tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיותיו של קליבלנד עם הסנאט פגעו ביכולתו למנות שופטים לבית המשפט העליון בכהונתו השנייה.
ב-1893, לאחר מותו של סמואל בלאצ'פורד, בחר קליבלנד ב להחליפו.
הורנבלואר, שהיה ראש פירמה לעריכת דין בניו יורק, נחשב למועמד ראוי אולם פעל כנגד המנגנון המפלגתי בניו יורק.
קליבלנד לא התייעץ עם הסנאטורים לפני בחירתו בהורנבלואר, מה שעורר סערה.
הסנאט דחה את מועמדותו של הורנבלואר בינואר 1894.
לאחר מכן בחר קליבלנד ב, עורך דין נוסף מניו יורק שהתנגד למנגנון המפלגתי.
המנגנון המפלגתי חסם אותו, וב-16 בפברואר 1894 נדחה גם מינויו שלו.
תומכי הרפורמה דרשו להמשיך לבחור במועמדים נגד המנגנון, אולם קליבלנד נכנע והעדיף לבחור בסנאטור אדוארד דאגלס וייט מלואיזיאנה, שנבחר פה אחד.
ב-1895, ניסה שוב למנות את הורנבלאוור לתפקיד, אולם הוא סירב.
במקומו בחר קליבלנד ברופוס פקהאם, אחיו של ווילר פקהאם והסנאט אישר זאת.
לפני הבחירות לקונגרס ב-1894, הזהיר את קליבלנד יועצו שאלא אם המדינה תחזור לשגשוג, הדמוקרטים ימשיכו להיתפס כמחוקקים כושלים.
האזהרה הייתה נכונה, ובבחירות זכו הרפובליקנים בניצחון גדול והשיגו רוב בבית הנבחרים על חשבון הפופוליסטים.
יריביו של קליבלנד השתלטו על המפלגה הדמוקרטית ברוב המדינות, כולל שליטה מוחלטת באילינוי ובמישיגן, וגם באוהיו, אינדיאנה ואיווה.
מושל אילינוי ג'ון פיטר אלטגלד נולד בגרמניה ולכן לא יכול היה לכהן כנשיא.
ההתנגדות הייתה קרובה לכדי שני שלישים מהמפלגה – דהיינו צירים שנדרשו בוועידת המפלגה הדמוקרטית בשיקגו כדי לבחור מועמד לנשיאות.
קליבלנד הבין שללא 24 הנציגים ממישיגן אין לו סיכוי בוועידה.
הוא הצליח להשפיע על ההרכב של המשלחת – בתחילת הוועידה היו 13 תומכי זהב ו-11 תומכי כסף.
הכללים של המשלחת ממישיגן הכתיבו שהמנצח לוקח את כל 24 הנציגים.
תומכי הכסף ממישיגן הצליחו לפסול ארבעה נציגים שתמכו בתקן הזהב ולהחליפם באנשיהם.
כך קיבל ויליאם ג'נינגס ברייאן, שתמך בכסף חופשי, את 24 הקולות ממישיגן וזכה במועמדות.
קליבלנד תמך במפלגה הדמוקרטית הלאומית, פורשי המפלגה הדמוקרטית שהבטיחו להגן על תקן הזהב, לתמוך בממשלה מוגבלת ולפעול להורדת מכסים, אולם הוא סירב להיות מועמדם.
הפופוליסטים תמכו בברייאן גם כן, כיוון שהסכים עם רוב מצעם.
ויליאם מקינלי, המועמד הרפובליקני, קיווה למשוך אליו גם חקלאים וגם אנשי עסקים באמצעות הימנעות מנקיטת עמדה ברורה בנושא המטבע.
מקינלי ניצח כשזכה ב-51% מהקולות ו-60.6% מהאלקטורים.
ג'ון פאלמר, מועמד המפלגה הדמוקרטית הלאומית, השיג כמאה אלף קולות, פחות מאחוז אחד.
למרות הפסדו של פאלמר, שמח קליבלנד מתוצאות הבחירות, שכן הוא העדיף את מקינלי על פני ברייאן וראה בכך ניצחון של תקן הזהב.
החקלאים בחרו בברייאן שוב כמועמדם ב-1900. ב-1904 הצליחו השמרנים, בתמיכת קליבלנד, לשלוט שוב במפלגה הדמוקרטית ובחרו באלטון פארקר.
לאחר עזיבתו את הבית הלבן ב-4 במרץ 1897 עבר קליבלנד לגור באחוזה בפרינסטון, ניו ג'רזי.
באותה השנה נבחר לחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
הוא היה חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת פרינסטון והתנגד לדעותיו של נשיא האוניברסיטה, וודרו וילסון.
קליבלנד התייעץ לעיתים קרובות עם מחליפו של מקינלי, הנשיא תאודור רוזוולט, אולם סירב להתמנות ליושב ראש ועדה לטיפול בשביתת כורי הפחם ב-1902 מסיבה שאינה ברורה דיו.
קליבלנד עדיין דיבר בענייני השעה.
ב-1905 כתב טור על זכות בחירה לנשים וטען שנשים הגיוניות לא רוצות להצביע כיוון ש"סמכות עליונה" קבעה את תפקידי המינים בעולם.
ב-1906 רצתה קבוצת דמוקרטים מניו ג'רזי לבחור בו כמועמד ל.
הם הרגישו שקליבלנד יצליח למשוך אליהם כמה רפובליקנים מאוכזבים שיתמכו בו.
במרוצת השנים הידרדרה בריאותו של קליבלנד ובסתיו 1907 הוא חלה במחלה קשה.
ב-1908 לקה בהתקף לב ומת ב-24 ביוני בגיל 71. מילותיו האחרונות היו "ניסיתי כל כך לפעול בצדק".
הוא נקבר כעבור יומיים בבית הקברות פרינסטון בכנסייה הפרסביטריאנית.
בהלווייתו השתתפו, בין היתר, הנשיא תאודור רוזוולט ונשיא בית המשפט העליון פולר.
בכהונתו הראשונה בחר קליבלנד בבית קיץ שיהיה קרוב לבירה ויאפשר לו לברוח מהחום של האזור.
הוא קנה בחשאי חווה באזור כפרי, וב-1886 עיצב אותה כמגורי הקיץ שלו.
הוא מכר אותה ב-1888 לאחר שהפסיד בבחירות.
מעט לאחר מכן, האזור החל להתפתח וכיום הוא נודע כ.
ב, אולם גרובר קליבלנד כולל, בין היתר, את משרדם של נשיא הקולג', סגן הנשיא ועובדי מינהל אחרים.
בקולדוול, ניו ג'רזי (מקום הולדתו), נקראה על שמו חטיבת ביניים, בבאפלו נקרא על שמו בית ספר תיכון, במיסיסיפי נקראה עיירה על שמו ובאלסקה נקרא הר געש על שמו.
בול הדואר הראשון עם קליבלנד עליו הופיע ב-1923, באותה סדרה שכללה גם את בנג'מין הריסון.
הוא הופיע גם בסדרות שהוקדשו לנשיאים לשעבר, ב-1938 וב-1986.
דיוקנו של קליבלנד הופיע על שטר של אלף דולר מ-1928 ועד 1934. הוא הופיע גם על המהדורות הראשונות של איגרות חוב של הפדרל ריזרב בשווי עשרים דולר ב-1914. כיוון שהיה הנשיא ה-22 וה-24, הוא הופיע על שני מטבעות שונים בשווי דולר שיצאו ב-2012 להנצחת נשיאי ארצות הברית.
גְּרוּב הוא מושג מופשט המבטא תחושת קצב או "סווינג", שנוצר על ידי השילוב המוזיקלי של נגנים שונים בחטיבת הקצב בלהקה (נגני הגיטרה, הבס, הפסנתר, התופים ועוד).
מאז סוף המאה ה-19, ג'אזיסטים החלו לשים דגש על קצב ותחושה ("feel"), והחלו להשתמש במושג.
הוא נמצא בשימוש במוזיקה שחורה על כל סוגיה וכן מוזיקה פופולרית אחרת כמו פאנק (Funk), דיסקו, רוק וכדומה.
הגרוב הוא התבנית עליה חוזרת חטיבת הקצב בגרסאות מסוימות, כדי להעביר תחושה קצבית, לעיתים מרגיעה, לעיתים מרקידה או מקפיצה.
מבחינה מופשטת יותר, הגרוב הוא אווירה, או תחושה, שאחראית עליה חטיבת הקצב, ש"מבינה" את המשמעות, או "מרגישה" את המוזיקה, ומעבירה תחושות אלו גם למאזינים ולנגנים הנוספים.
מוזיקאים יכולים להשתמש בביטוי "איזה גרוב מדהים יש ליצירה הזאת" כדי לבטא מספר דברים: שליצירה יש תבנית ריתמית טובה, או שהיצירה מעבירה תחושה ריתמית מעניינת, מושכת ומרגשת, לעיתים עד כדי קהות חושים.
גרהרד פריץ קורט שרדר הוא פוליטיקאי גרמני שכיהן כקנצלר גרמניה בין השנים 1998–2005. חבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), עמד בראשות ממשלת קואליציה של ה-SPD ומפלגת הירוקים.
בטרם היה לפוליטיקאי היה עורך דין מצליח, ובטרם היה לקנצלר, עמד בראש מדינת סקסוניה התחתונה.
לאחר שנכשל בניסיונו להשיג תקופת כהונה שלישית בבחירות בשנת 2005, פרש לעסקיו הפרטיים.
שרדר נולד בעיר מוסנברג שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
אביו, פריץ שרדר, נהרג ברומניה כחייל בשורות הוורמאכט במלחמת העולם השנייה, בעת שהיה שרדר בן מספר חודשים, ונקבר ליד בוקרשט.
אמו, אריקה שרדר, עבדה כפועלת חקלאית על מנת לפרנס את משפחתה; היא נישאה בשנית לאחר מות האב.
כשהיה שרדר נער עבד לפרנסתו כשוליה בחנות למכירה קמעונאית של כלי עבודה.
לאחר מכן עבד כבנאי וכאיש מכירות בגטינגן, בעודו לומד בערבים על מנת להשיג תעודת בגרות.
בין 1966 ל-1971 למד משפטים באוניברסיטת גטינגן, ולאחר מכן עבד שם כעוזר הוראה.
