tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1938 הרסו הנאצים את בית האחוזה ושרפו בפומבי את אחד מציוריו המוקדמים ("מעשה נערי") בטענה שהציור לא מוסרי.
באותה תקופה משפחתו כבר ברחה לאנגליה.
קורט יוליוס גולדשטיין היה עיתונאי יהודי-גרמני ומנהל הרדיו הציבורי במזרח גרמניה.
היה חבר פעיל במפלגה הקומוניסטית הגרמנית, והתנדב להילחם בבריגדות הבין-לאומיות במלחמת האזרחים הספרדית.
גולדשטיין נולד למשפחת סוחרים יהודית בדורטמונד ב-3 בנובמבר 1914. האנטישמיות שחווה בבית הספר הובילה אותו לפתח תודעה פוליטית.
בשנת 1928 הוא הצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה, וכעבור שנתיים למפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גולדשטיין ברח ללוקסמבורג והתפרנס שם כגנן.
לאחר מכן עבר לפריז, שם הצטרף לתנועת "החלוץ", ועבר הכשרה לעלייה לארץ, שבמהלכה פגש את מי שהפכה לבת זוגו.
ביולי 1936 נפתח בספרד מרד צבאי לאומני בהנהגת הגנרל פרנסיסקו פרנקו, בעקבות ניצחון השמאל בבחירות והקמת ממשלת "החזית העממית" בפברואר אותה שנה.
בעקבות המרד פרצה בספרד מלחמת אזרחים, כשפעילי שמאל מרחבי העולם התנדבו להילחם בה לצד כוחות הרפובליקה הספרדית.
גולדשטיין היה בין המתנדבים הראשונים שיצאו למלחמה מא"י-פלשתינה, שמספרם הכולל מוערך ב-150–200. הוא נלחם בבריגדה ה-11, "בריגדת תלמאן" (Thälmann), שמרבית חבריה היו גרמנים ואוסטרים.
השתתף בקרב ברונטה (Brunete) ביולי 1937, ובקרב טרואל (Teruel) בדצמבר אותה שנה.
לאחר שנפצע בקרב, שימש כקומיסר פוליטי בבית חולים צבאי בסנטה קולומה דה פרנרס (Santa Coloma de Farners) שבקטלוניה.
בפברואר 1939, לאחר הכרזת הניצחון של פרנקו, נכלא גולדשטיין במחנה המעצר גירס (Gurs) בצרפת, בו רוכזו פליטי מלחמת האזרחים הספרדית שחצו את הגבול למדינה.
הוא התנדב לשרת בצבא צרפת, אך נדחה, ובמקום זאת הוצע לו להצטרף ללגיון הזרים.
הוא סירב להצעה בנימוק שאינו מוכן להילחם בשירות האימפריאליזם באפריקה.
לאחר מכן הועבר גולדשטיין, לצד אסירים קומוניסטים נוספים, למחנה המעצר ורנה (Vernet) שבהרי הפירנאים.
ב-1942 גורשו העצירים היהודים במחנה למחנה דראנסי, ומשם נשלחו לאושוויץ.
באושוויץ עבד גולדשטיין במשך שנתיים וחצי בכריית פחם.
גולדשטיין שרד את צעדת המוות מאושוויץ לבוכנוואלד והצטרף להנהגה הקומוניסטית, שנטלה חלק חשוב בניהול המחנה עבור הס"ס.
הוא שהה במקום בעת שהצבא האמריקני שחרר את המחנה.
לאחר שחרור המחנה חזר גולדשטיין לגרמניה המזרחית, שם עבד כעיתונאי, שדרן רדיו וסופר.
בשנת 2001, הגישו גולדשטיין וניצול השואה פיטר גינגולד (Peter Gingold) תובענה ייצוגית נגד ממשלת ארצות הברית ומשפחת בוש.
הם תבעו פיצויים בסך 40 מיליארד דולר, בטענה כי סבו של הנשיא ג'ורג' בוש הבן, הסנאטור פרסקוט בוש, היה דירקטור ובעל מניות בחברות אמריקאיות שהרוויחו מקשרים עסקיים עם גרמניה הנאצית.
התביעה נדחתה בנימוק שהממשלה אינה יכולה לשאת באחריות למעשים.
ב-1976 הצטרף גולדשטיין לארגון אושוויץ הבין-לאומי, שהוקם על ידי ניצולי המחנה כדי לייצגם וכדי להעלות את המודעות לזוועות השואה, ובפרט להיסטוריה של אושוויץ-בירקנאו.
ב-2003 מונה לנשיא לשם כבוד של הארגון.
בשנת 2005 הוענק לגולדשטיין צלב הכבוד הפדרלי, עיטור הכבוד היחיד המוענק על ידי הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בשל פעילותו לקידום הסובלנות ולמאבק באנטישמיות ובגזענות.
נפטר בברלין ב-24 בספטמבר 2007.
קורט הוגו שניידר הוא זמר וכותב שירים אמריקאי.
הוא זכה לתהילה בזכות היותו סלב אינטרנטי הידוע.
קורט הוגו שניידר נולד בבולטימור למשפחת אמנית ומתמטיקאי.
הוא גדל בפרבר של פילדלפיה והיה שכן של סם שוי וביחד איתו למד בבית הספר.
לאחר סיום הלימודים בבית הספר, קורט שניידר למד באוניברסיטת ייל.
בשנת 2010 הוא סיים אותה בהצטיינות וקיבל תואר במתמטיקה.
עוד בהיותו תלמיד בית הספר קורט הוגו שניידר שיתף פעולה עם סם שוי.
בשנת 2009 הם לראשונה פרסמו סרטון ביוטיוב.
ביחד עם סם שוי הם הכינו מספר מחזורת שירים ידועים.
מחרוזת על שירי מייקל ג'קסון זכתה ל-34 מיליון צפיות.
בעקבות ההצלחה, הם החליטו ליצור סרטון עם שירים שנכתבו על ידיים ובשנת 2013 פורסם אלבום הראשון.
קורט הוגו שניידר משתף פעולה עם אמנים נוספים כמו מיילי סיירוס, אליסון ויליאמס, MAX ועוד.
בשנת 2011 הוא השתתף בהופעה שכולה עברה ביוטיוב בהשתתפות טיפני אלוורד, ג'נה רוז ג'וזף וינסנט.
בשנת 2021 הוא הוציא גרסת כיסוי לשיר "Drivers License" ביחד עם מדילין ביילי.
קורט שניידר שחמטאי חובב ומחזיק בתואר "אמן".
הוא היה חבר של נבחרת באוניברסיטה.
קורט וימר הוא במאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
לווימר יש תואר ראשון בתולדות האמנות מאוניברסיטת דרום פלורידה.
לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס, והחל לעבוד בתעשיית הקולנוע.
בשנת 1995 ביים את סרטו הראשון, "One Tough Bastard" , שזכה לביקורות מעורבות.
בשנת 1998 יצר את הסרט "ספרה", מותחן פנטזיה על בסיס רומן בעל אותו שם מאת מייקל קרייטון.
בשנת 1999 כתב את הסרט "השוד המושלם", רימייק לסרט בשם זהה משנת 1968. הסרט גרף 124 מיליון דולר בקופות הכרטיסים ונחשב להצלחה מסחרית.
בשנת 2002 כתב וביים את סרט הפעולה-מדע בדיוני "שיווי משקל", בו אף הופיע בהופעת קמע.
בשנת 2003 כתב את הסרט "השתול" , ובשנת 2006 כתב וביים את סרט המדע הבדיוני הדיסטופי "אולטרה סגול" , שהתמודד עם קונצנזוס של ביקורות שליליות.
בשנת 2008 כתב את הסרט "מלכי הרחוב" , ובשנת 2009 כתב והפיק את מותחן הפשע "אזרח שומר חוק", שבשבוע הראשון לצאתו הכניס כ-21,039,502 דולר, מה שהפך אותו לסרט השני המכניס ביותר בסוף השבוע הראשון שהופץ בשנת 2009.
בשנת 2010 כתב את הסרט "סולט", שזכה לביקורות חיוביות לרוב, והכניס כמעט 300 מיליון דולר.
בשנת 2012 כתב את "זיכרון גורלי", סרט פעולה ומדע בדיוני המבוסס במקור על הספר "We Can Remember It for You Wholesale" מאת פיליפ ק.
דיק, ומשמש כעיבוד מחודש לסרט באותו שם משנת 1990. הסרט הכניס כ-200 מיליון דולר וזכה לביקורות מעורבות.
בשנת 2015 כתב והפיק את הסרט "נקודת פריצה", שהיה רימייק לסרט המצליח "נקודת פריצה" משנת 1991. הסרט היה כישלון קופתי וספג ריבוי ביקורות שליליות.
בשנת 2020 כתב והפיק את הסרט "Spell".
באותה שנה גם ביים, כתב והפיק את הסרט ילדי התירס , אתחול לסדרת הסרטים "ילדי התירס".
הסרט צולם באוסטרליה, תחת מגבלות מגפת הקורונה.
מהבחינה הכרונולוגית הוא מהווה פריקוול לסרט משנת 1984, אך עם זאת, הקשר בין עלילתו לספר המקור של סטיבן קינג, קלוש ביותר.
בשנת 2021 כתב את הסרט "The Misfits" , שספג ביקורות שליליות ברובן.
בספטמבר 2021 הוכרז כי יביים, יכתוב ויפיק את הסרט "Solara".
בשנת 2023 כתב את התסריט לסרט הפעולה "הכוורן" שביים דייוויד אייר.
קורט זינגר (; 1885–1944) היה מוזיקאי ונוירולוג יהודי-גרמני.
מנהל האופרה בברלין מ-1932 עד לפיטוריו עם עליית הנאצים לשלטון, ואחד ממקימי האגודה היהודית לתרבות.
זינגר נרצח בשואה בשֿנת 1944 בגטו טרזינשטט.
קורט זינגר נולד ב-11 באוקטובר 1885 בקושצ'ינה בגבול פולין גרמניה, זינגר היה בן של רב.
לאחר שהוא סיים תיכון הוא למד פסיכולוגיה, רפואה ומוזיקולוגיה.
בשנת 1908 זינגר קיבל את הדוקטורט ברפואה, ומיד לאחר מכן הוא החל לעבוד באוניברסיטת ברלין.
