tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיחות הן, למעשה, מונולוג ארוך של קורץ שבו הוא מסביר לווילארד את הטירוף שבמלחמה, את חוסר התוחלת שבה, את דעותיו עליה, על הדרך שבה יש לנהל אותה, ועל הווייטקונג.
יחסו לווייטקונג ולדרך שבה יש להילחם בו מודגמים בסיפור שבו הגיע קורץ לכפר בראש אנשיו כדי לחסן את ילדי הכפר מפני פוליו, אך לאחר עזיבת האמריקאים, כרת הווייטקונג את ידיהם של כל הילדים שחוסנו.
קורץ מתייחס למעשה זה כאל "גאונות".
בימים שחולפים בהקשבה להגיגיו של קורץ מורשה וילארד להסתובב באופן חופשי במחנה, ונראה כי קורץ חש אליו יחס אבהי.
וילארד, לעומתו, חש כי עליו להרוג את קורץ, כי כולם רוצים בכך, ובראשם קורץ עצמו.
לילה אחד, כאשר הכפריים עוסקים בשחיטה טקסית של תאו, נכנס וילארד לחדרו של קורץ בשעה שזה מקליט את אחד ממסריו, והורג את קורץ עם מאצ'טה, באופן דומה לזה שבו הורגים הכפריים את התאו, באותו זמן.
ברגעיו האחרונים לוחש קורץ "האימה...
וילארד מעיין ביומנו של קורץ, ומוצא כי כתוב בו באותיות גדולות ומודגשות, באדום, "השליכו את הפצצה, הרגו את כולם".
וילארד יוצא מהחדר, ומוצא עצמו מוקף במאות מאנשיו של קורץ, שהמתינו מחוץ למבנה.
כאשר הוא מוריד את נשקו, גם הם מורידים את נשקם, והוא הולך בין שורותיהם בשתיקה, ולוקח עמו את ג'ונסון אל הסירה.
הסרט מסתיים בתחילת מסע הסירה חזרה במורד הנהר נאנג כאשר מילותייו האחרונות של קורץ מהדהדות בראשו של וילארד.
נאמנות לספרו של קונרד ומקורות השראה נוספים
התסריט מבוסס על ספרו של ג'וזף קונרד, "לב המאפליה" מ-1902, אך הוא שואב אלמנטים רבים מיצירות אחרות, כדוגמת ספרו "שדרים" (Dispatches) של הכתב מייקל הר, העיבוד משנת 1965 של הבמאי ריצ'רד ברוקס לספרו של קונרד "לורד ג'ים", והסרט "אגירה, זעם האל" (Aguirre, the Wrath of God, 1972) של ורנר הרצוג.
רבים משייכים את דמותו של קורץ לדמותו של הסוכן האמריקני טוני פו, שפעל במבצעים חשאיים בתקופת מלחמת וייטנאם, ונהג לשמור את אוזני אויביו, ולהטיל מהאוויר את ראשיהם הכרותים בכפרים שמהם יצאו.
קופולה מכחיש קשר זה, ומספר כי הדמות מבוססת באופן כללי על קולונל רוברט ריאו (Robert Rheault), שנאסר בשנת 1969 באשמת רצח אדם שנחשד כסוכן כפול.
תהליך יצירת הסרט, שבו נוצר תסריט ראשוני בידי מיליוס, שעובד לאחר מכן על ידי קופולה, ונערך לסרט מהררי חומר גלם צילומי שנוצר במהלך הצילומים, הביא ליצירה קולנועית שיש בה מרוחו של הספר ששימש לה מקור, אך היא שונה ממנו בפרטים מהותיים.
יצירתו המקורית של קונרד עוסקת במלח מנוסה בשם מארלו, דמות החוזרת בסיפורי קונרד, היוצא במעלה נהר בקונגו הבלגית לאתר של סוחר בשם קורץ, שעבד עבור החברה המעסיקה את מארלו, וניתק עמה מגע.
וילארד שונה מאוד ממארלו, לא רק בשמו, אלא גם באופיו ובמניעיו.
וילארד יוצא למשימה שמטרתה המוצהרת היא להרוג את קורץ, בעוד שמארלו יוצא לאתרו ומנסה להצילו.
קורץ הספרותי אף הוא, כקורץ שבסרט, שליט על פראי אדם במעמד של אל למחצה, וכמותו הוא מת כשבפיו המילים "האימה...
הסרט, כמו הספר, חושף את המציאות הקשה של האימפריאליזם והקולוניאליזם.
במהלך המאה ה-19 היה זה שלטונו האישי של לאופולד השני, מלך הבלגים בקונגו, הידוע כיום כמשטר ניצול אכזרי, שביצע רצח עם בילידי קונגו.
במאה העשרים רומז קופולה לדמיון בין משטר זה ובין המעורבות האמריקנית בווייטנאם.
נושאים אלו מקבלים דגש נוסף ב"גרסת הבמאי", שלה נוספה סצנת "החוואים הצרפתים" הכוללת מונולוגים המתייחסים לנושאים אלו ביתר פירוט.
עם סיום הצילומים התלבט הבמאי קופולה כיצד לסיים את עלילת הסרט.
שתי אפשרויות נראו בעיניו כסיום ראוי.
באפשרות האחת, הורג וילארד את קורץ ועוזב את מחנהו, ובשנייה, נהרגים וילארד וקורץ בתקיפה אווירית.
מכיוון שממשלת הפיליפינים התנתה את הצילומים בשטחה בהרס אתרי הצילום לאחר סיום הצילומים, עמדו לרשותו של קופולה מספר צילומים של אתר המקדש ההרוס ששימש כמחנהו של קורץ, כשהוא עולה בלהבות ומתפוצץ.
קופולה התכוון לצאת ל"סיור" עם הסרט, ולשם כך הוכנה גרסה בפורמט של 70 מ"מ, באיכות גבוהה יותר, והסרט הוקרן ללא כותרות וקרדיטים, כאשר אלו חולקו בתוכניה נפרדת לרוכשי הכרטיסים.
הסרט הסתיים בסיום המוכר, שבו פניו של אליל אבן ממקדשו של קורץ משתלבים עם פניו של וילארד ושל סירתו השטה במורד הנהר, ולאחר מכן נמוג הסרט אל תוך מסך שחור, ללא קרדיטים או כותרות פרט לכותרת המכריזה על זכויות היוצרים לחברת זואיטרופ.
בגרסת 35 מ"מ הסטנדרטית, שהוקרנה בציבור הרחב בשנים 1978 ו-1979 היו מספר גרסאות סיום, המשקפות את התלבטויותיו של קופולה באשר לסיומו של הסרט, לבטים שלא חדלו עד לשלב שבו הוקרן הסרט לציבור הרחב, ואף לאחר מכן.
בגרסת סיום אחת הוצג מעבר מתמונות של סירתו של וילארד השטה במורד הנהר, לכותרות ולקרדיטים, המוקרנים על רקע תמונות הבסיס המתפוצץ.
הדבר הותיר חוסר ודאות באשר לסיומו של הסרט, ולבסוף נקבעה הגרסה המוכרת שבה מוקרנות הכותרות על מסך שחור.
במהדורת ה-DVD של הסרט, שהתבססה על הפורמט האיכותי של 70 מ"מ, לא הוקרנו כותרות בצמוד לסרט, ואלו נמצאו באזור שונה ב-DVD.
ל"גרסת הבמאי" צמודות כותרות על רקע שחור, ומוזיקה של להקת "Rhythm Devils", שהקליטה את הפסקול לסרט המקורי.
גרסתו המוכרת של הסרט היא בת 153 דקות.
קופולה צילם מאות אלפי מטרים של פילם, ועבודת העריכה ארכה כשנתיים.
גרסה "מחתרתית" בת 289 דקות מופצת באופן לא רשמי, אינה ניתנת לרכישה מסחרית, וכוללת הצגה של הסצנות העיקריות שצולמו לפי סדר התרחשותן הכרונולוגי.
הגרסה כוללת שינויים נרחבים בעלילה, מושם בה דגש על דמויות משניות בסרט הערוך, כדוגמת דמותו של קולבי, הקצין שקדם לווילארד במשימת ההתנקשות, המושם בפיו דיאלוג משמעותי, והוא אף יורה בצלם המטורף המגולם בידי דניס הופר, בטרם ייהרג בעצמו.
עותק באיכות נמוכה באורך של 330 דקות ניתן אף הוא לרכישה ולצפייה.
בשנת 2001 ערך קופולה "גרסת הבמאי" לסרט, הארוכה ב-49 דקות מהגרסה המוכרת, ואורכה הכולל הוא 202 דקות.
ניתן לרכוש את שתי הגרסאות בנפרד או במארז DVD.
בגרסה זו נוספו שתי סצנות ארוכות ומשמעותיות.
באחת, מגיעים וילארד וצוותו, לאחר מותו של מיסטר קלין, למטע של חוואים צרפתים, ובו הם עורכים לקלין הלוויה צבאית ומוזמנים לבית המשפחה לסעודה.
ילדיו של קופולה, ג'אנקרלו ורומן, מגלמים את ילדי המשפחה.
בסצנה זו נושאים החוואים הצרפתים מונולוגים ארוכים שבהם מובעת דעה נחרצת נגד המעורבות האמריקנית בווייטנאם, ונגד הקולוניאליזם בכללותו.
הסצנה מסתיימת כשאחת מבנות המשפחה, אלמנה בשם רוקסאן (אורור קלמנט), מפתה את וילארד למיטתה.
מהתבטאויותיו של קופולה בסרט "לבבות המאפליה", עולה כי הסצנות הוסרו בשל איכות צילום ירודה.
בשנת 2001 ניתן היה לשפר את איכות הצילום בשיטות דיגיטליות ולהוסיפן לסרט.
בסצנה נוספת מגיעים וילארד וצוותו למחנה שבו נמצא המסוק שהטיס את שפנפנות הפלייבוי, כשהוא מקורקע ללא דלק.
וילארד מחליף שתי חביות סולר תמורת שעתיים של התייחדות עם השפנפנות.
השף ולאנס מנצלים את העסקה, ומצליחים לקיים יחסי מין עם השפנפנות, תוך שהם דוחקים החוצה את מיסטר קלין, אך הדיאלוג בין הזוגות מראה על חוסר תקשורת וחוסר הבנה מוחלט ביניהם.
הפקת הסרט הייתה ארוכה ומסובכת, ונתקלה בקשיים רבים, משלב קדם ההפקה, ועד להצגתו הראשונית של הסרט בפסטיבל קאן.
