tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחלק מהמקרים, צירפו העולים למשפחתם קרובי משפחה כדי להגדיל את מספר העולים.
לעולים הובטחה עבודה מצד התאחדות האיכרים, שטענה שהעולים נדרשים לה כדי להגביר את העבודה העברית במושבות.
תוקף הסרטיפיקטים היה עד סוף מרץ 1935 והממשלה האריכה את תוקפם בשלושה חודשים כדי לאפשר את ניצולם.
סיטקוב חיפש אנשי עבודה והלך למקומות הנידחים ביותר לחפש עובדים מתאימים.
נטען שהוא פסל אנשים שהשתייכו לארגונים ושאנשים התחזו לפשוטי עם כדי לזכות בסרטיפיקטים המיוחלים.
בקרב מפלגות השמאל היה מתן סרטיפיקטים להתאחדות האיכרים לסדין אדם.
כשלקראת סוף 1935 העלתה התאחדות התעשיינים הצעה דומה שיינתן לה להביא עולים בעלי מלאכה בתעשייה, נכתב בדבר: "לעינינו עברו בלהות העלייה של מר סידקוב".
העולים פוזרו בין 12 מושבות.
קבוצת העולים שהגיעה ב-19 במאי 1935 פוזרה בין נתניה (8 משפחות), אבן יהודה (5 משפחות), חדרה (4 משפחות), בנימינה (3 משפחות), כפר סבא, מגדיאל, ראשון לציון ופתח-תקוה (משפחה אחת לכל מושבה).
כרבע מהעולים הגיעו לנתניה ומספרים משמעותיים הגיעו גם לחדרה, רחובות, בה נקלטו 92 משפחות בעיקר מיוצאי רומניה, וראשון לציון.
למקומות רבים נוספים בשרון הגיעו קבוצות קטנות יותר.
לאבן יהודה הגיעו 7 משפחות.
התאחדות האיכרים פעלה לקלוט את העולים במושבות ולצורך כך הוקמו ועדות קליטה במושבות.
כן נעשה מאמץ לארגן לעולים שיכון ולצורך כך הוקמה, בין השאר, שכונת אפרים ברחובות בה יושבו שמונה משפחות מעולי סיטקוב, רמת אפרים בנתניה ושכונת נוה חיים בחדרה.
על העולים עברו תלאות רבות ועלו תלונות על אי עמידה בהבטחות לגבי כמות העבודה ועל העדר סיוע בשיכון.
המחלוקת על הבאת עולי סיטקוב נמשכה גם שנים לאחר מכן, בהערכה של מידת הצלחתם.
באנציקלופדיה לחלוצי היישוב ובוניו נכתב בערך של יששכר סיטקוב: "הם הצטיינו בתור עובדי אדמה טובים, וכיום מהוים הם אוכלוסייה חקלאית עצמאית, בעלת משקים פורחים."
לעומת זאת, חברת הכנסת פייגה אילנית מהשמאל אמרה בכנסת, ב-13 בפברואר 1951: "עולי סיטקוב, במקום להשתרש בחקלאות, חזרו ברובם לדפרולטאריזאציה, לרוכלות ולחנוונות זעירה."
יהודי איראן אופיינו כחסרי שורשים ציוניים, אפשר היה להגדירם כחברה בעלת אוריינטציה מסורתית-חילונית איראנית.
הקהילה הוגדרה כקהילת חסות שפרושה- קהילה בעלת תלות ארגונית, חברתית ותרבותית במדינת ישראל ובארגונים היהודיים של הקהילה היהודית בארצות הברית.
ההרכב האנושי של אנשי הקהילה היה אוסף מקרי של בעלי הון, יותר מאשר אנשים בעלי שיעור קומה, דבר שהוביל לחוסר פעילות קהילתית הדדית בין עשירי הקהילה לבין עצמם.
ההסתדרות הציונית העולמית לא התייחסה לרמת האנשים, פועל יוצא לכך שרמת השליחים לא הלמה את צורכי הקהילה, ומשכך השליחים לא היוו סמכות רוחנית-מוסרית לנוער.
עם זאת, מכוון שהיהודים הוכרו כמיעוט דתי (על פי חוקת איראן משנת 1906) ולכן זכאים לייצוג במג'לס (הפרלמנט), זכות שהייתה מוגבלת לבחירת נציגם ולא לבחירת מועמדים אחרים, ולכן יהודי לא יכול היה לכהן כשר בממשלה.
מתוך כ-80,000 יהודים התפלגות החוסן הכלכלי הייתה: 10% עשירים מאוד, 80% עשירים ובני המעמד הבינוני, 10% עניים - נתמכי הקהילה (רוב העניים עזבו את איראן ועלו לישראל בשנות החמישים).
קייץ זה אופיין בפחד מרדיפות דתיות, למרות כיבוד זכויות דתיות של מיעוטים לא מוסלמים, בלווית הסתה של כהני דת שיעים שכללה סיסמאות כגון "מוות ליהודים", "יהודים צאו" – ומכאן שהכתובת על הקיר.
בו בזמן הגיעו מכתבי איום למנהיגי הקהילה, כתובות נאצה נכתבו על קירות בתי כנסת ומוסדות יהודיים, ונשמעו קריאות נגד קשרי ישראל איראן, הפגנות המאבק של התקופה החלו לשאת אופי אנטי יהודי ואנטי ישראלי.
למרות ההחרפה בכל הקשור ליהדות ולישראליות, התקיימה שגרה בפעילות השגרירות הישראלית, טיסות אל על לאיראן וחזרה התקיימו כשיגרה יום-יומית, הותרו העברות הון, לא היה איסור על פעילות הסוכנות היהודית, אך גם לא עודדו יציאה מאורגנת של יהודים תוך הפקרת הרכוש הרב שנצבר.
חודש זה התאפיין בהרג יהודים בעיר משהד, פצצה שהוטמנה בבית הקהילה היהודית בהמדאן, הפצת הפרוטוקולים של זקני ציון עם פרושי גבלס ופרשנות כהני דת שיעים, הפצה ברבים של הקלטות חומייני נגד ישראל בהמשך לפעולת ישראל בדרום לבנון בשעתו.
בו בזמן אף החלה החרמת עסקאות עם יהודים בשווקים עם דגש על נכסי דלא-ניידי, וזאת מתוך מחשבה כי האיראנים יקבלו את הרכוש היהודי ללא תמורה, עם עזיבת היהודים.
לאור פניות עסקנים יהודים ובראשותם ציר הפרלמנט יוסף כהן לשלטונות, הבדילו בין היהודים הזכאים לקבל הגנה ככלל המוסלמים לבין כל דבר שיש לו נגיעה לישראל והציונות.
חומייני בהיותו בגלות בצרפת קיבל משלחת יהודים מאיראן ואלו דנו על מצב היהודים, זה האחרון מבטיח להם כי לא יפגע ביהודים.
החלשות השאה ופעולות הצלה למען היהודים
בתקופת הזמן בו שלטון השאה לא היה יציב, יהודי איראן לא התייחסו לישראל כאל ארץ הגירה, או לארץ שראוי להשקיע בה משאבים כלכליים, יתרה מכך בעת הגירתם רובם לא עלו לישראל אלא בחרו את ארצות המערב כל אחד מסיבותיו הוא.
משה קצב שכיהן כשר בממשלתו של מנחם בגין נפגש עם פרנסי קהילת איראן, זאת לאור המשבר שבפתח אך דבקות היהודים במחשבה של היותם אזרחים איראנים נאמנים.
הובילה את מנהיגי הקהילה שלא לנווט את הספינה כפי שנדרש בשעת משבר, וחטאה בכך גם האליטה הכלכלית היהודית האיראנית.
לאור זאת קמה ההתערבות של ממשלת ישראל, אך הפרסום הפומבי של פגישת משה קצב עם יהודי איראן עוררה את חששם מפני זיהוי עם ישראל והציונות.
כמו כן הטבות לעולה החדש שכללו כי כל משפחה שעלתה לארץ קבלה דירה בהתאם לגודל המשפחה, הדירות היו בערים גדולות ירושלים, יבנה, אשקלון ואשדוד.
המוסד החל לברר מי מהיהודים מעוניין לעלות לארץ במטרה להושיט עזרה, נציגי הבנקים הגדולים – הפועלים, לאומי ודיסקונט סייעו לעולים הפוטנציאליים להעביר את כספם לארץ, הרישום לעלייה עבר ממשרדי הסוכנות שבטהרן אל תוך בתי הכנסת בעקבות הירי ברחובות והחשש מפגיעה במשרדי הסוכנות.
משרד הבריאות הקים מערך לבדיקה גופנית לעולים מאזור כרמאנשאה והאזורים הכורדים לפני עלייתם ארצה לוודא שאינם נושאים מחלות מידבקות, העולים קיבלו אישור בריאות גורף, ועלו על מטוסי אל על.
הפעלת השדה לטיסות אל על התאפשרה עקב קשריו של הנספח הצבאי הישראלי עם הגנרל חקאקי – מפקד שדה התעופה הצבאי שבתחומו היה שדה התעופה האזרחי (שהוצא להורג בתליה כחודש לאחר מכן) שהטיסו אותם ישירות לארץ.
פברואר 1979 – חומייני בטהראן
שליח מדינת ישראל מרדכי בן-פורת שהיה בעל ניסיון רב בהעלאת יהודי עיראק לארץ, הגיע לטהראן בעקבות כעסם של יהודי איראן על מדינת ישראל, בהמשך לפומביות שניתנה למצוקת יהודי איראן.
במקביל התרחש בחודש זה מבצע חילוץ הישראלים מאיראן (1979).
בעת ביקורו בארצות הברית הזכיר אריה דולצ'ין יו"ר הסוכנות היהודית בנאומיו כי מתוך 15,000 היהודים שעזבו את איראן רק מחציתם עלו לישראל.
אך יהודי איראן התנגדו להבאת עניינם אל הפומבי מחשש לפגיעה בם בעתיד ומשכך דרשו כי אין לדבר על עלייה לארץ.
בה בשעה היהודים קיבלו הבטחה ממטה חומייני כי לא יפגעו בם.
והודו לו בקיום צעדה למטהו שבדרום העיר.
בנו של הרב הראשי ליהודי איראן יצא בהצהרה: ישראל היא מרכז רוחני-דתי של היהודים, אך אין חובה להגר אליה ולחיות בה.
