tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלווטורה (סטפנו פריזי) – נזיר גיבן ומגמגם, הלוקה בנפשו.
ברנרדו גי (רופרט אוורט) – אינקווזיטור צרפתי המגיע למנזר כמפקד כוח הקשתים של מלך צרפת אשר אמור להגן על שליחי האפיפיור.
שֵׁם הוא מונח המשמש לזיהוי ישות יחידה על ידי צופה חיצוני.
שם יכול לזהות מחלקה, קטגוריה או קבוצה של דברים, וכן דבר בודד, באופן ייחודי או בהקשר נתון.
הישות שמזוהה בשם נקראת הרפרנט של השם.
בשפה העברית, המילה "שם" אינה משמשת רק לזיהוי אלא עשויה לבטא גם סיבה, מקור ורעיון.
בהוספת התחילית ל' מתקבלת המילה "לשם", בה ניתן להשתמש במקום במילה "בשביל".
דוגמה לכך ניתן למצוא בביטויים "לשם מה", "לשם שמיים", "תורה לשמה" ועוד.
כך מתבטא הקשר שבין הסיבה והמקור למאורעות או למעשים מסוימים לבין זיהוי ישות יחידה על ידי צופה חיצוני.
ניתן לתת שם לאדם, למקום או לדבר; לדוגמה, הורים יכולים לקרוא בשם לילד שלהם, ומדען יכול לקרוא בשם לחלקיק שגילה.
קיימים מספר סוגי שמות, ביניהם שם אישי שמזהה אדם מסוים, שם עצם פרטי המשמש לזיהוי עצם ספציפי, "שם עצם כללי", המשמש לתיאור עצם שלו מופעים רבים (נחל, עיר, ילד), ושם קיבוצי, המתאר אוסף של עצמים.
מוסכמת מתן שמות היא קבוצה מוסכמת, קבועה, או מקובלת על הכלל של סטנדרטים, נורמות וקריטריונים למתן שמות לדברים.
הורים עשויים לפעול לפי מוסכמות שמות בעת בחירת שמות לילדיהם.
לדוגמה, בתרבויות רבות נהוג לקרוא לבן על שם אב, סב, או קרוב משפחה שזה עתה נפתר.
בתרבויות אפריקאיות מסוימות, כמו בקמרון, השם הפרטי של הבן הבכור יהיה זהה לשם המשפחה.
בתרבויות אחרות, השם עשוי לכלול את מקום המגורים, או את מקום הלידה.
ברומא העתיקה שם של אדם שימש לציון דירוג חברתי ומעמד.
באסטרונומיה, מוסכמות בעת מתן שמות לגרמי שמיים
מינוח כימי, לצורך מתן שמות לתרכובות
מוסכמות מתן שמות רומאיים נחקרות בלימודים קלאסיים
בתכנות מחשב קיימות מוסכמות מתן שמות למזהים
בתקשורת נתונים, מוסכמות עבור מתן שמות לאובייקטים המחוברים לרשת, כגון שרתים או ציוד היקפי
במדעים פלנטרטיים קיימת נומנקלטורה פלנטרית, מספר מוסכמות עבור מתן שמות למאפיינים בפני השטח של כוכבי לכת
מוצרים מסחריים עשויים לעקוב אחר מוסכמות מתן שמות.
שמות של מכוניות יורכבו בדרך כלל משם היצרן, שם הדגם ושנת השיווק, לדוגמה שברולט קורבט 2007. לפעמים לצורכי שיווק נוסף שם נוסף, המציין תכונות ב"גימור" של הרכב.
לדוגמה, קאדילק אקסלייד EXT פלטינום, לה מתווסף הכינוי "פלטינום" לציון המתכת היקרה, על מנת להדגיש את התוספות הייחודיות לדגם זה.
במחשבים ותוכנות מחשב לעיתים יוסיפו לשם הדגם מספר שגדל בכל גרסה, כגון אפל 2 או ווינדוס 7.
קורסים באוניברסיטאות ומכללות בדרך כלל עוקבים אחר מוסכמות שמות: ציון תחום הקורס, או קיצור שלו, ולאחר מכן מספר מסודר לפי רמת קושי עולה.
מספרי זיהוי רבים (למשל, מספרי חשבון בנק, תעודת זהות וכרטיס אשראי וכו') אינם אקראיים, ויש להם מבנה ומוסכמות פנימיים.
כמעט כל הארגונים שמקצים שמות או מספרים יפעלו לפי מוסכמה כלשהי ביצירת המזהים הללו.
לדוגמה, בקביעת מספרי טיסות של חברות תעופה, מעבורת החלל, ומספרי טלפון קיימות מוסכמות וקריטרונים ברורים.
שם אישי, או שם מלא הוא מילה או מילים מזהות שבאמצעותן אדם מוכר או מוגדר.
במדינות רבות, קיימת מסורת לפיה יש לאדם שם משפחה, המשמש לציון שיוך משפחתי, ושם פרטי המשמש לזיהוי בתוך המשפחה.
לחלק מהאנשים יש שני שמות משפחה, כאשר הם יורשים אחד מכל הורה.
ברוב אירופה ואמריקה, השם הפרטי בא לפני שם המשפחה, בעוד שבחלקים מאסיה וכן בהונגריה שם המשפחה בא לפני השם הפרטי.
בתרבויות מסוימות לאחר חתונה, נשים נוהגות לשנות את שם משפחתן לזה של בעלן.
נוהג נפוץ במדינות רבות הוא פטרונים, שם משפחה המבוסס על השם הפרטי של האב, הסב או אדם אחר מאבות המשפחה.
נוהג פחות נפוץ הוא מטרוניום בו שם המשפחה מתבסס על שם האם.
בחלק ממדינות מזרח אסיה, שמות פרטיים כוללים שם דור, כלומר הברה מהשם הפרטי (בדרך כלל ההברה הראשונה) המשותפת בין אחים ובני דודים מאותו דור.
בקרב עמים רבים קיימות מסורות של שמות פרטיים העוברים במשפחה מדור לדור.
מנהג נוצרי הוא קריאת הבן הבכור בשם זהה לשם אביו.
(דוגמה: רוברט - רוברט ג'וניור) ביהדות כיום מנהג זה אינו מקובל, ושמות שעוברים במשפחה "מדלגים" על דור אחד לפחות, כך שילד עשוי להיקרא על שם סבו, אך לא על שם אביו.
בקרב יהדות תימן היה נהוג לקרוא לבן בשם האב.
ביהדות ספרד שם עשוי להינתן לילד לכבוד סבו בעוד הסב בחיים.
בקרב יהדות אשכנז שם שעובר במשפחה ניתן לזכר סב שנפטר.
בכל העדות ניתנים לילדים גם שמות קרובים אחרים (דודים, למשל) שנפטרו ללא צאצאים או בסמוך ללידת התינוק.
קיימים גם שמות אמצעיים, המשמשים על ידי אנשים רבים כמזהה שלישי, וניתנים מסיבות רבות, ביניהן הנצחת שמות קרובי משפחה, ציון מערכות יחסים חשובות ושימור שמות נשים מלפני הנישואין (נוהג פופולרי בארצות הברית).
הנוהג של שימוש בשמות אמצעיים מתוארך לרומא העתיקה, שם היה מקובל שלבני האליטה היה praenomen (שם פרטי), nomen (שם לציון בית האב), ו- cognomen (שם המייצג תכונה אינדיבידואלית או ענף ספציפי של בית אב ממנו אדם בא).
שמות אמצעיים יצאו בסופו של דבר מכלל שימוש, אך חזרו לפופולריות באירופה במהלך המאה התשע-עשרה.
בטרמינולוגיה אונומסטית, שמות אישיים של גברים נקראים "אנדרונים" (מיוונית עתיקה ἀνήρ / גבר, ו-ὄνομα / שם), בעוד ששמות אישיים של נשים נקראים "ג'ינונים" (מיוונית עתיקה γυνή / אישה, ו-ὄνομα /שם).
+שמות של בני אדם (אנתרופונימים) שם של...
שם של השם שם מלא של אדם שם אישי שם פרטי של אדם שם פרטי שם משפחה של אדם שם משפחה כל תושבי יישוב דמונים קבוצה אתנית אתנונים שם בדוי או שם משוער שם עט שם בדוי של מבצע שם במה
+שמות של ישויות לא אנושיותשם של...
שם של השםכל ישות גאוגרפיתטופוניםגוף מיםהידרוניםהר או גבעהאורוניםמחוז או מדינהכורוניםכל מקום מיושבאקוניםכפרקומוניםעיר או עיירהאסטיוניםאובייקט קוסמיקוסמוניםכוכבאסטרונים
פיתוח שם למותג או מוצר מושפע מביצוע של סקר שוק ופיתוח אסטרטגיה שיווקית על מנת שהשם ימשוך תשומת לב ויהיה משווק בקלות.
שמות של מותגים מוצלחים עשויים לעיתים להיהפך לשם כללי עבור המוצר שהחברה מייצרת, כגון "פלאפון" לציון כל טלפון נייד, או "קודאק" לציון כל מצלמה.
בעולם העתיק, במיוחד במזרח הקדום (ארץ ישראל, מסופוטמיה, מצרים, פרס) שמות לא שימשו רק כאמצעי לזיהוי אדם.
שמות נחשבו לבעלי כוח רב, וביטאו אספקטים תרבותיים־דתיים, ויצרו זיקה וקשר בין אדם לבין אספקטים הקשורים בשמו.
נקודת מבט זו גרמה הן לאיסור היהודי על ביטוי השם המפורש בכתב או בדיבור, והן לתפיסה נפוצה לפיה בכישוף עתיק ריטואליים מאגיים נעשים "בשם" מישהו, כלומר על ידי קריאה לאל או רוח בשמם, לצורך זימונה על מנת שזו תבצע נס.
דוגמה לכך נמצאת בברית החדשה, כאשר תלמידי ישו פונים אליו בטענה כי "אֲדוֹנִי, רָאִינוּ אִישׁ מְגָרֵשׁ שֵׁדִים בְּשִׁמְךָ וּמָנַעְנוּ בַּעֲדוֹ, כִּי אֵינֶנּוּ הוֹלֵךְ עִמָּנוּ." תפיסה זו עברה למסורת דתית מאוחרת יותר.
לדוגמה, בגירוש שדים יהודי, קיימת מסורת של שימוש בשמות קדושים (שמות האל והמלאכים) על מנת לגרש שדים.
בתנ"ך יש משמעות לשמות של אנשים, ושינוי שם מצביע על שינוי מעמד או מצב קיומי.
