tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מ-1938 (מספר שבועות לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) שימש כדיקן בית הספר לרפואה, ומאוחר יותר (1943-1945) כנשיא האוניברסיטה.
למחלקה לאנטומיה אשר פרנקופף עמד בראשה, הייתה היסטוריה של אנטישמיות ופעילות פוליטית קיצונית בקרב סטודנטים והצוות האקדמי, עוד לפני סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני.
לעומת זאת, את המחלקה הראשונה לאנטומיה שבאוניברסיטת וינה ניהלו אמיל צוקרקנדל (Emil Zuckerkandl) ויוליוס טנדלר (Julius Tandler), ועבדו בה סטודנטים יהודים, ליברלים, סוציאליסטים וזרים.
במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 התרחשו עימותים אלימים בין סטודנטים משתי מחלקות אלה.
ב-1938 איחד פרנקופף את שתי המחלקות למוסד לאנטומיה.
פרט לאטלס האנטומי הנושא את שמו, כתב פרנקופף מאמרים באנטומיה כללית, אמבריולוגיה וטרטולוגיה, ואף מאמר בנושא "נציונל-סוציאליזם ומדע", שהתפרסם ב-1938.
בתקופת פעילותו, היה ידוע פרנקופף כאובססיבי כלפי עבודתו, מנהל תובעני, אשר נהג לעבוד 18 שעות ביום בתקופה בה התמקד ביצירת האטלס האנטומי.
אחד מתלמידיו העיד על אהבתו למוזיקה.
רופאים גרמנים היו מהראשונים להצטרף לשורות המפלגה הנאצית ול-SS, ונחשבו לתומכים נלהבים ופעילים של המשטר.
אותם אנשי רפואה היו אחראים על מתן גושפנקא "מדעית", שנתנה לגיטימציה לפיתוח התוכנית הנאצית של השמדת אדם.
תוך פיתוח התוכנית, פעלו אנשי הרפואה לשם השרשת תורת הגזע הנאצית, שדגלה בקיום קבוצות נחותות, שאינן בריאות או "מתאימות" לחברה הגרמנית.
זו מצידה קיבלה כאמת ממצאים מדעיים לכאורה, בנוגע לערכם של אנשים מבוגרים, חולי נפש או בעלי מומים גנטיים, ולבסוף גם לגבי תרבויות, דתות ועמים.
תהליך זה הביא כבר בשנות ה-30' להוצאה להורג בגרמניה של אנשים שנחשבו "לא מתאימים", באמצעות גז או תרופות, בפעולות שכונו "סטריליזציה" או "אותנזיה" (המתת חסד).
רופאים היו מעורבים בהוצאה לפועל של מעשים אלה.
בשלבים מאוחרים יותר רופאים היו אלה שהחליטו במחנות השמדה, כדוגמת אושוויץ, מי מבין היהודים שהובאו יחיה ומי יומת, על סמך בדיקה גופנית קצרה.
רופאים פיקחו על פעולות ההרג של יהודים, וביצעו ניסויים באנשים שנחשבו ל"לא מתאימים".
התקדמותו האקדמית המהירה של פרנקופף באוניברסיטת וינה, הקבילה למעורבותו הגוברת במשטר הנאצי.
באותה שנה בה החל לנהל את המוסד האנטומי (1933) הוא הצטרף למפלגה הנאצית, ושנה מאוחר יותר לפלוגות הסער - SA.
יחד עם פרנקופף הצטרפו למפלגה הנאצית רבים מהעוזרים, הטכנאים, והמאיירים אשר עבדו עמו.
כדיקן, פרנקופף התעקש על תעוד המוצא (ארי או אחר) של כל חברי הפקולטה, ודרש מהם שבועת נאמנות להיטלר.
הוא העביר לשלטונות את שמות אלה שלא התאימו לדרישותיו אלה, ובמרץ 1938 סולקו כל היהודים, בהם זוכי פרס נובל, מאוניברסיטת וינה (בסך הכול סולקו 132 מתוך 197 חברי סגל).
חלקם נשלחו למחנות ריכוז כטרזינשטאדט ודכאו, בהם מעטים בלבד שרדו.
חברי סגל אחרים התאבדו, וגורלם של השאר אינו ידוע
ארבעה ימים לאחר האנשלוס, נאם פרנקופף מול חברי הסגל של בית הספר לרפואה.
בנאומו, העלה פרנקופף על נס את אישיותו של אדולף היטלר, והודה לו על סיפוחה של אוסטריה.
כמו כן פרט כיצד תורשה וסביבה קובעים את תכונות הגזע, ותיאר כיצד על הרופא לקדם "היגיינה גזעית" על ידי פיקוח על נישואים של אלה שערכם גבוה יותר מבחינה תורשתית, מניעה של ערבוב גזעי, ו"סטריליזציה" כמו גם השמדה של נחותי הגזע.
בנוסף, דרש פרנקופף לכלול בתוכנית הלימודים של בית הספר לרפואה את לימודם של מקצועות כמו פיזיולוגיה, פסיכולוגיה, פתולוגיה וגנטיקה גזעיות.
את הנאום, שנישא תחת תמונתו של היטלר, חתם פרנקופף בקריאת "Sieg Heil" משולשת.
בכך שהגדיר אנשים מסוימים כ"תת אדם", איפשר המדע הרפואי הנאצי להתייחס אליהם כ"כלי מחקר" עוד בחייהם, ללא הגנת החוק הגרמני עליהם.
ב-18 בפברואר 1939, הוציא המשטר הנאצי צו אשר מורה לשלוח את כל הגופות של אסירים שהוצאו להורג אל מחלקות לאנטומיה באוניברסיטאות הקרובות ביותר, לצורכי מחקר ולימוד.
בשנת 1942, קבע החוק הנאצי כי שרידי פולנים ויהודים שהוצאו להורג לא ייקברו בידי קרוביהם, אלא יועברו למוסדות מחקר גרמניים.
מוסדות רפואיים יוקרתיים רבים שמרו לצורכי מחקר שרידי אנשים שנרצחו.
מאפייני האטלס האנטומי של פרנקופף
האטלס "אנטומיה טופוגרפית של האדם" (גרמנית: "Topographische Anatomie des Menschen") של פרנקופף הוא ספר אנטומיה נפוץ מאוד בעולם.
האטלס הוגדר ב-1990 על ידי העיתון הרפואי המוביל New England Journal of Medicine כ"עבודה קלאסית בתחום", וידוע גם בזכות הדיוק והפרוט הרב המאפיינים אותו.
בספר זה, המאיירים ביטאו בצורה גרפית את אהדתם לנאציזם, והוסיפו סמלי SS או צלבי קרס לחתימותיהם בתחתית האיורים.
בנוסף, בחלק מהאיורים נראים אנשים רזים באופן קיצוני, בעלי חזות שמית, צעירים, בעלי תספורת קצוצה כשל אסיר, ואף נימולים.
כמחצית מ-791 האיורים המקוריים באטלס לא נוצרו במהלך שנות המשטר הנאצי, ומתוארכים לפני 1937 או לאחר 1945.
מהדורות מאוחרות יותר של האטלס, שהפסיק לצאת לאור בינתיים על ידי המו"ל המקורי, Urban & Schwarzenberg - U&S, מכילות איורים מהמהדורות המקוריות, אך ברוב המקרים נמחקו הסמלים הנאציים מהאיורים המקוריים
ב-1988, פורסם מחקר מפורט אודות האטלס של פרנקופף על ידי דייוויד ויליאמס (David J.
Williams), פרופ' לאיור רפואי מאוניברסיטת פרדו (Purdue) שבאינדיאנה, ארצות הברית.
במחקר שערך, בו ראיין את פרנץ בטקה (Franz Batke), אחרון מאיירי האטלס שנותר בחיים, גילה כי לא רק פרנקופף אלא גם המאיירים המרכזיים שתרמו לאטלס – אריך לפיאר לודוויג שרוט, קארל אנדטרסר ופרנץ בטקה היו חברים פעילים במפלגה הנאצית.
לפיאר הוסיף צלב קרס לחתימותיו במהדורה הראשונה של האטלס לאיורים שייצר בין 1938 ל-1945, ואנדטרסר חתם על ידי סימון SS בשמו (EndtreSSer) בצורה האופיינית לסמל האס אס.
אותו לפיאר, שהיה מאייר אנטומי מוערך ביותר, עבד לאחר מלחמת העולם השנייה על האטלס של סובוטה (Sobotta/Becher "atlas der Anatomie des Menschen").
על פי ממצאיו של ויליאמס, לא סביר כי נעשה שימוש בקורבנות מחנות הריכוז לשם הכנת האטלס, אך המוסד לאנטומיה השתמש באופן שוטף בקורבנות שהוצאו להורג.
בהמשך טען חוקר נוסף, אדזארד ארנסט, כי פרנקופף השתמש לצורך יצירת האטלס בחלקי גופות של ילדים שנרצחו בבית חולים בווינה, ובגופות של אנשים שהוצאו להורג לצורכי לימוד.
במרץ 1995 דרש מוסד "יד ושם" מאוניברסיטאות וינה ואינסברוק לערוך חקירה עצמאית על ידי מומחים חיצוניים לגבי הרקע והמקור של הדמויות באטלס של Pernkopf.
הבקשה הראשונה של "יד ושם" נדחתה.
עם זאת, בזכות מאבקו של הארגון בשיתוף עם פרופ' ויליאם זיידלמן (William Seidelman, פרופ' מהמחלקה לרפואת משפחה וקהילה וחוקר רפואה ושואה מאוניברסיטת טורונטו) וחבריו, נפתחה בפברואר 1997 חקירה באוניברסיטת וינה.
בדו"ח שפורסם בעקבותיה ב-1998 נחשף כי המוסד לאנטומיה של האוניברסיטה קיבל לפחות 1377 גופות, בהן גופותיהם של ילדים, מתאי ההוצאה להורג של הגסטפו בבית המשפט האזורי בווינה.
אותם אנשים הוצאו להורג בעריפת ראשם על ידי גיליוטינה, או שנורו.
לא ניתן היה לקבוע את מספרן המדויק של הגופות, בשל תיעוד לא שלם.
רישום הגופות, המקור החשוב ביותר לזיהוי מוצאם של המוצאים להורג – חסר, וייתכן כי נהרס בהפצצה האווירית של ה-7 בפברואר 1945.
