tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היצירה המפורסמת ביותר של אוסבורן היא "ללא שם וחסרי ידידות" (1857), מתארת אלמנה, שמנסה להתפרנס כאמנית על ידי הצעת תמונה לסוחר, בעוד שני "פלצנים" היושבים מצד שמאל בחנות, בוחנים אותה במבטיהם.
היצירה הזאת הייתה תוצר של תקופתה.
בשנות החמישים של המאה ה-19 הייתה הגירה של נשים ממעמד הביניים לסביבה העירונית של לונדון.
נשים החלו לכבוש באופן חופשי יותר את הרחובות ולטייל בעיר.
הן היו הולכות לבדן, נוסעות בתחבורה ציבורית וכו'.
הדבר פתח לנשים הזדמנויות חדשות.
אך המצב יצר דינמיקה חברתית חדשה והיו ויכוחים רבים על שינוי אורח החיים העירוני ומעמדן של הנשים.
הציור "ללא שם וחסר ידידות" הוא אחד המעטים שהוצגו בפומבי על ידי אישה שעסקה בנושא הדינמיקה העירונית החדשה בשנות ה-50 של המאה ה-19. האלמנה הצעירה אינה פעילה בציור.
הצעירה לא רק ממוקמת במרכז התמונה, אלא גם במרכז תשומת הלב של הדמויות האחרות.
הצעירה נקלעת למבטים מרובים של הגברים הסובבים אותה.
נראה כי התמונה מתארת את הווסט אנד.
אחת הדמויות הגבריות שיושבת אוחזת בהדפס עם רקדנית לבושה בקלילות ואילו הגבר שיושב לידו מסתכל על הצעירה שבמרכז הציור.
נראה כי המבט הגברי הוא מבט מיני באופיו וכי בנוף העירוני בו נשים צועדות בחופשיות, הן עדיין מהוות יעד לתשוקה מינית במבטי הגברים.
שרי טוענת כי "המבט של הלקוחות הגברים מסמן את הסכנות של הטרדה מינית עבור אישה עובדת מכובדת במרחבים הטעונים והאמביוולנטיים של לונדון המודרנית".
אמילי סטאנרד , הידועה גם כגברת ג'וזף סטאנרד, הייתה ציירת טבע דומם בריטית.
היא נקשרה לבית הספר לציירים בנוריץ'.
אמילי קופין נולדה בנוריץ', בתם של דניאל קופין ואשתו אליזבת קליאט.
היא הוטבלה בכנסיית סנט סטפן, נוריץ' ב־14 בפברואר.
שני הוריה היו אמנים חובבים מוכשרים.
דניאל קופין, שהיה גם אספן, היה אחד החברים המייסדים של אגודת האמנים נורוויץ'.
אמה הייתה מעתיקה מוכשרת, אך אמילי חרגה בהרבה מיכולתם האמנותית.
על פי רישומי הקהילה אחיה הגדולים היו פרדריק דניאל, הנרי ומרי אליזבת, ואחיה הצעירים היו לוסי ואדוארד (כולם הוטבלו בין השנים 1796–1805).
שתי אחיותיה של אמילי נפטרו בינקות.
כמעט שום דבר לא ידוע על ילדותה או השכלתה של אמילי קופין.
בשנת 1820 היא נסעה עם אביה להולנד ללמוד ציור הולנדי, מה שהשפיע רבות על עבודתה שלאחר מכן.
בביקורה היא קיבלה אישור להעתיק ציורים של המאסטר ההולנדי יאן ואן הויסום באמסטרדם, ועבודותיה זכו לשבחים על דיוקם.
ב־3 בינואר 1826, כשכבר הייתה אמנית מבוססת שהציגה עבודות, היא נישאה לצייר ג'וזף סטאנרד בנוריץ'.
בתם אמילי נולדה בשנת 1827. בת שנייה, הארייט אוגוסטה, נפטרה בשנת 1830 בגיל 9 חודשים.
הנישואין היו קצרים, שכן ג'וזף סטאנרד נפטר משחפת בשנת 1830 בגיל שלושים ושלוש, למרות מאמציה של אשתו, שניסתה רופאים וטיפולים רבים בניסיון להצילו.
סטאנרד המשיכה לחיות בנוריץ' במשך יותר מחמישים שנה, אך רק ידיעות בעיתונות על ציוריה נותנת מידע כלשהו על חייה בתקופה זו.
על פי רישומי המפקד לשנים 1841–1881 היא התגוררה אצל גיסה אלפרד סטאנרד ומשפחתו בליל המפקד בשנת 1841, אך רק עם בתה אמילי בין השנים 1851–1881, כאשר עיסוקה מתואר כ"אמן" או "אמן טבע דומם".
בשנותיה האחרונות התגוררה ברחוב קתדרלה בנורוויץ', עם בתה הרווקה אמילי.
ההספד עליה הופיע בעיתונות המקומית שבוע לאחר מותה, והזכיר כי "לגברת סטאנרד הייתה זכות אמנותית גדולה, הייתה ציירת חכמה מאוד של פירות, פרחים, דגים, צייד ודומם, ותמונותיה תמיד היו מאוד מוערך על ידי חובבי האמנות".
ההספד מתאר את "טבעה החביב, העדין, הצנוע והפשוט (אשר) חיבב אותה לכל מי שהייתה הזכות להכיר אותה".
מדליות הזהב שלה נתרמו על ידי בתה למוזיאון החדש בטירת נוריץ' בשנת 1894.
בית הספר לציירים בנוריץ' היה תופעה ייחודית בתולדות האמנות הבריטית מהמאה ה-19. נוריץ' הייתה העיר האנגלית הראשונה מחוץ ללונדון בה קם בית ספר לאמנים.
היו בו יותר אמנים ילידי המקום מכל בתי ספר שהוקמו לאחר מכן במקומות אחרים, האמנים החשובים שבהם היו ג'ון כרום, בעלה של אמילי סטאנרד, ג'וזף סטאנרד, ג'ורג' וינסנט, רוברט לדברוק, ג'יימס סטארק, ג'ון ת'ירטל וג'ון סל קוטמן.
אמני בית הספר של נוריץ' היו מחוברים על ידי מיקום גאוגרפי, תיאורם את נוריץ' ונורפוק הכפרית, ועל ידי קשרים אישיים ומקצועיים הדוקים.
נחשבו למודרניים ומתקדמים, נתפסו כשייכים לעידן שחלף, תפיסה שפרופסור אנדרו המינגוויי ייחס ל"מיתולוגיה של האנגליות הכפרית" ששררה בראשית המאה העשרים.
אגודת האמנים נורוויץ' הוקמה בשנת 1803. היא קיימה תערוכות שנתיות בין השנים 1805 עד 1825 ושוב מ־1828 עד לפירוקה בשנת 1833. בני משפחת סטאנרד הציגו את תמונותיהם בתערוכות, אך היו להם מעט קשרים אמנותיים אחרים עם בני דורם בנוריץ'.
אמילי סטאנרד, שהפכה לחברת כבוד בחברה בשנת 1831, הייתה החברה היחידה במשפחת סטאנרד שהייתה לה קשר רשמי עם האגודה.
אמילי סטאנרד ואחייניתה אלואיז הרייט סטאנרד נחשבות בימינו לציירות הטבע הדומם הבריטיות הטובות ביותר במאה התשע עשרה.
הציורים המוקדמים של סטאנרד הושפעו מהמאסטרים ההולנדים.
גם את תיאור האגרטלים שלה וגם את גימור הפרחים הם חייבים הרבה להויסום, וגם את עבודותיה הלא חתומות ייחסו לפעמים לציירים הולנדים מהמאה ה-18.
היא הציגה לראשונה את עבודותיה בשנת 1816. בשנת 1821, בת שבע עשרה, זכתה במדליית הזהב של אגודת האמנים נורוויץ' על אחד מציורי הפרחים שלה.
היא זכתה במדליה שנייה בשנה שלאחר מכן על ציור של אוסף פירות.
היא קיבלה מדליית זהב שלישית בשנת 1828 עבור טבע דומם של חיות צייד, שהוצגה באגודת האמנים נורוויץ'.
לאורך הקריירה הארוכה שלה, שנמשכה עד זמן קצר לפני מותה בגיל 82, היא המשיכה לתאר זרי פרחים באגרטלים ובציורי טבע דומם מסורתיים אחרים של כלי שולחן, פירות או חיות צייד, על רקע מונוכרום.
אף על פי שבדרך כלל הציגה את עבודותיה בנוריץ', היא הציגה גם באגודה המלכותית לאמנים בריטים בשנת 1824 ובמוסד הבריטי בין השנים 1823–1825. בנוסף לכך, היא גם הייתה מורה לציור.
אוספי המוזיאונים של נורפוק הם היחידים בבריטניה, שיש בהם עבודות של אמילי סטאנרד.
אמילי מדיץ-פליקאן הייתה ציירת נוף אוסטרית.
רבות מיצירותיה מראות השפעה סימבוליסטית.
הייתה חברה בקבוצת "הזצסיון הווינאי".
אביה היה מנהל כספים ממשלתי.
בשנת 1883 היא הפכה לתלמידתו הפרטי האחרונה של צייר הנוף, אלברט צימרמן, היא סייעה לו קודם בזלצבורג.
שנתיים לאחר מכן ליוותה אותו למינכן, שם נפטר בשנת 1888. היא התגוררה גם במושבת האמנים בדכאו, שם עבדה עם אדולף הלזל ופריץ פון אוהדה.
מאוחר יותר בילתה בפריז ובמושבת האמנים בקנוקה, בלגיה.
בדכאו היא הכירה צייר וינאי בשם קארל מדיץ ופגשה אותו שוב בקנוקה.
בשנת 1891 הם נסעו לווינה והתחתנו, אך לא זכו להצלחה שם.
בהתחלה הם עברו לעיר קרמס על הדונאו, שם נולדה בתם.
בשנת 1894 הם החליטו להתיישב בדרזדן.
הם ערכו נסיעות רבות לאזור טירול, איטליה וחוף הים האדריאטי.
בשנת 1898, הייתה לה תצוגה גדולה בתערוכה הראשונה של הזצסיון הווינאי.
בשנת 1901, לאחר מכן הציגה בתערוכה בינלאומית בדרזדן.
היא וקארל ערכו תערוכה משותפת בשנת 1903 והיו לה גם שתי תערוכות מרכזיות בבית האמנים בברלין.
בשנת 1908, בגיל ארבעים ושבע בלבד, היא נפטרה פתאום מאי ספיקת לב.
