tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום החוזה של סימון בלברקוזן, עברה היא למועדון פרייבורג , בו שיחקה במשך עונת 2016-2017.
ב-2 ביולי 2018 עברה סימון לזוכת ליגת האלופות לנשים אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
לקראת עונת 2019-2020 חתמה סימון במועדון באיירן מינכן מהבונדסליגה.
בעונת 2020-2021 זכתה באליפות גרמניה יחד עם המועדון.
סימון שיחקה במדי כל הנבחרות הצעירות של גרמניה, מגילאי 16 ועד 20. במדי נבחרת גרמניה עד גיל 17 זכתה סימון באליפות אירופה פעמיים, ב-2008 ו-2009. סימון זכתה באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 ב-2011.
סימון שיחקה לראשונה במדי גרמניה במשחק ידידות ב-29 בנובמבר 2016, כשעלתה כמחליפה בתיקו 1:1 מול נורווגיה.
את צמד שעריה הראשונים הבקיעה במסגרת מוקדמות גביע העולם 2019 בניצחון 8:0 על נבחרת איי פארו.
סימון זומנה לסגל גרמניה למונדיאל 2019 על-ידי המאמנת מרטינה פוס-טקלנבורג.
גביע האלן של ההתאחדות הגרמנית : 2015
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 17 ; מקום שלישי: 2008
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19: 2011
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 ; מקום שני: 2012
קרולינה, נסיכת הסן-הומבורג הייתה נסיכה גרמנית מבית הסן ואשתו של לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט.
קרולינה נולדה ב-26 באוגוסט 1771 בטירת הומבורג, והייתה בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
השכלתה הפורמלית הייתה פשוטה ויסודית, עם דגש על חינוך אדוק.
בשנת 1791 היא התחתנה עם לודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט.
נולדו להם שבעה ילדים יחד.
את הערב לפני קרב זאלפלד, לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה בילה עם משפחת הנסיכה.
הנסיכה מדווחת על הערב האחרון שלו ביומנה.
עם מותו של בעלה בשנת 1807, היא הפכה לעוצרת עבור בנה הקטן פרידריך גינתר.
הנסיכות הצטרפה לקונפדרציה של הריין זמן קצר לפני תחילת שלטונה של קרולינה.
לאחר שהתבגר בשנת 1814, בנה גילה תחומי עניין אחרים מלבד ענייני הממשלה.
לקרולינה הייתה השפעה חזקה גם על החלטות הממשלה של המדינה בתקופת שלטונו, שקיבלה חוקה ב-1816 והצטרפה לאיחוד המכס הגרמני ב-1835.
אירועים משמעותיים בתקופת שלטונה היו ייסוד מוסד חינוכי על ידי פרידריך פרובל בקילהאו וייסוד גן ילדים על ידו בבלנקנבורג ב-1840. קרולינה הכירה את גתה, שילר ווילהלם פון הומבולדט וניהלה איתם התכתבות ערה.
האחרון כינה אותה "אישה שכמעט ולא נמצאת".
היא הותירה אחריה אוסף לא מבוטל של רישומים וצבעי מים משלה, בעלי איכות אמנותית גבוהה שמעידים על אהבתה הרומנטית לטבע.
צבעי מים רבים מראים את פארק הנוף סביב טירת הומבורג.
יש גם סקיצות של מסעותיה וטיוליה.
מנישואיה ללודוויג פרידריך השני, נסיך שוורצבורג-רודולשטאדט נולדו לה שבעה ילדים:
קרולין הנסי היא שחקנית אמריקאית.
הנסי נולדה בשכונת אנסינו בלוס אנג'לס, אביה היה מעצב אומנותי בתעשיית הקולנוע.
היא אחייניתה של השחקנית ברברה ראש .
ב-1992 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "I Don't Buy Kisses Anymore", ב-2003 גילמה תפקיד קטן של אישה עשירה בסרט "שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונות" ובאותה שנה גילמה תפקיד קטן של חברת קונגרס בסרט "לא רק בלונדינית 2".
היא דיבבה את אמא של במבי בסרט "במבי 2".
ב-2006 גם הופיעה בסרט הקומי "קליק", ב-2007 גילמה שופטת בסרט "Cougar Club".
בטלוויזיה שיחקה תפקיד קבוע בקומדיית המצבים "ג'ני" עם ג'ני מקארתי ובסדרה דוסון קריק, היא שיחקה את ברב, סוכנת נדל"ן שעובדת עם ג'ולס בסדרה קוגר טאון.
בשנת 2022 השתתפה לצדה טטיאנה עלי במותחן הטלוויזיוני "Vanished: Searching For My Sister" מבית ערוץ לייפטיים.
קרוליין אלספפ ליליאס וויר , היא כדורגלנית סקוטית המשחקת כקשרית בקבוצת הנשים של ריאל מדריד מליגת העל הספרדית וכן בנבחרת סקוטלנד.
וויר התחילה לשחק קט-רגל בגיל 8, בקבוצת הבנים של אלגין סטאר.
בגיל 10 עברה לקבוצת הילדות של היברניין.
היא ערכה את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-מאי 2011.
ב-יולי 2013 חתמה בקבוצת ארסנל.
ב-2014 זכתה קבוצתה בגביע האנגלי לנשים.
ביולי 2015 חתמה בקבוצת בריסטול אקדמי ושחקה במדיה כ8 משחקים וכבשה כ3 שערים עד שחתמה ב-ינואר 2016 בקבוצת ליברפול.
בליברפול זכתה בשחקנית השנה במועדון לשנת 2016, לאחר שכבשה 7 שערים ב16 משחקים.
ב-יוני 2018 חתמה וויר במנצ'סטר סיטי.
ב-2019 זכתה עם המועדון בגביע הליגה ונבחרה לשחקנית המצטיינת בגמר.
בשנת 2019 כבשה שער בדרבי של מנצ'סטר שהיה מועמד לפרס פושקש 2020.
ב-ינואר 2020 חתמה על הארכת חוזה במנצסטר סיטי עד יוני 2022.
ב-נובמבר 2021 כבשה שער לרשת מנצסטר יונייטד שפעם נוספת היה מועמד לפרס פושקש.
ב-יולי 2022 חתמה על חוזה בריאל מדריד.
כחודש לאחר החתימה, כבשה וויר שער במשחק במוקדמות ליגת האלופות נגד קבוצתה לשעבר מנצסטר סיטי, שער שהעלה את ריאל מדריד לשלב הבתים על חשבון קבוצתה הקודמת.
בעונת הפתיחה שלה בריאל מדריד כבשה 19 שערים ושברה את שיא השערים לקשרית בליגה הספרדית - שיא שהיה שייך לאלכסיה פוטיאס.
בספטמבר 2023 קרעה וויר את הרצועה הצולבת בברך ופורסם שתחמיץ את מרבית עונת 2023.
וויר ייצגה את נבחרת סקוטלנד בכל הנבחרות הצעירות.
היא זומנה לראשונה לנבחרת הבוגרת ב-יוני 2013.
ביורו 2017 וויר כבשה את השער הראשון לנבחרתה במשחק נגד נבחרת ספרד ואף נבחרה לשחקנית המצטיינת במשחק.
היא עזרה לנבחרתה להעפיל לגביע העולם ב-2019 ושחקה בכל שלושת המשחקים של נבחרתה בטורניר.
במסגרת שלבי ההעפלה לגביע העולם 2023 הודחה נבחרתה בשלב הפלייאוף בהפסד 0–1 מול נבחרת אירלנד כשוויר מחמיצה פנדל במהלך המשחק.
וויר הייתה לאחת משתי הסקוטיות שזומנו לנבחרת בריטניה באולימפיידת טוקיו ב-2020.
במהלך שלב רבע הגמר של הטורניר החמיצה פנדל בהפסד נבחרתה 3–4 לנבחרת אוסטרליה.
קרולין ג'ין צ'יקס קילפטריק הייתה פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן בשנים 1997–2011, תחילה כנציגת מחוז הקונגרס ה-15 ולאחר מכן כנציגת מחוז הקונגרס ה-13. טרם היבחרה לבית הנבחרים האמריקאי הייתה חברת בית הנבחרים של מישיגן.
קילפטריק נולדה בשם קרולין ג'ין צ'יקס בדטרויט, והשלימה את לימודיה התיכוניים בתיכון למסחר של דטרויט.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת פריס סטייט השוכנת בביג ראפידס בשנים 1968–1970. בשנת 1972 השלימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת מערב מישיגן, וב-1977 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת מישיגן.
קילפטריק עבדה כמורה בתיכון בראשית דרכה המקצועית.
בבחירות 1978 נבחרה לבית הנבחרים של מישיגן מטעם מחוז הבחירה ה-18, אותו ייצגה עד 1982. בשנים 1983–1992 ייצגה את המחוז השמיני, ולבסוף ייצגה עד ינואר 1997 את המחוז התשיעי.
קילפטריק קראה תיגר על ברברה-רוז קולינס בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1996. קולינס ייצגה בבית הנבחרים של ארצות הברית את מחוז הקונגרס ה-15 של מישיגן מזה שלוש קדנציות, והייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה בקונגרס מטעם מישיגן.
קילפטריק ניצחה את קולינס בהפרש מפתיע, וגרפה 51.6% מקולות הבוחרים לעומת 30.6 האחוזים של קולינס הוותיקה.
הבחירות המקדימות היו התחרות האמיתית במעוז דמוקרטי זה, שהיה בעל רוב לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
קילפטריק נבחרה בבחירות הכלליות לתקופת כהונה מלאה, ונבחרה מחדש 6 פעמים נוספות ותמיד עם למעלה מ-80% מהקולות.
לאחר מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2000 שונה המחוז שלה למחוז הקונגרס ה-13.
לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 נמנתה על 31 הדמוקרטים שהצביעו נגד ספירת קולות חבר האלקטורים של אוהיו, אף על פי שהמועמד הרפובליקני מושל טקסס ג'ורג' ווקר בוש ניצח במדינה עם 118,457 קולות.
ב-6 בדצמבר 2006 בחרה בה השדולה השחורה בקונגרס ליושבת ראש השדולה לקונגרס ה-110 (2007–2008).
ההתנגדות הרצינית הראשונה מולה ניצבה קילפטריק אירעה בשנת 2008, כאשר היא אותגרה הן על ידי חברת בית הנבחרים המדינתי לשעבר מרי ד.
