tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עזבונו של דניאל וילדנשטיין הכולל 228 כתבי יד מאוירים מן המאה ה-13 עד המאה ה-16, המציגים אסכולות אירופאיות שונות, מהווה חלק חשוב של התצוגה במוזיאון.
בקומת הקרקע, באזור חבוי במקצת, מוצג אוסף של רהיטי האימפריה הראשונה.
מועצת העם ומִנהלתה הוא מרכז חינוכי ומוזיאון הנמצא בבית קק"ל ההיסטורי בתל אביב, ברחוב צבי הרמן שפירא, אבי רעיון קרן קיימת לישראל.
הבית עצמו הוא אתר היסטורי לאומי הכלול בפרויקט העיר הלבנה.
בית קק"ל בתל אביב נבנה בשנת 1937 על ידי האדריכל בנימין אנקשטיין.
הבית בנוי מאבן ירושלמית ומבטון מזוין בסגנון הבינלאומי.
ב 12 באפריל 1948 החליט הוועד הפועל הציוני על הקמת מועצת העם ומִנְהלת העם, שני המוסדות המרכזיים של היישוב.
מועצת העם כללה 37 חברים (הל"ז) שנבחרו מכל קצוות הקשת הפוליטית שהייתה אז בארץ והיוו למעשה את הכנסת הראשונה.
מתוכם נבחרו 13 חברי מנהלת העם (הי"ג) שהיוו למעשה את הממשלה הראשונה של היישוב היהודי בארץ ישראל.
שני גופים אלה ניהלו את הישיבות באולם האספות, בקומה הראשונה של בית קרן קיימת בתל אביב בין 18 באפריל 1948 ועד ל-14 במאי 1948. בראש שני הגופים עמד דוד בן-גוריון, שלימים יכריז על הקמת המדינה ויהיה לראש ממשלתה הראשון.
החלטות מנהלת העם הובאו לאישור מועצת העם.
שם, יומיים לפני תום המנדט ב-12 במאי 1948, נתקבלה בהצבעה ההחלטה על הכרזת העצמאות להקמת המדינה מיד עם עזיבת הבריטים, שתיקרא בשם מדינת ישראל; וכן הוחלט על ניסוח יסודותיה ועל הנוסח הסופי של מגילת העצמאות.
לבסוף, עם התפשטות שמועת ההכרזה ועקב חוסר במקום בשל הגדלת מספר הנוכחים, הועבר טקס ההכרזה למוזיאון תל אביב לאמנות ששכן בבית דיזנגוף שבשדרות רוטשילד.
הלוגו של המוזיאון הוא בצורת הכניסה המקומרת לבניין.
בכניסה יש תערוכה על תולדות קרן קיימת ובאולם האספות מוקרנים שני חזיונות אור קוליים על תולדות קרן קיימת ועל המאורעות מהחלטת החלוקה עד הכרזת המדינה תוך הדגשה על מקומו החשוב של מקום זה בהקמת המדינה.
במלאת 40 שנה למדינת ישראל הוחלט לשפץ את הבניין ולפתוח את המוזיאון.
המרכז החינוכי והמוזיאון עוסק בסיפור של פיתוח ארץ-ישראל ופועלה של קק"ל.
במקום קיים ארכיון המאפשר כתיבת עבודות בנושא הקמת המדינה.
הם מעוצבים בצבעי כחול לבן.
במקום נמצאים גם אוספים ייחודיים של בולי קק"ל ושל "הקופסה הכחולה".
ב-22 ביולי 2019 אישר דירקטוריון הקק"ל את הפיכתו של בית קק"ל בתל אביב למלון בוטיק.
מוזיאון נוגוצ'י לשעבר מוזיאון הגן איסאמו נוגוצ'י הוא מוזיאון וגן פסלים שנוסד בשנת 1985 בלונג איילנד סיטי, ניו יורק, בקרבת האיסט ריבר.
הוא המוזיאון הראשון בארצות הברית שהוקם ותוכנן על ידי אמן חי כדי להציג את עבודתו ונחשב כאחד ההישגים הגדולים ביותר של איסמו נוגוצ'י (1904–1988).
המוזיאון מציג את יצירותיו של האמן, פסל, מעצב ואדריכל נוף היפני-אמריקאי איסמו נוגוצ'י.
המוזיאון ממוקם מול שטח ביתו והסטודיו המקורי של האמן, כאשר הוא רכש בשנת 1975 את בניין הלבנים ותחנת דלק שכנה, אותה החליף בביתן בטון, שכיום משמשים כמוזיאון.
בנוסף לעבודותיו של נוגוצ'י, מארח המוזיאון גם תערוכות עכשוויות והוא כולל גם גן פסלים רחב ידיים.
משנת 2014 מעניק המוזיאון פרס על שם איסמו נוגוצ'י לאמנים המייצגים "רוח של חדשנות, תודעה גלובלית ומיזוג מזרח-מערב".
בין הזוכים בפרס נמנים טדאו אנדו, צאי גוו-צ'יאנג, אדמונד דה-ואל, האניה ינגיהארה, הירושי סוגימוטו ונורמן פוסטר.
בשנת 2024 זכתה בפרס הסופרת ג'ומפה להירי (יחד עם הצייר לי אופן), אך היא סירבה לקבלו, כמחאה על כך שהמוזיאון אסר על עובדיו לחבוש כאפייה.
מוזיאון מָאנֶה-כּץ הוא מוזיאון לאמנות בעיר חיפה, המוקדש ליצירתו של הצייר מאנה כץ.
הוא שוכן ברחוב יפה נוף, במורדות הכרמל.
המוזיאון, שנפתח ב-1977, שוכן ברחוב יפה נוף בעיר, במבנה המשקיף אל מפרץ חיפה.
כץ התגורר במבנה זה בשנות חייו בחיפה ובו הייתה ממוקמת גם סדנתו.
יסודו של המוזיאון בהסכם שנעשה ב-1958 בין עיריית חיפה לבין כץ, שלפיו נתנה לו העירייה את הבית כנגד הבטחתו להוריש לה את כל רכושו ואוספיו.
אוסף המוזיאון כולל מאות מציוריו של כץ – ציורי שמן, מים, גואש, פסטלים ורישומים.
עם זאת, האוסף העשיר ביותר שברשותו הוא של פריטי יודאיקה, ובו מנורות, כתרים, רימונים, פרוכות, כתובות וחפצים נוספים.
מצויים בו גם פסלי גבס וארד, וכן ריהוט עתיק ושטיחים מזרחיים - כולם מאוספו הפרטי של כץ.
מרבית האוסף הובא מביתו של כץ בפריז שבצרפת.
מטרת המוזיאון היא להפגיש את הקהל הרחב עם עולם התרבות החוצה גבולות הזמן והמרחב שהזין את יצירתו של כץ.
בשנת 2010 הועבר המוזיאון לניהול חברת המוזיאונים של עיריית חיפה, והעירייה העמידה תקציב לשיפוצו.
לאחר תקופת שיפוצים בת מספר חדשים שבה היה המוזיאון סגור לקהל הוא נפתח מחדש בחודש אפריל 2011.
בנוסף לשיטת התערוכות המתחלפות הנוהגת בו מתכנן המוזיאון להקים בתוכו גם תצוגת קבע של פריטים מאוספיו.
נכון ל-2011, אוצרת המוזיאון היא סבטלנה ריינגולד.
מוזיאון מדע וטבע הוא מוזיאון שמיצגיו עוסקים בנושאי מדעי הטבע, ידיעת הטבע, מדע וטכנולוגיה (בניגוד למוזיאון אמנות).
שלוש קטגוריות המשנה של מוזיאוני מדע טבע וטכנולוגיה הן "מוזיאון מדע וטכנולוגיה", "מוזיאון טבע" ו"מוזיאון מדע לילדים".
חלק ממוזיאוני המדע וטבע בעולם הם באופן מובהק מאחת מקטגוריות אלה וחלק כוללים קשת רחבה של תצוגות.
מוזיאון מדע הוא מוזיאון, שמוצגיו עוסקים בנושאי מדע וטכנולוגיה, או שמוצגיו ערוכים כך, שהם מדגישים היבטים מדעיים וטכנולוגיים של נושאים כלליים.
על פי רוב, מטרת התערוכות במוזיאון כזה היא הקניית מושגי יסוד מדעיים וטכנולוגיים לקהל הרחב, ולעיתים נלווית לה מטרה של הצגת ההיסטוריה של המדע.
מוזיאון מדע וטכנולוגיה מתמקד במוצגים מתחום המדעים המדויקים וההנדסה.
מוצגים אלה מדגימים עקרונות מתחומי הפיזיקה, הכימיה ותחומי מדע אחרים, הדומים להם ומציגים הישגים הנדסיים.
מוצגים במוזיאונים למדע יכולים להדגים עקרונות בסיסיים במכניקה (כגון פעולת מנוף), באופטיקה (נפיצת אור), פיזיולוגיה (כגון פעולת הלב) ומדעי טבע נוספים.
הרבה פעמים, הקהל מוזמן לתפעל דגמים אלו במו ידיו.
סוג נפוץ אחר של מוצגים במוזיאון למדע מציג בפני הקהל מוצרים טכנולוגיים בני ימינו, באופן שמאפשר לראות כיצד הם פועלים (למשל אסלה שקופה).
עוד סוג נפוץ של מוצגים במוזיאון למדע הוא כלי טכנולוגיה ישנים.
שלא כמו במוזיאון לארכאולוגיה, במוזיאון למדע, על פי רוב, כן מודגם השימוש במוצגים וחלקם הושמש ושוחזר באמצעים מודרניים (למשל, רכבת הדיזל הראשונה בצפון אמריקה הוסבה למייצג אורקולי במוזיאון המדע והתעשייה של שיקגו, ומחשבים אישיים ותיקים פועלים במוזיאון המחשבים האישיים באונטריו, קנדה).
יצירות מופת מקוריות של אמנים דגולים לא יופיעו, בדרך כלל, במוזיאונים אלו, אם כי עותקים שלהם, שעליהם משורטטים קווים, הממחישים עקרונות בתפישה חזותית או תורת הצבע, יכולים להופיע.
לעיתים משולב במוזיאון פלנטריום, המשמש להצגת גרמי השמים.
מוזיאוני מדע, שבהם הקהל מוזמן לתפעל את המיצגים בעצמו, הם מזמיני פנים לילדים.
