tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 2001/02 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר גביע קוראץ' והפסידה לקבוצת מארוסי מיוון.
בעונת 2001/12 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר היורוצ'לנג' והפסידה לקבוצת טריומף ליוברצי מרוסיה.
אולם הבית של המועדון הוא היכל פרננדו מרטין המכיל כ-5,000 מקומות ישיבה.
אימן את הקבוצה, המאמן לואיס חיל, שאימן בעבר את נבחרת הנוער של ספרד.
פוארטו מדרין (בספרדית: Puerto Madryn; בוולשית: Porth Madryn) היא עיר נמל בפטגוניה הארגנטינאית, לחופו של מפרץ נואבו , מערבית לחצי האי ואלדס.
בשנת 2001 התגוררו בה כ-58 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השלישית בגודלה בפרובינציית צ'ובוט.
פוארטו מדרין נוסדה ב-28 ביולי 1865 בידי 150 מהגרים ולשים.
הם קראו לה על שמה של מדרין, חוותו של סר לאב ג'ונס-פרי, מדינאי ובעל אדמות שהיה מיוזמי ההתיישבות הוולשית בארגנטינה.
היא נותרה בתחילה עיירה קטנה, אך חשיבותה גברה לאחר שב-1886 נחנכה מסילת הברזל שחיברה אותה עם העיר טרלאו והפכה אותה ואת הנמל שלה לשער הכניסה לצ'ובוט.
מעמדה של העיר דעך בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים.
בתקופה זו בוטלו פטורים שונים ממכס על יבוא דרך נמלה של העיר, וחברות הספנות נטשו אותה.
בהמשך נסגר קו הרכבת לטרלאו, וגם תעשיית הטקסטיל ששגשגה בעיר לתקופה קצרה בשנות ה-60 עקב הקלות מס דעכה.
תהליכים אלה גרמו לעזיבתם של תושבים רבים.
בשנות ה-70 השתנתה המגמה, עם הקמתו של מפעל אלומיניום, שהאיץ את התפתחותו של אזור תעשייה חדש בצפון העיר.
אפשרויות התעסוקה החדשות הביאו לעיר תושבים חדשים, והעיר גדלה במהירות.
במקביל, התבססה פוארטו מדרין כנקודת מוצא לתיירים המבקרים בשמורת הטבע שבחצי האי ואלדס, ולאורך חוף הים שלה הוקמה טיילת.
כלכלת העיר מבוססת על שלושה ענפים עיקריים: ייצור אלומיניום, דיג ותיירות.
מפעל האלומיניום אלואר הוא הגדול בארגנטינה, והוא מעסיק כ-1,700 עובדים.
תיירים המגיעים לעיר עושים זאת כדי לבקר בחצי האי ואלדס, לצפות בלווייתנים, לרחוץ בחופיה או ליטול חלק בפעילויות של ספורט ימי, ובפרט צלילה במימיו הצלולים של מפרץ נואבו.
פואנלברדה (ספרדית: Fuenlabrada) היא עיר בקהילה האוטונומית מדריד שבספרד, במרחק של כ-25 ק"מ מן העיר מדריד.
העיר היא הרביעית בגודלה באוטונומיה, אחרי הבירה מדריד, מוסטולס ואלקלה דה אנארס.
העיר היא מרכז תעשייה ושירותים לאזור.
מקור שמה של העיר הוא מזרקה בשם "לה-בראדה" שנבנתה במקום בסביבות המאה ה-12. בהמשך התקיים במקום כפר קטן שתושביו התעסקו בחקלאות.
כיום כלכלת התושבים עברה ברובה מחקלאות לתעשייה.
וכך הפכה העיר הזאת להיות המנוע הכלכלי של אוטונומיית מדריד, ובה ממוקמת רבע מתעשיית האוטונומיה.
זוהי אחת הערים עם האוכלוסייה הצעירה ביותר ברחבי המדינה.
זאת בשל תהליך ההגירה שהתרחש בתחילת שנות ה-80 עם הגעתם של זוגות צעירים רבים המחפשים דיור.
בעיר קיימות מספר מכללות וקמפוס אוניברסיטאי.
מאז שנת 2000, הקמפוס של הפקולטה למדעים בבית הספר לתקשורת של התיירות, המשתייך ל"אוניברסיטת המלך חואן קרלוס".
ומאז 2005, קיימת בעיר המכללה להנדסת תקשורת (ETSIT).
התיאטרון העירוני "נוריה אספרט" בשכונת לורנסה.
אולם התיאטרון "חוזה קארראס דל בריו מראנו" בפארק השלום.
בעיר קיימת קבוצת כדורסל מקצוענית, בלונססטו פואנלברדה.
המשחקת בליגה ACB וקבוצת כדורגל מליגת המשנה הספרדית.
פוארטו ריקו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת לונדון (1948).
אף שפוארטו ריקו היא שטח חסות של ארצות הברית, יש לה ועד אולימפי עצמאי המנהל בנפרד את ענייניו, ללא תלות בוועד האולימפי האמריקני.
זאת בדומה לשטחי חסות אמריקאיים אחרים - איי הבתולה, גואם וסמואה האמריקנית.
גם כאשר ארצות הברית החרימה את אולימפיאדת מוסקבה (1980) במחאה על הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ורבות מבנות בריתה הצטרפו אליה לחרם זה, גילתה פוארטו ריקו עצמאות, והשתתפה בחרם רק באופן חלקי - שלושה ספורטאים ייצגו אותה במשחקים אלה, והם התחרו תחת הדגל האולימפי ולא תחת דגל פוארטו ריקו.
לאורך השנים זכו הספורטאים הפוארטו ריקנים ב-12 מדליות, שש מהן באגרוף.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה הטניסאית מוניקה פויג במדליית זהב ראשונה של פוארטו ריקו ומדליה ראשונה של ספורטאית מפוארטו ריקו.
פוארטו ריקו השתתפה גם בשש אולימפיאדות חורף, בין 1984 ל-2002, אך לא הגיעה בהן להישגים משמעותיים.
בהופעת הבכורה של פוארטו ריקו במשחקים, באולימפיאדת לונדון, זכה המתאגרף חואן ונגאס במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 54 ק"ג.
שני קופצים במוט, חוסה ברבוסה וחוסה ויסנטה, העפילו לשלב הגמר וחלקו במקום התשיעי.
במשחקים הבאים פחתו הישגיהם של הספורטאים הפוארטו ריקנים, וחלפו 28 שנים בטרם זכה ספורטאי פוארטו ריקני נוסף לעמוד על הפודיום.
בתווך, בלטו ספורטאים כמרים המשקולות פרננדו באס שסיים במקום השישי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), צמד הטניסאים סטנלי פסארל ואלברטו קררו שהעפילו לשלב רבע הגמר בטורניר הזוגות באותם משחקים, ונבחרת הכדורסל שסיימה במקום השישי באולימפיאדת מינכן (1972).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) היה אורלנדו מונטאלבו למתאגרף הפוארטו ריקני השני שזוכה במדליית ארד אולימפית (בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג).
נבחרת הכדורסל סיימה באותם משחקים במקום התשיעי.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) השתתפו רק שלושה מתאגרפים פוארטו ריקנים.
שניים מהם, לואיס פיסארו וחואן אנחל מולינה, העפילו לשלב רבע הגמר.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הייתה מוצלחת מקודמותיה עבור המשלחת הפוארטו ריקנית.
לואיס אורטיס זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג, הישג שיא עבור הספורטאים הפוארטו ריקנים במשחקים.
מתאגרף נוסף, אריסטידס גונסאלס, זכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 75 ק"ג, ואילו רפאל ראמוס הגיע לשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 48 ק"ג.
באולימפיאדת סיאול (1988) לא שחזרו המתאגרפים את הישגיהם, ואולם נבחרת הכדורסל סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה המתאגרף אניבאל אסוודו במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 67 ק"ג.
נבחרת הבייסבול סיימה במקום החמישי ונבחרת הכדורסל סיימה במקום השמיני.
השחיין ריקרדו בוסקטס סיים במקום התשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה המתאגרף דניאל סנטוס במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 67 ק"ג, בעוד אנריקה פלורס העפיל לשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 81 ק"ג.
השחיין ריקרדו בוסקטס סיים במקום השביעי במשחה ל-100 מטר חופשי, במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי ובמקום ה-12 במשחה ל-100 מטר פרפר.
באולימפיאדות הבאות לא זכה אף ספורטאי פוארטו ריקני במדליה אולימפית.
באולימפיאדת סידני (2000) בלטו השייטים אנריקה פיגרואה ופדרו קולון, שסיימו במקום השמיני בדגם טורנדו.
נבחרת הכדורסל, בשורותיה כיכבו גם קרלוס ארויו ודניאל סנטיאגו, הפתיעה במשחק הפתיחה שלה באולימפיאדת אתונה (2004), כשהביסה את נבחרת ארצות הברית בתוצאה 73-92, ובסופו של דבר סיימה במקום השישי.
השייט אנריקה פיגרואה התחרה הפעם לצדו של חורחה הרנאנדס, והצמד סיים במקום השביעי.
המתאבקת מאבל פונסקה סיימה במקום החמישי, אך מאוחר יותר נכשלה בבדיקת סמים, והישגה נמחק.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) היו הישגיה של המשלחת הפוארטו ריקנית חלשים מבעבר.
את ההישג הטוב ביותר רשם המתאגרף מקוויליאמס ארויו, שהעפיל לשלב רבע הגמר בקטגוריית המשקל של עד 51 ק"ג.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הפוארטו ריקנים במדליות ראשונות מזה 16 שנים, ולראשונה, הן לא היו באגרוף.
המתאבק חיימה אספינאל זכה במדליית כסף, והאתלט חאווייר קולסון זכה במדליית הארד בריצת 400 מטר משוכות.
המתעמל טומי ראמוס סיים במקום השישי בתרגיל הטבעות ושני מתאגרפים, חאווייר צ'ינטרון ופליקס ורדחו, העפילו לשלב רבע הגמר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה הטניסאית מוניקה פויג במדליית הזהב הראשונה בתולדות פוארטו ריקו, לאחר שגברה במשחק הגמר על אנגליקה קרבר.
