tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת כהונתו ניסה המאגוצ'י לחזק את כלכלת יפן על ידי קיצוץ ההוצאות הממשלתיות.
הוא הצמיד את הין לתקן הזהב ע מנת לעודד יצוא, אך הצעד התברר כטעות שרק החריפה את המצב הכלכלי במדינה, שהיה רעוע כתוצאה מהשפעות השפל הגדול.
כישלונו הכלכלי של המאגוצ'י פעל לטובת מתנגדיו מהימין.
המאגוצ'י נפל קורבן להתנקשות בידי פעיל אולטרה-לאומני בתחנת הרכבת התחתית של טוקיו ב-14 בנובמבר 1930 (במקום בו נרצח ראש הממשלה הארה טקאשי תשע שנים לפני כן.) המאגוצ'י שרד את ניסיון ההתנקשות, אך פציעתו הרחיקה אותו מהחיים הפוליטיים למשך מספר חודשים.
הוא חזר, ואף ניצח בבחירות הכלליות ב-1931, אך התפטר חודש לאחר כניסתו לתפקיד לטובת ואקצוקי.
מספר חודשים לאחר מכן נפטר המאגוצ'י.
הם יגיעו מחר (נקרא גם "המוקש השביעי") הוא מחזה ישראלי מקורי מאת נתן שחם.
המחזה עלה על במת התיאטרון הקאמרי בראשית 1950 והיה לאחר משלושת המחזות החשובים של סופרי דור תש"ח (יחד עם "הוא הלך בשדות" של משה שמיר ו"בערבות הנגב" של יגאל מוסינזון) ולאחת מאבני הפינה של התיאטרון בישראל.
המחזה, המעצב את דמות הצבר, דן באירועי מלחמת העצמאות, מהווה דוגמה למחזאות הישראלית העברית, המקורית, האקטואלית והרלוונטית, המציבה דילמות מוסריות ודנה בהן.
הדמויות מוצגות בשם פרטי ובתפקיד הצבאי (אך לא בדרגה צבאית), ללא שם משפחה ולפיכך ללא הקשר מסורתי, או משפחתי גלותי.
ההגדרה העצמית של הדמויות היא דרך תפקידן הצבאי.
ג'ונה המ"מ - שמו האמיתי: יונה אוורבוך
נוגה, אלחוטאית, אחותו של אבי ואהובתו של ג'ונה
ג'ונה ואבי הם שני המפקדים המופקדים על הפלוגה ומייצגים שני טיפוסים מנוגדים: אבי מייצג קצין המהווה דמות-אב לחייליו, הוא מתחשב, שקול ומוסרי ומבקש למצוא פתרונות זהירים.
ג'ונה, מנגד מייצג קצין קשוח, סמכותי ואדיש לסבל הזולת, המוכן לקחת סיכונים ואף לחצות קווים אדומים.
נוגה היא האשה היחידה במחזה, אחותו של אבי ואהובתו של ג'ונה.
היא מוצגת כסטריאוטיפ נשי בחברה צבאית-גברית (באחת הסצנות היא מכינה קפה למפקדים) ונוגה, ללא דעה משלה, בין דעותיהם של אבי ושל ג'ונה.
העלילה מתרחשת כולה ב"משלט" ללא שם, בניין נטוש על ראש גבעה שסביבה זרוע שדה מוקשים שהונחו על ידי כוחותינו.
פלוגת החיילים נמצאת במקום על מנת להגן עליו, תוך מילוי פקודה להישאר במקום: "כאן מרכז העולם...
ואתה אינך קיים אלא כדי לכבוש את הגבעה הזו ולהתבסס בה עד שתקבל פקודה אחרת".
אחזקת הגבעה אינה הרואית ולא מעורבים בה לא לחימה ולא מעשי גבורה.
המלחמה מוצגת כמצב שברובו הוא סטטי ובעיקר מפחיד מאוד ומאיים.
האיום נובע ברובו מהמוקשים סביב ולא מן האויב.
בראשית המחזה נהרג חייל בשם יקי שנע בין מקום כיתתו למפקדה שעל הגבעה ועלה על מוקש.
ברקע מתברר כי האוכל במקום יספיק לכל היותר לשלושה ימים ושלפלוגה לא נותרה כמעט תחמושת.
החייל שנבחר לקבור את יקי, שלמה, נשבר ומסרב לחזור לכיתתו מרוב פחד.
תמונה זו מציגה ומחדדת את ההבדל בין ג'ונה הקשוח והפורמליסט לבין אבי, האבהי והרך, המסכים ללוות אישית כל חייל דרך שדה המוקשים.
הקונפליקט בין השניים מתחדד על רקע חוסר הבהירות מי מהם הסמכות העליונה במקום.
מגיע מברק ובו ידיעה שבומה עומד להגיע למוצב עם תגבורת (מכאן שמו של המחזה: "הם יגיעו מחר").
הגעת התגבורת חיונית, אך ג'ונה חושש שבומה יסרב להגיע לגבעה אם יידע שהשטח זרוע מוקשים.
יתרה מזו, כל מוקש שמתפוצץ (תוך הרג חייל) מפחית למעשה את הסכנה מכל השאר.
לפיכך מחליט ג'ונה לא לגלות לבומה שהשטח ממוקש.
נוגה מגלה שחברהּ לשעבר, אפריים, שהוא גם ידיד-נפש של אבי, הוא חייל בפלוגת בומה והיא חוששת לחייו.
כאשר נהרג אלכס, קצין המודיעין, בסיור תוקף אבי את ג'ונה ודורש לדעת מדוע לא יצא הוא לסיור בעצמו ושלח אחר להיהרג תחתיו.
לאחר מכן מגיע מכתב מאשתו של אלכס המבשר שנולדה לו בת.
בומה מגיע ולא נמסר לו על המוקשים.
בשיחת המפקדים מתברר שאפריים לבסוף לא הצטרף אל הכוח.
אז מגלים גם שנוגה נעלמה.
כיוון שלא ידעה שאפריים לא בא, היא הלכה לחפש אחריו, תוך שהיא עוברת בשדה המוקשים.
אבי ממהר לצאת אחריה אך ג'ונה לא מאפשר לו.
לאחר מכן נכנס החייל אורי ומודיע שנוגה נהרגה.
בסוף המחזה מקבלים החיילים פקודה להתפנות מן הגבעה.
במחזה המקורי, שהוצג במלואו רק ב-1972, עולות בעיות מוסריות נוספות, הנוגעות לשני השבויים הערבים שמחזיקה הפלוגה.
ג'ונה מבקש להשתמש בשבויים כ"גלאי מוקשים", דבר הפותח ויכוח מוסרי על "טוהר הנשק" בינו ובין אבי.
לבסוף השבוי הצעיר והגאה נורה בעת שהוא מנסה להימלט והשבוי הזקן והמתרפס עולה על מוקש ונהרג.
הצגת הבכורה של המחזה הייתה בתיאטרון הקאמרי ב-1 בפברואר 1950 בבימויו של יוסף מילוא עם תפאורה של משה מוקדי.
המחזה הועלה שנית בגרסה ארוכה יותר ב-1972 (הצגת הבכורה של החידוש התקיימה ב-3 במרץ) בבימויו של יוסף מילוא עם תפאורה משל אריה נבון.
ב-1990 עובד המחזה לדרמת טלוויזיה בערוץ הראשון בבימויו של שמואל אימברמן.
לכבוד חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל ב-2008, הפיק בית הספר לתיאטרון בית צבי גרסה של המחזה בבימויו של אילן שטרום.
הם יורים גם בסוסים הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה בבימויו של סידני פולאק משנת 1969. תסריט הסרט עובד על ידי רוברט תומפסון וג'יימס פו, והוא מבוסס על ספר בעל אותו שם משנת 1935 של הוראס מקוי.
הסרט מגולל את סיפורה של חבורת אנשים המשתתפים בתחרות ריקודים בתקופת השפל הגדול.
הסרט זכה להצלחה כלכלית גדולה ולביקורות מהללות.
הוא היה מועמד לתשעה פרסי אוסקר מבלי להיות מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנות ה-50 נורמן לויד וצ'ארלי צ'אפלין תכננו לשתף פעולה כבמאי ומפיק בהתאמה.
לויד קנה את הזכיות על הסרט מהוראס מקוי ב-3,000 דולר.
הם תכננו ללהק לתפקידים הראשיים את סידני צ'אפלין ומרילין מונרו.
אך כשצ'אפלין האב היה בטיול עם משפחתו, הוא נעצר על ידי ה-FBI בטענה שהוא קומוניסט, והפקת הסרט בוטלה.
כשסידני פולאק פנה אל ג'יין פונדה בקשר לתפקיד הראשי, היא סירבה לקבלו, אך בעלה רוז'ה ואדים שכנע אותה לקחת אותו.
וורן בייטי לוהק בהתחלה לתפקיד של רוברט סייברטון, וליונל סטנדר היה אמור לגלם את רוקי.
לבסוף מייקל סראזין וגיג יאנג נבחרו לתפקידים בהתאמה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל קאן בשנת 1970, אך הוא לא נכנס לתחרות הראשית.
בארצות הברית הסרט זכה לביקורות מהללות על העיבוד המוצלח של הספר.
הסרט זכה לציון של 83% בהתבסס על 24 ביקורות באתר "Rotten Tomatoes".
הסרט הכניס 12.6 מיליון דולר מול תקציב של 4.86 מיליון דולר מה שהפף אותו לסרט ה-16 הכי מכניס של שנת 1969.
גיג יאנג זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בנוסף הסרט היה מועמד לעוד שמונה פרסי אוסקר; הבמאי הטוב ביותר (סידני פולאק), השחקנית הטובה ביותר (ג'יין פונדה), שחקנית המשנה הטובה ביותר (סוזאנה יורק), התפאורה הטובה ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, הפסקול הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר.
נכון לשנת 2013 הסרט הוא בעל מספר הרב ביותר של מועמדויות לקטגוריות פרס אוסקר (9), מבלי שהסרט יהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
גיג יאנג זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
בנוסף הסרט היה מועמד לעוד חמישה פרסי גלובוס הזהב; הסרט הטוב ביותר - דרמה, הבמאי הטוב ביותר (סידני פולאק), השחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (ג'יין פונדה), שחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (סוזאנה יורק) ושחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע (רד באטנס).