ווטרס והן על ידי חברת הסנאט של מישיגן מרתה סקוט בפריימריז המפלגה הדמוקרטית.
מסע הבחירות של קילפטריק היה נתון תחת המחלוקת הציבורית סביב בנה ומעורבותו בשערוריית סקסטינג.
בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-5 באוגוסט קילפטריק ניצחה עם 39.1% מהקולות, לעומת 36% של ווטרס ו-24% של סקוט.
ב-2010 ניצבה פעם נוספת בפני התנגדות משמעותית בבחירות המקדימות.
שלא כמו ב-2008, ההתנגדות לה התלכדה סביב חבר הסנאט המדינתי הנסן קלארק, שניצח אותה בפריימריז ב-3 באוגוסט.
לתבוסתה תרמה העובדה שבנה, ראש עיריית דטרויט לשעבר, נכלא באשמת פשעי שחיתות שונים.
כהונתה בבית הנבחרים תמה בראשית ינואר 2011.
קרולין אשלי קייזר הייתה משוררת אמריקאית, זוכת פרס פוליצר לשירה ב-1985. היא נחשבת לאחת המשוררות החשובות שעסקו בסוגיות מגדריות ופמיניסטיות במאה ה-20.
נולדה בספוקיין, וושינגטון למשפחה מהמעמד הגבוה.
אביה, בנג'מין המילטון קייזר, היה עורך דין מצליח.
אמה, מייבל אשלי קייזר, הייתה פרופסור לביולוגיה, בעלת דוקטורט מאוניברסיטת סטנפורד.
קרולין הייתה בת יחידה ונולדה להוריה כאשר היו בשנות ה-40 המאוחרות לחייהם.
היא גדלה בבית בו ספרות זכתה להערכה רבה; הוריה קראו לה מדי ערב וחשפו אותה למגוון רחב של שירה ופרוזה.
חשיפה מוקדמת זו לספרות טיפחה את אהבתה לקריאה ולכתיבה, והיא פיתחה טעם ייחודי משלה.
בעוד שהוריה העדיפו משוררים רומנטיים כמו קיטס וויטמן, קייזר נמשכה לסופרים כמו גרטרוד שטיין וברנרד שו בגיל צעיר, והעריכה שנינות, אירוניה ודיוק אינטלקטואלי.
בהיותה בת 17 פרסמה שיר במגזין היוקרתי הניו יורקר.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון לואיס וקלארק בספוקיין, נרשמה לתואר ראשון בממכללת שרה לורנס, שם למדה בין היתר מיתולוגיה השוואתית עם החוקר ג'וזף קמפבל.
ב-1945 קיבלה את התואר הראשון ולאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני באוניברסיטת קולומביה (בספרות סינית, 1946-1945) וכן באוניברסיטת וושינגטון (1947-1946).
בתקופה זו גם נישאה והפכה לאם צעירה, וזנחה למספר שנים את תחום השירה.
ב-1954 נרשמה לסדנת כתיבה יוצרת באוניברסיטת וושינגטון בהנחייתו של המשורר תיאודור רות'קה.
רות'קה השפיע עמוקות על התפתחותה של קייזר כמשוררת ושיחק תפקיד מכריע בהחלטתה להתחייב לשירה כייעוד ודרך חיים.
כמנטור, הוא עודד אותה להתגבר על הספק העצמי, לפתח את כישוריה ולהכיר בפוטנציאל שלה כמשוררת.
אמונתו ביכולותיה הייתה משמעותית במיוחד לאור הדינמיקה המגדרית שהתקיימה בשנות ה-50 בתחומים שנשלטו באופן מסורתי על ידי גברים, כגון ספרות ואקדמיה.
נשים סופרות ומשוררות נתקלו במחסומים רבים: בגישה להשכלה גבוהה, בהיצע של הזדמנויות מקצועיות, בהתייחסות בלתי רצינית ליצירתן, ועוד.
לאחר רות'קה, למדה קייזר אצל המשורר סטנלי קוניץ, שעבד כמרצה אורח באוניברסיטת וושינגטון ב-1955–1956, וגם הוא הותיר עליה רושם משמעותי.
ב-1959, ייסדה עם ארבעה משוררים נוספים את "Poetry Northwest" , כתב עת רבעוני לשירה.
הגיליון הראשון היה בן 32 עמודים ובו יצירות של משוררים בולטים כמו פיליפ לרקין, ג'יימס רייט ווויליאם סטאפורד .
חמשת המייסדים ערכו את כתב העת במשותף עד 1964, אז הפכה קייזר לעורכת יחידה, תפקיד בו כיהנה עד 1966. תחת הנהגתה, צבר כתב העת מוניטין בינלאומי, ונודע ככזה שנותן במה הן למשוררים ידועים והן למשוררים בתחילת דרכם.
ב-1961 יצא לאור ספר שיריה הראשון, "הגן כפוי הטובה", אשר ביסס את מעמדה כקול בולט בשירה האמריקאית.
בשנים 1964–1965 נסעה קייזר ללמד בפקיסטן, כמומחית בספרות מטעם מחלקת המדינה האמריקנית.
במשך חצי שנה לימדה במוסדות שונים, העבירה הרצאות והקריאה שירה, כשגרירה תרבותית של ארצות הברית.
ב-1966 מונתה למנהלת הראשונה של תוכניות ספרותיות במסגרת הקרן הלאומית לאמנויות, שזה עתה נוצרה.
כמנהלת ספרותית, היא קידמה תוכניות לסיוע לסופרים וכתבי עת ספרותיים, ופעלה לקידום קריאת שירה בבתי ספר ציבוריים.
קיזר כיהנה בתפקיד עד 1970.
בשנות ה-70 וה-80 עבדה כמרצה ומשוררת בתוכניות שהות סופר במכללות ובאוניברסיטאות אמריקאיות רבות, כולל קולומביה, סטנפורד, פרינסטון, אוניברסיטת סן חוזה סטייט ואוניברסיטת צפון קרוליינה בצ'אפל היל.
היא הייתה אורחת בכנסים ואירועים ספרותיים ברחבי ארצות הברית, כמו גם בדבלין ופריז.
במהלך שני העשורים הללו פרסמה ארבעה ספרי שירה; אחד מהם, "Yin", שיצא לאור ב-1984, זכה בפרס פוליצר לשירה ב-1985.
בנוסף לכתיבה ולהוראה, קייזר תרגמה שירה משפות שונות, כולל אורדו, סינית ויפנית.
על עבודת התרגום אמרה: "אני חושבת שיש לי תיאוריה שונה של תרגום לכל משורר שאני מתרגמת, כי כל שפה דורשת דברים שונים כל כך.
כל קול פיוטי שונה כל כך מכל קול פיוטי אחר.
הדבר שאתה צריך לעשות הוא להפוך לזמן מה לאדם שכתב את השיר".
ב-1995 מונתה לתפקיד קנצלרית באקדמיה למשוררים אמריקאים, אך התפטרה שלוש שנים לאחר מכן עם המשוררת מקסין קומין, במחאה על היעדרותם של נשים ומיעוטים אחרים במועצת המנהלים.
בשנת 2000 הוציאה לאור את אוסף שיריה, שהקיף ארבעה עשורים של יצירה.
באותה שנה הייתה שותפה לעריכת האנתולוגיה "שירה אמריקאית: המאה ה-20".
בשנת 1946 נישאה לצ'ארלס סטימסון בוליט, עורך דין ממשפחה עשירה ומשפיעה בסיאטל, ולזוג נולדו שלושה ילדים – בן ושתי בנות.
הנישואין הסתיימו בגירושים בשנת 1954.
ב-1975 נישאה לג'ון מרשל וודברידג', היסטוריון אדריכלות.
השניים חילקו את זמנם בין בתים בקליפורניה ובפריז.
וודברידג' נפטר ביוני 2014, חודשים ספורים לפני מותה של קייזר באותה שנה.
קייזר נפטרה ב-9 באוקטובר 2014, בסונומה, קליפורניה, עקב סיבוכים של דמנציה.
יצירתה של קייזר הייתה מלאת סתירות, וערבבה רגשות ורעיונות שונים.
היא שילבה בין האישי לאוניברסלי, בין עומק אינטלקטואלי לכנות רגשית, מה שהעניק לשירתה עוצמה מיוחדת.
קייזר כתבה לא רק על חוויותיה האישיות, אלא חקרה רעיונות גדולים יותר על החיים, על החברה ועל מערכות יחסים לסוגיהן.
היא לא חששה לכתוב בכנות על נושאים קשים כמו זכויות אדם, יחסי כוחות מגדריים, או ציפיות חברתיות.
לעיתים קרובות כתבה על חוויותיהן של נשים, על המאבקים שלהן ועל הדרכים בהן החברה מתייחסת אליהן.
הסופרת מלאני רהאק אמרה על קייזר ש"הייתה פמיניסטית כמעט לפני שהמונח היה קיים, והתבטאה בעקביות נגד אי צדק, הן בעבודתה והן בחייה".
שירתה של קייזר יכלה להיות כועסת וביקורתית, אך גם עליזה ושנונה.
הסגנון שלה היה ברור וישיר, אבל גם עמוק ומהורהר.
לעיתים עשתה שימוש בהומור כדי לדון בנושאים רציניים ומורכבים באופן שיהיה נגיש לקורא.
השפה ובחירת המילים שלה היו מדודות ומוקפדות.
היא כתבה לא רק באופן ספונטני, אלא יצרה כל שורה במחשבה אסטרטגית על צליל, משמעות והשפעה רגשית.
שיריה היו מלאים בדימויים והתאפיינו בעושר לשוני, תוך שימוש באוצר מילים מתוחכם אך ברור, והימנעות מביטויים פשטניים או סנטימנטליים מדי.
כך שלטה בטון הרגשי של השיר.
קייזר שילבה בשירתה השפעות מסורתיות ומודרניות: היא שאבה השראה ממשוררים קלאסיים כמו אלכסנדר פופ, תוך התייחסות ביקורתית לסוגיות חברתיות ופוליטיות עכשוויות.
כמו כן מיזגה אלמנטים של מזרח ומערב, באמצעות שימוש במסורות ספרותיות יפניות וסיניות ביצירתה.
על ידי מיזוג מסורות וגישות מגוונות אלה, יצרה קייזר קול פיוטי ייחודי, שהיה גם חדשני וגם מעוגן בהיסטוריה הספרותית.