שרדר הצטרף ל-SPD בשנת 1963. ב-1978 נבחר ליושב ראש ארגון צעירי המפלגה.
ב-1980 נבחר לבונדסטאג, וזכה לתשומת לב בלבשו בגדים בלתי פורמליים לישיבות הבית.
הוא היה ליושב ראש מחוז המפלגה בהנובר.
ב-1980 נפגש עם המנהיג המזרח גרמני אריך הונקר במהלך ביקור במזרח ברלין.
ב-1986 נבחר שרדר לפרלמנט האזורי של סקסוניה התחתונה, ועמד בראש הסיעה בו.
ב-1990 היה לראש ממשלת סקסוניה התחתונה בראש קואליציה של ה-SPD ומפלגת הירוקים.
בתפקידו זה זכה בשתי מערכות בחירות אזוריות נוספות ב-1994 וב-1998.
בעקבות בחירתו למושל מדינה הפך שרדר לחבר הוועד הפדרלי של מפלגתו.
בבחירות הפדרליות בשנת 1994 היה שרדר מועמד מפלגתו לתפקיד שר החוץ, אך המפלגה נכשלה בבחירות.
ב-1998 נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד הקנצלר.
בבחירות שהתקיימו ב-27 בספטמבר 1998 זכתה ה-SPD בהישג שאיפשר לה להקים ממשלת קואליציה עם מפלגת הירוקים, בראשותו של שרדר.
שרדר נכנס לתפקידו ב-27 באוקטובר, ונבחר לכהונה נוספת ב-22 בספטמבר 2002, אם כי זו הפעם ברוב קטן יותר.
לאחר פרישת יריבו הגדול משורות מפלגתו, אוסקר לפונטיין, ששימש כשר האוצר בממשלתו הראשונה, במחאה על אימוץ מדיניות נאו-ליברלית, קיבל שרדר על עצמו במרץ 1999 את תפקיד יושב ראש מפלגתו.
בפברואר 2004 התפטר מתפקיד זה, על מנת להתרכז בתפקידו כקנצלר.
ב-22 במאי 2005, לאחר כישלונה של מפלגתו בבחירות המקומיות בנורדריין-וסטפאליה, הכריז שרדר כי יקרא לבחירות פדרליות בהקדם האפשרי.
הוא נכשל בהצבעת אמון בבונדסטג ב-1 ביולי 2005, לאחר שקרא לחברי מפלגתו שלא להצביע בעדו על מנת לאפשר קיומן של בחירות.
בבחירות, שהתקיימו ב-18 בספטמבר 2005 נוצר כמעט שוויון בין ה-SPD והמפלגה הנוצרית דמוקרטית (CDU) בראשות אנגלה מרקל, כאשר בשל מבנה הפוליטיקה הגרמנית, לא יכלה אף מפלגה להקים קואליציה יציבה.
ההפרש בין שני הגושים היה פחות מאחוז אחד, ומכיוון ששבוע לפני הבחירות היה ההפרש בסקרים 15 אחוזים, נחשבת תוצאה זו מפתיעה, ומיוחסת לשרדר כהישג אישי.
ב-10 באוקטובר הכריזו המפלגות על הקמת "קואליציה גדולה", ושרדר הסכים לוותר למרקל על תפקיד הקנצלר, בתמורה לכך שה-SPD תקבל את מרבית המושבים בממשלה, ותהיה בעלת שליטה הדוקה במדיניות הממשלה.
ב-22 בנובמבר 2005 מונתה מרקל לקנצלרית גרמניה.
ב-11 באוקטובר הכריז שרדר כי לא יהיה חבר בממשלה, ובנובמבר הסתבר כי יעזוב את הפוליטיקה עם מינויה של מרקל.
ב-23 בנובמבר התפטר מחברותו בבונדסטג ולאחר מכן הצטרף לקבוצת רינייה, חברה העוסקת בהוצאה לאור ובייעוץ פוליטי בציריך.
בסוף דצמבר 2005 הכריז שרדר כי בכוונתו להתמנות לוועד המנהלים של ענקית הגז הרוסית חברת גזפרום, העוסקת בפרויקט לבניית צינור גז טבעי בים הבלטי.
ההכרזה הביאה לכעס בציבור, שכן שרדר קידם מאוד את הפרויקט כאשר שימש כקנצלר.
בתקופת כהונתו הראשונה יישמה ממשלתו של שרדר כמה רעיונות מתקדמים, כגון הרעיון לצמצם את השימוש באנרגיה גרעינית, לחקור מקורות אנרגיה חלופיים, ליצור "איחוד אזרחי", מוסד תחליפי לנישואים שאיפשר מיסוד יחסיהם של זוגות הומוסקסואלים, ולהביא לליברליזציה בהליכי קבלת האזרחות הגרמנית.
שמו של שרדר נקשר בתוכנית בשם "אג'נדה 2010" שכללה קיצוץ במערכת הרווחה הגרמנית, בביטוח הבריאות, בביטוח הלאומי, ובתשלומי הפנסיה, הורדת מיסים והסדרים חדשים בנוגע לתעסוקה ושכר.
לאחר הבחירות ב-2002 איבדה ה-SPD תמיכה בדעת הקהל.
רבים ראו את שרדר כמפרקה של מדינת הרווחה הגרמנית.
אחוזי האבטלה נותרו גבוהים, ונותרו כבעיה מרכזית מעיקה.
מדיניות המס של שרדר לא הייתה אף היא פופולרית.
מבקריו של שרדר טענו כי אכן הוריד את המיסוי הישיר, אך העלה מאוד את המיסוי העקיף.
שלא כבבחירות 2002 בהן זכה לפופולריות בשל התנגדותו למדיניות ארצות הברית בנוגע למלחמת עיראק, ב-2005 עמדו במרכז נושאים פנימיים.
שרדר ניסה להצטייר כאנטי קפיטליסט ואנטי אינטלקטואל.
כך, למשל, כינה את מועמדם של הנוצרים דמוקרטים לתפקיד שר האוצר, פאול קירכהוף, "אותו פרופסור מהיידלברג".
בכך הצליח להחזיר את תמיכת המעמדות הנמוכים.
בשלהי כהונתו התרכז במיסוי על ההכנסות הגבוהות, על אף שידע כי אין בכך כדי לשנות את המצב הכלכלי באופן מהותי, האמין כי בכך יצליח להטות את הכף בבחירות.
למרות זאת נתפס שרדר כידידם של בעלי ההון, עוד מן התקופה בה שימש כמושל סקסוניה התחתונה, ובה בעת שימש במשרה במועצת המנהלים של חברת פולקסווגן.
שרדר שלח כוחות לקוסובו ולאפגניסטן כחלק ממחויבות גרמניה כלפי ברית נאט"ו.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נטלו כוחות גרמנים חלק בפעולה מלחמתית של ממש מאז מלחמת העולם השנייה.
גרמניה הייתה מנוסה בלוחמה בטרור, ולפיכך הצהיר שרדר על תמיכתו בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
עם סיום כהונת שרדר החזיקה גרמניה 2,000 חיילים באפגניסטן, הכוח הגדול ביותר פרט לכוח שנשלח על ידי ארצות הברית.
ביחד עם נשיא צרפת, ז'אק שיראק ומנהיגים רבים אחרים, התנגד שרדר לפלישת ארצות הברית לעיראק בשנת 2003, וסירב להגיש עזרה צבאית.
עמדתו של שרדר הביאה לחיכוך עם ארצות הברית, ובמיוחד מאחר שהתנגדות זו הפכה לנושא מרכזי במערכת הבחירות שניהל.
עמדה זו הביאה לשורה של התבטאויות אנטי אמריקניות בקרב צמרת ה-SPD, אולם למרות ההתבטאויות החריפות הללו לאחר תום כהונתו התגלה שהמודיעין הגרמני סיפק סיוע שלא יסולא בפז לצבא האמריקאי בעת הפלישה לעיראק.
בנוסף ליחסים החמים עם שיראק, פיתח שרדר קשרים קרובים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בניסיון לחזק את "השותפות האסטרטגית" בין ברלין ומוסקבה.
במסגרת זו קודם פרויקט ענק של צינור גז שיעבור דרך הים הבלטי.
שרדר ספג ביקורת על שכינה את פוטין "דמוקרט ללא פגם", מספר ימים בטרם בירך פוטין את ויקטור ינוקוביץ', שנתפס כאנטי דמוקרט, במהלך "המהפכה הכתומה" באוקראינה.
הצטרפותו של שרדר לחברת "גזפרום" סמוך לאחר פרישתו מתפקידו, עוררה שאלות באשר לאובייקטיביות שלו ולמניעיו כאשר שימש כקנצלר.
בספטמבר 2005 הפסיד שרדר בבחירות לאנגלה מרקל.
ב-22 בנובמבר 2005 סיים את כהונתו.
הוא הודיע כי הוא מתכוון לעבוד כעורך דין ולכתוב ספר.
הוא הועסק כיועץ בידי חברת "רינייה", מוציא לאור ויועץ פוליטי שווייצרי.
במרץ 2006 הפך ליו"ר "נורד סטרים", חברת בת של גזפרום.
צעד זה, יחד עם קידום צינור הגז "נורד סטרים" כקאנצלר שבנתה החברה, הוביל לשלל תחקירים ומאמרים נזעמים התפרסמו בעיתונות הגרמנית ובעולם.
ב-2015 מונה שרדר ליו"ר "רוזנפט", חברת נפט בשליטת ממשלת רוסיה.
באותה העת רוסיה הייתה נתונה תחת סנקציות של המערב, בעקבות הפלישה וסיפוח חצי האי קרים באוקראינה.
הקנצלרית מרקל ואחרים מתחו ביקורת על המינוי.
בפברואר 2022, התמנה שרדר לחבר בדירקטוריון "גזפרום".
המינוי היה במקביל לאירועי המשבר האוקראיני-רוסי (2021–2022) וגרר ביקורת ציבורית.
בשלהי כהונתו כקנצלר חתם שרדר על הסכם עם גזפרום לבניית צינור גז דרך הים הבלטי, במטרה לספק גז טבעי מרוסיה ישירות לגרמניה, מבלי לעבור דרך פולין, אוקראינה והמדינות הבלטיות.
לאחר שסיים את תפקידו קיבל את משרת יושב ראש ועד בעלי המניות של החברה הבונה את הצינור, ועורר שאלות בדבר ניגוד עניינים.
