tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנים שהותירו מאחור סבלו מהרס והזנחה במשך מאות שנים.
בתחילת המאה התשע-עשרה, שטפה את אירופה התעניינות גוברת במצרים העתיקה, שהולידה את הדיסציפלינה של האגיפטולוגיה ומשכה מספר הולך וגדל של מבקרים לשרידיה של הציוויליזציה.
עשרות מקדשים שרדו עד היום, וחלקם הפכו למוקדי תיירות מפורסמים בעולם התורמים באופן משמעותי לכלכלה המצרית המודרנית.
אגיפטולוגים ממשיכים לחקור את המקדשים ששרדו ואת שרידי המקדשים ההרוסים כמקורות מידע חשובים על החברה המצרית העתיקה.
מקדשים מצריים עתיקים נועדו כמקומות למגורי האלים על פני כדור הארץ.
ואכן, המונח שבו השתמשו המצרים בדרך כלל לתיאור בניין המקדש, ḥwt-nṯr, פירושו "בית (או מתחם) של אל".
נוכחות אלוהית במקדש קישרה בין הממלכה האלוהית והאנושית ואפשרה לבני אדם לקיים יחסי גומלין עם האל באמצעות פולחן.
טקסים אלה, כך האמינו, קידמו את האל ואפשרו לו להמשיך ולמלא את תפקידו הראוי בטבע.
לכן היוו חלק מרכזי בשמירה על המאעת, הסדר האידיאלי של הטבע ושל החברה האנושית באמונה המצרית.
שמירה על מאעת הייתה כל מטרת הדת המצרית, וזו הייתה גם כן מטרת המקדש.
מכיוון שנזקף לזכותו כוח אלוהי, נחשב פרעה, כמלך קדוש וכנציגה של מצרים לאלים ומחזיקה החשוב ביותר של המאעת.
לפיכך, תאורטית הייתה חובתו לקיים את טקסי המקדש.
אמנם לא ברור באיזו תדירות הוא השתתף בפולחנים, אך קיומם של מקדשים ברחבי מצרים איפשר לו לעשות זאת בכל המקרים, ורוב הזמן חובות אלו הואצלו ממנו לכוהנים.
אף על פי זאת היה על פרעה לקיים, לפרנס ולהרחיב את המקדשים בכל ממלכתו.
למרות שהפרעה האציל את סמכותו, ביצוע פולחני המקדש היה עדיין בגדר חובה רשמית, שהוגבלה לכוהנים רמי דרג.
השתתפות האוכלוסייה הכללית ברוב הטקסים נאסרה.
חלק ניכר מהפעילות הדתית של האנשים הפשוטים במצרים התרחשה במקום זאת במקדשים פרטיים וקהילתיים, נפרדים ממקדשים רשמיים.
בתור החוליה העיקרית בין הממלכה האנושית לאלוהית, מקדשים הסבו הערצה ניכרת מצד מצרים רגילים.
לכל מקדש הייתה אלוהות עיקרית, ורובם הוקדשו גם לאלים אחרים.
לא לכל האלוהויות היו מקדשים שהוקדשו להם.
שדים ואלי בית רבים היו מעורבים בעיקר מנהג דתי מאגי או פרטי, עם נוכחות מועטה או ללא נוכחות בטקסי המקדש.
היו גם אלים אחרים שהיו להם תפקידים משמעותיים בקוסמוס אך, מסיבות לא ברורות, לא כיבדו אותם במקדשים משלהם.
מבין אותם אלים שאכן היו להם מקדשים משלהם, רבים כובדו בעיקר באזורים מסוימים במצרים, אם כי אלים רבים בעלי קשר מקומי חזק היו חשובים גם ברחבי האומה.
אפילו אלוהויות שהפולחן שלהן השתרע על פני המדינה היו קשורים מאוד לערים שבהן היו המקדשים הראשיים שלהם.
במיתוסי הבריאה המצריים, המקדש הראשון מקורו כמחסה לאל - איזה אל הוא היה משתנה בהתאם לעיר - שניצב על תלולית האדמה שבה החל תהליך הבריאה.
כל מקדש במצרים, אפוא, הושווה למקדש מקורי זה ולמקום הבריאה עצמו.
כביתו הקדום של האל והמיקום המיתולוגי של הקמת העיר, נתפס המקדש כמרכז האזור, שממנו שלט בו האל הפטרון של העיר.
הפרעונים גם בנו מקדשים שבהם הונחו מנחות כדי לקיים את רוחם בחיים שלאחר המוות, לעיתים קרובות קשורים או ממוקמים ליד קבריהם.
מקדשים אלה נקראים באופן מסורתי "מקדשי מתים" ונחשבים כשונים במהותם ממקדשים אלוהיים.
בשנים האחרונות טענו מספר אגיפטולוגים, כמו גרהרד האני, שאין חלוקה ברורה בין השניים.
המצרים לא התייחסו למקדשי מתים בשום שם מובהק.
גם טקסים למתים ופולחנים לאלים לא סתרו זה את זה; הסמליות סביב המוות הייתה קיימת בכל המקדשים המצריים.
פולחן האלים היה קיים במידה מסוימת במקדשי מתים, והאגיפטולוג סטיפן קווירק אמר כי "בכל התקופות פולחן מלכותי מערב את האלים, אבל באותה מידה...
כל פולחן האלים מערב את המלך".
למרות זאת, מקדשים מסוימים שימשו בבירור להנצחת מלכים שנפטרו ונתינת מנחות לרוחם.
מטרתם אינה מובנת במלואה; ייתכן שהם נועדו לאחד את המלך עם האלים, להעלות אותו למעמד אלוהי גדול מזה של מלכות רגילה.
בכל מקרה, הקושי להפריד בין המקדשים האלוהיים למקדשי המתים משקף את השזירה ההדוקה של אלוהות ומלכות באמונה המצרית.
מקדשים היו מרכזי מפתח של פעילות כלכלית.
הגדולים ביותר דרשו משאבים אדירים והעסיקו עשרות אלפי כוהנים, בעלי מלאכה ופועלים.
הפעילות הכלכלית של המקדש הייתה מקבילה לזו של משק בית מצרי גדול, עם משרתים המוקדשים לשרת את אל המקדש כפי שהם עשויים לשרת את האדון הנחלה.
דמיון זה בא לידי ביטוי במונח המצרי לאדמות המקדש וניהולן, pr, כלומר "בית" או "נחלה".
חלק מהאספקה של המקדש הגיעה מתרומות ישירות של המלך.
בממלכה החדשה, כאשר מצרים הייתה מעצמה אימפריאלית, תרומות אלו יצאו פעמים רבות משלל מסעותיו הצבאיים של המלך או מהמחוות שניתנו על ידי מדינות קליינטיות שלו.
המלך היה עשוי גם לגבות מיסים שונים שהועברו ישירות לתמיכה במקדש.
הכנסות אחרות הגיעו מאנשים פרטיים, שהציעו אדמה, עבדים או סחורות למקדשים בתמורה לאספקת מנחות ושירותי כוהנים כדי לקיים את רוחם בחיים שלאחר המוות.
חלק ניכר מהתמיכה הכלכלית של מקדש הגיע ממשאביו שלו.
אלה כללו שטחי אדמה גדולים מעבר למתחם המקדש, לעיתים באזור שונה לחלוטין מהמקדש עצמו.
הסוג החשוב ביותר של רכוש היה קרקע חקלאית, ייצור תבואה, פירות או יין, או תמיכה בעדרים של בעלי חיים.
המקדש ניהל את האדמות הללו ישירות, השכיר אותן לחקלאים תמורת חלק מהתוצרת, או ניהל אותן במשותף עם הממשל המלכותי.
מקדשים גם ארגנו משלחות למדבר כדי לאסוף משאבים כמו מלח, דבש, ציד בר וכריית מינרלים יקרים.
חלקם היו בעלי ציי ספינות שאיתם ניהלו סחר משלהם ברחבי המדינה או אפילו מעבר לגבולות מצרים.
לפיכך, כפי שאומר ריצ'רד ה.
ווילקינסון, נחלת המקדש "ייצגה לעיתים קרובות לא פחות מחלק ממצרים עצמה".
כמרכז כלכלי מרכזי וכמעסיק של חלק גדול מהאוכלוסייה המקומית, מתחם המקדש היה חלק מרכזי בעיר שבה שכן.
לעומת זאת, כאשר הוקם מקדש על אדמה ריקה, נבנתה עיר חדשה כדי לתמוך בו.
כל הכוח הכלכלי הזה היה בסופו של דבר בשליטת פרעה, ומוצרי המקדש והרכוש חויבו לעיתים קרובות במס.
עובדיהם, אפילו הכוהנים, היו כפופים למערכת הקורווה הממלכתית, שגייסה עובדים לפרויקטים מלכותיים.
ניתן היה גם לזמן אותם לספק טובין למספר מטרות ספציפיות.
משלחת מסחר בראשות הרקוף בשושלת השישית (בערך 2255–2246 לפנה"ס) הורשתה לרכוש אספקה מכל מקדש שרצתה, ומקדשי המתים של הנקרופוליס של תבאי בממלכה החדשה פיקחו על האספקה בממלכה והעסיקו עובדי קברים בדיר אל-מדינה.
מלכים יכלו גם לפטור מקדשים או כיתות עובדים ממיסוי וגיוס.
הממשל המלכותי יכול היה גם להורות למקדש אחד להפנות את משאביו למקדש אחר כדי להרחיב את השפעתו.
לפיכך, מלך היה רשאי להגדיל את הכנסתם של מקדשי אל שהוא העדיף, ומקדשי מתים של שליטים אחרונים נטו לשאוב משאבים ממקדשים של פרעונים שמתו מזמן.
האמצעי הדרסטי ביותר לשליטה בנחלות המקדש היה תיקון מוחלט של חלוקת רכושם בפריסה ארצית, מה שעשוי היה להגיע עד לכדי סגירת מקדשים מסוימים.
שינויים כאלה שינו באופן משמעותי את הנוף הכלכלי של מצרים.
המקדשים היו אפוא כלי חשוב שבאמצעותם ניהל המלך את משאבי האומה ואת אנשיה.
כמפקחים ישירים על התחום הכלכלי שלהם, המנהלים של מקדשים גדולים השפיעו במידה ניכרת וייתכן שהיוו אתגר לסמכותו של פרעה חלש, אם כי לא ברור עד כמה הם היו עצמאיים.
