tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עמדתו כמשכיל מתון ומעמדו בקהילה סייעו לו לשמש כמגשר בין הרבנים ושומרי המסורת שתמכו בתנועה ובין המשכילים החילונים שפעלו בה.
בין השאר תיווך בין הצדדים בשעת פולמוס השמיטה בשנת תרמ"ט (1888 - 1889).
רוב פעילותו הציונית הייתה בתחום הפוליטי והעסקני, ולאו דווקא בתחום האידאולוגי; הוא לא פרסם מאמרים או רעיונות לאומיים, ואף מזכירו, יהודה ליב אפל, כתב כי "אמונתו [ברעיון הלאומי] הייתה יותר חרדית מלאומית".
עם זאת סייע רבות לתנועה, הן בניסיונו בפוליטיקה ובפישור בין בעלי דעות שונות והן ביוקרתו כאחד מזקני הקהילה וראשי הדור הישן.
ביום הולדתו השבעים, בסוף 1888, נערכו כמה אירועים חגיגיים בווילנה, נשלחו ברכות מקהילות יהודיות ברחבי אירופה ופורסמו כתבות ומאמרים בעיתונות העברית.
הוא נפטר בווילנה בליל י"א בטבת ה'תרנ"א, 22 בדצמבר 1890 (10 בדצמבר לפי התאריך הרוסי שנהג אז), ונקבר בווילנה בלויה רבת משתתפים בי"ב בטבת (23 בדצמבר).
בנו ד"ר בנימין פין (1848–1901) היה חניך בית המדרש לרבנים בווילנה ואחר כך למד רפואה באוניברסיטת סנט פטרבורג.
בתום לימודיו שב לווילנה וכרופא טיפל בחולים עניים.
הוא המשיך את מפעלי אביו, תמך במושבות בארץ ישראל והיה פעיל אף הוא בתנועת חובבי ציון.
לאחר מותו הוריש חלק גדול מהונו למוסדות צדקה ולתמיכה ביישוב ארץ ישראל.
בימי צעירותו, בשנות השלושים והארבעים - ימי ראשית פעילות אנשי תנועת ההשכלה במזרח אירופה - היה פין מן החלוצים שקראו לשינוי אופי החברה היהודית המסורתית.
כחבריו המשכילים ראה אף הוא צורך במהפכה ובמלחמה בעולם האדוק והישן.
ואולם עם השנים הפך פין לדמות מייצגת של ההשכלה השמרנית והמתונה.
כנגד המשכילים הרדיקלים שפעלו להיטמעות מלאה בחברה ובמדינה הרוסית (רוסיפיקציה) תמך הוא בהשכלה עברית-יהודית, המשתלבת במסורת היהודית.
בתיאוריו את תולדות תנועת ההשכלה תיאר אותה כמשתלבת ברצף שראשיתו ברציונליזם היהודי בימי הביניים והמשכו במבשרי ההשכלה בראשית העת החדשה (מושג שהיה ממעצביו), ולא כמהפכה וכמפנה בתולדות היהדות.
מתינותו ופשרנותו, ביחד עם הכוח הממסדי שהחזיק כאיש הנהגת הקהילה ועורך כתב עת, קוממו עליו משכילים רדיקלים יותר, למשל משה ליב ליליינבלום ויהודה ליב גורדון.
הם ראו בו אדם הפכפך וחסר-דעה הנכנע ללחצי האורתודוקסיה.
יל"ג אף כתב עליו במכתב פרטי, כי "אין נפשי אל האיש הזה בעל דו פרצו-פין...
אין בו לא אהבת האמת ולא שנאת הבצע, לא אמץ הלב ולא רך הלשון, אין מלח במאמריו ולא טעם בחכו לבחור המתוק לנפש קוראיו מדברי אחרים - ואיש כזה חפץ למשול עלינו ביד חזקה!" (אגרות יל"ג, ורשה תרנ"ד, עמ' 145).
פין אף סיפר בהלצה על עצמו כי הוא מתפלל תפילת מנחה חמש פעמים ביום, משום שהוא נכנס להתפלל בכל בית כנסת שהוא עובר לידו כדי שלא יאמרו שאיננו מתפלל.
עם זאת לא אימץ במלואה את הגישה האורתודוקסית, ותמך בתיקונים מתונים בהלכה לפי צורכי השעה והמקום ברוח השקפותיו של זכריה פרנקל.
תמיכתו בחיבת ציון בשלהי חייו נבעה כנראה ממניעים דתיים ולא מאימוץ רעיונות לאומיים יהודיים.
הוא פעל ליישוב ארץ ישראל מטעמים פילנתרופיים ומעשיים, אך עדיין המשיך להאמין באמנציפציה ליהודים בתוך גבולות האימפריה הרוסית ובתחיית החיים היהודיים במזרח אירופה.
מחקריו ההיסטוריים והלקסיקונים שערך, בפרט "קריה נאמנה" ו"כנסת ישראל", משמשים רבות במחקר ההיסטורי שלאחריו.
המילון העברי שחיבר, "האוצר" (בחייו יצאו לאור האותיות א-ז והושלם לאחר פטירתו), היה המילון ההיסטורי הראשון ללשון העברית וקיבץ את כל הידע שעד זמנו; אבל יש בו ליקויים שונים, כגון עיון אטימולוגי לא מספק וחוסר בהתייחסות לתקופת הביניים של העברית.
בעיר תל אביב נקרא רחוב על שמו (במשך שנים רבות נקרא הרחוב בשם "רחוב פין", אך כיוון שרבו הטועים שקראו "רחוב פּין", בפ"א דגושה, שינתה העירייה את שם הרחוב ל"רחוב רשי"ף", ראשי תיבות שמו).
שנות דר ודר, קניגסברג תר"ז 1847. ספר לימוד בכרונולוגיה מקראית על פי מחקריו של צונץ.
תלמוד לשון רוססיה [!], וילנה תר"ז 1847. ספר לימוד רוסית ביידיש.
נדחי ישראל, (כרך ראשון בלבד), וילנה תרי"א 1850. היסטוריה של עם ישראל בעברית.
קריה נאמנה, וילנה תר"ך 1860 (יחד עם הלל נח מגיד שטיינשניידר).
תולדות הקהילה היהודית בווילנה וראשיה.
תולדות עם ישראל בימי הבית השני, תרגום ספריו של מגרמנית.
איגרות של גדולי ישראל מימי הביניים ומתקופת ההשכלה.
מאמר על ההשגחה, לחכם עמנו הפלסוף האלהי רבינו משה מענדעלסאהן זצ"ל, נעתק מלשון אשכנזית, וילנה תרל"ב.
תרגום מאמר פילוסופי של מנדלסון.
שפה לנאמנים, וילנה תרמ"א 1881. בשבח השפה העברית, ותולדות תנועת ההשכלה היהודית.
כנסת ישראל (חלק ראשון), ורשה תרמ"ז.
לקסיקון לגדולי ישראל מימי הביניים ומתקופת ההשכלה.
האוצר, אוצר לשון המקרא והמשנה, ורשה תרמ"ד-תרמ"ח (אותיות א-ז), מהדורה מלאה על ידי שאול פנחס רבינוביץ', ורשה תר"ס-תרס"ג ומהדורות רבות נוספות.
מילון היסטורי מקיף של העברית.
מאמרים רבים ב"הכרמל" ובכתבי עת אחרים.
מגיד ישועה, מאת מקס ליליינטל, וילנה 1842
מאמר על ההשגחה, מאת משה מנדלסון, וילנה תרל"ב
"דרכי ה'", 1843. תשובות לטענות של המיסיונר הנוצרי בעד הנצרות ונגד היהדות בספרו "נתיבות עולם".
כתב היד שמור בספרייה הלאומית.
ביאורים למקרא, למשנה, למורה נבוכים ועוד.
שמואל (שמוליק) יעקבסון (1933–1997) היה מאמן כדורסל ישראלי.
שמואל יעקבסון נולד בקובנה שבליטא ועלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1934. אביו, פסח יעקובסון, היה מראשוני מורי החינוך הגופני בארץ וממעצבי דמותם, אשר ייסד והיה מראשי אגודת מכבי רמת גן, וחינך את בנו ברוח הספורט.
אמו, שושנה יעקובסון, הייתה ממנהיגי הציונים הכלליים ברמת גן.
יעקבסון היה ספורטאי רב גוני שהצטיין בכדורסל וכדורגל.
בוגר המדרשה למורי חינוך גופני (1952).
מאמן כדורסל במשך 40 שנה.
אימן את קבוצות הליגה הלאומית מכבי רמת גן, הפועל גבעת חיים, מכבי חיפה, הפועל רמת גן, הפועל חולון, הפועל גבת/יגור והפועל תל אביב ועם חלקן הגיע להישגים בליגה הבכירה, בגביע המדינה ובגביעי אירופה.
בזמן שאימן את קבוצת הפועל גבת/יגור, נפצע קשה בתאונת דרכים בעת שנסע לאסוף את שחקנה הצעיר של הקבוצה, אור גורן, מבסיסו.
יעקבסון שימש מאמן נבחרת אס"א באירועים בינלאומיים, ומאמן נבחרת אוניברסיטת תל אביב במשך 25 שנה.
הוא עבר השתלמויות רבות באירופה וארצות הברית והיה מראשוני המרצים בבית ספר למאמנים במכון וינגייט.
כמו כן שימש יעקובסון כפרשן כדורסל בערוץ השני, קול ישראל, כתב טור "רוץ שמוליק" ב"ידיעות אחרונות" ובשנותיו האחרונות גם שימש כפרשן "דבר ספורט".
כתב את הספרים "כדורסל 1982" (במשותף עם ישראל פז) ו"כדורסל 2000".
שמוליק יעקבסון ייסד וניהל במשך שנים רבות את בית הספר לכדורסל במכבי רמת גן.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1955) ופרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשכ"ח (1968).
ייבין נולד בשנת 1896 בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), בנם של ניסן ואסתר ייבין, מורה ולימים עסקנית ביישוב.
בשנת 1905, בעקבות הפרעות, עלה לארץ ישראל עם אמו ושתי אחיותיו (ב-1908 הגיע גם אביו).
הוא למד בגימנסיה הרצליה, וסיים לימודיו במחזור השני, בשנת 1914. לאחר תום לימודיו גויס לשרת בצבא האימפריה העות'מאנית.
הוא שירת במלחמה בדרגת סגן-משנה בחזיתות ארץ ישראל ומקדוניה, וזכה על שירותו במדליית המלחמה הטורקית ובעיטור מטעם גרמניה (שאותו החזיר ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון).
