tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשיטתם, הוויכוח של פאולוס לא היה תאולוגי-אישי ("איך אדם מזדכה מחטאיו?"), אלא סוציולוגי-היסטורי ("מי שייך לעם האלוהים?").
פאולוס לא יצא נגד עקרון המעשים הטובים, אלא נגד השימוש במצוות מסוימות כ"סימני גבול" אתניים (Boundary Markers).
הטענה היא שכאשר פאולוס מדבר בגנות "מעשי התורה", הוא מתכוון בעיקר למצוות המבדלות בין יהודים לגויים, ובראשן ברית המילה, שמירת השבת והכשרות.
לתפיסתו, היהודים השתמשו במצוות אלו כחומות הפרדה כדי למנוע מהגויים להצטרף למשפחת האל.
לפי קריאה זו, פאולוס לא היה "מייסד דת חדשה" שביטל את התורה, אלא יהודי אפוקליפטי שביקש לפתוח את השערים.
הוא טען כי בעידן המשיחי, הדרך להצטרף ל"ישראל האמיתי" אינה עוברת דרך הלאומיות היהודית (גיור ומילה), אלא דרך האמונה במשיח.
בכך, המחקר המודרני מציג את פאולוס כדמות פחות "אנטי-יהודית" מכפי שהצטייר בעבר, וכמי שמאבקו היה על האוניברסליות של אלוהי ישראל ולא נגד היהדות עצמה.
לפאולוס חשיבות רבה בעיצוב התרבות המערבית.
בעוד שישו הוא הדמות הכריזמטית שבמרכז האמונה, היסטוריונים רואים בפאולוס את "האדריכל" שבנה את הנצרות כדת ממוסדת.
הרעיונות שניסח באיגרותיו, על חירות הפרט, על שוויון אוניברסלי ועל חוסר היכולת של האדם לגאול את עצמו – הפכו לתשתית האינטלקטואלית של אירופה במשך אלפיים שנה.
בכל פעם שהנצרות עמדה בפני משבר זהות או ניוון, קמו מתקנים שחזרו לטקסטים של פאולוס כדי לחולל מהפכה.
המאה ה-2: עיצוב "הברית החדשה" (מרקיון)
ההשפעה המכרעת הראשונה של פאולוס הייתה, באופן פרדוקסלי, על עצם קיומו של התנ"ך הנוצרי.
במאה ה-2, תאולוג בשם מרקיון הוקסם מההבחנה של פאולוס בין "חוק" (תורה) ל"חסד".
מרקיון לקח את הרעיון לקצה: הוא טען שהאל של היהדות (הבורא, המחוקק) הוא אל נחות ואכזר, ושונה לחלוטין מהאל הטוב של ישו ופאולוס.
מרקיון היה הראשון שיצר "קאנון" (רשימת ספרי קודש) – הוא זרק את כל התנ"ך, והשאיר רק את איגרות פאולוס וגרסה מצונזרת של לוקאס.
הכנסייה אמנם דחתה אותו ככופר, אך הפרובוקציה שלו הכריחה את הממסד הנוצרי להגדיר את עצמו: בתגובה למרקיון, הכנסייה קידשה את איגרות פאולוס, אך הצמידה אותן בכוח לתנ"ך העברי, וכך נוצר המבנה המוכר לנו כיום של "הברית החדשה".
המאה ה-4: עיצוב הנפש המערבית (אוגוסטינוס)
התחנה הבאה היא התאולוג החשוב ביותר של ימי הביניים, אוגוסטינוס.
כאדם שהתייסר רבות בשאלות של חטא ותשוקה, אוגוסטינוס מצא נחמה באיגרת אל הרומאים, שם מתאר פאולוס את המאבק הפנימי של האדם: "את הטוב אשר אני חפץ – אינני עושה; ואת הרע שאינני חפץ – אותו אני עושה" (רומים ז', 19).
בהשראת פאולוס, ניסח אוגוסטינוס את דוקטרינת "החטא הקדמון": הרעיון שכל בני האדם נולדים "פגומים" ואינם מסוגלים להיות טובים בכוחות עצמם, ולכן הם תלויים לחלוטין בחסד האלוהי.
רעיון פאוליני זה עיצב את הפסיכולוגיה המערבית ואת תחושת האשמה הנוצרית למשך אלף שנים.
המאה ה-16: המהפכה הפרוטסטנטית (לותר)
הרגע הדרמטי ביותר בהיסטוריה של השפעת פאולוס התרחש ב-1517. הנזיר הגרמני מרטין לותר יצא למאבק נגד הכנסייה הקתולית, שלטענתו הפכה למנגנון בירוקרטי המוכר מחילה תמורת כסף (אינדולגנציות).
הוא הבין שפאולוס הציע דרך עוקפת לממסד הדתי: האדם עומד ישירות מול האל, ונושע בזכות אמונתו בלבד , ללא צורך בכמרים, בטקסים או במעשים טובים.
גילוי זה, המכונה "החוויה במגדל", הוביל לפיצול הנצרות ולפרוץ הרפורמציה הפרוטסטנטית.
מאז ועד היום, הנצרות הפרוטסטנטית רואה בפאולוס, ולא בפטרוס (האפיפיור הראשון), את המנהיג האמיתי של הכנסייה.
באופן מפתיע, במאות ה-20 וה-21 הפך פאולוס לגיבור דווקא בקרב פילוסופים חילונים ומרקסיסטים.
הוגים כמו אלן באדיו וסלבוי ז'יז'ק רואים בפאולוס מודל למהפכן האידיאלי.
לשיטתם, פאולוס המציא את ה"אוניברסליזם": הרעיון שקיימת אמת אחת שחוצה גבולות של לאום, גזע ומגדר ("אין יהודי ואין יווני").
הם מנתקים את פאולוס מההקשר הדתי-אלוהי, ורואים בו את מי שיצר לראשונה בהיסטוריה פוליטיקה של שוויון רדיקלי, שבה הנאמנות לרעיון ("האמת") חשובה יותר מהנאמנות לשבט או למשפחה.
בניגוד לישו, שזכה להתייחסויות (לעיתים פוסט-מורטם) במקורות יהודיים, שמו של פאולוס נעדר לחלוטין מן המשנה והתלמוד.
החוקר יוסף קלוזנר הציע כי דברי התנא רבי אלעזר המודעי – "המפר בריתו של אברהם אבינו (ברית מילה) והמגלה פנים בתורה שלא כהלכה...
אין לו חלק לעולם הבא" – מכוונים כפולמוס נסתר כנגד פאולוס.
במהלך הדורות, דמותו של פאולוס נתפסה ביהדות המסורתית (למשל ב"תולדות ישו") כדמות של "משומד" שבגד בעמו, ומי שאחראי יותר מכל לניתוק הנצרות מהיהדות ולשנאת ישראל שבאה בעקבותיה.
עוד שישו נתפס בהגות היהודית המודרנית לעיתים כ"אח תועה" או כמורה יהודי שדבריו סולפו, היחס לפאולוס היה לרוב שלילי ועוין הרבה יותר.
הוא נתפס כדמות הטרגית שניתקה את הנצרות מהיהדות, ביטלה את המצוות ויצרה את התאולוגיה שהובילה לאנטישמיות הנוצרית.
חוקרים והוגים יהודים רבים, מהיינריך גרץ ועד יוסף קלוזנר, הדגישו את הפער התהומי בין ישו (היהודי הגלילי ששמר מצוות) לבין פאולוס (היהודי ההלניסטי שביטל אותן).
פרופ' יוסף קלוזנר טען כי פאולוס הוא "יוצרה האמיתי של הנצרות", וכי הוא שילב רעיונות אליליים בתוך המונותאיזם היהודי.
החוקר חיים מקובי הקצין גישה זו בספרו "יוצר המיתוס" (The Mythmaker).
לטענתו, פאולוס כלל לא היה יהודי במוצאו, אלא גוי שהתגייר, נכשל בניסיונו להשתלב בקהילה הפרושית, וכנקמה יצר דת חדשה המשלבת מוטיבים מדתות המסתורין ההלניסטיות (אל שמת וקם לתחייה) עם פסאודו-יהדות.
תאוריה זו נחשבת שנויה במחלוקת ואינה מקובלת בזרם המרכזי של המחקר האקדמי.
הגישה המקבלת: פאולוס כשליח לבני נח
באופן מפתיע, נשמעו גם קולות רבניים שראו בפאולוס דמות חיובית ומורכבת.
הבולט שבהם הוא רבי יעקב עמדין (היעב"ץ), מחשובי הרבנים במאה ה-18. בנספח המפורסם למהדורתו לספר "סדר עולם רבה", הציג עמדין תזה מהפכנית ולפיה פאולוס מעולם לא התכוון לבטל את התורה עבור היהודים, אלא נותר "פרושי גמור" ששמר מצוות בקפדנות.
עמדין ביסס את עמדתו על קריאה מדוקדקת במעשי השליחים, והוכיח כי פאולוס הבחין באופן עקבי בין יהודים לגויים: כך למשל, הוא מל את תלמידו טימותיוס (שהיה יהודי מצד אמו) אך סירב למול את טיטוס הגוי.
לשיטתו של עמדין, מטרתם של ישו ופאולוס הייתה ליצור דת מונותאיסטית עבור הגויים בלבד ("דת בני נח"), המבוססת על האמונה באל אחד ועל שבע מצוות בני נח.
עמדין זיהה את האיסורים שהטילו השליחים על הגויים (הימנעות מעבודה זרה, דם וגילוי עריות) כיישום הלכתי של מצוות אלו.
יתרה מזאת, הוא הסביר את התביעות המוסריות המחמירות של הנצרות (כגון האיסור המוחלט על גירושין) לא כביטול ההלכה, אלא כאמצעי חינוכי שנועד לרסן את הגויים שנהגו בהפקרות מוסרית, בעוד שעם ישראל המחונך בתורה אינו זקוק להקצנה זו.
עמדין סיכם את גישתו בהגדרה של הנצרות כ"כנסייה לשם שמיים" המביאה תועלת לאנושות:
בעוד שישו (עיסא) נחשב באסלאם לנביא אמת, למשיח ולרוח אלוהים, דמותו של פאולוס (הנקרא בערבית בּוּלוּס) מציגה תמונה הפוכה לחלוטין.
הדרמה של פאולוס באסלאם היא סיפורו של "החשוד המיידי": הוא הדמות שבאמצעותה מסבירים תאולוגים מוסלמים את הפער הבלתי נתפס בין המסר המקורי של ישו לבין הנצרות של ימינו.