כך למשל, אברם שמשמעותו אב לארם, משנה את שמו לאברהם שמשמעותו אב המון גויים.
ושרי שמשמעותה שרה על עצמה, משנה את שמה לשרה שמשמעותה שרה על רבים.
בתנ"ך, דמויות זוכות בעת לידתן לשמות המעידים על תכונה מסוימת בהן, או על מנת לתאר את מהלך חייהן.
בתורה ניתנו מדרשי שם רבים, כגון "אדם - מן האדמה", ו"קניתי איש את ה" לקין.
כך, למשל, מוסבר שמו של לוי.
במקרא, לא היו לבני ישראל שמות משפחה שהועברו מדור לדור.
לרוב, אנשים זוהו לפי שמם הפרטי ושם אביהם.
לדוגמה: דוד בן ישי הוא דוד, בנו של ישי.
כיום, סוג השם הזה עדיין משמש בטקסים דתיים יהודיים.
הברית החדשה ירשה את מסורת מדרשי השם, ואת היחס לשם ככוח מאגי, מן המקרא העברי.
פטרוס הקדוש נולד תחת השם שמעון, ומקבל מישו את השם הארמי כֵּיפָא, שמשמעותו סלע, כשהכריז לראשונה כי ישו הוא המשיח ובן האלוהים.
בתרגום המילה ליוונית, בה השתמרו הבשורות, הפך השם לפטרוס.
בגירוש שדים קתולי קיימת אמונה כי לא ניתן לגרש את השד עד שמגרש השדים אילץ אותו לוותר על שמו.
כאשר הדבר נעשה, ניתן להשתמש בשם השד בפקודה מחמירה להוציא את השד החוצה.
שמות הודיים מבוססים על מגוון מערכות ומוסכמות שמות, שמשתנות מאזור לאזור.
שמות מושפעים גם מדת ומקאסטה ועשויים לבוא מתוך יצירות שירה אפית.
אוכלוסיית הודו דוברת מגוון רחב של שפות וכמעט לכל דת מרכזית בעולם יש מאמינים בהודו.
מגוון זה גורם להבדלים גדולים בשמות ובסגנונות שמות.
בשל השפעות מדינות תת-היבשת ההודי לאורך ההיסטוריה, מספר שמות ברחבי דרום ומזרח אסיה מושפעים אף הם משמות או מילים הודיות.
עבור חלק מההודים, השם שאדם קיבל בלידתו שונה משמו הרשמי, שכן השם שנבחר בלידה מתחיל בשם שנבחר באקראי משיקולים אסטרולוגיים.
ילדים רבים מקבלים שלושה שמות, לפעמים במסגרת מסורת דתית זו או אחרת
דמויות הקוראן מבוססות לרוב על דמויות התנ"ך, אך שמותיהן הם ערביים, שכן זו השפה בה הקוראן כתוב.
כך לדוגמה, ישמעאל הופך לעיסמאיל, אברהם הופך לאבראהים, יוסף הופך ליוסוף, דוד הופך לדאוד ועוד.
קיימים גם שמות שנשארים דומים מאוד לעברית ולשפות לטיניות, כגון אדם.
דוגמאות לשמות ערביים הם אללה, מוחמד, עיסמאיל, אעישה ועוד.
שימוש בשמות על ידי בעלי חיים
השימוש בשמות אישיים אינו ייחודי לבני אדם.
דולפינים ,פרוטלטים ירוקי עכוז (Green-rumped parrotlet), פילים אפריקניים וקופי מרמוסט, משתמשים בשמות סמליים כדי לקרוא לחיות אחרות ממינם.
לדולפינים ולפרוטלטים בודדים יש שריקות חתימה ייחודיות, אליהן הם יגיבו גם כאשר אין מידע אחר שיבהיר למי מתייחסים.
הפרוטלטים משתמשים בשריקות אלה על מנת לאתר את בני זוגם.
קופי מרמוסט מקודדים את שמו של הנמען באמצעות קריאות מסוג Phee, כחלק מהתנהגות ייחודית שמתרחשת כאשר שני קופים מאבדים קשר עין ומתחלפים בקריאות לסירוגין.
הם לומדים את שמות שותפיהם לתקשורת מבני משפחתם, בתוך הקבוצה החברתית שבה הם חיים.
השימוש בשמות אצל קופי המרמוסט מהווה את העדות היחידה עד כה לשימוש בשמות אישיים בפרימטים שאינם בני אדם, ומעיד על תקשורת גמישה ועל יכולת ללמידה קולית גם בקרב פרטים בוגרים.
שם ונר היא עמותה ישראלית הפועלת להנצחת תודעת השואה באמצעות פעילות ציבורית, חינוך וחקר השואה.
העמותה מעניקה מלגות ותומכים בעוסקים במחקר והנצחת השואה.
העמותה נוסדה בשנת 2013 בידי אלישה יעקובי שסביה עזבו את גרמניה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה אך הורי בעלה הם ניצולי מחנה הריכוז אושוויץ.
יעקובי רצתה לקשר את סיפורי נספי השואה, שלא זכו להנצחה מכבדת וסיפורם נשכח לעומת קורות הניצולים ששרדו ובכך העלתה את המודעות לפרטי הנספים.
תחומי הפעילות בעמותה הם מיזם שם ונר, הדרכת בני נוער בבתי הספר וקידום ערכי התנועה בתפוצות.
כמו כן, פועלת העמותה לגיוס תרומות להרחבת חינוך והגברת המודעות לשואה.
מאגר השמות של העמותה שהוזן בהתנדבות בידי הציבור נפרד מהמאגר הקיים ביד ושם אך פועל בשיתוף עמם משנת 2023. במאגר נכללים למעלה מ-300 אלף שמות שהזינו בני המשפחה של הניצולים, מכרי הקורבנות ומקורות מידע אחרים.
העמותה הקימה את מסורת הדלקת נר זיכרון ייחודי, המחולק לציבור ללא עלות, ועליו מופיעים פרטים אישיים של אחד מנספי השואה המופיע במאגר השמות בעמותה.
על גבי הנר מודבקת תווית עם שמו של אדם שנסה בשואה ופרטים ביוגרפיים עליו, ככל שנודע, בהם שמו, מקום הולדתו, מקצועו ו-קוד QR המפנה לאתר אינטרנט שבו אפשר לקרוא מידע על אותו אדם.
בעקבות התמעטות ניצולי השואה עם השנים עקב פטירתם, בשל גילם המבוגר וגם בשל טיפול לוקה, מטרת חלוקת הנרות היא יצירת מסורת לאומית שבה יודלקו נרות נשמה אישיים בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה לציון כל אחד מהנספים שלחלקם אף לא נותרו בני משפחה שינציחו את זכרם.
המיזם פועל ללא כוונת רווח.
הפרויקט נתמך בסיוע משרד החוץ ונכון לשנת 2021, הודלקו למעלה מ-4 וחצי מיליון נרות זיכרון אישיים בהם במוסדות ציבור כבתי ספר, עיריות, בסיסי צה"ל, משכן הכנסת, ובית הנשיא.
הנרות מחולקים לדיפלומטים ישראלים ולשגרירים זרים בישראל.
ביום השואה הבין-לאומי, שגריר ישראל באו"ם מוביל הדלקת נר משותפת עם השגרירים הזרים המשודרת בתקשורת.
העמותה משתפת פעולה עם גופים מסחריים גדולים ורשתות שיווק להפצת הנרות בהם שופרסל, רמי לוי, מרכזי קניות ועמותות אחרות.
צורת זיכרון ייחודית זו באה לידי ביטוי במיוחד בתקופת מגפת הקורונה בישראל בה לא הייתה אפשרות לטקסי הנצחה והנרות האישיים שדלקו בבתי אב אפשרו חיבור והנצחה בכל בית.
בשנת 2024, לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ציירו תלמידי שדרות ותלמידי בי"ס תל"י אלמוג ממעלה אדומים תווית מיוחדת המציינת גם את נופלי מלחמת חרבות ברזל.
על פי תורת הקבלה, שם בן כ"ב האותיות הוא שם קדוש הנגזר מחמש המילים הראשונות של ברכת כהנים ().
שם זה מסמל חיבורים רוחניים בין העולמות ומבוסס על צירופי אותיות המתקבלים משיטות חילוף שונות.
לפי אחד ההסברים, השמות נבנים על ידי חילופי אותיות מתוך פסוקי ברכת כהנים, תוך שימוש בשיטות חילוף שונות:
א"ת ב"ש: חילוף האות הראשונה באלפבית באחרונה, השנייה בשנייה מהסוף, וכן הלאה.
א"ב ג"ד: חלוקה לזוגות אותיות בסדר עולה (א → ב, ג → ד וכו').
אח"ס בט"ע: שילוב בין אותיות הקצה באלפבית.
אלב"ם: חלוקה של האלפבית לשתי קבוצות שוות והחלפת אותיות מקבילות כל אות באות האחת עשרה שאחריה או לפניה.
אי"ק: האלפבית העברי מתחלק לתשע קבוצות, כל קבוצה מכילה אותיות שמתחילות באותה ההברה או אותו צליל: אי"ק - א, י, ק.
שם בן כ"ב האותיות נחשב לשם קדוש ביותר בתורת הסוד.
הוא מופיע בספרות המאגית הקדומה, ובספרות הקבלית, ב"ספר היחוד" בעקבות "חוג העיון" כתוב: "כל הרוצה להתפלל ולבקש תחנה במדת חסד יזכור אלו השמות שנתנו למשה מתוך ענוה וכשרון".
ורבי מנחם ציוני מביאו ב"ספר ציוני", ורבי משה קורדובירו בפרדס רימונים, ומיוחס לו כוח להשפיע על עולמות עליונים ותחתונים כאחד.
נאמר בחלק מהקהילות בתפילה שלפני תקיעת שופר.
רבי נתן נטע הנובר בספר שערי ציון כתב תפילה שנאמרת במקומות רבים בימים טובים בשעת נשיאת כפיים בעת שהכהנים מנגנים ומאריכים באמירת המילה 'שלום' המסיימת את ברכת כהנים.
והוא היה האחראי להכניס את השם לתוך ליטורגיה פופולרית של ברכת כהנים, והוא גם חיבר שירים במודל של אנא בכוח, תוך שימוש בשם של כ"ב אותיות כאקרוסטיכון.
קמיעות מגניזת קהיר (אוקספורד e.107:10, T-S K 1.127) מכילות את השם "אנקתם פסתם פספסים ודיונסים".