בתחילת 1910 הוא התחיל לכתוב מוזיקה ובשנת 1913 הקים את תיאטרון ברלין והיה מנהל התיאטרון עד משבר הסוציאליזם בשנת 1923. באותה שנה מונה זינגר לפרופסור באקדמיה הארצית למוזיקה .
משנת 1923 עד שנת 1932 זינגר היה יושב ראש ונוירולוג של הייעוץ הרפואי באקדמיה.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, מוזיקאים יהודים רבים איבדו את עבודתם.
כתוצאה מכך הקים זינגר את האגודה לתרבות יהודית, הקולטורבונד.
בשנת 1935 השם של האגודה שונה בגין איומים של הגסטפו.
בשנת 1936 ביקרו חברי הקולטורבונד בפלשטינה, בכוונה להקים שם מופע, כמה שנים לאחר מכן בתחילת 1938 נמצא במאי להופעה, שתיערך כהפגנה נגד הנאצים, בנוסף לכך תיאטרון הבימה היה אמור להיכנס תחת כנפי הקולטורבונד, אך בקיץ 1938 חל איסור על הוצאת חפצים וכספים מהארץ.
באוקטובר 1938 זינגר טס לארצות הברית, יחד עם כסף מארגונים יהודיים, כדי לעזור ולהוציא יהודים מגרמניה, בעיקר את אנשי ארגון הקולטורבונד, במכתב שכתב זינגר לפני שעזב, חמש שנים בדיוק לאחר ההצגה הראשונה שלהם, נכתבה תוכנית העזיבה שלו לאמריקה, ותכנונו להגר עם קבוצתו.
בזמן ביקורו הוא הרצה בהרווארד, וקיבל הצעות עבודה שונות באוניברסיטאות כגון אוניברסיטת ייל, ואוניברסיטת ניו סקול, למרות בקשת משפחתו של זינגר הוא החליט לחזור לגרמניה, בכוונה לא לנטוש את הקבוצה.
חבר הקבוצה שכבר היגר לאמריקה סיפר שיום אחרי ליל הבדולח בא לבקר אותו בחדרו וראה שחפציו ארוזים לנסיעה.
באפריל 1943 הוא עלה על אחת הרכבות האחרונות ממחנה המעצר וסטרבורק המגיעות לטרזינשטט.
בשנת 1944, חלה במחלת ריאות, וב-30 בינואר הוא נפטר בגיל 58.
קורט הנזל היה מתמטיקאי גרמני ממוצא יהודי.
קורט הנזל נולד בקניגסברג, אז חלק של ממלכת פרוסיה למשפחה ממוצא יהודי.
הוא היה צאצא של וילהלם הנזל ופאני מנדלסון.
סבות של הנזל היו ממשפחות שהתנצרו.
הנזל למד באוניברסיטת הומבולדט של ברלין ובאוניברסיטת בון אצל לאופולד קרונקר וקארל ויירשטראס.
לאחר קבלת התואר הוא התחיל ללמד באוניברסיטת מרבורג וקיבל שם דרגת פרופסור.
בשנת 1930 הוא קודם לפרופסור אמריטוס.
בשנת 1935 הוא נאלץ לעזוב את האוניברסיטה בגלל מוצאו.
הנזל נתן הדרכה לדוקטורנטים רבים.
בין תלמידיו היה אברהם הלוי פרנקל.
הנזל ידוע בעיקר בפיתוח תיאוריה של מספר p-אדי שהעבודה הראשונה בנושא הוא פרסם בשנת 1897. הנזל היה עורך של אוסף עבודות של לאופולד קרונקר ב-5 כרכים.
הנזל נבחר לאקדמיה לאופולדינה בשנת 1908. בשנת 1917 הוא היה נשיא האגודה המתמטית של גרמניה.
עד לפטירתו הנזל נתן מקלט בביתו ליהודים הנרדפים.
הוא נפטר ב-1941 מהתקף לב.
לאחר מותו הספרייה המתמטית של הנזל שכללה המעל ל-100 ספרים נתרמה לאוניברסיטת שטרסבורג.
הנזל התחתן בשנת 1897 והיה לו בן ו-3 בנות, אחת מהן התחתנה עם הסופר ורנר ברגנגרין.
קורט הרצוג היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
הרצוג נולד ב-27 במרץ 1889 בקוודלינבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-78 (סקסוניה ה-8), ובמלחמת העולם הראשונה לחם ברגימנט הארטילריה של המילואים ה-53 בדיוויזיית המילואים ה-53 (הסקסונית ה-3).
ב-5 באוקטובר 1916 הועלה לדרגת האופטמן, ובסתיו 1917 מונה לשליש למפקד הארטילריה בדיוויזיית המילואים ה-24 (הסקסונית ה-2).
לאחר המלחמה הצטרף הרצוג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1929 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1932 מונה למפקד ה-3 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי).
ב-1 בספטמבר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 ביולי 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-13, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-31 בהלברשטאדט.
ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד פיקוד הארטילריה ה-1, וב-1 במרץ 1939 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך הגיוס למלחמת העולם השנייה בקיץ 1939 הוא מונה למפקד כוחות המילואים במחוז הצבאי ה-1. ב-1 באוקטובר 1939 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-108, ובתחילת פברואר 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-291. הדיוויזיה השתתפה בהתקפה על צרפת אך לא מילאה שם שום תפקיד משמעותי, וב-1 בפברואר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
ביוני 1941 הוא הוביל את הדיוויזיה במבצע ברברוסה בהתקפה על המדינות הבלטיות, וב-18 באוקטובר 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 ביוני 1942 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-38, וב-1 ביולי 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
על מנהיגותו במהלך שלושת קרבות קורלנד הראשונים, הוענקה לו תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל ב-12 בינואר 1945. בינואר 1945 הוסב הקורפוס לקורפוס פאנצר, ובמאי 1945 הוא הלך לשבי בראש כוחותיו עם כניעת כיס קורלנד.
לאחר המלחמה נשלח הרצוג למחנה שבויים בוורקוטה, שם מת ב-8 במאי 1948.
קורט ויגלט היה מנהל עסקים גרמני של לופטהנזה ודויטשה בנק, ופושע מלחמה נאצי שנידון לשנתיים מאסר על היותו חבר-פטרון של SS.
מאז מלחמת העולם הראשונה, ויגלט היה בהנהלת דויטשה בנק והפך לסגן דירקטור ב-1922. הוא היה מעורב גם בתעופה מסחרית, והיה גורם מרכזי בהקמת דויטשה לופט הנזה על ידי מיזוג של כמה חברות תעופה גרמניות קיימות.
מ-1934 ויגלט היה חבר-פטרון SS (מונח: Förderndes Mitglied der SS) ותמך כלכלית ב-SS.
הוא עמד בראש ה-der Reichsgruppe Deutscher Kolonialwirtschaftlicher Unternehmungen (קבוצת הרייך של מפעלים כלכליים קולוניאליים גרמניים) הנאצית מאז הקמתה ב-1936. משנת 1937 היה חבר במפלגה הנאצית.
ויגלט היה רשמית ראש המחלקה הכלכלית של המשרד למדיניות קולוניאלית של המפלגה הנאצית.
באופן לא רשמי, ווייגלט נחשב ל"שר הסודי של המושבות".
הוא הכין את התזכיר "Wirtschaftspolitische Denkschrift des Kolonialpolitischen Amtes der NSDAP" (תזכיר מדיניות כלכלית של המשרד הפוליטי הקולוניאלי של ה-NSDAP) עם תוכניות לבזיזת אפריקה.
המלומד ורנר אוסטורף מתאר את תוכניותיו הקולוניאליות של ויגלט כעבודה בכפייה ויישוב במחנות.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוא הוכנס לרשימה של 42 אנשים מהתעשייה שהיו מבוקשים כפושעי מלחמה.
הוא נעצר ונידון לשנתיים מאסר וקנס של 50,000 רייכסמארק.
בשל תפקידו בממשל הנאצי ופשעי מלחמה, דויטשה בנק לא יכלו להעסיקו ישירות לאחר המלחמה, אולם הוא קיבל תפקיד מפתח בהקמתה מחדש של לופטהנזה, הפיכתו ליו"ר, שעמה היה לבנק קשר עסקי הדוק.
ויגלט היה יו"ר מועצת הפיקוח של לופטהנזה מאז הקמתה מחדש ב-1953 (כ-Luftag, שמו שונה ל-Lufthansa ב-1954) ועד 1960, וכיהן כנשיא כבוד של לופטהנזה עד מותו ב-1968.
קורט כריסטוף, רוזן פון שוורין (Kurt Christoph Graf von Schwerin; 26 באוקטובר 1684 – 6 במאי 1757) היה גנרל-פלדמרשל פרוסי, ואחד הגנרלים הראשיים תחת פרידריך השני, מלך פרוסיה.
הוא נולד בלוביץ, פומרניה השוודית, ובגיל צעיר התגייס לצבא ההולנדי, במסגרתו לחם בקרב שלנברג ובקרב בלנהיים.
ב-1707 הוא מונה ללוטננט קולונל בצבא דוכסות מקלנבורג-שוורין, ונכח בקרב ראמיאי ובקרב מלפלאקה, וכן שירת עם המפקד השוודי מגנוס שטנבוק בקרב גדבוש.
ב-1713 שהה עם קרל השנים עשר, מלך שוודיה, בגלותו בבנדר, וב-1718 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1719 הוא לחם בצבא ההנוברי שפלש למקלנבורג (ובמהלך מערכה זו ניהל פעולה מבריקה בוואלסמיהלן ב-6 במרץ 1719), ובשנה שלאחר מכן נכנס לשירותו של מלך פרוסיה.
בתחילה הועסק במשימות דיפלומטיות, אך בינואר 1722–1723 קיבל פיקוד על רגימנט חי"ר.
ב-1730, כמייג'ור גנרל, היה חבר בבית הדין הצבאי ששפט את נסיך הכתר פרידריך על עריקה, וב-1733, בראש צבא פרוסי, ניהל במיומנות רבה את המשימה העדינה והמורכבת של יישוב סוגיית מקלנבורג.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה ללוטננט גנרל וב-1739 לגנרל חיל רגלים.
במהלך חייו של המלך פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, שוורין הועסק גם בעבודה מנהלתית רבה.
פרידריך השני, עם עלייתו לשלטון, קידם את שוורין לדרגת גנרל-פלדמרשל והעניק לו את התואר גראף.
