tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2015 אישר מפקד היחידה, חאג'י זאדה, שאיראן סיפקה טילים תוצרת איראן לסוריה, לחזבאללה ולעיראק על מנת לתמוך בהתמודדות שלהם מול ישראל ודאעש.
ממגוון הרקטות והטילים הבליסטיים שברשות חיל האוויר:
טווח קצר (עשרות עד מאות קילומטרים)
דלק מוצק: רקטות מסוג פג'ר, נאזעאת, זלזאל.
כמו כן, טילים מדגם הפאתח 110, טונדר 69, ח'ליג' פארס, זולפיקאר, הורמוז 1, הורמוז 2.
טווח ארוך (מעל אלף קילומטר)
שיהאב-3, סג'יל (עשוראא'), עימאד, ח'ייבר שכן, ועוד.
ב-22 באפריל 2020 דיווחו במשמרות המהפכה כי שיגרו את לוויין הריגול הצבאי, נור-1. זאת בשונה מלוויינים איראניים קודמים ששוגרו על ידי סוכנות החלל האיראנית האזרחית.
ב-13 ביוני 2025, כחלק ממבצע עם כלביא, הרגה ישראל את מחמוד באקרי, מפקד מפקדת טילי הקרקע-קרקע בחיל האוויר של משמרות המהפכה.
ב-13 ביוני 2025, כחלק ממבצע עם כלביא, הרגה ישראל את דאוד ש'יחיאן, מפקד מפקדת ההגנה האווירית בחיל האוויר של משמרות המהפכה.
ב-13 ביוני 2025, כחלק ממבצע עם כלביא, הרגה ישראל את ח'וסרו חסאני, סגן מפקד יחידת המודיעין בחיל האוויר של משמרות המהפכה.
חיל האוויר של הרפובליקה של סינגפור (בטמילית: சிங்கப்பூர் ஆகாயப்படை; באנגלית: Republic of Singapore Air Force; בראשי תיבות: RSAF; בסינית: 新加坡空军部队; במלאית: Angkatan Udara Republik Singapura) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של סינגפור.
בשנת 1975 שונה שמו ל"חיל האוויר של הרפובליקה של סינגפור" או בקיצור "חיל האוויר של סינגפור".
לחיל האוויר כ-13,500 חיילים ו-262 מטוסים ומסוקים, בין היתר מתוכם כ-100 מטוסי קרב מסוג F-16C/D ,F-15SG וכ-80 מסוקים מלבד 19 מסוקי Apache AH-64D.
בנוסף 11 מטוסים בעלי יכולת תדלוק אוויר.
RSAF מובל על ידי מפקד חיל האוויר אשר מדווח ישירות למפקד כוחות ההגנה ומסתייע במפקד הכללי (של חיל האוויר).
הפיקוד העליון (Air Staff) מורכב משש מחלקות עיקריות: כח אדם אווירי, מודיעין אווירי, מבצעים אווירי, לוגיסטיקה אווירית, תכנון אווירי ואימונים אוויריים.
בנוסף יש שתי מחלקות מומחים, חוקר אווירי וקצין רפואה אווירית (CAMO).
קישורים חיצונייםהכוחות המזוינים של סינגפור
כוחו האווירי הכולל של צבא השחרור העממי הוא השלישי בגודלו בעולם וכולל כ-2,300 כלי טיס, שמתוכם כ-1,700 בחיל האוויר.
שאר כלי הטיס משתייכים לכוח הקרקעי של צבא השחרור העממי – המפעיל בעיקר מטוסי תובלה, מסוקי סער וקרב, ולחיל הים של צבא השחרור העממי – המפעיל כלי טיס מגוונים למשימות ימיות, בהם גם כלי טיס קרביים.
החיל הוקם בשנת 1949 במטרה להגן על שמי הרפובליקה העממית של סין ובשביל להשתתף בפלישה המתוכננת לטאיוואן.
החיל השתתף במלחמת קוריאה ורכש בה את מרבית ניסיונו המבצעי.
הארגון והמשימות של חיל האוויר של צבא השחרור העממי היו הגנתיים בעיקרם במשך מרבית שנות קיומו.
עם זאת, מתחילת המאה ה-21 עבר החיל מספר רפורמות בארגון, בתורות הלחימה והן בהכשרה והפך יותר התקפי, מודרני ואסרטיבי.
שבעת האזורים הצבאיים אורגנו מחדש לחמישה פיקודי זירות עיקריים, כאשר כל פיקוד אחראי על התמודדות עם מדינות שכנות באזור המוגדר לו.
חיל האוויר הסיני הוא שותף פעיל ומשמעותי בכל הסכסוכים הטריטוריאליים שהרפובליקה העממית של סין מתמודדת עימם ומשמש רבות כאמצעי להפגנת כוח.
מפקדי החילשםהשם באנגליתתאריכיםהערותליו יאלוLiu Yalou1949-1965חבר בוועדה הצבאית המרכזיתוו פאקסיאןWu Faxian1965-1971טוהר לאחר ניסיון הפיכה כושל --(אין)-- -----1971-1973מה נינגMa Ning1973-1977ז'אנג טינגפהZhang Tingfa1977-1985חבר בוועדה הצבאית המרכזיתוואנג האיWang Hai1985-1992צאו שואנגמינגCao Shuangming1992-1994יו ז'נגווYu Zhengwu1994-1996ליו שאניאוLiu Shunyao1996-2002קיאו קינגשןQiao Qingchen2002-2007חבר בוועדה הצבאית המרכזיתסו קיליאנגXu Qiliang2007-2012חבר בוועדה הצבאית המרכזיתמה סיאוטיאןMa Xiaotian2012-חבר בוועדה הצבאית המרכזית
בשנת 1924 המפלגה הקומוניסטית תוך ניסיון ליצור כוח צבאי משמעותי החליטו על בנין כוח אווירי לוחם, לשם כך נשלחו צעירי המפלגה לקורסי טיס בברית המועצות.
עם זאת לקח לכוחות הקומוניסטיים עד שנת 1949 לבסס את הכוח ולבנות חיל אוויר.
בשנים הללו הכוחות הקומוניסטים נשענו על מטוסי שלל מייצור יפני או אמריקאי וצוותי אוויר בעלי הכשרה מינימלית או טייסים שערקו משירותם של מנהיגים צבאיים אחרים.
הסינים אימצו את שיטת ההכשרה הסובייטית שהייתה איטית אבל מקיפה והתאימה לחניכים בעלי השכלה נמוכה, שהיו זמינים למפלגה הקומוניסטית.
תחילת השותפות עם ברית המועצות
בשנת 1949 לאחר סיום מלחמת סין–יפן השנייה ולאחר בריחת הכוחות הלאומנים לפורמוסה המפלגה החליטה להקים חיל אוויר, הן בשביל לסייע בפלישה לפורמוסה והן בשביל להגן על שמי המדינה מהכוחות הלאומנים שנהנו מחופש כמעט מוחלט בשמי סין.
הסינים סיכמו עם ברית המועצות שותפות ביטחונית במסגרתה יוקם חיל עם מטוסים מייצור סובייטי ובהכשרת אנשי חיל האוויר הסובייטי.
לשם כך הוקצו מאות כלי טיס ונפתחו 6 בתי ספר לטיסה ברחבי סין.
כמו כן הוקצו מספר דיוויזיות להגנה זמנית על שמי סין.
בפועל בתקופה זאת אנשי חיל האוויר הסובייטי שלטו על ההכשרה, על הבקרה והמבצעים בחיל האוויר הטרי והיוו את עמוד השדרה שלו.
לקראת מלחמת קוריאה ובחודשים הראשונים במהלכה, לפני הצטרפותה של סין למלחמה, הסינים עסקו בתפקידו של חיל האוויר שלהם והסיוע הצבאי של רוסיה.
לאחר דין ודברים סוכם שקורפוס של חיל האוויר הרוסי יסייע בהגנה על שטח אווירי מוגבל בצפון קוריאה על גדת נהר יאלו, וכוחות של חיל האוויר של צבא השחרור העממי במסגרת חיל המתנדבים הסיני יספקו סיוע אווירי לכוחותיהם.
אף על פי שהרוסים טסו בשמי קוריאה ימים ספורים לאחר הצטרפותה של סין למלחמה באוקטובר 1950 טייסים סינים טסו לראשונה בשמי המערכה החל מנובמבר.
בפרוץ המלחמה סופקו לחיל האוויר הסיני מטוסי מיג-15 שטסו לראשונה מעל קוריאה ב-1 בנובמבר 1950, באותו החודש חילות האוויר של סין וקוראיה הצפונית יצרו מטה פיקוד משותף תחת חיל המתנדבים הסיני ובפיקודם של קצינים סינים.
רוב הקורפוסים של מטוסי הקרב בקוריאה הפעילו את מטוסי ה-יאק-9 וה-Mig-9. ארבע מתוך היחידות הוסבו תוך חודשים ספורים למטוסי מיג-15. במתקפה של נובמבר 1951 הכוחות האלה לא הצליחו להתמודד עם כוחות האוויר של האו"ם והסובייטים ציידו את הסינים בעוד מטוסי מיג-15 שהוטסו על ידי 10 דיוויזיות.
במהלך הלחימה כ-800 טייסים סינים טסו בשמי קוריאה על מטוסים מדגמים ה-מיג-15, Tu-2, יאק-9, La-9, La-11 ו-Po-2 בתמיכה קרקעית של כ-59,700 אנשים.
במקביל בתקופה זאת חיל האוויר של צבא השחרור העממי התעסק בארגון והתעצמות.
עד שנת 1953 למשל חיל האוויר הקים 13 בתי ספר לטיסה שהכשירו 5,945 אנשי צוות אוויר ולמעלה מ-24,000 אנשי צוות קרקע.
בסוף המלחמה החיל כלל 28 דיוויזיות אוויר ו-3,000 כלי טיס.
כמו כן בשנת 1950 הוקם כוח הצנחנים של חיל האוויר שהפך בשנת 1960 לקורפוס בפני עצמו.
בתקופה זאת חיל האוויר עבר שינויים רבים עקב הניסיון במלחמת קוריאה.
חיל ההגנה האווירית אוחד עם חיל האוויר, הוקם מערך סוללות הטילים נגד מטוסים, והושלמו הקמת מפקדות אזוריות לפי החלוקה לאזורים הצבאיים של חיל האוויר.
