tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות הכישלון, נתקף פריטוויץ בפאניקה.
סגנו מקס הופמן, הציע לו תוכנית שהייתה יכולה על פי דעתו להשמיד את הצבא הרוסי, אולם פריטוויץ לא הסכים לשמוע על כך והורה על נסיגה ועל נטישת פרוסיה המזרחית.
מולטקה מיהר להחליף אותו בגנרל הוותיק (שכבר פרש), פאול פון הינדנבורג, ובאריך לודנדורף שהוכיח את יכולותיו במהלך המערכה בבלגיה.
השניים קיבלו את תוכניותיו של הופמן, והארמייה השמינית הותירה אך מסך הסוואה מול הארמייה הרוסית הראשונה בפיקודו של פאול פון רננקמפף, בעוד עיקר הכוחות כיתרו את הארמייה הראשונה בפיקודו שלאלכסנדר סמסונוב.
קרב טננברג, הסתיים בניצחון גרמני מוחץ, בהשמדת הארמייה השנייה, ובהתאבדותו של סמסונוב.
לאחר מכן התפנו הגרמנים לטפל בכוחות הארמייה הראשונה.
חלק מכוחות הארמייה כבר נעו לכיוון טננברג כדי לחבור אל הארמייה השנייה (שכאמור כבר הושמדה), הדבר יצר פער בין כוחות הארמייה הראשונה.
הרוסים השתמשו בתשדורות לא מוצפנות, מה שאפשר לגרמנים לדעת על כל תנועה שלהם.
ב-7 בספטמבר פתח הינדנבורג בהתקפה באזור האגמים המזוריים, שהתפתחה לקרב שכונה הקרב הראשון על האגמים המזוריים.
כמו קודמו, גם קרב זה הסתיים בניצחון גרמני מזהיר שביסס את מעמדם של הינדנבורג ולודנדורף כמושיעי גרמניה.
שלא כמו הגרמנים, האוסטרו-הונגרים נחלו תבוסות משפילות מול הצבא הרוסי בקרב גליציה, ובלית ברירה נאלצו הגרמנים להקים ארמייה חדשה, הארמייה התשיעית, כדי להושיע את האוסטרים.
ב-29 בספטמבר 1914 הוא פתח במתקפה, ולמחרת הצטרפה אליו גם הארמייה האוסטרו-הונגרית הראשונה בפיקוד ויקטור דנקל.
ב-9 באוקטובר הגיעו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים אל נהר הוויסלה.
הקרב על הוויסלה הסתיים בניצחון רוסי, והרוסים התכוננו להמשיך במתקפה בכיוון שלזיה שהייתה מרכז תעשייתי חשוב.
מזג אוויר גרוע גרם להפסקת הפעילות המלחמתית למספר חודשים.
בשל לחצו של הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי קונרד פון הצנדורף, לחץ על פאלקנהיין להקצות לו כוחות גרמניים לצורך גירוש הרוסים מגליציה.
פאלקנהיין סירב בהתחלה, אולם לאחר מכן השתכנע והורה לגנרל אוגוסט פון מקנזן לפתוח במתקפה עם הארמייה ה-11 הגרמנית והארמייה הרביעית האוסטרו-הונגרית.
ב-1 במאי 1915 נפתחה מתקפת גורליצה-טרנוב אשר זכתה להצלחה מסחררת, וביולי של אותה שנה פתחו הרוסים בנסיגה מבוהלת מגליציה שזכתה לכינוי "הנסיגה הגדולה".
לא רק בחזית המזרחית התאכזבו הגרמנים מהאוסטרים.
אלו האחרונים גם נכשלו כישלון מוחץ בטיפול בממלכת סרביה שלוש פלישות אוסטריות לתחומי סרביה נהדפו, והאוסטרים ספגו אבדות כבדות.
קצינים גרמנים נהגו לומר במרמור שהאוסטרים אינם בעלי ברית, אלא פגר מת, שהם הגרמנים כבולים אליו.
ב-7 באוקטובר 1915 פתחה הארמייה הגרמנית ה-11 בשיתוף פעולה עם הארמייה האוסטרו הונגרית השלישית בפלישה לסרביה.
במקביל נכנסה גם ממלכת בולגריה למלחמה ופלשה לסרביה, ותוך זמן קצר נאלצו הסרבים להתחנן לעזרה מבני בריתם.
צבא ח'אלד בן אל-וליד היה מיליציה ג'יהאדיסטית סלפית, שהיוותה שלוחה של המדינה האסלאמית בדרום-מערב סוריה.
הארגון השתתף במלחמת האזרחים בסוריה והחל מיולי 2018, נחשב הארגון למחוז רשמי של המדינה האסלאמית ושמו שונה למחוז חורן (ولاية حوران).
עד חודש זה, שלט הארגון על שטח בגודל של כ-250 קמ"ר, שכלל את משולש הגבולות בין סוריה, ישראל וירדן, מצידו הסורי.
צבא ח'אלד בן אל-וליד הוקם באיחודם של שלושה ארגוני ג'יהאד אסלאמיים סונים, הפועלים במרחב שבין קוניטרה לדרעא ומזוהים עם המדינה האסלאמית.
חטיבת חללי הירמוך הוקמה באוגוסט 2012, כארגון שבטי ומקומי, על ידי מוחמד אבו עלי אל-ברידי (שכונה גם "אל-ח'אל" - "הדוד").
מקור שמו של הארגון באזור אגן הירמוך – אזור משולש הגבולות בין סוריה, ישראל וירדן – שם הוקם הארגון ובו הוא פעל.
בהתחלה, שיתף הארגון פעולה עם האופוזיציה הסורית.
ב-6 במרץ 2013, חטפו פעילי הארגון 21 פקחי או"ם פיליפינים ושחררו אותם כעבור שלושה ימים.
באמצע דצמבר 2014 פורסם כי שוהדא אל-ירמוכ נשבע אמונים למדינה האסלאמית, מה שהחריף את היחסים בינו לבין ג'בהת א-נוסרה - סניף אל-קאעידה בסוריה, השולט בשטחים רבים בחורן וברמת הגולן הסורית.
שני הארגונים הסלפיים החלו להילחם ביניהם חרף התנערותו של ארגון שוהדא אל-ירמוכ מהדיווחים הללו.
ב-15 בנובמבר 2015 חדר מחבל מתאבד מארגון ג'בהת א-נוסרה עם מכונית תופת למפקדת שוהדא אל-ירמוכ בכפר ג'מלה ופוצץ את עצמו.
מלבד המחבל המתאבד, נהרגו בפיצוץ מנהיג הארגון ומייסדו, אל-ברידי, וחמישה מפקדים בכירים נוספים בארגון.
אבו עוביידה אל-קחטאני, סורי ממוצא פלסטיני, מונה למנהיג הארגון ופיקד עליו במשך ארבעה חודשים.
בחודש מרץ 2016 מונה אבו עבדאללה אל-מדני, לוחם ג'יהאד ממוצא סעודי, לפקד על הארגון.
אל-מדני הוא מפקד הארגון הראשון שאינו סורי במוצאו, ומינויו בוצע בהחלטת המפקדה הכללית של המדינה האסלאמית, היושבת בא-רקה.
ב-9 ביוני 2016 הגדירה מחלקת המדינה של ארצות הברית את שוהדא אל-ירמוכ כארגון טרור.
צבא הג'יהאד הוקם בפברואר 2015 על בסיס קבוצות שהתנתקו מג'בהת א-נוסרה בעקבות תמיכתן בארגון שוהדא אל-ירמוכ.
מרחב פעילותו של הארגון באזור קוניטרה, ומפקדתו מוקמה בעיירה אל-קחטאניה.
אבו מוסעב אל-פנוסי מונה למפקד הארגון.
באפריל 2015 התנהלו קרבות עזים בין צבא הג'יהאד לבין הצבא הסורי החופשי, לאחר שחמושים שהשתייכו לצבא הג'יהאד ארבו ללוחמי הצבא הסורי החופשי בקוניטרה והרגו שישה מהם.
בדצמבר 2015 פוצצו פעילי צבא הג'יהאד שתי מכוניות תופת במעוז ג'בהת א-נוסרה בעיירה אל-מדארייה, הסמוכה למעבר קוניטרה.
תנועת אל-מֻתַ'נַּא האסלאמית הוקמה ב-2012 ופעילה באזור דרעא.
ארגון אל-מות'אנא לחם במהלך השנים לצד ארגוני מורדים רבים בדרום סוריה - בהם אחראר א-שאם, ג'בהת א-נוסרה והצבא הסורי החופשי.
במרץ 2015 התקבלו דיווחים לפיהם ארגון אל-מות'אנא הכריז על תמיכתו במדינה האסלאמית.
דיווחים אלו הובילו לסכסוך בין אל-מות'אנא לארגוני המורדים האחרים.
ב-21 במרץ 2016 פתחו שוהדא אל-ירמוכ ואל-מות'אנא במתקפה על ארגוני המורדים האחרים בדרום-מערב סוריה.
שוהדא אל-ירמוכ ואל-מֻתַ'נַּא כבשו 9 כפרים ועיירות במערב החורן, אולם אלה נכבשו חזרה והארגונים נחלשו.
ב-12 באפריל 2016 דווח כי אל-מות'אנא התמזג עם שוהדא אל-ירמוכ.
ב-21 במאי 2016 התאחדו באופן רשמי שוהדא אל-ירמוכ, צבא הג'יהאד ואל-מות'אנא והקימו את "צבא ח'אלד בן אל-וליד".
האיחוד בוצע בפרסום מסמך עליו חתום מפקד הארגון החדש אבו האשם א-שאמי.
הארגון נקרא על שם ח'אלד בן אל-וליד - מצביא ערבי-מוסלמי, שהיה אחד מבני לווייתו של הנביא מוחמד.
הוא נחשב לאחד המצביאים הטובים בהיסטוריה ולא הובס בקרב מעולם.
אחד הקרבות המשמעותיים ביותר שבהם פיקד היה קרב הירמוך (636 לספירה), שהניצחון בו על הצבא הביזנטי הוביל את צבא האימפריה המוסלמית לכיבוש הלבנט כולו.
זירת הקרב הייתה בסמוך לנחל הירמוך, בו פועל כיום ארגון צבא ח'אלד בן אל-וליד.
צבא ח'אלד בן אל-וליד, בתור סניף של המדינה האסלאמית, הוא ארגון סוני סלפי קיצוני.
הוא דוגל בשמרנות דתית אסלאמית וכופה על נתיניו את השריעה הנוקשה.