בתחילת המלחמה השלזית הראשונה, הוא הצדיק את בחירתו של ריבונו באמצעות מנהיגותו המבריקה בקרב על מולביץ (10 באפריל 1741); לאחר ששכנע את המלך לעזוב את שדה הקרב בהסבירו כי הוא עלול להישבות שכן תבוסה נראתה סבירה, הפך שוורין קרב מוטל בספק לניצחון שהכריע לעת עתה את גורלה של שלזיה.
לאחר סיום המלחמה שימש כמושל המבצרים החשובים של בריג ונייסה.
במלחמה השלזית השנייה (1744–1745), פיקד שוורין על הצבא שצעד מגלאץ, פגש את צבא המלך תחת חומות פראג, ומילא תפקיד מכובד במצור ובכיבוש של אותו מקום (10 בספטמבר 1744).
זמן מה לאחר מכן, כאשר המלך נאלץ לסגת מבוהמיה, שוורין שוב הצטיין, אך משום שנעלב מיחס מזלזל (אמיתי או מדומה), פרש לאחוזתו, לה ולתושביה הקדיש את מרצו במהלך שנות השלום.
הוא הופיע מחדש בשדה הקרב עם פרוץ המלחמה השלזית השלישית (1756), ובמהלך המערכה הראשונה ניהל את המלחמה בצד השלזי של בוהמיה; וב-1757, באותו נתיב כמו ב-1744, חבר שוב לפרידריך בפראג.
ב-6 במאי התרחש קרב פראג; בעודו מוביל רגימנט מהאגף השמאלי להתקפה עם דגלו בידו, הוא צעק "כל הפרוסים האמיצים אחריי!", ואז נפגע ונהרג מפגז תותח.
תומאס קרלייל מצטט את קריאתו "Heran, meine Kinder" ("הנה, ילדיי!").
פרידריך הקים פסל בווילהלמפלאץ (כיום חלק מווילהלמשטראסה) לחייל החשוב ביותר שלו, ואנדרטה בשדה הקרב בפראג מציינת את המקום שבו נפל.
מאז 1889 נשא רגימנט החי"ר ה-14 (הפומרני ה-3) של הצבא הגרמני את שמו.
קורט דונלד קוביין היה סולן וגיטריסט להקת נירוונה.
פריצת להקתו לתודעת הקהל הרחב בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הפכה אותו לאחד מסמלי זרם הגראנג'.
הוא כונה "דובר של דור שלם", ומהווה מודל לחיקוי למוזיקאים רבים.
ב-2008 דירג אותו המגזין "רולינג סטון" במקום ה-45 ברשימת 100 הזמרים הגדולים בכל הזמנים.
קוביין אף מדורג במקום ה-73 ברשימת "100 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים" של המגזין.
קוביין גדל בבית קשה-יום באברדין, וושינגטון שבארצות הברית.
הוריו התגרשו כאשר היה בן תשע, והוא נדד בין בתיהם של קרובי משפחה וחברים.
בגיל 14 הוא קיבל תקליטים של הביטלס וגיטרה מדודתו, ולימד את עצמו לנגן עליה.
הוא הושפע מלהקות כגון הסקס פיסטולס, הוזלינס, מלווינס, סוניק יות', מאדהאני וקינג קרימזון.
כבר בתור נער החל להשתמש בסמים כמו חשיש.
עוד בנעוריו תמך בזכויות הומוסקסואלים, עובדה שתרמה להטרדות מילוליות ופיזיות שמהן סבל מצד הומופובים ואחרים.
בשנת 1985 עבר קוביין לסיאטל, ושם הקים בשנת 1987 את להקת "נירוונה".
הוא שימש כמתופף בימיה הראשונים של הלהקה; הבסיסט היה חברו הטוב ביותר קריסט נובוסליץ', והגיטריסט והסולן התחלפו לעיתים תכופות.
בשנת 1988 עבר קוביין לקדמת הלהקה, ניגן בגיטרה ושר; אל הלהקה הצטרף המתופף צ'אד צ'אנינג, איתו הוציאו בשנת 1989 את אלבומם הראשון "Bleach".
בתקופה זו הופיעה נירוונה במועדונים קטנים ולא זכתה להצלחה רבה.
בשנת 1990 עזב צ'אנינג את הלהקה בעקבות סכסוך מתמשך עם קוביין, ובמקומו הגיע המתופף דייב גרוהל.
הפריצה הגדולה של נירוונה הייתה ב-1991, עם אלבומה השני "נוורמיינד" (Nevermind) והסינגל הראשון ממנו, "Smells Like Teen Spirit".
השיר והתקליט הפכו למייצגי מוזיקת הגראנג' ולסמל של אותו הדור.
קוביין הפך עבור רבים לסמל של "דור ה-X", דור אדיש שרוצה "שישעשעו אותו" (ציטוט מהשיר "Smells Like Teen Spirit").
הלהקה הפכה לפופולרית מאוד והייתה ללהקת הגראנג' הראשונה שהגיעה לראש המצעדים ברחבי העולם.
בתקופה זו אובחן קוביין כסובל מהפרעה דו-קוטבית.
הוא כתב את השיר "Lithium" על שם התרופה הפסיכיאטרית.
השיר יצא ביום בו אושפז לאחר שניסה להתאבד.
בשנת 1992 התחתן קוביין עם קורטני לאב, מוזיקאית עם רקע של ילדות קשה, ובדומה לקוביין, בת להורים גרושים, שאף עבדה כחשפנית.
פחות מחצי שנה לאחר נישואיהם נולדה בתם, פרנסיס בין קוביין.
השם "פרנסיס" ניתן לה על שם פרנסיס מקי חברת ההרכב The Vaselines, למרות שהיו שחשבו שההשראה הייתה השחקנית פרנסיס פרמר (עליה כתב קוביין את "Frances will have her revenge on Seattle").
השם "בין" ניתן לה על ידי אביה, שטען שנראתה בתמונות האולטרסאונד במהלך ההיריון כשעועית קטנה (Bean).
קורטני לאב הודתה מאוחר יותר שהשתמשה בסמים במהלך ההיריון.
הדבר גרם לניסיון של הרשויות לבטל את חזקתם על הילדה.
באותה שנה הוציאה נירוונה את "Incesticide", אוסף של הקלטות שלא פורסמו ובוטלגים.
ב-1993 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, "In Utero".
ב-18 בנובמבר 1993 ביצעה נירוונה הופעה אקוסטית מיוחדת בערוץ MTV; היא נחשבת להופעת האנפלגד הטובה והידועה ביותר שבוצעה במסגרת MTV.
אלבום הופעת האנפלאגד יצא בנובמבר 1994, לאחר מותו של קוביין (במקור, קוביין רצה להוציא רק שירים מועטים מהופעה זו בדיסקים עתידיים של נירוונה).
לקוביין הייתה היסטוריה של דיכאונות, ניסיונות התאבדות ושימוש בסמים.
כחודש לפני התאבדותו בביתו, ניסה להתאבד על ידי בליעת מנת יתר של תרופות יחד עם שמפניה בבית מלון ברומא.
לאחר שכנועים רבים הוא אושפז במוסד גמילה, אך ברח ממנו לאחר ימים ספורים ושב לביתו.
קוביין התאבד לבסוף, בביתו בסיאטל ב-5 באפריל 1994 ביריית רובה לראשו.
גופתו התגלתה רק שלושה ימים לאחר מותו, על ידי איש תחזוקה שהגיע להתקין מערכת אבטחה בבית הסמוך לדירתו.
הוא השאיר מכתב התאבדות, בו הוא מספר על סיבותיו לפירוק להקת "נירוונה".
מכתב זה נמצא נעוץ בעציץ עם עט, כששלוש השורות האחרונות מצביעות על כך שהתכוון להתאבד.
במכתב זה, שהוקדש בעיקר לאשתו ולבתו, ציטט קוביין מהשיר "My My, Hey Hey (Out of the Blue)" של ניל יאנג: "עדיף להישרף מאשר להתפוגג" ("It's Better to burn out than to fade away").
בניתוח שלאחר המוות התגלה בגופו ריכוז גבוה מאוד של הרואין, פי 3 מהרמה המוגדרת כקטלנית.
גופתו של קוביין נשרפה ואפרו פוזר בנהר ווישקה שבוושינגטון.
בזירה נמצאו גם הרובה, ערכת הרואין משומשת, הארנק שלו, פאוץ', קופסת סיגריות, משקפי שמש ומכתב ההתאבדות.
בשנת 2005, כ-11 שנים לאחר מותו, נעשתה מחווה לכבודו ועל שלט הכניסה לעיר הולדתו, אברדין, נוסף הכיתוב "Come As You Are", כשמו של אחד השירים המפורסמים של להקתו.
אלמנתו, קורטני לאב, קיבלה את כל הזכויות על נירוונה, למרות התנגדות חברי הלהקה הנותרים.
לאחר מותו של קורט פורסם אוסף של הקלטות מהופעות של נירוונה.
כמו כן, פורסמו על ידי אלמנתו יומניו האישיים (למרות התנגדות משפחתו).
בשנת 2002 הוציאה לאב לאור אוסף להיטים של הלהקה, למרות התנגדותם של גרוהל ונובוסליץ' (חברי הלהקה), ובשנת 2005 הוציאה מארז של שלושה דיסקים, DVD וחוברת של בוטלגים, הקלטות מהופעות חיות, סקיצות ודמואים שלא פורסמו קודם לכן.
במרץ 2014 פיתחה משטרת סיאטל ארבעה סרטי צילום שנשארו בחדר הראיות; לא נמסרה סיבה לכך שהסרטים לא פותחו קודם לכן.
לפי משטרת סיאטל, צילומי הפילם מראים את זירת מותו של קורט קוביין בצורה ברורה יותר מאשר תמונות הפולארויד שצולמו על ידי המשטרה.
הבלש מייק סיסינסקי, חוקר מקרים פתוחים, הונחה לבחון את הסרטים מכיוון ש"עברו 20 שנים וזהו מקרה תקשורתי בעל פרופיל גבוה".
סיסינסקי ציין כי מותו של קוביין נשאר התאבדות וכי התמונות לא ישוחררו לציבור.
התמונות המדוברות שוחררו מאוחר יותר, אחת אחת, שבועות ספורים לפני יום השנה ה-20 למותו של קוביין.