כמות בתי הספר גדלה ל-29 והחלה הכשרה על פי תוכניות שנבנו על ידי הסינים מניסיונם במלחמת קוריאה.
מבחינת חיל האוויר המהפכה התרבותית הייתה תקופה של גידול במספרים אבל האטה משמעותית בהתפתחות ובמוכנות החיל.
זאת בשל ניסיון ההפיכה הכושל של שר ההגנה לין ביאו.
לין ניסה להימלט מהמדינה במטוס של חיל האוויר שהתרסק בהרי ההימלאיה.
מאו דזה דונג האשים את מפקד חיל האוויר וו פאקסיאן בהשתתפות בניסיון הפיכה ועל כן הוא הודח בשנת 1971 ונשפט ל-17 שנים בכלא.
עד שנת 1973 חיל האוויר היה ללא מפקד.
בתקופה זאת גם החל הקרע בין ברית המועצות לרפובליקה העממית של סין במהלכה נותקו היחסים הביטחוניים.
חיל האוויר מנה בשנת 1970 760,000 אנשים בכ-50 דיוויזיות שהיווה את השיא ההיסטורי של החיל בכמות כוח האדם.
עם זאת, שעות הטיסה השנתיות לאיש צוות אוויר נפל מ-123 שעות טיסה לכדי פחות מ-80 בשל חוסר בהוראות מהמטה, מחסור בחלקי חילוף, מחסור דלק, בעיות אחזקה, ובשל החשדנות כלפי החיל.
החל משנת 1977 החל תהליך של שינוי ההכשרה, הרגולציה, המשמעת, אחזקה, לוגיסטיקה וכדומה.
בשנת 1982 מוסדות החינוך וההכשרה של חיל האוויר שהציעו בעבר תוארי טכנאי והנדסאי בלבד החלו להציע תארים ראשונים.
ב-1988 ו-1990 חיל האוויר החל להציע תואר שני ודוקטורט בהתאמה.
באותה תקופה החיל רכש את רוב מטוסיו מתעשיית המטוסים המקומית, כאשר מרביתם היו העתקים של דגמים קיימים.
בתחילת שנות ה-90 עם פתיחת הכלכלה הסינית לעולם החל גם שינוי הדרגתי בתפיסת הביטחון של המפלגה.
סין רכשה כלי טיס מודרניים מרוסיה, וכן רכשה טכנולוגיה ממדינות שונות שמצאו את דרכן לדגמים שיוצרו במדינה.
מלחמת המפרץ הראשונה יצרה הדים בחיל האוויר מכיוון שהכוח האווירי של בעלות הברית הצליח לשתק את הצבא העיראקי במהירות על ידי שימוש בכלי נשק מתוחכמים.
עקב מלחמה זאת החלה תקופת מחקר שלאחריה, בתחילת שנות ה-2000 השתנתה תורת הלחימה של חיל האוויר של צבא השחרור העממי והחל תהליך רפורמות מעמיקות שנמשכות עד היום.
הטבלה הבאה מתארת את משכי השירות של מטוסי חיל האוויר של צבא השחרור העממי בשנים 1949 עד 2019. ניתן לראות משכי שירות ארוכים במיוחד למטוסי דור שני מדגמים J-6 (גרסה מקומית של המיג 19) ו-J-7 (גרסה מקומית של המיג 21).
למרות שחוק השירות של שנת 1984 גורס שניתן לגייס לשירות חובה נשים וגברים כאחד, אף אישה לא גויסה לשירות חובה אלא בהתנדבות.
נשים משרתות במגוון תפקידים בחיל האוויר של צבא השחרור העממי.
מרבית הנשים המשרתות בחיל עושות זאת בתפקידי מפעילות מערכות תקשורת, ובמקצועות הרפואה.
נשים הוכשרו לתפקידי צוות אוויר ב-13 קבוצות (מחזורים) החל משנת 1951 עם כ-360 (נכון לשנת 2021) נשים שהוכשרו לתפקידי טייסות ונווטות.
מרבית הטייסות משרתות כטייסות תובלה, אם כי טייסות הוכשרו גם במספרים מצומצמים לתפקידי טייסות מסוקים, טייסות קרב, טייסות קרב-הפצצה, ואף טייסות ניסוי.
שתי נשים מהחיל טסו לחלל כטייקונאוטיות בתוכנית החלל הסינית הצבאית בעיקרה.
לרוב, ובמשך מרבית ההיסטוריה של החיל, נשים שירתו ביחידות המורכבות מנשים בלבד עם שדרת פיקוד וקצינים פוליטיים נשים, יש מיעוט יחידות טיסה מעורבבות בין שני המגדרים אם כי כמות היחידות המעורבבות גודלת.
כמו כן, נראה שיש תקרת זכוכית לנשים בתפקידי צוותי אוויר.
נכון ל-2021, 5 נשים בלבד קודמו לדרגת מייג'ור ג'נרל (הראשונה קודמה לדרגה זו ב-2001) ואף אישה לא קודמה ללוטננט ג'נרל או ג'נרל ולא נראה שיש אפשרות לקידום נשים לתפקידים אלו בעתיד הנראה לעין.
מיעוט נשים טייסות שירתו בתפקידי פיקוד ברמת הרגימנט.
רק שתי נשים שירתו כסגניות מפקדי הקולג' הפיקודי של חיל האוויר בבייג'ינג.
המבנה הארגוני של חיל האוויר של צבא השחרור העממי
ה-PLAAF כולל ארבע מפקדות כלליות המקבילות במבנה למפקדות העליונות של הצבא:
מפקדת המטה - מרכזת את כל הפיקוד המבצעי של החיל ושולטת על פריסת הכוחות, מודיעין, תקשורת, שליטה ובקרה אווירית, שירותי מזג אוויר, מחקר, הדרכה ובטיחות.
כמו כן המפקדה אחראית על ארגון היחידות המבצעיות, ניהול כוח האדם ניהול רישום והתיעוד על אנשי החיל וכדומה.
המפקדה הפוליטית - אחראית על רישום ומסמכי קצינים פוליטיים, על מוסדות המפלגה בחיל, תעמולה, ביטחון מידע, משמעת וביקורת, שיפוט, פעילות חברתית, וניהול היחסים בין הגופים האזרחיים לצבאיים.
לכל היחידות בצבא השחרור העממי יש קצין פוליטי (קומיסר) מקביל בדרגתו למפקד היחידה, זה כולל את חיל האוויר עד לרמת הטייסת.
מפקדה לוגיסטית - אחראית על הובלה ושינוע, תקציבים, חומרים ואספקה ושירותי רפואה בחיל.
מפקדת ציוד - אחראית על אחזקת כלל מערכות הנשק של החיל וכן על ניהול אורך חיי המערכות והביקורות שלהם.
ה-PLAAF מאורגן סביב יחידת הדיוויזיות האוויריות.
כאשר מבחינת יחידות הטיסה כל דיוויזיה כוללת לרוב שלושה רגימנטים שהן בתורן כוללות שתיים עד שלושה גפי מטוסים כאשר כל גף כולל בממוצע בין 8–10 כלי טיס (שהן 2–5 טייסות), הגפים כוללים את הטייסות שהן היחידות הבסיסיות ביותר וכוללות בין 2–4 כלי טיס.
כל רגימנט כולל גפי תמיכה טכנית המפעילים בתורם את טייסות התחזוקה והמוסכים שמתחזקים את כלי הטיס בבסיסים שלהם.
כל דיוויזיה כוללת מפקדות יחידות שדה ברמת הרגימנט האחראיות על הבסיסים המופקדים על הדיוויזיה והן כוללות מחלקות תמיכה לוגיסטית לשאר יחידות הדיוויזיה.
מרבית בסיסי ה-PLAAF כוללים רגימנט אחד אך ישנם בסיסים הכוללים שני רגימנטים.
נכון ל-2010 חיל האוויר של צבא השחרור העממי כלל 29 דיוויזיות אוויר מתוכן 20 דיוויזיות מטוסי קרב, 3 דיוויזיות מטוסי תקיפה, 3 דיוויזיות מטוסי הפצצה ו-3 דיוויזיות מטוסי תובלה.
כאשר מרבית הדיוויזיות הללו כוללות 2 רגימנטים, חלקן הקטן כולל 3 רגימנטים.
הדיוויזיות יכולות לכלול מטוסים מדגמים שונים, אבל הרגימנטים כוללים דגם מטוס אחד בשביל לפשט את הדרישות ההדרכה, האחזקה והלוגיסטיקה.
כמו כן ה-PLAAF מפעיל קורפוס צנחנים הכפופים למפקדה הראשית של חיל האוויר.
אנשי הקורפוס עוברים הכשרה מיוחדת והיא וכוללת שרשרת פיקוד נפרדת משאר יחידות החיל.
פרט לקורפוס הצנחנים, חיל האוויר ביטל את הקורפוסים האוויריים שהיו נהוגים עד שנת 2004. עם זאת, החל מ-2010 החיל התנסה בהקמת חטיבות אוויר הכוללות מספר גפי אוויר כאשר מפקדיהם הם בדרגת מפקדי גדוד.
היחידות הללו אמורות לכלול דגמי מטוסים שונים בכל גף ככה שכל חטיבה היא רב-משימתית.
לרוב חטיבת אוויר כוללת בין -24–28 כלי טיס.
הדיוויזיות האוויריות כפופות למטה האווירי של פיקודי הזירות השונות או ישירות למפקדה של חיל האוויר.
מערך הגנה אווירית - ארטילריה ראשונה ושנייה
בנוסף לארגון המוטס החיל מחזיק במערך הגנה אווירית (防空).
החשיבות של המערך הטס היא הראשונה בסדר, אחריה מערך סוללות הטילים (המכונה "ארטילריה שנייה" 二炮 - מושג זה מייצר בלבול מכיוון שטילים בליסטיים מכונים גם כן ארטילריה שנייה), ולבסוף מערך תותחי נ"מ (המכונה "ארטילריה ראשונה" 一炮).
כוחות הנ"מ מאורגנים בחטיבות המפעילות גדודים, ברגימנטים המפעילים גדודים.
הרגימנטים יכולים להיות כפופים לדיוויזיה בעוד חטיבות לעולם לא יוכפפו לדיוויזיה.
כוחות תותחי הנ"מ לא מחזיקים בדיוויזיות, עם זאת קיימת נכון לעכשיו דיוויזיית נ"מ משולבת אחת (רגימנטים של סוללות טילים ורגימנטים של תותחי נ"מ).