חאווייר קולסון העפיל לשלב הגמר בריצת 400 מטר משוכות עם התוצאה הרביעית בטיבה, אך נפסל בשלב הגמר עקב זינוק מוקדם.
הקופץ למים רפאל קינטרו סיים במקום השביעי בקפיצה מ-10 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (2020) שלחה פוארטו ריקו 37 ספורטאים ב-15 ענפים שונים.
ג'סמין קמאצ'ו-קווין זכתה במדליית זהב ב-100 מטר משוכות ושברה את השיא האולימפי, הזהב הראשון של פוארטו ריקו באתלטיקה.
הסקייטר סטיבן פיניירו סיים שישי בתחרות הפארק גברים, בפעם הראשונה שהתקיימה תחרות הסקייטבורדינג במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת פריז (2024) זכתה ג'סמין קמאצ'ו-קווין במדליה נוספת, הפעם בארד בריצת 100 מטר משוכות.
המתאבק סבסטיאן ריביירה זכה במדליית ארד במשקל על 65 ק"ג.
הג'ודוקא אדריאן גנדיה הגיע לשמינית הגמר במשקל עד 81 ק"ג.
שחקנית הטניס שולחן אדריאנה דיאז הגיעה לשמינית הגמר.
פוארטו באריוס (בספרדית: Puerto Barrios) היא עיר במזרח גואטמלה, השוכנת לחוף מפרץ אמאטיקה שבמפרץ הונדורס.
זוהי אחת משתי ערי הנמל הגואטמליות בחוף הים הקריבי, לצד סנטו תומאס דה קסטייה.
העיר משמשת כבירתו של מחוז איסבאל, ובשנת 2003 התגוררו בה כ-41 אלף תושבים.
העיר נוסדה ב-19 ביולי 1895, ונקראה על שמו של הנשיא לשעבר חוסטו רופינו באריוס, ש-12 שנים קודם לכן הורה על הקמתה.
מראשיתה נועדה העיר לשמש כעיר הנמל המרכזית בחוף הקריבי של גואטמלה.
הנמל הוקם בין 1906 ל-1908, וחברת הפירות המאוחדת הקימה מסילת ברזל שחיברה בינו לבין נמל פוארטו סן חוסה שלחוף האוקיינוס השקט.
מסילת ברזל נוספת נועדה לאפשר שינוע של בננות מהמטעים הרבים באזור לנמל.
ב-4 בפברואר 1976 פקדה את גואטמלה רעידת אדמה בעוצמה 7.5 בסולם ריכטר.
כתוצאה מהרעש ניזוק הנמל קשות, והוקם נמל חדש, בסנטו תומאס דה קסטייה.
בעקבות זאת, פחתה חשיבותה של העיר כעיר נמל.
עם זאת, היא עדיין מהווה מרכז חשוב לשיווק תוצרת חקלאית, בין היתר עבור תאגידים בינלאומיים גדולים כדול ופרש דל מונטה פרודיוס.
אוכלוסיית העיר כוללת הן בני מאיה והן תושבים ממוצא אפריקאי-קריבי, בהם בני גאריפונה, שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-18.
מלבד מסילת הברזל והנמל, המשמש גם לתנועת נוסעים, פועל בסמוך לעיר שדה תעופה.
כביש מהיר מחבר את העיר עם גואטמלה סיטי.
פוארטו ריקו השתתפה לראשונה ב בסיאול (1988) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף השתתפה פוארטו ריקו לראשונה ב.
המשלחת הפוארטו ריקנית הראשונה למשחקים הפאראלימפיים כללה 12 ספורטאים שהתחרו במקצועות הקליעה, האתלטיקה, חץ וקשת וטניס השולחן.
במשלחת הצטיינה איזבל בוסטמנטה כשקטפה מדליית זהב פאראלימפיות, בהדיפת כדור ברזל (עם שיא עולם של 4.80 מטרים), ושתי מדליות כסף, בזריקת דיסקוס והטלת כידון (בקטגוריה B1).
פוארטו ריקו נאלצה לחכות עד המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) בטרם זכתה במדליה פאראלימפית נוספת, כשאלקסיס פיזארו זכה במדליית הארד בהדיפת כדור ברזל (בקטגוריה F57).
סן פליפה דה פוארטו פלטה (בספרדית: San Felipe de Puerto Plata), הנקראת בקיצור פוארטו פלטה, היא בירת מחוז פוארטו פלטה ברפובליקה הדומיניקנית.
פוארטו פלטה ממוקמת על חוף הים הקריבי, במרחק של 215 קילומטרים מבירת הרפובליקה הדומיניקנית, סנטו דומינגו.
פוארטו פלטה היא אחת מההתיישבויות האירופאיות הקדומות ביותר באמריקה, ביניהן לה איסבלה, היישוב הספרדי שהוקם על ידי כריסטופר קולומבוס, שנמצא לא הרחק מהעיר.
תאריך ייסוד העיר נתון למחלוקת והערכות ההיסטוריונים נעות בין 1496 ל-1506, ומבין ההערכות האלו מקובלת ההערכה שפוארטו פלטה נוסדה ב-1502. העיר תוכננה על ידי קולומבוס ואחיו הצעיר.
משמעות שם העיר היא "נמל הכסף", והיא נובעת משמו של ההר מונטה דה פלטה (מילולית: "הר הכסף") שנמצא באזור.
השם ניתן על ידי כריסטופר קולומבוס משום שפסגתו המכוסה בערפל זמן רב נראית דומה לכסף.
בסביבות 1555 העיר ירדה מחשיבותה כנמל והיא הפכה ליעד קבוע לביקורי פיראטים.
המצב היה כה גרוע, עד שהספרדים הרסו את העיר זמנית כדי לעצור את התקדמות הפיראטים ב-1605. לאחר מכן הגיעו לעיר מתיישבים רבים מהאיים הקנריים.
באפריל 1563 הביא סוחר העבדים האנגלי ג'ון הוקינז 400 אפריקאים מסיירה לאון לפוארטו פלטה.
הספרדים שילמו תמורתם בפנינים, עורות, סוכר ומעט זהב.
עסקה זו הייתה תחילתה של המעורבות הבריטית בסחר העבדים הטרנס-אטלנטי, במהלכו נשבו ונמכרו לעבדות 20 מיליון איש.
במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ב-1800, כוחות ארצות הברית התקיפו ספינה צרפתית ואת מבצר פורטסלה דה סן פליפה.
בין השנים 1822 ו-1844 העיר, כמו יתר המושבה הספרדית באזור, הייתה תחתן שלטון האיטי.
עם עצמאות הרפובליקה הדומיניקנית ב-1844 העיר התחילה לשוב לגדולתה.
זרם מהגרים אירופאים באותו זמן הותיר השפעה ייחודית מבחינה תרבותית וחברתית משאר הערים באי.
במהלך מלחמת השבת העצמאות של הרפובליקה הדומיניקנית מספרד ב-1863 העיר נהרסה לחלוטין.
עבודות השיקום התחילו לאחר המלחמה ב-1865
כלכלת העיר מסתמכת בעיקר על חקלאות ותיירות, והיא אחת התורמים העיקריים לכלכלת הרפובליקה הדומיניקנית.
ענפים נוספים בכלכלה המקומית כוללים את נמל העיר, ייצור כלי שיט, דייג וטקסטיל.
העיר מפורסמת באתרי הנופש שבה, כמו פלאיה דורדה וקוסטה דורדה, הנמצאים מזרחית לה.
מספר המיטות בבתי המלון בעיר מגיע ל-100,000. הרכבל היחיד בכל הים הקריבי נמצא בפוארטו פלטה, באמצעותו ניתן לטפס אל מרומי ההר פיקו איסבל דה טורס המתנשא לגובה 793 מטרים.
על פסגת ההר מצויים גן בוטני ורפליקה של פסל ישו הגואל מריו דה ז'ניירו.
ביצורי פורטלסה סן פליפה, המצודה מן המאה ה-16 ששימשה בית כלא בתקופת הדיקטטורה של רפאל טרוחיו, משקיפים על נמלה של העיר.
אחת האטרקציות המפורסמות של פוארטו פלטה הוא מוזיאון הענבר.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן האוניברסיטה הקתולית האפיפיורית מדרה אי מאסטרה ואוניברסיטת אורגניססיון אי מטודו.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי גרגוריו לופרון.
פוארטזאורוס (שם מדעי: Puertasaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מהענף טיטאנוזאוריה שנודע בגודלו הרב.
הפוארטזאורוס חי בדרום אמריקה (שרידיו נתגלו בפטגוניה) בתקופת המאסטריכט של הקרטיקון, כ-70 מיליון שנים לפני זמננו.
הדינוזאור נתגלה ב-2001 בפטגוניה שבארגנטינה ונקרא על שם החוקר פבלו פוארטו (Pablo Puerta) והמין נקרא על שם החוקר סנטיאגו ראול (Santiago Reuil), אשר גילו והכינו את הממצאים.
הוא תואר וסווג ב-2005 על ידי קבוצה בראשות פרננדו נובאס.
השרידים שנתגלו כללו בעיקר חוליות מעמוד השדרה.
הפוארטזאורוס היה כנראה אחד הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם, הן מבחינת אורך והן מבחינת משקל: בהתחלה הוערך אורכו בין 35 ל-40 מטר ומשקלו בין 80 ל-100 טונות.
הערכות אלו מציבות אותו כקצת גדול יותר מהארגנטינוזאורוס, זאורופוד ענקי נוסף שחי בדרום אמריקה בקרטיקון ונחשב גם הוא לאחד מהדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם.
ב-2017 העריך חוסה קרביז'ו את משקלו ב-60 טונות.
הערכות חדשות יותר קבעו שאורכו היה קרוב יותר ל-30 מטר (קצר יותר מהארגנטינוזאורוס ומשקלו נע בין 45 ל-70 טונות.
לפוארטוזאורוס היה צוואר ארוך וגמיש במיוחד, מאט ודל העריך את אורכו ב-9 מטרים.
