tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיומו של האחר שאינו ניתן להעלמה, האחר-המוחלט שהוא הזולת, מעלה את שאלת ההתמודדות איתו ומרוממת אותה לדרגת השאלה הראשונה שעל הפילוסוף לשאול את עצמו.
נטייתה של הפילוסופיה להפוך את הכול לזהה ולאחד אותו עם ה-"אני", צמחה, לפי לוינס, בדוגמת תהליך מנטלי יומיומי.
לוינס אינו מקבל את קיומו של הקוגיטו הקרטזיאני.
לוינס רואה באגו אוסף של זהויות מפורקות התלויות בזמן, במקום ובנסיבות.
המצב בו האגו מפורק מכונה על ידיו "היֵשנו" (Il y a).
באופן רגיל, מתרחש כל הזמן תהליך של החזקת האגו, המכונה על ידו "היפוסתזיס".
בנסיבות קיצוניות במיוחד, למשל בעת חיים במחנה ריכוז, התהליך קורס והאגו מתפרק.
ההיפוסתזיס הוא תהליך של בניית סיפור כרונולוגי.
איחוי החוויות הבודדות לכדי אגו מגובש, פירושו זיהוי של מופעים שונים כדבר זהה.
זהו המודל שהפילוסופיה המסורתית, האוטונומית, אימצה, וממנו יש להתנתק (כמודל לפילוסופיה.
האחר-המוחלט (בניגוד ל-"אחר"), המזוהה עם האינסופיות (בניגוד ל-"כוליות") ועם הזולת (בניגוד ל-"אני"), אינו יכול להתפס בכללותו.
הזולת מציג את נוכחותו בפני הסובייקט באמצעות פניו, ומעורר את האחריות כלפיו באמצעות הדיבור.
"הפנים" עליהן לוינס מדבר אינן פני-הגוף כפשוטם, אלא מטפורה לדרך בה הזולת חושף את עצם נוכחותו, שאינה ניתנת להכרה, בפני הסובייקט.
הפנים הן תמימות, שבריריות וחשופות.
כאמור, היחס הטבעי בין ה-"אני" ל-"אחר", בהשראת ההיפוסתזיס המכונן את האגו, הוא יחס אלים של השתלטות והטמעה.
דרכו של הזולת להתנגד לאלימות זו היא באמצעות הצגת פניו.
מדובר בהתנגדות אתית, לא אלימה ולא מניפולטיבית, בהשמעת הציווי המוסרי "לא תרצח".
הפנים אומרות "לא" מאוד שברירי, מכיוון שאלימות ורצח נותרים כאפשרות אונטולוגית.
רק אדם אתי יענה לקריאה זו; אדם ללא מוסר לא יגיב לפנייה זו.
לפי לוינס ההיסטוריה היא רצף אירועים אלימים והתגובות אליהם.
לדעת לוינס אין "אצבע אלוהים" בהיסטוריה; כל ההיסטוריה היא תוצר של האדם ואין קשר בינה לבין האל.
לכן אין שום קשר בין השואה לאל.
הגישה המסורתית היא כזו של "שכר ועונש", לוינס רואה את הבעייתיות של הגישה הזו בקשר לשואה.
לדעת לוינס לנאצים היה העדר מוסר, ולכן הם אחראים לזוועות שקרו בשואה.
לוינס מנסה להוכיח שהאתיקה והמוסר לא נכחדו בעקבות השואה.
לדעתו של לוינס מכיוון שה"פנייה" של ה"אחר" אל ה"אני" היא צו אלוהי, התנהגות מוסרית היא למעשה התנהגות דתית.
לוינס טוען שהדת והמוסר שזורות זו בזו, והמוסר הוא גרעין הדת.
לדעת לוינס "יראת האדם" והתנהגות מוסרית כלפיו משמעה "יראת האל".
זכויות האדם בראייתו של לוינס
לוינס היה חשדן כלפי הומניזם (זכויות האדם) גרידא.
בהומניזם יש מרכזיות לחופש כערך עליון.
מתפיסה זו עולות כמה בעיות: חופש לפגוע באחר וחופש לפגוע בעצמך.
לכן, לפי לוינס עלינו להתנהג לפי ערך של "הומניזם האדם האחר".
החופש של האדם מתקשר לאחריות החברתית שלו כלפי ה"אחר".
לוינס, שבתחילת דרכו זכה להתעלמות מעולם הפילוסופיה, השפיע מאוחר יותר על הוגים רבים בהם: דרידה, סארטר, פינקלקראוט, ג'ודית באטלר, בני לוי, זיגמונט באומן, איוואן איליץ', אנדרה גליקסמן, פול ריקר, וברנאר-אנרי לוי.
בישראל לוינס התגלה מאוחר יחסית.
העניין בו גבר בשנים האחרונות, בין היתר הודות לישעיהו ליבוביץ, שלום רוזנברג, הרב דניאל אפשטיין וד"ר אלי שיינפלד.
המוזיקאי ברי סחרוף שהושפע מכתביו של לוינס הוציא בהשראתם את האלבום 'האחר' ב-2001. לדברי סחרוף, הוא נחשף ללוינס בעקבות קריאה מקרית בספר 'אתיקה והאינסופי: שיחות עם פיליפ נמו'.
הבמאי יורם רון הפיק סרט תיעודי אודות לוינס בשם: "האל הנעדר - עמנואל לוינס וההומניזם של האדם האחר" בו משתתפים: דניאל אפשטיין, שלום רוזנברג, צביה גרינפלד, אפרים מאיר, חגי כנען, ז'אן-לוק מריון, אלן פינקלקראוט, והבמאים הבלגיים האחים דארדן.
בשנת 2023 יצא לאור ספרו של אלדד שידלובסקי "שיחות על לוינס עם הרב דניאל אפשטיין ומסות נוספות", המנגיש את הגותו של לוינס לקהל הרחב.
נשוי לדניאל כהן-לוינס, מוזיקאית ופילוסופית.
אתיקה והאינסופי: שיחות עם פיליפ נמו, תרגם אפרים מאיר בשיתוף עם שמואל ראם, הוצאת מאגנס, תשנ"ה
תשע קריאות תלמודיות, תרגום דניאל אפשטיין, הוצאת שוקן, 2001
דברי עמנואל, הוצאת ישיבת אור וישועה, 2002, ארבעה מאמרים מתוך "חירות קשה" (Difficile liberté), תרגום ועריכה - הרב ד"ר אליהו רחמים זייני.
המאמרים: תעודות זהות, סימון וייל נגד ספרי המקרא, האם קראתם את ברוך בשנית?, עין תחת עין.
הומניזם של האדם האחר, תרגום סמדר בוסתן, מוסד ביאליק, 2004
אלוהים והפילוסופיה, תרגום וביאור דניאל אפשטיין ועמית עסיס, הוצאת רסלינג, 2004
קריאות תלמודיות חדשות, תרגום דניאל אפשטיין, הוצאת שוקן, 2004
המוות והזמן, תרגם אלי ג'ורג' שטרית, הוצאת רסלינג, 2007
מעבר לפסוק, תרגום אליזבט גולדוין, הוצאת שוקן, 2007
חירות קשה, תרגום עידו בסוק ושמואל ויגודה, הוצאת רסלינג, 2007
כוליות ואינסוף, תרגום רמה איילון, הוצאת מאגנס, 2010
על אלוהים העולה על הדעת, תרגום רמה איילון, הוצאת מאגנס, 2013
הזמן והאחר, תרגום אלעד לפידות, אחרית דבר - אלי שיינפלד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
מן הקיום אל הקיים, תרגום בנימין זינגר, אחרית דבר - אלי שיינפלד, הוצאת רסלינג, 2026
עמנואל (אמיל) לנדאו (10 בנובמבר 1928 – 17 במרץ 1948) היה חייל בפלמ"ח שעוטר באות גיבור ישראל על מעשה גבורה שעשה במהלך תקיפת שיירת הנשק הערבית בקריית מוצקין במלחמת העצמאות.
עמנואל לנדאו נולד ב-10 בנובמבר 1928 בוורשה שבפולין.
הוא ואחותו הצעירה ברחו מפולין לברית המועצות ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אביו משה חלה בטיפוס במסגרת שירותו בצבא האדום, הגיע למקום מגוריה של המשפחה ושם נפטר.
אמו פניה מסרה אותו ואת אחותו אלינה (לימים אילנה) לבית יתומים נוצרי, שכן לא יכלה לפרנסם.
כעבור מספר חודשים הגיע לבית היתומים שליח מטעם עליית הנוער במטרה להוציא משם את הילדים היהודים.
זאת בעקבות הסכם שנחתם ב-1942 בין ממשלת פולין הגולה לבין ממשלת ברית המועצות, במסגרתו הותרה העברת 24,000 חיילים ופליטים פולנים משטחי ברית המועצות אל טהראן שהייתה בשליטה בריטית.
אמיל ואלינה היו בין כאלף הילדים היהודים שהוסעו ברכבת לטהראן.
הילדים, שרובם הגיעו ללא הורים, שוכנו בבית יתומים שהוקם עבורם.
בשנת 1943 עלו עמנואל ואחותו לארץ ישראל במסגרת קבוצת ילדי טהראן.
אחרי ששהו זמן קצר בחוות הלימוד של עליית הנוער בירושלים עברו עמנואל ואחותו לקיבוץ גניגר.
במהלך שהותו בקיבוץ התגלה עמנואל כבעל כישרון רב וכמנהיג.
אהבתו לחקלאות הובילה אותו ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי ועם סיום לימודיו בהצטיינות, הצטרף לפלמ"ח ויצא להכשרה ברמת יוחנן.
בתחילת חודש מרץ 1948 הגיעו ידיעות על שיירה ערבית עמוסת נשק היוצאת מביירות לכיוון חיפה, על מנת להעבירו לידי הכנופיות הערביות בעיר, דבר שהיה נותן לערביי חיפה יתרון גדול בקרבות מול כוחות היישוב.
בשיירה היו שלוש משאיות עמוסות בשני טון חומר נפץ, 550 רובים, 5 ררנ"טים, כ-120 אלף כדורים לרובים ולתת-מקלעים וכ-1,000 רימוני יד ומכוניות ליווי שבהן נסע בין היתר מפקד העיר הערבית, מוחמד אל-חניטי.
