tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1983, לאחר מספר המלטות של גורים עם פרווה, הם הצליחו לקבל גורים "ערומים".
במהלך השנים, גזע של טריירים חסרי השיער התפתח והתבסס בעולם הכלבנות המתועדת של ארצות הברית.
כעבור 26 שנה, ב-2009, נוסד המועדון הרשמי של הגזע,
הגזע הוכר על ידי ההתאחדות האמריקאית לכלבנות ב-2016.
עם השנים, הטריירים ה"קרחים" עשו את הדרך לאירופה וליבשות נוספות.
נכון להיום, הגזע אינו מוכר על ידי הפדרציה הבינלאומית לכלבנות
, אך נמצא ברשימת הגזעים המועמדים לכך.
לארגונים החברים ב-FCI הזכות להכיר בגזע ברמה של הפדרציה המקומית.
מוכר ביותר מ-20 מדינות, ביניהן ארצות הברית, קנדה, צ'כיה, פולין, רוסיה, אוקראינה, פינלנד ועוד.
טרייר אמריקאי חסר שיער בישראל
טרייר חסר השיער המתועד הראשון הגיע ארצה ב-2016. באותה השנה הגזע הוכר על ידי ההתאחדות הישראלית לכלבנות;ראשי תיבות: הי"ל.
בגלל שהגזע לא מוכר עדיין על ידי ה-FCI, כלבים
מהגזע נרשמים בספר גידול חיצוני של ההי"ל.
החל מ-2016 הטריירים ה"קרחים" לוקחים חלק בתערוכות של המועדון הטריירים הישראלי ותערוכות בינלאומיות של ההי"ל.
בתמונה: אלופת ישראל ראשונה מגזע טרייר אמריקאי חסר שיער, Wudnway Daniel Dream.
טרילוגיית הקורנטו היא טרילוגיית סרטים קומיים בריטיים בבימויו של אדגר רייט, עם תסריטים מאת רייט וסיימון פג, בהפקת חברת נירה פארק, ובכיכובם של פג וניק פרוסט.
הטרילוגיה, אשר הופקה בתקציב כולל של 38 מיליון דולר, גרפה לאורך השנים מעל ל-156 מיליון דולרים ברחבי העולם.
הסרט הראשון בטרילוגיה הוא "מת על המתים".
זהו סרט קומי רומנטי המתרחש במהלך מתקפת זומבים.
הסרט יצא במקור במהלך שנת 2004. פג מגלם בסרט את שון, אדם שמנסה להשתלט על חייו כאשר הוא נאלץ להתמודד עם אתגרים שונים בעיקר מצד חברתו, אמו, ואביו החורג בעיצומה של מתקפת זומבים אפוקליפטית.
בסרט משולבת התייחסות ראשונה בטרילוגיה לגלידת קורנטו בסצנה בה שון קונה גלידת קורנטו לחברו אד (פרוסט) לבקשתו, לאחר שאד מתעורר עם הנגאובר רציני.
הבמאי אדגר רייט ציין שנהג בעבר לאכול גלידת קורנטו כאשר היה לו הנגאובר.
הסרט השני בטרילוגיה הוא "שוטרים לוהטים".
זהו סרט קומי העוסק בחברות בין שוטרים.
הסרט יצא במקור לאקרנים במהלך שנת 2007. פג ופרוסט מגלמים בסרט שני שוטרים החוקרים סדרת מקרי מוות מסתוריים בכפר אנגלי קטן.
דני בוטרמן (פרוסט) גדל באותו הכפר, בעוד שניק אנג'ל (פג) הוא שוטר שנשלח לעבוד באותו הכפר.
ההתייחסות לגלידת הקורנטו בסרט זה מתרחשת כאשר שני השוטרים רוכשים גלידות קורנטו בקיוסקים שונים לאורך הסרט.
הסרט השלישי בטרילוגיה הוא הסרט "סוף העולם".
זהו סרט קומי אפוקליפטי-מדע בדיוני.
הסרט יצא במקור לאקרנים במהלך שנת 2013. הסרט עוקב אחר קבוצת חברים, אותה מנהיג פג, אשר מעוניינת לקחת חלק ב-Pub crawl ביום בו חוצנים מנסים לכבוש את עיר הולדתם.
ההתייחסות לגלידת הקורנטו בסרט זה מתרחשת בסצנה האחרונה של הסרט, בה עטיפה של גלידת קורנטו נושבת ברוח, ונתפסת לזמן קצר על גדר תיל.
סרט צילום תאריך יציאה לאקרנים בבריטניה במאי תסריטאים מפיק / ים מת על המתים 9 באפריל 2004 אדגר רייט אדגר רייט וסיימון פג חברת פארק נירה שוטרים לוהטים 16 בפברואר 2007 חברת פארק נירה, טים בבן ואריק פלנר סוף העולם 19 ביולי 2013
הטרייר (בשמו המלא: Terrier Armoured Digger) הוא רכב הנדסה קרבית בריטי, שמהווה מעין מחפרון על בסיס תובת רכב קרבי משוריין.
הטרייר נמצא בשירות חיל ההנדסה המלכותי של הצבא הבריטי.
הטרייר הוא רכב הנדסה קרבית משוריין יביל-אוויר ששוקל רק כ- ולכן ניתן להטיסו במטוסי תובלה כגון בואינג C-17 גלובמאסטר III ואיירבוס A400M.
כציוד מכני הנדסי הטרייר הוא למעשה מחפרון גדול עם יעה קדמי כמו של שופל וזרוע חפירה כמו של מחפר בינוני.
ייעודו הוא עבודות עפר והסרת מכשולים.
הוא בעל צוות של שניים שיושבים בתא מפעיל ממוגן בתובה ממוגנת נגד מוקשים.
כמו כן, ניתן להפעיל אותו בשלט רחוק ממרחק של לצורך משימות מסוכנות כגון פינוי מוקשים.
מאפיינים נוספים כוללים שריון מודולרי ואמצעי ראיית לילה היקפיים 360 מעלות.
הטרייר מצויד במנוע דיזל מדגם C18 תוצרת קטרפילר שמספק ומאפשר לו לנוע במהירות 70 קמ"ש.
הטרייר הוא תוצאה של מכרז בו זכתה BAE סיסטמס ב-2002. אב-טיפוס של הטרייר הוצג ב-28 במאי 2005. הייצור הסדרתי החל ב-2010 וב-5 ביוני 2013 נכנס לשירות.
60 כלים נמסרו לצבא הבריטי.
גם צבא צרפת התעניין ברכישת הטרייר.
טרייר טיבטי הוא גזע כלב מסוג טרייר, אך בניגוד לכלבי הטרייר האחרים שהורבעו על מנת לחסל עכברושים, כלבי הטרייר הטיבטי טופחו על מנת להיות כלבי ידידות ולוויה, ולאו דווקא כלבי עבודה ופיקוח.
בטיבטית נקרא הכלב Tsang Apso, כלומר מישהו שעיר או סבוך, מה שמאפיין במידה רבה את מראהו של כלב הטרייר הטיבטי.
מבחינה היסטורית, הכלבים הטיבטים היו נחשבים לסימן מזל בתרבותם של האזרחים הטיבטים, וכל מי שהחזיק בו רכש מזל.
ד"ר אגנס גרייג מאנגליה הביא את הטרייר הטיבטי הראשון לאירופה בשנת 1922, גורה לבנה בשם "בונטי", ולאחר שהשיגה טרייר טיבטי זכר שלו קראה "רג'ה", היא הכינה להם מלונה והתחילה להרבות אותם.
הטרייר הטיבטי הגיע להודו בשנת 1930 והוכר גם כגזע רשמי.
בשנת 1956, גזע הכלב הגיע גם לארצות הברית, אך רק ב-1973 ההתאחדות האמריקאית לכלבנות הכירו בו כגזע רשמי.
לטרייר הטיבטי יש גם קשר עם הכלבים שי טסו, להאסה אפסו, ספניאל טיבטי, כלב צאן פולני שפלה ועוד גזעי כלבים, ואף יש הסבורים שהכלב הטיבטי הוא אחת מאבותיו של השי-טסו.
לטרייר הטיבטי מפוזרות שיערות רבות על פניו על מנת להגן עליו מפגעי טבע.
הפרווה שלהם ארוכה מאוד, במיוחד ברגליהם האחוריות.
פרוותם יכולה להיות במגוון רחב של וריאציות וצבעים והזנבם המקורבל מונח בהידור על גבם.
כפות הרגליים השטוחות של הגזע הטרייר הטיבטי הם מאפיין חזק נוסף אצלם, כפות אלו מעניקות לטיבטים אפשרות לנוע על פני משטחים קשים מאוד של סלעים ושלג.
בגלל היות הכלב הטיבטי כלב לוויה, הוא מסתדר טוב עם בני אדם ומרגיש נוח בנוכחות אנשים מסביבו, ואם תעזבו אותם, הם אף עלולים להיות אומללים במהרה.
דבר כזה יכול להוביל לבעיות התנהגות בגזע כלב זה.
בעלי הכלב צריכים לגלות אחריות ונוכחות סביב הכלב ובמיוחד עם אנשים איתם הוא מרגיש בנוח ולא מותקף או מובהל.
כלב טיבטי הוא בנוסף לכך מאוד אינטליגנט, ויכול להיות מצבים בהם הוא השתולל בביתו של בעליו (על ידי פתיחת קופסאות, חדרים נעולים וכולי).
נדרש ללמד את הכלב מה אסור ומה מותר ועקב היותו אינטליגנט, לימוד ואימוץ הכלב יכול לעבור בקלות.
טרילוגיית מסעי הצלב היא טרילוגיה של רומנים היסטוריים שנכתבו על ידי הסופר והעיתונאי השוודי יאן גילו על איחוד שוודיה ומסעי הצלב.
הדמות הראשית של הטרילוגיה היא ארן מגנוסון, אביר טמפלרי בדיוני במאה ה-12, שהופך לעד כמו גם זרז לאירועים היסטוריים חשובים רבים הן במולדתו וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד והן במדינות הצלבניות וממלכת ירושלים.
ישנו גם רומן רביעי בשם מורשת ארן (2001), Arvet efter Arn, שמהווה המשך ישיר לטרילוגיה, המתארת את עלייתו של בירגר יארל, שבא לשלוט במהלך היווצרותה של שוודיה והוא מייסדה כביכול של סטוקהולם.