ישנם מוזיאוני מדע שהולכים עוד לכיוון הילדים, דואגים שמוצגים יעוצבו בידי אנשי חינוך והוראה ויהיו קשורים לעולמו של הילד.
מוזיאונים כאלו יכולים לשלב בתוכם גם פינות משחקים המלמדות מדע ולעיתים גם מיצגים ספורים, שקוסמים לילדים ואינם מדעיים.
מעבר לזאת, ברבים מן המוזיאונים לילדים, שמציגים נושאים רבים ומגוונים באופן הפונה לילדים, חלק מהתערוכות הן מדעיות.
לדוגמה, חדר משאבות המים וחדר הדאונים, שבמוזיאון הילדים של שיקגו, בנייבי פיר.
מוזיאוני מדע ומוזיאוני מדע לילדים בפרט, עשויים להיות יעד לטיול כיתתי, בחינוך הפורמלי, כחלק מתוכנית הוראת המדעים.
מוזיאון טבע, או מוזיאון להיסטוריה של הטבע (תרגום מילולי למונח Natural History Museum שפירושו הוא "מוזיאון לידיעת הטבע"), הוא תת-סוג של מוזיאון מדע, שמדגיש במוצגיו את הזואולוגיה והבוטניקה, הפלאונטולוגיה, הגאולוגיה, האסטרונומיה ומדעי כדור הארץ.
מוזיאון משה קסטל לאמנות נמצא במעלה אדומים ובו מבחר מיצירותיו של הצייר משה קסטל.
הרעיון לבניית המוזיאון הועלה על ידי קסטל בשנת 1981 כאשר נסע עם אשתו בלהה לחופשה בים המלח.
הם נכנסו למעלה אדומים וקסטל הוקסם מהנוף הנשקף משם על ירושלים ועל מדבר יהודה.
תכנון המוזיאון נמסר לאדריכל דוד רזניק.
בלהה קסטל עברה ב-2004 למעלה אדומים.
היא השקיעה כ-3.5 מיליון דולר ממכירת תמונותיו של קסטל ושאר המימון הגיע מעיריית מעלה אדומים ותורמים נוספים.
המוזיאון הוקם בצמוד לביתה ונפתח ב-21 בפברואר 2010.
במוזיאון מוצגות בשתי קומותיו מיטב עבודותיו של קסטל בתקופות ובטכניקות שונות.
באולם הכניסה הגדול מוצגת יצירתו הגדולה האחרונה "כהנים בכותל" משמן ואבקת בזלת על בד (1991).
המוזיאון נתקל עם פתיחתו בקשיי מימון ונסגר לתקופת מה אך שב לפעילות.
מוזיאון מוניו גיתאי וינרויב לאדריכלות הוא מוזיאון לאדריכלות בחיפה, הראשון מסוגו בישראל המוקדש לתחום זה.
המוזיאון מוקדש לחייו ולפועלו של האדריכל החיפאי פרופ' מוניו גיתאי-ויינרויב, מחלוצי הארכיטקטורה המודרנית בישראל.
המוזיאון הוקם ביוזמת בנו, במאי הסרטים עמוס גיתאי, בשיתוף עיריית חיפה וחברת מוזיאוני חיפה, ונפתח ב-14 בספטמבר 2012. הוא הוקם בשדרות הנשיא 135 חיפה, בסטודיו שבו גר ועבד האדריכל בשכונת מרכז הכרמל.
האדריכלים צבי אפרת ומאירה קובלסקי הופקדו על התאמת הסטודיו לייעודו כמוזיאון, והאדריכלית כרמית הרניק סער הייתה אחראית על הביצוע.
לאורך השנים סייעה קרן תרבות חיפה למוזיאון במימון לימוד והדרכות באמנות העיצוב לתלמידי היסודי מבתי הספר מהמגזרים השונים בעיר
המוזיאון כולל גם את "ארכיון מוּניוֹ גיתאי-ויינרויב" המשמר את עבודותיו של האדריכל.
הארכיון זמין דיגיטלית במסגרת שיתוף פעולה בין משרד ירושלים ומורשת, הספרייה הלאומית של ישראל, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים ומחלקת היודאיקה בספריית אוניברסיטת הרווארד.
בארכיון נמצאים מסמכים שונים כמו, מפות, תמלומים, תוכניות ושרטוטים, מחברות עבודה ועוד.
תערוכת הפתיחה של המוזיאון הייתה 'הארכיטקטורה של הזיכרון' אותה אצר עמוס גיתאי.
התערוכה שימשה מעין דיאלוג פומבי בין הארכיטקט האב לבין הבן.
במוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאי אדריכלות ישראלית ובינלאומית, ומתקיימים מפגשים עם אדריכלים ויוצרים שעוסקים בתחומים המשיקים לאדריכלות.
ביולי 2021 התקיימה במוזיאון התערוכה "פיתוח המרחב העירוני", שעסקה בתכנון ופיתוח המרחב העירוני.
בדצמבר 2021 נערכה במוזיאון התערוכה "עיר רפאים" של הצלם עומר מוזר שתיעד את המבנים הנטושים בחיפה.
מוזר התמקד במבני ציבור אייקוניים שנטושים שנים רבות.
באוקטובר 2022 לקראת פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-38 בחיפה, תערוכת צילומים של זיו קורן "הארכיטקטורה של הכיבוש" צילומים שהיוו תפאורה לסרטו של עמוס גיתאי "לילה בחיפה"
במקביל לתערוכת הפתיחה הוציא המוזיאון את הספר "כרמל" שכתב עמוס גיתאי.
2012 הספר "אפור" מאת האדריכל צבי אפרת, עריכת טקסט: דפנה רז.
2013 ללמוד מוורנקולר: לקראת ארכיטקטורה ורנקולית חדשה מאת פייר פריי
2013 מפגשים חיפאיים / תערוכה קטלוג תערוכה, אביב תשע"ג 2013
2016 מבנה בית הספר הבדואי ח'אן אל-אחמר
2018 L'habitat collectif עבודות מאוסף מרכז פומפידו
שותפות אדריכלית ערבית-יהודית בתקופת המנדט הבריטי.
שיחות על אדריכלות וקולנוע עם עמוס גיתאי ועוד.
מוזיאון מצודת חלבּ הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר חלב בסוריה, בשטח מצודת חלב.
המוזיאון נפתח בשנת 1994 במבנה קסרקטין השוכן במצודת חלב ושימש את צבאו של הקצין המצרי אבראהים פאשא.
המבנה נבנה בשנת 1834 לאחר מסע המלחמה המוצלח שלו נגד האימפריה העות'מאנית.
המבנה משתרע על שטח של 754 מ"ר בצדה הצפוני של המצודה, והוא שופץ ב-1994 על ידי מחלקת העתיקות והמוזיאונים של חלב בעזרתה של קרן אגא חאן (Aga Khan Foundation).
המוזיאון נפתח ב-26 בספטמבר 1994 במעמד שר התרבות הסורי נג'אח אל-עטאר (نجاح العطار).
מבנה המוזיאון הוא מלבני, גודלו 57 על 13 מטר והוא מחולק לשלושה אולמות.
אולם התצוגה הראשי נמצא במרכזו של המבנה והוא משתרע על שטח של 404 מט"ר.
שני האולמות האחרים, כל אחד בגודל של 175 מט"ר, ממוקמים בשני הקצוות של הבניין.
התצוגה במוזיאון כוללת ממצאים עתיקים שנמצאו במהלך החפירות במצודת חלב.
בנוסף לכך, מוצגים במוזיאון ממצאים מתרבויות קדומות יותר של סוריה, כגון התרבות השומרית, האכדית, החתית, הרומית והתקופה האסלאמית.
במוזיאון מוקרן סרט על אודות האתר.
מוזיאון משחקי המחשב ברלין הוקם בשנת 1997. בין השנים 1997-2000, הוא פעל באופן קבוע בברלין, גרמניה.
לאחר מכן הוא הפך למוזיאון מקוון בלבד.
הוא נפתח שוב החל משנת 2011 בשכונת פרידריכסהיין בברלין.
מוזיאון משחקי המחשב שנפתח בשנת 1997 בברלין, היווה את התערוכה הראשונה הקבועה בעולם לתרבות הדיגיטלית האינטראקטיבית.
מעל 30 תערוכות לאומיות ובינלאומיות התקיימו במוזיאון.
המוזיאון מכיל כ-16,000 משחקי מחשב, כ-10,000 מגזיני מחשבים, מחשבים ביתיים וקונסולות משחקים היסטוריים אשר נמכרו באירופה, וכן פריטים נוספים כגון: סרטוני וידאו, פוסטרים וחוברות הסברים.
הוא מהווה את אחד האוספים הגדולים באירופה של תוכנה וחומרת בידור.
ישנם מעל 300 מוצגים אינטראקטיביים המציגים את היסטוריית משחקי המחשב.
אחד מהם הוא משחקיית וידאו משנות ה-80 עם משחקי ארקייד מקוריים.
כל קונסולות המשחקים מוצגות במוזיאון החל מאודיסיאה משנת 1972 ועד קונסולות חדשות כמו נינטנדו או סדרת פלייסטיישן.
המוזיאון חבר במועצה הבינלאומית למוזיאונים.
מוזיאון נזו (ביפנית: 根津美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ברובע מינאטו של העיר טוקיו, יפן.
המוזיאון הוקם על בסיס אוסף האמנות של נזו קימצ'ירו (Nezu Kaichirō), שנתרם על ידי בנו והפך למוזיאון, שנפתח בשנת 1941. בשנת 1964 הורחב מבנה המוזיאון המקורי ובין השנים 2009-2006 עבר המוזיאון שיפוץ מקיף והוקם מבנה חדש בתכנון האדריכל היפני קנגו קומה.
אוסף המוזיאון מכיל למעלה מ-7,400 פריטים, ביניהם 87 בעלי חשיבות לאומית (Important Cultural Properties) ו-94 יצירות לאומיות (Important Art Objects).
בין הפריטים חפצי ברונזה, טקסטיל, ציור, פיסול וקדרות יפנית.
לצד תצוגות האוסף, המוזיאון מציג גם תערוכות מתחלפות שונות.
לצד מבנה המוזיאון הוקם גן בסגנון מסורתי.
מוזיאון נורטון סיימון הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בפסדינה, קליפורניה, ארצות הברית.
מוזיאון זה הוקם ב-1969 והיה ידוע בעבר כמכון האמנות של פסדינה ("The Pasadena Art Institute") וכמוזיאון האמנות של פסדינה ("The Pasadena Art Museum").