היה לו גם כלוב צלעות רחב, שרוחבו הוערך בין 5 ל-8 מטר.
פוארטו מאדרו (בספרדית: Puerto Madero) היא אחת משכונות בואנוס איירס.
השכונה שוכנת בקצה המזרחי של העיר.
ממזרח ומצפון לה זורם ריו דה לה פלטה, ממערב לה הרבעים רטירו, סן ניקולאס, מונסראט, סן טלמו ולה בוקה ומדרום העיר אבז'אנדה שבפרובינציית בואנוס איירס.
לאחר הקמתה של מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה ב-1776 החלה בואנוס איירס להתבסס כעיר נמל חשובה, ונפח התנועה בנמל הלך וגדל.
עם זאת, מימיו הרדודים של הריו דה לה פלטה באזור העיר לא אפשרו לספינות משא גדולות לעגון בו, והעברת הנוסעים והמטענים מהן ואליהן נעשתה באמצעות סירות.
ב-1882 החליטה ממשלת ארגנטינה להקים נמל חדש שתתאפשר בו עגינתן של ספינות כבדות.
לאחר שנבחנו מספר הצעות, נבחרה זו של איש העסקים אדוארדו מאדרו, בהתאם לתוכניותיו של המהנדס הבריטי ג'ון הוקשו.
עם זאת, כבר כעבור כעשור, התברר הנמל החדש כמיושן מדי, ושוב התעורר צורך בהקמת נמל חדש.
את הנמל החדש (הנמל עדיין מכונה "הנמל החדש"), הפונה ישירות לנהר, תכנן לואיס ורגו.
הוא נפתח בהדרגה, החל מ-1911, ובנייתו הושלמה ב-1926.
הקמתו של הנמל החדש הותירה את רציפי הנמל שהקים מאדרו מיותמים.
אזור הנמל הפך לתערובת של בתי מלאכה ומבנים נטושים, והשטחים הפתוחים בו לא פותחו.
ב-1989 הוקם תאגיד משותף למשרד העבודה והשירותים הציבוריים ולעיריית בואנוס איירס - Corporación Antiguo Puerto Madero (מילולית: "תאגיד נמל מאדרו הישן", או "תאגיד פוארטו מאדרו הישן").
מטרתו של התאגיד הייתה לפתח את אזור הנמל, ולהסבו לשימושים עירוניים שונים.
באותה העת היו לגופים רגולטוריים שונים סמכויות בשטח הנמל (כ-1,700 דונם): רשות הנמלים, הרכבת הארגנטינאית וארגון התבואה הלאומי.
סמכויות אלה הועברו כולן לתאגיד, ואילו בידי עיריית בואנוס איירס נותרו הסמכויות הקשורות בפיתוח העירוני.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21 החל תהליך ההתחדשות העירונית.
בתי המלאכה (בתחילה בחלק המערבי, ובהמשך גם בחלק המזרחי) שופצו או נהרסו, ובמקומם נבנו בנייני מגורים מפוארים, בנייני משרדים, מוסדות חינוך, מלונות פאר, מסעדות, בתי קולנוע, תיאטראות ומרכזי תרבות.
כך, זכתה בואנוס איירס, שהמתאר העירוני שלה עד אז התעלם מקיומו של הנהר, לשכונה חדשה הפונה אליו.
חלק מבתי המגורים היו גורדי שחקים מהגבוהים בארגנטינה.
אחד משני המבנים של מגדלי רנואר מתנשא לגובה של 175 מטרים וכולל 51 קומות, והוא הבניין הגבוה ביותר בארגנטינה.
בשנת 2015 צפויה להסתיים בנייתו של מגדל אלבאר, שגובהו יגיע ל-235 מטרים.
בנייתה של השכונה החדשה משכה כמה מהאדריכלים הבולטים בעולם, בהם פיליפ סטארק, נורמן פוסטר, סזאר פלי וסנטיאגו קלטרווה, שתכננו כמה מהמבנים, ותרמו להפיכתו לאחד הרבעים המודרניים והטרנדיים בעיר.
בין החלק המזרחי לבין החלק המערבי של השכונה מפרידה תעלה רחבה, ששימשה בעבר את הנמל.
החלק המערבי כולל את שורת המבנים שלאורך התעלה.
החלק המזרחי כולל רשת רחובות מסועפת יותר, שנסללה כולה במהלך ההתחדשות העירונית.
הרחוב הראשי, מצפון לדרום, הוא שדרות חואנה מנסו, וחוצות אותה שלוש שדרות רחבות ורחובות קטנים יותר.
כל הרחובות בשכונה קרויים על שם נשים, והגשר המרכזי המחבר בין שני חלקיו, אותו תכנן סנטיאגו קלטרווה, נקרא גשר האישה (Puente de la Mujer).
בין החלק המזרחי של השכונה לבין הנהר משתרעת שמורת הטבע בואנוס איירס.
פוארו היא סדרת טלוויזיה בריטית שהחלה ב-1989. הסדרה מבוססת על עלילותיו של הבלש הרקול פוארו כפי שתוארו ונכתבו בידי אגתה כריסטי.
שחקנה הראשי של הסדרה הוא דייוויד סושה (הרקול פוארו).
שאר השחקנים מתחלפים מפרק לפרק.
מהתחלתה של הסדרה נקבע שכל פרק מייצג ספר, ואילו הספר האחרון, "מסך המוות" מ-1974, עובד לתסריט לפרק שסיים את הסדרה סופית.
הסדרה זכתה לשבחי הביקורת והייתה מועמדת לפרסים רבים.
עונות 1–8 הופקו בידי קלייב אקסטון ובריאן איסטמן.
הם עזבו את תפקידם בשנת 2003, בשל רצונם להתרכז בפרויקטים אחרים, והוחלפו במישל באק ודמיאן טימרמן, שמשכו את הסדרה לכיוון יותר אפל, דתי ומיסטי, השמיטו כמה דמויות מרכזיות ומיעטו להשתמש בהומור.
אף הסגנון החזותי שונה מהותית: בעוד שבעונות הקודמות עיצוב הבית של פוארו היה מודרני, בעונות החדשות הוא הפך ליותר עתיק ומפואר.
דייוויד סושה הומלץ לתפקיד על ידי משפחת כריסטי, שהעריכו את הופעתיו הרבות בטלוויזיה.
כהכנה לתפקיד, סושה קרא בספרים וניסה לרשום את תכונותיה של הדמות, כדי לעצב את אופייה באופן המדויק והשלם ביותר.
מתיו, נכדה של אגתה כריסטי, אמר בראיון כי חבל שלא זכתה לראות את סושה מופיע כפוארו.
בשנת 2007 הביע סושה את רצונו לסיים את הסדרה במהירות האפשרית כי נמאס לו.
למרות השערות בדבר ביטול מוקדם, בשנת 2012 צולמו פרקי הסדרה האחרונים, ששידורם החל בבריטניה ביוני 2013 ונמשך עד 2014.
שחקנים נוספים שהופיעו בקביעות בסדרה הם יו פרייזר בתפקיד קפטן ארתור הייסטינגנס, פיליפ ג'קסון בתפקיד פקד ג'יימס ג'אפ ופולין מוראן בתפקיד מזכירתו של פוארו, מיס פליסיטי למון.
זואי ואנאמייקר השתתפה בסדרה החל מהעונה העשירית בתפקיד אריאנדה אוליבר.
פוארטו איגואסו (בספרדית: Puerto Iguazú) היא עיר גבול בפרובינציית מיסיונס בארגנטינה.
העיר ממוקמת במרחק של 1,288 ק"מ מהבירה בואנוס איירס.
העיר נמצאת במרחק של פחות מ-20 ק"מ ממפלי איגואסו המפורסמים, מה שגרם להתפתחות תעשיית תיירות גדולה בעיר.
כשהספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16, בני שבט הגוארני ישבו באזור, והם נשארו שם עד 1880. ב-1881, פרובינציית קוריינטס, שכללה אז את שטחי מיסיונס של ימינו, מכרה באזור שטח בגודל 13,000 קמ"ר.
השטח החליף ידיים מספר פעמים, ובשלב מסוים החלו לצאת מסעות תיירים למפלים.
אחת התיירות הייתה ויקטוריה אגירה, והיא החליטה לתרום ב-1901 כסף להקמת נתיב לאזור, ונוספו אליה תורמים אחרים.
ב-1913 הוקם המלון הראשון, עוד לפני מבנים חשובים אחרים כמו תחנת המשטרה ובית הספר של העיר.
שם העיר עבר מספר שינויים, ובשלב מסוים אף רצו לקרוא לה על שם אווה פרון, אשת נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון, אך לבסוף השם שנקבע היה פוארטו איגואסו (מילולית: נמל איגואסו).
בעקבות קרבת העיר למפלי איגואסו, כלכלת העיר מתרכזת סביב התיירות, עם מלונות רבים שמספקים מקורות פרנסה לתושבים המקומיים.
להרבה רשתות מלונאות בינלאומיות יש מלונות באזור, או שהם בתהליכי בנייה.
בעיר יש גם אטרקציות נוספות, כמו משולש הגבולות הארגנטינאי, הפרגוואי והברזילאי.
בנוסף, מכרות ונדה הקרובים מושכים אוספי אבני חן.
המכרות פועלים משנות ה-50, ומספקים כמה מאבני החן הטובות ביותר של ארגנטינה.
גשר טנקרדו נווס, הידוע גם בשם "גשר האחווה" (בספרדית: Puente de la Fraternidad), עובר מעל נהר איגואסו ומקשר את פוארטו איגואסו עם העיר פוז דו איגואסו בברזיל.
נמל התעופה הבינלאומי קטרטס דל איגואסו משרת את העיר, כמו גם נמל התעופה הבינלאומי פוז דה איגואסו, בצדו הברזילאי של הגבול.
פוארטו איורה (בספרדית: Puerto Ayora) היא עיירה באי סנטה קרוס שבאיי גלאפגוס שבאקוודור.
העיירה ממוקמת על חופו הדרומי של האי בקנטון סנטה קרוס.
