tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גב' גולדפנגר סיפרה כי פגשה את הנאשמת באחת מערי גרמניה, יחד עם אחותה שישבה במחנה אושוויץ והכירה את הנאשמת.
מאחר ששתיהן שהו בגרמניה באופן בלתי חוקי, הן התאפקו ולא נקטו נגדה פעולה.
העדה סיכמה את דבריה בהצהרה: "אז לא יכולתי להרוג אותה, אך עכשיו אני מוכנה לעשות זאת, בעד ילדי המסכנים ואחותי הצעירה שרק החלה חייה לאחר נשואיה".
עדה נוספת, לולה גולדפינגר, סיפרה בבכי חנוק כי ילדיה נרצחו באושוויץ, והביעה את ידיעתה שאלמלא משתפי הפעולה היהודים, היו נשארים יהודים רבים בחיים, והצהירה שהיא מוכנה להרוג אותה.
העדה האחרונה מטעם התביעה, קרולה סורוקה, חיזקה את עדויות קודמות בדבר אכזריות האנס כלפי עצורות באושוויץ.
מול תיאור זה של התביעה, ביקשה האנס להציג תמונה הפוכה, של אסירה שנאלצה לשמש בתפקיד שהוטל עליה, ושבנסיבות אלו אף פעלה להצלת נשים אחרות.
עם סיום עדויות התביעה, קיבלה האנס רשות לתת הצהרה ללא שבועה.
היא הכריזה כי כל מה שנאמר בדיון אינו נכון, מלבד דבר אחד: "אכן הייתי קאפו במחנה, אולם לכך הכריחו אותי הגרמנים".
היא כפרה באשמה, תוך שהוסיפה כי נשלחה למחנה עונשין, לאחר שהגרמנים גילו שהצילה שש נשים יהודיות ממוות בתא הגזים.
הרוחות סערו באולם בית המשפט, והשופט, שנאלץ לקרוא לקהל להירגע שוב ושוב, תיאר את המתחולל באולם כ"פסיכוזה".
כאשר עזב את האולם, פרצה תגרה בין הנשים העדות וקרובי הנרצחים לבין קרובי הנאשמת.
גבר שניסה להתפרץ ולהכות את הנאשמת נעצר על ידי השוטרים.
השוטרים שמרו על הנאשמת במשך שעה ארוכה עד שהובילוה לניידת המשטרה, כשהיא מלווה בעשרות נשים המקללות אותה.
ב־7 בנובמבר 1950 קבע השופט וולדמן כי הראיות שנאספו מהימנות ומספיקות להעמדת האנס לדין.
התיק הועבר לבית המשפט המחוזי, והיא הואשמה בעבירות לפי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, ובהן פשע נגד האנושות, מעשים בלתי אנושיים וגרימת חבלה חמורה.
את התביעה ייצג נתן קנת, סגן פרקליט מחוז תל אביב.
העדויות שנשמעו בבית המשפט המחוזי הציגו דפוס עקבי של אלימות קשה ומכוונת מצד האנס כלפי אסירות במחנה.
עדות אחת תיארה כיצד הכריחה את העדה וחברתה לכרוע על ברכיהן מול שער המחנה, צעד שחשף אותן לסכנה ממשית מצד אנשי אס אס, ולאחר מכן העבירה אותן לבלוק של נשים אוקראיניות נוצריות שהטילו עליהן אימה בשל האנטישמיות והעוינות שלהן, עד כדי שפחדו לישון.
עדה אחרת העידה כי האנס שימשה כלאגר-קאפו, השתתפה בהובלת עצורות לבורות ההשמדה, והכתה והרגה אסירות גם ללא פיקוח אס אס.
אותה עדה תיארה מקרה שבו האנס עקרה לה שמונה שיניים באגרוף והותירה אותה מעולפת, וזאת ללא נוכחות איש אס אס.
עדה שלישית סיפרה כי האנס הכתה והריגה אסירות באמצעות מקל עם רצועות גומי, כולל אם שניסתה להתקרב לילדה והושארה משותקת בעקבות המכות.
לדבריה, נשים מתו שעות לאחר שהוכו על ידי האנס במסדרים.
העדה ציינה כי עצמה לא הוכתה, אך נאלצה לעמוד שעות על ברכיה ללא הסבר, והביעה שאט נפש מכך שהנאשמת זוכה להגנה משפטית.
בבית המשפט המחוזי, החלו הדיונים בהשמעת עדויות התביעה.
עדת תביעה אחת סיפרה כי האנס נתנה הוראה לכולן לכרוע ברך לפני שער המחנה לפני המסדר, מכיוון שהעדה וידידתה ניסו להקל על עצמן במציאת קבוצת עבודה אחרת.
למחרת, הוציאה אותן האנס מהמסדר והעמידה אותן מול השער.
איש אס אס שאל אותן למה הן כורעות ברך ומי פקד כך, וציינה כי "לו הייתה באה אישה מהאס אס היינו מקבלות מכות נוראות ואולי היו גם מוציאות אותי להורג".
עדת ההגנה מרים אירוביץ, אז בת 23, סירבה להשיב בחקירה הנגדית של הסנגור בטענה שאינה מבינה כיצד אפשר להגן על "אישה מסוג זה".
בשל הסירוב נקנסה ב־5 לירות או שלוש שעות מעצר, והיא בחרה במעצר.
השופט צלטנר הדגיש כי במדינה דמוקרטית, כל נאשם זכאי להגנה, וכי מדינת ישראל ישראל אינה נוהגת בדרכי הנאצים.
בעדותה מסרה אירוביץ שהנאשמת הכתה עצירות בשוט, וכי על אף שרק לגרמנים הותר להכות עצורים, בפועל קאפואיות יהודיות עשו זאת והגרמנים רק השלימו את ה"מלאכה".
סורוקה, העידה שהנאשמת עקרה לה כשמונה שיניים במכת אגרוף אחת.
בפברואר 1951 ילדה האנס בת בבית החולים דג'אני ביפו.
האנס, אשר הייתה נתונה במעצר, שוחררה במיוחד לצורך הלידה בבית החולים, בהתאם להוראה מיוחדת שניתנה בעניינה.
לצורך כך בעלה נדרש להפקיד 2,000 לירות ישראליות כערבות.
זאת בזמן שלשירות בתי הסוהר לא היו אמצעי אשפוז המאפשרים הבטחת טיפול ביולדות.
לשחרורה של קדמה החלטה מטעם היועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, להחליף את סעיף האשמה לסעיף קל יותר.
זאת מאחר שכל עוד הועמדה לדין בעוון עבירה שעונשה המקסימלי הוא מוות, לא ניתן היה לשחררה בערבות.
ריה העידה בשבועה וסיפרהכי הגיעה למחנה אושוויץ במרץ 1942. לאחר שהועבר מחנה הנשים מאושוויץ I לבירקנאו באוגוסט 1942, היא חוותה את אחת התקופות הקשות ביותר בתולדות המחנה.
בתקופה זו סבלו למעלה מ-14,000 אסירות יהודיות, מחציתן מסלובקיה ואחרות מצרפת, הולנד ובלגיה, אשר הועסקו בעבודות פרך בתנאים קשים במיוחד, ומרביתן נספו או נרצחו עד סוף אותה שנה.
בדצמבר 1942, ריה הצליחה לשרוד את התקופה הקשה ומועברת לבלוק 10, שם עבדה כאחות עד מאי 1943. לאחר מכן, הוחזרה לבירקנאו לעבוד כאחות ב"רוויר", צריף החולים.
באוקטובר 1943 היא הפכה לאחות הראשית בצריף, אולם בהמשך הגרמנים שלחו את כל החולים להשמדה.
בעדותה, ריה סיפרה כי בצריף היו חמש או שש נשים צרפתיות שהיו בריאות יחסית, ויחד עם ד"ר אנה וייס, הרופאה הראשית של הבלוק, היא הסכימה להצילן.
בזמן שפיזרה אותן בבלוקים שונים, היא נתפסה על ידי איש אס אס ונשלחה למחנה העונשין בבירקנאו.
ריה שהתה במחנה העונשין קרוב לתשעה חודשים, במהלכם הועסקה בעבודות כמעט לא אנושיות.
היא ציינה כי שהתה שם שישה שבועות ללא משפט, ולאחר מכן קיבלה שישה חודשים נוספים במחנה העונשין, שממנו יצאו רק יהודים מעטים בחיים.
אחותה של ריה הייתה עמה במחנה עד דצמבר 1942, הועברה לאושוויץ יחד איתה, ונורתה למוות כשניסו לברוח מעבודות הכפייה בבירקנאו.
בעלה של ריה נפטר גם הוא באושוויץ מטיפוס.
במאי 1944, לאחר סיום תקופת העונשין, הוחזרה ריה למחנה A למשך ימים ספורים.
אז נקראה למשרד ונדרשה לקבל על עצמה את תפקיד ה"לאגר קאפו" במחנה החדש B3. לאחר שסירובה, הועמדה בין גדר תיל חשמלית במשך יומיים, ולאחר מכן 12 שעות בכל פעם, עד שנאלצה לקבל על עצמה את התפקיד.
היא כיהנה כלאגר קאפו במחנה B3 עד ל-20 בספטמבר 1944. תפקידיה כללו העלאת הנשים למסדר בבוקר ובערב באמצעות משרוקית, והובלתן לרחצה מדי יום, וזאת בעזרת עוזרת בשם שרה גרוס.
לאחר חיסול מחנה B3, ריה הועברה למחנה B1 למספר ימים, ומשם נשלחה בחזרה לאושוויץ לעבוד כאחות בצריף החולים.
בעדותה, ריה הכחישה מכות והתעללות.
היא הדגישה לא הכתה באופן ישיר או נתנה הוראה כזו, ושללה מכל וכל את הטענות על עקירת שיניים, הכאת אם ובתה במסדר, קיום יחסים טובים עם אנשי האס אס, או מתן הוראות כריעה לאסירות.
היא הסבירה כי ייתכן שדחפה וצעקה על נשים כדי לשמור על סדר במסדרים, כיוון שאי-סדר היה עלול לגרום לעונש חמור מצד הגרמנים.
האנס הודתה רק בשני מקרים בהם הכתה עצורות.
כשאסירות הוצבו לכרוע ברך במשך 12 שעות עקב היעדרותה של אחת מהן, האנס פיקחה על המסדר.
כאשר הנשים החלו לקום, היא איבדה את העשתונות מחשש שהדבר יתגלה, והשתמשה בצינור אלומיניום כדי להכות, אך הוא נשבר מיד לאחר המכה הראשונה.