לאורך השנים, היה פרנקופף עצמו מעורב באופן פעיל בניסיון למצוא מקורות נוספים לגופות עבור המוסד לאנטומיה, בו היה מחסור בתקופה שלפני המשטר הנאצי.
ב-1939 הוא הציע את העברתן של גופות של אנשים שהוצאו להורג מאזורים שמחוץ לווינה, בעיקר פולין, אך רעיון זה לא נדון ככל הנראה מעבר לכך.
לעומת זאת, זרם הגופות מההוצאות להורג גבר כל כך בזמן המשטר הנאצי, שחדרי המוסד לאנטומיה היו לעיתים מלאים יתר על המידה, והוצאות להורג נאלצו להידחות מסיבה זו.
פרנקופף היה מודע לכך וביקש ב-1943 העלאה בתקציב המוסד על בסיס העלייה במספר הגופות אותן היה צריך לאחסן.
בגופות אלה נעשה שימוש עבור נתיחות במסגרת קורסים באנטומיה של תלמידי רפואה, הכנת דוגמאות לצורכי לימוד, יצירת דוגמאות לטווח-ארוך עבור אוסף האנטומיה וכמודלים לאטלס של פרנקופף.
בעוד שהמוסד לאנטומיה נהרס על ידי פצצה לקראת סוף המלחמה, זיהו החוקרים בערך 200 דוגמאות מתקופת הנאצים ואוספים של אוניברסיטאות אחרות.
אוניברסיטת אינסברוק, שבה על פי החשד מצויים שרידים רבים ששימשו ליצירת אטלס פרנקופף המקורי, סירבה לעמוד בחקירה.
כמוה, עוד מוסדות רבים בגרמניה ובאוסטריה, לגביהם קיימים חשדות כבדים ועדויות מרשיעות, לא חשפו את הפשעים שהתבצעו בהם בשנות הארבעים של המאה ה-20, כחלק ממה שנקרא אז "מחקר רפואי".
סוגיות באתיקה ורפואה שהעלה האטלס
חשיפת המקורות ששימשו ליצירת האטלס האנטומי של פרנקופף עוררה דילמות וויכוחים בקהילה המדעית והרפואית לגבי ההתייחסות לספרים ולעבודות בעלי רקע דומה.
ויכוחים אלה מצאו ביטוי במספר מאמרים שהתפרסמו בעיתונות המדעית, ועסקו בין השאר בשאלות הבאות:
האם להתיר שימוש באטלס האנטומי לצורך לימוד והכשרת רופאים ומדענים?
על אף שקיימים היום אטלסים אנטומיים רבים, יש הטוענים עד היום כי עבודתו של פרנקופף וחבריו יוצאת דופן באיכותה ובתרומתה.
באיזו מידה ניתן להפיק תועלת מהמידע שבאטלס, והאם ניתן לשקול אותה מול המחיר המוסרי הכבד שצריך היה לשלם בעבור מידע זה?
האם הערך המדעי שקול לכאב ממנו סבלו אנשים בשל מוצאם או דעותיהם?
היו שטענו כי המידע עצמו נטול הקשר מוסרי, בלי חשיבות לדרך בה הושג, בעוד אחרים אמרו כי דבר אינו מצדיק שימוש במידע שהושג תוך סבל וכאב של אחרים.
האם לצנזר את הספרים, שמקורם בפשעים כנגד האנושות, או אף להשמידם?
חלק מהחוקרים טוענים, כי בתקופה בה העדים לזוועות השלטון הנאצי הולכים ומתמעטים, ומנגד קולות מכחישי השואה והתנועות הנאו-נאציות הולכים ומתרבים, ניסיון להשמיד או להסתיר ספרים אלה עלול לגרום נזק חינוכי-היסטורי רב.
בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה, בה נחשף מחדש האטלס בשנת 2004, ננקטו צעדים שמטרתם חינוך בנושא, והנצחת האטלס והסיפור שמאחוריו.
ב-1996 הודיע דובר מטעם חברת ההוצאה לאור הגרמנית של האטלס, Urban & Schwarzenberg, כי האטלס המשיך לצאת לאור "בשל הערך המדעי שלו והעובדה כי עד היום אין עדות מוצקה המוכיחה כי מקור הגופות בהן עשה פרנקופף שימוש הוא מחנות ריכוז נאציים" למרות חקירתם העצמאית.
עוד אמרו כי הם מנסים להפריד את פרנקופף האיש, מעבודתו.
פעילות לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר המלחמה פוטר פרנקופף מהאוניברסיטה, ונעצר על ידי הצבא האמריקאי.
על אף שלא הואשם מעולם בפשעי מלחמה, הועבד פרנקופף בפרך במחנה אסירים של בעלות הברית לפושעי מלחמה – מחנה מרקוס ו.
אור בגלזנבאך (ליד זלצבורג), והוחזק בו במשך שנתיים.
אז בוטל מעמדו כ"אדם מופלל" ("Incriminated person") ל"אדם פחות מופלל" ("lesser incriminated"), והוא עבר הליך רשמי של "דה-נאציפיקציה".
לאחר מכן בוטלו מינויו האקדמיים, והוא הורשה לחזור לאוניברסיטת וינה.
פרנקופף קיבל בהוראת משרד הדיקן שני חדרים במחלקה לנוירולוגיה, ושם המשיך את עבודתו על האטלס עם שחרורו, ואף הוציא מהדורה שלישית ב-1952. מאמרים פרי עטו המשיכו אף הם להתפרסם.
פרנקופף קיבל קיצבת פנסיה מלאה מ-1953 ועד מותו ב-1955.
פרנקופף נפטר בווינה משבץ מוחי במהלך עבודתו על המהדורה הרביעית של האטלס הנושא את שמו.
אדמירל סר אדוארד קודרינגטון היה קצין הצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812, אך זכור במיוחד בשל ניצחונו בקרב נאווארינו במלחמת העצמאות היוונית.
קודרינגטון, הצעיר בשלושת בניה של משפחת אצולה ובעלת אדמות, גדל והתחנך בבית דודו.
הוא למד זמן קצר בבית הספר הארו, והתגייס לצי המלכותי ביולי 1783. את שירותו החל בחוף המזרחי של ארצות הברית, בים התיכון ובמימי הבית, וב-28 במאי 1793 הועלה לדרגת לפטננט.
קודרינגטון נבחר על ידי לורד האו להיות קצין האיתות של "קווין שארלוט", (100 תותחים), אוניית הדגל של צי התעלה בתחילת מלחמות המהפכה הצרפתית.
הוא מילא תפקיד זה במהלך פעולותיו המבצעיות של הצי, ששיאן היה קרב האחד ביוני המהולל.
כהוקרה על פועלו בקרב הועלה קודרינגטון ב-7 באוקטובר 1794 לדרגת קומנדר, וב-6 באפריל 1795 קיבל דרגת פוסט קפטן ואת הפיקוד על הסלופ "בָּבֶּט"" (22 תותחים), ממנה השקיף על קרב גרואה.
הפיקוד הבא שלו היה על הפריגטה "דרואיד", עליה פיקד בתעלה ובחופי פורטוגל עד הוצאתה משירות ב-1797. לאחר מכן עשה קודרינגטון שנים אחדות בחוף במחצית השכר.
בדצמבר 1802 נישא לג'יין הוֹל, אנגליה מקינגסטון שבג'מייקה, ונותר בחוף עד קריסתו של שלום אמיין ב-1803.
שירותו במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812
משנתחדשו פעולות האיבה עם צרפת, שב קודרינגטון לים וזמן מה הוסיף לשרת בפריגטות.
באביב 1805 נמסר לו הפיקוד על אוניית הקו "אוריון", והוא צורף לצי של אדמירל נלסון המטיל הסגר על הצי המאוחד של ספרד וצרפת במפרץ קדיס.
קודרינגטון השתתף בקרב טרפלגר (21 באוקטובר 1805); אונייתו הוצבה במאסף הפלגה הצפונית, ועל כן חלפו שעתיים עד שיצרה מגע והחלה בלחימה.
מרגע זה התעלם קודרינגטון מכל יתר האוניות והתמקד רק בתקיפת האונייה הצרפתית "סוויפטשור", שעמדה עד לזמן זה ללא פגע, ותוך שהוא יורה מתותחיו אילץ אותה להיכנע.
אחר כך תקף את אוניית הדגל הספרדית "פרינציפה דה אסטוריאס", ומשנכשלו נסיונותיו להכניעה, הסתער על האונייה הצרפתית ""אַנטרֶפִּיד"".
"אוריון", יחד עם אוניות אחרות, פגעה בתרניה של "אנטרפיד" ואחר כך שטה סביבה כשהיא יורה בלא הפסק עד הכנעתה.
בשנים הבאות נלחם קודרינגטון בים התיכון לצדם של הספרדים ונגד הצרפתים, ופיקד על שייטת שפגעה בספנות המסחרית של צרפת וערכה פשיטות רבות על חופיה.
ב-1809 סייע לחיל המשלוח הבריטי הכושל לאי ווֹלכֶרֶן שבהולנד.
במהלך מלחמת 1812 שירת בחופי צפון אמריקה כקפטן של הצי תחת פיקודו של אדמירל סר אלכסנדר קוקריין, ופעל נגד וושינגטון, בולטימור וניו אורלינס.
ב-4 ביוני 1814 הועלה לדרגת סגן אדמירל של השייטת הכחולה, ושנה אחר כך, כאות הוקרה על שירותו, נעשה אביר מפקד של מסדר האמבט.
ב-12 באוגוסט 1819 הועלה לדרגת סגן אדמירל של השייטת האדומה, וב-10 ביולי 1821 לדרגת אדמירל משנה.
מלחמת העצמאות היוונית וקרב נאווארינו
לצורך ביצוע המשימה חברו אליו שתי שייטות נוספות, אחת מצרפת והשנייה מרוסיה.
תפקידו היה דיפלומטי מעיקרו, ובהוראות שקיבל נכתב כי מותר לו להשתמש בכוח רק כמוצא אחרון.
ברם, קודרינגטון לא היה ידוע בכישרונו הדיפלומטי, וב-20 באוקטובר 1827 השמיד צי הברית שבפיקודו את הצי הטורקי-המצרי בקרב נאווארינו.
לאחר הקרב יצא קודרינגטון אל מלטה לתיקון אוניותיו הנזוקות.
הוא נשאר שם עד מאי 1828, אז הצטרף אל עמיתיו האדמירלים הרוסי והצרפתי במימי הפלופונסוס.