ניסיון ראשון לעצור את השיירה נעשה ליד נהריה על ידי גדוד 21 מחטיבת כרמלי ונכשל.
בינתיים התארגן כוח נוסף של 10 לוחמים מהגדוד הראשון של הפלמ"ח שהגיעו מאזור רמת יוחנן בפיקוד מפקד המחלקה פנחס זוסמן.
הפעולה המהירה שנדרשה לא איפשרה התארגנות מסודרת וקבלת אישורים מהדרגים הגבוהים.
הכיתה בפיקודו של נועם פסמניק הציבה מארב בצד הכביש הראשי, מצפון לקריית מוצקין.
כשהגיעה השיירה היא נתקלה במחסום חביות על הכביש.
אנשי הכוח הסתערו על השיירה, אברהם אביגדורוב השתלט על שני מקלעי הברן של השיירה.
פסמניק השליך רימון על השיירה ומטען חומר נפץ שהיה באחת המכוניות התפוצץ והביא למותו.
בהתפוצצות נהרג גם מפקד הכוח הערבי.
עמנואל לנדאו קפץ על אחת משתי משאיות הנשק הנותרות כדי לחלץ משם את השלל ולהעבירו לכוחות הפלמ"ח.
אחד הכדורים שנורו הביא לפיצוץ חומרי הנפץ במשאית וכתוצאה מההתפוצצות העזה נהרג עמנואל לנדאו, ואברהם אביגדורוב נפצע קשה.
בקרב נהרגו 17 ערבים, ביניהם מפקד הכוחות הערביים בחיפה מוחמד אל חמד אל-חוניטי.
חיסול השיירה גרם לירידת המורל בקרב הערבים בחיפה וגברה בריחת התושבים הערבים מהעיר, כולל אנשי "הוועד הערבי העליון", עובדה שסייעה רבות בהמשך לכיבוש העיר.
לעמנואל לנדאו ולאברהם אביגדורוב הוענק אות גיבור ישראל על גבורתם העילאית בקרב תוך חירוף נפש.
אחותו הצעירה של עמנואל לנדאו, אילנה (לנדאו - קרניאל) שריד אחרון למשפחה, קיבלה בשמו את "אות גיבור ישראל" בטקס שנערך ב-17 ביולי 1949 יחד עם 11 גיבורי ישראל נוספים ממלחמת העצמאות.
ביום העצמאות ה-25 למדינת ישראל, בשנת 1973, הודלקו 12 משואות על ידי נושאי אות גיבורי ישראל או בני משפחותיהם, ביניהם אחותו של לנדאו.
בשנת 2017 התקיים טקס לציון 70 שנה למלחמת העצמאות אשר במהלכו חלקו כבוד לגבורתם של 12 מקבלי אות גיבור ישראל (לימים עיטור הגבורה) וביניהם עמנואל לנדאו.
עמנואל נחמיה מול היה מהנדס מים, נציג החברה הכלכלית לארץ ישראל בארץ ישראל עד שנת 1933. במסגרת תפקידו היה פעיל בביסוס חברת גב ים, והקים את שכונת ברנדייס בחדרה.
מול נולד באימפריה הרוסית ובהיותו בן 17 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
הוא למד הנדסה והיה פעיל ציוני.
בוועידה של ציוני אמריקה בבולטימור ביוני 1917 היה בין מייסדי ארגון של מהנדסים ציוניים שבקשו לסייע בבניית ארץ ישראל והתמנה לנשיא הארגון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא ביקר בארץ ישראל והיה בירושלים בעת מאורעות תר"פ.
הוא חזר לאחר מכן לארצות הברית ובמרץ 1921 עלה לארץ ישראל עם משפחתו לכהן כנציג קהילת ציון אמריקאית.
בקיץ 1921, כשכבר היה בירושלים, עזב את התנועה הציונית יחד עם שאר חברי קבוצת ברנדייס.
מול השתקע בירושלים וניהל בנק משכנתאות של קבוצת ברנדייס.
בתפקידו זה לקח חלק בהקמת שכונת בית הכרם ובמתן הלוואות לבניית הבתים בנווה יעקב.
לאחר הקמת החברה הכלכלית לארץ ישראל בשנת 1925 האריך נשיא החברה, ברנרד פלקסנר, את כהונתו של מול כמנהל בנק ההלוואות בעוד מספר שנים ובמקביל מינה את הארי ויטלס למנהל הבנק לקואפרציה.
דמותו הדומיננטית כמנהל הבנק הביאה לכך שהבנק נודע בציבור כ"בנק מול".
במחצית השנייה של שנות ה-20 היה מול מעורב בהקמת שכונת ברנדייס בחדרה.
מתיישבי השכונה כונו "מוליסטים", על שמו של מול.
בתקופה זאת הקדיש מול את רוב מאמציו בחברת גב ים ופרויקטים אחרים בהם פעל כשליח החברה הכלכלית בארץ ישראל והניהול של בנק ההלוואות נעשה בפועל על ידי סגנו.
במקביל לעבודתו השתתף מול בפעילויות ציבוריות שונות.
הוא היה במועצה המפקחת על בית היתומים של ישראל בלקינד שהוקם בשנת 1923, ובשנת 1925 הוא לקח חלק בסילוקו של בלקינד, בעקבות תלונות שעלו על התנהלותו.
בנוסף הוא היה ממנהלי קרן הלוואות לנזקקים של הג'וינט.
במהלך השנים נתגלעו חיכוכים בין מול ועובדים אחרים, בהם הארי ויטלס.
מול לא היה מרוצה מהתנהלות החברה והתלונן על כך בין השאר במכתב ללואי ברנדייס.
בשנת 1933 שלחה הנהלת החברה שליח לארץ ישראל לברר את העניינים.
בעקבות זאת סירבה החברה לתנאים שדרש מול והוא התפטר.
על עבודתו כתב סגנו בבנק להלוואות, מנחם פרידן:
"במשך כחמש עשרה שנים הוא עבד באינטנסיביות וללא חת.
הוא בנה שכונות מגורים בערים ובכפרים.
הוא הגדיל את עבודת התאגיד כמה מונים ...
והניח בסיס פיננסי איתן לחברת גב ים שפתחה את אדמות מפרץ חיפה.
בזכות האנרגיה הגדולה של מול, הפעילות של התאגיד גוונה והתרחבה: דיור עובדים, שכונות עירוניות, בניית בניינים, פיתוח בנקים והלוואות לתעשייה.
בדרך זו הוא סייע בפיתוח התעשייתי של ארץ ישראל."
באמצע שנת 1934 הוא מונה למנהל מייסד של בנק האיכרים ובתפקידו זה עבר בין המושבות כדי למכור את מניות הבנק לאיכרים.
בשנת 1939 מונה על ידי נשיא הוועד הלאומי, פנחס רוטנברג, כבא כוחו לטיפול בסכסוכי עבודה בענף הפרדסנות.
במאי 1942 מונה לעוזר מנהל הייצור המלחמתי של ממשלת המנדט.
בשנת 1943 הוא עבד במחלקת השיקום, בשנת 1944 הוא היה אחראי לסקר התעשייה הממשלתי במחלקת הפיתוח ובתחילת 1945 מונה ליועץ טכני למנהל השיקום של הממשלה.
בשנת 1947 בעת ביקור בארצות הברית, לאחר שפרש מעבודתו הממשלתית, ניהל דיונים על יבוא בתים מוכנים מארצות הברית לארץ ישראל.
בשנת 1909 נישא לאיזבלה ונולדו להם בן ובת.
לאחר פטירתה, בפברואר 1928, נישא לסופיה ברגר שהכיר בעבודה.
בשנות ה-30 רכש אדמות בצפון נתניה (כ-15 דונם בין שדרות ניצה, רחוב שאול המלך ושלמה המלך של היום) ובנה במקום את ביתו.
עד שנות השבעים של המאה העשרים נקרא האזור "שכונת מול" אך מאוחר יותר נשכח השם והיום נותר רחוב חד סיטרי קטן הקרוי על שמו.
מול נפטר בינואר 1956, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בשכונת בן ציון בנתניה.
עמנואל גוטליב לויצה היה צייר אמריקאי שהתמחה בציורים היסטוריים, וידוע בשל יצירתו "וושינגטון חוצה את הדלאוור".
לויצה נולד בשווביש גמונד בוורטמברג שבגרמניה.
בהיותו ילד היגרה משפחתו לפילדלפיה במדינת פנסילבניה שבארצות הברית, לאחר מכן עברו לפרידריכסברג שבמדינת וירג'יניה.
לויצה למד אמנות בסטודיו של ג'י.
הוא מכר מספר דיוקנאות, ובכסף שחסך שב לדיסלדורף שבגרמניה, שם למד אמנות תחת קרל פרידריך לסינג.
בשנת 1842 עבר למינכן על מנת ללמוד תחת פטר פון קורנליוס, וביקר בוונציה וברומא.
בשנת 1845 שב לדיסלדורף, התחתן, והתגורר בעיר עד שנת 1859.
יצירתו הגדולה הראשונה לאחר שובו לדיסלדורף, "קולומבוס מול מועצת סלמנקה", נרכשה על ידי איגוד האמנות של דיסלדורף.
לויצה היה תומך נלהב של התנועות הליברליות באביב העמים, והחליט ליצור יצירה שתעודד את רוחם של המהפכנים.
הוא נעזר בתיירים אמריקאים, וצייר בשנת 1850 את יצירתו המונומנטלית "וושינגטון חוצה את הדלאוור".
בשנת 1854 סיים את יצירתו "וושינגטון אוסף את פלוגותיו בקרב מונומות'".
ג'וליאן סקוט היה בין תלמידיו.
בשנת 1860 התבקש על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית ליצור יצירה עבור גרם המדרגות של בניין הקפיטול בוושינגטון הבירה.
לויצה יצר את "מערבה נפקחת דרכה של האימפריה", המכונה כיום "וסטוורד הו".
עמנואל לויצה נפטר בוושינגטון די.סי בגיל 53.
עמנואל לעף היה בנו של הרב הנאולוגי (אחד משני הזרמים ביהדות הונגריה, המקורב בערך לקונסרבטיבים) החשוב לאופולד לעף, רבה הראשי של העיר סגד.
