tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההבחנה בין המתת חסד אקטיבית (הזרקת רעל לחולה) לבין המתת חסד פאסיבית (אי-מתן תרופות או אי-חיבור למכונת הנשמה).
במחקר רחב היקף שהתפרסם בשנת 2018, נערכו ראיונות עם רופאים המטפלים בחולים הנוטים למות.
המחקר נועד לבחון את מידת ההלימה בין עקרונות היסוד שבחוק והליך קבלת ההחלטות הקבוע בו, לבין עמדות הרופאים ודפוסי קבלת ההחלטות שלהם בפועל.
ממצאי המחקר גילו כי ככלל לא נמצאה הלימה בין תהליך קבלת ההחלטות הקבוע בחוק לבין ההתנהלות שהרופאים המשתתפים במחקר מדווחים עליה.
התנהלות הרופאים הייתה מושפעת ממגוון גורמים כגון: הכרה בזכות החולה לאוטונומיה, שיקולים והנחות פטרנליסטיות (כלומר, התערבות של מדינה, של המוסד, או של פרט מסוים בענייניו של פרט אחר כנגד או בלי קשר לרצונו של החולה), קשיים רגשיים בהתמודדות עם נושא המוות, אופי המערך הטיפולי ואופי הקשר עם החולה.
העמימות ברבים מהמצבים הרפואיים, וההבנה שהמלצות הרופאים, אף על פי שהן נשענות על נתונים מדעיים, הם בעצם שכלול של גורמים רבים שכוללים השקפות עולם, תפיסות וערכים, אשר הופכים את הרפואה למדע שאינו בהכרח מדויק, אלא אנושי, מטיל אחריות עצומה על כתפי הרופאים ומעלה שאלות רבות.
במחקר שממצאיו פורסמו בשנת 2020, ושבו השתתפו 131 רופאים מהמרכז הרפואי ברזילי, נבחנו עמדותיהם של הרופאים כלפי המתת חסד.
נמצא כי רוב הרופאים נתקלו בחולים סופניים במסגרת העבודה או בחייהם האישיים.
62% מהרופאים שהשתתפו במחקר הסכימו כי לאדם יש זכות להחליט אם לזרז את מותו.
56% סברו כי עליהם לקבל את בקשת חולה למנוע או להפסיק טיפול משמר חיים
53% הסכימו כי יש לאפשר המתת חסד לרוצים בכך.
18% מהרופאים סברו כי בכל מצב, על רופאים לשמר את חיי החולה, גם אם הוא מבקש לזרז את מותו.
רק מחצית מהרופאים בקיאים ב "חוק החולה הנוטה למות".
41% כלל לא ידעו אם קיים נוהל DNR (Do Not Resuscitate) במחלקתם.
כ־40% מהרופאים עמדו בפני הדילמה אם להורות על נוהל אי החייאה (DNR).
נמצא כי לרופאים מומחים, ולמתמחים במקצועות פנימיים עמדות חיוביות יותר כלפי המתת חסד ביחס לשאר המקצועות.
כמו כן נמצא שככל שהרופא ותיק יותר, חילוני יותר וככל שנתקל יותר בחולים סופניים, עמדותיו כלפי המתת חסד חיוביות יותר.
התפיסה שיש לנקוט כל פעולה בכל מצב על מנת להאריך חייו של אדם, גם אם הדבר נגד רצונו, נתפסת לעיתים כעמדתה של ההלכה בנושא המתות החסד, אך למעשה אינה רווחת.
השולחן ערוך מבדיל בין עשיית מעשה המקרב מותו של אדם, דבר שהוא איסור חמור, לבין הסרת דבר המונע את פטירת החולה, שהיא מותרת.
ככלל הפוסקים מתירים שלא לנקוט בפעולות שיאריכו את סבלו של אדם גוסס, ויש גם כאלו הסבורים שהארכת חיים במקרה כזה אף אסורה, אם אין הגוסס מעוניין בה.
במקרים שבהם החולה אינו סובל, אך הוא נטול הכרה ואין כל תקווה לחייו, החובה להמשיך ולטפל בו שנויה במחלוקת בין פוסקים כרב יוסף שלום אלישיב, המצדד בהמשך הטיפול, לבין הרב שלמה זלמן אוירבך, שהתיר הימנעות פסיבית מפעולות להארכת חייו.
כאמור, רווחת הדעה שניתן להימנע מהארכת חייו של חולה סובל, דהיינו אין צורך לחברו למכשיר הנשמה או לערוך בו החייאה, ולפי דעות רבות, גם אין צורך לספק לו תרופות.
עם זאת, לא ניתן להימנע מלספק לו מזון ונוזלים.
במקרה שהחולה כבר חובר למכשיר הנשמה, חלוקות הדעות האם וכיצד ניתן לנתקו ממנו.
רוב הפוסקים אף מתירים להתפלל למען מותו בהקדם של חולה סופני בתקווה שייגאל מייסוריו.
נושא המתת החסד הוא מהקשים והסבוכים שעימם מתמודדת האתיקה הרפואית.
עמדת ההלכה בנושא המתת החסד היא מורכבת: ההלכה שוללת לחלוטין נקיטת פעולות שיש בהן כדי להביא למותו של אדם באופן אקטיבי אך סלחנית יותר לגבי פעולות בעלות אופי פסיבי.
רוב הפוסקים אינם תומכים בפעולות שמטרתן להאריך הארכה חסרת תוחלת של חיים שיש בהם ייסורים.
בכך דומה הגישה ההלכתית לגישה האתית-רפואית הנהוגה מכוח החוק ברוב המוחלט של מדינות המערב.
המתת חסד אקטיבית של אדם, גם אם הוא סובל מייסורים קשים, אסורה כמעט בכל מדינות העולם.
גם ההלכה רואה אותה בחומרה רבה.
כבר בתנ"ך ניתן למצוא דוגמה לכך: הנער העמלקי סיפר שהרג את שאול המלך כדי להקל על ייסורי גסיסתו, אך כעונש נידון למוות על ידי דוד.
במעשה זה מביע דוד את הכבוד הרב שרחש כלפי שאול בהיותו משיח האל, אך חז"ל דרשו מהסיפור שגם המתת חסד כזו נחשבת כרצח, ודינה מוות.
אומנם מאותו סיפור תנ"כי עצמו יש שהסיקו שהאדם עצמו רשאי לאבד עצמו לדעת במצב של ייסורים קשים כפי ששאול עשה.
לדעתם ייתכנו מצבים לפיהם יהיה אדם רשאי להמית עצמו במו ידיו, אולם דעתם דעת מיעוט.
את ההשקפה הבסיסית של ההלכה על המתת חסד מנסח הרב ישראל מאיר לאו:
"המושג המתת חסד אינו מובן על פי השקפת תורת ישראל.
כלומר, אם יש בפעולה המסוימת משום המתה אין כל היתר בעולם לעשותה, ומי שעושה כן רוצח יקרא, ותהיה כוונתו לטובה כמה שתהיה"
כפי שעולה מדברי הרמ"א, האיסור על פעולה אקטיבית כדי להמית אינו איסור רק על מעשה הריגה ממש, אלא על כל פעולה מזרזת מוות:
"אסור לגרום למת שימות במהרה...
אסור להשמיט הכר והכסת מתחתיו" (להשמיט הכר והכסת - מתוך תקווה שיהיה בכך לזרז המוות)
קיימת אף דעה בהלכה לפיה אסור כלל לגעת בגוסס, מחשש להחיש המוות.
הגוסס הרי הוא כחי לכל דבריו, אין קושרין לחייו ואין סכין אותו ואין מדיחין אותו ואין פוקקין את נקביו ואין שומטין הכר מתחתיו...
ואין מעצמין את עיניו עד שתצא נפשו וכל המעמץ עם יציאת הנפש הרי זה שופך דמים" (שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"ט)
כעיקרון תומכת ההלכה בהימנעות מהארכת חיים שאין בה תוחלת.
הרמ"א מתיר להפסיק לחטוב עצים במקום שבו נמצא גוסס או להימנע מלשים מלח על לשונו, אף שהוא מניח שחטיבת עצים ומלח על הלשון מעכבים את צאת הנשמה.
חלוקים הפוסקים בשאלה מה נקרא הסרת דבר המונע מוות ומותר, ומה נקרא מעשה המזרז מוות ואסור.
קיימת דעה קיצונית שלפיה כל טיפול מאריך חיים, אף אם מתבצע נגד רצונו של החולה הסובל, הוא בגדר חובה.
דעה זו התפשטה כהשקפתה של ההלכה, אף שלמעשה היא דעת מיעוט.
הרב יעקב ישראל קניבסקי כתב על כך: "בעיקר היסוד דכל מה שאפשר להאריך חיי החולה (אפילו אינו אלא לחיי שעה) צריכים לעשות, אמת שגם אני שמעתי בילדותי מימרא זו, ולא ידעתי אם זהו מבר סמכא הוא, אבל בעיניי דבר זה צריך עיון גדול".
אחרים סבורים שמותר להימנע מלהאריך חיי חולה סופני סובל (ביניהם הרב יוסף שלום אלישיב), ויש הסבורים שזהו אינו רק היתר אלא חובה.
הרב משה פיינשטיין אף סובר שגם אם החולה אינו סובל לדעת הרופאים, חל איסור להאריך את חייו, משום שאין הרופאים יכולים לדעת מה טיבם של הייסורים הכרוכים בעיכוב צאת הנפש.
הדעה המקובלת בין הפוסקים היא שבחולה סופני שאפסה תקוותו אין צורך לבצע פעולות כגון החייאה, הנשמה, ניתוחים, דיאליזה, כימותרפיה ועוד.
מצד שני, אסור לחדול מלתת מזון ונוזלים.
שאלה שנויה במחלוקת היא מה הדין במקרה שבו חובר חולה סופני למכשיר הנשמה — האם מותר לנתקו ממנו.
הרב חיים דוד הלוי ואחרים התירו זאת, אך רוב הפוסקים אסרו.
"פטנט הלכתי" שמגשר בין הדעות ושנעשה בו שימוש הוא חיבור מכשיר ההנשמה לשעון, כך שיפסיק מעצמו לכמה שניות מפעם לפעם.
ניתוק המכונה במצב שבו היא שובתת לרגע יכול להיחשב לפעולה פסיבית מותרת (הימנעות מחידוש פעולתה אינה כהפסקת פעילותה).
פוסקי ההלכה דנים האם מותר להתפלל על חולה שימות.