סוזאנה יורק זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
בנוסף הסרט היה מועמד לעוד ארבעה פרסי באפט"א; השחקנית הטובה ביותר (ג'יין פונדה), שחקן המשנה הטוב ביותר (גיג יאנג), התסריט המעובד הטוב ביותר והשחקן הפורץ הטוב ביותר (מייקל סראזין).
המאבק נגד קוסמופוליטיות היה מערכה אידאולוגית שנערכה בברית המועצות בשנים 1948–1953 כנגד חלק מן האינטליגנציה הסובייטית שלדעת השלטונות הייתה בעלת דעות ספקניות ופרו-מערביות.
מרבית הנפגעים במהלך המערכה היו יהודים, ולכן היא נחשבת לאנטישמית.
יהודים רבים הואשמו בקוסמופוליטיות, בהיעדר פטריוטיות ואף בעוינות למשטר.
רבים מהם פוטרו מעבודתם וחלקם נעצרו.
כמו כן, השלטונות פעלו להוכחת עליונותו של המדע הסובייטי, תוך חיפוש הוכחות למקורותיהם הרוסיים של המצאות רבות.
במהלך מלחמת העולם השנייה גדלו בקרב הרוסים רגשות לאומניים.
בתנאים החדשים שנוצרו לאחר הניצחון במלחמה, עודדה התעמולה הרשמית את הלאומנות.
לצורך יצירתו של "אויב המולדת" בתעמולה הסובייטית נוצרו דמויות של "אימפריאליסטים אמריקאים" מחוץ לגבולות המדינה, ו"מתרפסים בפני המערב" ו"קוסמופוליטים חסרי-שורשים" בין האזרחים הסובייטים.
מבחינה ארגונית, המערכה נוהלה על ידי "אגיטפּרוֹפּ" (מחלקת התעמולה ליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות), שבראשה עמד אנדריי ז'דאנוב ולאחר פטירתו מיכאיל סוסלוב.
הצד הראשון בכיוון החדש בתעמולה הסובייטית היה בברכתו של יוסיף סטלין בקבלת הפנים למפקדי הצבא האדום בקרמלין ב-24 במאי 1945. במהלך ברכתו ציין סטלין את תפקידו המוביל של העם הרוסי בניצחון במלחמה שהסתיימה והכריז כי הרוסים הם "העם המצטיין בין כל עמי ברית המועצות".
בעקבות כך החלה העיתונות הסובייטית לציין כי חלקו של העם הרוסי בניצחון היה גדול מחלקו של העמים האחרים וכי ללא העם הרוסי, העמים האחרים לא היו מצליחים לנצח.
ההיסטוריה של עמי רוסיה תוארה כהיסטוריה של התקבצות עמים אחרים סביב העם הרוסי המוביל.
"כל עמי ברית המועצות צריכים לעמוד ליד האח הבכור – העם הרוסי".
בשנת 1945 בירחון של המפלגה נמתחה ביקורת של הספר של יבגני טארלה על מלחמת קרים ופרשנות היסטורית שהוא נתן בספר זה.
ב-14 באוגוסט 1946 פורסמה החלטת הוועד המרכזי בנוגע לשני ירחונים ספרותיים, "לנינגרד" (Ленинград) ו"זבֶזדָה" (Звезда), שבה נמתחה ביקורת קשה על עורכי הירחונים שפרסמו יצירות ספרותיות ש"אינם תואמים את התרבות הסובייטית ומלאים בהתרפסות בפני המערב".
בהמשך פורסמו החלטות דומות בהקשר לרפרטואר של תיאטראות, שבהן הומלץ להתרכז בהעלאתן על הבמה של יצירות של מחזאים סובייטים.
במהלך שנת 1947 החלה להתפתח "פרשת KR".
בבסיס הפרשה ניצבה תגלית של שני מדענים סובייטים, קלוייב ורוסקין, שחשבו שגילו תרופה נגד הסרטן.
המידע על התגלית הגיעה למדענים אמריקאים, ואלה היו מוכנים לממן את המשך המחקרים.
לאחר שהממשלה הסובייטית נתנה את רשותה, נסע פקיד בכיר של האקדמיה הסובייטית למדעי הרפואה לארצות הברית עם חומר טכני ודוגמאות של התרופה.
כאשר נודע הדבר לסטלין, התברר שיש לו התנגדות נחרצת לשיתוף פעולה עם האמריקאים בנושא.
כאשר שב הפקיד לברית המועצות הוא נעצר ונשפט ל-25 שנות מאסר בגין בגידה במולדת (הוא שוחרר באוקטובר 1953, וזוכה מכל אשמה באפריל 1955).
ז'דאנוב פרסם פנייה של הוועד המרכזי של המפלגה עם הסברים על הפרשה.
קונסטנטין סימונוב כתב על הפרשה מחזה, שהרעיון המרכזי שלו היה שחלק מהמדענים הסובייטים רואים במדעני המערב מורים דגולים ומתרפסים מפני התרבות המערבית.
ביוזמת סטלין הוקמו במשרדי הממשלה "בתי משפט של כבוד", שעליהם הוטל לבדוק פעולות חשודות של פקידים גם בהיעדר חשד לפלילים.
ביוני 1947 נערך משפט כבוד לקלייבה ורוסקין.
אנדריי ז'דאנוב השגיח על כל ההכנות מקרוב.
במהלך שנת 1947 נערכו 82 משפטי כבוד.
בשנים 1948–1949 נערכו כמה משפטים נוספים, ואחר-כך הופסקה פעילותם.
במאי 1947 פרסם המשורר ניקולאי טיכונוב ביקורת על ספרו של איסאק נוסינוב "פושקין והספרות העולמית", שפורסם עוד בשנת 1941. הוא האשים את מחבר הספר בכך שפושקין (מגדולי המשוררים הרוסים) הוצג בספר "כתוספת קטנה לתרבות המערבית".
בישיבה של איגוד הסופרים הסובייטים שהתכנסה זמן קצר לאחר מכן, הרחיב אלכסנדר פדייב את הביקורת על הספר.
הדבר היה לאות פתיחה למערכה שלמה שגרסה כי לברית המועצות יש עדיפות על המערב בכל נושא וכי מי שאינו בטוח בכך הוא אויב המדינה.
תרבות המערב בת זמננו הוכרזה כתרבות שנמצאת בירידה מתמדת; לאזרח הסובייטי אין מה ללמוד ממנה, ויתרה מכך – אנשי המערב צריכים ללמוד הרבה מהתרבות הסובייטית.
בעקבות זאת נסגר המוזיאון לאמנות מערבית של המאה ה-20; במשך תקופה ארוכה אוחסנו ציורים שהיו מוצגים במוזיאון, ורק בשנות ה-60 פוזרו בין מוזיאונים שונים.
נשיא האקדמיה הסובייטית לאמנות פרסם ביקורת על יצירות של סלבדור דאלי.
סופרים סובייטים החלו לכתוב יצירות ספרותיות שבהן תוארו חיי אנשים במערב כבלתי-נסבלים.
כחלק מן המערכה להוכחת עליונותה של התרבות הרוסית-סובייטית הוחל בחיפושים אחר הוכחות לראשוניות הרוסית בתגליות שונות.
נטען שהטיסה הראשונה בכדור פורח בוצעה על ידי כומר רוסי עוד בשנת 1731, לעומת טיסת האחים מונגולפייה בשנת 1783; עד מהרה התברר שהמסמך מהמאה ה-19 שעליו התבססה הטענה, מזויף.
נטען שחוק שימור החומר התגלה על ידי מיכאיל לומונוסוב ולא על ידי אנטואן לבואזיה.
נטען שמנוע הקיטור נבנה לראשונה על ידי פולזונוב הרוסי ולא על ידי ממציאים צרפתים או בריטים.
נטען שאלכסנדר מוז'אייסקי הצליח לבנות מטוס בשנת 1882; לא ניתנו לכך שום מסמך או הוכחה.
נטען שאופניים שנמצאים במוזיאון בניז'ני טגיל נבנו עוד בשנת 1800; בהמשך התברר שהם נבנו בפלדה שלא הייתה מיוצרת לפני שנות ה-80 של המאה ה-19.
נמצאו הוכחות לכאורה שרוסים הגיעו לסבאלברד עוד בתקופת רפובליקת נובגורוד.
כתוצאה מפעילות רחבה זו נולד הביטוי "רוסיה מולדת הפילים".
כמו כן העתקים של ירחונים מדעים מהמערב הוצאו מהספריות.
על רקע זה, החלו להופיע הודעות על סכנת הקוסמופוליטיות.
האזכור הראשון של המונח, מיד לאחר ברכתו של סטלין, הועלה על ידי קומוניסט פיני בשם אוטו קואוסינן שהתגורר בברית המועצות.
הלה טען כי אנשי מערב מתנהגים לפי הביטוי הלטיני "ubi bene, ibi patria" ('איפה שטוב להיות – שם המולדת').
בשנת 1948 השתמש אנדריי ז'דאנוב לראשונה במונח "קוסמופוליט חסר-שורשים".
במרץ אותה שנה פרסם הפילוסוף הסובייטי גאורגי אלכסנדרוב מאמר שבו הכריז שניקולאי בוכארין, לב טרוצקי, תומכי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית (שמאל) ומתנגדי סטלין במפלגה, תומכי אנדריי ולאסוב וכלל האנשים שתמכו בנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה היו קוסמופוליטים.
כתוצאה מכך הפך המונח "קוסמופוליט" לשם נרדף ל"בוגד למולדת", "אויב העם".
בשנת 1948 החלה להתהוות נאט"ו.
במקביל התברר שלמרות כל הניסיונות, מדינת ישראל לא תהיה בת ברית של ברית המועצות.
יהודים בברית המועצות נחשבו לתומכים בישראל, ושמחתם על הניצחון במלחמת העצמאות קיבלה פירוש של אי-לויאליות למדיניות הסובייטית.
ב-20 בנובמבר 1948 החלו רדיפות של הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
חבריו נעצרו והואשמו בריגול לטובת ארצות הברית.
על פי עדויות, ניתן היה לתקוף יהודי בכל נושא, ובלבד שיכונה "קוסמופוליט".
תחילת המערכה נגד מבקרי ספרות
בינואר 1949 יו"ר סניף המפלגה במוסקבה גאורגי פופוב העיר ליוסיף סטלין על קיום ויכוח בין הנהלת איגוד הסופרים לבין מבקרי תיאטרון מאיגוד התיאטרון.