שיתוף הפעולה עם בעלה היה אינטנסיבי מאוד, ולאחר מותה הוא מעולם לא התאושש לחלוטין.
הוא סירב לאפשר להציג תערוכות שלה.
לאחר מותו עברו ציוריה לידי ממשלת מזרח גרמניה ונשכחו.
בשנת 1986 נערכה תערוכה קטנה בלינץ, אך רק מאז שנת 2000 התגלתה עבודתה מחדש.
עבודותיה נכללו בתערוכה במוזיאון בווינה 2019 – "עיר הנשים: נשים אמניות בווינה בין השנים 1900-1938" .
אמילי הופכת לאמריקאית הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן מסוגת קומדיה רומנטית וסרט מלחמה בבימויו של ארתור הילר, עם ג'יימס גארנר, ג'ולי אנדרוז ומלווין דאגלס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי פאדי צ'ייבסקי והוא מבוסס על רומן בשם זה ויליאם רוברט בדפורד היו משנת 1959.
הסרט הוא סאטירה אנטי מלחמתית המעמידה באופן קומי את המפקדים הגבוהים הנהנים מכל טוב בעזרת קצינים זוטרים/משרתים ושולחים חיילים לקרב על מנת שיהרגו ויוכרזו לגיבורים, דבר שיועיל להם וליחידותיהם.
המוזיקה היא של ג'ני מנדל.
לנעימת הנושא" "אמילי" חיבר ג'וני מרסר מילים והיא הושמעה בתקליטים של פרנק סינטרה אנדי ויליאמס וברברה סטרייסנד.
מאי 1944, כוחות בעלות הברית מתכוננים לפלישה לנורמדי.
לוטננט קומנדר צ'ארלס מדיסון (ג'יימס גארנר) מוצב בלונדון ביחידת "Dog Robbers" שתפקידה לשרת את הקצינים הבכירים, לדאוג לנוחיותם, לספק להם משקאות, שוקולדים ושאר מעדנים שאינם עומדים לרשות האזרח הבריטי השרוי במשטר צנע וכן לספק להם בחורות/חיילות לבידור.
צ'רלי הוא המשרת של תת-אדמירל קרל ג'זופ (מלווין דאגלס) מצי ארצות הברית.
ג'זופ נמצא בדיכאון בגלל מות אשתו ובגלל שהסנאט רוצה לקצץ בתקציב הצי.
הוא עומד לטוס לוושינגטון די.סי.
לאחר הפלישה ולהגן על מעמד הצי.
צ'רלי נפגש בחיילת נהגת בריטית בשם אמילי ברהאם (ג'ולי אנדרוז) ובתחילה הוא מתייחס אליה בזלזול ובהתנשאות.
כאשר הוא טופח על עכוזה, היא מחזירה לו סטירה מצלצלת.
צ'ארלס מספר לה שהוא פחדן לאחר שלחם בגוודלקנל וראה את חבריו נהרגים.
אמילי איבדה במלחמה את אביה, בעלה ואחיה ולמרות הניגודים בין אופייה הבריטי ואופיו האמריקאי היא מתאהבת בו.
ג'זופ מוטרד מכך שהצבא וחיל האוויר יאפילו על חיל הים.
הוא מודיע לצ'רלי ולחברו "באס" קמינגס (ג'יימס קובורן) כי החליט "שההרוג הראשון על חוף אומהה חייב להיות מלח", מותו יונצח בצילום והוא ייקבר ב"אנדרטה למלח האלמוני".
ג'זופ מטיל את המשימה על קמינגס אבל בגלל שזה מוצא צוותי צילום הוא מחליט לצלם בעצמו את צ'רלי בחוף אומהה.
מצרפים אליהם מלח מבוגר (קינן וין) שידריך אותם.
בעת הנחיתה נתקף צ'רלי בפחד עולה על החוף ומבקש לחזור לים.
קמינגס יורה לעברו והוא בורח ואז נפגע מפגז גרמני ומוכרז כחלל.
הצילום של קמינגס מפורסם בכל העיתונים וצ'רלי מוכרז כגיבור.
ג'זופ מתכוון להשתמש בזה בעדות לפני ועדת הסנאט על חשיבות הצי.
אמילי שבורה לאחר שאיבדה אדם נוסף בגלל המלחמה.
מסתבר שצ'רלי לא נהרג אלא נפצע ברגלו (מאקדחו של קמינגס).
ג'זופ מארגן מסיבת עיתונאים כדי להציג את "המלח הראשון על חוף אומהה".
צ'רלי מוטס ללונדון ונפגש עם אמילי.
הם מתחבקים והוא אומר לה שייכנס למסיבת העיתונאים ויגלה את כל האמת ולא אכפת לו אם ייכנס לבית סוהר על גילוי פחד במלחמה.
אמילי משכנעת אותו כי למענה ולמען שניהם יסכים לא לגלות את האמת והוא משתכנע ונכנס למסיבת העיתונאים כדי להתקבל כ"גיבור".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'יימס גארנרלוטננט קומנדר צ'ארלס מדיסוןמשרת קציניםג'ולי אנדרוזאמילי ברהאםחיילת בריטיתמלווין דאגלסקרל ג'זופתת-אדמירל בחיל היםג'יימס קובורןלוטננט קומנדר "באס" קמינגסמשרת קציניםקינן וויןמלח ותיק
ג'ולי אנדרוז הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הבריטית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (גם עבור משחקה באותה שנה בצלילי המוסיקה).
מועמדות לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר.
אמילי וורן הייתה אמנית ומאיירת קנדית-בריטית.
היא עבדה בדיו, צבעי מים, שמן, גואש וגרפיט.
הנושאים החביבים עליה כללו גנים, נוף, פנים וחוץ של מבנים.
היא למדה קורס אדריכלות על ידי סר בניסטר פלטשר.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1887 בגיל 18, בקולג' המלכותי לאמנות, דרום קנזינגטון.
בשנת 1897 קיבלה את תעודת מאסטר לאמנות מאותה מכללה.
היא למדה גם ביולוגיה, בוטניקה וגאולוגיה.
היא עברה לקנדה בשנת 1919 והתגוררה באוטווה, אונטריו.
היא התגוררה במונטריאול, קוויבק בין השנים 1928 ל -1934.
היא נפטרה בדונרובין, אונטריו בשנת 1956.
היא הייתה חברה באגודה המלכותית של אמנים בריטים, באגודה המלכותית לציירי צבעי המים, באגודת האמנויות הישנה דאדלי, בחברה לאמנויות אברדין ובחברה לאמניות.
היא הייתה חברה בוועדה לשימור אנדרטאות בלונדון.
הגלריה הלאומית של קנדה רכשה את ציור השמן הגדול שלה "הצבעים הקנדיים" והציבה אותו על אנדרטת וולף במנזר וסטמינסטר.
בשנת 1921 הוזמנה על ידי סר רוברט בורדן להגיע לקנדה כדי להשלים שתי עבודות גדולות ציור שמן שכותרתו "מחווה קנדה, המלחמה הגדולה 1914–1919" ו"הצבת הצבעים הקנדיים על אנדרטת וולף במנזר וסטמינסטר".
ציורי המחווה בקנדה נתלו בתחילה בבנייני הפרלמנט, ועברו לאולם הזיכרון של המכללה הצבאית המלכותית בקנדה בקינגסטון, אונטריו מאז 1947.
היא טיילה וציירה בקולומביה הבריטית, בלגיה, סקוטלנד וצרפת.
היא העבירה הרצאות בקנדה בשנות העשרים והשלושים שאוירו על ידי שקופיות זכוכית בצבעי יד ושחזרו ציורים משלה.
מחצית משקופיות נמצאות בספריית הספרים הנדירה של תומאס פישר, אוניברסיטת טורונטו, יחד עם אוסף נרחב של התכתבויות, הערות הרצאה וחומר ביוגרפי.
היא קיימה מכירה שנתית של צבעי מים באוטווה.
היה ביקוש לציוריה בקנדה, אנגליה ויבשת אירופה.
אמילי וייס היא אשת עסקים יהודיה-אמריקאית.
היא מייסדת ומנכ"לית חברת הקוסמטיקה Glossier.
אמילי וייס גדלה בווילטון, קונטיקט במשפחה יהודית.
אביה עבד כמנהל בחברת הטכנולוגיה האמריקאית פיטני באווס ואמה הייתה עקרת בית.
בתיכון התמחתה וייס אצל ראלף לורן במשך שני קיצים ותחזקה זמן קצר קריירת דוגמנות.
בזמן שעבדה כמתמחה במגזין האמריקאי טין ווג כשהייתה בקולג', היא הופיעה בסדרת הטלוויזיה הוליווד הילס במשך כ-3 פרקים לצד לורן קונרד.
וייס סיימה את לימודיה באוניברסיטת ניו יורק בשנת 2007 עם תואר בעיצוב סטודיו.
היא הייתה עוזרת אופנה במגזין W ועוזרת סטיילינג במגזין ווג.
וייס הקימה את הבלוג Into the Gloss שכלל ראיונות עם נשים בחודש ספטמבר 2010. היא נשארה בעבודה שלה בווג ועבדה ב-Into the Gloss בבקרים בין השעות 4 ל-8 בבוקר.
עד מאי 2016 צבר האתר 1.3 מיליון מבקרים.
אחרי שוייס הגיעה ל -10 מיליון צפיות בחודש, היא עזבה את עבודתה בווג כדי להתמקד במיזמים העסקיים שלה במשרה מלאה.
בשנת 2014, וייס התחילה לפנות לבעלי קרנות הון סיכון עם רעיונות להרחבת הפלטפורמה למסחר אלקטרוני.
וייס השתמשה בהשקעה ראשונית של 2 מיליון דולר כדי לשכור צוות קטן ולהשיק את האתר Glossier.com.
באוקטובר 2014, וייס הציגה את ארבעת המוצרים הראשונים של Glossier בבלוג Into the Gloss והכריזה על השקת Glossier.com.
בשנים 2018–2019 חברתה עשתה מספר הנפקות כאשר צוין שבשנת 2018 היא הוסיפה כמיליון לקוחות ובשנת 2019 הונפקה לפי שווי של 1.2 מיליארד $.
הנפקות אלו הביאו לכך שמספר דמויות בולטות כמו נטלי מאסנה השקיעו בחברה.
