על פי גרסה זו קשרו הקצינים לחלק ביניהם את האימפריה המערבית ולהציע קונסטנטיוס את החלק המזרחי תמורת השלמה עם חלוקת האימפריה.
קונסטנטיוס מצידו הפסיק את המערכה במזרח על מנת להגן על כס השלטון.
כצעד ראשון הוא מינה את בן דודו קונסטנטיוס גאלוס לשליט המזרח וחיתן אותו עם אחותו הבכורה קונסטנטינה מתוך מטרה לקשור אותו לצידו, להבטיח את נאמנותו ולפקח על צעדיו.
מקורות אחדים מציינים כי הסנאט הרומי נענה לו בחפץ לב, מתוך נאמנות לשושלת הקונסטנטינית ומתוך סלידה ממגנטיוס שנתפס כקיסר חיילים ללא ייחוס.
אולם כוחה הצבאי של רומא היה דל, ונפוטיאנוס הסתמך בעיקר על לוחמים לא מאומנים וחסרי משמעת צבאית, דבר שהקנה לשלטונו אופי זמני ושברירי.
מגנטיוס, שנבהל מהאפשרות שתצמח התנגדות לגיטימית לשלטונו דווקא בעיר רומא, שלח לשם כוח צבאי בפיקודו של מרקליוס (Marcellinus), ששימש כמגיסטר אופיסרום ואחד מנאמניו הקרובים.
הכוח של מרקליוס חדר לעיר, הדף את אנשיו של נפוטיאנוס וגרם להתמוטטות מוחלטת של שלטונו בתוך פחות מחודש.
ב־30 ביוני 350 נלכד נפוטיאנוס, הוצא להורג וראשו נישא על חנית והוצג ברחובות רומא כאזהרה פומבית לכל מי שיבקש לערער על שלטון מגנטיוס.
בעקבות כישלון המרד הורה מגנטיוס על טיהורים נרחבים בקרב הסנאטורים ותומכיה של השושלת הקונסטנטינית, ורבים מבני משפחתו של נפוטיאנוס ושל קונסטנטינוס נטבחו.
דמותו של נפוטיאנוס נותרה שולית בהיסטוריה הרומית, אך ניסיונו הכושל מייצג היטב את אופייה הסוער של האימפריה במחצית המאה הרביעית, תקופה שבה המאבקים הפנימיים בין טוענים שונים לכתר, לא אחת קציני צבא חסרי ייחוס מול יורשים בעלי דם קונסטנטיני, ערערו את היציבות המדינית והובילו לשורה של מלחמות אזרחים.
נפוליאון הראשון בפונטנבלו, 31 במרץ 1814 הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי פול דלארוש.
הקומפוזיציה קיימת בכמה גרסאות, והידועה והמופצת ביותר היא זו המתוארכת לשנת 1845, השמורה במוזיאון האמנויות היפות של לייפציג .
לצד גרסה זו קיימת גם גרסה מוקטנת ומתוארכת לשנת 1846 באוסף המלכותי הבריטי.
היצירה מתארת את נפוליאון הראשון בפונטנבלו ביום 31 במרץ 1814, ימים אחדים לפני ויתורו הראשון על הכתר, ומעמידה במרכז רגע של התכנסות אישית והכרה בשינוי גורלו.
בגרסת לייפציג מתואר נפוליאון לבדו, יושב שמוט על כיסא בדירתו הפרטית בפונטנבלו.
מגפיו ומעילו מוכתמים בבוץ, והוא לא הספיק לחלוץ אותם לאחר ירידתו מן הסוס.
כובעו מושלך על הרצפה, תיק מסמכים פתוח מונח על ספה סמוכה, וחרבו מונחת על שולחן קטן לצדו.
הדמות לבושה ברדינגוט פתוח החושף מדים צבאיים, ותנוחתה כבדה, רפויה ובלתי טקסית.
הציור אינו מתאר את רגע הוויתור עצמו אלא שלב מוקדם יותר, שבו נפוליאון מבין כי גלגל המזל התהפך.
הבחירה ברגע זה ממקדת את הדרמה במצב נפשי של הפנמה ושבר, ולא בפעולה מדינית פומבית.
נפוליאון מוצג כדמות מבודדת, מותשת ופגיעה, והמתח נוצר מתוך הדממה, תנוחת הגוף והשהות בחלל סגור.
המגפיים והמעיל המוכתמים נקשרו לפגיעה ביוקרה הקיסרית, והישיבה הבלתי רשמית מחזקת את הצגת הדמות כאנטי־גיבור.
הקומפוזיציה נשענת על תיאור מתוך זיכרונותיו של בוריין, מזכירו של נפוליאון, המתאר את הגעתו לפונטנבלו בשעות הבוקר המוקדמות ואת הסתגרותו בדירתו הקטנה לאורך כל היום.
הקומפוזיציה של נפוליאון הראשון בפונטנבלו, 31 במרץ 1814 משתלבת ברצף ייצוגים חזותיים של נפוליאון באמנות המאה ה־19. תנוחת הדמות נשענה על שני דימויים מודפסים בני התקופה: ליתוגרפיה מאת בורדה בעקבות רפה, וכן תחריט עץ מאת לוטרל בעקבות הוראס ורנה, שניהם מציגים את נפוליאון בהקשרים של נסיגה ושבר.
הקשר זה מציב את היצירה בתוך מסורת חזותית קיימת, אך מעביר אותה מן הדימוי המודפס אל ציור שמן בפורמט גדול.
היצירה נבחנת גם אל מול ציורים נוספים של פול דלארוש המתארים את נפוליאון בשלבים שונים של גורלו, ובהם נפוליאון חוצה את האלפים, גרסה מוקטנת של קומפוזיציה רחבת היקף, ונפוליאון בסנט הלנה, סקיצה לציור שלא הושלם.
רצף זה מציג מעבר מן העלייה, דרך הנפילה, אל שלב האגדה שלאחר התבוסה.
בהשוואה לציורים אלה, גרסת פונטנבלו מתמקדת ברגע של עצירה והתכנסות פנימית, ללא תנועה או פעולה דרמטית.
בהקשר רחב יותר הוזכר גם ציורו של הוראס ורנה פרידת פונטנבלו (Les Adieux de Fontainebleau), העוסק בפרידה הפומבית של נפוליאון.
לעומת ייצוג זה, בחר דלארוש להציג סצנה פרטית, נטולת קהל, המדגישה בדידות ושבר.
השוואה נוספת נעשתה ל-נפוליאון קם מקברו (Napoleon Rising from His Tomb) מאת ורנה, המציג דימוי אידיאלי ומרומם של הקיסר לאחר מותו, בעוד שדלארוש מציג את נפוליאון כדמות אנטי־הרואית, בתנוחה יומיומית, אך בפורמט המזוהה עם ציור היסטוריה.
נפט הוא נוזל דליק, סמיך ונדיף, בצבע שחור-חום כהה או ירוק כהה וריח אופייני המורכב מתערובת של פחמימנים שונים, בעיקר אלקאנים, אך יכול להשתנות במראה שלו, בהרכבו ובתכונותיו.
נפט גולמי מצוי באזורים מסוימים מתחת לפני הקרקע ברובד העליון של קליפת כדור הארץ.
זוהי תערובת המכילה חומרי דלק שונים ומזוקקת בבתי זיקוק על מנת להפריד אותה למרכיביה השונים המשמשים למטרות מגוונות.
שריפת נפט ומרכיביו משחררת אנרגיית חום, ופולטת גזי חממה לאטמוספירה, מה שתורם לאפקט החממה.
בנוסף על כך שריפתו מזהמת את האוויר בגזים רעילים.