לדעת המבקרים, בתקופה שלפני כן פרסמו על ידי סופרים ידועים מספר מחזות חלשים.
ראשי איגוד הסופרים האשימו את מבקרי התיאטרון בקוסמופוליטיות, וגאורגי פופוב פירש את הוויכוח כהתקפה אישית נגד אלכסנדר פדייב, שבנוסף להיותו סופר ידוע וראש אגודת הסופרים היה גם פעיל במנגנון המפלגתי.
סטלין הסכים עם פירוש זה והנחה את העורך הראשי של "פראבדה" להכין מאמר מערכת בנושא, אשר פורסם ב-28 בינואר 1949. בהכנת המאמר השתתפו בנוסף לעיתונאים גם ראשי איגוד הסופרים, כולל אלכסנדר פדייב, קונסטנטין סימונוב ואנטולי סופרונוב.
סטלין בעצמו עסק בעריכת המאמר ונתן לו את שמו: "על קבוצה אחד של מבקרי התיאטרון".
במאמר תואר מבקרי תיאטרון יהודים – יוּזוֹבסקי, גורביץ', בורשצ'גובסקי, קרוֹן, בויאדז'ייב, ורשאבסקי – כחסידי אסתטיציזם ופורמליזם בורגני, שהשפילו את הספרות והאמנות הסובייטית ולעגו למחזות פטריוטיים סובייטים.
הם הואשמו גם במתקפה על מחזות של מקסים גורקי, הודגש הצורך במאבק נגדם והם הוגדרו מספר פעמים כ"קוסמופוליטים חסרי-שורשים": הם "קיפחו כל רגש-אחריות כלפי העם; הם נושאי קוסמופוליטיזם חסר-מולדת, העוין את האדם הסובייטי ומעורר בו תיעוב עמוק...
זר להם הרגש של גאווה לאומית סובייטית".
בעקבות המאמר פוטרו המבקרים מעבודתם.
בנוסף לכך פוטרו מהעבודה מבקרי תיאטרון נוספים ואחד מהם אף נעצר ונפטר בכלא בשנת 1950.
הוועד המרכזי של המפלגה הנחה את עורכי העיתונות להקדיש תשומת לב מיוחדת למאמר ב"פראבדה".
מיד החלו להופיע מאמרים נוספים נגד מבקרי ספרות וסופרים יהודים, אשר כללו האשמות כגון השתתפות ב"מחתרת ספרותית", שנאה לעם הסובייטי, הצגה לא נכונה של העם הרוסי, טענות לכאורה שסופרים רוסים ואוקראינים קלאסיים פעלו תחת השפעה של היינריך היינה וחיים נחמן ביאליק, ואהדה לעם הגרמני.
במאמרים צוין בנוסף לשם העט גם שם המשפחה היהודי.
במהלך חודש פברואר 1949 נערכו אספות רבות במוסקבה ובלנינגרד שבהן "נמצאו" קוסמופוליטים רבים נוספים.
ב-10 בפברואר פורסם ב"פראבדה" מאמר נוסף, שבו צוין שמבקרים עוינים קיימים גם בקרב מבקרי אמנות; כל השמות שצוינו היו של יהודים.
במהלך אותו חודש הופיעו מאמרים נוספים עם גילויי קוסמופוליטים בשירה, בבית הספר למשחק, במוזיקה, ובקולנוע.
גוון נוסף של המערכה היה הדרישה לגילוי שמות המשפחה האמתיים של כל אנשי האמנות שמשתמשים בשם עט.
הסופר מיכאיל בובני ציין שבמדינה סוציאליסטית אין שום סיבה נראית לעין שמצדיקה שימוש בשם עט; בהתאם לכך, כל שימוש בשם עט מטרתו להסתיר את המחבר האמיתי מעיני הציבור.
במקביל החלו פרסומים על הרחבת מעגל הקוסמופוליטים, והם התגלו גם בחרקוב, קייב, מוסקבה ועוד.
באספות פומביות הם הואשמו בהכנת חבלות וגם באיומים על פטריוטים אמתיים.
במהלך המערכה נפגעו גם יוצרים שכבר נפטרו.
פואמה של אדוארד בגריצקי הוכרזה כ"יצירה ציונית" מלאה בשקרים כלפי העם האוקראיני; יצירות של אילף ופטרוב ושל אלכסנדר גרין הוצאו מהספריות.
הסופר הגרמני ליאון פויכטוונגר, שבמשך שנים נחשב לידיד של ברית המועצות, הואשם בלאומנות.
ברוב המקרים גרמה האשמה בקוסמופוליטיות לפיטורים ולהבאה בפני "משפט של כבוד", ורק במיעוט המקרים בוצע מעצר.
על פי נתונים שנאספו על ידי איליה ארנבורג, בתקופה שעד שנת 1953 נעצרו 431 פעילי ספרות ואמנות ממוצא יהודי: 217 סופרים, 108 שחקנים, 87 ציירים ו-19 מוזיקאים.
במקביל נכתבו ספרים, הועלו מחזות והוקרנו סרטים בנושא המאבק.
בין היוצרים הבולטים בתחום היו סרגיי מיכאלקוב, קונסטנטין סימונוב, אנטולי סופרונוב, בוריס לברנב, אלכסיי סורקוב ואלכסנדר שטיין.
כל היצירות נבנו לפי אותה תבנית של מאבק בין מרגל אמריקאי ותומכיו מקרב הקוסמופוליטים לבין פטריוטים סובייטיים ובמקרים מיוחדים קומוניסטים מערביים.
ב-25 בינואר 1949 יצא סרט בשם "משפט של כבוד", המבוסס על "פרשת KR", וזכה מיד בפרס סטלין.
בביולוגיה השתלב המאבק נגד קוסמופוליטים במאבק של טרופים ליסנקו ותומכיו נגד מדענים החוקרים בתחום הגנטיקה.
באספה כלל ארצית של פיזיקאים שנערכה בראשית שנת 1949 החלו להופיע סימנים ראשונים למאבק.
פיוטר קפיצה ואברם יופה הואשמו בדגשים לא נכונים בפיתוח המדע בברית המועצות.
באשמה זהה הואשמו פיזיקאים שכבר נפטרו אך עבדו במשך שנים בתחום הוראת הפיזיקה באוניברסיטאות.
לב לנדאו הואשם בביטוים לא פטריוטיים, ויטלי גינזבורג הואשם ב"שגיאות".
אמנם לא היו רדיפות של ממש, וכל הנאשמים המשיכו לעבוד בתחומם.
מעריכים שהסיבה לכך היא הצורך בפיזיקאים רבים להמשך פיתוח נשק גרעיני.
בתחום היסטוריה עמדה במרכז המאבק "התאוריה הנורמנית", שלפיה לנורמנים היה תפקיד חשוב בהקמת רוס של קייב.
תאוריה זו הוכרזה כ"נשק בידי הוול סטריט", שמטרתו להקטין את חשיבותו של העם הרוסי.
החוקר הבולט בתחום, פרופ' רובינשטיין, סולק מכל תפקידיו ונותר מחוסר עבודה במשך מספר שנים.
בנוסף לכך הוכרז שממלכת הכוזרים הייתה מדינה זניחה ולא היה לה שום השפעה על פיתוח המדינה הרוסית.
כתוצאה מכך, מחקר נרחב שכבר היה מוכן, פורסם רק בשנת 1962.
בפילוסופיה עמד במרכז ההתקפות הפילוסוף הרוסי בוניפאטי קדרוב|.
הלה הואשם בכך שתמך ברעיון של "מידע עולמי" ו"אהבת המדענים מכל העולם".
הוא הודח מתפקיד סגן מנהל המכון לפילוסופיה ובסופו של דבר פוטר.
בתחום ביקורת הספרות הואשמו מחברי ספר לימוד שיצא לאור עוד בשנות ה-30, ובו נטען שאלכסנדר רדישצ'ב (שפעל במאה ה-18) הושפע מרעיונות של ז'אן-ז'אק רוסו.
במכון לחקר פושקין בלנינגרד הואשמו עובדים יהודים בהקמת קבוצה עוינת למדינה, הסתרת יהדותם והפצת שמועות לא נכונות.
כולם פוטרו מעבודתם, שניים מהם נעצרו ונפטרו בכלא.
אף בקרב אדריכלים נמצאו תומכי האדריכלות המערבית.
בתחום זה היו במרכז הרדיפות לנינגרד וקייב.
ב-8 בפברואר 1949 חתם סטלין על צו שהוכן על ידי אלכסנדר פדייב, ולפיו נסגרו איגודים של הסופרים היהודים במוסקבה, בקייב ובמינסק ונסגרו ירחונים ביידיש במוסקבה ובקייב.
מיד לאחר מכן החלו מעצרים בקרב הסופרים, העיתונאים ופעילים נוספים שהכינו מסמכים עבור הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
על פי רוב הם הואשמו בריגול לטובת ארצות הברית.
במהלך השנה נסגרו המוזיאון היהודי בוילנה, מוזיאון בבירוביג'ן ומוזיאון ליהדות גאורגיה בטביליסי, והופסקו שידורי רדיו מוסקבה ביידיש.
בפברואר נסגר בית הספר למשחק על שם מיכואלס, נסגרו תיאטראות יהודיים במינסק, בצ'רנוביץ ובבירוביג'ן.
ב-1 בדצמבר 1949 נסגר התיאטרון היהודי האחרון במוסקבה.
בשנת 1952 הוכן לפי בקשת גאורגי מלנקוב דו"ח המפרט את הקטנת הנוכחות היהודית בין מנהלי המשק.
באספת עורכי העיתונות ב-29 במרץ 1949 הציע מיכאיל סוסלוב לשקול להפסיק לפרסם מאמרים ללא הוכחות מוצקות.
ב-7 באפריל פורסם ב"פראבדה" מאמר מערכת בשם "קוסמופוליטיות כלי נשק אידאולוגי בידי האמריקאים", שעסק באויבים מחוץ לגבולות המדינה ולא הזכיר כלל קוסמופוליטיים בתוך גבולות ברית המועצות.
במהלך הענקת פרס סטלין באביב 1949 ציין גאורגי מלנקוב את שמות משפחה אמתיים של מספר זוכים יהודים בנוסף לשם עט, וסטלין העיר לו שזה מיותר.
כרגיל לפי מדיניותו של סטלין, לאחר שמערכה עברה את שיאה, מספר פעילים בולטים הואשמו בביצוע-יתר ופוטרו מעבודתם.