קמיע דומה נכלל בסוף ספר רזיאל המלאך, המכיל את השמות אנקתם פסתם פספסים דיונסים, אשר הפירוש מתאר כ"שם של כ"ב אותיות".
מוצאו של שם זה אינו ידוע, ואין קשר מצוי לעברית או ארמית, ולא נמצא הסכמה על מקור מסוים ביוונית או בזורואסטריות.
לפי מסורת יהודית, מובא על ידי רבי מרדכי הכהן בספרו שפתי כהן, פרשת נשא: "זהו שם בן עשרים ושתים, מקובל איש מפי איש עד יעקב אבינו שמסרו ליוסף".
רבי יואל בעל שם מציין שיש סגולה לחרות את השמות האלו (מתוך שאר שמות) על טבעת כסף, במיוחד לבעל קרי.
לכל אחד מהד' שמות הנזכרים מיוחסת סגולה מיוחדת:
אנקתם: שם זה נחשב טוב להשמיע תפילה, ופירושו הוא "שומע אנקת תמים".
ולפי "ספר היחוד": "שמע אנקתם תם, כמו ששמעת יעקב שנקרא איש תם יושב אוהלים, כך תשמע אנקתם".
פסתם: שם זה נותן פסת בר לצריכים מזון, מלשון "יהי פסת בר בארץ" ().
ולפי "ספר היחוד": "כמו שהשפעת פסת יד ליעקב בחנם".
פספסים: מלשון "ויעש לו כתונת פסים" (), והוא נותן בגד ללבוש.
ולפי "ספר היחוד": "כמו שאתה מתלבש מעין כתנת פסים".
ולפי ספר ציוני מלשון: "בפס ידו בקע הים והטביע את מצרים ובפס ידו הציל את ישראל זהו שאמר הכתוב ימינך ה' נאדרי בכח ימינך ה' תרעץ אויב".
דיונסים: שם זה עושה נסים ונפלאות.
ופירש בספר ציוני: "די"ו ניסים.
ולפי "ספר היחוד": "למענך שאתה אחוז בדיוקנו של יעקב אבינו".
שם הורוס הוא הציצה העתיקה ביותר הידועה וזו ששימשה את שליטי מצרים העתיקה.
שם הורוס שייך ל"חמשת השמות הגדולים" של פרעה.
עם זאת, אגיפטולוגים ובלשנים מודרניים מתחילים להעדיף את המונח הנייטרלי יותר: "שם סרך".
הסיבה לכך היא שלא כל פרעה הניח את הבז, המסמל את האלוהות הורוס, על גבי הסרך שלו (או במקרים מסוימים, שלה).
תמונת "שם הורוס" עשויה משני אלמנטים בסיסיים: דמות יושבת או מהלכת של אלוהות מסוימת אוחזת בווינייטה מלבנית, המחקה את תוכנית הקומה של הארמון והחצר המלכותית.
הוינייטה המלבנית נקראת סרך, על שם המילה המצרית ל"חזית".
יש אינספור וריאציות של עיצוב החזית בסרך.
המורכבות והפרטים של עיצוב החזית השתנו בצורה יוצאת דופן בהתאם לאובייקט שעליו הוא נוכח.
שמו של פרעה נכתב בתוך החלל הפנוי המייצג את חצר המלוכה.
המשמעות הסמלית של "שם הורוס" עדיין שנויה במחלוקת.
נראה ברור, לפחות, ששמו של שליט הופנה היישר לאלוהות על גבי הסרך.
ברוב המקרים היה זה הבז של האל הורוס.
הדבר מבוסס על המסורת והאמונה המצרית כי שליט חי היה בדרך כלל המבשר והנציג הארצי של האל הורוס.
דוגמה טובה היא שמו של שליט השושלת השנייה נב-רע .
שמו נכתב בסימן השמש (Râ) ובסימן של סל (néb).
בסך הכל, השם נקרא "אדון השמש של הורוס", ובכך משלב את הורוס כפטרון המלכותי בשם השליט.
חוקרים מצביעים על כוחו הסימבולי והאקספרסיבי של בז ההורוס: מרחף גבוה בשמים, מושיט את כנפיו לרווחה ולכאורה משקיף על כל מצרים, חיה הרלדית זו ייצגה נוכחות בכל מקום וכוח נפרש.
בנוסף, שמותיהם של שליטי התקופה השושלתית הקדומה מראים, בתרגום, אגרסיביות מדהימה, המבטאת בבירור את רצונם של שליטי מצרים להיות מי "שלא ניתן לגעת בו" ובלתי ניתנים להפסד, הודות לאל הורוס.
בתקופת השושלת השנייה, שמות הסרך של השליטים חושפים אופי שוחר שלום למדי, המביע את רצונם של הפרעונים לשלוט בעולם בלתי מתערער ומלא סדר והרמוניה: האותיות של שם ההורוס של השליט סח'מיב , פר-אן-מאעת (שפירושו "מי שהשיג מאעת"), ברורה לכך.
כפי שכבר הוזכר, רוב שליטי מצרים העדיפו את הורוס כפטרון שמם השושלתי.
במקרים בודדים, במיוחד בעיצומה של השושלת השנייה, נראה שלפחות שני שמות סרך סותרים את מסורת הורוס.
הדוגמה הבולטת ביותר היא המלך סת-פרי יב סן .
הוא החליף תחילה את דמות הבז של בסרך שלו בחיה המהלכת של האל סת.
לאחר מכן, שמו נכתב בצורת רבים, ובכך הופנה לסת כמו גם להורוס.
שמות הסרך של חסידיו סח'מיב וחעא סח'מוי נבנו באופן דומה.
חעא סח'מוי הרחיק עוד יותר והציב את שתי הדמויות האלוהיות של הורוס וסת מעל הסרך שלו, בניסיון להדגיש את הדואליזם של שם סרך.
אפשר להסביר את ההתנהגויות המדהימות של שליטי השושלת השנייה על ידי האמונה המצרית ששליט ייצג את הורוס וסת באותם דרכים.
השערה נוספת היא שהשליטים פשוט רצו לבטא את הדואליזם הזה על ידי שינוי מרצון של המראה של הסרך והחלפת הדמויות האלוהיות בראשו.
כפי שכבר הוזכר, "שם הורוס" הוא התואר המלכותי העתיק ביותר הידוע.
שורשי הצגתו מחייבים לחזור אחורה לתקופת נקאדה השנייה ב-3400 לפני הספירה, וניתן לראות את התפתחותו על עצמים מנקאדה השנייה ועד השושלת הראשונה.
עם זאת, בזמן הקדום, סרכי השליטים עדיין היו אנונימיים.
מאוחר יותר נכתב שם השליט ליד הסרך או הושמט לחלוטין.
במקרים רבים הסרך חסר את בז ההורוס, ובמקרים אחרים, כמו הסרך של השליט כא , נראה שהסרך מוחזק על ידי הורוס הפוך.
במהלך התקופה התיכונה והמאוחרת של נקאדה השלישית (3200–3030 לפני הספירה), החלו שליטים לכתוב את שמם בתוך סרכיהם.
מספר מהדוגמאות המוקדמות הידועות ביותר הן שמותיהם של עקרב השני וכא .
תחת שליטים אלו הוצג הסרך בצורתו הסופית.
במהלך השושלת הראשונה, ניתן להבחין באופנה מוזרה: על כמה חותמות חרס מקברי אבידן של השליט חור אחע, קע והשליטה מאר-נית' , שמות ההורוס של כל השליטים שזוהו ארכאולוגית מנערמר ועד קע רשומים בשורה אחת רציפה.
לכל שמות ההורוס האלה חסר סרך.
הסיבה המדויקת לכך אינה ידועה, אך היא מוכיחה מורכבות בתוך מסורת השמות המלכותית, שאינה מובנת במלואה אפילו כיום.
במהלך התקופה הקדם-שושלתית והפיתוח של שמות הסרכים, שלוש דוגמאות של סרכים מיוחדים מעוררות עניין מיוחד מאוד עבור אגיפטולוגים והיסטוריונים.
הדוגמה הראשונה היא הסרך של שליט קדם-שושלתי המכונה "בז כפול" .
לסרך של השליט המסוים הזה יש חלק עליון שכפוף פנימה בחדות באמצע.
החלק הפנימי של הסרך מלא בהרבה מאוד נקודות קטנות.
זה גורם לחלק העליון של הסרך להיראות כמו סימן הירוגליפים של הר דו-ראשי, הסימן ל"מדבר" או "ארץ זרה".
נקודה מסקרנת נוספת של סרך הבז הכפול הן שתי דמויות הבז, כל אחת נמצאת על פינה אחרת של הסרך הכפוף ופונות זו לזו.
אגיפטולוגים והיסטוריונים משוכנעים שלשם השליט יוצא הדופן הזה יש משמעות עמוקה יותר.
ככל הנראה הוא מצביע על מצרים התחתונה וסיני, שכן שמו של הבז הכפול נמצא רק בשני אתרים אלו.
סרך יוצא דופן שני הוא זה של השליט חור-אחע.
בסרך מוצג בז הורוס מושיט את רגלו אל הסרך עם ציפורניו ומחזיק מקבת ומגן, ויוצר את המילה אחע, שמשמעותה "לוחם הורוס".
הסידור מסקרן, מכיוון שבדרך כלל בז ההורוס וההירוגליפים בתוך הסרך היו מחוץ להישג ידם ובלתי תלויים זה בזה.
המניע והמשמעות העמוקה יותר של הסרך של אחע אינם ידועים.
הדוגמאות השלישיות לסרכים יוצאי דופן הן אלו של מספר שליטות, כולל הסרך של השליטה מאר-נית' .
במשך זמן רב האמינו חוקרים כי התואר המלכותי של סרך שמור לשליטים גברים בלבד.
מסיבה זו, חשבו זמן רב שמאר-נית' הייתה גבר, עד שטביעות חותמות בוץ חשפו את התואר הנשי mwt nesw ("אם (ה)שליט").
אסטלת הקבר של מאר-נית' הוכיחה גם את המגדר האמיתי של שליטה זו.
לפיכך, מאר-נית' הייתה השליטה המצרית הראשונה שהורשתה להשתמש בסרך.
עם זאת, הסרך שלה בנוי על תקן האלה נית' , לא על ידי דמות בז.
מקרה דומה הוא של המלכה חתשפסות מהשושלת השמונה-עשרה.
גם היא השתמשה בסרך, וכמו המלכה מאר-נית', נחשבה על ידי חוקרים לגבר עד לא מכבר.