כמו כן שגרירות ישראל בטהרן נסגרה ונפלה בידי מפגינים איראנים, שארית השליחים פוזרו בדירות מסתור.
רוב היהודים היגרו מאיראן בין השנים 1979–2006, כאשר נתיב ההגירה היה דרך 3 ערים: איסטנבול, אתונה ורומא.
בקארצ'י קבלו עזרה מאישה בשם חאנום רחמים שדאגה לדיור ומזון עד לעזיבתם את פקיסטן – דבר שלקח משבוע ועד חצי שנה, כשחלקם מצוידים בדרכונים וחלקם בתעודת מסע של ממשלות זרות ומשם עשו דרכם לארץ דרך ארץ נוספת.
מימון ההברחות נעשה בעזרת קרן מיראז' (באדיבותו של דוד מיראז' יהודי ממוצא איראני) והרב יחיאל אקשטיין, עלות ההברחה הייתה בתחילה 4,000 דולר לעולה ואחר כך עלתה ל־10,000 דולר, בשנת 2008 פורסם סיפור הברחתם של 40 יהודים וכך הסתיים מפעל הברחת היהודים.
הגדרת מהגר על פי האו"ם היא: אדם שנולד בארץ אחת ומבקש אישור חוקי להתיישב בארץ היעד, רוב היהודים שבאו לישראל ראו בישראל תחנת מעבר לאירופה או אמריקה, ישראל לא הייתה עבורם מקור תושבות קבע, הם באו כתיירים או תושבים ארעיים והמשיכו בדרכם הלאה לארצות אחרות.
עולים אלו היו חסרי זיקה למדינה היהודית הציונית.
חלקם עזבו את ישראל בגלל אפליה (לטענתם) של הממסד הישראלי, חלקם נמנעו מלהגיע בעקבות שיחות עם בני משפחה שהיו כבר בארץ והסבירו להם כי החיים בארץ קשים, וחלקם עזבו את איראן בגלל העדר הזדמנויות חינוכיות – השכלתיות.
המניעים להגירה יכולים גם להיתפס כהעדפת החיסכון – חינוך טוב יותר והזדמנויות פרנסה טובות יותר.
אמנם אלו שהגיעו לישראל מתוך בחירה היו בעלי הסיכוי הטוב יותר להיקלט בארץ, אך הדבר לא תאם תמיד את המציאות.
מספר היהודים שעזבו את איראן בשנות ה-80 לארצות יעד:
מספר היהודים שהגיעו לארצות היעד אינו סופי ומוחלט, מכוון שהגעה לארץ יעד נחשבת כמי שהגיע לאותה ארץ, אך אם עזב אותה לאחר שנה ולא חזר יותר אין מידע על כך, ולכן ישנו הפער בין המספרים של היהודים שהגיעו לארצות שונות.
עליית מקבילים היא סוג של תרגיל התעמלות פיזית לחיזוק פלג הגוף העליון, המבוסס על דחיקת משקל הגוף בעזרת הזרועות כנגד כוח הכבידה.
המתעמל אוחז במוטות המקבילים כאשר גופו אינו נתמך בקרקע, ומיישר את מרפקיו תוך דחיפת הגוף כלפי מעלה.
את עליות המקבילים נהוג לבצע בתקן המקבילים או בטבעות והן מיועדות לחזק בעיקר את שריר הזרוע התלת-ראשי (יד אחורית), כאשר השרירים המסייעים לביצוע התנועה הם שריר הדלתא ושריר החזה הגדול.
תרגיל זה משמש כתרגיל מרכזי בחדרי הכושר ושכיח במגוון ענפי ספורט כגון: פיתוח גוף, התעמלות מכשירים, קרוספיט, קליסטניקס ועוד.
מצב התחלתי: תומכים את משקל הגוף בעזרת הזרועות על המוטות המקבילים כך שלא מתקיים מגע של הרגליים בקרקע.
ירידה איטית ומבוקרת עד לזווית של כ־90 מעלות במפרק המרפק ועלייה מהירה ללא נעילת מרפקים (מרפקים ישרים);
בשלב העלייה מתרחשות התנועות הבאות: פשיטה (יישור) במפרק המרפק וכפיפה במפרק הכתף.
יש לוודא כי הגו ישר לאורך כל ביצוע התרגיל.
עבודה בסטים: לדוגמה: 3 סטים של 15 חזרות בכל סט.
ישנם סוגים שונים ומגוונים של עליות מקבילים:
עליות מקבילים באחיזה צרה – מתן דגש רב יותר על חיזוק שריר הזרוע התלת ראשי.
עליות מקבילים באחיזה רחבה – אחיזה זו מגדילה את מעורבותו של שריר החזה הגדול בביצוע התרגיל (בעיקר את סיבי השריר התחתונים).
עליות מקבילים בטבעות – קשות יותר לביצוע, עקב הדרישה הגופנית לגיוס כוח רב וקבוצות שרירים שיאפשרו להתמודד עם היציבות הפחותה, לשאוף לאיזון ולהשלים את התנועה.
עליית ישו השמיימה היא אירוע המתואר ב, ונחשב בנצרות כאירוע כאחד מגדולי הנסים של ישו.
לפי הכתוב, ארבעים יום לאחר תחייתו, בבית עניה, בנוכחותם של אחד עשר השליחים, עזב ישו את העולם הזה ונישא למרומים.
בשמים ישב ישו לימין האל, וניתן לו שלטון על כל העולם.
רוב העדות הנוצריות חוגגות ביום הארבעים לפסחא את חג העלייה, לציון עליית ישו השמיימה.
גם הקוראן מספר על עליית ישו השמיימה, אם כי באופן שונה מהכתוב בברית החדשה.
סיפורים על אנשים חשובים העולים לשמיים היו שכיחים למדי בתקופתו של ישו, הן במחשבת ישראל הקדומה והן בעולם ההלניסטי.
התנ"ך מספר על עליית אליהו לשמיים, ועל חנוך ש, ומסורות חוץ-מקראיות מספרות כך גם על ברוך בן נריה, בני איוב, מורה הצדק של קומראן ואחרים.
קוראים שאינם יהודים יכלו להכיר מיתולוגיות על הרקולס שלאחר מותו נלקח לאולימפוס והיה לאל, על רומולוס מלך רומא שנלקח לשמיים בענן, ואף על אוגוסטוס קיסר, שסופר כי סנאטורים היו עדים לעלייתו.
עלייה השמיימה העידה על בחירה אלוהית, ובתרבויות אליליות אף על האלהה ממש של העולה.
תפקיד נוסף של העלייה לשמיים הייתה כדרך של התגלות אלוהית, לאנשים בעלי מתנות נבואה או חזונות, שחוו התגלויות שמימיות ובמהלכן למדו מאלוהים על סודות הבריאה.
בחזון ארבע החיות התנבא דניאל על דמות שבאה בענני השמיים, שהייתה "כְּבַר אֱנָשׁ" (כבן אנוש, כמו בן-אדם).
הוא הגיע עד ל"עתיק היומין" - אלוהים היושב לדון את המלכויות - וניתן לו שילטון עולם נצחי, וכל העמים עבדו אותו.
הפרשנות היהודית המסורתית לחזון (כגון פירוש רש"י שם) מזהה את אותו "בן-האדם" עם המשיח.
בברית החדשה, ישו דיבר רבות על "בן-האדם", ובדרך כלל נראה כי התכוון לעצמו.
הוא התייחס מספר פעמים לחזונו של דניאל על בן האדם שבשמים.
ברוח זו ניתן להבין את דבריו של ישו לניקודמוס, בהם הוא רומז על עלייתו העתידית השמיימה מספר שנים לפני כן:
התיאור המפורט ביותר במקרא לסיפור עליית ישו השמיימה נמצא בתחילת ספר מעשי השליחים ().
לפי הכתוב שם, לאחר שישו קם לתחייה והתגלה לשנים-עשר השליחים (חוץ מיהודה איש קריות, שבגד בו ולאחר מכן התאבד), הוא שהה איתם במשך ארבעים יום, בהם דיבר איתם על מלכות האלוהים, הבטיח כי רוח הקודש תבוא עליהם בקרוב, וציווה אותם לשבת בירושלים ולהמתין לכך.
לאחר ארבעים הימים, כלומר ימים אחדים לפני חג השבועות, ישו והשליחים התאספו יחדיו בהר הזיתים.
הם שאלו אותו האם כעת, בתור המשיח, בכוונתו להחזיר את העצמאות הפוליטית לישראל (במקום השלטון הרומי שהיה אז בארץ).
ישו השיב להם שהאל האב הוא הקובע את הזמנים לשלטונות, ואל להם לעסוק בזה; תפקידם הוא להעיד עליו ועל בשורתו בירושלים ובכל הארץ.
כאשר סיים לומר זאת .
בעוד הם מסתכלים לשמים, התגלו אליהם שני אנשים לבושים לבן, שהבטיחו כי ישו עתיד לבוא בשנית באותו אופן שבו עלה.
בהמשך הספר נכתב שלאחר עלייתו ישו ניצב לימין האלוהים - סטפנוס הקדוש, לפני שנהרג, ראה אותו שם ברוח הקודש.
לפי הבשורה על-פי יוחנן, בצאת השבת שלאחר צליבת ישו, מרים המגדלית עלתה לקברו ומצאה אותו ריק.
כשפנתה ללכת ראתה את ישו שקם לתחייה, ובתחילה לא זיהתה אותו; וכשהבינה מיהו, הוא אמר לה:
לאחר מכן (לפי כל הבשורות) נפגש ישו גם עם אחד-עשר השליחים.
הבשורה על-פי לוקאס מספרת כיצד הם נפגשו בירושלים ביום השני לתחייה, וישו הסביר להם כיצד צליבתו ותחייתו ממלאות את נבואות התנ"ך, ואז נפרד מהם ועלה:
בבשורה על-פי מרקוס, לפי הנוסח המקובל לברית החדשה, לאחר שנפגש ישו עם השליחים בגליל ושוחח עמם, נכתב כי:
פסוק זה משתייך לקטע "הסיום הארוך של מרקוס" (), שאינו מופיע בכתבי יד קדומים מהטיפוס האלכסנדרוני.
רוב חוקרי המקרא מסכימים שזוהי תוספת מאוחרת יותר לבשורה על-פי מרקוס, ובבשורה המקורית העלייה השמיימה לא הוזכרה כלל; זאת בדומה לבשורה על-פי מתי ויוחנן, המסתיימות (לפי כל הנוסחים) בפגישתם של ישו והשליחים, ולא מתארות את העלייה במפורש.
