tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סגן ראשון דוד זילברברג גילה תחילה מסמכים חתומים על ידי שר החוץ של גרמניה הנאצית, יואכים פון ריבנטרופ, וחזר לדג'נרסהאוזן כדי ללמוד עוד את הרקע לממצאיו.
לאחר שנודע לו על מיקומם של ארמון מייסדורף וטירת מרבורג, הוא ליווה קציני מודיעין לאתרים שבהם התגלו מספר קבצים נוספים.
במהלך תקופה זו, כוחות אמריקאים עצרו חייל גרמני בשם קארל פון לוש, עוזרו של מתרגמו האישי של היטלר פול-אוטו שמידט, בזמן שנסוג מטרפורט, ליד אייזנך.
שמידט הורה לו להשמיד את כל הניירות הסודיים ביותר שהכניס לארכיון.
פון לוש הרס את הרוב, אך החליט לשמור על חלקם באופן פרטי וקבר אותם בשטח הסמוך לפאתי מרבורג.
לאחר שנתפס, לוטננט קולונל תומסון, ראש צוות המסמכים הבריטי, הציע לו להוביל את הצוות של תומסון למקום התכתובת הקבורה בתמורה לחסינות מהעמדה לדין.
כ-400 טונות של חומר הוצאו על ידי צבא ארצות הברית והועברו לטירת מרבורג לסקירה.
לאחר בדיקה, נמצא כי לפחות 60 מסמכים מכילים התכתבות בין הדוכס מווינדזור לבין הפיקוד העליון של גרמניה הנאצית.
דיפלומטים אמריקאים בחנו את התוכן לפני שהעבירו שילוב של טיוטות והעתקים מקוריים לממשלה הבריטית.
ראש ממשלת בריטניה דאז, וינסטון צ'רצ'יל, שוחח על המסמכים עם המלך ג'ורג' השישי, שהתעקש שהקבצים יאוחסנו ולא ישוחררו לעולם לציבור.
האוסף כולו נשלח לבריטניה ב-1948 ואוחסן בוואדון הול, בבקינגהאמשייר שם מאוחסנים מסמכים גרמנים ממלחמת העולם השנייה שהוחרמו.
על פי החשד, המסמכים והתכתובת שהתגלו פירטו עוד יותר את מעלליהם של הנאצים, במבצע וילי ב-1940, לשכנע את הדוכס מווינדזור להצטרף רשמית לצד הנאצים ולהעבירו לגרמניה במטרה להביא את בריטניה לשולחן המשא ומתן.
תוכנה של ההצעה הייתה לשכנע את הדוכס בעלילה פיקטיבית של המלך ג'ורג' השישי וראש הממשלה ווינסטון צ'רצ'יל להתנקש בחייו עם הגעתו לאיי בהאמה, ולקשור עמו קשר לביצוע חטיפה בתקווה לסחוט את המלוכה ואת בריטניה לכניעה.
המסמכים גם חושפים תוכנית להחזיר את הדוכס למלוכה לאחר שוויתר עליה בשנת 1936 ולהכיר באשתו, ווליס סימפסון, כמלכה, בתמורה לכך שהכוחות הנאצים יקבלו תנועה חופשית ברחבי אירופה.
מסמכים שנחשבו למרשיעים ביותר עבור משפחת המלוכה הבריטית.
על פי המסמכים לפני יציאתו לאיי בהאמה, הדוכס עודד התקפות הפצצה בלתי פוסקות על הממלכה המאוחדת במטרה לאלץ את ממשלת בריטניה להתחיל במשא ומתן לשלום.
אין אישור לכך שהדוכס קיבל הצעה לתנאים כלשהם מהנאצים בניסיון לשתף פעולה עם מבצע וילי.
היסטוריונים ציינו שהוא התרשם בתחילה יותר מהעידוד שקיבל מהממשלה הבריטית להפוך מושל איי בהאמה, אך כמה מסמכים לכאורה מאשרים שהוא אהד את האידאולוגיה הנאצית.
היסטוריונים בריטים, צרפתים ואמריקאים הסכימו בתחילה לעבוד יחד משנת 1946 בתקווה לשחרר רק מסמכים שלדעתם חיוניים לפרסום.
כמות קטנה שוחררה ב-1954, לפני שכרך כולו פורסם ב-1957. קבצים נוספים פורסמו ב-1996 במשרד הרישום הציבורי בקיו.
דווח כי שחרור התיקים גרם לדוכס מטרד ניכר.
תיקי מרבורג הם הנושא והמוקד העיקרי של הפרק "זמן עבר" של סדרת הטלוויזיה של נטפליקס "הכתר", המתאר את הסקירה הראשונית של המלכה אליזבת השנייה על המסמכים.
במאית הפרק, פיליפה לוותרפ, הצהירה כי נעשה שימוש בהעתקים של קבצים מקוריים במהלך הצילומים.
למרות האישור שהמלכה אליזבת אכן גינתה את הדוכס, ההיסטוריון הוגו ויקרס הציע שהפרק מרמז באופן שקרי שהדוכס גורש ממשפחת המלוכה עם שחרורם של תיקי מרבורג ובפועל הוא נשאר בקשר עם משפחתו וההופעות הפומביות לצד במשפחה המלכותית נמשכו.
בסרט התיעודי "Edward VIII: Britain's Traitor King", אשר שודר במרץ 2022 בערוץ 4 הבריטי, הוצגו מסמכים, קטעי יומנים וראיונות שחשפו את מידת המעורבות של אדוארד עם המשטר הנאצי.
בין השאר ניטען כי אדוארד קיווה לחזור לשלטון באנגליה בגיבוי הנאצים, ואף סיפק להם מידע מודיעני רגיש שנועד לאפשר להם להכניע את בריטניה במלחמה.
תיקוף מצרים העתיקה הוא השימוש בתיקוף לארגון ההיסטוריה של 3,000 שנה של מצרים העתיקה.
מערכת 30 השושלות שתועדה על ידי הכוהן המצרי דובר יוונית, מנתון, מהמאה השלישית לפני הספירה נמצאת עדיין בשימוש היום; עם זאת, מערכת ה"תקופות ביניים" וה"ממלכות" ששימשה לקיבוץ השושלות היא ממקור מודרני (מהמאות ה-19 וה-20 לספירה).
המערכת המודרנית מורכבת משלוש "תורות זהב" (ממלכות קדומה, תיכונה וחדשה), המשולבות בין "תקופות ביניים" (נחשבות לעיתים קרובות לזמני משבר או ימי אפלה) לבין תקופות מוקדמות ומאוחרות.
בספרו, Ägyptens Stelle in der Weltgeschichte שיצא לאור בשנים 1844–1857, הפך כריסטיאן צ'ארלס יוסיאס פון בונסן לאגיפטולוג הראשון שהציע את החלוקה המשולשת המודרנית להיסטוריה של מצרים:
"האימפריה הישנה" (Altes Reich) = ממנס עד תחילת השושלת השלוש-עשרה.
"האימפריה התיכונה" (Mittleres Reich) = חיקסוס עד לשושלת השבע-עשרה.
"האימפריה החדשה" (Neues Reich) = מהשושלת השמונה-עשרה ואילך.
בונסן הסביר, בתרגום לאנגלית של עבודתו משנת 1844, כיצד הגיע לשלוש הממלכות:
בהשוואה לתיקוף המודרני, האימפריה הישנה של בונסן כללה את מה שמכונה היום הממלכה התיכונה, ואילו האימפריה התיכונה של בונסן ידועה היום בתור תקופת הביניים השנייה.
תלמידו של בונסן, קארל ריכרד לפסיוס, השתמש בעיקר במערכת דו-צדדית ב-Denkmäler aus Ägypten und Äthiopien שלו בשנים 1849–1858:
"האימפריה הישנה" (Altes Reich) = שושלות 1–16.
"האימפריה החדשה" (Neues Reich) = שושלות 17–31.
מתווה ההיסטוריה העתיקה של מצרים (Aperçu de l'histoire ancienne d'Égypte) של אוגוסט מארייט משנת 1867:
הממלכה הקדומה = שושלות 1–10.
הממלכה התיכונה = שושלות 11–17.
הממלכה החדשה = שושלות 18–30.
ההיסטוריה המצרית (Ägyptische Geschichte) של אלפרד וידמן :
הממלכה התיכונה = שושלות 12–19.
הממלכה החדשה = שושלות 20–31.
ספר מלכי מצרים (Le Livre des Rois d'Egypte) של אנרי גוטייה 1907–1917:
אימפריה עתיקה (Ancien Empire) = שושלות 1–10.
אימפריה תיכונה (Moyen Empire) = שושלות 11–17.
אימפריה חדשה (Nouvel Empire) = שושלות 17–25.
תקופה סאיטו-פרסית (Époque saïto-persane) = שושלות 26–31.
תקופה מקדונית-יוונית (Époque macédo-grecque) = שושלות 32 (מקדונית) ו-33 (תלמית)
האגיפטולוגיה של המאה ה-19 לא השתמשה במושג "תקופות ביניים".
אלה נכללו כחלק מהתקופות הקודמות "כזמני מרווח או מעבר".
בשנת 1926, לאחר מלחמת העולם הראשונה, "Die Blütezeit des Pharaonenreiches" מאת גאורג שטיינדורף ו"מצרים וסוריה בתקופת הביניים הראשונה" של הנרי פרנקפורט הקצו לשושלות 6–12 את המינוח "תקופת ביניים ראשונה".
הטרמינולוגיה התבססה היטב בשנות הארבעים של המאה העשרים.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, מחקרו של האגיפטולוג הגרמני הנס סטוק , Studien zur Geschichte und Archäologie der 13. bis 17. Dynastie, טיפחה שימוש במונח "תקופת ביניים שנייה".
בשנת 1978, ספרו של האגיפטולוג הבריטי קנת קיטשן "תקופת הביניים השלישית במצרים (1100–650 לפני הספירה)" טבע את המונח "תקופת ביניים שלישית".
תיקי אפשטיין הם אוסף מסמכים המפרט את פעילותו הפלילית של עבריין המין, הפדופיל המורשע ואיש ההון האמריקאי ג'פרי אפשטיין ושל שותפיו.
אחד המסמכים המוכרים ביותר באוסף זה הוא רשימת אפשטיין, המכילה לכאורה שמות של לקוחות מפורסמים ואנשי ציבור שאיתם קיים אפשטיין סחר בנערות קטינות.