תמונה אחת מראה את זרועו של קוביין, שעדיין עונדת את צמיד בית החולים ממכון הגמילה מסמים שעזב כמה ימים לפני שחזר לסיאטל.
תמונה נוספת מראה את רגלו של קוביין נשענת ליד שקית קליעי רובה ציד, שאחד מהם שימש במותו.
במותו, הפך קוביין לאחד מחברי מועדון 27.
אף על פי שהגרסה הרשמית קובעת שקוביין התאבד, במהלך השנים הועלו סברות אחרות שטענו שקוביין נרצח.
אלו טענו ששלוש השורות האחרונות במכתב ההתאבדות נכתבו בכתב אחר משאר המכתב, ושלפי כמות ההירואין שנמצאה בנתיחה שלאחר המוות, היא הייתה גבוהה מכדי לאפשר לו לירות בעצמו.
עוד צוין כי לא נמצאו טביעות אצבעות על הרובה ששימש להתאבדותו, וגם לא על העט שאיתו כתב את המכתב.
קורט סיטה (Kurt Sitte; 1 בדצמבר 1910 – 20 ביוני 1993) היה פיזיקאי ישראלי ממוצא גרמני סודטי, שכיהן כפרופסור לפיזיקה בטכניון ושעסק בחקר קרינה קוסמית.
סיטה נולד למשפחה נוצרית גרמנית בחבל ריכנברג של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שהפך להיות חלק מחבל הסודטים בצ'כוסלובקיה.
נישא להדה קראוס, אחות יהודייה.
ב-1950 החל לפעול למען הביון הצ'כי, כשהוא משטה ב-FBI שניסה לגייסו לשירותיו.
סיטה עורר את חשד ה-FBI ולכן לא חודשה אשרת השהייה שלו בארצות הברית, והוא עבר לאוניברסיטת סאו פאולו שבברזיל.
ב-1954 הגיע לטכניון, לאחר פנייה של ראשי המוסד האקדמי שחיפשו מדענים בתחום התמחותו.
הוא נחשב מדען בעל שם עולמי ונחל הצלחה אקדמית, התמנה לראש החוג לפיזיקה, ושימש כחבר בוועדה הישראלית לאנרגיה אטומית.
בשנת 1959 השתתף בהקמת אגודה אסטרונאוטית בחיפה.
השתתף גם בפרויקט הרקטה שביט 2.
הצ'כים החליטו לנצל את הפוטנציאל הגלום בו, וב-1955 גייסו אותו שוב לשורות ארגון הביון שלהם.
סיטה קיבל מהם תגמולים כספיים נאים, אך למידע שמסר לא היה ערך ביטחוני רב.
ב-1959 התגרש מאשתו ונישא לישראלית.
במרץ 1960 התגלו, במקרה, קשריו עם איש השגרירות הצ'כית, ואז החל מעקב של שירותי הביטחון אחריו, ועמיתיו התבקשו שלא לחשוף בפניו מידע ביטחוני רגיש.
ב-14 ביוני 1960, לאחר שמוּנה למנהל משנה לענייני מחקר של הטכניון, וביקש מהחוקרים בטכניון מידע עדכני על מחקריהם, נעצר.
בעקבות מעצרו, הופצה על ידי סוכנות עתי"ם הודעה שבמשך היום תופץ ידיעה משטרתית חשובה, אך לאחר זמן מה נמסר שהידיעה לא תפורסם בשבועות הקרובים.
עבודת בילוש של העיתונאים הביאה אותם למסקנה שמדובר במעצרו של סיטה, אולם הם נמנעו מלפרסם את הידיעה.
כחמישה שבועות מאוחר יותר, ב-19 ביולי 1960, פורסמה ידיעה סתומה על כך שפרופ' נתן רוזן נתמנה לראש המדור לפיזיקה בטכניון, תפקיד בו החזיק סיטה, מבלי לציין דבר על סיטה.
למחרת, ב-20 ביולי 1960, הופיע בעיתונות פרסום סתום תחת הכותרת "הופסקה עבודתו של פרופ' סיטה" ללא ציון סיבה.
ב-21 ביולי 1960 כבר פורסם דבר המעצר תוך ציון החשדות נגדו.
אנשי הטכניון פעלו למען סיטה, אם מתוך שהאמינו בחפותו, ואם מתוך הרצון להימנע מלהדביק למוסד את השערורייה.
בין המתגייסים למענו היה ערי ז'בוטינסקי, שהקים ועד למען סיטה.
הוועד דרש מראש הממשלה דאז, דוד בן-גוריון, להסתפק בגירושו של סיטה מישראל, אך בן-גוריון לא נענה לכך.
נגד סיטה הוגש כתב אישום בגין עבירת ריגול חמור המצויה בסעיף 113(ג) לחוק העונשין, בגלגולו הקודם.
ב-5 בנובמבר 1960 נפתח משפטו.
במהלך הדיונים שהתקיימו בבית המשפט המחוזי בחיפה, ישבה באולם משלחת של פיזיקאים מהטכניון, מהאוניברסיטה העברית, וממכון ויצמן.
הם באו כ"משקיפים" שבאו לפקח על התנהלות המשפט, שלא יקופחו זכויותיו של הנאשם.
במשפטו טען סיטה כי היסוד הנפשי החפצי של כוונה לא התקיים, מאחר שהוא לא התכוון לפגוע בביטחון המדינה, אלא פעל מתוך כוונה לעשיית הון וממון.
בית-המשפט לא קיבל את טענתו והרשיע אותו על סמך הלכת הצפיות, ואמר כי אף על פי שקורט סיטה לא התכוון לפגוע בביטחון המדינה, די בכך שהוא ראה את אפשרות הפגיעה במדינה כאפשרות קרובה לוודאי.
סיטה נידון לחמש שנות מאסר.
ערעורו לבית המשפט העליון התקבל בחלקו, אך ללא שינוי גזר הדין.
בזכות פעילות ידידיו ועורך דינו, יעקב סלומון, קיבל סיטה חנינה מנשיא המדינה, יצחק בן-צבי, לאחר שנתיים ועשרה חודשים בכלא.
ב-2 באפריל 1963 שוחרר מכלאו, והצהיר: "אני מקווה להישאר תמיד ידידה של ישראל ואם אני נאלץ לעזוב כרגע מדינה זו אני נפרד ממנה באיחולים לביטחון ולעתיד מזהיר".
בו ביום עזב את ישראל לשווייץ, ומשם עבר למערב גרמניה, שם העביר את שארית חייו כאיש אקדמיה, באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת היידלברג.
דמותו של פטר לאנג, מדען צ'כי צעיר וקומוניסט נאמן, במחזה "אז, בפראג" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו, שהועלה בתיאטרון בית ליסין, דומה מאוד לסיפור חייו של סיטה (אך לא מצוין שהמחזה מבוסס על סיפור אמיתי).
קורט מאזור היה מנצח גרמני.
מאזור נולד בבריג שבשלזיה (אז בגרמניה; מאז 1945 הוחזר לעיר שמה הפולני המקורי בז'ג, ושייכת לפולין).
הוא למד נגינה בפסנתר, קומפוזיציה וניצוח בלייפציג שבגרמניה.
כיהן בכמה משרות ניצוח בגרמניה המזרחית.
ניצח על התזמורת הפילהרמונית של דרזדן משנת 1955 עד 1958 ושוב משנת 1967 עד 1972.
בשנת 1970 התמנה למנצח תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג.
ב-1991 החליף את זובין מהטה כמנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק, משרה בה החזיק עד 2002.
בשנת 2000 התמנה למנצח הראשי בתזמורת הפילהרמונית של לונדון, ובאפריל 2002 למנהל מוזיקלי של התזמורת הלאומית של צרפת.
הוא ניצח פעמים רבות גם על התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מי שהפך לימים להיות מנצח אורח בר-כבוד של התזמורת עד מותו.
מאזור נודע במיוחד בפרשנותו למוזיקה גרמנית רומנטית.
התפרסם בגרמניה ב-1989, עת קרא למניעת מלחמת אחים.
קוּרְט פוֹן שְׁלַייכֶר או בשמו המלא: קורט פרדיננד פרידריך הרמן פון שלייכר היה איש צבא בדרגת גנרל ופוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר האחרון של רפובליקת ויימאר לפני עליית היטלר לשלטון.
פון שלייכר נולד בברנדנבורג לאב שהיה איש צבא.
אחרי שסיים את הכשרתו בבית הספר לקצינים, התגייס לצבא הפרוסי בשנת 1900 בדרגת לויטננט.
בבית הספר לקצינים התחבר עם פרנץ פון פאפן ובמהלך שירותו הצבאי התחבר עם אוסקר פון הינדנבורג, בנו של פאול פון הינדנבורג.
חברויות אלו השפיעו בהמשך על התפתחות הקריירה שלו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שימש פון שלייכר כאיש מטה של הגנרל וילהלם גרנר, שהפך להיות פטרונו.
עם תום המלחמה בחר פון שלייכר להישאר בצבאה המצומצם של גרמניה, הרייכסווהר וקודם במהירות בדרגותיו.
הוא תיפקד כאיש הקשר הראשי בין הצבא לרשויות האזרחיות.
למרות השקפותיו האוטוריטריות הוא האמין שלצבא יש תפקיד חברתי באיחוד שכבות החברה השונות והתנגד לתוכנית הממשלתית לסייע לאחוזות היונקרים.
פון שלייכר הפך לדמות משפיעה מאחורי הקלעים בממשלתו של הקאנצלר היינריך ברינינג שבה שימש כעוזרו של שר ההגנה וילהלם גרנר.
בסופו של דבר פון שלייכר, שפיתח יחסי חברות עם הנשיא פאול פון הינדנבורג, הסתכסך עם ברינינג וגרנר ותככיו הביאו לנפילת הממשלה במאי 1932.
פון שלייכר מונה לשר ההגנה בממשלתו של הקאנצלר החדש פרנץ פון פאפן.
בסופו של דבר הסתכסכו פון שלייכר ופון פאפן וכאשר לאחר בחירות נובמבר 1932 לא יכלה הממשלה לקבל רוב ברייכסטאג, התפטר פון פאפן ופון שלייכר ירש אותו כקנצלר גרמניה החדש.
פון שלייכר קיווה להשיג רוב ברייכסטאג על ידי איחודם של קבוצות האינטרסים השונות בפוליטיקה הגרמנית תחת ממשלה אוטוריטרית יעילה.