ביקום הבדיוני של גילו, בירגר יארל הוא נכדו של ארן מגנוסון.
בשנת 1995 סיים גילו את סדרת הריגול על המלחמה הקרה אודות קארל המילטון.
בשלב זה החל להבחין בעוינות גוברת בתקשורת המערבית, כמו גם ברשת CNN, כלפי העולם הערבי.
הוא הגיע למסקנה שארצות הברית ובריטניה מחפשות לכוון לאויב חדש שיחליף את ברית המועצות והקומוניזם, על מנת שהמערב יפריד את העולם לחבר'ה טובים ורעים.
הוא החליט לתאר התפתחות פוליטית זו על ידי כתיבה על מלחמת הדת הקודמת בין הנצרות לאסלאם.
למרות שרוב האבירים הצלבניים הגיעו מצרפת, גילו נזקק לגיבור שוודי מכיוון שהוא כותב בעיקר לקהל קוראים שוודי, הוא אפילו הודה שאביר צלבני שוודי פחות מציאותי.
עם החלטה זו היה צריך לקבע חלק גדול מהעלילה בשוודיה, אך כאשר החל גילו במחקר ההיסטורי שלו על המאה ה-12 הוא גילה ששוודיה עוד לא נוצרה.
בתקופה שנבחרה, המחוזות השונים שהיו אמורים להתאחד לשוודיה עדיין נשלטו על ידי בתי אצולה ועובדות היסטוריות רבות היו מעורפלות ומעורערות.
זה הוסיף את יצירתה של שוודיה כנושא מרכזי לטרילוגיה, והוא בחר בתזה ההיסטורית שאזור וֵסְטְרָה יֶיטַאלַנְד היה ערש לידתה של שוודיה, על אף שהיסטורית מזוהה דווקא עם סוויאלנד.
הרומן הראשון מתחיל בשנת 1150 עם לידתו של ארן בממלכת וסטרגוטלנד, אחד המחוזות שלפני יצירת שוודיה.
הסיפור עוקב אחר ילדותו וגידולו של ארן ומעורבותו שלאחר מכן בפוליטיקה ובאירועי המחוז, לפני גירושו לארץ הקודש בגיל 17.
הרומן השני עוקב אחר ארן בארץ הקודש, שם הפך לאביר מסדר אבירי היכל שלמה ומשתתף בהגנה על עזה וירושלים מפני כוחותיו של צלאח א-דין.
במקביל הרומן עוקב גם אחר ההתפתחות בווסטרגולטלנד, בעיני אהובתו ססיליה.
הרומן השלישי מספר את חזרתו של ארן לווסטרגוטלנד, שם הוא מיישם את למידתו ממסעי הצלב בחברה הביתית שלו ולוקח חלק מכריע בהיווצרותה של שוודיה.
ארן נולד בשנת 1150 כבנו השני של אציל משבט פולקונג (Folkung).
בגיל חמש הוא עבר תאונה מסכנת חיים כשהוא נופל ממגדל במבצר משפחתו, והוא האמין כי הוא ניצל מפגיעה בזכות התפילות העזה של אמו לסנט ברנאר מקלרבו.
האם רואה בכך נס ומוצאת שעליה לפצות את אלוהים על ידי מתן הילד למנזר וארנהם.
ארן נשאר עם הנזירים במשך שתים עשרה שנים, מבודד במידה רבה מהעולם החיצון, ובנוסף ללימוד השפות ואומנויות הנזירים מתאמן באמנות המלחמה של ימי הביניים על ידי האח גילברט שהיה אביר לשעבר במסדר הטמפלרים במדינות הצלבניות.
האח גילברט מאמן את ארן ברכיבה על סוסים ושימוש בנשק, עם הטכניקות המודרניות מצרפת ומארץ הקודש שטרם התגלו בסקנדינביה, שם הגברים עדיין נלחמים כויקינגים.
כאשר מגיע לבגרות, הנרי האב אומר לארן שהוא יכול לחזור לחיק משפחתו.
ארן רוצה להיות נזיר, אך לפני שהוא יוכל לקחת את הנדרים הנצחיים של עוני, צניעות וצייתנות עליו להיות עד לעולם החיצון וער אליו.
ארן מסתבך בפוליטיקה הקטלנית של המחוז, הן עם סכסוכים מקומיים של משפחתו והן סכסוך הדם בין שתי משפחות המלוכה המתחרות על כס המלוכה.
הוא מוכיח את עצמו כסייף מעולה כאשר הוא מגן על כבוד משפחתו ומשתתף ברצח המלך, מה שהופך אותו ליריב פורה בסכסוך על כס המלוכה.
באמצעות תוכניות פוליטיות הוא נשפט אשם בחטא הנורא של זנות לפני נישואיו עם בת האצילים ססליה אלגוטסדוטר, שאליה הוא מאורס.
ססליה נכנסה להריון ומספרת לאחותה קטרינה.
קטרינה, החוששת שהיא תקועה במנזר ששיתפה עד אז עם ססליה, הופכת לקנאית ומספרת לאם המנזר.
כדי להחמיר את המצב, היא מודיעה שארן קיים עמה יחסי מין כשהיה שתוי מאוד בעת המעשה כאשר ניסתה (ולא הצליחה) להתרחק מארן.
על פי חוקי הכנסייה, הדבר נחשב לשערורייתי במיוחד לקיים יחסי מין עם שתי נשים בעלות אותה אמא, ועוד כתוצאה מתפקידו במאבק הכוח המתמשך במחוז, ארן נידון לבלות 20 שנה בארץ הקודש כאביר טמפלרי, בעוד שססליה נשלחת למנזר.
בגיל 27, ארן הפך להיות ותיק בצבא הצלבני, כאשר הוא מתמודד עם החוויה המוזרה ביותר שאביר טמפלרי יכול לחוות.
בתקופת הפוגה, תוך שהוא רודף אחר חבורת גנבים סרצנים, הוא נתקל באויב הנצרות, צלאח א-דין ומציל את חייו.
רעיון זה מושאל ככל הנראה מהקמע מאת סר וולטר סקוט.
לאחר מכן, שניהם הופכים לחברים קרובים מאוד, אך אויבים גדולים בו זמנית.
ארן חוזר לפיקודו על המבצר בעזה, מאוחר יותר ראה את צבא צלאח א-דין מגיע אך לא נשאר כדי להטיל מצור, ובמקום זאת מתקדם אל העיר ירושלים.
ארן מקבל את הפקודה לצעוד עם כל האבירים שלו, והם מנצחים את צבאו של צלאח א-דין בקרב על תל גזר.
כאשר ארנולד מטורוג'ה נבחר לאדון האבירים הטמפלרים, ארן זומן לירושלים כדי להיות אדון העיר.
בקרב קרני חיטין, ארן פצוע קשה ומבלה מספר שבועות בבית החולים של צלאח א-דין בדמשק, לאחר מכן הוא מלווה אותו לירושלים, שנכבשת.
בסוף הרומן השני, ריצ'רד לב ארי מגיע לארץ הקודש עם צבאו.
הוא מחבק את צלאח א-דין, ואז מתחיל במסעו הביתה לשוודיה, שם עומדת להיוולד ממלכה.
בחופשתו מעניק לו צלאח א-דין סכום כסף זהב גדול מאוד, הכסף שסירב ריצ'רד לקבל תמורת האסירים שהרג.
הוא גם מעניק לו חרב מיוחדת הראויה לאביר טמפלרי.
הכסף מאפשר לו לממש את תוכניותיו בממלכה החדשה.
לאחר שחזר לשוודיה יחד עם קבוצת אנשים מארץ הקודש (ביניהם שני אומנים ארמנים, שני אנגלים המתמחים בקשתות ובקשתות ארוכות, נפחיי זכוכית, יוצרי לבד, נפחי נחושת ושני רופאים מלומדים סרצנים), לארן יש תוכניות נהדרות עבור בית ילדות, ארנאס ופורסוויק, האחוזה שהייתה אמורה להיות שלו לפני שנאלץ לשמש כאביר הטמפלרים.
הוא מסביר את הרעיון שלו "לבנות לשלום" על ידי הקמת טירה מודרנית בארנאס ויצירת מרכז ייצור בפורסוויק.
ארן מתחיל לאמן כמה צעירים ונערים להפוך לאבירים (או לפחות לכוח פרשים מוסמך) בפורסוויק.
כשהוא חוזר למשפחתו, הם מוצפים תחילה בשמחה שמתקררת במהרה כשהוא משמיע את רצונו להינשא לססיליה.
משפחתו מבקשת להשתמש בו לנישואין פוליטיים, אך בשל התככים של ססיליה וחברתה המלכה הם מתחתנים זמן קצר לאחר מכן, מה שזיכה אותם באיבה מצדו של בירגר ברוסה, מיועצי המלך.
לאחר זמן מה נולדה להם בת יחד ופורסוויק צומחת במהירות.
ברם מזלו החדש מתנפץ כאשר המלך סוורקר מנסה להרוג את בניו של המלך קנוט המנוח.
כשהוא מפקד על כוח הפרשים שלו, הוא מנצח את חיילי המלך בקרב אלגראס.
הוא גם יוצא כשידו על העליונה בקרב לנה.
שנתיים לאחר מכן, כאשר המלך סוורקר חוזר שוב עם צבא דני וארן מפקד על כוחותיו של המלך אריק בקרב הגסטילרן, הוא סופג פציעה קטלנית תוך שהוא דוחף קדימה להרוג את המלך סוורקר, הוא מצליח בכך והקרב מסתיים בניצחונו.
הוא מת מפצעיו כמה ימים לאחר מכן, בן 60 ונקבר במנזר וארנהם.
הטרילוגיה תורגמה לשפות רבות: בולגרית, קטלאנית, מנדרינית, קרואטית, צ'כית, דנית, גרמנית, אנגלית, הולנדית, אסטונית, פינית, צרפתית, איטלקית, נורווגית, פולנית, סרבית וספרדית.
הטרילוגיה עובדה לשני סרטי קולנוע שוודים וסדרת טלוויזיה מורחבת, עם גרסה פשוטה של העלילה המקורית מתוך הרומנים.
הסרט הראשון ארן: אביר מסדר הטמפלרים יצא לאקרנים לראשונה בשוודיה בדצמבר 2007, ואחריו ארן: הממלכה האבודה באוגוסט 2008.