בעקבות מעשיו של אפשטיין, שכללו טיפוח מעגל חברתי שבו דמויות ציבוריות בכירות בהן פוליטיקאים וסלבריטאים, קיימות בארצות הברית תאוריות קשר על פיהם הרשימה נוהלה במטרה לסחוט את אנשי הציבור שהיו שותפיו לסחר, ואף תאוריה על פיה אלא רצח שנועד להגן על לקוחותיו מהליכים פליליים ומדין ציבורי.
גודלם של המסמכים עולה על 300 ג'יגה-בייט של נתונים, בתוספת מדיה אחרת, המאוחסנים במערכת ניהול התיקים סנטינל של ה-FBI.
אלו כוללים את רשימת אנשי הקשר של אפשטיין, יומני הטיסות של מטוסיו, התכתבויות בין אנשים שונים, תמונות וסרטונים, ומסמכי בית משפט נוספים בעניינו.
חלקם של המסמכים פורסמו לציבור בצורה ערוכה ומצונזרת, בהם רשימת אנשים בולטים שונים שטיילו עם אפשטיין או היו בקשר איתו, שפורסמה בצורה חלקית במיוחד.
אחד המסמכים המרכזיים בפרשה הוא "הספר השחור של אפשטיין" - מסמך בן 97 עמודים המורכב משמות, מספרי טלפון, כתובות דואר אלקטרוני וכתובות בית שנלקח על ידי עובד באחוזתו של אפשטיין.
הספר פורסם באופן ערוך ב"גוקר" ב-2015, ובאופן מלא ב- ב-2019. ספר מרכזי שני בפרשה, שזכה לכינוי "הספר השחור הקטן השני של אפשטיין", פורסם על ידי Business Insider בשנת 2021, וכתיבתו מתוארכת לאוקטובר 1997. לדברי , גיליין מקסוול, חברתו של אפשטיין, היא זו שערכה את הספר.
בראון טענה כי הספר היה ספר טלפונים עבור בני הזוג ולא ספר לקוחות, והאישים המוזכרים בו אינם בהכרח לקוחותיו של אפשטיין.
עבריין המין והפדופיל ג'פרי אפשטיין הואשם בחלק מהעבירות הפליליות אותן ביצע בשנת 2006, וחתם על עסקת טיעון בעניינן ב-2008. הוא נעצר שוב בעניין עבירות נוספות שביצע בשנת 2019, ומאוחר יותר נמצא מת בתאו.
אפשטיין טיפח חוג חברתי נרחב שכלל דמויות ציבוריות בהן פוליטיקאים בכירים וסלבריטאים.
לאחר התפוצצות הפרשה בתקשורת ומותו של אפשטיין, עלו תאוריות קשר, לפיהן שמר אפשטיין את רשימת לקוחותיו עמם סחר בנערות למטרות מין, לתפוצה רבה בארצות הברית.
על פי התאוריות, אפשטיין השתמש ברשימות כדי לסחוט את לקוחותיו, ולפי טענות נוספות הלקוחות היו אלו שרצחו את אפשטיין בתאו לאחר שנעצר.
התיקים אוחסנו במסגרת חקירת הפרשה במערכת התיקים של ה-FBI, לשכת החקירות הפדרלית של ארצות הברית, ותוכנם חשוף באופן חלקי לציבור.
עם השנים הצטברו עדויות והוכחות רבות לקיומם של הרשימות, למרות טענות חוזרות ונשנות מצד עיתונאים ואישי ציבור בכירים בארצות הברית כי הרשימות מעולם לא התקיימו.
לאורך מספר שנים מאז מותו של אפשטיין משתחררים חלקים מהרשימות באופן הדרגתי לציבור הרחב, אולם זה נעשה כאשר חלקים רבים מתוכנן מושחר, ופרטים משמעותיים רבים ממנו אינו נשארים חסויים.
הטענות לקיומה של רשימת אפשטיין החלו להישמע מיד לאחר מותו, ב-2019. חשיפה ראשונה של תוכן מהקבצים הייתה שנים אחר כך.
בשנת 2023, ארבע שנים לאחר , הורתה השופטת מניו יורק על פרסום לציבור של מסמכים משנת 2015 מתיק תביעת הדיבה נגד גיליין מקסוול, בת זוגו לשעבר ושותפתו לפלילים של אפשטיין.
ניתנה לכל מי ששמו הופיע במסמכים האפשרות לערער במטרה להסיר את שמו מהן עד 1 בינואר 2024, ועל פי פסק הדין, לאחר מכן המסמכים יפורסמו.
המידע שנחשף בסופו של דבר היה ברובו ידוע לציבור עוד לפני הפרסום.
בין האנשים שהוזכרו בפרסום זה הנסיך אנדרו מאונטבאטן-וינדזור מבריטניה, נשיאי ארצות הברית ביל קלינטון ודונלד טראמפ, מושל ניו מקסיקו ביל ריצ'רדסון, עורך הדין אלן דרשוביץ, הזמר מייקל ג'קסון והפיזיקאי סטיבן הוקינג.
רובם הוזכרו במסמכים כבדרך אגב ולא הואשמו בעבירה פלילית.
מגלה הדוגמניות הצרפתי , שהואשם בהתעללות מינית על ידי אחת מקורבנותיו של אפשטיין, התאבד בשנת 2022 בפריז, בזמן שהיה תחת חקירה בגין אונס וסחר בקטינים למטרות מין.
במהלך בשנים 2021 ל-2025, האשימו פוליטיקאים רבים בארצות הברית, כולל בעלי ברית של טראמפ, שקיימת רשימת לקוחות נוספת של אפשטיין שלא נחשפה על ידי הממשל.
קאש פאטל, שבהמשך היה לראש ה-FBI, קרא לטראמפ לשחרר את הרשימה אם ייבחר.
במהלך ועידה של ביוני 2024, האשים דונלד טראמפ ג'וניור את ממשל ביידן בשמירה על הרשימה תחת מעטה סודיות במטרה להגן על פדופילים משורותיהם.
ואנס, סגנו של טארמפ במרוץ לנשיאות, לשחרר את הרשימה במלואה.
טראמפ עצמו לא הזכיר את המסמכים רבות בתקופה זו, אף על פי שהעלה בוועידת הפעולה הפוליטית השמרנית ב-2015 חשד לקשר בין אפשטיין לביל קלינטון.
במסגרת בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024, הודיע דונלד טראמפ כי הוא מתכוון לפרסם את הרשימות לציבור כאשר ייבחר לתפקיד הנשיא.
בראיון שנערך ביוני 2024 עם פוקס ניוז, טראמפ ענה כן לשאלה האם ישנה את סיווג הסודיות של הקבצים.
בראיון שנערך בספטמבר עם לקס פרידמן, הצהיר טראמפ כי "לא תהיה לו בעיה" לשחרר תיקים נוספים מהפרשה ו"כנראה" שיפרסם לציבור את רשימת הלקוחות.
למרות הצהרותיו, לאחר שנבחר אמר כי המסמכים הם בדיות שחוברו על ידי חברי המפלגה הדמוקרטית היריבה.
התובעת הכללית של ארצות הברית, פאם בונדי, נשאלה ב-21 בפברואר 2025, על ידי עיתונאי פוקס ניוז האם משרד המשפטים יפרסם את רשימת לקוחותיו של אפשטיין, והשיבה כי היא בודקת את הנושא, לאחר שקיבלה הנחיה תואמת מהנשיא טראמפ.
שישה ימים מאוחר יותר, היא פרסמה מסמכים נוספים הקושרים פרשה, אך אלו לא הכילו מידע משמעותי חדש.
לנוכח אכזבת הציבור מהמסמכים היא דרשה שראש ה-FBI קאש פאטל יספק לה את החומר הנרחב שביקשה ממנו במקור.
מייקל זיידל, ראש מחלקת הפצת הרשומות והמידע של ה-FBI התנגד להוראתה של בונדי ונאלץ להתפטר.
בהמשך, עבד ה-FBI על רשימות אפשטיין במשך שבועיים.
במסמכים אלו מצאה הלשכה עשרות שמות של ידוענים ואנשי ציבור, בהם טראמפ עצמו.
המודעות הציבורית לקיומן של הרשימות זכתה לתנופה משמעותית בשנת 2025 בעקבות ציוץ בטוויטר של אילון מאסק, האיש העשיר בעולם באותה תקופה ומקורב לשעבר לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שטען כי שמו של הנשיא מופיע בה.
הציוץ הועלה במסגרת , ויומיים לאחר מכן נמחק.
בהמשך פרסם התנצלות כללית על כמה מהפוסטים שפרסם אודות הנשיא.
משרד המשפטים של ארצות הברית תחת פרסם תזכיר ב-7 ביולי, על פיו רשימת אפשטיין אינה קיימת, וקבע כי "לא נמצאו ראיות מהימנות לכך שאפשטיין סחט אישים בולטים כחלק ממעשיו".
התזכיר נתקל בספקנות מצד פרשנים פוליטיים מכל הקשת הפוליטית האמריקאית, בהם אלכס ג'ונס מימין וג'ון אוליבר משמאל.
בנובמבר פרסמו אישים מהמפלגה הדמוקרטית בוועדת הפיקוח של בית הנבחרים סדרה של מיילים הקשורים לפרשת אפשטיין, בהם כתב בין היתר כי "הכלב שלא נבח הוא טראמפ", וצוין כי טראמפ "בילה שעות" עם אחת הקורבנות של אפשטיין.
ב-18 בנובמבר 2025 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית את ברוב של 427 נגד 1, קליי היגינס.
הסנאט אישר פה אחד את הצעת החוק באותו היום, ולמחרת חתם עליה הנשיא טראמפ, מה שדרש באופן רשמי ממשרד המשפטים לשחרר את התיקים לעיון הציבור בתוך 30 יום.
לאורך 30 הימים שלאחר מכן שחרר המשרד תוכן רב הקשור בתיקי אפשטיין.
הפרסומים כללו תמונות וחומרי חקירה רבים, בהם עשרות אלפי דפים.
ב-19 בדצמבר, המועד האחרון לפרסום שקבע החוק, שחרר המשרד כמה עשרות אלפי מסמכים מתיקי אפשטיין, אך לא את כל מיליוני המסמכים.
המידע שפורסם ספג ביקורת נרחבת בארצות הברית עקב השחרות רבות שנעשו במטרה להסתיר שמות מעורבים בפרשה בניגוד לחוק שעבר.