יריביו הפוליטיים, וממשלות המדינות שנפגעו מהפרויקט, הביעו את דאגתן ממצב העניינים.
העיתון וושינגטון פוסט ביקר את שרדר בחריפות, וביטא את הדעה השלילית שיש לקהילה הבינלאומית על התנהלות מהלכיו.
בשנת 2017 מונה ליו"ר הדירקטוריון של חברת רוסנפט.
במאי 2022 קבע הפרלמנט הגרמני שיש לשלול הטבות שהוענקו לו כקנצלר לשעבר בעקבות קשריו עם רוסיה ועם תעשיית האנרגיה שלה - והמשך תמיכתו ברוסיה גם אחרי הפלישה הרוסית לאוקראינה.
במקביל עלתה הצעה בפרלמנט האירופי להטיל עליו סנקציות אם לא יפרוש מתפקידו ברוסנפט.
שרדר נישא חמש פעמים, וארבעה נישואים הסתיימו בגירושין.
בשנים 1972–1984 היה נשוי לאנה טשנמאכר.
בשנים 1984–1997 היה נשוי להילטרוד המפל.
בשנת 2018 נשא לאישה את סויאן קים.
כשהיה שרדר נשוי לדוריס שרדר-קפף, התגוררה עם השניים בתה של דוריס מנישואיה הראשונים, קלרה (ילידת 1991).
ביולי 2004 אימץ הזוג בת בשם ויקטוריה מסנקט פטרבורג במהלך ביקור ברוסיה.
ב-2006 אימצו השניים ילד נוסף מסנקט פטרבורג.
שרדר מזדהה כפרוטסטנט אך אינו אדם דתי.
כך, למשל, כאשר הושבע לתפקיד הקנצלר ויתר על הנוסחה המקובלת "כה יעזור לי האלוהים" ("So wahr mir Gott helfe").
גרהרט האופטמן , סופר ומחזאי גרמני, מן הבולטים שבמחזאי זרם הנטורליזם, זוכה פרס נובל לספרות לשנת 1912.
האופטמן נולד ב-1862 באוברזאלצברון שבשלזיה (כיום שְצָ'אבְנוֹ-זְדְרוּי בפולין), למשפחה של אורגים אשר היגרה מבוהמיה לשלזיה.
סבו ואביו היו בעלי בית מרזח ביישוב בו נולד האופטמן, הצעיר מבין ארבעה אחים.
הוא לא הצליח בלימודיו והוריו הוציאו אותו מבית הספר.
לאחר פרק זמן אצל דודו החקלאי, נרשם לבית הספר לאומנויות בברסלאו, אך עבר משם (בגלל המשמעת הקשה) ליינה, שם התוודע לתורת התורשה והתפתחות הגזעים.
באביב 1883, יצא יחד עם אחיו קרל למסע בארצות הים התיכון.
הוא הזדעזע מהעוני הרב שראה בערי ספרד ואיטליה ותכנן להיות פסל.
חזר לזמן קצר לרומא וחלה בדבר.
לאחר החלמתו בשנת 1885 הם התחתנו והתיישבו בברלין.
האופטמן ניסה את כוחו כשחקן תיאטרון והתקרב לחוגי סופרים נטורליסטיים ובהשפעתם כתב את מחזהו הראשון בשנת 1889. סביב ההצגה התעורר פולמוס גדול שהתאפיין בהתלהבות גדולה של הצעירים והתנגדות חריפה מצד המבוגרים.
המאבק סביב יצירותיו נמשך מאז ועד שהתחלפו הדורות בחברה.
האופטמן לא היה רק נטורליסט, אלא גם סוציאליסט, אך לא במובן הפוליטי-מפלגתי.
בשנת 1912 הוענק לו פרס נובל לספרות "במיוחד בגלל פעילותו בשטח הדרמה המודרנית".
השלטונות הגרמניים לא אהדו אותו ולאחר שהוענק לו פרס נובל, ציווה הקיסר וילהלם השני שלא להעניק לו את פרס שילר והפרס ניתן למחבר שולי שהיה נאמן לבית המלוכה.
בשנות חייו האחרונות, לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, חי בדוחק כלכלי תחת עינם הפקוחה והחשדנית כלפיו של השלטונות הנאציים.
נפטר בשנת 1946 באגנטנדורף שבשלזיה תחתית, כיום יָאגְנְיוֹנְטְקוּב בפולין.
תומאס מאן, אשר היה בקשרים טובים עם האופטמן, השתמש בדמותו לצורך אפיון דמותו של מינהר פפרקורן בספרו, "הר הקסמים".
אחיו, קרל האופטמן (1858-1921), נודע כמחבר של מחזות ורומאנים בגרמניה.
חג השלום (1890) יש בו השפעה של איבסן
אנשים בודדים (1891) יש בו השפעה של איבסן תורגם לעברית על ידי י"ח ברנר.
האורגים (1892) תורגם לעברית על ידי י"ח ברנר.
האורגים, תרגום נוסף, מאת שמעון לוי, ספרית בית צבי למחזות, 1987.
מיכאל קרמר, דרמה, תרגם י"ח ברנר, עם רשימה מאת יעקב רבינוביץ, יפו, יפת, 1911.
בעל העגלה הנשל (1898), חיזיון בחמש מערכות, תורגם בידי יוסף חיים ברנר, יפו, יפת, 1913.
שומר הרכבת תיל (1888) הופיע בעברית בשם טיהל שומר המסילה בהוצאת ספרית תרמיל.
הכופר מסואנה, תרגם מגרמנית דוד פוגל, הוצאת שטיבל, ורשה, 1923.
הכופר מסואנה, תרגום נוסף, תרגום מגרמנית ואחרית דבר - רחל בר-חיים, כרמל, ירושלים, 2003.
בתוך: קובץ ספרותי (ירושלים: הוצאת אחדות, 1910).
גרוב G-120A הוא מטוס אימון ואווירובטיקה המיוצר על ידי חברת גרוב איירקראפט הגרמנית.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 פיתחה חברת גרוב את דגם G-120, שהיה מבוסס על מטוס האימון מתוצרתה, G-115. המטוס החדש היה הצעתה של חברת גרוב עבור מכרז של חיל האוויר של ארצות הברית למטוס אימון ראשוני.
המטוס החדש טס לראשונה ביוני 1992, וכלל שינויים רבים מדגם 115, ובהם כן נסע מתכנס, מנוע בוכנה עם מערכת הזרקת דלק בעל שישה צילינדרים מתוצרת לייקומינג, מדגם AEIO-540, בעל הספק של כ-260 כוח סוס, ומדחף בעל שלושה להבים.
שלדת המטוס עשויה מחומר מרוכב, שאינו פגיע לנזקי שיתוך, המאפשר למטוס לעמוד בעומסים של +6 עד -4 ג'י.
אורך חיי גוף המטוס על פי נתוני היצרן הוא 15,000 שעות.
שני המושבים בתא הטייס ממוקמים זה לצד זה, ויש בו מקום לטייסים בציוד מלא.
חברת גרוב לא זכתה במכרז זה ופיתוחו של דגם 120 הואט ונמשך תחת הסימול 120A עד שנת 2000. בנובמבר 2001 ניתן למטוס רישוי תעופתי על ידי הגופים הרלוונטיים בגרמניה, ובתחילת 2002 התקבל האישור של ה־FAA, רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית.
חברת לופטהאנזה פלייט טריינינג, חברת בת של חברת התעופה לופטהנזה הייתה הלקוח הראשון של המטוס, שנרכש כמטוס להכשרת טייסים לחברה.
האימונים נערכים בבית הספר לטיסה של החברה הנמצא בגודייר (Goodyear), שבאריזונה, ארצות הברית.
חיל האוויר הגרמני חכר שישה מטוסים מחברת לופטהאנזה, וטייסיו מתאמנים גם הם באריזונה.
בין לקוחות המטוס נמצאים חילות האוויר של קנדה, צרפת, ישראל ועוד.
בתחילת 2002 הוחלט על רכישת מטוסי גרוב 120A עבור חיל האוויר הישראלי.
המטוסים נועדו להחליף את מטוסי הפייפר סופר-קאב המתיישנים, ולשמש במקומם כמטוס המיון והאימון הראשוני בקורס טיס.
שמו של המטוס בחיל האוויר הוא סנונית.
מטוסי הסנונית היו המטוסים הראשונים בתולדות חיל האוויר שלא נרכשו על ידי החיל; 27 המטוסים נרכשו על ידי חברת "סנונית שירותי תעופה", שנמצאת בבעלות אלביט מערכות דרך חברת הבת שלה סאיקלון מוצרי תעופה.
חברת סנונית מתחזקת את המטוסים, וחיל האוויר רוכש ממנה את שעות הטיסה בהם.
3 המטוסים הראשונים הגיעו לישראל בסוף אותה שנה.
באפריל 2004 נאלץ מטוס סנונית לבצע נחיתת חירום לאחר שאחד מגלגלי המטוס לא נפתח בעת הגישה לנחיתה.
בעקבות האירוע הורה מפקד חיל האוויר באותה עת, האלוף אליעזר שקדי, על קרקוע מערך הסנונית עד לבדיקת התקלה.
לאחר השלמת הבדיקה, בתוך כמה שבועות, ניתן אישור מחדש להפעלת המטוסים.
ב-24 בנובמבר 2020 התרסק מטוס סנונית בנגב במהלך טיסת אימון.
שני יושביו, מדריך טיס רס"ן (מיל') , ופרח טיס רב"ט , נהרגו.
ועדת החקירה קבעה שהתאונה נגרמה בשל מצב טיסה שלא היה מוכר לטייסים עד אז וגם לא היה מוכר ליצרן המטוס, ולא תורגל.
האפשרות שההתרסקות נגרמה בשל כשל טכני נדחתה על ידי הוועדה.
גרסת הייצור, עם מנוע לייקומינג AEIO-540-D4D5 בעל שישה צילינדרים, מחזור ארבע פעימות מקורר אוויר, היוצר הספק של 260 כוח סוס.
גרסה בעלת מנוע טורבופרופ רולס-רויס 20-B17F, היוצר הספק של 456 כוחות סוס בעת המראה.
חיל האוויר האינדונזי חתם בספטמבר 2011 על חוזה לרכישת 18 מטוסי אימון מדגם זה, וחיל האוויר הארגנטינאי רכש 10 מטוסים.
