tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין 1941 לבין 1944 פחתה האוכלוסייה היהודית במדינה עקב גלי הגירושים של יהודים למחנות השמדה לאחר הטבח בקמניץ-פודולסקי ב־1941, טבח נובי סאד, ב-1942 וגיוס מאסיבי של יהודים לעבודות כפייה במסגרת שרות העבודה של הצבא ההונגרי.
במסגרת זו מצאו את מותם קרוב ל-100,000 יהודים.
בעת הכיבוש הגרמני את המדינה ב-19 במרץ 1944, נשארו כ־760-780 אלף יהודים בהונגריה.
האוכלוסייה היהודית הייתה הגבוהה ביותר בבודפשט ובמזרח המדינה (כולל אזור זקרפטיה שסופחה אליה).
מיד לאחר כיבוש המדינה על ידי הוורמכט הגיעה להונגריה קומנדו אייכמן ה"זונדראיינזצקומנדו" (היחידה למבצעים מיוחדים) בראשות סגן אלוף אדולף אייכמן, שתפקידה היה לבצע את גירוש היהודים מהונגריה.
היחידה, כולל הנהגים ואנשי הביטחון, מנתה לא יותר מ-150–200 איש.
סגנו של אייכמן היה סגן אלוף הרמן קרומיי, ששירת קודם בגטו לודז'.
בין הקצינים היו דיטר ויסליצני, שהוביל את גירושם של יהודי סלובקיה בשנת 1942 ויהודי יוון בשנת 1943, תאודור דַנֶקֶר, שניהל את הגירושים בצרפת, בבולגריה ובאיטליה, כמו כן הגיע גם אלויס ברונר, שהשתתף קודם לכן בגירוש היהודים האוסטרים, הצ'כים, צרפתים והיוונים.
העניינים המשפטיים טופלו על ידי אוטו הוּנְשֶה, על ההובלה ברכבות היה אחראי סרן האס.אס.
מספר אנשי קומנדו אייכמן בלבד לא היה מספיק לגירוש מאות אלפי יהודים, אך פעילותם נעזרה רבות בשיתוף פעולה תומך של הרשויות ההונגריות.
בזמן שאייכמן חיכה למשפטו בישראל, הוא נזכר: "כמובן, אני חייב להתוודות בענווה כי המכניזם של הרשויות ההונגריות עבד באופן כה יעיל שרשויות דומות במדינות אחרות לא יכלו להעיד על עצמם על יעילות כזו באותם זמנים.
לא רק בענייני היהודים פעלו כך, אלא בכל מטלותיהם הרשמיות האחרות.
אמרתי לעצמי שוב ושוב 'תראה, תראה' עד עכשיו חשבת שרק בגרמניה יש סוג כזה של דיוק, ואתה יכול לראות כאן לפחות אותו דיוק מביך.
הערצתי את הממשל הציבורי ההונגרי..."
תפקיד הנהלת משרד הפנים ההונגרי
הצוות המצומצם של אייכמן לא היה יכול להספיק לביצוע גירוש מאות אלפי יהודים בהונגריה.
לביצוע מבצע רב היקף כזה נדרשה מעורבות רשויות אכיפת החוק ההונגריות (באזור הכפרי, הז'נדרמריה, בבודפשט המשטרה), של מינהל הרשויות המקומיות וכן גם התמיכה של הנהלת משרד הפנים הייתה חיונית.
אייכמן קיבל זאת מאנדור יארוש, שר הפנים, מאסלו באקי מזכיר המדינה הפוליטי, ולאסלו אנדרה מזכיר המדינה המינהלי.
עם הקמת ממשלת דמה סטויאי העוצר מיקלוש הורטי נתן לממשלה יד חופשית להסדיר את הסוגיות הקשורות ביהודים.
בפועל סטויאי הטיל את המשימה על יארוש, יארוש על באקי ואנדרה.
לפיכך, ניהול ביצוע הגירוש של שלושת רבעי מיליון היהודים בוצע על ידי שלושת הנ"ל, שלושת ה"לאַצִי" כפי שכונו שהוא שם חיבה בהונגרית ל"לאסלו".
בימים שלאחר הכיבוש הגרמני והעלייה לשלטון של ממשלת סטויאי התקיימו דיונים אינטנסיביים בהם הובהר ה"פתרון סופי לשאלה היהודית".
המסגרת הרעיונית סופקה על ידי תוכנית תלת פאזית שנבדקה כבר קודם במדינות אחרות.
סימון ובידוד יהודים משאר האוכלוסייה.
ריכוז היהודים בערים גדולות יותר.
הובלת היהודים שרוכזו וננעלו בגטאות למחנות ריכוז בשליטת שלטונות גרמניה.
על פי התוכניות הקונקרטיות, במהלך השלב הראשון נדרשו היהודים לענוד טלאי צהוב בצורת מגן דוד והותקנה סדרת תקנות שהגבילו קשות את זכויות האדם שלהם.
הן אסרו את השתתפותם בחיי התרבות, אסרו עליהם להיכנס למקומות בילוי, הגבילו את חופש התנועה שלהם, הגבילו את העסקתם, אסרו עליהם להעסיק גויים, הורו להם מתי והיכן לבצע קניות ועם הזמן הכריחו אותם לעזוב את מקומות מגוריהם.
התוכניות לשלב השני חייבו הקמת גטאות יהודיים בכפרים ביישובים עם אוכלוסייה של יותר מ-10,000 תושבים, אשר נאלצו אז להעביר את האוכלוסייה היהודית ליישוב זה מהכפרים מסביב.
המטרה הייתה, מצד אחד, לבודד עוד יותר את היהודים משאר האוכלוסייה, ומצד שני להקל על העברת היהודים למחנה המוות בשלב השלישי.
השלב השלישי של תוכנית הטיהור של המדינה מיהודים היה לזרז את הסעת היהודים מחוץ למדינה ברכבות.
בין לאסלו אנדרה לבין אדולף אייכמן הייתה מחלוקת.
אנדרה היה מתחיל את הגירוש בבודפשט, ואילו אייכמן הציע לגרש תחילה את יהודי הכפר, בציפייה ליהודים העשירים, בעלי השפעה רבה יותר, וניידים יותר, שיברחו לבודפשט.
שם הוא קיווה לסיים את גל הגירוש הלאומי במהלך של פשיטה גדולה ולעצור ולגרש את כולם בבת אחת.
לבסוף עמדתו של אייכמן התקבלה והגירושים החלו באזורים הכפריים, בעיקר באזורים המזרחיים והדרום-מזרחיים של המדינה שהיו אז המאוימים ביותר לכיבוש ושחרור על ידי כוחות סובייטים שהתקרבו.
במהלך תכנון פעולת הגירוש, המדינה חולקה לשישה אזורים.
בכל מקרה האזורים כללו מחוז אחד או יותר של הג'נדרמריה :
קלוז'-נאפוקה (מחוז ז'נדרמריה IX) וטרגו מורש (מחוז ז'נדרמריה X)
סקשפהרוואר (מחוז ז'נדרמריה II) ו-מישקולץ (מחוז ז'נדרמריה VII)
סגד (מחוז ז'נדרמריה V) ודברצן (מחוז ז'נדרמריה VI)
סומבטהיי (מחוז ז'נדרמריה III) ופצ'ס (מחוז ז'נדרמריה IV)
אדולף אייכמן הסתתר בגרמניה לאחר המלחמה, ואז ברח לארגנטינה, שם נחטף על ידי המוסד בשנת 1960. הוא נשפט בישראל, נידון למוות בשנת 1961 ונתלה ב-1962.
אנדור יארוש, לאסלו באקי, לאסלו אנדרה ולאסלו פרנצי נידונו למוות כפושעי מלחמה בבודפשט ונתלו ב-1946.
גירוש ספרד במאה השביעית היה גירושם של רבים מיהדות ספרד לצרפת ולצפון אפריקה בשל אנטישמיות גוברת מצד השלטונות הויזיגותים, שאסרו שוב ושוב לאורך המאה על מגורי יהודים בספרד, ואילצו את היהודים להמיר את דתם לנצרות או לצאת מן הממלכה.
יהודים רבים עזבו את ספרד, ורבים יותר נאנסו לקבל עליהם את הנצרות כדי להציל את נכסיהם, ובסתר נשארו נאמנים לדתם.
עם זאת, השלטון המרכזי היה חלש באותה תקופה, ונראה כי הצווים מעולם לא מומשו באופן מלא.
מהלך זה דחף את היהודים לצדד בערבים ובמוסלמים שהיגרו מהמגרב ושכבשו את חצי האי האיברי בשם האסלאם בסוף המאה השביעית, ולסייע להם בכך.
לאחר מכן שב והתחדש היישוב היהודי בספרד.
תחת השלטון הרומי, גדל היישוב היהודי בספרד.
יהודים התיישבו בעיקר בערי החוף המזרחי ובערים הדרומיות.
קיימות ראיות על קשרים בין יהודים לנוצרים ועל חקלאים יהודים.
החוק הרומי המאוחר הכיל חקיקה מפלה נגד היהודים בהשפעת הנצרות, אך המלכים הוויזיגותים בספרד לא אכפו אותה, כל עוד החזיקו בנצרות האריאנית.
בחודש מאי 589 קיבל עליו המלך הוויזיגותי רֶקָארֶד הראשון, את הנצרות הקתולית, וכינס ועידה כנסייתית בטולדו שקבעה כי יש לאכוף את החוקים האנטי-יהודיים, שכללו איסור לכהן במשרות ציבוריות המקנות לנושאיהן סמכות להעניש נוצרים, נישואים עם נוצרים, החזקת עבדים ובניית בתי כנסת חדשים.
לקראת אמצע המאה ה-7 תקנות אלו הוחלו גם נגד מומרים ממוצא יהודי.
לאורך המאה השביעית התקבלו שוב ושוב החלטות אנטי-יהודיות בוועידות הכנסייה הספרדית בטולדו.
כמה מהן דרשו מהיהודים לבחור בין התנצרות ובין גירוש, אך הן לא מומשו באופן מלא ונותרו יהודים בספרד עד לכיבוש הערבי בראשית המאה ה-8.
את הצו הראשון האוסר על יהודים להתגורר בספרד, הוציא בשנת 613 המלך סיסבוט.
יהודים רבים עזבו את ספרד לצרפת הסמוכה ולארצות צפון-אפריקה, ואחרים נאנסו להתנצר למראית עין.
יש הטוענים כי ההתנצרות לוותה באיום על חייהם.
