tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתוך אותו פלח אוכלוסייה, גברים שחורים צעירים בסיכון הגבוה ביותר, ובשנת 2009 היוו כ-48% מהחולים במחלה.
בשל הריכוז המשמעותי של אותו פלח אוכלוסייה בסיכון למחלה בנשפים, ארגוני בריאות רבים מספקים שירותים בריאותיים דרך אותם נשפים, ואף מארגנים אותם בעצמם על מנת לספק חינוך מיני, בדיקות איידס בחינם, ושיח על מין בטוח.
הנשף המפורסם ביותר נקרא 'נשף הלטקס' ומתקיים מדי שנה בניו יורק על ידי ארגון GMHC, ומקדם בעזרתו מין בטוח בקרב גברים הומואים.
מעבר לקיום הנשפים, מתקיימים פרויקטים בריאותיים רבים תוך שימוש בפלטפורמות של נשפים קיימים.
'פרויקט ווג' (ProjectVOGUE) הוא בין הפרויקטים המוכרים שנעשו בארצות הברית במטרה למנוע את התפשטות מחלת האיידס, שגבתה קורבנות רבים בקרב קהילת הנשפים.
הפרויקט היה שיתוף פעולה בין מספר אוניברסיטאות מחקר: אוניברסיטת רוצ'סטר (University of Rochester School of Medicine and Dentistry) אוניברסיטת פלורידה אינטרנשיונל (Florida International University), וארגוני הבריאות: המרכז לבריאות ממחלת הסרטן על שם פרד האצ'ינסון (the Fred Hutchinson Cancer Research Center) ומוקה, המרכז לבריאות גברים צבעוניים (MOCHA).
מטרתו של הפרויקט לספק למשתתפים בנשפים כלים טיפוליים כמו חיסונים ניסיוניים למחלת האיידס, וכלים נפשיים - חינוכיים כמו שיעורי חינוך מיני, וטיפולים פסיכולוגיים בשל טראומות האובדן הרבות שהקהילה חוותה ועודנה חווה.
בשביל למשוך את המשתתפים להגיע למפגשים לאחר הנשפים, ניתנת לכל אחד מהם מתנת הגעה בשווי 25$ ושוברי נסיעה בחינם.
כמו כן, מארגני 'פרויקט ווג', כמו פרויקטים אחרים, השתמשו במבנה המשפחתי של 'קהילת הנשפים', ופנו ל-15 אמהות ואבות מפורסמים בקהילת הנשפים בבקשה להשתתף במפגשים ולהדריך את ילדיהם ואת שאר הקהילה.
'פרויקט ווג' הצליח להקטין את אחוזי החולים במחלה בקרב המשתתפים, וכן עזר לקהילה להתמודד עם טראומת האובדן של חברי קהילה רבים שנפטרו בשל מחלת האיידס.
זו רק אחת מהשותפויות הרבות שהתגבשו ברחבי ארצות הברית בין ענף הבריאות לבין קהילת הנשפים לעידוד מניעת HIV.
בסך הכל, מגפת האיידס לקחה, וממשיכה לקחת את חייהם של משתתפים רבים בנשפים, אך טראומה זו גרמה לקהילה להתהדק כשהחברים הספידו, התאבלו וחגגו יחד את חייהם של חבריהם.
תרבות הנשפים בניו יורק הותירה חותם מרכזי על התרבות הפופולרית בכלל והתרבות הגאה בפרט, משנת 1980 עד היום.
כמו כן, ההשפעה המוכרת ביותר של סגנון הריקוד היא על הקליפ של מדונה לשירה VOUGE, אשר הופץ בשנת 1990 והוביל לחשיפה עולמית של סגנון הריקוד המחתרתי.
הקליפ מציג את מדונה רוקדת לצד שניים מרקדני הווג המוכרים והבולטים באותה תקופה – לואי וחוזה אקסטרווגנזה.
חוזה הוא גם זה שיצר את הכוריאוגרפיה לקליפ המפורסם.
יש הרבה אגדות המספרות כיצד הומצא הריקוד, אך על פי הדיג'יי דייוויד דה פינו, הסגנון התחיל במועדון ניו יורקי שנקרא Footsteps: "כל מיני בחורים שחורים זרקו 'שייד' אחד על השני.
לאחד מהם, פאריס דופרי, היה גיליון של 'ווג' בתיק, ובזמן שרקד הוא שלף אותו, פתח אותו בעמוד שבו הופיעה דוגמנית וחיקה את התנוחה שלה לפי הקצב.
אחר כך הוא דפדף קדימה, עצר בתנוחה חדשה וכן הלאה.
בתוך כמה רגעים, זה הפך לקרב תנוחות בין הנוכחים.
הרעיון הבסיסי היה ליצור תנוחות נשגבות יותר, ועד מהרה זה החל להופיע בנשפים.
תחילה הם כינו את זה 'פוזינג' ואז זה נקרא 'ווגינג', על שם המגזין כמובן".
תחרות הנשפים התקיימה על בסיס הבתים השונים בקטגוריות שונות, ואחת מהן הייתה ריקוד הווגינג.
הכירואוגרף ווילי נינג'ה (Willi Ninja), מוכר כ'סנדק הווג', שהיה הראשון לפתח באופן מקצועי את סגנון הריקוד, ומוזכר רבות בסרט 'פריז בוערת' (1991).
עם הזמן, מריקוד שהכיל רק פוזות של דוגמניות, הפך לריקוד המושפע מאמנות אפריקנית, סרטי קונג פו, ותנועות המסבות את תשומת הלב של הקהל למלתחת או לאיפור המתחרות.
בקרב הקהילה הגאה, ריקוד הווג נתפס לא רק ככוריאוגרפיה של הנפות ידיים חדות באוויר ומתיחת חלקי הגוף בצורה מורכבת, אלא כתופעה תרבותית-חברתית ואמצעי ביטוי של נערים שחורים שסבלו מדיכוי חברתי קשה.
לא במקרה הריקוד זכה לתהודת שיא בשנות ה-80, אז היה לו תפקיד אקוטי.
הקהילה הגאה גוועה לאיטה עקב משבר האיידס ומערכות הבריאות בארצות הברית התעלמו מהתפשטות נגיף ה-HIV, שעלה למאות אלפים בחייהם.
הסיטואציה הבלתי נתפסת הובילה להידרדרות דרמטית בצב הרוח בקרב הקהילה הגאה, מה שהתבטא בין היתר בהידרדרות בתרבות הבילוי הקהילתית.
על הרקע הזה, ווגינג, ריקוד חד ומקוטע, נע בין תנוחה לתנוחה, היווה קריאה לעזרה או מלחמה.
הוא מסמל את היכולת של הקהילה הגאה להפסיק לקפוא במקומם נוכח המצב הנורא ולעשות משהו.
הנשפים גרמו לקהילה הגאה להחיות את התרבות הגאה בניו יורק ולמחות על התעלמותו של הממשל ממצבם.
מונחי שפת תרבות הנשפים נטמעו בתרבות הגאה והפופולרית לאורך השנים, ומופצים בעזרת הטלוויזיה, קולנוע, עיתונות ואינטרנט.
בשנת 2009, יצאה לאור הסדרה המרוץ לדראג של רו פול, שהטמיעה הרבה מסלנג הנשפים ברמה הבינלאומית.
רוב הסלנג העברי שהושפע מתרבות הנשפים 'מעובר' מאנגלית.
'לעבור (Passing) - המקור של המילה היא בתחרויות הנשפים, ומשמעותה היא 'לעבור' כאישה בתור טרנסית.
השתמשו במילה על מנת להסביר את הניצחון של בתים שונים בנשפים, ככל שטרנסית 'יותר עוברת כאישה', כך יש לה יותר סיכוי לנצח בנשף.
יש הרבה קונוטציה שלילית במילה, בשל הפגיעה שהיא מסמלת אם מישהי 'לא עוברת' חברתית.
מאמא דראג - אשר נובעת מהמבנה המשפחתי של תרבות הנשפים.
כיום בקהילה הגאה, כשיש לדראג קווין מעריצים או מתלמדים ששואבים ממנה השראה, הם מכנים אותה מאמא דראג.
קטגוריות - מבוססות על אינסוף נושאים, כישורים וטכניקות.
חלק מהקטגוריות פתוחות לכל המתחרים, וחלק שמורות רק למנוסים ביותר, החדשים בנשפים, או למגדר מסוים.
פם קווין - אישה טרנסית.
בנשפים מדובר בקטגוריות הפתוחות לנשים בלבד.
בוץ' קווין - גבר הומו, אשר מתחרה בקטגוריות השמורות לגברים סיסג'נדרים בלבד.
ילדים אגדתיים - הילדים בבתים המתחרים בנשפים.
רילנס (מהמילה Realness, אמת או ריאליות באנגלית) - היכולת של טרנס להשתלב בקבוצה שהיא לא קבוצת הייחוס שלו.
לדוגמה, בקטגוריית רילנס בנשפים, המטרה היא להצליח 'לעבור' כאיש עסקים או כאשת החברה הגבוהה.
ורג'ן (מהמילה virgin, בתול באנגלית) - משתתף בנשף בפעם הראשונה.
ווג פם - סגנון ריקוד הווג עם טוויסט של נשיות.
התנועות יהיו יותר רכות ונעימות.
וולקינג (מהמילה walking, הליכה באנגלית) - לצעוד בקטגוריה מסוימת בזמן הנשף.
שייד (מהמילה Shade, צל באנגלית) - להטיל צל על מתחרה אחר, כלומר, לזכות במלוא תשומת הלב בשל הופעה מרשימה בנשף.
רידינג (מהמילה Reading, קריאה באנגלית) - חשיפת הפגמים של מישהו.
השפעה משמעותית נוספת של הנשפים, אשר תרמה לעולם המוזיקה הגאה הפופולרית.
אלמנט מרכזי בנשפים הוא המוזיקה, המאופיינת בדרך כלל בקצב מהיר, המלווה בראפ של פרשנים או של מנחים.
מילות השיר מסוגננות לא פחות מהמקצבים, ולעיתים קרובות מהללות את המלכות ואת הנשיות באמצעות שפה וולגרית ושימוש במילים כמו "cunt" או "pussy".
מבחינה היסטורית, המוזיקה שהושמעה בנשפים הייתה כל מה שנחשב לפופולרי בקהילה הלהט"בית האפרו-אמריקאית באותה תקופה, לרבות דיסקו, קלאב, האוס ואפילו ראפ ו-R&B.