על פי הטענות, המסמכים מושחרים באופן שלא מאפשר לציבור הרחב להבין מיהם העבריינים והמקורבים של אפשטיין, והם חלקיים במיוחד, באופן המקשה על על הציבור לגבש עמדה בנושא.
כמו כן עלתה ביקורת ציבורית רבה נוספת בעניין.
תירוטרופין (Thyrotropin), המכונה גם הורמון מעורר בלוטת התריס (TSH – Thyroid Stimulating Hormone), הוא הורמון פפטידי טרופי המופרש על ידי בלוטת יותרת המוח הקדמית.
תירוטרופין שולט על הפרשת התירוקסין, הורמון בלוטת התריס, ובכך שולט בקצב חילוף החומרים בגוף.
ידועים שני מצבים קליניים הקשורים בהפרשת הורמון זה:
היפותיאורודיזם (תת-תריסיות): ירידה בקצב חילוף החומרים.
היפרתיאורודיזם (יתר-תריסיות): עליה בקצב חילוף החומרים.
על מנת לזהות בוודאות מצבי תת-או יתר פעילות של הבלוטה יש לערוך בדיקת דם מתאימה.
תיקנאים (שם מדעי: Blattodea) היא סדרה של חרקים בעלי גלגול חסר בתת-מחלקת תיקאים, הכוללת תיקנים וטרמיטים.
הטרמיטים הם חרקים אאוסוציאליים, בעלי גוף רך, בצבעים בהירים, ואילו התיקנים הם חרקים שאינם חיים במושבות אך יש להם נטייה להתקבץ יחד, והם בעלי גוף שריוני בצבעים כהים.
בתחילה הטרמיטים נחשבו לסדרה נפרדת (Isoptera), אך מחקרים גנטיים הראו קשר לתיקנים והצביעו על כך שלשתי הקבוצות מוצא משותף.
התיקנאים וגמלי שלמה מרכיבים יחד את על-סדרה Dictyoptera.
מעל 4,000 מינים של תיקנים נמצאים בכל רחבי העולם, ולכל יבשת יש מינים ילידיים משלה.
מרבית המינים אוכלי-כול או אוכלי בשר, והם חיים במגוון רחב של בתי גידול כגון מערכת הביוב, עלים, רקב, צמחייה עבותה, בסדקים, בחללים מתחת לקליפת עצים, תחת בולי עץ ופסולת.
חלקם חיים על עצים, במערות ובמים.
מספר מועט של מינים חיים בסביבת המגורים של בני האדם.
הועברו על ידיהם ברחבי העולם ונחשבים למזיקים.
למעלה מ-3,000 מינים של טרמיטים נמצאים בכל יבשות העולם למעט אנטארקטיקה.
המגוון הגדול ביותר נמצא באפריקה ומעט מהמינים מצויים באירופה ובאמריקה הצפונית.
הטרמיטים אוכלי רקב, ומינים רבים אוכלים עץ.
לתיקנאים יכולת הישרדות גבוהה מאוד.
הם מסוגלים לחיות בביוב, וכן שבוע בלי מזון.
התיקנים לא השתנו גנטית (או כמו שנהוג לומר לא התפתחו אבולוציונית) כבר 250 מיליון שנים.
הנקבות מייצרות תיק אשר לתוכו הן מטילות את הביצים, (מכאן נגזר שמם -תיקנים).
הן מטילות 14–16 ביצים בתיק ביצים, נושאות אותו עמן (בקצה הבטן) במשך כיומיים ואז מניחות אותו בסביבת מזון.
תיק הביצים בצבע חום (הופך לכהה לאחר מספר ימים).
מן הביצים בוקעים הצעירים (נימפות) שהם בעלי מופע דומה לבוגר רק קטן יותר וללא כנפיים, ולאחר מעבר של מספר שלבי התפתחות כנימפה הם הופכים לבוגרים.
סך כל משך ההתפתחות של פרט מביצה לבוגר הוא כ-60 ימים.
תוחלת החיים שלו היא כ-15 חודשים.
לתיקן אברי חישה בקצה האחורי של גופו אשר מחוברים לסיבי עצב גדולים במיוחד ויחד מקנים לו "רפלקס בריחה" ייחודי.
אם מוסיפים על כך את מהירות הריצה הגבוהה של התיקן האמריקני - עד 5.4 קמ"ש (כ-50 מרחקי-גוף בשנייה, שווה ערך לאדם הרץ במהירות 330 קמ"ש), הרי שלאדם סיכוי נמוך להבחין בתיקן אמריקני שנמצא בסביבתו ואפילו נמוך יותר לתפוס אחד.
ואכן, רוב התיקנים שבהם אנו נתקלים הם זקנים או פגועים בצורה כלשהי.
הטרמיטים הם חרקים דמויי תיקן או נמלה, קטנים, חיוורים ולעיתים קרובות חסרי עיניים וכנפיים, החיים במושבות המונות עד 10 מיליון פרטים (וכ-50 אלף פרטים בממוצע).
כל הטרמיטים הם אאוסוציאליים ברמה מסוימת.
רוב חברות הטרמיטים מורכבות מפועלים, האחראים על ליקוט המזון, בניית הקן, וטיפול בצאצאים, ומלוחמים שתפקידם להגן על הקן מפני טורפים ופולשים.
צמח התירס מגיע לגובה של כ-3 מטר.
הוא נזרע באביב ונקצר באביב/קיץ.
הצמח זקוק לאספקת מים שוטפת ולאקלים חם.
מקורו של התירס במרכז אמריקה, שם נאכל במגוון צורות במשך אלפי שנים.
הוא גודל לראשונה על ידי תרבות המאיה ותרבויות שכנות באזור מקסיקו של היום.
בסיפור הבריאה של תרבות המאיה, אכילת התירס היא שיצרה את האדם והבדילה אותו מן הבהמה.
עם הגעת הספרדים למרכז אמריקה במאה ה-15, הופץ השימוש בתירס בשאר העולם.
צמח התירס נקרא על שם הדמות המקראית תירס, בנו של יפת.
טורקיה הייתה תחנה להפצת תירס באירופה, ובמספר שפות (איטלקית, צרפתית וגרמנית) נקרא התירס "חיטה טורקית".
הרב יצחק אברבנאל, בן המאה ה-15, העריך שצאצאיו של תירס המקראי התיישבו באזור טורקיה.
הוא לא ידע שהטורקים הגיעו לאזור שמכונה כיום "טורקיה" רק במאה השמינית והתשיעית, ולכן כתב: "והיותר מתיישב שתירס הוא פרס והוא טורקאש, כי כך היא הקבלה ביניהם שהם מבני פרס".
אחד הראשונים שתיאר את צמח התירס בעברית היה ברוך לינדא בספרו "ראשית לימודים" (1789).
הוא מכנה את הצמח "חטי טורקיא", בתרגום מגרמנית.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלו לכנותם "חטי תירס", בעקבות הזיהוי של התירס עם הטורקים.
בתחילת המאה ה-20 קוצר השם לשם הפשוט "תירס" וכך מכונה הצמח כיום.
התירס נאכל טרי או לאחר בישול, צלייה או קלייה.
התירס מהווה מרכיב עיקרי במאכלים כמו ממליגה, פולנטה, טאקוס, וכן במצרכים כדוגמת קורנפלקס, קמח תירס, עמילן תירס, שמן תירס, אלכוהול, אצטון ועוד.
התירס משמש כתוספת במאכלים כגון פיצה, פשטידות, סלט, ממרחים שונים ועוד, ולהכנת פופקורן.
תירס למאכל משווק בחבילות של קלחי תירס, וכן בקופסאות שימורים או באריזות המכילות גרגרי תירס קפואים או מיובשים.
מלבד השימוש לאדם, התירס משמש גם למאכל בהמות כחומר טרי וכתחמיץ.
התירס הוא אחד מהגידולים החשובים ביותר בעולם המשמש כבסיס תזונתי לאדם וכחומר גלם עיקרי בהזנת בע"ח, ולכן נמצא בראש סדר העדיפויות בפיתוחים שונים ובתחומים רבים.
בעזרת צמח התירס נעשו כמה מהתגליות החשובות ביותר בגנטיקה.
הגנום של התירס עשיר בטרנספוזונים ומועד למוטציות, דבר המתבטא במגוון צבעי גרעיני התירס כגון: אדום, שחור, סגול, לבן וכו'.
ב-2005 התחיל פרויקט מיפוי הגנום של התירס על ידי צוות חוקרים אמריקאי.
בפברואר 2008 כבר פורסמה טיוטה ראשונית של המחקר, הכוללת כ-95% מהמיפוי, שפורסם בעיתון.
הנדסתו הגנטית של התירס תרמה ליצירת זני מכלוא רבים בעלי עמידויות משתנות לתנאי קרקע, אקלים, מחלות ומזיקים שונים יחד עם השגת המטרה העיקרית של העלאת היבול (לאחר המיפוי הגנטי כמות היבול לדונם עלתה בממוצע ב-50%).
שטחי גידול התירס בישראל נפרסים לאורכה, החל מרמת הגולן שבצפון ועד הנגב המערבי שבדרום.
בממוצע, מגדלים בישראל 25,000 דונם תירס מתוק בשנה, לצורכי התעשייה והשוק המקומי וכ-70,000 דונם תירס לתחמיץ, המהווה כ-35% מכלל החומר היבש המשמש להזנת בעלי-חיים.
קיימים זני תירס רבים המיועדים לצורכי הגידול השונים בישראל ובכל שנה, נערכים מבחני זנים ללפחות 5–10 זנים נוספים, עבור בחינת התאמתם לצורכי העמידות ותכולת הגרעין הנדרשים בשוק.
זני התירס העיקריים בארץ הם קלגרי, 33-031, קולוסיאוס, סימון, האטי, W86 (מתוך נתוני ארגון עובדי הפלחה לשנת 2019).
התוצרת העולמית והתפלגותה בין המדינות
גידולי התירס בארצות הברית מהווים כשליש מהתוצרת העולמית; מדינות בולטות נוספות הן סין, הודו, ברזיל, מקסיקו, ארגנטינה, צרפת, אינדונזיה ודרום אפריקה.
התוצרת העולמית של תירס בשנת 2003 הסתכמה ב-600 מיליון טון, ואילו בשנת 2009 הייתה 817 מיליון טון.
