tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חזרתו בתשובה הוכר כצדיק ושימש כרופאם ומקורבם של החוזה מלובלין, המגיד מקוזניץ, רבי אפרים-פישל מסטריקוב, "היהודי הקדוש", רבי שמחה בונם מפשיסחא, רבי מנחם מנדל מקוצק, רבי מרדכי יוסף ליינר מאיזביצה, רבי שלמה הכהן רבינוביץ' מראדומסק, רבי ישכר בר מרדושיץ ואחרים.
נודע גם כנדבן וכבקיא בתורת החסידות והקבלה.
הוא המשיך לעסוק ברפואה, להתהלך במלבוש אירופאי ולטפל ביהודים ובפולנים.
בפיוטרקוב שימש כרופא ראשי בבית החולים העירוני היהודי ומ-1852 בבית החולים העירוני המשותף.
מסופר כי עמיתו הפולני דוקטור ויגזיוולסקי ניסה להתנכל לו.
מאוחר יותר נוכח ויגזיוולסקי בטעותו וכדי להביע את חרטתו שכר צייר כדי לצייר את פורטרט הדוקטור שאותו העמיד בביתו.
כיום גנוז הפורטרט (המופיע לעיל) באוסף שבדרון בספרייה הלאומית.
ב-1813, אחרי ניצחון הרוסים על נפוליאון, ניסה זיונצ'יק, שנתמנה על ידי הצאר אלכסנדר הראשון להיות נציב ממשלת פולין, להשפיע על ברנהרד שיחזור ויקבל עליו את ראשות שירותי הבריאות בפולין.
הוא דחה את ההצעה בשל אכזבה ממעמדם ותנאי חייהם הנמוכים של היהודים בפולין.
בשנת 1830 החל ברנהרד לארגן את שירותי הבריאות של המורדים הפולנים נגד הרוסים.
ברנהרד היה שוחר אמנות והוא הביא את האמן דוד פרידלאנדר לתכנן את בית הכנסת הגדול בפיוטרקוב ולעטר את כותל המזרח, ואת דוד גולדשטיין - את כותל המערב, של בית הכנסת.
הוא תכנן לעלות לארץ ישראל יחד עם החוזה מלובלין והמגיד מקוזניץ, תוכנית שלא יצאה לפועל, ותמך בממונו ביישוב.
ברנהרד נפטר בפיוטרקוב, בכ' בשבט תרי"ח (3 בפברואר 1858).
בשנת תרל"ח הקימו חסידי רבי יששכר דוד בריש הכהן מוולברוז' "אוהל" במקום קבורתו.
האוהל נהרס במלחמת העולם השנייה, הוקם מחדש ב-1945 ושופץ ב-1992, על ידי משפחת דסאו.
לד"ר ברנהרד ולאשתו הדסה נולדו שלושה ילדים:
רחל, אשת ישעיה שפירא נכד רבי אפרים פישל מסטריקוב, ילידת 1818
יעקב יצחק, יליד 1826, חסיד הרבי מוולברוז'
הינדה לאה, ילידת 1830, המיילדת של דזאלושין, קבורה בלודז'
חיים דב (דובר או דובעריש) (ברנרד) פרידברג (נכתב גם פריעדבערג; בלועזית: Bernard (Haim Dov Friedberg, (כ"ה בכסלו תרל"א, 19 בדצמבר 1870 – י' בשבט תשכ"א, 27 בינואר 1961) היה ביבליוגרף, ביוגרף של משפחות רבנים ומחבר הספר "בית עקד ספרים".
פרידברג נולד בקרקוב שבגליציה, אוסטריה, בן למשפחת תלמידי חכמים מצד אביו, ומשפחה של עסקנים ופעילי קהילה מצד אמו.
אביו הוא אברהם מאיר, (נולד בראש חודש ניסן תרי"א, 3 באפריל 1851) ונספה במחנה ההסגר של הנאצים בואידסלב שבפולין בשנת תש"ב.
סבו של פרידברג מצד אביו הוא הרב זאב וואלף הלוי, היה תלמידו של הרב יוסף דוב הלר, בנו של הרב אריה ליב הלר, בעל ספר קצות החושן ורבה של ואידסלב.
אבי סבו, הרב משה הלוי (נפטר בכ"ח בתמוז תקצ"א, 9 ביולי 1831) בן הרב מאיר הלוי, היה תלמידו המובהק של ה"ר אריה ליב הלר וראב"ד של ואידסלב.
אמו, שינדל פסיה בת משה צבי פיאסצקי, נולדה בשנת תרי"ז ונפטרה בקרקוב, בכ"ה באב, תרפ"ד (25 באוגוסט 1924).
אביה (נפטר בד' בחשוון, תרס"ב, 17 באוקטובר 1901) היה שנים רבות פרנס בית הכנסת "אייזק שול" בקרקוב.
אבי אביה, ה"ר שמואל (נפטר בכ"ב באדר, תקנ"ד, 1794, בקרקוב), בנו של צבי בנו של ישראל פיאסקר, היה מראשי הקהל בקרקוב.
מלך פולין, פוניאטובסקי, היה זה שהעניק לצבי פיאסקר את השם הפולני פיאסצקי.
אם אמו, לאה (נפטרה בא' במרחשון, תרנ"א, 15 באוקטובר 1890, בקרקוב), הייתה בתו של ה"ר דוב בערל שאנצר, שהיה אף הוא מראשי הקהל בקרקוב.
אחיו הצעיר, יצחק, נולד בקרקוב, (1898), נפטר באנטורפן ונקבר בפוטה, בשנת תרצ"ח.
בילדותו למד פרידברג בתלמוד תורה ובישיבה, בשילוב עם לימודי חול.
הוא אף למד אצל הרב יקותיאל זלמן דמביצר, מחבר ספר יד יקותיאל.
בהיותו בן 14 התחיל להחליף דעות ומכתבים עם חוקרים ומלומדים ידועים בתחום ההיסטוריה והביבליוגרפיה ואף החל לפרסם מאמרים בעיתונים וכתבי עת.
עוד בטרם מלאו לו 30 שנה פרידברג הוציא לאור מספר ספרי ביוגרפיות על רבנים (רבי יוסף קארו, רבי אברהם ברודא, רבי שבתי הכהן - בעל ספר שפתי כהן ורבי נתן שפירא), וכן את ספרו הראשון על הדפוס העברי בקראקא וכן ספר נוסף על מצבותיהם של רבני העיר קרקוב (לוחות זיכרון).
בשנת תרנ"ז נישא לרבקה בת ר' משה פנחס רייזפלד.
בשנת תר"ס (1900) החל לעבוד ולנהל את בית מסחר הספרים העברי הנודע של יצחק קויפמן שבפרנקפורט, גרמניה.
בשנת 1904 עזב את בית מסחרו של קויפמן כדי לפתוח בית מסחר ספרים עברי משל עצמו.
עד שנת 1906 הוא הספיק להוציא לאור שני קטלוגים ובשנה זו הכניס כשותף לעסק את יוסף זנגר.
לאחר 4 שנים, בשנת 1910, התפרקה השותפות, וזנגר הפך לבעלים היחיד של בית המסחר.
בשנה זו הוציא פרידברג לאור שתי חוברות קטנות: אורות מאופל, אוסף שירים שכתב הרמח"ל ומכתבים מרבנים, לרבי נחמן קראכמאל והרב משה לנדא, וכן את הספר תולדות משפחת הורוויץ.
ידענותו הרבה בתחום הספר והביבליוגרפיה הובילה לפרסומו בקרב קהל החוקרים ואוהבי הספר העברי והציבה אותו בשורה אחת עם מוכרי הספרים המשלבים מסחר בספרים וידע עצום בהם, כדוד פרנקל, ליפא שוואגר והרב ראובן מרגליות.
כשנה לאחר התפרקות השותפות, בשנת 1911, עזב פרידברג את פרנקפורט ואת עסקי הספרים ועבר לאנטוורפן שבבלגיה, שם החל לעסוק במסחר יהלומים.
בשעותיו הפנויות, המשיך בעבודת המחקר בביבליוגרפיה עברית ומחקר על משפחות רבנים מפורסמים, ופרסם מאמרים רבים בנושאים אלה, בגרמנית ובעברית.
מתחילת שנות השלושים הוציא לאור מספר ספרים על בתי דפוס עבריים באירופה: בשנת 1932 יצא לאור באנטוורפן ספרו תולדות הדפוס העברי בפולנייא.
בפתח הדבר למהדורה השנייה לספר, שיצא לאור בתל אביב, בשנת תש"י, כתב פרידברג כי מסר את המהדורה הנוכחית לדפוס לרב ישראל חיים ווינברגר בבילגוריי שבפולין, אולם לא הצליח להשיג חזרה את האמהות לטפסים כי בינתיים כבשו הנאצים את פולין והמדפיס נעלם.
בשנת 1934 יצא לאור, באנטוורפן, הספר: תולדות הדפוס העברי במדינות איטליה, אספמיה - פורטוגאל, תוגרמה וארצות הקדם.
שנה אחר כך, בשנת 1935, יצא לאור תולדות הדפוס העברי בערים האלה שבאירופה התיכונה, ובשנת 1937, תולדות הדפוס העברי, בערים האלה שבאירופה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כאשר כבשו הנאצים את בלגיה בשנת 1940, מיהר להימלט מאנטוורפן לטולוז שבצרפת.
בנו יהודה לייב ובתו לאה, עם בעלה ושתי בנותיה, נרצחו על ידי הנאצים.
כאשר הגיעו הנאצים לביתו באנטוורפן, הם שדדו את כל כתביו, מכתבים שהחליף עם גדולי הדור במשך כל חייו ואת ספרייתו המפוארת, וכן השמידו את כל הטפסים והאמהות של המהדורה הראשונה של החיבור בית עקד ספרים.
לקראת סוף המלחמה, בתש"ו, עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בישראל, המשיך לסחור ביהלומים ובמקביל החל להוציא מהדורות חדשות ומתוקנות לספרי ביבליוגרפיה קודמים שלו, בעיקר של בתי הדפוס העבריים והספר בית עקד ספרים.
למרות השפעתם הגדולה של כתביו, הוא לא זכה להכרה ממסדית והוא נפטר בתל אביב, בשנת 1961, מבלי שאיש מחוץ למשפחתו ידע על כך או ציין זאת.
בית עקד ספרים הוא ספרו החשוב ביותר של פרידברג - לקסיקון של הספרים הכתובים בעברית.
הספר זכה להוקרה רבה זמן קצר לאחר יציאתו.