היא הוסיפה כי מאז לא פגעה עוד בעצורות.
היא הסבירה שההתעללות נעשתה כמעשה זר, פקודה חיצונית, עקב איום מתמיד מצד הנאצים אשר הענישו גם אותה.
היא אף ציינה כי אנשי האס אס העירו לה לעיתים קרובות על כך שאינה נושאת מקל ואינה מדברת בגסות מספקת, ואף סטרו לה על כך.
לצד זאת, ריה תיארה מעשי הצלה.
פעם אחת הכניסה אישה למיטתה והסתירה אותה במהלך סלקציה, ובכך הצילה את חייה.
היא סיפרה כי אם אנשי האס אס היו מגלים זאת, היו מעבירים אותה לקבוצת עונשין או הורגים אותה במקום.
פעם נוספת הצילה אישה ממכות מידי אשת אס אס בחשד לגניבה.
היא השיגה בגדים מתאימים יותר לאסירות ממכרה שעבדה במחסן, ונענשה קשות כשאסירה אחת סיפרה על כך.
בנוסף, היא הדגישה כי למרות חובתה לדווח על אי-סדר, היא מעולם לא העבירה תלונה לגרמנים, ותמיד פנתה קודם לאסירות לסדר את הדברים.
כמו כן, ראתה אסירות שותות מים (איסור בשל סכנת מגפות) ולא הלשינה עליהן לגרמנים, רק אמרה להן להפסיק.
עדויות ההגנה שהוצגו תמכו בגרסתה של אסירת הקאפו האנס, והצביעו על אופייה האנושי ועל פעולותיה להצלת אסירות אחרות.
עדה אחת סיפרה כי הכירה את האנס כאחות בבית החולים בבירקנאו בשנת 1943, ושהאנס עזרה לה מאוד בעת מחלתה על ידי מתן זריקות, שהושגו בחשאי תוך סיכון חייה.
היא העידה כי ראתה את האנס מגיעה למחסן הבגדים עם כ-1,000 נשים שנועדו לרחצה, וביקשה עבורן שמלות ושמיכות חרף האיסור.
היא ציינה כי האנס אף הוכתה על ידי איש אס אס כשנתפסה מחלקת את הפריטים, והדגישה שהאנס לא נשאה מקל.
עדה נוספת, ששימשה כעוזרת של האנס, ציינה שהיא הייתה עמה באופן קבוע.
היא העידה כי לא שמעה על מקרים של עקירת שיניים ולא ראתה את האנס מכה, ואמרה בביטחון שהייתה יודעת על מקרה כזה.
היא תיארה איך באחד הימים לא העירה את האנס כפי שהתפקיד חייב אותה.
זה גרר תגובה מיידית וחריפה מצד אנשי ה-SS.
כאשר האנס נאלצה להודות כי היא לא העירה אותה, המצב הדרדר במהירות והאסירות האחרות התנפלו על העדה בצעקות.
האנס הגיבה במהירות וסטרה לה על הלחי, כדי "להציל את המצב".
היא העידה כי הייתה אסירת תודה על הסטירה שקיבלה.
היא הגנה עליה מפני זעם האסירות האחרות, שהיו עלולות לפגוע בה פיזית, ואפשרה לה לשמר את תפקידה, שהיה חיוני להישרדותה.
עוד סיפרה כי במהלך סלקציה של נשים קשישות וחולות, שמשמעותה הייתה שליחה למוות, הא פנתה להאנס בבקשה להחביא את אמה בחדרה.
האנס נבהלה אך לבסוף הסכימה, בתנאי שתישבע כי אם המעשה יתגלה על ידי הגרמנים, היא תכחיש שהאנס ידעה עליו, ובכך ניצלו חיי אימה.
בנוסף, הכחישה מכל וכל ידיעה או ראייה למעשי אלימות המיוחסים להאנס, ובמיוחד את הטענה בדבר עקירת שמונה שיניים לאסירה אחרת.
העדה מציינת כי הייתה צמודה להאנס, והעידה בביטחון כי הייתה יודעת על מקרה כזה.
היא העידה כי במקרה חסד נוסף, "השיגה רפואה", עבור אסירה אחרת, על ידי הליכה לצריף החולים בלילה.
היא סיכמה כי האנס "הצילה הרבה אנשים בצעקותיה ובדחיפותיה".
היא לא רצתה שייוודע כי היא זו שעזרה וכי "מוטב שיגדפוה", שכן הפגנת חמלה הייתה מסכנת אותה ואת מעמדה בעיני ה-SS.
לכן נאלצה לטפח תדמית של אכזרית, ובאמצעות כך הצליחה לבצע מעשי הצלה קטנים.
עדה שלישית העידה כי האנס התנהגה ב-B3 באופן "אנושי ביותר", ופעם אחת במהלך סלקציה, הצילה את חייה על ידי דחיפה למקום מבטחים.
היא ציינה שהאנס צעקה "כמו מטורפת" וגידפה כדי להציל את האסירות, והכריזה שהאנס הייתה "הלאגר קאפו הטובה ביותר שפגשתי".
היא ציינה כי הגיעה לתת עדות על אף שלא הוזמנה מבית המשפט, אלא בעקבות קריאה בעיתון.
עדה רביעית, שהכירה את הוריה של האנס, סיפרה כי ראתה את האנס עומדת בין שני חוטי חשמל צרים, ברוחב כחצי מטר, בסוף מאי 1944, לאחר שסירבה לקבל תפקיד של לאגר קאפו בטענה שהיא חלשה מדי.
היא העידה כי האנס עמדה שם במשך 12 או 24 שעות.
העדה הוסיפה כי במחנה שלה נעדרו 7 בנות מהמסדר והוצאו להורג יחד עם הראש הבלוק והקאפו.
גם היא לא הוזמנה מבית המשפט, אלא הגיעה בעקבות ידיעה בעיתון.
בית המשפט המחוזי בתל אביב זיכה את רעיה האנס, אשר הואשמה בהתעללות בעצורות יהודיות בעת ששימשה בתפקיד "לאגר-קאפו" במחנה אושוויץ-בירקנאו.
פסק הדין, שניתן על ידי השופט זאב צלטנר, קבע כי עדויות התביעה אינן מתקבלות.
השופט נימק זאת בכך ש"עדי התביעה נתפסו לפסיכוזה", המיוחסת לאווירה המיוחדת שנוצרה סביב עצם תפקידה של הנאשמת כקאפו.
בית המשפט הכיר בכך שלבעלי תפקידים אלה ניתנו יתרונות חומריים על ידי הנאצים, אך זו כחלק מהאכזריות הנאצית, במטרה מכוונת ליצור שנאה וקנאה בין העצורות.
בנוסף, התקבלה כמהימנה עדותה של הנאשמת, לפיה היא הצילה שישה אנשים ממוות וסיכנה את חייה כדי להשיג תרופות לעצורות חולות, בזמן ששימשה כאחות בבית החולים שבמחנה.
השופט הדגיש כי הנאשמת היא בעלת "אופי חזק" וכי פעלה בחוכמה בכך שלא נהגה ברכות יתירה או ב"כסיות משי" עם העצורות, שכן התנהלות כזו הייתה עלולה להוות עבורן "שירות דוב", וכי הגרמנים היו משיגים ביריות, את אותן תוצאות שהנאשמת השיגה בצעקותיה ובאיומיה.
לפיכך, בית המשפט דחה את עדויות התביעה וזיכה את הנאשמת מכל חמש האשמות שיוחסו לה.
מעבר לזיכוי הפורמלי, נכתב בפסק הדין בית המשפט מצא לחובתו לקבוע במפורש כי הנאשמת חפה מכל פשע.
קביעה זו נתפסה כבעלת משמעות מיוחדת עבורה ועבור ילדיה, מתוך הבנה כי במדינת ישראל לא די בזיכוי טכני בלבד.
בסיום עדויות ההגנה, השופטים, שהיו תחת עומס של ניצולים ושמעו יום אחר יום דברים מזעזעים על חיי היומיום במחנות, הגיעו למסקנה שהמשפט הפלילי אינו יודע להתמודד עם סיטואציה חריגה זו.
השופט זאב צלטנר קיבל בפסק הדין שלו את טענות האנס כי הצילה שש נשים כשהייתה אחות בבית החולים, ונשלחה בעקבות זאת למחנה העונשין.
כמו כן קיבל את גרסתה כי קיבלה על עצמה את תפקיד הקאפו בלית ברירה, לאחר שהועמדה בין גדרות תיל מחושמלות.
צלטנר לא האמין לעדויות התביעה, אך הדגיש כי הוא מאמין שזה מה שהן זוכרות, תוך שהוא מגלה אמפתיה למצבן.
הוא הפריך את טענותיהן בשל סתירות פנימיות, ועל סמך עדויות ההגנה.
צלטנר כתב כי "קשה להבין" מדוע אותו אדם שמסכן את עצמו למען הזולת, ינהג בעת ובעונה אחת כ"רוצח סאדיסטי".
הוא האמין שהאנס סיכנה את חייה כדי להשיג תרופות, סייעה לאישה זקנה להסתתר וסייעה לאסירות להשיג בגדים.
בסעיף 11 לפסק הדין, הסביר כי יש להבין את ה"פסיכוזה שנוצרה אצל העדות", בשל האווירה בה האנס נאלצה למלא את תפקידה, וכתב כי אילו התייחסה לעצירות ברכות, הייתה עושה להן "שירות דוב", והיו משיגים ביריות את מה שהנאשמת השיגה בצעקות.
הוא ציין כי האנס איננה אישה רגילה, היא בעלת אופי חזק וניהלה את משפטה בעצמה.
הוא אמנם חשב שהגזימה בפרטים קטנים (ייתכן שלבשה מדים והיה לה מקל), אך היה משוכנע כי סיפורה "בכל חלקיו החשובים – אמת".
בית המשפט זיכה את הנאשמת מכל חמש האשמות.
בסיכום פסק הדין, קבע צלטנר: "בישראל לא יעזור לנאשמת זיכוי פורמלי בלבד", ולכן מצא לחובתו לקבוע במפורש כי הנאשמת חפה מכל פשע, וכי לקביעה זו יש משמעות מיוחדת לגבי ילדיה.
למרות הזיכוי, ריה האנס עזבה את ישראל עם שני ילדיה ב-1957 ובילתה את שארית חייה בברזיל.
בעדותה ב-1997, כשנשאלה האם הרביצה, ענתה: "אני בטוחה שלא.
אבל כשמדברים כל כך הרבה, חושבים כל כך הרבה, שבוע או שבועיים לפני הייתי יכולה להישבע שלא הרבצתי.
בפסק הדין של בית המשפט העליון בערעור בעניינו של הירש ברנבלט, נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, קבע כי שאלת תפקידם של היודנראט והמשטרה היהודית היא "שאלה להיסטוריה ולא לבית משפט", ובכך למעשה הסתיימה ההתמודדות המשפטית עם הנושא.
סיפור זה נשאר בגדר טאבו, שכן הוא לא התאים לאידאולוגיה הציונית של גבורה והושתק.
רידיפיין מיט בע"מ היא חברה פרטית ישראלית הפועלת בתחום טכנולוגיית המזון, ומתמחה בפיתוח וייצור תחליפי בשר מן הצומח.
החברה נוסדה בשנת 2018 וזכתה להכרה בזכות גישתה החדשנית ליצירת סטייק ותחליפי בשר פרימיום באמצעות טכנולוגיות מתקדמות כגון הדפסת תלת-ממד והנדסת רקמות מן הצומח (PBTE).
רידיפיין מיט נוסדה בשנת 2018 על ידי אשחר בן-שטרית ואדם להב במטרה לשנות את תעשיית הבשר על ידי פיתוח חלופות איכותיות לבשר מן החי.
החברה מדגישה את תרומתה לקיימות באמצעות צמצום פליטות גזי חממה, הפחתת צריכת מים ומזעור שימוש בשטחי קרקע לעומת תעשיית הבשר מן החי.
מוצרי החברה זמינים בשווקים רבים ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
הם משווקים ברשתות קמעונאיות, מוגשים במסעדות שף-גורמה, ומשולבים במטבחים של חברות קייטרינג ובתי מלון.
רידיפיין מיט פיתחה טכנולוגיה ייחודית בשם הנדסת רקמות מבוססות צומח (Plant-Based Tissue Engineering – PBTE), המאפשרת יצירת מבנים מורכבים המדמים בשר, כגון סטייקים ונתחי בשר איכותיים.
ניתוח מרכיבי הבשר – סיבי שריר, שומן ורקמות חיבור.
שחזור המבנים באמצעות רכיבים מן הצומח, כגון חלבון סויה, שמנים וצמחי תבלין.
שימוש בטכנולוגיות מתקדמות – Additive Manufacturing ורובוטיקה לדיוק מרבי במבנה הנתח.
גישה זו הפכה את החברה לחלוצה בתחום.
החברה מציעה מעל שמונה מוצרי בשר-חדש המדמים את הטעם, המרקם והמראה של בשר מסורתי – מנתחים עסיסיים ועד נקניקיית בראטוורסט גרמנית.
המוצרים מתמקדים בטעמי בקר וטלה.
רידיפיין מיט זכתה במספר פרסים בין-לאומיים, בהם:
פרס המיתוג בקטגוריית המזון – Israel Brand Awards 2024.
רידיגר אוברמנס הוא היסטוריון צבאי גרמני המתמחה בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה.
ספרו "אבדות צבאיות גרמניות במלחמת העולם השנייה" (German Military Losses in World War II), אותו חיבר כמנהיג פרויקט בחסות קרן גרדה הנקל, הוא אחד החיבורים המקיפים ביותר על אבדות גרמניות במלחמת העולם השנייה.
אוברמנס הצטרף לבונדסוור בשנת 1972 ולמד כלכלה באוניברסיטת הבונדסוור במינכן בין 1974 ל-1977. הוא השלים דוקטורט בשנים 1982–1986 באוניברסיטת הבונדסוור בהמבורג, כיום אוניברסיטת הלמוט שמידט.
בין 1987 ל-2004 היה עמית מחקר במשרד לחקר ההיסטוריה הצבאית (MGFA), תחילה בפרייבורג ואחר כך בפוטסדאם.
בשנת 1996 קיבל דוקטורט בהיסטוריה על העבודה פורצת הדרך "אבדות צבאיות גרמניות במלחמת העולם השנייה" באוניברסיטת פרייבורג.
המחקר פורסם ב-1999 במינכן על ידי הוצאת אולדנבורג (Oldenbourg Verlag).
בין נים 1996 ל-2001 הרצה במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת פרייבורג.
עד פרישתו ב-2004 הגיע לדרגת סגן אלוף.
הוא השתתף בוועדה שפרסמה חוות דעת על מספר הקורבנות בהפצצה בדרזדן בפברואר 1945.
"מדיניות שבויי המלחמה של הרייך הגרמני 1939 עד 1945".
החברה הגרמנית להיסטוריה של המלחמה 1939–1945. כרך שני: ניצול, פרשנויות, הדרה.
"גורלם של שבויי מלחמה גרמנים במלחמת העולם השנייה".
קריסת הרייך הגרמני בשנת 1945. כרך שני: השלכות מלחמת העולם השנייה [קריסת גרמניה 1945 ותוצאות מלחמת העולם השנייה: החלטת הוורמאכט והשלכות המלחמה].
כרך X/1-2. הוצאת דויטשה פרלגסאנשטלט, מינכן.
בידי האויב: שבויי מלחמה מהעת העתיקה עד מלחמת העולם השנייה.
שבויי מלחמה במלחמת העולם השנייה.
פוליאן, פאבל; הילגר, אנדראס; אוברמנס, רידיגר (2012).
חיילי הצבא האדום בידי גרמנים: מסמכים על שבויים, החזרה לארצם ושיקום חיילים סובייטים ממלחמת העולם השנייה.
אבדות צבאיות גרמניות במלחמת העולם השנייה.
שבויי מלחמה גרמנים במלחמת העולם השנייה.
ריו דה ז'ניירו (בפורטוגזית: Rio de Janeiro) היא אחת ממדינות ברזיל.
בירתה והגדולה בין עריה היא העיר ריו דה ז'ניירו.
מדינת ריו דה ז'ניירו שוכנת באזור הטרופי לחוף האוקיינוס האטלנטי והיא גובלת במדינות מינאס ז'ראיס (מצפון וצפון-מערב), אספיריטו סאנטו (מצפון-מזרח) וסאו פאולו (מדרום-מערב).
מאז 2007, מושל מדינת ריו דה ז'ניירו הוא סרז'יו קברל פיליו.
הנוכחות האירופאית בסביבת ריו דה ז'ניירו התחילה יחד עם הנוכחות האירופאית בכל ברזיל, והתחילה בערך בשנת 1502. בשנים 1555-1567 האזור נשלט על ידי צרפת, אשר רצו להקים באזור מושבה.
בהמשך הפורטוגזים חזרו לשלוט באזור.
העיר עצמה הוקמה בשנת 1565. העיר התפתחה מאוד במהלך המאה ה-17, כתוצאה מגידול קני סוכר וגידול בקר.
פיתוח העיר הואץ עם גילוי זהב במאה ה-18. בשנת 1763 ריו הפכה לבירה הקולוניאלית של ברזיל.
בתחילת המאה ה-19 התקיימו רפורמות רבות בכל תחומי החיים באזור ריו- יציר מנהל תקין ובניית כנסיות, בנקים ובתי חולים.
עד 1960 בירת המדינה הייתה העיר ניטרוי, והעיר ריו דה ז'ניירו הייתה בירתה של ברזיל והשתייכה ליחידה פדרלית נפרדת (המחוז הפדרלי).
בשנת 1960, לאחר הקמתה של בירתה הנוכחית של ברזיל, ברזיליה, והעיר ריו דה ז'ניירו הפכה גם למדינה נפרדת, מדינת גואנברה.
בשנת 1975 הוחלט לאחד את מדינת גואנברה עם מדינת ריו דה ז'ניירו ומאז משמשת העיר ריו דה ז'ניירו כבירת מדינת ריו דה ז'ניירו.
שטחה של מדינת ריו דה ז'ניירו הוא כ-44,000 קמ"ר, והיא קצת יותר גדולה מדנמרק.
היא המדינה השלישית הקטנה בברזיל, גדולה מאלאגואס וסרז'יפה בלבד.
מאידך במדינת ריו דה ז'ניירו מתגוררת 8.4% מאוכלוסיית ברזיל (שלישית בין מדינות ברזיל) ולכן היא המדינה בעלת צפיפות האוכלוסין הגדולה בברזיל.
מבחינה גאוגרפית אפשר להבחין בשלושה אזורים:
קו החוף המפורץ ובו צוקים גבוהים המשתפלים לים בתלילות.
לאורך החוף מצויים איים מיוערים ולאגונות כחולות.
מעל למישור החוף הצר והקטוע מתרוממים שני רכסי הרים: סרה דה מנטיקיירה בצפון-מזרח המדינה וסרה דו מאר בדרום-מערב המדינה, הנמשך עד מדינת סנטה קטרינה, וממנו יוצא גם נהר איגואסו.
שם שוכנות גם ערי הנופש ההרריות פטרופוליס וטרזופוליס.
הגבוהה בפסגות מתנשאת לרום של 2,787 מטר.
מעבר להרים משתרע עמק פנימי המנוקז על ידי נהר פאראיבה דו סול.
ערים רבות במדינת ריו דה ז'ניירו מושכות תיירות, חלק בשל חופיהן וחלק בשל מיקומן על ההרים.
לפי IBGE, בשנת 2008 התגוררו במדינת ריו דה ז'ניירו כ-15,772,000 תושבים, כאשר הצפיפות עמדה על כ- 352 נפש לקמ"ר.
96.9% מהתושבים מתגוררים בערים, וצמיחת האוכלוסייה עומדת על כ-1.3%.
יליד מדינת ריו דה ז'ניירו מכונה "פלומיננסה" (fluminense, מהמילה "flumen" בלטינית, שמשמעותה "נהר"), למעט יליד העיר ריו דה ז'ניירו, אשר מכונה "קריוקה" (carioca).
השפה הנפוצה היא פורטוגזית, ומשם הגיעו רוב הלבנים לברזיל.
קבוצות אתניות אירופיות (אשר הגיעו בעיקר משווייץ, גרמניה ופינלנד) התיישבו בעיקר באזורים ההרריים של המדינה.
רשימה חלקית של רשויות מקומיות במדינת ריו דה ז'ניירו:
אנגרה דוס רייס (Angra dos Reis)
המגזר הגדול ביותר בריו דה ז'ניירו הוא המגזר התעשייתי, אשר מהווה 51.6% מהתמ"ג, ולאחריו מגזר השירותים (47.8% מהתמ"ג והחקלאות (0.6% מהתמ"ג).
נכון לשנת 2004, המדינה מהווה כ-15.6% מהתמ"ג הארצי כולו.
ריוּ דה ז'ניירוּ (בפורטוגזית: Rio de Janeiro, בהגייה מקומית: – "היו ג'י ז'נייהו"; מוכרת גם כ"ריו") היא עיר השוכנת באזור הדרומי-מזרחי של ברזיל, על שפת האוקיינוס האטלנטי, בחלק הדרומי של האזור הטרופי.
העיר הייתה בירתה של ברזיל מהתקופה הקולניאלית, ועד להעברת התואר עיר הבירה לברזיליה בשנת 1960.
ריו היא היעד התיירותי העיקרי במחצית הדרומית של כדור הארץ.
היא המטרופולין השנייה בברזיל (אחרי סאו פאולו) מבחינת גודל אוכלוסייה, חשיבות כלכלית, מסחרית ועסקית, ופעילות תרבותית.
היא עיר הנמל הגדולה בברזיל.
עם למעלה מ-6.3 מיליון תושבים, היא העיר השישית בגודלה באמריקה וה-26 בעולם.
ריו היא העיר הברזילאית הידועה ביותר מחוץ לברזיל בשל אטרקציות מפורסמות בה, כגון חופי קופקבנה ואיפנמה, הר קורקובדו עליו שוכן פסל ישו הגואל (אשר הוכרז כאחד משבעת פלאי תבל החדשים), רכבל הר הסוכר העולה להר הסוכר, אצטדיון המרקנה, מפרץ הגואנברה, ומצעד בתי הספר לסמבה הנערך בזמן הקרנבל.
היא נבחרה לארח את שלבי הגמר של מונדיאל 2014, ואת אולימפיאדת 2016. תושבי העיר מכנים אותה לעיתים קרובות "העיר המופלאה" (Cidade Maravilhosa) בשל יופייה הטבעי, הכולל צוקים מיוערים העולים בתלילות לגבהים של מאות מטרים, איים טרופיים, חופים לבנים, ומפרצים רחבים.
הדימוי החיובי של העיר גם כולל את אופי תושביה, הנתפסים כרגועים ושמחים רוב הזמן, גם העניים שביניהם.
ריו סובלת מבעיות אורבניות רבות, דוגמת אלימות הכוללת גנבות ושודים מזוינים.
בריו שורר אי שוויון קיצוני, ושכונות עוני (ה"פאבלות" - favelas) שוכנות לצד בנייני עשירים מפוארים.
משמעות השם ריו דה ז'ניירו הוא "נהר של ינואר" (בפורטוגזית החודש ינואר נהגה "ז'ניירו").
יליד ריו מכונה "קאריוקה" (carioca), מילה בשפת הטופי-גוארני שמשמעותה "בית האיש הלבן".
בשנת 2012 הוכרז שטח של כ-72.5 קמ"ר בעיר, כאתר מורשת עולמית.
האירופאי הראשון שהגיע למקום ב-1 בינואר 1502, היה הפורטוגלי גספאר דה למוס ששט במפרץ גואנברה.
דה למוס סבר בטעות כי זהו שפכו של נהר גדול, וקרא לו "הנהר של ינואר".
העיר עצמה נוסדה ב-1 במרץ 1565.
כמה שנים לאחר הגעתם של הפורטוגלים לברזיל, הגיעו סוחרים צרפתים בחיפושם אחר עץ ברזיל לאזור העשיר בעל החשיבות הכלכלית והאסטרטגית, המשתרע בין חופי כף פריו (Cabo Frio) לבין החופים והאיים של מפרץ גואנברה.
ב-1555, נכבש אחד האיים במפרץ גואנברה, שכיום קרוי ויגניון (Villegagnon) על ידי קבוצה של 500 מתיישבים צרפתים תחת פיקודו של האדמירל ניקולא דוראן דה ויגניון.
זה האחרון בנה על האי מבצר בניסיון לייסד את המושבה צרפת האנטארקטית, שנקראה על ידי הצרפתים "לה אנריוויל" (Henriville), על שמו של אנרי השני, מלך צרפת.
הפורטוגלים שאפו לגרש את הצרפתים מחלק זה של חופה של דרום אמריקה, אשר הוענק להם מתוקף חוזה טורדסיאס.
המשימה הוטלה על אשטסיו דה סא (Estácio de Sá) שהיה אחיינו של מושל ברזיל מם דה סא (Mem de Sá).
אשטסיו דה סא כבש ב-1565 את המישור המשתרע בין "גבעת פני הכלב" (Morro Cara de Cão) לבין הר הסוכר והר אורקה (Urca), ובכך הניח את היסודות למקום בו תוקם בהמשך העיר ריו דה ז'ניירו.
ב-1568 קיבל היישוב צורה של מצודה ימיביניימית, המוגנת על ידי סוללת מגן ועל ידי תותחים.
האדמה הפורייה שסבבה את העיר הוקצתה למתיישבים הפורטוגלים על ידי מלך פורטוגל כשכל אחד מהם קיבל מגרש גדול מאוד.
השטחים נוצלו לגידול קנה סוכר שהיו אמורים לספק למושבה את מקור ההכנסה העיקרי שלה.
ב-1660 היישוב נעשה המרכז המנהלי של המחוזות הדרומיים של ברזיל.
במחצית השנייה של המאה ה-17, גדלה אוכלוסיית המחוזות הללו ל-8000 מתיישבים, כששני שלישים מהם היו עבדים אפריקאים ואינדיאנים.
בראשיתה של המאה ה-18 החלה בברזיל פעילות כרייה של זהב ושל יהלומים, שהביאה לשינויים משמעותיים בכלכלת המושבה והגדילה את קצב ההגירה מאירופה, ועקב כך גדל שיעורם של תושבי המושבה ממוצא אירופאי.
הכפר הקטן הפך לעיירה שמנתה 24,000 תושבים ב-1749. כאשר הועברה בירת המושבה מבאהיה לריו דה ז'ניירו ב-1763, העיירה התרחבה יותר ויותר, מעבר לחומותיה.
שרידיה של אמת מים בסגנון רומי שנבנתה באותה תקופה עדיין נראים כיום בעיר.
בסופה של המאה ה-18 כלכלתה של העיירה, יחד עם כלכלתה של המושבה, הייתה במשבר בשל שקיעתם של המכרות ובשל התחרות מצדה של מרכז אמריקה על שוק הסוכר העולמי.
ב-1796 היה ערכן של הסחורות שיוצאו מנמלה של ריו פחות ממחצית מאלה שיוצאו ממנו ב-1760.
ייצור הקפה והתיישבותה של משפחת המלוכה הפורטוגזית בברזיל ב-1808 סייעו לשגשוגה מחדש של המושבה.
ב-1815 כאשר ברזיל הפכה לממלכה, הייתה ריו גדולה מספיק כדי לשמש כבירתה.
באותה תקופה השתנו פני העיר.
בין השנים 1808–1818 נבנה בה כ-600 בתים וכ-100 בתי חווה יחד עם בניינים ישנים יותר ששופצו.
רחובות רבים רוצפו ונמתחה בהם רשת תאורה עירונית, קרקעות נוספות הוכשרו לבנייה, רחובות חדשים נסללו ומזרקות ציבוריות נבנו.
בין המבנים הציבוריים החדשים שנבנו היו בית הדפוס המלכותי, הספרייה המלכותית, תיאטרון, אקדמיה לאומניות, גנים בוטניים ובניין בנק ברזיל.
כאשר ז'ואאו השישי שב לפורטוגל ב-1821 מנתה אוכלוסייתה של ריו כמעט 113,000 תושבים, מספר הבניינים בה עמד על 13,500 והיא התרחבה כלפי צפון ודרום.
שנה מאוחר יותר זכתה ברזיל בעצמאותה.
התפשטותם של מטעי הקפה במדינת ריו דה ז'ניירו נתנה דחיפה חדשה להתפתחותה של העיר.
אצילים ובורגנים העתיקו את מגוריהם צפונה למחוז סאו קרישטובאו (São Cristóvão).
בנקאים וסוחרים אנגלים בחרו לחיות בגבעת גלוריה (Outeiro da Glória) ובפראיה דו פלמנגו (Praia do Flamengo) בדרום או במחוזות בוטפוגו (Botafogo) ולארנז'ריאש (Laranjeiras) הסמוכים.
הצרפתים, מאידך התגוררו בבתי חווה שהיו פזורים באזור טיז'וקה (Tijuca) שבמערב.
באותה תקופה, כאשר ברזיל הרחיבה את שוקי היצוא שלה למוצרי הקפה, הכותנה, הסוכר והגומי, שינתה העיר את פניה והאופי הקולוניאלי שלה הושפע מכך.
ב-1829 נאסרה תנועת עגלות שוורים ברחוב אובידור (Rua do Ouvidor), הרחוב האלגנטי ביותר של העיר.
ב-1838 החל לפעול אמצעי התחבורה הציבורית הראשון, אוטובוס הרתום לסוסים שנתן שירות לסאו קרישטובאו, לאנגנו ולו (Engenho Velho) ולבוטפגו.
ב-1868 החלו לפעול הקרונות הראשונים, עדיין רתומים לסוסים.
שירות ספינות קיטור לעיר ניטרוי החל לפעול ב-1835. קו מסילת הברזל הראשון נסלל ב-1852 לפטרופוליס וקו נוסף קישר את ריו לקוימדוש (Queimados) ולנובה איגואסו (Nova Iguaçu) ב-1858. ב-1854 החליפה תאורת הרחובות בגז את מנורות השמן ונחנך שירות טלגרף.
רשת ביוב הוקמה ב-1864 ושירות טלפון החל לפעול ב-1877.
עם הפיכתה של ריו מבירת האימפריה הברזילאית לבירת הרפובליקה של ברזיל ב-1889, היא הייתה כבר עיר הראויה לשמה.
במפקד 1890 מנתה אוכלוסייתה יותר מ-520,000 תושבים ושטח העיר עמד על 158 קמ"ר, ובכך היא הייתה העיר הגדולה ביותר בברזיל ואחת הערים הגדולות בעולם.
בחוקה של 1891 היא הוגדרה כמחוז פדרלי.
במהלך שלטונו הפדרלי של הנשיא רודריגס אלווס בין השנים 1902–1906 השתנו שוב פניה של העיר.
צוות של מנהלנים ושל מהנדסים דאג לייבוש ביצות, פינה שכונות עוני, ריצף והרחיב את הרחובות ודאג לשיפור משמעותי בתנאי ההיגיינה, במיוחד הופחתו מקרי הקדחת הצהובה והאבעבועות השחורות.
השדרה הראשית של העיר, שהחל מ-1912 נקראה שדרת ריו ברנקו (Avenida Rio Branco), נבנתה באותה תקופה, שדרת ביירה-מאר (Avenida Beira-Mar) שהשתרעה במקביל לה לאורך חלק מהחוף הדרומי גם היא נסללה ושדרות נוספות בעיר הוקמו.
בשנת 1920 עברה אוכלוסיית המחוז הפדרלי את מיליון התושבים, ובשנת 1940 היא חצתה את קו ה-1.75 מיליון.
בתקופה זו מספר מפעלי התעשייה גדל פי שלושה.
גבעת המצודה נהרסה, היקף הכשרת הקרקע במרכז העיר גדל והחלו להופיע ראשוני גורדי השחקים.
רשת הקרוניות, שכעת החלו להיות מופעלות בחשמל, הכפילה את מספרן.
בעוד שהשטח העירוני התפשט לכוון מזרח, כמה אזורים בצפון איבדו את מעמדם, כמו סאו קרישטובאו, שהפך לפרוור תעשייתי ומקום מגורים למעמד הנמוך.
באמצע שנות העשרים של המאה ה-20 גדלה אוכלוסיית ריו דה ז'ניירו מעבר לגבולותיה הגאוגרפיים הקודמים, בעיקר בשל הגירה מחלקים אחרים של ברזיל, בנוסף לריבוי טבעי בשיעור גבוה.
אוכלוסיית הפרברים גדלה ביותר מפי שלושה ל-1.5 מיליון בין השנים 1940 ל-1960 ובאותו הזמן גדלה אוכלוסייתה הכוללת של העיר ל-3.3 מיליון תושבים.
בעקבות העברתה של הבירה הלאומית לברזיליה ב-1960, הואט במקצת קצב גידול האוכלוסייה של ריו, אף על פי שאוכלוסיית הפרברים המשיכה לגדול.
עד לשנת 1980 עלתה אוכלוסיית העיר על 5 מיליון תושבים ומספר תושבי הפרברים עלה על 3.6 מיליון.
אף על פי שבשנים הבאות קטן קצב הגידול של האוכלוסייה, עם תחילת המאה ה-21 עלתה אוכלוסיית האזור המטרופוליני של ריו על 11 מיליון תושבים, כשמחציתם מתגוררים בפרברים.
החל מסוף המאה ה-20 התרחשו בריו שינויים רבים הנובעים מהגידול באוכלוסייה, מספקולציות בנדל"ן ומהגידול בשימוש בכלי רכב ממונעים.
מערכת הכבישים המהירים הורחבה ואפשרה גישה לרבים מהפרברים.
גורדי שחקים רבים המשיכו להיבנות בעיר ובמקביל אליהם נבנו מגדלי מגורים שבהדרגה החליפו את מקומם של בתי דירות קטנים.
בעלי הקרקעות ואנשי המגזרים התעשייתיים והעסקיים צידדו בשינויים.
עם זאת מחירי שכירות גבוהים אילצו רבים מהדיירים העניים לעבור ממרכז העיר לפרברים או לפאבלות שנבנו במהירות על מורדות הגבעות.
בינתיים, התיישבו משפחות אמידות רבות באזור הדרום מערבי של ריו, בעיקר באיפנמה, בלבלון (Leblon) ובאזורים נוספים לאורך החוף.
ריו שמרה על מעמדה כמרכז התעשייתי השני בגודלו בברזיל לאחר סאו פאולו.
בנוסף, מגזר השירותים של העיר הוא אחד מהחזקים במדינה והוא מספק מקומות תעסוקה רבים בענפים כמו הבנקאות, התקשורת, התיירות, הבידור, החינוך ותעשיית המחשבים.
ריו נותרה מרכז ראשי לתערוכות ולכינוסים בינלאומיים ורבים מהברזילאים העשירים ובעלי ההשפעה מחזיקים בה בתים.
למרות התנאים הירודים בפאבלות של העיר, למרות השיעור הגבוה של הפשעים האלימים ברחבי העיר, למרות הרמה הגבוהה של זיהום האוויר והמים ולמרות בעיות נוספות, שומרת ריו דה ז'ניירו עדיין על המוניטין שלה כאחד מהאזורים האורבניים היפים בעולם.
לטופוגרפיה של ריו דה ז'ניירו תפקיד מכריע בהתפתחות העיר.
בשטח ריו ישנם שלושה מסיבים.
בצד הדרום-מזרחי של העיר ניצב "מסיב הטיז'וקה" (Maciço da Tijuca), הקרוי גם "מסיב הקריאוקה" (Maciço Carioca); הוא כולל את הר קורקובדו (704 מ'), הר הסוכר (395 מ'), סלע גבאה (842 מ') ופסגת טיז'וקה (1022 מ').
במרגלות מסיב טיז'וקה התחילה העיר ריו הצעירה סביב הנמל שבמפרץ גואנברה.
בגלל המסיב, לא הייתה העיר יכולה להתפתח מערבה, ולכן במהלך השנים נע המעמד הגבוה של החברה כלפי דרום-מערב, והשכבות החלשות צפון מערבה, כאשר המסיב חוצץ בין שתי האוכלוסיות.
במרכז שטחה של ריו עומד "מסיב הסלע הלבן" (Maciço da Pedra Branca), בו נמצאת הפסגה הגבוהה ביותר של העיר, "פסגת הסלע הלבן" (1024 מ').
שלוחת המסיב כלפי מזרח מתחברת למסיב הטיז'וקה וכך מהווה חומה המפרידה את הצפון מהדרום.
שלוחה נוספת של מסיב הסלע הלבן, לכיוון דרום מערב, מבודדת את האזור הצפון מערבי של העיר מצדה הדרומי.
בקצה הצפוני של העיר ישנו "מסיב ז'ריסינו" (Maciço de Gericinó).
ביחד עם מסיב הסלע הלבן, הוא יוצר פרוזדור בכיוון מזרח-מערב בחלק הצפוני של העיר, בו נרשמות הטמפרטורות הגבוהות ביותר בריו.
רשות עירונית של ריו דה ז'ניירו מחולקת מנהלית ופוליטית ל-33 אזורים מנהליים (regiões administrativas) שתלויים ב-9 תת-עיריות (subprefeituras).
גאוגרפית, היא מחולקת ל-166 שכונות (bairros) ול-5 אזורים (zonas) שאין להם פונקציות מנהליות.
בנוסף לכך, היא מחולקת, לצורכי תכנון עירוני, ל-5 אזורי פיתוח (áreas de planejamento).
שכונות: ביירו אימפריאל סנטרו דו ריו דה ז'ניירו, ביירו אימפריאל דה סאו קריסטובאו, בנפיקה, קאג'ו, קטומבי, סידאדה נובה, אסצ'יו, גמבואה, לאפה, מנגרירה, פאקה, ריו קומפרידו, סנטה תרזה, סנטו כריסטו, סאוודה ווסקו דה גאמה.
שכונות: בוטפוגו, קטטה, קופקבנה, קוסמה וליו, פלאמנגו, גאווה, גלוריה, אומייטה, איפאנמה, ז'רדין בוטניקו, לגואה, לראנז'יראס, לבלון, למה, רוצ'יניה, סאו קונראדו, אורסה ווידיגל.
שכונות: ביירו אימפריאל דה סנטה קרוז, בנגו, ברא דה גואראטיבה, קאמפו דוס אפונסוס, קאמפו גרנדה, קוסמוס, דיאודורו, גריסיניו, גואראטיבה, אילה דה גואראטיבה, אינהואיבה, ז'אבור, ז'רדין סולאקאפ, מגאלייהס באסטוס, פסיינסיה, פאדר מיגל, פדרה דה גואראטיבה, ריאלנגו, סנטיסימו, סנדרור קמרה, סנדרור ואסקונסלוס, ספטיבה, וילה קנדי ווילה מיליטר.
שכונות: אניל, ברא דה טז'וקה, ברא אולימפיקה, קמורין, סידאדה דה דיאוס, קוריצ'יקה, פרגזיה (ז'קרפאגואה), גארדניה אזול, גרומארי, איטאננגה, ז'קרפאגואה, ז'ואה, פצ'ינצה, פראסה סקה, רקריאו דוס בנדיירנטס, טנקי, טאקרה, וארז'ם גרנדה, וארז'ם פקנה ווילה ולקייר.
"מרכז העיר" (Centro da Cidade), או פשוט "המרכז", הוא המרכז הפיננסי של ריו והעתיק מבין האזורים שלה.
מבחינת גאומטריה, "המרכז" לא נמצא במרכז ריו אלא בקצה המזרחי שלה, על שפת מפרץ גואנברה.
שם התפתחה העיר מסביב לנמל ובו התגוררו רוב התושבים במשך כשלוש מאות השנים לאחר ייסודה, עד שהתפתחה העיר כלפי צפון-מערב ודרום-מערב.
מצוים ב"מרכז" גורדי שחקים רבים לצד בניינים היסטוריים, ושם מתרחשת עיקר הפעילות הפיננסית בעיר.
האתרים התיירותיים ונקודות הציון של המרכז כוללים:
הסמבודרומו, בו מתרחשים מצעדי בתי הספר לסמבה בקרנבל
התיאטרון העירוני, שהוא גם בית האופרה
שדה התעופה על שם סנטוס דומנט, דרכו עוברות טיסות פנימיות בלבד
הקשתות של לאפה (Arcos da Lapa)
מערכת החשמליות של סאנטה טרזה (Bondinho de Santa Teresa)
ה"אזור הדרומי" (Zona Sul) הוא האזור היוקרתי ביותר בעיר, בו מתגוררים מרבית האוכלוסייה העשירה (אם כי בעשור האחרון ניכרת תנועת רבה מאזור הדרום ל"ברה דה טיז'וקה" שבאזור המערבי).
באזור הדרומי של ריו נמצאים מרבית האתרים התיירותיים המפורסמים של ריו:
חופי פלמנגו, , אורקה, קופקבנה, איפנמה, לבלון וסאו קונרדו,
הר קורקובדו (שעליו פסל ישו הגואל) והר הסוכר עם
מוזאון האומנות המודרנית של ריו שבפארק פלמנגו
"האזור הצפוני" (Zona Norte) הוא האזור הכולל את המספר הרב ביותר של שכונות בעיר.
רוב התושבים המתגוררים בו שייכים למעמד הביניים או לשכבות החלשות של החברה.