באופן מפתיע, שמו של פאולוס אינו מוזכר בקוראן אפילו פעם אחת (לא לחיוב ולא לשלילה).
הקוראן מתפלמס קשות עם דוקטרינות נוצריות כמו השילוש הקדוש ואלוהות ישו, אך אינו נוקב בשם האחראי להן.
את החלל הזה מילאו פרשני האסלאם וכותבי ההיסטוריה (כמו אבן אישחק וא-טברי), שנאלצו לפתור חידה היסטורית: אם ישו היה מוסלמי במהותו (כטענת האסלאם) והטיף רק לאל אחד, איך הפכה הנצרות לדת המאמינה בשלושה?
החל מהמאה ה-11, עם התגברות הפולמוס בין האסלאם לנצרות, סומן פאולוס כ"הסוס הטרויאני" – האיש שחדר לנצרות מבפנים כדי להרוס אותה.
התאולוג המוסלמי הגדול אבן חזם אל-אנדלוסי (המאה ה-11) ניסח את כתב האישום החריף ביותר, שעיצב את תודעת האסלאם עד ימינו.
לפי אבן חזם, פאולוס כלל לא היה מאמין אמיתי שחווה התגלות, אלא יהודי ערמומי (או סוכן רומי) שהבין שלא ניתן לנצח את תנועת ישו בכוח הזרוע, ולכן החליט להצטרף אליה כדי לסלף אותה מבפנים ("תחריף").
לפי התפיסה המוסלמית הקלאסית, פאולוס ביצע שלושה פשעים תאולוגיים:
האלהת ישו: הוא הפך נביא בשר-ודם ל"בן אלוהים", רעיון פגאני שנועד לקרוץ לרומאים עובדי האלילים.
ביטול ההלכה: הוא ביטל את המצוות המעשיות (כשרות, מילה) שהן לב-ליבה של עבודת האל המונותאיסטית.
המצאת הנצרות: למעשה, האסלאם טוען שהדת המוכרת לנו כ"נצרות" היא המצאה של פאולוס, בעוד ש"הדת של ישו" הייתה למעשה אסלאם קדום.
רעיון זה קיבל חיזוק אצל אבן תיימיה (המאה ה-14), שטען כי פאולוס החדיר לנצרות פילוסופיה יוונית זרה, ויצר ערבוב מסוכן בין אמת ושקר שבילבל את המאמינים התמימים.
בעת החדשה, דמותו של פאולוס קיבלה משמעות פוליטית אקטואלית.
הוגים מוסלמים מודרניים, ובראשם ראשיד רידא וסייד קוטב (ממייסדי האסלאמיזם הרדיקלי), השתמשו בפאולוס כדי להסביר את "החולי של המערב".
לטענתם, פאולוס הוא אבי החילוניות: בכך שביטל את "השריעה" (חוקי התורה) והפך את הדת לעניין של "אמונה בלב" בלבד, פאולוס ניתק את הקשר בין דת למדינה ובין חוק למוסר.
בעיניהם, החילוניות המערבית והאימפריאליזם האירופי הם תוצאה ישירה של "הבגידה הפאולינית" המקורית.
מיעוט חריג: פאולוס כשליח לגיטימי
לצד הזרם המרכזי העוין, היו בהיסטוריה המוסלמית גם קולות אחרים.
היסטוריונים מוקדמים (כגון א-טברי ואל-מסעודי), שהושפעו ממקורות נוצריים, הציגו לעיתים את פאולוס ("בּוּלוּס א-רסוּל", פאולוס השליח) בצורה נייטרלית ואף חיובית, כמי שנשלח על ידי תלמידי ישו (פטרוס) להפיץ את המונותאיזם בקרב הגויים ברומא, וסבל שם כמרטיר.
עם זאת, מסורות אלו נדחקו הצידה לטובת הנרטיב של "המסלף".
דמותו של פאולוס זכתה לייצוג חזותי נרחב ומגוון באמנות המערבית, החל מפסיפסים ביזנטיים מוקדמים, דרך פרסקאות הרנסאנס ועד לציורי הבארוק.
האיקונוגרפיה (מערכת הסמלים החזותית) שלו נותרה עקבית להפליא במשך כ-1,500 שנה, והיא נשענת על שילוב בין מסורות כתובות לפרשנות אמנותית.
בניגוד לדמויות מקראיות רבות שמראן הוא פרי דמיונו הבלעדי של האמן, דמותו של פאולוס באמנות נשענת על מסורת עתיקה מהמאה ה-2, המופיעה בחיבור החיצוני "מעשי פאולוס ותקלה".
הוא מתואר כמעט תמיד כגבר בעל זקן ארוך (לרוב כהה ומחודד) ומצח גבוה או קרחת בולטת.
באמנות ימי הביניים, המצח הגבוה נועד לסמל את חוכמתו העמוקה ואת מעמדו כאינטלקטואל ("הפילוסוף") של הכנסייה.
באמנות הנוצרית, פאולוס מזוהה באמצעות שני אטריבוטים (חפצים מזהים) קבועים:
החרב: זהו הסמל המובהק ביותר שלו החל מהמאה ה-13. החרב מסמלת בראש ובראשונה את אופן הוצאתו להורג (עריפת ראש, Decapitatio), שהיא זכות השמורה לאזרח רומי (בניגוד לפטרוס שנצלב).
במשמעותה האלגורית השנייה, החרב מסמלת את "חרב הרוח" שהיא דבר האלוהים, דימוי שבו פאולוס עצמו השתמש בהאיגרת אל האפסיים (ו', 17).
הספר (או המגילה): פאולוס מחזיק כמעט תמיד ספר בידו, המסמל את איגרות פאולוס המהוות חלק נכבד מהברית החדשה, ואת תפקידו כמורה וכתאולוג המרכזי של הנצרות.
לעיתים קרובות מוצג פאולוס בזוג יחד עם פטרוס (המחזיק מפתחות).
השניים מסמלים יחד את "Concordia Apostolorum" (אחדות השליחים): פטרוס מייצג את הממסד והסמכות, ופאולוס את התאולוגיה והפצת הבשורה לגויים.
אחת הסצנות הפופולריות ביותר לציור היא רגע המפנה בחייו – ההתגלות בדרך לדמשק.
אמנים כמו מיכלאנג'לו (בקפלה פאולינה בוותיקן) וקאראווג'ו (בציורו המפורסם בסנטה מריה דל פופולו) יצרו יצירות מופת המתארות רגע זה.
ברוב הציורים הללו, פאולוס נראה כשהוא נופל מסוס.
פרט זה השתרש בתודעה הציבורית עד כדי כך שרבים סבורים כי הוא מופיע בטקסט המקראי.
אולם, בתיאור ב"מעשי השליחים" (פרק ט') לא מוזכר סוס כלל; כתוב רק שפאולוס "נפל ארצה".
חוקרי אמנות מסבירים כי מוטיב הסוס הוסף על ידי אמני ימי הביניים (החל מהמאה ה-12) מסיבות סמליות ודרמטיות: הנפילה מגב הסוס הגבוה אל הקרקע שימשה מטאפורה חזותית לשבירת הגאווה (Superbia) של שאול הרודף, ולכניעה המוחלטת של פאולוס בפני רצון האל.
בנוסף, הסוס אפשר לאמנים לתאר את פאולוס כחייל או כאיש מעמד גבוה לפני המהפך הרוחני שעבר.
פַאוּלוּ קוֹאֶלְיוּ (בפורטוגזית: Paulo Coelho; נולד ב-24 באוגוסט 1947) הוא סופר ברזילאי.
פרסם עד כה מספר ספרים שזיכו אותו בפרסים ספרותיים יוקרתיים.
פאולו קואלו נולד ב-1947 לאב מהנדס ולאם עקרת בית.
בגיל שבע החל את לימודיו בבית ספר ישועי בריו דה ז'ניירו, שם התגלו כישוריו הספרותיים.
הוריו התנגדו לרצונו להפוך לסופר, ומאחר שייחסו את התנהגותו החריגה וכמיהתו לכתיבה לקיומה של מחלת נפש, אשפזו אותו בגיל 17 בבית חולים פסיכיאטרי, שם עבר בין השאר גם טיפולים במכות חשמל.
לאחר שחרורו מבית-החולים, חבר קואלו לתיאטרון וכן מצא עיסוק כעיתונאי.
הוריו לא קיבלו את התנהגותו וכפו עליו סדרת טיפולים נוספת, שבסיומה פסיכיאטר שהוזמן על ידי המשפחה קבע כי קואלו יציב בנפשו.
שלושים שנה מאוחר יותר כתב קואלו את "ורוניקה מחליטה למות", העוסק באותם הנושאים של תחושת הבדידות והניכור, חיפוש עצמי, מוסד לחולי-נפש והרצון למות.
קואלו המשיך לעסוק בתיאטרון ונשאב לסצנת ההיפים שפרחה בשנות השישים והכתה שורשים בברזיל על אף המשטר הצבאי ששלט אז במדינה.
קואלו האריך שערו, צרך סמים וסירב לשאת עמו תעודת זהות.
באותה תקופה פרסם מגזין משל עצמו ממנו ראו אור רק שני גיליונות, וכן חבר למוזיקאי ראול סיישאס (Raul Seixas) וכתב את המילים לשיריו.
אלבומם השני היה הצלחה אדירה ומכר למעלה מ-500,000 עותקים.
קואלו וסיישאס עבדו והופיעו יחד עד 1976, תקופה בה כתב קואלו למעלה מ-60 שירים והשפיע רבות על הרוק הברזילאי.
בשנת 1973 קואלו וסיישאס הפיצו את הרעיון של הקמת ארגון אנרכיסטי -"Alternative Society", המבוסס על תורת הקפיטליזם אשר תעניק חופש לאינדיבידואלים ותגן על זכויות יוצרים, ובנוסף עסק ב"מאגיה שחורה".
בהמשך תיאר קואלו את התנסותו במאגיה שחורה בספרו "הוולקירים" .
באותה תקופה פרסם הצמד גם סדרת רצועות קומיקס בשם "Kring-Ha" אשר במהותה קוראת לחופש.
המשטר הדיקטטורי ראה בפרסום זה חתרנות, והשניים נעצרו ונכלאו.
סיישאס שוחרר במהרה אולם קואלו ישב זמן ארוך יותר כיוון שנחשב ל"מוח" שהצפין את החתרנות ברצועות הקומיקס.
יומיים לאחר שחרורו מן הכלא, נעצר שוב, לדבריו - כדי לעבור עינויים במחנה צבאי.
