tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באנרגיות נמוכות ממסת האלקטרון 511KeV מתקבל ש- והאינטראקציה של האלקטרון עם השדה היא קבועה.
אולם באנרגיות גבוהות יותר , חוזק האינטראקציה תלוי באנרגיה.
בתחום בו האנרגיה גדולה בהרבה ממסת האלקטרון אבל עדיין קטנה ממסת המיואון מתקבל .
השפעה נוספת היא תיקון לאינטראקציה החשמלית בין שני חלקיקים.
את הסדר הראשון של התיקון הזה ניתן לקבל מ-.
במרחקים גדולים (ביחס לאורך קומפטון של האלקטרון) מתקיים התיקון הזה גורם להסחה של ברמת האנרגיה של אורביטלי S באטום המימן והוא מהווה חלק קטן (כ-2%) מהסחת לם.
"הקיבוץ" היא סדרת טלוויזיה תיעודית בת ארבעה פרקים ששודרה בשנת 2011 בערוץ 8 ובערוץ הראשון.
הסדרה נוצרה על ידי מודי בר-און וענת זלצר ועוסקת בהיסטוריה של התנועה הקיבוצית.
בסדרה התראיינו בין השאר פרופסור זאב צחור, מוטי זעירא, יערה בר-און, אסף ענברי, רחל רבין ומוקי צור.
הסדרה זכתה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי מטעם הפורום הדוקומנטרי בישראל בקטגוריית פרויקט התעודה הטלוויזיוני של השנה.
הסדרה זכתה גם לביקורת חיובית בעיתון הארץ.
הקטפאנות של איטליה הייתה תימה של האימפריה הביזנטית משנת 965 עד 1071. בהיקף הגדול ביותר, היא כללה את איטליה היבשתית מדרום לקו הנמשך ממונטה גרגאנו למפרץ סלרנו.
מצפון לקו זה, אמאלפי ונאפולי שמרו גם הן על אמונים לקונסטנטינופול באמצעות הקטפאן.
מחוז קפיטנטה האיטלקי נגזר מ-katepanikion.
כתוצאה מהמאמצים הללו, אוטרנטו נכבשה מהסרצנים ב-873, ובארי, שנלכדה מידי הערבים על ידי הקיסר לואי השני ב-871, עברה לשליטה ביזנטית ב-876. מסעותיו של הגנרל המוכשר ניקפורוס פוקס האב באמצע שנות ה-80 של המאה ה-9 הרחיבו עוד יותר את השליטה הביזנטית על רוב אפוליה וקלבריה.
התואר של katepanō פירושו "העליון ביותר" ביוונית.
העלאה זו נחשבה הכרחית מבחינה צבאית לאחר האובדן הסופי של סיציליה הסמוכה, נחלה ביזנטית בעבר, לערבים.
כמה הרפתקנים נורמנים, שעלו לרגל למונטה סנטאנג'לו סול גרגנו, השכירו את שירותיהם כשכירי חרב בשנת 1017 לערים הלומברדיות של אפוליה נגד הביזנטים.
משנת 1016 עד 1030 היו הנורמנים שכירי חרב טהורים, ששירתו או את הביזנטים או את הלומברדים, ולאחר מכן את סרגיוס הרביעי, דוכס נאפולי, על ידי הצבת מנהיגם רנולף דרנגוט במבצר אוורסה ב-1030. זה העניק לנורמנים דריסת רגל ראשונה בדרום איטליה שממנה החלו בכיבוש מאורגן של הארץ.
בשנת 1030, גיום ודרוגו, שני בניו הבכורים של טנקרד מאוטוויל, אציל מקוטנס בנורמנדי הגיעו לדרום איטליה.
השניים הצטרפו לניסיון המאורגן לחלץ את אפוליה מהביזנטים, שאיבדו את רוב המחוז הזה עד 1040. בארי נכבשה על ידי הנורמנים באפריל 1071, והסמכות הביזנטית הופסקה לבסוף באיטליה, חמש מאות שנה לאחר כיבושיו של יוסטיניאנוס הראשון.
בשנים 1154–1156, באמצעות תוכנית שרקם הקיסר מנואל הראשון קומננוס, הביזנטים חזרו לזמן קצר למצור על בארי והצליחו במידה בינונית בהסתה של מרד המוני שכמעט ביטל את השליטה הנורמנית (נוצרה הזדמנות להעביר חלק גדול מהקטפאנות לשעבר בחזרה לאימפריה הביזנטית), אבל ההישגים "התהפכו על ידי חוסר מזל".
התואר Catapan of Apulia and Campania הוקם מחדש לזמן קצר בשנת 1166 עבור גילברט, רוזן גרווינה, בן דודה של המלכה העוצרת מרגרט מנווארה.
בשנת 1167, עם סמכותו כקטפאן, אילץ גילברט חיילים גרמנים לצאת מקמפניה ואילץ את פרידריך ברברוסה להסיר את המצור מעל אנקונה.
הקיבוץ מת יחי הקיבוץ: על הקיבוץ – בחשיבה אחרת הוא ספר מאת הסוציולוג והפסיכולוג אליהו (צצה) רגב אשר יצא בשנת 1996 בהוצאת קיבוץ ברעם, אשר ביקש להציג מודל חלופי לחלוקה הדיכוטומית בין קיבוצים שיתופיים וקיבוצים מתחדשים.
הספר ורעיונותיו, השפיעו על התפתחות תנועות הבוגרים, ועל יצירת מודלים של שיתופיות חדשה בישראל.
רגב, חבר קיבוץ ברעם ויליד 1932, עסק שנים ארוכות בליווי ובהדרכה של קבוצות וקיבוצים וחקר את תולדות התנועה הקיבוצית וקהילות שיתופיות נוספות בעולם.
את הספר כתב על רקע המשבר ותהליכי ההפרטה בתנועה הקיבוצית.
בספר, ביקש לבחון את שורשי המשבר בשינויי דפוסי החשיבה בתוך התנועות הקיבוציות ובתהליך של התפתחות תלותיות בקרב חברי הקיבוצים כלפי הקהילה שהביאה לכך שחיי השיתוף תלויים בקיומה של הנהגה כריזמטית, ואשר מביאה להתנהגות חסרת אחריות כלפי המשאבים המשותפים והקהילה.
החלופה שאותה הציע רגב בספרו, ואתה כינה 'השיתוף הריבוני', מבקשת לבנות מודל קיבוצי פדרטיבי, 'שיזּוּרִי' בלשונו (מלשון שזירה, כמו סיבים הנשזרים לחבל), כלומר קיבוץ המורכב מהתאגדויות פנימיות רבות של חברים (קומונות) המקיימים ביניהם מידות שונות של שיתוף בהתאם לרצונותיהם ולמערכות היחסים ביניהם.
מודל זה, בחן רגב במגוון כלים - בין היתר בהתאם למחקרים מתחום הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה והמטמטיקה.
את המקורות לרעיון זה ייחס להוגים אנרכיסטים כמו פייר-ז'וזף פרודון, פיוטר קרופוטקין, גוסטב לנדאואר ומרטין בובר וכן בראשית הקמת התנועות הקיבוציות בארץ ישראל.
בשולי הספר שיבץ רגב כמות רבה של ציטוטים, מקורות, מאמרים ערוכים מתוך העיתונות הקיבוצית המתקשרים לתוכן הפרקים, וכן איורים המבקשים להמחיש את הרעיונות המובעים בו באופן גרפי.
ההיסטוריון ומזכ"ל התק"ם לשעבר מוקי צור, כתב על הספר כי הוא רואה בו "חלק מהתפריט הרעיוני של כל חבר קיבוץ חושב, מרכיב חיוני ב'ארון הספרים' הקיבוצי".
מספר קיבוצים אימצו את רעיון הקיבוץ השיזורי שהגה רגב ופרסם בספרו, ויצרו מודל המאפשר לחלק מהחברים להתנתק מהכלכלה המשותפת ולאחרים להמשיך ולקיים שיתוף כלכלי.
הספר השפיע כאמור על תנועות הבוגרים של תנועות הנוער, שרבים מהקיבוצים וההתאגדויות אותם הקימו נבנו במודל שיזורי דומה של קומונות המקיימות ביניהן קשרי שיתוף במעגלים מתרחבים, או עם חפיפות חלקיות.
כך לדוגמה, הוגדר קיבוץ פלך כקיבוץ שיזורי על ידי בוגרי השומר הצעיר שהתיישבו בו.}
מהדורה מחודשת של הספר יצאה בהוצאת הספרים דרור לנפש מבית תנועת דרור-ישראל בשנת 2015.
הקטקומבות של כום אל-שוקאפה הוא אתר ארכאולוגי היסטורי הממוקם באלכסנדריה, מצרים, ונחשב לאחד משבעת פלאי תבל של ימי הביניים.
הנקרופוליס כולל קברים, פסלים וחפצים ארכאולוגיים המשלבים את מסורת הקבורה הפרעונית עם השפעות הלניסטיות ורומיות מוקדמות.
הקטקומבות מציגות שילוב תרבותי, כמו פסלים בסגנון מצרי עם לבוש ותסרוקות רומיות.
גרם מדרגות עגול מוביל אל הקברים, שנחצבו בסלע בתקופת הקיסרים האנטוניניים (המאה ה-2 לספירה).
המתקן שימש כתא קבורה מהמאה ה-2 עד המאה ה-4, ונחשף מחדש ב-1900 לאחר שחמור נפל בטעות לתוך פיר הגישה.
באתר נמצאו שלושה סרקופגים, שרידי אדם ובעלי חיים.
בתחילה נועד הקבר למשפחה אחת, אך הסיבה להרחבתו למספר רב של קבורים נותרה לא ברורה.
מאפיין נוסף בקטקומבות הוא היכל קרקלה, שבו נמצאו עצמות סוסים.
קברים אלו נוצרו עבור סוסיו של הקיסר קרקלה בשנת 215 לספירה.
הקטקומבות נקראו "קום אל שוקאפה" (תלולית רסיסים) בשל תל של שברי טרקוטה שהיה באזור.
שברים אלו כללו בעיקר צנצנות וחפצי חרס, שהושארו על ידי מבקרים בקברים.
המבקרים הביאו אוכל ויין לצריכה במקום, אך כדי להימנע מלהחזיר מכלים ממקום הקשור למוות, הם שברו אותם והשאירו אותם מאחור.
בעת גילוי הקטקומבות, נמצאו ערימות רבות של שברים אלו.