סדרת טלוויזיה באורך 6 שעות, שודרה לראשונה ברשת TV4 במרץ 2010. העיבוד הוא פרויקט הקולנוע השוודי היקר ביותר אי פעם.
טריכוטומיה (משילוב בין יוונית ולטינית Trichaotomia) היא חלוקה ממצה ומוציאה של קבוצה לשלוש תת-קבוצות משלימות.
כלומר, כל איבר שהיה חבר בקבוצה המקורית יהיה חבר באחת משלוש תת-הקבוצות החדשות, ושום איבר לא יהיה חבר בשלוש הקבוצות.
משתמשים בטריכוטומיה כדי להעצים הבדל בין שלוש קבוצות, או על מנת לכלול בקבוצה שלישית איברים שלא יכולים להיות בשתי קבוצות משלימות או לסירוגין איברים הנמצאים בשתי קבוצות דיכוטומיות גם יחד, לעיתים החלוקה הזו היא לא חד-משמעית.
המונח טריכוטומיה נגזר מהמונח דיכוטומיה, אשר ביוונית, שפירושו "חלוק" dich – צורה של "dicha", שפירושה "לשניים"; tomia – פירושו גזירה, חתיכה או חלוקה של דבר.
בלטינית קידומת "טרי" מייצגת את המספר שלוש, לפיכך על פי היגיון זה המונח טריכוטומיה הוא חלוקה ל-3 קבוצות משלימות.
טריכוטומיה כמתן תשובה שלישית למונח שאינו דיכוטומי בצורה מלאה
למשל כאשר ישנה קבוצה שלישית בין שני ניגודים קיצוניים במהותם (או איחוד של שני הניגודים) כמו למשל: שחור לבן ואפור, חיובי שלילי ונייטרלי, עבר עתיד והווה.
בניתוח באמצעות רגרסיה, משתנה דמוי-דמה הוא משתנה טריכוטומי המייצג מאפיין מסוים, המקבל רק את הערכים 1 (המעיד על קיום המאפיין), 1- (המעיד על אי-קיום המאפיין) ו-0 (המעיד על אי הידיעה אם המאפיין קיים או שאינו קיים).
ניתן לחלק בצורה דיכוטומית שאינה נכונה את כל בעלי החיים לבעלי חיים יבשתיים ובעלי חיים מימיים אך ישנה קבוצה שלישית שהיא בעלי חיים החיים הן במים והן מחוץ למים (כמו דו-חיים למשל) לכן חלוקה טריכוטומית תהיה נכונה ומדויקת יותר.
ישנן חיות האוכלות רק בשר (קרניבוריות), חיות האוכלות רק צמחים (הרביבורים) וגם חיות שהן אוכלות כל (אומניבוריות) כמו למשל האדם.
כאשר קיימת דעה פוליטית רווחת, לדעה יש מתנגדים ותומכים אך ישנם גם אנשים אשר נייטרלים בהקשר לדעה.
נהוג לחלק את הפוליטיקה הישראלית בצורה דיכוטומית שאינה נכונה לשתי קבוצות אידאולוגיות: ימין ושמאל אך הלכה למעשה בפוליטיקה הישראלית ישנה גם קבוצה שלישית אשר אינה נכללת בשתי הקבוצות האחרות ועל כן עדיף לחלק את הפוליטיקה הישראלית דווקא לשלוש קבוצות אידאולוגיות: ימין, שמאל ומרכז.
בהצבעות בכנסת, כל ח"כ יכול לבחור אם הוא משתייך לאחת משלוש קבוצות טריכוטומיות באשר לכל הצבעה או הצעת חוק: בעד נגד ונמנע.
בכימיה כל חלקיק מטען חשמלי הוא חיובי, שלילי או נטרלי (פרוטון בעל מטען חיובי, אלקטרון בעל מטען שלילי ואילו ניטרון בעל מטען נייטרלי).
לא ניתן לחלק את כל המספרים לשתי קבוצות דיכוטומיות של מספרים חיוביים ומספרים שליליים מכיוון שהמספר 0 הוא נייטרלי שאינו מתאים לאף אחת מהקבוצות ולכן המספר 0 דורש קבוצה משל עצמו, ויש לחלק את המספרים לשלוש קבוצות טריכוטומיות: מספרים חיוביים, מספרים שליליים ומספר נייטרלי.
בהקשר לקבוצות ספורט ישנה שלוש קבוצות של אנשים, אוהדי הקבוצה, אוהדי הקבוצה היריבה ואנשים אשר נייטרלים בנוגע לקבוצה (או שאינם מביעים דעה).
בכדורגל, לכל משחק יש שלושה תרחישי סיום שונים שהם: ניצחון, הפסד ותיקו, כאשר בשיטת הניקוד בטבלה ניצחון מקנה 3 נקודות, הפסד מקנה 0 נקודות ואילו תיקו מקנה נקודה אחת (ויש חשיבות להפרדה בין תוצאת ההפסד לתוצאת התיקו).
כאשר משחקים בטורניר בשיטת הגביע תוצאת תיקו לאחר 90 דקות גוררת הארכה ולאחר מכן תוצאת תיקו נוספת גוררת גם בעיטות הכרעה (פנדלים) ועל כן משחק שכזה הוא דיכוטומי ולא טריכוטומי מכיוון שיש בו רק 2 תרחישים: ניצחון או הפסד.
טרילוגיית איבּיס היא סדרת ספרים היסטוריים עלילתיים עטורת שבחים מאת המחבר ההודי אמיטב גוש.
הסדרה נחשבת לספרות פוסט-קולוניאליסטית ומתרחשת באזור האוקיינוס ההודי בסוף שנות השלושים של המאה ה-19 (בשנים 1830-1839) באירועים שסבבו סביב מלחמת האופיום הראשונה.
הסיפור מתמקד בסחר האופיום בין הודו וסין ובסחר העבדים של הראג' הבריטי עם מאוריציוס.
הסדרה זכתה להצלחה ביקורתית רבה ולתשומת לב אקדמית על המחקר ההיסטורי והנושאים העולים ביצירה וזכתה בפרסים כמו פרס הספרות ההינדי.
ב-2019 הוכרז על תחילת עיבוד טלוויזיוני לספרים.
הטרילוגיה מכונה "איביס", על שם ספינת עבדים שנועדה להוביל אופיום ועבדים שחורים.
רוב הדמויות הראשיות נפגשות לראשונה על הספינה.
הסדרה מתרחשת במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 על פני אזור האוקיינוס ההודי, על רקע ההצטרפות למלחמת האופיום הראשונה.
בים של פרגים, הספינה איביס יוצאת מכלכותה כשהיא נושאת משרתים ואסירים שנועדו להישלח למאוריציוס, אך נקלעים לסערה גדולה ועומדים בפני מרד.
עלילת נהר של עשן מתרחשת בסין - במיוחד סביב שלושת עשר המפעלים - ובאופיום, שם מתחילים להסלים המתחים בין הרשויות המקומיות לסוחרים בינלאומיים.
העלילה בספר השני עוקבת אחר נוסעי שתי ספינות אחרות שנקלעו לאותה סערה כמו האיביס - האנהיטה, שנושאת אופיום לקנטון, והרדרות', שנמצאת במסע בוטני, גם היא לקנטון.
בעוד שחלק מנוסעי האיביס מגיעים ליעדם במאוריציוס, אחרים מוצאים את עצמם בהונג קונג ובקנטון.
"מבול של אש" מגיע לשיאו בפרוץ מלחמת האופיום הראשונה וההשפעה שהייתה לה על פני אזור האוקיינוס ההודי.
הרומנים מתארים מגוון דמויות מתרבויות, עדות, מעמדות חברתיים ומגדרים שונים.
כולל איכרים ביהאריים, זמינדרים בנגלים, אנשי עסקים פרסים, אנשי סירות קנטונזים, סוחרים ופקידים בריטיים, בוטנאי קורני ומלח מולאטי.
בנוסף לשפת אמם, הרומנים גם מפגישים את הקוראים עם פידג'ינים שונים, כולל הסינית המקורית וגרסאות המדוברות על ידי הלאסקרים.
טרילוגיית איביס מתרחשת על רקע סחר האופיום בסין במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, שגרם להתמכרות נרחבת במדינה, אך היה מאמץ רווחי עבור סוחרים בריטים ואמריקאים.
לאחר שניסיונות דיפלומטיים לסיים אותו כשלו, בשנת 1839, הורה הנציב הסיני לין זקסו לאסור על סחר והשמדת כל האופיום בנמל קנטון.
הצי הבריטי נקם ועורר את מלחמת האופיום הראשונה.
הבריטים הביסו את סין וחתמו על כמה הסכמים לא שוויוניים, שאפשרו להם להשתלט על הונג קונג.
לאירועים אלו היו השלכות גלובליות והיו צעדים חשובים בהתרחבות מאוחרת יותר של האימפריה הבריטית.
גוש מתמקד במיוחד בתפקידה של הודו בסחר ובסכסוך שלאחר מכן, אזור שמשך מעט תשומת לב עממית או אקדמית.
באותה תקופה, הודו נשלטה על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית.
בתחילה הוא קיבל השראה מחייהם של עובדים הודים שהיגרו מאזור ביהאר, אך מצא קשרים רבים לסחר באופיום באמצעות מחקר זה.
הוא אמר ב-2008 שהוא קיבל השראה להתחיל את "ים של פרגים" כתגובה למה שהוא ראה כ"אמנזיה היסטורית על מלחמה ואימפריה" של הפלישה לעיראק ב-2003. משנת 2004, הוא נסע לספריות ברחבי סין, הונג קונג וסינגפור כדי לחקור את התפאורה וניצל את הכשרתו האקדמית כאנתרופולוג חברתי לגישה היסטוריוגרפית של כתיבת ספרות בנושא.
הוא ערך מספיק מחקר במהלך כתיבת הטרילוגיה כדי לפרסם כמה טקסטים אקדמיים על ההיסטוריה הימית של האוקיינוס ההודי.
הסדרה תוארה כיצירה של ספרות פוסט-קולוניאלית והוצעה ככזו שמטשטשת את הגבול בין עובדה היסטורית לסיפורת.
גוש משתמש בסחר באופיום כאמצעי נרטיבי כדי לחקור את ההיסטוריה והמורשת של התקופה הקולוניאלית ולתאר את החוויות היומיומיות של אנשים באימפריה הבריטית.
