tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היהודים, בדומה למיעוטים אחרים בברית המועצות בתחילת דרכה, זכו להכרה ועצמאות מסוימת מצד הרשויות.
כך הקהילות היהודיות ניהלו בעצמן מוסדות לימוד ועיתונות, חלקם הגדול ביידיש.
ב־1917–1920 פעל בחרסון סניף של ישיבת תומכי תמימים.
לפי רישומים מ-1924 פעלו בחרסון שני בתי ספר יהודיים עם שבע שנות לימוד ובנוסף טכניקום מקצועי, וזאת במקביל למוסדות לימוד תורניים.
למרות העצמאות המסוימת שקיבלו מוסדות ההשכלה השונים, הם היו כפופים למערכת החינוך הסובייטית, שהנחילה את ערכי הסוציאליזם והקומוניזם בקרב הלומדים.
מורים יהודים השתלבו לא רק במוסדות לימוד יהודיים, אלא גם במוסדות שלימדו בשפות הרוסית והאוקראינית בערים ובקולחוזים השונים.
שנות ה-20 של המאה ה-20 מאופיינות במספר גדול של תלמידים יהודים הלומדים מקצועות טכניים והנדסה, וזאת במקביל לתיעוש כללי של המדינה.
ערים מרכזיות כמו אולקסנדריה, חרסון, מיקולייב, אודסה, אננייב, קרופיבניצקי וטירספול הפכו לערים מתועשות, בהן יהודים רבים השתלבו בתחומי התעשייה השונים.
הקדמה הטכנולוגית הגיעה גם להתיישבות החקלאית, שהחלה בשימוש נרחב במכונות חקלאיות מודרניות.
בתחום התרבות ניתן לציין את אודסה, שהייתה למרכז תרבותי יהודי משפיע של תקופה זו.
בנוסף אליה, פעלו בחרסון להקות שחקני תיאטרון יהודים, שהעלו הצגות ביידיש בתיאטראות המרכזיים בעיר.
מצד אחד, פעלו בפלך מספר מצומצם של בתי כנסת ותלמודי תורה ומצד שני, פעלה עיתונות אנטי-דתית כמו דער אפיקוירעס וחינוך סובייטי.
מלחינים חסידים כדוגמת שלום חריטונוב התקשו להשתלב בתרבות החדשה.
בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 הרשויות החלו בפעולות מסיביות לצמצום הדת, הן בקרב היהודים והן בקרב הנוצרים.
בדומה לאנשי הכנסייה, גם רבנים (כדוגמת שמואל שניאורסון ולוי יצחק שניאורסון) נעצרו על ידי רשויות החוק בשל פעילות דתית.
לקראת סוף שנות ה-20 בתי כנסת רבים החלו להיסגר בהוראות השלטון.
בניינים של בתי הכנסת הסגורים שימושו למטרות סוציאליסטיות שונות כמו: בתי מגורים, פלנטריום, חדר כושר, בית קולנוע, ביתי ספר, ביתי חרושת, ועוד.
חלק נסגרו כביכול "לבקשת הפועלים היהודים".
לפי מפקד האוכלוסין מ-1926 התגוררו בעיר חרסון 14,837 יהודים, שהיו כ-10% מאוכלוסיית העיר, בזמן שבשטח שהפך בהמשך למחוז חרסון כולו התגוררו 35,509 יהודים, שהיו כ-6.3% מכלל תושבי המחוז.
לפי מפקד האוכלוסין מ-1939 התגוררו בעיר 16,145 יהודים, שהיו כ-16.65% מאוכלוסיית חרסון.
ב-22 ביוני 1941 פלשו כוחות גרמניה הנאצית ורומניה לשטחי ברית המועצות ובכך פתחו את החזית המזרחית.
הפלישה הייתה מהירה ומסיבית, כאשר כוחות מדינות הציר השתלטו במהירות על שטחי אוקראינה.
יהודים רבים שאכלסו את אזור דרום אוקראינה, שהיה פלך חרסון לשעבר, נמלטו על נפשם אל מעמקי ברית המועצות, תוך כדי התקדמות כוחות האויב.
חלק גדול מאוכלוסיית הגברים גויס לצבא האדום, בזמן שמשפחותיהם היו במנוסה.
הערים חרסון, קרופיבניצקי, אננייב ומיקולייב נכבשו על ידי הגרמנים והרומנים בחודש אוגוסט.
טירספול נכבשה בספטמבר ואודסה נכבשה באוקטובר.
עם כניסתם של כוחות האויב, יהודים רבים שלא הספיקו להימלט מצאו עצמם באזור כיבוש נאצי.
קיץ 1941 היה לתחילתה של שואת יהודי אוקראינה.
כשני שלישים מיהודי חרסון נמלטו מהעיר לפני הכיבוש.
היתר רוכזו בגטו בתוך העיר והוצבו לעבודות כפייה במפעל הסמוך.
כבר בספטמבר של אותה השנה החלה השמדה מכוונת של יהודים, בעיקר בבורות ירי.
כלל תושבי הקולחוזים היהודיים שלא נמלטו רוכזו בגטאות והועסקו בכפייה, במשך תקופה קצרה לפני השמדתם.
לפי הערכות, נכון לספטמבר 1941 נורו למוות בחרסון כ-12 אלף אזרחים, רובם הגדול יהודים.
חלק גדול מהיהודים שלא נרצחו בשלב הראשוני, נשלחו למחנות ריכוז ועבודה שונים, שחדלו להתקיים ב-1942 עם רציחתם של האסירים.
אודסה נפלה לאחר מצור כבד באוקטובר.
רק 40% מהיהודים הצליחו להימלט מהעיר.
הכיבוש הרומני היה למכה קשה ליהדות אודסה שספגה אבדות קשות בנפש.
במהלך הטבח באודסה נרצחו כ-100,000 יהודים מהעיר עצמה ומישובים הסמוכים.
בעיר מיקולייב כ-20% מאוכלוסיית היהודים לא הצליחה להימלט, כך שכ-15 אלף מתוך קהילת יהודי מיקולאייב נרצחו.
באולקסנדריה נרצחו כ־1,500 יהודים תושבי העיר, כ-1,000 יהודים שהוגלו מיישובים סמוכים ועוד כ-5,500 חיילים סובייטים שנפלו בשבי.
ב-1942 נפתח בטירספול הכבושה גטו טירספול.
מספר התושבים שלו השתנה במהלך השנים בגלל תמותה וכליאת יהודים חדשים.
ההתיישבות היהודית החקלאית בדרום אוקראינה למעשה חדלה מלהתקיים בעקבות השואה.
תושבי הקולחוזים נטשו את בתיהם במנוסה, גויסו למלחמה או נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם.
כפרים שלמים נמחקו או רוקנו מתושביהם.
רוב הנרצחים נורו למוות קרוב לאזור מגוריהם והכפרים היהודיים הפכו לקברי אחים.
החל מ-1944 כוחות ברית המועצות החלו לשחרר את האזורים הכבושים, אך התושבים היהודים לא מיהרו לחזור וחלקם אף נשארו באזורים אחרים של ברית המועצות גם לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, לאחר כניעת גרמניה הנאצית ב-1945 חלק גדול מהתושבים שנמלטו חזרו לאזור מגוריהם.
תשתיות רבות בערים וכפרים באזורי הלחימה נהרסו לחלוטין ותושבים רבים חזרו לגלות שבתיהם נהרסו וכפריהם אינם קיימים עוד.
הכפרים היהודים הנטושים התמלאו בתושבים אחרים, חלקם אף הם פליטים חסרי בית שחזרו לאחר המלחמה.
שמות הכפרים הידיים התחלפו בסלביים.
תושבי הכפרים היהודיים ששרדו את תקופת השואה התפזרו בין הערים המרכזיות של אוקראינה.
בהמשך, הכפרים זכו למספר ביקורים של משפחות התושבים לשעבר.
חלקם גם הקימו באזורי ההשמדה אנדרטאות לנספים, בעיקר מיוזמתם ועל חשבונם.
בנוסף לנזק כבד בנפש, שואת יהודי אוקראינה שינתה בצורה ניכרת את יהדות ברית המועצות, ואת יהדות דרום אוקראינה בפרט.
יהדות ברית המועצות שלאחר המלחמה נטתה להיות הרבה יותר חילונית, פחות דוברת יידיש ויותר מעורבת באוכלוסייה הכללית.
בתי כנסת המועטים שהיו עדיין פזורים בכל הערים המרכזיות של דרום אוקראינה הלכו ונסגרו.
מספר רב של מוסדות תרבות יידיים, שהיו פעילים לפני המלחמה, כמו עיתונים, ספריות ותיאטראות לא שבו לפעילותם.
עם זאת, גם בסוף שנות ה-40 ותחילת ה-50 אזור דרום אוקראינה המשיך להיות מרכז יהודי תרבותי משפיע.
התיאטרון היהודי של אודסה יצא לסבבי הופעות ביידיש, שזכו לפופולריות בערים אחרות עם אוכלוסייה יהודית רחבה.
בדומה למדינות אירופה, התקופה שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה התאפיינה בגל אנטישמיות חדש.
ניתן לראות זאת בין היתר במאבק נגד קוסמופוליטיות שהתנהל בברית המועצות החל מ-1948 ועד לאמצע שנות ה-50. יהודים רבים שנשאו במשרות בכירות בצבא, במשטרה, בגופי ממשל ובתפקידי ניהול פוטרו מתפקידם.
החצי השני של המאה ה-20
על פי מרשם האוכלוסין מ-1959 התגוררו בעיר חרסון 9,500 יהודים, שהיו כ-6% מאוכלוסיית העיר.
באותה השנה הוחלט לסגור את בית הכנסת הפעיל האחרון בעיר, בית הכנסת חב"ד 1 (שחזר לפעילות רק לאחר התפרקות ברית המועצות).
אחוז גבוה מאוד של יהודים יוצאי דרום אוקראינה למדו במוסדות להשכלה גבוהה של ברית המועצות ורכשו מקצועות שונים.
למרות היחסים הקשים בין ברית המועצות לישראל, חלק מיהודי דרום אוקראינה עלו לישראל במסגרת העלייה מברית המועצות בשנות ה-70. עם זאת, מספרם היה קטן ביחס לאוכלוסייה שהעדיפה להישאר בברית המועצות.