הוא היה דור אחד-עשר למהר"ל מצד אביו.
שמו היהודי היה אברהם חיים.
אמו הייתה אשתו השנייה של אביו, באבט לבית רדליך.
הוסמך לרבנות בשנת 1878 בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, ובאותה שנה ירש את אביו והחל לכהן כרבה הראשי של סגד.
היה בעל תואר דוקטור בבלשנות שמית מאוניברסיטת לייפציג.
ב-1881 פרסם את מחקרו הראשון "שמות הצמחים בארמית" (Aramäische Pflanzennamen) ובו תרגום שמות כל הצמחים המופיעים בתלמוד מארמית לעברית וגרמנית.
בימי שלטונו של הקומוניסט בלה קון, הוציאו הוא ואב המנזר הפרנציסקני אשטוואן זדרבץ גינוי משותף למשטר.
לאחר שהימין בראשות מיקלוש הורטי תפס את השלטון, הביע לעף דעות בלתי-אוהדות בריאיון לעיתון באפריל 1920. הוא נאסר למשך שנה וזוכה באוקטובר 1921, בעקבות התערבות בינלאומית.
משנת 1927, כשניתן לדת היהודית ייצוג רשמי בדומה לראשי הכנסיות השונות, ועד הכיבוש הנאצי, כיהן כחבר הבית העליון של הפרלמנט מטעם הנאולוגים.
על אף שהיה פטריוט הונגרי, היה גם ציוני ועמד בין השנים 1926–1929 בראש "התאחדות היהודים ההונגארים למען ארץ-ישראל", ארגון-גג שאיגד תחתיו את פעילות קרן היסוד והסוכנות היהודית בין שתי מלחמות העולם בהונגריה.
בשנות ה-20 וה-30 פרסם את מחקרו הבוטאני-בלשני הגדול "צמחי היהודים" , העבודה על כרכי הספר העסיקה אותו רוב חייו.
בין ספריו האחרים קובצי דרשות וספרי פילוסופיה, כולם בגרמנית וספרים על החברה היהודית, ספרי-הספד לגיבורי תרבות הונגריים וספרים בנוגע לבעיות זמנו, בהונגרית.
כמו כן תרגם להונגרית את שיר השירים.
בנוסף חיבר מחקרים בלשניים, בעיקר על הלשון הסורית עבור "מגזין החברה האוריאנטליסטית הגרמנית".
הוא ערך גם מחקרים ופרסומים נוספים שלא נדפסו ואבדו בשואה.
ביניהם עבודה על המינרלוגיה של היהודים, אודות האבנים והמינרלים המוזכרים במקרא.
הרב לעף התקבל ל"רכבת קסטנר" והוא בן 90 שנה.
עם הגיעו לבודפשט, עוד לפני שעלה לרכבת, נפטר בבית חולים שאולתר בבית ספר יהודי ברחוב ושלני 44. בימיו האחרונים בקרו אצלו הרב אלכסנדר שייבר ואימרה בנושופסקי.
ב-21 באפריל 1944 נקבר בבית העלמין פרקשרט בבודפשט ואחרי המלחמה, ב-23 באפריל 1947 הובא לקבר קבוע בבית העלמין היהודי בעירו, סגד.
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית.
מפעל חייו של לעף היה החיבור אדיר הממדים Die Flora der Juden "צמחי היהודים", ארבעה כרכים כתובים גרמנית בהם ריכז את כל הצמחים המוזכרים במקורות (בעיקר בתנ"ך ובמשנה, ותוך הסתייעות בתלמוד ובמדרשים).
מטרתו של לעף בחיבור זה הייתה לזהות ולסווג כל צמח המוזכר במקורות לפי הטקסונומיה של ליניאוס - שיטת מיון הצומח המדעית המודרנית.
לשם כך השתמש במיטב הידע הבוטאני שהיה בזמנו והסתייע במלומדים מכל אוניברסיטאות אירופה.
לשם זיהוי הצמח הוא נעזר גם רבות בבלשנות.
הוא השתמש גם בבקיאותו בהלכות ואגדות ממרחב הספרות הרבנית בה היה בקי ביותר ובפרט מן השולחן ערוך כדי להשלים את התמונה ולזהות את הצמח ביתר וודאות.
לעף היה זה שטבע את השם כלנית לפרח Anemone coronaria, שנזכר בתנ"ך בשם "נעמן", הוא זיהה את הפרח הנ"ל עם ה"כלניתא" של מסכת פסחים אף על פי ששם זה כנראה התייחס לפרג.
נדבך נוסף בעבודה הוא התועלת לאדם אותה ניתן להפיק מן הצמח ובפרט מן ההיבט ההלכתי והרפואי.
לעף כתב על צמחים שכולם צמחי ארץ ישראל, אך הוא מעולם לא ביקר בארץ ולא ראה חלק גדול מן הצמחים בבית גידולם הטבעי, לכן היו שהמעיטו בחשיבותו ובתובנותיו.
הספר לא תורגם לעברית או לאנגלית.
מטבע הדברים קשה למצוא אדם כזה.
מפעלו היה חלוצי וייסד למעשה ענף מחקר בוטאני-בלשני-תורני מיוחד: הבוטניקה התלמודית, ממשיכי דרכו היו יהודה פליקס, אפרים הראובני ובנו, נגה הראובני, מייסדי נאות קדומים, ואוריה פלדמן מחבר "צמחי התנ"ך" ו"צמחי המשנה".
בשנת 1903 יזם לעף את הקמתו של בית הכנסת של העיר סגד, שתוכנן על ידי האדריכל ליפוט באומהורן.
הוא השפיע רבות על עיצוב הפנים של בית הכנסת ושזר בעיטוריו מצמחי ארץ ישראל באופן סמלי.
כך, למשל, בנה את ארון הקודש מעצי שיטים, אותם הביא ממצרים, כך שיזכיר את המשכן, אוהל מועד.
כמו כן כל חג היה מיוצג בחלון ויטראז' ובו צמחים הקשורים בחג.
על שמו רחוב בצפון תל אביב "צמחי היהודים".
עמנואל טובים (1897 - 25 בפברואר 1950) היה מהנדס, תעשיין, יזם ואיש ציבור בתקופת היישוב.
מראשוני התעשייה העברית בארץ ישראל וממקימי הבנק לתעשייה ומייסדי התנועה הימית האגודה הימית העברית זבולון, ולימים "אגודת יורדי ים זבולון".
טובים נולד ברוסיה, שם למד הנדסת מכונות באקדמיה הימית בפטרוגרד והיה פעיל בתנועה הציונית.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1922 ובתחילת דרכו עסק בהוראה בטכניון בחיפה.
בשנת 1928 נקרא לאגודה הימית 'זבולון' במטרה לחנך ולגדל את הנוער העברי לפיתוח הימאות בארץ ישראל.
טובים וחבריו לדרך, חיים לייבוביץ, עו"ד פרבשטיין ואחרים, ניהלו את האגודה הימית הצעירה שהפכה לבית ספר ימי יומי, בית ספר ערב ומועדון שיט.
את עמנואל טובים גייס למשימה ד"ר מאיר גורביץ שיזם ייסד ופיתח את "האגודה הימית" 'זבולון' ולפניה את "ועדת המים" של תנועת העבודה בארץ ישראל בשנת 1919.
גורביץ יזם הקמת אגודה ימית עוד בשנת 1914, אך יוזמתו זו כשלה עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לבסוף הצליח וייסדה בשנת 1928. מסירותו של גורביץ לימאות העברית הייתה מוחלטת, אך לא היה לו מספיק כוח ארגוני כדי לבסס את האגודה מבחינה מקצועית וכלכלית כאחד, הוא צרף את חיים לייבוביץ אוהב ים ואיש בעל יכולת מנהלתית טובה לבקשתו.
לימים גם קרא למהנדס עמנואל טובים ומינה אותם לתפקידיהם.
טובים קיבל על עצמו את המשימה ולביצועה שיתף פעולה עם המנכ"ל חיים לייבוביץ.
הם חילקו ביניהם את העבודה באופן כזה שהטיפול בהדרכה הימית היה מרוכז בידיו של טובים והעניינים הכלכליים בידי לייבוביץ.
בשנת 1930 נתגלעו חילוקי דעות בין גורביץ לבינו שפיצלו את זבולון.
בהנהגת טובים נרשמה אגודה נוספת בשם "אגודת יורדי ים זבולון".
הסקציה הימית של תנועת בית"ר התנהל באגודה הימית זבולון על ידי אריה באייבסקי, נתמנה טובים לקצין המפקדה הראשית ומפקד הסקציה הימית של בית"ר בארץ ישראל.
בפרוץ מאורעות המרד הערבי הגדול בשנת 1936 נענה טובים לקריאתו הדחופה של ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, ופיקד על הקמת "המזח הצף" לפריקת האונייה צ'טבורטי בליל ייסוד נמל תל אביב.
לפרנסתו היה טובים יזם ותעשיין בולט ביישוב היהודי.
הוא ניהל את בית החרושת "סיליקט" בתל אביב ולימים הפך בו לשותף.
הקים חברת ספנות עברית, היחידה שלימדה את ספניה שעורי עברית בזמן ההפלגות.
הקים עם ראשוני התעשיינים בארץ את "התאחדות בעלי התעשייה" ואת "הבנק לתעשייה" ושימש מנהלו.
במשך שנים אחדות ניהל את "החברה לפיתוח תל אביב".
שימש חבר בוועד הפועל של החבל הימי לישראל מיום הקמתו.
כמו כן ייסד וניהל את החברה הארצישראלית לתיקון אניות בחיפה.
ביום 25 בפברואר 1950 נהרג עמנואל טובים בתאונת דרכים בכביש חיפה - תל אביב, כשמכוניתו הפרטית התנגשה במשאית.
הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק, בן 53 היה במותו.
רחובות באזור התעשייה "שמן" שבחיפה, ובערים תל אביב (בשכונת רמת החייל) ורמת-גן נקראו על שמו.
ביתו ברחוב אלנבי 11 בתל אביב, במרחק 100 מטר מחוף הים, ידוע כיום כ"בית עמנואל טובים" ומיועד לשימור כבעל חשיבות היסטורית-אדריכלית.
הבית תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר לוי בשנות ה-20 של המאה ה-20 בסגנון האקלקטי.