2015: פורבס 30Under30: קמעונאות ומסחר אלקטרוני
אמילי ממולד הירח (Emily of New Moon) הוא הספר הראשון בסדרת רומנים מאת לוסי מוד מונטגומרי על ילדה יתומה, שובת לב בעלת דמיון עשיר שגדלה באי הנסיך אדוארד.
מונטגומרי התפרסמה כמחברת סדרת הספרים על אן שרלי הידועה בעברית כ"האסופית".
הספר פורסם לראשונה בשנת 1923.
בדומה לסדרה הקודמת והמפורסמת יותר "האסופית", הרומנים של אמילי מתארים את החיים בעיניה של ילדה יתומה צעירה, אמילי סטאר, שגדלה בידי קרוביה לאחר שאביה מת משחפת.
מונטגומרי חשבה שאמילי היא דמות הרבה יותר קרובה לאישיותה שלה מאשר דמותה של אן, וחלק מהאירועים המתרחשים בסדרה על אמילי קרו למונטגומרי עצמה.
אמילי מתוארת כבעלת שיער שחור, עיניים סגולות, אוזניים של אלפית, עור חיוור וחיוך "איטי" ייחודי וקסום.
אמילי סטאר נשלחת לגור בחוות מולד הירח באי הנסיך אדוארד יחד עם דודתה הקשוחה אליזבת, הדודה לורה טובת הלב ובן דודן ג'ימי.
הם כולם נצר למשפחת מאריי הגאה והידועה בכל רחבי האי.
היא מתיידדת עם אילזה ברנלי, טדי קנט ופרי מילר, הילד שכיר, שדודה אליזבת מתנשאת עליו מכיוון שנולד ב'סטובפיפ טאון', רובע של תושבים עניים.
לכל אחד מהילדים כישרון מיוחד.
אמילי נולדה להיות סופרת, טדי הוא אמן מחונן, אילזה היא נואמת מוכשרת, ולפרי יש יכולות של פוליטיקאי גדול.
לכל אחד מהם יש בעיות עם משפחתו.
אמילי מתקשה להסתדר עם הדודה אליזבת, שלא מבינה את הצורך שלה לכתוב.
אביה של אילזה, ד"ר ברנלי, מתעלם ממנה רוב הזמן בגלל סוד נורא הנוגע לאמה של אילזה.
אמו של טדי מקנאה בחבריו המוכשרים של בנה, מחשש שאהבתו אליהם תמחק את אהבתו אליה; כתוצאה מכך, היא שונאת את אמילי, את הציורים של טדי ואפילו את חיות המחמד של בנה.
פרי לא משתייך למעמד חברתי כמו שלושת חבריו.
כשדודה שלו טום מנסה פעם לגרום לאמילי להבטיח להתחתן עם פרי כשיגדלו, היא מאיימת שאם אמילי לא תעשה זאת, היא לא תשלם על לימודיו של פרי.
דמויות בולטות נוספות הן דין "ג'ארבק" פריסט, ציניקן שקט ומסתורי שרוצה משהו ומפחד שהוא בלתי אפשרי.
מר נגר, המורה המבוגר שהופך למדריך ומבקר רב ערך לאמילי המנחה אותה כיצד להשתפר בכתיבת סיפוריה ושיריה; בן הדוד "ג'ימי" הפשוט, שמדקלם את שירתו כשהרוח נחה עליו; הדודה לורה, שהיא הדודה החביבה על אמילי ביותר; ודודה אליזבת הקפדנית והחשדנית, שלמרות מאפייניה אלו מתגלה כבת ברית בלתי צפויה בעת צרות.
ספר זה היה הספר האהוב ביותר בסדרה.
שלושת הרומנים על אמילי הם אמילי ממולד הירח (1923), Emily Climbs (1925) (אמילי מטפסת) ו-Emily's Quest (אמילי חוקרת) (1927).
הסדרה עוקבת אחר אמילי במהלך שנות לימודיה וטיפוסה במעלה "השביל האלפיני" הסמלי בדרכה להפוך לסופרת מצליחה (השביל האלפיני הוא ביטוי משיר שהיווה לה השראה מגיל צעיר).
הספרים המאוחרים יותר עוקבים אחר אמילי במספר רומנים והרפתקאות.
אמילי היא גיבורה עם אהבה ליופי, לטבע ולאמנות, נאמנה לחבריה, צמאה לידע ומסורה מסירות נלהבת לכתיבתה.
הספר תורגם לעברית לראשונה בשנת 2021 על ידי מאירה פירון.
יצא לאור על ידי טל-מאי ומשכל.
לקידום הספר בארצות הברית, פרסמה מונטגומרי פרקים ערוכים מתוכו כסיפורים קצרים ב-The Delineator .
אלה כללו את "Enter Emily" ו-"Too Little Cooks", שעובד מאוחר יותר לפרק בספר.
הספר תורגם לשפות רבות, ביניהן:
הרומנים עובדו לסדרת טלוויזיה על ידי סינאר, סרטי סטריט סטריט וטלוויזיה CBC בשנת 1998. הסדרה צולמה באי הנסיך אדוארד וכיכבו בה ילדים מקומיים.
הסדרה משודרת כיום ב-Vision TV של קנדה באנגלית ו-TLN בספרדית, ובארצות הברית This TV.
הסדרה זמינה כעת גם בערוץ הסרטים Hallmark של Roku, ובחינם ב-Encore+.
באפריל 2007 הותאמו הרומנים לסדרת טלוויזיה מונפשת בת 26 פרקים ביפן בשם Kaze no Shōjo Emily (אמילי, נערת הרוח).
הסדרה הופקה על ידי NHK וטוקיו קולנוע שינשה.
הספר מופיע בסדרת הטלוויזיה בובה רוסית.
ב-5 בנובמבר 2019, נכנס "אמילי ממולד הירח" לרשימת 100 הרומנים המשפיעים ביותר של חדשות ה-BBC.
אמילי האוורד סטואו (1 במאי 1831 – 30 באפריל 1903), הייתה האישה הרופאה הראשונה בקנדה.
סטואו, ממקימות התנועה הסופרג'יסטית בקנדה, הייתה פעילה פמיניסטית למען זכויות הצבעה לנשים.
אמילי הווארד ג'נינגס נולדה ב-1 במאי 1831 בעיר נוריץ', שבאונטריו, קנדה.
אמה, האנה הווארד, ואביה, סולומון ג'נינגס, היו חקלאים מצליחים.
הם באו ממשפחות מבוססות של עדת הקווייקרים והיו בין המשפיעים ביותר בקהילתם.
לעומת קהילות אחרות באותה תקופה, הקהילה שלהם עודדה חינוך של נשים.
אמה של סטואו לימדה בחינוך ביתי את סטואו וחמש אחיותיה, והנחילה בהן אהבה ללמידה.
היא גם לימדה אותן ריפוי בעזרת צמחי מרפא.
חבר המשפחה, ג'וזף ג'יי לנקסטר, היה רופא הומאופתי, וכנערה, סטואו עבדה לפעמים כעוזרתו.
בשנת 1846 כאשר הייתה בת 15 החלה לעבוד כמורה ובשנת 1854 מונתה למנהלת בבית ספר ציבורי בברנטפורד, דבר שהעניק לה את התואר של המנהלת האישה הראשונה בבית ספר ציבורי בקנדה.
בשנת 1865 סטואו הגישה בקשת קבלה לבית הספר לרפואה שבטורונטו אבל נדחתה בגלל היותה אישה.
סטואו עברה לניו-יורק שם התקבלה "לקולג' לרפואה לנשים" (New York Medical College for Women) ובשנת 1867 קיבלה את התואר שלה.
ב-1867 חזרה סטואו לקנדה ופתחה מרפאה בטורונטו.
היא התמחתה בטיפול במחלות של נשים וילדים.
עם זאת, באמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 החלו בקנדה לדרוש מרופאים ומרופאים הומאופתיים שהוכשרו בארצות הברית לעבור קורסים נוספים ובחינה על מנת לקבל את רישיונותיהם הרפואיים.
לכן, בשנת 1869, סטואו ביקשה לקחת שיעורים בכימיה ובפיזיולוגיה באוניברסיטת טורונטו כדי לזכות לרישיון שלה, אך בקשתה סורבה.
רק בשנת 1871, התקבלה סטואו לבית הספר לרפואה של טורונטו.
יחד עם שותפתה ג'ני טראוט, סטואו הפכה לאחת משתי הנשים הראשונות שהשתתפו בשיעורים שם.
עם זאת, סטואו עדיין לא קיבלה את הרישיון הרפואי שלה.
סטואו המשיכה לעסוק ברפואה למעלה מעשור ללא רישיון רפואי.
בשנת 1879 היא הואשמה בביצוע הפלה במטופלת בת 19. לאחר משפט ממושך, שבו נבדקו כישוריה וחברי הממסד הרפואי של טורונטו נקראו להעיד על אופייה, מיומנותה והתנהלותה המקצועית, היא זוכתה.
במהלך המשפט היא התפרסמה וזכתה לאהדה רבה בקרב קהילות רבות בקנדה.
בשנת 1880 היא קיבלה את הרישיון שלה לעסוק ברפואה כחלק מאגודת הרופאים של קנדה.
לאורך הקריירה הרפואית שלה, נאבקה סטואו למען שוויון בין גברים לנשים.
היא האמינה שלנשים מגיעה ההזדמנות לזכות באותם אישורים כמו גברים, בין אם ברפואה, משפטים או בכל תחום לימודים אחר.
סטואו סייעה בהקמת מועדון הספרות לנשים של טורונטו (Toronto Women's Literary Club TWLC).
ה-TWLC עסקה בשיפור הגישה של נשים להשכלה גבוהה ובשיפור תנאי העבודה והזכויות של נשים עובדות.
עם הזמן, ה-TWLC החל לתמוך בפומבי בזכותן של נשים להצביע ובזכותן לבעלות על רכוש.
בשנת 1889, סטואו סייעה ביצירת ארגון כלל-ארצי המוקדש לזכויות בחירה לנשים בשם Dominion Women's Enfranchisement Association DWEA).
סטואו הייתה הנשיאה הראשון של DWEA.
בתפקידה השתמשה סטואו באסטרטגיות שונות כדי להשפיע על שינוי פוליטי.
סטואו פעלה לקידום השכלה גבוהה לנשים.
היא לחצה על אוניברסיטת טורונטו לשנות את המדיניות שלה לגבי קבלת סטודנטיות לבית הספר לרפואה.
במסגרת מאבקה לשוויון נשים וגברים באקדמיה תמכה בקבלתה של קלרה ברט מרטין לאגודת עורכי הדין של טורונטו.
