tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2011 הכריזה החברה על תוכנית לקיצוץ בהוצאותיה עד לשיעור של 4.6 מיליארד דולר בכל שנה ובמסגרת זו על קיצוץ משרות בחברה בשיעור 14% (כ-12,000–13,000 עובדים) עד לשנת 2015.
בשנת 2020, עם התפרצות מגפת הקורונה, ניסתה מרק לפתח חיסון לנגיף הקורונה תוך התבססות על חיסון לנגיף האבולה, אך הפיתוח נכשל.
במקביל פיתחה מרק את התרופה לקורונה מולנופיראוויר שקיבלה היתר חירום ב-1 בדצמבר 2021.
בשנת 1999 אישר מינהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) את התרופה ויוקס (Vioxx) (הידועה אף בשם הגנרי רופקוקסיב) לשימוש לצורך טיפול בדלקת מפרקים (ארתריטיס).
ויוקס הייתה אז תרופה חזקה יותר מתרופות אחרות לטיפול בדלקת פרקים והשפעתה על הקיבה הייתה פחותה מאשר תרופות אנטי דלקתיות נפוצות אחרות, כמו נפרוקסן לדוגמה.
ויוקס הפכה לאחת התרופות שנרשמו בהיקף הגדול ביותר בהיסטוריה.
על פי הודעות דואר אלקטרוני אשר פורסמו במהלך תביעה נגד חברת מרק, למרק הייתה רשימה של רופאים שמתחו ביקורת על התרופה שאותם היה צורך "לנטרל" או לפגוע בתדמיתם.
היו אף טענות כי מרק ניסתה להלך אימים על חוקרים ופגעה בחופש האקדמי.
מאז שהחל השימוש הסדיר בתרופה, נמצא במחקרים שנערכו על ידי מרק ואחרים כי קיימת שכיחות גבוהה יותר של התקפי לב בקרב המשתמשים בתרופה בהשוואה למשתמשי תרופת הנפרוקסן.
הקשר שבין ויוקס להתקפי לב לא זוהה בשלב הניסויים לקראת אישור התרופה, כאשר השפעתה הושוותה להשפעת אפקט פלצבו, ולכן ניתן היה לשער שהממצאים מצביעים על כך שתרופת נפרוקסן מפחיתה את הסיכון להתקפי לב ולא שוויוקס מגבירה את הסיכון.
בעקבות הממצאים שינתה מרק בשנת 2002 את האזהרות לצרכני התרופה.
ב-23 בספטמבר 2004 קיבלה מרק מידע על תוצאות ניסוי בבני אדם שאותו ניהלה ולפיו בקרב משתמשי ויוקס לתקופה העולה על 18 חודשים קיים סיכון גבוה יותר ללקות בהתקף לב.
ב-28 בספטמבר 2004 הודיעה מרק ל-FDA כי היא מושכת מרצונה את התרופה מן השוק והכריזה על צעד זה ב-30 בספטמבר 2004. מאז המליץ ה-FDA להשיב את ויוקס לשוק התרופות, אולם בתוספת של אזהרות בולטות בעלון הנילווה לתרופה, על הסיכון שבנטילת התרופה לפיתוח מחלת לב.
ב-5 בדצמבר 2004 פרסם כתב העת הרפואי הבולט לנסט תוצאות של ניתוח מחקרים על תרופת הוויוקס.
מסקנת המאמר הייתה כי "הסיכון לתחלואת לב, הבלתי מתקבל על הדעת, משימוש בוויוקס היה ברור עוד בתחילת שנת 2000...".
עורכי כתב העת מתחו ביקורת על חברת מרק כי המשיכה להפיץ את התרופה בשוק לאורך תקופה כה ארוכה ואף מתחו ביקורת על ה-FDA שכשל לזהות את הסיכון שבנטילת התרופה ולפקח כראוי על הפצתה.
כ-50,000 אנשים הגישו תביעות נגד חברת מרק בטענה שהם או בני משפחתם סבלו מנזקי התרופה כגון התקפי לב או שבץ מוחי לאחר נטילת ויוקס.
בשנת 2005 נמצאה חברת מרק אחראית בתביעה הראשונה שבירורה הסתיים בבית המשפט ולתובע הוענקו 253.4 מיליון דולר בפיצויים, אולם מאוחר יותר הופחת שיעור הפיצויים ל-20 מיליון דולר ובשנת 2008 ביטלה ערכאת הערעור את פסק הדין.
בחודש נובמבר 2007 הציעה חברת מרק לשלם 4.85 מיליארד דולר לסיום בפשרה של כל התביעות בעניין התרופה ויוקס.
על פי ההסדר שהוצע, על התובעים היה להוכיח כי סבלו מהתקף לב או שבץ מוחי וכי נטלו לפחות 30 גלולות של ויוקס.
לדעתם של מומחי שוק התרופות, הצעה זו הייתה בגדר ניצחון לחברת מרק, לעומת הערכות ראשוניות כי מרק תאלץ לשלם כ-50 מיליארד דולר.
נכון לאמצע שנת 2008 רק שלוש מתוך כעשרים תביעות בבתי משפט אמריקאים הגיעו להכרעת המושבעים, וכולן הסתיימו בפיצויים זעומים באופן יחסי.
ב-20 במאי 2008 נמצאה חברת מרק אחראית לשיטות שיווק מטעות כדי לקדם את התרופה ויוקס, והסכימה בהסדר פשרה לשלם ל-30 מדינות בארצות הברית פיצוי משותף בסך 58 מיליון דולר.
היה זה הסכום הגדול ביותר שנפסק לחבר מדינות בתביעה נגד חברת תרופות.
כחלק מן ההסדר התחייבה חברת מרק להגיש לאישור ה-FDA כל פרסומת טלוויזיה לתרופה שתרצה לפרסם עד לשנת 2018.
מרק"ם הוא מיזם משותף של התנועות גשר וצו פיוס ובמסגרתו פועלות קהילות מעורבות של חילונים ודתיים ביישובים שונים ברחבי הארץ.
בעקבות גילויים של מחלוקות ושנאה בין דתיים לחילונים, החליטו חברי הארגונים צו פיוס וגשר באוגוסט 2008 להקים רשת קהילות מעורבות שבהן יקיימו חיים משותפים אוכלוסיות בעלות אורחות חיים שונים, חילונים ודתיים.
בחודש יוני 2009 נערך בכנסת כנס הייסוד של המיזם.
הכנס התקיים בחסותם של ראשי "השדולה ליחסי דתיים חילוניים", חברי הכנסת אורי אורבך ואיתן כבל.
בישראל קיימות כיום למעלה מ-20 קהילות השותפות למיזם, ומקיימות חיים קהילתיים משותפים, מתוך כבוד הדדי, וקבלת גישות שונות ליהדות.
קהילות אלו חברו לארגונים צו פיוס וגשר, ומקבלות מהם תמיכה כלכלית וארגונית, ליווי וייעוץ.
צופים - התנחלות עירונית מעורבת ליד קלקיליה, אשר הוקמה בשנת 1989 על ידי ארגון אמנה, ושייכת למועצה אזורית שומרון.
שלפים - יישוב קהילתי לעתיד.
כיום (2021) שכונה זמנית בעמק המעיינות, בין קיבוץ שלוחות הדתי לקיבוץ רשפים החילוני.