יותר מאורז (678 מיליון טון) או חיטה (682 מיליון טון).
ב-2013 עמד יבול התירס על מיליארד ו-16 מיליון טון.
תירוקסין (T4= thyroxine), ידוע גם כתתריודוטירונין, הוא אחד ההורמונים המיוצרים ומופרשים על ידי בלוטת התריס (תירואיד).
תירוקסין "חופשי" - שאינו קשור לחלבונים נושאים, משפיע, יחד עם ההורמון תריודוטירונין (T3, שאליו הופך התירוקסין בתאים, וגם מופרש מבלוטת התריס), בעיכול חלבונים, שומנים ופחמימות ומסייע בוויסות המטבוליזם בגוף (קרי: חילוף חומרים).
ריכוז גבוה של תירוקסין או T4 חופשיים קרוי "היפרתירואידיזם", והוא נוצר עקב יתר פעילות של בלוטת התריס.
חוסר בתירוקסין או T4 חופשיים קרוי "היפותירואידיזם" או תת-פעילות של בלוטת התריס, וניתן לטפל בו על ידי נטילת טבליות תירוקסין סינתטי.
התירוקסין (T4) מופק בתאים הפוליקולריים של בלוטת התריס ומכיל ארבעה יוני יוד ואת חומצת האמינו טירוזין.
מחסור ביוד עשוי להיות אחד הגורמים למחסור בתירוקסין.
התירוקסין הוא פרו-הורמון ועשוי להפוך להורמון הפעיל תריודוטירונין (T3) ברקמות פרפריות על ידי האנזים Deiodinase, המסיר מהתירוקסין מולקולת יוד אחת.
רק 15% מהתריודוטירונין מיוצר בבלוטת התריס ורובו מסונתז מתירוקסין, כך שהתירוקסין מהווה למעשה מאגר של תריודוטירונין.
תִּירוֹשׁ הוא מושב של "הפועל המזרחי" (בעל צביון דתי) בין קריית מלאכי לבית שמש בחבל עדולם השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
שמו של היישוב ניתן לו בגלל כרמי הענבים הרבים באזור.
המושב נמצא צמוד ומצפון לכביש 383 המחבר את צומת ראם לצומת תל עזקה, כ-10 ק"מ בקו אווירי ממערב לבית שמש.
כ-1 ק"מ מדרום לו נמצא היישוב גפן.
המושב תירוש הוקם בשנת 1955 על ידי עולים מצפון אפריקה במטרה לאכלס את חבל עדולם.
המושב הוקם על אדמות הכפר הערבי מוע'ליס, שתושביו עזבוהו במהלך מלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
לפי מקורות זרים, בסיס טילי יריחו כנף 2 של מדינת ישראל, הנושאים פצצות גרעיניות, ממוקם בסביבות המושב.
תִירָס היה בנו השביעי מבין שבעת בניו של יפת בן נח.
בדומה ליתר בני יפת, תירס זוהה על פי רוב עם אחד העמים שאכלסו את אזור אסיה הקטנה והים האגאי.
כך נאמר גם בפרשנות שרש"י פירשן.
לדעת חכמים תירס הוא אבי תרקיה (לועזית: Thrace), כיום בצפון מזרח יוון.
לפי ספר היובלים נחלת תירס הייתה ארבעה איים גדולים בים, קרוב לנחלת חם.
בשנת 1838 הציע החוקר הגרמני יוהאן כריסטיאן פרידריך טוך לזהות את תירס עם העם האטרוסקי שעל פי מקורות הלניסטיים ורומיים שונים, בכללם הרודוטוס, חי בלידיה קודם שהיגר לאיטליה, במאה השמינית לפנה"ס לכל המוקדם.
כמו כן, חלק מהחוקרים סבורים כי ניתן לזהות את האטרוסקים ואת תירס עם יסוד אתני המוזכר גם בכתובות מצריות מימי הממלכה החדשה.
במצבת מרנפתח מתפאר פרעה מרנפתח בניצחון על ברית של שבטים לוביים ו"גויי הים" הכוללים גם, על פי כתובות אחרות, עם הנקרא "תרש של הים".
אותו תרש מזוהה על ידי רוב החוקרים עם האטרוסקים, ויש מהם המבקשים לכלול את תירס המקראי בזיהוי זה.
דמות היסטורית הידועה לנו בשם זה הוא תרס, המלך התראקי, שאיחד את כל השבטים התראקים באזור מערב טורקיה ובולגריה של ימינו והקים את ממלכת אודריסה שהתקיימה בין המאות החמישית עד השלישית לפנה"ס.
הבירה הראשונה של הממלכה הייתה העיר אוסקודמה, כיום אדירנה, בטורקיה.
על שמו של תירס נקרא צמח התירס.
טורקיה הייתה תחנה להפצת תירס באירופה, אחד השמות של תירס ביידיש הוא טערקישע ווייץ "חיטה טורקית".
ובהתבסס על כך שצאצאיו של תירס המקראי התיישבו באזור טורקיה, הפך השם ל"חיטי תירס" ובקיצור "תירס".
תירבות צמחי בר הוא תהליך שבו האדם גידל וטיפח צמחי בר, ועל ידי כך, במקרה או במכוון, ברר והתאים צמחים אלה לצרכיו.
באמצעות ברירה סלקטיבית של תכונות גנטיות שיש בהן תועלת לצרכיו, כמו גודל הצמח והפרי, הארכת חיי מדף, צבע, טעם וצורה השונים במקצת מצורתם בטבע כך שיתאימו לצרכיו כצמחי מאכל או כצמחי נוי.
תרבות צמחים החל לפני לפחות 12,000 שנה עם דגנים במזרח התיכון, ודלעת הבקבוקים באסיה.
החקלאות התפתחה באחד-עשר מרכזים שונים ברחבי העולם לפחות, בתהליך של תרבות יבולים ובעלי חיים שונים.
צמחי נוף ונוי הם צמחים מתורבתים להנאה אסתטית בבית וסביבתו.
הצמחים המתורבתים לייצור מזון בקנה מידה גדול נקראים יבולים.
צמחים מתורבתים ששונו במכוון או נבחרו עבור מאפיינים רצויים מכונים קולטיגנים (cultigens).
צמחים רבים המניבים פירות וזרעים, צמחי נוי וירק שבשימוש האדם בימינו, שונים במקצת בתכונותיהם בטבע.
חלק מתכונות צמחי הבר לא היו נוחות לגידול על ידי האדם, לדוגמה, מנגנון הפצת זרעים למשל אצל אפונת בר על ידי פיצוץ או מנגנון הבשלה מדורג.
חלק מתכונות אלו היו מנגנוני הגנה שהצמחים פיתחו לצורך עמידותם ושרידותם בטבע.
האדם שאף לשפר את הצמחים, כדי שישתלמו כלכלית.
התירבות אפשר להרחיק תכונות לא רצויות ולשפר תכונות קיימות, כמו גודל הפרי, בתפוח, בתירס ובזית, העגבנייה, תפוח האדמה, החציל והשקד ותפוקת השמן שהוגדלה בזית המתורבת יחסית לזית הבר..
זיהוי של הורה הבר נעשה באמצעות דמיון צורני, כמו גודל, צורת הזרעים, צורת הפרחים וצבעם, וקרבה גנטית כמספר וצורת הכרומוזומים.
הכלאה בין מיני הצמח, המתורבת והבר, מאפשרת יצירת צאצאים פוריים.
לעיתים במהלך התירבות, הצמחים איבדו תכונות טובות ונפגעו איכויות חיוניות, כגון עמידות למחלות, לטמפרטורות קיצונית ותנאי מליחות קיצוניים, והפחתת עוצמת הריח כך שטעמם אינו מודגש כמו בצמח הבר, והערך התזונתי ירד.
בחיטה המתורבתת כמות החלבונים, הברזל והאבץ ירדה.
חוקרים ישראלים ואמריקנים הצליחו לבודד את הגנים המעורבים בכך, וכיום ישנה תוכנית להעשיר מחדש את החיטה המתורבתת בתכונות החיוביות שאבדו לה בתהליך התרבות.
תירבות דגנים וקטניות החל כבר לפני 13,000 שנה בתקופה הנאוליטית, כאשר האדם עבר מאורח חיים של מלקט-צייד לאורח חיים חקלאי, תקופה המכונה גם המהפכה הנאוליטית.
התירבות החל עם צמחי אפונה, חיטה ושעורה, שמחזור גידולם קצר ונמשך מספר חודשים, ולכן קל לבודד את התכונות הרצויות .
הניסיונות המוקדמים ביותר של בני אדם לתרבות צמחים התרחשו במזרח התיכון.
קיימות עדויות מוקדמות לגידול מודע ולבחירת תכונות של צמחים על ידי קבוצות פרה-נאוליתיות בסוריה.
גרגרי שיפון מלפני 13,000 שנה, נמצאו בתל אבו חוריירה בסוריה, אך נראה כי מדובר בתופעה מקומית.
כתוצאה מגידול דוכנים של שיפון בר לקראת תהליך של תרבות.גידולי דגנים תורבתו לראשונה לפני כ-11,000 שנה בסהר הפורה במזרח התיכון.
הבוטנאי והאגרונום אהרון אהרונסון התפרסם כאשר גילה בשנת 1906 את חיטת הבר המכונה 'אם החיטה', במדרונות שמעל לבית הקברות של ראש פינה.
תגליות ארכאולוגיות בכרמל וצפונית לים המלח מעידות כי גם זית הבר צמח בארץ ישראל.
גם שעורה וקטניות כמו אפונה ועדשים תורבתו באזור זה.
באפונת הבר קיים מנגנון הפצת זרעים באמצעות תרמיל המתפתל סביב עצמו, מתבקע וזורק את הזרעים למרחק של 3-4 מטרים שאינו קיים באפונת הגינה, כי אינו מתאים לאיסוף מסודר על ידי חקלאים.
הרימון גדל בר דרומית לים הכספי, התפוח במרכז אסיה, וגפן הבר באזור שמצפון מזרח אפגניסטן ועד מרכז טורקיה.
לעומת זאת ירקות כמו העגבנייה תפוח-האדמה והתירס תורבתו בדרום אמריקה.
תירבות הצמחים שיפר מאוד את תפוקת הרבייה של צמחי יבולים מעבר לתפוקה של אבותיהם הפראיים.