יחד עם זאת, רדיפות ברמה נמוכה יותר נמשכו עד לשנת 1953. רוב אנשי התרבות שהואשמו בקוסמופוליטיות ופוטרו, הוחזרו לעבודתם במהלך המחצית השנייה של שנות ה-50; חלקם אף קודמו בתפקידם במשך השנים.
לעומת זאת, מוסדות התרבות היהודיים שנסגרו לא נפתחו מחדש.
הם חיים או מחיר החיים הוא סרט מדע בדיוני-סאטירי משנת 1988 שבויים על ידי ג'ון קרפנטר.
בסרט מככבים רודי פייפר, קית' דייוויד ומג פוסטר.
הסרט מתאר את קורותיו של נווד בשם "נאדה" שמגלה כי גזע של חוצנים הסתנן לכדור הארץ וכי החייזרים התמזגו עם האוכלוסייה המקומית.
החוצנים מצליחים לשמור על חזות אנושית ועל צייתנות אנושית על ידי שתילת מסרים תת-הכרתיים במדיה המשודרת והמודפסת.
נאדה (מגולם על ידי רודי פייפר), נווד, מגיע ללוס אנג'לס ומוצא עבודה כפועל בנין.
הוא מתחבר עם פרנק ארמיטראג' (מגולם על ידי קית' דייוויד) שלוקח אותו אל בית תמחוי הנמצא באזור זנוח של העיר.
נאדה מוצא ארגז של משקפי שמש חבוי בתוך קיר.
הוא לוקח את הארגז ומסליק אותו, אך שומר לעצמו זוג אחד.
נאדה מתבונן דרך משקפי השמש ורואה שהמדיה המודפסת ושלטי החוצות מלאים במסרים כגון: "ציית", "התחתן והתרבה", "צפה בטלוויזיה", "אל תחשוב בעצמך", "קנה", "שן", "היכנע" ועוד הוראות המטיפות לצייתנות, סדר חיים ואי פקפוק בסמכות.
לבסוף נאדה מבחין באדם שפניו פני ביעותים, גולגולת ללא עור בעלת עיניים זוהרות, אך כאשר הוא מסיר את המשקפיים האדם נראה רגיל לחלוטין.
מסתבר כי חייזרים פלשו לכדור הארץ.
הם השתלבו והתמזגו עם האוכלוסייה ומפעילים שטיפת מוח נרחבת דרך אותות המשודרים מאנטנות הטלוויזיה המסתירים את חזותם המפלצתית.
החייזרים מתקשרים ביניהם עם שעון מיוחד ומדווחים עליו, שני שוטרים מנסים לתפוס את נאדה והוא יורה עליהם ולוקח את נשקם, בבריחתו, הוא חוטף אשת טלוויזיה ומסתגר בביתה, אך היא מצליחה לזרוק אותו מהחלון.
הוא מנסה ליצור קשר עם פרנק, שמפחד לעזור לו, אבל לאחר מאבק, נאדה מצליח לגרום לפרנק ללבוש את המשקפיים, הם הולכים למפגש של המחתרת, אך החייזרים ונציגיהם מחסלים כמעט את כל הנוכחים.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 82%, המבוססת על ידי 46 מבקרים.
ב-2012 סלבוי ז'יז'ק ציין את הסרט לשבח וניתח אותו במהלך סרטו "מדריך הסוטה לאידאולוגיה".
המאבק הפלסטיני במכירת קרקעות ליהודים החל במאה ה-19, כשערביי ארץ ישראל ניסו למנוע רכישה יהודית של קרקע בארץ ישראל ונעזרו לשם כך גם בשלטונות העות'ומאנים והבריטים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוסכם בין הארגונים הפלסטיניים על הוצאה להורג של ערבים אשר מכרו קרקעות ליהודים או סייעו לכך.
עם הקמת הרשות הפלסטינית, נחקק חוק האוסר מכירת קרקעות לישראלים, גם אם אינם יהודים, והוא נאכף על ידי מנגנון מודיעיני הבולש אחר עסקאות כאלו.
החוק הפלסטיני מטיל עונש מוות על המוכרים, אולם בפועל החל משנת 2005 הוא מומר – ככל עונש מוות ברשות – למאסר עולם.
מדיניות יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן היא לא לחתום על צווי ההוצאה להורג.
בדו"ח שהוגש לאו"ם בידי UN Watch נטען שזכויות אדם של מוכרי קרקעות פלסטינים מופרות עד כדי רצח ועינויים.
במאה ה-19, רוב אדמות הכפרים בארץ ישראל היו קניין משותף לכל בני הכפר, אשר נקרא בערבית "משאע".
אדמות אלו התחלקו בין המשפחות אחת לשנה או שנתיים.
ה"משאע" הגביל לעיתים את זכותם של בעלי החלקה למכור או לשעבד אותה לאשראי בנקאי.
משום כך, רוב הפלאחים שאפו לבטל את מנהג ה"משאע" ולחלק את אדמות הכפרים לבעלויות פרטיות .
כפרים רבים נאלצו לבצע את החלוקה הזו ("איפראז") בהסכם פנימי בלתי-רשמי משום שבתקופה העות'מאנית בארץ ישראל לא הייתה אפשרות לחלוקה מסודרת ורשמית, כי זו חייבה רישום מדויק של הקרקעות.
במחצית השנייה של המאה ה-19, השלטון העות'מאני דרש את רישום הקרקעות, אולם רק בתקופת המנדט הבריטי שקדה הממשלה על רישומן ("סטלמנט").
בתהליך זה נרשמו כמעט כל הקרקעות כ"אפראז".
היו מנהיגים ערבים שסברו כי השמירה על הקניין המשותף בכפר הערבי, תמנע את מכירת אדמותיו ליהודים, לכן הציגו אותו כנכס לאומי וניהלו תעמולה נגד ה"איפראז".
בשנות ה-40 הפסיקה ממשלת המנדט לבצע את ה"איפראז" כחלק מה"סטלמנט" והשאירה את הקרקעות כ"משאע".
בתקופה זו הצטמצמו שטחי ה"משאע" והפכו למיעוט באדמות הארץ.
ב-1 ביולי 1882, לנוכח עליית ביל"ו, נצטווה מושל מחוז ירושלים לאסור על התיישבות יהודית בארץ ישראל, וב-1883 קיבל הוראה מהשלטון לעצור מכירת אדמות מדינה ליהודים, גם אם הם נתינים עות'מאנים.
קניות הקרקע של יהודים בארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 נתלוו בסכסוכים עם ערבים.
הרוכשים לא הכירו את מנהגי המקום בנוגע לחופש רעיית העדרים לאחר הקציר, וכאשר ניסו למנוע רעייה כזאת פרצו תגרות.
פעמים רבות הגדירו חוזי המכר את הגבולות של הקרקעות במעורפל, וכתוצאה מכך נתגלעו סכסוכים סביב תיחום הבעלות עליהן, שהגיעו לכדי אלימות.
לעיתים ניסו הערבים לעקור שתילים ולסתום תעלות, ששימשו פעמים רבות לסימון גבולות בין אדמותיהם לבין אדמות היהודים.
הללו סירבו להכיר באובדן אדמות שישבו עליהן או עיבדו אותן במשך דורות.
היו מתיישבים יהודים שהחכירו אדמות לכפריים ערבים או לפלאחים שקודם לכן היו אריסים, מאחר שלא היה ביכולתם לסלקם מהקרקע.
במקומות שבהם האריסים לא נשארו, היו מקרי פלישה רבים.
פעמים רבות ניסו אריסים שכבר קיבלו פיצויים, לחדש את תביעותיהם באדמות שסולקו מהן.
ברוב המושבות היהודיות פרצו בעשורי קיומן הראשונים סכסוכים בינן לבין הכפרים הערבים השכנים סביב שליטה באדמות, אולם העוינות ביניהם שככה בדרך כלל עם יישוב הסכסוכים ההתחלתיים והשלמת הערבים עם אובדן האדמות, ונתחלפה ביחסים תקינים במידה סבירה.
קניות קרקע שנעשו מהבעלים ללא התחשבות מספקת באריסים, הביאו להתפתחות סכסוכים שנמשכו גם מספר שנים, ללא אופי פוליטי.
הם פרצו גם בקרב הכפריים הערבים עצמם, ולא גרמו לערבים המקומיים להימנע ממכירת קרקע ליהודים במחירים גבוהים ביותר.
אולם חששותיהם של הפלאחים הערבים מפני נישול, שנבעו בתחילה משיקולי פרנסה, קיבלו עם הזמן אופי של "פטריוטיזם מקומי", מחוזי, שלקראת מפנה המאה ה-20 הומר ברגש לאומי ותחושת נישול לאומי.
ב-24 ביוני 1891 שלחו נכבדים ערבים מירושלים עצומה לממשלה באיסטנבול, בה דרשו למנוע את המשך הגירת היהודים וקניות הקרקע על ידם.
גם ב-1901 חתמו כמה מראשי הציבור הערבי בארץ ישראל על עצומה דומה.
סכסוכי הקרקעות חיזקו את עמדתם האנטי-ציונית של המשכילים העירוניים ואלה החלו לארגן את הכפריים למעשי התנגדות לקניות הקרקע של היהודים.
בשנים 1900–1901 נכנסה לתוקף סדרה חדשה של הגבלות על התיישבות יהודית ועל רכישת קרקע בידי יהודים, אולם הן היו נוקשות פחות מהגבלות רבות שהטילו שליטים קודמים, שכן הן התירו ליהודים נתיני האימפריה העות'מאנית ולזרים שכבר יושבים בה זמן רב, לרכוש אדמות מדינה.
בשנת 1908 יצא לאור בחיפה העיתון הפלסטיני הראשון, "אל-כרמל", שמטרתו העיקרית הייתה מאבק בהעברת אדמות מבעלות ערבית לבעלות יהודית.
בשלהי 1910 הקים נג'יב נצאר , עורך "אל-כרמל", אגודה בחיפה, שמטרתה "לעשות צעדים תקיפים לפני הממשלה שתאסור מכירת קרקע ליהודים".
נצאר הנוצרי עבד בעברו כסוכן לרכישת קרקעות בשביל יק"א, ואילו עתה תקף בחריפות ערבים נוצרים שמכרו קרקעות ליהודים, אך נזהר שלא למתוח ביקורת דומה על מוסלמים.