כוחות הנ"מ של חיל האוויר של צבא השחרור העממי כלל נכון לשנת 2008 682 משגרים מסוגים שונים מתוכם כ-120 משגרים של סוללות S-300 מדגמים שונים.
החל משנת 1999 החלו שינויים בהגדרת האחריות של הכוחות המזוינים של סין.
מהתמקדות בהגנה על גבולות המדינה בצורה בלעדית משימת הצבא עברה להגנה על הגבולות, על מוסדות המפלגה, ועל האינטרסים הסינים מחוץ לגבולות המדינה.
השטח של הרפובליקה העממית של סין שבעבר חולק לאזורים צבאיים, אורגן מחדש.
מספר האזורים ירד מ-7 ל-5 והם מכונים כעת פיקודי זירות בשביל לשקף את השינוי בתפיסת הביטחון של צבא השחרור העממי.
כמו כן השתנתה הדומיננטיות של הצבא היבשה בכל הקשור למדיניות הביטחון.
בעבר חיל האוויר היה משועבד לצורכי הצבא ולכן הוא כלל שיטות הפעלה טקטיות ואופרטיביות בלבד, ללא התחשבות בתוכניות הפעלה אסטרטגית כלל.
כמו כן אנשי צבא היבשה שלטו בכל התפקידים בוועדה הצבאית המרכזית (פרט ליושב ראש הוועדה שהוא המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין ונשיא הרפובליקה העממית של סין) ואף בצמרת הפיקוד בחיל האוויר כאשר מייסודו של החיל מרבית מפקדיו היו משורות הצבא וללא שום ניסיון בטיסה.
כעת הוועדה הצבאית המרכזית כוללת מקום שמור למפקד חיל האוויר ומחלקת בדרך קבע תפקידים בכירים נוספים לקצינים מחיל הים והאוויר.
עם זאת, מרבית היחידות המבצעיות של חיל האוויר מוצבות בפיקודי הזירות תחת הפיקוד של הצבא והם אחראיים על ההפעלה המבצעית של כלי הטיס שלהם במהלך לחימה.
אבל השינוי המהותי אפשר לחיל האוויר לא רק להשיג עצמאות מסוימת אלא גם לפתח משמעות ושיטות הפעלה אסטרטגיות המשפיעות על מדיניות הביטחון של המפלגה הקומוניסטית בסין.
במקביל, שיטת הלחימה של חיל האוויר של צבא השחרור העממי עברה שינוי מהותי מאוד הן בגלל השינוי בתפיסת הביטחון והן בגלל הלקחים שהופקו על הלוחמה האווירית המודרנית מדוגמאות של צבאות מערביים, בעיקר במלחמת המפרץ הראשונה.
בעבר החיל התמקד בלוחמה כוללת, הגנתית בעיקרה; בעיני מפקדיה השגת עליונות אווירית הייתה משימה משנית שתפקידה היה לאפשר ביצוע המשימה העיקרית שהיא תמיכה טקטית בכוחות הקרקע.
שיטת הלחימה העיקרית הייתה הבסת האויב על ידי תקיפה והתשה על ידי שימוש במספרים גדולים של מטוסים זולים.
עתה החיל עובר תהליך מתמשך ליישום יכולות שימוש בכלי טיס מתקדמים וחימוש מתוחכם ויקר תוך התמקדות בלוחמה במערכות קצרות ובעלות עצימות גבוהה וכן בייצור הרתעה והפגנת כוח יעילה בזירות האחריות השונות.
בשל דרישות התעצמות טכנולוגית החלו מספר תוכניות פיתוח לכלי טיס מתקדמים מדור 5 דוגמת ה-J-20 וכן למטוסי אימון מתקדמים דוגמת ה-L-15.
עם האורבניזציה והתיעוש של הכלכלה והחברה הסינית, נדרשו שינויים מעמיקים באופן ניהול והכשרת כוח אדם בחיל.
כיום ישנם שני מסלולי הכשרה לצוות אוויר, לחניכים שמתגייסים היישר מבתי הספר העל יסודיים, ולחניכים שמתגייסים לאחר קבלת תואר ראשון מאוניברסיטה או מכללה.
אלה הראשונים עוברים מסלול הכשרה של 5 שנים, ואלה האחרונים עוברים תהליך של שלוש שנים.
לאחר קורס הטיס הטייסים הטריים עוברים קורס אימון ממבצעי ביחידותיהם המבצעיות או בבתי ספר ייעודיים האורך בין שנה לשנתיים.
כמו כן החל משנת 2005 חיל האוויר של צבא השחרור העממי החל להכשיר נשים לתפקידי טייסות קרב, כאשר לפני כן הטייסות הטיסו מטוסי תובלה בלבד.
פיקודי הזירות הן פיקודים של צבא השחרור העממי להם הציבו מספר דיוויזיות וחטיבות אוויר שכפופות להם ישירות, הסמכות הזאת נכונה בעיקר במהלך לחימה.
כמו כן, מפקדת חיל האוויר מחזיקה תחת פיקודה הישיר מספר יחידות המוצבות בשטחי פיקודי הזירות אך לא כפופות להם.
פיקודי הזירות של צבא השחרור העממי הם:
פיקוד הזירה הצפונית (北部战区) - האחראי על הגבולות עם רוסיה מונגוליה וצפון קוריאה, כמו כן אחראי להתמודדות עם קוריאה הדרומית, יפן ובעלות בריתה.
הגבולות הקרקעיים עם מונגוליה, רוסיה וצפון קוריאה הם שקטים וללא סכסוכי גבולות, על כן חיל האוויר לא מחזיק יחידות בקרבתם.
למעלה מזאת, ישנו שיתוף פעולה ותיאום ביטחוני בין מונגוליה, רוסיה וסין.
סין ורוסיה עורכות אימונים משותפים החל משנת 2005 המדמות התערבות במדינות מעורערות פוליטית.
פיקוד הזירה המרכזית (中部战区)- אחראי על הגנת המרכזים הממשלתיים והתעשייתיים של סין אחראי בשיתוף עם פיקוד הזירה הצפונית על חצי האי קוריאה ויפן.
באזור בייג'ינג ולאנגזו כוללים בעיקר מטוסי קרב להגנה נקודתית פרט לדיוויזיה אחת הכוללת את מפציצי ה-H-6H האסטרטגיים.
מטוסי ביון בלתי מאוישים שם היחידה לא ידוע Shahe CJ-6, BZK-005, BZK-009
פיקוד הזירה המזרחית (东部战区) - אחראי על הגבול הימי המזרחי של סין ועל הסכסוכים הטרטוריאליים עם טאיוואן ויפן בים סין המזרחי.
אחת המטרות המרכזיות בשינוי תפיסת הלחימה וההתחמשות בתחילת המאה העשרים היא עליונות מול טאיוואן במקרה של סכסוך צבאי.
למרות התהדקות מסוימת ביחסים הכלכליים והתרבותיים בין המדינות, חיל האוויר של צבא השחרור העממי מחזיק בכמויות נכבדות של מטוסי קרב והפצצה בזירה במטרה להרוות את ההגנה האווירית הטאיוואנית במטוסי קרב עדיפים.
אם בעבר מטוסים טאיוואנים נהנו מחופש ויכולת פטרול על לאמצע מצר טאיוואן, הרי שהיום מטוסי קרב סינים ננעלים על המטוסים הטאייואנים בעודם מטפסים מבסיסי האם שלהם, מה שמקשה על הכוחות הטאיוואניים מלשמור על שיטות האימון והלוחמה שלהם בסוד וממטוסי הביון שלהם מלהשיג את המינימום של המודיעין הדרוש.
פיקוד הזירה המזרחיתחטיבת תובלה אווירית של הפיקוד המזרחיNanjing / LukouMi-171-5, Y-5C, Y-7, Z-8K, Z-9Bיחידות הכפופות למטה חיל האווירשם היחידהתתי יחידותבסיס (אנגלית)סוג מטוסארמיית הצנחנים ה-15
פיקוד הזירה הדרומית (南部战区) - אחראי על הגבול הדרומי של סין עם וייטנאם, לאוס ובורמה, כמו כן אחראי על כל המים שסין תובעת עליהם בעלות בים סין הדרומי (ראה סכסוכים טריטוריאליים בים סין הדרומי).
את מרבית תפקידי הפטרול והפגנת הכוח באזור ים סין הדרומי מבצע כוח האוויר של חיל הים של צבא השחרור העממי שלא מופיע בערך זה.
על פי הערכת מומחים נכון ל-2014, חיל האוויר הסיני לא יכול להחזיק כוח אווירי באזור ים סין הדרומי בצורה מתמשכת במהלך לחימה, זאת לאור המחסור במטוסי תדלוק ומטוסי קרב בעלי טווח ארוך.
ההשערה היא שמטוסי חיל האוויר יפעלו בצורה מרוכזת ובעצימות גבוהה יחד עם השימוש בטילים בליסטיים של חיל הטילים של צבא השחרור העממי (מה שמכונה ארטילריה שנייה).
(מסוקים המשמשים לקישור) -אין מידע-Guangzhou/EastMi-17,Y-7, Z-9
פיקוד הזירה המערבית (西部战区) - אחראי על הגבולות עם מונגוליה, רוסיה (מקטע קטן), קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן, פקיסטן, הודו, נפאל ובנגלדש.
מרבית הגבולות הללו נחשבים לשקטים פרט לגבול עם הודו שבעזרת כוח האוויר הנייד והמודרני שלה מסוגלת לאיים על סין.
למרות זאת, ובשל השטח ההררי הקשה של האזור האוטונומי של טיבט חיל האוויר לא מחזיק יחידות בקרבת הגבול.
על פי מקורות זרים ישנם כ-14 שדות אוויריים בטיבט שהוכנו על ידי הרשויות לטובת שימוש אפשרי למטוסי קרב.
