tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במכתב למומחה לשפות אלגונקוויות טרומן מיכלסון, כתב בלומפילד: "המודלים שלי הם פאניני וסוג העבודה שנעשתה על הודו-אירופיות על ידי המורה שלי, פרופסור ואקרנאגל מבזל".
הגישה השיטתית של פאניני לניתוח כוללת ניתוח רכיבים של: (א) כללים דקדוקיים, (ב) מלאי הגאים, (ג) רשימת שורשים פועליים המאורגנים בתתי-רשימות, וכן (ד) רשימה של קבוצות מורפים (חלקי המילה הקטנים ביותר).
גישתו של בלומפילד לרעיונות בלשניים מרכזיים בספרו "שפה" משקפת את השפעתו של פאניני באופן שבו הוא מטפל במושגי יסוד כמו linguistic form ("צורה לשונית") ו-free form ("צורה חופשית").
בדומה, פאניני הוא המקור למונחים "אקסצנטרי" ו"אנדוצנטרי", שבהם בלומפילד משתמש לתיאור מילים מורכבות.
מושגים נוספים מכתבי פאניני נמצאים בספרו "אוג'יבווה המזרחית" (Eastern Ojibwa), שפורסם לאחר מותו ב-1958, ובפרט השימוש שלו במושג "מורפמת אפס", כלומר מורפמה חסרת מימוש פונטי.
השפעתו של פאניני קיימת גם בגישתו של בלומפילד לקביעת חלקי הדיבר (בלומפילד השתמש במושג "קבוצות-צורה", form classes) בשני ספריו שפורסמו לאחר מותו, "אוג'יבווה המזרחית" ו"שפת מנומיני" (The Menomini Language) מ-1962.
במהלך עבודתו באוניברסיטת אילינוי, בלומפילד ערך מחקר על טאגאלוג, שפה אוסטרונזית המדוברת בפיליפינים.
הוא ביצע מחקרי שדה בלשניים שאת תוצאותיהם פרסם בספר "Tagalog Texts with Grammatical Analysis" ("טקסטים בטאגאלוג עם ניתוח דקדוקי").
הספר כולל סדרת טקסטים, תיאור דקדוקי וניתוח של כל מילה.
עבודתו על טאגאלוג, מתחילת מחקר השדה ועד לפרסומה, ארכה לא יותר משנתיים.
מחקר זה תואר ב-1987 כ"טיפול הטוב ביותר בשפה אוסטרונזית [...] התוצאה היא תיאור של טאגאלוג שמעולם לא התעלו עליו בשלמות, בדיוק ובעושר הדוגמאות".
הפרסום האחר היחיד של בלומפילד על שפה אוסטרונזית היה מאמר על התחביר של שפת אילוקאנו, המבוסס על מחקר שנערך עם דובר ילידי של השפה, שהיה סטודנט באוניברסיטת ייל.
מאמר זה תואר כ"מפגן יכולת עצום, שכן הוא מכסה בפחות משבעה עמודים את כל התחביר הטקסונומי של אילוקאנו".
עבודתו של בלומפילד על שפות אלגונקוויות היו מרכיבים תיאוריים והשוואתיים כאחד.
הוא פרסם בהרחבה בארבע שפות אלגונקיות: פוקס, קרי, מנומיני ואוג'יבווה, פרסומי דקדוק, לקסיקונים ואוספי טקסטים.
בלומפילד השתמש בחומרים שאסף בעבודתו התיאורית לביצוע מחקרים השוואתיים.
בעזרת החומרים האלה שחזר את פרוטו-אלגונקווית, ראשית את מערכת הצלילים שלה ולאחר מכן מאמר מקיף בו שיפר את הניתוח הפונולוגי והוסיף מידע היסטורי נרחב על מאפיינים כלליים בדקדוק האלגונקווי.
בלומפילד ביצע מחקרי שדה על השפות קרי, מנומיני ואוג'יבווה, וניתח את החומר באוספי טקסט של פוקס שפורסמו בעבר.
המחקר הראשון שלו על שפות אלגונקוויות, החל מ-1919, כלל מחקר על טקסטים בשפת פוקס שפרסמו ויליאם ג'ונס וטרומן מיכלסון.
מחומרים אלה בלומפילד כתב טיוטה דקדוקית של שפת פוקס.
לאחר מותו, פורסם גם לקסיקון של פוקס המבוסס על חומריו.
בלומפילד ביצע מחקר שדה על שפת מנומיני בקיץ 1920–1921 וב-1939. הוא השתמש גם בחומרים שאסף מוריס סוואדש ב-1937–1938, לעיתים קרובות בתגובה לשאלות מחקר של בלומפילד.
הפרסומים המשמעותיים כללו קובץ טקסטים, דקדוק ולקסיקון (שפורסמו לאחר מותו), בנוסף למאמר בעל חשיבות תאורטית על חילופים מורפופונולוגיים בשפת מנומיני.
ב-1925 הוא ביצע מחקר שדה בקרב דוברי ניב השפלה של שפת קרי (Plains Cree) בססקצ'ואן שבקנדה, ועבודתו, שכללה טקסטים ולקסיקון של הניב, פורסמה לאחר מותו בשני כרכים.
הוא גם ביצע עבודות שטח על שפת סוואמפי קרי, בקרב בני האופּאסקוואיאק במניטובה שבקנדה.
עבודתו של בלומפילד על שפתם סיפקה נתונים שתמכו בכוח הניבוי של היפותזת השינוי הפונולוגי הוודאי.
המחקר הראשוני של בלומפילד על אוֹגִ'יבְּוֶּוה היה באמצעות לימוד טקסטים שנאספו על ידי ויליאם ג'ונס, בנוסף לדקדוקים ולמילונים מהמאה ה-19. במהלך סדנת הקיץ של האגודה הבלשנית של אמריקה ב-1938 הוא העביר שיעור שיטות מחקר שדה לצד דובר ניב אוטאווה של אוג'יבווה.
תוצאות המחקר – התיאור הדקדוקי, משפטים מתומללים, טקסטים ולקסיקון – פורסמו לאחר מותו.
בסדנת הקיץ ב-1941 עבד בלומפילד עם דוברת ניב אוטאווה, מפגש שהניב כרך טקסטים נוסף שפורסם לאחר מותו.
לאונרד באק ג'ורדן היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו ה-23 בשנים 1951–1955, וכסנאטור מטעמה בשנים 1962–1973.
ג'ורדן נולד במאונט פלזנט, יוטה.
אביו היה שופט מחוזי ואמו מורה בבית ספר.
המשפחה עברה לצפון-מזרח אורגון והוא התחנך בבתי ספר באנטרפרייז, מקום מושב מחוז ואלווה.
כבן למשפחה גדולה עבד ג'ורדן בחווה, ולאחר מכן, ב-1917, כשהיה בן 18, התגייס לצבא ארצות הברית.
הוא הוצב כלוטננט משנה במלחמת העולם הראשונה, אך לא שירת מעבר לים.
לאחר שנתיים בשירות הוא החל ללמוד באוניברסיטת אורגון שביוג'ין על בסיס מלגת ספורט ושיחק בנבחרת הפוטבול של המוסד.
ב-1923 סיים ג'ורדן את לימודיו, ושנה לאחר מכן נשא לאישה את חברתו לכיתה, גרייס אדינגטון.
לאחר סיום לימודיו, עבד ג'ורדן בחוות כבשים בהלס קניון שבאיידהו במהלך השפל הגדול, וב-1940 התיישב בגריינג'וויל, שם הוא הקים עסק לכלים חקלאיים וסוכנות נדל"ן ועסק במכירת מכוניות.
ב-1946 נבחר ג'ורדן לסנאט של איידהו, אך איבד את מושבו בבחירות של 1948.
במהלך תקופת כהונתו שנמשכה ארבע שנים נאסרה הפעלתן של מכונות מזל במדינה, אוחדו כל השירותים הקשורים לטיפול במובטלים ובהכשרה מקצועית, והוקמה נציבות הכבישים המדינתית.
ב-1954 הוא לא התמודד על תקופת כהונה שנייה, שכן אז לא התאפשר למושל על פי החוקה להיבחר ליותר מתקופת כהונה רצופה אחת.
החל מהבחירות של 1946 האריכה חוקת איידהו את משך תקופת הכהונה של המושל שהייתה נהוגה עד אז של שנתיים, אך לא אפשרה בחירה של המושל לתקופת כהונה רצופה נוספת.
יורשו של ג'ורדן כמושל היה התובע הכללי של המדינה, רוברט סמיילי, שהוביל בהצלחה ב-1955 חקיקה להצעת התיקון לחוקת המדינה כך שתתאפשר בחירה לכהונה נוספת של המושל.
חקיקה זו אושרה במשאל עם שנערך במסגרת הבחירות הכלליות של 1956. סמיילי עצמו נבחר לכהונות נוספות ב-1958 וב-1962, וביקש להיבחר לתקופת כהונה רביעית, אך נוצח בבחירות המקדימות.
ב-1955 מונה ג'ורדן על ידי הנשיא דווייט אייזנהאואר כראש המשלחת האמריקאית של הוועדה הבינלאומית המשותפת לגבול ארצות הברית–קנדה.
באוגוסט 1962 מונה ג'ורדן לסנאט של ארצות הברית על ידי המושל סמיילי, בעקבות מותו של הנרי דוורשאק ביולי אותה שנה.
בנובמבר אותה שנה הוא ניצח את חברת בית הנבחרים של ארצות הברית, הדמוקרטית גרייסי פפוסט, בבחירות מיוחדות להשלמת תקופת הכהונה המקורית של דוורשאק בסנאט.
ב-1966 נבחר ג'ורדן לכהונה שנייה מלאה בסנאט לאחר שניצח את חבר בית הנבחרים לשעבר, הדמוקרט ראלף הרדינג.
בעת כהונתו בסנאט סייע ג'ורדן לפרנק צ'רץ' ב-1972 להקים את .
הוא הצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1964 ו.
הוא גם הצביע בעד חוק זכות ההצבעה של 1965 ובעד אישור מינויו של ת'ורגוד מרשל כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא גם הצביע בעד התיקון לשוויון זכויות.
באוגוסט 1971 הודיע ג'ורדן שהוא לא יתמודד בבחירות לכהונה שלישית ב-1972. במקומו נבחר ג'ים מק'קלור, הרפובליקני שכיהן שלוש תקופות כהונה בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה הראשון של איידהו.