קואלו מספר ששוחרר כעבור מספר ימים וניצל מעונש מוות רק לאחר ששכנע את החיילים שהוא חולה-נפש ושכבר טופל במוסד סגור שלוש פעמים.
לאחר שחרורו התקבל לעבודה בחברת התקליטים "פוליגרם", שם הכיר את אשתו הראשונה.
ב-1977 עברו בני הזוג ללונדון, ולאחר שנה חזרו לברזיל וקואלו קיבל תפקיד ניהולי בחברת תקליטים אחרת, CBS.
שגרה זו שרדה רק עוד שלושה חודשים, שאחריהם התפטר קואלו מעבודתו ונפרד מאשתו.
ב-1979 פגש חברה ותיקה בשם כריסטינה, לה נישא מאוחר יותר.
קואלו וכריסטינה טיילו באירופה וביקרו במספר מדינות, ובהם גרמניה, במחנה הריכוז דכאו, שם היה לקואלו חיזיון בו אדם נגלה לפניו.
חודשיים מאוחר יותר פגש את אותו אדם בבית קפה באמסטרדם, ואותו האדם, שאת זהותו אין קואלו יודע, יעץ לו לחזור ללימודיו הקתוליים וללכת בדרך סנטיאגו, דרך צליינים מימי הביניים המוליכה בין צרפת לספרד.
קואלו אכן חזר להעמיק בלימודי הנצרות וסמליה, וצעד בדרך הצליינים.
ב-1987 פרסם קואלו את הספר "יומנו של מכשף", אשר עלילתו מספרת את סיפור הליכתו בדרך הצליינים העתיקה, והיא נעה בין דמיון למציאות ומשלבת תרגילים רוחניים אשר גם הקורא יכול לקיים.
הספר יצא לאור בהוצאה ברזילאית קטנה וזכה לביקורות מעטות, אולם אט אט זכה להכרה ונמכר בהצלחה רבה.
ב-1988 כתב קואלו את יצירת המופת שלו "האלכימאי".
הספר היה "שונה" ומטעה בחזות ראשונה בפשטות הסגנון ובקוצר היריעה.
מהמהדורה הראשונה נמכרו רק 900 עותקים, והמוציא לאור החליט אז שלא להדפיס אותו עוד.
קואלו לא נכנע והמשיך להיאבק על חלומו להוציא את הספר לאור, ומצא מוציא לאור גדול יותר שהתעניין ביצירה.
"האלכימאי" שבר את כל שיאי המכירות של סופרים ברזילאים ושל ספרות שמקורה בשפה הפורטוגזית, ונכנס לספר השיאים של גינס.
ב-1993 פרסמה ההוצאה האמריקאית HarperCollins מהדורה ראשונה של הספר, ו-Warner Brothers רכשה עליו את זכויות על הסרט.
ב-1990 הוא פרסם את "Brida" (ברידה), אשר מדבר על בחורה צעירה, בשם ברידה, הרוצה להיות מכשפה.
הספר עסק בנושאים המגוונים של החיים: אהבה, תשוקה, מיניות, חיפוש, ובדומה לספרים רבים שכתב, בברידה מוצגים חיי מאגיה ורוחניות, לצד חיים עירוניים רגילים.
הספר זכה להד תקשורתי נרחב, שבעקבותיו הפכו שני ספריו הקודמים "האלכימאי" ו"יומנו של מכשף" לפופולריים - ואילו "Brida" נשכח.
בספטמבר 1999 ביקר קואלו בישראל, ובמאי 2000 ביקר באיראן והיה לסופר הלא-מוסלמי הראשון שערך במדינה זו ביקור רשמי מאז 1979. טרם הגעתו למדינה, נמכרו באיראן למעלה ממיליון עותקים פיראטיים של הספר "האלכימאי".
ב-1996 חנך מוסד על שמו בעיר מגוריו ריו דה ז'ניירו, שייעודו תמיכה ומתן הזדמנות למוזנחי החברה הברזילאית, ובעיקר לזקנים וילדים.
עם פרסום ספריו ושיווקם בממדים אדירים הפך קואלו לידוען בכל העולם וזכה לקבלת פנים נלהבות בכל אחת מהמדינות הרבות בהן ביקר.
הוא משקיע רבות מזמנו בהשתתפות באירועים תרבותיים, ספרותיים ושיווקיים, מתן אלפי ראיונות לכלי תקשורת וחתימה על אלפים רבים של ספרים, ובין השאר נכח בארץ בחגיגת יום הולדתו השמונים של שמעון פרס.
קואלו פרסם באינטרנט סדרה של 365 קטעים קצרים אשר ראו אור על בסיס יומי.
ניתן למצוא אותם בעברית ב-ynet.
בריאיון לעיתון ברזילאי, העביר קואלו ביקורת חריפה על הרומן "יוליסס" של ג'יימס ג'ויס, ואמר: "היום סופרים רוצים להרשים סופרים אחרים.
אחד הספרים שגרמו לנזק רב הוא 'יוליסס' של ג'יימס ג'ויס, שהוא רק סגנון.
לשאלה מדוע הוא עצמו זוכה לפופולריות רבה, השיב שהוא "סופר מודרני, למרות מה שאומרים המבקרים...
אני מודרני משום שאני גורם לקשה להיראות קל, כך אני יכול לתקשר עם העולם כולו".
בפברואר 2012 הביע תמיכה באתר שיתוף הקבצים ThePirateBay, ויצא נגד יוזמות החקיקה האנטי פיראטית בארצות הברית.
אף כי זכה להצלחה בינלאומית, מבקרי ספרות רבים טוענים כי ספריו פשטניים ודומים לספרי "שיפור עצמי".
ישנה גם טענה כי חלק מיצירותיו שואבות השראה, ואולי אף יותר מכך, מסיפורי עם קדומים.
כך, למשל, הוא "האלכימאי", המבוסס על רעיון זהה לסיפור העם הידוע האוצר מתחת לגשר.
ביקורת נוספת היא כי עבודותיו מכילות שגיאות דקדוקיות ואי-דיוקים שונים.
עם זאת, שגיאות אלה תוקנו במהדורות מאוחרות יותר ובגרסאות המתורגמות.
ביקורות מסוג זה עלו גם בקרב מבקרים ברזילאים, כאשר נבחר קואלו כחבר מן המניין באקדמיה הברזילאית לספרות בשנת 2001.
על נהר הפיאדרה שם ישבתי גם בכיתי, 1994
קצרצרים אוסף סיפורים ומשלים, 2002
בנוסף, הוציא קואלו קובץ של סיפורים קצרים ומשלים אשר כתב במהלך השנים בעיתונים עבורם עבד, תחת הכותרת "קצרצרים - אוסף סיפורים ומשלים".
פאולוס השישי כיהן כאפיפיור בשנים 1963–1978. הוא עמד בראש הכנסייה הקתולית במרבית תקופת "מועצת הוותיקן השנייה" וגילם תפקיד מכריע בהשתתת החלטותיה.
ג'ובאני מונטיני נולד בקונצ'זיו שבנפת ברשה באיטליה, למשפחת אצולה מקומית.
ב-1916 הוא החל את לימודי הכמורה, והוסמך ב-1920. לאחר לימודים במספר אוניברסיטאות קתוליות, כישוריו הארגוניים הובילו אותו לשירות בקוריה, השירות הציבורי של הוותיקן.
ב-1937 הוא מונה כמשנה לענייני מסדרים, תחת הקרדינל פאצ'לי, הקרדינל מזכיר המדינה של האפיפיור פיוס האחד עשר.
אחרי שפאצ'לי נבחר כאפיפיור פיוס השנים עשר, נותר מונטיני בתפקידו תחת מזכיר המדינה החדש, וב-1944, לכשזה מת, נטל האפיפיור לעצמו את המושכות, כאשר מונטיני עובד ישירות תחתיו.
פעילותו בתקופה זו שנויה במחלוקת בין ההיסטוריונים.
יש הטוענים, כי מונטיני היה מעורב בהסכמים בין הוותיקן למשטר הפאשיסטי באיטליה, וכי היה מעורב בעקיפין גם בהסכמים של פיוס ה-12 עם גרמניה הנאצית.
היסטוריונים אחרים חולקים על ממצאים אלה, ומונטיני עצמו הכחיש את הטענות נגדו.
קיים מידע, מצד אחד, כי פעל להשגת סכומי כסף להצלת יהודי אירופה, אך מצד שני, כי ייתכן והיה מעורב בפעילות הוותיקן לאפשר לקצינים נאציים להימלט מדין לאחר המלחמה.
כמו כן נטען כי היה מעורב במגעים בין ארצות הברית (ונציגיה בוותיקן) לבין נסיכת הכתר האיטלקייה מאריה ג'וסה, לשם השגת הסכם שלום בין שתי המדינות, מגעים שלא התקיימו (אם כי לא ברור אם מחוסר יכולת של מונטיני או מחוסר רצון).
ב-1953 מונה מונטיני לארכיבישוף של מילאנו, אך לא מונה (לבקשתו) כחשמן ולכן, עם מותו של פיוס ה-12 ב-1958, לא יכול היה להיבחר כאפיפיור.
האפיפיור החדש, יוחנן העשרים ושלושה, מינה את מונטיני למשרת חשמן.
כבר במהלך חייו של יוחנן העשרים ושלוש, מונטיני "סומן" כיורשו העתידי.
כאשר הלה נפטר ב-1963, מונה מונטיני לאפיפיור פאולוס השישי.
מונטיני היה אחד התומכים העיקריים שבהקמת מועצת הוותיקן השנייה ולאחר שמונה לתפקיד, הביא לנעילת הוועידה.
החלטות הוועידה והרפורמות העמוקות שהנהיגה, יצאו, לפיכך, בשמו.
למרות הרוח החדשנית הנובעת מהחלטות מועצת הוותיקן השנייה, פרסם פאולוס השישי גם אנציקליקות (אגרות אפיפיור) שמרניות.
אחת מהן, ב-1968, קבעה כי הכנסייה מתנגדת לשימוש באמצעי מניעה.
פאולוס השישי היה האפיפיור הראשון אשר ביקר בכל חמש היבשות ובמדינות רבות, וכונה "האפיפיור העולה לרגל".
עד ליוחנן פאולוס השני, הוא נחשב לאפיפיור אשר ביקר במספר הרב ביותר של מקומות.
הוא היה האפיפיור הראשון שביקר במדינת ישראל.
במהלך ביקורו ב-1964, סירב הרב הראשון לציון יצחק נסים לצאת לפגשו.