הוא גם מעלה שאלות אתיות בנוגע לסחר באופיום, כמו תפקידה של עבודת כפייה, ומציע שהאופיום היה חיוני להישרדותה הכלכלית של האימפריה הבריטית.
נושאי הסדרה נובעים מהיחסים הא-סימטריים שנוצרו במהלך מלחמות האופיום, לרבות שפע ועוני, אינטימיות והדרה, יד המקרה, גורל וסמכות.
עם נרטיב המשתרע על פני אזור האוקיינוס ההודי, הטרילוגיה מציעה מרחב חלופי לדיון בהיסטוריה הקולוניאלית, כאזור עם סחר בינלאומי נרחב.
גוש משתמש בסדרה גם כדי לחקור את הפרשנות הלא שוויונית של ההיסטוריה על ידי התמקדות באנשים ובנקודות מבט מתחלפות.
גוש תיאר את המים כנושא מרכזי של הסדרה.
מים, נהרות וכו' הם היבט חשוב של החיים שם, אפילו באמנות ובקולנוע הבנגלי.
באופן אישי, מים הם חלק מהותי מהנוף הדמיוני שלי."
גוש עושה מניפולציות והשתמש בשפות שונות בסדרה כדי לגעת בנושאים של תפוצות, גלובליזציה, שפות היברידיות וחוסר ביטוי.
הוא השלים את הפרוזה שלו בסדרה בלפחות 23 שפות מלבד אנגלית, ותיאר את התמהיל הרב לשוני הזה כ"זובאן".
"ים של פרגים" כולל "כרסטומטיה" המתארת את המשמעויות והמקורות של מספר מילים המופיעות לאורך הרומן.
הסדרה תוארה גם כבעלת נרטיב אקולוגי-ביקורתי, הנוגע בשינוי ובשימוש במשאבי טבע למטרות כלכליות, כמו גם בשינויי האקלים.
במרץ 2019, הוכרז כי סדרת טלוויזיה המבוססת על הספרים תבויים על ידי שחאר קאפור בהפקת Artists Studio, מקבוצת Endemol Shine Group.
מייקל הירסט הוכרז מאוחר יותר כתסריטאי הסדרה.
הרפובליקה של טְרִינִידַד וְטוֹבַּגּוֹ היא מדינת איים בקריביים, צפונית לוונצואלה.
המדינה שוכנת בין הים הקריבי לבין האוקיינוס האטלנטי, וכוללת את האיים טרינידד וטובגו.
בירת האי, פורט אוף ספיין משמשת כמושב הממשל ומרכז התיירות והמסחר.
העיר סן פרננדו, השוכנת גם היא בטרינידד, היא המרכז התעשייתי הראשי של האיים.
איים נוספים במדינה הם צ'אקאצ'אקארה, מונוס, הואבוס, גאספארי, ליטל טובגו והאי סנט גיילס.
האי טובגו מיוער והררי יותר.
נקודת הגובה המקסימלית באיים היא אל סירו דל אריפו שגובהה 940 מ' מעל פני הים והיא ממוקמת בטרינידד.
החוף הצפוני של טרינידד מיוער וחיות בר שכיחות בו.
העונה הגשומה היא בין יוני לדצמבר.
המדינה מועדת להוריקן ולסופות השכיחות באזור.
הטמפרטורות הממוצעות נעות בין 23 ל-32 מעלות צלזיוס.
טרינידד וטובגו נמצאת על המדף היבשתי של אמריקה הדרומית.
למרות זאת, המדינה נחשבת לעיתים כחלק מאמריקה הצפונית בגלל השתייכותה לאיים הקריביים.
ב-1498 הגיע כריסטופר קולומבוס לטרינידד.
אוכלוסיית טרינידד שימשה כמקור לעבדים עבור הספרדים שהשתלטו על האי, ואילו האי טובגו ננטש.
במאה ה־18 פרצו בטרינידד מגפות שדילדלו את האוכלוסייה והכריחו את מושל האי להתרחק מאזורי הג'ונגל המועדים למחלות ולקבוע את מושבו בפנים היבשת, בפורט אוף ספיין.
העיר משכה מתיישבים ומיסיונרים והאוכלוסייה הנוצרית גדלה לאחר שהממשל הספרדי הציע הטבות למתיישבים קתולים.
כתוצאה מההזמנה, הגיעו צרפתים רבים, תושבי האיים הסמוכים אל טרינידד, ופורט אוף ספיין התפתחה בקצב מואץ.
ב־1797, בתקופת המלחמות בין האנגלים לבין נפוליאון, נשלח לטרינידד צי אנגלי גדול, ועשרים שנה לאחר מכן השלימו האנגלים את ההשתלטות על האי.
האי השני, טובגו, נשלט משנת 1654 ועד 1691 על ידי דוכסות קורלנד וסמיגליה.
ב־1658 השתלטו ההולנדים על האי.
המלחמה על השליטה באי נמשכה והשתתפו בה בנוסף להולנדים - גם אנגלים וצרפתים, ואגדות על קרבות עקובים מדם נשתמרו לדורות הבאים.
גם שודדי הים שלחו ידם לאי ואחיזתם בו התחזקה עם הכרזתו כ"נייטרלי".
שמו של הטבק (באנגלית tobacco - טובקו) נקרא על שם אי זה שבו החלה תעשיית הטבק את דרכה.
גם תעשיית קני הסוכר פרחה עד המשבר הגדול במחירי הסוכר ב־1888. המשבר הכלכלי הביא לסיפוחו של האי לטרינידד תחת שלטון הבריטים.
ב־1958 נכללה המושבה טרינידד וטובגו בפדרציה של איי הודו המערבית, ישות פדרטיבית עצמאית למחצה שכללה את רוב מושבות בריטניה בים הקריבי.
המושבה פרשה ממנה מפאת אי רצונה לתמוך במדינות האיים הקטנות והעניות שמסביבה.
בצעד זה (מסיבות דומות) קדמה לה ג'מייקה.
עם פרישתה ב־1962 ניתנה לה עצמאות, והפדרציה התפרקה.
ב-1976 ניתקה טרינידד וטובגו את קשריה עם הכתר הבריטי, שקודם לכן שימש כריבון סמלי של המדינה, והפכה לרפובליקה במסגרת חבר העמים הבריטי.
אריק ויליאמס, מנהיג התנועה הלאומית-עממית (השמרנים) ומהלוחמים הגדולים בעד העצמאות הנהיג את ארצו במשך שנים רבות לאחר מכן.
משאבי הטבע שהתגלו בשנות ה־70, הנפט והגז הטבעי, חילצו את האיים מסכנת העוני הנפוץ כל כך בקריביים, ורמת החיים הייתה לגבוהה מאוד יחסית למקובל באזור, אך עדיין הפערים הכלכליים נותרו גדולים - 7% מהאוכלוסייה מוגדרים כעל סף רעב.
זהו נתון טוב יחסית למדינות המתפתחות, אך אינו מאפשר לראות את טרינידד כנמנית עם המדינות המפותחות.
עם הדלדלות משאבי הטבע, משתדלת ממשלת טרינידד וטובגו לפתח את התיירות כתחליף.
יש הבדל מעמדי בין השחורים המהווים שכבה שלטת ומאוגדים ברובם במפלגה השמרנית, לבין ההודים, התומכים במפלגה הסוציאליסטית.
ב-1990 חוללו פעילי ג'מעת אל מוסלמין, ארגון מוסלמי מיליטנטי, ניסיון הפיכה כושל.
המורדים, בהנהגת יאסין אבו באכר, השתלטו על הפרלמנט ועל תחנת הטלוויזיה של טרינידד וטובגו, שהייתה אז היחידה במדינה, ושבו את ראש הממשלה, א.נ.ר.
המורדים נכנעו לאחר שישה ימים.
האיים משתייכים לחבר העמים הבריטי.
למדינה חוקה הנשמרת בקפדנות, המבטיחה שלטון דמוקרטי ורמה גבוהה של חופש פוליטי וכלכלי.
הפרלמנט מורכב משני בתים - סנאט ובו 31 חברים הממונים על ידי הנשיא, ובית נבחרים בן 36 חברים הנבחרים בבחירות אזוריות לתקופות כהונה בנות חמש שנים.
ראש הממשלה הוא בדרך כלל מנהיג הסיעה הגדולה ביותר בבית הנבחרים.
הנשיא העומד בראש המדינה שתפקידו טקסי בעיקר נבחר על ידי אספה משותפת של הסנאט ובית הנבחרים.
שתי המפלגות העיקריות, ולרוב גם היחידות שזוכות לייצוג בבית הנבחרים, הן "התנועה הלאומית של העם" (People's National Movement או PNM) השמרנית, שהתמיכה בה רבה בקרב האוכלוסייה ממוצא אפריקאי, ו"הקונגרס הלאומי המאוחד" (United National Congress או UNC) הסוציאל-דמוקרטית, שגרעין התמיכה שלה הוא בשכבות הנמוכות ובאוכלוסייה ממוצא הודי.
בבחירות שנערכו ב-2002 זכתה מפלגת ה-PNM ב-20 מושבים, והרכיבה ממשלה יציבה בראשות פטריק מנינג, זאת לאחר שקואליציית שמאל שלטה בשנים 1995–2001. בבחירות 2001 הושג תיקו 18:18 בין המפלגות הגדולות (והיחידות שזכו לייצוג), והפרלמנט פוזר בתוך פחות משנה.
הקואליציה של פטריק מנינג החזיקה מעמד בשלטון עד לבחירות ב-2010 בהם נבחרה לראשונה בתולדות המדינה אישה לראשות הממשלה, קמלה פרסד ביססר, אשר ייצגה את המיעוט ההודי במדינה והרכיבה קואליציה של חמש מפלגות.
ביססר נבחרה על רקע תמיכה הולכת ופוחתת של הציבור בראש הממשלה הקודם שהשקיע מיליוני דולרים בפרויקטים נדל"ניים וביקורת ציבורית כלפיו על הזנחה של מערכות הרווחה והבריאות.
לממשל המקומי באי טובגו יש מאז 1980 אספה משלו המונה שישה עשר חברים, מהם שנים עשר נבחרים וארבעה ממונים.
מפלגת ה-PNM מחזיקה באחד עשר מן המושבים באספה מאז בחירות 2005. בחוק מ-1996 הורחבו סמכויותיה של האספה המקומית.