הגידולים המתורבתים הראשונים היו בדרך כלל שנתיים, בעלי זרעים או פירות גדולים.
אלה כללו קטניות כמו אפונה ודגנים כמו חיטה.
המזרח התיכון התאים במיוחד למינים אלה כתוצאה מהאקלים היבש בקיץ שהוביל לאבולוציה של צמחים חד-שנתיים בעלי זרעים גדולים, ומגוון הגבהים הוביל למגוון גדול של מינים.
עם התפתחות התירבות החלו בני האדם לעבור מחברת ציידים-לקטים לחברה חקלאית מיושבת.
שינוי זה יוביל בסופו של דבר, כ-4,000 עד 5,000 שנים מאוחר יותר, למדינות הערים הראשונות ובסופו של דבר לעליית הציוויליזציה עצמה.
תרבות הדגנים במזרח התיכון ודלעת הבקבוק בדרום אפריקה החלה באחד-עשר מרכזים ברחבי העולם.
צורת גידול זו יכלה להתאים לנוודים שעוברים ממקום למקום.
לפני כ-6,000 שנה תורבתו עצי פרי ושיחים שניתן להצמיחם מזרעים או מייחורים, כמו זית, גפן, תמר, תאנה ורימון.
בצמחים אלו תקופת מתן הפרי התארכה למספר שנים והתאימה לחקלאים שהתיישבו ביישובי קבע.
בשלב השלישי תורבתו עצים שמצריכים הרכבה, כמו תפוח, אגס, דובדבן ושזיף.
ההרכבה הייתה טכניקה שהתפתחה מאוחר יותר ודרשה מומחיות רבה.
אזור המזרח התיכון של עולם העתיק היה מוקד חשוב של תירבות צמחים ובעלי חיים.
גם צמחים שתורבתו במערב אירופה, מקורם היה במזרח התיכון.
בחלקים אחרים של העולם תורבתו מינים שונים אחרים.
ביבשת אמריקה תורבתו הדלעת, התירס, השעועית ומניהוט, הידוע בשם קסבה היוו את ליבת התזונה באפריקה.
במזרח אסיה תורבת הדוחן, האורז והסויה הגידולים החשובים ביותר כמקור לעמילנים.
באזורים מסוימים בעולם, כגון דרום אפריקה, אוסטרליה, קליפורניה ודרום אמריקה מעולם לא ראו מינים מקומיים מתורבתים.
בתי התירבות סיפקו לבני האדם משאבים שבהם יכלו לתכנן צפויה ובטוחה יותר, להעביר ולחלק מחדש יבולים.
תהליכים אלה הניעו את ההתפשטות החקלאית על פני כדור הארץ.
בתקופה הרומאית תורבתו רוב הצמחים האחרים המוכרים לנו.
המשך הביות היה הדרגתי, תהליך של ניסוי וטעייה לסירוגין, ולעיתים קרובות הביא למאפיינים ומאפיינים שונים.
עם הזמן תורבתו צמחים רב-שנתיים ועצים קטנים כולל התפוח והזית.
כמה צמחים, כמו אגוז המקדמיה והפקאן, לא בויתו עד לאחרונה.
הפטל ותות השדה תורבתו רק בתחילת המאה ה-19.
עץ האלון שלבלוטיו ערך תזונתי רב לא תורבת עד עצם הזה, עקב קשיים בתהליך התרבות.
התירבות לא הוגבל לצמחי מאכל בלבד.
גם צמחים ששימשו את בני האדם למטרות אחרות, כגון כותנה עברו תהליך של תירבות.
לשם כך נבחרו צמחים בעלי סיבים וגבעולים ארוכים וישרים.
לעיתים היו בעלי חיים שהפריעו לתירבות כמו ציפורים במקרה של תות שדה, וסנאים במקרה של אלון.
תהליכי התירבות הראשונית של הצמחים השפיעה בעיקר על הגנים השולטים במורפולוגיה שלהם: גודל הזרע, מבנה הצמח, מנגנוני הפיזור בטבע, והפיזיולוגיה שלהם: תזמון הנביטה, ההבשלה.
לדוגמה, חיטת הבר מתנפצת ונופלת ארצה כדי לפזר את הזרעים ולהפיץ את עצמה מחדש כשהיא בשלה, אך חיטה מתורבתת נשארת על הגבעול לקציר קל יותר.
שינוי זה היה אפשרי בגלל מוטציה אקראית באוכלוסיות הבר בתחילת גידול החיטה.
חיטה עם מוטציה זו נקצרה בתדירות גבוהה יותר והפכה למקורות הזרעים ליבול הבא.
החקלאים המוקדמים בחרו לעבור למוטציה זו.
התוצאה היא חיטה מתורבתת הנשענת על החקלאים לרבייתה והפצתה.
השוואה בין צמחים מתורבתים לצמחי המוצא
האופן שבו הם מובאים לסביבה מגוונת יותר בטווח גאוגרפי רחב יותר
העדפה אקולוגית שונה מצמחי המוצא (קרני שמש, מים, טמפרטורה, דרישות תזונתיות)
המרה מצמח רב-שנתי לצמח חד-שנתי
אובדן תרדמת זרעים- ובקרות פוטו-מחזוריות הקרויה פוטופריודיזם
הופעת פרחים ופירות בו זמנית והופעת פרחים כפולים .
היעדר ניפוץ או פיזור של זרעים, ואיבוד מוחלט של מנגנוני הפיזור.
מערכת רבייה פחות יעילה, ללא איברי האבקה תקינים וצורך בהתערבות ידי אדם.
זרעים גדולים יותר והצלחה פחותה יותר לנביטה בטבע, ועקרות מינית מלאה, הופעה של פירות ללא זרעים.
נוכחות פחותה של מערכות הגנתיות: שערות, קוצים, קוצים ועצים, רעל, כיסויי הגנה וחוסן.
הגדלת הסיכוי להיאכל על ידי בעלי-חיים ומזיקים.
מחייב טיפול מונע על ידי אדם;
הרכב כימי שונה, שיפור טעם על ידי העלאת רמת הסוכר, שיפור ריח, שיפור צבע, הפחתת רעילות החלק האכיל גדול יותר וקל יותר להפרדה מהחלק הבלתי אכיל (פרי אבן).
השפעת התירבות על המיקרוביום הצמחי
המיקרוביום מוגדר כאוסף של מיקרואורגניזמים המאכלסים את פני השטח והרקמות הפנימיות של צמחים, המיקרוביום מושפע מתירבות ורבייה של צמחים.
התירבות גורם לשינויים בהרכב הקהילה המיקרוביאלית של המיקרוביום, הקשורים לצמחים.
התפתחות שושלת הצמחים בתהליכי הביות והתירבות עיצבו את האנדופיטים בדפוסים בדומה לגנים הצמחיים, בתהליך של פילוסמביוזה אשר נצפו במספר שושלות של בעלי חיים וצמחים.
תיקנחול אפריקני (שם מדעי: Hemelytroblatta africana שם נרדף: Arenivaga africana) הוא מין של תיקן הנפוץ בכל ארץ ישראל בכל השנה.
אורכו כשני ס"מ, וצבעו חום בהיר.
הנקבות חסרות כנפיים ומעוגלות יותר, ומבלות את חייהן מתחת לאבנים ולפני הקרקע.
התיקן שייך לקבוצה של תיקנים הנוהגים להתחפר מתחת לחול לכן מכונים גם תִּיקַנְחוֹל.
תיקן אמריקני (שם מדעי: Periplaneta americana), הידוע בשפה העממית כ"ג'וק" או "מקק", הוא חרק מסדרת התיקנאים.
מקורו ככל הנראה באפריקה, בתור הקרבון (לפני כ-300 מיליון שנה), אף על פי שתואר במדע לראשונה כמין אמריקני (ומכאן שמו).
כיום הוא נפוץ מאוד כמעט בכל רחבי העולם, בעיקר הודות לאמצעי התחבורה של האדם.
תיקנים אמריקנים בוגרים מגיעים לאורך ממוצע של כ-4 ס"מ, ולגובה של כ-7 מ"מ.
צבעם חום, עם גוון בהיר בלוחית הגבית של החזה.
הם בעלי זוג מחושים ארוכים במיוחד ביחס לגוף, ורגלי הליכה זיפיות.
בראשם נמצאות שתי עיניים מורכבות, אשר מכילות כ-2,000 יחידות ראיה כל אחת ומשמשות אותם לראייה יעילה בחושך.
ראשם נוטה כלפי מטה - תכונה אשר בשילוב עם גובהם הנמוך מאפשרת להם להידחק דרך סדקים צרים במיוחד.
הם בעלי כנפיים המאפשרות תעופה (חסרות במופע הצעיר).
לעיתים ניתן לראות תיקנית בוגרת נושאת את תיק הביצים שלה בקצה הבטן.
תיקנים אמריקאים הם אוכלי כל.
התיקנים אוכלים גבינה, בירה, תה, מוצרי מאפה, עמילן, דבק, שיער, פתיתי עור יבשים, חיות מתות, חומרים צמחיים, בגדים מלוכלכים וניירות.
הם אוהבים במיוחד מזונות מותססים.
תיקנים אמריקנים נצפו גם ניזונים מתיקנים מתים או פצועים, מהזן שלהם או מזנים אחרים.
בשלב הנימפה, תיקנים אמריקאים הם חסרי כנפיים ואינם מסוגלים לעוף.
לתיקנים אמריקנים מבוגרים יש כנפיים שימושיות והם יכולים לעוף למרחקים קצרים.
אם הם עפים ממקום גבוה, כמו עץ, הם יכולים "לגלוש" עד למרחק מסוים.
עם זאת, למרות יכולתם לעשות זאת, תיקנים אמריקאים אינם זבובאים ולא יכולים לעוף כמו יתושים או זבובים.
הוא מסוגל להתקיים ממזון צמחי, מזון ממקור חי ומחומר אורגני נרקב.
סביבת הגידול המועדפת עליו היא אזורים לחים וחמימים ואכן תפוצתו הטבעית היא באזורים טרופיים, אך למעשה ניתן למצוא את התיקן האמריקני גם באזורים קרים או יבשים, שבהם הוא מסתמך על הימצאות בני אדם ועשוי להימצא במבנים של האדם כגון מטבחים, מחסנים, צינורות ביוב וכו'.
לתיקן האמריקני שלושה שלבי התפתחות מרכזיים: ביצה, נימפה ובוגר.
