tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1986–1996 למד לנגן בקונטרבס אצל אלי מגן, שניגן באותה תקופה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
זילברברג שירת כבסיסט במספר להקות צבאיות, בין השאר בלהקת פיקוד הצפון, יחד עם אחינועם ניני, איילת זורר ודני שטג; צוות הווי חינוך עם אורי בנאי וערן מיטלמן; ובצוות הווי הנח"ל, שם שירת עם דנה ברגר, אורי הוכמן ותומר שרון.
בין השנים 1997-1991 ניגן זילברברג בתזמורת הפילהרמונית הישראלית הצעירה, מתוכן שלוש שנים כנגן קונטרבס ראשון מוביל.
לאחר מכן ניגן כשנתיים נוספות בקאמרטה רמת השרון.
במקביל שימש כנגן קונטרבס מחליף בתזמורות רבות בישראל, כמו גם בתיאטראות "הבימה" ו"הקאמרי", במחזות זמר כמו "כנר על הגג" ו"כמעט נורמלי".
זילברברג שימש כבסיסט במספר רב של הפקות.
בין השנים 1991–1993 ניגן עם איריס ועופר פורטוגלי, וב-1992 הצטרף ללהקת איזי והפתולוגים.
בין השנים 1994–1999 ניגן זילברברג בלהקת הבית של התוכנית "בשידור חי עם דן שילון".
משנת 1998 משמש זילברברג כבסיסט הקבוע בלהקת ההופעות של הזמר אייל גולן.
ב-2008 כתב והלחין את השיר "עולם מושלם" אותו ביצע גולן באלבום "הוזה אותך מולי".
בשנת 2001 יצא לאור אלבומה הראשון של להקת "טקסי" (במקור "זילברבנד"), אותה הקים זילברברג בשנות ה-90. זילברברג החליט לשנות את שם הלהקה מ"זילברבנד" ל"טקסי" משיקולים מסחריים.
זילברברג עבד כבסיסט מלווה עם שורה ארוכה של אומנים נוספים, בין השאר ירמי קפלן, דני רובס, דני סנדרסון, עדי רן, זהבה בן, יותם שכטר, זאב טנא.
בין השאר הפיק את האלבום "הכל במקום" של זאב טנא (1998), "לרע ולטוב" של ירמי קפלן (1998), "טקסי" של להקת טקסי (2001) ואת "פרויקט המרה השחורה" של איזי והפתולוגים (2004).
בשנת 2003 הקים זילברברג את אולפן "The Bridge", ובו הוא עובד כמפיק מוזיקלי.
בנוסף ביצע עיבודי מיתרים באלבומים של אומנים כמו נורית גלרון ("המקום ההוא", 1997), יותם שכטר ("Undo 1997"), שרית חדד ועוד.
זילברברג מתגורר ברמת גן, נשוי לשרית ואב לשניים.
ערן טיפנברון (נולד ב-7 בספטמבר 1964) הוא עיתונאי, עורך עיתונים ועורך אתרי חדשות ישראלי.
טיפנברון הוא בוגר בית הספר לאמנויות תלמה ילין, מנגן בצ'לו ובפסנתר.
בעל תארים מתקדמים בהיסטוריה כללית מאוניברסיטאות תל אביב ומינכן.
הוא החל עבודתו כעיתונאי בעיתון העיר בשנת 1992, ובשנת 1994 עבר לקבוצת ידיעות אחרונות ושימש כסגן עורך המוסף "7 ימים" ולאחר מכן ככתב באירופה, שמוצב ברלין, גרמניה.
בשנת 2001 הוא מונה על ידי עורך העיתון דאז, משה ורדי, לרכז המערכת ולאחר מכן לראש מערכת החדשות של העיתון.
בשנים 2009-2008 ערך טיפנברון את החינמון "24 דקות" מבית "ידיעות אחרונות", שנועד לתת קרב לחינמון "ישראל היום" שיצא אז לאור.
בשנת 2008 מונה לעורך המשנה של האתר ynet, והחל משנת 2013 לעורך האתר.
בתקופתו ב-ynet, הפך האתר לגדול ולמוביל בישראל.
ynet בתקופתו השיק ראשון אפליקציה בעברית, והפך בתוך זמן קצר לפלטפורמה הדיגיטלית המובילה באינטרנט הישראלי.
בזמנו כעורך משנה הועלו טענות לגבי השפעות זרות על התוכן המערכתי, המיוחסות לבעלים ארנון (נוני) מוזס; הצהבה של התוכן המערכתי ואי עמידה בסטנדרטים המקובלים בנוגע לפרסום סמוי והשפעה של גורמים מסחריים.
ב-2011 היו גם טענות כלפיו על סיקור חֶסֶר של המחאה החברתית.
בשנת 2015 נטען, שבהוראה ישירה שלו לא עלו לאתר, בשל אינטרסים זרים, פרקי הסדרה "מגש הכסף".
עובדים שפוטרו בתקופה זו טענו שהיה מעורב בשבירת התארגנות העובדים, במסחור האתר, והיה עושה דברו של נוני מוזס - ומסיבה זו קשור לתיק 2000.
במרץ 2016 פרש מ-ynet ומקבוצת "ידיעות אחרונות".
במרץ 2021 מונה לעורך הראשי של אתר וואלה!
בינואר 2025 סיים את תפקידו.
ערן חיימוביץ' (נולד ב-1 באפריל 1966) הוא מנהל ישראלי המכהן כמנכ"ל חברת "תשתיות אנרגיה בע"מ", חברת התשתית הלאומית של משק האנרגיה בישראל.
בעברו שימש כמנכ"ל חברת פניציה.
במסגרת שירותו הצבאי שירת כקצין קשר.
בשנת 1995 החל את דרכו בחברת פניציה.
לאורך השנים כיהן במגוון תפקידים, בהם מהנדס מערכת, מנהל המפעל לעיבוד זכוכית ומנהל המפעל לייצור זכוכית שטוחה.
בשנת 2012 מונה למנכ"ל החברה, ועם כניסתו לתפקיד התמודד עם חובות בגובה 323 מיליון ש"ח והקפאת הליכים שנכפתה על החברה.
במסגרת הניסיונות להצלת המפעל, קרא חיימוביץ' לפגישה דחופה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ופעל להוזלת עלויות באמצעות חיבור המפעל לרשת הולכת הגז הטבעי.
בשנת 2015 הפך המפעל לראשון בצפון שמתחבר לרשת החלוקה.
חיימוביץ' היה מהתעשיינים הראשונים שביקרו את מחיר הגז הגבוה שנקבע במתווה הגז.
במהלך כהונתו עברה החברה מהפסד תזרימי לפסים רווחיים.
בשנת 2017, עם סיום כהונתו כמנכ"ל פניציה, הקים חיימוביץ' את Clean Glass Solutions: מפעל למיחזור פסולת זכוכית והשבתה לשימוש חוזר בתעשייה.
בין השנים 2008–2017 שימש כבעלים ודירקטור של Milestones Upgrade & Industries, חברת אחזקות להשבחת חברות.
בשנת 2018 מונה למנכ"ל חברת תשתיות אנרגיה.
במסגרת תפקידו הוביל את הנפקת האג"ח של החברה בשווי 350 מיליון שקל.
בשנת 2020 הוביל חיימוביץ' לחתימה עם ההסתדרות הלאומית על הסכם קיבוצי ראשון לכלל מאבטחי החברה.
במסגרת ההסכם, 180 מאבטחי החברה מועסקים ישירות על ידה וזוכים לתנאים משופרים.
חיימוביץ' הוא בעל תואר ראשון בהנדסת מכונות ותואר שני במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת באר שבע, וכן בוגר תוכנית להב לדירקטורים מקצועיים מטעם אוניברסיטת תל אביב.
מתגורר בזיכרון יעקב, והיה בין מקימיו של בית ספר דמוקרטי ביישוב בשנת 2002. הוא נשוי ואב לשלושה.
ערן משורר (נולד ב-12 במאי 1971) הוא מדען ישראלי, פרופסור מן המניין לאפיגנטיקה ותאי גזע במכון למדעי החיים ובמרכז אדמונד ולילי ספרא למדעי המוח (ELSC) באוניברסיטה העברית.
מחזיק בקתדרה לתאי גזע על-שם ארתור גוטרמן.
את כל תאריו הוא השלים באוניברסיטה העברית.
את הדוקטורט עשה בנוירוביולוגיה מולקולרית בהנחייתה של פרופ' חרמונה שורק, במהלכו חקר השפעות ארוכות טווח של סטרס במוח היונק.
ביחד עם פרופ' שורק פרסם את ספרו הראשון 'שעת לחץ' בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם מכון ון-ליר.
בשנת 2004 יצא ללימודי בתר דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (NIH) שבבת'סדה, מרילנד, שם התמחה בתחום הכרומטין והאפיגנטיקה בתאי גזע עובריים.
בקבוצת המחקר של תום מיסטלי.
משורר הראה לראשונה את הפלסטיות האפיגנטית של תאי גזע עובריים.
בשנת 2007 שב לישראל והקים את מעבדת המחקר לאפיגנטיקה, תאי גזע ונוירונים באוניברסיטה העברית, במחלקה לגנטיקה שבמכון למדעי החיים על שם אלכסנדר סילברמן.
בשנת 2014 הוזמן לשמש כפרופסור אורח במכון ווייטהד שבאוניברסיטת MIT ובמכון Broad בסמוך לבוסטון, שם שהה כחצי שנה.
ערן נשוי לטלי משורר, אב לשלושה ומתגורר בנווה אילן.
משורר עורך מחקר ניסויי וחישובי בתחומי האפיגנטיקה, הביולוגיה המולקולרית, תאי גזע פלוריפוטנטיים ואפיגנטיקה של דנ"א עתיק.
הוא פרסם מעל מאה מאמרי מחקר בתחומים אלו, וכן ערך מספר ספרים בתחום, ביניהם: The Cell Biology of Stem Cells (2010) ביחד עם פרופ' קטרין פלאת' (UCLA) ו-Stem Cell Epigenetics (2019) ביחד עם פרופ' ג'וזפה טסטה (IEO).