הר"ן כתב שאם החולה מתייסר ואין תקווה שיתרפא מותר להתפלל עליו שימות, כמו שמסופר בתלמוד על אמתא דבי רבי שהתפללה על רבי יהודה הנשיא שימות.
כמו כן מסופר שאמוראים התפללו על רבי יוחנן שימות כדי לגאול אותו מהצער על מותו של חברו ריש לקיש.
לאור זאת, פוסקי הלכה רבים התירו להתפלל על חולה שימות, אולם חלק מהפוסקים הסתייגו מכך, בין השאר מחשש שאנשים שמוטל עליהם הטיפול בחולה יערבו אינטרסים אישיים וכוונתם לא תהיה רק לטובת החולה אלא גם בשביל לפטור עצמם מהטיפול בו.
לשיטתם עדיף להתפלל באופן כללי שהחולה יגאל מייסוריו.
המתקפה על שגרירות איראן בלונדון הייתה מתקפת טרור אשר אירעה בשנת 1980. במהלך המתקפה השתלטו מחבלים על בניין השגרירות האיראנית בלונדון ולקחו בני ערובה.
האירוע הסתיים כאשר יחידות בריטיות מיוחדות פשטו על המתחם בפעולה שכונתה "מבצע נמרוד".
האירוע, שסוקר בעת התרחשותו בכלי התקשורת, חשף לעיני העולם את יחידת הקומנדו SAS.
בשעה 11:30 ב-30 באפריל 1980 השתלטו 6 מחבלים על בניין השגרירות האיראנית במרכז לונדון.
חברי החוליה הציגו עצמם כ"תנועה הדמוקרטית המהפכנית לשחרור ערביסטאן".
תחילה דרשו המחבלים אוטונומיה למחוז ח'וזסתאן שבדרום איראן - אזור עשיר בנפט.
מאוחר יותר הם דרשו את שחרורם של 91 אסירים - אותם ראו כאסירים פוליטיים - הכלואים בבתי סוהר באיראן.
רק לאחר סיום האירוע התברר כי הייתה זו עיראק שאימנה וציידה את המחבלים בנשק וזאת במגמה להביך את איראן; ואכן חמישה חודשים מאוחר יותר פרצה מלחמת איראן–עיראק, בה עילת המלחמה הרשמית הייתה הסכסוך הטריטוריאלי על השליטה במחוז.
26 בני ערובה נלקחו בשבי כאשר המחבלים השתלטו על המתחם, אולם חמישה שוחררו כעבור כמה ימים.
צוות המשא ומתן מטעם משטרת בריטניה ניסה לרכך את המחבלים עם אספקה של מזון וסיגריות, אך ביום השלישי לאירוע שודרה ברשת BBC הצהרה מטעמם ובה הם מאיימים להרוג בן ערובה.
המתווך העיראקי הבטיח למחבלים כי שגריר ירדן בבריטניה יערוב להבטחת מעבר בטוח עבורם אל מחוץ לבריטניה, אך כאשר התברר למחבלים כי זה לא עומד להתממש, החמירו את איומיהם.
ביום השישי מתחילת המשבר רצחו המחבלים בן ערובה, נספח העיתונות של השגרירות, עבאס לווסאני, והשליכו את גופתו אל מחוץ למתחם.
התפתחות זו הובילה את ראש ממשלת בריטניה דאז, מרגרט תאצ'ר, לאשר מבצע חילוץ צבאי.
ההוראה הראשונית להציב צוות חילוץ של היחידה ללוחמה אנטי-מהפכנית (CRW) ב-SAS ניתנה כבר בשעות הראשונות לפרוץ המשבר, אולם כאשר נרצח בן הערובה הראשון העביר מפקד משטרת המטרופולין הודעה לשר ההגנה ובה נאמר כי מרגע זה עובר ניהול האירוע לידי הצבא.
כהכנה לכניסה לבניין, נערכו מספר פעולות:
יצירת רעש באזור לצורך מיסוך הכנות ה-SAS.
נמל התעופה הית'רו התבקש להורות למטוסים להנמיך גובה ולטוס מעל בניין השגרירות.
כמו כן, התחילה חברת בריטיש גז לבצע קידוחים ברחוב סמוך.
השגת תוכניות בניין מלאות ומפורטות וכן תשאול השבויים ששוחררו.
מפרטים אלו התגלה שבקומות הראשונה והשנייה ישנה זכוכית משוריינת העמידה בפני כדורים.
מבניין הצמוד לשגרירות הושמש ציוד האזנה וכן סיבים אופטיים שאפשרו האזנה וראיית החוטפים והשבויים.
בבסיס צבאי במרכז לונדון הוקם העתק של הבניין ונערכה חזרה לקראת התקיפה.
הכוח היה מחולק לחמישה צוותים של ארבעה אנשים בכל צוות.
התקיפה החלה בשעה 19:23 ב-5 במאי 1980. זרם החשמל נותק מהבניין ובאותו הזמן התפוצץ מטען בחלק האחורי של הבניין אשר שבר את הזכוכיות בקומות הראשונות, והמם את החוטפים אשר היו שם.
במהלך הפעולה השתמש הצוות ברימוני הלם.
חברי הצוות היו מצוידים בתת-מקלעים מסוג MP5. חמישה מתוך ששת החוטפים נהרגו במתקפה, ו-19 מבני הערובה שוחררו.
אחד מבני הערובה נהרג במתקפה.
לאחר שהתקיפה נגמרה, פאוזי נג'אד שהיה אחד מהחוטפים, ניסה להתחזות לחטוף אך זוהה במהרה על ידי השבויים האמיתיים.
הוא נידון למאסר עולם על חלקו בתקיפה.
הוא שוחרר בנובמבר 2008 והוחבא בסיוע ממשלת בריטניה.
המתקפה על שגרירות איראן בלונדון בתרבות
בשנת 2017 עלה לאקרנים הסרט שישה ימים בכיכובם של מארק סטרונג (המגלם את ראש צוות המשא ומתן המשטרתי), ג'יימי בל ואבי קורניש המבוסס על הפעולה של יחידת ה-SAS וההכנות אליה.
המתרחצות הגדולות או המתרחצות הוא ציור שמן מאת האמן הפוסט-אימפרסיוניסט פול סזאן.
הציור הוא חלק מסדרה שלמה בנושא זה.
שמה של היצירה - "המתרחצות הגדולות" מצביע על גודלה של היצירה, הגדול באופן משמעותי משאר ציורי הסדרה.
הציור, הנחשב לאחד מן הציורים החשובים באמנות המודרנית, מצוי כיום באוסף מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
הציור מתאר קבוצות של נשים עירומות על גדת אגם או נהר.
במישור קדמי של הציור מתוארות כ-14 נשים בשתי קבוצות כשמאחוריהן קבוצה של עצים גבוהים.
ברקע בתיאור מופיעה הגדה הנגדית של הנהר ובה דמויות נוספות.
דמות נוספת מתוארת שוחה במים.
הדמויות המתוארות הן חסרות תווי פנים או כל סממן אינדיבידואלי.
סזאן מצייר אותן באופן הדומה לציור חלקים אחרים בעבודה.
תיאור חלק מתנוחות המתרחצות הוא מוגזם ונועד להדגיש את אופי בניית הקומפוזיציה של הציור וזאת תוך שמירה על סימטריות בגופן של המתרחצות.
האלמנט המרכזי בקומפוזיציה הוא שתי קבוצות העצים המתכופפות כלפי מרכז הציור ויוצרות מעין מסגרת מחודדת (משולש) דרכה אנו מביטים על הנוף.
אופן הציור של סזאן מטשטש את המרחק בין המישור הקדמי לאחורי והשמיים הנשקפים דרך העצים מתוארים בחומריות זהה לזו של העצים.
הנשים, המצוירות בתנוחות שונות ופונות לכיוונים שונים יוצרות אף הן משולשים בין איבריהן.
הציור הוא הגדול מסדרה של ציורי מתרחצים - גברים ונשים - אותם צייר סזאן במהלך חייו.
בחינה של סדרת הציורים מגלה מהלך מורכב של בחינת אופן ייצוג האובייקט באמצעים אמנותיים.
סזאן צייר את היצירה בשנת חייו האחרונה.
מסיבה זו יש אשר הרואים בה יצירה בלתי גמורה.
לאחר מותו של סזאן נרכש הציור על ידי סוחר האמנות אמברואז וולאר (Ambroise Vollard).
ב-6 ביולי 1937. לאחר שעבר בין כמה בעלים שונים, נרכש הציור, תמורת סכום של 110,000 דולר, על ידי אספן האמנות ג'וזף וידנר (Joseph E.
Widener) בעבור מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
בשנת 1980 הכליל ה-BBC את הציור בסדרת הטלוויזיה של "100 הציורים הגדולים" (100 Great Paintings).
הן לא תקחהו עמך הוא סרט קולנוע קומי (מסוגת ה"סקרובול") בבימויו של פרנק קפרה משנת 1938 על פי מחזה זוכה פרס פוליצר בשם זה מאת ג'ורג' קאופמן ומוס הארט אותו עיבד לתסריט רוברט ריסקין.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזיכה את קפרה בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר לשנת הפקתו, מתוך שבע מועמדויות.
בין כוכבי הסרט ג'יימס סטיוארט, ג'יין ארתור, ליונל ברימור ואדוארד ארנולד.
אליס (ג'יין ארתור), בת למשפחת סיקמור האקצנטרית, שבראשה ניצב הסב וונדרהוף (ליונל ברימור), מתאהבת בטוני קירבי (ג'יימס סטיוארט), בן למשפחת בנקאים עשירה.
אביו של טוני, אנתוני פ.
קירבי (אדוארד ארנולד) ואמו הסנובית, בגילומה של מרי פורבס, מתנגדים לשידוך בין הצעירים.
כאשר בני הזוג קירבי מוזמנים לארוחת ערב גדושה מוזרויות בבית סיקמור, לומד טוני שבעצם בני משפחתו-שלו אינם פחות מטורפים מבני משפחתה של אליס.
אט אט יוצאת ארוחת הערב משליטה ומתפתחת מהומה.
הסרט מציג ניגוד בין משפחת סיקמור האוהבת, השמחה, שבניה אינם לוקחים את עצמם ברצינות יתרה ועושים ככל העולה על רוחם לבין משפחת קירבי האריסטוקרטית, הנפוחה מחשיבות עצמית, המאובנת רגשית ובפרט אבי המשפחה תאב הבצע.
שם הסרט הוא אמרה מפיו של סב משפחת סיקמור בנוגע לכסף, אותו לא יכול האדם לקחת עמו לאחר מותו.