אליאב - יישוב קהילתי מעורב המצוי במזרח חבל לכיש ושייך למועצה אזורית לכיש.
מרציג היא בירת מחוז מרציג-ואדרן שבמדינת חבל הסאר שבגרמניה.
העיר שוכנת על גדות הנהר סאר, במרחק של כ-35 ק"מ מדרום לטריר ו-35 ק"מ מצפון-מערב לזארבריקן.
העיר מרציג נוסדה ב-369 על פי האזכורים הכי מוקדמים.
ב-1974, במסגרת רפורמה טריטוריאלית שבוצעה בגרמניה הוכרזה כעיר.
העיר של היום כוללת בתוכה את העיירה מרציג ו-16 רשויות מקומות הסובבות אותה.
בקרבת העיר נמצא מוזיאון Besseringen B-Werk שבו ניתן לראות קטע מקו זיגפריד ממלחמת העולם השנייה.
מרצלו ברוזוביץ' (בקרואטית: Marcelo Brozović; נולד ב-16 בנובמבר 1992) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת הקשר בא-נאסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת קרואטיה.
ברוזוביץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הרוואטסקי דרגווליאץ.
ב-24 ביולי 2010 ברוזוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–2 לדינמו זאגרב.
ב-18 במרץ 2011 ברוזוביץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קרלובץ.
ביולי ברוזוביץ' חתם בלוקומוטיבה זאגרב, לאחר ירידתה של הרוואטסקי לליגה השנייה.
באוגוסט ברוזוביץ' חתם בדינמו זאגרב, במקומו של מילאן באדלי שחתם בהמבורג.
ב-14 בספטמבר, ברוזוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד אוסייק.
ארבעה ימים לאחר מכן, ברוזוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 0–2 לפורטו.
ב-14 באפריל 2013 ברוזוביץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד אינטר זאפרשיץ'.
ב-24 בינואר 2015 ברוזוביץ' הושאל לאינטר מילאנו מהסרייה א' לעונה וחצי, עם אופציה לרכישה בתום התקופה.
ב-1 בפברואר 2015 ברווזביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו באינטר בניצחון 1–3 נגד סאסואולו, ובכך הפך לכדורגלן ה-900 שרושם דקות משחק במדי אינטר.
ב-31 במאי, ברוזוביץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–4 נגד אמפולי.
בקיץ , אינטר רכשה את ברוזוביץ' תמורת 5 מיליון אירו.
במהלך המשחק במסגרת הליגה האירופית נגד הפועל באר שבע, ברוזוביץ' שהיה אמור להיות מוחלף, סירב לרדת מהמגרש.
כתגובה למקרה, מאמן אינטר פרנק דה בור, החליט להשהות את ברוזוביץ' לחודש.
ב-20 באוקטובר, הורחק במשחק נגד סאות'המפטון.
ב-7 בדצמבר 2016 ברוזוביץ' האריך את חוזהו באינטר עד 2021. ארבעה ימים לאחר מכן, הבקיע צמד בניצחון 0–2 נגד גנואה.
ב-23 במרץ 2022 האריך ברוזוביץ' את חוזהו בארבע שנים עד שנת 2026.
ב-3 ביוני 2023 חתם ברוזוביץ' באל נאסר תמורת 18 מיליון אירו.
ברוזוביץ' שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של קרואטיה.
ב-31 במאי 2014 ברוזוביץ' נכלל בסגל הסופי של נבחרת הבוגרת לקראת מונדיאל 2014. ב-7 ביוני ברוזוביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0–1 נגד .
לאחר המונדיאל, ברוזוביץ' הפך לשחקן הרכב פותח בנבחרת לצידם של לוקה מודריץ' ואיוואן רקיטיץ'.
ב-13 באוקטובר 2014 ברווזביץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–4 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
ברוזוביץ' נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016 ומונדיאל 2018.
מרצל קומור (במקור כהן, שהפך בסגנון ההונגרי-אוסטרי לקוֹהְן, בהונגרית: Komor Marcell; פשט, 7 בנובמבר 1868 – דויטשקרויץ, 29 בנובמבר 1944) היה אדריכל הונגרי-יהודי שנרצח בשואה.
קומור יחד עם דז'ה יאקאב ואדן לכנר, היו דמויות מרכזיות בסגנון האר נובו באדריכלות הלאומית ההונגרית שיזם אדן לכנר שהיה המבוגר משלושתם.
אביו היה הרב שאלאמון קוהן (שלמה כהן), אמו הייתה לואיזה אייבנשיץ (או אייבנשוץ).
להוריו נולדו שבעה ילדים: איזידור, זיגפריד, ארנולד, דיולה, קמילה, רגינה ומרצל.
כילד שמיני הם גידלו ילד מאומץ כבנם פאל אוילקי שהפך לימים לרופא הבטבי של המלכה וילמה של הולנד.
מרצל קומור היה בן המשפחה המפורסם מכולם.
קומור סיים את לימודיו בשנת 1891 מהאוניברסיטה לטכנולוגיה וכלכלה של בודפשט.
תחילה עבד במשרד האדריכלות של דייזה ציגלר ואחר כך אצל אלאיוש האוסמן לבסוף התמקם אצל אדן לכנר.
אצלו השתתף בעיצוב הפנים של המוזיאון לאמנות שימושית ובהכנת התוכנית שזכתה בפרס הראשון של המכון הגאולוגי.
בשנת 1897 פתח משרד משותף עם דז'ה יאקאב שפעל עד שנת 1918. זו הייתה התקופה המוצלחת ביותר בחייו, הוא ושותפו זכו במספר מכרזים ואת תוכניותיהם אלה גם יישמו, בנו, על פי רוב.
הם תכננו בנייני מגורים, מבני ציבור, את בית כנסת בסובוטיצה, בשנת 1902, את ארמון התרבות והיכל העירייה בטרגו מורש, את מלון הנשר השחור באוראדיה בשנים 08–1907, לאחר 1930 פנתה האדריכלות שלו לנטיות מודרניסטיות.
עדות לכך היא וילה שתכנן ביחד עם בנו יאנוש קומור ברחוב ארוואצ'קה 4 בבודפשט.
גם פעילותו העיתונאית הייתה משמעותית.
הוא ייסד בשנת 1901 דו שבועון בשם עיתון הייזמים שקומור היה עורכו הראשי.
הוא הביע דעה שהאדריכלות ההונגרית המודרנית יכולה להתפתח רק באמצעות שילוב של מוטיבים לאומיים, צורות מסורתיות וטכנולוגיה מודרנית.
בסוף שנות העשרים העביר את עריכת מגזין היזמים לבנו יאנוש, וממנו צמח במהרה מגזין האדריכלים האוונגרדי הנודע "חלל וצורה".
בשנת 1944 גורש מרצל קומור על ידי השוטרים ההונגרים או על ידי אנשי מפלגת צלב החץ החמושים.
הוא נשלח כנראה ברגל באחת מצעדות המוות בודפשט-הדיישהאלום (סתיו 1944) לכיוון מערב הונגריה אל הגבול אוסטריה-הונגריה ונמסר שם לידי האס אס.
הוא הנרצח באוסטריה בסוף נובמבר 1944.