בתקופה שבין מלחמת העולם השנייה להתפרקות ברית המועצות, היהודים בדרום אוקראינה השתלבו במקומות עבודה מגוונים ותרמו לתרבות ולכלכלה המקומיים.
רבים מהסופרים, אנשי התקשורת, בדרנים, מוזיקאים ואמנים הגיעו מקהילות יהודיות של דרום אוקראינה.
בין אנשי התרבות החשובים של התקופה ניתן לציין את היהודים אלכסנדר גאליץ', איגור אויסטרך, ארקדי רייקין, אדוארד בגריצקי, לאוניד אוטיוסוב, יוסיף קובזון, ודוד אויסטרך, שכולם הגיעו מאזור פלך חרסון לשעבר.
פירוק ברית המועצות ועליה לישראל
כבר בתקופת הפרסטרויקה החלו להתעורר שוב רוחות ציוניות בקרב יהדות ברית המועצות.
עם זאת, עקב שנים של תעמולה סובייטית, המלחמה הקרה ויחסים עכורים בין ישראל לברית המועצות, הרעיונות הציוניים לא זכו לפופולריות רבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות יהודים תושבי דרום אוקראינה הפכו לאזרחי אוקראינה העצמאית, שסבלה ממצב כלכלי ירוד.
התקופה של תחילת שנות ה-90 הובילה לשינויים רבים בחייהם של יהודי דרום אוקראינה.
חב"ד, שהפסיקו את פעילותם בברית המועצות, חזרו לאוקראינה.
שלוחי חב"ד החזירו לפעילות את בתי הכנסת בכל הערים הגדולות.
הסוכנות היהודית החלה בפעילות מסיבית לעידוד עלייה לישראל.
מוסדות לימוד יהודיים נפתחו מחדש והחלו ללמד עברית.
אחוז ניכר מהעלייה של שנות ה-90 הגיע מאזורי דרום אוקראינה.
מרבית העולם מדרום אוקראינה היו חילונים ומשכילים.
חלק ניכר מהעולים הגיעו ממשפחות מתבוללות ובני נישואי תערובת שהיו זכאים לעלות לישראל מכוח חוק השבות, אך לא היו מוכרים כיהודים לפי ההלכה.
למרות העלייה המסיבית לישראל, חלק מיהדות דרום אוקראינה נשאר לחיות באזור מגוריו המקורי.
הקהילות היהודיות בערים שומרות על קשר עם ישראל.
מספר בתי ספר עבריים פעילים באוקראינה, חלקם הגדול מופעלים על ידי חב"ד.
כך ניתן לציין את רשת בתי הספר הדתיים "אור מנחם" (חלק מ"אור אבנר") במיקולייב, אודסה, דניפרו וחרסון, המפעילה גם גני ילדים אורתודוקסיים.
למרות צמצום גודל הקהילה, יהדות אוקראינה ממשיכה להיות אחת המשמעותיות שביהדות התפוצות.
האנטישמיות באוקראינה פחתה עם ירידת אחוז היהודים, אבל לא נעלמה כליל.
למרות האנטישמיות, ליהודים יש חלק חשוב בכלכלת אוקראינה, בתרבותה ובפוליטיקה שלה.
כך ניתן לציין מספר יהודים משפיעים המגיעים מדרום אוקראינה: נשיא אוקראינה, שחקן קולנוע ובדרן לשעבר וולודימיר זלנסקי (יליד קריבי ריה), איש העסקים איגור קולומויסקי (יליד דניפרו), איש העסקים גנאדי בוגולובוב (יליד קמיאנסקה), הפוליטיקאי יבהן צ'רבורנקו (יליד דניפרו) ורבים אחרים.
פילוח עיסוק של יהודים לפי תחומים
ניתן לראות מספר שינויי מגמה בעיסוקם של יהודי אוקאינה בתקופת ברית המועצות.
אחד השינויים הבולטים הוא עליה הדרגתית של בעלי ההכשרה הגבוהה והאחר הוא ירידה פתאומית של העוסקים בחקלאות, בעקבות השמדת היישובים החקלאיים היהודים בשנות ה-40.
יהודים מפורסמים רבים מאוד נולדו בפלך חרסון ובמחוזות אוקראינה אליהם הוא התפרק בהמשך.
בין היתר לציין את שמואל יבנאלי, אשר זליג ארליך, זליג ברודצקי, סוניה דלונה, מרדכי זאב חבקין, משה שרת, מיכל צבי היילפרין, שמעון פרוג, יהושע חנא רבניצקי, אברהם פריידנברג, יוסף שכטמן, זאב טיומקין, גריגורי זינובייב, מנחם מנדל שניאורסון ורבים אחרים שנולדו באזור זה.
יהדות פראגה הייתה קהילה יהודית עתיקה בעיר פראגה (לימים סופחה פראגה והייתה לרובע בוורשה) שבפולין, לפחות מהמאה ה-17. במהלך ההיסטוריה של הקהילה היהודית היא הייתה חלק גדול מאוכלוסיית פראגה.
במהלך השואה הושמדה הקהילה ברובה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר השואה התבססו בפראגה ניצולים יהודיים, וחידשו בה את הקהילה היהודית של פראגה ושל ורשה.
הרכוש והמבנים של הקהילה היהודית שרדו ברובם את המלחמה, אך הוזנחו במשך השנים.
כיום קהילת יהודי פראגה מסונפת לקהילה הוורשאית.
בפראגה הייתה קהילה יהודית עתיקה, שהתקיימה בה לפחות מעת הוכרה כעיר.
בשנת 1755 הסיים הפולני נתן את רשותו ליהודים להתיישב בפראגה ולייסד בה קהילה יהודית.
קהילה זו הייתה ראשיתה של יהדות ורשה, לפני שהתפשטה הקהילה היהודית בוורשה מעבר לתחומי פראגה.
יהודי פראגה יסדו בית קברות סמוך לפראגה, במערב רובע טרגובק (שהייתה באותה התקופה חלק מפראגה): בית הקברות היהודי ברודנו (מוכר גם בשם "בית הקברות היהודי של פראגה").
מועד תחילת הקבורה בבית הקברות בפראגה אינו ברור, ועדויות מהמהנדס ע.
בשנת ה'תק"ם (1780) השיג שמואל זביטקובר כתב-זכות מהמלך האחרון של האיחוד הפולני-ליטאי סטניסלאב פוניאטובסקי המאשר חכירה לצמיתות של שטח בגודל כ-6 דונם לשם הקמת בית קברות מגודר עם ביתן שמירה, בעלות של 400 זהובים לשנה; בכתב הזכות הופיע זביטקובר כמנהל בית הקברות.
בהמשך, לאור סכסוכים בין זביטקובר לבין הקהילה היהודית בפראגה ובוורשה, הוקם בית הקברות היהודי בוורשה.
במרד קושצ'ושקו התייצב ברק יוסלביץ' לקריאת קושצ'ושקו לצאת נגד השלטון הרוסי, ויחד עם יוסף ארונוביץ הם הקימו יחידת פרשים יהודית.
500 מתושבי פראגה הצטרפו לגדוד שבפיקודו של יוסלביץ'.
רבני פראגה נתנו את ברכתם, וכן פסקו כי הלחימה מותרת גם בשבת.
אספקת המזון הכשר ניתנה על ידי הקהילה היהודית הפראגאית.
לאחר מותו, הונצח יוסלביץ' באחד מרחובות פראגה.
בימי טבח פראגה , עם כיבוש פראגה בידי הרוסים (במהלך מרד ורשה, כחלק ממרד קושצ'ושקו), בשנת 1794 (ה'תקנ"ה), ב-4 בנובמבר (י"א בחשוון) נטבחו רבים מיהודי פראגה, לצד שאר תושבי המקום.
הודות לפעילותו של שמואל זביטקובר, שתגמל את הקוזאקים עבור הצלת יהודי המקום, ניצלו מאות יהודים ממוות.
בר ברגסון, בנו ויורשו של שמואל זביטקובר ותומך בולט של תנועת החסידות, ייסד בפראגה בית כנסת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, אחר שנכבשה ורשה על ידי גרמניה הנאצית, ולאחר שהשלימו הגרמנים את תיחום גטו ורשה בשנת 1940, הצטוו יהודי פראגה לעבור לגטו ורשה.
משם נשלחו בהמשך אל מותם במחנה ההשמדה בטרבלינקה.
היהודים שהסתתרו במהלך השואה בתוך האוכלוסייה הפולנית, חזרו לפראגה עם שחרורה (בשנת 1944), ובהמשך הצטרפו אליהם מסתתרים ופליטים נוספים מאזורים משוחררים בפולין.
הקהילה היהודית בוושה קמה מחדש בשטח פראגה, שכן זה נותר ברובו בלא שנהרס במהלך המלחמה (בשונה ממרכז ורשה, שנחרב כולו).
בפראגה, הוקם הוועד היהודי לעזרת ניצולי השואה.
ועד זה שוכן בבניין בית החינוך היהודי, ברחוב יאגלונסקה 28. בית הכנסת היהודי שבאותו הרחוב שרד את המלחמה, וב-21 ביולי 1945 נערכה בו התפילה הראשונה לאחר המלחמה.
בית הקברות היהודי ברודנו הוזנח במהלך המלחמה ולאחריה, ומצבותיו נבזזו למטרות בנייה שונות.
רק החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החל בית הקברות לעבור תחזוקה קלה ושימור.
הרכוש היהודי והנכסים שהיו בידי הקהילה היהודית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובהם בתי החרושת, בתי הכנסת, מקוואות, בית הסטודנטים (בו שהה גם מנחם בגין בזמן לימודיו באוניברסיטת ורשה), בית החינוך היהודי על שם ברגסון, כל אלו שרדו את השואה כמעט בלא נזק.
אמנם מבנים אלו לא תוחזקו ונשמרו, וכך חלק מהמבנים נהרס ופורק, או ששינוי את ייעודם.
בין מבני הקהילה היהודית בפראגה:
- מבנה מעוגל שנבנה בשנת 1835, במימונו של , בנו של בר ברגסון.
נבנה על ידי האדריכל .
בית הכנסת שרד את מלחמת העולם השנייה, אך נהרס בשנות ה-50 של המאה ה-20. כיום נמצא בשטחו גן שעשועים, עם שלט המנציח את המבנה.
- מבנה דו-קומתי שנבנה במהלך מלחמת העולם הראשונה על פי תוכניתו של נחום הורנשטיין.