בסדרת מאמרים הראה את האפיגנטיקה הייחודית של תאי גזע עובריים וסרטניים, ואת המנגנונים הפועלים על מנת לשמר ייחודיות זו, וביחד עם פרופ' גיל אסט, מאוניברסיטת תל אביב, הראו לראשונה את הקשר בין כרומטין לשחבור.
בשנת 2014, שיתף פעולה עם פרופ' לירן כרמל, וביחד פיתחו שיטה חישובית לשחזור תבניות של מתילציית דנ"א (מנגנון אפיגנטי מרכזי) מתוך רצפי דנ"א עתיק.
הם הפעילו שיטה זו על דנ"א עתיק מניאנדרטלים ודניסובים וכך היו לראשונים ששחזרו תבניות אפיגנטיות של קבוצות אדם קדומות, וזיהו גנים אשר מתבטאים בהם בצורה שונה מאשר בבני אדם מודרניים.
בשנת 2020 הצליחו כרמל ומשורר, להראות שהמבנה האנטומי של תיבת הקול והפנים של האדם המודרני אינה זהה לזה של ניאנדרטלים ודניסובים, מה שמצביע על תהליכים אבולוציוניים מרתקים שקרו במאות אלפי השנים האחרונות והשפיעו על תיבת הקול המודרנית שלנו.
שיתוף פעולה נוסף עם פרופ' כרמל שפורסם בשנת 2019, שחזר לראשונה את המבנה האנטומי של האדם הדניסובי, עבודה שהוכרה על ידי כתב העת Science כאחת מפריצות הדרך המדעיות החשובות של שנת 2019, ואף נבחרה על ידי משאל בקרב קוראי כתב העת בעולם כפריצת הדרך המדעית הגדולה ביותר של השנה.
על עבודת הדוקטורט (2003) קיבל משורר את פרס טבע בשיתוף האגודה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית
פרס גולדה מאיר לשנת 2004
מלגת אלון לחוקרים צעירים (2007)
פרס פרקש לחוקרים צעירים (2009)
פרס אלקס מטעם האגודה הישראלית לפסיכוביולוגיה (2010)
פרס קלאצ'קי לקידום המדע (2012)
פרס הסטרין לחוקר צעיר מטעם האגודה לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית
פרס זלמן-כהן מטעם אוניברסיטת סידני והאוניברסיטה העברית (2013)
פרס ויג'וואני איטליה – האוניברסיטה העברית (2015)
מדליית זהב מטעם הפקולטה הראשונה לרפואה, אוניברסיטת צ'ארלס, פראג (2016)
פרס שירות ציבורי מטעם האגודה הבינלאומית לתאי גזע (ISSCR) (2025)
חבר EMBO, הארגון האירופאי לביולוגיה מולקולרית (2025)
ערן פישר (נולד ב-17 באפריל 1971) הוא חוקר ישראלי בתחום התקשורת ומכהן כפרופסור מן המנין במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת באוניברסיטה הפתוחה.
פישר נולד לרינה, ילידת בולגריה (מורה למלאכה) ולקרול, יליד רומניה (גרפיקאי).
למד בתיכון קוגל וסיים בשנת 1989.
בשנים 1994–1996 למד לתואר ראשון בחוג למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1997–1999 למד לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטה בן-גוריון.
שעסקה בסדרת הטלוויזיה "תקומה" ומשבר הזהות בישראל, כתב בהנחייתם של פרופ' אורי רם ופרופ' ישי טובין.
לאחר סיום התואר השני נסע לארצות הברית, וסיים ב-2008 תואר שלישי בניו סקול, בניו יורק.
עבודת הדוקטור שלו עסקה במגזינים מקוונים והשיח על טכנולוגיה בחברה פוסט פורדיסטית, והיא נכתבה בהדרכתם של פרופ' פאולו קרפיניינו, פרופ' אורי רם, פרופ' ג'פרי גולדפארב ופרופ' .
בשנת 2012 החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2021 התמנה כפרופסור חבר, ובשנת 2024 התמנה כפרופסור מן המניין.
בשנים 2021-2024 כיהן כראש המחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת.
פישר עוסק בחברת המידע, בהשפעות הטכנולוגיה על היחסים החברתיים בחברה בת-זמננו, בתרבות האלגוריתמית, ברגולציה של המדיה החברתית, ובהתאגדויות במגזר ההייטק.
ערן פישר, קפיטליזם בעידן של התקשורת הדיגיטלית: הכלכלה החדשה ושיח הטכנולוגיה, תל אביב, רסלינג, 2011.
ערן פישר, החברה הדיגיטלית: מדיה כטכנולוגיה, רעננה, למדא - ספרי האוניברסיטה הפתוחה, 2022.
ערן פישר, חושבים בשבילך: מבט ביקורתי על אלגוריתמים, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 2022.
פישר כתב כ-40 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים.
ערן פישר, בן פישר, שיח התאגדויות עובדי הייטק בישראל 2014–2018, סוציולוגיה ישראלית, כרך כ(2), דצמבר 2019, עמ' 10–33.
ערן נובק (נולד ב-3 במרץ 1965) הוא סופר ועורך, חבר אגודת הסופרות והסופרים העבריים בישראל.
נולד בכפר סבא, הצעיר משלושת ילדיהם של אורי ומאירה נובק, למד בבית הספר היסודי ברנר, ובחטיבת הביניים שז"ר בכפר סבא, לאחר חטיבת הביניים המשיך לאורט כפר סבא במגמת אלקטרוניקה.
אך לאחר שנה עבר לתיכון אקסטרני- אמירים הרצליה, שם סיים את לימודי התיכון.
בנעוריו היה חניך ומדריך בקן כפר סבא של הנוער העובד והלומד, את שירותו הצבאי עשה בחיל האוויר.
בשנות ה-40 לחייו החל להתאמן בריצה, ובמשך כעשר שנים השתתף בעשרות מרוצי חובבים, לרוב למרחקים של 10–15 ק"מ.
בשנת 2016 הקים את המותג "סיפור והמשכים" לכתיבה והוצאה לאור של ספרי אוטוביוגרפיה אישיים.
לאחר שחרורו מצה"ל, החל בלימודים לתואר ראשון בתורת הספרות הכללית ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב, בה גם למד לתואר שני בתוכנית למדיניות ציבורית.
במשך 20 שנה עבד בתפקידי ניהול שירות בחברות מסחריות.
בשנים 2010–2016 שימש כסמנכ"ל הקרן לרווחת נפגעי השואה.
פרסם כמה סיפורים קצרים ושירים ב'ארס – כתב עת לשירה ופואטיקה באוניברסיטת תל אביב" (מרץ-יוני 1993)
פרסם ביקורות ספרים ב'צומת השרון' (רשת מקומוני שוקן) – יולי-אוגוסט 1994
כתב וערך את הרבעון "דיבורופא" (עיתון פנימי של חברת ביקורופא, שיצא בין השנים 2000 עד 2003).
בשנת 2016 החל את דרכו כסופר ועורך, כשהוא מתמקד בכתיבה ועריכת ספרי ביוגרפיה.
חלק מספריו יצאו לאור בהוצאת "ספרי ניב" ו"אופיר ביכורים", וכל היתר בהוצאה עצמית תחת השם "סיפור והמשכים".
מתגורר בכפר סבא, בזוגיות עם חני, ואב לשני ילדים.
ערן פיקס (נולד ב-15 בנובמבר 2003) הוא ג'ודוקא ישראלי זוכה מדליית הכסף באליפות העולם עד גיל 21, מקום 5 באירופה, נבחר על ידי הוועד האולימפי לספורטאי הצעיר של השנה, ובנוסף דורג מקום 1 בעולם עד גיל 21 לשנת 2023.
פיקס נולד וגדל במושב כפר ויתקין במועצה אזורית עמק חפר.
אימו טובה עצמאית בעלת משרד לייעוץ מס והנהלת חשבונות, אביו היה עובד מדינה.
פיקס הוא האח האמצעי לשלושה אחים.
בילדותו עסק במגוון ענפי ספורט: כדורסל, גלישה, שחייה וג'ודו, אך בגיל 12 החליט להתמקד בענף הג'ודו.
הוא למד בבית ספר ויתקין ובתיכון למד ברמות ים, הוא התגייס לצבא בתור "ספורטאי מצטיין" ושירת בבית הדין הצבאי.
פיקס היה ילד אנרגטי ושובב, אימו שלחה אותו בגיל 5 לבית הספר לג'ודו בהנהלת גיל עופר.
בגיל 15, הוא הצטרף לנבחרת הקדטים של ישראל.
שנתיים אחר כך הוא זכה בתואר אלוף ישראל קדטים, בגיל 18 הוא הצטרף לנבחרת הבוגרת של ישראל תחת המאמן הלאומי אורן סמדג'ה, שנה אחר כך הוא זכה במקום הראשון באליפות ישראל עד גיל 21 במקום השלישי באליפות ישראל בוגרים ובמקום השני עד גיל 23.
שנת 2022 הייתה תחילת הפריצה של פיקס כאשר הוא הצליח לזכות ב2 מדליות זהב בסבב העולמי עד גיל 21, בסבב העולמי בפראג, ובסבב העולמי ברומניה, ההישגים הללו מיקמו אותו מדורג 8 בעולם.
שנת 2023 הייתה שנת הפריצה של פיקס, הוא הצליח לזכות ב 2 מדליות בסבב העולמי, זהב באנגליה, וארד בהונגריה.
פיקס הגיע לאליפות אירופה שהתקיימה בהאג בירת הולנד, מדורג 4 בעולם.
בקרב הראשון גבר על יריב הולנדי, ברבע גמר הפסיד ליריב טורקי, ברפסאג' ניצח יריב בולגרי ובקרב על מדליית הארד הוא הפסיד ליריב הפורטוגלי, וזכה במקום החמישי המכובד.
באליפות העולם באותה השנה הוא כבר הצליח לעמוד על הפודיום כאשר הוא זכה במקום השני באליפות העולם עד גיל 21 שהתקיימה בליסבון, בקרב הראשון גבר על יריב הודי, קרב אחרי ניצח יריב צ'כי, ברבע הגמר ניצח יריב מקזחסטן, בחצי הגמר ניצח יריב מאסטוניה ובגמר הפסיד ליריב היפני.
את שנת 2023 פיקס סיים מדורג 1 בעולם, הוועד האולימפי העניק לו את התואר ספורטאי הצעיר של השנה.