האוספים של מוזיאון נורטון סיימון כוללים: ציורים אירופיים, פסלים ושטיחים, ציורים והדפסי עץ, וגני פסלים המציגים עבודות פסלים רבות בנוף הסובב בריכה גדולה.
המוזיאון מכיל את תיאטרון נורטון סימון המציג מחזות מדי יום, ומארח הרצאות, סימפוזיונים, ריקודים ומופעים מוזיקליים כל ימות השנה.
מוזיאון מסילות הברזל הרוסיות ממוקם ליד תחנת הרכבת בלטיסקי (Baltiysky) בסנקט פטרבורג והוא אחד ממוזיאוני הרכבות הגדולים בעולם.
המוזיאון הוקם בשנת 1978, אם כי האתר הנוכחי שלו ותצוגת התערוכות נפתחה לציבור ב-1 בנובמבר 2017. המוזיאון מבצע שימוש במבנה ששימש כתחנת תיקון קטרים מהמאה ה-19 שנבנה בשנים 1857–1858, אולם המוזיאון מכיל גם בניין שני ובו אזורי תצוגה נוספים.
מוזיאון הרכבות הרוסיות מתוחזק על ידי חברת הרכבות הרוסית ואין להתבלבל עם המוזיאון המרכזי לתחבורת רכבות שבבעלות הסוכנות הפדרלית לתחבורת הרכבות וממוקם ברחוב סדובאיה בסנקט פטרבורג, אך לא כולל תצוגה של רכבות אמיתיות כי עם דגמים מוקטנים.
בשנת 1974 האיגוד המקצועי והנהלת רכבות אוקטיברסקאיה החליטו להקים מוזיאון לעובדי המפעל.
התערוכה הראשונה נפתחה בשנת 1978 והיא הייתה ממוקמת במרכז לנינגרד, בשדרות ליטייני.
מאוחר יותר הציעה קבוצה קטנה של עובדי רכבת נלהבים לשמר את החלקים ההיסטוריים.
הצעתם נתקלה בהתנגדות הנהלת הרכבת שסיפקה אתר בפאתי העיר הדרומיים כדי לאחסן ולתקן קטרים וקרונות.
המוזיאון בשושרי נפתח לציבור בשנת 1991 ותחנת הרכבת הקרובה "הקילומטר השישה עשר" ששימש את המבקרים להגיע למוזיאון שינתה את שמה ל"מוזיאון הקיטור" (על שם הרכבת הראשונה שנוצרה ברוסיה).
המוזיאון חלש על שטח בגודל 7,500 מטרים רבועים והציג 40 תערוכות, כולל 18 קטרים מסוגים שונים.
בחודש מאי 2001 נסגרה תחנת הרכבת ורשבסקי בסנקט פטרבורג לשירותי הנוסעים המתוכננים, והחלק היקר ביותר באוסף המוזיאון בשושרי הונח על גבי הרציפים של התחנה.
בחודש אוגוסט 2001 נפתח האתר החדש של המוזיאון לציבור.
על פני 20,000 מ"ר הוצג מלאי של 80 פריטים היסטוריים.
לאחר שהאוסף הועבר לחלק המרכזי של העיר, מספר המבקרים גדל מאוד והמוזיאון הפך לאחד המקומות הפופולריים ביותר מסוגו.
המבקרים יכלו גם לעשות מסע ברכבת שמונעת על ידי קיטור רטרו.
עם זאת, מאחר שתחנת ורשבסקי סופק באופן בלעדי לשימוש מסחרי, למוזיאון לא הייתה תערוכה מקורה.
חוץ מזה, היה צורך בהסרת מסילות התחנה הישנה כדי לפנות שטח לבנייה מתוכננת של קומפלקס מגורים; כך שבשנים 2007–2012 הפרויקט להקצאת אתר חדש למוזיאון נדחה עד סוף שנת 2017 משהושלמה בנייתו של מבנה חדש.
ב-30 באוקטובר 2017 נפתח האתר המחודש של מוזיאון הרכבת הרוסית בבניין המשוחזר של תחנת הקטר לשעבר של תחנת הרכבת בלטייסקי.
המוזיאון נחנך במלאת 180 שנה לרכבות רוסיה והוא כולל תערוכות פנים וחוץ לאחסון ובסביבות 35 אלף חפצים היסטוריים, כולל 118 פריטים של מלאי מתגלגל ותערוכות מתחלפות.
זהו אחד ממוזיאוני הרכבת הגדולים ביותר באירופה ובשנת 2019 המוזיאון היה מועמד לפרס המוזיאון האירופי של השנה מטעם פורום המוזיאון האירופי.
רוב התערוכות הוצגו בעבר במוזיאון רכבות אוקטיאברסקי בתחנת הרכבת ורשבסקי לשעבר.
עם זאת, עוד תערוכות נוספו לאוסף וחלק גדול של אוסף המוזיאון הוא תחת הגג.
כל הסיפור של הרכבת מוצג מתקופת ריצ'רד טרביצ'יק ועד היום.
שני דגמי רכבות HO נמצאים גם הם.
דגם אחד הוא של רכבת הנוסעים הראשונה של רוסיה - רכבת צארסקויה סלו והרכבת השנייה של תחנת ולדיווסטוק.
ניתן לראות גם את רכבות הטילים מדגמי RT-23 Molodets ו-Obukhovskii 12"/52 ועליו תותח רכבת שחונה מחוץ לאזור התערוכה הפתוחה.
אחת היצירות הייחודיות היא רכבת TEP-80, רכבות דיזל אשר קבעה שיא עולם למהירות של רכבת דיזל - 271 קמ"ש - בשנת 1993. המוזיאון כולל את קטר הדיזל הראשון שנבנה ברוסיה הסובייטית בשנת 1924 על פי צו של לנין.
רכיבים אינטראקטיביים כגון סימולטור של רכבת TEP-70 (ТЭП-70) זמינים.
המוזיאון מספק אולמות הרצאה וחינוך ופרויקטים לילדים.
רוב הקטרים והקרונות ניתן לצפות בהם רק מבחוץ, אבל יש כאלה שניתן להיכנס לתוכם.
סביבת המוזיאון ידידותית לנכים ונגישה לכיסאות גלגלים.
תיאורים והסברים מלאים של התערוכות ניתנים הן ברוסית והן באנגלית.
סיורים מודרכים הם כרוכים בתשלום נוסף.
מוזיאון מונק (בנורווגית: Munch-museet) הוא מוזיאון לאמנות באוסלו, נורווגיה המוקדש לחייו ויצירותיו של האמן הנורווגי אדוורד מונק.
מוזיאון מונק היה ממוקם בעבר ברובע טויין.
באותה העת ההקמה של המוזיאון מומנה בחלקה מרווחים שהניבו בתי הקולנוע העירוניים באוסלו והוא פתח את שעריו בשנת 1963, לכבוד שנת המאה להולדתו של מונק.
מבנה המוזיאון תוכנן על ידי האדריכלים הנורווגים אינאר מיקלבוסט וגונאר פונגר.
אוסף המוזיאון מורכב מיצירות של מונק, שאותן הוריש לעיריית אוסלו.
לאורך השנים הורחב האוסף ביצירות נוספות מאת מונק שנתרמו על ידי אחותו אינגר מונק, וכן יצירות תרומות אחרות.
במוזיאון אוסף קבוע של למעלה ממחצית מכלל ציוריו של האמן ולפחות עותק מכל הדפס שיצר.
באוסף מעל ל-1,200 ציורים, 18,000 הדפסים, שישה פסלים, וכן 500 צלחות, 2,240 ספרים ופריטים שונים אחרים.
המוזיאון מכיל גם אולם שבו מתקיימים קונצרטים.
לאורך השנים נשדדו עבודות מאוסף המוזיאון.
בשנת 1998 נשדד הציור "ערפד" והושב אליו באותה השנה.
בשנת 2004 פרצו שני רעולי פנים חמושים למוזיאון לאור יום ולעיני מאות מבקרים גנבו את שתי היצירות המפורסמות ביותר של מונק "הצעקה" ו"מדונה".
היצירות נפגמו באירוע, אך אותרו והושבו למוזיאון בשנת 2006.
בשנת 2008 קידמה עיריית אוסלו תחרות אדריכלים בינלאומית לתכנון בניין מוזיאון חדש באזור בירוויקה, במגרש סמוך לבית האופרה של אוסלו.
בתחרות זכתה הצעת האדריכל הספרדי חואן הררוס, והבניין החדש נפתח לציבור באוקטובר 2021.
מוזיאון מרד ורשה (בפולנית: Muzeum Powstania Warszawskiego) הוא מוזיאון הנמצא בוורשה, עיר הבירה של פולין, המוקדש למרד ורשה שהתרחש בשנת 1944. המוזיאון הוקם בשנת 1983, אך לא בוצעו בו עבודות בנייה במשך שנים רבות.
ב-31 ביולי 2004 המוזיאון נפתח במלאת 60 שנה למרד.
המוזיאון נותן חסות למחקרים על תולדות ההתקוממות, ההיסטוריה ורכושה של המדינה הפולנית במחתרת.
הוא אוסף ומתחזק מאות ממצאים, החל מכלי נשק ששימשו את המורדים ועד למכתבי אהבה.
המטרות המוצהרות של המוזיאון כוללות יצירת ארכיב של מידע היסטורי על המרד, והקלטת הסיפורים והזיכרונות של המשתתפים בו.
מנהל המוזיאון הוא יאן אולקדובסקי וסגנו הוא דריוש גאווין, היסטוריון מהאקדמיה הפולנית למדעים.
המוזיאון הוא ארגון חבר בפלטפורמת הזיכרון והמצפון האירופיים.
המוזיאון מציג את כל תחומי מרד ורשה.
בכל קומה ישנן תערוכות הכוללות צילומים, אודיו, וידאו, תצוגות אינטראקטיביות, ממצאים, דוחות כתובים ועדויות על אופן החיים במהלך הכיבוש הגרמני של ורשה, ההתקוממות ואחריה.
יש תצוגות המוקדשות לכל מחוז בוורשה.
ישנם עלונים וחוברות מידע הכוללות 63 עמודים הכוללים לוח שנה החל מה-1 באוגוסט 1994 עד ה-2 באוקטובר באותה שנה המציגים את האירועים החשובים שהתרחשו במהלך המרד.