העיירה נקראת על שמו של נשיא אקוודור איסידרו איורה (Isidro Ayora).
לעיתים נקראת העיירה בטעות סנטה קרוס.
פוארטו איורה היא העיירה המאוכלסת ביותר באיי גלאפגוס ואוכלוסייתה מונה 11,974 נכון לשנת 2010. התשתיות בה הן המפותחות ביותר בקבוצת האיים.
בעיר פועלים שניים מסניפי הבנקים בגלאפגוס, בתי ספר, בתי מלון, מסעדות, חנויות הלבשה, חנויות לכלי עבודה, חנויות מכולת, חנויות לצורכי ימאות, חנויות לתיירים ומועדוני לילה.
ב-2006 נפתח בעיר בית חולים שבו פועל בין השאר תא הלחץ היחידי באיים.
השדרה הראשית בעיירה נקראת על שם צ'ארלס דרווין.
ראשיתה של השדרה על הרציף הראשי של העיירה וסופה בתחנת המחקר על שם דרווין.
כמקום משכנם של מכון המחקר על שם דרווין ושל מרכז הפארק הלאומי גלאפגוס, פורטו איורה היא מקום מרכזי במאמצי השימור של גלאפגוס.
התיירים מבקרים בתחנת המחקר כדי ללמוד על ההיסטוריה של האיים ועל תוכניות השימור.
האי צפון סימור, שהוא אי בלתי מיושב עם מגוון רחב של בעלי חיים, נמצא במרחק שעת הפלגה מהעיירה.
מפרץ טורטוגה (Tortuga) נמצא במרחק הליכה קצרה ממרכז העיירה ובו ניתן לצפות באיוגאנות ימיות, בציפורים, בסרטן סלעים אדום, במנגרובים, בכרישון לבן-קצוות (Triaenodon obesus) ובצבי הגלאפגוס הענקיים.
פוארטו איורה נמצאת במקום מוגן, לאורך חופי מפרץ אקדמיה (Bahía de la Academia), שבו הרוח הקלילה גורמת למזג האוויר להיות נעים.
הטמפרטורות נעות בין 18-29 מעלות צלזיוס.
העונה החמה היא בדרך כלל בין דצמבר למאי.
תעלת איטבקה (Canal de Itabaca) מפרידה בין האי דרום סימור לבין האי סנטה קרוס.
את התעלה חוצות סירות שמסיעות תיירים בין שני האיים.
מפרץ האקדמיה הוא נמל פעיל מאוד, השוקק בדרך כלל בסירות השטות לאיים, ביאכטות ובסירות דייגים מקומיות.
המפרץ הוא מקום טוב לצפות בשקנאים חומים, בטאים, איוגאנות ימיות, אנפתיים, שחפים אמריקאים, פרגטות, אריות ים גלאפגוס וכמויות גדולות של סולות כחולות-רגל הצדות דגים בתנועת צלילה מרשימה.
מי השתייה מצויים בצמצום באי ובעיר.
המקומיים מורגלים לאגור את מי הגשמים.
מפעל התפלה פועל באי וקיימת מערכת של הפרדת מים באיכויות שונות לצרכים שונים.
פוארטו דל רוסריו (בספרדית: Puerto del Rosario) היא עיר בחלקו הצפוני של האי פוארטוונטורה (Fuerteventura) שבקהילה האוטונומית של האיים הקנריים בספרד.
העיר היא בירת האי מאז 1835. בשנת 2013 מנתה אוכלוסיית העיר 36,774 תושבים.
ענפי הכלכלה העיקריים של העיר הם חקלאות ותיירות.
עד שנת 1956 היה שמה של העיר פוארטו קברס (Puerto Cabras – נמל העיזים).
היישוב החל כמקום מגורים לקבוצה קטנה של רועי עיזים וכמעגן קטן.
בראשית המאה ה-19 נפתחה בה מסעדה והמקום נהייה לכפר.
הנמל שימש ליצוא העיזים ובשרן וכן למגוון של צמחים שמהם הופק נתרן פחמתי (Barilla).
כתוצאה מעליית חשיבותה של העיר, היא קיבלה בשנת 1860 מעמד של בירת האי.
בחלקה הדרומי של העיר שוכן מחנה צבאי גדול שמשמש את הלגיון הספרדי לאחר שהוא נסוג מסהרה המערבית באמצע שנות השבעים ואחת מיחידותיו יושבת במקום עד היום.
העיר מקושרת לסנטה קרוס דה טנריפה בשירות מעבורות.
כ-6 ק"מ דרומית לעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי היחיד של האי, נמל התעופה פוארטוונטורה.
פּוּאֶרְטוֹ דֶּסֶאַדוֹ (בספרדית: Puerto Deseado) היא עיר בפרובינציית סנטה קרוס בארגנטינה.
העיר שוכנת על הגדה הצפונית של נהר דסאדו, בקרבת המקום בו הוא נשפך אל האוקיינוס האטלנטי, במרחק של 788 קילומטרים מריו גז'גוס, בירת הפרובינציה, ובמרחק של 2,204 קילומטרים מבואנוס איירס, בירת ארגנטינה.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו אנשי המשלחת של פרדיננד מגלן ב-1520.
ב-1586 הפריבטיר של תומאס קוונדיש האנגלי "דיזייר" (Desire, מילולית: תשוקה, חשק), ביחד עם שתי ספינות נוספות, נכנסו לשפך הנהר וחנו שם למספר ימים ואחרי כן המשיכו בדרכם.
קוונדיש החליט לקרוא למעגן "פורט דיזייר" (Port Desire), על שם ספינת הדגל שלו.
ב-1591 קוונדיש הנהיג משלחת נוספת של 5 ספינות, כשהפעם הוא פיקד על ספינה בשם "לסטר גליאון" ואילו ג'ון דייוויס פיקד על הדיזייר.
לאחר שהמשלחת לא הצליחה לעבור את מצר מגלן "דייזייר" וספינה נוספת הצליחו לחזור לפורט דיזייר ב-20 במאי 1592 והמתינו שם לשאר הספינות.
לאחר שאלו לא חזרו עד אוגוסט הם החליטו להמשיך במסעם, אך בעקבות מזג אוויר גרוע הם נאלצו להגיע לאיי פוקלנד.
ב-1670 הגיע לאזור ג'ון נרבורו (John Narborough) ותבע את האזור לממלכת אנגליה, אך לא נעשתה פעולה רצינית כלשהי כדי להבטיח את השליטה מול התביעה הספרדית לאזור.
ב-1780 אנטוניו דה ביידמה אי נרבאס (Antonio de Biedma y Narváez) הספרדי ייסד את ההתיישבות הראשונה באזור, אך היא ננטשה ב-1784. ב-1790 הוקם במקום מבצר על ידי החברה הימית המלכותית (Real Compañía Marítima) של קרלוס הרביעי, מלך ספרד.
המבצר שימש כבסיס למשלחות שיצאו לצוד לווייתנים באזור עד שהוא ננטש ב-1806. בשלב הזה שם המקום כבר תורגם לספרדית - פוארטו דסאדו.
ב-1882 התבצע באזור סקר הידרוגרפי על ידי אנטוניו אונטו.
הוא העביר את מסקנותיו למשרד הפנים הארגנטינאי, ולאחר שנמצא שהמקום מתאים להתיישבות העיר הוקמה ב-15 ביולי 1884.
כלכלת העיר מתבססת על דיג, תיירות והנמל של העיר, מהגדולים באזור.
פוארטו דסאדו נמצאת על מסלול הכביש הלאומי מספר 281 שמקשר אותה עם הכביש הלאומי מספר 3, העובר מבואנוס איירס ועד אושואיה בפרובינציית טיירה דל פואגו.
פוארטו ואיארטה (בספרדית: Puerto Vallarta) היא עיר ומועצה אזורית במדינת חליסקו במקסיקו.
פוארטו ואיארטה היא עיר קיט השוכנת על חוף מפרץ באיה דה בנדרס במערב חליסקו ובקרבת הגבול עם נאיאריט.
ראשיתה של פוארטו ואיארטה הוא בכפר דייגים קטן בשם לאס פניאס דה סנטה מריה דה גואדלופה.
בשלב מסוים במאה ה-19 התפתח בכפר נמל קטן ששירת מכרות כסף ועיירות במערב חליסקו, כמו מסקוטה וסן סבסטיאן דל אואסטה.
פתיחת הנמל גרמה לגדילת אוכלוסיית הכפר, אך עדיין הוא היה יישוב קטן יחסית.
הגידול באוכלוסייה נמשך בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ו-1918 הפך היישוב למועצה אזורית בפני עצמו ושמו שונה לפוארטו ואיארטה (מילולית: "נמל ואיארטה") כהוקרה לאיגנסיו ואיארטה, מושל חליסקו באותה העת.
כעבור מספר שנים התדלדלו מכרות הכסף והכלכלה המקומית החלה להסתמך על חקלאות.
במלחמת קריסטרו, מרד עממי מצד הכנסייה הקתולית ותומכיה שהתנגדו למדיניות החילונית והאנטי-דתית של ממשלת פלוטארקו אליאס קאייס שפרץ ב-1926, השתלטו תומכי הכנסייה על פוארטו ואיארטה פעמיים ונהדפו על ידי כוחות הממשלה כל פעם.
בשנות ה-30 שופרו התשתיות ודרכי הגישה אל העיירה והחלה להתפתח בה תעשיית תיירות, אך היא נותרה אלמונית למדי במקסיקו ומחוצה לה.
העיירה התפרסמה מאוד בעקבות צילומי הסרט האמריקאי ליל האיגואנה ב-1964 והפכה ליעד תיירותי פופולרי, וכמו כן משכה מהגרים מארצות הברית ומקנדה.
תעשיית התיירות תרמה לפיתוח העיירה והיא קיבלה מעמד של עיר ב-1968.
העיר התפתחה וגדלה בצורה דרסטית בעשורים הבאים, אם כי היא ירדה במידה מסוימת מגדולתה החל משנות ה-80 כשממשלת מקסיקו החלה לפתח אזורי תיירות נוספים במדינה, ובייחוד בקנקון.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ליסנסיאדו גוסטבו דיאס אורדס (יאט"א: PVR) , המציע טיסות ליעדים במקסיקו, צפון אמריקה ואירופה.
