tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת סוף המלחמה נעשה שימוש במסוקים אלה להטלת מכלי נפלם על כוחות צה"ל.
בין היתר ביצעו המסוקים הנחתה נרחבת של גדודי קומנדו בעומק סיני בראשית המלחמה, הנחתת קומנדו לכיבוש מוצב החרמון מישראל הנחתה של כוחות חי"ר מובחר לצד כוחות השריון הסוריים המסתערים בימי המלחמה הראשונים.
ב-9 באוקטובר 1973 הונחתה חוליית קומנדו מצרית ליד בסיס צה"ל באבו רודס.
אחד המסוקים שבר את כן הנסע הקדמי שלו בנחיתה, טייס המשנה שיצא לבדוק את התקלה נפגע מלהבי הרוטור ונהרג במקום.
אנשי הצוות וחיילי הקומנדו המצרים נמלטו מהמסוק המקורקע וזה פעל בסרק עד שנדם מחוסר דלק.
למחרת נמצא המסוק ומפקד בסיס רפידים, אליעזר ("צ'יטה") כהן נשלח להביאו עם צוות טכנאים וטייס מצרי שבוי שידע להטיס את המסוק.
המסוק הוטס לרפידים והונחת על צמיג במקום כן-נסע קדמי.
לדברי כהן, המסוק הצטיין בפשטות וגסות והיה נוח להטסה "ממש כמו משאית".
הוא ציין שלאחר כל טיסה היה צריך למלא בו דלק בלבד והוא לא דרש טיפולים מורכבים.
בשנת 1978 הועבר המסוק למוזיאון חיל האוויר במצב טיסה, ונמכר לארצות הברית בשנת 1985 תמורת מיליון דולר..
(Mi-8(Hip-B - אב הטיפוס השני בעל שני המנועים וארבעת הלהבים (טס ב-1962).
Mi-8TG - מסוק ניסיוני שעבד על גפ"מ.
Mi-18 - אב טיפוס משודרג של ה-Mi-8 הקיים (לא האבטיפוס) שהוארך ב-0.9 מטר ושודרג כך שגלגליו מתכנסים אל הגוף בטיסה.
מסוק זה היה בשימוש הצבא האדום בזמן המלחמה שניהלה ברית המועצות באפגניסטן ואחריה שימש כמסוק אימונים לצבא רוסיה ויוצרו רק שני מסוקים כאלו.
(Mi-8T(Hip-C - גרסת התובלה הצבאית הראשונה שזכתה ליצוא המוני, חמושה בטילי S-5 ומקלעי PK בצד.
(Mi-8TVK(Hip-E - מסוק סיוע חמוש בעל שישה מנשאי נשק שעליהם ניתן להתקין: מקלע בקליבר של 12.7 מ"מ בחרטום, רקטות S-5 בקוטר של 55 מ"מ על כנפיו הצדדיות, פצצות או טילי נ"ט AT-2/SWATTER.
Mi-8AMTSh (גרסת יצוא: Mi-171Sh ) - בגרסה זו דלת חדשה וגדולה בצדו הימני של המסוק ושריון קוולאר למנועים ולתא הטייס.
בחלק מהגרסאות האלו יש כבש הטענה (רמפה) גדול דיו להטענת ג'יפ סיור לבטן המסוק.
Mi-8AMTSH-VN, מצויד באוויוניקה מחודשת, שני מקלעי 12.7 מ"מ והתאמה לאמצעי ראיית לילה.
תא הטייס והמערכות המרכזיות מוגנים על ידי שריון מסגסוגת טיטניום, בעוד הרצפה וקירות תא המטען מוגנים בשריון קוולאר קל.
(Hip-G, גרסת ייצוא: Mi-81IV (Mi-9 - גרסה זו היא עמדת פיקוד אווירית ניידת המצוידת באנטנות ומכ"מי דופלר.
(Mi-8PPA (Hip-K - מסוק בעל 6 אנטנות בצורת "X" על חלקו האחורי של המסוק שנועדו לשבש שידורים, גרסה זו נבנתה רק לייצוא.
(Hip-D הידוע גם כ-Mi-8PS (Mi-8TPS - משודרג בממסר אותות רדיו ופועל כעמדת פיקוד אווירית ניידת.
(Mi-8SMV (Hip-J - על גרסה זו הותקנו קופסאות קטנות על חלקה השמאלי שנועדו לשבש שידורים.
(Mi-8VPK (Hip-D - גרסת קומוניקטור (מקשר) בעל קופסאות בצורת מלבן שמותקנות על נקודות החימוש המשמשות כאמצעי תקשורת.
Mi-19 - גרסה המבוססת על השלדה של ה-Mi-8MT/Mi-17 שמטרתה היא לשמש כעמדת פיקוד אווירית ניידת למפקדי חייל הרגליים הממונע (טנקים,נגמ"שים).
Mi-19R - גרסה הדומה ל-Mi-19 שמשמשת כעמדת פיקוד אווירית ניידת למפקדי ארטילריה רקטית.
Mi-8MB - גרסת אמבולנס צבאי.
Mi-8K - גרסה שנועדה לצפות ולכוון תותחי ארטילריה.
Mi-8P - גרסת מסוק נוסעים אזרחי.
Mi-8S - גרסת מסוק נוסעים לאח"מים.
Mi-8MPS - גרסת מסוק חיפוש והצלה (בעיקר בשימוש במלזיה).
Mi-8MA - גרסת מסוק לחקירת הקטבים (בעיקר לחקירת הקוטב הצפוני).
Mi-8AT - גרסת מסוק נוסעים עם מנועים משודרגים.
Mi-8ATS - גרסת מסוק שנועד לעבודה חקלאית.
Mi-8TL - גרסת מסוק שנועדה לחקירת התרסקויות כלי טיס.
להלן המפעילות הצבאיות וגם האזרחיות של מסוק המי-8, על כל נגזרותיו:
- מסוק אחד נרכש מאוקראינה באמצע שנות ה-90.
- 13 מסוקים נמצאים בשירות.
- 43 מסוקים בשירות ועוד כמה.
- 6 מסוקים הושאלו לשנה.
סין - 250 מסוקים בשירות.
- 15 מסוקים בשירות ועוד 10 מסוקים שנכנסו לשירות בשנת 2007.
- 42 מסוקים נמצאים בשירות.
גינאה ביסאו - מסוק אחד בשירות.
- מסוק אחד נלקח כשלל מחיל האוויר המצרי.
- 134 מסוקים נמצאים בשירות.
- 4 מסוקים לא תקינים.
- 14 מסוקים אזרחיים נמצאים בשירות.
- 15 מסוקים צבאיים ו-2 מסוקים אזרחיים נמצאים בשירות.
- רק מסוקים אזרחיים נמצאים בשימוש.
Ohel; 24 במרץ 1925 – 24 באפריל 2005) היה סופר, אנתרופולוג, וארכאולוג ישראלי שהתמחה בחקר הפרהיסטוריה.
ילדותו – פולין, ועליה לארץ
מילא אהל נולד בשם ירחמיאל נאמיוט בעיר וילנה, שהייתה בזמנו בפולין, ליעקב וחיה נאמיוט שהיו ציונים סוציאליסטים, פעילים בתנועת השומר הצעיר והקימו באזור מגורם מספר קיניי החלוץ.
כשנה לפני הולדתו של אהל נרצחה סבתו רחל בחצר הקדמית של בית המשפחה, על ידי חבורה שלא זוהתה ושמטרתה המשוער הייתה לפגוע ביהודי העיירה.
הוריו של אהל, קיוו שאהל יוולד ילדה, ושמה יהיה רחל.
אך אהל נולד בן, והוריו חיפשו ומצאו בתנ"ך, בדברי הימים א' ובספר ירמיהו, שם שחשבוהו כקרוב ביותר לשם סבתו רחל: ירחמיאל.
ילדותו של אהל עברה עליו בעיירה נאליבקי שגם כן הייתה בזמנו בפולין.
השפה שדוברה בביתו הייתה יידיש.
כשהיה אהל בן שלש חלה קשה והרופא הפולני שהציל את חייו התמודד עם שמו וקרא לו מילאצ'יק (סגול תחת האות למד) שהתבסס על ההברה האחרונה בשמו של אהל, ושמשמעותו בשפות סלביות - חמודון.
שנים לאחר מכן טעה עורך ספר אחד ושם קמץ תחת האות למד, וכך נשאר שמו הפרטי של אהל 'מילא' עם קמץ.
בגיל שש החל אהל ללמוד בבית הספר הפולני המקומי לפני הצהריים, ואחרי הצהריים בחדר תחת מורה ליברלי מקומי אברם קווארטץ'.
בבית הספר הפולני התעלה אהל ביכולתו הספרותית על פני בני כתתו למרות שפולנית הייתה שפה שנייה לו ולמרות שהפסיד כמאה ימי לימודים כל שנה בגלל מחלות שונות, תוצאה של הפרעות אכילה תכופות.
יכולת ספרותית זאת זכתה לשבחים ממוריו אך גם למהלומות מידי בני כיתתו הפולניים.
הפילוג בין התנועות הציונית בין מפא"י לתנועה הרוויזיוניסטית שהגביר עם סיום מלחמת העולם הראשונה (ראהרצח_חיים_ארלוזורוב), הגיע גם לנאליבקי, שם הצטרף אהל ללא מחשבה לחבריו הצעירים בבית"ר הרוויזיוניסטית כנגד רצונם של הוריו.
אך ויכוח אלים באחת השבתות בבית הכנסת בין חבריו מבית"ר ואביו, שכנעו אותו לעזוב את התנועה בו ביום.
כשהיה בן שש, לתקופה של כשנה, התמסר אהל לדת בהתפללו בבית הכנסת בעיירה שלש פעמים בשבוע ומדי יום בחדרו בבית, וגם פיתח אהבה לחזנות.
זאת, לא כי הוריו לא היו אדוקים.
באותו הזמן נולד לאהל אחיו הצעיר, חיים.
הקרע בין שתי התנועות הציוניות התעצם ואפילו פלש לטבורן של עיירות נידחות בה גרו יהודים.
כשהייה אהל כבן שמונה עזבה המשפחה את נאליבקי, וגרה בבית הורי אביו בווילנא לזמן מה.
הוריו שחששו מפני חברי בית"ר שנעשו יותר ויותר מיליטריסטים ומאיימים, החליטו לעזוב את העיירה ולנסות לעלות לישראל.
המנדט הבריטי שלט בישראל בזמן ההוא, והייה הכרח לאביו של אהל להתאמן ולהתחפש כרב כדי לאפשר את כניסתו לישראל שהייתה ידועה כחלק מ'המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים על פלשתינה (ארץ-ישראל)'.