שיעור הפשע גבוה, אך נמוך מזה שבארצות הברית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 איימו עסקי הסמים על שלוות יושבי טרינידד.
ב־1993 הסעירה את המדינה התנקשות בעיתונאי שהתמסר למלחמה בסמים.
הישג של טרינידד וטובגו הוא השמירה על המשטר הדמוקרטי.
אמנם רבים מהישגי מדינת איים קטנה זו יש לזקוף למשאבי הנפט והגז הטבעי, אך הדמוקרטיה והמודעות להשכלה מעידים שלהצלחתה יש סיבות נוספות.
בעבר סווגה טרינידד וטובגו כמדינה מתפתחת, אך בשנת 2011 היא הוצאה מהרשימה שמנהל הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי עקב התפתחותה הכלכלית.
טרינידד וטובגו היא מדינה עשירה יחסית, והתל"ג לנפש עמד בה ב־2013 על 20,300$, הרבה יותר מאשר במדינות קריביות אחרות.
טרינידד וטובגו מייצאת נפט, קפה ודשנים ומייבאת מזון וציוד מכני.
עיקר הכלכלה מבוססת על יצוא נפט ולפיכך כלכלת טרינידד וטובגו מושפעת משינויים במחירי הנפט.
עיקר הסחר הוא עם ארצות הברית ומיעוטו עם מדינות דרום אמריקה והקריביים.
התיירות היא מקור הכנסה חשוב (רבע מיליון תיירים לשנה).
החוב החיצוני של טרינידד וטובגו עמד על 1.9 מיליון דולר ב־1996. שיעור האבטלה הגבוה (16.1% - 1996) מעורר בעיות חברתיות קשות.
תקשורת ותחבורה - באיים 10 תחנות רדיו ושלוש תחנות טלוויזיה (400,000 מקלטי טלוויזיה באי).
מתוך שישה נמלי תעופה, שלושה הם בעלי מסלולי המראה מרוצפים.
אין באיים רשת מסילות ברזל של ממש.
לאבטחת קשרי תעופה בשנת 1939 הוקמה חברה ייעודית בנושא שכיום פועלת כנתיבי אוויר קריביים.
21.4% מהתושבים הם בני פחות מ־15. רק 8.1% מתושבי המדינה עברו את גיל 65. שיעור הריבוי הוא שלילי, גם בשל ילודה נמוכה ובעיקר בשל הגירה מתמדת מהאיים.
תוחלת החיים: 67 שנים לגברים, 72 שנים לנשים.
תמותת ילדים היא בשיעור 16 ל־10,000 (לשם השוואה - בהאיטי - 83, בארצות הברית ובישראל - 9).
כמו אומות אחרות באיי הודו המערבית, גם טרינידד וטובגו מאוימת על ידי מגפת האיידס, אם כי שירותי הבריאות בטרינידד כשירים יותר מעמיתיהם באפריקה להתמודדות זאת.
ישנו מתח גזעי בין שתי הקבוצות האתניות הנבדלות העיקריות, אך התפרצויות של ממש - נדירות.
השפה הרשמית היא אנגלית, אך התושבים משתמשים גם בהינדית, בצרפתית ובספרדית.
החינוך ברמה גבוהה יחסית, והאנאלפביתיות מועטה מאוד (2% - 3%).
כ-55% מהאוכלוסייה מזדהים כנוצרים (קתולים, אנגליקנים ופרוטסטנטים), כ-18% מזדהים כהינדים, כ-5% מזדהים כמוסלמים והיתר לא מזדהים כדתיים, מזדהים כחסרי דת או משתייכים לדתות מיעוט - בודהיזם, דתות אפרקיניות וכתות נוצריות.
ידוע שיהודים אנוסים הגיעו במאה ה־16 לטרינידד מפורטוגל ומספרד, קיימים מספר אנשים אשר טוענים שרבים מתושבי האי הם מצאצאיהם.
במאה ה-20 הגיעו לאיים פליטים יהודים מגרמניה הנאצית.
חוקי ההגירה הנוחים שהיו בתוקף בטרינידד עד 1939, אפשרו להם למצוא מקלט באי הקריבי.
אלו אמנם ניצלו מהשואה, אך מדיניות של השלטון הבריטי באי הביאה לכליאתם במחנות הסגר בחלק משנות המלחמה, שכן יהודים אלו נחשדו בריגול לאויב עקב נתינותם הגרמנית.
עם סיום מלחמת העולם, התבססו היהודים בטרינידד והקימו קהילה שמנתה כמה מאות, אולם בעקבות הדה-קולוניזציה היגרו רובם לארצות הברית ולמדינות נוספות.
כיום אין קהילה יהודית בטרינידד.
מדי שנה נערך בפברואר קרנבל המושך גם תיירים.
כמה מהמפורסמים ילידי המדינה הם חתן פרס נובל לספרות, וידיאדר סורג'פרסאד נייפול (שחלק מספריו עוסקים באי טרינידד), האצנים לשעבר הייזלי קרופורד ואטו בולדון, הכדורגלן דווייט יורק והראפרית ניקי מינאז'.
בשיטת הספירה האמריקאית משמשת המילה טריליון במקום המילה "ביליון".
בכתיב מדעי, מיליארד נכתב 1012.
קידומת ה-SI לטריליון היא "טרה".
ישנם כמה מולטי מיליארדרים שהערכות אומרות שלפחות אחד מהם יהיה הטריליונר הראשון, כאשר אחת ההערכות ב-2025 מסמנת את אלון מאסק שיהיה הראשון להגיע לתואר.
דוגמאות לסדר גודל של טריליונים
הערכות מדברות על כך שנכון ל-2015, יש בעולם כ-3 טריליון עצים.
ישנן כמה חברות המונפקות בבורסה ששוויין עולה על טריליון דולר, ביניהן: Nvidia, Alphabet, Apple, Microsoft ואמזון.
לכמה מדינות יש תוצר מקומי גולמי העולה על טריליון דולר (לדוגמה: ארצות הברית, סין, גרמניה, יפן).
בגוף האדם ישנם בממוצע כ-32 טריליון תאים, ואותו סדר גודל עבור חיידקי המיקרוביום.
לה סנטיסימה טרינידד (בספרדית: La Santísima Trinidad, מילולית: "השילוש הקדוש", מכונה בקיצור "טרינידד") היא עיר באמזוניה הבוליביאנית, המשמשת כבירתו של מחוז בני.
היא שוכנת כ-400 ק"מ צפונית-מערבית ללה פאס וכ-500 ק"מ צפונית-מזרחית לסנטה קרוס, בגובה של 130 מטר מעל פני הים.
בשנת 2006 התגוררו בה כ-86 אלף תושבים.
העיר הוקמה בשנת 1686 כמסדר ישועי על גדות נהר הממורה.
מי הנהר הציפו אותה בשנת 1769, ותושביה הקימו אותה מחדש במיקומה הנוכחי, במרחק של כ-14 ק"מ.
חקלאות מהווה את עיקר פרנסתם של תושבי העיר, וגידול הבקר הוא הענף הבולט ביותר.
בעיר שדה תעופה, ובמרחק 13 ק"מ ממנה נמל הפעיל כאשר מפלס הנהר מאפשר שיט.
טרינידד (בספרדית: Trinidad) היא עיר במחוז סנקטי ספיריטוס, במרכז קובה.
מאז שנת 1988 נכללת, יחד עם ואיה דה לוס אינחניוס הסמוך לה, ברשימת אתרי המורשת העולמיים.
נכון לשנת 2004 אוכלוסיית העיר מונה כ-73 אלף תושבים.
דייגו ולאסקס דה קואיאר הקים את העיר בשנת 1514 בשם Villa De la Santísima Trinidad ("עיר השילוש הקדוש").
העיר קמה על מישור בצילם של הרי סיירה דל אסקמבראי (Sierra del Escambray), כחמישה ק"מ מחוף הים הקריבי בדרומה של קובה, בערך במרכזו של האי.
טרינידד הייתה העיר השלישית שהקימו הספרדים באי.
בתחילה התגוררו בה ארבעים משפחות, והיא הייתה לנקודת מוצא למסעות הכיבושים שערכו הספרדים ביבשת.
בין היתר יצאו ממנה פרנסיסקו הרנאנדס דה קורדובה לחצי האי יוקטן ב-1517, והרנאן קורטס הפליג ממנה ב-1518 כשיצא למסעו לכיבוש מקסיקו.
בתחילה עסקו תושבי טרינידד בגידול בקר וטבק, אך כלכלתה לא שגשגה.
מארבעים המשפחות המקוריות שהקימו את טרינידד נותרו בשנת 1544 שתים עשרה בלבד.
שודדי ים אנגלים בזזו את טרינידד בשנים 1652 ו-1654, אך היא התאוששה ותושביה החלו לעסוק בהברחת סחורה בין קובה וג'מייקה.
האנגלים שבו והתקיפו את העיר בעת מלחמת הירושה הספרדית בתחילת המאה ה-18, ושוב במלחמת אוזנו של ג'נקינס בין השנים 1748-1739.
מזלה של טרינידד החל להאיר לה פנים לקראת סוף המאה ה-18. בעיר התפתחה תעשיית גידול וייצור סוכר שהתבססה על עבדים שהובאו מג'מייקה.
שדות הסוכר השתרעו בוואיה דה לוס אינחניוס בסביבותיה של העיר, וככל שתעשייה זו התפתחה, התעשרה העיר.
הדבר ניכר עד היום בכמה ממבניה המפוארים של טרינידד.
ב-1779 מנתה אוכלוסיית העיר 6,486 תושבים, וב-1827 כבר התגוררו בה 28,706 איש, מהם קרוב ל-12 אלף עבדים, שהועסקו ב-56 טחנות הסוכר בסביבה.
העיר הגיעה לשיאה באמצע המאה ה-19, וב-1863 התגוררו בה 37,509 תושבים.
מרד עבדים שהתחולל באמצע המאה ה-19 והירידה בביקוש לסוכר, הביאו לחיסולה של התעשייה.
בעיר ובסביבתה המשיכו לגדל סוכר בהיקפים מצומצמים יותר, לצד טבק ובקר, אך העיר איבדה מזוהרה.
רק בשנות ה-50 של המאה ה-20 חזרה העיר להתפתח עם חיבורה בכביש לסיינפואגוס ולעיר סנקטי ספיריטוס.