מוזיקת האוס, המוזיקה העיקרית של הנשפים, היא תמיד מוזיקה קצבית, שיש לה מקורות אפרו-אמריקאים שבאים לידי ביטוי בקצב.
באופן כללי, תרבות הנשפים היוותה כר פורה לסגנונות חדשים של מוזיקת האוס ושל מוזיקה אלקטרונית וגם של ז'אנרים מוזיקליים אחרים.
התרבות השפיעה גם על גל אמני היפ הופ קווירים כגון Zebra Katz, House of Ladosha ו-Le1f.
כיום, מוזיקאים ומוזיקאיות רבות כמו Eliss D וקווין אוויאנס, דיג'יים ומפיקים שונים מושפעים מסגנון המוזיקה של הנשפים.
בשל ההתעניינות הגוברת בתחום, גם מוזיקאים ומוזיקאיות פופולריים ברחבי העולם מתאימים את סגנון המוזיקה שלהם לרקדני הווג.
למשל, בסינגל של אריאנה גרנדה "The Light is Coming" ישנם ביטים שנוצרו במיוחד לרקדני ווג.
אופנת הנשפים השתנתה עם השנים.
בתחילתה שאבה השראה מנערות השעשועים בלאס וגאס, ולכן תלבושות הנשפים היו מורכבות מנוצות, חרוזים ואבני חן מנצנצות.
לאחר מכן, ההשראה נבעה מכוכבות מסך הכסף, ובשנות ה-80, המוזה הייתה דוגמניות על.
עם השינויים במקורות ההשראה גם הלבוש עצמו השתנה.
בנשפים המוקדמים המהות הייתה יצירתיות והמשתתפים נהגו להגות ולתפור את התלבושות בעצמם.
אולם, לאחר מכן, ילדי הנשפים התחילו לשלב בגדי מעצבים של אופנה עילית.
את חלקם הם גנבו מחנויות יוקרה, בשל הרצון לזכות ביותר ניקוד.
חברי הבתים (Houses) הציגו בתחרויות הנשפים סגנונות אופנתיים אשר התחקו אחר בתי האופנה העילית.
מלבוש קיט, אופנת רנסאנס, לבוש רחוב ועוד המשפיעים על אופנת דראג עד היום.
רוב הבתים הניו יורקים שהשתתפו בנשפים של שנות ה-80 מוזכרים בסרט הדוקומנטרי הידוע 'פריז בוערת', שהתפרסם בשנת 1991. שמו של הסרט הוא על בסיס נשף מפורסם משנת 1986. הסרט סיפק מבט פנימי על תרבות הנשפים ואנשיה, בשילוב תיעוד מתוך הנשפים עצמם וסצנות שנלקחו מחייהם האישיים של הגיבורים.
סרט נוסף אך פחות מוכר הוא 'דה קווין', שצולם כבר בסוף שנות ה-60. הסרט מתעד תחרות יופי של מלכות דראג אמריקניות, שבחבר השופטים ישבו אנדי וורהול ולארי ריברס.
בשנת 2016, הסרט 'קיקי', שבוים על ידי הבמאית השוודית-אמריקנית שרה יורדנו, סיפק תמונת מצב מודרנית של תרבות הנשפים בארצות הברית.
הסרט עוסק בתת-קבוצה בסצנת הבולרום המכונה קיקי.
בשנת 2017, כחלק מסדרה דוקומנטרית על הזהות התרבותית בניו זילנד, חברת התקשורת VICE MEDIA הפיקה פרק על תרבות הנשפים בניו זילנד בהפקת הארגון FAFSWAG, שם הפרק היה: "FAFSWAG: Auckland's Underground Vogue Scene".
בשנת 2018, חברת ההפקות האמריקאית VICELAND, הפיקה את הסדרה My House, אשר עוקבת אחרי שישה אנשים המעורבים בתרבות הנשפים בניו יורק.
באביב 2018, סדרת הטלוויזיה POSE הושקה בניו יורק, ועלילתה עוסקת בתרבות הנשפים של שנות ה-80 בניו יורק.
יוצרי הסדרה הם סטיבן קאנל, בראד פאלצ'וק וראיין מרפי.
לסדרה שתי עונות, ובשנת 2020 צפויה לצאת עונה שלישית.
ב-18 באפריל 2019, הודיעו על יציאתו לאקרנים של הסרט "Port Authority", בבימויה של דניאל לסוביץ'.
הסרט עוסק בסיפור אהבה בין טרנסג'נדרית שחורה המעורבת בתרבות הנשפים, לבין גבר סיסג'נדר מהמידווסט בארצות הברית.
הפרימיירה של הסרט תוצג בפסטיבל הסרטים קאן 2019. הסרט הופק על ידי מרטין סקורסזה וחברת ההפקות RT, והשחקנית הראשית בסרט תהיה לניה בלום - דוגמנית ושחקנית טרנסג'נדרית מפורסמת.
זאת תהיה הפעם הראשונה בהיסטוריית הפסטיבל שאישה טרנסית שחורה משחקת בתפקיד ראשי באחד הסרטים הפותחים של הפסטיבל.
מעבר לכך, כמעט כל ניצב ושחקן בסרט אשר משחקים תפקיד בסצנות הנשפים הם משתתפים אקטיביים בתרבות הנשפים בניו יורק היום.
גם לניה בלום ידועה כאחת המתחרות המוכרות ביותר בנשפים הניו-יורקים.
היא האמא של בית Miyake-Mugler, וידועה בקהילת הנשפים כ"נסיכה הפולינזית" שרכשה לעצמה שם בינלאומי כשצעדה בקטגוריית ה'פנים'.
אחת ממטרות הסרט היא להפיק סרט על קהילת הנשפים בשיתופה של הקהילה האמיתית ומנקודת מבטה וכמו כן, להעניק להם שכר תמורת כך.
נְשָׁמָיָה הוא אלבום האולפן השני של זמר הרגאיי והדאנסהול הישראלי סול ג'יי.
האלבום יצא לאור ב-21 במרץ 2017 דרך מאד מאן והתו השמיני.
האלבום כולל 11 רצועות שהופקו על ידי עמית שגיא, איציק פצצתי, ניר דנן, יקיר ששון ואליסף בשארי.
באלבום מתארחים רבע לאפריקה וזי קיי.
האלבום עוסק בהתמודדות של סול ג'יי עם המציאות הישראלית היומיומית, הרצון להתפרנס בכבוד, ענייני אהבה וזוגיות, שאלות של מסורת מול קדמה ועוד.
+תאריךפורמטחברת תקליטיםמקור21 במרץ 2017הורדה דיגיטלית • סטרימינגמאד מאן • התו השמיני30 באפריל 2017תקליטור
"נשמתי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת ישראלית מאיה בוסקילה.
השיר יצא לאור ב-24 במרץ 2009, על ידי חברת סלקום, כסינגל מתוך הפרויקט עשרה לעשר.
השיר לא נכלל באף אלבום אולפן של בוסקילה, אך נכלל באותו הפרויקט של פיק.
הוא הפך לשיר המצליח ביותר בפרויקט כאשר דורג במצעדים השבועיים והשנתיים כאחד.
השיר הגיע למקום הראשון ברשת ג' למשך שבועיים, ודורג במקום ה-24 במצעד השנתי.
השיר נכתב על ידי דורון מדלי והולחן והופק על ידי צביקה פיק.
בוואלה נכתב "שנייה אחרי שיצאה מבית האח הגדול יוצא סינגל חדש למאיה בוסקילה.
"נשמתי" הוא חלק מפרויקט "עשרה לעשר" מבית סלקום, שבו עשר זמרות מבצעות שירים שכתב להן צביקה פיק".
גם במאקו פרסמו כתבה אודות "נשמתי".
"נשמתי" הופיע במצעדים של מדיה פורסט ורשת ג' ובמצעד סוף השנה של התחנה השנייה מביניהן.
לשיר לא פורסם וידאו קליפ רשמי, אך ב-24 במרץ 2009, ביום צאתו כסינגל הועלה לערוץ היוטיוב של פרויקט עשרה לעשר האודיו הרשמי שלו.
האודיו זכה להצלחה רבה כאשר צבר למעלה מ-1.7 מיליון צפיות בסך הכול.
מעבר לכך, כולל האודיו רצף תמונות של בוסקילה מאותן השנים בהן יצא.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם24 במרץ 2009הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתסלקום
נשפון עקוד (שם מדעי: Niumbaha superba) המכונה גם נשפון הגירית או נשפון הפנדה, הוא מין של עטלף בינוני, נדיר וססגוני במשפחת הנשפוניים, שחי באפריקה הטרופית ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא מפורסם בצביעה הייחודית של פרוותו שמורכבת משחור וצהוב-לבן ונדירה אצל סדרת העטלפים.
הנשפון העקוד חי ביערות הגשם של מרכז אפריקה, פעיל בלילה וניזון מחרקים.
מאז גילויו באמצע המאה ה-20, הנשפון העקוד נתפס בטבע לעיתים רחוקות ואין עדיין מידע על האקולוגיה והביולוגיה שלו.
הנשפון העקוד התגלה לראשונה בשנת 1939 בקונגו הבלגית על ידי הזואולוג הבריטי רוברט ויליאם היימן שתיאר אותו כ"אחת התגליות המדהימות ביותר בשנים האחרונות".
האטימולוגיה של שמו המדעי היא כדלהלן: ניומבהה (Niumbaha) משמעותו "נדיר" או "יוצא דופן" בשפתם של אנשי האזנדה במרכז אפריקה; "סופרבה" (superba) משמעותו "הדור" בלטינית; שתי המילים מתייחסות לצבעו הייחודי של הנשפון שחריג במיוחד אצל סדרת העטלפים.
הנשפון העקוד מסווג בשבט Vespertilionini בתת-משפחת הנשפונים שבמשפחת הנשפוניים, והוא קרוב חיצונית וגנטית בעיקר לסוג נשפון פרפרי, ובמידה פחותה יותר לנשפון דלדלי, נשפון דו-גוני, נשפון במבוק, עטלפון אפריקני ואוזנן אפריקני.
במקור, רוברט ויליאם היימן תיאר את הנשפון העקוד כמין בסוג נשפון פרפרי; בשנת 2013 קבוצת זואולוגים שבחנה בדקדוק דגימה שנאספה שנה קודם לכן בדרום סודאן קבעה שהוא זכאי למעמד של טקסון מונוטיפי על בסיס הבדלים מורפולוגים משמעותיים, והוקצה עבורו סוג נפרד.