לאחר ששה חדשים בווילנא, שהתה המשפחה קצרה בוורשה, משם ברכבת צפופה לקונסטנטצה שברומניה, ומשם על האניה פולוניה ליפו בתקופת העלייה החמישית לשם (לנמל יפו) היגיעו ב-20 בינואר 1935, שם עזרו עובדי נמל ערביים לנוסעים לעבור מהאניה, שעגנה מחוץ לנמל, לסירות קטנות שהעבירו את העולים החדשים לבניין הביקורת בנמל.
בנמל יפו קיבל את פני המשפחה דודו של אהל, יהושע, שכבר שכן בארץ מזה כעשר שנים והוסמך כמורה.
לזמן קצר גרה המשפחה בבית הקטן של יהושע בתל אביב, ולאחר מכן עברה לדירה משלהם בתל אביב.
אך חוסר העזרה לעולים בזמן ההוא ואי יכולתו של אביו של אהל למצוא עבודה הביאו את המשפחה אל סף רעב.
למזלם הבחין בכך אחיה של אימו, מקס שגר מזה שנים במושב חירות שבגוש תל מונד, גוש שהיה עשיר בפרדסנותים.
ב-1936 רכשה המשפחה מכולת בכפר סבא בעזרת ידיד המשפחה נח סולומינסקי שהיה בעל מסעדה ובית קפה במושבה, והמשפחה עברה לכפר סבא.
בכפר סבא חלפה באהל תמורה משמעותית, מהיות ילד יהודי פולני בישן וחולני לצבר פעיל חברותי ובריא.
תמיד, מאז ומעולם, לקחתי דברים מסוג זה במלוא הרצינות, לעזאזל!
(והעזאזל יסתבר יותר אם אגיע עם דפים אלה לתקופות הרבה יותר מאוחרות בחיי, אף כי אני בספק רב מאד אם אגיע)".
תקופת בית ספר היסודי בכפר סבא איפשרה לאהל ליצור חברויות עמוקות מאד עם בני כיתתו, ברם יותר מחציים נהרגו במלחמת השחרור, דבר שהשאיר בו פצע עמוק, בכתיבתו וביחסו אל אחרים ואל העולם.
אהל היה בן 11 כשפרצו מאורעות 1939-1936. פרצו לאיטם, אך התגברו במשך החדשים.
ב-1954 כשעבד כמורה בבית ספר יסודי, כתב אהל את זכרונותיו מאותה תקופה בספר התעודי 'המגינים הצעירים' המפרט את התקופה, את המאבקים, את גיוס הנוער לארגון המחתרתי בזמנו, ההגנה, ואת הפעילויות של חבריה.
1939 סימנה מספר שינויים: מלחמת העולם פרצה, אהל עלה לבית ספר תיכון, פעילותו בהגנה גברה וכתיבתו היצירתית החלה.
בשנה זאת החליטו הוריו לשולחו לגימנסית הרצלייה בתל אביב, אך לאחר הפצצת תל אביב על ידי האיטלקים, החליטו הוריו שתל אביב מסוכנת, והוא התחיל את שנת התיכון הראשונה בגימנסיה פרטית קטנה ברעננה, שם גם למד בכתה אחת עם חיים חפר.
באותו הזמן הקימה ההגנה את הגדנ"ע ואהל הצטרף לגדוד השרון, שנקרא גדוד 20, כמזכיר הגדוד.
לאחר שנה בגימנסיה ברעננה, עברו אהל ושניים מידידי כתתו הכפר סבאים לגימנסית אחד-העם בפתח תקווה, לשם ומשם רכבו השלשה על אופניהם יום יום מרחק של 11 ק"מ, חובשים מגבעות צבאיות כדרך החיילים האוסטרלים ששרתו בישראל בזמן ההוא לתקופה קצרה.
מורה הספרות שלו בגימנסיה היה נתן גורן שהיה סופר, עיתונאי, מסאי ומבקר יידי ועברי, מחנך עברי ופעיל ציוני, איש תנועת העבודה.
באותם ימים היה אהל חבר בצופים, אך משם עבר להנוער העובד, נעשה מדריך בה וכתב כתבים שהתפרסמו בעיתון הנוער העובד במעלה.
אהל מציין גם שבזמן ההוא נעשה "מאד 'שרוף' מבחינה אידאולוגית.
חשבתי עצמי לסוציאליסט גמור ומושבע ומסור והערצתי את ברית המועצות."
לקראת פסח והוא בכיתה י'א, היה ממארגניי מחנה עבודה בקיבוץ שער הגולן.
מחנה העבודה הבליט תכונות שהעלו את יוקרתו מחד, אך פגעו בו מאידך.
אהל הראה כושר מנהיגות וארגון מצוינים.
לעומת זאת, מקרה שהיה, בו רכב דקות ספורות על סוס השומר במכנסיים קצרים ללא אוכף, וגרם להתפתחות דלקת מוגלתית של עור הירכיים תוך שעות, אותה הזניח לימים עד לאשפזתו, הדגיש את עקשנותו שהתבטאה לאורך חייו כנזכר למעלה, וגרמה לו אין ספור תיסכולים, ובסופם, לדיכאון.
בנוסף לכך, בשנתיים שלפני המחנה ועד למחנה העבודה עצמו התנהל רומן לוהט בינו לבין אחת מבנות כתתו.
אך בשער הגולן שברה חברתו את הרומן ללא הסבר.
כתוצאה משבר לב זה ולאור המצב בעולם ובישראל החליט אהל להפסיק את לימודיו ולהתגייס למשטרה הבריטית כנוטר יהודי במשטרת היישובים העבריים.
במשך שנת 1942 התחילו להגיע ידיעות לישראל על גורל היהודים תחת שליטת גרמניה הנאצית באירופה, והתנועה לכיוון עצמאות מהמנדט הבריטי וניסיונות הבריטים לעצור תנועה זו נתנו עדיפות למלחמה משותפת נגד גרמניה ואיטליה.
בתחילת 1943, עם התקדמות הצבאות הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה לכיוון מצרים, החליט אהל להתנדב לצבא הבריטי.
תחילה ניסה להתנדב כטייס אך כשנדחה, התנדב לצי.
לאחר שלשה חודשי טירונות קשים בחיפה, ביקש והתקבל לקורס אלחוטאים.
האימון באלכסנדריה שבמצרים נמשך שלשה חדשים.
אהל, שגדל בבית דובר יידיש, למד בבית ספר פולני בפולנית ונעשה ישראלי דובר עברית, הוסיף אנגלית למאגר יכולותיו.
בזמן שהיה באלכסנדריה, נפצעה אימו חיה, ואושפזה לבית חולים.
כתוצאה מהפציעה, פיתחה אימו מחלות כרוניות עד שנפטרה לאחר שנים של טיפולים וסבל ב-1955
עוד כשהיה באלכסנדריה ביקר בגיזה ובפירמידות שזרעו את זרעי ההתעניינות בפרהיסטוריה בשלב מאוחר יותר בחייו.
לאחר השלמת הכשרתו כאלחוטאי, נשלח לשרת כשנה בבסיס הצי הבריטי בביירות המודרנית.
בזמן שירותו בביירות ביקר בבעלבכ העתיקה, דמשק ובגדאד.
ב-1944, כשבנות הברית החלו להשיג ניצחונות בשדות הקרבות ולוב עברה לידי צבאו של גנרל מונטגומרי, נשלח אהל לשרת בבנגאזי.
בתקופה זאת חזר לכתיבת שירה ופרוזה שלא נתפרסמה.
ב-1945, עם סיום המלחמה, הוחזר אהל לתחנת אלחוטאים בסטאלה מריס בחיפה.
כשחזר, הייתה אימו בטיפולים ואביו נזח את פעילותו הציונית כדי לטפל בה וגם משום השחיתויות והמלחמות פנימיות שהתחוללו לדעתו במפלגתו עד עתה, מפא"י.
לאחר המלחמה עלה אהל בדרגה בצי הבריטי לפטי אופיסר .
הוא ביקר בירושלים, שם חזר לפגוש בידידי נעוריו הלומדים באוניברסיטה.
גרעין הלימודים התחדש בו ועם שחרורו ביקש אהל וקיבל הקצבה מהצבא הבריטי להשלים את לימודי התיכון.
אך כשגמר, שוב התעורר בו הרחש הלאומי והוא הצטרף ברעננה לגרעין הכשרה של מכבי הצעיר ששם לו למטרה, בימים אלה של סלילת דרך להתיישבות יהודית בצפון הארץ, את הקמת קיבוץ הסוללים שבגליל התחתון.
גרעיני הכשרה בזמנו היו בעיקרן עניינו של הפלמ"ח, כך שההכשרה לקיבוץ "הסוללים" תחת מכבי הצעיר שהייתה חסרת ניסיון בנושא, הייתה קשה.
למרות הקשיים, שב אהל אל כתיבתו לאור העששית בצריף אולם האכל.
באותה הקבוצה הייתה גם אשתו לעתיד תמר דודזון, דור שני בראשון לציון למשפחת פרדסנים, שהוריהם הגיעו לארץ בין העלייה הראשונה והעלייה השנייה בחוסר כל, ובעבודה קשה הצליחו להתבסס.
המכבי הצעיר הייתה התנועה החזקה ביותר בראשון לציון מאז ומתמיד ותמר, חברתו לתנועה, ספורטאית טובה, בעלת צחוק מתגלגל ושמחת חיים, שבתה לאטה את לבו של אהל, שלא הבין מדוע הוא נמשך אליה, מכיוון שאישיותה הייתה היפוכה הגמור של זו שלו.
בנוסף, אהל זיהה בהוריה של תמר השקפות שלא התיישבו עם שלו, והתקשה ליצור קשר קרוב עם משפחתה של תמר למרות מאמציהם של אחותה ואחיה של תמר ליצור קשר קרוב איתו ולמרות הערצתם אליו, אל יכולותיו ומחשבותיו.
לאחר תקופת חיזורים והיסוסים התחתן הזוג שבועיים לפני הכרזת העצמאות עם קום המדינה ב-מאי 1948, תחילה בטקס בלתי רשמי בחברת קבוצתם ברעננה ולאר מכן בטקס רשמי בחצר משפחתה של תמר.
ב-29 בנובמבר 1947 הכריז האום על החלוקה.
ב-14 במאי 1948 נגמר המנדט הבריטי.