בשנים 1920–1923 למד ארכאולוגיה וערבית באוניברסיטת לונדון, ובתום לימודיו יצא לערוך חפירות ארכאולוגיות במצרים, בעיראק ובארץ ישראל.
בשנים 1933–1935 השתתף בחפירות של יהודית מרקה-קראוזה בא-תל, שזוהתה עם העי.
עיסוקיו של ייבין בחפירות ארכאולוגיות נמשך באופן רציף עד 1933, לצד השלמת לימודים נוספים באוניברסיטת ברלין (1928–1929) וראשית פעילותו הציבורית.
בשנת 1930 מונה לחבר בוועדת הכותל היהודית.
בשנת 1935 התמנה לכהן כמזכיר מדעי של ועד הלשון, בתל אביב, תפקיד שבו החזיק עד 1942. בין השנים 1936–1939 עסק פעם נוספת בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל ובעיראק.
בשנים 1942–1944 שימש כמזכיר מערכת האנציקלופדיה המקראית, ולאחר מכן שימש עד קום המדינה בתפקיד המתרגם הראשי של ממשלת ארץ ישראל.
ייבין היה הראשון ששיער, על פי מסורות כתובות מהתקופה ומעט לאחריה, שמורדי בר כוכבא חידשו את עבודת הקרבנות והטקסים בבית מקדש זמני בירושלים.
ספרו פורסם ב-1946 תוך כדי פרסומים בחו"ל על מכתבי בר כוכבא, שאיששו לכאורה את עמדתו.
מאוחר יותר חנן אשל בעקבות חוקר המטבעות ליאו מלדנברג טען שמיעוט ממצא המטבעות בירושלים מורה על כך שירושלים כלל לא נכבשה בימי בר כוכבא, ושבדיקות כימיות לבקשתו הוכיחו שתעודות שונות עליהם סמכו היו מתקופה הקודמת למרד בר כוכבא.
בשנת 2006 פרסם חוקר המטבעות יהושע זלוטניק מאמר ממצה המגן על עמדת ייבין, לפחות לגבי כיבוש ירושלים, והנוטה לאשר גם את עניין כינון המקדש
מקום מדינת ישראל ועד 1959 כיהן ייבין כמנהל אגף העתיקות והמוזיאונים.
במסגרת תפקידו נאבק לשמר מבנים עתיקים, מסגדים ושכונות עתיקות שיושבו על ידי ערבים לפני מלחמת העצמאות ולאחר המלחמה יועדו להריסה, אך ללא הצלחה רבה.
במקביל הוא המשיך בעבודה ארכאולוגית וחפר בקיסריה.
בשנת 1955 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב שנוסדה אז.
בשנים 1961–1969 עמד בראש החוג ללימודי המזרח התיכון הקדום, ובסיום תפקידו זה פרש מהאוניברסיטה.
במקביל נמשכה פעילותו בוועד הלשון ומשנת 1953 במסגרת האקדמיה ללשון העברית, שבה היה משנת 1973 חבר הנהלה ושימש לאורך השנים חבר מערכת האנציקלופדיה העברית.
כמו כן הוא היה חבר ועדת השמות הממשלתית (1949–1971).
בשנת 1955 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל ביחד עם מיכאל אבי-יונה על הספר שחיברו השניים, בהשתתפות משה שטקליס: "קדמוניות ארצנו", שהופיע בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1968 זכה בפרס ישראל למדעי היהדות על מפעל חייו.
בשנת 1972 מונה לחבר כבוד בחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
ייבין נפטר ב-1982 ונקבר בהר המנוחות.
בשנת תר"פ נישא לבתיה שטרן, שכמוהו עלתה לארץ ישראל (מהעיר קישינב, בירת פלך בסרביה שברוסיה) עם אמה ואחיה בראשית ימיה של תל אביב ולמדה בגימנסיה הרצליה.
בני הזוג היו הורים לשניים: יהודה ואפרת.
בתו אפרת ייבין הייתה ארכאולוגית שעסקה במחקר הפרהיסטורי, ונפטרה בשנת 1975. בשנת 1980 הוציא אביה ספר לזכרה שקיבץ את מחקריה: "ספר אפרת תרצה ייבין ז"ל".
אשתו בתיה הייתה בתו של המורה העברי הציוני אפרים פישל שטרן (1858–1930), שעלה לארץ ישראל אחרי המלחמה, בשנת תר"פ.
אחותה שרה הייתה אשתו של התעשיין והממציא, איש הציבור והנדבן שמואל (סם) בלום.
אחיה דוד שטרן (1889–1962) היה אגרונום, מנהל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית במשך שנים, עד 1945, ולאחר מכן מנהל המחלקה הכלכלית של הסוכנות בניו יורק עד 1954, עת התמנה למנהל מרכז ההשקעות במשרד האוצר, תפקיד שבו שימש עד פרישתו בסוף אותו עשור.
אחותה חמדה הייתה אשתו של המומחה לחקלאות, חוקר תולדות היישוב והסופר עבר הדני (אהרן פלדמן).
המסחר התעשייה והמלאכה בארץ ישראל בימי קדם, מוסד ביאליק, 1937
(הספר זיכה את ייבין בפרס ביאליק לחכמת ישראל)
דין וחשבון מוקדם ראשון של החפירות בתל גת, הוצאת משלת גת, 1961
שמואל אברמסקי, יוחנן אהרוני, חמ"י גבריהו [ועוד] (עורכים), ספר שמואל ייבין: מחקרים במקרא, ארכאולוגיה, לשון ותולדות ישראל: מוגשים לו (ליובלו השבעים), ירושלים: החברה לחקר המקרא בישראל ('כתבי החברה לחקר המקרא בישראל', ספר כ); החברה היהודית העולמית לתנ"ך; המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית: על ידי קריית ספר, תש"ל.
יוחנן אהרוני (עורך), חפירות ומחקרים: מוגש לפרופסור שמואל ייבין, תל אביב: המכון לארכאולוגיה: על ידי כרטא, 1973.
שמואל יוסף פֶּבְזְנֶר (בכ"א בכסלו תרל"ט, 17 בדצמבר 1878 – 7 במאי 1930) היה סופר, מצירי הקונגרס הציוני הראשון (1897), מחלוצי המהנדסים והתעשיינים בארץ ישראל, מבוני חיפה העברית ומנהל הטכניון בשנים 1927–1929.
נולד לשיינה-אסתר ונתן פבזנר בפרופויסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), ולמד הנדסה בברלין.
בשנת 1897, בהיותו כבן 18, נטל חלק בקונגרס הציוני הראשון בבזל כציר מברלין, והיה הציר הצעיר ביותר בקונגרס.
בשנת 1905 מימש פבזנר את הרעיון הציוני ועלה ארצה עם רעייתו, לאחר שסיים את לימודי ההנדסה בברלין.
בשנת 1909 היה ממייסדי בית חרושת לשמן ולסבון "עתיד" (לימים שמן תעשיות), לצד חבריו נחום וילבוש, טוביה דוניה ושמואל איצקוביץ.
מפעל "עתיד" היה המפעל התעשייתי במתכונת אירופית הראשון בארץ ישראל.
בהמשך היה ממייסדי שכונת הדר הכרמל בעיר חיפה וממפתחיה.
כן לקח חלק בייסוד הטכניון, ומשהתלקחה מלחמת השפות, היה מן המתנגדים להצעתה של חברת "עזרה" מגרמניה, לקיים את הלימודים בטכניון בשפה הגרמנית.
התנגדות זו הובילה לקיום אספה סוערת שבה הוחלט שהלימודים בטכניון יהיו בשפה העברית, וכן שיש להקים את בית הספר הריאלי העברי בחיפה ואת המרכז המסחרי הראשון בשכונת הדר.
פבזנר פרסם מאמרים בעיתונות העברית (לעיתים תחת השם "שמואל בן נתן").
בנוסף, היה פבזנר חבר ועד הקהלת וציר אספת הנבחרים.
פבזנר היה נשוי לבתו של אחד העם, לאה לבית גינצברג, והתגורר ברחוב שנקרא על שם חותנו .
אחותו של פבזנר, שפרה, נישאה למרדכי בן הלל הכהן.
פבזנר נפטר בפתאומיות בט' באייר תר"ץ (1930), בן 51, ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה.
על שמו של פבזנר נקראו רחוב בשכונת הדר וכן הספרייה המרכזית של השכונה.
כמו כן נקבעה לזכרו אנדרטת אבן בגן הציבורי בשכונה, גן בנימין.
בעבר נקרא בית ועד שכונת הדר הכרמל, ששכן בחלקו העליון של גן בנימין "בית פבזנר".
הבית נהרס וכיום עומד במקומו התיאטרון העירוני חיפה.
אולם הכנסים המרכזי (שבעבר נקרא "אולם הקולנוע") של בית הספר הריאלי העברי בחיפה נקרא אולם "בית פבזנר" ושוכן בקמפוס בית בירם שעל הכרמל.
בית משפחת פבזנר עמד ברחוב אחד העם 7. הווילה נבנתה בשנים 1920-22 כביתו הפרטי של פבזנר והייתה בנויה כטירה קטנה בעלת גגות מחודדים לחלקיו השונים, מרפסת מעוגלת וגרם מדרגות מרשים.
לאחר קניית המגרש וטרם בניית הבית, התקיימה במגרש ובגן צביה, הסמוך למגרש, האספה שבסופה הוחלט על לימודים בעברית בטכניון ועל הקמתו של בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
פבזנר נאלץ למכור את גן צביה הסמוך, כדי לכסות את חובות הוועד שיצר בשל המחיר הגבוה שבו רכש את אדמות גאולה.
ביתו של פבזנר נבנה במקביל לבתיהם של המהנדס אפרים קראוזה ואשתו אסתר ומשה גליקין.
שלושת הבתים נבנו כבתים מפוארים, בנויים אבן.
הבתים היו מרוחקים ומבודדים ממגורי היישוב היהודי הקטן בעיר התחתית של חיפה, וכאשר הוקמו נקראה "השכונה" שנוצרה - "טכניקום".
ביתם של הזוג קראוזה ברחוב אחד העם 12 וביתו של גליקין ברחוב אחד העם 5 - עודם עומדים כיום, אולם ברבות הימים נוספו להם קומות.
בשנת 1921 נערכה בבית האספה הראשונה של "ועד הדר הכרמל".
על השם הוחלט באספת זו של הוועד, והוא הוצע על ידי המילונאי יהודה גרזובסקי (גור).