כעבור שנים ספורות חדלו מלאכוף את הצו, ובימי המלך סוינטילה שבו מרבית המתנצרים ליהדותם.
בשנת 633 כונסה ועידת טולדו הרביעית בהובלת איזידור מסביליה, בה אסרו על המרת דת בכפייה, ובכך ביטלו את האיסור על יהודים לגור בספרד.
עם זאת, ההמרות הכפויות שכבר נעשו אושרו בוועידה זו, ועל המתנצרים נאסר לשוב ליהדות.
במטרה למנוע מהמומרים לשוב ליהדותם, הוחלט לקחת בכוח את ילדי האנוסים ולמוסרם למנזרים ולמשפחות נוצרים אדוקים כדי שיישארו נאמנים לדת הנוצרית, ואם יפרו את הצו ילקחו הילדים לשמש כעבדים.
בשנת 638 הוכרז שוב כי אסור למי שאיננו קתולי להתגורר בספרד, אך ננקטו צעדים מעשיים רק כנגד מהגרים מבחוץ.
בשנת 681 הכריז המלך ארוויג במסגרת ועידת טולדו ה-11, כי יש "להדביר את המגפה היהודית", ומוטל איסור מוחלט של קיום מצוות הדת היהודית בפרהסיה ובפרט קיום החגים היהודיים.
כתוצאה מכך, נטשו יהודים רבים את ספרד אל צפון אפריקה.
לאחר כיבוש ספרד בידי הערבים ב-711 והקמת אל-אנדלוס, התחדש היישוב היהודי באופן גלוי בחצי האי האיברי.
כבר בשנת 694 הגדיר המלך אגיקה את הקשרים בין היהודים בספרד וצפון אפריקה כבגידה, ולא מן הנמנע שבשל הדיכוי נגדם, קיבלו היהודים את השלטון החדש באהדה.
תעמולה ימי ביניימית מאוחרת טענה כי היהודים הם אלו שמסרו את טולדו בידי המוסלמים, ובכך בגדו בספרד הנוצרית.
תעמולה זו היוותה תירוץ לרדיפת היהודים במאה ה-15.
במהלך השנים שלאחר הגירוש, עלה מיכאל קיסר בן כת האתינגאנים על כס האימפריה הביזנטית, שהטה תחילה את כף הזכות לטובת היהודים, ועל כן נוצר מיתוס לפיו הוא צאצא למשפחה מאנוסי סיסיבוט.
גירוש השד של מבתה של האישה הכנענית הוא אחד הנסים של ישו בבשורות, והוא מסופר בבשורה של מרקוס בפרק ז', ובבשורת מתי בפרק ט"ו.
בשתי הבשורות, גירוש השד מבתה של האישה הכנענית מתרחש בעת שישו הגיע לאזור צור וצידון.
ישו הסכים לרפא את בתה של האישה הכנענית עקב האמונה הגדולה שגילתה אישה זו.
הקטע הרלוונטי מבשורת מתי הוא כדלקמן:
הקטע הרלוונטי מבשורת מרקוס הוא כדלקמן:
פרק זה הוא, על פי גרהם ה 'טולפטרי, דוגמה לאופן בו ישו מדגיש את ערכה של האמונה החזקה, ללא עוררין, כפי שמוצג גם בפרק ריפוי עבדו של שר המאה.
ישו מסרב בשלב ראשון לרפא את בת האישה הכנענית, משום שהוא מעיד על עצמו שנשלח בראש ובראשונה לבשר, לרפא ולהחזיר בתשובה את ה"צאן האובדות" (יהודים שאמונתם והאחיזה במצוות ובדרך האלוהים נחלשה או אבדה כליל) מקרב עמו ישראל.
אולם הוא הסיק מתשובתה החכמה של האישה הכנענית: "כֵּן אֲדֹנִי אֲבָל גַּם־צְעִירֵי הַכְּלָבִים יֹאכְלוּ תַּחַת הַשֻּׁלְחָן מִפֵּרוּרֵי לֶחֶם הַבָּנִים", (כמענה להערתו על כך ש"לא נאה להשליך את לחם הבנים לצעירי הכלבים"), כמה איתנה אמונתה חסרת הפשרות, אמונה שבגינה ראוי שאותם שמבקשים להירפא, יזכו את הברכה משמים להירפא בזכות אותה אמונה.
בתרגומים רבים לשפות אחרות של הבשורות נאמר כי ישו היה באזור צור וצידון לאחר שעזב את הגליל אשר שם התווכח עם הפרושים על הפירושים שלהם לתורה.
האישה בסיפור הזה, מוגדרת כאישה כנענית (פיניקית) מאזור צור וצידון, מתוארת "ככנענית על פי מוצאה".
לא ברור אם מרקוס מבקש להבחין בין פיניקי מסוריה לבין פיניקי מצפון אפריקה (קרתגו?) או לבין מישהו המתגורר באזור חוף הים התיכון של לבנון-סוריה או שחי באזור המרכזי".
המאפיין הבולט האחר שלה הוא מעמדה כנכרייה, כלומר שאיננה יהודיה: בשורת מרקוס מוסיפה שהיא יוונית, והכוונה היא לא שמוצאה הוא מארץ יוון, אלא שתרבותה ודתה היו הלניסטיים, כמו רוב התושבים באותו חבל ארץ באותה תקופה.
בספר "Homilies" הפסאודו-קלמנטייני ממאה השלישית, האישה הכנענית מכונה בשם ג'וסטה בתה מכונה בשם ברניקה .
גירוש השד מילד אילם אחוז שד, או הנער בעל הרוח האילמת, הוא אחד מהנסים של ישו שתועדו בבשורות הסינופטיות.
בנס ריפוי זה גירש ישו שד מגופו של ילד אחוז שד.
תיעוד נס גירוש שדים זה מופיע בפירוט בבשורת מרקוס ומתועד גם בצורה שונה קמעה, בבשורות מתי ולוקס.
התיעוד שבבשורת מרקוס (בשורת מרקוס ט' 17–29) מתאר כיצד ישו מוקף בהמון רב שבא לראותו.
איש אחד מתוכם מתחנן אליו מבקש ממנו עזרה לרפוי בנו, אשר "יש לו רוח אילמת בקרבו"'.
הוא מסביר שהרוח אוחזת בו בכל מקום, מפילה אותו ארצה וגורמת לו להעלות קצף בפיו, לחרוק את שיניו ולהיות נוקשה.
הוא אומר לישו שהוא ביקש מתלמידיו לרפא את הילד, אך הם לא הצליחו בכך.
ישו מגיב באומרו "הוי דור חסר אמונה", כשהוא מפנה דבריו הן לתלמידיו והן לכל הנוכחים האחרים ואז הוא שואל: "עד מתי אהיה עמכם?".
ישו מבקש שיביאו את הנער אליו.
כאשר הנער אחוז השד מובא אליו, הרוח הטמאה (השד) ראתה כי הובאה לפני ישו, היא מפילה את הנער מיד וגורמת לו להעלות קצף ולפרכס, על פי פרשנויות מקובלות נטען כי "התיאור המובא בקטע זה של מרקוס תואם בדיוק מרבי להתקף אפילפטי".
ישו שואל את אבי הנער ממתי התקפים כאלה התחילו להשפיע על הנער.
האב עונה מאז ילדותו, כולל שפעמים רבות הפיל השד את הנער לאש ומים וסיכן את חייו.
האב מבקש משישו שירחם עליו ואם הוא יכול שירפא את הנער את בנו.
"אם אתה יכול?" מגיב ישו, הכל אפשרי למי שמאמין, והאיש מגיב, "אני מאמין; עזור לי בחסרון אמונתי!" ואז מצווה ישו על הרוח לצאת מן הנער, והיא עושה זאת.
לאחר שהרוח הטמאה עזבה את גופו הנער נראה לרבים בקהל כגופת מת.
אך ישו אוחז בו ועוזר לו לקום.
לאחר מכן, כאשר ישו נכנס לבית, שואלים אותו תלמידיו ביחידות, מדוע הם לא הצליחו לרפא את הנער, והוא מסביר, "הסוג זה (של רוח טמאה) יכול לצאת רק באמצעות תפילה".
במקורות אחרים נאמר גם, "באמצעות צום".
הגרסה בבשורה של מתי (י"ז 14–18) קצרה באופן משמעותי, ומחסירה את ההתייחסות להמון רב שנכח באותה עת (וברוב הגרסאות) את הצורך בתפילה לצורך גירוש השד.
כמו כן צוין כי הילד הוא "מוכה ירח", וכ"חולה אפילפסיה" בגרסאות אחרות.
הגרסה של בשורת לוקס מקוצרת אף היא, אך כאן נשמר האזכור לנוכחות ההמון.
ישו מקנה חשיבות למידת האמונה של אדם שנס נעשה לו, דבר זה נלמד מהעובדה שאבי הנער אחוז השד שואל האם הוא, ישו, יכול לעזור לבנו, כלומר לגרש את השד וישו עונה "אתה שואל האם אוכל לגרש את השד הכל יוכל המאמין".
מצד אחד "מגרש השד" חייב להיות מאמין באמונה שלמה שהוא יכול לגרש את השד.
מאידך גם מי שמקבל את נס הריפוי או מי שמבקש את הנס עבור בן משפחתו, חייב שתהיה לו אמונה בסיסית כדי שהנס יוכל לצאת לפועל..
כמו כן יש להתייחס לכך שתלמידיו של לא הצליחו לגרש את השד מהנער אחוז השד, על אף שהצליחו בפעמים רבות קודם לכן לגרש שדים (מרקוס ו' 13).
ישו מציין שהמין המיוחד הזה של השד מחייב לא רק ציווי על השד במאמר "צא ממנו", אלא מחייב גם הכנה בתפילה ואף צום, דברים שישו עצמו היה מורגל בהם ועסק בהם ללא הרף.
ניתן להבין מכאן גם שישנים סוגי שדים שונים, ולא כולם ניתן לגירוש בנקל.
הבשורות הסינופטיות מתארות את ישו כאשר הוא מגרש שדים בשעת השקיעה ממש לאחר שריפא את חמותו של שמעון כיפא פטרוס), בבשורת מתי ח' 16–17, בשורת מרקוס א' 32–34 ובבשורת לוקס ד' 41-40.
על פי הבשורות, לאחר שישו רפא את חמותו של פטרוס, עם ערב, הובאו אליו אחוזי שדים, והוא גירש את הרוחות הטמאות בדברו ורפא את כל החולים.