קמה המדינה ואהל קיבל קריאה להתקשר עם חבריו האלחוטנים מהצי בבריטי בכדי לעזור ליצור את הנדרש עבור חיל הים החדש שבתחילה, לפי זכרונותיו, כלל רק מחסן פיקוד ואנייה קטנה שקראוה 'אנית הפחים.' אך מסתבר שהרבה הכנות הקדימו רגע זה (ראה: הזירה הימית במלחמת העצמאות).
מלחמת השחרור גוועה במשך 1949 והארץ התיישבה, בנו הבכור שלו ושל תמר, לו קראו 'אייל', נולד בחודש מרץ, גרעין ההכשרה הצטרף לתנועת העובד הציוני וחלק מחברי הגרעין עלו על הגבעה שהוקצתה לקיבוץ החדש והחלה להכשיר אותה למגורים ועבודה.
יצוין, שבתחילה הוקצה לקבוצה ישוב נתוש באזור, אך כשבדקה אותו משלחת הגרעין, עלה חבר המשלחת על מוקש לעיני אהל ושניים מחבריו למשלחת, ואיבד את חייו, מקרה שנחרת עמוק הזכרונו.
אחזקת הגיבוש בגרעין הייתה קשה.
קבוצה נחשונית של חברים עלו לנקודה בכדי להכשירה להיתיישבות.
אהל מעלה בזכרונותיו את ויכוחיו התמידיים עם שוברי עקרונות הקיבוץ שמביין חברי הגרעין והיגיע להחלטה לעזוב את הגרעין עוד לפני התיישבותו הרשמית על הקרקע.
אשתו תמר לא התנגדה והשלשה עברו מהסוללים לרעננה, לכפר סבא, לראשון לציון ובחזרה לכפר סבא שם עבר אהל ב קורס הוראת בית ספר מזורז של משרד החינוך.
הארץ חסרה מורים לילדי מירב העולים החדשים שבאו בעיקר מאירופה, מרוקו, לוב ואיראן (שעדיין נקרה 'פרס' בפי יושבי ישראל למרות שינוי שמה ב-1935).
עולים אלה ברובם שוכנו במעברות, ואהל החל לעבוד כמורה בנווה ימין מושב שתחילתו היה בבתים ערביים נטושים ותושביו החדשים התמודדו עם שפה, עבודה, ערבוב תרבויות וכל הקשור.
ביום הקדיש אהל להוראה, את לילותיו לכתיבה.
בשנה זאת כתב סיפור קצר על העובר על העולים 'למוטב' שהתפרסם בעיתון דבר וגם זכה בפרס מטעם העיתון.
בקרב העולים החדשים שהה אהל שנה מייתשת ואת השנה השנייה להוראתו עשה בטבעון שם היה אחיו הצעיר יהושע מנהל בית הספר.
למרות שקטע את קשרו עם העולם לעתה הוא חידש את הקשר כחוקר וסופר מעט שנים לאחר מכן.
בתקופת הוראתו בטבעון, אהל הירבה לכתוב הצגות קצרות לתלמידיו בכדי להמחיש את חמר הלימודים וזכה להערצה ביניהם.
לאחר שעות בית הספר גם נתן שיעורים פרטיים, כתב ספרים וסיפורים קצרים וגם עבד חלקית בוועד התרבות של עריית חיפה בהוראה למבוגרים כדי להרוויח דמי מחייה אך לא הרבה יותר.
במשך ארבעת השנים מאז הגיע אהל לטיבעון, השתכם בו, נולדה ביתו לה קראו הוא ואשתו תמר 'ניבי' וכתב למכביר.
אהל נוכח שהוראת ילדים לא נעמה לו, עזב את בית הספר והחל לעבוד במועצת פועלי חיפה בהוראה למבוגרים כל זמן זה חלם על לימודים באוניברסיטה העברית בירושלים (שבזמן ההוא הייתה האוניברסיטה היחידה בישראל).
אהל עבר את קורס הכניסה לאוניברסיטה בהצטיינות והחל ללמוד בה ב-1954 והחל את לימודיו בחוג לספרות עברית תחת שמעון הלקין ועמו בכיתה חיים גורי ודן מירון.
בשנה השנייה לקח גם קורסים בארכאולוגיה.
בסוף השנה הצטרפו אליו תמר אשתו ואייל וניבי ילדיו בירושלים.
ב-1955 נפטרה אימו של אהל בכפר סבא לאחר עשר שנות סבל והיא בת 55.
בסוף 1956 פרצה מלחמת סיני (יותר ידועה בין יושבי הארץ כמבצע סיני).
אהל גויס לצי משחתות חיל הים שהקיף את אפריקה.
תוכניות היו לו ולמוריו לשולחו ללמוד בצרפת אך השיוט הארוך סיים תוכניות זאת.
יום אחד, קיבל אהל קריאה להיפגש עם דובר משרד העבודה זלמן חן.
שרת העבודה הייתה גולדה מאיר.
זלמן חן הציע לאהל תפקיד ספרותי במסגרת המשרד שכלל ביקורים במקומות התפתחות וכתיבת מאמרים עבור העיתונותהכללית ועבור ירחון העבודה, לימד בבית ספר ושימש כתב ספורט בקול ישראל.
בשנת 1962 עבר לגור בראשון לציון, שם עבד כאיש יחסי ציבור של חברת מקורות, בתקופת הקמתו של המוביל הארצי.
תקופה מסוימת התגורר בקיבוץ גשר שבעמק הירדן.
ובשנת 1973 יצא ללימודים לתואר דוקטור באנתרופולוגיה בתחום הארכאולוגיה הפרהיסטורית באוניברסיטת שיקגו.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בתרבות הקלאקטונית (Clactonian) של התקופה הפלאוליתית התחתונה בבריטניה.
הוא ביצע מחקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת סינסינטי.
משנת 1978 היה בסגל ההוראה של אוניברסיטת חיפה, בחוגים לאנתרופולוגיה וסוציולוגיה ובחוג ללימודי ארץ ישראל, שם לימד אנתרופולוגיה וארכאולוגיה פרהיסטורית.
אהל חקר אתרים ומאספים של כלי אבן מסותתים מן התרבות האשלית, בעיקר ברמת יראון בגליל העליון, ופרסם מאמרים בכתבי עת מובילים בנושאים אלה.
בשנות השבתון שלו עסק בחקר אבוריג'ינים באוסטרליה ובחקר שימפנזים מסוג בונובו בגן החיות בסן דייגו, קליפורניה.
ב-1993 יצא אהל לשבתון בסן דייגו, בה התרכז בתצפיות בקופי-על בגן החיות המקומי, כתיבת הספר "אייפים: קופי על כבני אדם" והוראה באוניברסיטה.
שנת שבתון זאת הייתה שנתו האחרונה כפרופסור באוניברסיטת חיפה.
בסן דייגו סבל משלשה התקפי לב.
אך אהל סירב לחפש אבחנה עד חזרתו לישראל בתחילת 1994, אז עבר איבחונים וטיפולים בחיפה, ולאחר היסוסים רבים הסכים בתחילת 1995 לניתוח שכלל מעקפים של ארבעה מעורקי צוארו.
כבר בבית הספר היסודי בכפר סבא נודע אהל בין חבריו כמשורר.
באותה תקופה כתב שירים קצרים, פואמות ארוכות ופרוזה, על אדם, על עולם, על עצמו, חלקם בעלי תכן לאומני.
בשנותיו הראשונות בבית ספר תיכון, כשהיה מדריך בהנוער העובד, כתב מאמרים שהתפרסמו בעיתון הנוער העובד במעלה.
לקראת סוף השנה של כיתה י' כתב וביים מחזה עבור מסיבת הסיום שמו 'הכישלון', מחזה בן שלש מערכות שדן באהבת זוג מחד ושאיפותיהם האקדמיות מאידך.
"סיפורו של מומבו: גורילה בשבי"
"אייפים: קופי על כבני אדם"
"גשר" (הוצאת אגודת הסופרים העברים ליד דביר, 1955)
האנתרופולוגית מרגרט מיד, "מין ומזג בשלוש חברות פרימיטיביות".
ארכיונו נשמר בארכיון גנזים - אגודת הסופרים, תל אביב.
מילאן "מיקי" אוסטרץ (בסלובנית: Milan Osterc; נולד ב-4 ביולי 1975) הוא כדורגלן עבר סלובני, ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת סלובניה, והיה מלך השערים של הפועל תל אביב בגביע אופ"א בעונת , כשהגיע עם הקבוצה לרבע הגמר.
אוסטרץ החל את הקריירה המקצוענית בסלובניה במועדון המקומי NK בלטינצ'י, משם עבר לגוריצה, ולאחר מכן עזב את סלובניה ועבר לשחק בספרד במדי הרקולס אליקנטה.
אחרי עונה אחת בספרד חזר לסלובניה ושיחק באולימפיה ליובליאנה.
בקיץ 2000 הגיע אוסטרץ לישראל, כשהמאמן דרור קשטן החתימו בקבוצת הפועל תל אביב.
כבר במחזור הראשון של עונת 2000/2001 כבש אוסטרץ את שערו הראשון בקבוצה, במשחק מול מ.ס.
אשדוד, ובסך הכל בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 9 שערי ליגה.
בעונת 2001/2002 הבקיע רק שער אחד בליגה אך תרם 7 שערים חשובים בגביע אופ"א, בין היתר מול גזיאנטפספור בטורקיה, לוקומוטיב מוסקבה ברוסיה, מול צ'לסי באנגליה ומול פארמה באיטליה, עת היה שותף להישג השיא של קבוצה ישראלית במפעל זה, כשהגיע עם הפועל תל אביב עד לרבע הגמר.
בסך הכל שיחק אוסטרץ שנתיים בהפועל תל אביב, בהם סיימה הקבוצה פעמיים ברציפות כסגנית האלופה.
בקיץ 2002 חתם אוסטרץ בשורות לה הבר הצרפתית, אך לא הצליח להשתלב בקבוצה וכעבור עונה אחת עבר לקבוצת בורסאספור הטורקית.
אוסטרץ שיחק בקבוצות נוספות בטורקיה, קפריסין ואוסטריה, לפני שחזר לסלובניה בשנת 2007.
כשחזר למולדתו שיחק אוסטרץ שלוש שנים נוספות בקבוצה בה שיחק בעבר, גוריצה.
בעונת , בגיל 35, היה אוסטרץ מלך שערי הליגה הסלובנית.
בזכות היכולת הטובה שהציג, עבר בשנת 2010 לשחק באלופת סלובניה, פ.צ.
בקיץ 2012 פרש משחק פעיל.
אוסטרץ הוא שחקנה לשעבר של נבחרת סלובניה.
