tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שיחה עם גריפית', הסמל ו-12 שוטריו הסכימו לעזוב את המקום.
גריפית' הציב ארבעה שומרים מטעם קומן נה גייל כדי להגן על הדגל במשך אותו הלילה.
בחצות הורידה גון את הדגל, כשראתה שגם הדגלים הבריטיים כבר הוסרו.
הוא נערך על ידי הלנה מולוני, ובין התורמים לעיתון היו פטריק פירס, תומאס מקדונה, סידני גיפורד (בשם העט ג'ון ברנן), גון, קונסטנס מרקייביץ', אשר כתבה את מדור הגינון, ומולוני עצמה, אשר כתבה בענייני התארגנות עובדים.
היו מאמרים על פוליטיקה, זכות ההצבעה לנשים, לאומיות, שפה – וטורים קבועים על נושאי עבודה, אופנה (בדגש על ביגוד תוצרת אירלנד), גינון, מאמרים בשפה האירית, ומדור לילדים עם תחרויות, ותכנים אחרים.
הארגון גם נאבק ברעב ששרר בשכבות העניות של דבלין, והפעילות הקימו בשנת 1910 תוכנית ארוחות בבתי הספר כדי לוודא שילדי העניים יאכלו לפחות ארוחה אחת ביום.
התוכנית המשיכה כאשר השביתות הגדולות והמהומות הנלוות אירעו בשנת 1913, והיה צורך להאכיל גם עובדים מובטלים ואת משפחותיהם.
במטבחי השביתות הכירה גון את הרוזנת מרקייביץ' לראשונה.
גון הייתה פעילה גם במישור הפוליטי והפרסומי למען מאבק העובדים, ופרסמה יחד עם ג'יימס קונולי בשנת 1916 את המניפסט הסוציאליסטי "The Right to Life and The Rights of Property".
משנת 1886 פיתחה גון קריירה במשחק, והייתה לשחקנית מוכרת ומוערכת בתיאטרון האירי, בעיקר בסביבות לאומניות.
ב-1897 הצטרפה גון לייטס ופעילים אחרים בהתנגדות לחגיגות 60 שנה למלכותה של ויקטוריה.
היא הייתה חלק מהקמת ופעולות תיאטרון אבי, שפעל לתחיית התרבות האירית, יחד עם ייטס.
באפריל 1902 היא שיחקה את התפקיד הראשי במחזהו של ייטס, "קתלין ני הוליהאן, בו הדמות הראשית קתלין מודלה על גון.
במחזה, קתלין, "זקנת אירלנד", מתאבלת על ארבעת מחוזותיה שאבדו לקולוניאליסטים הבריטים.
בשנה זו הצטרפה גון לכנסייה הקתולית.
כשייטס המשיך להציע לה בשנים אלו נישואים, היא סירבה לו לא רק כי לא הסכים להמיר דתו לקתוליות, אלא גם כי האמינה שאינו רדיקלי דיו, ושאהבתו הנכזבת אליה מיטיבה עם שירתו ואמנותו.
כשייטס הכריז שהוא לא יכול להיות מאושר בלעדיה, היא ענתה לו: "הו כן, אתה מאושר, כי אתה יוצר שירה יפהפייה מתוך מה שאתה קורא לו אומללותך, ובזה אתה מאושר.
על משוררים לא להינשא לעולם.
העולם צריך להודות לי על כך שאיני נישאת לך."
במסגרת פעילותה הלאומנית, גון הייתה נוסעת ברחבי אנגליה, ויילס, סקוטלנד וארצות הברית כדי לגייס כסף ולשכנע נגד השלטון הבריטי באירלנד.
במהלך מסע הרצאות בארצות הברית היא פגשה את ג'ון מקברייד, פעיל אירי שנלחם במלחמת הבורים, שגם הוא סייר שם לגייס תמיכה למען אירלנד.
ב-1903 השניים נישאו, למורת רוחם של הסובבים אותם: מקברייד בא מרקע של שמרנות כפרית, בעוד גון הייתה קוסמופוליטנית ובעלת רוח חופשית.
היא לא הסכימה לאמץ אורח חיים של עקרת בית.
השידוך לא מצא חן בעיני חבריה, וייטס במיוחד הזדעזע מבחירתה, והרגיש שהוא מאבד את המוזה שלו.
הוא לעג למקברייד במכתביו ובשיריו.
מקברייד היה שתיין כבד, והיה אלים כלפי גון כשהיה שיכור, ואף עלו האשמות שניסה לאנוס את איזולט, או שהתעלל בה מינית.
לאחר שנולד בנם שון כעבור שנה, ב-1904, הזוג הסכים להיפרד.
ב-1905 היא תבעה גירושין בצרפת, שם התגוררו מכיוון שמקברייד היה מבוקש באירלנד בשל השתתפותו במלחמת הבורים נגד בריטניה.
הגירושין לא ניתנו, אך את המחלוקת לגבי חזקה על שון פתר בית המשפט בצו פרידה, שעל פיו גון קיבלה משמורת על שון, ומקברייד זכויות ביקור.
אחרי מספר פעמים שביקר מקברייד, הוא חזר לאירלנד.
כתוצאה מכך, גון נאלצה להדיר רגליה מאירלנד כמעט לחלוטין, מחשש שאביו ייקח אותו.
היא גם דאגה לבריאותו הרופפת של שון, ולא רצתה להשאיר אותו לבד תקופות ארוכות.
שון לא פגש שוב את אביו לעולם.
בנוסף לסיבות אלה, היא גם נשפטה לרעה על ידי אירים רבים, שעל פי תפישתם הקתולית-שמרנית, עזיבתה את בעלה היה כשל מוסרי.
קומן נה מאן ומרידת חג הפסחא
ב-1914 קם ארגון הנשים הלאומני קומן נה מאן, שפעל כזרוע פארה-צבאי של ארגון המתנדבים האירים.
הנשים אמצו מדים ירוקים, וסמל של רובה עם אותיות הארגון.
מטרתן הייתה לקדם את שחרור אירלנד משליטה בריטית, והן התאמנו באימונים צבאיים לשם כך, בנוסף לפעולות כמו גיוס כספים והכשרה רפואית.
חברות הארגון הבריחו נשק ותחמושת, וכן היו בהנהגה הלאומנית.
מיד אחרי הקמת הארגון, איניניה נה הרין התמזגה אתו.
גון עצמה הייתה בתקופה זו בעיקר בצרפת, אך היא תמכה בפעילות הארגון מרחוק: היה זה רעיון שלה לייצר שיתוף פעולה עם הצלב האדום האנגלי, וגם פעלה במישור הבינלאומי להכרה בארגון.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, הייתה גון בצרפת יחד עם הלנה מולוני, כי שון היה צריך לעבור ניתוח.
אי אפשר היה אז לעבור בין המדינות, מכיוון שכל אמצעי התחבורה נוצלו לטובת המלחמה.
בסופו של דבר הצליחה מולוני לשוב לדבלין, אך גון נשארה בפריז, שם פעלה כאחות סיעודית, יחד עם בתה איזולט, וטיפלה בחיילים פצועים.
לשתיהן ניתנה דרגת סרן כדי שיוכלו לפעול יותר בחופשיות בבתי החולים הצבאיים ולעבור ממקום למקום.
בשל כך, היא הייתה בצרפת במהלך מרידת חג הפסחא ב-1916. היא שמעה רק שמועות על "מהומות" בדבלין, ומדי פעם שמו של בעלה, מקברייד, היה בין הידיעות הדלות.
הוא היה בין מנהיגי ההתקוממות, וכשהמורדים הובסו, הוא הוצא להורג.
גון חזרה לאירלנד ב-1917 עם בנה, שון.
היא המשיכה בפעילותה הלאומנית, וב-1918, בעת שניהלה קמפיין נגד גיוס לצבא הבריטי, היא נעצרה יחד עם מספר גדול של פעילים למען עצמאות אירית, במסגרת מה שכונה "המזימה הגרמנית", טענה שעלתה נגד פעילים לאומנים במשך מלחמת העולם הראשונה, לפיה הם קושרים עם הגרמנים פעולות באירלנד, כדי להסיט כוחות בריטים מהמלחמה.
מעבר למעצרים אלו, קיומה של מזימה כזו מעולם לא בוססה.
היא נכלאה יחד עם הרוזנת מרקייביץ' וקתלין קלארק באנגלייה למשך שישה חודשים, על אף שלא הובאו נגדה האשמות פליליות.
החיים בכלא הביאו להתדרדרות חדה בבריאותה של גון, והאנגלים, שלא רצו לייצר מרטירים למטרת השחרור מבריטניה, שחררו אותה בתנאי שלא תחזור לאירלנד, מה שהיא מיד עשתה.
לאחר שחרורה מהכלא, השקיעה גון את מאמציה למען רווחתם של אסירים פוליטיים ומשפחותיהם במהלך מלחמת העצמאות, באמצעות ארגון שהקימה בשם "הצלב הלבן".
היא גם פעלה למען הפצועים, וסייעה בהתארגנות ומימון טיפולם.
היא התבקשה לשמר ארכיון של עוולות שביצעו הבלאק אנד טאנס, כוחות צבאיים בריטיים, ולפרסמם.
כתוצאה, פרצו יום אחד לביתה, שברו את חלונותיה, השחיתו את קירות הבית בכיתובים ובסמלים של גולגולות ועצמות, ושרפו את כל ניירותיה במדורה ענקית בחצר הבית.
ב-1921 היא יצאה נגד האמנה האנגלו-אירית, אך מיתנה את התנגדותה לנוכח תמיכתה בארתור גריפית', שהיה בעדה.
אך כשהוא נפטר ב-1922, התנגדותה החריפה.
ב-1922, הקימה גון את ועדת נשים לשלום, במטרה לקדם דו-שיח ולמנוע את מלחמת האחים האירית.
אך כשהלחימה החריפה והוכרז משטר צבאי, והיא ראתה כיצד פעילים רפובליקנים נעצרים ונכלאים ללא משפט על ידי רפובליקנים אחרים, היא הקימה את ליגת הנשים להגנת אסירים, אשר פעלה בשיתוף עם קומן נה מאן כדי לחקור מקרי כליאה, ולספק מזון וביגוד לאסירים ואסירות.
אסירות רבות היו כלואות בבתי כלא של גברים, וחלק מהמחאה הייתה למען ביטחונן האישי.