סדר כוחות של פיקוד הזירה המערבית שם היחידה תתי יחידות בסיס (אנגלית) סוג מטוס דיוויזיית מטוסי התובלה ה-4
מטוסי החיל האוויר של צבא השחרור העממי (נכון ל-2018)מטוסי קרב דגם תמונה ארץ ייצורדורתתי-דגמים סוגשנת כניסה
לשירות כמות (מוערכת)נאנצ'אנג Q-5סיןQ-5B/Lמטוס תקיפה1983ייתכן והוצא משירותQ-5L2000 המוקדמותייתכן והוצא משירותשיאן H-6 סיןH-6Hמפציץ אסטרטגי2002 48H-6M2006/0728H-6K201178~שיאן JH-7 סיןJH-7Aמטוס תקיפה2004 132-144מטוסי אימון דגם תמונה ארץ ייצורתתי-דגמים סוגשנת כניסה
לשירות כמות (מוערכת)נאנצ'אנג CJ-6סיןCJ-6Aאימון ראשונישנות ה-60180-190שנגדו JJ-7סיןJJ-7/JJ-7Aאימון מוביל1989-אמצע שנות ה-60100הונגדו JL-8סין -אימון עיקרי1996170גוויז'או JL-9סין -אימון מוביל201150הונגדו JL-10סין -אימון מתקדם2017-201820שיאן H-6סיןH-6Aאימון הפצצהאמצע שנות ה-7012~שיאן Y-7סיןHYJ-7/Y-7LHאימון מטילנים ונווטיםשנות ה-90 המאוחרות48~תמיכה, תובלה וקישור דגם תמונה ארץ ייצורדגמים סוגשנת כניסה
- WZ-6מודיעין טקטישנות ה-90 המאוחרות15~BZK-007 Sunshine -סין -מודיעין גובה ושהות בינונייםשנות 2000 המאוחרות28~BZK-009 -סין -מודיעין גובה ושהות גבוהיםשנות 2000 המאוחרות12~Soaring Dragon, EA-03
סימון BZK לא ידועסין -מודיעין אלקטרוני
גובה ושהות גבוהים2015-20168~WD-1K Wing LoongסיןGJ-1מודיעין גובה ושהות בינונייםלא ידוע~60WJ-1תקיפה גובה ושהות בינונילא ידועלא ידועJ-6W -סין -תקיפהשנות 2000 המוקדמות100~
חיל האוויר השלישי של ארצות הברית הוא כוח אווירי המשתייך לכוחות האוויר של ארצות הברית באירופה ובאפריקה.
משימתו של חיל האוויר השלישי היא הכנת הכוח האווירי וניהול מבצעים בזירת אירופה, אפריקה והמזרח התיכון,
במסגרת פיקוד אירופה ופיקוד אפריקה.
מפקדתו ממוקמת בבסיס רמשטיין שבגרמניה והוא פרוס גם בבסיסים נוספים באנגליה, איטליה, טורקיה, ספרד, הונגריה, האיים האזוריים, הולנד, נורווגיה, ג'יבוטי ועוד.
ב-19 באוקטובר 1940 הוקם מחוז האוויר דרום-מזרח ארצות הברית במסגרת הגיס האווירי של צבא ארצות הברית והופעל ב-18 בדצמבר 1940. ב-9 באפריל 1941 קיבל את השם חיל האוויר השלישי.
משימת החיל הייתה הגנה על אזור החוף.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה קיבל החיל גם משימה לאמן צוותי אוויר ובמהלכה אימן 18,894 קצינים ו-168,733 חיילים.
כמו כן השתתף החיל בפעילות לוחמה נגד צוללות.
ב-1 במאי 1951 הופעל החיל מחדש והחליף את דיוויזיית האוויר השלישית שפעלה בבריטניה.
ב-1961 הועברו יחידות החיל לחיל האוויר ה-17 וחיל האוויר השלישי נותר כגוף מנהלתי לתמיכה בבסיסי האוויר בבריטניה.
ב-1963 הוחזרו לשליטת החיל היחידות המבצעיות בבריטניה.
באפריל 1986 השתתף החיל ב"מבצע קניון אל דוראדו", מבצע תקיפה אווירית בלוב.
סיום המלחמה הקרה הוביל לצמצום בסדר הכוחות של החיל.
ב-1996 הוחלט על סגירת חיל האוויר ה-17 והעברת יחידותיו לחיל האוויר השלישי, כמו כן הוחלט שהחיל יתמקד בפעילות מבצעית בסדר גודל מצומצם עם דגש על אזור אפריקה.
החיל השתתף בשנות התשעים במספר מבצעי סיוע הומניטרי, התערבות צבאית וליווי ביקורו של הנשיא ביל קלינטון באפריקה.
ב-1999 השתתף החיל במבצע לסיוע לפליטים באלבניה ממלחמת קוסובו וכן תמך במאמצי נאט"ו נגד יוגוסלביה.
ב-1 בדצמבר 2006 הופעל החיל מחדש, הפעם בבסיס רמשטיין בגרמניה, על מנת לתמוך בפעילות פיקוד אירופה של ארצות הברית.
חיל האוויר השלישי כולל עשר כנפות, שני להקים ומרכז מבצעים.
בחיל משרתים למעלה מ-33,000 איש.
כנף הקרב 31 - ממוקמת בבסיס נאט"ו באביאנו באיטליה, מפעילה שתי טייסות מטוסי קרב F-16C/D פייטינג פלקון
כנף בסיס האוויר 39 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר אינג'ירליק, משימתה לתמוך ולהגן על נכסי ואנשי ארצות הברית ונאט"ו במרחב טורקיה.
כנף הקרב 48 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר המלכותי לייקהית' באנגליה, מפעילה טייסות מטוסי קרב F-15C/D איגל, ו-F-15E סטרייק איגל וטייסות מסוקי חילוץ HH-60.
כנף הקרב 52 - ממוקמת בבסיס האוויר ספנגדהלם שבגרמניה, מפעילה טייסת מטוסי קרב F-16C
כנף התובלה האווירית 86 - מפקדתה בבסיס רמשטיין שבגרמניה, מפעילה טייסת מטוסי תובלה לוקהיד מרטין C-130J סופר הרקולס, טייסת מטוסי מנהלים, טייסת מטוסי גאלפסטרים 5 בבלגיה, טייסת מטוסי מנהלים בנמל התעופה שטוטגרט שבגרמניה, טייסת בסיס חיל אוויר בספרד, ובסיס באיים האזוריים
כנף התדלוק האווירי 100 - ממוקמת בבסיס חיל האוויר המלכותי מידנהול באנגליה, מפעילה טייסת מטוסי תדלוק אווירי בואינג KC-135
כנף המבצעים הקרקעיים 435 - ממוקמת בבסיס רמשטיין שבגרמניה
כנף התמיכה הקרבית 501 - מפקדתה ממוקמת בבסיס חיל האוויר המלכותי אלקונברי שבאנגליה, מפעילה מערכות שליטה ובקרה אוויריות, וכוללת גם יחידת שליטה בנורווגיה
מרכז המבצעים האוויריים והחלל 603 - מפקדתה ממוקמת בבסיס רמשטיין שבגרמניה, מספקת מערכות שליטה ובקרה אוויריות, סייבר וחלל לתמיכת כוחות פיקוד אירופה ופיקוד אפריקה
כנף התובלה האווירית הכבדה, הונגריה - ממוקמת בבסיס פאפה בהונגריה ומפעילה מטוסי בואינג C-17 גלובמאסטר III כחלק מיכולות התובלה האוויריות המשותפות של 10 מדינות נאט"ו ושתי שותפות לשלום
להק המשלוח האווירי 449 - ממוקם בג'יבוטי וכולל מטוסי לוקהיד C-130 הרקולס
חיל האוויר השביעי של ארצות הברית הוא כוח אווירי המשתייך לכוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט.
משימתו של חיל האוויר השביעי היא להפעיל כוח אווירי שיספק הרתעה וייגן על קוריאה הדרומית ובעלות הברית של ארצות הברית מפני התקפה מצד קוריאה הצפונית.
מפקדתו ממוקמת בבסיס אוסאן, כ-65 קילומטרים צפונית לסיאול שבקוריאה הדרומית ולו יחידות באוסאן ובבסיס קונסאן במערב קוריאה הדרומית, כ-240 קילומטרים דרומית לסיאול.
חיל האוויר השביעי הוא הוותיק מבין אלו המרכיבים את חיל האוויר של ארצות הברית.
הוא הוקם כיחידה של הגיס האווירי של צבא ארצות הברית ב-1 בנובמבר 1940, כחיל האוויר של הוואי.
משימתו הייתה לשלוט ביחידות האוויריות שהתמקמו בהוואי.
במהלך המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 הותקפו יחידות החיל והוא היה הכוח האווירי האמריקאי הראשון שנלחם באויב במלחמת העולם השנייה.
בהמשך המלחמה מילא החיל משימות סיור והגנה באוקיינוס השקט ועם התפתחותה קיבל משימות הפצצה ארוכות טווח לריכוך יעדים אויב לקראת פלישה אמפיבית, ומשימות ליווי של מפציצי ה-בואינג B-29 סופרפורטרס להפצצות ביפן.
באמצע שנות החמישים הוקם מחדש ופעל במשך כשנתיים עם אחריות על מרחב האוקיינוס השקט עד שפורק עם העברת כוחות אוויריים ששהו ביפן להוואי.
בעקבות התגברות המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם הוקם החיל שוב ב-28 במרץ 1966 וקיבל אחריות על משימות דיוויזיית האוויר השנייה.
במהלך המלחמה קיבל החיל אחריות על רוב המבצעים האוויריים בווייטנאם.
ב-1973 עברה מפקדת החיל מווייטנאם לתאילנד וביוני 1975 פורקה.
ב-8 בספטמבר 1986 הופעל החיל שוב, הפעם מבסיס אוסאן שבקוריאה הדרומית וקיבל אחריות על משימות הדיוויזיה האווירית ה-314, לשמירת שביתת הנשק עם קוריאה הצפונית.
כנף הקרב 51 - ממוקמת בבסיס אוסאן, כוללת טייסת F-16C/D וטייסת A-10
כנף הקרב 8 - ממוקמת בבסיס קונסאן, כוללת שתי טייסות F-16C/D
מרכז המבצעים האוויריים והחלל 607 - ממוקם בבסיס אוסאן
להק התמיכה במבצעים 607 - ממוקם בבסיס אוסאן וכולל יחידות תמיכה למבצעים אוויריים (בקרה ושליטה, מטאורולוגיה, נ"מ ועוד)
להק המודיעין, הריגול והסיור 607 - ממוקם בבסיס אוסאן וכולל יחידות איסוף מודיעין אווירי
חיל האוויר הראשון של ארצות הברית הוא כוח אווירי המשתייך לפיקוד צפון של ארצות הברית, לפיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה ולפיקוד הקרב של חיל האוויר.