אוסטרץ שיחק במדי הנבחרת בטורנירי הגמר של יורו 2000 ומונדיאל 2002. ב-10 בנובמבר 2001 הבקיע את שערו האחרון במדי הנבחרת, מול נבחרת רומניה, שער שהעלה את סלובניה לראשונה למונדיאל.
בסך הכל רשם אוסטרץ 44 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 8 שערים.
מיל מי-38 (Ми-38, Mi-38) הוא מסוק אזרחי לטווח בינוני המונע במנועי טורבינה ונועד בעיקר להחליף את צי המסוקים מדגם מיל מי-8 ומיל מי-17. במקור תוכנן המסוק לצאת לייצור סדרתי לייצוא בשל תכונותיו המתקדמות: הוא מכיל מערכת בקרת חשמל נרחבת ומנועי טורבינה מדגם קלימוב TV-7-117V בעלי הספק של 2350 כ"ס.
פותחו גרסאות רבות של מיל מי-38, כולל לתמיכה צבאית, תובלה ומסוק לסיור אווירי.
ב-24 בדצמבר 2010 המסוק ביצע את טיסת הבכורה שלו מקאזאן למוסקבה.
מנועי הטורבינה של המטוס פותחו בשיתוף פעולה עם חברת פראט אנד ויטני.
בשנת 2014 נשלח לטיסות מבחן והוא הוצג ב באוגוסט 2019.
מילאן היא עיירה במחוזות דודג' וטלפייר במדינת ג'ורג'יה שבארצות הברית.
שטחה של העיר הוא 8.3 קמ"ר, מתוכם 8 קמ"ר שטחי יבשה ו-0.32 אחוז שטחי מים.
במפקד אוכלוסין של שנת 2000, התגוררו בעיר 1,012 תושבים, 326 משקי בית ו-215 משפחות המתגוררות בעיירה.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 124.9 בני אדם לקמ"ר.
בנוסף לכך, מפקד האוכלוסין מציג את הפילוג הגזעי של מילאן, 64.7% לבנים, 34.88% אפרו-אמריקאים ו-0.40% מגזעים אחרים.
ב-28.8% מתוך 326 משקי הבית בעיירה יש ילדים מתחת לגיל 18, 52.5% הם זוגות נשואים שמתגוררים ביחד, 10.7% משפחות חד הוריות ללא אב, ו-34.0% הם לא משפחות.
חציון ההכנסה למשק בית הוא 25,461 דולר וחציון ההכנסה למשפחה הוא 33,438 דולר.
לגברים יש חציון הכנסה של 28,750 דולר לעומת 18,750 דולר של נשים.
ההכנסה הממוצעת לנפש אחת היא 12,451 דולר.
מילא 18 (פולנית Miła 18 - "מיווה 18") היה מקלט ששימש כבונקר עבור מפקדת הארגון היהודי הלוחם, קבוצת מחתרת יהודית שפעלה בגטו ורשה בפולין במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1943 נבנה הבונקר ברחוב מילא 18 על ידי מבריחים מהעולם התחתון.
לוחמי אי"ל הגיעו אליו לאחר שהבונקר שלהם, ברחוב מילא 29, התגלה.
המבריחים המקוריים אף סייעו והדריכו את חברי הארגון.
ב-8 במאי 1943, שלושה שבועות לאחר תחילת מרד גטו ורשה, הותקף הבונקר על ידי הנאצים, כשבתוכו כ-300 בני אדם.
המבריחים נכנעו, אולם מפקדי אי"ל, ובהם מרדכי אנילביץ', מנהיג המרד, המשיכו בלחימה.
כוחות גרמנים ואוקראיניים זרקו גז מדמיע למקלט כדי לאלץ את שוכניו לצאת החוצה.
אנילביץ', חברתו מירה פוכרר ורבים מאנשיו ביצעו התאבדות המונית על ידי בליעת גלולות ציאניד כדי לא להיכנע.
כמה עשרות לוחמים ובהם מארק אדלמן, סגנו של אנילביץ' ומיכאל רוזנפלד שהיה במפקדת אי"ל, הצליחו לצאת מיציאה אחורית ולאחר מכן להימלט אל רחוב פרוסטה בצד הפולני (Aryan Side) בעזרת לוחם אי"ל שמחה רותם (קאז'יק).
גופותיהם של הלוחמים היהודים לא הוצאו מהבונקר לאחר המלחמה, והמקום זכה למעמד של אנדרטת מלחמה.
בשנת 1946 הוקמה אנדרטה בשם "התל של אנילביץ" שעשויה מהריסות בתי מילא.
בראש התל הונחה אבן הנצחה עם כיתוב בפולנית, יידיש, ועברית.
בשנת 2006 נוסף בתחתית התל אובליסק שעוצב על ידי חנה סמלנברג ומארק מודראו.
באובליסק מופיע כיתוב בפולנית, אנגלית ויידיש ובו הטקסט:
שמות הלוחמים שידוע שנפלו בבונקר
שמותיהם של 51 לוחמים יהודים שזהותם אומתה על ידי היסטוריונים חקוקים על חלקו הקדמי של האובליסק.
במוזיאון יד מרדכי הוקם שחזור של הבונקר על ידי האמן דוד גפני.
וכן בשנת 1961 יצא בעברית רומן בשם "מילא 18" של הסופר היהודי האמריקאי ליאון יוריס בהוצאת סטימצקי ובתרגום של יוסף נדבה.
בשנת 1995 יצא הספר בתרגום נוסף של יעל נמרודי בהוצאת זמורה ביתן.
מילאן הוא כפר במחוז סיבולה שבניו מקסיקו.
לפי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, שטחו של הכפר הוא 7.5 קמ"ר.
במפקד אוכלוסין שהתקיים בשנת 2000, התגוררו בכפר 1,891 אזרחים, 673 משקי בית ו-475 משפחות.
צפיפות האוכלוסייה בכפר הייתה 250.9 נפש לקמ"ר.
ב-39.5% מ-673 משקי בית בכפר יש ילדים מתחת לגיל 18 שגרים בם, 49.0% הם זוגות נשואים המתגוררים יחד, 15.8% בהם נשים היא בעלת הבית ללא בעל.
הממוצע של משק בית הוא 2.81 נפשות וממוצע של משפחה הוא 3.33.
מילאן באדל (; נולד ב-25 בפברואר 1989 בזאגרב) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
באדל החל את הקריירה בדינמו זאגרב, במדיה זכה בארבע אליפויות קרואטיה ובשלושה גביעים.
בהמשך שיחק בבונדסליגה במדיה של המבורג, בטרם עבר לפיורנטינה מהסרייה א'.
באדל ייצג באדל את נבחרת קרואטיה בשתי אליפויות אירופה, במונדיאל 2014 ובמונדיאל 2018.
באדל החל את הקריירה בקבוצת הנוער של נ.ק.
זאגרב, אך בשנת 2005, בטרם מלאו 16, עבר ליריבה העירונית דינמו זאגרב.
לאחר כשנתיים בקבוצת הנוער של דינמו, החל באדל את הקריירה הבוגרת בעונת בהשאלה ללוקומוטיבה זאגרב מהליגה השלישית, וזאת על מנת לצבור דקות משחק.
באותה עונה כבש באדל שבעה שערי ליגה ב-28 הופעות, ובתום עונה אחת חזר לדינמו.
כשחזר לדינמו זאגרב לקראת עונת , סומן באופן מיידי כמחליף אפשרי ללוקה מודריץ', אחד מהבולטים בסגל הקבוצה שעזב לטובת טוטנהאם הוטספר.
באדל השתלב היטב בהרכב כבר בעונת הבכורה שלו, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות מול לינפילד האירית.
את הבכורה שלו בליגה ערך כבר במחזור הפתיחה, בו גם כבש את השער הראשון בניצחון 0–2 על רייקה.
עונת הבכורה של באדל בדינמו הסתיימה בהצלחה, וזאת על אף שהיא הודרכה באותה העונה על ידי שלושה מאמנים שונים.
בליגה זכתה הקבוצה באליפות קרואטיה בפער שש נקודות מהיידוק ספליט.
השתיים נפגשו גם לצמד משחקים בגמר הגביע הקרואטי.
במשחק הראשון גברה דינמו 0–3 ביתי על היידוק, אך בגומלין נוצחה בתוצאה זהה, והמשחק עבר להכרעה בדו-קרב בעיטות עונשין.
באדל, שפתח בהרכבה של דינמו בשני משחקי הגמר, כבש את הפנדל השלישי לזכות קבוצתו, שגברה בסיום 3–4 על היידוק בדרך לזכייה בדאבל (ג'ובאני רוסו בעונת הפרישה שלו היה מהמחמיצים במדי היידוק בדו-קרב).
בסך הכול ערך באדל באותה העונה חמישים הופעות בכל המסגרות, וכבש שישה שערים.
בעונת זכה באדל עם קבוצתו באליפות השנייה מתו ארבע אליפויות רצופות.
באותה עונה הרשים באדל בצד ההתקפי, וכבש 11 שערים ב-27 הופעות.
עונה אחר כך זכה עם קבוצתו בדאבל, לאחר שקבוצתו גברה בגמר הכפול על ואראז'דין.
באדל כבש שער בכל אחד משני משחקי הגמר, שהסתיימו בתוצאה הכוללת 2–8. באותה עונה אף היה לראשונה לקפטן הקבוצה בחלק ממשחקיה.
בעונת היה באדל אחד משחקני המפתח בהעפלתה לשלב הבתים של ליגת האלופות, לראשונה מזה 12 שנים.
באדל הופיע בכל אחד מששת משחקיה של דינמו בשלב הבתים, בו פגשה את ריאל מדריד, אולימפיק ליון ואייאקס.
באדל פתח עם דינמו את עונת , אך עזב זמן קצר לאחר פתיחתה.
עוד בטרם עזיבתו, הספיק לשחק עם הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות.
במשחקו האחרון כשחקן דינמו באצטדיון מקסימיר, במסגרת שלב הפלייאוף של המוקדמות מול מריבור, כבש באדל שער עצמי, אך קבע את תוצאת המשחק עם שער מן העבר השני, 2-1 לדינמו.
הוא הוביל כקפטן את קבוצתו בניצחון 0–1 בגומלין, שהביא אותה בפעם השנייה ברציפות לליגת האלופות.
עד לעזיבתו ערך באדל 187 הופעות במדי דינמו בכל המסגרות, מתוכן 113 בליגה, כבש 37 שערים (25 בליגה) וזכה בארבע אליפויות ושלושה גביעים.
באוגוסט 2012 הצטרף באדל להמבורג מהבונדסליגה, תמורת סכום המוערך בכ-4.5 מיליון אירו.