צילומי הסרט נערכו בתנאים קשים, נמשכו זמן רב מן המתוכנן, ועלו פי כמה מהתקציב שיועד להם.
הצילומים גבו מחיר אישי כבד מהמעורבים בהם, לרבות קופולה, שכמעט ואיבד את הונו ואת שפיות דעתו, ומרטין שין, שלקה בהתקף לב.
שלב הפוסט-פרודקשן ארך כשנתיים לאחר סיום צילומי הסרט.
על הסרטת הסרט הופק בשנת 1991 סרט תיעודי בשם "לבבות המאפליה: אפוקליפסה של יוצר סרטים", שתיעד את הקשיים המקצועיים והאישיים בהם נתקלו קופולה והסרט בעת ההסרטה.
בשנת 1969 היה ג'ון מיליוס, בוגר צעיר של בית ספר לקולנוע, חלק מחבורת קולנוענים צעירים שעבדו על הסרט "אנשי הגשם" בבימויו של פרנסיס פורד קופולה.
חברו לצוות, עוזר הבמאי ג'ורג' לוקאס, ביקש ממנו לכתוב תסריט על מלחמת וייטנאם.
מיליוס זכר שבבית הספר לקולנוע נטען כי ספרו של ג'וזף קונרד, "לב המאפליה" הוא ספר שלא ניתן להפיק ממנו סרט.
"זה היה כמו לנפנף סמרטוט אדום בפני שור", אמר מיליוס.
בעידודם של לוקאס וקופולה החל מיליוס בכתיבת תסריט, שנקרא בתחילה "החייל הפסיכדלי" ולאחר מכן "אפוקליפסה עכשיו", כותרת שקיבלה השראה מסיכה שראה על בגדו של היפי - "נירוואנה עכשיו".
בשלב זה היה התסריט כמעט קומי, והקולנוען גארי קורץ שהיה מעורב בשלבי ההפקה הראשונים טוען כי היה מדובר יותר ב"מ.א.ש" ופחות ב"לב המאפליה".
בתחילת ניסיונות ההפקה היה ג'ורג' לוקאס מיועד לביים את הסרט.
הוא תכנן את הצילומים לאחר סיום סרט המדע הבדיוני "THX 1138", שאמורים היו להסתיים ב-1971. הקולנוען גארי קורץ נשלח בחיפוש אחר אתרי צילומים שונים.
לטענתו, המקום היחיד ששילב ג'ונגל ומסוקים זמינים היה הפיליפינים.
בתחילה שיתפו פעולה עם חברת ההפקה סרטי קולומביה, אך ככל שהחלו ההכנות לצילום להתקדם, חששה קולומביה מצילום "קומדיה על מלחמת וייטנאם" בעוד המלחמה בעיצומה.
אז תכנן לוקאס לצלם את הסרט בתקציב נמוך, במצלמת 16 מ"מ בצורה מעין תיעודית, ולשלוח צוות יפני לצלם בווייטנאם עצמה, דבר שהיה בלתי אפשרי לצוות אמריקני.
בשלב זה החל לוקאס לקדם את רעיונו ל"סרט על רוק'נרול" שהיה לבסוף ל"אמריקן גרפיטי", והפקת "אפוקליפסה עכשיו" נדחתה.
ב-1974 חזר קופולה ועיין ברעיון.
לוקאס היה שקוע ביצירת "מלחמת הכוכבים" ואף מיליוס לא היה פנוי.
קופולה החליט לביים את הסרט בעצמו.
ליהוק השחקנים החל באותו השלב.
מרלון ברנדו היה בחירתו של קופולה לתפקיד קורץ מלכתחילה, אך תפקידו של וילארד היה קשה יותר לליהוק.
סטיב מקווין היה הבחירה הראשונית, אך הוא סירב.
כן סירבו לתפקיד אל פצ'ינו, ג'ק ניקולסון, רוברט רדפורד וג'יימס קאן.
מרטין שין, שעשה רושם חיובי על קופולה בעת מבחני הבד לסרט "הסנדק" הביע עניין, אך היה עמוס מכדי לקבל את התפקיד, ולבסוף לוהק הרווי קייטל.
כצלם הסרט נבחר ויטוריו סטוררו, שהיה ידוע בשל עבודתו עם במאים אירופים כברנרדו ברטולוצ'י, בסרטים כגון "הקונפורמיסט" ו"הטנגו האחרון בפריז".
קופולה העדיף את סטוררו על הצלם הקבוע עמו עבד, גורדון ויליס, ומסר בידיו חופש פעולה מוחלט באשר לצדדים החזותיים של הסרט.
במרץ 1976 יצאו קופולה ומשפחתו לצילומים בפיליפינים שאמורים היו להיות חמישה חודשים שלווים.
תקציב הסרט הוערך ב-13 מיליון דולר והסתמך על רווחיו של קופולה מ"הסנדק", וקופולה סבר כי הדבר מעניק לו חופש אמנותי בלתי מוגבל.
אך למעשה, הייתה זו תחילתו של סיוט, שאותו סיכם קופולה במשפט, שהבהיר כי לא היה מדובר ב"סרט על וייטנאם" אלא ב"וייטנאם" עצמה - "זו וייטנאם, והדרך שבה צילמנו את הסרט דומה מאוד לדרך שבה התנהגו האמריקנים בווייטנאם.
היינו בג'ונגל, היה לנו יותר מדי כסף, יותר מדי ציוד, ובאופן איטי יצאנו מדעתנו".
חמשת חודשי הצילומים תפחו לשמונה (עם הפסקות מרובות), במהלכם אירעו תקלות ותקריות רבות שהפכו את התהליך לסיוט עבור המעורבים בו, ובמיוחד עבור קופולה ומשפחתו.
תקציב הסרט התנפח ל-30 מיליון דולר, רובם התקבלו מחברת יונייטד ארטיסטס שחשה כי עליה לשמור על ההשקעה בסרט לו רכשה מראש את זכויות ההפצה.
קופולה סיים את ההסרטה כשהוא בחובות עצומים, אינו בטוח באשר לדרך שבה יערוך את הסרט וכיצד יסיים אותו.
הסרט צולם במספר אתרים בפיליפינים באי לוזון שהוא הצפוני ביותר בין איי הפיליפינים, ובו נמצאת הבירה מנילה.
אתר הצילומים בחוף איבה, על חופה המזרחי של לוזון, צפון מערבית למנילה, נהרס בחודש מאי בסופה טרופית, וחייב את העתקת הצילומים לפאגסאנג'ן, דרום מזרחית למנילה.
מתקפת המסוקים של קילגור צולמה בחוף באלר בצפון מזרח לוזון.
המסוקים, שסופקו על ידי נשיא הפיליפינים, פרדיננד מרקוס, שימשו לצילומים ביום, ולמתקפות כנגד מורדים בלילה.
בצילומים השתתפו בני שבט האיפוגאו המקומי, שצפייתו של קופולה במנהגיהם הביאה להסרטת סצנת טבח התאו, שלא הייתה בתסריט המקורי.
לא רק הסרטת הסרט והצילומים עצמם עוררו קשיים, אלא גם צוות השחקנים.
כבר לאחר מספר ימי צילומים חש קופולה כי קייטל הוא הליהוק הלא נכון לתפקיד וילארד, והחליפו במרטין שין.
שין הגיע לאתר הצילומים לאחר שהצוות עבד כבר קרוב לחודשיים.
הוא נכנס באופן כה מוחלט לתפקידו של וילארד, והשקיע בסרט מאמץ כה רב, שבמהלך הצילומים לקה בהתקף לב, והוא בן 36. הסצנה הפותחת את הסרט, שבה מצולם וילארד כשהוא שיכור במלון, צולמה כששין, שהיה אז אלכוהוליסט, נמצא במצב של שכרות.
פציעת ידו של וילארד נבעה מפציעה אמיתית שפצע עצמו שין בעת הצילומים, כשהכה בכוח במראה.
מרלון ברנדו הגיע לסט במשקל עודף ניכר, אף על פי שדמותו אמורה הייתה להיות רזה וחולה, וכמו כן לא קרא כלל את הספר "לב המאפליה", אף על פי שהבטיח זאת לקופולה.
רוב תפקידו של ברנדו אולתר במהלך הצילומים.
ב-21 במאי 1977 הסתיימו הצילומים, והצוות שב לארצות הברית.
הצילומים הרי האסון היו לשם דבר בתעשיית הקולנוע.
במהלך הצילומים צילמה אלינור קופולה, אשתו של פרנסיס פורד קופולה, יומן מצולם המתעד את הנעשה מאחורי הקלעים - מזג האוויר הנורא, בעיות הבריאות של השחקנים, התמודדותו של קופולה עם בעיות התקציב, ומה שנראה כהרס חייו והקריירה שלו.
בשנת 1990 הועברו חומרי הגלם של אלינור קופולה לשני הבמאים הצעירים, ג'ורג' היקנלופר ופקס בהר, ששילבו אותם עם ראיונות עדכניים עם המעורבים, והפכו אותם לסרט בשם "לבבות המאפליה" שהוקרן לראשונה בשנת 1991. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית, ולפרסים רבים.
גם לאחר שהסתיימו הצילומים, בקיץ 1977, עמדו בפני קופולה מספר בעיות עיקריות.
האחת הייתה עריכת מאות הקילומטרים של פילם שצילם, לסיפור בעל משמעות באורך סביר.
בסך הכול צולמו 230 שעות.
היחס לעומת המוצר המוגמר שאורכו כשעתיים וחצי הוא 95:1. היחס המקובל בעולם הקולנוע עומד על כ-20:1. חלק מהסצנות, כדוגמת סצנת התקפת המסוקים, צולמו באמצעות שמונה מצלמות בו זמנית כשבכל אחת אלף רגל (כעשר דקות צילום) של פילם.
לאחר סיום הצילומים שונה מיקום המצלמות, והסצנה צולמה מחדש עד שבכל מצלמה הצטברה כשעה וחצי של צילום.
הדבר יצר עושר אדיר של תמונות וזוויות צילום, אך הקשה מאוד על העריכה.
הבעיה השנייה הייתה הקלטת הפסקול לסרט.
צילומי הסרט החלו, על פי תסריטו של מיליוס, בליווי קולו של מספר.
בשלב מסוים סטו הצילומים מאוד מן התסריט הכתוב, וקולו של המספר נזנח.