בשטח בו שלט צבא ח'אלד בן אל-וליד, חייב הארגון נשים ללבוש ניקאב וגברים ללבוש מכנסיים ארוכים ולגדל שיער ארוך וזקן.
הענישה המחמירה בארגון כוללת מלקות, קטיעות איברים לגנבים, נעילה בכלובים למעשנים והוצאות להורג בירי, בעריפות ראשים ובפיצוצים לכופרים ולכל מי שמתנגד לארגון.
ב-14 באוגוסט 2016 פתח הארגון במתקפה גדולה נגד צבא הכיבוש באזור אגן הירמוך.
חרף הלחימה העזה והאבדות הרבות משני הצדדים, לא חלה שום התקדמות לטובת הארגון.
ב-21 באוקטובר 2016 פרסם הארגון כי א-שאמי נהרג בפיצוץ מטען חבלה של ארגוני המורדים בעת שהוא נסע בכביש שבין עאבידין לג'מלה.
אבו מוחמד אל-מקדיסי החליף אותו בהנהגת הארגון.
ב-20 בפברואר 2017 פתח צבא ח'אלד בן אל-וליד במתקפה על ארגוני המורדים האחרים בחורן.
הארגון הצליח לכבוש חמישה כפרים ועיירות, שני בסיסים ושני תלים.
ב-7 במרץ 2017 פתחו המורדים במתקפה נגד צבא ח'אלד בן אל-וליד והצליחו לכבוש מחדש שני כפרים.
ב-6 ביוני 2017 תקפו מטוסי קרב שהגיעו מכיוון ירדן את הכפרים ג'מלה וא-שג'רה שבשליטת צבא ח'אלד בן אל-וליד.
לפי הדיווח, שפורסם בתקשורת בסוריה, 12 פעילים של הארגון, ביניהם מנהיגו, אבו מוחמד אל-מקדיסי, נהרגו בתקיפה.
ב-9 ביוני 2017 מינתה מועצת השורא של צבא ח'אלד בן אל-וליד את מחמד רפעאת א-רפאעי למנהיג הארגון.
בסוף חודש יוני 2017 ניסו פעילי הארגון להשתלט על העיירה חיט שבשליטת ארגוני המורדים.
במהלך הלחימה, הצליחו פעילי הארגון לחסום את הדרך המובילה לעיירה והטילו עליה מצור.
ההתקפה נכשלה וב-25 ביוני 2017 נמסר כי הצבא הסורי החופשי הצליח להדוף את ההתקפה על העיירה חיט.
כמו כן, דווח כי בסמוך לעיירה חיט הרגו ארגוני המורדים 15 פעילים של צבא ח'אלד בן אל-וליד, ביניהם מפקד הארגון החדש, א-רפאעי.
ב-29 ביוני 2017 מונה למנהיג הארגון ואא'ל פאעור אל-עיד, המכונה אבו תים אנח'ל.
במקביל מונה כארם אל-מצרי, המכונה אבו אסאמה, למפקד הצבאי הכללי של צבא ח'אלד בן אל-וליד.
ב-17 באוגוסט 2017 דווח כי מטוסי הקואליציה תקפו מבנה של צבא ח'אלד בן אל-וליד בעיירה א-שג'רה.
על פי הדיווח, בהתקפה נהרג אבו תים אנח'ל, שמונה למנהיג הארגון חודש וחצי קודם לכן.
החליף אותו בהנהגת הארגון אבו עלי אל-אסיר, מאזור קוניטרה.
ב-18 ביוני 2018 פתחו צבא סוריה ובעלי בריתו במבצע לכיבוש דרום סוריה.
ב-3 ביולי 2018 תקפו פעילי צבא ח'אלד בן אל-וליד כוחות הנאמנים למשטר הסורי בעיירה א-שייח' מסכין.
ב-19 ביולי 2018, לאחר כניעת ארגוני המורדים האחרים במחוז דרעא, החלו הכוחות הנאמנים למשטר הסורי לתקוף את האזור שבשליטת צבא ח'אלד בן אל-וליד.
ב-31 ביולי 2018 הצליחו צבא סוריה ותומכיו לכבוש את האזור כולו מידי הארגון.
מאז, הארגון מבצע פעולות נקודתיות - הכוללות פיגועי ירי, פיגועי תופת והתנקשויות - בעיקר נגד צבא סוריה והמשטר הסורי.
ב-22 בדצמבר 2019 חיסלו אנשי הארגון 2 חיילים רוסים באזור נווה.
צבא ח'אלד בן אל-וליד וישראל
בשל שליטתו של הארגון על הגבול עם ישראל ובשל נאמנותו לארגון הטרור המדינה האסלאמית, שאיים במספר הזדמנויות בהשמדת היהודים, היווה צבא ח'אלד בן אל-וליד איום פוטנציאלי על ישראל באזור רמת הגולן, אולם פרט למקרים בודדים של היתקלויות בין הצדדים, הארגון לא יזם פעילות כנגד ישראל.
ב-24 באוקטובר 2015 חצה נידאל חאמד צאלח צאלח, ערבי-ישראלי תושב ג'לג'וליה יליד 1992, את הגבול בדרום רמת הגולן באמצעות מצנח רחיפה והצטרף לשוהדא אל-ירמוכ.
צאלח לחם בשורות הארגון, נפל בשבי המשטר הסורי והוברח לטורקיה.
משם טס בחזרה לישראל, נעצר והועמד לדין.
ב-27 בנובמבר 2016 פתחו חמושים, שהשתייכו לצבא ח'אלד בן אל-וליד, באש מקלעים ופצצות מרגמה אל עבר כוח מפלחה"ן גולני שביצע פעילות בגבול ישראל-סוריה בדרום רמת הגולן.
ב-23 באוקטובר 2017 הודיע המצפה לזכויות אדם בסוריה שחיל האוויר הישראלי תקף באזור בו שולט צבא ח'אלד בן אל-וליד, סניף המדינה האסלאמית בחורן.
ב-2 באוגוסט 2018 סיכל צה"ל פיגוע חדירה באמצעות כלי טיס שתקף חוליית מחבלים של המדינה האסלאמית בדרום החורן, כ-200 מטרים מהגבול עם ישראל.
בתקיפה נהרגו 7 מחבלים שהיו חמושים בחגורות נפץ ורובי סער מסוג קלצ'ניקוב.
צבא השחרור השחור היה ארגון מיליטנטי אמריקאי מחתרתי מזרם הלאומנות השחורה שפעל בשנים 1970 – 1981, אשר מטרתו המוצהרת הייתה לנקוט באלימות על מנת לקדם את הגדרתם העצמית ואת שחרורם של האפרו-אמריקאים.
צבא השחרור השחור הגיח במהלך שלב הדעיכה בפעילותו של הגוש שכלל את התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח, תנועות הכוח השחור, והתנועה שקראה לסיום מלחמת וייטנאם.
הארגון ביצע פעולות טרור שונות, בהן רציחות, פיגועים, מעשי שוד ופריצות לבתי סוהר לצורך שחרור אסירים.
פעולות האלימות השונות בהן נקט צבא השחרור השחור, הביאו לרציחתם של לפחות 20 בני אדם.
בין הפעולות הבולטות המיוחסות לארגון: הריגתו של שוטר משטרת ניו ג'רזי, ובריחתה מהכלא של מנהיגת הארגון, ג'ואן צ'סימארד, לימים אסאטה שאקור, שנמלטה לקובה ומבוקשת על ידי רשויות החוק עד היום.
באוקטובר 1981, חברי צבא השחרור השחור הנותרים ביצעו שוד מזוין של משאית ברינקס משוריינת בצפון מדינת ניו יורק, שוד שהסתיים במותם של שני שוטרים ושומר אחד.
הערכות שונות קבעו כי צבא השחרור השחור מנה לא יותר מ-30 פעילים.
מעבר לעילה המיידית לפעילות צבא השחרור השחור, יש המסבירים את פעילותם כחלק מגל של אלימות פוליטית פנימית שגאה בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. בדומה לפעילי טרור רבים, גם פעילי צבא השחרור השחור סימנו את המדינה ואת רשויות אכיפת החוק כטרוריסטים.
צבא השחרור השחור יזם קמפיין שמטרתו להקשות על חייהם של סוחרי הסמים לנוע בתוך הקהילות השחורות.
פעילי הארגון זיהו את האתרים הבולטים בהם שהו הסוחרים, וביצעו עליהם פשיטות.
במקרים מסוימים הופנתה כלפי סוחרי הסמים אלימות פיזית, ומספר פעמים אף נרשמו בקרבם מקרי מוות.
חברי צבא השחרור השחור, שניצבו מול מה שנתפס בעיניהם כאלימות קשה שהפגינה המשטרה כלפי אפרו-אמריקאים, ראו עצמם כבאים להגנתם של אנשים שדוכאו תחת משטר קולוניאלי, ואשר היו קורבנות של מלחמת שמד.
גופי המשטרה האמריקאיים נתפסו כצבא הכובש את ציבור האזרחים השחורים הנתונים תחת מגף הקולוניאליזם וכסוכנים הראשיים של רצח העם השחור.
בשנתיים שלאחר התפלגות הפנתרים השחורים, ייחסה כוחות ארגוני המשטרה הפדרליים את מותם של 20 שוטרים לפעילותו של צבא השחרור השחור.
Omowale Umoja מציין כי אחת הסיבות לפיצול בשורות הפנתרים השחורים הייתה אידאולוגיית האינטר-קומיונליזם שקידם יואי פ.
ניוטון, אשר הרחיקה את התנועה מהלאומיות השחורה.
אנשי צבא השחרור השחור אשר פרשו מהפנתרים השחורים על רקע זה, שימרו את השקפת הלאומיות השחורה הרדיקלית, ומסקנה מתבקשת מכך, מבחינתם, הייתה הקמת רפובליקת ניו אפריקה העצמאית.
צבא השחרור השחור קם לאחר שהתפצל מתוך תנועת הפנתרים השחורים, על רקע חילוקי דעות אידאולוגיים וחיכוכים ברמה הבין-אישית.
בהצהרה מדינית שפִרסם הארגון הוא הגדיר עצמו כ"חזית צבאית ומדינית".
בהצהרה, עשה הארגון שימוש ברטוריקה מרקסיסטית והגדיר את האפרו-אמריקאים כ"עבדים האמיתיים של המאה ה-20".
הארגון טען עוד, כי על מנת להביס את האויב, יש לאמץ פרספקטיבה מהפכנית, הנשענת על מושגים של מלחמת מעמדות מהפכנית.