השלושה עשו מאמצים לאכוף על אבראהים פאשא את פינוי חצי האי בדרכי שלום, אך הפאשה הערים עליהם קשיים דיפלומטיים.
ב-25 ביולי החליטו שלושת האדמירלים כי על קודרינגטון לצאת אל אלכסנדריה ולבקש מאת מוחמד עלי להורות לבנו איברהים לשוב עם צבאו למצרים.
ב-22 ביוני קיבל קודרינגטון איגרת מאת האדמירליות על סיום תפקידו, אך מאחר שמחליפו עדיין לא הגיע, בוצעה ההחלפה רק ב-25 ביוני.
נוכחותו באלכסנדריה השפיעה על קבלת ההסכם מן ה-6 באוגוסט 1828, המסדיר את פינוי הפלופונסוס מחילות טורקיה ומצרים.
כאות הוקרה על שירותו הוענק לו אות "הצלב הגדול" של מסדר האמבט, אך אין כל ספק כי ממשלת בריטניה חשה אי-נוחות מדיפלומטיית ספינות התותחים המגושמת שלו.
עם שובו לאנגליה עסק קודרינגטון זמן מה בהגנה על החלטתו להשמיד את הצי העות'מאני, ואחר כך נפש בחו"ל.
הוא פיקד על שייטת אימונים בתעלה ב-1831 והועלה לדרגת אדמירל מלא ב-10 בינואר 1837. ב-1832 נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה דבונפורט, וייצג אותו עד פרישתו ב-1839. מנובמבר 1839 עד דצמבר 1842 הוא היה המפקד הראשי של בסיס הצי המלכותי בפורטסמות'.
קודרינגטון מת בלונדון ב-28 באפריל 1851. הוא הותיר אחריו שני בנים, אשר הגיעו למשרות רמות בצבא ובצי הבריטיים.
סר ויליאם ג'ון קודרינגטון (1804-1884) היה קצין-צבא שהשתתף במלחמת קרים.
סר ג'ון הנרי קודרינגטון (1808-1877) היה קצין-צי, שהתקדם עד תפקיד אדמירל של הצי.
קודרינגטון נקבר בכנסיית "סיינט פיטר" באיטון סקוור, אך בשל עבודות תחזוקה לקויות שנעשו ב-1853 ושריפה גדולה שפרצה ב-1987 לא נותר כל שריד למצבתו או לקברו.
טבלות שיש המנציחות את זכרו נמצאות בקתדרלת סיינט פיטר ובבית המשפחה בדודינגטון.
מחקר שנעשה באוקטובר 2005 בכנסיית סיינט פיטר גילה, כי ב-1954 הועברו שרידי גופתו ונטמנו בבית הקברות ברוקווד אשר שבסארי (Surrey), בחלקה מספר 70. שמו חקוק גם על אובליסק גדול בפילוס שביוון, המנציח את זכר הקצינים שנפלו בקרב נאווארינו.
אדוארד וולטר פרלונג הוא שחקן אמריקאי, ידוע בעיקר בשל תפקידו הראשי בסרט "שליחות קטלנית 2" כג'ון קונור, וכן בתפקיד דניאל ויניארד בסרט "אמריקה איקס".
פרלונג נולד בגלנדייל שבקליפורניה לאם ממוצא מקסיקני ולאב בלתי ידוע.
הוא עבר אל דודתו ודודו, ננסי טאפויה וסין פרלונג, בקיץ 1990; השניים הפכו לאפוטרופסים שלו בספטמבר 1991, אך באוגוסט 1993 חזר לאמו.
פרלונג החל את קריירת המשחק שלו בסרט "שליחות קטלנית 2" בתפקיד ג'ון קונור, תפקיד שהקנה לו פרסום ופרסים שונים.
לאחר מכן כיכב לצד שחקנים מפורסמים כגון מריל סטריפ וליאם ניסן בסרט "לפני ואחרי", ולצד טים רות' בסרט "אודסה הקטנה".
בשיא הקריירה שלו הוציא גרסת כיסוי לשיר "אנשים הם מוזרים" של להקת "הדלתות" ביפן.
קריירת השירה שלו ביפן לא הצליחה במיוחד.
בשנת 1998, כיכב בסרט "אמריקה איקס" לצד אדוארד נורטון.
בשנת 2006, הופיע ככוכב אורח בשלושה של סדרת הטלוויזיה "CSI: ניו יורק", בעוד שבשנת 2010 חזר לשחק בסדרה לעוד שני פרקים.
בשנת 2019 חזר לגלם את ג'ון קונור בסרט "שליחות קטלנית: גורל אפל", שזהו החלק השישי בזיכיון באותו שם ומשמש המשך ישיר לסרטים "שליחות קטלנית" ו"שליחות קטלנית 2: יום הדין".
החל משנת 1992, פרלונג בן ה-15 ומורתו, ז'קלין דומאק בת ה-28, החלו במערכת יחסים שנמשכה כמה שנים.
כאשר חוק האונס סטטוטורי בקליפורניה השתנה ב-1994 ומאפשר העמדה לדין של נשים מבוגרות המקיימות יחסי מין עם קטינים, אז, דודו של פרלונג, שון, הגיש תלונה נגד דומאק, אך תלונה זה נדחתה.
במאי 1999 תבעה דומאק את פרלונג בגין אלימות במשפחה.
אדוארד פרלונג ניהל מערכת יחסים עם פריס הילטון בתחילת שנת 2000. הוא התחתן עם השחקנית רייצ'ל בלה ב-19 באפריל 2006, ונולד להם בן, איתן פייג' פרלונג ב-21 בספטמבר 2006. ב-8 ביולי 2009 הגישה בלה תביעה לגירושין.
בלה טענה בבית המשפט כי בנם התינוק נבדק בחיוב לקוקאין, מה שהוביל את השופט לפסוק שביקוריו של פרלונג יחייבו אותו להיות פיכח.
הוא ידוע כתומך בזכויות בעלי חיים, והופיע בתשדירים של הארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" (PETA).
בשנת 2004 נעצר מפני שניסה להסיר סרטנים מחנות מכולת בקנטקי, שם צילם את סרטו העצמאי "ג'ימי וג'ודי".
+שנהסדרהתפקידהערות1991סאטרדיי נייט לייבג'ון קונורללא קרדיט; פרק: "Linda Hamilton/Mariah Carey"2006, 2010CSI: ניו יורקשיין קייסי5 פרקים2012תפיסה (אנ')פיטפרק: "Nemsis"הגליידסויין בלינג'רפרק: "Public Enemy"
אדוארד קית'-רואץ' , היה איש שלטון בריטי בתקופת המנדט בארץ ישראל, שכיהן כמושל מחוז ירושלים ומושל מחוז הצפון.
בעיני היישוב היהודי נחשב עוין ביחסו לציונות.
אדוארד קית'-רואץ' נולד בעיר גלוסטר שבאנגליה בשנת 1885. אביו היה כומר.
למשפחה היו מספר ילדים והיא חייתה בצמצום.
כנער עבד קית'-רואץ' כפקיד בנק.
בשנת 1902 שלח אותו הבנק להודו לעבוד בסניפו בבומביי.
בשנת 1905 חזר לאנגליה ועבד כחשב בחברה במנצ'סטר.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא הבריטי, שירת במצרים בדרגת רב-סרן ולחם בקרב גליפולי.
בתום המלחמה נשאר בסודאן והתמנה לקצין המחוז של חבל דארפור.
שם למד את השפה הערבית.
בחפשו קריירה וקידום ביקש העברה לארץ ישראל ובשנת 1920 הגיע לארץ ישראל, שבה השיג משרה מנהלית בממשל הצבאי הבריטי שקדם למנדט ובהמשך היה מאנשי שלטון המנדט.
לאחר הגיעו לארץ ישראל כתב קית'-רואץ', ביחד עם הארי צ'ארלס לוק, איש ממשל בריטי בכיר, את "המדריך לארץ ישראל" (The handbook of Palestine) שיצא לאור בשנת 1922.
תפקידו הראשון של קית'-רואץ' בארץ ישראל היה עוזר למזכיר הראשי של ממשלת המנדט ולאחר מכן עוזר למושל מחוז ירושלים.
בקיץ 1925 הוא מילא את מקומו של המושל בעת חופשתו של סטורס.
בשנת 1926 התמנה למושל מחוז ירושלים במקומו של רונלד סטורס.
בשנת 1931 קית'-רואץ' התמנה למושל מחוז הצפון.
הוא שב לכהן כמושל מחוז ירושלים בסוף 1937 והחזיק בתפקיד במשך רוב שנות מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1943 פרש ממשרת מושל מחוז ירושלים וחזר לאנגליה.
הוא זכה לכינוי "הפחה של ירושלים".
לימים הכתיר את ספר זכרונותיו בשם זה (Pasha of Jerusalem).
ב-1927 עוטר בתואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), במסדר זה חמש דרגות, והעיטור שקיבל, מן הדרגה השנייה, לא הקנה לו את הזכות להיקרא "סר".
בירושלים התגורר במבנה ברחוב דרך בית לחם, המהווה כיום חלק ממתחם בית הדיור המוגן "בית מוזס".
כבר מראשית צעדיו בארץ ישראל גילה קית'-רואץ' עמדה שבעיני היישוב היהודי נחשבה כעוינת כלפי היהודים והציונות.
הוא הגיע לארץ ישראל כאשר פעל בה ועד הצירים, ועד של מנהיגים ציוניים בראשותו של חיים ויצמן, שהוקם בעקבות הצהרת בלפור ופעל בין השנים 1918–1921 כשמטרותיו העיקריות היו הנחת יסוד יציב לבניית בית יהודי לאומי בארץ ישראל, דאגה ליהודי הארץ ולקשר בין התנועה הציונית והיישוב היהודי לבין השלטונות הבריטים בארץ-ישראל.
קית'-רואץ' תיאר את חברי הוועד במילים "הם הסתובבו בבגדי חאקי וחגורות צבאיות ושאלו הרבה שאלות", ולדבריו הם גילו התלהבות יתר ומעט מדי זהירות וטאקט.
את התנהלות הוועד הגדיר "תוקפנית".
אנשי הממשל הבריטי, בעלי גישה קולוניאלית כמוהו, לא היו רגילים למנהיגים בעלי רקע אירופי המדברים אליהם כדבר אל שווים.