שתיים מהפָֿאבֶ֫לוֹת הגדולות בעיר נמצאות באזור הצפוני - הפאבלה של גבעת הגרמני (Favela do Morro do Alemão) ופאבלת ה"מָרֶה" (Favela da Maré).
אך האזור כולל גם, בחלקו הדרומי, שכונות שהיו יוקרתיות בתחילת המאה ה-20, בהן גרה היום אוכלוסייה ברמת סוציו-אקונומית בינונית עד גבוהה (לדוגמה, שכונות "טיז'וקה" ו"וילה איזבל").
האתרים התיירותיים ונקודות הציון של האזור כוללים:
ארמון הקיסרות לשעבר "קינטה דה בואה ויסטה" (Quinta da Boa Vista), היום מוזיאון האימפריה הברזילאית
שדה התעופה הבינלאומי של ריו, על שם טום ז'ובים
ה"אזור המערבי" (Zona Oeste) הוא האזור הרחב ביותר מבין הארבעה, הכולל יותר ממחצית משטחה של העיר, ובו כמחצית מאוכלוסייתה.
הוא המרוחק ביותר מהמרכז וכולל שטחים כפריים ומיוערים לצד שכונות עירוניות.
האזור המערבי מכיל שני חלקים השונים אחד מהשני.
החלק הדרומי שלו כולל שכונות יוקרתיות והוא בעל מאפיינים דמוגרפיים דומים לאלו של האזור הדרומי.
החלק הצפוני של האזור המערבי, לעומת זאת, דומה יותר לאזור הצפוני מבחינה דמוגרפית, עם שכונות חלשות מבחינה סוציו-אקונומית.
מהסיבה הזאת לפעמים מתייחסים לחלק הדרומי כאזור נפרד משאר האזור המערבי.
לחלק הדרום-מזרחי של אזור המערבי שייכת השכונה "ברה דה טיז'וקה" (Barra da Tijuca), שהיא בין היוקרתיות ביותר בעיר, ואשר נמצאת בתנופת בנייה גדולה במיוחד.
שתי סיבות עיקריות ישנן לתנופה זאת.
האחת היא תהליך הנדידה דרום-מערבה של השכבות העשירות של ריו, אשר מתרחש מאז שלהי המאה ה-19. הסיבה השנייה היא האולימפיאדה 2016, מכוון שחלק גדול מהמשחקים התרחשו בשכונה.
על כן, ערך הנדל"ן בברה דה טיז'וקה עולה בצורה מתמדת.
האזור המערבי כולל גם את שכונת "עיר אלוהים" (Cidade de Deus), שכונת עוני המתוארת בסרט עיר האלוהים.
בריו כ-40 קילומטר של חופים מהמפורסמים בעולם אשר הומים אדם בכל שעות היממה.
החופים משמשים בין השאר למשחקי כדורעף וכדורגל.
האורות הנוצצים לאורך קו המים מוסיפים ליופייה של העיר.
קופקבנה - חוף לאורך אבנידה אטלנצ'יקה, אחד הרחובות המתוירים ביותר בעיר.
בריו נערך הקרנבל המסורתי כמו בכל עיר ביבשת אמריקה הדרומית בחודש פברואר בדרך כלל, אך לזה של ריו יצא השם של הקרנבל הכי זוהר ומפואר.
זאת בשל התחרות שמתקיימת בין בתי הספר לסמבה במשך שבוע הקרנבל.
"מצעד המנצחות" הנערך אחרי כן בחוצות ריו לעיני כל הוא אירוע רב משתתפים ומרהיב ביופיו.
יליד ריו מכונה "קריוקה" (Carioca), מילה שמקורה בטופי עתיקה.
ישנן מספר תאוריות באשר למקורו של שם זה.
לפי אחת מהן, מקורו בצירוף המילים kari ("אדם לבן") ו-"oka" ("בית"), כלומר בית האדם הלבן.
התושבים הילידים של ברזיל השתמשו במילה kari, שפירושה המקורי הוא שם של דג המצוי בברזיל, לתיאור הפורטוגלים שהגיעו לארצם, מאחר שהשריון שעטו הזכיר להם את מראהו של הדג.
לפי תאוריה אחרת, נקרא המקום על שם שבט kariîó, ופירוש המילה הוא ביתו של שבט זה.
תאוריה נוספת גורסת כי במקום בו שוכנת כיום שכונת גלוריה היה בעבר כפר בשם Kariók או Karióg, והוא שהעניק לעיר את הכינוי.
בריו קיימים פערים חברתיים משמעותיים ביחס למערב.
קרוב לשליש מתושבי ריו חי בפאבלות, ברמות איכות חיים שונות.
על פי מדד HDI (מדד הפיתוח האנושי) השכונות באזור דרום (זונא סול) כמו איפנמה, גבאה או לבלון נהנים מאיכות חיים גבוהה מאוד (מעל 900), איכות חיים הדומה ואף גבוהה מזו של נורווגיה (955) לשם השוואה.
קומפלקסו דו אלמאו היא בעלת איכות החיים הנמוכה ביותר מבין שכונות ריו, מדד הפיתוח שלה הוא 711 ודומה לזה של אלג'יריה ותוניסיה.
בשנים האחרונות קיים שיפור במעמד השכונות ועליה באיכות החיים.
באזורים רבים בעיר התפתחה אוכלוסייה של מעמד ביניים שמשנה את הריבוד החברתי הקיים בעיר.
הבנייה בעיר צפופה ורבים בה רבי הקומות למגורים, גורדי שחקים למשרדים וכנסיות המעוטרות עיטורי זהב מן התקופה שבה הייתה ברזיל קולוניה של פורטוגל.
בעיר שדרות רחבות ידיים וגנים ציבוריים רבים.
ריו דה ז'ניירו היא העיר השנייה בחשיבותה בברזיל מבחינה כלכלית, פיננסית ותעשייתית, אחרי סאו פאולו.
התעשייה כוללת זיקוק נפט, עיבוד מתכות, כימיקלים ופטרוכימיקלים, ייצור ספינות, מוצרי מזון, תרופות, טקסטיל ועוד.
הכלכלה המקומית מסתמכת גם על תיירות.
באנגרה דוס רייס בסמוך לריו פועלת תחנת הכוח הגרעינית אנגרה שהיא תחנת הכוח הגרעינית היחידה בברזיל.
ריו היא בעלת אקלים טרופי, עם סיווג Aw על פי שיטת קפן.
כלומר, אקלים חם ורטוב שבו הטמפרטורה גבוהה (ממוצע שנתי של 23.1 מעלות צלזיוס) וכמות המשקעים רבה, בעיקר בקיץ, עם עונה אחת (חורף) קרירה ושחונה יחסית.
מכוון שריו שוכנת במחצית הדרומית של כדור הארץ, עונת הקיץ חלה בין החודשים דצמבר ומרץ ואילו עונת החורף בין יוני לספטמבר, שהוא ההפך ממה שמתרחש בישראל.
הלחות היחסית גבוהה בכל חודשי השנה, וזאת הסיבה לכך ששינויי הטמפרטורה לאורך השנה יחסית נמוכים.
העיר ריו דה ז'ניירו מחולקת ל-160 שכונות ב-34 יחידות ניהוליות, אשר משתייכות ל-19 תת-עיריות.
מקובל ליחס לריו ארבעה אזורים עיקריים: "מרכז העיר", "האזור הדרומי", "האזור הצפוני" ו"האזור המערבי".
לפי החוק הברזילאי, כלי הנשק של שוטר שהיה מעורב בתקרית ירי שהסתיימה במוות מוחרם ונלקח לבדיקה עד תום חקירת האירוע.
מינואר 2016 עד יולי 2019, הוחרמו משוטרים 12 אלף כלי נשק, כאשר ב-2018 נתפסו 316 כלי נשק משטרתיים בחודש בממוצע, וב-2019 נתפסו 354 כלי נשק בחודש בממוצע.
2,000 כלי נשק הוחרמו יותר מפעם אחת; 65 כלי נשק הוחרמו יותר מעשר פעמים; חמישה רובים הוחרמו 20 פעם לפחות ושוטר שהיה מעורב בתקריות רבות בפאבלות בצפון ריו דה ז'ניירו נאלץ למסור את כלי הנשק שלו 23 פעמים בתוך שלוש שנים וחצי.
בשנת 2019 נהרגו יותר מ-1,400 איש בעימותים עם המשטרה וב-81 מהמחוזות במדינה נהרג לפחות אדם אחד בהיתקלות עם המשטרה.
לפי המגזין הברזילאי "אֶפּוֹקָה", משטרת ריו דה ז'ניירו היא הקטלנית ביותר בברזיל.
את העיר משרתים מספר נמלי תעופה:
נמל התעופה הבינלאומי גאליאו-אנטוניו קרלוס ז'ובים, הנמצא במרחק של 20 קילומטרים ממרכז ריו.
הנמל, הקרוי על שמו של אנטוניו קרלוס ז'ובים, משרת את כלל הטיסות הבינלאומיות לעיר וגם חלק מטיסות הפנים.
נמל התעופה סנטוס דימון, הנמצא באזור מפרץ גואנברה ומשמש לטיסות פנים לטווחים שונים וכמו כן לטיסות של תעופה כללית.
הנמל קרוי על שמו של חלוץ התעופה הברזילאי אלברטו סנטוס דימון.
נמל התעופה ז'קארפגואה-רוברטו מריניו, הנמצא במרחק של כ-30 קילומטרים ממרכז העיר ומשמש לתעופה כללית.
את ריו דה ז'ניירו משרתת הרכבת התחתית של ריו דה ז'ניירו, המורכבת משני קווים.
בנוסף יש רכבת פרוורית המקשרת את העיר למקומות שונים במטרופולין שלה.
יש קו מעבורת המקשר את ריו דה ז'ניירו לניטרוי.
בנוסף יש מעבורות וסנפיריות השטות לאיים הקרובים לעיר.
בעיר נמצאת מערכת החשמליות סאנטה טרזה, הקרויה על שם השכונה בה היא בעיקר פועלת.
היא העתיקה ביותר מסוגה בדרום אמריקה, וכיום משמשת בעיקר לצורכי תיירות.
ב-2011 אירע שימוט בו נהרגו שבעה אנשים.
עקב כך המערכת הושבתה לזמן מה.
את תושבי העיר והמדינה משרתים כמה אוניברסיטאות ומוסדות ללימודים והשכלה גבוהה.
בעיר ישנם מוזיאונים רבים, בהם המוזיאון הלאומי של ברזיל, ובתי ספר לריקוד ולמוזיקה.