על פי בשורת לוקס, כאשר השדים יצאו מאנשים רבים, הם צעקו: "אתה הוא (המשיח) בן האלוהים!" אולם ישו גער בהם ולא התיר להם לדבר, כיוון שהם ידעו שהוא המשיח.
על פי בשורת מתי, היה בכך משום התגשמות נבואתו של הנביא ישעיהו בפרק נ"ג פסוק 4:
בשורות מרקוס ולוקס מדווחות אירועים המתרחשים ביום השבת.
שקיעת השמש מסמנת ביהדות את מוצאי השבת.
חולים רבים הגיעו או הובאו לישו כדי להירפא ממחלותיהם ונכותם ועל מנת ששדים יגורשו מתוכם.
הברית החדשה מתארת לגבי האירוע, שכל אדם שיצא משם, יצא לאחר שנרפא או כאשר הוא משוחרר מהרוח הטמאה.
לישו הייתה חמלה על המוני בני האדם שהיו בנוכחותו מכיוון שהוא הזדהה עם הכאב והסבל שהם עברו, על אף שהוא עצמו לא היה כפוף לאותו סבל.
הכוח העל-טבעי המרפא שיצא מתוכו של ישו, סיפק ראיות לכך שהוא המשיח של עם ישראל שנחזה מראש כפי שניבא ישעיהו הנביא.
בשורת מתי אינה אינה מתייחסת לנושא הזמן ערב השבת או מוצאי השבת: האזכור הראשון של יום השבת והמחלוקות שהתעוררו סביב פועלו ישו בריפוי וגירוש שדים במהלך יום השבת מצוי בבשורת מתי י"ב.
אחת הפרשנויות מן המאה תשע עשרה, מציעה כי האירועים אכן התרחשו במוצאי השבת, "ההקשר המקורי כפי שהוא מתועד, בבשורת מתי ולוקס" ואבד בבשורת מתי.
במוצאי השבת כאשר בני ישראל היו רשאים כבר לשאת את החולים ().
לחלופין, "אלמלא היה יום שבת, ניתן להניח כי הערב שנבחר היה מתאים יותר להעברת החולים, ונחשב כנוח יותר לאלו שנשאו אותם, לאחר עבודת יומם".
ישו מגרש שד מאילם הוא האחרון מתוך סדרת ניסים של ישו שתועדו בפרק ט' ב.
נס גירוש שדים זה מופיע בבשורת מתי ט' 32–34, מיד לאחר סיפור ריפוי שני העיוורים מן הגליל (בשורת מתי ט' 27–31).
על פי בשורת מתי, מיד לאחר ריפויים של שני העיוורים על ידי ישו, אדם אילם שהיה אחוז שדים הובא אל ישו על מנת שיגרש ממנו את השד.
ולאחר שישו גירש ממנו את השד, החל האילם לדבר.
המון האנשים שנכח באירוע נדהם ואמר: "מעולם לא נראה דבר כזה בישראל ".
תגובה דומה לזו נאמרה על ידי המון האנשים שנכחו בעת ריפוי המשותק מכפר נחום (בשורת מרקוס ב' 12).
בניגוד לפליאה של המון העם, הפרושים אמרו בספקנות, מתוך חוסר רצון להאמין, "על ידי שר השדים הוא מגרש את שדים".
טענה דומה מופיעה גם בבשורת מתי י"ב 24, כאשר ישו גירש שד מתוך איש עיור ואילם וגם ריפא אותו מעיוורונו ואילמותו, שם אמרו אמרו הפרושים "אֵין זֶה מְגָרֵשׁ אֶת־הַשֵׁדִים כִּי אִם־עַל־יְדֵי בַעַל זְבוּל שַׂר הַשֵׁדִים".
גירוש שד מאדם עיוור ואילם וריפויו הוא אחד מהנסים של ישו בבשורות.
על פי הבשורות, ישו גירש שדים מאדם שהיה אחוז שדים וגם ריפא אותו מעיוורון ומאילמות, כך לאחר נס הריפוי וגירוש השדים, אותו אדם היה מטוהר מן השד וגם יכול היה לראות ולדבר.
הקהל שצפה בכך נדהם ונוכחים מהמוני העם אמרו: "האם יכול להיות שהוא (ישו) הוא בן דוד?" ברמז לכך שהוא כנראה המשיח.
אך כאשר הפרושים שמעו זאת, הם אמרו בחוסר אמונה וביטול: "רק על ידי בעל זבול, שר השדים, הוא מגרש את השדים."
בתגובה לכך עונה להם ישו:
"כל ממלכה המחולקת כנגד עצמה תיהרס, וכל עיר או בית המחולק כנגד עצמו לא יחזיקו מעמד.
אם השטן מגרש את השטן, הרי הוא חלוק כנגד עצמו.
כיצד אם כן יכולה לעמוד ממלכתו?
ואם אני מגרש שדים על ידי בעל זבול, על ידי מי בניכם מגרשים אותם?
לכן הם יהיו אלה שישפטו אתכם.
אלא שאם על ידי אצבע אלוהים אני מגרש שדים, אזי מלכות אלוהים כבר נמצאת בקרבכם" (בשורת מתי י"ב: 25-28).
"ואני שואל אתכם כיצד יכול מישהו יכול להיכנס לביתו של איש גיבור ולשדוד ולבזוז את רכושו מבלי להשתלט עליו ולכפות אותו תחילה?
הרי רק לאחר שהתגבר על הגיבור הוא יוכל לבזוז את ביתו."
"כל מי שלא עומד לצדי בעצם פועל נגדי, ומי שלא אוסף איתי (כלומר אינו תורם ואף מפריע לאמונה ולתשובה לאלוהים) מפזר.
ולכן אני אומר לכם, יסלחו לכם על כל חטא וגדוף כלפי בני אדם, אך חילול השם על ידי גידוף רוח הקודש לא יסלח לאיש.
כל מי שמדבר דבר כנגד בן האדם (כנגד ישו עצמו) ייסלח לו, אך כל מי שמדבר נגד רוח הקודש לא ייסלח לו, לא בעולם הזה ולא בעולם הבא."
בבשורת מרקוס לא מופיע סיפור גירוש השד מהעיוור ואילם, אולם קיימת חזרה על הקטע שבו הסופרים (או הפרושים) מטילים ספק ביכולת הנסית של ישו שבאה מאלוהים ומייחסים את היכולת הזאת לגרש שדים לשר השדים ובעל זבול.
תשובתו של ישו על כך גם היא נזכרת בקטע הזה.
ישו מזהיר את שומעיו כי אין סליחה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא למי שמגדף את רוח הקודש או במילים אחרות למי שמחלל את שם אלוהים.
הוא בהחלט אומר שמי שמגדף אותו עצמו (את ישו) כבן אדם, ייסלח לו.
אך לא ייסלח למי שמייחס את גבורתו של ישו לעשיית נסים לרבות גירוש שדים ברוח הקודש לבעל זבול, או למי שמכונה שר העולם הזה, או השטן, אדם כזה מחלל את שם אלוהים ואת רוח קודשו.
ולכאלה אין סליחה לא בעולם הזה ולא בעולם הבא.
גירוש מהצבא הוא אחד העונשים שרשאי להטיל בית דין צבאי בצה"ל על חייל שדרגתו אינה נמוכה מסמל ונדון למאסר.
העונש של גירוש מהצבא יוטל בנוסף לעונש המאסר או במקומו.
הסמכות להטיל עונש זה מופיעה ב לחוק השיפוט הצבאי.
סעיף 28 לחוק קובע: "גירוש מן הצבא גורר אחריו גם שלילת הדרגה הצבאית של הנדון".
עונש זה הוטל במקרים מעטים בלבד, משום שבתי הדין הצבאיים ראו בו "אמצעי ענישה נדיר וחריג בחומרתו מכלל אמצעי הענישה המסורים בידי בתי-הדין הצבאיים".
הסיבה לכך היא שעונש זה נושא בחובו ענישה כפולה: לצד ממד משמעותי של קלון וביזוי, כאשר המדובר במשרת קבע – נושא עונש הגירוש גם ממד כלכלי מובהק, שכן לעונש זה מתלווה שלילת
הדרגה הצבאית של הנדון, ולצידה שלילה של כל זכויות הגימלה.
בהתאם לכך, העונש הוטל בשתי קטגוריות של מקרים:
עבירות העלולות לפגוע במישרין או בעקיפין בביטחון המדינה, במובנו הרחב של מושג זה.
עבירות הטומנות בחובן יסוד בולט של חרפה או של קלון עד כי הדעת אינה סובלת שאותו אדם ימשיך להימנות על המסגרת הצבאית ויוסיף לשרת בצה"ל.
מקרה בולט של הטלת עונש גירוש מהצבא הוא מקרהו של תא"ל רמי דותן, ראש להק הציוד בחיל האוויר, שהורשע "בפרשיות שחיתות שאין להן תקדים בהיקף ובחומרה בתולדות המשפט בצה"ל", ובהן קבלת שוחד.
גירוש שבעה שדים ממרים המגדלית הוא אחד מהנסים של ישו בברית החדשה.
מרים המגדלית נחשבת לדמות חשובה שליוותה את ישו במהלך השנים בהם פעל בבשורה.
אין בבשורות תיאורים בהם תואר כיצד ביצע ישו את גירוש השדים ממרים.
אולם בשני מקומות, בבשורת מרקוס ט"ז: 9 ובבשורת לוקס ח': 2, מתואר שישו אכן גירש שבעה שדים ממרים המגדלית.
במקורות מתקופת בית שני מופיעה העיר מגדלא בשם טריכיי.
פירוש המילה "טריכיי" ביוונית הוא "מקום המלחת הדגים".
יוסף בן מתתיהו (יוספוס פלאביוס) מכנה בשם זה עיר קדומה ששכנה לחוף הכנרת, בקצה הדרומי של בקעת גינוסר, המזוהה היום על ידי החוקרים עם "מגדל", "מגדלא" או "מגדל נוניא" (בארמית, מגדל הדגים).
מגדלא היא מקום הולדתה של מרים המגדלית, היא מריה מגדלנה,
במאה הראשונה האמינו כי השדים היו הגורמים למחלות גופניות ומחלות נפש.
חוקר הנצרות הקדומה ברוס צ'ילטון, מביע סברה כי ציון מספר השדים שהם "שבעה", עשוי להצביע על כך שמרים נאלצה לעבור שבעה גירושי שדים שונים, לאורך תקופה ארוכה, כנראה כביכול ששש הראשונות לא הצליחו באופן חלקי או לחלוטין.