מאז שנות התשעים חלה ירידה בחשיבותו.
פרידברג היה יוצר וחוקר מהפּוֹרים בספרות היהודית.
הוא החל לכתוב ולפרסם מאמרים מגיל צעיר, ועד למותו כתב מאות מאמרים.
בין האכסניות שבהן התפרסמו מאמריו מצויים העיתונים וכתבי העת הבאים: "האשכול", "העברי" (של גרשון רוזנצוויג), "הצפירה", "הקדם", Monatsschrift für die Geschichte und Wissenschaft des Judenthums (הירחון לתולדות עם ישראל ולחכמת ישראל), "נר המערבי", "ציון" (של ברודי), "ציון" (של א"צ זופניק) ו-Zeitschrift für hebräische Bibliographie (כתב העת לביבליוגרפיה עברית).
הוא גם כתב ערכים אנציקלופדיים רבים ב-Jewish Encyclopedia, ב-Encyclopaedia Judaica וב-Jüdisches Archiv, וכן ב"אוצר ישראל" (של יהודה דוד אייזנשטיין).
כמו כן פרידברג פרסם עשרים ואחד ספרים, רובם עוסקים בתולדות הדפוס העברי וביוגרפיות של רבנים ומשפחותיהם.
על ספריו בעברית שחיבר בחו"ל חתם חיים דובעריש פריעדבערג, ועל מאמריו בגרמנית חתם Bernard Friedberg, לאחר שעלה לארץ ישראל החל להשתמש בשמו העברי בלבד, חיים דב (או דוב) פרידברג.
תולדות רבינו יוסף קארו: כולל כל הקורות אותו מיום גיחו מרחם אמו ופעלתו בשדה הספרות עד ליום לקחו ה' השמימה, דרוהוביץ' תרנ"ו.
(הוצאה מיוחדת מהעיתון "דראָהאָביטשער צייטונג"; דפוס צילום: ניו יורק תשנ"ד, ביחד עם ספרו כתר כהונה)
השקפה (מאנאגראפיטע) על דור הג"מ אברהם ברודא וקורותיו ותולדותיו שם, דרוהוביץ' תרנ"ז.
לוחות זיכרון: כולל העתקות אבני המצבות בשדה הקברות בעיר קראקא הנוסד בשנת שי"א, בלוית מחלקה "פליטת סופרים" הכוללת הערות מחוקרי דורנו, דרוהוביץ' תרנ"ז.
(הוצאה שנייה בשם: לוחות זיכרון, ספר כולל תולדות רבני העיר קראקא, תולדות רבניה, פרנקפורט: י.
קויפמאן, תרס"ד; ברסלאו תרס"ח; דפוס צילום: ירושלים תשכ"ט; עם הוספות ותיקונים: ניו יורק תשנ"ד)
ספר כתר כהונה: יכלכל תולדות רבנו שבתי כהן ז"ל בעל "שפתי כהן": קורות אבותיו תולדות בניו ונכדיו צאצאי מעיו, בצירוף קורותיהם ושימת עין על ספריהם, דרוהוביץ': דפוס א.
זופניק, בהוצאת המחבר, תרנ"ח (דפוס צילום: ניו יורק תשנ"ג, תשנ"ד, ביחד עם ספרו רבינו יוסף קארו)
ספר מרגניתא שפירא: יכיל קורות ופעלות רבנו נתן שפירא מהוראדנא, ציור נאמן מתכונת נפשו הרבנית, תולדות וקורות מטעיו המתייחסים אחר מטהו "מטה שפירא", ובשמו ידגולו, דרוהוביץ': דפוס א.
הדפוס העברי בקראקא: התפתחותו והשתלשלותו משנת ר"ץ עד ימינו אלה, קרקוב תר"ס.
לתולדות הדפוס בלובלין, קרקוב תרס"א.
(הוצאה מיוחדת מהעיתון הביבליוגרפי ירושלים)
ספר תולדות משפחת שור: דברי ימיהם ומפעלים הספרותיות[!] מראשית המאה השלישית לאלף הנכחי עד ימינו אלה, פרנקפורט תרס"א.
(דפוס צילום: תל אביב: תש"ל; אשדוד: תשנ"ח, ביחד עם ספרו בני לנדא למשפחותם)
בני לנדא למשפחותם: לתולדותם, בספרותנו מחצי המאה השנייה לאלף הנוכחי עד ימינו אלה: (מעֻבד על פי המקורות מאת חיים דובעריש פריעדבערג), פרנקפורט תרס"ה (דפוס צילום: אשדוד תשנ"ח, ביחד עם ספרו תולדות משפחת שור)
אברהם בן שמואל אשכנזי, צער בת רבים: על התלאות בשנת ת"ח-ת"ט ברוסיא ופולניא; מבוא והערות: פרידברג, לבוב תרס"ו-1905.
תולדות משפחת גינצבורג, פרנקפורט תרס"ז.
תולדות משפחת השל"ח, פרנקפורט תרס"ט.
רבי משה חיים לוצטו, אורות מאופל: אספת שירים זמניים; הוציאם לאור חיים דובעריש פריעדבערג, פרנקפורט 1910.
מכתבים מחכמי דור העבר: הר' נחמן קראכמאל וה'ר משה לנדא, פרנקפורט 1910.
תולדות משפחת הורוויץ: קורות יוצאי חלציה ומפעליהם הספרותיות מראשית המאה השלישית עד היום, פרנקפורט תרע"א.
הוצאה שנייה מתוקנת: אנטוורפן תרפ"ח-1928)
בית עקד ספרים: לקסיקון ביבליוגרפי לידיעת הספרות העברית בכלל ושמות הספרים העברים ויהודית-אשכנזית (יידיש-דייטש) בפרט, וכמו כן אלה בשפות: איטלקית, טטרית, יונית, ספרדית, ערבית, פרסית ושומרונית, שנדפסו באותיות עבריות, החל משנת רל"ד עד תר"ס: תכנם, שמות מחבריהם, והערים אשר בהן נדפסו: שנת הדפסתם ומספר הדפיס.
שמות מחבריהם, תכנם, שמות הערים אשר בהן נדפסו, שנת הדפסתם ומספר עמודיהם.
עם מפתח המחברים בסדר אלף-בית, ומפתח הספרים לפי המקצועות והסוגים השונים, 4 כרכים, ארץ ישראל: תשי"א–תשט"ז.
מהדורות צילום מוקטנות של מהדורה שנייה: תשכ"?, תש"ל, תשל"א)
תולדות הדפוס העברי בפולניא: מראשית התפתחותו בשנת רצ"ד, השתלמותו, דברי ימיו והשתלשלותו עד היום; עם הוספות אל ספר בית עקד ספרים, אנטוורפן תרצ"ב.
(הוצאה שנייה מושלמת ומתוקנת בשם: תולדות הדפוס העברי בפולניה: מראשית הוסדו בשנת רצ"ד והתפתחותו עד זמננו, תל אביב תש"י-1950. דפוס צילום של המהדורה השנייה: תל אביב תשנ"ו)
תולדות הדפוס העברי במדינות איטליה, אספמיה-פורטוגליה, תוגרמה וארצות הקדם: מראשית הוסדו והתפתחותו בערך שנת רל"ב.
דברי ימי חיי מייסדיו ובוניו, קורות עוזריהם.
והמדפיסים הבאים אחריהם, בצירוף רשימה מפורטת מכל הספרים הראשונים שנדפסו עד שנת ר"ס ובלוית שתים וחמשים תמונות מהם, אנטוורפן תרצ"ד.
(הוצאה שנייה מושלמת ומתוקנת: תל אביב תשט"ז; מהדורת צילום מוקטנת: תל אביב תשל"ה (?); אשדוד תשנ"ח, ביחד עם שני הספרים על תולדות הדפוס העברי בערים האלה שבאירופה)
ספר היחס מן משפחת שטיינבערג: קורות יוצאי חלציה ומפעלם בתור מנהיגים ואדירי התורה מקץ המאה השנייה לאלף הנכחי עד ימינו אלה; מעֻבד על פי המקורות מאת חיים דובעריש פריעדבערג, אנטוורפן תרצ"ה.
תולדות הדפוס העברי, בערים האלה שבאירופה: אויגניון, איזנא , אמשטרדם, אנטוורפן, באזיליאה, ברונא, דיהרנפורט, דעסויא, האלי, ווינא, טהינגן , יעסניץ, לונדון, ליידן, מיץ, צוריך, קרלסרוהה, קושטנץ, קטן, קליווא ושטרסבורג, אנטוורפן תרצ"ז-1937. (דפוס צילום: ירושלים תשמ"ד; אשדוד תשנ"ח)
חיים דומי (3 בדצמבר 1928 – 24 במרץ 1981) היה קצין חימוש ראשי בצה"ל ועוזר ראש אג"א לתפקידים מיוחדים בדרגת תת-אלוף.
דומי נולד בקריית חיים בנם של חיינה ושמעון דומשביצקי, ממייסדי היישוב.
למד בבית הספר לילדי עובדים ובבית הספר הריאלי.
היה חבר בפלוגות הפועל, בנוער העובד והלומד וחבר הכשרת אשדות יעקב.
ב-1946 הצטרף לפלמ"ח ושירת בפלוגה ג' של הגדוד השלישי.
בשנת 1947 יצא לקורס מפקדי כיתות ובשנת 1948 סיים קורס מפקדי מחלקות במחנה דורה.
במלחמת העצמאות השתתף במסגרת חטיבת יפתח בקרב על צפת, בקרב על טבריה, כיבוש סאסא, קרב מצודת נבי יושע, עין זייתון, ביריה, משמר הירדן, קרבות מלכיה ובמבצע יורם.
נטל חלק עם החטיבה במבצע דני ובמבצע יואב במהלכו נפצע.
ב-1950 השתחרר ולמד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון.
התגייס לשירות קבע ב-1955 ושירת בחיל החימוש כקצין תכנון עבודות בבמ"ב (בית מלאכה בסיסי) 681 בדרגת רב-סרן.
ב-1961 מונה לסגן קצין חימוש ראשי.
ב-1964 נשלח מטעם צה"ל לארצות הברית, ללימודי תואר שני בהנדסת מכונות באוניברסיטת קולומביה והשתלם גם בחקר ביצועים ובשימוש במחשבים לצרכים טכניים ומנהלתיים.
באוגוסט 1966 מונה לקצין חימוש ראשי.
הוא שירת בתפקיד במשך שבע שנים, כולל בתקופת מלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
במלחמת ההתשה יזם את הקמת הגש"ח (גדוד שירותי חימוש) שנתן מענים חימושיים למעוזים בקו ברלב וליחידות השונות.