פוארטו ריקו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער מפוארטו ריקו ארבעה מדליות, מהן מדליית זהב יחידה.
המשלחת הראשונה של פוארטו ריקו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 15 ספורטאים שהתחרו בתשעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענפים אגרוף עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל זבוב לנערים, ואתלטיקה עם העפלה לגמר בהטלת כידון לנערים בה סיימה במקום השישי.
המשלחת התחרתה גם בענפים שחייה ושיט.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים התעמלות במקצוע התעמלות מכשירים לנערים, טניס, טניס שולחן, טריאתלון וכדורסל בהם סיימה בין המקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שפוארטו ריקו שלחה עד כה.
המשלחת מתנה 23 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה עם העפלה לגמר בריצת 2000 מטר מכשולים לנערות בה סיימה במקום השישי.
המשלחת התחרתה בענפים טאקוונדו, טניס שולחן, כדורסל, כדורעף חופים ושחייה אך לא הצליחה להגיע להישגים ולמקומות גבוהים.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים ג'ודו, התעמלות, סיף ושיט וסיימה בין המקומות האחרונים.
פואקילופלירודון (שם מדעי: Poekilopleuron; מילולית: "צלעות מגוונות") הוא סוג דינוזאור טורף ממשפחת המגלוזאוריים שחי במשך היורה התיכון שלפני 168 עד 166 מיליון שנה בקירוב.
הממצאים שלו התגלו בצרפת ותוארו ב-1836 בידי ז'אק אמן אדוס דסלונגשאמפ .
עם זאת הממצאים שהתגלו הושמדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הממצאים הבודדים ששרדו מצויים כיום במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע בצרפת וכן במוזיאון פיבודי לידיעת הטבע שבאוניברסיטת ייל בקונטיקט.
בעבר קיטלגו ממצאים רבים לסוג זה, אך הם התבטלו או הועברו לסוגים אחרים כמו המגלוזאורוס הקרוב.
דינוזאור זה היה תרופוד פרימיטיבי יחסית ובעל זרועות ארוכות בהרבה ביחס למרבית התרופודים המאוחרים יותר, עם עצם זרוע באורך 60 סנטימטרים ובעלת אצבעות רחבות ומתפקדות.
המבנה שלו עשה את הזרועות חזקות אך גם כפוף יותר ופחות יציב מאשר לדינוזאורים דומים.
הדינוזאור כנראה פיתח את המאפיינים הייחודיים, מאחר שסוגים כמו הטורווזאורוס האמריקאי לא היו בעלי זרועות כאלה.
בנוסף הוא היה בעל כלוב צלעות רחב מאוד לאורך הבטן והחזה.
אורך גופו של הפואקילופלירודון הגיע ל-10 מטרים כך שהיה טורף עיקרי בתחומי מחייתו.
המאפיינים של הדינוזאור הובילו מספר חוקרים לחשוב שהוא לא היה מגלוזאור ובמקום זה היה בעל אבות קדומים יותר, עם קירבה ללורינינוזאורוס.
כיום הוא נחשב לסוג של מגלוזאור שפיתח התאמות כדי לתפוס יצורי ים כמו דגים או זוחלים קטנים ואולי גם לאכול נבלות.
פוארטוונטורה (בספרדית: Fuerteventura) הוא האי השני בגודלו באיים הקנריים.
האי ממוקם כ-97 קילומטרים מיבשת אפריקה.
ב-26 במאי 2009 האי הוכרז כשמורה ביוספרית על ידי אונסק"ו.
בירת האי היא העיר פוארטו דל רוסריו.
נכון לשנת 2020 אוכלוסיית האי מנתה 119,732 תושבים.
מבחינה גאולוגית פוארטוונטורה הוא האי העתיק ביותר בארכיפלג של האיים הקנריים.
הענף הכלכלי העיקרי בפוארטוונטורה הוא ענף התיירות.
על האי פועל נמל תעופה בין-לאומי, נמל התעופה פוארטוונטורה, המרוחק כ-6 ק"מ מבירת האי, העיר פוארטו דל רוסריו.
פורסט הוד "פוב" ג'יימס הבן הוא מהנדס אזרחי, יזם, שחקן פוטבול לשעבר ופוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, שכיהן כמושל אלבמה ה-48 בשתי תקופות כהונה נפרדות, הראשונה, מטעם המפלגה הדמוקרטית, בשנים 1979–1983, והשנייה, מטעם המפלגה הרפובליקנית, בשנים 1995–1999.
פוב ג'יימס נולד בעיר לאנט שבאלבמה כבנם של רבקה (לבית אלינגטון) ופורסט הוד ג'יימס.
הוא נקרא על שמו של אביו, וכילד קיבל את הכינוי "פוב".
לאחר שסיים את לימודיו ב-1952 בבית הספר התיכון הפרטי ביילור בצ'טנוגה שבטנסי, החל ג'יימס בלימודיו באוניברסיטת אובורן, שם הוא שיחק בנבחרת הפוטבול של המוסד תחת שרביטו של המאמן ראלף "שאג" ג'ורדן.
ב-1955 הוא שובץ בנבחרת המצטיינים הארצית של הקולג'ים בפוטבול בעמדת הרץ האחורי.
ב-1957 הוא קיבל תואר בהנדסה אזרחית.
במהלך עונת הפוטבול של 1956 שיחק ג'יימס פוטבול מקצועני בקנדה בקבוצת מונטריאול אלואטס .
הוא התגייס לצבא ארצות הברית ושירת שנתיים כלוטננט בחיל ההנדסה.
בשנים 1958–1959 עבד ג'יימס כמהנדס בחברת ברפורד-טות'קר במונטגומרי.
ב-1955 הוא נשא לאישה את בובי מוני.
ב-1959, אובחן בנו השני גרגורי פלמינג ג'יימס, כסובל מסיסטיק פיברוזיס.
מתוך צורך לכספים נוספים לתשלום החשבונות על הטיפולים הרפואיים, עזב ג'יימס את מונטגומרי ב-1960 כדי לקבל על עצמו משרה כמפקח בנייה בחברת הבנייה ליידלאו, חברה לסלילת כבישים במוביל.
ב-1961 החליט ג'יימס שהוא יוכל להתפרנס מייצור משקולות מצופות בפלסטיק.
ב-1962 הוא הקים את חברת מוצרי דיברספילד, חברה לייצור ציוד כושר גופני.
החברה נודעה בזכות משקולות הפלסטיק שהיו ממולאות במתכת, נקראו "אורבטרון" (Orbatron) ושעליהם הוצא פטנט.
שמה של החברה שונה ל"תאגיד מוצרי דיברספילד" לאחר שבמקור היא נקראה "חברת הלת'-דיסק" (Health-Disc Inc).
בנוסף לציוד לכושר גופני, ייצרה החברה מוצרי הנדסה לחקלאות, לתעשייה ולמשאיות.
את החברה שלו הקים ג'יימס במרתף ובמשך 15 השנים הבאות היא גדלה בסופו של דבר לחברה שהעסיקה 1,500 איש במפעלים באופליקה שבאלבמה, לוס אנג'לס וטורונטו, עם מחזור מכירות שנתי של כמיליארד דולר.
עד 1977 שימש ג'יימס כמנהל הכללי של החברה, אז היא נרכשה על ידי קבוצת ליגט.
גרגורי, בנו של ג'יימס, נפטר ממחלתו כאשר היה בן שמונה.
ב-1981 הקים ג'יימס את מרכז המחקר שנקרא על שם בנו באוניברסיטת אלבמה בברמינגהאם.
בשנים 1972–1974 שימש ג'יימס כנשיא הוועדה "אזרחי אלבמה למען התחבורה", ועדה שפיתחה תוכנית כבישים לעשרים שנה, ובסופו של דבר אומצה על ידי בית המחוקקים של המדינה.
במהלך מסע הבחירות שלו למשרת מושל אלבמה ב-1978 הציג ג'יימס את עצמו כ"דמוקרט שנולד מחדש".
בראשית שנות ה-70 הוא עזב את המפלגה הדמוקרטית, אך שב אליה לפני שהתמודד בבחירות למשרת המושל.
בסבב ההצבעה הראשון של הבחירות המקדימות הוא ניצח את התובע הכללי של אלבמה, ביל בקסלי כאשר זכה ב-296,196 קולות מול 210,089 הקולות של בקסלי.
בסיבוב השני, הוא ניצח את בקסלי בקלות.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר, הוא הביס את המועמד הרפובליקני ה.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, התמודדה אלבמה עם קשיים פיננסיים משמעותיים.
הוא הצליח באופן סביר להשיג את מטרות רפורמת החינוך שלו, לשפר את מערכת בריאות הנפש המדינית, לבצע כמה שיפורים במערכת הכליאה הצפופה, ולחזק את מצבה הפיננסי של מערכת הבריאות.
ג'יימס מיזג כמה סוכנויות ממשלתיות כדי לחסוך בהוצאות.
בנוסף הוא יישם קיצוץ של עשרה אחוזים בתקציב המדינה, יזם הקפאת העסקת עובדים, וצמצם באופן משמעותי את מספר עובדי המדינה.
הוא גם בחר לשים דגש על מימון מערכת החינוך K-12 על פני זאת של הקולג'ים והאוניברסיטאות של אלבמה.
הוא גם פעל להטלת עונשים כבדים על סוחרי סמים.
הוא היה פעיל מאוד בשיפור מערכת הכבישים של אלבמה שנבע מהפקת רווחים משמעותיים לטובת שיפורים אלו שנוצרו כתוצאה מירידת מחירי הדלק.
הוא כשל בניסיונותיו בניסוח חוקה חדשה למדינה, הטלת מס דלקים, תיקון ביטול ההפרדה הגזעית על פי הוראת בית המשפט של חלק ממוסדות החינוך העל-תיכוניים, והבטחת קבלתו של חוק לביטול הנחות במס הכנסה עבור תשלומי ביטוח לאומי.