שם זה ניתן בשנת 1891 לארד אל-יהוד, מקום מושבם של היהודים בחיפה, אך נשתכח.
בשנות הארבעים עברה הווילה לרשות בית הספר הריאלי העברי והתקיימו בה לימודים תיכוניים.
בווילה היו שלוש כיתות ובקומת הקרקע מעבדה לכימיה.
עם פרוץ מלחמת השחרור העמיד ד"ר ארתור בירם את הבית לרשות "ההגנה" שמיקמה שם את מטה המחוז.
כשפינה הצבא את הווילה פתח בה בירם סמינר להכשרת מורים, שלימים התאחד עם סמינרים נוספים ונקרא מכללת גורדון.
הווילה נמכרה לאחר שנים, נהרסה, ועל המגרש הוקם בניין קופת חולים כללית העומד שם כיום.
שמואל ינאי ("סאמק") (פּוֹזנַנסקי; 25 בינואר 1921 – 26 ביוני 2011) היה המפקד האחרון של הפלי"ם, מפקד שייטת המשחתות, ראש מחלקת ים (רמ"ח ים) וסגן מפקד חיל הים בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו מצה"ל היה ממקימי ארגון גמלאי צה"ל 'צוות'.
שמואל ינאי "סאמק" נולד בוורשה בירת פולין, כשמואל פוזננסקי.
הוריו היו סוציאליסטים לא ציוניים שהאמינו בפולין העצמאית.
דודתו אחות אמו אסתר עלתה בשנת 1925 לארץ ישראל וממנה נדבק ברעיון הציוני.
בגיל חמש החל ללמוד בגן ילדים עברי בוורשה, ומשם עבר ללמוד בבית הספר העברי "תרבות" בעיר.
ב-3 בספטמבר 1935 יצא בגפו, מצויד ברישיון עלייה לארץ ישראל סרטיפיקט, ברכבת מוורשה לנמל קונסטנצה שברומניה ומשם הפליג באניה "פולוניה" לחיפה.
בארץ ישראל התגורר בבית דודתו ולמד בבית הספר בסמ"ת בחיפה.
בשל קשיים כלכליים הפסיק את לימודיו בבית הספר בתום שנת הלימודים ויצא לעבוד כסתת אבנים לבניין.
ינאי נרשם כחבר ב"הנוער העובד" וב"הסתדרות".
בשנת 1937 הצטרף ל"הגנה" ושימש כמפקד עמדת שמירה בכפר חסידים.
לאחר תקופת הכשרה בפתח תקווה שימש במשך שנה כרועה צאן בגניגר.
בשנת 1938 השתתף במסגרת "חומה ומגדל" בהקמת ההתיישבות נווה איתן, שם שימש כשומר רכוב על סוס.
בתקופה זו, בעקבות מעורבותו בקטטה המונית עם ערבים תושבי הסביבה, נאסר למשך שבועיים על ידי משטרת המנדט.
בשנת 1941 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה א' בפיקודו של יגאל אלון.
בשנת 1942 סיים קורס מפקדי כיתות.
בחודש יולי 1942 בהיות המחלקה בכפר גלעדי הוזמן לפגישה עם יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח ונשאל למה התנדב?
באותו חודש ערכו הגרמנים את האקציה הגדולה בווארשה בה גורשו רוב יהודי העיר בכללם כל בני משפחתו לטרבלינקה ונרצחו שם.
בשנת 1943 מונה למפקד מחלקה ברמת יוחנן.
בתחילת שנת 1944 התנדב למחלקה הבלקנית והתכונן לאימוני צניחה במצרים אך הבריטים ביטלו את התוכנית.
עם ביטול אימוני הצניחה, בתחילת שנת 1944 הצטרף ינאי לקורס מפקדי סירות השלישי של הפלי"ם בקיסריה.
עם סיום מלחמת העולם נודע לינאי כי כל משפחתו נרצחה על ידי הנאצים:
באוגוסט 1945 הצטרף ינאי לקורס השלישי מתוך ארבעה 'קורסי חובלים' שבוצעו על ידי הפלי"ם.
הקורס התנהל בצורה חשאית, במסגרת בית הספר הימי ליד הטכניון, בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
הלימודים בהדרכתו של שמואל טנקוס ארכו שישה חודשים.
בכל מחזור התחנכו 15 אנשי פלי"ם, שהוכשרו כימאים שיוכלו לפקד על ספינות מעפילים.
הלימודים היו ברמה גבוהה וכללו מתמטיקה, ניווט חופי ואסטרונומי, מבנה אוניות, ארגון הובלת אנשים באנייה: חלוקת מזון ומים.
מגורי החניכים היו בקיבוץ יגור וכל יום היו נוסעים ולפעמים הולכים מהלימודים לקיבוץ.
בסיומו נשלח לרכז את פעילות הפלוגה הימית של הפועל על גדות הירקון, בתל אביב.
ינאי היה מאוכזב מכך שנשאר בארץ בעוד חבריו לקורס נשלחו לפעילות המוסד לעלייה ב' באירופה.
אך התגאה בכך שחניכיו בפלוגה הימית היו הראשונים להתנדב ולהמשיך את פעילות הפלי"ם.
בסוף אוגוסט השתתף בהורדתם לחוף שדות-ים של מעפילי אנית המעפילים "דלין", הראשונה שהגיעה מאירופה ועליה ניצולי השואה.
בליל 31 באוקטובר – 1 בנובמבר 1945 השתתף בפעולתה הראשונה של "תנועת המרי העברי" ופיקד על חוליה שפוצצה קטע של מסילת רכבת בין הצוק של זכרון יעקב לכניסה לבנימינה.
בחורף 1946 נשלח ינאי בפקודת הפלי"ם לאסמאעיליה, מוסווה כחייל בריטי, על מנת לצאת משם לאירופה למשימה ראשונה של ליווי אוניית מעפילים לארץ ישראל.
בין 15 באפריל – 30 במאי 1946, פיקחו אריה קפלן (קיפי), ינאי ושליחי המוסד לעלייה ב' על הכנתן בפיראוס של אניות המעפילים "חביבה רייק" ו"רפי" לקראת הפלגתן.
בליל 2 ביוני 1946 הועלו המעפילים על הספינות בכף סוניון שבדרום אטיקה, כ-70 קילומטרים דרומית לאתונה.
הן יצאו לים, 'חביבה רייק' בפיקודו של אריה קפלן ו'רפי' בפיקודו של ינאי.
ב-5 ביוני, בלב ים, הועברו מעפילי "רפי" וינאי אל "חביבה רייק" ו"רפי" חזרה ליוון בפיקודו של הגדעוני אברהם ליחובסקי המכונה 'נור'.
הבריטים לכדו את "חביבה רייק" ב-8 ביוני וגררו אותה לנמל חיפה.
בחיפה התחזו קפלן, ינאי והגדעוני שלום בורשטין, לעובדי נמל וכך התחמקו ממעצר.
המעפילים הורדו מאונייה והועברו למחנה המעצר בעתלית.
ב-29 ביוני ב"", נאסר ינאי בדגניה א' על ידי הבריטים ונכלא במחנה המעצר בעתלית.
בעת פינוי עצורי 'השבת השחורה' למחנה מעצר אחר, הסתתר בתקרת אחד הצריפים במחנה המעצר בעתלית שם שהה שלושה ימים עד שהצליח לברוח מהמחנה בתוך משאית אספקה ריקה.
ביולי 1946 נשלח על ידי דוד נמרי (דווידקה) למשימה שנייה של ליווי אניית מעפילים.
גם הפעם הוכנו בנמל פיראוס, בפיקוח לוי שוורץ, ינאי ואריה קפלן, שתי אניות לקליטת המעפילים: "הנרייטה סולד", ו"רפי 2".
בחודשי הקיץ נאספו כ-400 ילדים ניצולי השואה, בעיקר מיוון והונגריה.
ב-1 באוגוסט 1946 הועמסו המעפילים על האניות בסמוך לכף סוניון, והן יצאו לים.
'הנרייטה סאלד' בפיקודו של קפלן וינאי כמפקד 'רפי', כשבין המעפילים תינוקות וילדים רבים.
במרחק 150 מייל מחופי הארץ הועברו מעפילי "רפי 2" וינאי אל "הנרייטה סולד" ו"רפי 2" חזרה ליוון כשעליה בנימין ירושלמי ומרבית הצוות היווני.
"הנרייטה סולד" התגלתה על ידי משחתת בריטית סמוך לחופי קיסריה, הפליגה לחיפה ושם הטילה עוגן לצד אניית המעפילים "יגור", שיצאה במקביל מאירופה ונתפסה גם היא על ידי הבריטים.
החשש היה שהמעפילים יגורשו למחנות המעצר בקפריסין.
מפקדי האוניה קיבלו הוראות מהחוף להתנגד להשתלטות הבריטים על האניה, לנסות לפוצץ את אניית הגירוש אליה יועברו המעפילים, ולהמשיך עם המעפילים למחנות המעצר בקפריסין.
תרמיל ובו חומר נפץ הוברח עם האספקה אל "הנרייטה סולד".
המעפילים אורגנו למאבק נגד השתלטות הבריטים על "הנרייטה סולד".
בלילה שבין 11 ו-12 באוגוסט 1946 הציבו הבריטים ארבע משחתות סביב "הנרייטה סולד" ואת הסיירת "אייג'קס" (HMS Ajax) והחלו בניסיונות השתלטות שנתקלו בהתנגדות מצד המעפילים.
עם אור יום ביקש קפטן ה"אייג'קס" רשות לסייר על "הנרייטה סולד" והציע ל'אריה קפלן להעביר את המעפילים המותשים לאוניה גדולה יותר שם יקבלו מים, מזון וטיפול, אך הוא סירב להבטיח שלא יגורשו מהארץ.
קפלן הודיע לו על המשך ההתנגדות.
שש סירות בריטיות מהירות הורדו מהמשחתות, הקיפו את "הנרייטה סולד" והטילו לתוכה רימוני עשן.
אחד הרימונים חדר לקבינה בה הוחזקו תינוקות וילדים והיה חשש שאלו יחנקו למוות.
ינאי יצא לחרטום וסימן כניעה.
"הנרייטה סולד" נגררה לנמל חיפה והמעפילים הועברו תוך התנגדות לאונית-הגירוש "אמפייר רייוול" (Empire Rival).
חומר הנפץ לפיצוץ "אמפייר רייוול" הועלה אליה בעזרת המעפילים אך לא הופעל מאחר שהאונייה הייתה מלאה במעפילי אניית המעפילים "יגור" ו"הנרייטה סולד" והיה חשש שיתרחש אסון בדומה לטרגדיית "פאטריה".