קרולינה מוראצ'ה (באיטלקית: Carolina Morace; נולדה ב-5 בפברואר 1964) היא כדורגלנית עבר ומאמנת כדורגל איטלקייה.
מוראצ'ה נחשבת לאחת הכדורגלניות האיטלקיות הטובות בכל הזמנים, ולזכותה 12 זכיות בתואר מלכת השערים של הסרייה א'.
בשנת 2014 נבחרה מוראצ'ה לחברה בהיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי, והייתה לכדורגלנית הראשונה שנכללה בו.
מוראצ'ה נולדה בוונציה בפברואר 1964, וכבר בגיל 14 ושמונה חודשים, בנובמבר 1978, ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת איטליה הבוגרת.
באותה שנה אף החלה לשחק במדי בלונו מהליגה האיטלקית הראשונה.
חצי שנה לאחר מכן, ב-28 באפריל 1979, היא כבשה את שער הבכורה שלה בנבחרת, בניצחון 1-5 על שווייץ.
חמש שנים לאחר מכן, באפריל 1984, שיחקה מוראצ'ה בטורניר הבינלאומי הראשון בקריירה שלה - אליפות אירופה שנערכה באותה שנה בפעם הראשונה אי פעם.
באליפות זו הודחו האיטלקיות בחצי הגמר, לאחר הפסד כפול לנבחרת שוודיה, שבסופו של דבר זכתה בגביע.
מוראצ'ה, ששיחקה בחוד ההתקפה של הנבחרת, כבשה שניים מתוך שלושת שעריה של איטליה בטורניר.
באליפות אירופה שנערכה בנורווגיה שלוש שנים אחר כך, שוב הודחו האיטלקיות בחצי הגמר, אחרי שהפסידו 2-0 למארחת.
הפעם כבשה מוראצ'ה רק שער אחד במהלך האליפות.
בשנת 1988, החלה מוראצ'ה רצף של אחת עשרה זכיות רצופות בתואר מלכת השערים של הליגה האיטלקית - רצף שנמשך עד עונתה האחרונה בקריירה, ב-1998. באותן שנים היא נדדה בין קבוצות רבות ברחבי איטליה, וזכתה לשחק לצד חברותיה לחוד הנבחרת, אליזבטה ויניוטו ופטריציה פאניקו.
בסוף 1991, לקחה איטליה חלק בגביע העולם הראשון לנשים שנערך בסין, לאחר שהעפילה לטורניר כאחת מחמש הנציגות של אופ"א.
כבר במשחק הראשון של איטליה בגביע, נגד נבחרת טאיוואן, כבשה מוראצ'ה שלושער, והפכה לכדורגלנית הראשונה שכובשת שלושה שערים במסגרת גביע העולם.
היא כבשה עוד שער בניצחון 0-1 על ניגריה, והובילה את הנבחרת עד לרבע הגמר, שם הודחה על ידי נורווגיה.
שנתיים לאחר מכן אירחה איטליה את אליפות אירופה החמישית, ונבחרתה הצליחה להעפיל בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר הטורניר.
מוראצ'ה, ששימשה כקפטנית הנבחרת, כבשה את שער השוויון בחצי הגמר מול גרמניה, שבסופו של דבר עזר לאיטלקיות להגיע לגמר.
בגמר הטורניר, שנערך מול 7,000 אוהדים באצטדיון בצ'זנה, הפסידה איטליה 1-0 לנורווגיה, שזכתה בתואר בפעם השנייה בתולדותיה.
ב-1997, במהלך אליפות אירופה, הגיעה מוראצ'ה לאחד משיאי הקריירה הבינלאומית שלה.
בשלב הבתים היא כבשה שלושה שערים והציבה את איטליה במקום הראשון בבית, לפני אלופת אירופה המכהנת - גרמניה.
בחצי הגמר נגד ספרד היא כבשה את שער הניצחון, והובילה את הנבחרת לגמר שני בשלוש אליפויות אירופה האחרונות.
למרות זאת, בגמר הטורניר הפסידו האיטלקיות 2-0 לגרמניה משערים של סנדרה מינרט ובירגיט פרינץ.
מוראצ'ה, שסיימה כמלכת השערים של האליפות בצוותא עם מריאן פטרסן ואנג'ליקה רוהאס, זכתה בפרס השחקנית המצטיינת של הטורניר.
לאחר אליפות זו, הודיעה מוראצ'ה על פרישה מכדורגל בינלאומי.
ב-19 שנים בנבחרת איטליה, היא שיחקה ב-153 משחקים וכבשה 105 שערים.
בזמן פרישתה, היא הייתה הכדורגלנית האירופאית בעלת מספר המשחקים הבינלאומיים הרב ביותר אי פעם, והחזיקה בשיא זה עד ספטמבר 2001, אז נעקפה על ידי האגה רייסה.
ב-1998, היא פרשה גם מהזירה המקומית וסיימה את הקריירה עם 12 אליפויות, שני גביעי מדינה, סופר קאפ אחד ולמעלה מ-500 שערים.
בעת פרישתה, קיבלה מוראצ'ה את תעודת האימון של אופ"א, והחלה לאמן את קבוצת הנשים של לאציו.
היא אימנה את הקבוצה במשך שנה, ולאחר מכן חתמה בויטרבזה מהליגה האיטלקית השלישית לגברים.
בעקבות המינוי, הפכה מוראצ'ה לאישה הראשונה אי פעם שמאמנת קבוצת כדורגל מקצוענית לגברים.
אף על פי כן, היא לא הצליחה להתמודד עם הלחץ התקשורתי הרב והתפטרה אחרי שני מחזורים בלבד.
ביוני 2000, היא מונתה למאמנת נבחרת הנשים של איטליה, ושירתה בתפקיד במשך חמש שנים.
בתקופה זו, היא הובילה את הנבחרת לשתי אליפויות אירופה (2001 ו-2005), אך בשתיהן לא הצליחה איטליה לעבור את שלב הבתים הראשון.
לאחר ארבע שנות הפסקה, קיבלה מוראצ'ה את תפקיד המאמנת בנבחרת קנדה בפברואר 2009. תחת אימונה, זכתה קנדה בגביע הזהב של CONCACAF ב-2010, בשני גביעי קפריסין והעפילה לגביע העולמי שנערך ב-2011 בגרמניה.
למרות הציפיות המוקדמות, הפסידה קנדה בכל משחקיה בשלב הבתים של גביע העולם והודחה מהטורניר.
לאחר ההדחה, הודיעה מוראצ'ה על עזיבתה.
מאז, היא משמשת כמרצה בקורסי המאמנים של פיפ"א ברחבי העולם וכשגרירת הארגון באירועים השונים.
קרום הבתולים (מכונה גם: שער הנרתיק) הוא קרום רירי אשר מקיף את פתח הנרתיק.
לרוב קרום זה אינו מכסה את פתח הנרתיק.
קרום זה קיים אצל נקבות האדם, ואצל מגוון בעלי חיים, בהם קוף, חתול, כלב, סוס, חולדה, פיל, צפרדע, צבי, אנטילופה, סנאי, ואף בציפורים ובדגים מסוימים.
קרום הבתולים נוצר בחודש החמישי להתפתחות העוברית.
במהלכו הנרתיק, אשר נוצר משני מבנים עובריים אשר אינם חלולים בתחילה (sinovaginal bulbs), עובר תיעול.
בסוף תהליך התיעול נשאר קרום הבתולים בפתח הנרתיק כשריד לרקמת תאים אשר מילאה את חלל הנרתיק.
במהלך תקופת ההתבגרות המינית, הפרשת הורמון אסטרוגן גורמת בדרך כלל לקרום הבתולים לשנות את צורתו ולהיות אלסטי יותר.
לקרום אין שימוש אנטומי או תפקודי ובדרך כלל יפערו בו פתחים קטנים או פתח אחד גדול זמן קצר לפני הלידה או במהלך השנים טרם קבלת וסת.
בחברות מסורתיות ואחרות יש לו חשיבות תרבותית, חברתית.
צורתו האופיינית של קרום הבתולים היא כשל סהר.
בקרום בתולים תקין יש חורים שמאפשרים מעבר נוזלי הווסת.
מקרים שבהם קרום הבתולים אינו חדיר יתגלו עם קבלת הווסת, כאשר נוזלי הווסת אינם מתנקזים.
אם הקרום אינו נפתח מאליו גינקולוג יבצע ניתוח בשם הימנוטומיה לפתיחת הקרום.
ניתוח כזה עשוי להיות נחוץ גם במקרים בהם קרום עבה או קשיח במיוחד מפריע לקיום יחסי מין.
קרום הבתולים עשוי להקרע מסיבות שונות: קיום יחסי מין, החדרת טמפון או גביעונית לנרתיק ולעיתים אף ממאמץ יתר.
לאחר קריעת הקרום נשארות שאריות עור קטנות שאינן נעלמות עם הזמן.
עם זאת, יש נשים שנולדות ללא קרום בתולים, וכן יש נשים בעלות קרום בתולים דק שנקרע בקלות וכמעט ללא דימום (תסמונת מאייר-רוקיטנסקי).
קרום הבתולים יכול גם להישאר שלם לאחר חדירה ואינו מונע מעבר זרע לרחם.
אף על פי שהדבר אינו מקובל בתרבות הישראלית אלא יותר בחברה הערבית בישראל לאור חשש פגיעה על רקע חילול המשפחה, אישה החפצה בכך יכולה לעבור ניתוח לאיחוי קרום הבתולים כלומר תפירת שולי הקרום לשם שחזורו.
אף שדם בתולים הנובע כתוצאה מקריעת קרום הבתולים בעת בעילת מצווה אינו נחשב לדם נידה, חכמים גזרו שלאחר בעילת מצווה בנישואי בתולה בני הזוג ייאסרו כמו בזמן הווסת.
נחלקו הפוסקים האם כאשר נצפה דימום לאחר ביצוע ביתוק בתולים (קריעה יזומה של קרום הבתולים בפרוצדורה רפואית) האישה צריכה לספור שבעה נקיים כבימי נידתה או לא.
כמו כן נחלקו האם בני הזוג נאסרים לאחר בעילת מצווה כאשר הכלה עברה ביתוק בתולים קודם לכן.
וכן נחלקו האם ראוי לבצע ביתוק בתולים או לא.