איגרות פאולוס, שנכתבו פחות מ-30 שנה אחרי פעילותו של ישו, הן המקור הקדום ביותר לרעיון לפיו ישו עלה השמיימה לאחר תחייתו.
פאולוס מציין את העלייה השמימה לא מנקודת מבטם של השליחים, אלא בהתייחסות למעמד ישו בשמים משעלה:
שבתו של ישו לימין אלוהים מוזכרת גם באיגרות אל הקולוסים ואל הרומאים.
גם פטרוס מספר על העלייה:
בתאולוגיה הנוצרית, מותו, תחייתו ועלייתו של ישו לשמיים, הם האירועים החשובים ביותר המשמשים את יסודות האמונה.
חסידיו המוקדמים של ישו האמינו שאלוהים הצדיק את ישו לאחר מותו, כפי שמשתקף בתיאורים על תחייתו, עלייתו לשמים וקבלת השלטון על כל הבריאה.
עיקר זה הוכר בוועידת ניקיאה, ונקבע בתפילת אני מאמין:
עצם שבתו של ישו לימין האל, כמתואר לעיל באיגרות ובמרקוס, מפורשת לאור הפסוק: .
פסוק זה ורבים אחרים סיפקו לחסידי ישו מסגרת לפרשנות ולהבנת הסיבות למותו, ולתחייתו מן המתים.
קיימת מחלוקת לגבי הכרונולוגיה של האירוע במקורות השונים: בעוד שבמעשה השליחים כתוב במפורש שעליית ישו השמיימה הייתה ארבעים יום לאחר תחייתו, הרי שמהבשורה על-פי לוקאס משתמע שהוא עלה מיד לאחר שנפגש עם השליחים, ביום השני לתחייה.
הצעות שונות הועלו לפתרון הסתירה, אך השאלה נותרה עדיין פתוחה.
הקוסמולוגיה המקראית (בניגוד לקוסמולוגיה האסטרופיזיקלית) של לוקאס המבשר משקפת את האמונות של בני תקופתו, שדמיינו יקום בן שלושה חלקים עם השמים מעל הארץ, ארץ שבמרכזה נמצאת ירושלים, והעולם התחתון למטה.
גן העדן הופרד מכדור הארץ על ידי הרקיע, השמים הנראים, כקערה הפוכה ומוצקה שבה מצוי היכל הקודש של האלוהים, מוצב על עמודים בתוך הים השמיימי.
בני אדם שנשאו מבטם מכדור הארץ כלפי מעלה, ראו את רצפת השמיים.
לדברי התאולוג ג'יימס דאן , "תפיסת המחשבה האופיינית ותפיסת העולם של אותה תקופה הכתיבה את מה שנראה בפועל וכיצד תועדו של חזונות כאלה", ו"עלייה לשמיים (או לגן העדן) יכולה להיתפס רק במונחים של 'הילקחות לשמיים'".
בעידן המודרני הספקני, תפיסת העולם המדעית לא משאירה מקום לקיומו של גן עדן גשמי שכזה.
דאן מתאר את עלייתו של ישו לשמיים כחידתית וכמבוכה לעידן ה"רציונלי" שבו חדלה האמונה בעל טבעי ובקיומו של גן העדן.
באופן דומה, במילותיו של דאגלס פארו (Farrow), בתקופה המודרנית עלייתו של ישו לשמיים נתפסת פחות כשיא הפלאיות של ישו מאשר כ"משהו מביך בעידן המדעי שבו קיימים הטלסקופ וחקר החלל", הוא מגדיר את עלייתו של ישו לשמיים כ"רעיון מיושן על מהות היקום."
עם זאת, לדברי דאן, ההתמקדות בפער זה היא משנית בלבד ביחס לחשיבות האמיתית של מותו, תחייתו ועלייתו של ישו לשמים.
פארו מציין שכבר במאה השלישית, סיפור עלייתו של ישו לשמיים הוגדרה על ידי אוריגנס כמסתורית, כ"עליית הנפש ולא של הגוף", וכמייצגת את אחת משתי תאולוגיות הבסיסיות שקשורות בעלייתו של ישו לשמיים.
הבעיה האמיתית היא העובדה שישו נוכח ונעדר בו זמנית, סוג של עמימות שמעניקה משמעות נוספת לטקס האוכריסטיה.
הקוראן מאשר כי ישו אכן עלה השמימה, אך מספר סיפור שונה מאוד, במכוון, מהכתוב בברית החדשה:
הקוראן מתנגד אפוא לעמדותיהם של אהל אל-כתאב (הנצרות והיהדות) לגבי ישו, ויוצא הן נגד האמונה שמרים היא "אם־האלוהים", והן נגד המתפארים שהצליחו להרוג את ישו.
הוא טוען שצליבת ישו הייתה למעשה אשליה, והסיפור על מותו ותחייתו של ישו כפי שנכתב בברית החדשה מקורו בטעות של חסידיו.
על פי הפרשנות המרכזית באסלאם לפרטי האירוע, בעת הצליבה אחד מתלמידיו של ישו נצלב במקומו, ונראה כמו ישו בדרך נס, בעוד שישו עצמו ניצל מהמוות ונישא לגן העדן, שם הוא חי עד היום, ועתיד לשוב לעולם הזה ביום הדין.
עם זאת, ישנם פסוקים אחרים בקוראן הגורסים כי ישו אכן מת:
מכאן משתמע שישו מת ולאחר מכן עלה למרומים, בדומה למה שנאמר בברית החדשה.
כדי ליישב את המחלוקת בין המקורות, יש עמדה באסלאם לפיה ישו באמת נהרג, אבל לא בידי אלו שהתפארו בהריגתו, אלא על-ידי אללה בעצמו (כמשתמע מסורת אאל עמראן), ולאחר מכן הועלה השמיימה.
סיפור עלייתו של ישו לשמיים משמשת לעיתים קרובות כנושא חשוב באמנות הנוצרית.
ישו העולה לשמיים מוצג באופן מסורתי כאשר הוא מברך קבוצת אנשים על הארץ, השליחים שמתחתיו, המייצגים את כלל המאמינים או את הכנסייה.
בסצנות עלייה רבות יש שני חלקים, חלק עליון (שמימי) וחלק תחתון (ארצי).
ישו העולה עשוי לשאת כרזה על התחייה או להחוות סימן לברכה ביד ימינו.
מחוות הברכה של ישו ביד ימינו הופנו כלפי קבוצת האנשים הארצית שמתחתיו ומסמלת את ברכתו למאמינים.
ביד שמאל, ייתכן שהוא אוחז בכתבי הבשורה או במגילה, המסמלים הוראה והטפה.
במאה ה-6 נוסדה האיקונוגרפיה של עליית ישו, ובמאה ה-9 החלו להציג תמונות הקשורות בעליית ישו בפנים כיפות של כנסיות.
הבשורה של רבולה (בערך בשנת 586 לספירה) כוללות כמה מהדימויים הראשונים של העלייה.
התיאור בנצרות האורתודוקסית של עליית ישו הוא מטאפורה מרכזית לאופייה המיסטי של הכנסייה.
באיקונים מזרחיים רבים מוצגת מרים, אם ישו במרכז התמונה, בחלק הארצי של היצירה, כשידיה מורמות לעבר גן העדן, ולעיתים קרובות מלווה בשליחים שונים.
מקום עלייתו של ישו השמיימה, ככתוב בברית החדשה, הוא הכפר בית עניה (כיום אלעיזריה) שעל הר הזיתים, ממזרח לירושלים.
הנוצרים הראשונים התפללו, לעיתים בסתר, במערה על הר הזיתים, כנראה היכן שנמצאת כיום כנסיית אבינו שבשמים.
במאה ה-4 נבנתה, במעלה הגבעה מעל למערה, כנסייה המוקדשת לעלייה השמיימה.
הכנסייה הוחרבה במרוצת השנים, והצלבנים בנו במקומה את כנסיית העלייה הנוכחית.
גם חלקים מכנסייה זו נהרסו, ונותרה ממנה רק קפלה מתומנת בגודל 12×12 מטר, שעברה לידי המוסלמים (שגם הם מכירים בעליית ישו השמיימה) ומשמשת גם כמסגד.
כ-200 מטר ממזרח לקפלה זו, הכנסייה האורתודוקסית הרוסית הקימה בסוף המאה ה-19 כנסייה נוספת לציון מקום העלייה, היא כנסיית העלייה הרוסית, שמשמשת כיום כמנזר לנשים.
עלייתה ונפילתה של אליזבת' הולמס היא מיני סדרת דרמה אמריקאית בכיכובה של אמנדה סייפריד, שנוצרה על ידי אליזבת מריוותר, המבוססת על הפודקאסט באותו שם בהנחיית רבקה ג'רוויס ובהפקת ערוץ החדשות ABC.
עלילת הסדרה, מבוססת על הפודקאסט סיפורה המטורף של אליזבת הולמס - יזמית אמריקנית, שבגיל 19 בלבד הקימה את חברת תראנוס אשר פיתחה טכנולוגיה חדשנית לערכות בדיקות דם.
הסדרה עוסקת בעלייתה ונפילתה של אליזבת הולמס והחברה שהקימה.
אמנדה סייפריד – אליזבת הולמס
נאבין אנדרוז – סאני בלוואני
ב-10 באפריל 2019, הוכרז כי הולו הזמינה סדרה של 6 עד 10 פרקים.
הסדרה תופק על ידי קייט מקינון, המנחה של "The Dropout", רבקה ג'רוויס, והמפיקים, טיילור דאן וויקטוריה תומפסון.
חברת ההפקה המעורבת בסדרה זו היא Searchlight Television, שזו לה ההפקה הראשונה.
אמנדה סייפריד, הצטרפה למיני-סדרה גם כמפיקה בעוד אליזבת מריוות'ר, ליז הלדנס, ליז האנה וקתרין פופ הצטרפו לדן ותומפסון כמפיקות בפועל.
ב-31 במרץ 2021, מייקל שוואלטר וג'ורדנה מוליק הצטרפו כמפיקים בפועל כשוואלטר צפוי גם לביים כמה פרקים.
עם פרסום על הפקת הסדרה, לוהקה קייט מקינון לתפקיד אליזבת הולמס, מנכ"לית ת'ראנוס לשעבר.
ב-18 בפברואר 2021, מקינון עזבה את הפרויקט.