"הבית שבו גר הוכרז כאחד מבנייני הטלאי הצהוב בקיץ 1944. משפחות יהודיות רבות עברו לבית מדירותיהם ברחבי העיר.
מרצל קומור נשאר לדור בבית.
באמצע נובמבר יצא לבקר את אחותו קמילה ברחוב פאלק מיקשה.
אנשי צלב החץ עצרו אותו כנראה והצעידו אותו ברגל למערב המדינה לכיוון הגבול האוסטרי.
בבית מגוריו לשעבר הוצב לוח הזיכרון למרצל קומור, בודפשט, רובע II.
רחוב קלטי קארוי 31 / א.
בודפשט, רובע IX קראו רחוב על שמו.
בפארק הסמוך לבית העירייה בסובוטיצה, מרצל קמור ודז'ה יאקאב הונצחו לדורות הבאים.
שני הפסלים עומדים זה לצד זה.
קומורוק - סרט תיעודי על משפחת קומור (בבימויו של אנדראש שיפוש, תסריטאי, שחקן: איוואן באצ'ר, טלוויזיה דונה, 2006)
מבנים ועיצוב תחרויות עם דז'ה יאקאב:
מַרְצֶל סֵקֶיי (במקור שטרן, בהונגרית: Székely Marcell; טימישוארה, 1861 – בודפשט, 21 בפברואר 1939) היה אדריכל יהודי-הונגרי, המתכנן של רבים מבנייני הדירות בסגנון אר נובו מאוחר בבודפשט וכן מתכנן של בניינים תעשייתיים.
מרצל סקיי נולד כבנם של ליפוט שטרן וקטלין קראוס.
הוא לא היה רק המתכנן, היזם והקבלן של הבניין ברחוב קיראי של 108, אלא הוא התגורר שם גם בעשור השני של המאה ה-20 עם אשתו הראשונה, מריה וכסלר ועם משפחתו.
אחד מבניו, סטיב סקיי, הפך לבמאי קולנוע מפורסם בברלין, בבודפשט ובארצות הברית, בן אחר, לאסלו סקיי, כותב שירים ידוע בפריז, ובתו לילי הייתה שחקנית.
שמו של סקיי מוזכר גם בעבודות האדריכליות של מוזיאון ארנסט.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית קברות היהודי ברחוב קוזמה בקבר המשותף עם אשתו השנייה פרנציסקה ריינר (30 א-3–4).
מתחם בנייני מבשלת הבירה קבאניה (כיום דרהר מבשלות בירה), ששוחזר והוכרז לשימור, נבנה במקור בין השנים 1905–1910 על בסיס התוכניות של מרצל סקיי ושל קארוי מוצ'אני .
רובע 7 בודפשט רחוב קיראי 108, בניין מגורים, 1911
רובע 7 בודפשט רחוב דמיאניץ' 26/B, בניין מגורים, 1914
מרצלגרגיי (בהונגרית: Marcalgergelyi) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם במרצלגרגיי מספר התושבים נמצא בירידה.
במרצלגרגיי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
מרצלטה (בהונגרית: Marcaltő) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם במרצלטה מספר התושבים נמצא בירידה.
במרצלטה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
מרק (בהונגרית: Mérk) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם במרק נמצא מספר התושבים בירידה.
יהודים החלו להתיישב במרק במחצית השנייה של המאה ה-19 ורובם עסקו בשיווק תוצרת חקלאית של האיכרים.
במקום היו חברה קדישא, בית כנסת, מקווה ו"חדר".
בשנת 1941 גויסו 25 מיהודי הכפר לעבודות כפייה והם נשלחו לחזית אוקראינה שם לחמה הונגריה לצד הגרמנים.
18 מיהודי מרק נרצחו בחזית בידי אנשי אס אס גרמנים.
במפקד הקהילות תש"ד נכתב כי רב הקהילה היה הרב דוד טייטלבוים ששימש כאב בית הדין בנגייצ'ד.
באפריל 1944, כמה שבועות לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הועברו יהודי מרק לגטו מאטסלקה ומשם שולחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
מרצל נמש (במקור משה קליין, בהונגרית: Nemes Marcell; יאנושהלמה, 4 במאי 1866 – בודפשט, 28 באוקטובר 1930) היה אספן אמנות, סוחר אמנות, נדבן יהודי-הונגרי.
מרצל נמש נולד במשפחה יהודית כאחד מהילדים הרבים של חזן כפרי עני, אדולף קליין ושל מריה וייס.
נמש התעשר כיזם מכרייה ומתחילת העשור הראשון של המאה העשרים עסק במסחר אמנות ובמתן חסות לאמנים צעירים ולהיסטוריונים.
עד גיל שלושים וחמש חייו היו בעצם בעיסוק זמני.
הוא עסק בקנייה ומכירה של ציורים ופיתח אהבה והבנה נלהבים לאמנות.
על חסויותיו הוענק לו תואר "חבר המועצה המלכותית" בשנת 1908 ותואר אצולה בשנת 1910. תואר האצולה לווה גם בשם של אציל על פי המסורות המקובלות של האימפריה האוסטרו-הונגרית, "מרצל נמש מיאנושהלמה" היה שמו החדש, אך הוא עדיין השתמש רק בשם מרצל נמש בפועל במסחר ובחסויות.
בשנת 1912 הוא התקבל לשורות תא הבונים החופשיים "דמוקרטיה".
כבר בשנת 1906 יצר קשר עם ארנה קמרר, מנהל הגלריה הלאומית ההונגרית והצביע על כך שהוא מעוניין לתרום כמה יצירות "ממלאות פערים" לאוספים ציבוריים ההונגריים.
באופן המשמעותי ביותר תרם את ציורו של אדם מניוקי פרנץ ראקוצי שנרכש על ידו עבור המוזיאון לאמנויות יפות בשנת 1925 וכעת נשמר בגלריה הלאומית של הונגריה.
רבים מהציורים שתרם העשירו את המוזיאון לאמנויות יפות, וכעת הם נשמרים בגלריה הלאומית ההונגרית.
תרומת מרצל נמש למוזיאון הייתה גם ציורו של אל גרקו "מגדלנה בעלת התשובה" בשנת 1921.
הוא תרם לא רק לאוספים הציבוריים של בודפשט, אלא גם למוזיאון קצ'קמט במטרה להקים גלריה.
הוא תרם 70 ציורים מודרניים, כולל יצירות של דז'ה ציגאני, בלה צובל, גזה פראגו, קארוי פרנצי, לאיוש גולאצ'י, קארוי קרנשטוק, יוז'ף ריפל-רונאי, יאנוש וסארי.
תרומה זו התקיימה בשנת 1911, העיר העריכה את התרומה וקיבלה את מרצל נמש כאזרח כבוד של קצ'קמט.
ניתן לראות את העבודות שנתרמו עד היום בארמון ציפרה.
בשנת 1920 התיישב מרצל נמש במינכן, הסביבה שם הייתה הרבה יותר נוחה לסחר באמנות, אך הוא מעולם לא ניתק את הקשר עם האמנים ההונגרים, וביקר בהונגריה במשך כמה שבועות בכל שנה.
הוא המשיך לתרום עבודות של אומנות שימושית ויישומית לאוספים ציבוריים, בעיקר המוזיאון לאמנויות יפות והמוזיאון לאמנות שימושית.