ביתו בשכונת תל בנימין שברמת גן משמש כיום כביתו של שגריר דרום אפריקה.
עמנואל מאיוקה הוא כדורגלן זמבי המשחק בגרין בופאלוס בעמדת החלוץ.
מאיוקה החל את דרכו באקדמיית לוסקה בזמביה בגיל 11. בשנת 2007 עבר לקבוצת קבווה ווריירס, אחד המועדונים הגדולים בזמביה.
בקבוצה הזו שגשג ואף זומן לסגל הנבחרת הצעירה של זמביה.
בספטמבר 2008 הגיע מאיוקה לישראל והצטרף למכבי תל אביב.
תחילה שיחק מאיוקה בקבוצת הנוער של המועדון, במדיה כבש 3 שערים, ואחרי זמן קצר עבר לקבוצת הבוגרים.
את שער הבכורה שלו הבקיע בהפסד קבוצתו 3-2 מול בני יהודה.
מאיוקה זכה עם מכבי תל אביב בגביע הטוטו בשנת 2009.
בקיץ 2010 נמכר מאיוקה לקבוצה השווייצרית יאנג בויז ברן תמורת 1.6 מיליון דולר בנוסף ל-20% מסך העברתו הבאה.
מאיוקה שיחק שנתיים בברן וכבש 9 שערים בכל עונה.
בסוף אוגוסט 2012 נמכר מאיוקה לקבוצת סאות'המפטון מהפרמייר ליג האנגלית תמורת 5 מיליון אירו, כאשר מכבי תל אביב הרוויחה כמיליון יורו מהעסקה.
ב-2 בספטמבר 2013 הושאל לקבוצת סושו מליגת העל הצרפתית עד תום העונה.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם מאיוקה במץ הצרפתית לשלוש שנים.
ב-15 בינואר 2016 חתם בא-זמאלכ המצרית לשלוש וחצי שנים.
ביולי 2017 שוחרר מאיוקה מא-זמאלכ.
ב-9 בנובמבר 2017 חזר לישראל וחתם בהפועל רעננה.
מאיוקה משחק בנבחרת זמביה החל משנת 2007, ואת שער הבכורה שלו בנבחרת כבש באותה שנה, במשחק מול נבחרת מוזמביק.
בגביע אפריקה לאומות 2012 כבש מאיוקה שלושה שערים, כולל שער הניצחון במשחק חצי הגמר מול נבחרת גאנה, וסייע לנבחרתו לזכות בגביע לראשונה בתולדותיה.
עמנואל כ"ץ (ט"ו בטבת תרע"ה, 1 בינואר 1915 – 3 בדצמבר 1978, ג' בכסלו ה'תשל"ט) היה חבר לח"י, פובליציסט, עיתונאי, עורך, מתרגם וחוקר.
עמנואל כ"ץ נולד ב-1915 בווילנה למשפחה ציונית לאומית.
מנעוריו הצטיין בידענות, שבה השתמש בכתיבה פובליציסטית.
בגיל 12 פרסם חוברת אידאולוגית לתלמידים, בה עשה נפשות לרעיון בית"ר.
בגמר לימודיו בתיכון, בהיותו קצין מפקדת גליל וילנה של בית"ר, עלה לארץ ישראל כסטודנט באוניברסיטה העברית בירושלים.
כ"ץ נכנס לעבוד בעיתונות העברית, תוך המשך הפעילות בתנועה הלאומית הממוסדת.
כאשר קמה מחתרת לח"י הצטרף אליה והיה חבר מערכת בטאוניה "החזית" ו"המעש".
עם חיבוריו הפוליטיים, הכוללים מאמרים רבים, נמנית גם החוברת "האימפריה שוקעת יהודה עולה" שהופיעה בהוצאת לח"י.
הוא גם כתב את השיר "אגדה" שנכתב לאחר מותו של מפקד הלח"י, יאיר, ולזכרו.
יסד וערך את "לפיד" ביטאון הנוער הלאומי העובד והלומד והשאיר בכתובים שני מחקרים נרחבים על נושא יודאיקה ועל יהדות וילנה, עיר הולדתו.
כעיתונאי עבד בעיתונים שונים "המשקיף", "זמנים", "הבקר" ובעיקר בעיתון "חרות".
בסוף ימיו עבד בעיתון היידיש "לעצטע נייעס",
היה חבר המערכת ולקח חלק בעיתון האידיאולגי "סולם".
ב שובץ במקום השלישי ברשימתו של ישראל אלדד, "רשימה למען ארץ ישראל", אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
כתב את המילים העבריות של מספר רומנסות ספרדיות בחוברת שהוציא ביחד עם יצחק לוי.
הרומנסות הן "זה העלם", "הקטנטנה הסמיקה", "בת גלים", "צל-לא-צל", "שלוש אחיות", "אל החלון", "יעל", "איחל לו", "סילונה".
כ"ץ היה אחיינו של יוסף כהן-צדק ושניהם תרגמו את השיר "קפיטן קפיטן" מרוסית.
עמנואל טוב (נולד ב-15 בספטמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוג למקרא שבאוניברסיטה העברית, חבר חוץ של האקדמיה הבריטית משנת 2006, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 2012, חבר חוץ של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים משנת 2017, חתן פרס א.מ.ת.
עמנואל טוב נולד באמסטרדם שבהולנד בזמן הכיבוש הנאצי.
בהיותו בן שנה מסרו אותו הוריו לטיפולה של משפחה נוצרית.
הוריו נספו בשואה, וטוב גדל אצל דודיו באמסטרדם.
הוא למד עברית ב"תלמוד תורה" ובד בבד למד בגימנסיה קלאסית, שם למד שפות קלאסיות ושפות אירופיות מודרניות.
מגיל 14 היה פעיל בתנועת "איחוד הבונים" בהולנד וכעבור זמן היה מדריך בתנועה, בהיותו בן 18 נשלח להשתלמות במדינת ישראל; ב-1960 שב להולנד והיה שם מזכיר התנועה.
למד לתואר ראשון במקרא וספרות יוונית ולתואר שני במקרא, שניהם באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיו עבד במפעל המקרא של האוניברסיטה העברית ושימש כמתרגל באוניברסיטה בחוג למקרא.
בשנים 1967–1969 השתלם במחלקה ללימודי המזרח הקדום באוניברסיטת הרווארד.
עשה את הדוקטורט בהדרכתם של הפרופסורים שמריהו טלמון מהאוניברסיטה העברית ופרנק מור קרוס מאוניברסיטת הרווארד, והגיש את עבודת הדוקטור ב-1973: נושא העבודה היה: "תרגום השבעים לספרי ירמיה וברוך".
עם שובו לישראל עבד כאסיסטנט באוניברסיטה העברית ובמכון האוניברסיטאי של חיפה, שהיווה את הגרעין לאוניברסיטת חיפה.
ב-1986 מונה לפרופסור מן המניין בשנת 1990 הופקד על הקתדרה על שם יהודה לייב מאגנס.
שהה בשבתונים וכפרופסור אורח באוניברסיטאות אוקספורד, אופסלה בשוודיה, דושישה (קיוטו) שביפן, מק-קווארי וסידני שבאוסטרליה, סטלנבוש שבדרום אפריקה, האוניברסיטה החופשית באמסטרדם , אוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, ואוניברסיטת האלה שבגרמניה.
כמו כן שהה במכונים ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית שבירושלים, בוואסנאר (הולנד), באוקספורד, גוטינגן ובפילדלפיה.
טוב היה מהעורכים הראשיים של מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית, שהכין מהדורה ביקורתית של נוסח המקרא.
הוא חבר מערכת בשני כתב עת, Dead Sea Discoveries ו-Journal of Jewish Studies, וישב בוועדה המדעית של הוצאת הספרים מאגנס.
טוב הוא ממייסדי קרן המגילות (Dead Sea Scrolls Foundation) ובשנים 1991–2000 יושב-ראש הקרן; חבר המועצה האקדמית של מרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה של האוניברסיטה העברית; יועץ לסדרת המחקרים בהולנד Compendia Rerum Judaicarum ad Novum Testamentum; עמית בכיר של מרכז אוקספורד ללימודים עבריים מתקדמים וחבר כבוד בו.
בשנים 1990–2009 היה העורך הראשי של מפעל פרסום מגילות מדבר יהודה.
במסגרת זאת הוא הוציא לאור 33 כרכי מהדורות מדעיות בסדרה שראתה אור באוקספורד בשם "תגליות במדבר יהודה", וכן שתי קונקורדנציות.
במסגרת נפרדת הוציא מהדורה אלקטרונית של כל המגילות הלא-מקראיות ומהדורה בת שישה כרכים לציבור הרחב.
כמו כן הוא יצר מהדורות אלקטרוניות של המקרא העברי והיווני.
עמנואל טוב נשוי לליקה לבית אה, ולהם שלושה ילדים וארבע נכדות.
2023 – פרס ע"ש סלו וג'נט ברון להצטיינות בחקירת החוייה היהודית
2021 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קופנהגן
2019 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סלצבורג
2017 – נבחר כחבר חוץ של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
2012 - נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
2010 – מדליה שומרונית לשלום ולהישגים הומניטריים
2009 – פרס ישראל בחקר המקרא
2008 – דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת וינה
2006 – נבחר כחבר חוץ של האקדמיה הבריטית
2003 – מדליה ע"ש אובו אמיוס מטעם אוניברסיטת חרונינגן, הולנד.
מחקריו הראשונים של טוב בתרגום השבעים עסקו בעיבודים (רוויזיות) הקדומים של תרגום זה, שמטרתם הייתה לקרב את הנוסח היווני לטקסט העברי שהיה רווח בארץ ישראל במאה הראשונה לפנה"ס עד למאה השנייה לספירה.
טוב השתית חקירה זו על עקרונות יציבים, בקבעו את אמות המידה להגדרת העיבודים ואפיונם.
עיסוקו בטכניקת התרגום ובשחזור המצע העברי של תרגום השבעים הושפע מעבודתו המעשית במפעל המקרא של האוניברסיטה העברית.
בחקירה זו שילב את עבודת השדה בניסוח כללים מופשטים להערכת הפרטים בתרגום השבעים בהפריה מתמדת.