המבנה שופץ בעזרת עיריית ורשה והקהילה היהודית של ורשה.
נכון למאה ה-21 הוא עדיין משמש כמקווה.
- מבנה משנת 1914, שנבנה ביוזמת , נשיא הקהילה היהודית באותן השנים.
נבנה על ידי האדריכל הפולני-יהודי ועמיתו .
הבניין ממוקם ברחוב יאגילונסקה 28. לאחר מלחמת העולם השנייה הותאם המבנה לשימוש התיאטרון היהודי בוורשה.
כיום המבנה בשימוש תיאטרון וגן ילדים.
- בניין שנבנה במהלך השנים 1924–1926, במימון האגודה למען הסטודנטים היהודים.
המבנה שימש מעון עבור הסטודנטים היהודים שלמדו במוסדות להשכלה גבוהה בוורשה, והוא אובזר בסטנדרטים גבוהים במיוחד.
טרום מלחמת העולם השנייה התגוררו בבניין כ-300 סטודנטים.
מהמפורסמים שבהם הוא מנחם בגין, לימים ראש ממשלת ישראל, שהיה באותם הימים סטודנט למשפטים באוניברסיטת ורשה.
המבנה ממוקם ברחוב יוזף שירקובסקי 7, וכיום הוא משמש כמלון למשטרת ורשה.
בשנת 2014 נחנך מוזיאון למורשת פראגה , על ידי עיריית ורשה בשיתוף עם ארגון הקהילה היהודית בוורשה, ובעזרת כספים מהקרן של האיחוד האירופי.
המוזיאון כולל גם היסטוריה של יהודי המקום.
המוזיאון נמצא במתחם הבניינים ברחוב טארגובה 50/52, בפראגה.
בשנת ה'תק"ך (1760) מנתה הקהילה היהודית בפראגה אלפי יהודים.
בראשית המאה ה-19 התגוררו בפראגה כ-5,000 יהודים, ובאמצע אותה המאה הם היו כשליש מאוכלוסיית המקום.
האוכלוסייה היהודית גדלה עוד, ובמחצית המאה ה-20 היהודים היו כבר 40 אחוז מכלל האוכלוסייה.
יהודי פראגה היו מאופיינים בלבושם היהודי המסורתי.
עיסוקם העיקרי של יהודי פראגה היה בעיקר במסחר, אך היו בהם גם בעלי מלאכה כמו בנאים, נגרים, חייטים, שוחטים, וכן בעלי מקצועות כמו רופאים, עורכי דין, בעלי הוצאות ספרים, אומנים ועוד.
יהודיה האמידים של פראגה בנו בתים רחבים ומפוארים מאבן, וכן החזיקו מפעלי בנייה במסגרתם נבנו בפראגה בתי כנסת ומקוואות, ובכך תרמו לפיתוח העיר.
הסוחר והרוקח הקים בפראגה שוק סחורות ששימש את כל אותו האזור.
השוק שנפתח ב-1881 קיים עד היום, ומוכר בשם "".
בפראגה יצא לאור כתב העת יגדיל תורה, שנערך על ידי אברהם בנימין גלוביצ'ובר, תושב פראגה.
בפראגה התגורר רבי מנחם זמבה, שבביתו היו חבורות לימוד אליהן הצטרפו עילויים מכל הסביבה ומחוצה לה.
בין יהודי פראגה (העיר או הפרוור) נמנים:
שמואל זביטקובר - סוחר בעל הון יהודי-פולני במאה ה-18, ספק צבאי ותעשיין, שתדלן ומקורב לשלטונות.
התגורר בפראגה החל משנת 1756 (ה'תקט"ז) או 1757 (ה'תקי"ז), ובה היו כמה ממחסניו ובתי החרושת שלו.
על שמו נקראה שכונה בפראגה: "שמולוביזנה" (כיום חלק ממחוז בפראגה, בסמיכות למחוז טרגובק), שתחומה הוא בשטח בו הייתה אחוזתו.
שימש בפועל במשרת פרנס קהילת פראגה, וכן ייסד בית כנסת בפראגה שהוכר על שמו.
רבי שלמה זלמן ליפשיץ (ה"חמדת שלמה") - רבה של פראגה משנת ה'תקע"ט (1819) ואילך.
שנתיים לאחר מכן היה רב של כל ורשה.
רבי ישעיה מושקט - רבה של פראגה במאה ה-19.
רבי יהושע השיל לוין - רבה של פראגה החל משנת תרל"א.
בשל סכסוכים עם תושביה החסידיים עזב את משרתו זו כעבור זמן מועט.
רבי משה פנחס טרונק - רבה של פראגה בשלהי המאה ה-19.
רבי רבי יצחק גרודזינסקי - התגורר בצעירותו, עם הוריו, בפראגה.
רבי מנחם זמבה - יליד פראגה, מגאוני יהדות פולין וממנהיגיה טרום השואה.
שלמה אשכנזי - חוקר יהדות ופולקלור יהודי, פעיל סניף המזרחי בפראגה.
שמחה פטרושקא - סופר, אנציקלופדיסט, עיתונאי, פובליציסט ומתרגם, יליד פראגה.
משה פראגר - סופר ופובליציסט חרדי, מקים גנזך קידוש השם.
יליד העיר, שאף קרא את שם משפחתו, אותו אימץ בעת פעילותו החשאית, על שם עיר הולדתו.
ההיסטוריה של היהודים בצפון קפריסין קשורה להיסטוריה של היהודים בקפריסין, להיסטוריה של היהודים בטורקיה ולהיסטוריה של היהודים ביוון .
הקהילה היהודית בצפון קפריסין קטנה מאוד, ומונה כיום כמה מאות יהודים.
ההיסטוריה שלה קשורה קשר הדוק לזו של יהדות האי כולו, כמו גם לזו של יהודי טורקיה ויוון.
העדויות הראשונות לנוכחות יהודית בקפריסין מתוארכות לתקופה הפרסית, אז גלו יהודים רבים לאי.
לאורך ההיסטוריה, חוותה הקהילה תקופות פריחה לצד תקופות קשות, אך הצליחה לשמור על קיומה הייחודי.
בשנת 1974, חולקה קפריסין לשתי מדינות נפרדות: צפון קפריסין הטורקית ודרום קפריסין היוונית.
רוב יהודי קפריסין עברו לדרום, שם קיימת קהילה יהודית משגשגת יותר.
כיום, נותרו בצפון קפריסין יהודים בודדים, המתגוררים בעיקר בעיר הבירה, צפון ניקוסיה.והרב חיים הלל אזימאוו משמש כיום כשליח חב"ד והרב הראשי של הקהילה.
צפון קפריסין אינה מוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית כמדינה עצמאית, ועל כן יחסים רשמיים בין ישראל לבין צפון קפריסין אינם קיימים.
עם זאת, קיימים קשרים תרבותיים וחברתיים בין יהודי צפון קפריסין ליהודי ישראל.
קהילות אלו נפגשות באירועים מיוחדים, משתפות פעולה בפרויקטים שונים, ושומרות על קשר הדוק.
צפון קפריסין, הנקראת באופן רשמי הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (TRNC), היא מדינה דה-פקטו הכוללת את החלק הצפון-מזרחי של האי קפריסין.
המדינה מוכרת רק על ידי טורקיה, ושאר הקהילה הבינלאומית רואה בה חלק מהרפובליקה של קפריסין.
צפון קפריסין משתרעת מקצה חצי האי קרפס בצפון מזרח ועד מפרץ מורפו, קייפ קורמקיטיס והנקודה המערבית ביותר שלו, מובלעת קוקינה במערב.
הנקודה הדרומית ביותר היא הכפר Louroujina.
אזור חיץ בשליטת האו"ם משתרע בין צפון קפריסין לשאר האי ומחלק את ניקוסיה, העיר הגדולה ביותר של האי ובירת שני הצדדים.
בשנת 1974, כחלק מניסיון לספח את האי ליוון, התרחשה הפיכה שהביאה לפלישה טורקית לקפריסין.
בעקבות זאת, התפנתה אוכלוסייה רבה של קפריסאים יוונים מהצפון, וברחו קפריסאים טורקים מדרום, מה שהוביל לחלוקת האי ולהכרזת עצמאות חד-צדדית של הצפון ב-1983. בשל חוסר ההכרה הבינלאומית, צפון קפריסין תלויה מאוד בטורקיה לתמיכה כלכלית, מדינית וצבאית.
ניסיונות להגיע לפתרון הסכסוך בקפריסין לא צלחו.
הצבא הטורקי מחזיק כוח גדול בצפון קפריסין, כשנוכחותו נתמכת ומאושרת על ידי ממשלת TRNC.
אולם, הרפובליקה של קפריסין, האיחוד האירופי והקהילה הבינלאומית רואים בו כוח כיבוש, ונוכחותו הוקעה במספר החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם.
צפון קפריסין היא רפובליקה חצי נשיאותית ודמוקרטית עם מורשת תרבותית המשלבת השפעות שונות.
הכלכלה המקומית נשלטת על ידי מגזר השירותים, וראתה צמיחה משמעותית בשנות ה-2000 וה-2010, והתוצר הלאומי לנפש צמח יותר מפי שלושה בשנות ה-2000. עם זאת, היא מוגבלת עקב אמברגו בינלאומי ועקב החסימה הרשמית של הנמלים בצפון קפריסין על ידי הרפובליקה של קפריסין.
השפה הרשמית היא טורקית, עם דיאלקט מקומי מובהק.
הרוב המכריע של האוכלוסייה מורכב ממוסלמים סונים, והגישה הדתית היא לרוב מתונה וחילונית.
צפון קפריסין היא משקיפה בארגונים OIC ו-ECO, ויש לה מעמד של משקיף ב-PACE תחת התואר "קהילה קפריסאית טורקית".
ההיסטוריה של היהודים בקפריסין מתחילה לפחות במאה ה-2 לפני הספירה, כאשר יש עדות לקהילה ניכרת של יהודים באי.
ליהודים היו קשרים הדוקים עם קבוצות דתיות אחרות ששהו באי והרומאים ראו זאת בעין יפה.
במהלך המלחמה על העיר תלמי בין אלכסנדר ינאוס לתלמי התשיעי לתירוס, מלך קפריסין, נהרגו יהודים רבים.
במהלך המלחמה האזרחים היהודים נותרו מחויבים בנאמנותם למלך לתירוס.