סירובו של הראשון לציון להגיע לקבלת הפנים, שנערכה לאפיפיור פאולוס הששי במגידו, נבע מסירובו של האפיפיור לפגוש ברב הראשי כראש הדת היהודית בירושלים.
הרב סבר שמצב דברים זה והעדר הסכמה לפגישת גומלין בירושלים יביא לביזוי העם היהודי.
באוקטובר 1970 הזמין האפיפיור את המוציא לאור מרדכי רענן ל"ביקור פרטי" בוותיקן, במהלך הביקור הגיש רענן במתנה את העותק הראשון של ספרו "בעקבות ישו" באיטלקית בכריכת עור עם חריטה מזהב.
במהלך ביקור בפיליפינים ב-1970 ניסה צייר בוליביאני להתנקש בחייו.
חלק ממבקריו טוענים, כי פאולוס השישי היה אדם חסר החלטיות וסמכותיות, אשר לא הצליח להכפיף את המופקדים תחתיו למדיניות מוסדרת.
כך, למשל, הוא לא פעל בתקיפות נגד כמרים ובישופים שמרניים אשר מרדו כנגד החלטות המודרניזציה של ועידת הוותיקן השנייה (בפרט מנהיג המגמה, מרסל לפבר, שנודה רק על ידי יוחנן פאולוס השני) מחד, או כנגד אנשי כנסייה ליברליים שפעלו בניגוד להחלטותיו השמרניות בנושא אמצעי מניעה, מאידך.
ב-1978 הוא נפטר מהתקף לב במשכן הקיץ של האפיפיור, בקסטל גנדולפו.
על שמו נקרא רחוב ראשי בנצרת.
פאולוניה (שם מדעי: Paulownia) הוא סוג של עץ שמוצאו בסין.
הסוג פאולוניה שייך למשפחה Paulowniaceae הקרובה למשפחת הלועניתיים (ויש הכוללים אותה בתוכה).
הצמח הפך לתרבותי בחלקים של העולם בעלי אקלים מתון וסוב-טרופי.
המידע האנטומי משתנה ממין למין, אך המידע המובא כאן מתייחס ל-Paulownia tomentosa, אלא אם כן צוין אחרת.
מערכות אלו הן אלמנטים טראכיארים בעלי לוחיות מחוררות, מסודרים קצה לקצה ויוצרים מבנה מורכב ארוך מאוד.
מערכות אלו מופיעות בעצים "בעלי עצה קשה" (hardwood- הכוונה לעץ דו-פסיגי ולא בהכרח מעץ קשה) בלבד ומעבירות מים ומינרלים מומסים מהשורשים לעלים.
נוזלים ומינרלים אלו מספקים את החומרים הבסיסיים לתאים הפוטוסינתטים לאגור חומרי הזנה ומים.
מערכות העורקים בעצה הראשונית גדולות בהרבה מאילו שבעצה המשנית בטבעת הגדילה הקודמת ובנוכחית.
בשל כך, נוצר אזור או טבעת מוגדרת היטב, מה שנראה כקטיעה פתאומית ומעבר לעצה המשנית באותה טבעת גדילה.
בדרך כלל יש שינוי הדרגתי למערכות עורקים צרות יותר ככל שמתקדמים לכיוון העצה המשנית של אותה טבעת גדילה.
הכותל החיצוני של מערכות העורקים, מקום בו מעטפת התא המשני לא הושקעה, ומעטפת התא הראשוני עוכלה – הלוחיות המחוררות – מכילות עורקים בעלי חירור פשוט, מסודרים בסדר אקראי, בדרך כלל בכפולות של שורות רדיאליות – 2-3 עורקים.
קוטר ממוצע של עורק בעצה הראשונית – nm200-300.
קוטר הלומינה של העורק – גדול עד גדול מאוד.
טיולאים נוכחים בעורקים ובעלי דופן דקה (טיולאים מתפתחים מתאי פרניכמה שצמודים למערכות העורקים, ומתפתחים לתוך העורק עצמו.
הטיולאים נוצרים במהלך התפתחות נורמלית של ליבת העץ, או אחרי פציעה.
הטיולאים מורידים את רמת החדירות של העץ).
הסיבים בעלי דפנות דקות מאוד.
אורכי הסיבים בין 0.8 ל-1.7 מ"מ, כאשר הממוצע הוא 1.2, גמצי הסיבים מוגבלים בעיקר לדפנות הרדיאליות.
הדפנות של תאי עץ מורכבות מדופן ראשונית ודופן משנית.
הדופן המשנית מורכבת משלוש שכבות – s2, s1 ו-s3. הדפנות בנויות משלושה חומרים עיקריים – צלולוז, המיצלולוז, וליגנין.
הצלולוז מסודר במאוזן בקירות התא בצורת סידור של מיקרופיברילים.
מיקרופיברילים הם יחידות המבנה של דפנות תאי צמח.
(אחוז התפוסה של הפרניכמה בעיבוי הקירות של התא – 26% ב־Paulownia elongata-).
תאי הפרניכמה הם תאים בעלי דופן דקה בצורה יחסית עם וקואולות גדולות במיוחד, המשמשות כמחסנים של חומרי הזנה.
דפוסים של סדר שלד הפרנכימה כמו שנראים בחתך רוחב של העץ שימושיים במיוחד לזיהוי עץ על ידי החומר.
מספר ממוצע של תאים לכל רצועת שלד פרניכמאלי עומד על בין 2 ל-5. בפאולוניה, השלד הפרניכמאלי מתחבר למערכות העורקים.
תאים מתארכים בצורה רדיאלית, מתפתחים מתחילות הקרניים.
הקרניים הן בעלות חריצים מרובים – 2 עד 5 תאים רווח ל-3–6 מ"מ.
משקל סגולי: 0.21-0.27. ההבדל במשקל הסגולי בין עצים שונים תלוי בפרופורציות של מרכיבי הדפנות בעץ וברווחים ביניהם.
המשקל הסגולי של רוב העצים המסחריים בתעשיית העץ נע בין 0.35 ל-0.65. בהשוואה לעצים מהירי גדילה אחרים, לפאולוניה יש משקל סגולי נמוך.
זה מכיוון שתאי עץ הפאולוניה, כמו שנאמר לפני, הם בעלי דפנות דקים וחללים תוך דפנותיים גדולים.
מאותה סיבה בדיוק, עץ הפאולוניה היא עץ בקטגוריית העצים קלי המשקל.
לפאולוניה יש את אחד היחסים הגדולים ביותר בין משקל לחוזק ביחס לכל העצים.
מדד ה-MOR (Strength modus of rupture) של עץ הפאולוניה הוא 40, והוא מדד כללי לתכונה זו.
צפיפות: צפיפות קטנה לעץ לתעשיית העץ.
תכונות הקשורות ל-MFA – הזווית של המיקרופיברילה
ה-MFA של שכבת ה־s2 בדופן הטראכיאדית של התא ידועה כאחד המדדים שקובעים את התכונות המכניות של העץ, כולל המדד לאלסטיות (MOE) והתכווצות לאורך ולרוחב של העץ.
ה-MFA של עץ הפאולוניה הוא 16.67, שבאופן יחסי נחשב קטן (השערה שלנו – יכול להיות מה שמשפיע על האלסטיות הטובה של העץ ועל ההתכווצות הנמוכה שלו על אף הדפנות הדקים והצפיפות הנמוכה).
הקשיות של העץ, מקורה בכמות וביחס ובפיזור הצלולוז בדפנות התא.
לזווית של המיקרופיברילה יש השפעה חזקה על הקשיחות של העץ.
מדד האלסטיות של הפאולוניה הוא בין 3 ל-6 GPA.
גם כן קשורה בקנה מידה גדול למבנה האנטומי של המיקרופיברילה.
כאשר מים נכנסים דרך דופן התא, הם מאכלסים מרווחים בין המיקרופיברילות, כך שאם מדד ה-mfa גדול יש נפיחות רבה יותר סביב מערך הסיבים ככל שמים מוסיפים להיכנס.
מיילן (1968) מדווח שההתכווצות היא זניחה כאשר ה־MFA הוא פחות מ-30, ומיילן והאריס (1965) סיכמו כי ההתכווצות של העץ יכולה לרדת למינימום כאשר בוחרים עץ בעל מדד MFA של בין 15 ל-25. הפאולוניה נשארת יציבה במהלך שינויים של לחות ולוקה בהתכווצות או התרחבות נמוכה יחסית לרוב העצים האחרים.
מחקרים מראים תוצאות של פאולוניה בהתכווצות רדיאלית של 2.2% ואורכית של 4%, מעץ ירוק ועד יבש בעזרת תנור יבוש.
גידולים של פאולוניה הם בעיקר חסרי-עיניים, בצורה עקבית למדי.
מאפיין זה חיובי ביותר לשימושי האדם מאחר שעיניים בעץ מחלישות בנקודה זו את כוחו של העץ.
מכיוון שלפאולוניה יש קירות פיברליים דקים, אפשר לקלף אותה לפרוסות של 1/16 אינץ' בעובי, ואפילו לחתוך ל-1/32 אינץ'.
מסיבה זו הפאולוניה משמשת באופן רחב לתעשיית הרהיטים במזרח, כלים מוזיקליים, גילוף ועיצובים שונים מעל 1000 שנה.
עץ הפאולוניה הוא מבודד תרמי מצוין.
מאפיין זה הוא חשוב ביותר מאחר שמבודדים תרמיים טובים עוזרים לשמור על קרירות המגורים בקיץ ומפחיתים בעלויות החימום בחורף.
הובלת החום בעץ קשורה באופן ישיר לצפיפות העץ.
עצים עם צפיפות נמוכה הם בעלי מדדים גבוהים בבידוד תרמי מאחר שעצים כאילו מכילים יותר חללים באופן מובהק.
כאשר העץ יבש, חללים אלו מתמלאים באוויר שהוא בעצם אחת המבודדים הטובים ביותר המוכרים לנו.
ההתנגדות לאש היא תכונה המאפיינת את כל מיני הפאולוניה.
טמפרטורת הצתה היא 420–430 מעלות צלזיוס, בהשוואה לערך של 220 עד 225 מעלות צלזיוס עבור עצים נפוצים.
מערך הסיבים: לעץ הפאולוניה יש מערך סיבים ארוך וישר מכיוון שכל הרקמות שמרכיבות את העץ – סיבים, טראכידים, תאי פרניכמה, ורקמת ההובלה קשורים במקביל בציר אורכי.