סברה זו אינה מתאימה לשאר נסי גירוש השדים על ידי ישו, שבהם עלה בידיו לגרש שדים כהרף עין, אך ורק מעצם גערתו בהם.
חוקר הברית החדשה והיסטוריון הנצרות הקדומה בארט ד 'ארמן, טוען כי המספר שבע עשוי להיות סמלי בלבד, שכן, במסורת היהודית, שבע הוא מספר השלמות.
כך שלמעשה יש להבין שאחיזתם של שבעה שדים במרים המגדלית מביעה בעצם את העובדה שהיא עונתה וסבלה קשות מאחיזתם של שבעת השדים.
היא ללא ספק סבלה מאוד מטראומות גופניות ורגשיות קשות.
כתוצאה מכך, נאמנותה, אמונתה, אהבתה והתמסרותה לישו נבעה מהמזור שישו הביא לה.
אין לנו תיאורים בבשורות של האופן שבו גירש ישו את השדים ממרים המגדלית.
מרים צוינה בבשורות כאחת הנשים שתמכו כלכלית בשירות הבשורה של ישו, ייתכן והיא הייתה אמידה או עשירה יחסית.
המקומות שבהם היא ושאר הנשים מוזכרות לאורך הבשורות מעידות על היותן חיוניות לפעילותו של ישו.
העובדה שמרים המגדלית מופיעה תמיד כדמות נשית ראשונה, בכל פעם שהיא מופיעה בבשורות הסינופטיות בקבוצת נשים, מעידה שהיא נתפסה כחשובה מכולן.
גירוש יהודים ויציאתם מתוך אילוצים שונים מחבלי ארץ שונים, זו תופעה מתמשכת שהתרחשה לאורך ההיסטוריה של עם ישראל, החל מהמאה ה-8 לפנה"ס ועד המאה ה-21.
תגלת-פלאסר השלישי, מלך האימפריה הנאו-אשורית, בזז את ממלכת ישראל הצפונית וסיפח את שטחם של שבטי ראובן, גד ומנשה בגלעד.
אנשים משבטים אלה נלקחו בשבי והתיישבו מחדש באזור נהר ח'בור, בחל, בהבור, בהרא ובגוזן.
תגלת-פילסר גם כבש את שטח נפתלי ואת העיר ינוח באפרים, ומושל אשור הוצב על אזור נפתלי, אוכלוסיית נפתלי גורשה לאשור.
בשנת 722 לפנה"ס נכבשה שומרון, עיר הבירה של ממלכת ישראל הצפונית, על ידי סרגון השני, אשר יישב מחדש את בני ישראל בחל, הבור, גוזן ובערי מדי.
סרגון תיעד את כיבושה של אותה עיר כך: "השומרון הסתכלתי, לכדתי; 27,280 איש שישבו בה סחבתי" לאשור.
חלק מאנשי השבטים הצפוניים ניצלו, ונטען כי רבים נמלטו גם דרומה לירושלים.
כאשר צדקיהו התקומם נגד השלטון הבבלי, נבוכדנצר הגיב בפלישה ליהודה.
בדצמבר 589 לפנה"ס החל נבוכדנצר במצור נוסף על ירושלים.
במהלך המצור, ברחו יהודים רבים למואב, עמון, אדום ומדינות סובבות נוספות כדי לחפש מקלט.
העיר נפלה בסופו של דבר לאחר מצור בן שלושים חודש, והגנרל הבבלי נבוזראדן נשלח להשלים את השמדתה.
העיר נבזזה, ומקדש שלמה נהרס.
רוב בני המעמד הגבוה נלקחו בשבי לבבל והעיר נהרסה.
רק אנשים בודדים הורשו להישאר ולטפל בארץ בשנת 537 לפנה"ס התיר ליהודים כורש הגדול, המלך המייסד של האימפריה הפרסית האחמנית, לחזור ליהודה ולבנות מחדש את בית המקדש.
גירוש מהעיר רומא באשמת גיור אגרסיבי בקרב הרומאים.
גירוש מהעיר רומא על ידי הקיסר טיבריוס יחד עם מתרגלי הדת המצרית.
יהודים גורשו מאחד ממגוריהם בעיר אלכסנדריה שבמצרים, ביוזמתו של אאולוס אביליוס פלאקוס.
התבוסה היהודית במרד הגדול הביאה לכך שיהודים רבים נלקחו בשבי ושועבדו או הפכו לפליטים.
קהילות יהודיות גדולות בקפריסין, סירנה ואלכסנדריה נמחקו לאחר התבוסה היהודית במלחמת קיטוס נגד רומא.
אירוע זה גרם לשינוי דמוגרפי גדול בלבנט ובצפון אפריקה.
לפי אוסביוס מקיסריה פרוץ האלימות הותיר את לוב מרוקנת עד כדי כך שכמה שנים לאחר מכן נאלצו להקים בה מושבות חדשות על ידי הקיסר אדריאנוס רק כדי לשמור על כדאיות המשך ההתיישבות.
יהודים גורשו מאלכסנדריה, מצרים בהנהגתו של קירילוס האלכסנדרוני מאלכסנדריה.
יהודים גורשו ממנורקה או נדרשו להתנצר.
המלך הוויזיגוטי סיסבוט הורה שכל יהודי שיסרב במשך יותר משנה להטביל את עצמו או את ילדיו ומשרתיו, יגורש מהארץ ויישלל ממנו רכושו.
כל האוכלוסייה היהודית בגליל נטבחה או גורשה בעקבות המרד היהודי נגד ביזנטיון.
מוחמד גירש ממדינה שני שבטים יהודים: שבט בני קינוקאע ושבט בני נצ'יר.
שבט באנו קורייזה נטבח והיישוב היהודי ח'יבר נבזז.
המאות האחת עשרה עד השלוש עשרה
גלי מסעי הצלב הרסו קהילות יהודיות רבות באירופה (בעיקר בריין) ובמזרח התיכון (בעיקר בירושלים).
הפלישה לאל-מוואחידון הביאה לסיום תור הזהב של התרבות היהודית בספרד.
בין שאר הפליטים היה הרמב"ם שנמלט למרוקו ולאחר מכן למצרים ולאחר מכן לארץ ישראל.
בצרפת הנוהג של גירוש היהודים בליווי החרמת רכושם, ואחריו קבלה זמנית של כופר, שימש להעשרת הכתר: גירוש מפריז על ידי פיליפ אוגוסטוס ב-1182, מצרפת על ידי לואי התשיעי ב-1254, על ידי פיליפ הרביעי ב-1306, וכן על ידי קרל הרביעי ב-1322, קרל החמישי ב-1359 וקרל השישי ב-1394.
הפילוסוף והלוגיקן רב ההשפעה רמון ליול (1232–1315) קרא לגירוש כל היהודים שיסרבו להתנצר.
כמה חוקרים רואים במקרה את הביטוי המקיף הראשון, במערב הנוצרי, של מדיניות גירוש כלפי יהודים.
ב-23 ביולי (כ"ה מנחם אב) גורשו יהודי וינה שבצרפת בפקודת האפיפיור אינוקנטיוס השלישי.
נאפולי פרסמה גירוש ראשון של יהודים בדרום איטליה.
מלך אנגליה אדוארד הראשון מוציא את צו הגירוש לכל היהודים מאנגליה.
המדיניות בוטלה רק לאחר 365 שנים בשנת 1655 על ידי אוליבר קרומוול.
ב-24 ביוני (ד' בתמוז) גורשו יהודי ברן שבשוויץ ומספר יהודים הומתו שם בעקבות עלילת דם.
אך עסקה שכללה את תשלום הכסף של היהודים ביטלה את הגירוש.
יהודים גורשו מהונגריה על ידי לואי הראשון מהונגריה.
אף על פי שבין 1408 ל-1427 שוב ישבו בעיר יהודים, היהודים היחידים שהופיעו בברן לאחר מכן היו בעיקר רופאים וסוחרי בקר.
הדוכס אלברט החמישי מורה על מאסר והמרת דת בכפייה לנצרות של כל היהודים באוסטריה.
חלקם מתנצרים ואחרים עוזבים את הארץ.
בשנת 1421 הרשויות האוסטריות שוב עוצרות ומגרשות יהודים ויהודים אסורים בכניסה לבירה וינה.
יהודים שוב גורשו מבוואריה עילית.
יהודי רוונה גורשו, בתי כנסת נהרסו.
פרדיננד השני ואיזבלה הראשונה הוציאו את צו אלהמברה, צו כללי המורה על גירוש היהודים מספרד (כ-200,000) ומסיציליה (1493, כ-37,000).
שארל השמיני מצרפת כובש את ממלכת נאפולי, ומביא לרדיפות חדשות נגד יהודים, שרבים מהם פליטים מספרד.
מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מוציא צו לגרש את כל היהודים מסטיריה ומווינר נוישטאדט.
יהודים גורשו מברנדנברג לאחר האשמת שווא בחילול מארח בברלין.
יהודים גורשו מפרסבורג (ברטיסלבה) בעקבות תבוסת ממלכת הונגריה בידי האימפריה העות'מאנית.
כל היהודים שנותרו גורשו מדוכסות בוואריה.
ההתיישבות היהודית בבוואריה פסקה עד לקראת סוף המאה ה-17, אז נוסדה בסולצבאך קהילה קטנה על ידי פליטים מווינה.
האפיפיור פיוס החמישי מגרש יהודים ממדינות האפיפיור, מלבד אנקונה ורומא.
האפיפיור קלמנס השמיני מגרש יהודים החיים בכל מדינות האפיפיור, מלבד רומא, אביניון ואנקונה.
יהודים מוזמנים להתיישב בלגהורן, הנמל הראשי של טוסקנה, שם הם זוכים לחופש דת וזכויות אזרח מלאות, על ידי משפחת מדיצ'י שרוצה לפתח את האזור למרכז מסחר.
תשע מאות יהודים גורשו ממילאנו.
מרד פטמילך: יהודים מגורשים מפרנקפורט, האימפריה הרומית הקדושה, בעקבות ביזת היודנגאסה.
נפילת המושבה ההולנדית רסיפה בברזיל בידי הפורטוגלים הביאה הגירה של יהודים לניו אמסטרדם, קבוצת היהודים הראשונה שנמלטה לצפון אמריקה.
יהודים גורשו מווינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן נאסר עליהם להתיישב בארצות הירושה האוסטריות.
שמו של הגטו היהודי לשעבר ב-Unterer Werd שונה ל-Leopoldstadt לכבוד הקיסר והבתים והאדמה שהופקעו ניתנו לאזרחים קתולים.