תחת המאמן טורסטן פינק הפך באדל עד מהרה לשחקן הרכב קבוע, שניהל את משחקה של המבורג מהקישור האחורי.
הוא ערך 31 הופעות ליגה באותה העונה, וסייע לקבוצתו לסיים את העונה במקום השביעי.
עונה אחר כך נותר באדל שחקן הרכב משמעותי בקבוצה, אך היא הפגינה יכולת ירודה וסיימה את העונה במקום ה-16, שהוביל אותה לצמד משחקי מבחן מול גרויטר פירט.
באדל פתח בהרכב בצמד המשחקים, אותם צלחה המבורג רק בזכות חוק שערי חוץ.
ב-31 באוגוסט 2014, זמן קצר לאחר פתיחת העונה, עבר לפיורנטינה של המאמן וינצ'נצו מונטלה מהסרייה א'.
לאחר שבשלביה המוקדמים של העונה בילה באדל זמן רב על הספסל, החל בהדרגה לתפוס את מקומו בהרכב, והיה לחלק משמעותי בשלביה המאוחרים של העונה בסרייה א' ובליגה האירופית, שהסתיימו עבור פיורנטינה בהצלחה יחסית ובמקום הרביעי בטבלה.
את שערו הראשון בסרייה א' כבש באדל במחזור הליגה האחרון באותה העונה, כשקבוצתו גברה 0–3 על קייבו ורונה.
עונה אחר כך, תחת המאמן פאולו סוזה, שמר על מקומו בהרכב וערך 27 הופעות ליגה בדרך למקום החמישי בטבלה.
בקיץ 2018 הסתיים חוזהו והוא הפך לשחקן חופשי.
ב-5 באוגוסט 2019 חזר לפיורנטינה והושאל לעונה אחת.
באדל החל את דרכו בנבחרות הצעירות של קרואטיה, וצבר בהן 63 הופעות במצטבר.
עוד בהיותו שחקן הנבחרות הצעירות, זומן מספר פעמים לסגל הנבחרת הבוגרת, אך לא שולב.
ב-23 במאי 2010 עלה באדל להופעת בכורה קצרה במיוחד במדי קרואטיה, לאחר שהמאמן סלאבן ביליץ' העלה אותו מהספסל בדקה האחרונה בניצחון 0–2 על במשחק ידידות.
שלושה ימים אחר כך עלה באדל בהרכב הפותח של נבחרתו, במשחק ידידות מול , שהסתיים בשוויון 0-0.
באדל המתין מעל לשנה להופעתו הבאה בנבחרת, שהייתה הופעתו הראשונה במדיה במשחק רשמי.
הוא פתח בהרכב נבחרתו בניצחון 1–3 על במוקדמות יורו 2012, ואף כבש את שער הבכורה שלו במדי קרואטיה במשחק.
באדל זומן על ידי ביליץ' לסגל קרואטיה לקראת יורו 2012, אך שם נתקלה בהגרלה קשה בשלב הבתים, אליו הוגרלה לצד ו.
באדל לא שולב כלל בשלב הבתים, שבסיומו הודחה קרואטיה מהטורניר במקום השלישי.
גורל דומה ציפה לבאדל גם במסגרת מונדיאל 2014. הוא זומן לסגל על ידי המאמן ניקו קובאץ', אך לא שותף כלל בשלב הבתים, אותו סיימה קרואטיה במקום השלישי אחרי ו, והודחה מהמשך המשחקים.
לאחר שערך חמש הופעות במסגרת טורניר המוקדמות, זומן באדל על ידי המאמן אנטה צ'אצ'יץ' לסגל קרואטיה לקראת יורו 2016. בניגוד לטורנירים הקודמים, זומן באדל כשחקן הרכב, כשפתח ושיחק לאורך כל ארבעת משחקיה של קרואטיה בטורניר.
קרואטיה הפתיעה בשלב הבתים וסיימה בראש הבית אחרי שגברה 0–1 על , נפרדה בשוויון 2-2 עם , והפתיעה את האלופה המכהנת ספרד עם ניצחון 1–2. בשלב שמינית הגמר פתח באדל ושיחק לאורך כל המשחק וההארכה, כשקבוצתו נוצחה על ידי האלופה בתום הטורניר, .
מילאים ראמה הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת החלוץ וזוהה בעיקר עם פ.צ.
לראמה שבע הופעות במדי נבחרת שווייץ, עמה השתתף ביורו 2004.
ראמה שיחק כנער במועדון בסלידהיה מאלבניה, ובשנת 1994 עבר לשווייץ, והמשיך לשחק עוד שלוש שנים במועדון פ.צ.
בשנת 1997 החל ראמה לשחק בפ.צ.
תון, ששיחקה אז בליגת המשנה השווייצרית.
כבר מעונת 1997/98 היה ראמה שחקן הרכב בקבוצה, אך רק בעונת 1999/00 החל לעשות את הפריצה שלו, והבקיע שמונה שערים בעונה זו, ועוד שבעה שערים בעונת 2000/01. בעונת 2001/02 רשם ראמה עונת שיא, כשהבקיע 25 שערי ליגה, וסייע לקבוצתו להעפיל לליגת העל השווייצרית מהמקום השלישי.
בעונת 2002/03 ראמה הבקיע 20 שערים וסיים עם קבוצתו במקום השביעי בליגת העל השווייצרית.
בעונת 2003/04 הבקיע ראמה עשרה שערים במדי תון, וסיים עם קבוצתו במקום השישי.
בעונת 2004/05 עזב ראמה את תון ועבר לשחק באאוגסבורג, ששיחקה במחוז דרום של הליגה הגרמנית השלישית.
ראמה לא התאקלם היטב באוגסבורג, והבקיע שער אחד ב-13 הופעות בעונה זו.
בעונת 2005/06 חזר ראמה לשווייץ, כשחתם בפ.צ.
שפהאוזן, ששיחקה אז בליגת העל השווייצרית.
ראמה ערך 26 הופעות בעונה זו, בהן הבקיע חמישה שערים, וסיים עם שפהאוזן במקום השמיני בליגה.
תון ושיחק במועדון זה עד פרישתו.
בעונות 2006/07 הבקיע ראמה חמישה שערי ליגה, וסיים עם קבוצתו במקום השביעי.
בעונת 2007/08 הבקיע ראמה שמונה שערי ליגה, אך נשר עם תון לליגת המשנה השווייצרית.
בעונת 2008/09 הבקיע ראמה עשרה שערים אך לא הצליח לשוב עם תון לליגת העל השווייצרית.
בעונת 2009/10 חזרו ראמה ותון לליגה הבכירה, כשראמה הבקיע שבעה שערים.
בשתי העונות הבאות, 2010/11 ו-2011/12, הבקיע ראמה שלושה שערים בכל עונה, וסיים עם קבוצתו במקום החמישי בליגת העל השווייצרית.
בתום עונת 2011/12 פרש ראמה ממשחק פעיל.
ראמה ערך שבע הופעות במדי נבחרת שווייץ, הראשונה הייתה בשנת 2003. בשנת 2004 זומן ראמה לסגל השווייצרי ליורו 2004. בטורניר זה ערך ראמה הופעה אחת, כשנכנס כמחליף בדקה ה-85 במקום דניאל גיגקס, במחזור האחרון של שלב הבתים, בו הפסידה שווייץ 3-1 לצרפת.
ראמה ושווייץ הודחו מטורניר זה בתום שלב הבתים, ולאחר הטורניר, ראמה לא זומן יותר לסגל השווייצרי.
מילאדה הוראקובה (בצ'כית: Milada Horáková 25 בדצמבר 1901 - 27 ביוני 1950) הייתה פוליטיקאית צ'כוסלובקית אשר נשפטה במשפט ראווה מבוים והוצאה להורג על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
בהיותה בת 17, בשנה האחרונה של מלחמת העולם הראשונה, סולקה מבית הספר בשל השתתפותה בהפגנה נגד המלחמה.
לאחר המלחמה והקמת הרפובליקה הצ'כו-סלובקית השלימה את לימודי התיכון, והמשיכה ללימודי משפטים באוניברסיטת קארל בפראג, אותם סיימה ב-1926. בשנים 1927–1940 עבדה במחלקת הרווחה של עיריית פראג.
ב-1929 הצטרפה למפלגה הסוציאליסטית הלאומית של צ'כוסלובקיה.
היא התמקדה בנושאים של צדק חברתי ובקידום מעמד האישה.
כן הייתה פעילה בצלב האדום הצ'כוסלובקי.
לאחר פלישת גרמניה לצ'כוסלובקיה (1939) הצטרפה הוראקובה למחתרת.
ב-1940 נעצרה יחד עם בעלה בידי הגסטאפו, ונשלחה למחנה הריכוז טרזיינשטט ולאחר מכן לבתי כלא שונים ברחבי גרמניה.
ב-1944 הובאה למשפט בדרזדן, אך למרות שהתביעה דרשה להטיל עליה עונש מוות, היא נידונה ל-8 שנות מאסר.
באפריל 1945 שוחררה מכלאה בבוואריה על ידי כוחות צבא ארצות הברית בעת התקדמותם אל תוך גרמניה.
לאחר שחרור צ'כוסלובקיה חזרה לפראג והצטרפה למפלגה הסוציאליסטית הלאומית שהוקמה מחדש, והייתה נציגה מטעמה באספה הלאומית הזמנית.
בשנת 1946 נבחרה לייצג את אזור הבחירה של צ'סקה בודיוביצה באספה הלאומית הנבחרת.
היא המשיכה לעסוק בקידום מעמד האישה וגם בשימור המוסדות הדמוקרטיים של צ'כוסלובקיה.
זמן קצר לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על הממשלה (פברואר–יוני 1948) התפטרה מהאסיפה הלאומית לאות מחאה.
שלא כמו רבים ממקורביה הפוליטיים, בחרה הוראקובה שלא לעזוב את צ'כוסלובקיה למערב, והמשיכה לעסוק בפעילות פוליטית בפראג.
ב-27 בספטמבר 1949 נעצרה בטענה כי עמדה בראש קשר להפלת המשטר הקומוניסטי.
עוד בטרם החל משפטה, נחקרה הוראקובה בידי המשטרה החשאית (ה-StB) תוך שימוש בעינויים פיזיים ונפשיים.
היא הואשמה בהנהגת קשר, בגידה וריגול לטובת ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת ויוגוסלביה.
הראיות לקשר זה כללו את עובדת נוכחותה במפגש של חברי המפלגה הסוציאליסטית הלאומית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת העם, שנערך בספטמבר 1948. במפגש זה דנו בתגובתם להתרחשויות הפוליטיות בצ'כוסלובקיה באותה עת.