מוזיאון מלחמת יום הכיפורים, שנקרא באופן רשמי הפנורמה של מלחמת אוקטובר , הוא מוזיאון שהוקם בשיתוף פעולה בין מצרים לקוריאה הצפונית בשנת 1983 כדי להנציח מלחמת יום כיפור כפי שהשתקפה מהצד המצרי, שם היא מכונה בפשטות מלחמת אוקטובר.
המוזיאון ממוקם בהליופוליס ברחוב סלאח סאלם, בסמוך לאצטדיון הבינלאומי של קהיר.
קיימת פלטפורמה מעגלית בה המבקרים יושבים והפלטפורמה נעה איתם כך שהמשתתפים יוכלו לראות את ציורי הקיר התלת־ממדיים המייצגים את הקרבות באוקטובר.
יש גם אולם תצוגה בפנורמה לצפייה בסרטים המציגים סצנות אמיתיות ממלחמת 1967 וממלחמת 1973. בכניסה לפנורמה ישנם מטוסים וטנקים ששימשו במלחמה.
מוזיאון מלחמת יום הכיפורים, רשמית פנורמת מלחמת אוקטובר הוא מוזיאון לאומי הממוקם בדמשק, סוריה, המנציח את מלחמת אוקטובר 1973 בין מצרים לסוריה נגד ישראל מנקודת מבט סורית.
המוזיאון, כמו פנורמת 6 באוקטובר במצרים, נבנה בסיוע צפון קוריאה, כפי שעולה מהתבליטים הסוציאליסטים-ריאליסטים במוזיאון וציור קיר גדול המציג את אסד יד ביד עם המנהיג העליון של קוריאה הצפונית קים איל-סונג.
המוזיאון נחנך בשנת 1998 על ידי הנשיא חאפז אל-אסד.
המוזיאון מכיל גם אולמות גלריות גדולים הכוללים ציורים גדולים וציורי קיר המתארים את נשיא סוריה לשעבר חאפז אל-אסד, ובעיקר ציור של 238 מ"ר של הנשיא.
בפנורמה ישנם ציורים גדולים המתארים את קרבות המלחמה וחיילים סורים.
נאמר כי ציירי ציורי הקיר המוצגים בגלריות השתמשו בחיילים ותיקים אמיתיים כמודלים לעבודתם ובילו תקופות זמן ממושכות במקומות המתוארים בציורים.
ציורים שונים מתארים את ההיסטוריה של סוריה, בשילוב של לאומיות ערבית וסורית.
אלה כוללים הנצחה של אבלה, מלכת זנוביה מתדמור שהתייעצה עם הסנאט שלה, אל-וליד הראשון, מוקף על ידי מוסא בן נציר וטאריק בן זיאד והציור האחרון שמציג את צלאח א-דין בירושלים, מוקף בצלבנים שהביס.
החלק העיקרי של המוזיאון הוא הפנורמה התלת־ממדית.
הצופה יושב על רציף מסתובב, שקוע בתיאור הקרב על קוניטרה ברמת הגולן, בעוד שסיפורי המלחמה והקרב שהוקלטו מראש מושמעים ברמקולים.
מוזיאון נורמן רוקוול הוא מוזיאון לאמנות בסטוקברידג', מסצ'וסטס, המוקדש ליצירתו האמנותית של האמן נורמן רוקוול.
זהו ביתו של האוסף הגדול בעולם של אמנות רוקוול המקורית.
המוזיאון נוסד בשנת 1969 בסטוקברידג', מסצ'וסטס, שם התגורר רוקוול ב-25 השנים האחרונות לחייו.
במקור ממוקם ברחוב הראשי בבניין המכונה בית הפינה העתיקה, המוזיאון עבר למיקומו הנוכחי כעבור 24 שנים, ונפתח לציבור ב-3 באפריל 1993. בניין המוזיאון הנוכחי תוכנן על ידי חתן פרס דריאהוס לשנת 2011, האדריכל רוברט א.
בנוסף ל-574 יצירות אמנות מקוריות של רוקוול, נמצא במוזיאון "ארכיון נורמן רוקוול" ובו אוסף של למעלה מ-100,000 פריטים שונים, הכוללים תצלומים, דואר מעריצים ומסמכים עסקיים שונים.
בשנת 2014 תרם בית הספר לאמנים מפורסמים את ארכיונו, כולל רישומי תהליכים של יצירתו של רוקוול, שהיה אחד מחברי הסגל המייסדים שלו בשנת 1948, למוזיאון.
עבודותיו של רוקוול במוזיאון כוללות:
"שובה הביתה לחג המולד", 1948
"יום בחייה של ילדה קטנה", 1952
"הבעיה שכולנו חיים איתה", 1963
"חיל השלום (מורשתו של ג'ון פיצג'רלד קנדי)", 1966
"בית לחג המולד (סטוקברידג' מיין סטריט בחג המולד)", 1967
בשנת 2008 קיבל המוזיאון את המדליה הלאומית למדעי הרוח מטעם הקרן הלאומית למדעי הרוח.
בשנת 2016 קיבל המוזיאון מענק של 1.5 מיליון דולר מהקרן המשפחתית ג'ורג' לוקאס, אשר משמשת את "חטיבת הלמידה והמעורבות הדיגיטלית של המוזיאון ליצירת חוויות מולטימדיה".
מוזיאון מגריט הוא מוזיאון בבריסל, בלגיה, המוקדש ליצירתו של האמן הסוריאליסטי הבלגי, רנה מגריט.
זהו אחד המוזיאונים המרכיבים את קבוצת המוזיאונים המלכותיים לאמנויות יפות של בלגיה.
המוזיאון נפתח לקהל ב־30 במאי 2009. הוא מאכלס את אחד האוספים הגדולים ביותר של אמנות סוריאליסטית בעולם.
המוזיאון שוכן במלון לוטו הנאו-קלאסי מהמאה ה־18 (בית עירוני) בכיכר המלכותית,
והוא מהווה חלק מקומפלקס אדריכלי שנבנה לאחר שרפת ארמון קודנברג ב־1731. במשך מאות שנים, בעלים רצופים הפכו אותו לבית מלון, לחנות תכשיטים ולבסוף למוזיאון.
המוזיאון מחולק לחמש מפלסים ובכל אחד מוצגת תקופה אחרת בחייו של מגריט.
הוא מציג כ־200 ציורים, רישומים ופסלים מקוריים, כולל הציורים "השיבה" (The Return), "שהרזאד" (Scheherazade)
מיצב קבוע רב תחומי זה הוא הארכיון הגדול ביותר של מגריט, רוב העבודות הגיעו ישירות מאוסף אלמנתו של האמן, ג'ורג'טה מגריט, ומאירן המואר, שהייתה האספנית העיקרית של יצירותיו.
המוזיאון כולל גם את הניסויים של מגריט בצילום משנת 1920 ואילך ואת הסרטים הסוריאליסטיים הקצרים שהוא עשה משנת 1956 ואילך.
המוזיאון מציג עצמו גם כמרכז התייחסות עולמי לידע על האמן, ופיתח מרכז מחקר מקוון שמספק גישה מקוונת לארכיונים המתייחסים לחייו ולעבודתו של הצייר.
מוזיאון מין או מוזיאון ארוטי הוא מוזיאון המציג אמנות ארוטית, אביזרי מין היסטוריים ומסמכים על ההיסטוריה של הארוטיקה.
מוזיאונים אלו היו פופולריים מאוד באירופה וביפן במהלך שנות ה-60, שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20. ביפן, מוזיאונים אלו נקראו כ-היהו קאן ("אוצר נסתר"; ביפנית: 秘宝館).
בסוף המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, מוזיאוני מין רבים באירופה וביפן נסגרו בשל חוסר עניין בציבור, כאשר מספר מוזיאוני מין נפתחו בארצות הברית.
החל משנת 2011 באילת פועל מוזיאון הארוטיקה.
מוזיאון מורשת בתי המשפט שנפתח בשנת 2005, ממוקם בבית המשפט העליון שבקריית בן-גוריון בירושלים.
במוזיאון תערוכת קבע המציגה את תולדות מערכת המשפט בישראל ואת התפתחותה החל מתקופת השלטון העות'מאני.
המוזיאון מציג את ערכי הדמוקרטיה באמצעות המשפט וכן את הקשר בין ההתפתחויות חברתיות מהותיות לבין התפתחות מקבילה בעולם המשפט והשפעתה על זכויות האדם במדינה.
באחד מוצגת ההיסטוריה של בתי המשפט באמצעות פריטים ומסמכים, ובשני מערכת מולטימדיה אינטראקטיבית חווייתית שבה משולבים פסקי דין בעלי חשיבות חברתית מהקמת מדינת ישראל.
על מסכי טלוויזיה מוצגים פסקי הדין, כשהם מומחזים על ידי שחקנים.
פסקי-הדין עוסקים בארבעה נושאים: זכויות אדם, בית המשפט ושלטון החוק, בית המשפט בין הסכמה למחלוקת ועניינים שבין אדם לחברו.
במקביל מקיים המוזיאון פעילות מגוונת: תערוכות מתחלפות בבית המשפט העליון ובבתי משפט ברחבי הארץ, הוצאה לאור של ביטאון "מה במשפט" עבור מורים בבתי ספר תיכון וימי עיון במגוון נושאים.
המוזיאון הוקם בחלל ייעודי במבנה בית המשפט העליון, שעוצב על ידי האחים האדריכלים, חתני פרס ישראל, עדה כרמי-מלמד ורם כרמי והוקם בשנת 1992. את חלל המוזיאון עיצב האדריכל אורי שטרן-שביב שמתמחה בעצוב חללי מוזיאון היסטוריים.
בין עבודותיו, המוזיאון במכון ז'בוטינסקי ומרכז מורשת מנחם בגין.
בשנת 1997, בתקופת כהונתו של נשיא בית המשפט העליון, השופט אהרן ברק, הוחלט להקים מוזיאון אשר יציג וישמר את התפתחות מורשת בתי המשפט בארץ ישראל.
לאורך שמונה שנים נאספו חומרי ארכיון ותוכננה תערוכת הקבע.
החומר הארכיוני אשר נמצא במוזיאון נאסף מארכיונים ציבוריים ופרטיים, לצד ראיונות עם שופטים מכהנים ושופטים בדימוס ועם אנשי ציבור ובעלי תפקידים במערכת הציבורית לאורך התקופות השונות.
האוסף מכיל כאלפיים וחמש מאות פריטים שמתוכם מוצגים מאה ושבע עשרה פרטים.