בפני העורך ואיש הקול, וולטר מרץ' עמדה המשימה ליצור פסקול, ונרטיב, הכוללים קולו של מספר, שיוביל את הסיפור באופן הגיוני מתחילתו ועד סופו, וליצור זאת באמצעות הכמות האדירה של חומר גלם שעמד לרשותו, שיכול היה להוביל למגוון אדיר של פתרונות עריכה.
הייתה זו המכשלה העיקרית שהביאה לדחיית מועד ההקרנה פעם אחר פעם.
בינואר 1978, לאחר שהקרנות מבחן הראו כי הסרט אינו מובן, נשכר לכתיבת קולו של המספר העיתונאי מייקל הר, שספרו "שדרים" (Dispatches) על מלחמת וייטנאם, שימש כהשראה לכתיבת חלק מן התסריט.
הר בילה כשנה בכתיבת קולו של המספר, הוא קפטן וילארד, בהדרכתו הצמודה של קופולה.
אילוצים בעריכה הביאו לכך שסצנות מפתח שבצילומן הושקע זמן ומאמץ נותרו על שולחן העריכה (כגון סצנת החווה הצרפתית, ששבה בגרסת הבמאי ב-2001).
באפריל 1979 הוקרנה גרסת עבודה ל-900 צופים, שהגיבו בצורה שלילית.
לאחר מכן החליט קופולה להקרין את סרטו בפסטיבל קאן.
לקראת ההקרנה בפסטיבל הקרין קופולה את הסרט בהקרנות מבחן בגרסאות שונות.
המבקרים שהגיעו להקרנות קטלו את הסרט.
רכילאית הטלוויזיה המשפיעה רונה בארט קראה לסרט ברשת ABC "כישלון מביך".
קופולה ידע כי הוא לוקח סיכון בפסטיבל קאן, אך זכר את הצלחת הסרט "השיחה" והאמין כי הוא יכול להפוך את הגלגל ולהפוך את הסרט להצלחה.
בסופו של דבר זכתה הגרסה המוקרנת להצלחה בקרב שופטי הפסטיבל, והסרט קיבל את פרס דקל הזהב בשיתוף עם סרטו של פולקר שלנדורף, "תוף הפח".
הפצת הסרט בצורה מסחרית החלה באוגוסט 1979, בגרסה המוכרת בת 153 הדקות בפורמט של 35 מ"מ.
עם תחילת ההפצה המסחרית, קיבל הסרט תשבחות וביקורות חיוביות, ואף היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר באותה השנה, מהם זכה בשניים - פרס לסטוררו על הצילום, ולמרץ' על הסאונד.
בסופו של דבר כיסה הסרט את עלות הפקתו, ואף הביא רווחים ליוצריו.
בארצות הברית בלבד הצליח הסרט להביא להכנסות בגובה של כ-79 מיליון דולר.
הקרנת גרסת הבמאי ב-2001 הביאה לרווח של ארבעה מיליוני דולרים נוספים.
"אפוקליפסה עכשיו" עוסק במגוון נושאים.
הרובד המיידי, הגלוי, שיש לראות בהקשר של אמצע שנות ה-70 שבמהלכן נוצר הסרט, הוא הביקורת על מלחמת וייטנאם, על האכזריות שגילו החיילים האמריקנים, על חוסר הטעם שבלחימה, ובמעורבות האמריקנית בווייטנאם מלכתחילה.
רובד נוסף, ועמוק יותר, הוא אמירה על טבע האדם ועל המלחמה.
המבקר וינסנט קנבי, כתב ב עם תחילת הקרנת הסרט, בשנת 1979, כי "אפוקליפסה עכשיו מצדיק את שמו, וחושף לא רק את הפנים השונות של המלחמה אלא גם את הניגוד שבין התלהבות ושעמום, אימה ורחמים, ברוטליות ויופי." מסעו של וילארד בתוך האימה הווייטנאמית אינו קשור למלחמת וייטנאם דווקא.
לאחר הקרנת "גרסת הבמאי" ב-2001 מצאו המבקרים כי הסרט עודו רלוונטי כפי שהיה ב-1979. מסעו של וילארד אינו רק גאוגרפי, כי אם נפשי ופנימי, מסע אל תודעתו הוא, ואל המפגש עם האני-האחר שלו, קורץ.
המבקר רוג'ר איברט כתב בשנת 1999 כי "סרטים חשובים אחרים כ'פלאטון', 'צייד הצבאים' ו'מטאל ג'אקט' נוקטים גישה משלהם כלפי וייטנאם...
אך 'אפוקליפסה עכשיו' הוא סרט וייטנאם הטוב ביותר, אחד הסרטים הגדולים ביותר בכלל, בגלל שהוא הולך מעבר לאחרים, למקומות החשוכים של הנשמה.
הוא אינו על המלחמה כמו על הדרך שבה חושפת המלחמה את האמיתות שהיינו שמחים להשאיר נסתרות"
.מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב, לאחר שצפה בסרט בפסטיבל קאן ב-1979: "מה שגדול בסרט, ומה שישאיר אותו בחיים שנים רבות וידבר לקהלים רבים, הוא מה שקופולה משיג ברמה שעליה דיבר טריפו - הרגעים של הייסורים והשמחה שבעשיית הקולנוע.
כמה מרגעים אלו מגיעים בה בעת.
היזכרו שוב במתקפת המסוקים והשילוב המטריד של אימה והתעלות.
זכרו את היופי המוזר של המסוקים העולים מבעד לעצים בצילום רחוק, והכוח המטורף של המוזיקה של ואגנר, המנוגנת בקול בזמן המתקפה, ותרגישו למה התכוון קופולה: רגעים אלו, שכיחים בחיים כבאמנות, כאשר כל המסתורין הענקי של העולם, כה איום, כה יפה, נראה כתלוי על בלימה".
הפילוסוף והפוסטמודרניסט הצרפתי ז'אן בודריאר (1929 - 2007), התייחס בספרו "סימולקרות וסימולציה" לסרט "אפוקליפסה עכשיו" כדוגמה אחת מני רבות לצורך של החברה האנושית להחליף את המציאות והמשמעויות שלה בסימנים ובסמלים שהופכים את המציאות להדמיה.
הוא גרס כי הסרט הוא למעשה המשך המלחמה שנעשתה לסרט שהפך למלחמה, "השניים חוברים זה לזה באמצעות זליגתם המשותפת לטכניקה".
שכן, פעלולי הסרט ופעלולי המלחמה, חד הם.
הם לא יותר מרצף של אפקטים מיוחדים.
הן הסרט והן המלחמה קורצו מאותו החומר.
"שניהם כאחד הם שלבים במלחמה חסרת מוצא שהמשתתפים בה, אינם מבינים דבר".
הסרט זכה לאזכורים ומחוות רבים בתרבות הפופולרית, כמו גם לפרודיות רבות.
בין היתר צולם בשנת 1980 סרט בתקציב נמוך בשם "Porklips Now" שהעתיק את עלילת הסרט למרדף של פקח בריאות אחר בעל מפעל לעיבוד בשר.
כן מאוזכר הסרט במספר שירים פופולריים.
להקת ההבי מטאל "איירון מיידן" כללה באלבומה "The X Factor" שיר בשם "The Edge Of Darkness", העוסק במחשבותיו של וילארד במהלך הסרט.
להקת הפאנק הבריטית הקלאש הוציאה שיר בשם "Charlie don't Surf", ששמו לקוח משורה מפורסמת בסרט ועוסק במלחמה.
השיר "צדק צדק תרדוף" מאלבומו של מאיר אריאל "מודה אני" כולל את השורה "אך הגיחוך של מרלון ברנדו מול הקנה של מרטין שין / נשאר כמו שיא של גודל בשביל ג'ימי ודין".
בשנת 2001' הוציאה להקת המטאל sodom את האלבום m16 הכולל את השיר napalm in the morning,אשר חוזר וחוזר על המשפט המוכר מהסרט ואף כולל את המשפט: "I love the smell of napalm in rhe morning...
את מוזיקת הרקע לסרט כתב המלחין קרמיין קופולה, אביו של פרנסיס פורד קופולה.
המוזיקה זכתה בפרס גלובוס הזהב כמוזיקה המקורית הטובה ביותר בשנת 1979. בסרט מופיעים מספר שירים נוספים, כשירה של להקת קרידנס קלירווטר רבייבל "סוזי Q" המנוגן בעת מופע החשפנות של שפנפנות הפלייבוי, ושירים אחרים, אך הוא זכור במיוחד בשל שילובם של שני קטעי מוזיקה, המתאימים התאמה מושלמת למתרחש על המסך.
השיר "הסוף" - "The End" של להקת הדלתות, המנוגן בתחילת הסרט ועם סיומו, והקטע "דהרת הוולקירות" מתוך האופרה "הוולקירה" של ואגנר, המנוגן בעת מתקפת המסוקים.
מרטין שין - קפטן בנג'מין ל.
וילארד הוא קצין מודיעין ששירת בווייטנאם כשלוש שנים, ולאחר תקופה קצרה ולא מוצלחת באזרחות, שב לחזית.
הוא לובש את תג יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, ונרמז כי בעברו משימות חיסול מיוחדות עבור המודיעין הצבאי וה-CIA.
אלברט הול - צ'יף קוורטרמאסטר (Chief Quartermaster - תפקיד צבאי, אחראי על האספקה) ג'ורג' פיליפס.
פיליפס הוא מש"ק ותיק בצי, ומפקד על הסירה ביד רמה.
בינו ובין וילארד יש עימותים תכופים על סמכות הפיקוד, המסתיימים בניסיונו של פיליפס לרצוח את וילארד, ובמותו.
פרדריק פורסט - מכונאי דרגה שלישית (Engineman 3rd Class; תפקיד של מכונאי בדרגה נמוכה בצי ארצות הברית) ג'יי "שף" היקס.
השף הוא קייג'ון מניו אורלינס, שהוכשר כסוסייה, טבח המתמחה בהכנת רטבים.
בתחילה גויס כטבח, אך לאחר שלא הצליח להשתלב בשיטות הכנת האוכל ההמוניות בצבא, הפך למכונאי.
הוא מגלה פחד מהמלחמה, וממסעה של הסירה במעלה נהר הנאנג.
וילארד בוטח בו, ובסיום הסרט נערף ראשו על ידי קורץ במטרה לזעזע את וילארד.
סאם בוטומס - תותחן עזר דרגה שלישית (Gunner's Mate 3rd Class; תפקיד בצי האמריקאי שבו משרת מי שסיים קורס בסיסי בתותחנות ובחומרי נפץ) לאנס ב.
ג'ונסון הוא גולש גלים מפורסם שגויס למלחמה, ומשמש כמקלען בסירת המשמר.