הוא יצר מגעים עם איגודי העובדים הסוציאל-דמוקרטים והנוצרים והפלג השמאלי של המפלגה הנאצית בראשותו של גרגור שטרסר.
למרות הצלחה ראשונית במגעים, בסופו של דבר שני הצדדים דחו את חיזוריו של פון שלייכר.
בינתיים הקאנצלר המודח פון פאפן התחיל לשכנע את הנשיא פון הינדנבורג בצורך להקים ממשלה חדשה בראשותו של אדולף היטלר שבה יהיה פון פאפן סגן הקאנצלר.
פון פאפן גם הסית נגד פון שלייכר תוך שהוא מגנה את סגנון התנהלותו ואת ניסיון שיתוף הפעולה שלו עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
כתוצאה מזה סירב הינדנבורג לפזר את הרייכסטאג ולתת לממשלת פון שלייכר סמכויות חירום.
פון שלייכר התפטר ב־28 בינואר 1933 והיטלר ירש אותו כקנצלר גרמניה יומיים לאחר מכן.
מכיוון שבחודשי שלטונו האחרונים ניסה פון שלייכר להביא לחזרת המונארכיה בראשות בית הוהנצולרן, ראו בו הנאצים אויב לשלטונם עקב קשריו בצבא.
כאשר החליט היטלר לחסל את הנהגת ארגון האס אה ביוני 1934 (כחודשיים לפני מותו של הינדנבורג), ופתח במרחץ דמים המכונה "ליל הסכינים הארוכות", ניצל את ההזדמנות להיפרע מאויביו בעבר ומדמויות המהוות סיכון עתידי, גם ללא קשר לאס אה.
פון שלייכר הואשם בניסיון הפיכה וחבירה לראש האס אה, ארנסט רהם.
בין קורבנות הטבח היו גם פון שלייכר ואשתו, שנרצחו בביתם על ידי יחידת קומנדו של האס אס ב-30 ביוני 1934. חקירת הרצח הסתיימה בהוראה מגבוה ללא תוצאות והעדה היחידה למעשה, עוזרת הבית, טבעה באגם סמוך כשנה לאחר מכן.
גרשום קורט קירשמן (תרנ"ה – תשט"ו, 1895 – אוגוסט 1955) היה רופא ואיש ציבור, מחלוצי הרנטגן בישראל.
קירשמן נולד בשנת 1895 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית.
למד רפואה באוניברסיטת פרידריך וילהלם בברלין וסיים בהצטיינות ב-1919.
מתחילת דרכו כרופא התלהב מהאפשרויות הגלומות בקרני רנטגן כאמצעי דיאגנוסטי ובחר להתמחות ברנטגנולוגיה.
עבד במכון לרנטגן ולרפואה פיזיקלית של ד"ר תומאס במרכז ברלין, תחילה כרופא שכיר וכעבור שנים אחדות כשותף של ד"ר תומאס.
בנוסף לעבודתו זו גם ארגן וניהל קורסים לטכנאי רנטגן, שזכו בהכרת הרשויות.
באותה תקופה טרח בשעות הפנאי על כתיבת הספר Das Röntgenverfahren; ein Lehrbuch für den Arzt und die technische Assistentin ("השיטה הרנטגנית – ספר לימוד לרופא ולאסיסטנטית הטכנית"; לייפציג: הוצאת גיאורג תימה, 1930; הספר הושמד על ידי הנאצים שנים מעטות לאחר הוצאתו לאור).
ד"ר קירשמן עלה לארץ ישראל עם אשתו ושלוש בנותיהם בשלהי 1933 והתיישב ברמת גן, אז מושבה קטנה.
ד"ר קירשמן עבד כרופא כללי, עצמאי, והיה מבקר בבתיהם של חולים שנזקקו לו, בכל שעות היום והלילה.
את רוב הביקורים הללו עשה ברגל; נסיעה במוניות הייתה אז יקרה והשידוך עם החמור שרכש לא עלה יפה, והסתיים עם בריחת החמור.
חוג החולים שלו כלל גם פלאחים ערביים שהתגוררו ליד נחל הירקון, בסביבות שבע טחנות, וכשהיה אצלם מחסור במזומנים היו משלמים לו בביצים ובבננות.
בסוף שנות השלושים נפתח על גבעה ברמת גן בי"ח פרטי בשם "רפאל", שנסגר לאחר זמן קצר ובמקומו נוסד בי"ח "רמת מרפא".
ד"ר קירשמן ביצע את כל שירותי הרנטגן בבתי חולים אלה.
כמו כן עבד זמן מה במכון הרנטגן של בית החולים דג'אני ביפו.
בתקופת מגוריו ברמת גן, 1933 עד 1946, היה ד"ר קירשמן מעורה בחיי החברה במושבה, ונתגלו כישוריו כעובד ציבור נבחר.
הוא מילא בהצלחה ולפרקי זמן ממושכים תפקידים כמו: יו"ר ההסתדרות הרפואית, יו"ר הליגה למלחמה בשחפת, יו"ר הוועד למען החייל ונשיא לשכת "בני ברית" – סניף רמת גן.
פעילותו הציבורית המגוונת נתנה לו הזדמנות לעזור ולעודד רבים מתושבי המושבה, בני כל שכבות האוכלוסייה, בתקופה הקשה ההיא.
ב-1938 נשלח על ידי ההסתדרות הרפואית לאלכסנדריה שבמצרים למטרת איסוף תרומות מרופאים יוצאי גרמניה שישבו שם, וגם שליחות זו הוכתרה בהצלחה.
לאחר מכירת בית קירשמן ב-1946, ד"ר קירשמן עבר עם משפחתו לפתח תקווה, ופתח את מכון הרנטגן הראשון שם, כשאשתו מסייעת לו כטכנאית.
המכון שירת חולים של הרופאים הפרטיים בפתח תקווה ובסביבתה, אך לא משך ידו מעבודה גם עבור גופים ציבוריים.
ב-1948, כשהיישוב התכונן למלחמת העצמאות, עבדו בעליו במשך שבועות רבים עד מאוחר בלילה על מנת להספיק לבדוק את המוני המתגייסים לכוחות הביטחון.
אחר כך הגיעו דיירי המעברות שהופנו אליו על ידי משרד הבריאות של המדינה הצעירה.
בשנות החמישים החלה הפריצה הגדולה של קופ"ח מכבי לפתח תקווה.
ד"ר קירשמן התמנה "רופא מהימן" מטעמה, ומכון הרנטגן שלו שירת את מבוטחי "מכבי".
נפטר באוגוסט 1955 לאחר מחלה קצרה, והוא בן 60.
מיד לאחר עלייתם פתחו קירשמן ואשתו את "בית קירשמן", פנסיון ובית החלמה, ברחוב ביאליק (ליד הרחוב שלימים נקרא שלמה בן יוסף).
היה זה הפנסיון הראשון ברמת גן, והוא משך אליו בשנותיו הראשונות רבים מבכירי היישוב, שנהנו לקבל בו יחס אישי ושיחה מעניינת יחד עם הדיאטה המתאימה.
הבית עבר שיפוצים בשנת 1936 ושוב בשנת 1943. "בית קירשמן" נמכר בתחילת 1946, בעיקר עקב סיבות כלכליות, והיה לפנסיון פוליצר.
בתחילת 1956 עבר הפנסיון לבעלות מאיר טברסקי ואריך ליטנר.
קורט פון ברדלבן היה רוזן ושחמטאי גרמני, אחד משחקני השחמט הטובים ביותר בסוף המאה ה-19. לשיא יכולתו הגיע בשנות ה-80 של המאה ה-19, כאשר דורג רביעי בעולם.
ברדלבן דורג בין עשרת הטובים בעולם עד לשנת 1895. בשנת 1902 מוקם במקום ה-18 בעולם.
פון ברדלבן הצטיין במשחק השחמט כבר בבית הספר, ובשנת 1881 זכה באליפות גרמניה ובתואר אמן שחמט.
בשנת 1883 זכה בתחרות המשנה בלונדון, ב-1888 זכה במקום ראשון משותף בתחרות לייפציג, בקיל 1893 ובקובורג 1904.
בשנת 1889 שיחק דו-קרב קצר מול הטוען לכתר אליפות העולם עמנואל לסקר בו הפסיד 1.5-2.5 (ניצחון, שני הפסדים ותיקו בודד).
פון ברדלבן זכור במידה רבה בגלל הפסדו לאלוף העולם לשעבר וילהלם שטייניץ בתחרות הייסטינגס 1895, משום שהוא עזב את אולם התחרות במקום להיכנע.
על משחק זה זכה שטייניץ בפרס היופי של התחרות, ויליאם אוורט נייפייר אמר שזהו המשחק הטוב ביותר שראה מעודו.
באותה תחרות זכה ברדלבן במשחקו נגד אלוף העולם לסקר.
שטייניץ-ברדלבן הייסטינגס 1895: העמדה לאחר המסע ה-21 של השחור.
המסע מרשים במיוחד משום שהצריך לחשב במדויק את המסעים עד וכולל המסע ה-35 של הלבן.
המשחק נמשך 22..מו8 (המלכה לא יכולה להכות את הצריח משום 23. צ:ג8+) 23. צו7+ מז8 24. צז7+ (אם מו8 25. פ:ח7+ זוכה) בשלב זה הסתלק ברדלבן מהאולם ונתן לשעונו להתקדם עד שאזל הזמן ושטייניץ זכה בזמן.
מיד לאחר מכן הדגים שטייניץ לצופים את המט שתכנן:
התאבד בברלין בשנת 1924 בקפיצה מחלון מהקומה הרביעית.
חייו ומותו היוו בסיס לדמות הראשית בספרו של ולדימיר נבוקוב "ההגנה של לוז'ין" משנת 1930.
ברדלבן חיבר חמישה ספרים בנושא שחמט:
ביקורת על הפתיחה הספרדית, 1885
קורט ווגל ראסל , הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
מועמד לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב.
ראסל נולד בספרינגפילד, מסצ'וסטס שבארצות הברית.
הוריו הם לואיז ג'וליה (קרון) ראסל והשחקן בינג ראסל, שנודע בזכות משחקו בסדרה "בוננזה".
האחיין שלו הוא שחקן הבייסבול מאט פרנקו.
