tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר רצו להקטיר מנחה כלשהי על מזבח העולה היו מכניסים את העיסה אל כלי מיוחד שבו נשמרה המנחה עד שקמצו ממנה והקטירו את הקומץ על האש.
המזרק הוא כלי ששימש לזריקת דם הקורבנות על מזבח העולה.
בכל פעם ששחטו קרבן זרקו את דמו מעל או מתחת לחוט הסיקרא בעזרת המזרק.
המזרק היה כנראה בצורת כוס גדולה, המחוברת למקל, אשר בעזרתו נזרק הדם.
הביטוי מֶזֶג אֲוִיר הוא תיאור למצב האוויר המשתנה באטמוספירה בסמוך לפני הקרקע בין חום לקור, יובש ללחות, סערה או רגיעה, עננות או בהירות ועוד במקום ובזמן נתון.
מזג האוויר כולל בתוכו בעיקר מצבים של שלושה מרכיבים, והם: חום, אוויר ומים.
מזג האוויר מתייחס לשינויים בטמפרטורה ובמשקעים היום-יומיים, לעומת זאת האקלים, מתייחס לשינויים ארוכי טווח, של מצב כדור הארץ בתקופות רחוקות יותר.
מזג האוויר משתנה בעיקר מהבדלי לחץ האוויר באטמוספירה, אשר יכולים להשתנות כתוצאה מזווית קו המשווה של כדור הארץ ביחס לשמש (זאת גם הסיבה לכך שעונות השנה שונות בצפון כדור הארץ ובדרום כדור הארץ).
חיזוי מזג האוויר, כלומר ידיעת מזג האוויר באזור מסוים בזמן קרוב, הוא מערכת כאוטית, כלומר, ששינוי קטן באוויר יכול בסופו של דבר לשנות את כל התחזית.
כך שהחיזוי לא מדויק לטווח הארוך.
(האפקט ששינויים קטנים עלולים להשפיע על מערכת גדולה ידועה גם בשם אפקט הפרפר).
אקלים לעומת זאת, היא איננה מערכת כאוטית, ולכן שינויים קטנים לא יכולים לשנות את כל המערכת, ולכן חיזוי אקלים לטווח הארוך הוא דבר שניתן לחזות כפי שניתן לראות על התחזיות של ההתחממות עולמית.
אנשים העוסקים בחיזוי מזג האוויר נקראים חזאים, אשר חוזים את מזג האוויר לטווח הקרוב על פי תמונות לווין שמגיעות אליהם מהחלל.
על מנת לחזות את מזג האוויר, משתמשים במפה סינופטית.
זוהי מפה המציגה את מערכות הלחץ בזמן נתון.
שקע הוא מערכת המעודדת עליית אוויר והיווצרות עננים ואילו רמה ברומטרית מעודדת שקיעת אוויר והיווצרות מזג אוויר בהיר.
מודל חדש של בינה מלאכותית עשוי להפיק תחזיות מדויקות של מזג האוויר ממחשב ביתי.
הוא אינו נדרש לחישובים פיזיקליים מורכבים אלא מסתמך על נתונים מההיסטוריה האקלימית של כדור הארץ.
מזבח הוא כל מבנה שנועד להעלאת קרבנות והבאת מנחות; ובהשאלה גם שולחן המשמש בעבודת הקודש בכנסיות נוצריות.
בתנ"ך מוזכרים מזבחות במקרים רבים, ויש הבדלה בין שלושה סוגי מזבחות מבחינת היהדות.
1- מזבח לה' במשכן או במקדש, שהוא מזבח אשר מקריבים בו לאלוהי ישראל כדין תורה;
2- במה, שגם בה מקריבים קרבן לשם ה', אך ההקרבה בה אסורה (מלבד כמה תקופות קצרות בהן ההקרבה בבמות הייתה מותרת) משום שהיא נעשית מחוץ למקום ההקרבה הנבחר;
3- ומזבח עבודה זרה שבו עובדי עבודה זרה מקריבים לאלילים אחרים, וההקרבה בו אסורה באיסור עבודה זרה.
על פי התנ"ך, מזבחות היו עשויים אדמה (שמות כ 21) או אבן לא מסותתת (שמות כ 22); ובמשכן - מזבח (נייד) עשוי עץ ונחושת (שמות כז 1-8).
המזבח הראשון המתואר בתנ"ך היה המזבח שהוקם על ידי נח (בראשית ח 20).
בהמשך מתוארים מזבחות שהוקמו על ידי האבות אברהם (בראשית יב 7, יב 8, יג 4, כב 9), יצחק (בראשית כו 25) ויעקב (בראשית לג 20, לה 6-7).
כמו כן מתואר מזבח המוקם על ידי משה רבנו (שמות יז 15).
בבית המקדש הראשון מזבח העולה היה גדול מזה שבמשכן (ספר דברי הימים ב' ד 1).
בבית המקדש השני הוקם מזבח העולה על ידי עזרא הסופר (ספר עזרא ג 3-6).
לאחר מרד החשמונאים וטיהור בית המקדש נגנזו אבני המזבח שחוללו על ידי היוונים ונבנה מזבח חדש.
בתלמוד הבבלי מיוחסות לפעילות המתקיימת במזבחות המקדש מעלות שונות, כפרת עוונות העם והשפעה על המתחולל בעולם:
לפי המסורת היהודית אסור לקרב דבר טמא לכל מזבח ששימש לעבודת השם ואסור לקרב אפילו ברזל ולכן אי אפשר להשתמש באבנים מסותתות.
"מזבח" מוזכר בברית החדשה בספר האיגרת אל העברים (פרק 13) כאשר ישו זובח עליו.
באזור מלאכת הקודש בכל כנסייה מצוי מזבח המשמש את כהן הדת הנוצרי (הכומר) בעבודתו.
חלק מהמזבחות בכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות משמשים להחזקת שרידי קודש.
מקורו של מנהג זה בראשית ימי הנצרות, בהם נוצרים נאלצו לקיים את טקסיהם במחבוא מחשש מפני האימפריה הרומית - בדרך כלל בתוך קטקומבות, וכמזבח שימש ארון קבורה של קדוש נוצרי.
עד ועידת הוותיקן השנייה היה המזבח הקתולי שולחן המוצב על פלטפורמה, אליה הגיעו בשלוש מדרגות שנקראו "מדרגות המזבח".
במרבית הכנסיות הקתוליות היו שלושה מזבחות:
המזבח הראשי - הנקרא "המזבח הגבוה"
מזבח צדדי המוקדש למרים, אם ישו
מזבח צדדי המוקדש ליוסף הקדוש
החל ממועצת הוותיקן מוצב מזבח נוסף אל מול המזבח הגבוה, ועליו נערכים הטקסים הדתיים.
ראו גם: אדריכלות של כנסיות
בכנסייה הנוצרית האורתודוקסית המזבח אינו השולחן עליו נערכת עבודת הקודש אלא כל האזור שמאחורי האיקונוסטאזיס.
גובה המזבחות בכנסייה האורתודוקסית כמטר, והם עשויים אבן או, לרוב, עץ, ולהם ארבע רגלים - אחת בכל פינה ורגל מרכזית.
המזבח מכוסה בבד לבן שאין להסירו, ועליו כיסוי נוסף של בד מעוטר, המוחלף בהתאם לחגים הנוצריים ועונות השנה.
על המזבח מוחזקים כלי הקודש הנוצריים, ורק לכומר מותר לגעת במזבח ובכלים שעליו.
בנצרות הקתולית, בנצרות האורתודוקסית וגם בכנסייה האנגליקנית נוהגים נוצרים מאמינים לבנות בבתיהם או בכל מקום אחר כמו בית קברות, מזבח אישי קטן אשר נהוג לכנותו "מזבח ביתי".
המזבח נועד להתפלל לידו וליצור חיבור בין המאמין לאל גם כאשר אין האדם נוכח בכנסייה באמצעות סקרמנטלים שונים.
לבניית המזבח אין כללים ברורים אך נהוג לערכו בצורה שתכלול לפחות אחד מהמאפיינים הבאים: צלב, איקונין, הברית החדשה ומים קדושים, בנוסף לכך נהוג שתהיה לו צורה סימטרית, אך אין הדבר מחייב.
מזדק (פרסית: مزدک, פרסית אמצעית: 𐭬𐭦𐭣𐭪, מכונה גם מזדק הצעיר) היה כהן דת זורואסטרי, רפורמטור, נביא ואקטיביסט שצבר השפעה במהלך שלטון הקיסר הסאסאני קבאד הראשון.
הוא טען להיות נביא של אהורה מזדה (האל בדת הזוראסטרית) וכונן בעלות משותפת על רכוש, כמו כן גם מערכת רווחה.
פעמים רבות מתייחסים אליו כאל סוציאליסט מוקדם.
מזדק היה הנציג הבכיר של תורה פילוסופית ודתית הנקראת מזדקיות, אשר הוצגה על ידו כגרסה "טהורה" של זורואסטריות, למרות שהתורה שלו הושפעה גם ממניכאיזם.
זוראסטריות הייתה הדת הגדולה ביותר של פרס הסאסאנית, ומזדק עצמו היה כהן דת זוראסטרי, אבל רוב אנשי הדת החשיבו את תורתו ככפירה.
ככלל, המידע בנושא מאוד מצומצם, אבל ניתן להסיק פרטים מסוימים על ידי מבט על ממשיכת המזדקיות, הח'רמיה.
מקורות מסוימים טוענים כי המייסדים המקוריים של זרם זה חיו מוקדם יותר ממזדק.
דוקטרינה זו פותחה בהמשך על ידי מזדק הצעיר.
בשלבים מאוחרים יותר המתנגדים השמרנים האשימו את חסידיו של מזדק בכפירה, ובמנהגים של "שיתוף נשים", האשמות שחוקרים לא מצאו כל הוכחות לקיומן.
חסידיו של מזדק נחשבים בתור הסוציאליסטים הראשונים בהיסטוריה האנושית בשל הדגש ששמו על רכוש משותף ועבודה משותפת, על מנת שכולם ירוויחו.
כמו הזורואסטריות והמניכאיזם, המזדקיות הייתה בעלת השקפת עולם דואליסטית.
דוקטרינה זו לימד כי ליקום יש שני יסודות: היסוד הטוב - האור, והיסוד הרע - החושך.
שני היסודות האלו עורבבו בשל תאונה בעולם של מעלה.
האור מאופיין בידע ורגשות, ופעולות הנעשות מתוך רצון חופשי, בניגוד לחושך, שהוא אדיש, עיוור ופועל באופן אקראי.
