tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 1992–1993 הושאל קורן למכבי חיפה ובסיום העונה חגג עימה זכייה בגביע המדינה.
בעונת 1993–1994 הושאל לעולה החדשה מכבי עירוני אשדוד ושיחק בה עונה אחת.
בעונת 1994–1995 עבר למכבי הרצליה, בה שיחק במשך 4 עונות ובגיל 30 פרש מכדורגל.
בכל הקריירה שיחק קורן בליגה הבכירה.
אלעד שושן (נולד ב-14 באוקטובר 1981) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשמש נספח צה"ל בסין.
קודם לכן שימש מפקד חטיבת שועלי מרום, קצין אג"ם של מפקדת העומק, מפקד חטיבת פארן, סגן מפקד חטיבת הצנחנים ומפקד גדוד 101.
שושן נולד וגדל במושב יתד שבמועצה אזורית אשכול.
למד בבית הספר הריאלי שבחיפה והיה חניך הפנימייה הצבאית לפיקוד, בוגר מחזור מ"ו.
התגייס לצה"ל בנובמבר 2000, התנדב לצנחנים והתקבל לפלס"ר צנחנים.
לאחר מסלול הכשרה שירת כלוחם בפלס"ר, והשתתף במבצע מסע בצבעים ובמבצע חומת מגן.
בסיום הקורס שב לפלס"ר ומונה למפקד צוות, ולקח חלק בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד פלס"ר הצנחנים.
בשנת 2005 יצא לחופשה לקראת לימודים במכללה לפיקוד טקטי.
בעודו בחופשה התבקש על ידי מפקד החטיבה, יוסי בכר, לחזור ולהתמנות למפקד פלוגת מסלול בגדוד 101. לאחר שובו ללימודיו פרצה מלחמת לבנון השנייה, הוא קטע את לימודיו, ושובץ כמפקד חפ"ק חטיבת צנחנים במילואים עד לסיום המלחמה.
בסיום לימודיו מונה למפקד פלוגת הכשרות בגדס"ר צנחנים, והוביל את הפלוגה בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגת החוד בגדוד 202. לאחר מכן היה קצין אג"ם של גדוד 202. בפברואר 2011 מונה למפקד פלס"ר צנחנים, ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2012. בהמשך שימש כסגן מפקד יחידת מגלן בין השנים 2013–2014, בין היתר במהלך מבצע צוק איתן.
הוא הוביל את החטיבה במלחמת חרבות ברזל, במהלכה תחילה לחמה באיו"ש, ובהמשך ברצועת עזה, השמידה תשתיות אויב והרגה פעילי חמאס, ובלחימה בלבנון כנגד פעילי החזבאללה.
ב-2025 מונה לנספח צה"ל בסין.
שושן נשוי לענבל ואב לארבעה.
בעל תואר ראשון במתמטיקה ותואר שני במנהל עסקים.
אלעד שחף (נולד ב-13 בינואר 1998) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בבני יהודה תל אביב.
שחף החל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב, במדיה שיחק במשך שמונה שנים.
בשנת , עבר למכבי פתח תקווה וכעבור שנה הצטרף למכבי נתניה.
ב-19 במאי 2017 רשם את הופעת הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 0–2 נגד מכבי אחי נצרת.
ב-20 באוגוסט 2019 הושאל לסקציה נס ציונה.
ב-25 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1-1 מול הפועל כפר סבא.
ב-14 בדצמבר הבקיע בתיקו 1-1 מול מכבי תל אביב, שהיה שער החובה הראשון שספגה האחרונה מתחילת העונה, במסגרת המחזור ה-14 של הליגה.
ב-14 בספטמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנתניה, בניצחון 0–7 על בני סכנין.
ב-22 באוגוסט 2021 חתם בהפועל נוף הגליל.
ב-3 בפברואר 2022 חתם במועדון ספורט כפר קאסם.
ב-3 ביולי 2022 חתם לשלוש שנים בבוטושאן מליגת העל הרומנית.
ב-18 ביולי ערך שחף את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בניצחון 2–3 על קינדייה טרגובישטה.
ב-23 ביולי פתח לראשונה בהרכב, בניצחון קבוצתו 0–1 על וולונטר.
ב-9 בינואר 2023 חזר לישראל וחתם במועדון ספורט אשדוד.
בינואר 2025 חתם בבני סכנין.
ב-3 ביולי 2025 חתם לעונה אחת בבני יהודה תל אביב.
אלעד צפני (נולד ב-27 ביוני 1989) הוא שחקן, סטנדאפיסט, מגיש, מרצה, קומיקאי, אושיית רשת, פרזנטור וידוען ישראלי.
פרץ לתודעה בעקבות השתתפותו בעונה השלישית של תוכנית המציאות "האח הגדול".
מאז השתתף בסרטים שוברי קופות וסדרות פריים טיים וכדמות ראשית ב"מותק של פסטיבל".
נוסף על כך השיק מופע סטנדאפ לצד חברו ושותפו ליעוז כהן, ולהם גם סדרת רשת משותפת ופודקאסט.
בעקבות הפרסום שצבר הפך צפני לקמפיינר ופרזנטור של מספר חברות בולטות כגון אל-על, איסתא, שארפ ו"טיב טעם".
צפני הוא הגבר הנמוך בישראל, ומרצה על התמודדות עם בריונות, קבלת השונה וחיזוק הביטחון העצמי.
הוא משתתף גם בקמפיינים בנושאי התמודדויות של בעלי מוגבלויות.
צפני נולד וגדל בשכונת כפר שלם בתל אביב.
בהיותו נמוך קומה ייצג את ארגון וראייטי ישראל באירועי התרמה ובערבי התרמה רבים, וכן קיים ראיונות התרמה אצל דודו טופז ועינב גלילי.
בצעירותו עבר ניתוח ליישור עמוד השדרה.
צפני לא התגייס לצה"ל עקב בעיות בריאותיות שנובעות מגובהו הנמוך, בעקבותיהן אף חווה מוות קליני.
בעקבות זאת צפני מתנייד לעיתים בכיסא גלגלים.
לאחר מכן החל לעבוד כיחצ"ן מסיבות.
בשנת 2010 החל את דרכו בתחום המשחק, כאשר השתתף בסרטו של אבי נשר "פעם הייתי" ובסדרה "אחד העם 101".
באותה שנה פרץ לתודעה הציבורית בזכות תוכנית המציאות "האח הגדול" בעונתה השלישית.
בתוכנית זכה להצלחה ואהדה בזכות אופיו הנינוח, ודמותו נחשבת לזכירה ושוברת סטיגמות.
לאחר מכאן זכה בפרס "אייקון חיי הלילה של השנה" בתחרות פרסי הלילה של "XL".
צפני ניצל את הפרסום כדי להמשיך ולקדם את קריירת המשחק שלו.
בשנת 2017 גילם את הדמות הראשית "מותק", טרול קסום, בפסטיבל "מותק של פסטיבל".
נוסף על כך השתתף באותה שנה בסדרה "אנחנו במפה" בהובלת שלישיית מה קשור, שם גילה את דמותו של "נאור".
בשנת 2018 השתתף צפני בסרט "הצלילה", סרט הביכורים של יונה רוזנקיאר, שבו גילם את אהוד.
שנה לאחר מכן, שנת 2019, הופיע בסדרת הטלוויזיה הסאטירית "שב"ס" בתפקיד ציקי – אסיר נכה מקהילת הלהט"ב המתנייד בכיסא גלגלים.
ב-2021 השתתף בעונה השנייה והשלישית של הסדרה "קופה ראשית" בדמותו של ליעוז, רפרנס לחברו ושותפו, ליעוז כהן.
בשנת 2022 השתתף בעונה 11 של תוכנית המציאות גולסטאר.
בעקבות ההצלחה לוהק לסרט ההמשך "מרוסקים: גולסטאר הסרט", סרט קומדיה העוסק בכוכבי גולסטאר.
הסרט זכה להצלחה והפך במהרה לשובר קופות.
בבית האח הגדול התחבר עם הקומיקאי ליעוז כהן, ומאוחר יותר הפך לשותפו לדירה.
לשניים כמה פרויקטים משותפים, לרבות הופעת סטנדאפ שעלתה בשנת 2012. משנת 2021 השניים מגישים יחד תוכנית רשת בשם "הישיבה בסלון".
התוכנית הפכה אף להופעת סטנדאפ שעלתה בשיתוף "הקומדי בר".
בנוסף, בשנת 2023 החלו להגיש פודקאסט ברשת "הפודיום".
צפני נבחר כפרזנטור של כמה חברות מסחריות.
החברה הראשונה שבחרה בו היא חברת הנסיעות איסתא, אשר עשתה שימוש באופיו הבלייני לצורך קמפיין מוכוון לצעירים.
צפני השתתף בקמפיין במגזין התזונה "איזי לייף", שבו עמד ליד הכיתוב: "עד כמה נמוך את מוכנה לרדת?".
הקמפיין עורר סערה וצונזר על ידי "ישראל היום" בטענה שהוא פוגעני.
צפני הוא הגבר הנמוך בישראל, וגובהו 99 ס"מ.
מקור הנכות שלו הוא בגן נדיר שקיים ביהדות עיראק, אשר עלול להתפרץ רק כשלשני ההורים ישנה ההתאמה הגנטית הזאת.
בעקבות ההתמודדויות שלו צפני מרצה לילדים ונוער בנושא ביטחון עצמי, קבלת השונה והתמודדות עם בריונות.
דרכו של צפני להתמודד עם הנכות שלו זכתה לתגובות מעורבות.
יש הרואים בהתמודדותו שירות טוב לאוכלוסיית נמוכי הקומה ויש המבקרים אותו.
בין היתר ספג ביקורת על כך שהוא מאפשר שירימו אותו על הידיים כאילו היה ילד, וכן על כך שהוא מקבל את השימוש במילה "גמד" – מילה הנחשבת לעיתים משפילה.
צפני השתתף בקמפיין "יוצרים תרבות שווה" של עמותת "שווים", וכן הוא פעיל בתנועת "לינק 20" במסגרת "המרוץ לשוויון", קמפיין הנגשת התחבורה הציבורית בישראל לבעלי מוגבלויות שהוא הנחה..
ב-2021 היה השחקן הראשי בקליפ "סוס ים" של פאר טסי ומני ממטרה, העוסק בקבלת השונה.