מלכה אחרת, סובקנפררע מהשושלת השתים-עשרה, השתמשה אף היא בסרך.
היא הייתה הפרעה הנשית הראשונה שהשתמשה בחמשת השמות המלכותיים המלאים.
נקבה אפשרית נוספת עשויה להיות המלכה חנטקאוס הראשונה מהשושלת הרביעית.
אף על פי כן, מקרים אלו מלמדים שתמיד היו חריגים אפשריים בהקצאת המגדר של הסרך כתואר מלכותי.
למעשה, נראה היה שלמצרים הקדמונים אין בעיות גדולות יותר עם שלטון נשי.
שם אֵל קמתי לברך הוא פיוט הנאמר במסורת יהדות תוניסיה ולוב, ונוהגים לפתוח בו את פיוט הסליחות "רחמנא אידכר לן".
הפיוט מושר בימי הסליחות של חודש אלול, בעשרת ימי תשובה, ולעיתים גם בתפילות יום הכיפורים.
הפיוט נכתב על ידי רבי שלמה, ושמו מרומז בראשי התיבות של תחילת הבתים, היוצרים את האקרוסטיכון "שלמה".
הפיוט מתאר את האדם הקם משנתו לפנות אל ה' בתפילה, כשהוא מודה בעוונותיו ומתחרט על מעשיו.
לאורך הפיוט עולה תחושת יראה מפני יום הדין, לצד תקווה לרחמי שמיים.
הפייטן פונה לה' בכינוייו הרבים ומבקש את עזרתו ואת זיכרון הברית שכרת עם אברהם אבינו.
בכל סוף בית חוזר הפזמון בארמית: "רחמנא אידכר לן קיימא דאברהם רחימא", שפירושו: "הרחמן, זכור לנו את בריתו של אברהם האהוב".
פזמון זה מקשר את תוכן הפיוט לפיוט הארמי הבא אחריו בסדר הסליחות, ומהווה עוגן ריטואלי ובקשת רחמים מרכזית.
שפת הפיוט מליצית ועמוסה בציטוטים ורמיזות מהמקרא.
בין הפסוקים המשולבים ניתן למצוא את "כי בו בטח לבי" (תהילים כ"ח, ז), "מה נאמר מה נדבר" (בראשית מד, טז), "ואספוק כף על ירך" (ירמיהו לא, יח), ו"כצל עובר" (תהילים קמ"ד, ד).
השימוש בלשון המקרא מעמיק את עוצמת הפיוט ומחבר את התחושות האישיות של הפייטן עם הדמויות והחוויות המקראיות.
המוטיבים המרכזיים בפיוט הם תחושת שברון לב, הכרה בחטא, פחד מיום הדין, ותקווה לעזרה אלוהית.
הפייטן מדמה את עצמו למי שמתחיל דרך קשה וארוכה ללא צידה רוחנית.
הוא מבקש מה' לחמול על האדם ביום שבו יעמוד למשפט – בגופו ובנשמתו.
הפיוט מדגיש את אחדות האל ואי היכולת להשיגו במלואו: "אין שני לצידו", "בסתר עב סוכו", "ואין עוד מלבדו".
תיאורים אלו מבטאים את נשגבות ה' ותחושת המרחק שבין האדם לאלוהיו, אך גם את האפשרות לקרבה באמצעות התשובה.
הפיוט התקבל בקרב קהילות היהודיות הצפון-אפריקאיות כחלק בלתי נפרד מסדר הסליחות.
רבים רואים בו ביטוי מרגש לעמידת האדם מול הדין האלוהי, ומשלבים אותו גם כיום בטקסים קהילתיים ובתפילות הימים הנוראים.
שם חיבה או כינוי חיבה הוא שם שניתן לאדם על ידי בני משפחתו או ידידיו, בנוסף לשמו הרשמי, כדרך להבעת חיבה כלפיו.
פעמים רבות ניתן שם החיבה לפעוטות, ולעיתים נפסק או מצטמצם השימוש בשם החיבה עם ההתבגרות.
פעמים אחרות הופך שם חיבה לנחלת הכלל, עד כי האדם מזוהה בעיקר בשם החיבה שלו.
שם חיבה הוא במרבית המקרים צורת הקטנה של השם הפרטי המקורי.
כך, למשל, "ישראל" הופך ל"שרוליק", "אברהם" הופך ל"אבי" וכדומה.
באנגלית, למשל, מקובל שם החיבה "ביל" למי ששמו הרשמי הוא "ויליאם", ו"בוב" ל"רוברט".
ברוסית השם הנשי "יקטרינה", הופך לשם החיבה "קטיה" וזה הופך לשם החיבה "קטיושה".
לעיתים נוספת לשמו המקורי של האדם סיומת קצרה המביעה חיבה כלפיו כגון: דבירי, דבירוש, דבירצ'וק וכדומה (שימו לב ששתי הסיומות האחרונות באות משפות סלביות).
לעיתים נגזר שם החיבה משם משפחתו של האדם.
שם החיבה של וינסטון צ'רצ'יל היה "צ'רצ'י".
לעיתים נוצר שם החיבה בעקבות אירוע בולט כלשהו.
לרחבעם זאבי ניתן שם החיבה "גנדי" לאחר שהגיע לחדר האוכל בבית הספר שבו התחנך, כשהוא קירח, יחף, ומגבת למותניו, הופעה שהזכירה לחבריו את המנהיג ההודי מהאטמה גנדי.
פוליטיקאים ישראלים אחדים, ששם החיבה שלהם הפך לנחלת הכלל, הפכו את שם החיבה לחלק משמם הרשמי.
כך למשל אברהם בייגה שוחט, יוסף (טומי) לפיד, בנימין (ביבי) נתניהו, משה (בוגי) יעלון, יצחק (בוז'י) הרצוג.
אחד המניעים לכך הוא לאפשר את הופעת שם החיבה בפרסומים רשמיים, כגון רשימת המועמדים לכנסת, שבהם נרשמים אנשים רק לפי שמם הרשמי המופיע במרשם האוכלוסין.
שם טוב לוי (נולד ב-4 בפברואר 1950) הוא זמר, פסנתרן, חלילן, מעבד, מפיק ומלחין ישראלי, מהמשפיעים בתרבות הישראלית, מחלוצי הרוק המתקדם בישראל.
חתן פרס אקו"ם למפעל חיים.
ידוע בשיתופי הפעולה שלו עם אריק איינשטיין, ובחברותו בלהקות "קצת אחרת" (עם שלמה גרוניך ושלמה יידוב) וב"צליל מכוון" (עם יצחק קלפטר ושלמה יידוב).
במהלך הקריירה הארוכה שלו, הוציא לוי אלבומי סולו הנחשבים לאבני דרך במוזיקה המתקדמת בישראל, לצד עבודה עם מוזיקאים רבים, ובהם אריק איינשטיין, אסתר עופרים, יהודית רביץ, שלמה יידוב, יצחק קלפטר, עפרה חזה, שלמה גרוניך ורבקה זהר.
לוי נולד בשכונת שעריים שברחובות להורים מבולגריה.
החל ללמוד נגינה על חליל צד בגיל 13, אצל החלילן סרג'יו פיידמן.
בהמשך רכש את השכלתו המוזיקלית המקצועית בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה, באוניברסיטת תל אביב ובמכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון, ארצות הברית.
את דרכו המקצועית החל לוי כחלילן בלהקת פיקוד המרכז, בתוכניותיה "רד אלינו לבקעה" (1969) ו"ליד הירדן" (1970), לצידם של שלמה בראבא, ניצה שאול, עמרי ניצן, שלומית אהרון, אפרת לביא, דורון סלומון, גליה ישי.
בגיל 21 התגלה על ידי אריק איינשטיין ובשנת 1972 הלחין לוי שניים משירי אלבומו של אריק איינשטיין "יסמין": "שיר של אחרי מלחמה" למילים של איינשטיין ו"דון קישוט" למילים של יהונתן גפן.
שיתוף פעולה ראשוני זה הביא בעשורים הבאים ליציאתם של מספר אלבומים משותפים לאיינשטיין וללוי.
באלבומו הבא של איינשטיין, "ארץ ישראל הישנה והטובה" (1973), עיבד לוי את כל השירים, למעט שני שירים שהוקלטו שנה קודם לכן עם להקת הצ'רצ'ילים, והלחין את הלהיט "יכול להיות שזה נגמר" למילותיו של יהונתן גפן.
אחרי "דון קישוט" ו"יכול להיות שזה נגמר" הלחין לוי טקסט נוסף של יהונתן גפן.
בסוף שנת 1973, בעת מלחמת יום הכיפורים, הלחין לוי את שירו של יהונתן גפן "הנסיך הקטן", שאותו מצא בטורו של גפן במעריב.
השיר נכלל באלבום של שלישיית "קצת אחרת" שיצא אחרי המלחמה.
ב-1974 השתתף באלבומו של אריק איינשטיין "סע לאט" בנגינה על פסנתר ובעיבודי מיתרים.
בשנים 1974–1975 היה לוי חבר בהרכב "קצת אחרת" לצד שלמה גרוניך ושלמה יידוב.
בין השירים המוכרים שביצע ההרכב ללחניו היו "הנסיך הקטן" ו"קטע שמי".
ב-1976 יצא אלבומו הראשון של לוי כסולן, "מצב רוח", מתוכו בלט השיר "שירי סוף הדרך" שהלחין למילותיה של לאה גולדברג.
בשנת 1977 הקים עם עוד חמישה מוזיקאים, ובהם יהודית רביץ ועדי רנרט, את להקת "ששת".
בין השירים המוכרים באלבומה של הלהקה היו "סמבה ברגל שמאל" (יעקב גלעד/יהודית רביץ), "ענבלים" ("בדרך הגדולה") (נתן אלתרמן/שם טוב לוי) ו"בלילות הסתיו" (דוד פוגל/שם טוב לוי).
באותה שנה הלחין ועיבד לוי למילותיו של מאשה קלו את שיר "כוכב מטייל" שביצע דודו זכאי בפסטיבל שירי הילדים השמיני.
בשנת 1979 הקים עם יצחק קלפטר ושלמה יידוב, את שלישיית "צליל מכוון".
האלבום (שנקרא בפשטות "צליל מכוון"), כלל להיטים רבים.
באותה שנה (1980) גם הלחין ועיבד את פסקול הסדרה התיעודית עמוד האש, וניצח על התזמורת שביצעה את המנגינה בסדרה.
ב-1981 הוציא את תקליטו השני כסולן, "התעוררות".