ינאי ואריה קפלן קיבלו הוראה להתחזות למעפילים ולהגיע עמם למחנות המעצר בקפריסין.
בקפריסין הקימו השניים הנהגה מקומית של המעפילים שקיבלה מהבריטים אוטונומיה לניהול פנימי של המחנות.
ינאי ואנשי המוסד לעלייה ב' והפלמ"ח ששהו במחנות פעלו להברחת מלווי האניות הישראלים והצוותים הזרים אל מחוץ למחנות.
בחודש מרץ 1947 נשלחו יוחאי בן-נון ויוסקה רום מהארץ בספינת הדיג 'אופיר' כדי לבצע חבלה באוניות הגירוש הבריטיות שעגנו לא הרחק ממחנות המעצר בקפריסין.
ינאי קיבל אותם ולאחר שהסתירו את חומר הנפץ הצטיידו בתעודות כעובדי מוסד הג'וינט.
כשהציגו את התעודות בשער המחנה נתפסו ונאסרו בכלא פמגוסטה.
בן נון התחזה למעפיל ולאחר משפט נקנס ב-5 לירות והוחזר למחנה ינאי ישב מספר שבועות בכלא.
באחד הימים בהם התלווה למעפילים שיצאו לרחוץ בים בפיקוח הבריטים הצליח ינאי להישאר מחוץ למחנה.
בסיוע לוגיסטי של שושנה פרסיץ, תושבת קפריסין ממוצא ישראלי, ונהג מונית מקומי, הצליח ינאי לארגן את הברחתם של כעשרה מאנשי המוסד לעלייה ב', שהצליחו לאחר הרפתקאות רבות להגיע ליוון ומשם לאיטליה.
ינאי הוחזר ארצה וקיבל מהמוסד לעלייה ב' דרכון בריטי מנדטורי והוטל עליו לחזור לקפריסין ולהמשיך בהעברת ציוד ואנשים אל ומתוך המחנות דרך מנהרות שנחפרו מתחת לגדרות ולהעלותם על ה"כריש", ספינת דיג, שהובילה אותם ארצה בחשאי.
ינאי נשלח בשלישית לקפריסין, הפעם בהוראת יגאל אלון, לסייע ליוחאי בן-נון וליוסף רומנובסקי (רום) בפעולות חבלה ימית באניות הגירוש הבריטיות העוגנות בקפריסין.
"אופיר", ספינת דיג קטנה של מושב מכמורת הורידה את השלושה בסמוך לפמגוסטה כשאתם ציוד חבלה וסירה קטנה.
הם חדרו למחנה המעצר בעזרת תעודות מזויפות של עובדי ה"ג'וינט" אך נתפסו על ידי הבריטים.
ינאי נדון לחמישה חודשי מאסר אותם ריצה בקפריסין ובחיפה.
עם שחרורו מהכלא הבריטי בסוף קיץ 1947 מונה ינאי למפקד הפלי"ם.
הפלוגה הימית של הפלמ"ח הייתה בתקופה זו בשיאה.
מנתה 370 ימאים ולוחמים ביניהם קרוב ל-80 חובלים.
חלק מאנשי היחידה נמצא בחו"ל ועסק בהובלת אניות מעפילים ואניות רכש מאירופה.
ליחידה היו עשר סירות מפרש ומשוטים גדולות, סירת מנוע, שני טורפדו תוצרת עצמית 'כריש' וכמה מוקשי עלוקה מתוצרת עצמית.
חלק נמצא בארץ ישראל באימונים ימיים או יבשתיים ותפקידים שונים: הורדת מעפילי אניות שחמקו מהצי הבריטי אל החוף ופיזורם ביישובים בארץ; חבלה ימית; הכשרת אנשי פלי"ם; ומניעת הגעת נשק ערבי בדרך הים.
בסוף פברואר 1948 הגיש ינאי מפקד הפלי"ם תוכנית לנחיתה מהים ותפיסת אזורי מפתח בנגב.
תפיסת נמל עקבה, פגיעה בעורקי תחבורה של האויב לאורך החופים ופגיעה בבסיסי ציוד ודלק.
התוכנית התבססה על אנשי הפלמ"ח והפעלת שלוש פולשות, סירות מנוע וסירות דיג שישמשו להובלת הפושטים לחוף.
הנושא נקלט על ידי יגאל ידין.
ינאי השתתף בפגישה שנערכה ב-13 במרץ 1948 עם בכירי ההגנה ודוד בן-גוריון הועלתה התוכנית לאסוף כלים קטנים ולעשות בהם שימוש.
בן-גוריון לא ראה בכך פתרון ועמד על כך שהפלי"ם כולו יופרד מהפלמ"ח ויצורף לשירות הימי.
ינאי מתאר כך את הסיכום: .
והחליט על הקמת כח השירות הימי כפוף למטה הכללי.
ב-17 במרץ 1948 הוקם ה"שרות הימי", על בסיס הפלי"ם, וינאי התמנה לקצין המבצעים של ה"שרות הימי".
ביוני 1948 פיקח על הקמתה של יחידת חבלה, שהתבססה על סירת מנוע 'פוזה' בפיקוד אברהם בוצר חמושה בשני טורפדו תוצרת עצמית שנקראו 'כריש' והתבססה בנמל תל אביב,
לאחר מספר חודשים מונה ינאי לשמש כמפקד ה"שייטת הגדולה" של ה"שרות הימי" שהפך לחיל הים.
מבצע שלל 1 – עוד טרם הושלמה קליטת אנשי הפלי"ם ב'שירות הימי' הגיעה ידיעה כי ספינת מנוע בשם 'לינו' יצאה מנמל רייקה ביוגוסלביה לביירות עם נשק ותחמושת שנועד לערביי ארץ ישראל.
ינאי קיבל משימת יירוט ולשם כך את הספינה 'דרום אפריקה' שיצאה מנמל חיפה.
בליל 2 באפריל העלתה הספינה מול קיסריה 25 לוחמים וחימוש ויצאה לכיוון מצרי רודוס.
לאחר שלושה ימים בים הגיעה הודעת ביטול.
היות שהספינה 'לינו' נכנסה עקב תקלה לנמל 'מולפטה באיטליה והועברה על ידי השלטונות לנמל בארי.
שם טובעה מאוחר יותר על ידי צוללים.
מבצע שודד – ב-24 באוגוסט 1948 פיקד ינאי בים על כוח ובו שתי קורבטות, אח"י הגנה (ק-20) ואח"י וג'ווד (ק-18), שהשתלט בלב ים על ה"ארג'ירו", אניית רכש ערבי עמוסה נשק ותחמושת.
הנשק הועבר לשימוש צה"ל וה"ארג'ירו" הוטבעה.
הסגר והפגזות על רצועת עזה – בעת מבצע חורב יצאה ב-22 בדצמבר 1948, השייטת הגדולה בפיקודו של ינאי אל מול חופי רצועת עזה ומערב סיני.
עד סוף החודש סיירו והפגיזו מדי פעם מטרות בחוף.
תקופת הלחימה הממושכת הציפה בעיות טכניות וארגוניות שונות וינאי סיכם וקבע איך להשתפר.
הברחת השייטת המצרית – בליל השנה החדשה 1 בינואר 1949 הפתיעו שתי ספינות לחימה מצריות שהתקרבו לחוף תל אביב וביצעו הפגזה לא יעילה שלא גרמה נזק.
השייטת בפיקודו של ינאי נערכה לירטן בדרכן לאלכסנדריה.
הספינות המצריות שנתגלו ניצלו את חוסר העדיפות במהירות ובחימוש.
לא נכנסו לקרב והצליחו לברוח.
לימודים בארצות הברית – בשנת 1951 יצא ללימודים בטכניון בחיפה.
בשנת 1952 החל ללמוד ב-MIT והיה לאחד מקציני צה"ל הראשונים שיצאו ללימודים אקדמיים בחו"ל.
בשנת 1954 הוענק לו תואר שני מ-MIT בהנדסה וניהול.
בשנת 1954 חזר לשירות בחיל הים.
רכישת המשחתות – בשנת 1955 יצא לאנגליה בראש משלחת חיל הים שעסקה בהכנת שתי משחתות מסוג Z שנרכשו על ידי חיל הים, נקודת ציון ביצירת מערך כלים איכותי בחיל הים.
שיפוץ המשחתות נעשה בשתי מספנות תחת פיקוחו של ינאי.
כל העת נמצא בקשר מכתבים אישי ישיר עם מפקד חיל הים טנקוס.
בדרכן לארץ עגנו המשחתות בנמל מסינה ושם הצטרפו אליהן הרמטכ"ל משה דיין ומשה שמיר מפקד חיל הים בעבר.
עם הגעתן לישראל ביוני 1956 מונה ינאי באופן רשמי למפקד שייטת המשחתות ונקרא מש"ט 1.
קרב חיפה – הישגו המרשים של ינאי כמפקד השייטת אירע כאשר במהלך מלחמת סיני, ב-31 באוקטובר 1956, פיקד על לכידת המשחתת המצרית איברהים אל אוול.
בקור רוח ומיומנות ניהל את הקרב הטקטי.
אל"ם ינאי נכנס במשחתת הפיקוד אח"י יפו (ק-42) (בפיקודו של יוחאי בן-נון) כשהוא מוביל את אח"י אילת.
הפריגטה אח"י מזנק (ק-32) סבלה מתקלה ונשארה מחוץ לקרב.
ינאי ניצל את המידע שהוזרם לו מהמודיעין הימי, והכניע את המשחתת המצרית, ללא אבדות בצד הישראלי ומעט מאוד נפגעים מצריים.
כאשר הודיעו לו על הצטרפות מטוסי חיל האוויר הודיע שאין בכך צורך.
תוך שהוא מונע התערבות כלי שיט אמריקאיים שנכנסו לטווח הטקטי.
ינאי מתאר שכאשר הגיע מפקד חיל הים שמואל טנקוס לאחר הקרב, עם טרפדת לבקר באח"י יפו (ק-42) לא שמע את דבריו עקב כך שאוזניו התחרשו מעוצמת יריות התותחים.
ההישג התבטא בתוספת משחתת ששופצה כאח"י חיפה (ק-38) וצורפה לשייטת המשחתות.
במשך שנתיים שימש ינאי כראש מחלקת ים, בשנים אלה נקלטו המשחתות והצוללות.
ינאי היה הקצין הבכיר בחיל הים אחרי המפקד אלוף שמואל טנקוס וראה עצמו ראוי להחליפו.