ב-1973 השתחרר מצה"ל, ועבד כמשנה למנכ"ל בתי הזיקוק.
הוא חזר לשירות בשנת 1975, מונה לעוזר למדען הראשי בצה"ל, ובהמשך לעוזר ראש אג"א לתפקידים מיוחדים, נפטר ב-1981 בעודו בשירות.
נקבר בבית הקברות הצבאי בחיפה.
הרב חיים דוד חזן (כונה ח"ד בדרא; מארמית: יחיד בדורו; א' בחשוון ה'תקנ"א, 1790 – ה' בשבט ה'תרכ"ט, 1869) היה אב"ד באיזמיר והראשון לציון בירושלים.
נולד באיזמיר לרב רפאל יוסף חזן ולריינא לבית פאלאג'י, בראש חודש חשוון ה'תקנ"א.
בצעירותו למד את מלאכת השחיטה ונבחר לראש השוחטים באיזמיר.
בשנת ה'ת"ר (1840) מונה לשמש כראש הרבנים בעיר, וכיהן בתפקידו חמש עשרה שנה.
בשנת ה'תרט"ו (1855) עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים, שם מונה לשמש כראש בית דין בירושלים לצד חברי בית הדין הרב משה בנבנשתי, הרב יצחק קורדובירו, הרב יצחק קלמרו והרב אברהם עמר.
כן מונה לשמש כסגנו של החכם באשי הרב חיים נסים אבולעפיה, ומכיוון שהרב אבולעפיה היה חולה, היה הרב חזן המנהיג בפועל של ענייני הציבור.
בשנת ה'תרי"ט (1859) יצא לשליחות יחד עם חמישה רבנים מירושלים.
הוא נסע עמם עד לווינה, שם חלה וחזר לירושלים.
בשבט ה'תרכ"א (1861) נפטר הרב אבולעפיה והרב חזן נבחר למלא את מקומו ברבנות כראשון לציון וחכם באשי, כששתי המשרות אוחדו בבחירתו של הרב חזן.
הוא פעל רבות למען היישוב החקלאי בארץ ישראל ולשם כך עמד בקשרים עם רבי צבי הירש קלישר, והוא יעץ לנטוע עצי ערבה בכפר השילוח.
כן לקח חלק חשוב במפעל כיכר בתי מחסה.
בשנת 1863 התקיימה אספה גדולה בירושלים ביוזמתם של הרב חזן, הרב חיים צבי שניאורסון ונכבדים מעדות נוספות, שמטרתה לבחון כמה אנשים מוכנים לעבור לעבודה חקלאית וכיצד לממש זאת.
באספה הוחלט בין היתר שיש צורך להשיג רישיון מהשלטון לרכישת קרקעות לשם עיבודן, ושיש להקים תשתית תמיכה בת שלוש שנים לשם התחלת הפרויקט.
בעקבות האספה הודיעו כמאה משפחות על רצונן לעבור לעבודת אדמה ובראשות הוועד עמדו הראשון לציון, הרב חיים צבי שניאורסון והרב משה בנבנשתי.
היוזמה לא יצאה לפועל בשל דעיכתה של ה"חברה ליישוב ארץ ישראל" בפרנקפורט, עליה התבססה היוזמה, וכן בשל הרעה ביחס השלטון הטורקי, דבר שבא לידי ביטוי גם בהוראתו בשנת 1864 לסגור את שני העיתונים העבריים שהיו באותה עת בארץ.
הוא התגורר בשכונת "משכנות שאננים" שמחוץ לחומות, ובשנת תרכ"ו 1865 בעת שהשתוללה מגפה הכולירה ("חולירע") ברחובות ירושלים, חזר לגור בתוך החומות על מנת להשתתף בצערם של התושבים.
הלך לעולמו בה' בשבט ה'תרכ"ט (1869), ונקבר בהר הזיתים.
על שמו נקרא רחוב בשכונת הבוכרים בירושלים.
אשתו, ג'וייא אסתר, בת הגביר ישראל חיים הכהן חמצי, נפטרה בשנת 1862. נישא בשנית לסולטאנה.
אחיו היו: הרבנים רחמים אליהו חזן, אליעזר חזן, ויצחק חזן.
אחותו הגדולה, קאלי קאדין, אמו של הרב חיים פאלאג'י.
נכדיו, בני בנו רפאל יוסף חזן: הרב אליהו בכור חזן, אב"ד באלכסנדריה, אהרן די יוסף חזן, סופר ועורך עיתון בלאדינו באיזמיר.
נכדתו, שרה, היא אמו של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
תורת הזבח - דיני שחיטה בסדר הא"ב, סלוניקי תרי"ב
נדיב לב - שאלות ותשובות ע"ס השולחן ערוך, שני חלקים, סלוניקי-ירושלים, תרכ"ב-תרכ"ו
ייטב לב - דרושים, איזמיר ה'תרכ"ח
ישרי לב - פסקי דינים בסדר הא"ב, איזמיר ה'תר"ל
חלק קטן מחיבוריו אבד בירושלים בשנת תרכ"ו, וחלקם אבדו במצרים.
הרב חיים דוד הכהן ליבוביץ (תר"נ, 1887 – ט"ו בכסלו תש"ב, 5 בדצמבר 1941) היה מייסד וראש ישיבת חפץ חיים בארצות הברית.
הרב דוד ליבוביץ הוא בנו של אריה זאב הכהן, שהיה בנו של הרב אהרן הכהן, אחיו הגדול של החפץ חיים.
למד בישיבת סלובודקה, ונודע בכינוי דוד וורשווער.
בשנת תרע"ח (1918) נישא לבת הרב חנוך העניך שרשבסקי, רבה של העיירה סילצניק (שהיה נשוי בנישואיו השניים לבתו של הרב אהרן הכהן, סבו של הרב ליבוביץ).
לאחר פטירת הרב שרשבסקי מילא חתנו הרב ליבוביץ את מקומו ברבנות העיירה סילצניק.
כעבור כמה שנים עזב את הרבנות, ועזב לקובנה שם הצטרף ל"כולל אברכים" הנודע 'כולל קובנה', מיסודו של הרב ישראל מסלנט.
בשנת תרפ"ד (1924) היגר לארצות הברית.
במשך כמה שנים כיהן כר"מ בישיבת תורה ודעת.
לאחר מכן ייסד בקווינס, ניו יורק, את "ישיבת חפץ חיים", על שם דוד-אביו, ועמד בראשה עד פטירתו.
נפטר בשנת 1941, בהיותו בן 54. בנו היחיד, הרב אלתר חנוך העניך ליבוביץ, כיהן תחתיו בראשות ישיבת חפץ חיים.
הרב חיים דוב (צ'ארלס) שעוועל (קרי: שֶוֶול; באנגלית: Charles Ber Chavel), כ"א בתמוז תרס"ו, 14 ביולי 1906 – כ"ט באייר תשמ"ב, 22 במאי 1982) היה רב וחוקר ומהדיר ספרות תורנית.
עורך כתב העת התורני "הדרום".
נולד בצ'כנוב שבפולין בשנת 1906. בשנת 1920 היגרה משפחתו לארצות הברית.
בשנת 1929 נסמך לרבנות בבית המדרש לתורה של שיקגו, שנמצא היום בסקוקי, אילינוי, אצל הרבנים ניסן יבלונסקי וחיים יצחק קארב.
בשנת 1928 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת שיקגו, בשנת 1932 קיבל תואר שני מאוניברסיטת לואיוויל בהיסטוריה של העת העתיקה, ובשנת 1938 תואר ראשון במשפטים.
בין השנים 1930–1945 כיהן כרב בלואיוויל שבקנטקי (Louisville, Kentucky).
לאחר מכן עקר לניו יורק ובמשך כשנה ניהל את פעילויות בית הכנסת של איגוד הקהילות היהודית האורתודוקסיות של אמריקה.
משנת 1946 ועד לעלייתו ארצה בשנת 1979 כיהן כרב קהילת "שערי צדק" באדג'מיר (Edgemere) שבלונג איילנד.
תקופה מסיימת שימש משגיח כשרות במלון "גרוסינגרס".
היה חבר בית הדין הארצי של הסתדרות הרבנים דאמריקה.
הרב שעוועל יסד וערך את כתב העת התורני "הדרום" שיצא מטעם הסתדרות הרבנים בארצות הברית (תשי"ז-תשמ"ג).
הוא עמד בראש מערכת כתב העת במשך כחצי יובל שנים, והפך אותו מגיליון צנוע לבמה המרכזית לפרסום תורני בצפון אמריקה.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית, בקטגוריית ספרות מחקר וספרי עזר תורניים, לשנת תשי"ג–תשי"ד (1953).
בשנת תשל"ט (1979) עלה לישראל והתגורר בירושלים.
הצטרף להנהלת מוסד הרב קוק.
באותה שנה זכה בפרס הרב מימון.
נישא בשנת 1933 לפייגה (צפורה, Florence) לבית קראסנע (1908–1996), אף היא ילידת צ'כנוב.
הרב שעוועל נפטר בעת ביקור בניו יורק בערב ראש חודש סיוון תשמ"ב (1982), והובא למנוחות בבית שמש.
הרב שעוועל פרסם מהדורות תורניות-מדעיות מוגהות, מוערות (בחילופי גרסאות ומראה מקומות), ומבוארות של פרשני המקרא והתלמוד על פי כתבי-יד ודפוסים ראשונים.
רובן יצאו לאור במוסד הרב קוק.
הכרכים יצאו לאור כל אחד בנפרד, ולאחר מכן כן כונסו למהדורה בסגנון מקראות גדולות - תורת חיים על חמישה חומשי תורה, מוסד הרב קוק, תשמ"ו-תשנ"ג (קיצור הערותיו וביאוריו בהוצאת תורת חיים בוצע בידי מוסד הרב קוק):
נימוקי חומש לרבנו ישעיה, תשל"ב
פירושי רבנו חננאל על התורה, תשל"ב
פירושי התורה לרבינו חזקיה ב"ר מנוח, תשמ"א
פירושי רש"י על התורה, תשמ"ב
כתבי רבינו משה בן נחמן, תשכ"ג
רבנו משה בן נחמן: תולדות חייו, זמנו וחיבוריו, מוסד הרב קוק, תשכ"ז
חידושי הרמב"ן על מסכת עבודה זרה, תש"ל
ספר המצוות לרמב"ם עם השגות הרמב"ן, תשמ"א
ביאור על התורה של רבינו בחיי, תשכ"ו, ושאר כתבי רבינו בחיי, תש"ל
ספר דברי דוד: פירוש לרש"י על התורה, מאת רבי דוד הלוי סגל (הט"ז), תשל"ח
משנתו של הגאון רבי עקיבא איגר בגיליון הש"ס, תשי"ט-תשמ"ב .