הסיווג החדש לא מוכר עדיין ברוב ארגוני השימור, וייתכן שמחקרים אחרים בעתיד ישללו ממנו את המעמד של סוג עצמאי והוא יחזור להיכלל תחת נשפון פרפרי.
לנשפון העקוד גוף קומפקטי עגלגל, כנפיים ארוכות וצרות וגולגולת רחבה ומסיבית.
החרטום קצר, שטוח וחרוטי ובצידי הפה יש דלדלים קטנים.
העיניים קטנות, והאף רחב ומעוגל עם תלם קטן בין הנחיריים החזיתיים.
האוזניים המעוגלות והזקופות גדולות ורחבות יותר משל הנשפון הפרפרי, והצפירים שלהן עבים למדי.
כנף הזנב גדולה ומשולשת, והיא מקיפה את הזנב הדקיק והארוך מכל צדדיו.
הנשפון העקוד הוא עטלף בינוני: אורך ראשו וגופו 88–112 מ"מ, אורך הזרוע 45–48 מ"מ, אורך הזנב 39–49 מ"מ וארוך האוזן 13 מ"מ; משקלו לא נרשם, אך הוא בוודאות גדול וכבד יותר מכל מיני הנשפון הפרפרי.
גולגולתו ארוכה וכיפתית יותר ממיני הנשפון הפרפרי וכנפיו קצרות מעט לעומתם.
הפרווה של הנשפון העקוד צפופה, רכה וצמרירית ומורכבת משני צבעים עיקריים: שחור מבריק ושנהב-לבנבן או צהבהב.
הצביעה שלו ייחודית ובולטת יותר מכל עטלף אחר בסדרת העטלפים, וצביעה דומה נראית רק אצל מספר מצומצם של עטלפים כמו האוזנן המנומר, נשפון ארלקינו ואשמן כנף-שקיק.
חוקרי טבע ממשלחת אמריקנית-אוגנדית שלכדה נשפון אחד בשמורה בדרום-סודאן ציינו שצבעיו של העטלף מזכירים את הגירית או הפנדה.
בצד התחתון, יש פסים עבים בצבע לבנבן או צהבהב בצידי הגחון והמותניים, כך שבשילוב עם הסינר הלבן נותר על הגחון סימון שחור עבה בצורת T.
הלוע, האוזניים והכנפיים שחורים לחלוטין.
הרגליים, הזרועות ופנים הפה בצבע בורדו או ורוד מלוכלך והלשון אדומה.
הנשפון העקוד מצוי במרכז ומערב אפריקה.
הטווח המדויק אינו ידוע, ודגימות שלו נאספו בדרום סודאן, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גאנה וחוף השנהב.
על בסיס הדגימות הללו, ניתן להניח שהוא נפוץ באפריקה הטרופית לאורך קו המשווה.
מאידך, המין נתפס בטבע לעיתים רחוקות, ובראיונות עם חוקרי טבע מרבית הילידים ביערות הגשם לא ידעו כלל על קיומו.
כמו כן, מספר הדגימות שנאספו מאז גילויו ועד העשור השני של המאה ה-21 אינו עולה על חמישה, והפעם האחרונה שהמין נלכד בטבע הייתה בשנת 2012.
ייתכן שנדירותו של הנשפון באוספים זואולוגים נובעת מבית הגידול הבלתי נגיש שלו שמורכב בעיקר מיער גשם טרופי סבוך עם ערפל כבד, יער מנגרובים ויער ביצות.
כמו כן פרוותו השחורה הופכת אותו לבלתי נראה בלילה, ומדמה ביום את משחק האור והצל ביער הסבוך.
בהתחשב בנדירות של המין ובבית גידולו הבלתי נגיש, אין שום מידע על אורח חייו של הנשפון העקוד, וכל הפרטים הקשורים לאקולוגיה שלו הם בגדר השערות בלבד.
הוא ככל הנראה פעיל לילה שעף בגובה רב ומבלה את שעות היום על שרכים, אפיפיטים ועלווה צפופה.
הוא ניזון מחרקים כקרוביו ומאתר את טרפו באמצעות איכון-הד בחופת היער הגבוהה.
בהתחשב בכנפיו הארוכות והצרות, נראה שהוא מחפש את מזונו בשטחים פתוחים, מעל מקורות מים או מעל חופת היער.
יש כנראה עונת רבייה אחת מדי שנה, והנשפונית ממליטה גור יחיד או תאומים.
הנשפון העקוד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל ההנחה שתפוצתו רחבה ומשתרעת לאורך קו המשוה, וכי לא סביר שהוא יחווה ירידה משמעותית ברמה הנדרשת לקטגוריה מאוימת יותר.
עם זאת, מספר חוקרי טבע סבורים שמצבו חמור יותר לאור מיעוט הדגימות שמצביע לכאורה על תפוצה מוגבלת מאוד.
מכיוון שרוב הדגימות נאספו ביערות טרופיים סגורים, נראה שהנשפון מאוים מצד אובדן בית גידול עקב בירוא יערות והתרחבות שטחי החקלאות.
הוא נוכח ככל הנראה במספר אזורים מוגנים בקונגו.
ארגון IUCN ממליץ לבצע מחקרים מעמיקים על האקולוגיה, התפוצה והאיומים המרחפים על המין, כדי שיהיה ניתן לבנות עבורו תוכנית שימור במקרה הצורך.
נשפון שעיר-זנב (שם מדעי: Lasiurus) הוא סוג או סוג לשעבר של עטלף קטן-גדול בשבט נשפונים שעירי-זנב (Lasiurini) שבמשפחת הנשפוניים, ובו 18–20 מינים שחיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1831 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי וכולל בתוכו 3 תת-סוגים; מאז המאה ה-19 הוא נתון במחלוקת טסונומית האם יש לפצלו ל-3 סוגים נפרדים.
משמעות שמו המדעי של הסוג היא "שעיר-זנב".
תת הסוגים של הנשפון שעיר הזנב חולקים מספר קווי דמיון בולטים: גוף שעיר, ראש נפוח, גולגולת גדולה וכנפיים ארוכות.
האוזניים קצרות ורחבות, העיניים קטנות והחרטום קצר.
כנף הזנב גדולה במיוחד ומקיפה את רוב הזנב או כולו.
מידות הגוף של תת-סוגי הנשפון שעיר הזנב משתנים בחדות בין המינים הרבים: אורך הראש והגוף 50–145 מ"מ, אורך הזרוע 37–62 מ"מ, אורך הזנב 46–62 מ"מ והמשקל נע בין 6 ל-30 גרם.
הנקבות גדולות וכבדות מן הזכרים.
הפרווה של נשפון שעיר הזנב ארוכה, צפופה וצמרירית ומאפשרת לו לחיות באזורים קרים מהרגיל.
סוג זה מתאפיין גם בכנפיים וכנף זנב שעירים יחסית.
הפרווה מגוונת בצבעיה ומשתנה בין המינים, אך באופן כללי קיימים שלושה צבעים עיקריים: אפור-כסוף, אדום-כתום וצהוב-אוכרה.
הבטן והחזה חיוורים יותר אצל כל המינים.
הכנפיים שחורות או שחורות חלקית.
הנשפונים שעירי הזנב מצויים באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
טווח התפוצה של הסוג משתרע מקנדה וארצות הברית עד לארגנטינה וצ'ילה, והם נוכחים גם באיי הוואי, איי גלאפגוס, אחדים מאיי הקריבים וברמודה.
מינים אחדים עשויים להזדמן לאיים מבודדים בקצה הצפון-מערבי של אירופה.
בהתאם לטווח התפוצה, בית הגידול של הנשפונים מגוון במיוחד: מטונדרה אלפינית וטייגה, עד יער גשם טרופי, חורש, סוואנה, בתה ומדבריות.
הנשפונים שעירי הזנב פעילים בלילה וניזונים מחרקים.
הם נוטים לחיות בבדידות או בקבוצות קטנות, ומבלים את זמנם במקומות מסתור מגוונים: חללי עצים, אפיפיטים, ענפים, מערות ועלווה צפופה.
פרוותם העבה והמחממת, מאפשרת לתת הסוגים של הנשפון לאכלס אזורים קרים יחסית, אולם בחורף הם אינם מסוגלים לעמוד בטמפרטורות נמוכות לאורך זמן, ונודדים דרומה או נכנסים לתרדמת חורף.
הרבייה מתרחשת בסתיו והנקבות מאחסנות את הזרע עד בוא האביב; תת-הסוגים של הנשפון שעיר הזנב ידועים במספר הוולדות הגבוה שלהם (5-1 צאצאים) שחריג במיוחד בקרב העטלפים, ולנקבות יש 4 פטמות במקום 2. במהלך ההיריון וההנקה, הנקבות עשויות להקים מושבות משותפות גדולות יחסית לעטלפים מתבודדים (עד כ-50 פרטים).
הגורים גדלים במהירות ומגיעים לבגרות בגיל שנה.
בסוג זה 3 תת-סוגים, שעל פי מחקרים גנטים עדכניים נחשבים לסוגים עצמאיים:
נשפון הכפור (Aeorestes) - 4 מינים.
נשפון אדום (Lasiurus) - 12 מינים.
נשפון צהוב (Dasypterus) - 4 מינים.
נשפון אדום (שם מדעי: Lasiurus) הוא סוג או תת-סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הנשפוניים, ובו 12 מינים שחיים ביבשת אמריקה.
מחקרים מהעשור השני של המאה ה-21, מצאו שרמת הסטייה בין השלושה גדולה מספיק בשביל זכאות לסוג עצמאי, אולם בשל החשש מבלבול טקסונומי, ארגונים רבים עדיין מחשיבים את השלושה כתת-סוגים של נשפון שעיר-זנב.
ערך זה מתייחס לנשפון האדום כסוג עצמאי.
הנשפון האדום מתאפיין בגוף דק ושטוח, ראש שעיר ונפוח, גולגולת מסיבית וכנפיים צרות וארוכות.
החרטום קצר, מחודד ושטוח, הלוע קטן והשיניים חדות.
העיניים קטנות והאף רחב ובולט עם נחיריים צינוריים.
האוזניים קצרות ומעוגלות והצפירים בולטים.
הזנב משתרע עד לקצה קרום התעופה האחורי.