בשנות ה-60 קמו לאורך החוף הסמוך לעיר מספר אתרי נופש, והעיר עלתה על מפת התיירות.
התוואי העירוני של העיר נקבע במאתיים השנים הראשונות לקיומה, אולם מבני אבן היו נדירים בתקופה זו, ואלה הוקמו במהלך המאות ה-18 וה-19, עם הפריחה הכלכלית שהביאו מטעי הסוכר.
לבתי העיר קומה אחת בדרך כלל, ובחזיתותיהם מרפסות הנתמכות בקורות עץ.
קירות הבתים צבועים בצבעים שונים, ועל גגותיהם רעפי טרקוטה אדומים.
המבנים הקולוניאליים במרכזה הקטן של העיר משומרים היטב, בין היתר בשל הקיפאון בו שקעה העיר משך מאה שנים, מאמצע המאה ה-19 ועד לאמצע המאה ה-20, והם מהווים מוקד משיכה לתיירים.
ב-1988 הכריז אונסק"ו על טרינידד ועל אזור גידול הסוכר הסמוך, ואיה דה לוס אינחניוס, כעל אתר מורשת עולמית.
פלאסה מיור (Plaza Mayor) היא מרכזה ההיסטורי של העיר והיא מוקפת מבנים מהמאות ה-18 וה-19, שרובם משמשים כיום כמוזיאונים.
במרכז הכיכר רחבה המחולקת לארבע גינות, ורחובותיה מרוצפים באבנים:
בצידה הצפון-מזרחי של הכיכר שוכנת "כנסיית הרובע של השילוש הקדוש" (Iglesia Parroquial de la Santísima Trinidad) שהקמתה הושלמה ב-1892. היא הוקמה במקום בו שכנה כנסייה קודמת מהמאה ה-17 אשר נהרסה בסופה טרופית.
חזית הכנסייה מעוצבת בסגנון נאו-קלאסי וניצב בה פסל עץ של ישו המכונה "האדון של הצלב האמיתי" (El Señor de la Vera Cruz) מהמאה ה-18. לפסל משמעות מיוחדת בקרב תושבי העיר, שכן במקור יועד לכנסייה בעיר וראקרוס במקסיקו.
אולם בשל מזג האוויר הסוער נאלצה האונייה לשוב לטרינידד שלוש פעמים ולפרוק ממטענה, והדבר התפרש כאות.
עוד ניצב בכנסייה מזבח נאו-גותי המוקדש ל"גבירתנו של הרחמים" (Nuestra Señora de la Piedad).
סמוך לכנסייה ניצב "פלאסיו ברונט" (Palacio Brunet - "ארמון ברונט") שנבנה ב-1812 על ידי מריאנו בוריי (Mariano Borrell), אחד מעשירי העיר.
הארמון נקרא על שם חתנו של בוריי, ניקולאס דה לה קרוס אי ברונט (Nicholás de la Cruz y Brunet), וכיום שוכן בו "המוזיאון הרומאנטי" (Museo Romántico), המציג את חפצי המשפחה.
ממערב לכיכר שוכנים "המנזר והכנסייה של פרנסיסקו הקדוש" (Iglesia y Convento de San Francisco) שבהם נמצא גם "מוזיאון המאבק בשודדים" (Museo de la Lucha contra Bandidos).
השודדים בהם מדובר הם מתנגדי המהפכה הקובנית אשר הסתתרו בהרים הסמוכים לעיר.
המבנה הוקם ב-1813 על ידי נזירים פרנציסקנים, אך היה לקסרקטין ב-1895. רובה של הכנסייה נהרס בתחילת המאה ה-20 ורק מגדל הפעמונים שרד ממנה.
ממזרח לכיכר שוכן "מוזיאון גואמואיה לארכאולוגיה" (Museo de Arqueología Guamuhaya) המציג ממצאים פרה-קולומביאניים כמו גם כאלה מראשית השלטון הספרדי במקום.
שמו של המוזיאון הוא שמו של האזור באחת השפות האינדיאניות של קובה.
המבנה הוקם במאה ה-18 ובמאה ה-19 נוסף לו פורטיקו הפונה אל הכיכר.
בצידה המערבי של הכיכר נמצא "בית סנצ'ס איסנאגה" (Casa de los Sánchez Iznaga) שמשמש כיום כמשכנו של "המוזיאון לאדריכלות קולוניאלית" (Museo de Arquitectura Colonial).
המבנה הוא תוצר של איחוד שני מבנים נפרדים שהיו שייכים למשפחות איסנאגה.
דרומית לכיכר ניצב המבנה הגדול והמרשים של "פלאסיו קנטרו" (Palacio Cantero - "ארמון קנטרו").
הארמון נקרא על שם אחד מברוני תעשיית הסוכר שרכש אותו ב-1851 ועיטר אותו בסגנון נאו-קלאסי עשיר.
בארמון חצר פנימית שלאורכה ארקדה ואולם מרכזי מעוטר בפרסקאות.
מעל לארמון נישא מגדל תצפית.
כיום משמש המבנה כ"מוזיאון להיסטוריה עירונית" (Museo de Historia Municipal).
טרינו קיווילאן (באסטונית: Triinu Kivilaan; נולדה ב-13 בינואר 1989) היא זמרת אסטונית ודוגמנית לשעבר שהייתה חברה בלהקת הבנות ונילה נינג'ה.
קיווילאן, ילידת ויליאנדי, הצטרפה בשנת 2004 ללהקת "ונילה נינג'ה".
היא החליפה את מאריה קיווי שהייתה בהריון.
נטען כי טרינו נבחרה משום שהיא דומה לה במראה.
טרינו הייתה החברה הצעירה בלהקה, ובאותו זמן היא המשיכה את לימודיה במקביל לקריירה המוזיקלית.
הלהקה יצגה את שווייץ בתחרות האירוויזיון בשנת 2005. באותה עת, טרם מלאו לטרינו 16 שנים, כמתחייב מתקנון התחרות.
אולם, מכיוון שמועד האירוע חל לאחר יום הולדתה ה-16, הלהקה הורשתה להשתתף בתחרות.
טרינו עזבה את "ונילה נינג'ה" בדצמבר 2005, כאשר שלוש חברות הלהקה הנותרות (לנה קורמה, קטרין סיסקה ופירט יארוויס) החליטו להמשיך כשלישייה.
קיים חוסר ודאות לגבי הסיבה המדויקת לפרישתה מהלהקה.
ב"ונילה נינג'ה", טרינו סיפקה בעיקר קולות רקע ומוזיקה באסית במהלך הופעות חיות.
טרימרן הוא כלי שיט בעל שלושה גופי ציפה הדומה לקטמרן שהוא בעל שני גופי ציפה.
רוב כלי השיט הם בעלי גוף ציפה בודד.
טרימרן מונע בדרך כלל על ידי מפרשים ולא בעזרת מנוע.
בדרך כלל זהו כלי שיט קטן המשמש לתחרויות ולפנאי והוא מסוגל לפתח מהירויות גבוהות במיוחד.
שיא המהירות של כלי שיט המונע באמצעות מפרשים הושג על גבי טרימרן (מהירות של יותר מ-40 קשר - כמעט 70 קילומטר לשעה).
דגמי טרימרן מיוצרים גם לשיט בים הפתוח וגם לשיט באגמים.
טרינידד (Trinidad משמעות השם: 'שילוש', מתוך הביטוי הנוצרי השילוש הקדוש) הוא האי הגדול והמאוכלס ביותר מבין 23 איים המרכיבים את מדינת טרינידד וטובגו.
האי טרינידד הוא הדרומי מבין האיים הקריביים, וממוקם כ-11 קילומטרים מחופה הצפוני של ונצואלה.
שטחו של האי טרינידד הוא 4,768 קמ"ר.
בני האדם התיישבו באי לראשונה, ככל הנראה, בשנת 3000 לפני הספירה.
האי, הקרוב יחסית לחופים הצפוניים של דרום אמריקה (אזור ונצואלה של ימינו), ידע כמה גלי הגירה או פלישות של קבוצות אינדיאנים מאזור ונצואלה.
האחרונים שבהם, בני ארווק ובני קאריב, התיישבו בו בסביבות שנת 1300. האירופאי הראשון שגילה את האי היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השלישי בשנת 1498. הספרדים נתנו לאי את השם טרינידד, "השילוש", על-שם השילוש הקדוש לנצרות.
טרינידד היה תחת שליטה ספרדית עד 1797 (הבריטים תקפו את האי, וכתוצאה מכך היה בשליטתם החל משנת 1802), אך יושב בעיקר על ידי צרפתים ועבדיהם האפריקניים.
הגן הבוטני המלכותי הוקם בפורט אוף ספיין, שנוסדה בשנת 1818.
טריליתון הוא מבנה המורכב משתי אבנים אנכיות התומכות באבן שלישית המונחת בצורה אופקית בראשן.
המונח משמש בעיקר בהקשר של מונומנטים מגליתים.
הטריליתונים המפורסמים ביותר הם אלה בסטונהנג' ובמקדשים המגליתיים במלטה, הכלולים ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
המילה טריליתון נגזרת מהביטוי היווני "בעל שלוש אבנים" (טרי - שלוש, ליתוס - אבן), והראשון שעשה בה שימוש היה ויליאם סטקלי.
המונח מתאר גם את שלוש האבנים בקברים הדולמניים בהולנד ואת שלוש האבנים הגדולות המהוות חלק מהקיר של מקדש יופיטר הרומי בבעלבכ, לבנון.
טרימו (Trumeau) הוא עמוד באמצע שער דו-דלתי הניצב בין הדלתות ותומך במשקוף השער.
הטרימו היה נפוץ באדריכלות רומנסקית ובאדריכלות גותית.
בדרך כלל עיטר אותו פסל-עמוד מפואר עם חופה ותחתית.
טרינידד וטובגו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948).
בשלוש האולימפיאדות הראשונות בהן השתתפה, הייתה עדיין מושבה בריטית.
לאחר שב-1958 כוננה טרינידד וטובגו, יחד עם ברבדוס וג'מייקה, את הפדרציה של איי הודו המערבית, התחרו הספורטאים הטרינידדים באולימפיאדת רומא (1960) במשלחת של הפדרציה.
לאחר פירוק הפדרציה ב-1962, הייתה טרינידד וטובגו למדינה עצמאית, שהשתתפה בכל המשחקים שנערכו מאז אולימפיאדת טוקיו (1964).