ראסל החל את קריירת המשחק שלו כילד.
בסרט "בא ונעלם" שיחק בתפקידו הקולנועי הראשון; בגיל עשר השתתף במיוזיקל של אלביס פרסלי, "זה קרה ביריד העולמי"; ובגיל 12 קיבל תפקיד אורח בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "הנמלט".
כשנתיים לאחר מכן, זכה לתפקיד ראשי כילד יתום במערבון הטלוויזיוני "The Travels of Jaimie McPheeters", המבוסס על ספרו של רוברט לואיס טיילר, בו השתתפו גם צ'ארלס ברונסון ודן או'הרליהי.
בשנות ה-70 הוחתם השחקן הצעיר בחברת וולט דיסני לאחר שורה של תפקידי אורח כמו בסרט "הסוס בעל פרסת הזהב".
באותה תקופה הכיר לראשונה את השחקנית הצעירה גולדי הון, מי שתהיה לעתיד בת זוגו.
לראסל הייתה גם קריירת בייסבול, אך זו נקטעה באיבה עקב פציעה במסובבי הכתף.
בשנת 1979 החל לעבוד לראשונה עם הבמאי ג'ון קרפנטר בסרט הקולנוע "אלביס", שם הכיר את אשתו הראשונה, השחקנית סיזן האבלי .
הוא וג'ון קרפנטר עבדו יחדיו גם בסרטים "הבריחה מניו יורק", סרט ההמשך "הבריחה מלוס אנג'לס", מותחן האימה "היצור" ("הדבר") ובסרט "צרות גדולות בצ'יינה טאון".
ראסל היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בתפקיד שחקן המשנה לצד מריל סטריפ בסרט הקולנוע משנת 1984 "סילקווד".
בשנת 2004, ראסל זכה לשבחים על משחקו כמאמן הוקי קרח בסרט "נס הנחישות".
בשנת 2007 הופיע ראסל בדמות נבל בסרטו של קוונטין טרנטינו "חסין מוות".
בשנת 2017 ראסל גילם את דמותו של אגו בסרט הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה: חלק 2".
בשנת 2023 החל לככב בסדרת הפעולה והמדע-בדיוני "מונרך: מורשת של מפלצות" (אנ') שיצר מאט פרקשן עבור רשת אפל TV פלוס; בעוד ראסל גילם את דמותו של לי שואו הבוגרת, בנו, ואייט ראסל גילם את דמותו הצעירה יותר.
בשנת 2025 דיבב בסרט "דרדסים".
בשנים 1979–1983 היה נשוי לשחקנית סיזן האבלי , ממנה יש לו בן.
מאז 1983 נמצא ראסל בזוגיות עם השחקנית האמריקאית-יהודייה גולדי הון, ובנם המשותף הוא השחקן ואייט ראסל.
הוא גם אביהם החורג של שני ילדיה של הון מנישואיה הראשונים, השחקנים אוליבר הדסון וקייט הדסון.
בנובמבר 1989, ביקרו בני הזוג בישראל כאורחי ראש עיריית תל אביב שלמה להט וקרן תל אביב.
1968 - הסוס בעל פרסת הזהב
1972 - בא ונעלם - בתפקיד: דקסטר ראיילי.
1975 - האיש החזק בעולם - בתפקיד: דקסטר ראיילי.
1979 - אלביס - מועמד בפרס אמי - סרט טלוויזיה- בתפקיד: אלביס פרסלי.
1981 - הבריחה מניו יורק - בתפקיד: סנייק פליסקן.
1984 - סילקווד - מועמדות לפרס גלובוס הזהב - בתפקיד: דרו סטיפנס.
1986 - צרות גדולות בצ'ינהטאון - בתפקיד: ג'אק בארטון.
1987 - נשואה לשניים - בתפקיד: דין פרופיט.
1988 - טקילה סאנרייז - בתפקיד: פרסשיה.
1989 - טנגו וקאש - בתפקיד: גבריאל קאש.
1991 - מלכודת אש - בתפקיד: סטפן "בול" מק-קארפרי / דניס מק-קארפרי.
1992 - חדירה בלתי חוקית - בתפקיד: מייקל קאר.
1993 - טומבסטון עיר ללא חוק - בתפקיד: ואייט ארפ.
1994 - סטארגייט - בתפקיד: קולונל ג'אק אוניל.
1996 - החלטה גורלית - בתפקיד: דוקטור דייוויד גראנט.
1996 - הבריחה מלוס אנג'לס - בתפקיד: סנייק פליסקן.
2001 - ונילה סקיי - בתפקיד: מקקייב.
2004 - נס הנחישות - בתפקיד: הרב ברוקס.
2005 - תיכון בהיי - בתפקיד: סטיב סטרונגהולד / המפקד.
2006 - פוסידון - בתפקיד: פול ראמזי, ראש עיריית ניו יורק לשעבר.
2007 - חסין מוות - בתפקיד: הפעלולן מייק מק- קיי.
2012 - משחק חוזר - בתפקיד: המאמן האנד
2015 - שמונת השנואים - בתפקיד: צייד הראשים ג'ון רות'.
2015 - בון טומהוק - בתפקיד: שריף פרנקלין האנט.
2018 - להציל את חג המולד - בתפקיד: סנטה קלאוס.
2019 - היו זמנים בהוליווד - בתפקיד: רנדי.
2019 - Crypto - בתפקיד: מרטין סניור.
2020 - להציל את חג המולד 2 - בתפקיד: סנטה קלאוס.
מונרך: מורשת של מפלצות (אנ') (2023–הווה)
שנה פרס קטגוריה עבורתוצאהמקור2025פרס סאטורןהשחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיהמונרך: מורשת של מפלצות (אנ')
גנרל-אוברסט קורט צייטצלר , היה ראש המטה של צבא היבשה הגרמני (ה-OKH), במלחמת העולם השנייה בשנים 1942–1944.
צייטצלר היה בנו של כומר מהעיירה גוסמאר שבברנדנבורג.
כחצי שנה לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרף לצבא הגרמני כחייל פשוט, ובשל הצטיינותו בלחימה קודם לדרגת קצונה ומונה למפקד פלוגת חיל רגלים.
לאחר תום המלחמה נותר ברייכסווהר כאיש צבא הקבע, ושירת כקצין מטה.
בשנת 1937 היה לקצין המטה של ה-OKH, מפקדת כוחות היבשה של הוורמאכט.
בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה לקצין המטה של הקורפוס ה-22 בארמייה ה-14, ושירת תחת הגנרל וילהלם ליסט במהלך הפלישה הגרמנית לפולין.
במרץ 1940 היה לראש מטה קבוצת השריון בראשה עמד אוואלד פון קלייסט, שהיה לה חלק מכריע בניצחון הגרמני במערכה על צרפת.
לאחר מכן שירת בפיקודו של פון קלייסט במהלך הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה וליוון, ובתחילת מבצע ברברוסה, הוא הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
במאי 1941 זכה לעיטור צלב הברזל.
בשנת 1942 נשלח לצרפת והיה שם לקצין מטה בקבוצת ארמיות D, בפיקודו של גרד פון רונדשטט בעת הניצחון הגרמני בהדיפת הפשיטה על דייפ באוגוסט 1942.
בספטמבר 1942 התגברו הוויכוחים בין היטלר וראש המטה של ה-OKH גנרל פרנץ האלדר.
הצבא הגרמני התקדם במהירות לעבר הוולגה והיטלר היה בטוח שהצבא הרוסי מחוסל.
האלדר היה שקול יותר ואכול ספקות בהסתמכו על דו"חות מודיעין על התגברות הצבא הרוסי.
היטלר ביטל דו"חות אלה בבוז.
היטלר התרשם מדיווחיו האופטימים של צייטצלר וב-24 בספטמבר 1942 פיטר את האלדר ומינה במקומו את צייטצלר.
בעת קרב סטלינגרד ניסה צייטצלר לשכנע את היטלר להורות לגנרל פרידריך פאולוס לסגת מסטלינגרד ולפרוץ את הכיתור.
הוא הזדהה עם מצוקתם של החיילים הנצורים שם וצמצם את מנת המזון שלו לרמת מנותיהם.
תוך שבועיים הוריד 13 ק"ג ממשקלו אך היטלר ששמע על הדיאטה הזאת ממרטין בורמן, הורה לו לחזור לאכילה רגילה.
לאחר התבוסה בסטלינגרד החל הצבא הגרמני להשתקם לקראת מערכה נוספת בקיץ 1943. הוצעו שתי תוכניות: גנרלפלדמרשל אריך פון מנשטיין הציע לערוך את ההתקפה בדרום בגזרת נהר הדונייץ ואילו צייטצלר ומפקדת OKH הציעו לערוך את המתקפה באזור מבלט קורסק.
היטלר קיבל את הצעת ה-OKH בגלל שהייתה בגזרת שטח קטנה יחסית וללא צורך בנסיגה מוקדמת.
צייטצלר ומפקדתו תכננו את ההתקפה שכונתה בקוד ציטאדלה (מצודה).
ההכנות התארכו בגלל קצב הייצור האיטי של הטנקים ובתקופה זו עמדו הרוסים על כוונת הגרמנים והזרימו למקום כוחות עצומים של חי"ר, שריון, ארטילריה ומטוסים.
כשנפתח קרב קורסק ב-4 ביולי 1943 גילו הרוסים התנגדות עיקשת.
הגרמנים לא הצליחו לכתר את מבלט קורסק וב-12 ביולי 1943 הורה היטלר על הפסקת המתקפה.
למרות שהרוסים איבדו יותר חיילים וטנקים מהגרמנים, היה בכוחם למלא חסרים אלה ומבחינה זו היה הקרב לכישלון מבחינת הגרמנים שמאז נסוגו כל הזמן עד לסיום המלחמה.
לאחר כישלון קרב קורסק הורעו היחסים בין היטלר וצייטצלר.
ב-10 ביוני 1944 הוא קרא את צייטצלר לשיחה בחווילתו בברגהוף, ופיטר אותו.
נמסר כי הוא התפטר מסיבות רפואיות.
היטלר לא דיבר איתו מאז ובינואר 1945 הוא הדיח אותו מהצבא ואסר עליו ללבוש מדים.
לאחר המלחמה נאסר צייטצלר על ידי הבריטים והוחזק כשבוי מלחמה עד פברואר 1947.