אף על פי שהעזיבה שלה לא באה עם הסבר, ההפקה התקדמה ללא מקינון.
ב-29 במרץ 2021, לוהקה אמנדה סייפריד לתפקיד במקום מקינון.
יום לאחר מכן לוהק, נאבין אנדרוז לתפקיד ראשי.
מייסי, לורי מטקאלף, אליזבת מארוול, אוטקרש אמבודקר, קייט ברטון, סטיבן פריי, מישל גיל, מייקל איירונסייד, ביל ארווין וג'וש פיס לתפקידים חוזרים.
ב-3 באוגוסט 2021, דילן מינט, אלן רוק, באשיר סלאהודין, מרי לין רייסקוב, הארט בוכנר, ג'יימס הירויוקי ליאו, ניקי אנדרס, קמרין מי-יונג קים ואנדרו לידס לוהקו לתפקידים חוזרים אף הם.
ב-5 באוגוסט 2021, סם ווטרסטון, קורטווד סמית' ואן ארצ'ר לוהקו לתפקידים חוזרים.
ב-14 בספטמבר 2021, לוהקו ליסה-גיי המילטון, מיכאלה ווטקינס, אבון מוס-בכרך, קווין ססמן, סם סטרלי ושון בראון לתפקידים חוזרים.
הסדרה עלתה לראשונה ב-3 במרץ 2022, כששלושת הפרקים הראשונים זמינים באופן מיידי והשאר יצאו לבכורה על בסיס שבועי בהולו.
בשווקים בינלאומיים, תוקרן הסדרה דרך מרכז התוכן של Star בשירות הסטרימינג דיסני+, וב-Star+ באמריקה הלטינית, ובדיסני+ Hotstar בהודו ובדרום-מזרח אסיה.
באתר Rotten Tomatoes, הדירוג של הסדרה הוא 88% על סמך 31 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7/10.
עליית יהודים להר הבית היא תופעה דתית ופוליטית שבמסגרתה יהודים עולים להר הבית, המקום בו על פי המסורת היהודית ניצבו בית המקדש הראשון והשני.
העלייה נמצאת במוקד פולמוס מדיני, ביטחוני והלכתי, ומספר ארגונים פועלים במטרה להגביר או לצמצם את התופעה.
במאה ה-21 עליית יהודים להר הבית התגברה, כאשר נרשמות עשרות אלפי עליות כל שנה.
רוב העולים הם דתיים לאומיים ומיעוטם חילונים וחרדים.
כמו כן עולים מעת לעת גם חברי כנסת, אישי ציבור ועיתונאים.
עלייה להר מחורבן בית שני ועד הקמת המדינה
לאחר חורבן בית המקדש השני
בתלמוד הבבלי ובמדרשי חז"ל יש התייחסויות מפורשות לכניסת תנאים להר הבית ולמקום המקדש לאחר החורבן.
למשל באליהו רבה, מדרש המתוארך, לפי דעות שונות, בין המאה השלישית והעשירית לספירה:
בנוסף, בתלמוד הירושלמי מובאת משם רבי פינחס, דור רביעי-חמישי לאמוראי ארץ ישראל, עדות ראייה לפיה החכמים חולצים נעליהם תחת המשקוף של שער הר הבית (לצורך כניסה להר).
השערת דינור בנושא בית כנסת בהר
ההיסטוריון בן-ציון דינבורג (דינור) פרסם בשנת תרפ"ט (1929) בכתב העת "ציון" מאמר ובו העלה השערה לפיה בתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, למן המאה השביעית לספירה ועד לכיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בשנת 1099 לסירוגין, היה קיים בהר הבית בית כנסת שבו התפללו יהודים.
על פי השערת דינור, בית הכנסת היה צמוד לכותל המערבי מצידו הפנימי, סמוך לשער השלשלת, במקום שבו נבנה מאוחר יותר מתחם המחכמה, או דרומה מעט.
בית הכנסת נבנה לראשונה בימי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, נותר על כנו גם לאחר בניית כיפת הסלע ומסגד אל־אקצא בתקופת הח'ליף עבד אל-מלכ, והיה ברשותם הגמורה של היהודים עד ימי הח'ליף אל-מאמון.
עם כיבושה של ארץ ישראל על ידי הפאטימים נבנה בית הכנסת מחדש על ידי פלטיאל הנגיד ועמד על תילו עד ימי הגזירות של הח'ליף אל חאכם, וחרב ביום י"ז באב, ד'תשע"ח.
לאחר ביטול גזירותיו של אל חאכם, בימי החליף עלי אלט'אהר שב ונוסד בית כנסת בחלל תת-קרקעי בהר הבית, שמכונה בשם "המערה" באיגרות שנמצאו בגניזה הקהירית.
לפי דינור, שתי רעידות אדמה גדולות שהחרידו את ארץ ישראל בשלהי שנת 1033 ובראשית 1034 עשו שמות גם בבית הכנסת המחודש.
המערה המשיכה לשמש כבית הכנסת עד לחורבן הגדול, המוחלט, של קהילת ארץ ישראל עם הגעת מסעי הצלב בשנת 1099. דינור משער כי בעדותו של הרמב"ם על עלייתו להר הבית (להלן) כוונתו היא למקומו של בית כנסת זה, שהיה בשטח ההר, ונחרב שנים לא רבות קודם לכן.
השערותיו של די-נור שנויות במחלוקת, וכבר לאחר פרסומן העירו אלעזר ליפא סוקניק והיסטוריונים נוספים שלפי פרשנותו הכתבים שציטט מתארים בית כנסת עתיק, אבל סביר יותר להניח שהם תיארו את כיפת הסלע, שהתמוטטה ברעידת אדמה בשנת 1016 ונבנתה מחדש חמש שנים לאחר מכן.
בפירושו לפרק ל' בספר תהילים, של החכם הקראי סלמון בן ירוחם, בן המאה העשירית, כותב המחבר כי בתקופה שלאחר הכיבוש הערבי במאה השביעית, נהגו יהודי ירושלים להתפלל בהר הבית:
ברשימה המיוחסת לרמב"ם ניתן להבין שבגיל עשרים ושבע הוא עלה להר הבית והתפלל שם:
עדות זו מצטרפת לאיגרת אחרת לרבי יפת הדיין, שבה הרמב"ם ציין ששניהם, יחד עם אביו ואחיו של הרמב"ם, "ארבעתנו הלכנו בבית ה' ברגש", הלשון אשר בה משתמש הרמב"ם במשנה תורה לתיאור ההליכה בעזרה:
רבים כתבו שלא ייתכן שהרמב"ם נכנס לתוך מקום בית המקדש, דבר האסור בטומאת מת גם לפי פסק הרמב"ם בעצמו בספר משנה תורה.
מנגד, אחרים מסבירים שכוונת הרמב"ם היא שהוא נכנס להר הבית המותר בכניסה בטומאת מת, אך לא למקום המקדש עצמו, ושם עמד נוכח חורבות "הבית הגדול והקדוש".
יש שהסבירו שאין הכוונה להר הבית אלא לבית כנסת גדול בירושלים.
הם הביאו כראיה לדבריהם את דברי המהרי"ק: הרב עובדיה יוסף הביא בשם רבי יעקב חי זריהן שכוונת הדברים לבית הסמוך להר הבית הקרוי 'מדרש שלמה'.
רבי אברהם בר חייא הנשיא, שחי במאה ה-12, כותב בספרו "מגילת המגלה":
וכתב רבי מנחם המאירי בפירושו לש"ס:רבי שמואל בר שמשון כותב באגרותיו על אשר ביקר בירושלים עם רבי יהונתן הכהן מלוניל:
הרדב"ז פסק על פי המסורת כי מקום קודש הקודשים הוא בדיוק תחת כיפת הזהב, וכן כתב כיצד ינהג אדם העולה להר הבית: ייזהר שלא להתקרב (בצד המערבי) יותר מאחת עשרה אמות אל הכיפה.
כך טוען האדמו"ר מקלויזנבורג, רבי יקותיאל יהודה הלברשטאם, מחבר שו"ת דברי יציב:
במשך למעלה מ-700 שנה שבהן ירושלים הייתה תחת כיבוש מוסלמי, שקבעו שהכניסה להר אסורה למי שאינו מוסלמי, ממילא יהודים לא יכלו להיכנס להר הבית.
כך היה תחת השלטון הממלוכי, וכך המצב נמשך גם במרבית תקופת השלטון העות'מאני.
רק בשנת 1839, בעקבות רפורמות טנזימאט בממסד ובחקיקה העות'מאנית, ניתנה הרשות ללא־מוסלמים להיכנס למתחם הר הבית, אולם לשם כך היה נדרש להשיג אישור מיוחד מפחת העיר.
לאחר הכיבוש הבריטי נאסרה מיד עליית לא-מוסלמים להר הבית, אך למעשה בלחץ כנסיות אנגליות פרוטסטנטיות הפקודה בוטלה והמצב הוחזר לקדמותו.
אף על פי כן, ניהולו השוטף של האתר נותר בידי הווקף, ששליטתו בהר התחזקה ב-1922, כאשר חאג' אמין אל-חוסייני, נשיא המועצה המוסלמית העליונה, העביר את משרדו מבניין ממשלתי אל הר הבית.
מאז נמנעה כניסת לא-מוסלמים להר במקרים רבים, והרשויות לא פעלו בנושא.
כאשר הלורד ארתור ג'יימס בלפור, שהיה נוצרי, בא לביקור בארץ ב־1925, מנע הווקף את עלייתו להר הבית, ומשטרת המנדט לא ניסתה להתנגד לכך.
בשנת 1929 סגר הווקף את הר הבית לחלוטין בפני יהודים.
גם בתקופת שלטונו, עד לכיבוש ההר בידי ישראל במלחמת ששת הימים לא התאפשרה כניסת יהודים ישראלים להר הבית (כמו ליתר השטחים שבשליטת ירדן).
עלייה להר בשלטון מדינת ישראל
נתוני העולים להר מאז 2010
נתונים אלו כוללים רק את הנכנסים להר בקבוצות המסלולים ההלכתיים, בלי לכלול תיירים חילונים וסיורים מוסדיים.
חלק מהמשתתפים נכנסים להר הבית פעמים רבות במהלך השנה, ובהתאם נספרים פעמים רבות.
ממלחמת ששת הימים עד האינתיפאדה השנייה
לאחר הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים עבר הר הבית לשלטון ישראל.