יהודים בכל רחבי תימן גורשו מעיירותיהם ומכפריהם ונשלחו למקום מדברי, במה שמכונה גלות מוזע.
יהודים גורשו מהאיטי ומכל המושבות הצרפתיות האחרות, עקב צו הקוד נואר שהוציא לואי ה-14.
לאחר המלחמה גורשו יהודים ממוצא אוסטרי מבוואריה, אך חלקם הצליחו לרכוש את זכות המגורים במינכן.
הרפורמות של פרידריך השני, מלך פרוסיה, יוזף השני ומריה תרזה שלחו המוני יהודים גרמנים ואוסטריים עניים מזרחה.
10 במרץ הוציא מיקולאי דמבובסקי צו המורה על גירושם של היהודים מהעיר קמניץ.
הצרינה של רוסיה, יקטרינה הגדולה מכוננת את תחום המושב, ומגבילה את היהודים לחלקים המערביים של האימפריה באמצעות גירוש.
עד סוף המאה ה-19, יותר מארבעה מיליון יהודים יחיו בתחום.
אלפי יהודים נכלאו בתנאים קשים וגורשו למשהד
יהודים גורשו על ידי יוליסס ס.
גרנט בצו כללי מס' 11.
פוגרומים באימפריה הרוסית : כ-2.5 מיליון יהודים היגרו ממזרח אירופה, רובם לארצות הברית.
יהודים גורשו מאזור יפו על ידי השלטונות העות'מאניים במלחמת העולם הראשונה.
קבוצה ראשונה של ילדי פליטים מגיעה לאנגליה מגרמניה.
הרדיפה של גרמניה הנאצית החלה בחרם הנאצי על עסקים יהודיים ב-1933, הגיעה לשיא ראשון במהלך ליל הבדולח ב-1938 והגיעה לשיאה בשואת יהדות אירופה.
המנדט הבריטי על ארץ ישראל אסר הגירה יהודית לארץ.
ועידת אוויאן ב-1938, ועידת ברמודה ב-1943 וניסיונות אחרים לא הצליחו לפתור את בעיית הפליטים היהודים, עובדה שהייתה בשימוש נרחב בתעמולה הנאצית.
מספר קטן של יהודים גרמנים ואוסטרים פליטי הנאציזם היגרו לבריטניה.
רבים מהפליטים לחמו למען בריטניה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ניצולי שואה ממזרח אירופה היגרו לחלקים של אירופה שבשליטת בעלות הברית, שכן החברה היהודית שאליה השתייכו רובם לא הייתה קיימת.
לעיתים קרובות הם היו ניצולים בודדים שהחלו בחיפוש, חסר תוחלת לעיתים קרובות, אחר משפחה וחברים אחרים, ולעיתים קרובות לא היו רצויים בעיירות שמהן הגיעו.
הם נודעו כעקורים (הידועים גם כשארית הפלטה) והוצבו במחנות עקורים, שרובם נסגרו ב-1951. המחנה האחרון פרנוואלד נסגר ב-1957.
יהודים גורשו, נשללו מהם אזרחות ובוצעו בהם פוגרומים מכמה ערים איטלקיות, כולל רומא, ורונה, פירנצה, פיזה ואלסנדריה.
יהודי עיראק נעקרו ב-1951. יציאת מצרים מביאה פליטים.
יציאת היהודים ממדינות ערב המוסלמיות, שבה צומצמה אוכלוסיית הקהילות היהודיות המשולבות במזרח התיכון ובצפון אפריקה (ללא ישראל) מכ-900,000 בשנת 1948 ללמטה מ-8,000 כיום, וכ-600,000 מהם הפכו לאזרחי ישראל.
UNHCR הודיע בפברואר 1957 וביולי 1967, שיהודים שברחו מארצות ערב "עשויים להיחשב לכאורה במסגרת המנדט של המשרד הזה", כך לפי החוק הבינלאומי, כפליטים בתום לב.
מצרים העבירה את חוק החברות.
חוק זה חייב שלא פחות מ-75% מעובדי החברות במצרים להיות אזרחים מצריים.
חוק זה השפיע מאוד על יהודים, שכן רק כ-20% מכלל היהודים במצרים היו אזרחים מצרים.
השאר, אף על פי שבמקרים רבים נולדו במצרים וחיו בה במשך דורות, לא החזיקו באזרחות מצרית.
ב-15 במאי 1948 הוכרז חוק חירום, וצו מלכותי אסר על אזרחים מצרים לצאת מהמדינה ללא היתר מיוחד.
מאות יהודים נעצרו ורבים הוחרמו רכושם.
ביוני עד אוגוסט 1948 הוטמנו פצצות בשכונות יהודיות ונבזזו עסקים יהודיים.
כ-250 יהודים נהרגו או נפצעו מהפצצות.
במהלך מבצע עזרא ונחמיה, 120,000 יהודים גורשו על פי חוק הדה-נטורליזציה של ראש הממשלה העיראקי תאופיק אל-סואידי עקב השפעה רבה מדי של יהודים על הכלכלה.
גמאל עבד אל נאצר תופס את השלטון במצרים.
נאצר עצר מיד יהודים רבים שנשפטו באשמות שונות, בעיקר בשל פעילות ציונית וקומוניסטית.
יהודים נאלצו לתרום סכומי כסף גדולים לצבא.
הונהג פיקוח קפדני על מפעלים יהודיים; חלקם הוחרמו ואחרים נמכרו בכוח לממשלה.
כ-3,000 מיהודי מצרים נכלאו ללא כתב אישום בארבעה מחנות מעצר.
הממשלה הורתה לאלפי יהודים לעזוב את הארץ תוך ימים ספורים, והם לא הורשו למכור את רכושם, ולא לקחת עמם הון כלשהו.
המגורשים נדרשו לחתום על הצהרות שהסכימו לא לחזור למצרים ולהעביר את רכושם להנהלת הממשלה.
הצלב האדום הבינלאומי סייע לכ-8,000 יהודים חסרי אזרחות לעזוב את הארץ, ולקח את רובם לאיטליה וליוון.
רוב יהודי פורט סעיד (כ-100) הוברחו לישראל על ידי סוכנים ישראלים.
שיטת הגירוש נמשכה גם בשנת 1957. יהודים אחרים עזבו מרצונם, לאחר שנלקחה מהם פרנסתם, עד שרק 8,561 נרשמו במפקד 1957. יציאת היהודים נמשכה עד שנותרו כ-3,000 יהודים נכון לשנת 1967.
יהודים בורחים מאלג'יריה כתוצאה מאלימות OAS.
הקהילה חששה שהכרזת העצמאות תגרום להתפרצות מוסלמית.
ההערכה היא שכ-80% מיהודי אלג'יריה התיישבו בצרפת.
מצבם של היהודים באלג'יריה מידרדר במהירות.
בשנות ה-90, המספרים הצטמצמו לכ-70.
מאות מיהודי מצרים נעצרו, ספגו מכות, עינויים והתעללות.
חלקם שוחררו בעקבות התערבות של מדינות זרות, במיוחד של ספרד, והורשו לעזוב את המדינה.
יהודי לוב, שמנו כ-7,000, היו נתונים לפוגרומים שבהם נהרגו 18, מה שגרם ליציאה המונית שהותירה פחות מ-100 יהודים בלוב.
המשבר הפוליטי הפולני אילץ אלפי יהודים לעזוב את פולין הקומוניסטית.
פחות מ-1,000 יהודים עדיין חיו במצרים בשנת 1970. הם קיבלו אישור לעזוב אך ללא רכושם.
נכון לשנת 1971 נותרו במצרים רק 400 יהודים.
נכון לשנת 2013 נותרו רק כמה עשרות יהודים במצרים.
רדיפות בחסות המדינה בברית המועצות גרמה למאות אלפי יהודים בברית המועצות, הידועים בשם סרבנים, משום שלא קיבלו אישור רשמי לעזוב, לברוח; רובם הלכו לישראל או לארצות הברית כפליטים.
אידי אמין, מגרש את כל הישראלים מאוגנדה.
10,000 יהודים ברחו מאתיופיה במסגרת מבצע משה ומבצע יהושע ו-14,000 יהודים ברחו מאתיופיה במסגרת מבצע שלמה.
היהודי האחרון עזב את לוב.
הקשר עם שני היהודים האחרונים בסומליה אבד.
היהודי האחרון עזב את אפגניסטן.
חברי הקהילה היהודית בתימן נמלטו מהמדינה, והותירו רק שישה יהודים מדווחים שנותרו, אם כי לא ברור אם הם גורשו או עזבו מרצונם כחלק מהסכם יציאה עם התנועה החות'ית.
אחד מבני המשפחה שגורשו אמר: "ההיסטוריה תזכור אותנו כאחרוני יהודי תימן שעד הרגע האחרון עדיין דבקו במולדתם.
דחינו פיתויים רבים פעם אחר פעם, וסירבנו לעזוב את מולדתנו, אבל היום אנו נאלצים".
גירוש מחבלים הוא פעולת ענישה והרתעה כלפי מחבלים שביצעו פיגוע טרור נגד ישראלים.
ב-2023 אושר חוק גירוש מחבלים, לפיו תתאפשר שלילת אזרחות ישראלית או רישיון לישיבת קבע בישראל ממחבלים שהורשעו ומקבלים תגמול מהרשות הפלסטינית על מעשה הטרור שלהם.
גירוש משפחות המחבלים הוא שיטה מוצעת להרתעת מחבלים פלסטינים מביצוע פיגועים.
הצעה זו הועלתה פעמים אחדות כהצעת חוק בישראל, וב-7 בנובמבר 2024 אושר החוק במליאת הכנסת.
על פי חוות הדעת של היועצים המשפטיים לממשלה אליקים רובינשטיין ואביחי מנדלבליט נוהל של גירוש לחו"ל נוגד את אמנת ז'נבה והמשפט הבינלאומי.
להבדיל מהצעה זאת, תיחום מגורים שלא מחוץ למדינה, עשוי להיות כלול במסגרת החוקית של סעיף 78 של האמנה.
קיימות שתי דרכים שונות להרחקת אדם מביתו:
תיחום מגורים: העברתו בתוך השטח הנתון לתפיסה לוחמתית.
גירוש: העברתו מחוץ לשטח הנתון לתפיסה לוחמתית.
גירוש נתפש כבלתי חוקי מבחינת המשפט הבינלאומי ואמנת ז'נבה.
בספטמבר 1970, לאחר אירועי "ספטמבר השחור", גורשו מחבלי אש"ף מירדן ללבנון.