כללים אלה נוסחו בספרו על תרגום השבעים שצמח מתוך שיעוריו באוניברסיטה העברית – כל שנה על ספר אחר בתרגום השבעים.
מכאן עבר מרכז הכובד של התעניינותו של טוב בתרגום השבעים למהות של חקירת תרגום זה לחוקר המקראי, דהיינו חשיבות התרגום לחקירה הטקסטואלית ואף לחקירה הספרותית.
אף כי לא היה החוקר הראשון ששיקע מאמצים בתחום זה, הוא הצעיד אותו קדימה באופן משמעותי.
בספרי מקרא אחדים תרגום השבעים משקף מצע עברי שיש לקחתו בחשבון במלאכת הפרשנות מעבר לפרטים הקטנים, הן כאשר מצע עברי זה קדם לתוכנו של נוסח המסורה (יהושע, שמואל א טז-יח, ירמיהו, יחזקאל, ועוד), והן כאשר הוא בבחינת פירוש על נוסח המסורה (מלכים א, אסתר, ודניאל).
לדידו, בכל הספרים הללו, לאחר שניתוח טכניקת התרגום כמתואר לעיל העלה שתרגום השבעים הוא עד מהימן לנוסח העברי שעמד לפניו, על פרשן הספר העברי להתייחס לתרגום השבעים.
מבין כל העדים הקדומים של נוסח המקרא, המידע החשוב ביותר על שלבי ההתפתחות הספרותית גלום בנוסח המסורה ותרגום השבעים, מעט מגילות קומראן והנוסח השומרוני של התורה.
טוב סבור אפוא שהעיסוק במקורות הקדומים של נוסח המקרא, כמו תרגום השבעים, מפרה את מלאכת פרשנות המקרא ואף מסייע בידינו להבין את השלבים האחרונים של התפתחות ספרות המקרא, בספרי מקרא מסוימים.
טוב השפיע על התפתחות החקירה העכשווית של המקרא בארץ ובעולם המיטיבה להכיר עתה בחשיבות העיון במקורות הקדומים.
במחקריו החדשים טוב מאפיין את המקור של תרגום השבים לתורה כמייצג תכונות הרמוניסטיות המשותפות עם התורה השומרונית.
טוב אינו מתאר את התפתחות נוסח המקרא מתוך תאוריות מופשטות, כמו חוקרים אחרים, אלא הוא יוצא מתוך הממצא בכתבי היד העבריים והתרגומים הקדומים.
מעל לכל ברור שבימי בית שני התהלכו בעם נוסחים רבים של המקרא כפי שניכר מתוך הרב-גוניות הטקסטואלית של מגילות קומראן.
כל מגילה הייתה שונה מרעותה, אבל בתוך רב-גוניות זאת אפשר להכיר קבוצות (משפחות) של מגילות.
טוב הכניס גורם של יציבות בתוך החקירה על ידי חלוקה סטטיסטית של סוגי המגילות שנמצאו בקומראן.
הוא גם חידש בהציגו את המגילות שנמצאו במקומות שונים כמשקפות מציאות חברתית-דתית שונה, מגילות מדבר יהודה (מלבד מגילות קומראן) משקפות את המציאות של חוגי החכמים (אחר כך: חוגי חז"ל) המתמקדים בנוסח המסורה, בעוד מגילות קומראן מסוימות משקפות מציאות אחרת, של חופש וחוסר-קביעות.
קבוצת הטקסטים המכונות - "התורה המשוכתבת" משמשת חוליה חשובה בטיעון זה.
עשר שנים אחרי שפרסם חיבור זה, הכיר טוב בכך שהוא אינו כולל חיבור לא-מקראי שיש בו תורה משוכתבת, כי אם קבוצת טקסטים בעלי נוסח מקראי הכוללים רכיבים פרשניים רבים.
גם טקסט זה משקף אפוא שלב משלבי התפתחות המקרא.
עיסוקו של טוב בתרגום השבעים ובחיבור "המקרא המשוכתב" הוביל אותו לחשיבה מחודשת על השלבים האחרונים של התפתחות ספרי המקרא ושאלת הנוסח הקדמון של ספרים אלה.
לדעתו, השלבים הקדומים של ספרי המקרא המשתקפים בתרגום השבעים של שמואל א, ירמיהו ויחזקאל מראים שהניסוחים של ספרי המקרא התפתחו שלב אחר שלב.
מציאות משוערת זאת מקשה עלינו לקבוע מה היה הנוסח המקורי של ספרי המקרא במובן המקובל של המילה.
לדעת טוב, לא היה נוסח מקורי אחד, כי אם שורה של "נוסחים קדמונים".
ראייה זאת פותחה במחקריו אחרי הופעת המהדורה השנייה של ספר המבוא לביקורת הנוסח בגרסתו האנגלית (2001) ויותר מזה במהדורה האנגלית השלישית (2012) ובמהדורה העברית השנייה (2013).
במחקרים שבוצעו בעיקר החל ב-2010 עמנואל טוב התמקד בהתפתחות נוסח התורה.
לדעתו נוסח התורה התפתח באופן שונה מזה של יתר ספרי המקרא, כנראה בשל הפופולריות שלו.
נוסח המסורה משמר את הנוסח המקורי המשוער יותר טוב מאשר יתר הנוסחים, המכילים כולם רכיבים משניים שונים, במיוחד המסורת שהייתה פעם משותפת לתורה השומרונית ולתרגום השבעים.
כמו כן, מספרם של ענפי הנוסח בתורה גדול יותר מאשר ביתר ספרי המקרא.
טוב עסק בהיבטים שונים של מגילות קומראן, אך מחקריו המרכזיים עוסקים בסופרי קומראן.
בשנת 2004 פרסם מחקר מפורט על מנהגי הסופרים המשתקפים במגילות קומראן, אשר מסייע להבין טוב יותר את מגילות קומראן.
מחקר זה מתאר את ההיבטים הטכניים של כל מגילות מדבר יהודה, כגון מידות הטורים והיריעות, התחלות המגילות וסופיהן, שיטות של תיקוני השגיאות, שיטות הכתיב, ומיון המגילות לפי פרמטרים אלה.
מרכיב חשוב בתיאור זה נמצא בתאוריה של טוב על סופרי קומראן.
מאז שנת 1986 סובר טוב כי יש לחלק את מגילות קומראן לשתי קבוצות המובחנות על ידי בחנים חיצוניים.
הרוב המכריע של המגילות הכיתתיות הקומראניות שייכות לקבוצה זאת, ומכאן סבר טוב שמגילות אלה הועתקו על ידי סופרים כיתתיים, אולי בקומראן.
סופרים אלה העתיקו מגילות מקראיות ולא-מקראיות, והן מהוות שליש של מגילות קומראן, בעוד המגילות האחרות (קבוצה 2) הובאו לקומראן מבחוץ, ממקום אחד או ממקומות שונים.
תפילין שונות שנמצאו בקומראן נכתבו אף הן לפי מנהגי כתיבה אלה, מה שמוסיף מימד חברתי להבחנת מנהגי הכתיבה שכן תוכנן של תפילין אלה נבדל מן התפילין ה"רבניות" שנמצאו באתרים האחרים במדבר יהודה.
בדיקת פחמן-14 בלתי תלויה של העורות שעליהם נכתבו מגילות הכתיבה הקומראנית (2020) גילתה שעורות אלה נבדלים מיתר העורות מקומראן.
החקירה הממוחשבת של המקרא ומגילות מדבר יהודה
טוב סבור כי החקירה של היבטים שונים של המקרא והמגילות חייב להיעזר בתוכנות מחשב, ועל כן יש לפתח מאגרי נתונים ותוכנות מחשב.
הוא פיקח על צוות חוקרים שקבע את הנוסח האלקטרוני של כתב יד לנינגרד של המקרא בשנות השמונים.
באותה עת הוא גם הקים מפעל מחקר יחד עם פרופסור רוברט קראפט מפילדלפיה בשם "כלים ממוחשבים לשם חקירת תרגום השבעים" (Computer-Assisted Tools for Septuagint Study).
מפעל זה, הממוקם בירושלים ובפילדלפיה, יצר מאגר נתונים משווה של כל מלות נוסח המסורה ותרגום השבעים המאפשר חיפושים משווים של מילים ומבנים בשתי השפות.
מאגר הנתונים יצא לאוויר העולם בעזרת תוכנת Accordance המאפשרת חיפושים וסוגי סטטיסטיקה מתקדמים והוא קיים גם בתוכנות Logos ו-Bible Works.
בעזרת תוכנה זאת נכתבו מחקרים שונים הן משל טוב והן משל חוקרים נוספים .
מאגר נתונים אחר המקדם את המחקר בצורה משמעותית אף הוא מכיל את כל מגילות קומראן הלא-מקראיות, תרגומיהן לאנגלית, וכל הצילומים.
מאגר נתונים זה משמש את החוקרים והוא מהווה בסיס למחקרים שונים.
רשימה מעודכנת של פרסומיו עד לשנת 2002 פורסמה בתוך
7. ביקורת נוסח המקרא – פרקי מבוא (ירושלים: מוסד ביאליק: תש"ן);
ביקורת נוסח המקרא – פרקי מבוא (מהדורה שנייה מורחבת ומתוקנת ; ירושלים תשע"ד);
עם שמריהו טלמון וחיים רבין, תורה נביאים כתובים מהדורת האוניברסיטה העברית בירושלים, ספר ירמיהו (ירושלים: הוצאת מאגנס, תשנ"ז)
עם אבי הורביץ ושרה יפת: י"א זליגמן, מחקרים בספרות המקרא) ירושלים: מאגנס, תשנ"ב)
עם משה בר-אשר, מגילות ה-ו (חיפה/ירושלים: אוניברסיטת חיפה/מוסד ביאליק, 2007)
עם מ' בר-אשר, ד' רום-שילוני ונ' ואזנה, ש"י לשרה יפת (ירושלים: מוסד ביאליק, 2007);
טוב שימש כעורך הכללי של סדרת Discoveries in the Judaean Desert, בהוצאת קלארנדון, ההוצאה האקדמית של הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, בה ראו אור ארבעים כותרים.
עמנואל יפה (ה' בסיוון תרע"א, 1 ביוני 1911 – כ"ה בשבט תשל"ח, 2 בפברואר 1978) היה איש חינוך, מלחין וסופר ילדים ישראלי, שהתמחה בתחום החינוך היסודי.