תפקיד האדם בעולם היה "להוציא לחופשי" את החלקים ה"טובים" שבו, באמצעות מעשים טובים ונועם הליכות.
יש לציין כי בניגוד למניכאיזם, שרואה את התאונה שהביאה לערבוב הטוב והרע באור שלילי, השקפתה של המזדקיות בנושא היא נייטרלית יותר, ואפילו אופטימית.
בנוסף, במחקר מאוחר נכתב כי המזדקיות לימדה על שלושה יסודות (אש, מים ואדמה), ארבעה כוחות (הבחנה, הבנה, שימור ושמחה, המקבילים לארבעת התפקידים הבכירים באימפריה הסאסאנית - שני כהנים ראשיים, מפקד הצבא וליצן החצר), שבעה וזירים ושנים עשר כוחות רוחניים.
כאשר כל הנזכרים מעלה נמצאו בנפשו של אדם, הוא היה פטור מהחובות הדתיות.
שני מאפיינים בולטים של המזדקיות היו הפחתת החשיבות של הטקסים הדתיים - האדם הדתי האמיתי הוא זה שמבין ופועל על פי עקרונות היקום באופן נכון, ובנוסף, ביקורת חריפה של הממסד הדתי, שלדעתו של מזדק דיכא את האוכלוסייה הפרסית וגרם לעוני רב.
מזדק שם דגש על נועם הליכות, שעירב, בין היתר, חיים מוסריים, צמחונות (הוא האמין שבשר מכיל חומרים המגיעים מהחושך לבדו), התנהגות אדיבה וחברית כלפי כל אדם, ורדיפת שלום.
במובנים רבים, המזדקיות יכולה להתפרש כקריאה למהפכה חברתית, וכונתה, בין היתר, כ"קומוניזם מוקדם".
הוא וחסידיו היו גם תומכים של "אהבה חופשית".
על פי מזדק, אלוהים העניק לעולם את המשאבים והשפע כדי שכל בני האדם יחלקו אותם באופן שווה, אבל החזקים כפו עצמם על החלשים, רצו לשלוט עליהם, ויצרו את אי השוויון הגדול.
מצב זה בתורו חיזק את "חמשת השדים" שהסיטו את בני האדם מדרכי הצדיקות - חמשת השדים האלה היו קנאה, זעם, נקמה, דחק ותאוות בצע.
כדי לגבור על העוולות האלו, הצדק היה צריך לקום מחדש, ולכן כל אחד צריך לחלוק את עודפי הרכוש שלו עם חבריו.
כנראה שמזדק תכנן להשיג זאת באמצעות מתן בעלות משותפת על כל הרכוש או באמצעות חלוקה מחדש של המשאבים, אם כי לא ברור כיצד התכוון להפוך את העקרונות האלו למנגנון מסודר.
המקורות ההיסטוריים מהם למדו החוקרים, שהיו עוינים למזדקיות (כי נכתבו בידי הממסד הסאסאני), עסקו בעיקר בהאשמות (לא מבוססות היסטורית) כלפי המזדקים ב"שיתוף" של נשים, שגרמה להפקרות מינית ולערבוב של הורים שונים ומשפחות שונות.
כיון שההאשמות האלו היו נפוצות כלפי קבוצות שנחשבו "כופרות", אמינות ההאשמות מוטלת בספק גדול על ידי החוקרים.
סביר להניח שמזדק גינה את הפוליגמיה שנפוצה בקרב הגברים העשירים, שבין היתר גרמה לכך שהגברים העניים נשארו פעמים רבות ללא אפשרות להינשא - כי נשים רבות כל כך כבר נישאו לעשירים.
המזדקיות משכה אליה מאמינים רבים, עד כדי כך שאפילו המלך קבאד הראשון הפך למזדקי.
המזדקיות צברה השפעה נוספת בכך שהממלכה אל-חירה (ממלכה ערבית באזור כופה שהייתה ווסאלית של האימפריה הסאסאנית) אימצה את האמונה, תוך כדי הדחתו של המלך הקודם.
בזכות הגיבוי מצד הקיסר, מזדק היה מסוגל להוציא לפועל את הרפורמה החברתית שלו, שכללה פציפיזם, התנגדות לממסד הדתי ותוכניות סיוע לעניים.
מזדק הסב מאגרי מזון ומשאבים ממשלתיים לצורך עזרה לעניים.
הוא גם סגר את כל מקדשי האש הזורואסטריים, חוץ משלושת הגדולים ביותר.
הפחד בקרב האצולה והממסד הדתי גדל עדי כדי כך שהשניים הדיחו את הקיסר קבאד בשנת 496, אך לאחר שלוש שנים (499) הוא הצליח להחזיר לידיו את השלטון בסיוע האימפריה האפתליטית (אימפריה מרכז אסייתית).
מפוחד בעקבות ההדחה, קבאד הרחיק עצמו ממזדק ומהאמונה המזדקית.
הוא התיר לבנו, ח'וסרו הראשון, להוציא לפועל מבצע לחיסול המזדקים (בסביבות השנים 524–528), שהסתיים בטבח המוני של רוב המאמינים, כולל מזדק עצמו, ובשינוי דת האימפריה בחזרה אל זורואסטריות אורתודוקסית.
היו תיאורים שונים (כנראה לא אמינים היסטורית) לגבי אופן הביצוע: לדוגמה, השאהנאמה קובע כי 3000 מזדקים נקברו חיים כשרגליהם כלפי מעלה, כדי להציגם למזדק כמחזה של "גן אנושי", ואילו מזדק עצמו נתלה במהופך ונורה מאינספור חיצים; סיפורים אחרים מציינים שיטות אכזריות אחרות.
השליט החיראני המזדקי הודח גם הוא, והמלך הקודם לו חזר לשלטון.
לעומת זאת, יצוין כי לאחר עלייתו לשלטון, ח'וסרו הנהיג רפורמות חברתיות ומנהלתיות משלו, שהיטיבו עם האיכרים ועם העניים.
לפי מסורת יהודית קדומה, התיקונים הדתיים שכפה המלך קבאד הראשון בעקבות נטייתו למזדקיות, ובפרט שיתוף הנשים שפגע פגיעה חמורה בטהרת חיי המשפחה של היהודים, הובילו לאי-ציות של היהודים לחוקים המזדקיים המנוגדים ליהדות, ולרדיפות קשות כלפיהם מצד השלטון.
הרדיפות והגזירות הקשות הובילו את מנהיג יהודי בבל, ראש הגולה מר זוטרא, למרוד באימפריה הסאסאנית.
לאחר שורת ניצחונות הצליחו היהודים לקנות לעצמם חירות מדינית והקימו ממלכה יהודית עצמאית באזור מחוזא, ששרדה שבע שנים, עד לחורבנה והשמדתה המוחלטת בידי הצבאות הפרסיים.
החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי, בספרו "דורות הראשונים" (חלק שלישי, ברלין תר"פ, עמוד 62), טוען שקיים בתלמוד הבבלי אזכור למזדקיות; במסכת תענית (דף כב עמוד א) מסופר על סוהר שמסתיר את היותו יהודי, מרגל בקרב הגויים ומגדיר עצמו כ"זנדוקנא".
הפרשנות המקובלת למילה היא סוהר או ממונה על בית הסוהר, אך הלוי מפרש את המילה כמזדקי – האיש התחזה לאחד מבני הכת כדי שיוכל לגלות את תוכניותיה העתידיות.
זו הסיבה, לדבריו, שהאיש היה מנהל בית הסוהר; המזדקים העניקו לו את התפקיד כי ראו בו חבר בכת שלהם.
מעט מזדקים שרדו והתיישבו באזורים מרוחקים.
נאמר שקהילות קטנות של מזדקים שרדו אפילו מאות שנים אחרי כיבוש האימפריה הסאסאנית בידי המוסלמים.
הרעיונות שלהם כנראה שולבו לתוך זרמים קיצוניים באסלאם השיעי, השפיעו עליהם, מה שמאוחר יותר יצר תנועות מהפכניות-דתיות נוספות באזור, כמו תנועת הח'רמיה, שאימצה את החוקים והמוסדות שמזדק הקים.
במאה ה-9, תנועת הח'רמיה מרדה בח'ליפות העבאסית, ובמשך 20 שנה שלטה באזורים נרחבים.
תנועות דתיות נוספות שעירבו בין אסלאם שיעי וזורואסטריות, כמו הבאטיניה והקאראמיטה, המשיכו את דרכה השוויונית של המזדקיות.
החוקר הטורקי עבדולבאקי גולפינארי רואה אפילו את הקיזילבאש של המאה ה-16 – תנועה שיעית רדיקלית אשר סייעה להפוך את דת המדינה של איראן לאסלאם שיעי תריסרי – בתור "צאצא רוחני של הח'רמיה", ומכאן, גם של המזדקיות.
הכינוי "מזדקי" הפך בקרב מלומדים ערביים ופרסים טרום-מודרניים לכינוי לעג סטנדרטי כלפי כל תנועה שוויונית קיצונית בהיסטוריה האיראנית.
בזמן שההיסטוריוגרפיה המוסלמית הימי-ביניימית התמקדה בעיקר בנדבך ה"סוציאליסטי" של המזדקיות, המסורת הזורואסטרית, מצד שני, מציינת את מזדק מעל הכל ככופר מסוכן ואויב ל"זורואסטריות האמיתית", בדומה ליחס שלה אל מוחמד ואל מאני.
המחבר של דאבסטן-מאזאהב (ספר פרסי בנושאי דתות העולם שנכתב בסוף המאה ה-17), טוען כי פגש כמה מאמינים במזדקיות אשר קיימו את אמונתם במסווה, תוך שהתחזו למוסלמים, ואף הצליחו לשמור ספר הכתוב בפרסית אמצעית בשם "דסנד", שמכיל את תורתו של מזדק.
מזבח הוא קבוצת כוכבים קטנה בשמי הדרום הממוקמת בין הקבוצות עקרב ומשולש דרומי באזור של שביל החלב שעשיר בצבירי כוכבים.
הקבוצה הייתה אחת מ-48 הקבוצות המקוריות של תלמי והיא נחשבת לקבוצה הדרומית ביותר מביניהן.
α במזבח הוא כוכב לבן-כחלחל במרחק של כ-270 שנות אור ועם בהירות נראית משתנה בין דרגות 2.8 ו-3.1. זהו הכוכב השני בבהירותו בקבוצה.
β במזבח הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה, זהו על-ענק כתום במרחק של כ-650 שנות אור ועם בהירות מדרגה 2.8.