לאחר סדרת דיונים החליטה ממשלת ישראל להשאיר בידי הווקף את השליטה במתחם הר הבית, ובמשך עשרות שנים רק יהודים מעטים עלו להר הבית.
הרבנות הראשית התנגדה לעליית יהודים, וגם המדינה העדיפה להימנע מהתעסקות בהר הבית, ולתת ליהודים את הכותל.
בין העולים בתקופה הזו אפשר למנות את הרב שלמה גורן, תנועת נאמני הר הבית ואנשי מכון המקדש.
ארגונים נוספים הוקמו למען בניין בית המקדש וחידוש עבודת הקורבנות, וביניהם: התנועה לכינון המקדש, שוחרי המקדש (בראשות פרופ' הלל וייס), חוזרים להר ועוד.
בשנת 2001 הרב יוסף פלאי והרב יצחק שפירא הקימו את אגודת 'אל הר המור' שתקדם את נושא העלייה להר והחלו לעודד אותה בפומבי.
כמות העולים הייתה מזערית, אך עצם השינוי הוביל להתעסקות מחודשת בנושא בעולם הישיבות, שהוביל להתגברות העלייה להר.
ב-28 בספטמבר 2000 עלה אריאל שרון, להר הבית, יחד עם כמה חברי הכנסת מהליכוד.
במהלך הביקור פתחו הערבים במהומות אלימות שמטרתן למנוע כניסת יהודים להר.
בעקבות המהומות החליטה המשטרה למנוע כניסת יהודים להר למשך כשלוש שנים.
לאחר האינתיפאדה השנייה גבר העיסוק הציבורי בנושא, ונוספו ארגונים הקשורים לעלייה.
ביום ירושלים, תשעה באב, שלושת הרגלים ומועדים נוספים אחרים, כמות העולים גדולה מהרגיל.
הדבר כרוך בהכנות הן מצד ארגוני העלייה והן מצד המשטרה, אף שלעיתים הדבר מוביל לעומס ולחצים בכניסה להר.
בשנת 2021 יזם שר הפנים גלעד ארדן מספר שינויים שנועדו לעודד ולאפשר עליית יהודים להר הבית במידה מקסימלית.
בשנת 2023, לאחר שאיתמר בן גביר נבחר לתפקיד השר לביטחון לאומי, הוא הנחה את המשטרה להקל בהוראות, ולאפשר תפילה והשתחוויה.
ב-16 בנובמבר 2021 ועדת החינוך של הכנסת דנה בנושא לימוד מורשת הר הבית במערכת החינוך, והוסכם שהוא לא נלמד כראוי במערכת החינוך, ושיש להכניס אותו לרשימת אתרי החובה.
לסיום קבעה הוועדה כי יש לבחון את הכנסת נושא הר הבית ובית המקדש כמקום הקדוש לעם היהודי לבגרות בהיסטוריה.
ב תשעה באב ה'תשפ"ד (13 באוגוסט 2024) עלו 2663 יהודים להר הבית (לטענת ארגון "מינהלת הר הבית"), ועשרות מהם תועדו כשהם מפרים בגלוי את הסטטוס קוו.
במקום נכחו גם השרים יצחק וסרלאוף ואיתמר בן גביר, בידיעתו ובאישורו של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
לפי דיווחי הארגון "מנהלת הר הבית" המעודד עליית יהודים להר הבית, במהלך חג הפסח ה'תשפ"ה (2025) עלו להר בימי החג 6,315 יהודים, (ולפי ספירת ארגון "בידינו - למען הר הבית" עלו 6,788 איש) וזהו מספר שיא של כל הזמנים, 43% יותר מאשר בפסח ה'תשפ"ד, ו־37% יותר מהשיא הקודם.
כן פורסם כי לראשונה נחצה קו האלפיים העולים ביום אחד, כשביום הרביעי של חול המועד נרשם מספר שיא של 2,106 עולים ביום אחד.
בכל חודש ניסן עלו להר 8,623 יהודים, אם כי הספירה מחשיבה בני אדם שעלו להר מספר רב של פעמים באותו חודש ככניסות נפרדות.
לראשונה עלתה להר קבוצה גדולה של כ-180 יהודים יחד, באישור המשטרה.
כן נערכו בהר תפילות בציבור ובקול רם, תוך כדי הקפת ההר.
וחלק מהעולים השתחוו במקום לעיני השוטרים.
בין העולים להר נראו רבנים וראשי ישיבות, וכן השר איתמר בן גביר, וחברי הכנסת עמית הלוי וצבי סוכות שאמר לאחר ביקורו .
ב–12 במאי 2025, יום פסח שני, מספר פעילי עלייה להר נכנסו למקום עם גדי חי, בניסיון להקריב קרבן בהר.
בחודש החגים, תשרי ה'תשפ"ו עלו להר מעל לרבבת מתפללים, לראשונה מאז איחוד ירושלים.
חלק מהעולים העלו איתם תשמיש קדושה ותשמיש מצווה, כמו סידורים, ספרי תהילים, שופרות וחצוצרות, וכן העלו את ארבעת המינים, ונטלו אותם בהר, למרות מדיניות המשטרה הרשמית האוסרת על כך.
בסיכום העולים בחג הסוכות בלבד, עלו 7,295 יהודים, וזו עלייה של 23% לעומת שנה קודמת.
לאחר השינויים שחלו במהלך 2024–2025 מותר ליהודים העולים להר הבית להתפלל במניין.
כמו כן חלק מהמתפללים משתחווים, ובראש חודש שרים את קריאת ההלל בקול ובריקודים.
האיסורים על אביזרים דתיים ולאומיים נותרו בתוקף.
מותר לשיר בכל חלקי ההר, אבל מותר לרקוד רק בחלק המזרחי שלו.
בתשעה באב תשפ"ה שברו כ-100 יהודים את איסור הנחת התפילין בהר.
כמחציתם הוזהרו, הורחקו, או עוכבו לחקירה.
מגבלות על עליית יהודים להר
הכניסה למסגדים ולמבנים בהר אסורה (החל משנת 2003), וניתן להיכנס דרך שער המוגרבים בלבד, המצוי ברחבת הכותל המערבי.
באופן רשמי אסור להתפלל או להשתחוות בכל שטח המתחם, אך משנת 2025 נהוג לבצע פעולות אלה באישור משטרת ישראל.
אסור להכניס למתחם תשמישי קדושה יהודיים ואף אסור להכניס דגל ישראל.
כמו כן אסור להכניס כלים מוזיקליים ואסור לשיר בשטח ההר.
הר הבית בירושלים נחשב למקום הקדוש ביותר ביהדות, ולמקום השלישי בקדושתו באסלאם, לאחר מכה ומדינה.
מאז מלחמת ששת הימים (1967) מוסדר ניהול ההר במסגרת מדיניות "הסטטוס-קוו", לפיה האחריות הביטחונית נתונה בידי מדינת ישראל, בעוד הסמכות הדתית־מוסלמית מנוהלת בידי הווקף הירדני.
רבים מפוסקי ההלכה היהודית במאות ה־20 וה־21, ובכללם הרבנות הראשית לישראל, פסקו כי העלייה להר הבית אסורה מחשש לטומאת מת וחוסר היכולת לקבוע במדויק את גבולות שטחי המקדש המקודשים.
חשש זה מבוסס בין היתר על דברי הרמב"ם לפיהם קדושת המקדש לא פגה גם לאחר החורבן.
עם זאת, ישנם פוסקים בני זמננו שהתירו עלייה באזורים מסוימים לאחר טבילה במקווה, בטענה כי יש להחיות את הקשר ההלכתי עם ההר.
בנוסף לשיקולים ההלכתיים, מדינת ישראל מגבילה לעיתים את פעילות היהודים בהר מטעמים מדיניים וביטחוניים.
הממשלה רואה בהר הבית מוקד רגיש ביותר ליחסי יהודים־מוסלמים, ועל כן הגבילה בעבר תפילה יהודית מאורגנת במקום.
צעדים לשינוי מדיניות זו הביאו לעיתים להסלמה ביטחונית, הפגנות והתפרצויות אלימות.
בשנים האחרונות מתקיימים תפילות יהודים בהר, ואף פעילויות דתיות נוספות.
בקרב המתנגדים לעלייה להר נפוץ השימוש בביטוי "חבית חומר נפץ" של המזרח התיכון.
לטענתם, הר הבית כל כך חשוב למוסלמים מבחינה דתית, עד שכל אירוע בו עלול לגרור תגובות קשות ואלימות באזור מצִדם.
זו גם הסיבה לוויתור על הר הבית במלחמת ששת הימים, כמילותיו של שר הביטחון דאז, משה דיין: "מה אנחנו צריכים את כל הוותיקן הזה?" בשנת 2015, לאחר רצח ישעיהו קרישבסקי בירושלים, פיזרו קבוצות חרדיות מנשרים המטילים על תנועת נאמני הר הבית את האחריות לגל הפיגועים, מכיוון שלטענתם הם "מתגרים בערבים".
עמותות שמאל טוענות שהעלייה להר תעורר מלחמת דת עם העולם המוסלמי כולו.
נימוק נוסף להתנגדות לעלייה להר הבית נוגע למחויבות של ישראל בהסכמים בינלאומיים.
במסגרת הסכם השלום בין ישראל לירדן (1994), הכירה ישראל בתפקיד המיוחד של ירדן בהר הבית דרך הווקף הירדני.
לפיכך, צעדים חד־צדדיים לשינוי הסטטוס־קוו בהר עשויים להתפרש כהפרה של ההסכם, ולפגוע ביחסי החוץ של ישראל עם ירדן ומדינות נוספות באזור.
אמנם ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי, שהיה מעורב בהסכם השלום בין ישראל לירדן, טוען כי ההסכם מחייב מתן גישה חופשית ליהודים להר הבית, ואינו סותר הענקת חופש פולחן ליהודים במתחם.
הרשות הפלסטינית גינתה את עליית היהודים להר הבית היות שמתחם הר הבית נחשב ל"וקף" (הקדש מוסלמי), ומציגה אותה כ"חילול הקודש" לעיתים תוך הכחשת הקשר ההיסטורי בין העם היהודי להר הבית.
הפלסטינים טוענים טוענת כי התגברות העלייה ושינויי הסטטוס קוו הם חלק מ"מזימה ציונית" שמטרתה הרס מסגד אל אקצא והקמת בית המקדש על חורבותיו.
