tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השמחה החביבה וההומור הרך התחלפו בקומדיה שחורה חסרת רחמים.
אחרי הסרט אנדרסון לקח הפסקה של 25 שנה מבימוי קולנוע, ומיקד את מאמציו בעיקר בעבודתו המסחרית.
ב-1981 הקים את Studio 24, חברת סרטים ואולפן עצמאיים הממוקמים במרכז סטוקהולם.
מאוחר יותר, הוא ביים סרט קצר שהוזמן על ידי מועצת הבריאות והרווחה הלאומית של שוודיה בשם Something Happened .
הסרט הקצר, שנעשה ב-1987, נועד להיות מופץ בבתי ספר בכל רחבי שוודיה כסרט חינוכי על איידס, אך בוטל בגלל אופיו האפל והשימוש השנוי במחלוקת במקורות.
ההסבר הרשמי היה שהוא "חשוך מדי במסר שלו", והוא לא הוצג רשמית עד 1993. סרטו הקצר הבא, "עולם התהילה" מ-1991, פיתח את הסגנון הזה עוד יותר וזכה להצלחה ביקורתית, וזכה גם בפרס Canal Plus וגם בפרס העיתונות בפסטיבל הסרטים הקצרים של קלרמון-פראן ב-1992.
במרץ 1996 החל אנדרסון לצלם את שירים מהקומה השנייה, סרט שהושלם ארבע שנים מאוחר יותר במאי 2000. לאחר הקרנת הבכורה שלו בפסטיבל קאן 2000 הסרט הפך גם להצלחה ביקורתית בינלאומית.
הוא זכה בפרס חבר השופטים בקאן ובחמישה פרסי גולדבאג עבור הסרט, הבימוי, הצילום, התסריט והסאונד הטובים ביותר.
הסרט הורכב מארבעים ושישה תצלומי שוטים ארוכים, המייצרים ביקורת חברתית קודרת עם הסוריאליזם האבסורדי וההומור היבש האופייני לו.
אנדרסון המשיך בעבודתו המסחרית בסטודיו 24 וסרטו הבא You, the Living שהוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2007 כחלק ממבחר Un Certain Regard .
הסרט זכה בפרס הקולנוע של המועצה הנורדית בשנת 2008. המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק הציג רטרוספקטיבה של עבודתו של אנדרסון בספטמבר 2009.
הסרט, שכותרתו יונה ישבה על ענף ומהרהרת על הקיום יצא לאקרנים ב-2014 וזכה בפרס אריה הזהב לסרט הטוב ביותר בתחרות בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-71 של ונציה.
המוזיאון לאמנויות ועיצוב בניו יורק הציג רטרוספקטיבה של עבודתו של אנדרסון בשם It's Hard to Be Human: The Cinema of Roy Andersson בשנת 2015.
בשנת 2019 הוא הוציא את סרטו הרביעי אודות האינסופיות שזכה באריה הכסף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה.
פיטר בראדשו מ"הגרדיאן" שיבח את כתיבת הסרט, "[הסרט] הוא עוד אחת מהאנתולוגיות המעולות של אנדרסון על המצב האנוש."
אנדרסון ציין את הניאוריאליזם האיטלקי ואת הגל החדש הצ'כי כהשפעות מרכזיות על עבודתו.
הוא גם ציין שהשפעותיו מתחילות בצייר הספרדי פרנסיסקו גויה והאמן ההולנדי פיטר ברויגל ועד לבמאי האיטלקי פדריקו פליני ולקולנוען הצרפתי ז'אק טאטי.
בשנת 2012, אנדרסון השתתף בסקרי סרטי Sight & Sound של אותה שנה.
נערך כל עשר שנים לבחירת הסרטים הגדולים בכל הזמנים, במאים עכשוויים התבקשו לבחור עשרה סרטים לפי בחירתם.
הסרטים האלה עושים אותנו חכמים יותר [...] החביב ביותר עליי הוא גנבי אופניים, הסרט ההומניסטי והפוליטי ביותר בהיסטוריה.
וירידיאנה הוא האינטליגנטית ביותר והירושימה אהובתי הוא הפואטי ביותר".
שנה שם הסרט שם הסרט בשפת המקור 1967 מבקר את הבן של אחד Besöka sin son 1968 המשחק הלבן Den vita sporten1968בחר אופנייםHämta en cykel1969שבת 5.10Lördagen den 5.10 1987 משהו קרה Anyting har hänt 1991 עולם התהילה Härlig är jorden
אנדרסון נחשב לאחד מבמאי הסרטים האירופיים החשובים ביותר, לאחר שארבעה סרטים הוגשו רשמית לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בתור ערכים שוודיים .
סרטו משנת 2014 יונה יושבת על ענף ומהרהרת על הקיום זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה ה-71, מה שהפך את אנדרסון לבמאי השוודי היחיד והבמאי הנורדי השני שזכה בפרס בתולדות הפסטיבל, מאז קרל תיאודור דרייר הדני ב-1955.
2000: פרס חבר השופטים מפסטיבל קאן לשירים מהקומה השנייה
2014: "אריה הזהב לסרט הטוב ביותר" עבור יונה ישבה על ענף ומהרהרת על הקיום (פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-71 של ונציה)
2020: פרס מפעל חיים (פסטיבל הסרטים הבינלאומי של אודסה)
רוי אלמר איירס היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ה-11 של מדינת מונטנה מ-1937 עד 1941. טרם כהונתו כמושל היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של מונטנה בין השנים 1933–1937.
איירס נולד בחווה חקלאית ליד לואיסטאון בטריטוריית מונטנה, ולמד בבתי הספר הכפריים באזור.
הוא למד בבית הספר התיכון בלואיסטאון וסיים את לימודיו במחלקה למשפטים של אוניברסיטת ואלפראיסו בשנת 1903. באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של מונטנה והחל לעסוק בעריכת דין בלואיסטאון, לצד עיסוקיו בחקלאות וגידול מקנה.
ב-7 ביוני 1905 נישא לאלן סימפסון, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
איירס כיהן כתובע מחוז פרגוס בשנים 1905–1909, וכשופט במחוז השיפוטי העשירי של מונטנה בשנים 1913–1921. במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כיו"ר ועדת הפטורים של מחוז פרגוס.
בשנת 1922 מונה לשופט בבית המשפט העליון של מונטנה, אך התפטר בנובמבר אותה שנה וחזר לעיסוקיו בחקלאות ולעריכת דין פרטית.
הוא התמודד על תפקיד מושל מונטנה ב-1924, אך הפסיד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לג'ון אריקסון, שניצח בהמשך בבחירות הכלליות.
גם ב-1928 התמודד מולו, אך הפסיד בפער קטן של פחות מאלף קולות.
בנובמבר 1932 נבחר איירס לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס השני של מונטנה, לאחר שניצח את חבר הקונגרס הרפובליקני סקוט לוויט.
ב-1934 נבחר מחדש בניצחון סוחף לתקופת כהונה השנייה אחרי שגבר על המועמד הרפובליקני סטנלי פלט.
במקום להתמודד לכהונה שלישית בבית הנבחרים, בחר איירס להתמודד למושל מונטנה ב-1936. הוא ניצח את המושל המכהן אלמר הולט בבחירות המקדימות הדמוקרטיות בפער קטן, ולאחר מכן גבר בבחירות הכלליות על סגן המושל לשעבר פרנק הייזלבייקר מהמפלגה הרפובליקנית.
בתקופת כהונתו פיקח על הרחבת הבירוקרטיה המדינתית, חתם על חוק שהעניק למושל סמכויות נרחבות בניהול המדינה, והוביל לביטול הגירעון התקציבי של המדינה ולהורדת ריביות על איגרות חוב מדינתיות.
עם זאת, בשנת 1940 נמתחה עליו ביקורת בעקבות עדויות כי ניצל לרעה משאבים מדינתיים לטובתו האישית.
במהלך חקירה שנערכה בסנאט של מונטנה, העיד ד"ר ג'יי.
דאן, מנהל בית החולים המדינתי בוורם ספרינגס ותומך ותיק של איירס, כי סיפק למעון המושל מצרכים שנועדו לבית החולים ובהם כמויות משמעותיות של סוכר, שימורים, חמאה ובשר.
בנוסף, דווח כי איירס נטל משקאות חריפים מהמחסן המדינתי ללא תשלום.
בבחירות 1940 זכה איירס במועמדות המפלגה הדמוקרטית בפער קטן, ובבחירות הכלליות הפסיד לשופט בית המשפט העליון לשעבר סם פורד.
הוא ניסה להתמודד שוב לתפקיד ב-1944, אך סיים במקום השלישי בבחירות המקדימות.
איירס היה ציר לוועידות הדמוקרטיות הלאומיות של 1920 ו-1940, ולקח חלק בכל כינוסי המפלגה הדמוקרטית במדינה בין 1906 ל-1940. לאחר דרכו הפוליטית שב לעיסוקיו החקלאיים בחוותו.
הוא נפטר בלואיסטאון, עיר הולדתו, ונטמן בבית העלמין המקומי שבעיירה.
רוי ליכטנשטיין היה צייר ופסל יהודי-אמריקאי, מראשי זרם הפופ ארט.
חלק ניכר מהאמנות שיצר הושפע מקומיקס ונועד "להיות מלאכותי ככל האפשר".
ליכטנשטיין נולד ב-1923, למשפחה יהודית מן המעמד הבינוני בעיר ניו יורק.
עד גיל 12 הלך לבית-ספר ציבורי, ולאחר מכן לאקדמיה פרטית, שם החל להתעניין באמנות כתחביב.
במקביל, החל להתעניין בג'אז וביקר לעיתים קרובות בקונצרטים בתיאטרון אפולו בהארלם; באותה תקופה צייר דיוקנאות של אמני ג'אז וכלי הנגינה שלהם.
אחרי שסיים את לימודיו ב-1940 עזב את ניו יורק על מנת ללמוד באוניברסיטת המדינה של אוהיו שהציעה בזמנו תואר משולב בעבודת סטודיו.
ליכטנשטיין נאלץ להפסיק את לימודיו לטובת שלוש שנות שירות צבאי בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה שב לאוהיו והתקבל לבית הספר ללימודים גבוהים של האוניברסיטה.
ב-1951 הציג את התערוכה הראשונה שלו בגלריה בניו יורק, שזכתה להצלחה מועטה בלבד.