הקטקומבות ממוקמות מתחת לנקרופוליס המערבי של אלכסנדריה וכוללות שלושה מפלסים חצובים בסלע, כאשר המפלס השלישי היה מתחת למים עד לשיפוצים האחרונים.
במרכזן נמצא פיר עם שישה עמודים שנפתח מהפרוזדור.
בצד שמאל שוכן טריקליניום, אולם נשפים שבו משפחות וחברים התאספו על ספות אבן מרופדות בכריות, הן בזמן הקבורה והן במהלך ביקורי הנצחה עתידיים.
המבקרים יכולים להגיע למפלס הראשון דרך פרצה בקיר הרוטונדה, שנעשתה בתאריך לא ידוע.
זה מוביל לאולם של קרקלה שבו נמצאו עצמות של סוסים ובני אדם.
בחדר הקבר הקדמי יש חזית מקדש עם שני עמודים המעוטרים בעלי פפירוס, לוטוס ואקנתוס.
הארכיטרב מעוטר בדיסקית שמש עם כנפיים, ולצדדים יש דמויות של נחש עם סמלים רומיים ויווניים.
בקיר, דמויות גבר ואישה בגילוף מצרי עם השפעות הלניות וולגיה רומית.
בחדר הקבר המרכזי יש שלושה סרקופגים ענקיים עם כיסויים בלתי ניתנים להסרה.
גופות הוכנסו דרך מעבר מאחור.
המסדרון כולל 91 קירות עם שקעים, כל אחד משמש לקבורה של שלוש מומיות.
הסרקופגים מעוטרים בזרים ובראשים של אלים יווניים, ולוחות תבליט מציגים את אנוביס, הלבוש כחייל רומאי, חונט גופה על ערוגת אריה, בעוד שלוחות צדדיים מציגים את השור אפיס מקבל מתנה.
חדר הקבר הראשי של הגלריה
הקיום קודם למהות היא טענה אידאולוגית מרכזית בזרם האקזיסטנציאליזם, היא מחליפה את התפישה המסורתית הרואה את מהותו של האדם כנתונה מראש ושאינה ניתנת לשינוי.
לפי הגישה הזאת, האדם קודם כל קיים ואזי יוצר לעצמו ערכים ובוחר משמעות לחייו, מפאת שאין לאדם מהות וערכים מוטבעים מראש.
תולדות הרעיון מיוחס לנאום שנשא הפילוסוף פרידריך וילהלם שלינג בדצמבר 1841, שבו נכח גם סרן קירקגור.
רעיונות דומים עולים ביצירתו של קירקגור במאה ה־19, אך הניסוח המפורש של הטענה ניתן על ידי הפילוסוף ז'אן־פול סארטר במאה ה־20. הביטוי "הקיום קודם למהות" הופיע לראשונה בנוסחו הקלאסי בנאומו של סארטר משנת 1945, "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם".
עם זאת, יסודות לרעיון ניתן למצוא כבר בספרו של מרטין היידגר, "הוויה וזמן".
הטענה ש"הקיום קודם למהות" מנוסחת על־ידי סארטר כשלילה של התפישה הסכולסטית המסורתית, שלפיה המהות קודמת לקיום.
על פי גישה זו, לאדם יש טבע מהותי הקודם להתהוותו בפועל, כגון הטענה שהוא אנוכי מטבעו או יצור רציונלי מעצם מהותו.
לעומת זאת, סארטר טוען כי אין טבע כזה הקודם לקיום, קרי האדם קיים תחילה, ורק לאחר מכן מעצב את מהותו בעצמו.
עבור סארטר, "הקיום קודם למהות" פירושו שהאדם אינו נולד לתוך מציאות שתוכננה מראש או למען מטרה מסוימת שעל פיה עליו לפעול, משום שהאדם הוא זה שבוחר את עיסוקיו.
אף שאינו מכחיש את קיומם של תנאים מגבילים בקיום האנושי, סארטר יוצא נגד עמדות דטרמיניסטיות כגון זו של שפינוזה, אשר טען כי האדם מוכתב על ידי נסיבותיו החיצוניות, דבר השולל את קיומה של בחירה חופשית.
לדעת סארטר, מצב של דיכוי אינו בלתי נסבל מצד עצמו, אלא רק כאשר הוא נתפס ככזה על ידי הסובייקט החווה אותו.
באמירתו: "the world is a mirror of my freedom", מבקש סארטר לטעון שהעולם מציב בפני האדם תנאים המחייבים אותו לבחור, להגיב ולחרוג מעצמו.
לפי סארטר, לאדם יכולת לעקוף את מגבלותיו באמצעות שאיפה או פעולה מכוונת לעתיד, מכנה סארטר בשם "טרנסצנדנטיות".
במובן זה, האדם אינו יכול שלא לבחור, שכן על־פי משפטו הידוע: "האדם נידון להיות חופשי".
לטעון כי הקיום קודם למהות משמעו שאין לאדם מהות נתונה מראש, שניתן להחילה באופן אוניברסלי.
תחת זאת, מהותו של האדם מוגדרת על־ידי הפרט עצמו, באמצעות האופן שבו הוא חי, בוחר, פועל ויוצר את חייו.
כפי שמנסח זאת סארטר בנאומו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם": "האדם ראשית כול קיים, פוגש את עצמו, מפציע בתוך העולם, ורק לאחר מכן הוא מוגדר".
הגדרתו של סארטר לאקזיסטנציאליזם התבססה במידה רבה על יצירתו המרכזית של מרטין היידגר, "הוויה וזמן" (1927).
עם זאת, בהתכתבותו עם ז'אן בופרה שפורסמה מאוחר יותר תחת הכותרת "איגרת על ההומניזם" , רמז היידגר כי סארטר לא הבין כראוי את כוונותיו, וכי פרשנותו נוטה לסובייקטיביזם יתר.
הקיסרות הגרמנית או האימפריה הגרמנית הוא שמה המקובל של גרמניה בתקופה שראשיתה בכינונה כמדינת לאום לאחר איחוד מדינות גרמניה השונות ב-18 בינואר 1871, וסופה בהתפטרותו של הקייזר (קיסר) וילהלם השני ב-9 בנובמבר 1918, שהתפטר בעקבות מהפכת נובמבר ותבוסת המדינה במלחמת העולם הראשונה – אז החליפה אותה רפובליקת ויימאר.
שמה הרשמי של המדינה בגרמנית, "הרייך הגרמני", נותר גם לאחר הקמת רפובליקת ויימאר הדמוקרטית וכן במשך רוב תקופת גרמניה הנאצית, עד סיפוחה של אוסטריה ב-1938, אז נקראה "הרייך הגרמני הגדול" (Großdeutsches Reich).
הקיסרות הגרמנית הייתה מדינת הלאום הראשונה של הגרמנים.
במשך 47 שנות קיום הקיסרות חוקקה רפורמות חברתיות והיו בה חיי תרבות פורחים, שהפכו אותה למעצמה מהמובילות בעולם באותו הזמן.
ההצלחות החברתיות, הכלכליות והמדעיות בקיסרות הובילו את עידן הקיסרות להיחשב לפעמים כתור הזהב בהיסטוריה של גרמניה.
בגרמנית משמש המונח "קייזרייך" (Kaiserreich) בהתייחס לתקופה זו, מונח הנמצא בשימוש גם על ידי היסטוריונים שאינם דוברי גרמנית.
כינוי אחר לתקופה, המקובל בשפות זרות אך בגרמנית מופיע רק לעיתים נדירות, הוא הרייך השני.
כינוי זה מתבסס על התפיסה המתייחסת לאימפריה הרומית הקדושה בתור ה (קיסרות או אימפריה) הראשון (גרמניה הנאצית היא הרייך השלישי).
ההתעלמות הגרמנית מהמונח "הרייך השני" היא פועל יוצא מתהליך הדה-נאציפיקציה שעברה גרמניה אחרי מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, השם Deutsches Reich, "דויטשֶס רייך", הרייך הגרמני, נותר שמה הרשמי של המדינה הן בתקופת האימפריה הגרמנית והן בתקופה שלאחריה, עד לכיבושה של גרמניה הנאצית ב-1945 בסיום מלחמת העולם השנייה.
כך שגם בתקופת רפובליקת ויימאר וגם בתקופת גרמניה הנאצית שמה הרשמי של המדינה היה "Deutsches Reich".
שלושה ניצחונות צבאיים אפשרו לו לממש יעד זה:
ראשית, ביסמרק כרת ברית עם אוסטריה כנגד דנמרק, ובתום המלחמה הקצרה שפרצה בעקבות זאת (מלחמת שלזוויג השנייה) בשנת 1864, הועברה שלזוויג-הולשטיין לשליטה פרוסית.
כעבור שנתיים גרם, יחד עם איטליה, לפרוץ המלחמה האוסטרו-פרוסית, שבה ניצבה קואליציה של מדינות גרמניות בהנהגת פרוסיה מול קואליציה יריבה בהנהגת אוסטריה.
הפרוסים זכו לניצחון מוחץ לאחר קרב קוניגראץ, וניצחון זה אפשר לביסמרק להתעלם מאוסטריה, יריבתה המסורתית של פרוסיה, בבואו לייסד את הקונפדרציה הצפון-גרמנית, אליה חברו הנסיכויות שתמכו בפרוסיה במלחמה האוסטרו-פרוסית.
הקונפדרציה הצפון-גרמנית הייתה ליבת הקיסרות שנוצרה ב-1871.
לבסוף, צרפת נוצחה במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871); הקונפדרציה הייתה לאימפריה, ולקיסרה הוכתר המלך הפרוסי וילהלם הראשון בארמון ורסאי, למרבה ההשפלה הצרפתית.
עוד בשנת 1866 חיבר ביסמרק את החוקה הצפון גרמנית, מתוך כוונה כי זו תהיה חוקת האימפריה הגרמנית של 1871, אם כי בתיקונים קלים.
גרמניה, יחד עם המשטרים האוטוריטריים באיטליה ובאימפריה היפנית, כללה מספר יסודות דמוקרטיים, ובמיוחד הרייכסטאג, פרלמנט בעל סמכויות מצומצמות.
החקיקה דרשה את אישור ה"רייכסראט", המועצה של נציגי הנסיכויות, שבה נהנתה פרוסיה מרוב ברור.
עיקר ההשפעה הפרוסית, עם זאת, נבע מעובדת שליטתה בגופי הסמכות המבצעת בגרמניה: ה"קייזר" והקנצלר הקיסרי שמונה על-ידו – אוטו פון ביסמרק.