כן הואשמה בקיום קשרים עם פוליטיקאים צ'כוסלובקים גולים.
משפטם של הוראקובה ושל שנים-עשר מעמיתיה החל ב-31 במאי 1950. מלכתחילה תוכנן המשפט כמשפט ראווה על פי הדגם של משפטי מוסקבה בשנות ה-30 בברית המועצות.
המשפט אורגן בפיקוח וייעוץ של יועצים סובייטיים, ובליווי מסע יחסי ציבור שאורגן על ידי השלטונות הקומוניסטיים.
בראש התביעה עמד דוקטור למשפטים יוזף אורוולק.
ההליכים המשפטיים בוימו בקפידה עם הודאות באשמה שנכפו על הנאשמים.
עם זאת, בהקלטה של המשפט שנמצאה ב-2005 התגלה כי הוראקובה הגנה באומץ על האידיאלים הפוליטיים שלה.
ב-8 ביוני 1950 נידונה הוראקובה למוות יחד עם עוד שלושה מהנאשמים (יאן בוכאל, אולדז'יך פצל, וז'אביס קלנדרה).
הוראקובה סירבה לבקש חנינה, אך בתה ועורך הדין שלה עתרו לקבלת חנינה.
אישים רבים במערב פנו לממשלת צ'כוסלובקיה בבקשה לחוס על חייה - בהם אלברט איינשטיין, וינסטון צ'רצ'יל, אלינור רוזוולט וז'אן-פול סארטר.
הוראקובה הוצאה להורג בתלייה בכלא פנקרץ בפראג ב-27 ביוני 1950, בגיל 48. לאחר הוצאתה להורג נשרפה גופתה, אך אפרה לא נמסר למשפחתה ולא נודע מה עלה בגורלו.
ביוני 1968, במהלך האביב של פראג, בוטל פסק הדין נגד הוראקובה, אך בשל הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה לא הסתיים תהליך טיהור שמה עד לאחר מהפיכת הקטיפה.
ב-1990 הוסב על שמה רחוב במרכז פראג.
ב-1991 הוענק לה אות מסדר תומאס גריג מסריק (מדרגה ראשונה).
יום הוצאתה להורג, 27 ביוני, נקבע כיום הזיכרון לקורבנות המשטר הקומוניסטי בצ'כיה.
ב-11 בספטמבר 2008 נידונה לודמילה ברוז'ובה-פולדנובה, האחרונה מצוות התביעה שעודנה בחיים, ל-6 שנות מאסר בגין סיוע לרצח משפטי.
ברוז'ובה-פולדנובה שוחררה ממאסרה בדצמבר 2010 בשל גילה (88) ועקב בעיות רפואיות.
בנובמבר 2017 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "מילאדה" על חייה של הוראקובה, בהפקה משותפת צ'כית-אמריקאית.
את מילאדה גילמה השחקנית איילת זורר.
בעלה של הוראקובה, בוהוסלב הוראק, שהצליח להימנע ממעצר ב-1949, נמלט לגרמניה ולאחר מכן התיישב בארצות הברית.
בתם יאנה הייתה בת 16 בזמן הוצאתה להורג של אמה, עברה לאחריות דודתה, ובשנת 1968 הצטרפה לאביה.
מילאן אצ'ימוביץ' נולד בעיירה פינוסאווה הסמוכה לבלגרד, אשר הפכה ברבות הימים לפרבר שלה.
ב-1923 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בלגרד.
בשלהי 1938 מונה לשר הפנים של ממלכת יוגוסלביה.
הוא קיים קשרים הדוקים עם הנס הלם הנספח המשטרתי הגרמני בבלגרד וככל הנראה שימש לו מודיע.
בפברואר 1939 הודח מכהונתו והושם במעצר בית.
ב-1 במאי 1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית מינו הנאצים ממשלת קומיסרים זמנית ואצ'ימוביץ' מונה לראש הממשלה ולקומיסר לענייני פנים.
לאחר תחילת פעולות הגרילה נגד הגרמנים החליטו שלטונות הכיבוש להקים מחנה ריכוז לאסירים פוליטיים.
האראלד טורנר ראש המנהל האזרחי מטעם הגרמנים הנחה את אצ'ימוביץ' להקים את מחנה הריכוז באנייצה וזה הטיל את הביצוע בפועל על דראגומיר יובאנוביץ'.
אצ'ימוביץ' נחשב לפוליטיקאי "אפור" ולא זכה לאהדה ציבורית רחבה ועל כן מינו הגרמנים את הגנרל מילאן נדיץ' לראש "ממשלת ההצלה הלאומית" ואצ'ימוביץ' מונה רשמית לשר הפנים.
אצ'ימוביץ' תמך בסתר במחתרת הצ'טניקים.
הגרמנים חשדו בו ובפעולותיו, ולבסוף ב-10 בנובמבר 1942 הועבר מתפקידו ובמקומו מונה הקולונל טנסיה דיניץ'.
עם זאת, נותר בקשרים טובים עם השלטונות הגרמניים.
באוקטובר 1944 שחררו כוחות הפרטיזנים של טיטו את בלגרד ואצ'ימוביץ' נמלט מהעיר.
הוא הצטרף לכוחות הצ'טניקים ומצא את מותו בקרב מול כוחותיו של יוסיפ ברוז טיטו ברכס זֶלֶנְגוֹרָה אשר באזור בוסניה.
מיל מי-6 או מי-6 הוא מסוק תובלה כבד סובייטי ואחר כך רוסי, שתוכנן ויוצר על ידי מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל.
המסוק יוּצר במספרים גדולים לשימושים צבאיים ואזרחיים, והיה המסוק הגדול ביותר שיוּצר עד שהמסוק מיל מי-26 הוכנס לייצור בשנת 1980.
מיל מי-17 או מי-17 הוא מסוק תובלה סובייטי/רוסי, שתוכנן ויוצר על ידי מפעל המסוקים של מוסקבה ע"ש מ.ל.
מיל (כיום יצרנית המסוקים הרוסית מיל), ומיוצר היום על ידי קאזאן מסוקים בשני מפעלים באולן-אודה ובקאזאן.
הוא ידוע בשירות הרוסי בסימון Mi-8M.
זהו מסוק תובלה בינוני כפול־מנוע טורבו-ציר, המשמש למגוון רחב של שימושים אזרחיים וצבאיים.
קיימות גרסאות "ספינת תותחים" (מחומשות בתותחים או מקלעים) ואחרות בהן ניתן להתקין 2 כנפי עזר בעלות 3 נקודות נשיאה חיצוניות (כל אחת) להתקנת מארזים נתיקים וחימוש מגוון, כולל פצצות, רקטות, תותחים ומקלעים.
ההבדל החיצוני הבולט ביותר בין מי-8 לבין מי-17 הוא שרוטור הזנב של המי-8 נמצא בצד ימין, בעוד שבמי-17 הוא בצד שמאל (מנקודת ראותו של טייס בקוקפיט).
זאת למרות התמונה המצורפת של Mi-8MT בה רוטור הזנב נמצא בצד שמאל.
המסוק פותח על בסיס שלדתו וגופו של המסוק מי-8.
נכון לתחילת שנת 2020, קיימות 61 גרסאות למסוק.
מילא 18 הוא רומן מאת ליאון יוריס, שעלילתו מתרחשת בוורשה הכבושה על ידי הנאצים, בפולין, שלפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
מילא 18 נכנס לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס והגיע למקום השני באוגוסט 1961. עבודתו של יוריס, המבוססת על אירועים אמיתיים, מגוללת את הכיבוש הנאצי בפולין ואת הזוועות של דה-הומניזציה שיטתית וחיסולה של עם יהדות פולין.
השם "מילא 18" נלקח מבונקר המטה של לוחמי ההתנגדות היהודים מתחת לבניין ברחוב מילא 18. המונח "גטו" מקבל משמעות ברורה יותר כאשר המנהיגים היהודים האמיצים נלחמים בקרב אבוד לא רק נגד הנאצים ועוזריהם, אלא גם משתפי פעולה מקומיים ובינם לבין עצמם.
בסופו של דבר, ככל שהגטו מצטמצם להריסות, כמה אנשים אמיצים עם מעט כלי נשק וללא עזרה מבחוץ מקבלים את הפיקוד על הגנת הגטו, מקימים צבא מאולתר ויוצאים לקרב.
הספר תורגם מאנגלית לעברית על ידי יעל נמרודי, בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1995.
כמו בספרים רבים אחרים של יוריס, הסיפור מסופר ברובו מנקודת מבטו של עיתונאי; במקרה זה, עיתונאי אמריקני-איטלקי, כריסטופר דה מונטי, שנשלח לוורשה לאחר שסיקר את מלחמת האזרחים בספרד.
אף שהוא נועד להיות צופה מבולבל ונייטרלי, הוא נפגש גם עם ההיררכיה הנאצית וגם עם יהודי ורשה.
הוא מנהל רומן נלהב עם אשתו של אחד ממנהיגי הקהילה היהודית ובנוסף הוא פוגש בזונות שסיפקו הנאצים.
בזמן שהגטו מוקף ומצטמצם להריסות, הוא זורק את חלקו עם המגינים הנועזים.
הוא אחד הניצולים הבודדים שמצליח לברוח עם צעירה, גבריאלה רק, בהריון לילד של אחד המגנים, אנדריי אנדרופסקי, קצין צבא פולני לשעבר.
אנדריי אנדרופסקי הוא קצין חטיבת אולאן בצבא הפולני, ויהודי.
הוא חם מזג וכמה דמויות אחרות מעירות שהוא הכי טוב בהובלת פרשים ונלחם ללא תקווה עד הסוף.
הוא נשאר בגטו לאחר נפילת הבונקר במילא 18 שם מת לאחר מכן.
גבריאלה ראק היא חברתו של אנדריי אנדרופסקי, אף על פי שהם מחליטים לא להתחתן בגלל המוצא היהודי של אנדריי.
היא עבדה בשגרירות אמריקאית בוורשה לפני המלחמה ובסוף הספר נשאה את ילדו של אנדריי.
כריסטופר דה מונטי הוא עיתונאי שאביו איטלקי ואמו אמריקאית.
בעודו מתנגד לפשיזם ונחוש בדעתו להוציא את האמת לעולם, הוא אינו מסייע ללוחמים בגטו עד שנאלץ להיכנס לגטו על ידי קצין תעמולה נאצי בפולין.
הוא האדם היחיד שידע את מיקומם של כל יומני הגטו.
