tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוח משימה 1090 - קבוצת המחקר והפיתוח ללוחמת הסייבר של הצי
כוח משימה 1050 - ג'ורג'יה, בחריין
כוח משימה 1060 - מרילנד, אנגליה
כוח משימה 1070 - הוואי, יוקוסוקה, מיסוואה (יפן)
כוח משימה 1080 - קולורדו
הצי המלכותי הנורווגי (נורווגית: Sjøforsvaret; "כוחות ההגנה הימית"), הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של נורווגיה האחראית על ביצוע הפעולות הימיות של נורווגיה.
נכון לשנת 2008, החיל מונה כ-3,700 חיילים, עם יכולת לגייס 32,000 חיילים ו-70 כלי שיט, בהם 5 פריגטות כבדות, 6 צוללות, 14 ספינות תותחים, 4 מקשות, 4 שולות מוקשים, 2 ספינות אימונים ועוד.
חיל הים כולל בתוכו גם את משמר החופים הנורווגי.
לצי המלכותי הנורווגי יש היסטוריה משנת 955. משנת 1509 עד 1814 החיל היה חלק מהצי של דנמרק-נורווגיה.
מאז 1814 קיים הצי כחיל נפרד.
בשנת 1946 קיבל את הקידומת הימית "KNM" אשר בנורווגית פירושה "Kongelig Norske Marine" (הצי המלכותי הנורווגי).
באנגלית, הקידומת של הצי היא "HNoMS", קיצור של "ספינת הוד מלכותו הנורווגית".
("HNMS" יכול לשמש את הצי המלכותי ההולנדי, אך הצי משתמש בקידומת "HNLMS").
משמר החופים הנורווגי מקבל את הקידומת "KV", שבנורווגית משמעותה "KystVakt" (משמר החופים).
באנגלית - משמר החופים משתמש בקידומת "NoCGV".
ההיסטוריה של הצי הנורווגי ארוכה, ומתחילה בלידאנג שהוקם על ידי המלך הוקון הראשון בשנת 955, אם כי גרסות שונות של לידאנג היו קיימות מאות שנים קודם לכן.
בשלהי ימי הביניים ליידאנג שימש בעיקר להטלת מס והתקיימה עד המאה ה-18.
במהלך רוב תקופת האיחוד בין נורווגיה לדנמרק, היה לשתי המדינות צי משותף.
צי זה הוקם על ידי המלך הנס, מלך דנמרק בשנת 1509. חלק גדול מהצוות ומהקצינים של הצי היו נורווגים.
כאשר טורדנסקיולד ביצע את הפשיטה המפורסמת שלו בדנקיל בשנת 1716 יותר מ-80 אחוז מהספנים ו-90 אחוז מהחיילים שלו היו נורווגים.
בשל כך הצי המלכותי הנורווגי משייך את ההיסטוריה שלו מ-1509 עד 1814 כחלק מההצי המלכותי הדני.
הצי המלכותי הוקם מחדש ב-12 באפריל 1814 על ידי הנסיך כריסטיאן-פרדריק על שרידיו של הצי הדנו-נורווגי.
בזמן הקמת הצי מחדש, מצב הצי המשותף היה גרוע ואילו נורווגיה קיבלה את החלק הנחות ביותר של הצי.
לאחר הקמת הצי מחדש הצטוו הקצינים הדנים לשוב לדנמרק והמפקד הראשון של הצי הנורווגי היה תומאס פאסטינג.
לאחר מכן היו בצי 39 קצינים, 7 בריגות (אחת נוספת בבנייה), ספינה אחת ושמונה מפרשיות.
ב-1 באפריל 1815 הוסדרה הנהגתו של חיל הים הנורווגי, ופאסטינג הפך לשר הצי הראשון.
במהלך תקופת האיחוד השוודי-נורווגי שמרה נורווגיה על עצמאות כוחותיה המזוינים, כולל הצי הנורווגי.
ברוב האיחוד היה חיל הים הנורווגי לבעל תקציב ומימון נמוך, אף על פי שהיו תוכניות שאפתניות להרחיבו.
בסוף המאה ה-19 הוגדל הצי במטרה להגן על עצמאות מסוימת של נורווגיה מידי השוודים.
בשנת 1900, חמש שנים בלבד לפני פירוק האיחוד עם שוודיה, כלל הצי המלכותי הנורווגי שתי ספינות בריטיות להגנה על החופים (כל אחת משוריינת ובעלת משקל של כ-3,500 טון), שתים-עשרה ספינות קרב, שש-עשרה ספינות קרב קטנות (בעלות משקל של 60 טון), עשרים ושבע ספינות טורפדו ועוד.
אלו הופעלו בידי 116 קצינים בשירות פעיל (עם עוד 60 במילואים) ו-700 קצינים זוטרים ומלחים.
לצי המלכותי הנורווגי אף הייתה זרוע אווירית משלו בין השנים 1912–1944.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שמרה נורווגיה על נייטרליות, אך הכוחות המזוינים גייסו חיילים על מנת להגן על הנייטרליות של המדינה.
על אף שהייתה נייטרלית, צי הסוחר הנורווגי סבל מאבדות כבדות.
במהלך רוב תקופת מלחמת העולם השנייה, הייתה נורווגיה כבושה בידי גרמניה הנאצית, על אף שהכריזה עם פרוץ המלחמה על נייטרליות.
מלחמת העולם השנייה בנורווגיה החלה ב-8 באפריל 1940 כאשר ספינת הטורפדו הגרמנית "אלבטרוס" תקפה את ספינת המשמר הנורווגית "פול השלישי".
בהמשך המלחמה, בתחילת קרב נרוויק, ספינות משמר החופים הישנות ("פנסרסקייפ"), "אידסבולד" ו"נורג", שנבנו לפני שנת 1905 והיו מיושנות, ניסו להיאבק בספינות הקרב הגרמניות; שתיהן הותקפו בטורפדו וטבעו.
לעומת זאת, הצי הגרמני שלחם באוסלו עוכב כאשר ממצודת אוסקרבורג פתחו הנורווגים באש תותחי 280 מ"מ מיושנים, ותותחי 150 מ"מ מהצד המזרחי של מצרי דרבק.
פגזי הארטילריה גרמו לנזקים כבדים לסיירת הגרמנית "בליכר", אשר לאחר מכן הוטבעה בשל תקיפת טורפדו מהמצודה.
בקרב הסיירת הגרמנית היו למעלה מ-1,000 נפגעים מכלל אנשי הצוות והחיילים שנשאה הספינה.
הספינה נאלצה לסגת דרומה ולקרוא לתקיפה אווירית של המבצר.
עיכוב זה של הכוחות הגרמניים אפשר למלך הנורווגי הוקון השביעי ולמשפחתו, יחד עם הממשלה הנורווגית, להתחמק מהשבי הגרמני.
בפלישה לנורמנדי השתתפו 10 ספינות קרב ו-1,000 גברים מהצי המלכותי הנורווגי בשנת 1944.
במהלך המלחמה הפעיל הצי הנורווגי 118 אוניות, ובסוף המלחמה היו לו 58 אוניות ו-7,500 גברים בשירות.
הצי איבד בתקופת המלחמה 27 ספינות, 18 סירות דיג ו-933 גברים.
מלחמת העולם השנייה עד ימינו
בניית הצי הנורווגי מחדש בשנות ה-60 התאפשרה עם תמיכה כלכלית משמעותית מארצות הברית.
במהלך תקופת המלחמה הקרה, הצי הנורווגי היה מותאם להכחשת ים, על מנת להפוך את הפלישה מהים לקשה וכואבת ככל האפשר עבור התוקף.
במסגרת המשימה הזו, כלל הצי הנורווגי מספר גדול של כלים קטנים וכ-15 צוללות דיזל חשמליות קטנות.
כיום הצי המלכותי הנורווגי מחליף את הכלים הללו במספר קטן יותר של כלים בעלי קיבולת גדולה יותר.
הכשרת קצינים לשירות בצי המלכותי הנורווגי נעשית במסגרת האקדמיה הימית המלכותית של נורווגיה, אשר ממוקמת בלקסוואג שבברגן.
בנורווגיה קיים מוזיאון העוסק בנושא שימור נושא ההיסטוריה הימית של נורווגיה.
בשנת 1995 סולביי קריי מותנה למפקדת צוללת צבאית, והייתה מפקדת צוללת הראשונה בעולם.
נמלי הצי כוללים בין היתר את:
האקונסוורן, ברגן (הבסיס העיקרי של חיל הים).
ראמסונד, בין העיירות הארשטאד ונרוויק (מבצעים מיוחדים)
סרלנד (בסיס שייטת המשמר צפון)
הצי הנורווגי מורכב מצי, משמר חופים ובית ספר ימי.
בתי הספר של הצי מורכבים מ:
האקדמיה הימית המלכותית של נורווגיה.
כלים המשמשים את הצי כיום
הצי הספרדי (בספרדית: Armada Española) הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של ספרד, ואחד מציי המלחמה הוותיקים ביותר בעולם.
לזכות הצי הספרדי נזקפים הישגים היסטוריים חשובים, שהחשובים בהם היו גילוי אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס והקפת העולם על ידי פרדיננד מגלן וחואן סבסטיאן אלקנו.
במהלך מאות שנים שימש הצי הספרדי בתפקיד לוגיסטי מרכזי באימפריה הספרדית והגן על רשת נרחבת של נתיבי סחר לרוחב האוקיינוס האטלנטי בין אמריקה לאתיופיה וברחבי האוקיינוס השקט בין אסיה לאמריקה.
במאות ה-16 ו-17 היה הצי הספרדי הכוח הימי החזק ביותר בעולם, ובחלק מהתקופה גם הגדול ביותר.
תחת שלטון המלכים מבית בורבון עבר הצי במאה ה-18 רפורמה ששיפרה את היכולות הלוגיסטיות והצבאיות שלו.
במהלך אותה מאה היה הצי הספרדי השלישי בעולם בגודלו.
במאה ה-19 הפעיל הצי הספרדי צוללת שנבנתה בספרד, שהייתה אחת מהצוללות הצבאיות הראשונות.
בנוסף עשה הצי הספרדי צעדים חשובים ביצירת המשחתת ושוב השיג הישג חשוב בניווט, כאשר הפריגטה מחופת השריון נומנסיה (Numancia) הקיפה את כדור הארץ, בפעם הראשונה לאונייה מסוג זה.