לאחר שמצרים הפכה לפרובינקיה רומאית, אחד הצעדים הראשונים של השליטים הרומאים היה ליישם רפורמה בהחזקת קרקע ובמיסוי.
המקדשים המצריים, כבעלי קרקע חשובים, נאלצו לשלם דמי שכירות לממשלה עבור האדמה שבבעלותם או למסור את הקרקע הזו למדינה בתמורה לקצבה ממשלתית.
עם זאת, המקדשים והכוהנים המשיכו ליהנות מזכויות יתר תחת השלטון הרומי, למשל, פטור ממיסים ושירותי חובה.
במישור הרשמי, הפקידים המובילים במקדשים הפכו לחלק ממנגנון השלטון הרומי על ידי גביית מיסים, למשל, ובחינת האשמות נגד כוהנים בגין הפרת החוק המקודש.
המקדשים המוקדמים ביותר הידועים הופיעו במצרים הפרהיסטורית בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, באתרים כמו סאיס ובוטו במצרים התחתונה ונחן וקופטוס במצרים העליונה.
רוב המקדשים הללו היו עשויים מחומרים מתכלים כגון עץ, קנים ארוגים ולבני חימר .
למרות ארעיותם של מבנים מוקדמים אלה, האמנות המצרית המאוחרת יותר עשתה שימוש חוזר והתאימה ללא הרף אלמנטים מהם, מה שעורר את המקדשים העתיקים להראות את הטבע הנצחי של האלים ומקומות מגוריהם.
בתקופה השושלתית הקדומה (בערך 3100–2686 לפנה"ס), בנו הפרעונים הראשונים מתחמי קבורה במרכז הדתי של אבידוס לפי תבנית כללית אחת, עם מתחם מלבני חימר.
בממלכה הקדומה (בערך 2686–2181 לפנה"ס) שלאחר התקופה השושלתית הקדומה, אנדרטאות הקבורה המלכותיות התרחבו מאוד, בעוד שרוב המקדשים האלוהיים נותרו קטנים יחסית, מה שמרמז שהדת הרשמית בתקופה זו הדגישה את פולחן המלך יותר מאשר את פולחן הישיר לאלוהויות.
אלוהויות הקשורות קשר הדוק למלך, כמו אל השמש רע, קיבלו יותר תרומות מלכותיות מאלוהויות אחרות.
מקדש רע בהליופוליס היה מרכז דתי עיקרי, ומספר פרעונים של הממלכה הקדומה בנו לכבודו מקדשי שמש גדולים ליד הפירמידות שלהם.
בינתיים, המקדשים האזוריים הקטנים שמרו על מגוון סגנונות מקומיים מהתקופה הקדם-שושלתית, ולא הושפעו מאתרי הפולחן המלכותי.
הרחבת אנדרטאות הקבורה החלה בתקופת שלטונו של ג'וסר, שבנה את המתחם שלו כולו מאבן והציב במתחם פירמידה מדורגת שבתוכה נקבר: הפירמידה של ג'וסר.
עבור שאר הממלכה הקדומה, הקבר והמקדש חוברו במתחמי פירמידות אבן משוכללים.
ליד כל מתחם פירמידה הייתה עיירה שסיפקה את צרכיה, שכן עיירות תמכו במקדשים לאורך ההיסטוריה המצרית.
שינויים נוספים חלו בתקופת שלטונו של סנפרו, שהחל בבניית הפירמידה הראשונה שלו במיידום , והמשיך לבנות מתחמי פירמידה באופן סימטרי לאורך ציר מזרח–מערב, עם מקדש עמק על גדות הנילוס.
ממשיכיו המיידיים של שלטון סנפרו עקבו אחר דפוס זה, אך החל מהממלכה הקדומה המאוחרת, מתחמי פירמידות שילבו מרכיבים שונים מהתוכנית הצירית ומהתוכנית המלבנית של ג'וסר.
כדי לספק את צורכי מתחמי הפירמידות, המלכים הקימו עיירות חדשות ונחלות חקלאיות על אדמות לא מפותחות ברחבי מצרים.
זרימת הסחורות מארצות אלו אל השלטון המרכזי ומקדשיו סייעה לאחד את הממלכה.
שליטי הממלכה התיכונה (בערך 2055–1650 לפני הספירה) המשיכו בבניית פירמידות והמתחמים הנלווים אליהן.
השרידים הנדירים ממקדשי הממלכה התיכונה, כמו זה במדינט מאדי , מראים שתוכניות המקדש הפכו סימטריות יותר במהלך אותה התקופה, ומקדשים אלוהיים עשו שימוש הולך וגובר באבן.
התבנית של היכל השוכן מאחורי אולם עמודים מופיעה לעיתים קרובות במקדשי הממלכה התיכונה, ולפעמים שני המרכיבים הללו ממוקמים בחזית של חצרות פתוחות, מה שמבשר על פריסת המקדש הסטנדרטית ששימשה בתקופות מאוחרות יותר.
עם כוח ועושר הולכים וגדלים במהלך תקופת הממלכה החדשה (בערך 1550–1070 לפנה"ס), הקדישה מצרים עוד יותר משאבים למקדשיה, שהמשיכו לגדול ולהשתכלל יותר.
תפקידי כוהנים בדרגים גבוהים יותר הפכו לתפקידים קבועים ולא מתחלפים, והם שלטו בחלק גדול מהעושר של מצרים.
אנתוני ספלינגר מציע שככל שהשפעתם של המקדשים התרחבה, חגיגות דתיות שהיו בעבר פומביות במלואן נקלטו בטקסי הפסטיבל החשובים יותר ויותר של המקדשים.
האל החשוב ביותר באותה תקופה היה אמון, שמרכז הפולחן העיקרי שלו, מתחם אמון-רע בכרנכ בתבאי, הפך בסופו של דבר לגדול מכל המקדשים, וייתכן שלכוהן הגדול שלו הייתה השפעה פוליטית ניכרת.
מקדשים רבים בתקופה זו נבנו מאבן באופן מלא, והתוכנית הכללית שלהם הפכה קבועה, כאשר המקדש, האולמות, החצרות ושערי הכניסה מכוונים לאורך השביל המשמש לתהלוכות הפסטיבל.
פרעונים של הממלכה החדשה הפסיקו להשתמש בפירמידות כאנדרטאות קבורה והציבו את קבריהם במרחק רב ממקדשי המתים שלהם.
ללא פירמידות הנבנות מסביב, מקדשי מתים החלו להשתמש באותה תוכנית כמו אלה שהוקדשו לאלים.
באמצע תקופת הממלכה החדשה, קידם פרעה אחנתון את הפולחן לאל אתון על פני כל האחרים ובסופו של דבר ביטל את הפולחן הרשמי של רוב האלים האחרים.
מקדשים מסורתיים הוזנחו ואילו מקדשי אתון חדשים, שנבדלים זה מזה בעיצוב ובבנייה, הוקמו.
אבל המהפכה של אחנתון הסתיימה זמן קצר לאחר מותו, עם החזרת הכתות המסורתיות והמקדשים החדשים שננטשו.
הפרעונים הבאים הקדישו משאבים רבים יותר למקדשים, במיוחד רעמסס השני, בונה המונומנטים הפורה ביותר בהיסטוריה המצרית.
ככל שהעושר של הכוהנים המשיך לגדול, כך גדלה השפעתם הדתית: אורקולים במקדש, בשליטת הכוהנים, הייתה שיטה פופולרית יותר ויותר לקבלת החלטות.
הכוח הפרעוני דעך, ובמאה האחת עשרה לפני הספירה מנהיג צבאי הריהור הפך את עצמו לכוהן הגדול של אמון ולשליט בפועל של מצרים העליונה, והחל את הפיצול הפוליטי של תקופת הביניים השלישית של מצרים (בערך 1070–664 לפנה"ס).
כשהממלכה החדשה התפוררה, הופסקה בניית מקדשי המתים ומעולם לא התאוששה מחדש.
חלק מהשליטים של תקופת הביניים השלישית, כמו אלה בטאניס, נקברו בתוך מתחמים של מקדשים אלוהיים, ובכך המשיכו את הקשר ההדוק בין מקדש לקבורה.
בתקופת הביניים השלישית ובתקופה המאוחרת שלאחר מכן (664–323 לפנה"ס), נפלה המדינה המצרית המוחלשת לידי שורה של מעצמות חיצוניות, וחוותה רק תקופות מזדמנות של עצמאות.
רבים מהשליטים הזרים הללו מימנו והרחיבו מקדשים כדי לחזק את תביעתם למלכות מצרים.
קבוצה אחת כזו, הפרעונים הכושיים מהמאות השמינית והשביעית לפני הספירה, אימצה את ארכיטקטורת המקדשים בסגנון מצרי לשימוש בארצם מולדתם נוביה, והחלה מסורת ארוכה של בניית מקדשים נוביים מתוחכמים.
בתוך המהומה הזו, הונם של מקדשים ואנשי דת שונים השתנה באופן לא עקבי ועצמאותה של הכהונה של אמון נשברה, אך כוחה של הכהונה בכלל נותר בעינו.
למרות המהפך הפוליטי, סגנון המקדש המצרי המשיך להתפתח מבלי לספוג לתוכו השפעה זרה רבה.
בעוד שבניית המקדשים המוקדמת יותר התמקדה בעיקר באלים זכרים, בתקופה זו הלכו והתבלטו יותר אלות ואלוהויות בדמות ילדים.
מקדשים התמקדו יותר בפעילויות דתיות פופולריות כגון אורקלים, פולחן לבעלי חיים ותפילה.
צורות ארכיטקטוניות חדשות המשיכו להתפתח, כגון ביתנים מקורים מול שערים, סגנונות עמודים משוכללים יותר, והממיסי , בניין החוגג את הולדתו המיתית של אל.
למרות שהמאפיינים של סגנון המקדש המאוחר התפתחו עד התקופה האחרונה של השלטון המקומי, רוב הדוגמאות הן מתקופת בית תלמי, מלכי יוון העתיקה אשר שלטו כפרעונים במשך כמעט 300 שנה.
לאחר שרומא כבשה את ממלכת תלמי בשנת 30 לפנה"ס, קיסרים רומאים קיבלו על עצמם את תפקיד השליט ופטרון המקדש.
מקדשים רבים במצרים הרומית המשיכו להיבנות בסגנון מצרי.