בעוד שיתר הנסיכויות הורשו לנהל ממשלות משל עצמן, כל כוחות הצבא היו בסמכותה של הממשלה הקיסרית, או למעשה, פרוסיה.
הגם שנותרה אוטוריטרית בהיבטים רבים, התירה האימפריה את קיומן של מפלגות.
עלייתה של הקיסרות הגרמנית האוטוריטרית מקבילה במידת מה להתפתחויות שאירעו באיטליה וביפן באותה תקופה.
יפן אף היא עברה תהליך של מודרניזציה שמרנית החל מנפילת השוגונים לבית טוקוגאווה ורסטורציית מייג'י ועד ל-1918. עובדה היא, כי בשנת 1882 יפן שיגרה משלחות לרחבי העולם במטרה ללמוד דפוסי שלטון ממשלתיים, ושליטיה התרשמו במיוחד מאופי השלטון הקיים בגרמניה של ביסמרק.
בשנת 1889 פרסמו היפנים חוקה הדומה לזו הגרמנית.
בנוסף, בכל שלוש המדינות ניתן כוח פוליטי ניכר למעמד בעלי הקרקעות.
איחודה של גרמניה כלל סיפוח מלא של ממלכת פרוסיה למדינה החדשה.
שלוש הפרובינציות החדשות: מזרח פרוסיה, מערב פרוסיה ופרובץ פוזן, שנותרו מחוץ לקונפדרציה הגרמנית בעבר, סופחו עתה לגרמניה הלאומית.
פרובינציה נוספת, שלזיה, הייתה נחלת האימפריה הרומית הקדושה יחד עם בוהמיה.
ואולם בשטחים אלה ישבה אוכלוסייה פולנית גדולה.
סיפוח ארבע הפרובינציות הללו גרם לחיכוכים גוברים עם הפולנים.
כיוון שקצב הריבוי הטבעי של הפולנים היה מהיר יותר, וגרמנים רבים החלו מהגרים ממזרח גרמניה למערבה באוסטפלוכט (Ostflucht), השתנה הרכבן הדמוגרפי של הפרובינציות המזרחיות, והן הפכו באופן הולך וגובר לפולניות יותר.
המדיניות הפנימית שהנהיג ביסמרק בגרמניה שיחקה תפקיד חשוב ביצירת התרבות הפוליטית האוטוריטרית של הרייך השני.
לאחר האיחוד ב-1871 פחת העיסוק הגרמני בפוליטיקה היבשתית, במה שאפשר לממשלה הפרלמנטרית-למחצה להעביר באופן חלק למדי שורת רפורמות מדיניות וכלכליות – בבחינת "מהפכה מגבוה" – אשר הפכו את המדינה החדשה לאחת המעצמות התעשייתיות המובילות בעולם.
לא זו בלבד שהתוצרת המקומית הגרמנית דחקה את מוצרי היבוא הבריטיים מהשווקים הגרמניים – בשנות השבעים של המאה ה-19, היצרנים הבריטים כבר חוו תחרות ממשית מול מוצרים גרמניים בשווקים בינלאומיים.
התיעוש התפשט במהירות בגרמניה כמו גם בארצות הברית, ואפשר להן לגבור על כלכלותיהן המיושנות של צרפת ובריטניה.
תעשיות הטקסטיל והמתכת של גרמניה, לדוגמה, עלו בארגונן וביעילותן הטכנית על אלו הבריטיות כבר ב-1870. בשלהי המאה ה-19, התעשיות הגרמניות ייצרו באופן מסיבי מוצרים שיעדם היה בריטניה – שהייתה בעבר "מפעל התעשייה של העולם".
לאחר שהשיג את האיחוד הרשמי ב-1871, הקדיש ביסמרק את עיקר מאמציו לשימור האחדות הלאומית, וזאת עשה באמצעות טיפוח אידאולוגיית הפרוסיאניזם.
באותה תקופה, פלגים שונים בחברה הגרמנית אשר חרדו למעמדם בעקבות השינוי המהיר מכלכלה מבוססת חקלאות לקפיטליזם תעשייתי מודרני, החלו לדבוק באידאולוגיות שונות: הן שיבה ריאקציונית לשמרנות הקתולית ולאמונה מוחלטת בעליונותו של האפיפיור פיוס התשיעי; והן תמיכה גוברת ברדיקליזם של מעמד הפועלים, שהלך וקיבל את ביטויו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית החדשה.
ביסמרק, שהבין כי דיכוי חסר פשרות של הקתולים או הסוציאליסטים יהיה בעוכריה של גרמניה, נקט כלפיהם בגישת "המקל והגזר", במה שהפחית באופן ניכר את ההתנגדות מקרב שתי הקבוצות.
ניתן לסכם את יעדיו של ביסמרק בשלוש מילות מפתח: קולטורקאמפף (Kulturkampf, "מאבק התרבות"), רפורמה חברתית ואיחוד לאומי.
קולטורקאמפף: לאחר סיפוח הנסיכויות הקתוליות בדרום, הקתוליות, כפי שיוצגה על ידי מפלגת המרכז הגרמנית, נתפסה כאיום העיקרי על הלאומיות הפרוסית צבאית-אריסטוקרטית שטיפח ביסמרק, כיוון שנאמנותם הראשונה של הקתולים, לשיטתו, הייתה נתונה לאפיפיור ולא למדינה.
הקתולים הדרומיים, שבסיס חייהם עדיין היה אגררי ושחלוקתם המעמדית מנתה בעיקר איכרים, בעלי מלאכה, אנשי כמורה ואצילים מסורתיים, התקשו תחילה להתמודד עם היעילות התעשייתית ועם הפתיחות המסחרית של הצפון הפרוטסטנטי.
מטרת הקולטורקאמפף הייתה להחליש את הלך הרוח הקתולי בגרמניה.
בין פעולותיו של ביסמרק נמנו איסור על אנשי דת קתוליים לדון בענייני פוליטיקה; פיקוח הדוק של המדינה על הכשרתם ותעסוקתם של כמרים; סילוק מסדר הישועים מגרמניה והוצאתו אל מחוץ לחוק ב-1872; והחשוב מכל, הפקעת טקס הנישואין מסמכות הכנסייה והפיכתו לטקס אזרחי לכל דבר ב-1875.
בשנת 1878 איחדו ביסמרק ומפלגת המרכז הקתולית את כוחותיהם במטרה להיאבק בסוציאליסטים, במה שסימל את סוף הקולטורקאמפף.
בפרספקטיבה היסטורית, ניתן לומר שהקולטורקאמפף הוביל בסופו של דבר לחוסר שקט קתולי רב מבעבר, ואף חיזק את הקתוליות בגרמניה, בניגוד לכוונתו המקורית של ביסמרק.
רבים מהקתולים באזורי מזרח גרמניה, פולנים במוצאם, חשו ניכור כלפי המדינה ואגב כך התעוררה בקרבם הלאומיות הסלאבית.
רפורמה חברתית: במסגרת התמודדותו עם מעמד הפועלים ועם הסוציאליזם, כונן ביסמרק מדינת רווחה מתקדמת למדי, אשר העצימה את הרגש הלאומי הגרמני בקרב הפועלים.
הצעדים החברתיים שבהם נקט (שירותי רפואה ב-1883, ביטוח תאונות ב-1884, קצבת בריאות וזקנה ב-1889) היו המתקדמים ביותר בעולם באותה תקופה, ובמידה מסוימת עודם קיימים בגרמניה של ימינו.
איחוד גרמניה (המאה ה-19): מאמציו של ביסמרק הביאו גם לצמצום הפערים האדירים בין הנסיכויות הגרמניות – שהתפתחו באופן עצמאי במשך מאות שנים – ובמיוחד בענייני חקיקה.
המסורות החוקיות והמערכות המשפטיות, שהיו שונות לחלוטין בין נסיכות לנסיכות, יצרו סיבוכים קשים, במיוחד בתחומי המנהל וסחר הלאומיים.
בשנת 1871 הוצג חוק עונשין משותף לכל הנסיכויות (Reichsstrafgesetzbuch); ב-1877 נוסדו נהלים משפטיים אחידים, הכוללים את ה-Gerichtsverfassungsgesetz (מערכת בתי המשפט), ה-Zivilprozessordnung (הליכים אזרחיים) וה-Strafprozessordnung (הליכים פליליים).
ארבע שנים קודם לכן תוקנה החוקה באופן שיאפשר לאימפריה להחליף את הקודקס האזרחי השונה בכל מדינה.
ב-1881 התקיים המושב הראשון של הוועדה לקביעת הקודקס האזרחי של האימפריה כולה, מאמץ עילאי אשר הוביל בסופו של דבר ליצירתו של הקודקס האזרחי הגרמני Bürgerliches Gesetzbuch, מהמרשימות שביצירות המשפטיות שידע העולם; הקודקס נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1900.
בסופו של דבר, המודרניזציה השמרנית הביאה לתוצאות משמעותיות, בהתחשב בעובדה שהייתה בעיקר "מהפכה מגבוה".
בהכירו בעובדה כי הכוח הפוליטי הממשי מצוי בידיהם של האריסטוקרטים בעלי האדמות, הממשל הפרלמנטרי-למחצה בגרמניה ביקש לשמור ככל הניתן על המסגרת החברתית המקורית, אף שכוחם הכלכלי של בעלי האדמות דעך בהשוואה לזה של התעשיינים.
תקופת הרייך השני מאופיינת בפרקי זמן ארוכים של שלטון שמרני, ריכוזי מאוד ואוטוריטרי.
לראשונה אוחדו הישויות המדיניות המסורתיות לכדי מדינה עצמאית אחת מאוחדת.
דבר זה חייב את ההנהגה להקים מנגנון מנהלי מסועף, אחיד ורב עוצמה; קודקס משפטי אחיד; זרועות ביצועיות (משטרה וצבא) חזקים דיים, שיאפשרו למדינה להוציא לפועל את מדיניותה, כלפי פנים וחוץ; ולבסוף, טיפוח לאומיות גרמנית תוך הכפפת הקבוצות השונות במדינה לאיחוד הכלל גרמני.
המשבר הפיננסי של 1873 עורר את התסיסה האנטישמית החמורה ביותר בגרמניה מאז מסעות הצלב או מגפת המוות השחור.
לדברי ההיסטוריון של האימפריה של ביסמרק, פולקר אולריך, התפרצות האנטישמיות הייתה התוצאה "החמורה והמתמשכת ביותר" של המשבר הכלכלי הזה, והפכה ל"מרכיב עיקרי בתרבותה הפוליטית" של האימפריה עד סופה ב-1918.