הגירוש ניתק את הפלסטינים ממגע עם הגבול הישראלי, והקשה עליהם להישען על ארצות ערב במלחמתם בישראל.
ב-1983, אחרי מלחמת לבנון הראשונה, גורשו 9,000 מחבלי אש"ף מלבנון, וראשיו התיישבו בתוניס.
ב-17 בדצמבר 1992 גירשה ישראל ללבנון 415 פעילי חמאס וג'יהאד אסלאמי.
לגירוש ניתנה גושפנקא משפטית על ידי בית המשפט הגבוה לצדק.
אולם בעקבות לחץ בינלאומי הותר למחבלים לחזור לאחר כשנתיים.
באותה העת שלטה ישראל על רצועת הביטחון שבדרום לבנון.
בשנת 2011 גירשה ישראל את בכירי המשוחררים בעסקת שליט לטורקיה.
ב-2022 חתמה שרת הפנים איילת שקד על גירושו לצרפת של סלאח חמורי, מחבל החזית העממית לשחרור פלסטין, אשר תכנן התנקשות ברב עובדיה יוסף.
במסגרת הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025) גורשו חלק מהמחבלים שישראל שחררה למצרים ומשם יועדו למעבר וקליטה בטורקיה וקטר.
בשנת 2002 גורשו מספר בני משפחה של מחבלים שהורשעו מבתיהם ביהודה ושומרון לשטח רצועת עזה, ואחד מהם, כיפאח מחמד אחמד עג'ורי, הגיש עתירה לבג"ץ.
בבג"ץ עג'ורי נקבעו מספר תנאים הכרחיים ל"תיחום מגורים".
התנאי הראשון הוא שסכנה נשקפת מאותו אדם עצמו, והנחה שהגבלת תנועתו תסייע לסילוק סכנה זו.
זאת בשל הפגיעה הקשה בכבוד האדם, חירותו וקניינו.
תנאים נוספים הם שלמשפחה המועברת חייב להיות פוטנציאל פוגעני, המבוסס על ראיות לתמיכת המשפחה במעשי טרור, וכן נקבע שתיחום המגורים יכול להתבצע מאזור יהודה והשומרון לאזור חבל עזה, אך לא לאזור שאינו נתון לשליטתו של צבא ההגנה לישראל.
בפסק הדין נקבע כי אין לנקוט בתיחום מקום מגורים מטעמי הרתעה כללית בלבד.
עם זאת, הנשיא אהרון ברק קבע כי יש לראות באזור יהודה ושומרון ובאזור חבל עזה כאזור אחד.
קביעה זו שימשה כתקדים "הלכת עג'ורי" בפסקי דין נוספים.
למשל, בהסתמך עליו קבעה השופטת אסתר חיות בבג"ץ סלאמה, כי המפקד הצבאי באזור איננו מוגבל לשיקולים צבאיים בלבד.
סוג השיקולים שהוא רשאי לשקול רחב יותר ועניינו בטעמי ביטחון, למשל הרתעת הרבים.
בג"ץ דחה שתי עתירות של בני משפחת המחבל בגין מסוכנותם וקיבל עתירה של אחד מהאחים, מאחר שמסוכנותו נפלה מרמת המסוכנות הנדרשת לתיחום מגורים.
גירוש מחבלים אזרחי ישראל או תושביה
ב-15 בפברואר 2023 אישרה הכנסת את "חוק גירוש מחבלים", לפיו תתאפשר שלילת אזרחות ישראלית או רישיון לישיבת קבע בישראל ממחבלים שהורשעו ומקבלים תגמול מהרשות הפלסטינית על מעשה הטרור שלהם.
גירוש מחבלים עשוי להפחית את הסיכוי לביצוע פיגועים, לפגוע בתשתית הארגונית של ארגוני הטרור ולהרתיע מצטרפים פוטנציאליים.
אולם, במקרים מסוימים הגירוש דווקא מביא להתגברות הטרור.
ב־1991 גורש אוסאמה בן-לאדן, מייסד ארגון אל-קאעדה מסעודיה מולדתו לסודאן, בין היתר בשל תמיכתו בארגוני טרור.
דווקא בגלות העצים בן לאדן את כוחו.
בסודאן פגש את איימן א-זוואהירי, מנהיג הג'יהאד האסלאמי המצרי, ומי שעתיד להיות סגנו.
בלחץ אמריקאי גורש ב־1996 מסודאן.
גירוש משפחות מחבלים על ידי ישראל
ב-7 בנובמבר 2024 אושר בכנסת חוק גירוש משפחות מחבלים, לפיו אם נוכח שר הפנים שבן משפחה (מדרגה ראשונה) של מחבל עשה את אחד מהמעשים הבאים, הוא רשאי להורות בצו על גירוש אותו בן משפחה לשטח רצועת עזה, או ליעד גירוש אחר שיקבע בהתאם לנסיבות:
(1) הוא ידע או היה עליו לדעת מראש על תוכניתו של המחבל לבצע מעשה טרור ולא עשה את כל המאמצים הנדרשים כדי למנוע את עשייתו.
(2) הוא הביע תמיכה או הזדהות עם מעשה טרור או פרסם דברי שבח, אהדה או עידוד למעשה טרור או לארגון טרור.
גזרת וינה הייתה פרעות ביהודים באוסטריה בשנים 1420–1421, בהוראת הדוכס אלברכט החמישי.
הרדיפה, שכללה בתחילה גירוש, המרות דת כפויות ומאסר, הגיעה לשיאה בהוצאה להורג של למעלה מ-200 יהודים.
חלק מהיהודים נמלטו לחו"ל, בעוד שאחרים התאבדו.
הקהילה היהודית בווינה, שמנתה כ-1,500 נפשות, חדלה למעשה מלהתקיים, ורכושה הוחרם על ידי הדוכס.
השם נגזר מכרוניקה יהודית בת זמנה בשם "וינר גזירה".
במאות ה-13 וה-14, יהדות אוסטריה נהנתה - בהשוואה לאזורים אחרים - מהגנה וביטחון נרחבים, אם כי גם באוסטריה היו מדי פעם רדיפות (למשל ב-1338 בגלל חילול לחם הקודש בפולקאו ).
היו קהילות יהודיות עשירות במקומות רבים בדוכסות אוסטריה, כשהחשובות ביותר היו בווינה, קרמס אן דר דונאו ווינר נוישטאדט.
גם היום, שמות הרחובות יודנפלאץ ו-Schulhof (בית כנסת) מזכירים את הרובע היהודי ששכן באינרה שטאדט.
היהודים לא הורשו לעסוק במלאכה, שהייתה מאורגנת בקפדנות בגילדות; הענף החשוב ביותר בו עסקו היהודים היה הלוואות בריבית ומסחר.
שגשוגם של יהודים רבים הוביל להאשמות מצד בעלי חוב נוצרים.
בתחילת המאה ה-15 הורע מצבם של היהודים באוסטריה.
אירוע שהשפיע על מצב היהודים באופן דרסטי היה השריפה ברובע היהודי של וינה שפרצה בבית הכנסת ב-5 בנובמבר 1406. סיבת השריפה לא ידועה, אך בעקבותיה אירעה ביזה נרחבת ופרעות ביהודים, כנראה גם עקב אובדן חפצי ערך ממשוכנים.
שגשוגה וחשיבותה הכלכלית של היישוב היהודי נפגעו קשות מהשריפה.
ייתכן שהקהילה היהודית הייתה מעורבת גם במחלוקות בין לאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה וארנסט, דוכס אוסטריה על האפוטרופסות של הדוכס הקטן אלברכט, שבמהלכם הוצאו להורג ראש עיריית וינה קונרד וורלאוף וחברי מועצת העיר הנס רוק וקונרד רמפרסטורפר ב-11 ביולי 1408.
מה הניע את הדוכס אלברכט להשמיד את הקהילות היהודיות, אפשר רק לנחש: זה כנראה היה שילוב של מניעים כלכליים, פוליטיים ודתיים שלא היה להם קשר להאשמות שהושמעו בפומבי נגד היהודים.
מאז קיץ 1419, מלחמות ההוסיטים הרסו את ממלכת בוהמיה.
גם אוסטריה השכנה נפגעה: כוחות הוסיטים עברו גם בצפון אוסטריה תחתית והגיעו לקרמס.
במספר מסמכים נאשמים היהודים בשיתוף פעולה עם ההוסיטים, למשל בהצהרה מהפקולטה התאולוגית של וינה ב-9 ביוני 1419 הואשמו היהודים בסחר בנשק.
לא ניתן לקבוע אם חלק מהטענות הללו היו מוצדקות.
בכל מקרה, ההוסיטים לא גילו כמעט אהדה ליהודים: הקהילה היהודית בחומוטוב התחמקה ב-16 במרץ 1421 לאחר כיבוש העיר על ידי ההוסיטים מהטבלה כפויה לנצרות באמצעות התאבדות המונית.
ההאשמה בחילול לחם הקודש שימשה שוב ושוב כעילה לרדיפת יהודים בימי הביניים ובעת החדשה.
הסיבה הרשמית לגירוש שהחל בשנת 1420 הייתה חילול לחם הקודש שבוצע לכאורה על ידי יהודי עשיר מ הסמוכה לוינה בשם ישראל.
ב-23 במאי 1420, ציווה הדוכס אלברכט כי כל היהודים באוסטריה יגורשו.
לאחר כחודש (לפי כמה מקורות ב-21 ביוני), גורשו היהודים העניים מאוסטריה על סירות במורד הדנובה, בעוד העשירים נכלאו.
ישנם דיווחים רבים על התעללות ועינויים, כדי "לשכנע" יהודים לבצע טבילה לנצרות וכדי לסחוט חפצי ערך מוסתרים.
ככל הנראה תנאי הכלא הלכו והחמירו מיום ליום: עקב התעללות, התאבדויות ותנאי כלא גרועים – מתו אסירים רבים.
אפשרות של טבילה כפויה לנצרות ניתנה לילדים מתחת לגיל 15, צעד שהוביל להתערבות דיפלומטית של האפיפיור מרטינוס החמישי, שהצליחה לפחות חלקית: האפיפיור קבע בצו מ-1 בינואר 1421 כי באוסטריה ובוונציה אין להטביל לנצרות ילדים מתחת לגיל 12 נגד רצונם.
ב-12 במרץ 1421 פורסם צו של הדוכס אלברכט, שדן את היהודים למוות.
בנוסף ל"רשעות" הכללית של היהודים, הנימוק המובא הוא בראש ובראשונה חילול לחם הקודש: "בגלל המעשה...