אחרים, כולל כמה שהוקדשו לאלים מצריים - כמו המקדש לאיסיס בראס אל-סודה נבנו בסגנון שנגזר מהאדריכלות הרומית.
בניית המקדשים נמשכה במאה השלישית לספירה.
כשהאימפריה נחלשה במשבר המאה השלישית, קטנו התרומות האימפריאליות לפולחני המקדש, וכמעט כל הבנייה ומתן אות הכבוד לאלים פסקו.
פעילויות הפולחן בחלק מהאתרים נמשכו, כשהיא מסתמכת יותר ויותר על תמיכה כספית ועבודה מתרומות הקהילות הסובבות.
במאות הבאות, קיסרים נוצרים הוציאו צווים שהפכו עוינים יותר ויותר לפולחנים ומקדשים פגאניים.
חלק מהנוצרים תקפו והרסו מקדשים, כמו בבזיזת הסרפאום ומקדשים אחרים באלכסנדריה בשנת 391 או 392 לספירה.
באמצעות שילוב כלשהו של כפייה נוצרית ואובדן תקציבים, מקדשים חדלו לתפקד בזמנים שונים.
פולחני המקדשים האחרונים גוועו במאות הרביעית עד השישית לספירה, אם כי ייתכן שהמקומיים המשיכו לחלוק כבוד באתרים מסוימים זמן רב לאחר שפסקו הטקסים הקבועים שם.
מקדשים נבנו ברחבי מצרים העליונה והתחתונה, כמו גם בנווה מדבר בשליטה מצרית במדבר לוב עד מערבה עד סיווה, ובמאחזים בחצי האי סיני ובקעת תמנע.
בתקופות שבהן שלטה מצרים בנוביה, בנו בה שליטי מצרים גם מקדשים, דרומה עד ג'בל ברקל.
ברוב הערים המצריות היה מקדש, אך במקרים מסוימים, כמו במקדשי מתים או המקדשים בנוביה, המקדש היה בסיס חדש על אדמה שהייתה ריקה עד אז.
המקום המדויק לבניית מקדש נבחר לעיתים קרובות מסיבות דתיות; זה יכול להיות, למשל, מקום הולדתו או קבורתו המיתיים של אל.
ציר המקדש עשוי גם להיות מתוכנן כדי ליישר קו עם מיקומים בעלי משמעות דתית, כגון אתר של מקדש שכן או מקום עליית השמש או כוכבים מסוימים.
המקדש הגדול של אבו סימבל, למשל, מיושר כך שפעמיים בשנה השמש העולה מאירה את פסלי האלים בחדרה הפנימי ביותר.
רוב המקדשים היו מיושרים לכיוון הנילוס עם ציר העובר בערך לכיוון מזרח–מערב.
סדרה משוכללת של טקסי יסוד קדמה לבנייה.
סדרה נוספת של טקסים באה בעקבות השלמת המקדש, והקדישה אותו לאל הפטרון שלו.
טקסים אלה נערכו, לפחות בתיאוריה, על ידי המלך כחלק מתפקידיו הדתיים; ואכן, באמונה המצרית, כל בניית המקדש הייתה עבודתו באופן סמלי.
למעשה, זו הייתה עבודתם של מאות מנתיניו, המגויסים למערכת הקורווה.
תהליך הבנייה של מקדש חדש, או תוספת מרכזית למקדש קיים, עשוי היה להימשך שנים או עשרות שנים.
השימוש באבן במקדשים מצריים הדגיש את ייעודם כבתים נצחיים לאלים והבדיל אותם ממבנים לשימוש בני תמותה, שנבנו מלבני בוץ.
מקדשים מוקדמים נבנו מלבנים ומחומרים מתכלים אחרים, ורוב המבנים המרוחקים במתחמי המקדש נותרו בנויים מלבנים לאורך ההיסטוריה המצרית.
האבנים העיקריות ששימשו לבניית המקדש היו אבן גיר ואבן חול, הנפוצות במצרים; אבנים קשיחות וקשות יותר לחציבה, כגון גרניט, שימשו בכמויות קטנות יותר עבור אלמנטים בודדים כמו אובליסקים.
ייתכן שהאבן נחצבה בקרבת מקום או נשלחה על הנילוס ממחצבות במקומות אחרים.
מבני המקדשים נבנו על יסודות של לוחות אבן שהוצבו בתעלות מלאות בחול.
ברוב התקופות נבנו קירות ומבנים אחרים עם בלוקים גדולים בעלי צורות שונות הבלוקים הונחו בנדבכים, לרוב ללא מלט.
כל אבן הייתה מסותתת כך שתתאים לשכנותיה, ויצרה בלוקים קובייתיים שצורותיהם הלא אחידות השתלבו זו בזו.
פנים הקירות נבנו לעיתים קרובות בשימת לב פחותה, תוך שימוש באבנים גסות ופחות איכותיות.
כדי לבנות מבנים מעל פני הקרקע, השתמשו העובדים ברמפות בנייה שנבנו מחומרים שונים כגון בוץ, לבנים או אבן גסה.
בעת סיתות חללים בסלע חי, עבדו הפועלים מלמעלה למטה, וחצבו חלל זחילה ליד התקרה וחתכו עד הרצפה.
לאחר השלמת מבנה המקדש, יושרו פניהן המחוספסות של האבנים בטיח ליצירת משטח חלק.
בעיצוב משטחים אלו נחצבו תבליטים באבן או, אם האבן הייתה באיכות ירודה מכדי לחצוב, שכבת טיח שכיסתה את משטח האבן.
לאחר מכן עוטרו תבליטים בתהליך הזהבה , שיבוץ או צביעה.
הצבעים היו בדרך כלל תערובות של פיגמנטים מינרליים עם סוג של דבק, ככל הנראה גומי טבעי .
בניית המקדש לא הסתיימה לאחר השלמת התוכנית המקורית; לעיתים קרובות פרעונים בנו מחדש או החליפו מבני מקדש שנרקבו או שיפצו ובנו תוספות לאלה שעדיין עמדו.
במהלך התוספות הללו, הם פירקו לעיתים קרובות מבני מקדש ישנים כדי להשתמש בהם כמילוי פנים של מבנים חדשים.
במקרים נדירים, ייתכן שהסיבה לכך היא שהמבנים הישנים או הבנאים שלהם הפכו למוחרמים, כמו מקדשי אחנתון, אבל ברוב המקרים נראה שהסיבה לכך הייתה נוחות.
הרחבה ופירוק כאלה היו עלולים לעוות במידה ניכרת את תוכנית המקדש המקורית, כפי שקרה במתחם אמון-רה העצום בכרנכ, שפיתח שני צירים מצטלבים ומספר מקדשי לווין.
כמו בכל האדריכלות המצרית העתיקה, עיצובי המקדשים המצריים הדגישו סדר, סימטריה ומונומנטליות ושילבו צורות גאומטריות עם מוטיבים אורגניים מסוגננים.
מרכיבים של עיצוב המקדש רמזו גם לצורת הבניינים המצריים הקדומים ביותר.
כרכובים קעורים בחלק העליון של הקירות, למשל, נעשו כדי לחקות שורות של עלי דקלים שסועים שהוצבו על גבי קירות ארכאיים, בעוד שייתכן שהטורוס לאורך קצוות הקירות התבסס על עמודי עץ ששימשו בבניינים כאלה.
חזית הקירות החיצוניים, על אף שחלקה נועדה להבטיח יציבות, הייתה גם חזקה משיטות בנייה ארכאיות.
תוכניות קומת הקרקע של המקדש מתמקדות בדרך כלל בציר העובר בשיפוע קל מהקודש עד לכניסה למקדש.
בתבנית המפותחת במלואה ששימשה בממלכה החדשה ומאוחר יותר, השביל המשמש לתהלוכות הפסטיבל - שדרה רחבה משובצת דלתות גדולות - שימש כציר מרכזי זה.
השביל נועד בעיקר לשימושו של האל כשהוא עבר מחוץ לקודש; ברוב המקרים אנשים השתמשו בדלתות צד קטנות יותר.
החלקים האופייניים של מקדש, כמו אולמות היפוסטיל מלאי עמודים, חצרות פריסטיל פתוחות ושערי כניסה נישאים, היו מסודרים לאורך השביל הזה בסדר מסורתי אך גמיש.
מעבר למבנה המקדש עצמו, מחוץ לקירות החיצוניים שכנו מבני לווין רבים.
כל השטח המוקף בחומות אלו נקרא לעיתים "טמנוס" , המתחם הקדוש המוקדש לאל.
תבנית המקדש עשויה להשתנות במידה ניכרת, מלבד ההשפעה המעוותת של בנייה נוספת.
מקדשים רבים, הידועים בשם היפוגיאה, נחצבו לחלוטין בסלע חי, כמו באבו סימבל, או שהיו להם חדרים פנימיים חצובים עם חצרות בנייה ועמודים, כמו בוואדי א-סבוע .
הם נבנו כמעט באותה פריסה כמו מקדשים עצמאיים, אך חדריהם הפנימיים נחפרו.
במקדשים מסוימים, כמו מקדשי המתים בדיר אל-בחרי, שביל התהלוכה עבר לצד שורת טרסות במקום לשבת על מפלס אחד.
מקדש קום אומבו התלמי נבנה עם שני מקדשים עיקריים, המייצרים שני צירים מקבילים לאורך הבניין.
סגנון המקדש הייחודי ביותר היה זה של מקדשי אתון שנבנה על ידי אחנאטן באל-עמארנה, שבהם הציר עבר דרך סדרה של חצרות פתוחות לחלוטין מלאות מזבחות.
העיצוב המסורתי היה מגוון סמלי ביותר של אדריכלות קודש .
היה זה גרסה משוכללת מאוד לעיצוב של בית מצרי, המשקפת את תפקידו כבית האל.
יתר על כן, המקדש ייצג חלק מהממלכה האלוהית עלי אדמות.
המקדש המוגבה והסגור הושווה לגבעה הקדושה שבה נברא העולם במיתוס המצרי ולחדר קבורה של מבנה הקבר, שם באה הבה, או רוחו של האל, לאכלס את צלם הפולחן שלו בדיוק כפי שבה אנושי שוכן במומיה שלו.
המצרים האמינו כי המקום המכריע הזה צריך להיות מבודד מהעולם החיצון הטמא.
לכן, ככל שנכנסו אל תוך המקדש כמות האור המגיעה מבחוץ ירדה וההגבלות על מי רשאי להיכנס גברו.