בדומה ליתר חברי סדרת התיקנאים גם אצל התיקן האמריקני הנקבות מטילות את ביציהן בתוך תיק (ומכאן שמו).
הן מטילות 14–16 ביצים בתיק ביצים, נושאות אותו בקצה בטנן במשך כיומיים ואז מניחות אותו בסביבת מזון.
תיק הביצים בצבע חום, ומתכהה לאחר מספר דקות.
לאחר 6–8 שעות, התיקנים הצעירים (נימפות) בוקעים מן הביצים.
הנימפות הן בעלות מאפיינים גופניים דומים לזה של תיקן בוגר, פרט להיותן קטנות יותר וחסרות כנפיים.
תהליך ההתבגרות והפיכת הנימפות לתיקנים בוגרים כולל שלושה עשר מחזורי השלה, ואורך כ-שעתיים עד 3 חודשים.
תיקן בוגר יחיה בממוצע כשנה נוספת, שבמהלכה תטיל הנקבה כ-150 תיקנים צעירים.
בסך הכל, משך חיי התיקן הוא כ־24 חודשים.
לתיקן האמריקני אברי חישה בקצה האחורי של גופו אשר מחוברים לסיבי עצב גדולים במיוחד ויחד מקנים לו "רפלקס בריחה" ייחודי.
אם מוסיפים על כך את מהירות הריצה הגבוהה של התיקן האמריקני - עד 5.4 קמ"ש (כ-40 מרחקי-גוף בשנייה), הרי שלאדם סיכוי נמוך להבחין בתיקן אמריקני שנמצא בסביבתו ואפילו נמוך יותר לתפוס אחד.
תכונה אחרת שבזכותה התפרסם התיקן האמריקני היא עמידותו לקרינה רדיואקטיבית.
בעוד שטענה זו הוכחה כנכונה עבור מינים שונים של חרקים, דווקא עבור התיקנים היא התגלתה כשגויה - הללו עמידים רק מעט יותר מבני אדם לקרינה רדיואקטיבית.
תוצאות מחקרים שנערכו הראו שבני אדם ימותו לאחר חשיפה למנת קרינה של 4–10 גריי, ותיקנים ברמה של 70–100 גריי.
עובדה זאת הופכת את התיקן לעמיד פי 6–16 לקרינה מאשר אדם, אך הוא עדיין ימות הרבה לפני חרקים אחרים.
מקור ההנחה השגויה על פי העיתונאי ריצ'רד שוויד (Richard Schweid) הוא שלאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי נפוצו שמועות שתיקנים שרדו את הפצצה.
הנושא קיבל חיזוק משמעותי בסוף שנות ה-60 במהלך מסע תעמולה נגד מרוץ החימוש הגרעיני.
אחת הכרזות המפורסמות ביותר הכריזה: "אם תתרחש מלחמה גרעינית לא האמריקאים או הרוסים או הסינים ינצחו...
תירס סקסואל הוא צמד מוזיקלי קומי מבית "דומינו גרוס" אשר מבצעים שירים קומיים.
חברי הצמד הם טל טירנגל ויורן דוידי.
טל טירנגל (נולד ב-22 בפברואר 1984) ויורן דוידי (נולד ב-14 במאי 1982) נפגשו במסגרת סדנה של "דומינו גרוס" בתחילת שנת 2010. הם החלו להופיע יחדיו במופע "פגע וברח - מעבדה תרבותית" של דומינו גרוס, מופע בו אמני דומינו גרוס מציגים ומנסים מערכונים חדשים בפני קהל.
השיר הראשון אותו כתבו והופיעו איתו הוא "גבר שמן עם משקפיים".
לאחר מספר חודשים של הופעות במסגרת זו, החל הצמד לפרסם את השירים ברשתות החברתיות ובאתרים נוספים.
חברי ההרכב העלו סרטונים רבים לרשת, ואלו גרפו מאות אלפי צפיות.
הדבר הוביל לפרסום רב בקרב הגולשים.
לאחר מספר חודשים של עלייה מתמדת במספר הצפיות בסרטונים, יצאו תירס סקסואל בהופעה משלהם.
השניים הופיעו בספיישל "קבלו אותם" לרגל עליית ערוץ הוט קומדי סנטרל, אשר שודר גם בערוץ 2 בזכיינית "רשת" בראשית 2011, והשתתפו כ"להקת הבית" בתוכנית "קאמבק" בערוץ הוט קומדי סנטרל בהמשך אותה שנה.
הם התארחו במספר תוכניות טלוויזיה, בהן "לונדון וקירשנבאום" ו"הינשופים", כתבה על אודותיהם שודרה במגזין אולפן שישי, וכן התראיינו במספר תוכניות רדיו.
המופע שלהם זוכה להצלחה בעיקר בקרב בני נוער.
בדצמבר 2011 הושק קמפיין לפרסום האתר "ווליום" של חברת סלקום, שבו שימשו השניים כפרזנטורים.
ביולי 2012 הצמד החל להשתתף בתוכנית הטלוויזיה "מצב כפית".
בקיץ 2013 השתתף הצמד בעונת ה-VIP של תוכנית הריאליטי "מה שקורה באילת" בערוץ 24. בעונה השתתפו לצד פישי הגדול, גילי מוסינזון, לירון רמתי, שני יצהרי, אביבית בר-זוהר, ליהיא גרינר ועוד.
בתחילת 2014 עלתה בערוץ 2 תוכנית הלייט-נייט "לילה תירס" בהגשת הצמד, ששודרה בשישי בחצות בזכיינית "קשת".
בהמשך השתתפו גם במספר מערכונים בתוכניות "ארץ נהדרת" ו"תכנית קיציס".
בקיץ 2015 החלו להוביל את קמפיין הפרסום של משקה "ג'אמפ פיז" והשתתפו בתוכנית "הבנים והבנות".
באותה שנה שיחקו בסדרת הנוער "שוברי גלים" בערוץ הילדים ב-Yes.
בקיץ 2018 החלו לשחק בסדרה "כפולה" בתור ז'יל וג'ים, זוג עבריינים דתיים.
בסוף אותה שנה, טל עצמו החל לשחק בסדרה "פוראבר" בתפקיד סגן המנהל של בית הספר שבו למדו ילדי משפחת גילמן.
תִּירָס חַם הוא ספר ילדים עברי לגיל הרך מאת מרים רות, מלווה באיוריה של אורה איל, שראה אור בהוצאת ספרית פועלים בקיץ 1978. הספר נחשב לנכס צאן ברזל של ספרות הילדים בישראל ומאז צאתו נמכר במאות אלפי עותקים.
הספר עוסק בילד בשם אופיר אשר יוצא לרחוב ושר ומתופף .
אליו מצטרפים בשיירה עוד חמישה ילדים, שכל אחד מהם משמיע צליל אחר: לירון עם פעמון; יהב, שחף והדובון שרים; צור מחצצר; ואֵלִית מתופפת.
אבל כאשר מגיעים אל ביתו של אופיר, ושאר הילדים מגלים כי אין תירס חם, מתרחש עימות – הילדים הלכו אחרי אופיר במחשבה שבסוף המצעד הם יוכלו ליהנות מאכילת תירס חם.
אופיר מסביר כי יצא אל הרחוב מכיוון שהוא אוהב את השירה בין אם יש תירס או לא, על אף שהוא אוהב תירס גם ביום קיץ חם.
השמחה וההנאה מהתיפוף והשירה הם הסיבה לפעילות ולא אכילת התירס.
לפתע, אחת ממשתתפות המצעד נזכרת כי אצל סבהּ יש המון תירס וכל החבורה, כשעכשיו אופיר בסופה, הולכים אל ביתו.
כשהם מגיעים אל הבית כל ילד מקבל צלחת עם קלח תירס עטוף בעלה.
אולם במקום להתחיל לאכול, הם מתחילים לשיר ביחד , עד שהתירס מתקרר.
בסיום הסיפור, ההנאה שבשירה והשמחה של אופיר משפיעים על החבורה יותר מהרצון לאכול תירס.
+ דמויות בספר "תירס חם" שם הדמות תיאור אופיר הדמות הראשית; מוביל את המצעד ושר "תירס חם".
לירון רוכבת על תלת אופן עם פעמון.
יהב שרה במצעד, בזרועה דובון.
שחף עם עגלת בובות, שרה במצעד.
אלית שרה במצעד ומתופפת עם כף וסיר.
סבא סבה של שחף; מבשל תירס לילדים בסיום הסיפור.
הסיפור מציג רובד של משמעויות על ידי העמדת ילד השר על תירס במרכזו ועולמו מלא שמחה ותום, ואחריו נגררים הילדים לשיר.
בעקבות ציפייה לא מבוססת, הם תובעים ממנו את התירס עליו הוא שר וכועסים כאשר אינו מספק אותו.
הוא אינו מבין את מקור כעסם, אך הנושא נפתר על ידי תירס שסבהּ של אחת המשתתפות נותן לכולם.
המסרים בספר מתייחסים לקצר בתקשורת בין בני אדם, ובעיקר בין עולמו התמים של הילד שאוהב בעיקר את הצליל והחריזה של שירו, אל מול הציפיות השונות שאותה השירה יוצרת, זאת בשל אמירה רבת משמעויות הנתפסת באופן שונה על ידי שומעיה.
הספר נכתב כשהייתה מרים רות הגננת בקיבוצה, שער הגולן.
לימים סיפרה רות כי הרעיון לספר מקורו בשירה ספונטנית:
דמויות הילדים בסיפור מבוססות על ילדים אמיתיים – נכדתה של הסופרת, שחף, וילדי הגנון שלה – המופיעים בשמותיהם.
"הייתי מספרת להם, מטיילת איתם.
ידעתי מה מאפיין כל אחד מהם ומה כל אחד אוהב", סיפרה רות.
הסבא המבשל בסיפור הוא בן דמותו של בעלה של הסופרת, פסח עברי, שהיה ידוע בבישוליו.
רוב חרוזי הסיפור נכתבו במהלך נסיעה של בני הזוג לירושלים, כשישבה ליד הנהג.
"כתבתי בטוש על היד", סיפרה.
לדברי רות, היא ביקשה מאורה איל שתאייר כל ילד עם אישיות משלו, ולשם כך הזמינה את המאיירת לקיבוץ על מנת שתראה אותם.