אלכסנדר ברנדל הוא ממובילי ההתקוממות ואביו של וולף ברנדל.
הוא התחיל יומן, אשר מאוחר יותר הורחב ל-24 כרכים על ידי אנשי הגטו.
מבוסס באופן רופף על עמנואל רינגלבלום.
וולף ברנדל הוא בנו של אלכסנדר ואחד ממנהיגי המרד.
הוא בורח מהגטו עם קומץ ניצולים כולל חברתו רחל ברונסקי.
בסוף הספר כותב כריסטופר דה מונטי כי רחל וולף לא נלחמה בקבוצת התנגדות יהודית אחרת.
רחל ברונסקי היא בתם של פול ודבורה ברונסקי וחברתו של וולף ברנדל.
לצד היותה מוזיקאית מוכשרת וחיילת מצוינת, היא מסייעת לוולף בפיקוד חלקו בצבא.
כשההתקוממות מסתיימת בורחת ווולף עם כמה אחרים מהביוב ולמקום מבטחים.
דבורה ברונסקי היא אהובתו של כריסטופר דה מונטי ואשתו של פול ברונסקי.
היא גם אחותו של אנדריי אנדרופסקי.
בעוד שדבורה לא חשה שום אהבה לפול, במיוחד לאחר שהוא מתנגד להתנגדות בגטו, היא מסרבת לעזוב אותו עד שהוא מת.
לדבורה שני ילדים – רחל וסטפן ברונסקי.
פול ברונסקי הוא בעלה של דבורה ברונסקי, ואף שהוא יהודי, אינו מעוניין להיות קשור ליהודים אחרים בשום דרך.
הוא עובד במועצה היהודית ומאמין בשיתוף פעולה עם הגרמנים ומתנגד להתנגדות היהודית.
בסופו של דבר הוא מתאבד לאחר שלא הצליח להתמודד עם הלחץ של שני הצדדים.
מבוסס באופן רופף על אדם צ'רניאקוב.
פרנץ קניג הוא גרמני אתני החי בפולין שמקבל מעמד גבוה יותר לאחר הפלישה הנאצית.
ככל שהמלחמה מתקדמת, קניג מושחת יותר ויותר.
הוא מצליח להוביל את פול ברונסקי לנהל את המכון הרפואי בוורשה.
באביץ' כיהן בשנים 1992–1995 כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית הסרבית בקראינה.
אחרי המלחמה, בשנת 2004, הורשע באביץ' בגין פשעי מלחמה על ידי בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר (ICTY) והיה הנאשם הראשון שהודה באשמה וחתם על עסקת טיעון עם התביעה, ולאחריה נידון ל-13 שנות מאסר.
באביץ' הביע בהכרזה פומבית "בושה וחרטה", הצהיר שעסקת הטיעון נועדה לטהר מאשמה קולקטיבית את הסרבים בקרואטיה ופנה ל"אחים הקרואטים למחול לאחיהם הסרבים" על מעשיהם.
אחרי גזר הדין בשנת 2004 נכלא באביץ' במקום בלתי ידוע, ואחרי שהוחזר להאג כדי להעיד נגד מילאן מארטיץ', נמצא במרץ 2006 תלוי למוות בתאו בבית הסוהר בסכוונינגן בהאג, אחרי מעשה התאבדות.
באביץ', רופא שיניים במקצועו, כיהן גם כראש העיר קנין בקרואטיה.
מילאן באביץ' נולד בשנת 1956 כבנו של בוז'ו באביץ' בכפר קוקאר על יד הערים ורליקה וסין בחבל דלמטיה שהיה אז חלק מהרפובליקה הסוציאליסטית של קרואטיה, במסגרת הפדרציה הסוציאליסטית היוגוסלבית.
בשנת 1981 הוא סיים את הפקולטה לרפואת שיניים בבלגרד, בירת סרביה ויוגוסלביה עם תעודת רופא שיניים.
פעילותו בתקופה שלפני המלחמה ביוגוסלביה
ב-1989 התמנה לאחד ממנהלי המרכז הרפואי בקנין, עיר בדרום-מערב קרואטיה עם אוכלוסייה סרבית חשובה.
בשנת 1990 כשהתחילה יוגוסלביה להתפרק, הפסיק באביץ' את חברותו במפלגה שהייתה עד אז היחידה והשלטת, ברית הקומוניסטים של יוגוסלביה, ושלוחתה, ברית הקומוניסטית של קרואטיה ובפברואר 1990 הקים יחד עם יובן ראשקוביץ' ואחרים את המפלגה הדמוקרטית הסרבית בקרואטיה.
כעבור זמן קצר הוא נבחר לראש העיר קנין מטעם מפלגה זאת.
באותה תקופה היוו הסרבים 12.2% מאוכלוסיית קרואטיה, אולם הם היו רוב בחבל "קראינה", רצועה לאורך הגבול בין קרואטיה לבוסניה.
בשלהי שנת 1990, אחרי בחירתו של פרניו טוג'מן (תוג'מן) כנשיא קרואטיה, נעה קרואטיה אל העצמאות.
הממשל הקרואטי החדש ראה עצמו בעימות עם המיעוט האתני הסרבי בארצו שחשש כי עצמאות קרואטיה תנתק אותו מהמולדת הסרבית ותדכא את הסרבים.
הסרבים שמרו זיכרונות קשים מתקופת מדינת-הלוויין הפרו-נאצית של האוסטאשה בימי מלחמת העולם השנייה שביצעה בשם הלאומנות הקרואטית תוכנית של רציחות מכוונות נגד הסרבים.
המנהיג הסרבי של יוגוסלביה, סלובודן מילושביץ' והצבא העממי היוגוסלבי, שנשלט על ידי סרבים ומונטנגרים, תמך בהתנגדות הסרבים המקומיים לשאיפת קרואטיה לעצמאות מוחלטת.
הסרבים הלאומיים בקראינה הקימו מועצה לאומית סרבית, גוף שנועד לארגן את התנגדותם לעצמאות קרואטיה.
מילאן באביץ' נבחר ליושב ראש שלה.
הסרבים בקראינה והמאבק לעצמאות של קרואטיה
אחרי בחירתו של טוג'מן נחקקה החוקה הקרואטית הדמוקרטית הראשונה, לפיה הסרבים במדינה, שחיו עד אז במדינה רב-לאומית הפדרלית, ראו עצמם יורדים למעמד של מיעוט אתני בשטחה של קרואטיה.
בספטמבר 1990 נקראו הסרבים על ידי מנהיגיהם המקומיים להשתתף במשאל עם, שבו 99.7 % מתוכם הצביעו בעד ריבונות ואוטונומיה סרבית בחבל קראינה.
ההצבעה הוכרזה לבלתי חוקית ובטלה על ידי ממשלת קרואטיה.
אולם ב-21 בדצמבר 1990 הכריזה ההנהגה הסרבית בראשות באביץ' שהתכנסה בקנין על "החבל האוטונומי הסרבי של קראינה" SAO Kraijna.
ב-1 באפריל 1991 היא הביעה את רצונה להיפרד מקרואטיה ולהצטרף לסרביה.
גם קהילות סרביות אחרות במזרח קרואטיה הודיעו שתצטרפנה לחבל האוטונומי הסרבי.
ב-30 באפריל 1991 נבחר באביץ' ליושב ראש המועצה הפועלת של החבל האוטונומי הסרבי והאספה הסרבית של קראינה מינתה אותו למפקד עליון של הכוחות הסרבים בחבל.
בתוקף תפקיד זה ארגן באביץ' מיליציה סרבית חמושה שהתחילה להציב מחסומים בכבישים בשטח החבל ("מהפכת בולי העץ").
על ידי כך הם גרמו לניתוק קרואטיה מהחלק הדרומי שלה, החוף הדלמטי.
מיד עם הכרזת העצמאות של קרואטיה ב-25 ביוני 1991 פרצו קרבות בין הסרבים של קראינה לכוחות הביטחון הקרואטים.
בסביבות אוגוסט 1991 היה מעורב באביץ' בתוכנית שנועדה לסלק את התושבים הלא סרבים משטח חבל קראינה שהיה בשליטת הסרבים, על מנת ליישם את יעד הקמתה של מדינה סרבית חדשה באזור.
כולם הורשעו בגין פשעי מלחמה, וכמה מהם נידונו לעונשי מאסר.
לפי עדותו של באביץ' במשפט, בקיץ 1991, מיליציה חשאית סרבית – בשליטתו של מילושביץ' עצמו – הייתה מעורבת יחד עם משטרת החבל קראינה בפעולות מלחמה על שליש משטח קרואטיה וביזימת רציחות וטיהור אתני נגד התושבים הלא-סרבים.
עיקר הקרבות התנהלו באוגוסט–דצמבר 1991. בין אוגוסט 1991 – 15 בפברואר 1992 מאות אזרחים קרואטים נרצחו, או נאסרו בתנאים לא אנושיים, אלפים גורשו או הוגלו, נהרסו בתים פרטיים, ציבוריים, מוסדות תרבות, מונומנטים וכנסיות של הקרואטים.
בנוסף נהרגו והוגלו אלפי לא-סרבים גם במזרח החבל סלאבוניה, אולם שם עיקר הפעולות בוצעו על ידי הצבא העממי היוגוסלבי.
הקהילה הבינלאומית בראשות מעצמות המערב ניסתה לפתור את הסכסוך בנובמבר 1991 על ידי הצעת תוכנית שלום שקודם על ידי השליח המיוחד של האו"ם סיירוס ואנס.
תוכנית זו כללה את פירוזה של קראינה והעמדתה תחת חסות כוחות או"ם במקביל למשא ומתן על עתידה.
באביץ' הננגד בחריפות להצעה זו וב-19 בדצמבר 1991 הגיב בהכרזת חבל קראינה לרפובליקה הסרבית של קראינה – RSK.
בפברואר 1992 סופחו לרפובליקה זאת שטחים המוחזקים על ידי הסרבים במזרח קרואטיה.
הוא האיץ באספה של קראינה הסרבית קראינה לדחות את תוכנית ואנס.
עם זאת מילושביץ' לא הסכים עם עמדה זו: יעדיו האסטרטגיים בקרואטיה הושגו במידה רבה והוא נזקק לצבא העממי היוגוסלבי בחרחורי המלחמה בבוסניה והרצגובינה.
אחרי מותו של יובן רשקוביץ' הפך באביץ' בשנים 1992–1995 ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית הסרבית.
עם זאת, בסופו של דבר, השפעתו של באביץ' נוטרלה וב-16 בפברואר 1992 הצביעה האספה של הרפובליקה הסרבית של קראינה בעד תוכנית ואנס.