הצי הספרדי בעשור השני של המאה ה-21 הוא הרביעי בגודלו באירופה, אחרי הצי הרוסי, הצי המלכותי הבריטי והצי הצרפתי.
בדירוג העולמי נמצא הצי הספרדי במקום השביעי, כשלפניו הציים האירופיים האמורים וכן צי ארצות הברית, הצי הסיני והצי ההודי.
בסיסיו העיקריים של הצי הספרדי ממוקמים ברוטה, פרול, סן פרננדו וקרטחנה.
שורשי הצי הספרדי נעוצים עוד בתקופה שלפני איחודה של ספרד.
שתיים מן הממלכות הנוצריות העיקריות בספרד, קסטיליה ואראגון, היו בעלות ציי מלחמה גדולים.
הצי של אראגון היה השלישי בגודלו בין ציי הים התיכון בסוף ימי הביניים, אחרי הציים של ונציה ושל ג'נובה (עד אמצע המאה ה-15, אז עבר הצי של אראגון בגודלו את הצי של ג'נובה).
עוצמתה הימית של אראגון איפשרה לה להשתלט על מספר רב של טריטוריות בים התיכון, יותר מכל ישות אירופאית אחרת, ובכללן האיים הבלאריים, סרדיניה, סיציליה, דרום איטליה ולזמן קצר גם דוכסות אתונה (אטיקה ובויאוטיה).
במקביל לפעילות הימית של אראגון, פעלה גם קסטיליה בתחום הימי במסגרת הרקונקיסטה, נגד הממלכות המוּריות, וכחלק מפעילות זו לכדה קסטיליה ב-1232 את קדיס.
קסטיליה גם סייעה לממלכת צרפת נגד אנגליה במהלך מלחמת מאה השנים, ובמהלך המלחמה לחם הצי הקסטיליאני בצי האנגלי ופשט על ערי חוף באנגליה.
קשרי המסחר הענפים של קסטיליה עם ערי המסחר בארצות השפלה הביאו לכך שתעלת למאנש הייתה למעשה "תעלה ספרדית".
ב-1402 השתלטה משלחת קסטיליאנית בראשות מגלה הארצות הצרפתי, ז'אן דה בטנקור על האיים הקנריים עבור שליט קסטיליה, אנריקה השלישי, מלך קסטיליה.
ב-1419 הביסו הקסטיליאנים את הצי של ברית ערי הנזה ומנעו מהן גישה למפרץ ביסקאיה.
במאה ה-15 החל מרוץ גילויים בין קסטיליה לבין פורטוגל, חלוצת המדינות האירופיות בעידן התגליות.
ב-1492 חצו את האוקיינוס האטלנטי שתי קרוולות וקאראק, בפיקודו של כריסטופר קולומבוס ובמימון איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ופרננדו השני, מלך אראגון.
עם הגיען ליבשת אמריקה נפתח עידן של סחר בין יבשתי, אותו הובילו ספרד ופורטוגל.
מסעות גילוי באמריקה ובאוקיינוס השקט
לאחר גילוי אמריקה החלו הספרדים בהתיישבות בכמה מן האיים בים הקריבי, כמו קובה.
במקביל החלו הקונקיסטאדורים הספרדיים לנחות ביבשת עצמה, לשם הובאו על ידי הצי הספרדי: הרנאן קורטס השתלט על האימפריה האצטקית, בשטחה של מקסיקו היום, ופרנסיסקו פיסארו הביס את אימפריית האינקה, בשטחה של פרו הנוכחית.
הצי הספרדי הוביל מגלי ארצות גם לאמריקה הצפונית: חואן פונסה דה ליאון נחת בפלורידה ב-1519 ואלונסו אלוורס דה פינדה הגיע לטקסס ב-1521. בשנת 1519 יצאה מספרד המשלחת הראשונה בהיסטוריה שמטרתה הייתה להקיף את כדור הארץ, בפיקוד פרדיננד מגלן הפורטוגזי.
מגלן נהרג בקרב בפיליפינים, והמסע הושלם על ידי חואן סבסטיאן אלקנו ב-1522.
ב-1565 יצאה משלחת מחקר של הצי, בראשות מיגל לופס דה לגאספי מספרד החדשה (מקסיקו) אל הפיליפינים דרך גואם.
מטרת המשלחת הייתה להקים בסיס למסחר של ספרד עם המזרח הרחוק.
במהלך מאתים וחמישים השנים הבאות פעלו באוקיינוס השקט אוניות סוחר ספרדיות, שכונו הגליאון של מנילה, בנתיבי סחר בין מנילה לאקפולקו.
עד תחילת המאה ה-17 היו הספרדים הכוח הדומיננטי באוקיינוס השקט.
הצי הספרדי היה זה שהוביל את האירופים לאיי מריאנה, איי קרוליין, איי טובאלו, איי מרקיז, איי שלמה וגינאה החדשה.
עוד בעת העתיקה הניחו חוקרים שקיימת יבשת דרומית, אותה כינו טרה אוסטרליס, וגם מגלי הארצות הספרדיים חיפשו אחריה; במהלך חיפושים אלה הגיעו הספרדים לאי פיטקרן ולארכיפלג ונואטו.
קבוצת האיים שהייתה חשובה ביותר לספרדים היו הפיליפינים, אליהם הגיעו כאמור ב-1565 ומאז חקרו אותם והתיישבו בהם.
הפיליפינים הפכו לבסיס הסחר של הספרדים במזרח הרחוק.
לאחר איחוד ספרד תחת שלטונו של קרל החמישי, שהיה נצר לשושלת בית הבסבורג, החזיקה ספרד שני ציים.
הצי הראשון, שהיה לפני האיחוד הצי של אראגון, כלל בעיקר גליאות מונעות במשוטים ונועד לפעילות בים התיכון; הצי השני, שהיה לפני האיחוד הצי הקסטיליאני, היה מורכב בעיקר מספינות מפרש, ונועד לפעול באוקיינוס האטלנטי.
חלוקה זו התקיימה עד המאה ה-17, שבמהלכה דעך השימוש בגליאות.
ב-1492 כבשו המלכים הקתוליים, פרננדו ואיזבלה, את ממלכת גרנדה, ובכך הושלמה הרקונקיסטה.
לאחר השלמת הכיבוש התעצם כוחה הימי של ספרד בים התיכון, והממלכה השתלטה על רוב ערי החוף החשובות בחופי צפון אפריקה ממערב לקירנאיקה, ובהן מלייה (נכבשה ב-1497), מרס אל כביר (1505), אוראן (1509), אלג'יר (1510) וטריפולי (1510), שהייתה שיא ההתפשטות הספרדית באזור זה.
עם זאת, העורף היבשתי של ערי החוף לא נכבש על ידי הספרדים והיה בשליטת יושביהם המוסלמים והברברים.
עובדה זו, בצירוף התעצמותה הימית של האימפריה העות'מאנית הביאו למתקפת נגד מוסלמית, שסיבכה את ספרד בעשורים רבים של לחימה אינטנסיבית על השליטה במערב הים התיכון.
ב-1571 לחמה ספרד נגד האימפריה העות'מאנית בקרב לפנטו בראש ברית של מדינות שנקראה הליגה הקדושה וכללה את הרפובליקה של ונציה, מדינת האפיפיור ובעלות ברית נוצריות נוספות.
ניצחונה של הליגה הקדושה היה מכריע, ובלם את התפשטותה את האימפריה העותמאנית אל מערב הים התיכון.
החל מ-1570 החל אתגר נוסף לעוצמתה הימית של ספרד: המרד ההולנדי שפרץ כנגד שלטונה של ספרד יצר כוח ימי חזק של ההולנדים המורדים, שתקף אוניות ספרדיות ויצר קושי רב לקיים את הקשר הימי של ספרד עם ארצות השפלה.
אחד מן הקרבות החשובים במלחמה זו היה קרב גיברלטר ב-1607, במהלכו הצליחה שייטת הולנדית להפתיע צי ספרדי שעגן בגיברלטר, ולהשמיד את רובו.
למלחמה היה מימד גלובלי, וחלק מן הקרבות במהלכה התרחש בים הקריבי ובמזרח הרחוק, במיוחד סביב הפיליפינים.
תגובתה של ספרד לתקיפות ההולנדיות כללה עידוד פריבטירים שפעלו משטחיה של הולנד הספרדית, ונודעו כדונקירקים, על שם הבסיס ממנו פעלו.
פרייבטירים אלה ארבו לאוניות סוחר ולספינות דיג הולנדיות.
בשנות ה-80 של המאה ה-16 החלה מעורבות של אנגליה במלחמת 80 השנים, לטובת ההולנדים.
מעורבות זו יצרה איום נוסף על הספנות הספרדית, איום שאותו ניסתה ספרד לפתור על ידי ניסיון לפלוש לאנגליה.
ב-1588 יצא צי מלחמה גדול, שכונה הארמדה הספרדית, במטרה להשתלט על תעלת למאנש ולאפשר נחיתה באנגליה.
מסעה של הארמדה הסתיים באסון ובאובדן כבד בנפש ובציוד.
התבוסה הביאה להנהגת רפורמות בפעילות הצי הספרדי.
עד אותה תקופה היה הצי מורכב מכמה ציים, ורוב האוניות היו למעשה אוניות סוחר חמושות, בליווי אוניות מלחמה של הכתר; אסון הארמדה הביא לארגון מחדש של הצי.
גם בתחום הטקטיקה הימית היו קרבות הארמדה נקודת מפנה בתולדות הלוחמה הימית: בפעם הראשונה היו תותחי האוניות המרכיב העיקרי בקרב, ולא ניגוחה של אוניית האויב או ההשתלטות הפיזית עליה על ידי חיילים.
לאור לקח זה, החלו הספרדים לצייד את אוניותיהם בתותחים ימיים שנבנו במיוחד למטרה זו.
גידולו של הצי הספרדי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-16 איפשר גידול ניכר בסחר הבין יבשתי והגדלה רבה של יבוא מוצרי מותרות וכסף.
אוניות ספרדיות הגבירו את פעילותן בתעלת למאנש, בים הצפוני ובים לכיוון אירלנד.
בעשורים הראשונים של המאה ה-17 הצליחו אוניות ספרדיות ללכוד אוניות סוחר ואוניות מלחמה רבות של האויב וסיפקו ציוד ואספקה לצבאות הספרדיים שפעלו בארצות השפלה ולמורדים האיריים באירלנד.