הפעילות פרסמו סיפורי כליאה ודיווחו על מקרי מוות, קיימו התכנסויות ומשמרות מחוץ לכותלי בתי הכלאה, ועסקו בשתדלנות למען האסירים וזכויותיהם.
בתקופה זו, היא גם פעלה למען רווחת פליטים ממה שכינתה "הפוגרומים" שהתרחשו בבלפסט מצד "הכתומים", או הכוחות הפרוטסטנטים, נגד הקתולים.
אחרי קום ממשלת מדינת אירלנד החופשית, גון נשארה כדמות מרכזית בפוליטיקה האירית.
ב-1932, לאחר יותר מארבעים שנים של פעילות, היא זכתה בכבוד מיוחד מצד המדינה.
שנה זו הייתה שנה משמעותית בהיסטוריה האירית.
הממשלה בראשותו של איימון דה ואלירה ביצעה את ההתנתקות המשמעותית ביותר מהבריטים שאירעה לפני קום הרפובליקה.
דוגמה לשינויים שערך באופן חד צדדי באמנה הייתה ביטול שבועת האמונים לכתר אנגליה שכל פקיד אירי רשמי היה מחויב לשאת.
בהתחלה, גון תמכה במעשיו של דה ואלירה, אך עד מהרה החליטה שאין הוא מרחיק לכת מספיק, ופתחה בהתנגדות ציבורית אליו, זאת למרות תפקידו של בנה, שון, כמזכירו של ראש הממשלה, ותמיכתו בו במהלך הבחירות.
מאידך, דה ואלירה התחיל לשחרר אסירים פוליטיים ביוזמתו, והיא מיתנה בהתאם את פעילותה.
בין 1922 ו-1923, שוב פרצו לביתה, והיא נעצרה פעמיים, בפעם השנייה יחד עם בתה איזולט, כחלק ממבצע "נקיון" נגד מתנגדי האמנה, ובעיקר פעילי שין פיין, אשר משרדיה נפרצו גם כן.
מעצרה זה נהיה מפורסם, שכן התירו לה להביא איתה את כלבה, ווזו-ווזו, והיא הייתה מתהלכת עמו מול תאי האסירות האחרות ומרוממת את רוחן.
כשהיא שוחררה מהכלא, היא חזרה מיד לפעילותה מחוץ לחומותיו.
ב-1949 הסתיים תהליך ההתנתקות מבריטניה, וביום השנה למרידת הפסחא, הכריזה אירלנד על עצמה כרפובליקה עצמאית.
גון הייתה אחת הפעילות הרפובליקניות שזכו לכבוד בטקסי הקמת הרפובליקה, בהם נכחה יחד עם בנה, שהיה כבר לדמות מרכזית בפוליטיקה האירית.
שון מקברייד היה גם בין המייסדים של אמנסטי אינטרנשיונל, וזכה בפרס נובל בשנת 1974.
גון הייתה אחת מאחרונות הדור שלה, ועל אף בריאותה המתדרדרת, פעלה לשימור סיפור המאבק על אירלנד: היא כתבה את האוטוביוגרפיה שלה, A Servant of the Queen, ב-1938, והרבתה להתראיין, גם לטובת ערוצים רשמיים כמו לשכת ההיסטוריה הצבאית של אירלנד.
כותרת ספרה, "משרתת של המלכה" היא התייחסות בעלת משמעות כפולה, למלכת אירלנד המיתולוגית קתלין ני הוליאן, אותה ראתה גון בחיזיון, ובמשמעות האירונית כפעילה רפובליקנית, כדחייה של המלכות הבריטית.
ב-27 באפריל 1953, בגיל 86, נפטרה גון בביתה, כשבתה איזולט, בנה שון, ואשתו לצדה.
היא נקברה בבית הקברות גלאסנווין.
רבים משיריו של ייטס נכתבו עליה, או בהשראתה, או שהיא מוזכרת בהם.
גם את המחזות "הרוזנת קתלין" ו"קתלין ני הוליהאן" הוא כתב עליה.
מעטים המשוררים ששיבחו אישה באותה מידה שייטס שיבח את גון.
בספר שיריו השני, היא הייתה "הוורד", "הלנה מטרויה", "לדה", "קתלין ני הוליהאן", "אתנה", ו"דירדרה" , גיבורת המיתולוגיה האירית.
אחרי מותו של בנה ז'ורז', היא כתב את השיר On a Child's Death.
ייטס היה סבור שהילד היה מאומץ, שכן יחסיה עם מילוויי היו סודיים.
מוד לואיס הייתה אומנית עממית קנדית.
חיה בעוני עם בעלה בבית קטן במרשלטאון נובה סקוטיה על חוף האוקיינוס האטלנטי.
זכתה להכרה לאומית בין השנים 1964 ו-1965.
ספרים, מחזות וסרטים נוצרו על חייה ועבודתה של לואיס, כולל הסרט "מודי" (2018) המתאר את חייה המאוחרים.
ציירה למרות קשיים מוטוריים מלידה בידיה ובצווארה.
עד היום, לואיס היא אחת מהאומניות העממיות הידועות של קנדה.
עבודותיה והבית המשוחזר בו גרה מוצגים בגלריה לאומנות של נובה סקוטיה.
ציוריה של מוד לואיס התאפיינו בסגנון נאיבי ושימוש בצבעים בהירים.
מרבית הציורים היו קטנים, בין השאר בשל הקושי שלה להניע את ידה.
לואיס ציירה בעיקר פרחים וחיות, בהם שוורים, סוסים, ציפורים, צבאים, או חתולים.
רבים מציוריה מתארים תמונות נוף מקומיות: סירות מתנדנדות על המים, סוסים מושכים מזחלות, דמויות מחליקות על הקרח.
ציוריה נעשו בהשראת זיכרונות נוף ילדותה והסביבה בה חיה והם מגלמים את אהבתה לטבע ולחיות כגון כלבים, חתולים, צבים, ציפורים ופרות.
מוד רוזנבאום-לוי-בלומנטל הייתה ספורטאית מצטיינת יהודיה-אמריקאית.
בעלת מדליית ארד במשחקים העולמיים לנשים הראשונים (פריז 1922) בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים.
הייתה טניסאית מצטיינת, אלופת איטליה בטניס 4 פעמים, בשנת 1933 זכתה ב-4 תארים, כולל אליפות מדינת ניו יורק ובשנת 1934 דורגה במקום 7 בארצות הברית.
רוזנבאום נולדה וגדלה בשיקגו למשפחה יהודית עמידה.
אביה, עמנואל רוזנבאום, היה תעשיין, בעל מפעל לייצור נעליים.
במשחקי העולם לנשים הראשונים שנערכו בפריז, צרפת ב-20 באוגוסט 1922 זכתה רוזנבאום במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בשתי ידיים בתוצאה של 17.37 מטר, אחרי לוסי גולדבולד מארצות הברית (20.22 מטר) וויולט גורד-מוריס מצרפת (19.85 מטר).
בקריירת הטניס שלה השתתפה רוזנבאום לראשונה באליפות צרפת הפתוחה בשנת 1926, אך לא הצליחה להגיע למשחקי הדרוג.
באליפות שנערכה בשנת 1927 היא הפסידה בסיבוב הראשון לסימון מתיו מצרפת ב-3 מערכות (6-1, 4-6, 7-5)
כנציגת איטליה באליפות ארצות הברית הפתוחה שנערכה בשנת 1930 היא הגיעה לשלב חצי הגמר שבו הפסידה למדורגת ראשונה בטורניר אנה הרפר מארצות הברית בשתי מערכות (6-2, 6-3), ובכך הייתה לטניסאית האיטלקייה הראשונה שהגיעה לשלב חצי גמר בטורניר גראנד סלאם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1934 היא הגיעה לשלב רבע הגמר שבו הפסידה לדורותי אנדרוז מארצות הברית בשתי מערכות (6-1, 6-4).
בשנת 1927 נישאה רוזנבאום בפריז לברון ג'יקומו ג'ורג'ו-לוי (1888-1969) והזוג עבר להתגורר ברומא.
בשנת 1934 היא התגרשה ונישאה בשנית בשנת 1935 לוולטר בלומטל, ברוקר בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
רוזנבאום נפטרה ב-3 במאי 1981 בניו יורק.
מוד (מגדלנה) מנוני (בצרפתית - Maud Mannoni ; 23 באוקטובר 1923 – 15 במרץ 1998) הייתה פסיכואנליטיקאית בלגית, שהפכה לדמות מרכזית בתנועה הלאקאניאנית.
מוד מנוני נולדה בעיר הבלגית קורטרייק, אך בילתה את שנות ילדותה הראשונות בסרי לנקה.
לאחר שלמדה קרימינולוגיה באוניברסיטת בריסל, היא החלה בהכשרה אנליטית אצל אחד הפסיכואנליטיקאים החלוצים בבלגיה, Maurice Dugautiez.
לאחר מכן, ב-1949, היא עברה לצרפת, שם התחתנה עם אוקטב מנוני.
בזמן שהותה בפריז, היא יצרה קשר עם פרנסואה דולטו (Francoise Dolto), ועברה אנליזה נוספת אצל ז'אק לאקאן, שבו תמכה, ביחד עם סרז' לקלייר ו-Jean Clavreul, בזמן הפיצולים שהתרחשו בפריז ב-1953 ואחר כך שוב ב-1963.
החל מ-1964, עם הפריצה קדימה של התנועה הלאקאניאנית, מנוני החלה להשפיע באמצעות עבודתה באופן מהפכני על דור שלם בצרפת - הורים, מורים, מטפלים בילדים ואנליטיקאים.
בסמינר הראשון שלו שהתפרסם, לאקאן הזכיר את מוד מנוני והמליץ על הספר שלה שבדיוק יצא לאור, 'הילד המפגר ואמו'.
בספר הזה מנוני קובעת שהמטופל שאינו עומד בנורמות אינו מסוגל להפריד את האגו שלו מהאם.
במקום זאת, מתקיימת סימביוזה מסוימת: השורשים של פסיכוזות אלה, במילים של Bernard Touati הלאקאניאני, "רשומים בלא-מודע האימהי, כשהילד הפסיכוטי אינו מקבל הכרה כסובייקט מתאווה...
וקופא כאובייקט חלקי הנתון לאומניפוטנטיות האימהית".