אולם המקדש יכול גם לייצג את העולם עצמו.
הדרך התהלוכה יכולה, אם כן, לעמוד בנתיב של השמש העוברת על פני השמים, ואת המקדש של הדואת, שבו האמינו שהיא תשקע ותיולד מחדש בלילה.
המרחב שמחוץ לבניין הושווה אפוא למי התוהו השוכן מחוץ לעולם, בעוד המקדש ייצג את סדר הקוסמוס ואת המקום שבו סדר זה התחדש ללא הרף.
החדרים הפנימיים של המקדש התרכזו בקדושת האל הראשי של המקדש, ומוקמו בדרך כלל לאורך הציר ליד גב בניין המקדש, ובמקדשי פירמידה ישירות מול בסיס הפירמידה.
המקדש היה המוקד של טקסי המקדש, המקום שבו הנוכחות האלוהית באה לידי ביטוי בצורה החזקה ביותר.
הצורה שבה היא באה לידי ביטוי הייתה מגוונת.
במקדשי אתון ובמקדשי שמש מסורתיים, מושא הטקס היה השמש עצמה או אבן בנבן המייצגת את השמש, שסגדו אותה בחצר פתוחה לשמים.
במקדשי בתי מתים רבים, האזורים הפנימיים הכילו פסלים של פרעה הנפטר, או דלת מדומה שבה האמינו שהבה שלו ("אישיותו") מקבלת מנחות.
ברוב המקדשים, המוקד היה צלמית הפולחן : פסל של אל המקדש שבו האמינו שהבה של האל שוכנת בזמן שהוא מקיים יחסי גומלין עם בני אדם.
היכל הקודש במקדשים אלה הכיל נאוס, חפץ דמוי ארון שהכיל את הצלמית האלוהית, או דגם דוברה שהכיל את הצלמית בתוך התא שלו, ששימש לנשיאת צלמו במהלך תהלוכות הפסטיבל.
במקרים מסוימים ייתכן שהמקדש הכיל מספר פסלי פולחן.
כדי להדגיש את אופיו הקדוש של המקדש, הוא היה מצוי בחושך מוחלט.
בעוד שבתקופות קדומות יותר היה היכל הקודש מצוי ממש בחלקו האחורי של המבנה, בתקופות מאוחרות ובתקופת ממלכת בית תלמי הוא הפך למבנה עצמאי בתוך המקדש, מבודד עוד יותר מהעולם החיצון על ידי המסדרונות והחדרים שמסביב.
חדרי תפילה משניים, המוקדשים לאלוהויות הקשורות לאל הראשוני, שכנו לצידי חדר התפילה הראשי.
כאשר אל המקדש הראשי היה זכר, חדרי התפילה המשניים הוקדשו לעיתים קרובות לבת זוגו ולילדו המיתולוגי של האל.
חדרי התפילה המשניים במקדשי המתים הוקדשו לאלים הקשורים למלכות.
מספר חדרים נוספים אחרים גבלו בהיכל הקודש.
רבים מהחדרים הללו שימשו לאחסון ציוד טקסים, כתבים פולחניים או חפצי ערך במקדש; לאחרים היו ייעודים פולחניים ספציפיים.
החדר שבו ניתנו מנחות לאלוהות היה לעיתים קרובות נפרד מהקודש עצמו, ובמקדשים ללא דוברה בקודש, היה מקדש נפרד לאחסון הדוברה.
במקדשים מאוחרים אזורי הטקסים יכלו להתרחב עד לחדרי התפילה על הגג ולחדרים התת-קרקעיים (קריפטות) מתחת למפלס הכניסה.
לבסוף, בקיר החיצוני שבחלק האחורי של המקדש, היו לעיתים קרובות גומחות להדיוטות להתפלל לאל המקדש, קרוב ככל שיכלו להגיע למקום משכנו של האל.
אולמות היפוסטיל, חללים מקורים מלאים בעמודים, מופיעים במקדשים לאורך ההיסטוריה המצרית.
בתקופת הממלכה החדשה הם מוקמו, בדרך כלל, ישירות מול אזור היכל הקודש.
אולמות אלה היו פחות ממודרים בהשוואה לחדרים הפנימיים, והם היו פתוחים להדיוטות לפחות במקרים מסוימים.
לעיתים קרובות הם גם היו פחות חשוכים: אולמות הממלכה החדשה התנשאו לגובה מעל שביל התהלוכה, מה שאיפשר כניסת אור עמום.
התגלמות הסגנון הזה היא אולם ההיפוסטייל הגדול בכרנכ, שגובה העמודים הגדולים ביותר שלו 21 מטרים.
בתקופות מאוחרות יותר, המצרים העדיפו סגנון שונה של אולם, שבו קיר מסך נמוך בחזית מכניס את האור.
האולמות המוצלים, שעמודיהם עוצבו לעיתים קרובות כדי לחקות צמחים כמו לוטוס או גומא פפירוס, היו סמלים לביצה המיתולוגית שהקיפה את התל הקדמוני בזמן הבריאה.
ניתן היה להשוות את העמודים גם לעמודים שהחזיקו את השמים בקוסמולוגיה המצרית.
מעבר לאולם ההיפוסטיל היה חצר פריסטיל אחד או יותר הפתוחים לשמים.
חצרות פתוחות אלו, שהיו חלק מתכנון המקדשים המצריים מאז הממלכה הקדומה, הפכו לאזורי מעבר בתוכנית הסטנדרטית של הממלכה החדשה, ושכנו בין המרחב הציבורי שמחוץ למקדש לבין השטחים המוגבלים יותר בתוכו.
כאן נפגש הציבור עם הכוהנים והתאסף במהלך חגים.
בקדמת כל חצר היה בדרך כלל שער וזוג מגדלים טרפזים שמאגפים את השער הראשי.
השער מוכר מדוגמאות בודדות בלבד בממלכות הישנה והתיכונה, אך בממלכה החדשה הוא הפך במהרה לחזית הייחודית והמרשימה המשותפת לרוב המקדשים המצריים.
השער שימש באופן סמלי כמגדל שמירה נגד כוחות אי-הסדר וייתכן שגם נועד להידמות לאח'ת, ההירוגליף של ה"אופק", המדגיש את הסמליות השמשית של המקדש.
החזית של כל עמוד החזיקה גומחות לצמדי מוטות דגל.
שלא כמו עמודים, דגלים כאלה עמדו בכניסות למקדש מאז המקדשים הקדם-דינסטיים המוקדמים ביותר.
הם היו קשורים כל כך בנוכחות אלוהות, עד שההירוגליף עבורם עמד על המילה המצרית ל"אלוהים".
מחוץ לבניין המקדש היה מתחם המקדש, מוקף בקיר לבנים מלבני שהגן באופן סמלי על החלל הקדוש מפני אי סדר מבחוץ.
לעיתים, תפקיד זה היה יותר מסמלי, במיוחד במהלך השושלות הילידים האחרונות במאה הרביעית לפני הספירה, כאשר החומות היו מבוצרות במלואן במקרה של פלישה של האימפריה האחמנית.
במקדשים מאוחרים, בקירות אלו היו לעיתים קרובות נדבכים קעורים וקמורים לסירוגין של לבנים, כך שחלקו העליון של הקיר התפתל אנכית.
ייתכן שתבנית זו נועדה לעורר את מי הכאוס המיתולוגיים.
החומות הקיפו מבנים רבים הקשורים לתפקיד המקדש.
חלק מהמתחמים הכילו חדרי תפילה משניים המוקדשים לאלוהויות הקשורות לאל המקדש, כולל מאמיסי ("בית הלידה") החוגגת את הולדת ילדו המיתולוגי של האל.
אגמים קדושים שנמצאו במתחמי מקדשים רבים שימשו כמאגרי מים המשמשים בטקסים, כמקומות לכוהנים להתנקות וטהרה טקסית וכייצוגים של המים שמהם יצא העולם.
מקדשי מתים הכילו לעיתים ארמון לרוח המלך לו הוקם המקדש, שנבנה על רקע בניין המקדש עצמו.
מקדש המתים של סטי הראשון באבידוס שילב מבנה תת-קרקעי יוצא דופן, האוסיריון , שייתכן ושימש כקבר סמלי עבור המלך.
סנטוריה במספר מקדשים סיפקה מקום לחולים בעת המתנתם לחלומות מרפאים שנשלחו על ידי האל.
מבני מקדש אחרים כללו מטבחים, בתי מלאכה ומחסנים כדי לספק את צורכי המקדש.
חשוב במיוחד היה "בית החיים" (pr ꜥnḫ), שבו המקדש ערך, העתיק ואחסן את הכתבים הדתיים שלו, כולל אלה ששימשו לטקסי המקדש.
בית החיים תפקד גם כמרכז לימוד כללי, שהכיל יצירות בנושאים לא דתיים כמו היסטוריה, גאוגרפיה, אסטרונומיה ורפואה.
למרות שהמבנים המרוחקים הללו הוקדשו למטרות ארציות יותר מהמקדש עצמו, עדיין הייתה להם משמעות דתית; אפילו אסמים היו עשויים לשמש לטקסים ספציפיים.
דרך המתחם עבר שביל התהלוכה, שהוביל מכניסת המקדש דרך השער הראשי בחומת המתחם.
השביל היה מקושט לעיתים קרובות בפסלי ספינקס ומודגש על ידי תחנות דוברה, שם יכלו הכוהנים הנושאים את הדוברה של הפסטיבל להניח אותו למנוחה במהלך התהלוכה.
שביל התהלוכה הסתיים בדרך כלל ברציף על הנילוס, ששימש כנקודת הכניסה למבקרים המגיעים מהנהרות ונקודת היציאה לתהלוכת הפסטיבל כשהיא מתקיימת במים.
במקדשי הפירמידה של הממלכה הקדומה, הרציף היה צמוד למקדש שלם (מקדש העמק), שהיה מקושר למקדש הפירמידה על ידי מסלול התהלוכה.
בניין המקדש היה מעוטר בתבליטים ובפיסול עצמאי, כולם בעלי משמעות דתית.
כמו בפסל הפולחן, האמינו שהאלים נוכחים בדמויות אלה, וממלאים את המקדש בכוח קדוש.
סמלים של מקומות במצרים או חלקים מהקוסמוס שיפרו את הגאוגרפיה המיתולוגית שכבר הייתה קיימת באדריכלות המקדש.
