tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1936, לאחר שסיים את לימודי התאולוגיה במכללה אנגליקנית הוא הוסמך ככומר בכנסייה בוויילס.
משנת 1936 עד 1940 הוא היה הכומר של עיירה קטנה, שם פגש את אשתו לעתיד, אלדרידג' מילדרד.
תומאס ומילדרד נישאו בשנת 1940 וחיו יחד עד מותה בשנת 1991. בנם היחיד נולד ב-29 באוגוסט 1945. משפחת תומאס חיה על הכנסה זעירה, ותומס דחה כמה וכמה הצעות לקידום, בשל אהבתו לשירה.
במשך שתים עשרה שנים, 1942-1954, תומאס היה רקטור של מכללה דתית אנגליקנית, שם החל לראשונה ללמוד את הלשון הוולשית.
באותן השנים גם פרסם את שלושת ספרי שירתו הראשונים.
שירתו הייחודית הוכרה מראשית הפרסום והוא זכה בכמה פרסים חשובים.
תומאס למד את השפה הוולשית בגיל 30, וטען שזה מאוחר מדי כדי לכתוב שירה מעולה.
עם זאת חי בקהילה דוברת וולשית ואף כתב יצירות פרוזה בלשון זו.
תומאס פרש מתפקידיו בכנסייה בשנת 1978, והתמסר לפעילות ספרותית ופעילות פוליטית לאומנית וולשית.
בשנת 1996 תומאס היה מועמד לפרס נובל לספרות, אך באותה שנה זכה בפרס המשורר האירי, שיימוס היני.
תומאס נפטר בספטמבר 2000, בגיל 87, בביתו, לאחר מחלת לב ממושכת.
באזכרה גדולה שנערכה לו, במנזר וסטמינסטר, השתתפו גדולי המשוררים כותבי האנגלית, ושיימוס היני בראשם.
תומאס פרסם למעלה משלושים כרכים של שירה פרוזה ועוד.
יצירותיו לא תורגמו ולא נדפסו ספרי שירתו בעברית.
כתב יד של ספר שיריו הכין-לדפוס המתרגם-המשורר צביקה יעקבי, איש קיבוץ נען.
אך הספר לא יצא לאור.
כמה משיריו נדפסו בכתבי-עת ספרותיים בארץ.
הישועה, המלכות, שני שירים, מתרגם צביקה יעקבי, מאזנים, ירחון לספרות, ע"ב (4), עמ' 39, 1998
המודל האדם, נוקטורנו של בן-שאן, שני ילדים מאוימים על ידי זמיר, שירים, תרגם צביקה יעקבי, שבו, כתב-עת לשירה, 2: 94-98, 1999
הוא, שיר של תומאס ר.ס., מאנגלית צביקה יעקבי, מעריב, מוסף חג - ספרות וספרים, כ' בניסן תשנ"ז, 27.4.97: 35
עידן, שיר, מאנגלית צביקה יעקבי, מעריב, מוסף שבת - ספרות וספרים, ט"ז בניסן תש"ס, 21.4.2000: 27
בתוך זה, שיר, מאנגלית צביקה יעקבי, מעריב, מוסף שבת - ספרות וספרים, י' בכסלו תש"ס, 19.11.99: 27 וכן בכתב העת לשירה כרמל של הוצאת כרמל 2001.
נקבה, מאנגלית צביקה יעקבי, מאזנים, ירחון לספרות, ע"א (4): 22, 1997
האי, במדורו של רוני סומק, חצי פינה, תרגם מאנגלית צביקה יעקבי, עיתון 77: לספרות ולתרבות, 234-235: 11, 1999
שיר לאל צעיר, נוף וולשי, ינואר, SARN RHIW , ארבעה שירים, מתרגם צביקה יעקבי, נדפס בעיתון 77: לספרות ולתרבות, 230: 21, 1999
שלושה שירים מאת ר"ס תומאס: ינואר - חמה - הערת-שולים, תרגם מאנגלית צביקה יעקבי, אפיריון, 52: 29, 1998
ראסן בול שפורט לייפציג , המכונה גם רד בול לייפציג, הוא מועדון כדורגל גרמני, מהעיר לייפציג, סקסוניה שבגרמניה.
המועדון הוקם במאי 2009. ראסן באל שפורט לייפציג הוא המועדון החמישי שקבוצת רד בול בחרה להשקיע בו אחרי רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית, ניו יורק רד בולס מה-MLS, רד בול ברזיל מליגת העל הברזילאית ורד בול גאנה מגאנה.
המועדון נתקל בשתי בעיות מול ההתאחדות הגרמנית לכדורגל.
ראשית, ההתאחדות לא מאשרת ששם של ספונסר יהיה חלק משם של קבוצה.
שנית, החזקת קבוצה בידי אדם אחד, או ישות אחת, אינה מותרת על ידי הליגה.
במטרה להתגבר על הבעיות הללו, שינה המועדון את שמו חזרה מ"רד בול לייפציג" ל"ראסן באל שפורט", שהם ראשי התיבות של שני השמות הנכתבים בצורה זהה - RB.
בנוסף, המועדון עבר לשיטה של הצבעה וחברות במועדון, כשעדיין המממנת העיקרית היא חברת רד בול האוסטרית.
המועדון הציב לעצמו מטרה להעפיל לליגה הבכירה בתוך 8 עד 10 שנים משנת הקמת הקבוצה.
לאחר הקמתו קנה המועדון את קבוצת SSV מרקראנשטאט מהליגה הגרמנית החמישית, שפעלה בעיירה הסמוכה ללייפציג, ובכך למעשה קנה את מקומה בליגה, במטרה להחליפה עם קבוצתו.
לאחר מכן, עברה הקבוצה לאצטדיון המרכזי בלייפציג, שנטל חלק באירוח משחקי מונדיאל 2006.
בעונת 2015/2016 העפילה הקבוצה לבונדסליגה, לראשונה בתולדותיה, לאחר שסיימה במקום השני בליגת הבונדסליגה השנייה.
בעונת 2016/17 רשמה הקבוצה הצלחה גדולה כאשר סיימה את עונת הבכורה שלה בבונדסליגה במקום השני, והבטיחה מקום בליגת האלופות.
עם זאת, נגד הקבוצה קיימת ביקורת עצומה, על כך שמדובר בקבוצה השייכת לתאגיד רד בול ולא לאוהדים, ועל היעדר מסורת.
כאשר הקבוצה יצאה למשחקי החוץ, התקיימו נגדה מחאות רבות כחלק מביקורת זו, ואף התארגנו מספר חרמות נגד המשחקים.
בעונת 2017/2018 הקבוצה העפילה לשלב רבע גמר הליגה האירופית, בעונת הבכורה שלה במפעל, והייתה לקבוצה הראשונה שעולה לרבע גמר אירופי בעונת הבכורה שלה במפעל מאז שעשתה זאת קבוצת קרלסרוהה בעונת 1993/1994.
בעונת 2019/2020 העפילה לייפציג לחצי גמר ליגת האלופות, לראשונה בתולדותיה, ובו הפסידה 3–0 לפריז סן-ז'רמן הצרפתית.
בעונת 2020/21 סיימה במקום השני בבונדסליגה, העפילה לגמר הגביע הגרמני, אך הפסידה לבורוסיה דורטמונד 1-4 ובליגת האלופות הודחה על ידי ליברפול האנגלית.
בעונת 2021/2022 העפילה לחצי גמר הליגה האירופית, אך הפסידה לגלאזגו ריינג'רס 2-3 בסיכום שני המשחקים.
בגביע הגרמני העפילה הקבוצה לגמר לאחר שגברה בשמינית הגמר את הנזה רוסטוק, ברבע הגמר גברה על הנובר 96 ובחצי הגמר גברה על אוניון ברלין.
במשחק הגמר גברה בדו-קרב פנדלים על פרייבורג וזכתה בתואר בפעם הראשונה בתולדותיה.
בעונה שלאחר מכן זכתה בשנית בגביע, לאחר שגברה בגמר 2-0 על איינטרכט פרנקפורט.
באוגוסט 2023 זכתה הקבוצה לראשונה בתולדותיה בסופר קאפ הגרמני לאחר ניצחון 3-0 על באיירן מינכן.
בעונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום השלישי, ולפיכך העפילה לליגת האלופות שהתקיימה בעונת 2023/2024. בשלב הבתים סיימה הקבוצה במקום השני, לאחר מנצ'סטר סיטי והעפילה לשלב שמינית הגמר של המפעל.
רוברט אנתוני סלבטורה הוא סופר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות יצירת הדמות הפופולרית דריזט דו'אורדן, וסדרת ספרי האגדה של דריזט, ובתוכן טרילוגיית האלף האפל בעולם ממלכות נשכחות.
ספריו של סלבטורה נמכרו ביותר מ-15 מיליון עותקים בארצות הברית לבדה, ו-22 מספריו הגיעו לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
בנוסף לעבודתו בממלכות נשכחות, הוא כתב סדרות פנטזיה מקוריות כמו "מלחמות השדים", וכן את "וקטור פריים", הרומן הראשון בסדרת "מלחמת הכוכבים: המסדר החדש של הג'דיי".
רוברט סלבטורה נולד במסצ'וסטס, הצעיר מבין משפחה בת שבע נפשות.
הוא החל להתעניין בספרות פנטזיה, לאחר קריאת ספרי שר הטבעות של ג'.ר.ר.
בשנת 1981 קיבל תואר B.Sc בתקשורת, ומאוחר יותר קיבל תואר ראשון באנגלית.
לפני שהתחיל לכתוב במשרה מלאה, עבד בתור שומר סף.
בסתיו 1997, תרם סלבטורה את מכתביו, כתבי יד, ומאמרים מקצועיים אחרים שלו, לאוניברסיטה שבה למד.
בין היצירות המפורסמות שלו הסדרה "האגדה של דריזט".
ההתחלה ב-TSR ויצירתו של דריזט
בשנת 1982 שלח טיוטה של ספרו הראשון, "הדהוד של הקסם הרביעי" ("Echoes of the Fourth Magic"), למספר הוצאות, ביניהן TSR, המוציאה לאור של משחק התפקידים מבוכים ודרקונים.
מרי קירצ'הוף, עורכת ב-TSR, לא התרשמה מהעלילה, אך זיהתה את כישרון הכתיבה שלו.
באותו זמן, חיפשה TSR סופר שיכתוב את הספר השני בסדרת ספרי "ממלכות נשכחות".
סלבטורה זכה במשימה וכתב את ספרו הראשון שפורסם, "רסיס הקריסטל" (The Crystal Shard), בתוך חודשיים בלבד.