מנוני יצרה הבחנה בין מה שהיא כינתה "דיבור מלא" ו"דיבור ריק" - ביחס לשפה של הילד.
הדיבור הריק מתייחס לשפה של הילד הספוגה בסמלים של ידע הורי, והוא מנוגד ל'דיבור המלא' - המדובר מהלב.
בקישור שעשתה בין הרעיונות שלה ובין תפישתה של אליס מילר על הילד הצייתן-מדי, מנוני טענה ש"הסובייקט של המילים אינו בהכרח הילד", והחלה להיות מודאגת מן האפשרות שהורים המציפים רגשית מונעים מהילד את האכלוס והבעלות שלו על התנסויותיו שלו-עצמו.
כל ילד, היא מציינת, נולד לתוך שיח הורי הקיים לפני לידתו; ובנסיבות מסוימות הנטל המנכר שבציפיות ההוריות עלול לחסום את תחושת הזכאות של הילד לדיבור ולחיים משלו.
מנוני התמחתה במחלות נפש אצל ילדים, וב-1969 הקימה את בית הספר Bonneuil-sur-Marne, פרויקט של קהילה שבה חיים ילדים עם אוטיזם ופסיכוזה.
בכך, היא תוארה כ"כזאת שהושפעה באופן עמוק מהאנטי-פסיכיאטריה של ליינג וקופר", השפעה אשר ניתן אולי גם לראותה בתפישתה את הילד כדובר של המשפחה הלא-מתפקדת.
עד לרפורמה שנעשתה בו כבית-חולים לאשפוז יום ב-1975, Bonneuil היה מוסד מוביל ובעל השפעה, שהיה ידוע במגוון הרחב של שיטות טיפול וההתעלמות שלו מגבולות מסורתיים.
מנוני גם תרמה בהקמת ה-LVA, "מקום מגורים ואירוח", מרכזי תמיכה קטנים רפואיים-חברתיים שמספרם עלה על ארבע מאות בשנת 2007.
אחרי מותו של לאקאן, וההתפצלות של התנועה הלאקאניאנית, מנוני, ששמרה על החברות שלה ב-IPA באמצעות החברה הבלגית, החלה למלא מעין תפקיד מאחד, בניגוד לזה של לה-קלייר.
הסינתזה הייחודית שהיא עשתה בין התאוריות הלאקאניאניות ובין אלה של ויניקוט הובילה לכך שנקודות המבט החדשות הללו על התפתחות הילד יכלו להיות מובאות לכדי בולטות רחבה הרבה יותר.
מנוני חשבה שהמוות המוקדם של אימו של Poe, והחשיפה שלו לגופתה, הם המפתח לרומנטיציזם הקודר של כל כתביו שהופיעו לאחר מכן.
מוד נלסון , נולדה בשם קלמנטינה ברידה (Clementina Brida) ופעלה גם תחת שמות המשפחה Nielson, Olson ו-Dellacqua, הייתה חלוצת בייסבול נשים אמריקאית, שחקנית בייסבול, סקאוט, מאמנת ובעלים של קבוצת בייסבול.
נלסון נולדה בצפון איטליה בשם קלמנטינה ברידה.
כשהייתה צעירה מאוד, משפחתה היגרה לארצות הברית למקום שאינו ידוע.
בגיל 16 שיחקה בייסבול במועדון בלומר (Bloomer team או Bloomer Girls).
באותם הימים, נלסון ככל הנראה הייתה שחקנית הבייסבול הטובה ביותר בליגת הנשים.
היא הייתה המגישה של קבוצת בוסטון בלומר.
בגיל 27 הייתה המגישה של קבוצת צ'רוקי (Cherokee Indian Base Ball Club) שהייתה קבוצה מעורבת מגדרית.
היא התחתנה עם מאמן הקבוצה ג'ון אולסון (John Olson).
בשנת 1911, נלסון ובעלה הפכו לבעלים של קבוצת Western Bloomer Girls.
בשנת 1917 בעלה נפטר, ונלסון המשיכה לשחק עם הקבוצה שבבעלותה.
בנוסף, נלסון אימנה את קבוצת הנשים של Chicago Athletic Club.
בשנות העשרים המוקדמות, נישאה בשנית לקוסטנט דלקוואה (Costant Dellacqua).
עם בעלה השני היא הקימה את קבוצת הנשים The Star Ranger Girls שפעלה משנת 1922 ועד אמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. בשנת 1935, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, הקבוצות בהן שיחקה, אותן ניהלה ואימנה - נסגרו.
נלסון פרשה מעולם הבייסבול ועברה להתגורר עם בעלה בשיקגו.
מאודה אי קאלן הייתה אחות-מיילדת במדינה התחתית (Lowcountry) שלאורך החוף בקרוליינה הדרומית שבארצות הברית במשך יותר מ-60 שנה.
עבודתה קיבלה הכרה לאומית בארצות הברית, כאשר צולמה על ידי הצלם יוג'ין סמית' כחלק מעבודתו "אחות מיילדת", שפורסם במגזין לייף ב-3 בדצמבר 1951.
מוד אוולין קאלן נולדה בקווינסי, פלורידה, ארצות הברית בשנת 1898. היו לה 12 אחיות, והיא התייתמה מהוריה כבר בגיל 6. כתוצאה מכך היא נלקחה לבית דודה דר' ויליאם ג'יי גאן, שהיה פיזיקאי בטלהסי, פלורידה.
קאלן למדה בבית הספר היסודי סיינט מיכאל, ולאחר מכן בבית הספר התיכון אול אנג'לס שהיו בתי ספר פרטיים דתיים.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת פלורידה לחקלאות ומכונות בטלהסי, שם הייתה חלק מאחוות אלפא גמא צ'י.
היא סיימה את לימודיה בהצלחה בשנת 1922 ולאחר מכן סיימה קורס אח מוסמך באוניברסיטת טוסקג'י באלבמה.
במקביל היא למדה בבית החולים של ג'ורג'יה בשנת 1921.
מוד השקיעה את חייה בעבודה בשכונות המעמד הסוציואקונומי הנמוך ביותר בדרום ארצות הברית.
עד שנת 1923 היא פתחה קליניקה פרטית בתור אחות מיילדת במחוז ברקלי בדרום קרולינה, שהיה אחד המחוזות העניים ביותר במדינה באותה תקופה.
במקביל היא קיבלה הכשרה בבית החולים של מדינת ג'ורג'יה בסוואנה.
בנוסף לכל היא למדה איך לטפל במחלת השחפת בבית החולים הומר ג'י פיליפס בסנט לואיס שבמיזורי.
מוד אוולין התחתנה עם ויליאם דוור קאלן בשנת 1921. לאחר נישואיהם הם עברו לגור בפיינוויל שבקרוליינה הדרומית, שם התמנתה כאחות מיסיונרית.
שנה לאחר סיימה את לימודיה בבית החולים ג'ורג'יה מוד עברה לגור בפינביל שבמחוז ברקלי, קרוליינה הדרומית והתמנתה כאחות מיסיונרית של הכניסה האנגליקנית.
משרה זו הייתה אמורה להיות זמנית.
למעשה, היא הייתה אחת מתוך 9 אחיות מיילדות בלבד בקרוליינה הדרומית.
קאלן הפעילה מרפאה ציבורית בביתה, שהייתה במרחק מיילים רבים מבית החולים הקרוב ביותר."מעריכים שהיא יילדה בין שש מאות לשמונה מאות תינוקות במהלך 62 שנות עבודתה".
בנוסף לנתינת שירותי בריאות, קאלן לימדה נשים מהקהילה להיות מיילדות בעצמן.
היא סיפקה שרותי בריאות בבתי החולים "באזור של כ-400 מייל רבוע בין דרכים עקלקלות ומלאות בוץ", וסיפקה תחליף לרופא, דיאטן, פסיכולוג, משחרר בערבות ושימשה כחברה לאלפי מטופלים עניים, מרביתם חיו בעוני מחפיר - ורק שני אחוז מהם היו לבנים.
התנאים במחוז ברקלי היו קשים במיוחד:
"בקצה הגיהנום בביצות של פננוויל, הבתים היו עדיין מוארים באמצעות מנורות שמן, לא היה חשמל.
חוסר בחשמל פירושו שאין טלפונים ואנשים עדיין נסוע לעיירות בכרכרות".
"האחות מאודה זוכרת שהיו רק שתי מכוניות במחוז ברקלי ואף כביש לא היה סלול.
רבים מהמטופלים שלה הגיעו לביתה בכרכרות באמצע הלילה".
"לעיתים קרובות הייתה צריכה קאלן להחנות את מכוניתה וללכת ברגל דרך בוץ, יערות ואפיקי נחל כדי להגיע אל המטופלים".
בשנת 1936 קאלן הצטרפה למחלקת הבריאות של מחוז ברקלי באחות לבריאות הציבור.
עבודתה כללה הסמכת מיילדות ברחבי קרוליינה הדרומית.
היא לימדה נשים שחורות צעירות את דרכי ההתמודדות הראויות כהורים, התמודדות עם צירי לידה, ביצוע לידה וטיפול ברך הנולד.
"תפקידיה כללו חיסון, בדיקה ושמירת רשומות על עיניהם ושיניהם של תינוקות".
בשנת 1943 מוד קאלן נשלחה לקורס שנמשך שישה חודשים ב"מרכז הרפואי מטרניטי" בטוסקג'י ושם הוסמכה כמעט כרופאה.
לכן, קאלן הפכה לאחות-מיילדת השנייה בקרוליינה הדרומית.
ב-3 בדצמבר 1951 מגזין לייף פרסם כתבה עם תמונות שארכה שנים עשר עמודים על עבודה של קאלן שצולמה על ידי הצלם הידוע יוג'ין סמית'.
סמית' בילה מספר שבועות לצידה של קאלן בקליניקה שבביתה ובנסיעותיה אל בתי המטופלים ברחבי הקהילה.
סמית' צוטט שאמר על התמונות שצילם במהלך שהייתו לצידה של מוד "המרשימות ביותר מבין עבודותיו" והוסיף "קאלן הייתה האדם השלם ביותר שהכרתי".
עם פרסום הכתבה, קוראים רבים תרמו יותר מ-20,000$ על מנת לתמוך בעבודתה של קאלן בפננביל.
כתוצאה מכך, הקליניקה של מוד קאלן נפתחה בשנת 1953. קאלן הפעילה את הקליניקה עד פרישתה מטיפול בבריאות הציבור ב-1971. הקליניקה של מוד אי.