שנהסרט/סדרהתפקידהערות2010אחד העם 101המאהב של שולהפעם הייתיאח של סילביהסרט קולנוע2011האח הגדולעצמו2017אנחנו במפהנאורמותק של פסטיבלמותק הטרול הקסום2018הצלילהאהודסרט קולנוע2019שב"סציקי2021קופה ראשיתליעוז20222022 – גולסטארקפטן הקבוצההדרך לאילתאהודסרט קולנוע2023לבד בביתאח של איה2024מרוסקים: גולסטאר הסרטשחקן בנבחרת גולסטאר.
צפני בזוגיות ומתגורר בתל אביב.
חובב כדורגל, אוהד קבוצת הפועל תל אביב.
הרב אלעזר אלבז (ה'תרצ"ו - כ"ז בתשרי ה'תשפ"ב, אוקטובר 2021) היה רב העיר גבעת שמואל.
נולד בעיר אפלו , הסמוכה למחוז גרדאייא שבאלג'יריה, לנג'מה (ממשפחת זנו), ולרב בן ציון אלבז שהיה מנהיג הקהילה הרשמי מטעם השלטונות - ה"אלקאייד".
אביו היה ציוני אדוק ועסק בפעילות ציונית בסתר, כמו שכנוע יהודים לעלות לארץ וגיוס כספים לקרנות ציוניות.
בצעירותו נשלח ללמוד תורה בבית הספר הרבני בעיר הבירה אלג'יר, שם למד אצל הרב רחמים נאהורי.
בשנת תשט"ז (1956) נרצח אחיו אליהו על ידי לאומן ערבי בשהותו עם אביו בחנותו.
השנים עסקו אותה תקופה בגיוס כספים לרכישת נשק שיסייע לכוחות הישראלים במלחמת סיני, ובשל כך היוו יעד להתנקשות.
האב ניצל, אך הבן נפגע משתי יריות ונהרג..
לימים (בשנת 2020) הוכר על ידי מדינת ישראל כהרוג מלכות.
בעקבות האירוע ובשל בקשת אביו, עזב האח הצעיר אלעזר את המדינה בגפו ועלה לישראל.
מאוחר יותר עלו גם הוריו, יחד עם כלתם - אשתו של אחיו אליהו, וילדיה, והתיישבו בכפר אתא (לימים קריית אתא).
לאחר עלייתו ארצה למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה.
בהמשך התגייס לצה"ל, ושימש כמורה חייל ביישובי צפון הארץ בבתי הספר של החינוך העצמאי.
לאחר סיום שירותו המשיך בלימודיו בישיבת מרכז הרב, אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק שהיה מורה דרכו, וכן עם הרב דוד כהן (המכונה "הרב הנזיר").
נישא בשנת תשכ"ה (1965) לנצחיה טהרני, ולמד בכולל וולוז'ין בבני ברק.
במקביל החל בפעילות קירוב עם בני נוער בעיר גבעת שמואל הסמוכה, שרבים מהם היו יוצאי אלג'יריה.
בשנת 1967 מונה כרב המועצה המקומית גבעת שמואל, ובהמשך (1974) כרב העיר, לצד הרב יעקב יוסף זינגר.
אלעזר צבי אַטְלַס (א' באדר ב' תרי"א, 5 במרץ 1851, בייסוגולה, ליטא – כ"א בניסן תרס"ד, 6 באפריל 1904, ביאליסטוק, האימפריה הרוסית) היה מבקר ספרותי, חוקר היסטוריה יהודית וסופר עברי.
הוא נודע בזכות תרומתו לדיון האינטלקטואלי היהודי בתקופתו, במיוחד דרך ביקורתו על הציונות הפוליטית ועל מגמות חדשות בספרות העברית.
אלעזר אטלס נולד בבייסוגולה, עיירה בליטא שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה יהודית אורתודוקסית.
אביו, הרב דוד אטלס, היה תלמיד חכם ועשיר, ומנכבדי הקהילה המקומית.
אלעזר קיבל חינוך דתי מסורתי, למד בחדר ולאחר מכן בישיבה, שם הצטיין בלימודי תלמוד וספרות רבנית.
במהלך שהותו בישיבה שבעיירה זאגר חדש (Novo-Zhagory) שבפלך קובנה ברוסיה (ליטא), התוודע לרבי חיים ז"ק, מחכמי העיר הידועים, וזה קרבו אליו וסיפק לו ספרים שונים להרחבת השכלתו.
במיוחד עסק בלימוד השפות רוסית וגרמנית, וכן בחשבון ובאלגברה – תחום שאליו חש משיכה מיוחדת עד סוף ימיו.
הוא אף הצטיין כאחד המתמטיקאים הבולטים בתקופתו, ובמהלך השנים התפרנס מכישוריו בתחום זה.
בגיל 20 נישא בזאגר, ובשנת 1875 פורסם מאמרו הראשון ב"הכרמל", שסימן את ראשית דרכו הספרותית.
זמן קצר לאחר מכן עזב את נובי זאגרי, ובשל קשיים כלכליים נאלץ לנדוד בין ערים שונות.
רק בשנת 1884, כשהתיישב בוורשה, ניתנה לו האפשרות להקדיש את זמנו כולו לכתיבה ספרותית והפך לאחד המשתתפים הפעילים ביותר בכתבי העת "הצפירה" וב"האסיף".
מאמריו הביקורתיים עסקו ביצירות היסטוריות חשובות של חוקרים כגון אייזיק הירש וייס, היינריך גרץ.
המחקרים הביקורתיים של אטלס בשנה השנייה של "האסיף" עוסקים ביצירות מגוונות מאוד באופיין.
כתב העת העברי "בית תלמוד" מאת אייזיק הירש וייס, המוקדש לחקר התלמוד ולימודי הרבנים; כתב העת "השחר" מאת סמולנסקין; שני כתבי עת חודשיים ברוסית ("Voskhod" ו"Evreiski Obozrenie"); וכתב העת "מונטסשריפט" מאת גרץ – כולם נסקרים על ידו.
הידע הנרחב, החדות הביקורתית, הסגנון הצלול וההיגיון המוצק שהוא מפגין במחקרים אלה מציבים אותו בשורה הראשונה של מבקרי הספרות העברית בני זמנו.
באותה תקופה כתב פיליטונים בעילום שם לעיתון היום, ולעיתים השתמש בשם העט כגון "מפה" או "מפה א." —תרגום שם משפחתו מיוונית לעברית, בתוספת האות הראשונה של שמו הפרטי.
בשנת תרמ"ח (1887) הוא פנה לעסוק בעריכה, וכתב העת "הכרם" שבו עסק הוכיח כי זכה לתמיכה, שכן בין שותפיו נמנו אנשים כמו אברהם אפשטיין, שלמה מנדלקרן ויעקב רייפמן.
תרומותיו האישיות לגיליון זה מראות על יצירתיותו ועל שליטתו הרחבה בתחום.
בין אם הוא עוסק בסידור מחדש שו"ת הריב"ש ("הכרם", עמ' 6-9) ובין אם בוחן את נושא המסורה (שם, עמ' 27–32), הוא מפגין שליטה מלאה בספרות הרבנית.
ביקורתו על "כנסת ישראל" של שמואל יוסף פין ראויה לשמש מודל לכל מי שעורך יצירות דומות (שם, עמ' 257–265).
ביקורתו על תרגומו של דוד רדנר ל"קורות עם ישורון" של דוד קסל ממחישה כיצד ניתן להעביר ביקורת נוקבת בלי לפגוע.
הוא שאף להמשיך בפרסום "הכרם" (שם, עמ' 24), אך עקב קשיים כלכליים תוכניותיו לא יצאו לפועל.
לאחר נדודים והתנסויות שונות, התיישב בליבוי בלטביה משנת 1889 עד שנת 1894, בלי משפחתו, אצל אחיו, רב העיר, רבי מאיר אטלס, ועסק במסחר תבואה ושימש כקמיסיונר.
אולם, משלא עלה בידו להצליח בתחום המסחר, נרשם לקורס לראיית חשבון בהנחיית יעקב מארק, ובשנת 1895 התיישב בביאליסטוק ועבד כרואה חשבון בבית מסחר לטקסטיל של הסוחר הביאליסטוקאי אהרן יהושע שפירא.
בשנים 1896–1897 פרסם ב"הצפירה" סדרת מאמרי ביקורת תחת הכותרת "מה לפנים, מה לאחור", שראו אור כספר ב-1898. ב-1900 השתתף ב"ספר השנה" של נחום סוקולוב.
בשנת תרס"ב (1902), בהגיעו לגיל חמישים, נערך לכבודו חג יובל על ידי מוקיריו ומעריכי כישרונו הספרותי.
עשרות מברקי ברכה נשלחו אליו מערים רבות, ועיתונים שונים פרסמו מאמרים לכבודו.
ובאותה שנה עבר למוסקבה ושימש כמורה פרטי לבני הגביר יהושע זליג פרסיץ, אך באביב 1904 חלה בעקבות הצטננות קשה.
אף על פי שהרופאים הזהירו כי כל תזוזה עלולה לסכן את חייו, גורש אטלאס ממוסקבה משום שלא החזיק בזכויות מגורים בעיר ובמהלך גירושו נגנב מטענו, ובו כתב היד של חיבורו הגדול "קריית ארבע", מחקר מקיף על ועד ארבע הארצות, וחיבורו "תולדות ישראל בפולין" שלא פורסמו מעולם.
ימים ספורים לאחר הגעתו לביאליסטוק נפטר ביום שביעי של פסח, כ"א בניסן תרס"ד, ליד ידידו יוסף חזנוביץ.
השאיר אחריו אשה, וארבעה ילדים.
רבי יוסף זליג גליק כתב שיר עליו.
בשנות ה-1880 תמך אטלאס בתנועת חיבת ציון, אך לקראת סוף שנות ה-1890 הפך למתנגד נחרץ הן של חיבת ציון והן של הציונות הפוליטית, כולל דמויות כמו תיאודור הרצל ואחד העם, וכן של מגמות חדשות בספרות העברית.
הוא תמך ביהדות מסורתית והביע ספקנות כלפי יכולתה של ההשכלה לשנות את החיים היהודיים.
הוא שיתף פעולה עם ארגון אנטי-ציוני "הלשכה הטהורה" או "הלשכה השחורה", ופרסם מאמרים חריפים נגד הציונות בעיתון "הפלס".
ב-1900 תרם ספרותית לספר "אור לישרים", שכתבו רבנים אנטי-ציונים ושנשא אופי פולמוסי חריף.
בספר זה פרסם אטלאס פמפלט ארסי במיוחד נגד הוועד הפלשתינאי של אודסה.
יצירתו של אלעזר אטלס כוללת מאמרי ביקורת, מחקרים היסטוריים ופיליטונים.