הספר כולל פירושים להגהותיו של רבי עקיבא איגר למסכת ברכות, סדר מועד, סדר נשים, וסדר נזיקין (מלבד בבא קמא, בבא מציעא, ובבא בתרא).
מסכתות ברכות, שבת, ועירובין יצאו לראשונה בשנת תשי"ט.
שאר המסכתות הופיעו בכתב עת הדרום במשך השנים עד פטירתו.
מסכתות פסחים-חגיגה כונסו יחד לכרך אחד בשנת תשל"ב.
מבוא לפירוש רבי מיוחס על ספר איוב
תרגום לאנגלית:ספר המצוות להרמב"ם, כרך הראשון (מצוות עשה) של הספר יצא לאור בבית הדפוס סונצ'ינו, לונדון, 1940, אולם לוחות ההדפסה הושמדו בהפצצה על לונדון במלחמת עולם השנייה.
הספר המלא (שני כרכים) יצא מחדש בשנת 1967.פירושי התורה להרמב"ןמבחר מכתבי רמב"ןכד הקמח לרבינו בחיי לקריאה נוספת
הרבנים נחום אליעזר רבינוביץ ודוד שלמה שפירא (עורכים), הדרום', נב, ניסן תשמ"ג - קובץ המוקדש לזכרו של הרב שעוועל
הרב חיים דוד זילבר־מרגליות (תרכ"ד- כ' בכסלו תש"א) היה רבה של קויל בפולין.
נולד בזליחוב לרב נפתלי צבי נכדו של רבי אלכסנדר מרגליות, מחבר הספר תורת הרא"ם וצאצאו של רבי אלכסנדר סנדר שור.
אביו היה חסידו של רבי יהודה לייב איגר ותלמידו של רבי יצחק מאיר אלתר מגור ואמו עסקה במסחר.
בגיל 16 נישא לצירל דבורה בתו של הרב אביגדור יהודה לייביש לוינטל רבה של קויל (הסמוכה לקאליש).
קיבל היתר הוראה מרבי שניאור זלמן מלובלין, רבי יהושע מקוטנא ומרבי אברהם בורנשטיין, ה"אבני נזר" מסוכטשוב.
רבי יהושע מקוטנא כתב בכתב הסמיכה, שהוא בקי בארבעת חלקי השולחן ערוך.
היה חסידו רבי לייב איגר ולאחר פטירתו היה לחסידו של רבי יהודה אריה לייב אלתר, ה"שפת אמת" מגור ושל בנו רבי אברהם מרדכי אלתר, ה"אמרי אמת".
לאחר פטירת חמיו בשנת תרנ"ג, התבקש על ידי בני הקהילה למלא את מקומו.
רבי חיים דוד סירב אך נענה למכתב שהביאו בני הקהילה ממספר רבנים.
בתחילת כהונתו אסר את השחיטה בעיר לשלוש שנים עד שהקצבים הסכימו לקבלו את סמכותו בהכרעת הטרפת בהמות.
עקב זאת חי בדחקות גדולה, מכיוון שפרנסת רב העיר הייתה מדמי שחיטה.
כמו כן סגר את החדרים הפרטיים שקיבלו רק בני עשירים ופתח תלמוד תורה כללי בשם "עץ חיים" בו קיבלו את כל ילדי העיר והתשלום היה לפי יכולת ההורים.
היה חבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל והיה בעל דעות חריפות נגד הציונות.
הוא חסך כסף על מנת לעלות לארץ ישראל, אך במלחמת העולם הראשונה איבד כספו את ערכו, ותוכניתו ירדה לטמיון.
בשנת תרצ"ט נמלט מקויל ללובלין, ללא מטלטלין.
בלובלין התארח אצל בתו אך נחלש ונפטר בערב שבת וישב, כ' בכסלו תש"א.
נקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות של לובלין.
חיבר את הספר "דבר ישרים" על התורה.
בנו רבי נפתלי צבי, כיהן כרבה של בארנוב.
חתנו היה רבי משה ברוך מורגנשטרן, האדמו"ר מליקוב ורבה של ולודאבה, נרצח במחנה ההשמדה סוביבור.
ארבע בנותיו ובעליהן, נרצחו בשואה.
בן נוסף, אלכסנדר, עלה לארץ ישראל.
הדפיס את ספרו של אביו מחדש.
חיים גרניט (בשמו המקורי: חיים גרינברג; 12 במרץ 1933, ויז'אן, פולין – 24 באוקטובר 2025, אלקנה, ישראל) היה איש צבא ישראלי ששימש קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), מפקד חטיבת האש 215 בחיל התותחנים במלחמת יום הכיפורים, ומקים גדוד 55 של חיל התותחנים.
חיים גרניט (גרינברג), נולד לחנה ויצחק גרינברג ב־12 במרץ 1933 בעיירה ויז'אן שבחבל סובאלק שבפולין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי ברית המועצות אך נמסר לגרמניה הנאצית במסגרת הסכם ריבנטרופ מולוטוב.
זמן קצר לאחר מסירת החבל לגרמנים גורש לליטא ביחד עם משפחתו, שם מצא מקלט בבית יהודים מקומיים, בסיוע ארגון הג'וינט.
עם פלישת גרמניה לליטא בשנת 1941 ברח מליטא לפנים רוסיה, שם נשלח עם אמו ואחיו לקולחוז, בעוד אביו מגויס לצבא האדום.
את שנות המלחמה עבר בעבודה חקלאית בקולחוז ורק לאחר תום המלחמה זכה ללמוד מספר חודשים בבית ספר.
באביב 1946 התאפשר למשפחתו לעזוב את ברית המועצות, ולאחר מסע שנמשך מספר חודשים הגיע עם משפחתו לפולין.
בין השנים 1946–1947 שהה במחנה לינדנפלס שבגרמניה בהמתנה לעלות לארץ ישראל בחסות תנועת הבריחה.
בניסיון העלייה הראשון הפליג באוניית המעפילים אקסודוס ולאחר שזו נתפסה וגורשה על כל נוסעיה, הצליח לעלות ארצה בניסיונו השני, בחודש מרץ 1948, עם אוניית המעפילים קדמה.
לאחר שהעפיל ארצה, למד כשנה בישיבת כפר הרא"ה ועד גיוסו, עבד כנגר, פרנס את משפחתו ביום ובערבים השלים את הלימודים שהחמיץ עקב המלחמה.
ביולי 1952 התגייס לצה"ל וחמישה חודשים וחצי לאחר מכן סיים קורס קצינים והוצב בחיל התותחנים.
בתפקידיו הראשונים שירת בגדודים 334, 406, 332 ו-400 של החיל תוך שהוא נחשב כמומחה מרגמות בחיל וקצין מצטיין.
במהלך מבצע קדש שירת כקצין קישור ארטילרי לגדוד 13 של חטיבת גולני ובקרב באזור רפיח, הייתה לסוללת מרגמות ה-120 מ"מ שבפיקודו חלק מרכזי בכיבוש המהיר של מוצבי הצבא המצרי.
לאחר מבצע קדש, בשנת 1957, נשא לאישה את פסיה, יחד הקימו את ביתם ברמת אביב ולימים נולדו להם 4 ילדים.
בהמשך שירותו הצבאי כיהן כסמג"ד בחטיבת גולני ולאחר הפסקה לטובת לימודי הנדסה אזרחית בטכניון, אותם סיים בהצטיינות, חזר לשמש כסגן קצין מחקר של חיל התותחנים ולאחר מכן כקצין המחקר.
בתקופה זו היה אחראי על בדיקה וחקירה של ציוד שנלקח כשלל במלחמת ששת הימים ובנוסף היה מעורב בהטמעת מחשב ומערכת גירוסקופ בחיל התותחנים.
כשהחלה מלחמת ששת הימים עזב גרניט את ספסל הלימודים לטובת פיקוד על גדוד תותחים נגררים שהוצב בסיני.
המשימה הראשונה של הגדוד הייתה סיוע לכיבוש אבו עגילה.
לאחר לילה של חילופי אש המשימה הסתיימה בהצלחה והגדוד הוביל את האגד מקוסיימה לנח'ל.
במהלך המשימה היה אחראי גרניט על משימה בת יומיים של חילוץ תותחים ורכבים של האגד אשר נתקעו לאורך דרך מדברית של 80 ק"מ.
במהלך מלחמת ההתשה, בהמלצתו של שלמה להט ועל פי בקשת הרמטכ"ל, חיים בר-לב, טס ב-1970 לארצות הברית בראש משלחת צבאית במטרה ללמוד את תותחי 175 מ"מ M-107 ולהביאם ארצה.
מיד לאחר מכן הקים את גדוד 55 וכחודש בלבד לאחר הקמת הגדוד עמדו שלוש סוללות פרוסות לאורך התעלה, מוכנות לפקודה, שלא הגיעה עקב חתימת הפסקת האש עם המצרים.
בנוסף, הקים בין השנים 1970–1972 שני גדודי מילואים של תותחי 175 מ"מ.
בשנים 1971–1972 שירת כקצין אג"מ של חיל התותחנים ובספטמבר 1973 מונה למפקד חטיבת האש 215 שהשתייך לאוגדה 162, תפקיד בו שירת במהלך מלחמת יום הכיפורים.
וכך מספר חיים גרניט בספרו על קרב ב-8 באוקטובר 1973, על גדות תעלת סואץ:
בקרב נוסף ב-10 באוקטובר רוכזה כל האש של אגד 215 על ניסיון פריצה של הצבא המצרי בגזרת האוגדה, תוך שימוש בתותחים מסוגים שונים, והביאה לכישלון הפריצה.
בהמשך המלחמה, שני גדודים מהאגד השתתפו בצליחת התעלה וחלק מהאגד אף צלח את התעלה ראשון, ביחד עם חפ"ק האוגדה.
לאחר המלחמה מונה למת"פ (מפקד תותחנים פיקודי) פיקוד הדרום תחת אלוף הפיקוד אברהם אדן.
בשנת 1976 מונה לסגן קצין תותחנים ראשי ובשנת 1977 לסגן מפקד אוגדה 611. בשנת 1978 מונה לראש מטה פיקוד הדרום ולאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים השתתף בתכנון ובביצוע של מבצע הפינוי "רמון" לפינוי צה"ל מסיני.