במשחקים בהם השתתפה טרינידד וטובגו צברו ספורטאיה 19 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
15 מהמדליות הושגו באתלטיקה, והיתר בהרמת משקולות ובשחייה.
ספורטאים מטרינידד וטובגו השתתפו גם בשלוש אולימפיאדות החורף שנערכו בין אולימפיאדת לילהאמר (1994) לאולימפיאדת סולט לייק סיטי (2002), אך לא רשמו הישגים משמעותיים.
חמישה ספורטאים ייצגו את טרינידד וטובגו באולימפיאדת לונדון, הראשונה בה השתתפה, עוד כמושבה בריטית.
אחד מהם, מרים המשקולות רודני וילקס, זכה במדליית כסף.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה וילקס במדליית ארד, ומרים משקולות נוסף, לנוקס קילגור, הגיע להישג דומה.
באולימפיאדת טוקיו (1964), הראשונה בה השתתפה טרינידד וטובגו כמדינה עצמאית, החלו האתלטים לצבור הישגים.
ונדל מוטלי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר, אדוויון רוברטס זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר, ושניהם היו שותפים לזכייתה של נבחרת השליחים במדליית ארד במירוץ ל-400X4 מטרים.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) הסתפק רוברטס במקום החמישי, ונבחרת השליחים במקום השישי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היה הייזלי קרופורד לספורטאי הטרינידדי הראשון, שזוכה במדליית זהב אולימפית, לאחר שניצח בריצת 100 מטר.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) איבד את תוארו, לאחר שהודח כבר בשלב רבע הגמר.
20 שנה חלפו בטרם ספורטאי טרינידדי נוסף עמד על הפודיום.
היה זה אטו בולדון, שזכה בשתי מדליות ארד באולימפיאדת אטלנטה (1996), בריצת 100 מטר ובריצת 200 מטר.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה בולדון במדליית הכסף בריצת 100 מטר ושחזר את הישגו בריצת 200 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004), בולדון בן ה-31 לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות, וההישג הגבוה ביותר של האתלטים הטרינידדים היה המקום השביעי בו זכתה הנבחרת בריצת שליחים ל-100X4 מטרים.
ההישג הגבוה ביותר במשחקים אלה הגיע דווקא מבריכת השחייה, כאשר ג'ורג' בוול זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר במעורב, שתי מאיות השנייה אחרי ריאן לוכטה וארבע מאיות השנייה לפני לאסלו צ'ה.
למקום הראשון הגיע מייקל פלפס.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שבו האתלטים והגיעו להישגים גבוהים.
ריצ'רד תומפסון זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר, והיה שני רק לשיאן העולם יוסיין בולט.
תומפסון היה גם בין ארבעת השליחים שזכו במדליית הכסף במירוץ ל-100X4 מטרים.
שני אתלטים טרינידדים נוספים העפילו לשלבי הגמר של התחרויות בהן השתתפו - מארק ברנס סיים שביעי בריצת 100 מטר ורני קואו סיים שביעי בריצת 400 מטר.
באולימפיאדת לונדון (2012) הפתיע קשורן וולקוט בן ה-19 כשזכה במדליית הזהב בהטלת כידון.
בכך היה לאתלט הטרינידדי הראשון שזכה במדליה במקצוע שאינו ריצה.
לאלונד גורדון זכה בשתי מדליות ארד, בריצת 400 מטר ובמירוץ השליחים ל-400X4 מטר.
נבחרת השליחים ל-100X4 מטר זכתה אף היא במדליית ארד.
חבר הנבחרת ריצ'רד תומפסון סיים במקום השביעי בריצת 100 מטר, ואילו ג'הו גורדון סיים במקום השישי בריצת 400 מטר משוכות.
קלי-אן בפטיסט סיימה במקום השישי בריצת 100 מטר וסימוי האקט סיימה במקום השמיני בריצת 200 מטר.
גם מחוץ לאצטדיון האתלטיקה רשמו מספר ספורטאים טרינידדים הישגים נאים.
רוכב האופניים נג'יסיין פיליפ היה קרוב למדליה היסטורית בספרינט, אך סיים במקום הרביעי.
פיליפ סיים גם במקום השביעי במרוץ הקיירין.
ג'ורג' בוול העפיל למשחה הגמר ב-50 מטר חופשי, וסיים במקום השביעי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) איבד וולקוט את תוארו, והסתפק במדליית ארד.
מאשל סדניו סיים במקום הרביעי בריצת 400 מטר, מישל-לי אהי סיימה במקום השישי הן בריצת 100 מטר והן בריצת 200 מטר, נבחרת השליחות ל-100X4 מטר בה הייתה חברה אהי סיימה במקום החמישי, וקלאופטרה בורל סיימה במקום השביעי בהדיפת כדור ברזל.
הטרינובנטים היו בני אחד מהשבטים הקלטיים שחיו בבריטניה לפני הכיבוש הרומי.
הם ישבו מצפון לשפך התמזה, בתחומי אסקס וסאפוק של ימינו, ובנחלות הנמצאות כיום בשטחה של לונדון רבתי.
מצפון להם ישבו האיקנים (Iceni) וממערב הקטובלאונים (Catuvellauni).
שמם הוא הלחם של התחילית tri ושם התואר novio בקלטית, ופירושו "חדש מאוד", כלומר "אלה שזה מקרוב באו", אך אפשר שהמשמעות היא "העם עז הנפש מכולם".
בירתם הייתה קמולודונום (קולצ'סטר של ימינו), בה שכנה על פי אחת הגרסאות הטירה האגדית קמלוט.
לפני פלישות יוליוס קיסר לבריטניה ב-55 וב-54 לפנה"ס נחשבו הטרינובנטים לשבט החזק ביותר באי.
באותה תקופה הייתה בירתם ככל הנראה בבְּרֶפִינְג (Braughing, בהרטפורדשייר של ימינו).
בכמה מכתבי היד של "מלחמת גאליה" מצוין כי שם מלכם היה אימנואנטיוס, אך באחרים שמו אינו מוזכר כלל.
זמן מה לפני הפלישה השנייה של יוליוס קיסר סולק מלכם מכסאו על ידי קסיוולאונוס, שהיה ככל הנראה ראש שבט הקטובלאונים.
בנו, מנדוברקיוס (Mandubracius), נמלט ומצא מקלט אצל קיסר בגאליה.
במהלך הפלישה השנייה ניצח קיסר את קסיוולאונוס והשיב לשלטון את מנדוברקיוס; קסיוולאונוס הבטיח שלא להציק לו עוד ואף התחייב להעלות לרומא מס (tributum).
מלכם הבא ששמו ידוע לנו, על פי עדויות נומיסמטיות, היה אדדומרוס (Addedomarus).
הוא עלה לשלטון בסביבות 20-15 לפנה"ס והעתיק את בירת השבט אל קמולודונום.
מטבע שטבע טסקיובנוס מלך הקטובלאונים בקמולודונום בסביבות 10 לפנה"ס מלמד כי הכניע תחתיו את הטרינובנטים.
זמן קצר אחר כך הוא נסוג, אולי בשל לחץ שהפעילו עליו הרומאים, דבר הנלמד מכך שמטבעותיו המאוחרים יותר אינם נושאים עוד את הציון "מלך" ומשום שאדדומרוס הושב אל כסאו.
אחרי אדדומרוס שלט לתקופה קצרה בנו דובנובלנוס (בסביבות 5–10 לספירה), אז נכבש סופית שבט הטרינובנטים על ידי טסקיובנוס או בנו קונובלינוס.
מנדוברקיוס, אדדומרוס ודובנובלנוס נזכרים בגנאלוגיות ובאגדות קלטיות-בריטיות בתר-רומיות וימי-ביניימיות בשמות "מנאווידאן" (Manawydan), "אַייד מָאוּר" (Aedd Mawr, אדדו הגדול) ו-"דיפנול מואלמוט" (Dyfnwal Moelmut, דובנובלנוס הקרח והשקט).
הטריאדות הוולשיות מונות את אייד מאור עם מייסדיה של בריטניה.
הטרינובנטים מופיעים שוב על בימת ההיסטוריה ב-60 לספירה, אז נטלו חלק במרד נגד הרומאים בהנהגת המלכה בודיקה.
על שמם נקראה אחת מן ה-civitates של בריטניה הרומית, שעירה הראשית הייתה קיסרומגוס (Caeasaromagus, צ'למספורד באסקס של ימינו).
סגנון קברותיהם המפוארים דומה לזה שבאירופה ומלמד על קרבתם לעם הבלגי.
ג'פרי ממונמות', ההיסטוריון האנגלי בן המאה ה-12, כותב בספרו Historia Regnum Britanniae, כי טרינובנטום היה שמה המקורי של לונדון, וכי הוא נגזר מן Troi-novantum או "טרויה החדשה"; שכן בריטניה נוסדה – לדבריו - על ידי ברוטוס ופליטים נוספים ממלחמת טרויה.
טרינידד חימנס גרסיה אררה (Trinidad Jiménez García-Herrera נולדה ב-4 ביוני 1962) היא פוליטיקאית ספרדית, חברת מפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית (PSOE).
חימנס נולדה ב-1962 במאלגה, שלישית בין תשעה אחים.
בילדותה עברה המשפחה למדריד כאשר אביה מונה לשופט בבית המשפט העליון.
למדה משפטים באוניברסיטה האוטונומית של מדריד והתמחתה ביחסים בינלאומיים.
הצטרפה למפלגת הפועלים הסוציאליסטית הספרדית והייתה חברה בארגוני צעירים וסטודנטים מפלגתיים וכלליים בהם מילאה תפקידים רבים הקשורים ליחסי חוץ וקשרים בינלאומיים.
חימנס נישאה לדיפלומט והתגוררה איתו בגינאה, ישראל וקמרון לפני שהתגרשה וחזרה לספרד.
בין השנים 1996–2000 הייתה אחראית על הקשרים עם אמריקה במזכירות לקשרי חוץ של המפלגה הסוציאליסטית, ומ-2000 ל-2004 הייתה חברה בוועד הפועל של המפלגה ומזכירה לעניינים בינלאומיים.
ב-2003 הייתה מועמדת המפלגה הסוציאליסטית לראשות עיריית מדריד.
היא הפסידה בבחירות אך הגבירה את כוחה של המפלגה במועצת העירייה.