הרמטכ"ל חיים לסקוב בחר את אל"ם יוחאי בן-נון לתפקיד מפקד חיל הים.
את הבחירה נימק לסקוב בשיחה עם צבי קינן שהוא בוחר ביוחאי בן-נון על מנת שיכניס יותר יזמה וקרביות בחיל.
אחרים זכרו את אי שביעות רצונו של לסקוב מתשובתו של ינאי לאחר תקרית רצח הדייגים, על ידי סירת המשמר ירדנית, במפרץ אילת.
שקרתה בשנת 1958. ינאי מסר את תפקיד ראש מחלקת ים לאל"ם שלמה אראל וב-1961 סיים את שירותו הצבאי ויצא לגמלאות בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שירותו בצה"ל היה ינאי אחד מתשעה מייסדי ארגון צוות.
בספטמבר 1960, עם שחרורו מצה"ל, נתמנה למנכ"ל הראשון של חברת הדייג יוטבת שהוקם אז.
ינאי ניסה לקדם דייג על ידי ספינות גדולות שיהוו בית חרושת לדייג, טיפול והובלה בקירור של דגים אך לא הצליח לשכנע את בעלי החברה לממש את הרעיון ועל כן פרש והקים חברה משלו.
בתחילת 1962 הוא מונה תחת ראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ' למנהל מינהל ל' שהקימה את שיכון למד ואת גשר הירקון.
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים היה אחראי על פעילות בני נוער למיגון תל אביב.
בשנת 1968 מונה ינאי לנהל את חברת הירקון שהקימה את שיכון למד ואת רמת אביב ג', במקביל לעבודתו במינהל ל'.
כן ניהל בסוף שנות ה-60 את חברת אחוזות החוף לפיתוח מנשייה.
בתחילת שנות ה-70 עזב את אחוזות החוף והקים חברת בנייה פרטית אותה ניהל במקביל לעבודתו כמנהל חברת הירקון.
בסוף שנות השישים הפעיל מיזם לדיג ויבוא דגי ים לישראל מאריתריאה.
בשנים 1970–1986 עסק בפיתוח ושיווק נכסים בשכונות מגורים ומבני נופש באילת ובאזורים אחרים בישראל.
ינאי נפטר ב-26 ביוני 2011 ונקבר בחלקת הפלי"ם בבית הקברות של קיבוץ שדות ים.
השאיר אחריו את אלמנתו בת עמי (מבית שפירא), חמישה ילדים: יחזקאל ינאי (מנישואיו הראשונים), נורית ינאי (מנישואיו הראשונים), אריאל ינאי, ראש מחלקת צילום בבית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, יורם ינאי עוסק בהייטק ומפליג ביכטה יובל ינאי מנהל עמותה ביד השמונה ו-11 נכדות ונכדים.
בשנים 2008-2000 שימש כיושב ראש מוזיאון מחנה המעצר בעתלית.
בשנים 2005-1998 הפיק מפגשים וסימפוזיונים של פעילי פלי"ם, מעפילים וקציני ים בריטים מימי המנדט.
בשנת 2000 הקים את הוצאת "הספינות שבדרך".
בשנת 2001 הוציא לאור עם יוסף אלמוג וקרן הפלי"ם את הספר "השערים פתוחים, אסופת זכרונות, העפלה 1945–1948".
הספר מכיל 194 מאמרים בעברית שנכתבו בידי פעילי פלי"ם או בני משפחותיהם.
עשרים ושלושה מאמרים נוספים בשפה האנגלית נכתבו בידי פעילי פלי"ם אמריקניים וקנדיים.
בשנת 2003 יזם את הקמת אתר "גן ההעפלה" בקצהו המערבי של רחוב בוגרשוב בתל אביב, במקום בו היה "גן לונדון".
האתר מנציח את פעילות ההעפלה הימית לישראל ונבנה בעזרת תרומה של סר רונלד כהן ואשתו ליידי שרון הראל-כהן, לזכר אביו של סר רונלד, מיכאל כהן.
בשנת 2006 הוציא ינאי לאור את הספר "מול השער הנעול, האודיסיאה של מעפילי כנסת ישראל", שכתבה תהילה עופר ואייר שמואל כץ, שניהם מעפילים בני-עשרה על הספינה.
בשנת 2009 היה ינאי הראשון לקבל את "פרס יוסי הראל", המוענק עבור פעילות להנצחת ההעפלה.
בשנת 2012 נתרמה סירת מפרש על שמו, לצופי הים חיפה מדגם סנונית.
ינאי שמואל (פוזננסקי) סאמק באתר הפלי"ם
סיפורי שמואל "סאמק" ינאי באתר הפלי"ם
חרות צמח, ביני תלם ואריה מרמרי, ראיון עם שמואל ינאי "סמק", מוסד הרצל לחקר הציונות, 1995.
שמשון בובר הימיה אסופת סיפורי הפלוגות הימיות' דפוס אפעל 2004, עמ' 64.
הלל ירקוני, ינאי שמואל (סמק) (1921–2011), מתוך הים האנייה ועם ישראל'', הוצאה שנייה שטרם יצאה לאור
שמואל יוסף שוויג (1905–1984) היה צלם שפעל ביישוב ובמדינת ישראל, ותיעד אותה בתצלומיו.
שוויג נולד בעיר טרנופול שבגליציה המזרחית, אז חלק מהקיסרות האוסטרו-הונגרית.
הוא השתלם בצילום בווינה בשנת 1922, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל.
בשנים 1933–1925 צילם עבור קרן קיימת לישראל.
בשנים 1946–1934 צילם עבור מחלקת העתיקות הממשלתית.
בשנים 1941–1940 צילם עבור משטרת המנדט סדרת תצלומים של תחנות טגארט.
בשנים 1965–1949 ניהל את מחלקת התצלומים של הסוכנות היהודית.
באפריל 1928 נישא לצביה דיקשטיין, מורה להתעמלות, ריתמיקה, התעמלות יוצרת וריקודי עם, ומחברת שירי משחק.
ארכיון של תצלומיו מנוהל על ידי ילדיו.
בתו גְדוּלָה עוֹגֶן היא פסלת ואמנית קרמיקה, שבשנים 1965-1980 כיהנה כראש המחלקה לקדרות ב"בצלאל".
1921 – לימודי צילום, וינה ולונדון
1930 – אוניברסיטת לונדון, בית הספר לשפות וצילום, אוניברסיטת לונדון
1976 – עמית כבוד, החברה המלכותית לצילום, בריטניה
1978 – פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, מוזיאון ישראל, ירושלים
1927 – הנציב העליון הלורד פלומר העניק אלבום צילומים של שוויג למלך אנגליה ג'ורג' החמישי.
1927 – תערוכת יחיד, גלריה סטימצקי, ירושלים
1933 – תערוכת יחיד, גלריה סטימצקי, ירושלים
1971 – תערוכת יחיד, מוזיאון ישראל
1983 – תערוכת יחיד, מוזיאון ישראל
2010 – "צילום כחומר": תערוכה יחיד, המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל חי.
הרב שמואל יצחק שור (תקצ"ט; 1839 – ד' באדר ב' תרס"ב; 1902) היה רבה של מונסטריץ שבגליציה, בעל ספר שו"ת "מנחת שי".
נולד בעיר מונסטריץ', לרב משה חיים שור שהיה רבה של העיר.
מיוחס לרבי יוסף בכור שור מבעלי התוספות.
מקטנותו גילה שמואל יצחק שור סימני גאונות, ובהיותו בן 11 חיבר חיבור על מסכת נזיר.
נישא לגיטל, בתו של הרב שמשון (שמאי) מרגליות מזלוזיץ, שהיה בן אחיו ותלמידו של הרב אפרים זלמן מרגליות בעל ה"בית אפרים".
לאחר חתונתו עבר להתגורר ליד חמיו בזלוזיץ.
לאחר מכן החל לכהן ברבנות, תחילה בטלומץ' ואחר כך בקניהניץ'.
בשנת תרנ"א (1891), עם פטירת אביו, נבחר למלא את מקומו כרבה של מונסטריץ', וכיהן בתפקידו עד מותו בשנת תרס"ב (1902).
בתקופת רבנותו במונסטריץ' התפרסם ברחבי גליציה ופולין ונמנה עם חשובי הרבנים בדורו.
היה חסידו של האדמו"ר רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב.
הרב שמואל יצחק שור היה נשוי לרבנית גיטל שור.
לאחר פטירתו נישאה לרב שלום מרדכי הכהן שבדרון מברז'אן, בעל שו"ת מהרש"ם.
על מצבתה נכתב: "אשת שני המאורות הגדולים".
ילדיו של רבי שמואל יצחק שור היו:
בנו הרב אברהם צבי שור, שעלה לארץ ישראל וכיהן כראב"ד בבד"צ חסידים בירושלים.
נישא לבת שבע, בתו של רבי פנחס ברנדווין מברז'אן (שושלת סטרטין).
רבקה, בתו של הרב אברהם צבי שור נישאה לרב מרדכי הכהן.
בתו שנישאה לזלמן לייב גרפונקל.
בתו לאה הינדא, נישאה לרב צבי יהודה לאו מלבוב, אביו של הרב משה חיים לאו.
בתו מרגלא, נישאה לרב יעקב שמשון שפירא, בנם הוא הרב מאיר שפירא מלובלין.
בתו שרה עטיל, אשת אריה בקנרוט מסכודניצה (מבני משפחתו: אברהם יוסף שפירא).
מנחת שי ארבעה חלקים על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
שמואל יחזקאל דיווקר (סאמאג'י הסאג'י דיווקר, ידוע גם כקומאדן מוקאדם דיווקר) (נולד 1730 - נפטר בי"ד בכסלו 1796) היה מהדמויות החשובות והמובילות של קהילת "בני-ישראל מהודו" במאה ה-18.
דיווקר נולד דרומית למומבאי (בומבאי) באזור הנקרא "הבסאן ג'נג'ירה" בסביבות השנה 1730. שלישי מבין שמונת בניו של יחזקאל (הסאג'י) שנולד ב-1700 והיה בעל אדמות בג'נג'יר.
סבו היה משה (מוסאג'י) שנולד ב-1665 (ישנה הטענה ע"פ מקורות צאצאיו שמשה היה דודו ולא סבו), מבין הראשונים מקהילת "בני-ישראל מהודו" שעברו מאזור קונקן והתיישבו בעיר מומבאי.