בין השירים המוכרים באלבום היו "התעוררות", "סמבה צ'יק" (שהוקדש לפסנתרן הג'אז האמריקאי צ'יק קוריאה), "שובי לביתך" שכתבה דליה רביקוביץ ונעימת הפתיחה של סדרת הטלוויזיה "עמוד האש".
בהקלטות האלבום השתתפו מלבד לוי, גם אלונה טוראל בפסנתרים, דריו מלכי בסינטיסייזר, מורדי פרבר בגיטרות, מיקי שביב בגיטרה בס, מאיר ישראל בתופים וכלי הקשה, להקת "ברור חיל" בכלי הקשה ברזילאיים ונגנים נוספים.
בשנת 1982 הקליט לוי את האלבום "ארץ שמש" יחד עם דפנה ארמוני, אפרים שמיר ומזי כהן.
האלבום כלל שירים מצליחים כ"הידעת את הדרך" (דואט של שם-טוב לוי ואפרים שמיר), "גב אל גב", "נמה יפו" וחידוש ל"בין נהר פרת ונהר חידקל" של חיים נחמן ביאליק.
במאי 1983 הוציא לוי עם שלמה גרוניך את "אלבום משפחתי", שנקרא כך משום שהשניים היו נשואים באותה עת לאחיות צפנת ירון ונירית ירון.
לוי הלחין וביצע באלבום את השירים "בלילות הסתיו" ו"תנו אהבה", ואת הקטעים הכליים "ריקוד ההוביטים" ו"הלב נפתח".
בשנים 1983–1985 עיבד והפיק מוזיקלית את אלבומיה של עפרה חזה "שירי מולדת" ו"שירי מולדת ב'", והלחין את להיטה "גורל אחד".
בספטמבר 1986 הוציא את האלבום "נעימות מולדת", שכלל גירסות אינסטרומנטליות לשירים שעיבד לחזה במסגרת הפרויקט "שירי מולדת".
בשנת 1984 חבר לוי לראשונה מזה עשור לזמר אריק איינשטיין, ליצירת האלבום "פסק זמן".
לוי הלחין את כל עשרת שירי האלבום למילותיו של איינשטיין, למעט השיר "יעקב ועשיו" שאת מילותיו חיבר חיים נחמן ביאליק.
שירים בולטים באלבום: "הוא חזר בתשובה", "פסק זמן", "שלוש ארבע לעבודה" ו"זה בראש שלך".
את יציאת האלבום ליוותה תוכנית טלוויזיה ששודרה בטלוויזיה הישראלית.
לוי עצמו ניגן באלבום על קלידים, חליל ושר קולות.
בהמשך העשור המשיך לוי להתארח באלבומיו של איינשטיין, ובהם האלבום "הייתי פעם ילד".
ב-1987 הפיק לוי את אלבומה של רבקה זהר "עבריה", עיבד את רוב שיריו ואף הלחין שלושה מהם.
במרץ 1988 יצא אלבומו של לוי "שוחד", שבו נכללו השירים "נח" ו"פתרון זמני".
בהקלטות השתתפו מלבד לוי גם יצחק קלפטר בגיטרות, אלון אולארצ'יק בבס, ז'אן פול זימבריס בתופים וכלי הקשה, משה לוי בסינתיסייזרים גרי אקשטיין בתיכנות תופים ונגנים נוספים.
ב-1992 יצא אלבום אוסף של לוי "שירים נבחרים", וב-1995 הוציא שני אלבומים של קטעים אינסטרומנטליים: "בשביל הנשמה" שהוקלט בהופעה חיה וכלל עיבודים חדשים למוזיקה שהלחין בעבר ו"מוזיקה מהסרטים", שכלל מוזיקה שהלחין לסרטי קולנוע ישראליים.
באותה שנה הוציא גם אלבום משותף עם אריק איינשטיין, "יש בי אהבה", שהוא תוצר של סדרת הקלטות מהשנים 1991–1994. בלטו באלבום עיבודיו לשיר הנושא, "בגללך", סע לאט ב'", ו"לבכות לך".
שנה לאחר מכן הוציא לוי עם אריק איינשטיין את האלבום "קצת לקחת חזרה", שבו עיבד והפיק מוזיקלית את כל השירים, למעט שני שירים שעיבד יוני רכטר.
אלבום זה הכיל בעיקר חידושים לשירי עבר מהזמר העברי.
ב-1997 יצא אלבומו של אריק איינשטיין "לאן פרחו הפרפרים" שאת מרבית שיריו עיבד לוי, וכן ניגן בהקלטות בפסנתר, קלידים, אקורדיון וחלילית.
ב-1999 הוציא לוי את האלבום "99'", שבו נכלל השיר "באה מוזיקה" בדואט עם ארקדי דוכין, לו צולם גם קליפ.
בפברואר 2005 הוענק ללוי פרס על מפעל חיים למלחין מטעם אקו"ם.
בשנת 2007 הוציא לוי עם ההרכב "אנסמבל שם־טוב לוי" את האלבום "תחנות רוח".
האלבום משלב ג'אז, מוזיקה ים-תיכונית, מוזיקה בלקנית ובארוק, וכולל קטעים אינסטרומנטליים לצד שיריו של לוי.
בשנת 2010 הוציא יחד עם ההרכב את האלבום "בן אדמה".
על אף שניתן להגדיר את סגנונות המוזיקה של האלבום כדומים לסגנונות שבקודמו, באלבום זה שם לוי דגש על פיוטים ושירת ימי הביניים.
נכללים באלבום זה לחנים שלו למילים של ר' אברהם אבן עזרא ("אַשְׁכִּים לְבֵית הַשַׂר") ור' יהודה הלוי ("בֶּן אֲדָמָה") וכיוצא בזה.
בשנת 2014 בשותפות עם הרב דוד מנחם העלה מופע במסגרת פסטיבל הפיוט סביב דמותו ויצירותיו של הרמח"ל בשם "הבחור מפאדובה".
בשנת 2015 חבר שם-טוב לאבי לייבוביץ ותזמורת הג'אז הישראלית, תזמורת בעלת שם עולמי בתחום הג'אז, ויחד הוציאו את האלבום "בחברה טובה".
האלבום התבסס על מופע שהעלו בעבר האורקסטרה עם לוי ובו עיבודים חדשים לשירים מובחרים של לוי מכל השנים.
בשנת 2022 העלה מופע במסגרת פסטיבל העוד בו הלחין מוזיקה מקורית למילות שיר השירים.
לצד לוי השתתפו במופע מיכה שטרית ומעיין ליניק, שרלי סבח, אנסמבל שם טוב לוי ואנסמבל קול דודי מבית הספר למוסיקה רימון.
הקלטת המופע שוחררה כאלבום בן 16 רצועות.
ב-2023 העלה במסגרת הפסטיבל מופע עם הרב דוד מנחם שמבוסס על יצירתו והגותו של הרמח"ל, גם הוא הוקלט לאלבום בן 13 שירים הכולל גם ביצוע מחודש ל"שובי לביתך".
נשוי להילה, עובדת סוציאלית, ולהם שני ילדים.
מהדורת דיסק (כולל חידוש לשיר "דון קישוט" בביצוע לוי, ארקדי דוכין ואריק איינשטיין), 1994
מהדורת דיסק (מסדרת "מבראשית" של הד ארצי), 2005
טווס הזהב - קטעים אינסטרומנטליים, 1984
קצת אחרת (עם שלמה גרוניך ושלמה יידוב), 1974
מהדורה מיוחדת (מסדרת "סימני דרך" של אן אם סי, הכוללת את פסקול הסרט "מסע אלונקות"), 2007
צליל מכוון (עם שלמה יידוב ויצחק קלפטר), 1979
הבחור מפאדובה – הרמח"ל (Live), 2024
ארץ ישראל הישנה והטובה (עם אריק איינשטיין), 1973
ילדים (עם אריק איינשטיין), 1976
ארץ שמש - שירים בין מזרח למערב (עם דפנה ארמוני, מזי כהן ואפרים שמיר), 1982
אלבום משפחתי (עם שלמה גרוניך), 1983
פסק זמן (עם אריק איינשטיין), 1984
תוצרת הארץ (עם אריק איינשטיין), 1985
יש בי אהבה (עם אריק איינשטיין), 1995
קצת לקחת חזרה (עם אריק איינשטיין), 1996
לאן פרחו הפרפרים (עם אריק איינשטיין), 1997
Ever After (של להקת סנהדרין), 2011
בחברה טובה (עם "אבי ליבוביץ' והאורקסטרה"),2015
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש
אהבתה האחרונה של לורה אדלר
מוזיקה מתוך הסרט בית"ר פרובנס, 2002
שירים נבחרים (כולל חידוש ל"שיר של אחרי מלחמה" בביצוע סולו של לוי), 1992
"הוא יצא" (שיר ראשון שהוקלט ללחנו של לוי, אותו ביצעה מירי אלוני בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"א), 1971
"לעבודה ולמלאכה" (חידוש לשירו של חיים נחמן ביאליק, בלחן נחום נרדי, אותו ביצע לוי במסגרת הרכב ההופעות "קולות שלובים"), 1986
"כתונת פסים" (שיר שהיה חלק ממסע הסברה של משרד הקליטה בו השתתף לוי עם אמנים רבים), 1995
לו באת – נשים שרות שם טוב לוי, 2006
"אני חבצלת השרון" (שיר בביצוע מקהלת העפרוני שלוי הלחין ועיבד), 2007
מסע אלונקות (עם להקת ששת), 1977
אהבתה האחרונה של לורה אדלר (זוכה פרס אופיר - המלחין הטוב ביותר), 1990
כמו גדולים (עם מיקי גבריאלוב ויוני רכטר), 1991
כבלים (עם מיקי גבריאלוב, יצחק קלפטר ויוני רכטר), 1992
סיפור שמתחיל בלוויה של נחש, 1993
כיכר החלומות (זוכה פרס אופיר - המלחין הטוב ביותר), 2001
מסע אחרון של שתיקה (דוקומנטרי), 2001
בית"ר פרובנס (זוכה פרס אופיר - המלחין הטוב ביותר), 2002
עבדי השם (במסגרת שיעור מולדת), 2002
שם משפחה יהודי מעיד לכאורה על השתייכותו של אדם למשפחה יהודית.
בתרבות היהודית כמו בתרבויות רבות אחרות נהוג שבני זוג וילדיהם מזוהים באותו שם משפחה, שעובר מדור לדור.
שם משפחה כשלעצמו אינו מעיד בהכרח על קרבה משפחתית בין אנשים, ולעיתים קרובות קשה להוכיח קרבת-דם בין אנשים שנושאים שם משפחה זהה.