עוד נטען כי בחתירתו להביא לשחרור האפרו-אמריקאים, מחויב הארגון להביא לביטול מערכת שמשעבדת אנשים בכל רחבי העולם, ולפעול לטובתם של כל המדוכאים בעולם.
הארגון הגדיר עצמו כאנטי-קפיטליסטי, אנטי-אימפריאליסטי, אנטי-גזעני ואנטי-סקסיסטי.
לטענת הארגון, רבים מהמדוכאים מאמינים בקיומה של מערכת החוק, והמדוכאים אינם רואים את הקשר האמיתי בין התפתחות החוק המערבי והתפתחות הקפיטליזם המערבי, לכן אותם אנשים אינם יכולים להתמודד עם המציאות של חוסר צדק, כחלק אינטגראלי של המערכת השלטת.
לא מעט אנשים, קבע הפמפלט, אינם מבינים את הפונקציה המעמדית של בתי המשפט, של המשטרה ושל מוסדות קשורים אחרים, בשימור אשליית הדמוקרטיה הצפון-אמריקאית.
בהתייחסות לתפקיד התרבות מצוין כי "הארגון רואה את התרבות כאמצעי באמצעותו המעמד הדומיננטי מתכנת את החברה כולה לפי רעיונותיו, ערכיו והסטנדרטים שלו, ובכך מנציח את עליונותו.
התפקוד המעמדי האובייקטיבי של "תרבות", לא צריך להוביל אותנו למסקנה המוטעית שאם אנו מאמצים אוריינטציה "תרבותית" במאבקנו לשחרור, הדבר צפוי להספיק.
תפיסה מהותית זו של הלאומנים התרבותיים, שכל עניינם סובב סביב התרבות, היא שגויה, בשל העובדה שאינה מתמודדת עם הבסיס הפסיכולוגי, המעמדי והכלכלי של המאבק בין שתי הישויות התרבותיות היריבות." על כן, "את התרבות הדומיננטית הריאקציונרית יש להשמיד, בטרם תרבות מהפכנית כלשהי תוכל לבוא לידי ביטוי".
בפמפלט מתבצעת גם הבחנה בין מעמדות שונים בחברה [Lumpen proleteriat (פועלי הסחבות - מעמד פועלים חסר מודעות מעמדית) בהגדרתם הכלכלית לעומת Lumpen בהגדרתם מבחינת עמדות או גישות, בורגנות לעומת מעמד הפועלים].
מחברי הפמפלט קובעים כי בפועל, ארצות הברית נמצאת במצב מלחמה – לא מוכרזת - עם אוכלוסיית השחורים, עם אוכלוסיית העניים ועם מיעוטים לאומיים אחרים.
הארגון מצהיר כי כולם מחויבים לבנות את האמצעים להסתערות על הדיכוי הפנימי, על התוכניות החברתיות של דיכוי מעמדי ועל ה"חוק והסדר", או שיוטל ספק חמור בעצם הקיום שלהם.
הארגון מגדיר אימפריאליזם כשלב הסופי של קפיטליזם מפותח יתר-על-המידה; בשל העובדה שאימפריאליזם מתקיים בתחום הבין-לאומי, המאבק נגדו חייב להיות בין-לאומי גם כן.
את הקפיטליזם יש להשמיד בכל מקום בו הוא מתקיים ואנו, כותב הארגון, מחויבים לתמיכה הדדית במאבק נגדו.
על מנת לקשור את הפאן-אפריקניות למציאות העולם כיום, ממשיך הפמפלט, אסור לנו לשכוח את המהות האמיתית של האימפריאליזם ושל הנציג מספר 1 שלה, האימפריאליזם האמריקאי.
פאן-אפריקניזם שאינו מתמודד עם משרתיו הנרצעים של הנאו-קולוניאליזם, ובמקום זאת מעמעם את המדיניות הנצלנית הננקטת כלפי משרתיו אלו, בעת פעולתו למען השחורים, הוא לא יותר מלאומנות בורגנית שהועתקה אל המישור הבין-לאומי.
הארגון קורא לסולידריות בין-לאומית וקובע שפאן-אפריקניזם השואף להיות מהפכני, חייב לבטא סולידריות מהפכנית עם מאבקיהם של כל העמים המדוכאים על ידי האימפריאליזם האמריקאי.
הארגון מצהיר כי אין פסול בשיתוף פעולה עם לבנים לשם קידום השגת המטרות שהציב לעצמו, וזו גם עמדתו ביחס לשיתוף פעולה טקטי בין עובדים שחורים ללבנים.
ניתן לסכם כי התנועה ביקשה לגשר בין תפיסות מרקסיסטיות ולאומיות תרבותיות.
הארגון עשה שימוש בטרמינולוגיה חריפה כשהגדיר את מה שחווים האפרו-אמריקאים כ"רצח עם".
הארגון התייחס למציאות של כליאה ו"פשע", כחלק מהחיברות המקובל; הוא קבע כי בחברה קפיטליסטית, לפשע יש בסיס מעמדי וכי החברה הקפיטליסטית בכללותה מבוססת על יחסי ניצול וכך, פשע שבוצע על ידי התנהגות של המעמדות הנמוכים הוא השתקפות של הפרקטיקות והערכים הקרימינליים של המעמד השולט.
הארגון טען כי מציאות הקיום השחור בארצות הברית, לא רק חיברתה את האפרו-אמריקאים לחיות חיים לא לגיטימיים (במושגים של החוק הקפיטליסטי) של דיכוי מתמשך, אלא אף תכנתה את האפרו-אמריקאים לצפות שאותם מוסדות אשר יצרו את הסוציאליזציה הזאת מלכתחילה, יהיו אלו שייפתרו את מצבם.
בכך יש גם ביקורת על התפיסות הנוצריות כמו זו של מרטין לותר קינג, שמקורן 'לבן'.
האבסורד בא לידי ביטוי כאשר האפרו-אמריקאים מבקשים עוד נוכחות משטרתית, בעוד המשטרה ממלאת תפקיד בשימור הדיכוי של הקהילה.
צבא השחרור הפלסטיני (או בקיצור צש"פ; בערבית: جيش التحرير الفلسطيني, בתעתיק: ג'יש א-תחריר אל-פלסטיני) הוא ארגון מיליטנטי לאומי פלסטיני.
הארגון הוקם לכאורה כזרוע הצבאית של הארגון לשחרור פלסטין בפסגת הליגה הערבית בספטמבר 1964, שנערכה באלכסנדריה שבמצרים, במטרה להילחם במדינת ישראל כחלק מאש"ף.
עם זאת, הארגון כמעט מעולם לא היה תחת שליטה אפקטיבית של אש"ף, אלא נשלט לרוב על ידי ממשלות של כמה מחברות הליגה הערבית ובראשן ממשלת סוריה.
מייד לאחר הקמתו בפסגת הליגה הערבית בשנת 1964 באלכסנדריה, היה אש"ף (שבראשו עמד אז אחמד שוקיירי) נתון למעשה לשליטתן של מדינות ערב, ובמיוחד של ממשלתו של גמאל עבד אל נאצר במצרים.
הפלסטינים לא קבלו את השליטה על הארגון עד הפסדן של מדינות ערב במלחמת ששת הימים.
עם זאת צש"פ נשאר בשליטת הממשלות הערביות ושימש ככוח עזר לצבאותיהן.
בשנת 1968, חיילי צש"פ נלחמו בפעולת כראמה.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, סוריה עשתה שימוש נרחב בארגון, גם ברצועת עזה ככוח פרוקסי, ובכלל זה נגד אש"ף (אש"ף איבד מאמונו הציבורי כאשר הורה להילחם בפלסטינים אחרים, וסבל מעריקות המוניות).
הכוח הלוחם של צש"פ הושמד במהלך הפלישה הישראלית לדרום לבנון ב-1982. לוחמיה בלבנון עזבו לתוניס, כאשר אש"ף פינה את ביירות באותה שנה, בהתאם להפסקת האש שהשיגה ארצות הברית.
ב-1976 פונו גם כוחות צש"פ הנאמנים למצרים מלבנון, לאחר שמנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, פנה אל נשיא מצרים, אנואר סאדאת, על מנת לתקן את היחסים שנפגעו בעקבות ניסיונות השלום של סאדאת עם ישראל.
עם זאת, היחידות המצריות של צש"פ מעולם לא הוכיחו את חשיבותן כמו אלו הסוריות.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו ב-1993 וב-1995 הפכו חיילי צש"פ רבים לליבה של המשמר הלאומי של הרשות הפלסטינית כאשר הורשו להיכנס לשטחים הפלסטיניים כדי לתפוס עמדות בשירות הביטחון של הרשות הפלסטינית.
החטיבה הסורית נותרה פעילה, מתואם היטב עם הפלג של אש"ף בסוריה, אם כי חשיבותם של שני הארגונים הלכה ופחתה.
אש"ף נבנה מחדש ופליטים פלסטינים בסוריה עדיין מגויסים לשירות הצבאי בארגון.
למרות היותו ארגון המורכב במלאו מפלסטינים, צש"פ בסוריה נשאר מחוץ לשליטת אש"ף, ומשולב למעשה בצבא הסורי.
עם זאת, הוא מהווה גוף עצמאי, ומדי פעם מארגן עצרות פרו-ממשלתיות החוגגות את מחויבותה של סוריה לעצמאות העם הפלסטיני.
עם הקמת הרשות הלאומית הפלסטינית, נספגו בכוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית חלקים חשובים של חטיבות הארגון בעזה ובירדן.
כ-4,500 חברי צש"פ נשארו בסוריה.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נהרגו לפחות 17 חיילי צש"פ ו-6 קצינים, כאשר ההרוג בדרגה הגבוהה ביותר היה תת-אלוף, אנואר אל-סאקה.
צש"פ היה בעברו מאורגן לשלוש חטיבות, על שם קרבות ערביים היסטוריים:
חטיבת עין ג'אלות, שבסיסה בעזה, נוהלה על ידי מצרים.
חטיבת קאדסייה, שבסיסה בעיראק במקור, אך הועברה לירדן ב-1967.
חטיבות אלה היו מאוישות על ידי פליטים פלסטינים והיו כפופות לשליטתן של המדינות המארחות, תוכנן כי הפליטים יבצעו את שירותם הצבאי ביחידות אלה במקום בכוחות המזוינים הרגילים של המדינות המארחת.
רשמית, פיקוד העורף היה בפיקודו של המחלקה הצבאית של אש"ף, אך בפועל, אף אחת מהממשלות לא ויתרה על השליטה בחטיבות.
בגודלו, צש"פ כלל שמונה חטיבות ובהן כ-12,000 חיילים במדים.