בהיותו סוחר אמנות בקנה מידה אירופי, תרם יצירות אמנות למוזיאון במינכן, למוזיאון הפראדו במדריד ולמוזיאונים צרפתיים.
נמש ערך מספר מכירות פומביות מפורסמות במינכן, פריז, במיוחד בסביבות 1914 הוא מכר מספר ציורים אימפרסיוניסטיים וכמה ציורי פבלו פיקאסו.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, באמצעות אגודת פאל סיניאי מרשה, תמך בכישרונותיהם של אמנים צעירים הונגרים בפרס נמש מרצל ובמלגת נמש מרצל שאלה יצברו ניסיון בסיור לימודים בכספי הפרס בחו"ל בווינה, במינכן ובפריז.
נמש עבר ניתוח בבודפשט בשנת 1930 עקב מחלתו, הניתוח הצליח, אך הוא נפטר מתסחיף כעבור כמה ימים.
הרוזן קונו קלבלסברג הכריז על נמש, האספן האמנות המפורסם ברחבי העולם, כ"מת של האומה".
מרצל נמש החל לצייר בזקנתו, ותערוכה מורשת של עבודותיו אורגנה בשנת 1933 במוזיאון ארנסט בבודפשט.
מכירות פומביות של חומרי הציור ההונגרי שלו נערכו גם במוזיאון ארנסט בשנת 1933.
חבר הנהלת חברת פאל סיניאי מרשה
הדרג השלישי של המסדר הבווארי של מיכאל הקדוש (1911)
מסדר איזבלה הספרדי הקתולי (1912)
אביר לגיון הכבוד הצרפתי (1929)
אזרח כבוד של יאנושהלמה (2007, לאחר מותו)
הברון ממדראש מרצל מדראשי-בק (במקור בק עד 1911, בהונגרית: Madarassy-Beck Marcell; בודפשט, 11 בפברואר 1873 – מחנה הריכוז מאוטהאוזן, 19 בינואר 1945) היה בנקאי יהודי-הונגרי, עורך דין, חבר האספה הלאומית של הונגריה.
מרצל בק נולד במשפחה יהודית כבנם הבכור של מיקשה מדראשי-בק (1838–1924) בנקאי, כלכלן ושל מלווין נטר (1852–1932).
הוא למד באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת ברלין.
מרצל קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים בשנת 1894 ולאחר מכן עבר את בחינות לשכת עורכי הדין בשנת 1900. משנת 1897 עבד ב"בנק הדיסקונט והמרת המטבע ההונגרי" (Magyar Leszámítoló és Pénzváltó Bank), שם עבד במשך 47 שנים.
שמו מזוהה עם ארגון מחלקת המשכנתאות, ששימש כראשה הראשון.
המחלקה החדשה הייתה נחוצה מכיוון שלבנק הייתה הזכות הבלעדית להפעיל את המחסנים הציבוריים בבירה ולספק הלוואות למשכנתא לכיסוי הסחורה המאוחסנת.
בשנת 1901, כמועמד המפלגה הליברלית, נבחר כחבר פרלמנט במחוז נאסוד.
הוא התפטר בינואר 1903 בשל ניגוד עניינים.
בשנת 1903 הפך לחבר בדירקטוריון הבנק, ובשנת 1914 מונה למנכ"ל המוסד הפיננסי.
בשנת 1912, הבנק יצר דרכו מערכת יחסים כלכלית הדוקה עם משפחת רוטשילד והפך לחבר בקונסורציום בנקים.
מתחילת המאה ה-20 מילא מרצל בק תפקיד חשוב בבניית האינטרסים הפיננסיים והתאגידיים של הבנק.
תחומי העניין שלו כללו חברות מזון, טחנות קמח, סחר בדגנים, נייר ותעשייה קלה.
משנת 1924 עד 19 במרץ 1944, עד לכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה), עבד כנשיא "בנק הדיסקונט והמרת המטבע ההונגרי".
הוא היה היועץ הראשי של הבנק הלאומי ההונגרי במשך עשרות שנים והיה שותף פעיל בניהול החיים הפיננסיים והכלכליים במדינה.
הוא היה חבר בדירקטוריון של חברת פסטר לויד.
בשנת 1944 נלקח על ידי הגסטפו.
תחילה נשלח למחנה המעצר המרכזי בקישטרצ'ה ולאחר מכן למחנה הריכוז מאוטהאוזן, שם מת ב-19 בינואר בשנה שלאחר מכן.
רעייתו הייתה יולאן וייס (1882–1935), בתם של ברטולד וייס, תעשיין, ושל הרמינה בלאו.
הם נישאו ב-7 במרץ 1903 בבודפשט.
מריה, קרולינה, אילונה מדראשי-בק (?–1904).
מרצל נאג' (בהונגרית: Nagy Marcell ;נולד ב-21 באפריל 1991 בבודפשט שבהונגריה) הוא צלם, ושחקן הונגרי.
נאג' נולד בבודפשט, בשנת 1991. בשנים 2003–2009 היה תלמיד הגימנסיה הקלוויניסטית בָּר-מוֹדוֹשּ.
הוא למד בסטודיו של הבמאית ההונגרייה מרגיט פולדשי במשך מספר שנים.
בגיל 12 גילם את דמותו של הנער היהודי ההונגרי גיורגי קֶבֵש בסרט "ללא גורל", בבימויו של לאיוש קולטאי.
בין 2009 ל-2011, למד צילום באוניברסיטת מוהוי-נאג' לאמנויות, אך לא השלים את הכשרתו.
בין 2010 ל-2017 למד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, שם סיים את הכשרתו תחילה כצלם ולאחר מכן התמחה כצלם קולנוע.
"הנערים מרחוב פאל" (איטליה/הונגריה, 2003)
מרק אבוקדו הוא מרק פירות שאבוקדו בשל הוא המרכיב העיקרי בו.
המרק נחשב כמאכל קלאסי בחלקים ממקסיקו.
מרכיבים מרכזיים נוספים המשמשים להכנתו הם חלב, שמנת, חמאה, שמן, מיץ ליים, מיץ לימון, מלח ופלפל.
מרכיבים נוספים בהם נעשה שימוש הם בצל, בצלצל, שום, כוסברה, פלפל חריף, פלפל קאיין וכמון.
ניתן להשתמש במים כדי לדלל את המרק.
המרק יכול לכלול "קישוטים" כחתיכות אבוקדו, ליים פרוס, שמנת חמוצה, שום העירית, בשר סרטנים, שרימפס וקוויאר.
צבעו של המרק יכול להשתנות ככל שחולף הזמן מכיוון שהחמצון גורם לאבוקדו להשחים, אך הוא לא משפיע על טעם המרק.
מרצדס אדריאנה רמונה מנואלה פון וייגל המוכרת יותר בשם נעוריה מרצדס ילינק הייתה מודל לפיסול ממוצא יהודי ומי ששמה הוענק למותג הרכב הגרמני מרצדס-בנץ.
מקור שמה, "Mercédès" (קרי: מרסדס), הוא שם נוצרי ספרדי שמשמעו: רחמים.
מרצדס ילינק הייתה בתם של איש העסקים, הדיפלומט ונהג המרוצים היהודי, אוסטרו-הונגרי אמיל ילינק ואשתו הראשונה רחל גוגמן צ'נרוברט לבית משפחת פרנקו האלג'יראית.