בנוסף להיותו מצביא מחונן, נודע קרום, גם בקובץ החוקים הכתוב שהנהיג באימפריה, אשר היה הקובץ הכתוב הראשון בתולדותיה.
קרום היה בנו בכורו של טוקטו, חאן בולגריה בין השנים 766–767 והוא נולד כפי הנראה ב-755, בפאנוניה כאשר הייתה בשליטת האווארים.
קרום הקים את שושלתו שלו המכונה קְרוּמוֹבָה, אם כי יש להניח שאביו טוקטו היה נצר לשושלת דולו, השושלת המרכזית של האימפריה הבולגרית הראשונה.
תאוריות נוספות מייחסות לו מוצא מקדוני, אם כי הן פחות סבירות ונועדו לשרת את הנרטיב ההיסטורי הבולגרי, המקשר את השליט למולדת ההיסטורית, קל וחומר כשחבל מקדוניה הוא חלק ממנה.
שם אימו סוויטלאנה והיא הייתה בת לשבט סלאבי, עניין שעשוי להסביר את תיאורו של קרום, בידי מספר מתעדים ביזנטיים, כבהיר שיער ועיניים.
בשנת 805 ניצל קרום את החלשותם של האווארים והרחיב את גבולותיו לכוון הרי הקרפטים, חבל טרנסילבניה ולאורך מעלה הדנובה, עד מזרח פאנוניה תוך יצירת גבול משותף בין האימפריה הבולגרית לאימפריה הפרנקית תחת שלטונו של קרל הגדול.
הרחבת הטריטוריה של האימפריה, הביאה אותו למסלול התנגשות עם האימפריה הביזנטית.
ב-807 הובסו הביזנטים בעמק הנהר סטרומה וב-809 כבש קרום את סארדיקה, תוך שהוא טובח בחיל המצב בעיר.
בתגובה, ב-811 הקיסר ניקפורוס הראשון, ארגן מסע מלחמה לתוך האימפריה הבולגרית בראש צבא גדול.
כל ניסיונות הבולגרים לחסום את התקדמות הביזנטים עלו בתוהו וב-20 ביולי 811, נכבשה עיר הבירה פליסקה, תוך שהביזנטים הורגים באוכלוסייה המקומית.
קרום ארגן מחדש את צבאו, נקט בטקטיקות של לוחמת גרילה וטמן מארבים במעברים הצרים של הרי הבלקן, לצבא הביזנטי הכבד והמסורבל בעת שהיה בדרכו חזרה לקונסטנטינופול.
הביזנטים נפלו למלכודת וב-26 ביולי ניגף צבאו של הקיסר, הוא עצמו נהרג ובנו ניצל בעור שיניו.
קרום ניצל את אי הסדר השלטוני שנבע ממותו של ניקפורוס הראשון והדחת בנו ופלש לשטחי האימפריה הביזנטית, תוך שהוא כובש שטחים בתראקיה.
מעמדת כוח זו הציע קרום לקיסר הביזנטי החדש מיכאל הראשון חוזה שלום, אך הוא סרב.
הסירוב הוביל לתקיפה נוספת וכיבוש העיר נסבר בסתיו 812. כעת ניצב צבא האימפריה הבולגרית, בעמדה המאיימת על הבירה הביזנטית.
ניסיון נוסף להתקדם בתראקיה נבלם על ידי הצבאות הביזנטיים.
הקיסר הביזנטי מיכאל הראשון, כינס את כל צבאו וגמר אומר לחסל אחת ולתמיד את האיום הבולגרי על האימפריה.
30,000 חייליו של מיכאל הראשון, נפגשו עם 16,000 חייליו של קרום ליד אדריאנופול, ב-22 ביוני 813 והובסו בתבוסה מוחצת.
הקיסר ומפקדיו נסו מהמערכה לקונסטנטינופול, כאשר פרשיו של קרום דולקים אחריהם עד לעיר ולמעשה מטילים עליה מצור.
בשל התבוסה ויתר מיכאל הראשון על כסאו.
הקיסר החדש לאון החמישי, הזמין את קרום למשא ומתן על חוזה שלום בין האימפריות, כשכוונתו לטמון לו מארב ולהרגו.
קרום נחלץ אך בקושי מהקרב, כשהוא פצוע וכנקמה החריב את סביבות עיר הבירה, כבש את אדריאנופול והגלה את תושביה אל מעבר לנהר הדנובה.
בהמשך, העמיק את חדירתו לשטח הביזנטי, כשכבש את העיר ארקאדיופוליס, (בימינו העיר לילבורגז שבטורקיה).
כעת, היה זה קרום שגמר אומר לחסל אחת ולתמיד את האיום הביזנטי והוא נערך להכנעתה של קונסטנטינופול.
בטרם השלים את הכנותיו, הלך קרום לעולמו במפתיע ככל הנראה מהתקף לב או שבץ, ב-13 באפריל 814. את כסאו ירש בנו אומורטאג.
קרולינה קורקובה (צ'כית: Karolína Kurková; נולדה ב-28 בפברואר 1984) היא דוגמנית ושחקנית צ'כית.
קורקובה נולדה בעיירה דייצ'ין שבצ'כיה ליוזף קורקה, שחקן כדורסל צ'כי, ולאם סלובקית.
היא החלה לדגמן - הן על המסלול והן בעיתונות - בגיל 15. לאחר מכן עברה למילאנו והוחתמה על ידי פראדה.
בשנת 2001 צולמה לשער המגזין ווג והייתה אחת הדוגמניות הצעירות ביותר שהופיעו על שער המגזין.
בעקבות הופעתה בווג הוזמנה קורקובה להשתתף בתצוגת האופנה הטלוויזיונית של ויקטוריאז סיקרט לשנת 2001, דגמנה עבור בתי אופנה מובילים כאיב סן לורן, והצטלמה לקמפיינים פרסומיים של טומי הילפיגר, ולנטינו, לואי ויטון, שאנל, הוגו בוס, כריסטיאן דיור, ורסאצ'י, מנגו, רולקס ועוד.
בתצוגה המצולמת של ויקטוריאז סיקרט לשנת 2002 דגמנה קורקובה חזייה בשווי של כ-10 מיליון דולר, משובצת באבני אודם וברקת.
בהמשך אותה שנה זכתה בתואר דוגמנית השנה בטקס פרסי האופנה של VH1/ווג והוחתמה על חוזי דוגמנות עם בתי אופנה מובילים נוספים כגון ראלף לורן, אוסקר דה לה רנטה ואחרים.
בתצוגה המצולמת של ויקטוריה'ס סיקרט לשנת 2006 דגמנה קורקובה חזייה בשווי 6.5 מיליון דולר, משובצת ב-2000 יהלומים במשקל כולל של 800 קרט.
קורקובה והיידי קלום הן הדוגמניות היחידות שדגמנו את חזיית מולטימיליון הדולרים פעמיים.
בשנת 2007 השתתפה בסרט הקולנועי "השנה הכי סקסית שלי", לצדם של פרנקי מוניז ואמבר ולטה.
בנובמבר 2008 נבחרה על ידי צופי ערוץ הטלוויזיה לאישה הסקסית ביותר בעולם.
קרולינה אוולין קלופט (בשוודית: Carolina Evelyn Klüft נולדה ב-2 בפברואר 1983) היא אתלטית שוודית בעבר.
היא אלופה אולימפית, שלוש פעמים ברציפות אלופת העולם ופעמיים ברציפות אלופת אירופה בקרב שבע.
כמו כן, היא שיאנית אירופה בקרב שבע ובעלת התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים אחרי שיאנית העולם ג'קי ג'וינר קרסי.
בנוסף, היא השתתפה בתחרויות קפיצה לרוחק, קפיצה משולשת והיא שותפה לשיא השוודי בריצת שליחות 4x100 מטר.
קלופט נולדה בסנדהולט שבמחוז ווסטרגוטלנד וגדלה בווקשה, היכן שהוריה ושלוש אחיותיה מתגוררים כיום.
היא הגיעה ממשפחה בעלת מסורת ספורטיבית.
אביה היה שחקן כדורגל מקצועי בליגת העל השוודית ואימה השתתפה בתחרויות בינלאומיות בקפיצה לרוחק.
היא החלה להתאמן באתלטיקה בגיל 12, עד אז היא שיחקה בכדורגל.
היא התאמנה תחת הדרכתו של אגנה ברגוול שבשנת 2000 הגיע למסקנה שהספורט הטוב ביותר בעבורה יהיה קרב שבע.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער עד גיל 19 שנערכה בקינגסטון, ג'מייקה ביולי 2002 זכתה קלופט במדליית זהב בקרב שבע בשיא עולם חדש לנוער של 6,470 נקודות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה היא זכתה במדליית זהב בקרב שבע ובתואר הראשון שלה לבוגרות באירוע חשוב ומרכזי כששיפרה את שיאה העולמי לנוער והעמידה אותו על 6,542 נקודות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם, אנגליה במרץ 2003 זכתה קלופט במדליית זהב בקרב חמש בתוצאה של 4,933 נקודות (ריצת 60 מטר משוכות: 8.19 שניות, קפיצה לגובה: 1.89 מטר, הדיפת כדור ברזל: 14.48 מטר, קפיצה לרוחק: 6.61 מטר וריצת 800 מטר: 2:15.58 דקות).
לאחר מכן, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז, צרפת באוגוסט אותה שנה היא הוכיחה שהיא האישה החזקה בעולם בקרב שבע וזכתה במדליית זהב בתוצאה של 7,001 נקודות לפני אוניס ברבר מצרפת (6,755 נקודות) ונטליה סזנוביץ' מבלארוס (6,524 נקודות) ובכך הייתה לאישה השלישית בהיסטוריה שעברה את גבול 7,000 הנקודות.
במהלך התחרות היא קבעה ב-6 תחרויות את התוצאה הכי טובה שלה מתוך 7 תחרויות.
קפיצה לגובה: מקום ראשון, 1.94 מטר
הדיפת כדור ברזל: מקום שישי, 14.19 מטר
קפיצה לרוחק: מקום ראשון, 6.68 מטר
הטלת כידון: מקום שלישי, 49.90 מטר
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה במרץ 2004 זכתה קלופט במדליית ארד בקפיצה לרוחק בשיא לאומי חדש של 6.92 מטר, אחרי טטיאנה לבדייבה מרוסיה (6.98 מטר) וטטיאנה קוטובה אף היא מרוסיה (6.93 מטר).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה קלופט במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6,952 נקודות, בפער גדול מאוד לפני אוסטרה סקייטה מליטא (6,435 נקודות) וקלי סותרטון מהממלכה המאוחדת (6,424 נקודות).