ספרד גם ספגה מהלומות במהלך המלחמה: ב-1596 הצליח כוח ימי הולנדי-אנגלי משולב לפשוט על קדיז, אך לא הצליח ללכוד את מטען הכסף שהגיע עם השיירה האחרונה.
הספרדים למדו את לקחי הפשיטה ושיפרו את הגנת הנמל; ניסיונות נוספים לתקוף את קדיז בשנים הבאות נכשלו.
למרות האוצרות העצומים שזרמו לספרד, התרוששה הממלכה בשל ההוצאות העצומות של מלחמת שלושים השנים, שהתרחשה במקביל למלחמת שמונים השנה בשטחי האימפריה הרומית הקדושה.
ספרד החלה לשקוע לאיטה, ובמהלך עשרות השנים שבין אמצע המאה ה-17 לסיומה התחזקו הולנד, אנגליה וצרפת על חשבונה.
סולם העדיפויות של אירופה היבשתית הותיר את הלוחמה הימית בתחתיתו, והצי הלך והידרדר.
הולנד השתלטה על האנטילים הקטנים בים הקריבי, אנגליה השתלטה על ג'מייקה וצרפת תפסה את חלקו המערבי של האי היספניולה.
טריטוריות אלו היו בסיס לפשיטות של שודדי ים ופריבטירים על נמלים וערים של ספרד בעולם החדש, ועל אוניות ספרדיות שהפליגו ביניהן.
הספרדים ריכזו את מאמציהם בשמירה על האיים החשובים ביותר עבורם, ובהם קובה, פורטו-ריקו ורובו של האי היספניולה.
ציי האוצרות, שהעבירו כסף ומותרות מאסיה ממרכז אמריקה לספרד המשיכו להפליג, אם כי היו קטנים יותר מבעבר.
לאורך מאות השנים שבהן פעלו הובסו ציי האוצר רק פעמיים: שיירה אחת נלכדה על ידי שייטת הולנדית ב-1628 ואחת על ידי שייטת אנגלית ב-1656. מתקפה אנגלית נוספת על שיירת אוצר שעגנה בנמל סנטה קרוס דה טנריפה הסתיימה בהשמדת האוניות הספרדיות, אך האוצר נפרק עוד לפני כן ולא נפל בידי האנגלים.
מצבו של הצי הספרדי המשיך להידרדר; במלחמת תשע השנים, בין השנים 1688 ל-1697, החליט המשטר מבית הבסבורג כי עדיף להסתמך על ציי אנגליה והולנד, שלחמו בברית עם בית הבסבורג באותה מלחמה, מאשר להשקיע בצי הספרדי, שלהם.
קרלוס השני, מלך ספרד, היה האחרון בשושלת בית הבסבורג הספרדית.
לאחר מותו, בסוף שנת 1700, פרצה מלחמת הירושה הספרדית בין ברית של מדינות שתמכה ביורש מבית הבסבורג, מן הענף האוסטרי, לבין תומכי יורש מבית בורבון, הצרפתי.
מלחמת הירושה חצתה את ספרד, והביאה למלחמת אזרחים ובסופו של דבר לאבדן סיציליה, סרדיניה, מינורקה וגיברלטר.
שתי האחרונות נכבשו על ידי כוחות בריטיים שלחמו תחת דגלו של הטוען לכתר ההבסבורגי, קרל השישי.
מינורקה נכנעה בסופו של דבר לספרד שנים לאחר מכן.
במהלך המלחמה אבדו לספרד גם נחלותיה בארצות השפלה ובאיטליה, כחלק מוויתוריה במסגרת הסכמי השלום, הסכמי אוטרכט, ראשטאט ובאדן.
ספרד ניסתה להשיב לעצמה את הטריטוריות שאיבדה במלחמת הברית המרובעת (1717–1720).
הצי הספרדי הוביל גייסות שפלשו לסיציליה ולסרדיניה, אך נחל תבוסה בקרב כף פסארו ב-11 באוגוסט 1718, וצבא הפלישה הספרדי הובס באיטליה על ידי האוסטרים.
בעקבות המלחמה הוחל ברפורמה מקיפה שנועדה להביא לחידוש הצי ולארגונו מחדש.
עוד ב-1714 הקים השלטון הבורבוני משרד ממשלתי לניהול הצבא והצי עוד ב-1714, שריכז את הפיקוד והמינהל של הציים השונים.
בעקבות מלחמת הברית המרובעת בוצעה תוכנית להאחדה קפדנית במינהל הצי, בתכנון ובהפעלת האוניות ובמבצעים.
כחלק מהארגון מחדש הוקם בסיס ימי בהוואנה, שנועד להוות בסיס לאוניות הצי בהגנה על המושבות הספרדיות ובמניעת הברחות ופעילות שודדי ים.
כחלק מהרפורמה, שונה תכנון האוניות הספרדיות: עד אז הושם הדגש בתכנון האוניות הספרדיות על טווח ארוך ויכולת שהייה ארוכה, במענה לצרכיה של האימפריה רחבת הידיים.
הרפורמה חוללה שינוי בתכנון האוניות, והדגש הושם על היכולת הקרבית של אוניות המלחמה הספרדיות.
ספרד הפכה למובילה בתחום תכנון ובניית אוניות מלחמה, שהנודעת בהן הייתה פרינססה.
אונייה זו הושקה בספרד ב-1731, ונלכדה על ידי הצי המלכותי הבריטי ב-1740 ליד כף פיניסטרה במהלך מלחמת הירושה האוסטרית.
יכולתה של האונייה הספרדית להילחם בשלוש אוניות בריטיות מדירוג דומה הרשימה את הבריטים: האונייה הספרדית הייתה גדולה יותר ונשאה תותחים גדולים יותר, בין שאר יתרונותיה.
הבריטים למדו את תכנונה של האונייה הספרדית והטמיעו כמה מן הלקחים באוניותיהם, למשל הגדלת ממדיהן.
במהלך מלחמת הירושה הפולנית (1733–1738) עשתה ספרד מאמץ נוסף להשיב לה את הטריטוריות שאיבדה באיטליה.
צרפת הייתה בעלת בריתה של ספרד במלחמה זו ואילו בריטניה והולנד נותרו נייטרליות ומצב גאופוליטי זה סייע לספרד להצליח הפעם במאמציה: במערכה ימית הצליחה ספרד לכבוש מחדש את סיציליה ואת דרום איטליה מאוסטריה.
במלחמת אוזנו של ג'נקינס (1739–1748), הפגין הצי הספרדי את יכולתו לשמור על הקשר הימי בין ספרד למושבותיה באמריקה ולהעביר אספקה לצבא הספרדי באיטליה, אל מול האיום הימי הבריטי.
בקרב קרטחנה דה אינדיאס, 13 במרץ - 20 במאי 1741, הצליחה שייטת ספרדית קטנה, בת שש אוניות ו-4,000 חיילים בלבד, להדוף מתקפות של צי בריטי גדול בהרבה, ובו כ-250 אוניות וכ-30,000 איש.
הספרדים, בפיקודו של בלאס דה לזו, הצליחו לעמוד בפני הכוח הבריטי הגדול, עד שזה האחרון נסוג, בין היתר בזכות סופה טרופית שהקשתה על הבריטים ומחלות שונות שפקדו את כוחותיהם, ובהן קדחת צהובה.
ניצחון זה האריך את שליטתם של הספרדים במושבותיהם באמריקה עד תחילת המאה ה-19.
תנופת הבינוי והחידוש של הצי הספרדי המשיכה; ב-1750 עבר הצי הספרדי בגודלו את הצי המלכותי ההולנדי והיה לצי השלישי בגודלו בעולם, אחרי הצי הצרפתי והצי המלכותי הבריטי.
במלחמת שבע השנים (1756–1763) הצטרפה ספרד לצרפת לקראת סוף המלחמה, נגד בריטניה.
הצי הספרדי לא הצליח למנוע את נפילת הוואנה בידי הבריטים באוגוסט 1763, ועם נפילת העיר נלכדה גם השייטת הספרדית שהייתה במקום.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783) התערבו המעצמות האירופיות לצידם של המורדים אך בעיקר כדי להילחם בבריטניה, כחלק ממאבקי הכוח באירופה.
ספרד הצטרפה למלחמה כבעלת בריתה של צרפת, אך לא כבעלת בריתן של 13 המושבות.
הספרדים סייעו רבות למורדים בהלוואות ובאספקת אמצעי לחימה, שהועברו אליהם מנמלים שונים בספרד.
הצי הספרדי, יחד עם הצי ההולנדי והצי הצרפתי, לחמו בצי הבריטי ויצרו עדיפות מספרית מולו, דבר שהכריח את הבריטים למתוח יותר ויותר את פרישת הצי שלהם.
בנוסף מילא הצי הספרדי, יחד עם ההולנדי והצרפתי, תפקיד חיוני בהעברת אספקה למורדים.
הצי הספרדי שימש בתפקיד מרכזי גם במבצעים של הצבא הספרדי כנגד הבריטים בפלורידה, שם הובסו הבריטים.
רוב הפעילות הימית נגד הבריטים בוצעה על ידי הצי הצרפתי, אם כי הצי הספרדי הצליח גם הוא לצבור הצלחות, ביניהן לכידת שתי שיירות בריטיות גדולות ובהן אספקה וציוד רב לכוחות הבריטיים ולתומכיהן מבין המתיישבים.
הפעילות הימית עם צרפת הביאה לכיבושה מחדש של מינורקה, אך ניסיון להטיל מצור על גיברלטר נכשל.
ספרד נמנתה עם אויבותיה של צרפת בתחילת מלחמות המהפכה הצרפתית (1792–1802), אך באוגוסט 1796 חתמה על הסכם עם צרפת והצטרפה לבעלות בריתה.
כחצי שנה לאחר מכן הובס הצי הספרדי על ידי הצי המלכותי הבריטי בקרב כף סנט וינסנט, ב-14 בפברואר 1797, וארבעה ימים לאחר מכן פלש הצי הבריטי לטרינידד וכבש את האי.
התבוסות שנחלו הספרדים נבעו לא רק מסיבות צבאיות אלא היו, במידה רבה, גם תוצאה של המצב הפוליטי הסבוך שהיה אז בספרד.