ב-1951 הוא עבר לקליבלנד, שבה הוא גר כשש שנים, ועבד בעבודות שונות, כשרטט וכמעצב חלונות ראווה בין תקופות שבהן צייר.
באותה תקופה סגנונו כלל פרשנות לציוריהם של אחרים.
ב-1957 הוא עבר לצפון מדינת ניו יורק ושב ללמד.
בתקופה זו הוא אימץ את סגנון האקספרסיוניזם מופשט, לאחר שהושפע יחסית מאוחר מסגנון זה; אך ציוריו שהוצגו ב-1959 קיבלו ביקורות פושרות.
ב-1960 ליכטנשטיין החל ללמד באוניברסיטת ראטגרס, שם הושפע מסגנונו של עמיתו לסגל המורים, אלן קארפו.
עבודתו הראשונה שנשאה את סימן ההיכר של סגנונו הייחודי לאחר מכן, נקודות ה"בנדיי" (הצגת גוונים בהדפסה מסחרית באמצעות נקודות) הייתה "הבט מיקי" (Look Mickey), מ-1961 (מוצגת כיום בגלריה הלאומית בוושינגטון הבירה).
באותה שנה הוא יצר גם שש עבודות אחרות עם דמויות מוכרות מסרטים מצוירים או עטיפות של מסטיקים.
ב-1961, האספן וסוחר אמנות, לאו קסטלי החל להציג את עבודותיו של ליכטנשטיין בגלריה שלו, תערוכת יחיד ראשונה הוצגה ב-1962; היצירות שהוצגו בתערוכה זו נרכשו על ידי אספנים עוד לפני פתיחתה.
בשנה זו, אחרי שליכטנשטיין הצליח לבסוף להשתכר ממכירת יצירותיו, הוא חדל ללמד.
בשנת 1963 הוצגה במוזיאון לאמנות של לוס אנג'לס תערוכה של ליכטנשטיין לצד אנדי וורהול ומל ראמוס.
עבודותיו הנודעות ביותר, כמו "נערה טובעת" (1963, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק), כוללות קווים עבים, צבעים בוהקים ונקודות בנדיי, אלמנטים הנראים כאילו נוצרו בשכפול תצלומים.
עבודותיו לא משכפלות את מושא העבודה, אלא מאתגרות את הדרך בה תקשורת ההמונים מציגה דמויות ציבוריות ודימויי תרבות פופולרית.
רבים ממבקרי האמנות בתחילת דרכו ראו בו אמן מקורי; אך לאו דווקא התכוונו לכך כתכונה חיובית.
עבודתו המפורסמת "וואם!" (Whaam!, 1963, מוזיאון טייט מודרן, לונדון) היא אחת הדוגמאות המוקדמות והידועות ביותר לפופ ארט.
העבודה מעבדת קטע מחוברת קומיקס: גיליון 1962 של חברת DC קומיקס.
הציור מציג מטוס קרב יורה טיל על מטוס אויב, ופיצוץ בצבעי צהוב ואדום חזקים.
השימוש באונומטופיה, צירוף האותיות "Whaam!", והתוספת הכתובה: "לחצתי על ההדק ...
ולפני חרכו טילים את השמיים ..." ("I pressed the fire control...
and ahead of me rockets blazed through the sky...") מחזקים אף יותר את סגנון הציור המדמה קומיקס או סרט מצויר.
הדיפטיכון גדול ממדים (1.7 על 4 מטר).
עבודה מפורסמת נוספת היא (1964), שנוצרה בהשראת חוברות קומיקס רומנטיות.
העבודות המפורסמות ביותר של ליכטנשטיין הן אכן עבודות הקומיקס שלו, אף על פי שהוא הפסיק למעשה לצייר בהשראת קומיקס עוד ב-1965 (אם כי מדי פעם שילב מרכיבים בעבודות מאוחרות יותר שלו).
ליכטנשטיין השתמש בטכניקות מסורתיות, אך הדגיש מאפיינים של תקשורת ההמונים, תוך הצגת משטחי צבע נקיים ושטוחים או מילוי משטחים בנקודות (כבהגדלת צילומי עיתונות) ובבועות היוצאות מפי הדמויות.
ליכטנשטיין הוקסם מתוכנם הרגשני של ציורי הקומיקס אך עיצבם באופן בלתי אישי.
רצועות הקומיקס שבהן ליכטנשטיין השתמש לא היו מקוריות שלו, אלא עיבודים לרצועות שאיירו אמני קומיקס כג'ק קירבי ואמני DC קומיקס (כמו ראס הית', טוני אברוצו, אירב נוביק או ג'רי גרנדנטי).
בדרך כלל, אמני הקומיקס לא קיבלו קרדיט על היצירה שעל בסיסה יצר ליכטנשטיין את הציורים שלו ומבקרים, כמו האמן והמאייר דייב גיבונס טענו כי "עבודותיו מהוות העתקות חיוורות, ללא הבנה, של יצירות מתוחכמות למדי".
עם זאת, בהספד על ליכטנשטיין באקונומיסט נכתב כי אמני הקומיקס לא החשיבו את עבודתו, אבל "אין להתעלם מהישגיו.
כפי שאמר בראיון, "אמנות היא מה שקורה סביבנו".
העבודות אינן בדיוק העתק, אלא שינוי במסר, בצבעים, בגודל, בהשלכות.
ב-1967 הציג את תערוכת הרטרוספקטיבה הראשונה שלו במוזיאון לאמנות של פסדינה (קליפורניה).
באותה שנה הציג תערוכות יחיד במוזיאונים באמסטרדם, לונדון, ברן והנובר.
ב-1968 נישא לאשתו השנייה, דורותי הרצקה.
בשנות ה-70 וה-80 התבססה עבודתו במידה רבה על היסודות שהניח בעבודתו בשנות ה-60 והוא הפיק סדרה של עבודות שהתבססו על עבודות קודמות.
בסוף שנות ה-70 העבודות שלו הפכו למופשטות וסוריאליסטיות, כמו Pow Wow מ-1979.
בשנת 1989 הגיע ליכטנשטיין לישראל יחד עם שני עוזריו והם ציירו במוזיאון תל אביב לאמנות ציור ענק המורכב משני בדי קנבס גדולים (דיפטיכון) האחד פיגורטיבי והשני מופשט וביניהם עמוד.
היצירה הועמדה על אחד מקירות הכניסה של המוזיאון.
יצירה זו נקראת "קיר מוזיאון תל אביב" והיא ניתנה כמתנה למוזיאון מהאמן.
בציור הזה ניתן למצוא אלמנטים אדריכליים מתוך הקונסטרוקציה של המוזיאון וכן אזכורים ומוטיבים שונים מתוך אוסף המוזיאון - הכנר המרחף של מארק שאגאל, דמות אישה מהתקופה הקוביסטית של פבלו פיקאסו ועוד, כשלמעשה החלק הימני של הציור מהווה הפשטה של החלק השמאלי.
הציור צויר בסגנון הפופ ארט האופייני שלו.
רוי לופס דה סגורה (בספרדית: Ruy López de Segura; 1530 – 1580 בערך) היה שחמטאי ספרדי, נזיר, ובהמשך בישוף.
התפרסם בכך שהיה מהראשונים באירופה אשר כתבו ספרים על עקרונות משחק השחמט – Libro de la invención liberal y arte del juego del Axedrez (בעברית: ספר על ההמצאה הליברלית ואמנות משחק השחמט).
הוא נולד בעיר ספרה (), ככל הנראה במשפחת אנוסים.
נחשב אלוף העולם הלא-רשמי הראשון.
פתיחת רוי לופס או פתיחה ספרדית בשחמט נקראת על שמו.
לבן: רוי לופס שחור : ג'ובאני לאונרדו די בונה
לבן: ג'ובאני לאונרדו די בונה שחור : רוי לופס
רוי רודולפוס אנטון מקאיי (בהולנדית: Rudolphus "Roy" Antonius Makaay; נולד ב-9 במרץ 1975 בווייכן שבהולנד) הוא כדורגלן עבר הולנדי, ששיחק בעמדת החלוץ.
לאורך השנים שיחק מקאיי במספר קבוצות בהולנד, ספרד וגרמניה.
הוא זכה פעמיים באליפות הבונדסליגה, ובאליפות הליגה הספרדית.
בעונת זכה בתואר מלך השערים של הליגה הספרדית, ובתואר נעל הזהב האירופית.
מקאיי החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת ויטסה ארנהיים ההולנדית בעונת , כשהיה בן 18. בעונת הבכורה שלו בליגה ההולנדית הוא שותף בעשרה משחקים, וכבש שער אחד.
בעונה הבאה החל מקאיי להיות בורג משמעותי יותר בקבוצה, הוא שותף בכל 34 משחקי הליגה, וכבש 11 שערים.
גם בעונה הבאה, עונת כבש מקאיי 11 שערי ליגה, והמשיך לבסס את מעמדו בליגה.
עונת הייתה עונתו האחרונה במועדון.
הוא כבש 19 שערי ליגה, רחוק שני שערים בלבד מהכובש המצטיין בליגה, והוסיף שלושה שערים בחמישה משחקים בגביע ההולנדי.
לקראת עונת עזב מקאיי את הולנד, ועבר לשחק בשורותיה של טנריפה מהליגה הספרדית.
כבר בעונתו הראשונה בספרד שותף מקאיי ב-36 משחקי ליגה, בהם הצליח לכבוש שבעה שערים בלבד.
הקבוצה סיימה את העונה במקום ה-16 בליגה, רק נקודה מעל המקום שמוליך למשחקי הפלייאוף על הירידה.
בעונה שלאחר מכן, עונת כבר הציג מקאיי יכולת כיבוש טובה בהרבה.
הוא היה לכובש המצטיין בקבוצתו, עם 14 שערי ליגה, נתון שמיקם אותו בין עשרת המבקיעים המובילים של הליגה כולה, אולם טנריפה סיימה את העונה במקום ה-19 ונשרה לליגת המשנה.
עם נשירתה של טנריפה לליגת המשנה, עזב מקאיי את המועדון ועבר לשחק בשורותיה של דפורטיבו לה קורוניה, תחת המאמן חאבייר אירורטה.
כבר בעונת הבכורה שלו במדי הקבוצה הפך מקאיי לכובש המצטיין של המועדון, ועם 22 כיבושים ב-33 משחקים הוביל את הקבוצה לאליפות הראשונה בתולדותיה.