בגיל 73 היה ג'ורדן הסנאטור הראשון מטעם איידהו שסיים את כהונתו מרצונו.
לאונרד ג'ורדן נפטר ב-30 ביוני 1983 בבויסי בגיל 84. יחד עם רעייתו, שנפטרה שנתיים לאחר מכן, הוא נטמן בפארק הזיכרון קלוברדייל שבעיר.
בניין משרדי של מדינת איידהו, הסמוך לקפיטול המדינתי, נקרא על שמו עוד בחייו בדצמבר 1973.
לאונידס סטרגיו הוא כדורגלן שווייצרי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת שטוטגרט ובנבחרת שווייץ.
סטרגיו גדל במחלקות הנוער של פ.צ.
ב-6 בפברואר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של סנט גאלן, בניצחון 1–3 על פ.צ.
ב-12 ביוני 2022 ערך סטרגיו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שווייץ, בניצחון 0–1 על נבחרת פורטוגל במסגרת ליגת האומות 2022/2023. נכלל בסגל נבחרת שווייץ ליורו 2024.
לאונידס קלנינש (בלטבית: Leonīds Kalniņš; נולד ב-13 בפברואר 1957) הוא לוטננט גנרל לטבי המשמש כמפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים הלאומיים של לטביה.
קלנינש התגייס לצבא האדום ולמד בבית הספר להגנה מוטסת בווילנה.
לאחר מכן למד באקדמיה הצבאית חרקוב עד 1990. לאחר נפילת ברית המועצות עקר ללטביה והתגייס לצבא לטביה.
הוא מונה לראש מועצת התכנון המבצעי של מפקדת המשמר הלאומי הלטבי, וב-2006 מונה לסגן מפקד הכוח הלטבי בעיראק.
בין השנים 2010–2013 למד במכללת ההגנה הבלטית באסטוניה ובמכללת הפיקוד והמטה הכללי של צבא ארצות הברית בפורט לוונוורת' שבקנזס.
ב-27 בינואר 2017 מונה למפקד המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל).
לאונרד טורז'נסקי היה צייר אימפרסיוניסטי רוסי.
לאונרד טורז'נסקי נולד למשפחה של רופא ביקטרינבורג, בהרי אורל.
מאז ילדותו עסק לאונרד באמנויות ובחר בקריירה של אמן מקצועי.
טורז'נסקי למד בבית הספר המרכזי לציור טכני בסנט פטרסבורג (1895); בית הספר לאמנות סטרוגנוב (1896–97); ואצל אמנים מפורסמים כמו אלכסיי סטפנוב, ולנטין סרוב וקונסטנטין קורובין בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה (1898–1909).
בין יצירותיו המוקדמות היו דיוקנאות (דיוקן בונין, דיוקן השחקנית פטרובה) וציורי ז'אנר.
אבל מאוחר יותר הוא הפך לצייר נוף בלעדי.
ברבים מהנופים שלו יש מוטיבים של חיות - בדגש על חיות בית: סוסים, פרות, עיזים.
רבות מיצירותיו שואבות השראה מהטבע של הרי אורל, במיוחד של הכפר מאלי איסטוק ליד יקטרינבורג.
גם לאחר שעבר למוסקבה הוא הגיע לשם מדי אביב.
עם זאת, טורז'נסקי גם תיאר כמה נופים יפים של מוסקבה.
טורז'נבסקי הציג את עבודותיו עם הנודדים ומאז 1912 הפך לחבר באיגוד האמנים הרוסים.
מבחינה אמנותית הוא היה קשור מאוד למסורות של האמנות הרוסית של המאה ה-19, אך היה אחד הראשונים מבין חברי איגוד האמנים הרוסים שאימצו שיטות רבות של אימפרסיוניזם.
לָאוֹנִיקוֹס כַלְקוֹקוֹנְדִילֶס היה היסטוריון יווני ביזנטי מאתונה.
הוא ידוע בזכות חיבורו "תצוגות של היסטוריות" (Apodeixis Historion, Ἀποδείξεις Ἱστοριῶν), המתעד את 150 השנים האחרונות של האימפריה הביזנטית.
לאוניקוס כלקוקונדילס נולד למשפחת אצולה באתונה הפלורנטינית (תחת שלטון פירנצה) בסביבות השנים 1430–1432. הוא נולד בשם "ניקולאוס", אך אימץ את היפוך האותיות בעל הצליל הקלאסי "לאוניקוס", כדי להדגיש את הלימוד ואת תחומי העניין היווניים הקלאסיים שלו.
זו הייתה מגמה אינטלקטואלית שלאוניקוס חלק עם חברים אחרים בחוג האינטלקטואלי שלו במיסטרה הביזנטית.
משפחת כלקוקונדילס הייתה אחת המשפחות הילידות העתיקות ביותר באתונה וזכתה לבולטות רבה.
במחצית הראשונה של המאה ה-15 שלטה באתונה משפחת אצ'יאיולי (Acciajuoli) הפלורנטינית.
הכלקוקונדילים היו קשורים במשפחה זו בקשרי נישואין.
אביו גאורגיוס היה קרוב משפחתה של מריה מליסנה, אשתו של הדוכס הפלורנטיני של אתונה אנטוניו הראשון אצ'יאיולי .
כאשר אנטוניו מת ב-1435, ניסתה מריה להבטיח את השליטה בדוכסות אתונה ושלחה את גאורגיוס בשליחות לסולטאן העות'מאני מוראט השני (שלט בשנים 1421–1444, 1446–1451), בבקשה שהשלטון באתונה יופקד בידיה ובידי גאורגיוס כלקוקונדילס.
עם זאת, במהלך היעדרותו, הדוכסית פותתה אל מחוץ לאקרופוליס ונצר צעיר ממשפחת אצ'יאיולי, נריו השני , הוכרז כדוכס אתונה.
בינתיים, הצעתו של גאורגיוס כלקוקונדילס לסולטאן בסך 30,000 מטבעות זהב נדחתה והוא הושלך לכלא.
גאורגיוס הצליח להימלט לקונסטנטינופול באונייה, אך נתפס על ידי ספינה אתונאית והובא בחזרה לסולטאן, אשר חנן אותו.
בסביבות 1435 הוגלתה משפחת כלקוקונדילס מאתונה, והיא עברה למיסטרה שבחצי האי פלופונסוס, שהיה תחת שלטון ביזנטי בתור דספוטט מוראה.
ב-1446 שלח קונסטנטינוס פלאיולוגוס, דספוט המוראה (והקיסר הביזנטי לעתיד), את גאורגיוס בשליחות דיפלומטית שנייה למוראט השני כדי להשיג את עצמאותן של המדינות היווניות מדרום לתרמופילאי, במטרה להחזיר את דוכסות אתונה לשלטון ביזנטי.
אולם הסולטאן כעס על התנאים שהוצעו, הכניס את גאורגיוס לכלא, ואז צעד על כוחותיו של קונסטנטינוס שהחזיקו בחומת הקסמיליון במצר קורינתוס.
לאחר שהמטיר עליה אש במשך שלושה ימים, הרס את הביצורים, טבח במגינים, ואז בזז את האזור הכפרי, עשה סוף לכל התקוות לעצמאות.
ייתכן שלאוניקוס היה עד ראייה לקרב זה בשנת 1446, אם כי ההיסטוריון מתחילת המאה ה-16 תאודורוס ספנדונס טוען שלאוניקוס היה מזכירו של מוראט השני ונוכח בקרב וארנה ב-1444.
קיריאקוס מאנקונה, הסוחר וההומניסט האיטלקי שלעיתים מכונה גם אבי הארכאולוגיה המודרנית, מספר ביומנו כי בסוף יולי או בתחילת אוגוסט 1447 ביקר בחצרו של קונסטנטינוס פלאיולוגוס במיסטרה את גאורגיוס גמיסטוס פלתון , פילוסוף אפלטוני והשופט הכללי של האימפריה הביזנטית.
בחצר הדספוטים במיסטרה היה פלתון יועץ לשליטים ביזנטים ולימד קבוצה רחבה של תלמידים, ביניהם בסריון ואיסידורוס, שני הקרדינלים העתידיים של הכנסייה הקתולית, מרקוס אוגניקוס (Eugenikos), מנהיג הפלגים האורתודוקסיים שהתנגדו לאיחוד הכנסייה עם רומא, מיכאל אפוסטוליס, ועובד פולחן השמש, לפי הצהרתו, דמטריוס ראול קבאקס.
בין תלמידיו של פלתון היה גם לאוניקוס, עליו כתב קיריאקוס: "האתונאי הצעיר המחונן, ניקולאוס כלקוקונדילס...
מלומד להפליא בספרות הלטינית והיוונית".
יוון של סוף ימי הביניים הייתה חברה היברידית שבה דו-לשוניות הייתה מאפיין נפוץ והמגעים עם המערב היו תכופים.
ההצגה המפורטת של לאוניקוס של ערי-מדינה ומדינות מערביות באיטליה, הידע המורכב על אירועים נוכחיים וקודמים במערב, הערצה לקרדינלים היוונים בסריון ואיסידורוס שהיגרו לאיטליה, וקליטת רכילות גסה ממרכזים עירוניים מערביים, חושפים שהוא היה חבר בחברה הפרנקו-יוונית של ימי הביניים המאוחרים ביוון.
למעשה, לאוניקוס היה גאה למשוך את תשומת לבם של הקוראים לכך, כשהתייחס לעצמו כ"לאוניקוס האתונאי" במילות הפתיחה של ה"אפודייקסיס".
תנועותיו ופעולותיו של לאוניקוס לאחר 1447 אינן ידועות בוודאות.
דיווחו על המילה של בניו של הסולטאן מהמט השני בשנת 1457 מצביע על כך שהוא היה עד ראייה לאירוע, ודיווחו על הכספים העות'מאניים מצביע על כך שהוא ראיין את רואי החשבון של הסולטאן.
עדויות פנימיות הובילו את חוקר האימפריה הביזנטית אנטוניוס קלדליס לקבוע את התאריך שבו לאוניקוס הפסיק לכתוב את ההיסטוריות שלו בשנת 1464. בעוד שלאוניקוס כלקוקונדילס הסתמך מאוד על מקורות עות'מאניים עבור הקטעים על העות'מאנים, הנרטיב שלו על שלטונו של מהמט השני הוא בדרך כלל אנטגוניסטי.