מקור הנפט הוא בשרידי יצורים ימיים, כפלנקטון ואצות, שהצטברו בקרקעית האוקיינוסים במשך מאות מיליוני שנים, (בניגוד לפחם, שמקורו בצמחייה יבשתית).
עם הזמן, בהיעדר חמצן שיחמצן את החומרים האורגניים לפחמן דו-חמצני, ללא יצורים שיאכלו ויפרקו את החומר הביולוגי, ותחת חום ולחץ רב, התרחשו שינויים כימיים שהפכו את שיירי היצורים לנפט.
בתחילה הופך החומר הביולוגי שנלכד בסלעים לחומר שעוותי – קרוגן.
תחת השפעה של חום ולחץ, ממשיך הקרוגן ועובר תהליכי פירוק כימי, לפחמימנים נוזליים וגז.
הנוזל, הוא הנפט, וגם הגז הטבעי, נוטים לחלחל דרך סלעים נקבוביים עד אשר נתקלים בקרקע בלתי חדירה, ושם מצטברים.
לאחר תהליך הקידוח ושאיבת הנפט מעומק האדמה, הוא עובר תהליך זיקוק.
בין המוצרים המופקים מנפט: קרוסין, בנזין, פרפין ואספלט.
מספר מדענים מעריכים שההבנה הנוכחית של הנפט ומקורותיו אינה שלמה.
כמה מדענים רוסים, בראשם ניקולאי קודריאבצב, טוענים שמקור הנפט הוא בדומם ולא בחי.
תאוריה זו מכונה התאוריה הא-ביוגנית (יצירה שלא מן החי).
תאוריה זו גם טוענת שמקורות הנפט מחדשים את עצמם בקצב איטי, ושמאגרי הנפט הם גדולים בהרבה ממה שמעריכים.
תאוריות אלה מקובלות פחות במערב.
התאוריה הא-ביוגנית קיבלה אישוש מסוים כאשר נאס"א מצאה מצבורי מתאן, אף הוא סוג של דלק שמקורו נחשב בחי, על טיטאן (אחד מירחי שבתאי).
על פי תאוריה אחרת נוצר הנפט על ידי חיידקים, וזאת בעקבות הימצאם במאגרי נפט.
על אף שהנפט הוא סביבה אל-אווירנית (כלומר, איננו מכיל חמצן) הוא יכול עדיין לשמש מצע לחיידקים, שישתמשו בו לייצור אנרגיה בתהליך מטבולי שאינו מחייב הימצאות חמצן.
מקרים שאירעו לאחרונה תומכים בתורות החלופיות, למשל שדה הנמר הלבן בווייטנאם, שם מופקים נפט וגז טבעי מאבן הגרניט.
הפקת נפט משדות שבהם הנפט נמצא בגרניט היא בעייתית לתאוריות רגילות של הפקת נפט, כיוון שגרניט הוא סלע יסוד.
כמה הסברים קונבנציונליים אומרים שהנפט חדר לשדות אלה מסלע רחוק.
נפט מורכב ברובו מפחמימנים פרפיניים, אלה המורכבים רק ממימן ופחמן.
בטמפרטורות ובלחץ על פני כדור הארץ, כולם במצב גזי.
השרשראות בטווח C5-7 הן כולן מולקולות נקיות וקלות לאידוי של נפט.
משתמשים בהן כממסים, נוזלים לניקוי יבש, ומוצרים אחרים לניקוי יבש.
השרשראות מ-C6H14 עד C12H26 מעורבות ביחד ומשתמשים בהן לבנזין.
קרוסין עשוי משרשראות בטווח C10 עד C15 ואחריו סולר ודלק חימום (טווח C10 עד C20) וכן דלקים כבדים יותר, כמו אלה הנמצאים בשימוש במנועי ספינות.
רכיבי נפט אלה הם נוזלים בטמפרטורת החדר.
שמני סיכה ושומנים חצי-מוצקים (כולל וזלין) נמצאים בטווח C16 עד C20.
שרשראות מעל C20 יוצרות מוצקים, החל משעוות פרפין, אחר כך זפת ואספלט.
טווחי רתיחה של נפט בלחץ אטמוספירי בזמן זיקוק במעלות צלזיוס:
שאריות: זפת, אספלט, דלק משקעי
חבית נפט מכילה 42 גלונים אמריקאיים או כ-159 ליטרים של נפט.
טונה אחת מכילה 7.33 חביות.
נהוג לסווג את הנפט בתעשייה על פי שלושה מרכיבים עיקריים: מקורו, משקלו הסגולי וכמות הגופרית בו.
המשקל הסגולי נקבע לפי סולם ערכים (API) שקבע מכון הנפט האמריקני (כבידת ה-API) ומשקף את רמת המזוט.
"ביטומן" – נפט כבד במיוחד בעל API נמוך מ-10. מופק בעיקר מחולות הזפת של אלברטה שבקנדה, ומרצועת אורינוקו שבוונצואלה.
כשנפט כזה משודרג ל-API מעל 31 הוא נקרא "נפט סינתטי".
"נפט מעובה" או "תזקיק" – API גבוה מ-50, לא נחשב נפט "אמיתי".
סיווג נוסף נעשה על פי רמת הגופרית, המשפיעה על אופי הזיקוק.
כמות גופרית של יותר מ-1% גורמת לנפט להיות "חמוץ", ורמות נמוכות מ-0.42% יהפכו נפט ל"מתוק".
ככל שכמות הגופרית גדולה יותר כך יהיה תהליך הניקוי והזיקוק ארוך יותר.
בנזין וקרוסין מיוצרים מנפט מתוק וקל לעומת מזוט המזוקק מנפט חמוץ וכבד.
בעולם למעלה מ-100 סוגי נפט.
"סל אופ"ק" (OPEC Reference Basket) – מחיר ייחוס מקובל המורכב מנפט מדינות הקרטל (איחוד האמירויות הערביות, איראן, אלג'יריה, אנגולה, אקוודור, ונצואלה, כווית, לוב, ניגריה, עיראק, ערב הסעודית וקטר).
מחירו לחבית כדולר יותר מסל אופ"ק.
הנפט הגולמי מאירופה, אפריקה והמזרח התיכון מתומחר על פיו.
"טקסני קל מתוק" (WTI: West Texas Intermediate או Texas Sweet Light) – נחשב לאיכותי במיוחד, קל (API 39.6 ומשקל סגולי של 0.827) ומתוק (0.24% גופרית).
מופק בדרום ארצות הברית ובמפרץ מקסיקו.
מחירו הוא זה שבדרך כלל מצוטט כמחיר חבית נפט ברחבי העולם, גבוה בכ-2 דולר מסל אופ"ק.
מחירי ייחוס עיקריים נוספים הם Dubai Crude (המשמש לרוב לתמחור עסקאות ייצוא בין המפרץ הפרסי לאסיה) ו-Urals.
צפיפות הנפט משתנה לפי הרכבו המדויק, והיא כ-800–900 ק"ג למטר מעוקב.
השימוש בנפט כמקור אנרגיה נייד וזמין המניע את הרוב המוחלט של כלי הרכב (מכוניות, משאיות, רכבות, ספינות וכלי טיס) והבסיס לכימיקלים תעשייתיים רבים, הופך אותו לאחד מחומרי הגלם החשובים ביותר בעולם.
הגישה אליו הייתה גורם משמעותי במספר עימותים צבאיים, כולל מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה ומלחמת המפרץ.
מרבית מקורות הנפט בעולם נמצאים במזרח התיכון .