שמות משפחה יהודיים לפני העידן המודרני
בעת העתיקה לא היו שמות המשפחה בשימוש נרחב, ובני האדם נקראו על שם אביהם.
כך למשל "יהושע בן נון", או שם מלא יותר: "נח בן למך בן מתושלח בן חנוך".
לאמנציפציה ליהודים באירופה התלוותה החובה לבחור בשם משפחה ולדבוק בו.
עד לעידן המודרני, נקראו היהודים והלא יהודים בשמות אבותיהם או בכינויים שנגזרו מעיסוקם, מחזותם, מתכונותיהם או מאופיים, כגון גובה, נכות, קמצנות, טוב לב.
כתוספת לשמו הפרטי של אדם, רווח השימוש בשמות האב או בכינויים שנגזרו מהעיסוק/חזות/תכונות/אופיו, של אבי המשפחה.
שמות משפחה קבועים קיימים כיום אך צברו פופולריות בקרב יהודים ספרדים בחצי האי האיברי, ובמקומות אחרים רק במאה ה-10 או ה-11 ולא התפשטו באופן נרחב ליהודים האשכנזים בגרמניה או במזרח אירופה עד למאות ה-18 וה-19.
אמנם היו מספר משפחות יהודיות, בעיקר משפחות מבוססות ועשירות, שהשתמשו בשמות משפחה גם במאות שקדמו למאה ה-18, כמנהג האצילים הלא-יהודים.
שמות משפחה אלו הם עתיקי יומין ונמצאים בשימוש מאות רבות של שנים.
כדי לחזק עוד יותר את מעמדן החברתי והכלכלי, רשמו משפחות אלו עצי משפחה המתארים את ייחוסן, ובמקרים רבים גם את מקור שמן.
ידוע למשל המקרה של שם המשפחה "" (גם "קצנלנבויגן"), הנגזר משמו של מקום (כלומר, הוא שם טופונימי) במדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
שם משפחה זה הופיע בקרב יהודים, זמן רב בטרם שמשפחות יהודיות הוכרחו לקבל שמות משפחה בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 באירופה.
משפחת קצנלבויגן היא משפחה רבנית המתייחסת על המהר"ם מפדובה שבאיטליה (1482–1565).
הראשון שידוע לנו שנקרא בשם הזה הוא אברהם בן שמרגנסבורג שבגרמניה, בערך בשנת 1455. רבים מצאצאי המשפחה היו רבנים בקהילות שונות באירופה.
בחירת שמות משפחה כחלק מסדרי המדינה המודרנית
לאחר שהתפתחו צורות ממשל מתקדמות יותר והואצלו סמכויות למרכזי שליטה מרוחקים, היה צורך בזיהוי מדויק יותר של תושבי הפריפריות כדי לפקח עליהם ולתכנן ניהול יעיל יותר של משאבי המדינה.
צווים שנשלחו לכל קצוות אירופה על ידי נציגי השלטון קבעו תקופות זמן שבהן היה על היהודים לבחור שמות משפחה ולרשום אותם במשרדים שנקבעו לכך.
בתקופה זו כבר הייתה קיימת מערכת בירוקרטית יעילה למדי שעסקה ברישום התושבים בכלל וברישום היהודים בפרט.
הרישום התבצע על מנת לאפשר גביית מיסים ופיקוח דמוגרפי אפקטיביים.
בעקבות צווים שהוצאו על ידי ממשלות אירופאיות (כמו באוסטרו-הונגריה), אולצו חלק מהיהודים לאמץ שמות משפחה.
כך למשל בשנת 1787 החליטה האימפריה הרומית הקדושה להעניק שמות משפחה לכל נתיניה.
חלק מן השמות ניתנו על ידי נציגי המשטרים והשלטונות המקומיים, ואחרים בחרו בעצמם את שמות משפחה.
אחת מהוראותיה הראשונות של הקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה (הסמכות היהודית הרשמית במדינה גרמנית גרורה של צרפת הנפוליאונית) הייתה חיוב יהודי וסטפאליה באימוץ שמות משפחה תקניים, לפי החוק החדש, במקום המתכונת המסורתית של "פלוני בן אלמוני".
כך למשל, נשיא הקונסיסטוריה היהודית, שינה את שמו מ"ישראל בן יעקב" המסורתי לישראל יעקובסון.
עלייה לתורה נשללה ממי שסירבו לאמץ להם שם משפחה.
בפרוסיה לאחר קרב ינה-אאורשטדט, בצו שהוצא ב-11 במרץ 1812 ניתנה אזרחות לכל יהודי שחי בפרוסיה באישור חוקי ובתנאי שתוך חצי שנה יקבע וירשום שם משפחה ויהיה מסוגל לכתוב אותו ולחתום אותו באותיות גרמניות או לטיניות.
אין הפרדה חותכת בין שמות משפחה יהודיים לבין שמות משפחה של גויים.
כך למשל, ישנם שמות משפחה שאומצו על ידי היהודים בחלקים ממזרח-אירופה בהשפעת סממנים מהתרבות הגרמנית.
דוגמאות: אדלר - עיט; שטרן - כוכב; שוורץ, שוורצמן - שחור, איש שחור.
הטענה לפיה יהודים היו צריכים לשלם עבור שמות משפחה "יפים", היא טעות-למחצה שרווחה.
גם ללא יהודים היו שמות משפחה "לא יפים" ורבים חשו צורך לאמץ לעצמם שם משפחה חדש - יהודים ולא יהודים.
לא ידוע על מקור מוסמך בו מוזכרת קניית שמות.
ברחבי האימפריה הגרמנית חויבו היהודים לשאת שם משפחה ובחירת השם הייתה כרוכה בתשלום מס משתנה לפי הביקוש לשם.
שמות משפחה דוגמת: גולדברג (הר זהב), זילברברג (הר כסף), מורגנשטרן (כוכב השחר) עלו ביוקר למבקשיהם.
לעומתם, שמות "סטנדרטיים" יותר המבוססים פעמים רבות על מקצועו של אחד מאבות המשפחה, דוגמת: שניידר (חייט/תופר), קאופמן (מוכר סחורה) וכדומה עלו פחות והעניים נאלצו לשאת שמות מעליבים.
ביהדות אשכנז נקבעו לראשונה מסה גדולה שמות משפחה רשמיים עקב "צו הסובלנות" של הקיסר ההבסבורגי יוזף השני.
לפי נוסח הצו, היהודים הם שיבחרו את שם משפחתם, אך למעשה ברוב המקרים לא ניתנה ליהודים הזדמנות כזו, אלא היו אלה שמות משפחה שנבחרו על-ידי פקידי השלטונות הגרמאניים שבחרו עבורם שם משפחה.
זו הסיבה העיקרית לשמות משפחה משפילים, מלגלגים או כלליים-מדי שהעניקו הפקידים האנטישמיים.
ועדת השמות הרשמית במאה ה-18 הקלה על עצמה את הליך הבחירה, והעניקה להמונים שמות משפחה שונים, ביקר לפי המראה החיצוני הראשוני (כולל בגדיו/בגדי עבודתו) כביכול של אותו ראש משפחה או נציג מטעמה שהופיע מול ועדה זו: קליין, מיטל, גרוס, קורץ, לאנג, בראון, וייס, בלאו, נוייר, וכו'.
מנגנון דומה פעל גם בפרוסיה (צו שמות משפחה פרוסי נקבע בשנת 1812) ומכאן זלגו שמות משפחה מהלשונות הגרמאניים גם ליהודי פולין, יהודי ליטא, יהודי אוקראינה ויהודי לטביה - שהתגוררו בקהילות יהודיות על טריטוריות ושטחים שסופחו הן לפרוסיה והן לאוסטרו-הונגריה.
סיומות ותחיליות טיפוסיות של שמות משפחה לפי אזורי מוצא
לעיתים קרובות מופיעה סיומת טיפוסית לשם המשפחה, כזו המקלה על זיהו מוצאה.
משמעות הסיומות בדרך כלל היא "בן" ("בַּר" בארמית ובארמית יהודית) בשפות השונות.
שמות משפחה המסתיימים ב-"קֵר" הם לרוב ממקור הודי או בכלל אשכנזי.
שמות משפחה המסתיימים ב-"שְׁוִוילִי", "דזה", "יה" או "לוב" הם לרוב גאורגים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"זדה", או "זאדה" הם לרוב ממקור פרסי-איראני.
שמות משפחה המסתיימים ב-"יאן" שעשוי להיות גם פרסי-איראני וגם ארמני.
שמות משפחה המסתיימים ב-"קִין", "נִיק", "סְקִי", "צקי", "קוב", "יץ`", "אב", "וב", "נקו", "צ'יק", או "קִי" הם לרוב סלאבים: רוסיים, אוקראיניים, בלארוסיים, רומניים, צ'כים, קרואטים, סרבים, מולדובניים או פולניים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"נקוֹ" או "וֹק" הם בדרך כלל אוקראיניים, מולדובניים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"וֹב", "וֹף", "ובה" ולפעמים גם "ייב", "ייף", "יוב" או "יוף", לעיתים עם מילה בעברית לפניהם, הם לרוב קווקזיים, בוכריים או רוסיים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"ובִיץ`", "וויץ`", "וויץ" או "בֵץ" הם בדרך כלל פולניים, צ'כים, רומניים, בלארוסים סרבים, בוסנים, קרואטים, אוקראיניים או רוסיים.
שמות משפחה המסתיימים ב-"רוּ", "קוּ", "צ'יו", "צ'וק","יאנו","צקו" או "סקו" הם בדרך כלל רומניים, מולדוביים או אוקראיניים.
שמות משפחה הכוללים את - "גולד" "זילבר" "קליין" "גרוס" "שטיין", "מן", "פלד", "בלום", "באום", "שטרן", "קופף" או "ברג" (זהב, כסף, קטן, גדול, אבן, איש, שדה, פרח, עץ, כוכב, ראש, הר) הם לרוב ממקור גרמאני-יידי-אשכנזי.
שמות משפחה המסתיימים ב- "(ע)ֶר" "סון" או "זון" הם פעמים רבות ממקור גרמאני-יידי-אשכנזי.
שמות משפחה המסתיימים ב"וּש" הם לרוב ממוצא ספרדי מצפון-אפריקה, מצרפת, מבלגיה או משווייץ.
שמות משפחה המתחילים/המסתיימים ב"אַס", הם בדרך כלל ממוצא ספרדי, בדרך כלל גם מיוון או מבולגריה.