הם היו מצוידים בנשק קל, פצצות מרגמה, משגרי רקטות, נגמ"שים מסוג BTR-152 וטנקים מסוג T-34/85. עד הסכמי אוסלו צש"פ לא הציב יחידות לוחמות עבור אש"ף.
חטיבות צש"פ שמשו במלחמות שונות ככוח עזר של הצבא של המדינה המארחת שלהן או כצד שלישי במלחמת פרוקסי.
ב-1970 שלחה סוריה טנקים צבאיים צבועים בחופזה תחת פיקודו של צש"ף לירדן כדי לסייע לגרילה הפלסטינית במהלך הלחימה בספטמבר השחור.
לאחר לחצים בינלאומיים, ואיומי התערבות מצד ישראל וארצות הברית, הם נאלצו להשיבם.
צבא השחרור הלאומי (בספרדית: Ejército de Liberación Nacional, ובראשי תיבות ELN) הוא ארגון גרילה וטרור מרקסיסטי שפועל קולומביה.
הוא הוקם בשנת 1964 על ידי פבלו ואזקס קסטינו בהשראת הכומר קאמילו טורס לפי הערכות שונות בשורות הארגון חברים בין 1,380 ל-3,000 בני אדם.
הארגון הוגדר כארגון טרור על ידי קולומביה, פרו, ארצות הברית, קנדה והאיחוד האירופי בעקבות שורת מעשי רצח, חטיפות, אלימות ומתקפות טרור שביצעו פעיליה בשטחי קולומביה.
הארגון מממן את פעילותו באמצעות תרומות, חטיפות לצורכי כופר, סחר בסמים וסחיטת כספים.
הארגון הוקם על ידי פבלו ואזקס קסטינו שהושפע עמוקות מהמהפכה בקובה יחד עם מספר אנשי כמורה מהמעמד הנמוך והכומר קאמילו טורס.
הם החלו בלוחמת גרילה נגד הממשל כחלק ממלחמת האזרחים בקולומביה.
לאחר שהארגון ספג שורה של כישלונות צבאים והרבה בסכסוכים פנימיים מונה לעמוד בראשו הכומר מנואל פרז.
פרז הוביל את ELN לשינוי טקטי משמעותי והקצנה משמעותית בשיטת הלחימה, הארגון עבר לחטיפות של אזרחים קולומביאנים בתמורה לכופר ולשחרור מורדים ובתקופת שלטונו בארגון מאמצע שנות ה-70 ועד מותו מצהבת ב-1998 נחשבת לאלימה ביותר שידע הארגון.
לאחר שהמשא ומתן נכשל החל הארגון לבצע חטיפות של אזרחים זרים, בעיקר עובדים בתחום הנפט תמורת כופר, והחל בסחר בסמים.
ב-1992, כאשר החל משא ומתן לשלום בין ממשלת קולומביה לארגון FARC בו סירב להשתתף ה-ELN הועלתה הצעה שמחוז בוליבר יימסר לידי הארגון, ELN יקבל את השטח כטריטוריה עצמאית בתמורה להתפרקות מנשק.
ההצעה נדחתה בעקבות התנגדות של ארגון אחר ה-AUC , ארגון ימין קיצוני.
בשנות ה-2000 החל הארגון לגבות דמי חסות מעסקים קטנים בערים ובנוסף הגדיל את כמות החטיפות, על פי הערכות שונות חטף הארון למעלה מ-3,000 בני אדם משנת 2000 ומתוכם נהרגו כ-153 בני ערובה.
כיום מחזיק הארגון למעלה מ-200 בני ערובה.
בספטמבר 2003 במהלך טיול באזור העיר האבודה שבקולומביה חטפו אנשי ארגון ELN קבוצה של 15 איש, בהם שישה ישראלים.
לאחר מספר שעות שוחררו 7 מחטופים, בהם זוג ישראלים.
דרישת הארגון הייתה לשחרר אסירים השייכים לארגון ולמטרה זו החליטו לחטוף דווקא אזרחים זרים לאחר שחטיפה של פוליטיקאים מקומיים נכשלה בהשגת המטרה.
שיחות שלום במסגרת מלחמת האזרחים בקולומביה
לאחר שב-2016 נחתם הסכם שלום ופירוז מנשק של ארגון FARC שהיה שותף של ה-ELN החל הארגון במשא ומתן מתקדם גם הוא
ב-8 בפברואר 2017 נפתחו בקיטו בירת אקוודור שיחות שלום בין ממשלת קולומביה לארגון ELN.
זהו הניסיון החמישי להגיע לשלום מצד ממשלת קולומביה עם ELN מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר שכל הניסיונות הקודמים נכשלו.
צבא התחלופה היה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, וחלק מהורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
פעילותו התבססה בגרמניה עצמה, והוא כלל יחידות מפקדה, מנהלה, כוחות אימון והכשרה וכוחות משמר.
תפקידו העיקרי היה לספק מילוי-מקום ליחידות הלוחמות של הצבא הסדיר.
צבא התחלופה התהווה במחוזות הצבאיים השונים בגרמניה, והוטלו עליו ביצוע גיוס החובה, הכשרת כוח האדם ומילוי מקום, כמו גם ניסויים בציוד צבאי חדש, תפקידי מנהלה, ואחריות ללוחמים הנמצאים בחופשת בית.
תוכנית המגירה של צבא התחלופה, מבצע ולקיריה, שונתה במסגרת קשר העשרים ביולי מתוך כוונה לנצל אותה לטובת התנקשות בהיטלר, השתלטות על ערים גרמניות, פירוק האס אס מנשקו ועצירת ההנהגה הנאצית.
מפקד הצבא, גנרל-אוברסט פרידריך פרום, שלט בתהליכי הרכש והייצור הצבאיים ופיקד על כל הכוחות שנמצאו בגרמניה, ולכן היה לו כוח מספיק לשליטה על אדמת גרמניה.
סירובו לשתף פעולה עם התוכנית להפיכה היוותה מכשול רציני לקושרי הקשר.
לאחר כישלון ניסיון ההפיכה תפס הימלר אישית את הפיקוד על הצבא, כדי למנוע ניצול שלו לניסיון התנקשות נוסף.
צבא המתים הוא סרט שוד-זומבים אמריקאי משנת 2021. שבוים בידי זאק סניידר, שגם הפיק את הסרט ביחד עם אשתו ושותפתו דברה סניידר ועם וסלי קולר, לפי תסריט שכתבו סניידר, ג'ובי הרולד ושאי האטן, על בסיס סיפור מאת סניידר.
בהפקת החברה של סניידר, The Stone Quarry, הסרט יצא ברחבי העולם במאי 2021 בשירות הסטרימינג נטפליקס.
שיירה של צבא ארצות הברית יוצאת מאזור 51, ובמהלך הנסיעה על הכביש הראשי מחוץ ללאס וגאס מעורבת השיירה בתאונת דרכים עם מכונית חולפת.
המטען שנושאת השיירה הוא זומבי, יצור אל-מת.
הזומבי בורח תוך שהוא הורג כמה חיילים ונושך אחרים ומזהם אותם.
בתוך העיר, הזומבי והחיילים הנגועים מזהמים את רוב התושבים, וממשלת ארצות הברית מכניסה את לאס וגאס להסגר.
לפני שהצבא פורס בלאס וגאס יחידת נשק גרעיני טקטי, פונים בעל קזינו בשם בליי טנאקה, ושותפו מרטין, אל סקוט וורד, שהיה בעברו שכיר חרב, ומציעים לו לשדוד 200 מיליון דולר מהכספת של הקזינו.
וורד מקבל עליו את המשימה, ומגייס את שותפיו לשעבר ונדרו ומריה קרוז, את טייסת המסוק מריאן פיטרס, פורץ הכספות הגרמני לודוויג דיטר, ואת מיקי גוזמן, צלף ממוצא מקסיקני שמצרף את שותפתו צ'יימברס.
מרטין מצטרף לצוות כדי להכניסם לקזינו.
קייט, בתו של סקוט וורד, המתנכרת לו, ועובדת במחנה ההסגר, מפנה את הצוות אל לילי, מבריחה המתמצאת בעיר, ולילי בתורה מגייסת את ברט קאמינגס, מאבטח במחנה.
כאשר נודע לקייט שלילי ליוותה את חברתה גיטה לתוך העיר, היא מתעקשת להצטרף לצוות למרות התנגדותו של אביה, בתקווה שגיטה עדיין בחיים.
בהגיעם לעיר, הם מתעמתים עם טיגריס אל-מת בשם ולנטיין השומר בכניסה.
אחר כך לילי יורה ברגלו של קאמינגס, וכופתת אותו תוך שהיא מסבירה שקיימת בעיר קבוצת זומבים נבונים, המכונים "אלפא", ואותם יהיה אפשר לעבור רק אם קאמינגס יוקרב כעונש על שאנס נשים במחנה.
נקבת אלפא, מלכת הזומבים המכונה "הַכַּלָּה", באה וגוררת את קאמינגס הפצוע אל תוך קזינו "אולימפוס", אשר בו לפי הערכתה של קייט, נמצאת גיטה.
קאמינגס מובא לפני מנהיג האלפא, זאוס, הנושך והופך אותו לזומבי.
לילי מובילה את הצוות אל בניין המאוכלס בזומבים רגילים שנמצאים במצב של תרדמת.
בעודם מנסים להתקדם בשקט בין הזומבים, צ'יימברס מאשימה את מרטין שיש לו מניעים זרים.
בוויכוח ביניהם, צ'יימברס נתקלת באחד הזומבים ומעירה אותו.
זומבים נוספים מתעוררים, ותוך כדי מאבק מלווה ביריות, צ'יימברס מוקפת על ידי זומבים, מצליחה להרוג כמה מהם, אך ננשכת.
גוזמן נאלץ לירות במכל הדלק התלוי על גבה של צ'יימברס, ומשמיד אותה יחד עם הזומבים המקיפים אותה.
חברי הצוות מוצאים שרטוטים קודמים של הבניין, מהם מתברר שצוותים קודמים פעלו ומתו עבור בליי בניסיון להשיג את הכסף.
בהיכנסם לקזינו של בליי, סקוט וקייט מדליקים את האור, ותוך כדי כך הם מתווכחים על היחסים ביניהם, וקייט מאשימה את סקוט שזנח אותה כאשר אמא שלה מתה.
מריאן מכינה את המסוק על הגג.
בעוד דיטר מצטרף אל ונדרו וגוזמן לפרוץ את הכספת, האחרים מוצאים שלדים של שכירי חרב קודמים של בליי.