קאלן נפתחה מחדש כמרכז לקשישים, המגיש ארוחה מוסדית ומספק צרכים בסיסיים עד מותה של מוד ב-1990.
אחרי פרישתה בשנת 1971 מוד אי קאלן עתרה לרשויות המחוז על מנת להקים בית תמחוי לאזרחים קשישים.
המרכז נפתח ב-1980 מתוך הקליניקה שהייתה בביתה.
קאלן ניהלה את המרכז בהתנדבות.
בית התמחוי סעד ושלח ארוחות במשך חמישה ימים בשבוע וסיפק שירות הסעות לקשישים שהזדקקו להסעה.
בשנת 1983 כחלק מחדשות ערוץ CBS, חלק בתוכנית שנקרא " על הדרך עם צ'ארלס קוראלט" ביצע תחקיר על קאלן ובו בין היתר נאמר: "בגיל 85, גברת מאודה מחלקת ארוחות בכל ימי השובע לכ-50 קשישים, רובם צעירים ממנה".
נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן הזמין את מוד לבית הלבן, אך זו סרבה: "אתה לא יכול פשוט להתקשר ולהזמין אותי להגיע למקום כלשהו.
אני חייבת לעשות את עבודתי".
היא המשיכה בעבודת ההתנדבות בבית התמחוי עד מותה בפיינוויל בשנת 1990.
1981 - קשישה יוצאת מן הכלל של קרוליינה הדרומית.
1981 - יקירת מסדר הפלמטו שהוענק על ידי המושל ריצ'רד דבליו ריילי (Richard W.
1983 - השתתפה בתוכנית "על הדרך" עם צ'ארלס קוראלט.
1983 - תואר דוקטור של כבוד על אנושיות מאוניברסיטת קלמסון, כדי לכבד את "שירות אזרחי פיננביל אשר היא יילדה, סעדה, נחמה, לפעמים הלבישה, האכילה ואף לימדה לקרוא".
1984 - פרס אלקסיס דה טוקוויל
1984 - פרס המוסד האמריקאי לבריאות הציבור, מוענק על ידי קרן ג'פרסון
1989 - תואר כבוד מהאוניברסיטה לרפואה של קרוליינה הדרומית (MUSC).
הקולג' ללימודי סיעוד הקים קרן על שם מאודה אי.
1998 - מרכז קאלן-ליסי לילדים נקרא על שם מאודה אי קאלן.
המרכז מהווה בית מחסה וחירום לילדים במחוז ברקלי, קרוליינה הדרומית.
קאלן קיבלה תואר "אזרח של כבוד" של לשכת המסחר במחוז ברקלי.
"תנו לי לחיות בביתי, לצד הכביש ולהיות חברה של בן אדם".
מוד גאלט הייתה לסבית אשר הואשמה בכישוף במאה ה-17 בקירבארכן, סקוטלנד.
מוד גאלט חייתה בקילבארכן שבסקוטלנד באמצע המאה ה-17. היא הסתירה את זהותה המינית, בכך שנישאה לג'ון דיקי, בעל מלאכה מקומי.
הזוג התגורר עם שתי משרתות.
לגאלט הייתה מערכת יחסים עם אחת המשרתות, אגנס מיטשל.
היא הואשמה בכישוף כאשר מיטשל הגישה תלונה נגד המעסיקה שלה בעת עדות בכנסייה (ב"קירק סשן", בו יושבים זקני הכנסייה כמועצת שופטים קהילתיים) בספטמבר 1649. מיטשל טענה כי גאלט:
בכנסייה, מיטשל הציגה לקהל שכניה את הפאלוס בו השתמשה גאלט לכאורה.
היא הצהירה שהיא נמנעה מלדווח על כך קודם מתוך בושה.
שני שכנים גם העידו לטובת עדותה של מיטשל.
מריון סמפיל התערבה בוויכוח בין מיטשל וגאלט כדי לשכנע את מיטשל לא להתלונן בפני הליירד.
מספר אנשים דיווחו שהם חוו "ביש מזל' לאחר עימותים עם גאלט.
ההאשמות נגד גאלט מילאו מספר עמודים, בהם מיטשל תיארה מספר מקרים בהם גאלט לכאורה ניסתה לאנוס משרתות שלה, וכן משרתות של שכניה.
לאחר שתיעדו את ההאשמות, המועצה הוציא צו לחקור את המקרה תחת אשמת כישוף.
על פי ההיסטוריון ג'וליאן גודאר "הרשויות המזועזעות מצאו את הרעיון של כישוף קל יותר לעיכול מאשר הרעיון של לסביות."
הכנסייה של גלאזגו שלחה את העדויות ועתירה לוועדת המשפטית המלכותית בבקשה לכנס בית משפט שישפוט את גאלט.
על אף העתירה, אין ראיות לכך שהתכנס בית משפט בעניינה של גאלט, אז ייתכן שהתיק בוטל.
ובכל זאת, ייתכן גם כי הטיפול בעניינה נמשך זמן רב, כי בעיקר בענייני כישוף, לא תמיד היה ברור לרשויות מקומיות איזה גוף ממשלתי מרכזי אמור לטפל בהן.
אין תיעוד לכל פעולה משפטית נוספת בכל הקשור למוד גאלט.
בהינתן שנשים רבות נשרפו על המוקד במקומות אחרים באירופה כתוצאה מהאשמות דומות, העובדה שהמקרה של גאלט הסתיים ללא כל השלכות משפטיות בסקוטלנד של המאה ה-17 היא מפתיעה ויוצאת דופן.
ההיסטוריון בריאן דמפסי כתב על כך:
המילון הביוגרפי של נשים סקוטיות מתעד רק 11 ערכים תחת 'מיניות'.
ג'קי פוסטר היא האישה הסקוטית היחידה שמוגדרת כלסבית, בעוד מוד גאלט, ג'יין פיירי ומריאן וודס (אשר סיפורה התפרסם בתור ההשראה למחזה של ליליאן הלמן משנת 1934 "שעת הילדים") רשומות רק כמי ש"הואשמו בלסביות".
בהקשר זה, למקרה של גאלט יש משמעות בשל "הפוטנציאל להוסיף להיסטוריה החברתית הסקוטית באופן כללי".
מודה אני הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר הישראלי עומר אדם.
האלבום יצא לאור ב-10 באוגוסט 2015, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
בלוגר ומבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את האלבום בחיוב תוך שהעניק לו שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
מוד סליי הייתה פתולוגית וחוקרת סרטן אמריקאית ואחת מהמדענים הראשונים שהוכיחו כי סרטן הוא תורשתי.
עבודתה התמקדה בנושא תורשה של סרטן בעכברים.
סליי נודעה כחלוצה בפיתוח מתודולוגיה של שימוש בעכברים אחידים גנטית ככלי מחקר.
היא האמינה כי בחירה נכונה של בני זוג (בעכברים, ובתאוריה, בבני אדם) תסייע במיגור מחלת הסרטן.
סליי קיבלה את הכשרתה לתואר ראשון באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת בראון.
היא התחילה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת שיקגו, לשם הגיעה, לפי הדיווחים, כשרק ארבעים דולר ברשותה.
באוניברסיטה התמודדה סליי עם עומס של תוכנית לימודים מלאה תוך שהיא עובדת במשרה מלאה כמזכירה של נשיא האוניברסיטה וויליאם רייני הרפר כדי לתמוך בעצמה מבחינה כלכלית, מה שהוביל להתמוטטות עצבים לאחר שלוש שנים.
היא בילתה זמן מה אצל קרובי משפחתה בוודס הול, מסצ'וסטס, לצורכי החלמה, לפני שסיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת בראון בשנת 1899.
במשך כשש שנים לימדה סליי פסיכולוגיה והוראה במדרשה למורים ברוד איילד.
בשנת 1908 קיבלה סליי את הזמנתו של צ'ארלס אוטיס וויטמן , פרופסור לזואולוגיה ומכר ותיק, להיות תלמידתו ועוזרת המחקר שלו במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
היא החלה את עבודתה בביצוע ניסויים נוירולוגיים בעכברים ונשארה באוניברסיטת שיקגו במשך שאר הקריירה שלה.
לאחר ששמעה על מקבץ של סרטן בקר במכלאת בקר סמוכה, היא שינתה את מוקד המחקר שלה לסרטן.
במהלך הקריירה שלה, סליי הרביעה, גידלה, וערכה ניתוחים שלאחר המוות למעל 150,000 עכברים ותיעדה את אילן היוחסין שלהם.
ב-1911 הצטרפה סליי לצוות מוסד המחקר החדש Spraue Memorial Institute באוניברסיטת שיקגו, שסיפק לה אמצעים ומימון למחקרה.
ראש מוסד המחקר, הפתולוג גדעון וולס , תמך במחקרה והסכים לאשר את האנליזה המיקרוסקופית ששערכה בדגימות של רקמות.
ב-1913 הציגה סליי את מאמרה הראשון בנושא מחקרה, בפני האגודה האמריקנית לחקר הסרטן.
במאמר מתארת סליי את ניסוייה בהרבעה של עכברים בהם היו מעורבים מעל 5000 עכברים, מתוכם 298 שפיתחו סרטן, ואת מסקנתה שהרגישות לחלות בסרטן עוברת בתורשה ושההדבקה איננה משחקת תפקיד בהעברת המחלה.
סליי הקדישה את כל המשך הקריירה האקדמית שלה לכיוון המחקר הזה.
בשנת 1919 נבחרה סליי להיות מנהלת מעבדת הסרטן באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1922 הועלתה בדרגה למרצה בכירה וקיבלה דרגת פרופסור חבר ב-1926. שבועון הטיים פרסם לפחות חמישה מאמרים אודות סליי והישגיה בין השנים 1928 ו-1937. היא פרשה בשנת 1945 כפרופסור אמריטוס לפתולוגיה.
אמונתה כי רגישות לסרטן הוא תכונה רצסיבית שניתן למנוע את המחלה באמצעות רבייה מבוקרת גרמה להתנגשויות עם מדענים עמיתים, כולל סי.
סליי הייתה מסורה לעבודתה ומסורה להפליא לעכבריה.