ערן וינטרוב (נולד ב-1971) הוא מנכ"ל ארגון לתת – סיוע הומניטרי ישראלי מאז שנת 2002.
וינטרוב נולד בדימונה להוריו פרידה ושמעון ושם התחנך עד גיוסו לצבא ליחידה חטיבתית בצנחנים.
ב-1996 החל את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, וכיהן כיו"ר אגודת הסטודנטים.
בשנת 1997 נבחר ליו"ר התאחדות הסטודנטים בישראל ובמסגרת זו יזם את המאבק הארצי להורדת שכר הלימוד באוניברסיטאות ובמכללות.
ב-1999 עמד בראש מטה הצעירים של מפלגת המרכז בראשות אמנון ליפקין שחק והיה מועמד מטעמה ברשימה לכנסת.
ב-2001 קיבל רישיון לעריכת דין.
וינטרוב נשוי, אב לשלושה ומתגורר ברמת גן.
כמו כן, שימש כיועץ מקצועי במשרד לשיתוף פעולה אזורי.
מעבר לתפקידו כמנכ"ל ארגון לתת, כיהן וינטרוב כחבר המועצה הציבורית המייעצת ל"מגן ישראל" במסגרת המאבק בקורונה (2020–2021).
כמו כן, שימש כחבר בוועדת אלאלוף למלחמה בעוני (2014), הוא חבר בוועד המנהל של עמותת "יוזמות עתיד" שעוסקת בפיתוח יזמות עסקית זעירה לנשים
ערן מכהן כיו"ר עמותת "לומדים סביבה באהבה" התומכת בפעילות חינוכית, ערכית וחברתית בבתי ספר המחנכים לאהבת הסביבה ושימורה.
ערן פייטלסון (נולד ב-1956) הוא פרופסור מן המניין במחלקה לגאוגרפיה ומופקד הקתדרה על שם ליאון ואליס אל ללימודי סביבה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מומחה בינלאומי בתחומי מדיניות תכנון קרקע, תחבורה, מים וסביבה.
משמש כיו"ר האגודה הישראלית למחקר תחבורה.
פייטלסון סיים את לימודיו לתואר ראשון בכלכלה וגאוגרפיה (1981) ואת התואר השני בגאוגרפיה וכלכלה (1985) באוניברסיטה העברית בירושלים.
את לימודי הדוקטורט השלים במחלקה לגאוגרפיה והנדסה סביבתית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בשנת 1989.
במהלך לימודיו עבד פייטלסון כמתכנן בשירות לשמירת איכות הסביבה וככלכלן במשרד התחבורה בישראל, וכחוקר בוועדה להגנת האזורים הקריטיים סביב מפרץ הצ'ספיק במדינת מרילנד.
לאחר סיום הדוקטורט עבד כשנה ככלכלן בכיר בחברת ייעוץ בארצות הברית.
בשנת 1990 הצטרף פייטלסון לסגל האקדמי של המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, שם הקים את ההתמחות בניהול תכנון ומדיניות הסביבה בשנת 1993 וריכז אותה כעשור.
במהלך הקריירה האקדמית שלו מילא שורה של תפקידים בכירים באוניברסיטה העברית, בהם: ראש המחלקה לגאוגרפיה (2003–2004), ראש בית הספר ע"ש פדרמן למדיניות ציבורית וממשל (2004–2009) ומייסד וראש בית הספר המתקדם ללימודי סביבה (2012–2018)
פייטלסון שימש כפרופסור אורח במספר מוסדות אקדמיים מובילים בעולם, בהם אוניברסיטת אוקספורד (2009-2010) ואוניברסיטת סן דייגו (2019).
מחקריו של פרופ' פייטלסון מתמקדים בתחומים הבאים:
מדיניות מים וניהול מים חוצי-גבולות, בדגש על ההקשר הישראלי-ערבי
פרופ' פייטלסון פרסם למעלה ממאה מאמרים בכתבי עת שפיטים ולמעלה משלושים פרקים בספרים ערוכים.
בנוסף, ערך שלושה ספרים בתחומי התמחותו.
הוא הנחה למעלה מעשרים דוקטורנטים ושלושים וחמישה תלמידי מאסטר במגוון נושאים, ביניהם פגיעות לשינויי אקלים, הסתגלות לשינויי אקלים, שינויי מדיניות, ניהול חופים, תכנון ושימושי קרקע וסוגיות שטחים פתוחים.
בנוסף לעבודתו האקדמית, פרופ' פייטלסון היה מעורב במספר רב של צוותי תכנון לאומיים ואזוריים, בהם:
תוכנית המתאר הארצית לבינוי וקליטת עלייה (תמ"א 31) - אחראי על היבטים סביבתיים (1990–1992)
תוכנית האב לישראל בשנות האלפיים ("ישראל 2020") - ראש הצוות הסביבתי (1993–1997)
תוכניות המתאר המחוזיות למחוזות ירושלים, תל אביב והמרכז
תוכנית אב למטרופולין תל אביב - ראש צוות הסביבה ושטחים פתוחים (1996–1998)
מרכז אקדמי של הצוות שהכין את הפרוגרמה הראשונה לפיתוח בר-קיימא בישראל
ראש הצוות שאפיין את האינדיקטורים לפיתוח בר-קיימא בישראל
פייטלסון שימש כיועץ מתודולוגי למנהל התכנון במשרד הפנים (1993–2002) ומשמש כיועץ למדיניות תכנון לפורום ה-15 ולמרכז השלטון המקומי.
פרופ' פייטלסון מילא שורה של תפקידים ציבוריים מרכזיים:
יו"ר ועדת המחקר על רעידות אדמה, משרד המדע (2022)
יו"ר ועדת ההיגוי למיפוי פגיעות לשינויי אקלים, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (2023-היום)
חבר המועצה הלאומית לאיכות הסביבה (2001–2003)
חבר בוועדה הלאומית לקביעת תקנים סביבתיים (1996–1997)
בשנת 2015 הוענק לפרופ' פייטלסון אות "יקיר התכנון" על ידי איגוד המתכננים בישראל, ההכרה הגבוהה ביותר בתחום התכנון בישראל.
פרס פהר להישגים במדע ומחקר (1999)
פרס המאמר המצטיין, Water International (1999, עם מרואן חדאד)
ערן סיבוני (נולד ב-2 ביולי 1997) הוא אתלט ישראלי.
נולד במושב שדה ניצן, סיבוני מתאמן באגודת לידר ירושלים.
באליפות ישראל 2016 שנערכה ביוני זכה בשתי מדליות ארד: בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.93 שניות, אחרי מאור סגד (21.69 שניות) ועומרי הרוש (21.79 שניות), ובריצת 400 מטר בתוצאה של 49.02 שניות, אחרי דונלד סנפורד (45.26 שניות) ויורי שפסאי (48.98 שניות).
באליפות ישראל 2018 שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.44 שניות, אחרי דונלד סנפורד (45.56 שניות) ודור קולביץ (48.56 שניות), ובמדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.45 שניות, אחרי אמרי פרסיאדו (21.27 שניות) ודונלד סנפורד (21.32 שניות).
ב-27 באפריל 2019 קבע שיא ישראל חדש עד גיל 23 בריצת 400 מטר, עם תוצאה של 46.80 שניות בתחרות שנערכה בארצות הברית.
באליפות ישראל 2019 שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.08 שניות, אחרי דונלד סנפורד (47.22 שניות) ולפני מוחמד אבו ענזה (48.53 שניות).
באליפות ישראל 2020 שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.51 שניות, אחרי מוחמד אבו ענזה (48.17 שניות) ולפני דור קולביץ (48.59 שניות).
באליפות ישראל 2021 שנערכה ביוני זכה בשתי מדליות ארד: בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.88 שניות, אחרי בלסינג אפריפה (21.20 שניות) ועמית רוטמן (21.81 שניות), ובריצת 400 מטר בתוצאה של 48.50 שניות, אחרי עומרי שיף (48.20 שניות) ומוחמד אבו ענזה (48.42 שניות).
באליפות ישראל 2022 שנערכה ביוני זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.28 שניות, אחרי נועם ממו (47.63 שניות) ולפני מוחמד אבו ענזה (48.61 שניות).
בנוסף, סיים במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.50 שניות.
במכביה העשרים-ואחת שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.19 שניות, אחרי נועם ממו (47.72 שניות) ולפני אהרון מילר מארצות הברית (48.32 שניות).
באליפות ישראל 2023 שנערכה ביולי זכה בשתי מדליות ארד: בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.73 שניות, אחרי בלסינג אפריפה (20.63 שניות) ואביב קופלר (21.67 שניות), ובריצת 400 מטר בתוצאה של 48.07 שניות, אחרי נועם ממו (47.57 שניות) ומוחמד אבו ענזה (48.00 שניות).
באליפות ישראל 2024 שנערכה ביוני זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.22 שניות, לפני מוחמד אבו ענזה (48.48 שניות) ואיוון אנדריינקו (49.45 שניות).
ערן פייר (נולד ב־1968) הוא קצין שירות בתי הסוהר בדרגת גונדר, המכהן כמפקד מחוז דרום.
במהלך שירותו פיקד על בתי הסוהר אופק, רימונים, עופר וגבעון, שימש כסגן מפקד מחוז מרכז וכעוזר נציב בתי הסוהר.
פייר נולד וגדל בעיר ערד.
פייר שירת בחטיבת הנח"ל כחובש גדודי.
ביום העצמאות ה־41 של מדינת ישראל (1989) קיבל תעודת הצטיינות מנשיא המדינה על עשייתו המקצועית במהלך שירותו הצבאי.
התגייס לשירות בתי הסוהר בשנת 1996 כעובד סוציאלי.
בהמשך ביצע הסבה לתחום ההדרכה, והקים את מגמת הפיקוד בבית הספר לסוהרים ע"ש ניר.
לאחר מכן שירת כקצין אסירים בכלא גבעון ומונה למפקד בית המעצר פתח תקווה – תפקידו הפיקודי הראשון.
במהלך הקריירה שלו בשב"ס פיקד על מספר בתי סוהר.
בשנת 2011 מונה למפקד כלא אופק ופעל לשיפור מערך החינוך והטיפול בנוער.