"הן אפשר" הוא שירו של המשורר והפזמונאי חיים חפר שנכתב בתקופת מלחמת העצמאות והולחן על ידי דוד זהבי.
השיר, בביצוע סולו של רבקה קרמר, נכלל בתוכנית השלישית של הצ'יזבטרון "הפלמ"חניק מחפש את המחר" והיה אהוד בקרב לוחמי הפלמ"ח, שנהגו לשיר אותו לעיתים מזומנות, ומשם הוא התפרסם ונעשה פופולרי ביישוב ובחברה הישראלית.
הוא זכה לביצועי זמרים, בהם עפרה חזה, יפה ירקוני, אריק איינשטיין ובני אמדורסקי.
נושאי השיר הם הגעגועים של הלוחמים בחזית הקרב, אל חיי האהבה, המשפחה והכמיהה העזה אל השלום.
חפר תיאר את התודעה והוויית הנפש כפי שבוטאה אצל חברי הפלמ"ח.
השיר היה חריג בין השירים שנכתבו בימי מלחמת העצמאות בכך שלא עסק במלחמה מתוך הרואיות, אלא דווקא ייחל לסיומה.
חיים חפר טען כי "הן אפשר" הוא שיר השלום הראשון שנכתב על ידי לוחם בארץ.
התיאור הפואטי של התודעה נעשה בין השאר באמצעות שימוש אחר בפועלים ושמות עצם, המשובצים בשימוש רגיל.
השיר המחורז כולל חמישה בתים.
הבית הראשון פותח במילים מרגיעות לכאורה על אורחות הטבע שכסדרן: „בַּשַּׁלֶּכֶת נוֹשֵׁב כְּבָר הַסְּתָו" ...
שמתאר לכאורה את מהלכם הסדיר של עונות השנה, כגון סתיו, וגם את שקיעת האבק שעלה בדרכים בשל התנועה הרבה בהם.
רגיעה מדומה זו, מאפשרת כביכול את המבע הרגשי אל האהובה האלמונית במרחקים, שאליה פונה הדובר: „וְהַיּוֹם רַק אֵלַיִךְ נִשְׂרָף / וְחוֹלֵם עַל פְּגִישָׁה רְחוֹקָה.".
הבית השני מתאר את האמור להתרחש בפגישה העתידית אותה הדובר מדמיין, מהכניסה אל פנים הבית.
המשורר יוצר בה שני ביטויים מקוריים, האחד של השער: „וְהַשַּׁעַר יַחֲרֹק לוֹ דּוּמָם", והשני (המובא בשורה האחרונה), אשר אומץ בספרות העברית לסוגותיה: „וְעֵינַיִךְ יִהְיוּ כֹּה טוֹבוֹת / כְּמוֹ אֵין מִלְחָמָה בָּעוֹלָם", המתאר את הכמיהה את בת הזוג בהבעה רכה על פניה, הבעה שניתן להעלותה אך בימי שלום.
פרטים נוספים מהאמור להתרחש בפגישה העתידית מובאים בבית הרביעי; בו הדובר מספר על חדרה של אהובתו: „חַדְרֵךְ הֶעָצוּב / מְחַכֶּה בְּחִוְרוֹן קִירוֹתָיו", וכביכול, „וְקוֹרֵא הוּא לִשְׁנֵינוּ לָשׁוּב / מִקְּרָבוֹת, מִדְּרָכִים וּמִסְּתָו".
הבית השלישי המכיל שש שורות (ולא ארבע כמו הבתים האחרים) מתאר את רצונם העמוק של הלוחמים כי תקופת המלחמה והקרבות האכזריים יסתיימו.
חפר תיאר במילים אלו לא רק תודעה אלא דיבורים וקריאות של אנשי הפלמ"ח, כפי שתועדו במקורות שנוצרו בשנות התקופה.
בבית החמישי מציע הדובר אפשרות חלופית ל"חדרה העצוב" של אהובתו, במילים:
ויחד עם אפשרות אישית חליפית מדומיינת זו, הוא מביא את תקוותו הכוללת:
המתקפה על שגרירות סעודיה בח'רטום הייתה פיגוע טרור שביצעו מחבלים פלסטינים מארגון ספטמבר השחור בתחילת מרץ 1973 בח'רטום, בירת סודאן.
המחבלים חטפו 10 דיפלומטים זרים שהתכנסו בשגרירות הסעודית בעיר ולאחר ניסיונות להשיג שחרור אסירים בארצות הברית וישראל שלא צלחו, שחררו המחבלים את הדיפלומטים הערביים ורצחו את שגריר ארצות הברית וסגנו ואת שגריר בלגיה.
הפיגוע עורר זעזוע עמוק בעולם כולו, ואשמת תכנון הפיגוע הופנתה לארגון אש"ף ולעומד בראשו יאסר ערפאת.
הפיגוע התרחש ב-1 במרץ 1973, כאשר בחצר השגרירות הסעודית בח'רטום התקיימה מסיבת פרידה מסגן השגריר האמריקאי, ג'ורג' מור, שסיים אז את שירותו במדינה.
במהלך המסיבה חדר למתחם השגרירות כלי רכב ובו מחבלים חמושים.
המחבלים השתלטו ביריות על הדיפלומטים החוגגים, תוך כדי שהם פוצעים אחד מהדיפלומטים.
לאחר מכן המחבלים ריכזו את הדיפלומטים, בהם שגריר ארצות הברית בסודאן קליאו נואל, סגנו ג'ורג' מור, שגרירי סעודיה ובלגיה, ודיפלומט ירדני, בבניין השגרירות, שם החזיקו בהם כבני ערובה.
החוטפים הכו את בני הערובה והשפילו אותם.
החוטפים הציגו דרישות גבוהות לממשלות בעולם ובראשן שחרור אסירים, בהם סירחאן סירחאן (שרצח את רוברט קנדי וריצה עונש מאסר בארצות הברית), כל הנשים הפלסטיניות שהיו כלואות בישראל, מוחמד עודא (מראשי "ספטמבר השחור" שהיה עצור בירדן), וחברי ארגון באדר מיינהוף שהיו כלואים בגרמניה.
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון כינס מסיבת עיתונאים והודיע כי לא ייכנע למחבלים וסירב למלא את דרישותיהם.
ארצות הברית האשימה את ארגון פת"ח במתקפה.
בידי האמריקאים היו עדויות שהמחבלים באו מלוב במטוס של אש"ף, ושהרכב שהביא אותם לשגרירות נשא לוחית זיהוי של הנציגות הדיפלומטית של אש"ף בח'רטום.
כמו כן בשדר שהגיע מביירות ושיועד למחבלים נשמעה דרישה להוצאתם להורג של החטופים.
השדר נקלט בישראל והועבר לאמריקאים ושימש להוכחה כי הפלסטינים עמדו מאחוריה, האמריקאים דרשו מסודאן להטיל עונש מוות על המחבלים.
ממשלת סודאן הטילה אף היא את האחריות לפיגוע על ארגון פת"ח וברחובות ח'רטום נערכו הפגנות המוניות שקראו קריאות נגד ערפאת ואש"ף, גם רוב מדינות ערב הצטרפו לגינוי הרצח.
בסופו של דבר שניים מן המחבלים שוחררו מיד משום שלא נמצאו נגדם ראיות.
ביוני 1974 נשפטו שישה מחבלים למאסרי עולם בעוון רצח הדיפלומטים אך 24 שעות לאחר מכן הם שוחררו בהיחבא והוטסו ללבנון.
זמן קצר לאחר מכן ערך צה"ל בביירות את מבצע אביב נעורים והרג כמה מראשי אש"ף.
קיום המבצע התאפשר בין היתר משום שישראל חשה שלאחר הפיגוע בסודאן היא תזכה בגיבוי ממדינות העולם להכות בארגון הטרור.
המתקפה על אוטובוס התלמידים בשער הנגב אירעה בצהרי 7 באפריל 2011. טיל נ"ט מונחה לייזר מדגם 9M133 קורנט נורה בידי אנשי חמאס לעבר אוטובוס תלמידים של המועצה האזורית שער הנגב.
נער בן 16 שישב בחלקו האחורי של הרכב נפצע אנושות, ונפטר מפצעיו לאחר עשרה ימים.
המתקפה החלה בשעה שבה סיים נהג האוטובוס לפזר את רוב הילדים בביתהם בקיבוצים, לאחר שאסף אותם מבית הספר, ולכן היה האוטובוס ריק כמעט לגמרי.
נהג האוטובוס נפצע קלות והנוסע היחיד שנשאר, בן 16 שישב בחלקו האחורי של הרכב, נפצע אנושות מפגיעת רסיסים בראשו, ומת מפצעיו ב-17 באפריל.
לאחר האירוע, נורה מטח פצמ"רים על הכביש, דבר שעיכב את פינוי הנפגעים.
לאחר התקרית טען ארגון חמאס כי האוטובוס נסע על כביש שנמצא בשימוש שוטף של כלי רכב צבאיים ישראליים, וכי פעיליו שביצעו את המתקפה לא ידעו שישנם תלמידים על הרכב.
בישראל דחו את הטענות לזיהוי שגוי בשל צבעו הצהוב של האוטובוס, האופייני לאוטובוס תלמידים.
בישראל האשימו את חמאס בביצוע פשע מלחמה בהתקפה, משרד החוץ דרש מהצבא להשאיר את האוטובוס כפי שהוא בבסיס אוגדת עזה, אליו הוזמנו נציגים ממדינות זרות ומהאו"ם כדי להראות את פשעי המלחמה שהחמאס מבצע.
ההתקפה גונתה על ידי הקהילה הבינלאומית.
המתקפה על מטה הביטחון הלאומי הסורי הייתה פיגוע במטה הראשי של הלשכה לביטחון לאומי, בצפון-מערב דמשק, בו נהרגו שר ההגנה הסורי וסגנו.
הפיגוע התרחש בתחילת מלחמת האזרחים בסוריה.
התקשורת הממשלתית דיווחה שהיה זה פיגוע התאבדות, בעוד שהאופוזיציה טענה שהפצצה הופעלה מרחוק.
הפיצוץ אירע במהלך ישיבה בהשתתפות שרים ומספר ראשי סוכנויות ביטחוניות.
בפיגוע נהרגו שר ההגנה, דאוד ראג'חה; סגן שר ההגנה וגיסו של הנשיא אסד, אסף שווכאת; העוזר לסגן הנשיא, חסן עלי טורקמאני; וראש הלשכה לביטחון לאומי, הישאם אל-איח'תיאר, שנפצע אנושות בפיצוץ ומת מפצעיו יומיים לאחר מכן.