עצי הפאולוניה שמעובדים באזורי אקלים ממוזג בדרך כלל מניבים את העץ הדקורטיבי ביותר במערך הסיבים מעיקר בעקבות ריבוי העונות, כך שבחורף הקר, שמאופיין באביב מוקדם וסתיו מאוחר העץ גדל לאט ודחוס, ובקיץ יותר מהר ומאוורר.
בנוסף, ככל שהאקלים מגוון יותר כך יש יותר פסים כהים במרקם של העץ: שבוע קר במיוחד שלאחריו שבוע חם, ייצרו שתי שכבות של אזור צפוף שגדל לאט ואזור מאוורר שגדל מהר יותר.
אקלים טרופי יותר יניב עץ רך יותר עם מערך סיבים יותר מעודן.
המרקם דקיק משום שמערכות ההובלה צרות והסיבים בעלי קירות דקים מאוד, יחסית.
צבע עץ הפאולוניה הוא צהוב חיוור, עד לצבע דבש זהוב בהיר, כאשר הצבע הופך כהה בצורה הדרגתית מחוץ כלפי פנים.
הגידול המהיר והמוקדם ביותר, יוצר טבעות גדילה גדולות שמצטמצמות במהירות ככל שהקוטר גדל.
במשך מאות שנים גידלו הסינים את עץ הפאולוניה (יש עדויות לגידולו בסין מהמאה השנייה לספירה), הידוע גם כ"עץ הקיסרית" וכ"עץ הספיר", מטעמי יופי ובשל עצתו היקרה.
בסין ישנן מספר אמונות מסורתיות בנוגע לעץ זה.
כאשר תינוקת חדשה נולדת, שותלים עץ פאולוניה, ולקראת חתונתה עושים מהעץ שלה את תיבת החתונה שלה.
אמונה נוספת אומרת כי יש לשתול עץ פאולוניה ליד הבית, כדי שעוף החול ("הפיניקס") יבוא ויגן עליהם מפני רע, ויביא איתו מזל טוב.
הסינים השתמשו בעץ לשימושים רבים – רהיטים, ארונות קבורה לקיסרים הסינים, בניית בתים, צעצועים, ואפילו כלים מוזיקליים.
העץ עשה את דרכו הראשונה לארצות הברית באמצע המאה התשע-עשרה, כאשר השתמשו בזרעים של פאולוניה כדי לארוז כלי חרסינה שיובאו מסין לארצות הברית.
כשנפרקו הארגזים, הפיצה הרוח את הזרעים של העץ, והעץ מצא בית גידול תואם-לטבעי במדינות מזרח ארצות הברית.
בתחילה התפתחו עסקים להכלאת זנים וייצור זרעים, אך בשנת 1847, משהתגלה כי הצמח מתרבה וגטטיבית, התרסק שוק הזרעים.
כיום ההתעניינות בעץ שוב הולכת וגדלה.
מחקר של ה-IDRC International Devlopment Research Centre בקנדה ערך השוואות שונות בין הכלאות מהונדסות גנטית של העץ.
הפאולוניה מצטיינת כעץ רב תכליתי.
ביפן היא שימשה ברובה לרהיטים.
בין שאר השימושים נכללים ייצור תבליטים, ציפוי לוחות, כלי מוזיקה, קבקבים, גילופים לצורך עיטור, קערות יפות, כפות ועוד הרבה.
לאחרונה מתרבה השימוש בפאולוניה במקרים בהם נדרש עץ קל - בנייה ימית, בניית מטוסים, משאיות וכדומה.
בעבר, הוערך הפוטנציאל של שימוש בפאולוניה (פאולוניה טומנטוסה) כעץ לנייר.
בהמשך נמצא כי בהשוואה לעצים מהירי-גדילה אחרים, לפאולוניה יש גרביטציה ספציפית נמוכה, וסיבים קצרים באורכם, תכונות המחלישות את הנייר המיוצר.עם זאת, קצב הגדילה הגבוה עשוי להיות יתרון חשוב לסיבים לסוגי נייר מסוימים, שבהם החוזק של הנייר פחות חשוב לשימוש.
כעץ מהיר-גדילה, עץ הפאולוניה עשוי להוות תחליף שיעזור בעצירת כריתת יערות מסיבית.
העץ עשוי לייצר בין פי שניים לפי ארבעה עץ מאשר עצים מסחריים אחרים באותו סדר גודל של זמן.
לאחר הכריתה, עץ חדש גדל מן הגדם שנוצר ומשתמש באותה מערכת שורשים שפיתח כבר העץ הקודם לפניו, ובכך נחסכות פעולות ניקיון של אחרי הכריתה, סחף של הקרקע, ואיבוד חומר.
בשנת 2001 יובאו לישראל זנים שונים של הפאולוניה לארץ מסין ומאוסטרליה.
גידולי העץ עדיין בחיתוליו, אך ישנן משתלות וחברות מעטות שאימצו את העץ ואת שיווקו.
חברת "אגרובו" מצהירה על שיווק עיקרי של שישה זנים של הפאולוניה, שאת שתילהם מגדלים במשתלות ראש הנקרה, ועל שתילת 11 חלקות ברחבי הארץ, בעיקר בדרום הקרוב ועד הצפון, בעיקר כדי לשפר את יחסי הציבור של העץ.
במושב שדמות דבורה קיים יער פאולוניה יחיד מסוגו בפארק 'דרך העץ', המשתמש כאתר קמפינג ואטרקציות בו ניתן ללמוד על עץ הפאולוניה.
בנוסף, חברת נטפים עוסקת בטיפול בעץ ובעידוד הפיכתו לענף חקלאי, ללא הצלחה רבה.
ישנם יתרונות רבים נוספים לגידול פאולוניה מעבר ליבול הגבוה שהעץ מעניק:
גידול מהיר – עץ הפאולוניה, שהוא אחד מהצמחים עם הגידול המהיר בעולם, גדל כעד 3.5 מטרים בתנאים לא-אידיאליים בעונה אחת, מה שמקנה לו יתרון מעשי כפתרון אפשרי לבעיות שונות הנוגעות לכריתת יערות גשם לתעשיות עץ שונות נייר.
לאחר הכריתה העץ גדל מתוך הגדם של גזע-האם, ואין לו צורך בפיתוח שורשים מההתחלה.
תכונה זו מקצרת את מחזור הגידול השני ב-40% בערך ביחס למחזור הגידול הראשון.
העץ סופח מן הקרקע רעלים שמרעילים את האדמה ומצליח להתמודד איתם.
הביולוג פטר בקג'ורד מעריך כי בארצות הברית ובמדינות מתפתחות, היכן שהאדמה פגועה מחקלאות בלתי מאוזנת ומפסולת תעשייתית, הפאולוניה יכול להיות פתרון לשיקום הקרקע.
מכיוון שעץ הפאולוניה מתחדש מהשורשים במהירות ייחודית, יכול לשרוד שריפות (אולי זאת אחת הסיבות שקישרו את העץ לאגדות על עוף החול, הפיניקס) ויכול לשגשג במצבים קיצוניים.
בקג'ורד מציין, כי מין זה מפנה את הדרך לגידול מוצלח של עצים רצויים אחרים.
עד הזמן שבו הפאולוניה מגיע לשלב הפריחה לאחר שמונה עד עשר שנים – עצים אחרים ובני שיח קיבלו הזדמנות להתבסס בבית הגידול.
אז הזרעים של הפאולוניה לא מצליחים לחדור את חיפוי הקרקע שנוצר מכל הצמחייה העבותה כדי לנבוט ולהוציא שורש, ועניין זה מאפשר למינים אחרים להשתלט.
פוריות הקרקע – מערכת השורשים הרב-שיפודית החזקה של העץ והגידול המהיר לגובה, תורמים לשאיבת מים באופן יעיל, ובכך מוריד את טבלת המים.
הורדת טבלת המים תורמת לפוריות ולהורדת המליחות.
בעניין עליו הנושרים כדשן ביולוגי יש שתי דעות רווחות – האחת אומרת שכל החומרים המזינים בעלה טובים מאוד כדשן (21% חלבון), ומצד שני יש הגורסים כי יש יותר מדי ביו-מסה על האדמה מכדי שהיא תהיה אפקטיבית.
אינטר-קורפינג: משמעות המילים "אינטר-קרופינג" היא: "אינטר" – בין, ביניים; "קרופינג" – גידול (א"ק), כשבעצם הכוונה היא לגידול משולב בין כמה סוגי צמחים, ויצירה של מיקרו אקלים ביניהם.
באופן כללי, כאשר עושים א"ק עם עץ הפאולוניה, אפשר להרוויח 15%-30% יותר מאשר בגידול חד-מיני, זאת אומרת גידול שאינו בא"ק.
הגידולים העיקריים שמגדלים בשיטת הא"ק עם פאולוניה הם חיטה, תירס או כותנה, אך מחקרים מראים שחיטה היא הגידול המוצלח ביותר לשיטה זאת.
הסיבות ליתרון היחסי של הפאולוניה בא"ק הן:
לפאולוניה יש מערכת שורשים עמוקה, שברוב המקרים, אינה מתחרה עם השורשים של הגידולים האחרים.
אף שהכתר של העץ גדול, הענפים והעלים מרווחים, ונותנים לאור רב לחדור מבעד לעלים.
היתרון בעץ הפאולוניה בא"ק הוא יצירת המיקרו אקלים לגידול הנוסף.
למשל, רוחות מייבשות מופחתות ב-20%-50% מן המהירות המקורית שלהן, הלחות באוויר שמתחת לפאולוניות עולה, דבר שמעלה את היבול של גידולים בא"ק, שצריכים להתאים למיקרו-אקלים החדש שנוצר.
התחדשות הקרקע: עניין נוסף בהתחדשות הקרקע הוא שהשינוי של התנאים הסביבתיים במיקרו אקלים של הא"ק משפיע על המטבוליזם, על המספר והמגוון של המיקרואוגניזמים, על עולם החי בא"ק, ועל תוצרי המטבוליזם.
צפיפות החיידקים גבוה יותר בגידולי א"ק.
מחקרים גם הראו כי ב-10–20 ס"מ הראשונים מפני הקרקע ומטה ליד העצים, מתרחשת פעילות ביולוגית ענפה והתרבצות של מי חמצן שהובילה לגידול בקומפוסטציה של החומר האורגני, יצירה של רקבובית וחמצון של עוד חומרים אורגניים שמעשירים את פוריות הקרקע.
עץ הפאולוניה כ"מבלע פחמן" – מוערך כי ב-10,000 מטרים רבועיים נטועים בכ-400–450 שתילי פאולוניה, סופגים, מהרגע שבו נשתלו, 6 טון של פחמן בכל שנה, או עד 20 טון של פחמן דו-חמצני.