ריצת 100 מטר משוכות: מקום רביעי, 13.21 שניות
קפיצה לגובה: מקום ראשון, 1.91 מטר
הדיפת כדור ברזל: מקום שלישי, 14.77 מטר
קפיצה לרוחק: מקום ראשון, 6.78 מטר
הטלת כידון: מקום חמישי, 48.89 מטר
בנוסף, היא סיימה במקום ה-10 בתחרות קפיצה לרוחק בתוצאה של 6.63 מטר.
בשלב המוקדמות היא קפצה למרחק של 6.73 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במדריד, ספרד במרץ 2005 זכתה קלופט במדליית זהב בקרב חמש בתוצאה של 4,948 נקודות (ריצת 60 מטר משוכות: 8.19 שניות, קפיצה לגובה: 1.93 מטר, הדיפת כדור ברזל: 13.21 מטר, קפיצה לרוחק: 6.65 מטר וריצת 800 מטר: 2:13.47 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד אותה שנה זכתה קלופט במדליית זהב בקרב שבע והגנה על תוארה בתוצאה של 6,887 נקודות לפני ברבר (6,824 נקודות) ומרגרט סימפסון מגאנה (6,375 נקודות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 זכתה קלופט בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקרב שבע בתוצאה של 6,740 נקודות לפני קארין רוקשטול מהולנד (6,423 נקודות) ולילי שוורצקופף מגרמניה (6,420 נקודות).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם במרץ 2007 זכתה קלופט במדליית זהב בפעם השנייה בקרב חמש בתוצאה של 4,944 נקודות (ריצת 60 מטר משוכות: 8.20 שניות, קפיצה לגובה: 1.88 מטר, הדיפת כדור ברזל: 14.43 מטר, קפיצה לרוחק: 6.59 מטר וריצת 800 מטר: 2:13.04 דקות).
שיא אירופה חדש והתוצאה השנייה בכל הזמנים
באליפות העולם באתלטיקה 2007 שנערכה באוסקה, יפן באוגוסט אותה שנה זכתה קלופט במדליית זהב בקרב שבע בפעם השלישית ברציפות והפעם בשיא אירופה חדש והתוצאה השנייה בכל הזמנים של 7,032 נקודות, לפני לודמילה בלונסקה מאוקראינה (6,832 נקודות) וסותרטון (6,510 נקודות).
הדיפת כדור ברזל: 14.81 מטר
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) לא השתתפה קלופט בקרב שבע.
היא סיימה במקום ה-9 בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.49 מטר.
בשלב המוקדמות היא קפצה למרחק של 6.70 מטר.
בנוסף, היא סיימה במקום ה-20 בקפיצה משלושת בתוצאה של 13.97 מטר ולא עלתה לשלב הבא.
קלופט חיה בקרלסקרונה, עם בעלה פטריק, זוכה מדליית ארד באליפות העולם בקפיצה במוט.
היא לומדת באוניברסיטת וקשה, שלום והתפתחות.
היא יצרה סרט לטלוויזיה השוודית, לאחר שביקרה בסרי לנקה בעקבות רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004), שגרמה לצונאמי ונגרם אסון אנושי.
בנוסף, היא תומכת בילדים באפריקה.
בשנים 2003 ו-2006 זכתה קלופט בתואר אתלטית השנה באירופה.
בשנת 2003 זכתה קלופט בתואר ספורטאי השנה של שוודיה מטעם העיתון "סבנסקה דגבלדט"
קרולינה הררה היא מעצבת אופנה אמריקאית ילידת ונצואלה.
הררה ידועה בגלל סגנונה הייחודי ועיצוביה נלבשו על ידי ג'קלין קנדי-אונאסיס ומישל אובמה.
הררה נולדה תחת השם מריה קרולינה ג'וזפינה פקנינס נינו ב-8 בינואר 1939 בקראקס, ונצואלה, לאביה, גילרמו פקנינס אסבדו, קצין בחיל האוויר שהיה מושל קרקאס בעברו ואמה מריה כריסטינה נינו פסיונס.
סבתא של הררה הכירה לה את עולם האופנה ונהגה לקחת אותה לתצוגות אופנה של בלנסיאגה וקנתה לה בגדים של לנווין ודיור.
בשנת 1957, בגיל 18, נישאה לגילרמו הרנס טלו, בעל אדמות ונצואלי, שעמו היו לה שתי בנות.
בשנת 1968 היא נישאה לריינלדו הררה גבארה שירש את התואר הספרדי המרקיז החמישי של בית טורה לאחר מות אביו ב-1962. ריינלדו היה מנחה של תוכנית בוקר ונצואלית ובנוסף עורך משנה במגזין ואניטי פייר.
לזוג יש שתי בנות ושישה נכדים.
בשנים 1965–1968 עבדה בחנותו של המעצב וחברה הטוב אמיליו פוצ'י בקרקאס.
לאחר נישואיה לריינלדו החלה לטפח את סגנון החיים של המעמד הגבוה והקפידה להתלבש בעיצובים האחרונים של בתי אופנה ידועים כדוגמת איב סן-לורן, ולנטינו גאראווני וארמני.
בנוסף לסגנון הלבוש היא נהגה להסתובב עם מפורסמים כמו מיק ג'אגר ואנדי וורהול במקומות כמו סטודיו 54 ומועדונים ידועים ברחבי העולם, מה שגרם לה להתפרסם בסגנון הייחודי והדרמטי שלה.
ב-1972 נכנסה לראשונה לרשימת המתלבשים הטובים העולמית.
ב-1980 הציעה העורכת הראשית של המגזין ווג בזמנו, דיאנה פרילנד שהררה תעצב קו בגדים משלה.
הררה החלה לעצב ולהציג את עיצוביה בניו יורק.
באותה שנה התרחשה תצוגת האופנה הראשונה של הררה שכלל את דוגמנית העל אימאן.
המותג של הררה פעיל משנת 1980 בעיר ניו יורק.
בין לקוחותיה הידועות ביותר נמנות ג'קלין קנדי-אונאסיס שביקשה ממנה לעצב שמלה לחתונת בתה, קרוליין קנדי, השחקנית רנה זלווגר ומישל אובמה.
בסוף שנות השמונים רכשה חברת בישום בשם "Puig" את הזכויות ליצור קו בישום תחת המותג קרולינה הררה.
החברה אחראית בין היתר על ניחוחות מבתי אופנה כמו ז'אן-פול גוטייה, נינה ריצ'י ופראדה.
בשנת 2008 השיקו מותג סגנון חיים הקרוי "CH" ונכון לשנת 2012 קיימות 18 חנויות של המותג ומוצריה של הררה נמכרים ב-280 חנויות ב-104 מדינות.
במהלך הקריירה שלה, הפיצה הררה 138 בשמים בסך הכול, כשחלקם נכללים ב-13 סדרות שונות.
שלוש הסדרות הבולטות ביותר הן "Good Girl", "212" ו-"212 VIP".
סדרת ה-"Good Girl" הפכה לאחת מסדרות הבשמים המצליחות בהיסטוריה.
היא הושקה לראשונה בשנת 2016 והבושם הראשון שיצא במסגרתה היה "Good Girl", שהפך לאחד מהבשמים הנמכרים ביותר בכל הזמנים, תוך שהנפיק סכום כולל של למעלה מ-200 מיליון דולר, בפרק זמן קצר מצאתו והיה לבושם הנמכר ביותר במדינות רבות במשך שלושה חודשים.
אירוע ההשקה שלו היה אחד מאירועי ההשקה הגדולים בעולם הבישום והבושם עצמו זכה להצלחה ולהכרה בינלאומית.
קְרוּם: מחזה עם שתי לוויות ושתי חתונות הוא מחזה פרי עטו של חנוך לוין משנת 1975.
קרום בן ה-38 שב מאמריקה לבית אמו ולשכונה בה גדל.
כשאמו באה לקבל את פניו בשדה התעופה, הוא אומר לה:
טרודה, חברתו לשעבר של קרום, עומדת להתחתן עם תכטיך, טכנאי במקצועו, בעל תסביך נחיתות.
כשקרום חוזר, טרודה, שעדיין מאוהבת בו, חוזרת אליו ותכטיך מפנה את מקומו בהכנעה:
קרום מפנטז על ממון רב, נשים יפות, וקריירה של סופר מצליח.
אבל בלחץ הגיל, הסביבה ואמו הוא מחליט להתחתן עם טרודה.
חברו הטוב של קרום הוא תוגתי, היפוכונדר לבוש פיג'מה, שמצוי רוב הזמן בביתו ומוטרד מהשאלה מתי כדאי לעשות התעמלות:
מול תוגתי גר זוג בשם דולצ'ה ופליציה, שמרבים ללכת לאירועים כגון חתונות ומסיבות בר מצווה, לזלול ולשתות בהם ולרכל על חתני וכלות השמחה.
אדם נוסף שמתגורר בשכונה הוא שקיטא, שנוהג רוב הזמן לשתוק.
בשלב מסוים שקיטא עוזב את השכונה כי משעמם לו.
דופה, חברתה של טרודה, היא בחורה רווקה, שמחה ומכוערת, שרוצה מאוד להתחתן:
טרודה מכירה לה את תוגתי, חברו של קרום, השניים מתאהבים ומתחתנים.
כשקרום פוגש את צוויצי, בחורה יפה עליזה ממשפחה, הוא מתאהב בה ומבטל את נישואיו.
אלא שצוויצי מנהלת רומן עם ברתולדו, בחור איטלקי, עומדת לטוס ללוס אנג'לס ולהתחתן עם מישהו והיא אינה נענית לקרום.
בעקבות זאת טרודה ותכטיך שבים זה לזרועות זו ומתחתנים.
דופה ותוגתי נשואים באושר, עד שתוגתי נופל למשכב.
הוא מאושפז בבית החולים, שם מתברר שיש לו גידול בראש.
כשעושים לו ניתוח להסרת הגידול, תוגתי נפטר.
כשהוא בבית החולים דופה מחליטה לעזוב את הבית ולנסות את מזלה במקום אחר:
בסיום המחזה נפטרת אמו של קרום.