בעקבות ניצחונות אלו הטיל הצי הבריטי הסגר על קדיז, אמנם בהצלחה מוגבלת: התקפה על העיר נכשלה, ושיירות ואוניות במשימות מיוחדות הצליחו לחמוק מן האוניות הבריטיות בקלות יחסית, אם כי צי המלחמה העיקרי נותר בנמל ולא היה פעיל, בשל ההסגר.
עם חתימת הסכם אמיין ב-1802 בין בריטניה וצרפת הוסר ההסגר.
המלחמה התחדשה ב-1804. הסגר ימי הוטל שוב על קדיז, ופעילות הצי הספרדי צומצמה מאוד.
הצי הספרדי פעל בשיתוף פעולה עם הצי הצרפתי, ושני הכוחות הללו ניסו לחבור ביניהם בקיץ 1805 במטרה להשיג עליונות ימית על הצי הבריטי, להשיג שליטה בתעלת למאנש ולאפשר פלישה לבריטניה.
הבריטים הצליחו לגרום לצי המאוחד, הצרפתי-ספרדי, לצאת מנמל קדיז ולגרור אותו לקרב.
בעימות שהתפתח, קרב טרפלגר, הובסו הצרפתים והספרדים והעליונות הבריטית בים נקבעה לעשרות השנים הבאות.
אבדות הצי הספרדי היו כבדות - 11 אוניות קו, כרבע מאוניות הקו של הצי באותה עת.
בין האוניות שאבדו בקרב היו כמה מאוניות המלחמה הגדולות בעולם באותה עת, כמו סנטיסימה טרינידד שנשאה 140 תותחים בעת הקרב והייתה אוניית הקו הגדולה בעולם.
לאחר השתלטות נפוליאון על ספרד ותחילת המרד הספרדי נגדו ב-1807, עברה ספרד צד וחתמה על ברית עם הממלכה המאוחדת.
הצי הספרדי החל לפעול יחד עם הצי הבריטי כנגד הצרפתים.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-19 איבדה ספרד את רוב מושבותיה בעולם החדש.
האימפריה הספרדית הצטמצמה באופן דרסטי, וספרד עצמה הייתה נתונה בזעזועים פוליטיים רבים.
הצי איבד מחשיבותו והצטמק מאוד בגודלו.
עם זאת, בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-19 נעשו השקעות משמעותיות בצי, בעיקר בשייטות האוקיינוס השקט.
עוד ב-1846 רכש הצי הספרדי את האוניות הראשונות המונעות בקיטור ממקסיקו.
היו אלה שתי פריגטות, גואדלופ ומוקטזומה, שנבנו במקור בבריטניה ונמכרו למקסיקו ב-1842. האוניות נמכרו לספרד ביוזמת שליט מקסיקו, גנרל אנטוניו לופס דה סנטה אנה, שביקש לגייס כספים לצורך מלחמתו בארצות הברית, 1846 - 1848. הספרדים קראו לאוניות קסטילה ולאון.
שייטת אוניות קיטור ספרדית הפליגה באוקיינוס השקט במשימת סיוע למשלחת מדעית ב-1862, שמטרתה הסמויה הייתה תמיכה באזרחים הספרדים שבפרו מול התבססות העצמאות הפרואנית.
ביקורה של המשלחת הוביל בהמשך למלחמת ספרד–אמריקה הדרומית (1864–1871).
במהלך המלחמה ריכז הצי הספרדי 15 אוניות מלחמה, שלחמו בציים המשותפים של פרו, צ'ילה ואקוודור.
בשנות ה-90 רכש הצי הספרדי כמה סיירות משוריינות שנועדו למשימת שמירת הקשר בין ספרד לבין מושבותיה הנותרות.
ב-1896 היו לצי הספרדי 3 שייטות - בקדיס, פרול וקרטחנה.
בכל שייטת היו אוניות מחופות שריון וכן אוניות סיוע שנועדו להגנת חופים.
באותה שנה, 1896, כלל הצי הספרדי אוניית מערכה אחת, שמונה סיירות מדרג ראשון, שש סיירות מדרג שני ותשע מדרג שלישי.
בנוסף לאלה כלל הצי הספרדי 38 ספינות טורפדו.
עשר אוניות נוספות היו בשלבי בנייה שונים.
מספרי המשרתים בצי נשמרו באמצעות גיוס חובה בקרב אוכלוסיית יורדי הים של ספרד.
מלחמת ארצות הברית–ספרד שהתחוללה בין אפריל לאוגוסט 1898, נפתחה בקרב מפרץ מנילה, אחד הקרבות הימיים החשובים והמכריעים בהיסטוריה הימית.
במהלך הקרב הביסה שייטת אמריקאית בפיקוד קומודור ג'ורג' דיואי את שייטת האוקיינוס השקט של הצי הספרדי, בפיקוד אדמירל פטריסיו מונטוחו אי פסרון.
הקרב, שהתחולל ב-1 במאי 1898, הסתיים בניצחון מוחץ לצי האמריקאי וסימן את סוף העידן הגלובלי של הצי הספרדי.
כחודשיים לאחר קרב זה, ב-3 ביולי, הובסה שייטת ספרדית נוספת על ידי צי ארצות הברית בקרב סנטיאגו דה קובה.
השייטת הספרדית, שכללה ארבע סיירות משוריינות ושתי משחתות, ניסתה לפרוץ את ההסגר שהטילה ארצות הברית על קובה ונתקלה בכוח ימי עדיף בהרבה שכלל שלוש אוניות מערכה חדישות, אוניית מערכה נוספת מדרג שני, וסיירת משוריינת גדולה.
בקרב שהתפתח הושמדה השייטת הספרדית: חלק מהאוניות הוטבעו וחלק הוחפו, הועלו על החוף כדי למנוע את טביעתן.
הצי הספרדי היה פעיל במהלך מלחמת הריף, שהתנהלה בצפון מרוקו בין 1920 ל-1927, בין צרפת וספרד לבין רפובליקת ריף.
הצי ביצע פעולות רבות לאורך החוף, בהן הנחיתה באלאוסמאס ב-8 בספטמבר 1925, במהלכן הונחתו 13,000 חיילי הצבא הספרדי ליד העיירה אל חוסיימה, בחופה הצפוני של מרוקו, בקצה הצפוני של הריף.
הנחיתה הייתה מבצע צבאי ראשון מסוגו, ששילב נחיתה מן הים עם חיפוי אווירי גדול.
ביצוע הנחיתה היה במקביל לפיתוח הזרוע האווירית של הצי, Aeronáutica naval.
באפריל 1931 הוכרזה בספרד הרפובליקה הספרדית השנייה, והצי המלכותי הספרדי הפך לצי הרפובליקני הספרדי.
אדמירל הצי וראש הממשלה עד לנפילת המלוכה, אדמירל חואן באוטיסטה אסנאר-קבאנייאס העיר באגביות: "האם אתם סבורים שמה שקרה אתמול הוא דבר קטן?
ספרד שכבה לישון כמלוכה, והתעוררה כרפובליקה".
אמרתו זכתה לפופולריות רבה, ושיקפה לציבור את השינוי שעברה המדינה.
הצי הספרדי התחלק לאחר הפיכת יולי 1936, שהובילה למלחמת האזרחים.
שתי אוניות המערכה הקטנות מטיפוס דרדנוט, סיירת כבדה אחת, משחתת גדולה אחת וחצי תריסר צוללות ואוניות עזר אבדו במהלך המלחמה.
כמו הזרועות האחרות של הכוחות המזוינים של ספרד, שמר הצי הספרדי על נייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה, על פי המדיניות שקבע רודן ספרד, הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו.
מאז אמצע המאה ה-20 החל הצי הספרדי בתהליך של ארגון מחדש, במטרה לשוב למעמדו כאחד מציי המלחמה הגדולים בעולם.
לאחר פיתוחן של הפריגטות מסדרת באליארס, שהיו מבוססות על הפריגטות מסדרת נוקס של צי ארצות הברית, אימץ הצי הספרדי את הדוקטרינה הימית האמריקאית.
מפקדת הצי הספרדי - אדמירל הצי ומטהו - ממוקמים במדריד.
למטה הצי כפופים ארבעה פיקודים:
פיקוד האזור הימי של קנטבריה (חופה הצפוני של ספרד); מטה האזור נמצא בעיר פרול.
פיקוד האזור הימי של המצרים; מטה האזור נמצא בסן פרננדו ליד קדיס.
פיקוד אזור הים התיכון; מטה הפיקוד נמצא בקרטחנה.
פיקוד האזור הימי של האיים הקנריים; מטה הפיקוד נמצא בלאס פאלמאס דה גראן קנריה.
היחידות המבצעיות של הצי מסווגות על פי משימתן, ומוקצות לאחד משלושת הכוחות של הצי: הכוחות הקרביים, כוחות ההגנה וכוחות העזר.
הכוחות הקרביים אחראים על ניהול מבצעי התקפיים או הגנתיים כנגד אויב פוטנציאלי וכן על הבטחת נתיבי הים.
אוניות המלחמה הראשיות בכוחות אלו כוללות קבוצת נושאת מטוסים, מטוסים של הצי, אוניות תובלה, נחתות, צוללות וספינות תקיפה מהירות חמושות בטילים.
כוחות ההגנה אחראים גם הם על הגנת נתיבי השיט, לאורך החופים וגם הנתיבים באוקיינוס.
משימתם כוללת גם הגנה על דרכי הגישה הימיות לנמלי הים.
אוניות המלחמה המופעלות על ידי הכוחות ההגנתיים כוללות פריגטות, קורבטות ושולות מוקשים.
כמו כן נמצאים באחריות כוחות אלו יחידות ימיות שמשימתן הגנה על בסיסים ומתקנים של הצי.
כוחות העזר מבצעים משימות של תובלה ואספקה בים, וכן אחראים על ביצוע מגוון משימות כמו שמירה, מחקרים מדעיים ותחזוקת כלי שיט לאימונים.
האוניות המופעלות על ידי כוחות העזר כוללות מכליות אוניות תובלה ואפסרה וכן מטוסי סיור.
חיל הנחתים של ספרד (Infantería de Marina, חיל הרגלים של הצי) הוקם ב-1537 על ידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והוא חיל הנחתים הוותיק ביותר בין כל צבאות העולם.