לפיכך, נטען כי לאוניקוס כלקוקונדילס כתב עבור הקהל המערבי בן זמנו בז'אנר טורצ'יקה (Turcica) ולא עבור האינטלקטואלים הפוסט-ביזנטיים הקשורים לחצר העות'מאנית.
אחיו של לאוניקוס היה דמטריוס כלקוקונדילס (1423–1511), שנולד באתונה והיה אחד המלומדים הבולטים ביותר במערב בתקופתו.
ב-1447 היגר לאיטליה, שם לימד ספרות ופילוסופיה יוונית במשך כארבעים שנה בזמן הרנסאנס האיטלקי, ופרסם את מהדורות הדפוס הראשונות של הומרוס (1488), איסוקרטס (1493) ולקסיקון סודא (1499).
לאחר נפילת קונסטנטינופול כתב כלקוקונדילס את חיבורו ההיסטורי החשוב ביותר, "אפודייקסיס היסטוריון".
חיבור היסטורי זה משתרע על פני עשרה ספרים, ומהווה את אחד המקורות החשובים ביותר עבור 150 השנים האחרונות של ההיסטוריה הביזנטית, למרות היותו פגום בכרונולוגיה שלו.
הוא מכסה את התקופה שבין השנים 1298–1463, ומתאר את נפילת האימפריה הביזנטית ואת עליית הטורקים העות'מאנים, המהווה את מרכז הנרטיב, עד לכיבוש הוונציאנים ומתיאש הראשון, מלך הונגריה, על ידי הסולטאן מהמט השני.
את כיבוש קונסטנטינופול ראה בצדק כאירוע היסטורי בעל חשיבות מרחיקת לכת והשווה אותו לנפילת טרויה.
החיבור מתאר גם עניינים אחרים ואת התרבויות של אנגליה, צרפת וגרמניה, שאת עזרתן ביקשו היוונים להשיג נגד הטורקים.
לצורך תיאורם של אירועים קודמים הוא יכול היה להשיג מידע מאביו.
שפתו טהורה למדי ותקנית, וסגנונו פשוט וברור.
הטקסט, לעומת זאת, נמצא במצב פגום מאוד.
השפה הארכאית שבה השתמש הקשתה על קריאת הטקסטים שלו בחלקים רבים, והשמות העתיקים, שבהם כינה אנשים בני זמנו, יצרו בלבול (גטים, דאקים , ליגורים, מיסים , פאיונים , הלנים).
השימוש המורחב בשם "הלנים" (Ἕλληνες), שבו השתמש לאוניקוס כדי לתאר את הביזנטים, תרם לקשר שנוצר בין הציוויליזציה היוונית העתיקה לבין זו המודרנית.
קטע הנוגע לבסריון, איסידורוס, מרקוס אוגניקוס וגנאדיוס סכולאריוס מפרט את הדיונים בוועידת פירנצה-פרארה בשנים 1438–1439, שבה שאפו הביזנטים והלטינים לתקן את הפילוג בין הכנסייה האורתודוקסית לקתולית.
בקטעים אלה ובמקומות אחרים, משתמש לאוניקוס באופן שיטתי במונח הקלאסי "תרסקיה" (threskeia, מנהג דתי) שיש לו קונוטציות של טקס ופולחן, והוא לעולם אינו משתמש במונח "פיסטוס" (אמונה), שהיה נפוץ יותר בהקשר לדת בביזנטיון.
לפי קלדליס, כלקוקונדילס היה הראשון שהשתמש במונח "ביזנטית" בהתייחסותו למדינה, שכן הוא דגל בזהות נאו-הלנית של הרומאים.
לפי אוגוסט עמנואל בקר , המודל של לאוניקוס היה הרודוטוס.
אימוצו של הרודוטוס כמודל היה תרומתו המתודולוגית של לאוניקוס להיסטוריוגרפיה של הרנסאנס.
למרות שהרודוטוס נלמד בבתי ספר ביזנטיים כמודל לשוני ליוונית היונית, הוא הושמץ כהיסטוריון לא אמין עם נטייה למופלא בשלהי העת העתיקה ובימי הביניים.
יתרה מזאת, הצגתו של ההיסטוריון הקלאסי את האימפריה הפרסית הרודנית בניגוד לערי המדינה היווניות החופשיות לא עלתה בקנה אחד עם האידאולוגיה הפוליטית הביזנטית וטענתה להיותה אימפריה אוניברסלית.
כתוצאה מאירועי שנת 1453 והכללתם של כל השטחים הביזנטיים במדינה העות'מאנית הריכוזית תחת מהמט השני, הופיע הרודוטוס כמודל היסטוריוגרפי שימושי לתיאור העות'מאנים.
לאוניקוס ככל הנראה למד את הרודוטוס עם פלתון במיסטרה, מאחר שכתב יד ביזנטי מהמאה ה-14 של הרודוטוס היה בבעלותם של המורה והתלמיד כאחד.
לאוניקוס הכניס אפיגרף הנוגע להרודוטוס על הדף האחרון של כתב היד הזה, וכתב שההיסטוריה של הרודוטוס נתחברה ב"הדרכה אלוהית".
כתב היד המסוים הזה הועתק מספר פעמים על ידי תלמידיו של פלתון, ביניהם בסריון וקבאקס.
התערבויות טקסטואליות (כמו הכנסת סמלים אסטרונומיים מתחלפים של השמש והירח בשוליים וסימון הצהרות נבואיות בכתב היד) והקשרים ההדוקים בין כתב היד הזה וכתבי יד אחרים הקשורים לאינטלקטואלים של מיסטרה, מוכיחים כי הרודוטוס לא היה מוערך רק כהיסטוריון קלאסי.
באפיגרף שיבח לאוניקוס את הרודוטוס כ"מבשר" שתיאר בפירוט את מעשי ההלנים.
להרודוטוס הייתה משמעות קוסמית עבור האינטלקטואלים של מיסטרה בתקופה שבה אמונות אסכטולוגיות היו נפוצות.
האימוץ של לאוניקוס את הרודוטוס היה שיטתי, יסודי ומתודי.
הוא אימץ את התכנית הארגונית שלו וכן את גישתו לחומר המקור.
הקו הסיפורי המרכזי של הרודוטוס התמקד בהתנגשות בין הפרסים להלנים שהתרחשה בדור מוקדם יותר והוא נאלץ בהכרח להסתמך על דיווחים בעל פה ממקורות רבים.
יתרה מכך, התרחיבים הרבים של הרודוטוס בגאוגרפיה תרבותית חייבו את הסתמכותו על מוסרי מידע זרים.
באופן דומה, לאוניקוס בנה את הנרטיב שלו סביב המלחמות בין העות'מאנים לביזנטים ותוך כדי כך הסתמך על מוסרי מידע טורקים עות'מאנים לאירועים פוליטיים, פרטים אתנוגרפיים, סיפורי מוצא ועוד הרבה.
לאוניקוס שילב חומר נרחב על קבוצות הקרבה, השפה, האמונות הדתיות והמנהגים של הטורקים העות'מאנים, באופן דומה לכתיבתו של הרודוטוס.
בין היתר, כתב על המנהג העות'מאני להדליק מדורות צבאיות בזמן מצור.
במסורת הארוכה מאוד של ההיסטוריוגרפיה הביזנטית, התמקדות עיקרית כזו ב"אחר" וב"ברברי" הייתה חסרת תקדים למעט מיכאל קריטובולוס.
מאחר שחיבר את חיבורו לאחר 1464, לאוניקוס היה אחד המקורות הסיפוריים המוקדמים ביותר על ההיסטוריה העות'מאנית בכל שפה, והעד היחיד לרבים מהאירועים והאישים שהוא תיעד.
בעוד שלאוניקוס תיאר את הסולטאן העות'מאני מוראט השני באור חיובי, בנו מהמט השני הכובש הוצג כרודן מזרחי, ומזכיר את ייצוגיו של הרודוטוס את דריוש הראשון וחשיארש הראשון.
לאוניקוס הסתמך על מוסרי מידע עות'מאניים ששמרו על מרחק ביקורתי מהחצר העות'מאנית והנרטיב מכיל הדים לסוג הביקורת החברתית העות'מאנית על שלטונו של מהמט השני, שנכללה רק במסורת ההיסטוריוגרפית העות'מאנית בסוף המאה ה-15 וה-16.
בעוד שהביקורת על המדיניות החברתית והפוליטית של מהמט השני לא הועלתה על הכתב במזרח בתקופת שלטונו של הסולטאן, היא נפוצה במערב הודות ל"אפודייקסיס".
החזון המקורי של לאוניקוס לגבי העות'מאנים כעריצות מזרחית והחייאתו של המודל ההיסטוריוגרפי של הרודוטוס החזיקו מעמד ועיצבו את המגעים המערביים הבאים עם המזרח.
לאוניקוס אינו מתייחס ישירות לפלתון ב"אפודייקסיס".
עם זאת, האימוץ של לאוניקוס את הרודוטוס כמודל היסטוריוגרפי, הדגש המפורש על הזהות ההלנית ב"אפודייקסיס", ניסוח זיכרון היסטורי ארוך המגיע עד לתקופה מיתית, ההצגה האוהדת של האסלאם והנביא מוחמד, והעניין בידע נבואי, דומים לתורתו וכתביו של פלתון.
ישנם יותר מ-30 כתבי יד של ה"אפודייקסיס" מהמאות ה-15 וה-16, הממחישים את הפופולריות שלו.
החיבור נדפס לראשונה בשנת 1566 בתרגום ללטינית מאת קונרד קלאוזר (Conrad Clauser) בבזל, יחד עם חיבורים נוספים על העות'מאנים, אם כי התרגום עצמו נושא את התאריך של נובמבר 1544. בהתאם לדרישה האירופית למידע על העות'מאנים, נדפס התרגום הלטיני פעמים רבות.
תרגום לצרפתית פורסם על ידי בלז דה ויז'נר בשנת 1577 עם מהדורה מאוחרת יותר מאת ארטוס תומאס (Artus Thomas), עם איורים יקרי ערך על עניינים טורקיים.
מהדורת הדפוס הראשונה של הטקסט היווני המקורי יצאה לאור רק בשנת 1615, במהדורה דו-לשונית שנדפסה בז'נבה על ידי JB.