כמו כן, הנפט במזרח התיכון נמצא קרוב יותר לקרקע באופן משמעותי לעומת שאר אזורי העולם, דבר שמבטיח הוצאות הפקה נמוכות יותר.
עובדה זו מעניקה יתרון כלכלי למדינות המפיקות נפט במזרח התיכון וכן יכולת להפעיל לחץ כלכלי משמעותי על שאר המדינות המפיקות נפט והמדינות הצורכות אותו.
לנפט היו שימושים כבר בימי קדם.
השומרים, האשורים והבבלים השתמשו בו כדי לאטום את הספינות שלהם, במצרים העתיקה שימש הנפט כמשכך כאבים, לפרסים הוא שימש כתוספת לחיציהם: החץ נעטף בסיבים שנטבלו בנפט והפך בכך לחץ הצתה, במאה השמינית פלשו הערבים לספרד ואז הגיע לאירופה הרעיון של תאורה מבוססת נפט.
בארות נפט נחפרו לראשונה בסין ב.
היה להן עומק מקסימלי של כ-240 מטר.
הנפט שנשאב היה מעורב במי מלח, כך שלאחר שריפת הנפט התקבל מלח בישול.
שורשיה של תעשיית הנפט של המזרח התיכון הם במאה ה-8, אז נסללו רחובות בגדאד בזפת.
במאה ה-9 נוצלו מרבצי נפט בקרבת באקו שבאזרבייג'ן להפקת נפטא.
ב-1861 נבנה בית הזיקוק הרוסי הראשון, בשדות הנפט של באקו, שם יוצרו אז כ-90% מתפוקת הנפט העולמית.
תעשיית הנפט בארצות הברית החלה בשנות ה-50 של המאה ה-19, ליד טיטוסוויל שבפנסילבניה, על ידי אדווין דרייק.
התעשייה גדלה באיטיות במאה ה-19 ולא היוותה עניין לאומי אמיתי עד לתחילת המאה ה-20. לפני המצאת מנוע הבעירה הפנימית שימש הנפט בעיקר כאמצעי תאורה בלילה.
לאחר המצאת מנוע זה נוצר ביקוש רב למוצרי הנפט, ודלק למכוניות הוא אחד מגורמי הביקוש המשמעותיים לנפט גם בתחילת המאה ה-21. בארות הנפט ה"מקומיות" הראשונות בפנסילבניה ובאונטריו רוקנו במהרה, דבר שהוביל לתעשיית נפט הולכת וגדלה בטקסס, באוקלהומה ובקליפורניה.
מדינות אחרות בארצות הברית החזיקו במאגרי נפט גדולים למדי כחלק מנכסיהן הקולוניאליים והחלו לפתח אותם לדרגת תעשייה.
התקדמות משמעותית יותר הייתה במוסול שבעיראק בשנת 1914, על ידי חברת TPC – Turkish Petruleum company, שבעליה היו גורמים בין-לאומיים שונים ובעיקר בריטים בהם חברת BP – British Petroleum ו-Shell.
בשנת 1929 לאחר שנים של דיונים מאז הסכמי ועידת סן רמו, נקבע שכל הפקת הנפט במזרח התיכון תתבצע במסגרת "הקו האדום" (דהיינו המזרח התיכון ללא מצרים, איראן וכווית), ורק דרך חברת TPC.
והוסכמו חלוקת המניות לחברות אמריקניות וצרפתיות שדרשו את חלקה של החברה הגרמנית במסגרת ההסכמים.
אז שינתה החברה את שמה ל-IPC – "Iraqi Petroleum Company" ו"שבע האחיות".
בשנת 1911 התגלה לראשונה נפט במפרץ הפרסי, באיראן.
בשנת 1932 התגלה לראשונה נפט בבחריין, ובשנים 1937 ו-1938 התגלה נפט בקטר ובערב הסעודית.
בשנת 1955 היה עדיין הפחם הדלק הראשון במעלה של העולם, אולם אט-אט החל הנפט מחליף אותו.
בתחילת המאה ה-21 מסופקים בערך 90 אחוז מצורכי הדלק בעולם על ידי נפט.
משבר האנרגיה העולמי ב-1973, ומשבר האנרגיה ב-1979 הובילו לכיסוי תקשורתי נרחב לגבי רמות אספקת נפט.
דבר זה הפנה את תשומת הלב לכך שהנפט הוא מקור מוגבל שיאזל בסופו של דבר, לפחות כמקור אנרגיה ראשי.
באותו זמן היו רוב התחזיות פסימיות למדי, וכאשר הן התגלו כשגויות, הפסיקו רבים לדון בנושא.
עתיד הנפט כדלק נשאר שנוי במחלוקת במידת מה.
חלק טוענים שכיוון שכמות הנפט היא סופית, הרי שהתחזיות המפחידות משנות ה-70 רק נדחו.
אחרים טוענים שהטכנולוגיה תאפשר ייצור פחמימנים זולים, וכי לכדור הארץ מקורות עצומים של נפט לא שגרתי בצורות של חולות זפת, שדות ביטומן, צפחת נפט, והידרט מתילי, אשר יאפשרו המשך שימוש בנפט לזמן רב.
תעשיית הנפט כרוכה בנזקים סביבתיים רבים, ובבעיות בטיחות.
התעשייה מסיבה נזקים לסביבה הן בפעילויותיה השגרתיות, כמו חקירה סייסמית (של תזוזת האדמה), קידוחים ויצירה של פסולת מזהמת והן בתאונות המתרחשות לפרקים.
לדוגמה, הקידוח בקרקעית הים מערבל אותה והורג את צמחיית הים הדרושה להישרדות יצורי הים.
נפט גולמי ומזוקק, אשר נשפך לים כתוצאה מתאונות של ספינות, כבר פגע בעבר במערכות אקולוגיות עדינות באלסקה, באיי גלאפגוס, בספרד ובמקומות רבים אחרים.
תקלות באסדות קידוח והפקה ימיות הפכו, בשנים האחרונות, למאיימות אף יותר.
בשנת 2010 אירע במפרץ מקסיקו אסון הנפט הגדול בהיסטוריה.
תקלה באסדת קידוח במים עמוקים של תאגיד הנפט הבריטי BP גרמה לפיצוץ עז, ממנו נהרגו מפעילי האסדה וכמויות עצומות של נפט גולמי נשפכו לים.
רק כעבור כשלושה חודשים הצליחו, במאמץ רב, לאטום את פי הבאר ולהביא להפסקת זרימת הנפט.
נזק רב נגרם גם לחופים של ארצות הברית, מרחק רב ממקום האסדה.
האסון העלה לשיח הציבורי את הצורך במציאת חלופות של מקורות אנרגיה מתחדשים, את המחלוקת בדבר יכולתם של אלו להחליף את הנפט, ואת הנזק הסביבתי שהם עלולים לגרום.
אחת ההשפעות הסביבתיות והבריאותיות המרכזיות של נפט נובעת משימוש בו לצורכי תחבורה ואנרגיה.
הנפט הוא חומר גלם עיקרי לבנזין שנשרף במנועי בעירה פנימית של כלי רכב.
דבר זה יוצר זיהום אוויר.
שריפת נפט פולטת בשנה מיליארדי טונות של פחמן דו-חמצני שהוא גז חממה עיקרי באטמוספירה הגורר התחממות עולמית.
השפעות ביטחוניות של תעשיית הנפט
כיום מקובל לחשוב כי נפט הוא מהגורמים הראשיים בעולם להיווצרות מלחמות.
מפאת שווים הכספי הגבוה של הנפט ותוצריו, מדינות מוכנות לצאת למלחמות על מנת לשלוט באספקתו וייצורו.