שם אבי סבו היה באוואג'י (בנימין) וככל הידוע עליו הוא נולד כנראה בסביבות 1650 וגר בכפר דיוו.
שמות כמה מאחיו הם: יצחק (איסאג'י), שלמה (סילאמון), אליהו (אילבאג'י), דויד ודניאל.
שאר שמות האחים אבדו ברשומות ההיסטוריה.
באותה תקופה היה נהוג להעניק לילדים יהודים שני שמות פרטיים, שם עברי לשימוש במשפחה ובבית הכנסת ושם עם אופי מוגולי ומראטי לשימוש בפני אנשים מחוץ לקהילה.
המשפחה עזבה את ביתם עקב רדיפות והצקות של שליט מוסלמי מקומי בשם היידר עלי ועברה לעיר בומביי ב-1746.
כל הידוע על חייו כמתבגר וכחייל צעיר הוא שהיה בעל אופי רגוע ומאוד פייסני אך חייל אמיץ עם חוש הקרבה שגובל בטירוף.
בעשור שבין 1750 ל-1760 דיווקר יחד עם לפחות ארבעה אחים נוספים התגייסו ל"חברת הודו המזרחית הבריטית" לגדוד של בומביי, בעת שהבריטים הרחיבו השפעתם בתת-היבשת ההודית.
האחים ראו במעשה ההתגייסות לשורות השירות הבריטי כמקפצה לקידום הן מבחינת קריירה והן מבחינת מעמד והון.
כולם התקדמו בסולם הדרגות די מהר והגיעו לדרגות פיקוד בכירות, דבר יוצא דופן משאר המקומיים ההודים, שכן לרוב הבריטים לא דגלו בשוויון בינם לבין ההודים שעבדו בשירותם.
דיווקר קודם לדרגת ג'אמאדר - המקבילה למפקד פלוגה בגדוד השישי ב-2 ביולי 1775 ובסמוך למותו קודם לדרגת סובידר קומנדנט המקבילה לדרגת מפקד גדוד.
צו מתאריך 4 ביולי 1791 מטליצ'רי חתום על ידי מייג'ור ג'נרל אברקרומבי שפיקד על הכוחות המזוינים של הוד מעלתו במחוז מלבר, מציין את שמו של שמואל יחזקאל דיווקר כנשיא בית דין צבאי.
האחים דיווקר היו ידועים בכך שלרוב תקפו עם הגל הראשון ואומץ לבם נודע בקרב חבריהם לגדוד, אך כתוצאה מכך רק כשני אחים שרדו את כל השירות הצבאי כ שישה נהרגו בשדות הקרב במהלך השנים.
שמואל יחזקאל הביע את רצונו לפרוש מהצבא בסביבות השנה 1784 לאחר כ-34 שנות שירות נאמנות וחזרתו מהשבי אך נתקל בסירוב מהרשויות הצבאיות שטענו שהוא נכס גדול מדי מכדי שהצבא יאבד אותו, הוא הורשה לפרוש לבסוף בשנה 1792, לאחר שמילא תפקיד שופט בבית משפט צבאי.
במהלך מלחמת מייסור השנייה (1780-1784) בין הבריטים לממלכת מייסור בהנהגת הסולטאן היידר עלי ולאחר מכן בנו טיפו סאהיב נפלו בשבי שמואל, אחיו יצחק ואח נוסף יחד עם שאר הקצינים הבריטים וכל רגימנט בומביי שכלל חיילים וקצינים רבים מעדת בני-ישראל.
כאשר החלו המשפטים של הנופלים בשבי הוחלט על ידי טיפו סאהיב להוציא להורג על ידי עריפת ראש את כל השבויים, ראשית את הבריטים ואחר כך את חייליהם המקומיים אלא אם יסכימו להתאסלם.
נאמר לשמואל ואחיו שעליהם להתכונן, שכן תוך שלושה ימים גורלם יהיה כגורל הבריטים היות שסירבו להתאסלם, וניתנה להם האפשרות לאכול כאוות נפשם.
הם לעומת זאת הם פנו לתפילות וצום.
ביום שבו הוחלט על הוצאתם להורג הם הובלו עירומים לפני חצר המלכות וכאשר אימו של טיפו סאהיב שנכחה במקום הבחינה בכך שהם נימולים הם נשאלו לגזעם כלומר מוצאם הם אמרו שהם שייכים לגזע "בני-ישראל".
אימו של הסולטאן הפצירה בבנה להפסיק את ההוצאה להורג שכן לפי הקוראן הם שייכים לעם הספר.
הסולטאן השתכנע וחס על חייהם.
התנאי להישארותם בחיים היה בכך שישהו בתור אורחים עם כל הפריוילגיות של בני המלוכה אך ללא אפשרות לצאת מתחומי הארמון.
ישנן מחלוקות לגבי הזמן בו נשארו האחים כאורחי הסולטאן.
ההשערות נעות בין 3 שנים ל-14 שנים, יש האומרים רק כשנה.
הגרסה האמיתית היא כנראה כזו, האחים שהסולטאן חס על חייהם הוכרחו כאות הערכה על חייהם לשרת בצבא הסולטאן ונלחמו בשורותיו במשך כשנתיים עד אשר באחת ממלחמותיו או קרבותיו הגיעו לקוצ'ין ושם נפגשו עם יהודי האזור ובעזרתם הצליחו להימלט מפני הסולטאן ולחזור דרך מספר תלאות ועיכובים לבתיהם.
מסמכים בארכיון העיר פונה מראים ששמואל ואחיו יצחק, יחד עם מספר קצינים וחיילים נוספים נמלטו משבי והגיעו בשנת 1786 לעיר פונה.
כאשר האחים חזרו לבתיהם ולחיק משפחותיהם הקהילה נדהמה שכן לא ידעו על כך שהאחים שרדו ושמם הלך לפניהם.
האחים אף גילו שנשותיהם התאבלו עליהם וישבו שבעה עליהם.
שמואל נאם בפני משפחתו והקהילה ואמר "בזמן היותי תלוי בין החיים ומוות נדרתי בפני השם שבמידה ואצא מכאן בחיים אקים בית תפילה להלל את השם ונפלאותיו" ואכן בכסף שקיבל מהסולטאן תכנן והחל את בנייתו של בית הכנסת הראשון של קהילת "בני-ישראל מהודו" בשם שער הרחמים (Gate Of Mercy)
באחד הקרבות לאחר שחזרו לשירות הבריטים ניתן לאחים לקחת שלל מלחמה כאות הערכה על תרומתם הרבה לקרב והנהגתם את החיילים המקומיים ובעזרת השלל שכלל שקי מטבעות זהב בנו את בית הכנסת "שער הרחמים" ב-1796.
רוב המסמכים והראיות מראים שבניית בית הכנסת אשר נסתיים בתאריך 13.5.1796, נבנה בעזרת שכרם הצבאי של האחים שמואל ויצחק ותרומות מבני ובנות הקהילה ולא משלל או כסף שקיבלו מהסולטאן.
שמואל יחזקאל דיווקר היה נשוי לשתי נשים במקביל בהתאם לחוקי התנ"ך (ולא לפי השינויים שבוצעו במרבית קהילות ישראל).
רג'ו באי ורהמאן באי (רחומה).
מנישואין אלו נולדו לו שתי בנות, שם אחת היה דיאנה שנולדה ב-1777.
שמואל סיים את בניית בית הכנסת "שער הרחמים" במומבאי ב-1796, בהיותו בקוצ'ין בבית הכנסת פארדסי של קהילת קוצ'ין, רכש ספר תורה כדי לחנוך את בית הכנסת החדש במומבאי אך נפל למשכב בתחילת הדרך ונפטר, נקבר בבית העלמין היהודי מטנצ'ארי צפונית לעיר אירנקולם בקוצ'ין ב14 בכסליו 1796.
כיום מצבתו המקורית הוסרה מקברו ונלקחה לתצוגה פרטית באירנקולם שבהודו.
ישנה גרסה נוספת הטוענת שקובץ מנאמני הסולטאן טיפו סאהיב זיהו את שמואל בהיותו בקוצ'ין, הרעילו אותו או רצחו אותו בעזרת סכין או חרב.
הסולטאן עצמו נהרג במלחמת מייסור ה-4 בשנת 1799, כשנתיים וחצי לאחר פטירת שמואל.
היות שלא היו לו בנים אלא רק בנות, נשותיו החליטו לאמץ את אחיינו דאדא קמודן דיווקר (1777–1846), בן אחיו יצחק יחזקאל דיווקר (איסאג'י הסאג'י דיווקר) כדי שימשיך את שמו בהתאם למסורות אותם הימים.
יצחק ירש את התואר קומאדן מוקאדם מאחיו ולאחריו בנו, שהיה גם בנו המאומץ של שמואל, ירש את התואר וכך עבר בירושה עד לצאצאו של דויד (דאדא) דיווקר, אשר נישא לבתו של שמואל.
יוסף יצחק דיווקר (1854–1932), נכדו של דאדא שהיה האחרון שנשא בתואר עד פטירתו והתואר אף כתוב על מצבתו שבבית העלמין ווארלי בהודו.
בנו של יוסף, חנוך יוסף דיווקר (1887–1970) ומשפחתו, כולל ילדי ילדיו האחרים של יוסף החלו להגר לישראל ב-1949 ורובם מתגוררים בישראל, עם גרעין גדול של המשפחה המתגורר בעיר אור עקיבא.
צאצאי שמואל יחזקאל דיווקר דרך נישואין בעיקר של הנשים מחוץ לקהילת "בני-ישראל מהודו" נפוצו אף לאירופה, האמריקות, אוסטרליה ועוד ובישראל רבים שינו את שם משפחתם מדיווקר ליוסף, שמואל וכדומה.
ישנן גם מספר משפחות בעלות שם המשפחה כגון דנדקר או טריגלו שהם צאצאיו כתוצאה מנישואין נשות דיווקר.
ישנם מספר צאצאים שאף קשורים וחברים בארגון "הבונים החופשיים".
בין צאצאיו הישירים ניתן למנות את המחזאי דויד חיים דיווקר, הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר, אשר החיה את התואר מחדש בצורה סימבולית והאמן הישראלי דייב יעקב (אווסקר) .
פרט לבית הכנסת שבנה "שערי הרחמים" בעיר מומבאי ב-1796 אשר חודש ב-1860 עם לוחית זיכרון בשמו בשלוש שפות: עברית, אנגלית ומרטהית יהודית.
הוחלט בבית הכנסת לערוך אזכרה בשמו בכל יום כיפור מאז שנת 1919, בית הכנסת הוציא ספרון לזכרו עם פרטים על חייו ב-1927.