היא לא סמכה על עוזריה במעבדה שיטפלו בעכברים כראוי, ולכן כשהיא השתתפה בכנסים היא הביאה את העכברים שלה אתה לשם וכשנסעה לקליפורניה לבקר את אמה החולה, היא שכרה קרון רכבת ולקחה את העכברים שלה אתה.
לפעמים היא נאלצה להשתמש בכספי הכיס שלה כדי לקנות את מה שהיא החשיבה כמזון ראוי לעכברים, ואם הזמנים היו קשים במיוחד, היא דילגה לפעמים על הארוחות שלה כדי להבטיח שתוכל להאכיל את העכברים שלה.
סליי עבדה פעם רצוף במשך עשרים ושש שנים ללא חופשה כיוון שלא ששה להשאיר את עכבריה לטיפול עוזריה.
היא מעולם לא נישאה ובילתה את השנים שלאחר פרישתה בבדיקת נתונים ממחקריה.
היא מתה מהתקף לב בשנת 1954 ונקברה בבית העלמין אוק וודס שבשיקגו.
החדשות על פטירתה הוצגו בעמוד הראשון של העיתון שיקגו טריביון.
את תרומתה של מוד סליי סיכמה קתרין מוהלנקאמפ בסיום כתבתה על סליי:
מלבד היותה מדענית פורה ומסורה, מצאה סליי זמן לפרסם שני כרכי שירה נפרדים הכוללים כ-700 שירים
"אני ברוח, סימפוניה מס '.
מודדי מים (שם מדעי: Hydrometridae, מיוונית מים-Hydro, למדוד-mètre) הם משפחה של פשפשים מימיים למחצה החיים על פני המים ובקרבתם.
שמם נובע מצורת הראש והגוף המוארכים וסביבת מחייתם המדמה אותם לסרגל מדידה על פני המים.
בעולם ידועים יותר מ-147 מינים.
בישראל מצוי רק מין אחד מודד-מים שכיח (Hydrometra stagnorum).
מודדי מים בעלי צבע אפרפר או חום בהיר וגוף ארוך יחסית של 8 מ"מ, אם כי חלקם יכולים להגיע גם לאורך של 15 מ"מ.
גופיהם ורגליהם ארוכים ודקים, ומזכירים בצורה שטחית קבניים ואף מקלונאים ששייכים לסדרה אחרת לחלוטין.
הראש מוארך, ובעל עיניים בולטות באמצע אורכו.
פיסת הרגל בעלת 3 פרקים.
המשפחה ברובה חסרת כנפיים, אם כי יש צורות מכונפות.
חלקים שונים של גופם, לרוב הצד הגחוני והרגליים, מכונסים במיקרו או מאקרו שיערות, העוזרות להם לפזר את משקל גופם על שטח פני המים.
מודדי מים נפוצים למדי ברחבי העולם.
עם זאת, המגוון הגדול ביותר נמצא באזורים הטרופיים, כאשר רק הסוג Hydrometra מופיע במקומות אחרים.
הם מופיעים בדרך כלל על הגדה, חלוקי נחל או פני המים בשולי אגמים, בריכות ואדמות ביצות, לרוב במקומות נטולי דגים.
הם מעדיפים להתחבא בסביבה של צמחיית מים או לצאת בהליכה איטית באזורים חשופים יותר, אך ינועו במהירות כאשר מפריעים להם.
בהיותם אוכלי נבלות הם ניזונים מטרף בעלי חיים שנפלו ונלכדו במים.
קפזנבאים וזחלי יתושים מהווים חלק נכבד ממזונם.
הם מטפסים טובים ויטפסו על צמחים כדי לחפש טרף או כדי להטיל את הביצים שלהם מעל המים.
לרוב הם בעלי חמישה שלבי נימפה, והופכים לבוגרים תוך ארבעה עד שישה שבועות.
מוד אדמס יואינג קיסקדן הייתה שחקנית תיאטרון אמריקאית שידועה בזכות גילום דמותו של פיטר פן במחזה המקורי.
מוד אדמס יואינג קיסקדן נולדה ב-11 בנובמבר 1872 בסולט לייק סיטי ביוטה שבארצות הברית.
אביה, ג'יימס קיסקדן עבד בבנק וגם במכרה כסף ואמה, אנני אדמס הייתה שחקנית תיאטרון.
את הופעת התיאטרון הראשונה שלה היא ביצעה בגיל 9 חודשים יחד עם אמה.
למרות התנגדות אביה, החלה לשחק בהופעות תיאטרון יחד עם אמה.
במסגרת התיאטרון הנודד שבו היא ואמה שיחקו בו, הסתובבה אדמס באזורים הכפריים שבמערב ארצות הברית.
מאוחר יותר בחייה, כתבה אדמס על הקושי שחוותה בגיבוש זהותה האישית בעקבות התפקידים הרבים שהייתה צריכה לשחק בגיל צעיר.
בשלב מסוים, חזרה אדמס לבית סבתה שבסולט לייק סיטי, ולמדה שם בקולג' במשך תקופה קצרה עד שחזרה לקריירת המשחק שלה.
אדמס הופיעה לראשונה בברודוויי בשנת 1888, כאשר היה בת 16 בלבד, במחזה "The Paymaster", אך הפריצה שלה החלה בשנת 1889 ,כשהמפיק צ'ארלס פרוהאם צירף
אותה ואתה אמה לתיאטרון הרפרטוארי שלו.
בשנת 1896, צפה בה המחזאי והסופר ג'יימס מתיו ברי משחקת את התפקיד הראשי במחזה "Rosemry", וליהק אותה לתפקיד הראשי במחזה שכתב, "The Little Minister".
המחזה המפורסם ביותר של ברי שאדמס שיחקה בו, הוא המחזה פיטר פן שעלה ב-1905. אדמס זכתה לאהדת הקהל בזכות משחקה בתפקיד הראשי, והופיעה בתפקיד זה 1,500 פעמים.
בעקבות זאת, אדמס החלה להרוויח 20,000 אלף דולר בחודש, סכום אסטרונומי באותה התקופה.
אדמס המשיכה לשחק עד שפרשה ב-1918.
לאחר הפרישה ממשחק החלה אדמס לייעץ לצוות של חברת ג'נרל אלקטריק שפיתח נורת להט עוצמתית יותר וגדולה יותר עבור מופעי תיאטרון.
במהלך שנותיה כשחקנית, היא צברה ניסיון בתחום התפאורה ואף הפיקה מספר הצגות וניהלה את הצבת התפאורה.
למרות שאדאמס לא נשארה לייעץ לצוות עד סיום פיתוח הנורה, שמה נכתב ברשימת מפתחי הפטנט.
בין השנים 1937–1943 ואחרי שפרשה באופן סופי ממשחק, כיהנה כראשת מחלקת הדרמה בסטפנס קולג' שבמיזורי.
לאורך השנים הופיעה אדמס במספר רב של הופעות:
"מודה אני" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
את השיר הוציאה לאור ב-19 באוקטובר 2014 חברת התקליטים NMC, והוא נכלל כרצועה הראשונה והמובילה מתוך אלבום האולפן הרביעי של הזמר.
"מודה אני" נכתב על ידי אבי אוחיון והופק על ידי אסף צרויה בהשראת התפילה "מודה אני".
שניהם עבדו עם אדם בעבר במספר סינגלים אחרים, דוגמת "כובשת" ו"שקט".
תחילתו בנויה משני בתים בהם מודה אדם לאלוהים על כמה דברים חומריים שהעניק לו, ומציג את הסבל שחסך ממנו: בגדים, שלא יתקרר ולחם, שלא ירעב.
בגשר הראשון מוסיף אדם להודות על דברים חומריים, שבשונה מתחילת השיר קשורים הפעם לקריירה המוזיקלית שלו (שיריו וכישרון הזמרה שלו).
בפזמון מאדיר הזמר את שם האלוהים ואת תפארתו ("אצעק לך, אדיר שמך, אלייך אקרא יה").
בהמשך השיר מודה על אביו ואמו ועל יום השבת ומבצע פזמון נוסף.
בשלב ההתרה מציג אדם כי גם הדברים הרעים שנחל בחייו, כמו כישלונות, מכשולים ופחדים, קרו לטובתו בהתאם לרצון האלוהים.
"מודה אני" הפך בן רגע ללהיט במדינת ישראל.
ב-6 בנובמבר נכנס ל ולמצעד הפזמונים העברי של רשת ג' במקום התשיעי.
הוא הגיע לשיאו בשני המצעדים ב-4 בדצמבר, כשהגיע למקום השני – שם שהה שבועיים רצופים.
לבסוף, לאחר ששהה תשעה שבועות בגלגלצ ועשרה שבועות ברשת ג' יצא מהדירוגים השבועיים.
במצעד המוביל הארצי שהה חמישה שבועות לא רצופים, ובשיאו הגיע למקום הרביעי.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ווואלה לשנת ה'תשע"ה דורג במקום השמיני, ואילו במצעדי העשור של כאן גימל ו-"Mako" (בשיתוף עם רדיו תל אביב) הגיע למקומות ה-38 והשביעי בהתאמה.
נכון לאוגוסט 2025 לשיר זה יש מעל ל-46 מיליון צפיות ביוטיוב.
גרסת ההופעה החיה של "מודה אני" נכללה באלבום ההופעה המשותף של אדם ושל משה פרץ מהפכה!
ביצוע משותף שלהם אף הועלה לערוץ היוטיוב הרשמי של אדם ב-28 בינואר 2016. כשנתיים לאחר זכייתה בעונה השנייה של "בית הספר למוזיקה" הוציאה הזמרת אגם בוחבוט גרסת כיסוי ל"מודה אני" עם וידאו קליפ מיוחד, שהועלה ליוטיוב גם כן.
בדצמבר 2018 עלו עידן עמדי ונינט לבצע לצד אדם את השיר.
כמו כן, ב-20 בנובמבר 2019, במהלך הופעתו בפיס ארנה ירושלים, אירח אדם את ישי ריבו, שביצעו יחד אותו.
בשנת 2021 הקליטה הזמרת זהבה בן גרסת כיסוי לשיר ופרסמה אותה ביוטיוב.
"מודה אני" הפך לשיר מוכר במסיבות הבר-מצווה, בפרט בשלב העלייה לתורה.
טל ועקנין הקליט גם כן את "מודה אני" בגרסה מרובת-שפות (ספרדית, אנגלית, צרפתית ועברית) בהתאם לשפות המדוברות ביותר בקרב יהודים בתפוצות.