קרום נשאר בודד ואינו עושה דבר על מנת להגשים את חלומותיו.
סניטר, ספר, אחות, חתן, כלה, צלם, קברן.
את גיבור המחזה קרום תיאר מבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ: "המתלבט הנצחי של לוין, עם נימות צ'כוביות, שתמיד מחפש חיים במקום אחר למרות שהוא יודע שאין".
קרום: מחזה עם שתי לוויות ושתי חתונות, תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור – ספרי סימן קריאה, תשל"ו 1976.
חנוך לוין, מחזות 2 – סוחרי גומי ואחרים, ספרי סימן קריאה – הוצאת הקיבוץ המאוחד; עורך הספר: מנחם פרי, הדפסה ראשונה 1988, הדפסה תשיעית 2012, עמ' 84-7.
1. תיאטרון חיפה, הצגת בכורה - 29 בדצמבר 1975 יוצרים: בימוי – חנוך לוין, עיצוב תפאורה ותלבושות – רות דר.
2. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה – 17 בפברואר 2000 יוצרים: בימוי – מיכאל גורביץ', עיצוב תפאורה ותלבושות – רות דר, מוזיקה – ערן דינור, תאורה – פליס רוס.
נגנים: שירי לקס-סלטקין – קלרינט, קלרינט באס, תובל פטר – אקורדיאון, שירה אפשטיין/ ניצן ברתנא/ ניצן ויגדורוביץ'/ מאיה תומה – כינור.
3. התיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה - 8 יוני 2017 יוצרים: בימוי אילן רונן, תפאורה ניב מנור, תלבושות אולה שבצוב, תנועה ועריכת מוזיקה מירי לזר, וידאו ארט אמיר טל, תאורה זיו וולושין, עוזרות במאי כנען אליאל ואליני רושה גזית.
משך ההצגה: כשעתיים ו-30 דקות, כולל הפסקה.
מלחין: אבי בנימין, במאי: אלכסיי זולוטוביצקי, תפאורה ותלבושות: אנה אגפונובה, תאורה: גלב פילשטינסקי, קורפטיטור: בוריס זימין, עריכת מוזיקה וסאונד: מיכאל ויסבורד, תנועה: פולינה דריידן, פיתוח קול: סופה צ'ודנובסקי, עוזר במאי: אביב איזקסון
משתתפים: קרוּם: יובל ינאי, אמו של קרום: מיכל ויינברג, שְקיטא: אלכסנדר סנדרוביץ', תוּגתי: ניקיטה גולדמן, דוֹלצ'ה: אגם אוזלבו, פליציה אשתו: נועה כרמי, תַכטיך: שיר סייג, טרוּדה: טלי אוסדצ'י, דוּפּה: פולינה פחומוב, רות רסיוק, צוויצי: פרח-בר מיניאלי, פולינה פחומוב, בּרתוֹלדוֹ: ניר כנען, ד"ר שיבּוֹיגן: אורי יניב, לב אלגרדט,
תזמורת: מנצח / קלידים : בוריס זימין, כלי נשיפה : יבגני שטיינברג, גיטרה : יבגני ברגר, בס : דמיטרי גרודסקי, תופים : ניר נקב
בשנת 2007 הועלה המחזה בתרגום לפולנית בהפקת TR Warszawa מוורשה בשיתוף עם Stary Teatr מקרקוב, ובבימויו של קשישטוף ורליקובסקי (Warlikowski).
ההפקה הוצגה גם בברוקלין אקדמי ב-ניו יורק ובתיאטרון הלאומי של מוסקבה.
בשנת 2014 הועלה המחזה בתרגום למרוקאית בבימויו של ע'סאן אל חכים.
בהפקה השתתף שחקן ישראלי בתפקיד קרום, גיא אלחנן.
קרולינה דין היא דמות בדיונית של גיבורת-על חייזרית המופיעה בחוברות הקומיקס Runaways ביקום מארוול קומיקס.
קרולינה דין היא בתם של פרנק ולזלי דין, זוג שחקנים הוליוודיים, שלמעשה היו פורעי חוק חוצניים שהוגלו מכוכב הלכת שלהם, מאג'סדיין.
זהותה האמיתית של קרולינה כחייזרית הוסוותה באמצעות צמידי בריאות מיוחדים, לכאורה בגלל אלרגיה לפניצילין.
פרנק ולזלי הצטרפו ל"גאווה", אגודת סתרים המתכנסת כל שנה והורגת ילד כקורבן עבור גזע "הגיבורים".
יום אחד, שאר ילדי "הגאווה" הקטנים יותר ממנה סיפרו לה, כי ראו את הוריהם מקריבים ילדה חפה מפשע כקורבן.
היא ברחה איתם, והם הפכו לקבוצת Runaways.
כאשר אלכס ויילדר שכנע אותה להוריד את הצמיד.
היא גילתה על מוצאה הסודי ועל כוחותיה.
כאשר הקבוצה קיבלה כינויים, כינויה של קרולינה היה "לוסי ברקיע", בהרמז לשיר "לוסי ברקיע היהלומים" ובהתייחסות למראה הייחודי של קרולינה.
לאחר הבסת הגאווה והגיבורים, ה-Runaways נשלחו בידי קפטן אמריקה למשפחות אומנה, אך קרולינה ארגנה פגישה מחודשת והם ברחו שוב.
קרולינה נלחמה תחת מנהיגות הדה פקטו של ניקו מינורו, ובסופו של דבר יצאה מהארון כלסבית כשניסתה לנשק את ניקו.
זמן קצר לאחר מכן, הסקרול קסווין נוחת על פני כדור הארץ, ואומר לקרולינה כי הוריהם קבעו כי יהיו זוג למניעת מלחמות בין שני הגזעים.
קסווין משנה צורה לאישה, והם נוסעים למאג'סדיין לחתונה.
החתונה נקטעת, והזוג מתרסקות בכדור הארץ ליד ההוסטל של ה-Runaways, בדיוק בזמן להצלת מולי הייז.
לאחר מותה של גרטרוד, קסווין מצטרף לקבוצה באופן רשמי.
מאוחר יותר, הנרי פיטר גייריק מטעם סוכנות S.W.O.R.D חוטף את קרולינה וחייזרים אחרים על פני כדור הארץ.
היא שוחררה לצד השאר, ועזרה להגן על בסיס S.W.O.R.D ממתקפה והוחזרה לכדור הארץ בידי אביגיל בראנד.
כאשר ניקו וצ'ייס סטיין נחטפו בידי ארקייד, מולי שמה לב והלכה עם קרולינה לבקש עזרה מהאנק פים.
כאשר ניקו וצ'ייס שוחררו ולאחר מותו של ארקייד, קרולינה ומולי הלכו לבקר אותם.
את דמותה של קרולינה דין בסדרת הלייב אקשן "הבורחים" מגלמת השחקנית וירג'יניה גרדנר.
קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל (17 במאי 1768 – 7 באוגוסט 1821), אשר מוכרת יותר בשם קרוליין מבראונשווייג, הייתה נסיכת ויילס בשנים 1795 עד 1820. בנוסף כיהנה כמלכה רעיה של הממלכה המאוחדת כאשתו של המלך ג'ורג' הרביעי מ-29 בינואר 1820 ועד למותה בשנת 1821.
אביה היה השליט של דוכסות בראונשווייג בגרמניה, ואמה, הנסיכה אוגוסטה, הייתה אחותו של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בשנת 1794, נערכו אירוסין בינה לבין בן דודה ג'ורג', נסיך ויילס, אף על פי שהם מעולם לא נפגשו קודם, וג'ורג' עצמו היה כבר נשוי בסתר ולא כחוק (שלא בידיעת אביו והפרלמנט ובהמשך שלא בהסכמתם) למריה פיצהרברט (Maria Fitzherbert).
מריה הייתה פשוטת עם, מבוגרת מג'ורג' בשש שנים, אישה שהתאלמנה פעמיים, והגרוע מכל מבחינתם, קתולית.
ג'ורג' אולץ להתארס לקרוליין, ולהינשא לה לאחר שנה.
תשעה חודשים לאחר מכן נולדה בתם היחידה, הנסיכה שארלוט מוויילס.
זמן קצר לאחר לידת הנסיכה שרלוט, נפרדו ג'ורג' וקרוליין.
כבר בשנת 1804 נפוצו שמועות על כי נסיכת ויילס קרוליין מבראונשווייג לקחה לעצמה מאהבים שונים, וכי נולד לה ילד מחוץ לנישואים.
הדבר הוביל לקיום ועדת חקירה פרלמנטרית אודות חייה הפרטיים.
אף כי החקירה ניקתה את קרוליין מכל חשד, היא גינתה את התנהגותה, והוגבלה הגישה של קרוליין לבתה היחידה.
הנסיכה שרלוט הועברה לחסותו של סבה המלך, גדלה תחת השגחתו של אביה, ואילו אמה לא יכלה לבקר אותה אלא לעיתים נדירות בלבד, בטרם עזבה לצמיתות את בריטניה.
בשנת 1814, עברה קרוליין לאיטליה, שם העסיקה את ברתולומאו פרגאמי (Pregami) כעוזר אישי.
עד מהרה הפך פרגאמי לבן לווייה קרוב, ובהמשך עלה לדרגת רב המשרתים וראש משק הבית.
אף כי הדבר לא הוכח מעולם, רווחה השמועה שהם היו נאהבים.
בשנת 1817 הגיעה הבשורה הקשה, שבתה, הנסיכה שרלוט, מתה בעת הלידה.
קרוליין לא קיבלה את החדשות על כך מבית המלוכה או מיורש העצר (והעוצר באותו זמן) ג'ורג', לאחר שג'ורג' אסר לכתוב ולהודיע לה על הדבר.
הוא היה נחוש בדעתו להתגרש מקרוליין, ואף הורה על הקמת ועדת חקירה שנייה בעניינה, במטרה לאסוף ראיות על ניאוף מצידה.
בשנת 1820, עם מות אביו, הסתיימה תקופת העוצרות של בעלה ג'ורג', והוא הוכתר כג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת ומלך הנובר.
ג'ורג' שנא את קרוליין, נשבע שהיא לעולם לא תהיה המלכה הרעיה, והתעקש על גירושין, להם היא סירבה.