במומבאי קיים רחוב על שמו:Samuel street ועל שם אחיו יצחק: Issaji street (שם הרחוב על שם יצחק שונה בשנת 2020)
"שער הרחמים" שאחרי בית הכנסת מכונה "סמאג'י חסאג'י" כלומר "שמואל יחזקאל" על שמו.
עד לתאריך 13.05.1896 נקרא בית הכנסת "סמאג'י חסאג'י" אך באותו היום הוחלט לשנותו לשם "שער הרחמים" הוא ידוע גם בכינוי "ז'וני מאשיד" כלומר בית הכנסת הישן.
עד לשנה 1889 צאצא של שמואל יחזקאל היה גם אחראי לבית הכנסת הראשון אך לאחר מכן הופסק הנוהג הזה.
דיווקר הוא דמות בולטת בספרה של דבורי רנד "מוקאדם", הוצאת יפה נוף תשע"ח.
רבי שמואל יפה אשכנזי (ה'רפ"ה, 1525 – ה'שנ"ה, 1595) היה מחכמי ישראל באימפריה העות'מאנית במאה ה-16, מחבר פירוש יפה תואר על מדרש רבה.
נולד בבורסה לאביו רבי יצחק יפה אשכנזי.
יש הסבורים שהיה קרובם של רבי מרדכי יפה (בעל הלבושים) ורבי שמואל יפה אביו של רבי יואל סירקיש (הב"ח).
בשנת ש"ט נסע לקושטא, כדי "ללמוד תורה ולישא אשה" על פי עדותו.
היה תלמידם של רבי יצחק בן לב ורבי שלמה אלקבץ.
מ-1564 כיהן כרב הקהילה האשכנזית בקושטא והרבה לדרוש בבתי הכנסת בעיר.
חיבורו גדול הממדים הוא אחד הפירושים החשובים ביותר על המדרש רבה.
הוא כולל ביאור רחב ומקיף על כל חלקי המדרש רבה.
פירושיו על החומשים נקראים "יפה תואר" ועל המגילות "יפה קול" ו"יפה ענף".
בנוסף כתב פירוש לאגדות התלמוד הירושלמי בשם "יפה מראה".
חיבור זה הוא היחיד שהודפס עוד בחייו.
הדפסת שאר ספריו על המדרש נמשכה שנים רבות לאחר מותו.
לאחרונה נדפס ספרו יפה ענף על קהלת מכתב יד, ובתחלתו מבוא ארוך על קורות חייו והשתלשלות הדפסת ספריו.
בשל גודלו של החיבור והרצון להדפיסו עם פירושים נוספים נעשו מספר קיצורים לביאורו על ידי הבאים אחריו.
הפירוש המוכר והמצוי כיום במדרש רבה בהוצאת וילנא נלקט על ידי מרדכי פלונגיאן.
על פי יונה פרנקל אף ש"הקיצור אינו שווה ערך למקור" "הוא משקף די יפה את המגמות הכלליות של המחבר".
ידוע גם על ספר שו"ת שחיבר בשם "בית דין יפה", אך הוא לא הודפס.
לאחרונה נתגלה חיבורו האבוד על טור אבן העזר הלכות גיטין, עותק זה היה ברשותו של רבי חיים בנבנשתי מאזמיר בעל 'כנסת הגדולה', אשר העתיק מחידושיו אלו לספרו במספר מקומות.
הרב שמואל יצחק הילמן (י"ב בתמוז תרכ"ח, 2 ביולי 1868 - י"ח בסיוון תשי"ג, 1 ביוני 1953) היה הרב הראשי של גלאזגו וראב"ד לונדון, מחבר סדרת ספרי אור הישר.
חמיו של הרב הראשי לישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
נולד בשאדובו, מחוז קובנה, ליטא, לרב אברהם חיים הילמן, מצאצאי הרב שמואל הילמן, רבה של מץ.
אמו פיה רבקה הייתה מצאצאי הרב יחזקאל קצינאלפוגין, בעל "כנסת יחזקאל".
בצעירותו למד תורה מדודיו, הרב מרדכי הילמן, אב"ד פסבאטין, והרב נח יעקב הילמן.
למד בישיבת וולוז'ין והוסמך לרבנות על ידי הרב אליהו דוד רבינוביץ תאומים, הרב רפאל שפירא, הרב מאיר שמחה הכהן והרב יעקב דוד וילבסקי.
בשנת תר"נ (1890) נישא לחיה שיינה, בת יצחק צבי קמפנר.
בשנת תרנ"ז (1897), כשהיה בן פחות משלושים, מונה לרב וראש בית דין ברזינו, פלך מינסק בבלארוס.
בשנת תרס"ח (1908) היגר לבריטניה כדי לכהן כרב הראשי של גלאזגו שבסקוטלנד.
בשנת תרע"ד (1914) התמנה לראב"ד לונדון.
בתקופת כהונתו בלונדון פעל לסייע ליהודי בלגיה שהתגוררו כפליטים באנגליה במלחמת העולם הראשונה, ועל כך קיבל מדליית זהב מאת אלברט, מלך הבלגים.
בשנת 1927 הוא פעל נגד פעילות של יוסף שפוצ'ניק בנושא עגונות.
בשנת תרצ"ד (1934) עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
ייסד את ישיבת אוהל תורה בשכונת רחביה, ששימשה ככולל לאברכים תלמידי חכמים נודעים.
בין חברי הכולל: הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב יוסף שלום אלישיב, הרב שמואל הלוי ואזנר, הרב בנימין יהושע זילבר והרב ברוך יצחק לוין.
את עיקר זמנו הקדיש לכתיבת סדרת ספריו – "אור הישר", המכילה כעשרים כרכים ובהם חידושים, הערות וציונים על כל ספרות המקרא, התנ"ך, המדרש, המשנה, התלמוד הבבלי, התלמוד הירושלמי והרמב"ם.
בשנת תש"ח (1948) קיבל את פרס הרב קוק על שני כרכי "אור הישר" על התלמוד הירושלמי.
הרב הילמן נפטר בירושלים בשנת 1953, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.
ספדוהו חתנו הרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב איסר זלמן מלצר (עמו למד בישיבת וולוז'ין), שר הדתות משה שפירא.
באזכרה בלונדון נשאו דברים הרב ישראל ברודי והרב יחזקאל אברמסקי.
בתו, שרה הרצוג, הייתה אשת הרב הראשי הרצוג.
בנו, דוד הילמן (1894-1974), היה אמן בלונדון, ובין השאר עיטר אחד עשר חלונות ויטראז' בבית הכנסת "רננים" בהיכל שלמה בירושלים ובמספר בתי כנסת בלונדון.
ספרי הרב הילמן במהדורה חדשה
בשנת 2020, שיתף הרב פינחס אליעזר "פיני" דונר, רב דקהילת בוורלי הילס בארצות הברית, פעולה עם נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג, נכד של שרה הרצוג הבת של הרב הילמן, בהוצאה מחודשת של ספר שפורסם במקור בשנת 1927 על ידי הרב הילמן.
הספר מכיל דרשות של הרב הילמן על ספר בראשית, וכן מספר הספדים על דמויות חשובות שנפטרו בראשית המאה העשרים.
בנוסף לתוכן המקורי, ההוצאה המחודשת כללה גם מונוגרפיה ביוגרפית בת 130 עמודים על חיי ופועלו של הרב הילמן, אשר חשפה פרטים חדשים שלא היו ידועים עד כה על הרב.
הספר גם כלל הערות שוליים נרחבות על הדרשות וההספדים, עם הפניות והסברים על עבודתו של הרב הילמן.
ב-23 ביוני 2024, נפגש הרב דונר עם משלחת מבוורלי הילס בבית הנשיא הרשמי של הנשיא הרצוג בירושלים, להשקת מהדורה מחודשת של יצירתו של הרב הילמן, "אור הישר" על מסכת שבת.
הספר, שפורסם במקור בשנת 1941 כחלק מספר על ארבע מסכתות, הורחב על ידי הרב דונר מהיקף של 32 עמודים על מסכת שבת לנפח של יותר מ-500 עמודים.
מהדורה זו כוללת ביאורים והסברים על כל אחד מההערות של הרב הילמן על הטקסט.
הנשיא הרצוג בירך על הספר החדש, וכינה אותו "הישג מדהים" ו"מחווה למורשת של סבי הגדול".
שיתוף פעולה זה בין הרב דונר לבין הנשיא הרצוג הביא לתרומה ייחודית ויקרת ערך לעולם הספרות היהודית ורבניות, וסיפק תובנות חדשות על חיי ופועלו של הרב הילמן, שהיה אחד מגדולי הרבנים של ראשית המאה העשרים.
הרב שמואל יעקב בורנשטיין (כ"ט באלול ה'תש"ו, 25 בספטמבר 1946 – ליל י"ח באייר ה'תשע"ז, 14 במאי 2017) היה ראש ישיבת קריית מלך בבני ברק, וקודם לכן ראש ישיבת חברון-גאולה בירושלים.
נולד בירושלים לישכר דב ויהודית צביה (לבית לובין) בורנשטיין, משפחה חסידית ירושלמית.
למד בתלמוד תורה 'יבנה' בעיר, ואחר כך בישיבת תפארת צבי ותקופה קצרה בכולל ברעננה.
מקיץ ה'תשכ"ב למד בישיבת חברון, שם התקרב לרב חיים סרנא שהחל אז להעביר שיעורים בישיבה.
הם עבדו יחד על הדפסת כתבי אביו הרב יחזקאל סרנא.
כבר בהיותו בישיבה התחילו להתאסף סביבו קבוצת בחורים, בהם הרב דוד כהן, לימים ראש ישיבת חברון.
במקביל שמע מדי שבוע את שיעוריהם של ראשי ישיבת מיר, הרב חיים שמואלביץ וחתנו הרב נחום פרצוביץ.
לאחר נישואיו בחשון ה'תש"ל (1969) עם שרה רסיה, למד בכולל בישיבת מיר, הוא נחשב לאחד מתלמידיו המובהקים של הרב שמואלביץ ועסק בעריכת ספריו "שערי חיים".
למד גם בחברותא עם הרב נחום פרצוביץ, ולימים סייע לעורכי ספרי שיעוריו וחידושיו.
היה מקורב גם אל הרב חיים זייצ'יק, שהיה שכנו שנים רבות (נהג לומר שרבו בתורה היה הרב שמואלביץ, ובמוסר ועבודת ה' הרב זייציק).