נכדתו של הרב אדולף ילינק ואחותו מאב ומאם של ראול פרננד ילינק-מרסדס שהיה סופר אוסטרי והתאבד בשל רדיפות הנאצים בפברואר 1939.
אביה הזמין קו מכוניות של דיימלר-מוטורן-גזלשאפט על שמה ולאחר שהשם נרשם כסימן מסחרי ב-1902 אף שינה את שמו ושם בניו באופן חוקי לילינק-מרצדס.
מרצדס נישאה פעמיים, ב-1909 עם ברון גרמני בשם קרל פריהר פון שלוסר, ממנו נולדו לה בת ובן.
נישואים אלו התפרקו בעת מלחמת העולם הראשונה והיא התדרדרה לקיבוץ נדבות.
בהמשך נישאה לברון רודולף פון וייגל, שהיה פסל מוכשר אך עני.
היא הייתה מוזיקאית ונחשבה לבעל קול סופרן טוב, אך מעולם לא הייתה שותפה לתשוקתו של אביה לרכבים.
מרצדס שימשה כמודל לפסל יוזף ולנטין קסין שבנה על פי דמותה, פסל בדמות אישה מתאבלת לקבר המשפחה של משפחת ילינק בבית הקברות של וינה, וכן את הדמות המרכזית במזרקת אונדין בעיר המרחצאות באדן ליד וינה.
ב-1929, בגיל 39, נפטרה מרצדס ילינק מסרטן העצמות ונקברה בחלקה המשפחתית בבית הקברות של וינה ליד סבה, רבה הראשי של העיר, אדולף ילינק.
שמה של מרצדס ילינק נשמר בשם המותג 'מרצדס' שנשמר גם לאחר שהחברה המייצרת נסחרה בשמות אחרים.
ב-2022 בחרה יצרנית הרכב לשוב ולהיקרא בשם מרצדס-בנץ AG במקום דיימלר AG.
מרצל משה ברייטפלד (בהונגרית: Breitfeld Mózes Marcell; 9 בפברואר 1888–1959) היה אמן פרוות, יצרן וסוחר פרוות, יצרן דגמי בדים יהודי-הונגרי.
ברייטפלד היה מגדולי הפרוונים בממלכת הונגריה וממובילי תעשיית הפרוות והאופנה הקשורה אליה בין שתי מלחמות העולם.
מרצל ברייטפלד נולד בפרמישלן במשפחה יהודית כבנם של יעקב ברייטפלד ושל חיה'לה ברוך.
כבר בספטמבר 1911 (בגיל 23) זכה במדליית כסף בתערוכת האופנה של תעשיית הפרוות (שאורגנה על ידי האגודה הלאומית של אמני הפרוות ההונגרית) בוויגאדו של פשט (ויגאדו פירושו מקום של שמחה והוא אולם הקונצרטים השני בגודלו בבודפשט, הממוקם על הגדה המזרחית של הדנובה).
במחצית הראשונה של מאי 1912, הוא קיבל רישיון עסק לייצור ויחד עם שותף בשם פאל וייצנר פתח חנות חייטות לנשים ברחוב ואצי 21. ב-26 בפברואר 1914 נשא לאישה את טילי, בתם של אדולף בראק ושל עמליה זינגר.
חנויותיו (אולי כמה) נשאו כתובות שונות בספרי הטלפונים של בודפשט אך כולן בקרבה ובמרכז היוקרתי של בודפשט:
בספר הכתובות משנת 1916 מדובר ברחוב קורונה 1 ככתובת בית העסק והיא מוזכרת גם בתעודות המשלוח
בשנות ה-20 הכתובת היא רחוב ואצי 10 (מופיעה בין הכתובות לראשונה בפנקס הכתובות משנת 1922)
במקביל, שיפץ ברייטפלד מקום החדש במספר 21 בשנת 1924
משנות ה-30 מופיע גם המספר 14 (דירתו הייתה אז בסמוך)
מ-1933 רק מספר זה (14) מופיע בפנקסי הכתובות והטלפונים
אזכורו האחרון של בית העסק הוא מ-1946
בשנת 1917 בחרו חברי הנהלת אגודת תעשיית הפרוות בברייטפלד כחבר חליף ובשנת 1932 היה כבר נשיא האגודה של היצרנים.
הוא תרם פעמים רבות לצדקה, ערך באופן קבוע תצוגות אופנה, קיים מבצעי הנחות עונתיות, ואת בגדיו פרסמו ולבשו במגזין האופנה רביו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנות ה-20 של המאה ה-20, הוא תבע מספר פעמים לקוחות, כנראה בשל אי תשלום חוב בתקופה הסוערת של המלחמה.
בגלל מוצאו היהודי, הוא הושפע לרעה מהחוקים היהודיים משנת 1938 ואילך.
ב-1943 היה חבר במועצה הנשיאותית של "פעולת הסיוע הלאומית ליהודי הונגריה".
בשנת 1944, הוא ומשפחתו גורשו למחנה הריכוז ברגן בלזן, לאחר 7 חודשים שוחררו ב-7 בדצמבר 1944 בעזרתו של ישראל קסטנר.
הם הצליחו להגיע לשווייץ בשיתוף וסיוע הג'וינט (American Jewish Joint Distribution Committee ), העיתון "עתיד הונגרי" (Hungarian Daily Journal) בגיליונו מ-28 בדצמבר 1944 פירט את היהודים שחולצו לשווייץ ברכבת קסטנר וברייטפלד ומשפחתו נמצאים ביניהם.
הם נשארו בשווייץ עד 1945. בנובמבר 1945 הוא פרסם שוב את עסקיו בכותרת "שוב".
לאחר המלחמה ברייטפלד היגר לסטוקהולם, וב-1948 פורסם עליו מאמר בהונגריה בנימה סוציאליסטית, אך הוא עדיין היה רשום במדריך הטלפונים ההונגרי של 1948 ועדיין פרסם מודעות מכירה בדצמבר אותה השנה.
בימים הראשונים של ינואר 1949 פרסם מודעה המכילה את כל המלאי שלו, אותו פרסם במבצע זול עוד יותר בסוף אותו החודש.
המודעות האחרונות בעיתון הן ממאי 1949. ב-1949 עבר לניו יורק וב-1953 לבואנוס איירס, שם נפטר ב-1959.
החברה (ככל הנראה באותה תקופה רק שמו היה ברייטפלד, אבל כבר לא הייתה בבעלותו) הולאמה לאחר מרץ 1948, ותעשיית העורות והפרוות עברה לשליטת המדינה באביב 1948. מנהלת תעשיית העורות, או הנהלת תעשיית הפרוות הוקמה, באוגוסט 1948.
מרצל קדושה (במקור מור קריסהאבר עד 1899, בהונגרית: Kadosa Marcell; 7 באפריל 1874, קישקונהלש – לאחר 20 באוקטובר 1944, גרמניה) היה עורך דין, עיתונאי לוחם, סופר, יהודי-הונגרי.
בשל יהדותו ספריו נאסרו ונגרסו בתקופת מלחמת העולם השנייה והוא נכלל על ידי המשטר בתוך רשימת הסופרים האסורים.
מור קריסהאבר נולד במשפחה יהודית בורגנית בקישקונהלש.