בשנת 1883, בתה של סטואו, אן אוגוסטה סטואו-גולן, קיבלה תואר רפואי מאוניברסיטת טורונטו.
סטואו-גולן הייתה האישה הראשונה שסיימה בית ספר לרפואה קנדי.
עם זאת, הצלחתה של סטואו-גולן לא סללה מיד את הדרך לסטודנטיות לרפואה.
גם לאחר שסיימה את לימודיה, אוניברסיטת טורונטו המשיכה לא לקבל ולהפלות סטודנטיות לרפואה.
בהשראת הקושי שלה להתקבל לבתי ספר לרפואה, סטואו סייעה בהקמת בית הספר הראשון לרפואה לנשים בקנדה.
זה הוביל להקמתה של Woman's Medical College, שנפתחה בשנת 1883 בטורונטו.
ד"ר מייקל בארט היה הדיקן הראשון.
בשנת 1895, בית הספר שינה את שמו למכללה הרפואית של אונטריו לנשים.
בית החולים הציע ייעוץ ושירותים רפואיים בחינם למטופלים, בין אם הם יכלו להרשות לעצמם לשלם ובין אם לא.
אמילי האוורד סטואו נפטרה ב-30 באפריל 1903.
אמילי מורי פטרסון הייתה אמנית סקוטית, הקשורה לאסכולת גלאזגו וחברה באגודת האמניות.
אמילי פטרסון נולדה באדינבורו, סקוטלנד בשנת 1855. אביה, דנקאן וויקי פטרסון (1827–1911) היה עורך דין מאיירשייר.
הוא היה שותף של לינדזי ופטרסון באדינבורו.
אמילי למדה במכללת אדינבורו לאמנות וכן בפריז והתגוררה באלבין פלייס, אדינבורו לפני שעברה ללונדון ב-1917.
היא נסעה רבות בין 1909 ל-1934. זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, היא ביקרה בשדות הקרב לשעבר בעיר איפר שבבלגיה.
ציורי צבעי המים שלה של כנסיות הרוסות ומבנים הרוסים בעיר, כולל נופים של אולם המופעים של איפר, הוצגו בלונדון בשנת 1919.
פטרסון גם ביקרה בהולנד ובאיטליה במספר הזדמנויות והייתה גם חובבת טיולים אלפיניים, ולעיתים קרובות ערכה טיולי ציור הן בטירול והן באלפים השווייצרים והציגה את העבודות שנוצרו במועדון האלפיני בלונדון.
הנושאים המועדפים עליה היו נופים, אדריכלות ובוטניקה.
היא נבחרה לחברה באגודה המלכותית לצבעי מים הסקוטית, אגודת האמנים הסקוטית והאגודה לאמניות נשים.
פטרסון מתה בלונדון ב-23 ביולי 1934 - תערוכת זיכרון נערכה בגלריה ווקר, לונדון מאוחר יותר באותה שנה.
היא הוחזרה לאדינבורו לקבורה עם הוריה בבית הקברות דין.
אמילי ויקרשאם היא שחקנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידה כאלינור בישופ בסדרת הטלוויזיה "NCIS".
ויקרשאם היא ממוצא אוסטרי ושוודי.
היא נולדה בקנזס, שבארצות הברית אך גדלה במאמרונק, ניו יורק.
היא למדה באוניברסיטת מוהלנברג במשך שנתיים לפני שנשרה כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
בשנת 2013, לפני עזיבתה של השחקנית קוט דה פבלו, לוהקה ויקרשאם לתפקיד אנליסטית ה-NSA אלינור "אלי" בישופ בסדרת הטלוויזיה "NCIS".
תפקידה המקורי היה אמור לכלול שלושה פרקים בלבד אך לאחר עזיבתה של פבלו היא קודמה לתפקיד של דמות רגילה בסדרה ולאחר מכן קודמה לדמות ראשית.
לאחר סיום העונה ה-18 של התוכנית ב-26 במאי 2021, 7 עונות אחרי שהצטרפה לקאסט, ויקרשאם אישרה שהיא עוזבת את התוכנית ולא תחזור לעונה הבאה.
ויקרשאם הופיעה גם בסרט העלילתי "נעלם" וערכה מספר הופעות אורח בטלוויזיה.
היא נישאה למוזיקאי בלייק הנלי ב-23 בנובמבר 2010, הם התגרשו בדצמבר 2018. בשנת 2021, נולד לה ילד עם בן זוגה, ג'יימס באדג' דייל.
הם נישאו בספטמבר 2024. באוקטובר 2024 נולד להם ילד שני.
שנה פרויקט תפקיד הערות 2007 גנן עדן קייט 2008 בהחלט, אולי 1998 מתמחה 2009 איך הלכתי לאיבוד טיילור 2010 זכרי אותי לנצח מיאמי בלונד 2011 אני מספר ארבע ניקול 2012 נעלם מולי קונווי 2015 תקלה ונסה
שנהפרויקטתפקידהערות2006לייט שואו עם דייוויד לטרמן ג'ולספרק אחד; יצא ב-25 בינואר 2006Parco P.I.
אמילי הנרי היא סופרת אמריקאית שידועה בעיקר בזכות הרומנים הרומנטיים רבי המכר שלה בניו יורק טיימס: "רומן קיץ", "אנשים שאנחנו פוגשים בחופשה", "אהבה מהספרים", "מקום נעים", ו"סיפור מצחיק".
במאמר לאתר האינטרנט Vulture בשנת 2023, אליסון פ.
דייוויס תיארה את ספריה של הנרי כמכילים אלמנטים מהז'אנרים קומדיה רומנטית וצ'יק ליט ומתמקדים בנושאים של "כבוד" כמו גם אהבה.
הנרי למדה בבית הספר התיכון לקוטה איסט בסינסינטי, אוהיו, ולאחר מכן במכללת הופ תחת מלגת כתיבה יצירתית.
היא גם השלימה התמחות בכתיבה במרכז ללימודי אמנות ומדיה ניו יורק שהיה חלק מאוניברסיטת בית אל.
היא חזרה לסינסינטי לאחר המכללה; כיום היא חיה וכותבת בסינסינטי ובאזור נהר אוהיו בצפון קנטקי.
החל משנת 2016, היא הייתה סופרת ומגיהה במשרה מלאה.
רומן הבכורה של הנרי לצעירים, "The Love That Split the World", פורסם בינואר 2016. לאחר שכתבה מספר רומנים לצעירים, הרומן הרומנטי הראשון שלה למבוגרים, "רומן קיץ" (Beach Read) פורסם בשנת 2020, וזכה להצלחה נרחבת.
הנרי המשיכה לכתוב רומנים רומנטיים למבוגרים.
"אנשים שאנחנו פוגשים בחופשה" פורסם בשנת 2021. הספר "אהבה מהספרים" יצא לאור בשנת 2022. ספרה "מקום נעים" פורסם בשנת 2023. נכון למרץ 2023, הנרי מכרה יותר מ-2.4 מיליון ספרים ביחד.
"סיפור מצחיק" פורסם באפריל 2024. כל ספריה יצאו לאור בעברית בהוצאת מודן.
ספר הרומנטיקה השישי שלה למבוגרים "Great Big Beautiful Life" יצא לאור ב-22 באפריל 2025 וטרם תורגם לעברית.
במהלך שנת 2025 לקחה הנרי הפסקה מכתיבת ספרים חדשים לראשונה מזה שש שנים, אך היא אישרה כי החלה לעבוד על ספרה הבא.
כל חמשת ספרי הרומנטיקה למבוגרים של הנרי שיצאו עד כה זכו לעיבוד למסך.
באוקטובר 2022 הוכרז על עיבוד קולנועי של הספר "אנשים שאנחנו פוגשים בחופשה".
הסרט כלל תסריט של יולין קואנג בבימוי של שברט היילי והפקה של טמפל היל.
בספטמבר 2024, הוכרז כי טום בליית' ואמילי באדר יגלמו את אלכס ופופי.
הסרט שודר בנפטליקס בינואר 2026.
ב-5 באפריל 2023, הוכרז שיולין קואנג תכתוב ותביים גם עיבוד קולנועי של "רומן קיץ" עבור אולפני המאה ה-20.
ב-28 במרץ 2023 הוכרז על עיבוד קולנועי לספר "אהבה מהספרים" על ידי חברת ההפקה טנגו כאשר שרה הייוורד תכתוב התסריט.
בינואר 2026 שירות הסטרימינג נטפליקס הרחיב את שיתוף הפעולה עם הנרי והכריז על רכישת הזכויות לעיבוד קולנועי של ספרה "סיפור מצחיק".
הנרי כתבה בעצמה את התסריט עבור הסרט.
הנרי אישרה כי כתבה באופן עצמאי תסריט לספרה האחרון, "Great Big Beautiful Life", אך החליטה להמתין עם מכירת זכויות העיבוד שלו עד לאחר השקת הפרויקטים הראשונים.
Beach Read (2020) יצא בעברית בשם "רומן קיץ" בתרגום נעה בן פורת, הוצאת מודן, 2022
People We Meet On Vacation (2021) יצא בעברית בשם "אנשים שאנחנו פוגשים בחופשה" בתרגום דורית בריל-פולק, הוצאת מודן, 2022
Book Lovers (2022) יצא בעברית בשם "אהבה מהספרים" בתרגום אינגה מיכאלי, הוצאת מודן, 2023
Happy Place (2023) יצא בעברית בשם "מקום נעים" בתרגום דורית בריל- פולק, הוצאת מודן, 2024
Funny Story (2024) יצא בעברית בשם "סיפור מצחיק", בתרגום נעה שביט, הוצאת מודן, 2025
2021 פרסי בחירת קוראי Goodreads - הרומן הטוב ביותר עבור "אנשים שאנחנו פוגשים בחופשה".
2022 פרסי בחירת קוראי Goodreads - הרומן הטוב ביותר עבור "אהבה מהספרים".
2023 פרסי בחירת קוראי Goodreads - הרומן הטוב ביותר עבור "מקום נעים".
אמילי דקן הייתה שחקנית בלגית.
היא זכתה להכרה לראשונה בתפקידה בסרט של האחים דרדן "רוזטה" (1999), שהביא לה את פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הסרט גם זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל.