ההיסטוריה של היהודים בטורקיה מכסה את 2,400 השנים שבהן חיו יהודים במה שהיא כיום טורקיה.
יש קהילות יהודיות באנטוליה לפחות מאז המאה החמישית לפני הספירה ויהודים ספרדים ופורטוגזים רבים שגורשו מספרד על ידי צו אלהמברה התקבלו בברכה לתוך האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-15, כולל אזורים שכיום נחשבים כחלק מטורקיה.
כיום, רובם המכריע של יהודי טורקיה חיים בישראל, בעוד טורקיה של ימינו ממשיכה לארח אוכלוסייה יהודית צנועה.
הקהילה היהודית ביוון מתגאה בהיסטוריה עשירה ומגוונת, שורשיה נעוצים עוד במאה הרביעית לפני הספירה.
לאורך אלפי שנים, יהודים תרמו רבות לתרבות, לחברה ולכלכלה של יוון.
הקבוצה היהודית העתיקה והייחודית ביותר ביוון היא קהילת הרומניוטים, הידועים גם בשם "יהודים יוונים".
מקורם של הרומניוטים ככל הנראה מיהודים שהגיעו ליוון בתקופה ההלניסטית, תחת שלטון אלכסנדר הגדול.
לאורך ההיסטוריה, ספגו הרומניוטים השפעות ותרבויות רבות, תוך שמירה על זהותם היהודית הייחודית.
בנוסף לרומניוטים, התיישבו ביוון קהילות יהודיות נוספות לאורך ההיסטוריה.
ביניהן ניתן למצוא קהילות של יהודים ספרדים שגורשו מספרד במאה ה-15, יהודים איטלקים ואשכנזים.
קהילות אלו התאחדו עם הזמן והביאו ליצירת פסיפס תרבותי יהודי עשיר ומגוון ביוון.
בית כנסת ובית חב"ד הוקם בקירניה בשנת 2005 עם הגעתו של הרב חיים הלל אזימאוו, שליח חב"ד וחבר ברית הרבנים במדינות האסלאם המשמש כרב הראשי של הקהילה.
בית הכנסת משרת את היהודים המקומיים של צפון קפריסין וכן תיירים.
יהדות פלורידה היא מכלול הקהילות היהודיות במדינת פלורידה, ארצות הברית.
היא מונה כ-753,865 יהודים, המהווים כ-3% מכלל אוכלוסיית פלורידה.
המדינה היא השלישית בארצות הברית מבחינת גודל אוכלוסייתה היהודית, לאחר יהדות קליפורניה ויהדות ניו יורק.
היא חלק משמעותי מיהדות ארצות הברית.
רוב יהודי הקהילה, כ-530,000 במספר, מרוכזים במטרופולין מיאמי ובערי דרום פלורידה.
ריכוזים יהודיים נוספים נמצאים במרכז פלורידה, בעיקר ב ובאזור מפרץ טמפה, ובג'קסונוויל.
228,500מטרופולין מיאמימיאמי8%2יהדות אורלנדו51,400אורלנדו2%3יהדות ג'קסונוויל35,400ג'קסונוויל2%4יהדות סרסוטה18,600סרסוטה33%5יהדות סיינט פיטרסברג26,135סיינט פיטרסברג3%6יהדות טמפה23,000טמפה6%7יהדות בוורלי הילס20,5000.1%8יהדות קייפ קורל16,400קייפ קורל2%9יהדות פורט סנט לוסי14,800פורט סנט לוסי3%10יהדות דלטונה13,1002%11יהדות נייפלס10,500נייפלס3%12יהדות ברדנטון10,400 -19%13יהדות מלבורן10,000מלבורן1%14יהדות גיינסוויל8,500גיינסוויל3%15יהדות לייקלנד6,700לייקלנד0.9%16יהדות אוקלה5,100מחוז מריון1%17יהדות טלהסי2,800טלהסי0.7%18יהדות איי הקיז2,000פלורידה קיזקי וסט3%19יהדות פנמה סיטי2,0001%20יהדות פורט וולטון ביץ'1,400 -7%21יהדות פנסקולה2,4000.5%22יהדות פורט שארלוט4000.2%
הקהילה היהודית של קרקוב הייתה אחת הקהילות היהודית החשובות בפולין לפני השואה.
קרקוב, הממוקמת בדרום פולין (גליציה המערבית), היא העיר השנייה בגודלה בפולין, ואחת הערים העתיקות בה.
יהודים ישבו בעיר החל מתחילת המאה ה-11.
בתחילת המאה ה-11, היגרו יהודים מצ'כיה לפולין.
רבים מיהודים אלו הגיעו לקרקוב, שהייתה קרובה לגבול הצ'כי.
בתחילת המאה ה-14 כבר הייתה קהילת קרקוב אחת הקהילות היהודיות החשובות ביותר באירופה.
בשנת ה'ק"ט (1349) נזכרת קרקוב כאחת הקהילות שנערכו בהן פרעות ביהודים בימי המוות השחור.
בשנת 1495 גורשו היהודים מקרקוב לעיר סמוכה בשם קאז'ימייז' (נקראה בפי היהודים קוזימיר).
בשנת 1530 הוקם בית דפוס ראשון המדפיסים העליץ, בבעלות יהודים שהתנצרו שהדפיס גם ספרים נוצריים, שקראו ליהודים להתנצר.
במשך הזמן גדלה קרקוב, וקאז'ימייז' הפכה לשכונה של קרקוב.
רק בשנת 1867 הורשו היהודים לגור בכל חלקי העיר קרקוב.
תולדות שתי הקהילות קשורות היטב זו לזו.
בין השנים 1815–1846 היו קרקוב וסביבתה רפובליקה חופשית עצמאית, דבר שתרם להתפתחות הקהילה.
ב-1846 - 1918 עברה קרקוב כחלק ממחוז גליציה לשלטון הקיסרות האוסטרו-הונגריה, בעיר הוקמו באותה תקופה כמה מוסדות תרבות וחברה יהודים, ביניהם הגימנסיה העברית שהוקמה ב-1908, בית החולים היהודי, אגודת ספורט יהודית (1910) ותיאטרון עממי (1898).
בשלהי 1918 יסדו היהודים ארגון שפעל במסגרת המשמר האזרחי בקרקוב ונקרא במשך הזמן בשם "הגנה עצמית".
הארגון מנה כ-3000 חברים מכל חוגי הקהילה היהודית בעיר.
ד"ר יצחק רוזנבליט-רוז'נסקי בספר "היהודים בקראקוב: חייה וחורבנה של קהילה עתיקה" בפרק על ארגון ההגנה העצמית מספר:
"במרוצת הימים הפך הארגון לגוף כמעט אוטונומי.
הוא נקרא עתה "הגנה עצמית", הקיף את כל הזרמים, כולל המשכילים, האורתודוקסים לובשי ה"קאפוטות" ותלמידי בתי הספר התיכוניים ומנה כ־3,000 איש.
השלטונות ידעו, שבתקופת המעבר יפנה ההמון נגד היהודים ולכן לא התנגדו להתארגנות זו – אך ספקו לארגון רק כ־80 רובים וכמות קטנה של כדורים.
בנסיבות אלה היה צורך דחוף ברכישת נשק, והוא נקנה בחשאי.
הארגון לא רק שמר על הרובע היהודי, הקים שרות מודיעין בעיר והציב משמרות ברובע כדי למנוע הפתעות, אלא גם פיקח על המתרחש ברובע, כולל פקוח על מחירי המזון".
בתקופת פולין העצמאית בין שתי מלחמות העולם, (1918–1939) ניהלה הקהילה היהודית חיי תרבות וחברה ערים ביותר.
בשנת 1926 הוקם תיאטרון יהודי קבוע.
מספר הסטודנטים היהודים היה כרבע מכלל הסטודנטים באוניברסיטה היגלונית.
אך בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה סבלו יהודי קרקוב מהתגברות האנטישמיות.
קרקוב לא נפגעה במהלך הפלישה הגרמנית לפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהסכם מוקדם עם הגרמנים, פרט למקרים מסוימים שבהם היו מספר גרמנים מסוימים אשר לא עמדו בהסכם.
בשנת 1900 הגיע מספר היהודים ל-25,000 ובשנת 1921 לכ-45,000. ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה גרו בקרקוב כ-60,000 יהודים, מתוך אוכלוסייה כללית של כרבע מיליון תושבים, ובעיר היו כ-300 בתי כנסת.
העיר קרקוב נכבשה על ידי הגרמנים בעת כיבוש חציה של פולין על ידי הגרמנים.
באוקטובר 1939, קבעו הגרמנים את העיר כעיר הבירה של הגנרל גוברנמן.
(אזור הכיבוש הגרמני של פולין) אל האוכלוסייה היהודית הצטרפו כ־20,000 יהודים נוספים עם הגעת פליטים יהודיים ממקומות אחרים.
מיד עם כיבוש העיר, הוחל בה ברדיפות שיטתיות של הקהילה היהודית בקרקוב, ובעיר הונהגו צווים והגבלות אנטי- יהודיות, ובעיר הוקם יודנראט .
יושב ראש היודנרט הראשון ד"ר מרק ביברשטיין וסגנו היה ד"ר וילהלם גולדבלאט.
בקיץ 1940 נאסרו שניהם בידי הגסטפו, וליושב ראש היודנראט מונה ד"ר ארטור רוזנצוויג.
בימים 5 - 6 בדצמבר 1939 ניהלו הגרמנים פעולות טרור מקיפות בשכונות היהודיות בעיר, בעיקר במטרה לגזול רכוש.
באותו זמן גם הוצתו מספר בתי כנסת.
הריכוז הגדול של היהודים בעיר, שהפכה לעיר הבירה של הגנרל גוברנמן, היה לצנינים בעיני הנס פרנק, שניסה בכל דרך להמעיט את מספר היהודים בעיר.
ב-1 במאי 1940 פורסם צו האוסר על היהודים להימצא בחלקים המרכזיים של העיר.
ב-18 במאי הודיע ראש העיר הגרמני ליהודים, כי יוכלו לעזוב את העיר 'ברצונם החופשי' ולקחת איתם את רכושם עד 15 באוגוסט 1940. עד לתאריך זה עזבו את העיר רבבות יהודים.
חלקם עברו לאזור פולין המזרחית, שהיה באותה תקופה תחת השלטון הרוסי, וחלקם עברו לעיירות ולכפרים בסביבות קרקוב.