כיהן כמנהל המחלקה להכשרת מורים, כסמנכ"ל משרד החינוך וכיו"ר המזכירות הפדגוגית.
"אדריכל האקדמיזציה של הכשרת המורים בישראל".
עמנואל יפה נולד ב-1911 בעיר קובנה שבצפון-מערב רוסיה (ליטא), בן למשפחת מורים וסופרים: אביו יצחק יפה היה מחנך, ואמו בלהה יפה הייתה מחנכת וסופרת ומשוררת ילדים (ובעצמה בתו של הסופר והמחנך מנחם מרדכי סילמן ואחייניתו של המורה, הסופר ואיש הציבור קדיש יהודה סילמן).
בשנת 1913, בגיל שנתיים, עלה עם הוריו לארץ ישראל, וגדל והתחנך במושבה רחובות, שבה למד בבית הספר העממי שניהל אביו, ולאחר מכן בירושלים, שם הייתה המשפחה בין מייסדי שכונת בית הכרם.
את לימודיו סיים בגימנסיה רחביה, ולאחריהם המשיך וסיים לימודי הוראה בבית המדרש למורים בית הכרם ולימודי חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
לימים השתלם באוניברסיטאות לונדון והרווארד (1965).
בתקופת המנדט הבריטי היה פעיל בתנועת הצופים וערך את ביטאוניה.
שנים אחדות שימש כמורה מן החוץ בחוג למינהל חינוכי באוניברסיטה העברית.
את עבודתו החינוכית החל בשנת 1931 כמורה בכיתות היסוד של בית הספר הריאלי בחיפה.
בהמשך ניהל בו את כיתות היסוד וריכז את סניפיו, לצד היותו מדריך פדגוגי בבית המדרש למורים שליד בית הספר הריאלי (מה שנקרא בהמשך, "סמינר גורדון"), מורה וסגן מנהל בית המדרש למורים בחיפה.
לאחר קום המדינה התמנה למפקח על בתי המדרש למורים ועוזר למנהל המחלקה להכשרת מורים ולהשתלמותם במשרד החינוך והתרבות.
בשנת 1959 החליף את חיים אורמיאן בתפקיד מנהל המחלקה להכשרת מורים ולהשתלמותם, וכעבור כעשור התמנה לסמנכ"ל המשרד.
ב-1970 התמנה בנוסף כאחראי לחינוך היסודי במזכירות הפדגוגית, ובשנת תשל"ז התמנה ליו"ר המזכירות הפדגוגית – תפקיד שאותו מילא עד פטירתו.
משנת 1954 היה יפה נשוי לחווה לצרוס-יפה (1930–1998), פרופסור לדת האסלאם באוניברסיטה העברית, כלת פרס ישראל להיסטוריה לשנת תשנ"ג-1993. אחיו הצעירים היו עמיקם יפה, מהנדס העיר ירושלים, ואביעד יפה, איש ציבור, דיפלומט וחבר הכנסת (חתנו של אליהו ששון).
יפה נפטר בשנת 1978, בגיל 66, ונקבר בהר הזיתים.
הותיר את אשתו ושני ילדיו, ישי ואורית.
שמו הונצח בבית הספר לעובדי הוראה בכירים על-שם עמנואל יפה בירושלים.
יפה פרסם ספרי לימוד והדרכה ועשרות מאמרים בנושאי חינוך.
כמו כן חיבר לחנים ופרסם מספר ספרי ילדים, בהם ספרו "מיקי-מהו ואליהו".
הסיפור פורסם בהמשכים לראשונה בעיתון "עיתוננו לקטנים" בשנת 1935, והוא אף אויר בידי יפה.
"מיקי מהו ואליהו" נחשב כסיפור הקומיקס המקורי הראשון בארץ ישראל.
בשנת 1976 כונסו כמה ממאמרים בקובץ "על מחנכים וחינוכם".
לאחר מותו כונס מבחר מכתביו על ידי חיים אורמיאן בקובץ "במעגלי חינוך" (1979).
העיר דץ; הציורים: א[סתר] ברלין-יואל, חיפה: אשכול, 1943. (קובץ שירים וחרוזים)
שמואל בלומנטל, יום הולדתו של פוק-פוק; החרוזים מאת עמנואל יפה; התמונות מאת שמואל בלומנטל, חיפה: [חמו"ל], 1944. (סיפורים מחורזים על עלילות גמד וידידיו החרקים)
חברים וידידים, חיפה: אשכול, תש"ז 1946. (שירי ילדים)
עמנואל יפה (עורך), כתבי-סתרים (על פי מגרוז ואחרים), חיפה: אשכול, תשי"ד.
עמנואל יפה (עורך), חשבון: חוברת לניסיון, לשנת תש"ב, 3 כרכים, חיפה: בית הספר הריאלי העברי, תש"ב.
(התוכן: כרך א: למכינה ב', ערוכה ע"י עמנואל יפה; כרך ב: למכינה ג', ערוכה ע"י עמנואל יפה, אבשלום גולדשטיין; כרך ג: למכינה ד', ערוכה ע"י אליהו בן דוד, עמנואל יפה) (מהדורה ב: חשבון למכינה ד': חוברת לניסיון לשנת תש"ו, ערוכה ע"י אליהו בן דור, עמנואל יפה, תש"ו)
עמנואל יפה, סוניה כהנא-חר"ג, הדרך אל הבריאות: הוראות ההיגיינה בכתות היסוד של בית הספר העממי; דברי פתיחה מאת מ[רדכי] ברכיהו, תל אביב: יבנה, 1947. (מהדורה ב מחודשת: תש"ך 1960)
מאוצר השירה לבני הנעורים; האחראי: עמנואל יפה, חיפה: בית הספר הריאלי העברי, תשי"ד 1953.
עמנואל יפה, אבשלום גולדשטין, יסודות החשבון, 4 כרכים, חיפה: אשכול, 1954–1958. (התוכן: כרך ב: לשנת הלמודים השניה, 1954; כרך ג: לשנת הלמודים השלישית, 1957; כרך ד: לשנת הלמודים הרביעית, תשי"ז; כרך ה: לשנת הלמודים החמישית, תשי"ח) (הדפסה נוספת, בשם: "ספר החשבון שלי: יסודות החשבון", תש"ך 1959–1961) (ראה אור בתרגום לערבית)
הוראת החשבון בבית הספר היסודי, תל אביב: אוצר המורה, תשי"ד.
המחברת (חוברת ה של איגרות למורה בשאלות חינוך והוראה), ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשי"ח.
המורה בישראל: הכשרתו והשתלמותו ב-25 שנות המדינה, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – האגף להכשרת עובדי הוראה ולהשתלמותם – המחלקה להכשרת עובדי הוראה, תשל"ג 1973.
על מחנכים וחינוכם: לקט רשימות ומאמרים, ירושלים: משרד החינוך והתרבות – המחלקה ולהכשרת עובדי הוראה, המחלקה להשתלמות עובדי הוראה, תשל"ו.
במעגלי חינוך; כינס וערך: חיים אורמיאן, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, המזכירות הפדגוגית, האגף להכשרת עובדי הוראה ולהשתלמותם, תש"ם 1979. (קובץ זיכרונותיו ומאמריו)
צמח צמריון, עמנואל יפה, 'עובדי החינוך: מעמדם והכשרתם', בתוך: חיים אורמיאן (עורך), החינוך בישראל, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשל"ג, עמ' 335352.
הלורד הרב ד"ר ישראל "עמנואל" יעקובוביץ, ברון יעקובוביץ היה הרב הראשי של איחוד הקהילות היהודיות של חבר העמים הבריטי, ומחשובי ההוגים בתחום הרפואה והיהדות במאה העשרים.
נולד ב-1921 בקניגסברג, שבפרוסיה המזרחית, גרמניה (כיום קלינינגרד, רוסיה), לרב יואל יוליוס, שהיה רב הקהילה.
המשפחה עברה לברלין בשנות העשרים, שם שימש אביו כדיין.
עם תחילת רדיפות הנאצים עזבה המשפחה לאנגליה.
באנגליה השלים יעקובוביץ' את ההשכלה הגבוהה שלו, שכללה תקופה בישיבת עץ חיים בלונדון, שם למד וקיבל סמיכה לרבנות מהרבנים אליהו לאפיאן, לייב גורביץ' ונחמן שלמה גרינשפן.
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מן האוניברסיטה של לונדון על מחקר בתחום אתיקה רפואית יהודית.
נשא לאישה את אמילי, בת הרב אליהו מונק מפריז.
נפטר ב-31 באוקטובר 1999 ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
הוא מונצח בישראל בגן של קק"ל, 'פארק הושעיה', הנמצא ביישוב הושעיה שבגליל.
מקום כהונתו הראשון היה כרב של בית הכנסת בברנדזברי בלונדון.
בשנת 1949, בגיל 27, מונה להיות הרב הראשי של הקהילה היהודית באירלנד.
ב-1958 הוא קיבל את משרת הרבנות של בית הכנסת בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק, תפקיד שמילא עד 1966. בשנת 1965 הוצע תפקיד הרב הראשי לבריטניה ליעקב הרצוג שנתן בתחילה את הסכמתו אך לבסוף חזר בו מטעמי בריאות.
במקומו הוצע לרב יעקובוביץ למלא את תפקיד הרב הראשי של הקהילות היהודיות של חבר העמים הבריטי.
הוא החזיק בתפקיד זה עד פרישתו ב-1991. החליף אותו הרב יונתן זקס.
במהלך כהונתו זכה להערכה מצד גורמים יהודיים ולא יהודיים.
זכה בתואר אבירות בשנת 1981, ומאוחר יותר בתואר "ברון" (היה הרב הראשון באנגליה שקיבל תואר זה וכן מושב בבית הלורדים).
ב-1982 פגש בבריטניה את האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
בשנת 1987 הוא חנך בניין חדש של בית הכנסת בריצ'מונד.
קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה (DD), מהארכיבישוף מקנטרברי, היהודי הראשון שקיבל תואר זה.
בשנת 1991 זכה בפרס טמפלטון הניתן על ידי קרן טמפלטון לאדם שתרם תרומה יוצאת דופן המאשרת את המימד הרוחני של החיים.