אמנם, מבחינה חוקית יכול היה המלך להתגרש מהמלכה ללא הסכמה אילו היה מוכיח את דבר הניאוף בבית המשפט, אולם הדבר לא היה קל להשגה.
קרוליין נסיכת ויילס חזרה לבריטניה לאשש את מעמדה כמלכה רעיה.
הפופולריות שלה בקרב העם הייתה רבה, למרות הבוז שחש כלפיה המלך החדש לאור התנהגותה הלא מוסרית לטענתו.
המלך ג'ורג' הרביעי פנה לפרלמנט וביקש לאפשר לו לחוקק את Pains and Penalties Bill 1820 , חוק שיאפשר לו להתגרש מאשתו, המלכה הרעייה, לאור החשש הסביר של ניאוף מצידה, אף ללא הוכחה משפטית.
מסע ההלוויה שלה החל בלונדון והסתיים במקום הולדתה בראונשווייג, בו נקברה.
קרולינה נולדה בבראונשווייג שבצפון גרמניה, ב-17 במאי ב-1768, לקרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ולאוגוסטה, נסיכת בריטניה, אחותו הבכורה של ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ג'ון סטנלי, שהפך לימים לברון סטנלי מאלדרליי, (Baron Stanley of Alderley), סיפר כי ראה אותה ב-1781, וציין כי היא הייתה בחורה מושכת במיוחד, עם שיער בהיר ומתולתל.
קרוליין הבינה, מלבד גרמנית, גם אנגלית וצרפתית.
על פי תיאור אימה של קרוליין, כל הנסיכות הגרמניות למדו באותם ימים אנגלית, בתקווה להינשא לג'ורג', נסיך ויילס, יורש העצר, שהיה בן דוד ראשון של קרוליין.
הנסיך ג'ורג' וקרוליין התארסו בשנת 1794. אף על פי שמעולם לא נפגשו קודם לכן, הסכים ג'ורג' להינשא לה, לפי דרישת הפרלמנט.
היא הייתה נסיכה בת מעמד ראויה לנישואים (בניגוד לבת זוגו הנוכחית באותה עת), והוא היה זקוק לתמיכת הפרלמנט במימונו ובמימון חובותיו הכבדים מכספי המדינה.
בתמורה להסכמתו להינשא לקרוליין בת המעמד ה"נכון", הסכים הפרלמנט להגדיל את דמי הכיס שלו.
הנסיכה קרוליין נראתה בהחלט מתאימה: היא הייתה פרוטסטנטית, בעלת רקע מלכותי בהיותה בת לזרוע של משפחת המלוכה, והנישואין היו אמורים להדק את הקשר ולאפשר ברית מדינית בין דוכסות בראונשווייג לבריטניה.
בראונשווייג הייתה דוכסות גרמנית קטנה, שנזקקה לבעלות ברית למטרות הגנה אפשרית.
בריטניה מצידה הייתה שקועה במלחמות המהפכה הצרפתית, והייתה להוטה להשיג דריסת רגל מדינית באירופה היבשתית, שתאפשר לה נקודת מוצא נוחה לתקיפת צרפת למקרה הצורך.
בראונשווייג נשלטה באותו זמן על ידי קרל וילהלם פרדיננד, גיסו של המלך ג'ורג' השלישי.
כך שנישואים אלה נראו הדבר ההגיוני והמתבקש מבחינה מדינית לשתי הממלכות.
ב-20 בנובמבר 1794, הגיע לבראונשווייג לורד ג'יימס האריס, דיפלומט ונציג הפרלמנט, על מנת ללוות את הנסיכה קרוליין לחייה החדשים בבריטניה.
לימים תוארו בעיתונות קטעים מיומנו של לורד ג'יימס האריס.
תיאוריו מגמתיים ואינם נייטרליים, וכצפוי הם מתארים בדיעבד את עמדתו השלילית של בית המלוכה כלפי קרוליין.
ביומנו הוא רשם את הסתייגותו מהתאמתה של הנסיכה קרוליין למשפחה המלכותית.
לדעתו היה חסר לה שיקול דעת, התנהגות מוסרית נאותה וטאקט, והיא פעלה לעיתים קרובות באופן נמהר.
בנוסף לפי תיאורו, הרגלי ההיגיינה שלה היו לא נעימים, נדף ממנה ריח זיעה והיא לא הייתה אסתטית.
עם זאת, הוא התרשם מהאומץ שלה לעזוב את הדוכסות ולנסוע לאנגליה, בזמן שלא רחוק משם, היו רחובות צרפת הסמוכה שטופים בדם בני האצולה, בעת המהפיכה הצרפתית.
ב-28 במרץ 1795, לאחר עיכוב של מספר ימים בשל מזג האוויר, הגיעה הנסיכה קרוליין לגריניץ', בריטניה.
הנסיכה קרוליין סיפרה בהמשך כי כשיורש העצר ג'ורג' ראה אותה לראשונה, הוא ביקש קודם כל לקבל כוס ברנדי, וניכר היה על פניו כי הוא מאוכזב.
באופן דומה אמרה הנסיכה קרוליין עליו לפי התיאור, כי הוא שמן מאוד, דוחה במראהו, ואינו דומה במאום לדיוקן המלכותי אשר אותו הראו לה.
כבר בארוחת הערב המלכותית שהוגשה באותו הערב, הביעו בני הזוג סלידה זה מזה.
קרוליין וג'ורג' נישאו בחתונה מלכותית ב-8 באפריל 1795, בארמון סנט ג'יימס בלונדון.
מסופר כי בטקס עצמו היה הנסיך ג'ורג' שיכור.
כבר אז הוא סבר כי קרוליין אינה מושכת, אינה אטרקטיבית ואינה היגיינית, ואף אמר למקורביו כי הוא חושד שלא הייתה בתולה כאשר נישאו, דבר הנחשב חמור וקיצוני באותם ימים, אם כי רק בקשר לנשים - הנסיך ג'ורג' עצמו קיים יחסי מין פעמים רבות לפני נישואין אלו, והדבר לא נחשב לפגם.
עם זאת, הוא כבר היה נשוי בסתר למריה פיצהרברט, וזו כבר הייתה עלולה להיות בעיה; אבל הנישואים אלו הפרו את חוק הנישואים המלכותיים 1772 שחקק אביו המלך, ולכן למעשה לא היה להם תוקף חוקי.
במכתב לחבר, טען הנסיך ג'ורג' כי הוא ובת זוגו הנסיכה קרוליין קיימו יחסי מין רק שלוש פעמים בימי חייהם: פעמיים בלילה הראשון של הנישואין, פעם אחת נוספת למחרת.
הוא כתב, "נדרש מאמץ לא קטן לכבוש את הקושי שלי ולהתגבר על הגועל של אותה בת אדם."
תשעה חודשים לאחר החתונה, ב-7 בינואר 1796, ילדה הנסיכה קרוליין את בתם, הנסיכה שרלוט אוגוסטה, שהפכה להיות השנייה בסדר הירושה לכתר הבריטי.
שלושה ימים לאחר הלידה כתב הנסיך ג'ורג' צוואה, בה הותיר את כל רכושו לאחר מותו ל "מריה פיצהרברט, אשתי", ואילו לקרוליין הותיר בצוואתו שילינג אחד.
הרכילות על הבעיות בנישואין של הנסיכה קרוליין והנסיך ג'ורג' נידונו בעיתונות במהרה.
בניגוד לדיווחי בית המלוכה, העיתונות טענה כי כל מכתביה של הנסיכה נפתחים ונקראים על ידי עוזרי הנסיך לפני הגיעם אליה, וכי בית המלוכה אינו מתיר לה לצאת מהבית ללא אישורו של הנסיך ג'ורג'.
העיתונות השמיצה את הנסיך ג'ורג' על הפזרנות הרבה שלו, על חיי ההוללות המוחצנים שכללו שתייה, הרפתקאות ומספר רב של מאהבות, ועל בזבוז כסף על מוצרי יוקרה ועל עיצוב מופרז ויקר של ארמונו, בתקופה בה היו בלונדון חסרי בית רבים כולל ילדים שרעבו ללחם ברחובות וקפאו מקור בחורף.
החל מגיל 21 קיבל ג'ורג' מענק של 60,000 ליש"ט (6 מיליון ליש"ט בערכים של היום) מהפרלמנט והחל לקבל מאביו קצבה שנתית של 50,000 ליש"ט (5 מיליון ליש"ט בערכים של היום).
סכומים אלה היו קטנים מדי לצרכיו, עלותן של האורוות לבדן עמדה על 31,000 ליש"ט לשנה.
הוא הקים את מעונו בבית קרלטון וחי בו חיי הפקרות.
בנוסף למערכת יחסיו עם הנסיכה קרוליין, תוארה גם מערכת יחסים של עוינות שהתפתחה בין הנסיך לבין אביו, שציפה לאורח חיים חסכוני יותר מצדו של יורשו.
קרוליין זכתה לפופולריות רבה בעיתונות ובציבור הרחב, והפופולריות שלה הרחיקה אותה אף יותר מהנסיך ג'ורג'.
בשלב מוקדם הוא כבר תיאר את עצמו למקורביו כלכוד בנישואים חסרי אהבה עם אישה שהוא תיעב, ורצה להיפרד.
באפריל 1796, כתב ג'ורג' לקרוליין, "לצערנו לא היה ביכולתנו למצוא אושר באיחוד שלנו, ...ולכן אני מתחנן בפנייך לעשות את המעשה הנכון ביותר במצב המצער עבור שנינו, ולהתגרש".
באוגוסט 1797 עברה קרוליין להתגורר בנפרד בבית פרטי, עם בת כומר.
בהמשך עברה להתגורר בנפרד לגמרי.
על פי השמועות שהפיץ בית המלוכה, מאחר שכבר לא הייתה מוגבלת על ידי בעלה, היא אירחה את מי שרצתה.
תואר כי היא פלירטטה עם האדמירל סידני סמית, ואף עם המדינאי ג'ורג' קנינג.
בתה, הנסיכה שרלוט, הושמה בהוראת המלך בטיפול של אומנת, באחוזה נפרדת, בסמוך למעון הקיץ של בית המלוכה במונטגיו.
בתחילה ביקרה אותה קרוליין לעיתים קרובות.
העיתונות דיווחה כי עם הוצאת הבת שרלוט מרשותה, לא הגיע לסיפוקו היצר האימהי של קרוליין, ולכן היא אספה לביתה שמונה או תשעה ילדים עניים מהמחוז ושימשה להם כמשפחה אומנת.