הוא התבלט בזכות ביקורתו החריפה על יצירות היסטוריות וספרותיות יהודיות, וכן בדעותיו השמרניות בנוגע לציונות ולספרות העברית.
נחום סוקולוב כתב עליו: "לחישתו הסטירית הייתה לחישת שרף", ו"בבואי לורשה לפני עשרים שנה, הייתה לי אישיותו של הסופר אלעזר אטלס היותר חמה ומאירה" הוא קרא אותו: "פקח שבפקחים".
ספסל הנאשמים – בירור והוכחה לרפיון יסודו של הקולוניאל באנק הציוני ומצבו הרעוע מראשיתו, ברלין: הפלס, תרס"ג (נדפס תחילה ב"הפלס", שנה ג, חוב' א-ב).
קריית ארבע – מחקר על "ועד ארבע הארצות", שלא פורסם עקב אובדן כתב היד.
תולדות ישראל בפולין – מחקר על תולדות היהודים בפולין, שלא פורסם עקב אובדן כתב היד.
הכרם (1887) – כתב עת שערך, שכלל ספר אחד בלבד, לצפייה בגוגל ספרים.
אלעזר בן שמעון (לערך 1 לספירה עד לערך 70 לספירה), היה מראשי הקנאים בתקופת המרד הגדול.
כרבים ממנהיגי המרד הגדול, רוב הידוע על אלעזר בן שמעון לקוח מכתבי יוסף בן מתתיהו, ואין מקורות נוספים המעידים על חייו.
אלעזר בן שמעון היה בן למשפחת כהנים.
לאחר פרוץ המרד הגדול, השתתף אלעזר בן שמעון בהבסת צבאו של קסטיוס גאלוס, בשנת 66 והשתלט על אוצרו של המצביא הרומי המובס.
לאחר הקמת "ממשלת החירות", ציפה אלעזר לקבל מינוי בממשלה, אך הוסט הצידה לטובת מנהיגים מתונים כחנן בן חנן, יוסף בן גוריון ויוסף בן מתתיהו - זאת מחשש כי בעזרת אנשיו יהיה לשליט עריץ.
לאחר אובדן הגליל לצבא אספסיאנוס, הצליח אלעזר בעזרת הכסף שבידו ובעזרת אנשיו, להשתלט על ירושלים, להדיח את הכהן הגדול מתתיהו בן תאופילוס, ולמנות אחר במקומו.
חנן בן חנן מחה על צעד זה, והחלה מלחמת אחים, במהלכה התבצרו בהר הבית הקנאים בהנהגת אלעזר בן שמעון, ועמם יוחנן מגוש חלב אשר הגיע לעיר ועמו אלפי לוחמים, פליטים מחורבן הגליל.
תחת השפעת יוחנן הוזמנו לעיר האדומים אשר הכריעו את המלחמה לטובת הקנאים, ורצחו אלפים מן הסיעה המתונה.
לאחר מכן השתלטו הקנאים על העיר, אך יוחנן מגוש חלב השתלט על התנועה הקנאית, והדיח את אלעזר.
יחד עם אלפיים מאנשיו התבצר אלעזר בבית המקדש, ומשם ניהל את מלחמתו ביוחנן.
באותם הימים הגיע לעיר אף שמעון בר גיורא, מנהיג קנאים נוסף, והקים אף הוא סיעה עירונית ביחד עם אנשיו.
בעיר פעל אף פלג רביעי שלא נשמע למשמעת איש משלושת מנהיגי הקנאים.
ארבעת פלגי הקנאים ניהלו ביניהם מלחמות קשות וגרמו נזק כבד להגנת העיר ולתושביה.
אף נשרף מחסן המזון שיכל לשמש את התושבים בעת המצור הקרב.
עם בוא חג הפסח של שנת 70 פתח אלעזר את שערי בית המקדש לעם הבא להקריב קורבנות.
אל המקום הגיעו אנשיו של יוחנן מגוש חלב, כשהם נושאים נשק מוסתר בבגדיהם.
לאחר הגיעם למקום שלפו את נשקם, הרגו הרג רב באנשי אלעזר, וגירשו אותם מהר הבית.
רק לאחר שהחל טיטוס במצור על ירושלים נאלצו ארבע מפלגות הקנאים היריבות להתאחד כנגד האויב המשותף.
אין ידוע מה עלה לבסוף בגורלו של אלעזר בן שמעון, אך נראה שנהרג או מת לפני נפילתו הסופית של בית המקדש.
אלעזר בֶּנְיוֹעֵץ (קופל; נולד ב-24 במרץ 1937) הוא משורר, מתרגם ועורך עברי.
אלעזר בניועץ נולד באוסטריה בשנת תרצ"ז 1937. הועלה כילד עם משפחתו לארץ ישראל, בשנת ת"ש (1940).
למד במסלול החינוך הדתי-לאומי, בכפר אתא, בישיבת כפר הרוא"ה, והשלים את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בתחומי הספרות והחינוך.
עם תום לימודיו עבד כספרן, ארכיבר וגנז במוסד הרב קוק, במכון גנזים של אגודת הסופרים ובמוסדות נוספים.
ספר שיריו הראשון, "ביני לבין עצמי", נדפס בשנת תשי"ז (1957).
פרסם ספרי שירה אחדים, תרגומים מיידיש ומגרמנית, ומאמרים בתחומי ביקורת הספרות.
עיקר עניינו הספרותי הוא בסופרים יהודים כותבי גרמנית.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
ביני לבין עצמי: שירים, מ' ניומן, תל אביב, תשי"ז-1957.
גדודים חלוצי שיבה, ירושלים, שהדותא, תשכ"ז-1967.
וריאציות על נושא אבוד: שירים, ירושלים, ניו יורק, אנתולוגיה יודאיקה, תשכ"ב-1961.
חלום האוקיינוס ומשבריו, ירושלים, תשכ"א-1961.
קצות החושך: שירים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1989.
ראות רוח: שירים, תל אביב, ניומן, תש"ך-1959.
שיהיה לנו כמו בבית, ירושלים, תשכ"ד-1964.
שיריי היפים ביותר, ירושלים - ניו יורק, אנתולוגיה יודאיקה, 1962.
קובץ שערך: שהדותא, קובץ אל-ספרותי, ירושלים: תשכ"ו-1966.
"הרואה מציריך: מאה שנה להולדתה של מרגריתה זוסמן", מולד, ה', תשל"ג 1973.
"יריעה למגילה של יראה: הרהורים על קהלת", מולד, ז', תשל"ה-1975.
"מאכס ברוד: רשימות ביו-ביבליוגרפיות", האומה, י"א, תשל"ד-1974.
אֶלְעָזָר הוא דמות מקראית, בנו השלישי של אהרן הכהן () ואחיינו של משה.
היה הכהן הגדול השני, אחרי מות אביו.
שני אחיו הגדולים - נדב ואביהוא - מתו ביום חנוכת המשכן, בהקריבם אש זרה לפני ה'.
אחיו הקטן, איתמר, נותר עמו בחיים ושימש ככהן.
אלעזר היה גם "נשיא נשיאי הלוי" (), והיה האחראי העליון על שמירת הקודש וכליו בזמן העברת המשכן בעת המסעות במדבר ובכך נחשב לאמרכל הראשון.
בנו היה פינחס, שהמשיך אותו בתפקיד הכהן הגדול.
לפי מסורות יהודיות, שומרוניות וערביות, נמצא קבר אלעזר בגבעת פינחס שבעוורתא, מדרום-מזרח לשכם.
אלפים פוקדים את הקבר ביום ההילולה שחל בא' באב.
ביום זה מאבטחים כוחות צבא רבים את המקום.
ארגון "אגודת יסוד עולם" שעומד מאחורי העליות, דואג למחוק את כתובות הנאצה שנכתבות על המצבה.
העדות הראשונה על מיקום הקבר נמסרה על ידי רבי יעקב (תלמיד רבי יחיאל מפריז) שביקר בארץ בסביבות שנת אלף לספירת הנוצרים:
ב-31 באוגוסט 2011 חולל הקבר בגרפיטי בערבית ובציור של משגר רקטות.
בפברואר 2012 חולל שוב הקבר ורוססו בו כתובות המשבחות את רוצחי משפחת פוגל.
אלעזר החורני או חורן (בנוסח המקור היווני: Αυραν, אֲוָרָן; נהרג בשנת 162 לפנה"ס) היה בנו של מתתיהו החשמונאי ואחיו של יהודה המכבי.
נודע בגלל מותו בקרב בית זכריה כשחיסל פיל שחשב שעליו נמצא מנהיג האויב, תוך לקיחת סיכון רב.
מעט מאוד ידוע על אלעזר, מלבד סיפור מותו.
על פי מגילת אנטיוכוס, ראה בו מתתיהו הכהן את הקנאי שבאחים, דוגמת פנחס בן אלעזר הכהן.
בספר חשמונאים ב' (פרק ח, 23) מסופר שאלעזר קרא לפני החיילים מספר הקודש לפני היציאה לקרב.
על פי המסופר בספר חשמונאים א', במהלך קרב בית זכריה, זיהה אלעזר פיל שהוא שיער שעליו נמצא המלך אנטיוכוס החמישי, בשל שריונו המיוחד, והחליט לסכן את חייו על מנת להציל את עמו:
אולם מעשהו של אלעזר לא הביא לכך ששאר צבאו של יהודה ילחם נגד צבאו העצום של ליסיאס והקרב הסתיים בהפסד.
יוסף בן מתתיהו מסכם את הפרשה בכך שאף על פי שאלעזר הצליח להרוג חיילים רבים, לא עלתה לו תועלת ממעשהו, חוץ משם העולם שעשה לעצמו.
יש המפקפקים באמיתות סיפור זה (למשל החוקר בצלאל בר כוכבא), במיוחד בכך שדקירת החנית כשלעצמה המיתה את הפיל.
ישנם נימוקים נוספים לחשד במהימנותו של סיפור זה.
יחיעם שורק טוען כי דרכו של אלעזר אל הפיל הגבוה בעל השריון המיוחד הייתה חסרת סיכוי מול אלפי הרגלים, מאות הפרשים ואפיריוני הקרב שהיו על גבם של הפילים.
שורק טוען כי ישנן סיבות נוספות לזיוף סיפור זה: לצורך הסבר נסיגתו של יהודה משדה הקרב לאחר שראה את יחס הכוחות בקרב, או כדי לשמור על דימוי הגבורה והאומץ של החשמונאים.
גרסה אחרת על מותו של אלעזר מופיעה במגילת אנטיוכוס, ובה נאמר שאלעזר טבע בפרש הפילים: .