בנובמבר 1940 הוחל בגירוש בכפייה של יהודי קרקוב לעיירות הסביבה.
היהודים הורשו לשאת עימם רק מטען של 50 קילוגרמים לנפש.
עד מרץ 1941 גורשו כ-40,000 יהודים, ובעיר נשארו כ-11,000 יהודים בלבד, מתוך אוכלוסייה של כ־60,000 יהודים קודם המלחמה.
גטו קרקוב הוקם ברובע פודוגוז'ה - פרבר דרומי של העיר קרקוב.
באזור זה, שהיה מיועד למגורי אוכלוסייה בת 3,000 נפש, הוכנסו בכוח 15,000 יהודים.
לאחר שנבנו חומות בטון מסביב לאזור, הוא פעל כאזור מתוחם וסגור במשך שנתיים - מהקמתו במרץ 1941 ועד לחיסולו הסופי.
הגטו התפנה מיושביו במרץ 1943, עם משלוח אחרוני היהודים בו למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ.
הרוב המוחלט של יושביו נרצחו.
הקהילה יהודית המשיכה להתקיים בעיר גם לאחר השואה, אך לא בגודלה שקודם מלחמת העולם השנייה, בין היתר בגלל רדיפות על רקע אנטישמי כגון פוגרום קרקוב באוגוסט 1945, במהלכם נרצחו כ-30 יהודים בידי כנופיות אנטישמיות.
מיד אחרי המלחמה נותרו בקרקוב כ-23,000 יהודים, אך במאי 1946 דווח שנותרו בה בעיר כ-5,000.
מנהיגי הקהילה היהודית תבעו מהממשלה שתסייע בשימור ושיקום המוסדות היהודיים.
כולל בית הכנסת העתיק בקרקוב.
ממשלת פולין נענתה לבקשה ובית הכנסת שוקם, כחלק מהמוזיאון היהודי היסטורי של קרקוב.
הקמת המוזיאון ושיקום בית הכנסת הסתיימה בדצמבר 1959, ושר הדתות יעקב משה טולידאנו מסר לשגריר פולין בישראל, משלוח של תשמישי קדושה לשימוש בית הכנסת המשוקם.
במרץ 1951, נורתה אבן הפינה למפעל להנצחת יהדות קרקוב בקיבוץ נווה איתן, שהוקם על ידי יוצאי קרקוב.
מפעל ההנצחה כלל: אנדרטה, בית תרבות, אגף להנצחת שמות הנספים, ספרייה, בית כנסת וחורשת זיכרון.
משנת 1990 מתקיים בקרקוב בקיץ פסטיבל יהודי שנתי בן כמה ימים שמושך אליו עשרות אלפי אנשים.
הפסטיבל נוהג לאחד מדי שנה אמנים ומוזיקאים מישראל ומרחבי העולם..
בבני ברק הוקם בתחילת שנות האלפיים מבנה גדול הכולל בית כנסת ועוד, הנקרא "בית הכנסת קדושי קראקא" ע"ש יהודי קראקא שנספו בשואה.
ב-27 בינואר 2014, התקיים כינוס בין-פרלמנטרי מיוחד של הכנסת עם חברים מהפרלמנט הפולני וחברי פרלמנטים אחרים מהעולם בקרקוב, לציון יום הזיכרון הבינלאומי לשואה.
המשלחת הישראלית כללה 55 חברי כנסת, 6 שרים, את מבקר המדינה יוסף שפירא, שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין, הרב הראשי לישראל דוד לאו, יו"ר הנהלת יד ושם אבנר שלו ויו"ר הכנסת יולי אדלשטיין.
נכון לשנת 2014 מנתה הקהילה היהודית כ-140 יהודים.
תוך שנים ספורות גדלה הקהילה היהודית, ובשנת 2019 היו בעיר מעל 700 יהודים.
לדבריהם הקהילה גדלה כל הזמן כי אנשים מגלים את יהדותם שהוריהם בחרו להסתיר.
בעיר חיים גם ישראלים שהשתלבו בקהילה.
מתוך שבעה בתי כנסת ששרדו בעיר, פעילים שלשה: הטמפל, אייזק, הרמ"א.
בנוסף יש לקהילה היהודית גן ילדים, ומרכז תרבות.
ביולי 2019, פרץ סכסוך בין ראשי הקהילה ובין רב ופעילי חב"ד לגבי שימוש ב"אייזק שול".
בית הכנסת העתיק של קרקוב הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפולין שעדיין עומד על תלו.
על פי מקורות שונים, בית הכנסת נבנה בשנת 1407 או בשנת 1492.
נוסד בשנות החמישים של המאה ה-16 על ידי רבי משה איסרליש (הרמ"א), או על ידי אביו.
בית הכנסת נבנה בסגנון רנסאנס מאוחר.
מאחורי המבנה הוקם בית הקברות היהודי של העיר שם נקברו בין השאר: הרמ"א, בעל תוספות יום טוב והרב שלמה שפירא.
במאות ה-17 וה-18, נערכו בו מספר שינויים.
בתקופת השואה הוחרם בית הכנסת על ידי הנאצים, באמצעות ה"טרויהנדשטלה" (גוף שטיפל ברכוש השדוד של היהודים) ושימש כמחסן לציוד כיבוי אש, לאחר שתשמישי קודש ופריטים יקרי ערך, וביניהם הבמה, נשדדו ממנו.
ב-1957, הודות למאמציהם של חברי הקהילה היהודית ושל נציג הג'וינט בפולין, עקיבא כהנא, עבר בית הכנסת שיפוץ גדול ושוחזר עיצובו הפנימי מלפני השואה.
באוגוסט 2010 ביה"כ עבר שיפוץ נוסף.
בית הכנסת הרמ"א פעיל בעיקר בשבתות על ידי אורחים.
בית הכנסת אייזיק שוּל (המכונה גם "בית הכנסת איזאק") נמצא בצומת שלושה רחובות: איזאקה, יַאקוּבָּה וקוּפָּה.
בית הכנסת הוא הגדול והמפואר ביותר בקז'ימייז' היהודית העתיקה.
הבניין נבנה בשנת 1638 כבית כנסת פרטי בידי בנקאי יהודי עשיר בשם יצחק יעקובוביץ (המכונה אייזיק יעקלס), ותוכנן בסגנון בארוק קדום בידי האדריכל האיטלקי אוליביירי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוסב בית הכנסת למחנה עבודה ולאחר מכן חולל.
בשנים 1994–1995, במהלך שימור שמומן על ידי המועצה הממונה על שיחזור מבנים היסטוריים של קרקוב, שוחזרו קישוטי הטיח שבקירות ונחשפו כתובות שמתוארכות בעיקר לתקופת המאה ה-17 וה-18.
יהודי פולין יחסו את הנדבן לגיבור המעשה האוצר מתחת לגשר.
בית הכנסת ה"טמפל" היה בית הכנסת של קהילת היהודים "הנאורים".
בתקופה שלפני השואה עמד בראש הקהילה הרב יהושע טהון (אוזיאש טהון) שהיה מראשוני תומכיו של הרצל בתנועה הציונית.
כיום התפילה בשבתות לא על ידי מתפללים אורתודוקסים.
בית הכנסת באבוב הוקם בשנת 1871 על ידי חסידי רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב, בקומה ראשונה של בניין דירות, ברחוב 12 Estery Street, בשכונת קז'ימייז' בקרקוב.
רבניים (או רבנים ובהקשרים מחקריים גם יהדות רבנית) הוא כינוי ליהודים הנוהגים על פי ההלכה הנלמדת מהתורה שבעל פה (המשנה והתלמוד).
הכינוי נפוץ בעיקר בתקופה שבה הייתה נוכחות לא מבוטלת של הקראים (המאה ה-9 – המאה ה-13).
משקיעתה של היהדות הקראית, נעשה שימוש הולך ופוחת בכינוי "רבניים", מאחר שכמעט כל היהודים היו רבניים, כך שהוא נותר בשימוש רק בהקשרים פולמוסיים או מחקריים.
הדומיננטיות המוחלטת של היהדות הרבנית מביאה לכך שהביטויים "יהדות" ו"יהודי" מתייחסים, אם לא צוין במפורש אחרת, לבני עדה זו.
במחקר המונח משמש לתיאור ממשיכיהם של הפרושים, מאז הפיכתם לקבוצה הדומיננטית ביהודה והגליל במאות הרביעית והחמישית לספירה, במקביל ולאחר הפילוג עם הנצרות.
ההנהגה הרבנית התגבשה בארץ ישראל ובבל אם כי ככל הידוע, השפעתה על התפוצה היהודית הגדולה דוברת-היוונית במערב הייתה מוגבלת ביותר.
תהליך התפשטותם בכל התפוצה היה איטי וממושך: אפילו במאה התשיעית, ישנם דיווחים על יהודים שלא קיימו הנהגות רבניות (ואין מדובר על קראים) באירופה הנוצרית.
הקראים, שדחו את התורה שבעל פה, ולא קיבלו את פסיקות הגאונים, היוו קבוצה קטנה יותר בקרב היהודים ביחס לרבניים.
מרבית היהודים היו רבניים, והם נחלקו באותה תקופה בין שני מרכזים – המרכז הבבלי, על שתי ישיבותיו, והמרכז הארצישראלי, שהיוו שתי חטיבות הלכתיות ומנהלתיות.
היהדות הרבנית המשיכה את זרם הפרושים של תקופת בית שני, ומתאפיינת בהתבססות ההלכה על התורה שבכתב והתורה שבעל פה, הכוללת את המשנה, התוספתא, התלמוד הירושלמי והתלמוד הבבלי, מדרשי ההלכה ומדרשי האגדה.
היחסים בין הרבניים ובין הקראים היו מורכבים.
הרבניים והקראים בארץ ישראל הרבו להתקוטט ביניהם, עד כי השלטונות נאלצו לעיתים להתערב.
במצרים, לעומת זאת, שררו יחסים ידידותיים, במיוחד בקרב השכבות הגבוהות.
ככלל, הקראים חשו ופעלו כחלק אינטגרלי מהקהילה הכלל-יהודית.
כך, למשל, נישואים בין הרבניים והקראים היו שכיחים.
כמו כן, היו גאונים שביקשו וקיבלו סיוע פוליטי וכספי מנכבדים קראיים.