הוא מבלה את רוב שעותיו כשהוא תחת השפעת סמים ודמותו מפגינה תמימות ורוך יחסי.
הוא היחיד מצוות הסירה המקורי השורד את המסע.
לורנס פישבורן - תותחן עזר דרגה שלישית (Gunner's Mate 3rd Class; תפקיד בצי האמריקאי שבו משרת מי שסיים קורס בסיסי בתותחנות ובחומרי נפץ) טיירון "מיסטר קלין" מילר.
מילר הוא אפרו-אמריקאי מדרום הברונקס, הצעיר והבלתי מנוסה בין אנשי הצוות.
הוא נהרג במהלך המסע כאשר הוא שומע הקלטה של קולה של אמו, ואש נפתחת על הסירה מן החוף.
השחקן פישבורן היה רק בן 14 כאשר צולם הסרט.
גילו של מילר בסרט הוא 17.
אנשי צבא ארצות הברית, וסוכנות הביון
ג'יי די ספראלדין - לייטננט ג'נרל קורמן, קצין בכיר במודיעין צבא ארצות הברית, החושש מקורץ ומבקש להורגו.
הוא שגייס את וילארד למשימה.
האריסון פורד - קולונל לוקאס, קצין מודיעין בצבא ארצות הברית, המשתתף עם לייטננט ג'נרל קורמן בתחקורו ותדרוכו של וילארד בבסיס המודיעין בנא טראנג לפני צאתו למשימה.
זהו אחד מתפקידי המשנה האחרונים שגילם פורד לפני שזכה למעמד של כוכב בעקבות "מלחמת הכוכבים".
בשמותיהם של הקצינים יש רמיזות לידידיו של קופולה, המפיק רוג'ר קורמן שסייע לקופולה בתחילת דרכו המקצועית, וג'ורג' לוקאס, ידידו, שאמור היה אף לביים את הסרט בטרם קיבל על עצמו קופולה את המשימה.
ג'רי זיסמר - ג'רי, אזרח, כנראה איש ה-CIA המשתתף בתדרוך בנא טראנג.
הוא שותק במהלך כל התדרוך, אך כאשר מדובר על משימתו של וילארד, הוא מסביר את המשימה במשפט המפורסם - "Terminate with extreme prejudice".
רוברט דובאל - לייטננט קולונל ויליאם "ביל" קילגור, מפקד גדוד רגלים מוסק, וחובב גלישה פנאטי.
קילגור מוצג כדמות חזקה האוהב את אנשיו ודואג להם, אך מנהגיו יוצאי דופן ומוזרים והוא מפגין אכזריות וחוסר חשיבות לחיים כלפי הווייטנאמים.
קילגור אוהב את המלחמה ורואה בה כ"בית" בשבילו.
ר.לי ארמי - טייס מסוק.
ארמי מופיע הופעה קצרה כטייס המסוק "נשר 7" כחלק מכוח התקיפה של קילגור.
ארמי היה חייל מקצועי, לוחם מארינס, ששימש כיועץ לעניינים צבאיים לסרט, ולאחר מכן כיכב בסרטו של סטנלי קובריק "מטאל ג'אקט" כרס"ר הסאדיסט.
מרלון ברנדו - קולונל וולטר אי.
קורץ הוא קצין מעוטר בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, שערק והקים צבא פרטי באזור הנייטרלי שבין וייטנאם וקמבודיה וגם איבד את שפיותו.
עריקתו, והמסרים המוזרים שהוא שולח, גורמים לרצון בצבא ארצות הברית "להפסיק את פיקודו" על כוחותיו, ולשלוח אנשים כדי לחסלו.
דניס הופר - צלם אמריקני מטורף שנלווה לקורץ ומעריץ אותו.
הוא מצלם ללא הרף במספר מצלמות התלויות על צווארו (אך לא ברור אם הן טעונות בפילם), ואינו מפסיק לדבר.
קורץ אינו סובל אותו, ובשלב מסוים משליך עליו חפץ על מנת להשתיקו.
קופולה ביסס את הדמות על "הרוסי" המופיע בספר "לב המאפליה" ועל דמותו של הצלם שון פלין, בנו של כוכב הקולנוע ארול פלין שנעלם בווייטנאם בתקופת המלחמה.
סקוט גלן - קפטיין ריצ'רד מ.
קולבי, קצין שקדם לווילארד בניסיון להרוג את קורץ, אך בסופו של דבר הצטרף לקורץ ואנשיו, ואיבד אף הוא את שפיות דעתו.
הדבר נודע למודיעין הצבאי כאשר אותר מכתב שבו הוא מבקש מאשתו למכור את כל רכושם, לרבות ילדיהם.
ביל גרהם - בתפקיד עצמו.
גרהאם היה ידוע כאמרגן ומנחה באירועים ומופעים, והוא משחק את הקריין המלווה את הופעת שפנפנות הפלייבוי.
סינת'יה ווד - "שפנפנת השנה".
ווד היא דוגמנית אמריקנית ששימשה כ"שפנפנת השנה" של פלייבוי בשנת 1974, ושיחקה במספר קטן של סרטים באמצע שנות ה-70.
קולין קמפ - "מיס מאי".
קמפ היא שחקנית אמריקאית ששימשה כ"שפנפנה" באחת מחוברות פלייבוי בתחילת שנות השבעים.
לאחר "אפוקליפסה עכשיו" פיתחה קמפ קריירה כשחקנית ומפיקה.
לינדה ביטי - "מיס אוגוסט".
דוגמנית אמריקנית שהצטלמה בעירום לפלייבוי ב-1976. בסוף שנות ה-70 ניסתה להופיע בסרטים בכינוי "לינדה קרפנטר".
"אפוקליפסה עכשיו" הוא תפקידה המשמעותי ביותר.
כריסטיאן מרקאנד - יובר דה מאראי, בעל האחוזה הצרפתי, המופיע רק בגרסת הבמאי לסרט.
אורור קלמאן - רוקסאן סארו-דה מאראי, אלמנה בחווה הצרפתית המפתה את וילארד.
פרנסיס פורד קופולה - מופיע בסצנה קצרה, שבה במהלך הנחיתה על החוף עליו מסתערים חייליו של קילגור, ישנו צוות צילום המצלם את המתקפה, והבמאי, קופולה, דורש מהחיילים להמשיך ולהסתער בלי לשים לב למצלמות - "אל תסתכלו למצלמה, המשיכו להילחם!".
ויטוריו סטוררו - הצלם של הסרט "אפוקליפסה עכשיו" משחק את הצלם העומד לצדו של קופולה בסצנת ההסתערות על החוף.
פרס אוסקר לצילום - ויטוריו סטוררו.
פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר - וולטר מרץ', מארק ברגר, ריצ'רד בגס, נתן בוקסר.
פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן - הסרט הטוב ביותר.
פרס גלובוס הזהב - הבמאי הטוב ביותר פרנסיס פורד קופולה.
פרס גלובוס הזהב - שחקן המשנה הטוב ביותר רוברט דובאל.
פרס גלובוס הזהב - המוזיקה המקורית הטובה ביותר - קרמיין קופולה ופרנסיס פורד קופולה.
פרס באפט"א - הבמאי הטוב ביותר פרנסיס פורד קופולה.
פרס באפט"א - שחקן המשנה הטוב ביותר - רוברט דובאל.
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - רוברט דובאל
פרס אוסקר לעיצוב תפאורה - אנג'לו פ.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - פרנסיס פורד קופולה
פרס אוסקר לעריכה - ליזה פרוכטמן, ג'רלד ב.
גרינברג, ריצ'רד מרקס, וולטר מרץ'
פרס אוסקר - התסריט המעובד הטוב ביותר - פרנסיס פורד קופולה וג'ון מיליוס
פרס גלובוס הזהב - הסרט הטוב ביותר מסוג דרמה
פרס באפט"א - הפרס על שם אנתוני אסקווית' למוזיקה - קרמיין קופולה, פרנסיס פורד קופולה
פרס באפט"א - השחקן הטוב ביותר - מרטין שין
פרס באפט"א - הצלם הטוב ביותר - ויטוריו סטוררו
פרס באפט"א - העריכה הטובה ביותר - ריצ'רד מרקס, וולטר מרץ', ג'רלד ב.
פרס באפט"א - הסרט הטוב ביותר
פרס באפט"א - עיצוב התפאורה הטוב ביותר - דין טבולאריס
פרס באפט"א - הפסקול הטוב ביותר - נתן בוקסר, ריצ'רד פ.
פרס גראמי - הפסקול הטוב ביותר לסרט קולנוע או טלוויזיה קרמיין קופולה, פרנסיס פורד קופולה
פרס סזאר - הסרט הזר הטוב ביותר
אֵפוֹרוֹס (יוונית: εφορος; ברבים: "אֶפורים", εφοροι, תעתיק: "אֵפוֹרוֹי") היה פקיד ממשל בכיר בספרטה העתיקה.
לפי הרודוטוס, מוסד האפורים נוסד על ידי ליקורגוס.
גוף האפורים כלל חמישה חברים שנבחרו על ידי האספה הכללית לכהונה בת שנה אחת.
כל האזרחים היו יכולים להיבחר למשרה זו.
בדומה לארכונים באתונה, השנה בספרטה נקראה על שם אחד האפורים.
התפקיד העיקרי של האפורים היה פיקוח על המלכים והגרוסיה - מועצת הזקנים.
תפקידים אחרים כללו פיקוח על משפטים, מיסוי, מדיניות החוץ, אימונים צבאיים וכיוצא באלה.
שני אפורים ליוו דרך קבע את הצבא במערכה, לצד אחד המלכים.
הם היו יכולים לאסור את המלך אם לדעתם חרג מסמכותו או התנהגותו לא הייתה ראויה.
קלאומנס השלישי ביטל את מוסד האפורים ב-227 לפנה"ס, אך הוא שוחזר על ידי מלך מוקדון, אנטיגונוס דוסון, אחרי תבוסת הספרטנים בקרב סלסיה.
הגוף התקיים עד המאה ה-2 לספירה ובוטל סופית על ידי אדריאנוס.
אִפְטַאר היא ארוחת הערב השוברת את הצום היומי בחודש הרמדאן המוסלמי.
הארוחה נערכת לאחר תפילת המע'רב (مَغْرِب; תפילת הערבית), בעת שקיעת השמש.
יש הנוהגים לאכול את האפטאר במסגרת קהילתית.