אומנם הגרסה מתקבלת במבט ראשון כגרסה לא סבירה, אולם למעשה היא אפשרית הואיל ולפי ספר חשמונאים א, מספר הפילים בקרב היה 32 שזה מספיק לצורך הצטברות צואה עד כדי סכנת טביעה.
אם הלוחמים ניסו להתגנב למקום האויבים, אפשרי שנכנסו לביוב שם אלעזר לא הצליח לשחות, או אולי איבד הכרה מחבטה, וכך טבע.
מאיר בר-אילן טוען שכאשר בוחנים את המוטיבים של מחברי ספר מקבים א ומגילת אנטיוכוס, ניתן להבחין, כי לשניהם הייתה סיבה לתאר את מות אלעזר כדבר הירואי, אולם מגילת אנטיוכוס מייחסת לאלעזר מוות משפיל מאוד.
ידוע שמגמת מגילת אנטיוכוס היא לתאר את החשמונאים בצורה חיובית מכיוון שהיא מספרת על כך שיוחנן הרג 772,000 איש לבדו, ולכן אין למחבר מגילת אנטיוכוס סיבה לתאר את מות אלעזר באופן משפיל זה, אילו לא הייתה זאת האמת.
לפי ספר מקבים א, שמעון, אחיו של אלעזר, הקים מאוחר יותר במודיעים מתחם קבר למשפחתו, שכלל שבע פירמידות, עבור שני הוריו וחמשת בניהם.
לדברי מחבר הספר, מתחם הקבר עדיין קיים בימיו, ולפי דברי אוסביוס, שחי במאות ה-3 וה-4 לספירה, מתברר כי קברים אלה או לפחות שרידים שלהם עדיין היו קיימים במקומם בימיו.
על פי מסורת מימי הביניים, המופיעה בספר המסע של יעקב בן נתנאל הכהן (נכתב בין השנים 1153–1187), אלעזר נקבר באחד משערי העיר עכו.
מות אלעזר זכה לחשיבות רבה בנצרות.
בין היתר, תיאור רמיסתו על ידי הפיל שהמית מופיע רבות באמנות ימי הביניים.
היישוב אלעזר, הנמצא בקרבות מקום לקרב בית זכריה, נקרא על שמו של אלעזר.
בנוסף, נקראו על שמו של אלעזר רחובות ברחבי ישראל: בירושלים - "אלעזר המכבי", בתל אביב - "אלעזר החורני", בית חשמונאי - "אלעזר החורני".
אלעזר ברק נולד בווילנה לחיים וטובה, כשהיו בעיצומן של ההכנות לעלייה לארץ ישראל.
בראשית 1935, בן שלושה חודשים, עלה עם הוריו לארץ.
בילדותו עברה המשפחה להתגורר בכפר ויתקין, ושם נולדה אחותו שרה.
לאחר שהוריו התבססו שבה המשפחה לחדרה, והוא למד בבית חינוך לילדי עובדים ובתיכון חדרה.
כבר בילדותו גילה אלעזר ברק כישרון טכני ומתמטי מובהקים.
ב-1952, כשסיים את התיכון, התגייס לצה"ל במסגרת העתודה האקדמית, ולמד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
הוא סיים קורס קצינים בהצטיינות, ועם סיום לימודיו ב-1956 הוצב בחיל החימוש.
ב-1962 נסע ללמוד תואר שני ודוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בבוסטון.
עם סיום לימודיו חזר לארץ ולשירות הצבאי, ומונה לבוחן איכות לכלי לחימה חדישים.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין לתפקידים מיוחדים בציר הצפוני בסיני, שבו לחמה אוגדת הפלדה בפיקודו של האלוף ישראל טל.
ב-1967 מונה ברק למפקד יחידת הבחינה של חיל החימוש.
בשנת 1969 מונה לעוזר טכני לקצין חימוש ראשי בדרגת סא"ל, וב-1971 שימש עוזר קצין חימוש ראשי בדרגת אל"ם.
ב-1973 מונה לסגן קצין החימוש הראשי עד למינויו לקצין חימוש ראשי (קחש"ר) בספטמבר אותה שנה, כחודש לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
במהלך המלחמה היה אחראי חיל החימוש שבפיקודו על שיקום מערכות הנשק שבידי צה"ל שנפגעו והחזרתם לשירות בפרק זמן מינימלי.
בחמש השנים שלאחר המלחמה פיקד כקצין חימוש ראשי על חיל הנחשב לגדול ולמפוצל ביותר בצה"ל ובמסגרת זו ליווה את תכנון ופיתוח טנק המרכבה ועסק בקליטת אמצעי לחימה חדישים ומתקדמים, בעיקר טילים מונחים, בצה"ל.
ב-1978, בן 44, סיים ברק את תפקידו והשתחרר מצה"ל.
עם שחרורו התמנה ברק למנכ"ל חברת הנפט הלאומית, תפקיד שבו כיהן שנים אחדות, ונטל חלק בשיחות עם המצרים להחזרת שדות הנפט של סיני וההסכמים הקשורים בכך.
בהמשך חזר לתחום הביטחון והיה מעורב בניהול של מספר חברות בתחום זה.
בין השאר שימש כמנכ"ל סולתם וכמהנדס ראשי וסמנכ"ל בתע"ש.
שימש גם בדירקטוריונים של חברות שונות, בהם ספקטרוניקס ועשות אשקלון.
הוא פרש לגמלאות מתע"ש בגיל 69, אך גם לאחר מכן הוסיף למלא תפקידי ייעוץ שונים למערכת הביטחון בתחום של פיתוח מערכות נשק.
הוא הרבה לשתף פעולה עם האלוף ישראל טל (טליק), שלו יעץ במשך שנים.
לאורך השנים מאז שחרורו מצה"ל שימש מרצה בפקולטה להנדסה של אוניברסיטת תל אביב, בחוג להנדסה מכנית.
בנוסף לכך מילא תפקידים ציבוריים בהתנדבות, ובכלל זה היה היו"ר הראשון של עמותת חיל החימוש ויו"ר אגודת הידידים של בית החולים ע"ש אדית וולפסון במשך שנים רבות.
כשהיה בן 73 נפטר אלעזר ברק ממחלה קשה.
השאיר אחריו את יהודית, רעייתו לאורך 51 שנים, את שני ילדיהם: הבת - פרופ' דפנה ברק-ארז, שנבחרה ב-2012 לשופטת בית המשפט העליון, הבן - ד"ר יאיר ברק, ונכדים.
אלעזר גרנות (12 במרץ 1927 – 19 בספטמבר 2013) היה פוליטיקאי, משורר, עיתונאי וסופר ישראלי.
אלעזר גרנות נולד בירושלים, בנו של משה גרינהוט ונכדו של הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט.
אמו, חיה, הייתה בתו של אברהם בלומנפלד, מראשוני השומרים העבריים בארץ (חתנו של הרב נחום מגיד ונכדו של ישראל ב"ק).
הוא למד ברחובות ובבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה.
בשנים 1944–1946 התנדב לבריגדה היהודית והשתתף בקרבות באיטליה ובפעולות החטיבה בארצות אירופה.
עם שחרורו חזר לירושלים ולמד פילוסופיה, סוציולוגיה, ספרות עברית ותנ"ך באוניברסיטה העברית.
במלחמת העצמאות (1947–1949) שירת בפלוגת הסטודנטים ובגדוד "בית חורון" (גדוד 62 בחטיבת עציוני), במסגרתו נלחם בקרב ארמון הנציב (18-17 באוגוסט 1948).
אחר כך עבר לחטיבה 8 שבפיקודו של יצחק שדה, והשתתף בקרבות לשחרור הנגב.
בימי המצור על ירושלים, נישא למלכה (לבית מוסאיוף, נכדת שלמה מוסיוף) ונולדו להם שני ילדים (דן ורות).
ב-22 בספטמבר 1955 נרצחה מלכה בידי מסתננים שתקפו את האוטובוס בו נסעה.
אלעזר נישא בשנית לאילנה ונולד להם בן (רועי).
ב-1958 עברו אלעזר, אשתו וילדיו לקיבוץ שובל שבנגב.
לימים נשא לאשה את יעלה, בתו של ח"כ לשעבר חנן רובין, מראשי מפ"ם.
בשנת 1981 נבחר גרנות לכנסת העשירית מטעם המערך.
כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת ה-11, והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
בשנים 1994–1996 כיהן כשגריר ישראל בדרום אפריקה.
שירים פרי עטו נתפרסמו בכתבי עת ספרותיים ובעיתונים.
כמו כן כתב פרקי רומן בשם "שתי שקיעות באפולוניה" על רקע רצח ארלוזורוב.
מאמריו בענייני חברה, מדינה ופוליטיקה נתפרסמו בעיתונות המפלגתית, בעיקר ב"על המשמר" ומוספו השבועי "חותם", וב"דבר".
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-115 הסמלי ברשימת מרצ לכנסת.
גרנות נפטר ב-19 בספטמבר 2013 בגיל 86. נקבר בבית הקברות של קיבוץ שובל.
ב־2016 נטען בכתבה בעיתון "ידיעות אחרונות", על בסיס מסמכים מארכיון מיטרוחין, כי גרנות קיים קשר עם הק.ג.ב.
בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים, ולאחר המלחמה נותק הקשר עקב ניתוק הקשרים הדיפלומטיים בין ישראל לברית המועצות.
בכתבה הכחיש בנו את הטענות.
להולכים בלילה: שירים (ספרית פועלים, 1956)
בפעמון הזה: שירים (ספריית פועלים, תש"ל - 1969)
שקיעה רכה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013)
דודמן היה בנו של וילי (זאב), שנחשב לאחד ממייסדי ענף הטניס בישראל ומאמן הנבחרת שהשתתפה בגביע דייוויס הראשון.
בשנת 1950 זכה עם גבריאל דוביצקי בגמר גביע ליכטיג לנוער לזוגות.
דודמן ודוביצקי המשיכו לשחק יחד בזוגות במשך שנים רבות, תוך שהם מתחרים זה מול זה בתחרויות ליחידים.
באוקטובר 1952 גבר דודמן על דוביצקי והוכתר כאלוף ישראל בטניס.
דודמן ייצג את ישראל ב-17 משחקים בגביע דייוויס ונטל חלק בתחרויות בין-לאומיות רבות בחו"ל, כולל טורנירי הגראנד סלאם.
באליפות ארצות הברית הפתוחה 1964 הוא ניצח את מייק סאנגסטר , אלוף אנגליה שהגיע לשלב חצי גמר בשלושה טורנירי גראנד סלאם.
התאמן באוסטרליה אצל הארי הופמן.