בדומה לנשפון הכפור ולנשפון הצהוב, גם אצל הנשפון האדום חלקים ניכרים מהכנפיים וכנף הזנב מכוסים בשיער.
הנקבות יוצאות דופן בכך שיש להן 4 פטמות במקום 2.
הזכרים קטנים במעט מהנקבות ואדומים יותר.
מבחינה גנטית ומורפולוגית, הנשפונים האדומים קרובים יותר לנשפוני הכפור מאשר לנשפונים הצהובים, ולשני הראשונים יש ראש נפוח יותר וזוג מלתעות במקום אחת בלסת העליונה.
הפרווה של הנשפון האדום רכה כמשי, צפופה וארוכה; צבעה הכללי מורכב בעיקר מגוונים של אדום ומשתנה בין המינים: החל מאדום חלודה דרך אדום-חום, אדום-ערמוני, מהגוני כהה, כתום תפוז עז, וכתום-זהוב, אך גם כתום אפרסק, כתום-צהוב, חום אפרורי ושחור עמוק.
אצל מספר מינים, הגוף מתאפיין בצבע אפור כהה או כסוף בעוד שהראש אדום, ולמינים אחדים יש מספר גוונים שהופכים אותם לצבעוניים למדי.
הגחון בצבע בהיר, כהה או חדגוני ועל הכתפיים יש לעיתים סימוני "כפור" לבנים דהויים או כסופים שפחות בולטים מאשר אצל נשפוני הכפור.
הכנפיים שחורות והזרועות, השוקיים והזנב בצבע בורדו-ורוד.
הנשפונים האדומים מצויים באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ומרכז קנדה (כולל נובה סקוטיה), מרבית ארצות הברית, מקסיקו ומדינות מרכז אמריקה, ברמודה, קולומביה, וונצואלה, אקוודור, איי גלאפגוס, פרו, ברזיל, מדינות גויאנה, בוליביה, אורוגוואי, פרגוואי, ארגנטינה וצ'ילה.
באזור הים הקריבי הם נוכחים בקובה, ג'מייקה וטרינידד.
הנשפונים האדומים פעילים בעיקר בשעות הראשונות לאחר השקיעה ונחים בשעות היום.
אתרי הלינה שלהם ממוקמים בגובה 40-1.5 מטר מהקרקע, וכוללים מערות, עלווה צפופה, חללי עצים, טחב ואפיפיטים סבוכים דוגמת טילנדסיה ואזוב ספרדי, וגזעים אדמדמים של אדר, אלון, אולמוס ודולב שמתמזגים היטב עם פרוותם האדומה.
הנשפונים האדומים חיים לרוב בבדידות ולעיתים בקבוצות קטנטנות.
הטורפים של הסוג כוללים עופות דורסים, נחשים, אופוסומים, בואשיים, קוקייה רצנית ועורבני כחול.
כיתר קרוביהם, הנשפונים האדומים ניזונים מחרקים באופן בלעדי.
גיחת הציד העיקרית מתרחשת בשעתיים הראשונות לאחר השקיעה ומסונכרנת עם פעילות החרקים, אך בהתאם לאזור, הם עשויים לצאת לגיחות נוספות עד הזריחה.
לנשפונים טיסה מהירה ויכולת תמרון נמוכה, ולכן הם מחפשים את מזונם בעיקר בשטחים פתוחים שבהם אין צורך לחמוק ממכשולים, בגובה רב או מעל מקורות מים.
הם מתבייתים על מטרות בטווח של 5–10 מטר, ותוקפים בממוצע חרק כל 30 שניות.
באזורים עירוניים, הם מטרגטים את פנסי הרחוב עתירי החרקים הלוך וחזור.
פריטי הטרף שלהם כוללים זבובים, יתושים, דבוראים, חגבאים, חיפושיות, ציקדות, שפיריות, ובפרט עשים שתופסים עד כ-26% מהתזונה.
איתור הטרף וקביעת מיקומו נעשים באמצעות אקולוקציה בתדר של 33–52 קילוהרץ, ובציד עשים - שמסוגלים לשמוע את קריאות ההד, הנשפון משתמש בטקטיקת צלילה מגובה רב כדי למנוע מהם לחמוק.
הנשפונים האדומים אינם מסוגלים לתפקד בטמפרטורה קרירה מתחת ל-21 מעלות, ויש להם מספר דרכים להתמודדות עם טמפרטורות נמוכות: נדידה, נמנום ותרדמת.
חלק מהנשפונים באמריקה הצפונית נוטים לנדוד לקראת סוף הקיץ דרומה תוך הסתייעות ברוחות חזקות מעל האוקיינוס האטלנטי וחוזרים באמצע אפריל; הניווט הלוך וחזור נעשה על בסיס ציוני דרך, ריחות או מסלולי רוחות.
מאידך, נשפונים רבים בוחרים להישאר במקום גם במהלך החורף; אלו שנשארים, צוברים בסוף הקיץ מאגרי שומן ומחפשים מערות ועצים חלולים לשהיה ממושכת לקראת כניסה לתרדמת חורף מלאה עם הפסקות קצרות ברצף של ימים חמימים; הם עלולים לאבד כ-25% ממשקלם עד בוא האביב.
גם במהלך הקיץ, הנשפונים האדומים עשויים להיכנס למצב נמנום זמני בתגובה לטמפרטורות קרות, ובכך מאיטים את קצב חילוף החומרים וחוסכים באנרגיה.
הנשפונים האדומים מתרבים בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו (לעיתים במהלך הנדידה), והנשפונית מאחסנת את הזרע עד בוא האביב.
תכונה זאת מאפשרת לנשפונית לעבור את תרדמת החורף בלי העלויות האנרגטיות הגבוהות של ההיריון, ומאפשרת לגורים להיוולד בזמן האידיאלי מבחינת שפע במזון.
מרגע הביוץ בתחילת האביב, מתחיל ההיריון שנמשך 80–90 ימים.
הנשפונית ממליטה בכל פעם שגר של 2–5 גורים - מספר שחריג במיוחד אצל עטלפים.
הגורים גודלים במהירות, ומסוגלים לעוף בגיל 3–6 שבועות.
האם מספקת להם חלב עד לרגע שבו הם מסוגלים לטוס בכוחות עצמם, וסוחבת אותם לעיתים על גופה כל עוד משקלם לא מכביד עליה.
נשפון אדום טקארקונה (Lasiurus castaneus)
נשפון אדום קינמון (Lasiurus varius)
נשפון צהוב (שם מדעי: Dasypterus) הוא סוג או תת-סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הנשפוניים, ובו 4 מינים, שחיים ביבשת אמריקה.
הוא תואר במקור כתת-סוג של נשפון שעיר-זנב בשנת 1870 על ידי הזואולוג הגרמני וילהלם פיטרס ומאז נמצא בליבה של מחלוקת טקסונומית בקהילה המדעית האם הוא זכאי למעמד של סוג עצמאי.
במחקר משנת 2017, נמצא שרמת הסטיה של הנשפון הצהוב לבין תת-הסוגים האחרים גדולה יותר מהנדרש עבור סוג עצמאי; בשל כך, ערך זה מתייחס לנשפון הצהוב כאל סוג עצמאי.
הנשפון הצהוב מסווג בשבט Lasiurini בתת-משפחת נשפונים דו-גוניים שבמשפחת הנשפוניים, לצד קרוביו הנשפון האדום ונשפון הכפור, ומשמעות שמו המדעי: "שעיר-כנף".
הסיווג שלו התחלף פעמים רבות במשך השנים.
במקור, וילהלם פיטרס תיאר אותו כתת-סוג של נשפון שעיר-זנב.
בשנת 1893, הזואולוג האמריקני הריסון אלן העלה אותו לרמה טקסונומית של סוג, וכך סבר גם בהמשך הזואולוג הספרדי אנחל קבררה.
במשך 60 השנים הבאות, היחס אליו בספרות הזואולוגית היה כאל סוג עצמאי.
בשנת 1961, צמד זואולוגים סברו שיש להוריד את מעמדו חזרה לתת-סוג, ועמדה זו התקבלה על ידי ארגוני שימור וחלק מהקהילה המדעית.
היחס אליו עד תחילת המאה ה-21 היה חצוי בין מצדדי הסוג לבין מצדדי התת-סוג.
המחלוקות הטקסונומיות נמשכו גם בעשור השני של המאה ה-21, כשמחקרים בשנת 2015, 2016, 2017 ו-2018 העלו ממצאים סותרים.
במחקר משנת 2017, רמת הסטיה הגנטית בין הנשפון הצהוב, הנשפון האדום ונשפון הכפור נמצאה גדולה בהרבה מהסטיה שנצפתה בין סוגים אחרים של עטלפים (במיוחד בין הנשפון הצהוב לשניים האחרים), ולכן המסקנה הייתה שהשלושה הם סוגים נפרדים.
גם מחקר משנת 2018 תמך בכך, אולם הזואולוגים שערכו אותו סברו שהיות ומרבית ארגוני השימור מתייחסים לשלושת הסוגים הללו כאל סוג אחד (נשפון שעיר-זנב), יש להשאיר אותם כתת-סוגים כדי למנוע בלבול טקסונומי.
הנשפון הצהוב מתאפיין בגוף דק, כנפיים ארוכות וצרות, ראש עגול נפוח וחרטום קצר ושטוח.
הלוע מחודד ורחב עקב נוכחות של בלוטות משני צדדיו.
העיניים קטנות וחרוזיות והאף רחב עם נחיריים עגולים.
האוזניים קצרות, מעוגלות ומופרדות זו מזו ויש להן צפירים קטנים.
הזנב ארוך ונכלל לחלוטין בכנף הזנב השעירה והרחבה.
מלבד הצבע החיצוני, הנשפון הצהוב נבדל מהנשפון האדום ונשפון הכפור בכך שיש למיניו רק מלתעה אחת בלסת העליונה.
הפרווה של הנשפון הצהוב ארוכה ורכה כמשי; היא חלקה ומבריקה ומשתרעת גם על חלק מהכנפיים וכנף הזנב.
צבעה הכללי נע בין צהוב-קש לצהבהב בהיר, זהוב, כתמתם, בז' או אוכרה.
האוזניים והמצח כתומים או זהובים והפנים ורודות-אדמדמות.
הזרועות והרגליים בצבע בורדו או ורוד מלוכלך.
הכנפיים שחרחרות-אפורות, אולם לעיתים קרובות נראות צהובות בשל כתמי השיער הצהובים שמעטרים את חלקים ניכרים מקרומי התעופה.