מלחמות כגון מלחמת המפרץ, סיפוח חצי האי קרים, מלחמת איראן-עיראק וכן הפיכות רבות בהיסטוריה כמו המהפכה האיסלאמית.
הנפט נחשב גם למקור הכנסות עיקרי עבור ארגוני טרור.
אוסאמה בן לאדן ומשפחתו הרוויחו את רוב הונם מתעשיית הנפט, וכן הרוב המוחלט של ההכנסות של ארגון דאעש הם מנפט .
מחיר הנפט מושפע מגורמים רבים וביניהן משברים פוליטיים, האטה או האצה בפיתוח הכלכלי העולמי, מזג אוויר וכו'.
שינויים אלה גורמים לכך ששוק הנפט הוא אחד השווקים התנודתיים ביותר בעולם ומחירו נע בממוצע על פני השנה בשעור של למעלה מ-40% (לשם השוואה, התנודתיות במחירי המטבעות קטנה כמעט פי 4).
מסחר בנפט נעשה גם באמצעות חוזים עתידיים, הנסחרים במספר בורסות ברחבי העולם: בין השאר, בורסת לונדון בה נסחר נפט ברנט מהים הצפוני ו-NYMEX – בורסת הסחורות של ניו יורק בה נסחר נפט מסוג טקסס מתוק (WTI).
כל חוזה עתידי נסחר לפי 1,000 חביות ובדולרים אמריקניים, כך ששינוי של דולר אחד במחיר לחבית נפט יגרור שינוי של $1,000 דולר בגודל החוזה.
חוזים עתידיים משמשים הן גופים המעוניינים לגדר את עסקיהם הריאליים משינוי במחיר הנפט (כגון בתי זיקוק או אלו השואבים את הנפט כמשאב טבע) והן גופים המעוניינים לסחור בנפט כספקולציה להפקת רווחים (כגון קרנות גידור ואנשים פרטיים).
נתוני עתודה, תפוקה וצריכה עולמיים
על פי הנתונים של משרד האנרגיה של ממשלת ארצות הברית, בראש עתודות הנפט בעולם עומדות ונצואלה, ערב הסעודית, קנדה ואיראן.
בראש המדינות המפיקות נפט עומדות ערב הסעודית, רוסיה וארצות הברית.
מעיון בטבלה ניתן לראות שיכולת ההפקה של קנדה, עיראק וכווית נמוך באופן משמעותי מהפוטנציאל העולמי הגלום בהן.
ואילו מדינות כמו רוסיה, ארצות הברית, מקסיקו וסין מפיקות אחוז גבוה מהפוטנציאל העולמי הגלום בהן.
ארצות הברית היא הדוגמה הבולטת ביותר לניצול עתודות נפט, בעוד שיש לה 1.7% מעתודות הנפט העולמית היא מפיקה 10.5% מכמות הנפט העולמית.
ואילו קנדה היא הדוגמה הבולטת ביותר לאי ניצול עתודות נפט.
בעוד שיש לה 13.8% מעתודות הנפט, היא מפיקה רק 3.8% מכמות הנפט העולמית.
ארצות הברית היא שיאנית צריכת הנפט העולמית, וצורכת כרבע מצריכת הנפט העולמית.
מדינות נוספות שהן שיאניות בצריכת נפט הן (בסדר יורד): סין, יפן, גרמניה ורוסיה, הצורכות ביחד עם ארצות הברית 45.7 אחוז מכלל הצריכה העולמית.
רוסיה היא המדינה היחידה מחמש שיאניות צריכת הנפט, המספקת לעצמה את מלוא הצריכה שלה, ועדיין יש לה רזרבות נכבדות לייצוא.
אמוקו+ארקו 963 BP Amoco + Arco 6אקסון מוביל 894 ExxonMobil 7של/חברת הנפט המלכותית של הולנד 859 Royal Dutch/Shell 8חברת הנפט הלאומית של ניגריה 772 Nigerian National Oil Co.
בעלות ממשלתית9חברת הנפט הלאומית של עיראק 770 Iraq National Oil Co.
בעלות ממשלתית10חברת הנפט של כווית 757Kuwait Petroleum בעלות ממשלתית11שברון+טקסקו 756 Chevron + Texaco
החלופות המרכזיות להפקת אנרגיה במקום שימוש בנפט וגז טבעי הן אנרגיה גרעינית, אנרגיה הידרואלקטרית, אנרגיה סולארית, אנרגיית רוח, אנרגיית גלים ואנרגיה גאותרמית.
קיימת מגמה עולמית של הגברת שימוש בחלופות אלה, וכן במחקרים ויוזמות להגברת היעילות והשימושיות שלהן.
נפח הוא תכונת מדידה של עצם, המאופיינת בהשתרעותו על פני יותר משני ממדים.
מידת הנפח של עצם היא כמות המקום התפוסה על ידיו במרחב תלת-ממדי.
בשפת הדיבור, כאשר מתייחסים לנפח של כלי קיבול (כמו בקבוק, דלי, משורה), מתכוונים לקיבולת שלו ולא לנפח שתופס הכלי עצמו.
ביחידות מערכת היחידות הבין-לאומית הפיזיקליות, הנפח נמדד במטרים מעוקבים.
הנפח של קובייה בעלת אורך צלע הוא .
את הנפח של גופים מסובכים יותר אפשר לחשב באמצעות "שיטת המיצוי" שהמציא ארכימדס, שעל-פיה מחלקים את הגוף למרכיבים אינפיניטסימליים שנפחם ידוע, ומחברים את הנפחים.
מנקודת מבט מודרנית, זוהי אינטגרציה נפחית על הגוף.
ניתן למדוד נפח של נוזל באמצעות משורה.
כמו כן, ניתן למדוד נפח של גוף מוצק באמצעות משורה על ידי מילוי המשורה בנוזל, מדידת הנפח, הכנסת הגוף המוצק והפחתת נפח הנוזל כפי שנמדד לפני הכנסת הגוף המוצק מהנפח הכולל של הגוף המוצק והנוזל יחד, מדידת נפח בדרך זו אפשרית בתנאי שהגוף המוצק אינו סופג לתוכו מהנוזל.
תורת המידה המתמטית מכלילה את מושג הנפח התלת-ממדי (ואת מושג השטח הדו-ממדי) לאופנים כלליים יותר של שיוך "מידה" למקומות או עצמים במרחב.
על-פי גישה זו, הנפח של גוף חד-ממדי, כגון קו, או גוף דו-ממדי, כגון ריבוע, הוא אפס.
את תורת המידה מגביל הפרדוקס של בנך-טרסקי, המראה שאי אפשר להגדיר באופן עקבי את הנפח של כל הגופים המרחביים.
רוב נפחו של היקום הוא ריק, וכך גם לגבי העצמים אותם אנו חשים כבעלי נפח, הם למעשה ריקים ביותר מ-13 סדרי גודל מהנפח הכולל.
נוסחאות נפח של גופים נפוצים
גוף נוסחת הנפח משתנים קובייה תיבה מנסרה
( הוא שטח הבסיס) פירמידה
( הוא שטח הבסיס) מקבילון ארבעון משוכלל כדור אליפסואיד גליל חרוט טורוס גוף סיבוב
בשימוש יומיומי נהוג להשתמש ביחידות המידה הבאות למדידת נפח:
מיליליטר (מ"ל) - אלפית הליטר
בהקשר מאגרי גז טבעי :מיליארד מטרים מעוקבים (BCM)
(בהקשר של מאגרי גז טבעי): מיליארד רגל מעוקבת (BCF)
(בהקשר של מאגרי גז טבעי): טריליון רגל מעוקבת (TCF).