משימתו של חיל האוויר הראשון היא לספק עליונות אווירית והגנה אווירית בשטח מדינות ארצות הברית (למעט אלסקה והוואי).
כמו כן מספק חיל האוויר יכולות ריגול מהאוויר ומהחלל ומערכות בקרה ושליטה כחלק מפיקוד הגנה האוויר והחלל המשותף לארצות הברית ולקנדה.
חיל האוויר הראשון הוא אחד מארבעת חילות האוויר המקוריים.
הוא הוקם ב-18 בדצמבר 1940 כמחוז האווירי צפון-מזרח במיטשל פילד שבלונג איילנד.
ב-9 באפריל 1941 שונה שמו לחיל האוויר הראשון.
החיל השתתף במלחמת העולם השנייה בהגנה על החוף המזרחי של ארצות הברית וניהל מבצעים נגד צוללות.
בהמשך המלחמה אימן החיל כוחות אוויר לקראת השתתפותם במערכה.
לאחר המלחמה המשיך חיל האוויר במשימת ההגנה על צפון מזרח ארצות הברית, וכן באימון צוותי אוויר בעיקר של המשמר הלאומי ושל כוחות המילואים, עד פירוקו ב-23 ביוני 1958.
ב-20 בינואר 1966 הוקם החיל מחדש בבסיס סטיוארט שבמדינת ניו יורק, הוא קיבל את המשימה על הגנת צפון-מזרח ארצות הברית, חלקים מקנדה, וכן על איסלנד וגרינלנד, הוא פורק שוב בסוף 1969.
ב-6 בדצמבר 1986 הופעל מחדש בבסיס לנגלי שבוירג'יניה ושויך לפיקוד הטקטי של חיל האוויר.
החיל הורכב מיחידות המשמר הלאומי של חיל האוויר ופעל בשיתוף פעולה עם הכוחות הצבאיים של קנדה.
ב-1992 הוכפף לפיקוד הקרב של חיל האוויר.
באוקטובר 1997 קיבל החיל אחריות על ההגנה האווירית על יבשת צפון אמריקה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 קיבל החיל את המשימה להוביל את "מבצע העיט האציל" ("Operation Noble Eagle") להגנת שטח ארצות הברית (ללא אלסקה והוואי) מפני איום מתקפות טרור אוויריות.
חיל האוויר הראשון כולל חמש יחידות מדווחות ישירות, יחידות של המשמר הלאומי של חיל האוויר, 1,400 יחידות של משמר אזרחי אווירי, ויחידות התראה רבות.
בחיל משרתים כ-15,000 חיילים בשירות סדיר, בכוחות המילואים, כוחות המשמר הלאומי וכוחות קנדיים.
היחידות המרכזיות של חיל האוויר הראשון:
מרכז התיאום לחילוץ אווירי - משימתו לתאם משימות חילוץ והצלה ב-48 מדינות ארצות הברית (ללא אלסקה והוואי), קנדה ומקסיקו
להק האוויר והחלל 601 - מתבסס על כוחות המשמר הלאומי של פלורידה
יחידת ההיערכות למצבי חירום לאומיים - פועלת מבסיס טינדל בפלורידה ומשימתה להיערך ולתמוך במתן מענה לאסונות טבע ואסונות ידי אדם
שלוחה 1 - ממוקמת בויניפג שבקנדה, פועלת תחת השלוחה הקנדית של פיקוד הגנת האוויר והחלל של צפון אמריקה ותחת הדיוויזיה האווירית הראשונה של חיל האוויר המלכותי הקנדי
שלוחה 2 - ממוקמת בנורת' ביי שבאונטריו בקנדה, ואנשיה פועלים תחת יחידות כנף 22 של חיל האוויר המלכותי הקנדי
כוחות המשמר הלאומי של חיל האוויר:
גזרת ההגנה האווירית המערבית - מפקדתה ממוקמת בבסיס הכוחות המשולבים לואיס-מקורד שבמדינת וושינגטון, והיא משתייכת למשמר הלאומי של מדינת וושינגטון
גזרת ההגנה האווירית המזרחית - מפקדתה ממוקמת במדינת ניו יורק ומורכבת בעיקר מכוחות המשמר הלאומי של חיל האוויר
כנף הקרב 104 - ממוקמת במסצ'וסטס וכוללת טייסת F-15 איגל
כנף 113 - ממוקמת במרילנד וכוללת טייסת F-16 פייטינג פלקון וטייסת תובלה קלה
כנף 119 - ממוקמת בדקוטה הצפונית וכוללת טייסת תובלה קלה וטייסת כלי טיס בלתי מאוישים MQ-1 פרדטור
כנף הקרב 120 - ממוקמת במונטנה וכוללת טייסת לוקהיד C-130 הרקולס
כנף הקרב 125 - ממוקמת בפלורידה וכוללת טייסת F-15 איגל
כנף הקרב 138 - ממוקמת באוקלהומה וכוללת טייסת F-16 פייטינג פלקון
כנף הקרב 142 - ממוקמת באורגון וכוללת טייסת F-15 איגל
כנף הקרב 144 - ממוקמת בקליפורניה וכוללת טייסת F-15 איגל
כנף הסיור 147 - ממוקמת בטקסס וכוללת טייסת כלי טיס בלתי מאוישים MQ-1 פרדטור
כנף הקרב 148 - ממוקמת במינסוטה וכוללת טייסת F-16 פייטינג פלקון
כנף הקרב 158 - ממוקמת בורמונט וכוללת טייסת F-16 פייטינג פלקון
כנף הקרב 159 - ממוקמת בלואיזיאנה וכוללת טייסת F-15 איגל
כנף הקרב 177 - ממוקמת בניו ג'רזי וכוללת טייסת F-16 פייטינג פלקון
חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית הוא הכוח האווירי של פיקוד מרכז של ארצות הברית.
חיל האוויר התשיעי הוקם ב-1941 והשתתף במערכה בחזית המדבר המערבי באפריקה ובמערכה במערב אירופה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה הקרה פעל החיל תחת הפיקוד הטקטי של חיל האוויר.
מתחילת שנות השמונים פעל כזרוע אווירית של פיקוד מרכז.
במסגרת זו השתתפו יחידות החיל במלחמת המפרץ, באכיפת האזור ללא טיסה בעיראק ובמלחמת עיראק.
ב-5 באוגוסט 2009 הוקם החיל מחדש ככוח אווירי תחת פיקוד הקרב שמשימתו לארגן ולאמן את כוחות הפיקוד בדרום-מזרח ארצות הברית.
פעילותו הקודמת נותרה ככוחות האוויר של פיקוד המרכז.
באוגוסט 2020 שונה שוב המצב, וכוחות האוויר של פיקוד המרכז קיבלו את השם חיל האוויר התשיעי, בעוד יחידות חיל האוויר התשיעי הקיימות עברו תחת חיל האוויר ה-15, שקיבל לאחריותו גם יחידות מחיל האוויר ה-12.
חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה או ROKAF (ראשי תיבות באנגלית של: Republic of Korea Air Force; בקוריאנית: 대한민국 공군) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של דרום קוריאה.
ב-10 באוגוסט 1946, זמן קצר לאחר תום מלחמת העולם השנייה, נוסדה "אגודת הבנייה האווירית של דרום קוריאה", במטרה להעלות את המודעות לחשיבותה של עוצמה אווירית.
למרות המעמד הדל של הכוחות המזוינים של קוריאה באותה תקופה, יחידה אווירית ראשונה הוקמה ב-5 במאי 1948, תחת מחלקת ביטחון הפנים במשטר הצבאי של ארצות הברית בקוריאה, הגוף שקדם למשרד ההגנה הלאומית של דרום קוריאה.
ב-13 בספטמבר 1949, תרמה ארצות הברית 10 מטוסי תצפית מדגם L-4 Grasshopper ליחידה האווירית של דרום קוריאה.
אקדמיית חיל האוויר של הצבא הדרום קוריאני נוסדה בינואר 1949, וחיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה (ROKAF) הוקם רשמית באוקטובר 1949.
ערב מלחמת קוריאה לא היה לחיל האוויר כוח משמעותי והוא מנה רק 20 מטוסים קלים וכ-1,800 אנשים, ולפיכך הוא לא תרם למלחמה.
לאחר פרוץ המלחמה התרחב חיל האוויר וארצות הברית הכשירה טייסים נוספים לחיל האוויר הקוריאני כדי להתמודד עם האיומים מצד קוריאה הצפונית.
חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה השתתף במלחמת וייטנאם.
בשנות ה-70 וה-80 התרחב החיל במטוסים נוספים.
במלחמת המפרץ סייע החיל לכוחות הקואליציה הבין-לאומית.
ב-2023 ערך חיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה לראשונה תרגיל משותף יחד עם חיל האוויר של ארצות הברית וכוח ההגנה העצמית האווירי של יפן ליד חצי האי הקוריאני.
חיל האוויר השני של ארצות הברית הוא יחידה של חיל האוויר של ארצות הברית שתפקידה להכשיר ולאמן חיילים וקצינים שאינם חלק מצוות אוויר.
החיל הוקם ב-1941 כיחידה להגנה אווירית ומילא תפקיד זה במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה הקרה.
ב-1975 פורק החיל וסמכויותיו הועברו לחיל האוויר השמיני ולחיל האוויר ה-15. ביולי 1993 הוקם החיל מחדש כגוף להכשרה טכנית ואימונים צבאיים בסיסיים עבור חיילים וקצינים שאינם בצוות אוויר (לאנשי צוות אוויר ההכשרות מועברות במסגרת חיל האוויר ה-19 של ארצות הברית).
משימת הפיקוד היא לאמן ולפתח כוח אדם לזרוע האוויר.
ההכשרות כוללות הכשרות טכניות, אימונים צבאיים בסיסיים, אימוני רפואה ולימוד מרחוק.
האימון הצבאי הבסיסי מתקיים בבסיס חיל האוויר לקלנד בטקסס.
הכשרה טכנית מתקיימת בשורה של מתקנים.
ההכשרות כוללות אחזקת כלי טיס, הנדסה אזרחית, שירותי רפואה, מערכות מחשוב, כוחות אבטחה, פיקוח טיסה, משאבי אנוש, מודיעין, כיבוי אש, תפעול טילים ועוד.
כנף ההכשרות ה-37 – ממוקמת בבסיס חיל האוויר לקלנד בטקסס.