היו גם תעניות ותפילות משותפות בעת צרה, וגם איסופי כספים משותפים.
אדם אשר תרם הן לרבניים והן לקראים זכה לתואר "פאר שתי הפאות".
יחסם של מנהיגי הרבניים לקראים היה לרוב שלילי, כאשר הפולמוסן הגדול בסוגיה זו היה רב סעדיה גאון.
דוגמה לשימוש במונח "רבנים" לעומת "קראים" ניתן לראות בחיבורו הפילוסופי של רבי יהודה הלוי, "הכוזרי", שנכתב במאה ה-12:
יהדות קונסרבטיבית (ידועה גם בשם יהדות מסורתית, באנגלית: Conservative Judaism, Masorti Judaism) היא אחד משלושה זרמים גדולים הקיימים ביהדות המודרנית, הדוגל בכך שסמכותה של המסורת נובעת בראש ובראשונה מהתקבלותה בקרב העם והקהילה לאורך הדורות, יותר מאשר עקב מקורה בהתגלות אלוהית מסוג כלשהו.
בהתאם לכך, ההלכה נתפסת בזרם זה כמחייבת, אך גם ככזו הנתונה להתפתחות היסטורית מתמדת.
לפיכך, הרבנות הקונסרבטיבית עושה שימוש בגישה מדעית-ביקורתית בפסיקת ההלכה, ולא רק בשיטות ובמקורות המסורתיים, ומעניקה משקל רב לעמדות הציבור בעת קביעת עמדותיה.
כמו כן, התנועה מתרחקת מקביעות תאולוגיות חד-משמעיות ומקיימת פלורליזם נרחב בשאלות האמונה.
עמדותיה אלו מבדילות אותה משני הזרמים העיקריים האחרים, האורתודוקסי והרפורמי.
היהדות הקונסרבטיבית רואה את עצמה כממשיכתה של האסכולה הפוזיטיבית-היסטורית שפעלה במרכז אירופה של המאה ה-19, אף שהיא נעשתה זרם ממוסד ועצמאי רק בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה.
מוקדה העיקרי של התנועה הוא באמריקה הצפונית, שם רוב קהילותיה מאוגדות במסגרת "בתי הכנסת המאוחדים של היהדות הקונסרבטיבית" ורבניה מוכשרים בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) ובמוסדות אחרים.
ארגון הקהילות הבין-לאומי נקרא "מסורתי עולמי".
ההנהגה הרוחנית מצויה בידי כנסת הרבנים של התנועה.
הקונסרבטיבים מעריכים כי הם מייצגים למעלה ממיליון יהודים בוגרים, כ-600,000 חברים רשומים בקהילות ועוד כמה מאות אלפים המזדהים הצהרתית.
במדינת ישראל, הזרם מיוצג על ידי התנועה המסורתית.
מאז ראשיתה מאופיינת היהדות הקונסרבטיבית בעמימות ובמיעוט עיסוק בשאלות אמונה.
עוד הרב זכריה פרנקל, הנחשב למבשרה הרעיוני, ראה בעיסוק תאולוגי שיטתי דבר זר ליהדות, והואשם תדירות על ידי יריביו בהתחמקות ובערפול בנדון.
גם התנועה בארצות הברית עקפה לרוב את הנושא: מנהיגיה מיעטו לעסוק בו, ורק ב-1985 נפתח לראשונה קורס על תאולוגיה קונסרבטיבית בבית המדרש לרבנים באמריקה.
נעשה רק ניסיון משמעותי אחד לנסח מצע אמוני, הצהרת "אמת ואמונה" שחוברה על ידי מועצת ההנהגה של הזרם ב-1988. "אמת ואמונה" התייחסה למושגי יסוד כמו אלוהים, התגלות ובחירת עם ישראל, אך הכירה בכך שקיים מנעד רחב של השקפות לגביהם בתוך התנועה ונמנעה מהגדרות נוקשות.
היא ביטאה מגוון של עמדות, לעיתים קרובות סותרות.
בגיליון מיוחד של הביטאון הזרמי "Conservative Judaism" מ-1999 שהוקדש לעניין, סיכמו הרבנים אליוט דורף וגורדון טאקר ש
כך למשל, כשהם מתייחסים לנושא, נוטים הוגים קונסרבטיביים בדרך כלל לעמוד על אמונה בקיומו של אל פרסונלי.
הצהרת "אמת ואמונה" קבעה: "אנו מאמינים באלוהים בורא היקום והמושל בו.
הוא יצר את העולם, וחוכמתו מוסיפה להנחות את המתרחש".
במקביל, קבעה שטבעו "עלום" ויש אפשרויות רבות להתייחס אליו.
ראייה נטורליסטית של האל, שתפסה אותו כאחד עם כוחות הטבע הקיימים ולא נפרד מהם, מילאה בעבר תפקיד חשוב בתנועה.
מרדכי קפלן ותומכיו הרקונסטרוקטיבים החזיקו בגישה זו לפני שהתגבשו והפכו לזרם נפרד.
כמו עמדות רקונסטרוקטיביות אחרות, היא נדחקה לשוליים לאחר פרישתם ב-1990. עמימות דומה מבוטאת כלפי מושגים אחרים.
רבים מההוגים הקונסרבטיבים מוסיפים להאמין בהישארות הנפש, ו"אמת ואמונה" הכריזה שהמוות אינו קץ האדם.
קטעי התפילה בעברית בהם מתוארת האמונה בתחיית המתים נשמרו בדרך כלל, אך התרגום לאנגלית בסידורים מטשטש מאוד את הנושא.
אף שמעמד הכהונה לא בוטל, והתחינות לבניין בית המקדש נותרו על מכונן, התנועה הסבה את הבקשות להשבת עבודת הקורבנות לזמן עבר במרבית סידוריה.
בשאלת ימות המשיח ככלל, המצע הצהיר בפשטות ש"חלק מאיתנו מאמינים בכך במובן המסורתי...
אבל נוקשות ודוגמטיות אינן מוצדקות פילוסופית." הזרם מוסיף להאמין (למעט הרקונסטרוקטיבים, שהתכחשו לכך כליל וראו את היהדות כתרבות של קבוצה אנושית רגילה) בבחירת עם ישראל ובקיומו מתוקף הברית עם אלוהים.
גם סוגיית ההתגלות עברה התפתחות ניכרת.
פרנקל ומקורביו הפעילו שיטות מדעיות-ביקורתיות בניתוח התורה שבעל-פה, וראו את חז"ל כמחדשים יצירתיים ולא רק כנושאי ומפרשי המסורה שניתנה מקשה אחת למשה במעמד הר סיני.
במקביל, הם דחו לחלוטין את ביקורת המקרא והוסיפו לראות את התורה שבכתב פרי של התגלות שמיימית, טקסט המצוי מעבר לניתוח ספקני.
בדומה לנושאים אחרים, פרנקל מעולם לא הבהיר את אמונותיו בנושא, וגישתו ליחס בין הרכיב האלוהי לאנושי בתורה שבעל-פה עודנה מושא למחלוקת בין החוקרים.
שלילה דומה של ביקורתיות כלפי התורה שבכתב הופגנה על ידי חלוצי הקונסרבטיבים בארצות הברית, כמו שניאור זלמן שכטר והרב אלכסנדר קוהוט.
הגישה השוללת עברה התפתחות זהירה בשנות ה-20 של המאה ה-20, כשבית המדרש לרבנים באמריקה החל לאמץ במהוסס את ביקורת המקרא.
הוגים מובילים החלו לגרוס שבהר סיני אכן הייתה התגלות מילולית ומפורשת של האל למשה, אך שהתורה עצמה הועלתה על הכתב בידי סופרים מאוחרים יותר.
שמרנים מעטים עודם מוסיפים לאחוז בתפיסה זו כיום.
הרקונסטרוקטיבים, שתנועתם צמחה החל משנות ה-30 של המאה ה-20, דחו כליל את מושג ההתגלות, וראו בכתבי הקודש יצירה אנושית לחלוטין.
עמדתם לא התקבלה על הרוב, אבל יחד עם היחלשות האמונה באלוהיות התנ"ך בקרב הציבור האמריקאי, השפעתם הביאה סביב שנות ה-70 להפיכת תפיסות בלתי מילוליות של הרעיון לדומיננטיות ברבנות הקונסרבטיבית.
אליוט דורף סיווג את מחנה הרוב האוחז בדעה זו לשתי קבוצות: אלו הטוענים שהאל הקרין מסר מפורש כלשהו לתודעתם של מחברי המקרא, והם העלו על הכתב את מה שהבינו; ואלו הגורסים שהבורא כלל לא תקשר עימם, אלא השרה עליהם את נוכחותו, והחווייה הפעימה וגררה אותם לפרץ יצירתיות רוחנית.
בסיכומו של דבר, שתי הקבוצות האלה תיארו את מסירת התורה כתהליך אנושי עם מידת־מה של השראה אלוהית.
חשיבה כזו הצדיקה שינויים בנוהג הדתי וגמישות הלכתית, תוך שהיא מתקפת אותם על בסיס ההתגלות.
עם זאת, המשותף לכל התפיסות הקונסרבטיביות מאז ומעולם, הוא הדגשת ההתגלות של הבורא למנהיגים הרוחניים או לעם ישראל כקולקטיב (ולא לפרט הבודד, כמו ביהדות הרפורמית).
בשל כך, כל התפיסות הקונסרבטיביות מעניקות חשיבות רבה למסורת ולקהילה, ולא להכרעה האישית, מאפיין בולט של המחשבה הקונסרבטיבית לכל זרמיה ובכל היבטיה.
קבלת ראייה ביקורתית והתפתחותית של המצוות וההלכה, כמערכת שצמחה לאורך השנים וספחה השפעות חיצוניות רבות, ושניתן היה להבחין בתוכה בין ההקשר המקורי של טקסטים למשמעות הפרשנית שצורפה להם במהלך הדורות, הציבה אתגר של ממש בפני התנועה הקונסרבטיבית.
מנהיגיה הוסיפו לייחס למצוות ההלכה חשיבות גדולה ולעמוד על כך שהיהודים יקיימו אותן, והתנגדו לשינויים חדים או פתאומיים.
הפער בין התפיסה המדעית, השונה מן האמונה הישנה ברצף מסירה שלא נשבר, לעמידה על קיום המסורת המקובלת, הצריכה פיצוי.