הנעה: מנוע לייקומינג AEIO-540-D4D5, בעל הספק של 194 קילו-וואט (260 כוח סוס)
מדחף: בעל שלושה להבים עם מהירות קבועה
גרודז'יסק מזובייצקי () היא עיירה בפרובינציית מזוביה בפולין, בירת המחוז גרודז'יסק.
העיירה נמצאת כ-30 ק"מ דרומית-מערבית לוורשה ומהווה חלק מהאזור המטרופוליני של ורשה.
היישובים הסלביים הראשונים במקום קמו במאות ה-11–13. היישוב המבוצר הראשון נוסד במאה ה-12, וזו הייתה גם משמעותו של שם העיר grodzisko - "יישוב מבוצר".
היישוב מוזכר לראשונה במסמך אותנטי בשנת 1355 כשתומאש גרודז'יסקי בנה במקום כנסייה.
את ההכרה הרשמית כעיר קיבלה גרודז'יסק מזובייצקי מידי זיגמונד הראשון, מלך פולין ב-22 ביולי 1522. באותם הימים הייתה העיר שייכת למשפחת אוקון (Okuń).
ב-1623 היא עברה לבעלות משפחת מוקרוניובסקי.
פעמיים נחרב היישוב על ידי הפולשים השוודים - ב-1655 וב-1708. ב-1708 הוכתה העיירה על ידי מגפת הכולרה.
בשנת 1795 סופחה גרודז'יסק מזובייצקי לפרוסיה ובין השנים 1807–1815 הייתה חלק מהדוכסות של ורשה, מדינת חסות של צרפת הנפוליאונית.
לאחר תבוסת נפוליאון ב-1815 נכללה העיר בפולין הקונגרסאית, "ממלכת פולין" ללא מלך שנשלטה למעשה על ידי האימפריה הרוסית.
ב-14 ביוני 1845 קושרה העיר על ידי קווי רכבת עם ורשה ועם וינה.
למרות זאת, בשנת 1870 איבדה גרודז'יסק מזובייצקי את מעמדה כעיר.
בשנת 1881 הוקם בית החרושת הראשון במקום, ובשנת 1884 הוקם ביורדנוביצה הסמוכה אתר מרחצאות להידרותרפיה.
בימי מלחמת העולם הראשונה העיירה ניזוקה קשות.
בשנת 1915 הוחזר לה המעמד של עיר.
וכעבור שלוש שנים נכנסה גרודז'יסק לתחום הרפובליקה הפולנית העצמאית המחודשת.
בתקופת מלחמת העולם השנייה איבדה העיירה כ-5000 מתושביה, רובם יהודים שנרצחו בשואה.
בין השנים 1975–1998 הייתה שייכת למחוז ורשה.
החל משנת 1999 היא חלק מהמחוז מזוביה.
כנסית חנה הקדושה משנת 1687, בסגנון הבארוק המאוחר
קפלת הצלב הקדוש שנת 1713
ארמון מוקרוניובסקי - בסגנון בארוק קלאסי.
בית העלמין היהודי, שמצבותיו הראשונות הוקמו ב-1780
אתר המרחצאות הישן משנת 1884
תחנת הרכבת משנת 1928 - תוכננה על ידי האדריכל רומואלד מילר
במאה ה-15 התיישבו בעיירה היהודים הראשונים.
בשנת 1865 מספרם הגיע ל-760. בשנת 1897 כבר מנתה האוכלוסייה היהודית 2,154 אנשים.
בשלהי המאה ה-19 הייתה גרודז'יסק למרכז חסידים חשוב, הודות לפעילותו של רבי אלימלך שפירא מגרודז'יסק (1824 - 1892).
עד למלחמת העולם הראשונה כיהן כאדמו"ר בעיירה רבי ישראל שפירא, נכדו של רבי אלימלך.
בנו של ר' אלימלך, אף הוא יליד גרודזיסק (בשנת 1889), הפך לרבי מפורסם לא פחות: רבי קלונימוס קלמיש שפירא (האדמו"ר מפיאסצ'נא).
בשנת 1939 נכבש המקום על ידי גרמניה הנאצית.
בסתיו 1940 ריכזו הנאצים כ-6,000 יהודים מהעיירה ומהסביבה לתוך גטו, ובנובמבר 1941 גורשו משם היהודים לגטו ורשה.
משם הובלו בשנת 1942 לטרבלינקה.
רוב יהודי העיירה נספו בשואה.
הגרמנים הרסו גם את בית העלמין היהודי.
70 מצבות שנותרו שופצו לאחר המלחמה.
עם הבנים המפורסמים של הקהילה היהודית מגרודז'יסק נמנו הרב לוי יצחק בנדר (1897-1987) מגדולי חסידי ברסלב במאה העשרים, השחמטאי מיגל ניידורף (1910 - 1997), היחיד במשפחתו שהצליח להימלט מפני הנאצים והתאזרח בארגנטינה, והצייר וולף קיבל (1903 - 1938).
על שמו של ניידורף נקראת תחרות המתקיימת בעיר על ידי הפדרציה לשחמט של מזוביה, וכן נקרא על שמו מועדון השחמט בגרודז'יסק.
גרוב מטאל הוא תת-ז'אנר של ז'אנר הת'ראש מטאל, שהחל את דרכו בתחילת שנות התשעים.
גרוב מטאל הוא שילוב של מספר סגנונות של שנות השמונים, הכוללים הבי מטאל מסורתי, ת'ראש מטאל וקרוסאובר ת'ראש/הארדקור פאנק.
הגרוב מטאל מאופיין בעיקר בנגינת ריפים ת'ראשיים במהירות בינונית עם דגש על הכבדות והגרוביות ופחות על מהירות גבוהה.
הצליל בדרך כלל נמוך ומלווה בדיסטורשן כבד של הגיטרה, שמרבה להשתמש באקורד כוח ובפאלם מיוט.
הצליל מאופיין בהגברת הצלילים הגבוהים (trebele) והגברת הצלילים הבאסיים (bass) שלו.
בדומה לשאר סגנונות המטאל, תפקיד הבאס בדרך כלל עוקב אחרי הריפים של גיטרת הקצב, אך לפעמים משמש כהקדמה לריף.
השירה לרוב מורכבת מהשירה הת'ראשית הצעקנית, שירת הארדקור ושירה נקיה.
תפקיד התופים נוהג להשתמש בדאבל באס, אך לא באופן רציף ומהיר כמו בת'ראש מטאל, אלא לפרקי זמן קצרים בשיר.
גרהרד ריכטר הוא צייר גרמני, מחשובי האמנים בעשורים האחרונים של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21. זוכה "פרס וולף" לשנת 1995. בשנת 2018 יצא סרט הקולנוע "יצירה ללא מחבר" של פלוריאן הנקל וון דונרסמרק שמבוסס על חייו של ריכטר.
גרהרד ריכטר נולד בשנת 1932 בעיר דרזדן שבגרמניה.
את ילדותו עבר ריכטר ברייכנאו ובוולאטרסדורף.
בעוד כמה מקרובי משפחתו הקרובה היו תומכים של המפלגה הנאצית, הרי דודתו, שהייתה חולת נפש, נכלאה במחנה ריכוז.
בעידודה של אימו החל להתעניין באמנות.
לאחר עשר שנות לימוד בבית ספר מזרח גרמני, פרש מלימודיו ובשנת 1948 החל לעבוד כמתמחה בציור תפאורות ובציור שלטי פרסומת.
בשנת 1952, בניסיונו השני, התקבל ריכטר לאקדמיה לאמנות בדרזדן (Hochschule für Bildende Künste Dresden), שם למד טכניקות ציור וציור קיר.
בין היצירות שיצר אז היו ציור קיר בשם "טקס אכילת לחם הקודש עם פיקאסו" (1955; "Communion with Picasso") או "חדוות החיים" (1957; Lebensfreude) ציור עבור המוזיאון להגיינה בעיר, אשר שימש גם כעבודת הסיום שלו לקבלת הדיפלומה.
בשנת 1957 נשא לאישה את מארינה אופינגר (Marianne Eufinger), ממנה נולדה בתו הראשונה בטי.
יצירותיו בשנים אלו כללו ציור קיר בשם "קרב פועלים" ("Arbeiterkampf"), וכן פורטרטים בשמן של השחקנית המזרח גרמניה אנג'ליקה דומרזה (Angelica Domroese) ואת ציור הנוף "נוף עירוני" (Stadtbild; 1956).
בתחילת שנות השישים זמן קצר לפני בניית חומת ברלין, עבר לחיות במערב-גרמניה ופגש אמנים גרמנים צעירים כגון זיגמר פולקה (Sigmar Polke), ג'ורג בזליץ (Georg Baselitz) ואחרים.
בשנת 1963 ערך ריכטר את תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריה בעיר דיסלדורף.
יצירותיו ספגו את השפעת האמנות של הפופ ארט האירופי והאמריקאי.
ציוריו, שהתבססו על דימויים שנלקחו מתוך תצלומים, הציגו דימויים מן העולם התרבותי הפופולרי של התקופה כגון "הנשיא ג'ונסון מנסה לנחם את גברת קנדי" (Präsident Johnson versucht Mrs.
Kennedy zu trösten, 1963), דימויים של מטוסי קרב לצד תצלומים משפחתיים.
לצד דימויים פיגורטיביים אלו החלו להופיע במחצית שנות השישים גם ציורים מופשטים.
ציורים אלו, בגווני מונוכרום או בגווני אפור, דמו לאמנות המושגית, לאמנות האופ ארט ולאמנות המינימליסטית של אותה עת.
בשנות השבעים הפך ריכטר לאמן מוכר באירופה ובארצות הברית והוא החל להציג שם בקביעות מיצירותיו.
ריכטר שימש כפרופסור אורח בבית הספר לאמנות (Hochschule für bildende Künste) בהמבורג ובבית הספר לאמנות ועיצוב נובה סקוטיה, קנדה.
בשנת 1971 קיבל מינוי כפרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
בשנת 1982 נשא לאישה את איזה גנצקן, פסלת גרמניה ובשנת 1983 עברו השניים להתגורר בעיר קלן, בה הוא מתגורר עד היום.