ב־31 באוגוסט 1980 מונה לקצין משטרה צבאית ראשי, לאחר שנים של משבר קשה ומורל נמוך בחיל המשטרה הצבאית.
במהלך התפקיד הכניס לשימוש בחיל מערכות מחשוב אשר תרמו רבות לייעול עבודת החיל.
גרניט הוחלף במאיר גבע ב־21 באפריל 1982.
בשנת 1982 נשלח להקים את שלוחת האגודה למען החייל בצפון אמריקה ונשאר בתפקיד עד שנת 1985.
השתחרר מהצבא בשנת 1986 ולאחר מכן עבד כסמנכ"ל UJA בישראל במשך 15 שנים.
היה תושב אלקנה מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד למותו.
הרב חיים דוב אלטוסקי (תרפ"ז, 1927 – י"א באלול תשע"ב, 29 באוגוסט 2012) היה מראשי ישיבת תורה אור, מחבר סדרת ספרי "חידושי בתרא" על התלמוד.
נולד בארצות הברית, בן הרב יהודה אלטוסקי, רב ברובע הברונקס שבניו יורק, וחיה רוחמה, בת הרב אברהם משה גורליק, רב בליטא.
למד בישיבה יוניברסיטי ואחר כך בישיבת חפץ חיים, בראשה עמד הרב חנוך הניך ליבוביץ, וכמשגיח שימש הרב חיים פינחס שיינברג, לימים חותנו.
כמו כן למד במשך תקופה קצרה בישיבת לייקווד, אצל הרב אהרן קוטלר.
בשנת תש"י (1950) נישא לפרומה רחל, בתו הבכורה של הרב חיים פינחס שיינברג.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת חפץ חיים, וכעבור זמן יסד בניו יורק את הישיבה לצעירים "חפץ חיים".
לאחר תקופה התמנה כר"מ בישיבת רבנו יעקב יוסף בניו יורק.
בשנת תשכ"א (1961) הצטרף לחותנו ביסוד ישיבת תורה אור בארצות הברית.
בשנת תשכ"ה (1965) עלה עם חותנו לארץ ישראל וסייע לו בהקמת הישיבה בירושלים.
תחילה שכנה הישיבה בבניין בית היתומים דיסקין, ובשנת תשל"א (1971) עברה למשכנה הקבוע בקריית מטרסדורף בעיר.
הרב אלטוסקי שימש כראש הישיבה של בני חו"ל.
בשנת תשכ"ז (1967) התחיל להוציא לאור את סדרת הספרים "חידושי בתרא", ובמשך השנים הוציא למעלה מארבעים ספרים בסדרה.
הסדרה זכתה להסכמותיהם של הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב משה פיינשטיין והרב שלמה זלמן אוירבך.
חלק מספריו הוקדשו לפרשנות וביאורים לחידושי "המסביר", ראשי תיבות של "מורנו רבי יוסף בער סולובייצ'יק", שאת שמו נמנע מלהזכיר במפורש.
נפטר באלול תשע"ב, כחצי שנה לאחר פטירת חותנו הרב שיינברג.
בניו הם הרב ישראל אלטוסקי, ראש כולל בישיבת תורה אור, הרב מרדכי והרב יעקב מראשי הישיבה.
חתניו הם הרב יהושע חייטובסקי, אף הוא מראשי הישיבה, והרב ישראל יעקב פינקוס (בנו של הרב שמשון פינקוס), רב הקהילה החרדית באופקים ומרבני ישיבת שערי שמועות.
והרב נתן צבי פינקל בן ר' דוד פינקל.
אחיו היה הרב זאב אלטוסקי שבנו הרב שלמה אביגדור אלטוסקי הוא ראש ישיבה בישיבת דרכי תורה בפאר רוקאוויי ניו יארק.
חיים דורון (דרצ'ינסקי; 26 במרץ 1928 – 14 בנובמבר 2017) היה רופא ישראלי יליד ארגנטינה, שהשפיע במידה רבה על עיצוב מערכת הבריאות בישראל.
דורון היה מומחה לבריאות הציבור ולמנהל רפואי, שפיתח את תחום רפואת המשפחה בישראל בתוככי מערכת הבריאות, במחקר ובאקדמיה.
פרופסור לרפואה קהילתית באוניברסיטת תל אביב.
חיים רפאל דורון (דרצ'ינסקי) נולד ב-1928 בבואנוס איירס בירת ארגנטינה, בנם של חנה ומשה דרצ'ינסקי.
סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בואנוס איירס.
מנעוריו היה פעיל ציוני, וטרם עלייתו שימש כמזכיר הקונפדרציה של תנועות הנוער הציוניות בארגנטינה.
הוא סבר כי עם קום המדינה, יש לעלות לישראל.
בסוף 1952 הקים בבואנוס איירס ארגון למען עליית בעלי מקצוע לישראל.
ובראשית שנת 1953 עלה לישראל עם רעייתו נעמי.
עם עלייתו התיישב בגברעם ושימש כרופא ראשוני ביישובי הנגב ובבאר שבע.
בשנים 1960–1961 השתלם בבריאות הציבור באוניברסיטת לונדון.
עם שובו ב-1961 היה למנהל הרפואי המחוזי של קופת חולים כללית בנגב.
ב-1968 התמנה ליו"ר האגף הרפואי במרכז קופת חולים כללית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1976, אז התמנה ליו"ר ההנהלה המרכזית של קופת חולים כללית בפועל (ומ-1977 – יו"ר), עד 1988.
דורון יזם ופיתח את תחייתה של רפואת המשפחה כמומחיות בישראל באמצעות קידום ההתמחות ברפואת המשפחה במערכת הבריאות כולה, במחקר ובאקדמיה.
כמנכ"ל קופת חולים כללית הרחיב את פריסת בתי החולים והמרפאות בצורה ניכרת תוך גיוס תורמים רבים.
בין היתר הוביל את שיתוף הפעולה עם ארווינג שניידר, שבעקבותיו הוקם בית החולים לילדים הראשון בישראל.
כמו"כ יזם את הקמתה של עמותת המועצה הציבורית למען המרכז הרפואי לילדים בישראל.
בראשית עבודתו בנגב, תוך מפגש עם המציאות הקשה של מחסור ברופאים בכפר ובריכוזי העלייה ההמונית, יזם וארגן תוכנית להבאת רופאים צעירים מארגנטינה לשירות בנגב.
במסגרת תוכניתו זו הגיעו כ-250 רופאים, רובם לנגב ומקצתם לגליל.
רובם המכריע של הרופאים הללו השתקע בישראל.
עמד בראש ועדה מטעם משרדי הבריאות והקליטה, שתכננה את קליטתם של המוני הרופאים שהגיעו מברית המועצות לשעבר, בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים.
הלך לעולמו בכ"ו בחשוון התשע"ח ונקבר בבית העלמין הישן-נושן בבאר שבע, קרוב לקברי הוריו (משה וחנה דרצ'נסקי).
את פעילותו האקדמית קיים דורון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאוניברסיטת תל אביב.
יחד עם פרופ' משה פריבס הקים את בית הספר לרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בהמשך הקים והיה למנהלו הראשון של בית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1975 הועלה לדרגת פרופסור חבר לרפואה קהילתית באוניברסיטת תל אביב.
דורון היה מיוזמי ומקימי המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות (1993).
הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון, אות הוקרה על מפעל חיים ממשרד הבריאות, ועמית כבוד של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
דורון הוציא מספר רב של פרסומים בנושא ארגון שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות.
יחד עם פרופ' שפרה שוורץ חיבר את הספר "הרפואה בקהילה" (הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2004) וכן היה העורך ואחד מכותביו של הספר "מערכת הבריאות – לאן?" (הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2009).
בשנת 2014 פרסם יחד עם פרופ' שפרה שוורץ ופרופ' שלמה וינקר את הספר "רפואת המשפחה בישראל" מקורותיה, תולדותיה ומשמעותה (הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
דורון נישא לנעמי לבית גוטמן.
היה אב לשלושה: הרב ישעיהו, עמוס וחנה (הולנד), ולו נכדים ועשרות נינים.
הרב חיים דב קנטור (כונה השו"ב משפיה, וכן חיים דב בלי ציון שם משפחתו; תרכ"ו, 1866- כ"ב בסיוון תש"ד, יוני 1944) היה ממייסדי שפיה, כיהן כשו"ב ומוהל של המושבה והאזור, וכן כמשגיח הראשי ביקב בזכרון יעקב.
נולד בקרלין, בנו של שלמה,מצאצאי רבי חיים מוולוז'ין, ששימש כחזן (ומכאן שמו: קנטור).
בהיותו בן שבע התייתם מאביו.
בתחילת שנות השבעים של המאה ה-19 עלה עם אמו האלמנה ושלוש אחיותיו לארץ ישראל, ולאחר כששה חדשים, ביום י"ג בטבת תרל"ג, הגיעו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
למד בתלמוד תורה שבחצר חורבת רבי יהודה החסיד ובישיבת עץ חיים.
נישא לחיה אסתר, בת יעקב דוד ספקטור, אחיו של הרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.
בשנת תרמ"ז (1887) היה בין מייסדי המושבה שפיה ועבר להתגורר בה.
כבן היישוב הישן בירושלים, דמותו ומראהו היו יוצאי דופן בין מתיישבי האזור.
במשך עשרות שנים שימש כשוחט המקומי וכונה "השו"ב משפיה", או בשמו הפרטי "חיים דוב" בלי ציון שם משפחתו.
כמו כן שימש כמוהל בכל יישובי האזור.
לפרנסתו היה המשגיח הראשי של היקב בזכרון יעקב.
התכתב עם הרב קוק בנושאי כשרות והלכה.
סייע לישראל בלקינד בפעילותו במוסד החינוכי "קריית ספר" שייסד וניהל בשפיה ובטיפול ביתומי פרעות קישינב שנקלטו במוסד זה.
במלחמת העולם הראשונה פעל לקליטתם של מגורשי יפו במושבות האזור.
נסע מספר פעמים לאירופה למסע תעמולה למען העלייה לארץ ישראל.
בשנותיו האחרונות עבר להתגורר במושב זקנים בירושלים, ושם נפטר בשנת תש"ד.
הרב חיים דב קנטור מופיע כדמות בסיפורו של ש"י עגנון "הגלילה" (הנמצא בכרך "פתחי דברים"), המתאר את ביקורו של עגנון בזכרון יעקב ב-1911.