לדברי קית'-רואץ', אנשי הצבא העדיפו את הערבים על פניו של "ערב רב זה של יהודי מזרח אירופה".
התייחסותו נתפסה בקרב מנהיגי היישוב כלועגת ומזלזלת.
בספר תולדות ההגנה מכונה קית'-רואץ' "אחת הדמויות האפלות שבין פקידי המנדט".
עם זאת, קית'-רואץ' התנגד ליחס הקולוניאלי של הבריטים וטען שהיה ניתן לתת יותר סמכויות ליהודים ולערבים, במיוחד בעת מלחמת העולם השנייה.
הוא גם טען שהיה צריך להקים את הבריגדה היהודית מיד עם פרוץ המלחמה.
לאחר תקופת שקט יחסי ביחסי ערבים-יהודים בארץ ישראל, ששרר במשך שבע שנים מאז מאורעות תרפ"א, התעורר הסכסוך מחדש, כסכסוך דמים שגבה מאות הרוגים.
היה זה בעקבות "תקרית הכותל", שיש הטוענים שהובילה למאורעות תרפ"ט.
על פי הערכות שונות, נושא אדוארד קית'-רואץ' באחריות אישית בלתי מבוטלת בליבוי סכסוך זה.
בשעות אחר הצהריים של 23 בספטמבר 1928, ערב יום הכיפורים תרפ"ט, הגיע קית'-רואץ', בתפקידו כסגן מושל מחוז ירושלים בלווית קצין המשטרה דאגלס דאף, לבית הדין המוסלמי, "המחכמה", המשקיף על רחבת הכותל המערבי.
בהשקיפו מחלון "המחכמה" על רחבת הכותל, אליה החלו להקבץ המתפללים, הבחין במחיצה קלה העשויה מסגרת עץ ואליה מודבקת יריעת בד, שהוצבה בין מקום התפילה של הגברים לבין מקום התפילה של הנשים.
הוא הפנה את תשומת לב מארחיו, אנשי הדת המוסלמים, אל המחיצה.
דאף העריך לימים כי לו שתק אז קית'-רואץ', אפשר שהכל היה עובר בשלום.
אנשי "המחכמה", שראו את הכותל כחלק מ"חראם אל שריף" השייך למסגד אל-אקצא, הגיבו בזעקה ודרשו מקית'-רואץ' לסלק מיד את המחיצה.
קית'-רואץ' ודאף ירדו אל הכותל ודרשו להסיר את המחיצה.
הובטח להם על ידי השמש כי בגמר התפילה ימצא פועלים ערבים שיסירו את המחיצה.
משלא הוסרה המחיצה, הגיע דאף לכותל בלווי תגבורת שוטרים, בשעת בוקר מוקדמת של יום הכיפורים, ולקול מחאת המתפללים וזעקות הנשים וניסיונות התנגדות מצדן, הוסרה המחיצה.
מכאן ואילך קיבל הסכסוך הערבי-יהודי בארץ ישראל גם ממד דתי ונוספו שרשרת של אירועים שיש הטוענים שהובילו בסופו של דבר, בתשעה באב תרפ"ט, לפרוץ מאורעות הדמים בארץ ישראל, הם מאורעות תרפ"ט.
עם הגיעו לארץ בשנת 1931 של הנציב העליון ארתור ווקופ, מי שחיים ויצמן תיאר אותו "הטוב שבנציבי ארץ ישראל", החלה תקופה חדשה, חיובית יותר, ביחסה של ממשלת המנדט ליישוב.
ווקופ היה מקובל על הנהגת היישוב, שעמה קשר קשרים.
חלק מאנשי הפקידות הנמוכה ביצע בשטח מדיניות חיובית זאת, אך אחדים מעמודי התווך של המדיניות האנטי-ציונית נשארו בתפקידיהם, כשהם מהווים משקל נגד למדיניות התמיכה ביישוב היהודי של הנציב העליון.
בהם היו אדוארד קית'-רואץ', הארי לוק וזקן השופטים מייקל מקדונל.
עם פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט החלה ממשלת המנדט לעצור את מנהיגי המהומות, אך מאידך לא העזה לפגוע בחברי הוועד הערבי העליון.
בעמדת פשרה זו תמכו מפקד משטרת המנדט רוי ספייסר ולואיס אנדרוס, שנחשבו מידידי היישוב.
לעומתם ניצבה חבורה שנייה של פקידי ממשל פרו-ערביים ובראשם קית'-רואץ' ומקדונל, שסברו כי הפתרון למהומות הוא הפסקת העלייה היהודית לארץ ישראל, והתנגדו לדרכו של הנציב העליון.
קית'-רואץ', שהיה אז מושל מחוז הגליל, ביקר בכפרים הערביים והרגיע את הכפריים בנאומים בהם הדגיש כי בשביתה הכללית הערבית אין כל רע, ובלבד שהערבים לא יקצינו את צעדיהם.
באוקטובר 1938 החלה ממשלת המנדט בפעולות נמרצות נגד המורדים, והזרימה כוחות צבא רבים לארץ ישראל.
ב-18 באוקטובר 1938 כבש הצבא את העיר העתיקה.
מנהיגי המורדים התבצרו בחצר המסגדים שעל הר הבית.
קית'-רואץ' יעץ למפקדי הצבא שלא להיכנס לחצר המסגדים על מנת שלא לפגוע במקומות הקדושים לאסלאם, והמורדים התחמקו בלילות בטפסם על חומות המסגדים.
בסוף שנות השלושים, כאשר קית'-רואץ' שימש כמושל מחוז הגליל, ביקש דוד הכהן, חבר מועצת העיר חיפה, לקבל משלטונות המנדט אישור לסלילת כביש מהעיר התחתית אל מרכז הכרמל.
לצורך כך היה נחוץ להתגבר על התנגדותו הצפויה של קית'-רואץ', שנהג לקצץ בתוכניות הפיתוח של חיפה העברית.
דוד הכהן פגש בקית'-רואץ' בעת קבלת פנים, שנערכה על סיפון אוניית מלחמה בריטית, והצליח לשכנעו לתת הסכמתו לסלילת הכביש, בתנאי שייקרא על שמו.
בכך נוספו למפת העיר חיפה "שדרות קית-רוטש" (כשמו של האיש בתעתיק העברי שהיה מקובל באותם ימים.
הרחוב ירד ממרכז הכרמל, בהמשך רחוב מוריה במורד ההר אל הדר הכרמל.
עם קום מדינת ישראל בוטל השם, והשדרה חולקה לשלושה מקטעים שנקראים עד היום על שם בריטים הידועים בתמיכתם בציונות - ג'וזאיה קלמנט וג'ווד, פרדריק קיש ואורד וינגייט.
המדריך שנכתב על ידי קית'-רואץ' והארי לוק יצא לאור בשנת 1922 בלונדון.
המדריך נפתח בהקדמה של הנציב העליון הרברט סמואל.
במדריך 295 עמודים ובו מספר חלקים: גאוגרפיה והיסטוריה, עמים ודתות, מקומות בעלי עניין, מידע לתיירים, ממשלת המנדט ופעולותיה, גאולוגיה, מכרות ומשאבי טבע.
כנספח למדריך מופיע כתב המנדט של חבר הלאומים.
למדריך צורפה מפה של מסילות הברזל בארץ ישראל ובעבר הירדן.
בשנת 1924 יצא לאור התרגום לעברית של המדריך בשם "ספרה של ארץ ישראל".
המדריך בעברית היה פרסום רשמי.
בשער הספר נכתב: "הוצא בסמכות ממשלת פלשתינה".
התרגום נעשה על ידי המתרגם הראשי של ממשלת המנדט יצחק עבאדי ונכתבה לו הקדמה למהדורה העברית של הנציב העליון הרברט סמואל, שבה נכתב, בין היתר: "ספר השמוש הזה נותן הרצאה מדויקת ובת סמך על המצב הנוכחי בארץ ישראל.
העניין הרב אשר לכל היהודים בארץ הזאת, לאלה החיים בארץ עצמה ולאחרים המפוזרים בכל רחבי תבל...
המלצתי החמה נתונה לספר הזה בשביל כל אלה היודעים את לשון ארץ ישראל העתיקה והמבקשים ידיעות נאמנות על מצב הארץ הנוכחי ועל עתידותיה".
בשנת 1930 הופיעה בלונדון מהדורה חדשה ומורחבת של המדריך שכללה גם את אמירות עבר הירדן.
הספר יצא לאור בשנת 1994, 40 שנה לאחר מות מחברו.
בספר מתוארת שקיעתה של האימפריה הבריטית ממעמד של אימפריה עולמית, שהתרחשה במחצית הראשונה של המאה העשרים.
קית'-רואץ' פותח את האוטוביוגרפיה שלו בתיאור ילדותו בגלוסטר, עבודתו בבנק ויציאתו להודו.
הוא מתאר את חיי היום יום בבומביי התוססת שתחת שלטון המהראג'ה, שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה, עובר לתיאור חייו כמושל קולוניאלי בסודאן ומגיע לארץ ישראל, שבה חי ופעל במשך 26 שנה.
קית'-רואץ' מציג עצמו בספרו כמי שניסה לאזן באופן אובייקטיבי את האינטרסים המנוגדים של האוכלוסייה הערבית והאוכלוסייה היהודית בירושלים, ומלין על כך שמאמציו נכשלו בגין המחלוקת הגוברת בין שני העמים.
מדריך ארץ ישראל, המהדורה הראשונה:
מדריך ארץ ישראל, מהדורה מורחבת:
מדריך ארץ ישראל, התרגום לעברית:
אדוארד דז'בייביץ' קוקויטי (באוסטית: Кокойты Джабейы фырт Эдуард; ברוסית: Эдуа́рд Джабе́евич Коко́йты; נאמר לעיתים כ"קוקוייב") (נולד ב-31 באוקטובר 1964), הוא הנשיא המוכרז מטעם הממשלה הבדלנית של דרום אוסטיה, חבל ארץ מורד בגאורגיה, שהכריז על עצמאות דה פקטו, שאינה מוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית.
קוקויטי נולד ב-1964 והיה חבר בנבחרת ההיאבקות של ברית המועצות, וזכה אף בתואר אלוף ברית המועצות.
לפני 1989 שימש כמזכיר הראשון של ארגון הנוער הקומוניסטי, הקומסומול, בצחינוואלי, בירת דרום אוסטיה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 1991, הכריזה גאורגיה על עצמאותה, ולאחר מאבק עקוב מדם, פרש חבל דרום אוסטיה מגאורגיה, והכריז על עצמאות דה-פקטו.
ב-1992 עבר קוקויטי למוסקבה, שם היה לאיש עסקים.
הוא שב לדרום אוסטיה ב-2001.
בבחירות לנשיאות דרום אוסטיה בנובמבר-דצמבר 2001 נבחר קוקויטי ברוב גדול לנשיא.
בסיבוב הראשון לנשיאות, שנערך ב-18 בנובמבר 2001, קיבל 45% מהקולות.
בסיבוב השני, שנערך ב-6 בדצמבר התמודד מול סטניסלב קוצ'ייב שקיבל 24% בסיבוב הראשון, וניצח ברוב של 53% אל מול 40% לקוצ'ייב.
ב-18 בדצמבר 2001 הושבע כנשיא דרום אוסטיה והחליף את קודמו בתפקיד, לודוויג צ'יבירוב.
ניצחונו של קוקויטי היה בלתי צפוי, והושג הודות לתמיכת חמולת טדייב, אחת מהמשפחות החזקות בדרום אוסטיה, שאוכלוסייתה הכוללת מונה כ-70,000 נפש.
ביולי 2003 יצא קוקויטי כנגד אנשי טדייב, פיטר את אלברט טדייב מתפקידו כשר הביטחון, והורה למיליציה של טדייב להתפרק מנשקה, בטענה שיש לה קשרים עם פושעים.
האירוע לווה בקרבות רחוב בצחינוואלי, אך לא דווח על נפגעים.
קוקויטי נקט בעמדה נחושה כנגד איחוד עם גאורגיה, על אף שהביע נכונות למשא ומתן על בסיס שוויוני, בין שתי אומות ריבוניות, תנאי שנדחה על ידי ממשלת טביליסי.
בשנת 2006, בטרם נבחר מחדש, טען כי המשבר האוסטי-גאורגי אינו נובע מסכסוך אתני אלא ממטרתה הפוליטית של טביליסי לכפות על האוסטים נורמות מערביות שאינן נהוגות בקווקז.
במספר הזדמנויות ביקר את כוח המשקיפים של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה, וטען כי הם קשורים בשירותים החשאיים של גאורגיה.
ב-12 בנובמבר 2006 נבחר מחדש לנשיאות.
באותו היום קיימה האופוזיציה הפרו-גאורגית בדרום אוסטיה בחירות מטעמה, באזורים שבשליטת גאורגיה בחבל דרום אוסטיה, ובחרה את דמיטרי סנקוייב כנשיא לעומתי, במקביל לקוקויטי.
בתחילת אוגוסט 2008, כאשר תקריות ירי החריפו את המתיחות בין גאורגיה לדרום אוסטיה, הצהיר קוקויטי כי בכוונתו לגייס את תושבי דרום אוסטיה, ומתנדבים מצפון אוסטיה-אלניה ואזורים נוספים בקווקז, כדי להילחם נגד גאורגיה.
כאשר פרצו הקרבות בין גאורגיה ודרום אוסטיה, ב-8 באוגוסט 2008, הופיע קוקויטי בפני אמצעי התקשורת הבינלאומיים ומסר כי בקרבות שהתחוללו באותו יום נהרגו 1,400 בני אדם.
אדוארד קייב היה צייר, עורך ומוציא לאור אנגלי.
כתב העת The Gentleman's Magazine שהוציא לאור נחשב כתב העת המודרני הראשון המוקדש לנושאים כלליים.
קייב, בנו של סנדלר, נולד בקהיליית ניוטון (Newton), סמוך לעיירה רגבי (Rugby) שבמחוז ווריקשייר שבאזור מערב המידלנדס שבאנגליה.
הוא למד בבית הספר התיכון שם, אך סולק מבית הספר לאחר שהואשם כי גנב מהמנהל.
הוא עבד במגוון עבודות, כולל סוחר עצים, עיתונאי ומדפיס.
הוא הגה את הרעיון של כתב עת שיכסה כל נושא שיש לציבור המשכיל עניין בו, ממסחר ועד לשירה, וניסה לשכנע כמה מדפיסים ומוכרי ספרים בלונדון ליישם את הרעיון.
כשאיש לא הראה התעניינות בנושא החליט קייב ליטול יוזמה בעצמו.
The Gentleman's Magazine (המגזין של הג'נטלמן) יצא לאור ב-1731, הפך במהרה לכתב העת הנפוץ ביותר וצמחו לו חיקויים רבים.
כתב העת הפך את קייב לאיש עשיר.
קייב היה איש עסקים פיקח.
הוא הקדיש את כל מרצו לכתב העת, ולעיתים רחוקות עזב את משרדיו שבבית "שער סנט ג'ון" (St John's Gate, שריד למנזר) בקלרקנוול שברובע איזלינגטון שבלונדון.
הוא נעזר בתורמים רבים לכתב העת, הידוע בהם היה סמואל ג'ונסון, שתמיד היה אסיר תודה לקייב על שהעניק לו תעסוקה למשך שנים רבות.
קייב עצמו תרם כתבות לכתב העת בשם העט "סילבנוס אורבן" (Sylvanus Urban).
בנוסף השיג קייב רישיון מהממציא לואיס פול (Lewis Paul) ל-250 כישוּרים ממכונת הטוויה המוגנת בפטנט, המכונה שקדמה למכונת הטוויה הקרויה "ווטר פריים" (water frame).
ב-1742 רכש קייב את טחנת מרוולס (Marvels Mill) בנורתהמפטון והפך אותו לבית חרושת לטקסטיל, שהיה, ככל הנראה, בית החרושת לטוויה הראשון בעולם שהונע בכוח המים.
בית החרושת היה כנראה רווחי, אם כי במידה צנועה.
הוא נסגר בשנת 1761 (או זמן קצר אחר כך).
הוא קבור בכנסיית ג'יימס הקדוש בקלרקנוול.
הליפקס שימש כמשנה למלך בהודו בין 1926 ל-1931, תקופה חשובה ביותר במאבק ההודי לעצמאות.
הוא נחשב אחד מאבות מדיניות ה"פיוס" כלפי היטלר בשנים שבין המלחמות, וזכור בשל תפקידו כשר החוץ הבריטי בימי הסכם מינכן, ובתחילת מלחמת העולם השנייה.
תפקידו החשוב האחרון היה השגריר הבריטי בוושינגטון, אותו מילא במהלך רוב ימי מלחמת העולם השנייה, לאחר שצ'רצ'יל החליפו באנתוני אידן בתפקיד שר החוץ.
הליפקס נולד למשפחתו של צ'ארלס ווד, הוויקונט השני מהליפקס.
שלושת אחיו הגדולים מתו בינקותם, והליפקס נותר היורש היחיד לתואר הוויקונט שנשא אביו.
הליפקס נולד כשידו השמאלית מנוונת וחסרת אצבעות, אך הדבר לא הפריע לו מעולם לעסוק בציד, רכיבה וירי, עיסוקים בגינם כינה אותו וינסטון צ'רצ'יל "השועל הקדוש" (Holy Fox, משחק מילים על שמו – Halifax), כינוי שרמז גם לאמונתו הקתולית.
בנערותו למד באיטון קולג' ובקרייסט צ'רץ' קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, ולבסוף הפך למרצה עמית בקולג' אול סולס שבאוקספורד.
בין 1910 ל-1925 שימש כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה ריפון, בטרם קיבל את תואר האצולה שמנע ממנו מלשמש בפרלמנט המיועד לפשוטי העם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת שירות קרבי, והגיע לדרגת מייג'ר (מקביל לרב-סרן בצה"ל) בגדוד ה"יורקשייר דראגונס", אך משנת 1917 שימש בעיקר בתפקידי מינהלה בעורף.
בשנת 1918 כתב, בשיתוף עם ג'ורג' אמברוז לויד, ספר בשם "ההזדמנות הגדולה" שנועד להחיות את המפלגה השמרנית הבריטית, ולהוציאה מהקואליציה של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג'.
לאחר שלא עלה בידו לקבל את משרת המושל הכללי של דרום אפריקה, בשל כך שהאפריקנים ציפו לחבר הקבינט או לבן משפחת המלוכה שיישא בתואר, ולאחר סכסוך עם צ'רצ'יל ששימש כשר המושבות, היה הליפקס מעורב בהפלת ממשלת לויד ג'ורג', ושימש מ-1922 כשר החינוך בממשלתו של אנדרו בונר לאו.
הוא החזיק במשרה זו, בה לא היה מעוניין, ובה לא גילה פעילות מיוחדת, עד 1924, ובממשלתו של סטנלי בולדווין מונה למשרת שר החקלאות, שנראה כי בה גילה חוסר עניין בה במידה.
נראה היה כי הקריירה הפוליטית שלו אינה מצליחה לנסוק לגבהים אליהם ציפה.
בשנת 1925 הציע להליפקס המלך ג'ורג' החמישי את תפקיד המשנה למלך בהודו.
ההצעה ניתנה, כפי הנראה, בשל ייחוסו של הליפקס, שסבו, צ'ארלס ווד, הוויקונט הראשון מהליפקס, שימש כשר לענייני הודו, ונראה כי קידומו של הליפקס מתעכב שלא כראוי לייחוסו הרם.
הליפקס קיבל תואר ברון וכונה "ברון אירווין".
ב-1 באפריל 1926 הגיע למומביי, בתקווה לשפר את היחסים הפנימיים בין העדות בהודו, ואת הממשל הבריטי במדינה זו.
התקופה הייתה תקופה של משבר פוליטי חמור.
ב-1927 מינה ראש הממשלה בולדווין את "ועדת סימון" לבחינת מוכנותה של הודו לממשל עצמי.
הוועדה שכללה שבעה חברי פרלמנט בריטים, לא כללה ולו נציג הודי אחד.
הדבר הביא למחאה ואלימות מצד ההודים.
כל צעדיו של הליפקס כלפי ההודים נתפסו בלונדון כוותרניים מדי, ועל ידי ההודים כמחוות חסרות טעם שאין מאחוריהן דבר.
המשבר הביא לניסוחן של הצעות שונות לקבלת ממשל עצמי.
"דו"ח נהרו" משנת 1928 הוכן על ידי המנהיג ההודי מוטילאל נהרו ובנו ג'ווהרלל נהרו, וקרא להעניק להודו מעמד של דומיניון.