γ במזבח הוא כוכב זוגי במרחק של מעל 1,000 שנות אור המורכב מעל-ענק לבן-כחלחל עם בהירות מדרגה 3.5 ומכוכב הסדרה הראשית לבן עמום בהרבה עם בהירות מדרגה 10.
ζ במזבח הוא ענק כתום במרחק של כ-570 שנות אור עם בהירות מדרגה 3.1.
μ במזבח הוא כוכב צהוב במרחק של כ-50 שנות אור ועם בהירות מדרגה 5.1. ככל הנראה יש לכוכב זה מערכת של לפחות ארבעה כוכבי לכת, כאשר ייתכן שאחד מהם הוא סלעי.
הקבוצה מכילה מספר צבירים כדוריים שהבהיר מביניהם הוא NGC 6397. הצביר מכיל כ-400,000 כוכבים ונמצא במרחק של כ-7,200 שנות אור, כך שהוא בין הצבירים הכדוריים הקרובים ביותר למערכת השמש.
הצביר ניתן לצפייה במשקפת והוא נראה ככתם מטושטש עם בהירות מדרגה 7. בטלסקופים גדולים ניתן להבחין בכוכבי הצביר.
במיתולוגיה היוונית הקבוצה זוהתה כמזבחו של הקנטאור כיירון ושמה הלטיני המקורי היה Ara Centauri (המזבח של כירון).
לפעמים היא הוזכרה גם כמזבחו של דיוניסוס.
באיורים הופיע שביל החלב כעשן היוצא מהמזבח.
מזבח הר עיבל (גם: אתר הר עיבל, האתר הפולחני בהר עיבל, או "מזבח יהושע") הוא אתר ארכאולוגי, השוכן על השלוחה הצפונית-מזרחית של הר עיבל, בגובה 785 מטר מעל פני הים (הפסגה היא בגובה כ-940 מטר מעל פני הים).
האתר התגלה ונחפר במהלך סקר הר מנשה בין השנים 1982–1989 על ידי משלחת בניהולו של פרופ' אדם זרטל, שתיארך את האתר לרבע האחרון של המאה ה-13 לפנה"ס.
זרטל הגיע למסקנה שהאתר הוא שריד של מזבח, וזיהה אותו עם המזבח המתואר ב, וב כחלק מרכזי ממעמד הברכה והקללה, ולכן קרא לו 'מזבח יהושע'.
הדעות בקהילת הארכאולוגים חלוקות לגבי השאלה האם המבנה הוא אכן מזבח, אולם רוב החוקרים מסכימים שמדובר באתר פולחני כלשהו מתקופת הברזל 1.
לפני זרטל, חיפשו ארבע משלחות את המזבח בהר עיבל, בין השנים 1870 ל-1922. שתי משלחות הגיעו מאנגליה (הסקר הבריטי בראשות צ'ארלס וילסון, ואנדרסון) ושתיים מצרפת (ויקטור גרן וטונו).
לדברי זרטל הן ייחסו חשיבות למציאת המזבח כמו למציאת הר סיני.
לדבריו, הסיבה לכך שלא מצאו היא שחיפשו רק בצד הדרומי של הר עיבל מתוך קונספציה שהמזבח אמור להיות ממוקם לכיוון הר גריזים.
בשלהי 2020 טחן קבלן של הרשות הפלסטינית חלק מחומת האתר לשימוש בסלילת כביש.
בתחילת 2022 הושחת חלק מהמבנה על ידי אלמונים.
האתר נתגלה לראשונה על ידי קבוצה בראשותו של אדם זרטל במהלך סקר ארכאולוגי שיטתי, ב-6 באפריל 1980. המשלחת הבחינה במראה בולט על ההר שהיה נראה כמתחם בעל צורה מוזרה הניכר למרחוק בשל מראהו הבהיר, וכמות אדירה של כלי חרס.
החפירות באתר החלו בסתיו 1982. לאחר החפירות התברר כי המראה הבהיר נבע מ"גניזת" האתר - כיסויו כדי שלא יימצא במטרה למנוע את חילולו.
לדברי זרטל זהו האתר הראשון שנמצא שכולו גנוז.
בטרם נחפר, זוהה באתר קיר מקיף של המתחם, המזכיר בצורתו את הספרה 8 המשתרעת לאורך השלוחה על גבי אוכף.
אורכו של המתחם כ-230 מטר ורחבו בין 100 ל-25 מטר וכיוונו הכללי צפון מערב - דרום מזרח.
בחלקו הצפון מערבי של המתחם זוהה מתחם פנימי קטן יותר, שבמרכז חלקו הדרומי נמצאה ערימת אבנים בקוטר 30 מטר וגובה 4 מטר.
המתחם, וערימת האבנים, היו זרועים שברי חרסים מתקופת הברזל 1.
האתר זוהה כחד שכבתי, ומיקומו יוצא דופן.
החלק העליון של המבנה היה מרוצף אבני גוויל בינוניות.
על הריצוף הזה נבנה 'מקעד' - מבנה אבן חצי עגול לא גדול שהיווה מחסה לרועים בשומרון בימי גשם.
מתחתיו נתגלו שרידיה של עמדת תצפית עות'מאנית מימי מלחמת העולם הראשונה.
בשלב הראשון של החפירה, "קולפה" ערימת האבנים ומתחתיה התגלה מבנה בגודל 9 על 7 מטר, אליו צמודות שתי חצרות אבן, מרוצפות, המופרדות על ידי קיר משופע (כבש) שעלה אל ראש המבנה.
כל המבנה והקירות היו בנויים אבני גוויל.
המבנה התנשא לגובה של כ-4 מטרים, ורוצף באבני גוויל.
לא נתגלה פתח כניסה למבנה.
קירות המבנה היו ברוחב 1.4 מטר.
פנים המבנה היה ממולא בשכבות של אפר ואבנים.
מהמסגרת החיצונית של המבנה יצאו שני קירות שאינם נפגשים לכיוון מרכזו.
גם הקירות היו שקועים בתוך שכבות האפר והאבן.
מילוי המבנה היה עשוי שכבות של אבן ואפר.
שכבת האפר הייתה בעובי של כ-1.5 מטר אפר נקי, שכלל בתוכו כמות גדולה של עצמות שרופות.
החצר הצפונית, במידות של כ-5 על 3 מטר, הייתה מרוצפת כולה: חציה הצפוני (הרחוק מהכבש) באבנים גדולות במפלס הנמוך בכמטר מהקיר החיצוני וחציה הדרומי, במפלס נמוך יותר, באבנים קטנות.
במפלס זה נקבעו גם מתקני אבן שחלקם הכילו אפר, עצמות חרוכות וכלי חרס.
ניתוח הממצא הראה כי היו שלושה סוגים של מתקני אבן: לאפר ועצמות, לכלי חרס ולאבנים שטוחות.
בין הקיר הצפוני לחצר נמצאו 3 מדרגות שאיפשרו גישה לחצר.
החצר הדרומית, במידות כ-7.5 על 6 מטר ושצורתה טרפזית הכילה פחות מתקנים מזו הצפונית וכל המתקנים היו ריקים.
הקיר הדרומי היה הרוס למדי.
בין החצרות הפריד קיר משופע כפול ולו שני מפלסים.
הכבש הראשי, שעלה למלוא גובה הבמה, היה באורך 7.5 מטר ורחבו 1.2 מטר, ואליו צמוד היה כבש "משני", נמוך יותר, שעלה רק עד ה"סובב".
העלייה למזבח בכבש מזכירה את הסגנון המצרי, לדוגמה בקפלה הלבנה בכרנך (תבאי): העלייה בכבש ואילו הירידה באמצעות מדרגות משני צידי הכבש.
הסובב הוא מעין מדרגה רחבה המקיפה את המבנה המרכזי משלשה צדדים ונמוכה ממנו.
רוחב המדרגה כמטר אחד והיא נמוכה מהמבנה המרכזי במטר אחד.
הסובב מהווה המשך של קירות החצרות הפנימיות.
מתחת למבנה המרכזי נמצאו שרידיו של מבנה קדום, קטן יותר, אשר נהרס כנראה על ידי בוני המבנה.
המבנה כלל מעגל אבנים בקוטר של כ-2 מטר על גבי סלע היסוד.
גם במעגל אבנים זה נתגלו אפר ושרידי עצמות, מה שמעיד שמבנה זה שימש כנראה כבמה פולחנית.
תיארוך המבנה הפנימי בעייתי כיוון שחלה בו התערבות מאוחרת על ידי בוני המבנה החיצוני.
ההשערות הן שהוא מאותה התקופה של המבנה הגדול או שהוא קדם לו בכמאה וחמישים שנים.
באתר נתגלו שברי חרסים מתקופת הברזל 1, כלי חרס שלמים מאותה תקופה, פיסות טיח קלופות, כלי פולחן ובכללם כלי קטורת, אלפי עצמות בעלי חיים כשרים, קוביות גורל, שני עגילים מצריים ושתי חרפושיות.
חרפושיות זהות המתוארכות לזמנו של רעמסס השני נתגלו במקומות אחרים.
בין כלי החרס שנמצאו היו גם סירי בישול וקנקני שפת צווארון, שמאפיינים אתרים מתקופת הברזל 1, ויש הסבורים שגם מעט קודם לכן.
בדיקת פחמן שבוצעה בעצמות מתארכת אותן לתחילת תקופת הברזל, אך כיוון שקו עקומת הכיול בתקופה זו בעייתי ומשום שהדגימות סבלו מתנאי אחסון בעייתיים הבדיקה איננה וודאית.
כמו כן נתגלה חותם אבן דמוי טרפז המתוארך לסוף תקופת הברונזה המאוחרת.
על החותם נחרטו קווים ונקודות בסגנון שנתגלה גם על גבי ידיות כלי החרס שהובאו למקום עם המנחות לאל.
זרטל חשף עשרות דגמים כאלה.
הסגנון הזה זוהה בכל חלקו המזרחי של הר מנשה ובצפון הר אפרים.
לשיטת הסימון הזאת אין מקבילות באזורים אחרים באותו הזמן.
הסימונים האלה נוצרו, לפי השערת החופר, כדי לזהות את מגישי המנחה - המשפחה או השבט שהניחו אותם באתר המזבח.
בחודש מרץ של אותה שנה נערכה מסיבת עיתונאים, בה נטען כי הלוחית היא קמע שעליו כתובה קללה המכילה את האזכור העתיק ביותר של השם המפורש, וכי לממצא יש השלכות מרחיקות לכת על חקר המקרא.
טענות אלו התקבלו בביקורת על ידי אפיגרפים וארכאולוגים אשר טענו כי פענוח הכתובת, תיארוכה ומשמעותה מוטלים בספק, בין השאר משום שהחוקרים לא הציגו את הממצאים עצמם ולא פרסמו אותם בכתב עת מדעי הנתון לביקורת עמיתים.
ב-12 מאי 2023 פורסם המחקר, לאחר ביקורת עמיתים, בכתב העת Cultural Heritage גם לאחר פרסום המאמר ספגו החוקרים ביקורת מאנשי מקצוע.
הארכאולוג והאפיגרף חגי משגב פרסם פוסט בו תקף את התיארוך של הממצא, את פענוח האותיות הבודדות ואת צירופן לכדי מילים ושורות.
קרגיל הזכיר כי כתב העת מפרסם מאמרים תמורת תשלום, וטען כי אין כל כתובת על הלוחית אלא חריצים שנבעו באופן טבעי מהתפוררות של העופרת, אשר פורשו כאותיות, ולאחר מכן סודרו למילים בלי קשר לסדר שלהם על הלוחית.
בצפון האתר נחשף אזור של מתקנים אשר הובנו על ידי זרטל כמתקני מנחות.
מתקן מנחה היה מורכב ממעגל פשוט של אבני שדה בינוניות שקוטרו 30 עד 40 ס"מ ובתוכו הונחה מנחה, אחת בכל מעגל אבנים.
המתקן נבנה על הקרקע ותפקידו היה לשמור על המנחה בתוך טבעת אבנים כדי שלא תנזק.
בין המנחות היו כלים מאבנים או חרס, חרפושיות ותכשיטים - עגילי זהב, עגילי כסף, צמידי ברונזה, חרוזים וגם סכיני צור (השווה ל).
בין כלי החרס במנחות נתבלטו כלים קטנים ויוצאי דופן עם פך מזיגה וידית מזיגה שנקראו על ידי פרופ' זרטל בשם קנפכים.
הם נתגלו רק באתר הר עיבל (למעט פריט אחד) וייתכן ששימשו למנחה מיוחדת כמו קטורת.
באתר נתגלו מאות מתקני מנחה לעיתים זה על גבי זה בכמה שכבות.
במתקן מנחה שנחצב בסלע היסוד בשכבה הקדומה ביותר של האתר נתגלתה החרפושית הנושאת את שמו של תחותמס השלישי.
התיארוך הארכאולוגי לעומת התיארוך המסורתי
על פי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית (ללא תיקון "השנים החסרות") תקופת ההתנחלות החלה בשנת 1271 לפנה"ס.
על פי המקרא יהושע בן נון הנהיג את העם בראשיתה של תקופת ההתנחלות, שבמהלכה הוקם המזבח בהר עיבל.
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר באתר תוארכו לתקופת המעבר שבין תקופת הברונזה המאוחרת לבין תקופת הברזל, במאה ה-13 לפנה"ס.
רמת הדיוק של התיארוך עומדת על מספר עשורים לכאן או לכאן, כך שאם הזיהוי של המבנה הקדום יותר כמזבח יהושע נכון, הרי שעשויה להיות התאמה מסוימת בין התיארוך הארכאולוגי לתיארוך המסורתי, אולם אם הזיהוי אינו נכון, ייתכן שהאתר היה שייך לתרבות אחרת.
מזבח יהושע לפי מסורת ישראל
ב מתוארת ההוראה של משה לזקני ישראל לבנות בהר עיבל מזבח, והוראות בניה.
יהושע בן נון קיים את הצווי לאחר חציית הירדן וכיבוש יריחו והעי.
לדעת רש"י בהסבר אחת הדעות בתלמוד, לאחר המעמד פורקו אבני המזבח והועברו לגלגל.
זרטל מזהה את המבנה המרכזי כמזבח ישראלי, ומזהה אותו עם המזבח הנזכר בספר דברים פרק כ"ז ובספר יהושע פרק ח'.
הזיהוי כמזבח נובע מעצם המבנה, אשר תואם במידה רבה את תיאורי המזבחות בתנ"ך ובמשנה.
בין הסממנים המובהקים של מזבח ישראלי:
אֲבָנִים שְׁלֵמוֹת תִּבְנֶה אֶת-מִזְבַּח ה' אֱלֹהֶיךָ וְהַעֲלִיתָ עָלָיו עוֹלֹת לַ-ה' אֱלֹהֶיךָ" - לא להניף ברזל על אבני המזבח, כלומר לא לסתת את האבן בעזרתם (מזבחות כנעניים שנחפרו, למשל, בנויים אבנים מסותתות).
המבנה הסכמטי של המזבח דומה למבנה של מזבח העולה במשכן.
אל מרומי המזבח עולים ב"כֵּבֶשׁ" ולא במדרגות.
לפי הציווי המקראי: "ולא תעלה במעלות על מזבחי, אשר לא תגלה ערותך עליו" ().
מסביב למזבח, בגובה שליש המזבח, יש סוללה המאפשרת מעבר מסביב למזבח, המקביל ל"סובב" המוזכר במשנה.
רובן המוחלט של עצמות בעלי החיים שהתגלו באתר שייכות לבהמות כשרות, צאן, בקר ויחמור, ושרידי חזיר נעדרים כליל.
זרטל טען בספרו הפופולרי עם נולד - מזבח הר עיבל וראשית ישראל ובהרצאות כי שרידי הבהמות מייצגים כולם זכרים צעירים - המין והגיל הנדרשים להקרבה על פי התורה.
עם זאת, בפרסום המדעי של הממצא מצוין במפורש שהזוויג והגיל של מרבית העצמות לא ניתנים לזיהוי.
באתר נמצאו גם עצמות יחמור, מין אייל מן הבר.
עצמות אלו מהוות 28% מסך שברי העצמות המזוהים (שכיחות גבוהה בהרבה יחסית לרוב אתרי התקופה) ושכיחותן גבוהה יחסית במילוי המזבח עצמו (21% מול 5% בשטחי החפירה האחרים).
היחמור מופיע בתנ"ך ברשימת הבהמות הכשרות למאכל (דברים יד, ד-ז), והדעות חלוקות האם הוא כשר להקרבה בבמה.
על פי בנימין מזר, ייתכן כי היחמור שימש כבהמת קורבן במאה ה-12 לפני הספירה, שעה שדיני התורה היו בתהליך גיבוש, במהלך המעבר מנוודות-למחצה לחקלאות-קבע.
אפשרות נוספת, היחמורים שימשו רק לסעודות המשתתפים בפולחן אך עצמותיהם הובאו כתרומת מנחה למילוי מזבח האבנים בשיירי סעודות הקודש.
כמו כן, נמצאו באתר עצמות בודדות של מספר מיני חיות בר קטנות, כקיפוד, ארנבת, סמור משויש, זוחלים ועופות.
ייתכן שאלה מתו באתר לאחר נטישתו (אינטרוסיביים)
חלק גדול (כשליש) משברי העצמות שנמצאו במבנה המרכזי שרופות, בניגוד לאחוזי השריפה הנמוכים ברוב אתרי היישוב מאותה תקופה, אולי בהתאם לפעילות של העלאת קורבנות.
האתר כולו שוכן בתור מתחם שנראה כמתחם פולחני כללי בצורת כף רגל.
מתחמים דומים מאותה התקופה אשר היו בנויים בצורת כף רגל ונחשדו כמקודשים גם הם נמצאו באופן דומה גם בכמה מקומות בבקעת הירדן.
על פי זרטל, מכאן בא הביטוי התנ"כי "עלייה לרגל".
המבנה נמצא גנוז באדמה ולא הרוס ומנותץ כשם שיש להרוס את מזבחות הכנעניים לפי ציווי התורה.
בימי חזקיהו ויאשיהו נגנזו מזבחות ישראליים מחוץ לירושלים, בתל ערד ובתל שבע.
המבנה המרכזי מרובע, בניגוד למבנים הכנענים המקובלים בחפירות ארכאולוגיות מאותה תקופה ומאותו אזור, שהם עגולים.
במספר בורות גניזה, ומסביב למזבח בכלל, נמצאו פיסות טיח, אותן ניתן לקשור לצו של משה לסוד אבנים בשיד (שמות כ, כא) לשם כתיבת התורה עליהן, בסמוך לצו המורה על בניית המזבח.
האתר מכיל כמה וכמה מאפיינים המתאימים לאתר ישראלי ולא כנעני - היעדר עצמות חזיר ופסלי אלוהויות (כנענים, מצריים ובכלל) וקנקני שפת צווארון.
גם היותו של המזבח חלול היא מאפיין של מזבחות ישראלים.
כך אפשר להבין שהעפר שנמצא שפוך סביבות המזבח מילא אותו בעת ההקרבה, ובעת גניזת האתר שפכו את העפר החוצה ומילאו את המזבח באפר הקרבנות.
לדברי זרטל, המסקנות מהחפירה בהר עיבל לגבי ראשית ישראל והאמינות של חלקו הקדום של המקרא, מרחיקות לכת: .
ארכאולוגים רבים לא קיבלו את זיהוי האתר כמזבח או את זיהויו עם מזבח יהושע.
המתנגדים הראשונים היו הארכאולוגים אהרן קמפינסקי ואנסון רייני שטענו כי מדובר במגדל שמירה קדום.
קמפינסקי פירט שהמגדל היה חלק מכפר, שאכלוסו כלל שלושה שלבים:
בשלב הראשון גרו באתר איכרים נוודיים-למחצה באוהלים או בקתות.
משלב זה שרדו רק מעט שרידי בניה.
השרידים היחידים הם בורות, ממגרורות ומתקנים קטנים.
בשלב השני החל להופיע יישוב קבע.
בתקופה זו נבנה בית בן שניים או שלושה חדרים במרכז האתר, והמקום גם הוקף חומה (חומה דומה נמצאה ביישוב גילה מדרום ירושלים).
לאחר חורבן שכבה 2 בא השלב השלישי.
(קמפינסקי מתאר פה תרחישים שיכולים ליצור חורבן).
חורבן הכפר משלב 2 הוכיח את הצורך בשיפור הביטחון באמצעות מגדל שמירה (הוא מסביר פה כיצד נבנה מגדל השמירה), אותו זיהה זרטל כמזבח.
זרטל תקף בחריפות את מודל שלושת השלבים של קמפינסקי, וטען שהוא סותר חלק גדול מן הממצאים הקיימים בשטח.
באחת מהתבטאויותיו אמר כי המודל "הוא המצאה היפותטית שאין לה קשר לאתר".
כחלק מן הטענות נגד התאוריה כתב זרטל כי:
החפירה הוכיחה כי לאתר שני שלבים ולא שלושה (שלא כדברי קמפינסקי)
אין כל עדות להתיישבות באתר של נוודים למחצה
שום ממגורות או בורות (המאפיינים אתרי התנחלות) לא נמצאו בהר עיבל
לא נמצאה כל חומת הגנה.
בשכבה 1 הוקף האתר בקיר של מתחם מקודש (טמנוס).
קיר זה הוא נמוך, יסודותיו רדודים והוא בנוי מאבנים קטנות.
שום סימני חורבן או הרס לא נמצאו בהר עיבל בשכבה 1 או 2.
המעבר משכבה 2 ל-1 היה שקט ולא השאיר כל סימני אלימות.
לדעת זרטל המעבר קשור להחלטה לבנות מרכז פולחני גדול וחדש.
לא היה כל צורך במגדל שמירה.
אזור המזבח היה ריק משטחים מעובדים באותה העת (ולכן אין שום צורך במגדל שמירה).
המבנה נבנה ישירות על האדמה וללא ריצוף - מה שאיננו מתאים למבני מגורים כלל.
בנוסף, המבנה נבנה בשלב אחד חסר כל כניסה ומשום כך איננו יכול להיות בית.
הארכאולוג ישראל פינקלשטיין, טען כי "מבחינה מקראית ברור כי תיאור בנייתו של מזבח הר עיבל על ידי יהושע משקף מציאות מאוחרת - ומבחינה היסטורית קשה לקבל שהיה מרכז פולחני ישראלי על שבטי בתאריך כה מוקדם כפי שהציע זרטל".
לחיזוק טענתו הוסיף פינקלשטיין כי הזיהוי לא וודאי היות ש"יש קשיים לא מבוטלים בזיהוי המבנה המרכזי כמזבח: השוני בין המבנה הזה ומזבחות ישראליים אחרים; כ-70% מן החומר הקרמי באתר הם קנקני שפת צווארון, שאינם כלי מנחה או פולחן אופייניים".
עם זאת, פינקלשטיין סבור כי אכן מדובר באתר פולחני.
גם בנימין מזר ומ"ד קוגן סברו שמדובר באתר פולחני.
נדב נאמן הציע לזהות את האתר עם האתר הפולחני של שכם בתקופת הברזל הראשונה.
זרטל תקף את הביקורת של פינקלשטיין בטענה כי היא נובעת מהנחתו המוקדמת בדבר אי אמינות המקרא, וכי היא מתעלמת מממצאים שהציג במחקרו משנת 1985 לפיהם היו שלבים שונים בהתפתחות האתר.
עוד ציין זרטל כי לא ניתן להתעלם מהכמות העצומה של כלי הפולחן שכן נמצאו באתר, וכי בעוד כלי הפולחן נמצאו בעיקר בתוך המזבח ונגנזו בצורה ברורה, יתר הכלים נמצאו בעיקר מסביב לו, ולהערכת זרטל שימשו את המשתתפים בסעודה שנעשתה במסגרת טקס ההקרבה.
בין הכלים האלה גם קנקני שפת הצווארון שהכילו מים לשתייה.
חוקרים אחרים ציינו, כי גם אם אכן מדובר במזבח כדברי זרטל, הממצאים באתר עדיין אינם תואמים עם התיאור של ספר יהושע שכן העצמות שנמצאו באתר שימשו כמילוי למזבח ומשום כך הוקרבו טרם הקמתו.
כמו כן, לא נמצאו עצמות על גבי המזבח, וגם לא סימנים להקרבה על גביו שיתאימו לתיאור המקראי.
כמו כן המזבח הוא מלבני בצורתו, בשונה מהמזבחות המקראיים של המשכן והמקדש המתוארים כרבועים.
כך גם פינות המזבח מכוונות לרוחות השמים, גם זה בשונה ממזבח המשכן והמזבח אותו מתאר יחזקאל, המתוארים כמי שירכותיהם מכוונים לרוחות השמים ולא פינותיהם.
גם על טענות אלו השיב זרטל וציין כי העצמות והאפר נגנזו בתוך המזבח בכוונה תחילה לאחר סיום ההקרבה (מזבחות ישראליים אשר נבנו בדרך כלל כחלולים איפשרו זאת) כחלק מגניזתו הכללית של האתר שבאה לידי ביטוי לכל אורך הממצא.
זרטל אף טען כי ההשוואה של המזבח למזבחות הקטנים האחרים שנמצאו בארץ שגויה מיסודה היות שאלו היו מזבחות מקומיים קטנים ועיבל הוא מזבח מסוג לאומי הדומה רק לזה שעמד בירושלים ומעולם לא אותר.
גם ליתר הטענות ולטענות נוספות השיב זרטל באריכות.
ב-1991 אמר פרופ' לארי סטייגר מאוניברסיטת הרווארד בהקשר לממצאים: "אם עמד מזבח עולה על הר עיבל, ההשפעה על מחקרינו היא מהפכנית.
על כולנו (ארכאולוגים מקראיים) לשוב לגן הילדים".
לאחר ההתכתבות הענפה בין זרטל לבין הספקנים ומתנגדיו ולאחר גילוי המתחמים הפולחניים הדומים הנוספים על ידי זרטל בבקעת הירדן, דעת רוב הארכאולוגים אומנם נוטה לראות באתר מבנה פולחני הקשור לתקופת הברזל I.
בשנת 2022, לאחר פולמוס תקשורתי נרחב סביב ממצא חדש שנחשף מהחפירות של זרטל, כתב הארכאולוג רפי גרינברג, שחפר בהר עיבל, כי אין ספק שהאתר אינו יהודי.
זרטל סבר שפסוקי המקרא, המצוטטים לעיל, מתייחסים למיקומו של המזבח ולפי פרשנותו את הכתוב בהם הם דורשים שהמזבח יימצא בקו ראייה עם הר גריזים, והיות ומהמזבח לא ניתן לראות את הר גריזים, הוא טען שזיהויו הנוכחי של הר גריזים שגוי, והוא תולדה של התיישבות השומרונים שם לאחר חורבן ממלכת ישראל.
לטענתו, מיקומו האמיתי של הר גריזים הוא הר כביר הנמצא מדרום מזרח להר עיבל, צפונית-מערבית לאלון מורה (בראייה מהר כביר המזבח נראה בבירור כיוון שהוא נראה על רקע קו ההר), ואילו השומרונים, שעל פי המסורת היהודית הוגלו מארצם המקורית בידי אשור, אימצו את השם "גריזים" להר הלא נכון.
לעומת זרטל, זאב ח' ארליך סבר, כי אין כלל צורך "להזיז" את הר גריזים ממקומו כדי להסכים עם זיהויו של המזבח כמזבח יהושע.
עיון בפסוקי ספר יהושע יראה כי לא אמור להיות כל קשר בין מיקומו של המזבח בהר עיבל לבין הר גריזים, כך שהקושי שזרטל ניסה לענות עליו, כלל איננו קיים.
קשר העין בין ההרים הללו היה רק בעת הקראת הברכות והקללות, שכאמור, לא היו בהכרח באזור המזבח, אלא באזור אחר בהר, הצופה על הר גריזים.
גם חז"ל נחלקו בעניין זיהוי הר עיבל והר גריזים.
בעבר ניתן היה לעלות להר עיבל ישירות מהעיר שכם.
אולם כיום הגישה אליו היא ממזרח, בדרך העוברת ברובה דרך שטח B.
על פי המנהל האזרחי מזבח הר עיבל נמצא בשטח B במסגרת הסכמי אוסלו.
בשלהי 2020 ותחילת 2021 הרס קבלן של הרשות הפלסטינית חלק מקיר המתחם (מתקופת הברזל) לטובת סלילת כביש בין הכפר עסירה א-שמאליה לשכם, וטחן את אבניו על מנת לייצר חצץ עבור הכביש.
ראש עיריית עסירה א-שמאליה ציין כי קבלן שעבד עבורה הוא זה שביצע את ההרס, וכי העירייה לא הייתה מודעת לכך שהקיר שנהרס הוא חלק מהאתר הארכאולוגי.
הוא הוסיף כי נערכה פגישה בינו ובין המנהל האזרחי, בה בחנו את הנזק והוסכם כי העירייה תשיב את האבנים למקומן.
ראש הממשלה בנימין נתניהו גינה את האירוע והנשיא ראובן ריבלין קרא לחקור את הפגיעה.
זמן קצר לאחר מכן מועצה אזורית שומרון סגרה את הפרצה באמצעות הנחת שורת אבנים מקומיות על תוואי קטע הקיר ההרוס במטרה למנוע פגיעה נוספת באתר.
בתחילת 2022 פגעו אלמונים פלסטיניים במזבח עצמו והרסו מקצתו.
בתגובה סייר שר התרבות ח"כ חילי טרופר באתר, והבטיח להגביר את האכיפה על פגיעה באתרים ארכאולוגיים ביהודה ושומרון.
בספטמבר 2023 החלה הרשות הפלסטינית בעבודות לבניית שכונה בת 32 יחידות דיור סמוך לאתר.
המזבח החצוב בסלע בגבעת הראל נמצא כק"מ וחצי מערבית משילה, בתחומי גבעת הראל, בגובה 740 מטר מעל פני הים.
המזבח חצוב בסלע, ניצב על גבי טרסה, ומעליו ומתחתיו מדרון תלול ומצוקי - כך שהמזבח בולט על פני השטח.
600 מטר מערבה לכבשן, נובע מעיין "עין מחֵיבִּר" (נקרא היום גם "עין עֹז"), אשר מצידו כבשן נוסף.
המזבח נמצא ברום המדרון המשקיף על נחל שילה, בקטע הנחל המחבר את עמק שילה ועמק לבונה - מקטע מדרך האבות, וכנראה שזהו "מעלה לבונה" הקדום.
קטע-נחל זה נקרא כיום נחל (ואדי) עלי.
המזבח ניצב במפנה הדרומי של ההר ופונה לגבעת הרואה עליה שרידי חווה עתיקה ותעשיות חקלאיות נלוות ולעין עוז, וכנראה נצפה לעוברי-דרכים שעברו בנחל.
בשנת 2019 בעקבות עבודות בנייה ביישוב הסמוך גבעת הראל התדרדר סלע ופגע במזבח.
הסלע שהתדרדר טרם פונה נכון לספטמבר 2019 והנזק לממצא ההיסטורי טרם טופל.
דורון ניר-צבי ויואל אליצור מצביעים על העובדה כי מאמץ רב הושקע בסיתותו של המזבח.
הקדמונים אף טרחו לעצב בראשו ארבע קרנות, מתוך הסלע הטבעי.
המזבח שייך בוודאי לפולחן עממי, שהתקיים מחוץ לעיר המיושבת ולא קשור למקדש כל שהוא, שהרי שרידים ליישוב לא נמצאו בסביבה.
החוקרים מסכמים לגבי המזבח את ההיבטים הבאים:
שני מזבחות אחרים: בתל ערד ובצרעה - אף הם בעלי מבנה דומה.
גם הר הבית, משכן שילה והמזבח בהר עיבל אינם על פסגת ההר.
כיוון צלעות המזבח לכיווני אמצע רוחות השמים - צפון-מזרח, צפון-מערב, דרום-מערב, ודרום-מזרח, בדומה ל"מזבח מנוח" בצרעה והמזבח בהר עיבל, אך בניגוד למיקום בהר הבית.
הטענה היא כי המיקום בהר הבית נוצר בשל ההתאמה שנדרשה לשאר המבנים ואילו כאן אין מבנים והצדדים נבחרו באופן בלתי-תלוי.
ההצעה של החוקרים היא לתארך את המזבח לראשית התקופה הישראלית.
המזבח נחצב משכבות סלע בה התקיים מפגש בין תצורת חוואר מוצא לבין תצורת עמינדב.
מפגש החוואר עם גיר גרם לכך שסלע גדול, "בולדר" (Boulder), אשר נמצא מעוצב בצורת מזבח, ניתק מתוך גוש סלעי, הנמצא מטרים אחדים גבוה יותר.
הסלע עצמו הוא מגיר רך חווארי, שקרום קשה יותר התפתח מעליו.
רכותו היחסית של הסלע הפכה אותו לנוח לחציבה מצד אחד, אך גם לפגיע יותר לבלייה לאחר תום השימוש במזבח.
גוש סלעי גדול יותר צמוד אל המזבח מצפון, וצידו הפונה אל המזבח נראה מיושר.
המרחק בין שני הגושים נעשתה בידי האדם, לפי ההשערה, בעת חציבת הסלע.
בראש המזבח ניכרות ארבע קרנות ובמישור העליון - סימני יישור מלאכותי, היוצרים זווית ישרה בין הקרנות ובין מקום מערכת האש שעל גג המזבח.
בצד החיצוני של המזבח ניכרת בלייה והוא אינו מיושר.
גג המזבח אינו ריבוע מלא, ייתכן כי לא הספיקן לעשות כן.
(תופעה דומה התגלתה גם במזבח מנוח בצרעה).
לכן הצד הנמוך שלו, בדרום, נמוך מהצד הגבוה - בצפון.
יש פגימות במבנה בשני מקומות: האחת, קיום בליטה מעוגלת והשנייה, פגימה ברוחב מטר.
למרגלות המזבח, במרחק כמטר אחד מצד דרום-מערב נמצאה פיסת סלע מושחרת, הנראית כחלק מקרום קשה שהיה על גג המזבח.
ניכר בה שהיא נשרפה בחום גבוה מאוד ומראיה דומה לאבנים הנמצאות לעיתים קרובות בקרבת כבשני סיד.
גובה הקרנות: מ-75 ס"מ במערב עד 37 ס"מ בצפון.
זוויות המזבח מכוונות לארבע רוחות השמים: צפון, דרום, מזרח ומערב.
בסביבה הקרובה של המזבח לא נמצאו שרידים למבנים עתיקים.
יש מעט קרמיקה מהתקופה הרומית - התקופה הביזנטית, כנראה מהחלק הגבוהה יותר של הגבעה.
ריכוז גדול יותר נמצא מעט מתחת לפסגה והוא מתאים לימי בית שני.
כן לא נמצאו אבני פסיפס.
עם זאת, ברדיוס של שלשה ק"מ, לפי הסקר הארכאולוגי של ישראל פינקלשטיין, נמצאו כעשרים אתרים קדומים.
ביניהן האתר המקראי שילה שכלל את משכן שילה ואת האתר המכונה היום חָא'ן אָ-לֻובָּאן - מקום משוער של בית מיכה מספר שופטים.
הממצאים בארץ ישראל על קיום מזבחות עולה, חצובים בסלע טבעי, הם מועטים: האחד, בשומרון העתיקה, והשני, "מזבח מנוח" בצרעה.
לעומת זאת, מזבחות קטורת בני ארבע קרניים, במקדשים מתקופת הברזל נמצאו לעשרות.
הידועים שבהם נמצאו בתל שבע, בתל מקנה (שם שכנה עקרון הפלשתית), בתל קסילה, בשכם, בתל דן ובתל ערד.
דורון ניר-צבי ויואל אליצור סבורים כי מזבחות העולה נבנו מאמצעים פשוטים ולפי טבעם אינם משתמרים לאורך זמן.
המזבחות הוקמו על משטחי סלע טבעי או על מזבח אדמה.
אולי גם בשל מפעלו של חזקיהו המלך לטיהור הארץ ממזבחות.
אלו הן הסיבות שבגללן לא נמצאו מזבחות עולה בארץ.
מזבח פרגמון הוא מזבח שיש שהוקם במאה השנייה לפנה"ס בעיר היוונית פרגמון (כיום בסמוך לעיר ברגמה שבטורקיה, בצפון מערב אנטוליה).
ככל הנראה הוקם המזבח בעקבות הניצחונות הצבאיים של אומנס השני על אויביו.
המזבח המרשים מוזכר בחזון יוחנן שבברית החדשה כ"כיסא השטן" (פרק ב' 12-13).
אורכו של המזבח 113 מטרים, והוא מוקף באפריז.
מחקרים מודרניים מראים שהאפריז הוקם לאחר שנת 172 לפנה"ס, וככל הנראה עיקר העבודות נערכו בשנת 160 לפנה"ס לערך.
החפירות באקרופוליס של פרגמון החלו רשמית ב-1878 על ידי הארכאולוג הגרמני קארל הומן, שפעל להעברת הממצאים, בעיקרם האפריזים של המזבח, למוזיאוני ברלין.
ב-1901 הוקם מוזיאון חדש לתצוגתם, אך בשל תקלות מבניות נבנה במקומו מוזיאון גדול יותר שהיה בו להכיל את מבנה המזבח בשלמותו, והוא כונה בשל כך בשם מוזיאון פרגמון.
המוזיאון, שבנייתו החלה בשנת 1910 ונמשכה עד 1930, מציג במרכזו את המזבח ובסמוך לו את שער השוק של מילטוס ואת שער אישתר שהובא מחפירות בבל.
שרידים נוספים של אפריז המזבח מוצגים במוזיאון אשמוליאן באוקספורד שבאנגליה.
העברת המזבח לגרמניה נועדה להראות את גדולתה של האימפריה הגרמנית.
בהשראת מזבח פרגמון תכנן אלברט שפר את בימת העצרות באתר הכינוסים של המפלגה הנאצית בנירנברג.
לאחר מלחמת העולם השנייה נלקחו חלקים של המזבח על ידי יחידות התגמול הסובייטיות למוזיאון הארמיטאז' בלנינגרד, אולם בשנת 1956 בהוראת ניקיטה חרושצ'וב הושב המזבח לברלין (אז בירת גרמניה המזרחית).
מקובל לחלק את האפריז לארבעה חלקים.
בחלקו המזרחי מתוארת ממלכת של האלים האולימפיים, בצד המערבי ממלכתם של אלי הארץ והמים, בצד הדרומי ממלכתם של אלי האור, ובצד הצפוני אלי הלילה והכוכבים.
על פי ספרה של אריקה סימון משנת 1975 Pergamon und Hesiod מתוארים באפריז המזרחי בניהם של גאיה ואורנוס (מיתולוגיה), מאבק הטיטנים באלי האולימפוס.
באפריז המערבי מתוארים צאצאי של פונטוס - אלי מים, ובאפריז הצפוני צאצאי ניקס - המזוהים עם הלילה והגורל.
בצידו הפנימי של המזבח מתוארים חיי טלפוס, בנו של הרקולס.
מזג (בלעז: טמפרמנט) הוא מכלול הגורמים הביולוגיים והפסיכולוגיים שיוצרים את המרכיבים הבסיסיים של אישיות האדם.
גורמים אלו מתבטאים בסגנון ההתנהגות בשבועות הראשונים לחייו של התינוק.
הם משפיעים על התגובות של הילד להוריו ומהווים רקע ביולוגי ופסיכולוגי שבמהלך החיים מתפתח ממנו האופי, התכונות והנטיות האישיותיות של האדם.
המונח במקורו קשור לתיאורית ארבע הליחות, לפיה האופי קשור ליחסי הערבוב של הליחות.
המחקר בנושא המזג החל להתפתח בשנות ה-50, על ידי החוקרים אלכסנדר תומאס (Thomas), סטלה צ'ס (Chess) והרברט ג' בירץ' (Birch).
בתקופה זו טענו פסיכולוגים רבים מתחום הפסיכולוגיה ההתפתחותית, כי התנהגות הילד נובעת מהתנהגות אמו כלפיו, וכך אמהות רבות חשו רגשות אשמה כשלילדיהן היו קשיי התנהגות.
המחקר נועד לבדוק עד כמה ההבדלים באופי בין תינוקות וילדים הם למעשה מולדים, ועד כמה הם תוצר של גורמים סביבתיים (דוגמת התייחסות האם כלפיהם).
החוקרים ערכו מחקר אורך שארך עשרים שנה, וכללו בו מדגם של 141 תינוקות.
באמצעות ראיונות עם הורים ומורים ותצפיות על הילדים, הסיקו החוקרים כי קיימים תשעה ממדים, מולדים וביולוגים ברובם, הקובעים את ההבדלים בין התינוקות והילדים מבחינת המזג שלהם.
ממדים אלו נשארים יציבים יחסית במהלך חייו של הילד, אם כי מדי פעם הם בולטים יותר ופחות, בהתאם לסיטואציה.
באמצעות ממדים אלו חילקו החוקרים את הילדים במדגם לשלושה סוגי מזג – קל, קשה ומתחמם לאט.
לטענתם, סוג המזג עשוי לנבא את ההתנהגות בבגרות; למשל – 70% מבעלי המזג הקשה גילו בהתבגרותם בעיות התנהגות, לעומת 18% מבעלי המזג הקל.
ממצאי המחקר של תומאס, צ'ס ובירץ', והחלוקה שיצרו לממדים ולסוגים של מזג, נחשבים מקובלים עד היום.
חוקרים אחרים המשיכו לפתח את המחקר בתחום.
הדעות עודן חלוקות לגבי מידת הקשר בין מזג של תינוק לבין תכונות האישיות שלו בבגרותו; חלק מן המחקרים מאששים קשר זה וחלקם מפריכים אותו.
עם זאת, השפעת ממצאיהם של תומאס, צ'ס ובירץ' נותרה משמעותית, בין השאר בשל האפשרויות הגלומות בהם להתערבות טיפולית בנושא.
כך למשל יכולים הורים המזהים את מזגו של תינוקם, להבין טוב יותר אותו ואת צרכיו, להכיר את המניעים להתנהגותו, להיות רגישים יותר לניואנסים בהתנהגותו ולנבא מראש את תגובותיו הצפויות במצבים מסוימים לעומת אחרים, ובכך לסייע לו להתמודד ואף להתאים את התנהגותם אליו.
לפיכך, כפי שעולה מממצאי מחקרים בעשורים האחרונים, נראה כי המזג לא נשאר קבוע עם השנים, אלא מתפתח תוך כדי יחסי הגומלין עם הסביבה, במעין "מעגל קסמים" של השפעות הדדיות בין הילד לסביבה.
לדוגמה, תינוק עם מזג קשה, שמרבה לבכות ולהתרגז, עשוי לגרום להוריו לחוש תסכול רב, עד שכל התקרבות שלהם אליו תלווה בכעס ובחרדה רבה; בתגובה, עלול התינוק לחוות התייחסות זו כתחושת דחייה מהוריו הכועסים, ולכן אי השקט והעצבנות שלו יגברו, דבר שעלול לגרום לתסכול רב עוד יותר אצל הוריו, וכך הלאה.
לעומת זאת, הבנת קשיי הילד בעל המזג הקשה, והתאמת ההתייחסות אליו תוך הבנת צרכיו, ללא פרשנות של דחייה וכעס, עשויים למתן את ההתנהגויות חסרות השקט, ובמקביל לסייע לו לכוון ולתעל אותן לאפשרויות פעולה אפקטיביות יותר ומתאימות לאופיו (למשל, לספק לו סביבה פעלתנית).
תשעת הממדים שעל פיהם מתבצעת החלוקה לסוגי מזג, על פי תומאס, צ'ס ובירץ', הם:
רמת פעילות: מידת הפעלתנות התנועתית (מוטורית) של התינוק – האם הוא חסר מנוחה או שקט בתנועתיות שלו.
קצב: רמת הקביעות והסדירות של מחזור הפעילויות שהתינוק מבצע ביומיום, כמו שינה ואכילה – האם הוא ישן ואוכל בזמנים קבועים או משתנים ובלתי צפויים.
עוצמת התגובה: כמות האנרגיה המושקעת בתגובה לגירוי – האם התינוק בוכה וצוחק בקול רם או מייבב ומצחקק בשקט ובמתינות.
סף התגובה: מידת הרגישות שבה הוא מגיב לגירויים – האם רעש רקע חלש, שינוי תאורה מתון ומגע בד מחוספס מעט עשויים להפריע לו מאוד, או שרק רעש ואור חזקים מטרידים אותו.
התקרבות או התרחקות: התגובה האופיינית לאנשים, חפצים וגירויים שונים וחדשים – האם מסתקרן וניגש לבדוק את הגירוי החדש, או נרתע ונבהל ממנו ומראה סימני מצוקה.
יכולת הסתגלות: מידת המהירות והיכולת בה הוא מסוגל להתמודד עם שינויים – האם הוא מסתגל מהר לאנשים חדשים, מזון חדש, זמני ארוחות חדשים וכו', או שמתקשה בכך ומגלה התנגדות.
איכות מצב הרוח: מהו האַפקט המאפיין אותו במרבית הזמן – האם הוא נוטה לרוב לבכות ולרטון ומצב רוחו מתקלקל בקלות, או שהוא מרבה לחייך וקל לעודד אותו ולהשביע את רצונו.
טווח הקשב וההתמדה: מהו טווח תשומת הלב של התינוק ומידת השקעתו בפעילות מסוימת לאורך זמן – האם יכול לשחק בצעצוע מסוים ולהתאמץ להרכיבו במשך זמן רב, או שמאבד עניין במהירות במשחק שדורש התאמצות מסוימת.
היסח דעת: מידת הסחת הדעת של התינוק מפעילות בה הוא שקוע – האם הוא מוסח בקלות בעקבות כל רעש קל, או שמרוכז במשימה בה הוא עסוק ולא מתייחס לרעשים סביבו.
על פי תשעת הממדים, חילקו תומאס, צ'ס ובירץ' את הילדים במחקרם לשלושה סוגים או טיפוסים של מזג:
מזג קל / נוח (easy) – ילדים אלו מתאפיינים בסדר יום פנימי קבוע, יש להם זמנים קבועים בהם נעשים רעבים או רוצים לישון, הם מבטאים לרוב מצב רוח טוב, מקבלים בקלות שינויים כמו צעצועים או אנשים חדשים, ומחייכים לעברם.
באופן כללי, קל לספק אותם ולהרגיע אותם.
במחקר של תומאס, צ'ס ובירץ', 40% מהילדים במדגם היו ילדים נוחים.
מזג קשה (difficult) – ילדים אלו פעלתניים מאוד וחסרי מנוחה.
הם נתונים למצבי רוח משתנים ובלתי צפויים, מרבים לבכות ולהתרגז, ולרוב נראים לא מרוצים או עצובים.
הם מפגינים קושי רב בהסתגלות למצבים חדשים, ומוסחים בקלות מפעילותם בעקבות רעש או מגע קל.
אין סדירות וקביעות רבה בשעות האכילה והשינה שלהם.
במחקר 10% מהילדים היו ילדים קשים.
מזג "מתחמם לאט" (slow to warm up) – ילדים אלו הם איטיים ובעלי רמת פעילות נמוכה, חששנים, הססנים ופאסיביים יחסית.
הסתגלותם איטית, והם זקוקים לזמן מסוים על מנת "להתחמם" ולהתעורר לפעילות.
הם מגיבים לגירויים ולתסכול בעוצמה רגשית מתונה יותר מילדים עם מזג קשה, אך גם הם מעדיפים להימנע מגירויים חדשים, ונתונים למצבי רוח משתנים ושליליים לרוב.
במחקר 15% מהילדים היו מתחממים לאט.
את שאר הילדים במדגם (35%) לא ניתן היה לשייך בבירור לאחד מסוגי המזג האלו.
4.טמפרמנט לא מאורגן - מגיבים כל פעם אחרת
מזבחות האחים הפלינים, הידועה גם בשם מזבחות הפלינים.
הייתה עיר נמל השייכת לקרתגו.
העיר נמצאה מדרום למפרץ סירטיס, וממזרח ללפטיס הגדולה.
שמה של העיר הגיע לה על פי האגדה משמם של אחים שמסרו את נפשם למען קרתגו.
העיר הייתה הגבול בין קרתגו לבין קירנה, ומאוחר יותר בין שושלת תלמי.
מיקומה המדויק כיום שנוי במחלוקת, ככל הנראה באזור אל-עגילה בלוב.
לפי האגדה קרתגו וקירנה, לחמו זו בזו במשך זמן רב ואף אחת לא גברה על השנייה.
על כן החליטו שתי הערים לשלוח שליחים כל אחת לכיוון השנייה, ומקום פגישתם יהיה הגבול.
שליחי קרתגו האחים פליני יצאו ראשונים, אולם היוונים התעכבו.
וכאשר נפגשו לבסוף, גילו שהקרתגים הקדימו אותם בהרבה.
היוונים זעמו והציבו בפני הקרתגים שתי אפשרויות, למות ולהיקבר במקום שאליו הגיעו, ושם יהיה הגבול.
או להישאר בחיים, ולהניח ליוונים לקבוע את הגבול בעצמם.
האחים הפלינים בחרו באפשרות הראשונה, ונקברו חיים בגבול החדש.
הקרתגים בנו מזבחות לזכרם, וכך קיבל המקום את שמו.
מזדי (בארמית: 𐡌𐡆𐡃𐡉, מַזְדַי או מַזְדִי) הידוע גם בשמו היווני מזאיוס היה מצביא פרסי במאה ה־4 לפנה"ס, מושל עבר נהרה וקיליקיה.
היה בין המפקדים הפרסיים בקרב גאוגמלה, אולם מאוחר יותר בחר לשתף פעולה עם אלכסנדר הגדול.
בתחילה היה מזדי אחשדרפן עבר נהרה וקיליקיה.
במסגרת תפקידו זה סייע מזדי לדכא התקוממות פיניקית.
הוא אינו נזכר בתחילת המערכה של אלכסנדר הגדול לכיבוש פרס, ומעריכים שהוא שמר על העורף.
מזדי נזכר לראשונה כאשר נשלח עם חייליו לעצור את אלכסנדר על נהר הפרת, אולם מזדי נסוג ללא קרב ואפשר לאלכסנדר לעבור.
אם כי ייתכן שמזדי לא התרשל, אלא ניסה לגרור את אלכסנדר אל ארם נהריים מקום המשופע במישורים פתוחים שבהם לצבא הפרסי היה יתרון בגלל מספר הפרשים הגדול שלו.
מזדי היה בין המפקדים בקרב גאוגמלה, והיה היחיד מביניהם שהפגין ביצועים מרשימים במהלך הקרב.
הוא תקף את האגף המוקדוני השמאלי תחת פיקודו של פרמניון והסב לו אבדות כה כבדות עד שפרמניון נאלץ לבקש עזרה מאלכסנדר.
אולם חיילי מזדי החלו לבזוז את המחנה המוקדוני ואפשרו למוקדונים להתלכד ולהדוף אותם.
לאחר מכן הביס אלכסנדר את האגף הימני הפרסי תחת פיקוד המלך דריווש השלישי וחזר כדי לסייע לפרמניון, מזדי נמלט חזרה לבבל.
אלכסנדר התקרב לבבל במערך התקפי.
הוא ציפה להתנגדות מצד מי שנחשב לאחד המצביאים הפרסיים המוכשרים ביותר.
אולם להפתעתו תושבי בבל יצאו בהמוניהם מריעים לקראתו.
מזדי נשבע אמונים לאלכסנדר שמינה אותו כמושל בבל ואף הרשה לו לטבוע מטבעות משלו.
מזדי אף שלח את שני בניו לצבא אלכסנדר.
בעקבות כניעתו נכנעו גם מושלים נוספים.
מזדי מת בערך בשנת 328 לפנה"ס.