בשנת 1992 יצאה קלטת עם סיפוריה של מרים רות ובה "מעשה בחמישה בלונים", "הבית של יעל" ו"תירס חם" בהשתתפות ירון לונדון ונורית גלרון.
הספר זכה למספר עיבודים תיאטרוניים.
בשנת 2002 הספר עובד להצגת ילדים בבימויו של עזריאל אשרוב ובכיכובו של דודו זר בתפקיד הסבא.
בשנת 2018 תיאטרון הילדים הישראלי יצר את ההצגה תירס חם מיוצרי מיומנה/אילון נופר שגרף הצלחה אדירה ברחבי ישראל ומשך אליו מעל מאה אלף הורים וילדים.
את ההצגה הפיקה קארין סתיו.
באוקטובר 2022 העלתה הסינפונייטה הישראלית באר שבע בהפקתו של: ,אסי סתיו והתיאטרון הישראלי קונצרט תיאטרלי המבוסס על הספר.
תירוש הוא נוזל שמופק מפרי המכיל את המים, הסוכרים, החומצות האורגניות, המינרלים וחומרים נוספים שנמצאים בפרי, נטול שומנים המצויים בפרי מהם מופק שמן.
השימוש העיקרי במונח תירוש הוא עבור נוזלים המיועדים להתססה להכנת משקאות אלכוהוליים.
כאשר תירוש משמש לשתייה כמות שהוא או לאחר הליך פסטור, הוא נקרא מיץ.
הדרך הנפוצה להכנת תירוש היא באמצעות סחיטה (מיצוי).
בעת העתיקה נסחטו ענבים ליין על ידי דריכת ענבים.
כאשר חומר הגלם להכנת התירוש דל בנוזלים (למשל דגנים) הפקת התירוש מתבצעת על ידי בישול החומר במים.
לאחר הסחיטה או הבישול, מסונן לעיתים התירוש מחלק מהחומרים ששימשו להכנתו או מכולם.
תיראופורה (שם מדעי: Thyreophora) היא תת-סדרה של דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף שאופיינו במעין מעטה של שריון גרמי על גופם.
כולם היו אוכלי צמחים הולכים על ארבע.
הדינוזאורים המפורסמים ביותר בה הם הסטגוזאורוס שחי בתור היורה והיה בעל שורת לוחיות עצם על גבו, ואנקילוזאורוס מתור הקרטיקון שרוב גופו היה מכוסה בשריון עצם המורכב מאוסטאודרמים ודוקרני עצם.
פירוש השם "תיראופורה" ביוונית עתיקה הוא "נושאי מגן" המרמז על השריון אותו נושאים דינוזאורים אלה.
משפחה סקדילוזאוריים (Scelidosauridae ; יש מחלוקת האם שייכת לאינפרא-סדרה אנקילוזאוריה או שהיא מהווה אב קדמון שלה)
הדינוזאורים הראשונים בסדרת תיראופורה הופיעו כבר בראשית תור היורה (גאולוגיה) והגיעו לשיאם ביורה המאוחרת, כאשר סדרת הסטגוזאוריה כללה מינים רבים שהתפשטו בכל חלקי העולם.
הם היו אוכלי צמחים בינוניים עד גדולים והשריון שלהם כלל לחיות עצם, ולעיתים גם דוקרנים, על הגב ולעיתים גם על הכתפיים.
זנבם לרוב היה מצויד ב"תגומייזר" - דוקרני עצם מצופים בקרטין ששימשו כנשק להגנה עצמית מפני טורפים.
בתחילת הקרטיקון נכחדו הסטגוזאורים ובמקומם הופיעו האנקילוזאורים - דינוזאורים משוריינים בינוניים-גדולים שכל חלק גופם העליון כוסה בשריון אוסטאודרמים ולעיתים גם בדוקרני עצם.
במינים המאוחרים של הסדרה, במשפחת האנקילוזאוריים, הם היו גם מצוידים באלת עצם כבדה בזנב ששימשה כנשק להגנה עצמית.
אף שהם היו ממוגנים היטב הם לא היו נפוצים במספרים גדולים.
הם שרדו עד סוף הקרטיקון, אז הוכחדו עם יתר הדינוזאורים בהכחדת הקרטיקון.
תירו בפסנתרן או מי ירה בפסנתרן?
הוא סרטו השני של הבמאי הצרפתי פרנסואה טריפו בכיכובו של הזמר והשחקן שארל אזנבור.
הסרט, שנחל כישלון מסחרי בעת צאתו לאקרנים ב-1960, הוכר במרוצת השנים כאחד מסרטיו המרכזיים של הבמאי וכיצירה מכוננת בהתהוות הגל החדש הצרפתי.
במוקד הסרט עומד הפסנתרן שארלי קוהלר (שארל אזנבור), המנגן שירי ג'אז קלילים במועדון פריזאי, על אף שיכולותיו הטכניות בנגינה גבוהות בהרבה.
בבר עובדת גם המלצרית לנה (מארי דובואה), המאוהבת בשארלי, והוא מנוהל על ידי פלין (סרז' דברי) המאוהב בלנה.
לשארלי שלושה אחים, הצעיר שבהם מתגורר עמו בפריז והשניים הבוגרים מתגוררים בבית הוריהם ומתפרנסים מפשיעות קטנות.
העלילה המרכזית של הסרט נפתחת כאשר אחד האחים מגיע לפריז על מנת לבקש משארלי סיוע כספי, ובכך קושר אותו למחלוקת אלימה שהתגלעה בינו לבין שני גנגסטרים שפגע בכבודם.
הללו חוטפים את שארלי ואת לנה כדי לאלץ את שארלי להסגיר את מיקומם של שני אחיו, אלא שהמזימה אינה עולה בידם ושארלי ולנה מצליחים לברוח.
בין שארלי ולנה מתפתח רומן, שבמסגרתו מעמתת לנה את שארלי עם עברו כפסנתרן קונצרטים וירטואוז ומצליח בשם אדוארד סרויאן, קריירה שנקטעה בהתאבדות אשתו הקודמת של שארלי, תרז סרויאן, בעקבות בגידתה בשארלי עם האמרגן שלו.
לאחר ההתאבדות הכריז סרויאן על פרישה מעבודתו המוזיקלית, עבר לעבוד במועדון ואימץ את הכינוי "שארלי".
אינפורמציה זו מועברת לצופה על ידי שימוש בפלשבק המלווה וויס אובר.
לנה מפצירה בשארלי לשוב ולעסוק במוזיקה אומנותית, ושארלי ולנה מכריזים על התפטרותם ממועדונו של פלין.
הדבר מעורר את חמתו של פלין ומביא לקטטה בין פלין ושארלי במהלכה נדקר פלין.
שארלי נמלט מן העיר ועובר להסתתר בבית הוריו עם אחיו.
למחרת המאורעות מגיעה לנה אל בית הוריו על מנת לדווח לו שהוא פטור מעונש כיוון שהשכנים היו עדים לקטטה וראו ששארלי פעל מהגנה עצמית.
בשעה שהיא מגיעה פורץ קרב יריות בין אחיו של שארלי ובין הגנגסטרים עמם הסתכסכו, המוביל בסופו של דבר למותה של לנה.
סצנת הסיום של הסרט מציגה את שארלי השב לנגן במועדון.
עם זאת, הסרט אינו יכול להיחשב כסרט פילם נואר קלאסי, הן מכיוון שעידן הפילם נואר הגיע לסיומו כארבע שנים קודם לכן (עם סרטו של אורסון וולס, מגע של רשע) והן מכיוון ששימושו של הסרט בקונבנציות של הז'אנר הוא רפלקסיבי, ולעיתים אף פארודי.
לפיכך ניתן להגדיר את תירו בפסנתרן כחלוץ בזרם הנאו נואר, זרם פילם נוארים מודרניים בעלי גישה מורכבת כלפי הז'אנר, כגון צ'יינטאון של רומן פולנסקי.
ההתייחסות הרפלקסיבית לז'אנר היא מאפיין מובהק של תנועת הגל החדש הצרפתי, והיא מאפיינת סרטים רבים בזרם, כגון אישה היא אישה של ז'אן-לוק גודאר (מיוזיקל) או הקצב של קלוד שברול (מותחן).
תירסוס (יוונית עתיקה: θύρσος) הוא זמורת גפן בראשו אצטרובל עטוף עלי גפן, קיסוס ולעיתים סרטים.
פלוטרכוס זהה את התירסוס כלולב.
התירסוס הוא סמל של שגשוג, פריון, נהנתנות והנאה שכן במסורת היוונית העתיקה יוחס התירסוס כמקל בו אוחז דיוניסוס האל.
במהלך הפולחן לדיונסוס, נהגו המינאדות, הנשים המשתוללות, להתהלך עם תירסוסים.
התיקן הלוחש (שם מדעי: Gromphadorhina portentosa) הוא אחד ממיני התיקן הגדולים ביותר, ומגיע עד לגודל של 5–7.5 ס"מ.
התיקנים הלוחשים חיים במדגסקר בלבד, וניתן למצוא אותם בעצים נרקבים.
זהו אחד מעשרים מינים ידועים של תיקנים גדולים ממדגסקר אשר רבים מהם מוחזקים כחיות מחמד, ולעיתים קרובות סוחרים לחיות מחמד מבלבלים ביניהם.
שלא כמו רוב התיקנים, לתיקנים לוחשים אין כנפיים.
הם מטפסים מעולים ויכולים לטפס אף על זכוכית חלקה.
ניתן להבדיל בין זכרים לנקבות בכך שלזכרים יש קרני מחושים קטנות ומלפנים מעוך.
בשבי, חרקים אלה יכולים לחיות עד חמש שנים.
הם ניזונים בעיקר מחומר צמחי.
כפי שהשם מרמז, התיקן הלוחש מאופיין בקול שריקה הנוצר כאשר הם דוחפים אוויר דרך דרכי הנשימה.
התיקן הלוחש הוא מין אחד מקבוצה של תיקנים שיכולים להפיק קול שריקה.
לשריקת התיקן יש מספר סיבות: הגנה, הזדווגות, ולחימה אגרסיבית.
כל התיקנים הלוחשים מסוגלים לעשות את שריקת ההגנה, אך רק זכרים יכולים להשתמש בלחישת הלחימה כדי למשוך את הנקבות.