הספר יצא לאור בשנת 1988.
ב-1996, לאחר מחלוקת חוזית עם TSR, החברה שכרה סופר אחר (מארק אנתוני) כדי שימשיך את סיפורי דריזט.
סלבטורה הודיע בפומבי שאם כך יקרה, הוא לעולם לא יכתוב עוד על הדמות ויחשיב אותה כמתה מבחינתו.
לאחר שחברת מכשפי החוף רכשה את TSR ב-1997, אחת מפעולותיה הראשונות הייתה לפטר את העורך האחראי על העימות, לגנוז את ספרו של אנתוני, ולפייס את סלבטורה.
הוא הסכים לחזור ופרסם את הספר הבא בסדרה, "הלהב הנסתר" ("The Silent Blade"), ב-1998.
בשנת 1999 כתב סלבטורה את "וקטור פריים" (Vector Prime), הספר הפותח את סדרת "המסדר החדש של הג'דיי" בעולם המורחב של "מלחמת הכוכבים".
הספר עורר מחלוקת עצומה בקרב המעריצים, כיוון שבו מתה דמותו האהובה של צ'ובאקה.
לימים הובהר כי ההחלטה להרוג דמות ראשית התקבלה על ידי עורכי הסדרה וחברת לוקאס פילם כדי להדגיש את חומרת האיום החדש, ולא הייתה החלטה אישית של סלבטורה.
סלבטורה תרם את כישרונו גם לעולם משחקי הווידאו.
תרומתו הבולטת ביותר בתחום הייתה כתיבת הרקע העלילתי, המשתרע על פני 10,000 שנים, עבור משחק התפקידים המצליח Kingdoms of Amalur: Reckoning (2012).
למרבה הצער, האולפן שפיתח את המשחק, 38 Studios, פשט את הרגל זמן קצר לאחר יציאתו.
חלק מספרי הסדרה "האגדה של דריזט" תורגמו לעברית:
אבן החן של בן המחצית
ע'דִיר כַּמַאל מְרֵיח היא פוליטיקאית ואשת תקשורת דרוזית-ישראלית ילידת דאלית אל-כרמל.
כיהנה כחברת הכנסת בסיעת יש עתיד – תל"ם, וחוסן לישראל, והייתה חברת הכנסת הראשונה בת המגזר הדרוזי.
לפני כניסתה לכנסת הגישה את מהדורת החדשות המרכזית בערבית בערוץ "מַכַּאן 33".
בפברואר 2017 החלה להגיש את מהדורת חדשות השבת בעברית ומהדורת לילה שבועית בערוץ הראשון.
בכך הייתה למגישת החדשות הלא-יהודייה הראשונה שהגישה מהדורת חדשות בעברית.
ע'דִיר כַּמַאל מריח נולדה בדלית אל-כרמל, למשפחה דרוזית.
אביה קבלן בניין ואמה עקרת בית.
כבר מכיתה ו' החלה את דרכה התקשורתית בתחנת טלוויזיה מקומית, ולאחר מכן הגישה פינות ותוכניות בטלוויזיה בכבלים.
כמאל מריח סיימה בהצטיינות תואר ראשון במדעי החברה ודימות רפואי באוניברסיטת בר-אילן ותואר שני בהצטיינות ביחסים בינלאומיים, תוך התמחות במשא ומתן וקבלת החלטות בזירה הבינלאומית, באוניברסיטת חיפה.
עבדה כטכנאית אולטרה סאונד כלי דם, אולם נאלצה לעזוב את עבודתה בעקבות בעיה רפואית אורתופדית.
אז החליטה לחזור לתחום התקשורת.
היא סיימה בהצטיינות לימודים בבית ספר לתקשורת של "רשת".
בדצמבר 2011 החלה מריח להגיש יחד עם בשיר ח'ורי מגזין צעירים בערבית בערוץ 33 של רשות השידור בשם "מע.
שנתיים אחר כך הנחתה את תחרות הזמר הטלוויזיונית השנתית בערבית, "הערביזיון".
בשנת 2015 החלה להגיש את מהדורת החדשות המרכזית בערבית של ערוץ 33.
ב-18 בפברואר 2017 החלה להגיש את מהדורת החדשות המרכזית בערוץ הראשון, "חדשות השבת", לסירוגין עם אמיר איבגי, לאחר עזיבתה של מיכל רבינוביץ' להגשה היומית של מהדורת מבט.
במקביל החלה להגיש פעם בשבוע את מהדורת חדשות הלילה בערוץ.
באפריל 2017 הפכה למגישה הבלעדית של חדשות השבת, עם עזיבתו של אמיר איבגי.
היא המשיכה להגיש את המהדורה המרכזית עד לסגירת רשות השידור.
לקראת הסגירה, חתמה על חוזה עם תאגיד השידור הישראלי, שהחליף את רשות השידור.
עם תחילת שידורי התאגיד, ב-15 במאי 2017, חזרה להיות מגישה מובילה בחטיבות החדשות בשתי השפות, ועד 2019 הגישה את מהדורת החדשות המרכזית בערבית בערוץ מַכַּאן 33. עד אוגוסט 2017 הגישה את מהדורת "חדשות השבת" כחלק מהתוכנית "רואים עולם" בערוץ כאן 11, מדי מוצאי שבת.
בפברואר 2019 הצטרפה מריח למפלגת "חוסן לישראל" ושובצה במקום ה-25 ברשימתה המאוחדת "כחול לבן" לכנסת העשרים והאחת ביחד עם "תל"ם – תנועה לאומית ממלכתית" ו"יש עתיד".
הרשימה קיבלה 35 מנדטים והיא נבחרה כחברת הכנסת העשרים ואחת והיא האישה הדרוזית הראשונה שכיהנה בכנסת.
ב-27 במרץ 2020 הודיעה שלא תיכנס לממשלת בנימין נתניהו עם בני גנץ ותקפה את החלטתו של גנץ להיכנס לממשלה על רקע חזרתו מהתחייבותו לתיקון חוק הלאום ועיגון ערך השוויון.
ב-29 במרץ 2020 בעת התפלגות סיעת כחול לבן, פרשה מריח ממפלגת חוסן לישראל והצטרפה לסיעה החדשה יש עתיד – תל"ם בהנהגתם של יאיר לפיד ומשה יעלון, תוך מתיחת ביקורת חריפה על ההסכם קואליציוני שבין "הליכוד" ל"כחול לבן" ועל אי תיקון חוק הלאום.
ב-6 בינואר 2021 הודיעה מריח כי לא תתמודד בבחירות לכנסת ה-24 מטעם יש עתיד מסיבות אישיות.
ביוני 2021 התמנתה לשליחה בכירה של הסוכנות היהודית בוושינגטון די.
בכך הייתה לשליחה הלא-יהודייה הראשונה של הסוכנות היהודית.
מריח זכתה באות אבירת איכות השלטון לשנת 2020 בקטגוריית הרשות המחוקקת של עמותת התנועה לאיכות השלטון.
נשואה לשאדי, הנדסאי חשמל ואלקטרוניקה, ולהם שני בנים.
מתגוררים ביישוב הערבי-דרוזי דלית אל-כרמל.
ראדן אחמד קוסאשי, המוכר לרוב כר.
קוסאשי (4 באפריל 1919 – 24 ביולי 2012) היה קומיקסאי, מהגדולים באינדונזיה.
נולד בשם ראדן קוסאשי בעיר בוגור שבאינדונזיה בשנת 1919. בצעירותו התפרנס בעיקר מאיור ספרים.
קוסאשי פרסם את הקומיקס הראשון שלו בשנת 1954. הייתה זו סדרת קומיקס בת חמישה חלקים בכיכובן של שתי גיבורות על נשיות.
הסדרה הפכה לקומיקס הפופולרי הראשון בקנה מידה ארצי באינדונזיה שנכתב על ידי יליד המדינה (ולא על ידי אדם לבן).
הקומיקס קיבע את מעמדו של קוסאשי כקומיקסאי האינדונזי החשוב באותה תקופה.
את השפעתו שאב קוסאשי מסיפורי וויאנג קוליט (תיאטרון הבובות האינדונזי), שנתנו לו השראה סגנונית וטכנית אותה מימש בקומיקס.
בסוף שנות ה-50 התפרסם קוסאשי בעיקר על ידי עיבודיו לסיפורי העם ההודים מהבהאראטה וראמאיאנה שפרסם בין השנים 1957–1959. לאחר מכן המשיך לפרסם ספרי קומיקס גם בשנות ה-80. הפופולריות של סיפוריו הובילה להתעניינות מחודשת גם בסיפורי הוויאנג, ודמויות קומיקס שלו הפכו לשכיחות בעלילות וויאנג אינדונזיות שונות.
קוסאשי המשיך לכתוב ולצייר קומיקס עד 1993, אך אז נאלץ להפסיק בשל מחלת פרקינסון שבה לקה.
רייסינג וייט דארינג דה מולנבק, או בקיצור ר.ו.ד.
מולנבק, הוא מועדון כדורגל בלגי מהעיר מולנבק, שבמחוז בריסל, המשחק בליגת המשנה הבלגית.
המועדון הוקם בשנת 1951 בשם סטנדארד וטרן.
בשנת 2015, המועדון נמכר לאנשים שרצו להחיות את המועדון ר.ו.ד.
מולנבק הוותיק שפורק בשנת 2002. כך שהמועדון החדש קיבל את השם החדש ר.ו.ד.
המועדון עלה במהירות בפירמידת הליגות בבלגיה, והעפיל בתוך שנתיים מהליגה החמישית בבלגיה לליגה השלישית בבלגיה.
בדצמבר 2021, הוכרז שהמועדון עבר לבעלותו של היזם האמריקאי ג'ון טקסטור, שבבעלותו מספר מועדונים בעלי מוניטין גבוה.
ב-13 במאי 2023, מולנבק העפילו לליגת העל הבלגית בעקבות זכייה באליפות ליגת המשנה הבלגית, בניצחון 1–0 על קבוצת המילואים של אנדרלכט, כאשר מיקאל בירון כבש את שער הניצחון.
בעונה שלאחר מכן, שבה לליגת המשנה.
ריצ'רד מרווין הייר , הידוע בקיצור ר.מ.
Hare), היה פילוסוף בריטי שהתמחה בפילוסופיה של מוסר.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1966–1983. לאחר מכן לימד במשך מספר שנים באוניברסיטת פלורידה.
התיאוריות המטא-אתיות שלו היו משפיעות במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים.