שימוש כולל בכל העץ - התועלת שאפשר למצות מהביוסה של עץ הפאולוניה היא בעיה מורכבת.
כמו שציינו למעלה, גזעים, בסיסי שורשים וענפים יכולים להביא תועלת כעץ לבנייה ועץ להסקה, מה שאפשר להחשיב כ-63.5% מהביומסה הכוללת של עץ פאולוניה בן 8. השורש עצמו, שהוא 7% של הביומסה, קשה מאוד למיצוי.
העניין שהדאיג ביותר את היערנים החקלאים של הפאולוניה הוא מציאת דרכי ניצול ל-30% הנותרים מהביומסה, שהם העלים והפרחים.
נמצא כי הם עשירים בחומרים מזינים ויכולים לשמש כמזון איכותי לחזירים, תרנגולות, כבשים, בקר, ארנבים ועוד.
שימוש אפשרי בעלווה מעלה את הערך הכלכלי של עץ הפאולוניה.
העלים נושרים בעקבות תופעת הצינה המוקדמת, מה שלא משאיר מספיק זמן לעצים להעביר את החומרים המזינים מהעלים אל השורשים לאחסון לפני שהעלים נופלים.
כך שמצב החומרים התזונתיים בעלה הנושר דומה למצב של החומרים המזינים בעלים הטריים, כך שהנשורת של הפאולוניה יכולה להביא תועלת, ללא שתפגע ביכולות הצמיחה של העץ.
את ניתוח החומרים המזינים שעץ הפאולוניה מכיל במרכיביו השונים, ביצע מכון המחקר ליערנות של האקדמיה הסינית.
ניתוח זה של עלוות הפאולוניה מראה נוכחות של שמונה חומצות אמינו ושאריות של יסודות כמו Fe, Cu, Mn ו־Zn שהם חשובים מאוד לגדילה של בעלי חיים.
פגיעות לקור – אף על פי שאפשר לגדל עץ של 10 מטרים תוך כמה שנים, העץ הוא פריך ושברירי במידה מסוימת ונתון לפגיעות רוח וקרה.
הגידול המהיר גם גורם לעץ לקפוא בנפילות טמפ' פתאומיות בסתיו לפני שהצמח הספיק להקשיח.
זהו מין פולש, כלומר מין שמשתלט על בית גידול שבא מבחוץ, כשהוא לא נטמע בתוך מערכת אקולוגית מאוזנת של בית הגידול, אלא דוחק עד כדי הכחדת מינים שלמים מתוך בית הגידול.
הסיבות לפולשנות ה"מוצלחת" היא יכולתו להתאקלם היטב במגוון סוגי אקלים, צמיחה מהירה (תחרות על האור עם צמחים אחרים), והפצת זרעים יעילה.
זוהי הסיבה לבחירה לגדלו, אם מאינטרס כלכלי ואם מאינטרס סביבתי, וכך הוא מתפשט בעולם, כך שהאדם תורם בעזרת עץ זה לדילול מגוון המינים.
פדרו מיגל כריירו רסנדס הידוע בשם פאולטה (נולד ב-28 באפריל 1973 בפונטה דלגאדו, האיים האזוריים) הוא כדורגלן עבר פורטוגלי ששיחק בתפקיד החלוץ, עד שפרש ביוני 2008, בגיל 35.
לזכותו של פאולטה 88 הופעות במדי נבחרת פורטוגל ו-47 שערים, דבר שהפך אותו לשיאן הכיבושים של נבחרתו בכל הזמנים, עד ששיאו נשבר ב-5 במרץ 2014 על ידי כריסטיאנו רונאלדו.
האפיפיור פאולוס השלישי , היה אפיפיור ומנהיג הכנסייה הקתולית בין 1534 למותו בשנת 1549. הבולט בין הישגיו בתקופת כהונתו הוא כינוס ועידת טרנטו ב-1545. פאולוס השלישי היה האפיפיור הראשון אשר מינה קרדינלים ללא גילוי שמם בפומבי.
אלסאנדרו פארנזה היה בן לשושלת פארנזה מצד אביו וקרוב רחוק מצד אימו של האפיפיור בוניפקיוס השמיני (1294–1303).
הוא מצויר בציור "פאולוס השלישי ונכדיו אלסאנדרו ואוטאביו פארנזה".
פרסם בשנת 1537 את הבולה Sublimis dues בו הכריז כי הילידים באמריקה (אינדיאנים) הם בני אדם, והם יכולים לקבל על עצמם את הנצרות.
בשנת 1542 פרסם בולה שהבטיחה הטבות כלכליות ליהודים שמתנצרים.
פאולו קנבארו (באיטלקית: Paolo Cannavaro; נולד ב-26 ביוני 1981 בעיר נאפולי, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בקבוצת ססואולו מהסרייה א'.
פאולו הוא אחיו הצעיר של פאביו קנבארו.
קנבארו החל לשחק במחלקת הנוער של קבוצת נאפולי.
עם ירידתה של הקבוצה לסרייה ב' עבר קנבארו לפארמה, במסגרתו הופיע לראשונה כאשר החליף את אחיו.
הוא שיחק בקבוצה עד שנת 2006 כשבמהלך התקופה הושאל לעונה אחת בהלאס ורונה.
עם עלייתה של נאפולי לסרייה ב' בשנת 2006 עבר קנבארו בחזרה לקבוצת נאפולי.
הוא היה ממצטייני הקבוצה ועזר לה לעלות בחזרה לסרייה א'.
הוא משמש כאחד הקפטנים של הקבוצה והצטיין במהלך עונת .
ב-31 בינואר 2014 הושאל לקבוצת ססואולו.
בסוף העונה חתם באופן קבוע בקבוצה.
בדצמבר 2017 הודיע על פרישה ממשחק פעיל, ומונה לעוזר מאמנו של אחיו פאביו בגואנגג'ואו אוורגראנד.
קנבארו היה חלק מנבחרת איטליה הצעירה.
פאולו קוואליאטי (באיטלקית: Paolo Quagliati; סביבות 1555 - 16 בנובמבר 1628) היה מלחין איטלקי מראשית תקופת הבארוק וחבר באסכולה הרומאית.
הוא היה בין המלחינים שיצרו בתקופת המעבר בין הסגנונות של שלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
כן היה אחד הראשונים שכתבו מדריגלים לקול סולו במרכז המוזיקלי השמרני של רומא.
קוואליאטי נולד בקיוג'ה למשפחת אצולה.
את רוב חייו עשה בשירותן של משפחות מלוכה ואצולה שונות.
בשנת 1594 היה לאזרח רומא ובין השנים 1605 ל-1608 עבד בשירותו של החשמן אודוארדו פארנזה.
ככל הנראה, היה נגן עוגב ב"סנטה מריה מאג'ורה" משנת 1608, בקירוב, עד מותו.
במהלך הזמן הזה גם שירת כנגן עוגב באירועים רשמיים שונים ברומא ובסופו של דבר התמנה לראש לשכתו הפרטית של האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר.
סמוך לסוף חייו זכה לכבוד, אם לא לתהילה, בקרב עמיתיו המלחינים,
אם לשפוט על פי קובצי המוזיקה שהוקדשו לו, אך אפשר שההוקרה נבעה לאו דווקא מאיכות המוזיקה שיצר אלא מקשריו הישירים אל האפיפיור ומן ההשפעה העצומה שהייתה לו.
מבחינה סגנונית, המוזיקה של קוואליאטי צלולה ואלגנטית ועל פי רוב הוא עושה שימוש בהרמוניות דיאטוניות פשוטות.
כמה מספרי המדריגלים שלו כתובים בשתי גרסאות: אחת לשירה בתפקידי קולות שווים, בסגנון הרנסאנס הישן, ואחרת במה שהוא מכנה סגנון "ריק", לקול יחיד עם ליווי אינסטרומנטלי.
אלה היו דוגמאות לסגנון המונודיה הבארוקי החדש, והוא מציין זאת בפירוש בהקדמה לפרסום שלו משנת 1608: "החלטתי להתאים את כתיבתי לשני הטעמים." קוואליאטי היה כנראה הראשון שהוציא לאור מדריגלים לקול סולו ברומא, אף כי מונודיה בצורת מדריגלי סולו הייתה קיימת כבר יותר מעשרים שנה בצפון איטליה.
קוואליאטי כתב מוזיקה ווקאלית, הן לקודש והן לחול, ואף יצירות אינסטרומנטליות.
המוזיקה האינסטרומנטלית שלו אין כמעט הבחנה סגנונית בין יצירות, הנושאות תוויות מסוימות, כגון ריצ'רקאר או קנצונה; נוהל זה, שמלחיני התקופה נקטו בו מדי פעם, מטריד לא מעט את המוזיקולוגים, המשתדלים למיין לסוגיה את המוזיקה בתקופת המעבר בין רנסאנס לבארוק.
על פי המוסכמות, "קנצונה" בסביבות 1600 הייתה יצירה אינסטרומנטלית מחולקת לפרקים, בעוד ש"ריצ'רקאר" היה תרגיל קונטרפונקטי חמור למדי, מאבות הפוגה; יצירתם של מלחינים אחדים, כגון קוואליאטי, מאלצת את החוקרים להגדיר מונחים אלה כבלתי מדויקים בשימוש.
מבין יצירותיו הגדולות ששרדו, אחת המעניינות ביותר היא La sfera armoniosa, הכוללת לא פחות מ-25 פרקים נפרדים ובהם קטעי סולו ודואטים ווקאליים, כולם בליווי כינור.
חלק גדול ממנה כתוב בסגנון הקונצ'רטאטו, שהובא לרומא מצפון איטליה, אף כי מלחין ונציאני היה חושב אותו לנרפה מדי.
קוואליאטי כתב יצירה גדולה זו לכלולות אחיינו של האפיפיור עם איזבלה ג'זואלדו, בתו של המלחין המפורסם בנטיותיו הרצחניות, קרלו ג'זואלדו.
פאולו קוסטנזו הוא שחקן קנדי.
ידוע בעיקר בשל תפקידו בתור מייקל טריביאני בקומדיית המצבים "ג'ואי" (2004–2006) של NBC, בשל תפקידו בתור אוון ר.
לוסון בסדרת הדרמה "רופא להשכיר" (2009–2016) של רשת USA, ובזכות הופעתו בתור ליאור בון בעונה השנייה של הדרמה הפוליטית "השורד המיועד" (2017–2018) ברשת ABC.