במהלך הקריירה שלה, הופיעה במגוון סרטים, כולל סרט האקשן-אימה ההיסטורי "אחוות הזאבים" (2001), הדרמה הנערה ברכבת (2009), הדרמה הפסיכולוגית "ילדינו" (2012), וסרט הדרמה "רומן" (2020) שעבור הופעתה בסרט זכתה בפרס סזאר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
תפקידה הפורץ של דקן ב"רוזטה" ביסס אותה ככישרון בולט בקולנוע האירופי.
סרטים בולטים נוספים בקריירה שלה כוללים את "האור" (2004), סרט האימה "החבילה" (2010), הקומדיה הרומנטית "לא בסגנון שלי" (2014) וסרט הדרמה "זו ארצנו" (2017) וגם בדרמה נוספת "להתראות שם למעלה" באותה שנה.
דקן נולדה ב-29 באוגוסט 1981 בבלואה, בלגיה .
הייתה לה בת בשם מילה סאוארז (נולדה ב-2002) מיחסיה עם הדי ג'יי הבלגי אלכסנדר סאוארז.
השניים היו ביחד משנת 1999 ועד 2005. בשנת 2008, פגשה את השחקן מישל פראצ'י, שאיתו התחתנה בשנת 2014.
היא נפטרה ב-16 במרץ 2025 בבית החולים גוסטב-רוסי בוילז'ואיף , צרפת, לאחר שאובחנה עם סרטן קליפת האדרנל .
שנה כותרת מחבר מנהל 2003 ליסיסטרטה אריסטופאנס נטשה חריצן 2006 העלמה יוליה יוהאן אוגוסט סטרינדברג דידייה לונג 2010 יום טיבט מישל לנגליני
אמילי תהילה דמארי (נולדה ב-10 ביוני 1996) היא אזרחית ישראלית-בריטית מקיבוץ כפר עזה, שנחטפה על ידי מחבלי חמאס במהלך מתקפת השבעה באוקטובר 2023 מכפר עזה והוחזקה בשבי ברצועת עזה במשך 471 ימים.
שחרורה ותנועת ידה במהלך השחרור הפכו לסמל, והיא זכתה להערכה רבה בישראל ובעולם.
דמארי הדליקה משואה בטקס ביום העצמאות ה-77, והקדישה את המשואה לקדוש ברוך הוא, לחטופים שעדיין בשבי, לזכר חבריה שנרצחו, ולכבוד כוחות מערכת הביטחון.
דמארי נולדה וגדלה בקיבוץ כפר עזה, לאמנדה (מנדי) ואביחי דמארי, כבת זקונים ולה שלושה אחים גדולים.
סבה היה שחקן התיאטרון והמחזאי סעדיה דמארי, אחיה של הזמרת שושנה דמארי.
בצה"ל שירתה כלוחמת מג"ב ונשארה לשירות קבע.
עובדה זו היא הסתירה משוביה והותרה לפרסום רק ב-15 באוקטובר 2025, לאחר שחרור כלל החטופים החיים בעזה.
בבוקר ה-7 באוקטובר 2023, במהלך מתקפת חמאס על יישובי עוטף עזה, נחטפה דמארי מביתה בשכונת "דור צעיר" בכפר עזה.
במהלך החטיפה היא נורתה בידה וברגלה, איבדה שתי אצבעות בידה הימנית, וכלבתה נרצחה.
היא הוחזקה בשבי בתנאים קשים ובמהלך שהותה בשבי עברה ניתוח בתנאים ירודים בבית החולים שיפא בעזה, ללא הרדמה מתאימה.
במהלך הניתוח הוכנסה לחדר שבו הייתה גופה.
רוב הזמן בשבי שהתה עם החטופה רומי גונן על פני הקרקע, ובמהלך השבי נחשפה גם לדיווחים ישראליים.
במהלך שהותה בשבי, כונתה אמילי על ידי שוביה בכינויים כמו "סג'עיה" (שמשמעותו "גיבורה") ו"ג'ון סינה", בשל אומץ ליבה והתנהגותה הנחושה.
ב-19 בינואר 2025, לאחר 471 ימים בשבי, שוחררה במסגרת הסכם חמאס–ישראל לחילופי שבויים.
עם שובה עברה סדרת ניתוחים מורכבים לשיקום ידה ורגלה בביה"ח שיבא – תל השומר.
תמונתה מחייכת ומנופפת ביד חבושה הפכה לסמל של גבורה, חוסן והתמודדות.
לאחר שחרורה הפכה דמארי לדמות ציבורית בולטת ופעלה רבות למען שחרור שאר החטופים שנותרו בשבי, ביניהם שני חבריה הטובים מכפר עזה גלי ברמן וזיו ברמן.
היא ביקרה בביתה בכפר עזה והביעה את מחויבותה להמשיך להיאבק עד לשובם של כל החטופים.
היא הביעה ביקורת על הענקת פרס פוליצר לסופר פלסטיני מוסעב אבו תוהה, אשר הכחיש את פשעי טבח שבעה באוקטובר.
דמארי זכתה לתמיכה רחבה בישראל ובעולם.
אוהדי קבוצת הכדורגל טוטנהאם הוטספר, אותה היא אוהדת, ערכו מפגן תמיכה בשחרורה, ושחקן העבר רמון וגה בירך אותה על חזרתה.
הפסל הבינלאומי עאוני חלבי יצר פסל בהשראת סיפורה של אמילי, שנועד להנציח את גבורתה ואת סבלה בשבי.
ב 14 ביולי 2025, הודיעו צה"ל והשב"כ כי חיסלו את המחבל מחמד נצר עלי קניטה שהחזיק בביתו את דמארי.
ב-2026 צפויה להשתתף בעונה השתים עשרה של תוכנית המציאות התיעודית "מחוברים".
דמארי היא לסבית מוצהרת וכשהייתה בשבי הקפידה להסתיר את זהותה המינית משוביה.
ב-1 ביוני 2025 חשפה דמארי שהיא נמצאת בזוגיות עם משפיענית הרשת דניאל עמית.
ב-22 בינואר 2026, בציון שנה לחזרתה של דמארי מהשבי השתיים התארסו.
אמיליה-רומאניה (באיטלקית: Emilia-Romagna) הוא מחוז בצפון איטליה.
בירת המחוז היא העיר בולוניה.
המחוז מורכב משני מחוזות היסטוריים: ורומאניה.
צורת המחוז היא מעין משולש שצלעותיו נתחמות על ידי הים האדריאטי במזרח, נהר הפו בצפון, והרי האפנינים בדרום.
המחוז נחשב לאחד העשירים במדינה.
מזג האוויר במחוז אמיליה-רומאניה הוא יבשתי, קר וערפילי בחורף וחם בקיץ.
למחוז אמיליה-רומאניה מקום של כבוד במטבח האיטלקי.
הוא ידוע בטיב האוכל שלו וביינותיו.
פני הארץ שטוחים וזרועים בחוות, בשדות חיטה ובכרמים.
בעיר פארמה השוכנת במחוז מיוצרת גבינת הפרמזן, בעלת המוניטין בתחום הגבינות הקשות.
שדותיו הנרחבים של המחוז הם הבסיס לכמה מהמאכלים האיטלקיים הידועים ביותר: ספגטי בולונז, לזניה וטורטליני.
זוהי גם מולדת הפרושוטו (prosciutto – נקניק חזיר) ושל נקניק המורטדלה (mortadella).
חבל אמיליה-רומאניה אינו מהווה בדרך כלל יעד משיכה לתיירים, פרט לערי החוף של החבל, השוכנות לאורך חוף הים האדריאטי.
ערים אלה מציעות נופש המבוסס על חופי רחצה וחיי לילה, ובהן: רימיני (Rimini), ריצ'ונה (Riccione) וצ'רוויה (Cervia).
מדרום לחבל שוכנת הרפובליקה הקטנה של סן מרינו, שנוסדה במאה ה־14, והיא בעלת ממשל עצמי נפרד, ומהווה מרכז תיירות הומה.
אמילי עמרוסי (נולדה ב-8 באפריל 1979, י"א בניסן ה'תשל"ט) היא סופרת, שדרנית רדיו ועיתונאית ישראלית.
עמרוסי הגישה בעבר תוכנית אישית שבועית בכאן ב' של תאגיד השידור הישראלי, והייתה עיתונאית ובעלת טור במוספי סוף השבוע של "ישראל היום".
בין היתר חיברה את סדרת רבי המכר "הפרשה - פרשת השבוע לילדים" (הוצאת ידיעות ספרים).
כיום היא מנחת תוכניות ראיונות, כנסים וטקסים, בעלת טור בירחון הנשים הדתיות "פנימה", מנחת סדנאות כתיבה, ועוסקת בייעוץ אישי לבכירים.
עמרוסי, בתם של רפאל וענת דילהרוזה, נולדה וגדלה בשכונת גבעת המבתר שבירושלים, למשפחה חילונית, מצאצאי משפחת מונזון , ממייסדי קהילת הפרושים בירושלים.
בעת עריכת שיפוצים בחצר בית המשפחה, נתגלתה שם מערת אבה הכהן - מערת קבורה מימי בית שני בעלת חשיבות ארכאולוגית רבה.
בילדותה חזרו הוריה בתשובה והיא התחנכה במוסדות הזרם הדתי-לאומי ובתנועת הנוער בני עקיבא.
עמרוסי השלימה את לימודיה התיכוניים באולפנה לבנות בעפרה, במגמת לימודי ארץ ישראל.
לאחר מכן, שירתה בשירות לאומי, תחילה בטבריה, במסגרת בני עקיבא ולאחר מכן בעיר אריאל, בשירות המשרד להגנת הסביבה.
עמרוסי היא בוגרת המסלול התלת-שנתי בבית הספר לעיתונות ותקשורת כותרת בתל אביב, ובעלת תואר ראשון (בהצטיינות) במדעי המדינה מאוניברסיטת בר-אילן.
החל בינואר 2003 שימשה ככתבת לענייני יהודה ושומרון בחדשות ערוץ 10. במסגרת זו ערכה את ריאיון ראש השנה עם ראש ממשלת ישראל דאז, אריאל שרון, יחד עם עמיתיה עמנואל רוזן ורינו צרור.
בינואר 2005, במהלך המחאה כנגד תוכנית ההתנתקות, מונתה עמרוסי לדוברת מועצת יש"ע, וניהלה את כל מערך הדוברות והתקשורת של מתנגדי ההתנתקות.
היא שימשה דוברת המתנחלים גם באירועי עמונה.
במרץ 2007 עזבה את תפקידה במועצת יש"ע ועברה לעבוד כעצמאית בתחום ייעוץ תקשורת ויחסי ציבור.