את מקומו כמושל בבל מילא סטאמנס.
מזבח המולדת (בספרדית: Altar de la Patria) הוא מבנה עשוי שיש בסמוך לפוארטה דל קונדה, השער המערבי לרובע הקולוניאלי של סנטו דומינגו.
המבנה משמש כמאוזוליאום לשלושת אבות האומה של הרפובליקה הדומיניקנית: חואן פבלו דוארטה, פרנסיסקו דל רוסאריו סאנצ'ס ומתיאס רמון מייה.
בתוך המבנה פסלים של השלושה, יצירתו של הפסל האיטלקי ניקולאס אריגיני.
המבנה הוקם ב-1976, ומיקומו נבחר משום שפוארטה דל קונדה הייתה האתר שבו הוכרזה העצמאות הדומיניקנית ב-1844. עצמותיהם של אבות האומה הועברו לאתר כבר ב-1943, לאחר ששכנו עד אז בקתדרלה פרימאדה דה אמריקה.
מזבלה הוא אתר חדשות ובלוג ישראלי שנוסד ביוני 2006 על ידי גיא דיין ודורי בן ישראל, ועוסק בסיקור חדשותי של עולם הדיגיטל המתחדש עם עדכונים וכתבות מהקשת הרחבה של עולמות הפרסום, שיווק, יחסי ציבור, קריאייטיב ותקשורת.
"מזבלה" הוקם ביוני 2006 על ידי גיא דיין ודורי בן ישראל, במהלך לימודי קופירייטינג ב'הבצפר', בית הספר של איגוד חברות הפרסום.
האתר, שהיה לאחד הבלוגים העצמאיים הראשונים בישראל, התמקד בתחילה בסיקור עולם הפרסום הישראלי, תוך הצגת קמפיינים חדשים וטורים אישיים לצד ביקורת על משרדי פרסום וחדשות ברנז'ה בדבר מינויים, רכילות ותקציבים חדשים.
בדצמבר 2006 הרחיבו דיין ובן ישראל את פעילות האתר והקימו זרוע עצמאית נוספת בשם Mizbala - Creative Agency שהעניקה שירותי רעיונאות והפצה למפרסמים בארץ ובעולם, תוך שימוש בבלוג כצינור הפצה מרכזי.
בנובמבר 2008 נבחר הבלוג במסגרת "טקס פרסי האינטרנט הישראלי" שנערך על ידי אתר וואלה!
NEWS וחברת בזק בינלאומי, לאחד מהבלוגים הטובים בישראל.
בין השנים 2009 ל-2011 נבחר על ידי אתר mako לאחד מ-100 האתרים הטובים בישראל.
ביוני 2009 זכה סרטון פרסומת אינטראקטיבי שנעשה על ידי "מזבלה" ביחד עם הפרסומאי רועי כהן, במקום הראשון בתחרות בינלאומית של אתר שיתוף הווידאו YouTube ופסטיבל הפרסום בקאן.
דיין, כנציג "מזבלה", הוטס על ידי YouTube לפסטיבל קאן שם השתתף בתחרות הפרסום לצעירים Young Lions.
באוגוסט 2009 רכש בן ישראל את מלוא החזקותיו של דיין בבלוג ובסוכנות, ודיין הקים סוכנות תוכן עצמאית בשם גולה.
באוקטובר 2009, פרויקט של "מזבלה" הוצג במצגת השנתית של Google Labs, מצגת קריאייטיב וחדשנות מטעם חברת גוגל שסוקרת את המהלכים החדשניים ביותר שעשו שימוש בפלטפורמות המגוונות של גוגל.
בפברואר 2010 נבחר בן ישראל כשופט בקטגוריית המודעות של פסטיבל ניו יורק .
ב-2011 הרחיב בן ישראל את פעילות "מזבלה" עם השקת עיצוב חדש, שילוב של לוח "דרושים", מדורי תוכן נרחבים יותר ושיתוף פעולה עם מגזין "פורבס ישראל", במסגרתו קיבל "מזבלה" מדור ייעודי ממותג במגזין פורבס המודפס.
באותה שנה לקח "מזבלה" חלק בדירוגים של פורבס ויחדיו יצרו גם דירוג של אנשי פרסום.
ביולי 2011, תרגיל יחסי ציבור של "מזבלה" לקידום אפליקציית פייסבוק ישראלית בשם ifidie, הוצג על ידי אדם אוסטרו, עורך אתר Mashable במסגרת
ועידת TED, הוועידה השנתית של אתר TED שנערכה באדינבורו שבסקוטלנד.
בינואר 2012 וכחלק מהרחבת פעילותה לגולשים, חתמה "מזבלה" על הסכם ייצוג של פסטיבל הפרסום הבינלאומי White Square בישראל.
במסגרת שיתוף הפעולה, הושקה תחרות קריאייטיב למשרדי הפרסום בשיתוף פעולה עם מגזין פורבס ישראל, שלוותה בקמפיין פרסומי שהתל בבכירי ענף הפרסום הישראלי.
בתחרות זכו אור רייכרט ועידו שוורצמן.
במרץ 2012 נבחר בן ישראל, ממייסדי "מזבלה", לרשימת "50 האנשים המשפיעים בתרבות הדיגיטלית בישראל" של שבועון Time Out תל אביב ובספטמבר 2012 שימש כשופט בתחרות האריה השואג שמתקיימת מטעם איגוד יועצי התקשורת ויחסי הציבור בישראל.
באוקטובר 2013, לאחר שתגובה של בן ישראל נמחקה מעמוד הפייסבוק של חבר הכנסת יאיר לפיד בטענה כי מדובר בדף אישי, פרסמה "מזבלה" כי לפיד ושרי מפלגת יש עתיד עשו שימוש אסור בסמל המדינה בתמונת הקאבר שבעמודי הפייסבוק שלהם.
ב-2014 הרחיבה "מזבלה" את תחום הסיקור במדור הדיגיטל והדאטה ובשיתוף פעולה עם חברת הניטור SpyTheNet, השיקה את דירוג עמודי הפייסבוק והפרופילים הפופולרים בישראל.
במסגרת הדירוג, בו לוקחים חלק גם גופי חדשות ותוכן שחושפים את נתוני האמת של עמודי הפייסבוק שלהם, מוצגים מדי חודש 100 העמודים האינטראקטיבים ביותר בישראל לצד דירוג ייעודי לפרופילים אישיים.
באוקטובר 2016 בחר ארגון מנהלי הדיגיטל בישראל במייסד "מזבלה" לאחד מ-100 האנשים המשפיעים על זירת הדיגיטל בישראל.
במרץ 2013 פרסם בן ישראל כי אתר נקסטר מקבוצת mako מפברק את מספר הצפיות בכתבות.
בעקבות הידיעה, נשלחה למזבלה התראה בטרם נקיטה בהליכים עם דרישה להסרת הכתבה ופרסום התנצלות.
בן ישראל הסיר את הידיעה וכתב בעמוד הפייסבוק של "מזבלה" "סלח לי אבי (ניר) כי חטאתי???".
בדצמבר 2014 שלח אתר הארץ למזבלה מכתב איום בתביעה.
לאחר שלטענתם בן ישראל פרסם נתונים שגויים בדבר היקף המנויים של האתר.
בעקבות האיום בתביעת דיבה, הידיעה הוסרה מ"מזבלה", אולם בסטטוס פייסבוק שפרסם בן ישראל שזכה לאלפי לייקים ומאות שיתופים, סירב לחזור בו וטען כי מדובר במעשה ביריונות והשתקה מצד הארץ.
בפברואר 2015 פרסם בן ישראל על גל פיטורים המוני באתר תפוז אנשים.
לאחר הפרסום שלחה קבוצת קו מנחה, בעלת השליטה בתפוז, מכתב איום בתביעה ובו דרישה להסיר את הידיעה ולפצותה במיליון ש"ח וזאת בתוך 3 ימים ממועד שליחת המכתב.
בן ישראל סירב להוריד את הידיעה ולהענות לדרישת הפיצויים.
ביוני 2015 הגיש זמיר דחב"ש, מנהל המשברים של איגוד הבנקים בישראל תביעת הוצאת דיבה על סך 200 אלף ש"ח כנגד "מזבלה", בטענה כי בן ישראל הפר את פרטיותו לאחר שפרסם בבלוג סרטון תיעוד מהפגנה שקיימה תנועת באים לבנקאים מול ביתו של דחב"ש.
בעקבות התביעה, פצחו ב"מזבלה" בפרויקט סיקורים מיוחד שעסק נרחבות בפעילותו של דחב"ש, כשבנובמבר 2016, ביקש דחב"ש למשוך את התביעה שהגיש נגד "מזבלה".
ביוני 2007 פורסם ב"מזבלה" כי חברת הפרסום מקאן תל אביב וחברת Yes הטלוויזיה בלוויין הן שעומדות מאחורי הקריאה לציבור לסייע במציאת נער בדיוני בשם צורי ברלב וזאת כחלק ממסע פרסום לקידום סדרת הטלוויזיה "הנפילים" שזכה להדים שליליים ברשת.
במאי 2011 דווח ב"מזבלה" כי זכיינית ערוץ 2 'קשת' פעלה לסגירת ערוץ היוטיוב של ערוץ 10.
בפברואר 2014 דווח ב"מזבלה" כי איש יחסי הציבור רני רהב קנה עשרות סטטוסים בפייסבוק לקידום תוכן שיווקי סמוי.
במרץ 2014 נחשפה ב"מזבלה" דליפת כרטיסי אשראי של לקוחות HOT.
בנובמבר 2014 נחשפו ב"מזבלה" התכתבויות של ההנהלה הבכירה של זכיינית ערוץ 2 קשת ואתר mako מהן עלה כי יש אמברגו על פרסום שמו של הבלוגר עומרי חיון בכתבות.
בינואר 2015 פורסם ב"מזבלה" מחירון הסטטוסים והכתבות על פיו פוליטיקאים משלמים לעמודי פייסבוק, בלוגרים ופעילי רשת כדי לתקשר מסרים פוליטיים.
בפברואר 2015 נחשף ב"מזבלה" כי עמוד הפייסבוק האנונימי כן, אבל איראן שהפיץ תעמולה נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו, הופעל על ידי המחנה הציוני.
בפברואר 2015 נחשף לראשונה בעמוד הפייסבוק של "מזבלה" סרטון טיסת השוקולד.
בדצמבר אותה שנה, פורסם כי בזק בינלאומי תכננה להפיץ סרטון שיווק סמוי ברוח 'טיסת השוקולד'.