הדיונים המתרחשים באולמות בית המשפט מקבלים ביטוי בתצוגה שבמוזיאון.
המוצגים במוזיאון מחולקים לשלושה אגפים המציגים שלוש תקופות משפט שונות בסדר כרונולוגי: תקופת השלטון העות'מאני, שלטון המנדט הבריטי ומאז הקמת מדינת ישראל.
לצד הדיון בהיסטורית המשפט בארץ מוצגת נקודת מבט עכשווית של עשיית החוק כהיסטוריה בהתהוות.
המוצגים המרכזיים הם פסקי דין המהווים אבני דרך במשפט הישראלי ומונגשים לצופה בתצוגת מולטימדיה אינטראקטיבית.
כל אחת מהתקופות מוצגת באמצעות פסקי דין והחלטות משפטיות יחד עם קטעי מדיה המהווים חומר רקע לתקופה.
חלל המוזיאון מאפשר את קיומן של הדרכות אינטראקטיביות המועברות על ידי המחלקה ללימודי אזרחות ודמוקרטיה של משרד החינוך והמחלקה לקשרי חוץ של בית המשפט העליון.
בנוסף לתערוכת הקבע במוזיאון, נפתחות, מעת לעת, תערוכות אומנות מתחלפות בבתי המשפט ברחבי הארץ.
התערוכות המתחלפות עוסקות בנושאים קהילתיים וחברתיים ובקשר שלהם לערכי המשפט.
כיסאות למשפט – לציון 50 שנות משפט – בית המשפט העליון (1998 לפני פתיחת המוזיאון)
איזונים – אמנות ומשפט – היכל המשפט בתל אביב (2001)
יצירה בראי תקופה – הפסל זאב בן צבי – היכל המשפט בתל אביב (2003)
פינת בית המשפט העליון – בבית המשפט העליון (2015)
לרגע ברחוב – הצלם אלכס ליבק ותלמידי תיכון יובל בירושלים – בבית המשפט העליון (2016)
תו תקן – זכויות אדם ואזרח בישראל לציון 70 שנות משפט – בית המשפט העליון (2017)
עורכי דין ללא גבולות – תערוכה בשיתוף לשכת עורכי הדין הגרמנית הפדרלית –בית המשפט העליון (2017)
דיוקן אישה – בית המשפט העליון (2018)
אנשים בעבודה – בבית הדין האזורי לעבודה בירושלים (2019)
גיבורים – בבית המשפט העליון (2021)
קפסולה – בבית המשפט העליון (2021)
חברותא – בבית המשפט העליון (2021)
משנת 2000 יוצא לאור ביטאון "מה במשפט", המיועד לאנשי חינוך ונשלח לכל בתי הספר התיכוניים ברחבי הארץ ומונגש בצורה מקוונת לציבור הרחב.
הביטאון עוסק בנושאים משפטיים ערכיים ואקטואליים המשלבים בין משפט, תרבות וחברה.
מוזיאון מורשת החשמונאים הוא מוזיאון שנחנך בספטמבר 2021 במע"ר בעיר מודיעין-מכבים-רעות.
שטחו של המוזיאון כ-700 מ"ר, ומוצגים בו יותר מ-150 פריטים עתיקים.
המוזיאון מציג את האתרים והממצאים הארכאולוגיים שהתגלו באזור מודיעין מאז ימי משפחת החשמונאים, דרך התקופות השונות ועד לימי הקמת העיר המודרנית, תוך שימוש בטכנולוגיה אינטראקטיביות.
בעיר מודיעין-מכבים-רעות ובסביבתה קיימים אתרים היסטוריים עשירים רבים, בהם נמצאו ממצאים ארכאולוגיים מתקופות שונות.
הממצאים, המקורות והאתרים מעידים על עברה ההיסטורי של העיר, ומהם ניתן ללמוד על קיום חיי תרבות יהודית באזור שהיה פעיל לאורך אלפי שנים.
כל אלה היוו השראה להקמת מוזיאון מורשת החשמונאים במודיעין.
המוזיאון נבנה ביוזמת עיריית מודיעין מכבים רעות, בשיתוף רשות העתיקות ובסיוע של משרד ירושלים ומורשת.
מבנה המוזיאון עשוי שורת קורות בטון, וכל אחת מהן מייצגת נדבך בזמן, מהעת העתיקה ועד היום.
במוזיאון מוצגים למעלה מ-150 פריטים עתיקים שהתגלו במודיעין ובסביבתה.
חלק מהפריטים נתגלו בחפירות שנערכו בהשתתפות תושבי העיר ותלמידיה.
הפריטים מספרים את סיפורו של המקום מאז התקופות הפרהיסטוריות, דרך תקופת החשמונאים ועד ימינו.
כל המוצגים מוצגים כאן לראשונה.
חלקם שכנו במחסני רשות העתיקות.
הממצאים נחשפו בין השאר בגבעת התיתורה, גבעת ברפיליה, אום אל עומדן, גבעת שר, גבעת רגב, חורבת חרובה, גבעת הברושים, חורבת נכס וחורבת אושן.
המוזיאון מכיל בין היתר, חדר אינטראקטיבי הכולל ארבע הפעלות חווייתיות וצפייה בסרט שלוקח את המבקרים למסעות הגבורה של החשמונאים, להרפתקה במנהרת הזמן של מודיעין וסביבתה, ולמסע לאורך השנים במודיעין הקדומה עד לשלבי התפתחותה של העיר המודרנית.
במוזיאון נמצא שולחן אינטראקטיבי המציג את שכונות העיר, ובו המבקרים מוזמנים לסייע במציאת הממצאים שהתגלו בשכונות השונות.
בעמדת המטבעות המבקרים יכולים להפוך לארכאולוגים לרגע, לחפור בתוך חול, למצוא מטבעות ובאמצעות סורק לגלות מה מצויר ומה כתוב על כל מטבע.
כמו כן, קיימת עמדת רפאות, שבה המבקרים מוזמנים להרכיב שברי כדים, ובעזרת סורק לגלות מה היה ייעודם של הכדים.
בפינה נוספת ימצאו המבקרים הדמיה של מערת קבורה יהודית אשר באמצעות פנסים ניתן לזהות את הממצאים שהוצבו בה.
מנהלת המוזיאון היא מירב שי, יו"ר המוזיאון הוא שמעון גואטה והאדריכל שתכנן את המוזיאון הוא צביקה תמרי.
המוזיאון שוכן ברחוב דם המכבים 24 ופתוח מדי יום (זולת ימי ראשון).
מוזיאון מדעי הטבע של ברצלונה (בקטלאנית: Museu de Ciències Naturals de Barcelona; בספרדית: Museo de Ciencias Naturales de Barcelona) הוא מוזיאון להיסטוריה של הטבע הממוקם בברצלונה, ספרד.
המוזיאון נוסד בשנת 1882 בעקבות העזבון, החסות והצוואה של מתווך עסקי מקומי, פרנססק מרטורל אי פניה (1822–1878), אשר השאיר לצורך זה לעיר ברצלונה את אוספי הארכאולוגיה וידיעת הטבע האישיים שלו.
עם הקמתו בשנת 1882 נקרא "מוזיאון מרטורל לארכאולוגיה ומדעי הטבע" (בספרדית: Museo Martorell de Arqueologia y Ciencias Naturales) והיה הבניין הראשון בהיסטוריה של ברצלונה שתוכנן כמוזיאון.
זמן לא רב לאחר מכן, האוספים הארכאולוגיים, הבוטניים והזואולוגיים הועברו למקום אחר והשם שונה ל"מוזיאון מרטורל לגאולוגיה" (Museo Martorell de Geologia).
בינתיים, שני הגנים הבוטניים העיקריים של העיר, הגן הבוטני ההיסטורי של ברצלונה (נוסד ב-1930) והגן הבוטני של ברצלונה (נוסד ב-1999), הצטרפו למוזיאון ב-2008. בשנת 2010 הוקצה גם בניין הפורום למוזיאון.
הוא נועד להציג לציבור תערוכת קבע מרכזית של המוסד, שנפתחה לקהל במרץ 2011. בתחילה נקרא "המוזיאון הכחול" (בקטלאנית: el Museu Blau), ובדצמבר 2017, בניין הפורום שינה את שמו לפונקציה שהוקצתה לו והחליך לשם הרשמי של המוסד - מוזיאון מדעי הטבע של ברצלונה.
מאז שנת 2011 הגיע מיזוג הגופים הללו לחמישה אתרים שונים, כולם מוכרים כמושבים רשמיים של המוזיאון:
מוזיאון מרטורל, מקום מושבו המקורי של המוזיאון למדעי הטבע, שנבנה בשנת 1882. בניין זה סגור לציבור מאז 2010.
מעבדת הטבע (Laboratori de Natura), בטירת שלושת הדרקונים, שאירחה את מוזיאון הזואולוגיה משנת 1920 עד 2010. גם בניין זה סגור לציבור מאז 2010.
הגן הבוטני ההיסטורי של ברצלונה (שוכן במונז'ואיק, נוסד ב-1930, הצטרף למוזיאון למדעי הטבע ב-2008).
הגן הבוטני של ברצלונה (נמצא גם הוא במונז'ואיק, נוסד ב-1999, הצטרף למוזיאון למדעי הטבע ב-2008).
"מוזיאון מדעי הטבע של ברצלונה", בבניין הפורום, שהוקם בשנת 2004. כאשר נחנך בשנת 2011, מוזיאון זה נקרא "המוזיאון הכחול" אך שמו שונה בדצמבר 2017.
מוזיאון מועדון הכדורגל ברצלונה (בקטלאנית: FC Barcelona Museu) הוא מוזיאון מועדון הכדורגל ברצלונה, הממוקם באצטדיון הקאמפ נואו.
המוזיאון נחנך ב-24 בספטמבר 1984 בעת נשיאותו של ז'וזפ ליואיס נונייס.
בשנת 2000, שונה שמו של המוזיאון ל-"מוזיאון הנשיא נונייס" תחת נשיאותו של יורשו, ג'ואן גספרט.
ב-15 ביוני 2010 נפתח המוזיאון מחדש לאחר ארגון מחדש.
המבנה מפוצל לשלושה אגפים נפרדים עם קולנוע, מסך מגע אורקולי, ומידע על ההיסטוריה של מועדון הכדורגל ברצלונה.