לאחר פרישתו ממשחק אימן את נבחרת ישראל ושימש כקפטן הנבחרת.
היה נשוי ואב לשלושה בנים.
בשנת 1986 זכה דודמן בעיטור חבר כבוד של איגוד הטניס בישראל.
בשנת 1989 זכה דודמן בעיטור מכבי ישראל.
אלעזר (לסיה) גלילי (6 בפברואר 1903 – 6 בינואר 1988) היה ממניחי היסוד למחשבה הצבאית העברית.
נחשב אבי ההיסטוריה הצבאית הישראלית.
מייסדה (יחד עם אליעזר לבנה) של הוצאת "מערכות" בשנת 1939, והעורך הראשי שלה ושל כתב העת "מערכות" עד 1967. בעל ידיעה אנציקלופדית בהיסטוריה צבאית וחוקר תקופת החשמונאים.
כתב וערך ספרים ומאמרים רבים.
אלעזר גלילי (אסקוז) נולד בשנת 1903 בעיירה במחוז סמולנסק שבאימפריה הרוסית.
ממייסדי תנועת השומר הצעיר ס.ס.ס.ר (לימים נצ"ח - נוער צופי חלוצי).
למד מזרחנות באוניברסיטת מוסקבה, ונאסר בשל פעילותו הציונית.
עם שחרורו ב־1925 עלה לארץ ישראל, והיה ממייסדי קיבוץ אפיקים, בו היה חבר כל ימיו.
ב-1930 השתתף בוועידת היסוד של מפא"י.
בשנת 1936 יצא בשליחות הסוכנות היהודית ללונדון, לארגון תנועות הנוער ולקידום העלייה, ובמקביל ללמוד את מערך הכוחות המזוינים הבריטיים וליצור קשר עם אנשי מחשבה צבאית.
באוקטובר 1938 חזר לארץ ישראל.
עם חזרתו הוחלט על הקמת לשכה לייעוץ ביטחוני וטכני שבה יפעלו גלילי ואליעזר ליבנה, ותאסוף מידע על הנעשה בצבאות העולם ותציע דרכים לפיתוח היכולת הביטחונית ביישוב.
משנת 1939 ועד סוף מלחמת העולם השנייה שימש כראש מחלקת התרבות של "ההגנה" (מחת"ר), ולמעשה היה קצין חינוך ראשי של הארגון.
בשנת 1939 ייסד יחד עם אליעזר ליבנה את הוצאת "מערכות" ואת כתב-העת "מערכות", ובכך הקים במה לפיתוח החשיבה המדינית-צבאית הקיימת מאז ועד היום.
היה עורך ראשי של הוצאת "מערכות" במסגרת "ההגנה" ובצה"ל עד לשנת 1967.
ב-1946 השתתף לסיה גלילי בחלק מישיבות ועדת החקירה האנגלו-אמריקנית, שבאה לארץ במסגרת המאמצים למנוע את החרפת הסכסוך.
לימים הוא העיד על פרשה זו בכנס חוקרים בנושא 'תוכנית החלוקה' שהתקיים ב-1980:
"נחרתה במיוחד בזיכרוני, מן הפסיפס העשיר של הופעות ודמויות שבימי הוועדה האנגלו-אמריקנית, אמירה גלוית לב מפי אחיינו של המופתי לשעבר, הלא הוא ג'מאל אל-חוסייני.
לנוכח ההתנגדות הערבית המוחלטת לכל תוכניות 'הפשרה', נשאל אל-חוסייני: מה איפוא יכול להיות הפתרון?
תשובתו הפסוקה היתה: 'יכול להיות פתרון – פתרון על פי החרב – כזאת קרה בהיסטוריה!'.
דובר הערבים זרק אז בפנינו, ובפני הוועדה, את הכפפה בנחרצות וכמעט בהנאה.
זהו ניגוד לבכי העשוקים, הנשמע מאז.
אי פרסומה של 'כפפה' זו בוויכוח, בכרזה ושמא אף בתקליט, הוא אחד מגדולי המחדלים הזועקים שבהסברתנו בציבור.
פרסומה, עשוי היה להיות המענה המזוקק ביותר לשאלה: 'מי אשם במלחמה' ".
גלילי נפטר ב-6 בינואר 1988 ונקבר בקיבוצו.
צבאות הערבים בדורנו: על רקע עמיהם ומדינותיהם, הוצאת מערכות, תש"ח
קוים למערכות ישראל בימי הבית השני, הוצאת מערכות, 1951
מערכת רפיח 217 לפסה"נ: טקטיקה, אסטרטגיה ולוגיסטיקה בעולם ההלניסטי, מוסד ביאליק, 1999
חקרי מלחמה: מאסף לזכרו של אלעזר (לסיה) גלילי מייסד מערכות ומפקדה הראשון / הוכן ומוגש על ידי החברה הישראלית להיסטוריה צבאית, מערכות-בית ההוצאה של צה"ל, תל אביב: מערכות, 1988.
אלעזר (לסיה) גלילי : זכרונותיו וקווים לדמותו, 1997.
דמותו של גלילי מככבת בספרו של אסף ענברי "הביתה", המספר את סיפורו של קיבוץ אפיקים, שגלילי נמנה עם מייסדיו.
הספר מתאר בסגנון המאפיין את 'הביקורתיות הפוסט-מודרנית' (שעיקרה היא דימויים נטולי הקשר), את פעילותו המדינית הנוחה של גלילי בשליחות התנועה בזמן שמשפחתו של גלילי וחברי הקיבוץ שהוקם בהשראתו עובדים בפרך להגשמת הרעיונות שהגה.
אלעזר הזקן הוא דמות המופיעה בספר מקבים ב', שם מסופר שניסו להאכיל אותו בשר חזיר, ולאחר שסירב נהרג.
על פי ספר מקבים ב', בתחילת חורף שנת 167 לפנה"ס פרסם אנטיוכוס הרביעי שורה ארוכה של גזרות (גזירות השמד) שכוונו נגד הדת היהודית: הן נועדו למנוע את קיום המצוות, ולהכריח יהודים לעבוד עבודה זרה.
כחלק מגזרות אנטיוכוס, הכריחו השלטונות את היהודים לעבוד לאלילים ולהקריב להם קורבנות ואף לאכול בשר חזיר.
אלעזר הזקן, שהיה אחד מנכבדי העם, צווה לאכול מבשר החזיר וסירב; הציעו לו לאכול בשר טהור, אולם הוא סירב משום מראית עין, ובשל סירובו זה הוצא להורג:
הסיפור נזכר גם בספר מקבים ד'.
בשני הספרים, מקבים ב' וד', מיד אחרי סיפורו של אלעזר מופיע סיפורה של האישה ושבעת בניה, שניהם כמופת למוות על קידוש השם.
בפיוט "אודך כי אנפת בי ותשב" מהיוצרות לשבת חנוכה המתאר את גזרות היוונים וההצלה מהם, מופיע סיפורו של אלעזר הזקן.
לפי הרב אברהם זכות בספר יוחסין, אלעזר היה אחד משבעים ושניים הזקנים שתרגמו את התורה ליוונית (תרגום השבעים).
בנצרות הקתולית, האורתודוקסית המזרחית והאורתודוקסית האוריינטלית, נחשבים אלעזר, חנה ובניה לקדושים.
יום החג שלהם בכנסייה האורתודוקסית המזרחית הוא 1 באוגוסט.
אלעזר דה קארווליו (בפורטוגזית: Eleazar de Carvalho; 28 ביוני 1912 – 12 בספטמבר 1996) היה מנצח ומלחין ברזילאי.
דה קארווליו נולד באיגואטו למנואל אלפונסו דה קארווליו ודלילה מנדוסה.
למד בארצות הברית אצל סרגיי קוסביצקי במרכז ברקשייר למוזיקה בטנגלווד, ובהמשך היה לעוזר הניצוח של קוסביצקי, במקביל לליאונרד ברנשטיין.
בשנת 1963 קיבל תואר דוקטור למוזיקה מן האוניברסיטה של מדינת וושינגטון.
בברזיל כיהן דה קארווליו כמנצח ראשי בתזמורת הסימפונית הברזילאית של ריו דה ז'אנירו, התזמורת הסימפונית של מדינת סאו פאולו, התזמורת הסימפונית של רסיפה, התזמורת הסימפונית של פאראיבה והתזמורת הסימפונית של פורטו אלגרה.
בארצות הברית כיהן כמנהל מוזיקלי של תזמורת סנט לואיס, המשרה החשובה ביותר שנשא בה באמריקה, בשנים 1963 עד 1968. במהלך כהונתו בסנט לואיס, נודע כתומך נלהב במוזיקה עכשווית.
כמו כן ניצח על תזמורת סנט לואיס בביצוע פולחן האביב של סטרווינסקי, מיסה סולמניס של בטהובן והרקוויאם של ברליוז.
דה קארווליו לימד באוניברסיטת הופסטרה ובג'וליארד.
ב-1987 הצטרף לסגל המורים של אוניברסיטת ייל כפרופסור וכמנצח-הבית.
בשנת 1994 היה לפרופסור אמריטוס של ייל.
בין תלמידיו היו המנצחים קלאודיו אבאדו, שארל דיטואה, זובין מהטה, גוסטב מאייר, סייג'י אוזאווה, חוסה סרברייר ודייוויד זינמן.
דה קארווליו חיבר אופרות, פואמות סימפוניות ומוזיקה קאמרית.
דה קארווליו היה נשוי לז'וסי דה אוליביירה, מלחינה ופסנתרנית ברזילאית.
רבי אלעזר הופשטיין (נפטר בכ"ו בכסלו תרכ"ב, 29 בנובמבר 1861), נכדו של רבי ישראל מקוז'ניץ.
היה אדמו"ר חסידי, הרביעי בשושלת חסידות קוז'ניץ.
נולד לרבי משה אליקים בריעה (בנו של המגיד מקוז'ניץ), נישא לבתו של רבי יעקב ממעליץ.
לאחר נישואיו התגורר בסמוך לסב אשתו רבי נפתלי צבי מרופשיץ עד פטירתו בתקפ"ז.
לאחר פטירת אביו נסע אל רבי ישעיה מפשדבורז ולאחר פטירתו המשיך לנסוע אל תלמידו רבי ישכר בער מרדושיץ.
בשנת תקפ"ח, לאחר פטירת אביו רבי משה, נסעו חסידיו אל אחיינו השרף ממוגלינצא, ואף רבי אלעזר בעצמו היה נוסע אליו עד פטירתו בשנת תר"ט.