מרטין ולילי נשארים בחוץ, בתירוץ שהם מתצפתים, אך למעשה הם מפתים את המלכה לצאת למרחב הפתוח, ומרטין עורף את ראשה ומסביר ללילי שראש הזומבי חשוב יותר מהכספת.
זאוס מוצא את גופתה הערופה של הכלה, מחזיר אותה אל קזינו "אולימפוס", ושולה מגופה עובר זומבי.
נזעם, זאוס מוביל את הזומבים הנבונים, אל הקזינו של בליי, לתפוס את בני האדם.
בינתיים, שדרן חדשות מדווח שהממשלה קידמה את הנשק הגרעיני, מה שמותיר לצוות שהות של כשעה וחצי.
בעוד דיטר פותח את הכספת, סקוט מגלה שקייט עזבה לחפש את גיטה.
כאשר הוא וקרוז הולכים לחפש את קייט, זומבים "אלפא" מופיעים והורגים את קרוז.
מרטין כולא את שאר חברי הצוות במרתף הבניין, ומסביר שבליי מעוניין רק בראש של זומבי, ממנו ניתן לשבט צבא של זומבים עבור הממשלה, מה שישתלם יותר מאשר הכסף שבכספת.
ביוצאו החוצה, מתברר למרטין שלילי גנבה את הראש של המלכה, ואז הנמר הזומבי, ולנטיין, הורג אותו וטורף את ראשו.
ונדרו נאבק בזאוס, ודיטר מקריב את עצמו כדי שוונדרו יישאר בטוח בתוך הכספת.
סקוט, לילי וגוזמן מגיעים ללובי של הקזינו, שם הם מותקפים על ידי זומבים שמסתערים על גוזמן, אך הוא מפוצץ רימוני יד והורג אותם, אך תוך כדי כך הוא משמיד את הכסף שהוציא מהכספת.
זאוס נאבק איתם על הגג, לילי מסיחה את דעתו בעזרת ראש המלכה, וסקוט ומריאן נמלטים.
זאוס משפד את לילי עם מוט ברזל, אך היא מספיקה להשליך מהגג את הראש שמתרסק על המדרכה לפני שזאוס יתפוס אותו.
מריאן לוקחת את סקוט אל קזינו "אולימפוס" למצוא את קייט.
בתוך הקזינו, קייט מוצאת את גיטה והורגת את קאמינגס.
זאוס מתנפל עליהם, אך סקוט פוגע בו עם רומה רימונים.
סקוט, קייט וגיטה מגיעים לגג אך לא מוצאים איש.
מריאן שבה ומופיעה כאשר זאוס מגיע שוב אל הגג, השלושה קופצים לתוך המסוק, אך זאוס קופץ אחריהם ונושך את סקוט.
קייט מסיחה את דעתו של זאוס, וסקוט הורג אותו.
כאשר הפיצוץ הגרעיני משמיד את לאס וגאס, גל ההלם גורם למסוק להתרסק, וגיטה ומריאן נהרגות.
קייט ניצלת מההתרסקות ומוצאת את סקוט, שנותן לה כסף להתחיל חיים חדשים בטרם יהפוך הוא עצמו לזומבי בעקבות נשיכתו של זאוס.
קייט הורגת את סקוט ומחולצת מהגג על ידי מסוק צבאי.
ונדרו יוצא מהכספת עם הכסף שנותר ונוסע ליוטה, שם הוא שוכר מטוס פרטי להטיס אותו למקסיקו סיטי.
במהלך הטיסה, ונדרו מגלה שהוא ננשך.
דייב בטיסטה – סקוט וורד, מנהיג צוות שכירי חרב המגיע ללאס וגאס כדי לשדוד קזינו
אלה פורנל – קייט וורד, בתו של סקוט
אנה דה לה רגרה – מריה קרוז
תיאו רוסי – ברט קאמינגס
טיג נוטארו – מריאן פיטרס
ראול קסטיו – מיקי גוזמן
הירויוקי סנאדה – בליי טנאקה
מתיאס שווייגהופר – לודוויג דיטר
נורה ארנזדר – לילי, המבריחה
אתנה פראמפל – מלכת הזומבים הנבונים, "הכלה"
סרטי יוניברסל והאחים וורנר היו אמורים להפיק ולהפיץ בעוד מתיאס ואן הייניגן ג'וניור חתם להיות הבמאי של הסרט בזמן שהתסריט של הסרט נכתב בידי ג'ובי הרולד לפי רעיון וסיפור מקורי שאותו יצר זאק סניידר, במאי הסרט המקורי.
סניידר תיאר אז וגם כיום את הפרויקט כ"סרט זומבים בקנה מידה גדול שלא נראה קודם לכן" ושיבח את יכולתו של הייניגן לשלב הומור ואירוניה שמאפשרים לו, לדבריו, ליצור סיפורים מורכבים בתוך חצי דקה.
בתחילה דווח שהסרט הוא ככל הנראה אמור להיות המשך חלופי ל"שחר המתים" שסניידר ביים ויצר ב-2004 בתור סרטו הראשון, והוא ככל הנראה מתרחש כ-15 שנים לאחר מאורעות אותו הסרט ומתמקד בסיפורו של אדם המאגד צוות שכירי חרב לבצע שוד בקזינו שנמצא בלאס וגאס אשר משתבש בעת התפרצות מגפת זומבים.
ב-5 באפריל 2019 דווח כי דייב בטיסטה לוהק לתפקיד הראשי בסרט, אשר תואר כ"אדם העומד בראש צוות שכירי חרב לעשות שוד בלאס ווגאס".
אחד משחקני הסרט, כריס ד'ליה, הוחלף בידי השחקנית והקומיקאית טיג נוטארו, לאחר שדווח כי השחקן חשוד בטענות שקשורות לעבירות מין שביצע.
הצילומים ל"צבא המתים" החלו ביולי 2019 באלבקרקי.
לאחר מכן, הצילומים עברו לניו ג'רזי ואטלנטיק סיטי וכן נערכו בלוס אנג'לס ובניו מקסיקו.
במאי הסרט זאק סניידר, שימש כצלם הראשי של הסרט כשהוא משתמש במצלמות RED דיגיטל מיוחדות.
ב־22 בדצמבר 2020 הושלמו הצילומים.
הסרט הופץ לשידור בנטפליקס ב-21 במאי 2021.
ב-1 באוקטובר 2020 דווח כי ג'ו מנגנלו, כריסטיאן סלייטר, ונסה הדג'נס, הארי לניקס, רוס באטלר, ג'נה מאלון ונולאן נורת' יככבו בסדרת ההנפשה-בסגנון-אנימה החדשה שגם היא תופק ותופץ בידי נטפליקס.
צבא המתים: וגאס האבודה היא סדרת ספין אוף מונפשת המבוססת על הסרט "צבא המתים" (2021) ועלילתה מקדימה את אירועי הסרט.
הסדרה פותחה על ידי ג'יי אוליבה והופקה על ידי אולפני ההנפשה "Meduzarts Animation".
הסדרה עתידה לעלות לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס.
עלילת הסדרה עתידה לעסוק בימיה הראשונים של התפרצות הזומבים בלאס וגאס, ולהתמקד במקורותיו של סקוט וורד וכן במאמציו ובמאמציהם של חבריו להציל את האנושות.
דייב בטיסטה – סקוט וורד
אלה פורנל – קייט וורד, בתו של סקוט.
אנה דה לה רגרה – קרוז
יטייד בדאקי – קווין מירו
יחד עם ההכרזה על פיתוח והפקת הסרט "צבא המתים", הכריזה נטפליקס על פיתוח והפקת סרט פריקוול בשם "צבא הגנבים" וסדרת פריקוול מונפשת, שיתמקדו ויתרחשו בימיה הראשונים של התפרצות מגפת הזומבים.
הסדרה מופקת ומונפשת על ידי אולפני ההנפשה "Meduzarts Animation", ובנוסף דווח כי המפיק ג'יי אוליבה והמפיק בפועל זאק סניידר יביימו שני פרקים בסדרה.
השחקנים דייב בטיסטה, אלה פורנל, אנה דה לה רגרה, טיג נוטארו ועומרי הארדוויק שבים לדובב את הדמויות אותם גילמו בסרט.
בנוסף, אושר שג'ו מנגנלו, כריסטיאן סלייטר, רוס באטלר, אניה צ'אלוטרה, ונסה הדג'נס, נולאן נורת' וריי פורטר הצטרפו לצוות המדבבים של הסדרה.
צבא הרפאים הייתה יחידת הונאה טקטית של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, הידועה רשמית בשם הכוחות המיוחדים של המטה ה-23. היחידה שמנתה כ-1100 איש קיבלה משימה ייחודית בתוך צבא בעלות הברית: להתחזות ליחידות אחרות של צבא בעלות הברית כדי להונות את האויב.
בערב ה-6 ביוני 1944 ("D-Day"), כאשר נחתו בנורמנדי עם הארמייה הראשונה, היו ראשונות המחלקות שלה בפעולה נגד האויב.
עד 23 ביוני 1945, היחידה הייתה בדרכה הביתה לאחר ששירתה עם ארבעה צבאות ארצות הברית דרך אנגליה, צרפת, לוקסמבורג, בלגיה, הולנד וגרמניה.
במהלך פעילותם, הם ערכו "מופע כביש נוסע" תוך שימוש במכלים מתנפחים, משאיות קול, שידורי רדיו מזויפים, תסריטים והעמדת פנים.
הם ביימו יותר מ-20 הטעיות בשדה הקרב, לעיתים קרובות פעלו קרוב מאוד לקווי החזית.
סיפורם נשמר בסוד במשך יותר מ-50 שנה לאחר המלחמה, עד שהסיווג בוטל בשנת 1996.
בקרב אל עלמיין השני נקטו כוחותיו של הגנרל מונטגומרי במספר הונאות על מנת להטעות את פיקוד הציר, הן לגבי מיקומה המדויק של המתקפה הבריטית והן באשר למועד המתקפה.
לתוכנית ההונאה ניתן שם הקוד "מבצע ברטרם".
המבצע כלל בניית קו צינורות מים בשלבים לצד הדרומי של החזית, כדי שהפיקוד הגרמני יחשוב כי המתקפה תחל רק לאחר השלמתו, וכי המאמץ העיקרי של בעלות הברית יהיה בדרום, כשלמעשה המתקפה תפרוץ את שדה המוקשים גני השטן בצפון.
בנוסף לכך, מודלים של טנקים שהורכבו מעץ הונחו על גבי ג'יפים שנעו דרומה - ובפעולת הטעיה נוספת, מודלים של משאיות אספקה הונחו על גבי הטנקים שנועדו לבצע את המתקפה בפועל ונעו צפונה, כדי לשכנע את הפיקוד הגרמני שמתקפה תהיה בדרום ושבצפון יחכו לטנקים משאיות האספקה.