אחד מתוצרי הלוואי של המודרניזציה השמרנית היה מיליטריזם.
על מנת לאחד את המעמדות העליונים – האריסטוקרטיה הלוחמת מזה והתעשיינים מזה – היה צורך בטיפוח הלך רוח מיליטריסטי, אשר יאפשר את המשך המודרניזציה מבלי לשנות את המבנה החברתי-פוליטי של המדינה.
ואמנם, כל חברי ההנהגה של הרייך השני מצאו כי התפשטות אימפריאליסטית מעבר לים תניב יתרונות רבים.
תעשייני הענק הגרמניים דחפו להתפשטות מעין זו מתוך עניין בערובות ובשווקים זרים למקרה של תחרות כלכלית בלתי צפויה או מתיחות פנימית; הפקידים רצו משרות רבות יותר; קציני הצבא חשקו בקידום; ואילו האריסטוקרטיה ביקשה תוארי כבוד.
העלייה בתפוצתם של איגודי סחר, והתחזקות הסוציאליזם ותנועות מחאה נוספות בעידן החברה ההמונית באירופה, הייתה כר פורה עבור האריסטוקרטיה, אשר קראה למסעות אימפריאליזם לאומי בנימוק שכך ייטב לכל, ובפרט למעמד הפועלים.
האימפריאליזם החדש, אשר נשען על הרומנטיקה של שלהי המאה ה-19, שלהב את כל שכבות החברה ותרם להיווצרותם של גלי לאומיות עזים.
עוד בתקופתם של פרידריך וילהלם הראשון ופרידריך הגדול הצליחה פרוסיה ליצור צבא חזק דיו, שלא זו בלבד שאיים על יריבותיה (צרפת ואוסטריה), אלא אף הקנה לה שם עולמי כמעצמה רבת חשיבות בזירה הבינלאומית.
אלא שבניגוד למעצמות שממערב לה, פרוסיה לא נהנתה מעוצמה רבה מחוץ לאירופה, ונעדרה מסורת קולוניאלית ממשית כזו של בריטניה, צרפת, הולנד וספרד.
האימפריאליסטים הגרמנים השתמשו בעובדה זו לצורך ביסוס תעמולתם.
אחת מטענותיהם הייתה, למשל, כי מעמדה הבינלאומי של בריטניה הקנה לה יתרון כלכלי בלתי-הוגן בשווקים הבינלאומיים, במה שמגביל את צמיחתה הכלכלית של גרמניה ומאיים על ביטחונה.
מדינאים ותעשיינים רבים באירופה ביקשו להאיץ את חלוקתה הקולוניאלית של אפריקה ולתפוס קולוניות לפני שיהיה בהן צורך ממשי.
הם הצדיקו בקשתם זו בטענם כי השווקים האירופיים עלולים להגיע למצב של עודף היצע, וכי היכולת להבטיח את הישרדותה הכלכלית של המדינה תלויה בזמינותם של שווקים זרים, אליהם ניתן יהיה לייצא את העודף.
לצד שיקולים כלכליים אלו, גם התמורות הגדולות במאזן הכוחות באירופה עמדו ביסודו של האימפריאליזם החדש, והקלו על ההתפשטות המעצמתית הגרמנית מעבר לים.
לאחר קריסת הסדר האירופי של קונגרס וינה, לא נתפס עוד האימפריאליזם כנחלתן הבלעדית של המעצמות המסורתיות, היינו צרפת ובריטניה.
מדינות הלאום החדשות – גרמניה ואיטליה – שוב לא שקעו בסכסוכים פנימיים ויבשתיים, כפי שאירע פעמים רבות לפני המלחמה הפרנקו-פרוסית.
אף שביסמרק התנגד בעברו להרפתקאות חוץ-אירופיות, הוא הבין את ערכן של הקולוניות כערובות ל"שווקים חדשים עבור התעשייה הגרמנית, התפשטות המסחר, ותחום נוסף לפעילות, לציוויליזציה ולהון הגרמניים." גרמניה, שעברה תיעוש מהיר ושגודל הצי שלה הוכפל בין 1871 ל-1914, הלכה והסתמנה כאיום אסטרטגי על שוקיהן של יתר המעצמות.
עם זאת, מאמציהם הקולוניאליים של הגרמנים באפריקה, שנפתחו רשמית בשנת 1884, לא הניבו הישגים טריטוריאליים גדולים כדוגמת אלה של צרפת ובריטניה, שנכנסו למירוץ לפניה.
האימפריה הגרמנית באפריקה כללה מושבות בדרום-מערב אפריקה, במערב אפריקה ובמזרח אפריקה.
באזור האוקיינוס השקט כללה האימפריה את המושבות סמואה המערבית וגינאה החדשה הגרמנית, שאליה השתייכו מספר קבוצות איים וחלקו הצפון-מזרחי של האי הגדול גינאה החדשה.
נוסף לכך החזיקו הגרמנים שטחי השפעה בסין.
בראשית המאה ה-20 דיכאה גרמניה מרידות של שבטים מקומיים בשתיים ממושבותיה, מרד המאג'י מאג'י במזרח אפריקה ומרד ההררו והנאמה בנמיביה, ובמהלך דיכוי המרד השמידה במכוון חלק ניכר מבני העמים המורדים, במה שנחשב למקרים הראשונים של רצח עם במאה ה-20.
השאיפות הקולוניאליות הגרמניות (גם לגבי מרוקו), אשר הובילו בין היתר ליצירת צי-קרבי רב עוצמה, כמו גם החשש הבריטי הגובר מפני הכוח העולה באירופה, גרמו לבריטים לעמוד לצד צרפת עם החתימה על ההסכמה הלבבית (Entente Cordialle) בשנת 1904. עוד קודם לכן כוננו צרפת ורוסיה ברית חשאית ביניהן, שהייתה אנטי גרמנית במהותה.
האימפריה הגרמנית צמחה תחת הנהגתו של ביסמרק עד למותו של הקייזר וילהלם הראשון במרץ 1888. בשנה זו, המכונה "שנת שלושת הקיסרים" (Dreikaiserjahr בגרמנית), מת גם בנו של הקייזר, פרידריך השלישי, 99 ימים בלבד לאחר שהוכתר כקיסר.
הדבר הביא להכתרתו של בנו הבכור של פרידריך, קייזר וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק ממשרת הקנצלר במרץ 1890.
בגרמניה עצמה הלכה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית והתעצמה, עד שהייתה לגדולה בעולם: בבחירות לרייכסטאג שנערכו בינואר 1912 גרפה כשליש מהמושבים.
עם זאת, הממשלות הגרמניות באותה תקופה נותרו שמרניות, ונשענו על תמיכתם של הליברלים והקתולים, אף שלקייזר נודעה השפעה רבה על החלטותיהן.
מאזן הכוחות המעורער באירופה קרס לחלוטין עם החלטתה של אוסטריה, בת בריתה הקרובה של גרמניה מאז 1879, להכריז מלחמה על סרביה (יולי 1914) לאחר ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי, הארכידוכס פרנץ פרדיננד, במהלך ביקורו בסרייבו.
גרמניה תמכה בצעדיה של אוסטריה ואף העניקה לה "צ'ק פתוח" לפעול כפי שהיא רואה לנכון בסרביה.
סרביה זכתה לתמיכתה של רוסיה, שכאמור הייתה בת בריתה של צרפת.
לאחר שהחליטה ממשלת הצאר לבצע גיוס כללי של צבא רוסיה (במטרה לתקוף את אוסטריה ובת בריתה, גרמניה), הכריזה גרמניה מלחמה על רוסיה וצרפת, בבחינת "מלחמת מנע".
יש לזכור, כי החשש מפני כיתור צרפתי-רוסי של האימפריה, שיביא למלחמה בשתי חזיתות, היה המרכיב הראשי בחרדת הביטחון הגרמנית כבר בעשורים הראשונים לקיומה.
אירועים אלה הביאו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
חרף הצלחות ראשוניות, גרמניה ובנות בריתה הקיזו דמן בקיפאון הצבאי של המלחמה, ובסופו של דבר נוצחו על ידי אויב, שזכה לתגבורת מרשימה בשנת 1917 עם התערבותה של ארצות הברית לטובתו.
הקייזר וילהלם השני גורש מהמדינה בנובמבר 1918 על ידי יסודות סוציאליסטים וקומוניסטים גרמניים, אשר ניסו אף הם (ינואר 1919) לתפוס את השלטון במדינה, ללא הועיל.
ביוני 1919 נחתם הסכם ורסאי, והמלחמה הסתיימה באופן רשמי.
ההסכם נחתם באולם המראות בוורסאי, מקום ייסודו של "הרייך השני" כחמישים שנים קודם לכן.
גרמניה איבדה שטחים רבים שהועברו לצרפת, לבלגיה ולאומה החדשה שהוקמה בעקבות המלחמה, פולין.
כמו כן, מושבותיה באפריקה ובאוקיאניה נמסרו על ידי חבר הלאומים כשטחי מנדט למדינות המנצחות.
בנוסף, גרמניה נדרשה ליטול אחריות לפרוץ המלחמה, וחויבה בשל כך לשלם פיצויי מלחמה גדולים לבעלות הברית.
בנוסף, נאסר עליה להקים כוח צבאי בן יותר ממאה אלף חיילים, כמו גם להחזיק בצי ובאווירייה.
הסכם ורסאי גרם להתמרמרות קשה בקרב הציבור הגרמני, שתפס את החוזה כתכתיב דרקוני ובלתי הוגן.
האידאולוגיה הנאצית מבית מדרשו של אדולף היטלר השכילה לנצל תסכול זה מאוחר יותר, באופן שהביא לקריסתה של רפובליקת ויימאר.
מנהיגים גרמנים בני דורו של ביסמרק עוד שימרו בזכרונם את המלחמות הנפוליוניות ואת ההשפלות הלאומיות שנחלה פרוסיה מידי מעצמות זרות.
הם חשו, אפוא, כורח תפיסתי להימנע מהפגנת חולשה כלפי חוץ ופנים, ולכן נמנעו מקיום שלטון ליברלי.
מורשתו של ביסמרק, שצברה תאוצה בימיו של הקייזר המיליטריסטי וילהלם השני, תרמה להתפתחות התרבות הפוליטית הגרמנית שהצמיחה את הנאציזם.
ביסמרק השתמש באסטרטגיה של דיכוי פלגים יריבים לצד עידוד מיליטריזם פרוסי.