בשנים 2008–2009 השתתפה, בקביעות, בתוכנית האקטואליה היומית "סדר יום" ברשת ב' של קול ישראל.
רומן הביכורים שלה "תריס" ראה אור ב-2009 בהוצאת "זמורה-ביתן", בעריכת נועה מנהיים, ונמכר ביותר מ-25,000 עותקים.
ב-29 באוקטובר 2009 מונתה עמרוסי לחברת המועצה הישראלית לתרבות ואמנות.
תחת השרה לימור לבנת כיהנה עמרוסי גם כחברת הוועדה לבחירת מדליקי המשואה בטקס המרכזי של יום העצמאות בהר הרצל.
בשנים 2009–2021 שימשה כעיתונאית בעיתון "ישראל היום".
לאורך שנים פרסמה טור שבועי במוסף האקטואלי "ישראל השבוע".
בהמשך הייתה בעלת טור שבועי אישי במוסף "שישבת".
כמו כן פורסמו במוספי סוף השבוע של העיתון מאות ראיונות, תחקירים וכתבות פרי עטה, כמו גם מאמרי דעה ופרשנות בעיתון היומי.
היא פוטרה מעבודתה בעיתון בינואר 2021 על ידי עורך העיתון דאז, בועז ביסמוט, לטענתה מכיוון שביקרה את בנימין נתניהו.
עמרוסי תבעה את העיתון על פיטורין שלא כדין, והעניין נסגר בפשרה מחוץ לכותלי בית המשפט.
באפריל 2011 פרסמה ספר ילדים ראשון פרי עטה, "נרי מסתפרי" (הוצאת ידיעות ספרים).
בשנת 2014 הגישה את תוכנית הראיונות "חכמים בלילה" ששודרה בערוץ 20 בטלוויזיה.
החל משנת 2014 היא מנהלת את קבוצת העיתונאים הדתיים "שובי נפשי" מיסודו של אורי אורבך ז"ל.
בשנת 2015 הגישה בימי שישי את תוכנית הבוקר של ערוץ 10 בטלוויזיה.
בשנים 2017-2016 הגישה עמרוסי את התוכנית "שניים בשתיים" ברשת ב' של קול ישראל, לצידו של פרופסור יובל אלבשן.
בשנת 2017 ראה אור הכרך הראשון (חומש בראשית) בסדרת הספרים לילדים פרי עטה, "הפרשה - פרשת השבוע לילדים" בהוצאת ידיעות ספרים.
הכרך השני פורסם בשנת 2018, ובשנת 2019 יצאה לאור הסדרה כולה כמארז שהפך לרב מכר וזכה בפרסים.
הסדרה תורגמה לאנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית – בהוצאת "קורן-מגיד".
בשנת 2019 זכתה בפרס "ספר הזהב" מטעם התאחדות המו"לים בישראל.
בשנת 2024 הוכרזה הסדרה כמועמדת לפרס היוקרתי National Book Jewish Award.
בפברואר 2017 הצטרפה עמרוסי לתאגיד השידור והגישה (עם יובל אלבשן) תוכנית שבועית ברשת ב' החדשה: "אמילי והפרופסור".
בתחילה שודרה התוכנית לאורך שעה, אך עקב הפופולריות הרבה שצברה, הוארכה אחרי זמן קצר לשעתיים.
התוכנית שודרה מדי יום שישי, זכתה לקהל קבוע של למעלה מ-300 אלף מאזינים לתוכנית, ומספר זה זכה לעלייה קבועה בסקרי TGI הבלתי תלויים.
בשנים 2019-2018 הגישה עמרוסי את "כאן הערב", יומן הערב של רשת ב', לצידו של רן בנימיני.
עוד הגישה עמרוסי במסגרת תאגיד כאן את סדרת הראיונות "רוח, קרב" ששודרה בכאן הסכתים וכאן מורשת: בסדרה זו ראיינה עמרוסי, החל משבועיים לאחר טבח 7 באוקטובר, את אנשי הרוח הקשורים למלחמה ובהם הורים שכולים, הורי חטופים, פצועי מלחמה ולוחמים משמעותיים.
הזכויות על סדרת "רוח, קרב" נקנו מתאגיד השידור על ידי הוצאת ידיעות ספרים, ובמרץ 2024 ראה אור ספרה של עמרוסי בשם זה.
בשנת 2019 וכן בשנת 2022 שימשה כשופטת בוועדת משרד התרבות לפרס לסופרים בתחילת דרכם.
בתחילת 2020 ראה אור ספר ילדים פרי עטה "הכול בגלל גדי קטן", סיפור בעקבות משה רבנו בהוצאת "NIKNAME".
בשנת 2020 מונתה לחברת המועצה הציבורית של עמותת "קדמה" להתיישבות.
בשנת 2021 מונתה כחברה בוועדת השמות הממשלתית.
בשנת 2021 ראתה אור אסופת הטורים פרי עטה, "בעלת הטורים" (חמישה כרכים), ובשנת 2022 יצא ספרה "איך באים ילדים לעולם".
בשנת 2023 השתתפה ככותבת באנתולוגיה "כששבת הייתה שבת – סיפורים קצרים על אהבה, תיעוב וכדורגל", סיפורים קצרים בעריכת דודו בוסי.
בשנת 2024 השתתפה ככותבת באנתולוגיה "מחדשים את החוזה" בהוצאת מרכז הרצל וההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 2024 יצאו לאור ספרי הילדים שלה בתרגומם לאנגלית, ויצאו הספרים פרי עטה: "גיבורים ללא מדים", "רוח, קרב", "דרך שלום".
ביוני 2024 אמרה בשידור בתוכנית השבועית "אמילי והפרופסור" בכאן רשת ב' כי "יום ירושלים הוא הנכבה של אנשי השמאל".
לאחר תלונה של מאזין על אמירה זו נדרשה להתנצל.
היא לא הסכימה לכך, וציינה כי נדרשה להתנצל על ידי "מנהל זוטר".
לאחר ההשעיה, היא התפטרה מהתאגיד ומהגשת התוכנית.
בנוסף, עמרוסי היא מגישת תוכניות בערוץ דמוקרטtv.
בשנים 2021–2022 הגישה את המהדורה המרכזית בימי חמישי.
בשנים 2022-2024 הגישה בערוץ את התוכנית הפובליציסטית "שתי גדות".
ומאז ינואר 2025 היא מגישה בערוץ את תוכנית הראיונות "שמאל-TALK", שמוגשת כמעין מחקר אנתרופולוגי על אודות השמאל הישראלי.
החל משנת 2023 הצטרפה עמרוסי לצוות המגישים של הערוץ האינטרנטי "משב" (מבית ארגון רבני צהר).
היא מגישה שם תוכניות אולפן וכן את תוכנית הדגל "אלוהים אדירים" שבה משתתפים אנשי רוח שמנסים לענות על שאלות באמונה וברוח בעקבות אירועי שבעה באוקטובר.
עמרוסי מגישה גם את "חופשי-הקשב", הפודקסט של תנועת בני עקיבא לישראל, שמארח את בוגרי התנועה שמעצבים את החברה הישראלית, לקראת ועידת התנועה ה-25 שכותרתה "תנועה אשר רוח בה".
בשנת 2025 תיעדה את ותיקי היישוב עפרה, לקראת שנת היובל להקמת היישוב.
בעקבות הראיונות עם אנשי היישוב יצרה עמרוסי את ספר הילדים "אילו סלעים יכלו לדבר", שראה אור בהוצאת ידיעות ספרים.
ב-2016 נפרדה מבעלה אייל, וב-2017 השניים התגרשו, לאחר 20 שנות נישואין.
ב-2019 נישאה לשייקה הולנדר, אב לחמישה.
בשנת 2016 עזבה עמרוסי את היישוב טלמון, שם גרה שנים רבות, ועברה להתגורר בירושלים.
תריס, פרוזה, הוצאת זמורה-ביתן, 2009,
נרי מסתפרי, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2011,
הפרשה - פרשת השבוע לילדים, ספר בראשית, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2017
הפרשה - פרשת השבוע לילדים, ספר שמות, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2018
הפרשה - פרשת השבוע לילדים, ספר ויקרא, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2019
הפרשה - פרשת השבוע לילדים, ספר במדבר, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2019
הפרשה - פרשת השבוע לילדים, ספר דברים, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2019
הכל בגלל גדי קטן, ילדים, הוצאת ניק-ניים, 2019
איך באים ילדים לעולם, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2022
הזמן האחרון - אקטואליה בעין רגישה, חלק א' (בתוך אסופת "בעלת הטורים), עיון, הוצאה עצמית, 2021
הזמן האחרון - אקטואליה בעין רגישה, חלק ב' (בתוך אסופת "בעלת הטורים), עיון, הוצאה עצמית, 2021
שאריות של החיים - מסע אישי בין תחנות, חלק א' (בתוך אסופת "בעלת הטורים), עיון, הוצאה עצמית, 2021
שאריות של החיים - מסע אישי בין תחנות, חלק ב' (בתוך אסופת "בעלת הטורים), עיון, הוצאה עצמית, 2021
סטופ כדור הארץ - כשהנגיף עצר הכל (בתוך אסופת "בעלת הטורים), עיון, הוצאה עצמית, 2021
THE PARASHA - Breshit, ילדים (תרגום), בהוצאת קורן-מגיד, 2024
THE PARASHA - Shemot, ילדים (תרגום), בהוצאת קורן-מגיד, 2024
THE PARASHA - Vayikra, ילדים (תרגום), בהוצאת קורן-מגיד, 2024
THE PARASHA - Bamidbar, ילדים (תרגום), בהוצאת קורן-מגיד, 2024
THE PARASHA - Devarim, ילדים (תרגום), בהוצאת קורן-מגיד, 2024
גיבורים ללא מדים (יחד עם דב קלמנוביץ'), עיון תיעודי, הוצאת ידיעות ספרים, 2024
רוח, קרב - שיחות בין הדי הקרבות, עיון, הוצאת ידיעות ספרים, 2024
דרך שלום, קורות שלום הולנדר ז"ל, ביוגרפיה, בהוצאת משפחת הולנדר, 2024
אילו סלעים יכלו לדבר, ילדים, הוצאת ידיעות ספרים, 2025
אמיליאנה טוריני (באיסלנדית: Emiliana Torrini Davíðsdóttir; נולדה ב-16 במאי 1977) היא זמרת איסלנדית.
אביה ממוצא איטלקי, ואמה ממוצא איסלנדי.