הענקת ארוחת אפטאר לזולת נחשבת צדקה מתגמלת, והיא כדרכו של מוחמד.
באופן מסורתי, המאכל הראשון שאוכלים באפטאר הוא פרי התמר.
ארוחה זו היא הארוחה הראשונה שאוכל המוסלמי ברמדאן מאז ארוחת הסחור, הארוחה המפסקת קודם הצום.
בבנגלדש מכינים מגוון מאכלים לשבירת הצום, ביניהם: פייג'ו (עשוי מבצל וקמח קטניות), בגוני (חציל טבול בבלילה ומטוגן בטיגון עמוק), צ'ולה (חומוס) וכן מגוון פירות ומיצי פרי.
נהוג לאכול בחיק המשפחה אם כי מתקיימות גם ארוחות המאורגנות על ידי משרדים וארגונים שונים.
בהודו פופולרי "חלים" - נזיד בשר כבש, חיטה ועדשים, האהוד כיוון שהוא עשיר בטעמו ומשביע.
באינדונזיה הארוחה מכונה "בוקה" שמשמעותה - לפתוח.
בשווקים נמכרים המאכלים המסורתיים, ביניהם התמר הפופולרי, במגוון רב של דוכני מזון.
מאכלי האפטאר נמכרים בדרך כלל רק בתקופת הרמדאן.
בין המאכלים המקומיים הנהוגים בארוחה זו - "קולק", קינוח העשוי סוכר תמרים וחלב קוקוס ומכיל לעיתים ירקות או פירות כגון בננה, בטטה, דלעת ועוד.
באפטאר הוא מוגש לרוב קר.
שעת המגרב מסומנת על ידי תיפוף ה"בדוק" - תוף אינדונזי מסורתי, ולקראתה נוצרים פקקי תנועה.
יש הנוהגים להזמין יתומים לאכול עמם את הארוחה.
לאחר הארוחה נהוג ללכת למסגד, לתפילה והאזנה לדרשה.
בפקיסטן מסמנים את שעת סיום הצום בצלצולים וצפירות, המופעלים על ידי מסגדים ומרכזים קהילתיים.
ההכנות לארוחה מתחילות כשלוש שעות קודם לכך, הן בבתים והן בדוכני רחוב.
המעדנים הנפוצים הם ג'לבי (מאכל מבצק בבלילה מתוקה, בטיגון עמוק), סמוסה ופקורה (מעין לביבות מירקות שונים, בטיגון עמוק), הנאכלים לצד תמרים ומים.
בחלק מהמקומות המים מוחלפים במשקה מקומי - סירופ "רוח אפזה".
בארצות הברית נהוגות במכללות ואוניברסיטאות רבות ארוחות אפטאר, אליהן מוזמנים הן מוסלמים והן לא מוסלמים.
מחלקת המדינה של ארצות הברית עורכת סעודת אפטאר שנתית.
בבית הלבן נערכת קבלת פנים ארוחת האפטאר בבית הלבן.
בלבנון קינוח חגיגי המקובל בסיום הצום הוא לילות ביירות, פודינג סולת עם קצפת ופיסטוקים.
בישראל פותחים את סעודת אפטאר בתמרים ומשקאות מתוקים.
הארוחה מפוארת ומרובת מנות, ובסיומה מגוון קינוחים מסורתיים מהמטבח הערבי כמו כנאפה, קטאיף ועוואמה.
לאחר הארוחה מקובל לבקר קרובים ומכרים ולהשתתף באירועי תרבות המתקיימים בשעות הלילה (שכן בחודש הרמדאן אסור לחגוג במהלך היום).
משרד החוץ מארח שגרירים ונציגים מוסלמים בארוחת אפטאר שנתית.
גם "יוזמות קרן אברהם", עמותה לקידום דו-קיום בין אזרחי ישראל היהודים והערבים, מארחת אירוע אפטאר שנתי.
יש בין ערביי ישראל המוחים כנגד קיום אירועים אלו בהם משתתפים חברי הממשלה.
נהר האַפּוּרימָק (בספרדית: Río Apurímac) הוא המקור המרוחק ביותר לנהר האמזונס.
מקור נהר האפורימק הוא במים המגיעים מהקרחון שבפסגת נבאדו מיסמי, הר בגובה 5,597 מטרים הנמצא במחוז ארקיפה שבפרו.
תחילתו בשרשרת ההרים שבדרום-מערב פרו, 10 ק"מ מהכפר קאיומה, ופחות מ-160 ק"מ מחוף האוקיינוס השקט.
הנהר זורם בעיקר בצפון-מערב קוסקו, בתוך ערוץ בעומק 3,000 מטרים, כפול מעומקו של הגרנד קניון בארצות הברית.
מתוך ששת הניסיונות לעבור את הנהר לכל אורכו, רק שניים צלחו.
לאחר 730 ק"מ, נהר האפורימק מתחבר עם נהר מנטארו והופך לנהר אנה.
לאחר מכן הוא מתחבר אל נהר פרניה ומשם לנהר טמבו.
כאשר הטמבו מתחבר עם נהר אורובמבה, הם הופכים לנהר אוקיאלי, הנשפך לנהר האמזונס.
ניתן להגיע אל נהר האפורימק בדרך צרה והררית, בנסיעה מהעיר קוסקו.
הנהר הוא אתר מצוין לרפטינג בדרגות 3 עד 5.
אַפֶטַאי הייתה עיר בתסאליה שביוון, לחופו של מפרץ פאגאסאי.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מספר, כי שם המקום, הנגזר מן הפועל ביוונית שמשמעו "להפליג", ניתן לו משום שכאן על פי המסורת עצרו הארגונאוטים את מסעם בים כדי להצטייד במים, ועל חופה של אפטאי השאירו יאסון וחבריו את הגיבור הראקלס והמשיכו בדרכם אל קולכיס בחיפוש אחר גיזת הזהב.
ב-480 לפנה"ס, בעת פלישת קסרקסס מלך פרס ליוון, היה חופה של אפטאי מקום עגינת הצי הפרסי לפני ההתנגשות הראשונה עם אוניות היוונים בקרב ארטמיסיון.
אפוקריסיאריוס היה תוארו של נציג דיפלומטי בכיר (מעין שגריר) בימי הביניים.
מונח מקביל באותה עת היה המונח הלטיני: "רספונסאליס" (responsalis - "העונה על שאלות").
בתואר זה נעשה שימוש באימפריה הביזנטית על ידי נציגי האפיפיור בחצרו של הקיסר בקונסטנטינופול (תפקיד המקביל לנונציו של ימינו).
משרה זו התקיימה החל מהמאה החמישית, אולם הפכה למשרה רשמית רק בתקופתו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
נציגים אפיפיורים הנושאים תואר זה שהו בחצר הקיסרית החל משנת 452 ועד שנת 743. במקביל שהו בחצר הקיסר אפוקריסיארי (נציגים) של ההגמונים של קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה וירושלים.
בתפקיד זה כיהנו, בין היתר, בוניפקיוס השלישי ומרטינוס הראשון בטרם מונו לתפקיד אפיפיור.
המונח משמש מאז המאה ה-16 וגם כיום בכנסייה האנגליקנית לתאר את נציגיו של הארכיבישוף מקנטרברי לכנסיות אחרות.
אפטוזאורוס (שם מדעי: Apatosaurus; פירוש השם: "לטאה מטעה") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד צמחוני ממשפחת הדיפלודוקיים.
בתרבות הפופולרית מכונה גם "ברונטוזאורוס", על אף שהשם מתאר כיום סוג נפרד – ברונטוזאורוס – שבעבר נחשב למין של אפטוזאורוס (ולכן השם "ברונטוזאורוס" לא היה תקף בשנים אלה).
האפטוזאורוס חי בתור היורה המאוחר כ-154–150 מיליון שנה לפני זמננו באמריקה הצפונית והיה אחד הזאורופודים הנפוצים ביותר.
ראשו היה קטן יחסית לגופו ופיו היה מצויד בשיניים דמויות אזמל שהיו טובות לתלישת העלים מהעצים או מהקרקע, אך פחות ללעיסתם, שהתבצעה בקיבה.
רגליו הקדמיות היו קצרות יותר מרגליו האחוריות וזנבו היה ארוך ודק, דמוי שוט.
הוא היה כנראה אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר של זמנו: לפי ההערכות החדשות ביותר אורכו היה ומשקלו .
האפטוזאורוס הוא אחד הזאורופודים הידועים ביותר וקל לזהותו בזכות הקימור דמוי הדבשת של גופו.
האפטוזאורוס היה דינוזאור זאורופוד ענק וכבד שהלך על 4 רגליים דמויות עמודים.
הוא היה זאורופוד טיפוסי עם צוואר וזנב ארוכים, וראש קטן יחסית לגופו הגדול.
ראשו של האפטוזאורוס היה קטן יחסית לגופו ופיו היה מצויד בשיניים דמויות אזמל שהותאמו לתלישת עלים ולא ללעיסה.
פתחי הנחיריים בגולגולת נמצאו מעל העיניים ולא בחזית, ישנה מחלוקת האם נחירי האף הבשרני מוקמו שם או שהיו ממוקמים בחזית הראש והיו מחוברים לפתחי הנחיריים באמצעות רקמה בשרית רכה.
במבנהו הראש היה דמוי קופסה ומוארך בדומה לראשו של הדיפלודוקוס.
רגליו הקדמיות היו קצרות במקצת מהאחוריות ובכף הרגל הקדמית הבוהן בלטה הצידה והייתה מכוסה בטופר גדול אך לא היו לו טפרים נוספים.
עצמות הגפיים היו מוצקות ועבות יחסית לזאורופודים אחרים.
גבו היה מקומר ונראה כמעין "דבשת" עגולה וחלקה, צורה האופיינית לו ולברונטוזאורוס.
קימור זה נוצר מעצמות ה-neural spines של חוליות עמוד השדרה, שהיו גבוהות והיוו חלק ניכר מגובה החוליות.
לאפטוזאורוס היה עמוד שדרה ארוך ורב-חוליות.
בעמוד השדרה של ההולוטיפ של Apatosaurus louisae היו 15 חוליות צוואר, 10 חוליות גב, 5 חוליות אגן ו-82 חוליות זנב.
החוליות היו חלולות בחלקן ואת החללים מילאו שקי אוויר שלא רק שהקטינו את משקל השלד אלא גם סייעו לנשימה יעילה.
לאפטוזאורוס היו 10 זוגות צלעות שהיו ארוכות ועמוקות ויצרו בית חזה רחב, עמוק וגדול.