מוד ויניפרד קימבל שרווד הייתה אמנית ניו זילנדית בולטת, שהציגה באקדמיה לאמנויות יפות של ניו זילנד, באקדמיה המלכותית לאמנויות, בלונדון ובסלון פריז.
קימבל נולדה בדנידין, אוטגו, ניו זילנד ב-1880. בשנות ה-90 עברה משפחתה לולינגטון.
היא למדה אמנות במכללה הטכנית של ולינגטון ולמדה אצל ג'יימס נירן, מולי טריפ ומייבל היל.
קימבל נסעה ולמדה באירופה מ-1911 עד 1913. עם עזיבתה את אירופה התיישבה באוסטרליה.
בשנת 1917 היא נישאה לאפרד צ'ארלס שרווד ממנו התגרשה בשנת 1922. בשנת 1925 היא חזרה לניו זילנד, וחזרה לאירופה בשנת 1926 שם שהתה והציגה במשך שבע שנים, כולל ותערוכה באקדמיה המלכותית לאמנויות .
שרווד חזרה לאוסטרליה ב-1933, שם זכתה במדליית ההכתרה ב-1937 ובמדליית 150 שנה לתערוכת אוסטרליה ב-1938.
היא הייתה חברה באגודת האמנים בסידני.
היא נפטרה ב-1 בדצמבר 1956 בקטומבה, אוסטרליה.
אוספים ציבוריים בניו זילנד ובאוסטרליה מחזיקים בציוריה.
הייתה אמנית אמריקאית ממוצא בריטי, הידועה בציורי הכלבים שלה.
העבודות שלה מבוקשות מאוד על ידי חובבי כלבים וגם מתעדות גזעים רבים.
אליס מוד ארל נולדה במרילבון, לונדון, לג'ורג' ארל ואליס בומונט רולינס.
המקצוע של מוד היה המשך למסורת משפחתית - אביה ג'ורג', דודה תומאס ארל ואחיה למחצה פרסי ארל היו גם הם ציירי בעלי חיים חשובים.
ג'ורג' ארל, ספורטאי וצייר ספורטיבי ידוע, היה המורה הראשון של בתו ודאג שתלמד את האנטומיה של בעלי החיים, והיא ציירה שלדי כלבים, סוסים ושלדי אדם כדי לשפר את מיומנותה.
מאוחר יותר היא אמרה שההוראה של אביה נתנה לה יכולת שייחדה אותה משאר ציירי הכלבים.
לאחר הדרכתו של אביה, מוד המשיכה ללמוד בבית הספר המלכותי לאמניות, ששולב מאוחר יותר בבית הספר המרכזי לאמנות ועיצוב.
החל משנת 1884, ארל הציגה כ-12 יצירות באקדמיה המלכותית החל מציור "איילים מוקדם בבוקר" ב-1884. היא הציגה גם באגודה המלכותית של אמנים בריטים ובסלון פריז.
בשנת 1897 ערכה ארל תערוכה בה הציגה ציורים של 48 גזעים שונים של כלבים.
ארל התפרסמה בתקופה הוויקטוריאנית, תקופה שבה לא ציפו מנשים להתפרנס מציור.
למרות זאת, היא פיתחה קהל לקוחות מובחר, שכלל בני משפחת המלוכה הבריטית, כמו המלכה ויקטוריה והמלכה אלכסנדרה.
אף שהצליחה מאוד באנגליה, ארל הרגישה שהעולם שהכירה נהרס במלחמת העולם הראשונה והיא היגרה לניו יורק ב-1916. בשלב זה זכתה עבודתה להכרה בינלאומית רחבה ותמונותיה הפופולריות פורסמו במספר ספרים ובצורת הדפסים.
ארל מתה בניו יורק בשנת 1943 ונקברה בבית הקברות סליפי הולו, ניו יורק.
ניתן לומר שהקריירה של מוד ארל התפתחה בארבעה סגנונות: דיוקנאות הכלבים המוקדמים שלה, שצוירו בין 1880 ל-1900, מציגים סגנון עשיר ונטורליסטי.
בין השנים 1900 ל-1915 דיוקנאות אלו קיבלו סגנון משוחרר יותר, אם כי עדיין ברמת גימור גבוהה.
ארל נכנסה למה שכינתה הסגנון המזרחי שלה במהלך השנים הראשונות שלה בארצות הברית.
בתקופה זו היא ציירה תמונות עדינות של ציפורים והיא האמינה שאלו היו כמה מיצירותיה הטובות ביותר.
לבסוף, היא ציירה דיוקנאות כלבים מסוגננים במהלך שנות ה-30.
מוד גודמן הייתה ציירת בריטית.
מוד גודמן נולדה במנצ'סטר, אנגליה, להורים יהודים, בשנת 1853. היא נקראה מטילדה בלידתה.
בשל מות אמה הביולוגית, היא גדלה במשפחה יהודית אחרת, שעודדו אותה לעסוק בחינוך לאמנות.
גודמן למדה אמנות בלונדון בבית הספר לאמנות בדרום קנזינגטון – הקולג' המלכותי לאמנות (RCA).
היא הייתה תלמידתו של אדוארד פוינטר וגם למדה ניתן לראות את הסגנון האמנותי של פוינטר באמנותה של גודמן, כמו גם השפעות ואמצעים אמנותיים של אמנים פרה-רפאליטים בני זמנה שאיתם התחברה.
בשנת 1876, ויליאם מייקל רוזטי, אחיו של הצייר הפרה-רפאליטי דנטה גבריאל רוזטי, העיר כי יש משהו "מעל השכיח בצבע ובגוון" בעבודתה של מוד.
מאז שחתמה על ציוריה "M.
Goodman", בתחילת הקריירה שלה, החתימה הובילה לאי הבנה וכתוצאה מכך היא כונתה בשם מר מ.
האמנות שלה קיבלה ביקורת חיובית, אולם לאחר שהסתבר שהשם הוא שמה של אמנית אישה היא לא הוזכרה בביקורות החיוביות.
גודמן התחתנה עם ארתור סקינס ב-1882 אך המשיכה לקרוא לעצמה כציירת בשם נעוריה.
גודמן הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות (MSI) בתערוכה העולמית ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
גודמן איירה מהדורות שונות של ספרי ילדים וגלויות, כאשר שתיים מהן הכילו קטעי שירה שתרם בעלה, ארתור סקינס.
העיתון The Illustrated London News קנה הדפסים צבעוניים של עבודות של גודמן למוספיו בשנת 1904, גם מגזינים של Weldon's Ladies הפיקו הדפסים רבים בשחור-לבן של יצירותיה, כהשלמות למגזינים שלהם.
עם זאת, הציור הוויקטוריאני בכלל יצא מהאופנה לאחר תחילת המאה העשרים, ועם עליית הארט נובו חלה ירידה בעניין באמנות כמו זו של מוד גודמן.
מודד קיפודי (שם מדעי: Apochima flabellaria) הוא מין של עש ממשפחת המודדיים ("Geometridae") הנפוץ בצפון אפריקה ודרום אירופה מזרחה עד למרכז אסיה.
בישראל הוא נפוץ מאוד בצפון ישראל ומרכזה עד קו באר שבע.
המין תואר על ידי האנטומולוג החובב האוסטרי ארנסט היגר בשנת 1838. בסוג Apochima ישנם ארבעה מינים, אך המודד הקיפודי הוא הנציג היחידי בישראל ובאגן הים התיכון.
מקור שם הסוג Apochima לא ברור, ככל הנראה הוא צירוף מילים מיוונית של Apo (απο) = "נפרד" או "רחוק" ו-Cheima (χείμα) "חורף" או "סערה", אולי בשל הופעת הזחלים באביב.
שם המין הספציפי flabellaria מגיע מלטינית מהמילה flabellum, מניפה קטנה, בשל מנח הכנפיים הייחודי של המין.
לבוגרים צורה ייחודית בשל מנח הכנפיים שלהם במנוחה: הזוג הקדמי סגור ומוחזק זקוף מעלה, בעוד הזוג האחורי משוטח אחורה.
צבעם חום-אפרפר לא בולט ויש להם מחושים מנוצים.
הזחלים מעוטרים בבליטות מחודדות דמויות קוצים, מה שהקנה למין את שמו העברי.
הם מתחילים את חייהם באורך של מ"מ בודדים, ומגיעים לכ-4–5 ס"מ בשיא גודלם.
הם מופיעים במגוון צבעים: חום בהיר, ירוק כהה, צהבהב או אפילו כתום.
עונת התעופה של הבוגרים היא מנובמבר עד אפריל, ויש דור אחד או שניים בשנה.
למין אזור תפוצה נרחב המשתרע מצפון אפריקה ודרום אירופה, דרך אגן הים התיכון (כולל באיי הים התיכון), הבלקן ועד הים הכספי ומרכז אסיה.
בית הגידול המועדף על המודד הקיופדי הוא בתות עשבוניות ושטחי בור.
הבוגרים פעילי לילה ונמשכים גם לאור מלאכותי.
לבוגרים חדק המציצה מנוון והם לא אוכלים.
הזחלים ניזונים ממינים שונים של סוככיים ומורכבים, בין השאר שינן, חרצית, ציפורני חתול וסביון.
הזכרים מאתרים את הנקבות בעזרת פרומון, אותו הם מאתרים באמצעטת המחושים הגדולים והמנוצים שלהם.
הביצים שטוחות, בקוטר של כ-1 מ"מ וצבען כסוף.
הן מוטלות על ענפי עצים נמוכים או גבעולי צמחים כמו חלבלוב.
במתמטיקה, מודול הוא מבנה אלגברי הכולל חבורה אבלית, שעליה פועל חוג באמצעות כפל בסקלר, באותו אופן שבו שדה פועל על מרחב וקטורי.
המודולים מהווים "מגרש משחקים" כללי ביותר, שבו יכול החוג לפעול ולהפגין את תכונותיו האלגבריות.
משום כך מהווים מודולים כלי עבודה מרכזי בתורת החוגים, ובפרט באלגברה הומולוגית, ובכל היישומים של תחומים אלה במתמטיקה.
כאמור לעיל, מודול הוא חבורה אבלית: קבוצה, עם פעולה בינארית שמקובל לסמן בסימן החיבור, "", ואיבר נייטרלי, 0. חוג הבסיס, , עשוי לפעול על המודול משמאל או מימין, ותוצאת הפעולה היא "מודול שמאלי" או "מודול ימני", בהתאמה.