כנף ההכשרות הגדולה בזרוע האוויר, וכוללת אימונים צבאיים בסיסיים והכשרות טכניות מגוונות
כנף ההכשרות ה-81 – ממוקמת בבסיס חיל האוויר קיסלר במיסיסיפי, מספקת הכשרה טכנית ופיתוח כוחות לחיל האוויר ולזרועות נוספות
כנף ההכשרות ה-17 – ממוקמת בבסיס חיל האוויר גודפלו בטקסס, מכשירה כבאים, אנשי מודיעין, פיקוח וסיור עבור חיל האוויר וזרועות נוספות, סוכנויות ממשלה וכוחות ידידותיים
כנף ההכשרות ה-82 – ממוקמת בבסיס חיל האוויר שפרד בטקסס, מכשירה לתפקידי אחזקה, לוגיסטיקה, הנדסה אזרחית, תקשורת, רפואה
כנף ההכשרה ללוחמה מיוחדת – ממוקמת בבסיס חיל האוויר לקלנד בטקסס.
מכשירה כוחות של מבצעים מיוחדים ללוחמה קרקעית
להק ההכשרות 381 – ממוקם בבסיס חיל האוויר ונדנברג שבקליפורניה, מכשיר כוחות לתפעול טילים בין-יבשתיים, לוויינים, התרעה מפני טילים
להק ההכשרות 517 – ממוקם במונטריי שבקליפורניה, מכשיר כוחות בלימודי שפות, קריפטולוגיה
להק ההכשרות 602 – ממוקם בבסיס חיל האוויר קיסלר במיסיסיפי
חיל האוויר הקוממורטיבי הוא ארגון ללא מטרות רווח שמחזיק ומתפעל מטוסים צבאיים ישנים, וממוקם בארצות הברית.
כיום חברים בארגון מעל ל-13,000 חברים, ומפעיל כ-170 מטוסים.
מקורו של הארגון בשנת 1953 באלבמה, שהוקם תחת השם "חיל האוויר של הקונפדרציה", על ידי אוסקר הרפר מונטוגמרי.
בשנת 1957 נרכש המטוס בראשון של הארגון, P-51 מוסטנג, בעלות של 1,500 דולר.
מייסדי הארגון נבהלו כשגילו שהרבה ממטוסי מלחמת העולם השנייה נמכרים לגריטה ולמחזור ללא התחשבות בשימור ההיסטוריה.
החברים החלו לחפש במרץ מטוסים לקנייה מיידים פרטיות או צבאיות.
בשנת 1961 הארגון עבר לטקסס ועד סוף השנה כבר היו ברשותו 9 מטוסים.
עד סוף 1963 כבר החזיק הארגון את כל סוגי מטוסי ארצות הברית ממלחמת העולם השנייה, ובמרץ 1963 קיים את מופע התעופה הראשון שלו.
בשנת 1965 הושלמה בניית בניין המוזיאון הראשי בשדה רייבל שבטקסס.
בשנת 1968 המוזיאון עבר להאנטיגון, שם תפס בניינים בשטח כולל של כ-2400 מטר רבוע.
האוסף המשיך לגדול, ועד סוף העשור כלל גם מפציצים כמו ה-B-25 מיטשל, B-17 מבצר מעופף ו-B-24 ליברייטור.
בשנת 1976 קיים הארגון מופע, שבו שוחזרה ההפצצה על הירושימה.
בעקבות כך דרשה ממשלת יפן התנצלות רשמית של ארצות הברית, ובקשתם נענתה על ידי שגרירות ארצות הברית ביפן.
ב-2015 רכש הארגון את מטוס ה-C-47 דקוטה המוביל של גל הראשון של הפלישה לנורמנדי.
הארגון כולל מעל ל-13,000 חברים.
החברות פתוחה לכל מי שמעל גיל 18, וישנה גם חברות לצעירים מעל גיל 12. החברים מאורגנים ביחידות מקומיות ברחבי ארצות הברית, כאשר כל יחידה נקראת טייסת.
כמה מאות חברים משמשים כטייסים פעילים וכאנשי צוות קרקע.
חיל האוויר של כווית הוא הזרוע האווירית של צבא כווית.
עיקר תפקידו הוא הגנה על השטח האווירי של כווית.
מפקדת חיל האוויר ממוקמת בבסיס האוויר עבדאללה אל-מובארכ, ויתר הכוחות מוצבים בגדודי ההגנה האווירית, בבסיסי האוויר עלי א-סאלם ובבסיס האוויר אחמד אל-ג'אבר.
לחיל האוויר יש כוח אדם של 2,500 חיילים וקצינים וצי של כ-100 מטוסים ומסוקים מסוגים שונים, בינייהם מטוסי קרב F/A-18 מטוסי תובלה הרקולס C-130 ומסוקי קרב AH-64 אפאצ'י.
החיל הוקם בשנת 1953 והספיק להשתתף במספר מבצעים עימותים מקומיים לדוגמה: סכסוך הגבול מ-1973, הפלישה העיראקית לכווית והמעורבות הצבאית בתימן.
חיל האוויר והחלל של ספרד (בספרדית: Ejército del Aire y del Espacio) הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ספרד.
כדורים פורחים שימשו למטרות צבאיות בספרד כבר בשנת 1896. בשנת 1905, בעזרתו של הגנרל אלפרדו קינדלאן, הוכנסו המטוסים הראשונים לשירות צבאי במדינה.
באותה שנה נכנסה לשימוש צבאי ספינת אוויר בשם "אספניה".
ב-1909 ביקר קינדלאן בערים שונות באירופה כדי להתרשם מחילות האוויר המתפתחים של שאר מדינות היבשת.
שנה לאחר מכן, מכוח צו מלכותי מיוחד הוקם "בית הספר הלאומי לתעופה" ((Escuela Nacional de Aviación (civil)) בחטאפה ליד מדריד.
בית הספר היה כפוף למשרד התחבורה והעבודות הציבוריות.
בתחילה, בית הספר הלאומי לתעופה היה מוסד אזרחי ולא צבאי, אולם בהמשך מונה הקולונל פרה ויווס ויק למנהל בית הספר, והפך אותו למוסד להכשרת טייסים קרביים.
במקביל, מונה קינדלאן לתפקיד "ראש התעופה" (Jefe de Aviación).
ב-17 בדצמבר 1913, במהלך מרידה במרוקו, הורכבה לראשונה טייסת קרבית מבוגרי בית הספר שצוידה במטוסי Lohner B.I.
טייסי חיל האוויר הספרדי ביצעו את ההפצצה הצבאית הגדולה הראשונה בהיסטוריה בעמק בן קאריקס במרוקו.
בשנים שלאחר מכן ביצע חיל האוויר הספרדי עוד מספר פעולות במרוקו.
ב-1915 הוקם הבסיס הצבאי הראשון של חיל האוויר הספרדי בלוס אלקאסרס.
בשנים הבאות הוקמו בסיסים אוויריים נוספים בספרד ובמרוקו.
במקביל הוקמה זרוע אווירית בצי הספרדי ב-1919 הוחלף קינדלאן בתפקיד מפקד חיל האוויר הספרדי בידי פרנסיסקו אצ'גואה.
ב-1920 נצבעו לראשונה שני מטוסי ניופורט 12 וקודרון G.3 אחד, עם מספרי זיהוי של טייסת ורונדל מיוחד של חיל האוויר הספרדי.
מטוסי חיל האוויר מילאו תפקיד חשוב במלחמת הריף אשר במהלכה חזר קינדלאן לתפקיד מפקד חיל האוויר.
בין הטייסים הבולטים של ספרד באותה תקופה נמנה רמון פרנקו, אחיו הצעיר של פרנסיסקו פרנקו.
לאחר ההכרזה על הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה ב-1931, סולק קינדלאן המלוכני מתפקיד חיל האוויר והחלף בלואיס לומברטה סרנו שכעבור זמן קצר הוחלף ברמון פרנקו.
ב-1935 הועבר חיל האוויר באופן רשמי תחת פיקוד משרד המלחמה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית, התחלק חיל האוויר לשניים: חיל האוויר הרפובליקני וחיל האוויר הלאומני.
כמעט כל מטוסי חיל האוויר נותרו בידי הרפובליקנים, אולם מרבית הטייסים הקרביים ערקו לשורות הלאומנים.
כך נוצר מצב בו ללאומנים היה מחסור במטוסים ולרפובליקנים מחסור בטייסים.
בעיותיהם של שני הצדדים נפתרו במהרה תודות למעורבותם של כוחות זרים במלחמה.
כבר בחודשים הראשונים של המלחמה החלו הממשלות הפשיסטיות של גרמניה, איטליה ופורטוגל לסייע לכוחות הלאומנים במלחמתם.
גרמניה ואיטליה חפצו להשתמש בספרד כשדה ניסויים למטוסים חדשים ולטקטיקות לחימה אוויריות.
הגרמנים שיגרו לספרד את לגיון הקונדור והאיטלקים את לגיון האוויר.
הגרמנים סיפקו ללאומנים מטוסי יונקרס Ju 52 והאיטלקים סבויה מרקטי SM.81 ופיאט CR.32. באוגוסט 1936 הגיעו לזירה גם מטוסי מסרשמיט Bf 109 והיינקל He 51. במטרה לייעל את המאמצים האוויריים, הקים פרנקו משרד ממשלתי מיוחד "משרד האווירייה" שניהל את חיל האוויר.
תודות לארגון ולתגבורת הזרה, עד מהרה שלטו הלאומנים בזירה האווירית ברוב ספרד.
מהצד השני, המחסור של הרפובליקנים בטייסים נפתר עד מהרה תודות להמוני מתנדבים שהגיעו מכל רחבי העולם במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
במקביל, החלה ברית המועצות לשלוח כוחות גדולים לספרד, שכללו גם מאות מטוסים.
הסובייטים החלו גם להכשיר טייסים עבור הרפובליקנים.
לאורך המלחמה הם הכשירו 800 טייסים ספרדים, ומאות מהם אף נשלחו ללימודי טיסה בברית המועצות.
לצורך זה הקימו הסובייטים בית ספר לטיסה ייעודי בגנג'ה שבאזרבייג'ן, וכמאתיים חניכים ראשונים התחילו בו הכשרות ואימונים בפברואר 1937. לכל אורך שנות המלחמה הוכשרו במקום 413 טייסים ספרדים, ששבו לאחר לימודיהם למולדתם לקחת חלק בלחימה.