הנפט במזרח התיכון הוא אחד המשאבים החשובים ביותר, ומקור הכנסה מרכזי לחלק ממדינות האזור.
במזרח התיכון חלק ניכר מהמאגרים הגדולים ביותר של נפט בעולם, ובין המדינות המובילות באזור נמצאות סעודיה, איראן, עיראק, כווית ואיחוד האמירויות הערביות.
השפעתו על הכלכלה העולמית, ועל השפעה עצומה על הפוליטיקה והביטחון האזורי.
גילוי הנפט בכמויות משמעותיות יוצר שינויים במדינות בהן התגלה.
למשל, בזכות ההון שזורם לערב הסעודית וכוויית, שרובו מבוסס על נפט, הן מיישמות מודל כלכלי סוציאליסטי יוצא דופן, המאפשר אספקת שירותי חינוך, בריאות, רווחה, תחת שלטון דיקטטורי, ומבלי לגבות מיסים מהתושבים.
גילוי הנפט השפיע על החברה במדינות המזרח התיכון.
איסלאמיסטיים שונים, ביניהם הממשל הסעודי, רואים בגילויו במפרץ הפרסי, הוכחה ליד מכוונת של אללה, שהציב את הנפט במקום התיישבותם של מאמיניו.
תמיכה במודל מתקבלת מהתאמה שנמצאה בין ירידה בהכנסות נפט לעלייה בהתנגדות הפוליטית במדינות אלו.
יחד עם זאת, משקלו של המודל נמצא במחלוקת, מאחר שהוא איננו מספק לבדו הסבר לכלל המקרים של התנגדות לדמוקרטיה במדינות ערב.
בשנת 1960 יצואניות הנפט במזרח התיכון היו המובילות העיקריות להקמת ארגון אופ"ק, שהפך לקרטל עולמי הקובע עבור חברות הנפט את קצב הפקת הנפט, מחיריו וזיכיונות עתידיים.
התאגדותן תחת ארגון אופ"ק העניקה כוח פוליטי וכלכלי לייצואניות הנפט בכלל, ובפרט לייצואניות הנפט במזרח התיכון, שהן הקול הדומיננטי בארגון.
הארגון השתמש בכוחו כקרטל מספר פעמים, וכך למשל, במלחמת יום הכיפורים הכריזו על חרם הנפט, שגרם לעלייה דרמטית במחירו.
אופ"ק שמר על כוחו הרב עד אמצע שנות השמונים, כשהוא מעלה ומוריד את מחירי הנפט כרצון החברות בו.
בדצמבר 1961, העבירה ממשלת עבד אל-כרים קאסם חוק שהגביל את זיכיונות חברת הנפט העיראקית שהייתה בבעלות בריטית-עיראקית אך ורק לאזורים בהם הופק הנפט, והפקיע 99.5% מהזיכיונות.
על הפקת הנפט בסעודיה אחראית חברת הנפט הממלכתית עראמקו הסעודית.
ב-2018 יצרה החברה 13.6 מיליון חביות נפט מדי יום.
מסחרית, הפקת נפט החלה בסעודיה החלה ב-1938 באזור דהראן.
ב-1947 החלה הנחת צינור הנפט הטרנס-ערבי שנמתח לאורך 1,214 מערב הסעודית ועד ללבנון.
הצינור פעל מ-1950 ועד 1990, אז הפסיקו הסעודים את פעולתו בעקבות תמיכת ירדן בעיראק במלחמת המפרץ הראשונה.
שדה גוואר, אשר גולל בשנת 1948, מכיל כמות של 48.25 מיליארד חביות נפט.
שדה שייבה, שנמצא בשנת 1998, כולל 13.61 מיליארד חביות נפט.
שדה ח'ורייס, שגולל בשנת 1957, מאגר בתוכו 20.1 מיליארד חביות נפט.
שדה ספאנייה, אשר גולל בשנת 1951, מכיל 33.66 מיליארד חביות נפט.
לבסוף, שדה אבקייק, שגולל בשנת 1940, מכיל כמות של 22.5 מיליארד חביות נפט.
ב-14 באוקטובר 1927 התגלה מרבץ נפט ענקי בשדה באבא גורגור, סמוך לכירכוכ.
בתור פשרה הותוו שני נתיבים, והונחו בהם צינורות בעלי תפוקה של שני מיליון טון לשנה.
ב-1972 הולאמה מרבית תעשיית הנפט העיראקית לידי חברת הנפט הלאומית העיראקית .
עיראק היא המחזיקה השנייה בגודלה של עתודות נפט במזרח התיכון.
הנתונים אודות שדות הנפט הבולטים בעיראק כוללים את שמות השדות ושנת הגילוי שלהם.
שדה באבא גורגור, שנמצא בשנת 1927, הוא אחד משדות הנפט החשובים בעיראק.
שדה מג'נון, שנגלה בשנת 1975, שוכן גם הוא בעיראק ומכיל מאגרי נפט משמעותיים.
שדה רמילה, אשר גולל בשנת 1953, הוא אחד מהשדות הגדולים בעיראק.
שדה זביר, שגילויו אינו ידוע, הוא גם אחד השדות הבולטים במדינה.
שדה חלפיה, גילויו גם לא ידוע, מצוי בעיראק ומספק כמויות נפט לא מבוטלות.
לבסוף, שדה מערב קורנה, שנגלה בשנת 1973, מהווה חלק חשוב מהתעשייה העיראקית.
נפות צרפת (Arrondissement) הם החלוקה המנהלתית השלישית בשלטון המקומי של צרפת.
ישנם 342 נפות או "רבעים" שונים, המפוזרים בין 101 מחוזות צרפת.
הבירה של כל נפה נקראת Sous-préfecture (תת-רשות).
בנפות שבהן נמצאת בירת (préfecture) המחוז, מתפקדת זו גם כבירת המחוז וגם כבירת הנפה.
כל "נפה" מחולקת לקנטונים וקומונות, כאשר ישנם 3,879 קנטונים ו-36,569 קומונות בצרפת כולה.
הערים פריז, ליון ומרסיי, הנחשבות מבחינה מנהלתית כקומונות, מחולקות לרבעים עירוניים בשל גודלן ואין לבלבל בין הרבעים העירוניים לרבעים (נפות) במחוזות צרפת.
נפוליטנית (בנפוליטנית: nnapulitano; באיטלקית: napoletano) היא שפה רומאנית המדוברת בעיקר במחוז קמפניה במרכז איטליה, מחוז שבירתו היא נאפולי, וכן בריכוזי אוכלוסין נוספים במרכז איטליה.
מספר הדוברים בשפה ברמת שפת אם מוערך ב־7.5 מיליון.
אף על פי שלרוב מתייחסים לנפוליטנית כאל ניב של האיטלקית, רוב הבלשנים ועמם אף אונסק"ו מחשיבים את הנפוליטנית לשפה בפני עצמה.
לשפה זו השפעה על כל הניבים המדוברים בדרום איטליה, ובמיוחד בפוליה בבזיליקטה ובדרום לאציו.
אוצר המילים של השפה קרוב אך אינו זהה לשפה האיטלקית.
כמו האיטלקית, גם שורשי הנפוליטנית הם בלטינית הוולגרית, אך הנפוליטנית מושפעת גם מהשפה האוסקית הנכחדת, ולכן היגויה שונה מהאיטלקית במספר עיצורים.
הצליל d באיטלקית, למשל, מקביל במקרים מסוימים ל־r; כך, לדוגמה, יבוטא (וייכתב) הפועל vedé (לראות) כ־veré, הפועל cadé (ליפול) יבוטא וייכתב כ־caré, והמילה Madonna תהפוך ל־Maronna.