אביה היה מוכר מאוד בשל מסעדה איטלקית שניהל, ואיסלנדים רבים זוכרים לראשונה את אמיליאנה כמלצרית במסעדה.
היא גדלה בעיר קטנה סמוכה לרייקיאוויק, שם הצטרפה למקהלה בגיל 7
ששם היא שרה כסופרן עד שעברה ללמוד בבית ספר לאופרה בגיל 15.
בשנת 1994, כשהייתה בגיל 17, פרצה לתודעה באיסלנד כשזכתה בתחרות שירים של בתי ספר תיכון באיסלנד בגרסת כיסוי לשיר "I Will Survive".
בשנת 2002 טוריני השתתפה בפסקול הסרט שר הטבעות: שני הצריחים, כששרה את
'שירו של גולום' ("Gollum's Song").
באותה שנה תרמה את קולה להפקה המוזיקלית
הפיקה שיר בשיתוף פעולה עם דן קארי והשניים היו מועמדים לזכייה בשיר הדאנס הטוב ביותר בפרס גראמי בשנת 2005 עבור השיר "Slw", אותו ביצעה הזמרת קיילי מינוג.
אלבומה "Love in the Time of Science" מתאפיין בצליל אלקטרוני, בעוד שאלבומה "Fisherman's Woman"
מתאפיין בצליל הרבה יותר שקט, כשמורגשת בעיקר צליליה של גיטרה אקוסטית וכשהשימוש בסינתיסייזר הוא מינימלי.
בספקולציות של מבקרים נטען כי נטישתה של טוריני את ז'אנר האלקטרוניקה נובע מכך שטוריני רצתה להרחיק
את עצמה מההשוואות שנעשו בינה לבין ביורק, זמרת איסלנדית אחרת, אך טוריני טוענת שהתרחקותה מהז'אנר נבעה כתוצאה מאובדנו של בן זוגה בתאונה.
טוריני הצטרפה כחברה להרכב אומנים איסלנדים בשם "GusGus", ותרמה את קולה לכמה שירים בהופעה
הראשונה של ההרכב "Polydistortion" במיוחד לשיר "Why" שאותו היא אף מבצעת בהופעות החיות שלה.
בשנת 2006, טוריני הייתה מועמדת לפרסי המוזיקה האיסלנדית ברייקיאוויק ב-4 קטגוריות: אלבום הפופ של השנה,
שיר השנה (Sunny Road), זמר השנה, וקליפ השנה (קליפ ל-Sunny Road).
היא זכתה בכל התארים מלבד
אָמִילִיָה אֵרְהָארְט הייתה טייסת וסופרת אמריקאית.
היא התפרסמה כאישה הראשונה שחצתה גם את האוקיינוס האטלנטי בטיסת יחיד, וגם את האוקיינוס השקט (בשתי טיסות נפרדות).
וקבעה שיאי טיסה רבים נוספים.
כתבה ספרים רבים על חוויותיה, שהפכו לרבי-מכר.
ארהארט נעלמה בנסיבות לא-ברורות באוקיינוס השקט בסמוך לאי האולנד (בטיסה אחרת מזו שלמעלה), במהלך ניסיונה להקיף את העולם בטיסה בשנת 1937.
ארהארט נולדה לאדווין ואיימי, בבית אבי אמה באצ'יסון שבקנזס.
סבהּ זה, אלפרד אוֹטיס, היה שופט פדרלי ונשיא הבנק העירוני.
אוטיס לא היה שבע רצון מהצלחתו של אביה אֵדווין כעורך דין, מה שגרם לפירוק משפחתה.
אמיליה נקראה כמנהג משפחתה על שם שתי סבתותיה, אמיליה ג'וזפין הרס ומרי וולס פטון.
כילדה נהגה ארהארט לשחק עם אחותה הקטנה מיוריאל בטיפוס על עצים, בהחלקה במזחלת במורד ההר, ובציד חולדות באמצעות רובה.
אף על פי שתחביבים אלה היו תדירים בקרב צעירים, ישנם ביוגרפים של ארהארט אשר תיארו אותה כ"טומבוי".
ארהארט ואחותה אספו תולעים, עשים, חרגולים וקרפדות במהלך טיוליהן בחוץ.
ב-1904, בעזרת דודה, הצליחה ארהארט להרכיב בביתה רמפה, בעקבות רכבת הרים שראתה בטיול בסנט לואיס.
היא חיברה את הרמפה לגג ביתן הכלים המשפחתי.
טיסתה הראשונה של ארהארט הסתיימה בדרמטיות.
היא טיפסה מחוץ לקופסת העץ השבורה אשר שימשה אותה בתור מזחלת, עם שפה שסועה, שמלה קרועה ו"תחושת התעלות".
בגלל עבודתו של אביה עם חברת רכבות, עברה ארהארט ב-1907 לדה מוין שבאיוה.
כשנה לאחר מכן, כשהייתה בת עשר לקח אביה אותה ואת אחותה מיוריאל ליריד ממלכתי של מדינת איווה.
ביריד ראתה ארהארט לראשונה מטוס, אולם היא לא התעניינה בו כלל וביקשה לחזור לקרוסלה.
מאוחר יותר היא תיארה את המטוס המדובר כ"דבר העשוי מחוט חלוד ולא מעניין כלל".
כשהייתה בת 12, אביה של ארהארט, שהיה אז מנהל בחברת רכבות, קודם בעבודתו.
מצבה הכלכלי של משפחתה החל להשתפר, אך אז התברר כי האב הוא שתיין, וכעבור חמש שנים, ב-1914, הוא הוצא לגמלאות בכוח.
אביה ניסה לשקם את עצמו אך לעולם לא חזר לעבוד בחברת הרכבות.
בערך באותה תקופה, סבתה של ארהארט, אם אמה, נפטרה והותירה אחריה נכסים רבים, ובהם ירושה לבתה.
הנכסים הוכנסו לקרן נאמנות כדי להגן עליהם מהרגלי השתייה של האב.
לטענת ארהארט, עם מות סבתה נגמרה ילדותה.
ב-1915, מצא אביה של ארהארט עבודה בחברת רכבות אחרת בסיינט פול שבמינסוטה, ועבר לשם עם משפחתו.
אמיליה נכנסה לתיכון שם כתלמידה בכיתה י"א.
בהמשך, אביה ביקש שיעבירו אותו לעיר ספרינגפילד שבמיזורי, אך בעל התפקיד שם ששקל לצאת לגמלאות, בחר להישאר בתפקידו.
המהלך הזה הותיר את אדווין מובטל.
בתגובה לאפשרות של מעבר הרסני, לקחה איימי ארהארט את אמיליה ומיוריאל לשיקגו, כדי להתגורר אצל חברים.
במעבר זה אמיליה בחרה את בית הספר שבו תלמד.
באופן לא שגרתי, היא סירבה ללכת לתיכון הקרוב ביותר לביתה בטענה שמעבדת הכימיה שלו היא "בדיוק כמו כיור מטבח", ועברה בין בתי הספר התיכוניים באזור, בחפשה אחד עם תוכנית לימודים חזקה בתחום המדעים.
לבסוף נרשמה לתיכון "הייד פארק", אך הייתה אומללה בו.
אומללותה הונצחה במה שנכתב עליה בספר המחזור: "אמיליה ארהארט – הילדה בלבוש החום אשר הולכת לבד".
אמיליה סיימה את לימודיה ב"הייד פארק" ב-1915.
במהלך כל תקופת נעוריה, שאפה ארהארט לקריירה משמעותית.
היא שמרה בספר הדבקות גזרי כתבות מעיתונים אודות נשים מצליחות בתפקידים שעיקר המבצעים שלהם היו גברים, בפרט בתחומי הקולנוע, הפקה, משפטים, פרסום, ניהול והנדסת מכונות.
ארהארט החלה את לימודיה האקדמיים בשלוחת ספר של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה אך לא סיימה את תוכנית הלימודים שם.
במהלך חופשת חג המולד של 1917 נסעה ארהארט לקנדה כדי לבקר את אחותה בבית ספרה.
מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיאה באותה תקופה ובביקור זה ראתה ארהארט את החיילים הפצועים השבים משדה הקרב.
לאחר שעברה הכשרה כעוזרת אחות על ידי הצלב האדום החלה לעבוד בהתנדבות בבית החולים הצבאי ספדינה שבטורונטו, אונטריו.
מבין תפקידיה של ארהארט בתקופה זאת היו הכנת אוכל במטבח וחלוקת תרופות בבית המרקחת שבבית החולים.
ארהארט עבדה בתפקיד זה עד לחתימת הסכם שביתת הנשק בנובמבר 1918.
כאשר מגפת השפעת הספרדית ב-1918 הגיעה לטורונטו, ארהארט הייתה שקועה במשמרות מפרכות בתור אחות בבית החולים בספדינה.
ארהארט הפכה לחולה בעצמה וסבלה מדלקת ריאות וסינוסיטיס לסת.
היא אושפזה בנובמבר ב-1918 בעקבות דלקת ריאות ושוחררה בדצמבר 1918 בערך חודשיים לאחר שהמחלה החלה.
הסימפטומים שלה הנוגעים לסינוסים שלה היו כאב ולחץ מסביב לעין אחת וניקוז מאסיבי של ריר בנחיר ובגרון.
בבית החולים בו טופלה, בתקופה שבה עדיין לא פיתחו את האנטיביוטיקה, היא עברה ניתוחים קטנים כואבים כדי לנקות את סינוסי הלסת שלה.
הניתוחים הללו לא הצליחו ובעקבות כך ארהארט סבלה מכאבי ראש חוזרים ונשנים.
תקופת השיקום שלה נמשכה יותר משנה, אותה היא בילתה בבית אחותה שבנורת' המפטון שבמדינת מסצ'וסטס.
היא העבירה את הזמן בקריאת שירה, לימוד נגינה על בנג'ו ולימוד מכניקה.
לסינוסיטיס כרוני תהיה השפעה רבה על קריירת התעופה וכן על אספקטים אחרים בהמשך חייה של ארהארט.
לעיתים אפילו בשדה התעופה נאלצה ארהארט לשים תחבושת על הלחי שלה כדי להסתיר צינורית ניקוז.
באותה תקופה ארהארט ביקרה ביריד תעופה שהתקיים בעיר טורונטו שבקנדה יחד עם חברה קרובה.
אחת מנקודות השיא של היריד הייתה תצוגת תעופה של אלוף הפלות ממלחמת העולם הראשונה.