בשנת 1988 נוצרה העבודה הידועה ביותר של ריכטר, "18 באוקטובר 1977", המכילה 15 ציורים שנושאיהם לקוחים מצילומי עיתונות המתארים את האירועים הקשורים ל"סיעת הצבא האדום", ארגון טרור שפעל בגרמניה וידוע גם בשם "כנופיית באדר-מיינהוף".
התאריך, המציין את היום בו נמצאו שלושה מחברי הארגון מתים בתאם שבכלא הגרמני.
רק חלקם של הציורים מתארים את המוות ואילו אחרים מתארים דימויים הקשורים להם.
בשנת 1995 נשא את אשתו השלישית סבינה מוריץ (Sabine Moritz), ממנה נולדו ילדיו מוריץ ואלה מריה.
בשנת 2003 חשף ריכטר את "אטלס", 783 דפים ובהם גזרי עיתונים, תצלומים ותמונות שונות, אשר שימשו את ריכטר כמקור לציורים רבים במהלך שנות עבודתו.
חלק מן הדפים הוצגו לראשונה בתערוכה בגלריה וייטצ'פאל בלונדון (Whitechapel Art Gallery).
קטלוג התערוכה זכה למהדורות נוספות ומורחבות באנגלית ובגרמנית בשנת 2006.
בשנת 2004 הוציא ריכטר ספר אמן בשם "War Cut" (גיזרי מלחמה), בו שילב 216 תצלומי תקריב של "ציור מופשט" (648-2), עם מספר זהה של כתבות עיתונות הלקוחות מתוך העיתון הגרמני "פרנקפורטר אלגמיינה צייטונג", שנושאן מלחמת עיראק.
בשנת 2007 נחשף חלון ויטראז' גדול בקתדרלה של העיר קלן, בעיצובו של ריכטר.
חלון הוויטראז' נועד להחליף את החלון המקורי שנפגע בזמן מלחמת העולם השנייה, ובמקומו נקבע חלון זכוכית פשוט.
החלון, המבוסס על ציורו "4096 צבעים" (1974), מורכב מ-11,500 ריבועי זכוכית בגודל של כ-10x10 ס"מ המסודרים באקראיות.
72 צבעי הזכוכית לקוחים מחלונות הוויטראז' הנוספים בכנסייה.
בשנת 2018 יצא לבתי הקולנוע הסרט "יצירה ללא מחבר" המבוסס, ברובו, על חייו ועבודתו של ריכטר.
גרובן מאליץ' (סרבית: Gruban Malić) הוא דמות בדיונית מתוך הרומן "גיבור על חמור" מאת מיודראג בולאטוביץ'.
בעוד שהרומן וכותבו אינם מוכרים בעולם, גרובן זכה להכרה כאשר הוגש נגדו כתב אישום בעוון פשעי מלחמה בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר.
לפי כתב האישום אנס גרובן את "F" וגרם לה לסבל רב במחנה אומרסקה.
מסתבר שמקור האישום הייתה מתיחה שמתח כתב המלחמה הסרבי נבוישה יבריץ' את עמיתו האמריקני.
האישום לא היה בלתי הגיוני לחלוטין - אדם בשם גרובן- Momcilo Gruban - הואשם באותו כתב אישום כמפקח במחנה השבויים המדובר.
ההאשמות כנגד גרובן מאליץ', הדמות הבדיונית, הוסרו במאי 1998.
מי שעמד בראש בית הדין הפלילי הבינלאומי וחתם על כתב התביעה היה המשפטן הבינלאומי ריצ'רד גולדסטון.
גרו (גרונימוס) גרא (קרישבסקי; 5 בספטמבר 1893 – 7 במאי 1955, ט"ו באייר תשט"ו) היה בכיר במשטרת וממשלת המנדט ונציב בתי הסוהר הראשון בישראל.
גרא נולד בירושלים (שהייתה באותה תקופה חלק מהאימפריה העות'מאנית) בשם גרונימוס קרישבסקי, בנם של ד"ר גרשון יצחק קרישבסקי ובתיה הירשפלד.
שמו ניתן לו על שם סבתו גרונה הירשפלד, שבשנת 1887 עלתה לארץ ישראל עם בעלה שמואל וחלק מילדיהם, ובהם אמו של גרא, בתיה.
בילדותו עברה משפחתו לגרמניה, ובשנת 1903 עברו למצרים, בה שימש דודו רופא בתי הסוהר.
בקהיר למד בבתי הספר כל ישראל חברים ו"האחים הצרפתיים".
חזר לשנה לגרמניה (1907–1908) ולאחר מכן חזר למצרים ועבד כפקיד.
בשנת 1911 עבר לסוריה והתקבל לעבודה בחלב כעוזר טכני בחברה האחראית על סלילת מסילות רכבת.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לקושטא והצטרף לצבא העות'מאני בדרגת קצין זוטר (לוטננט).
אביו שירת גם הוא בצבא העות'מאני כרופא צבאי.
במסגרת שירותו הגיע לארץ ישראל, נישא ב-1916 לבת רחובות ועמה נדד במסגרת שירותו והיה תקופות בעבר הירדן ובסוריה.
בשנת 1918 נותר בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי והופקד מטעם הבריטים על ארגון תחנת המשטרה בטבריה, לצד מוכתר כנרת בכור-שלום שטרית.
לאחר מכן הופקד על ארגון המשטרה בצפת ונשלח לקורס קצינים באסמאעיליה, אותו סיים בהצטיינות.
בשובו שירת לאורך שנה כמפקד המשטרה בטבריה, צפת, נצרת ובית שאן.
בשנת 1924 מונה לקצין הקישור ליד ועדת סייקס-פיקו.
גרא היה לקצין היהודי הראשון במשטרת המנדט לשאת בדרגת קפטן.
בשנת 1925 מונה לסגן מושל מחוז ירושלים, תחילה תחת רונלד סטורס ולאחר מכן תחת אדוארד קית'-רוץ'.
בשנת 1927 התפטר מתפקידו בשל עוינות הסובבים אותו.
בין השנים 1927–1929 פעל בשליחות קרן היסוד בסין, יפן ומנצ'וריה.
בשובו שימש מנהל "אימפריאל כמיקל אינדסטריז" (ICI) בסוריה, עד 1935, ולאחר מכן התיישב עם אשתו יהודית ושלושת בניהם בחיפה.
תקופה קצרה עבד עם יהודית בביטוח, וב-1938 החל לעבוד כמלווה משלחת בריטית שהגיעה לאזור לשם הסרטת סרטי תעודה.
יחד עמה נסע גם להודו ובשנת 1940 חזר לארץ והיה סגן מנהל נשר מפעלי מלט ישראליים.
בשנת 1944 קיצר את שמו הפרטי ועברת את שם משפחתו.
עם קום המדינה גויס לשורות משטרת ישראל ומונה למפקדו הראשון של בית הספר לקצינים.
בשנות חייו האחרונות ייעץ לשירות בתי הסוהר.
גרא נפטר ב-7 במאי 1955 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
גרא הוא אחיה של יהודית ויצמן, אמו של עזר ויצמן.
בן דודו הוא הכנר והמוזיקאי יריב אזרחי (קרישבסקי).
אשתו של גרא, יהודית, היא בתו של יצחק זאב אלטשולר, איש העלייה הראשונה וממייסדי רחובות.
אחותה של יהודית, רוחמה, הייתה אשתו של יוסף ויץ.
אחיה של יהודית, נקדימון אלטשולר, היה ידיד נעורים קרוב של רחל המשוררת והוא שהה לצדה ברגעיה האחרונים (בנו הוא גדעון אלטשולר).
לגרא נולדו שלושה בנים: גרשון גרא, אמן, סופר וחוקר תולדות ארץ ישראל; צבי (ציצי) גרא, מעצב תפאורות; ויגאל גרא, מהנדס בניין וצייר.
בעשור האחרון לחייו הייתה חברתו לחיים עליזה כץ.
גרהרד מרטין יוליוס שמידט היה כימאי אורגני וקריסטלוגרף כימי ישראלי, מנהל מכון ויצמן למדע בסוף שנות ה-50 ובקדנציה נוספת בסוף שנות ה-60, מייסד המחקר בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן במכון ויצמן למדע ובישראל.
גרהרד שמידט נולד בשנת 1919 בברלין בירת ויימאר.
סבו יוליוס שמידט ואביו אריך שמידט היו שניהם פרופסורים לכימיה.
שמידט למד בבית ספר תיכון במינכן, שם עבד אביו כפרופסור לכימיה.
מכיוון שאמו הייתה יהודייה, נאלץ שמידט לעזוב את גרמניה בגיל 16, לאחר עליית הנאצים לשלטון.
אחרי שנה בשווייץ היגר לאנגליה, שם סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1938. לאחר מכן זכה במלגת לימודים לאוריאל קולג' (Oriel College) שבאוניברסיטת אוקספורד.
הוא קיבל תואר שני בכימיה אורגנית בשנת 1942 בהדרכת רוברט רובינסון, ותואר דוקטור בקריסטלוגרפיה בשנת 1948 בהדרכת דורותי הודג'קין (לימים זכו שני המנחים שלו בפרסי נובל לכימיה).
במהלך הדוקטורט השתתף שמידט במחקרים על מבנים של מולקולות ביולוגיות, והתמקד בחקר המבנה של גרמיצידין-S (Gramicidin S), פפטיד אנטי-בקטריאלי טבעי, בשיטות של קריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
בזמן לימודיו הדריך סטודנטית נוספת של הודג'קין, מרגרט רוברטס, לימים מרגרט תאצ'ר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נאלץ שמידט להפסיק זמנית את לימודיו.
עקב היותו מהגר מגרמניה (כעת מדינת אויב), הוא נשלח ביולי 1940 יחד עם עוד כ-200 "זרים עוינים" למחנה מאסר באוסטרליה.
באוגוסט 1941, לאחר שהוכחה נאמנותו, הוחזר לאנגליה.
לימים נהג לציין כי מיטב רעיונותיו נולדו בתקופת גלותו זו.
שמידט הגיע לישראל בסוף 1948 והצטרף למכון ויצמן למדע, זמן קצר לפני חנוכת המכון.
הוא נענה להזמנתו של ארנסט ברגמן, אז מנהלו המדעי של המכון, להקים קבוצת מחקר בקריסטלוגרפיה כימית.
מאוחר יותר הרחיב את פעילותה לכימיה של מצב מוצק ולספקטרוסקופיית גבישים.