לאחר מכן פיקד על כלא גבעון (2014–2016), שבו ניהל את יחידת אחזקת השוהים המיועדים לגירוש בשיתוף רשות האוכלוסין וההגירה.
בשנת 2016 מונה למפקד כלא עופר, שבו הופקד על כליאת עצורים על רקע ביטחוני, וב־2018 עבר לפקד על כלא רימונים, שבו שירת עד צאתו ללימודים בהמכללה לביטחון לאומי.
בהמשך מונה לעוזר נציב שב"ס ושימש כסגן מפקד מחוז מרכז, שם עסק בבניית הכוח המחוזי ובפיתוח תפקיד סגן מפקד המחוז בכלל הארגון.
ב־2 באוקטובר 2024 מונה למפקד מחוז דרום והועלה לדרגת גונדר.
המחוז חולש על תשע יחידות כליאה – מבית המעצר שקמה באשקלון ועד בית המעצר אילת.
בתקופת כהונתו נדרש פייר להתמודד עם אתגרים מבצעיים מורכבים, ובהם ניהול המחוז תחת איום ירי טילים במהלך הלחימה בעזה, תגבור מערכי הביטחון והמיגון במתקנים ובקרב אנשי הסגל, היערכות למבצעי כליאה רחבי היקף בעקבות הסכמי שחרור אסירים, ושמירה על פעילות מבצעית, טיפולית ומנהלתית סדירה בתנאים מורכבים.
הוא בעל תואר ראשון בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת חיפה, תואר שני בקרימינולוגיה מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני נוסף במדעי המדינה מטעם המכללה לביטחון לאומי שמטעם אוניברסיטת חיפה.
ערן עציון (נולד ב-20 בנובמבר 1966) הוא דיפלומט ואיש ביטחון ישראלי אשר כיהן כסגן ראש המל"ל, קונסול ישראל בסן פרנסיסקו, וראש החטיבה לתכנון מדיני של משרד החוץ.
עציון נולד ברחובות, בנם של נעמי ויעור.
סבו הוא פרופסור פרנץ בריל, מאבות הפסכיאטריה בישראל, שהקים את המרפאה הפסיכיאטרית הראשונה בארץ.
בוגר בית הספר התיכון אהרון קציר ברחובות.
עציון שירת כלוחם ביחידת שלדג.
סיים בהצטיינות לימודי פילוסופיה ומזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר לימודיו הצטרף לקורס הצוערים של משרד החוץ.
בסיום הקורס נבחר על ידי מנכ"ל המשרד אורי סביר, לשמש כעוזרו.
במסגרת תפקידו כעוזר מנכ"ל משרד החוץ היה חבר בצוות המשא ומתן על אוסלו ב' ובמשא ומתן עם סוריה בין השנים 1994–1996. באוגוסט 1996 החל את תפקידו כקונסול ישראל בסן פרנסיסקו וצפון מערב ארצות הברית.
במסגרת התפקיד היה אחראי על הקשרים עם אוניברסיטאות מובילות כסטנפורד וברקלי, עם תעשיית ההייטק בעמק הסיליקון, ועם הקהילות היהודיות במרחב.
עציון היה מיוזמי המשלחת הראשונה של בית הספר למנהל עסקים בסטנפורד לישראל.
עוד במסגרת התפקיד קיים קשרים עם הרשויות הפדרליות והמדינתיות באזור.
באוגוסט 2000 חזר לארץ והתבקש על ידי ראש המל"ל הנכנס, עוזי דיין, לשמש כראש לשכתו.
הוא המשיך למלא את התפקיד תחת ראשי המל"ל אפרים הלוי וגיורא איילנד.
בשנת 2005 מונה לסגן ראש המל"ל.
במסגרת תפקידיו במל"ל עסק בכלל נושאי הליבה של הביטחון הלאומי, ביניהם: תוכנית הגרעין של איראן, הנושא הפלסטיני, החזית הצפונית סוריה ולבנון, לוט"ר, הדיאלוג האסטרטגי עם ארצות הברית ובגיבוש המתודולוגיה של הערכת מצב הביטחון הלאומי.
בשנת 2008 חזר למשרד החוץ ומונה לתפקיד ראש החטיבה לתכנון מדיני של משרד החוץ.
בתפקידו זה הקים מחדש את החטיבה, בין היתר ייסד והוביל את הערכת המצב המדינית - אסטרטגית של משרד החוץ וגיבש הצעה לתפיסת מדיניות חוץ לאומית.
עציון ניהל את הפורום לדיאלוג אסטרטגי.
הוא חבר במכון המחקר MEI בוושינגטון.
מייסד ומנכ"ל חברת Raizit לשיתוף ציבור דיגיטלי.
החברה מפתחת ומפעילה כלים טכנולוגיים מתקדמים לשיתוף ציבור, המאפשרים לארגונים ציבוריים לשתף את בעלי העניין שלהם בתהליכי קבלת החלטות.
הקים את מפלגת ישר בשנת 2018, שביקשה לשנות את שיטת הבחירות ולהגביר את מעורבות המצביעים בקבלת ההחלטות.
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים שולבה האפליקציה של "ישר" בפעילות מפלגת המחנה הדמוקרטי.
עציון פעיל במחאה נגד הממשלה - נואם במוקדי המחאה באופן תדיר, מנהל חשבון X (טוויטר) גדול ומופיע כפרשן בערוצי הטלוויזיה המובילים.
בדצמבר 2025 כתב כי הנשיא הרצוג היה צריך להיחקר באזהרה בחשד למינוי תמורת זיכוי.
עציון נשוי ואב לשלושה, תושב מטה יהודה.
ערערה הוא יישוב ערבי במחוז חיפה בישראל באזור ואדי עארה במשולש (רכס אמיר).
היישוב הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1970. בערערה יש שתי חמולות גדולות – יונס ומסארווה, ותושביה כולם מהזרם המוסלמי הסוני.
התושבים מציינים שהשם קשור לעץ הערער שהיה נפוץ באזור בתקופות קודמות.
אחרים קשרו את המקום עם העיר ערוער שנזכרת בתנ"ך, אולם בפועל השם ערוער מציין שני יישובים אחרים, שאחד מהם הוקם בנגב והשני היה ליד נחל ארנון בירדן.
עץ ערער אחד בשפה הערבית הוא נקבה (מכאן באה האות "ה" בסוף במילה) ומזה מתקבל השם ערערה.
יזיד בן אלמוהלב, מפקד הצבא המוסלמי בן המאה השביעית, השתמש במילה ערערה באיגרת ששלח למושל עיראק אל-חג'אג' בן יוסף.
באיגרת, מסר כי הצבא המוסלמי נשאר ליד שפלת ההר כשאילץ את האויב לברוח למקום הגבוה שנמצא בין פסגת ההר ובין הגבעה.
מפקד הצבא השתמש במילה ערערה כדי לציין את המקום הגבוה שהאויב נמצא בו, ואכן הכפר הקדום נבנה במקום הזה משלוש סיבות עיקריות:
המקום היה מבצר טבעי שהגן על התושבים מפלישות של שבטים שונים שנכחו באזור;
בניית הכפר במקום הררי אפשרה ניצול מרבי של האדמות החקלאיות שבעמק ואדי עארה;
המקום סיפק לתושבים מקורות מים כאשר נבנו הבתים העתיקים סמוך למעיין המים המרכזי בכפר (עין אל-בלד).
מרבית אוכלוסיית ערערה עד התקופה הצלבנית הייתה כנראה שומרונית.
אל-מסעודי, ההיסטוריון והגאוגרף המוסלמי בן המאה העשירית, ראה שרוב התושבים בכפר השתייכו לדת השומרונית.
גילוי מערכות קבורה לשומרונים בערערה מחזק טענה זו, לצד הדעה הרווחת במחקר שמרבית תושבי השומרון היו שומרונים.
אחרי הכיבוש הצלבני הקימו הצלבנים במקום מבצר בשם Castellum Arearum שנועד להגן על דרך ואדי עארה שחיברה בין העיר קיסריה ובין הגליל.
ב-1265 השתלט על הכפר הסולטאן הממלוכי ביברס, אחרי שכבש את מבצר ארסוף מידי הצלבנים.
ההיסטוריון המוסלמי אל-מקריזי התייחס לכפר באומרו שביברס חילק את אדמות הכפר לשני נסיכים מוסלמים, האחד בשם עלאא אלדין אל-דוידאר והשני בשם סיף א-דין קפג'.
חלוקת האדמות לנסיכים ולמפקדי צבא הייתה דרך מקובלת לתשלום שכר ואמצעי חשוב בהידוק הקשרים בין השליטים הממלוכים ובין אנשים שהשתייכו לאליטה הממלוכית.
בתקופה העות'מאנית הוזכר הכפר ערערה בספר המיסים של המדינה העות'מאנית והיה אזכור ראשון למשפחות שהתגוררו בכפר במאה ה-17. משפחות אלה לא התקיימו בסוף המאה ה-18 כאשר הוחלפו במשפחות אחרות שעדיין קיימות בכפר.
בראשית המאה ה-19 התרחשה הגירה מצרית שנבעה מעליית מוחמד עלי לשלטון וניהול מדיניות מיסים חדשה שפגעה במשפחות רבות וגרמה להן לעזוב את הדלתא של הנילוס ולהגר לאזור המשולש.
מקור נוסף להגירה מצרית היו חיילים מצרים שהעדיפו להישאר במקום אחרי הכיבוש המצרי של האזור בשנת 1831. מצב זה הוביל לכך שכחצי מתושבי ערערה נקראים עד היום בשם מצארוה, כלומר המצריים.
בתקופת המנדט הבריטי, ב-17 באוגוסט 1936, התנהל בכפר קרב קשה בין המורדים הערבים ובין החיילים הבריטים, שאילץ את הצבא הבריטי לתגבר את כוחותיו באזור כדי להתגבר על המרידות השונות שהיו באזור השומרון.
בראש המורדים בקרב ואדי ערערה עמד אל-שיח' עטיה עוד' אל-מצרי (המצרי) שהיה תלמידו של עז א-דין אל-קסאם, מראשי המורדים בבריטים, וגייס תושבים רבים מן הכפר כלוחמים נגד הבריטים באמצעות הטפה דתית לאומית.
בעקבות דיכוי המרידות בשומרון הוקמו באזור בסיסי משטרה בריטים על מנת למנוע מרד עתידי.