הטייס הבחין בארהארט וחברתה עומדות בנקודה מבודדת יחסית לקהל וצלל לעברן.
ארהארט אמרה מאוחר יותר כי "אני בטוחה כי הוא אמר לעצמו ש'תראו אותי גורם להן לברוח בבהלה'".
ארהארט עמדה על שלה ולא ברחה מפני הצלילה של הטייס גם כאשר הלה התקרב.
ארהארט הוסיפה כי "לא הבנתי את זה באותה עת, אבל אני מאמינה כי המטוס האדום הקטן הזה ניסה להגיד לי משהו כאשר חלף על פניי".
בשנת 1919 התכוננה ארהארט ללמוד באוניברסיטת סמית אך לבסוף החליטה ללמוד רפואה באוניברסיטת קולומביה.
לאחר שנה עזבה כדי להיות עם הוריה שהתאחדו בקליפורניה.
ב-28 בדצמבר 1920 ארהארט ביקרה יחד עם אביה בתערוכת טיסות ראווה בלונג ביץ'.
למחרת התנסתה בטיסה בת עשר דקות עם פרנק הוקס, טייס צבאי ממלחמת העולם הראשונה אשר לימים התפרסם בתור נהג מטוסי מרוץ.
ארהארט מעידה כי טיסה זאת שינתה את חייה: "ברגע שהתרוממנו יותר ממאתיים או שלוש מאות רגל [60–90 מטר] מעל האדמה ידעתי שעלי לדעת לטוס".
לאחר הטיסה, שעלתה לאביה עשרה דולרים, היא מיד הפגינה נחישות ללמוד לטוס.
ארהארט עבדה במגוון עבודות, בהן צלמת, נהגת משאית וקצרנית בחברת הטלפונים המקומית וחסכה אלף דולר לשם שיעורי טיסה.
אמה של ארהארט גם סיפקה חלק מאלף הדולרים שנחסכו "בניגוד לתפיסתה".
שיעור הטיסה הראשון של ארהארט התקיים בשדה התעופה קינר ליד לונג ביץ' ב-3 בינואר 1921. ארהארט נאלצה לקחת אוטובוס עד התחנה האחרונה שלו ומשם ללכת ברגל שישה קילומטרים כדי להגיע לשיעור.
מדריכתה הייתה אניטה סנוּק, חלוצת תעופה בעצמה אשר הייתה הטייסת הראשונה שניהלה בית ספר לטיסה והאישה הראשונה שניהלה נמל תעופה מסחרי.
סנוק עשתה שימוש במטוס מדגם Curtiss JN-4, דגם אשר זכה לכינוי Jenny והיה בשימוש באימונים של הצבא האמריקאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה אלפי דגמים של Jenny נמכרו לבעלים פרטיים במחירי רצפה.
דגמים אלה אחראים לפריחה בתחום התעופה בארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20. ארהארט הגיעה לשיעור והייתה לה רק בקשה אחת "אני רוצה לטוס.
המחויבות של ארהארט ללימודי הטיסה דרשה ממנה עבודה קשה ותנאים בסיסיים נוקשים אשר היו חלק מלימודי הטיסה באותה תקופה.
היא בחרה ללבוש מעיל עור, אך מידיעה כי טייסים אחרים ישפטו אותה, ישנה בו במשך שלושה לילות כדי לתת לו מראה של פריט לבוש בלוי.
כדי להשלים את שינוי המראה שלה היא קיצרה את השיער שלה, בהתאם לתסרוקות של טייסות נשים אחרות בנות התקופה.
שישה חודשים לאחר מכן קנתה ארהארט מטוס דו-כנפי מסוג קינר, לו קראה בשם "קָנֵרִי".
זמן לא רב לאחר מכן, ב-22 באוקטובר 1922, הטיסה ארהארט את המטוס לגובה של כ-14,000 רגל (כ-4,300 מטר) ובכך קבעה שיא עולמי חדש לנשים.
ארהארט הוציאה רישיון טיס במסגרת הפדרציה הבין-לאומית לאווירונאוטיקה ב-15 במאי 1923, והייתה האישה ה-16 לעשות כן.
בתחילת הקריירה שלה ארהארט התקיימה מהכספים אשר נותרו מהירושה של סבתא שלה, אשר בשלב זה נוהלו על ידי אמה.
כספי הירושה נוצלו עד שנגמרו לאחר השקעה הרסנית במכרה גבס.
כתוצאה ממצב זה ארהארט לא צפתה מצב שבו תוכל להניב פירות מההשקעה הראשונית שלה בתחום התעופה.
כפועל יוצא מכך מכרה ארהארט את מטוסה "קנרי" ורכשה במקומו מכונית מסוג קיסל בצבע צהוב אותה כינתה The Yellow Peril ("הסכנה הצהובה").
באותה תקופה החמירה בעיית הסינוסיטיס של ארהארט.
בתחילת 1924 ארהארט שוב אושפזה לעוד ניתוח בסינוסים שלה, אשר נכשל.
לאחר הניתוח ניסתה ארהארט את מזלה במספר יוזמות עסקיות ביניהן הקמת חברת צילום, אך בכולן נחלה כישלון.
לאחר גירושי הוריה ב-1924, יצאה ארהארט למסע שחצה את צפון אמריקה במכונית הקיסל שלה, "הסכנה הצהובה", עם עצירות ברחבי מערב ארצות הברית ואפילו סטייה קלה צפונה עד לקלגרי שבקנדה.
סוף המסע היה בוסטון שבמסצ'וסטס שם עברה ארהארט ניתוח נוסף בסינוסים שלה שהפעם עבר בהצלחה.
ארהארט חזרה ללימודיה באוניברסיטת קולומביה לאחר שהתאוששה מהניתוח.
היא נאלצה לעזוב את הלימודים בשנית מכיוון שלאימה נגמר הכסף לשלם את שכר הלימוד שלה.
עזיבתה את הלימודים בקולומביה סתמה את הגולל על תוכניותיה של ארהארט להרשם ללימודים מאוחרים יותר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
מיד לאחר מכן מצאה ארהארט עבודה כמורה ולאחר זמן מה החליפה מקצוע לעובדת סוציאלית בבית חולים במדפורד שבמסצ'וסטס.
בזמן שהותה במסצ'וסטס ארהארט שימרה את ההתעניינות שלה בתעופה והפכה לחברה בהתאחדות האווירונאוטיקה האמריקאית.
בשלב מאוחר יותר נבחרה ארהארט להיות סגנית נשיאת הסניף של ההתאחדות בבוסטון.
במסגרת חברותה השקיעה ארהארט סכומי כסף קטנים בבניית נמל התעופה דניסטון.
באותו הזמן עסקה ארהארט במכירת מטוסים מסוג קינר.
לצד זאת כתבה טור בנושא טיסה בעיתון מקומי וככל ששמה התפרסם, כך גדלו תוכניותיה לבנות ארגון שיסייע לנשים טייסות.
על פי הבוסטון גלוב הייתה ארהארט "האישה-טייסת הטובה בארצות הברית", אם כי מידת מקצועיותה של ארהארט הייתה שנויה למדי במחלוקת בין מומחי טיסה וטייסים בעלי ניסיון, עשורים לאחר מכן.
לאחר חצייתו של צ'ארלס לינדברג את האוקיינוס האטלנטי בטיסת הסולו בשנת 1927, הביעה איימי גשּׁט, אישה אמריקאית עשירה שהתגוררה בלונדון שבאנגליה, את רצונה להיות האישה הראשונה שתטוס (או שיטיסו אותה) מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
לאחר שהחליטה כי הטיסה מסוכנת מידי בשביל לעשותה בעצמה, הציעה לממן את הפרויקט בכל זאת ולמצוא "אישה אחרת עם דמות ציבורית מתאימה".
באפריל 1928, ארהארט קיבלה טלפון בשעת אחר הצהריים במהלך שעות העבודה מקפטן הילטון ריילי שביקש לדעת האם תרצה לחצות את האוקיינוס האטלנטי בטיסה.
היא התראיינה עם מתאמי הפרויקט, ביניהם איש יחסי ציבור ג'ורג' פטנאם, והוזמנה להצטרף לטייס ווילמר סטולץ ולטייס המשנה והמכונאי לואיס גורדון.
ארהארט הוגדרה כנוסעת אך היא קיבלה גם את התפקיד של לכתוב את יומן הטיסה.
הטיסה נערכה ממדינת ניופאונדלנד שממזרח לקנדה (ניופאונדלנד לא הייתה אז חלק מקנדה) במטוס פוקר F7 ב-17 ביוני 1928 ונחתה בוויילס שבבריטניה כ-20 שעות ו-40 דקות לאחר מכן.
ארהארט הטיסה את המטוס בחלק מהטיסה.
ביומן הטיסה כתבה "אם יימצאו ההריסות, דעו כי איבדתי את הדרך בסערה במשך שעה ולכן הכישלון".
הצוות התקבל בקולות תרועה במצעד בניו יורק ובקבלת פנים בבית הלבן במעמד הנשיא קלווין קולידג'.
מאוחר יותר השתתפה ארהארט יחד עם חברתה רות ניקולס, ב"דרבי המוטס של נשי קליבלנד" והגיעה למקום השלישי.
למשך זמן מה הייתה מאורסת לסמואל צ'פמן, עורך דין מבוסטון.
בינתיים לקח על עצמו פטנאם לקדם את ארהארט.
בין השאר הוציא לאור ספר שכתבה, ערך הרצאות והשתמש בתמונותיה לקידום מכירות של מוצרים שונים, כגון מזוודות, סיגריות, פיג'מות ובגדי ספורט לנשים.
השניים בילו זמן רב זה עם זה, דבר שהוביל לקרבה עמוקה.
לאחר התלבטות מצידה של ארהארט נישאו השניים ב-7 בפברואר 1931.
ארהארט התייחסה לנישואיה כאל "שותפות" ללא מחויבות זוגית-מינית (נישואים פתוחים).
במכתב שכתבה לבעלה זמן קצר לפני חתונתם נכתב "אני מבקשת ממך להבין כי אינך מחויב לעקרון הנאמנות של ימי הביניים, וכך גם לא אראה אני את עצמי קשורה אליך באופן דומה".
מאוחר יותר, בשנת 1931, קבעה לעצמה ארהארט שיא עולם של 5,613 מטר (18,415 רגל) בטיסה לגובה באמצעות מטוס אוטו-ג'ירו, מודל פיטקרן PCA-2.