הבדל נוסף, למשל, הוא בהיגוי צירופי העיצורים "nd" המבוטא ונכתב כ־"nn".
כך, לדוגמה, המילה "munno" היא המקבילה הנפוליטנית למילה האיטלקית "mondo" (עולם), והמילה "quanno" היא המקבילה הנפוליטנית למילה האיטלקית "quando" (מתי).
קיימים הבדלי הגייה בעיצורים נוספים, כדוגמת "mb" המבוטא ונכתב כ"mm", ועוד.
הנפוליטנית התברכה בהיסטוריה ספרותית, מוזיקלית ותיאטראלית ובפרט היא השפה העיקרית בה מושרים שירים נפוליטנים.
בין היוצרים הידועים בשפה ניתן למנות את הסופר והתסריטאי אדוארדו דה פיליפו (Eduardo De Filippo), את המשורר סלבאטורה די ג'קומו (Salvatore Di Giacomo) ואת הסופר והשחקן טוטו (אנטוניו דה קורטיס) (Totò, Antonio de Curtis).
לנפוליטנית אין מעמד חוקי באיטליה, והיא אינה נלמדת בבתי הספר כיום, שכן לפי חוקת איטליה איטלקית היא השפה הרשמית היחידה במדינה.
בשנים האחרונות החלו קבוצות פוליטיות במחוז קמפניה לקרוא להכרה חוקית בשפה הנפוליטנית כשפת מיעוט, על מנת למנוע את הכחדתה העתידית.
בשנת 2003 הוקם מסלול של לימודי השפה באוניברסיטת פדריקו השני בנאפולי (Università Federico II).
המחוזות הגאורגיים מחולקים ל-73 ראיונים (נפות) כשהן כוללות 13 נפות של רפובלוקות אוטונומיות שלגאורגיה אין דה פקטו שליטה עליהן.
מתוך סך הנפות ישנן 6 ערים במעמד של נפה.
נפח פעימה הוא נפח הדם המוזרם על ידי הלב במחזור פעימה אחת דרך העורקים.
נפח זה שווה לנפח החדר השמאלי של הלב במצב ריפיון שריר הלב, כלומר לאחר הרפייתו, המכונה דיאסטולה, פחות נפחו לאחר התכווצות שריר הלב, סיסטולה.
אצל אדם מבוגר נפח הפעימה נע בין 75 ל-155 סנטימטר מעוקב.
נפח הפעימה, אם כן, מושפע ישירות מגודל החדר השמאלי ומהלב כולו, ומיכולת ההתכווצות של שריר הלב.
מדדים אלו מושפעים בעיקר מאימון אירובי, אשר מצריך מהלב אספקת דם גבוהה יותר לשרירי הגוף הפועלים וכך דורש פעילות מאומצת יותר של שריר הלב, המשפרת את ביצועו ויכולת התכווצותו וגורמת לגידולו המכונה היפרטרופיה (hypertrophy).
נפח פעימה גדול עוזר לעיסוק בפעילות גופנית והכרחי במיוחד לפעילות ממושכת כגון ריצות ארוכות, שחייה ממושכת ועוד.
לכן, מדד זה הוא מכריע בסבולת לב ריאה, אחד המרכיבים של הכושר הגופני.
אדם בעל כושר גופני גבוה וסיבולת לב ריאה טובה, הוא גם בעל נפח פעימה יותר גדול מאשר אדם שלא עוסק בפעילות גופנית או לאדם שמקצועו היא פעילות אנארובית, כמו ריצת מאה מטר.
נפח הפעימה מושפע מהדופק ומשפיע עליו, בין אם במצב מנוחה או מאמץ.
לאדם עם נפח פעימה יותר גדול יהיה דופק נמוך יותר מזה של אחר, בזמן ששניהם באותה דרגת מאמץ.
הדבר נגרם מכך, שאם נניח שעל הלב של שניהם להזרים אותה כמות דם לגוף ביחידת זמן נתונה, הלב שכל פעימה שלו מזרימה יותר דם, יפעם פחות פעמים על מנת להגיע לאותה מכסה כמו של הלב הקטן יותר.
למחלות מערכת הדם יכולות להיות השפעות על נפח הפעימה, לדוגמה: יתר לחץ דם גורם ללחץ מוגזם על דפנות הלב וכתוצאה מזה מרחיב אותו; בניגוד להתפתחות תקינה של שריר הלב, מצב זה מוביל לשריר חלש ודליל, שיכול לגרום לבעיות בתפקודו במהלך הזמן.
נַפָּח הוא אדם היוצר חפצים מברזל או מפלדה באמצעות "עיצוב" המתכת, כלומר, משתמש בכלים כדי לעקם, לחתוך ולשנות את צורת המתכת כשהיא במצב מוצק.
לרוב, הדבר נעשה באמצעות חימום המתכת עד לשלב שבו היא בוהקת בצבע אדום או כתום.
נפחים מייצרים חפצי נוי (למשל פסלים או רהיטי ברזל מעוצבים); כלי עבודה, בישול וכלי נשק; וכן תשתיות כשערים, רשתות אסכלה, פסי רכבת וכולי.
נפחים עובדים עם "מתכות שחורות", בדרך כלל ברזל.
צבען השחור מגיע משכבת התחמוצת הנוצרת על פני המתכת כשהיא מחוממת.
הם מחממים את המתכת עד שהיא הופכת רכה מספיק לעיצוב עם כלי העבודה של הנפחים, למשל פטיש ואזמל.
את החום משיגים באמצעות חימום בגז, פחם ואמצעים דומים.
למרות שהמקצוע עתיק היומין הוחלף במדינות המתועשות במידה רבה במפעלים תעשייתיים, קיימת כיום תחייה (בעיקר באירופה) של נפחים-אומנים, אשר רואים עצמם כחלק ממקצועות העיצוב היצירתי ומספקים חפצי נוי ברמת עיצוב וגימור ממתכות "שחורות".
שמות משפחה על שם מקצוע זה
בשפות שונות נפוצים שמות משפחה המעידים כי נושאם הוא נפח או צאצא של נפחים.
באנגלית: Smith () – הוא שם המשפחה הנפוץ ביותר במדינות דוברות אנגלית.
זהו שם משפחתם של כחצי מיליון בריטים וכשלושה מיליון אמריקאים.
בגרמנית Schmidt, Schmid, Schmidl, Schmidtke, Smid (, , ) ו-Smidt הם שמות נפוצים; ברוסית Кузнецов () הוא שם משפחה נפוץ ברוסיה.
ביידיש שמידע ו; בערבית حداد (); באיטלקית ובלאדינו (Ferrero, Ferreres), ובאיטלקית גם ; ברומנית: פרארו (Feraru), בתוניסאית חדד.
מבחינה מנהלית מולדובה מחולקת ל-32 נפות או "ראיונים" (ברומנית: Raioane), 3 רשויות עירוניות (בלץ, קישינב ובנדר אשר מצויה במחלוקת עם טרנסניסטריה), אזור אוטונומי (גגאוזיה) ואזור מיוחד (טרנסניסטריה) שלא נמצא תחת השליטה של הממשל המרכזי.
הנפות כוללות חלוקת משנה לעיריות ומועצות מקומיות.
נַפַּחַת או אמפיזמה (emphysema, מכונה גם "The Pink Puffer" הנשפן הוורוד) היא מחלת ריאות המתאפיינת בחללים מנופחים בריאות, שמהם האוויר יוצא בקושי.