לאפטוזאורוס היה זנב ארוך מאוד ודמוי שוט.
צווארו היה בינוני-קצר באורכו, אך עבה, מוצק ועמוק.
חוליות הצוואר היו בעלות זוג בליטות בקצה העליון שאליהן התחברו זוג גידים שסיפקו תמיכה לצוואר ואפשרו שליטה יעילה בו.
בניגוד לרוב הזאורופודים בני משפחת הדיפלודוקיים (שאליה הוא השתייך) שהיו רזים ובנויים קל, האפטוזאורוס היה מוצק ומסיבי, ואפילו שמן.
הוא לא היה הדיפלודוקסיד הארוך ביותר, אורכו היה , אך הוא היה אחד הכבדים ביותר, עם מסה של 33–56 טונות.
בעת גילויו ב-1877 היה האפטוזאורוס אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שהיו ידועים עד אז.
במהלך המאה ה-20 נתגלו דינוזאורים שהיו גדולים ממנו באופן ניכר ומיצבו את האפטוזאורוס כזאורופוד גדול-בינוני.
עם זאת, מאובנים חדשים שנתגלו מראים כי האפטוזאורוס היה גדול באופן משמעותי ממה שחשבו, ואף מיצבו אותו מחדש כאחד מהזאורופודים הגדולים של תור היורה, באותו סדר גודל של הסופרזאורוס (שהיה ארוך יותר אך שקל גם הוא 34–56 טונות) והברכיוזאורוס (שהיה גבוה יותר ושקל למעלה מ-40 טונות).
לפי ההערכות הישנות האפטוזאורוס לא היה מבין הזאורופודים הגדולים ביותר, אך עדיין הוא היה גדול למדי: משקלו נע בין 18 ל-35 טונות ואורכו נע בין 21 ל-26 מטר (תלוי במין).
הערכות אחרות, שנעשו בטכניקות חדשות יותר, הן קטנות יותר: אורך של ומשקל של בלבד.
הערכה מחודשת של האפטוזאורוס לואיזה מהמאובן CM 3018, שנערכה ב-2015, העריכה את מסתו כנעה בין 21.8 ל-38.2 טונות מטריות.
לצד מאובנים אלה נתגלו גם מאובנים חלקיים יותר שמרמזים שהאפטוזאורוס היה גדול יותר באופן משמעותי מההערכות המצוטטות לעיל.
באוקלהומה נתגלתה חוליה ענקית של אפטוזאורוס, ממצא OMNH 1670, שגודלה הוא 135 ס"מ (לעומת 106 ס"מ של מאובני אפטוזאורוס שהיו ידועים עד כה).
מלבד גודלה העצום, היא כנראה הייתה שייכת לפרט של מבוגר צעיר שעדיין לא הגיע לגודלו המלא, דבר המעצים עוד יותר את גודלו המרבי של האפטוזאורוס.
ב-2013 נתגלתה חוליה ענקית אחרת של אפטוזאורוס בעל סדר גודל דומה.
ב-2014 התגלה מאובן ענקי נוסף של אפטוזאורוס, עצם ירך (femur) באורך 2 מטר, דבר המחזק את ההערכה שהאפטוזאורוס היה גדול בהרבה ממה שהיה ידוע עד כה, והגיע לסדרי הגודל של הסופרזאורוס והאלמוזאורוס.
שינוי סקלה איזומטרי של 127% (זהו היחס 135/106) מגדיל את הערכות גודלו של האפטוזאורוס לאורך של ומשקל של 36–80 טון קצר (33–72.5 טונות מטריות).
לפי הערכות שמרניות וצרות יותר אורכו המרבי של האפטוזאורוס היה כ- ומשקלו למעלה מ-50 טונות.
לפי הערכות אלה האפטוזאורוס היה הדינוזאור הכבד ביותר שחי באמריקה הצפונית ובתור היורה (שקל בערך כמו הזאורופוסידון והאלמוזאורוס והיה כבד יותר מהברכיוזאורוס והקמרזאורוס) אך לא הארוך שבהם (הסופרזאורוס ודיפלודוקוס הלורום היו ארוכים יותר אך שקלו פחות).
האפטוזאורוס היה דינוזאור גדול אך קטן יותר מהארגנטינוזאורוס והפטגוטיטאן (שנחשבים לדינוזאורים הגדולים ביותר הידועים למדע).
ב-2020 פורסמה הערכה נוספת ולפיה אורכו של האפטוזאורוס היה עד ומשקלו כ-33 טונות.
אפטוזאורוס היה אחד הזאורופודים הנפוצים בתקופתו, והשני הנפוץ ביותר (אחרי קמרזאורוס) בתצורת מוריסון שנמצאת במערב ארצות הברית.
בניגוד לזאורופודים אחרים, נראה שלא חי בעדרים אלא בקבוצות קטנות או כיחידאי.
הוא היה אוכל צמחים ולפי ניתוח סימני השחיקה על שיניו כנראה שעיקר מזונו היה מגוון צמחים שגדלו על פני הקרקע.
הוא השתמש בצווארו הארוך כדי לאכול באופן לא בררני צמחים שונים וכנראה שלעיתים אף זקף אותו כלפי מעלה כדי לאכול עלים מצמרות העצים.
האפטוזאורוס נהג מדי פעם גם לאכול עלים מצמרות העצים, אליהם הגיע באמצעות שתי דרכים: הפלת העץ על הקרקע באמצעות גופו הכבד (כפי שפילים עושים בימינו) והזדקפות על רגליו האחוריות תוך השענות הזנב על הקרקע על מנת לספק תמיכה נוספת (בדומה לקנגורו).
על תנוחת הצוואר של האפטוזאורוס יש מחלוקת: האם החזיק רוב הזמן את צווארו זקוף או באלכסון כמו ברכיוזאורוס או שהחזיק אותו במקביל לפני הקרקע בגובה הכתפיים או אף שמוט כמו דיפלודוקוס.
ניתוח של עצמות הצוואר של אפטוזאורוס ודיפלודוקיים אחרים הראה שככל הנראה רוב הזמן היה צווארו של אפטוזאורוס שפוף קמעה כלפי מטה (דבר שמתאים לכך שאכל בעיקר צמחייה נמוכה) ורק לעיתים זקף את ראשו.
זנבו של אפטוזאורוס היה ארוך במיוחד ודמוי שוט.
כנראה ששימש ככלי נשק להגנה עצמית (הצלפה בטורפים כמו אלוזאורוס).
סימולציית מחשב הראתה שאפטוזאורוס יכול היה להצליף בזנבו וליצור שריקת קול בעוצמה של 200 דציבלים.
נראה שהצלפה בזנב שימשה גם לתקשורת, כגון אזהרה מפני טורפים.
ניתוח מיקרוסקופי של עצמות אפטוזאורוס שההתאבנו הראה שקצב הגדילה שלו היה מהיר מאוד ותוך כ-10 שנים הגיע לגודל כמעט מלא.
הוא הגיע לבגרות מינית בסביבות גיל 20 שנה ותוחלת חייו הייתה בסביבות ה-30 שנה.
עד שנות ה-70 של המאה ה-20 סברו הפלאונטולוגים שאפטוזאורוס לא יכל לתמוך בגופו הגדול וכבד ולכן חי בתוך ביצות או אגמים רדודים, כך שצווארו הארוך משמש לו מעין שנורקל.
כיום יודעים הפלאונטולוגים שסברה זו שגויה ושאפטוזאורוס היה בעל חיים יבשתי לחלוטין שעצמותיו ורגליו העבות דמויות העמודים הצליחו לשאת את משקלו הרב.
את האפטוזאורוס ("לטאה מטעה" או "לטאה רמאית") גילה הפלאונטולוג עותניאל צ'ארלס מארש מאוניברסיטת ייל ב-1877. השם ניתן לו מפני שעצמות ה-chevron שבזנב דמו לאלה של מוזאזאורים (זוחל ימי קדום).
ב-1879 גילה מארש שלד כמעט שלם, למעט גולגולת, חלק מעצמות הזנב ועצמות כפות הרגליים.
השלד שגילה היה הגדול ביותר שנתגלה עד אז.
בשל גודלו הרב מארש קבע כי מדובר בסוג טקסונומי חדש ונתן לו את השם ברונטוזאורוס, "לטאת הרעם", כתיאור יצירתי לגודלו הרב שכן פסיעותיו הכבדות יוצרות רעשי רעם חזקים.
השם המלא שנתן מארש לשלד היה Brontosaurus excelsus.
ב-1905 הוצב השלד במוזיאון פיבודי לידיעת הטבע, כאשר החלקים החסרים הושלמו בחלקים שנלקחו ממאובנים של זאורופודים אחרים.
הגולגולת של השלד נלקחה מקמרזאורוס, דבר שהתברר כטעות מאוחר יותר.
ב-1903 פרסם אלמר ריגס מאמר ובו קבע שהברונטוזאורוס הוא בעצם מין של אפטוזאורוס.
דעתו נתקבלה על ידי הקהילה המדעית והשם "ברונטוזאורוס" כשם מדעי בוטל (מאחר שהשם "אפטוזאורוס" ניתן קודם).
עם זאת, השם "ברונטוזאורוס" שרד בתרבות הפופולרית זמן רב לאחר מכן, ויש עדיין מספר פלאונטולוגים שטוענים ש-Apatosaurus ajax ו-Brontosaurus excelsus הם סוגים נפרדים ולכן השם "ברונטוזאורוס" תקף.
ב-7 באפריל 2015 פורסם מחקר בכתב העת PeerJ וצוטט ב-Nature שמנתח מחדש באופן סיסטמטי את מיני משפחת הדיפלודוקיים וזה קבע שהברונטוזאורוס אקסלסוס הוא סוג נפרד מהאפטוזאורוס ולכן ברונטוזאורוס הוא טקסון תקף.
במשך שנים לא נמצאה אף גולגולת של אפטוזאורוס.
בהתחלה מארש שיער שהיא נראית כמו גולגולת של קמרזאורוס וכך גם הוצגו שלדים במוזיאונים, אך ב-1979 היא הוחלפה בגולגולת מקורית שנמצאה ביוטה ומראה היה דומה יותר לגולגולת של דיפלודוקוס.
לאיור המסכם את תולדות המחקר, ראו כאן.
מאובניו נתגלו בארצות הברית, במדינות קולורדו, אוקלהומה ויוטה, בעיקר בתצורת מוריסון המתוארכת לגיל המלם של שלהי תור היורה, כ-146–156 מיליון שנה לפני זמננו.