מהדורת קורפוס בון הישנה יותר נשארת קרובה לחלק מקריאות כתבי היד: Historiarum Libri Decem, ed.
המהדורה הביקורתית היחידה של החיבור פורסמה על ידי חוקר האימפריה הביזנטית ההונגרי Eugenius Darkó: Historiae Demonstrationes, 2 כרכים, (בודפשט 1922–1927).
תרגום מלא לאנגלית (מאת אנתוני קלדליס), The Histories, פורסם בשני כרכים בשנת 2014 על ידי הוצאת אוניברסיטת הרווארד, ככרכים 33 ו-34 של ספריית ימי הביניים של דמברטון אוקס.
תרגומים חלקיים כוללים את תרגום חלק מהספרים I-III, ב-Laonikos Chalkokondyles.
בסרט הקולנוע האלבני-סובייטי "הלוחם הגדול סקנדרבג" משנת 1954, מתואר לאוניקוס כלקוקונדילס כהיסטוריון רשמי בחצר העות'מאנית ובעל השקפות אופורטוניסטיות על פוליטיקה, שמנסה להרתיע את סקנדרבג ממרד אנטי-עות'מאני.
לאחר שסקנדרבג עוזב את הצבא העות'מאני והופך למנהיג אלבניה בזכות עצמו, כלקוקונדילס מובא כבן ערובה לחצרו כדי לחזות במצור הראשון על קרויה .
לאונרד מאייר זקס היה שחקן יהודי-בריטי.
זקס נולד ב (כיום דרום אפריקה).
ב-1929 עבר ל והחל את דרכו בעולם הקולנוע ב-1936, כששיחק בסרט "".
הוא ייסד אולם מיוזיק הול ששכן בצ'רינג קרוס שבלונדון.
הוא כיכב, בין היתר, בסרטים "אוסקר ויילד", "מול פלנדרס" ו"כדור הרעם".
זקס נישא לראשונה לשחקנית .
לזוג נולדו שני בנים, ביניהם השחקן רובין זקס.
הוא נפטר מאי-ספיקת כליות ב-15 ביוני 1990 בווסטמינסטר, לונדון, בגיל 80.
לאונרד וילקוקס היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר, כשופט בית המשפט העליון של ניו המפשייר וכחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר במהלך המאה ה-19.
וילקוקס נולד בהנובר שבניו המפשייר, והיה בנם של ושרה (פיסק) וילקוקס.
אביו היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר בקונגרסים ה־13 וה־14.
בשנת 1817 השלים את לימודיו בדארטמות' קולג', ולאחר סיום לימודיו למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב־1820. הוא החל לעסוק בעריכת דין באורפורד שבמחוז גראפטון.
בשנים 1828–1834 כיהן וילקוקס כחבר בית הנבחרים של ניו המפשייר.
בשנים 1838–1840 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של ניו המפשייר, ובין 1838 ל־1842 כיהן ככמפקח בנקים.
מושל המדינה ג'ון פייג' מינה אותו, כחבר המפלגה הדמוקרטית, לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של פרנקלין פירס שהתפטר.
לאחר מכן נבחר רשמית לתפקיד וכיהן מ־1 במרץ 1842 עד 3 במרץ 1843. לאחר עזיבתו את הסנאט שב לעסוק בעריכת דין.
בשנים 1847–1848 כיהן כשופט בבית משפט השלום, וב־1848 מונה שוב לשופט בית המשפט העליון של ניו המפשייר, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
וילקוקס נפטר באורפורד שבניו המפשייר, ב־18 ביוני 1850, בגיל 51, ונקבר בבית העלמין של הכנסייה הקונגרגציונלית המערבית באורפורד.
ב־12 בספטמבר 1819 נישא לאלמירה מורי, בתו של הממציא סמואל מורי.
לאחר מות אלמירה, התחתן ב־10 באוקטובר 1833 עם מרי מאן.
היו לו ילדים משתי נשותיו.
לאונרד נורמן כהן היה משורר, זמר-יוצר, מוזיקאי, סופר וצייר יהודי-קנדי.
יצירתו התאפיינה בביטויי רגשות עזים, במורכבות מילולית ובמטאפורות.
עבודתו השפיעה על מוזיקאים רבים בעולם ולשיריו הוקלטו גרסאות כיסוי רבות.
כהן עוטר באות מסדר קנדה (CC) והונצח כחבר היכל התהילה של הרוק אנד רול.
כהן נולד למשפחה יהודית ממוצא פולני וליטאי ממעמד הביניים במונטריאול שבמחוז קוויבק בקנדה.
שמו העברי המלא הוא אליעזר בן ניסן הכהן.
הוא גדל בווסטמאונט , צפונית-מזרחית למונטריאול ומשפחתו השתייכה לקהילת שער השמים.
אביו, נתן, היה מהנדס חייט ובעל חנות בגדים, ונפטר כשלאונרד היה בן 9, ועל חינוכו הופקד סבו מצד אמו מאשה, הרב שלמה זלמן קלוניצקי.
בגיל העשרה הקים כהן את להקתו הראשונה, "The Buckskin Boys", שניגנה בעיקר שירי פולק אמריקאיים.
בשנת 1951 החל כהן את לימודיו באוניברסיטת מקגיל, שם החל את קריירת כתיבת השירה שלו, כשהוא נתמך בקרן שהוריש לו אביו.
ספר שיריו הראשון, Let Us Compare Mythologies ("בואו ונשווה מיתולוגיות"), יצא לאור ב-1956. מי שהדריכו אותו בראשית דרכו בכתיבת שירה ועזרו גם בהוצאה לאור של הספר, היו המשורר היהודי-קנדי אירווינג לייטון, מהחשובים והחדשניים שבמשוררי קנדה, ששירתו השפיעה רבות על כהן וכן המשורר לואיס דודק .
ספרו השני, The Spice Box of Earth ("קופסת התבלינים של העולם"), פורסם ב-1961 והביא לו פרסום רב בקרב חובבי השירה בקנדה.
לאחר שקיבל את התואר במקגיל, למד במשך סמסטר אחד בבית הספר למשפטים באותו מוסד ושנה אחת באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
כהן המשיך בכתיבת ספרים גם לאחר שעבר להתגורר באי הידרה שביוון.
הוא פרסם קובץ שירים בשם Flowers for Hitler ("פרחים להיטלר", 1964) וכן את שני ספריו הראשונים "המשחק הכי אהוב" (1963) ו"מפסידנים יפים" (1966 על חייה של קטרי טקקויטה).
שני האחרונים ראו אור בעברית בהוצאת אסטרולוג.
ב־1967 עבר כהן להתגורר בארצות הברית במטרה להפוך לזמר ולמלחין.
שירו "Suzanne" הפך ללהיט, ולאחר הופעות בכמה פסטיבלי זמר נתגלה כהן על ידי מאתר הכישרונות של "קולומביה רקורדס" ג'ון האמונד.
האמונד "גילה" בין היתר גם את בוב דילן וברוס ספרינגסטין.
אלבומו הראשון, Songs of Leonard Cohen, יצא ב־1967. האלבום לא זכה להצלחה מסחרית גדולה בארצות הברית בשל כבדותו והמלנכוליות שלו, אך זכה לשבחים מקהל מאזיני הפולק.
באירופה זכה האלבום להצלחה ונשאר בטבלת המצעדים האנגלית במשך כשנה.
תופעה זו חוזרת ומאפיינת את חלקה הגדול של הקריירה המוזיקלית שלו.
אלבומו השני Songs from a Room שיצא ב-1969 הביא לו הצלחה.
בו מוצגים כמה משיריו הידועים ביותר של כהן כגון "Bird on the Wire" ("ציפור על תיל"), שזכה ליותר מ-80 גרסאות כיסוי.
בהמשך הוציא כהן שני אלבומים נוספים: Songs of Love and Hate ב-1971 (ממנו התפרסם במיוחד השיר "Famous Blue Raincoat") ו-Live Songs ב-1973 (אלבום הופעות).
בסוף שנות ה-60 ותחילת ה-70 הופיע כהן בסיבוב עולמי שכלל את צפון אמריקה ואירופה.
ב־1972 יצא לסיבוב הופעות באירופה.
ההופעה האחרונה בסיבוב הופעות זה נערכה בירושלים.
ההופעה כמו גם השתתפותו של הקהל גרמה להתרגשות רבה בקרב כהן ולהקתו.
סיבוב הופעות זה תועד ונערך לסרט ששודר ב-yes דוקו.
זיקתו הגדולה של כהן ליהדות ולמדינת ישראל הביאה אותו לישראל ב־1973 במהלך מלחמת יום הכיפורים ועד לכחודשיים לאחר סיומה.
כהן הופיע עם שלישיית התאומים, מתי כספי ואילנה רובינא בפני חיילים במוצבים בחצי האי סיני.
עם שובו לאולפן ההקלטות ב־1974 הוציא את האלבום New Skin for the Old Ceremony שהושפע מחוויותיו במהלך ולאחר מלחמת יום הכיפורים.
ניתן לראות השפעה זו בשירים "Who by Fire" ("מי באש"), המבוסס על קטע מתוך "ונתנה תוקף", אחד מפיוטי יום הכיפורים, וכן בשירים "There Is a War" ו-"Lover Lover Lover" (שנכתב במהלך סדרת הופעות בחזית כשהוא מלווה על ידי מתי כספי).
אחד השירים המפורסמים ביותר באלבום זה הוא "Chelsea Hotel #2".
דווקא שיר זה אינו קשור למלחמה, אלא נכתב בעקבות מותה של הזמרת ג'ניס ג'ופלין.
בשיר מתאר כהן פגישה עם ג'ופלין במלון צ'לסי, מקום מפגש ידוע לאמנים באותה תקופה, ובו רשמים מאופיה ומהתנהגותה.
השיר מתאר יחסי מין ארעיים וחסרי חשיבות בין ג'ופלין לכהן כדוגמה לאופן ההתייחסות של האמנים המפורסמים לאהבה.
ב־1977 יצא לאור האלבום Death of a Ladies' Man בהפקתו של פיל ספקטור (שנה לאחר מכן פרסם גם ספר שירים בשם דומה: Death of a Lady's Man).
ההפקה הייתה גרנדיוזית ומשופעת בכלי ליווי ולא תאמה את סגנונו המינימליסטי של כהן עד אז, והאלבום הפך מיד מטרה לביקורות נוקבות.