דמויות לטקסים שימשו לחיזוק האפקט הקסום של טקסים אלו ולהנצחת האפקט הזה גם אם הטקסים יפסיקו להתבצע.
בשל אופיים הדתי, עיטורים אלה הראו גרסה אידיאלית של המציאות, המסמלת את מטרת המקדש ולא אירועים אמיתיים.
לדוגמה, המלך הוצג מבצע את רוב הטקסים, בעוד שכוהנים, אם הוצגו, היו משניים.
העובדה שהוא כמעט ולא נכח בטקסים אלה לא הייתה חשובה; תפקידו כמתווך עם האלים הוא זה שהיה חשוב.
צורת העיטור החשובה ביותר הייתה תבליט.
התבליט הפך לנפוץ יותר עם הזמן, ובמקדשים המאוחרים, קירות, תקרות, עמודים וקורות עוטרו כולם, וכך גם אסטלות עצמאיות שהוקמו בתוך המתחם.
אמנים מצריים השתמשו גם בתבליט נמוך וגם בתבליט שקוע.
תבליט נמוך איפשר אומנות עדינה יותר אך כלל יותר עבודת גילוף מאשר תבליט שקוע.
לכן נעשה שימוש בתבליט שקוע על אבן קשה וכאשר האמנים רצו לסיים במהירות.
הוא התאים גם למשטחים חיצוניים, ובהם הצללים שיצרו גרמו לדמויות לבלוט באור שמש בהיר.
תבליטים מוגמרים נצבעו באמצעות צבעי היסוד שחור, לבן, אדום, צהוב, ירוק וכחול, אם כי האמנים ערבבו לעיתים קרובות פיגמנטים כדי ליצור צבעים אחרים, ומקדשים תלמיים היו מגוונים במיוחד, תוך שימוש בצבעים יוצאי דופן כמו סגול.
בחלק מהמקדשים, חלקים מוזהבים או משובצים של זכוכית צבעונית או פיאנס החליפו צבע.
עיטור המקדש הוא בין מקורות המידע החשובים ביותר על מצרים העתיקה.
הוא כולל לוחות שנה של אירועים, תיאורים של מיתוסים, תיאורי טקסים וכתבי מזמורים.
פרעונים תיעדו באמצעותם את פעילות בניית המקדשים ואת מסעותיהם נגד אויבי מצרים.
המקדשים התלמיים הגיעו רחוק יותר וכוללים מידע מכל הסוגים שנלקח מספריות המקדש.
העיטור בחדר נתון מתאר את הפעולות שבוצעו בו או שיש לו קשר סמלי כלשהו לייעוד החדר, המספק מידע רב על פעילויות המקדש.
קירות פנימיים חולקו למספר אוגרים.
הרגיסטרים הנמוכים ביותר היו מעוטרים בצמחים המייצגים את הביצה הקדמונית, בעוד שתקרות והחלקים העליונים של הקירות עוטרו בכוכבים ובציפורים מעופפות כדי לייצג את השמיים.
איורים של טקסים, מוקפים בכתבים הקשורים לטקסים, מילאו לעיתים קרובות את הרישום האמצעי והעליון.
חצרות וקירות חיצוניים תיעדו לעיתים קרובות את מעלליו הצבאיים של המלך.
העמוד הראה את "סצנת ההכשה", מוטיב שבו המלך מכה את אויביו, ומסמל את תבוסת כוחות הכאוס.
הטקסט על הקירות היה כתב חרטומים פורמלי.
חלק מהכתבים נכתבו בצורה "קריפטוגרפית", תוך שימוש בסמלים בצורה שונה מהמוסכמות הרגילות של כתיבה הירוגלפית.
כתב ההצפנה הפך נפוץ יותר ומורכב יותר בימי תלמי.
קירות בית המקדש נושאים לעיתים קרובות גרפיטי כתובים או מצוירים, הן בשפות מודרניות והן בשפות עתיקות כמו יוונית, לטינית ודמוטי, הצורה המצרית שהייתה בשימוש נפוץ בתקופה היוונית-רומית.
למרות שאינו חלק מהעיטור הפורמלי של המקדש, גרפיטי יכול להוות מקור חשוב למידע על ההיסטוריה שלו, הן כאשר פעלו כתותיו והן לאחר נטישתו.
גרפיטי עתיק, למשל, מזכיר לעיתים קרובות את השמות והתארים של כוהנים שעבדו במקדש, ומטיילים מודרניים שרושמים לעיתים קרובות את שמותיהם במקדשים שבהם ביקרו.
גרפיטי שהותירו כוהנים ועולי רגל בפילה כוללים את כתב ההירוגליף העתיק האחרון, שנרשם בשנת 394 לספירה, והאחרון בכתב דמוטי, משנת 452 לספירה.
פיסול מונומנטלי שעמד בפני עצמו כלל אובליסקים, עמודים גבוהים ומחודדים שסימלו את השמש.
הגדול ביותר, אובליסק הלטראנו, בגובה של יותר מ-32 מטרים.
לעיתים קרובות הם הוצבו בזוגות מול עמודים או במקום אחר לאורך ציר המקדש.
פסלי המלך, שהוצבו באופן דומה, הגיעו גם הם לגודל עצום; פסלי הענק של ממנון במקדש המתים של אמנחותפ השלישי ופסל רעמסס השני ברעמסאום הם הפסלים העצמאיים הגדולים ביותר שנעשו במצרים העתיקה.
היו גם דמויות של אלים, לרוב בצורת ספינקס, ששימשו כשומרים סמליים של המקדש.
הפסלים הרבים ביותר היו דמויות דת שנתרמו למקדש על ידי מלכים, אנשים פרטיים או אפילו עיירות כדי לזכות בחסד אלוהי.
הם יכלו לתאר את האל לו הם הוקדשו, את האנשים שתרמו את הפסל, או את שניהם.
פסלי המקדש החיוניים ביותר היו דימויי הפולחן, שבדרך כלל היו עשויים או מעוטרים בחומרים יקרים כמו זהב ולפיס לזולי.
כדי לבצע את הטקסים וחובות התמיכה שלו נדרשו במקדש בעלי תפקידים רבים.
כוהנים ביצעו את תפקידי הטקס החיוניים של המקדש, אך באידאולוגיה הדתית המצרית, הם היו פחותים בחשיבותם מהמלך באופן ניכר.
כל הטקסים היו, להלכה, מעשים של המלך, והכוהנים רק עמדו במקומו.
הכוהנים היו אפוא נתונים לסמכותו של המלך, והייתה לו הזכות למנות לכהונה את כל מי שרצה.
למעשה, בממלכות הישנה והתיכונה, רוב הכוהנים היו פקידי ממשל שעזבו את חובותיהם החילוניות בחלק מהשנה כדי לשרת את המקדש במשמרות.
לאחר שהכהונה התמקצעה יותר, נראה כי המלך השתמש בכוחו במינויים בעיקר לתפקידים הגבוהים ביותר, בדרך כלל כדי לתגמל פקיד מועדף בתפקיד או להתערב מסיבות פוליטיות בענייני פולחן חשובים.
מינויים פחותים הוא האציל על הוזיר שלו או על הכוהנים עצמם.
במקרה האחרון, נושא המשרה שם את בנו כיורשו או כהונת המקדש החליטה מי צריך למלא משרה פנויה.
משרות כוהנים היו רווחיות ביותר ונטו להיות ממולאות על ידי החברים העשירים והמשפיעים ביותר בחברה המצרית.
בתקופה היוונית-רומית, משרות כוהנים המשיכו להוות מוקד רווח.
בייחוד באזורים הכפריים, כוהנים מצרים הבדילו את עצמם משאר התושבים באמצעות הכנסה וזכויות יתר הקשורות לכהונה, אך גם על ידי השכלתם בקריאה ובכתיבה.
משרדים רמי דרג היו, עדיין, כל כך משתלמים, עד שכוהנים נלחמו על עיסוקם בתיקי משפט ארוכים.
עם זאת, ייתכן שזה השתנה בתקופה הרומית המאוחרת, כאשר מצרים הייתה נתונה לתהליכים רחבי היקף של שינוי כלכלי, חברתי, תרבותי ודתי.
הדרישות לכהונה היו שונות במשך הזמן ובין פולחני האלים השונים.
למרות שידע מפורט היה מעורב במשרדי כהונה, מעט ידוע על איזה ידע או הכשרה נדרשו מבעלי התפקידים.
הכוהנים נדרשו לשמור על סטנדרטים מחמירים של טוהר פולחן לפני שהם נכנסים לאזורים הקדושים ביותר.
הם גילחו את ראשם וגופם, התרחצו מספר פעמים ביום ולבשו רק בגדי פשתן נקיים.
הם לא נדרשו לפרישות, אבל יחסי מין טמאו אותם עד שעברו טיהור נוסף.
פולחנים של אלים ספציפיים היו עשויים להטיל הגבלות נוספות הקשורות למיתולוגיה של אותו אל, כגון כללים נגד אכילת בשר של חיה שייצגה את האל.
קבלת הנשים לכהונה השתנה במרוצת הזמן.
בממלכה הקדומה, נשים רבות שירתו ככוהנות, אך נוכחותן בכהונה ירדה באופן דרסטי בממלכה התיכונה לפני שגדלה שוב בתקופת הביניים השלישית.
תפקידים פחותים, כמו מוזיקאי בטקסים, נותרו פתוחים לנשים גם בתקופות המגבילות ביותר, וכך גם התפקיד המיוחד של בת זוג טקסית של האל.
תפקיד זה היה בעל השפעה רבה, והחשובה מבין בנות הזוג הללו, אשת האל אמון , אפילו החליפה את הכוהן הגדול של אמון במהלך התקופה המאוחרת.
בראש היררכיית המקדש עמד הכוהן הגדול, שפיקח על כל תפקידיו הדתיים והכלכליים של המקדש ובפולחנים הגדולים ביותר היה דמות פוליטית חשובה.
תחתיו עשויות היו להיות שלוש כיתות של כוהנים כפופים שיוכלו להחליף אותו בטקסים.
בעוד שדרגים גבוהים אלה היו תפקידים במשרה מלאה מהממלכה החדשה ואילך, הדרגים הנמוכים של הכהונה עדיין עבדו במשמרות במהלך השנה.
בעוד שכוהנים רבים ביצעו מגוון מטלות נחותות, הכהונה הכילה גם מספר מומחים לטקסים.