במכון ויצמן למדע שילב שמידט מחקר מדעי עם ניהול בדרג גבוה.
משנת 1959 עד 1961 כיהן כראש הוועדה המדעית של המכון וכמנהלו האדמיניסטרטיבי.
בשנת 1967 מונה לראש המחלקה לכימיה, ועם הקמתה של הפקולטה לכימיה בשנת 1970, היה לדקאן הראשון שלה (הוא כיהן כראש המחלקה לכימיה והפקולטה לכימיה עד מותו ביולי 1971).
משנת 1969 עד 1971 היה מנהל מכון ויצמן למדע.
בסוף שנות ה-50, כאשר כיהן כמנהל האדמיניסטרטיבי של המכון, היה שמידט מחלוצי שיתוף הפעולה המדעי בין ישראל לגרמניה, שהחל עם הקשרים בין מכון ויצמן למדע לבין חברת מקס פלאנק.
יוזמה זו הובילה להקמתה של קרן "מינרבה" בשנת 1964, וסללה את הדרך לכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לגרמניה בשנת 1965.
שמידט הקדיש זמן רב למדע יישומי.
משנת 1954 עד 1960 עמד בראש הוועד המנהל של חברת "ידע", העוסקת בהעברת טכנולוגיות ממכון ויצמן לתעשייה.
שמידט היה פעיל בקידום התפתחותה המדעית וטכנולוגית של מדינת ישראל.
משנת 1960 עד 1968 כיהן בחבר המנהלים של מפעלי ים המלח.
בשנת 1967 הצטרף לוועד הפועל של מרכז חדש למחקר תעשייתי בחיפה.
בנוסף, משנת 1967 עד 1969 עמד בראשן של שתי ועדות שהוקמו על ידי המועצה הלאומית למחקר ופיתוח: אחת ליישומים טכניים של פוטוכימיה, והשנייה בנושא כימיה של תרכובות ברום.
הוא הקים את החברה הישראלית לקריסטלוגרפיה, שימש כנשיאה הראשון (1958–1960) ופעל למען צירופה לאיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה.
בשנת 1963 זכה בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (מטעם עיריית תל אביב) על מחקריו בנושא מבנה והתנהגות כימית של גבישים.
גרהרד שמידט נפטר מסרטן במהלך סיור הרצאות בציריך ביולי 1971, בגיל 52. נקבר ברחובות.
שמו מונצח במכון ויצמן למדע באולם הרצאות הנושא את שמו, בהרצאה שנתית המתקיימת לזכרו, ובמרכז מינרבה לחקר ארכיטקטורה בין-מולקולרית הנושא את שמו, אשר תומך בשיתופי פעולה בין מדעני המכון לבין מדענים גרמניים.
פרופ' שמידט מוכר כאחד ממייסדי הכימיה האורגנית המודרנית של חומר מוצק.
קבוצת המחקר שלו במכון ויצמן למדע התמקדה בפיתוח שיטות בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן, וביישומן לצורך קביעת המבנה המולקולרי וההתנהגות הכימית והפיזיקלית של חומרים אורגניים מעובים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה העשרים חקר שמידט את המבנים של מולקולות "צפופות" (overcrowded) ואת פעילותן.
במחקרים נוספים הראה שקיימת קורלציה בין המבנה הגבישי לבין הסימטריה של תוצרים פוטוכימיים.
ממצא זה סייע להבנת תגובות כימיות בקבוצה של מערכות מאורגנות.
שמידט טבע את המונח "טופוכימיה" עבור ריאקציות מסוג זה.
במחקריו ניסה שמידט להבין את הקשר בין המבנה המולקולרי לבין המבנה הגבישי של חומרים אורגניים.
בחקירת אינטראקציות בין-מולקולריות בגביש גילה את קיומם של קשרי הלוגן-הלוגן.
בהמשך טבע את המונח "הנדסת גבישים", והציע כי מתוך הבנת האינטראקציות הבין-מולקולריות ניתן לתכנן גבישים בעלי אריזה מולקולרית (molecular packing) מיוחדת, שתאפשר ביצוע של תגובות כימיות מתוכננות.
גישה זו יושמה בהצלחה בתכנון ובביצוע של הסינתזה האסימטרית ה"אבסולוטית" הראשונה במצב המוצק.
מחקרים אלה נבעו מהכרה בחשיבות השילוב שבין כימיה לבין גאומטריה מולקולרית.
שמידט גם צפה כי התארגנות מסודרת של יחידות תגובתיות במרחב היא חיונית להבנת תהליכים ביולוגיים, כגון פוטוסינתזה ופעילות אנזימטית.
גרוג'בנד (באנגלית : Grojband) היא סדרת אנימציה קנדית לילדים המשודרת בישראל בערוץ זום.
בכל פרק, להקת ילדים מתחילה מתאמנים לקראת פרסומם העתידי, ובעת בעיות שונות משתמשים בזעמה של טרינה לכתיבת שיר חדש.
את שיר הפתיחה בעברית ביצע עידו רוזנברג.
קורי ריפין - הזמר של הלהקה.
לייני פן - הבת היחידה בלהקה.
קין קוג'ירה - אחיו של קון, רזה ובעל קול גבוה.
קון קוג'ירה - אחיו של קין, שמן ובעל קול נמוך.
טרינה ריפין - אחותו של קורי.
היא האנטגוניסטית הראשית של הסדרה.
יש לה מצבים של כעס שבהם היא כותבת ביומן שלה מילים וקורי מתרגם את המילים הללו לשירים ללהקה.
מינה בל - חברה של טרינה.
בעצם קוראים לה ברנדט אבל טרינה הכריחה אותה לשנות את השם כדי שהשמות שלהם יתחרזו.
ניק מאלורי - הנער שטרינה מאוהבת בו, מדבר בקול מגניב.
נוטה לדבר בגוף שלישי על עצמו, למשל: "ניק מאלורי אוהב את זה".
גרו איסלט (Gros Islet) היא עיירה המשמשת כבירת מחוז הנושא את אותו שם שבסנט לוסיה.
העיירה ממוקמת בחלקו הצפוני של האי.
במקור היה זה כפר דייגים שקט וכיום היא הפכה להיות אחד היעדים התיירותיים הפופולריים במדינה.
המקום יושב לראשונה על ידי שבטי הקריב ואולי גם על ידי הארווק.
גרו אספסת' (בנורווגית: Gro Espeseth; נולדה ב-20 באוקטובר 1972) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה כבלמית.
אספסת', שהייתה ידועה במשחקה הקשוח, נחשבת לאחת מהשחקניות הנורווגיות הטובות אי פעם.
אספסת' נולדה ב-1972 בעיר סטורד שבדרום נורווגיה.
ב-1991, היא החלה לשחק בקבוצת סנדביקן מליגת העל הנורווגית, שם שיחקה עד שנת 1998. בזמן שהותה בקבוצה, היא זכתה עם סנדביקן בתואר אחד בלבד - גביע המדינה ב-1995. באותו גמר גביע, נגד טרונדהיימס-ארן, כבשה אספסת' צמד שערים והובילה את הקבוצה לניצחון 2–3.
הטורניר הבינלאומי הראשון של אספסת' היה אליפות אירופה שנערכה ביולי 1991 בדנמרק.
כמו באליפות שנערכה שנתיים לפני כן, גם הפעם הגיעו נורווגיה וגרמניה לגמר הטורניר.
בדקה ה-54 עלו הנורווגיות ליתרון, אך הגרמניות השוו תוך מספר דקות משער של היידי מוהר.
המשחק הלך להארכה, שבה הצליחו הגרמניות לכבוש שני שערים ולזכות בטורניר.
מספר חודשים לאחר מכן, התקיים בסין גביע העולם הראשון לנשים.
בשלב הבתים של הטורניר, סיימה נורווגיה במקום השני עם ארבע נקודות והעפילה לרבע הגמר.
ברבע הגמר גברו הנורווגיות 2–3 על איטליה, ובחצי הגמר ניצחו 1–4 את שוודיה.
במשחק הגמר, פתחה אספסת' בהרכב הראשון של הנבחרת, אך נורווגיה הפסידה 1–2 לארצות הברית.
מתוך שישה משחקים של נורווגיה בטורניר, השתתפה אספסת' בארבעה (שלושה בהרכב הפותח).
בקיץ 1993, אספסת' שיחקה עם נורווגיה באליפות אירופה שנערכה באיטליה.
במשחק הגמר ניצחה נורווגיה 0–1 את המארחת, וזכתה בטורניר בפעם השנייה בתולדותיה.
שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה אספסת' לשיא הקריירה המקצוענית שלה.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, לאחר ניצחונות על ניגריה, אנגליה וקנדה.
ברבע הגמר ניצחו הנורווגיות 1–3 את דנמרק (אספסת' כבשה את השער הראשון), ובחצי הגמר גברו 0–1 על יריבתן המרה - ארצות הברית, משער ניצחון של אן קריסטין אהרונס.
בניצחון על ארצות הברית, הורחקה מהמשחק הקפטנית הנורווגית, היידי סטור, ועל אספסת' הוטל לתפקד כקפטנית במשחק הגמר.
בגמר מול גרמניה, שנערך מול קהל של 17,158 באצטדיון רוסונדה, ניצחה נורווגיה 0–2 וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה.
אספסת', שפתחה בהרכב הראשון בכל ששת משחקיה של נורווגיה, זכתה בפרס כדור הכסף, המוענק לשחקנית השנייה בטיבה במונדיאל.
הנבחרת הנורווגית סיימה את שלב הבתים במקום הראשון, אך בחצי הגמר הודחה על ידי ארצות הברית לאחר הפסד 1–2. במשחק על מדליית הארד פגשה נורווגיה את ברזיל וניצחה אותה 0–2. אספסת' פתחה בהרכב הראשון בכל חמשת משחקי הטורניר, וסיימה אותו עם שלושה כרטיסים צהובים.
ב-1999, חתמה אספסת' בטרונדהיימס-ארן, שם שיחקה לצד חברותיה לנבחרת - אן קריסטין אהרונס ורגנהילד גולברנדסן.
בעונתה היחידה עם הקבוצה, סיימה טרונדהיימס-ארן במקום השני בליגה, מרחק ארבע נקודות מהאלופה.
שנה לאחר מכן, השתתפה אספסת' בטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה שלה - טורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה עם שש נקודות, לאחר ניצחונות על ניגריה וסין.