כתוצאה מכך, בגרמניה, כמו ביפן ובאיטליה, ניסיונות מאוחרים יותר לחולל מהפכות דמוקרטיות הביאו ליצירתם של משטרים דמוקרטיים בלתי יציבים ופגיעים (רפובליקת ויימאר, יפן בשנות העשרים ואיטליה מסוף מלחמת העולם הראשונה ועד לעלייתו של מוסוליני בשנת 1922).
הדמוקרטיות החוקתיות הללו לא השכילו להתמודד עם בעיות התקופה, ולא יכלו – או לא רצו – לחולל שינויים מבניים יסודיים בדפוסי הממשל ובתרבות הפוליטית.
נטיותיה המיליטריסטיות של גרמניה, כמו גם העובדה שאיחודה הושג "בדם וברזל", שימרו את הפן הדספוטי באופייה של המדינה, חרף ההתקדמות האדירה שחלה בתחומי המדע והתעשייה בעידן הרייך השני.
כוחות הצבא שלה, שחונכו ברוח המיליטריזם הפרוסי – הערצת המלחמה וגילוי נאמנות בלתי מתפשרת כלפי המדינה, השליט והסדר החברתי – שמרו על נאמנותם העזה כלפי הקיסרים לבית הוהנצולרן.
בנוסף, בעלי האדמות הגרמנים טיפחו תרבות מעמדית מובהקת, ופיתחו רעיונות בדבר עליונותו המושרשת של המעמד השליט, אף שהדבר היה במידה רבה ארכאי במאה העשרים.
הפקידות המלכותית היעילה בגרמניה אף היא תרמה לכך, בהציגה את אידיאל הצייתנות המוחלטת, ובהדגישה את כפיפותו של הפרט ואף של המעמד החברתי למוסד המדינה.
רעיונות ואידיאלים אלו יפותחו מאוחר יותר לכדי דוקטרינות של עליונות גזעית; ואמנם, אפשר לסכם ולטעון כי ניצני המיליטריזם, הדספוטיזם ושנאת הזרים, שאפיינו את המשטר הנאצי שעלה בשנת 1933, נזרעו במידה רבה בתקופת האימפריה הגרמנית.
לאיחוד גרמניה נודעה השפעה משמעותית גם על מזרח אסיה.
האיחוד הביסמרקי נתפס כמודל שיש לאמצו הן עבור המודרניזציה היעילה של יפן והן עבור המודרניזציה היעילה פחות של סין בתחילת המאה ה-20. הקודקס האזרחי הגרמני אומץ כבסיס מערכות המשפט של יפן ושל הרפובליקה הסינית, ועודה משמשת כבסיס המשפטי של טאיוון.
הקינקס הייתה להקת רוק בריטית רבת השפעה שהוקמה בלונדון ב-1963 על ידי ריי דייוויס ואחיו דייב דייוויס ופעלה עד 1996. מקור שמה של הלהקה טמון בקוד הלבוש שהיה נהוג בקרב חבריה.
להקת הקינקס זכתה להצלחה גדולה שנה לאחר הקמתה, עם הלהיט "You Really Got Me" שהופיע באלבומה הראשון מ-1964. במהלך שנות פעילותה הקליטה הלהקה עוד 24 אלבומי אולפן.
בשבע שנותיה הראשונות הקליטה הלהקה בחברת התקליטים Pye תחת המפיק של טלמי, בשנת 1972 עברה להקליט בחברת תקליטי RCA ובשנת 1976 עברה לחברת Arista.
הלהקה הוקמה על ידי האחים ריי ודייב דייוויס, ילידי שכונת מאזוול היל בלונדון, תחת השם The Ravens.
בתחילה ניסו חברי הלהקה למצוא זמר מוביל ובין היתר רוד סטיוארט היה סולן הלהקה לתקופה קצרה, אך ניסיונות אלה לא הצליחו וריי דייוויס, שכתב את מרבית שירי הלהקה, שימש גם כסולנה.
ב-1963 החלה הלהקה לעבוד עם המפיק המוזיקלי של טלמי ועם המנהל לארי פייג', ששינה את שמה ל-Kinks.
האחים דייוויס צירפו את שני החברים הנותרים להרכב הסופי – הבסיסט פיט קוויף והמתופף מיק אייבורי.
ב-1964 הלהקה הוציאה סינגל בכורה, קאבר לשירו של ליטל ריצ'רד "Long Tall Sally".
הסינגל כשל במצעדים, וכך גם הסינגל שבא אחריו, שיר מקורי בשם "You Still Want Me".
נקודת המפנה הגיעה בסינגל השלישי "You Really Got Me", שהגיע לפסגת המצעדים בבריטניה ומאוחר יותר גם בארצות הברית.
השיר זכור בזכות ריף הגיטרה שניגן דייב דייוויס והשימוש הראשוני בדיסטורשן.
בעקבותיו יצא אלבום הבכורה, שנקרא בפשטות Kinks, והורכב, מלבד הלהיט, בעיקר מקאברים לשירים אמריקאיים.
באוקטובר 1964 יצא סינגל נוסף, "All Day and All of the Night", שהיה דומה בסגנונו לקודמו והגיע למקום השני במצעדים.
הלהקה המשיכה להוציא סינגלים מצליחים, בהם "Set Me Free" ו-"Tired of Waiting for You".
בראשית 1965 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, Kinda Kinks, שהיה דומה לקודמו, אך בהמשך השנה ניכרה התפתחות בסגנונה המוזיקלי.
ביולי 1965 יצא הסינגל "See My Friends", שנחשב לשיר הרוק הראשון שעשה שימוש בצליל "דרון" , שהופק על ידי גיטרת 12 מיתרים, בהשפעת המוזיקה ההודית.
השיר, שהגיע למקום העשירי במצעד הבריטי, הקדים בארבעה חודשים את Norwegian Wood של הביטלס, שעשה שימוש בסיטאר ליצירת אפקט דומה וייתכן שהושפע ישירות מהשיר של ה-Kinks.
בספטמבר 1965 יצא הסינגל "A Well Respected Man", שלראשונה לא עסק באהבה אלא בתיאור סאטירי של הגבר הבריטי הממוצע.
בנובמבר יצא האלבום השלישי, The Kink Kontroversy, שבו למעט שיר אחד כל השירים נכתבו על ידי ריי דייוויס.
באלבום היה שילוב בין שירי רוק פשוטים כמו בשנים הקודמות, דוגמת הלהיט "Till the End of the Day" ועיסוק בנושאים מורכבים יותר.
ב-1966 המגמה נמשכה עם שני סינגלים סאטיריים נוספים – "Dedicated Follower of Fashion", שיצא בפברואר, לעג לחובבי האופנה שפעלו בלונדון החוגגת באותן שנים, ו-"Sunny Afternoon", שיצא ביוני לעג לעשירים ותלונותיהם על שיטת המיסוי.
האחרון הגיע לפסגת המצעדים בבריטניה, ונכלל באלבום Face to Face, שיצא באוקטובר וכלל 14 שירים שאת כולם כתב ריי דייוויס.
בנובמבר יצא עוד סינגל מצליח, "Dead End Street", שגם לו טקסט עוקצני על חיי מעמד הפועלים.
בשלהי 1966 הבסיסט קוויף נפגע בתאונת דרכים, וג'ון דלטון החליף אותו בהופעות למספר חודשים.
בשנת 1965 נאסרה על הלהקה כניסה לארצות הברית עקב סכסוך עם איגוד המוזיקאים האמריקאי, וכך, בשיאה של "הפלישה הבריטית" – כשהביטלס, המי והרולינג סטונס כבשו את ארצות הברית, נאלצו הקינקס להישאר באי הבריטי.
מוזיקלית, הלהקה התחזקה משמעותית, כאשר מגבלה זו גרמה לריי דייוויס להתחיל לעסוק בכתיבתו בנושאים הנוגעים לתרבות ולנוסטלגיה האנגלית, והאלבומים הבאים שיוציאו הקינקס נחשבים עד היום לטובים בקריירה שלהם.
באלבום זה עברה הלהקה לסגנון בארוק פופ עם שימוש מוגבר במלוטרון.
כמו כן, לראשונה הופיעו באלבום שלושה שירים שכתב האח הצעיר, דייב דייוויס, ששימש עד אז כגיטריסט וזמר בלבד.
אלבום זה היה הראשון בסדרה של אלבומי אולפן שנחשבים כיום בעיני המבקרים לתור הזהב של הלהקה.
עוד באותה שנה, החל ריי דייוויס לכתוב מדי שבוע שירים לתוכנית הסאטירה של ה-BBC "The Eleventh Hour".
בנובמבר 1968 הוציאה הלהקה את האלבום The Kinks Are the Village Green Preservation Society, אלבום קונספט העוסק בהיעלמותה של אנגליה הישנה בפני התעשייתיות והקדמה.
האלבום כמעט ולא זכה להתייחסות עם צאתו, ונכשל מבחינה מסחרית, אך כיום הוא נחשב לאלבום החשוב ביותר של הלהקה.
פיט טאונסנד, גיטריסט להקת המי, אמר על האלבום: "עבורי, זה הסרג'נט פפר של ריי דייוויס".
השיר "Days", שהיה אמור להופיע באלבום אך לא נכלל בגרסה הסופית, יצא כסינגל והגיע למקום ה-12 בבריטניה.
ב-1969 עזב את הלהקה הבסיסט קוויף.
ג'ון דלטון, שהיה מחליפו הזמני שנתיים קודם לכן, הצטרף במקומו באופן קבוע.
כמו כן, באותה שנה הותרה כניסתה של הלהקה לארצות הברית לאחר ארבע שנים והיא יצאה לסיבוב הופעות במדינה.
ריי דייוויס החל לעבוד על פסקול לסרט טלוויזיה שיועד לשידור ברשת ITV, העוסק בסיפור על בן דודו ארתור, המתייאש מהחיים בבריטניה ומהגר לאוסטרליה.
הרשת החליטה לגנוז את הסרט, והשירים יצאו באוקטובר 1969 כאלבום (Arthur (Or the Decline and Fall of the British Empire, שנחשב גם הוא בעיני המבקרים לאחת מפסגות היצירה של הלהקה, אך בדומה לאלבום הקודם נכשל מבחינה מסחרית.
בנובמבר 1970 הוציאה הלהקה אלבום קונספט נוסף,Lola Versus Powerman and the Moneygoround, Part One, העוסק ברובו בתיאור עוקצני של תעשיית המוזיקה, ובייחוד של מפיקים ומנהלים שניהלו את הקינקס לאורך השנים וריי דייוויס חש כי רימו אותו.