כבר בזמן הקלטת האלבום התגלעו חילוקי דעות בין כהן לספקטור, שהביאו בסופו של דבר להרחקתו של כהן מאולפני ההקלטות באמצעות אנשי ביטחון, בטרם הסתיימו הקלטות האלבום.
עריכת השירים נעשתה על ידי ספקטור בלבד, ללא התייעצות עם כהן.
כהן עצמו אמר על התוצאה כי היא "מגוחכת, אך גם חצי-גאונית".
באלבום זה השתתפו בקולות רקע בוב דילן ואלן גינסברג.
כהן חזר לסגנונו המוכר ב־1979, עם יציאת האלבום Recent Songs (שירים מן הזמן האחרון), בו היה כהן שותף מלא בהפקה.
באלבום נעשה שימוש בכלי נגינה מגוונים, בהם עוּד, מנדולינה וכינור צועני.
ב־2001 הוציא גרסה נוספת של הופעות חיות לאלבום זה אשר הוקלטו במהלך סיבוב ההופעות של אותה שנה.
ב־1980 קיים כהן הופעה נוספת בישראל, בהיכל התרבות בתל אביב.
ב־1984 הוציא כהן את האלבום Various Positions, הכולל בתוכו את השיר "הללויה", שזכה לגרסאות כיסוי רבות.
קולומביה-רקורדס סירבו להוציא אלבום זה בארצות הברית בשל מידת הפופולריות המעטה לה זכה כהן במדינה.
אלבום מחווה בשם Famous Blue Raincoat שהוציאה ב-1987 הזמרת ג'ניפר וורנס (אשר שימשה כזמרת רקע לכהן במסעי הופעות קודמים), הביא לעלייה מיידית בפופולריות של כהן.
שנה לאחר מכן הוציא את האלבום I'm Your Man (אני הגבר שלך), אשר זכה להצלחה הגדולה ביותר מאז אלבומו הראשון וכלל את אחד השירים המוכרים ביותר שלו "First We Take Manhattan" (תחילה נכבוש את מנהטן).
האלבום נחשב כנקודת מפנה בקריירה המוזיקלית שלו, הן מבחינת הכלים (נעשה שימוש רב בסינתיסייזר) והן מבחינת המילים שהיו בחלקן ביקורת חברתית נוקבת.
בסרט "Pump Up the Volume" ("רדיו חזק", 1990) הושמע השיר "Everybody Knows" ("כולם יודעים") מתוך אלבום זה, והצלחתו התפשטה גם בקרב קהל צעיר יותר.
בקיץ 1985 הופיע פעם נוספת בישראל.
ב-1992 הוציא כהן את האלבום The Future (העתיד) שמכיל טקסטים כמו-נבואיים וקוראים לשינוי בטרם יגיעו התחזיות הקודרות.
שלושה שירים מהאלבום הושמעו בסרט המצליח "רוצחים מלידה".
למרות הצלחת אלבומיו האחרונים, החליט כהן לפרוש ב־1994 מעולם המוזיקה ועבר להתגורר במנזר זן בודיהסטי קרוב ללוס אנג'לס שבקליפורניה.
ב־1996 אף הוסמך כנזיר וקיבל על עצמו את שם הדהרמה ג'יקאן, שמשמעותו ביפנית "שתיקה".
כהן חי במנזר במשך 5 שנים, עד 1999. לאורך השנים נתן מספר סיבות לעזיבתו את המנזר, בין השאר שהיה "נזיר חסר תועלת" לטענתו.
בשנת 2001 הוציא אלבום חדש, Ten New Songs.
אלבום זה נחשב למלנכולי ביותר מבין אלבומיו.
באוקטובר 2004 הוציא אלבום לרגל יום הולדתו ה-70 בשם Dear Heather, בו שיתף פעולה עם זמרת הג'אז אנג'אני תומאס.
ב-2006 הוציאה תומאס אלבום שנכתב במשותף עם כהן.
באוקטובר 2005 תבע כהן את המנהלת המוזיקלית הקודמת שלו, קלי לינץ', וטען כי מעלה בכספיו בסכום של מעל ל-5 מיליון דולר.
במרץ 2006 זכה כהן בתביעה ונקבע כי על לינץ' לפצות אותו ב-9 מיליון דולר.
אולם עקב בעיות כספיות של הנתבעת לא ברור אם כהן קיבל את הכסף.
ב-2006 הוציא כהן ספר שירה וציורים בשם Book of Longing (תורגם לעברית כ"ספר הכמיהה") שהפך מיד עם פרסומו לרב-מכר בקנדה.
כחלק מקידום המכירות של הספר הופיע כהן באירוע ציבורי לראשונה מזה 13 שנים.
לחנות הספרים בה הופיע הגיע קהל רב ורחובות באזור נחסמו לרגל האירוע.
כהן עלה על הבמה והופיע עם אנג'אני תומאס, שהגיעה לאירוע כדי לקדם את אלבומה שלה (שנכתב בשיתוף עם כהן).
באותה שנה יצא סרט בשיתופו של כהן בשם I'm Your Man (אני הגבר שלך) (על שם אלבומו משנת 1988).
הסרט מציג אמנים רבים דוגמת U2, ניק קייב ועוד, שמבצעים שירים של כהן.
כמו כן מציג הסרט ריאיון עם כהן בביתו שבלוס אנג'לס.
במרץ 2008 התווסף שמו של לאונרד כהן להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
כמו כן, לראשונה לאחר היעדרות של יותר מ-15 שנה מהבמה, יצא כהן ב-2008 לסיבוב הופעות עולמי, במהלכו קיים הופעה אחת בישראל, באצטדיון רמת גן, ב-24 בספטמבר 2009. בסיום המופע ברך כהן את חמישים אלף הצופים הישראלים בברכת כהנים.
הוא גם פנה לפלסטינים, והציע להופיע ברמאללה, אך אלו סירבו בתוקף משום שהתנאי שלהם היה אי-הופעה בישראל.
ב-31 בינואר 2012 הוציא כהן אלבום אולפן חדש בשם "Old Ideas" (רעיונות ישנים), שזכה לביקורות חיוביות רבות.
באוגוסט 2014 הכריז על אלבום חדש "Popular Problems" (בעיות שכיחות), שיצא לאור ב-22 בספטמבר, יום לאחר יום הולדתו ה-80.
ב-21 באוקטובר 2016 הוציא את אלבומו האחרון, "You Want It Darker".
כהן סבל מנעוריו מהתקפי דיכאון קליני ומסבל נפשי קבוע לצד פרצי יצירתיות.
כדי להקל את סבלו נטל תרופות נוגדות דיכאון מסוגים שונים.
כהן סיפר: "ניסיתי את כל מה שהיה להם לתת לי, והרוב גרם לי להרגיש גרוע יותר מאשר לפני כן".
הביוגרפית סילבי סימונס שאלה: "אז אתה מומחה לנוגדי דיכאון?" כהן ענה: "אני חושב שכן.
אבל שום דבר לא עבד".
כהן נפטר בשנתו ב-7 בנובמבר 2016 בביתו שבלוס אנג'לס לאחר שנפל שם, קיבל מכה בראשו, הלך לישון ולא התעורר.
הוא נקבר בחלקת המשפחה בבית הקברות של קהילת שער השמים במונטריאול, לצד הוריו והורי הוריו.
דבר מותו פורסם רק ב-10 בנובמבר.
ב-22 בנובמבר 2019 יצא לאור האלבום Thanks for the Dance, עליו התחיל לעבוד לפני מותו יחד עם בנו אדם כהן.
כהן מעולם לא נישא, אולם במשך רוב שנות ה-60 חי כהן בזוגיות עם מריאן אילן, נורווגית במקור, תוך שהוא נודד איתה בין מספר מדינות באירופה ואף הקדיש לה רבים משיריו בהם את אוסף השירים שלו "Flowers to Hitler", כשהמפורסם שבהם הוא "So Long Marianne".
על הרומן שהיה ביניהם אף נכתב ספר ביוגרפיה בשם "So Long Marianne - A Love Story" מאת העיתונאי קרי אסטבר.
בשנות ה-70 נולדו בן ובת לו ולרקדנית סוזאן אלרוד, שעמה היה במערכת יחסים עד שנת 1979: בנו אדם (נולד ב-1972), משורר, מלחין וזמר; ובתו לורקה (נולדה ב-1974; קרויה על שם המשורר והמחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה).
האמונה הרווחת היא כי שירו המפורסם של כהן "Suzanne", נכתב על אם ילדיו, אך למעשה השם נלקח משמה של סוזאן ורדאל.
ללורקה בת משותפת עם הזמר רופוס ויינרייט.
בשנת 1960 רכש כהן בית באי היווני הידרה.
רכישה זו התבררה כנקודת מפנה בחייו.
הוא למד לחיות בקצב החיים האיטי של איי יוון, העביר תקופות זמן שונות בבדידות מוחלטת שנתנה לו השראה יצירתית.
ספריו של לאונרד כהן בעברית
כציפור על התיל, שירים, ליקט בחר ותרגם יוסי גמזו, איורים דוד משולם, תל אביב, רשפים, 1973.
מפסידנים יפים, תרגום: נעמי גל, אסטרולוג, 1999.
המשחק הכי אהוב, תרגום: שרונה עדיני, אסטרולוג, 1999.
ספר החמלה, תרגום: שרונה עדיני, אסטרולוג, 2000.
משירי לאונרד כהן, תרגום: רות אורן, צביה בן-יוסף גינור, אביב עקרוני, תל אביב, טרקלין, 1971.
ספר הכמיהה, תרגום: קובי מידן, כנרת זמורה ביתן, 2007.
המשחק האהוב, תרגום: ליאורה ניר, חרגול/עם עובד, 2009.
השירים, תרגום: קובי מידן, כנרת זמורה ביתן, 2009.
ספר רחמים, תרגום מאנגלית, אחרית דבר ופירוש: דורון ב.
לאודר היה איש עסקים ואיל הון יהודי-אמריקאי, בנה של אסתי לאודר ואחיו של רון לאודר.
עמד בראש קונצרן הקוסמטיקה "אסתי לאודר" וחברות הבת שלה.
לאודר נולד בניו יורק, בנם הבכור של ג'וזף ואסתי לאודר.