חיל הנחתים כולל כמה יחידות:
חטיבת הנחתים, המהווה את כוח ההתערבות האמפיבי של הצי; בחטיבה כ-3,000 חיילים וקצינים, ולה מספר גדודים ובהם גדודי חי"ר, גדוד חי"ר ממוכן, גדוד הנדסי, גדוד ארטילרי ויחידות עזר;
יחידת ההגנה (Fuerza de Protección), שמשימתה הגנה על מתקני הצי ובסיסיו;
כוח הלוחמה הימית המיוחדת (Fuerza de Guerra Naval Especial), הכולל יחידות צוללנים, חבלה ימית ויחידה לפעילויות מיוחדות.
+סוגדגםארץ ייצורמספר כלי טיס בשירותהערותמטוס תקיפהמקדונל דאגלס AV-8B הרייר IIארצות הברית13תובלה קלהססנה סיטיישןארצות הברית4מסוק תובלהאוגוסטה בל AB 212ארצות הברית/איטליה7מסוק אימוניםיוז 500Mארצות הברית6מסוק תובלה ולוחמה נגד צוללותסיקורסקי SH-3 סי קינגארצות הברית10בשלבי יציאה משירותמסוק לוחמה נגד צוללותסיקוסקי SH-60 סיהוקארצות הבריתדגם SH-60B - 12
דגם SH-60F - 6מסוק תובלהNHI NH90אירופההוזמנו 7אמור להיכנס לשירות ב-2021
קוד נאט"וקצינים מתלמדיםמועמדים לקצונהאלומנו 1אלומנו 2גווארדיה מרינה 1גווארדיה מרינה 2
קוד נאט"וOF-1OF-2OF-3OF-4OF-5OF-6OF-7OF-8OF-9OF-10אלפרז דה פרגטהאלפרז דה נאוויוטניינטה דה נאוויוקפיטן דה קורבטהקפיטן דה פרגטהקפיטן דה נאוויוקונטרה אלמיראנטהויס אלמיראנטהאלמיראנטהאלמיראנטה חנרלקפיטן חנרל דה ארמדה
דרגת קפיטן חנרל דה ארמדה שמורה למלך ספרד בלבד.
+קוד נאט"וOR-1OR-2OR-3OR-4OR-5OR-6OR-7OR-8OR-9מרינרומרינרו דה פרימרהקאבוקאבו פרימרוקאבו מיורסרחנטוסרחנטו פרימרובריגדהסובטניינטהסובאופיסיאל מיור
"הצי הסודי של היהודים" ספר שכתב מורי גרינפילד העוסק בקבוצה של 10 אוניות מעפילים ו-250 אנשי צוותן, רובם מתנדבים יהודים מארצות הברית, שהשתתפו במפעל ההעפלה בין השנים 1946–1948..
עשר מתוך שישים וחמש האוניות שהסיעו כשבעים אלף מעפילים לעבר ארץ ישראל בין תום מלחמת העולם השנייה להקמת מדינת ישראל נרכשו בארצות הברית.
תשע מהן רכש המוסד לעלייה ב', ואחת רכש ארגון הקשור למפלגה הרוויזיוניסטית.
במקביל לרכישת אוניות בארצות הברית גייס המוסד לעלייה ב' כמאתיים וחמישים מתנדבים יהודים כאנשי צוות לאוניות אלה.
כיוון שהאוניות שנקנו בארצות הברית היו מן הגדולות בצי ההעפלה, השתתפו המתנדבים היהודים מאמריקה בהסעתם של כמעט 45% מכלל המעפילים שעשו דרכם לארץ-ישראל בין אוגוסט 1945 למאי 1948..
חלקם של המתנדבים האמריקאים במפעל ההעפלה הוצנע בגל הראשון של הספרים ובפרסומים שראו אור בנושא זה.
אביבה חלמיש במאמרה מציינת מספר סיבות אובייקטיביות וסובייקטיביות להתעלמות הכמעט מוחלטת מן המתנדבים האמריקאים.
מסיבות שונות מתנדבים אלו גם לא הוכרו כאנשי מח"ל (מתנדבי חוץ לארץ) משום שרובם חזרו מיד לארצות מוצאם ולא התגייסו לצה"ל.
מורי גרינפילד, אחד מן המתנדבים האמריקאים על אחת מספינות אלו – "התקווה", אסף מידע, חקר ופרסם את הנושא.
פרסום ספרו העלה את חשיבות הנושא למודעות בקרב החוקרים וההיסטוריונים.
השינוי במודעות לגבי תרומת המתנדבים למפעל ההעפלה, בתוספת תמיכה מצד יוצאי הפלי"ם, הביאו בסופו של דבר לשינוי בהגדרות הרשמיות כך שגם המתנדבים לעליה ב' נחשבים כיום אנשי מח"ל.
ההגדרה המקובלת כיום "כל אלה אשר עזבו את בתיהם הקבועים בכל ארץ שהיא בעולם והצטרפו בהתנדבות להגנת היישוב או להגנת המדינה היהודית החדשה, וכוונתם הייתה לחזור לארצות מוצאם בתום השירות".
להלן רשימת ספינות מעפילים וספינות להובלת ציוד ונשק אשר נרכשו בצפון אמריקה בתרומת היהדות המקומית ואשר צוות המלחים היה מורכב ברובו ממתנדבים אמריקאים:
(מקור + עברי) מוצא מפקד
לקראת ההגעה לארץ המעפילים הועברו בלב ים לאונייה טורקית בשם Akbel שקיבלה את השם 'ביריה' Norsyd / Balboa
מבצע ה"פאנים" בפיקוד יוסי הראל
רוב אנשי הצוות היו איטלקים Pan York
מבצע "הפאנים" בפיקוד יוסי הראל
רוב אנשי הצוות היו גולים ספרדים רפובליקנים uss lst-138
אינה חלק מספרו של גרינפילד kefalos
אדולף אוקו אוניית נשק 8 תל אביב
אינה חלק מספרו של גרינפילד
רוב אנשי הצוות היו זרים mala
אינה חלק מספרו של גרינפילד uss pc-1265
ג'וני טורטל רכש 22 חיפה
רכש עבור חיל היםמתנדבים בודדים
(26) 19 וינגייט/ ברכה פולד/ דלין/ טירת צבי/ נתן ב'/ המעפיל האלמוני/ כתריאל יפה/ לטרון/ לנגב/ נחשון/ משמר העמק/ קרב עמק איילון/ תל חימתנדבים נוספים
14 רכש, מודיעין, גיוס, אימונים
יחד עם המעפילים שנתפסו על ידי הבריטים נעצרו גם המתנדבים האמריקאים.
חלקם הועמדו לדין, אחרים נשלחו חזרה לארצות הברית והיו שגורשו עם המעפילים לקפריסין ואף לגרמניה.
ב־18 ביולי 1947, במסגרת ניסיונם למנוע מאוניות מעפילים להגיע לחופי ארץ-ישראל, השתלטו הבריטים, תוך כדי שימוש בנשק, על אניית המעפילים "אקסודוס 1947/יציאת אירופה תש"ז.
במאבק מול הבריטים נהרגו שלושה מאנשי האנייה – שני מעפילים, צבי (הירש) יעקובוביץ, מרדכי בומשטיין ואיש צוות מן המתנדבים האמריקאים – וויליאם ברנשטיין, היחיד מבין כל המתנדבים שנפל בעת מילוי תפקידו על ספינת מעפילים.
אוניות מעפילים, 45 במספר, אשר נתפסו על ידי "הסיירת הפלשתינאית" של הצי הבריטי נגררו לנמל חיפה וכונו "צי הצללים".
עם שחרור חיפה הוחל בהכשרת 10 כלי שיט מצי הצללים, אשר בעברן שימשו כאוניות קרב, להיות בסיס לחיל הים הישראלי.
שש מספינות "הצי הסודי" הצטרפו לחיל הים, אחרות אשר היו כשירות לשיט הפכו אוניות סוחר או ספינות נוסעים.
בנוסף לספינות אלו כדאי לציין את ספינות המעפילים הבאות שהיו אף הן חלק מ"צי הצללים" (אף כי לא נרכשו בתרומת יהודי ארצות הברית או אוישו בצוותי מתנדבים מצפון אמריקה) והוסבו לספינות חיל הים או צי הסוחר :
"חנה סנש" הפכה לאח"י "חנה סנש" (ש-29) ובהמשך הצטרפה לצי הסוחר (א/מ 52).
"ברכה פולד" הצטרפה לצי הסוחר (א/מ 28).
"אף על פי כן" הפכה לאח"י אף-על-פי-כן, שימשה לאימונים והחל משנת 1969 מוצגת במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
רובם של המתנדבים האמריקאים חזרו לבתיהם עם סיום מפעל ההעפלה.
חלק מצוות המתנדבים האמריקאים, כמו אחרים מאנשי מח"ל, בחרו להישאר במדינת ישראל, ביניהם מורי גרינפילד.
הצי הלבן היה הזרוע הימית של התנועה הלבנה במלחמת האזרחים בשנים 1918—1922 ברוסיה, שכללה ציים, משטים, שייטות ותצורות אחרות של אוניות וכלי עזר.
הצי הלבן כלל שתי אוניות מלחמה וספינות.
את אנשי הצוות ייצגו קצינים ימיים ומלחי הצי הצבאי והסוחר הרוסי, וכן קציני צבא האימפריה הרוסית.
יחידות הצי הלבן היו כפופות להנהגת הצבאות הלבנים.
בממשלת האדמירל אלכסנדר קולצ'ק כשהיה השליט העליון ברוסיה, פעל משרד הצי, בראשות האדמירל מ.
סמירנוב שניסה לשלוט בכל הצי הלבן.
עם זאת, הניהול האמיתי הוגבל באופן משמעותי בעקבות המצב המלחמתי בשטח.
צי הים השחור הלבן נוצר בינואר 1919 בנובורוסיסק במסגרת צבא המתנדבים.
ביולי 1919 הועבר בסיס צי הים השחור לסבסטופול.
צי הים השחור ציית בעקביות לפיקוד צבא המתנדבים, הכוחות המזוינים של דרום רוסיה והצבא הרוסי של גנרל וראנגל.
בזמנים שונים פיקדו על הצי סגן האדמירל א.
קאנין ; סגן אדמירל מ.
סבלין ; סגן אדמירל ד.
ניניוקוב ; סגן אדמירל א.
הצי היה הראשון שכלל את שוברת הקרח המבוקש "פולזני", הצוללת "טיולן" וסירת הנשק "K-15".
באפריל 1919, צורפה סיירת "Cahul".