עם זאת, השיר הבולט באלבום היה "Lola" שלא היה קשור לנושא, אלא תיאר מערכת יחסים עם טרנסג'נדר.
למרות הנושא החריג, השיר הצליח מאוד.
הוא החזיר את הלהקה למסלול של הצלחה מסחרית, ונחשב לאחד מהלהיטים המזוהים איתה.
בנובמבר 1971 יצא האלבום Muswell Hillbillies הקרוי על שם שכונת ילדותם של האחים בדייוויס.
האלבום חזר לעיסוק בחיי מעמד הפועלים ובטיפוסים משולי החברה הבריטית.
באותה שנה חיברה הלהקה פסקול לסרט Percy.
ב-1972 יצא האלבום הכפול Everybody's in Show-Biz, הכולל תקליט אחד עם שירים חדשים, ותקליט שני עם הקלטה של הלהקה בהופעה חיה בקרנגי הול בניו יורק.
הסינגל "Celluloid Heroes" הצליח במצעדים ונחשב לאחד השירים הבולטים של הלהקה, אך האלבום ככלל נחשב בעיני המבקרים לירידה ברמה לאחר ההצלחות הקודמות.
ב-1973 החליט ריי דייוויס לשנות כיוון ויצר סדרה של אופרות רוק מורכבות בנושאים שונים, שלא הלהיבו את המבקרים ואת הקהל.
תקופה זו נחשבת כיום לנקודת השפל בקריירה של הקינקס.
ב-1977 יצא האלבום Sleepwalker, שסימן חזרה מהאופרות המורכבות לכיוון של רוק פשוט יותר.
הלהקה חזרה להצלחה מסחרית, ויחד עם האלבומים שיצאו בשנים שלאחר מכן, החלה למלא אצטדיונים בהופעות ברחבי ארצות הברית.
באותה תקופה החלו להקות חדשות כגון ואן היילן, הג'אם והפריטנדרס לבצע גרסאות כיסוי לשירי הלהקה משנות השישים, ובכך סימלו את השפעתה הרבה על עולם המוזיקה.
עם זאת, האלבומים מתקופה זו אינם נחשבים כיום למוצלחים כמו אלו של תור הזהב.
ב-1982 יצא הסינגל המצליח "Come Dancing".
ב-1984 עזב את הלהקה המתופף אייבורי, שהיה חבר בה מתחילת הדרך, ואת מקומו תפס בוב הנריט.
גם עמדות הבסיסט והקלידן עברו שינויים רבים באותה תקופה, והאחים דייוויס נותרו היחידים שחברים בלהקה לאורך כל דרכה.
האלבומים שהוציאה הלהקה בסוף שנות השמונים, Think Visual ו-UK Jive, נחשבים לכישלונות אומנותיים ומסחריים.
ב-1993 יצא האלבום האחרון של הלהקה, Phobia, שקיבל ביקורות מעט יותר טובות.
באותן שנים החל גל הבריטפופ ובו להקות חדשות שהושפעו מאוד מהקינקס, דוגמת אואזיס ו-בלר.
באמצע שנות התשעים התרכזו הקינקס בעיקר בהופעות עם הלהיטים הישנים, עד שב-1996 הוחלט על הפסקת פעילות הלהקה.
ההופעה האחרונה נערכה בפסטיבל רוק באוסלו ביוני באותה שנה.
לאחר הפירוק, פנו האחים דייוויס ליצירת אלבומי סולו.
ב-18 בדצמבר 2015 התארח ריי בהופעתו של דייב, במה שהיה להופעה המשותפת הראשונה של האחים מאז הפירוק.
ב-26 ביוני 2018 הודיע ריי דייוויס בראיון כי הלהקה צפויה להתאחד ולהקליט שירים חדשים.
הקיסר הצהוב (בסינית 黃帝, חואנג די) הוא דמות אגדתית סינית, שנחשב כאב מייסד של התרבות הסינית.
חואנג די (הקיסר הצהוב) הוא כינוי שקיבל הקיסר כאות להערכה הרבה אליו.
צהוב - אלמנט האדמה, אדמת לס.
לפי המסופר, הקיסר הצהוב איחד 40 שבטים שונים וכך יצר את האומה הסינית הראשונה.
מייחסים לו ולאנשי חצרו את פיתוחם של רבים מיסודות התרבות הסינית; בין השאר: המצאת הכתב הסיני, לוח השנה הסיני הראשון, המתמטיקה, הנחת היסודות לרפואה הסינית המסורתית, הפקת המשי מטוואי המשי (המיוחסת לאשתו, לאי טצו), המצאת מקלות האכילה, החץ והקשת, המצפן, וטביעת מטבעות הנחושת הראשונים.
לכן, בני סין, הנחשבים לצאצאיו, מכונים לעיתים "צאצאי הדרקון".
מספרים, כי כשמלאו ימיו בא דרקון ונשא אותו למרומים, כדי שיחיה חיי נצח בין בני האלמוות.
הקיסר נפל על הראש הוא סרט הנפשה של אולפני ההנפשה של וולט דיסני שיצא לאקרנים בשנת 2000. הסרט מבוסס על אגדה עתיקה בשם ממלכת השמש ועל מורשת קיסרות האינקה.
לסרט יצא סרט המשך בשם הקיסר נפל על הראש 2, כמו כן הופקה בהשראתו הסדרה בית הספר לקיסר המתחיל.
הסרט תוכנן לצאת בשם "ממלכת השמש" בתור סרט מוזיקלי גרנדיוזי כמו קודמיו, מלך האריות, היפה והחיה ובת הים הקטנה, אך לבסוף הוא יצא בתור סרט קומדיה, כאשר במסגרת שיווקו פורסמו כמה כרזות לשוק הרחב וכמה קטעי הנפשה קצרים ולא מושלמים.
קוזקו הקיסר הוא שליט מפונק, עריץ ואנוכי, שחושב שהוא נחמד יותר מכולם ושהורסים לו את החיים.
יום אחד הוא מזמן איכר בשם פאצ'ה לארמונו, כדי לברר פרטים על הכפר בו הוא חי.
מטרת הפגישה היא להקים במקום כפרו של האיש בית נופש כמתנה עצמית ליום הולדתו ה־18. פאצ'ה מנסה לבקש, לשווא, שלא להרוס את הכפר אך מוצא מן הארמון.
במקביל, איזמה, יועצת המלך הוותיקה והמרושעת, פוטרה על ידי קוזקו, שהרגיש כי היא מנסה לשלוט על העם מאחורי גבו.
מלאת טינה מחליטה איזמה לנקום בו.
במעבדתה הסודית היא מוצאת רעל שבאמצעותו היא זוממת להרוג את קוזקו.
תוכניתה של איזמה משתבשת כתוצאה מטעות שמקורה בהחלפת השיקויים, השפעת השיקוי אינה קטלנית והוא הופך את קוזקו לְלאמה.
איזמה ועוזרה הטיפש, קרונק, מחליטים להכניסו לשק ולהשליכו לנהר.
קרונק יוצא לבצע את המשימה, אך מצפונו אינו מניח לו למלאה.
בעודו מהרהר מה עליו לעשות עם קוזקו, דעתו מוסחת והשק ובתוכו קוזקו נופל הישר לעגלתו של פאצ'ה שנעלמת כשעליה השק.
יראתו מפני איזמה, מובילה את קרונק להסתרת האמת מפניה.
לאחר שאיזמה מכריזה על מותו של הקיסר בפומבי וממנה את עצמה לקיסרית, היא מגלה שקוזקו בחיים.
שניהם יוצאים לחפשו במטרה להורגו.
בערב, מגיע פאצ'ה לביתו, אל שני ילדיו ואשתו ההרה, אך מתחבט בשאלה כיצד יבשר להם את דברי הקיסר.
הוא מחליט לשקר באומרו כי הקיסר לא קיבל את פניו.
אשתו ממליצה לו לחזור ולעמוד על כך שהקיסר יראה אותו.
לאחר מכן, פאצ'ה הולך לפרוק את תכולת עגלתו ומגלה שק ובתוכו לאמה מדברת.
בתחילה הוא סבור כי זהו "שד לאמה", אך עד מהרה הוא מזהה את סגנון דיבורו של הקיסר קוזקו.
קוזקו מאשים את פאצ'ה שהוא זה שהפך אותו ללאמה וחטף אותו לכפר.
קוזקו, שרוצה לחזור להיות בן אדם, דורש מפאצ'ה שייקח אותו לאיזמה כיוון שהוא יודע ש"המעבדת הסודית" שברשותה היא המפתח לפתרון בעייתו.
פאצ'ה טוב הלב מוכן לקחת אותו לשם בתנאי שיוותר על בניית בית הקיץ שלו בכפר מגוריו, אך קוזקו מסרב והולך בזלזול ברגל, תוך התעלמות מופגנת מאזהרותיו של פאצ'ה כי הג'ונגל מסוכן.
קוזקו הולך לאיבוד בג'ונגל, נתקל בסנאי ומתקוטט עמו.
הסנאי גורם לקבוצת יגוארים שחורים רעבים לדלוק אחרי קוזקו וכשאין עוד מוצא מופיע שם פאצ'ה, שמצליח להציל את חייו.
קוזקו מפגין חוסר רגישות ואינו טורח להודות לאיש שהצילו.
הוא שב ומתלונן ללא הרף.
בבוקר מבטיח קוזקו לפאצ'ה שהבית יבנה במקום אחר.
שניהם יוצאים למסע, בעוברם על גשר רעוע פאצ'ה נופל ונותר תלוי בחבלים מן הגשר, קוזקו בוגד בפאצ'ה ומותירו תקוע על הגשר, בשלב זה גם קוזקו נתקע תחת הגשר.
הם מתווכחים ומרביצים זה לזה עד שהגשר מתפרק והם נופלים לתהום.
המצוקה מובילה לשיתוף פעולה, שהוא המפתח להחלצות השניים מהצרה אליה נקלעו.
קוזקו מציל, בלי להתכוון לכך, את חיי פאצ'ה שהיה קרוב ליפול.
מעשה זה מוכיח לפאצ'ה שיש בקוזקו גרעין של טוב לב.
פאצ'ה וקוזקו ממשיכים בדרכם ועוצרים לאכול במסעדה.
הסנאי שהתקוטט עם קוזקו מפנה לכיוון אליו הלך את איזמה וקרונק, בדרכם הם מתיישבים באותה מסעדה בשולחן הסמוך.