האפטוזאורוס הוא דינוזאור פופולרי במגוון סרטים.
האפטוזאורוס נראה בסרט עולם היורה מ-2015 בו מספר פרטים רועים במישורים הפתוחים.
לאחר שהדינוזאור ההיברידי משתחרר הוא הורג כמה פרטים שלהם ואחד מהם גוסס בידיים של אוון וקלייר.
אפטוזאורים נראים גם בסרט ההמשך עולם היורה: נפילת הממלכה, שם הם נמלטים מהר געש ולבסוף כמה מהם נתפסים ומובאים לאחוזת לוקווד אך לבסוף משתחררים.
בעולם היורה: עולם חדש מופיעים שני פרטים נראים בעיירה בשלג שמייזי מבקרת בה ועוד שני פרטים ניזונים בסוף הסרט מעץ סקוייה.
הוא מופיע גם באיורים בעולם היורה: מחנה הקרטיקון.
אפטוזאורוס נראה בסרט קינג קונג מ-2005, בו להקה שלהם בורחת מדינוזאורים טורפים אך רומסת אנשים וכמה מהם נופלים מהצוקים.
גיבורי סרט האנימציה הדינוזאור הטוב הם משפחת אפטוזאורוסים.
עדר של אפטוזאורוסים נראה צועד בסרט הבלדה של Big Al.
אפוקליפסת במברג היא כתב יד מהמאה ה-11 השמור כיום בספריית העיר במברג .
כתב יד זה מכיל את ספר חזון יוחנן (ספר האפוקליפסה) מהברית החדשה, ומכאן שמו.
כתב היד נכתב בסקריפטוריום שבאי רייכנאו בין שנת 1000 לשנת 1020 בסגנון הדומה לכתבי יד האחרים שנכתבו ברייכנאו (כגון הפריקופס של היינריך השני).
אפוקליפסת במברג הוזמנה על ידי אוטו השלישי קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כתב היד לא הושלם בעת מותו של אוטו השלישי, ועבודת הכנתו הסתיימה בזמן יורשו, היינריך השני אשר יחד עם רעייתו, קוניגונד מלוקסמבורג, תרם את כתב היד למנזר סטפנוס הקדוש בבמברג.
בכתב היד 106 עמודים, והוא מאויר ב-57 מיניאטורות (איורים), וב-100 אותיות תחיליות מאוירות.
בשנת 2003 נוסף כתב היד לרשימת "זיכרון העולם" של ארגון אונסק"ו כאחד מכתבי היד האוטוניים מרייכנאו.
אפטא (מיידיש: אַפּטאַ; בפולנית: Opatów, "אופטוב") היא עיירה בפולין בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה.
היא בירתו של מחוז אופטוב.
אפטא נמצאת בין הגבעות של פולין קטן כשנהר אופטובקה (Opatówka) מחלק את העיר לשני חלקים.
אתר התיירות המרכזי בה הוא הכנסייה על שם מרטין הקדוש (Kolegiata św.
Marcina w Opatowie), מנזר מן המאה ה-15, שער העיר מן המאה ה-16 ועוד כמה בניינים ראויים לציון.
אפטא נוסדה על גדות נהר הוויסלה באזור בו יש יערות ואגמים.
כשנזכרה לראשונה ב-1189 היא הייתה מקום מושבם של שליט המבצר האזורי ושל הבישוף הקתולי.
ב־1237 היא קיבלה זכויות שהסדירו את מעמדם של התושבים וב-1361 היא קיבלה מעמד של עיר בעל זכויות נרחבות.
במשך כמה מאות שנים, עד חלוקת פולין הייתה אפטא מרכז אזורי חשוב ובה ישב הסיימיק של מחוז סנדומייז' (Województwo sandomierskie).
בזמן הפלישה של הטטרים ב-1502 העיר נחרבה.
ב-1514 היא הועברה לרשותו של האציל קשישטוף שידלוביצקי (Krzysztof Szydłowiecki) ששיקם את העיר, הקיף אותה בחומה, בנה מבצר ומטה עבור הממשלה המקומית ושיפר את אספקת המים לתושבים.
אחרי מותו של שידלוביצקי הייתה העיר שייכת לכמה משפחות אצולה: משפחת טרנובסקי, משפחת אוסטרוגסקי, משפחת לובומירסקי, משפחת פוטוצקי ומשפחת קרסקי.
היא נשארה בידיים פרטיות עד 1864.
במאה ה-18 נעשתה אפטא לביתם של כמה יוונים שנמלטו לפולין ממולדתם שנכבשה על ידי הטורקים.
הם הורשו לפתוח כנסיות יווניות אורתודוקסיות.
ב-1778 נוסדה קהילה על שם ניקולס הקדוש שעברה ב-1837 לראדום.
בתקופת מרד ינואר ב-1863 התחוללו באפטא שני קרבות בין הרוסים והצבא של הגנרל יוזף האוקה-בוסק (Józef Hauke-Bosak).
הפולנים כבשו את העיר ב-25 בנובמבר 1863 ונסוגו עם נשק שלקחו ותחמושת.
ב-21 בפברואר 1864 התחולל במקום קרב נוסף.
הייתה זאת אחת ההתנגשויות הגדולות ביותר במרד שהסתיימה בתבוסת הפולנים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה אפטא מרכז גדול של פעילות מחתרתית.
בלילה בין ה-12 ל-13 במרץ 1943 תקפה יחידה של המחתרת הפולנית יחד עם חיילים מהארמייה קריובה את בית הסוהר המקומי ושחררה 82 אסירים.
לפני מלחמת העולם השנייה היו באפטא כ-5,000 יהודים.
"אפוקליפסה - מלחמת העולם השנייה" היא סדרת טלוויזיה תיעודית צרפתית אשר שודרה בשנת 2009, לציון 65 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה, ומספרת על ההיסטוריה של מלחמה זו מזווית הסתכלותן של בעלות הברית.
את הסדרה הפיקו וערכו דניאל קוסטל ואיזבל קלארק.
הסדרה מורכבת מצילומים נדירים מחזית המלחמה כפי שצולמו בידי כתבים צבאיים, חיילים, לוחמי תנועת ההתנגדות הצרפתית, ואזרחים.
קטעי הצילום שבסדרה, אשר צולמו במקור בשחור-לבן, נערכו והוסבו לצילום צבע, למעט מספר קטעי צילום, העוסקים לרוב בשואה, שנשמרו בצילום השחור-לבן המקורי.
הסדרה עלתה לראשונה ב-20 באוגוסט, 2009, תחילה בבלגיה ובהמשך בצרפת, ארצות הברית, נשיונל ג'יאוגרפיק, הממלכה המאוחדת, קנדה, אוסטרליה ואסיה.
בישראל שודרה לראשונה הסדרה במאי 2010, עם קריינותו של אלכס אנסקי.
המתקפה (1933-1939): עליית הנאציזם והפלישה לפולין, המלחמה המדומה.
מפלה ניצחת (1939-1940): הקרב בדנקרק, המערכה על צרפת, הקרב על בריטניה.
התלקחות (1940-1941): המערכה בצפון אפריקה, החזית היוגוסלבית, הקרב על יוון, הקרב על כרתים, מבצע ברברוסה, הקרב על סמולנסק והקרב על מוסקבה.
נקודת מפנה (1941-1942): המתקפה על פרל הארבור, קרב מידוויי וגוודלקנל, מבצע בראונשווייג.
הנחיתות הגדולות (1942-1943): כישלונות ראשונים למדינות הציר, קרב סטלינגרד, קרב אל-עלמיין השני, מבצע לפיד, המערכה בתוניסיה, קורסק ואיטליה.
קץ הסיוט (1944-1945): שחרור צרפת והפלישה לגרמניה, כניעתה של גרמניה, הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי וכניעתה של יפן.
הסדרה כוללת פורטרטים של המנהיגים ודמויות המפתח במלחמת העולם השנייה:
רוז גוולנד- ילדה בריטית שהייתה בת שנה כשהמלחמה פרצה.
גאסטון סירק- נהג משאית צרפתי שנשבה כשגרמניה כבשה את צרפת.
אוגוסט פון-קגנק- מפקד טנק מהורמאכט.
צנזור הקשרים בין הנאצים לאל-חוסייני
ביוני 2020 חשף העיתונאי ינון מגל שערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בישראל המשדר את הסדרה בליווי הקריינות של אנסקי, צנזר את הקטע המתעד את קשריו של שייח אמין אל חוסייני עם היטלר, את צילומו סוקר פלוגת חיילי אס אס מוסלמים ואף את קריינותו של אנסקי המתארת את זהותו של חוסייני.
המבקר דוד רוזנטל כתב באתר וואלה על הסדרה כי: "לראות את מלחמת העולם השנייה בצבע ולא בשחור-לבן זו חוויה יוצאת דופן, אבל כשהסיפור שחוק ומוכר, כפי שקורה ב"אפוקליפסה", התוצאה לא יותר טובה מעמוד האש".
מאידיך, העיתונאי יאיר אטינגר כתב ב"הארץ" ביקורת טובה לסדרה, ובין השאר כתב: "אך התוצאה היא סדרה מרתקת ומרשימה, חובה בעיקר למי שלומדים המון על השואה, וכמעט כלום על הקטל מסביב."
אפור גשום היא להקת רוק ישראלית שהחלה את פעילותה בשנות השמונים בתקופת "מחתרת הקסטות".
ב-1986 הקימה מיכל ספיר, נכדתו של שר האוצר לשעבר פנחס ספיר, את הצמד "אפור גשום" יחד עם אלון ידגר בגיטרות.
הצמד הוציא בניהולו של מוטי שהרבני שיר ראשון בשם "מקום אחר", שזכה להצלחה רבה והוא גם השיר הכי מוכר של הלהקה.
גיל סמטנה עיבד והפיק מוזיקלית את השיר יחד עם ספיר וידגר, ובהקלטה ניגן בבס ותכנת תופים.
הסינגל יצא בחברת ההפקה של שהרבני, "נייר".
ב-1987 הצטרף להרכב אורן רביב בתופים ואפור גשום הוציאה שיר שני, "תנשמת" (מילים של ספיר ולחן של ספיר וידגר), שזכה גם הוא להצלחה רבה.
את עטיפת הסינגל צילם גיא בהר.
ב-1988 הפכה "אפור גשום" ללהקה של ממש, עם צירופם של אורן קפלן בגיטרות ועודד שכטר בבס.
הלהקה הוציאה את השיר "שעון החול", שאותו כתבה והלחינה ספיר ויצא בהוצאה משותפת של האוזן השלישית ו"תקליטי בום צ'ה" של רונן בן טל, שהפיק.