ב-1802, היא אימצה ילד בן שלושה חודשים, וויליאם אוסטין, ולקחה אותו לביתה.
לאחר מריבה עם שכניה סר וליידי ג'ון דאגלס בשנת 1805, האשימה אותה הגברת דאגלס בניאוף, ובכך שהילד וויליאם אוסטין היה לכאורה בן לא חוקי של קרוליין.
בהמשך הוקמה ועדה פרלמנטרית שחקרה את הנושא, וגלתה כי אין בדברים שחר.
עם זאת, הטענות על התנהגות "לא מוסרית" מצד הנסיכה קרוליין לא נשללו.
בסוף שנת 1811, הובן כי המלך ג'ורג' השלישי לוקה במחלה נפשית ואינו כשיר להיות המונרך.
בנו ג'ורג' נסיך ויילס מונה כעוצר.
כעת, בתפקידו הרשמי כמונרך, הגביל ג'ורג' אף יותר, את הגישה של קרוליין לבתם הנסיכה שרלוט.
קרוליין הפכה למבודדת חברתית אף יותר מקודם, כאשר אנשי ונשות החברה הגבוהה בלונדון התבקשו "לבחור צד" ובחרו בצידו של יורש העצר והעוצר ג'ורג'.
קרוליין נדרשה לבן ברית רב עוצמה, פנתה לפוליטיקאים שונים, בעיקר מהמפלגה הוויגית, שחלקם עוד תמכו בהדחתו מכס המלוכה של המלך ג'יימס השני, בשנות השמונים של המאה ה-17, והתנגדו לבית הנובר עליו נמנה המלך ג'ורג'.
היא ניסתה להתחיל במסע תעמולה נגד ג'ורג', התנהלותו והחלטותיו, כולל ההחלטה לבודד אותה מהחברה הגבוהה ולמנוע ממנה לראות את בתה.
היא גייסה אנשי ציבור שונים, שהביעו עמדות בציבור לטובתה, כולל למשל הסופרת המוערכת ג'יין אוסטן, ואחרים.
ב-1814, אחרי תבוסת נפוליאון, עלתה האצולה מכל רחבי אירופה ללונדון להשתתף בחגיגות הניצחון.
על קרוליין נאסר להשתתף בחגיגות או להתקרב לאירועים.
מערכת היחסים של ג'ורג' עם בתו המתבגרת, הנסיכה שרלוט, החלה להידרדר, לאחר שדרשה לראות יותר את אימה, ואף ברחה לביתה.
הנסיכה שרלוט הוחזרה על ידי אנשי החצר, ונאסר עליה לפגוש בהמשך עם אימה.
עקב המצב, ולאחר שהרגישה בדרך ללא מוצא, קיימה קרוליין משא ומתן עסקה עם שר החוץ, הלורד קאסלריי.
היא הסכימה לעזוב את המדינה בתמורה לקצבה שנתית של 35,000 פאונד.
באוגוסט 1814, קרוליין עזבה את בריטניה.
לאחר ביקור של שבועיים בבראונשווייג, פנתה הנסיכה קרוליין לכיוון איטליה דרך שווייץ.
בעיר מילאנו, היא שכרה את ברתולומאו פרגאמי (Pergami) כעוזר אישי.
הוא הצליח בתפקידו והתקדם לתפקיד מנהל משק הבית.
באמצע 1815, קנתה קרוליין את וילה ד'אסטה (Villa d'Este) בעיר צ'רנוביו על חופו המערבי של אגם קומו, למרות מצבה הכלכלי המתוח.
מתחילת 1816, נצפו הנסיכה קרוליין ומר פרגאמי כשהם בשיט סביב הים התיכון, נצפו אוכלים ארוחות ערב ביחד בגלוי, והשמועה הנרחבת הייתה כי הם מאהבים.
מסעותיהם פורטו בעיתונות, כשהם מבקרים בתוניס, מלטה, מילוש, אתונה, קורינתוס, קונסטנטינופול, ואף בנצרת.
הנסיכה קרוליין נכנסה לירושלים כשהיא רכובה על חמור בשיירה של גמלים.
"עוזרה האישי" מר פרגאמי אף קיבל את התואר של אביר מסדר ירושלים.
באוגוסט אותה שנה הם חזרו לאיטליה, ואף עצרו לביקור בותיקן.
באותו זמן נכתבה הרכילות על הנסיכה קרוליין בכל מקום.
הלורד ביירון עצמו קיים ויכוח עם המוציא לאור שלו בטענה כי הנסיכה קרוליין ומר פרגאמי היו נאהבים.
בהוראת המלך העוצר ג'ורג' הרביעי, מונו מרגלים ששיחדו את אחד המשרתים של הנסיכה קרוליין, על מנת שיבדקו את חדר השינה שלה וימצאו ראיות ממשיות לניאוף.
התנהגותה לכאורה של הנסיכה קרוליין לא הייתה רק שערורייתית באנגליה השמרנית של אותה תקופה, ולא טמנה בחובה רק בושת פנים קשה לנסיכה קרוליין, שלא יכולה הייתה להמשיך להיראות בציבור אילו הוכח כי נאפה.
מעבר לכך, עם קבלת הוכחה להיותה נואפת, ניתן היה לקיים גירושים גם ללא הסכמתה, לבטל את כל קשריה עם בית המלוכה ועם האצולה באירופה ואת מעמדה המיוחס.
מעבר לסיום המערכת המורכבת והמביכה לבית המלוכה, ניתן היה גם להפסיק את התשלומים ששולמו עבורה בכל שנה.
אך בחיפושיהם של המשרתים המרגלים בחדר השינה של הנסיכה קרוליין לא נמצאה הוכחה לניאוף.
עם זאת, הנסיכה חיה באורח חיים שלא התאים למצבה הכלכלי, המבוסס על קצבה בלבד.
עד אוגוסט 1817 תפחו חובותיה של הנסיכה, והיא נאלצה למכור את הווילה שבה התגוררה ולעבור למגורים זולים יותר, בסמוך למגורי משפחתו המורחבת של מר פרגאמי בצפון איטליה.
בתחילת 1817 היה רגע של שמחה בחייה של קרוליין, כאשר בתה, הנסיכה שארלוט, נישאה ללאופולד הראשון, מלך הבלגים, וקרוליין היא אף הורשתה, לאור התעקשות בתה, להגיע לטקס הנישואים.
ואז הכתה הטרגדיה: בנובמבר 1817, נפטרה הנסיכה שארלוט בעת שילדה את בנה היחיד, שנולד מת.
הנסיכה שארלוט הייתה פופולרית ביותר בציבור, ומותה הכה בתדהמה את המדינה.
המלך ג'ורג' הרביעי סירב לכתוב על כך לאימה הנסיכה קרוליין, ואסר על בית המלוכה הבריטי ליצור עמה קשר.
אמנם לא הייתה לו יכולת למנוע מהחתן האבֵל ליאופולד להודיע לה זאת, אך ליאופולד עצמו היה באבל, והתעכב בכתיבת ההודעה.
הנסיכה קרוליין שמעה את החדשות על אובדן בתה דרך צד שלישי בלבד.
מעבר לטרגדיה של אובדן בתה, איבדה הנסיכה קרוליין גם כל סיכוי להשבת מעמדה הציבורי, באמצעות הרצף של ישיבת בתה על כס המלוכה בעתיד.
המלך ג'ורג' היה נחוש בדעתו להתקדם עם תהליך הגירושין.
הוא הקים ועדה בראשותו של סגן השר ג'ון ליץ', כדי לאסוף ראיות לניאוף מצידה של קרוליין.
ליץ' שלח שלושה נציבים למילאנו כדי לחקור את משרתיה לשעבר של קרוליין.
בשנת 1819 הודיעה הנסיכה קרוליין כי תסכים להתגרש תמורת תשלום נכבד, מבלי להודות בניאוף.
דרישתו של המלך ג'ורג' הייתה חד-משמעית, ומאחר שהנסיכה קרוליין לא הסכימה להודות בדבר, לא ניתן היה לקיים גירושין.
בשלב זה, בבריטניה, לא היו אפשריים גירושין של מלך מכהן ומלכה-רעייה בהיעדר הסכמה, אלא אם אחד השותפים הודה או נמצא אשם בניאוף, דבר שקרוליין לא הסכימה לו.
המלך והמלכה הרעיה לא חיו ביחד מאז נישואיהם, ובאופן פרדוקסלי, דווקא למלך עצמו היו כמה פילגשים כמו מרי רובינסון, שחקנית שקיבלה קצבה נדיבה לאחר שאיימה למכור לעיתונות את המכתבים שהוא כתב לה, גרייס אליוט שהייתה גרושתו של רופא ופרנסס ויליירס, הרוזנת מג'רזי, שבמשך כמה שנים שלטה בחייו של הנסיך.
בשלב מאוחר יותר של חייו היו לג'ורג' מאהבות נוספות מחוגי האצולה שהיו נשים נשואות.
במסגרת מערכות היחסים הללו אף נולדו לו כמה ילדים בלתי חוקיים.
ייתכן כי הדבר נחווה על ידיו ועל ידי סביבתו הקרובה כדבר נורמטיבי במצבו, וייתכן לא, אך איש לא הגדיר זאת כניאוף.
נציגי הממשלה דנו עם הנסיכה בהפחתת מעמדה הציבורי, ובמתן תואר אחר, כגון "הדוכסית מקורנוול" ולא "נסיכת ויילס".
המשא ומתן נמשך בשנת 1819. אך ב-29 בינואר 1820 מת המלך ג'ורג' השלישי.
בעלה ג'ורג' שהיה יורש העצר, הפך למלך, וקרוליין עצמה הייתה אמורה, לפחות להלכה, לקבל את התואר מלכה רעיה של הממלכה המאוחדת.
במקום לקבל יחס של מלכה, מצאה קרוליין כי, באופן פרדוקסלי, הפך מעמדו החדש של בעלה את מצבה לגרוע יותר הן בבריטניה והן מחוצה לה.
בעת שביקרה ברומא, למשל, סירב האפיפיור פיוס השביעי לקבל אותה לחצרו.
מעמדו הציבורי של המלך היה נמוך, ואילו היא הייתה אהובה על ידי חלקים נרחבים מהציבור.