חאפז מח'לוף, האחראי על גזרת דמשק במינהל הביטחון הכללי, נפצע.
היו דיווחים סותרים באשר לגורלו של שר הפנים מוחמד איברהים א-שעאר.
עוזר מזכיר מפלגת הבעת' נפצע גם הוא בפיגוע.
אסף שווכאת - גיסו של הנשיא אסד וסגן שר ההגנה
דאוד ראג'חה - שר ההגנה (רמטכ"ל לשעבר)
חסן טורקמאני - עוזר לסגן הנשיא; בעבר שר ההגנה והרמטכ"ל
הישאם אל-איח'תיאר - ראש הלשכה לביטחון לאומי
מאהר אל-אסד - אחיו של הנשיא אסד ומפקד בכיר במשמר הרפובליקה; היו דיווחים על כך שאיבד רגל
מוחמד אבראהים א-שעאר - שר הפנים
חאפז מח'לוף - האחראי על גזרת דמשק במינהל הביטחון הכללי
מוחמד סעיד בח'טיאן - העוזר למזכיר מפלגת הבעת'
על פי דיווחים, הפיצוץ בוצע על ידי אחד משומרי הראש במפגש, בתור פיגוע התאבדות.
האופוזיציה טענה שמורד החדיר מראש פצצה למבנה, אשר הופעלה בשלט רחוק.
דיווח אחר טען, שהפצצה הוחבאה בתיק המסמכים של שר הפנים, ששיתף פעולה עם איראן שרצתה שאסד יחליף מספר בכירים במשטר.
צבא האסלאם והצבא הסורי החופשי טענו שניהם לאחריות על הפיצוץ.
לואי אל-מוקדאד, מהצבא הסורי החופשי, טען שההתקפה בוצעה על ידי קבוצה של אנשי הצבא הסורי החופשי, בתיאום עם נהגים ושומרי ראש שעבדו צמוד לבכירים ביותר במשטר של אסד.
הוא ציין שהפיצוץ נגרם משני מטענים של 25 פאונד (11 ק"ג) חומר נפץ כל אחד, וממטען קטן יותר של חומר נפץ פלסטי C-4, שהונחו בחדר כמה ימים לפני הפגישה, על ידי אחד מאנשיו של אל-איח'תיאר מהלשכה לביטחון לאומי.
במאמר של הדיילי ביסט מ-2016, טען קצין בכיר לשעבר בצבא סוריה שאסד הוא האחראי לפיצוץ.
על פי הטענה, ההרוגים בפיצוץ היו חברים מתונים במשטר שאיראן רצתה להחליף.
גם באסאם ברבנדי, דיפלומט סורי לשעבר, האשים את איראן.
באותו מאמר צוטטו גם מקורות במודיעין הסורי, שאמרו שאסד האמין שהקצינים שנהרגו תכננו הפיכה נגדו, ושנחסמה כל גישה לחקירת הפיצוץ.
רוברט פורד, שגריר ארצות הברית בסוריה בזמן הפיצוץ, סיכם את נושא הפיגוע במילים "אני לא חושב שאנו יודעים איך זה קרה".
על אף שלא היו הצהרות מפיו של אסד עצמו ביום הפיצוץ, דיווחה התקשורת הממשלתית בסוריה כבר ביום הפיצוץ על מינויו של רמטכ"ל צבא סוריה, פהד ג'אסם אל-פריג' לשר ההגנה החדש.
התקשורת דיווחה גם שההתקפה בוצעה על ידי מחבלים זרים.
הצבא פרסם הצהרה בה נאמר שסוריה "נחושה להתעמת עם כל צורות הטרור ולגדוע כל זרוע שפוגעת בביטחון הלאומי".
יום לאחר הפיצוץ שידרה הטלוויזיה הממשלתית תמונות של הנשיא אסד בארמון המלכותי, כדי להפסיק את הספקולציות שהניעה שתיקתו לאחר האירוע.
התמונות ששודרו הראו את הנשיא אסד מקבל את שר ההגנה החדש פהד ג'אסם אל-פריג' לאחר טקס השבעה.
לפי העיתון הארץ, כוונת שידורים אלו הייתה לשלוח מסר שאסד חי, בריא ועדיין מחזיק בשלטון.
בשידור נאמר שאסד מאחל 'בהצלחה' לשר ההגנה החדש, אך לא צוין איפה התרחש טקס ההשבעה.
בצעד חריג, לא שודרו גם שום תמונות או וידאו מהטקס.
מדינות שגינו את הפעולה היו בין היתר איראן, לבנון, רוסיה, דרום אפריקה, בריטניה וונצואלה.
הנא ח'טיב היא עורכת דין והאישה הראשונה שמונתה לתפקיד קאדית בבית הדין השרעי בישראל.
היא עורכת דין, בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת סטאפורדשייר שבאנגליה, ותואר שני במשפטים.
התמחתה בתחום דיני אישות ומשפחה והדין השרעי והוסמכה כמגשרת ושימשה כטוענת שרעית.
תושבת טמרה, נשואה ואם לארבעה.
ב-25 באפריל 2017, הוועדה לבחירת קאדים מינתה את ח'טיב פה אחד לשמש כאחת מתשעת הקאדים בבתי הדין לשריעה בישראל, ובכך הפכה ח'טיב לאישה הראשונה שמונתה לקאדית בישראל.
בחירתה של ח'טיב נעשתה למרות התנגדות הממשלה להצעת חוק פרטית לייצוג נשים בתפקידי שיפוט בבתי הדין השרעיים.
הצעת החוק של ח"כים מהאופוזיציה, שהועלתה בסוף 2015, נועדה לחייב ייצוג של אישה אחת לפחות בין הקאדים, אלא שמפלגת יהדות התורה איימה להשתמש בזכות הווטו שלה בענייני דת ומדינה כדי לסכל את ההצעה, בשל חשש כי חקיקה כזאת תגרור אחריה תקדים שיחייב מינוי נשים גם לבתי הדין הרבניים.
בסופו של דבר הבחירה נעשתה ללא חקיקה.
סגן יושב ראש הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, השייח' כמאל ח'טיב, תקף את המינוי והפציר "לא להתערב בענייני האסלאם" וכי "האסלאם לא מאפשר לאישה להיות קאדית".
לעומת זאת, הפלג הדרומי של התנועה האיסלאמית הודיע על תמיכתו במינוי.
המשפט האסלאמי ובמיוחד האסכולה החנפית, שהיא האסכולה השלטת בחקיקה העות'מאנית התקפה בבתי הדין השרעיים בישראל, אינה מגבילה נשים מלכהן כקאדיות.
קאדיות מכהנות ברשות הפלסטינית, במצרים, באינדונזיה, במלזיה, בפקיסטן ובמדינות מוסלמיות נוספות.
מפלגת "הן צדק", הייתה מפלגה ספרדית חרדית מוניציפלית בישראל, שהתמודדה לראשונה בבחירות המקומיות לעיריית בני ברק, שהתקיימו ב-1993 (ה'תשנ"ד), ולאחר מכן התמזגה עם מפלגת ש"ס המקומית.
מנהיגה הרוחני של המפלגה היה הרב מאיר מאזוז, ראש ישיבת כסא רחמים ולימים מנהיגה הרוחני של מפלגת יחד.
בבחירות 2018 בבני ברק התמודדה הרשימה מטעם מפלגת יחד, ובנפרד מש"ס, למועצת העיר תחת האותיות "הן", וקיבלה מנדט אחד.
מפלגת "הן" הוקמה על רקע הקרע שנוצר בין מנהיגי מפלגת ש"ס, הרב עובדיה יוסף והרב אלעזר מנחם מן שך, לאחר תמיכת ש"ס בשיתוף פעולה עם מפלגת העבודה בתרגיל המסריח (1990), והצטרפותה לממשלה העשרים וחמש בראשות יצחק רבין (1992).
צעדים אלו נעשו בהוראת הרב יוסף ונגד דעתו של הרב שך, וגרמו למחלוקת בין הרבנים, שהעיבה על היחסים בין הספרדים לליטאים בציבור החרדי.
הרב מאזוז הוציא מכתב בו התנגד לדעתו של הרב יוסף לגבי הסכמי אוסלו.
הרחוב החרדי בבני ברק, המורכב ברובו מציבור בני תורה מהזרם הליטאי, ומספרדים שגדלו במוסדות אשכנזיים, צידד בעמדתו של הרב שך, דבר שהשליך גם על החלוקה הפוליטית בעיר, כאשר גם מפלגת ש"ס המקומית בראשות אליהו סויסא, התמזגה עם מפלגת יהדות התורה האשכנזית, תחת השם "ש"צ-ט"ז".
בעקבות הפגיעה בכבודו של הרב עובדיה יוסף, וחוסר הדאגה למוסדות ספרדים - לטענת המייסדים, הכריז הרב מאיר מאזוז, על הקמת מפלגה ספרדית בשם "הן צדק".
בהמשך הצטרף אליו הרב יוסף עזרא זליכה רבה של שכונת פרדס כץ.
כאשר מנגד עמדו יתר הרבנים הספרדים בבני ברק לצידה של המפלגה האשכנזית - ספרדית.
כן הוגשה תלונה במשטרת מרחב דן.
בבחירות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 1993 (י"ח בחשוון ה'תשנ"ד), הפתיעה מפלגת "הן צדק", והכניסה שלשה נציגים לעירייה, עמרם מלול, הרב אליהו ענקרי, ופנחס צברי.
מבית הרב עובדיה יוסף נשלח מכתב ברכה לרב מאזוז, שנכתב בידי הרב יצחק יוסף.
לאחר מכן התמזגה עם מפלגת ש"ס המקומית.
מאוחר יותר הוקמה ועדה קרואה לעירייה, שפיטרה את רוב חברי העירייה, ובין הנותרים היה פנחס צברי שהמשיך להוביל את המפלגה.
בעקבות ההצלחה, סוכם כי בראש רשימת ש"ס בבני ברק, יעמוד נציגו של הרב מאיר מאזוז, פנחס צברי, שהפך לסגן ראש העיר, והרכבת הרשימה תידרש את אישורו והסכמתו של הרב.
הסכם זה נמשך עד לשנת 2010, אז נקרא צברי לשמש כסמנכ"ל תאגיד המים העירוני מי ברק, והשאיר את המקום הראשון לאליהו דדון, באישורו של הרב מאזוז.
בבחירות 2018 בבני ברק התמודדה הרשימה מטעם מפלגת יחד ובנפרד מש"ס, תחת האותיות "הן".