במסעדה פאצ'ה מגלה את תוכניותיהם של איזמה וקרונק ומצליח לברוח עם קוזקו שלא מאמין לדבר המזימה, רב עם פאצ'ה וכל אחד עוזב לדרכו.
כאשר קוזקו מגלה את האמת הוא משוטט מיואש עד שמוצא את פאצ'ה במרעה לָאמות.
הם יוצאים למסעם המחודש במהלכו הם מוצאים את איזמה וקרונק בביתו של פאצ'ה.
איזמה מתחזה לקרובת משפחה רחוקה של פאצ'ה.
משפחתו עוזרת להסיח את דעתם כדי שפאצ'ה וקוזקו יספיקו לברוח.
הם מגיעים ל"מעבדה הסודית של איזמה" ומתברר כי איזמה הקדימה אותם (דבר שמצטייר כמשולל הגיון).
איזמה מצווה על קרונק להרוג את פאצ'ה וקוזקו, אולם קרונק מהסס ומתעמת עם היצר הטוב ועם היצר הרע שלו אשר מנסים להכתיב לו את דרך הפעולה המתבקשת.
בכעסה איזמה מחליטה להיפטר ממנו.
כדי שקוזקו לא יקבל את השיקוי הנכון שיחזיר אותו להתגלמות בן אדם היא מפילה את מדף השיקויים ואלו מתפזרים.
בינתיים היא מזמנת את שומרי הארמון וטוענת שפאצ'ה וקוזקו הם אלה שרצחו את הקיסר.
השומרים, שנהפכו לחיות שונות מהשפעת שיקויים שזרק עליהם פאצ'ה, רודפים אחריהם אך לא מצליחים להשיגם.
תוך כדי המרדף קוזקו נוטל שיקויים שונים שהופכים אותו לבעלי חיים שונים, איזמה לאחר מאבק סוער, משיגה את השיקוי האחרון ובולעת אותו.
לרוע מזלה היה עוד אחד, והשיקוי הופך אותה לחתולה.
במהלך כל המהומה, קוזקו מציל בפעם השנייה את חייו של פאצ'ה.
קוזקו שותה את השיקוי, חוזר להתגלמות בן אדם ומבקש סליחה מכל מי שנפגע ממעשיו בעבר.
הוא מחליט לבנות את בית הקיץ שלו בגבעה הסמוכה, בה אין בתי מגורים.
קרונק מלמד את שפת הסנאים בתנועת צופים שהוא מקים, ובה פעילים שניים מילדיו של פאצ'ה וגם איזמה, הנראית מושפלת כדמות חתולה.
+דמותתיאורמדבבים באנגליתמדבבים בעבריתקוזקוהקיסר בן ה-18 של אימפריית האינקה, עריץ שחצן ומפונק, חסר סבלנות והתחשבות באחרים.דייוויד ספיידעידו מוסריפאצ'המנהיג הכפר, אהוב, אמיץ ומוערך.ג'ון גודמןנתן דטנראיזמההיועצת הזקנה והבוגדנית של קוזקו, שרוצה את הכס לעצמה.
יודעת לרקוח שיקויים.ארת'ה קיטיעל עמיתקרונקעוזרה של איזמה, שרירי, חברותי וקל דעת.
דובר "סנאית".פטריק וורברטוןמשה בקרצ'יצ'האשתו התומכת של פאצ'ה, בהריוןונדי מאליקיעל פרל בקרצ'אקהבתו של פאצ'ה, שובבהקליאן קלסושירלי ורטהיימרטיפובנו של פאצ'ה, שובבאלי ראסלאלון ברנדבאקי הסנאיסנאי, חבר של קרונק, שונא את איזמה.בוב ברגןזמר הפתיחזמר הפתיח האישי של קוזקוטום ג'ונסגבי שושןמאטההמלצרית במסעדת "בקתת הבשר של מאדקה"פאטי דוייטשליליאן ברטורודיאדם זקן בעל כוונות טובות.
תחילה נזרק מהחלון על ידי שומריו של קוזקו ובסוף מתחבר עם קוזקו.ג'ון פידלרשמוליק טנא
את הגרסה העברית הפיקה וביימה שפרירה זכאי ועל הניהול המוזיקלי היה רוני וייס.
בדיבוב העברי השתתפו גם אוהד שחר, אילן ליבוביץ, דורון אורן, יסמין עיון, מומי לוי, עפרון אטקין ושרונה נסטוביץ'.
לסרט יצא סרט המשך בשנת 2005 אשר לא הועלה לאקרנים אלא שווק בקלטות וידאו ותקליטורי DVD.
סרט ההמשך שנקרא "הקיסר נפל על הראש 2", ומגולל את הרפתקאותיו של קרונק בנסיונותיו לרצות את אביו פאפי.
קוזקו הקיסר הוא הדמות הראשית בסרטה המונפש של דיסני "הקיסר נפל על הראש".
קוזקו הקיסר הוא שליט מפונק, עריץ ואנוכי, שחושב שהוא נחמד יותר מכולם ושכולם הורסים לו את החיים בכוונת תחילה.
יום אחד הוא מזמן אדם כפרי, בשם פאצ'ה, לארמונו, כדי לברר פרטים על הכפר בו הוא חי על מנת להרסו ולהקים במקומו בית נופש כמתנה ליום הולדתו ה-18. לאחר מכן, הוא מרומה על ידי אישה בעלת כיעור מודגש בשם איזמה, שהופכת אותו ללמה באמצעות שיקוי מרושע.
בסרט ההמשך "הקיסר נפל על הראש 2" הוא מופיע כמה פעמים שהוא מספר את סיפורו של קרונק.
קוזקו אף מופיע בסדרה "בית הספר לקיסר המתחיל" ששודרה בין השנים 2009–2010 בישראל, במסגרתה מתוארות עלילותיו בדרך לקיסרות רשמית.
במסגרת התוכנית הוא אף פוגש במלינה, בחורה כפרית בה הוא מתאהב.
איזמה היועצת הקיסרית המרושעת ובעלת אוסף שיקויי קסם נרחב.
נראית כקשישה בעלת עור סגלגל ומרובה קמטים ופנים עם זוויות מודגשות.
לפי דברי קוזקו היא כיהנה עשרות שנים רבות בתפקידה.
היא חוטאת בישיבה על כס הקיסר ומילוי מקומו ללא רשות והקיסר מפטר אותה.
איזמה לא מרוצה מהעניין ופונה לניסיון להרעיל למוות את הקיסר.
העניין השתבש ובסופו מצאה את עצמה מבלה את שארית ימיה כחתולה.
קרונק הוא העוזר החזק וגדול הממדים של איזמה.
לאורך הסרט הוא נראה כאדיוט חסר תועלת, בהמשך מתגלה שהוא בעל יכולות מסוימות שלמד בתנועת הצופים.
פאצ'ה איכר שלו שגר בכפר בו גרה משפחתו בששת הדורות הקודמים.
הוא נשוי ואב לשני ילדים בתחילת הסיפור.
בהמשך נולדה לו בת נוספת.
לפאצ'ה לב טוב ונדיב באופן יוצא דופן והוא מחפש את הטוב בקיסר האנוכי והמפונק - ולבסוף גם מוצא.
הסדרה עוסקת בכך שקוזקו צריך ללמוד ויוצא לאקדמיית קוזקו וגר אצל פאצ'ה.
הסדרה נקראת "בית ספר לקיסר המתחיל" ושודרה בעבר בערוץ דיסני.
הקיסר נפל על הראש 2 הוא סרט הנפשה קומי של אולפני וולט דיסני שיצא ב-2005 והוא סרט ההמשך של "הקיסר נפל על הראש" משנת 2000. הסרט מתאר את עלילותיו של קרונק, תושב האינקה ועוזרה לשעבר של איזמה המרושעת אשר נהפך לטוב לב.
לאחר שעזב את איזמה בסוף הסרט הקודם קרונק החל לעבוד כטבח במסעדת מודקה והופך לטבח פופולרי.
הוא מקבל מכתב על כך שאביו הזועף והרטנוני מגיע לביקור, מה שגורם לקרונק לעצבות עקב ציפיותיו של אביו שיבנה דירה על ההר, יתחתן ויהפוך לאבא.
קרונק נזכר בפלאשבק על כך שהיו לו כבר בית ובחורה אך הוא איבד אותם: כדי להרשים את אביו הוא מחליט לחסוך כספים עד שיוכל לקנות דירה.
איזמה המרשעת שנזרקה מהארמון מחליטה לעשות איתו עסקה בה הוא ימכור לזקנים "שיקוי נעורים" ובתמורה יקבל ממנה כספים ויוכל לקנות בית משלו.
יחד הם מוכרים את השיקוי והזקנים בעיר מתמכרים אליו ומחליטים למכור הכל תמורה לעוד שיקוי.
לבסוף הם מוכרים את בית האבות לקרונק ונותרים חסרי כל.
עם זאת השיקוי של איזמה לא גורם להם לדבר ובמהלך הכתרה של איזמה חזקה לקיסרית, קרונק ורודי הורסים לה את התוכנית בכך שהם מגלים שהיא רימתה.
בתגובה זקני הכפר רודפים אחריה עד לגשר התלוי מעל נהר שורץ תנינים.
כהגנה אחרונה איזמה הופכת לארנבת ואז נחטפת בידי עוף דורס.
קרנוק מחליט להחזיר לזקנים את בית האבות.
בפלאשבק אחר הוא נראה מאמן שבט ילדים בצופים ומוביל אותם לתחרות מחנה גדולה.
השבט היריב לו מובל בידי מיס בירדוול, אשר במשך התחרות מתאהבת בקרונק והוא בה.
ואולם הילדים משבטו של קרונק משתוללים ומרטיבים את כל ילדי השבט שלה וכך היחסים ביניהם נשברים.
שבטו של קרונק נפסל ובהמשך התחרות ני השבטים מחליטים להתחרות אחד בשני בכל העוצמה.
קרונק גם נותן לטיפו משימה לרמות בשביל ששבטה של בירדוול ייפסל במשימה האחרונה.
ואולם רגע לפני הגמר קרונק ומיס בירדוול משלימים, ומכינים לשני השבטים עוגת צימוקים.
הם מחליטים להשלים ולהתחרות ללא רדיפה, אך טיפו לא שומע על כך, מחדיר אבקת צ'ילי לתוך קרם הידיים של מיס בירדוול וגורם לתאונה.
לאחר זה מיס בירדוול כועסת על טיפו אך קרונק מודה שהרעיון שלו והם נפרדים.