בולט מבין התפקידים המיוחדים הללו היה זה של הכוהן לקטור שדקלם מזמורים ולחשים במהלך טקסי המקדש, ואשר השכיר את שירותיו המאגיים להדיוטות.
מלבד הכוהנים, מקדש גדול העסיק זמרים, מוזיקאים ורקדנים להופיע במהלך טקסים, וכן חקלאים, אופים, אומנים, בנאים ומנהלים שסיפקו וניהלו את צרכיו החומריים.
בתקופה התלמית, יכלו מקדשים לשכן גם אנשים שביקשו מקלט במתחם, או מתבודדים שהתמסרו מרצונם לשרת את האל ולגור במשכנו.
לפיכך, לפולחן גדול יכלה להיות יותר מ-150 כוהנים במשרה מלאה או חלקית, עם עשרות אלפי עובדים שאינם כוהנים העובדים על אדמותיה ברחבי הארץ.
מספרים אלו מנוגדים למקדשים בינוניים, שאולי היו בהם 10 עד 25 כוהנים, ועם המקדשים הפריפריאליים הקטנים ביותר, שאולי היה בהם רק אחד.
חובותיהם של מספר כוהנים הוציאו אותם אל מעבר למתחם המקדש.
הם היוו חלק מהמשלחת בפסטיבלים שנעו ממקדש אחד למשנהו, ואנשי דת מרחבי הארץ שלחו נציגים לחג הסד הלאומי שחיזק את כוחו האלוהי של המלך.
על מספר מקדשים, כמו אלה בערים השכנות ממפיס ולטופוליס , פיקח כוהן גדול.
בתקופות מסוימות היה משרד אדמיניסטרטיבי שניהל את כל המקדשים ואנשי הדת.
בממלכה הקדומה, מלכים האצילו סמכות זו תחילה לקרוביהם ולאחר מכן לווזירים שלהם.
בתקופת שלטונו של תחותמס השלישי התפקיד עבר מהווזירים אל הכוהנים הגדולים של אמון, אשר החזיקו בו במשך רוב תקופת הממלכה החדשה.
הרומאים ייסדו תפקיד דומה, זה של הכוהן הגדול לכל מצרים, אשר פיקח על פולחני המקדש עד הכחדתם.
הטקסים היומיומיים ברוב המקדשים כללו שני רצפים של טקסי הקרבה: האחד התמקד בניקיון ולבוש האל לאותו היום, והשני בהגשת הארוחה.
הסדר המדויק של האירועים בטקסים אלה אינו ודאי וייתכן שהשתנו במקצת בכל פעם שבוצעו.
בנוסף, שני הרצפים כנראה חפפו זה לזה.
עם הזריחה, נכנס הכוהן המכהן אל הקודש, כשהוא נושא נר כדי להאיר את החדר.
הוא פתח את דלתות ההיכל והשתטח לפני צלם האל, כשהוא קורא מזמורים בשבחו.
הוא הוציא את האל מההיכל, הלביש אותו (החליף את הבגדים של היום הקודם), ומשח אותו בשמן וצבע.
בשלב מסוים הציג הכוהן את ארוחת האל, שכללה מגוון בשרים, פירות, ירקות ולחם.
המצרים האמינו כי האל אוכל רק את המהות הרוחנית של ארוחה זו.
אמונה זו אפשרה לחלק את המזון לאחרים, מעשה שהמצרים כינו "השבת מנחות".
המזון עבר תחילה לשאר הפסלים ברחבי המקדש, אחר כך לחדרי תפילה מקומיים למחיית המתים, ולבסוף לכוהנים שאכלו אותו.
כמויות המזון לארוחה היומית היו כה גדולות, עד שניתן היה להניח רק חלק קטן ממנה על שולחנות המנחה.
רובו בוודאי הלך ישירות לשימושים משניים אלה.
יצירות אמנות של המקדש מציגות לעיתים קרובות את פרעה מציג דמות של האלה מאעת לאלוהות המקדש, מעשה שייצג את המטרה של כל שאר המנחות.
ייתכן שהפרעה הציג לאלוהות פסלון אמיתי של מאעת, או שתבליטי המקדש המתארים את המעשה היו סמליים בלבד.
טקסי מנחה נוספים התקיימו בצהריים ובשקיעה, אם כי המקדש לא נפתח מחדש.
מספר טקסים מלבד הנחת מנחות התקיימו גם הם מדי יום, כולל טקסים ספציפיים לאל מסוים.
בפולחן אל השמש רע, למשל, שרו מזמורים יומם ולילה בעבור כל שעה במסעו של האל על פני השמים.
רבים מהטקסים בוצעו בטקס הקרב נגד כוחות הכאוס.
הם ניו עשויים, למשל, לכלול הרס של דמויות אלים עוינים כמו של עאפפ או סת, מעשים שהאמינו שיש להם השפעה ממשית באמצעות העיקרון של הקה (הגייה מצרית ḥkꜣ), "כישוף".
למעשה, המצרים האמינו שכל הפעולות הפולחניות משיגות את השפעתן באמצעות הקה.
היה זה כוח בסיסי שטקסים נועדו לתמרן.
שימוש בכישוף, אנשים, חפצים ופעולות הושוו לעמיתים בתחום האלוהי ולכן האמינו שהם משפיעים על אירועים בין האלים.
במנחה היומית, למשל, פסל הפולחן, ללא קשר לאלוהות שהוא מייצג, היה קשור לאוסיריס, אל המתים.
הכוהן שערך את הטקס זוהה עם הורוס, בנו החי של אוסיריס, אשר במיתולוגיה פרנס את אביו לאחר מותו באמצעות מנחות.
על ידי השוואת כישוף עם אל במיתוס, הצליח הכוהן ליצור יחסי גומלין עם אלוהות המקדש.
בימים בעלי משמעות דתית מיוחדת הוחלפו הטקסים היומיומיים במצוות חג.
חגים שונים התרחשו במרווחי זמן שונים, אם כי רובם היו שנתיים.
העיתוי שלהם התבסס על לוח השנה האזרחי המצרי , שרוב הזמן לא עלה בקנה אחד עם השנה האסטרונומית.
לפיכך, בעוד שלמועדים רבים היה מקור עונתי, העיתוי שלהם איבד את הקשר שלו עם עונות השנה.
רוב המועדים התקיימו במקדש בודד, אבל אחרים יכולים לכלול שני מקדשים או יותר או אזור שלם של מצרים; מספר מועדים נחגגו ברחבי כל הארץ.
בממלכה החדשה ומאוחר יותר, לוח המועדים במקדש בודד עשוי היה לכלול עשרות אירועים, כך שסביר להניח שרוב האירועים הללו נצפו רק על ידי הכוהנים.
באותם מועדים שכללו תהלוכה מחוץ למקדש, התאספה גם האוכלוסייה המקומית לצפות ולחגוג.
היו אלה טקסי המקדש המשוכללים ביותר, מלווים בשירת מזמורים בביצוע של מוזיקאים.
טקסי המועדים כללו שחזור של אירועים מיתולוגיים או ביצוע מעשים סמליים אחרים, כמו חיתוך אלומה של חיטה במהלך הפסטיבל הקשור לקציר שהוקדש לאל מין.
רבים מהטקסים הללו התקיימו רק בתוך בניין המקדש, כמו פסטיבל "האיחוד עם דיסקת השמש" שהתקיים בתקופה המאוחרת ולאחר מכן, כאשר פסלי פולחן נישאו לגג המקדש בתחילת השנה החדשה כדי להחיות חיים על ידי קרני השמש.
במועדים שכללו תהלוכה, נשאו הכוהנים את הצלמית האלוהית מהקודש, בדרך כלל בדוברה שלו, כדי לבקר באתר אחר.
הדוברה הייתה עשויה לנוע כולה ביבשה או להיות מועמסת על סירה אמיתית כדי לשוט על הנהר.
מטרות ביקורו של האל היו מגוונות.
חלקן היו קשורות לאידאולוגיה של מלכות.
בחג אופט , טקס חשוב ביותר בתקופת הממלכה החדשה, ביקרה דמותו של אמון מכרנכ בצורת אמון שסגדו לו במקדש לוקסור, ושניהם פעלו כדי לאשר מחדש את שלטונו האלוהי של הפרעה.
לחגיגות אחרות היה אופי הלוויה , כמו בפסטיבל היפה של העמק , כאשר אמון מכרנכ ביקר במקדשי המתים של הנקרופוליס בתבאי כדי לבקר את הפרעונים שהונצחו שם, בעוד שאנשים רגילים ביקרו בחדרי הקבורה של קרוביהם שנפטרו.
חלקם אולי התרכזו בנישואים פולחניים בין אלוהויות, או בין אלוהויות ובני זוגם האנושיים, אם כי הראיות לכך שנישואים פולחניים היו מטרתם אינן חד-משמעיות.
דוגמה בולטת היא המועד שבו הובאה מדי שנה צלמית של חתחור ממתחם מקדש דנדרה לביקור במקדש אדפו, מקדש בן זוגה המיתולוגי הורוס.
טקסים מגוונים אלה אוחדו מתוך מטרה רחבה של חידוש החיים בין האלים ובקוסמוס.
האלים המעורבים במועדים קיבלו גם מנחות בכמויות גדולות בהרבה בהשוואה לטקסים יומיים.
סביר להניח שכמויות האוכל העצומות המפורטות בכתבים של אותו מועד לא חולקו בין הכוהנים בלבד, ולכן סביר להניח שגם פשוטי העם שחגגו השתתפו ב"השבת מנחות" אלו.
מספר מקדשים החזיקו בעלי חיים קדושים, מתוך האמונה שהם ביטויי ה-בה של אל המקדש באותו אופן שבו היו תדמיות הפולחן.
כל אחת מהחיות הקדושות הללו נשמרה בבית המקדש ועבדה במשך זמן מסוים, שנע בין שנה לכל אורך חייה.
בתום תקופה זו הוחלפה בחיה חדשה מאותו המין, שנבחרה על ידי אורקל אלוהי או על סמך סימונים ספציפיים שהיו אמורים להצביע על אופיה הקדוש.
בין הבולטים מבעלי החיים הללו היו אפיס, פר קדוש שסגדו לו כביטוי לאל הממפיסי פתח, והבז באדפו שייצג את אל הבז הורוס.
במהלך התקופה המאוחרת, התפתחה צורת פולחן אחרת הכוללת בעלי חיים.