בראש הרשימה הוצב ניר אריאל, ממייסדי חברת הסטארטפ גלילאו שאף התמודד לראשות העיר.
הרשימה זכתה ל-3588 קולות, וקיבלה מנדט למועצת העיר.
המתת חיות המחמד בבריטניה הייתה מאורע בספטמבר 1939, שבו המיתו בריטים רבים את חיות המחמד שלהם בימים הראשונים למלחמת העולם השנייה מחשש למחסור במזון ולפגיעה בהם במהלך המלחמה.
מאות אלפי חיות מחמד הומתו בתוך כשבוע ימים.
סיפור ההמתה ההמונית דווח בכלי תקשורת שונים בעת שהתרחש, אך מאז נשכח.
אפשר שהסיפור נשכח כיוון שהיה בו כדי לחתור תחת הנרטיב על העמידה האיתנה של העם הבריטי במהלך המלחמה וכן תחת הדימוי של הבריטים כחובבי חיות מחמד.
בעלי חיות מחמד רבים שהמיתו את בעלי החיים שלהם הצטערו בדיעבד על החלטתם לאחר שהתגברו על הפחד מהפצצות וממחסור במזון, והאשימו את הממשלה ביצירת היסטריה.
במסגרת ההכנות של ממשלת בריטניה ב-1939 לקראת פרוץ מלחמה אפשרית עם גרמניה כונסה ועדה על מנת לדון בנושא חיות המחמד בבתיהם של אזרחים.
הוועדה הביעה חשש שמא, במקרה שבו יהיה צורך לקצוב את מנות המזון לאוכלוסייה, יבחרו אזרחים רבים לחלוק את מנותיהם עם חיות המחמד שלהן, או שיניחו להן לגווע ברעב.
בעקבות זאת פרסמה הוועדה עלון שחולק לאזרחים.
בעלון נכללה ההמלצה להעביר חיות מחמד מן הערים אל אזורי השדה במדינה, ונאמר בו כי אם האזרחים לא יוכלו למסור את חיות המחמד לטיפולם של שכנים, יהיה זה הגון להשמידן.
העלון הכיל גם פרסומת לאקדח הלם שיוכל לשמש כאמצעי להמתת חיות מחמד ללא כאב.
העלון הממשלתי תרם להחלטת המוני אזרחים להמית את חיות המחמד שלהם, אך לא היה הגורם היחיד לה.
לאחר שפרצה המלחמה בספטמבר 1939 מיהרו המוני בריטים אל המרפאות הווטרינריות על מנת להמית את חיות המחמד שלהן.
המניעים להמתה היו חשש ממחסור במזון ומהפצצות, צורך לנטוש את בעלי החיים עקב יציאה למלחמה וגם התחושה כי החזקת חיית מחמד במהלך מלחמה היא בגדר "מותרות".
על פי הערכה הומתו 400 אלף עד 750 אלף חיות מחמד בתוך כשבוע.
לפני פתחי כמה מהמרפאות התמשכו תורים באורך של מאות מטרים ובחלקן אזל מלאי הכלורופורם.
ארגוני בעלי חיים וארגונים וטרינריים שונים הביעו התנגדות להמתה, אך נאלצו לשרת את האזרחים שצבאו על דלתותיהם.
בית הכלבים והחתולים באטרסי בלונדון התנגד בתקיפות להמתה, ובמהלך המלחמה סיפק מחסה ל-145,000 כלבים.
מתנגדת ידועה נוספת להמתה הייתה הדוכסית מהמילטון , אשר גם הקימה בית מחסה לחיות מחמד ליד בית הכפר שלה בווילטשייר.
לאחר תחילת ההפצצות על לונדון בסתיו 1940 התרחש גל נוסף של המתת חיות מחמד.
בשנת 2017 יצא לאור ספרה של ההיסטוריונית הבריטית הילדה קין (Hilda Kean), The Great Cat and Dog Massacre, אשר גולל את סיפור ההמתה ההמונית של חיות המחמד בבריטניה בראשית המלחמה, אך גם את סיפור היחסים והקרבה בינם לבין בעליהם בהמשך המלחמה.
המתקפה של ג'ק ג'ק הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת, שהופץ ב-15 במרץ 2005 והופק על ידי חברת פיקסאר.
הסרט בוים ונכתב על ידי בראד בירד ומבוסס על הסרט "משפחת סופר-על" שיצא לאקרנים בשנת 2004. בשונה ממרבית הסרטים הקצרים של פיקסאר, הסרט לא יצא לבתי הקולנוע, אלא צורף כבונוס לגרסת ה-DVD של הסרט משפחת סופר-על.
העלילה של הסרט מורכבת מרעיון לסצנה שהועלתה בתסריט של הסרט משפחת סופר-על, הרעיון נחתך לבסוף מהתסריט הסופי.
הסרט עוקב אחרי האירועים שקראו בזמן שקארי השמרטפית שמרה על ג'ק-גק (בסרט משפחת סופר-על).
הסיפור מסופר על ידי קארי בזמן שהיא נחקרת על ידי ריק דיקר, הסוכן הממשלתי לענייני גיבורי על, כשקארי עונה על השאלות יש פלאשבקים שבהם רואים את האירועים.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתקאריבראט פארקרתמר עמית יוסףג'ק ג'קאלי פוסילסינדרוםג'ייסון ליעידו מוסריריק דיקרבאד לאקייורם יוספברג
בשנת 2005 הסרט צורף ל-DVD של הסרט "משפחת סופר-על", וב-2007 הסרט צורף לאוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר חלק 1.
ב-2006, היה מועמד לזכייה בפרס הוגו לפרזנטציה דרמטית הקצרה הטובה ביותר.
המתקפה על בית ספר בעיר איוואנטייבקה, שבפרברי מוסקבה, אירעה ב-5 בספטמבר 2017. תלמיד כיתה ט', מיכאיל פיבנייב, נכנס לבניין של המוסד החינוכי העירוני "מרכז חינוך מס 1", שבו הוא למד, פתח באש באמצעות רובה אוויר וחבט במורה.
כתוצאה מהתקיפה נפצעו 4 בני אדם, אך איש לא נהרג.
פיבנייב עוכב על ידי גורמי אכיפת החוק.
ב-15 בפברואר 2019, בית המשפט בעיר איוונטייבקה במחוז מוסקבה מצא את הנער אשם בניסיון רצח של שניים או יותר, כמו גם חוליגניזם וגזר עליו 7 שנות מאסר ו-3 חודשי מאסר בפועל בעונש במושבת עונשין.
האירוע, כמו גם העובדה שהתוקף חיקה את הרוצחים שתקפו את קולומביין באפריל 1999, גרמו למחאה ציבורית רחבה והביאו למספר יוזמות חקיקה: בפרט, האיסור על קהילות תמיכה לעידוד פשעים מסוג זה באינטרנט כמו גם איסור אתרים המסיתים ילדים להתאבדות ופשע.
שעות ספורות לאחר האירוע פתחו רשויות החקירה תיק פלילי בגין חוליגניזם באמצעות חומר נפץ; חקירת האירוע הופקדה על מחלקת החקירות הראשית בוועדת החקירות של הפדרציה הרוסית.
בין היתר, התובע של איוואנטייבקה, סרגיי קושלב, הודיע על פתיחת תיק פלילי של רשלנות נגד הנהלת בית הספר.
קציני אכיפת החוק ערכו חיפוש במקום מגוריו של פיבנייב.
בדירה בה התגורר הצעיר עם הוריו, במהלך החיפוש נמצאו שברי פריטים פירוטכניים, קליעים מכלי נשק ורכיבי נשק.
החוקרים ראיינו גם את שכניו של העצור.
בבוקר 7 בספטמבר נלקח פיבנייב לבית המשפט המחוזי בבסמני שבמוסקבה.
בשל גילו של החשוד נערך הדיון בדלתיים סגורות.
סנגורו של פיבנייב, ויקטור זפרודסקי, ביקש את השמת לקוחו במעצר בית, מכיוון שבמקרה זה יוכל להמשיך את לימודיו; התביעה התעקשה על מאסרו של היורה.
הצעיר עצמו חזר והודה באשמה וכן הצהיר שהוא מתחרט על המעשה, תוך בקשת סליחה מהקורבנות.
לאחר ששקל את כל הטענות, אישר בית המשפט את בקשת הרשויות החוקרות ועצר את פיבנייב למשך חודשיים עד תום ההליכים.
ב-14 בספטמבר אמר ויקטור זפרודסקי לתקשורת כי פיבנייב הואשם, אך לא חשף פרטים.
במרץ 2018 הוטל על פיבנייב בדיקה פסיכולוגית ופסיכיאטרית.
הבדיקה נערכה במרכז המחקר המדעי לפסיכיאטריה חברתית.
בבדיקה נמצא כי בעת ההתקפה הצעיר היה שפוי והיה מודע לאופי מעשיו.
ב-27 ביולי 2018 נודע כי פעולות החקירה בתיק הפלילי הושלמו וההגנה החלה להכיר את חומרי התיק שהסתכמו בכשישה כרכים.
יו"ר מועצת הפדרציה ולנטינה מטביינקו, בתשובה לשאלה בדבר הצורך בשיפור מנגנון האבטחה במוסדות החינוך ברוסיה לאחר האירוע באיוואנטייבקה, הביעה את הדעה כי הבעיה הביטחונית העיקרית במקרה זה הייתה ש"המשפחה ובית הספר פספסו את הילד".
"כשלילד היו בעיות ברורות, המשפחה ובית הספר לא עמדו לידו, לא ניסו להקשיב לו, להבין, לתמוך בו פסיכולוגית - זו הבעיה הביטחונית העיקרית," הדגישה.
מטוויינקו ציינה כי הבטיחות של התלמידים בכל מוסד חינוכי היא "המשימה העיקרית והאחריות של הנהלת בית הספר".
הנציבה לזכויות ילדים, אנה קוזנצובה, כמו גם יו"ר מועצת הפדרציה, האשימו את ההורים והמורים שלא הקשיבו לילד המתבגר שביצע את ההתקפה: "הילד עצמו ממש הלך אחרי כולם ואמר: 'תראו!'.
הוא ממש ניגש לכולם וחיכה שיעצרו אותו.
יש לי הרגשה כשמפרקים את המקרה הזה.
לא הנהלת בית הספר, לא המורה, וגם ההורים לא התעשתו בזמן." במקביל, נציבת תלונות הציבור הגישה תלונה נגד הנהלת בית הספר.
"אני יודעת שיש צעדי ראווה.
למרבה הצער, לפעמים זה קורה שאחרי אירועים [כאלה] מתחילים אירועים המוניים ועל פי מספר המשתתפים בהם אנו סוגרים דיווחים גדולים, ועוצמים עינינו על המצב".
שרת החינוך והמדע של הפדרציה הרוסית אולגה ואסילייבה כינתה את האירוע באיוואנטייבקה טרגדיה במה שמהווה אישור נוסף על הצורך להחזיר את המנגנון לאספקת רשומות רפואיות של תלמידים לבתי הספר בהקדם האפשרי וכן דחקה להחזיר את הפסיכולוגים לבתי הספר.
חברת מועצת הפדרציה ילנה מיזולינה הסבה, לדעתה, את הבעיה האקוטית של משיכת הילדים לפתרון סכסוכים באופן אגרסיבי כפי שמופיע במשחקי מחשב, בפרט, הקשורים לז'אנר הירי בגוף ראשון, תוך ציון GTA כדוגמה.
"המדינה לא צריכה להעלים עין מכך, יש צורך ליצור את אותם משחקי מחשב, אבל עם התוכן הנכון והבטוח, להשקיע ביצירת סרטים טובים, סרטים מצוירים.
אחרת, אנו פשוט מאבדים את הדור הזה", אמרה.
האירוע באיוואנטייבקה היה התקיפה הראשונה מסוגה ברוסיה, אף שלפני כן היו מקרים גדולים של ירי בבתי ספר במדינה; עד מהרה אירעו מתקפות, שהושפעו ממעשים דומים שביצעו רוצחים אמריקאים, כמו תקרית בבית הספר מספר 127 בפרם (15 בינואר 2018) ובבית הספר מספר 5 באולן-אודה (19 בינואר 2018).
בכל המקרים הללו, הפושעים התעניינו בטבח בבית הספר קולומביין, בדפים שלהם ברשתות החברתיות פורסמו פוסטים מקהילות שהוקדשו ליורים בבתי הספר.
ב-17 באוקטובר 2018 נהרגו 20 בני אדם בטבח במכללה הפוליטית הטכנית קרץ', שהושפע בבירור מאותו רצח, זאת תוך ביצוע פשע דומה לרצח בקולומביין (שימוש בחומרי נפץ, חיקוי הדימוי החיצוני של אחד היורים בבתי הספר בקולומביין, מעשה התאבדות בספריה ועוד).
אוסטין אבנקס, ששרד את הטבח בשנת 1999 בבית הספר קולומביין, הגיב גם הוא לירי בקרץ'.
הוא נתן עצות לקורבנות הפיגוע במכללת קרץ' וציין כי היה משהו במשותף בין הירי לעבר אנשים בקולומביין וההרג בקרץ'.
בשנת 2019 מת אוסטין ממנת יתר.
ב-18 במאי 2018 נודע כי סגנית יו"ר הדומה, אירינה ירובאיה, הציגה הצעת חוק שמטרתה להגן על ילדים מפני מה שמכונה "קהילות קולומביין" ברשתות החברתיות; בעיקר בקבוצות כאלה התרכזו התוקפים מאיוואנטייבקה, פרם ואולן-אודה.
טיוטת התיקונים לחוק הפדרלי "אוגות מידע, טכנולוגיות מידע והגנת מידע" הציעו מנגנון לחסימת גישה לקהילות כאלה.
"על ידי הגנה על ילדים מפני מעורבות בקהילה הפלילית, אנו פותרים משימה כפולה: ראשית, אנו לא מאפשרים להפוך את הילד לפושע, לשכנע אותו לבצע פשעים, ושנית, אנו מגנים על הילד, ולא מאפשרים לו להפוך לקורבן של פשע," ציינה יארובאיה.
החוק אומץ על ידי האספה הפדרלית של הפדרציה הרוסית וב-18 בדצמבר 2018 ונחתם על ידי הנשיא ולדימיר פוטין.
הנאא א-רמלי היא מהנדסת, סופרת, חוקרת, מרצה ופעילה אקטיביסטית ירדנית-פלסטינית בתחום טכנולוגיות המידע ותרבות האינטרנט.
היא יועצת בתחום חינוך לתרבות באינטרנט למספר ערוצי מדיה, תחנות רדיו, עיתונים ואתרי אינטרנט מתמחים.
בשנת 2015 כתבה א-רמלי את ספרה "גיבורי המרשתת" (أبطال الإنترنت), הבוחן את היתרונות והחסרונות של רשת האינטרנט, ומספק הדרכה וייעוץ לצעירים כיצד להגן על עצמם מפני הסכנות האורבות להם, כגון הטרדה ברשת והטרדות מיניות באמצעות האינטרנט.
א-רמלי נחשבת לאחת הסופרות הערביות הראשונות שפרסמו את סיפוריהן בשפה הערבית מאז 1996, וכן פרסמה מספר מאמרים המתמחים בטכנולוגיה במספר אתרים העוסקים בנושא, ערביים וקנדיים.
א-רמלי נחשבת לאחת מהנשים הראשונות בעולם הערבי שיצרו והפעילו אתרי אינטרנט גדולים.
בשנת 2005 זכתה א-רמלי בפרס להנדסה יצירתית מאיגוד המהנדסים הירדני, ובשנת 2007 ביימה את הסרט התיעודי "האייקון" אודות דמותו של חנדלה, אשר הוצג במדינות רבות.
בשנת 2013 הוציאה א-רמלי את הספר "كتابي كتابك" (ספרי ספרך), שנחשב לאחד הספרים "מעוררי ההשראה" של אותה שנה, ולאחר יציאתו הרצתה כמה פעמים ביריד הספרים הבינלאומי של גטבורג, שוודיה.
בשנת 2014, מערכת פייסבוק בחרה בה לתואר "הפעילה החברתית של השנה".
א-רמלי מפעילה ויוזמת פרויקטים רבים, חלקם בינלאומיים, כשהבולט בהם הוא "שמש האינטרנט", שמטרתו לשקם ילדות יתומות בגילאי 12–16 שמתגוררות במחנות פליטים, ובאמצעות האינטרנט לפתח אצלן כישורים ותחביבים שלא הצליחו להיחשף אליהן בעקבות עברן הטרגי.
מלבד זאת, הפרויקט משמש גם להעברת קולן של הילדות לעולם.
מאז 2013 א-רמלי מרצה ומסבירה על תחום האינטרנט והדיגיטל ברדיו מונטה קרלו, ובשנת 2014 א-רמלי העבירה סדרת הרצאות לבכירי עיריית עמאן תחת הכותרת "האינטרנט והמשפחה - יותר תועלות ופחות סיכונים".
בריונות ברשת, הטרדה מינית ברשת
אינטרנט בטוח לילדים במגזר הערבי
א-רמלי פרסמה כמה ספרים למבוגרים העוסקים בחינוך, הנדסה ושימוש באינטרנט, כשהידוע בהם הוא "גיבורי האינטרנט" (أبطال الإنترنت), ובעקבות הספר יצא גם משחק רשת שמלמד ילדים כיצד להתגונן מפני אלימות מקוונת.
היא פרסמה גם ספרים לילדים שלא עוסקים בחינוך מקוון, כשהבולט ביניהם הוא "אנחנו והשמש" (طلعنا على الشمس) שכולל קטעי שירה וסיפורים דמיוניים.
המתקפה על תחנת המשטרה בכביש המהיר שצ'לקובסקויה אירעה ב-17 באוגוסט 2016 כאשר שני חמושים תקפו עם גרזנים ונשק חם את תחנת משטרת התנועה הרוסית בכביש המהיר שצ'לקובסקויה שליד מוסקבה.
שני התוקפים נורו למוות על ידי משטרת רוסיה.
הפיגוע אירע ביום רביעי אחר הצהריים בבלאשיחה על הכביש המהיר שצ'לקובסקויה, 20 ק"מ מזרחית לעיר מוסקבה.
המתקפה בתחנת המשטרה בוצעה על ידי שני גברים חמושים ברובים וגרזנים.
הם פצעו קשה את השוטר מיכאיל בלקין, שהיה תורן ברחוב הסמוך לתחנה ופתחו באש לעבר בניין תחנת המשטרה מנשק השירות שלו.
במענה לאש הצליח המפקח השלישי של התחנה, סגן ולרי פנקוב, לנטרל את התוקפים והזעיק לתגבורת.
אחד מהם, מיכאיל בלקין, מת בבית החולים מאוחר יותר מפצעיו שבועיים לאחר המתקפה.
על פי סוכנות הידיעות אינטרפקס, התוקפים היו ילידי צ'צ'ניה.
הרשויות לא הכירו אותם בעבר.
שני התוקפים נורו למוות על ידי המשטרה, אחד מת מיד ואילו השני מת מאוחר יותר מפצעיו.
לתוקפים לא היו שותפים וההנחה הייתה שהם פעלו לבדם.
תיק פלילי נפתח בוועדת החקירות של רוסיה לפי סעיף 317 לחוק העונשין של הפדרציה הרוסית (פגיעה בחיי נציגי אכיפת החוק).
דובר משרד הפנים ציין כי השוטרים שניטרלו את התוקפים הומלצו לקבלת עיטור.
ארגון המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט פרסמו הודעה בטענה כי התוקפים הם "לוחמי המדינה האיסלאמית" וקראו לנקום על מסע ההפצצות האוויריות של רוסיה בסוריה.
לטענת גורמי המשטרה, קיימות מספר גרסאות לסיבת האירוע והם לא בהכרך קשורים עם מניע לאומני
המתקפה על אי הנחשים (באוקראינית: Атака на острів Зміїний, ברוסית: Атака на остров Змеиный) התרחשה ב-24 בפברואר 2022 על אי הנחשים בים השחור, ביום הראשון לפלישה הרוסית לאוקראינה.
אי הנחשים (באוקראינית: Острів Зміїний, ברומנית: Insula Şerpilor) הוא אי אוקראיני בים השחור, בסמוך לגבול עם רומניה, במרחק של 45 קילומטרים מהדלתה של הדנובה.
השטח הימי שמסביב לאי נתון למחלוקת משפטית בין אוקראינה לרומניה, אשר נפתרה בחלקה על ידי החלטת בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), שקבע שרוב השטח שייך לרומניה.
בחודש אוגוסט 2021, במהלך הסכסוך הרוסי-אוקראיני המתמשך, ערך נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי מסיבת עיתונאים על האי, ואמר כי "האי הזה, כמו כל שאר השטח הריבוני שלנו, הוא אדמה אוקראינית, ואנו נגן עליו בכל האמצעים העומדים לרשותנו".