בקיץ 1919 היו לצי כבר יותר מעשר אוניות מלחמה ואוניות למטרות אחרות.
בסתיו העביר הפיקוד הבריטי לצי הלבן את ספינת הקרב "ווליה", הסיירת "אלמז", כמה משחתות וספינות אחרות .
הצי הפך לגדול במיוחד בשנת 1920: הוא כלל למעלה מ-120 אוניות, שכללו את ספינת הקרב הגנרל אלכסייב, סיירת אחת, 3 סיירות עזר, 8 משחתות ו-9 ספינות קרב.
צי הים השחור כלל את יחידת ההגנה בים אזוב הכפופה לו, שכללה 8 ספינות קרב.
מאז מאי 1919 יחידה זו פעלה בים אזוב, ביולי 1919, בגלל המצב המשתנה, היא הועברה לנהר הדנייפר.
מאז דצמבר 1919 הופיעה יחידה שנייה של ספינות צי הים השחור על ים אזוב, כולל ספינת הקרב רוסטיסלב, 12 ספינות תותחים ומספר ספינות נוספות.
בהתאם למצב, יחידה זו חוזקה מעת לעת על ידי שניים או שלוש משחתות מסבסטופול.
ספינות צי הים השחור השתתפו בפעולות של הצבא הרוסי של הברון ורנגל, הובילו כוחות, סיפקו תמיכה באש לכוחות היבשה, הציבו שדות מוקשים, נלחמו בקרבות עם ספינות חיל הים של הצבא האדום, לאחר התבוסה של צבא ורנגל, ספינות הצי פינו חיילים ופליטים מחצי האי קרים.
בנובמבר 1920 הפך צי הים השחור הלבן לשייטת רוסית ועד שנת 1924 התבסס בנמל ביזרט בתוניסיה.
בשנת 1924 פורקה השייטת הרוסית וספינותיה הועברו לברית המועצות.
עם זאת, הספינות שהועברו לברית המועצות נשארו בביזרט ובהמשך הן נמכרו לצרפת לגריטה.
השייטת הסיבירית הצטרפה לתנועה הלבנה לאחר הופעת החיל הצ'כוסלובקי ביולי 1918, במהלכה הוחרמו ספינות השייטת: סיירת עזר, סירת רובה, תשע משחתות, כלי עזר וכלי שיט אחרים.
לאחר הקמת רפובליקת המזרח הרחוק בשנים 1920–1921 הפכה השייטת לחלק מהצי המהפכני העממי שלה, אך לאחר ההפיכה בוולדיווסטוק ב-26 במאי 1921, היא הפכה שוב לחלק מהצי הלבן.
במהלך פעולות האיבה ביצעו מספר פעולות נחיתה.
באוקטובר 1922, לאחר התבוסה של "הלבנים", יחידה אחת של אוניות השייטת פינתה 10 אלף פליטים מוולדיווסטוק.
יחידה זו התפנתה לפיליפינים והגיעה לשם רק בינואר 1923. חלק מהספינות טבעו לאורך הדרך.
שאר הספינות נותרו בוולדיווסטוק והפכו בסופו של דבר לחלק מהצי של הצבא האדום.
לאחר לכידת האנטנטה באוגוסט 1918, שייטת האוקיינוס הארקטי נכללה בכוחות המזוינים של המינהל העליון של אזור הצפון, ולאחר מכן הממשלה הזמנית של אזור הצפון.
בתחילת 1920 כלל הצי את ספינת הקרב צ'סמה, ארבע משחתות, צוללת אחת, ארבע ספינות מוקשים, שבע ספינות הידרוגרפיות ומספר כלי עזר נוספים.
השייטת הוכפפה למשלחת ההידרוגרפית של הים הלבן והאוקיינוס הארקטי, כמו גם מספר שייטות של נהרות ואגם (פצ'ורה, סוורודווינסק, אונגה), כמו גם נמלי ארכנגלסק ומורמנסק.
השייטת עסקה בעיקר בליווי אוניות עם מטען לצבאות קולצ'אק ותמיכה הידרוגרפית.
לאחר שהצבא האדום כבש ב-21 בפברואר 1920 את ארכנגלסק וב-7 במרץ 1920 את מורמנסק השייטת הפכה לחלק מכוחות חיל הים של הצבא האדום.
באביב 1919 הוקמה שייטת הים הכספי, אשר בתחילת 1920 כללה 9 סיירות עזר, 7 ספינות תותחים ותעופה ימית, שכללה 10 מטוסים ימיים לתובלה אווירית, כמו גם מספר ספינות עזר.
השייטת הייתה חלק מצבאות דרום רוסיה.
השייטת ניהלה פעולות נגד "האדומים": ספינותיה נלחמו עם ספינות בצי הוולגה-הכספי של הצבא האדום בדלתא נהר הוולגה, הקימה שדה מוקשים של מאתיים מוקשים סביב אסטרחן, ובכך סיפקה מצור ימי של העיר ותמיכה משמעותית לכוחות "הלבנים" בחוף הים הכספי.
בעקבות המתקפה המוצלחת של הצבא האדום, שתפס את נקודות הבסיס העיקריות של השייטת בגורייב ובקרסנובודסק, באפריל 1920, השייטת נאלצה לעבור לבאקו לנמל האיראני שבאנזלי בשליטת בריטניה הגדולה.
במקביל, סיירת העזר "אוסטרליה" והספינה "Sentry" עזבו את השייטת וערקו לצד הבולשביקים.
באנזלי, השייטת נכלאה למעשה על ידי הבריטים.
17-18 במאי 1920 לאחר פעולה מוצלחת של האדומים, 23 אוניות ו-4 מטוסים הוחרמו מהבריטים, הוחזרו לרוסיה הסובייטית ונכללו בכוחות הצי של הצבא האדום.
הצי הסלובני (בסלובנית: , בתרגום חופשי: החטיבה הימית 430 של צבא סלובניה) הוא חלק מהכוחות המזוינים של סלובניה.
מספר החיילים המשרתים בצי הסלובני הוא 60 וברשותם שניי כלי שיט מה שהופך אותו לקטן ביחידות הצבא הסלובני ובכלל בחילות הים בעולם.
ראשיתו של הצי הוא עם השגת העצמאות של סלובניה בשנת 1991. בתחילה הוקמה בעיר אנקרן מחלקת צלילה קטנה המצוידת בציוד צלילה ספורטיבית בגלל אמברגו הנשק של האו"ם נגד הרפובליקות היוגוסלביות לשעבר.
העימות העיקרי שהצי הסלובני לקח בו חלק היה מלחמת עשרת הימים (מלחמת העצמאות הסלובנית).
החטיבה הימית 430 הוקמה (כמו שהיא מוכרת היום) באופן רשמי בשנת 1993 לאחר שינויים ארגוניים של צבא סלובניה.
ספינת הסיור הסלובנית "טריגלב" נשלחה למזרח סיציליה בסוף 2013 לסייע לאיטליה עם מהגרים מצפון אפריקה, כחלק ממבצע מארה נוסטרום .
באוקטובר 2015 נשלחה "טריגלב" לדרום איטליה במסגרת מבצע סופיה של האיחוד האירופי.
לאחר ביטול האמברגו בשנת 1996, רכשה סלובניה ספינת סיור אחת מסוג דבורה סימן 2 מהתעשייה האווירית לישראל, אשר נקראה "אנקראן" על שם עיירת החוף, וסימונה הוא: HPL-21.
בשנת 2008 הודיע משרד ההגנה שסלובניה תרכוש ספינת סיור אחת בשם פרויקט 10412 מרוסיה, שהוצעה בתשלום חוב.
הספינה קיבלה את שם ההר הגבוה במדינה: "טריגלב", וסימונה הוא: VNL-11.
בסביבות אוגוסט 2015 שתי הספינות עברו שיפוץ במספנת טריאסטה.
מלבד זה יש שימוש גם בסירות גומי לא חמושות, מה שהופך אותו לחיל הים הקטן בעולם.
יעודות של הצי הוא: לישמור על המרחב הימי של סלובניה ועל האינטרסים הסלובנים, לשמש כמשמר חופים, תמיכה אזרחית במצבי חרום ושיתוף פעולה עם גורמים בנאט"א.
הצי המלכותי ההולנדי (בהולנדית: Koninklijke Marine) הוא הזרוע הימית של הכוחות המזוינים של הולנד.
הצי נוסד ב-1488 מה שהופך אותו לצי השלישי בבוותיקותו בעולם (אחרי הצי הפורטוגלי והספרדי).
לאורך ההיסטוריה מזוהים ההולנדים עם פיתוחים טכנולוגיים ימיים, ביסוס סחר גלובלי ותעשיית ספנות מפותחת; כל אלו הובילו להקמת אחד הציים החזקים בעולם שהגיע לתור הזהב שלו סביב המאה ה-17, אך לאחר מכן החל בתהליך דעיכה בעיקר אל מול עליית כוחה של האימפריה הבריטית והצי המלכותי הבריטי.
הצי ההולנדי נוסד ב-8 בינואר 1488, כאשר "חוק האדמירלות" הוצא על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובנו פיליפ היפה, שליט הארצות הבורגונדיות.
בתחילת דרכו, הצי ההולנדי היה בעל אופי פרטי, עם ספינות שהופעלו על ידי סוחרים עשירים ורשויות מקומיות בנמלים הרבים של ארצות השפלה.
הספינות אלה נלחמו נגד פיראטים ומתחרים זרים, ופעולות אלו נתמכו על ידי הרשויות ההולנדיות בתקופות מלחמה.
הוא הגיע לתור הזהב שלו בתקופת הרפובליקה ההולנדית (1581–1795), לאחר שבשלב מסוים היה לצי הגדול בעולם שהתמודד מול הציים האדירים של אנגליה, צרפת וספרד.
במהלך תקופה זו כוחות הצי התחלקו לחמש אדמירליות נפרדות (שלוש בהולנד, אחת בפריזלנד וזילנד) שהפעילו ציים מקומיים.
לאחר שהולנד קיבלה את עצמאותה והתפרקה הרפובליקה הבטאווית בדצמבר 1813, הצי ההולנדי קם שוב לתחייה.