הרב יעקובוביץ עסק בתחומים הנוגעים ליחסי היהדות עם העולם ובתחומי אתיקה בעיקר בתחום הרפואה.
הוא עסק בנושאי הפלות, המתת חסד, טיפול לשיכוך כאבים, השתלת איברים וחובותיהם המקצועיות של הרופאים.
במענה לטענה שלהומוסקסואליות מקור גנטי אמר שהוא לא רואה פסול מוסרי במניעת הומוסקסואליות באמצעות הנדסה גנטית.
כנשיא ועידת הרבנים האירופית פעל לקביעת סטנדרטים אחידים לביצוע גיור ליהדות.
בעמדותיו הפוליטיות בבריטניה הוא היה שמרני, והיה קרוב במיוחד למרגרט תאצ'ר.
בשאלות המדיניות של מדינת ישראל הוא החזיק בעמדות יוניות וטען שעל ישראל לשאת ולתת עם אש"ף.
על שמו המרכז לאתיקה רפואית ביהדות ע"ש הרב לורד יעקובוביץ באוניברסיטת בן-גוריון.
על שמו בניין ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2011 נוסד על שמו פרס הרב לורד יעקובוביץ, המוענק על ידי ועידת רבני אירופה לאישים בעלי השפעה ציבורית שהפגינו תמיכה ביהודי אירופה, הגנו על זכויותיהם הדתיות, ונאבקו באנטישמיות.
עמדתו החברתית-פוליטית של הרב יעקובוביץ קיבלה ביטוי במסה שכתב בשנת 1985 בתשובה לארכיבישוף מקנטרברי.
לדבריו, "אנשי דת וארגונים דתיים צריכים לעסוק בבעיות החמורות המציקות כעת לחברה".
לפי תפיסתו ניתן ללמוד מהניסיון היהודי של יציאה מהגטו והפיכה ממיעוט נרדף לגורם שווה זכויות ומעמד, כדי לסייע לקבוצות מיעוטים נוספות, כגון השחורים, שסובלים מניכור והפליה להיחלץ ממצבם.
השתלבות היהודים בחברה לא נתמכה בהתפרעויות ובהפגנות, אלא נבעה מהענקת חינוך איכותי לילדים שכלל חינוך למצוינות, קידוש חיי המשפחה, שלילת מוחלטת של פשיעה, אי-מתן לגיטימציה לבטלנות, סיוע הדדי, וגם בכך שיהודי חש בושה כאשר יהודי אחר התנהג שלא כראוי.
אימוץ נורמות אלו יסייע בצורה היעילה ביותר להשתלבותן בחברה של קבוצות מיעוט, גם אם דרוש זמן ניכר לשינוי מסוג זה.
מבחינה כלכלית, הרב יעקובוביץ התנגד להשבתות הפוגעות במשק וכתוצאה מכך עלולות לגרום לעליית האבטלה והעוני.
ביחס לשביתת הכורים בבריטניה כתב כי: .
חיבר מאמרים רבים בעיקר בשפה האנגלית.
ערך ותרגם לאנגלית סידור תפילה.
בעברית יצאו שני ספרים שנכתבו על ידו:
הרפואה והיהדות: מחקר השוואתי והיסטורי על יחס הדת היהודית לרפואה, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"ו.
הספר מבוסס על ספרו האנגלי Jewish Medical Ethics, שהתבסס על עבודת הדוקטור שלו.
משנת השר: ילקוט כתבים שהתפרסמו בלשון הקודש, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשנ"ח
היה נשוי לאמילי ביתו של הרב אליהו מונק לזוג שישה ילדים.
דודו (אחי אביו) היה ההיסטוריון הצ'כי הרב דר' טוביאס יעקובוביץ, המנהל המקצועי של המוזיאון היהודי בפראג תחת הכיבוש הנאצי, שנרצח באושוויץ.
אחד מבני דודיו (בנו הצעיר של טוביאס יעקובוביץ) היה משה יעקובוביץ מפקד משואות יצחק (גוש עציון) והמפקד האחרון של גוש עציון.
רבי רפאל עמנואל חי ריקי (Ricchi; ט"ו בתמוז ה'תמ"ז, 26 ביוני 1687, פרארה – א' באדר ה'תק"ג, 25 בפברואר 1743) היה רב פרשן המשנה, מקובל ופייטן איטלקי.
נודע בעיקר על שם חיבורו משנת חסידים ששימש רבים כחיבור יסוד רב-השפעה המאפשר היכרות שיטתית עם קבלת האר"י.
נולד לאברהם ולמרים, ובעודו תינוק עברה משפחתו לרוויגו, עיר מולדת אמו.
בגיל שש התייתם מאביו, ודודו אחי אמו הרב ידידיה רבינו פרנס את המשפחה וגידל את הילדים.
כשהיה בן 19 נפטר דודו, ומאז, כדי להתפרנס, החל לנדוד על מנת לשמש כמלמד.
בנדודיו עבר בגוריציה ובפירנצה ושם נשא את אשתו מרים.
הסיבה שהוכרח לעזוב את גוריציה היא כי הקהילה הספרדית לא יכלה לסבול את דעתו שאשכנזים לא צריכים להניח תפילין בימי חול המועד גם אם הם לא נמצאים בקהילה ספרדית.
משם עבר לוונציה, גם שם התפרנס כמלמד עד שחלה ותלמידיו התפזרו.
אחר כך נקרא לטריאסט לשמש שם כמלמד.
בתור מורה, כדי להמחיש לתלמידים את סיפור המקרא על מלאכת המשכן וכליו הוא יצר דגם מקרטון של המשכן וכליו.
בעקבות זאת הוא כתב את ספרו "מעשה חשב" לבאר את מלאכת המשכן בסגנון של משניות עם פירוש.
בספריו הוא מצביע על ר' נתן פינקארלי בן ר' יואל (שהיה מורה הוראה באלכסנדריאה דיל"ה פאלי"ה) כ"מורו ורבו".
כשהיה בן שלושים עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת, בה למד את חכמת הקבלה ועסק בכתבי האר"י.
בצפת ערך מחדש את חיבורו הקצר שהיה באמתחתו בשם "דקדוקי עניות" וקרא לו "הון עשיר".
לאחר כשנתיים עזב את צפת עקב מגפה שפרצה בגליל העליון ויצא לחוץ לארץ.
על הספינה בה נסע התנפלו שודדים ושבו אותו עם משפחתו.
לאחר ארבעים יום נפדה ובא לאיטליה, לעיר ליוורנו.
בתקופה זו חיבר את חיבורו העיקרי "משנת חסידים".
משם נתבקש לכהן כרב בפירנצה.
לאחר ארבע שנים חזר לליוורנו כדי לעסוק בהדפסת ספריו.
לאחר מכן יצא למכור את ספריו בערים המרכזיות באותה תקופה: איזמיר, סלוניקי, קושטא, אמסטרדם ולונדון.
באחרית ימיו החליט לחזור לארץ ישראל, בדרך התעכב כשנתיים בארם צובא, שם סחר בסחורות ששלחו לו מליוורנו.
לאחר שצבר די בשביל פרנסתו, עלה לארץ ישראל והשתכן בירושלים.
קשרי ידידות והערכה הדדיים היו לו עם בן דודו ר' יוסף אירגאס שנתן הסכמה לספרו "הון עשיר", והוא נתן הסכמה לספרו של הרב אירגאס "שומר אמונים".
הרב עמנואל רצה לייסד ישיבה בירושלים, ולצורך זה יצא לחוץ לארץ כדי לגייס תרומות וגם כדי להדפיס את שאר ספריו שלא נדפסו.
לאחר כשנתיים של נדודים חזר לארץ ישראל ובדרך פגעו בו שודדים ורצחוהו נפש בראש חודש אדר ה'תק"ג.
שבוע אחר כך הובא לקבורה בצ'נטו שבבולוניה.
בחצרו בירושלים הוקמה ישיבת כנסת ישראל בראשותו של רבי חיים אבן עטר הידוע בכינויו ה"אור החיים הקדוש".
ישיבה זו התקיימה לפחות עד לשנת 1886 ולמדו בה מחשובי הרבנים בירושלים באותם הימים.
בשנת 2011 הוקמה מצבה על קברו על סמך מפות הקבורה העירוניות, וביום הפטירה עלה מניין על קברו.
אדרת אליהו - על הש"ס, וכמה עניינים.
אלקים מושיב יחידים ביתה - כתב חידה.
הון עשיר (דקדוקי עניות) - פירוש על המשנה.
הן היא כמת דולק בתוך המים - כתב חידה.
חושב מחשבות - חידושים על תנ"ך וש"ס בדרך אגדה
חזה ציון - פירוש על תהלים, דפוס ראשון - ליוורנו תק"ב.
בספר זה הופיע, בין השאר, ניסוח ברור של תפיסת 'צמצום כפשוטו' בתורת הצמצום הלוריאנית.
מעשה חושב - על מלאכת המשכן.
מקוה טהרה - חישוב נפח המים למקוה טהרה והדינים הקשורים בו.
משנת חסידים - סידור וביאור כל ענייני הקבלה שבכתבי האר"י.
הספר נקרא כך משום שהוא מחקה את סגנונה ואת אופן חלוקתה של המשנה למסכתות.
המחבר הדפיס שתי מהדורות בחייו אחת בליוורנו, ושנייה, עם הוספות, באחרית ימיו בירושלים.
תפילין דמארי עלמא - על הנחת תפילין בחול המועד
תולדות חייו - רבי עמנואל חי ריקי מספר על חייו, ובנו מתאר את פטירתו איך נהרג על קידוש השם.
דרך המלך - פירוש על מסכת עולם קטן, והוא כמו הקדמה של מחבר ספר משנת חסידים.
מגיד משנה - פירוש על ארבעה סדרי משנה שבמשנת חסידים הנקראים מפתח העולמות והם סדר זרעים, קדשים, טהרות ונזיקין (כך סדרם בעל משנת חסידים במפתח העולמות) מאת רבי יוסף משה אייזנברג.
טעם עצו - ביאור על מפתח העולמות שבמשנת חסידים מאת הרב פנחס אליהו הורביץ מחבר ספר הברית.