שמות משפחה המתחילים ב"דה", "ד`" או "די", "דל" הם לרוב ממוצא ספרדי.
שמות משפחה המתחילים ב"אל", "אבּוּ", "אוח" או "אִבְּן" ולאחריהם מילה שאינה-בעברית, הם בדרך כלל ממוצא מזרחי-ספרדי.
הערה: ישנן גם משפחות לא יהודיות רבות עם שמות משפחה כאלה.
לפי כך, סיומת/תחילית שכזו לא בהכרח תעיד על יהדותה של משפחה מסוימת, בפרט בארצות הגולה (מחוץ לארץ ישראל) שלהם מוצאות אתניים שונים, או בקרב דתות וזרמי דת שוני.
סוגים שונים של שמות משפחה
שמות המשפחה שנבחרו על ידי ראשי המשפחות ניתנים לחלוקה על ידי מספר קבוצות:
אנשים הוסיפו לעצמם שם משפחה על סמך מקצועם או מקצוע בני משפחתם.
יש להניח כי במקרים רבים שם מן הסוג הזה שימש קודם ככינוי בפועל למחזיקו ורק אחר כך הפך לשם המשפחה הרשמי.
אפשר בקלות לשער את מקצועו של אבי המשפחה המקורי, על פי שם משפחתו.
ובקרב דוברי הספרדית: אלמושנינו - חזן; אלפנדרי - נגיד.
אלחלאואצי - מייצר חלווה בכורדית; בנא - בנאי בפרסית.
והנה דוגמאות מיהדות אשכנז: שם המשפחה לדרמן שייך למשפחת מתקני עור/מוכרי עור/ התעסקות עם עור ממוצא גרמני ("לדר" בגרמנית פירושו עור, ו"מן" פירושו איש), משפחת מילר היא משפחה של טוחני קמח גרמנים ("מילר" בגרמנית פירושו טוחן) וכדומה.
באזורים שבהם דיברו היהודים יידיש או גרמנית, משה החייט הפך למשה שניידר, הרב הפך לרבין, השוחט לשכטר וכדומה.
דוגמאות נוספות: שומאכר (סנדלר), פישר (דייג), לעהרער או לרר (מורה), גלזר (זגג), קרמר (חנווני) ותהילים-זוגער (אומר תהילים, שמו המקורי של דן בן אמוץ).
לעיתים הפך עיסוקו של אדם לשם משפחתו.
למשל, וייץ - חיטה, זילבר - כסף, אפל - תפוח.
פישר - דייג; ריכטר - שופט, בוכבינדר - כורך ספרים, דיכטר - פייטן.
אמנם ביהדות אשכנז הפך שם המקצוע לשם המשפחה בשפה המדוברת (יידיש) ואולם בנוגע למקצועות של כלי-קודש, לעיתים נקבע המקצוע כשם המשפחה (או הכינוי המשלים את השם הפרטי) בשפה העברית, שכן השתייך לעולם הקדושה בו שלטה לשון הקודש.
כך למשל במקרה של חזנים בקהילת יהודי פראג של המאה ה-17: החזן שבתי משורר בס או החזן לייב שיר השירים.
ובעדות שונות: שמות המשפחה "חזן", "דיין", "גבאי", "סופר", "מלמד", "מגיד" וכיוצא באלו.
במקרים אחרים הופיעו גם מקצועות כלי-קודש כשמות משפחה לועזיים: למשל "קנטור" או "שולמן".
גם מקצוע הרבנות הפך לשם משפחה, על הטיותיו: רבין, רבינר.
שם משפחה כמו (עם סיומת משתנה גם ל-ץ או ץ') הוא דוגמה למקרה מיוחד המשלב בין המסורת (שבט זבולון שזכה לברכת יעקב "זְבוּלֻן לְחוֹף יַמִּים יִשְׁכֹּן וְהוּא לְחוֹף אֳנִיּוֹת וְיַרְכָתוֹ עַל צִידֹן") לבין עיסוק אבות המשפחה, שכן משמעותו היא יורד-ים, וכוונתו להמחיש כי ראשית הקהילות בארץ המוצא היא בסוחרים יהודים.
על-פי מקומות שמהם מוצא המשפחה:
לעיתים הונצחה בשם המשפחה העיר או העיירה שממנה הגיע ראש המשפחה.
כך למשל, יהודים שמוצאם ערים בספרד ובפורטוגל: טולדנו/טולדו - מהעיר טולדו שבספרד; מרציאנו - מהעיר מורסיה שבספרד; - מהעיר קאסיס עיר חוף בצרפת; אל-כסלסי - מהעיר קסלסס בספרד; אלגרנטי - מהעיר גרנדה בספרד, - על שם הכפר/עיירה לוגאס שבצפון-מערב ספרד, סוויסה - מאזור סואסה שבספרד, אזופרדי - יוצאי ספרד.
- על שם העיר "שהרבאן" (מוקדאדיה בשנות האלפיים) שבעיראק.
שזירי - על שם הר שזיר בפרס.
יצפאן - מאזור אספהאן שבפרס, - מהעיר שיראז בפרס.
דוגמה בולטת לאימוץ שם מקום המגורים ניתן לראות אצל יוצאי תימן.
שרעבי - מצביע על כך שמוצאו של אותו אדם מאזור שרעב, צנעני - מעיר הבירה צנעא, דמארי - מאזור דמאר, עדני - מעיר הנמל עדן.
אך לעיתים גם אצל אחרים, הלברשטאט מהעיר - הלברשטאדט, פויכטונגר - מהעיירה פויכטונגן.
גם מדינות שימשו השראה לשמות, ומכאן: אנגלנדר, דויטש, אוסטרייכר וכיוצא באלו.
שם כמו פרנק, פרענק או פרנקו ניתן ליהודים ממוצא גרמני (דהיינו, מארץ הפרנקים) שהתיישבו בקרב יהודים ספרדים.
לשם "אשכנזי" הוראה דומה, אלא שכאן נעשה שימוש בשם "אשכנז" המקראי המיוחס במסורת היהודית לגרמניה (בראשית י', ג').
גם עיירות וכפרים קטנים הונצחו בשמות משפחה.
אפשן (אפשא), סיגטי (סיגט), פטרובר (פטרובה), מונקצ'י (מונקאץ') ורוזנפלד מהעיר רוזנפלד שבגרמניה - כל אלו הם שמות המנציחים עיירות קטנות יחסית.
כך גם שמות המשפחה של קהילת בני ישראל (הודו) שנלקחו בדרך כלל משמו של הכפר בו התגוררו, בעיקר בעמק הקונקאן שבמדינת מהאראשטרה, בתוספת של "קר".
כך למשל "דנדקר" - מהכפר דנדא, "דיווקר" - מהכפר דיוו, "פנקר" - מהכפר פן ו"נוגאוקר" - מהכפר נו.
מזכרת לשמו של ראש המשפחה:
מרבית הסיומות כוללות את ציון המילה "בן".
מאידך, קיימות סיומות שאינן משמשות רק לשמות משפחה שמקורם בשם אדם אלא גם בשם מקום.
כאלה הן הסיומות - סקי ו - וב.
דוגמאות: ברקוביץ', ברנזון - בנו של דב; מושקוביץ', מוסקוביץ', מוסינזון - בנו של משה; הרשקוביץ, הירשזון, הירשנזון - בנו של צבי; מנדלסון - בנו של מנדל.
מאידך, קיימים גם שמות משפחה עם הסיומת - ביץ' המציינים מקצוע רוחני חשוב של אבי המשפחה כגון: חזנוביץ' - על שם האב שהיה חזן; רבינוביץ' - על שם האב שהיה רב.
שמות המשפחה אברמוב, אברמוביץ' ואברמוביצי (שהיא צורה הכתיבה של אותו השם ברומנית, שם הסיומת "ץ`" תופיע תמיד בתוספת י') ודומיהם, שמשמעותם "בן אברהם", אינם בהכרח על שם אבי המשפחה אלא גם על שם אברהם אבינו, ויש בכך הדגשה על היותו בן לעם היהודי.
שם האב, ששימש כשם משפחה מהסוג הישן, הפך לשם משפחה פטרונימי העובר מדור לדור.
מרבית הסיומות מסוג -וויץ, -וביץ, -סקי, -ויצי, -וב, -וף, -שווילי, -זון, -קין וכו' מציינות את המילה "בן".
הסיומות -סקי ו -וב אינן משמשות רק לשמות משפחה שמקורם בשמו של אדם, אלא גם לשמות משפחה שמקורם בשם של מקום, שכן הן סיומות סלאביות המציינות שייכות בכלל ולא רק שייכות בין בני משפחה.
אברמוביץ, אברמוביצי, אברמוב ודומיהם, משמעותם "בן אברהם".
במקרים נדירים הושמטה הסיומת ונשאר רק השם עצמו.
לדוגמה, אברהם, אברהמס (יידיש: של אברהם).
לעיתים קרובות התקבעו השמות בהיגוי הלועזי או היידי ולאו דווקא בהיגוי העברי שלהם.
למשל מושק (משה), כמו במושקוביץ, ולייב (אריה), כמו בלייבוביץ.
כמה דוגמאות מעדות המזרח: - בן יעקב בברברית, - "בן נונו (=הנס)" בברברית, יוספיאן - בן יוסף בפרסית.
אגגבבה - אביו של אגג בפרסית.
דוגמה עדכנית יותר לתופעה זו של שמות משפחה הנקבעים לפי אבי המשפחה מצויה במקרה של יהדות ביתא ישראל עם עלייתה לישראל.
באתיופיה לא נהוג לתת שמות משפחה.
אדם מכונה בשמו הפרטי, שם אביו ושם סבו, בדומה לנהוג בתקופת התנ"ך.
כשעלו יהודי אתיופיה לישראל, הם נדרשו על ידי הרשויות להשתמש בשמות משפחה כפי שנהוג בישראל.
לרוב בחרו לקחת את שם הסב והפכו אותו לשם משפחה.
במקרה שהסב עדיין חי נקבע שם המשפחה על פי אביו של הסב.
ובמקרה בהם אב המשפחה לא חי בעת עליית המשפחה לישראל, נקבע השם על פי שם האב המנוח.
שמות כמזכרת לשם אם המשפחה (מטרונים)
במקרים מסוימים שם המשפחה היה מטרונים, נגזר משם האם או הרעיה.
דוגמאות: סורקין על שם סורא/שרה, רבקס על שם רבקה, רוחלין על שם רחל, מרגליות/מרגוליס/מרגולין על שם מרגלא, מלכין על שם מַלכה/מִלכה, על שם צייטל, על שם פרומא.