כעבור שנה קמה ביפו אגודה דומה לזו החיפאית, "המפלגה העותמאנית הפטריוטית".
ב-1911 תקף העיתון היפואי "פלסטין" את מוכרי האדמות והצהיר: "האדמה שייכת כולה לאל, אך האדמה שאנו יושבים עליה שייכת למולדת במצוות האל".
היו מקרים שבהם הסיתו פקידי רשות עות'מאנים את הפלסטינים נגד המתיישבים הציונים.
כך למשל, אמר הקאימקאם של טבריה למנהיגים ערבים ב-1910: "היהודים בוגדים, וכל פגיעה אלימה בהם היא עשייה למען המולדת".
גם הקאימקאם של נצרת הסית נגדם במהלך סכסוך קרקעות בכפר פולה שהתגלע באותה שנה.
בשנת 1910 נודע על משא ומתן שהתנהל בביירות עם אליאס סורסוק על רכישת כ-9,500 דונמים מאדמות עמק יזרעאל, בתחומי הכפר פולה.
הידיעה עוררה תגובות חריפות בכפרי הסביבה, בנצרת ובחיפה, ואל השלטונות העות'מאניים נשלחו מברקי מחאה.
מושל נצרת ניסה למנוע את העסקה על אדמות עמק יזרעאל, אולם השלטונות אישרו אותה ובפברואר 1911 הועברו האדמות לידי יהודים.
המכירה גרמה לזעם ציבורי ונשלחו מחאות לממשלה העות'מאנית ולראש בית הנבחרים.
העיתון "אל-כרמל" ניהל מאבק חריף נגד עסקה זו.
במרץ 1911 הגישו 50 נכבדים ערבים תלונה בפני הפרלמנט העות'מאני נגד רכישת קרקעות בידי יהודים, שלטענת המתלוננים מסתייעים לצורך כך בבעלי אזרחות עות'מאנית.
העיתונים "אל-כרמל" ו"פלסטין" מיהרו לפתוח במאבק ציבורי בכל פרשה של רכישת קרקעות.
פעילותם זו הגבילה את חופש התמרון של השלטונות העות'מאניים ומספר פעמים היא אף הצליחה לחבל בהשלמת העסקות: בשנת 1912 הוכשלה העסקה לרכישת קרקעות הג'יפתליק של עמק בית-שאן, ובשנים 1913–1914 הוכשלו עסקות שהיו קשורות למפעל ייבוש החולה ולמפעל התיירות במעיינות החמים של טבריה.
ב-1913 פרסם עארף אל-עארף, מראשוני התנועה הפאן ערבית, את מאמרו הראשון בעיתון "פלסטין", בו כתב בחריפות נגד מכירת קרקעות "לציונים הזוממים להשתלט על הארץ".
הוא תקף במאמר את מדיניותם של העות'מאנים לגבי רכישות קרקע בידי הציונים, וכתב כי הן מאפשרות להם "להשתלט על ארצנו...
מחר תימכר כל ירושלים ואחר כך יגיע תור פלסטין כולה".
ביולי אותה שנה, קרא אותו עיתון להקים "חברה פטריוטית (וטניה) פלסטינית", שתורכב מעשירי שכם, ירושלים, יפו, חיפה ועזה, ותעסוק ברכישת קרקעות מדינה (אדמות אל-מדורה) לפני שיעשו זאת הציונים.
באותו חודש ניסו ראשי האגודות המתנגדות לציונות בחיפה וביפו לכנס ועידה בשכם של נציגים מכל ערי ארץ ישראל במטרה לארגן את המאבק בציונות ובקניות הקרקע של היהודים ברמה על-מקומית, אולם ניסיון זה נכשל.
בשלהי 1913 ובתחילת 1914 הסתמן שינוי במדיניות האימפריה העות'מאנית, שנזקקה לתמיכה כספית ומדינית, והעות'מאנים החלו ליידע את הציונים בדבר האפשרות של הפשרת קרקעות מדינה למכירה ליהודים.
אפשרות זו עוררה חרדה בקרב הערבים וגרמה להם להגביר את פעילותם האנטי-ציונית.
מוכתרים התלוננו לפני המושל העות'מאני שהמתיישבים היהודים "הורגים, בוזזים ומחללים כבודן של נשים ונערות מוסלמיות".
שייח' סולימאן אל-תאג'י, נכבד פלסטיני, פרסם שיר בעיתון "פלסטין": "יהודים בני זהב מצלצל...
היהודים, החלושים והנחותים שבעמים, מתמקחים אתנו על אדמתנו".
ביוני 1914 הופץ כרוז אנונימי תחת הכותרת "אזעקה כללית לפלסטינים", שקרא לעם להיצמד לארץ "בשיניו", וזעק: "רחמו על אדמתכם ואל תמכרוה כסחורה".
המחאה הערבית דחפה את השלטונות שלא לשנות את ההגבלות שהטילו על היהודים בתחום רכישת הקרקעות.
הגבלת רכישת קרקע בידי יהודים ובנייה יהודית במשך שלושת העשורים האחרונים של השלטון העות'מאני הרתיעה רבים מן העולים היהודים הפוטנציאלים לארץ ישראל.
בשנת 1913 הזהיר חיים ויצמן מפני הסכנה שבתחיית הלאומיות הערבית: "הערבים מתארגנים, אם גם בצורה פרמטיבית מאוד.
לדעתם ארץ ישראל שייכת להם, והם מנהלים תעמולה עצומה בעיתונותם...
נגד מכירת האדמה ל'ציונים' – אויבי טורקיה – המתנכלים להשתלט על ארץ ישראל.
בקרוב נעמוד פנים אל פנים עם אויב חמור ונשלם את תמורת הקרקע לא בכסף בלבד".
בזמן מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) קפא שוק המקרקעין, בשל מצבו הכלכלי הקשה של היישוב היהודי.
אולם בנוסף על כך, נקטו השלטונות העות'מאניים צעדים נגד הפעילות הציונית, ובין היתר נאסרו מכירות קרקע ליהודים.
עם זאת, בשנים 1880–1920 אלפי ערבים בארץ ישראל עברו מאזורים כפריים לערים או לכפרים אחרים עקב חובות, ריבוי יורשים, רעב וגורמים נוספים שלא היו קשורים ברכישות קרקע בידי יהודים.
מספר חודשים בלבד לאחר הכיבוש הבריטי של מרכז ארץ ישראל, החלו גורמים באזור יפו–רמלה (וכעבור מספר חודשים גם בירושלים) לכונן אגודות, שבהן נבחנו דרכים למנוע מהיהודים לעלות לארץ ולקנות בה קרקעות.
אלא שבתקופת השלטון הצבאי הבריטי לא נרשמו עסקאות.
החל מזמן כיבוש הארץ בדצמבר 1917 ועד ספטמבר 1920, משרדי רישום המקרקעין היו סגורים בתוקף צו שהוציא המושל הצבאי הבריטי, לאחר שהשלטונות הצבאיים גילו שהעות'מאנים לקחו איתם את רוב ספרי הרישום.
לאחר שנודע לשלטונות שנעשות עסקאות ללא רישום, פרסמו בנובמבר 1918 צו האוסר עליהן.
באוקטובר 1920 חודשה פעילותו של המשרד לרישום הקרקעות, לאחר שספרי האחוזה (טאבו) נמצאו בדמשק והוחזרו לארץ.
בנוסף על שלושת הסעיפים הללו, הסכמת הממשל תינתן רק אם "נוכח לדעת לשביעות-רצונו, שהבעלים המוכר את הקרקע, אם היא ברשותו, או האריס המחזיק בקרקע, כאשר היא מוחכרת, ישמור לעצמו באזור או במקום אחר, קרקע שדי בה לפרנסת משפחתו".
ראשי האגודות הלאומיות של ערביי ארץ ישראל עסקו בשלב זה בשאלת הקרקע רק כבעלי קרקעות ולא מבחינה פוליטית, ולכן דווקא הביעו את אי-שביעות רצונם מפקודת הקרקעות, שהגבילה את זכותם למכור קרקע שהיא רכושם ואף טענו כי הפקודה נחקקה כדי להוריד את מחירי הקרקעות שהוצעו למכירה ליהודים.
בדצמבר 1921 תקנה הממשלה את הפקודה והסעיפים שנועדו למנוע ספקולציה בוטלו.
איסור השלטונות הצבאיים על עסקאות מקרקעין בתקופת השלטון הצבאי גרם לכך שהנושא לא בלט במאבק התנועה הלאומית הפלסטינית החדשה, ובוועידות הלאומיות השלישית והרביעית (1920–1921) הנושא כלל לא נידון.
הטיעון הפלסטיני המוקדם לשלילת הציונות כלל טענה מרכזית שהגשמתה בארץ ישראל אינה אפשרית, משום שאין בה מקום לציונים.
קביעה זו התבססה על כך שרוב הקרקעות בארץ היו שייכות לערבים, אולם גם על ההנחה שהערבים יימנעו ממכירת קרקעות ליהודים.
אלא שבשנת 1921, לאחר פתיחת משרדי הרישום, נרשמו בספרי רישום המקרקעין עסקאות רבות שתוכננו בעבר והיו על סף השלמה.
הגידול הזה גרם למספר צירים בוועידה הלאומית החמישית (1922) של ערביי ארץ ישראל להעלות את הנושא לדיון, אולם לא נתקבלה שום החלטה, מלבד מינוי ועדה שתבחן את שאלת העברת קרקעות ליהודים.
בתחילת שנות ה-20 קיבל הקונגרס הערבי-פלסטיני שרשרת החלטות נגד הבית הלאומי היהודי, שהתגבשו ל"אמנה הלאומית" ("אל-מית'אק אל-קומי") של ערביי פלסטין, ובהן גם החלטה על איסור מכירת קרקעות ערביות ליהודים.
בראשית שנות ה-20 אף הוצג בתיאטרון "אל-מנשיה" בשכם מחזה שחיבר עיזאת דראוזה ושמו "המתווך ובעל הקרקע", בו מפתה בתו של המתווך את בנו של בעל הקרקע למכור אותה ליהודים.
העיתונים הערבים הרבו לפרסם מאמרים נגד מכירת קרקעות ליהודים והדוברים הערבים האשימו את הציונות בנישול הערבים מאדמתם.
בשנות ה-20 הבשילה בחוגים הערביים ההכרה כי התנועה הלאומית הפלסטינית תיכשל במאבקה במפעל הציוני, אם לא תמנע מכירת קרקעות של ערבים ליהודים.