הם מתנגדים לתפילות יהודים בהר הבית, המכונות "טקסים תלמודיים" כאשר השימוש בכינוי זה מתייחס גם לתפילות היהודים ברחבת הכותל, או בחברון אותם הרש"פ מנסה לצייר גם כן כ"הקדש מוסלמי".
בכירי החמאס התייחסו לשינוי בסטטוס קוו והעלייה במספר היהודים העולים להר הבית על מנת להצדיק את תכנון וביצוע הטבח בשבעה באוקטובר 2023.
רוב היהודים העולים להר הבית פועלים מתוך מניע דתי, ונכנסים למקום המקדש מתוך שאיפה לבנותו או להתפלל במקום בו עמד.
רוב תומכי העלייה מזדהים עם הימין הפוליטי בישראל ורואים בעלייה להר מימוש הריבונות הישראלית.
אורי צבי גרינברג ניסח זאת כך: "מי ששולט בהר הבית, שולט בירושלים.
מי ששולט בירושלים שולט בארץ־ישראל".
חסידי גישה זו מסבירים שדווקא יצירת אזורים שאליהם יהודים לא נכנסים היא זו שפוגעת בסיכוי לחיים משותפים.
לדעתם, הדרת רגלי היהודים מההר היא מעין כניעה לטרור, ומעצימה את שאיפות התנועה הלאומית הפלסטינית, כפי שניסח זאת אראל סג"ל: "עבור הערבים, ויתור של ישראל על הר הבית יהיה הוכחה ניצחת לקיומנו כחולות נודדים".
ישנם מספר ארגונים העוסקים בעידוד העלייה להר.
ריבוי הגופים נובע מגישות שונות ביחס לנושא זה, שאיפות ומניעים מגוונים ומקהלי יעד שונים.
בעקבות איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים הוקם בשנת 1967 ארגון נאמני הר הבית וארץ ישראל, והוא הארגון הוותיק ביותר הפועל בנושא כיום.
מטרות הארגון המוכרזות הן "להביא להגשמתה של האמונה והשאיפה ההיסטורית של עם ישראל המעוגנת בתורת ישראל, שעל פיה הר הבית הוא מקום המרכז הלאומי, הדתי, הרוחני של עם ישראל וארץ ישראל".
באופן מעשי מתרכזת פעילותה של התנועה בדרישה לאפשר ליהודים כניסה להר הבית ולהביא לפתיחתו המלאה לתפילת רבים יהודית.
בשנת 1968 עתר הארגון לבג"ץ נגד האיסור על יהודים להתפלל בהר הבית.
ארגון "נשים למען המקדש" הוקם על ידי נשים בשנת ה'תש"ס (2000) במטרה להעלות את נושא המקדש והר הבית לסדר היום הציבורי בכלל ובקרב נשים בפרט.
הארגון מפעיל חוגי בית וסדנאות לנשים וילדים, מכשיר מדריכות ויועצות הלכה לענייני הר הבית, ומלווה כלות בעלייה להר לקראת חתונתן.
בנוסף לכך, מאז רצח הלל אריאל נשות הארגון מקפידות לעלות להר בכל ראש חודש.
בידינו – למען הר הבית
עמותת "בידינו – למען הר הבית" הוקמה על ידי תום ניסני, פעיל באם תרצו, בשנת 2014. התנועה כוללת שיתוף פעולה של חילונים ודתיים, וכיום היא הגוף הגדול ביותר הפועל להעלאת יהודים להר הבית.
בעת הקמתה נקראה התנועה "סטודנטים למען הר הבית", ובשנת 2021 שונה שמה לשם הנוכחי.
מטרת התנועה "לחבר את עם ישראל להר הבית ולהביא לשינוי המצב, לתיקון האפליה ולהחזרת הר הבית לידי עם ישראל כולו".
העמותה פועלת בזירה המשפטית, בפגישות עם שרים וחברי כנסת והקמת שדולה למען הר הבית בכנסת, בתקשורת והסברה, ובתמיכה מעשית בעולים יהודים להר הבית.
ארגון כפות המנעול נוסד בשנת 2014 על ידי מדריכי טיולים ירושלמים.
מטרתו לקדם סיורים מודרכים מקצועיים בשטח הר הבית.
הארגון מקיים קורסים ייעודיים למדריכים כדי לעבוד בהר, מספק הדרכה מקצועית לעולים עצמאיים ותוכניות הכשרה והדרכה לארגונים אחרים.
ישיבת הר הבית הוקמה בשנת 2017. בראשות הישיבה עומד הרב אליהו ובר, ונשיאה הוא הרב חיים עוזר חייט.
בתחילת שנת תשפ"א (2020) הוקם במסגרת הישיבה גם "כולל דרישת ציון" בראשות הרב אלישע וולפסון.
הישיבה מתייחדת במטרה לייצר נוכחות יהודית קבועה בהר.
על ידי הקביעות, מבקשת הישיבה לעודד עוד עולים בטהרה ולצרפם לתפילות ולשיעורים.
ביום ירושלים תשפ"ב הישיבה והכולל גייסו במימון המונים כחצי מיליון שקלים.
לקראת הגיוס פורסמה תמיכתם בארגון של הרב שמואל אליהו, הרב מאיר מאזוז, הרב צפניה דרורי והרב אייל יעקובוביץ'.
עמותת "מינהלת הר הבית" הוא ארגון שהוקם בשנת 2017 בעקבות הפיגוע שבוצע בהר הבית כלפי שוטרים ישראלים.
"חוזרים להר" היא תנועה המעודדת עליית יהודים להר הבית.
חלק מחברי התנועה מתחפשים לערבים על מנת שיוכלו לעלות בחופשיות להר הבית ללא הגבלות.
התנועה אף מפעילה קורס "מסתערבים" לפעיליה אשר רוצים ללמוד להתחפש לערבים.
ייראה – מתנדבים לעידוד העלייה להר הבית
מיזם המפעיל מתנדבים שמקבלים את פני העולים להר ומדווחים מהשטח על הנעשה.
הארגון אוסף נתונים על כמות העולים להר ומקפיד לפרסם אותם באופן שבועי.
מטה ארגוני המקדש הוקם על מנת לאגד את כלל הארגונים העוסקים בקידום נושא המקדש.
עליית המרקסיזם בצ'ילה הוא כינוי לתקופה בהיסטוריה של צ'ילה בין השנים 1970 ל-1973, שבמהלכן שלטה המפלגה המרקסיסטית בצ'ילה, וסלבדור איינדה ראש המפלגה כיהן כנשיא.
שלטון המרקסיסטים השפיע רבות על המשך ההיסטוריה של המדינה, בעיקר בעקבות הפלתו בהפיכה צבאית אלימה בהובלת אוגוסטו פינושה, שהובילה לדיקטטורה הצבאית בצ'ילה.
איינדה הוא המנהיג המרקסיסט הראשון בעולם שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
שלטונו הקצר התאפיין באי יציבות פוליטית, שהסתיימה בהפיכה צבאית מהאלימות שידע העולם.
לאורך כל שלטונו, פעלה ארצות הברית מסביב לשעון על מנת לנעוץ מקלות בגלגלי השלטון שלו, מתוך החשש ממדינה קומוניסטית בחצי הכדור המערבי (כדוגמת קובה).
בכך, עליית המרקסיזם בצ'ילה משמשת תמונת מראה למאבקים הבינלאומיים שאפיינו את המלחמה הקרה בין הגוש המערבי בהובלת ארצות הברית לגוש הקומוניסטי בהובלת ברית המועצות.
צ'ילה היא מדינה צרה וארוכה השוכנת בין הרי האנדים לאוקיינוס השקט, במערב אמריקה הדרומית.
רוחבה הממוצע ממערב למזרח הוא בערך 160 ק"מ, כאשר המרחק מצפון לדרום הוא כמעט 4,800 ק"מ.
עיקר האוכלוסייה בצ'ילה מרוכזת בעמק השוכן בדרום המדינה, שהוא החלק היחיד שבו הקרקעות מתאימות לחקלאות והאקלים נוח למחיה.
לכן, התרכזות האוכלוסייה צ'ילה באזור קטן אחד תרמה לאחדות האומה, ומנעה היווצרות של תנועות היבדלות שמהן סבלו מדינות רבות אחרות באזור, כגון פרו ובוליביה.
המתיישבים הספרדים שהגיעו לצ'ילה במאה ה-16 חילקו את הקרקע לנחלות גדולות מאוד, כפי שקרה במדינות אחרות באמריקה הדרומית.
מסיבה זו, נוצרה באופן מסורתי בצ'ילה אוליגרכיה קטנה אך חזקה השולטת במרבית הקרקעות והמשאבים.
האוליגרכיה החזקה, שהשתרשה והביאה באופן טבעי לחברה מעמדית עם פערים עצומים בין השכבות החזקות לחלשות, נשמרה גם לאחר קבלת העצמאות של צ'ילה.
פערי המעמדות, והשליטה של האוליגרכיות בפוליטיקה ובכלכלה הצ'ילאנית, הגיעו לשיא במאה ה-20, יחד עם התערבות הולכת וגדלה של ארצות הברית בכלכלה.
בתחילת המאה ה-20 העימות בין השכבות החלשות, שהחלו מתמרדות, לבין האוליגרכיה שנתמכה על ידי הממשל והחברות האמריקניות שפעלו בצ'ילה, הלך וגבר, והפך קשה יותר עקב קיפאון פוליטי שנקלעה אליו המדינה.
החל משנות ה-20 ממשלות צ'ילה ביצעו מספר שינויים מהותיים במערכת המדינית במטרה להפוך אותה לדמוקרטית יותר.
ב-1925 נחקקה חוקה חדשה לצ'ילה שקבעה כי הבחירות לנשיאות ולבתי הנבחרים יערכו בשנים שונות.
רעיון זה אמנם היה יוזמה חיובית, שנועד לחזק את הפרדת הרשויות, אך בפועל הוביל לאי התאמה בין הנבחרים בסנאט ובבית התחתון לנשיא, שכן הם נבחרו בשנים שונות.
לצד המשבר הפוליטי שהדבר יצר, יוזמות דמוקרטיות נוספות הביאו להתחזקות של גוש השמאל, למורת רוחה של האצולה.
עם התחזקות השמאל נוצר מצב פוליטי שבו שלוש המפלגות - מפלגת השמאל, מפלגת המרכז הקתולית ומפלגת הימין (המזוהה עם האוליגרכיה) - נותרו במאזן כוחות שווה פחות או יותר.