ליחידה גויסו מגוון רחב של אמנים: ציירים, שחקנים, פרסומאים, אנשי במה, מהנדסים, ארכיטקטים וקוסמים.
מטרתם הייתה להקים יחידה שתוכל לדמות יחידות אמיתיות, ועל ידי כך להטעות את האויב ולגרום לו למקם את כוחותיו במקומות לא נכונים.
כשנחתה היחידה בנורמדי שבצרפת הקימה היחידה מערך אורות של נמל מלברי כדי שמטוסי מדינות הציר יפציצו אותו ולא את הנמל האמיתי.
כשמפקדי החזית נזקקו להטעיה פרסו חיילי היחידה את הדגמים שיוצרו בחודשי ההכנות.
ליחידה היו טנקי דמה מגומי שנראו בדיוק כמו טנקים אמיתיים.
הם השתמשו במשאיות מיוחדות שהורכבו עליהן רמקולים גדולים שהשמיעו למרחק רב הקלטות של פעילות ותנועה של יחידות טנקים אמיתיות באימון בארצות הברית שהוקלטו, ועל אדמת צרפת הושמעו בצורה מתוחכמת, שגרמה לפיקוד הגרמני להאמין שיש באזור היחידה יחידות טנקים גדולות.
ליחידה היו גם תותחי דמה שלהם הוצמדו רמקולים גדולים ומחוללי עשן, ואחרי כל "ירי" פגזים הוציאו מחוללי העשן כמות מדויקת של עשן, כמו שמוציא תותח אמיתי.
מהאוויר זה היה נראה אמין לחלוטין, ומטוסי סיור דיווחו על יחידות אמריקניות גדולות של עשרות אלפי חיילים בשטח, כשלמעשה הייתה שם כמות קטנה הרבה יותר של חיילים.
היחידה גם שידרה במכשירי הקשר שידורים על תוכניות, מיקומי כוחות ודומיהם, כשהם יודעים שהגרמנים מאזינים לרשת הקשר, אך למעשה אלו היו שידורים כוזבים, במטרה לבלבל את הגרמנים.
שחקני היחידה היו מתחפשים לקצינים בכירים ונוסעים לשבת בבתי קפה, מסעדות, פאבים ומקומות הומי אדם בהם היו מרגלים גרמניים, ומדברים על התוכניות שלהם (שכמובן היו מזויפות לגמרי) והמרגלים היו מעבירים את זה לממונים עליהם, במחשבה שאלו התוכניות האמיתיות, כך שהגרמנים הזיזו כוחות בהתאם לתוכניות הלא נכונות.
צבא תצפית הוא גוף צבאי שמטרתו לפקח על אזור נתון או גוף אויב לקראת פעולות איבה אפשריות בין הצדדים.
כמה מצבאות התצפית הבולטים יותר כוללים:
ארמיית תצפית המילואים השלישית, ארמייה רוסית שהוטל עליה לפקח על הגבול האוסטרי בשנת 1811 לפני הפלישה הצרפתית לרוסיה
צבא התצפית בפורט ג'סופ, לואיזיאנה, ארצות הברית, אשר עקב אחר המעבר של טקסס משליטה ספרדית למקסיקנית, ולעצמאות בסופו של דבר
צבא התצפית של הנובר שפיקח על הגבול לפני הפלישה הצרפתית להנובר ב-1757
צבא השמיים (ידוע גם כצבא מרום) הוא צבא מיתולוגי של האל, המתואר בתנ"ך ובכתבי הדתות האברהמיות.
הצבא מורכב ממלאכים או מגרמי שמיים שונים.
בנבואת מיכיהו בן ימלא מתאר הנביא חזון שבו ה' יושב על כסאו, וצבא השמים עומדים סביבו.
בספר יהושע מתוארת פגישתו של יהושע עם "שר צבא ה'" לפני כיבוש יריחו.
חז"ל זיהו את שר צבא ה' עם המלאך מיכאל.
לפי פרשנות נפוצה, נקרא האל בתנ"ך אֱלֹהֵי צְבָאֹות על שמו של צבא השמיים.
הביטוי "צבא השמיים" מוזכר עוד מספר פעמים בתנ"ך, בעיקר בהקשר של איסור הפולחן אליו, המוגדר כעבודה זרה.
בספר הבשורה על-פי לוקאס מסופר על מלאכים מצבא השמיים ששבחו את האל לאחר לידת ישו.
בספר חזון יוחנן, הכוחות המורדים של השטן מובסים על ידי צבא השמיים בפיקודו של המלאך מיכאל במהלך המלחמה בגן עדן.
בסורת אאל עמראן בקוראן מתוארים אלפי מלאכים שסייעו למוחמד בקרב בדר.
גם בסורת א-תובה, נאמר שהאל סייע למוחמד על ידי חיילים בלתי נראים.
במיתולוגיה האסלאמית נקרא צבא האל "ג'ונד אללה" (جندالله), ולעומתו קיים "ג'ונד אבליס" (جند ابليس) – צבא השטן.
פילוסופים אסלאמים מפרשים ששני הצבאות שוכנים בליבו של האדם ושם מתחולל הקרב ביניהם.
המונח "אדון הצבאות" משמש גם באמונה הבהאית כתואר לאלוהים.
מכתביו של בהאא אללה, שטען שהוא התגלמותו של אלוהים, פורסמו בשם "הזימון של אדון הצבאות" (The Summons of the Lord of Hosts).
באפוס גן העדן האבוד מאת ג'ון מילטון, המלאך מיכאל מפקד על צבא המלאכים הנאמנים לאלוהים נגד מלאכי השטן שנפלו.
חמוש בחרב מנשקיו של אלוהים, הוא מביס את השטן בקרב אישי, ופוצע אותו.
צבא העם החדש (NPA; בפיליפינית: Bagong Hukbong Bayan, BHB) היא הזרוע הצבאית של (CPP), הפועלת כארגון המרכזי של ה-CPP, ומטרתה לבסס את הכוח הפוליטי מתוך מה שהיא רואה כ"ממשלת בובה בורגנית ריאקציונרית" הנוכחית ולסייע ב"מהפכה הדמוקרטית העממית".
הארגון נוסד ב-29 במרץ 1969, בשיתוף פעולה עם וחברי ארגון הגרילה ה לשעבר.
ה-NPA ניהל מאז מלחמת גרילה המבוססת על אסטרטגיית המאואיזם של ניהול מלחמה עממית ממושכת.
ה-NPA הוא הלוחם הראשי במרד הקומוניסטי המתמשך בפיליפינים, הסכסוך הארוך ביותר במדינה.
לאורך השנים הארגון התבסס בעיקר בכפרי הפיליפינים.
ב-2018, המפלגה הקומוניסטית טענה שהיא פועלת ב-73 מתוך 81 המחוזות במדינה ביותר מ-110 חזיתות גרילה.
עם זאת, עד אוגוסט 2025, הכוחות המזוינים של הפיליפינים (AFP) וכוח המשימה הלאומי לסיום הסכסוך המזוין הקומוניסטי (NTF-ELCAC) הכריזו כי אין חזיתות גרילה פעילות במדינה, בטענה להפחתה בכוחו של ה-NPA לפחות מ-800 לוחמים.
באזורים שבהם ה-NPA השתלט, הוא הקים ממשלה עממית דמוקרטית שפעלה באופן עצמאי מהממשלה הפיליפינית.
ה-NPA גבה "מיסים מהפכניים" מעסקים ותושבים למימון פעילות ושירותים קהילתיים.
ה-NPA, שיוצג על ידי (NDFP), היה צד בשיחות השלום עם ממשלת הפיליפינים.
המשא ומתן הגיע למבוי סתום במהלך ממשל רודריגו דוטרטה, שסיים באופן חד-צדדי את שיחות השלום ב-2019. משרד נשיא הפיליפינים הגדיר את ה-NPA ואת ה-CPP כארגון טרור בשנת 2017. ארצות הברית והאיחוד האירופי הגדירו את השניים כ"ארגוני טרור זרים" בשנים 2002 ו-2005, בהתאמה.
גם סוכנות המודיעין וביטחון הציבור של יפן מציגה את ה-NPA כארגון טרור בין-לאומי.
צבא העם החדש הוקם ב-29 במרץ 1969, בעקבות פיצול המפלגה הקומוניסטית הישנה לשני פלגים.
שנות ה-60 התאפיינו בהתחדשות האידאולוגיה הרדיקלית בעקבות הקמת ארגון הנוער הקומוניסטי והפופולריות הגוברת של מחשבת מאו דזה-דונג.
ב-1966, חוסה מריה סיסון, תחת הכינוי אמדו גררו, כתב את "תקן טעויות ובנה מחדש את המפלגה!" חיבור שביקר את ההנהגה הישנה והדגיש את הצורך ללכת בעקבות מחשבת מאו.
הסכסוך הפנימי נמשך עד 26 בדצמבר 1968, אז הוקמה מחדש המפלגה הקומוניסטית של הפיליפינים באופן רשמי על פי קווים מאואיסטיים.
לאחר שהקים מחדש את המפלגה הקומוניסטית, החל גררו להקים את צבא העם.
הצבא נוסד רשמית ב-29 במרץ, בהמשכיות לארגון הגרילה הקודם הוקבלהאפ.
באותה תקופה, ל-NPA היו רק 60 לוחמים חמושים.
ה-NPA קיבל מיד את התפקיד ליישום תוכניתה של המפלגה הקומוניסטית למהפכה דמוקרטית עממית.
בהצהרת צבא העם החדש, הוגדרו המשימות העיקריות הבאות:
הצבא חייב להשתתף בבניית המפלגה.
צבא העם החדש חייב לבצע מהפכה אגררית, לבנות בסיסים כפריים ולקדם את המאבק המזוין.
הצבא חייב לבנות את החזית המאוחדת הלאומית.
ה-NPA התפשט במהירות ועד 1972 הוקמו 735 ועדות ארגון ו-60 ועדות מהפכניות, שהפעילו כ-400,000 איש ברחבי המדינה.
ה-CPP השתמשה ב-NPA להקמת ועדות ארגון וועדות מהפכניות, ששימשו ככלים לניהול ממשלת המהפכה העממית.
הוועדות פעלו להורדת שכר הדירה על הקרקע, לביטול תשלומי ריבית, ולהבטיח "השמדת כוחות האויב והשמדת בעלי אדמות עריצים, מרגלי אויב וגורמים רעים כמו גנבי בקר, סוחטים, שודדים, רוצחים, מציתים וכדומה".