במקרה זה, הדיוטות שילמו לכוהנים כדי להרוג, לחנוט ולקבור חיה ממין מסוים כמנחה לאל.
בעלי חיים אלה לא נחשבו כקדושים במיוחד, אלא כמין, הם היו קשורים לאל מכיוון שהוא הוצג בצורתו של אותה חיה.
את האל תחות, למשל, ניתן היה לתאר כמַגְּלָן וכבבון, וניתנו לו גם מַגְלָנִים וגם בבונים.
למרות שנוהג זה היה נבדל מהפולחן של נציגים אלוהיים בודדים, החזיקו מספר מקדשים מלאי של בעלי חיים שניתן לבחור לכל אחת מהמטרות.
שיטות אלה יצרו בתי קברות גדולים של בעלי חיים חנוטים, כגון הקטקומבות סביב הסרפאום של סקארה , שם נקברו שוורי האפיס יחד עם מיליוני מנחות של בעלי חיים.
בתחילת תקופת הממלכה החדשה, ואולי קודם לכן, תהלוכת החג הפכה להזדמנות עבור אנשים לחפש אורקל מהאל.
שאלותיהם עסקו בנושאים החל ממיקום חפץ אבוד ועד לבחירה הטובה ביותר למינוי ממשלתי.
תנועות הדוברה כפי שהיא נישאה על כתפי הנושאים אותה - ביצוע תנועות פשוטות לציון "כן" או "לא", הטיה לעבר לוחות שעליהם נכתבו תשובות אפשריות, או נעים לעבר אדם מסוים בקהל - נלקחו כציון תשובת האל.
בתקופה היוונית-רומית, ואולי הרבה קודם לכן, נעשה שימוש באורקלים מחוץ לפסטיבל, מה שאפשר לאנשים להתייעץ איתם לעיתים קרובות.
כוהנים פירשו את תנועותיהם של חיות קדושות או, לאחר שנשאלו שאלות ישירות, כתבו או דיברו תשובות שקיבלו כביכול מהאל המדובר.
תביעתם של הכוהנים לדבר בשם האלים או לפרש את מסריהם העניקה להם השפעה פוליטית רבה וסיפקה את האמצעים עבור הכוהנים הגדולים של אמון לשלוט במצרים העליונה במהלך תקופת הביניים השלישית.
למרות שלא נכללו בטקסים הרשמיים של המקדש, הדיוטות עדיין ביקשו ליצור יחסי גומלין עם האלים.
ישנן עדויות מועטות למנהגים הדתיים של אנשים בודדים מההיסטוריה המצרית המוקדמת, כך שהבנתם של אגיפטולוגים את הנושא נובעת בעיקר מהממלכה החדשה או מתקופות מאוחרות יותר.
העדויות מאותם זמנים מצביעות על כך שבעוד שהמצרים הפשוטים השתמשו במקומות רבים כדי לקיים יחסי גומלין עם האלוהי, כגון מקדשי בית או בתי תפילה קהילתיים, המקדשים הרשמיים עם האלים המבודדים שלהם היו מוקד מרכזי להערצה עממית.
בהיעדר יכולת להתייחס ישירות לצלמית הפולחן, הדיוטות עדיין ניסו להעביר אליה את תפילותיהם.
לפעמים הם סיפרו מסרים לכוהנים למסור לאלוהות המקדש; בפעמים אחרות הם הביעו את אדיקותם בחלקי המקדש שאליהם יכלו לגשת.
חצרות, פתחים ואולמות היפוסטיליים עשויים היו לכלול חללים המיועדים לתפילה בציבור.
לפעמים אנשים כיוונו את פניותיהם לנפילים המלכותיים, אשר האמינו שהם פועלים כמתווכים אלוהיים.
אזורים פרטיים נוספים להתמסרות מוקמו בקיר החיצוני של הבניין, שם שימשו גומחות גדולות כ"חללים של האוזן השומעת" ליחידים לדבר אל האל.
המצרים גם קיימו יחסי גומלין עם אלוהויות באמצעות תרומת מנחות, החל מתכשיטים פשוטים ועד פסלים ואסטלות גדולים ומגולפים.
בין תרומתם היו פסלים ששכנו בחצרות המקדש ששימשו כאנדרטה לתורמים לאחר מותם וקיבלו חלקים ממנחות המקדש לשמירה על רוחם של התורמים.
פסלים אחרים שימשו כמתנות לאל המקדש, ואסטלות כתובות עליהן העבירו לאלוהות התושבת את תפילות התורמים ומסרי התודה.
במהלך מאות השנים, הצטברו כל כך הרבה מהפסלים הללו בתוך בניין מקדש, עד שכוהנים הזיזו אותם לפעמים מהדרך על ידי הטמנתם במטמונים מתחת לרצפה.
פשוטי העם הציעו דגמי עץ או חימר פשוטים כקבועים.
צורת הדגמים הללו עשויה להצביע על הסיבה לתרומתם.
צלמיות של נשים הן מהסוגים הנפוצים ביותר של דמויות מנחה, ובחלקן כתובה תפילה לאישה שתביא ילד לעולם.
תהלוכות החגים והמועדים הציעו הזדמנות להדיוטות להתקרב ואולי אפילו להציץ בתדמיות הפולחן בדוברות שלהן, ולקבל מנות ממזון האל.
מכיוון שטקסי המפתח של כל מועד עדיין התקיימו בתוך המקדש, מחוץ לטווח הראייה של הציבור, האגיפטולוג אנתוני ספלינגר שאל אם התהלוכות עוררו השראה אמיתית ל"רגשות דתיים" או פשוט נתפסו כאירועים להילולה.
בכל מקרה, האירועים האורקולריים במהלך המועדים סיפקו הזדמנות לאנשים לקבל תגובות מהאלוהויות המבודדות בדרך כלל, כמו שאר זני האורקל שהתפתחו מאוחר בהיסטוריה המצרית.
מקדשים הפכו בסופו של דבר למקום עבור סוג נוסף של מגע אלוהי: חלומות.
המצרים ראו בחלום אמצעי להתאחדות עם הממלכה האלוהית, ועד התקופה התלמית מקדשים רבים סיפקו מבנים לאִינְקוּבַּצְיָה פולחנית.
אנשים ישנו במבנים האלה בתקווה ליצור קשר עם אל המקדש.
לעיתים קרובות חיפשו העותרים פתרון קסם למחלה או לעקרות.
בפעמים אחרות הם חיפשו תשובה לשאלה, וקיבלו את התשובה דרך חלום ולא אורקל.
לאחר שחדלה פעילותם הדתית המקורית, סבלו המקדשים המצריים מבליה איטית.
רבים הושחתו על ידי נוצרים שניסו למחוק את שרידי הדת המצרית העתיקה.
מספר מבני מקדש, כמו הממיסי בדנדרה או אולם ההיפוסטייל בפילה, הוסבו לכנסיות או סוגים אחרים של מבנים.
לרוב האתרים נותרו ללא שימוש, כמו במקדש ח'נום באֱלֶפַנְטִינֵה, בעוד שהמקומיים פירקו את האבני הבניין שלהם כדי להשתמש בהם כחומר גלם למבנים חדשים.
פירוק המקדשים לאבן נמשך גם בתקופה המודרנית.
אבן גיר הייתה שימושית במיוחד כמקור לסיד, ולכן מקדשים שנבנו מאבן גיר פורקו כמעט כולם.
מקדשים מאבן חול, שנמצאו בעיקר במצרים העליונה, שרדו באופן רב יותר.
מה שבני האדם השאירו שלם עדיין נותר נתון לבליה טבעית.
מקדשים באזורים מדבריים יכלו להיות מכוסים בחלקם בסחף של חול, בעוד מקדשים ליד הנילוס, במיוחד במצרים התחתונה, נקברו לעיתים קרובות מתחת לשכבות של סחף הנישא בנהר ויובליו.
כך, מספר אתרי מקדשים מרכזיים כמו ממפיס הגיעו לחורבן, בעוד שמקדשים רבים ששכנו הרחק מהנילוס ומרכזי אוכלוסייה נותרו ברובם שלמים.
עם ההבנה כי כתב ההירוגליפים אבד, המידע על התרבות המצרית שהשתמר במקדשים ששרדו היה בלתי מובן לעולם.
המצב השתנה באופן דרמטי עם המערכה הצרפתית במצרים ובסוריה ב-1798, שהביאה עימה חיל חוקרים ומלומדים לבחינת המונומנטים העתיקים ששרדו.
תוצאות המחקר שלהם עוררו השראה למצרים העתיקה ברחבי אירופה.
בתחילת המאה התשע-עשרה, הגיעו מספר הולך וגדל של אירופאים למצרים, הן כדי לראות את המונומנטים העתיקים והן כדי לאסוף עתיקות מצריות.
חפצי מקדש רבים, מחפצים קטנים ועד אובליסקים עצומים, הוסרו על ידי ממשלות חיצוניות ואספנים פרטיים.
גל זה של מאניה-מצרים הוביל לגילוי מחדש של אתרי מקדשים כגון אבו סימבל, אך חפצים ואפילו מקדשים שלמים טופלו לעיתים קרובות ברישול רב.
גילויי התקופה אפשרו את פענוח ההירוגליפים המצריים ואת ראשיתה של האגיפטולוגיה כדיסציפלינה אקדמאית.
אגיפטולוגים מהמאה התשע-עשרה חקרו את המקדשים באינטנסיביות, אך הדגש שלהם היה על אוסף חפצים לשליחתם לארצותיהם, ושיטות החפירה הרשלניות שלהם לעיתים קרובות גרמו נזק נוסף.
אט אט היחס לציד העתיקות כלפי אנדרטאות מצריות פינה את מקומו למאמצי לימוד ושימור קפדניים.
הממשלה גם השתלטה יותר על הפעילות הארכאולוגית ככל שעצמאותה של מצרים ממעצמות זרות גדלה.
אולם גם במאה ה-20, התמודדו השרידים העתיקים עם איומים.
החמור ביותר היה בניית סכר אסואן בשנות ה-60, שאיים להטביע מתחת לאגם נאצר את המקדשים בחלק מהשטח שהוכר כנוביה התחתונה.
מאמץ גדול של האו"ם פירק חלק מהאנדרטות המאוימות ובנה אותן מחדש בקרקע גבוהה יותר, והממשלה המצרית מימנה מספר מהאחרות, כגון מקדש דנדר , מקדש טפה ומקדש דבוד, כמתנות לאומות שתרמו למאמץ השימור.