נשפים חגיגיים נערכים מדי סוף שבוע במועדונים רבים לחברים רשומים בלבד.
לאורך החופים פרושים מועדוני שיט רבים וספינות קטנות עוגנות בחופי האיים.
החל משנת 1917 פועל המרכז הפדרלי לחינוך טכנולוגי של ריו דה ז'ניירו אחד מהמוסדות הוותיקים והחשובים ביותר להשכלה טכנולוגית ומקצועית בברזיל.
המרכז מציע תוכניות לימוד מגוונות ברמות שונות, החל מהשכלה תיכונית-טכנית ועד ללימודים אקדמיים מתקדמים לתארים ראשון, שני ושלישי בתחומי ההנדסה, הטכנולוגיה והמדעים.
בריו חיים למעלה משלושים אלף יהודים.
הקהילה מאורגנת ביותר ונחשבת לעשירה מאוד.
יש לה בתי כנסת, בתי ספר ללימודי עברית ומועדוני ספורט ונופש.
בריו דה ז'ניירו פועלים מספר מועדוני כדורגל, הבולטים שבהם הם פלמנגו, בוטפוגו, ואסקו דה גאמה ופלומיננסה.
העיר אירחה את משחק הגמר של מונדיאל 2014 באצטדיון מרקנה, המשמש בדרך כלל כאצטדיון הביתי של פלמנגו ופלומיננסה.
העיר אירחה את אולימפיאדת הקיץ ה-31 שנערכה בשנת 2016, ובכך היא הפכה לעיר הראשונה בברזיל בפרט ודרום אמריקה בכלל שאירחה את המשחקים האולימפיים.
העיר גם אירחה את המשחקים הפאן-אמריקאיים בשנת 2007, אשר לצורכם נבנה אצטדיון אנז'ניאו, שישמש גם באולימפיאדה.
הגביע הבין-יבשתי בכדורסל בשנת 2014 נערך בריו דה ז'ניירו.
לריו דה ז'ניירו יש 20 ערים תאומות:
ריו ברנקו (Rio Branco) – "נהר לבן".
מקורותיו של נהר גדול זה באזור ההררי אשר בקרבת הגבול בין ונצואלה לברזיל.
משם הוא ממשיך ונשפך לריו נגרו.
העיירה המרכזית על גדת הנהר היא בואה ויסטה.
אורכו 584 ק"מ והוא יפה לשיט רק בחלקו.
במעלה הנהר מצויים יהלומים וזהב ובשל כרייתם מתפתחים עימותים רבים בין האינדיאנים המקומיים לכורים המגיעים מכל רחבי ברזיל.
נהר ריו גראנדה זורם מהרי סן חואן שבקולורדו, ממשיך דרומה לניו מקסיקו, ונשפך בדלתה חולית קטנה למפרץ מקסיקו ליד בראונסוויל שבטקסס.
מאל פאסו שבטקסס ועד לשפכו למפרץ מקסיקו, מסמן הריו גראנדה את הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו.
בחלק גדול מנתיבו זורם הריו גראנדה באזורים הרריים, מעל 1,000 מ' מעל פני הים.
בניו מקסיקו, עובר הריו גראנדה דרך "בקע ריו גראנדה", יוצר קניונים, חוצה אגני סחף, ויוצר נוף של יערות צמחי נהר המייצבים את אגני ההצפה שבהם הוא זורם.
מאל פאסו, השוכנת בגובה של 1,147 מ', זורם הנהר לכיוון דרום מזרח ומהווה את הגבול בין טקסס למקסיקו (קטע קצר מאוד ממנו מהווה לפני כן את הגבול בין המדינות טקסס לניו מקסיקו), כשמרבית נתיבו עובר באזורים מדבריים.
לקראת שפכו, באזור הסוב-טרופי של מפרץ מקסיקו, זורם הנהר באזורים חקלאיים, וחלק ניכר ממימיו מנוצל להשקיה.
השימוש במימיו מוסדר באמצעות אמנה בין קולורדו, ניו מקסיקו וטקסס, ובנתיב הגבול שבין ארצות הברית למקסיקו - באמצעות הסכם בין שתי המדינות.
ישנן שנים, שבשל מיעוט גשמים ובשל צריכת יתר של מימיו, זרימתו דלילה עד כדי התייבשות מוחלטת, מה שמעורר חשש אקולוגי כבד בדבר עתידו.
לפני מיליוני שנים נשפך הנהר לימת קבסה דה ואקה שבדרום בקע ריו גראנדה.
אך לפני כמיליון שנים, בתקופת הפליסטוקן, הוא פרץ את הימה בעזרת נהרות נוספים שנשפכו אף הם לימה, והחל לזרום בנתיבו המוכר היום (בבקע כושל) לכיוון דרום-מזרח ועד למפרץ מקסיקו.
לפני מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התחוללו סביב הנהר סכסוכי גבול בין ארצות הברית למקסיקו, כשארצות הברית טענה שהוא הגבול בינה לבין מקסיקו, ומקסיקו טענה שהנהר כולו הוא חלק משטחה והגבול עובר צפונית לו בנהר הנוצ'ס.
לאחר המלחמה, ועל-פי הסכם גואדלופה אידלגו משנת 1848, נקבע הנהר כגבול בין שתי המדינות, ורבים מהעבדים הטקסנים חצו את הנהר על מנת לברוח מאדוניהם.
כיום מקסיקנים רבים משתמשים בנהר כדי להסתנן לארצות הברית.
ריו גראנדה דו נורטה (בפורטוגזית: Rio Grande do Norte) היא מדינה בצפון-מזרח ברזיל, על חוף האוקיינוס האטלנטי.
יש משערים שהאירופאי הראשון שהגיע לאזור היה הספרדי אלונסו דה אוחדה כבר בשנת 1499.
במאה ה-16, בין 1535 ו-1598, עברו במקום שודדי ים צרפתים בחיפוש אחר עץ הברזיל.
בשנת 1598 בנו הפורטוגזים באזור את מבצר רייס מגוס ושנה לאחר מכן ייסדו את העיר נאטאל.
עיקר פרנסת התושבים היה על גידול בקר וקנה סוכר.
בשנת 1633 היה שטחה של ריו גראנדה דו נורטה שדה קרב במאבק בין ההולנדים והפורטוגזים על השליטה במקום.
לאחר תקופת רגיעה מסוימת תחת שלטון הולנדי, ירדו מחירי הסוכר בבורסת אמסטרדם והמצוקה הכלכלית שנבעה מכך גרמה לפורטוגזים להתמרד נגד השלטון ההולנדי, במה שכונה הטבח של קונאו ואורוקאו.
בשנת 1654 גורשו ההולנדים סופית מהאזור.
במלחמת העולם השנייה שימש שטחה של ריו גראנדה דו נורטה את בעלות הברית כבסיס קדמי לתקיפות אוויריות בצפון אפריקה שהוחזק על ידי הגרמנים.
בשנת 1964 הוכנה נקודת השיגור הראשונה לחלל בדרום אמריקה, בריו גראנדה דו נורטה.
כלכלת ריו גראנדה דו נורטה התבססה בעבר בעיקר על גידול קנה סוכר ובקר.
בנוסף, האזור משמש לגידול פירות, בראש ובראשונה מלונים (מספקת 70% מהתצרוכת של ברזיל), מנגו וקשיו.
עץ הקשיו הגדול בעולם נמצא בריו גראנדה דו נורטה.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, החל פיתוח מואץ של התיירות באזור, בבניית אתרי נופש לאורך החופים ובשימור מבנים היסטוריים.
לפי IBGE, בשנת 2010 התגוררו בריו גראנדה דו נורטה כ-3,168,133 תושבים.
ריו ברנקו (בפורטוגזית: Rio Branco) היא בירת מדינת אקרי שבברזיל.
העיר, הממוקמת על גדת נהר אקרי, נוסדה בשנת 1882. בעיר מתגוררים, נכון ל-2017, 383,443 תושבים.
בסמוך לעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי ריו ברנקו, ועוברים בו כחצי מיליון נוסעים בשנה.
פארק הסביבה של צ'יקו מנדס.
פארק דה Maternidade (פארק היולדות).
אנדרטת הזיכרון האוטונומית (אוטונומיסטים), המציינת את ההיסטוריה של רכישת אקרי על ידי ברזיל.
ריו ברנקו פאלאס, אשר מציג את התערוכה הקבועה על ההיסטוריה של העם באקרי, בניית הארמון ואת התרבות של העם.
הביקור בה כולל הרצאה על עדות אתניות באזור האמזונס, קולות יער ואפילו העתק מדויק של בית מלאכה לעיבוד גומי.
רִיוֹ גְרָאנְדָה דוּ סוּל (בפורטוגזית: Rio Grande do Sul, תעתיק מדויק: רִיוּ גְרָאנְדִי דוּ סוּל) היא המדינה הדרומית ביותר בברזיל.
בצפון היא גובלת במדינה הברזילאית סנטה קטרינה, במזרחה נמצא האוקיינוס האטלנטי, בדרום אורוגוואי ובמערב ארגנטינה.
בעיר צ'וי הממוקמת בגבול עם אורוגוואי הגבול עובר באחד מרחובות העיר ומפריד מהעיר באורוגוואי עם שם זהה.
בירתה של המדינה היא פורטו אלגרה.
ילידי ריו גראנדה דו סול ידועים בכינוי "גאושו" (gaúcho).
ריו גראנדה דו סול היא המדינה הברזילאית הרביעית בחשיבותה בברזיל מבחינה כלכלית (אחרי סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו ומינאס ז'ראיס) ובעלת מדד הפיתוח האנושי החמישי בברזיל.
היא המדינה החמישית בגודלה בברזיל מבחינת אוכלוסייה.
למרות היותה מדינה כפרית, שימשה ריו גראנדה דו סול לאורך ההיסטוריה ככן השיגור לרבות ממלחמות ברזיל באזור הדרום.
המדינה היוותה גם מרכז למריבות ומרידות פנימיות במאה ה-19. ז'טוליו ורגאס, אשר הנהיג את ברזיל כדיקטטורה החל משנת 1930 ולאחר מכן נבחר לנשיא בשנת 1950, היה יליד ריו גראנדה דו סול.
אוכלוסייתה של ריו גראנדה דו סול מורכבת בראש ובראשונה ממהגרים אירופאים, בעיקר פורטוגלים, איטלקים וגרמנים, וכן קבוצות קטנות יותר של פולנים, ספרדים, רוסים, ליטאים, אוקראינים ויהודים.