הייר ידוע בעיקר בפיתוח הפרסקריפטיביזם שלו כתיאוריה מטא-אתית, שלטענתו נתמכת על ידי ניתוח של מאפיינים פורמליים של השיח המוסרי, ובזכות הגנתו על תועלתנות העדפה () המבוססת על הפרסקריפטיביזם שלו.
כמה מתלמידיו של הייר, כמו בריאן מקגינס, ג'ון לוקאס, וברנארד וויליאמס.
המשיכו להיות פילוסופים ידועים ומשפיעים.
ריצ'רד הייר נולד ב-21 במרץ 1919 בבקוול, סומרסט.
הוא למד בבית ספר רוגבי בוורוויקשייר, ואחריו ב-1937 בייליול קולג', אוקספורד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא התנדב לשרת ברגימנט הארטיליה המלכותי.
ב-1942 הייר נלקח כשבוי מלחמה על ידי היפנים בקרב סינגפור עד לסוף המלחמה.
לניסיון המלחמה שלו הייתה השפעה מתמשכת על השקפותיו הפילוסופיות, במיוחד השקפתו שלפיה לפילוסופיה המוסרית יש חובה לעזור לאנשים לחיות את חייהם כיצורים מוסריים.
יצירתו המוקדמת ביותר בפילוסופיה מתקופה זו מעולם לא פורסמה.
הוא חזר לאוקספורד לאחר המלחמה, ובשנת 1947 התחתן עם קתרין ורני, נישואים שהולידו בן ושלוש בנות.
הייר () הפך לפילוסוף בפני עצמו.
הייר נבחר לעמית ולמורה לפילוסופיה בבליול בין השנים 1947–1966; עמית כבוד בשנים 1974–2002; הוא מונה למרצה לדת טבעית, 1963–1966; ופרופסור לפילוסופיה מוסרית, 1966–1983, שליווה את המעבר לקורפוס קריסטי.
הוא היה נשיא האגודה האריסטוטלית 1972–1973. הוא עזב את אוקספורד ב-1983 כדי להיות פרופסור מחקר לפילוסופיה לתואר שני באוניברסיטת פלורידה בגיינסוויל, תפקיד שמילא עד 1994.
הייר מת באוקספורדשייר לאחר שלקה בשבץ מוחי, ב-29 בינואר 2002.
בטקס האזכרה שלו שהתקיים בכנסיית סנט מרי, אוקספורד, במאי אותה שנה, נשא תלמידו לשעבר פיטר סינגר הרצאה על "הישגים בפילוסופיה המוסרית" של הייר, שהסתיימה בציון שלושה הישגים גדולים: החזרת ההיגיון לטיעון מוסרי, הבחנה בין רמות אינטואיטיביות וביקורתיות של חשיבה מוסרית, ופיתוח חלוצי של אתיקה יישומית.
הייר הושפע מאוד מהאמוטיביזם () של איי.ג'יי אייר וצ'ארלס ל.
סטיבנסון, הפילוסופיה של שפת היומיום של ג'ון אוסטין, קריאה מסוימת של הפילוסופיה המאוחרת של לודוויג ויטגנשטיין, תועלתנות ומעמנואל קאנט.
להייר הייתה גישה ההיברידית למטא-אתיקה, שמבדילה אותו מתועלתנים קלאסיים כמו ג'רמי בנת'ם.
הוא קבע שאין לבסס כללים אתיים על עיקרון של תועלת, אם כי הוא לקח בחשבון שיקולים תועלתניים.
למרות שהייר השתמש במושגים רבים של קאנט, לרבות רעיון האוניברסלביליות (), בהשקפותיו האתיות הנורמטיביות הוא נותר היה תוצאתן, ולא דאונטולוג.
הייר התייחס לאפשרות שקאנט היה תועלתן כמוהו, במאמרו "האם קאנט יכול היה להיות תועלתן?" (Could Kant Have Been a Utilitarian?).
בסדרה של ספרים, במיוחד "שפת המוסר" (The Language of Morals) מ-1952, חופש ותבונה (Freedom and Reason) מ-1963 וחשיבה מוסרית (Moral Thinking) מ-1981, הייר נתן צורה לתיאוריה שהוא כינה פרסקריפטיביזם אוניברסלי ().
לפי זה, למונחים מוסריים כמו 'טוב', 'צריך' ו'נכון' יש שתי תכונות לוגיות או סמנטיות: ניתנות לאוניברסליזציה ו-ציווי.
בראשון, הוא התכוון ששיפוטים מוסריים חייבים לזהות את המצב שהם מתארים על פי קבוצה סופית של מונחים אוניברסליים, למעט שמות פרטיים, אך לא תיאורים מוגדרים.
באחרון, הוא התכוון שסוכנים מוסריים חייבים לבצע את אותם מעשים שהם רואים בעצמם מחויבים לבצע בכל פעם שהם מסוגלים פיזית ופסיכולוגית לעשות זאת.
במילים אחרות, הוא טען שאין זה הגיוני שמישהו יגיד בכנות: "אני צריך לעשות X", ואז לא יעשה X.
הגדרה זו זוהתה כפגם מרכזי במערכת של הייר, כשנראה שהוא לא לוקח בחשבון מקרים של חולשת הרצון.
הייר יוצא מהשקפתו של קאנט לפיה נעשה שימוש רק בקביעות ההתנהגות הכלליות ביותר (לדוגמה, "לא תגנוב"), אך התעלמו מההשלכות בעת יישום הצו הקטגורי.
התעלמות מההשלכות מובילה לאבסורד: למשל, שזה יהיה לא נכון לגנוב תוכניות של מחבל לפוצץ מתקן גרעיני כי תמיד אסור לגנוב.
לפיכך הייר גרס כי יש לשקול את כל העובדות הספציפיות של נסיבות מסוימות, והן כוללות השלכות סבירות.
אלו כוללים גם את המאפיינים הרלוונטיים והאוניברסליים של העובדות: למשל, המצבים הפסיכולוגיים של המעורבים.
בעוד שהייר התעניין בעיקר במטא-אתיקה, הוא גם תרם כמה תרומות חשובות לתחומי הפילוסופיה הפוליטית והאתיקה השימושית.
בין מאמריו בתחומים אלה בולטים מאמריו על מוסר העבדות, חצי-צמחונות, הפלות וכלל הזהב.
עבודתו החשובה ביותר של הייר בפילוסופיה פוליטית ובאתיקה יישומית מכונסת בשני הכרכים: 'מסות על מוסר פוליטי' (Essays on Political Morality) מ-1989 ו'מאמרים על ביואתיקה' (Essays on Bioethics) מ-1993, שניהם יצאו לאור בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
בלגנדריום של טולקין, ממלכת ר'וּדָאוּר או בקיצור ר'וּדָאוּר (, משמעות בסִינְדָרִין: "המעוז במזרח") היא ממלכה בדיונית בצפון הארץ התיכונה.
הממלכה התחלקה לשלוש: האח ששלט בר'וּדָאוּר, ששמו לא ידוע, שלט בשטח שבין גבעות אֶטֶן, גבעות הרוחות והרי האובך.
ממלכתו שכנה בצפון-מזרח אַרְנוֹר לשעבר, בזמן שממלכות אחיו, אַרְתֵדַין וקַרְדוֹלָן, שכנו מצפון-מערב ומדרום, בהתאמה.
המחלוקת הראשית הייתה על גבעות הרוחות ועל השטח מהן עד בְּרִי, ושליטי ר'וּדָאוּר, כמו שליטי קַרְדוֹלָן, רצו להשתלט על פסגת הרוחות, כי בצריח שעליה היה הפַּלַנְטִיר הראשי של הצפון.
התנגדותה נבעה מהתמעטות הדוּנֵדַין בממלכה, ומי ששלט בה בפועל היה אחד מאנשי גבעות אֶטֶן, שהיה בעל ברית של ממלכת הרשע אַנְגְמָר.
Narayan, או בשמו המלא ראסיפוראם קרישנאסוואמי אייאר נראיינאסוואמי; ), היה אחד מגדולי הסופרים ההודים שכתבו באנגלית במאה העשרים.
נראיין (שהוא קיצור של שמו המקורי), הוצע לו על ידי המנטור שלו וידידו הסופר האנגלי גרהם גרין.
פרסם במשך חייו חמישה-עשר רומנים, קובצי סיפורים קצרים, קובצי מאמרים, וכן ספרי מסעות, מיתולוגיה, וזיכרונות.
נראיין נודע בשל יכולתו לתאר את החיים בהודו של המאה העשרים.
רבים מהרומנים שלו מתרחשים במַלְגוּדִי, עיר דמיונית קטנה הממוקמת בדרום הודו, מרחק כמה שעות נסיעה ממדרס.
ספריו של נראיין, שנכתבו באנגלית ותורגמו לשפות רבות, נמכרים עד היום ברחבי הודו.
שלושה מספריו תורגמו גם לעברית.
היה אחד משמונה ילדים במשפחתו (6 אחים ו-2 אחיות).
אביו היה מנהל בית ספר והוא למד זמן מה בבית הספר שניהל אביו.
גדל בחלק משנות ילדותו בהשגחת סבתו מצד אמו.
סבתו לימדה אותו מתמטיקה, מיתולוגיה, מוזיקה הודית קלאסית וסנסקריט.
הוא אהב לקרוא ובין הסופרים שקרא היו צ'ארלס דיקנס, פ.
וודהאוס, ארתור קונאן דויל, ותומאס הרדי.
הוא עבר למיזור (Mysore) לגור עם משפחתו, כאשר אביו עבר להיות מנהל של בית הספר התיכון מכללת המהראג'ה (Maharaja's College High School).
בבית הספר הייתה ספריה גדולה ושם המשיך נראיין לקרוא וגם התחיל לעסוק בכתיבה.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים ניסה להתקבל למכללה אך נכשל בבחינות הכניסה.
לאחר שנה ניסה שוב והצליח וב-1926 התחיל ללמוד במכללת המהראג'ה במיזור (Maharaja College of Mysore).
עם סיום לימודיו במכללה לימד בבית ספר במשך זמן קצר, אך החליט כי הוא מעוניין להתמקד בכתיבה בלבד.
ב-1930 כתב את ספרו הראשון "Swami and Friends",שבו גם הופיעה לראשונה העיירה הדמיונית מלגודי.
הספר התבסס על חוויות הילדות של נראיין וכלל יסודות אוטוביוגרפיים רבים.
הספר נדחה תחילה על ידי שורה של מוציאים לאור.
ב-1933 נראיין נסע לנופש לבית אחותו ושם פגש את רג'אם, נערה בת 15 והתאהב בה.
בהמשך קיבל את רשותו של אביה להינשא לה.
אחרי נישואיו החל לעבוד כעיתונאי בעיתון שיצא לאור במדרס ונקרא "הצדק" (The Justice), שהתמקד בזכויות של קבוצות לא-ברהמיניות.
נראיין שלח את כתב היד של ספרו "סוואמי וחברים" לידיד שגר באוקספורד, והידיד הראה את כתב היד לסופר גרהם גרין שהמליץ על הספר למוציא לאור, וכך יצא הספר לאור בסופו של דבר ב-1935. גרין גם המליץ לו לשנות את שמו לר.ק.
נראיין, כדי שיהיה קליט יותר לקהל הקוראים.
הספר זכה לביקורות אוהדות, אבל נמכרו רק עותקים מועטים שלו.
הספר הבא, שפרסם בשנת 1937, היה "הסטודנט למדעי הרוח" (The Bachelor of Arts), והוא כתב אותו בהשפעת התנסויותיו בלימודיו במכללה.
גם ספר זה יצא לאור בעקבות המלצתו של גרין.
ב-1938 יצא לאור ספרו השלישי "החדר האפל" (The Dark Room), שעסק בתיאור חיי נישואין שבהם הגבר מדכא והאישה היא קורבן.
גם ספר זה זכה לשבחי הביקורת.
ב-1939 נפטרה אשתו רג'אם, לאחר שחלתה בטיפוס.
מות אשתו פגע בו מאוד, הוא סבל מדיכאון במשך תקופה ארוכה והקדיש זמן רב לטיפול בבתו הקטנה, שהייתה רק בת שלוש כשהתייתמה מאימה.
בתקופה זאת כתב את ספרו "המורה לאנגלית" (The English Teacher), שהיה גם הוא מעין אוטוביוגרפיה, אבל בשינוי שמות האנשים ובמיקום הספר בעיר מלגודי.
ספר זה, יחד עם שני ספריו הקודמים "סוואמי וחברים" ו"הסטודנט למדעי הרוח", השלים טרילוגיה אוטוביוגרפית במסגרת יצירתו.
ב-1940 ניסה להוציא לאור כתב עת בשם "Indian Thought" בעזרת דודו שהיה איש מכירות של מכוניות.
לכתב העת היו יותר מאלף מינויים רק בעיר מדרס עצמה.
למרות זאת, כתב העת נסגר לאחר כשנה עקב חוסר הצלחתו של נראיין לעסוק בניהול כתב העת.
ב-1943 הוציא לאור את קובץ סיפוריו הראשון "ימי מלגודי" (Malgudi Days).
בתקופה זאת הקים בית הוצאה לאור בניהולו בשם "Indian Thought Publications".
בית ההוצאה לאור הצליח כלכלית והוא פעיל עד היום.
את בית הוצאה לאור מנהלת נכדתו.
ספריו התחילו להימכר ברחבי העולם וב-1948 הוא החל לבנות בית בפרוורי העיר מיזור.
בניית הבית הסתיימה ב-1953. בתקופה זו גם כתב סיפור שהוסרט ב-1947 בשם "Miss Malini" באולפני ג'מיני.
בשנות ה-50 החל נראיין לכתוב כתיבה יותר יצירתית ומלאת דמיון, בהשוואה ליצירותיו האוטוביוגרפיות הראשונות.
ב-1952 פרסם את הספר "המומחה לענייניי כספים" (The Financial Expert) וב-1955 פרסם את הספר "ציפיה למהאטמה" (Waiting for the Mahatma), שהתבסס על ביקור דמיוני של מהאטמה גאנדי בעיר מלגודי.
ב-1953 התפרסמו כמה מיצירותיו בארצות הברית בפעם הראשונה על ידי ההוצאה לאור של אוניברסיטת המדינה של מישיגן.
ב-1956 הוא חיתן את בתו על פי כללי המסורת ההינדית.
אחרי החתונה נראיין החל לנסוע לארצות שונות בתדירות רבה יותר.
בתקופה זאת גם נסע לאנגליה ושם פגש פנים אל פנים את המנטור שלו וחברו גרהאם גרין בפעם הראשונה והאחרונה.
ב-1958 פרסם את ספרו "מורה הדרך" (The Guide), שגם הוא תורגם לעברית.
ב-1960 פרסם קובץ מאמרים ראשון בשם "יום ראשון הבא" (Next Sunday), וזמן קצר אחר כך, באותה שנה, הוציא קובץ מאמרים שני, "יומני חסר התאריך" (My Dateless Diary), שרובו עסק בהתרשמויותיו מביקורו בארצות הברית.
ב-1961 פרסם את ספרו "אוכל האדם ממלגודי" (The Man-Eater of Malgudi), הכתוב כקומדיה.
בתקופה זאת נסע שוב לארצות הברית וגם ביקר באוסטרליה.
הוא נחל הצלחות ספרותיות ופיננסיות.
כמו כן החל לכתוב טורים קבועים בעיתונים "The Hindu" והאטלנטיק.
ב-1964 פרסם יצירה ראשונה הממוקדת במיתולוגיה "אלים, שדים ואחרים" (Gods, Demons and Others) שהיא אסופה של סיפורים קצרים מהשירה האפית ההינדית.
ספר זה, כמו ספרים רבים אחרים שפרסם, לווה באיורים של אחיו ר.ק.
ב-1967 פרסם את ספרו "מוכר הממתקים" (The Vendor of Sweets).
באותה שנה נסע לאנגליה וקיבל שם תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לידס (הראשון מבין כמה תארים כאלה שקיבל בהמשך חייו).
ב-1970 פרסם ספר סיפורים בשם "סוס ושתי עיזים" (A Horse and Two Goats).
ב-1972 הוציא, בעקבות הבטחה שהבטיח לדודו בשנת 1938, ספר שני העוסק במיתולוגיה של הודו העתיקה, ה"ראמאיאנה" (The Ramayana).
ב-1976 הוציא את ספרו "צייר הסימנים" (The Painter of Signs).
וב-1978 הוציא ספר שלישי העוסק במיתולוגיה הודית - המהאבהארטה, שגם הוא תורגם לעברית.
ב-1980 פרסם את הספר "דרך האזמרגד" (The Emerald Route) המביא את השקפתו האישית על ההיסטוריה והמורשת של קרנאטקה, מדינה בדרום הודו.
באותה שנה גם נבחר כחבר כבוד לאקדמיה האמריקנית לאמנויות וספרות.
בתקופה זאת תורגמו בפעם הראשונה כמה מיצירותיו לסינית.
ב-1983 פרסם את הנובלה "נמר למלגודי" (A Tiger for Malgudi) העוסק בנמר ויחסו לבני אדם.
ב-1986 פרסם את הספר "פטפטן" (Talkative Man), העוסק בעיתונאי שאפתן במלגודי.
בתקופה זאת גם פרסם שני קובצי סיפורים קצרים: ב-1982, מהדורה מתוקנת ומורחבת של ספרו "ימי מלגודי" (Malgudi Days), שיצא לאור בפעם הראשונה ב-1943 וב-1985, "תחת עץ הבניאן" (Under the Banyan Tree and Other Stories).
ב-1988 הוא פרסם קובץ מאמרים בשם "סיוט של כותב" (A Writer's Nightmare), ובו מאמרים במגוון רחב של נושאים כמו מערכת הקאסטות, זוכי פרס נובל, אהבה וקופים.
המאמרים פורסמו בעיתונים וכתבי עת שונים במשך שלושה עשורים החל משנת 1958.
ב-1980 התמנה כחבר הבית העליון של הפרלמנט ההודי בזכות תרומותיו לספרות ההודית.
הוא כיהן בפרלמנט במשך שש שנים ועסק בעיקר במצוקה של תלמידי בתי הספר עקב המשקל הכבד של ספרי הלימוד ועל הפגיעה של מערכת החינוך ביצירתיות של הילדים.
כתוצאה ממאמציו הוקמה ועדה מיוחדת שהמליצה על שינויים במערכת החינוך ההודית.
ב-1990 פרסם את הנובלה "עולמו של נאגאראג' " (The World of Nagaraj) שעלילתה מתרחשת במלגודי.
זמן קצר לאחר שסיים את כתיבת היצירה הוא חלה ועבר למדרס כדי להיות על ידי משפחת בתו.
ב-1992 פרסם את ספרו האחרון "סיפור סבתא" (Grandmother's Tale), העוסק בסבתא רבתא שלו שנדדה למרחקים כדי למצוא לעצמה בעל, אך ברחה ממשפחתה זמן קצר אחרי נישואיה.
ב-1994 בתו נפטרה מסרטן ונכדתו החלה לטפל בו, בנוסף להיותה מנהלת של בית ההוצאה לאור המשפחתי "Indian Thought Publications".
בתחילת מאי 2001 נראיין אושפז בבית חולים.
בזמן האשפוז עוד דיבר על תוכניותיו לכתוב ספר נוסף על סבו.
נראיין כתב כתיבה לא-יומרנית שאליה התלווה קורטוב של הומור.
בכתיבתו הוא התמקד בתיאור של אנשים רגילים, שמזכירים לקוראים את "השכן ממול", או קרובי משפחה שלהם.
כמה מהמבקרים כינו אותו "צ'כוב ההודי", ואנתוני ווסט (Anthony West ) מהניו יורקר גם מצא בכתיבתו דמיון מסוים לניקולאי גוגול.
הסופרת ג'ומפה להירי, זוכת פרס פוליצר, שיבחה את סיפוריו הקצרים של נראיין, שבהם בעמודים בודדים הוא מצליח להציג במלואם את חיי גיבוריו.
איכות זו הביאה את להירי לסווג את נראיין כשייך לפנתאון של גדולי הכותבים של סיפורים קצרים: או.
הנרי, פרנק או'קונור ופלאנרי או'קונור.
להירי גם מצאה דמיון בינו לבין גי דה מופאסאן, בכך שניהם שהצליחו לדחוס את הכתיבה למספר עמודים מועט, מבלי לפגוע בעלילה.
המבקרים טענו כי כתיבתו של נראיין היא תיאורית אך אינה אנליטית.
מבקרים אחרים מצאו דמיון בין כתיבתו לבין הסופר ויליאם פוקנר, בכך ששניהם הפגינו הומור ואנרגיה של חיים רגילים בכתיבתם.
כמו כן, שני הסופרים הציגו בכתיבתם את דרישות החברה לצד רצונותיו של האינדיבידואל.