ב-25 בספטמבר 1963 מת צייטצלר בהוהנשאו שבבוואריה, והוא בן 68 שנים.
קורט מינצר (בגרמנית Kurt Münzer, נולד ב-18 באפריל 1879 בגלייוויץ, כיום גליוויצה בפולין; מת ב-27 באפריל 1944 בציריך) היה סופר יהודי-גרמני.
על פי עדותו שלו, הייתה לו "ילדות של זהב": הוא היה בנם של מאייר ("מוריץ") מינצר (1824-1908), סוחר יהודי-דתי, וקלרה לבית לוויזון (1846-1922), בתו של הרב אברהם לוויזון, שקורט היה קשור אליו במיוחד.
ב-1887 עברה המשפחה לברלין, שם השלים מינצר את לימודיו התיכוניים ולמד משפטים, פילוסופיה ותולדות האמנות.
מ-1904 ואילך הוא המשיך את לימודיו בציריך, בלי להתמקד במקצוע ספציפי, שם הוא גר עם המחזאי קרל פייגל.
באותה התקופה מתועדת גם היכרותו של מינצר עם אריך מיהזם וידידו יוהנס נול (שהיה תקופה מסוימת גם בן-זוגו של מיהזם).
בעקבות ניסיון סחיטה תחת איום לחשוף גילויים אישיים נגד מגנוס הירשפלד ובנדיקט פרידלנדר ריצה מינצר עונש מאסר.
מיד לאחר עלייתם של הנאצים לשלטון ב-1933 היגר מינצר לשווייץ, שם התגורר בעיקר בברן.
כבר ברומן הראשון שלו, "אמנותו של האמן" (1905), הצליח מינצר למצוא לו מו"ל.
בשמונה-עשרה השנים הבאות הופיעו יותר מעשרים רומנים, נובלות, מחזות וסיפורים קצרים, שחלקם הודפסו בתפוצה רחבה למדי ורובם עסקו בנושאים הומוסקסואליים.
מינצר קידם את פניה של מלחמת העולם הראשונה באסופת שירים פטריוטית ("מעשים וזֵרים, שירים לעת מלחמה", 1914).
הרומן "יהודי על הצלב" (1928) חזה מראש את רדיפת היהודים תחת השלטון הנאצי.
הצלחתו הגדולה ביותר היה הרומן "אני רעב" (1929) שפורסם בשם העט "גיאורג פינק" ועסק בחברותם של בן עניים יהודי למחצה וחברו לספסל הלימודים, בנו של מנהל בית הספר.
אחרי "אני רעב" הוא לא נהנה עוד מהצלחות ספרותיות משמעותיות.
קורט פאהלן היה מנצח, מלחין ומוזיקולוג אוסטרי.
קורט פאהלן נולד בווינה ושם למד מוזיקה ומדעי המוזיקה.
בשנת 1929 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ותואר קאפלמייסטר.
לאחר הצלחות ראשונות בווינה היגר פאהלן מאימת הנאצים לדרום אמריקה.
שם היה פאהלן פעיל באוניברסיטה של מונטווידאו, כיהן במשך שנים כמנהל מוזיקלי של בית האופרה המפורסם של בואנוס איירס, תיאטרו קולון, וכן לימד בבית הספר על שם פסטלוצי בבואנוס איירס.
ספריו הרבים בנושאי מוזיקה תורגמו לשפות רבות.
באמצעות שידוריו ברדיו ובטלוויזיה ודברי ההסבר שנשא בפסטיבלי מוזיקה באירופה (בהם הפסטיבלים של זלצבורג, ורונה, מינכן, וינה וברגנץ) נחשף לציבור הרחב.
חובבי אופרה, בעיקר, אך גם מוזיקאים, זמרים ומנצחים מוקירים את סדרת מדריכי האופרה "אופרות העולם" בהוצאתו, העוסקים באופרות מפורסמות.
משנות השבעים של המאה העשרים התגורר קורט פאהלן במנדורף שבשווייץ.
במהלך ימי מוזיקה לילדים שארגן בעיר לנק נפל ונפטר מפצעיו כתוצאה מכך.
"תולדות המוזיקה בעולם", הוצאת ניב, תרגום יצחק הירשברג
קוּרְט מֶנדֶל (Kurt Mendel; 11 בנובמבר 1903, המבורג, גרמניה – 1997, רעננה) היה בוטנאי ישראלי וחוקר בעל שם בתחום ההדרים.
פרופסור להורטיקולטורה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנעוריו הצטרף לתנועת "בלאו וייס", ומשנת 1926 היה חבר "החלוץ".
את לימודיו הגבוהים במקצועות מדעי הטבע (פיזיולוגיה, פתולוגיה וגנטיקה של צמחים, בוטניקה וכימיה) עשה באוניברסיטת המבורג ולאחר מכן למד באוניברסיטת ברסלאו ובשנים 1927–1929 במכון למחקר ולימודי הורטיקולטורה בדאהלם שבברלין (Lehr- und Forschungsanstalt für Gartenbau Berlin-Dahlem), ובו הוכשר כהנדסאי.
בשנת 1930 עלה לארץ ישראל והצטרף לתחנת הניסיונות החקלאית.
הוא המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית.
בשנת 1942 קיבל תואר מוסמך במדעים, ובשנת 1951 סיים לימודי דוקטורט.
עבודת המחקר שערך, בנושא "חקירות בחיוניות ענפי אילנות הדר", זיכתה אותו בפרס ויצמן לשנת 1950.
מנדל התמנה למנהל משתלת ההדרים בתחנת הניסיונות, ובמחקריו עסק בחקר זני הדרים.
בין השנים 1953–1968 ניהל את המחלקה לחקר הדרים, ובשנים 1963–1967 ריכז בנוסף לתפקידו את מחלקת המטעים.
בשנת 1959 התמנה לסגן התחנה לענייני מחקר, תפקיד בו שימש עד 1964. במקביל עסק מנדל בהוראה, החל ב-1942. בשנת 1956 קודם לדרג מרצה, ובשנת 1965 לדרגת פרופסור חבר.
לאחר פרישתו לגמלאות (1968) המשיך ללמד במדרשת רופין, במקווה ישראל והמרכז לשיתוף פעולה בינלאומי.
היה נשוי לסֶנְטָה לבית וייטמן, ואב לנעמי סְמוּליאן (נולדה ב-1934), אמנית המתגוררת ביוסטון שבטקסס.
קורט לישקה (Kurt Lischka; 16 באוגוסט 1909 – 16 במאי 1989) היה קצין אס אס ממוצא פולני, וראש הגסטפו בפריז בזמן כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה.
לישקה נולד בעיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבתחומי פולין).
לאחר שסיים לימודי משפטים בברלין עבד בבית המשפט המחוזי בברסלאו.
לישקה הצטרף לשורות האס אס בשנת 1933, וב-1938 קודם לדרגת קצין.
בנובמבר של אותה שנה, בזמן אירועי ליל הבדולח, היה לישקה אחראי על מאסרם של כ-30,000 יהודים גרמנים בעיר קלן.
בשנת 1939, עמד בראש "המשרד הראשי להגירת יהודים" .
ב-1940 מונה לישקה לעמוד בראש הגסטפו בפריז הכבושה.
בתפקידו זה היה אחראי, בין השאר, על גירושם של יותר מ-76,000 בני אדם למחנות ההשמדה.
בשנים 1943–1945 היה ממונה על המחלקה לענייני צ'כוסלובקיה בלשכה המרכזית לביטחון הרייך.
לאחר המלחמה חזר לישקה לגרמניה תחת שם מזויף.
בשנת 1950 נדון בהיעדרו על ידי בית משפט צבאי בצרפת למאסר עולם.
בתחילת 1971 הוקרן בטלוויזיה הישראלית סרט על פושעים נאציים, בהם לישקה, החיים בשלווה בגרמניה המערבית.
במרץ 1971 ארגנה העיתונאית הצרפתית ביאטה קלרספלד יחד עם בעלה סרז' קלרספלד, מבצע חטיפה להביא את לישקה מגרמניה לצרפת ולהסגירו למערכת המשפט הצרפתית, אולם המבצע כשל.
בסוף 1971 פעלה קלארספלד לארגן חרם של חברות מזון גדולות על עסקים עם לישקה.
הפגנות בדרישה להעמיד את לישקה לדין נמשכו במקביל למשפט של קלרספלד על ניסיון החטיפה שהתקיים בשנת 1974. במהלך המשפט הובאו עדויות על פשעיו של לישקה.
ביולי 1974 הבטיח קנצלר גרמניה לנשיא צרפת לסתום את הפרצה בחוק שאפשרה ללישקה לחמוק מעונש.
בינואר 1975 אושרר בבונדסטאג אמנה צרפתית גרמנית שאפשרה להעמיד לדין בגרמניה פושעים נאציים שביצעו פשעים בצרפת.
ביולי 1978 הוגש כתב אישום נגד לישקה והמשפט נפתח באוקטובר 1979. במשך המשפט לישקה שתק וסנגורו טען שהראיות נגדו קלושות.
קורט פולר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
התפרסם בזכות תפקידיו בסדרות הטלוויזיה "על טבעי" ו"בניחוש חוקר" ובסרטים "מת לצעוק", "חצות בפריס", "סדנה לעצבים" ו"המרדף לאושר".
פולר הופיע לראשונה כשחקן קולנוע בשנת 1987 בסרט הפעולה "הנרדף".
התגלה לראשונה בדרמת העצמאית- אפוקליפטית המוערכת "מירקל מייל" בתפקיד היאפי המסומם גרסטיד.
שיחק לאחר מכן בקומדיית ההיאבקות "נו הולדס בארד" בהפקת ה-WWF בתפקיד ברל היושב ראש המנסה לצרף לתוכניתו את המתאבק המפורסם ריפ (האלק הוגאן).
ב-1992 השתתף בקומדיה "עולמו של ויין" בתור מפיק הטלוויזיה ראסל פינלי.
ב-1999 שיחק בקומדיה "מגדל פיקוח" ובעיבוד הטלוויזיוני לרומן "מיכאל קולהאס".
בשנת 2000 הופיע בפרודית האימה המצליחה "מת לצעוק" בתפקיד השריף.
ב-2002 שיחק בסרטו של פול שרדר "אוטו פוקס" בתפקיד השחקן המפורסם וורנר קלמפרר.