לכן, נעשו ניסיונות לרתום את המועצה המוסלמית העליונה לרכישת קרקעות שהיו בסכנת מכירה ולעשות אותן הקדש .
עם זאת, ניסיונות אלו נכשלו.
לדברי נשיא המועצה, אמין אל-חוסייני, המועצה מנעה באמצעות בתי הדין השרעיים מכירת קרקעות שהיו בהן זכויות לקטינים.
האופוטרופוס של הקטין היה זקוק לאישור מבית הדין כדי למכור, וזו דאגה שלא יינתן אישור אם הקונים הם יהודים.
בשנות ה-20 עסקו שליחי הוועד הפועל הערבי ופעילי האגודה המוסלמית-נוצרית באיסוף מידע על עסקאות העומדות להתבצע.
במקרים אחרים, עודדו שייח'ים בדוים לחתום על הצהרות המגנות שייח'ים אחרים שמכרו קרקעות וכך לשכנע אותם לבטל את העסקאות.
אף על פי כן, ב-1923 כתבו שייח'ים בדווים מעמק בית שאן במכתב לנציב הבריטי העליון הרברט סמואל: "לא ראינו כל רע מצד היהודים.
מכרנו לסוכנות היהודית האמריקנית [הטעות במקור] חלק מאדמותינו, ובעזרת הכסף שקיבלנו אנחנו מפתחים את השטחים הגדולים שעוד נותרו ברשותנו ומעבדים אותם.
אנחנו שבעי רצון מהיהודים האלה, ואנחנו משוכנעים שנעבוד יחד לשפר את האזור שלנו ולהיטיב עם האינטרסים המשותפים שלנו".
מכירות הקרקע ליהודים הסבו לחברה הפלסטינית נזק חומרי, פסיכולוגי ומדיני.
עסקות הקרקע גרמו לעקירת אלפי משפחות מהכפרים בעורף אל שולי הערים הגדולות ודרדרו אותן למעמד חברתי-כלכלי נמוך יותר של אריסות, או לתלות בעבודה חקלאית עונתית.
הללו הצטרפו אל אלפי הערבים שעזבו את כפריהם בשנים 1880–1920 ללא קשר לרכישות קרקע בידי יהודים, אולם בתודעה הפלסטינית הקיבוצית נחרת אובדן שטחים כתוצאה מהרכישה הציונית.
למכירות הקרקע שרווחו ליהודים היו גם תוצאות הרסניות על התנועה הלאומית הפלסטינית.
יריבים פוליטיים הטיחו זה בזה האשמות על סחר קרקעות, כאשר מילת הגנאי המקובלת הייתה "מתווך" (סמסאר).
ב-1925 כתב העיתון "אל-כרמל": "אין להאשים את הממשלה הבריטית...עלינו להאשים את עצמנו, שכן הפקדנו את ניהול עניינינו בידי אנשים שאינם ראויים לאמון, מוכרי קרקעות, מתווכים ומחפשי משרות".
לאור המציאות של סחר ער בקרקעות לא התייחסו שלטונות המנדט ברצינות לפעילות הערבית נגד מכירות קרקע ליהודים, כאשר אותם אנשים שרוממות ההתנגדות בפיהם מכרו ליהודים יותר קרקעות ממה שאלה היו מסוגלים לקנות.
בשנות ה-20 נעשו רכישות של כברות-קרקע רחבות מאוד, כמו קניית קרקעות עמק יזרעאל בכמה עסקות מידי משפחת סורסוק בשנים 1921 ו-1924–1925 ורכישת קרקעות ואדי חווארת (עמק חפר) מידי משפחת תיאן ב-1929. שתי המשפחות מביירות.
בתקופה זו רק מיעוט מהמכירות נעשו על ידי ערבים פלסטינים.
ב-1925 הוציא המופתי של עזה, חג' מוחמד סיד אל-חוסייני, פתווה שאסרה על מכירת אדמות ליהודים.
הוא הסביר כי היהודים כבר אינם בני חסות, המוסלמים שעזרו להם הם בוגדים ואת הנוצרים שעזרו להם צריך לגרש.
אולם ברוב שנות ה-20, מאמצי ההנהגה הפלסטינית רוכזו בנושאים אחרים.
אפילו ב-1925, כאשר חל גידול רב בהיקף קניות הקרקע על ידי יהודים, לא הייתה לכך תגובה פוליטית מלבד מספר מאמרים בעיתונות.
בשנה זו התכוונה הממשלה להגביל את העלייה החדה במחירי המקרקעין, אולם הוועד הפועל הערבי התנגד לכך.
העלייה נראתה בעיניו טובה לערבים: היא מסייעת לבלום מכירות נוספות ליהודים, ובמכירות שכן מתבצעות – מניבה רווח כספי לערבים.
דובריו הביעו התנגדות חריפה להגבלת המחירים, בטענה כי מדובר בהעדפת היהודים חסרי הרכוש על פני הערבים בעלי הרכוש.
המשבר הכלכלי העמוק של המפעל הציוני בשנים 1926–1928 גרם לכך שגם בוועידה השביעית (1928) הנושא לא נידון.
אלא שבמחצית השנייה של 1929 חל מפנה: עד 1928 רוב הקרקעות שנרכשו היו בבעלות משפחות סוריות ולבנוניות ולא היו מעובדות, ואילו החל מ-1929 החל לגדול שיעור הקרקעות שנרכשו מבעלים פלסטינים, ואיתן מספר הסכסוכים עם מחזיקי הקרקעות, שעוררו את דעת הקהל.
הוועד הפועל הערבי מינה ועדה מיוחדת לבחינת הנושא ושלח מברק לממשלה בו תבע להטיל איסור על העברת קרקע מערבים ליהודים.
מאז ועד תום המנדט, הפכה תביעה זו לתביעת-יסוד במאבק של התנועה הלאומית הפלסטינית.
ההנהגה הפלסטינית טענה כי הממשלה חייבת לאסור על העברת קרקעות ליהודים בהתאם לסעיף 6 של כתב המנדט, המחייב את הממשלה לדאוג לכך ש"זכויותיהן ומעמדן של העדות האחרות באוכלוסייה לא ייפגעו".
כמו כן, טענה כי אין די קרקע בארץ ישראל בשביל המהגרים היהודים, בשל הריבוי הטבעי הגבוה של האוכלוסייה הערבית.
ב-1 בנובמבר 1928, ערך המופתי של ירושלים, אל-חוסייני, כנס בשם "הקונגרס האסלאמי" בהשתתפות כ-700 נציגים מכל רחבי הארץ.
מלבד נושא תקרית הכותל, שאירעה שבוע לפני כן, טיפל הכנס גם באיסור על מכירת אדמות ליהודים.
במרוצת העשור נתברר כי חוק העברת הקרקעות אינו משיג את מטרתו – למנוע את נישול הכפריים האריסים והפיכתם למחוסרי קרקע.
אריסים רבים שקיבלו קרקע חלופית בחכירה, העדיפו כעבור מספר שנים פיצוי כספי על-פני האריסות, והצטרפו אל הכפריים הרבים שעזבו את הכפרים ועברו אל הערים הגדולות.
במקרים אחרים דאגו הקונים היהודים להכניס אל חוזי הקנייה סעיף המחייב את המוכרים שלא להשאיר זכויות לאריסים ביחס לקרקע, כאשר מחיר הקנייה כלל את ההוצאות העתידיות של בעל הקרקע על פינויים.
מתוך הכרה במצב הקיים, נחקקה ב-31 ביולי 1929 "הפקודה להגנת המעבדים", שהמירה את חובת הפיצוי בקרקע – בפיצוי כספי על ההוצאות וההפסדים שנגרמו לאריס בשל הפינוי: הצורך במכירה או העברה של מטלטליו ופיתוח הקרקע בהסכמת בעליה.
כמו כן, קבעה הפקודה שבמקרה של מחלוקת בין בעלי הקרקע לבין האריסים על גובה הפיצויים, תוקמנה ועדות מיוחדות שיפסקו בעניין.
בעשור זה נרכשו בעיקר שטחים גדולים, ריקים יחסית, בדרך כלל מעובדים, מידי אפנדים שישבו מחוץ לארץ ישראל.
ב-1929 חקרה ועדת שו את הסיבות למאורעות תרפ"ט.
המיסיונרית פרנסיס ניוטון העידה בפניה כנציגה מטעם הצד הערבי, והאשימה את היהודים ואת שלטונות המנדט בפרוץ המאורעות.
לטענתה, אחד הגורמים שהביאו לתסיסה בקרב הערבים היה נושא הקרקעות.
ניוטון הזכירה את מסירת הזיכיון על אדמות ביצות כברה, עתלית וחולות קיסריה לנציגי הברון רוטשילד.
כמו כן את רכישת האדמות בעמק יזרעאל על ידי קרנות ציוניות מבנקאי סורי בן משפחת סורסוק בשנת 1924. לדבריה, מכל האדמות הללו נושלו תושבים ערבים ומחמישה כפרים קטנים באדמות עמק יזרעאל הפינוי נעשה בכוח, וזאת למרות שסורסוק, לטענתה, מכר אדמות שלא היו בבעלותו כחוק.
במרץ 1930 נתפרסם דו"ח הוועדה, בו צוינה בין גורמיה העיקריים של התנפלות הערבים על היהודים, החרדה של המעמד הערבי מחוסר הקרקע מפני ההתפשטות הציונית.
הוועדה נקטה בהמלצותיה עמדה ביקורתית כלפי מכירת קרקעות ליהודים.
היא המליצה לבחון את בעיית מכירת הקרקעות ליהודים, לנוכח הריבוי המתמשך של פלאחים מחוסרי קרקע בצד הריבוי הטבעי של האוכלוסייה הערבית.
הטיימס של לונדון ציין ב-15 במאי אותה שנה, שהעיתונות הערבית ראתה בדו"ח "ניצחון מבריק לערבים ומהלומת מוות לציונות".
בהתאם להמלצת הוועדה, מינה שר המושבות משלחת בראשות ג'ון הופ סימפסון , שאחד מתפקידיה היה לבדוק את הקשר בין רכישת קרקעות לבין היווצרות מעמד של פלאחים ללא אדמה.
לצד העמדה הערבית הכללית, היו גם מספר ערבים שביקשו להביע את דעתם בפני סימפסון ותמכו בפניו בזכות ההגירה ורכישות הקרקע של היהודים.