הליגה המוסלמית בראשות מוחמד עלי ג'ינה השיבה ב-"14 נקודות", שנועדו לשמור על מעמד המיעוט המוסלמי בהודו, לכשזו תקבל ממשל עצמי.
הקונגרס הלאומי ההודי הוביל התנגדות לממשל ברוח הסאטיאגרהא, התנגדות אזרחית בלתי אלימה, בהנהגת מהטמה גאנדי, אירועים כצעדת המלח בה צעד גאנדי מרחק 400 קילומטרים כדי למחות על האיסור על הפקת המלח והמס שהוטל על המלח, הביאו לתשומת לב עולמית לבעיות הודו, ולהחרפת המאבק הבלתי אלים ומעצרם של עשרות אלפים.
ב-1930 החל בלונדון כינוס "ועידת השולחן העגול" במטרה למצוא פתרון לבעיות.
בכינוס לא נכחו מנהיגים חשובים בהודו, אותם שם הליפקס במאסר.
לאחר שהליפקס אסר את מנהיגי הקונגרס הלאומי ההודי, החל הליפקס בשיחות עם גאנדי.
אך מרחב התמרון שלו היה מוגבל, לאור הוראות מלונדון שלא לוותר כל ויתורים.
לאור המצב נאלץ הליפקס לעצור גם את גאנדי, לאסור על אסיפות פומביות, ולדכא בכוח את ההתנגדות.
מעצרו של גאנדי רק החמיר את המצב.
במקביל המשיך הליפקס בשיחות, שהביאו להסכמה על "אמנת דלהי" בינואר 1931. האמנה כללה את סיום ההתנגדות הבלתי אלימה והחרם על המוצרים הבריטים, בתמורה לכינוס "ועידת שולחן עגול" נוספת, שבה יהיו מיוצגים כל הצדדים המעורבים.
ב-5 במרץ 1931 נחתם המסמך הרשמי שכלל את הפסקת המרי האזרחי, את השתתפות גאנדי, כנציג הקונגרס בשיחות השולחן העגול, את ביטול החקיקה שנועדה להגביל את צעדי הקונגרס, ביטול כל ההליכים המשפטיים כנגד מנהיגיו, ושחרור כל אלו שנעצרו בשל השתתפותם במחאות.
ב-20 במרץ 1931 הרים הליפקס כוס לחיי גאנדי בארוחת ערב רשמית, ובירך אותו על יושרו, כנותו והפטריוטיזם שלו.
חודש לאחר מכן, באפריל 1931 עזב את הודו.
כאשר עזב, שררה אופטימיות לסיכויי הצלחת השיחות.
אך אלו קרסו בתוך שנה, וגאנדי נעצר שוב.
עם זאת, בשיחותיו עם גאנדי ובהסכמים עליהם חתם, שירטט הליפקס נתיב לעצמאותה של הודו, ממנו לא ניתן היה עוד לסגת.
עם שובו לבריטניה, נראה היה כי הבשיל כמדינאי, ויוכל לשמש בתפקידים הרמים להם ייעד עצמו.
עם שובו מהודו, ב-1932 קיבל הליפקס על עצמו את תפקיד שר החינוך בממשלת האחדות הלאומית של רמזי מקדונלד.
כאיש חסדו של סטנלי בולדווין, לא יכל לשאוף לתפקיד בכיר יותר בממשלה זו.
עם זאת המשיך להשפיע על ענייני הודו, ולשמור על השפעה ועניין במדיניות החוץ.
בשנת 1933 נבחר לנשיא (Chancellor) של אוניברסיטת אוקספורד.
ב-1934, לאחר מות אביו, ירש את תואר "הוויקונט מהליפקס".
במהלך שנות ה-30 שימש במשרות ממשלתיות שונות.
הוא שימש כשר המלחמה במשך חמישה חודשים בשנת 1935, הלורד שומר החותם בין השנים 1935 ל-1937 והלורד נשיא המועצה בין השנים 1937 ל-1938 בתחילה תחת ראש הממשלה רמזי מקדונלד ולאחר מכן תחת ראש הממשלה נוויל צ'מברלין.
בשנת 1935 התמנה אנתוני אידן לשר החוץ של בריטניה, ומינוי זה נראה לרוחו של הליפקס.
שניהם ראו עין בעין את מדיניות החוץ של בריטניה.
שניהם הסכימו על מדיניות של פיוס כלפי היטלר, וסברו כי אין להתערב בכיבושו מחדש של חבל הריין על ידי גרמניה, שכן המדובר ב'חצרה האחורית' של גרמניה, וכל התערבות אפקטיבית תהיה בלתי אפשרית.
הם סברו כי יש לנסות ולהביא לחזרה של גרמניה לנורמליות לאחר פיצויי המלחמה הכבדים שהושתו עליה בעקבות מלחמת העולם הראשונה, שפגעו בכלכלתה.
עם מינויו של צ'מברלין לראש הממשלה, החלו מתחים בין אידן לצ'מברלין, בעקבות נטייתו של צ'מברלין להתערבות במדיניות החוץ.
הליפקס נראה אז כמינוי אפשרי לכהונת שר החוץ, והיה ידוע לכל כי יש לו השפעה רבה בנושאים אלו.
בנובמבר 1937 הוזמן הליפקס לגרמניה על ידי הרמן גרינג.
העילה להזמנה הייתה תחביבם המשותף של שני האישים – הציד.
אך מאחורי הדברים הייתה הבנה כי הליפקס הוא נציג הממשלה הבריטית, וכי באמצעותו ניתן לחדש את הדיאלוג בין ממשלת בריטניה ובין ממשלת גרמניה הנאצית.
במהלך הביקור, שהוסדר על ידי המרגלת של גרמניה הנאצית בבריטניה, שטפני פון הוהנלוהה, פגש הליפקס את קנצלר גרמניה והפיהרר, אדולף היטלר ושוחח עמו ארוכות.
הפגישה החלה במבוכה קלה, כאשר הליפקס סבר שהיטלר הוא המשרת, וניסה לתת לו את מעילו, על מנת שיתלה אותו.
לאחר מכן המשיכה השיחה, כאשר הליפקס רמז להיטלר שתוכניותיו לכיבוש אוסטריה, חלקים מצ'כוסלובקיה ופולין, אינן בהכרח מנוגדות לעמדת בריטניה, שכן היטלר הוא "המחסום להתפשטות הבולשביזם", ובלבד שצעדים אלו יינקטו בדרכי שלום, ולא באופן אלים.
היטלר, שהבין כי הליפקס הוא שליחו של צ'מברלין, הסיק מפגישה זו את מסקנותיו, כי ניתן יהיה להמשיך בתוכניותיו להשתלטות על אירופה, כאשר פניהם של הבריטים והצרפתים למדיניות של פייסנות.
בשנת 1938 התפטר אידן, שהותש ממעורבותו הנמשכת של צ'מברלין בענייני החוץ, ומדחיפתו למדיניות הפייסנות.
בפברואר 1938 מונה הליפקס לשר החוץ.
מדיניותו של הליפקס כשר החוץ, הייתה מתאימה למדיניותו של ראש הממשלה צ'מברלין.
שניים אלו סברו כי כל מאמץ הוא ראוי למניעת מלחמה עם שלושת הכוחות התוקפניים, איטליה הפשיסטית, גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית.
לעומת אידן, שסבר כי בניטו מוסוליני הוא אך בריון, סבר הליפקס כי יש לפייס אותו ואת היטלר בכל האמצעים, וכי שלא ניתן יהיה לגייס את דעת הקהל בדמוקרטיות המערביות למלחמה, לחץ צבאי, או התעצמות צבאית.
ייתכן שניתן יהיה לסכסך בין הדיקטטורים ובין עצמם, וברית בין שלושת הכוחות התוקפניים תפגע באינטרסים הבריטים בים התיכון ובמזרח הרחוק.
יש שראו במדיניות הפייסנות אך קניית זמן לצורך התעצמות וחימוש מחדש.
אחרים, כצ'רצ'יל, התריעו בשער כנגד מדיניות של כניעה ופייסנות, ודרשו מדיניות חוץ תקיפה כנגד הדיקטטורים.
אך צ'מברלין ראה בפייסנות משום אידאולוגיה בעלת בסיס מוסרי.
הליפקס ראה במדיניות הפייסנות משום ריאל-פוליטיק, וניסה לנהל אותה בצורה מחושבת, לצד התקדמות מחושבת של החימוש.
כל הצדדים הכירו בכך שדעת הקהל אינה נוחה למלחמה ולהכנות צבאיות, וכי יהיה קשה לפעול בטרם עת, וללא שותפים בארצות הברית או בברית המועצות.
במרץ 1938 סיפח היטלר את אוסטריה, והביע את כוונותיו כלפי חבל הסודטים שמשמעותן ביתורה של צ'כוסלובקיה ואובדן עצמאותה.
בשלב זה העריכו הבריטים כי אין בכוחם ובכוח הצרפתים לסייע לצ'כוסלובקיה מבחינה צבאית.
בספטמבר 1938 פרץ המשבר במלוא עוזו.
התערבותו של צ'מברלין הייתה דרמטית.
הליפקס נשאר בלונדון ברגעי המפתח, ואף גילה עמדה תקיפה יותר מזו של ראש הממשלה במהלך המשבר.
מנכ"ל משרדו, אלכסנדר קאדוגן שכנע אותו שבריטניה הלכה דרך ארוכה מדי במדיניות הפייסנות, וכי יש לנקוט במדיניות של הרתעה.
הסכם מינכן, אותו הביא צ'מברלין כפתרון לבעיית חבל הסודטים, היה הוויתור האחרון.
במרץ 1939 עם סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי היטלר, תוך הפרת ההסכם, היה ברור לכל כי מדיניות הפייסנות כשלה.
מנקודה זו הייתה מדיניות החוץ שניהל הליפקס מיועדת להרתעה, ומבוססת על התחמשות, גיוס, וחיזוק הבריתות והמעורבות הכלכלית של בריטניה במזרח אירופה.
הליפקס נקט בקו קשה יותר כלפי גרמניה, איטליה ויפן, בתקווה כי חידוש הנחישות הבריטית ירתיע אותן מלהתאגד יחדיו ולצאת למלחמה.
הליפקס מילא תפקיד חשוב במתן הערבות לפולין ב-31 במרץ 1939, וזאת לאחר שמידע מודיעיני שקיבל הראה כי זו מטרתו הבאה של היטלר, המכין את צבאו לפלישה לפולין.
כדבריו – "לא תהיה עוד מינכן".
ואכן, משפלש היטלר לפולין, מימשה בריטניה את ערבותה לפולין, והכריזה מלחמה על גרמניה, על אף ניסיונות של הרגע האחרון של שליחים כדוגמת בירגר דאהלרוס להשיב את צ'מברלין והליפקס למסלול הפייסנות.
באופן דומה נדחו בשנת 1940 גישושים דרך השליח האפיפיורי בברן וראשי הממשלה של פינלנד ושל פורטוגל.
בינואר 1940, בתקופת המלחמה המדומה יצר איש תנועת ההתנגדות הגרמנית אולריך פון האסל קשר עם הליפקס.
הליפקס הבהיר כי הוא באופן אישי "יתנגד לכך שבעלות הברית תנצלנה כל מהפכה בגרמניה על מנת להתקיף את קו זיגפריד".
במאי 1940, לאחר התפטרותו של צ'מברלין מתפקיד ראש הממשלה, היו שני מועמדים טבעיים לרשת אותו.
בהינתן רגע המשבר, תחילת המערכה על צרפת, בה היו מעורבים כוחות בריטים משמעותיים, היה מעמדו כלורד, שמנע ממנו, לכאורה, את תפקיד ראש הממשלה, אך פגם טכני הניתן לתיקון.
עם זאת, ברגע האמת, לא עמד הליפקס על הדרישה להתמנות לראש ממשלה, והסכים למינויו של צ'רצ'יל.
הוא המשיך לשרת כשר החוץ של צ'רצ'יל למשך תשעה חודשים נוספים, בתקופת המערכה על צרפת והקרב על בריטניה ולהיות שותף בכיר להכרעות הגורליות שנפלו בתקופה זו, עד להחלפתו באנתוני אידן.
עם התמוטטות הצבא הצרפתי, במאי 1940, היה הליפקס שותף בדיון סוער שנערך בשאלת מדיניותה של בריטניה מכאן ואילך, האם לנסות ולהשיג פשרה כלשהי עם היטלר (בתיווכו של מוסוליני), או לעמוד בדד כנגד גרמניה.
הדיון נערך במהלך מבצע דינמו בו פונה חיל המשלוח הבריטי דרך דנקירק, ועדיין הייתה סכנה משמעותית כי עיקר כוחה הצבאי של בריטניה יאבד על אדמת צרפת.
בדיון התקבלה עמדתו התקיפה של צ'רצ'יל, שהתנגד לכל ניסיון לפשרה.
תקופתו כשגריר בארצות הברית, פרישתו ומותו
לאחר פרישתו מתפקיד שר החוץ, מונה הליפקס לשגריר בוושינגטון.
בתפקיד זה שמר על יחסים טובים עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך בשל סיבות רבות, וביניהן הקשר הישיר שהיה בין רוזוולט לצ'רצ'יל לא הייתה לו השפעה רבה על המהלכים, ותפקידו היה מצומצם.
צ'רצ'יל נהנה מגישה ישירה לרוזוולט, והיה אורח תכוף בוושינגטון.
מהלכים צבאיים תואמו באופן ישיר בין ראשי המטות.
בשנת 1942 נהרג בנו של הליפקס בקרב.
הוא ביקש מאנתוני אידן לפרוש, אך בסופו של דבר נותר במשרתו עד לשנת 1946, והספיק לשרת עוד בממשלו של קלמנט אטלי ואל מול הנשיא הארי טרומן.
בשנים אלו השתנה מאוד מעמדה של בריטניה אל מול ארצות הברית, שעלתה מהמלחמה כמעצמה עולמית, כאשר בריטניה נאלצה להשלים עם אובדן האימפריה.
עם זאת, תקופת שירותו של הליפקס כשגריר נתפסת כארוכה ומוצלחת, וכתרומה לשיתוף הפעולה המוצלח עד לסיום המלחמה, ובתקופה שמיד לאחריה, בייסוד האומות המאוחדות ובניסיון ליצור סדר עולמי יציב לאחר המלחמה.
בשנת 1944 קיבל מהמלך ג'ורג' השישי את תואר "הרוזן מהליפקס", תואר שלא היה בשימוש מאז שנת 1771. תואר זה הוא בין התארים העוברים בירושה וכיום מחזיקים צאצאיו בתואר זה.
לאחר פרישתו מתפקיד השגריר, ב-1946 שימש כנשיא אוניברסיטת שפילד ומסדר הבירית כמו גם יושב ראש ה-BBC.
בשנת 1957 פרסם אוטוביוגרפיה לה קרא "The Fulness of Days".
בשנת 1959 מת באחוזתו בגארובי, והוא בן 78 שנים.
אדוארד פְליפּסֶה (בהולנדית: Eduard Flipse; 26 בפברואר 1896, ויסנקרקה – 12 בספטמבר 1973, ברדה) היה מנצח, מלחין ופסנתרן הולנדי.
פליפסה נודע כמי שעידד ותמך ביצועי יצירות של מלחינים הולנדיים אחרים, כגון לאוֹן אוֹרתֶל.
פליפסה הכין את המקהלה לאחד הביצועים המוקדמים ביותר של האורטוריה "משתה בלשצאר" מאת ויליאם וולטון.
הוא היה המנצח ההולנדי הראשון שהעלה את פולחן האביב של איגור סטרווינסקי ואת הקונצ'רטו לכינור של אלבן ברג לביצוע תזמורתי.
אדוארד פליפס נולד במחוז זיילנד לקורנליס פליפסה שהיה חייט ומוזיקאי שהיה נגן עוגב ומנהל מוזיקלי.
אדוארד פליפסה היה לעיתים מנגן על כלי העוגב של אביו בכנסייה ונתגלה בעל כישרון יוצא דופן באלתור.
בנוסף הוא ניגן בקלרינט בתזמורת של אביו.
בין השנים 1908-1913 הוא למד מוזיקה בחוס עם אוטו ליס שהכיר לו מלחינים צרפתים מודרניים כגון קלוד דביסי ומוריס ראוול.
פליפסה התמנה ל"מנצח השני" ("tweede dirigent") של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם בשנת 1927 ובשנת 1930 היה למנצחה הראשי של התזמורת.
בתפקידו זה נשאר עד 1962. הקלטותיו עם התזמורת כוללות ביצוע חי של הסימפוניה השישית של גוסטב מאהלר בפסטיבל הולנד של 1955. בשנותיו האחרונות ניצח פליפסה על הפילהרמונית של אנטוורפן (קודמתה של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן, בשנים 1961 עד 1970.
מנישואיו הראשונים בשנת 1923 ללואיז פרנסינה ויקטוריה של נולד לו בן.
הנישואים הסתיימו בגירושין בשנת 1940. בשנת 1942 התחתן בשנית, עם מרחרייטה קורנליה ברודרס.
אדוארד דייוויד מורטיר פרֶנקל (Eduard David Mortier Fraenkel; 17 במרץ 1888, ברלין – 5 בפברואר 1970, אוקספורד) היה פילולוג גרמני-בריטי-יהודי.
אדוארד פרנקל נולד להורים יהודים בברלין.
אביו היה סוחר יין, ואמו בת למשפחת הוצאת לאור חשובה.
בהיותו בן עשר סבל פרנקל מהתקפת דלקת העצם בזרועו הימנית שעיוותה את ידו הימנית.
בשנים 1906-1897 הוא למד ב-Askanisches Gymnasium בברלין, שם הוא למד יוונית ולטינית.
הוא החל ללמוד משפטים באוניברסיטה, אולם במהרה פנה ללימודים קלאסיים באוניברסיטת ברלין תחת הדרכתו של הפילולוג הדגול אולריך פון וילאמוביץ-מלנדורף (von Wilamowitz-Moellendorff).
כעבור שנתיים עבר מברלין לגטינגן, שם נשאר עד 1912 ולמד בהדרכתו של פרידריך לאו (Leo; 1914-1851).
בעקבות החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי שנחקק בגרמניה הנאצית ב-1933 איבד פרנקל את משרתו.
הוא היגר לבריטניה, וב-1934] ניתנה לו הקתדרה ללטינית בקורפוס קריסטי קולג', אוקספורד.
הוא החזיק במשרה במהלך המלחמה והמשיך בכך עד שנאלץ לעזוב אותה מחמת מגבלת הגיל בשנת 1951. עם זאת המשיכו קורפוס קריסטי וחבר הנאמנים של אוניברסיטת אוקספורד להבטיח את הכנסתו של פרנקל כדי שימשיך את הסמינרים הפופולריים שלו.
פרנקל הכניס לראשונה את שיטת הלימוד בסמינר לאוקספורד.
פרנקל התאבד בינואר 1970, בגיל 81, לאחר שמתה עליו אשתו (מסיבות טבעיות).
אדוארד פרנקל היה אחד מהפילולוגים והמלומדים הקלאסיים הבולטים של המאה ה-20, פרסם מחקרים חשובים על שירה יוונית ולטינית.
הוא נודע במיוחד בשל ספרו רחב היריעה על המשורר הרומאי הקומי טיטוס מאקיוס פלאוטוס; ספרו, "Plautinisches im Plautus",, תורגם לאנגלית תחת הכותר "Plautine Elements in Plautus" ומאוחר יותר הורחב ותורגם לאיטלקית בשם "Elementi Plautini in Plauto".
הטקסט הסמכותי בן שלושה הכרכים שלו, הפרוש והתרגום של אגממנון לאייסכילוס, נותר אחת מהעבודות החשובות ביותר על המחזה, כמו כן כתב מחקר ידוע על המשורר הלירי הורטיוס.
אדוארד (אדי) פנק אדאמי היה ראש ממשלת מלטה ונשיאה השביעי.
פנק אדאמי הצטרף למפלגה השמרנית במלטה לאחר שסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מלטה, והיה לאחד ממנהיגיה הבולטים.
תקופת כהונתו הראשונה כראש ממשלת מלטה (1987-1996) התאפיינה ביישום הפרטה מקיף במשק המלטזי בתחומי התקשורת, הפיננסים והתשתית.
בשנת 1990 הגישה הממשלה בראשותו בקשה להצטרף לאיחוד האירופי, והחלה בביצוע הרפורמות המבניות כדי להתאימם לתקינה האירופית.
בבחירות בשנת 1996 הפסידה המפלגה השמרנית ופנק אדאמי הפך למנהיג האופוזיציה בפרלמנט.