ניתן לבקר במוזיאון רק על ידי הזמנת החבילה "Camp Nou Experience", הכוללת כניסה למוזיאון וסיור באצטדיון.
האגף הראשון כולל אוסף תמונות, מסמכים וגביעים, המפרטים את ההיסטוריה של המועדון על קיר זכוכית אינטראקטיבי, המאפשר למבקרים לגעת במסכים ולקרוא את המידע.
קיר הזכוכית, המצויד בטכנולוגיית לייזר, מאפשר צפייה בווידאו, תמונות ומוזיקה באמצעות משוב של המשתמש.
האגף השני הוא אוסף תצוגת אמנות פרטית המוצגת דרך קבע במוזיאון, ומציגה יצירות של אמנים מקומיים ידועים ובהם, סלבדור דאלי, ז'ואן מירו ואנטוני טאפייס.
באגף השלישי, "אוסף Futbolart" מציג מזכרות כדורגל מהמועדון, כולל חדר גביעים עם כל גביע, או העתק שלו, שהמועדון זכה בו.
אחד הפריטים המוצגים בקולקציית "Futbolart" הוא הנעליים איתן כבש רונאלד קומאן את שער הניצחון גמר גביע אירופה לאלופות 1992, אותו כבש בדקה ה-111 מול סמפדוריה, 21 דקות בתוך תוספת הזמן שניתנה, והבטיח את הגביע האירופי הראשון של ברצלונה.
המוזיאון משתרע על פני 3,500 מ"ר ומושך אליו כ־1.2 מיליון מבקרים בשנה, ומדרג אותו במקום השני לאחר מוזיאון פיקאסו, שמושך אליו 1.3 מיליון מבקרים, כמוזיאון המתויר ביותר בעיר ברצלונה.
מוזיאון מיכאיל בולגקוב הוא מוזיאון ממלכתי בנפת פרסננסקי שבעיר מוסקבה, רוסיה, המוקדש לחייו וליצירתו של הסופר מיכאיל בולגקוב.
המוזיאון נפתח בשנת 2007 בחלל הדירה הקהילתית מספר 50 בבניין 10 ברחוב בולשאיה סדובאיה, באחד מהחדרים בו התגורר בולגקוב בשנים 1921–1924. דירה זו הפכה לאב-טיפוס של "הדירה המשוקצת" המתוארת ברומן "האמן ומרגריטה".
אוסף המוזיאון כולל יותר מ-3,000 מוצגים הכוללים את חפציו האישיים של הסופר, תצלומים, מסמכים ורהיטים עתיקים.
בית מס' 10 ברחוב בולשאיה סדוביה נבנה בסגנון ארט נובו בשנים 1902–1903 על ידי האדריכלים אדמונד יודיצקי ואנטונין מילקוב בהזמנת הסוחר המוסקבאי ובעל מפעל הטבק "דוקאט", איליה פיגיט.
המבנה, שנבנה בצורת טרפז, מורכב משלושה בנייני מגורים ומסדנאות אמנות.
במרכז הבית הייתה חצר עם מזרקה וגינה קדמית, שלא שרדה.
הדירות הן רחבות יחסית והן בנות מארבעה עד חמישה חדרים.
היוצא מן הכלל היחיד היא המבואה השישית, שדירותיה עוצבו ברגע האחרון מחדש כמעונות לקורסי הנשים בתקופת האימפריה הרוסית.
לפני מהפכת אוקטובר, הדירות בבניין נשכרו על ידי תושבים עשירים למדי.
בחלק המרכזי של מבנה החצר מוקמו סדנאות אמנים.
ב-1918 הולאם הבית והפך לבניין לקומונת פועלים של בית הדפוס לשעבר של איוואן מאסטיטוב.
החל משנת 1919 הופיעו בבניין הדירות המשותפות הראשונות, שנוצרו כתוצאה ממדיניות הציפוף ואוכלסו על ידי פועלי מפעל דוקאט.
פאני קפלן שהתה באחת הדירות הללו בלילה שלפני ניסיון ההתנקשות בולדימיר לנין ב-1918. ידוע כי היא יצאה מביתה בסדוביה מוקדם בבוקר ופנתה למפעל מיכלסון, שם ירתה בו שתי יריות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 התיישבו בדירות המשותפות של הבית פועלים, בעיקר עובדי בתי הדפוס במוסקבה, וכן עובדי בית החרושת דוקאט, אנשי מכירות, מנקים, תופרות, מכונאים ואחרים.
בשנות ה-60 החל יישוב המוני של דירות משותפות.
אם בשנת 1944 גרו כאן 767 אנשים, אז בשנת 1978 היו כבר 355. בשנות ה-70 הפך הבית ברחוב סדוביה לאחד ממרכזי מוסקבה הלא רשמיים של אמנות לא-רשמית.
עד 1986, כמעט כל הדירות בחלק הקדמי של הבניין היו מאוכלסות ומוזיקאים ואמנים עברו לשטחים הפנויים, שכבר היו רעועים מבלאי וניהול כושל.
הדירה המשותפת מספר 50 אפילו שימשה כאחד מאבות הטיפוס של "הדירה המשוקצת" ברומן "האמן ומרגריטה".
בשנת 1983, מכון העיצוב Giprotechmontazh אכלס את דירה 50. בהשראת הסיפור של הדירה, אחת מעובדות המכון, נטליה רומנובה הקימה באחד החדרים תערוכה מאולתרת לזכר בולגקוב.
במקביל, בזה אחר זה, מגוון אנשים הביעו פתיחות בעד יצירת מוזיאון בולגקוב בבולשאיה סדובאיה ועריכת "חג בולגקוב" באגמי הפטריארך.
חגיגה ראשונה כזו התקיימה בספטמבר 1989. ערב יום הולדתו ה-100 של בולגקוב, בשנת 1990, הוקמה קרן מיכאיל בולגקוב בהנהגתה של מרייטה צ'ודקובה, שטיפלה גם בדירת הסופר.
בשנת 1994 הועברה הדירה באופן רשמי להנהלת הקרן.
פתיחת המוזיאון התקיימה ב-15 במאי 2007.
המוזיאון התרחב לדירות נוספות בבניין, בעיקר בשל חוסר מקום בדירה עצמה לקיום אירועי תרבות וחינוך.
המוזיאון יוזם פתיחת סניף בדירה ברחוב בולשאיה פירוגובסקאיה, שם התגורר בולגקוב בשנים 1927–1934. מאז 2018, אותה דירה נמצאת בשיפוצים.
המוזיאון מפעיל גם תיאטרון לקומדיה, שהצגותיו מתקיימות במרחבים הציבוריים של המוזיאון.
מוזיאון מוסול הוא מוזיאון בעיר מוסול בעיראק.
הוא המוזיאון השני בגודלו בעיראק, אחרי המוזיאון הלאומי של עיראק הנמצא בבגדאד.
חכמת אל-אסווד היה המנהל של המוזיאון בשנים 2004 עד 2011. המנהל הנוכחי הוא זייד ע'אזי סעדאללה.
המוזיאון נוסד בשנת 1952. הוא הכיל אולם קטן עד שנפתח בניין חדש בשנת 1972, שעוצב בידי האדריכל מוחמד מכיה , אשר הכיל חפצים אשוריים עתיקים.
המוזיאון התמקד בעיקר בממצאים שנמצאו בתקופות האשורית וההלניסטית.
הוא הציג את הציוויליזציות של צפון עיראק אשר התאפיינו בגיוון ועושר תרבותי ואמנותי.
המוזיאון נבזז משמעותית במהלך מלחמת עיראק בשנת 2003.
בשנת 2014 השתלטה המדינה האסלאמית על מוסול ועל המוזיאון מיד כשהיה אמור להיפתח מחדש לאחר שנים של ניסיונות שיקום.
דאעש ציינו כי הפסלים במוזיאון נוגדים את האסלאם ולכן איימו להרוס את תוכן המוזיאון.
ב-26 בפברואר 2015, יום לאחר שרפת אלפי ספרים מהספריות של מוסול, הוציאה הקבוצה סרטון המראה את ההרס של חפצים במוזיאון ובאתר הארכאולוגי בכלח, בטענה כי האתר מקדם "עבודת אלילים".
בעקבות הסרטונים, המנהלת הכללית של אונסק"ו אירינה בוקובה ביקשה פגישה חירום של מועצת הביטחון של האו"ם עבור "הגנה על מורשת התרבות של עיראק כאופן בלתי נפרד לביטחון המדינה".
קיימת אי הסכמה האם חפצים שהרסו לוחמי דאעש היו מקוריים או רק עותקים.
בשנת 2017 העיר מוסול נכבשה מחדש על ידי עיראק; המוזיאון סבל מנזק כבד, כאשר חלק מהפריטים כנראה נבזזו ונמכרו על ידי חיילים של דאעש, ואחרים ניזוקו או נהרסו לחלוטין.
בשנת 2018 החלה הברית הבינלאומית להגנת מורשת באזורים של סכסוך (ALIPH) בשחזור המוזיאון יחד עם מוזיאון הלובר, הסמית'סוניאן והמועצה המדינה של עתיקות עיראק.
הצעדים הראשונים היו לייצב את הבניין (הגדרת רצפות מתמוטטות, הסרת תחמושת חיה מהגג) ושימור באבטחה את אוסף המוזיאון.
בין העתיקות המשוחזרות נמצא האריה המכונף של נמרוד, שהוא אחד מסמלי האימפריה האשורית, וכן שני שוורים מכונפים, סמלו של המלך אשורנאסירפל השני.
בין השאר במסגרת מאמצי השיקום ארצות הברית החזירה יותר מ-16,000 חלקי ארכאולוגיה, רובם לוחות כתב יתדות, שהוברחו מהמדינה במהלך השנים.
ב-10 ביולי 2020, פתח ראש הממשלה החדש של עיראק, מוסטפא אל-כאזמי, מחדש את מוזיאון מוסול במהלך ביקורו כדי לציין שש שנים מאז הכיבוש של דאעש.
ב-2019, בשיתוף עם ממשלת עיראק והעיר מוסול, אירחו ארגון החברה האזרחית העיראקי "אל-ע'ד" (המחר) וועדה של אמני מוסול את האירוע הראשון במוזיאון מוסול המחודש.
התערוכה האמנותית, "חזרה למוסול", נפתחה ב-29 בינואר 2019 ונסגרה ב-3 בפברואר.
היא איגדה קולות אמנותיים מכל רחבי עיראק ומוסול, שכללו עבודות מודרניות כולל הדפסות תלת מימד ועבודות מציאות וירטואלית.