שתי בנותיו של ר' חיים דב נישאו לבני היישוב הישן שעברו להתגורר בשפיה ובלטו במראם ולבושם הירושלמי.
בתו פייגע-רחל נישאה לנחום וייספיש, שנרצח ב-1938 על ידי ערבי מפוריידיס.
בתו הינדה שרה נישאה לפרלין, שאף הוא שימש כשו"ב בשפיה.
אחותו, אסתר, הייתה אשת אברהם אהרן רוסטובסקי, מחניכי ר' שלמה ברדקי, החזן הראשי של בית-הכנסת 'החורבה' בירושלים.
היה חזן שנים אחדות בשכונת 'מזכרת משה' וכעשרים שנה בשכונת 'ימין משה' בירושלים.
בנם, יוסף מרדכי אהרוני, היה חבר מועצת המושבה פתח תקווה.
חיים צבי דותן (נולד ב-1954) הוא אדריכל ומשורר ישראלי.
דותן נולד בשכונת מקור ברוך בירושלים בשנת 1954. אביו, חנינא דטינא, עלה לארץ ישראל מאוקראינה ואמו ניצחיה סיידוף נולדה בשאנגחאי אליה נמלטה משפחתה מבוכרה ב-1917. למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שירות צבאי נסע לניו יורק שם היה רקדן ג'אז.
לאחר שנה פרש מריקוד ועבד כפועל בניין ובמקביל החל ללמוד אדריכלות באוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס.
השלים לימודי תואר B.Arch באדריכלות ו-M.Arch באדריכלות ועיצוב אורבני.
לאחר קריירה ביפן ובארצות הברית, כולל משרד עצמאי לאדריכלות במנהטן, ייסד בשנת 1990 בתל אביב את משרד חיים דותן אדריכלים בע"מ ובשנת 2010 נוסד סניף בשאנגחאי שבסין.
המשרד מתמקד במחקר ופיתוח, בבניה ובחשיבה ארכיטקטונית ומתכנן פרויקטים שונים ברחבי העולם.
בשנות ה-90 תכנן פרויקטים רבים באשדוד, כחלק מתנופת הבנייה שהתרחשה בעיר באותן שנים, ואף זכה בעקבות זאת לכך שכתב העת "אדריכלות ישראלית" הקדיש גיליון שלם ליצירתו.
בתום אותו עשור החל לשנות את אופי הבניינים שתכנן, המתבססים על הרמוניה עם הטבע והסביבה.
המבנים שתכנן היו לייחודיים בנוף הבנייה הישראלי וחלוציים בחשיבה התכנונית ובשיטות הבניה החדשניות.
עבודותיו פורסמו באירופה, באסיה, בסין ובישראל.
בשנת 2008 זכה במכרז משרד החוץ כקבלן הראשי ואדריכל הביתן הישראלי בתערוכה העולמית אקספו 2010 בשנגחאי, סין.
ב-2016 נחנך בתכנונו גשר הזכוכית הראשון הארוך והגבוה בעולם בג'אנגג'יאג'יה שבמחוז חונאן ברפובליקה העממית של סין.
גשר הזכוכית הפך לאייקון סיני ולסמל בעולם כולו.
בעקבות הקמת הגשר הוענקה לדותן בשנת 2017 אזרחות כבוד של העיר ג'אנגג'יאג'יה, בגין תרומתו לפיתוח הכלכלי והחברתי של העיר.
הגשר עצמו זכה בפרס הסיני ל"פרויקט בניה איכותי לאומי" לשנת 2017.
בשנת 1990 זכה יחד עם אדריכל פילצר בתחרות לתכנון קמפוס ובניני הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון שבחיפה.
בהמשך לזכייה הוקם בנין עבור הפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
כמו כן זכה בפרס למצוינות בבניה מטעם איגוד הקבלנים והבונים בישראל.
בשנת 1998 זכה בפרס לרגל מלאות יובל למדינת ישראל על התרומה המקצועית בתחום האדריכלות מטעם לשכת המהנדסים, האדריכלים והאקדמאים בישראל, הטכניון, בצלאל ואוניברסיטת תל אביב.
זכה דותן באות הכבוד על חידוש השפה האדריכלית לשנת 2006 מטעם מרכז הבנייה הישראלי.
בשנת 2010 זכה בפרס יקיר עמותת האדריכלים בישראל.
בשנת 2011 נבחר לאדריכל השנה לרגל יום העצמאות של מדינת ישראל מטעם העיתון כלכליסט.
בשנת 2017 הוענק לדותן תואר דוקטור לשם כבוד לספרות על ידי ארגון משוררים האקדמיה לאמנויות ותרבות בארצות הברית.
התואר הוענק לו במהלך הכנס העולמי ה-37 של משוררים שהתקיים באוגוסט 2017 באולן בטור שבמונגוליה.
באותה שנה הוענקו לו פרס כבוד לספרות מטעם איגוד הסופרים המונגולים עבור תרומתו להפצה והגנה על השירה וכן תעודת הוקרה מאת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל, הקרן למורשת מיכל ונחמה פוחצ'בסקי (ע"ר) על פועלו בתחומי היצירה החזותית והחדשנות.
לקראת סוף שנת אותה שנה זכה גשר הזכוכית להכלל ב-Guinness World Record (מהדורת 2019) בקטגוריה Science & Technology כגשר הולכי הרגל הגבוה ביותר.
גובהו של הגשר הוא כ-260 מטרים מתחתית הקניון.
עוד באותה השנה בכנס שנערך על ידי IBC במרילנד שבארצות הברית הוענק לצוות שהיה מעורב ביזום עיצוב תכנון והקמת גשר הזכוכית פרס מטעם ENGINEERS SOCIETY OF WESTERN PENNSYLVANIA ע"ש ARTHUR G.HAYDEN.
שנה לאחר מכן זכה בפרס גינס (Guinness) על תכנון גשר הזכוכית, הפרס ניתן במסגרת "מדע וטכנולוגיה" עבור היותו גשר הולכי הרגל הגבוה ביותר (853 רגל) מעל פני הקרקע.
בעבר היה מרצה בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב ובבצלאל בירושלים.
הוא גם משמש כשופט בתחרויות אדריכלות ועיצוב רבות בישראל ובעולם.
איסכור-שרותי פלדות בע"מ, קריית גת, 1994
קולנוע IMAX (עם זיידלר-רוברטס אדריכלים, קנדה), אילת, 2004
בית הספר האמריקאי הבינלאומי, אבן יהודה, 2007 (עם פלסנר אדריכלים)
מכון להעצמה חינוכית, באר שבע, 2007
מגדל אנרגיה סולרי, סמר, 2009
בנין אלון לטכנולוגיה עלית, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006
קמפוס המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון, באר שבע (1996- 2017) (עם אדריכל גרשון שבח)
מלון 65, שדרות רוטשילד 65 תל אביב
המשכן לאמנויות הבמה, אשדוד, 2011 (עם אדריכל אבי ארבל)
הביתן הישראלי בתערוכה העולמית אקספו 2010, שנגחאי, סין, 2010
גשר זכוכית Zhangjiajie, סין, 2016
חיים דותן פרסם ספר שירים ששמו "לאחר הגשם".
בשיריו מהלל דותן את הטבע ואת גדולתו.
בראיון שערך איתו מיכאל יעקובסון שהתפרסם באתר xnet אמר דותן "רציתי להעביר כאן בשורה לדור הצעיר, שיש לשמר את הטבע כמקור החיים שלנו".
הספר הודפס ב-4 שפות – עברית, אנגלית, סינית והונגרית.
ב-2024 פרסם דותן ספר שירים נוסף – "אוצֵר את הזמן".
דותן הוא חבר באגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל.
חיים דותן: אוצֵר את הזמן, הוצאת עיתון 77, 2024
חיים דותן: הד במדבר, מניפסטו, הוצאה EAST CHINA NORMAL UNIVERSITY בשנגחאי, 2011
חיים דותן: לאחר הגשם, שירים, הוצאה EAST CHINA NORMAL UNIVERSITY בשנגחאי, 2011
חיים דוד סרצ'יק (נולד בט"ו בכסלו ה'תשי"ג, 1953 ביוהנסבורג) הוא מוזיקאי ישראלי.
כבר בגיל 17 התחיל לחבר שירי מסעות ואחרים ברוח אותה תקופה – שנות ה-60 וה-70. הוא שירת בצבא דרום אפריקה ועסק בצילום.
בשלב מסוים החל לחפש משמעות רוחנית לחייו.
קצת לפני מלחמת יום הכיפורים הוא עלה לישראל והתנדב כחצי שנה בקיבוץ רמת הכובש.
לאחר מכן טס לאמסטרדם, עסק ביוגה והסתובב בבגדים לבנים ותרבוש.
ערב אחד נקלע סרצ'יק להופעה של הרב שלמה קרליבך והחל להתחבר אליו.
הוא מצא חוברת נגינה בגיטרה שכללה כמה שירים של קרליבך, ולמד אותם.
לאחר שנה וחצי, הוא עבר לאשראם באנגליה.
באחד הערבים הזמין אותו חבר להופעה של קרליבך, ובסיום ההופעה ניגש אליו חיים דוד להתייעץ, האם כדאי לו להיות מורה ליוגה בקנדה.
הרב לא חשב כלל על כיוון כזה, והזמין אותו למחרת לביקור אצלו במלון.
לאחר שניגן בפניו כמה שירים הזמין אותו הרב קרליבך להופיע איתו באותו ערב, והציע לו לעלות לישראל וללמוד בישיבת התפוצות, בה לימד קרליבך באותה עת, וסרצ'יק החל ללמוד שם בשנת תשל"ה.
הוא עלה לארץ לבדו, ואת השנים הבאות השקיע בלימוד.
במשך השנים הוא המשיך לכתוב שירים רבים, אך עדיין לא באופן מקצועי.
הופיע עם קרליבך, וגם באופן עצמאי.
לאחר פטירתו של קרליבך פרץ יותר לתודעה, בעיקר בעקבות הופעותיו באירועי הסיום של צעדת הריקודגלים ברחבת הכותל המערבי ביום ירושלים.
חיים דוד נשוי לפאני ולהם 6 ילדים, ומתגוררים ברובע היהודי בירושלים.