באותה תקופה היו ל-NPA כ-72 צוותים של 800 חיילים סדירים חמושים בנשק.
בעשור הבא, בתגובה לממשל פרדיננד מרקוס ולהכרזת משטר צבאי בפיליפינים, ה-CPP וה-NPA הצליחו להתבסס בכפרים, והגיעו לבסיס המוני של מעל מיליון איש, עם 1,000 לוחמים חמושים ברובים עד 1977. עד 1981, ה-NPA החל לבצע מתקפות טקטיות שכללו יחידות בגודל פלוגה, במיוחד באזור מינדנאו הדרומי.
הארגון פעל ב-60 חזיתות גרילה ב-63 מחוזות בפיליפינים.
בשנות ה-80 ה-CPP פיתחה תוכנית שנקראה "מתקפת נגד אסטרטגית" (SCO) במטרה "לקפוץ" לשלב גבוה יותר של מהפכה כדי לנצח במהירות.
תוכנית ה-SCO הובילה ל"רגולריזציה" של יחידות, פעולות פרטיזנים עירוניות, מרידות איכרים ותפיסת מרד של "ניצול הזדמנויות".
משנת 1981, ה-NPA נהנה מהישגים אסטרטגיים במינדנאו והצליח לאחד את כוחותיו שם.
עם זאת, ועדת מינדנאו אימצה אסטרטגיה של הגדרת אזורים כאדום (שם מתנהל מאבק צבאי) או לבן (אתר רלוונטי לחולל בו התקוממות).
עם זאת, ליקויים ארגוניים ומאבקה של קורסון אקינו וממשלה במרד, פגעו בארגון.
בשנת 1989, ה-NPA רצח את קולונל צבא ארצות הברית , מייסד קורס הישרדות, התחמקות, התנגדות ובריחה (SERE) של צבא ארצות הברית.
קולונל רואו היה חלק מתוכנית סיוע צבאית לצבא הפיליפינים וה-NPA טען שזה הפך אותו למטרה צבאית לגיטימית.
עד 1991, הוועד המרכזי של ה-CPP בחן את הטעויות שנעשו בעשור הקודם ויסד את תנועת התיקון הגדולה השנייה מ-1992 ועד להכרזה על הצלחתה ב-1998. עם זאת, התנועה הביאה לפילוגים בשורות ה-CPP, כאשר דמויות בכירות עזבו את ה-CPP והקימו קבוצות גרילה משלהם על בסיס הבדלים אידאולוגיים.
בהמשך, הארגון התנקש בחייו של הפורש פילמון לגמן באוניברסיטת הפיליפינים ב-2001, ובחייו של הפורש רומולו קונטנאר ב-2003.
בשנת 1998, ממשלת הפיליפינים וה-NDFP חתמו על ההסכם המקיף לזכויות אדם ולמשפט הומניטרי בין-לאומי (CAHRIHL), הקובע כללי התערבות לשני הצדדים בהתאם לכללי המלחמה הבין-לאומיים.
ה-NPA, כחתומה על CAHRIHL, מחויבת להסכמים בין-לאומיים המפורטים באמנות ז'נבה ולכן פועלת לפי כללים שנקבעו לשבויי מלחמה, חומרי נפץ שמופעלים מרחוק, וכללים נוספים.
ה-CPP הכריזה על פעילותה של תנועת התיקון הגדולה השנייה כ"ניצחון סופי" ב-1998. מאז, היא אישרה מחדש כי ה-CPP שולטת לחלוטין על ה-NPA, והדגישה כי משימתה הדחופה ביותר היא "להביס ולהשמיד את הכוחות הריאקציונריים של הפיליפינים, שנוצרו על ידי ארצות הברית ונתמכו על ידה".
בשנת 2002, הנשיאה גלוריה מקפגל ארויו ביקשה ממחלקת המדינה של ארצות הברית להכריז על ה-CPP-NPA כארגון טרור זר, והדבר אושר ב-2 באוגוסט.
בשנת 2005, מדיניות החוץ והביטחון המשותפת של האיחוד האירופי כללה את ה-NPA כארגון טרור.
ב-2018, הוועד המרכזי טען כי הוא מפעיל 110 חזיתות גרילה.
עם זאת, בעקבות פעילות ממשל פרדיננד מרקוס במפגשי שלום מקומיים ופעולות צבאיות, השפעת הקבוצה פחתה משמעותית בשנות ה-2020.
במרץ 2022, דבאו סיטי הוכרזה רשמית כ"נקייה ממורדים" על ידי מייג'ור גנרל נולסקו ממפין מהדיוויזיה ה-10 של הצבא הפיליפיני בעקבות כניעה המונית של מורדי צבא העם החדש.
עד 5 באוגוסט 2025, הצבא הפיליפיני אישר את הצהרתו של הנשיא מרקוס כי לא נותרו חזיתות גרילה פעילות של ה-NPA בפיליפינים.
הממשלה דיווחה כי כוח ה-NPA שנותר היה כ-785 חברים, ירידה מהאלפים שהיו בעשורים קודמים, וכי החברים שנותרו מפוזרים ואינם מסוגלים עוד לשלוט בשטח.
ב-27 בנובמבר 1986, ממשלת הפיליפינים והמורדים חתמו על הפסקת אש ל-60 יום.
הסכם זה בוטל בינואר 1987 בעקבות אירועי .
שיחות השלום בין הצדדים היו לסירוגין מאז 1986 עד 2012. הם חודשו באוגוסט 2016, כאשר דוטרטה שחרר 19 מנהיגי מורדים מהכלא.
עם זאת, הנשיא דוטרטה ביטל את השיחות בפברואר 2017, כאשר המורדים ערכו מארב לשיירת צבא, והפרו הפסקת אש חד-צדדית שנמשכה חמישה חודשים.
נכון ל-2019, ממשל דוטרטה הכריז באופן חד-צדדי על סיום שיחות השלום בין ה-GRP ל-NDFP.
ה-NPA פועל לפי אידאולוגיה תאורטית של מרקסיזם-לניניזם-מאואיזם.
הוא רואה בפיליפינים מדינה חצי-קולוניאלית, חצי-פיאודלית, שבה הכוח הפוליטי והכלכלי מרוכז במעמד מקומי של בעלי אדמות ובורגנות, בסיוע אימפריאליסטים זרים, ובראשם האימפריאליזם של ארצות הברית.
המפלגה הקומוניסטית רואה במהפכה דו-שלבית של מהפכת העם הדמוקרטית ואחריה שיקום סוציאליסטי את הדרך להשגת הסוציאליזם.
המפלגה הקומוניסטית רואה במאבק מרכיב הכרחי במהפכה.
ה-NPA משמשת להשגת משימתה המרכזית של "השמדת ופירוק שלטון האויב ולקיחת כוחו הפוליטי".
ה-NPA פועל לפי הקו האסטרטגי של מלחמה עממית ממושכת על ידי "תקיפתן של הערים מהכפרים, עד שהתנאים מתאימים לכיבוש הערים באמצעות מתקפה אסטרטגית".
ה-NPA מזהה שלושה שלבים במאבק: הגנה אסטרטגית, קיפאון אסטרטגי והתקפה אסטרטגית.
במשך רוב ההיסטוריה שלו, ה-NPA ראה את עצמו מצוי בשלב של הגנה אסטרטגית.
ה-NPA אפשר במפורש גיוס מיעוטים מיניים ומגדריים.
רבים מהפיליפינים הקווירים הצטרפו ל-NPA בשל חוסר זכויות להט"ב בפיליפינים, מתוך אמונה ששחרור קווירי יכול להתבצע רק באמצעות מהפכה קומוניסטית.
ה-CPP מכירה ב"זכות ליצור מערכות יחסים חד-מיניות ולשנות מגדר" מאז 1992. הארגון גם מתיר נישואים חד-מיניים.
ב-1998, המפלגה הקומוניסטית פרסמה מסמך שהסביר כיצד מערכות יחסים ונישואים צריכים לפעול תחת הצבא.
בשנת 2005, ה-NPA ערכה את נישואי הגאווה המתועדים הראשונים בתולדות הפיליפינים.
משנת 1979, ברית המועצות סיפקה סיוע פוליטי וכספי ל-NPA.
דווח כי וייטנאם ביקשה לסייע ל-NPA בין השנים 1984 ל-1985.
ה-NPA תמכה בנקסליטים בהודו במהלך המרד הנקסליטי-מאואיסטי על ידי מתן הכשרה ותמיכה טכנית.
לטענת מזכיר המדינה האמריקאי, ה-CPP-NPA קיבלה תמיכה רחבת היקף, בדמות נשק, 7 מיליון דולר ותמיכה לוגיסטית, מממשלת קדאפי בלוב.
הצבא המצרי בתקופה העתיקה הורכב משני חילות עיקריים - חיל הרגלים, שהתחלק לקל ולכבד, ומרכבות.
את שריון הקשקשים והמרכבות אימצו המצרים מיריביהם, החיקסוס.
לא נמצאו עדויות רבות העוסקות בצבא היבשתי המצרי מהתקופה שלפני פלישת החיקסוס.
עיקר הצבא נשען על הצי שפעל בנילוס ורוב מסעי המלחמה התנהלו בצמוד לנתיב הנהר.
הצי נהנה ממעמד הבכורה, יחסית לצבא היבשה, והפיקוד עליו נמסר לעיתים קרובות לנסיכים מבית המלוכה.
ידוע שלא היו למצרים פרשים או מרכבות.
הצבא כלל חיל רגלים קל וכבד, כאשר חימושו העיקרי של החי"ר הכבד הייתה החנית ואילו החי"ר הקל חומש בקשתות.
בתקופת הממלכה התיכונה היוו הקשתים לפחות מחצית מהצבא.
מצרים הייתה מחולקת ל"נומים" או שבטים, וכל נום היה צריך לספק מספר מגויסי חובה.
בנוסף למיליציה זו, גייסו המצרים שכירי חרב רבים, בעיקר מלוב ונוביה.
הצבא כלל, ככל הנראה, בין 10,000 ל-13,000 חיילים שהיו מחולקים לשני גייסות גדולים בני 5,000 לוחמים כל אחד ומשמר אישי של המלך.
הגייסות קיבלו את שמות האלים, כך, נקרא הגייס הראשון "גייס רע" והשני "גייס אמון".
החיילים שגויסו נשארו לשרת בצבאו של פרעה עד יום מותם.
עד כמה שידוע, לא שימש הצבא למסעות כיבושים והתרכז בבעיות הפנים.
כל זה השתנה לאחר פלישת החיקסוס.