הוא היה בוגר בית הספר וורטון למנהל עסקים באוניברסיטת פנסילבניה, למד גם בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת קולומביה ושירת בחיל הים האמריקני כקצין בדרגת סגן.
ב-1958 הצטרף לניהול תאגיד הקוסמטיקה שהקימו הוריו, שבאותה העת עמד מחזור המכירות השנתי שלו על כ-800,000 $.
לאודר פיתח את תחומי השיווק והמכירות בחברה ואת תחום המחקר והפיתוח, והקים מעבדת מחקר ראשונה במפעל החברה.
ב-1960 פתח עמדת מכירות של "אסתי לאודר" בחנות הרודס בלונדון, צעד שהיווה את יריית הפתיחה לשיווק בינלאומי והפך את המותג "אסתי לאודר" לשם בינלאומי מוכר.
בתקופת ממשלו של רונלד רייגן, כיהן לאודר כחבר בוועדה המייעצת של הבית הלבן למדיניות סחר ומשא ומתן.
עד 1999 החזיק לאודר בתפקיד מנכ"ל רשת הקוסמטיקה "אסתי לאודר", ובהמשך היה יו"ר הדירקטוריון שלה.
ב-2001 טבע את הביטוי מדד הליפסטיק שתיאר את העלייה במכירות מוצרי הקוסמטיקה בתקופת המיתון.
הוא היה נשוי לאוולין האוזנר-לאודר, ששימשה סגנית-נשיא בחברה עד פטירתה בדצמבר 2011. הונו נאמד ב-9 מיליארד דולרים, והוא דורג במאה השנייה ברשימת עשירי העולם של המגזין פורבס.
לאודר היה אספן אמנות נלהב, בעיקר אמנות מודרנית, ונודע כתומך במוסדות אמנות ובמוזיאונים.
מגזין האמנות האמריקני "ARTnews" דירג אותו (כמו גם את אחיו רון) בין עשרת אספני האמנות הגדולים בעולם.
הוא כיהן כיו"ר חבר הנאמנים של מוזיאון ויטני לאומנות אמריקאית בניו יורק, ותמך גם במוסדות אקדמיה ובאוניברסיטאות.
לאונרדו בוף (Genézio Darci Boff; נולד ב-14 בדצמבר 1938) הוא תאולוג, פילוסוף, הוגה דעות, לוחם לזכויות אדם ונזיר פרנציסקני ברזילאי.
בוף סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינכן בשנות ה-70.
בוף השתתף בגיבוש הרעיונות הראשוניים של "התאולוגיה של השחרור", המתייחסת לחובתה של הכנסייה לעמוד לצד העניים במאבקם לשחרור, להיות אמפתית כלפיהם, אך גם לחיות עימם בעוני מבחירה ולהילחם יחד כקהילה על זכויותיהם.
בשנות ה-80 פרסומיו כנגד העושר והעוצמה שצברה הכנסייה יצרו סכסוך בינו לבין מרכז הכנסייה ברומא, והוא נידון על ידי הכנסייה לשתיקה כפויה (העונש החמור ביותר האפשרי למעט סילוק מן הכנסייה) והושעה מכל תפקידיו.
בעקבות לחץ ציבורי העונש הוסר אחרי שנה.
עם זאת, בוף המשיך להתבטא כנגד הכנסייה, ובשנות ה-90, לאחר איומים בענישה נוספת, הוא עזב את הכנסייה.
בשנת 2001, על פעילתו למען העניים הוא זכה בפרס הקיום הנכון.
כיום הוא חי בברזיל ומשמש פרופסור לתאולוגיה ואתיקה באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו ועודו פעיל בתחום זכויות האדם.
לאונרדו רובן אסטרדה (בספרדית: Leonardo Rubén Astrada; נולד ב-6 בינואר 1970 בבואנוס איירס, ארגנטינה) הוא מאמן כדורגל ארגנטינאי.
אסטרדה, המכונה אל חפה (El Jefe – בספרדית: המפקד), נחשב לאחד מסמלי ריבר פלייט ושיאן הזכיות באליפות ארגנטינה בתולדות המועדון עם 10 אליפויות.
בנוסף, זכתה הקבוצה שאימן פעם אחת באליפות ארגנטינה.
למעט עונה אחת, שיחק אסטרדה במהלך כל הקריירה שלו כשחקן בריבר פלייט.
שיחק בקבוצה הבוגרת מ-2 ביולי 1989 עד שנת 2000 אז עבר לעונה אחת בקבוצת גרמיו הברזילאית בטרם חזר לריבר פלייט עד פרישתו בשנת 2003.
אישיותו ואופיו כמנהיג זיכו אותו בכינוי אל חפה – המפקד.
היה שותף לזכייה ב-10 אליפויות, פעם אחת בגביע ליברטדורס ופעם אחת בסופרקופה סודאמריקנה.
לאחר פרישתו ב-2004 מונה אסטרדה כמאמנה של ריבר פלייט במקומו של רמון דיאס.
אסטרדה אימן את הקבוצה במשך שנה וחצי, תקופה בה זכתה באליפות אחת (קלאוסורה 2004).
ב-2005 מונה כמאמנה של רוסאריו סנטראל אך עזב את תפקידו לאחר מחלוקת עם ראשי הקבוצה.
ב-2007 התמנה לתפקיד מאמן קולון סנטה פה אותה אימן עד מרץ 2008.
אסטרדה היה שותף לזכייתה של ארגנטינה בקופה אמריקה בשנת 1991. הוא היה בסגל הנבחרת למונדיאל 1998 שנערך בצרפת.
לאונרד כצמן (2 בספטמבר 1927 - 5 בספטמבר 1996) היה מפיק, במאי ותסריטאי טלוויזיה יהודי אמריקאי.
כצמן נולד בניו יורק, והיה אחיינו של המפיק ההוליוודי האגדי סם כצמן.
על אף שהצטיין במשחק הבייסבול, והיה בעל פוטנציאל להפוך לשחקן מקצועי, החליט ללכת בעקבות דודו המפורסם.
בניגוד לדוד, שהתמחה ביצירת סרטי קולנוע, מיצה כצמן את כישרונו בטלוויזיה.
בשנת 1996 היה מעורב ביצירת סרט הטלוויזיה "דאלאס: שובו של ג'יי אר", שהמשיך את עלילת הסדרה במקום בו נפסקה, אך מת בביתו שבמאליבו, קליפורניה מהתקף לב.
כששודר הסרט, הוא הוקדש לזכרו.
לאונרד לכנר היה מלחין גרמני משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק, שעסק בעריכת יצירות מוזיקליות ועבד עם אורלנדו לאסוס, שאותו הכיר כששר בקאפלת החצר במינכן.
לכנר נולד בטירול, אך מקום הולדתו המדויק אינו ידוע.
הכינוי שאימץ לו לעיתים, "אתיסינוס", מרמז למוצא מעמק אדיג'ה בדרום טירול.
עד שנת 1570 כשהיה בן 14 לערך שימש כנער מקהלה בעיר לנדשט ( landshut ) בדרום מדינת בוואריה.
לאחר מכן עבר ככל הנראה לתזמורת המלכותית במינכן, שם הפך לאחד מחסידיו של אורלנדו לאסוס שהיה מגדולי המלחינים בתקופת הרנסאנס.
ההשפעה על יצירתו התבטאה בעיקר בהיבט הטכני של הביצוע בשירת החיים והמוות הגרמנית.
בשנת 1575 עבר ככל הנראה לנירנברג ופרסם את האוסף הראשון של יצירותיו בשם: Motectae sacrae.
בשנים 1576–1579 עבד על אוסף השירה המודפס של בן תקופתו יקוב רגנארט ובבית הספר סנט לורנס בעיר.
בתקופה זו נישא לדורותיאה קאסט, אלמנתו של החלילן העירוני.
בשנת 1584 מונה למנצח הראשי של הדוכס אייטל פרידריך הרביעי בהכינגן.
חילוקי דעות עם הדוכס הביאו לפיטוריו.
תחנתו הבאה הייתה בעיר טובינגן, ואחריה בקנאנג Backnang) ) שם זכה להגנתו של הדוכס מוירטמברג.
משרתו הבאה הייתה כטנור בתזמורת הארמון של שטוטגרט, ובהמשך מונה למלחין הראשי של הארמון לאחר פטירת בלדווין הויול.
בשנת 1594 מת פטרונו והוא עצמו נפל למשכב.
למרות זאת בתקופה זו זכה להכרה ופרסום, ותזמורתו לפופולריות רבה.
במותו זכה להלוויה מכובדת ונקבר בחצר כנסית בית החולים בשטוטגרט.
לכנר השאיר את חותמו העיקרי בפיתוח השיר הגרמני.
בניגוד לרבו, אורלנדו לאסוס, הושפע בעיקר מסגנון השיר האיטלקי הכפרי.
כפסגת יצירתו מוכרים שירי החיים והמוות הגרמניים.
תרומתו הבולטת הנוספת התבטאה בפיתוח הראשוני של פיוטי התפילה הפרוטסטנטיים, אשר הוו בסיס לאחר מכן למלחינים אחרים.
לאונרד ג'פרי פד'ר היה עיתונאי מוזיקה, מפיק מוזיקלי, פסנתרן ומלחין ג'אז יהודי-בריטי.
פד'ר נולד בלונדון למשפחה יהודית שמרנית מהמעמד הבינוני-גבוה.
הוא למד באופן חובבני נגינה בפסנתר וקלרינט ובשנות העשרה שלו החל לכתוב על ג'אז ועל סרטים.
בין הגילים 21 ל-25 נדד בין בריטניה לארצות הברית, כאשר הוא משמש כעיתונאי ומפיק תקליטים.
ב-1939 השתקע סופית בניו יורק.
ב-1932 הופיע לואי ארמסטרונג בלונדון והסכים, לאחר שפד'ר תפס אותו בפאב לאחר ההופעה, להעניק ריאיון לכתב הצעיר של ה"מלודי מייקר", כך החלה בין השניים חברות שתימשך כל חייהם ושפתחה בפני פד'ר דלתות רבות בעולם הג'אז.
פד'ר החל לעבוד כמלחין ולחניו הוקלטו על ידי טובי המבצעים, בהם דיוק אלינגטון, לואי ארמסטרונג, דיינה וושינגטון (Evil Gal Blues ו-Blowtop Blues), שרה ווהן ובי בי קינג (?How Blue Can You Get).