שם עטיפת האלבום פרטים שירים למען שמו יצא לאור: 1991 היום יצא לאור: 1993 אורך: 47:35מפיק: ג'ף הורביץ לפניך יצא לאור: 1998, אורך: 61:00 Greatful...And Alive חי מבית כנסת קרליבך יצא לאור: 1999 מצור דבש יצא לאור: 2001
אורך: 58:36 מעשר ראשוןיצא לאור: 1 בנובמבר 2003 בנה ביתךיצא לאור: 2005 ראשית תבואתהאלבום כפול הכולל את האלבומים "אור חדש" ו"פתחי שערייך"
יצא לאור: 2004 הללי נפשי
חיים דוד והחסידים כשושנהיצא לאור ב 2008
ביחד עם שלמה כץ ואהרון רזאל חיים דוד והמבשר טוב יצא לאור: 2009
הרב חיים מוסא דוויק (גם דוויך, בערבית: حايم دويك; 1905–1974 ב' באלול תשל"ד) היה הרב הראשי האחרון של מצרים.
דוויק נולד בעיר אנטפ שבטורקיה, על גבול סוריה, כבנם הבכור של מוסא חיים דוויק וזריפה הררי.
בשנת 1910, בעודו בן חמש, היגרה משפחתו לקהיר, שם למד בבית ספר של כל ישראל חברים.
לאחר שעות הלימודים למד לימודי יהדות במסגרת תוכנית "כתר תורה".
דוויק למד לימודי רבנות מ-1918 עד 1933 בישיבה הגדולה "כתר תורה" שבקהיר, תחת הרב יוסף פינטו והרב חיים נחום, שהיה הרב הראשי של מצרים באותה העת.
הוא הוסמך לרב ב-1933, והיה אחד ממקימי בית הכנסת "אהבה ואחווה" ברחוב מידאן אלדהר 4 בקהיר.
הממשל המצרי החשיב את בית הכנסת כמעוז ציוני וסגר אותו ב-1957. כרב בבית הכנסת לימד את תלמידיו לימודי תורה.
בנוסף, מונה על ידי משרד המשפטים המצרי לשופט בבית המשפט היהודי הראשי ובבית המשפט היהודי לעררים, שהיוו חלק מבית המשפט היהודי לענייני משפחה.
בשנת 1952 הודח המלך פארוק מהשלטון בהפיכה על ידי גמאל עבד אל נאצר.
בינואר 1956 ביטל נאצר את בית המשפט לענייני משפחה וקבע כי משפטים ייערכו בבתי משפט אזרחיים ולא בבתי דין דתיים.
משרד הפנים המצרי מינה את הרב דוויק לנציג המשפטי האחראי על כל ענייניהם הפרטיים של היהודים.
מתוקף תפקידו, סמכויותיו חלשו על תחומי הנישואין, גירושין, צוואות, ילדים ומכירת נכסים.
בנוסף, היה מתפקידו להנפיק את כל המסמכים הרשמיים של הרבנות הראשית.
ב-1956 מונה הרב דוויק לסגנו של הרב הראשי של מצרים חיים נחום, אשר המליץ עליו להיות יורשו בתפקיד.
לאחר מותו של הרב נחום בנובמבר 1960, הרב דוויק תפס את מקומו כרב הראשי האחרון של מצרים.
השינויים הפוליטיים שהתחוללו במצרים באותה העת גרמו לקהילה היהודית במדינה להתדלדל עד שמנתה כ-10,000 נפש בלבד.
הרב דוויק המשיך להנהיג את הקהילה שהחלה לעזוב את מצרים ולהגר לישראל, לארצות הברית ולמדינות נוספות.
ב-5 ביוני 1967, בזמן מלחמת ששת הימים, הרב ובני משפחתו צוו להגיע למשרדי הרבנות הראשית, שם הם הוחזקו במעצר במשך שבועיים ללא קשר עם העולם החיצון.
כאשר הממשל המצרי התיר לרב דוויק לפתוח מחדש את הרבנות הראשית, בני משפחותיהם של יהודים שנעצרו נהרו למשרדו והוא סיפר להם היכן מוחזקים יקיריהם.
באותה העת, כוחות משטרה נכחו עדיין מחוץ למשרדיו וכוחות משטרה חשאית היו בתוכם.
הרב דוויק סייע למשפחות בענייני כספים, ביטוח בריאות ובתי ספר.
לאחר כשלושה חודשים, בסיוע הצלב האדום, הוא הצליח לאפשר ביקורי משפחות לעצורים.
בנוסף, הרב דאג לכך שבתי הכנסת יישארו פתוחים, שאוכל כשר יהיה בנמצא ושהילדים יקבלו חינוך יהודי.
הרב דוויק יצר קשר עם הנשיא נאצר, הצלב האדום, אנשי משרד הפנים המצרי וארגונים נוספים על מנת להפעיל לחץ על הממשל המצרי ולהקל על המשפחות לשמור על קשר עם יקיריהן העצורים.
מלחמת ששת הימים האיצה את הידלדלות הקהילה היהודית במצרים.
הרב דוויק נפגש עם פוליטיקאים מצריים ועם אישים מרחבי העולם כדי להקל על יהודי מצרים לעזוב את המדינה.
לאחר שלוש שנים וחצי, כל העצורים שוחררו והותר להם לעזוב את מצרים ביחד עם משפחותיהם.
ב-1971 נותרו במצרים רק כ־300 יהודים, רבים מהם בעלי משפחות עם ילדים קטנים.
הרב דוויק ייעץ להם לעזוב את מצרים משום שלא ראה עתיד עבורם במדינה.
הרב דוויק עזב את מצרים והיגר לצרפת במרץ 1972, מספר חודשים לאחר פטירת אשתו, ג'וסטיין.
טרם עזיבתו, דאג למילוי צורכיהם הדתיים של היהודים שנותרו במדינה, כגון חזן בבית הכנסת, שוחט ומישהו שיסייע בטקסי הקבורה.
הוא דאג לכך שכל בתי הכנסת הפעילים יישארו פתוחים ומתוחזקים ושבית הקברות היהודי יישמר.
בנוסף, דאג לכך שיהיו יין כשר ומצות לפסח.
באוקטובר 1972 היגר עם ילדיו לניו יורק, שם הפך לחבר פעיל בקהילה המצרית ולחלק מקהילת "אהבה ואחווה".
בנוסף, החל לפעול למען יהודי סוריה ועיראק שנרדפו במדינותיהם, והשקיע מזמנו בהעלאת המודעות למצבם ובניסיון לסייע להם לעזוב את מדינותיהם.
הרב דוויק נפטר בברוקלין, ניו יורק, ב-20 באוגוסט 1974, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
אוסף ספרי זיכרונותיו נתרם על ידי משפחתו לישיבה יוניברסיטי בניו יורק ב-1984.
לרב חיים דוויק יש 5 ילדים שמתגוררים בישראל ובארצות הברית, היה נשוי לג'סטין דואק לבית אנטבי.
חיים דב בלינקוב (1890 הומל, רוסיה הלבנה – 17 באפריל 1946 הרצליה) איש העלייה השנייה.
חבר בארגון השומר ובמחתרת ניל"י.
בלינקוב נולד ב-1890 בהומל שברוסיה הלבנה ליעקב והניה בלינקוב.
למד, בנעוריו, בעיר מגוריו אולם מכיוון שהבית בו גדל היה בית עני נאלץ ללמוד מקצוע כבר מגיל צעיר.
ב-1907 עזב את מולדתו לצרפת שם שהה כשנה.
ב-1908 שמע שאביו, יעקב, עלה ארצה ולכן מיהר ועלה אף הוא ארצה במסגרת העלייה השנייה.
בהגיעו לקחו אביו לעבוד ביקב בראשון לציון.
ב-1911 פגשו בלינקוב ואביו, בראשון לציון, את בן עירם יחזקאל חנקין וזה הבטיח לעזור בצירופו של הבן לארגון השומר.
חנקין דיבר עם מנדל פורטוגלי (ראש הארגון ברחובות) וזה הזמין את בלינקוב לעבוד בשמירה בסטטוס "מועמד לחברות".
לאחר צירופו לשומרים מטעם הארגון נשלח לשמור במושבות שונות במרכז הארץ (רחובות, חדרה, ראשון לציון, בן שמן).
ב-1914 עלה לגליל לשמור בפוריה וביבנאל ולאחר מכן נשלח לשמור במושבה כנרת שם פגש באשתו לעתיד.
ב-1914, לאחר נישואיהם, עברו לגור במרחביה.
בלינקוב היה "מועד לחברות" ב"שומר" במשך כל 4 שנות פעילותו בארגון אבל לא התקבל כחבר.
ב-1915 התייאש בלינקוב מלהתקבל כחבר בארגון השומר וחבר עם עוד מספר דחויי הארגון על מנת להקים ארגון שמירה מתחרה בשם ארגון המגן בראשות יוסף לישנסקי.
המקום הראשון אליו הוזמן הארגון היה היישוב רוחמה ובלינקוב עסק שם בשמירה ובעבודה.
לאחר תקופה מסוימת הסתכסך עם תושבי המקום, הועמד למשפט חברים ובינואר 1916 הוחלט לסלקו מרוחמה.
בלינקוב נשלח על ידי צבי הירשפלד לעתלית שם עבד כ-8 חודשים בחוות הניסיונות של אהרן אהרנסון.
באוקטובר 1916 נקרא שוב דרומה לשמירה במזכרת בתיה ובאר טוביה.
באחת התקריות עם השכנים הערבים נפגע בעינו ועל אף שהובהל לד"ר טיכו בירושלים איבד את הראיה בעינו.
בתחילת 1917 הופסקה פעילות ארגון "המגן" ובלינקוב חזר לחוות הניסיונות בעתלית.
חוות הניסיונות בעתלית ומחתרת ניל"י
עם הגיעו, שנית, לעתלית על מנת לעבוד סיפר יוסף לישנסקי לבלינקוב על מחתרת ניל"י וזה הסכים להצטרף לארגון.
לאחר הצטרפותו עבד בלינקוב בחווה ובמקביל פעל בחוף הים על מנת לקבל ולמסור כספים וחומרי ריגול מהאוניה הבריטית "מנגה" שהגיעה ממצרים.
ב-1917, עם נפילת הרשת, החל בלינקוב לברוח מהטורקים כשבכל תחנה בה עבר נדחה על ידי מארחיו מחשש הטורקים.
תחילה ברח מעתלית לחיפה, משם חזר לעתלית, עבר בזכרון יעקב והגיע לבת שלמה.
בבת שלמה הצטרף לעגלה שנסעה צפונה לתל עדשים (משם גורש על ידי חבריו בארגון "השומר").
המשיך לכפר תבור, למושבה כנרת ולמנחמיה שם שהה עד מפלת הטורקים והגעת האנגלים.