בפגישתם איתו נתברר כי הם היו בעלי קרקעות לא-מעובדות, שרצו למכור חלק מהן כדי לפתח את השאר, ומכיוון שלא היה ניתן למצוא קונים ערבים, היו מעוניינים בהגירה יהודית ובביקוש יהודי גדל לקרקע כדי שיוכלו לקבל על אדמתם מחיר גבוה.
דו"ח הופ-סימפסון פורסם באוקטובר אותה שנה יחד עם הספר הלבן של פאספילד, ובו המסקנה שיש לחסום רכישה נוספת של אדמה על ידי יהודים.
מאז 1930, עשו שלטונות המנדט מאמצים לצמצם העברת קרקעות ליהודים ואף למנוע אותה.
פקודה זו הייתה זמנית לשנה אחת וב-1932 האריך אותה הנציב העליון החדש ארתור ווקופ לשנה נוספת.
באפריל 1932 מונה לואיס פרנץ' כמנהל הפיתוח, כדי לבדוק מה ניתן לעשות למען התושבים הערבים שנפגעו מקניית הקרקע על ידי יהודים.
פרנץ' לא מצא רבים שנפגעו ולא מצא גם התנגדות של ממש לעסקאות המכירה בקרב בעלי הקרקעות הערבים.
פרנץ' ניסה כך להסב את תשומת לבה של המנהיגות הפלסטינית למציאות שהתכחשה לה, אולם זו לא מיהרה לפעול להפסקת המכירות וכינסה את הוועד הפועל הערבי רק באוקטובר 1933.
פרנץ' קיבל 3,271 בקשות להיכלל ברשימת הערבים המנושלים, אולם עד סוף 1935, אז נפסקה החקירה, אושרו 664 בקשות בלבד.
אלא שנתונים אלה אינם משקפים את התמונה כולה.
על פי ההנחיות של משרד המושבות, נוסחה ההגדרה לערבים חסרי קרקע הזכאים ליישוב מחדש, כך: "אלה שהוכח לגביהם שנעקרו מקרקע שהחזיקו בה בעקבות העברתה לידיים יהודיות, ושלא השיגו קנין אחר שיכלו להתבסס עליו, או תעסוקה אחרת משביעת-רצון באותה מידה".
נראה כי המספר האמיתי של המנושלים הערבים היה גדול יותר מזה שהופיע ברשימה של פרנץ', אולם גם הוא לא עלה על אלפים בודדים (לא כולל משפחותיהם), וזאת בשל דלילות האוכלוסייה הערבית באזורי ההתיישבות היהודית.
ובכל זאת, כאשר הוצע למחוסרי הקרקע ברשימה להתיישב במסגרת תוכניות פיתוח בנפות בית שאן וג'נין, רק מעטים נענו להצעה.
הרוב הגדול העדיף לדבוק במקורות הפרנסה שמצאו בערים ובפרדסים שבמרכז הארץ.
כמו כן, במקרים בהם פונו אריסים ערבים, בדרך כלל דאגו הקונים היהודים לפצות אותם.
עוד בסוף המאה ה-19 הקונים היהודים העדיפו לרכוש כברות-קרקע גדולות, אולם לאחר שנקנו כמעט כל הקרקעות השוממות בשפלת החוף, בעמק יזרעאל ובעמק הירדן, אלו כבר לא היו ניתנות להשגה.
בשנות ה-30 כבר לא היו אפשרויות לרכישת גושי קרקע גדולים, שהיו נוחות מאוד לקונים היהודים, משום שכבר לא היו שטחים גדולים, לא-מעובדים או מעובדים חלקית, בבעלות של לא-פלסטינים.
בתקופה זו חל גידול ברכישות קרקע מידי בעלים מקומיים-פלסטינים, שבבעלותם היו נחלאות קטנות יותר ולרוב גם עיבדו אותן.
רובם מכרו אז קרקעות מפני שעברו לערים בשפלה, ובעיקר בשל הגידול בענף ההדרים, שאדמת מישור החוף התאימה לו מאוד.
הכסף שהתקבל מהמכירה הושקע בנטיעת הפרדס ובהתקנת מתקני ההשקיה.
משנת 1930 ואילך, הקדישה העיתונות הפלסטינית מקום נרחב להסברת הסכנה שבמכירת קרקעות ליהודים.
לציבור הוסבר כי "המולדת שייכת לרוב המכריע של העם...ולא לאלה מביניהם, אשר הודות למשטר הפיאודלי הנפשע והישן הצליחו להשתלט על רוב המולדת".
בשנות ה-30, כאשר הפכו המכירות על ידי בעלים מקומיים לנפוצות, נשלחו שליחים לכפרים, כדי להסביר אישית לפלאחים ולבעלי הקרקעות את החטא שבמכירת קרקע ליהודים.
בתקופה זו החלה ההנהגה הפלסטינית לנקוט באמצעי לחץ כבדים יותר.
שליחי הוועד הפועל, האגודות הלאומיות ונכבדי הערים עודדו את המחזיקים בקרקעות למעשה שלא לפנותן לאחר שנמכרו על ידי בעליהן ועודדו אנשים שונים, בעיקר בדוים, לתפוס קרקעות שנמכרו ולטעון בדבר זכותם לחזקה מפאת היותם אריסים שנים רבות.
שיטה זו גרמה לקשיים עבור המוסדות המיישבים היהודים והסכסוכים שנוצרו הוצגו כהוכחה לכך שההתיישבות היהודית מנשלת ערבים מאדמתם.
במקרים שונים סירבו האריסים לפנות את האדמה, גם תמורת פיצויים; אריסים לשעבר תפסו את הקרקע מחדש למרות שכבר פינו אותה וקיבלו על כך פיצויים; ושבטי בדוים תפסו קרקעות שנמכרו וטענו לחזקה עליהן למרות שמעולם לא עבדו אותן.
הוועד הפועל מימן את הוצאות עורכי הדין שהופיעו במשפטים הארוכים שנגרמו עקב הסכסוכים הללו, שגרמו גם לדחיה בהתיישבות יהודית על קרקעות מריבה.
סכסוכים אלה העניקו ביסוס לאמונה המתפשטת שמכירת הקרקעות ליהודים גורמת לנישול רחב-היקף של אריסים ערבים.
ב-11 במרץ 1931 פרסם משרד הוועד הפועל הערבי "הצהרה אל האומה הערבית האצילה", הקוראת לערבים "למכור ליהודים כל דבר, למעט קרקע, ולא לקנות מהם דבר, למעט קרקע".
בדצמבר 1931 כינס חג' אמין אל-חוסייני ועידה כל-איסלאמית עולמית בירושלים, בה השתתפו צירים מ-22 מדינות.
אחת ההחלטות שהתקבלו בה הייתה להוקיע את הציונות ואת מכירות הקרקע ליהודים, ולייסד חברה להצלת אדמות פלסטין מידי היהודים.
ב-20 במרץ 1933, נועדו ביפו כ-500 נכבדים ערביים אשר גינו את הבריטים על כך שהם מתירים עליית יהודים לארץ, ואת הערבים אשר מוכרים אדמות ליהודים.
כלפי המוכרים הושמעו איומים בחרם וכמה מהדוברים אף האשימו מנהיגים ערבים, ובראשם משפחת נשאשיבי, במעורבות בעסקאות הללו.
בשנת 1933 החלה עלייה ברכישת הקרקעות.
החוק הקנה לאריס זכות כלשהי על הקרקע שהוא מעבד ונועד להגן עליו מפני נישול.
עם זאת, החוק גרם לבעלי האחוזות להיזהר שלא להעניק לפלאחים המעבדים את אדמתם מעמד של "אריס" בחוזי החכירה שהחתימו אותם עליהם.
כמו כן הם השתדלו למסור להם מדי שנה חלקה אחרת, כדי שלא יגיעו לקביעות בקרקע.
ההנהגה הערבית לא הייתה מרוצה מהפקודה החדשה.
ב-27 בדצמבר 1934 כתב אמין אל-חוסייני מכתב אל הנציב העליון, בו טען כי הפקודה אינה יעילה בשל "שיטות המרמה" שהיהודים משתמשים בהן כדי לגרום לאריסים לעזוב את האדמה ולוותר על זכויות האריסות שלהם, ודרש חקיקה שתאסור לגמרי מכירות קרקע מערבים ליהודים.
מכיוון שבעלי הקרקע יכלו להשפיע על אריסיהם לעזוב את הקרקע לפני ההוצאה לפועל של מכירתה, לא היוותה הפקודה החדשה מכשול לרכישת קרקעות.
למרות החוק שנחקק להגנתם, הפיצוי הכספי והשכר הגבוה בערי החוף, בפרדסים ובמקומות אחרים, משכו את האריסים לעזוב את האדמות שהם מעבדים, מהן הפיקו קיום דל.
אולם יצירת המעמד המוגן של "אריס סטטוטורי" גרמה להעלאת תביעות ללא בסיס מצד ערבים שרצו לנצל את החוק החדש, וגם להסגות גבול ותפיסת חזקה בקרקעות וכתוצאה מכך לעיכובים ארוכים במפעלי התיישבות של יהודים.
באוקטובר 1933, נענה רשיד רידא לפנייתם של חוגים שונים והוציא פתווה, שקבעה שמי שמסייע ליהודים ברכישת קרקעות בארץ ישראל הוא "בוגד באומתו ובארצו ואויבם של אללה, נביאו והמאמינים".
במאורעות אוקטובר 1933 יצאו אלפי מפגינים אל רחובות הערים, כדי למחות נגד מדיניות ההגירה של ממשלת המנדט ונגד מכירת קרקעות ליהודים.
ב-1934 החלה המועצה המוסלמית העליונה במסע הסברה נרחב לשכנע את הציבור הערבי להפסיק את מכירות הקרקע ליהודים.
בנובמבר אותה שנה, תועד הרצח הראשון של ספסר קרקעות: צאלח עיסא חמדאן מהכפר ליפתא נורה בפאתי ירושלים.
המשטרה דיווחה כי הרוצחים היו "אנשים המקורבים מאוד לחג' אמין".
באותו חודש החל אמין אל-חוסייני לבקר בעצמו במקומות שבהם ניסו היהודים לקנות קרקע והסביר לתושבים את הנזק הלאומי הכרוך במכירות, והדגיש כי מדובר במעשה בגידה ובחטא מבחינה אסלאמית.