בחצי הגמר הן גברו 0–1 על גרמניה, ופגשו את ארצות הברית בגמר.
במשחק, שנערך מול קהל של 22,848 צופים, אספסת' כבשה את השער הראשון לטובת נורווגיה בדקה ה-44. האמריקאיות הצליחו לחזור למשחק עם צמד של טיפני מילברט, אולם בהארכה כבשו הנורווגיות את שער הניצחון וזכו במדליית הזהב.
בסוף שנה זו, לאחר 105 הופעות ו-9 שערים, הודיעה אספסת' על פרישה מנבחרת נורווגיה.
בשנת 2001, הצטרפה אספסת' לעונה הראשונה של ליגת ה-WUSA, שהייתה ליגת הנשים הראשונה בעולם שבה כל השחקניות היו מקצועניות וקיבלו שכר על עבודתן.
היא חתמה בקבוצת ניו יורק פאוור, והספיקה לשחק בה שנה אחת בלבד, לפני שהודיעה על פרישה בעקבות פציעה בברך.
שש שנים לאחר מכן, היא התמנתה למשרת עוזרת המאמן בקבוצת נעוריה, סנדביקן.
בעקבות חיסרון בשחקניות במהלך אחד המשחקים, עלתה אספסת' למגרש.
אספסת' הוחלפה בדקה ה-40, ואילו סנדביקן ניצחה 0–9 במשחק.
גנרל גרהרד שמידהובר (; 9 באפריל 1894 – 11 בפברואר 1945) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ולדעת חוקרים מסוימים בזכותו רוב גטו בודפשט ניצל.
שמידהובר נולד ב-9 באפריל 1894 בדרזדן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס שמידהובר לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-177 (הסקסוני המלכותי ה-12), עמו לחם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1916 הועבר שמידהובר לרגימנט הרגלים ה-391, ומילא בו תפקידים שונים עד סיום המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל שמידהובר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש שמידהובר מהצבא, ובשנת 1920 התחתן עם הלן באומפלדר.
בשנת 1934 הצטרף שמידהובר לוורמאכט, ובשנת 1939 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-103.
ב-1 באפריל 1942 הועלה שמידהובר לדרגת אוברסט, וב-1 ביוני אותה שנה קיבל תפקיד בבית הספר לשריון.
ב-11 ביולי 1943 מונה שמידהובר למפקד רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-304, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-2, ולחם עמו בקרבות סביב קייב, ועל כך קיבל ב-18 באוקטובר 1943 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-2 במאי 1944 מונה שמידהובר למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-7, שהייתה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה, וב-9 בספטמבר מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-13, שהייתה חלק מהארמייה השישית.
באוקטובר 1944 לחם שמידהובר עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרב דברצן, ובינואר 1945 לחם עמה במצור על בודפשט.
ב-21 בינואר 1945 קיבל שמידהובר על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ישנם חוקרים הטוענים שימים ספורים לפני כן, רגע לפני הגעת הכוחות הסובייטים, החליטו יחידות של צלב החץ לחסל את כל יושבי גטו בודפשט.
על פי חוקרים אלו, אחד מהקצינים ביחידה זאת החליט לנסות ולסייע ליהודים, ודרך ראול ולנברג, שהיה הנספח השוודי, הפעילו לחץ על מפקד העיר הגרמני שמידהובר שימנע את הטבח.
הם הבהירו לו שמעשים אלו יהיו על אחריותו, ושיכנעו אותו לעצור אותם.
מיד לאחר מכן שלח שמידהובר חיילים מהוורמאכט לתוך הגטו שיוודאו שהפורעים לא יפגעו שם.
ב-11 בפברואר נהרג בעת ניסיון הפריצה של המצור הסובייטי בבודפשט.
גרובר אנדרווד הוא סאטיר (חצי איש, חצי תיש) ודמות בדיונית בסדרת ספרי פרסי ג'קסון והאולימפיים מאת ריק ריירדן.
גרובר ממלא תפקיד קטן אך משמעותי יחסית בסדרות ההמשך.
גרובר הוא חברו הטוב ביותר של פרסי ג'קסון.
גרובר מספר בספר הראשון שהוא בן 28, ושבני מינו גדלים לאט יותר מבחינה פיזית, מה שאומר שלפי כרונולוגיית הספר שבנויה על שנת יציאת הספר, גרובר נולד בשנת 1977 ונכון לשנת 2021 הוא בן 44. הדבר היחיד שידוע על גרובר שקרה לפני עלילת הספרים הוא שהיה מגלה חצויים.
הוא מצא את אנבת' צ'ייס- בת אתנה, לוק קסטלאן- בן הרמס ותאליה גרייס בת זאוס, כאשר כל אחד ברח ממשפחתו.
למרות שכירון מנהל המחנה הורה עליו להביא רק את תאליה ולא לעשות שום דבר שיעכב אותו הוא הביא את כל השלושה למחנה.
במהלך המסע גרובר והאחרים נחטפו על ידי קיקלופ אך אנבת' הצילה אותם.
אומנם הקיקלופ לא פגע בהם, אך הוא השאיר לגרובר ולאנבת' טראומה מפני קיקלופים.
החבורה כמעט מגיעה אבל אז באות נוטות החסד (יצורים מהשאול שנשלחו על ידי האדס להרוג את תאליה) גרובר מתבלבל בכמה פניות ונוטות החסד נלחמות בהם תאליה מקריבה את חייה ומצילה את חבריה ובזמן שהיא בין חיים למוות אביה הופך אותה לעץ אשר מגן על גבולות המחנה.
גרובר מתייחס לכישלון להגן עליה כאל אחד הכישלונות הנוראים של חייו.
חלומו, כמו של כל בני מינו, הוא למצוא את האל הסאטיר פאן, שלפי המסופר, מת לפני 2000 שנה.
סאטירים בכל זאת ניסו למצוא אותו מתוך הנחה שהוא גוסס בלבד.
גרובר נשלח לשמור על חצוי חדש בשם פרסי ג'קסון.
פרסי לא יודע על עולם המיתולוגיה היוונית שהשתלב באמריקה של המאה ה-21 ותפקידו של גרובר הוא להשגיח עליו עד שהוא יצטרך לדעת.
הוא מתחזה לחברו וכירון הקנטאור מתחזה למורו ללטינית.
הם אלה שנותנים את נשקו כשמפלצת תוקפת אותו ולמרות זאת לא מספרים לו על המיתולוגיה היוונית ועל היותם חצי חיות ויצורים מיתולוגיים.
בחופשת הקיץ פרסי ואימו סאלי יוצאים לבקתה שלהם ליד חוף הים.
מינוטאור תוקף אותם וחוטף את סאלי לאחר ניסיונו של גרובר להביא אותם למחנה.
פרסי הורג את היצור, אבל הוא כבר מספיק להרוג את סאלי, או לפחות זה מה שפרסי חושב, היא נחטפה על ידי האדס.
גרובר ואנבת' עוזרים לפרסי להתאקלם בעולם המיתולוגיה היוונית.
לאחר שפרסי מתגלה כבן פוסידון הוא יוצא למסע חיפושים על מנת להחזיר את אימו ואת הברק של זאוס שנגנב ממנו.
הוא בוחר בגרובר ובאנבת' שיעזרו לו.
המשימה הצליחה והגיזה עבדה טוב כל כך עד שתאליה שוחררה מהעץ.
בספר השלישי, גרובר מוצא שני חצויים חדשים, האחים ביאנקה וניקו די אנג'לו.
פרסי, אנבת' ותאליה נשלחים להוציא אותם מהפנימייה שלהם, מתפתח קרב ואנבת' נחטפת בידי מנטיקור בשם ד"ר קוטס, שעובד לטובת קרונוס ולוק.
פרסי, תאליה, גרובר ושתיים מציידות ארטמיס- זואי צל ליל, וביאנקה די אנג'לו, יוצאים למסע על מנת לחלץ אותה ואת ארטמיס, שגם היא נחטפה, ומחזיקה את השמים על גבה במקום אטלס.
גם כאן הם מצליחים במסעם.
במהלך המסע פרסי ואנבת' נאלצים להיפרד לזמן מה מגרובר וטייסון, אחרי שגרובר מריח את ריחו של פאן, אל הטבע, בצורה חזקה מאוד, לאחר כמה זמן הם נפגשים שוב והם מגלים ששני חבריהם גילו את פאן, אולם לצערם - הוא גוסס.
אל אומנם לא יכול למות, אך הוא מתפוגג כאשר ממלכתו מתפוגגת, במקרה הזה הטבע.
רייצ'ל דר מניחה שזה באשמת אביה, קבלן עשיר שהורס את הטבע לטובת בניית בניינים.
פאן ממנה את גרובר להיות אדון הפרא במקומו.
לוק מצא את החוט ותוקף את מחנה החצויים, אולם בעזרת "כוח הפאניקה" שגרובר קיבל מפאן לפני התפוגגותו, הם בורחים.
בספר החמישי צבאו של קרונוס מכין מצור על העיר מנהטן, שם, בראש בניין אמפייר סטייט, ניצב הר האולימפוס.
כמה מהאלים המשניים מצטרפים לקרונוס, ובהם אל השינה מורפיאוס, שמרדים את כל אנשי העיר, ובהם גרובר, שסייר שם.
פרסי וניקו מוצאים אותו ומעירים אותו, והוא חוזר למחנה החצויים.
בסוף הספר המחנה מנצח לאחר שלוק, שבו שכן קרונוס, התאבד.
בסדרות הבאות ממלא גרובר תפקיד קטן ביותר.
בספר הראשון של גיבורי האולימפוס מתגלה שפרסי נעלם שלושה ימים לפני תחילת העלילה.
גרובר וחברים נוספים של פרסי נשלחים לאתר אותו.
בספרים הבאים גרובר והאורקל רייצ'ל מנסים לשווא לקיים יחסי חוץ ודיפלומטיה טובה יותר בין היוונים לרומים.
בסדרה הבאה הוא מופיע בתור מורה הדרך של מג מקפרי והאל אפולו במבוך של דיידלוס בספר המבוך הבוער.
לגרובר אין ממש נשק, אך הוא נלחם באמצעות קסמיו של חלילי הפאן שלו.
בסוף הספר הרביעי הוא משתמש בכוח הפאניקה שקיבל מהאל פאן כדי להבריח את צבא קרונוס מהמחנה.