פתח משרד עורכי דין בעיר הולדתו ולאחר מכן בבודפשט.
הוא כתב ועסק בפוליטיקה הן בתקופת הדואליזם והן בתקופה בין שתי מלחמות העולם.
הוא היה חבר פעיל בחיים הציבוריים של בירת הונגריה.
כיהודי גורש למחנה ריכוז ב-1944 ולא שרד שם את השואה.
קדושה הצטרף מוקדם מאוד ל"מפלגה הדמוקרטית האזרחית" של וילמוש ואז'וניי.
יחד עם ואז'וני, הוא ערך את העיתון השבועי "אוי סאזאד", כלומר "מאה חדשה" (Új Század), לאחר מכן מ-1905 את "נפ" כלומר "העם" (Nép), ולבסוף מ-1910 עם ינה לאנצי (במקור לווינגר) את כתב העת "סקירת המדיניות החברתית" (Szociálpolitikai Szemle).
כתביו הפוליטיים, הספרותיים והסוציולוגיים פורסמו במגוון עיתונים ובכתבי עת מהשורה הראשונה כמו:
האמונה הטפלה של מכסי המגן
מרצדס מאטר הייתה ציירת, שרטטת וסופרת אמריקאית.
היא הייתה חברה מייסדת של ארגון האמנים המופשטים האמריקאיים, והמייסדת והדיקן אמריטוס של בית הספר לאמנות בניו יורק.
אביה של מאטר היה הצייר המודרניסט האמריקאי ארתור ביצ'ר קרלס שלמד אצל אנרי מאטיס.
אמה, מרסדס דה קורדובה, הייתה דוגמנית עבור אדוארד סטייכן.
מאטר גדלה בפילדלפיה, ניו יורק ואירופה.
היא ציירה לראשונה תחת השגחת אביה בגיל 6 ומאוחר יותר נזכרה שקיבלה קופסת צבע לשימוש בזמן שעבדה לצדו באזור הכפרי הצרפתי.
לאחר שהוריה התגרשו ב-1926, בילתה מאטר את שנות הלימודים שנותרו בבתי ספר פרטיים שונים באירופה ובאמריקה.
בגיל 12 היא חזרה לאירופה והתגוררה באיטליה למעלה משנתיים.
מאוחר יותר היא סיפרה שהתקופה שלה באיטליה - כולל ונציה, רומא ופירנצה - הייתה מכוננת והשכלתה העיקרית בתולדות האמנות.
לימודים שלאחר מכן כללו במכללת בנט במילברוק, ניו יורק עם הפסל לו דובל, ובניו יורק עם מוריס סטרן, אלכסנדר ארכיפנקו הנס הופמן.
בסוף שנות ה-30, מאטר הייתה חברה מייסדת בארגן הציירים המופשטים האמריקאים .
היא גם עבדה במינהל העבודות הציבוריות בזמן השפל הגדול.
היא עבדה עם פרננד לג'ר, על ציור הקיר שלו עבור חברת ספינות נוסעים צרפתית.
לג'ר הכיר לה את הרברט מאטר, המעצב הגרפי והצלם השווייצרי לו נישאה ב-1939. הוא גם התגורר עם בני הזוג במשך שנה וחלק את הסטודיו והדירה שלהם.
משפחת מאטר היו פעילים בעולם האמנות הניו יורקי של אמצע המאה, והמגע עם אמנים אחרים היה חשוב להם.
חברים קרובים כללו את ג'קסון פולוק, לי קרסנר, פרנץ קלין, פיליפ גסטון, אלכסנדר קלדר ווילם דה קונינג.
מאטר גידלה את בנה, אבל הסביבה הרחוקה מניו יורק השפיעה על עבודתה.
היא חזרה לניו יורק ב-1946.
החל משנת 1953, לימדה מאטר במכללת פילדלפיה לאמנות במשך 10 שנים, ולאחר מכן במכון פראט במשך 10 שנים.
מאוחר יותר לימדה באוניברסיטת ניו יורק במשך כמה שנים.
היא הייתה מבקרת אורחת ברנדייס, בית הספר לאמנות בסינסינטי, המכון לאמנות קנזס סיטי, המכללה לאמנות של מכון מרילנד, אוניברסיטת ייל, סקווגאן והאוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון הבירה.
ב-1964 היא ייסדה את בית הספר לרישום, ציור ופיסול בניו יורק.
שנה קודם לכן, היא כתבה מאמר עבור ARTnews שכותרתו מה לא בסדר עם בתי ספר לאמנות בארצות הברית?
שבו היא מתחה ביקורת על הפסקת שיעורי הסטודיו המורחבים ששימשו את "החינוך האיטי עד כאב של החושים", שלדעתה חיוני.
המאמר גרם לקבוצה של תלמידי פראט, כמו גם כמה מפילדלפיה, אחד מקופר יוניון, לבקש ממאטר להקים בית ספר על סמך הרעיונות שלה.
בית הספר שכן במקור בלופט בברודוויי וזכה לתמיכה כמעט מיידית מקרן קפלן, גברת ג'ון ד' רוקפלר השלישי וקרן פורד.
הוא לא העניק תארים, היו בו רק שיעורי סטודיו והדגיש ציור מהחיים.
מורים מוקדמים, שנבחרו על ידי התלמידים, כללו את האמנים פיליפ גסטון, בראדלי ווקר טומלין, צ'ארלס קג'ורי, לואיס פינקלשטיין וסידני גייסט; היסטוריון האמנות מאייר שפירו; והמלחין מורטון פלדמן.
בית הספר ממשיך להכשיר אמנים צעירים.
בשלב מאוחר יותר, עברה עם בעלה ללונג איילנד.
מאטר חלתה במחלה קשה ב-1979 ולאחר מכן חלה בעלה במחלה סופנית.
הוא נפטר בשנת 1984. מאוחר יותר היא תצהיר שבעקבות מותו היא התמודדה עם מותו בתקופה אינטנסיבית של עבודה יצירתית.
היא לימדה בבית הספר שהקימה מדי שבוע ונשארה מעורבת מאוד בפיתוחו.
בנוסף לאמנות ולהוראתה, היא כתבה מאמרים על אמנים, ביניהם הופמן, קלין וג'קומטי.
היא כתבה את הטקסט לספר של תצלומי בעלה, שפורסם ב-1987, ארבע שנים לאחר מותו.
עבודתה כלולה באוסף של מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
מרסדס מאטר מתה ב-4 בדצמבר 2001.
בשנת 2016 הביוגרפיה שלה נכללה בקטלוג התערוכה "נשים של אקספרסיוניזם מופשט" שאורגן על ידי מוזיאון דנבר לאמנות.
מרצל באראץ' (במקור ברך-Barach, בהונגרית: Baracs Marcell; פשט, 5 במאי 1865 – בודפשט, 21 באוגוסט 1933 ) היה דוקטור למשפטים, עורך דין יהודי-הונגרי, סניגור פלילי ידוע ברמה ארצית, מחבר ומפרש ספרי משפט, פוליטיקאי, סגן נשיא לשכת עורכי הדין, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
מרצל ברך נולד במשפחה יהודית בפשט.
סבו מצד אביו היה יהודה לייב ברך הרב של טופויה (היום בסרביה אז בהונגריה) וסבו מצד אמו היה הרב לאופולד לעף (Lőw).