במוקד ההתקפות עמדו המתווכים, שהואשמו בעידוד הכפריים למכור את אדמותיהם.
בעקבות אל-חוסייני, הפיצו את הדברים ברחבי הארץ גם המטיפים במסגדים והשייח'ים בכפרים, שאיימו בהטלת חרם על כל מי שיפר את הצו הדתי הזה ושלאחר מותו לא ייקבר בבית קברות מוסלמי.
גם אנשי דת חשובים מירושלים ביקרו בכפרים ברחבי הארץ והשביעו את תושביהם שלא ימכרו קרקעות ליהודים.
בשיאו של מסע ההסברה, נערך ב-29 בדצמבר 1934 כנס גדול בירושלים בהשתתפות נכבדים כפריים, בו הסבירו הנואמים שאדמת פלסטין שייכת לאלוהים ולכן אין למכור אותה לבני אדם.
המופתי אל-חוסייני קרא לפני הקהל פתווה מיוחדת שהכין בנושא, שהופצה לאחר מכן ברחבי הארץ, ומשתתפי הכנס נשבעו: "אני נשבע באלוהים הכל-יכול ובבריתו שלא אמכור קרקע ליהודים, אפילו שמדובר בשעל אחד של הארץ הקדושה הזאת".
בחודשים הבאים נערכו גם בערים אחרות מפגשים דומים.
ב-25 בינואר 1935 נערך בירושלים כינוס ארצי של עולמא (חכמי הדת) ונושאי תפקידים במועצה המוסלמית העליונה (קאדים, מופתים, אמאמים), בו התקבלה החלטה הקוראת להפסקת מכירת הקרקעות ליהודים וכן החלטה על הקמת אגודת עולמא בשם "ההדרכה האסלאמית", שתפקידה יהיה לעקוב אחר פעולותיהם של בעלי קרקעות המתכוונים למכור אותן ליהודים.
האגודה פתחה סניפים במקומות שונים ופרסמה הצהרות חריפות נגד מכירות קרקע.
העולמא של פלסטין הוציאו פתווה שהכריזה: "המוכר והמספסר והמתווך אדמות פלסטין ליהודים" הוא שותף למניעת "הזכרת שם אללה במסגדים", מקבל את "היהודים כשליטים", פוגע ב"אללה, בשליחו ובמאמינים", ויש לנדות אותו מקהילת המאמינים.
המופתי אל-חוסייני היה ראשון החותמים ואחריו המופתים של ג'נין, באר שבע, שכם, צפת וטבריה.
באפריל 1935 אמר המופתי באחד מנאומיו: "הקרקעות שנמכרו בארץ הזאת אוצרות בתוכן את גופותיהם של אבותיכם ואבות-אבותיכם, אלה שקידשו נפשם למות ("שוהדא"), וחבריו של הנביא והלוחמים הראשונים.
חוצפתם של הפושעים המוכרים אותן או המתווכים במכירתן היא פשע חמור, שאלוהים והארץ לא ימחלו עליו".
בסיומו את הנאום, טען בפני שומעיו, שאם לא תפסקנה המכירות, לא יעבור זמן רב ולערביי פלסטין לא תישאר מספיק קרקע כדי לקבור את מתיהם.
המועצה המוסלמית העליונה ניסתה לרתום אל מסע ההסברה גם כוהני-דת נוצרים, שיאבקו במכירות הקרקע ליהודים בשם הנצרות, אולם אף כוהן-דת נוצרי לא הצטרף.
בקיץ 1935 איבד מסע ההסברה מתנופתו והמועצה המוסלמית העליונה לא הצליחה לחדשו.
ב-25 בנובמבר 1935 הגישו נציגי חמש מתוך שש המפלגות הערביות תזכיר משותף לנציב העליון, שבו תבעו בין היתר לאסור על העברת קרקע ערבית ליהודים.
בשנים 1933–1934 חלה עלייה משמעותית במחירי הקרקעות, בשל העלייה היהודית, שהביאה לגידול בביקוש למקרקעין.
העלייה התלולה במחירים פיתתה בעלי קרקע למכור אותה.
התנופה ברכישת הקרקעות, שהחלה ב-1933, הגיעה ב-1935 לשיא.
עליית המחירים גרמה לגידול במכירת קרקע על ידי בעלים המעבדים אותה בעצמם, מה שהביא את הנציב העליון ווקופ להציע ב-1935 לחוקק חוק להגנתם, בדומה לחוק האריסים.
לאחר דיונים עם משרד המושבות וועדה מיוחדת שמינה להכנת הצעת החוק, קיבל הנציב העליון את הנוסח שלה בתחילת מאי 1936. אולם בתקופה זו החלה השביתה הכללית ופרץ המרד הערבי הגדול ושר המושבות החדש, אורמסבי-גור, התנגד להצעות החוק ולנקיטת צעדים טרם קבלת הדוח של הוועדה המלכותית, ותהליך החקיקה נעצר.
דוח הוועדה המלכותית פורסם רק ביולי 1937. הוא טיפל בשורשי בעיית ארץ ישראל ולא הציע פתרונות משניים כמו זה שבהצעת החוק, וכך הביא המרד הערבי לדחייה של שלוש שנים בנקיטת צעדים למניעת העברת קרקעות מערבים ליהודים.
ישנה הסכמה במחקר, שמכירת הקרקעות המואצת הייתה אחד הגורמים לפרוץ המרד הערבי ב-1936. בין השנים 1928–1936 הוציאה הממשלה צווים רבים שנועדו למנוע גירוש אריסים מאדמתם.
מאמצי הממשלה בתחום זה מלמדים על קיומה המתמשך של הבעיה.
רוכשי הקרקע והמוכרים הצליחו בדרך כלל לעקוף את ההגבלות בתכסיסים שונים, כמו למשל מתן פיצויים לאריסים וסילוקם לפני ביצוע העסקות, כך שהרוכשים יכלו לטעון שקיבלו קרקע לא מיושבת.
אולם לדעת יהושע פורת, אילו אכן נעשה בשנות ה-20 וראשית שנות ה-30 נישול המוני של אריסים ערבים, הרי שהמרד הערבי וצעדי הממשלה למניעת נישול היו באים עוד קודם לכן.
בתקופת המרד הערבי הגדול 1936–1939
מיד לאחר הקמתו באפריל 1936, ניסח הוועד הערבי העליון את שלוש הדרישות הלאומיות היסודיות, כפי שהוצגו בנובמבר 1935, ובהן איסור העברת קרקעות מערבים ליהודים.
רכישת הקרקעות הואטה שוב בתקופת המרד הערבי הגדול (1936–1939).
עם התפשטות המרד, סיירו המופתי והקאדי של שכם בכפרים הסמוכים לעיר והטיפו כי כל מי שיהרוג אדם שמוכר אדמות ליהודים, "ישכון בגן עדן בחברת צדיקי עולם".
עבד אל-פתח דרוויש מאל-מאליחה, מוכר קרקעות כזה שהביע חרטה, נשבע במאי 1936: "אני מעיד עלי את אללה והמלאכים והנביאים אבירי הלאומיות בפלסטין, שאם אפר את שבועתי זאת אהרוג את עצמי במו ידי".
השיח הדתי הזה אומץ, בלחץ מוסלמי, גם על ידי הכמורה הערבית-נוצרית.
כינוס של אנשי כמורה פסק באותה שנה: "מי שימכור או יספסר במכירת פיסת אדמה כלשהי מהמולדת דינו כדין המוכר חלק ממקום הולדת ישו או מקברו...
חובה על כל המאמינים לנדותו ולהחרימו".
עם זאת, בתקופת המרד, לחץ המורדים גרם לתמריץ חדש למכירות.
בעלי קרקעות הופחדו על ידם באופן כה חמור עד שהחליטו לעזוב את הארץ ולמכור את אדמתם ליהודים.
הקונסול הגרמני בירושלים, היינריך וולף, דיווח למשרד החוץ הגרמני על הלאומנים הערבים: "בצהרי היום הם זועקים חמס על ההגירה היהודית, ובלילות הם מוכרים קרקעות ליהודים".
ביולי 1937 פרסמה ועדת פיל את הדו"ח שלה, בו המליצה על חלוקת ארץ ישראל לשתי מדינות, ערבית ויהודית.
הדו"ח המליץ כי בתקופת המעבר ממנדט למדינה, יוטל איסור על מכירת קרקע ליהודים בשטחי המדינה הערבית ואזורים אחרים.
בשנת 1938 חידשו מפקדי המורדים את בית המשפט של המרד, אולם החשודים ב"בגידה חמורה", שכללה מכירת קרקע ליהודים, הובאו למשפטם של מפקדי החבורות עצמם, שפסקו את דינם מיד – למוות או לעונשי מלקות קשים מאוד.
בסוף 1938 ותחילת 1939 מסע הטרור התגבר וערבים רבים נרצחו, בעיקר "בוגדים" למיניהם, ובהם מוכרי קרקע ליהודים.
לא תמיד הם נרצחו מיד.
לפעמים נחטפו לאזורים ההרריים שבשליטת המורדים ושם נזרקו חיים לבורות מלאים בנחשים ועקרבים.
הפחד הגדול מפני המורדים גרם לכך שאנשי הדת המוסלמים או הנוצרים לא הסכימו לקבור את הנרצחים בטקס הדתי.
לפעמים היו הגוויות נשארות מוטלות ברחובות הכפר במשך מספר ימים, כשנעל מונחת בפיו של הנרצח, כסמל להשפלה, שתגרום גם להטלת פחד על אחרים.
ב-17 בינואר 1939 נתכנסו בקהיר נציגי המדינות הערביות שהוזמנו לוועידת השולחן העגול בלונדון (מלבד ירדן), כדי להתייעץ לגבי העמדות הערביות שיוצגו בה.
בהתייעצויות נקבע שהמדיניות הערבית תהיה אחידה ואחת הדרישות שהוחלט עליהן הייתה הפסקת קניית הקרקעות היהודית בארץ ישראל.
ב-17 במאי 1939 פורסם הספר הלבן, בו נאסר על יהודים לרכוש קרקעות ברוב שטחה של הארץ ובחלק קטן משטחה רכישותיהם הוגבלו.
ב-28 בפברואר 1940 פרסמה ממשלת בריטניה את "חוק הקרקעות", על בסיס המלצות "הספר הלבן".
אף על פי כן, לאחר פרסום התקנות גברה מכירת האדמות ליהודים.