המוזיאון הזמין ציורים, תמונות ופסלים שסיפרו את סיפור הכיבוש של העיר תחת דאעש ובהן חזון של תקוות הקהילה המקומית לשיקום.
התערוכה הוצגה בשטח המלכותי ששוחזר באגף הישן של המוזיאון.
מוזיאון נורטון לאמנות הוא מוזיאון לאמנות בוסט פאלם ביץ', פלורידה.
במוזיאון אוסף הכולל למעלה מ-8,200 יצירות, עם התמקדות באמנות אירופאית, אמריקאית וסינית וכן באמנות עכשווית וצילום.
מוזיאון נורטון לאמנות נוסד בשנת 1941 על ידי ראלף האברד נורטון (1875–1953) ואשתו הראשונה, אליזבת קלהון נורטון (1881–1947).
נורטון, המנהל לשעבר של חברת Acme Steel שבסיסה בשיקגו, עבר לווסט פאלם ביץ' עם פרישתו והחליט לחלוק את אוסף הציורים והפסלים שלו.
הבניין בסגנון אר-דקו שעוצב על ידי מריון סימס וויית', פתח את שעריו לקהל הרחב ב-8 בפברואר 1941 כשנורטון ממשיך להגדיל את האוסף עד למותו בשנת 1953.
בשנת 2001, עבר המוזיאון הרחבה משמעותית כאשר נחנך אגף גייל ומלווין נסל.
המוזיאון הגדיל את שטחו מ-4,200 מטרים ל-11,380 מטרים רבועים.
בשנת 2013 חשף המוזיאון תוכנית אב בשווי 60 מיליון דולר שתוכננה על ידי האדריכל הבריטי נורמן פוסטר, אשר תכפיל את שטח הגלריה שלו ותוסיף מרכז חינוך, אודיטוריום ומסעדה.
הבנייה החלה בשנת 2016. מגרש חניה ליד המוזיאון הוסב לגן פסלים בשטח של 9,000 רגל מרובע.
כניסה וחצר קדמית חדשות נבנו לאורך הכביש הראשי, כביש דרום דיקסי.
מבנה האר-דקו המקורי של נורטון משנת 1941 חודש.
הגלריות בקומת הקרקע מציגות אמנות אמריקאית ואירופאית עכשווית ואמנות מהמאה ה-20, וכן אוסף מקיף של יצירות סיניות.
בקומה העליונה של המוזיאון, מוצגים ציורים ראויים לציון מאת לוקאס קראנאך האב, יוס ואן קלווה, מרקנטוניו פרנצ'שיני, ניקולא לרג'יליירה, פיטר פאול רובנס, אנתוני ואן דייק, ג'ושוע ריינולדס, תומאס גיינסבורו וג'ובאני פניני.
בשנת 2018, קיבל המוזיאון תרומה של יותר מ-100 יצירות מאוסף הווארד וג'ודי גאנק, כולל יצירות מאת דמיאן הירסט, אנסלם קיפר, קארה ווקר, נאן גולדין, סינדי שרמן, ופיפילוטי ריסט.
המוזיאון הלאומי מארק שאגאל, נקרא גם המסר המקראי של שאגאל, הוא מוזיאון לאומי צרפתי המוקדש לעבודתו של הצייר מארק שאגאל - ובמיוחד ליצירותיו בנושאים דתיים - הממוקם בניס שבאלפים הימיים.
אדם וחווה מגורשים מגן העדן, 1961
שאגאל עצמו היה מעורב בהקמת המוזיאון, הוא סיפק הוראות מפורטות לגבי יצירת גן המוזיאון וקבע את מקומה של כל אחת מעבודותיו במוזיאון.
שאגאל יצר את הפסיפס המשקיף על הבריכה ואת הזכוכיות הכחולות המעטרות את אולם הקונצרטים, בנוסף היה שאגאל מעורב בתכני המוזיאון, הוא נכח בטקסים ואירועים שונים ובזכות קשריו יזם תוכנית קונצרטים יוקרתית במוזיאון.
בשנת 1972, העביר שאגאל למוזיאון את כל רישומי ההכנה של "המסר התנ"כי" וכן ויטראז'ים ופסלים.
בשנת 1986, במסגרת הסדר מס ירושה, קיבל המוזיאון את הרישומים והגואשים המלאים שצוירו כדי לתאר את יציאת מצרים ועשרה ציורים נוספים, הכוללים את הטריפטיכון בשם "התנגדות, תחייה, שחרור".
רכישות אחרות במהלך השנים השלימו את אוסף המוזיאון, שכיום מחזיקים באחד האוספים הגדולים ביותר של עבודות מאת מארק שאגאל.
ככל שהאוסף גדל, מה שהיה בעבר מוזיאון בנושא המסר המקראי הפך למוזיאון מונוגרפי המוקדש ליצירותיו של שאגאל באופן כללי יותר.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל המודרניסט אנדרה ארמן, בשיתוף פעולה הדוק עם שאגאל, הבניין נחנך ב-7 ביולי 1973. בנובמבר 2000 זכה הבניין בתואר אדריכלות עכשווית יוצאת דופן ממשרד התרבות הצרפתי.
הבניין שתוכנן לאכלס אוסף קבוע, תוכנן בפריסה מלבנית ברורה ומחולק לשני חלקים ניצבים.
האגף האורכי, המשתרע מזרח-מערב, מכיל את החדרים הטכניים, את התערוכה הקבועה ואת האודיטוריום.
האגף השני, המשתרע דרומה, מדגיש את 12 הציורים של ספרי בראשית ושמות, בלב חללים גדולים יותר המורכבים כמו מעוינים משתלבים.
על פי בקשתו של שאגאל בעיצוב התאורה נעשה מאמץ ליצירת מימד רוחני ושמימי למקום.
בחזית, ציפוי האבן לה טורבי ומשקופי האלומיניום-סיליקון מעניקים לבניין מראה דיסקרטי ומט.
המוזיאון, שנבנה על קומה אחת, השתלב במהירות עם הצמחייה שבחר ועוצבה על ידי אדריכל הנוף אנרי פיש בשלב הפרויקט, והורכב ממינים ים תיכוניים בגוונים קרים, כפי שרצה מארק שאגאל.
מספר בריכות גם הן מספקות רעננות ותורמות לאווירה הרצויה על ידי האמן.
בחזית, ציפוי האבן גיר מאזור לה טורבי ומשקופי האלומיניום מעניקים לבניין מראה מודרניסטי מאופק.
המוזיאון, בעל קומה אחת, השתלב במהירות עם הצמחייה שעוצבה על ידי אדריכל הנוף אנרי פיש, המורכב ממינים ים תיכוניים בגוונים קרים, על פי חזונו של שאגאל.
בחצר נבנו גם מספר בריכות התורמות לאווירה הרצויה.
מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות הוא מוזיאון אמנות במונטריאול, קוויבק, קנדה.
זהו מוזיאון האמנות הגדול ביותר בקנדה מבחינת שטח גלריות.
המוזיאון ממוקם בקטע ההיסטורי של רחוב שרברוק מערב, בקטע של מייל סקוור הזהב.
המוזיאון משתרע על פני חמישה ביתנים, ומתפרש על פני שטח כולל של 53,095 מ"ר.
האוסף הקבוע של המוזיאון כלל כ-44,000 עבודות בשנת 2013. הספרייה הנוכחית של המוזיאון הייתה בגלגולה הקודם חדר הקריאה המקורי של אגודת האמנות של מונטריאול, מה שהופך אותה לספריית האמנות העתיקה ביותר בקנדה.
המוזיאון חבר בקבוצה הבינלאומית של מארגני תערוכות גדולות היקף, הידועה גם בשם קבוצת ביזוט, פורום המאפשר למנהלי המוזיאונים הגדולים בעולם להחליף עבודות ותערוכות בין המוזיאונים.
המוזיאון נוסד בשנת 1860, והוא מוזיאון האמנות הוותיק ביותר בקנדה.
בשנת 2020, היה גם מוזיאון האמנות המתויר ביותר בקנדה.
אגודת האמנות של מונטריאול, שנוסדה באפריל 1860 על ידי הבישוף האנגליקני פרנסיס פולפורד, הוקמה כדי "לעודד את ההערכה לאמנויות יפות בקרב תושבי העיר".
מכיוון שלא היה לה מקום קבוע לאחסון רכישות, לא יכלה האגודה לרכוש יצירות לתצוגה.
במהלך עשרים השנים שלאחר הקמתה התקיימה פעילותה בנדודים, ותערוכותיה נערכו במקומות שונים ברחבי מונטריאול.
בשנת 1877, קיבלה האגודה תרומה יוצאת דופן מבניה גיב, איש עסקים ממונטריאול.
הוא תרם את ליבת אוסף האמנות שלו, שכלל 72 קנבסים ו-4 פסלי ברונזה.
בנוסף, הוא תרם למוסד במונטריאול אתר בנייה בפינה הצפון-מזרחית של כיכר פיליפס וסכום כסף נוסף של 8,000 דולר.
תרומה זו ניתנה בתנאי שייבנה במקום מוזיאון חדש תוך שלוש שנים.
ואכן ב-26 במאי 1879, חנך המושל הכללי של קנדה, סר ג'ון דאגלס סאת'רלנד קמפבל, את גלריית האמנות של אגודת האמנות של מונטריאול, הבניין הראשון בהיסטוריה של קנדה שנבנה במיוחד למטרת שיכון אוסף אמנות.
הגלריה תוכננה על ידי משרד האדריכלים הופקינס ווילי, וכללה חדר תצוגה, חדר קטן יותר (המכונה חדר הקריאה) השמור לעבודות גרפיות, כמו גם אולם הרצאות ובית ספר לאמנות.
מכיוון שהמוזיאון היה צפוף מדי במיקומו המקורי, אגודת האמנות החליטה לעבור מכיכר פיליפס לשכונת המייל המרובע הזהוב, שם התגוררה באותה תקופה רוב האליטה הפיננסית של העיר.
הם התיישבו באתר של בית הולטון הנטוש, ברחוב שרברוק מערב, לצורך בניית המוזיאון החדש.
הסנאטור רוברט מקיי, בעל הנכס, שוכנע למכור את הבית במחיר טוב.
הוקמה ועדה האחראית על בניית המוזיאון, שכללה בין השאר את ג'יימס רוס ודייוויד מוריס (אביו של הצייר ג'יימס וילסון מוריס ).