בן דודו היה הרב עמנואל לעף.
הוא איבד את אמו כשהיה בן אחת עשרה.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים הפך לסנגור ידוע ברמה לאומית בתיקים פליליים.
בשנת 1913 הוא הגן בהצלחה על הנאשמים בשביתת הרכבת של 2008 יחד עם ינה לנדלר ואחרים.
בשנות ה-20 הוא היה נשיא המפלגה הדמוקרטית העירונית בבודפשט, ובמקביל הפך לסגן נשיא לשכת עורכי הדין.
הוא היה חבר פרלמנט מ-1926 עד 1931 בייצוג המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה חבר עיריית הגג של בירת הונגריה במשך שנים רבות.
פעל רבות למען הקהילה היהודית של הונגריה.
הוא הגיש הצעה בפרלמנט ההונגרי בשנת 1928 לביטול חוק הנומרוס קלאוזוס.
רעייתו הייתה ד"ר אטלקה שמידל בתם של איגנץ שמידל ושל וילמה מרלה, איתם התחתן ב-27 באפריל 1922 בבודפשט.
חוזים שנחתמו לטובת צדדים שלישיים (בודפשט, 1901)
הרפורמה בחינוך משפטי מקצועי (בודפשט, 1902)
נאום זיכרון על פרנץ דיאק (בודפשט, 1904)
נאום זיכרון על מור יוקאי (בודפשט, 1925)
שני נאומיו בדיון הפרלמנטרי על תקציב המדינה (בודפשט, 1927)
מאמריו המשפטיים פורסמו בעיקר ב:
המשפטן ההונגרי Magyar Jogász (מ-1900/01)
עיתון עורכי הדין Ügyvédek Lapja (1901-1914)
חיי המשפט ההונגריים Magyar Jogélet (מ-1910/11)
ה-W16 ממשיכה את ה-W15 שהתחרתה בפורמולה 1 עונת 2024, וזכתה בארבעה ניצחונות, בגרנד פרי אוסטריה, גרנד פרי בריטניה, גרנד פרי בלגיה וגרנד פרי לאס וגאס.
אף על פי שזכתה בארבעה ניצחונות, ה-W15 ספגה ביקורת מצד ג'ורג' ראסל, שכינה אותה המכונית "הכי לא עקבית" שהייתה אי פעם למרצדס.
הקבוצה סיימה את העונה במקום הרביעי באליפות היצרנים עם 468 נקודות, כשהיא מפגרת ב-121 נקודות אחרי רד בול שסיימה במקום השלישי, אך מובילה ב-374 נקודות על פני אסטון מרטין שסיימה חמישית.
מרצדס התקשתה ב"עידן אפקט הקרקע" החל מעונת 2022, שבה השתמשה ב־W13 עם פילוסופיית ה"זירו-פוד" שלה.
בעונת 2023 ב־W14, עיצוב המתלים של המכונית הגביל את יכולת הקבוצה למקסם את יעילות האווירודינמיקה של תחתית המרכב.
כדי לפצות, הקבוצה נאלצה להעלות את גובה הנסיעה של המכונית לאורך העונה, מה שהציב אותם בעמדת נחיתות בהשוואה למתחרים.
נראה כי ה-W16 פתרה את בעיות המתלים, אך גם יצרה חוסר איזון במכונית שמתפקדת בצורה שונה בין מסלולים ולעיתים אפילו באותו מסלול באותו סוף שבוע של מרוצים.
מרציפר הייתה תוכנית טלוויזיה לילדים, ששודרה בשנת 1981 בערוץ הראשון.
תוכנית זו החליפה את שעון הפלא.
לדמותו של מרציפר היו שתי גרסאות: גרסת הבובה וגרסת התחפושת, שתי הגרסאות גולמו על ידי אבי פניני.
תוכנית זו מתרחשת בביתו של מרציפר דמות פרוותית בצבע ורוד.
כמו שעון הפלא, גם הוא הציג בכל פרק נושא מסוים ששולבו בו סרטוני הנפשה מתאימים.
בסוף כל פרק הוא היה אומר "בעוד שבוע אם הכל יהיה בסדר, נפגשים לראות סרטים אצל מרציפר בחדר".
סדרות הנפשה שהוקרנו במהלך התוכנית
בין סדרות ההנפשה שהוקרנו בסדרה היו:
מרצע (לעיתים מכונה גם דקר או מנקב) הוא כלי עבודה פשוט המשמש לניקוב חורים בחומרים שונים או להרחבת חורים קיימים.
המרצע עשוי ממוט מתכת דק ומחודד, שיכול להיות ישר או מעוקל בצורת מגל, ומצויד בידית אחיזה.
המרצע משמש לעיתים קרובות בעיבוד עור.
קיימות צורות שונות של המרצע המותאמות לצרכים הספציפיים של אומנויות שונות, כגון סנדלרות או אוכפות.
מרצע השרטוט שימש בתעשיית הגרפיקה בסדר בלט ובדפוס לביצוע תיקונים ולקשירת הסדר המוכן באמצעות חוט עמודים.
הוא משמש גם בענף קליעת הסלים, ואצל יצרני חבלים הוא משמש לקליעת חבלים גם חייטים משתמשים במרצע עד היום, למשל כדי ליצור חורים באריג מבלי להרוס את סיביו.
אוכפים וסנדלרים משתמשים בסוגים שונים של מרצעים שטוחים או רחבים כדי לנקב חורים מקדימים בעור.
במלאכת ייצור המפרשים לעיתים קרובות הוא בעל ידית פלסטיק.
הוא משמש למתיחת מפרשים, לסימון קווים ולניקוב חורים לתפירה ידנית.
המרצע הוא אחד מכלי העבודה העתיקים ביותר.
כבר האדם הניאנדרטלי וקבוצות הראשונות של האדם הנבון באירופה יצרו מרצעים מעצם, ששימשו ככל הנראה בעיקר להכנת בגדי פרווה.
ממצא של מרצע עצם מאונטרטורקנהיים (מלפני כ-120,000 שנה) נחשב פוטנציאלית למרצע העתיק ביותר שנמצא.
בשלב המאוחר של האדם הניאנדרטלי (לפני כ-30,000–40,000 שנה) מרצעי עצם אלו מופיעים בתדירות גבוהה באתרים ארכאולוגיים.
כבר בתקופת התרבות החקלאית הראשונה באירופה, יוצרו מרצעים בייצור סדרתי מעצם.
אלו יוצרו כמעט תמיד מעצמות המסרק (כף רגל) או עצמות המסרק (כף יד) של כבשים או עיזים.
גם האדם מתקופת הנחושת, שמת בסביבות 3300 לפנה"ס ונודע כ"אצי, איש הקרח", נשא עמו מרצע מעצם.
המקביל המודרני למרצע הפרהיסטורי הוא המרצע המנקב, המורכב מדוקרן מתכת המקובע בתוך ידית עץ.
בנוסף, קיים מרצע תפירה, בעל פיצול בקצהו, המשמש לניקוב ותפירה בו-זמנית, בדומה למחט תפירה חזקה.
למרצע תפירה יכול להיות סליל חוט המובנה בתוך הידית שלו.