רבות מיצירותיו של נראיין מתרחשות בעיר הבדיונית מלגודי הממוקמת בדרום הודו.
בריאיון שנתן נראיין לביוגרפים שלו, סוזאן ונ.
Ram), הוא סיפר כי ראה בדמיונו תחנת רכבת, ומתחנת הרכבת הבדיונית החל לפתח את הדימוי של מלגודי ואזורים שונים בה.
העיר מלגודי הוצגה כבר בספרו הראשון של נראיין "Swami and Friends".
Fennelly), אחד מחוקרי יצירותיו של נראיין, שרטט מפה של העיר מלגודי, המבוססת על התיאורים של העיר במכלול ספריו וסיפוריו של נראיין.
ההכרה הראשונית בהישגיו של נראיין כסופר הושגה הודות לעזרתו של גרהם גרין.
גרין עזר לנראיין לפרסם את ספרו הראשון, וגם סייע לו במציאת מוציאים לאור לספריו הבאים.
אף על פי שספריו הראשונים של נראיין לא זכו להצלחה מסחרית הם גרמו לכך, שסופרים נחשבים אחרים החלו להכירו.
הסופר סומרסט מוהם שביקר במיזור ב-1938 ביקש לפגוש את נראיין.
סופר אחר שגילה אהדה לספריו הראשונים של נראיין היה א.מ.
הצלחתו של נראיין בארצות הברית החלה כמה שנים לאחר ההכרה בו בבריטניה, עם פרסום ספריו בהוצאה לאור של אוניברסיטת המדינה של מישיגן.
ביקורו הראשון של נראיין בארצות הברית הסתייע במלגה שקיבל מקרן רוקפלר.
בתקופה זו זכה נראיין להכרה מצד הסופר האמריקאי ג'ון אפדייק, שהשווה אותו לצ'ארלס דיקנס.
בכתבה שפרסם בשבועון ניו יורקר כינה אותו אפדייק "סופר מגזע נכחד", סופר שכותב כאזרח ומזדהה לחלוטין עם מושאי כתיבתו ועם האמונה במשמעות של אנושיות.
בספריו הרבים, במאמריו ובסיפוריו הקצרים הביא נראיין את התרבות ההודית לקוראים בכל העולם.
הוא נחשב אחד מגדולי סופריה של הודו במאה ה-20. מבקריו של נראיין, כמו ו.ס.
נאיפול באחד ממאמריו, ביקרו את כתיבתו של נראיין על כך שאיננה עוסקת בנושאים פוליטיים.
כך הוא כמעט אינו עוסק בהשפעות של השלטון הבריטי על העם ההודי ובהשלכות הקולוניאליזם, ומתמקד בעיקר בחיים הפרטיים של גיבוריו.
הישגו הגדול של נראיין היה, שהצליח להנגיש את הודו, דרך יצירותיו הספרותיות, לקהל קוראים גדול ברחבי העולם.
נראיין נחשב לאחד הסופרים ההודים כותבי האנגלית החשובים ביותר במאה ה-20. בשנת 2014 ציינו בגוגל את יום הולדתו ה-108 של נראיין ביצירת דודל המראה את נראיין על רקע ספרו "ימי מלגודי" (Malgudi Days).
ב-2016 נפתח בביתו של נראיין במיזור מוזיאון המנציח את זכרו.
ב-8 בנובמבר 2019 נכלל ספרו של נראיין "Swami and Friends" ברשימת "100 הנובלות שעיצבו את עולמנו" של הבי.בי.סי.
שלושה מספריו תורגמו לעברית (שניים מהם – פעמיים):
מורה הדרך (תרגמה: זיוה כספי), תל אביב, עם עובד, 1959. תרגום נוסף: הגורו ממלגודי (תרגם: ניב סבריאגו), תל אביב, ידיעות ספרים, 2008
ציפיה למהאטמה (תרגם: אברהם בירמן), תל אביב, עם עובד, 1961. תרגום נוסף: לחכות למהאטמה (תרגמה: חני גלעד), תל אביב, הוצאת בבל, 2006
נריאן (עיבד), המהאבהארטה: כפי שסופרה על ידי נראיין (תרגם: דניאל רוה), תל אביב, הוצאת בבל, 2000
רבי אשר בן יחיאל (ה'י', 1250 – ט' בחשוון ה'פ"ח, 1327, או ה'פ"א), המכונה הרא"ש, היה מגדולי פרשני התלמוד והפוסקים ובעל השפעה מכרעת על עיצוב ההלכה היהודית.
הרא"ש היה חניך בית המדרש של בעלי התוספות וחכמי אשכנז, ותלמידו של מהר"ם מרוטנבורג.
בבגרותו היגר לספרד והקים את בית מדרשו בטולדו.
בכך היה לממזג בין מסורת הלימוד והפסיקה האשכנזית ובין המציאות הקהילתית בספרד ובתי המדרש שלה.
בספרד שימש אב בית דין, ראש ישיבה, והשיב תשובות רבות לשואלים, שכונסו בקובץ שו"ת הרא"ש.
חיבורו המרכזי הוא פסקי הרא"ש, חיבור הלכתי על מסכתות התלמוד הבבלי המתבסס על הלכות הרי"ף ומוסיף עליהם את פסקיהם של בעלי התוספות.
מלבד זאת חיבר הרא"ש תוספות (תוספות הרא"ש), פירושים לתלמוד וחיבורים נוספים.
השפעתו על פסיקת ההלכה לדורות הרבים הייתה מכרעת.
בנו, רבי יעקב בן אשר היה מחבר ספר ההלכה ארבעה טורים שהתפשט ברוב קהילות ישראל, והוא התבסס רבות על פסקי אביו הרא"ש.
בנוסף, רבי יוסף קארו בחר בו כאחר משלושת הפוסקים המרכזיים (לצד הרי"ף והרמב"ם) שעליהם השתית את חיבורו שולחן ערוך, שהפך לספר ההלכה המרכזי בעם ישראל.
הרא"ש נולד באשכנז, כיום גרמניה, בשנת ה'י'.
אביו רבי יחיאל בן אורי היה גדול בתורה והיה מתכתב בהלכה עם גדולי דורו.
מלבד זאת היה ידוע בחסידותו המופלגת ונמנה בין חסידי אשכנז.
החכם המפורסם רבי אליעזר בן נתן (הראב"ן) היה בין אבות אבותיו.
בראשית ימיו למד הרא"ש אצל אביו רבי יחיאל.
בהמשך החל ללמוד בישיבתו של המהר"ם מרוטנבורג, שהיה הפוסק החשוב והבלתי מעורער באשכנז באותה התקופה, ועד מהרה הפך לתלמידו המובהק.
בין הרב והתלמיד שררו יחסי הערכה וחיבה הדדיים, והם עמדו תכופות בחלופת מכתבים הלכתית.
במהלך השנים הפנה הרא"ש עשרות שאלות בהלכה אל המהר"ם, וזה השיב לו עליהם בכבוד גדול ובהערכה.
על ההערכה הרבה שרכש המהר"ם כלפי תלמידו הנאמן ניתן ללמוד מאחת התשובות ששלח לו, שבה הוא פותח בהפלגת שבחיו:במכתב אחר מבקש המהר"ם מתלמידו להתפלל בעדו שיבריא מחוליו "ומובטחני בתפילתך זכה שתעשה פירות ופירי פירות".
בשנת ה'מ"ו (1286) נכלא רבו מהר"ם באשמת בריחה מגרמניה וניסיון לארגון בריחה המונית ממנה.
רודולף הראשון, מלך גרמניה, תבע מהיהודים סכום עצום של 20,000 מארק תמורת פדיונו, והרא"ש ערב להבאת הכסף ואסף את דמי הכופר.
במעשה המובא לראשונה מפי השמועה בחיבורו של מהרש"ל "ים של שלמה" נכתב כי בסופו של דבר לא יצא הדבר לפועל בשל סירובו של המהר"ם שיפדוהו בסכום כזה, מה שיגרור ניסיונות סחיטה נוספים מצד השליטים, זאת, על פי ההלכה ש.
אולם בצוואת רבי יהודה בן הרא"ש מובא שמהר"ם נפטר לפני שהדבר יצא אל הפועל אך לא מוזכר שסירב.
ואכן מהרש"ל מקשה על המעשה כפי שששמעו ופוסק שכפי הדין היה על מהר"ם להסכים להשתחרר.
פרנסתו הייתה בהלוואה בריבית לגויים, ונראה שמצבו הכלכלי היה טוב.
לאחר מאסרו של רבו, ובייחוד לאחר פטירתו בכלאו, ירש הרא"ש את מקומו בהנהגה בוורמס, ונעשה לגדול הדור באשכנז.
בקיץ 1298 פרצו באשכנז פרעות רינדפלייש.
בפרעות הושמדו כ-146 קהילות, ונהרגו אלפי יהודים, בהם רבי מרדכי בן הלל, קרובו וחברו של הרא"ש מישיבתו של מהר"ם מרוטנבורג, יחד עם אשתו וחמשת ילדיו.
בשל ההחמרה במצבם המדיני של יהודי אשכנז ובשל החשש שגורלו יהיה כגורל רבו המהר"ם, החליט הרא"ש לעזוב את ארץ מולדתו ולעבור למקום אחר.
על פי מסורת אחת דרש המלך אלברכט (יורשו של רודולף הראשון) מהרא"ש לפרוע את סכום הכסף שערב עליו לשם שחרורו של מהר"ם מרוטנבורג, ובשל כך הוא ברח.
מסורת דומה מביא המהרש"ל ולפיה שמע הרא"ש כי בכוונת הקיסר לתפוס אף אותו ובשל כך התכונן לבריחה.
במשך מספר שנים ניסה לסייע בשיקום הקהילות שנפגעו בפרעות רינדפלייש, ואז בשנת ה'ס"ג (1303) מצא שעת כושר לעזוב את גרמניה וברח עם בני ביתו לפרובנס, מעבר שרושש אותו כספית.
הרא"ש עבר טלטולים רבים, והגיע לספרד בסתיו של שנת ה'ס"ה (1305).
הקהילות בספרד קיבלו אותו בכבוד גדול.
על פי המקורות מאותה תקופה "חכמתו ויראתו האירו פניו" והיה נראה "כמלאך ה' צבאות" באחד מטלטוליו הגיע למקום מושבו של הרשב"א בברצלונה, שאף הוא קיבלו בכבוד גדול, וקרא לקהילות ספרד לנהוג בו בכבוד גדול.