עם זאת, נעלמו מספר מקדשים אחרים מתחת לאגם.
כיום ישנם עשרות אתרים עם שרידי מקדשים ניכרים, אם כי רבים נוספים היו קיימים בעבר, ואף אחד מהמקדשים הגדולים במצרים התחתונה או התיכונה לא השתמר היטב.
אלה שנשמרו היטב, כמו כרנכ, לוקסור ואבו סימבל, מושכים תיירים מרחבי העולם ולכן מהווים אטרקציה מרכזית לתעשיית התיירות המצרית , שהיא מגזר מרכזי בכלכלה המצרית.
שלושה אתרי מקדשים - תבאי העתיקה עם הנקרופוליס שלה, ממפיס והנקרופוליס שלה, והאנדרטאות הנוביות מאבו סימבל ועד פילה - הוגדרו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
ממשלת מצרים פועלת לאזן בין דרישות התיירות לבין הצורך בהגנה על מונומנטים עתיקים מההשפעות המזיקות של פעילות תיירותית.
העבודה הארכאולוגית נמשכת גם כן, שכן שרידי מקדשים רבים עדיין קבורים ומקדשים קיימים רבים עדיין לא נחקרו במלואם.
מספר מבנים שניזוקו או שנהרסו, כמו מקדשי אחנתון, אף נמצאים בבנייה מחדש ושחזור.
מאמצים אלה משפרים את ההבנה המודרנית של מקדשים מצריים, אשר בתורם מאפשרים הבנה טובה יותר של החברה המצרית העתיקה בכללותה.
מקדש השן (סְרי דָלָאדָה מָלִיגָאוָוה; בסינהלית: ශ්රී දළදා මාළිගාව, בטמילית: ஸ்ரீ தலதா மாளிகை) הוא מקדש בודהיסטי בקאנדי שבסרי לנקה.
זהו אחד המקדשים הבודהיסטיים החשובים בעולם, שכן על פי המסורת, מוחזקים בו שרידי השן של הבודהה, ומכאן שמו.
למקדש גם חשיבות לאומית בסרי לנקה, משום שעל פי המסורת המקומית, מי שמחזיק בשן של בודהה שולט בסרי לנקה כולה.
לפי המסורת, שרידי השן נשמרו תחילה בקלינגה (במזרח הודו של ימינו) והוברחו לסרי לנקה על ידי הנסיכה הממאלי ובעלה הנסיך דנתה בראשית המאה הרביעית.
המלך, קירתי סרי מגהווארנה, הורה תחילה לשמור אותה במקום בו שוכן מקדש איסורומונייה בעיר אנורדאפורה.
גם המלכים שבאו אחריו ראו עצמם אחראים לשמירה על השן, וכך התפתחה מסורת שזיהתה בין שמירת השן לבין השליטה באי.
המלכים השונים הקפידו, לפיכך, להחזיק את השן במקדשים הסמוכים לארמונותיהם.
לאורך השנים הוחזקה השן בערי הבירה השונות, ובהן פולונארווה, דמבדנייה וקורונגאלה.
המלך וימאלאדארמסורייה הראשון, ששלט בממלכת קאנדי בין 1590 ל-1604, הקים בקאנדי מבנה בן שתי קומות שיועד לשמירתה של השן.
בזמן הפלישה הפורטוגזית ב-1603 הועברה השן למקום מסתור ברכס נאקלז.
המלך רג'אסינהה השני, שביסס מחדש את הממלכה במהלך המאה ה-17, הקים מקדש חדש שיועד לשן.
את המקדש הנוכחי, באותו מקום, הקים וירה נרנדרה סינהה, בראשית המאה ה-18, אך חלקים ממנו הם תוספות מאוחרות יותר.
חשיבותו של המקדש לבודהיסטים הפכה אותו ליעד לפיגועים במהלך מלחמת האזרחים בסרי לנקה.
ב-9 בפברואר 1989 אנשי הזרוע הצבאית של הארגון המרקסיסטי ג'נאתה וימוקתי פראמונה פתחו באש לעבר המקדש וגרמו למותם של מספר בני אדם.
ב-25 בינואר 1998 פוצצה מחתרת טיגריסי השחרור של טאמיל אילם משאית תופת בסמוך למקדש.
17 בני אדם נהרגו, עשרות נפצעו, וחלקים מהמקדש קרסו.
חזית הארמון פונה לכיוון מערב, ולאורכה בריכת מים.
חומת הלבנים המפרידה בינה לבין הארמון מכונה "חומת גלי המים", ולאורכה חורים שנועדו למנורת שמן.
שער הכניסה הראשי, מאהאוואהאלקאדה (Mahawahalkada) כולל אבן ירח מעוטרת.
השער נהרס כליל בפיגוע ב-1998, והוקם מחדש.
משני צדי השער פסלי פילים, ובקצה גרם המדרגות אליו הוא מוביל שני פסלי שומרים.
בחזית המקדש בולט מבנה מתומן, שנבנה בתקופת שלטונו של סרי ויקראמה רג'אסינהה, בראשית המאה ה-19.
החלל המרכזי של המקדש כולל שתי קומות, ודלת הכניסה אליו עשויה שנהב.
הקירות הפנימיים של המקדש כוללים ציורים ועיטורים, וב-1987 נוספו לתקרה עיטורי זהב.
בסמוך לחלל זה נמצא התא בו שמורים, בתוך שבע תיבות מעוטרות באבני חן, שרידי השן הקדושה.
מקדש יָרָבְעָם היה מקדש שבנה ירבעם בן נבט, במאה ה-10 לפנה"ס, בבית אל, כחלק ממקדשי ממלכת ישראל, לאחר היפרדות ממלכת ישראל מממלכת יהודה.
על פי סיפורי המקרא, מלבד בית המקדש שהיה בירושלים, נבנו בממלכת ישראל, במטרה להחליפו, שני מקדשים נוספים: אחד בדן ואחד בבית אל.
העבודה במקדשים אלה הייתה עבודה לה' אלהי ישראל, אך היא נעשתה בדרך אסורה לפי התורה.
לאחר שהתפצלה ממלכת ישראל המאוחדת לשתיים – ממלכת ישראל שעליה מלך ירבעם בן נבט וממלכת יהודה שעליה מלך רחבעם בן שלמה, הבחין ירבעם במשיכה של העם למקדש בירושלים.
הוא חשש, שמא העם יימשך לטקסים הגדולים של העלייה לרגל, ויחליט למרוד בו, ולחזור אל רחבעם, המלך מבית דוד.
כדי למנוע זאת, הוא החליט ליצור שני מקדשים חדשים, בעיר דן ובעיר בית אל (שתי הערים נמצאו בשני קצוות ממלכת ישראל).
בשתיהן הוצבו מזבחות ("במות") ועגלי זהב (בניגוד לתורה האוסרת עשיית פסלים), ומונו כהנים שאינם משבט לוי.
לפי מסורת חז"ל, אף הוצבו שומרים בדרכים לירושלים בתקופת הרגל, כדי למנוע מהאנשים לעלות לרגל לירושלים.
מהר מאוד העם התרגל לעלות לדן ולבית אל, בתאריך חלופי אותו בחר ירבעם – ט"ו בחשון במקום לעלות לירושלים ברגל.
בספר בראשית נאמר כי תחנתו השנייה של אברהם בארץ ישראל הייתה בין בית אל לבין העי.
יעקב אבינו חלם במקום על "סולם יעקב" והמלאכים העולים ויורדים בו, כאשר ברח מפני עשו לחרן.
כשקם, נדר נדר, והקים מצבה לשם אלוהיו.
שנים לאחר מכן, כאשר אלוהים התגלה בפניו, וביקש ממנו לשוב לארץ ישראל, התגלה אליו בשם "האל בית אל".
לאחר אונס דינה, יעקב חוזר שוב לבית אל, וזוכה שם להתגלות אלוהית, שמשנה את שמו מיעקב לישראל, ושמבטיחה לו שושלת של עם, ומלכים שיצאו ממנו, ואת ירושת הארץ לצאצאיו.
מסופר כיצד כשבני יוסף כבשו את העיר, הם נעזרו בתושב העיר כדי לגלות את פתחה, ובתמורה שלחו אותו ואת משפחתו לחופשי.
על פי הכתוב בספר שופטים.
בית אל נחשבה לעיר מקודשת, ובזמן פרשת פלגש בגבעה הייתה מקום ארון הברית ומקום מושבו של פנחס בן אלעזר הכהן.
בשעת משבר, הלכו השבטים לבית אל, לשאול האם להמשיך במלחמה כנגד שבט בנימין.
בית אל נזכרת כעיר ששמואל הנביא עובר בה, כאשר הוא מסתובב בארץ לשפוט את ישראל.
בספר מלכים מסופר, שהנביא עידו מיהודה בא למקדש בבית אל, והתנבא שעתיד לקום מלך מבית דוד, יאשיהו שמו, והוא ישרוף על המזבח הזה את עצמות הכהנים המשרתים שם.
ירבעם, שעסק באותו זמן בהקטרה על המזבח, הורה לתפוס את הנביא, אך ידו לקתה בשיתוק, המזבח נקרע והדשן נשפך מעל המזבח, אך ההקרבה במקום לא פסקה.
יש מהנביאים שדברו בגנות המקדש בבית אל, והם אף כינו לו שם גנאי – "בית אָוֶן".
בספר עמוס מובא עימות קשה בין הנביא עמוס לבין אמציה כהן בית אל, שהאשים אותו בבגידה.
מצב העניינים הזה נמשך עד ביטול המשמרות על ידי הושע בן אלה.
נראה שישראל כל כך התרגלו לעגלים, שהם המשיכו לעלות לדן ולבית אל עד שנלקחו הפסלים – הפסל בדן על ידי תגלת פלאסר השלישי והפסל בבית אל על ידי פול מלך אשור.
המקרא מרבה לבקר את פולחן העגלים שייסד ירבעם בן נבט בבית אל ובדן.
המקרא מתאר אף את מניעיו של ירבעם למעשי הפולחן, בשל רצונו ליצור אי תלות בין תושבי ממלכת ישראל לבין הפולחן בבית המקדש ירושלים שהייתה בתחום ממלכת יהודה.
זאת כדי לבצר ולחזק את שלטונו בממלכת ישראל.
פולחן העגלים בישראל מוזכר גם אצל הנביא הושע: