tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרטר הודה כי במקרים רבים הוא פעל בדיוק לפי עצותיו של נאטר, מה שאפשר לו לצבור ביטחון בבימויו הראשון.
בבחירת סגנון הבימוי, קרטר שאף ליצור תחושה שונה לפרק, תוך התמקדות בביצועי השחקנים ובאווירה הדרמטית, במקום להישען על עיצובי סטים מכניים.
הוא ראה בפרק מעין "מחזה במה", שכן רוב העלילה מתרחשת במקום אחד – סוכנות הנסיעות שבה מתרחש מצב בני הערובה.
במהלך החוויה הוא הבין שישנם דברים שלקח כמובן מאליו כתסריטאי ומפיק, אך כבמאי נדרש לפשרות.
אחת הסצנות המרכזיות בפרק – סצנת החטיפה של דוויין בארי – הציבה בפני צוות ההפקה אתגר טכני משמעותי.
במהלך צילומי הסצנה נגמר סרט הצילום נגמר באמצע הצילומים, מה שיצר אפקט חזותי מצמרר שלא תוכנן מראש, אך קרטר היה מרוצה מהתוצאה הסופית.
הצוות נדרש לתלות מקור אור ענק מעל הבית שבו התרחש האירוע, ותהליך הצילום נמשך כ-45 דקות.
קרטר ציין כי צילומי הסצנה היו מבחן אמיתי עבורו, שכן נדרש תיאום מדויק בין צוותי הצילום, התאורה והאפקטים.
הוא נשאר מאחורי המצלמה כדי לוודא שהתוצאה תואמת את חזונו.
בנוגע לסצנות הניסויים שעוברת דמותו של בארי, השחקן סטיב ריילסבק הושם בתוך דגם גב מגבס, והועלה באמצעות מכשיר הידראולי כדי לדמות את החוויה של הרמתו על ידי החייזרים.
לצורך סצנת מקדחת השיניים, התיזו מים על פיו של ריילסבק כדי ליצור את המראה המצמרר של הבדיקה הכואבת.
קרטר הביע שביעות רצון מהתוצאה הסופית של הפרק והסביר כי הבימוי אפשר לו להציג לצופים את מה שראה בעיני רוחו עבור "תיקים באפלה".
הפרק הפך עבורו לא רק להישג אישי, אלא גם לתצוגת תכלית חזותית של הסגנון והחזון שהוא ביקש להביא לסדרה.
הפרק שודר לראשונה ברשת "פוקס" ב-14 באוקטובר 1994, וזכה לדירוג של 8.9 במדד נילסן, עם נתח צפייה של 16%, כלומר כ-8.9 אחוזים מכלל משקי הבית בעלי מקלטי טלוויזיה ו-16 אחוזים מהבתים שצפו בטלוויזיה באותו זמן צפו בפרק.
הפרק נצפה על ידי 8.5 מיליון משקי בית.
הפרק היה מועמד במספר מועמדויות לפרסי אמי: השחקנית סי-סי-אייץ' פאונדר הייתה מועמדת בקטגוריית "שחקנית אורחת מצטיינת בסדרת דרמה" על תפקידה כסוכנת לוסי קאזדין, בעוד שיוצר הסדרה כריס קרטר היה מועמד לפרס בקטגוריית "תסריט מצטיין בסדרת דרמה".
בנוסף, היה הפרק מועמד בקטגוריות "הישג יוצא-דופן בעריכת סאונד לסדרה" ו-"הישג יוצא-דופן בעריכת סצנות לסדרה – צילום במצלמה בודדת", בעוד שהצלם ג'ון בארטלי זכה למועמדות לפרס ההישג בצילום טלוויזיוני מטעם אגודת הצלמים האמריקאית.
תגובות צוות השחקנים וההפקה לפרק היו חיוביות במיוחד.
פין שיבח את הבימוי של כריס קרטר, וציין כי על אף שקרטר היה במאי חדש, הוא הצליח לביים את הפרק בצורה מעולה.
פין הדגיש את ההנאה שבצפייה בילדים הלובשים מסכות חייזרים בסיום הפרק, דבר שהוסיף נופך מרגש לאווירה על הסט.
דייוויד דוכובני, שגילם את הסוכן פוקס מאלדר, סיפר כי קרטר הגיע לצילומים מוכן באופן יסודי, מה שאפיין את סגנונו, והוסיף כי הפרק הראשון שביים קרטר היה "נהדר".
קרטר עצמו תיאר את הפרק כאחד מהפרקים האהובים עליו ביותר, והסביר כי זו הייתה עבורו ההזדמנות הראשונה לביים, לכתוב ולשלוט לבד בהיבטים השונים של ההפקה – וכי התוצאה עלתה על כל ציפיותיו.
הפרק זכה לשבחים גם מצד מבקרי הטלוויזיה.
מאט ראוש מ-"USA Today" השווה את הופעתו של סטיב ריילסבק בדמותו של דוויין בארי להופעתו האייקונית כצ'ארלס מנסון במיני-סדרה "Helter Skelter" משנת 1976. מבקר מה-"Contra Costa Times" תיאר את הפרק כ"מכונן", בעוד שב-"San Jose Mercury News" כתבו כי הופעתו של ריילסבק נחשבת ל.
רוברט שירמן, בספרו "Wanting to Believe: A Critical Guide to The X-Files, Millennium & The Lone Gunmen", העניק לפרק דירוג של חמישה כוכבים מתוך חמישה, כינה אותו "הישג שיא לקריס קרטר", ושיבח את הכתיבה והבימוי מלאי-התשוקה.
Club" תיאר את הפרק כ"פרק צפיית-חובה" של הסדרה, תוך שהוא משבח את הופעתו של ריילסבק, וציין כי עוצמתו הפיזית של השחקן גורמת לצופים להישאר מרותקים – גם כאשר קשה להאמין לכל מילה שהוא אומר.
דווייט פוסטר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית.
פוסטר נולד ב-7 בדצמבר 1757 בברוקפילד שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, ולמד בבתי הספר המקומיים בברוקפילד.
בשנת 1774 השלים את לימודיו במכללה במושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס (שמה הקודם של אוניברסיטת בראון) בפרובידנס.
לאחר מכן למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1778. הוא נשאר ברוד איילנד, פתח משרד עורכי דין בפרובידנס, וב־1784 קיבל תואר שני מאוניברסיטת הרווארד.
לאחר שחזר למסצ'וסטס, מילא פוסטר שורה של תפקידים ציבוריים.
הוא כיהן כשופט שלום במחוז ווסטר בין השנים 1781 ל-1823, כשופט מיוחד בבית המשפט לפלילים ולענייני משפחה ב-1792, וכשריף של מחוז ווסטר ב-1792. בשנת 1791 נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס מטעם המפלגה הפדרליסטית.
ב־1793 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרס ה־3) ונבחר מחדש לשלושה קונגרסים עוקבים, כשבכל פעם הביס את יריבו לוי לינקולן האב.
הוא כיהן בקונגרס מ־4 במרץ 1793 ועד שהתפטר ב־6 ביוני 1800. בתקופה זו עמד בראש ועדת בית הנבחרים לתביעות.
בשנת 1799 היה נציג בוועידת החוקה המדינתית, וב-6 ביוני 1800 נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של סמואל דקסטר שהתפטר.
הוא כיהן בסנאט עד 3 במרץ 1803. לאחר מכן שב לפוליטיקה המדינתית, היה חבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס (1808–1809) וחבר מועצת המושל (1818).
בשנת 1813 נבחר לחבר באגודה האמריקאית לעתיקות.
פוסטר נפטר בעיר הולדתו ברוקפילד ב-29 באפריל 1823, בגיל 65.
אביו של פוסטר היה שופט בית המשפט העליון של מסצ'וסטס, ג'דדיה פוסטר, שסיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1744. פוסטר נישא לרבקה פוקנר ב-7 במאי 1783, ונולד להם בן אחד, אלפרד דווייט פוסטר.
הוא היה אחיו של חבר הסנאט של ארצות הברית תאודור פוסטר, וסבו של התובע הכללי של מסצ'וסטס ושופט בית המשפט העליון של מסצ'וסטס, דווייט פוסטר, שנקרא על שמו.
דווייט ויטני מורו היה איש עסקים, דיפלומט ופוליטיקאי אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כשגריר ארצות הברית במקסיקו, שבו שיפר משמעותית את היחסים בין שתי המדינות.
מורו תיווך בסכסוך הדתי במקסיקו שנודע כ"מרד הקריסטרוס" (1926–1929), ותרם גם להרגעת המחלוקות סביב משבר הנפט בין המדינות.
"משלחת מורו למקסיקו" נחשבה צעד חשוב במדיניות ה"אנטי־אימפריאלית" של ארצות הברית.
הוא היה אביה של הסופרת אן מורו לינדברג וחמו של חלוץ התעופה צ'ארלס לינדברג.
מורו נולד ב-11 בינואר 1873 בהנטינגטון שבווירג'יניה המערבית, ממוצא סקוטי־אירי.
בשנת 1875 עברה משפחתו לעיר אלגני שבפנסילבניה.
אביו, ג'יימס אלמור מורו, כיהן כנשיא מכללת מרשל (כיום אוניברסיטת מרשל).
סבא רבא שלו, אלכסנדר מורו, היגר מאירלנד לארצות הברית בשנת 1803, ומשפחתו במקור ממוצא סקוטי.
מורו השלים את לימודיו באמרסט קולג' בשנת 1895 ולמד משפטים באוניברסיטת קולומביה.
הוא עבד במשרד עורכי הדין Simpson Thacher & Bartlett בניו יורק, וב־1903 נישא לאליזבת ריב קטר, אהובתו מהלימודים.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, ובהם אן מורו, שנישאה מאוחר יותר לצ'ארלס לינדברג.
בשנת 1913 הצטרף מורו כשותף לבית ההשקעות J.P.
Morgan & Co., מהבנקים הגדולים והמשפיעים בארצות הברית באותה תקופה, שתמך כלכלית בתאגידים גדולים כגון ג'נרל מוטורס ו־3M.
הוא כיהן כדירקטור במספר חברות ותאגידים גדולים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה העניק הבנק שלו הלוואות משמעותיות לבריטניה ולצרפת לצורך רכישת ציוד מלחמה מארצות הברית.
עם כניסת ארצות הברית למלחמה מונה מורו למנהל ועדת החיסכון הלאומית של מדינת ניו ג'רזי.
בנוסף שימש יועץ במועצת ההובלה הימית של מדינות ההסכמה וחבר אזרחי במועצת האספקה הצבאית של בעלות הברית.
בזכות כישוריו נשלח לצרפת על ידי הנשיא וודרו וילסון לשמש עוזרו האזרחי הראשי של הגנרל ג'ון פרשינג.
בשנת 1925 מינה אותו הנשיא קלווין קולידג', שהיה חברו ללימודים באמרסט, לעמוד בראש ועדת חקירה בנושא התעופה בארצות הברית.
באותה שנה הועמד לדין קולונל בילי מיטשל באשמת התנהגות בלתי הולמת, והוועדה שמורו עמד בראשה נועדה לגבש מדיניות תעופה מאוזנת.
הדו"ח שהגישה הוועדה המליץ על הקמת חיל האוויר של צבא ארצות הברית, שהוקם רשמית ביולי 1926.
בשנת 1927 מינה אותו קולידג' לשגריר ארצות הברית במקסיקו.
בתחילה ציפתה העיתונות המקסיקנית כי מינויו של שותף ב־J.P.
Morgan מסמן חזרה למדיניות "דיפלומטיית הדולר", אך מורו נקט גישה שונה, שהתמקדה בכבוד הדדי ובשיתוף פעולה.
אחד מצעדיו הראשונים היה לשנות את השלט על בניין השגרירות מ"Embajada Americana" ל־"Embajada de los Estados Unidos", כדי להבהיר שהייצוג הוא של "ארצות הברית" ולא של "אמריקה" כולה.
מורו נחשב לשגריר מצליח במיוחד, ששילב חוכמה כלכלית עם גישה אנושית.
הוא אירח במקסיקו את ההומוריסט ויל רוג'רס ואת צ'ארלס לינדברג לסיור ידידותי, ובמהלך הביקור הכיר לינדברג את בתו אן.
מורו גם הזמין את האמן המקסיקני דייגו ריברה לצייר ציורי קיר בארמון קורטס בעיר קוארנבקה, המתארים את תולדות מקסיקו מנקודת מבט מהפכנית.
מורו נהג להיפגש מדי בוקר לארוחת בוקר עם נשיא מקסיקו פלוטארקו אליאס קאייס לשיחות על נושאים שונים, ובהם נפט, חקלאות והמרד הדתי.
בשל כך כינו אותו העיתונים האמריקאיים "הדיפלומט של הביצים והבייקון".
בעזרת גישתו המתונה הצליח למנוע הסלמה במשבר הנפט בין חברות זרות לממשלת מקסיקו, אם כי הלאמת הנפט התרחשה לבסוף בשנת 1938.
הישגו הבולט ביותר היה גישורו בין ממשלת מקסיקו לכנסייה הקתולית בסיום מרד הקריסטרוס, שבו נהרגו עשרות אלפים.
בעזרת הכומר ג'ון בורק ובתמיכת הוותיקן השיג מורו בשנת 1929 הסכם ("Los Arreglos") שאפשר את חידוש הפולחן הדתי בתנאים מוגבלים, והביא לסיום הסכסוך המזוין.
בשנת 1930 נבחר מורו לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כנציג מדינת ניו ג'רזי.
הוא גם נבחר באותה שנה לחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית.
כהונתו נמשכה עד מותו בשנת 1931.
ב־5 באוקטובר 1931 לקה מורו בשבץ בביתו באינגלווד שבניו ג'רזי, לאחר שנשא נאום בניו יורק.
הוא היה אחד האנשים העשירים במדינת ניו ג'רזי.
לאחר מותו מינה מושל המדינה את ויליאם וורן ברבור כמחליפו בסנאט.
מורו נקבר בבית העלמין ברוקסייד שבאינגלווד.
צוואתו של מורו כללה יותר ממיליון דולר בצוואות ייעודיות, ובהן 200,000 דולר לקולג' אמרסט, 200,000 דולר לקולג' סמית', 100,000 דולר למכון סמית'סוניאן ותרומות נוספות לקרובים ולחברים.
שווי עזבונו הכולל הוערך בכ־10 מיליון דולר (שווי מקביל לכ־181 מיליון דולר ב־2024).
חלק ניכר ממסי הירושה שגבתה מדינת ניו ג'רזי סייעו לאיזון תקציבה.
מורו הקים קרן נאמנות לבתו אן בשנת 1929, ומסמכיו האישיים שמורים בספריית רוברט פרוסט בקולג' אמרסט.
בשנת 1935 יצאה לאור ביוגרפיה רשמית שלו מאת הדיפלומט והסופר הבריטי הרולד ניקולסון.
תיכון Dwight Morrow High School באינגלווד שבניו ג'רזי, נקרא על שמו בשנת 1932. ספינת ליברטי SS Dwight W.
Morrow, ששימשה במלחמת העולם השנייה, נקראה אף היא על שמו.
בסרט For Greater Glory משנת 2012, העוסק במרד הקריסטרוס, גילם אותו השחקן ברוס גרינווד.
"דווקא" הוא כתב עת המוקדש ל"ארץ יידיש ותרבותה".
גיליון ראשון של כתב העת הופיע ביולי 2006. השם מרמז על כתב העת דווקא שראה אור בארגנטינה בשנים 1982-1949.
"דווקא" הוא כתב עת בעברית על תרבות היידיש.
העורך הוא בני מר, עורכת המשנה היא חנה עמית, ולידם פועלת מערכת, שבה חברים: דוד אסף, חיים באר, אברהם נוברשטרן ואבנר הולצמן.
"דווקא" יוצא לאור על ידי "בית שלום עליכם", בשיתוף עם המכון לחקר תולדות יהודי פולין, שבאוניברסיטת תל אביב.
כתב העת אמור לצאת לאור פעמיים בשנה, והנושאים שלו יהיו, בין השאר, הקשרים בין העברית ליידיש.
כל גיליון יהיה מוקדש לנושא מיוחד, נושא הגיליון הראשון הוא "מסעות".
המאמרים התרגומים והפרסומים בכתב העת, יהיו מלווים בביוגרפיות קצרות של מחבריהם, שיסייעו לקוראים להכיר, או להיזכר, ביוצרי תרבות היידיש.
הגיליון השני של "דווקא", בעריכתם של בני מר וחנה עמית, יצא בינואר 2007. בגיליון באים, בין השאר, דבריהם של נורית אורחן, על סופרות יידיש, שירים משל אברהם סוצקבר, רבקה בסמן בן-חיים, אליעזר שטיינברג, פרופ' דוד אסף, ומאמרה של הזמרת חוה אלברשטיין, על שירי ערש בלשון יידיש.
דווינה המערבי או נהר הדאוגבה (לטבית: Daugava, גרמנית: Düna, פינית: Väinänjoki, רוסית: Западная Двина, בלארוסית: Заходняя Дзьвіна, Zachodniaja Dźvina) הוא נהר באירופה, הזורם בארצות: רוסיה, בלארוס ולטביה, שבה הוא הנהר העיקרי.
הוא מהווה חלק מן הגבול הבינלאומי בין בלארוס ללטביה.
הנהר מתחיל בגבעות ולדאי במחוז טבר ברוסיה ממשיך דרך מחוז סמולנסק, משם לבלארוס (חבל ויטבסק), לטגליה בלטביה, והעיר ריגה עד שנשפך למפרץ ריגה בים הבלטי.
הנהר מחובר באמצעות תעלות לנהר הברזינה ולנהר הדנייפר.
על הנהר נמצאות הערים החשובות:
השם בשפה הרוסית, "דווינה המערבי" נועד להבחינו מנהר דווינה הצפוני.
על הנהר שלושה סכרים הידרו-אלקטריים, ורביעי מתוכנן.
דווית השני (בגעז: "ዳዊት", בעברית: "דוד") היה קיסר האימפריה האתיופית בסוף תקופת תור הזהב ותחילת תקופת השפל, בנו של הקיסר נהואד מאשתו הקיסרית נהואד מוגסה.
נולד ב-1496 בשם "אגרדוס", הוטבל לנצרות בשם "לבנה דנגל".
הוכרז כקיסר ב-13 באוגוסט 1507 כאשר אביו נפטר, הוכתר בשם "אנבסה סגד" (געז: "አንበሳ ሰገድ", "לו סוגדים האריות") ב-13 במאי 1508 ואימץ את השם "דווית" כשם מלכותו בנוסף לכינוי "וונגה סגד" ("לו סוגדים האריות").
דווית על לכס המלוכה כאשר אביו נפטר, דווית היה רק בן 13 ומפאת גילו הצעיר הורכבה הוחלט כי הקיסרית האם, הלני, שהייתה אז בת למעלה משבעים, תשלוט במקומו כעוצרת.
היא שלטה עד 1516. תקופת שלטונו המוקדמת עמדה בסימן קשרים דיפלומטיים עם פורטוגל, אשר בשיתוף פעולה עמה הנחיל דווית תבוסות למוסלמים שבדרום אתיופיה.
לאחר ניצחונות אלו חש דווית בטוח בשלטונו וסירב לכרות ברית צבאית עם הפורטוגזים, מה שהתברר כטעות.
פלישת אחמד אבן איברהים אל-גאזי
עם מותו של הסולטאן אבו באקר ב-1520, השתלט אחמד אבן איברהים אל-גאזי, הנודע בכינויו "אחמד גראן", על סולטנות אדאל ובסיוע של נשק מהאימפריה העות'מאנית איחד את מוסלמי קרן אפריקה לג'יהאד על האימפריה האתיופית.
משם יצא אל-גאזי בסדרת מסעי מלחמה למוטט את האימפריה האתיופית.
הוא תקף לראשונה ב-1528 והנחיל לדווית השני תבוסה כואבת ב 7 או ב 9 במרץ 1529, בקרב שימברה קור.
כעבור שנתיים הוא יצא למתקפה נוספת ושוב הביס את הכוחות האתיופיים בקרב אמבסאל, שם כמעט נפל דווית בשביו.
Whiteway שמאז איבד דווית השני את היכולת הצבאית להתמודד בקרב שווה כוחות מול אויביו.
אחמד וצבאותיו הרסו כנסיות ומנזרים רבים בשטחים שכבשו, ואסלמו בכוח אתיופים רבים.
באפריל 1533 כינס שוב אל-גאזי את כוחותיו בדברה ברהן במטרה לבזוז את המחוזות הצפוניים של תיגראי, בגמדר וגוג'ם.
אתיופיה כולה נפגעה קשות במלחמות אלו, והמלך דווית השני גם חווה אובדן אישי: בנו הבכור פיקטור נהרג בקרב ב-7 באפריל 1537 בידי קצין של אל-גאזי, בן אחר בשם מינאס נפל בשבי ב-19 במאי 1539 והוגלה לתימן.
הארמון המלכותי באמבה גישן נפל בינואר 1540, אסירי הכלא המלכותי ושומריהם נהרגו כולם והאוצר המלכותי נבזז.
מאוחר יותר באותה שנה נהרג דווית עצמו בקרב ליד דברה דאמו ב 2 בספטמבר.
ההיסטוריון האתיופי טדסה תמרת כתב:
מסופר כי אחד מבניו הצעירים של דווית, יעקב, הסתתר במערה בשוואה.
נכדו של יעקב, סוסניוס, הביס את דודניו ב 1604 בדרכו למלוכה והחל את "הענף הגונדרי" בשושלת הסלומונית של המלוכה באתיופיה.
הענף הגונדרי בשושלת המשיך לשבת על כס המלוכה עד עליית תוודרוס השני (1855).
דווית נהרג בלחימה מידי כוחות אחמד אבן איברהים אל-גאזי ליד דברה דמו שבתיגראי ב-2 בספטמבר 1540 ונקבר במנזר אבא ארגוי שבדברה דמו.
דוויצ'ון באלי (רומנית: Davicion Bally ; 28 בינואר 1809 - 2 במאי 1884) היה בנקאי ומהפכן יהודי רומני, מראשי הקהילה הספרדית ברומניה.
דוויצ'ון (דוד) אברהם באלי נולד בבוקרשט.
הוא היה נינו של צ'לֶבִי מֶנְטֶש (מנדש) באלי (Chelebi Mentesh Bally), בנקאי של הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית שעזר לניקולאיה מברוקורדט לעלות לכס השלטון בוולאכיה בשנת 1716. מברוקורדט, אסיר התודה, הביא אותו לבוקרשט, הפך אותו ליועצו והעניק לו פטור ממיסים, לו ולצאצאיו.
יצחק, סבו של דוויצ'ון באלי, היה יועץ מקורב של כמה נסיכים ולאכיים פאנאריוטים ובמיוחד של ניקולאיה מברוגני, שהסתייע בו כדי לעלות לשלטון.
אברהם, אביו של דוויצ'ון באלי, למד בלייפציג ואחרי-כן התיישב בבוקרשט כסיטונאי בעל השפעה רבה על הבויארים.
בגיל 12 נפטר אביו של דוויצ'ון והוא נאלץ להפסיק את לימודיו, כדי לשמור על נכסי משפחתו מפני ניסיונות השתלטות של שותפי אביו.
בעזרת ספריה משפחתית משובחת, דוויצ'ון למד רומנית, יוונית, צרפתית, איטלקית וגרמנית, בנוסף לשפת הלדינו שהייתה שפת האם שלו וגם לימודים מתקדמים בעברית.
תחילה הועסק דוויצ'ון במשרד עורכי הדין של דודו, שלמד משפטים בלייפציג, אך במהרה התמנה לגזבר מחסני המלח הממוקמים בנמלי הדנובה.
בשנת 1829 הוא הציל מהרס מלאים גדולים של מזון ותחמושת שצברו הרוסים בזימניצ'ה, במהלך מלחמתם באימפריה העות'מאנית.
כהכרת תודה, הצאר ניקולאי הראשון העניק לו את אות מסדר אנה הקדושה, שנמסר לו אישית מידו של גנרל פאבל קיסליוב, המושל הרוסי של ארצות רומניה באותה תקופה.
הוענקה לו פריבילגיה לסחור בצורה חופשית עם האימפריה הרוסית, אך לא ניצל אותה.
בשנת 1836 מונה להיות הגזבר ("קמראש") ללא שכר של המשטרה, תפקיד בו החזיק במשך עשר שנים.
באלי גם מימן ואפשר הופעתה של להקת אמנים איטלקים להופעות שנועדו לפתח את הטעם לתיאטרון בבוקרשט.
בשנת 1840 חכר וניהל באלי אחוזות של משפחת הבויארים מאנו.
בשנת 1848 התגייס באלי למען מהפכת 1848 ברומניה, כמו יהודים נוספים דוגמת ברבו איסקובסקו, קונסטנטין דניאל רוזנטל, הילל מנוח.
באלי תרם סכומים נכבדים מכספו למהפכה וכך עשו עוד יהודים מבני משפחתו.
הוא ליווה את תרומתו במכתב לעיתון המהפכנים, Pruncul român (העולל הרומני) ורעייתו כתבה שם בהרחבה.
הוא העניק למהפכה שירותים רבים ולאחר כישלונה עשה מאמצים רבים, תוך סיכון חייו, להצלת מנהיגי המהפכה.
לאחר המהפכה ניצל באלי הודות לקשריו עם הבויארים, אך נוצרה אווירה עוינת כלפיו.
הוא נפל למלכודת מסוימת ואיבד חלק גדול מזיכיונותיו.
אחרי שנת 1850 השתתף באלי בכמה פרויקטים למודרניזציה של עיר הבירה, בוקרשט, לרבות הקמת יחידה מצוידת היטב של מכבי אש וריצוף של הרחובות הראשיים של העיר.
באלי לא שכח את מוצאו היהודי והגיב במחאות לכל פרסום נגד היהודים.
הוא היה גבאי של בית הכנסת הספרדי וחבר בוועד המנהל של הקהילה הספרדית ברומניה וקידם רפורמות ליברליות.
הוא יזם חלוקת נעליים ובגדים לילדים עניים ותכנן בשנת 1863 שינויים בתלמודי תורה שהפכו אותם לאחר מכן לבתי ספר מודרניים.
בשנת 1860 ייסד חברה למתן טיפול רפואי.
הוא הקדיש זמן גם לעיסוקים ספרותיים והשאיר אחריו כתבי יד יהודים ספרדיים.
חלומותיו הפטריוטיים קיבלו מכה חזקה כאשר התחזקה רדיפת היהודים בשנת 1866, בחלקה על ידי חבריו ובני בריתו לשעבר מהמהפכה של 1848.
בשנת 1882 יצא מבוקרשט אל ירושלים ושם, כעבור שנתיים, הלך לעולמו.
12 ימים לפני מותו כתב באלי מכתב לחברו למהפכה, קונסטנטין א.
רוסטי ובמכתב הביע את אכזבתו שלמרות כל מפעלותיו לא קיבל אזרחות רומנית וביקש מרוסטי שיפעל לכך שלפחות בנו, איסאק דויד באלי, יקבל אזרחות הארץ בה נולדו אבותיו.
דווית הראשון (געז: ዳዊት, עברית: "דוד")
היה קיסר האימפריה האתיופית בשיא תקופת תור הזהב.
דווית נולד בשם "הנסיך קירקוס" והיה בנו השני של הקיסר ניואיה קראסטוס, הוטבל בשם "באדה מריאם" יירש את כס הקיסרות לאחר מות אחיו ב-1382 תחת השם "דווית".
אחת מהמערכות הצבאיות של דווית הייתה כנגד מצרים, כאשר דווית הגיע צפונה עד לאסוואן, סולטאן מצרים הכריח את הפטריארך אלכסנדריה, מטהיו הראשון, לשלוח משלחת לדווית ולשכנעו לחזור לקיסרותו:
לדווית הייתה מערכת יחסים ידידותית עם יורש הסולטאן, לפי ההיסטוריון של ימי הביניים אל-מקריזי דווית שלח 22 גמלים עמוסים עם מתנות לברקוק, הסולטאן הראשון של השושלת הבורג'ית.
הקיסר דווית היה נוצרי נלהב.
הוא התמודד עם מרד של יהודי אתיופיה בתיגראי, ועודד מיסיונרים לפעול בגוג'אם.
לפי וואליס באדג', במשך מלכותו של דווית חתיכה מהצלב האמיתי הגיע לאתיופיה.
שרדו שתי דוגמאות של כתבי יד מוראים מתקופת שלטונו.
אחד הוא תרגום של הניסים של מרי שנכתב בערבית, בפקודת הקיסר דווית, זהו האזכור המוקדם ביותר לכך שקיסר אתיופי הזמין ספר כלשהו.
האחר, תואר כ "אחד הספרים המוראים היפים של התקופה" העתק של בשורות, שכיום נמצאות במנזר הצדיק גבריאל באי קאברן באגם טאנה.
קיסר זה התמודד מול הפשיטות של המדינות המוסלמיות בגבול המזרחי עם מתקפות נגד מרובות כנגדם.
לפי אל-מקריזי, ב-1403 הקיסר דווית רדף אחרי סאאד אד-דין השני סולטאנה של אדאל, לזילע מקום בו הרג אותו והטיל מצור על זילע, אף על פי כן, מקור מודרני נוסף מתארך את מותו של סאאד אד-דין השני לשנת 1415 וכך משייך את מותו לתקופתו של הקיסר יסחק הראשון.
הקיסר דווית מת ב-6 באוקטובר 1412 כאשר אחד מסוסיו בעט בראשו, נקבר במנזר דברה נגדגד.
דווית השלישי (געז: ዳዊት) קיסר אתיופיה 8 בפברואר 1716 - 18 במאי 1721, הוכתר בשם "אדבר סגד" (געז: አድባር ሰገድ, עברית: לו ההרים משתחווים) ידוע כדווית הזמר היה בנו של ייאסו הגדול מפילגשו קדסת כרסתוס.
שני אירועים דתיים חשובים קרו תחת שלטונו, הראשון היה כאשר נתפסו שלושה נזירים קפוצ'ינים שנכנסו לאימפריה ללא רשות, ולאחר שנשפטו כאפיקורסים, נסקלו למוות בהר אבו מזרחית מהבירה גונדר, יחד עם הילד שליווה אותם..
המקרה השני הייתה ויכוח נוסף במועצת הכנסייה האתיופית בין נזירי גוג'אם לנזירי שאווה שבסופו הקיסר שוב תמך בגוג'אמים.
בעקבות החלטת הקיסר הנזירים השוואנים הציגו לציבור את החלטת המועצה והדיונים בה וטענו שהקיסר עובד אלילים.
בעקבות זאת דווית שלח מספר חיילי אורומו פגניים לבצע טבח במנזר השוואני.
הקיסר דווית היה גם חובב שירי עם באמהרית ולכן היה ידוע בשם דווית הזמר.
הקיסר היה מעיין בדרן לעם וההיסטוריון דונלד לווין כותב:
לאחר מכן כמרי מועצת הכנסייה בגונדר החלו להשמיץ את הקיסר וכינו אותו "נער שעשעועים".
דווית חלה ומת בדרכים שאינם ידועות, אחד מהטענות של מקורביו היו שמוסלמי הרעיל אותו.
דווניה (בבולגרית: Девня) היא עיר בצפון מזרח בולגריה בשטח מחוז וארנה השוכנת 354 ק"מ צפונית מזרחית לבירה סופיה ו-25 ק"מ מערבית לבירת המחוז וארנה.
ב-106 הוקמה בסמיכות למיקום העיר המודרנית מצודה רומית בשם מרטיאנופוליס על ידי הקיסר הרומי טראיאנוס ונקראה על שם אחותו של הקיסר.
במהלך המאה ה-5 הוחרבה המצודה.
במהלך המאה ה-9 הקים אומורטאג חאן האימפריה הבולגרית הראשונה מצודת דרכים במקום.
במהלך המאה ה-14 נכבש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית ובתעודות עות'מאניות מהמאה ה-17 מצוי תיעוד ל-3 כפרים באזור: דווניה, כפר הנהר דווניה ופובליאנובו.
ב-1652 ציין נוסע עות'מאני בשם אווליה צ'לבי שבמקום יש 40 עד 50 טחנות רוח המשמשות מרכז טחינה אזורי של תבואה, גם לחקלאים מאזור דוברוג'ה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נהרסו מרבית הטחנות באזור.
החל מראשית המאה ה-19, עידן התחייה הלאומית הבולגרית החלו לגלות עניין בממצאים הארכאולוגיים שבמקום ונערכו מספר חפירות שקשרו את השרידים לעיר העתיקה מרטיאנופוליס.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר האזור מתוקף סיכומי קונגרס ברלין לחזקת נסיכות בולגריה.
ב-27 באוגוסט 1969 החליטה הממשלה הבולגרית לאחד את שלושת הכפרים לעיר אחת שכונתה דווניה.
באזור העיר קיימים מפעלים לעיבוד סוכר, יצור דשנים, כימיקלים וחומרי בניין.
העיר ממוקמת בסמיכות לעורקי התחבורה מספר 7 ו-8, של נתיבי התעבורה הפאן-אירופיים.
חלק נכבד מתעסוקת העיר נסמכת על קומפלקס הנמלים בעיר וארנה.
דווניה ממוקמת בעמק ובסמוך אליו עובר תוואי הנהר דווניה.
בעיר שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 11oc.
דווניה נודעת במעיינות הרבים הנובעים בסביבתה ומשמשים כמקור מי שתייה והשקייה חקלאית.
דַווקא: דריי חדשים-שריפט פאר ליטעראטור און קריטיק (יידיש: 'רבעון לספרות וביקורת'; בכתב לטיני: Davke) היה כתב עת יידי חשוב שהופיע בבואנוס איירס בירת ארגנטינה לאורך כשלושים ושלוש שנים, משנת 1949 עד שנת 1982. עורכו והמו"ל שלו לאורך כל השנים היה שלמה סוּסקוֹביץ (סוסקאָוויטש; Suskovich).
בסך הכול ראו אור 81 גיליונות, שכל אחד מהם מנה בממוצע 120 עמודים.
חלק מהחוברות הוקדשו לנושאים פילוסופיים; חלק אחר דנו באישים יהודים גדולים.
היה זה כתב העת היחידי ביידיש שעסק בסוגיות של פילוסופיה ומדעי היהדות.
מלבד סוסקוביץ השתתפו בכתב העת בין השאר המשורר קהת קליגר (קעהאס קליגער), הפסיכולוג וחוקר היידיש אברהם אהרן רוֹבַּק (ראָבאַק) וב' לוין.
שמו של כתב העת הישראלי "דווקא", וכן תכניו הספרותיים, נקבעו בין השאר בהשראתו.
דוולט ברדי (נפטר בסביבות שנת 1432) היה ח'אן של אורדת הזהב בשנים 1424-1420. בשנותיו האחרונות שלט בחצי האי קרים, תחת חסות אורדת הזהב והיה יריב של אחיינו, האג'י גיראי הראשון
דוולט ברדי היה בנו של טאש טימר או באש טמיר, מצאצאי טוקה טמיר ובן דוד רחוק של טוכטמיש.
לפי מקורות אחרים, אך פחות סביר, היה בנו של ירמפרדן או ג'אבאר ברדי, הח'אן של אורדת הזהב וצאצא של ברקה ח'אן.
אחרי מות ג'אבאר ברדי ח'אן בשנת 1419 אורדת הזהב חולקה זמנית בין דוולט ברדי ובין אולוג מוחמד, שהשתלט על הבירה סאראי.
בשנת 1420 הטיל דוולט ברדי מצור על סאראי וכבש אותה.
בשנים 1424-1423 שניהם, אולוג מוחמד ודוולט ברדי הובסו על ידי ברק (או בורק) ח'אן, שהפך לשליט אורדת הזהב עד לשנת 1427.
אולוג מוחמד מצא מקלט לזמן מה בליטא ובתמיכת הדוכס הגדול ויטאוטאס הגדול חזר לשלטון באורדת הזהב בשנים 1432 -1428. באותו זמן, אחרי תבוסתו על ידי ברק ח'אן, דוולט ברדי ח'אן ואנשיו התיישבו בחצי האי קרים.
השנים 1430-1428 היו שנים קשות בשביל תושבי הערבות שמצפון לים השחור, הידועות גם כ"ערבות הטרנספונטיניות" בעקבות מגפת הדבר,וגם כן בגלל המלחמות על ההגמוניה באזור.
ככל הנראה, בתמיכתם של צאצאי האמיר אידיגיי ושל השבט שירין מחצי האי קרים, ניסה אולוג מוחמד לפלוש לשטח שבשליטת דוולט ברדי, אולם נסוג אחרי מות הדוכס ויטאוטאס.
דוולט ברדי בעצמו, התערב זמן מה בסכסוך על שלטון שפרץ בליטא וצידד במחנה של הדוכס הגדול שוויטריגאילו, אחי המלך ולדיסלב השני יגיילו, נגד יריבו, זיגיסמונד קיישטוטאיטיס.
למרות עזרת שוויטיגאילו, נכשל בעימות עם האג'י גיראי, על ההגמוניה בקרים ונרצח בשנת 1432.
חרף בריתו עם שוויטריגאילו וגם עם הדוכס (קניאז) הגדול של מוסקבה, ואסילי השני "העיוור", לא עמד אהמט, בנו של דוולט ברדי, מול המתקפה המשולבת של אולוג מוחמד ושל הטטרים מקרים ונוצח בשנת 1433. בנסיבות אלה התאפשרה הקמת הח'אנות העצמאית של קרים בהנהגתו של האג'י גיראי הראשון.
מקורות אחדים מספרים כי בת אחת של דוולט ברדי, ששמה אינו ידוע, הפכה לאשתו השנייה של הקיסר יוחנן הרביעי של טרפזונטס.
דוויקו (דוד) שאלתיאל (נולד ב-25 ביולי 1961 ביפו) הוא זמר ישראלי בסגנון יווני.
בשנת 2009 יצא אלבומו הראשון, "יאסו קאזנז'ידיס", מחווה לזמר והיוצר היווני סטליוס קזנג'ידיס.
נולד ליעקב ודורה, הורים ניצולי שואה, צאצאים למגורשי ספרד, ויוצאי העיר סלוניקי שביוון.
אמו הייתה זמרת בסלוניקי לפני מלחמת העולם השנייה, וניצלה בזכות שירתה לאחר שהפכה לבת חסותה של קצינת אס אס במחנה כפייה.
אביו עבד בשינוע סחורות מהנמל.
הוריו הכירו ונישאו לאחר השואה, ועלו יחד לישראל בשנות ה-50 של המאה ה-20.
דוויקו גדל בחולון, הצעיר מבין חמישה אחים.
שירת בצה"ל כנהג, ולאחר מכן עבד יותר מ-30 שנה כנהג משאית ומשנע מטענים כבדים.
נשוי לאילנה ואב לשני בנים ובת.
חובב מוזיקה יוונית מבית הוריו, ולמד את השפה היוונית משירי אמו.
ערב אחד הגיע במקרה לתחנת הרדיו הפיראטית "רדיו פיראוס", אותה הפעיל בשנות התשעים דוד "מרגריטיס" לוי, חובב ואספן מוזיקה יוונית.
השניים התחברו ודוויקו החל להגיש מוזיקה בתחנת הרדיו.
במקביל נהג לשיר בעיקר באירועים משפחתיים.
באחד הימים נפגש עם הפזמונאי והמפיק המוזיקלי יעקב גלעד, עזב את עיסוקו כנהג משאית, והחל בקריירה מוזיקלית.
ב-2001 שר עם יהודה פוליקר במסגרת התוכנית "בטברנה" של שמעון פרנס בערוץ 2, בפרק שהוקדש לשיריו של סטליוס קזנג'ידיס, שנפטר באותה שנה.
ב-2009 יצא אלבומו הראשון, "יאסו קאזנז'ידיס", במסגרת חברת "הליקון".
יוני פוליקר עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום, וכן ניגן בו במספר כלים (בוזוקי, גיטרות, בס וקלידים), וכתב גרסאות בעברית לחלק מהשירים.
האלבום כולל 21 שירים, רובם ביוונית וחלקם בעברית.
מהאלבום התפרסמו בעיקר השירים בעברית "ברחוב שלך" (שנכנס לפלייליסט של תחנת הרדיו גלגלצ), "זה סוף היום" ו"מתחת לחולצה שלי".
היועץ האמנותי לאלבום היה יעקב גלעד.
דוויקו משדר מוזיקה יוונית משנת 2012 ברדיו פיראוס-פייסבוק, ומופיע באירועים.
בפברואר 2013 יצא "זינגואלה", סינגל ראשון מאלבומו השני, בסגנון דאנס-האוס המכוון לקהל הצעיר, והופק בשיתוף עם בנו קובי.
דוונטר () היא עיר במחוז אוברייסל שבהולנד.
רוב שטחה של העיר משתרע על הגדה המזרחית של הנהר אייסל, אך חלק קטן ממנו שוכן על הגדה המערבית.
ב-2005 סופחה העיירה בתמן על 5,000 תושביה לדוונטר כחלק ממאמץ לאומי לצמצום הבירוקרטיה בהולנד.
דוונטר נוסדה ככל הנראה בשנת 768 לערך על ידי המיסיונר האנגלי לביניוס (Lebuinus), שבנה כנסיית עץ על הגדה המזרחית של האייסל.
בינואר 772 גרמה בזיזה ושריפה של כנסייה זו על ידי הסקסונים למלחמת העונשין הראשונה שניהל קרל הגדול כנגדם.
לא הייתה זו ההתיישבות הראשונה באזור זה.
בין השנים 1981 – 2006 נחפרו שרידי ישוב מתקופת הברונזה, המתוארך לשנת 400 לפנה"ס, בקולמשאטה, 4 ק"מ ממזרח לדוונטר של ימינו.
הכפר דוונטר, שהייתה לו כבר חשיבות בשל דרך הסחר שחצתה את הנהר אייסל, נבזז ונשרף על ידי הויקינגים ב-882. הוא נבנה מחדש ובוצר מחדש על ידי סוללת עפר (ברחוב Stenen Wal שבדוונטר נחשפו ושוקמו שרידי הסוללה).
ב-956 הוענק לדוונטר כתב זכויות כעיר, לאחר שביצוריה נבנו או הוחלפו בחומות אבן שהקיפו אותה להגנתה.
בין השנים 1000 – 1500 צמחה דוונטר להיות עיר מסחר משגשגת בשל הנמל שלה שנבנה על גדת האייסל, שבו היו מסוגלות ספינות גדולות לעגון.
בסופו של דבר הצטרפה דוונטר לברית ערי הנזה.
אחד מסוגי הסחורות שיובאו לדוונטר, דגי בקלה מנורווגיה, הקנה לתושבי העיר את הכינוי שאותו הם נושאים עד היום: Deventer Stokvis ("דגים מיובשים של דוונטר").
במאה ה-15 פעלה בדוונטר מטבעה שבה הוטבעו מטבעות לדוונטר ולערים זוולה וקמפן.
דוונטר היא מקום הולדתו של איש הדת חירט חרוט ובה שכן בית הספר לחשיבה דתית שהוא הקים במאה ה-14 ושהשפיע על תומאס א קמפיס ועל ארסמוס מרוטרדם בשלבים מאוחרים יותר.
יחד עם הארלם הייתה דוונטר אחת הערים שבהן פעל בית דפוס, שמתוארך לשנת 1477. החל משנת 1300 פעל בה גם בית הספר הלטיני שחודש ופעל בצורות שונות עד לשנת 1971. תלמידו המפורסם ביותר היה התאולוג וההומניסט ארסמוס מרוטרדם שנולד ב-1466 ולמד בו בין השנים 1475 – 1484.
במאות ה-16 עד ה-18 פחתה כמות המים שזרמו דרך נהר אייסל, וכך פחת חשיבותו של נמלה של דוונטר.
התחרות עם מרכזי מסחר בשטחים שמהווים כיום את מחוזות צפון הולנד ודרום הולנד, וכן מלחמות הדת שהתנהלו בין השנים 1568 – 1648, גרמו לשקיעה בכלכלת העיר.
במאה ה-18, התפתחה תעשיית הברזל בדוונטר.
ממזרח לעיר, באזור הקרוי oer, שבו החולות של שפת הנהר מכילים ברזל, נתגלה כבר בראשית המאה ה-10. מאזור זה הופקה והובאה לעיר עפרת ברזל.
במאה ה-19 הפכה דוונטר להיות עיר תעשייתית.
עד לאמצע המאה ה-20 יוצרו בה אופניים, שטיחים, קופסאות שימורים, סיגרים, בתי יציקה ובתי חרושת למכונות וטקסטיל.
חלק מהמפעלים הללו עדיין פועלים.
דוונטר הייתה עדה לכמה התנגשויות צבאיות במהלך ההיסטוריה הארוכה שלה, אף על פי שהיא הייתה בסיס לחיל המצב לפרשים ההולנדים.
אזור התעשייה והנמל שלה הופצצו קשות במהלך מלחמת העולם השנייה.
מרכז העיר לא נפגע ונותר כפי שהוא נראה במאות השנים האחרונות.
הקסרקטין בסחלקהר, כפר השוכן 2 ק"מ מצפון-מזרח למרכז דוונטר, שימש את שלטונות הכיבוש הגרמנים הנאצים לאימון כוחות המשטרה שלהם.
כיום המכלול הזה הוא מרכז למבקשי מקלט מדיני.
דוונטר התפרסמה גם בזכות תעשיית הסרטים.
במהלך צילומי הסרט גשר אחד רחוק מדי ב-1977, צולמו בה כל הסצנות שהתרחשו בארנהם הסמוכה, שכן מרכזה ההיסטורי של ארנהם נחרב במלחמה.
לדוונטר יש עדיין חשיבות מסחרית ותעשייתית.
בעיר פועלים בית חרושת למערכות הסקה מרכזית ו-Wolters Kluwer, חברה עולמית לשירותי מידע והוצאה לאור.
עוגת הדבש של דוונטר (Bussink Deventer Koek), שמיוצרת בעיר מעל 500 שנים, עדיין מיוצרת באופן מקומי ונמכרת בכל רחבי הולנד ומחוצה לה.
דוונטר היא ביתה של קבוצת הכדורגל המקצוענית גו אהד איגלס, שהוקמה ב-1902, והאצטדיון שלה, אצטדיון אדלאארשורסט, שנבנה בשנת 1920 הוא אחד הוותיקים באירופה שנמצאים בשימוש.
בימי הביניים התקיימה קהילה יהודית בדוונטר, אך היא הפסיקה להתקיים בימי המוות השחור באמצע המאה ה-14. קהילה יהודית הוקמה בעיר מחדש בסוף המאה ה-18, לאחר הקמת הרפובליקה הבטאווית.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בדוונטר כ-600 יהודים, שמרביתם נרצחו שואה.
המשוררת והכותבת היהודיה אתי הילסום חיה בדוונטר במהלך המלחמה עד אשר גורשה לאושוויץ.
לאחר המלחמה הוקמה קהילה מצומצמת, אך לאחר מספר שנים הקהילה מכרה את מבנה בית הכנסת לידי הכנסייה הקלוויניסטית הרפורמית ההולנדית.
דוויקה ראני צ'אודהורי, המוכרת בשם דוויקה ראני (בבנגלית: দেবিকা রাণী; באנגלית: Devika Rani; 30 במרץ 1908 – 9 במרץ 1994), הייתה שחקנית קולנוע הודית, שהייתה פעילה במהלך שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. ידועה בתור "הגברת הראשונה של הקולנוע ההודי".
דוויקה ראני נולדה למשפחה בנגלית בעיר ולטייר אשר באנדרה פרדש.
אביה, קולונל מנמאתה נאת צ'אודהורי, היה ראש שירותי הבריאות ההודי הראשון בנשיאות מדרס, תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי.
משפחתה כללה דמויות מיוחסות רבות, כולל שופטים וסופרים ידועים, וכן הייתה קרובת משפחה של זוכה פרס נובל רבינדרנת טאגור.
את מרבית ילדותה העבירה באנגליה.
לאחר שסיימה לימודיה, היא נרשמה בגיל 18 לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) ולאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
היא למדה בנוסף קורסים באדריכלות, עיצוב טקסטיל ועיצוב פנים, ועשתה התמחות תחת אליזבת ארדן.
בסיום התמחותה, החלה דוויקה ראני קריירה בתור מהנדסת טקסטיל.
בשנת 1928 פגשה דוויקה ראני לראשונה את מי שעתידה הייתה להינשא לו, הימנשו ראי.
ראי היה פרקליט הודי שהפך למפיק קולנוע, והוא היה בלונדון בהכנות לסרטו הבא A Throw of Dice.
דוויקה ראני והימנשו ראי נישאו ב-1929, זמן קצר לאחר שיצא הסרט.
בתקופה זו, שניהם שיחקו יחד במחזה שנחל הצלחה רבה, ותשבחות בעיקר משווייצריה ומדינות סקנדינביה.
בתקופה זו היא גם עברה הכשרה בהפקה אצל מקס ריינהרדט, מנהל התיאטרון האוסטרי.
השניים חזרו להודו, שם ראי הפיק את הסרט Karma (1933).
זה היה "הסרט המדבר" (talkie) הראשון של ראי, והסרט דובר-האנגלית הראשון שהופק על ידי הודי.
ראי, שגם כיכב בסרט, החליט ללהק את דוויקה ראני כשחקנית הראשית.
"קארמה" גם היה אחד הסרטים העלילתיים ההודים עם סצנת נשיקה.
הסצנה, בין דוויקה ראני לראי, נמשכה כארבע דקות, ונכון ל-2016, יותר משמונים שנה מאוחר יותר, סצנה זו עדיין מחזיקה בשיא לסצנת הנשיקה הארוכה ביותר בתולדות הקולנוע ההודי.
דוויקה ראני גם שרה שיר בסרט, באנגלית ובהינדי, שנחשב כשיר הבוליווד הראשון בשפה האנגלית.
הסרט הופק בו-זמנית בהינדי ובאנגלית להפצה בינלאומית, ו"קארמה" הוקרנה לראשונה בלונדון בחודש מאי 1933, לצד הקרנה מיוחדת עבור המשפחה המלכותית בווינדזור.
הסרט זכה לתשבחות ברחבי אירופה, וביצועיה של דוויקה ראני גם זכו לביקורות נלהבות בתקשורת.
בעקבות הצלחה זו, היא הוזמנה על ידי ה-BBC להשתתף בשידור הטלוויזיוני הראשון שלהם אי פעם בבריטניה, בשנת 1933. היא גם השתתפה בשידור הבכורה ברדיו גלים קצרים להודו.
למרות ההצלחה שלה באנגליה, "קארמה" לא עניין את הקהל ההודי והסרט היה כישלון.
למרות זאת, התגובות החיוביות לדוויקה ראני עזרו לה לבסס את עצמה כשחקנית מובילה בקולנוע ההודי.
כאשר הוא נעזר בקשריו הבינלאומיים משיתופי הפעולה הקולנועיים הקודמים שלו, ראי הקים אולפן סרטים בשם Bombay Talkies, עם שותפיו נירנג'אן פאל, מחזאי ותסריטאי בנגלי שהכיר בלונדון, ופרנץ אוסטן, שביים כמה מסרטיו הקודמים של ראי.
"בומביי טוקיז" היה האולפן המאובזר והמושקע ביותר בהודו, ושחקנים הודים רבים התחילו שם את קריירות המשחק שלהם, כולל אשוק קומאר, לילה צ'יטניס, דיליפ קומאר, ראג' קאפור, מדהובאלה, ומומטאז.
ב-1936, בעת צילום הסרט Jeevan Naiya, דוויקה ראני והשחקן הראשי עמו עבדה, נאג'ם-אול-חסן, התאהבו והחליטו לברוח יחדיו.
המינשו ראי נותר נטוש לא רק מבחינת נישואיו, אלא גם הפקת הסרט - שכבר צולם ברובו בעלויות גבוהות - נתקעה.
ראי נותר עם חובות, והמוניטין שלו של האולפן שלו נפגעו.
סשדהר מוחרג'י, טכנאי סאונד בהפקה שהיה מיודד עם דוויקה ראני, שכנע אותה לחזור לבעלה.
באותה תקופה בהודו גירושים היו כמעט בלתי ניתנים להשגה, וקלון רב היה מוטל על נשים שעזבו את בעליהן.
דוויקה ראני, על כן, ניהלה משא ומתן עם ראי כדי להפריד את ענייניהם הכספיים, ודרשה תשלום ישיר עבור השתתפותה בסרטים.
ראי הסכים כדי לשמר את כבודו בחברה השמרנית במומבאי, ולמנוע פשיטת רגל עסקית.
ראני חזרה לחיות עם ראי באותו בית, אך יחסיהם מאותה נקודה הלאה נשארו בעיקר עסקיים.
נאג'ם-אול-חסן, לעומת זאת, פוטר מהסרט ומהאולפן, ומסדרת סרטים שהובטחו לו בהמשך, ובזאת הסתיימה קריירת הקולנוע שלו.
למרות העלויות הגבוהות הכרוכות בדבר, ראי החליף את אול-חסן באשוק קומאר - שהיה טכנאי הפקה ואחיו של מוחרג'י - וצילם את כל הסצנות הנדרשות מחדש.
ובכך התחילה קריירה זוהרת בת חמישה עשורים לקומאר, שהיה לאחד השחקנים הפופולריים בהודו.
הסרט הבא של ראי והאולפן היה Achhut Kanya (1936), שוב בכיכובם של דוויקה ראני ואשוק קומאר.
הסרט היה טרגדיה דרמטית, בה נערה מקאסטת "הטמאים" ונער מהברהמין מתאהבים.
הסרט נחשב לפורץ דרך מכיוון שהוא הראשון שכפר בשיטת הקאסטות בהודו.
החיבור בין דוויקה ראני וקומאר הוכיח עצמו כמוצלח, והשניים צילמו יחד עוד כעשרה סרטים, מרביתם באולפני Bombay Talkies.
במהלך שנות ה-30, האולפן הפיק סרטים רבים אשר במרכזם דמות של אישה, ודוויקה ראני כיכבה בכולם.
בסרט Jeevan Prabhat, החליפו קומאר ודוויקה ראני "תפקידים" כאשר היא שיחקה אישה ברהמינית שנחשדת ברומן עם גבר מקאסטת "הטמאים".
בסרטים נוספים שיחקה נסיכה, אישה אשר מגדת עתידות מורה לה לעזוב את בעלה אם ברצונה להביא ילדים, גרסה הודית לרומיאו ויוליה, ועוד רבים.
ב-1940, נפטר המינשו ראי, ונפלה מחלוקת בין בעלי העניין באולפן.
דוויקה ראני ומוחרג'י נטלו את ניהול האולפן לידיהם, והיא המשיכה להפיק ואף לככב בסרטים, שמתוכם שניים לפחות היו להצלחה גדולה, כולל שובר הקופות Kismet, שכלל מסרים אנטי-בריטיים ואנטי-קולוניאליסטיים.
אך הסרט Hamari Baat, מ-1943, היה סרטה האחרון של דוויקה ראני.
האולפן בהנהגתה המשיך להפיק סרטים, אך ב-1944 הפוליטיקה הפנימית באולפן נהייתה משבשת ומפלגת מידי, ומוחרג'י וקומאר נפרדו מהאולפן והקימו אולפן משלהם בשם Filmistan.
מתוך תחושה של מחסור בתמיכה, חוסר עניין, ואי-יכולת לממש את מטרותיה האמנותיים, דוויקה ראני החליטה לעזוב את תעשיית הקולנוע.
לאחר פרישתה מהקולנוע, ב-1945, דוויקה ראני נישאה לצייר הרוסי סבטוסלב רוריך, בנו של האמן ניקולס רוריך.
הזוג עבר לגור במנאלי, אשר בהימאצ'ל פרדש, שם התיידדו עם משפחת נהרו.
במהלך השהייה במנאלי, דוויקה ראני יצרה מספר סרטים דוקומנטריים על חיות בר.
כעבור מספר שנים, הם עברו לבנגלורו, בקרנאטקה, ופתחו חברת ייצוא.
הזוג קנה שם שטח של כ-1800דונם בפאתי העיר, וחיו חיים מבודדים לשארית חייהם.
דוויקה ראני נפטרה מברונכיט בבנגלור, ב-9 במרץ 1994—כשנה לאחר שנפטר רוריך.
בלוויה שלה, דוויקה ראני זכתה למלוא הכבוד והטקסיות מטעם המדינה.
מאחר שלזוג לא היו שאירים, לאחר מאבק משפטי ממושך, ממשלת קרנאטקה ירשה עיזבונם בהתאם לפסיקת בית המשפט העליון של הודו.
דוויקה ראני ידועה בתור הגברת הראשונה של הקולנוע ההודי.
היא נחשבת לאחת הראשונות והמובילות שהביאו את תחום הקולנוע ההודי לכדי סטנדרטים בינלאומיים.
סרטיה היו בעיקר טרגי-דרמות רומנטיים, שכללו תמות חברתיות.
התפקידיה נטו לאתגר מוסכמות חברתיות, בין אם היה מדובר ביחסים בין-קאסטיות, או נושאים שהיו טאבו לנשים, כמו מעמדן במשפחה, פירוק נישואים, ילודה, ועוד.
דוויקה ראני הייתה מושפעת מאוד מהקולנוע הגרמני בהתאם להכשרתה שם, ואף על פי שהיא הושפעה מהשחקנית הגרמנית מרלן דיטריך, סגנון המשחק שלה הושווה דווקא לגרטה גרבו, ובהתאם נקראה דוויקה ראני "גרבו ההודית".
סגנון לבושה - בסרטים ובחיים - נחשב לנועז עבור התקופה.
בספרו Bless You Bollywood!: A tribute to Hindi Cinema on completing 100 years, טילאק רישי מציין שדוויקה ראני הייתה ידועה גם בתור "אשת הדרקון" בשל נטייתה "לעשן, לשתות, לקלל, ולהיות חמת מזג".
בשנת 1958, ממשלת הודו העניקה לדוויקה ראני את מדליית פאדמה שרי (Padma Shri), אחת מאותות הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר.
היא הייתה הזוכה הראשונה בפרס Dadasaheb Phalke, הפרס הגבוה ביותר בהודו לסרטים, כאשר הפרס נוסד ב-1969. ב-1990, רוסיה הסובייטית העניקה לה את "פרס ארץ נהרו הסובייטי".
ולאחר מותה, יצא בול הודי לזכרה בפברואר 2011.
דווינסון סאנצ'ס מינה (בספרדית: Davinson Sánchez Mina: נולד ב-12 ביוני 1996 בקלוטו, קולומביה) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת גלאטסראיי ובנבחרת קולומביה.
הוא החל את הקריירה שלו באמריקה קאלי, אך כאשר משפחתו עברה להתגורר במדיין, הוא הצטרף למחלקת הנוער של אתלטיקו נסיונל.
ב-2013 קיבל את הצ'אנס הראשון להכלל בסגל הקבוצה הבוגרת עקב זימון שקיבל מהמאמן, חואן קרלוס אוסוריו.
את שער הבכורה בנסיונל כבש במסגרת הקופה ליברטדורס ב-1 במרץ 2016 כאשר נסיונל הביסה את ספורטינג קריסטל 3–0. תוך כדי מהלך העונה הוא דחה הצעה להצטרף לקבוצת ברצלונה אתלטיק.
ב-21 ביוני באותה השנה חתם בקבוצה ההולנדית, אייאקס, אך המשיך לשחק חודש נוסף במדי נסיונל שהגיעה לשלבים המאוחרים בקופה ליברטדורס ולבסוף אף זכתה בו.
ב-21 ביוני 2016, הוא הצטרף לאייאקס תמורת 5 מיליון יורו וחתם על חוזה ל-5 שנים.
הוא הפך לקולומביאני השני ששיחק באייאקס לצד בן ארצו, מתאו קסיירה.
ב-13 באוגוסט 2016, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי אייאקס נגד רודה במשחק שהסתיים בתיקו 2–2. ב-24 בספטמבר, הבקיע צמד נגד זוולה ובסך הכל הבקיע שבעה שערים ב-47 הופעות בכל המסגרות.
שיחק עם אייאקס בגמר הליגה האירופית 2017 מול מנצ'סטר יונייטד, שניצחה 2–0 וזכתה בתואר.
בסיום העונה נבחר סאנצ'ס לשחקן הטוב ביותר של אייאקס.
ב-23 באוגוסט 2017, דווינסון סאנצ'ס חתם על חוזה לשש שנים בקבוצת טוטנהאם הוטספר תמורת 46 מיליון יורו והפך לשחקן היקר בתולדות טוטנהאם.
ארבעה ימים לאחר מכן, סאנצ'ס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי טוטנהאם כאשר עלה כמחליף בתיקו 1–1 מול ברנלי.
את הבכורה שלו בליגת האלופות ערך ב-13 בספטמבר בניצחון 3–1 על בורוסיה דורטמונד.