הנשפונים הצהובים מצויים באמריקה הצפונית, באמריקה הדרומית ובאזור הים הקריבי.
טווח התפוצה של הסוג כולל את דרום ומזרח ארצות הברית, מרבית מקסיקו, בליז, ניקרגואה, גואטמלה, הונדורס, קובה, אי הנעורים, אל-סלבדור, קוסטה ריקה, פנמה, וונצואלה, קולומביה, אקוודור, פרו, ברזיל אזור גויאנה, טרינידד וטובגו, בוליביה, אורוגוואי, פרגוואי וארגנטינה.
בית הגידול של הסוג מגוון למדי, וכולל יער גשם טרופי, יער עננים, יער מנגרובים, יער סובטרופי יבש, חורש, סוואנה טרופית, ערבות-עשב של הפמפס, ביצות הפנטנל, שדות של דגניים, ומדבריות עם בתה נמוכה וקקטוסים דוגמת מדבר סונורה ומדבר מוהאבי.
הנשפונים הצהובים פעילים בלילה, ושיא הפעילות שלהם מתרחשת בשעתיים הראשונות לאחר השקיעה.
את שעות היום הם מבלים בעלווה צפופה, חללי עצים, גבעולי תירס יבשים, אפיפיטים סבוכים דוגמת אזוב ספרדי וטילנדסיה ותחת כפות של דקל, קוקוס ובננה.
הנשפונים הצהובים חיים בבדידות או בקבוצות קטנות של עד 15 פרטים.
הם ניזונים מחרקים קטנים ובינוניים ומחפשים אותם בשטחים פתוחים בגובה 5–7 מטר בסמוך לאתרי הלינה וליד מקורות מים.
התזונה שלהם כוללת זבובים, יתושים, שפיריות, שפריריות, ציקדות וחיפושיות.
מינים החיים בצפון אמריקה נוטים לנדוד בסוף הקיץ ובתחילת הסתיו לעבר הדרום החמים יותר, ועשויים לעשות קיצור דרך מעל האוקיינוס האטלנטי במרחק של מאות קילומטרים מהחוף כדי להסתייע ברוחות חזקות ומהירות.
אלו שנשארים בצפון במהלך החורף נכנסים לתרדמת כאשר הטמפרטורות צונחות.
הנשפוניות מתרבות לפני החורף (לעיתים קרובות תוך כדי הנדידה), אך מאחסנות את הזרע במשך 6 חודשים.
ההיריון נמשך 3.5-3 חודשים ולאחר מכן הנשפונית ממליטה 1–4 וולדות.
למרות האופי המתבודד של הסוג, הנשפוניות עשויות להקים מושבת המלטות גדולה של עד 100 פרטים כדי לשמר את חום גופם.
נשפון צהוב דרומי (Dasypterus ega)
נשפון הכפור (שם מדעי: Aeorestes) המכונה גם נשפון קפוא, הוא סוג או תת-סוג של עטלף גדול וססגוני במשפחת הנשפוניים ובו 2–4 מינים שחיים ביבשת אמריקה.
הסוג הוקם בשנת 1870 על ידי הזואולוג האוסטרי לאופולד פיטזינגר, ובהמשך הוגדר כתת-סוג של נשפון שעיר-זנב, לצד תת-הסוגים: נשפון אדום ונשפון צהוב.
מאז אמצע המאה ה-19 יש מחלוקת טקסונומית לגבי ההגדרה של השלושה כתת-סוגים של נשפון שעיר-זנב או כסוגים עצמאים.
בעשור השני של המאה ה-21, מחקרים גנטים ומורפולוגים הצביעו על שונות גנטית בין השלושה ברמה המצדיקה הגדרה כסוג עצמאי.
עם זאת, בשל החשש מבלבול טקסונומי, עדיין מקובל יותר להתייחס אליהם כתת-סוגים.
ערך זה מתייחס לנשפון הכפור כסוג עצמאי.
נשפון הכפור מתאפיין בגוף גוצי שעיר, ראש נפוח, גולגולת גדולה ורחבה וכנפיים צרות וארוכות.
החרטום קצר ושטוח והלוע המחודד רחב בקצה בשל נוכחות בלוטות גדולות בצדדיו.
האוזניים קצרות, רחבות ומעוגלות עם צפירים עבים.
האף רחב ומעוגל, העיניים קטנות וחרוזיות והשיניים גדולות וחזקות.
כנף הזנב גדולה במיוחד ורחבה כמפרש, והיא עוטפת לחלוטין את הזנב הארוך והדקיק.
הדו-צורתיות הזוויגית באה לידי ביטוי בעיקר במסת הגוף, כשהנקבות כבדות בצורה משמעותית מן הזכרים.
נשפון הכפור קרוב יותר לנשפון האדום מאשר לנשפון הצהוב.
הפרווה של נשפון הכפור ארוכה, צפופה וססגונית במיוחד ומשתרעת גם על מרבית הכנפיים וכנף הזנב; היא עבה ורכה כמשי ומותאמת למחיה באזורים קרים.
הפרווה מגוונת מאוד בצבעיה, וצבע הבסיס משתנה בין המינים ונע בין אפור כהה לאוכרה, בז', זהוב מבריק, מהגוני כהה או אדמדם ערמוני.
הסוג נודע בכך ששולי השיער שלו בצבע שחור, לבן וכסף או צהבהב חיוור-שמנת, והם גורמים לפרווה להראות כאילו היא מכוסה בשכבת כפור דקה שהעניקה לסוג את שמו.
הצד התחתון של הגוף אפרורי או אדמדמם עם מרקם כפור דהוי יותר.
הפנים שחורות, בניגוד מובהק לחרטום, המצח וצווארון הפרווה העבה סביב הראש שצבועים בצהוב עז, זהוב או בז'.
האוזניים השעירות בצבע צהוב או בז' והשוליים שלהן שחורים.
צבע הכנפיים מתחלק בין צהוב-בז' או אפרפר בחלק העליון השעיר, לבין שחור עמוק בחלק התחתון והמרכזי החשופים.
הרגליים והזרועות בצבע בורדו, ואגודלי היד וכף הרגל שחורים.
נשפוני הכפור מצויים באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
טווח התפוצה של הסוג כולל צ'ילה, ארגנטינה, ברזיל, אורוגוואי, פרגוואי, בוליביה, פרו, אקוודור, וונצואלה, קולומביה, מדינות גויאנה, מדינות אמריקה המרכזית, מקסיקו, ארצות הברית וקנדה.
במדינה האחרונה הוא מצוי ברוב האזור הדרומי והמרכז עד לנונאווט, וכן בנובה סקוטיה, סאות'המפטון ובניופאונדלנד.
מחוץ ליבשת, נשפון הכפור מצוי גם באיי הוואי, איי גלאפגוס, היספניולה וברמודה, ומופיע לעיתים באיסלנד ואיי אורקני ליד סקוטלנד.
בית הגידול של הסוג מגוון במיוחד, וכולל טונדרה אלפינית, טייגה, יער מחטניים, יער גשם ממוזג ויער עננים על מורדות הרי האנדים, יער גשם טרופי, יער מנגרובים, חורש, ביצות ואזורים מוצפים, סוואנה טרופית, צחיחה או דוקרנית, ערבות עשב של הפרריה והפמפס, מישורי סלע צחיחים וקרירים בפטגוניה ומדבריות.
כיתר קרוביהם, נשפוני הכפור פעילי לילה; שיא הפעילות הלילית שלהם מתרחשת בשעה מאוחרת יחסית עבור העטלפים (6-5 שעות לאחר השקיעה), אך הם עשויים לצאת לגיחות קצרות עוד קודם לכן ואפילו במהלך היום.
שעות הפעילות המאוחרות שאינן אופייניות לעטלפים החיים באזור הנארקטי, מתאפשרות בזכות הפרווה העבה והמבודדת שמגינה מפני צינת הלילה.
נשפון הכפור חי בדרך כלל בבדידות, ואתרי הלינה שלו ממוקמים באזור מיוער בגובה 3–5 מטר מהאדמה וכוללים: עלווה צפופה, גזעים, חללי עצים, מערות וחורים של סנאי אפור ונקר.
במהלך השינה, הוא נוהג לכרוך סביב גופו לא רק את כנפיו אלא גם את כנף הזנב השעירה לצורך בידוד ושימור חום גופו.
לנשפון הכפור טיסה מהירה ישרה שמגיעה למהירות של 20 קמ"ש, אך יכולת התמרון האווירית נמוכה; בשל כך, הוא מחפש את טרפו בשטחי מרעה פתוחים, קרחות יער, מעל חופת היער או מעל אגמים שבהם אין נוכחות של מכשולים.
במהלך הציד, עשויות להיווצר קבוצות קטנות של נשפונים סביב אזורים עתירי טרף.
נשפון הכפור ניזון בעיקר מחרקים, ומגוון לעיתים את תזונתו בעלים, עשבים, נשל נחשים ועטלפוני טריקולור קטנים.
מבין החרקים, עשים תופסים חלק משמעותי בתזונה, והיתר מורכב מזבובים, יתושים, דבוראים, חגבאים, טרמיטים, חיפושיות ושפיריות.
הנשפון מאתר את טרפו באמצעות איכון-הד, ומשמיע צליל צווחני כאשר מפריעים לו במהלך הטיסה או קולות ציוץ במהלך תקשורת עם עטלפים אחרים.
הטורפים העיקריים שלו כוללים בזים, נצים, ינשופיים וכרכנים שחורים.
גורמי תמותה משמעותיים הם היתקלות בטורבינות רוח וגדירות תיל במהלך הטיסה.
על אף שלנשפון הכפור פרווה עבה ומחממת שמאפשרת לו להיות פעיל עד טמפרטורה של 0 מעלות, הוא אינו מסוגל להתמודד לאורך זמן עם הטמפרטורות הקפואות במהלך החורף הנארקטי.
עקב כך, עם בוא הסתיו נשפוני הכפר פותחים בגלי נדידה מסוף אוקטובר עד סוף נובמבר לעבר הדרום החמים, ומפברואר עד תחילת מאי נודדים חזרה לצפון.
גם במהלך החורף, נשפונים רבים בוחרים להישאר בסביבת המחיה המוכרת להם.
כדי לשרוד את החורף, הם נכנסים למצב של תרדמת מלאה, עם הפסקות קצרות של התעוררות וציד ברצף ימים חמימים.