גם בעונות הבאות המשיכה דפורטיבו לה קורוניה להיאבק בצמרת הליגה הספרדית.
בעונת הקבוצה סיימה את הליגה במקום השני, כשמקאיי מבקיע 16 שערים, ובעונה שלאחר מכן הוא תרם 12 שערי ליגה, ושער נוסף בגביע.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השני בליגה בפעם השנייה ברציפות, וזכתה בגביע המלך הספרדי.
עונת הייתה עונת השיא האישי של מקאיי בליגה הספרדית.
הוא סיים את העונה כמלך השערים של הליגה עם 29 כיבושים, הוביל את הקבוצה למקום השלישי, וזכה גם בנעל הזהב האירופית.
לקראת עונת עבר מקאיי לשחק בשורותיה של הדאבליסטית באיירן מינכן מהבונדסליגה, אשר שילמה תמורתו שיא מועדון של 18.75 מיליון אירו.
בעונת הבכורה שלו הוא הוליך את רשימת הכובשים של קבוצתו עם 23 שערי ליגה, אך הקבוצה כשלה בניסיונה לזכות באליפות כשסיימה במקום השני בליגה.
גם במשחקי הגביע כשלה הקבוצה כשהודחה כבר בשלב רבע הגמר של הטורניר, ובמשחקי ליגת האלופות לא הצליחה לעבור את ריאל מדריד בשלב שמינית הגמר, על אף שישה שערים אותם כבש מקאיי בשמונה משחקים.
מקאיי המשיך להיות החלוץ המוביל של הקבוצה, ובשתי העונות הבאות היה למלך שערי הקבוצה בליגה עם 22 שערים בעונת והעפלה גם לרבע-גמר ליגת האלופות, ו-17 בעונת .
מקאיי עזר לקבוצתו לזכות בשני דאבלים בעונות אלו, עם זכיות הן באליפות הליגה הגרמנית והן בגביע.
בעונתו האחרונה במועדון, עונת , אמנם היה מקאיי למלך שערי הקבוצה בליגה עם 16 כיבושים, אך הקבוצה סיימה במקום הרביעי בליגה בלבד.
במשחקי ליגת האלופות הקבוצה העפילה עד לשלב רבע הגמר, בו הודחה מול מילאן.
בשמינית הגמר מול ריאל מדריד קבע מקאיי שיא כשכבש את השער המהיר בתולדות המפעל 10.2 שניות בלבד מפתיחת המשחק.
בסיום העונה, בעקבות החתמתם של החלוצים לוקה טוני ומירוסלב קלוסה, החליט מקאיי לעזוב את המועדון ולחזור להולנד.
לקראת עונת חתם מקאיי בפיינורד ההולנדית, תחת המאמן בארט ואן מרוויק, שהחתים גם את ג'ובאני ואן ברונקהורסט.
בעונתו הראשונה כבש 13 שערי ליגה, והוסיף שבעה שערים בחמישה משחקים בזכייתה של הקבוצה בגביע ההולנדי.
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן כבש 36 שערי ליגה, בטרם הודיע על פרישה ממשחק פעיל בתום עונת
מקאיי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הולנד כשעלה כמחליפו של ז'ורדי קרויף במשחק ידידות מול באוקטובר 1996.
הוא השתתף עם נבחרתו בטורניר יורו 2000 וביורו 2004, ובסך הכל הופיע במדים הלאומיים ב-43 משחקים בהם כבש שישה שערים.
לאחר פרישתו שימש מקאיי כעוזר המאמן בפיינורד עד גיל 13 (2010).
ב-2011 נהיה מקאיי המאמן הראשי בקבוצה.
רוי מוריס קין הוא כדורגלן עבר אירי ומאמן כדורגל ופרשן ספורט בהווה.
קין זכה ב-19 תארים, 17 מתוכם במנצ'סטר יונייטד, בקריירת המשחק שלו.
הוא שימש כעוזר מאמן של מרטין אוניל בנבחרת אירלנד בין השנים 2013–2018. קין נחשב כאחד הקשרים הטובים בדורו, ובשנת 2004 פלה בחר בו ברשימה של פיפ"א כאחד מ-100 השחקנים הטובים ביותר שחיים כיום.
בשנת 2007 מגזין טיימס הלונדוני מיקם אותו במקום ה-11 ברשימת השחקנים הכי קשוחים בהיסטוריית הכדורגל.
הקריירה של קין השתרעה על פני 18 שנים, ובמהלכה הוא שיחק בקוב רמבלרס מליגת הכדורגל של אירלנד, נוטינגהאם פורסט ומנצ'סטר יונייטד האנגליות.
לפני שפרש הוא שיחק בסלטיק הסקוטית במשך זמן קצר.
קין היה קשר אחורי דומיננטי, והיה ידוע בשל סגנון משחקו הקשוח והתחרותי, שבזכותו הצטיין בתפקידו כקפטן היונייטד בין 1997 לעזיבתו ב-2005. קין הוביל את יונייטד לשורה של הישגים רבים ב-12 השנים שבהן שיחק במועדון, וביסס את מעמדו כאחד מטובי השחקנים בתולדות המועדון.
במשך כ-14 שנים הוא ייצג את אירלנד בנבחרת הנוער ובנבחרת אירלנד, רובן בתפקיד הקפטן.
הוא השתתף בכל משחקי נבחרתו במונדיאל 1994, אך במונדיאל 2002 עזב את הנבחרת בעקבות מחלוקת עם המאמן מיק מקארתי, שנגעה לטענתו של קין כי שחקני אירלנד לא מקבלים יחס ראוי.
קין נולד למשפחה קשת יום במייפילד, קורק.
אביו, מוריס, לקח על עצמו כל עבודה שיכל למצוא.
משפחתו אהבה ספורט, בעיקר כדורגל, ורבים מקרובי משפחתו שיחקו בקבוצות הילדים של קורק.
קין החל להתאגרף בגיל 9 והתאמן במשך מספר שנים.
במשך הזמן הזה הוא סומן כפוטנציאל דווקא בכדורגל, ונבחר בקבוצתו כשחקן השנה.
רבים מחבריו לקבוצה קיבלו הצעות מקבוצות באנגליה, אך הוא לא קיבל הצעה.
קין אהד את סלטיק ואת טוטנהאם כילד, ובחר בליאם בריידי וגלן הודל כשחקנים המועדפים עליו, אך ככל שחלף הזמן, בריאן רובסון החל להיות השחקן שהוא העריץ יותר מכולם.
תחילה, לא צורף קין לנבחרת הנערים של בתי הספר באירלנד בטענה שהוא קטן מדי.
קין לא התייאש והחל להיבחן אצל מועדוני נוער באנגליה, אך לא התקבל לאף קבוצה.
הזמן חלף וקין החל לעבוד בעבודות זמניות בזמן שחיכה לפריצת הדרך בקריירה שלו.
בשנת 1989 הוא חתם לבסוף בקבוצה החצי מקצוענית קוב רמבלס לאחר שכנוע מצד מאמן קבוצת הנוער אדי אורורק.
זו הייתה הפעם הראשונה שהחל להתאמן במשרה מלאה.
הוא התפתח במהירות לכדורגלן מבטיח כאשר החל לשחק גם במדי קבוצת הנוער וגם בקבוצה הראשונה של הקבוצה, כך יצא ששיחק פעמיים בשבוע.
במשחק נוער של הקבוצה, הוא שיחק נגד קבוצת בלבדר, שם צפה בו סקאוט של נוטינהגהאם פורסט, נואל מק'קייב, שביקש ממנו לנסוע לאנגליה כדי להיבחן בקבוצה.
קין יצר רושם טוב אצל המאמן בריאן קלאף, והקבוצה רכשה אותו מקוב רמבלרס תמורת סכום של 47,000 ליש"ט בקיץ של 1990.
לקין היו קשיי הסתגלות בתחילת הדרך בנוטינגהאם, והוא התגעגע הביתה.
הוא ביקש מהמאמן לחזור חזרה לכמה ימים לקורק כדי להיות עם המשפחה, והיה אסיר תודה למאמן שנתן לו את מבוקשו, דבר שעזר לו להסתגל לקבוצתו החדשה.
המשחק הראשון של קין בפורסט היה במשחק של עד גיל 21, במשחק קדם עונה בהולנד.
בגמר נגד הארלם, הוא כבש את הפנדל שנתן את הניצחון ולאחר מכן שיחק בקביעות בקבוצה הריסרבס.
המשחק המקצועני הראשון שלו במדי פורסט היה נגד ליברפול בתחילת עונת 1990–1991, וההופעה המצוינת גרמה למאמן להשתמש בו יותר ויותר במהלך העונה.
קין כבש את שער הבכורה שלו כשחקן מקצועני נגד שפילד יונייטד, ובשנת 1991 כבר היה שחקן הרכב בקבוצה במקום שחקנה של נבחרת אנגליה, סטיב הודג'.
קין כבש שלושה שערים בדרך לגמר הגביע האנגלי, בו הפסידה הקבוצה לטוטנהאם.
בסיבוב השלישי, הוא ביצע טעות קריטית נגד קריסטל פאלאס, ובגללו הקבוצה היריבה כבשה שער, והמשחק הסתיים בשוויון.
בדרך לחדר ההלבשה, קלאף נתן אגרוף לקין בפנים, מכה שגרמה לו ליפול על הרצפה.
למרות המקרה החריג, קין לא נטר טינה למאמן, וטען לאחר המקרה שהוא הבין אותו בגלל הלחץ שתחתיו היה נתון, ושהוא אסיר תודה על ההזדמנות שהמאמן נתן לו לשחק באנגליה.
לאחר שנה, קין חזר לאצטדיון ומבלי למשחק הגמר של גביע הליגה, אך פעם נוספת סיים את המשחק בצד המפסיד לאחר שמנצ'סטר יונייטד ניצחה 0–1.
קין החל לקבל תשומת לב מהקבוצות המובילות בליגה, ובשנת 1992 קני דלגליש, המאמן של בלקבורן רוברס, דיבר עם קין על האפשרות להצטרף לקבוצתו בסוף העונה.
לקראת סוף העונה כשפורסט נאבקה במאבקי הירידה, קין ניהל משא ומתן עם הקבוצה ובו סעיף שאם הקבוצה יורדת ליגה הוא יוכל לעזוב.