ראשי קהילת טולידו (טוליטולה) הזמינו אותו להתיישב בתוכם, ללמד תורה ולעמוד בראש בית דינם.
כך מונה לראש בית הדין ולראש הישיבה בטולידו, מינוי המעיד על יוקרתו העצומה, שכן לא היה זה מקובל למנות אדם בן אשכנז לרב ביהדות ספרד.
הימצאותו של הרא"ש בספרד יצרה תקדים מעניין של חכם אשכנזי מהראשונים המכיר היטב גם את דרכיהם ומנהגיהם של הספרדים.
יוקרתו בעיני הממשל הייתה אף היא גדולה, והשלטונות אמנם התייעצו עמו בענייני משפט.
ישנם מקורות סותרים בנוגע לשנת פטירתו.
רבי מנחם בן זרח מציין את שנת ה'פ"א ורבי אברהם זכות נוקב בתאריך ט' בחשוון ה'פ"ח.
הסתירה נידונה רבות בין החוקרים, ומסקנתו של שמחה עמנואל היא שהרא"ש נפטר כנראה בשנת ה'פ"א, או אולי בראשית ה'פ"ב.
על מקום קבורתו נכתב: "האבן הראשה תשואות חן חן לה" (על פי לשון הפסוק בזכריה).
שד"ל בספרו "אבני זיכרון" שיער כי הסיבה שלא הוספו תהילות ותארים למצבתו של הרא"ש, היא משום שבלאו הכי היה מפורסם, ודי בכך שנרמז שמו בכיתוב: אבן הראשה: מקום קבורת הרא"ש, חן לה: הגימטריה של שנת פטירתו - ה'פ"ח (1328).
בנו הנודע ביותר הוא רבי יעקב בעל הטורים.
בנים נוספים שהיו לו הם רבי יהודה, ממלא מקום אביו בטולידו ובעל שו"ת "", רבי יחיאל (בנו הבכור), רבי שלמה החסיד, רבי משה ועוד.
על אף שהגיע מאשכנז, תפס הרא"ש מקום מרכזי גם במסורת הפסיקה הספרדית, ולאחר מותו ביקשו אנשי טולידו לקבוע הלכה כמותו אף במקומות בהם חלק על הרמב"ם, אלא שבנו רבי יהודה התנגד לכך.
עדות נוספת לחשיבותו בקרב חכמי המסורת הספרדית ניתן למצוא בכך שרבי יוסף קארו, מחבר ה"שולחן ערוך" בחר בו להיות אחד משלושת עמודי ההוראה שעל פיהם הוא פוסק, לצד הרמב"ם והרי"ף שעל פי ספריהם פסקו הלכה בספרד עד לימי הרא"ש.
יצירתו החשובה ביותר, שנכתבה לקראת סוף ימיו, כוללת דיון בקטעי תלמוד ופסיקת הלכה.
חיבורו מבוסס על דברי הרי"ף עם הוספות מדברי התוספות ומשלו.
יצירה זו מודפסת בסוף ספרי התלמוד בדפוס וילנה.
מפני שהרא"ש כתב את פירושו ופסקי ההלכה שלו על הרי"ף, במהדורות מסוימות הודפסו דברי הרי"ף והרא"ש ביחד בתור פסקי הרא"ש.
החיבור היה נלמד רבות גם בפני עצמו מבלי להזדקק לתלמוד או לרי"ף, ולעיתים קרובות הוצמד לו פירוש רש"י.
פסקי הרא"ש נכתבו לאחר מעבר הרא"ש לספרד.
נכתבו פרושים רבים לדבריו, המרכזיים שבהם נכתבו על ידי התוספות יום טוב, ואחרים על ידי רבי שמואל קאיידנובר, רבי נתנאל וייל.
כמו כן נכתבו עליו הגהות של הב"ח ושל הגר"א.
הרא"ש כתב גם תוספות על התלמוד, המבוססות על בעלי התוספות הקדומים, כמו ר"י הזקן ורבי שמשון משאנץ.
החוקרים חלוקים בדעתם על מידת העצמאות של הרא"ש בעריכת התוספות שהיו לפניו.
יש אומרים שתוספותיו אינן חיבור מקורי, כתוספות רבנו פרץ ורבי אליעזר מטוך, אלא הרא"ש העתיק מהתוספות שהיו לפניו כמעט ללא שינוי.
אחרים ביקרו את הגישה הזו, על סמך השוואה בין תוספות הרא"ש על מסכת פסחים לבין מקורותיו, וקבעו שהרא"ש עיבד את החומר שהיה מונח לפניו, בהוספות השמטות ושינויי ניסוח, לא פחות משאר עורכי התוספות.
לחיבור ישנם מספר מהדורות חלקם ארוכות ומפורטות וחלקם מקוצרות.
החיבור נכתב כהכנה למעבר הרא"ש לספרד אך נוספו לו הרבה פרטים גם לאחר המעבר לספרד.
במהדורות ש"ס וילנא מודפס פירושו למסכת נדרים.
פירוש זה קצר באופן משמעותי ביחס לפירוש הר"ן.
כמו כן, נדפס במהדורות הש"ס פירושו למסכת נזיר.
קטעים מפירושו לסדר זרעים נדפסו בש"ס וילנא כהערות לפירוש הר"ש משאנץ (מלבד הפירוש לכמה פרקים במסכת כלאים).
במהדורות חדשות רבות הוא מופיע בשלמותו.
פירוש זה מבוסס ברובו על פירוש הר"ש משאנץ.
הרא"ש כתב תשובות רבות לשואליו והם קובצו ב"שאלות ותשובות הרא"ש".
הגיעו לפתחו שאלות כה רבות, עד שבשלב מסוים הגביל את המענה לדיינים ורבנים בלבד.
לשו"ת הרא"ש ישנה עריכה ייחודית המבדילה אותו מיתר תשובות הראשונים, בכך שהתשובות נערכו בקבצים פנימיים (המכונים "כלל") לפי נושאים, ותחת הכותרת "כלל" נתקבצו מספר תשובות העוסקות באותו נושא, למרות היותן לשואלים שונים ובתקופות שונות.
כתב גם פירוש לתורה אשר לוקט בספר "הדר זקנים" יחד עם פירוש התוספות על התורה ועל פירוש רש"י.
בין כתביו נמצא גם חיבור בענייני מוסר ויראת שמים הנקרא בשם "אורחות חיים".
חיבור זה תורגם ליידיש על ידי הרב יום-טוב ליפמן הלר, וזכה לפירושים רבים.
מהם של הרב מנשה קליין, של הרב חיים קניבסקי, ושל הרב משה שטרנבוך.
על אף שהשתייך כאמור למשפחה של חסידי אשכנז, לא ברור האם אכן ראה עצמו מחויב להוראותיו של רבי יהודה החסיד.
הספר בשמים ראש והטענה שהרא"ש חיברו
שאול ברלין הוציא בשנת תקנ"ג ספר שו"ת הנקרא "בשמים ראש" וטען שהוא קובץ תשובות הרא"ש שנערך בידי חכם מימי הבית יוסף.
לצד תשובות הלכתיות רגילות, הכיל הספר גם דעות הקרובות לרוח ההשכלה, ועל כן נטען שברלין זייף אותו, אולם רבנים אחרים עשו בו שימוש הלכתי.
הדעה המקובלת בימינו היא שספר זה זיוף גמור שנוצר על ידי ברלין במאה ה-18, אך יש עדיין הסוברים שאכן הרא"ש כתבו, ורק אחדות מהתשובות מזויפות.
למעשה נוטים רוב פוסקי ההלכה לתת לספר זה מעמד הלכתי מסוים, אך לא מצד זהות הכותב אלא מצד התוכן הכתוב.
באחד מוויכוחיו בהלכה התנצל לפני זה שעמו התווכח:
לעיתים הגיע לחריפות גדולה מאוד באכיפת דעותיו.
כאשר החליט רבה של עיר אחת לאסור על שימוש בעירוב חצרות המקובל בקהילות ישראל, האשימו הרא"ש שמאחר שיהודים יטלטלו בכל זאת, הוא גורם בכך שיחללו שבת.
הוא דרש , ואם לא יחזור בו, .
בתקופתו של הרא"ש כבר התפשט מאוד חיבורו הגדול של הרמב"ם משנה תורה.
אנשים רבים, בהם גם רבנים ומורי הוראה, ראו פחות ופחות צורך לעיין יותר בתלמוד לשם פסיקת הלכה והיו מסתמכים על ספרו המקיף של הרמב"ם.
כנגד עמדה זו יצא הרא"ש חוצץ:נקודה חשובה שבה חלק על הרמב"ם היה בזכותה של אישה לתבוע גט בטענה שאינה חפצה בבעלה עוד.
בעוד שהרמב"ם מצא זכות כזו, הרא"ש סבר שאין לעשות זאת לכתחילה מכיוון שפוסקים אחרים חלקו על דעת הרמב"ם, מחשש לגט מעושה שעלול להתיר אשת איש, וכן מחשש שהאישה תובעת גט מכיוון שנתנה עיניה באחר.
עם זאת, סבר שאלו שסמכו על הרמב"ם "מה שעשו עשוי".
בוויכוח שבין מצדדי מורשתו הרציונלית של הרמב"ם לבין מתנגדי הפילוסופיה נקט עמדה חד משמעית בעד האחרונים, והצטרף לחרם של הרשב"א על לימוד החוכמות בידי צעירים מתחת גיל 25.
בפסיקתו סבר שרק על התלמוד אין לחלוק, אולם פסקי הגאונים אינם מחייבים, אם לפוסק יש ראיות מן התלמוד כנגד דעתם, וראיות אלו התקבלו על דעת חכמי דורו.
בכך הייתה שיטתו מנוגדת לזו של פוסקים אחרים בני זמנו.
שימוש בתקנות קהל שנכתבו בערבית
אחד מפולמוסיו הגדולים היה סביב שימוש בתקנות הקהל שנכתבו בערבית.
הרא"ש לא ידע ערבית ספרותית, אך התעקש שרב כוחו, כמי ששולט ביצירה התורנית, לפסוק במשפטים הקשורים אליהן (אחרי שיתורגמו עבורו), מכוח מי שבקיא בקיאות גדולה בערבית ויכול להעמיק בעיון בלשון התקנות, אך אינו בעל שליטה במקורות ההלכתיים.
הרב אהרן מרדכי (רא"ם) הכהן (נולד בכ"ט באדר א' ה'תשי"ז, 1 במרץ 1957) הוא רב ופוסק דתי-לאומי, ראש ישיבת עתניאל (עם הרב אלחנן שרלו) ורב היישוב עתניאל.