ב-4 בספטמבר 2023 חתם בגלאטסראיי.
דווינסון סאנצ'ס החל את הקריירה בנבחרות הצעירות של קולומביה, כאשר שיחק במדי הנבחרת עד גיל 15 באליפות דרום אמריקה בשנת 2011 והגיע איתה למקום השני.
הוא שיחזר מקום זה ב-2015 אבל הפעם בקטגוריית הנבחרת עד גיל 20. כתוצאה מכך העפילה קולומביה למונדיאליטו 2015 בניו זילנד, בא שותף ב-4 משחקים בטורניר וקולומביה הודחה בשמינית הגמר.
לסגל הנבחרת הבוגרת זומן לראשונה ב-26 באוגוסט 2016 למשחקים במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018 נגד ונצואלה וברזיל, אך לא שותף במשחקים.
ב-15 בנובמבר 2016, הוא ערך את הבכורה במדים הלאומיים במשחק חוץ נגד ארגנטינה.
המשחק הסתיים בהפסד 0–3. הוא נכלל בסגל הסופי של הנבחרת למונדיאל 2018 ושיחק בכל ארבעת המשחקים של קולומביה שהודחה בשמינית הגמר על ידי .
סאנצ'ס שיחק בשלוש תחרויות קופה אמריקה ב2019, 2021 בו נבחרתו סיימה במקום השלישי וב2024. במשחק בשלב הבתים בקופה אמריקה 2024, הוא הבקיע את שערו הראשון במשחק רשמי בניצחון בנחרתו 3–0 על קוסטה ריקה.
זכייה בגביע ליברטדורס (1): 2016
זכייה בסופר קאפ הקולומביאני: 2016
השחקן הטוב ביותר של אייאקס בעונת 17–2016
דְווִינְגֶלוֹ 1, נקראת לפעמים גם קסיופאה 2, היא גלקסיית מוט ספירלית בקבוצת הכוכבים קסיופאה, הנמצאת במרחק של כ-9.1 מיליון שנות אור ממערכת השמש ושייכת לקבוצת מאפיי.
לגלקסיה בהירות מדרגה 13.1 והיא התגלתה בשנת 1994 על ידי קבוצת חוקרים שסרקו את האזור של קבוצת מאפיי באמצעות הרדיו-טלסקופ "דווינגלו", שנמצא בצפון-מזרח הולנד.
באותה שנה היא התגלתה באופן בלתי תלוי על ידי קבוצת חוקרים נוספת שהשתמשה ברדיו-טלסקופ שבאלפנברג, גרמניה, ונתנו לה את השם קסיופאה 2 (הם גילו גלקסיה נוספת, קטנה ועמומה יותר, ששייכת גם כן לקבוצת מאפיי, ושקיבלה את הציון "קסיופאה 1").
הגלקסיה נמצאת ממש על מישור הדיסקה של שביל החלב, כך שכוכבי שביל החלב והחומר הבין כוכבי שבה בולעים ומפזרים כמעט את כל האור הנראה שנפלט מהגלקסיה ומעמעמים את עוצמת ההארה שלה ב-6-5 דרגות בהירות, ששקולות להפחתת עוצמת ההארה הנראית שלה בכ-99%.
אלמלא ההסתרה על ידי שביל החלב, הייתה לדווינגלו 1 דרגת בהירות סביב 8 וסביר שהייתה מתגלה הרבה יותר מוקדם.
הגלקסיה נמצאת כ-5.5 מעלה מעלות מצפון-צפון-מערב לכוכב הבולט γ בפרסאוס וכ-3 מעלות מצפון-צפון-מזרח לכוכב η בפרסאוס.
כשתי מעלות ממזרח-צפון-מזרח לה נמצאת מאפיי 2 שגם כן שייכת לקבוצת מאפיי.
כמעלה וחצי מצפון-מערב לדווינגלו 1 נמצאת ערפילית הנשמה (IC 1848), ערפילית פליטה בתוך שביל החלב במרחק של כ-7,500 שנות אור ממערכת השמש, שענני הגז שלה מסתירים את אורה של דווינגלו 1 והאור הנפלט ממנה מקשה על זיהויה.
בשל ההסתרה של הגלקסיה על ידי שביל החלב, קשה להבחין בה ולמדוד את מאפייניה ולכן יש אי ודאות בנוגע לכמעט כל המאפיינים שלה.
בפרט, המרחק אליה אינו ידוע בוודאות ויש חוקרים שטוענים שהמרחק אליה הוא כמעט כפול מהמרחק המקובל של 10-9 מיליון שנות אור ממערכת השמש.
אם אכן המרחק גדול באופן משמעותי, אז גם קוטרה של הגלקסיה ומסתה גדולים בהרבה ביחס לגדלים המוערכים.
גודלה הזוויתי של דווינגלו 1 הוא כ-14 דקות קשת, מעט פחות מחצי קוטרו של הירח המלא, שממרחקה שקול לקוטר של כ-37,000 שנות אור, קצת יותר משליש קוטרו של שביל החלב.
באור נראה היא נראית קטנה בהרבה, כ-4 דקות קשת בלבד, זאת כי החומר של שביל החלב בולע ומפזר את האור הנראה יותר מאשר אור תת-אדום וגלי רדיו.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-5% ממסת שביל החלב, כאשר רק כ-2% ממסתה, כ- מסות שמש, מורכבת מגז מימן.
בזרועותיה של הגלקסיה נמצאים לפחות 15 אזורי H II של מימן מיונן שבדרך כלל מצביעים על קיומם של אזורי יצירת כוכבים חדשים.
מעט לאחר גילויה זוהו שתי גלקסיות לוויין סמוכות אליה שכונו "דווינגלו 2" ו-"MB3".
דוון (בהונגרית: Dövény) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית דוון קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-329 תושבים בשנת 1990 עד 260 תושבים בשנת 201
דוונדה וייז היא שחקנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של נולה דרלינג בסדרה "לא יכולה בלי זה" של נטפליקס, המבוססת על סרט באותו שם.
נולדה בשם דוונדה ג'קסון, בעיר ג'סופ שבמרילנד להורים ממוצא אפרו-אמריקאי וגדלה בערים נוספות במדינה ביניהם; בולטימור, וודלון ולורל.
כאשר למה ב"תיכון אתולטון" בעיירת קולומביה, רצתה להיות פסיכותרפיסטית אך לאחר שלקחה קורס בפסיכולוגיה החליטה שזה לא המקרה.
וייז החלה לשחק במהלך שנתה השנייה בתיכון, כאשר במאי התיאטרון הציע לה תפקיד במחזה של בית הספר במקום ריתוק.
בשנת 2006 סיימה את לימודיה בבית הספר טיש לאומנויות של אוניברסיטת ניו יורק עם תואר ראשון באמנות יפה, בדרמה ובלימודים עירוניים.
במהלך תקופת הלימודים, עבדה כעוזרת מתמחה וכסדרנית סחורה ברשת המזון טריידר ג'ו.
ווייז החלה את דרכה בהופעות קצרות בסדרות הטלוויזיה "חוק וסדר: כוונה פלילית", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "האישה הטובה" ו"אימפריית הפשע".
את הופעת הבכורה שלה בסרט עשתה בסרט הדרמה "במערבולת" משנת 2007 בכיכובה של שרה ג'סיקה פרקר, ומאוחר יותר הופיעה בתפקידי משנה בסרט העצמאי "Steam" משנת 2007, ובסרטו של לי דניאלס "פרשס" (2009) שזכה בשני פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-82.
בשנת 2016 שיחקה את התפקיד הראשי בסרט הקומדיה הרומנטית העצמאי "How to Tell You're a Douchebag" שהוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס.
בשנה שלאחר מכן, וייז קיבל תפקיד חוזר בעונה השנייה של סדרת הדרמה התקופתית "הבריחה מג'ורג'יה" שיצרה, כתבה והפיקה מישה גרין, ובנוסף, שיחקה בתפקיד ראשי במיני-סדרה של פוקס "יריית פתיחה".
בשנת 2017 לוהקה ווייז לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הקומית המקורית של נטפליקס "לא יכולה בלי זה" המבוססת על סרט באותו שם משנת 1986 של ספייק לי.
הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות בשנת 2019.
בשנת 2018 היא לוהקה לסרט גיבורי העל "קפטן מארוול", אך נאלצה לפרוש מהפרויקט בשל התחייבויות קודמות לסדרה.
בשנת 2019 כיכבה וייז לצד ג'ינה רודריגז ובריטני סנואו בסרט הקומדיה הרומנטית "לילה בניו יורק" של שירות הסטרימינג נטפליקס.
בשנת 2021 לוהקה וייז לאחת משלוש הדמויות המרכזיות בסדרת הטלוויזיה "שלוש נשים" של רשת שואוטיים המבוסס על ספרה באותו שם מאת הסופרת והעיתונאית ליסה טדאו.
בשנת 2022 הופיעה בסרט "עולם היורה: עולם חדש" בתור הטייסת קאילה ווטס.
בשנת 2025 יצא לאור סרט הדרמה הרומנטית "Love, Brooklyn" בו וייז מגלמת את ניקול, אלמנה שמתמודדת עם אבלה ומנהלת רומן מזדמן עם גבר, אשר הופך למשמעותי כאשר בתה הקטנה מתחילה לראות בו דמות אב.
מאז 2009 נשואה לשחקן אלאנו מילר, לאחר שלושה חודשים של זוגיות.
הזוג מתגורר כיום בפסדינה, קליפורניה ווייז היא טבעונית.
שנה סרט תפקיד הערות2007במערבולתקלאודיה תופמסוןSoul MatesפסיכופתיתSteamלין2009פרשסמריםללא קרדיט2011Smoking Nonsmokingכתבת2015Knucklehead שרלוט2016How to Tell You're a Douchebagרושאל מרסליס2018The Weekendמרגו ג'ונסון2019לילה בניו יורקארין קנדי2021אבהותליזי2022עולם היורה: עולם חדשקאילה ווטס2023מים רדודיםג'ון דל ריי2024דמיוניג'סיקה2025Love, Brooklynניקול
דווצ'ר (בהונגרית: Devecser) היא עיר במחוז וספרם, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בדווצ'ר מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים התיישבו לראשונה במקום בתחילת המאה ה-18. רובם היו סוחרים ובעלי מקצועות חופשיים ולקהילה היו חברה קדישא ובית כנסת ששופץ בשנת 1894 בתרומתו של הרוזן פרנץ אסטרהאזי וכן פעלו בקהילה בית ספר ואגודת נשים.