במלחמת העצמאות היה בכפר בסיס צבאי לצבא העיראקי, שפעל עם הלגיון הירדני.
נוכחות הצבא העיראקי בכפר גרמה לכך שפליטים רבים מאזור חיפה והכרמל שהו באופן זמני בכפר עד שסולקו בשנת 1949 על בסיס הסכמי רודוס בין מדינת ישראל ובין ירדן, שבמסגרתם הועבר הכפר לשלטון ישראלי עם תושביו המקוריים ובכך נאלצו הפליטים הרבים לעזוב את הכפר.
בשנת 1985 צורף הכפר עארה למועצה המקומית ערערה.
בכפר נמצא אתר קדוש – מקאם א-שיח' ח'לף.
מבנה מקאם עתיק עם כיפה בצורת מסגד.
בתוך המבנה נמצאים שלושה קברים.
המבנה היה חלק ממערכת ההגנה של האיובים ושל הממלוכים נגד הצלבנים.
כך שהמבנה שימש בעיקר כמקום גבוה לתצפית על אזור נחל עירון, שנחשב כאזור מעבר עיקרי לתנועות הצבא בימי הביניים.
אולם היה ניסיון מצד השלטונות הממלוכיים לתת הילה דתית למקום, כדי לשמור עליו במהלך הדורות על ידי התושבים המקומיים.
לצורך זה יוחס המקום לדמות קדושה מדרגה ראשונה המכונה "וַלִי", מילה שפירושה – הנאמן של האל.
כך הוא נתפס כמחולל נסים הן במהלך חייו וגם לאחרי מותו.
כדי לחזק טענה זו יוחסו שלושת הקברים שבמבנה לאישיות הדתית של א-שיח' ח'לף ובניו.
אף על פי שנראה שא-שיח' ח'לף היה מיתוס ולא היה לו שום זכר בספרות הדתית הרי אתר א-שיח' ח'לף הפך במהלך הדורות למוקד לעלייה לרגל אצל תושבי הכפרים הסמוכים.
במקום נערכו טקסים שונים להתרת נדרים שונים שנגעו לחיי היומיום של התושבים אשר כללו גם הקרבת קורבנות לקדוש אשר נתפס כמתווך בין האל ובין המאמין.
קדושת המקום לא התייחסה רק למבנה הקבר עצמו אלא גם לעצים אשר נמצאו מסביבו.
התושבים ייחסו לעצים סגולות רפואיות רבות בשל קרבתם למקום הקדוש.
בשנות ה-80, לאור השפעת התנועה האסלאמית, חדלו התושבים להקריב קורבנות במקום, דבר שנחשב בעיניהם כאסור מבחינה דתית.
למרות זאת, אחרי חילול הקברים על ידי אלמונים בשנת 2001, חוללה התנועה האסלאמית סערה פוליטית באזור כאשר האשימה את מוסדות המדינה שהם אחראים לנזק שנגרם לקברים.
התנועה ניסתה גם לגייס את תמיכת תושבי ערערה והכפרים הסמוכים על ידי שיקום המבנה מחדש והכרזתו כמקום הקדש (ווקף) אשר שייך לכלל המוסלמים בעולם.
האתר משמש היום כסמל תרבותי ודתי עיקרי לכפר ערערה ולכפר עארה.
עַרְעַרַה בַּנֶּגֶב היא מועצה מקומית בדואית בבקעת ערד בישראל.
מיקומה 10 ק"מ מצפון-מערב לדימונה.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1996. תושבי ערערה-בנגב הם ערבים-בדואים-מוסלמים.
מקור שמה היא בחורבת היישוב המקראי ערוער הסמוכה.
התוספת "בנגב", באה להבדילה מערערה באזור ואדי עארה שבמשולש, כפר בצפונה של ישראל.
היישוב ערערה בנגב הוקם בשנת 1981 בעקבות הסכם השלום עם מצרים והצורך לפנות את תל מלחתה מהבדואים שהתגוררו בסביבתו כדי להעתיק אליו אחד משדות התעופה של צה"ל בסיני.
שלא כמו בעיירות הבדואים הראשונות תל שבע ורהט, ראשוני ערערה בנגב שותפו בקביעת המבנה הפיזי של היישוב וניתנה להם קרקע חקלאית בתמורה לאדמות שפינו.
היישוב הוקם כחלק מהתוכנית להקמת שבעה יישובים ליישוב הבדואים באזור הנגב והם: רהט, חורה, ערערה בנגב, כסייפה, תל שבע, שגב שלום ולקיה.
בשנת 1988 צורף היישוב למועצה אזורית משוש, המועצה האזורית הבדואית הראשונה.
המועצה פורקה בשנת 1996 והעיירה קיבלה מעמד של מועצה מקומית.
למרות התכנון שקדם להקמתה, מאז שנת 1980 חל קיפאון בהתפתחות העיירה, לא פותחו בה מקורות תעסוקה עצמיים וכיום ערערה בנגב סובלת מהחוליים המאפיינים את יתר עיירות הבדואים בנגב.
כיום היישוב מונה אוכלוסייה ערבית-מוסלמית בלבד ורוב התושבים בני השבטים: ערב אבו קורינאת, ערב אבו רביע וערב אבו ג'ועיד.
אבטלה היא אחת הבעיות הרציניות של המגזר הבדואי בכלל.
זה קשור גם למסורת בדואית - לא נהוג שנשים עובדות, וגם לשינויים באורח החיים במגזר הבדואי בשנים האחרונות.
ישנן מספר אופציות תעסוקתיות באזור - אזורי תעשייה ברמת חובב, ערד, דימונה ובאר שבע.
מעבר לכך ניתן לעבוד גם במפעלי ים המלח ובתחום השירות בעין בוקק.
ביישוב ישנם מספר בתי ספר, סניפים של קופות חולים, מרכזי טיפת חלב וכו'.
בינואר 2009 נחנך במקום המרכז לספרות ילדים ערבית בישראל, שהוקם על ידי מרכז ההדרכה לספריות בישראל.
המרכז משתרע על שטח של 200 מ"ר במבנה מיוחד המשלב צורה של אוהל בתוך הבניין.
במקום תפעל ספרייה, חדרי מחשבים ומולטימדיה, אולם תיאטרון ועוד.
עד 2009 הייתה בעיית ביוב ביישוב וגם בבסיס הצבאי נבטים הנמצא בסמוך.
ביוזמת צה"ל תשתיות ביוב וטיהור במועצה האזורית שודרגו.
חיל האוויר השקיע בשיפוץ המתקן המיושן וכעת הוא מתפקד טוב יותר.
ערן צור (נולד ב-11 ביולי 1965 בקריית ביאליק) הוא זמר-יוצר וסופר ישראלי הפועל מאז סוף שנות ה-80. צור היה חבר בלהקות "טאטו", "כרמלה גרוס ואגנר" ו"רביעיית מסנר".
צור נולד בקריית ביאליק ב-1965. הוא בן אמצעי במשפחה, עם שני אחים ואחות מנישואיו הקודמים של אביו, שהיה ניצול שואה.
משפחתו התגוררה בשכונת מגורים של ניצולי שואה, כך שהשואה הייתה נוכחת מאוד בילדותו.
אמו הייתה גננת ואביו היה מורה.
כאשר היה בן 15, נפטר אביו, מה שלדבריו היווה את סיום תקופת הילדות שלו.
בתקופת התיכון החל לכתוב ולנגן עם אייל שכטר ואמיר בן-דוד (לימים חברי להקת אבטיפוס) ובלהקה בשם "Mother Brain Crazy".
שתי הלהקות לא שלחו לרדיו שירים ולא הקליטו שום אלבום.
צור העריץ את פינק פלויד ואת ג'נסיס, והדמות שהייתה בשבילו מודל לחיקוי הייתה רוג'ר ווטרס.
הרעיון של בסיסט שכותב את התכנים של הלהקה מצא חן בעיניו.
בשנת 1985 עבר לתל אביב בשביל ללמוד בבית הספר למוסיקה "רימון", שם למד בעיקר אצל מיקי שביב ואילן מוכיח.
לאחר הלימודים החל לנגן עם המתופף אורי בלק (שהכיר לדבריו כשנתן לו טרמפ) ולאחר תקופה החליטו להזמין את אלונה דניאל, ולאחר מכן את יובל מסנר, שלמדו עם צור ברימון, וכך נולדה להקת טאטו.
הם החלו להופיע ביחד עם הקלידן אורי מילס והגיטריסט מיכה מיכאלי, הוציאו את האלבום "חתוך תוכן", בו צור כתב 4 שירים, והתפרקו בשנה לאחר מכן.
במהלך שנת 1989 שימש צור כבסיסט בסיבוב ההופעות של האלבום "אנטארקטיקה" של קורין אלאל, ובהמשך ניגן באלבומה "שפת אימי" (1990).
צור המשיך ליצור שירים ובאותה תקופה הוזמן למופע להקות צעירות בקולנוע אלנבי.
באותו זמן מי שליווה את צור היה רק המתופף אורי בלק, לכן הוא חיפש נגנים, ונהג ללכת להופעות של להקות צעירות.
הם המשיכו להופיע ובשנת 1991 הוציאו לאור את אלבום הבכורה "פרח שחור", בהפקתה המוזיקלית של קורין אלאל וברי סחרוף.
צור כתב והלחין את רוב שירי האלבום, ביחד עם יובל מסנר, חברו מתקופת טאטו.
בשנה זו הקליטה הלהקה חידוש לשיר "נשל הנחש" של מאיר אריאל, (שהופיעה בביצועו של צור בסרט "שורו" שיצא לאקרנים באותה שנה) והקאבר נכנס לאלבום.
באותה תקופה צור ניגן גם בהקלטות והופעות של אמנים אחרים כמו גדעון כפן וקורין אלאל, שגם התארחה בשירה בחלק משירי האלבום בנוסף להפקה המוזיקלית.
לאחר צאת האלבום, אורי פרוסט עזב את הלהקה, וכך למעשה ההרכב המקורי של הלהקה הגיע לסוף דרכו.
ב-1992, לאחר פרישתו של פרוסט מהלהקה והחלפתו בדרור אורגד, הקליטה הלהקה חידוש לשירו של זוהר ארגוב "אלינור", לתוכנית "שוב יוצא הזמר" בגלי צה"ל.