המעורבות הסובייטית הטתה מחדש את הלחימה לצד הרפובליקנים, אך במקביל, גרמניה ואיטליה הרחיבו גם הן את המעורבות שלהן בלחימה.
כתוצאה מכך, במהלך 1937 איבדו הסובייטים את ההובלה באוויר תוך שהטייסים הסובייטים סובלים מאבדות רבות בקרבות עם הגרמנים והאיטלקים.
בחודשים הבאים צמצמו הסובייטים את משלוחי הנשק לספרד, והצרו את המעורבות שלהם במערכה האווירית.
עד סוף המלחמה הלאומנים בדרך כלל נהנו מעליונות אווירית.
חילות האוויר משני הצדדים לקחו לכל אורך שנות המלחמה חלק משמעותי, באופן שלא היה כמוהו באף עימות צבאי עד אז.
הם מילאו מגוון משימות לרבות סיוע אווירי קרוב לכוחות היבשה, הפצצת נכסים של האויב, תובלה אווירית, ומעל הכול ניהלו אינספור קרבות אוויר יומיומיים כנגד מטוסי האויב.
חידוש משמעותי בלוחמה האווירית בספרד היה בהפצצות אוכלוסייה אזרחית, מדיניות בה נקטו הלאומנים באופן נרחב בשלבים שונים של הלחימה.
בשנות המלחמה הופצצו עשרות ערים שנשלטו על ידי הרפובליקנים, וכתוצאה מכך הרס רב נגרם ואלפי אזרחים נהרגו.
ככלל נועדו ההפצצות לפגוע ברוח הלחימה של הרפובליקנים.
דוגמה קיצונית לכך הייתה בהפצצת גרניקה שהפכה לאחד מסמלי המלחמה כולה.
לאחר סיום מלחמת האזרחים פרנקו ארגן מחדש את חיל האוויר הספרדי במסגרת שבה הוא פועל (בשינויים קטנים) עד ימינו.
הסמלים הרפובליקניים הוחלפו בסמלים לאומניים שנמצאים בשימוש גם כיום.
פרנקו חילק את ספרד עצמה לחמישה אזורים אוויריים נפרדים, לא כולל אזור אחד שהיה אחראי על האיים הבלאריים, אזור אחד האמון על מרוקו הספרדית ואזור אחד של האיים הקנריים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שיגר פרנקו יחידת מתנדבים בשם "הדיוויזיה הכחולה" שלחמה בחזית המזרחית לצד מדינות הציר.
במקביל לפעילותם של כוחות הקרקע, פעלה גם "הטייסת הכחולה" (Escuadrilla Azul) שסייעה לחילות האוויר של הציר.
מרבית המטוסים ששימשו את חיל האוויר הספרדי בשנות המלחמה היו מטוסים גרמניים ואיטלקיים מימי המלחמה, שחלקם קיבלו שמות ספרדיים מקומיים.
כמו כן בנו הספרדים מטוס בשם היספנו אוויסיון HA-1112 שהיה למעשה מסרשמיט Bf 109 שיוצר בספרד באישור הגרמנים למעט המנוע, שהיה מתוצרת רולס רויס מרילין.
בשנים שלאחר המלחמה נאלצה ספרד להילחם כדי להגן על שרידי האימפריה הקולוניאלית שלה.
לנוכח היחסים המתוחים בין המדינה הספרדית לארצות הברית ומדינות נאט"ו, וכן מכיוון שהאמריקנים התנגדו לכך שכלי נשק מתוצרתם ישמשו לפעילות קולוניאלית, נאלצה ספרד להמשיך ולהסתמך על מטוסים גרמניים ואיטלקיים ישנים.
במהלך מלחמת אינפי במרוקו, הקימו הספרדים את יחידת הצנחנים הראשונה של חיל האוויר.
עם זאת, המטוסים האמריקניים והמקומיים לא הצליחו להחליף כליל את המטוסים הגרמניים הישנים.
לאחר מותו של פרנקו ב-1975 ספרד חזרה להיות דמוקרטיה, ויחסיה עם שאר העולם המערבי התחממו בצורה ניכרת.
החלו מגעים לכניסתה של ספרד לנאט"ו, ולשם כך חיל האוויר הספרדי החל לעבור מודרניזציה מואצת ורכש מצרפת מטוסי מיראז' 3 ומיראז' F1. מטוסים אלו הפכו לעמוד השדרה של חיל האוויר הספרדי מהמחצית השנייה של שנות ה-70 ועד סוף שנות ה-80, אז חזר להשתמש במטוסים אמריקניים.
המטוס המרכזי ששימש את חיל האוויר הספרדי בשנות ה-90 הוא בואינג F/A 18 הורנט.
מטוסים ספרדיים השתתפו במלחמות יוגוסלביה.
בשנות ה-2000 החלה ספרד להשתמש פרט למטוסים אמריקניים גם במטוסי יורופייטר טייפון ואיירבוס A400M, שניהם מיוצרים במעורבות ספרדית.
ביוני 2022 הודיעה ממשלת ספרד כי שמו של חיל האוויר ישונה ל"כוח האוויר והחלל".
מבנה הפיקוד של בנוי בצורה זו:
מטה חיל האוויר והחלל (CGEA) במדריד - בפיקודו של ראש מטה כוח האוויר והחלל (JEMA)
הפיקוד האוויר הקרבי (MACOM) בבסיס האוויר טורחון
הפיקוד האווירי הכללי (MAGEN) במדריד
הפיקוד האווירי של האיים הקנריים (MACAN) בלאס פאלמאס דה גראן קנריה
פיקוד תמיכה לוגיסטית (MALOG) במדריד
פיקוד כוח האדם (MAPER) במדריד
האגף לעניינים כלכליים (DAE) במדריד
המערך המבצעי העיקרי של חיל האוויר והחלל הספרדי הוא כנף (ala), אשר שווה ערך בערך לבריגדה בכוחות היבשה.
כנף מורכבת בדרך כלל משלוש קבוצות (grupos, מקבילות לרגימנט).
הקבוצה הראשונה נקרא "קבוצת הכוח האווירי" (Grupo de Fuerzas Aéreas).
הקבוצה הזו מורכבת בדרך כלל משתיים או שלוש טייסות, שכל אחת מהן מורכבת בדרך כלל מ-18 עד 24 מטוסים.
קבוצה נוספת בתוך הכנף היא קבוצת התחזוקה (Grupo de Material), המספקת תחזוקה ותיקונים למטוסים, לנשק ולמערכות שלהם.
קבוצת התמיכה (Grupo de Apoyo) משלימה את מבנה הכנף הטיפוסי והיא משמשת קבוצת בסיס האוויר, המספקת את תפקודו של בסיס האוויר כמתקן צבאי.
ישנן כנפיים חריגות שבהן יש יותר מקבוצה מבצעית אחת.
יחידות מבצעיות קטנות יותר הן הקבוצות הנפרדות.
הן גם מקבילות לרגימנט הצבאי, אך בניגוד לכנפיים הן יחידות מורכבות, שבהן המטוסים המבצעיים, התחזוקה ובסיסי האוויר מדווחים ישירות לקבוצה.
דוגמה כזו היא קבוצת חיל האוויר ה-47 (47/o.
Grupo Mixto de Fuerzas Aéreas) אשר היא יחידה מעורבת של מודיעין, לוחמה אלקטרונית ומערכות ניווט אווירי הממוקמת בבסיס חיל האוויר טורחון.
כעיקרון, לכל כנף צבאית ישנו בסיס אווירי משלה אשר היא אחראית לתחזוקתו.
במקרים בהם בסיס אחד נאלץ לאכלס שתי כנפיים, האחריות לתחזוקת הבסיס מוטל על יחידה מיוחדת הנקראת "יחידת התיקונים של חיל האוויר והחלל".
חיל האוויר של מאלי הוקם ב-1961, ומשמש כזרוע האווירית העיקרית של הכוחות המזוינים של מאלי.
החיל הוקם בסיוע צרפת שסיפקה בתחילה אימונים וציוד לחיל החדש.
בשנים שאחר כך, עברה ברית המועצות לספק את רוב הסיוע לחיל האוויר.
חיל האוויר של מאלי הוקם ב-1961 בסיוע צבאי צרפתי, שכלל את המטוס החד מנועי מדגם MH 1521 ברוסאר, ובהמשך שני מטוסי תובלה מדגם דאגלס C-47 דקוטה.
ב-1962 החלה מאלי לקבל סיוע מברית המועצות, שכלל מטוסי אנטונוב An-2 ומסוקי תובלה קלים מדגם מיל מי-4.
באמצע שנות ה-60 סיפקה ברית המועצות למאלי חמישה מטוסי קרב מדגם מיג-17 ומטוס אימונים מיג-15, ובתחילה הם הוטסו על ידי טייסים סובייטים.
ב-1971 הועברו שני מטוסי תובלה איליושין Il-14 ומסוק מיל מי-8. לאחריהם נמסר גם אנטונוב An-24.
ב-1974 נמסרו למאלי 12 מטוסי מיג-21Bis וכן זוג מטוסי מיג-21UM שהגיעו כמה שנים מאוחר יותר.
מטוסים אלה השתתפו במלחמת אגאכר נגד וולטה עילית, ושוב ב-1985 נגד בורקינה פאסו, אחרי ששינתה את שמה.
ב-2005 הועברו עוד שלושה מטוסי מיג 21 מצ'כיה במטרה לתגבר את המטוסים שנותרו בשירות.
עם זאת, עד 2010 הם טסו רק בטקסים.
בינואר 2012 נותרו רק שני מטוסי מיג 21 מבצעיים, ובינואר 2013 שלח חיל האוויר הניגרי צוות במטרה להשמיש מטוסי קרב נוספים, אולם הרעיון נזנח.
ביוני 2015 הזמינה מאלי ארבעה מטוסי תקיפה קלים מברזיל, שנמסרו עד 2018. אחד מהם התרסק מספר שנים מאוחר יותר, ושני הטייסים שבו נהרגו.
בדצמבר 2020 הזמינה ממשלת מאלי 4 מטוסי מיל מי-171, והם הגיעו ב-30 בספטמבר 2021.