אחד מההישגים הגדולים של ג'יימס היה השילוב הגזעי של ממשלת אלבמה.
בטקס השבעתו הוא "הבטיח לכל תושבי אלמבה התחלה חדשה (סיסמת הבחירות שלו) חופשית מגזענות ומאפליה".
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, הוא מינה את אוסקר אדמס לאייש מושב שהתפנה בבית המשפט העליון של אלבמה, האפרו-אמריקאי הראשון שמונה לתפקיד זה.
בנוסף, הוא מינה אפרו-אמריקאים נוספים לתפקידים בקבינט, כולל גרי קופר כמנהל מחלקת הפנסיות והרווחה, שהיה גם הוא האפרו-אמריקאי הראשון שמונה לנהל סוכנות מדינתית באלבמה.
במהלך תקופת כהונה זו, ספג ג'יימס ביקורת כאשר חתם על חוק שעבר בבית המחוקקים ושהתיר למורים להוביל תפילה עבור תלמידים שרצו בכך.
ב-1985 הוכרז החוק כנוגד את חוקת ארצות הברית על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
החלטתו של ג'יימס לא להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל ב-1982 סללה את הדרך למושל לשעבר ג'ורג' וולאס להתמודד על משרת המושל בתקופת כהונתו הרביעית והאחרונה.
על כל פנים, לאחר תום כהונתו, החל ג'יימס בשאיפות לשוב לכס המושל.
הוא התמודד שוב בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ב-1986 וב-1990, אך נוצח.
תוך כדי שהוא היה בחיי פרישה למחצה ממשרת המושל, הכניס ג'יימס את בניו לכמה עסקים.
הוא ניהל והחזיק בבעלות חלקית בחברת אורנג' ביץ' מרינה, שימש כמנהל הכללי של חברת קוסטל ארוז'ן קונטרול, חברה שפעלה למניעת סחיפה בחופים, ושימש כמנהל הכללי של התאגיד הסביבתי של מחוז אסקמביה שבאלבמה, אשר פיתח מטמנות ומתקנים לשרפת פסולת.
באביב 1994 שאיפתו של ג'יימס להיבחר שוב כמושל הובילה אותו להחליף מפלגה.
ברגע האחרון הוא הוכשר כמועמד המפלגה הרפובליקנית.
בשלב הראשון הוא ניצח בסיבוב השני של הבחירות המקדימות של הרפובליקנים את וינטון בלאונט השלישי ממונטגומרי ואת חברת הסנאט של אלבמה,, אן בדסול, רפובליקנית מתונה ממוביל.
בדסול סירבה לתמוך בג'יימס בבחירות הכלליות, אך הוא עדיין ניצח את המושל הדמוקרטי המכהן, ג'ים פולסום הבן, בהפרש קטן, ונבחר לכהונתו השנייה כמושל, הפעם מטעם המפלגה הרפובליקנית.
במהלך תקופת כהונתו השנייה משל ג'יימס כשמרן אדוק, תוך שהוא שיקף את העמדות האינדיבידואליסטיות של זכויות המדינות.
הוא פרש מאגודת המושלים הלאומית, והיה מושל המדינה היחיד שסירב להשתתף בפגישות הארגון.
בתקופת כהונתו זו מינה ג'יימס את אוברי מילר, אפרו-אמריקאי, כראש מחלקת התיירות של אלבמה.
הוא גם מינה את בת' צ'פמן לקבינט שלו.
היא הייתה האישה הראשונה בתולדות אלבמה ששימש כאחראית סדר היום של המושל.
ג'יימס נקט בעמדה קשוחה כלפי פשע וכלפי פושעים.
יחד עם נציב בתי הסוהר שלו, רולנד ג'ונס, הוא החזיר על כנן את עבודות הכפייה עבור אסירי אלבמה.
נוהג זה השפיע באופן לא פורפורציונלי על אוכלוסיית האסירים האפרו-האמריקאית של המדינה, שבה מערכת המשפט המפלה לקחה חלק.
האסירים הוצגו כשהם כבולים בשלשלאות בפני תיירים שהיו ברובם לבנים.
אלבמה הפכה למדינה הראשונה שהחזירה את הנוהג שהיה סמלי ורווח בתקופת חוקי ג'ים קרואו, התקופה שלאחר העבדות שבה הגזענות כלפי האפרו-אמריקאים הוגדרה בחוק.
הנוהג נמשך אפילו כאשר אסיר אפרו-אמריקאי נהרג בידי סוהר לאחר קטטה עם אסיר אחר שהיה כבול באתר עבודה.
ג'יימס אישר צעדי מדיניות גזעניים נוספים שיושמו על ידי ג'ונס, אך הוא סיכל הצעה של הנציב שנוהג העסקת האסירים באופן זה יורחב גם לאסירות.
ביוני 1996 הוא שם קץ לנוהג בשל תביעה משפטית שהוגשה על ידי קואליציה של פעילי זכויות אדם.
בנוגע לטיפול בפשע, זכה ג'יימס לתשבחות בשל אחד מההישגים המרכזיים, עדכון הקוד הפלילי של אלבמה, שהיה אחד הקשוחים ביותר בארצות הברית.
במהלך תקופת כהונתו השנייה, ג'יימס, שתמך בתקיפות בעונש המוות, אישר שבע הוצאות להורג.
אלבמה חידשה את עונש המוות ב-1983. על כל פנים, באחד מצעדיו האחרונים כמושל, המתיק ג'יימס את עונש המוות שנגזר על ג'ודית אן נילי למאסר עולם.
זהו המקרה היחידי מאז חידוש עונש המוות בארצות הברית ב-1976 ועד היום של המתקת עונש מוות באלבמה.
ג'יימס הסביר, שלהשקפתו, הוצאתה להורג של נילי לא תהיה מוצדקת.
הסיבה לכך הייתה שהמקרה שלה היה הפעם היחידה שהוא ראה שופט שפסל החלטה של חבר מושבעים שהתקבלה פה אחד להטיל מאסר עולם ושהחליט לגזור עונש מוות.
אך באלבמה היו יותר ממקרה אחד של שופט שהחליט על עונש מוות בניגוד לדעת המושבעים.
ג'יימס סייע להשבתו לארצות הברית של לסטר קולמן, עיתונאי לשעבר שהואשם על ידי הממשלה הפדרלית בעדות שקר ושהתגורר באירופה.
על פי רדינג פיט, תובע פדרלי ממונטגומרי, ביקש קולמן מג'יימס, שהייתה להם היכרות מוקדמית בשנות ה-70, לסייע במקרה שלו.
קולמן קידם תאוריות חלופיות בנוגע לאסון לוקרבי.
האשמתו בעדות שקר נבעה מעדויותיו במקרה זה.
ג'ו בוהקר, עורך הדין של קולמן, אמר שלכאורה הכיר ג'יימס את קולמן כאשר זה האחרון עבד בתחנת רדיו בברמינגהאם.
בית המחוקקים של אלבמה הצטרף לג'יימס בהעברת חבילת רפורמה חינוכית שנודעה כ"חוק קרן החינוך של ג'יימס".
צעד חקיקה זה דרש ממערכות החינוך המקומיות שעוד לא הגיעו לרמה המינימלית של סיוע כדי לגבות מיסי רכוש.
החוק גם הגדיל את מספר השעות לנושאי לימוד שהתלמידים נדרשו לקבל כדי לסיים את חוק לימודיהם.
חקיקה זו הסמיכה את המפקח הראשי על החינוך של אלבמה לקבל את השליטה על בתי ספר שהגיעו לתוצאות נמוכות במבחן ההישגים הלאומי.
תוך מתן עדיפות לתוכנית K-12, העביר ג'יימס מימון מהקולג'ים והאוניברסיטאות של המדינה.
צעד זה גרם למתיחות ביחסים בין מוסדות החינוך הגבוה לבין לשכת המושל.
ג'יימס סירב לקבל כספים פדרליים מתוכנית מטרות 2000 (Goals 2000) של מחלקת החינוך של ארצות הברית, שכן הוא האמין שכספים אלו יובילו להרחבת המעורבות הפדרלית ולשליטה בבתי הספר של המדינה.
כאשר הבטיח מזכיר החינוך ריצ'רד ריילי שמחלקתו לא תתערב באופן השימוש בכספים, התעלמה מועצת החינוך של אלבמה ממחאותיו של ג'יימס והצביעה בעד החלטה לקבל את המימון.
בכספים אלו הם השתמשו כדי לרכוש מחשבים לכיתות ה-K-12.
על ג'יימס נמתחה לעיתים קרובות ביקורת על כך שהביע את אמונותיו הדתיות יתר על המידה בעת שכיהן כמושל.
בישיבה של מועצת החינוך של אלבמה ב-1995, הוא מתח ביקורת על לימוד תורת האבולוציה בספרי הלימוד באופן שבו בוצע חיקוי של "קוף עם כתפים שמוטות שהופך לאדם זקוף".
הוא תמך בהצמדת מדבקות אזהרה על ספרים שבהן נכתב בין השאר ש"אף אחד לא היה נוכח כאשר החלו החיים על פני כדור הארץ, לפיכך, כל אמירה בנוגע למוצא החיים צריכה להיחשב כתאוריה, לא כעובדה".
המאבק הדתי של ג'יימס שזכה לפרסום הרב ביותר היה מחלוקת ממושכת שנגעה לשופט רוי מור ממחוז אטווה, שהציג את עשרת הדיברות באולם בית המשפט שלו והנהיג תפילה נוצרית יומית לפני תחילת הדיונים בבית המשפט.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות עתר להפסקת התנהלות זו כנוגדת את החוקה.
שופט בית משפט מחוזי פדרלי, אירה דה מנט, מינוי של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, פסק לטובת העתירה, והורה על הסרת הלוחות והפסקת התפילות בשל היותם הפרה של ההבטחה של התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית על הפרדת הדת מהמדינה.
השופט מור עתר נגד ההחלטה, וג'יימס תמך בעמדתו.
לזמן מה הוא איים לשגר את המשמר הלאומי של אלבמה ולעשות שימוש בכוח אם יהיה צורך בכך כדי למנוע את הסרת הלוחות מאולם השיפוט של מור.