היא כיהנה במועצה עד 2006, אז מונתה לסגנית שר (Secretario de Estado) במשרד החוץ לענייני אמריקה הלטינית.
ב-7 באפריל 2009 מונתה לשרת הבריאות והמדיניות החברתית בממשלתו של חוסה לואיס רודריגס ספאטרו ובלטה בטיפולה בהתפרצות שפעת החזירים ואכיפת האיסור לעישון במקומות ציבוריים.
ב-20 באוקטובר 2010 מונתה לשרת החוץ במקומו של מיגל מורטינוס, במסגרת סבב מינויים נרחב שביצע ספאטרו בממשלתו בשל ירידה חדה בפופולריות שלה, וכיהנה עד סיום כהונת הממשלה, ועלית ממשלת מריאנו רחוי השמרנית.
טרינידד וטובגו השתתפה לראשונה ב בניו יורק וסטוק מנדוויל (1984).
המדינה שלחה משלחת פאראלימפית גם אל המשחקים הפאראלימפיים סיאול (1988), ומאז נעדרה מהמשחקים עד אל המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012).
במשחקי החורף לא נטלה טרינידד וטובגו חלק מעולם.
המשלחת הראשונה של טרינידד וטובגו למשחקים הפאראלימפיים בשנת 1984 כללה שמונה ספורטאים (שבעה גברים ואישה אחת), שהתחרו במקצועות האתלטיקה, שחייה והרמת משקולות.
רייצ'ל מארשל, האתלטית היחידה במשלחת, הייתה גם לספורטאית היחידה שזוכה במדליה פאראלימפית.
היא זכתה בשתי מדליות זהב באתלטיקה (בהטלת כידון והדיפת כדור ברזל) ובמדליית ארד נוספת בשחייה.
אל אולימפיאדת הנכים הבאה, שהתקיימה בשנת 1988 שלחה טרינידד וטובגו משלחת של ארבעה ספורטאים (גברים בלבד), שלא זכו במדליה.
גם האצנית ניושיה קיין זכתה במדליה פאראלימפית כשזכתה במדליית הארד בריצת 100 מטר (קטגוריה T43/44) עם תוצאה של 13.10 שניות.
טְרִימוּרְטִי (בסנסקריט:त्रिमूर्ति, בתרגום חופשי "שלושה פסלים" במשמעות "שלוש צורות") הוא מושג בהינדואיזם בו מאפייני הבריאה, התחזוקה וההרס הקוסמיים מואנשים בדמויותיהם של שלושה אלים המייצגים מחזור מעגלי: ברהמה (הבורא), וישנו (המגן והמשמר) ושיווה (ההורס ומשנה הצורה).
שלושת האלים זכו לכינוי "השילוש ההינדואי", "השילוש הקדוש הגדול" או השילוש הקדוש.
תפיסות שונות בהינדואיזם מייצגות יחס שונה אל מושג הטרימורטי.
בחלק מהתיאורים של הטרימורטי, כמו בתבליט המפורסם במערות אלפנטה, מופיעה דמות יחידה עם שלושה ראשים ולעיתים אף ראש אחד בעל שלוש פנים, המביטים לשלושה כיוונים שונים - לפנים, ימינה ושמאלה.
תפיסת הוישנויזם אינה מקבלת את מושג הטרימורטי.
למשל, בבית הספר דוויטה (Dvaita) מאמינים כי וישנו לבדו הוא האל השולט ושיווה כפוף אליו.
תפיסת השיוויזם (Shaivism) היא שהאל שיווה מבצע חמש פעולות - יצירה, שימור, פירוק, חסד מסתיר וחסד חושף.
כל אחת מחמש הפעולות תואמת לשם ולצורה של שיווה.
הוא האל העליון העומד מעל כל הפעילויות.
הסמרטיזם (Smartism) היא כת של ההינדואיזם ששמה דגש על קבוצה של חמישה אלים ולא אל אחד.
"פולחן של חמש צורות" הפך לפופולרי על ידי הפילוסוף מהמאה התשיעית שנקרה, שציין את חמשת האלים גנש, וישנו, שיווה, דווי, וסוריה (Surya).
השפעה נוצרית בה האלוהות נחלקת לשילוש קדוש, עזרה למצב תפישה דומה של שילוש שוויוני כביכול גם בהינדואיזם.
טריליאן היא דמות בדיונית בסדרת המדע הבדיוני הקומית "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", ומהדמויות הראשיות בה.
בגרסת התסכית היא מגולמת על ידי סוזן שרידן , ובגרסת הטלוויזיה היא מגולמת על ידי סנדרה דיקינסון .
בסרט שנעשה על בסיס הספר הראשון בסדרת הספרים, "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה" משנת 2005, מגלמת אותה זואי דשנל.
טריליאן נולדה בכדור הארץ כטרישה מקמילן.
היא עבדה כמדענית מצליחה בתחומי המתמטיקה והאסטרופיזיקה.
היא פגשה את ארתור דנט במסיבה באיזלינגטון, אך היא לא הלכה איתו אלא עם זייפוד ביבלברוקס.
לאחר 6 חודשים, היא וארתור נפגשו שוב על החללית ליבת הזהב.
בספר החמישי של הסדרה, "לא מזיק ברובו", טריליאן נהייתה עיתונאית מצליחה הנודדת בחלל ובזמן ומדווחת על אירועים מכל רחבי הגלקסיה עוד בטרם קרו.
בשלב מסוים החליטה טריליאן ללדת ילדה מתרומת זרע מארתור דנט, ולבתם קוראים אקראית.
היו שלום ותודה על הדגים (מוזכרת)
טרינידד "טריני" לופז השלישי (Trinidad "Trini" López III; 15 במאי 1937 – 11 באוגוסט 2020) היה זמר, גיטריסט ושחקן אמריקאי.
האלבום הראשון שהוציא לאור ואשר כלל גרסה של If I Had a Hammer, היה לאלבום זהב.
הוא עיצב שתי גיטרות לחברת גיבסון, אשר הפכו לפריט אספנים.
טריני לופז נולד בדאלאס, טקסס, לטרינידד לופז השני (אשר היה זמר, רקדן, שחקן ומוזיקאי במקסיקו) ופטרה גונזלס, אשר היגרו לדאלאס ממקסיקו.
ללופז היו ארבע אחיות, ואח, ג'סי, שהוא זמר.
הוא גדל ברחוב אשלנד בשכונת "מקסיקו הקטנה" בדאלאס, ולמד בעיר בבית הספר היסודי והתיכון.
הוא נאלץ להפסיק את לימודיו בתיכון, בשנת הלימודים האחרונה, כדי לעזור בפרנסת משפחתו.
לופז הקים את להקתו הראשונה בעיר ויצ'יטה פולס בטקסס, בגיל 15. ב-1958, בעצת אביו של באדי הולי, טריני ולהקתו The Big Beats, פנו למפיק נורמן פטי בקלוביס, ניו מקסיקו.
פטי השיג ללהקה חוזה עם חברת קולומביה רקורדס ובעקבותיו יצא לאור הסינגל Clark's Expedition/Big Boy, שני צידי הסינגל היו אינסטרומנטליים בלבד.
לופז עזב את הלהקה והוציא לאור הקלטה ראשונה, פרי יצירתו, בשם The Right To Rock, בחברת התקליטים וולק מדאלאס.
בשנת 1959 חתם חוזה הקלטות בחברת קינג רקורדס והקליט בחברה זו למעלה מ-12 סינגלים, אך אף לא אחד מהם נכנס למצעד הפזמונים.
בסוף 1962, עם תום חוזהו בקינג רקורדס, קיבל לופז הצעה מן המפיק סנאף גארט לנסות להצטרף ללהקת "צרצרים" כסולן, להקה בה היה חבר באדי הולי אשר נהרג בשנת 1959. אחרי שבועות של אודישנים בלוס אנג'לס, הרעיון לא יצא לפועל.
לופז קיבל חוזה הופעות במועדון לילה, PJ's, שם גדל במהירות קהל הצופים.
פרנק סינטרה, אשר ביקר במקום וייסד חברת תקליטים משלו, Reprise Records, החתים מאוחר יותר את לופז על חוזה הקלטות.
אלבום הופעה חיה ראשון שהוציא לאור "טריני לופז ב-PJ's", יצא לאור בשנת 1963. האלבום כולל את גרסתו של לופז לשיר If I Had a Hammer, אשר הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים ב-36 מדינות בעולם, למקום השלישי במצעד האמריקאי והיה מושמע באופן תדיר בתחנות רדיו רבות בעולם במשך שנים רבות.
האלבום נמכר ביותר ממיליון עותקים, והיה לאלבום זהב.
באלבום לופז אף ביצע את גרסתו לשיר המקסיקני המסורתי La Bamba, שיר אותו הוציא לאור אף בסינגל בשנת 1966. לופז הוציא לאור אלבום נוסף מהופעה חיה במועדון PJ's מאוחר יותר באותה השנה אשר שמו "By Popular Demand More Trini Lopez at PJ's".
הפופולריות של לופז גרמה ליצרנית הגיטרות גיבסון לפנות אליו בשנת 1964 בבקשה לעצב גיטרה עבור החברה.
בסופו של יום הוא עיצב שתי גיטרות: Trini Lopez Standard, גיטרת רוק אנד רול המבוססת על גיטרת גיבסון דגם ES-335 עם גוף חצי חלול, ו-Lopez Delux, שהיא גרסה של גיטרת גיבסון לנגינת ג'אז, גיטרה שעוצבה במקור על ידי בארני קסל.
שני דגמי הגיטרות יוצרו החל משנת 1964 ועד 1971, והפכו לפריט אספנים מבוקש.
הבעלים של הגיטרות בעיצובו של לופז כוללים את דייב גרוהל מלהקת פו פייטרס ונואל גלאגר מלהקת אואזיס.
לצד הצלחתו כזמר הקלטות לופז היה לאחד מן הזמרים המצליחים בהופעות במועדוני לילה בתקופתו והופיע באופן קבוע על במות מרכזיות בלאס וגאס.
בשנת 1968 הוא הקליט אלבום בנאשוויל ושמו Welcome to Trini Country.
בשנת 1969 שידרה רשת NBC תוכנית בידור של טריני לופז.
פסקול התוכנית ראה אור כאלבום בשם The Trini Lopez Show ובו הוא שר את להיטיו.