הוצאתם להורג ושריפת הגופות של יהודי וינה הנותרים, 92 גברים ו-120 נשים, התרחשה באותו יום בווינה.
מאוחר יותר בוצע חיפוש באפרם של הנשרפים לאיתור זהב ותכשיטים נוספים.
לאחר שהיהודים נשרפו, נהרגו או היגרו, החרים הדוכס את הרכוש שהשאירו והרס את בית הכנסת.
האבנים מבית הכנסת לשעבר שימשו לבניית אוניברסיטת וינה.
המקור היהודי החשוב ביותר לגירוש מכונה "גזירת וינה".
העותקים העתיקים ביותר ששרדו של גזירת וינה הן מהמאה ה-16, עותק שנכתב כנראה זמן קצר לאחר אירועי 1421. ייתכן שהכותב הוא יהודי אוסטרי שגורש להונגריה.
כתב היד כתוב בגרמנית יהודית, באותיות עבריות ובמספר רב של ניסוחים וביטויים יהודיים ספציפיים.
הגרסאות היהודיות-גרמניות ששרדו הן כמעט בוודאות תרגומים מעברית.
גזירת וינה נחשב למקור מהימן.
פרטים רבים (כמו מספר הקורבנות במהלך הרג האסירים בווינה ושריפת הגופות) נמצאים רק בגזירת וינה.
מספר קהילות יהודיות שהרסן ידוע ממקורות אחרים (למשל מודלינג, פרכטולדסדורף וטולן) אינן מוזכרות בגזירת וינה; הסיבות לכך אינן ידועות.
החיים היהודיים בדוכסות אוסטריה נהרסו במידה רבה, אך לא לחלוטין.
מסמכים רבים מדווחים על חפצי ערך, בתים, אדמות וכו', שנגנבו מיהודים ונמכרו או נמסרו לנוצרים.
בשנת 1423 השתלט הדוכס אלברכט על השלטון במורביה, ולאחר מכן הייתה שם גם רדיפת יהודים, למשל בשנת 1426 גורשו היהודים מייהלבה.
בסטיריה, שבשליטת הדוכס ארנסט, נותרו היהודים ללא הפרעה.
בנו של אלברכט לסלו החמישי, מלך הונגריה המשיך במדיניות האנטי-יהודית של אביו וגירש את היהודים מאולומואוץ, ברנו, זנוימו , ורוצלב ומקומות נוספים במורביה ושלזיה.
רק תחת פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הסתיימו הרדיפות.
במאה השבע עשרה הוקם שוב גטו יהודי בווינה, ברובע לאופולדשטאדט.
גירוש הפולנים מפרוסיה, הידוע גם בשם הגירוש הפרוסי (בפולנית: Rugi Pruskie; בגרמנית: Polenausweisungen), היה גירוש המוני של פולנים מפרוסיה בין 1885 ל-1890, שבמסגרתו יותר מ-30,000 פולנים (מהם כ-10,000 יהודים) שהיגרו לפרוסיה מהמחוזות הפולניים של האימפריה הרוסית ואוסטריה, גורשו חזרה לארצות מוצאם.
הציבור הפולני וכן הפרלמנט הגרמני הפדרלי, גינו את הגירוש ההמוני, והיה לו חלק בהחמרת יחסי גרמניה–רוסיה.
ניתן לראות בו דוגמה מוקדמת לטיהור אתני.
חלוקת פולין בסוף המאה ה-18, מחקה למעשה את פולין כמדינה עצמאית וחלקה את שטחיה בין פרוסיה, האימפריה הרוסית ואוסטריה.
כך נוצרו למעשה מיעוטים פולנים גדולים בשטחיהן של שלוש המדינות.
המחוזות המזרחיים של פרוסיה התבססו במידה רבה על אחוזות מנוריאליות של יונקרים גרמנים, שהעסיקו אלפי פולנים נודדים מהחלק הרוסי והאוסטרי של פולין המחולקת.
כמו כן, התעשייה הצומחת בשלזיה עילית משכה עובדים מאזורים נחשלים כלכלית.
אף על פי שמעולם לא נרשמה פעילות פוליטית אנטי-גרמנית בקרב המהגרים הפולנים, הגידול באוכלוסייה הפולנית הבהיל את החוגים הגרמניים הלאומניים, כולל קנצלר גרמניה אוטו פון ביסמרק.
מלחמת תרבות היה הכינוי לסכסוך פוליטי בן שבע שנים (1871–1878) בין הכנסייה הקתולית בגרמניה לבין ממלכת פרוסיה, בראשות הקנצלר אוטו פון ביסמרק.
הסכסוך נסוב על מידת מעורבותה של הכנסייה בממלכה הפרוסית.
אלא שבהשוואה לסכסוכים אחרים של כנסייה ומדינה על תרבות פוליטית, סימן ההיכר שלו בפרוסיה היה עמדות אנטי-פולניות.
ביסמרק ראה בכנסייה הקתולית ישות נחשלת, אויבת הקדמה, וחממה לריאקציונרים.
חלק גדול מהקתולים היו האזרחים הפולנים של פרוסיה, מיעוט בעל נטיות לאומניות ומסוכן, בעיני הקנצלר.
המדיניות האנטי-קתולית של ביסמרק הופעלה ב-1870 בפרוסיה כאשר כמרים ובישופים נאסרו או הוגלו, מסדרי הנזירים הקתוליים הוצאו מחוץ לחוק ורוב המנזרים והכנסיות, נסגרו.
גם מערכת החינוך הקתולית בוטלה.
גורמים רבים התנגדו לצעדים אלה, גם מקרב תומכיו של ביסמרק, אך הוא המשיך בהם למרות הכל.
צו הגירוש משנת 1885 ויישומו
ב-26 במרץ 1885, הורה משרד הפנים של פרוסיה לגרש מחוץ לפרוסיה את כל הפולנים והיהודים המחזיקים באזרחות רוסית.
ביולי 1885 הורחב צו הגירוש כך שיכלול גם פולנים בעלי אזרחות אוסטרית.
בנוסף, השלטונות היו מחויבים לדאוג לכך שבעתיד לא יתיישבו בתחומם "זרים בלתי רצויים".
הצו הוצא לפועל על כל האזרחים שאינם פרוסים ללא התחשבות בכך שחלקם ישבו בפרוסיה שנים רבות, חלקם אף שירתו קודם בצבא הפרוסי, והיו ביניהם קשישים, נשים, וילדים.
המגורשים "הונעו בהמוניהם לעבר הגבול המזרחי כשהז'נדרמים מכים בהם בכתות הרובים".
רובם הגדול של המגורשים, כמעט 26,000 בני אדם, נאלצו לעזוב את פרוסיה כבר בחודשים הראשונים לפרסום הצו, בעיקר פועלים ובעלי מלאכה שהועסקו שם.
דווח על מקרי מוות, שכן הגירוש בוצע בחורף.
הגירושים נמשכו בשנים שלאחר מכן, ועד 1890 עלה מספר המגורשים על 30,000, וגבול פרוסיה היה סגור בפני כל המהגרים ממוצא פולני.
הגירוש עורר זעקה בקרב דעת הקהל של פולין, גרמניה ואירופה.
אלפרד פון ולדרזה, שהסכים באופן עקרוני לנחיצות הגירוש, הודה ב"חומרתו המדהימה" במקרים בודדים.
שווייניץ, שהיה באותה עת שגריר גרמניה ברוסיה, אמר: "כאשר יום אחד יתפטר הקנצלר הגדול, יתביישו בעצמם אנשים רבים ויבקרו את הנכונות שלהם לנהוג ברשעות ולהיכנע לרצונו האדיר.
אני נדהם בראותי עד כמה הגירוש לא חכם ואכזרי".
חברי הפרלמנט הפולנים האתניים העלו את הנושא בפני הפרלמנט של האימפריה הגרמנית, בתמיכתם של מפלגת המרכז הגרמנית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, והפרוגרסיבים הגרמנים.
מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, וילהלם ליבקנכט, קרא לקנצלר לחזור בו מהצעדים שעלולים לגרום לקשיים בזירה הבינלאומית ולגרור צעדי דיכוי כנגד גרמנים החיים מחוץ למדינה.
אנספלד, שהיה פרוגרסיבי, הביא להחלטה שהאינטרס הלאומי לא מצדיק את הגירוש, מנוגד לשיקולים הומניטריים, ומהווה איום על רווחת אזרחי האימפריה.
לודוויג וינדתורסט ממפלגת המרכז הגיש הצעה משלימה באותו עניין.
ב-16 בינואר 1886, גינה הפרלמנט של האימפריה הגרמנית את הגירוש ברוב גדול של קולות.
למרות זאת, ממשלת פרוסיה התעלמה מהחלטת הפרלמנט.
היחסים הטובים בין גרמניה ורוסיה הידרדרו בשנות ה-80 של המאה ה-19 עקב מגמות לאומניות גוברת בפוליטיקה הרוסית.
מיעוטים גרמנים באימפריה הרוסית, התמודדו עם רגשות שליליים הן בממשלה והן בקרב הציבור שתמך ברעיונות פאן-סלאביים.
לאור זאת, המליץ שווייניץ, שגריר גרמניה ברוסיה, לביסמרק להימנע מגירוש נוסף, שרק יעורר את תומכי הפאן-סלאביות ויפעיל דיכוי נגד המתיישבים הגרמנים ברוסיה.
ואכן, הגירוש נתקל בחוסר הסכמה בחוגי הממשלה ברוסיה.
ניקולאי גירס , שר החוץ של רוסיה, הצהיר כי ביסמרק במו ידיו הוא שגרם להחמרה בעוינות שכבר הייתה קיימת כלפי גרמנים ברוסיה, והפיץ את זרעי האנטגוניזם האתני.
ביסמרק עצמו הביע בפני השגריר שווייניץ את אכזבתו, ואמר כי "הרוסים הראו פחות שביעות רצון מהגירוש ממה שציפיתי".
זמן קצר לאחר מכן הטילה ממשלת רוסיה הגבלות חוקיות על רכישה וחכירה של קרקע על ידי גרמנים ברוסיה, ובכך הגבילה את תנועת הקולוניזציה הגרמנית בחלקה של פולין שבשליטת הרוסים.
ריכוך מדיניות הגירוש לאחר 1890
להפתעתו של ביסמרק, המפלגה השמרנית - במיוחד היונקרים ממעמד בעלי האדמות שלו במזרח פרוסיה - התייצבה לצד הקתולים.