נולד לידעיה, ממקימי וממנהלי ישיבת הר עציון ובנו של החוקר שמואל הכהן וינגרטן, ודינה, ביתו של נתן גרדי, מראשוני החלוצים הדתיים והרבנות הצבאית.
מכונה ראם על שם אבי סבו, רבי אהרון מרדכי.
גדל על גבול השכונות רחביה ושערי חסד בירושלים.
בצעירותו היה מבאי ביתו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר, אצל הרב אריה בינה והרב דוד פוקס, ולאחר מכן בישיבת ההסדר הר עציון באלון שבות, אצל הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יהודה עמיטל ולזמן קצר בישיבת מרכז הרב.
שירת בצה"ל כקצין בשריון, ובשירות המילואים התקדם עד לדרגת רס"ן.
נסמך לרבנות בידי הרב ליכטנשטיין והרב אליעזר ולדנברג (מחבר השו"ת "ציץ אליעזר").
שימש גם את הרב שלום אייזן, פוסק בעדה החרדית.
היה מקורב לרב נחום רבינוביץ' ולרב שלמה דיכובסקי.
שולח את ספריו לקבלת הסכמות מהרב אביגדר נבנצל.
שימש כר"מ בישיבת אור עציון בראשות הרב חיים דרוקמן ובישיבת שבות ישראל באפרת.
ב-1994 הוזמן על ידי הרבנים בנימין קלמנזון ועמי עולמי לעמוד בראש ישיבת בית הוועד לתורה בעתניאל.
אחרי הירצחו של הרב עולמי באותה שנה מונה לרב היישוב.
בעבר היה פעיל בארגון במעגלי צדק.
ב-2006 היה מועמד לתפקיד הרב הצבאי הראשי.
הרב הכהן הוא זוכה פרס הרב קוק לשנת 2020.
נשוי לנעה, ראשת אולפנת אמ"ית אוריה בבאר שבע, ולהם תשעה ילדים.
אל"ם יוני הכהן - מפקד חטיבה 646.
הרב אורי - ר"מ בישיבת עתניאל ומג"ד בחטיבה 226.
אחיו: גרשון - אלוף במיל', הרב אלישיב - ראש הישיבה התיכונית בית שמואל בחדרה, הרב אביה - ר"מ בישיבת תקוע, הרב חיים - ר"מ במכינה הקדם צבאית בית יתיר.
ויפעת - נשואה לרב ארלה הראל.
גישתו של הרב הכהן מאופיינת בעצמאות הגותית.
למרות היותו תלמיד של הרב ליכטנשטיין, גישתו בלימוד הגמרא אינה כשיטה הבריסקאית.
הוא עוסק בקבלה ובפרט בתורת הרמח"ל, אדמו"רי חב"ד הראשונים (בפרט אדמו"ר הזקן) והרמ"ע מפאנו.
גם תורת הראי"ה קוק היא נדבך מרכזי בהגותו, בייחוד בחלק הכלל-אנושי על פי הפרשנות של הרב דוד כהן (הרב הנזיר).
אחד מהמאפיינים המרכזיים בשיטתו של הרב הוא ההתחקות אחר שיטה של חכם.
כך למשל, כמעט כל מקום בכתבי חז"ל שבו מוזכר רבי אליעזר בן הורקנוס, לטענתו ישנו קו מנחה של שמירה על הקיים ללא חדשנות והתפשרות, עד לשבירה עצמית כדי לעמוד ביעד זה.
לעומת זאת, במרבית דבריו של רבי שמעון בר יוחאי נמצא שהמחשבה היא הקובעת, והתוצאה בעולם היא משנית.
הוא נוטה להביע את דעותיו בנושא מסוים לאחר שהוא מראה את הצדדים השונים בסוגיה, ומביע לרוב עמדה מורכבת, אך באופן פסקני.
הוא נוהג לערום על השולחן ערימות גדולות של ספרים שמהם הוא מצטט במהלך השיעור ועובר ביניהם במהירות.
בדרשתו בישיבה בערב שבת הוא נוהג לקרוא מתוך ספר תורה.
הרב הכהן פסק שיש חובה הלכתית לחתום על כרטיס לתרומת איברים דרך עמותת אדי תוך סימון שהתרומה תתבצע "רק באישור איש דת לפי בחירת המשפחה".
כמו כן הוא נמנה עם אנשי התנועה לחידוש מצוות התכלת בימינו, ונמנה עם הוועד המנהל של עמותה שמטרתה לשווק פתילי תכלת לציצית במחיר שווה לכל נפש.
הרב הכהן פסק שחל איסור הלכתי לעשן.
הוא מונה מספר סיבות לדבר: המעשן גורם לעצמו נזק גופני שנאסר בהלכה; הוא גורם למיתתו ולכן מאבד עצמו לדעת; עישון פסיבי נחשב כרצח בגרמא; על פי הרמב"ם ישנה חובה אלוהית שגופו של האדם יהיה בריא ככל האפשר.
מסיבה זו הוא נמנע מלהסתמך בשעת קידושין על עדותם של מעשנים וחוצי קו הפרדה רצוף בכביש.
בעקבות דברי הרמב"ם בדבר החובה הדתית לשמור על הגוף, הוא נוהג לשחות בבריכה פעמיים בשבוע, ובעבר השתתף בצליחת הכנרת.
הרב הכהן ממליץ לבוגרי תיכון ללכת לשנה לפחות בישיבה או במכינה, עקב התוכן התורני המועט שאותו רוכשים תלמידי הישיבות התיכוניות והתיכונים הדתיים, והתובנה כי לימוד התורה במוסדות האלו אינו שלם ולא עומד ברף הנדרש של אהבת התורה ולימוד תורה לשמה.
לימודים בישיבת הסדר, לפי שיטתו, אינם מתאימים לכל אחד, וכל אדם חייב לעשות בירור עם עצמו מהי הדרך המתאימה לו.
הוא תומך בשירות תלמידי ישיבות ההסדר במחלקות רגילות עם שאר החיילים, ולא במחלקות נפרדות.
הוא מאמין שיש לכבד את הפלסטינים, ובייחוד את הפליטים הנמצאים במחנות.
לצד זאת, ברובד הפוליטי, משתייך הרב לצדה הימני של המפה, ומתנגד לכל נסיגה מיש"ע.
גישתו הכללית היא הנחלת ערכים על ידי השגת תמיכה ציבורית נרחבת, ללא שימוש בכוח או בכפייה פיזית או מילולית.
על אף שלא חתם על גילוי הדעת השולל סרבנות בצה"ל (על רקע תוכנית ההתנתקות), עשה מאמצים למניעת מצבים של סרבנות.
בדי הארון – קובץ שיעורים בסוגיות התלמוד
סדרת שו"ת בדי הארון – תשובות בנושאי השעה – אורח חיים, פיקוח נפש, שביעית.
העלם וגילוי – פרקי התגלות ה' מבריאת העולם ועד הלוחות השניים, גילוי.
לספר מצורפות הסכמותיהם של הרב אברהם אלקנה שפירא והרב מרדכי אליהו.
קול דממה – עיון במשמעותם של תפילות ראש השנה ותקיעות השופר.
ראיה ויראה – אברהם ויצחק במעבר מהשקפת עולם להקשבת עולם.
חוברת זו נגנזה בהוראת הרב רא"ם, והרעיונות שמובאים בה מפותחים בספר "קול דממה"
סדרת דרך שער העליון – שיעורים במסכת זבחים בנושאי הקורבנות ובית המקדש.
לרחוק ולקרוב, בין כסה לעשור – שיחות לימים נוראים
פסח לה' – קובץ מאמרים מחשבתיים והלכתיים בנושא חג הפסח ומצוותיו
בני הנביאים – חוברת שעוסקת במשמעות הנבואה אז והיום, בהעמקת המושגים וברלוונטיות של הנבואה לימינו.
מקום – חוברת שעוסקת במרכזיותו של המקום בשלמותו העצמית של האדם.
שיעורי הרב רא"ם – שיעורים בעיון על המסכתות שבת; קידושין; מקוואות; בבא קמא – פרק החובל; יומא (עד כה יצא כרך אחד), הוצאת גילוי
שייח' ראאד סלאח אבו שקרה הוא ערבי-ישראלי, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית (שהוכרז בנובמבר 2015 כהתאחדות בלתי מותרת), ומראשי המנהיגים הדתיים של המוסלמים בישראל.
סלאח ידוע בעמדותיו השוללות את הלגיטימיות של מדינת ישראל ובפרט את שליטתה בירושלים.
בין השנים 1989–1998 כיהן כראש עיריית אום אל-פחם.
נידון מספר פעמים למאסר על עבירות של התפרעות, הסתה ותמיכה בטרור.
סלאח נולד באום אל-פחם, בן למשפחה בת שבעה ילדים.
אביו שירת כשוטר סיור במשטרת ישראל, שניים מאחיו משרתים במשטרה.
ובן דודו אף הוא משרת כקצין במשטרת ישראל.
אחד מאחיו הוא הצייר עאסם אבו שקרה.
מנעוריו הפגין אדיקות בדת האסלאם.
בסוף שנות ה-70 סיים את לימודי הדת שלו במכללה דתית בחברון, הצטרף לתנועה האסלאמית בהנהגתו של השייח' עבדאללה נימר דרוויש, והחל לכתוב בעיתון התנועה, "א-סוראט".
המשיך לעבוד בעיתון התנועה עד שנת 1989 כבעל טור ועורך.
בשנת 1989 נבחר למועמד התנועה האסלאמית לראשות עיריית אום אל-פחם.
נבחר לראשות העיר לאחר שגבר על האשם מחאמיד, מועמדה של מפלגת חד"ש.
כיהן בתפקיד זה עד שנת 1998, אז פרש מראשות העיר והתמקד בפעילותו כמנהיג דתי וכמנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
במהלך כהונתו כראש עיר רקם קשרים עם פוליטיקאים ישראלים כדוגמת בנימין בן אליעזר ואריה דרעי, וכן עם יצחק רבין, אריאל שרון ועזר ויצמן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל להיווצר מאבק אידאולוגי בין סלאח לעבדאללה נימר דרוויש, כאשר סלאח דגל בדעות קיצוניות יותר לגבי היחס שעל התנועה להפגין כלפי מדינת ישראל ומוסדותיה, הכולל הצהרה על שלילת זכות הקיום של מדינת ישראל מצד סלאח, והתנגדות להצהרת אמונים למדינה יהודית על ידי נבחרי ציבור ערבים.