מגיד שני - ביאור על מסכת נשים שהוא עולם הנשמות של המשנת חסידים מאת הרב יעקב אריה ליב פרענקיל.
בית שער - ביאורים ומקורות מהרב מיכאל בורנשטיין
פרי הג"ן - הארות ומקורות על חמשת סדרי משנת חסידים (מפתח העולמות שכוללים סדר זרעים, קדשים, טהרות ונזיקין.
וכן מפתח הנשמות שנקרא סדר נשים) על ידי הרב ניר גולן
עמנואל לֵה רוּאָה לאדוּרי היה היסטוריון צרפתי שעבודתו התמקדה בעיקר בחבל לנגדוק והמשטר הישן בצרפת, ועסקה בהיסטוריה של האיכרים.
עמנואל לה רואה לדורי נולד ב-Les Moutiers-en-Cinglais, קלבדוס, בנו של ז'אק לה רואה לדורי, שר החקלאות בממשלתו של אנרי פיליפ פטן.
הוא התחנך בקן, בקולג' סנט ז'וזף, בפריז ב-Lycée Henri-IV וב-Sceaux ב-Lycée Lakanal.
עמנואל לה רואה קיבל תואר בהיסטוריה מאקול נורמל סופרייר ודוקטורט מאוניברסיטת פריז.
לה רואה לדורי לימד ב-Lycée de Montpellier, באוניברסיטת מונפלייה, באקול פראטיק דה אוטז אטוד בפריז, באוניברסיטת פריז ובקולז' דה פראנס – הוא הופקד על הקתדרה להיסטוריה של התרבויות המודרניות בשנים 1999–1973 והיה פרופסור בקולז' דה פראנס.
לה רואה לדורי טען שניתן לראות בהיסטוריה של לנגדוק גלים של פריחה ושקיעה שביסודם השתנו מעט מאוד לאורך הזמן.
לה רואה לדורי טען שהסממן הבולט בהווי של לנגדוק היה התרבות של אנשים שחיו שם.
הוא טען שהסיבה שבגינה אנשי לנגדוק לא יכלו לשבור את מעגלי ההתקדמות והנסיגה נגרמה לא כל כך בשל גורמים טכנולוגיים, אלא מכיוון שהתרבות מנעה מהאנשים לפתח טכנולוגיות ופרקטיקות חקלאיות מתקדמות יותר.
לפי השקפתו של לה רואה לדורי, "מבנים" שמורכבים מחומרים ותבניות מנטליות המשתנים באיטיות עומדים בבסיס השינויים הדרמטיים יותר, ולפי דעתו של לה רואה לדורי, "צרופי נסיבות" של מגמות ואירועים, בהם היסטוריונים מתמקדים בדרך כלל, הם פחות חשובים.
לה רואה לדורי, בדומה לברודל, האמין שההיסטוריה מורכבת מ"מבנים", אולם בשונה מברודל, גילה לה רואה לדורי עניין בביוגרפיה וב-histoire évènementielle (היסטוריה של אירועים), אותה פטר ברודל כלא רלוונטית.
עבודתו הידועה ביותר היא "מונטיו (Montaillou): חיי כפר באוקיטן (occitan) בשנים 1324-1294", אותה פרסם בשנת 1975. הספר הוא מחקר על הכפר מונטיו באזור לנגדוק שבדרום צרפת בזמן מאבק הכנסייה הקתולית בקתרים.
לה רואה לדורי נעזר ברשימות מפורטות של חבר האינקוויזיציה, ז'אק פורנייה, ששירת כבישוף פמייה בשנים 1325–1318 והפך לימים לאפיפיור בנדיקטוס ה-12, זאת על מנת לפתח מחקר רב-שכבות של החיים בכפר הצרפתי הקטן במהלך שנים אחדות.
לה רואה לדורי השתמש ברשומות החקירה אותה ניהל פורנייה, על מנת לצייר תמונה של עולמם החומרי והרוחני של הכפריים.
לה רואה לדורי בחן את עולמם החומרי על רקע השתקפותו בפרקטיקות החקלאיות, בנעשה בתוך הבתים, ביחסיהם עם כפרים אחרים ועם כוח חילוני וכנסייתי, ואת עולמם הרוחני כפי שהשתקף באמונותיהם לגבי האל, הגורל, המין, המוות, החיים, הנישואים, הכשפים, החלל, הזמן והישועה.
עבודה ידועה אחרת של לה רואה לדורי היא "קרנבל ברומא".
מחקרים דומים בהיסטוריה חברתית שפרסם לה רואה לדורי כוללים את "יסמין המכשפה" ואת "הקבצן והפרופסור: דרמת משפחה בת המאה ה-16".
ב"יסמין המכשפה" הלך לה רואה לדורי בעקבות קרלו גינצבורג שטען שרעיון הכישוף כפי שנראה בעיני האיכרים היה שונה מאוד מרעיון הכישוף כפי שנראה בעיני השופטים ואנשי הכנסייה.
על מנת להבין את "תפקידו החברתי של הכישוף", השתמש לה רואה לדורי בשיר מ-1842 "פרנקואנטו" (Françouneto), מאת ז'אק בו (Jacques Boè) והתבסס על סיפור עם כפרי צרפתי מסורתי.
לה רואה לדורי טען שהשיר מכיל עקבות רבים של אמונות עממיות בדבר הכישוף בצרפת הכפרית של המאות ה-17 וה-18. לה רואה לדורי טען ש"פשעה" של ה"מכשפה" פרנקואנטו היה הפרת הקוד החברתי הבלתי כתוב של "עושר מוגבל", כלומר היא הגדילה את הונה העצמי על חשבון אחרים.
ב"הקבצן והפרופסור", השתמש לה רואה לדורי במכתבים וזיכרונות של משפחת פלטר (Platter) על מנת לבחון את הערכים החברתיים של המאה ה-16, במיוחד בהתייחס לדת, רפואה, פשע, חינוך ותשלום מס.
בספר ההמשך שלו "השלטון הישן" טען לה רואה לדורי שהיה קשר קרוב בין מדיניות הפנים למדיניות החוץ של הכתר הצרפתי.
במיוחד, הוא טען שתקופות הסמכותיות במדיניות הפנים באו בד בבד עם תוקפנות במדיניות החוץ ולעומת זאת תקופות של ליברליזם במדיניות הפנים עלו בקנה אחד עם תקופות של שלום במדיניות החוץ.
למרות מעידות מסוימות בשנות החמישים של המאה ה-18, טען לה רואה לדורי ששלטונו של לואי ה-15 היה מאופיין בליברליזם מבית ושלום מבחוץ בעוד ששלטונו של לואי ה-14 והקרדינל רישילייה עמד בסימן תוקפנות וריכוזיות.
בספרו בן שני הכרכים הצהיר לה רואה לדורי שצמיחת הפופולריות של רעיונות ההשכלה, אנטי-כנסייה והליברליזם שרווחו בצרפת של 1774, פילסו בפניה את הדרך למהפכה הצרפתית.
לה רואה לדורי נודע גם בשל היותו אחד ההיסטוריונים הסביבתיים המודרניים הראשונים, היות שעבודתו התמקדה בפעילות אנושית המתרחשת לאור שינוי סביבתי, כמו גם בגורמים סביבתיים המשפיעים על ההיסטוריה האנושית.
הוא היה היסטוריון פורה ביותר, מורהו הרוחני היה פרנאן ברודל, מהבולטים שבהיסטוריונים של אסכולת האנאל.
בראשית שנות ה-70 ייסד לדורי את תנועת "ההיסטוריה החדשה" (Nouvelle histoire).
לה רואה לדורי היה מחשובי היסטוריוני ה"מיקרוהיסטוריה", שבה היסטוריון משתמש באירוע, זירת התרחשות, משפחה או חיים על מנת לחשוף את ה"מבנים" שמרכיבים את חיי בני האדם בתקופה אותה הוא חוקר.
חוקרים אחדים כמו ניאל פרגוסון פקפקו בערכה של ה"מיקרוהיסטוריה" בטענם שטעות להניח שמחקר כפר אחד, תקרית אחת או משפחה אחת יקרב אותנו להבנה טובה ומקיפה יותר של צרפת, לא כל שכן של יתר אירופה.
ביקורת אחרת שנמתחה על לדורי הייתה על שימושו במונח "מבנים".
מבקריו טענו שהוא מעולם לא הגדיר או הסביר למה "מבנים" משתנים לאורך הזמן או אפילו אם ה"מבנים" שלדורי מתיימר למוצאם קיימים.
לה רואה לדורי היה חבר המפלגה הקומוניסטית הצרפתית (PCF) בשנים 1945–1963. הוא עזב את המפלגה לאחר שהמרד ההונגרי ב-1956 עורר בו תהיות רבות.
מאז ועד למותו הוא ניתח בספריו את הנושאים הפוליטיים ואת הטוטליטריות הקומוניסטית.
עמנואל לה רואה לדורי עבד גם על ההיסטוריה של אזורי צרפת ועל אנתרופומטריקה היסטורית כמו גם על השפעת שינויי האקלים על ההיסטוריה האנושית.
מלבד ספריו, לה רואה לדורי היה מסאי פורה שכתב על מגוון נושאים כגון השימוש במחשבים כמתודה למחקר היסטורי, שיעורי העבריינות בצבא הצרפתי במאה ה-19, התפשטות המחלות הגלובליות ואמונת האיכרים הצרפתים שכישוף יכול לגרום לאימפוטנציה.
לדורי היה אינטלקטואל בולט בצרפת וכתב לעיתונים Le Nouvel Observateur, L'Express ולה מונד והופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה הצרפתית.
עמנואל לובצקי-מורגנשטרן (Emmanuel Lubezki Morgenstern; נולד ב-21 ביוני 1964) הוא צלם קולנוע יהודי-מקסיקני.
הוא זכה שלוש פעמים ברצף בפרס האוסקר בקטגוריית הצילום.
כמו כן זכה בפרס באפט"א ובפרסים רבים נוספים בפסטיבלי קולנוע.
לובצקי נולד וחי במקסיקו סיטי, החל מ-1986 עבד כצלם בסדרת הטלוויזיה המקסיקנית " La Hora Marcada".
ב-1993 צילם לראשונה סרט בארצות הברית, היה זה הסרט העצמאי "שטר של עשרים דולר" (Twenty Bucks).