המשא ומתן היה לעיני הציבור, ומאמן פורסט בריאן קלאף תיאר את קין כילד חמדן בגלל שדרש המון כסף.
קלאף הצהיר "קין הוא השחקן הצעיר הכי מבטיח במועדון, אבל הוא לא יגרום לנו לפשוט רגל".
למרות המשא ומתן המתמשך, אוהדי פורסט בחרו בו לשחקן העונה.
למרות מאמציו הרבים, קין לא הצליח למנוע מפורסט לרדת ליגה בסוף העונה, והסעיף בחוזה הופעל.
בלקבורן הסכימה לשלם 4 מיליון ליש"ט, וקין הסכים לחוזה שהוצע לו.
לאחר שהכל היה מוכן למעברו של קין, דלגליש שם לב שאין להם את כל הניירת הדרושה בשביל המעבר.
זה קרה אחר הצהריים ביום שישי, והמשרד ננעל בסוף השבוע.
לאחר שסיכמו על החוזה בעל פה, הם הסכימו להיפגש ביום שני כדי להשלים את מעברו של השחקן בצורה רשמית.
המאמן של מנצ'סטר יונייטד, סר אלכס פרגוסון, שמע על המעבר והתקשר לקין.
הוא שאל אותו האם ירצה להצטרף למועדון במקום לבלקבורן.
פרגוסון הבטיח לו שהחוזה כבר מוכן, ונפגש עם קין בשבת.
הוא חתם במנצ'סטר יונייטד תמורת 3.75 מיליון ליש"ט, שיא בריטי באותה תקופה.
למרות סכום השיא ששולם עליו, פרגוסון לא הבטיח לקין את המקום בהרכב הפותח של הקבוצה.
בנוסף הוא גם הבקיע את שער הניצחון בדרבי של מנצ'סטר שלושה חודשים לאחר מכן, כשיונייטד ניצחה בתוצאה 2–3 לאחר פיגור 2:0 באצטדיונה של מנצ'סטר סיטי, מיין רואד.
מהר מאוד קין הפך לשחקן הרכב וביסס את מעמדו כשחקן חשוב, ובסוף העונה הוא זכה בתואר ראשון כשחקן מקצועני, כשיונייטד זכתה פעם נוספת באליפות.
שבועיים לאחר מכן, קין שבר את רצף ההפסדים שלו בוומבלי, כשעזר ליונייטד להביס 0–4 את צלסי בגמר הגביע האנגלי, ובכך יונייטד זכתה בדאבל לראשונה בהיסטוריה שלה.
העונה שלאחר מכן הייתה פחות מוצלחת, כאשר יונייטד איבדה את תואר האליפות לבלקברן רוברס, והפסידה בגמר הגביע האנגלי בתוצאה 0–1 לאברטון.
הוא קיבל את הכרטיס האדום הראשון שלו כשחקן יונייטד בניצחון 0–2 במשחק החוזר נגד קריסטל פאלאס בחצי גמר הגביע האנגלי.
הוא דרך על גארת' סאות'גייט, והושעה לשלושה משחקים, ונקנס ב-5000 ליש"ט.
תקרית זו הייתה הראשונה מבין ה-11 כרטיסים אדומים שהוא צבר במהלך הקריירה שלו במנצ'סטר יונייטד, ואחד הסימנים הראשונים לחוסר המשמעת שלו על המגרש.
בקיץ של 1995 היו מספר שינויים ביונייטד.
פול אינס עזב לאינטר, מארק יוז עבר לצ'לסי, ואנדריי קנצ'לסקיס נמכר לאברטון.
שחקנים צעירים כמו דייוויד בקהאם, ניקי באט ופול סקולס הוקפצו לסגל הבוגר של הקבוצה, דבר שהפך את קין לשחקן המנוסה ביותר בקישור של הקבוצה.
למרות פתיחת עונה צולעת בעונת 1995–1996, הקבוצה הצליחה לגבור במירוץ האליפות על ניוקאסל, על אף שהיה לה במהלך העונה יתרון של 12 נקודות על יונייטד.
קין זכה בדאבל שני בתוך שלוש שנים לאחר ניצחון 0–1 בגמר הגביע האנגלי נגד ליברפול והבטיח שיא אנגלי לקבוצה שזכתה בפעם התשיעית שלה בגביע.
בעונה שלאחר מכן קין סבל מפציעות חוזרות בברך, ונעדר עקב השעיות תכופות.
הוא קיבל צהוב במשחק הראשון נגד בורוסיה דורטמונד בחצי גמר ליגת האלופות, ולכן לא יכל לשחק במשחק החוזר באולד טראפורד שבו יונייטד 0–1 והודחה, אך זכה באליפות אנגליה נוספת כעבור כמה ימים.
לאחר פרישתו המפתיעה של אריק קאנטונה, קין קיבל את סרט הקפטן, למרות שהחמיץ את רוב עונת 1997–1998 בגלל קריעת רצועות הברך לאחר שניסה לתקל את שחקן לידס יונייטד אלף אינגה האלאנד במשחק התשיעי בליגה באותה העונה.
הרחקתו של קין הייתה למעשה סיום העונה בשבילו ולא חזר לשחק עד תום אותה עונה, וראה את קבוצתו מאבדת 11 נקודות יתרון על פני ארסנל ומפסידה לבסוף במאבק על האליפות.
פרשנים רבים טענו שחסרונו של קין היה אחת הסיבות המרכזיות לכניעה של קבוצתו בליגה לארסנל.
קין חזר בתור הקפטן בעונה שלאחר מכן, וזכה עם הקבוצה בטרבל המפורסם, הכולל זכייה בליגה, בגביע האנגלי ובליגת האלופות.
במשחק מעורר השראה של קין נגד יובנטוס במשחק השני נגדה בחצי גמר ליגת האלופות, הוא עזר לקבוצה לחזור למשחק לאחר פיגור של 0–2, והקבוצה ניצחה 2–3 לאחר שקין כבש את השער הראשון.
פרשנים רבים טענו שזו הייתה ההופעה הטובה ביותר של קין בקריירה.
למרות זאת, קין ספג כרטיס צהוב לאחר שתיקל את זינדין זידאן, שגרם לו להיעדר מהגמר.
יונייטד ניצחה את באיירן מינכן 2-1 בגמר, אבל לקין היו רגשות מעורבים בקשר לזכייה בגלל ההיעדרות שלו מהמשחק.
כשנזכר ברגשות שלו מהמשחק הוא אמר "למרות שהצגתי פרצוף אמיץ, זו הייתה כנראה ההרגשה הכי גרועה שהייתה לי בקריירה".
קין ספג פציעה בקרסול בגמר הגביע האנגלי באותה עונה, ארבעה ימים לפני גמר ליגת האלופות, שגרמה לו לחזור לשחק רק בעונה שלאחר מכן.
מאוחר יותר באותה השנה, קין הבקיע את שער הניצחון נגד פלמיירס בגמר הגביע הבין-יבשתי בטוקיו.
במהלך עונתו הראשונה כמאמן סנדרלנד הוביל את המועדון מהמקום ה-23 בליגת המשנה עד לאליפות הליגה והעפלה לפרמייר ליג.
הוא הצליח להוביל את סנדרלנד להישארות בפרמייר ליג בעונת 2007/2008, אך בעקבות יכולת לא טובה בעונתו השנייה הוא עזב כשהמועדון מדורג בתחתית הליגה.
באפריל 2009 מונה קין לתפקיד המאמן של איפסוויץ' טאון, ובינואר 2011 פוטר לאחר שלא הגיע להצלחות משמעותיות.
בין 2011 ל-2012 שימש קין כפרשן ברשת ITV הבריטית.
קין החל את עונת 2014/2015 כעוזר מאמן באסטון וילה ובנבחרת אירלנד.
ב-28 בנובמבר 2014 פרש מתפקידו באסטון וילה ונותר בתפקיד עוזר מאמן נבחרת אירלנד.
לטענתו העבודה בשתי הקבוצות במקביל הקשתה עליו.
רוי מנואל סזאר קושטה (פורטוגזית: Rui Manuel César Costa; נולד ב-29 במרץ 1972 בליסבון שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי.
נבחר בשנת 2004 לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
זכה עם נבחרת פורטוגל באליפויות העולם עד גיל 20 ביחד עם לואיש פיגו.
הוא החל לשחק בקבוצת בנפיקה ליסבון ועבר אחר כך לקבוצת פיורנטינה שם שיחק עם גבריאל בטיסטוטה.
אחרי שפיורנטינה כמעט התפרקה עזב לקבוצת מילאן.
בסוף עונת 2005/2006 עזב קושטה את מילאן והצטרף לקבוצת נעוריו בנפיקה ליסבון.
בעונת 2007/2008 פרש ממשחק בינלאומי.
לאונרד פרנקלין סליי , מי שהתפרסם כרוי רוג'רס (Roy Rogers), היה זמר ושחקן אמריקאי.
הוא הופיע ביחד עם אשתו וכלבו ביותר ממאה סרטים.
רוי גודפרי בולן ספייסר היה מפקד משטרת המנדט בארץ ישראל בראשית מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
רוי ספייסר נולד בשנת 1889. הוא שירת במשטרה הבריטית מאז שנת 1907. בשנת 1909 עבר לשרת במושבה הבריטית ציילון (כיום סרי לנקה) תחת פיקודו של הרברט דאוביגין (מי שמאוחר יותר בשנת 1930 הגיע לארץ ישראל כדי לבצע ארגון מחדש של משטרת המנדט).
בימי מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הבריטי, נלחם, נפצע וקיבל עיטור.
בתום המלחמה חזר למלא את תפקידו בציילון.
משנת 1925 שירת כמפקד המשטרה במושבה קניה.
בשנת 1931 הועבר לשירות בארץ ישראל והחל מ-16 ביולי 1931 שימש כמפקד משטרת המנדט.
ספייסר נתגלה כקצין מקצועי שבלט ביכולתו וביושרו האישי והיה מקובל הן על האנגלים והן על השוטרים המקומיים.
תוך כמה שנים הצליח להפוך את משטרת המנדט למשטרה מקצועית ומודרנית.
זמן קצר לאחר מינויו נפגש ספייסר, באוגוסט 1931, עם חיים ארלוזורוב ממנהיגי היישוב.
ספייסר עשה על ארלוזורוב רושם מצוין כאדם בעל מרץ המסור למטרתו שהיא להקים משטרה טובה בארץ ישראל.