ב-24 בפברואר 2022, ביום הראשון לפלישה הרוסית לאוקראינה, משמר הגבול האוקראיני הודיע בשעה שש בערב (שעון אוקראינה) שאי הנחשים מצוי תחת מתקפה של ספינות הצי הרוסי.
הסיירת "מוסקבה" וספינת הסיור "וסילי ביקוב" פתחו באש על האי.
כאשר הסיירת הרוסית הזדהתה ברשת הקשר והנחתה את מגני האי האוקראינים להיכנע ולהניח את נשקם, נשמע ולאד זדורין, אחד החיילים האוקראינים, מתייעץ עם חבריו כיצד לענות, ומשיב "ספינת מלחמה רוסית, לכו תזדיינו" .
בתגובה, פתחו הרוסים באש על האי, ולפי דיווחים ראשוניים הרגו את כל 13 המגינים שסירבו להיכנע, והשמידו את התשתיות שנותרו בו.
בשעות הערב הודיעו רשויות הביטחון האוקראיניות שהאי נפל לידיהם של הרוסים.
הקלטת רשת הקשר פורסמה לראשונה על ידי אנטון הרשצ'נקו ולאחר מכן סוקר העניין בהרחבה על ידי "אוקראינסקה פרבדה".
המידע אומת בשלב מאוחר יותר על ידי גורמי ממשלה אוקראיניים.
התקשורת הרוסית טענה כי 82 מגינים (ולא 13) שמרו על האי, וכי הם נכנעו ונלקחו בשבי ללא קרב.
לפי הדובר הרשמי של משרד ההגנה הרוסי איגור קונאשנקוב, "השבויים חתמו על התחייבות לא להמשיך בפעולות צבאיות, וישוחררו בקרוב"..
שלושה ימים לאחר האירוע דיווח דף הפייסבוק הרשמי של משמר הגבול האוקראיני כי יש ראיות לכך שחיילי הכוח, כולם או חלקם, נשבו בעודם בחיים ולא נהרגו במהלך ההתקפה.
לאחר יומיים, צבא אוקראינה הודיע שהחיילים שהגנו על "אי הנחשים" לא נהרגו.
לפי ההודעה, החיילים הצליחו לבלום שתי מתקפות של הצבא הרוסי, ולאחריהן, כשאזלה להם התחמושת, נכנעו.
ההודעה מבהירה כי כל התשתיות באי הוחרבו בתקיפה.
בשידורי הטלוויזיה הרוסית נראו החיילים האוקראינים מועברים לקרים לאחר שנשבו.
הם שוחררו במרץ 2022 תמורת 19 חיילי הצי הרוסי.
קריאתם של 13 המגינים האוקראינים לעבר הרוסים: פורסמה בהרחבה בכלי התקשורת וברשתות החברתיות והפכה ל"צעקת הקרב" של אוקראינים רבים נגד הכיבוש הרוסי ונערכו השוואות על השפעת מילותיהם של הלוחמים למקרים מפורסמים אחרים בעולם, כגון "זכרו את אלמו" בקרב אלמו.
יום לאחר המתקפה הודיע נשיא אוקראינה זלנסקי כי .
במהלך ימי המלחמה הוצגו לראווה תמונותיהם של 13 הלוחמים מאי הנחשים, בתצלום המשותף עם נשיא אוקראינה, על בית האופרה בקייב, לצד תמונת הטייס שנודע בתור "רוח הרפאים של קייב", וויטלי סקקון.
החל מסוף אפריל 2022, יזמה אוקראינה מספר מתקפות נגד.
באחת מהן, נעשה שימוש במל"טים מסוג ביירקטאר.
לקראת יום הניצחון על גרמניה הנאצית ב-9 במאי הורה הנשיא זלנסקי לבצע ניסיון אוקראיני לכבוש חזרה את אי הנחשים.
לדברי גנרל מיור איגור קונאשנקוב, דובר משרד ההגנה של רוסיה, הניסיון הכושל הסתכם באבדות אוקראיניות גורפות של לוחמים ושל ציוד צבאי רב, ובהן כ-60 אנשי צבא, 4 מטוסים (3 מפציצי Su-24 ומטוס קרב Su-27), 10 מסוקים מסוגים שונים, 3 סירות משורינות מדגם Centaur וכ-30 כטב"מים.
על האי נותרו גופותיהם של 27 לוחמים אוקראינים.
בתקשורת הרוסית מדווחים שהוראת זלנסקי לבצע את ההתקפה על אי הנחשים ניתנה למען יצירת הישג לפני 9 במאי והיא נתמכה על ידי יועצים בריטיים והתנגדו לה ראשי צבא אוקראינים.
דובר משרד ההגנה האוקראיני הודיע שרוסיה פרסה על אי הנחשים מערכות הגנה אנטי-אוויריות מהסוגים Tor-M2 ו-Panţîri וייתכן שבעתיד ייפרסו שם סוגים נוספים של כלי נשק.
ביום 30 ביוני 2022 הודיע משרד ההגנה של רוסיה שכוחות צבא רוסיה עזבו את האי כמחווה של רצון טוב.
לפי האוקראינים, המאמצים של כוחות צבא אוקראינה הם אלו שאילצו את הרוסים לסגת מהאי.
המודיעין הבריטי טען כי בניגוד לטענות של הרוסים, הם לא נסוגו מאי הנחשים בתור מחווה של רצון טוב - אלא מפני שלא הצליחו לעמוד בכמות והיקף המתקפות האוקראיניות על האי לאורך השבועות שקדמו לנסיגה.
המתקפה על קייב הייתה זירה צבאית מתמשכת בקייב, בירת אוקראינה, וסביבתה, במסגרת מלחמת רוסיה-אוקראינה.
ב-24 בפברואר 2022, צבא רוסיה, בשיתוף פעולה צבאי עם בלארוס, הרפובליקה העממית של לוהנסק והרפובליקה העממית של דונייצק, פתחה בפלישה לאוקראינה ובמלחמה כוללת נגדה.
כוחות רוסיים החלו לנוע מצפון ומצפון-מזרח לגבול האוקראיני לעבר קייב במטרה לכבוש אותה.
לפי הדיווחים, במהלך הפתיחה, כוחות תקיפה רוסיים צנחו לבירה קייב בניסיון לתפוס במהירות את מוסדות השלטון האוקראינים בקייב ולהרוג או ללכוד את הנשיא וולודימיר זלנסקי ומשפחתו.
ההנהגה האוקראינית, כולל ראש הממשלה והנשיא, נותרו בבירה וסירבו להתפנות ממנה.
במסגרת המתקפה נערכו סדרת קרבות מסביב לעיר ולמחוז קייב, בהם הקרב על נמל התעופה אנטונוב, קרב צ'רנוביל, קרב איוונקיב, קרב קייב על העיר עצמה וקרב ואסילקיב.
בתחילה כבשו כוחות רוסים אזורים מצפון וממערב לקייב, מה שהוביל לספקולציות בינלאומיות לגבי נפילתה הקרובה של העיר.
עם זאת, התנגדות אוקראינית אפקטיבית ואבדות כבדות לרוסיה בלמה את התקדמות הרוסית.
לוגיסטיקה והחלטות טקטיות רוסיות לקויות סייעו למגינים לסכל מאמצי כיתור, ולאחר חודש של לחימה ממושכת, החלו הכוחות האוקראינים לבצע מתקפות נגד מוצלחות.
ב-2 באפריל, הרשויות האוקראיניות הכריזו שכל קייב והאזורים הסובבים אותה היו בשליטת אוקראינה.
לאחר כישלון המהלך הצבאי באזור קייב העתיקה רוסיה את מאמץ המלחמה לדרום אוקראינה ולמזרחה.
ב-24 בפברואר 2022, כמה דקות לפני השעה 5:00 (שעון אוקראינה), הכריז נשיא רוסיה ולדימיר פוטין על החלטתו לקיים מבצע צבאי במזרח אוקראינה.
המבצע הצבאי החל לאחר משבר ממושך בין רוסיה ואוקראינה שבמהלכו 190,000 חיילי צבא רוסיה התחמשו על גבולות רוסיה ובלארוס עם אוקראינה (בעוד בלארוס מצדדת ברוסיה).
דקות ספורות לאחר הכרזתו של פוטין, דווח על פיצוצים באזור קייב, חרקוב, אודסה ודונבאס.
הרוסים דיווחו שהנחיתו כוחות באודסה ומריופול ושיגרו טילי שיוט על שדות תעופה, מפקדות צבאיות ומחסני נשק באזור קייב, חרקוב ודניפרו.
כוחות רוסיים נכנסו לאוקראינה בשעה 6:48 דרך סנקיווקה הנמצאת על הגבול בין אוקראינה, בלארוס ורוסיה.
החלה פלישה תלת-חזיתית לאוקראינה, דרך בלארוס מצפון, הדונבאס ממזרח וחצי האי קרים מדרום.
במתקפה המקדימה רוסיה הצליחה לנטרל חלק מחיל האוויר האוקראיני בעודו מקורקע.
לאחר שעה ללא תקשורת, בעקבות מתקפת סייבר רוסית על אתרים ממשלתים, דיווח משרד ההגנה האוקראיני שהצבא האוקראיני הפיל חמישה מטוסים ומסוק אחד באזור לוהנסק.
קצת לפני השעה 7:00 הכריז נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי על משטר צבאי בכל רחבי המדינה ועל ניתוק הקשרים הדיפלומטים עם רוסיה.
בעקבות התקיפות נסגר כל המרחב האווירי של אוקראינה.
מאות ואלפי תושבים אוקראינים ניסו לברוח מהבירה קייב לכיוון מערב, תוך יצירת עומסי תנועה רחבי היקף במערב העיר.
הרוסים דיווחו ששיגרו טילי שיוט על שדות תעופה, מפקדות צבאיות ומחסני נשק באזור קייב.
נעשה שימוש בטילי שיוט טילי ובטילים בליסטיים מדויקים לטווח קצר.
לפי ההערכות האמריקניות, במכת הפתיחה הרוסית נורו יותר מ-100 טילים מהקרקע ומהים.
גורמים במשמר הגבול של אוקראינה מסרו שצבא רוסיה ניסה לפרוץ לאזור קייב.
רוסיה השתלטה על נמל התעופה אנטונוב בעיר הוסטומל, שבמחוז קייב, שמשמש למטוסי תובלה וננטש לאחר מתקפת טילי שיוט.
נמל התעופה נמצא במרחק של 15 דקות בלבד מהבירה קייב.
בשעה 10:00, דווח במהלך התדרוך של ממשל הנשיאות האוקראיני כי כוחות רוסיים פלשו לאוקראינה מצפון.