באותה שנה הצטרפו ללהקה גם ירונה כספי כבסיסטית שנייה וזמרת ליווי, וכן רם אוריון שהחליף את אורגד.
בשנת 1994 תרם צור את קולו לשני שירים באלבום "רדיו בלה בלה" של "החברים של נטאשה" - "סוטה מיץ" ו"ליזה".
את אותה תקופה צור תיאר כ"תקופה קשה ופוריה".
ובה החל לעבוד על אלבום סולו ראשון.
חברי הלהקה היו שותפים בהפקה ובנגינה, ולכן הקרדיט לאלבום היה "ערן צור - כרמלה גרוס ואגנר".
האלבום, שיצא לאור בשנת 1995 בהפקתו המוזיקלית של ארקדי דוכין (שאותו הכיר עוד מתקופתם בקריות), קיבל את השם "עיוור בלב ים", ונחשב למעשה לאלבום הסולו הראשון של צור.
לדברי צור, דוכין היה דמות מפתח ביצירת האלבום, ועזר לו למצות את כל תקופת החיים והכתיבה של אותן שנים.
צור כתב את רוב הטקסטים באלבום (למעט "מה את עושה?" מאת ישראל ויישבה ו"המנון לאדישות" שכתב והלחין ארקדי דוכין).
הלחנים היו ברובם של צור, וכן של מסנר, דוכין וקורין אלאל.
האלבום זכה לביקורות טובות וכלל את הלהיטים "ערב ב' כסלו" ו"קיץ" (שהולחנו על ידי מסנר).
לאחר צאת האלבום וההופעות שבאו אחריו, התפרקה הלהקה בלי שהוכרז על כך רשמית, וצור נסע לאירופה.
באירופה ביקר צור בעיקר במזרח היבשת, בעקבות המשפחה.
הוא נסע לבד וכתב הרבה.
בתקופה זו כתב גם סיפורים קצרים והתכוון לכתוב ספר.
בתקופה זו נולדו שורשי הספר "בית אשמן" שפרסם כמה שנים לאחר מכן.
לאחר שחזר לארץ, יצא צור לסיבוב הופעות מיוחד בשם "מים גנובים".
רוב ההופעות נוגנו בצמד - צור על גיטרה בס וגיטרה אקוסטית, ומסנר בצ'לו וקלידים.
הצליל המינימליסטי עזר לצור להבליט את הטקסטים המיוחדים שכתב, וחרף ההרכב יוצא הדופן, ההופעות זכו להצלחה מפתיעה ונמשכו לאורך שנים רבות כשהן מתעדכנות בשירים חדשים של צור.
באותה תקופה הפיק מוזיקלית את אלבומה של קורין אלאל "כשזה עמוק".
בהמשך שנת 1997 הוצע לצור ליצור מופע של שירי יונה וולך.
צור הושפע רבות מהכתיבה של וולך ולכן לקח את ההזדמנות והלחין וביצע שירים שכתבה.
בהמשך יצר צור קשר עם אלי אברמוב, גיטריסט "הקליק" לשעבר, שבאותה תקופה תיכנת ויצר מוזיקה אלקטרונית.
צור ואברמוב סימפלו וחיברו מוזיקה לקטעים של וולך מקריאה את שיריה, שהשיגו דרך המפיק ניצן זעירא מנענע דיסק.
אברמוב הפגיש את צור עם רונה קינן והציע לו לשלב אותה בפרויקט, וצור הסכים.
בהמשך שולבו בפרויקט קורין אלאל, דנה אינטרנשיונל, ועופר ניסים.
הפרויקט הפך לאלבום תחת השם "אתה חברה שלי" שראה אור באותה השנה ולמרות שלמופע שבא בעקבותיו היו רק 4 הופעות רשמיות, הוא השאיר על צור חותם עמוק.
לאחר תקופת "אתה חברה שלי" פנה אל צור הכוריאוגרף הצרפתי ברנרדו מונטה, אשר שמע עליו דרך בת זוגו.
צור הגיע לפריז לעבוד איתו, ושם התחילה תקופתו בצרפת.
באותה שנה חזר צור ארצה לחדש את השיר "עד סוף הקיץ" שכתב אהוד מנור במסגרת פרויקט "עבודה עברית", ושב לאחר מכן לצרפת לעבוד עם מונטה על יצירה חדשה בלהקה של ארבעה רקדנים, מוזיקאי וציירת.
לאחר מכן יצרה קשר עם צור הבמאית הצרפתית קלייר דני עם הצעה להקליט פסקול לסרטה BEAU" TRAVAIL" (בתרגום: עבודה טובה).
עבודתו של צור בצרפת כללה בעיקר יצירה של מוזיקה בלי מילים.
בשנה שלאחר מכן חזר ארצה והחל לעבוד עם הטכנאי והמפיק יעקב מורנו על חומרים שצבר.
החומרים התגבשו לכדי אלבומו השלישי - "תכלית בתחתית" שראה אור בתחילת שנת 2000. בין להיטי האלבום: "הוא והיא", "בלילות של ירח מלא" ושיר הנושא "תכלית בתחתית".
פרט ליובל מסנר, שותפו בהקלטת האלבום, השתתפו באלבום קורין אלאל, רונה קינן, אפרת בן צור, אהוד בנאי, שלומי ברכה ועידן רייכל.
בעקבות האלבום צור הקים הרכב חדש להופעות - שי ברוך בתופים, רם אוריון בגיטרה, וצור עצמו על בס ושירה.
באותה שנה הכיר את אשתו לעתיד, אביטל.
ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ב-2001, ביצע צור שיר שהלחין למילותיו של שאול שלו "גבי תמתי" לתוכנית "לחיות את עצמם" בגלי צה"ל.
באוגוסט אותה שנה יצא אלבום האוסף הראשון של צור, כשמו של אחד משיריה של "כרמלה גרוס ואגנר": "פרפרי תעתוע".
ב-2002 כתב מוזיקה למחזה "ילדים רעים" של עדנה מזי"א.
ב-2003 יצאו צור, אלונה דניאל ויובל מסנר, במופע משותף בשם "רביעיית מסנר".
במופע הם שרו גרסאות מלודיות לשיריהם המשותפים מימי "טאטו" ולשירים מקריירות הסולו שלהם.
המופע תועד באלבום שיצא ב-2004. בקיץ אותה שנה פרסם צור את ספרו הראשון, "בית אשמן", בהוצאת כתר.
לאחר הוצאת הספר, כתב שירים חדשים שהצטברו לכדי אלבום סולו נוסף שיצא ב-2006 בשם "חותך בחתך הזהב".
האלבום מכיל 12 שירים שנכתבו על ידי צור, מלבד שלושה שהלחין צור למילותיהם של ענבל פרלמוטר ("על קו העימות"), יהושוע סובול ("והחיים"), ונעים עריידי ("ירושלים אהובתי").
חלק מהשירים באלבום הולחנו על ידי יובל מסנר.
במהדורה המיוחדת שיצאה זמן קצר לאחר מכן, נכלל דיסק בונוס שהוקלט בשיתוף להקת "בונא מיוזיק", ובו 5 שירים בגרסאות רמיקס וחידוש ל"רטוב וחם".
שנה לאחר מכן, עבד צור ביחד עם דורון פלסקוב, והפסנתרן אוהד בן-ארי, על מוזיקה לסרט – "אבידות ומציאות" של שבי גביזון.
לאחר סיום הפרויקט, החלו השלושה לעבוד על חומרים חדשים של צור, ויחד עם הטכנאי זיו מטושקה, גובשו החומרים לאלבום.
בהמשך הוכנס לפרויקט גבע אלון, לנגינה על גיטרות, והמתופף יובל שפריר.
האלבום "כל מה שאנושי", אלבומו החמישי, ראה אור רק 3 שנים לאחר תחילת העבודה ומכיל 14 שירים שהולחנו על ידי צור, כשלחלק מהלחנים שותף יובל מסנר.
רוב השירים הולחנו למילותיו של צור, והשאר לטקסטים מאת המשוררים יאיר הורביץ, אברהם שלונסקי, והסופר אתגר קרת.
בשנת 2007, במסגרת הופעות "יוזמת בית הילל", החל צור להופיע עם הפייטן הרב דוד מנחם והמוזיקאי אלעד גבאי.
במופע היחיד מסוגו, ביצע צור את הפיוטים, ומנחם - את שיריו של צור.
ב-2008 כתב פסקול מוזיקלי לסרט התיעודי "כוסות רוח לאבא", של הבמאית טליה פינקל.
ב-2009 העלה מחדש את המופע "אתה חברה שלי", כשהפעם שרים ומנגנים איתו אלי אברמוב ויסמין אבן (צור התארח באלבומה "לחשים").
בין השנים 2013-2011 ערך והגיש את תוכנית המוזיקה הלילית "הפרש השחור" ברדיו 88FM.
ב-2011 כתב מוזיקה מקורית לסרט נוסף של הבמאית טליה פינקל, "טליה.
ב-2011 זכה צור יחד עם המלחין מוני אמריליו בפרס לשירה עברית על שם נתן יונתן לשנת התשע"א.
הפרס על מצוינות בתחום החיבור בין מוזיקה לשירי משוררים מוענק ליוצרים - הפועלים לשימור שירי משוררים, ולהנצחת הזמר העברי.
ב-2013 זכה צור בפרס ע"ש מאיר אריאל ליצירתיות בשפה העברית שהוענק לו במעמד ראש הממשלה.
בהמשך אותה שנה שיתף פעולה עם המנצח זיו קוז'וקרו, במסגרת פרויקט בו כתב עיבודים תזמורתיים לשירים של צור.
בליווי התזמורת הקלאסית "אנסמבל מיתר" (בראשותו של הפסנתרן עמית דולברג), יצא לאור האלבום "ערן צור ואנסמבל מיתר".
ב-2016 עבד צור על חומרים חדשים ראשונים עם הזמר-היוצר נועם רותם.
לאחר תקופת העבודה עם נועם רותם, שהייתה "pre production" לפי צור, המשיך לעבוד עם המפיק המוזיקלי עופר מאירי ואיתו הקליט את האלבום שנקרא בהמשך "המסלול המואר" על שם שיר הנושא, וראה אור באותה השנה.