ספייסר הביע באוזני ארלוזורוב בגילוי לב כי ענייני המשטרה בארץ ישראל עד אז "התנהלו בכל רע" והבטיח לתקן את המצב על ידי תוספת שוטרים אנגלים שיגויסו בלונדון.
בהמשך כהונתו של ספייסר נדרשה המשטרה לחקור בפרשת רצח ארלוזורוב, שהתרחש ביוני 1933.
ספייסר נהג בפיקודיו ביד רמה ודרש מהם סטנדרטים גבוהים.
הוא גילה קשיחות והתבטא בחריפות בכל הקשור להשגת מטרותיו.
הוא דרש מאנשיו עבודה מסורה ומאומצת.
קצינים שלא הסתגלו למשטר העבודה שהנהיג - סולקו מיד.
את הקצינים והסמלים הבריטיים, שהיו מרוכזים קודם לכן ביחידות נפרדות, מובדלים מן השוטרים המקומיים, פיזר בין תחנות המשטרה.
תחת תחושתם כי הם עליונים על השוטרים המקומיים, מצאו עצמם עובדים במחיצת סמלים יהודים וערבים, ולעיתים אף תחת פקודתם.
עם זאת, מאפיין חיצוני שהבחין בין השוטרים הבריטים והשוטרים הארץ-ישראלים היה הכובע.
לבריטים ניתן כובע מצחייה, ואילו לבני המקום - קולפאק.
ספייסר הגדיל באופן משמעותי את משמרות הלילה של השוטרים במטרה למנוע את הפשיעה.
הוא קיצר את משמרות השוטרים מ-13–14 שעות למשמרות של שמונה שעות ובדצמבר 1932 התגאה בירידה משמעותית בפשיעה בארץ ישראל.
עמדתו הלא-פוליטית של ספייסר נתקלה במחסום של הפקידות הבריטית, שגילתה עמדה עוינת ליישוב היהודי.
אחרי הרצח בכפר חסידים ב-5 במרץ 1932, בו נורה למוות אחד מן המתיישבים, ניסה להקים יחידת משטרה חמושה מבין המתיישבים באזור חיפה, אך תוכניתו סוכלה על ידי הפקידות.
גם תוכניתו להביא לארץ כלבי גישוש סוכלה על ידם.
אחת מפעולותיו החשובות של ספייסר הייתה לארגן מחדש את הבולשת - מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט (C.I.D), שכשלה בתפקידה להילחם בטרור הערבי לאחר מאורעות תרפ"ט.
שינוי אחר של ספייסר, שפגע ביישוב היהודי, היה ביטול האוטונומיה של משטרת תל אביב שפעלה כגוף עצמאי, המורכב משוטרים יהודים בלבד, בכפיפות לעיריית תל אביב, תוך שיתוף פעולה עם ארגון ההגנה.
עם ביטול האוטונומיה היו כשליש מהשוטרים במשטרת תל אביב, בריטים.
בחודש אוקטובר 1933, עם התגברות העלייה היהודית מגרמניה לאחר עליית היטלר לשלטון, נערכו הפגנות של ערבים בירושלים, ביפו, בחיפה ובשכם.
ההפגנות, שהערבים הבטיחו כי תתנהלנה בדרכי שלום, הפכו למהומות, וספייסר דיכא אותן בתקיפות בהפעילו כוחות של שוטרים רכובים על סוסים, בשימוש באלות ואפילו בירי, בו נהרגו 24 ערבים ונפצעו למעלה מ-200 ערבים, עד שהמהומות שכונו בפי אנשי היישוב מאורעות אוקטובר 1933, שככו לגמרי.
במאורעות אלה לא היו היהודים מעורבים כלל.
בגלל מדיניותו האוהדת את היישוב של הנציב העליון ארתור ווקופ ופעולתו התקיפה של ספייסר בדיכוי המהומות ב-1932, לא פרצו בארץ ישראל מהומות דמים בשנים 1932 - 1935, אולם לא היה בכך די כדי למנוע את פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט ב-19 באפריל 1936.
כשפרצו המאורעות טרם השלימה משטרת המנדט את ביצוע הרפורמות עליהן החליט דאוביגין, וכמו כן גילו השוטרים הערביים כפל נאמנות ולא ביצעו את פקודות מפקדיהם הבריטים.
למרות זאת השתדלו הקצינים הבריטים לעשות ככל שביכולתם לדיכוי המרד.
בפרוץ המאורעות תבע ספייסר מהנציב העליון, ארתור ווקופ, להשליט יד חזקה אך לא נענה, בגלל שיקוליו המדיניים של ווקופ.
בכל זאת נשלחה לכל תחנות המשטרה הוראה לפתוח ב"אש מחושבת" לאחר מתן התראה.
על יחסו של ספייסר ניתן ללמוד מהתנהגותו האישית.
בנוסעו במכוניתו, בימי המאורעות, מחיפה, מצא בדרך ליד הכפר עראבה בשומרון משאית יהודית שנתקלקלה.
הוא עצר את מכוניתו ולא עזב עם מלוויו את המקום אלא כעבור שעתיים, לאחר שהנהג היהודי הצליח לתקן את הקלקול.
הנציב העליון ווקופ היה האוהד ביותר את היישוב היהודי מבין הנציבים העליונים, אולם כנציב עליון וכגנרל בריטי נמנע מלסכן את אנשיו למען היישוב היהודי.
ספייסר, שתבע יד חזקה נגד הפורעים, נאלץ שלא לחרוג מהוראות הנציב.
כמעט במלאת שנה למאורעות ב-13 ביוני 1937, ניסו טרוריסטים ערביים להתנקש בחייו של ספייסר.
בנוסעו במכוניתו בירושלים, כשהוא בלתי חמוש, ביציאה ממגרש הרוסים, הוא הותקף באש אקדחים מטווח קצר.
הכדורים החטיאו את ספייסר אך כדור אחד ניפץ את שמשת המכונית ונהגו, שוטר בריטי, נפצע באורח קשה בצווארו.
הוא עצר את המכונית, שמט את אקדחו ואז נורה בשנית ואיבד את הכרתו.
היורים נמלטו אל בין הסימטאות.
לאחר ההתנקשות יצא ספייסר לחופשה באנגליה ולאחר מכן הודיע כי הוא מסרב לחזור לארץ ישראל, ככל הנראה משום שנמאס לו לחפות על הפקידות של ממשלת המנדט, שלא נתנה לו לפעול לפי הבנתו לדיכוי המאורעות, ובנובמבר 1937 סיים את תפקידו כמפקד משטרת המנדט.
עם עוזבו את ארץ ישראל כתב עליו העיתון "דבר", שהיה כלי הביטוי של הנהגת היישוב:
ספייסר היה חובב כדורגל נלהב, ובמקביל להיותו המפקח הכללי של המשטרה שימש גם כיושב ראש של ההתאחדות לכדורגל בארץ ישראל.
בתקופתו זכתה קבוצת הכדורגל של המשטרה הבריטית באליפות ארץ ישראל ובגביע הארץ ישראלי בכדורגל, בשנת 1932.
בשנת 1938 נתמנה ספייסר כמפקד משטרת האי וייט השוכן מול החוף הדרומי של אנגליה מול העיר פורטסמות'.
בימי מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1943, הוצב כקצין בדרגת קולונל למטה הכוחות הבריטיים בזירת הים התיכון.
בתום המלחמה חזר למלא את תפקידו כמפקד משטרת האי וייט.
במלאו את התפקיד הוא נפטר באי ב-12 ביוני 1946.
מייג'ור רוי אלכסנדר פאראן היה איש הכוחות המיוחדים הבריטיים וגיבור מלחמה במלחמת העולם השנייה, שפעל בשלהי תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל בשירות משטרת המנדט ורצח את הנער אלכסנדר רובוביץ.
לאחר מכן היה איש ציבור קנדי.
רוי פאראן נולד בשימלה בהודו הבריטית למשפחה קתולית מעיירה סמוכה לדאדלי שבאנגליה, שם גם בילה את ילדותו המוקדמת.
נסיבות אלה הן כי אביו שירת כאיש חיל האוויר המלכותי הבריטי שם.
למד בבית ספר בריטי בעיר שימלה בצפון הודו, במדרון הרי ההימלאיה, שהייתה בירת הקיץ של הודו בימי השלטון הבריטי.
לאחר סיום לימודיו התקבל למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט בבריטניה ובה הוסמך לקצונה בצבא הבריטי.
בראשית מלחמת העולם השנייה הוצב עם יחידתו במצרים, והשתתף במבצע מצפן מ-8 בדצמבר 1940 ועד 8 בפברואר 1941 בסידי באראני, המבצע הצבאי הגדול של הצבא הבריטי במערכה על המדבר המערבי, שבו הצליחו הכוחות הבריטיים להשתלט על שטחים נרחבים בלוב ולשבות למעלה ממאה אלף חיילים איטלקים, תוך אבדות מועטות לבריטים.
בקרב על כרתים, שבו נכבש האי כרתים על ידי כוחות מוצנחים גרמניים במאי 1941, לחם פאראן בקרב שריון, נפצע בזרועו הימנית ובשתי רגליו ונשבה בידי הגרמנים.
פאראן הצליח להימלט מבית חולים לשבויי מלחמה ליד אתונה.
הוא ניצל הזדמנות שבה תשומת לבו של אחד הזקיפים הוסחה לכיוון אחר, הצליח להרים את גדר התיל ולזחול מתחתיה בעזרת יוונים ידידותיים.
הוא חבר לבורחים אחרים מהשבי והצליח להפליג בספינת דיג מפיראוס לכיוון מצרים, יחד עם שלושה נמלטי שבי אחרים ועשרה יוונים.
לאחר תשעה ימי הפלגה בים סוער, שבהם אזלו מי השתייה, חולצו אנשי הקבוצה על ידי משחתת בריטית צפונית לאלכסנדריה.
בהגיעו למצרים הוענק לפאראן אות הצטיינות, והוא רק בן 20.
בינואר 1942 התמנה פאראן לשלישו של הגנרל ג'ון קמפבל שפיקד על אוגדת שריון.
ב-26 בפברואר נהג פאראן במכוניתו של הגנרל כשזו התהפכה והגנרל נהרג.
פאראן נפצע בתאונה והוחזר לאנגליה.
בראשית שנת 1943 חזר פאראן לצפון אפריקה, עבר קורס צניחה והצטרף ליחידת העילית הבריטית, SAS, שביצעה פעולות צבאיות בעורף האויב.