נאמר כי חיילים רוסים פעילים במחוז חרקוב ומחוז צ'רניהיב, ליד סומי.
בשעה 10:30 דיווח משרד ההגנה האוקראיני כי התקדמות הכוחות הרוסיים במחוז צ'רניהיב נבלמה.
בשעה 11:30, החל גל שני של ירי טילים רוסיים על אוקראינה: בין הערים שהותקפו היו קייב, אודסה, חרקוב ולביב.
חלק מהפצצות כוונו על משרד ההגנה האוקראיני בבירה.
בהמשך התחוללו קרבות אוויר מעל שמי העיר.
במהלך היום החלו מאות ואלפי תושבים אוקראינים להימלט מקייב לכיוון מערב, תוך יצירת עומסי תנועה רחבי היקף במערב העיר.
בשעה 16:00 הכריז נשיא אוקראינה זלנסקי כי קרבות בין כוחות רוסיים ואוקראיניים פרצו בערים צ'רנוביל ופריפיאט, הידועות מאסון צ'רנוביל.
עד הערב הרוסים השתלטו על תחנת הכוח הגריעינית בצ'רנוביל.
בשעה 16:18 הכריז ראש העיר של קייב, ויטלי קליצ'קו, על עוצר לילי בעיר בפעם הראשונה.
בשעה 16:40 פרצו הכוחות הרוסים לתוך צ'רנוביל והחלה לחימה על העיר שנמשכה עד הערב.
במקביל השתלטו כוחות רוסים על נמל תעופה בינלאומי בקייב.
בשעה שבע בערב הרשויות האוקראיניות אישרו כי העיר צ'רנוביל נכבשה בידי הצבא הרוסי וכי הקרב על העיר הסתיים.
בעקבות הלכידה הרוסית של אזור ההדרה, הודיעה ממשלת ארצות הברית על "דיווחים אמינים לפיהם חיילים רוסים מחזיקים כעת את צוות מתקני צ'רנוביל כבני ערובה".
נמסר כי הפגזות ארטילריות פגעו במקומות אחסון פסולת רדיואקטיבית.
עם זאת, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית הצהירה כי "לא היו נפגעים או הרס באתר התעשייה".
הנשיא זלנסקי כינה את כיבוש האזור "הכרזת מלחמה נגד אירופה כולה".
מיכאילו פודוליאק, יועץ לראש לשכת הנשיא של אוקראינה, צוטט כאומר כי מדובר ב"מתקפה חסרת טעם לחלוטין", ו"מצב תחנת הכוח הגרעינית לשעבר בצ'רנוביל, הכליאה ומתקני אחסון הפסולת הגרעינית הוא לא ידוע".
עם זאת, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית הצהירה כי "לא היו נפגעים או הרס באתר התעשייה" וכי "יש חשיבות חיונית לכך שהפעילות הבטוחה והמאובטחת של המתקנים הגרעיניים באותו אזור לא תושפע או שיבשו בכל דרך שהיא".
נשיא אוקראינה הכריז באותו ערב שנהרגו 137 אזרחים ביום הראשון לפלישה – ביניהם גם חיילים.
זמן קצר לאחר מכן, אסר הנשיא זלנסקי על יציאת הגברים בין הגילים 18–60 משטחה של אוקראינה עד לסיום המשטר הצבאי.
בשעות הערב, השיגו הכוחות האוקראינים שליטה מחדש על נמל התעופה אנטונוב שבהוסטומל.
הקרב על קייב (25 בפברואר - 29 במרץ)
במהלך הבוקר נשמעו אזעקות רבות בקייב עקב מתקפת טילים על העיר.
בסביבות 5:30 ב-25 בפברואר הופל מטוס רוסי מעל שמי קייב.
הפיצוץ גרם ל-3 פצועים, כאשר אחד מהם נמצא במצב אנוש.
בנוסף, דווח כי הכוחות הרוסיים לקחו בשבי את אנשי הצוות במתקן הגרעיני בצ'רנוביל.
בסביבות 7:30 בבוקר, מזכיר ההגנה האמריקאי, לויד אוסטין, יצא בהצהרה כי צבא רוסיה נמצא במרחק 32 קילומטרים בלבד מקייב.
לאחר מתקפת הטילים על הבירה האוקראינית, כוחות קרקע רוסיים נכנסו לפרבריה הצפוניים.
קרבות פרצו ברובע אובלון, שם תועדו כלי רכב צבאיים ליד בנייני מגורים.
בדרום ובמזרח המדינה מתנהלת לחימה עזה.
בסביבות השעה 14:00, ממשלת אוקראינה הכריזה כי בקבוק תבערה (או לחלופין "בקבוק מולוטוב") הוא נשק חוקי, והאיצה בתושבים להכין בבתיהם בקבוקי תבערה שכאלו להתגוננות נגד הצבא הרוסי.
בצהריים דווח כי כוחות רוסיים נצפו בנקודות שונות בקייב.
לחימת רחוב התרחשה במספר חלקים של העיר.
ניסיונות מטעם הממשלה האוקראינית לתווך להגעה למשא ומתן ולהסדר עלו על שרטון.
נשיא רוסיה פוטין קרא לצבא האוקראיני לבצע הפיכה צבאית נגד ממשלת זלנסקי.
משרד ההגנה הבריטי אמר כי הכוחות הרוסיים הצליחו לפתוח נתיב התקדמות חדש לקייב, אחרי שלא הצליחו לכבוש את צ'רניהיב שבצפון אוקראינה.
לפי בריטניה, חלק הארי של הכוחות הרוסיים המתקדמים לקייב עדיין נמצאים במרחק של יותר מ-50 ק"מ ממרכז העיר.
בשעות הערב נשמעו פיצוצים כבדים סמוך לתחנת הכוח בקייב.
בנוסף, דווח כי בית יתומים בוורזל, עיירה הממוקמת כ-40 ק"מ מקייב, נפגע מהפגזות רוסיות כבדות.
לאחר חצות, דיווחו כלי תקשורת באוקראינה על הדי פיצוצים שנשמעו בקייב.
בהמשך, בבוקר 26 בפברואר, דווח שקרבות וירי רקטות התנהלו בקייב.
ארטילריה רוסית הפגיזה את העיר במשך יותר מ-30 דקות.
במקביל, כוחות אוקראינים הדפו מתקפה על תחנת כוח בשכונה טרוישצ'ינה בצפון-מזרח העיר; ה-BBC דיווח שהמתקפה נועדה "לפגוע בחשמל בעיר".
קרבות קשים התרחשו גם ליד גן החיות של קייב בשכונת שוליאבקה המרכזית, שם הגנו כוחות אוקראינים על בסיס צבא בפרוספקט פרמוהי.
הצבא האוקראיני דיווח שהדף מתקפה רוסית על בסיס צבאי הממוקם בשדרות פרמוהי, כביש ראשי בקייב; גורמים אמריקנים אמרו כי מטוס תובלה רוסי מסוג איליושין Il-76 הופל על ידי כוחות אוקראיניים ליד בילה צרקווה, כ-84 ק"מ דרומית לקייב.
קרבות התרחשו גם ברחובות אחרים ברחבי קייב.
התושבים הוזהרו להימנע מפתיחת חלונות ומרפסות בבתיהם.
בשעות הצהריים הטיל ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו עוצר שיימשך ברציפות מהערב ועד יום שני בבוקר, ללא הפוגות.
במהלך היום הונחתו כוחות חיל הצנחנים הרוסי בוואסילקיב, היושבת 40 קילומטר מדרום לקייב עצמה, במטרה להשתלט על בסיס חיל האוויר האוקראיני בעיר.
גם ב־27 בפברואר נשמעו לאורך היום פיצוצים בעיר, ולקראת הלילה נשמעו גם אזעקות.
בשעות הערב פורסם שראש העיר ויטלי קליצ'קו, אמר שהעיר מכותרת מכל עבריה, וכי אין באפשרות הכוחות האוקראיניים לפנות יותר את התושבים.
בהמשך הפרסום התגלה כשקר שיזמו בתקשורת הרוסית.
ב־1 במרץ תועדה שיירה של הצבא הרוסי באורך 60 ק"מ ליד קייב, באזור איוונקיב שמצפון-מערבה, כ-40 ק"מ מהבירה.
הערכות המודיעין בארצות הברית, כפי שהובאו מפי מקור לסוכנות רויטרס, הצביעו על כך שהצבא הרוסי האט את התקדמותו "מטעמים לוגיסטיים", אם כי ייתכן שהוא נערך מחדש לכיבוש קייב.
לפי הערכות במדינות המערב, רוסיה הגבירה את השימוש בארטילריה מצפון לקייב.
ב־2 במרץ התקיים קרב אווירי בשמי קייב בו לטענת האוקראינים הופלו שני מטוסים רוסיים, ומטוס אוקראיני אחד.
גם לאחר שיחות המשא ומתן בין הרוסים לאוקראינים שהחלו בצהרי 28 בפברואר בבלארוס, נשמעו פיצוצים עזים ממזרח למרכז קייב, וההפצצות נמשכו לאורך הערב, כאשר בשעה 20:00 הוטל עוצר בעיר.
כוחות רוסיים שנעו לאורך הכבישים המהירים מסומי הגיעו לברובארי שממזרח לקייב, ב-4 במרץ.
נכון ל-10 במרץ, חצי מתושבי קייב עזבו את העיר.
מתחילת הפלישה ניסו הרוסים להתקדם לקייב בשני צירים מרכזיים: דרך בלארוס – ממערב לקייב ולנהר הדנייפר – ודרך הגבול הרוסי עצמו – ממזרח לקייב ולנהר.
ב-6 במרץ הפגיז צבא רוסיה באזור קייב סמוך לגשר ששימש כדרך מילוט לפליטים, בהפצצה היו לפחות שלושה הרוגים.
ב-7 במרץ יחידות טנקים, נגמ"שים וחי"ר של הצבא הרוסי המשיכו בהערכות סמוך לעיר מצפון-מערב.
הכוחות רוכזו בנמל התעופה אנטונוב שליד העיר הוסטומל שמחוץ לקייב, ליד העיר בוצ'ה ובתוך העיר אירפין, לשלוש הערים האלו פלשו הרוסים אך לא השתלטו עליהם כליל, ובאזורים שנכבשו הטילה רוסיה עוצר.
המרכז הלוגיסטי של הצבא הרוסי הוקם בשדה התעופה אנטונוב, שעבר מיד ליד והתנהלו בו קרבות.
כח נוסף הגיע לפאתי העיר סטויאנקה שממערב לעיר.