בשנים אלו החל לכתוב את ספרו השני "החיה בבטן", שעוסק תחילה במוזיקאי צעיר שמגיע מהפריפריה לתל אביב (בן דמותו של צור עצמו), ובהמשך בחיי הנישואין שלו (תחנה נוספת של צור עצמו).
בקיץ 2019 איבד צור את אשתו אביטל שהלכה לעולמה, וחלקו האחרון של הספר עוסק בטראומה זו באופן ישיר.
דבר זה היווה חלק מתהליך ההתאוששות מהטראומה לפי צור.
הספר יצא לאור בשנת 2020 בעריכת יגאל שוורץ.
בהמשך אותה שנה השתתף בסרטה של קרן ידעיה "מאמי".
ב-2021 הקים את הלהקה "טריפולי" ביחד עם שלומי ברכה ודני מקוב.
צור משמש כמורה בבית הספר רימון שבו גם למד.
במהלך שנת 2024, ליווה והפיק צור, את סיבוב ההופעות האחרון של קורין אלאל לפני מותה, לצד בנו ליאם כגיטריסט.
בדצמבר 2024 הוציא צור את "תגלי לי", שיר ראשון מתוך אלבום סולו חדש בשם "סימנים מקדימים", שבין משתתפיו היו קורין אלאל, רונה קינן, יוסי מזרחי, דני מקוב ואורי פרוסט.
בינואר 2025, צור שחרר שיר נוסף בשם "כל זה היה נכון", שיר נוסף מתוך האלבום המציג טקסט שנכתב כמכתב אהבה אירוטי.
באותה שנה צור שחרר את האלבום, וחגג את ההוצאה לאור בהופעה פתוחה, מכירה של התקליט ומתן חתימות על גבי עטיפות העותקים בחנות האוזן השלישית.
צור ואשתו אביטל, נישאו ב-2001 ולשניים נולדו שני בנים.
רעייתו סבלה מדיכאון לאחר שפרשה מעבודתה והתאבדה באוגוסט 2019. מתגורר בתל אביב.
פרח שחור (כרמלה גרוס ואגנר) - 1991
עיוור בלב ים (ערן צור - כרמלה גרוס ואגנר) - 1995
רביעיית מסנר (רביעיית מסנר) - 2004
עיוור בלב ים - גרסאות ראשונות (EP) - 2011
ערן צור ואנסמבל מיתר - 2013
מוזיקה להצגה "משחקים בחצר האחורית"
החיה בבטן, הוצאת כנרת זמורה ביתן דביר (2019).
ערן ריקליס (נולד ב-2 באוקטובר 1954) הוא במאי, מפיק ותסריטאי ישראלי.
ערן ריקליס נולד בבאר שבע, למד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב ובסיום לימודיו, צילם את הסרט הקצר "בלוז להאזנה קלה" (1977).
ריקליס המשיך לימודי קולנוע באנגליה ב-Beaconsfield National Film School, ועם תום לימודיו שם, ביים את הסרט "ביום בהיר רואים את דמשק" (1984).
לאחר מכן ביים סרטי תעודה, סרטי טלוויזיה, סרטוני פרסומות ותשדירי שירות, ועל אחדים מהם זכה אף בפרסים בישראל בעולם ("שיר מעבר" משנת 1988 זכה בפרס ב"פסטיבל ניו יורק לפרסום").
בשנת 1991 ביים את הסרט, "גמר גביע", בהשתתפות משה איבגי שזכה בפרס שני ב"פסטיבל ולנסיה".
ב-1993 ביים את "זהר", שכתבו אמיר בן-דוד ומשה זונדר על פי סיפור חייו של זהר ארגוב, אחד הסרטים הישראלים המצליחים בשנות התשעים.
ביים את הסרט התיעודי "וגבול נתן" (1999, סרט שהיווה בסיס ל"הכלה הסורית") ואת סדרות הטלוויזיה "סטרייט ולעניין" (1993), "ייסורי אפרים" (1995), "המשאית" (2002).
ערן משמש גם כמפיק ובשנת 2005 הפיק את סרטו של דוד דרעי, "חתה יסבח סבח", שזכה ב"פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה" בקטגוריית "הדרמה המקורית הטובה ביותר".
הנושאים ביצירתו של ריקליס: הסכסוך הישראלי-ערבי ("גמר גביע", "הכלה הסורית", "עץ לימון"), פערים חברתיים בישראל ("זהר", "המשאית"), מוזיקה פופולרית ושחזור תקופתי ("זהר", "צומת וולקן").
ריקליס נע בין ז'אנרים שונים ובין קולנוע "איכותי" לקולנוע "עממי".
הוא נשוי לבמאית דינה צבי ריקליס והם משתפים פעולה ביצירתם.
ב-2006 הפיק את סרט הקולנוע, "שלוש אמהות", בבימויה של אשתו דינה צבי ריקליס.
בשנת 2008 זכה סרטו "עץ לימון" בפרס חביב הקהל ב"פסטיבל ברלין".
בשנת 2009, באמצעות חברת ההפקה שלו יצר ריקליס את הסדרה "שירות חדרים", המשודרת בערוץ 2 במסגרת שידורי רשת.
בשנת 2010 יצא סרטו "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש", סרט שזכה ב-5 פרסי אופיר, ובהם בקטגוריית "הבמאי הטוב ביותר" בו זכה ריקליס, ובקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", דבר שהביא את סרטו לייצג את ישראל בהתמודדות על פרס אוסקר האמריקאי.
ב-2012 ביים את הסרט "להישאר בחיים", קופרודוקציה ישראלית-בריטית-צרפתית, עם תקציב של 7 מיליון דולר.
הסרט מספר על טייס ישראלי שנתפס על ידי אש"ף ומככב בו סטיבן דורף.
סרטו של ריקליס, "ערבים רוקדים (זהות שאולה)", המבוסס על תסריטו וספרו של סייד קשוע, היה אמור להיות סרט הפתיחה של פסטיבל הקולנוע ירושלים ביולי 2014. אך נדחה בגלל מבצע צוק איתן.
ביום בהיר רואים את דמשק (1984), במאי
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (2010), במאי
לקרוא את לוליטה בטהרן (2024), במאיטלוויזיה
ערסל הוא יריעה או רשת הקשורה בין שני עמודים (או עצים) ומשמשת למנוחה.
ערסל יכול להתלות בתוך הבית ומחוצה לו, בתנאי שהוא ממוקם בין שני מתלים (עמוד, עץ, וו וכדומה).
הערסל בנוי ממספר חבלים הקשורים אחד לשני בקשר אחיד, הנקרא על שמו, "קשר ערסל".
הערסל התפתח בדרום אמריקה הפרה-קולומביאנית וממשיך להיות מיוצר בחבל האמזונאס.
הערסלים נפוצים מאוד באמריקה הלטינית ומקובל לומר, שהם הגיעו מחצי האי יוקטן שבמקסיקו פחות משני דורות בטרם הגיע אליו הכיבוש הספרדי.
בחצי-האי עדיין מייצרים ערסלים בכפרים הסובבים את הבירה מרידה לייצוא ושימוש פנימי.
לבני חצי-האי הערסל הוא סמל תרבותי כה חשוב, עד כי גם לתושב הדל ביותר יהיה מצוי ערסל.
הערסלים של בני שבט המאיה מיוצרים על ידי מכונות אריגה וגם גברים, נשים וילדים משתתפים במלאכה.
הערסלים בנויים ממגוון חומרים הכוללים גם עצי דקל ממערב לאמזונס ונהוג לקבוע את איכותם על-פי מספר המיתרים שבשימוש.
ישנם מגוון סוגים וצורות של ערסלים:
ערסלים המיוצרים במיוחד עבור תרמילאים אשר כוללים ערכת תרמילאות ללילה ורשת המונעת כניסת יתושים.
ערסלים עבור טיולי יום העשויים מחומרים קלים ואף מפח.
ערסלים העשויים מקשה אחת ונתמכים על ידי עמודי ברזל או עץ.
ערסלי ישיבה לשימוש ביתי .
שימוש שכיח ניתן למצוא באוניות מפרש, כאשר הערסלים שימושו את יורדי-הים במסעותיהם ברחבי האוקיינוסים.
הערסלים היוו פתרון נוח לימאים מפאת טלטלי האניה, שמנע נפילות באמצע הלילה.
אולם, ישנם הסבורים כי ניתן בנקל ליפול מהערסל ומסתבר כי, יש דברים בגו.
על-כן, יוצרו ערסלים מיוחדים, אשר לצידיהם קשורים סרטים העוטפים את האדם כפקעת ומונעים ממנו להחליק או ליפול במהלך שנתו.
במהלך תוכנית אפולו, נבנו ערסלים עבור מפקד מודול הירח וטייסו לשינה בין מסעותיהם על פני הירח.
ערער ברושי (שם מדעי: Juniperus excelsa) הוא עץ מחטני ירוק עד ממשפחת הברושיים.
הערער הברושי גדל בחרמון ומתנשא לגובה של עד לכ-30 מטר.
צורתו החיצונית היא בעלת מבנה של פירמידה, והעלים שלו קשקשיים ומסודרים בזוגות.
הערער הברושי הוא אחד ממיני המחטיים (יחד עם ארז הלבנון והאשוח הקיליקי) באזור האקולוגי של הרי הלבנט הגבוהים (קוד מדעי PA1220) המתחילים בטורקיה, עוברים דרך לבנון וסוריה ומסתיימים בחרמון, שם מין זה חודר לישראל.
בחרמון הישראלי ישנם שרידים בודדים מאותו יער מחטניים מעורב בדמות פריטים פזורים של הערער הברושי.
בעוד הארז והאשוח נגדמו ובוראו במהלך מאות שנים.
ערער ארזי (שם מדעי: Juniperus oxycedrus) הוא עץ מחטני ירוק עד ממשפחת הברושיים.
עליו מחטניים בדומה למחטי הארז.
פורח באביב ופריו הוא אצטרובל ההופך לענבה שלא נפתחת.
העץ נדיר ביותר בארץ ישראל המערבית, בה הוא ידוע מאתר אחד בלבד בגוש הר מירון.
קבוצת עצי ערער ארזי מתקיימת במדרון הצפוני של הר שפנים, הסמוך ליישוב הדרוזי בית ג'ן.