הוא נולד בברמפטון, אונטריו שבקנדה, לאב ממוצא איטלקי שעסק באמנות, ולאם, זמרת ומשוררת ממוצא יהודי.
בשנות לימודיו בבית הספר היסודי נשברו שתי רגליו בתאונת דרכים.
בשנת 1997 שיחק לראשונה בסרט הטלוויזיה האמריקאי "The Don's Analyst" בדמותו הצעירה של ויטו ליאוני, בעוד את דמותו הבוגרת גילם רוברט לוג'יה; הסרט הוקרן בבכורה ברשת Showtime ב-6 בספטמבר 1997.
בשנת 1998 שיחק בסרט הטלוויזיה "מצילים: סיפורי אומץ: שתי משפחות" בתפקיד ג'ייקוב.
בשנת 2001 שיחק בסרט המוזיקלי .
ב-2003 שיחק בקומדיית הפשע "הבנק הזה הוא עני".
בשנת 2008 שיחק בסרט האימה "היצור" לצידו של שיי ויגהאם.
בשנת 2009 שיחק בסרט הילדים .
בשנת 2010 השתתף בסרט הקומדיה של ג'ונתן סובול "המדריך לסידורים אחרונים".
בשנת 2015 גילם את דמותו של שאד גראבי בסדרת המדע הבדיוני האמריקאית "המרחב" בעונתה הראשונה.
בשנת 2016 גילם את מנהל ההשקעות ריי הייל במיני-סדרת הפשע "ליל האירוע" מבית רשת HBO, אותה יצרו סטיבן זאיליאן וריצ'רד פרייס על בסיס הסדרה הבריטית "צדק פלילי" ששודרה ב-BBC.
בשנים 2017–2018 שיחק בתפקיד מרכזי בעונתה השנייה של סדרת הדרמה הפוליטית "השורד המיועד" ברשת ABC; בתור ליאור בון, יועץ פוליטי והמנהל הפוליטי של הבית הלבן.
בשנת 2022 החל לשחק בעונתה השנייה של סדרת המדע-בדיוני "העלאה" של שירות פריים וידאו.
+שנהסרטתפקידהערות2000רוד טריפרובין קרבר2001אלכסנדר קאבוטGypsy 83טרוי2002לא יכול בליריאן2003הבנק הזה הוא עניסטיוארט "סטו" שטייןA Problem with Fearלורי2004The Tao of Pongהאנקגם מפיק2006דוקטור דוליטל 3קוגבורן התרנגולדיבובשואפים גבוהדייר מס' 1 Everything's Gone Green ריאן2008היצורסת' בלזר2009עובד תחזוקה 2010המדריך לסידורים אחרוניםג'ייקוב וייט2013How to Be a ManגאריThat Burning Feelingאדם מרפיTBADaft Stateג'יימסMan in the Long Black Coatסיד
לוסון תפקיד ראשי (8 עונות); 104 פרקים2014מחשבות פליליותשיין וייטפרק: "The Black Queen"2015המרחבשאד גארבי7 פרקים2016ליל האירועריי הלטהמיני-סדרה2017הטובות לקרבקיית' פיסקפרק: "Stoppable: Requiem for an Airdate"2017 - 2018השורד המיועד ליאור בוןתפקיד ראשי (עונה 2); 22 פרקים2019FBIספנסר בריגספרק: "Scorched Earth"2022העלאהמתאו6 פרקים
פאולוס השלישי ונכדיו אלסאנדרו ואוטאביו פארנזה (באיטלקית: Paolo III e i nipoti Alessandro e Ottavio Farnese) הוא שמו של דיוקן מעשה ידי הצייר האיטלקי מתקופת הרנסאנס טיציאן, שצויר בשנת 1546. היצירה מוצגת כיום בגלריה די קאפודימונטה בנאפולי שבאיטליה.
היצירה מתארת את האפיפיור פאולוס השלישי יושב על כיסאו, שמשמאלו של האפיפיור (בימין היצירה) מצויר אוטאביו פארנזה, דוכס פארמה כורע על ברכו, ומאחורי האפיפיור (משמאל היצירה) מתואר נכדו השני, אלסאנדרו, הקרדינל.
היצירה ידועה בריאליזם שלה, ובתיאור האפיפיור בימיו האחרונים בהיותו זקן, חולה ועייף.
ג'ובאני פייטרו קאראפה נולד ליד העיר בנוונטו למשפחת אצולה מנאפולי.
כבן חסותו של קרוב משפחתו, הקרדינל אוליביירו קאראפה, הוא התמנה על ידי האפיפיור לאו העשירי לשגריר הותיקן באנגליה ואחר כך בספרד.
הוא ראה בשאט נפש את אלימותו של השלטון הספרדי - מה שהשפיע מאוחר יותר על מדיניותו כאפיפיור.
ב-1527, אחרי ביזת רומא, האפיפיור פאולוס השלישי קרא לו לשוב לרומא כדי לשמש כחבר ועדה שהוטל עליה לערוך רפורמה בחצר האפיפיור.
ב-1536 הוא התמנה לקרדינל ואחר כך לארכיבישוף נאפולי, וארגן מחדש את האינקוויזיציה.
ב־1542 התמנה על ידי פאולוס השלישי לראש ועדה, שכללה חמישה קרדינלים עוזרים, שמטרתה הייתה לארגן מחדש את הצנזורה של הכנסייה הקתולית.
הקרדינל קאראפה קבע כללים מחמירים לקבלת אישורה של הצנזורה להוצאת ספרים חדשים ולבדיקה מחדש של ספרים ישנים.
ב-1550, האינקוויזיציה החדשה העמידה למשפט כל איש דת קתולי שלא נשא דרשות נגד הפרוטסטנטים.
האפיפיורים פאולוס השלישי ומרקלוס השני ניסו לצנן את התלהבותו של קאראפה והעניקו זכות ערעור לנאשמים.
לעומת זאת, האפיפיור יוליוס השלישי לא אבה להתערב ובכך איפשר את העלאתם על המוקד של מספר "כופרים" ברומא.
אחרי מות האפיפיור מרקלוס השני (1 במאי 1555) ג'ובאני פייטרו קאראפה, שהיה בן שבעים ותשע שנה, נבחר לאפיפיור בשם פאולוס הרביעי.
הוא שנא את ספרד, ששלטה אז בחלקים מחצי האי האפניני, והציב לעצמו מטרה לשחרר את איטליה ואת עצמו מהם.
הוא כינה את העם הספרדי "זוהמה שמית", ראה במלכם קרלוס הראשון אתאיסט נסתר, ונשבע כי לעולם לא יכיר בבנו פליפה כדוכס מילאנו.
בדצמבר 1555 חתם על הסכם עם אנרי השני, מלך צרפת במטרה לגרש את הספרדים מאיטליה.
פיליפ השני פקד על דוכס אלבה להוביל את צבאו מנאפולי אל מדינת האפיפיור.
במשך מספר שבועות הצליח דוכס אלבה לכבוש עיר אחרי עיר, בזז את העיירה אניאני, כבש את אוסטיה ואיים על רומא (נובמבר 1556).
פאולוס הרביעי קרא לסולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית לתקוף את נאפולי ואת סיציליה, ואנרי השני שלח את צבאו בהנהגת פרנסואה, דוכס גיז שכבש את אוסטיה מידי הספרדים.
אך מפלת הצרפתים בקרב סן-קנטן נגד הספרדים אילצה אותו לשוב עם צבאו לצרפת.
דוכס אלבה התקדם אל עבר שערי רומא,, ותושבי רומא נתפסו לחרדה גדולה.
פאולוס הרביעי, שלא רצה להסתכן שוב בביזת רומא, חתם על הסכם שלום עם פיליפ השני מלך ספרד (12 בספטמבר 1557).
על פי הסכם זה כל נחלותיו של האפיפיור הושבו אליו, אך הספרדים המשיכו לשלוט בנאפולי ובמילאנו.
אחרי שהפך לאפיפיור פאולוס הרביעי הורה לקצץ בקצבתו של מיכלאנג'לו, ולכסות בעלי תאנה את ציורי העירום בתקרת הקפלה הסיסטינית.
הוא יצא חוצץ נגד הפרוטסטנטים באנגליה ודחה את תביעת אליזבת הראשונה לכתר הממלכה.
הוא התיר לאינקוויזיציה לעשות ככל העולה על רוחה, וסמכותה הורחבה וכללה מקרים של קניית משרות בכנסייה (סימוניה), חילול קודש ודברי נאצה, פוליגמיה, אונס, והפרת כלליה של הכנסייה באשר לימי צום ולעבירות אחרות שלא היו כרוכות בכפירה.
ב-14 ביולי 1555 הוציא פאולוס הרביעי בולה בשם Cum nimis absurdum שכללה שורה של גזרות כנגד היהודים במדינת האפיפיור.
ב-1557 וב-1559 פרסם ברומא את רשימת הספרים האסורים שבין היתר כללה 48 ספרי תנ"ך.
הוא הטיל חרם על 61 מדפיסים ומוציאים לאור, והוטלה חובה לקבל את אישור הצנזורה על הוצאה לאור של כל ספר חדש.
מוכרי ספרים ומלומדים טענו כי צעדים אלה יגרמו להם הפסדים כבדים מנשוא, אך ללא הועיל.
אלפים רבים של ספרים נשרפו ברומא, בולוניה, נאפולי, מילאנו, פירנצה וונציה.
כמו אפיפיורים שקדמו לו, פאולוס הרביעי מינה קרובי משפחה לתפקידים רמי מעלה.
הוא מינה את אחיינו קארלו ליועצו הראשי, את אחיינו ג'ובאני למפקד כוחות האפיפיור ואת אחיינו אנטוניו למפקד חיל המשמר של הוותיקן.
התנהגותם נודעה לשמצה בין תושבי רומא.
אחרי שנחל מפלה בידי דוכס אלבה, גירש אותם מרומא ואמר: "אפילו אם אבי היה כופר, הייתי מקושש עצים כדי לשרוף אותו."
רומא חגגה את מותו בארבעה ימים של מהומות שמחה שבמהלכם עקר ההמון את פסלו ממקומו, גרר אותו ברחובות רומא, והשליך אותו למי הטיבר.
ההמון הרומאי שחרר את האסירים, העלה באש את בנייני האינקוויזיציה, והשמיד את כל המסמכים.
אירופה המערבית כולה נשמה לרווחה כאשר פיוס הרביעי החליף אותו כאפיפיור.