באוקטובר 1997 הוציא השופט דה מנט הוראה גורפת נוספת שאסרה על פעילויות דתיות מסוימות בבתי הספר הציבוריים של מחוז דה-קאלב, שגם היא עוררה מחלוקת.
ג'יימס תקף מילולית את הוראתו של דה מנט כהתערבות בלתי לגיטימית נוספת של בתי המשפט הפדרליים בעניינים מקומיים.
הוראה זו של דה מנט התהפכה על פניה בחלקה לאחר שהסתיימה כהונתו של ג'יימס כמושל, והותר לתלמידים לקיים פגישות דתיות על פי בחירתם בשטחי בתי הספר.
במסע הבחירות שלו לתקופת כהונה שלישית התמודד ג'יימס מול האופוזיציה החזקה במפלגה הרפובליקנית מצידו של וינטון בלאונט השלישי, שגם הוא היה שמרן, ומיליונר, שג'יימס תועד כשהוא התייחס אליו כאל "קוף שמן".
הוא מתח ביקורת חריפה על הקשרים ההדוקים של ג'יימס עם הימין הנוצרי.
ג'יימס מצידו נאבק במערכת בחירות מקדימות מרירה במפלגה הרפובליקנית והביס את בלאונט בסיבוב השני, אך נותר לו תקציב מועט ביותר למימון מערכת הבחירות הכללית.
סגן המושל המכהן דון סיגלמן ניצח בקלות בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על בסיס שאלה יחידה על ייסוד מפעל לוטו למימון מלגות לקולג'ים.
ג'יימס התנגד לרעיון והובס בבחירות הכלליות של 1998 על ידי סיגלמן.
הוא פרש לחייו הפרטיים, באומרו שהוא מעוניין לבלות יותר זמן עם ילדיו ונכדיו.
ג'יימס ורעייתו בובי חיים במיאמי, פלורידה.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: גרג, שנפטר בשנות ה-60 מסיסטיק פיברוזיס; טים, איש עסקים שהיה שלוש פעמים מועמד למשרת מושל אלבמה; פוב השלישי, עורך דין; ופטריק, שאותו תבעו הוריו ב-2015 באשמת הונאה לכאורה.
פואנלברדה (בספרדית :Club de Fútbol Fuenlabrada; SAD) היא קבוצת כדורגל מאזור פואנלברדה במדריד, ספרד, שמתחרה כיום בפרימרה דיוויסיון RFEF, הדרג השלישי של מבנה ליגות הכדורגל בספרד.
היא נוסדה בשנת 1975. אצטדיון הבית שלה הוא אצטדיון פרננדו טורס.
פואנלברדה נוסדה בשנת 1975, כאיחוד בין סן אסטבן לאתלטיקו פואנלברדה.
היזם מאחורי הרעיון לאיחוד הוא ראש העיר באותה תקופה, רג'ינו בניטז, שהציע למנהלי שני המועדונים לאחד מאמציהם ועל ידי כך לקבל מענק עירוני גבוה יותר.
בשנת 1986, הקבוצה עלתה לראשונה ל-Tercera Division, וסיימה במקום השלישי מלמטה בקמפיין הבכורה שלה.
עם ג'וליאן פרז כנשיא, פואנלברדה עברה שינוי דרמטי שהגיע לשיאו עם העלייה לסגונדה דיוויזיה ב' ב-1994. בעונת 1997/1998, המועדון עשה גיוסי כספים כדי לשכור מאמן חדש בדמותו של אדוארדו קאטורלה ושחקנים חדשים על מנת לעלות ליגה, אך סיים את העונה רק במקום ה-9 בסגונדה ב'.
עם הרצון להשיג קידום, לעונה הבאה הימר המועדון על מאמן אחר בעל יוקרה מוכרת ועם הניסיון בלה ליגה, פליקס ברדראס.
פואנלברדה שיחקה באצטדיון לה אלדהואלה (La Aldehuela) לפני שעברה לאצטדיון פרננדו טורס באוגוסט 2011, על שם החלוץ הבינלאומי הספרדי לשעבר פרננדו טורס, שנולד בעיר אך מעולם לא ייצג את המועדון.
בעונת 2016/2017, המועדון סיים במקום השלישי בסגונדה דיוויזיון B, לפני שהפסיד בכל משחק בפלייאוף 0-1 ל-CF VillanovenseMere מונה כמאמן לעונת 2018/2019.
ב-7 במאי 2022, פואנלברדה ירדה לפרימרה דיוויסיון RFEF, והביאה לסיומו של תקופת שלוש העונות שלהם בליגה השנייה.
קבוצת המילואים של פואנלברדה נוסדה ב-2015, והיא משחקת כיום ב-Preferente de Madrid – Group 2.
פוארטו ויליאמס (בספרדית: Puerto Williams) היא עיירה, נמל ובסיס ימי באי נבארינו בצ'ילה, לחוף תעלת ביגל, היישוב הדרומי ביותר בעולם.
העיירה היא בירת המחוז האנטארקטי של צ'ילה, אחד מארבעה מחוזות באזור מגלן ואנטארקטיקה של צ'ילה, ומינהלת הקומונות של הטריטוריה האנטארקטית של צ'ילה וקאבו דה הורנוס.
בעיירה מתגוררים 2,874 תושבים, כולל אנשי חיל הים ואזרחים.
היישוב נוסד ב-1953, ונקרא בתחילה "פוארטו לואיזה".
מאוחר יותר שונה שם העיירה על שם ג'ון ויליאמס וילסון, בריטי שייסד את פוארטה בולנס, היישוב הראשון במצר מגלן.
היישוב שימש בעיקר כבסיס ימי של צ'ילה.
הצי הצ'יליאני מנהל במקום את נמל התעופה ובית החולים Guardiamarina Zañartu, כמו גם תחנות מטאורולוגיות סמוכות.
מאז סוף המאה ה-20 ירד מספר אנשי חיל הים בפוארטו ויליאמס והאוכלוסייה האזרחית גדלה.
תיירות ותמיכה במחקר מדעי הובילו לעלייה בפעילות הכלכלית מאז.
הנמל מושך תיירים הנוסעים לכף הורן או לאנטארקטיקה.
תעשיית התיירות של העיירה התפתחה סביב הרעיון של "העיר הדרומית ביותר בעולם", בהתבסס על כמה הגדרות של מה שמהווה עיר.
עם זאת, יש החולקים על כך לטובת אושואיה או פונטה ארנס, בטענה כי לא ניתן לכנות ישוב בסדר גודל זה "עיר".
התקשורת הצ'יליאנית והארגנטינאית, הסכם דו-צדדי בין צ'ילה וארגנטינה, וממשל פוארטו ויליאמס מכירים בה כעיר הדרומית ביותר בעולם.
פוארטו ויליאמס היא נמל הכניסה והמרכז העיקרי לפעילות מדעית הקשורה לאנטארקטיקה ולאיים שמדרום ל.
אוניברסיטת מגאיאנס מחזיקה מרכז אוניברסיטאי בפוארטו ויליאמס.
תחנות מזג אוויר ומגדלורים באיי כף הורן ודייגו רמירז מקבלים את אספקתם מפוארטו ויליאמס.
העיירה שימשה בסיס לצ'ילה לתביעת ריבונות סביב כף הורן ולתמוך בבסיסיה האנטארקטיים.
פוארטו ויליאמס משמשת גם כמרכז אספקה ושירות לדייגים.
חיל הים הצ'יליאני מוצב במקום בין השאר כדי לאכוף זכויות דיג לאומיות באזור הכלכלי הבלעדי סביב החלק הדרומי של טיירה דל פואגו, שבו מהווה דיג סרטנים ענף חשוב.
מאמינים שאנשי יאהגן, ילידי דרום צ'ילה, היגרו לאזור זה לפני למעלה מ-10,000 שנה וביססו את תרבות הציידים-לקטים המסורתית שלהם.
האירופים נתקלו בהם ובאזור לראשונה בתחילת המאה ה-16. רק במאה ה-19 החלו האירופים להתעניין באזור לפיתוח, כשהעיירות באזור שימשו בסיס אספקה לספינות ציד לווייתנים.
בסוף המאה ה-19 התגלה באזור זהב, שמשך המוני מהגרים.
עד 1890 היו כ-300 כורי זהב באיים פיקטון, לנוקס ונואבה ובפורטו טורו שנוסדה ב-1892. פוארטו נבארינו, בצד המערבי של האי נבארינו, נוסדה ביוני 1938. בנוסף, חלק מהאיים פותחו כדי לתמוך בגידול כבשים ליצוא בשר וצמר.
פוארטו ויליאמס נוסדה בשנת 1953, כבסיס ימי של צ'ילה.
ב-1960 נפתח במקום בית חולים ימי בשטח של 463 מ"ר בשנת 2002 הועברה אספקת החשמל מהצי הצ'יליאני לספק פרטי.
על פי הסכם השלום והידידות משנת 1984 בין צ'ילה וארגנטינה, פוארטו ויליאמס היא נקודת ההתחלה של כלי שיט מכל המדינות בתנועה בין מצרי מגלן לנמלי ארגנטינה בתעלת ביגל.
מאז 1982 מסווגת פוארטו ויליאמס על ידי המכון הלאומי לסטטיסטיקה של צ'ילה כישות עירונית, למרות שמכון זה מסווג בדרך כלל כישות עירונית עיר עם יותר מ-5,000 תושבים.
"Glorias Navales Regata": בשבוע האחרון של מאי מתקיימת במקום תחרות שייט המושכת משתתפים בינלאומיים.
בתחרות מעל 300 משתתפים מדי שנה.
השייט מתחיל מנמל העיר ועובר במסלול הפיורדים.
ה"רגאטה" היא חלק מפעילויות "חודש הים" של הצי הצ'יליאני, המנציחות את קרב איקיקה ב-1879.
"Fiesta de la nieve" ("פסטיבל השלג"): חוגג את עונת החורף ביולי.
העיר חוגגת את החורף עם משחקי שלג, מכוניות ורודיאו, בחגיגה שנמשכת 6 ימים.