לאחר פטירת השרף מונה על ידי חסידי קוז'ניץ לממלא מקומם של אביו ובן דודו והחל לנהוג באדמו"רות, אך לצד זאת היה נוסע לפעמים לשר שלום מבעלז ולרבי חיים מצאנז.
אדמו"רים רבים היו נוסעים אליו, בהם: היהודי הטוב מניישטאט, רבי יעקב צבי רבינוביץ' מפוריסוב, רבי אריה לייב אפשטיין מאופולה - אוז'רוב, רבי ישכר דוב בעריש טורנהיים מוולברוז'.
נפטר, ככל הנראה, בקוז'יניצה בשנת תרכ"ב.
בנו היחיד, רבי יחיאל יעקב, מילא את מקומו בקוז'ניץ.
חתניו היו: רבי שמואל שמלקה רוקח כיהן כאדמו"ר בקוז'ניץ ובראדום; רבי חיים בנו של רבי יעקב ממוגלניצא; רבי צמח ברוך רבינוביץ' משידלובצה; רבי יעקב יוסף רובין; רבי דוד יוסף בידרמן רב ואדמו"ר בלעלוב.
רבי אלעזר ויסבלום (רבי אלעזר ריישער, 1839, תקצ"ט – 1910, ט"ו בתמוז תר"ע), היה אדמו"ר גליציאני, צאצא של רבי אלימלך מליז'ענסק.
בנו של רבי אלימלך מרודניק.
גדל אצל רבי דוד מדינוב.
לאחר שנה נסע לצאנז והתחבב על רבי חיים מצאנז.
נישא לבריינדל בתו של רבי דוד הלברשטאם מקשאנוב בנו של רבי חיים מצאנז.
בשנת תרל"ו, לאחר פטירת חותנו היגר לבוקוואסק שם כיהן ברבנות העיר והחל לנהוג באדמו"רות.
עם זמן התלקטו סביבו רבים מחסידי גליציה והונגריה, חלקם בעקבות מופתיו ורפואותיו.
היה נוסע לרבי יחזקאל משינאווא.
בהמשך כיהן תקופה קצרה בפשבורסק ובסוף ימיו התגורר בריישא.
התאלמן ונישא בשנית לחיה בתו של הרב חיים יונה היילפרין אב"ד ריישא.
חיבר ספר בשם "משנה למלך" על התורה.
בתו היחידה קריינדל פינקל נולדה לו בגיל 60. נישאה לרבי שלמה בן רבי צבי הירש מרוזבדוב שמילא את מקומו.
בתו, חתנו וארבעת נכדיו נרצחו בריישא בהושענה רבה שנת תש"ג.
בשנות ה-2000 נפתחה "קרן תולדות אלעזר" לזכרו.
הקרן מחזיקה שני כוללים בשם "תולדות אלעזר" בירושלים, וקופת צדקה שתומכת בצאצאי רבי אלימלך מליז'נסק.
רבי אֶלְעָזָר וַיְיסְבְּלוּם מִלִיזֶ'נְסְק (תק"א, וי"א תק"ב - כ"ח בתמוז תקס"ו), בנו הגדול של רבי אלימלך מליז'נסק.
היה צדיק חסידי, מדפיס הספר נועם אלימלך.
נולד בשינאווא בשנת ה'תק"א לרבי אלימלך מליז'נסק, ונקרא על שם דודו רבי אלעזר רוקח.
נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי ישראל צבי ליפינער מגרודז'יסק ובזיווג שני לבתו של רבי שמואל מלמד משינאווא.
סירב למלא את מקום אביו.
הדפיס בשנת תקמ"ז את ספרו של אביו נועם אלימלך.
נפטר בכ"ח בתמוז תקס"ו ונטמן בחדר הקדמי שבאהל אביו בליז'נסק.
מתלמידו היה רבי משה מסאמבור.
יחד עם חברו הטוב זכריה מנדל הוא הוציא לאור את ספר אביו "נועם אלימלך", אחרי שהם הלכו יחדיו וביקשו הסכמה מגדולי הדור לאחר מות אביו ר' אלימלך.
רבי נפתלי (נפטר בכ"ה בחשוון תקצ"ט או תר"ט), סירב לכהן באדמו"רות והיה משלח את חסידיו.
עם זאת בפורים היה מסכים לקבל אליו חסידים.
רבי מנחם ישכר בער מפשבורסק.
חיה שרה אשת רבי משה אליקים בריעה מקוז'ניץ.
גיטל אשת רבי חיים מאיר יחיאל ממוגלינצא.
רבי אלעזר הלוי (התק"צ, 1830 לערך, אלקלעה - ל' בתשרי ה'תר"פ, 1919, מרקש) היה ראש הישיבה הגדולה במרקש.
נודע בזכות ספרו "עבודת הלוי" על הש"ס.
נולד לרבי יוסף הלוי בעיירה אלקלעה שבדרום מרוקו.
בצעירותו נשלח על ידי אחיו הגדול רבי יהודה הלוי ללמוד תורה בישיבה שבעיר המחוז מרקש.
לאחר פטירת הרב דוד שלוש, נתבקש על ידי ראשי הקהל ללמד את התלמידים, והוא החל ללמד בישיבת רבי אברהם אזולאי ששכנה בבית הכנסת המגורשים במרקש 'צלאת אלעזמה'.
בתקופת כהונתו כראש הישיבה, למדו בה למעלה מ-300 תלמידים בו זמנית.
ישיבתו היוותה אבן שואבת לתלמידים מכל האזור, לצד ישיבתו של רבי שלמה הכהן.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, בתו של אחד מעשירי העיר, נשא את חסיבה, שהייתה אלמנת תלמידו רבי משה פדידה.
בנו היחיד יוסף נפטר בילדותו.
נפטר בשיבה טובה בל' בתשרי ה'תר"ף (אוקטובר 1919) ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק במרקש.
על שמו נקרא בית הכנסת "עבודת הלוי" בעיר רמלה.
עבודת הלוי - חיבור מקיף על חלק ממסכתות התלמוד הבבלי.
הודפס לראשונה בשנת 1924 על מסכתות ביצה, פסחים, כתובות, קידושין וחגיגה על ידי תלמידיו רבי יהודה אסראף, רבי יצחק הכהן, רבי ידידיה צרפתי ורבי ישועה בן שושן (ראשון; חלק שני).
מהדורה חדשה יצאה בעריכת הרב מאיר אביטבול, בהוצאת מכון "בני יששכר" בשלושה כרכים: חלק ראשון על מסכת כתובות; חלק שני על מסכת קידושין וחלק שלישי על פסחים, ביצה וחגיגה.
חידושים על שמונה מסכתות נוספות מצויים בכתב יד.
ספר זה, המאופיין בעיון חריף ומפולפל בסגנון הלימוד של ישיבות מרקש, זכה לפופולריות רבה בישיבות מרוקו, וכפי שהעיד הרב אברהם חפוטא: "הספרים שבהם למדו בישיבות במרוקו היו השיטה מקובצת ומהרש"א ומהר"ם שיף ומגן גיבורים וקול מבשר ועבודת הלוי".
פקודת אלעזר - 37 עמודים בהם חידושים על התנ"ך ועל שולחן ערוך ואשל אברהם הלכות פסח, חנוכה, ראש השנה, סוכות ותשעה באב.
פורסמו בספרו של תלמידו הרב מכלוף נחמני "אבן שלמה" בשנת תשמ"ט.
בשנת ה'תש"ף, יצא הספר מחדש בעריכת צאצא אחיו, ר' דביר דוד הלוי בהוצאת הספרייה הספרדית.
לספר נוספו אליו מבוא מפורט על תולדות המחבר, משפחתו ותלמידיו, חידושים רבים על התנ"ך ועל שולחן ערוך או"ח מכתבי יד חדשים וכתבי תלמידיו, חידושי הלכה מכתב יד, חידושים על מסכת סוכה מאחיו רבי יהודה הלוי, ועוד.
הקשו התלמידים - 77 קושיות שהקשו תלמידי הישיבה והתירוצים שהשיב להן.
נספח לספר "פקודת אלעזר" מהדורת ה'תש"ף.
ישנם כתבים נוספים שעתידים לצאת לאור, בהם תירוצים לקושיות המהרש"א שהשאיר ב-"יש ליישב", קושיות שהמחבר השאיר ב-"יש לעיין", הגהות על הש"ס ועוד.
רבי אברהם אביטבול - ראש ישיבה במרקש.
רבי מרדכי קורקוס - ראב"ד העיר מרקש ומחבר ספר "גדולת מרדכי".
רבי דוד סויסא - יורשו בראשות הישיבה במרקש.
בעל ספר "מתוק מדבש" על הש"ס.
רבי יהודה אסראף - הדפיס את ספרי 'עבודת הלוי'.
רבי יעקב חזוט - ר"מ בישיבת צלאת אל עזמה במרקש.
רבי משה אבורמאד - רבה של העיר תארודאנת ומחבר ספר "ויאמר משה" על התנ"ך.
רבי יעקב ביטון - רב ודיין באזור תיפנות .
רבי דוד הכהן - אב"ד ורבה של בוז'עד, מחבר ספר "תפילה לדוד" על הלכות שחיטה וטרפות.
רבי יצחק אברג'ל (אבירז'ל) - ראש ישיבה במרקש.
רבי חיים ביטון - ראב"ד העיר מילייליא במרוקו הספרדית מחבר ספר "שלמי חיים" על הש"ס, "לב חיים" על שו"ע אבן העזר.
רבי זבולון שושנה - ראש ישיבה במרקש ומחבר ספר "קדש הלולים" על תהלים.
הרב שלמה עזרן- רב בכפרים אית-תגאנאת, אמזמז, ארגן ואוריקה.
רבי אהרן אבוזגלו - מקובל וראש ישיבה בכפר רחמאנא.
רבי דוד סויסא - ראש ישיבה בכפר רחמאנא.
רבי יעקב אברג'ל - רבה של בני מלאל ומחבר "דבש וחלב" על הלכות שחיטה וטרפות.
רבי שלמה אצרף - רב הכפר אולד ברחיל.
רבי אליהו אבושכילא - מקובל ורב בכפרים אוריקה ובריזה.
רבי שלום יהודה וענונו- בעל "מנוחת "ש"י'.
אלעזר הלוי איש הורוויץ (א' בשבט ה'תקס"ד, ינואר 1804–כ"א בסיוון ה'תרכ"ח, 11 ביוני 1868) היה רב ופוסק אוסטרי, ורבה של וינה בין השנים 1828–1868.