בהמשך אותה שנה הוביל פאראן התקפה על מגדלור בסיציליה, ופיקד על פעולות סיור וחבלה בדרום איטליה.
באחת הפעולות צנחו פאראן ואנשיו באוקטובר 1943 אל מעבר לקווי הגרמנים, ובמשך חמישה ימים השמידו ציוד, פגעו בקווי תקשורת וחיבלו במסילות ברזל.
על פעולה זו זכה פאראן לאות הצטיינות נוסף.
לאחר הפלישה לנורמנדי, התרחש מבצע ואלאס.
כוח של 60 איש ו-20 ג'יפים בפיקודו של פאראן הונחת ממטוסי דקוטה וחדר לעומק של כ-300 קילומטרים מעבר לקווי האויב, דרומית לעיר דיז'ון בצרפת.
הכוח גרם לאויב 500 אבדות בנפש, השמיד 95 כלי רכב ורכבת ובה 100,000 גלון דלק.
על פעולה זאת זכה פאראן לאות הצטיינות נוסף.
פאראן נשלח שוב לחזית איטליה, והשתתף במבצע טומבולה, שנועד לזנב בכוחות הגרמניים הנסוגים.
הוא קיבל פקודה שלא להשתתף אישית במבצע, אך בחר "ליפול" מן המטוס מזרחית לעיר לה ספציה ולחבור לכוחותיו.
בהמשך המבצע הוביל פאראן כוח משולב של חיילים בריטים, פרטיזנים איטלקים ושבויי מלחמה רוסים שנמלטו משביים, שתקף מפקדה של אוגדה גרמנית.
פאראן ציפה לכך שיועמד לדין צבאי על אי מילוי פקודה, אבל לאחר שהאמריקאים העניקו לו על פעולה זו את אות לגיון ההצטיינות, לא הועמד פאראן לדין.
בעת סיום המלחמה, במאי 1945, שהה פאראן בנורווגיה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הגיע פאראן לארץ ישראל עם גדוד של כוח משלוח בריטי שהוחש לארץ כתגבורת.
לאחר זמן לא רב הוחזר לבריטניה על מנת לשמש מדריך באקדמיה הצבאית בסנדהרסט.
בשנת 1946, בשיא תקופת המאבק של היישוב, נתמנה למפקד משטרת המנדט הקולונל ויליאם ניקול גריי.
עיקר ההתקפה נגד היישוב התנהלה באותה עת על ידי כוחות הצבא הבריטי בארץ ישראל.
גריי, שהיה בעצמו איש חיל הנחתים המלכותי לשעבר, תמך בתוכנית, ובמסגרת משטרת המנדט הוקמו שני צוותים שנבחרו מתוך חיילים ושוטרים יוצאי יחידת ה-SAS בארץ ישראל.
למפקד הצוות השני מונה רוי פאראן שחזר לארץ.
בשעה 7 בערב ב-6 במאי 1947 עצר צוותו של פאראן נער בן 17 מירושלים בשם אלכסנדר רובוביץ, בעת שהדביק כרוזים של הלח"י.
הוא נחקר בעינויים כשהוא קשור לעץ ומת לאחר שפאראן הטיח בראשו אבן; לאחר מותו הורידו הרוצחים את הגופה מהעץ, הפשיטו אותה ודקרו אותה שוב ושוב.
במסמכים שנחשפו בבריטניה לראשונה רק בשנת 2004, נתגלה דו"ח מקורי מזמן האירוע של הבריגדיר ברנרד פרגוסון, העוזר המיוחד למפקד המשטרה שיזם את הקמת הצוותים המיוחדים, שבו הצהיר פרגוסון כי הנער נהרג בעת חקירתו בידי פאראן וכי הוא, פרגוסון, מסר על כך לקולונל גריי, מפקד משטרת המנדט.
גריי האמין כי מעצרו של פאראן ישבש את המאמץ לחשוף את אנשי לח"י, והחליט לעכב את החקירה נגדו.
כאשר נודע לו כי עומדים להעמידו לדין באשמת רצח, הוא גנב כלי רכב ונמלט לסוריה.
הבריטים שכנעו את פאראן לשוב לארץ והוא שב כעבור שבוע, מלווה בקצין ממשטרת המנדט.
בשובו הושם במעצר במחנה אלנבי בירושלים, ממנו נמלט לעבר הירדן ולאחר מכן, לסוריה.
לאחר הזיכוי הוברח פאראן מן הארץ: הוא נלקח הישר מאולם בית המשפט לשדה התעופה לוד, משם הוטס למצרים וממנה הפליג בספינה של הצי הבריטי לבריטניה.
פרשת הרצח והמשפט עוררו סערה ביישוב.
אנשי לח"י לא ויתרו על עריכת חשבון עם פאראן גם לאחר שעזב את הארץ.
ב-4 במאי 1948 הכין איש לח"י יעקב חרותי חבילת נפץ, בהטמינו מטען נפץ בספר מחזותיו של שייקספיר, ושלח את החבילה מסניף דואר בלונדון למענו של פאראן.
אחיו הצעיר יותר של רוי פאראן, רקס פאראן, שהיה בן 26 (יליד 1922), פתח את החבילה (שהייתה ממוענת ל-ר.
בשובו לאנגליה פרש פאראן מן הצבא הבריטי.
תחילה לא מצא פאראן את מקומו בחיים האזרחיים.
הוא עבד כפועל במחצבה בסקוטלנד, ולאחר מכן יצא לנסות את מזלו באפריקה.
בשנת 1948 פרסם את ספר זיכרונותיו מן המלחמה ", הרפתקאות בשירות המיוחד" (Winged Dagger, Adventures on Special Service).
בשנת 1950 התמודד פאראן כמועמד מטעם המפלגה השמרנית הבריטית בבחירות לפרלמנט, אך הפסיד למועמד מפלגת הלייבור הבריטית.
בשנת 1951 עקר פאראן לקנדה, בה חי עד סוף ימיו.
פאראן התיישב בפרובינציית אלברטה, הפך לחוואי ומגדל בקר והיה לאיש ציבור נודע.
הוא היה לעיתונאי ומו"ל וחיבר כעשרה ספרים, בהם ספרים נוספים העוסקים בפעולותיו במלחמת העולם השנייה.
ב-1961 נבחר כחבר מועצת העיר קלגרי, ובין השנים 1971 ל-1979 היה חבר בית הנבחרים של הפרובינציה, ב-1973 מונה לשר התקשורת בממשלת אלברטה ולאחר מכן שימש שר המשפטים (התובע הכללי).
בשנת 1980 התמנה לפרופסור אורח באוניברסיטת אלברטה.
פאראן ייסד קרן למימון חילופי סטודנטים בין קנדה לצרפת.
על כך הוענק לו בשנת 1994 אות לגיון הכבוד הצרפתי, שהתווסף לאות צלב המלחמה שהוענק לו על ידי הצרפתים בשנת 1946.
באחרית ימיו חלה פאראן במחלת הסרטן ואיבד את קולו, אך המשיך לדבר באמצעות התקן שהוכנס לגרונו.
רוי פאראן מת בשנת 2006 והוא בן 85 שנים.
רויאל אייר מרוק (בערבית מרוקאית: الخطوط الملكية المغربية) היא חברת התעופה הלאומית של מרוקו.
בסיסה הראשי של החברה נמצא בעיר קזבלנקה.
החברה מפעילה טיסות סדירות פנימיות במרוקו וכן טיסות בינלאומיות ליעדים באפריקה, אסיה, אירופה וצפון אמריקה.
רוב מניות רויאל אייר מרוק בידי הממשלה, והיא חברה בהתאחדות חברות התעופה הערביות.
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי מיזוג של שתי חברות תעופה.
בשנת 1957, אחרי עצמאות מרוקו קיבלה את השם רויאל אייר מרוק והחלה לטוס ליעדים בינלאומיים מבסיסה בקזבלנקה.
בשנת 1960 קיבלה החברה את מטוס הסילון הראשון שלה.
בשנת 2017 החליטה החברה בשיתוף בואינג, על הסבת בואינג 767 מנוסעים למטען כדי להגביר את יכולותיה של רויאל אייר מרוק קרגו (אנ').
ממשלת מרוקו מחזיקה ב-96 אחוזים של החברה וחברת אייר פראנס ב-2.00%.
הממשלה רוצה להפריט את החברה באופן חלקי על ידי מכירת 25%.
לרויאל אייר מרוק יש 5719 עובדים, ובבעלותה 99% של חברת אטלס בלו, ו-51% של חברת אייר סנגל וחברת אייר גבון.
ב-13 במרץ 2022, לאחר מספר דחיות בשל מגפת הקורונה, החלה החברה להפעיל קו בין קזבלנקה לתל אביב בתדירות של 4 טיסות שבועיות במטוסי הבואינג 737 של החברה.
החל מיולי 2023 החברה החלה להפעיל קו בין ישראל לאיסטנבול בתדירות של טיסה שבועית במטוסי בואינג 767 של החברה הקו מבוצע לצורך העברות מטען.
רוי פדרו דוס סנטוס פטריסיו (בפורטוגזית: Rui Pedro dos Santos Patrício; נולד ב-15 בפברואר 1988) הוא כדורגלן עבר פורטוגזי ששיחק בעמדת השוער.
נולד בפרגזיה מאראזס שבעיר לייריה בפורטוגל.
בצעירותו שיחק פטריסיו בעמדת החלוץ.
בגיל 14 סקאוט ששלחה ספורטינג ליסבון התרשם ממנו כשוער ופטריסיו עבר לקבוצת הנוער של ספורטינג.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הפורטוגזית הוא ערך במחזור ה-10 במשחק מול מאריטימו כאשר עלה כמחליף במקום השוער הראשון ריקרדו 15 דקות לסיום.
קבוצתו ניצחה במשחק בתוצאה 0–1.
בשנת 2007 עזב ריקרדו, השוער הראשון, את ספורטינג לבטיס, וספורטינג החתימה את השוער הסרבי ולדימיר סטויקוביץ' ופטריסיו הפל לשוער השני.
ב-27 בנובמבר 2007 ביצע את הופעת הבכורה שלו באירופה בהפסד 1–2 למנצ'סטר יונייטד בליגת האלופות.
בקיץ 2008 קיבל הצעה מקבוצת מילאן האיטלקית, אך סירב.