בשנת 1964 נדמה היה כי המשבר הפוליטי הסתיים, כאשר מועמד המרכז אדוארדו פריי, אביו של נשיא צ'ילה לעתיד אדוארדו פריי רואיס-טאגלה, זכה ברוב גדול של קולות.
פריי מיהר לפעול וביצע פעולות רבות שנעו בתווך שבין סוציאליזם לשמירה על היחסים הטובים עם האצולה וארצות הברית.
מצד אחד, הוא ביצע רפורמות סוציאליסטיות שונות, כמו הרחבת החינוך לשכבות העניות, פיצול נחלות קרקע גדולות וקנייה של חברות אמריקניות תוך העברת הבעלות לממשלה.
מצד שני, הוא המשיך להיעזר בתמיכה אמריקנית ולא פעל בצורה דרסטית כנגד האצולה.
עמדתו המתפשרת של פריי לא מצאה חן בעיני הציבור, כשהשמאל תפס את פעולותיו כמתונות מדי והימין תפס אותן כקיצוניות מדי.
המשבר הפוליטי לווה כל העת בקריסה איטית של הכלכלה.
פעולותיו של פריי לא הצליחו לעצור את התדרדרותה הכלכלית של המדינה כפי שקיוו בציבור.
הכלכלה הייתה בשפל וסבלה משביתות, אינפלציה ומחסור במוצרים וחומרי גלם.
לאחר שפריי כשל בניסיון להביא איזון פוליטי במדינה ולייצב את הכלכלה, נערכו בחירות בשנת 1970, בהן התמודד סלבדור איינדה כראש המפלגה השמאלית.
בתקופה זו חברות אמריקאיות רבות פעלו בצ'ילה, בדומה למדינות רבות אחרות באמריקה הדרומית.
ממשלת ארצות הברית תמכה מאז ומעולם במנהיגים הצ'יליאנים מהמעמד העליון, משום שהבטיחו את האינטרס הכלכלי האמריקאי.
אף על פי כן, צמיחתו של גוש השמאל והתקדמותו של איינדה הטרידה עד מאוד את הממשל האמריקאי.
איינדה נולד בשנת 1908 למשפחה מן המעמד הבינוני גבוה, אמו הייתה ממוצא בלגי ואביו ממוצא בסקי.
הוא למד רפואה באוניברסיטת סנטיאגו דה צ'ילה, ובשנת 1933 פרסם את עבודת הגמר שלו כדוקטור לרפואה, המתמקדת ברפואה חברתית.
כבר בימי לימודיו באוניברסיטה היה מרקסיסט מוצהר, ומאוחר יותר, בשנת 1938, עמד בראש מפלגת "החזית העממית" שהשתייכה לגוש השמאל.
בין השנים 1938–1940 שימש איינדה שר הבריאות מטעם המפלגה, והצטיין בתפקיד זה.
כשר בריאות פעל להדברת הטיפוס, להפצת תרופות כנגד מחלות מין, הרחבת שירותי רפואת שיניים בבתי ספר ותקצוב מרכזים להיגיינה ציבורית.
לאחר כהונתו כשר בריאות נותר בפוליטיקה וניסה להיבחר לנשיאות צ'ילה במשך שלושה עשורים עם המפלגה שהקים, "המפלגה הסוציאליסטית של צ'ילה", אך ללא הצלחה.
מפלגתו ייצגה אידאולוגיה מרקסיסטית קיצונית, על אף שאיינדה נחשב מתון יחסית לשמאל הצ'יליאני, שכן הוא חתר לבצע רפורמה מרקסיסטית בצ'ילה בדרכים דמוקרטיות ולא בהפיכה.
מאפיין בולט של איינדה לכל אורך דרכו הפוליטית הוא הצמדותו הבלתי מתפשרת לערכים דמוקטיים ומחויבותו להליך החוקי.
בשנת 1970, לאחר שלוש ניסיונות להיבחר לנשיאות שלא צלחו, זכה איינדה ב-36% מהקולות, כשעמד בראש ברית מפלגות השמאל.
בכך הוא גבר באחוז אחד בלבד על מועמד הימין.
ישנן טענות על תמיכה כספית אמריקנית בסבב בחירות זה, שנועדו למנוע את זכייתו של איינדה, אך תמיכה זו לא הועילה דיו, והפרלמנט אישר את כהונתו בתנאי לתיקוני חקיקה שהבטיחו את חופש העיתונות וחירויות אחרות.
בחירתו של איינדה לנשיאות התאפשרה בעקבות צמיחתו של גוש השמאל, אך בעיקר בעקבות פיצול בגוש המרכז והימין.
חלקים רחבים מהציבור לא השתייכו למחנה המרקסיסטי, ונחרדו ממצעה הרדיקלי של הברית השמאלית, שחתרה לכונן בצ'ילה משטר קומוניסטי.
החשש גבר בעקבות הקצנה של השמאל בצ'ילה בשנים שלפני בחירת איינדה.
למשל, הקמתו של ארגון "קבוצת השמאל המהפכני", ארגון של פועלים, תושבי שכונות העוני ואיכרים אשר אגר נשק וניהל פעילות מחתרתית, הביא לפחד גדול הן בימין והן במרכז המפה הפוליטית שארגונים מעין אלה ייהפכו ללגיטימיים ויפעלו לביצוע הפיכה מרקסיסטית.
במהלך מערכת הבחירות אף הציגו מפלגות הימין כרזות בהן מוצגים הטנקים הסובייטים ברחובות פראג ב-1968, כאזהרה למה שעלול לקרות בצ'ילה.
לאחר זכייתו בבחירות הקים איינדה קואליציה יחד עם המפלגה הסוציאליסטית, המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הרדיקלית ומפלגת האיכרים.
איינדה מעולם לא הזדהה עם הקומוניזם הסובייטי, והעביר ביקורת פומבית פעמים רבות על התנהלותה של ברית המועצות והשלטון החד-מפלגתי.
הוא היה אידיאליסט ודמוקרט מושבע.
אך שותפיו לקואליציה, שהרכיבו את המפלגות השמאליות הקיצוניות, היו בעיקר צעירים נלהבים, "ילדי פרחים", שביקשו לבצע שינויים מהפכניים.
הישענותו של איינדה על בסיס פוליטי קיצוני ובחלקו אף מהפכני הערימה קשיים על התנהלות הממשלה, יחד עם קשיים שהערימה האופוזיציה.
שלטונו של איינדה, המרקסיסט הראשון בעולם שנבחר בבחירות דמוקרטיות, היה רצוף תמורות ומהלומות.
ממשלתו של איינדה החלה לבצע מהלכים סוציאליסטים מרגע שהוקמה.
משרדי השיכון, הבריאות והחינוך קיבלו תקציבי ענק, אף שהדבר גרם להיפערות גרעון תקציבי גדול.
בבתי ספר חולק חלב ומזון לכל התלמידים, דבר שסייע להמוני ילדים מן המעמד הנמוך שרבים מהם סבלו מחרפת רעב.
ספרי מופת מהעולם הופצו במחיר זעום כדי לאפשר גישה לתרבות גבוהה גם בשכבות החלשות, והועלה שכר המינימום משמעותית.
לצד פעולות אלה, הממשלה גם הלאימה חברות רבות, בהן חברות אמריקניות שפעלו בצ'ילה, מה שלא עלה בקנה אחד עם הסטטוס קוו ששרר עד אז בין צ'ילה לארצות הברית, אשר אפשר לחברות אמריקניות להשתמש במשאבים שונים בתוך צ'ילה.
איינדה הפקיע את חברות הנחושת האמריקניות ללא פיצוי, ביצע רפורמה אגררית (חלוקת האדמות החקלאיות מחדש) באדמות שהיו בבעלות פרטית, והקפיא בצווי פיקוח את עליית המחירים.
כדי להתגבר על הגירעון שנוצר הממשל הדפיס כסף, מה שהוביל לאינפלציה שהלכה והתגברה החל משנת 1972. מלבד זאת, הוא קשר קשרים חזקים עם העולם הקומוניסטי, לרבות הזמנתם של קובנים רבים לשמש יועצים לממשל, מה שהחריד את אנשי הצבא.
המצב הכלכלי היה עד מהרה בכי רע.
ההלאמה של חברות זרות הובילה להפסקת השקעות חיצוניות בצ'ילה, וכתוצאה מכך הפסיקה גם זרימה של מוצרים מאירופה וארצות הברית.
הדבר הוביל למחסור חמור במצרכים רבים ובמזון.
בעקבות זאת התארגנו, בהובלת מנהיגי הימין, שביתות ענק ומחאות כנגד הממשלה.
אם לא די בכך, איינדה גם סבל מחוסר משילות רב בקונגרס.
פעולות רבות שלו נבלמו על ידי האופוזיציה, ומשום שעל פי חוקת צ'ילה אסור לבצע שינויים מהותיים בהתבסס על רוב זעום, הוא נאלץ לנסות לנהל את המדינה מבלי לשנות את המערכת החוקית, מה שהקשה עליו להוציא לפועל את תוכניותיו.
הדבר הוביל למרמור פנימי בתוך הגוש של איינדה.
הזעם האמריקני על פעולותיו של איינדה הוביל לדילול התמיכה האמריקנית שניתנה בעבר לצ'ילה, ולצד זאת פסקו מרבית ההשקעות במשק.
המצב הכלכלי, חוסר המשילות הממשלתית והפחד הציבורי מפני השמאל העולה הובילו לכאוס חברתי שהתבטא בציפייה מסוימת להפיכה, מצד צדדים רבים בציבור.
כאשר האלימות והפשיעה גברו ברחובות האמונה בשלטון החוק הלכה ונשחקה בכל צדדי הקשת הפוליטית, וארגונים רבים החלו להתכונן להפיכה הצפויה.
אולם ההפיכה שהגיעה לבסוף, על אף שהגיעה מן הצבא המקומי, לא התעוררה רק מתוך הרצון הציבורי בהפיכה, אלא גם מתוך לחץ חיצוני, ואפילו תמיכה אקטיבית, של ממשלת ארצות הברית .
לאחר תקופה של 3 שנים תחת שלטון איינדה, בהן הכלכלה חוותה משברים עצומים כתוצאה מאוזלת היד והרפורמות הכושלות של הממשלה, לצד סנקציות כלכליות מצד ארצות הברית, וגעישה פוליטית בתוך הציבור, הגיעה ההפיכה שכולם ציפו לה.