ב-1919, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, עבר בלינקוב עם משפחתו למשק של אחיה של אשתו, ברוך צ'יזיק, במושבה כנרת (ברוך עזב את המושבה).
ב-1924 רכש פרדס ביישוב החדש הרצליה שהקים ארגון בני בנימין ועבר לשם עם משפחתו.
לאחר שהעבודה בפרדס לא צלחה והסבה לו הפסדים כספיים מכר בלינקוב את הפרדס ב-1936.
ב-1914 נישא בלינקוב לחיה צ'יזיק (אחותם של אפרים צ'יזיק ושרה צ'יזיק).
לזוג נולדו 3 בנים (דוד, יונתן ועמירם שהיה מהארבעה שנהרגו בתל אביב ב-1946).
כל התקופה בה עסק בלינקוב בשמירה ועבודה ברוחמה ועתלית, נשארה חיה בכנרת, טיפלה במשק וגידלה את הילדים.
נפטר ב-1946 שלושה חודשים אחרי נפילת בנו עמירם.
אשתו, חיה, נפטרה 3 חודשים אחריו.
חיים גרשוני (1 בפברואר 1922 – 4 באפריל 2006) היה ממייסדי חיל הים הישראלי, ממתנדבי מח"ל מארצות הברית.
חיים גרשוני נולד בשנת 1922 בשיקגו ארצות הברית ושמו היה הארולד גרשונוב (Harold Gershenow).
הוא למד הנדסה ימית ואדריכלות ימית באוניברסיטת MIT שבה היה גם שחיין בנבחרת מרוץ השליחים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בצי האמריקאי בתפקיד קצין תיקונים.
בתום המלחמה חזר לאוניברסיטת MIT ללימודי מאסטר בהנדסת הטקסטיל.
בשנת 1947 החל לעבוד ולסייע לסוכנות היהודית בניו-יורק ברכש אוניות מעודפי המלחמה של חיל הים האמריקאי.
בשנת 1948 עבר לישראל לשם הקמת מספנות חיל הים את תקופה זו תיאר בספרו האוטוביוגרפי "כך היה" ("The Way it Was").
במהלך מלחמת השחרור היה קצין התיקונים שהיה אחראי על שיקום והסבת צי הצללים לאוניות הראשונות של חיל הים בעידודו של פול שולמן.
בשל מחלוקות על אופי בניית התשתית הטכנית של חיל הים עזב ועבר לתעשייה.
בתקופה מסוימת היה מרצה בפקולטה לתעשייה וניהול שבטכניון שם היה אחראי על נושא חקר העבודה ופיתח שיטות יעול בייצור הטקסטיל עם פרופ בקר, בתקופה זו היה גם מרצה אורח בMIT ופיתח שיטות אופטימאליות לחיתוך בדים.
היה פרופסור במכללת שנקר לאופנה וטקסטיל ורשם מספר פטנטים בנושא.
התגורר בתל אביב עם אשתו יונה.
בנו הוא פרופ' יונתן (ג'וני) גרשוני, וירולוג באוניברסיטת תל אביב.
נפטר בשנת 2006 ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה.
הרב חיים דוד קורינאלדי (נפטר בשנת תקל"ה, 1775), רב ברוויגו וליוורנו שבאיטליה, מחבר הספר "בית דוד" על המשנה וספרים נוספים.
הרב קורינאלדי מתאר (באחת מדרשותיו) שרוב ימיו למד תורה "מתוך ייסורים קשים".
היה בקי במדעים שונים, כפי שניכר מהקדמתו לספר "בית דוד", שם מופיע "קונטרס הצורות", ובו משפטים בגאומטריה שידיעתם נחוצה להבנתם המשנה.
בפירושו לסנהדרין (פ"י מ"א) העיר על השוללים את קריאת ספרי אריסטו, שספריו בענייני חכמת הטבע והרפואה ראויים ומומלצים ללימוד.
היה חתנו של רבי יצחק פאציפיקו, מרבני ונציה, מחבר השו"ת "משפט שלום".
בהיותו ברוויגו חיווה דעתו על צורת האות ו' במילה "שלום" בפסוק "הנני נותן לו את בריתי שלום" (במדבר כה, יב).
לדעתו (על פי דברי התלמוד הבבלי) ו' זו צריכה להיות קטועה ולא בצורת ו' רגילה, ובכך פסל את רוב הספרים שהיו באותה עת ברוויגו.
הדבר עורר פולמוס נרחב בין חכמי רוויגו, שהתגלגל גם לוונציה והוכרע לאחר כעשר שנים על ידי הרב אריה ליב מאמסטרדם, שפסק כנגד דעת הרב קורינאלדי.
הספר "בית דוד" (אמסטרדם תצח-תצט) כולל הערות על המשנה ועל כמה ממפרשיה: פירושי רבי עובדיה מברטנורא, התוספות יום טוב, "קול הרמ"ז" לרבי משה זכות ו"מים חיים" לבעל פרי חדש.
הספר זכה להסכמות מגדולי חכמי איטליה פולין ואשכנז.
לקט מחידושי "בית דוד" נדפס בספרי המשניות הנפוצים במדור 'תוספות אנשי שם'.
היו שטענו כנגדו שספר זה הוא גנבה ספרותית ממחבר אחר, ורבי יצחק למפרונטי, בעל "פחד יצחק", יצא להגנתו.
הערות המחבר מתאפיינות לעיתים בתקיפות, ולכן זכו לביקורת חריפה מאת אחד מחכמי דורו, הרב דוד פארדו בספרו על המשנה "שושנים לדוד" (ונציה תקי"ב), בו הרבה להשיג על דברי ה"בית דוד".
הפולמוס עורר מתח בין אישים אלו, וחכמי ונציה טרחו להשכין שלום ביניהם.
ואכן, בהקדמת החלק השני של ה"שושנים לדוד" התנצל הרב דוד פארדו בפני בעל "בית דוד" על חריפות סגנונו בחלק הראשון, והוסכם על התחייבות הדדית שלא לקנטר זה את זה.
הערות על ארבעת חלקי השולחן ערוך.
חלק מהם הובא על ידי החיד"א בספרו "שיורי ברכה" וספרים נוספים.
דרשות שדרש בעיר טריסט היו בכתב יד.
קונטרס "דברי שלום ואמת" על צורת הכתיבה הנכונה של האות ו' בפסוק "הנני נותן לו את בריתי שלום" (במדבר כה, יב), ראה לעיל.
הרב חיים דוידזון (בכתיב היידי שהיה נהוג בזמנו: דוידזאהן; ה'תק"ל, 1770, פינצ'וב – י"ז באדר ה'תרי"ד, 1854, ורשה) היה רבה הראשי השני של ורשה.
נולד בשנת ה'תק"ל בפינטשוב לר' דוד טעביל, ממנו התייתם בגיל צעיר.
בגיל 13 נשא את רחל, בתו של הגביר ר' נפתלי צבי (הירש) צענצאמינער, ועבר לגור בביתו בוורשה.
חותנו התנה עמו בעת השידוך כי ימשיך ללמוד תורה ולא יצטרף למסחרו, ואכן גם בוורשה המשיך ר' חיים את לימודו.
את השכלתו התורנית רכש בליסא אצל הרב יעקב לורברבוים או הרב דוד טביל מליסא.
לאחר פטירת חותנו בשנת ה'תקע"א, החל להיכנס לעסקי המשפחה, לצד גיסו ר' ישראל הירשזון, אך כציווי חמיו המשיך לקבוע עתים משמעותיות לתורה, לצד הרב שלמה איגר (חתנו של הרב הירשזון).
בתקופה זו החלו יהודים לאמץ לעצמם שמות משפחה, ובשנת ה'תקע"ז אימץ את השם "דוידזון" (אותו נהג לכתוב "דוידזאהן") שפירושו "בן דוד", לזכר אביו.
הוא נחשב אז לעסקן הבכיר ביותר בקהילה היהודית בוורשה, והוא היה למתווך בין הממשלה לבין היהודים.
הוא חתם על כרוזים יחד עם "שבעת טובי העיר", תחת רב העיר שלמה זלמן ליפשיץ בעל "חמדת שלמה", ולמשך כשנתיים כיהן בתפקיד "משגיח" בוועד הקהילה היהודית.
בשל היותו תלמיד חכם ועסקן, נהג הרב ליפשיץ להתייעץ עמו בענייני ציבור.
עם פרוץ המרד הפולני נגד האימפריה הרוסית בנובמבר 1830, היה ר' חיים בין התומכים בו, ואף גייס כספים למען המורדים ותמך בגיוס צעירים יהודים למרד, אך פנה להנהגת המורדים בדרישה כי יתנו ליהודים להשתתף במרד אף בלי שיגלחו את זקנם ופאותיהם.
תמך בהקמתו של בית המדרש לרבנים בוורשה שנת ה'תקפ"ו, על אף שנטה לתנועת ההשכלה ושילב לימודי חול ופולנית, משום שסמך על מייסדו, אברהם יעקב שטרן, ועל תקנון המוסד, שהמוסד יתנהל ברוח מסורתית, בניגוד לדעת רב העיר שלמה זלמן ליפשיץ והרב יצחק מאיר אלתר מגור, שהיה מנהיג החסידים בעיר.
אולם, כעבור שנים מעטות משך את תמיכתו בבית המדרש משראה כי הוא אינו מתנהל באורח דתי-מסורתי, והצטרף למתנגדים אליו.
לצד זאת, ייסד תלמודי תורה עבור ילדי העניים ופעל פעולות רבות מול השלטונות הפולניים ומול היהודים לביצור החינוך היהודי המסורתי בוורשה.
כמו כן, גייס כספים למען היישוב היהודי בארץ ישראל, ובפרט לכולל ורשה, ולאחר רעידת האדמה בצפת בשנת ה'תקצ"ז גייס סכומי עתק, אותם העביר לצפת באופן לא חוקי על ידי משה מונטיפיורי.
בניסן ה'תקצ"ט נפטר רבה של ורשה שלמה זלמן ליפשיץ.
עסקני הקהילה התכנסו על מנת לבחור מועמד מתאים למלא את מקומו.
הרב דוידזון הציע את מועמדותו של הרב דוד לוריא והחסידים הציעו את הרב יצחק מאיר אלתר, אך רוב הקולות בקרב חברי ועד יהודי העיר בחרו ברב חיים למלא את מקומו, על אף גילו המופלג (כ-80 שנה) ועל אף שלא כיהן במשרת רבנות לפני כן.