היה ר"מ בישיבת "כנסת יהודה" בשכונת סנהדריה בירושלים.
לאחר מכן נסע לארצות הברית לישיבת טלז בקליבלנד, ושהה שם משנת תשל"ג עד שנת תשל"ו.
כשחזר מונה לר"מ בישיבת נחלת דוד בפתח תקווה.
לאחר כשנתיים עבר להיות ר"מ בישיבת "תורת ירושלים-טורדא" ואחר כך מונה לראש ישיבת שערי ציון.
בתקופת היותו ראש ישיבת בית התלמוד-גור אריה למד מפי הרב יצחק הוטנר.
בשנת תשמ"ז (1987), עם חידוש ישיבת כנסת ישראל-חברון בשכונת גאולה בירושלים שימש שם כראש ישיבה עם הרב חיים סרנא במשך כעשרים שנה.
בשנת תש"ס (2000) הוקמה ישיבת 'קריית מלך' בבני ברק, ותקופה קצרה לאחר מכן הוא הוזמן לכהן כראש הישיבה בעצתו של הרב חיים קניבסקי, בעקבות זאת עבר לגור בבני ברק.
שיעוריו התאפיינו באריכות יוצאת דופן, בהיקף רחב ועם זאת בעמקות.
נודע כבעל תפילה ובעל רגש בתפילה וניגון, ונוסחיו מושרים עד היום בפי תלמידיו.
בשנותיו האחרונות שימש כאחד מנשיאי קופת העיר.
סבל מבעיות לב, שמהן נפטר במוצאי שבת פרשת 'אמור' ל"ג בעומר, ה'תשע"ז (2017).
היה נשוי לשרה רסיה לבית קליינר, בתו של יוסף יהודה ליב קליינר, חתן הרב אברהם יצחק בלוך, ראש ישיבת טלז.
היא כיהנה כמחנכת בסמינר בית יעקב בירושלים לתלמידות אמריקאיות, ונפטרה בב' באייר תשע"ג (12 באפריל 2013) ללא ילדים.
בתמוז תשע"ג נישא לרבנית רחל גפן, אלמנת הרב משה גפן, שניהלה את סמינר בית יפה בחדרה ומשנת 2015 מנהלת סמינר הרב מאיר בבני ברק.
אחיו הרב אברהם פנחס הוא מרבני הוועדה המבקרת של עיתון יתד נאמן.
אחיו הרב אלימלך היה ר"מ בישיבת תומכי תמימים בלוד ובני ברק.
זאת ליעקב - על התורה
זאת ליעקב - על מסכתות יבמות, כתובות, קידושין וגיטין.
אורה ושמחה - על חנוכה ופורים
שי למורא - על תפילות ימים נוראים
ברכת שמחה - על ברכת המזון
בספריו מופיעים מכתבי הסכמה מהרבנים חיים שמואלביץ, אלעזר מנחם מן שך ויוסף שלום אלישיב.
שְׁמוּאֵל יִשְׂרָאֵל (הירש) מוּלְדֶר (בהולנדית: Samuel Israel Mulder; ל' בסיוון תקנ"ב 20 ביוני 1792 – ז' בטבת תרכ"ג 29 בדצמבר 1862) היה סופר, מחנך ומתרגם יהודי-הולנדי.
נולד באמסטרדם לעזריאל ומרים מולדר.
שמואל היה הבכור מתוך שלשת הילדים (לואיס ושרה).
קבל חינוך מידי המחנך דוד פרידריכספלד שהיה אחד מהמובילים במאבק למתן זכויות שוות ליהודים.
ואחר כך גם למד עם גיסו ה.א.
וגנאר שהיה גם הוא לימים, סופר ועורך.
בתחילת דרכו מולדר התפרנס מליטוש יהלומים.
בשנת 1812 עבד גם כמורה ב"בית ספר של שבת".
באביב 1815 יסד ביחד עם חברו משה להמנס אגודה ספרותית בשם Tongeleth ("תועלת" בהגייה הפורטוגזית המקובלת בהולנד).
האגודה החלה בפגישות שבועיות של שישה צעירים נלהבים, ולקראת סוף פעילותה מנתה כשישים חברים.
החברים היו שומעים הרצאות בעברית על ספרות וקוראים את עיתון "המאסף".
האגודה הוציאה מאסף ספרותי בשם "בכורי תועלת".
בגיליון הראשון כתב מולדר "הפליאה המקדמת את פני האדם שמתרגל את חוקי הדקדוק שווה בגודלה רק לזו של ילד הרואה בפעם הראשונה אריה או פיל".
בשל שמרנות וקפיאה על השמרים חדלה האגודה לפעול לאחר מספר שנים.
הגיליון האחרון של המאסף היה בשנת 1825. באותה עת חיבר מולדר את הפואמה "ברוריא, בת רב חנינא בן תרדיון" וכן שיר שהופיע בספרו של פרנץ דליטש "ההיסטוריה של השירה היהודית".
על פואמה שלו אומרת פרופ' זיוה שמיר: "לאחר קריאת 'ברוריה' .., אי-אפשר שלא לייחס לו את הטמנת הזרעים הראשונים לתופעת 'חילוּן' השפה העברית...
יצירתו זו שנכתבה כמעט לפני 200 שנה, על שפתה הקריאה והקולחת, מהווה אבן הפינה לבניינה מחדש של השפה העברית".
ביצירה זו מולדר מנסה להעביר את המסר לפיו כדי להבטיח את המשך קיומה של היהדות, צריך לחתור אל האיזון וההרמוניה בין הזרמים השונים.
יורשיו הספרותיים בסוג כתיבה זה הם הסופרים, מיכ"ל ויל"ג
מולדר היה גם חבר באגודת "Tot Nut en Beschaving," שבחסותה הופיע חלק גדול מפרסומיו.
בשנת 1817 שמש גם מתרגם מוסמך בבית דין, ובשנת 1835 הפך למפקח על בתי הספר הדתיים.
בשנת 1849 נעשה למזכיר של קהילת אמסטרדם.
בנוסף, משנת 1826 הוא היה המנהל של הסמינר התאולוגי "סעדת בחורים" (Sa'adat Baḥurim).
מוסד זה היה בתחילה דרכו ממומן מתרומות.
פרסומו בא לו גם בזכות תשומת לב המיוחדת שהוקדשה לצורכי התלמידים, ולא בשל הישגיהם הלימודיים.
בשנת 1836 בעקבות השינויים של וילם הראשון, מלך הולנד החל הסמינר לקבל סיוע והכרה ממשלתיים.
לבוגרים התאפשר עם תום לימודיהם להתקבל לאוניברסיטה.
מולדר מונה לחבר מזכירות הוועד המנהל למשך כל חייו.
פרסומו העיקרי בא למולדר מתרגום התנ"ך, היה זה התרגום הראשון של התנ"ך מעברית להולנדית.
חמשת חומשי תורה, תהילים ומשלי, הופיעו במהדורה ראשונה בשנת 1824, והודפסו אחר כך במהדורות נוספות רבות.
בשיתוף עם ידידו משה להמנס, כתב מילון עברי הולנדי שיצא בשני כרכים (1831–1825).
בנוסף הוא כתב ספרים רבים נוספים, חלקם אודות לימוד העברית.
בשנת 1843 העניקה לו אוניברסיטת גיסן תואר דוקטור ובשנת 1860 ניתן לו אות מסדר אריה הולנד.
סדר הגדה לליל פסח, J.L.
תורת אלוהים: וחמשת חומשי תורה עם ההפטרות וסדר התפילות הפיוטים והקרובות לכל שבתות השנה ונוסף עליו חמש מגילות, J.L.
תפילת ישראל: הוא סדר תפילה לכל השנה.
עם תרגום הולנדית מולדר, שמואל ישראל.
ביקורי תועלת חיבור כולל שירים מאמרים לימודיים ומכתבים 5580, אמסטרדם 1820.
תהילים בצירוף התפילות עם תרגום להולנדיתBij Van Embden and Co.
קיצור מבוא המשנה והגמרא ודרכי לימוד התורה( ספר בהולנדית ):'S Gravenhage : Gebroeders Belinfante, 1855
ספר החיים: כולל תפילות ותחנונים להתפלל בבית החיים על קברי מרנן ורבנן ועל כל קברי קרובים המתים Van Embden, 5611, אמסטרדם 1851.
סדר לראש השנה כמנהג הספרדים s.n.
סדר יום כיפור כמנהג הספרדים שמואל ישראל מולדר ד.ר.
ספר נביאים ראשונים: כולל יהושע, שופטים, שמואל ומלכים, עם תרגום להולנדית ופירוש רש"י, עם באור מלות בלע"ז van Embden and Co., 5587, אמסטרדם 1827.
רבי שמואל יצחק בורנשטיין (נולד בה' באדר תשכ"א, 21 בפברואר 1961) הוא האדמו"ר השישי מסוכטשוב.
נולד בתל אביב לרב מנחם שלמה בורנשטיין, שכיהן בהמשך כרבה של שכונת יד אליהו, ומאוחר יותר הוכתר לאדמו"ר מסוכטשוב, כממלא מקום אביו, וכן הוכתר לאדמו"ר מראדומסק - כנצר יחיד לשושלת חסידות ראדומסק.
אמו, טובה גיטל היא בתו של הרב דניאל מובשוביץ, שהיה רבה של זורביץ ברוסיה, ולאחר עלייתו לארץ ישראל כיהן כרב שכונת צ'לנוב בתל אביב (נפטרה ב-ח' בתמוז תשפ"ד ונקברה בחלקת המשפחה בבית העלמין נחלת יצחק צמוד לקבר אמה).
בתחילת שנות ה-80 נישא לרבקה, בת הרב אליהו שטרנבוך ראב"ד "קהל מחזיקי הדת" באנטוורפן, ונכדת רבי ברוך הגר, האדמו"ר מסרט ויז'ניץ.
לאחר נישואיו התגורר תקופה קצרה באנטוורפן, כשלאחריה העתיק את מגוריו לשכונת בית וגן בירושלים סמוך לבית המדרש סאכטשוב שהקים סבו האדמו"ר רבי חנוך העניך בורנשטיין בשנת ה'תרצ"ה.
בשנת תשכ"ט (1969), בהיותו בן 8, נספה אביו בתאונת דרכים.
פטירתו יצרה קושי לשתי החצרות, סוכטשוב וראדומסק, כשהאדמו"ר הצעיר, בן 34, שאך החל בפעולות לשיקום החצרות נפטר לפתע, וילדיו הצעירים עדיין לא יכולים להמשיך את פעולותיו.