למרות מחסור בכוח אדם ואתגרים בהגנה על נכסי חברת הודו המזרחית, הצי נכנס למהלך מודרניזציה נרחב ומשנת 1867 הרייקסוורף באמסטרדם הייתה למספנה הראשונה שהייתה מסוגלת לספק ספינות מלחמה גדולות ומודרניות עשויות פלדה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הושקו מספר סיירות מוגנות וספינות הגנה על החוף וב-1905 שונה שם הצי ההולנדי לשמו ההיסטורי "הצי המלכותי ההולנדי" (Koninklijke Marine), בתקופה זו הוכנסו לשירות הצוללות הראשונות והצי ההולנדי המשיך להתפתח ולקחת חלק בפעילות ימית סביב העולם.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, הצי החליט להצטרף למרוץ הדרדנוטים ולבנות ספינות מערכה מודרניות, אך תוכניות אלה נקטעו עם פרוץ המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצי ההולנדי לחם נגד גרמניה, איטליה ויפן.
הצי ההולנדי בדרום-מזרח אסיה, בפיקודו של תת-אדמירל קרל דורמן, היה חלק מהפיקוד הימי האמריקאי-בריטי-הולנדי-אוסטרלי המשותף (פיקוד ABDA) שניסה לעצור את הפלישה היפנית לג'אווה ב-27 בפברואר 1942. קרב ים ג'אווה הסתיים בתבוסה קשה לכוחות הברית, עם אובדן ספינות רבות, כולל הסיירות ההולנדיות "אהמ"ה דה רויטר" ו"אהמ"ה ג'אווה" והמשחתת "אהמ"ה קורטנאור".
הצי המלכותי מורכב ממספר שירותים:
אסקדרון הצי: כולל את כל צי כלי השיט על פני הים, בהן הפריגטות, אוניות הסיוע הלוגיסטי ואוניות הלוחמה האמפיבית.
שירות הצוללות: כולל את צוללות הצי ואוניות הסיוע לצוללות; נכון ל-2024 הוא כולל 3 צוללות מסדרת וולרוס ואוניית הסיוע אהמ"ה מרקור (A900).
שירות זיהוי ופינוי מוקשים: מספר אוניות פינוי ושולות מוקשים מסוגים שונים.
השירות ההידרוגרפי: אוניות האמונות על סקר ומיפוי של המים הטריטוריאליים של הולנד.
השירות הרפואי: אמון על סיוע רפואי וסוציאלי למשרתי הצי המלכותי.
שירות התעופה הימית: אמון על סיור, חילוץ והצלה, תובלה ולוחמה נגד צוללות על בסיס מערך כלי טיס; נכון ל-2024 השירות מורכב משתי טייסות מסוקי NHI NH90.
פיקוד הצי הקריבי: פיקוד האמון על הגנת הולנד הקריבית והטריטוריות ההולנדיות בקריבים, כולל גם את משמר החופים הקריבי הולנדי.
חיל נחתים מורכב משתי קבוצות לחימה (MCG) בגודל גדוד (כ-720 לוחמים) כל אחד, בנוסף ליחידה המיוחדת: כוחות מבצעים ימיים מיוחדים (NLMARSOF).
לצד הכוחות הלוחמים העיקריים כולל החיל גם יחידות אימון וסיוע לוגיסטי, בנוסף לאסקדרון הפשיטה ה-32 המוצב בטריטוריות הקריביות בארובה, תחת פיקוד הכוחות ההולנדים הקריביים.
נכון ל-2024 כוח האדם של חיל הנחתים ההולנדי הוא כ-2,500 ובראשו בריגדיר גנרל איוו מורמן.
הצי הסינגפורי הוא הצי והזרוע הימית של הכוחות המזוינים של סינגפור.
הצי מהווה את קו ההגנה הראשון של המדינה.
תפקידו המרכזי הוא להגן על נתיבי הסחר הימי של סינגפור ולתרום לביטחון וליציבות האזורית.
בימי שלום מתבטאת משימה זו בשמירה רצופה על ערנות ובביצוע סיורים והשגחה במצר סינגפור – קו החזית נגד הברחות, פיראטיות, טרור וחדירות בלתי מורשות.
לשם כך פועל הצי בשיתוף פעולה הדוק עם סוכנויות הים הלאומיות של סינגפור ועם הקהילה הבין־לאומית הרחבה.
הצי הסינגפורי נולד באופן רשמי ב־5 במאי 1967, עם הנפת דגל הכוח הימי המתנדב של סינגפור (Singapore Naval Volunteer Force – SNVF) במפקדתו הראשונה, RSS Singapura.
בטקס הצנוע סומן תחילתו של כוח ימי עצמאי למדינה הצעירה.
בראשית דרכו כלל הצי שתי ספינות עץ קטנות בלבד – RSS Panglima ו־RSS Bedok – שתיהן ספינות ששימשו בעבר את הצי המלכותי הבריטי.
בשנת 1969 הוקמה בבית הספר הימי הראשון על סיפון RSS Singapura, ובהמשך הועבר לבלאקנג מאטי (כיום האי ס
מדריכים מהצי המלכותי של ניו זילנד אימנו את המחזור הראשון של 160 מגויסים, שכלל חשמלאים, מהנדסים ומלחים.
צוערי ים נשלחו לבריטניה, אוסטרליה, ניו זילנד וקנדה להכשרה מקצועית ולניסיון מבצעי בציים ותיקים.
בדצמבר 1970 הצטרפה לצי הספינה RSS Independence, הראשונה מדגם Independence-Class Patrol Craft – ספינות סיור שנועדו להגן על נתיבי הסחר ועל חופי המדינה מפני הברחות ושודדי ים.
בשנת 1971 הוקמה יחידת הצלילה של הכוחות המזוינים (SAF Diving Centre), שמנתה 16 צוללנים בלבד והחליפה את יחידת הצלילה הבריטית.
היחידה הפכה בשנת 1975 ליחידת הצלילה הימית (Naval Diving Unit – NDU).
בשנת 1972 נוספו לצי ספינות טילים מדגם Sea Wolf-Class Missile Gunboats – צעד משמעותי לעבר לוחמה ימית מתקדמת.
הספינות צוידו במכ"מים, מערכות נשק אלקטרוניות וטילים מודרניים, ו־RSS Sea Wolf הייתה הראשונה באזור שירתה טיל נגד ספינות בהצלחה.
ב־26 בינואר 1974 נחנך בסיס הצי הראשון של סינגפור – בסיס פולאו ברני (Brani Naval Base) – על ידי ראש הממשלה לי קואן יו.
מיקומו המרכזי אפשר פריסה מהירה של ספינות הצי ברחבי מצרי סינגפור.
ב־31 בינואר 1974 עמד הצי במבחן מבצעי ראשון במהלך תקרית לאגו (Laju Incident), כשארבעה חמושים תקפו את מתחם הנפט של חברת Shell באי פולאו בוקום וחטפו מעבורת עם חמישה אנשי צוות.
ספינות הצי RSS Sea Hawk, RSS Independence, RSS Sovereignty ו־RSS Daring הוזנקו, חסמו את נתיב הבריחה של המחבלים והביאו לשחרור בני הערובה בתמורה ליציאת המחבלים מן המדינה.
באותה שנה הוקם בית הספר לצוערים (Midshipman School) במרכז ההדרכה הימי בסמבאוואנג, כדי לאפשר הכשרת קצינים בסינגפור עצמה.
המחזור הראשון כלל 12 קצינים סדירים ו־30 אנשי שירות חובה.
ב־1974 ביצע הצי הסינגפורי את שיגור טיל הים–ים הראשון בדרום־מזרח אסיה, וב־22 בינואר 1975 הושקו שלוש ספינות טילים חדשות מדגם Sea Wolf, שסימנו את המעבר של הצי לכוח לחימה התקפי מודרני.
ב־1975 נוספו ממדים חדשים ליכולות הצי: ספינות התובלה מדגם County-Class LST נרכשו מן הצי האמריקני במחיר סמלי של דולר אחד לספינה, כדי לחזק את יכולות התובלה הימית של הכוחות המזוינים.
באותה תקופה נרכשו גם מטוסי סיור ימיים מדגם Skyvan SH7, שהופעלו בשיתוף חיל האוויר של סינגפור וסיפקו יכולת מודיעין אווירי ראשונה מסוגה לצי.
ב־1976 רכש הצי שתי ספינות גרירה לפינוי מוקשים – RSS Mercury ו־RSS Jupiter – מהצי האמריקני.
השתיים הפליגו מסן פרנסיסקו לסינגפור במשך 63 ימים, מסע שכלל חציית שלושה טייפונים ונחשב למסע ההפלגה הראשון של הצי הסינגפורי על פני האוקיינוס השקט.
בסוף שנות ה־70 חווה הצי תקופה של ירידה במורל ובביטחון עצמי.
מאמצי האכיפה הימית נגד מהגרים בלתי חוקיים נמשכו, אך מחסור בכלים ובתמונה מבצעית ימית כוללת גרם לקשיים.
השאלה על תפקידו האסטרטגי של הצי עלתה לדיון מחדש.
בתחילת שנות ה־80 הגדיר הצי מחדש את ייעודו: הגנה על נתיבי הסחר הימי של סינגפור – Sea Lines of Communication (SLOCs) – כמשימה אסטרטגית עליונה.
הבנה זו עיצבה את תפקידו העתידי של הצי ככוח מגן על הכלכלה הלאומית.
בשנת 1981 נבנו לראשונה בסינגפור כלי שיט מדגם Swift-Class Coastal Patrol Craft – ספינות סיור חופיות שתוכננו ויוצרו באופן מקומי.
12 ספינות הושקו באוקטובר 1981, והפחיתו את העומס על ספינות הטילים, שאפשר להן להתמקד באימוני לחימה מתקדמים.
ב־29 בינואר 1983 הופעלה יחידת הצלילה הימית בפעולת חילוץ ימית בעקבות קריסת קו הרכבל של סנטוזה, שבה נפלו שתי קרוניות למים.
בין השנים 1986–1988 שודרגו ספינות הטילים Sea Wolf במערכות תקיפה מתקדמות, ובהן טילי Harpoon ארוכי־טווח ומערכת בקרת מידע מבצעית (Action Information System – AIS).
שדרוגים אלו אפשרו לצי לתאם לחימה ימית ברמה טכנולוגית גבוהה בהרבה.
בשנות ה־80 הורחבו יכולות יחידת הצלילה, והיא החלה לבצע גם משימות לחימה תת־ימית ונטרול מוקשים.
בשנת 1984 הותקן מתקן היפרברי מודרני לטיפול במחלות לחץ.