החיקסוס הצליחו להביס את המצרים בעזרת המרכבות ושלטו במדינה כ-150 שנה (בין המאה ה-18 למאה ה-16).
גירוש החיקסוס פתח תקופה חדשה בתולדות מצרים - הממלכה החדשה.
החיקסוס הביאו כמה חידושים - שריון הקשקשים ואת הקשת המורכבת, אך השינוי החשוב יותר היה הכנסתו של חיל חדש, חיל המרכבות.
בדומה לתקופות הקודמות, סיפק כל נום את מכסת מגויסי החובה, אך הפעם גויסו החיילים לתקופה קצובה, שבסופה חזרו לביתם.
השיטה החדשה היטיבה עם הצבא מכיוון שסיפקה בסיס איתן לחיילי מילואים מאומנים.
בתחילת תקופת הממלכה החדשה, בתקופת הארמהב (1340 - 1320 לפנה"ס) עדיין כלל הצבא שני גייסות בלבד, אך בתקופת יורשו, סטי הראשון (1318 - 1298 לפנה"ס), גדל הצבא לכדי שלושה גייסות שקיבל את השם "סת".
רעמסס השני הכניס גייס נוסף ובזמן מסוים אחרי 1288 לפנה"ס גדל הצבא לכדי חמישה גייסות.
הארגון התנהל עדיין על פי השיטה העשרונית, כאשר על כיתה בת 10 חיילים פיקד חייל ותיק, שאפשר לקרוא לו "סמל" אם משתמשים בטרמינולוגיה מודרנית.
כיתות כונסו למחלקות בנות 40 חיילים תחת פיקודו של "מהן" וארבע או חמש מחלקות היו פלוגה תחת פיקודו של "אטן".
הפלוגות כונסו לגדודים בני 500 איש כל אחד, תחת פיקודו של "מר", אשר בתורם התכנסו לגייסות בני 5,000 לוחמים כל אחת תחת פיקודו של "האוט".
פרעה היה המפקד הראשי של הצבא ובדרך כלל הובילו בקרב.
בניו הופקדו על האגפים או על החילות.
בתקופת הממלכה החדשה השתנה לא רק גודלו של הצבא, אלא גם חימושו.
הצבא קיבל מספר חילות חדשים - המרכבות והקלעים.
הקשתים המצרים היו בין הטובים בעולם העתיק, וישנם תגליפים רבים בהם נראים מצרים המתאמנים בירי בחץ וקשת.
החנית נותרה נשקו העיקרי של החייל הרגלי הכבד שצויד גם בגרזן, קופיש (מעין חרב קצרה ומעוקלת) או חרב כופש (חרב עם להב דמוי מגל) כנשק מסייע.
מהממצאים הארכאולוגיים עולה, שהחי"ר הכבד לחם במבנים צפופים, הדומים מאוד לפלנקס היוונית.
גם חיל השכירים גדל מאוד.
לצד הנובים והלובים של הממלכה הקדומה והתיכונה גויסו פלשתים, כנענים ושרדן.
השכירים שמרו בדרך כלל על כלי נשקם ולבושם המסורתי והרכיבו חטיבה נפרדת בצבא המצרי.
עם הזמן, החלה מצרים לשקוע ויחד עם השקיעה הכלכלית שקע גם הצבא.
מספר הגייסות הצטמצם, אם כי הם עדיין שמרו על המבנה ההיררכי.
לצד צמצום הצבא, עלה אחוז שכירי החרב וכך, עם התגברות המשבר הכלכלי, לא היה בידי הפרעונים את האמצעים להחזיק חיל שכירים גדול ומצרים נכבשה על ידי אשור במאה ה-7 לפנה"ס.
צבאו של תחותמס השלישי (1490 - 1426 לפנה"ס) הורכב בעיקר מחיל רגלים, עם כמה מרכבות, שהיו חלק אינטגרלי מגדודי הרגלים.
מאה שנים לאחר מכן, הגיע תור הזהב של המרכבות.
מספרן גדל והן היו לחיל נפרד.
תעודות שנתגלו מתארות יחידות בנות 10, 30 ו-50 מרכבות.
שלוש עד חמש פלוגות של מרכבות היוו "גדוד" בן 150 מרכבות, שכונסו לחטיבה בת 500 מרכבות שסופחה לכל גייס של חיל רגלים.
המרכבה המצרית הייתה קלה מאוד והיו בה רק שני לוחמים - נהג וקשת או מטיל כידונים.
לפחות אחד החיילים היה מוגן בשריון קשקשים חלקי.
המרכבה המצרית התפתחה מהמרכבה הכנענית של החיקסוס.
המצרים חיזקו את המרכבה הכנענית בלי לאבד את כושר התמרון שאפיין אותן, דבר שהושג על ידי שינוי מבנה הגלגלים - במקום ארבעה חישורים עשו המצרים שימוש בגלגלים בעלי שישה חישורים.
שינוי נוסף היה הזזת הציר לחלקה האחורי של המרכבה.
לצד המרכבות הופעל חי"ר קל שתפקידו היה לסייע למרכבות בעזרת מטחי חצים והטלת כידונים.
כמו כן, היו הרגלים הקלים מסוגלים להשמיד צוותי מרכבות של האויב שנפגעו כבר על ידי המרכבות המצריות.
תפקידיו העיקריים של החי"ר הקל היו לוחמה נגד מרכבות האויב, תמיכה בחי"ר הכבד ובמקרה הצורך אף שבירת מערכי החי"ר של האויב במטחי חצים.
בדומה למרכבות הכנעניות, היה כלי הנשק העיקרי של המרכבות המצריות החץ והקשת.
בדומה לצבאות אחרים בעולם העתיק העסיקו המצרים שכירי חרב רבים, אך אין לראותם במנותק מהחברה המצרית.
שכירי החרב לא היו מנותקים מהחברה ולא נלחמו רק תמורת בצע כסף.
שכירי חרב רבים, במיוחד השרדן, נטמעו בחברה המצרית ואין עדויות למרד שכירי חרב או ניסיון השתלטות על מצרים על ידם, כפי שקרה לא אחת בהיסטוריה במקומות אחרים.
צבא ספרטה או הצבא הספרטני (Σπαρτιατική φάλαγγα) היה צבא קבע אשר הורכב מאזרחי ספרטה (Σπάρτη) חופשיים, בעלות ברית ושכירי חרב.
צבא ספרטה הורכב מגרעין של חיל רגלים כבד - ההופליטים.
פרשים היו מעטים ולא יעילים.
הספרטנים תיעבו את הקשתות בטענה שהיא ביטוי לפחדנות וכתוצאה מכך מספר החיילים קלי החימוש בצבאם היה קטן.
ספרטה הייתה פוליס חשובה ביוון העתיקה, והגיעה לשיאה בתקופה הקלאסית בתולדות יוון במהלך המאה ה-5 לפנה"ס.
צבא ספרטה היה קטן משום שמספר האזרחים הספרטנים היה קטן יחסית ולא עלה מעולם על 10,000. עם זאת, בשיאו היה זה הצבא החזק ביותר ביוון העתיקה.
כל תכליתם של הספרטנים הייתה להביע את עצמם בקרב וחינוכם הנוקשה הביאם לשיאים בתחום זה.
אסונות טבע קשים והידלדלות האוכלוסייה החלישו את צבא ספרטה וכך שקעה הפוליס ספרטה.
המוניטין שצברו הספרטנים וצבא ספרטה נותר עד היום כעדות לחינוך הנוקשה והמורא שהטילו בלב אויביהם.
בספרטה הונהג חינוך "ממלכתי", שנועד להכשיר את האזרחים כלוחמים.
ילדים ספרטניים החלו את מסלול ההכשרה שלהם (אגוגה) בגיל 7 (עד אז היו בהשגחת האם).
ילד ספרטני בגיל זה קיבל מעמד של "ילד" ונשאר במעמד זה במשך 6 שנים.
הוא עבר מביתו לקסרקטין עם ילדים אחרים.
תקופת החניכות הראשונה כללה לימוד כל שיריו של טירטאוס בעל פה, ריקוד מיוחד עם כלי נשק שדימה קרב אמיתי ופעילות נוספת.
הוא שולב בקבוצת נערים ועודדוהו להשתתף בפעילות ספורטיבית במסגרת הקבוצה כנגד הקבוצות האחרות.
בנוסף לכך, למד הילד הספרטני קרוא וכתוב.
בהגיעו לגיל 10 הוא השתתף גם בתחרויות שירה, נגינה וריקוד.
בהגיעו לגיל 12 נחשב הספרטני הצעיר ל"נער" וכמות האימונים הגופניים עלתה.
זהו הגיל היחיד שבו הספרטני קיצר את שיערו.
האימונים היו מפרכים ולפי אמות מידה מודרניות בלתי אפשריים כמעט.
הנערים קיבלו מנות אוכל קטנות מדי ועודדו אותם לגנוב על מנת להעלות את כישורי ההתגנבות שלהם.
אם הנער נתפס גונב, הוא נענש באכזריות על עצם תפיסתו.
הנערים הסתובבו עם יריעת בד שלא סיפקה הגנה מהקור המקפיא בחורף וחויבו ללכת ברגליים יחפות על מנת לחשלן לקרב.
לכל נער היה מדריך מבוגר.
הומוסקסואליות הייתה תופעה מוכרת ומקובלת וברוב המקרים המדריך עסק גם בפעילות מינית עם הנער.
בהגיעו לגיל 18 נחשב הספרטני לאזרח מלא של ספרטה אחרי טקס מעבר שכלל התגנבות לילית ורצח של הלוט.
זכות ההצבעה ניתנה רק בגיל 30. עד גיל 20 עסק בהדרכת נוער ובגיל 20 שולב בצבא.
בין גיל 20 ל־30 כל ספרטני היה מועמד למשטרה החשאית – הקריפטיה שתפקידה היה לעקוב אחר ההלוטים.
לפי החוקים הספרטניים אפשר היה לשלוח אזרח ספרטני לשירות קבע מחוץ לארצו אם גילו היה צעיר מ-40.
עמוד השדרה של הצבא הספרטני, בדומה לצבאות יוונים רבים אחרים בתקופה הארכאית והקלאסית הורכב מהופליטים, רגלים כבדים, שנלחמו במערך צפוף של פלנקס.
בניגוד להופליטים של פולייס אחרות, ההופליטים הספרטנים היו חיילים מקצועיים בעלי משמעת נוקשה ומסורת צבאית ארוכה.
המידע על הצבא הספרטני העתיק מועט ואף סותר לעיתים.
המקורות העיקריים הם מסורות, שירים ופואמות.