בסרטים גרובר אנדרווד מגולם בידי הראפר ברנדון טי.
בן המשפחה הידוע היחיד של גרובר היה דודו, פרדיננד אנדרווד.
במהלך המסע של הספר הראשון השלישייה הולכת לחנות הפסלים של האישה בעלת שיער הנחשים, המפלצת המאבנת, מדוזה, שם גרובר מגלה שפרדיננד, שעד עכשיו לא ידע מה עלה בגורלו בחיפושיו אחר האל פאן, הפך לפסל בגללה.
גרובר הניח שדברים דומים קרו גם לאביו.
בעל שיער חום מתולתל, ופצעוניי בגרות על פניו, וזקנקן קטן שגדל עם הזמן.
בעל רגליים שעירות של תיש.
בספר הראשון גדלות לו קרניים שעם הזמן גדלות עוד יותר.
יש לו בגדים אנושיים כדי שבני תמותה רגילים לא יבחינו בקרניים ופרסות שלו, כי למרות שיש דבר הנקרא "ערפול" שמעוות את מה שבני האדם רואים למשהו "מציאותי יותר", יש כאלה שיכולים לראות מבעד לערפול.
גרודז'ונדז (, ; בגרמנית: Graudenz, גראודנץ) היא עיר עתיקה בפרובינציית קויאוויה-פומרניה שבצפון פולין, על גדות הוויסלה.
מבחינה מנהלית השתייכה העיר בין השנים 1975–1998 לווייוודת טורון, ומאז ייסודה של פרובינציית קויאוויה-פומרניה ב-1999 היא משתייכת אליה.
העיר נוסדה במאה ה-11 על מדרון גבעה על גדות נהר הוויסלה, בידי האבירים הטבטונים, והייתה לעיר נמל מרכזית.
ב-1466 צורפה העיר לפולין, ועם חלוקת פולין ב-1772 עברה לשלטון פרוסיה.
ב-1918, עם כינון הרפובליקה הפולנית השנייה, שבה העיר לפולין.
בימי מלחמת העולם השנייה חוותה העיר הרס רב כערים פולניות רבות אחרות, אולם השתמרו בה מספר מבנים מרשימים המושכים אל העיר תיירות.
בעיר שכן מחנה משנה של מחנה הריכוז שטוטהוף.
המחנה החל לפעול ב-22 בספטמבר 1944 ועד ינואר 1945. ידוע על כ-1,000 נשים רובן יהודיות שהועסקו בעבודת פרך במחנה בבניית שדה תעופה לצבא הגרמני.
גרהרד שרדר היה פוליטיקאי גרמני.
כיהן כשר הפנים של מערב גרמניה בשנים 1953–1961, כשר החוץ בשנים 1961–1966, וכשר ההגנה בשנים 1966–1969. בשנת 1968 נבחר למועמד המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית לתפקיד נשיא גרמניה, בגוברו על ריכרד פון וייצזקר, אולם הוא הפסיד בבחירות למשרת הנשיא לגוסטב היינמן.
שרדר נולד במערב ממלכת פרוסיה.
נטען ששרדר גם היה חבר האס אה, אולם שרדר הכחיש זאת וטען ששמו הועלה כמועמד לחברות אך מכיוון שלא הביע עניין בכך, נמחק מרשימת המבקשים להצטרף.
לאחר קבלת הדוקטורט עבד במכון קייזר וילהלם בברלין ולאחר מכן במשרד עורכי דין, הוסמך לעורך דין בשנת 1939 והתמחה בדיני מיסים.
בספטמבר 1939 גויס לוורמאכט ועבר הכשרה להיות מפעיל מערכות קשר.
בשפטמבר 1940 שוחרר מן השירו הצבאי ושב לעבוד כעורך דין.
עזב את המפלגה הנאצית במאי 1941, בעת שנשא לאישה את בריג'ט לנדסברג שהייתה יהודיה למחצה, לאחר שקיבל רשות מיוחדת לכך.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות גויס שוב לצבא.
לחם בחזית המזרחית, נפצע קשה בחורף 1942. לאחר שהחלים מהפציעה לא חזר לשירות מבצעי.
הוצב כמדריך מערכות קשר בבסיס האימונים בסקסוניה.
במאי 1945 נכנע ליחידת צבא ארצות הברית.
הוא היה כלוא במחנה שבויים בריטי ובשל ידיעת השפה האנגלית שימש כמתורגמן במחנה.
ביוני 1945 שוחרר מן השבי.
לאחר המלחמה עבר כפקיד ממשלתי בנורדריין-וסטפאליה, בארגון מחדש של תעשיית המכרות והפלדה.
בשנת 1949 הוא נבחר לבונדסטאג הראשון.
בשנת 1953 התמנה לשר הפנים של מערב גרמניה.
בשנת 1961 התמנה לשר החוץ.
הוא תמך בקשירת קשרים עם העולם הערבי והתנגד לאספקת נשק לישראל.
בשנת 1966 עבר לכהן כשר ההגנה.
בעת ההמתנה למלחמת ששת הימים התנגד למשלוח מסכות גז ממחסני צבא גרמניה לישראל, בטענה שהצבא הגרמני זקוק להן.
במענה לביקורת על קשרים של בריטניה עם ממשלת גרמניה, בה מכהן שרדר בעל העבר הנאצי, נטען שהוא גורש מהמפלגה בגלל נישואיו לאישה ממוצא יהודי וכי לאחר מכן היה קשור לגורמים אנטי-נאציים.
שרדר עצמו טען שהוא הצטרף למפלגה הנאצית כדי להתקדם ולא מסיבות אידאולוגיות, וכי לא היה פעיל במפלגה.
בנובמבר 1968 נבחר למועמד מפלגתו בבחירות לנשיא גרמניה, בגוברו על ריכרד פון וייצזקר, שהיה מועמדו המועדף של קנצלר גרמניה, קורט גאורג קיזינגר.
בבחירות הפסיד שרדר לגוסטב היינמן שקיבל 49.4% מהקולות, לעומת 48.8% שקיבל שרדר.
לאחר מעבר מפלגתו לאופוזיציה כיהן שרדר כיו"ר ועדת החוץ של הבונדסטאג.
בספטמבר 1971 ביקר בישראל והצהיר שהוא רוצה יחסים כלכליים בין המדינות ולא סיוע בנשק.
עתירה לבג"ץ שהגיש גדעון ספירו בדרישה להעמיד את שרדר לדין נדחתה כ"טרדנות".
הוא ביקר בישראל שוב בספטמבר 1974, בראש משלחת של ועדת החוץ של הבונדסטאג.
גרו הרלם ברונדטלנד (בנורווגית: Gro Harlem Brundtland, נולדה ב-20 באפריל 1939) היא פוליטיקאית נורווגית, אשר כיהנה כראש ממשלת נורווגיה במשך שלוש פעמים (1981, 1986–1989, 1990–1996).
בנוסף על כך, ברונדטלנד כיהנה כמנהלת ארגון הבריאות העולמי בשנים 1998–2003 וכמנהיגת מפלגת העבודה בשנים 1979–1996. מאז עזיבתה את הפוליטיקה, ברונדטלנד עוסקת רבות בפיתוח בר-קיימא.
בעבר גם כיהנה כסגנית יו"ר האינטרנציונל הסוציאליסטי.
ברונדטלנד נחשבת לאישיות מתונה במפלגתה, ולאורך השנים תמכה בהצטרפות נורווגיה לאיחוד האירופי.
ברונדטלנד נולדה באוסלו בשנת 1939. היא הוכשרה כרופאה בתחילה.
היא התחתנה ב-9 בדצמבר 1960 ונולדו לה ארבעה ילדים.
בשנת 1963 סיימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אוסלו ובשנת 1965 סיימה תואר שני באוניברסיטת הרווארד.
לאחר לימודיה, עבדה ברונדטלנד בשירות הבריאות של אוסלו.
תפקידה הפוליטי הראשון היה בתור שרת הסביבה בשנים 1974–1979. בפברואר 1981 נבחרה להיות ראשת הממשלה הראשונה בנורווגיה, אך היא עזבה את התפקיד באוקטובר של אותה השנה.
ממשלתה השנייה של ברונדטלנד (אשר פעלה בשנים 1986-1989) ידועה בשל שיעור הנשים הגבוה שלה- כמעט מחצית (8 שרות מתוך 18 חברי ממשלה).
במהלך כהונתה השלישית כראשת ממשלה, לקחה ממשלת נורווגיה חלק מרכזי בשיחות ובפיתוח הסכמי אוסלו, אם כי לאורך התהליך ארצות הברית הלכה והפכה לדומיננטית יותר בגישור.
במאי 1998 ברונדטלנד מונתה למנהלת ארגון הבריאות העולמי.
במהלך כהונתה, ברונדטלנד עסקה רבות במלחמה כנגד תופעת העישון.
היא החזיקה בתפקיד זה עד שנת 2003.
ב-22 ביולי 2011 ברונדטלנד כמעט נרצחה במתקפת הטרור בנורווגיה שבוצעה על ידי אנדרס ברינג בריוויק.
היא שהתה באי שבו בוצע הטבח כשעתיים לפני הגעתו של ברייוויק.
בחקירתו, הודה ברייויק כי ברונדטלנד הייתה אחד מיעדיו העיקריים.
הוא תכנן באופן מפורט לחטוף אותה ולרצוח אותה בשידור חי באינטרנט.
גרודז'ייץ (בפולנית: Grodziec) הוא כפר במחוז קונין שבפרובינציית פולין גדול, במערב פולין.
זהו מושב הגמינה (מחוז מינהלי) שנקראת גמינה גרודז'ייץ.
הכפר שוכן כ-25 ק"מ מדרום-מערב לקונין ו-89 ק"מ מדרום-מזרח לבירה האזורית פוזנן.
עדויות ארכיוניות ראשונות לקיומו של הכפר קיימות מסוף המאה ה-14. מסוף המאה ה-15 עד סוף המאה ה-16 היה הכפר בבעלותה של משפחת גרודז'ייצקי (Grodziecki), ולאחר מכן עבר בין בעלויות של משפחות שונות.
משנת 1872 היה הכפר בבעלות משפחת קווילצקי (Kwilecki).
לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה בספטמבר 1939 שונה שם הכפר לגרוסדורף (Großdorf).