הוא ביקר במועדונים וכתב רשימות לעיתונים אודות המוזיקאים, שעם רבים מהם יצר קשרים אישיים.
רשימותיו התפרסמו בעיקר במגזין דאון ביט, אך גם בעיתונות יומית ואף במגזין פלייבוי.
בספרו מ-1949, Inside Be-Bop, קבע את גדולתם של צ'ארלי פארקר ודיזי גילספי כיוצרי סגנון הבי בופ.
בשנת 1960 עבר פד'ר ללוס אנג'לס על מנת לקבל עליו את משרת מבקר הג'אז הבכיר של הלוס אנג'לס טיימס, תפקיד בו החזיק עד מותו.
הוא כתב ספרים רבים אודות ההיסטוריה של הג'אז, ניתוח סגנונות, הופעות ואלבומים והפך לאחד הכותבים הבולטים והמשפיעים ביותר בתחום.
הוא פיתח את המנהג של כתיבת הערות אלבום (liner notes) מעמיקות ומפורטות, כעין מאמרי-זוטא שהודפסו על גבי תקליטי ג'אז (ועם יצירת ה-CD בחוברות שצורפו לעטיפה).
הערות פרי עטו של פד'ר מופיעות על גבי מאות אלבומים.
בנוסף לפעילות זו, לימד באוניברסיטאות שונות בקליפורניה.
בשל רעידת האדמה שפקדה את לוס אנג'לס ב-1993 נאלץ פד'ר לעזוב את ביתו בשכונת Sherman Oaks, דבר שערער את בריאותו עד למותו פחות משנה לאחר מכן.
האנציקלופדיה הביוגרפית של הג'אז הושלמה לאחר מותו על ידי עמיתו, איירה גיטלר.
אוספו הפרטי ובו מאות שעות הקלטה, תמונות, התכתבויות, דפי תווים מקוריים וחתומים וחפצים שונים הקשורים להיסטוריה של הג'אז נרכש על ידי אוניברסיטת איידהו.
לאונרדו נסקימנטו דה ארויו (בפורטוגזית: Leonardo Nascimento de Araújo; נולד ב-5 בספטמבר 1969), הידוע בשם לאונרדו, הוא מנהל מקצועי ומאמן כדורגל ברזילאי, משמש כיום כמנהל המקצועי של מועדון הכדורגל פריז סן-ז'רמן.
לאונרדו הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדות המגן השמאלי והקשר ההתקפי.
כשחקן של נבחרת ברזיל, הוא היה שותף לזכייתה במונדיאל 1994 ולהעפלתה לגמר מונדיאל 1998; ברמת המועדונים שיחק בין היתר בקבוצת סאו פאולו ובקבוצת מילאן.
לאונרדו החל את קריירת הכדורגל שלו במועדון הברזילאי פלמנגו בשנת 1987. כבר בגיל 17, לצד שחקנים גדולים כמו זיקו, ליאנדרו, בבטו ורנאטו גאוצ'ו, הוא היה שותף לזכיית הקבוצה באליפות ברזיל הראשונה בתולדותיה.
ב-1990 עבר לאונרדו לקבוצת סאו פאולו, וכעבור שנה היה שותף, יחד עם צעירים מוכשרים נוספים, לקבוצה מלהיבה שכונתה "אסקוורדו טריקולור", ואומנה על ידי טלה סנטנה.
באותה שנה הוא זכה עמה באליפות השנייה בקריירה שלו.
מאוחר יותר באותה שנה עבר לאונרדו לכדורגל האירופי, כאשר חתם במועדון הספרדי ולנסיה.
לאחר שתי עונות בהן שיחק בוולנסיה הוא חזר לסאו פאולו ב-1993. באותה שנה הוא זכה עם סאו פאולו במספר תארים, ובהם גביע ליברטדורס והגביע הביניבשתי היוקרתיים.
בנבחרת הלאומית של ברזיל ערך לאונרדו את הופעת הבכורה שלו ב-1990. הוא נכלל בסגל הנבחרת בתור מגן שמאלי במונדיאל 1994, והרבה בשל כך נותר רוברטו קרלוס הצעיר מחוץ לנבחרת.
לאונרדו הפגין יכולת טובה במשחקים הראשונים של הטורניר, אך ספג השעיה לארבעה משחקים לאחר שביצע עבירה קשה על טאב ראמוס במשחק שמינית הגמר מול ארצות הברית.
ההרחקה מנעה מלאונרדו לשחק במשך כל יתר הטורניר, אך ברזיל ניצחה במשחק הגמר את איטליה וזכתה בו.
ההרחקה של לאונרדו הייתה השנייה באורכה בהיסטוריית גביע העולם.
ב-1994, לאחר המונדיאל, חתם לאונרדו בקבוצת קאשימה אנטלרס היפנית, ששיחקה ב"ג'יי ליג" החדשה.
לאונרדו המשיך את יכולתו הטובה גם כאשר שיחק בקאשימה, לצד חברו הטוב וגיבור הילדות שלו, זיקו.
ב-1996 הוא חזר לאירופה, והפעם חתם במועדון הצרפתי פריז סן-ז'רמן.
גם במדי פריז הוא היה מהמצטיינים בקבוצתו, ובין היתר כבש שער בחצי גמר גביע אירופה למחזיקות גביע נגד ליברפול, שסייע לקבוצתו לעלות לגמר.
במהלך חלק זה של הקריירה שלו, הפסיק לאונרדו לשחק בעמדת המגן השמאלי ועבר הסטה אל חוליית הקישור: לעיתים כקיצוני באגף השמאלי, ולעיתים כקשר התקפי מרכזי.
כבר כאשר שיחק ביפן, השינוי בתפקידו התבטא במספר שערים מרהיבים שהבקיע, ומגמה זו המשיכה כשחזר לאירופה.
בשנת 1997 קיבל לאונרדו את חולצה מספר 10 של נבחרת ברזיל.
הוא היה מהשחקנים החשובים בנבחרת שזכתה בטורניר הקופה אמריקה באותה שנה.
בקיץ 1997 הוא חתם בקבוצה האיטלקית מילאן, ששילמה תמורתו 8.5 מיליון אירו לפריז סן-ז'רמן.
במדי מילאן הוא בלט בחוליית הקישור המרהיבה של הקבוצה והיה שותף לזכייתה באליפות הסרייה א' בשנת 1999. הוא שיחק במילאן ארבע עונות מלאות, והבקיע 22 שערים ב-177 הופעות שערך עבור הקבוצה.
ב-2001 הוא חזר לליגה הברזילאית ושיחק בפלמנגו ובסאו פאולו, לפני שחזר למילאן וסיים בה את הקריירה ב-2003. תקופתו הראשונה של לאונרדו במילאן הפכה אותו לאחד מגדולי שחקני המועדון בכל הזמנים.
לאונרדו שותף בכל שבעת משחקי נבחרת ברזיל במונדיאל 1998, וסייע לנבחרתו לסיים במקום השני.
במשחק השני בשלב הבתים הוא הבקיע שער נגד מרוקו, שלבסוף לא אושר על ידי השופט מכיוון שהיה מנבדל.
הטורניר האחרון שלו במדי נבחרת ברזיל היה קמפיין המוקדמות למונדיאל 2002, והוא סיים את הקריירה שלו בנבחרת עם 60 הופעות ושמונה שערים.
מאז שנת 2002 לאונרדו עובד בעבודות סוציאליות, עם ארגוני "Fundação Gol de Letra" ו"Fondazione Milan".
לאונרדו עבד עבור רשת הטלוויזיה BBC במהלך מונדיאל 2006 בתור אחד מהפרשנים בתוכנית "משחק היום" (Match of the Day), לצד זוכה גביע עולם אחר לשעבר, מרסל דסאיי הצרפתי.
הוא הופיע שוב כפרשן בתוכנית זו ביוני 2007, לצידם של אלן הנסן ואלן שירר.
היה זה בעת המשחק הראשון של נבחרת אנגליה באצטדיון ומבלי החדש, שהסתיים בתיקו 1-1 נגד ברזיל.
מאז שלאונרדו הפסיק לשחק ככדורגלן פעיל במדי מילאן, הוא החל לשמש בתפקידים של סקאוט וסוכן עבור המועדון בברזיל, והכבוד הרב שרכש במדינתו סייע למילאן להביא לשורותיה מספר שחקנים כישרוניים מרחבי העולם.
היה לו תפקיד חשוב בתהליכי הבאתו של הכוכב הברזילאי קאקה למילאן, וביולי 2007 פורסם כי לאונרדו היה מאחד מהגורמים החשובים לשכנועו של אלשנדרה פאטו לחתום במילאן.
בתחילת שנת 2008 מונה לאונרדו לתפקיד המנהל הטכני במילאן, ובהמשך אותה שנה הוא קיבל אזרחות איטלקית, לאחר 12 שנים בהן התגורר באיטליה במעמד של תושב ארעי.
בקיץ 2009 מונה לאונרדו למאמנה של מילאן, לאחר שהמאמן הקודם קרלו אנצ'לוטי עזב לצ'לסי.
הייתה זו משרת האימון הראשונה בחייו.
בעונת הגיעה הקבוצה תחת הדרכתו למקום השלישי בסרייה א' ולשמינית גמר ליגת האלופות, שם הובסה על ידי מנצ'סטר יונייטד.
בסיום העונה הוא עזב את המועדון.
בדצמבר 2010 מונה למאמן יריבתה העירונית, אינטר מילאנו, במקומו של רפא בניטז שעזב.
ב-13 ביולי 2011 מונה לאונרדו למנהלה המקצועי של קבוצת הכדורגל פריז סן-ז'רמן.
ב-10 ביולי 2013 הודיע לאונרדו כי יעזוב את הקבוצה באוגוסט 2013.
בחודש יולי 2019 חזר להיות מנהלה המקצועי של פריז סן ז'רמן.
לאונרד שפירא היה היסטוריון יהודי בריטי מומחה להיסטוריה ופוליטיקה רוסית.
הוא לימד במשך בשנים בבית הספר לכלכלה של לונדון, שם היה פרופסור למדעי המדינה וללימודים רוסיים.
לאונרד שפירא נולד ב-22 באפריל 1908 בגלאזגו שבסקוטלנד למשפחה יהודית-רוסית.