הפתרון שניתן היה רצונו הכולל של עם ישראל, לו העניקו הקונסרבטיבים משקל גדול בקביעת הנוהג הדתי, הן כאמצעי לפענח את פסיקת ההלכה בעבר הרחוק, והן כמכשיר אקטואלי לצורך קבלת הכרעות.
חלוץ גישה זו היה, שוב, פרנקל עצמו.
הוא ייחס חשיבות למסורת לאו דווקא בשל עיגונה במקור אלוהי, אלא בהיותה מייצגת את רוחו הקולקטיבית של העם, כפי שכתב עליו מיכאל מאיר, .
פרנקל הפך את רצון הכלל למקור לגיטימציה לשימור ולשינוי גם יחד, תוך שהוא טוען שבעיקרו של דבר רוב העם היה שמרני ומתון, נאמן למסורת אבותיו, ובכך הייתה צפונה הערובה להמשכיותה ואחידותה של זו.
שניאור זלמן שכטר המשיך בכיוון זה, ופיתח תפיסה מיוחדת של מושג "כלל ישראל", שבעיניו היה הכוח המניע האמיתי של המסורת לאורך כל הדורות.
שאלת ההתגלות הייתה לדידו משנית לחלוטין והוא כמעט שלא עסק בה, שכן פרטיה עובדו ממילא לפי צורכי השעה: .
הרב לוי גינצבורג סיכם רוח זו בכתבו:
ההיקף, התפקיד והמגבלות של מושג אמורפי כ"כלל ישראל" היוו שורש למחלוקות ודיונים רבים בתנועה הקונסרבטיבית.
ראשוניה השתמשו בו כדי להתנגד לקרע עם היסודות האחרים ביהדות (בין אם אורתודוקסים או רפורמים), ולעמוד על אחדות וזהירות בנקיטת פעולה עצמאית.
רבים מיורשיהם טענו שסגנון התנהלות זה נעשה מיושן ואנכרוניסטי בשל הנתק המתעצם בין הציבור למורשתו, ויש צורך בנכונות לפתרונות רדיקליים שיאפשרו לשמר את הרלוונטיות של הדת עבורם.
הרבנות הקונסרבטיבית התלבטה תדירות עד כמה היא יכולה להתחשב ברוב האדיש והרחוק משמירת מצוות בקרב חברי קהילותיה, שהיה אמור לתפקד כ"כלל ישראל" ולהוות גורם בקביעת ההלכה.
אפילו הוגים נועזים הודו שהציבור לא היה יכול למלא תפקיד זה, בעוד שמבקרים שמרניים מימין טענו שהרבנות נענית בקלות מדי לתביעות מן השטח, ומותחת את פסיקת ההלכה מעבר לכל סבירות.
ההנהגה נחלה הצלחה מועטה בהוראת השקפתה לציבור: בעוד שהיא ראתה את עצמה כנושאת גישה ייחודית ומורכבת, בקרב יהדות ארצות הברית היא נתפסה באופן כללי כדרך ביניים ותו לאו בין האורתודוקסים לרפורמים.
רק שיעור קטן מחברי הקהילות (3%–4% להערכת ישעיהו ליבמן ודניאל אלעזר בשנות השמונים) שמרו על אורח חיים ומצוות כפי שהתנועה ביקשה לקדם.
פער זה בין הרבנות לקהל הוא מאפיין בולט של הזרם, ונמנה כאחד הגורמים החשובים בהידרדרות מעמדו מאז שלהי המאה ה-20.
היהדות הקונסרבטיבית מדגישה את קיום ההלכה כביטוי המרכזי של השתייכות ליהדות ואת היותה מחייבת את הכלל, ללא קשר לאמונה במקורה האלוהי.
במקביל, הקונסרבטיבים רואים את התפתחותה כתוצאה של השפעה הדדית בין החברה היהודית, העולם הסובב והפוסקים, וכנגזרת תמיד ממקורותיה העתיקים ומהסביבה בה פעלו הרבנים גם יחד; אי לכך, גם על קביעתה בימינו לשקף דינמיקה דומה.
הם רואים את גישתם להלכה כאותנטית ביותר וכמתאימה ביותר לעידן המודרני, כזו שמכירה בניתוח היסטורי-ביקורתי למקורותיה וגם ממשיכה בנאמנות את הדינמיות והיצירתיות של פוסקי העבר.
תפיסת ההלכה של התנועה השתקפה לאורך השנים בהחלטות שהתקבלו בה.
ועדי ההלכה האמונים על כך (בעיקר ה-Committee of Jewish Law and Standards של כנסת הרבנים בארצות הברית) מאמצים פסיקה ברוב קולות אך מכירים גם בדעות המיעוט, ורבני הקהילות יכולים להתחשב בהן או להמשיך לסמוך על דעות קודמות.
במקביל, האשמה במתיחת גבולות ההלכה הרבה מעבר לאפשרי הועלתה, בין היתר, בעת התפטרויות חוזרות ונשנות של פוסקים קונסרבטיבים.
בין שאר מקרים, חלק מאנשי הסגל בבית המדרש לרבנים פרשו ב-1983 במחאה על אשרור סמיכת נשים לרבנות, ושליש מחברי ועד ההלכה התפטרו ב-2006 לאחר הכרה במערכות יחסים חד-מיניות.
בתוך כנסת הרבנים קיים מגוון של עמדות לגבי סוגיות מודרניות שונות והיחס הנאות אליהן.
אין שום מאפיין חד משמעי המגדיר את כל טווח הפסיקה הקונסרבטיבית.
הרב דוד גולינקין, שניסה להציע כמה פרמטרים, ציין שלעיתים קרובות ההכרעה נשאבת מתוך הספרות ההלכתית הישנה, ותדירות גם מפוסקים אורתודוקסיים בני זמננו.
רבנים קונסרבטיבים נוטים בדרך כלל לאמץ את הדעה הנחשבת מקילה בנסיבות העניין, אך גם לכך יש חריגים רבים.
סממן בולט יותר הוא נכונות גבוהה יחסית להסתמך על תשובות מבודדות ודעות מיעוט או יחיד, דברי הראשונים ומוקדם מהם עד התלמוד (ולעיתים, בחינה של מחלוקות בתוכו עצמו), והתחשבות פחותה בהיררכיה שהתקבלה בין פוסקים הנחשבים לבכירים לעומת זוטרים, ברצפי תקדימים ובמנהגים.
הקונסרבטיבים מבקרים קשות את האורתודוקסים על נכונות מעטה יחסית לשוב אחורה מעבר לקובצי ההלכה הגדולים מן הרמב"ם והלאה ולהכריע נגדם, במיוחד נגד השולחן ערוך, למרות שאלו משמשים כמקורות לפסיקה גם אצל הקונסרבטיביים.
לעיתים הם החליטו כי השולחן ערוך פסק ללא תקדים מבוסס, או שהסתמך על הקבלה.
תבחין אחר הוא החשיבות המיוחסת לשיקולים אתיים וחברתיים.
ועד ההלכה משתמש תדיר בנימוק של שינוי העתים כהצדקה לפסיקות הנוגעות למעמד נשים, גירושים וכדומה.
נושא זה שנוי במחלוקת קשה.
נציגי האגף השמרני הרבו לטעון שאף כי גורמים כאלה מהווים תמיד רכיב בפסיקה, לא ניתן להעניק להם מעמד עצמאי שיעקוף את המסגרת הפורמליסטית של קביעתה.
אבל מאז שנות השבעים והתבססות מחנה-רוב ליברלי, גברה שיטתו של הרב סימור סיגל, שהצהיר כי הנורמות האתיות של הקהילה, אותן הקביל לאגדה בתלמוד, צריכות לגבור על הפסיקה היבשה בכל פעם שעלה נושא בעל חשיבות חברתית.
אגף הקצה הפרוגרסיבי בתנועה, בראשות הרב גורדון טאקר, הציע להעניק לאתיקה עדיפות מוחלטת בכל מקרה שהוא.
אף על פי שהרעיון פופולרי בקרב דור הרבנים הצעיר, ההנהגה אימצה מעין עמדת ביניים.
בכמה מהסוגיות המרכזיות שעמדו לפתחו של ועד ההלכה, לא התקבלו נימוקים אתיים בלבד כמספיקים לבדם לעקור איסורי תורה מפורשים.
המאפיין המובהק ביותר של הפסיקה הקונסרבטיבית הוא הכללת השיטה הביקורתית-מדעית עמוק לתוך התהליך.
שו"תים ודיונים מתווים תמיד את התפתחות הנושא לאורך ההיסטוריה, כפי שנלמד לא רק מהמקורות המסורתיים המקובלים, אלא גם ממידע שהתקבל בכל דרך אחרת באמצעות מחקר חיצוני, היסטורי או פילולוגי.
על בסיס זה נבחן כיצד הדבר אומץ לראשונה, הונהג לאורך השנים, השתנה או נדחה, שוב לאו דווקא לפי הבנתו במסורת הרבנית.
פוסקים קונסרבטיבים נעזרים במהדורות מדעיות של כתבי-יד כדי למצוא שגיאות וטעויות נוסח בכל שכבות הקאנון, ובממצאים ארכאולוגיים וכיוצא בזה כדי להעריך מה היה היחס לנושאים שונים בימי קדם.
גישה זו, לפיה אין לקבל דווקא את שכבות הפרשנות המסורתית ויש למצוא את המשמעות וההקשר המקוריים של כל עניין, מהותית להשקפת התנועה.
היבט אחר הוא השימוש הנרחב בכלי של תקנת חכמים.
ראשי התנועה, בהדגשתם את הדינמיות של ההלכה לאורך הדורות, הרבו להזכיר דוגמאות כמו פרוזבול והיתר עסקה.
ב-1948, כששאלת התקנות עלתה לראשונה, הזהירו גורמים שמרניים כי מאחר שכלל ישראל מפולג והם לא יזכו לגיבוי גורף, אין לעסוק בכך, אך ועד ההלכה הכריע בעד.
כדי לקדם תקנות חדשות, נדרש רוב של 13 מתוך 25 חבריו.
בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים עדיין נרתעו מלאמץ באופן גורף שינויים דרסטיים, והתקנות נוסחו בזהירות כהוראת שעה מתחייבת לנוכח הצורך למנוע נתק של רוב הציבור היהודי מדתו.
עם הזמן קיבלו החידושים למעשה מעמד קבע.