המאבק לובה גם בשל הסכמי אוסלו שאותם דחו סלאח והפלג הצפוני של התנועה מכל וכל (בדומה לעמדת חמאס), בעוד הפלג הדרומי תמך בו.
הקרע הפך לסופי על רקע החלטתו של דרוויש להשתתף בבחירות לכנסת ישראל ב־1996, ובעקבותיו התפלג הפלג בראשותו של סלאח וכמאל חטיב מהתנועה האסלאמית באופן סופי, והקים תנועה אסלאמית נפרדת המכונה 'הפלג הצפוני'.
הפלג הצפוני מביע התנגדות להשתתפות בבחירות לכנסת, אך אינו מפרסם זאת בפומבי.
ב-2017 הקים את "אפשאא אלסלאם" (הפצת שלום) כדי להתמודד עם האלימות בחברה הערבית.
בינואר 2025 הכריז שר הביטחון על הארגון כארגון טרור.
בשנת 1997 החל סלאח להיאבק על תודעת המוסלמים בישראל באמצעות שימוש במסגד אל-אקצא כדגלו.
סלאח החל לכנס כנסי תמיכה שנושאיהם היו המסגד וקדושתו.
כנסים אלה צברו השפעה ותאוצה הולכת וגדלה עם השנים בקרב ערביי ישראל.
בפברואר 2007 עמד סלאח בראש המתנגדים לחידוש גשר בשער המוגרבים סמוך להר הבית ולחפירות ההצלה שנעשו באזור.
סלאח האשים את ההנהגה בישראל בניסיונות לפגיעה בהר הבית ובמקומות הקדושים לאסלאם, טענות אלו הוכחשו על ידי ממשלת ישראל והוצדקו על ידי משלחת ארכאולוגית טורקית שבחנה את העבודות.
בעקבות התפרעות של סלאח ויריקה על שוטר במהומות, נעצר סלאח על ידי המשטרה והוגש נגדו כתב אישום על תקיפת שוטר, ובנוסף הורחק מהעיר העתיקה בירושלים ל-60 ימים.
בינואר 2010 הורשע בהתפרעות ובתקיפת שוטר, נידון לתשעה חודשי מאסר בפועל ולשישה חודשי מאסר על תנאי, ונגזר עליו לפצות את השוטר שעליו ירק ב-7,500 שקלים.
ביוני 2009 נאם באוניברסיטת חיפה, לאחר שהוזמן על ידי תא סטודנטים הקשור לתנועתו.
בין היתר אמר: "אם יציעו לנו לוותר על המקומות הקדושים לנו, אנחנו מעדיפים למות ונקבל את המוות בברכה."
באוקטובר 2009 נאם באום אל-פחם לאור המתיחות במתחם הר הבית, וקרא למאמינים המוסלמים לבחור בין להיות שאהידים לבין ויתור על אל-אקצא, ואיים בין השאר כי מדיניותו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, תוביל את המזרח התיכון לבעירה.
התבטאות זו הובילה למהומות קשות בירושלים ובסביבתה ולמעצרו והרחקתו של סלאח מירושלים ל-30 יום בגין המרדה והסתה.
באוגוסט 2013 התבטא סלאח בחריפות נגד הכיבוש הישראלי והאשים את ישראל באחריות להצתת מסגד אל-אקצא ב־1969 ולמעורבות ב"שריפת מצרים".
לטענת מינהל מקרקעי ישראל, בשנת 2007 פיקח סלאח על הנחת 500 מצבות פיקטיביות בסמוך לבית עלמין עתיק שהקרקע בו שווקה בידי המנהל להקמת מוזיאון הסובלנות.
המנהל הסיר את המצבות באישור בית המשפט.
בעקבות אירועי אוקטובר 2000 הואשם סלאח באחריות חלקית למאורעות בשל ליבוי האש במגזר הערבי.
ועדת אור, בדוח הסופי שלה, כללה את סלאח ברשימת המוזהרים עקב שורה של מעשים שכללו בין השאר: שבח לאירועים האלימים, האשמות כוזבות כלפי מדינת ישראל, שלילת הלגיטימיות שלה וליבוי האש בקרב ערבי ישראל.
הוועדה מצאה אותו אשם בכל הסעיפים, אך לא נקטה כלפיו בהמלצות כל שהן מאחר שבשעת הגשת המסקנות לא כיהן בתפקיד ציבורי.
בפברואר 2007 נשא נאום חריף במהלך עצרת נגד העבודות בגשר המוגרבים שבו ציטט עלילת דם כנגד היהודים: .
בנובמבר 2013 הורשע סלאח בהסתה לאלימות בעקבות אירועים אלימים שפרצו לאחר נאומו ונידון לשמונה חודשי מאסר.
ערעור הפרקליטות על זיכויו מעבירת הסתה לגזענות ועל קולת עונש המאסר התקבל, ובעקבותיו הוחמר גזר הדין ל־11 חודשי מאסר בפועל ועוד שמונה חודשים על תנאי.
ערעורו של סלאח נדחה באוקטובר 2015.
באוגוסט 2007 ספד למחבל הערבי-ישראלי שנורה למוות לאחר שחטף אקדח ממאבטח בירושלים, ואמר: "אנחנו מברכים אותך, הצטרפת לשהידים".
בעקבות אמירותיו הקיצוניות אסרה שרת הפנים של הממלכה המאוחדת, תרזה מיי, על סלאח להיכנס לממלכה המאוחדת ב־2011, בשל "היסטוריה של אנטישמיות ארסית".
עיתון "הגרדיאן" טען כי החלטת השרה התבססה על פנייה של Community Security Trust, עמותה שיעדה הגנה על הקהילה היהודית בממלכה המאוחדת.
העמותה התבססה בפנייתה על פרסומים בנוגע להתבטאויותיו של סלאח מהתקשורת הישראלית.
ביוני 2011 הפר סלאח את האיסור ובשל כך נעצר בלונדון למשך שלושה שבועות.
בית הדין לערעורים ביטל את צו האיסור והתיר לסלאח לפעול בממלכה המאוחדת תחת הגבלות.
לאחר מכן הוחלט לגרשו מהממלכה המאוחדת אחרי שנפסק שהוא מעודד שנאה ויכול לגרום לאלימות.
כמו כן, קיבל בית המשפט את עמדת שרת הפנים.
סלאח הגיש ערעור על החלטה זו, ובאפריל 2012 התקבל ערעורו והצו בוטל.
כמנהיג תנועה אסלאמית-דתית השואפת להשליט את דת האסלאם בעולם, הצהיר סלאח מספר פעמים על רצונו להקים מדינה אסלאמית-דתית (ח'ליפות) שבירתה ירושלים, כתחליף למדינת ישראל, שאת קיומה הוא שולל.
בעקבות הסתה מתמשכת מצד סלאח והפלג הצפוני שבראשותו, הכריזה ממשלת ישראל ב-17 בנובמבר 2015 על הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית כהתאחדות בלתי מותרת והוציאה אותו אל מחוץ לחוק.
ב-28 בינואר 2025 המשטרה והשב"כ סגרו את משרדי "הוועדה להשכנת שלום" באום אל-פחם, שבראשה עמד סלאח, לאחר ששר הביטחון ישראל כ"ץ הכריז עליה כארגון טרור, בטענה שמדובר בזרוע של הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
בשנת 2003 נאסר סלאח, יחד עם מנהיגים אחרים של הפלג הצפוני, בחשד לסיוע לתנועת חמאס, מגע עם סוכן זר, חברות בארגון טרור ועברות כלכליות שונות.
סלאח וחבריו הואשמו בהעברת כספים לארגון חמאס ובהעברת ידיעות לאויב, והוחזקו במעצר כשנה וחצי.
בסופו של דבר הושגה עסקת טיעון שבה הודו הנאשמים רק במגע עם סוכן זר ובמתן שירות להתאחדות בלתי מותרת, עברות הנחשבות קלות יחסית.
בסוף מאי 2010 השתתף סלאח במשט לעזה.
לאחר הגיעו לחופי ישראל, נעצר.
סלאח נמנה עם חברי מועצת הנאמנים של קואליציית הצדקה, ארגון-גג בראשות השייח' יוסוף אל-קרדאווי המרכז העברת תרומות מרחבי העולם לתנועת חמאס.
במאי 2014 גזר עליו בית משפט השלום בירושלים שישה חודשי מאסר על תנאי בגין תקיפת שוטר והפרעה לשוטר במילוי תפקידו במעבר אלנבי ב-2011. הפרקליטות הגישה ערעור על קולת העונש.
ביוני 2014 פורסם כי שר הפנים גדעון סער החליט לאסור את יציאתו מישראל, בנימוק שהצטבר מידע מודיעיני בנוגע לכוונותיו של סלאח להמשיך ולפעול בניגוד לחוק מחוץ למדינת ישראל, וכי יציאתו תהיה פגיעה בביטחון המדינה.
בינואר 2016, הצו חודש בידי שר הפנים הנכנס, אריה דרעי, והורחב לסגנו של סלאח, כמאל חטיב ולפעילים נוספים בתנועה.
בעקבות עבודות ארכאולוגיות שערכה ישראל בפברואר 2007 באזור מעלה המוגרבים שבכניסה להר הבית נשא סלאח דרשה בפני קהל של כאלף איש.
בגין דבריו בדרשה זו הרשיע אותו בית משפט השלום בהסתה לאלימות.
בערעור לבית המשפט המחוזי הורשע סלאח גם בהסתה לגזענות, ונגזר עליו עונש 11 חודשי מאסר בפועל ו-8 חודשי מאסר על תנאי.
בערעור לבית המשפט העליון הופחת עונש המאסר בפועל ל-9 חודשים.
ב-8 במאי 2016 החל סלאח לרצות עונש זה, וב-17 בינואר 2017 שוחרר מהכלא.
באוגוסט 2017 נעצר שוב בחשד להסתה לטרור, וביולי 2018, לאחר 11 חודשי מעצר, שוחרר למעצר בית.
בנובמבר 2019 הורשע סלאח בהסתה ובהבעת תמיכה בטרור, ובפברואר 2020 נגזר עליו עונש של 28 חודשי מאסר בפועל.
באוגוסט 2020 החל לרצות את העונש, ובדצמבר 2021 שוחרר.
ראאד אל-כרמי היה טרוריסט בכיר בגדודי חללי אל-אקצא מטולכרם, רוצח סדרתי אשר עמד בראש חוליית תנזים, האחראית לעשרות פיגועים בהם נרצחו ונפצעו אזרחים וחיילים ישראלים רבים.