במוקדמות ליגת האלופות לעונת 10–2009 במשחק מול טוונטה אנסחדה שנערך בפורטוגל, בדקה ה-94 במצב של 0–1 לטוונטה, קיבלה ספורטינג כדור קרן, פטריסיו הצטרף להתקפה וכבש.
ב-12 בדצמבר 2012 זכה בפעם השנייה ברציפות בפרס כדורגלן השנה של ספורטינג.
ב-18 ביוני 2018 הצטרף למועדון וולברהמפטון וונדררס מליגת הפרמייר ליג וחתם על חוזה לארבע שנים.
משחק הבכורה שלו במדי הזאבים התקיים ב-19 באוגוסט תחת המאמן ז'וזה מוריניו, שהסתיים בניצחון חוץ 1–2 על טרבזונספור במסגרת המשחק הראשון בשלב הפלייאוף של הקונפרנס ליג.
הופעת הבכורה שלו בסרייה א' הגיעה שלושה ימים לאחר מכן במסגרת הניצחון הביתי 1–3 על פיורנטינה.
ב-27 באוגוסט 2024 חתם לשנה באטאלנטה.
במאי 2025 חתם באל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות לקראת השתתפותה של הקבוצה בגביע העולם למועדונים ופתח בשני משחקים במסגרת הטורניר.
ב-11 בדצמבר 2025 הודיע על פרישה מכדורגל.
ב- זומן לראשונה לסגל הנבחרת הצעירה של פורטוגל.
ב-29 בינואר 2008 קיבל זימון ראשון לסגל הנבחרת הבוגרת למשחק מול בציריך, אך לא שותף במשחק.
גם במשחקי יורו 2008 נשאר על הספסל בכל המשחקים.
את משחק הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ערך במשחק ידידות מול ספרד ב-17 בנובמבר 2010. ביורו 2012 היה השוער הראשון והגיע עם הנבחרת לחצי הגמר.
במונדיאל 2014 פתח בהרכב במשחק הראשון, אך נפצע ולא שותף במשחקים הבאים.
הנבחרת לא העפילה משלב הבתים.
ביורו 2016 שיחק בכל משחקי הנבחרת והיה שותף לזכייתה בטורניר, לראשונה בתולדותיה.
רוי ריצ'רד שיידר , היה שחקן קולנוע אמריקאי מועמד שני פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "הקשר הצרפתי" ו"כל הג'אז הזה" וגם ידוע בתור שריף מרטין ברודי בסרטי "מלתעות" וקפטן נייתן ברידג'ר בסדרת המדע הבדיוני "סיקווסט".
שיידר נולד בעיר אורנג' שבניו ג'רזי לאנה ולרוי ברנרד שיידר.
השתתף בילדותו בתחרויות אגרוף ובייסבול ולמד דרמה בגיל מאוחר יותר באוניברסיטת ראטגרס וב"מכללת פרנקלין ומארשל".
לאחר שירות של שלוש שנים בחיל האוויר האמריקאי הופיע שיידר בפסטיבל שייקספיר שבניו יורק וזכה בפרס אובי.
שיידר החל את הקריירה שלו בתיאטרון ולאחר כמה שנים עבר לקולנוע; הופעתו הראשונה על הבד הייתה ב-1964, בסרט האימה "קללת הגופה החיה".
הוא המשיך להופיע בתפקידי משנה בשורה של סרטים, חלקם זניחים וחלקם מוצלחים יותר.
שיידר פרץ לתודעה המקומית והעולמית ב-1971 עם הופעותיו בסרטי הפשע הקלאסיים "הקשר הצרפתי", בתפקיד עליו היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, בתור הבלש באדי רוסו שותפו של ג'יימס "פופאי" דוייל (ג'ין הקמן) ו"נערת הטלפון והבלש" בתור פרנק ליג'ורין הסרסור של נערת הליווי ברי דניאלס (ג'יין פונדה).
בשנת 1975 נבחר שיידר על ידי סטיבן ספילברג לשחק את התפקיד הראשי של השריף עיירת החוף מרטין ברודי באחד ממותחני האימה הטובים והמצליחים בכל הזמנים "מלתעות", שיחק את הדמות גם בסרט ההמשך "מלתעות 2" שזכה להצלחה מסחרית.
לאחר מכן שיחק בדרמה הספרותית "איש המרתון", בתור הנרי אחיו של רץ המרתון הצעיר תומאס לוי, (דאסטין הופמן) ובמותחן ההרפתקאות "מכשף".
ב-1979 הציג שיידר את הופעתו הטובה בקריירה בדרמה המוזיקלית "כל הג'אז הזה".
בסרט גילם את הכוראוגרף ובמאי התיאטרון המתהולל ג'ו גידאון וקיבל מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס גלובוס הזהב שאותן הפסיד לדאסטין הופמן ולפרס באפט"א.
ב-1983 שיחק בסרט הפעולה "רעם כחול", בתפקיד פרנק מרפי טייס המסוקים של משטרת לוס אנג'לס, ושנה אחר כך כיכב בסרט "2010- השנה בה ניצור קשר" סרט ההמשך למותחן המדע בדיוני "2001: אודיסיאה בחלל", בו שיחק ד"ר הייווד פלויד ראש המשלחת של המעבורת דיסקברי.
ב-1991 השתתף בסרט של דייוויד קרוננברג "ארוחה עירומה" בתור הדמות הספרותית של ד"ר בנוואיי.
הוא רצה לפרוש אבל לא יכול היה לבטל את החוזה ונאלץ להישאר עד תום העונה השנייה, לקריאת העונה השלישית והאחרונה המפיקים הסכימו שהוא יעזוב בתנאי שיופיע בתור אורח לכמה פרקים ומחליפו יהיה מייקל איירונסייד.
שיידר גם שיחק בסרטו של פרנסיס פורד קופולה "מוריד הגשם" (1997) ובמותחן "בית רוסיה".
ב-2004 שיחק בסרט הפעולה "המעניש" בתור פרנק קאסל האב, אביו של המעניש.
לשיידר בת אחת מאשתו הראשונה, העורכת סינת'יה שיידר, ושני ילדים מאשתו השנייה, השחקנית ברנדה קינג.
שיידר סבל במשך כמה שנים ממחלת סרטן המיאלומה, ונפטר בשנת 2008 בבית החולים המדעי של אוניברסיטת ארקנסו שבליטל רוק, ארקנסו.
רוי מרסדן הוא שחקן בריטי.
ידוע ביותר על שום שגילם את הבלש אדם דלגליש, גיבור סדרות טלוויזיה המבוססות על ספרי המתח של פ.ד.
ג'יימס, ואת ניל ברנסייד, ראש אגף המבצעים בביון הבריטי בסדרה המובחרים.
מרסדן נולד בשכונת סטפני שבעיר לונדון.
למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
ניסיון שלו לאגד את התלמידים לא עלה יפה.
בשנות השישים המוקדמות, עבד מרסדן עם הלהקה השייקספירית המלכותית והחל לצבור קרדיטים בתיאטרון הכוללים מגוון גדול של תפקידים, החל מאנטון צ'כוב והנריק איבסן ועד אלכסנדר ומפילוב, מחזאי סובייטי בן זמננו.
הוא העדיף את התיאטראות הניסיוניים של גלאזגו, אדינבורו, ברמינגהאם וקיימברידג' על התיאטרון המסחרי של לונדון.
הופעותיו כללו את התפקידים של קריספן במחזה "The Friends" (1970), קסקה ולוקיליוס ב"יוליוס קיסר" (1972), פול שיפל ב-"Schippel" (1974), היינריך קריי ב-"The Plumber's Progress" (1975).
כמו כן גילם את דמות ג'ון לונג סילבר ב"אי המטמון" בתיאטרון מרמייד בלונדון, ואת הנרי היגינס ב"פיגמליון" בתיאטרון אלברי.
ב-2008 הופיע מרסדן בשתי הפקות, "Murder on Air" ו-"Happy Jack" בתיאטרון רויאל בווינדזור.
מרסדן גילם את דמותו של הבלש אדם דלגליש בסדרות הטלוויזיה של Anglia TV לפי ספריה של פ.ד.
בתחילה הסדרות היו בנות חמישה או שישה פרקים באורך שעה, שהוקלטו כפי שהיה נהוג אז בווידאו ולא בסרט.
ב-1991 עם שידור הסדרה "Devices and Desires" נפטר המפיק ג'ון רוזנברג.
עם מותו שונה הפורמט של הסדרה, חברת אנגליה העדיפה את הפורמט הפופולרי של סדרת המפקח מורס ושני העיבודים הבאים היו סרט טלוויזיה באורך שעתיים.
שני העיבודים האחרונים צולמו כסדרה של שלושה פרקים באורך שעה.
אחר כך ה-BBC רכשו את הזכויות על ספרי פ.ד.
ג'יימס ואת מרסדן החליף השחקן מרטין שו.
בין השנים 1978 - 1980 כיכב מרסדן בסדרת הריגול המובחרים שעסקה במלחמה הקרה.
הוא גילם את ניל ברנסייד, האיש המופקד על כלל מבצעי הביון בארגון.
כאיש שטח לשעבר משקיע ברנסייד את כל מרצו במתן גיבוי ותמיכה לאנשיו בשדה, ועל כן הוא נתון לאורך הסדרה במאבקים כנגד פוליטיקאים המפעילים בציניות את שירות הביון וסוכניו.
הסדרה רצה במשך שלוש עונות ו-20 פרקים, עד להיעלמותו של איאן מקינטוש, יוצר הסדרה, ב-1979.
ב-1984 לוהק לסדרה "Airline" של יורקשייר טלוויז'ן בו גילם את ג'ק רסקין טייס ממלחמת העולם השנייה אשר מנסה להפעיל חברת תעופה משלו.
בסדרה שחקה לצידו אשתו השחקנית פולי המינגוויי שהייתה אז בהריון עם ילדם הראשון.
תפקידים בולטים נוספים היו של ג'ורג' אוסבורן בעיבוד מ-1967 לרומן יריד ההבלים וכארתור צ'יפינג ב"היה שלום מר צ'יפס" משנת 1987.
כמו כן הופיע מרסדן בתפקידי אורח בסדרות שונות כמו "הנוקמים החדשים", "Space: 1999", ,"על טפשים וסוסים", "המלחמה של פויל" ו-"לא יאומן כי יסופר".