בשנות ה-60, התיישבו מספר קבוצות מיפן בכמה מקומות לאורך המדינה.
המשפחות הגרמניות הראשונות הגיעו לריו גראנדה דו סול בשנת 1824 והתיישבו בעיירה סאו לאופולדו (São Leopoldo), ומאותה עת, במשך למעלה ממאה שנים, הגיעו לברזיל כרבע מיליון גרמנים ורובם התיישבו בריו גראנדה דו סול ובשכנתה סנטה קטרינה.
האיטלקים החלו להגיע לאזור רק לקראת סוף המאה ה-18 והתיישבו בעיקר באזור ההררי של צפון המדינה.
תוך זמן קצר, נהפך אזור זה למחוז החשוב ביותר לגידול ענבים וייצור יינות בכל ברזיל, למרות שהאקלים באזור אינו אופטימלי לייצור יין משובח.
בשנים האחרונות חלה התקדמות משמעותית בענף זה, במיוחד בייצור יין נתזים לבן.
במשך 180 שנה התפתחו בריו גראנדה דו סול ניבים רבים, בעיקר מגרמנית ומאיטלקית, המיוחדים אך ורק לאזור זה.
תיירות אקולוגית פופולרית באזור העיירות הגרמניות גְרָמָאדוֹ (Gramado) וקָנֶלָה (Canela).
מזג האוויר החורפי המאפיין אותן הוא אחת האטרקציות המושכות ביותר את הברזילאים.
התיירות מפותחת מאוד גם באזורי ייצור היין בצפון.
מרחבי הערבה של הגָאוּשׁוֹס (Gauchos), הבוקרים הברזילאים, מושכים סקרנים רבים מברזיל ומכל העולם.
5% אחרים (פולנים-ברזילאים, אוקראינים-ברזילאים וכו')
רובין ריהאנה פנטי היא זמרת-יוצרת, שחקנית, אשת עסקים ודיפלומטית מברבדוס, שגדלה בבירתה ברידג'טאון.
הקריירה המוזיקלית שלה החלה כשפגשה את המפיק המוזיקלי אוון רוג'רס ב-2003 והקליטה קלטות דמו תחת הדרכתו, שבסופו של דבר הגיעו לראפר ג'יי-זי שהחליט לקחת אותה תחת חסותו.
מאז תחילת הקריירה שלה הוציאה ריהאנה שמונה אלבומים.
כולם כיכבו בעשירייה הפותחת במצעד האלבומים האמריקאי בילבורד 200, ארבעה מתוכם הגיעו למעמד פלטינה, ובזאת הוכרה ריהאנה כאייקון פופ.
14 משיריה הגיעו למקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי בילבורד הוט 100, ובכך היא מיקמה את עצמה במקום השלישי ברשימת אמני הסולו עם הכי הרבה שירים בצמרת המצעד וגם הפכה לאמנית הצעירה ביותר שעשתה זאת.
היא נחשבת לאחד מהאמנים הנמכרים ביותר בכל הזמנים; אלבומיה ושיריה נמכרו בכ-250 מיליון עותקים ברחבי העולם, מה שהופך אותה גם לאמנית הדיגיטלית הנמכרת ביותר בכל הזמנים.
רבים משיריה מדורגים בין השירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 2011 הגיעו עשרה משיריה לצמרת מצעד הבילבורד הוט 100 והיא הייתה לאמנית הצעירה ביותר לעשות זאת.
נכון להיום היא האמנית השנייה בהיסטוריה שצברה הכי הרבה שבועות במקום הראשון במצעד זה (61 שבועות), שנייה למריה קארי (78 שבועות).
ב-2012 דירג מגזין "פורבס" את ריהאנה כידוענית הרביעית המשפיעה של השנה, עם רווח של 53 מיליון דולר בין מאי 2011 למאי 2012. באותה שנה, הכריז "טיים מגזין" על ריהאנה כאחת מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם.
באותה השנה נודע כי ריהאנה דורגה במקום ה-8 ברשימת "100 האנשים המשפיעים ביותר" של מגזין "פורבס", עם רווח של 48 מיליון דולר בין יוני 2013 ליוני 2014, מה ששם אותה במקום ה-4 ברשימת "הנשים המשפיעות ביותר" ובאותו מקום גם ברשימת "המוזיקאים המשפיעים ביותר".
ריהאנה זכתה בפרסים רבים, הבולטים מתוכם: 8 פרסי גראמי, 12 פרסי AMA, ארבעה פרסי VMA, ארבעה פרסי EMA, חמישה שיאי גינס, 8 פרסי בחירת הקהל, 3 פרסי מוזיקה העולמית ו-12 פרסי בילבורד.
בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית של שנת 2013, זכתה ריהאנה בפרס "אייקון" הראשון בהיסטוריה של הטקס, פרס אשר ניתן לאמן שתרם רבות לתעשיית המוזיקה, ובטקס פרסי המוזיקה של MTV של שנת 2016 היא זכתה בפרס מפעל חיים על שם מייקל ג'קסון.
בנוסף זכתה ביוני 2014 בפרס אייקון מטעם מועצת מעצבי האופנה בטקס פרסי האופנה.
בשנת 2015 שברה את שיא ההורדות הדיגיטליות החוקיות עם 100 מיליון הורדות והייתה לאמן הראשון בהיסטוריה לעשות זאת.
ריהאנה הוכרזה כ"האדם ההומניטרי של השנה" מטעם אוניברסיטת הרווארד, ועל ידי קרן הרווארד בשנת 2017.
בשנת 2018 ריהאנה התמנתה כשגרירה מטעם ממשלת ברבדוס, בתחום קידום החינוך, התיירות וההשקעות.
רובין ריהאנה פנטי נולדה במחוז סיינט מייקל בברבדוס (שבאיים הקאריביים), למשפחה נוצרית.
אמה מוניקה (לבית בריית'וויית'), רואת חשבון בגמלאות, היא ילידת גיאנה.
אביה, רולנד פנטי, מנהל מחסן, הוא יליד ברבדוס ממוצא אפריקאי ואירי.
לריהאנה שני אחים צעירים, רורי וראג'ד, ועוד שלושה אחים-למחצה מאביה, שכל אחד מהם נולד מאישה אחרת ממערכות יחסים קודמות של האב.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 14, כתוצאה מהתמכרות של האב לקוקאין ולאלכוהול, דבר שהשפיע באופן עמוק על ילדותה, ובכך שפעמים רבות היא סבלה מכאבי ראש פסיכוסומטיים כתוצאה מהמתח ששרר בין הוריה, והחיים הקשים בביתם.
לאחר שהוריה התגרשו, מצבה הבריאותי החל להשתפר.
בילדותה נהגה ריהאנה להקשיב למוזיקת רגאיי, והחלה לשיר מגיל 7. היא השתתפה בהרכב בשם "צ'ארלס פ." יחד עם שתי חברותיה לכיתה בבית הספר בו למד גם כריס ג'ורדן.
בילדותה עזרה ריהאנה לאביה במכירת בגדים בברבדוס וחיה בצמצום בבית עם 3 חדרי שינה.
בגיל 14 הייתה בתפקיד צוער ביחידת משנה צבאית בברבדוס לצד הזמרת שונטל שהייתה מדריכת האימונים הצבאית שלה.
בדצמבר 2003, בגיל 15, הכיר לה אחד מחבריה את המפיקים המוזיקאים אוון רוג'רס וקרל סטרקן.
ריהאנה משכה את תשומת לבו של רוג'רס, והוא הזמין אותה לאודישן.
היא ביצעה את השירים "Hero" של מריה קארי, ו-"Emotion" של סמנתה סאנג, הרשימה את רוג'רס וזה לקח אותה להקליט הקלטות דמו, על מנת לשלוח אותם לחברות תקליטים שונות.
אחת ההקלטות הגיעה לראפר ג'יי זי, שהחתים אותה בחברת התקליטים שלו דאף ג'אם.
למרות רצונותיה של ריהאנה לסיים את התיכון היא בחרה להמשיך בקריירה מוזיקלית במקום.
2003–2005: תחילת הקריירה ואלבום בכורה
בשנת 2003 ריהאנה יצרה שלישיית מוזיקלית עם שתיים מחברותיה לכיתה.
הן התגלו על ידי המפיק המוזיקלי אוון רוג'רס שהחליט לזמן אותן לאודישן ללא שם או חומר מוזיקלי כלשהו, "ברגע שריהאנה נכנסה לחדר זה היה כאילו שתי הבנות האחרות לא היו קיימות", סיפר רוג'רס על האודישן.
מאוחר יותר הלכה ריהאנה לחדר המלון של רוג'רס, וביצעה אודישן עצמאי כאשר ביצעה את השירים "Emotion" של סמנתה סאנג ו-"Hero" של מריה קארי.
רוג'רס התרשם מריהאנה וגם מהמפגשים עם אמה, ולאחר שני מפגשים עם אמה, הוא הזמין את ריהאנה לעיר הולדתו בארצות הברית כדי להקליט מספר קלטות דמו שיכולות להישלח לחברות תקליטים שונות.
ההקלטות נמשכו תקופה מכיוון שיכלה להקליט רק בחופשות מבית הספר.
"Pon de Replay" ו-"The Last Time" היו שני שירים שהקליטה, אשר נכללו בסופו של דבר באלבום הבכורה שלה.
כבר באותה השנה, חתמה על אישור כי רוג'רס והמפיק קרל סטורקן יפיצו את ההקלטות שלה לחברות התקליטים השונות.
בין היתר, ההקלטות נשלחו לחברת התקליטים דאף ג'אם.
ג'יי בראון, מנהל בכיר בחברת התקליטים, היה הראשון ששמע את ההקלטות של ריהאנה והוא העביר אותם לראפר ג'יי זי אשר היה באותה תקופה הנשיא והמנכ"ל של חברת התקליטים.
כאשר הוא שמע אותה שרה את "Pon de Replay" הוא הרגיש שהשיר גדול מדי עבורה אך למרות הספקות שלו הוא הזמין את ריהאנה להיבחן בפניו ובפני המנהל המוזיקלי אנטוניו אל.
באודישן היא שרה את השיר "For the Love of You" של ויטני יוסטון ושוב את "Pon de Replay" ו-"The Last Time".
השניים התרשמו מאוד ממנה ובסופו של דבר היא הוחתמה בחברה על חוזה של שישה אלבומים ובנוסף שנמנע ממנה לעבור לחברות תקליטים אחרות.