וביהדות המזרח: - בן חנה, בברברית.
ילדים קיבלו את שם המשפחה של האם כשבני הזוג נישאו בנישואים דתיים בקהילה ולא נרשמו לנישואים אצל הרשם האזרחי.
כשנולדו לזוג ילדים והיה צורך ברישום הלידה אצל הרשם האזרחי, הילדים נרשמו כילדי האם בלבד ולמעשה כצאצאים מנישואים בלתי חוקיים.
איסור על חתונות מרובות מדי במשפחה אחת הביא לחתונה יהודית בלבד, כשנמלאה המכסה.
נישואים אזרחיים במקום א' ולידה של ילדים במקום ב' שלא הכיר ברישום הנישואים של מקום א' או שחייב רישום מחודש.
שם משפחה עם ייחוס אז נעשה לעיתים שימוש בשני שמות המשפחה.
שמות על שם אם המשפחה היו נפוצים יותר בקרב החסידים משאצל שאר העדות האשכנזיות.
כמו כן ילדים קיבלו לפעמים מסיבות שונות את שם האם.
לפעמים שיוך שם משפחה לשמה של אישה אינו מעיד בהכרח על אם המשפחה אלא על אחות במשפחה.
דוגמאות לשמות על פי שמות נשיים: דבורקין - לפי דבורה; חבקין - לפי חווה; חנקין - לפי חנה; בייליס - של ביילא; רבקש (רבקה'ס) - של רבקה; עטקס (עטקה'ס) - של עטקא.
אצל יהודים יוצאי חצי האי האיברי ישנם גם שמות משפחה על שם דרגות ייחוס במשפחה המורחבת: נונה - סבתא באיטלקית, - סבא בספרדית (היו שהציעו שזהו כינוי לאישים בשם יוסף), - בן דוד (ייחוס) בספרדית.
- בן בהקשר של צאצא.
ישנם שמות משפחה שאלה שבחרו בהם חשבום לסגולה להצלחה לפי משמעות השם.
לסוג זה משתייכים שמות כמו רייך (עשיר/שליט), קלוג/קליג (חכם), גליק/גלוק (מזל) ולנגליבן/ולנגלובן (חיים ארוכים).
שמות תארים, שמות שנלקחו מהטבע, מהצבע, על פי סלעים ומתכות, על פי מידת/עיסוק אבי המשפחה ועל פי בעלי חיים:
כך גם במרחב דובר הספרדית: (נפוץ מאוד גם בקרב לא-יהודים) שמשמעו עץ אגס; תורג'מן - מתורגמן (שם משפחה מזרחי-ספרדי למרות הסיומת "מן").
שמות משפחה על שם בעלי חיים: לופו, ו (הנפוץ גם בקרב לא-יהודים מאזורים דוברי ספרדית) משמעותם "זאב" היו שהציעו כי זהו רמז שאב המשפחה נקרא בנימין שסמלו במקרא הוא אכן זאב, לובאטון פירושו "זאב קטן".
פלקו ו הם בז בספרדית בצורות שונות.
היא ציפור שחורה בערבית תוניסאית.
משמעו אריה, ייתכן רמיזה לכך שאחד מאבות המשפחה נקרא שסמל שבטו במקרא הוא אריה.
דאקס משמעותו גירית מצויה בגרמנית, בעוד "גנץ" משמעותו אווז.
הנה דוגמאות מעדות המזרח: - בן חנניה מישאל ועזריה; - ראשי תיבות של "בן כבוד רבי" - מעיד על ייחוס לרב מכובד; - שבח לאל יתברך.
רשימה מורחבת של שמות משפחה שהם ראשי תיבות ניתן לראות בוויקימילון.
יש שמות משפחה שמשמעותם שלילית לחלוטין.
לדוגמה: "גמיינר", שמשמעותו בגרמנית וביידיש היא "רמאי" או "שקרן" (תלוי בדיאלקט), ו"קריגסמן"/"קרוגסמן", שמשמעותו "שודד" או "איש מדון".
לשמות אחרים יש משמעות לעגנית כגון "אסלסקופף" (ראש חמור).
לפחות בחלק משמות המשפחה המעליבים, אפשר שזו עדות לשרירות הפקידות השלטונית שהעניקה את שם המשפחה הרשמי, ולא בני המשפחה עצמם.
כך לדוגמה שמות המשפחה המעליבים: אסלקוף (ראש חמור), שמוץ (לכלוך) וכדומה.
שמות אלה הפכו למזוהים יותר עם יהודים ובני משפחותיהם, עד כדי כך שיש המניחים בטעות שכל הנושא אותם הוא יהודי.
אין הדבר הכרח שכזה, ובמיוחד במרחב דוברי הגרמנית קיבלו הן היהודים והן הלא יהודים שמות משפחה דומים, ואף זהים לגמרי.
כך לדוגמה: בתקופת הרייך השלישי, אידאולוג המפלגה הנאצית היה אלפרד רוזנברג, כשבמקביל התמנה המשפטן הגרמני עמנואל שפר למפקד עוצבות המבצע איינזצגרופן B של האס אס, במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
המקרה הנפוץ ביותר של שינויי שמות משפחה, התרחש כשמשפחות היגרו מארץ אחת לשנייה, או כשהשלטון במדינה התחלף.
במקרים אלו, תורגמו לעיתים השמות משפחה לשפה, כמו וייס שהפך ל-White, מאייר הפך למאיר או רוזנברג שהפך לורדי.
במקרים אחרים, נבחרו שמות מקומיים שהזכירו בצלילם את השמות הקודמים.
כך, למשל, במקרים רבים של עברות השם, כמו: גלבשטיין שהפך לגביש, רוטנברג הפך לרותם, או ברקוביץ הפך לברק.
מובן שבמקרים רבים, נוצלה ההזדמנות לרענון שם המשפחה ולבחירת שם חדש.
אף כאן במקרה של עברות שמות המשפחה עם המעבר לישראל, לעיתים מאמצים לעצמם אנשים שמות משפחה על פי מקום מגוריהם, כמו משפחת יגורי (על שם הקיבוץ יגור).
כך קרה לא רק במעבר גאוגרפי של המשפחה אלא גם במקרים של הגירה חברתית או מוביליות כלכלית: נטייה להתבוללות או צורך חברתי-כלכלי של משפחות יהודיות בתפוצות הובילו לעיתים לניסיון לטשטש את זיהוי האדם או המשפחה כיהודית באמצעות שם יהודי מובהק.
כך למשל, בשליש האמצעי של המאה ה-19, בעקבות התעוררות רגשות לאומיים-הונגריים בקרב יהדות הונגריה, היה מעבר לשמות בעלי אופי "הונגרי" יותר, בייחוד בקרב היהודים, שקיבלו מהקיסר פרנץ יוזף תוארי אצולה על רקע תרומה לממלכה.
אקדמאים, אנשי ממשל ובעלי מקצועות חופשיים שהיו בקשרים יומיומיים עם האוכלוסייה הלא יהודית - ביקשו לעיתים לצמצם את היכולת לקשר בין נושא השם היהודי לנושא השם ה"חדש", למעט במקרים של תרגום משפה לשפה.
למעשה, במקרים רבים, שם המשפחה עבר גלגולים והשתנה פעמים לא מעטות.
הדבר נכון במיוחד לבני העם היהודי שעברו תהפוכות רבות במהלך מאתיים השנים האחרונות - גלי הגירה רבים, שינויים מדיניים מרחקי לכת, רדיפות והשמדה.
כל האירועים הללו מוליכים לשינויי שם, המערימים קשיים עד כדי הפיכת משימתו של חוקר, המנסה להתחקות אחר קורותיו של אדם, לבלתי אפשרית.
הרב קלמן (קלונימוס) שם־טוב גפן היה פילוסוף נאו-קאנטיאני, תאורטיקן, מתמטיקאי, מקובל ואיש אשכולות יהודי, יליד אוקראינה.
כתב ספרים ומאמרים רבים, שהחשובים שבהם הם החיבורים "" ו"", בשני חיבורים אלו, ובמאמר , הוא שילב את הגותם הפילוסופית של הרמב"ם ועמנואל קאנט עם תורת הקבלה.
עסק רבות בתורת ההכרה, בפרט בתורת האידיאליזם הטרנסצנדנטלי ו"הדבר כשהוא לעצמו", אותו זיהה עם אלוהים.
בכתביו הוא חולק באופן שיטתי על תפיסתו של ברוך שפינוזה, לועג לו, ומכנה אותו "בן־הקוץ" (תרגום חופשי של "שפינוזה").
בנוסף לחיבוריו הפילוסופיים, כתב ספרי מתמטיקה, פירושים על ספר איוב, ספר ישעיהו וספר יצירה, ומאמרים תורניים ומדעיים בנושאים רבים, ביניהם אמונה, הלכה, בלשנות, היסטוריה, כימיה, ופילולוגיה.
תמך בציונות הדתית באופן מובהק, והיה ממקורביו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שהעריך מאוד אותו ואת הגותו.
הוא סייע לו בהקמת ישיבת אוצר חיים ביפו, והתכתב איתו רבות בנושאים שונים.
לא ידוע במדויק כיצד נקרא כשנולד.
ייתכן שנולד בשם קלונימוס קלמן, ובשלב כלשהו של חייו החליט לשנות את שמו לשם־טוב, שכן באיגרותיו מלפני שנת תרס"ח, חתם בשם "קלונימוס קלמן", ובאיגרות שלאחר מכן חתם "שם־טוב גפן".
דב גפן סבר ששני השמות ניתנו לו בברית המילה, וסברה זו מתחזקת לאור העובדה שעל מצבתו חרותים שני השמות יחד.
שם משפחתו בעברית נכתב "גפן", ונהגה "גֶפֶן" או "גוֹפֶן".
במשך כמה דורות שם המשפחה היה "בארסקי", על שם מוצאה בעיר באר, אך סבו, ר' חיים לוי יצחק, שינה את שם משפחתו ל"גפן" כדי לחמוק מצו הגיוס לצבא הצאר.
גפן נולד בכפר בריביס שבפלך קייב של האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), לרב מרדכי גפן.
גדל בעיירה קליגורקה, בבית סבו, הרב חיים לוי יצחק, ששימש כרב העיירה.
אביו לימד במשך כמה שנים בני עשירים מהערים הסמוכות, ובשנת ה'תרכ"ג הקים בבית הסב ישיבה ללימוד גמרא והלכה.