הוא בילה את ילדותו בריגה ובסנקט פטרבורג, שם חזה במו עיניו במהפכה הקומוניסטית.
הוא חזר לבריטניה עם הוריו ב-1920 כשהיה בן 12, והשלים את לימודיו בלונדון.
למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1932 במשך שנים עסק כעורך דין.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד בעבור משרד המלחמה ושירות השידור הבריטי (הבי.בי.סי), שם ניצל את ידיעת השפה הרוסית.
בשנת 1955 פרסם את ספרו הראשון - "המקורות של האוטוקרטיה הקומוניסטית".
באותה שנה הצטרף לסגל בית הספר לכלכלה של לונדון שם לימד עד לפרישתו בשנת 1975. היה מנחה הדוקטורט של הפרופסור הישראלי ישראל גצלר.
ספרו המפורסם ביותר, "המפלגה הקומוניסטית והאיחוד הסובייטי", פורסם לראשונה ב-1960 והורחב בשנת 1970.
לאונרד פריי היה שחקן קולנוע ותיאטרון יהודי-אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1971 על הופעתו בסרט "כנר על הגג".
פריי נולד בשכונת ברוקלין, ניו יורק.
אחרי שסיים ללמוד בתיכון ג'יימס מדיסון , למד אמנות ועיצוב בקופר יוניון על מנת להפוך לצייר, אולם זנח את התחום והתחיל ללמוד משחק בבית ספר לתיאטרון "בית הבובות השכונתי" שבניו יורק סיטי תחת השחקן היהודי הגאה סנפורד מייסנר.
פריי שהיה הומוסקסואל, התפרסם לראשונה, על בימת אוף ברודוויי במחזה "הנערים בחבורה" שהיה מבין הראשונים שהראה לעולם דמויות של הומואים.
בהצגה כמו גם בסרט פורץ הדרך לקהילת הגאים בהוליווד "הנערים בחבורה" שיצא שנתיים לאחר מכן, גילם פריי את דמות ההומו המריר הארולד.
פריי שיחק בשנת 1971 בסרט כנר על הגג בתור החייט העני מוטל קמזוייל לצידו של השחקן הישראלי מועמד פרס האוסקר חיים טופול שגילם את טוביה החולב.
פריי היה מועמד על הופעתו לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1975 היה פריי מועמד לפרס הטוני על הופעתו במחזה "הבריאות הלאומית".
ב-1980 השתתף לצידם של ביל מארי ופיטר בויל בקומדיה "היכן שהבאפלו משוטט".
נפטר בשנת 1988 מסיבוכי מחלת האיידס, גופתו נשרפה לפי צוואתו.
לאונרד ססקינד הוא פיזיקאי יהודי-אמריקאי המתמחה בפיזיקה תאורטית, פרופסור באוניברסיטת סטנפורד.
תחומי המחקר שלו כוללים את תורת המיתרים, תורת השדות הקוונטית, פיזיקה קוונטית-סטטיסטית וקוסמולוגיה קוונטית.
ססקינד נחשב לאחד מאבות תורת המיתרים, על שהציע לראשונה, יחד עם יוצ'ירו נמבו והולגר בך נילסן, את הרעיון שחלקיקים עשויים להיות למעשה מצבים מעוררים של מיתרים יחסותיים.
ססקינד הציע ב-1995, במסגרת תורת המיתרים, פירוש מדויק לעקרון ההולגרפי.
כמו כן, היה לפיזיקאי הראשון שהגה את הרעיון של string theory landscape ("תמונת הנוף של תורת המיתרים") ב-2003.
ססקינד זכה בשנת 1998 בפרס סאקוריי לתאוריות בתחום פיזיקת החלקיקים, על "תרומתו החלוצית לפיתוח של מודלים של מיתרי חלקיקים האדרונים, תאוריות כיול סריגים, כרומודינמיקה קוונטית, ושבירת סימטריה דינמית".
לדעת רעיו לתחום, ססקינד הטיל חותמו על המחקר המדעי, ביישמו "דמיון מבריק ומקורי במחקר התאורטי של טבע החלקיקים והכוחות האלמנטריים המרכיבים את העולם הפיזיקלי".
ליאונרד ססקינד נולד למשפחה יהודית מניו יורק, בשנת 1940. הוא החל לעבוד כאינסטלטור בגיל 16, במקום אביו שחלה.
לאחר מכן נרשם ללמודי הנדסה בסיטי קולג' של ניו יורק, שבמהלכם שינה את תחום לימודיו וסיים את התואר הראשון שלו, ב-1962, במחלקה לפיזיקה.
את לימודיו המשיך באוניברסיטת קורנל, שם סיים את הדוקטורט ב-1965.
בין השנים 1966–1970 שימש ססקינד כאסיסטנט, ולאחר מכן כמרצה, במחלקה לפיזיקה בישיבה יוניברסיטי.
ב-1973 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, משם חזר להרצות בישיבה יוניברסיטי, בה זכה בתואר פרופסור לפיזיקה.
בשנת 1979 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת סטנפורד, כאשר בשנת 2000 החל לשמש על תקן הפרופסורה לפיזיקה של פליקס בלוך.
החל משנת 2009 משמש גם כמנהל מכון סטנפורד לפיזיקה תאורטית.
ססקינד היה אחד מבין שלושת הפיזיקאים הנודעים שגילו בצורה עצמאית, בסביבות 1970, כי מודל התהודה הכפולה של גבריאל ונציאנו להתנהלות הכוח החזק ניתן לתיאור באמצעות מודל מכני קוונטי של מיתרים, והיה הראשון שהגה את הרעיון של תמונת הנוף של תורת המיתרים (string theory landscape).
ססקינד תרם למספר תחומי מחקר פזיקליים שונים.
פיתוח עצמאי של מודל תורת המיתרים לפיזיקת החלקיקים
תאוריית שבירת הסימטריה המכונה לעיתים בשם "תאוריית הטכניקלור"
התאוריה הקוסמולוגית העצמאית, אם כי השנייה להיות מוצעת, של הבאריוגנזה
השערת הקשירה האקראית (causal patch)
פיתוח תאוריית המטריקס (מודל המטריקס של בנקס, פישלר, שנקר וססקינד) כמודל שקול לתורת M, אשר מהווה אב-טיפוס מתמטי פורמלי של תורת M, וכלי לחקירת מאפייניה
הצגת רעיון יישום קשרי האנטרופיה ההולוגרפיים להסברת מבנה היקום הפיזיקלי
הרעיון של תמונת נוף אנטרופית של תורת מיתרים
ססקינד הוא המחבר של מספר ספרי מדע פופולריים.
לאונרדו ברוני (באיטלקית: Leonardo Bruni; כונה גם לאונרדו ארטיני; 1370 בקירוב - 9 במרץ 1444) היה הומניסט, היסטוריון ומדינאי איטלקי, אשר נחשב להיסטוריון המודרני הראשון.
ברוני נולד בארצו, טוסקנה בסביבות שנת 1370. הוא היה תלמידו של הפוליטיקאי והמנהיג התרבותי קולוצ'יו סלוטטי, ממנו ירש את התפקיד קנצלר פירנצה.
שנותיו בתפקיד - ראשית ב-1410 למשך כמה חודשים (עד שהתפטר) וב-1427 עד מותו ב-1444 - הסתמנו בלחימה תכופה.
על אף שכיהן באחת מהמשרות הפוליטיות הרמות ביותר, עדיין היה חסר כוח ממשי יחסית למשפחת אלביצי ויריבתה, משפחת מדיצ'י.
ברוני גם כיהן כמזכיר של ארבעה אפיפיורים בשנים 1405 - 1415.
עבודתו החשובה ביותר היא "היסטוריה של אנשי פירנצה" ("Historiarum Florentinarum"), אשר נחשבת להיסטוריוגרפיה המודרנית הראשונה.
ראשית, מכיוון שיש בה שימוש חלוצי בחלוקת ההיסטוריה לשתי תקופות: העת העתיקה, ימי הביניים.
היסוד לרעיון זה הוא בכתבי פטרארקה, אשר הבדיל בין התקופה הקלאסית לבין הדעיכה התרבותית שאחריה.
ברוני סבר כי ישנה בפירנצה תחייה תרבותית שהיא תחילתו של עידן חדש.
סיבה נוספת היא הגישה החילונית שבה כתב, אשר התמקדה באדם ולא התיימרה להוסיף פרשנות תאולוגית לאירועים.
ברוני כתב בלטינית על חייהם של קיקרו ואריסטו, ובאיטלקית כתב על דנטה ופטרארקה.
הוא תרגם מיוונית ללטינית כתבים היסטוריים ופילוסופיים רבים, בין השאר את עבודותיהם של אריסטו ופרוקופיוס.
קברו של ברוני נבנה על ידי ברנרדו רוסלינו ונמצא בבזיליקת סנטה קרוצ'ה.
לאונרד יוג'ין דיקסון היה מתמטיקאי אמריקני.
דיקסון היה מהמתמטיקאים האמריקאים הראשונים שעסקו באלגברה מופשטת.
בפרט, דיקסון חקר שדות סופיים וחבורות לי קלאסיות.
דיקסון החשיב את עצמו כטקסני מאחר שגדל בעיר קלבורן, שם אביו עבד כבנקאי, סוחר והשקיע בנדל"ן.
הוא למד באוניברסיטת טקסס באוסטין שם עודד אותו ג'ורג' ברוס הלסטד ללמוד מתמטיקה.
תחת הנחייתו של הלסטד, קיבל דיקסון תואר ראשון בשנת 1893 ותואר שני בשנת 1894 והתמחה בגאומטריה.
אוניברסיטת שיקגו וגם אוניברסיטת הרווארד חיזרו אחר דיקסון להשלים דוקטורט.
בתחילה קיבל דיקסון את הצעת הרווארד אך בחר לבסוף בשיקגו.
בשנת 1896 כשהיה בן 22 בלבד, היה לדוקטורט הראשון של שיקגו.
המנחה השלו היה אליקים הייסטינגס מור.
דיקסון נישא לסוזאן מקלאוד דייוויס בשנת 1902 ולשניים נולדו שני ילדים: קמפבל ואלינור.
דיקסון הוכיח תוצאות מעניינות רבות בתורת המספרים, כאשר השתמש בתוצאתו של איוואן וינוגרדוב כדי להסיק מסקנות על בעיית וארינג בעבודתו על תורת המספרים האדיטיבית.