גם השיר הזה זכה להצלחה, והצלחתו גברה כאשר אריאל שרון ביקש להקדיש אותו באותה שנה בשירותרום לבניו, שהעריצו את הלהקה.
הלהקה אף הוזמנה להופיע איתו בתוכנית "תוססס".
בסוף 1988 הקליטה הלהקה קלטת בכורה, ובתחילת 1989 יצאה הקלטת, שנקראה "פברואר".
היא כללה שבעה שירים: שלושת הסינגלים ("מקום אחר" נכלל בגרסה חדשה), וארבעה שירים חדשים: "כלוב", שהפך ללהיט, "המגע הרך", "הנה בא הגשם" ו"כביש החירות".
אסנת שילוח הפיקה בפועל את הקלטת, בן טל הפיק, ויעל לוי מהאוזן השלישית (אין הכוונה לזמרת) מימנה את הוצאתה.
הקלטת "פברואר" זכתה להצלחה רבה וכל עותקיה נמכרו תוך זמן קצר.
עם השנים, הפכה הקלטת לאחד האלבומים החשובים שיצאו בסוף שנות השמונים, ו"אפור גשום" הייתה לאחת הלהקות המובילות בתקופת "מחתרת הקסטות" של שנות השמונים (יחד עם נושאי המגבעת, פוליאנה פרנק והפליז).
וידאו קליפ של שירה של הלהקה "איאן", שביימו אורי כוכבי והדס לוינר, שודר בתוכנית קול הפופ ב-1990.
שנות התשעים - הלהקה מתפרקת ומגיעים הרכבים חדשים
ב-1990 הציגה ספיר הרכב חדש של הלהקה - שכלל את עודד שכטר בבס ואנשים חדשים שהיו בתחילת דרכם, פחות או יותר - ערן רייס וערן מלכי בגיטרות ואורן בן נון בתופים.
סגנון הפוסט פאנק המלנכולי של הלהקה השתנה ונהיה כבד יותר, עם השפעות של סוניק יות', אך היא לא זכתה להצלחה וב-1991 ספיר עזבה לניו יורק.
שכטר, רייס, מלכי ובן נון המשיכו להרכבים שונים.
בניו יורק ספיר הקימה הרכב חדש בשם "Fluffy", יחד עם הגיטריסט ניקולאס ורנס והמתופף דייוויד מצ'יונס.
"Fluffy", להקת פוסט-פאנק/שוגייז רעשני, הוציאה סינגל בודד שמיד לאחר צאתו שינתה את שמה לאחד השירים המופיעים בו, "Baby Tooth".
הסיבה לכך שהלהקה שינתה את השם היה ריבוי של להקות שנקראו "Fluffy".
ב-1993 הוציאה "Baby Tooth" תקליטון שדרים 7 אינץ' שכלל את השירים "Explosive Crescent Man" ו"Jet Lag", וב-7 במרץ 1995 הוציאה מיני-אלבום שלא זכה להצלחה רבה בשם "Rare Book Room" (חדר הספרים הנדירים" בתרגום חופשי).
האלבום כלל שישה שירים שהוקלטו בין 1994-1993, לא כולל את שני הסינגלים שהוציאה הלהקה.
באלבום מופיע שיר שביעי, וכדי לשמוע אותו יש לנגן את הדיסק לאחור.
לאחר צאתו הלהקה מיעטה בהופעות והתפרקה, וספיר, שעברה ללונדון, הקימה הרכב נוסף בשם "Zero Balancer".
עם הגיטריסט והאמן כריסטופר וורמינגטון והמתופף מיגל מארין, שאותו החליף מאוחר יותר פיט ריילנד ההרכב זכה לאזכור נלהב בשבועון המוזיקה Melody Maker, אך התפרק בלי לשחרר חומרים מוקלטים מלבד השיר Headless Skies, שהופיע ב-1999 באלבום אוסף של מועדון האינדי/פאנק הקווירי קלאב וי.
ב-1996 נכלל הלהיט של "אפור גשום" "מקום אחר" באוסף "אתמול - השירים של שנות ה-80".
שנות האלפיים - פרויקט הסולו ו"היש הגדול" והאיחוד
ב-2005 ספיר ניסתה את כוחה כזמרת סולנית, וחזרה עם פרויקט סולו בשם "MOON PiLOT".
תחת שם זה הוציאה אי.פי בן ארבעה קטעים בשם "Exposures Taken At 7 Minute Intervals" ("חשיפות שצולמו במרווחים של 7 דקות").
הצלחתם של השירים "Satellite Life" ו"Hypnotoxic" שהופיעו בו הביאה לסדרת הופעות מצליחות, בעיקר בישראל ובלונדון, תחילה סולו ולאחר מכן בטריו שכלל גם את רוב סייקס בבס וג'יימס טרנר בתופים.
שהקליטה השלישייה יצא ב-2013 תחת השם "Transients".
כמו כן, ב-2006 התאחדה "אפור גשום" להופעה אחת.
בראיון שנעשה איתה שנה לאחר מכן על ההוצאה המחודשת של הקלטת ספיר יצאה מהארון כלסבית וסיפרה שהשיר "פשוט וטבעי", המופיע בגרסת הדיסק של הקלטת, וכן שיר נוסף שלא נכלל בדיסק בשם "לא יכולה לעזוב אותה עכשיו", נכתבו אודות נטיותיה המיניות.
ב-2011 יצא ספרה של ספיר "היש הגדול" בהוצאת ידיעות ספרים.
הספר מגולל את הביוגרפיה של סבה, פנחס ספיר, מי שהיה שר האוצר השלישי של ישראל ומהבולטים בפוליטיקה הישראלית ברבע השלישי של המאה ה-20. לאחר צאתו חזרה ספיר לארץ.
המפגש המחודש עם הארץ הוליד שירים חדשים בעברית וספיר החליטה לאחד את להקתה, "אפור גשום".
בנובמבר 2012 הקימה ספיר הרכב חדש של "אפור גשום", לאחר 22 שנה בהן הלהקה לא הייתה פעילה.
ההרכב כלל את ספיר ושכטר, ואליהם צורפו שי לוינשטיין בגיטרה ופסנתר ואביב ברק בתופים.
ההרכב הוציא סינגל ראשון ומצליח מאלבום חדש בשם "מבפנים", שנכתב בעקבות פרויקט של ארגון "בצלם" ועוסק בחוויית המפגש עם מציאות חייהם של הפלסטינים בגדה המערבית.
בתחילת 2013 הוציאה הלהקה סינגל שני בשם "ליקוי ירח", שבו הוזכר שמה של הלהקה, ולאחריו את האלבום המלא, "מבפנים".
האלבום כלל שירים בעברית ובאנגלית, ביניהם גרסאות חדשות לשירים "Satellite Life" ו"Hypnotoxic" שהופיעו בפרויקט הסולו של ספיר, "MOON PiLOT".
ב-1 במרץ באותה שנה הושק האלבום בהופעה בלבונטין, בה התארח הגיטריסט המקורי של הלהקה, אלון ידגר.
שנה מאוחר יותר הפכה הלהקה לשלישייה, כשאל עודד ומיכל מצטרף המתופף והמוזיקאי הוורסטילי מתן פוקס.
יחד הם הקליטו את האלבום אור חשאי, שיצא ב-2017. בהופעת ההשקה של האלבום התארח הגיטריסט אורי פרוסט.
בפברואר 2019 התקיימה בלבונטין 7 בתל אביב הופעה חגיגית במלאת 30 שנים לצאת הקלטת "פברואר".
עובד אפרת הצטרף בגיטרה והלהקה ניגנה את הקלטת במלואה, כשחמי רודנר מתארח בשיר "שעון החול" ויוסי בבליקי ב"המגע הרך".
ביולי 2020 יצא לאור אלבומה הרביעי של הלהקה, "עם רעש נסתר".
את האלבום הפיק מוזיקלית עובד אפרת שגם הצטרף בנגינת גיטרה.
ב-17 בספטמבר 2024 הוציאה הלהקה את השיר "אמנויות הזמן", המהווה סנונית ראשונה מתוך אלבומה החמישי "טמפרטורה".
אלבומים של מיכל ספיר בהרכבים שונים
אַפּוׂרִיָה (מיוונית: ἀπορία) הוא מצב של בלבול ומבוכה הנובע מסתירות בטיעונים לוגיים.
המונח מאפיין את סיומם של הדיאלוגים המוקדמים של אפלטון.
משמעות המילה ביוונית היא בלבול, חוסר מוצא.
בפילוסופיה יוונית משתמשים במושג כדי לתאר את המבוכה שחשו בני שיחו של סוקרטס כאשר הביא אותם לסתירה.
הוגים כמו דרידה, הגל והיידגר השתמשו במונח כדי לתאר מצב שבו אין פתרון לבעיה או שאלה פילוסופית.
המילה נשאבת משתי דמויות במיתולוגיה היוונית, פורוס, ופניה.
פניה שהיא הייצוג של העוני והחוסר, מחליטה לעבר את עצמה עם פורוס שהוא העושר והשפע.
השילוב של השניים יוצר פריון, וכך המילה אפוריה אינה באה כדי להביא לייאוש, אלא כדי לאתגר ולמצוא פתרונות אחרים.
השימוש באפוריה מוכר מהדיאלוגים של אפלטון, בעיקר מהמוקדמים שבהם.
בדיאלוגים, אנשי השיחה (מצביאים, סופיסטים, רטוריקנים וכדומה) פותחים את הדיון בהגדרה שלהם.
סוקרטס מתחיל לשאול שאלות ולתת דוגמאות נגדיות.
הוא לא טוען ישירות נגד ההגדרה, אלא מנסה להבינה עד הסוף.
בתהליך הזה הוא חושף את הפגמים מאחורי ההגדרות, ובכך מערער את ביטחונם של אנשי שיחו.
לתהליך הזה קוראים השיטה הסוקרטית, על שמו.
סוקרטס טוען כי הוא עצמו חש באפוריה והוא גורם לבני שיחו לחוש בה גם כן.
רק אחרי שמגיעים לאפוריה יכולים להתחיל לבנות שיטה פילוסופית אמיתית.
אפוריה משמשת ככלי רטורי, ולא רק פילוסופי.
אריסטו טוען שבמקום להתחיל את הידע שלנו מהעולם ומתפיסתו השכלית, עלינו להתחיל לנסות לענות על השאלות שלא הצלחנו לענות עליהן.