בשנת 1990 נכנסה לשירות ספינת הטילים הראשונה מדגם Victory-Class Missile Corvette, שסימנה את התרחבות הצי מעבר להגנה חופית בלבד.
הספינות הללו צוידו במערכות לוחמה נגד צוללות ובמערכות שליטה תלת־ממדיות, והעניקו לצי יכולת תקיפה כוללת.
בין השנים 1990–1991 הושלמה קליטת שש ספינות מדגם זה, והצי עבר ארגון מחדש שכלל הקמת פיקוד אימונים (Training Command – TRACOM), פיקוד חופי (Coastal Command – COSCOM) ופיקוד לוגיסטי ימי (Naval Logistics Command – NALCOM).
ב־2 בספטמבר 1994 נחנך בסיס הצי החדש בטואס (Tuas Naval Base), שתוכנן באופן חכם כך שיכלול רציפים בשטח מצומצם, מערכת אחסון אוטומטית ומספנה צפה לתיקון אוניות.
בשנת 1995 הצטרפו לצי ארבע ספינות נגד מוקשים מדגם Bedok-Class Mine Countermeasure Vessels, וכן ארבע צוללות מדגם Challenger-Class שנרכשו מהצי השוודי – צעד ראשון בפיתוח היכולות התת־ימיות של סינגפור.
בשנת 1996 הצטרפה לצי הסינגפורי הספינה הראשונה מדגם Fearless, אשר תוכננה ונבנתה מקומית ונטלה את משימות ההגנה החופית שבוצעו בעבר בידי ספינות הסיור החופיות.
ספינות מדגם זה הוצבו לפטרולים יומיים במצר סינגפור ובסביבת האי פדרה בלאנקה.
ב־19 בפברואר 1997 הושגה כשירות מלאה של מטוסי הסיור הימי (Maritime Patrol Aircraft – MPA) מדגם Fokker 50, המספקים תמונת מודעות ימית רחבה ומאפשרים גילוי מוקדם וזיהוי מטרות מעבר לאופק.
המטוסים מצוידים בטילי Harpoon, ומשמשים הן במשימות לחימה והן במבצעי חיפוש, איתור וסיור ימי.
ב־2 במאי 2000 הגיע לסינגפור RSS Conqueror, הצוללת הראשונה מתוך ארבע צוללות מדגם Challenger שנרכשו משוודיה, וסימנה את ביסוס היכולות התת-ימיות של הצי.
מיד לאחר כניסתה לשירות יצאה הספינה להקפת עולם שנמשכה ארבעה חודשים, ובמהלכה השתתפה בסקירה הימית הבינלאומית בניו יורק.
ספינות מדגם זה נטלו חלק לאורך השנים במבצעי שמירת שלום, לוחמה בפיראטים וסיוע הומניטרי.
החל משנת 2004 החל הצי להפעיל כלי שיט בלתי מאוישים (USV) – אחד הציים הראשונים בעולם שעשו זאת מבצעית.
ה־Protector USV הופעל להגנת מתקנים אסטרטגיים במפרץ הפרסי הצפוני.
באותה שנה הושקה הספינה הראשונה מדגם Formidable-class.
פלגת הפריגטות החדשה צוידה במערכות חישה ונשק מתקדמות ללוחמה נגד מטוסים, ספינות וצוללות.
במאי 2004 נחנך בסיס הצי בצ'אנגי, שנבנה עם מתקני תחמושת ומחסן אוטומטי תת-קרקעיים.
לאחר רעידת האדמה וצונאמי בדצמבר 2004 פרס הצי שלוש ספינות LST ויחידות סיוע נוספות לאינדונזיה.
בשנת 2005 נקלטה בצי צוללת מדגם Archer-class, המצוידת בהנעה אוויר-בלתי-תלויה (AIP).
בשנת 2013 הושלם הפרויקט, והוכרז על רכישת צוללות Type-218SG מגרמניה, שתוכננו במיוחד לתנאי הים הטרופיים של סינגפור.
בשנת 2007 הושקה ונכנסה לשירות הפריגטה הראשונה מדגם Formidable, שסימנה את המעבר לצי דור שלישי.
יכולותיה התחזקו עם קליטת מסוקי S-70B Seahawk החל מ־2009, שהעניקו לצי יכולות נגד-צוללות ואיסוף מודיעין מוגברות.
בין 2008 ל־2012 השתתפו פריגטות הצי בתרגילי RIMPAC ויוחל פרסומן המבצעי, לרבות פריסה למאבק בפיראטים במפרץ עדן במסגרת כוח המשימה הרב-לאומי CTF-151. במקביל הושלמה קליטת שש הפריגטות של פלגת ה־Formidable.
בשנת 2011 הושקה הצוללת הראשונה מדגם Archer, ולאחריה RSS Swordsman ב־2013. בה בעת שודרגו קורבטות הטילים (MCV) ונוספו להן מערכות חישה ומל"טי ScanEagle.
בשנים 2014–2015 השתתף הצי בחיפושים אחר מטוס AirAsia QZ8501, תוך הפעלת ספינות חילוץ, כלי שיט בלתי מאוישים וכלי צלילה אוטונומיים.
בשנת 2015 נחנך מרכז האימונים לצוללות RSS Challenger Submarine Training Centre, ולצדו נגרעו מהשירות שתי הצוללות הראשונות מסוג Challenger.
בשנת 2016 הובילה RSS Steadfast – לראשונה עבור ספינה שאינה אמריקנית – שייט משותף רב-לאומי מתרגיל RIMPAC.
ב־5 במאי 2017 נכנסה לשירות RSS Independence, הספינה הראשונה מדגם Littoral Mission Vessel (LMV) שנבנה מקומית, בעלת יכולת תצורה גמישה והתאמה למשימות מגוונות.
אותה שנה ציינה הצי 50 שנה לקיומו, ולכבוד האירוע נערכה הסקירה הימית הבינלאומית הראשונה בסינגפור בהשתתפות 44 מדינות.
ב־18 בפברואר 2019 הושקה בגרמניה RSS Invincible, הראשונה מדגם Invincible-class submarine, שתוכננה במיוחד לסביבה הימית הרדודה והעמוסה של סינגפור, ומצוידת ביכולות השרידות ושהייה ממושכת מתקדמות.
הסמל התלת־ממדי של הצי הסינגפורי כולל אלמנטים המבטאים את ערכיו ואת זהותו:
הסהר וחמשת הכוכבים – מייצגים את סינגפור ואת הערכים הלאומיים שעליהם היא מושתתת.
הם ניצבים במרכז הסמל, כפי שהצי הוא מרכיב מרכזי בביטחון המדינה.
האריה – מסמל אומץ, ריבונות ואצילות, ומשקף את תפקידו של הצי כמגן האומה.
הטיגריס – מבטא נחישות עזה ונכונות להרתיע באומץ כל איום.
העוגן – מסמל את שורשי הצי ואת דבקותו בערכיו הימיים ובמסורתו.
הזרים (Laurels) – סמל למצוינות, המבטאים את המקצועיות והמסירות של אנשי הצי – אבני היסוד של עוצמתו.
הצי הרוסי הקיסרי היה הצי המלחמתי של האימפריה הרוסית משלהי המאה ה-17 ועד סופה של הקיסרות ב-1917 וייסוד ברית המועצות.
ב-1636, בתקופת שלטונו של הצאר מיכאיל הראשון (מיכאיל פיודורוביץ' רומנוב), הושקה אוניית המלחמה התלת-תורנית הראשונה שנבנתה ברוסיה עצמה.
את האונייה בנו בבלחנה (Балахна) חרשי-אוניות דנים מהולשטיין (Holstein) על פי תוכניות אירופיות ושמה נקרא "פרידריך".
בהפלגת הבתולים שלה בים הכספי נקלעה האונייה לסערה וטבעה.
במלחמת רוסיה–שוודיה (1656–1658) לכדו כוחות רוסיים את המבצרים השוודיים בדונאבורג (Dünaburg) ובקוקנהאוזן (Kokenhausen) שעל נהר דווינה המערבית.
שם המבצר בקוקנהאוזן שונה ל"צארביץ'-דמטרייב" (Царевич Дмитриев), ובו הקים הבויאר אפנסי אורדין-נאשוקין (Афанасий Ордин-Нащокин) מספנה והחל לבנות ספינות לשיט בים הבלטי.
ברם, ב-1661, על פי תנאי חוזה קרדיס (Cardis), התחייבה רוסיה להחזיר לשוודיה את השטחים שכבשה מידיה ולהשמיד את כל האוניות שבנתה במספנת צארביץ'-דמטרייב.
הבויאר אורדין-נאשוקין לא התאבל זמן רב על המפלה, אלא הפנה את מרצו אל נהר הוולגה ואל הים הכספי.
באישורו של הצאר הביא בוני-אוניות הולנדיים אל העיירה דדינובו (Дединово), השוכנת סמוך למפגש הנהרות וולגה ואוקה (Ока́).
בניית האוניות במקום זה החלה בחורף 1667. בתוך שנתיים הושלמה בנייתם של ארבעה כלי שיט: אונייה הנושאת 22 תותחים, ששמה נקרא "אורל" (Орёл, "נשר"), ושלוש ספינות קטנות יותר.
ה"פרדריק" חסרת-המזל הייתה כלי שיט הולשטייני; ה"אורל", לעומתה, הייתה אוניית המפרשים התלת-תורנית הרוסית הראשונה, אך גם גורלה לא שפר.
היא נפלה באסטרחן לידי קוזאקים מורדים בהנהגת סטפן ראזין.
הקוזאקים שדדו את ה"אורל" ונטשוה כשהיא שקועה למחצה בשפך הנהר וולגה.
במהלך המאה ה-17 הפליגו סוחרים רוסיים וקוזאקים בקוצ'ים בים הלבן, חקרו את הנהרות לנה, קולימה ואינדיגירקה (Индиги́рка) והקימו יישובים במעלה הנהר אמור.
הנודע ביותר מבין מגלאי ארצות אלה הוא סמיון דז'נייב (Семён Ива́нович Дежнёв), שהפליג ב-1648 באוקיינוס הקרח הצפוני למלוא אורכה של רוסיה של ימינו.
לאחר שהקיף את חצי האי צ'וקוטקה, עבר דז'נייב דרך ים ברינג והפליג אל האוקיינוס השקט.
הצי הרוסי בימי פיוטר הגדול
צי קבע רוסי הוקם לראשונה בתקופת שלטונו של פיוטר הגדול.