רוב חברי הוועדה הציעו סכום ניכר מכספם האישי לבניית המוזיאון.
בתכנון המוזיאון החדש זכה משרד האדריכלים של האחים אדוארד וויליאם מקסוול, והם, שהוכשרו במסורת אדריכלות האמנויות היפות, הציעו בניין שמתאים לטעם הצרפתי של התקופה: מפוכח ומלכותי.
העבודה החלה בקיץ 1910 והסתיימה בסתיו 1912. המוזיאון המקורי בכיכר פיליפס נהרס בשנת 1912, וכיום שוכן במקומו מגדל משרדים.
ב-9 בדצמבר 1912, חנך המושל הכללי של קנדה, הנסיך ארתור, את מוזיאון אגודת האמנות החדש של מונטריאול ברחוב שרברוק מערב, מול 3,000 איש שנכחו באירוע.
בשנת 1949 שינה המוסד את שמו מ"אגודת האמנות של מונטריאול" ל"מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות", שם שייצג בצורה טובה יותר את המוסד.
בשנת 1972, הפך המוזיאון למוסד ציבורי למחצה הממומן בעיקר מכספי ממשלה.
הרחבת המוזיאון נערכה במהלך שנות ה-70, והגיעה לשיאה בשנת 1976, עם פתיחת ביתן שני למוזיאון על שם ליליאן ודייוויד סטיוארט.
הביתן המודרניסטי, שתוכנן על ידי האדריכל פרד לבנסולד, נבנה בצמוד לביתן הראשון, והוא מורכב ממבני בטון הממוקמים לאורך שדרת המוזיאון ועומד בניגוד לאדריכלות הקלאסית של הביתן הראשון, עיצוב שהיה שנוי במחלוקת באותה תקופה.
הביתן מכיל כמעט 900 פריטי אמנות דקורטיבית ופריטי עיצוב.
רוב החפצים נתרמו על ידי ליליאן ודייוויד מ' סטיוארט, ומכאן שמו של הביתן.
האוסף כולל רהיטים, זכוכית, סכו"ם, טקסטיל, קרמיקה ועבודות עיצוב תעשייתי.
פריטים אלה עשויים ממגוון חומרים, ומשקפים את מקורם במדינות ובתקופות זמן שונות.
מינויו של ברנרד למאר בשנת 1982 לנשיא הדירקטוריון וכן המנהל החדש, אלכסנדר גודיירי (1983–1988), החיו את המוזיאון לאחר מספר שנים קשות.
באמצע שנות ה-80, הם הציעו הרחבה משמעותית של המוזיאון, ובניית ביתן שלישי למוזיאון – ביתן ז'אן-נואל דסמרייס.
הביתן שנחנך ב-1991 תוכנן על ידי משה ספדיה, ונבנה בצד הדרומי של רחוב שרברוק.
התכנון של ספדיה שילב בעיצוב את חזית דירות ניו שרברוק, מלון דירות ששכן באתר מאז 1905.
ב־14 בפברואר 2007 הודיע דירקטוריון המוזיאון על תוכניתו להסב את כנסיית "Erskine and American", הממוקמת ברחוב שרברוק וסט, לגלריה לאמנות קנדית.
הכנסייה, בסגנון נאו-רומנסקי, נבנתה ב-1893 והוכרזה כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 1998. הביתן החדש איפשר להכפיל את שטח התצוגה שהוקדש עד אז לאמנים קנדיים.
הביתן נקרא על שם קלֵייר ומארק בורגי, כהוקרה על תרומתם הכספית המשמעותית, ונפתח לקהל בשנת 2010.
ב-4 בספטמבר 1972, המוזיאון היה אתר גניבת האמנות הגדולה ביותר בהיסטוריה של קנדה, כאשר גנבים חמושים נמלטו עם תכשיטים, פסלונים ו-18 ציורים בשווי כולל של 2 מיליון דולר באותה תקופה (כ 14.3 מיליון דולר כיום), כולל עבודות של דלקרואה, גיינסבורו וציור נוף נדיר של רמברנדט ("נוף עם בקתות").
ציור אחד, שנחשב באותה תקופה כציור של יאן ברויגל האב אך מאוחר יותר יוחס לאחד מתלמידיו, הוחזר על ידי הגנבים כדרך לפתוח במשא ומתן על כופר; השאר מעולם לא נמצאו.
כמו כן, הגנבים מעולם לא זוהו, אם כי יש לפחות חשוד לא רשמי אחד.
בשנת 2003, העריך "הגלוב אנד מייל" כי הציור של רמברנדט לבדו שווה מיליון דולר.
ב-2011, יום אחד לפני יום השנה ה-39 לגניבה בשנת 1972, מבקר לקח פסל ראש שיש רומי קטן מהמאה ה-1 לספירה שנמצא על כן התצוגה שלו.
העבריין הצליח להימלט מהמוזיאון לפני שהתגלתה היעדרותו של הראש.
בסוף אוקטובר 2011, כשמונה שבועות לאחר מכן, נגנב באותו אופן תבליט אבן חול דל ראש בגודל דומה, המתוארך לפרס במאה ה-5 לפנה"ס.
שתי היצירות הוערכו יחד ב-1.3 מיליון דולר.
בינואר 2013, המשטרה הקנדית תפסה את הפריט הפרסי.
אך פסל הראש הרומי עדיין נעדר נכון לשנת 2017.
בעוד שביתן דסמרייס מאכלס אוסף אמנות מודרנית ועכשווית, ביתן הורנשטיין מתמקד במיוחד בארכאולוגיה ואמנות עתיקה; ביתן ליליאן ודייוויד סטיוארט מוקדש לאמנויות דקורטיביות ועיצוב.
ביתן קלייר ומארק בורגי מאכלס את האמנות של קוויבק וקנדה, וביתן מיכל ורנטה הורנשטיין החדש לשלום הוא ביתו של אוסף האמנות הבינלאומי.
ב-1892, ג'ון וו' טמפסט הוריש שישים ציורי שמן וציורי צבעי מים וכן קרן נאמנות לרכישת יצירות אמנות.
זה היה מקור ההכנסה העיקרי לרכישת ציורים אירופאיים על ידי המוזיאון עד שנות ה-50.
בשנת 1927, אוסף של למעלה מ-300 חפצים, כולל 150 ציורים, נתרם על ידי צאצאיהם של הברון סטרטקונה ומאונט רויאל.
בשנת 1917, איגוד האמנות של מונטריאול הקים מחלקה המוקדשת לאמנויות דקורטיביות.
המחלקה הופקדה בידי פרדריק קליבלנד מורגן, שהפך לאוצר האוסף בהתנדבות משנת 1917 ועד מותו בשנת 1962. מורגן הוסיף יותר מ-7,000 יצירות בצורת רכישות, צוואות או תרומות לאוסף המוזיאון.
הוא גם הרחיב את המנדט של המוזיאון, ממוסד המוקדש אך ורק לאמנויות יפות למוזיאון מקיף, הפתוח לכל צורות האמנות.
מספר תרומות וצוואות ניתנו על ידי יורשיהם או צאצאיהם של האספנים שייסדו את אגודת האמנות.
תרומות אחרות מגיעות מתורמים חדשים כמו ג'וזף ארתור סימארד, שבשנת 1959 הציע אוסף של 3,000 קופסאות קטורת יפניות שהיו שייכות למדינאי הצרפתי ז'ורז' קלמנסו.
תרומות משמעותיות נתנו רנטה ומיכל הורנשטיין מאז שנות ה-70. אלה כללו עבודות של אמנים ותיקים, כמו גם כמה מאוספי הרישומים הגדולים ביותר של הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר.
תרומות אלו הרחיבו את מגוון אוספי המוזיאון, והגיעו לשיאם בשנת 2000, עם הצטרפותו של אוסף העיצוב המודרני שאספו ליליאן ודייוויד מ' סטיוארט, שהיה חלק ממוזיאון האמנויות הדקורטיביות של מונטריאול והוצג במוזיאון בין השנים 1997 ל-2000.
המוזיאון מפרסם באתרו רשימה של יצירות אמנות ששרשרת הבעלות שלהן בין השנים 1933 ל־1945 (תקופת שלטון הנאצים) אינה מלאה.
מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית ; המכונה בראשי תיבות: SAAM) הוא אחד ממוזיאוני מכון סמית'סוניאן, ונמצא בוושינגטון די.
המוזיאון מכיל את האוסף הרחב ביותר של האמנות האמריקאית, ומוצגות בו, בין היתר, יצירות של ג'ורג'יה או'קיף, ג'ון סינגר סרג'נט, אלברט בירסטדט, תומאס מורן, אדוארד הופר ווינסלו הומר.
במוזיאון מוצגות יצירות של למעלה מ-7,000 אמנים.
ג'ון ורדן יצר את האוסף הראשוני בשנת 1829 והציג אותו בחדר בביתו.
המוזיאון מציג את מרבית אוספיו בבניין משרד הפטנטים הישן; מוצגי אמנות שימושית מוצגים בגלריית רנוויק.
המוזיאון מנהל שבעה בסיסי נתונים אינטרנטיים בהם למעלה מחצי מיליון פריטי מידע, ובהם תיעוד על 400,000 יצירות אמנות, הן כאלה המוצגות במוזיאונים, והן באוספים פרטיים, הן בארצות הברית והן ברחבי העולם.
מאז שנת 1951 המוזיאון מפעיל תוכנית של תערוכות נודדות – נכון לשנת 2013 למעלה מ-2.5 מיליון צופים ראו תערוכות נודדות אלה.
המוזיאון שינה את שמו לאורך השנים.
בעבר נקרא "אוסף הסמית'סוניאן לאמנות" (Smithsonian Art Collection), "גלריית האמנות הלאומית" (National Gallery of Art), "האוסף הלאומי לאמנות יפה" (National Collection of Fine Arts), וב-1980 שמו שונה ל"המוזיאון הלאומי לאמנות אמריקאית" (National Museum of American Art).
המוזיאון אימץ את שמו הנוכחי, "מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית", ב-27 באוקטובר 2000.
ראשיתו של האוסף בשנת 1829, ביוזמתו של ג'ון ורדן (John Varden), אשר הציג את האוסף במבנה שבנה ליד ביתו.
בשנת 1841 האוסף הוצג לציבור בתערוכה זמנית בניין הפטנטים (מושבו של המוזיאון כיום).