ב-26 בפברואר 1992 יזם מילושביץ את החלפתו של באביץ' על ידי גוראן האג'יץ', דמות גמישה יותר, שלפי עדויות אחדות התגאה שהוא "שליחו של מילושביץ'".
כראש ממשלה התמנה זדראבקו זצ'ביץ'.
באביץ' ותומכיו לא הסכימו עם החלטת אספת קראינה ובחבל התנהלו זמן מה שני מוקדי שלטון מקבילים.
הוא טען שקראינה נשלטה על ידי בלגרד באמצעות המשטרה החשאית של סרביה.
מילושביץ' הכחיש זאת וטען שדברי באביץ' נבעו מפחדיו.
ב-3 ביולי 1992 דיווח ה"וושינגטון פוסט שאחד מעוזריו של באביץ' נורה "על ידי שומרי ראש של יריב שלו ונאבק על חייו".
בסוף שנת 1993 עדיין היה באביץ' פופולרי בקרב תושבי קראינה וניצח את מארטיץ' בבחירות לנשיאות קראינה.
אולם בהתערבותו של מילושביץ' תוצאות הבחירות בוטלו.
באפריל 1994 – יולי 1995 כיהן כשר החוץ של רפובליקת קראינה.
הקריסה הצבאית של כוחות הסרבים בבוסניה ביולי–אוגוסט 1995 השפיעה על בחירתו של באביץ' לראש ממשלת הרפובליקה הסרבית של קראינה.
הוא החזיק מעמד בתפקיד זה רק שבועות ספורים.
הוא נתן הפעם את הסכמתו לתוכנית שהבטיחה להעניק לשטחים המאוכלסים בסרבים בסמגרת קרואטיה אוטונומיה נרחבת.
אולם מכנותו לפיוס אייתה מאוחרת.
בתחילת אוגוסט 1995 יזמה ממשלת קרואטיה מתקפת בזק בשם "מבצע סופה " שהצליח להחזיר לשליטתה את כל השטחים של קרואטיה שנשלטו על ידי הסרבים (פרט לרצועה במזרח סלאבוניה, שנותרה תחת שליטה סרבית עד 1998).
באביץ' נמלט לסרביה יחד עם כל ההנהגה הסרבית של קראינה ועם 200,000 פליטים סרבים מהאזור (רוב האוכלוסייה הסרבית של קראינה).
בהמשך פרש לחווה לשם גידול עופות או פטריות.
בשנת 2001 הסכים באביץ' להעיד נגד מילושביץ' בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה.
בדצמבר 2002 התחיל במתן עדות עבור בית הדין שבה חשף בפני שמילושביץ' היה אישית מעורב במלחמה בקרואטיה.
בנובמבר 2003 הוא הסגיר את עצמו כשהואשם בחמשה סעיפים של פשעים נגד האנושות והפרות חוקי המלחמה ומנהגיה.
בינואר 2004 חתם על עסקת טיעון.
ב-27 בינואר 2004 הוא הודה באשמה בנוגע לסעיף אחד של פשעים נגד האנושות, במסגרת מה שנראתה כעסקת טיעון עם תובעיו כששאר סעיפי האשמה הוסרו.
בהצהרה פומבית הוא הביע "בושה וחרטה" והכריז שפעל כדי לטהר את האשמה הקולקטיבית של הסרבים מקראטיה וביקש מ"האחים הקראטים למחול לאחיהם הסרבים" על מעשיהם.
הודאתו בביצוע פשע נגד האנושות ציינה ניצחון גדול לתובעי בית הדין הבינלאומי כשבאביץ' היה המשתתף היחיד במלחמת קרואטיה שהודה באשמה.
עדותו שקלה הרבה מאוד בעיני התביעה בחיזוק טענתה כי מילושביץ' מילא תפקיד מפתח ב"פעולה הפושעת המשותפת" בקרואטיה.
במשפטו נתן באביץ' עדות שנועדה לשמש להרשעתו של מילושביץ'.
הוא הופיע גם במשפט של מילושביץ' על מנת להעיד.
מילושביץ' הכיחש שתמך בבאביץ' וציטט תמלילי שיחות טלפוניות בהן דיבר על באביץ' כעל "אידיוט", "חלאה מצויה", "נכס של טוג'מן".
ב-29 ביוני 2004 באביץ' נידון ל-13 שנות מאסר אחרי שבית המשפט דחה את המלצת התובעים לגזור עליו 11 שנות מאסר.
בית המשפט מצא כי נשא באחריות יותר גדולה ממה שטען התובע, אבל עם זאת התחשב בהסגרתו מרצון ובהודאתו באשמה.
בית המשפט מצא שאם הוא לא היה ההאחראי הראשי, בכל זאת בחר להישאר בשלטון ותמך באופן משמעותי ברדיפות האתניות והדתיות.
אחרי דחיית ערעורו ב-18 ביוני 2005 באביץ' נשלח לרצות את העונש במקום מסתור בבריטניה, צעד ללא תקדים בהתנהלות בית המשפט.
צעד זה נתן מקום לספקולציות שנהנה מיחס פריבילגי בתמורה לעדותו נגד הנאשמים האחרים.
הנימוק הרשמי היה הצורך להגן עליו מפני אלו שהוא העיד נגדם.
עם המנהיגים והמפקדים הסרבים שבאביץ' האשים אותם בעת משפטו בהאג בפשעי מלחמה בקרואטיה נמנו סלובודן מילושביץ', מילאן מארטיץ', יוביצה שטאנישיץ', פרנקו סימאטוביץ' ומומצ'ילו קריישניק.
ב-5 במרץ 2006 נמצא מילאן באביץ' מת בתאו ביחידת המעצר של בית הדין הבינלאומי בהאג, אחרי שהתאבד בתליה באמצעות חגורתו.
הוא הובא להאג כדי להעיד המשפט של מילאן מארטיץ', ראש מיליציה לשעבר ויורשו בתפקיד כנשיא של קראינה
וויסלב ששל, מנהיג המפלגה הרדיקלית הסרבית שהוחזק כאסיר יחד עם באביץ', טען שתרם להתאבדותו של באביץ' על ידי התנכלויות בכלא.
ששל הוסיף שהתביעה הבטיחה לבאביץ' ביטול כל ההאשמות נגדו אם יסכים להעיד נגד חבריו הסרבים האחרים, ולבסוף לא עמדו בהבטחותיהם.
הובא לקבורה בבית הקברות החדש בבלגרד ב-21 במרץ 2006 בנוכחות כ-500 אנשים.
משפחתו שנמצאה במקום מסתור לא העזה להשתתף בלווייה.
מִיל הוא יחידת מידה תלמודית, המשמשת למדידת מרחק.
לפי המקובל בפוסקים, המיל שווה ל-2,000 אמות (כקילומטר אחד).
המיל מוזכר פעמים רבות בתלמוד ובספרות חז"ל, הן כמדד למרחקים בין נקודות, והן כמדד לזמנים המוגדרים על פי שיעור הילוך מיל.
בין חמתן לטבריה - מיל אחד.
הדרך בין שני המקומות, שהייתה מסלול הליכה קבוע ומוכר באותם ימים, משמשת בדברי חז"ל כהמחשה לשיעור מיל למי שאינו בקי במדידה אך מכיר את הדרך.
בין מודיעים לירושלים – מרחק 15 מילין.
בין כזיב לסולמא דצור – מרחק שלושה מילין.
בין ציפורי לטבריה – מרחק 18 מילין.
בין לוד לאונו – מרחק שלושה מילין.
חז"ל שיערו מספר דינים על פי שיעור 'מיל':
בהלכות נטילת ידיים נקבע כי מי שאין לו מים לנטילה, עליו ללכת עד מיל כדי למצוא מים, או עד ארבעה מילין במקרה שהוא הולך ממילא לאותו הכיוון.
דין דומה נאמר לגבי תפילה במניין.
בהלכות פורים, יישוב שרחוק מעיר מוקפת חומה פחות ממיל אחד נחשב "סמוך" לעיר ודינו בתנאים מסוימים כעיר מוקפת חומה.
בהלכות פסח, בצק ששהה ללא לישה שיעור כדי הילוך מיל, הופך לחמץ.
שיעור המיל באמות לא מוזכר במפורש בתלמוד, אך במדרש נאמר שמיל הוא 2,000 אמות, שהן בין 912 ל-1152 מטרים, וכך היא הדעה המקובלת בראשונים ובפוסקים.
מפיוט שכתב רבי אלעזר הקליר נראה שסבר שמיל הוא 1425 אמות בלבד.
חוקרים בעת החדשה טענו כי לא מסתבר שחז"ל חידשו מידה של 2,000 אמות בשם "מיל", בעוד שבזמנם היה נפוץ השימוש במיל הרומי, ששיעורו כ-2,800 אמות.
לדעתם המיל המוזכר בחז"ל הוא המיל הרומי.
גם המרחקים בין היישובים המוזכרים בחז"ל, מתאימים יותר לשיעור המיל הרומי.
יש שכתבו שגם אם בציון מרחקים השתמשו חז"ל במיל הרומי, בעניינים הלכתיים הכוונה היא למיל של 2,000 אמות.
מילאד מוחמד קשמארזי (בפרסית: میلاد محمدی کشمرزی; נולד ב-29 בספטמבר 1993) הוא כדורגלן איראני בעמדת המגן השמאלי בפרספוליס.
מוחמדי התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בעיר הולדתו טהראן.
בקיץ חתם לחמש שנים בראה אהן מליגת העל האיראנית.
ביולי נבחן בשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית, אך קבוצתו לא נתנה לו לעזוב.
ב-6 בפברואר 2016 מוחמדי חתם לשלוש וחצי שנים בטרק גרוזני מליגת העל הרוסית.
ב-2 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-3 נגד אנז'י מחצ'קלה.
ב-29 באפריל 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 2-5 נגד אורל.
ב-27 במאי 2019 שוחרר מקבוצתו וכעבור חודש הצטרף לגנט מליגת העל הבלגית.
ב-20 באוגוסט 2024 חזר לאיראן וחתם בפרספוליס.
בצעירותו, מוחמדי שיחק בנבחרות הצעירות של איראן.
ב-11 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד .
6 שנים בדיוק לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-10 נגד .
מוחמדי נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2018, גביע אסיה 2019 ומונדיאל 2022.
מוחמדי נולד בטהראן למשפחה ממוצא אזרי שהיגרה לטהראן ממחוז קזווין.
אחיו התאום הוא הכדורגלן מהרדאד מוחמדי.