ב-2003 שיחק בקומדיה "סדנה לעצבים" בתפקיד פרנק, הבוס של דייוויד בזניק (אדם סנדלר).
ב-2004 השתתף בדרמה המוזיקלית "ריי".
ב-2006 שיחק בדרמה "המרדף לאושר" בתפקיד וולטר ריבון, מנהל בכיר בחברה להכשרת ברוקרים אליה רוצה להתקבל כריס גרדנר (ויל סמית').
ב-2011 הופיע בסרטו המצליח של וודי אלן "חצות בפריס" בתפקיד ג'ון, אביה של אינז (רייצ'ל מקאדמס).
ב-2003 שיחק בשישה פרקים בסדרת המתח "זהות בדויה" בתפקיד ראש סוכנות ה NSC רוברט לינדסי.
ב-2005 שיחק בעונה השנייה של הדרמה הקומית המפורסמת "עקרות בית נואשות" בתפקיד הבלש ברטון ובשלושה פרקים בסדרת הדרמה "בוסטון ליגל".
בין 2009 ל-2010 (והופעת אורח נוספת ב-2019) הופיע בסדרת האימה "על טבעי" בתפקיד המלאך זכריה.
בין 2010 ל-2011 הופיע בסיטקום "עדיף איתך" בתור ג'ואל אביהם של האחיות מדליין ומיה פוטני.
שיחק בסדרת המשטרה הקומית "בניחוש חוקר" בתור וודי חוקר מקרי המוות.
לפולר שתי בנות מאשתו השחקנית ג'סיקה הנדרה, בתו של התסריטאי הבריטי טוני הנדרה.
Porn 'n Chicken (2002) - סרט טלוויזיה של קומדי סנטרל
קורט הוברט פרנץ היה קצין אס אס שנודע באכזריותו הנוראה ואחד ממפקדי מחנה ההשמדה טרבלינקה.
פרנץ היה אחד מהמעורבים הבולטים בהשמדה במהלך השואה.
קורט הוברט פרנץ נולד ב-1914 בדיסלדורף שבגרמניה.
הוא למד בבית ספר ציבורי בדיסלדורף בין 1920–1928, אז עזב את הלימודים והחל לעבוד כשליח.
בהיותו בן 15 התחיל התמחות כטבח במסעדה וכן במלון.
אביו של פרנץ היה סוחר ומת בגיל צעיר.
אמו הייתה קתולית אדוקה, וכאשר נישאה בשנית היה זה לאיש בעל דעות פוליטיות ימניות ולאומיות מוצקות.
פרנץ הצטרף למספר קבוצות ימניות-לאומיות, ובמקביל התמחה אצל קצב-אומן למשך שנה אחת.
פרנץ הצטרף למפלגה הנאצית ב-1932, והתגייס לצבא הגרמני ב-1935. הוא סיים את שירות החובה שלו ולאחר שחרורו באוקטובר 1937, הצטרף ליחידת טוטנקופפוורבנדה באס-אס, שהייתה אחראית על מחנות הריכוז ברייך השלישי.
לאחר האימון הבסיסי, נשלח לשרת כטבח ושומר במחנה הריכוז בוכנוואלד, שם קיבל דרגת רב-טוראי.
בין השנים 1939-1942 שירת פרנץ כטבח במחנות ברנדנבורג, הרטהיים, גרפנק וסוננשטיין.
באביב 1942 סופח פרנץ למפקדת מחנה ההשמדה בלזץ שבלובלין, פולין.
בחודש אוגוסט 1942 הועבר פרנץ למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בתחילה, תפס את הפיקוד על יחידות מתנדבי טרווניקי ("השומרים אוקראינים"), אך במהרה הפך לסגן מפקד המחנה, לפי הוראתו הישירה של כריסטיאן וירט שהיה המפקח הראשי על המחנות טרבלינקה, בלז'ץ וסוביבור.
פרנץ פיקח על פלוגות העבודה, על משלוחי האסירים למחנה, ועל העברתם של האסירים במשלוחים מחדרי ההלבשה אל תאי הגזים.
פניו של פרנץ היו חלקים ונאים כפני בובה, ובשל כך כונה על ידי האסירים בובה (Lalke, ביידיש).
אך הופעתו החיצונית של פרנץ הסתירה את טיבו האמיתי.
הוא היה דומיננטי ביחסו כלפי האסירים והדמות שממנה הם פחדו יותר מכל, עקב אכזריותו המיוחדת והפעמים התכופות בהן הגיע לפקח על המתרחש.
פרנץ נודע בהיותו אכזר וסאדיסט.
הוא נהג להסתובב ברחבי המחנה כשהוא רכוב על סוס, מלווה בכלב הסן-ברנרד שלו, בארי.
בארי אומן במיוחד לציית להוראתיו של פרנץ, אשר בדרך כלל פקד עליו להסתער על אסירים ולנשוך אותם באיברי מינם.
פרנץ נהג לשסות את כלבו באסירים שמשכו את תשומת לבו מסיבה כלשהי.
הפקודה הקבועה הייתה "איש, נשוך את הכלב הזה!" (גרמנית: Mensch, faß den Hund) כאשר ב"איש" התכוון פרנץ לכלב בארי, ובמילה "כלב", התייחס פרנץ לאסיר שאותו היה על בארי לתקוף.
בארי היה נושך את האסיר בכל מקום בו יכול היה לתפוס אותו.
גודלו של בארי היה כגודל עגל, כך שבניגוד לכלבים קטנים יותר, כתפיו היו לרוב בגובה איברי המין, הבטן התחתונה והישבן של האדם הממוצע.
מסיבה זו הוא לרוב נשך את קורבנותיו במקומות אלה בדיוק.
במקרים מסוימים של אסירים ממין זכר, היה בארי תוקף את אברי מינם וקורע אותם מעל גופם.
כאשר פרנץ לא היה בסביבה, הכלב בארי הפגין התנהגות שונה.
ללא פקודותיו של פרנץ, הניח הכלב שילטפו אותו ואפילו יתגרו בו מבלי לגלות כל תוקפנות.
קורט פרנץ היה פעיל בחלוקת התפקידים לאסירים במחנה וכן בהטלת העונשים.
לדוגמה, כאשר שבעה אסירים נתפסו במהלך ניסיון בריחה מהמחנה, פרנץ הורה לירות בהם והודיע לשאר האסירים שבכל ניסיון בריחה נוסף, במיוחד במקרה של בריחה מוצלחת, עשרה אסירים יירו למוות תמורת כל אחד מהנמלטים.
פרנץ נהנה לירות באקדח וברובה ציד באנשים שהגיעו במשלוחים למחנה, עוד בטרם הורדו מהקרונות אל הרציף.
מדי פעם נהג לגשת לאנשים שזה עתה הגיעו למחנה, ולשאול אותו האם הם מאמינים באלוהים.
כאשר הם השיבו בחיוב, ביקש מהם פרנץ להניח על ראשם בקבוק זכוכית ולעמוד מולו.
"אם אלוהים אכן קיים, אני אפגע בבקבוק.
ואם הוא לא קיים, אני אפגע בכם", היה אומר ויורה בכולם למוות.
"ללא ספק, קורט פרנץ היה האיש המפחיד ביותר במחנה...עדויות מסכימות שלא היה עובר יום מבלי שהוא ירצח מישהו".
לקורט פרנץ היה גם ניסיון כמתאגרף בטרם הגיע לטרבלינקה.
יום אחד הופצה שמועה שמתאגרף מפורסם מגיע מקרקוב, כאסיר.
קורט פרנץ ארגן קרב גדול, עם כפפות וציוד, אבל החביא אקדח קטן בתוך הכפפה שלו, ליתר ביטחון.
כשהתחיל הקרב, הוא לא יכול היה להתאפק וירה מיד במתאגרף.
פרנץ אהב מדי פעם גם לבעוט ולהרוג תינוקות שהגיעו במשלוחים למחנה.
ב-21 ביוני 1943 קודם פרנץ לדרגת אונטר-שטורמפיהרר (סגן משנה) בהוראת היינריך הימלר.
ב-2 באוגוסט 1943, פרנץ יחד עם ארבעה אנשי אס אס נוספים ושישה עשר אוקראינים יצאו לשחייה בנהר סמוך.
אירוע זה רופף במיוחד את השמירה סביב המחנה וסייע לאסירים שפתחו במרד שהתרחש באותו יום ושגרם לעזיבתו של מפקד המחנה פרנץ שטנגל.
קורט פרנץ מונה למפקד המחנה במקומו של שטנגל, והונחה לפרק את המחנה ולהשמיד את כל הראיות לכך שהיה קיים אי פעם.
לשירותו של פרנץ עמדו כמה אנשי אס.אס, קבוצת שומרים אוקראינים וכ-100 אסירים יהודים שנותרו אחרי המרד.
הצד הפיזי של מלאכת הפירוק הוטלה על היהודים במהלך החודשים ספטמבר ואוקטובר 1943, ולאחר מכן נשלחו בין שלושים לחמישים אסירים למחנה סוביבור כדי לסייע בפירוקו.
האסירים שנותרו בטרבלינקה נורו ונשרפו בקרמטוריום בהוראתו של פרנץ.
אחרי טרבלינקה, בסוף סתיו 1943, פרנץ הצטווה לעבור לטריאסט ולצפון איטליה, שם השתתף ברדיפה וחיסול של פרטיזנים ויהודים, עד לתום מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עבד קורט פרנץ כפועל גשרים עד שנת 1949, אז חזר לעיסוקו המקורי כטבח.
הוא המשיך בעיסוקו זה במשך 10 שנים עד אשר נעצר ב-2 בדצמבר 1959. בחיפוש שנערך בביתו נמצא אלבום תמונות ובו צילומים המתעדים את זוועות טרבלינקה.
כותרת האלבום הייתה "השנים היפות".
במשפטי טרבלינקה ב-1965, פרנץ הכחיש שאי פעם הרג אדם או ששיסה את כלבו ביהודי, וטען שרק פעם אחת הכה אסיר.
ב-3 בספטמבר 1965, הוא נמצא אשם ברציחתם של לפחות 300,000 בני אדם, 35 אישומי רצח של לפחות 139 בני אדם וכן בניסיון לרצח.
הוא נשפט ונידון למאסר עולם.
קורט פרנץ שוחרר בשנת 1993 מסיבות בריאותיות, ומת בוופרטל, גרמניה, בשנת 1998.