בתקופת הטרור הלבן נרצח בעיר יהודי אחד וכמה נכלאו למשך שנה במחנה הסגר בזאלאגרסג.
בשנת 1941 אחרי מתקפת גרמניה על ברית המועצות, נשלחו גברים יהודיים מהעיר לעבודות כפייה, רובם נשלחו לחזית אוקראינה וסיכנו את חייהם בעבודות פינוי מוקשים.
במרץ 1944, אחרי כניסת הגרמנים להונגריה, הוקם גטו בדווצ'ר, הוטל עוצר על היהודים והם הורשו לצאת מבתיהם רק פעם ביום לשם קניית מזון.
ב-30 במאי הובאו לגטו כל היהודים שישבו בכפרים הסמוכים.
וב-19 ביוני 1944 שולחו יהודי גטו דווצ'ר למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לדווצ'ר כמה עשרות יהודים ששרדו.
הם חידשו את חיי הקהילה ובמאי 1946 חנכו לוח זיכרון לזכר 342 יהודי העיירה והסביבה שנספו בשואה.
בניין בית הכנסת נהרס ובמקומו נחנך בשנת 1947 בית תפילה צנוע.
גאבור פלודי במקור ואטרסדורף (1846–1932) מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי, היה המייסד המשותף והמנהל הראשון של תיאטרון הקומדיה של בודפשט.
שאנדור פלודי במקור ואטרסדורף (1873–1945) היה במאי תיאטרון.
בנו של גאבור פלודי, אחיו התאום של ינה פלודי.
מיקלוש פלודי במקור ואטרסדורף (1870 – 1942) היה מנהל תיאטרון, מחזאי הונגרי-יהודי, בנו של גאבור פלודי, אחיהם של התאומים ינה פלודי ושאנדור פלודי.
ינה פלודי במקורי ואטרסדורף (1873 – 1933) מנהל תיאטרון, הונגרי-יהודי, בנו של גאבור פלודי, אחיו התאום של שאנדור פלודי.
אחיו הצעיר הוא מיקלוש פלודי.
מור הופמן (1843 – 1915) היה מורה, עורך, סופר יהודי-הונגרי, אביו של שאנדור הבשי.
מרק אנטל קוֹהְְן (כהן) (1880 – 1942) היה מורה, מתמטיקאי, פוליטיקאי תרבות יהודי-הונגרי, אביהם של יאנוש אנטל ושל אישטוואן אנטל.
אדן פוגאן (במקור פולק, 1886 – 1967) היה דוקטור לרפואה (MD), רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה, מנהל בית חולים.
דוויניטה לאראסאטי (נולדה בשנת 1972), הידועה גם בשם העט שלה טיטה לאראסאטי, היא מעצבת תעשייתית, קומיקסאית וקריקטוריסטית אינדונזית.
היא מרצה לעיצוב תעשייתי במכון הטכנולוגי של באנדונג (ITB).
כמעצבת, מתמחה לאראסאטי בקיימות ובשימוש בבמבוק.
כאמנית וכקומיקסאית, היא נחשבת כיום לחלוצה בתחום הקומיקס האוטוביוגרפי באינדונזיה כולה, שהיא המדינה הרביעית בגודלה בעולם.
לאראסאטי נולדה בג'קרטה ולמדה במכון הטכנולוגי של באנדונג.
היא סיימה תואר שני בהצטיינות באוניברסיטת איינדהובן שבהולנד, ובשנת 2007 פרסמה את עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת דלפט.
היא החלה לצייר בשנת 1995, בעת שהתמחתה בגרמניה, ושלחה אל משפחתה באינדונזיה ציורים של עצמה ושל מצבה.
לימים אמרה, "הייתי עצלנית מכדי לכתוב".
לאחר מכן החלה לשלוח אליהם דרך מכשיר פקס קומיקס אוטוביוגרפי שסיפר על חוויותיה בגרמניה.
את הקומיקס שכפלה אמה והעניקה עותקים שלו לשאר בני המשפחה המורחבת שלה.
לאחר שחזרה לאינדונזיה הקימה לאראסאטי יחד עם רוני אמנדי בשנת 2008 את הוצאת הקומיקס "Curhat Anak Bangsa", אשר פרסמה קומיקס בז'אנר יומן גרפי שכתבו נשים שונות, בהן שילה רוזוויטה פוטרי ועזיסה נור.
לאראסאטי עצמה פרסמה ארבע מהאוטוביוגרפיות המאויירות שלה בהוצאה.
ספרה הראשון אשר תורגם לשפה אחרת מאינדונזית היה "בחזרה לבאנדונג" שפורסם בצרפתית בשם Retour à Bandung בשנת 2016. רבות מעבודותיה מתמקדות במאבקה כגולה באירופה ובחזרתה לאינדונזיה לאחר תקופת היעדרות ממושכת.
ייחודה של לאראסאטי, מלבד תחום הכתיבה המסוים שלה, מתבטא בהיעדר השפעתה של המאנגה היפנית והיצמדותה לסגנונות ציור מערביים, בשונה ממרבית הקומיקסאים האינדונזיים.
כיום לאראסאטי היא המזכירה הכללית וממייסדי פורום העיר היצירתית של באנדונג (BCCF).
דווין קרטר הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הרכז והקלע בסקרמנטו קינגס מליגת ה-NBA.
קרטר למד בתחילה בתיכון צ'רי קריק בגרינווד וילג', קולורדו, אך כעבור שנה עבר לאקדמיית דוראל שבפלורידה לאחר שמשפחתו עברה בעקבות אביו אנתוני, שמונה למאמן פיתוח השחקנים של מיאמי היט.
עונתו האחרונה של קרטר נקטעה עקב פציעה בכתף, והוא נרשם לאקדמיית ברוסטר בוולפבורו, ניו המפשייר, לשנה נוספת לאחר שסיים את הלימודים.
הוא דורג במקום ה-94 בכל ארצות הברית על ידי ESPN ובמהלך שנתו האחרונה בתיכון התחייב לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
קרטר החל את קריירת המכללות שלו בעונת 2021/22, וב-30 משחקים העמיד ממוצעים של 9 נקודות ו-3.8 ריבאונדים למשחק.
בסיום העונה הוא החליט לעבור ובאפריל 2022 חתם בפרובידנס קולג'.
בעונתו הראשונה במדי הפריארס רשם קרטר 13 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-2.5 אסיסטים בממוצע למשחק, ובעונה הבאה נבחר לשחקן המצטיין באזור ביג איסט ולחמישיית העונה לאחר שהעמיד ממוצעים של 19.7 נקודות, 8.7 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים ו-1.8 חטיפות למשחק.
ב-26 ביוני 2024 נבחר קרטר במקום ה-13 בדראפט ה-NBA 2024 על ידי סקרמנטו קינגס.
קרטר הוא בנו של אנתוני קרטר , כדורסלן עבר ששיחק במספר קבוצות ב-NBA וכיום משמש עוזר מאמן בממפיס גריזליס.
נהר דווינה הצפוני הוא נהר בצפון רוסיה הזורם דרך מחוז וולוגדה ומחוז ארכנגלסק ונשפך למפרץ דווינה של בים הלבן.
יחד עם נהר פצ'ורה הזורם ממזרח לו, הם מנקזים את רוב צפון מערב רוסיה אל האוקיינוס הארקטי.
אין לבלבל את הנהר הזה עם דווינה המערבי, שאליו הוא לא קשור.
היובלים העיקריים של הדווינה הצפוני הם הויצ'גדה (מימין), הוואגה (משמאל) והפינגה (מימין).
על פי מילון האטימולוגיה של מקס פַאסְמֶר, שמו של הנהר נלקח משם הנהר דווינה המערבי.
שם המקום "דווינה" אינו נובע מאחת מהשפות האורליות, מוצאו המדויק אינו ברור.
ייתכן שמדובר במילה מהשפות ההודו־אירופיות, שפירושה היה בעבר "נהר" או "נחל".
אורכו של הנהר דווינה הצפוני הוא 744 קילומטרים.
יחד עם יובלו העיקרי, נהר סוחונה, אורכו הכולל מגיע ל-1,302 קילומטרים, אורך הדומה לזה של נהר הריין במרכז ובמערב אירופה.
שטח אגן הניקוז שלו הוא 357,052 קילומטרים רבועים.
אגן הניקוז של הדווינה הצפוני כולל את מרבית שטחם של מחוז וולוגדה ושל מחוז ארכנגלסק, וכן שטחים במערבה של רפובליקת קומי ובצפונו של מחוז קירוב, ואזורים קטנים יותר בצפון מחוז ירוסלבל ובמחוז קוסטרומה.
בערי ארכנגלסק ווולוגדה, וכן בעיירות קטנות רבות, מהן בעלות חשיבות היסטורית, ובהן וליקי אוסטיוג, טוטמה, סולוויצ'גודסק וחולמוגורי, עובר אגן הניקוז של הדווינה הצפוני.
אגן הניקוז של הדווינה הצפוני הוא בצורת האות T בקירוב.
נהר הסוחונה, שאורכו 558 קילומטרים, זורם מזרחה ומתחבר לאגן הניקוז של נהר ויצ'גדה, שזורם מערבה ואורכו 1,130 קילומטרים.
הנהר המאוחד ממשיך לזרום צפונה־מערבה ונשפך לים הלבן בסמוך לעיר ארכנגלסק.
בהתבוננות מדויקת יותר, נהר הסוחונה זורם מזרחה ונפגש עם נהר היוג, הזורם צפונה, בעיר וליקי אוסטיוג.
הזרם המאוחד, שמכונה מכאן ואילך "הדווינה הצפוני", ממשיך צפונה לאורך כ-60 קילומטרים, קולט את נהר ויצ'גדה, הזורם ממערב, בעיר קוטלאס, ומשם פונה לזרום לכיוון צפון־מערב עד שנשפך לים הלבן.
הציר סוחונה–ויצ'גדה שימש בעבר כנתיב תחבורה חשוב ממזרח למערב, בעוד שהציר דווינה הצפוני-ונהר יוג שימש כנתיב תחבורה מצפון לדרום.