משם שמה של המחלה נַפַּחַת, תרגום שאילה של מקור שמה ביוונית ἐμφύσημα (emphusema) 'ניפוח' (מהפועל ἐμφυσάω 'ניפח'), שמתאר ריאה מנופחת אוויר.
נפחת שייכת לקבוצת המחלות החסימתיות הכרוניות והבלתי הפיכות (COPD) של דרכי הנשימה התחתונות, הנגרמות בדר"כ כתוצאה מעישון כבד או זיהום אוויר.
במחלת הנפחת מתרחש הרס של דפנות נאדיות הריאה האחראיות לחילוף גזים יעיל בין חלל הנאדיות לדם, ונגרם אובדן האלסטיות שלהן.
נפחת קשה גורמת קוצר נשימה, ולעיתים מובילה לאי ספיקה נשימתית ו/או לאי-ספיקת לב.
בנפחת יש הרחבה חריגה קבועה של דרכי הנשימה, של חללי האוויר הדיסטליים (המרוחקים) מהברונכיולה הטרמינלית, עם הרס של דפנות הברונכיולים, וללא יצירה של צלקות (התרחבות ללא הרס של הדפנות מכונה "ניפוח יתר של הריאה", ואינה מוגדרת כ"נפחת".
ראו להלן: מחלות דמויות נפחת).
במצב פיזי תקין, כאשר שואפים אוויר, הנאדיות מתמלאות ומתאפשר פעפוע של חמצן ופחמן דו-חמצני בין הנאדיות לדם.
אצל חולי נפחת, הנאדיות אמנם מתרחבות, אך כתוצאה מהמחלה פוחתת כמות הנאדיות המשתתפות בשחלוף הגזים.
כתוצאה מעישון, עשן הסיגריות שנכנס לחלל האלוואולרי מעודד גיוס של נויטרופילים המשחררים הפרשות מהגרנולות שלהם, שמכילות גם רדיקלים של חמצן ואנזימים פרוטאוליטיים כגון אלסטאז, ההורסים את דפנות הנאדיות.
במקביל, אצל מעשנים יש עיכוב של אנטיטריפסין וכתוצאה מכך עלייה בפעילות הפרוטאזות (במחלה של חוסר באלפא 1 אנטיטריפסין.
הירידה המשמעותית באנטיטריפסין מביאה לנזק לרקמה, ולהתפתחות של נפחת פאן-אצינרית).
נפחת מתקדמת מאופיינת בהרס מלא של החללים האלוואולרים בריאה, ההופכים לחללים גדולים, כמעין ציסטות בתוך הריאה.
ניתן לראות חללים בגודל של מעל ס"מ, שנוצרים כתוצאה מהתאחות של חללים אלוואולריים (bullous emphysema), שהם כיסי אוויר גדולים הבולטים לרוב כלפי חוץ, אינם מתפקדים כלל, מגדילים את נפח הריאה, לוחצים על הנאדיות התקינות ואינם מאפשרים בתוכן אוורור תקין.
כיסי אוויר אלו עלולים להתפוצץ ולגרום לחזה אוויר.
לעיתים ניתן לראות תהליך דלקתי סביב הברונכים, כיון שברונכיטיס כרונית מופיעה לעיתים קרובות ביחד עם נפחת.
בריאה תקינה, האלוואולי תומכים בדרכי האוויר בברונכיאולות; עם אובדן התמיכה (עקב הרס דופן האלוואולי) מתמוטטות דרכי האוויר.
הקושי העיקרי במחלה זו הוא קוצר נשימה: אדם הסובל מאמפיזמה מכונה "pink puffer": אדום פנים, בעל חזה "דמוי חבית" ונפוח.
כינוי זה נובע מכך שאצל חלק מהחולים, כתוצאה מהנשימה המהירה, ישנו חמצון טוב בדם - עם נפיחות בבית החזה.
בנוסף, קיים שיעול ולעיתים יש היפרוונטילציה.
בגלל המאמץ, הנשימה מהירה יותר ולכן כל מחזור נשימה קצר יותר, הנשיפה מאומצת והחסימה הולכת וגוברת; האוויר נכלא עד כדי מצב שבו החולה כבר אינו מצליח לבצע ונטילציה.
החולה לרוב יושב מכופף קדימה, תוך אימוץ שרירי הנשימה בניסיון להוציא את האוויר מהריאות.
הסיבוך העיקרי בנפחת הוא אי ספיקת לב ימנית (לב ריאתי) שיכולה לגרום למוות, כתוצאה מחוסר כרוני של חמצן בדם.
ההיפוקסמיה מופיעה לרוב בשלב מאוחר יחסית (שלא בדומה לברונכיטיס כרונית), ולאחר הופעתה הפרוגנוזה היא יחסית גרועה וההידרדרות מהירה.
מאחר שהחולים משקיעים אנרגיה רבה בנשימה, הם יורדים במשקל עד מצב של רזון קיצוני (שלא בדומה לברונכיטיס כרונית, שבה החולה ("הנשפן הכחול") סטטי, בצקתי ושמן יחסית).
זוהי נפחת הנובעת בעיקר כתוצאה מעישון, ופוגעת בחלקים העליוניים של הריאה, אליהם מגיע העשן בצורה טובה יותר.
הפגיעה היא במרכז האונה, והנפחת נוטה להיות מלווה גם בברונכיטיס כרונית.
מבין צורות הנפחת, זוהי הצורה השכיחה יחסית.
נפגע בה החלק המרכזי והפרוקסימלי של האצינוס, בעוד שהחלק הדיסטלי נותר ללא שינויים (ומכאן השם).
ישנה התרחבות של הברונכיולים המלווה בדלקת כרונית מסביבם.
לרוב מגלים את הנפחת רק כאשר החסימה כבר בשלבים מתקדמים, וכשלפחות שליש מהפרנכימה של הריאה הרוס.
החולים חלשים, יורדים במשקל, סובלים מקוצר נשימה (דיספנאה), מקושי נשימתי עם זמן נשיפה מוארך וקצב נשימה מוגבר.
נפחת מסוג זה יכולה לפגוע בכל החלקים של האצינוס, והיא נובעת ממחלה גנטית נדירה בשם חוסר באלפא 1 אנטיטריפסין.
בשלבים הראשונים של המחלה חלה התרחבות בלתי הפיכה של הצינורות הנאדתיים ושל הנאדיות, ורק בשלבים מאוחרים יותר נהרסים גם הברונכיולים וכל האצינוס פגוע.
בנפחת מסוג זה הריאות נפוחות מאוד, גדולות, בצבע אפור חיוור, חסרות דם ויבשות.
הריאה דומה מבחינה הסטולוגית ל"צמר גפן מתוק": חלק גדול מהפרנכימה נהרס, ויש רק רשת של חללים המורכבת מרקמת חיבור.
החולים רזים, סובלים מקוצר נשימה במאמץ, משיעול ומכיח דל, נוזלי ובכמויות קטנות.
זוהי נפחת נדירה יחסית, אצל חולים המפתחים חזה אוויר ספונטני.
קיימים אזורים הרוסים בחלק הדיסטלי של הריאה, אשר פיצוץ שלהם גורם לפתיחת הריאה אל .
בעוד שבנפחת צנטרילובולרית הפגיעה הא בעיקר בחלק הפרוקסימלי של האצינוס, הרי שבנפחת פרא ספטלית הפגיעה היא בחלק הדיסטלי של האצינוס.
נקראת גם נפחת בקרבת צלקת: היא כמעט תמיד מלווה בצלקות, שכיחה יחסית וחסרת תסמינים קליניים, ומופיעה בחלקים שונים של האצינוס באופן מפוזר.