הוא השתתף בפרק הפותח של העונה השלישית של דוקטור הו (2007) בתפקיד יועץ רפואי.
ב-2008 שיחק בסדרה "הארמון" בתפקיד המזכיר הפרטי של המלך ריצ'רד.
ב-2009 שב וגלם את דמות אחד האחים דריסקול בסדרה "על טפשים וסוסים" ובסדרת הספין אוף "הדשא הירוק יותר".
ב-2010 הופיע בתפקיד אורח בסדרה "תחבולות חדשות" ו-2011 הופיע בסדרה "עדות אילמת".
בשנת 2013 שיחק את פיטר סימקינס במיני-סדרה "אמן הבריחה" (אנ') של ה-BBC One.
בקולנוע השתתף בסרט "The Squeeze" מ-1977, בסרט "הנשר נחת" (1976) בתפקיד קצין נאצי, וב-2005 שיחק בתפקיד אוברון בסרט מבוכים ודרקונים 2.
רוי מילר (נולד ב-14 באוקטובר 1979) הוא שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
רוי מילר נולד בוואטנשייט, בצפון וסטפאליה שבגרמניה.
אמו יהודייה ואביו גרמני נוצרי.
הם הכירו בישראל בשנות ה-70. כשהיה בן שלוש וחצי עלה עם הוריו לישראל.
בתחילה התיישבו בפרדס חנה-כרכור, משם הגיעה אמו, אחר-כך גדל בחדרה.
בכיתה ד' נסע עם הוריו למשך שנתיים לגרמניה, ומאז שובו הוא חי בישראל.
למד בתיכון גן שמואל בקיבוץ גן שמואל.
רקד בסטודיו למחול של יהודית שווייצר.
בצה"ל שירת במשך ארבע שנים וחצי כלוחם בשייטת 13. חברו לשירות היה הזמר עידן רפאל חביב.
מילר השתחרר ב-2003, ובתום שירותו הצבאי טייל במשך שנה וחצי בחו"ל.
את לימודי המשחק החל בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין בשנים 2004–2007. במהלך לימודיו הדריך קבוצות נוער בתיאטרון במסגרת הקהילתית בשכונת התקווה.
השתתף בפסטיבל אוליב הבינלאומי לבתי ספר למשחק שנערך בקורסיקה וזכה במספר מלגות.
בין חבריו לכיתה היו יפתח אופיר, אסף בן שמעון, יובל ינאי, ארז דריגס, עדי בילסקי, שראל פיטרמן ויעל טל.
בתום לימודיו שיחק מילר במדיטק בהצגה "קרשינדו ואני", בבימויה של חגית רכבי ניקוליבסקי, שעיבדה את הרומן פרי עטה של דבורה עומר.
הוא שיחק ב"חלום ליל קיץ", בבימויה של דפנה רובינשטיין, בתיאטרון תמונע בתפקידים של דמטריוס וציף.
ב-2008 הצטרף ללהקת שחקני הבימה.
בהפקה הראשונה "דור שלישי", קופרודוקציה בין הבימה לשַאוּבִּיהנֶה ברלין, בבימויה של יעל רונן.
בהצגה שיחקו ארבעה שחקנים ישראלים, ארבעה ערבים ישראלים וארבעה גרמנים.
המחזה הוא תוצר של רונן והקבוצה לאחר סדנה בת חודש, והוא דן במשולש הזה ובהשקפות השונות מנקודת מבט של הדור השלישי לשואה.
השחקנים שיתפו בסיפורם האישי, ובסיום ההצגה נערך שיח עם הקהל.
הצגת הבכורה הייתה בפסטיבל הלה בגרמניה.
ההצגה השתתפה בפסטיבלים רבים באירופה, בדנמרק, שוודיה, פורטוגל ואיטליה.
מילר השתתף בפרויקט "פוסט טראומה", קופרודוקציה בין הבימה לשאושפילהאוס דיסלדורף, בהדרכתו של שלומי מושקוביץ ובבימויה של דדי ברון.
מילר שיחק ב"השחף" של צ'כוב, בבימויו של רמי הויברגר.
הוא גילם את דמותו של מדבדיינקו, בעלה של מאשה (הילה פלדמן) שמאוהבת בקוסטיה (מיכאל מושונוב).
אחר-כך שיחק ב"מסילה לדמשק", פרי עטו של הלל מיטלפונקט, בבימויו של אילן רונן.
הוא גילם את דמותו של ארץ` ואת ג'ון, קצין בריטי.
איתו שיחקו יבגניה דודינה, הילה פלדמן ויוסף סוויד.
מילר שיחק בהצגה "רומיאו ויוליה That bitch can be part of me", סיפור על מאבק שליטה על מועדון בעיר, בבימויו של מיכאל רונן.
הוא גילם את דמותו של טיבאלט מבית קאפולט, נביא קפיטליסטי.
לצידו שיחקו מיכאל מושונוב, רונה פרומצ'נקו, הילה סעדה, ליאל דניר, יוסף סוויד ורועי אסף.
ההצגה הועלתה במסגרת פסטיבל ישראל 2010, ובהמשך בהאנגר תיאטרון גשר.
ב"לרקוד ולעוף" מאת רשף לוי ובבימויו של אלון אופיר.
ב"קוויאר ועדשים" - בתפקיד הברון צ'יוצ'ייה, בבימויו של מוני מושונוב.
ב-2012 החל לשחק בתיאטרון החאן בהצגה "גברים".
מחזה מאת אמיר דוליצקי וזאב קלאתי, בתפקיד הרווק, לצדם של נילי רוגל, אריה צ'רנר ואריאל וולף.
ב-2013 שיחק ב"הבימה" בהצגה "אם הבית" את דוד, מאת הלל מיטלפונקט, בבימויו של אלון אופיר.
ב"הסוחר מוונציה" בבימויו של אילן רונן, בתפקיד בסאניו, לצדם של יעקב כהן, אביב אלוש, הילה פלדמן ורינת מטטוב.
ב"הדה גאבלר", בבימויו של כפיר אזולאי, בתפקיד איילרט לבבורג.
ב"ונוס בפרווה" - קומדיה אפלה לשניים, שכתב דייוויד אייבס כעיבוד לספרו של לאופולד פון זאכר-מאזוך, הוא מגלם את תומאס, במאי צעיר שמחפש שחקנית לעיבוד שעשה לרומן האירוטי, לצדה של ליאת אקטע.
החל מ-2014 משתתף בהצגה "הכיתה שלנו", מחזה פולני מאת טדאוש סלובודזיאניק, בבימויו של חנן שניר בהפקה שהיא קופרודוקציה בין הבימה לקאמרי.
החל מ-2019 משחק בתיאטרון הבימה בהצגה "גבעת חלפון אינה עונה", שהיא עיבוד לסרט המצליח.
בנוסף, החל מ-2020 משחק בהצגה "מצדה 1942", גם כן בהפקת תיאטרון הבימה.
ב-2010 השתתף מילר בסרטו של דובר קוסאשווילי "התגנבות יחידים", עיבוד לספר בשם זה של יהושע קנז.
ב-2012 שיחק בסרט "ברקיע החמישי" של דינה צבי-ריקליס, על פי ספרה של רחל איתן, המספר על בית יתומים בישראל של שנות החמישים.
באותה שנה שיחק בסרט הזומבים של איתן גפני, "בשר תותחים".
בסרטו של אופיר ראול גרייצר, "האופה מברלין", גילם מילר את דמותו של אורן.
ב-2017 השתתף בסרטו של שמוליק מעוז, "פוקסטרוט".
בשנים 2008–2010 השתתף מילר בשתי עונות של התוכנית "העוקץ" בערוץ 10 בהנחיית נמרוד הראל, עיבוד לתוכנית הבריטית "The Real Hustle".
בתוכנית יזמו סיטואציות אמיתיות של עוקץ עם אנשים אמיתיים ובסופו של דבר החזירו להם את הכסף.
ב-2011 שיחק בסדרות "החברים של נאור" ו"עם סגולה".
ב-2012 השתתף בסדרה "נויורק" וגילם את יואב הטייס, בעלה של טליה מאור (מירב פלדמן).
באותה שנה שיחק בסדרה "המרכז", בה גילם את דמותו של יוהאן, ד"ר לתאולוגיה שעולה לישראל מאוסטריה בשביל להתגייר (ערוץ 1).
ב-2014 השתתף בסדרות "רמזור", "עממיות" ו"אחת אפס אפס".
בשנת 2015 השתתף מילר בתוכנית הסאטירה "הכל שפיט" בערוץ הראשון.
בשנת 2016 שיחק בעונה השנייה של "בני ערובה" בערוץ 10, בתפקיד אליק.
החל מ-2018 משחק בסדרה "מלכות" את דמותו של גיא פרנסיס.
עוד באותה שנה שיחק בסדרה "בשבילה גיבורים עפים" בתפקיד קנטור.
ב-2019 השתתף בסדרת הטלוויזיה "דוז פואה" של כאן 11.
בשנת 2020 גילם את דמותו של דוד אפוטה, בן זוגה של ענת אלימלך בסדרת הדרמה "ענת אלימלך: הילדה הכי יפה בירושלים" ששודרה בקשת 12. באותה שנה השתתף גם בסדרת הטלוויזיה "אבא מטפלת" של ערוץ TeenNick.
בשנת 2021 החל לשחק בסדרה "מלכת היופי של ירושלים".
בשנת 2022 גילם את איתמר, חבר של דוד הגר בהתנחלות, בסדרת הטלוויזיה הקומית "חאנשי" ששודרה ב-HOT, לצידם של עליזה חנוביץ' והנרי וינקלר.
בשנת 2025 הוא גילם את מייק הררי בסדרת הטלווזיה "רשת מרגלים"
בשנת 2017 נישא לבת זוגו, שירי פדלון מילר.
ב-5 באפריל 2020 הביאו לעולם את ילדם, לוקא, בהליך פונדקאות.
בנובמבר 2022 נולד לזוג ילד שני, לאחר הריון טבעי.
הצגה תיאטרון מחזאי במאי תפקיד הצגת בכורהגבעת חלפון אינה עונההבימהדניאל לפין על פי אסי דיין ונפתלי אלטרמשה קפטןג'ינג'י (במקביל לטל מוסרי)13 מרץ 2019קוריולנוסהבימהויליאם שייקספירעירד רובינשטייןחייל/ אזרח7 אפריל 2016 מה עושים עם ג'ני?