כך קרונק איבד את היכולת להרשים את אביו, אשר נכנס למסעדה, אך בעזרת פאצ'ה ומשפחתו מעמיד פנים שהוא נשוי ואינו טבח במסעדה.
דבר זה גורם ללקוחות המסעדה להתעצבן והוא נאלץ לבשל במהירות גבוהה.
לבסוף התנור קורס ומתפוצץ עם כל מה שבתוכו ואביו קולט את התרמית.
הוא מתנצל לאביו אך חבריו מספרים לאביו את האמת ואביו מניף לו אגודל כסימן לשביעות רצון מבנו.
בסוף הסרט נראית איזמה כארנבת בתוך קן הדורס ובו 2 ביצים הבוקעות.
האפרוחים נראים חמודים עד שהם פותחים את פיהם וכנראה טורפים אותה.
קרונק – פטריק וורברטון/מיכה אוזין סליאן, היועץ הטיפש של איזמה לשעבר והדמות הראשית של הסרט.
מיס בירדוול – טרייסי אולמן/סיון שביט, ידידה של קרונק
איזמה – ארת'ה קיט/יעל עמית, מכשפה חזקה והנבלית של הסרט
קוזקו הקיסר – דייוויד ספייד/עידו מוסרי, קיסר האינקה וידידו של קרונק
פאצ'ה – ג'ון גודמן/נתן דטנר, איכר שמן וידידו של קרונק
צ'יצ'ה – ונדי מאליק/לימור שפירא, אשתו של פאצ'ה
פאפי – ג'ון מהוני/יורם יוספסברג, אביו הרטנוני של קרונק
רודי – ג'ון פידלר/שמוליק טנא, ידיד זקן של קרונק
הקיסר האחרון הוא סרט דרמה ביוגרפי משנת 1987 בבימוי ברנרדו ברטולוצ'י, ובכיכובם של ג'ון לון, ג'ואן צ'ן ופיטר או'טול.
הסרט זכה בתשעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, ובארבעה פרסי גלובוס הזהב.
העלילה מתרחשת בסין, ומתארת את חייו של פויי (ג'ון לון), הקיסר האחרון של סין מילדותו בתחילת המאה ה-20, דרך התבגרותו ונישואיו, ועד למאסרו באשמת פשעי מלחמה וחייו בסין הקומוניסטית.
הסרט נפתח בשנת 1950, עם הגעתו של פויי לכלא פושון ברפובליקה העממית אשר הוקמה לאחרונה, כאסיר פוליטי ופושע מלחמה, לאחר שנתפס על ידי הצבא האדום כשברית המועצות נכנסה למלחמה באוקיינוס השקט בשנת 1945. זמן קצר לפני הגעתו לכלא ביצע ניסיון התאבדות.
כעת אנחנו חוזרים בפלאשבק לשנת 1908, כאשר פויי (אז ילד בן 3) מזומן לעיר האסורה, ושם פוגש את הקיסרית הגוססת צה שי, אשר מודיעה לו שהוא יהיה הקיסר הבא.
לאחר הכתרתו, פויי מתקשה להתרגל לסביבתו המלכותית, ומבטא את רצונו לחזור הביתה פעמים רבות.
בחלק הבא של הסרט, אנו רואים את חייו של פויי - חלקים מילדותו ומנעוריו, תחת הדרכתו של מורהו, רג'ינלד ג'ונסטון (פיטר או'טול).
חלק אחר הוא תקופתו כמלך בוגר יותר, המתאר את שלטונו במדינת הבובות היפנית מנצ'וקוו.
בנוסף, אנו רואים חלקים מתקופת השבי של פויי בשלטון הקומוניסטי (שם הוא עובר תוכנית של "חינוך מחדש") עד אשר הוא משתחרר בשנת 1958.
החלק האחרון של הסרט מתרחש באמצע שנות ה-60, בשנות המהפכה התרבותית.
בשנה זו פויי הוא גנן בעיר הבירה.
לאחר יום עבודה, הוא מבקר בעיר האסורה כתייר רגיל ומבקר בארמון.
לאחר מכן אנו רואים קבוצת תיירים עוברת בארמון.
מדריכת הקבוצה מדברת על חייו של פויי בכמה משפטים קצרים ואומרת שמת בשנת 1967.
שחקןתפקיד ג'ון לון פויי הבוגר ג'ואן צ'ן ואן רונג פיטר או'טול רג'ינלד ג'ונסטון יינג רוצ'נג המושל ויקטור וונג צ'ן פאוצ'ן דניס דאן לי ריושי סקאמוטו אמקאסו מסאהיקו מגי האן קוואשימה יושיקו ריק יאנג חוקר ויוויאן וו ואן קשיו
הסרט הופק על ידי ג'רמי תומאס, וצולם בסין (לרבות בעיר האסורה - שם ניתן להפקה חופש אומנותי מוחלט) ובאיטליה בתקציב של 25 מיליון דולר.
הוא היה הסרט המערבי הראשון שצולם בסין.
הסרט הוקרן לראשונה ב-18 בנובמבר 1987, והכנסותיו בכל העולם עד פברואר 2007 הן מעל 44 מיליון דולר.
בשנת 2009 יצאה גרסת Blu-ray לסרט.
הסרט זכה להצלחה גדולה בטאיוואן והוא הוצג במקביל בעשרים בתי־קולנוע בבירה, טאיפיי.
הקרנת "הקיסר האחרון" חייבה אישור מיוחד מן הצנזורה הטאיוואנית, שכן בדרך־כלל היו אסורים במדינה סרטים שצולמו ב, אויבתה של טאיוואן.
בגרסתו הטאיוואנית קוצצו מן הסרט קטע בן שלושים שניות, שבו שרים האסירים במחנה החינוך מחדש את השיר "המזרח הוא אדום", וכן סצנה שבה נראים הקיסר ושתי נערות במיטה.
את פסקול הסרט הלחינו ריואיצ'י סקמוטו ודייוויד ברן והוא יצא לאור גם כאלבום.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - ברנרדו ברטולוצ'י
פרס אוסקר לתסריט - מארק פפלו וברנרדו ברטולוצ'י
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - ויטוריו סטוררו
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע
הקיסר האל של חולית הוא ספר מדע בדיוני מאת פרנק הרברט, הספר הרביעי בסדרת חולית.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1981 ותורגם לעברית על ידי דורית לנדס בשנת 2003.
למעלה מ-3,500 שנים עברו מאז עלה לטו השני לשלטון בסוף אירועי ילדי חולית.
הכוכב חולית אינו עוד מדבר אלא כוכב שופע צמחייה ומים.
הזכר היחיד למדבר הכביר שכיסה פעם את כל הפלנטה הוא הסאריר, מדבר שבתוכו בנויה המצודה העצומה של לטו.
לטו כבר אינו אנושי; דגי החול שכיסו את עורו בעודו ילד הקנו לו גוף קדם-עקלתון: גופו בצורת התולעת בגובה של שבעה מטרים, רגליו הן כמו סנפירים חסרי תועלת וראשו נמצא בתוך ברדס של עור עקלתוני ורוד.
הגוף הזה נתן לו לחיות במשך אלפי שנים.
הוא הקיסר האל של חולית; הוא שולט על המרקוח שצומצם לכמות מזערית וכך הוא שולט בגילדת החלל, בבנות גשרית ובטליילאסו.
כל התמרדות מדוכאת באמצעות צבא הנשים הפאנאטיות שלו, "דוברות הדגים", הסוגדות לו כאלוהים.
לטו מנסה בכל כוחו להגשים את שביל הזהב, אותו חזון שאפילו מואד'דיב התיירא ממנו.
הוא השתלט על תוכנית הזיווגים של בנות גשרית.
הוא עוקב בדקדקנות אחר כל בן ובת אטריידס שנולדים לפי תכנוניו ובוחן כל אחד מהם כדי לראות אם הם מבינים את משמעותו של שביל הזהב.
לטו יודע שכל עוד הוא שולט ביקום, עתידה של האנושות מובטח.
אך הוא יודע גם שזמנו מתחיל להתקצר והוא חייב להבטיח את הגשמת שביל הזהב בדרך אחרת.
היקום המוצג בספר זה שונה מזה שהוצג בקודמיו בסדרה; הכוכב אראקיס השתנה לבלי היכר והעקלתונים נכחדו כמעט לגמרי.
הדררים, שבעבר היו עם אמיץ בעל מנהגים קדומים, הם כעת לא יותר ממוצגים מוזיאוניים המנסים לחקות (ללא הצלחה) את מנהגי הדררים בעבר.
העלילה, כמקובל בסדרה, נעה בין כמה דמויות ומספרת את סיפורן: פרט לסיפורו של לטו, מסופר לנו על סיונה אטריידס, צאצאית לתוכנית הזיווגים ומורדת בקיסר האל.
מוניאו, אביה של סיונה ושר החצר של לטו.
דנקן איידהו שהר'ולות שלו נוצרים שוב ושוב על ידי הטליילאסו ו-ווי נורי, השגרירה האייקסית החדשה.
ספר זה כתוב בצורה מורכבת ועמוסת פילוסופיה יותר מקודמיו בסדרה.
רוב הציטוטים שבתחילת כל פרק לקוחים מן היומנים הגנובים, כינוי ליומניו של לטו.
קו העלילה בספר זה פחות מוביל ואת מקומו תופסת פילוסופיה הנוגעת בתחומי חיים רבים ומגוונים.
בין השאר עוסק הספר בשאלות הנוגעות לטרגדיה שבאלמוות, שאלות של דטרמיניזם לעומת אקראיות, שאלות מגדריות ותרבותיות, ועוד.
לטו השני, הקיסר האל של היקום הידוע.
מכונה גם "לטו העריץ" ו"התולעת".
מוניאו, שר החצר של לטו ואביה של סיונה.
צאצא ישיר של הזיווג בין גאנימה לפאראד'ן קורינו.
סיונה, מורדת בלטו ובתו של מוניאו.
דנקן איידהו, מפקד המשמר המלכותי.
ר'ולה (אדם משובט מתאי גופתו) שמשוחזר שוב ושוב בפקודת לטו.
נאיילה, שותפה נאמנה של סיונה.
בסתר מדובבת דגים אדוקה ומרגלת בשירותו של לטו.
סייאקסה, האם הראשה של בנות גשרית.
אנטיאק, אם נערצה ומגדת אמת.
לוייסיאל, אם נערצה צעירה ומגדת אמת.
מאלקי, שגריר אייקס לשעבר באראקיס וידיד קרוב של הקיסר האל.
ווי נורי, השגרירה האייקסית החדשה באראקיס.