בבוקר ה-11 בספטמבר 1973 שלוש זרועותיו של צבא צ'ילה - האוויר, היבשה והים - פתחו בהפיכה יזומה שנקבעה עשרה ימים קודם לכן.
חיל האוויר הפציץ את ארמון הנשיאות בסנטיאגו וטנקים נסעו ברחובות העיר והפציצו מבנים ממשלתיים.
איינדה, ששכן בארמון הנשיאות, הבין עד מהרה שגורלו נחרץ, והורה לשומרי ארמון הנשיאות להיכנע.
לאחר מכן הוא מת - הטענה הרווחת היא כי הוא התאבד באמצעות תת-מקלע שהוענק לו במתנה על ידי פידל קסטרו, על אף שיש גם טענות סותרות לפיהן הוא נורה למוות בידי החיילים שפרצו לארמון.
בראשיתה ההפיכה נתמכה על ידי האוליגרכיה ואף על ידי חלק נכבד ממעמד הביניים, שמאסו בתוהו ובוהו הכלכלי, האלימות והפשיעה, וראו בשלטון הצבאי שלב מעבר הכרחי למצב שבו צ'ילה הייתה לפני איינדה, תחת שלטון המעמד הבינוני-גבוה.
עם זאת, המשטר הצבאי החדש לא מיהר לשחרר את השלטון.
הקונגרס פוזר, הפעילות הפוליטית הושעתה, והמפלגות הפוליטיות השמאליות הוצאו מחוץ לחוק.
הצבא אף השתלט באמצעות טנקים וחיילים חמושים על האוניברסיטאות ומינה מושלים צבאיים כרקטורים.
בראש ההפיכה עמד מי שעתיד להיות השליט הצבאי הבלתי מעורער של צ'ילה ל-17 השנים שלאחר מכן, הגנרל אאוגוסטו פינושה.
פינושה נהפך למנהיג הכת הצבאית כמעט באופן מקרי.
שבועיים בלבד לפני ההפיכה, ימים מספר לפני שנקבע התאריך לביצוע ההפיכה, הופעל לחץ רב מצד גנרלים בתוך הצבא על ראש המטה הכללי להתפטר, משום שהתנגד להתערבות הצבא בפוליטיקה.
במקומו הוחלט להציב את פינושה, מפקד יחידות הצבא באזור סנטיאגו, שהיה נחשב לקשיש יחסית (בן חמישים ושמונה) ונתפס כאדם מתון שאין בו סכנה לאיש.
גם בהערכות הסי איי איי, שאסף מידע אודותיו, תואר פינושה כאדם נעים, דתי, שקט ואיש משפחה, תיאור שאינו תואם למנהיג הפיכה צבאית אלימה.
הגנרלים ציפו שהכת הצבאית תפעל כמועצה שראשה מתחלף מפעם לפעם, ובחרו בפינושה להיות ראש המועצה הראשון בין היתר משום שהיה המבוגר שבהם.
פעולותיו הברבריות והאלימות של משטר פינושה בראשית ההפיכה, אם כן, היו בלתי צפויות לחלוטין, הן לממשל האמריקני והן לקציני הצבא שלו עצמו.
מטרתו של פינושה הייתה בראש ובראשונה לחסל, פשוטו כמשמעו, את השמאל בצ'ילה.
בעשרת הימים הראשונים של השלטון הצבאי נכלאו אלפי פעילי שמאל באצטדיון הספורט של סנטיאגו, שהפך למרכז העינויים של המשטר, שם מאות רבות נחקרו, עונו והוצאו להורג באמצעים סדיסטיים.
דוגמה מפורסמת לקורבן של הרדיפה הפוליטית בימי ההפיכה הראשונים היא הוצאתו להורג של זמר העם האהוד ויקטור חארה, שהיה מן הזמרים הפופולריים בצ'ילה ונודע בדעותיו השמאליות.
חארה, כמו רבים אחרים, נחטף על ידי הצבא והוחזק במשך מספר ימים באצטדיון, שם עונה ונחקר, ולאחר כמה שבועות גופתו התגלתה מוטלת בתעלה כשגופו מנוקב מ-44 קליעים ופניו מושחתים לחלוטין.
הופעתן של גופות מתנגדי משטר במקומות שונים הפכה תופעה שגרתית - אלפי צ'יליאנים ש"הועלמו" על ידי הצבא נרצחו ונזרקו בתעלות, נהרות וכדומה.
מתנגדים רבים אחרים הועלמו ועקבותיהם מעולם לא התגלו.
פינושה המשיך לשלוט בצ'ילה במשך 17 שנה, תוך שימוש במשטר טרור שרדף וחיסל כל התנגדות פוליטית.
השלטון הצבאי אופיין באלימות הסדיסטית והברברית שבה השתמש הצבא כנגד מתנגדים וחשודים, ובהרג ההמוני שבוצע בעת ההפיכה וגם בתקופה שלאחריה.
בתוך 5 שנים בלבד הפכה צ'ילה מדמוקרטיה מתפקדת ומאוזנת בשנת 1970 לדיקטטורה קשה ורצחנית, מהאלימות ביותר שידע העולם, ששלטה קרוב לשני עשורים.
עד שנת 1980 שלט פינושה כמנהיג יחיד בתור ראש החונטה הצבאית, אך תנועות פנימיות בציבור ובתוך הצבא עצמו הובילו לכינון חוקה חדשה, ולאחר משאל עם הפסיד פינושה ומסר את הנשיאות, אך שמר לעצמו את תפקיד המפקד העליון של הצבא.
לאחר מכן ויתר גם על תפקיד זה, אך נשאר חבר סנאט בעל מעמד מיוחד עם תפקיד לכל החיים על פי חוקה שניסח בעצמו.
לפי חוקה זו, לא ניתן היה להעמיד אותו לדין כלל, גם כאשר "הוועדה הלאומית לשלום ופיוס" בצ'ילה פרסמה כי נרצחו בהוראתו של פינושה 2,279 איש ואישה.
164 מתוכם מסיבות פוליטיות, ו-2,115 על רקע הפרת זכויות אדם.
על כן, פינושה נעצר לראשונה רק באוקטובר 1988, כאשר ביקר בלונדון, והחלו נגדו הליכים משפטיים בגין פגיעה באזרחים ספרדים ששהו בצ'ילה.
אמנם הליכים אלו לא הועילו, כאשר פינושה חזר לצ'ילה בית המשפט הסיר את חסינותו והוא הועמד לדין בגין פשעים נגד האנושות.
ב-2006, טרם הושלם משפטו, מת פינושה בביתו כאשר הוא במעצר בית, בגיל 91. כיום צ'ילה היא מדינה דמוקרטית וחופשית.
יחסי ארצות הברית לאמריקה הדרומית
החל מתקופת מלחמות העצמאות של אמריקה הדרומית במאה ה-19 ארצות הברית משחקת כלי דומיננטי בעיצוב היבשת, כחלק מאידיאולגיית "אמריקה לאמריקנים" שהובילה.
ארצות הברית שימשה מסייעת כלכלית ופוליטית חזקה למרבית מדינות אמריקה הלטינית, במידה כזו שרבות מהן פיתחו תלות כלכלית בארצות הברית.
המצב נוצל במקרים רבים על ידי המעצמה, שהשתמשה בשטחיהן של מדינות באמריקה הדרומית על מנת לקדם אינטרסים של חברות אמריקניות.
לשם דוגמה, בגואטמלה, מדינה קטנה יחסית במרכז אמריקה, 'חברת הפירות המאוחדת' האמריקנית שלטה בשטחים עצומים מהמדינה, העסיקה בתנאי רעב איכרים רבים מן המעמד הנמוך, וזכתה לזכויות והקלות רבות מצד השלטון, שהיה במרבית המקרים שלטון בובות אמריקני.
תופעה זו, של שליטים דרום אמריקאים שהועלו לשלטון בכדי לקדם אינטרסים אמריקנים, הולידה את הביטוי "רפובליקת בננות", המתאר מדינה בעלת שלטון מושחת וכושל, על שם ההשתלטות האמריקנית על תעשיית החקלאות במדינות רבות ביבשת.
על מנת לדאוג לאינטרסים אמריקנים, הממשל האמריקני פעל באופן סמוי על ידי ה-CIA, סוכנות הביון האמריקנית, כדי להפיל ולהכשיל מנהיגים שלא עלו בקנה אחד עם עקרונות הממשל האמריקני, ובהן גם צ'ילה.
המלחמה הקרה, מלחמה אידאולוגית-כלכלית בין הגוש הליברלי העולמי בהובלת ארצות הברית לבין הגוש הקומוניסטי העולמי בהובלת ברית המועצות, השפיעה רבות על מדינות אמריקה הדרומית, שהן הליברלים והן הסוציאליסטים רצו להשפיע עליהן ולהניע אותן להשתייך לגוש שלהן.
למשל, מדינה שהושפעה עד מאוד מהמלחמה הקרה באמריקה הדרומית היא קובה.
אף שלפני מלחמת העולם השנייה קובה הייתה מן המדינות המפותחות יותר ביבשת מבחינת מדדים כלכליים, לאחר המלחמה מצבה הכלכלי התדרדר, דבר שהוביל לאי יציבות פוליטית במדינה.
הנשיא הנבחר לשעבר פולחנסיו בטיסטה ביצע הפיכה ונהפך לשליט רודן הנתמך על ידי ארצות הברית, כחלק מניסיונה לשמר את כוחה הכלכלי בקובה.
השליטה ארוכת השנים של אינטרסים אמריקנים בתעשייה הקובנית, ובעיקר תעשיית הסוכר, הובילה לצבירת טינה לאומנית בעם הקובני כנגד האמריקנים.
לכן, כאשר פידל קסטרו המרקסיסט הגיע לקובה הוא הצליח בקלות לשלהב את העם למרד כנגד השלטון העריץ של בטיסטה.
בשנת 1959 כבר התנתקה קובה מההשפעה האמריקנית והפכה למדינה סוציאליסטית קומוניסטית בחסות ברית המועצות.
קיומה של מדינה קומוניסטית בסמוך לחופי ארצות הברית הוביל לחשש גדול מאוד בארצות הברית ש"מדינת לווין" כזו של ברית המועצות תשמש לתקיפה ופגיעה בארצות הברית, פחד שכמעט התממש במשבר הטילים בקובה.
הפחד מפני מהפכות סוציאליסטיות דומות במדינות נוספות באמריקה הדרומית הוביל להתעצמות המעורבות האמריקנית בנעשה ביבשת.