האקלים של פוארטו ויליאמס הוא אקלים טונדרה הגובל בבאקלים אוקיאני תת-קוטבי לפי סיווג האקלים של קפן.
הקיץ קצר וקריר והחורפים ארוכים, רטובים אך מתונים.
כמות המשקעים היא בסביבות 500 מילימטר בשנה והטמפרטורות יציבות לאורך כל השנה.
למרות שהאזור סביב העיירה מיוער, באזורים חשופים במרחק מסוים ממנה או בגובה מעליה יש אקלים תת-אנטארקטי אופייני לטונדרה, בו צמיחת עצים בלתי אפשרית.
תיירות היא אחת הפעילויות הכלכליות העיקריות של פוארטו ויליאמס.
רוב מקומות הלינה לתיירים הם אכסניות.
מספר שבילי טיול יומיים וטרקים פותחו בהרי דינטס דה נווארינו דרומית לפוארטו ויליאמס.
מסלול טיול בן חמישה ימים עובר סביב הפסגות המשוננות הידועות בשם דינטס דה נווארינו.
השביל חולף על פני פסגות הידועות כ-Cerro Clem ו-Montes Lindenmayer.
לאורך החוף ממזרח לעיר ניתן למצוא שרידים של אתרי מחנה אינדיאנים ומלכודות דגים.
בפוארטו ויליאמס נמצא המוזיאון האנתרופולוגי של מרטין גוסינדה, המתאר את חייהם של עמי היהגן (או יאמאנה) וסלקנהאם, שהיו ילידי ארץ האש.
חמישה קילומטרים בהמשך הדרך מערבה נמצא הפארק האתנובוטני אומורה.
הגישה לעיירה נעשית באמצעות שירות אווירי יומי מנמל התעופה Guardiamarina Zañartu המסופק על ידי Aerovías DAP או על ידי מעבורת רכב שבועית מפונטה ארנס, 350 ק"מ מצפון.
לעיר אין שירות תחבורה ציבורית רשמי, אך אפשרית העברה באמצעות סירות קטנות יותר לאושואיה שבארגנטינה.
בעיר יש סניף של בנקו דה צ'ילה, תחנת כיבוי אש ותחנת משטרה.
מערכת החינוך כוללת גן ילדים, בית ספר יסודי ותיכון, וכן את המרכז אוניברסיטאי של אוניברסיטת מגאלנס.
עוד בעיר המוזיאון האנתרופולוגי של מרטין גוסינדה, שדה תעופה, נמל ימי ומועדון יאכטות.
פוארטו ויליאמס הוא אחד הבסיסים הימיים העיקריים של הצי הצ'יליאני.
הבסיס משמש למשימות סיור וחילוץ באזור תעלת ביגל, כף הורן, מעבר דרייק וחצי האי האנטארקטי.
הצי הצ'יליאני מפעיל במקום את נמל התעופה ואת בית החולים הימי.
אנשי חיל הים מהווים חלק ניכר מהאוכלוסייה, למרות שמספרם פחת במאה ה-21.
קטע החרטום של ה-"ילקו", הגוררת ששימשה את לואיס פארדו במאה ה-20 כדי להציל את אנשיו של ארנסט שקלטון שנתקעו באי הפיל, מוצב בחזית מפקדת הצי.
פוארטו ויליאמס מנוהלת על ידי מועצה עירונית, בראשות ראש עיר שנבחר ישירות כל ארבע שנים.
מאז 2016 ראש העיר הוא חיימה פרננדס אלרקון.
פוארסה רחידה (בספרדית: Fuerza Regida) היא להקת מוזיקה מקסיקנית שהוקמה בשנת 2015 בסן ברנרדינו, קליפורניה.
הלהקה זכתה לפופולריות בזכות סגנון המוזיקה הייחודי שלה, המשלב סגנונות מסורתיים של מוזיקה מקסיקנית עם השפעות מודרניות.
פוארסה רחידה הוקמה בשנת 2015 כלהקת גרסאות כיסוי בסן ברנרדינו, קליפורניה.
בשנת 2017 פתחה הלהקה ערוץ יוטיוב והחלה להעלות סרטונים, שחלקם כללו שירים מקוריים.
הסרטונים זכו להצלחה מתונה, ותוך זמן קצר הצטברו לערוץ עשרות אלפי מנויים.
בשנת 2018, הסינגל "Radicamos en South Central" הפך לויראלי ביוטיוב, מה שמשך את תשומת ליבו של רמון רואיז, מנהיג להקת Legado 7 ובעל חברת ההפקות Lumbre Music.
רואיז הציע ללהקה חוזה עם חברת ההקלטות Rancho Humilde.
ב-14 בפברואר 2019, לרגל יום ולנטיין, הוציאה הלהקה את המיני-אלבום Las Románticas Favoritas de Fuerza Regida, שהגיע למקום ה-19 במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים של בילבורד.
ביולי 2019 יצא אלבום האולפן הראשון של הלהקה, Del Barrio Hasta Aquí, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעד האלבומים הלטיניים ולמקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים.
בתחילת 2020 יצא האלבום החי השלישי של הלהקה, Pisteando con la Regida, Vol.
2, שכלל גרסאות כיסוי לשירים של אמנים מקסיקניים כמו El Coyote ו-Chalino Sánchez.
באפריל 2020 שיתפה הלהקה פעולה עם אמנים כמו Los Tigres del Norte ונתנאל קאנו בשיר "Cuenta Conmigo", שנבחר להיות שיר קמפיין למפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
באותו חודש יצא אלבום האולפן השני של הלהקה, Adicto, שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים המקסיקניים האזוריים.
בספטמבר 2020 יצא אלבום האולפן השלישי, Otro Pedo, Otro Mundo, ואחריו אלבום חג המולד Navidad con la Regida.
בשנת 2021 הוציאה הלהקה את אלבום ההמשך Del Barrio Hasta Aquí, Vol.
2 וסינגלים כמו "Lo Vieron Pasar" ו-"Descansando", שהוקדש לחבר קרוב של סולן הלהקה שנפטר.
בשנת 2022 הצטרף לנגני הלהקה מויסס לופז, שניגן בטולולוצ'ה.
במאי 2022 הוציאה הלהקה את הסינגל "Chingas a Tu Madre", וביולי יצאה לסיבוב ההופעות Del Barrio Hasta Aquí Tour, שהסתיים בדצמבר.
באוגוסט 2022 יצא הסינגל "Billete Grande", שזכה למועמדות בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית הלטינית.
לקראת סוף השנה שיתפה הלהקה פעולה עם נתנאל קאנו בשיר "Ch y la Pizza", שזכה להצלחה ויראלית.
בתחילת 2023 הוצאו לאור שני אלבומים: Pa Que Hablen ו-Sigan Hablando, שהגיעו למקומות החמישי והשישי במצעד מצעד האלבומים הלטיניים.
בפברואר 2023 שיתפה הלהקה פעולה עם הזמרת האמריקאית בקי ג'י בשיר "Te Quiero Besar".
בהמשך השנה יצאו סינגלים מצליחים כמו "TQM" ו-"Sabor Fresa", שהגיעו לעמדות גבוהות במצעדים הבינלאומיים.
באוקטובר 2023 יצא אלבום האולפן השמיני, Pa Las Baby's y Belikeada, עם להיטים כמו "Harley Quinn".
בפברואר 2024 נעצר סולן הלהקה, חסוס אורטיז, בגבול קליפורניה-מקסיקו, אך שוחרר לאחר מספר ימים.
לאחר מכן הודיעה הלהקה על יציאת המיני-אלבום Dolido Pero No Arrepentido, שהגיע לעשירייה הפותחת במצעדי מוזיקה בארצות הברית.
ביולי 2024 יצא אלבום האולפן Pero No Te Enamores, שהציג סגנונות מוזיקליים ניסיוניים וכלל שיתופי פעולה עם אמנים כמו מאלומה.
האלבום הגיע למקום ה-25 במצעד בילבורד 200.
ב-2 במאי 2025 צפוי לצאת אלבומם, 111XPANTIA.
פוארסה רחידה ידועה בשילוב ייחודי בין מוזיקה מסורתית מקסיקנית לבין אלמנטים מודרניים.
הלהקה שואבת השראה מאמנים קלאסיים כמו פדרו אינפנטה לצד אמנים מודרניים בז'אנר המוזיקה האזורית המקסיקנית.
חסוס אורטיז פאז (2015–הווה) – סולן ראשי
סמואל חיימז (2015–הווה) – קולות רקע, גיטרה
כריסטיאן ראמוס (2015–הווה) – גיטרה
חוסה "פלון" גרסיה (2015–הווה) – סוזאפון
מויסס לופז (2022–הווה) – טולולוצ'ה
פוארטו אינחניירו איבאנייס (בספרדית: Puerto Ingeniero Ibáñez; לעיתים מכונה גם פוארטו איבנייס, בספרדית: Puerto Ibáñez) היא עיירה קטנה במחוז אייסן בדרום צ'ילה בקרבת שפך של נהר איבאנייס.
היא ממוקמת על מפרץ, מול החוף הצפוני של אגם חנרל קאררה, 116 קילומטרים, דרומית לעיר קויאיקה.
במפקד האוכלוסין של 2017 היו בה 764 תושבים.
זוהי בירת הקומונה של ריו איבאנייס.
העיירה נוסדה בשנת 1924. היא נקראת על שמו של כורה צ'יליאני, קורנליו איבאנייס, שבילה מספר עונות באזור.
כלכלת העיירה מבוססת בעיקר על חקלאות, גידול בקר וגידול יבולים, בזכות מיקרו אקלים שפיר המושפע מהאגם.
בעיירה מייצרים גם כלי חרס מיוחדים.
גם התיירות משרתת את הכלכלה.
יש אמנות סלע באזור, והמפל של ריו איבאנייס הוא 6 קילומטרים מהעיירה.
העיירה מקושרת לקארטרה אאוסטרל בכביש סלול.
יש גם מעבורת מכוניות, החוצה את האגם לצ'ילה צ'יקו.