נולד א' בשבט ה'תקס"ד (ינואר 1804) בעיירה פלוס שבבוואריה לרבי דוד יהושע השל, בנו של רבי צבי הירש הורוביץ וחתנו של רבי אלעזר קאליר.
ב-1821, בגיל 18, שלחו אביו לפרשבורג ללמוד בישיבתו של רבי משה סופר (החת"ם סופר).
ב-1828 התקבל כרב העיר בווינה, תפקיד שמילא עד פטירתו.
הוא עשה זאת בהמלצת רבו החת"ם סופר, שלא ראה שום אפשרות להימנע מלהכיר בהיותו של יצחק נח מנהיימר המנהיג הרוחני בפועל, ולכן נהג בו כבוד ושלח רב שמרן שיאזן אותו.
ב-1863 הגן הרב הורוויץ על צבי גרץ כשזה נתבע באשמת כפירה על ידי הכנסייה הקתולית לאחר שדחה את היות פרק נ"ג בספר ישעיה נבואה משיחית.
הרב הורוויץ העיד לטובתו בבית-המשפט, בעוד שרוב האורתודוקסים ניהלו נגד גרץ מערכה שערה.
ספרו שו"ת "יד אלעזר" נדפס על ידי בניו אחר פטירתו.
הרב ד"ר אלעזר הלוי גרינהוט (כ"ח באייר תר"י/ 1850– י"א באדר תרע"ג/ 1913) היה רב בהונגריה, ולאחר מכן חוקר יהדות ואיש ציבור בירושלים.
מנהל בית היתומים העברי הראשון בירושלים.
מחלוצי חוקרי כתבי הגניזה הקהירית, וספרות חז"ל והמדרש.
מייסד תנועת המזרחי בירושלים, שפעל גם בגאולת קרקעות.
נולד בכ"ח באייר תר"י בעיירה גֶרֶנדה שבמחוז אויהל שבהונגריה, בנו של רבי משה יהודה גרינהוט.
במשך חמש שנים למד בישיבות בהונגריה אצל רבנים חניכי אסכולת החתם סופר.
לאחר נישואיו שימש ברבנות בקהילות שונות, ולבסוף שימש כעשר שנים כרב ודיין בעיר טעמשוואר.
בגלל התחזקות התנועה הרפורמית בעיר, עזב את הרבנות ונסע ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין והיה מתלמידיו של הרב עזריאל הילדסהיימר.
כמו כן, למד פילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה "מחקר בקורתי על ".
בשנת תרנ"ב/1892 התמנה על ידי ועד היהודים החרדים מפרנקפורט לשמש כמנהל בית היתומים בירושלים (מיסודו של ד"ר זאב וילהלם הרצברג).
בעקבות זאת, עלה באותה שנה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
לצד ניהול בית היתומים שימש גם בהוראה במוסד, וכן כרב ודרשן בבית הכנסת של המוסד.
בשנת 1903 פרש מהוראה מטעמי בריאות.
באותה שנה אכסן בביתו את הרמן שטרוק במסע בארץ ישראל.
באותה תקופה שהה בארץ הרב יוסף צבי קרליבך מגרמניה, והוא למד אצל הרב ד"ר גרינהוט וכן אצל הרב שמואל סלנט והרב אברהם יצחק הכהן קוק.
עם יסוד תנועת המזרחי, ייסד סניף של המזרחי בירושלים.
שימש ציר של התנועה לאחד הקונגרסים הציוניים.
השתתף בירושלים בייסוד אגודת "קהילת יעקב", שפעלה לייסוד יישוב חקלאי דתי ולהתנחלות יהודים דתיים במושבות הקיימות.
ארגן חבורת יהודים חרדים לרכישה ולהתיישבות באדמת הכפר הערבי דילב (לימים קריית ענבים), ואף תכנן להעביר לשם את בית היתומים, כדי להעניק לחניכיו הכשרה חקלאית, אולם תוכניתו לא יצאה לפועל.
בהשתדלותו, רכש הד"ר סלבנדי מדירקהיים קרוב ל-800 דונם מאדמת הכפר פג'ה, שליד פתח תקווה ומסר את הקרקע במתנה לוועד היהודי בפרנקפורט, במטרה להעביר לשם את בית היתומים.
היוזמה יצאה אל הפועל בתחילת שנת 1913, וגרינהוט עבר לפתח תקווה.
אולם, כעבור חודשים ספורים, בי"א באדר תרע"ג, מרס 1913, נפטר.
נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
במקביל לעבודתו כמנהל בית היתומים, היה מגדולי חוקרי היהדות והתמחה בחקר המדרשים.
ש"י עגנון כינה אותו "החכם הידוע" ("אסתרליין יקירתי" מכתב 31).
פרסם שורה של חיבורים מחקריים ומוערים בתחום המדרשים, על פי כתבי יד עתיקים.
יצירתו המונומנטלית היא סדרת "ספר הליקוטים", אוסף מדרשים עתיקים מתוך כתבי יד גנוזים, שהוציא בשישה כרכים בשנים 1898–1903. הוא הניח את היסודות לחקר מדרש ילמדנו, וראייתו כסוגה ספרותית, בתחום ספרות חז"ל.
פרסם שני ספרי מסעות עתיקים - הספרים "מסעות בנימין מטודלה" ו"סבוב ר' פתחיה מרגנסבורג", המהווים מקורות חשובים בהיסטוריוגרפיה העברית.
פרסם מאמרים רבים בכתבי עת יהודיים ומדעיים שונים באירופה.
כמו כן, הרבה לכתוב מאמרים פובליציסטיים בעיתונים שונים, ובהם "דער איזראעליט", "די יידישה פרסה", "די ולט" ו"פרנקפורטר צייטונג".
בנו משה נולד בשנת 1894, שנה לאחר עלייתו לירושלים.
היה מנהל משרד התיירות של הסוכנות היהודית.
פעל בחברת "יהודה" שגאלה אדמות בנגב ובגליל.
בשנות ה-20 התגורר בביתו כדייר משנה הסופר ש"י עגנון.
היה נשוי לחיה, בתו של אברהם בלומנפלד, מראשוני השומרים העבריים בארץ (שהיה חתנו של הרב נחום קפלן מהורודנה ונכדו של ישראל ב"ק).
בניו של משה גרינהוט הם אלעזר גרנות ונחום גרנות.
בתו אלזה - אשת אבינועם ילין.
בתו רגינה, אשת רופא העיניים ד"ר ברוך זק"ש.
מדרש שיר השירים - על פי כתב היד של הגניזה הקהירית (1897)
ספר ילקוט המכירי על משלי (1902)
רבינו סעדיה גאון ופירוש לדניאל: תשובה להאדון דר'פאזנאנסקי (1902)
מסעות ר' בנימין מטודילה (1903)
סבוב הרב רבי פתחיה מרעגנשפורג (1905)
אלעזר היה כהן גדול יהודי (260 - 245 לפנה"ס) בימי בית שני.
הוא היה בנו של חוניו הראשון ואחיו של שמעון הראשון.
אלעזר היה הכהן הגדול המעורב בתקשורת עם תלמי השני שנדונה באיגרת אריסטיאס.
על פי האיגרת, שלח אלעזר שבעים ושניים זקנים יהודים, שישה מכל שבט משבטי ישראל, אל האי פארוס על מנת לספק לספריית אלכסנדריה תרגום יווני לתורה, המכונה גם תרגום השבעים.
יורש מקומו היה דודו מנשה.
אלעזר הוֹרן (Elzear[ius] Horn; 1691, המלבורג, בווריה – 28 בנובמבר 1744, עכו, ארץ ישראל) היה נזיר פרנציסקני וחוקר ארץ ישראל.
פרטי קורותיו ידועים מתוך כתביו.
הורן הצטרף למסדר הפרנציסקני במחוז הולדתו תורינגיה שבגרמניה ובגיל צעיר הוסמך לכמורה.
ב-1724 נשלח לארץ ישראל וכיהן בתפקידים שונים במסגרת משמורת ארץ הקודש.
בשנים 1725–1726 מילא את מקומו של ראש המנזר בכנסיית הקבר בירושלים, ובשנים 1737–1738 שימש כמזכיר מנזר סן סלוודור.
הורן הקדיש את רוב זמנו לאיסוף מידע על המקומות שבהם שהה ועל תיעוד מבנים במקומות הקדושים.
כמו כן דאג לתחזוקת העוגבים בכנסיית יוחנן בהרים בעין כרם, בכנסיית קתרינה הקדושה בבית לחם, בכנסיית הבשורה בנצרת ובכנסיית הקבר, וכן עסק בניהול מקהלת מנזר סן סלוודור בירושלים.
הורן חזר ב-1738 למחוזו בגרמניה לביקור קצר שאחריו שב לארץ.
אלעזר הורן השאיר אחריו חיבור רחב היקף שנסמך על הרשומות שניהל במשך שהותו בארץ ישראל.
גיליונות כתב-היד של החיבור התגלגלו לרומא ונשמרו במנזר Ara Coeli.
ב-1856 הועברו גיליונות כתב-היד לספריית הוותיקן ואוגדו בשלושה כרכים (MSS Vat.
החיבור נערך על ידי הפרנציסקני ג'ירולמו גוֹלוּבוביץ (Girolamo Golubovich) והובא לדפוס ב-1902 בשפת המקור בצירוף הקדמה והערות.
מהדורת גולובוביץ מציגה חלקים נבחרים של החיבור המקורי.
הבחירה נעשתה בכוונה להנגיש את הכְּתבים לחוקרים ולקוראים.
מהדורה נוספת של פרקים נבחרים, בתרגום לאנגלית, נערכה ונדפסה ב-1962 בהוצאת בית הספר הפרנציסקני למקרא בירושלים ביוזמת בלרמינו בגאטי, שהוסיף לה הקדמה והערות.
כתב-היד במקורו אינו נושא כותר כולל, ולמהדורות המודרניות ניתן הכותר "Ichnographia" (תוכנית אדריכלית) המצביע על תפישת ייעודו.
יצוין כי בשער הכרך הראשון של כתב-יד הוותיקן נכתב "ירושלים הקדושה: תיאור ושרטוט טופוגרפיים".
על סמך מהדורת בגאטי הפיק אלי שילר ב-1988 תרגום פרקים נבחרים לעברית בשם "ירושלים במאה ה-18 בתיאורו של הורן 1724–1744".
לטענת בגאטי, הורן לא השלים את חיבורו, והדברים ניכרים בדפים הריקים, בשערים ללא כותרות ובהיעדר רצף תוכני בכרך האחרון.
קרוב לוודאי שדפים לא מעטים של כתב-היד הלכו לאיבוד.