פאולוס הדיאקון (סביבות 720 – 13 באפריל, ככל הנראה בשנת 799), הידוע גם כפאולוס דיאקונוס (Paulus Diaconus), ורנפרד (Warnefred), בארנפרידוס (Barnefridus), וקאסינסיס (הנזיר ממונטה קאסינו, Cassinensis), היה היסטוריון, משורר ונזיר בנדיקטיני בן המאה ה-8 שהתפרסם בחיבורו בנושא ההיסטוריה של הלומברדים.
נחשב בעיני חלק מן החוקרים ל"אבי ההיסטוריוגרפיה האיטלקית".
פאולוס נולד בפריולי למשפחת אצולה שהייתה מצאצאי הלומברדים שהגיעו עם אלבוין לאזור.
המשפחה גורשה חלקית על ידי האווארים אבל סבו של פאולוס נותר באזור צ'יבידלה דה פריולי של ימינו והקים שם משפחה.
פאולוס התחנך בחצר המלך רטכיס בפאביה ולאחר מכן הפך עצמו למחנך והיה למחנכה של הנסיכה אדלפרגה .
לפני 774 נכנס למנזר מונטה קאסינו, ככל הנראה עם הכיבוש הקרולינגי.
לבקשת אדלפרגה ובעלה, אריכיס השני, החל בכתיבת ספר המתאר את ההיסטוריה של רומי, שהגיעה עד ימי יוסטיניאנוס הראשון והשלימה עם 16 כרכיה את עבודתו של ההיסטוריון הרומי אוטרופיוס.
ב-782 נסע לחצרו של קרל הגדול על מנת לסייע לאחיו, שנקלע לצרה לאחר שסייע להתקוממות.
לבקשת קרל הגדול, תמורת המחילה לאח, נשאר פאולוס בחצר המלך ולימד שם.
בחצר חיבר כמה מעבודותיו, כולל ספר היסטוריה פרו-קרולינגי, ה-Gesta episcoporum Mettensium.
פאולוס פנה למונטה קאסינו ב-787 וכתב שם את עבודותיו, כולל "תולדות הלומברדים" (Historia gentis Langobardorum).
פאולו רופיני (באיטלקית Paolo Ruffini; 22 בספטמבר 1756 – 10 במאי 1822) היה מתמטיקאי, רופא ופילוסוף איטלקי.
רופיני היה מאבות תורת החבורות והראשון ששיער והוכיח (אף כי הוכחתו לא הייתה מושלמת) שלא ניתן למצוא פתרון למשוואה פולינומית ממעלה השווה או גבוהה לחמש על ידי ארבע פעולות החשבון ושימוש בשורשים.
בנוסף הציג את חוק רופיני - אלגוריתם לחישוב חלוקה של פולינום בבינום שצורתו x – r.
אביו של פאולו רופיני, בזיליו רופיני, היה רופא.
בימי נערותו עברה משפחתו של רופיני לעיר רג'ו אמיליה שבצפון איטליה.
בנו, פאולו, החליט ללמוד לימודי כמורה אך לבסוף שינה את דעתו והחליט ללמוד רפואה באוניברסיטת מודנה, העיר הסמוכה.
נוסף על רפואה למד רופיני מתמטיקה, פילוסופיה וספרות.
את לימודיו החל בשנת 1783. עוד בהיותו תלמיד, הרצה רופיני בקורס על יסודות האנליזה המתמטית, לאחר שהמרצה הקודם עזב את הקורס.
בשנת 1788 סיים את לימודיו בפילוסופיה, רפואה וניתוח, מעט לאחר מכן גם במתמטיקה.
עוד באותה השנה התמנה למשרת פרופסור למתמטיקה שעסק ביסודות האנליזה, ובשנת 1791 קיבל תפקיד כפרופסור למתמטיקה שעסק ביסודות המתמטיקה.
במקביל קיבל בשנה זו רישיון לעסוק ברפואה.
בשנת 1797 סיפח נפולאון בונפרטה את דוכסות מודנה לרפובליקה הצ'יזאלפינית ורופיני נבחר כנציג למועצת הרפובליקה התחתונה, אך נטש תפקיד זה לטובת עבודתו המדעית בשנת 1798, אז חזר לתפקידו באוניברסיטת מודנה.
לאחר שסירב להשבע אמונים לרפובליקה מטעמי דת, פוטר מעבודתו.
רופיני הקדיש עתה את זמנו הן למטופליו הרפואיים והן לבעיה המתמטית שהעסיקה אותו בזמנו, בעיית קיום הפתרון למשוואה ממעלה חמישית על ידי רדיקלים.
רופיני היה הראשון ששיער והוכיח הוכחה כמעט מושלמת שלא קיים פתרון למשוואה פולינומית ממעלה חמישית ומעלה.
בשנת 1799 פרסם רופיני הוכחה לטענה זו, אך זכה בעיקר להתעלמות מהממסד המתמטי, עד לשנה לפני מותו, שאז זכה להכרה רחבה בזכות עבודתו של קושי.
להרחבה, ראו את הפרק משפט אבל-רופיני וקבלתו בהמשך ערך זה.
במשך שבע שנים, מאז פיטוריו, לימד רופיני מתמטיקה בבית הספר הצבאי שבמודנה.
בשנת 1814, כבר לאחר התפרקות הרפובליקה, מונה רופיני לרקטור באוניברסיטת מודנה, ובמקביל כיהן כיושב ראש של המחלקות למתמטיקה יישומית, רפואה יישומית ורפואה קלינית.
בשנת 1817 פרצה מגפת טיפוס, בה טיפל כרופא ואף נדבק גם הוא, וממנה לא החלים לחלוטין עד מותו.
בשנת 1819 ויתר על תפקידו כיושב ראש של המחלקה לרפואה קלינית ושנה לאחר מכן פרסם מאמר מדעי העוסק בהתמודדות עם מחלת הטיפוס.
נוסף על עבודותיו האלו, חיבר מספר מאמרים בנושאי פילוסופיה והסתברות, ובהם גם על יישומי ההסתברות בהקשר המשפטי, ככלי לבחינת ראיות.
הפתרונות למשוואה ממעלה שלישית ומשוואה ממעלה רביעית התפרסמו לראשונה בספר "האומנות הגדולה" בשנת 1545, לאחר שהתגלו מספר שנים קודם לכן.
רופיני היה הראשון להעלות על הכתב את ההשערה שייתכן ולא קיים פתרון על ידי רדיקלים למשוואה ממעלה חמישית וככל הנראה המתמטיקאי הראשון שהעלה השערה זו.
בשנת 1799 פרסם ספר בו הוכיח טענה זו, למעט פער יחיד אותו הוכיח ברבות הימים נילס הנריק אבל, ולכן הטיעון נקרא כיום "משפט אבל-רופיני".
שם הספר בו מופיעה ההוכחה הוא "תורה כללית של משוואות והוכחה לאי קיומו של פתרון אלגברי למשוואות ממעלה גבוהה מארבע".
בספרו השתמש רופיני בתורת החבורות, שחלקים גדולים ממנה פיתח בעצמו.
אמנם, לגראנז' עסק בנושא בעצמו, אך רופיני הרחיב רבות את הידע בנושא, טבע מספר מונחים חשובים המשמשים בתורה והוכיח מספר משפטים חשובים, ולכן אחדים רואים בו את אבי תורת החבורות.
קבלה על ידי הממסד המתמטי
למעט מספר קטן של מתמטיקאים, ניכרה בעולם המתמטי התעלמות מעבודתו של רופיני.
שלוש פעמים שלח רופיני את ספרו אל לגראנז' בבקשה שיעיין בהוכחתו ויבדוק האם נפלה בה טעות או האם היא טעונה שיפור, אך לגראנז' התעלם מרופיני ולא החזיר לו כל תשובה.
מקרה חריג של הכרה בעבודתו של רופיני, מקרה שאולי מעיד על הכלל, הוא הביקורת של פיאטרו פאולי, פרופסור למתמטיקה מפיזה.
פאולי הכיר בעבודתו של רופיני ואף שיבח אותה, אך הכרה זו נבעה ככל הנראה גם ממניעים פטריוטיים.
בתגובה ליחס הצונן שהפגין העולם המתמטי, פרסם רופיני הוכחה נוספת בשנת 1803, הוכחה שלדעתו הייתה פשוטה יותר וקלה יותר להבנה.
המתמטיקאי האיטלקי ג'אן פרנצ'סקו מלפאטי פרסם מספר התנגדויות להוכחה בשנים 1808 ו-1813, אך בדיעבד הסתבר שאלו נבעו, ככל הנראה, מחוסר הצלחתו להבין את ההוכחה של רופיני.
המתמטיקאי הגדול הראשון שהתייחס ברצינות לעבודתו של רופיני היה אוגוסטן לואי קושי, שלרוב נודע דווקא כמי שקימץ בהכרה בעבודותיהם של אחריהם.
כשנה לפני מותו, בשנת 1821, כתב קושי לרופיני מכתב בו שיבח את הוכחתו והכיר בחשיבותה.
כך, עבודתו של רופיני השפיעה על הממסד המתמטי בעתיד בעיקר דרך ההתייחסויות והעבודות של קושי, ששיכלל חלק מעבודותיו של רופיני.
ככל הנראה, נבעה ההתעלמות מעבודותיו של רופיני מתוך החדשנות שבהן, המורכבות שאפיינה אותן (לפחות בגרסה הראשונית של ההוכחה) ואולי אף מתוך חוסר רצון של מתמטיקאים "לקבל" את העובדה שהפתרון האלגברי שחיפשו רבים במשך זמן רב למשוואה ממעלה חמישית ואילך איננו קיים.
פאולוס מתבאי, הידוע גם כנזיר הראשון וכן פאולוס המתבודד, פאולוס ממצרים ופאולוס הקדוש (נולד כנראה סביב 230 ונפטר בשנת 341 לערך), היה הנזיר הנוצרי המתועד הראשון.
יומו כקדוש הוא ה-15 בינואר במערב, ב-5 או ב-15 בינואר בכנסיות האורתודקסיות השונות וב-9 בפברואר בכנסיות האוריינטליות.
על פי הירונימוס, בספרו "חיי האבות", פאולוס נמלט למדבר תבאי במהלך רדיפות הנוצרים שערכו דקיוס וולריאנוס בשנת 250 לערך.
פאולוס חי עד יומו האחרון במערה בהרים שבמדבר, סמוך למעיין ולעץ דקל.
פירות הדקל שימשו מזונו היחיד עד הגיעו לגיל 43 ומעלי הדקל יצר לעצמו ביגוד.