גם נשפונים שחיים באמריקה הדרומית ובאיי הוואי, מציגים נדידה בקנה מידה קטן מפסגות ההרים לשפלות וחוזר חלילה.
הנשפון מתרבה אחת לשנה בסתיו, והרביה מתרחשת לפני הנדידה, במהלכה או לאחריה; כדי לחסוך בהוצאות האנרגטיות של ההיריון במהלך החורף הדליל במשאבים, הנקבה מאחסת את הזרע באיברי הרבייה שלה עד בוא האביב.
ההיריון נמשך ככל הנראה 40 יום בלבד ומרבית ההמלטות מתרחשות בין אמצע מאי לתחילת יולי.
הנשפונית ממליטה שגר של 1–4 גורים, שיונקים מ-4 הפטמות שעל גופה.
הגור נולד עם עור כהה בצד העליון ובהיר בצד התחתון, ואוזניו ועיניו נפתחות לאחר 3 ו-12 יום בהתאמה.
בשבועות הראשונים הגורים צמודים לגוף האם, ולאחר מכן נצמדים אליה כשהיא ישנה ביום, ונתלים על זרדים כשהיא יוצאת לצוד בלילה.
תוחלת החיים הממוצעת בטבע נמוכה למדי ועומדת על כשנתיים.
בסוג זה 2 מינים מוכרים ועוד 2 במחלוקת:
נשפון פרפרי (שם מדעי: Glauconycteris) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת הנשפוניים, ובו 11 מינים, שחיים באפריקה שמדרום לסהרה.
הסוג הוקם בשנת 1875 על ידי הזואולוג האירי ג'ורג' אדוארד דובסון והמינים שבו סווגו קודם לכן תחת נשפון צמרירי.
הנשפון הפרפרי קרוב מבחינה חיצונית וגנטית לסוג נשפון דלדלים מאוקיאניה, ויש הרואים בשניהם תת-סוגים.
בטקסונומיות וארגוני שימור רבים, נשפון הפרפר כולל עדיין גם את הנשפון העקוד בעל הצבעים הבולטים; ערך זה מתייחס אל האחרון כטקסון מונוטיפי לעת עתה.
הנשפון הפרפרי מתאפיין בגוף חביתי, כנפיים רחבות וקצרות, צוואר עבה וראש עגול.
הגולגולת כיפתית, המצח גבוה ולעומתם החרטום שטוח, קצר ורחב במיוחד.
האף רחב עם תלם עמוק בין הנחיריים, הלוע גדול והשיניים קצרות וחדות.
האוזניים, קעורות, קצרות ורחבות עם צפירים קטנים.
בדומה לנשפון הדלדלי, גם לנשפון הפרפרי יש בשולי הפה דלדלי עור שמהווים חלק מתנוכי האוזן.
כנף הזנב גדולה ורחבה כמפרש והיא מכסה את הזנב הדקיק מכל צדדיו.
הפרווה העדינה של הנשפון הפרפרי עבה וצפופה במיוחד עם מרקם משי רך, והיא עשויה לכסות חלק מהאוזניים והפנים.
צבעה הכללי משתנה בהתאם למין, ונע בין צהבהב חיוור לבז', זהוב, חום בהיר, כהה, ספיה, אומבר, אדמוני, אפור כסוף, ושחור-שוקולד.
הגחון והחזה בהירים בדרך כלל, ואצל מינים אחדים בצבע שנהב או לבנבן.
העורף והכתפיים מתכהים לעיתים קרובות.
לחלק מהמינים בסוג יש פסים לבנים-צהובים בצדדי הגוף, כותפות לבנות או פס גבי כהה.
הפנים החשופות בצבע כתמתם, בורדו, ורוד מלוכלך או שחרחר.
הכנפיים בצבע שנהב עד שחרחר, והן חלקות או מרושתות בוורידים כהים.
האוזניים כהות בדרך כלל, ואצל מינים מסוימים שולי האוזן בהירים.
נשפון הפרפר חי בעיקר במרכז ומערב אפריקה.
טווח התפוצה של הסוג משתרע מסנגל עד לסומליה ומסודאן וצ'אד עד לנמיביה ודרום אפריקה.
למינים רבים בסוג יש נוכחות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בקמרון ובאוגנדה.
בית הגידול משתנה בין המינים ומורכב מיער גשם טרופי, יער מנגרובים, יער עננים עד רום 1,300 מטר מעל פני הים, יער סובטרופי יבש, סוואנה טרופית, סובטרופית או צחיחה למחצה, חורש מעורב בבתה וסוואנת שיחים דוקרנית.
הנשפון הפרפרי פעיל בדמדומים ובלילה ומבלה את שעות היום בשינה בחללי עצים, כפות של בננה וקוקוס ובקתות נטושות.
בניגוד למרבית העטלפים, סוג זה אינו נוהג לעטוף את גופו בכנפיו בזמן השינה.
הנשפונים הפרפריים חיים בבדידות, בזוגות או בקבוצות קטנות של 3–12 פרטים.
במהלך הלילה, הם יוצאים לתור אחר חרקים בשטח פתוח או מעל מקורות מים, ומאתרים את טרפם באמצעות איכון-הד בתדר של 30–70 קילוהרץ שאינו נשמע לאוזן אנושית.
העשים מהווים את מזונם העיקרי, והם מסוגלים לבצע תמרונים מורכבים באוויר במהלך הציד.
יש עונת רבייה אחת בכל שנה בחורף, אך העיתוי משתנה מאזור לאזור בהתאם לקו הרוחב (דצמבר בצפון ואוגוסט בדרום).
הנשפונית ממליטה גור יחיד או תאומים לאחר היריון של 3 חודשים והוא נגמל לפני גיל חודשיים.
נשפון פגום אוזן (שם מדעי: Myotis emarginatus) הוא עטלף חרקים קטן ממשפחת הנשפוניים, הנפוץ במרכז ודרום אירופה, במערב אסיה ובצפון אפריקה.
צבעו חום כתום עם גחון בהיר יותר.
אקולוקציה במין זה מאופיינת באות FM בתדרים 40–120 קילו-הרץ.
בישראל מוכרות מושבות בנות עטלפים בודדים ועד מאות.
הזדווגויות מתרחשות בסתיו והנקבה ממליטה ולד יחיד באביב.
תזונתו מורכבת מחרקים מעופפים כגון חיפושיות, פשפשים וזבובאים.
נשפון משופם (שם מדעי: Myotis mystacinus) הוא עטלף חרקים קטן ממשפחת הנשפוניים, הנפוץ במרכז וצפון אירופה ובמזרח עד לקווקז, וכן בצפון אפריקה.
בישראל מצוי בסכנת הכחדה, ונמצא בגולן ובחרמון בלבד.
צבע הגב חום-כהה וצבע הבטן אפור-בהיר.
אקולוקציה במין זה מאופיינת באות FM בתדרים 20–120 קילו-הרץ.
אזורי המחיה שלוו כוללים בתי גידול מגוונים.
תזונתו מורכבת מחרקים ופרוקי-רגליים אחרים.
נשף רוק הוא אירוע מוזיקלי ישראלי של הזמר והיוצר אביב גפן.
הנשף, שנערך לראשונה בשנת 2012, הוא מופע הדגל של גפן בו הוא מופיע עם שיריו הגדולים ומארח אמנים רבים, בהם זמרים בין-לאומיים שמגיעים לישראל במיוחד עבור האירוע.
הנשף שהחל כמופע שאמור היה להיות חד פעמי לרגל 20 שנה לאלבום "עכשיו מעונן", צבר קהל מעריצים גדול ונערך מאז באולמות גדלים והולכים עד שעבר למיקומו הנוכחי בפארק הירקון.
מדי שנה בוחר גפן נושא לנשף, המלווה את הופעת הענק שלו: בנשף ה-4 הייתה מחווה למוזיקת הרוק, הנשף ה-6 ציין 20 שנה לאלבום ירח מלא – האוסף, הנשף התשיעי התמקד בסינת'-פופ משנות ה-80 ועוד.
בנוסף מתאפיין המופע בתלבושות ססגוניות, מיצגי וידאו ופירוטכניקה, זיקוקי דינור, קונפטי ועוד.
הנשף מסתיים לרוב עם השיר "עכשיו מעונן", במהלכו שובר גפן גיטרה על הבמה.
נשף רוק 1 התקיים ב-29 במרץ 2012 בביתן 1 בגני התערוכה.
על הבמה עלו יחד עם גפן עידן רייכל, ושלומי שבת.
נשף רוק 2 התקיים ב-10 בינואר 2013 בביתן 1 בגני התערוכה מול 6,000 צופים, בסימן 20 שנה לאלבום השלישי.
במופע התארחו אביתר בנאי וליאור טבת, שביצע עם גפן את שירו "קבעתי עם האושר".
בנוסף, הופיעו גם "אלמנה שחורה", "גיא ויהל", "מטרופולין" ו-D.J Sarene Sass כמופעים פותחים.
במהלך המופע בנו עובדי במה מקונפטי את סמל השלום שהועף בפיצוץ במהלך השיר מקלט של שקט.
לאחר המופע נערכה הופעת מצומצמת ל-600 צופים במועדון הזאפה.
ב-12 באפריל 2014 נערך נשף רוק השלישי, גפן אירח את להקת "ביפי קליירו" הסקוטית, שלומי שבן, אביתר בנאי, מארינה מקסימיליאן ו"החברים של נטאשה".
המופע נערך בהיכל נוקיה בתל אביב.
ב-19 בפברואר 2015. בנשף רוק 4 התקיים המופע עם מחווה למוזיקת הרוק שנוגנה במועדון רוקסן שבתל אביבהמופע נערך בביתן 1 בגני התערוכה.
במופע התארחו אהד פישוף, "גן חיות" (שהתאחדו לראשונה לאחר שני עשורים), "איפה הילד?", "מופע הארנבות של דוקטור קספר", "כרמלה גרוס ואגנר", מאור כהן ואלן פרסונס.
נשף רוק 5 נערך ב-3 במרץ 2016 בסימן 25 שנה לאלבום "זה רק אור הירח", המופע התקיים בביתן 1 בגני התערוכה.
נשף רוק 6 נערך ב-2 במרץ 2017 בביתן 1 בגני התערוכה, והיה בסימן 20 שנה לאלבום האוסף "ירח מלא".
במופע התארחו ג'ייק באג, דודו טסה, אורית שחף, מירי מסיקה והזמר האיראני שאהין נג'אפי.