התיקן הלוחש הוצג בסרטים הוליוודיים, לדוגמה, בסרט "Bug" משנת 1975, שבו הוצגו התיקנים כבעלי יכולת להצית שריפות על ידי שפשוף רגליהם אחת בשנייה, וב-"Damnation Alley" משנת 1977 כמקק-על פוסט-אפוקליפטי מצופה-שריון, מוטציה כתוצאה ממלחמה גרעינית.
ב"גברים בחלל", סרט מדע בדיוני שבו בני אנוש נלחמים ביצורים דמויי חרקים, מורה מעודדת את תלמידיה לדרוך על מין זה כחלק משידור תעמולה בטלוויזיה.
במהלך תוכנית הטלוויזיה "אפקט הפחד" השתמשו בתיקנים לוחשים, הוא גם הופיע בסרט "גברים בשחור (1997) ובסרט הפרודיה - הקומדיה "טים אמריקה: משטרת העולם" (2004), שבו תיקן אחד עולה מקים ג'ונג-איל לאחר מותו, נכנס לחללית זעירה, ועף משם.
יש המחזיקים את התיקן הלוחש כחיית מחמד אקזוטית.
הם זקוקים לאזור מגורים קטן ואינם אוהבים את האור.
בשל נטייתם לטפס, אזור המגורים חייב להיבדק כדי לראות אם הם יכולים לטפס עליו כפי שהם עושים בסביבתם הטבעית.
הם יכולים לחיות על ירקות טריים יחד עם כל סוג מזון גלולה אשר עשיר בחלבון, כגון מזון כלבים יבש.
תִּרְבּוּת (לועזית: אָקוּלְטוּרַצְיָה; על פי האקדמיה ללשון העברית: "סִגּוּל תַּרְבּוּת"), בסוציולוגיה, הוא תהליך חברתי בו קבוצות אנושיות רוכשות ומסגלות לעצמן את התרבות והערכים של זולתן כתוצאה ממגע ביניהן, כמעט תמיד מן הקבוצה הדומיננטית אל החלשות יותר.
אקולטורציה יכולה להתרחש באופן חופשי, תוך הכללה מרצון של יסודות מתרבות הרוב על ידי המיעוט המושפע, או תוך הכוונה מגבוה המיועדת להטמיע קבוצה מסוימת בחברה היוזמת.
היא יכולה לערב גם סינקרטיזם, יצירת סינתזה חדשה מתוך היסודות המתמזגים.
אקולטורציה נבדלת מ"אֵנקולטורציה", החופפת בערך לחיברות ומתארת את האופן בו היחיד משתלב בסביבתו.
כמו כן, היא אינה זהה בהכרח עם טמיעה או התבוללות, "אסימילציה", המתייחסת לטשטוש ומחיקה של תרבות המיעוט וקבלה מלאה של זו השלטת.
תהליכי אקולטורציה מתרחשים בין היתר בקבוצות כמו מהגרים הבאים לארץ חדשה, ילידים הנחשפים לשלטון קולוניאלי ומיעוטים אתניים שבוחרים או נדרשים להשתלב בחברות רוב.
התהליך עשוי להתבטא במישורים רבים: אימוץ שפת הסביבה, באופן כולל או חלקי (במקביל, אם כי באופן בולט פחות, זולגות מילים מלשון המיעוט החוצה); קבלת נורמות התנהגות, במודע ושלא במודע, בכל תחומי החיים: ביגוד, מזון, מיניות, חינוך ועוד; והפנמת הערכים ומערכות החשיבה של החברה המטמיעה.
האקולטורציה, שהיא שלב דינמי, יכולה להביא לידי התבוללות מלאה בקבוצה הדומיננטית, אינטגרציה בה שומר המיעוט על הווייה נפרדת אך משתלב, הדרה שלו למעמד שוליים או ניכור והזרה, ואף תגובות ריאקציה חריפות המתגלמות בדחייה מודעת ונחרצת של תרבות הרוב ומאמץ מכוון לפתח זהות נגדית.
בין תוצאות אלה ישנם שלבי ביניים רבים.
תיקן גרמני (שם מדעי: Blattella germanica) הוא חרק ממשפחת התיקנאים.
פעיל ביום, צבעו אדמדם-כתמתם ואורכו עד 2 סנטימטרים.
ניזון משאריות מזון, בעיקר מפחמימות ונמשך בעיקר לתירס, ולכן עמילן תירס מורעל הוא חומר הדברה נפוץ נגד תיקן זה.
חי בדרך כלל בנחילים, מתרבה במהירות, בעל יכולת הסתתרות מעולה, לרוב מתחבא בין שכבות קרטונים ומתחת לרהיטים.
בניגוד לתיקנים אחרים, התיקן הגרמני אינו נמשך לביבים או לרפש.
יש לו כנפיים אך יכולת התעופה שלו מוגבלת למדי.
תירה, נסיכת דנמרק (בדנית: Thyra af Danmark, 29 בספטמבר 1853 - 26 בפברואר 1933), הייתה בתו של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ואשתו של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר.
תירה נולדה בקופנהגן לאביה כריסטיאן, נסיך שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ואמה לואיזה, נסיכת הסן-קאסל.
בשנת 1863 מת פרדריק השביעי, מלך דנמרק, ואביה עלה לשלטון ככריסטיאן התשיעי, מוקדם יותר באותה שנה נבחר אחיה וילהלם למלך יוון, ואחותה אלכסנדרה התחתנה עם אלברט אדוארד, נסיך וויילס.
אמה רצתה שתירה תתחתן עם וילם השלישי, מלך הולנד, אולם היא סירבה, משום שהיה מבוגר ממנה.
ב-1875, בעת ביקור שערך ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר בבית סאנדרינגהאם אצל בן דודו מדרגה שנייה, אלברט אדוארד, הנסיך מוויילס, נפגשה עמו תירה, ובדצמבר 1878 נישאו השניים בארמון כריסטיאנבורג בקופנהגן.
ב-26 בפברואר 1933 מתה תירה בגמונדן שבאוסטריה, 10 שנים לאחר מות בעלה.
לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר ולתירה היו 6 ילדים:
תירס כחול (שם מדעי: Zea mays L) הוא מין של תירס הגדל במקסיקו ובדרום-מערב ארצות הברית, בעיקר באריזונה ובניו מקסיקו.
במקור הוא פותח על ידי ההופי, ונשאר מרכיב מרכזי בתזונתם, ואף משמש לטקסים פולחניים.
צבעו של התירס הכחול נובע מנוכחות של אנתוציאנינים בתירס והגוונים שלו נעים מצבע אפור עובשי ועד שחור.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 זוהו 5 סוגים שונים של תירס כחול, אשר מאופיינים על ידי גובה הצמח, גודל הגרעינים ואורכם, ובצבעם.
שמותיהם של זנים אלו נובעים מהמילים בשפות המקום בשביל הגוונים שונים של כחול, שהם כחול "סטנדרטי" ("sakwaqa'o"), כחול כהה ("huruskwapu"), וכחול-אפרפר ("maasiqa'o").
בין הזנים השונים הגדלים באזור דרום-מערב ארצות הברית, כמות האנתוציאנין והפוליפנול משתנה ביחס לזנים, דבר שנותן את הגוונים השונים של הזנים השונים.
לתירס כחול יש מספר יתרונות תזונתיים על הזנים הצהובים או הלבנים של התירס.
הוא מכיל 20 אחוז יותר חלבון ויש לו אינדקס גליקמי נמוך יותר.
מהקמח של התירס הכחול מכינים טורטיות, תערובות פנקייק, לחם תירס, צ'יפס תירס ודגנים.
תירה, נסיכת דנמרק (בדנית: Prinsesse Thyra at Danmark; 14 במרץ 1880 – 2 בנובמבר 1945), הייתה בתו של פרדריק השמיני, מלך דנמרק.
תירה נולדה ב-14 במרץ 1880 בארמון שרלוטנלונד, קופנהגן, לפרדריק, נסיך הכתר של דנמרק, בנו הבכור של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, וללוביסה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל החמישה עשר, מלך שוודיה ולואיזה, נסיכת הולנד, והיא נקראה על שם דודתה תירה, נסיכת דנמרק, אשתו של ארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר.
בצעירותה ניהלה תירה רומן עם רופא החצר נילס אילסו, אולם כשהתגלה הדבר הוא הורחק מיידית מהארמון.
תירה נותרה רווקה כל ימיה, ואף לא מילאה תפקידים משמעותיים בחצר המלוכה, וב-2 בנובמבר 1945 היא מתה בקופנהגן.
תירס ננסי או תירס גמדי הוא דגן תירס שנקצר בשלב מוקדם בזמן שהגבעול עדין קטן ולא בוגר.
הוא בדרך כלל נאכל בשלמותו – יחד עם האשבול – בניגוד לתירס בוגר, שם האשבול קשה מדי לעיכול עבור האדם.
הוא נאכל גם חי וגם מבושל.
ערכיו התזונתיים דומים לכרוב, גזר ועגבנייה.
תירס ננסי מקובל במנות על בסיס ירקות מוקפצים.
תאילנד היא המדינה הראשונה לייצר תירס ננסי, והוא מיוצר גם בצפון אמריקה, יפן, הודו ואירופה.
את התירס הננסי אפשר לגדל כיבול עיקרי וכיבול משני.
תקופת הזריעה יכולה להתקיים בכל עונה בשנה כשמזג האוויר האופטימלי הוא בין 22 מעלות ל-32 מעלות.
בדרך כלל החקלאי מעבד את התירס הננסי כיבול תומך לאחר קצירת היבול העקרי.
הגידול של התירס הננסי הוא שימושי לפיתוח הקרקע באופן אורגני ליבול הבא וגם לטובת רווח.
את התירס הננסי אפשר להפיק עד 4-5 פעמים בשנה משום שתקופת הגידול היא קצרה, זאת במידה וכמות הגשם היא בין 1,000 ל-1,200 מ"מ בשנה.
ניתן לעבד לצידו גידולים נוספים.
המחקר מצביע על כך שתירס ננסי הוא מקור טוב לחומרים מזינים שונים כמו חלבון, סיבים גולמיים, פחמימות וסיבים תזונתיים ואיכותו התזונתית שווה או אפילו עדיפה על ירקות רבים אחרים בשימוש נפוץ.
תירס ננסי נצרך בכל רחבי העולם.
הייצור שלו עלה מ-239.7 ל-279.7 מיליון טון בין 2003 ל-2013. ניתן גם להשתמש בו להאכלת בעלי חיים כגון כבשים ופרות.