הם היו אמנם פרוטסטנטים ולא אהבו את האפיפיור, אבל הם פחדו מסחר חופשי שיעמיד אותם בתחרות עם ארצות הברית ויצואני תבואה אחרים.
הצורך בכוח עבודה זול גבר בסופו של דבר, והממשלה הפרוסית רככה את מדיניות צמצום המיעוטים בשטחה.
בשנת 1890 הוצא צו חדש שהתיר להעסיק פולנים בשטחי פרוסיה אך התנה זאת בכך שישהו במדינה רק עשרה חודשים בשנה, ויעזבו אותה בחודשי החורף (בין 20 בדצמבר ל-1 בפברואר של כל שנה).
הצעד נועד לשמר את מעמדם של העובדים כעובדים עונתיים ולמנוע התאזרחות והתבססות שלהם במדינה.
גם שיטה זו, של גירוש החורף השנתי, אף שתאמה את האידאולוגיה של ביסמרק, לא עלתה בקנה אחד עם צורכי התעשייה.
כך, חרגו תעשיינים רבים מן הצו, וגם השלטונות הפרוסיים הפגינו סובלנות שקטה ואף פעלו להשעות את הצו זמנית.
אף על פי כן, הורשו להיכנס לשטחי המדינה רק אנשים לא נשואים ולעיתים קרובות הם הופרדו מהאוכלוסייה המקומית.
הגירה פולנית לפרוסיה לפני מלחמת העולם הראשונה
החל משנת 1905 סוכנות ממשלתית למחצה בשם "המשרד הראשי של עובדי החווה" טפלה בעובדים שמוצאם מחוץ לגרמניה, והיוותה כר פורה לשחיתות והתעמרות.
העובדים קיבלו שכר רעב, נוצלו, והיו למעשה חסרי זכויות.
אף על פי כן, זרם המועמדים היה תמיד גדול, וערב מלחמת העולם הראשונה מספר העובדים המהגרים עלה על 500,000 איש, 80% מהם מהחלק העני של פולין שהיה תחת שלטון רוסיה.
בניגוד לכוונותיו המקוריות של ביסמרק, הגירוש תרם להידרדרות ביחסי גרמניה-רוסים ולשחיקת שיתוף הפעולה הארוך ביניהן.
מדיניות החוץ של רוסיה השתנתה והובילה לבסוף ליצירת הברית הצרפתית-רוסית, שהפכה במהרה להסכמה המשולשת בין בריטניה, צרפת ורוסיה, שנלחמו כנגד האימפריה הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה בשנים 1914–1918.
עד היום, ה"רוגי פרוסקי" או הגירוש ההמוני מפרוסיה, משמש בפולין כסמל לאומי לאי צדק משווע של פרוסיה, האימפריה הגרמנית ואוטו פון ביסמרק באופן אישי, כנגד הפולנים.
גירוש מגן עדן הוא ציור משנת 1828 מאת הצייר האמריקאי יליד אנגליה תומאס קול.
היצירה שייכת לאוסף מוזיאון האמנויות היפות בבוסטון ומוצגת בגלריה ואלסקה אוונס ג'יימס (גלריה 236).
ציור הנוף משקף את סגנונו של אסכולת נהר הדסון, קבוצת ציירי נוף אמריקאים אשר קול נחשב למייסדה.
בחלקו השמאלי התחתון של הצוק חתם קול את שמו כ-"T Cole".
שם הציור, "גירוש מגן עדן", מתייחס לסיפור המקראי על גירוש אדם וחוה מגן עדן, המופיע בספר בראשית ומהווה את הבסיס התאולוגי הנוצרי להסבר מושגי החטא והרע בעולם.
באופן מסורתי, תיאורים אמנותיים של המאורע מציבים את אדם וחוה במרכז הקומפוזיציה, תוך הדגשת ייסוריהם לנוכח הגירוש באמצעות הבעת פניהם ותנוחות גופם.
עם זאת, קול, כאמן השייך לאסכולת נהר הדסון, שם דגש על הנוף יותר מאשר על הדמויות.
דמויותיהם של אדם וחוה נראות קטנות ומפורטות במידה מינימלית.
למרות שתנוחותיהם משדרות בושה והשפלה – כאשר שניהם מכסים את פניהם, ואילו חוה, הנתפסת במסורת כנושאת באשמה רבה יותר, מובילה את הדרך – קול מבקש לבטא את ייאושם בעיקר דרך הנוף.
בהתאם לחלוקה הדיכוטומית בין טוב לרע, האופיינית לזרמים נוצריים רבים, הקומפוזיציה מחולקת לשניים.
בצדו הימני של הציור מתואר גן עדן – מקום של אור וברכה, השופע חיים, עם צמחייה עשירה ושמים כחולים.
קרן אור בוהקת, המייצגת ככל הנראה את נוכחות האל, גודשת את הגן ומדגישה את הרגע שבו אדם וחוה נדחפים ממנו בכוח.
לעומת זאת, צדו השמאלי של הציור מתאר את העולם שמחוץ לגן עדן כהיפוכו המוחלט – מקום חשוך ומאיים.
העצים היבשים, הר הגעש המתפרץ ברקע, והזאב הטורף אייל בפינה השמאלית התחתונה, לצד נשר המרחף מעל וממתין לטרפו, יוצרים אווירה של קדרות וסכנה.
עם השלמתו בשנת 1828, הוצג "גירוש מגן עדן" לראשונה בפני הציבור לצד ציור נוסף של קול, "גן עדן", כיום באוסף מוזיאון איימון קרטר, באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק (כיום מוזיאון ובית הספר של האקדמיה הלאומית לאמנות).
קול, שהיה ממייסדי המוסד, הציג שם את יצירותיו בתקווה למכור אותן או לזכות בהזמנות ליצירות נוספות.
בשנת 1829 נרכש הציור על ידי ד"ר דייוויד הוזאק, רופא בולט אשר ידוע כמי שטיפל באלכסנדר המילטון לאחר הדו-קרב הקטלני שלו.
בנוסף לפועלו הרפואי, הוזאק היה פטרון אמנות חשוב וחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות היפות.
הוא רכש עבודות של אמנים כמו סמואל מורס ותומאס קול והחזיק אותן באוספו הפרטי.
לאחר מותו של הוזאק בשנת 1835, עבר הציור לרעייתו השלישית, מגדלנה קוסטר.
עם פטירתה בשנת 1846, עבר הציור לידי ג'ון קרני רוג'רס, חתנו של הוזאק.
בשנת 1849 נרכש הציור על ידי ג'יימס לנוקס, אספן ידוע של ספרים וציורים, אשר הציג אותו בגלריה לאמנות של ספריית לנוקס בניו יורק.
גם לאחר מותו של לנוקס ב-1890, נותר הציור מוצג בספרייה, כפי שמתועד במדריך הגלריה משנת 1892. עם זאת, בשל קשיים כלכליים, אוחד אוסף האמנות של ספריית לנוקס בשנת 1895 עם אוספי ספריית אסטור וקרן טילדן וספריית העיר ניו יורק בשנת 1943 מכרה הספרייה את הציור במטרה לגייס כספים.
הוא הוצע למכירה פומבית בגלריות פארק-ברנה ב-16 באפריל 1943, ונרכש על ידי גלריית האמנות הניו-יורקית "Arnold Seligmann, Rey, & Co".
מאוחר יותר באותה שנה רכש את הציור האספן מקסים קרוליק, אשר לימים תרם אותו, יחד עם רעייתו מרתה קתרין קודמן קרוליק, למוזיאון האמנויות היפות בבוסטון.
הציור התקבל באופן רשמי לאוסף המוזיאון ב-12 ביוני 1947. מאז הוא מוצג בגלריות המוזיאון ונמנה עם יצירותיו הבולטות.
גירוש הראת התרחש בשנים 1856–1858 בעיר הראת שבמערב אפגניסטן, אז תחת שליטה פרסית זמנית.
במהלך הגירוש נעקרו אלפי יהודים ממוצא פרסי, רובם צאצאי אנוסי משהד מבתיהם, נאסרו בתנאים קשים והוגלו לעבר העיר משהד באיראן.
במהלך המאה ה-19 נמלטו מאות יהודים ממוצא פרסי, תושבי העיר משהד, לעיר הראת שבאפגניסטן.
רבים מהם היו צאצאים של הקהילה היהודית במשהד שאולצו להמיר את דתם לאסלאם במהלך הפרעות בשנת 1839, אך המשיכו לשמור על יהדותם בסתר.
לפני בוא המשהדים הקהילה ההראתית מנתה 40 משפחות, ממשהד היגרו 160 משפחות.
הגירת המשפחות להראת נעשתה בסתר, על פני שנים רבות, בשל איסור היציאה הרשמי ממשהד.
עם הזמן, קמה בהראת קהילה יהודית משגשגת עם מוסדות דתיים, בתי כנסת, הנהגה חילונית ודתית, וקשרים טובים יחסית עם השלטון האפגני המקומי.
לאחר מותו של שליט הראת, יאר מחמד חאן, בשנת 1851, נכנס בנו סייד מחמד חאן לשלטון, העיר חוותה רצף של חילופי שלטון.
את המצב ניצל השאה הפרסי נאסר א-דין, שביקש להשתלט מחדש על הראת ושלח את צבאו לעברה.
התנגדות תקיפה מצד הבריטים הביאה לנסיגת הצבא הפרסי, וב-1853 נחתם הסכם לאי-התערבות פרסית בענייני הראת.
המצב הגאו-פוליטי באזור היה מורכב.
אפגניסטן הייתה מחולקת באותה עת בין שלושה שליטים שבטיים, ובקאבול שלט דוסת מחמד חאן, ששאף לאחד את אפגניסטן תחת שלטונו.
בשנת 1855 הוא ניסה להשתלט על הראת, אך שליטיה סירבו והעדיפו לפנות לעזרת פרס.
בעוד הרוסים עודדו את פרס להתערב, בריטניה התנגדה הן למעורבות הפרסית והן לאיחוד האפגני.
בתוך העיר שררה אי-יציבות פוליטית, וכל שליט נטה למדינה אחרת – פרס או בריטניה.
ברקע המדיני התקיימה גם שאיפת השושלת הקאג'ארית בפרס להשיב לעצמה את הראת, בטענה שבעבר הייתה חלק מהממלכה הפרסית, זאת במיוחד לאחר איבוד שטחים באזרבייג'ן לרוסיה.
כוחות פרסיים נתמכו ישירות על ידי רוסיה, שקיוותה לחדור לאפגניסטן ולחפות על כיבושיה באזור הקווקז.