כמו כן, הופיע אבי בופאלו כמופע פותח.
נשף רוק 7 נערך ב-5 במאי 2018 בלייב פארק ראשון לציון, והיה בסימן חגיגות שנת השבעים למדינת ישראל.
במופע התארחו אורית שחף, ברי סחרוף, גידי גוב ודני סנדרסון, דני בסן, ארקדי דוכין ומיכה שטרית, מיקיאגי ודודי לוי, זהבה בן ואדם.
נשף רוק 8 נערך בלייב פארק בראשון לציון ב-25 במאי 2019. על הבמה הופיעו: ברי סחרוף, אביתר בנאי, שלומי שבן, אמיר דדון, אורית שחף ותום פטרובר ("היהודים"), ונינט טייב.
בנוסף הופיע סטיבן וילסון, השותף של גפן להרכב "בלאקפילד" וכן ברט אנדרסון מלהקת סוויד.
נשף רוק 9 התקיים ב-4 ביולי 2021 בלייב פארק ראשון לציון, מול קהל של 12,000 איש, בסימן מחווה למוזיקת הפופ של האייטיז.
בנשף הופיעו סמנתה פוקס ולימאהל.בנוסף עלו להופיע שרון ליפשיץ, ברי סחרוף, אביתר בנאי, אסף אמדורסקי, שלומי שבן ואמיר דדון.
עוד הופיעו אודי כגן, יסמין מועלם, שפיות זמנית, נועם קלינשטיין, נינט טייב, דילן גפן וסי היימן.
ניק קרשו וג'וני הייטס ג'אז שהיו אמורים להופיע לא הופיעו לבסוף הנשף נערך לאחר שהנשף בוטל בזמן מגפת הקורונה.
ב-9 באפריל 2022 נערך נשף רוק בפעם העשירית, בלייב פארק ראשון לציון, מול קהל של 15,000 צופים.
על הבמה הופיעו: החברים של נטאשה, נטע ברזילי, רביד פלוטניק, גידי גוב, מתי כספי ויוני רכטר, אלה לי, ניר צדקיהו, ריטה, אריאל זילבר, שלום חנוך וברי סחרוף.
בסוף ההופעה עלה לבמה נח אנגלהרד, אשר שיחק את דמותו גפן בסדרה "שנות הירח" והם שרו את השיר "אור הירח" יחד.
נשף רוק 11 נערך ב-11 במאי 2023, במהלך "מבצע מגן וחץ" ולאחר שקבל אישור מפיקוד העורף.
הנשף נערך לכבוד יום הולדתו ה-50 של גפן בפארק הירקון.
נכחו באירוע כ-40 אלף איש ועל הבמה התארחו מתי כספי, נינט טייב, רמי פורטיס וברי סחרוף, חברי הקאסט של "עניין של זמן" - שרון חזיז, שי קפון, משה בן-בסט, אורי בנאי ואורי גוטליב.
עוד הופיעו ערן צור, מאור כהן, אלי לולאי וברוך בן יצחק, חמי רודנר ויהלי סובול.
הנשף נערך כחודש לאחר מותו של אביו, יהונתן גפן, והוא ביצע מספר שירים לזכרו.
על הבמה עלו מאור כהן, בועז שרעבי, עמיר בניון, ג'וני שועלי, נימרוד לב, אייל שכטר, "אתניקס" (זאב נחמה ותמיר קליסקי), "מופע הארנבות של ד"ר קספר" (שי להב ואורן ברזילי), וגם דני סנדרסון ומזי כהן בשירי להקת "גזוז".
דילן גפן והילל גזית שרו את "אילנה", שלמה ארצי וגפן שרו ארבעה שירים יחד, ביניהם את השיר "אור הירח" של גפן ואת השיר "ירח" של ארצי.
הנשף נערך תוך מחווה לנרצחים, הפצועים, החיילים המפונים והחטופים ממתקפת הפתע על ישראל.
עוד בפברואר 2025 הודיע אביב גפן שהאורח הבינלאומי של נשף הרוק הקרוב יהיה ארט גרפונקל.
בנשף הופיעו נורית גלרון, חיים משה, אביתר בנאי, ברי סחרוף, יניב ביטון ושלום חנוך שביצע את להיטו "מחכים למשיח".
שיא המופע היה עם הופעתו של ארט גרפונקל שעלה לבמה יחד עם בנו, ארט גרפונקל ג'וניור ושר את השיר The Boxer ולאחר מכן עוד שני שירים עם אביב גפן: "The Sound of Silence" ו-"Bridge over Troubled Water".
גפן הופיע במספר שירים מאלבומו החדש "היסטוריה של תאונות" וכן עם להיטיו הידועים.
נשמתה של העיר חסרת הנשמה , במקור בשם New York – an Abstraction, הוא ציור משנת 1920 מאת האמן האנגלי כריסטופר נבינסון.
הציור מתאר חלק בדיוני של מסילת הרכבת העילית במנהטן, בסגנון המשלב השפעות של קוביזם ופוטוריזם.
נבינסון ביקר לראשונה בעיר ניו יורק בשנת 1919 והתרשם עמוקות מהמראות העירוניים.
במהלך ביקורו, הוא יצר רישומים רבים, שחלקם שימשו בסיס לציוריו.
את New York – an Abstraction צייר לאחר ששב ללונדון ולפני ביקורו השני בניו יורק באוקטובר 1920. עם זאת, ביקורו השני בעיר הותיר אותו מאוכזב ומריר, ככל הנראה בעקבות הביקורות השליליות שקיבל בתערוכתו בגלריה Frederick" "Keppel & Co.
היצירה הוצגה לראשונה בשנת 1920 בגלריות "Bourgeois Galleries" בניו יורק.
כאשר הוצגה שוב בשנת 1925 בתערוכת "Faculty of Arts" בלונדון, נבינסון, שהתאכזב מהעיר, שינה את שמה ל-"נשמתה של העיר חסרת הנשמה".
בשנת 1998 נרכשה היצירה על ידי גלריית טייט והיא מוצגת במוזיאון טייט בריטניה.
בשנת 2014 יצר המוזיאון גרסה וירטואלית של הציור במשחק הווידאו מיינקראפט.
נשף הטריפה (המכונה גם משתה הטריפה או סעודת הטריפה) היה אירוע חגיגי ומפואר שנערך ב-11 ביולי 1883 במסעדת "היילנד האוס" בסינסינטי, אוהיו.
האירוע התקיים לכבוד המחזור הראשון של בוגרי ההיברו יוניון קולג' וכן לרגל הכינוס השנתי השמיני של איחוד הקהילות העבריות האמריקאיות.
במהלך המשתה הוגשו מאכלים לא כשרים (טריפה), דבר שעורר תרעומת בקרב חלק מהנוכחים.
האירוע הפך לסמל לפער ההולך וגדל בתוך היהדות הרפורמית בארצות הברית, והיה בין הגורמים שהובילו להיווצרותה של היהדות הקונסרבטיבית.
על פי נוסח התפריט ששוכפל למספר עותקים, המשתה נערך "לכבוד הנציגים למועצת איחוד הקהילות העבריות האמריקאיות".
אף שהתפריט לא ציין זאת במפורש, הסעודה התקיימה גם לכבוד ארבעת הבוגרים הראשונים של היברו יוניון קולג', שהוסמכו לרבנות באותו זמן.
כ-215 מוזמנים השתתפו באירוע, שהחל בקבלת פנים בליווי תזמורת.
על פי התפריט, "תוגש ארוחת ערב צרפתית אלגנטית בתשע מנות וחמישה סוגי משקאות אלכוהוליים".
את המימון סיפקו יהודים עשירים מהעיר, ובראשן עמד יוליוס פרייברג .
הנשף התקיים ב"היילנד האוס" (Highland House), שנחשב לאחד האתרים המובילים בסינסינטי: "מקום תצוגה מואר להפליא המתאים אף לפגישות וכנסים פוליטיים".
הבניין שכן בפסגת הר אדמס, והיה נגיש באמצעות פוניקולר.
למרות שהסעודה נמנעה מהגשת חזיר, היא לא עמדה בכללי הכשרות היהודיים.
בין המנות שהוגשו נכללו מאכלים אסורים (טריפה) כדוגמת צדפות, סרטנים, שרימפס ורגלי צפרדעים, וכן מנות ששילבו בשר עם חלב (למשל, גלידה).
ככל הנראה גם הבשר עצמו לא היה כשר.
הדבר שיקף את דפוסי הצריכה של יהדות הרפורמה באותה תקופה, שבדרך כלל הקפידה על הימנעות מחזיר, אך התעלמה מאיסורים אחרים, כגון פירות ים.
האירוע זכה לסיקור נרחב בעיתון "Cincinnati Enquirer" שפרסם כתבה תחת הכותרת "שמחה יהודית", שכללה את תפריט המשתה במלואו ללא הסתייגות, רשימת 12 הקטעים שנוגנו על ידי התזמורת (וביניהם יצירות מאת ברהמס, אופנבך ופון סופה), ורשימה ארוכה של הנשים שנכחו באירוע.
גם העיתון "The American Israelite" , מיסודו של הרב יצחק מאיר וייז, הכתבה כללה רשימת משתתפות וכן את הטקסטים של שבע הרמות הכוסית שנישאו במהלך המשתה.
הסעודה הוזכרה בקצרה גם בדיוני מועצת איחוד הקהילות העבריות האמריקאיות, שנמשכו שלושה ימים (10–12 ביולי), אך לא דווח על כל מחלוקת או הסתייגות מהגשת המאכלים הלא כשרים.
על פי עדותו של הרב הרפורמי דייוויד פיליפסון , שנכח במשתה והיה העד החי האחרון לאירוע, "השתררה התרגשות רבה כאשר שני רבנים קמו ממקומותיהם ויצאו מהאולם, לאחר שהוגשה לפניהם מנת פתיחה שכללה שרימפס כחלק מהתפריט המהודר".
את הדברים כתב כמעט שישים שנה לאחר האירוע.
עם זאת, דיווחו תואר כ"גדוש במידע שגוי", בין השאר משום ששרימפס לא שימשו כמנה הפותחת בפועל.
גם אם תיאורו נכון, הרי שהרבנים עזבו בשקט, ללא עימות או מחאה.
עדות נוספת לאירוע נמסרה על ידי הנרייטה סאלד, שכתבה מכתב שפורסם בעיתון "The Jewish Messenger" ב-27 ביולי 1883. לדבריה, מספר הנוכחים שזעמו על המנות הלא כשרות היה "קטן באופן מפתיע".