חבורה אבלית היא מודול שמאלי מעל החוג , אם מוגדרת פונקציה ("כפל בסקלר", שמקובל לסמן בנקודה, , או בלעדיה, ), שהיא דיסטריבוטיבית בשני המשתנים, אסוציאטיבית, ומכבדת את איבר היחידה של ; כלומר, מתקיימות האקסיומות (לכל ):
(אקסיומה זו אינה נדרשת אם הוא חוג בלי יחידה).
באותו אופן, הוא מודול ימני מעל , אם מוגדרת פעולת כפל בסקלר מימין, , המקיימת אקסיומות אנלוגיות.
אין הבדל עקרוני בין מודולים שמאליים וימניים.
הבחירה באחד משני הסוגים היא עניין של טעם, והצורך לעסוק בשתי ההגדרות מתעורר רק כאשר לומדים בימודולים, שהם מבנים שעליהם פועלים שני חוגים בו-זמנית.
לבסוף, הוא בימודול מעל זוג החוגים , אם הוא מודול שמאלי מעל וימני מעל , והפעולות משתלבות באמצעות האקסיומה לכל .
אם , אומרים גם ש- בימודול מעל .
תורת המודולים מכלילה שתי תאוריות חשובות: אלגברה ליניארית מתקבלת מן ההבחנה שמעל שדה , המודולים אינם אלא מרחבים וקטוריים.
בדומה לזה, המודולים מעל חוג המספרים השלמים אינם אלא חבורות אבליות.
אפשר לחשוב על פעולת הכפל בחוג כעל פעולה של כפל בסקלר; כך, כל חוג הוא גם מודול מעל עצמו.
יתרה מזו, חוג מהווה מודול מעל תת-חוג שלו, ומנגד, הסגירות לכפל משמאל הופכת כל אידיאל שמאלי של למודול מעל .
אם חוג ו- אידיאל שלו, אז כל מודול מעל חוג המנה הוא גם מודול מעל , ביחס לפעולה .
מצד שני, מודול מעל אפשר לראות גם כמודול מעל חוג המנה, רק כאשר המאפס מוכל ב-.
אם מרחב וקטורי מעל שדה , ו- העתקה ליניארית, אפשר להפוך את למודול מעל חוג הפולינומים , באמצעות פעולת הכפל בסקלר .
המבנה של המודול המתקבל קשור קשר הדוק לתכונות של ההעתקה , ובפרט לצורת ז'ורדן שלה.
אם הוא מודול שמאלי מעל חוג , תת-חבורה של היא תת-מודול אם מהווה מודול מעל ביחס לאותה פעולה של כפל בסקלר, כלומר, אם לכל ולכל .
החיתוך של שני תת-מודולים הוא תת-מודול, והסכום של שני תת-מודולים הוא תת-מודול.
כמו במרחבים וקטוריים, יש חשיבות מיוחדת לסכום ישר, שהוא סכום של תת-מודולים, שבו יש דרך יחידה להציג כל וקטור כסכום משני המרכיבים.
אם שני מודולים, מודול המנה מוגדר כמרחב הקוסטים , עם פעולת הכפל בסקלר .
פונקציה שומרת חיבור ממודול מעל למשנהו היא הומומורפיזם של מודולים, אם היא שומרת על הכפל בסקלר: .
כרגיל, איזומורפיזם של מודולים הוא הומומורפיזם שהוא חד-חד-ערכי ועל.
תת-מודולים מקיימים את משפטי האיזומורפיזם של נתר.
ה"סכום הישר החיצוני" (הקרוי גם "מכפלה ישרה"), מוגדר בדומה למרחבים וקטוריים או חבורות, עם הכפל בסקלר לפי רכיבים: .
מגדירים גם סכום ישר חיצוני ומכפלה ישרה של מספר אינסופי של מודולים (שני המבנים המתקבלים שונים זה מזה).
אם היא חבורה אבלית, אוסף האנדומורפיזמים (אלו הן הפונקציות המקיימות ) מהווה חוג, ביחס לפעולות של חיבור נקודתי והרכבה.
את החוג הזה מקובל לסמן ב-.
אם הוא מודול מעל חוג , אז לכל הפונקציה היא אנדומורפיזם (לזה דואג תנאי הדיסטריבוטיביות מימין), והפונקציה השולחת את אל היא הומומורפיזם של חוגים (בזכות שלוש האקסיומות האחרות).
אפשר להפוך את כיוון הבניה, וכך מתקבלת התאמה בין הדרכים לחשוב על כמודול, לבין ההומומורפיזמים מחוגים כלשהם אל .
מודול פשוט הוא מודול שאין לו תת-מודולים לא טריוויאליים (דהיינו שונים מאפס ומהמודול עצמו).
כל מודול פשוט הוא ציקלי (כלומר, מודול מהצורה ); כל מודול ציקלי איזומורפי למודול מהצורה כאשר אידיאל שמאלי של .
מודול שהוא סכום של תת-מודולים פשוטים נקרא מודול פריק לחלוטין.
מודול שאי-אפשר להציג כסכום ישר של תת-מודולים הוא אי-פריד.
כל מודול ארטיני או מודול נתרי הוא סכום ישר סופי של מודולים אי-פרידים.
מודול הוא נאמן אם לא קיים איבר של החוג כך ש-.
אוסף המודולים מעל חוג נתון מהווה קטגוריה.
אפשר ללמוד על המבנה של מתוך התכונות של מודולים מעליו.
אחת הדוגמאות החשובות בעניין זה: חוג שיש לו מודול פשוט ונאמן נקרא חוג פרימיטיבי; כל חוג פשוט הוא פרימיטיבי, וכל חוג פרימיטיבי הוא חוג ראשוני.
המבנה של מודולים מעל תחומים ראשיים מהווה דוגמה חשובה.
כל מודול נוצר סופית מעל תחום ראשי אפשר לכתוב באופן יחיד כסכום ישר של מודולים ציקליים , כאשר .
ממשפט זה אפשר לקבל כמקרים פרטיים את המשפט היסודי על מיון של חבורות אבליות נוצרות סופית, וגם את פירוק ז'ורדן של מטריצות.
בדרך כלל, אם הוא מודול שמאלי מעל , אז הפעולה של כפל בסקלר מימין אינה הופכת את למודול ימני מעל אותו חוג, משום שתנאי האסוציאטיביות אינו מתקיים.
אם חוג קומוטטיבי, בעיה זו נעלמת: מעל חוגים כאלה, כל מודול שמאלי הוא גם ימני (ולהפך); למעשה, כל מודול שמאלי או ימני הוא בימודול מעל .
במקרה הכללי, המעבר בין מודולים שמאליים וימניים מערב את החוג המנוגד של , שהוא בעל אותו מבנה חיבורי, עם הכפל ההפוך .
אם הוא מודול שמאלי מעל , אז הוא גם מודול ימני מעל , אם מגדירים את הפעולה החדשה לפי הנוסחה .
עם זאת, איננו בימודול מעל הזוג .
הקטגוריה של מודולים מעל חוג היא אחת הדוגמאות החשובות לקטגוריה.
קטגוריות מסוג זה פותחו במסגרת תורת ההצגות ותורת ההומולוגיה האלגברית, והכניסו מושגים בסיסיים רבים לתורת הקטגוריות עצמה.
הקטגוריה של מודולים מעל אלגברת החבורה של חבורה נתונה שקולה לקטגוריית ההצגות של החבורה.
מסמנים ב- את הקטגוריה של קומפלקסי השרשרת החסומים של מודולים מעל .
העתקה בין קומפלקסים המגדירה איזומורפיזם של כל ההומולוגיות בשרשרת, נקראת קאווזי-איזומורפיזם.
הצורך ללמוד את המודולים מעבר למבנה ההומולוגי שלהם מביא להגדרת הקטגוריה הנגזרת, , הנבנית מן הקטגוריה של קומפלקסי השרשרת החסומים, על ידי היפוך פורמלי של כל הקוואזי-איזומורפיזמים.
(קטגוריה זו אינה עוד אבלית, אבל היא משולשית ).
"מוֹדֶה וְעֹזֵב יְרֻחָם" הוא ביטוי שמקורו בפסוק בספר משלי: .
בפרשנות המסורתית, הביטוי המבטא את רחמנותו של ה', ופתח התשובה שתמיד פתוח בפני עוברי עבירה.
חציו הראשון של הפסוק, "מכסה פשעיו לא יצליח", מזהיר כי דרך ההסתרה והכיסוי לא תצלח - ויש כאן עידוד ברור להכרה בטעות ולהודאה בה.
הפסוק ניתן בהוראה מפורשת "מודה ועוזב", קרי - לקבלת רחמים ומחילה, אין די בהודאה והכרה בטעות ובחטא; חייבת להתלוות אליה נטישת דרך הרע.
בתוספתא ובעקבותיה בתלמוד מובא בהקשר זה משל על טובל ושרץ בידו:
במדרש מובא אף מטבע הלשון המוכר כיום "טובל ושרץ בידו":
הרמב"ם בספרו ההלכתי הביא את דברי חז"ל אלו .
במדרש תהילים זיהו את האמרה עם דמויות מקראיות כקין ודוד, שהודו על פשעיהם ורוחמו משמים.
יש המפרשים את העונש הקשה שקיבל דוד (מות בנו התינוק) בכך שאמנם הודה בחטאו, אך לא עזב את בת-שבע.
ובכך לא ביצע את ההוראה "ועוזב", ועל כן נענש.
בשינוי אלסטי החומר חוזר למצבו המקורי כאשר הכוח מוסר.
הדיאגרמה המציגה את היחס בין המאמץ והעיבור מכונה עקומת מאמץ-עיבור, והיא מציגה את היחס ביניהם בכל תחום נתון (כולל זה שאינו מתחום מודול האלסטיות).
במודלים פשוטים של חוזק, הדיאגרמה פשוטה יחסית והחומר מתנהג בצורה עקבית.
במודלים מסובכים יותר ובחומרים מורכבים הקשר בין מאמץ לעיבור חדל להיות ליניארי.
מודול האלסטיות הוא ערך המבטא את הגמישות של החומר.
הקשר בין המאמץ לבין העיבור מגדיר את מודול האלסטיות:
הביטוי הזה ידוע גם כחוק הוק.