התנועה מוסיפה להנפיק תקנות חדשות, נועזות יותר ויותר.
הגישות הקונסרבטיביות להלכה עלו במקרים רבים, והתבטאו לאורך השנים בפסיקת רבני התנועה.
בשנות ה-40 של המאה ה-20, בעת שהקהל דרש ישיבה מעורבת בבתי הכנסת, טענו חלק מהרבנים כי אין שום הצדקה הלכתית לכך אך יש להיענות מטעמים של "עת לעשות", בעוד אחרים השתמשו בנימוקים היסטוריים והצביעו על כך שבבתי כנסת עתיקים אין לכאורה ראיות לעזרת נשים.
בשנת 1950 פסק ועד ההלכה של כנסת הרבנים בארצות הברית כי חשמל אינו בחזקת מלאכת מבעיר, גם לא לתאורה, והתיר את השימוש בו בשבת (במובן של סגירת מעגל חשמלי; מלאכות שבת אסורות הכרוכות בחשמל, כמו הסרטה בווידאו שעדיין נחשבת ככתיבה וכיוצא בזה, עדיין אסורות).
באותה החלטה נקבעה גם תקנה לצורך השעה לפיה לאדם שאין לו דרך אחרת להגיע לבית הכנסת, מותר לנסוע אליו, בנימוק שהצתת הדלק במנוע היא בגדר מלאכה שאינה צריכה לגופה וניתן להשעות האיסור מפני הצורך הגדול לעודד הגעה לתפילה.
בשנת 1952 הותר לכהנים להינשא לגרושות, בתנאי שיוותרו על מעמדם ויערכו חתונה קטנה, בנימוק שגירושין נעשו נפוצים ואינם מחשידים עוד את האישה בעֶרוַות דָּבָר.
ב-1996 בוטלו גם הגבלות אלה, והדבר הותר כליל.
איסור נישואין נוסף לכהן, חתונה עם גיורת, נעקף ב-1967 על סמך הטיעון כי הגויים אינם חשודים עוד על העריות כפי שהיו בעבר ורוב הכהנים ממילא לא יכולים להוכיח את מוצאם.
בשנת 1955, כשיותר ויותר צעירות חגגו בת מצווה והחלו להישמע קריאות לאפשר להן לעלות לתורה, קבע הרב אהרן בלומנטל כי הגדר של כבוד הציבור השתנה בתקופה המודרנית, וניתן לאפשר זאת.
ב-1954 אימצה כנסת הרבנים הסכם קדם-נישואין שנוסח בידי הרב פרופ' שאול ליברמן ונכלל בכתובה, בו התחייב הבעל לתת גט לאשתו או להסתכן בתשלום פיצויים, כפתרון לבעיית העגינות.
מ-1968 הוחלפה "פסקת ליברמן" במנגנון של הפקעת קידושין.
בשנת 1972 הוחלט שאנזים הגבנה הוא בגדר של "פנים חדשות", בגלל השינויים הרבים שעבר ללא קשר למקורו (גם מבהמות טמאות), ולכן כמעט כל הגבינות מותרות למאכל ללא חשש בנוגע לכשרותן, גם אם הן מופקות מחלב נוכרי.
בשנת 1973, בעת הוויכוח על ספירת נשים למניין, נימק הרב דוד סיגל את תמיכתו בדבר, בין היתר, בכך שהתלמוד לא ציין במפורש גברים וכי פרט זה מופיע בבירור רק בשולחן ערוך.
רבים בוועד דחו את טיעוניו כרופפים ונעדרי תקדימים, אך לבסוף הוחלט לאפשר זאת לרבנים שיסכימו לכך באמצעות תקנה.
ב-1983 התקבלו לבסוף הן ספירת נשים למניין והן סמיכתן לרבנות על פי תשובה של הרב יואל רוט, שהסתמך על כך שרבנו תם ופוסקים אשכנזים אחרים התירו לנשים לברך על מצוות עשה שהזמן גרמא ובהמשך על דברי המגן אברהם, שנשים קיבלו על עצמן את ספירת העומר למרות היותן פטורות.
על בסיס זה קבע כי נשים יכולות להתחייב במצוות אם ייטלו אותן על עצמן, וכך להוציא ידי חובה אחרים ועוד.
מאמצע שנות התשעים התקבלה העמדה השוויונית בעיקרון של הרַבָּה פרופ' יהודית האופטמן, שהכריעה כי מעולם לא הייתה הגבלה חד־משמעית על מעמדן של נשים לענייני תפילה, וכי נחיתותן בתחום הייתה פרי נסיבות חברתיות.
בשנת 2000 קבע ועד ההלכה, כשהוא מעגן את החלטתו בתקדימים של ביטול טקסי המים המאררים ועגלה ערופה, כי אסור לרב לחקור ראיות הנוגעות לממזרות של המבקשים להתחתן, וכך ביטל בפועל את המעמד הזה.
בשנת 2006, בהחלטה שעוררה מחלוקת קשה, הוכרע כי איסור משכב זכר בעינו עומד מבחינת מובנו המפורש, אך מתוך הישענות על החשיבות העליונה של כבוד הבריות, אין הדבר מונע קבלת הומוסקסואלים לתפקידי הנהגה ורבנות, יחסים פיזיים אחרים ביניהם או הכרה בזוגות.
ב-2011 וב-2016, שוב בנימוק של כבוד הבריות, העבירה כנסת הרבנים החלטות לתמוך בשוויון מלא כלפי טרנסג'נדרים ולקרוא להכלתם ולקבלתם בתוך הקהילות והמוסדות.
שאלת הגיור והמעמד היהודי בתוך הזרם לא שונתה מהותית.
היותו של אדם יהודי מלידה מותנית ביהדותה של אימו, וגיור כרוך בקבלה הצהרתית של המצוות, טבילה ומילה (או הטפת דם ברית) אצל זכרים.
בשאלת נישואי התערובת, עד שנות השמונים נאסר על יהודים הנשואים ללא-יהודים להיות חברים בקהילות בכלל.
ההכרה בעליית שיעור המתחתנים עם גויים הביאה ב-1982 את ההנהגה לנסח כללי התנהגות מוקפדים, שהכילו את בני המשפחה הנכרים בקהילות אך אסרו עליהם השתתפות כלשהי בטקסים, גם אם עודדו לנסות לשכנעם להתגייר ובמיוחד להבטיח חינוך יהודי לילדיהם.
לחץ גובר לאפשר לנוכרים נוכחות רבה יותר, הביא לאימוץ פשרות שונות ברמת הקהילה העצמאית, לעיתים בהתעלמות מההנחיות הרשמיות.
ב-2005 פורסם מסמך "על הדרך", שנוסח בידי הרב ג'רום אפשטיין, שקרא לאפשר השתתפות נרחבת יותר בחלקים סמליים בטקסים ולהדגיש את הצורך בקירוב הלא-יהודים.
בלא שינוי מדיניות מקיף, החלו רבנים ומנהיגי קהילות קונסרבטיבים להתייחס אליהם במונחים כמו "קרוב ישראל", שלא היוו הכרה הלכתית אבל יצרו מעין קטגוריה נפרדת של גויים העומדים בקשר קרוב עם יהודים.
גדילת אחוז נישואי התערובת והמשבר הדמוגרפי הפנימי העצימו את הלחצים על ראשות התנועה, וב-2017 אושר לנוכרים להתקבל כחברים מלאים בקהילות.
כיום ישנם שני ספרי הדרכה הלכתיים עבור הפרט הנחשבים למוסמכים ביותר בתנועה: A Guide to Jewish Religious Practice, מאת הרב יצחק קליין, שיצא ב-1979; ו-The Observant Life: The Wisdom of Conservative Judaism for Contemporary Jews, שנכתב על ידי כעשרים מחברים שונים, שנועד להחליף את קודמו ויצא ב-2012.
גוף-הגג הבין-לאומי של הזרם הקונסרבטיבי הוא הארגון "מסורתי עולמי", שקם במקור ב-1957 בשם "המועצה העולמית של בתי הכנסת הקונסרבטיביים" (World Council of Conservative Synagogues).
מחוץ לאמריקה הצפונית, מעדיפה התנועה את התואר "מסורתי", כפי שעושה למשל התנועה המסורתית בישראל.
כנסת הרבנים העולמית, שהיו בה 1,593 חברים ב-2020, מספקת את ההנהגה הרוחנית.
הגוף החבר הגדול ביותר והמייסד של "מסורתי עולמי" הוא "בתי הכנסת המאוחדים של היהדות הקונסרבטיבית" (USCJ) בארצות הברית ובקנדה, שקם ב-1913 כ"בתי הכנסת המאוחדים של אמריקה" ושמו הנוכחי אומץ ב-1991. לא כל הקהילות המגדירות עצמן קונסרבטיביות באמריקה הצפונית מסונפות לארגון זה, וישנן עצמאיות.
ב-2008 פרשו שבעה בתי כנסת שמרניים בקנדה במחאה על הליברליזציה כלפי להט"בים והקימו את "המועצה הקנדית של בתי הכנסת הקונסרבטיביים".
נכון ליוני 2020 היו ל"בתי הכנסת המאוחדים" 562 קהילות חברות (ירידה חדה מ-630 חברות ב-2013), מתוכן כעשרים בקנדה ובמקסיקו והיתר בארצות הברית.
חברות "בתי הכנסת המאוחדים" הן הרוב המכריע מתוך כלל הקהילות הקונסרבטיביות בעולם.
בין שנות החמישים לשנות השמונים של המאה העשרים היו הקונסרבטיבים הזרם הגדול והחשוב ביותר ביהדות ארצות הברית.
41% מכלל היהודים הצהירו על זיקה אליהם ב-1971, וקהלם נאמד אז ב-2.5 מיליון נפש.
מעמדם נחלש, ומבין העונים לסקר המקיף של מרכז המחקר פיו מ-2021 הזדהו עימם רק 17%, מספר שנותר יציב ביחס לסקר פיו הקודם ב-2013, אז הזדהו כך 18% מהמשיבים.
בהתבסס על נתוני פיו מ-2013, העריך הדמוגרף סטיבן מ' כהן כי ישנם בסך הכול 962,000 יהודים-אמריקאים בוגרים הרואים עצמם כקונסרבטיבים: 570,000 משלמי דמי חבר רשומים, ועוד 392,000 שאינם חברים בבית כנסת אך חשים זיקה לזרם.