היא ציינה כי "שני רבנים עזבו את השולחן מבלי לגעת באוכל", והוסיפה: "אני שמחה לציין שאני מכירה לפחות שלושה נוספים שלא אכלו דבר והיו זועמים, אך הביעו את מורת רוחם בדרכים פחות הפגנתיות".
התלונה הפומבית הראשונה הידועה בנוגע למשתה הטריפה הגיעה דווקא מאדם שלא השתתף בו, הרב שבתאי מוראיס, שלימים היה לנשיא הראשון של בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
במכתב לעורך המגזין "The American Hebrew" , שפורסם ב-16 ביולי 1883, הביע מוראיס ביקורת חריפה על האירוע:
מוראיס לא השתמש במונח "משתה הטריפה", ושימוש ראשון מדויק בביטוי זה אינו מתועד.
ב-3 באוגוסט 1883 פרסם הרב יצחק מאיר וייז תגובה בעיתון The American Israelite, שבה השיב לרב שבתאי מוראיס, שכונה בדבריו "ידידנו מפילדלפיה".
מוראיס, לדבריו, "נוזף ב־The American Israelite על כך שלא גינה, או לפחות העיר, על המעשה הנורא של אותו שירות הסעדה חסר המצפון".
וייז התנער מאחריותו לתפריט, והוסיף:
"הגיע הזמן לשים קץ לרעש סביב המחלקה הקולינרית של היהדות.
דתו של היהודי האמריקאי אינה מתיישבת במטבח או בקיבה.
The American Israelite מבקש לקבל התנצלות, כי אין הוא עוסק בענייני מזון."
השמועה על משתה הטריפה התפשטה במהירות ברחבי העיתונות היהודית:
לא ברור אם הרב יצחק מאיר וייז, נשיא היברו יוניון קולג' ומנהיג מרכזי של היהדות הרפורמית בארצות הברית, היה מודע מראש לתפריט שתוכנן בידי ועדת המשתה.
קביעת עמדתו האישית ביחס להלכות הכשרות אינה פשוטה: לעיתים נקט גישה לא עקבית, ולעיתים שינה את דעותיו בהתאם לנסיבות.
הוא סירב להביע חרטה או לגנות את האירוע, ובמקום זאת דחה את מה שכינה "יהדות המטבח", בטענה כי הקפדה על הלכות הכשרות מיושנת ועלולה להוזיל את מעמדה של הדת בעיני הציבור.
על פי מסורת שמקורה עוד בתקופתו של הרב דייוויד פיליפסון, אשר השתתף במשתה, התרעומת שעורר האירוע נחשבת לנקודת מפנה מרכזית בהתפתחותה של היהדות הקונסרבטיבית, שהתעצבה בהמשך כחלופה לתנועה הרפורמית הרחבה יותר.
בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), שנוסד זמן קצר לאחר האירוע, הפך לימים ליסוד התנועה הקונסרבטיבית.
נשק להשמדה המונית או נשק בלתי קונבנציונלי (וגם נשק אטומי ביולוגי כימי, ובראשי תיבות: אב"ך, ונהוג גם אב"כ) כולל שלושה סוגים של כלי נשק, המיועדים לגרום להשמדה בקנה מידה המוני:
בגלל הסכנה הגדולה שבשימוש בנשק זה, בעיקר לאוכלוסייה אזרחית שאינה מעורבת בלחימה, הוקמו מנגנונים בינלאומיים לפיקוח על הפצת נשק מסוג זה ולמניעת הפצתו.
עם זאת, למנגנונים אלה יש יכולת מוגבלת, בגלל הקושי לגלות פעילויות חשאיות הקשורות בייצור והפצה של נשק זה, והיכולת המוגבלת להטיל סנקציות על מדינות שעברו על אמנות הפיקוח.
לעיתים אף פורצות מלחמות עקב רצון לפרק מדינה מנשק בלתי קונבנציונלי, כמו מלחמת עיראק, ולפעמים די באיום של שימוש בנשק לא קונבנציונלי להפסקת מלחמה.
מבין הסוגים השונים של נשק בלתי קונבנציונלי, נשק גרעיני מצריך יכולת מדעית וטכנולוגית מתקדמת, ומתקנים גדולים שקשה להסתירם, ולכן תפוצתו מוגבלת למספר מועט של מדינות.
השימוש היחידי בנשק גרעיני נגד אוכלוסייה אזרחית היה על ידי ארצות הברית בסוף מלחמת העולם השנייה.
גם תפוצתו של נשק ביולוגי מוגבלת יחסית.
ייצורו של נשק כימי מבוסס על טכנולוגיה נפוצה, ולכן תפוצתו גבוהה יחסית, והוא משמש גם מדינות בעלות יכולת מדעית וטכנולוגית נמוכה.
רבים מתנגדים לשימוש ולעצם קיומו של נשק להשמדה המונית, וקבוצות פוליטיות רבות, בהן התנועה לפירוק נשק גרעיני, פועלות בנושא זה.
נשק ביולוגי ונשק כימי נאסרו לשימוש במספר אמנות בינלאומיות, וכמו כן האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני אוסרת על הפצתו של נשק מסוג זה למדינות אשר לא החזיקו בו בעת החתימה על האמנה (ארצות הברית, ברית המועצות רוסיה, סין, בריטניה וצרפת).
עם זאת, האמנה לא אוסרת במפורש על השימוש בנשק גרעיני.
בניגוד לעשורים הקודמים, שבהם נשק בלתי קונבנציונלי היה נחלתן של מדינות בלבד, כעת מנסים ארגוני טרור לבצע פיגועים בלתי קונבנציונליים, כמו למשל שימוש ב"פצצה מלוכלכת" המכילה חומר רדיואקטיבי, או משלוח מעטפות המכילות חיידקי גחלת.
בצה"ל, האב"כ הוא תוכן שעובר בהכשרה צבאית של הלוחמים ביחידות הקרביות השונות.
בעבר היה תחום זה משויך לחיל ההנדסה הקרבית, אך כיום נמצא תחום ההתגוננות מלוחמת אב"כ באחריות חטיבת החילוץ וההצלה של פיקוד העורף.
אצל הלוחמים תוכן האב"כ עובר בהכשרה באופן בסיסי ואין איתו התעסקות ומגע יותר מכך, בעיקר אצל לוחמי חיל ההנדסה הקרבית.
אם כי פלגת סייפן של היחידה המיוחדת יהל"ם היא פלגה המתמחה בנושא האב"כ באופן רב וכחלק ממקצועה של הפלגה.
בשנת 2018 נחקק בישראל החוק למניעת מימון והפצה של נשק להשמדה המונית האוסר על סיוע או על קשרי מסחר עם גורמים העוסקים בנשק להשמדה המונית.
נשק כימי או לחלופין נשק טוקסיקולוגי הוא כל נשק בו נעשה שימוש בכימיקלים טוקסיפיקנטיים כאמצעי להרעלת הקורבן מתוך מטרה להמיתו או לפציעתו אנושות.
נשק כימי נחשב לנשק לא קונבנציונלי ושימש בעיקר להשמדה המונית.
השימוש בו אסור על פי אמנת האג.
החל מ-1997 גם ייצורו ואגירתו אסורים.
השימוש המוצלח הראשון בלוחמת גז נעשה בקרב איפר השני (אפריל 1915) במלחמת העולם הראשונה על ידי הגרמנים.
אמנם מספר הנפגעים מנשק כימי במלחמה זו לא היה גבוה (יחסית למספר הנפגעים מכלי נשק קונבנציונליים), אך יצא לו מוניטין של נשק מפחיד ואכזרי.
הבעיה העיקרית במיגון כנגדו היא בכך שקשה להגן על כל הגוף ולעיתים מספיק שיש שטח מגע קטן של הגוף עם החומר המזיק על מנת לגרום למוות.
בנוסף, עצם השימוש במיגון מקשה על התנועה, הראייה והנשימה.
חרף האיסור, נעשה בנשק זה שימוש לעיתים, ובמיוחד על ידי שליטים חסרי מעצורים ובמקומות נידחים, קשי גישה, ומחוץ למוקד ההתעניינות הבינלאומית.
הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני השתמש בנשק כימי בפלישת איטליה הפשיסטית לאתיופיה, טורקיה עשתה בו שימוש בעת טבח דרסים, גמאל עבד אל נאצר נשיא מצרים עשה בו שימוש במלחמתו בתימן וסדאם חוסיין שליט עיראק, השתמש בנשק כימי במלחמתו בכורדים תושבי צפון ארצו שלו וגם כנגד מטרות איראניות במלחמת איראן–עיראק.
במלחמת האזרחים בסוריה שפרצה ב-2011 נעשה שימוש בנשק זה, בעיקר בגזים מסוג כלור וסארין, מספר פעמים, כאשר האירועים שזכו לתשומת לב עולמית הם המתקפה הכימית בע'וטה באוגוסט 2013 והמתקפה הכימית בח'אן שייח'ון באפריל 2017.
יעילות הנשק הכימי במלחמה היא מוגבלת.
עיקר כוחו בפאניקה שהוא גורם כאשר מתבצע בו שימוש כנגד אוכלוסייה אזרחית.
דרכי התגוננות מפני נשק כימי כוללות מסכת גז, המסננת את האוויר קודם נשימתו, ושהייה בחדר אטום, המונע חדירת גז.
קיימים שני סוגים עיקריים של חומרי לחימה כימיים (חל"ך):
חל"ך עצבים – גז הפוגע במערכת העצבים (סארין, למשל), בדרך כלל חוסם את הסינפסות, שהן המעברים בין זוגות של תאי עצב.
הנפגעים מגז עצבים מאבדים שליטה על שרירי גופם, מפרכסים, מזיעים ומאבדים שליטה על הסוגרים.
פעולתו של גז עצבים מהירה יחסית.
סיבת המוות היא בדרך כלל דום נשימה או דום לב.
רוב גזי העצבים חודרים לגוף דרך מערכת הנשימה, ולכן מסכת אב"כ יעילה נגדם, אך קיימים כאלו, דוגמת הסארין, החודרים גם דרך העור.
חל"ך כווייה - חומר, בדרך כלל רסס נוזלי, שגורם לכוויות במגע עם העור (גז חרדל, למשל).
הכוויות אינן כוויות חום אלא כוויות כימיות.