עיקר חיבורו של הורן מוקדש לתיאור מבנים במקומות הקדושים בארץ ישראל.
החיבור כולל תרשימים רבים, שיש בהם כאלה המהווים מקור מידע חשוב ואף בלעדי למחקר אתרים שאינם עוד, כגון ציור קברו של בלדווין החמישי, מלך ירושלים הצלבנית, ציור מנזר האחיות הבנדיקטיניות שהיה צמוד לכנסיית סנטה אנה, ציור קטעי רצפות בסגנון קוסמאטי, ועוד.
חלק מהמידע וכמה מהאיורים בחיבורו של הורן לקוחים מכִּתבי קודמיו, בהם ברנרדינו אמיקו ופרנציסקוס קוארסמיוס.
אלעזר הורן הרחיב במידע על אודות המקומות שבהם שהה רוב זמנו – ירושלים (שרוב פרקי חיבורו עוסקים בה), בית לחם ונצרת.
הוא מצא עניין לא רק במבנים, שאותם תיעד בהקפדה, אלא גם בהיסטוריה של ארץ ישראל, בתושביה לעדותיהם, באמונות ובטקסים, במלאכות וברפואה.
אלעזר גוטמנאס (28 באוקטובר 1939 – 26 באוקטובר 2019) היה פיזיקאי ישראלי, מומחה להנדסת חומרים, פרופסור אמריטוס בפקולטה למדע ולהנדסה של חומרים בטכניון.
גוטמנאס נולד בקובנה שבליטא במשפחה יהודית.
אביו היה עיתונאי, מתרגם ומורה לאנגלית.
אמו הייתה מרצה לפיזיקה באוניברסיטה ובמכון טכנולוגי בוילנה.
אלעזר גוטמנאס סיים את לימודיו במכון הפוליטכני בעיר לנינגרד (היום סנקט פטרסבורג) בשנת 1962 ובשנת 1970 קיבל תואר דוקטור ממכון לפיזיקה של מצב מוצק בעיר צ'רנוגולובקה (ליד מוסקבה).
בשנת 1973 עלו אלעזר גוטמנאס משפחתו ארצה.
בשנת 1974 הוא הצטרף לטכניון וכעבור זמן קצר נקלט במחלקה להנדסת חומרים (החל משנת 1994 — פקולטה למדע והנדסה של חומרים) שעל שורותיה נמנה לאורך כל שנותיו בטכניון.
במהלך תקופה זו הנחה גוטמנאס עשרות סטודנטים לתארים מתקדמים, פרסם מעל למאה מאמרים בכתבי עת מדעיים ונטל חלק בכינוסים בינלאומיים רבים.
במשך שנים גוטמנאס שיתף פעולה עם תעשיות בישראל ומחוצה לה.
הוא שימש כמדען אורח במכון מקס פלאנק בשטוטגרט והחזיק בטכניון בקתדרה ע"ש זנדמן בחומרים קרמיים.
פרופסור גוטמנאס המשיך את עבודתו בטכניון גם לאחר שהגיע לגיל הפרישה.
הוא נפצע קשה מאוד בתאונה שהתרחשה במעבדתו בערב חג הסוכות ב-13 באוקטובר 2019 ונפטר מפצעיו ב־26 באוקטובר 2019, יומיים לפני יום הולדתו ה-80. הותיר אחריו אישה, שלושה בנים ונכדים.
אלעזר וינריב (נולד ב-23 בנובמבר 1937) הוא חוקר בתחומי הפילוסופיה של ההיסטוריה והפילוסופיה של המוסר, ופרופסור חבר בגמלאות לפילוסופיה במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
היה חבר הסגל הבכיר הראשון בפילוסופיה באוניברסיטה הפתוחה בין השנים 1979–2005.
אמו, ד"ר ברוריה וינריב (ביאטה רוזנפלד), הייתה ד"ר לספרות גרמנית, שהתמחתה בדמותו הספרותית של הגולם, כתבה דוקטורט על גלגולי אגדת הגולם בספרות הגרמנית, ופרסמה אותו גם כספר.
אביו, פרופ' ברנרד (יששכר דב) וינריב היה פרופ' להיסטוריה של עם ישראל ומומחה לתולדות יהודי פולין, ולימד במכללת דרופסי בפילדלפיה.
שני ההורים עלו מגרמניה, כשקודם לעלייתם למדו בבית המדרש לרבנים בברסלאו ע"ש זכריה פרנקל והשלימו את לימודי הד"ר באוניברסיטת ברסלאו.
כשהיה בן שנה התגרשו הוריו, אביו היגר לארצות הברית, התחתן שם פעם שנייה ונולדו לו שני ילדים, ו-וינריב נשאר בארץ עם אמו, וגדל והתחנך בכפר ילדים ונוער אהבה בקריית ביאליק, ששם הועסקה אמו כמזכירה וכמורה לאנגלית.
בבית הספר התיכון למד בתיכון קריית חיים והיה חבר בתנועת הנוער העובד.
בשנים 1955–1958 התגייס במסגרת גרעין נח"ל שנשלח לקיבוץ אלומות ושירת בנח"ל המוצנח.
לאחר שחרורו נשאר בקיבוץ אלומות כחבר קיבוץ עוד ארבע שנים (1958–1962).
בשנת 1962, עבר לירושלים, למד באוניברסיטה העברית וסיים בה תואר ראשון, שני ושלישי: בשנים 1962–1965 למד לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ופילוסופיה, ובשנים 1965–1969 למד לתואר שני גם כן בהיסטוריה ופילוסופיה.
במסגרת לימודיו לתואר שלישי קיבל מלגת לימודים, ונסע לשנת השתלמות באוניברסיטת אוקספורד, שם השתלם בהדרכתו של ד"ר שהיה עמית במודלן קולג'.
את עבודת הדוקטור שעסקה בלשון ההסבר המקובלת בכתבים היסטוריים במאה ה-20, כתב בהדרכתם של פרופ' יהושע אריאלי ואדוארד יצחק יעקב (אי"י) פוזננסקי.
כמו כן למד לתעודת הוראה בהיסטוריה.
בזמן לימודיו עבד לפרנסתו בכמה עבודות: בשנים 1967–1968 היה מורה להיסטוריה ואזרחות בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בשכונת קריית יובל, ובשנים 1968–1980 עבד כעורך מדור פילוסופיה באנציקלופדיה העברית וכתב עשרות ערכים בפילוסופיה והיסטוריה.
כמו כן, עבד באוניברסיטה העברית, תחילה כאסיסטנט ואחר כך כמדריך-ד"ר.
בשנת 1979 עבר לאוניברסיטה הפתוחה, והוענקה לו דרגת מרצה בכיר.
הוא ייסד את תחום הפילוסופיה באו"פ וכתב את הקורס הראשון בתחום הפילוסופיה שם ("בעיות בפילוסופיה של המוסר"), ובהמשך כתב את ספרי הלימוד הראשונים בעברית בענפים רבים של הפילוסופיה.
בשנת 1992 עלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 2005 פרש לגמלאות, אך הוא ממשיך לעסוק בכתיבה אקדמית.
במהלך השנים היה, במקביל למשרתו, מורה מן החוץ באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באוניברסיטת תל אביב, ובאוניברסיטה העברית.
בשנת 2022 תרם את הספרים מספרייתו לספריית האוניברסיטה הפתוחה.
התמחותו בזמן לימודיו הן בהיסטוריה והן בפילוסופיה כיוונה את וינריב להתעניין בשאלות מתודולוגיות על ההיסטוריה.
במהלך השנים ניסה להשיב על השאלה: "מה מנסים היסטוריונים לעשות?" והנושא ליווה אותו כל שנות עבודתו.
באוטוביוגרפיה שלו סיכם וינריב את עיסוקו: "אף שלמדתי היסטוריה ופילוסופיה...ורכשתי ידע רב בשני התחומים...לא נעשיתי לא להיסטוריון ולא לפילוסוף.
לא הייתי מסוגל, אישית, לזהות את עצמי בתור כזה או כזה, וכל ימי חיי התבוננתי במבט אירוני על שני התחומים ועל העיסוק בהם ועל עצמי".
ובהמשך הוא מסכם: "במשך רוב הזמן, מתחילת דרכי המקצועית בפילוסופיה ועד היום הייתי היחידי אולי בארץ שעסק ברצינות בפילוסופיה אנליטית של ההיסטוריה, ועל הנושא הזה עבדתי בבדידות מוחלטת כמעט, ואם כיום מישהו לוקח את הנושא לידיו, הוא עושה זאת בדרך כלל תוך שימוש בחומרים הלקוחים מאצלי".
אב לארבעה (שתי בנות ושני בנים).
אחד מילדיו, ד"ר איתי וינריב, מלמד תולדות אמנות ימי הביניים ב בניו יורק.
עם פרישתו לגמלאות, יצא ספר לכבודו בהוצאת האוניברסיטה הפתוחה: "העבר ומעבר לו: עיונים בהיסטוריה ובפילוסופיה - שי לאלעזר וינריב".
בהקדמה לספר זה מסכם אמיר הורביץ את מפעלו הפילוסופי של וינריב כ"מפעל עצום...
הבא לידי ביטוי באלפי עמודים...
וספרי קורס (textbooks) המרכיבים תוכנית לימודים כמעט מלאה...
חומר קריאה חשוב ביותר לתלמידי פילוסופיה ולקוראי פילוסופיה בעברית בכלל".
לדבריו, "מפעלו של וינריב מהווה תרומה גדולה לתרבות העברית בכלל".
קורסים שפיתח במסגרת האוניברסיטה הפתוחה
וינריב פיתח 8 קורסים אקדמיים בפילוסופיה במהלך שנות עבודתו באוניברסיטה הפתוחה, והם מהווים את עיקר תרומתו ללימודי הפילוסופיה.
קורסים אלה הם חלק מרכזי בלימודיהם הפילוסופיים של סטודנטים באוניברסיטה הפתוחה וגם באוניברסיטאות אחרות בארץ.
ל-7 מן הקורסים הוא כתב את חומרי הלימוד, ובקורס נוסף היה אחראי אקדמי על תרגום קורס של האוניברסיטה הפתוחה באנגליה והתאמתו לסטודנטים דוברי העברית:
בעיות בפילוסופיה של המוסר (קורס פתיחה)
מדיקרט ועד יום: פילוסופיה במאות ה-17 וה-18 (קורס רגיל)
פילוסופיה יוונית: מתאלס עד אריסטו (קורס רגיל, שנכתב בשיתוף עם פרופ' שמואל שקולניקוב מהאוניברסיטה העברית)
עיון ב"הקדמות" של קאנט (קורס מתקדם)