במוט המועמס למתיחה, העיבור הוא ההתארכות היחסית:
תחום האלסטיות (המגדיר את מודול האלסטיות) הוא התחום בו התיאור של עקומת מאמץ-עיבור בצורת הוא ליניארי (הקו הישר שבדיאגרמה).
הקשר בין מודול האלסטיות לבין מודול הגזירה נתון על ידי הביטוי:
הערה: הערכים של מודול האלסטיות, מודול הגזירה, העיבור וערכי המאמץ בדיאגרמת מאמץ-עיבור הם ערכים התלויים ומושפעים מהטמפרטורה של החומר.
מאמץ מתיחה בכיוון x גורם למתיחת המוט בכיוון x, ולהתכווצות המוט בכיוונים הניצבים y,z בשעור המתקבל מהמכפלה של המאמץ בכיוון x במקדם פואסון.
בחוק הוק עבור חומרים כלליים יותר מקפיץ, k הוא טנזור והוא מיוצג על ידי מטריצה של קשיחות החומר בגודל 9x9. אם החומר הוא ליניארי, אלסטי ואיזוטרופי, נדרשים שני קבועים על מנת לקבוע את התנהגותו תחת מאמצים: מודול האלסטיות ומודול הגזירה .
כאשר עוסקים במקרה של קפיץ שלא מופעלים עליו כוחות גזירה אז מקבלים את המקרה הפרטי של הקפיץ בו מודול האלסטיות הוא קבוע הקפיץ .
ערכים של מודול האלסטיות למספר חומרים
מודול הגזירה כמו מודול האלסטיות, הוא ביטוי לקפיציות של החומר בתופעות כמו גזירה ופיתול.
מודול הגזירה הוא גודל פיזיקלי התלוי בחומר, מודול הגזירה הוא גודל בעל ממדים של מאמץ, למשל ג'יגה פסקל, ניוטון למטר מרובע או ליברה לאינץ' מרובע.
הערך המספרי של מודול הגזירה משתנה עם שינוי הטמפרטורה בה נמצא החומר.
מבחן המתיחה, מתוצאותיו נגזר הערך של מודול הגזירה נערך בטמפרטורת סביבה מוגדרת ומבוקרת.
הגוף הנגזר עובר מעוות זוויתי, כאשר זווית המעוות קטנה אזי הזווית שווה לטנגנס הזווית.
המעוות היחסי מוצג על ידי הביטוי:
מאמץ הגזירה בתחום האלסטיות של החומר מוגדר על ידי המכפלה:
מודול הגזירה נקרא גם מודול הקשיחות ומוגדר כיחס בין מאמץ הגזירה לבין מעוות הגזירה.
- הוא מעוות הגזירה היחסי
הקשר בין מודול האלסטיות הנבדק במשיכה לבין מודול הגזירה נתון על ידי הביטוי:
הביטוי הזה נקרא גם הקבוע השני של לאמה (אחד משני קבועי לאמה).
בפלדות מתקיים היחס בין מודול האלסטיות לבין מודול הגזירה:
מקדם פואסון הוא ערך התלוי בחומר, ערכו נע ביו 0.25 לבין 0.5 לרוב החומרים והוא ערך חסר ממדים.
לפלדות הערך של מקדם פואסון הוא בסביבות 0.3. בעוד מודול האלסטיות הוא ביטוי לקפיציות של החומר, מקדם פואסון מציג את המעוות הרוחבי כתוצאה מהמעוות האורכי.
ערכים לדוגמה של מודול הגזירה
באלגברה מופשטת, מודול נתרי הוא מודול המקיים את תנאי השרשרת העולה (ACC) על הסדר החלקי של יחס ההכלה על תת-המודולים שלו.
תנאי זה שקול להגדרות הבאות לנתריות של מודול :
בכל תת-קבוצה לא ריקה של תת-מודולים של יש איבר מקסימלי (ביחס להכלה).
כל תת-מודול של נוצר סופית.
דויד הילברט היה המתמטיקאי הראשון שהשתמש בתכונות של תת-מודולים נוצרים סופית.
הוא הוכיח את משפט הבסיס של הילברט שעל פיו כל אידיאל בחוג הפולינומים ב- משתנים מעל שדה כלשהו נוצר סופית.
למרות זאת, התכונה נקראת על שם אמי נתר.
חוג נתרי הוא חוג שהוא מודול נתרי כמודול מעל עצמו.
מעל חוג נתרי, כל מודול נוצר סופית הוא מודול נתרי.
לכל תת-מודול של מודול , המודול נתרי אם ורק אם ו- נתרים (למרות שתת-מודול של מודול נוצר סופית אינו בהכרח נוצר סופית).
כל מודול נתרי (או ארטיני) אפשר לפרק לסכום ישר סופי של מודולים אי-פרידים (כאלו שאי אפשר לפרק אותם לסכום ישר).
אם המודול בעל אורך סופי, אז הפירוק יחיד עד כדי סדר (משפט קרול-רמק-שמידט).
באלגברה הומולוגית, מודול פרויקטיבי מעל חוג הוא מודול בעל התכונה הבאה: כל הומומורפיזם מתפצל דרך כל הטלה ; כלומר - במקרה כזה תמיד קיים הומומורפיזם כך ש-.
מודולים פרויקטיביים מהווים הכללה של המודולים החופשיים (אלו שיש להם בסיס): כל מודול חופשי הוא פרויקטיבי.
ההגדרה של מודולים פרויקטיביים בשפה של מורפיזמים מאפשרת גמישות רבה, והופכת אותם למרכיב יסודי באלגברה הומולוגית.
מנקודת המבט הזו, התכונה המרכזית היא שמודול הוא פרויקטיבי אם ורק אם הפונקטור הוא מדויק.
חוג הוא פשוט למחצה אם ורק אם כל המודולים שלו פרויקטיביים.
כל מודול חסר פיתול נוצר סופית מעל חוג דדקינד הוא פרויקטיבי.
אם הוא מודול חופשי, אז פרויקטיבי, ולהפך - כל מודול פרויקטיבי הוא מחובר ישר של מודול חופשי (וכל מודול פרויקטיבי נוצר סופית הוא מחובר ישר של מודול חופשי נוצר סופית).
מכאן נובע שסכום ישר של מודולים הוא פרויקטיבי, אם ורק אם כל אחד מן המחוברים פרויקטיבי.
כמו כן נובע מכך שכל מחובר ישר של מודול פרויקטיבי הוא בעצמו פרויקטיבי.
מודול הוא פרויקטיבי אם ורק אם כל סדרה מדויקת קצרה מתפצלת.
כלומר, אם מופיע כמנה של , אז הוא מחובר ישר שלו.
יש הגדרה דומה למודולים פרויקטיביים: מודול הוא פרויקטיבי אם ורק אם יש איברים והומומורפיזמים כך שלכל מתקיים .
חוג שמעליו פרויקטיביות עוברת בתורשה לתת-מודולים, נקרא חוג תורשתי.
אם התורשה פועלת רק על תת-מודולים נוצרים סופית, החוג הוא תורשתי למחצה.
קפלנסקי הוכיח שכל מודול פרויקטיבי אפשר לפרק לסכום ישר של מודולים נוצרים-מנייתית.
מעל חוג תורשתי למחצה (ואפילו תורשתי למחצה חלש), מודול פרויקטיבי הוא סכום ישר של מודולים נוצרים סופית
את אוסף המודולים הפרויקטיביים של חוג אפשר ללמוד באמצעות החבורה , המוגדרת באמצעות הפונקטור K0: זוהי חבורת גרותנדיק של מונואיד המודולים הפרויקטיביים הנוצרים סופית, ביחס לפעולת הסכום הישר.
מעל חוג עם חילוק (לרבות שדה), חוג מקומי (גם אם אינו קומוטטיבי), או חוג שבו כל אידיאל שמאלי הוא ראשי (לרבות תחום ראשי), כל מודול פרויקטיבי נוצר סופית הוא חופשי.
"הטריק של איילנברג" מראה מדוע מוכרחים להגביל הגדרה זו למודולים נוצרים סופית: אם פרויקטיבי, אז חופשי עבור מודול (פרויקטיבי) מתאים , ולכן ; לכן שקול לאפס בחבורת גרותנדיק של כל המודולים הפרויקטיביים מעל .
אם חוג קומוטטיבי עם ספקטרום קשיר, אז כל מודול פרויקטיבי מעל שאינו נוצר סופית, הוא חופשי.
המכפלה הטנזורית של שני מודולים פרויקטיביים מעל החוג הקומוטטיבי , היא מודול פרויקטיבי.
פרויקטיביות נשמרת תחת הרחבת סקלרים, במובן הבא: אם מודול פרויקטיבי מעל החוג הקומוטטיבי , ו- אלגברה מעל , אז הוא מודול פרויקטיבי מעל .
"השערת סר" (Serre), שאותה הוכיחו Quillen ו- Suslin (בנפרד, ב-1976), קובעת שכל מודול פרויקטיבי מעל חוג הפולינומים בכמה משתנים מעל שדה הוא חופשי.
ההשערה הייתה אחד הגורמים החשובים בהתפתחות תורת המודולים מעל חוגים קומוטטיביים.
אם מחליפים את השדה בחוג עם חילוק, התוצאה אינה נכונה.
מודול פרויקטיבי עם העתקה מ- למודול שהגרעין שלה הוא תת-מודול קטן נקרא כיסוי פרויקטיבי של .
לא תמיד קיים כיסוי כזה, אבל אם קיים אז הוא יחיד (עד כדי איזומורפיזם).
חוג שמעליו לכל מודול (נוצר סופית) יש כיסוי פרויקטיבי נקרא מושלם (למחצה).
מודול נקרא קוואזי-פרויקטיבי אם כל הומומורפיזם מתת-מודול שלו אל עצמו, ניתן להרחבה לאנדומורפיזם מן המודול כולו.
כל מודול פרויקטיבי הוא קוואזי-פרויקטיבי, אבל המשפחה האחרונה כוללת גם את כל המודולים הפשוטים למחצה.
כל סכום ישר סופי של עותקים איזומורפיים של מודול קוואזי-פרויקטיביים, הוא קוואזי-פרויקטיבי.
מודול שאפשר להרים אליו כל אנדומורפיזם של מודול מנה, נקרא דמוי-פרויקטיבי .
כל מודול קוואזי-פרויקטיבי הוא דמוי-פרויקטיבי.