כלי טיסארץ מקורבשירותכניסה לשירותכטמ"םבאירקטאר TB 2טורקיה~92022–2023מטוסי קרבL-39צ'כיה~132022–2023A-29Bברזיל~32018מסוקי קרב ותובלהמי-35רוסיה~42017–2021מי-24Dברית המועצות~22009–2012מי-24Pברית המועצות~42022מי-17Shsרוסיה~42021מי-8MTברית המועצות~1לא ידועמסוקי תובלהמי-8Tברית המועצות~22023AS-332 סופר פומהצרפת~22016מטוסי אימוןHumbert Tétrasצרפת~32003Humbert Tétras 912CSLMצרפת~52012מטוסי תובלהCASA C-295ספרד~22016–2022באסלר BT-67ארצות הברית~11998ססנה 208 קרוואןארצות הברית~12019חרבין Y-12סין~22017מטוסי נוסעיםבואינג 737 MAXארצות הברית~12015כטמ"ם ריגולHawker Q800Xצרפתלא ידוע2021אורלן-10רוסיהלא ידוע2022רדארP-18ברית המועצות~12022
חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות (ערבית: القوات الجوية والدفاع الجوي الاماراتي) הוא חיל האוויר המשותף למדינות איחוד האמירויות הערביות, והוא חלק מהכוחות המזוינים של איחוד האמירויות הערביות.
הוא יורשו של חיל האוויר של צבא ההגנה של אבו דאבי, שהוקם ב-1968, כאשר האמירויות היו תחת חסות הממלכה המאוחדת.
חיל האוויר של האמירויות כולל 4,000 אנשי צוות, והוא מתפעל 552 כלי טיס.
ראשית ההיסטוריה של חיל האוויר האמירותי מתחילה במאי 1968, עם הקמת כנף האוויר של צבא ההגנה של אבו דאבי, תחת חסות בריטית.
מטרות הכנף היו לספק שירות תובלה ותמיכת לחימה לכוחות הקרקע של צבא אבו דאבי.
השקעה רבה בראשית שנות ה-70, הבטיחה את הרחבת הכנף הן מבחינת כמות הן מבחינת איכות ויכולות כלי הטיס.
בעקבות זאת, שינתה שמה מכנף לחיל אוויר ב-1972. החיל קיבל הדרכה ואימונים רבים מחיל האוויר הפקיסטני.
במהלך מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973, מטסי התובלה של חיל האוויר של אבו דאבי (מסוג Caribou ) שימשו כאמבולנסים אוויריים בירדן.
אמירות דובאי שימרה כוח אווירי משל עצמה – זרוע האוויר של צבא ההגנה של דובאי, עד שב-1999 התמזג אל תוך חיל האוויר האמירותי.
למרות האיחוד של שני הכוחות האוויריים, נשמרה מידה קטנה של אוטונומיה ברמת הפיקוד המבצעי – כאשר מטה הפיקוד האווירי המערבי ממוקם באבו דאבי ואילו המרכזי, באבו דאבי.
מאז שנות ה-80, בעקבות אי-יציבות אזורית ועלייה במחירי הנפט, חיל האוויר האמירותי עבר תהליך מודרניזציה מקיף, במטרה לעמוד בסטנדרטים של צבאות נאט"ו.
במלחמת המפרץ ב-1991, איחוד האמירויות סייעה למדינות הקואליציה בכך שביצעה תקיפות אוויריות נגד הכוחות המזוינים של עיראק.
בשנת 2014 ביצע יחד עם חיל האוויר המצרי תקיפות אוויריות בלוב נגד פלגים איסלאמיסטיים בטריפולי.
בספטמבר, הצטרף לתקיפות האוויריות בהובלת חיל האוויר של ארצות הברית נגד מטרות טרור בסוריה ובעיראק, במבצע נחישות טבועה.
המדינה פרשה מהקואליציה לאחר שטייס הקרב הירדני מועאז אל-כסאסבה נשבה על ידי המדינה האסלאמית (דאעש) בדצמבר, בהמתנה להשתפרות יכולות החיפוש וההצלה של ארצות הברית באזור.
ב-2015, הפציץ חיל האוויר של איחוד האמירויות הערביות מטרות של המדינה האסלאמית בסוריה, בהתקפה אותה הובילה מרים אל-מנסורי, טייסת הקרב הראשונה בחיל האוויר.
ב-2019, נבחר הזאע אל-מנסורי, טייס קרב לשעבר בחיל, על ידי (MBRSC) כאסטרונאוט הראשון מאיחוד האמירויות הערביות למשימה בת שמונה ימים לתחנת החלל הבין-לאומית (ISS), מ-25 בספטמבר ועד 3 באוקטובר.
הוא עבר הכשרה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים ונשלח במסגרת שיתוף פעולה בין MBRSC לרוסקוסמוס.
לאחר כינון הסכמי אברהם, שהביאו לנורמליזציה ביחסים הבילטרליים עם ישראל, החל שיתוף פעולה בין חיל האוויר האמירותי לחיל האוויר הישראלי.
במסגרתו, השתתף מפקד החיל איברהים נאצר מוחמד אל-עלווי כאורח בסדנת "דגל כחול" בישראל ב-2021.
חיל האוויר האמירותי, כחלק מהכוחות המזוינים האמירותיים, משתתף בהתערבות הצבאית בתימן בהובלת ערב הסעודית.
חיל האוויר של אזרבייג'ן הוא חלק מצבא אזרבייג'ן והוא האחראי על ההגנת המרחב האווירי של אזרבייג'ן וסיוע בעזרת הגנה אווירית לכוחות המזוינים של אזרבייג'ן ובנוסף ליחידות האוויריות הוא כולל גם את יחידות ההגנה כנגד מטוסים.
בשנים האחרונות צבא אזרבייג'ן מפתח קשרים צבאיים רחבים עם מדינות ידידותיות, כאשר ישראל היא הראשית מביניהן, לצורכי אספקת נשק ופלטפורמות לחימה.
מדינות נוספות שאיתן אזרבייג'ן מקיימת סחר ביטחוני הן: ארצות הברית, טורקיה ורוסיה, זאת על מנת לשדרג את היכולותיו ההגנתיות וההתקפיות.
חילות האוויר של אזרבייג'ן הוקמו לראשונה בשנת 1919 במהלך הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, שקנתה את מטוס הקרב הצבאי הראשון שלה ב-26 ביוני 1918. לאחר עצמאותה של אזרבייג'ן מברית המועצות בשנת: 1991, סייעו בסיסי האוויר הסובייטיים לשעבר במדינה בפיתוח חילות האוויר וחיילות ההגנה האווירית.
המטוס הראשון של חיל האוויר של אזבייג'ן היה מטוס סוחוי Su-25 שהוברח מבסיס של חיל האוויר הסובייטי סיטלצ'אי.
ב-11 בפברואר 2009, מפקד חיל האוויר, סגן גנרל רייל רזאייב, נרצח מחוץ לביתו על ידי אדם חמוש שלא זיהו אותו עד היום על פי הדיווחים, רזאייב ניהל משא ומתן על קשרים הדוקים יותר עם ארצות הברית בנוגע למודרניזציה של חיל האוויר לפני מותו, אולי כולל רכישת מטוסי קרב אמריקאים.
ככל הנראה ההרג מגורמים אוינים לאזרבייג'ן שפחדו שהיא תתחזק ירש אותו האלוף אלטאי מהדייב אשר מונה למפקד החדש של חילות האוויר ב-12 במאי 2009.
בנוסף ישנם מספר בסיסים בסיס האוויר דוליאר (לפי דיווח בחדשות בסיס זה אינו פעיל) נמל התעופה נחצ'יבאן באקסקלווה נחצ'יבאן, בסיס האוויר סנקאקל ובסיס האוויר סיטלקיי.
נראה כי יחידות אלו: בנאסוסנאיה, קיורדמיר ויחידות המסוקים בבאקו קלה שנקראות כיחידות ה-408, ה-411 וה-843.
חיל ההגנה האווירית של אזרבייג'ן הוא חלק מחיל ההגנה האווירית ושמירת המדינה של אזרבייג'ן.יש כמה מערכות ומתקנים מתקופת המלחמה הקרה שהותירו הסובייטים בימי ברית המועצות בשנת:1990.
בעבר בית ספר צבאי גבוה בניהול המדינה היה המוסד הלימודי שאחראי על הכשרת חיל ההגנה והאוויר של אזרבייג'ן, והוא נוהל על ידי משרד ההגנה של אזרבייג'ן.
בשנת 1997 סיימו את לימודיהם הטייסים הראשונים של חיל האוויר .
ב-24 בדצמבר שנת 2015, בהוראת נשיא אזרבייג'ן דאז הוחלט לסגור את בית הספר ולרכז את הלימודים באקדמיה הצבאית הגבוהה של אזרבייג'ן על שם היידר אלייב אשר ממוקמת בבירה באקו .
צוערי הטיס של אזרבייג'ן מתאמנים כיום בבתי הספר לטייסי קרב של חיל האוויר של אזרבייג'ן ולאחר מכן הם מתמקצעים בסדנאות ייעודיות.
חיל האוויר האזרי נמצא בקשר עם חילות אוויר מקבילים במספר מדינות ביניהן טורקיה, ארצות הברית, אוקראינה, ישראל ומספר מדינות נוספות ובית-הספר של חיל האוויר הטורקי ממלא תפקיד חשוב בהכשרת טייסי הקרב האזרים.
טייסים אזרים התאמנו בעבר גם בבית הספר להכשרת טייסים באוקראינה.
ארצות הברית היא המסייעת הראשית במודרניזציה של שדות התעופה וחיל האוויר.
שדות תעופה באזרבייג'ן וגם בסיס האוויר המרכזי נאסוסנאיה [אנ'] הממוקם ליד היישוב חאג'י זיינאלאבידין עברו מודרניזציה בסיוע ארצות הברית כחלק מתוכניות השותפות האמריקאיות של אזרבייג'ן וברית נאט"ו בבסיס הותקנו אמצעים מיוחדים לאבטחת טיסה.
לבסיס סופקו מבנים חדשים לנקודות הפיקוד של הבסיס, מערכות בקרה הנדסיות ושירותההנדסה של חיל האוויר.
משא ומתן על המודרניזציה של שדה התעופה כורדמיר עדיין בדיונים בין המדינות.
מערכת בקרת טיסה מתקדמת הותקנה בבסיס האוויר דוליאר עם תמיכה מארצות הברית.
מאז ספטמבר 2008, טורקיה סייעה לשדרג את מטה הפיקוד המרכזי של חיל האוויר.