במיקום זה שרדה אוכלוסיית העצים, שככל הנראה הייתה נפוצה יותר בעבר הרחוק.
הר שפנים מתנשא לרום של 950 מטר מעל פני הים.
הקור השורר באזור תקופה ממושכת, וכן המשקעים הרבים, מאפשרים את קיומם של עצים אלו במקום.
חורשת הערערים נמצאת במדרון הצפוני, לשם קרני השמש חודרות מספר שעות מועט יחסית ביממה, דבר המפחית את אידוי המים במקום, וכמו כן משאיר את הטמפרטורה נמוכה באופן יחסי לסביבה.
באתר מיוחד זה מתקיימים גם מינים אחרים שאופייניים לחורש ים תיכוני לח, חלקם נדירים- כדוגמת מיני סחלביים שונים, רימונית הלוטם, פשתה צרת עלים ועוד.
ערן שנדר (נולד ב-16 בדצמבר 1951) הוא משפטן ישראלי, כיהן כפרקליט המדינה מ-1 באוגוסט 2004 עד 17 בדצמבר 2007. קודם לכן הקים את המחלקה לחקירות שוטרים (מח"ש) ועמד בראשה.
בשנת 1976 סיים לימודי משפטים בלונדון.
בשנת 1978 נמנה עם מייסדי "שלום עכשיו".
בשנת 1981 הוסמך לעורך דין והחל לשמש כתובע במשטרת ירושלים.
ב-1982 מונה לפרקליט בפרקליטות מחוז ירושלים.
בין השאר שימש כתובע במשפטו של רפאל לוי, שהואשם בקבלת שוחד במהלך עבודתו במשרד הפנים, ובמשפטו של נועם פדרמן, שהורשע במסגרת עסקת טיעון בניסיון הצתת כנסיות.
בשנת 1991 נבחר להקים את המחלקה לחקירות שוטרים במשרד המשפטים, ועמד בראשה עד שנת 2003 בה הודיע על התפטרותו.
לאחר סיום כהונתו החל ללמוד חינוך אנתרופוסופי בירושלים במטרה לעבור לתחום ההוראה, אך הפסיק לאחר שמני מזוז קרא לו להתמודד על תפקיד פרקליט המדינה.
כהוקרה על תפקידו בהקמת מח"ש, העניקה לו התנועה למען איכות השלטון בישראל את "אות אביר איכות השלטון" לשנת 2004.
ב-1 באוגוסט 2004 מונה לפרקליט המדינה במקומה של עדנה ארבל, שמונתה לשופטת בבית המשפט העליון, ברוב של 5 מתוך 6 על ידי ועדה מיוחדת של משפטנים שהוקמה על ידי הממשלה.
עד למינויו לפרקליט המדינה המינוי נעשה על ידי שר המשפטים והקמת הוועדה נעשתה כיישום המלצת ועדת שמגר, שהוקמה לאחר פרשת בר-און חברון.
נגד מינויו של שנדר לתפקיד הוגשה עתירה לבג"ץ, שבה טען העותר דן רוזן, כי שנדר אינו ראוי לתפקיד לאור תפקודו בטיפול מח"ש בפרשה בה הוא (רוזן) ובת זוגו סנ"צ (כדרגתה אז) אהובה תומר היו מעורבים.
הימין מתח ביקורת על שנדר בשל פעילות עבר שלו בשלום עכשיו.
העיתונות החרדית מתחה ביקורת על מינויו של שנדר בשל קשריו, לטענתה, עם האנתרופוסופיה.
שנדר כיהן כפרקליט המדינה בתקופת ההתנתקות והורה לפתוח בחקירה בחשד להעלבת עובד ציבור נגד אליצור סגל, שכתב מאמר שביקר בחריפות את הרב הצבאי הראשי.
סגל זוכה פה אחד על ידי הרכב של תשעה שופטים בבית המשפט העליון, שקבעו שמדובר במאמר פוליטי המוגן על ידי חופש הביטוי.
שנדר נשוי ואב לחמישה ילדים.
בתו נעמה שנדר היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה.
העַרְעָר (שם מדעי: Juniperus) הוא סוג של עץ הנמנה עם משפחת הברושיים.
הערער נפוץ בעיקר בחצי הכדור הצפוני ומסוגל לשרוד באזורים צחיחים או על הרים גבוהים.
עליו לרוב מחטניים, אך קיימים מינים בעלי עלים דמויי קשקשים גלדניים.
רובם של מיני הערערים הם דו-ביתיים, כלומר זקוקים לשני עצים כדי שתתרחש הפריה, היות שכל צמח הוא או זכר או נקבה, אך לעיתים נדירות ישנם גם ערערים חד-ביתיים.
קצב צמיחת הערערים איטי מאוד.
הסוג ערער מונה כ-60 מינים הכוללים ביניהם:
ערער מצוי (Juniperus communis) - הערער המצוי הוא מין הערער הנפוץ ביותר באירופה, צפון אמריקה וצפון אסיה.
עליו הם דמויי מחטים וגדלים בדורים (מספר עלים בצמח הערוכים סביב מפרק אחד) סביב לענפים.
ערער וירג'יניה (Juniperus virginiana) - מתייחד בכך שעליו הצעירים הם דמויי מחט ועליו הבוגרים קשקשיים, פירותיו הם אצטרובלים שצבעם כחול.
משמש להפקת שמן ארזים, ממנו טופחו זנים רבים של ערערים הנפוצים בגינון כעצי ושיחי נוי.
או: ערער סבין הוא זן של ערער שמקורו בהרי מרכז ודרום אירופה ומערב ומרכז אסיה, מספרד ועד מזרח סיביר, הגדל בדרך כלל בגבהים של 3,000-1,000 1,000-3,300 מטר מעל פני הים.
מאז 2011 הזן נכלל ברשימה האדומה של IUCN.
אליעזר בן יהודה כתב כי אגוזי סבינה (Juniperus sabina) שימשו להזעה ושמו במקורות העבריים של ימי הביניים הוא אַבְהָל.
ערער ארזי (Juniperus oxycedrus) - מין זה עשוי להופיע כשיח או כעץ, הוא אינו משיר את עליו בשלכת והוא דו ביתי.
ניכר באמצעות החוטים הלבנים הדקיקים שעל חלקו העליון של העלה, פרי הערער הוא אצטרובל עגול שנעשה אדום עם הבשלתו.
נקרא באנגלית juniper ומשמש כתבלין בצרפת.
פירותיו משמשים לתיבול ג'ין (המשקה האלכוהולי), ואחראים לטעם האופייני שלו.
בישראל גדל רק בהרי מירון, על מסלע של גיר קשה וחוואר.
ערער גלעיני (Juniperus drupacea) - עץ מחטני המגיע לגובה 8–12 מטרים, חד ביתי ומואבק רוח.
פירותיו זקוקים לשנה וחצי(!) להבשיל עד שמגיעים לצבע כחלחל שעווני.
גדל בישראל רק בשטח החרמון מעל לרום של 1300 מ'.
ערער ברושי (Juniperus excelsa) - מין זה הוא מחטני וירוק עד.
צורתו החיצונית היא בעלת מבנה של פירמידה, העלים שלו קשקשיים ומסודרים בזוגות.
הערער הרם גדל בישראל רק בחרמון ומגיע לגובה של כ-30 מטר.
כל מיני הערער בישראל הם ערכי טבע מוגנים על פי חוק.
רפואה עממית: לצמח נודעו סגולות רפואיות רבות בזמן העתיק בחלק מן התרבויות הקדומות ייחסו לעלי העץ סגולות על טבעיות שמסייעות להרחיק רוחות רעות והשתמשו בחלקים ממנו בטקסי כישוף שבוצעו על ידי כוהני הדת.
בנין ונגרות: הערער מועדף כעץ לרהיטים ולבניין, עקב עצתו החזקה ודרך גדילת הגזע - ישר יחסית.
נוי: מערער וירג'יניה פותחו זנים רבים מאוד של עצי ושיחי נוי.
קוסמטיקה: ממינים שונים של ערערים מייצרים סוגים שונים של חומרים קוסמטיים וארומטיים.
בישול: מהערער הארזי מפיקים ג'ין הולנדי, משקה אלכוהולי.
זרעיו של הערער משמשים לתיבול (צלי בקר לדוגמה).
מאידך, מצינו גם שערער הוא לשון זעקה, שזועק עם ישראל בתפילה בהיותו בגלות.
מכל מקום, נראה שהכוונה בתנ"ך היא לעץ הגדל במקומות צחיחים שלא יוכל לשרוד.
אחרים מזהים את הערער המקראי עם אחד ממיני האשל, בגלל הזכרת ארץ מלחה בתקבולת.
אחרים מפרשים ערער במובן ההפוך, דהיינו כביטוי לעץ שאינו גדל במדבר, אלא יבש, מת ערירי, בלא בנים.
פירוש המתיישב יפה עם התיאור המנוגד של דימוי האדם הבוטח בה' לעץ השתול על פלגי מים, בפסוקים הבאים: "בָּרוּךְ הַגֶּבֶר, אֲשֶׁר יִבְטַח בַּיהוָה; וְהָיָה יְהוָה, מִבְטַחוֹ.
יש המזהים כל מקום בתנ"ך שבו כתוב "ארז" כביטוי לעצים מחטניים, הגדלים במקומות הרריים ומשמשים כחומר גלם לעץ, וממילא כוללים כנראה גם את הערער.
כמו כן, הערער מופיע בתהילים ק"ב, המתאר את תפילת העני.
בפסוק זה הערער מופיע בהקבלה לעני, המתפלל לאלוהיו ונענה.
ערן רולניק (נולד ב־28 באוגוסט 1965) הוא פסיכיאטר, פסיכואנליטיקאי, היסטוריון, מתרגם, עורך ומרצה באוניברסיטת תל אביב.
רולניק נולד ב-1965 בתל אביב, בן לעמוס ורבקה רולניק.
הוא דוקטור לרפואה ומומחה בפסיכיאטריה.
לאחר סיום לימודי הרפואה כתב עבודת דוקטורט בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב, בנושא "הגירתה של הפסיכואנליזה ממרכז אירופה והתקבלות רעיונות פרויד בארץ ישראל 1919–1950".
מנחה עבודת הדוקטורט היה פרופסור דן דינר.