מפלגת הלייבור שניצחה בבחירות באותה שנה החליטה להקפיא את תהליך הצטרפותה של מלטה לאיחוד האירופאי בטענה שצעד זה יביא לאובדן זהותה הייחודית של המדינה.
בשנת 1998 ניצחה המפלגה השמרנית בבחירות ופנק אדאמי נבחר שוב לתפקיד ראש הממשלה.
תקופת כהונתו השנייה של פנק אדאמי כראש ממשלת מלטה התאפיינה בהשלמת המהלך להצטרפות מלטה לאיחוד האירופאי.
לאחר משא ומתן מואץ אושר ההסכם ההצטרפות ואושר ברוב גדול במשאל עם שנערך במלטה במרץ 2003. חודש לאחר מכן הכריז פנק אדאמי על קיום בחירות חדשות, בהן הוא ניצח ברוב גדול.
בחודש מרץ 2004 החליט פנק אדאמי להתפטר מתפקידו כראש ממשלת מלטה ולהתמודד על תפקיד הנשיאות.
את מקומו כראש ממשלת מלטה ירש לורנס גונצי.
פנק אדאמי הוא ראש הממשלה שכיהן תקופת כהונה הארוכה ביותר, מאז מלטה קיבלה את עצמאותה בשנת 1964.
באפריל 2004 נבחר פנק אדאמי לתפקיד הנשיא השביעי של מלטה, תפקיד אותו מילא עד שנת 2009 כאשר הוחלף על ידי ג'ורג' אבלה.
בשנת 2004 העניק העיתון "קול אירופה", שמקום מושבו בבריסל, את התואר "אירופאי השנה" לפנק אדאמי על נחישותו ותרומתו הרבה להצטרפות מלטה לאיחוד האירופי.
אדוארד צ'ארלס הווארד היה כימאי בריטי.
נולד בשפילד להנרי הווארד ויוליאנה מולינה, קתולים מדבלין, אירלנד שעברו מסיבות כלכליות לאנגליה זמן קצר לפני לידתו של אדוארד צ'ארלס.
אדוארד צ'ארלס הווארד נישא לאליזבט מייקוק, היו להם שתי בנות ובן.
לפי אחד המקורות אשתו הייתה בת של תעשיין סוכר ומכאן הגיע הווארד להתענינותו בתעשייה זו.
המחקרים הכימיים של הווארד היו בשלושה תחומים שונים.
בכל אחד מהם היו לו תגליות או המצאות שהיו להן השלכות משמעותיות.
ב-1800 הווארד גילה את הכספית הרועמת.
תגלית זו זיכתה אותו במדליית קופלי.
הווארד חקר את ההרכב של מטאוריטים ומצא שמטאוריטים מסוימים עשויים נתך של ניקל וברזל שאינו קיים על כדור הארץ ובזה תרם להוכחת מקורם הקוסמי, נושא שהיה עדיין קונטרוברסלי באותה תקופה.
הווארד הכניס שיפורים רבים בתהליכי ייצור הסוכר.
חשובה במיוחד הייתה השיטה החדשה לזיקוק סוכר בתת-לחץ במכל סגור (Vacum-pan) שעליה הוציא פטנט ב-1812 .
חבר החברה המלכותית של לונדון - 1799.
זוכה מדליית קופלי לשנת 1800.
סוג המטאוריטים הווארדיט (Howardite) קרוי על שמו.
גנרל סר אדוארד פליו קינאן היה קצין בריטי ששירת בצבא הודו הבריטית במערכות וַזיריסטן בתחילת המאה ה-20 וכן במלחמת העולם הראשונה.
במלחמת העולם השנייה עמד בראש הכוח המכונה "כוח עיראק" שלחם בחזיתות שונות במערכה במזרח התיכון.
קינאן נולד בכלכותה ב-1885 למשפחה ממוצא אנגלו-אירי.
כשהיה בן 10 שנים מת אביו, אמו נשאה מחדש, והוא נשלח לדבלין וחונך שם על ידי סביו ודודיו.
ב-1903 החל את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, וב-1905 גויס לצבא הודו הבריטית בדרגת קצונה.
לפני מלחמת העולם הראשונה שירת שירות מבצעי בגבולה הצפון מערבי של הודו.
במהלך המלחמה לחם בחזית המערבית ובמערכה במסופוטמיה.
הוא הצטיין בלחימה ואף נפצע.
לאחר המלחמה שב להודו ושימש כקצין מטה במהלך המלחמה באפגניסטן ב-1919 והמערכה לאחריה בוזיריסטן.
על עבודת המטה המצטיינת בתקופה זו קיבל את תואר מסדר האימפריה הבריטית.
ב-1930 נשלח ללימודים בבית ספר לפיקוד ומטה, כאות להתאמתו לדרגות הגבוהות של הפיקוד הצבאי.
קינאן המשיך לשרת בתפקידי פיקוד והדרכה, וב-1936 היה לשלישו של המלך אדוארד השמיני בתקופת כהונתו הקצרה.
בסוף 1937 קיבל דרגת מייג'ור גנרל.
במרץ 1938 נאלץ לצאת לחופשה בשל לחץ דם גבוה, אך שב לשירות בחודש יולי 1938.
ב-8 במאי 1941 הגיע קינאן לבצרה, והחליף שם את פרייזר בפיקוד על כוח עיראק.
המצב הפוליטי חייב פעולה כנגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון, סמוך לאחר הפעולה בעיראק.
בתחילה היה התכנון להשתמש בכוחות אוסטרלים בפיקודו של מייג'ר ג'נרל ג'ון לאווראק וכוחות צרפת החופשית, אולם לאחר הימים הראשונים של הלחימה נראה היה כי יש צורך בתגבור הכוחות, ולפיכך נשלח חלק מכוח עיראק, בפיקודו של קינאן, לסייע בכיבוש סוריה.
במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון נעו כוחותיו של קינאן במעלה נהר הפרת וכוח נוסף נע דרך המדבר אל תדמור.
באוגוסט 1941, היה קינאן בין מתכנני הפלישה הבריטית-סובייטית לאיראן שנועדה להציב שם משטר התומך במטרות בעלות הברית.
גם בפלישה זו השתתף כוח עיראק, ואף היא הסתיימה בהצלחה בכך שהשאה הפרו-גרמני הוחלף בבנו, מוחמד רזא שאה פהלווי, ששמר נאמנות לבנות הברית.
בשנת 1942 קיבל את התואר "סר", ותואר אביר מסדר האימפריה ההודית.
באוגוסט 1942 קיבל דרגת גנרל.
ב-1943 פרש בשל סיבות רפואיות, ושב לבריטניה.
ב-1945 מונה לאביר במסדר האמבט.
את פרישתו בילה בחיים שלווים במחוז סאמרסט עד מותו בשנת 1960.
אדוארד פישר היה מנצח, מורה ונגן עוגב קנדי, המייסד והמנהל המוזיקלי הראשון של הקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה.
פישר נולד בורמונט ולמד בקונסרבטוריון של בוסטון בשנת 1867. מוריו היו יוליוס אייכברג, ג'וזף בנט שארלנד וויטני יוג'ין תאייר.
הוא המשיך את לימודיו בברלין אצל קרל אוגוסט האופט וקרל אלברט לשהורן.
בשנת 1875 עבר לאוטווה והיה למנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אוטווה.
במקביל ניצח על החברה הכוראלית של אוטווה.
בהמשך עבר לטורונטו והיה שם לנגן העוגב של כנסיית סנט אנדרו הפרסביטריאנית משנת 1879 עד 1899. כמו כן היה המנהל המוזיקלי של הקולג' לבנות של אונטריו בוויטבי.
בשנת 1886 פתח את הקוטנסרבטוריון למוזיקה של טורונטו ומונה למנהלו המוזיקלי.
פישר מת בשנת 1913. את מקומו תפס אוגוסטוס סטפן פוגט.
אדוארד סלומון פרנקפוֹרט (בהולנדית: Eduard Salomon Frankfort; 21 ביוני 1864 – 19 באוגוסט 1920) היה צייר יהודי-הולנדי שפעל במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20.
נולד במפל שבהולנד לדינה (לבית בנדין) ושמעון פרנקפורט, הצעיר מבן שמונת ילדיהם.
אביו היה סוחר ודתי אדוק ומסלול ההשכלה של אדוארד כלל בהתאם לכך לימוד תורה אינטנסיבי.
בהיותו בן 11 עברה המשפחה לאמסטרדם בה קיווה אביו לבסס את פרנסתו.
אדוארד הצעיר גילה עניין בציור, השתלם בסטודיו והיה לאמן חזותי.
ב-1887 למד אצל הצייר אוגוסט אלבה ברייכסאקדמיה ("Rijksakademie"), האקדמיה הממלכתית לאמנות יפה באמסטרדם .
לאחר מכן השתלם במשך חודשים ספורים באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות של אנטוורפן.
פרנקפורט נותר באמסטרדם עד שנת 1905, ויצר בה.
רבים מציוריו עסקו בנושאים דתיים-יהודיים, הוא זכה להערכה רבה ובשנת 1903 זכה במדליית זהב של החברה המלכותית לאמנות "Arti et Amicitiae" (מלטינית: אמנות ורֵעות), בעקבות ההערכה לה זכה, נקרא ללמד בבתי ספר לציור.
כמו אמנים אחרים בני התקופה נמשך פרנקפורט לעיירה לארן ועבר להתגורר בה למשך תקופה קצרה.
ב-1905 נסע בעקבות אחותו לביקור בדרום אפריקה ובמהלך סיוריו שם המשיך בציור דיוקנאות.
מדרום אפריקה חזר לאמסטרדם, שם נישא ב-1911 לקלרה קלוטס.
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים.
פרנקפורט המשיך לנהל קריירה מכובדת כצייר עד מותו בגיל 56 ב-19 באוגוסט 1920. המוזיאון להיסטוריה יהודית באמסטרדם מחזיק באוסף עבודותיו של פרנקפורט שנותרו בידי המשפחה, יתר עבודותיו מבוקשות ברחבי העולם בידי אספנים פרטיים.
אדוארד צ'ארלס פיקרינג היה אסטרונום אמריקאי אשר חקר כוכבים כפולים ונחשב, יחד עם הרמן קרל פוגל, למגלה של זוגות ספקטרוסקופיים.
צוות הנשים אותו ניהל קיטלג כוכבים רבים והיה שותף למספר תגלית מדעיות.