ישנם מצבים נוספים של מחלות דמויות נפחת, אולם אינן מערבות הרס של הרקמה אלא רק ניפוח יתר של הריאות:
נפחת מפצה (קומפנסטורית): מצב כזה יש התרחבות של נאדיות בקרת אזור מסוים עם תמט של הנאדיות, אך אין הרס של הדפנות.
מצב זה יכול להופיע למשל בהתקף של אסתמה או לאחר כריתה של אונה ריאתית- הריאה הנותרת נמצאת בניפוח יתר על מנת לפצות על החוסר בריאה או באונה נוספת.
נפחת סנילית (של הזקנה): עם הזיקנה, מתרחבים בדרך כלל, הצינורות האלוואולריים ואילו הנאדיות נעשות קטנות יותר.
התרחבות זו איננה נפחת אמיתית כיוון שאין פגיעה בדפנות הנאדיות.
נפחת אינטרסטיציאלית: זהו מצב שבו יש חדירה של אוויר לתוך רקמת החיבור (אינטרסטיציום) של חלקים מהריאה.
חולים אלו עלולים להתנפח מאוד בראש ובצוואר באופן משמעותי- ניתן לשמוע קרפטציות של אוויר.
לרוב מדובר במצב לא מסוכן והתופעה חולפת.
הסיבות לכך יכולות להיות עקב חבלה או קרע של דרכי האוויר או עקב קרע ספונטני של בועה אמפיזמטוזית.
גם שיעול הקשור במאמץ, כמו למשל במחלת השעלת גורם לעלייה חדה של הלחץ בתוך הנאדיות ולקרע בריאה.
סיבות נוספות יהיו יאטרוגניות (כתוצאה מטיפול רפואי)- הנשמה בלחץ גבוה שגורמת לקרע של הריאה והאדר).
ניפוח יתר של הריאות: מצב של ניפוח יתר של הריאה כתוצאה מחסימה לא מלאה: מנגנון של שסתום חד כיווני, המתפתח בדופן הברונכים ומאפשר כניסה של אוויר בשאיפת אוויר במקביל לחסימת בהוצאת אוויר.
אם החסימה מלאה, יתפתח תמט של הריאה או הסגמנט הרלוונטי, ואילו יש חסימה חלקית, ייווצר ניפוח יתר.
נפות הרשות הפלסטינית הן חלוקה המנהלית של שטחי הרשות הפלסטינית.
הנפות כוללות את כל שטחי מזרח ירושלים, יהודה ושומרון ורצועת עזה, ונקבעו במסגרת הסכמי אוסלו.
כיום ברשות הפלסטינית 16 נפות, מהן 11 ביהודה ושומרון ו-5 ברצועת עזה.
אף שהנפות נקראות "נפות הרשות הפלסטינית", אין לרשות הפלסטינית שליטה ברוב שטחן: מזרח ירושלים בנפת אל-קודס נמצאת בריבונות ישראלית מוחלטת ובה אין לרשות הפלסטינית כל שליטה או מעמד חוקי, מרבית שטח הנפות נמצאת בשליטה ישראלית מלאה וחלק מן השטח נמצא בשליטה ביטחונית ישראלית במקביל לשליטה אזרחית פלסטינית.
רק בחלק קטן משטח הנפות מתקיימת שליטה פלסטינית מלאה, וגם שם, אין לרשות הפלסטינית שליטה בכל השטח, מכיוון שכל נפות רצועת עזה נתונות לשלטון חמאס.
מכל זה נובע כי החלוקה המנהלית לנפות משמשת לצרכים אזרחיים פנים-פלסטיניים (כדוגמת מנהל אוכלוסין ובחירות) בלבד, ושאין לה כל קשר לחלוקה לצורכי שליטה או ריבונות (ניסיון לחלוקה לצורכי שליטה וריבונות נעשה במסגרת הסכמי אוסלו, בזמן החלוקה לשטח A, שטח B ושטח C).
לכל נפה יש מושל, ובבירתה יושב בית משפט השלום ובית משפט מחוזי.
מזרח ירושלים, על שטחה ואוכלוסייתה הערבית האוחזת בתושבות ישראלית, נכללת בנפת אל-קודס.
שטח השכונות היהודיות במזרח ירושלים נכלל גם הוא בנפה זו, אך לא אוכלוסיית השטח הזה.
נתוני אוכלוסיית הנפות גם אינם כוללים את ההתנחלויות ביהודה ושומרון.
בעבר נפת שכם כללה גם את שטחה של נפת טובאס.
ב-1996 הכריזה הרשות על טובאס כנפה עצמאית והפרידה אותה מנפת שכם.
נפטא חברה ישראלית לנפט בע"מ, המוכרת בשם המקוצר "נפטא", היא חברה העוסקת בחיפוש נפט וגז, בנדל"ן ומלונאות.
נפטא התאגדה בישראל ב-2 בפברואר 1956. החברה הוקמה ביוזמתן של מספר קבוצות משקיעים שכללו את "מקורות", "ישראל דוולופמנט קורפוריישן" (חברת בת של "אמפל - אמריקן ישראל קורפוריישן"), "חברת העובדים" וקבוצת משקיעים פרטיים בראשות גרשון גורביץ, במטרה לחפש, להפיק ולמכור נפט וגז טבעי בישראל.
את הקמת החברה ליווה ויכוח פוליטי על הרכב המשקיעים ועל שטח הזיכיון שתקבל.
מיד עם הקמתה החלה בביצוע קידוחים לחיפוש נפט באזור אשקלון, עין גדי, סדום וחלוצה.
בסוף 1958 מצא החברה גז טבעי בשדה ראש זוהר מדרום לערד.
גילוי הגז בשדה זוהר היה הראשון מסוגו באזור מזרח הים התיכון ובנוסף היה שדה הגז הגדול ביותר בישראל עד לגילוי שדות הגז הטבעי באגן הים התיכון בשנות האלפיים.
במהלך 1959 החלה בהנחת צינורות גז לצורך שיווק הגז.
במקביל בוצעו קידוחים נוספים באזור והתגלה גז נוסף.
במאי 1961 נחנך צינור גז מראש זוהר למפעלי ים המלח בסדום.
למרות ההצלחה הראשונית החברה סבלה ממצוקת מזומנים והממשלה רכשה בהדרגה מניות של החברה, באמצעות "חנ"ל -חברת הנפט הלאומית".
במקביל התנהל משא ומתן על איחוד בין חנ"ל, "נפטא" ו"לפידות" (שהייתה בעצמה איחוד של "לפידות - חברה ישראלית לנפט" וחברת "מחפשי נפט בישראל").
בשנת 1963 הושלמו הנחת צינורות גז נוספים למפעל הפוספטים באורון ולמפעלי הטקסטיל בדימונה, אך עיכוב בהשלמת החיבור הביא את החברה לסף פשיטת רגל.
בהמשך השקיעה המדינה כספים נוספים בחברה והיא הפכה לחברה ממשלתית, יחד עם קבוצה של חברות אחרות שפעלו בתחום.
עד שנת 1990 ביצעה החברה 140 קידוחים מתוכם הופק גז רק בשדה ראש זוהר ובשדה הנפט חלץ בו הייתה שותפה.
בשנת 1985 הקימה חברת ישראמקו את "נגב 1 שותפות מוגבלת" בשותפות עם נפטא ועם חברות י.ו.א.ל, "דלק" חברת הדלק הישראלית, ושותפים נוספים.
בשנת 1989 השותפים ב"נגב 1" הקימו את שותפות "ישראמקו נגב 2" במטרה לגייס הון נוסף ולהמשיך בחיפושי נפט בישראל.