מרק (מרדכי) אנטוֹקוֹלסקי ; 2 בנובמבר 1840 – 26 ביולי 1902) היה פסל וצייר יהודי רוסי ליטאי.
נולד בשם מרדכי אנטוקולסקי באנטוקול, פרוור של העיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (מכאן שם משפחתו), אחד מתוך שמונת הילדים של מתתיהו אנטוקולסקיה וקיילה-חנה (לבית קצנלנבוגן).
משפחת אנטוקולסקי הייתה משפחה אדוקה ודי ענייה.
הוא לא למד באורח מסודר, אבל כישרונו המובהק התבלט מאז ילדותו.
בזכות זאת, והודות למאמציהם של כמה בעלי אמצעים וכוונות טובות שהכירו בכישרונו, נשלח אל האקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג.
הוא התפרסם מאוד בחוגי האמנות ברוסיה ואחר כך גם במערב אירופה.
בשנות חייו האחרונות יצא לפריז, וזכה שם לתהילה רבה.
אנטוקולסקי סבר כי היהודים הזניחו את האמנויות הפלסטיות, וביקש להקים בית-ספר לאמנות יהודית.
שניים מתלמידיו אכן עשו זאת: בוריס שץ, אשר למד אצלו בשנת 1889 וייסד לימים את "בצלאל", בית-הספר הגבוה לאמנות בישראל, ואיליה גינצבורג, שהקים בפולין בית-ספר שנסגר ב-1941 על רקע מלחמת העולם השנייה.
אנטוקולסקי, שנחשב הפסל היהודי הראשון, פיסל דיוקנאות ותבליטים של אישים רבים ובהם איוואן האיום, לב טולסטוי, טורגנייב וברוך שפינוזה.
פסל מפורסם נוסף שלו הוא פסלו של מפיסטו.
לאחר מותו, ביקשה העיר סנקט פטרבורג לזכות להיות למקום קבורתו, וכיום קברו נמצא בבית עלמין היהודי של העיר.
על שמו של אנטוקולסקי נקראים רחוב בתל אביב (לא הרחק מבניין העירייה), רחוב בשכונת נווה בצלאל בירושלים ורחוב בווילנה.
בשנת 1872 התחתן אנטוקולסקי עם הניה אלטוב, בתו של סוחר יהודי אמיד.
לזוג נולדו שלושה ילדים: אסתר, אלכסנדרה ולב.
לאחר מותו של מרק אנטוקולסקי התגוררה האלמנה עם ילדיה בצרפת.
מרק ביברשטיין (בפולנית: Marek Bieberstein; 1884 – 14 במאי 1944) היה ראש היודנראט הראשון בקרקוב.
עוד בטרם מלחמת העולם השנייה היה מורה ואיש ציבור בולט בקהילה היהודית בעיר קרקוב.
יומיים לאחר כיבוש העיר, ב-8 בספטמבר 1939, התפרצו לביתו אנשי אס אס ובידם כתב מינוי לראשות היודנראט.
הוא הצטווה למנות תוך יומיים 12 חברי יודנראט ולהציגם לאישור משטרת הביטחון הגרמנית.
במסגרת תפקידו כפוי הטובה, ביברשטיין עשה רבות כדי להקל על היהודים.
עזר לנזקקים והתערב בשחרור בני הקהילה שנתפסו על ידי הגרמנים.
ביברשטיין סולק מתפקידו במאי 1940, עם פקודת הגירוש הראשונה של הנס פרנק והוחזק בכלא בטרנוב עד סוף יולי 1942. הוא נכלא לאחר שהואשם בעבירה של קבלת שוחד.
הסיבה האמיתית למאסרו הייתה אי עמידה במכסת היהודים שאותם נדרש לגרש מקרקוב, לרוב לכפרים ועיירות מהסביבה.
בעוד הנאצים אישרו רק ל-15,000 יהודים להישאר בעיר, ביברשטיין אישר ל-21,000 יהודים להישאר.
עם שחרורו מהכלא חזר לגטו במצב בריאותי ירוד ולאחר מספר שבועות הועבר עם משפחתו למחנה פלאשוב שם נרצח על ידי הנאצים.
אחיו היה ד"ר אלכסנדר ביברשטיין, מנהל בית החולים בגטו קרקוב.
מרק ברווז הוא סרט קומדיה אמריקאי של האחים מרקס משנת 1933, בו השתתפו ארבעה מהאחים, גראוצ'ו, צ'יקו, הארפו וזפו מרקס.
הסרט נכתב על ידי ברט קלמר, הארי רובי, ארתור שיקמן ונט פרין ובוים על ידי לאו מקארי.
בנוסף לאחים מרקס שיחקו בסרט מרגרט דומונט, לואיס קלהרן וראקל טורס.
בשעתו הסרט זכה לביקורת מעורבות והיה לאכזבה בקופות.
עם זאת ברבות השנים דעת הקהל השתנתה וכיום הסרט נחשב לאחת מיצירותיהם הבולטות של האחים מרקס וכולל סצנות רבות שהפכו לקלאסיקה, ושוחזרו לאחר מכן בסרטים רבים.
הוא כולל קטעים מוזיקליים מקוריים, דיאלוג שנון, וקטעי פנטומימה.
הביקורת החברתית והפוליטית, ואף החזון הפוליטי שמציג הסרט, נראים רלוונטיים אף כיום וצוטט בסרטים רבים לאחר מכן.
הסרט סימן את קו פרשת המים בקריירה של האחים – לאחר הסרט פרש זפו מרקס מן הצוות, והאחים עזבו את אולפני סרטי פרמאונט לטובת אולפני MGM, בעצת המפיק אירווינג תלברג, וסרטיהם איבדו את התנופה האנארכית ואת הביקורת החברתית שאפיינה אותם עד לסרט זה.
פיירפליי (גראוצ'ו מרקס) ממונה על ידי המיליונרית גב' טיסדייל (דומונט) לראש ממשלת המדינה הזערורית "פרידוניה" שמתנה סיוע כספי למדינה במינויו.
מדינת "סילבניה" השכנה שואפת לספח את פרידוניה ושגריר סילבניה טרנטינו (קלהארן) שולח אליו את המרגלים פינקי וצ'יקוליני (הארפו וצ'יקו), ואת הרקדנית ורה מארקל (טורס) למצוא חומר מכפיש על פיירפליי.
לאחר שניסיונו לאסוף את החומר המכפיש נכשל, טרנטינו שולח מרגלים להסתנן לממשל וצ'יקוליני ממונה לשר המלחמה.
לאחר חילופי עלבונות בין פיירפליי וטרנטינו המדינות נמצאות על סף מלחמה.
במקביל טרנטינו ופיירפליי מחזרים אחר גב' טיסדייל, הראשון במטרה להכניע את המדינה והשני במטרה לזכות בעושרה.
טרנטינו שולח את המרגלים לגנוב את תוכניות המלחמה של פרידוניה מהכספת של גב' טיסדייל.
צ'יקוליני נתפס במהלך ניסיון הגנבה ובמהלך המשפט מוכרזת מלחמה בין המדינות.
לאחר קרב כאוטי בין המדינות טרנטינו נכנע.
גראוצ'ו מרקס – רופס טי פיירפליי, מנהיג פרידוניה
צ'יקו מרקס – צ'יקוליני, מרגל של סליבניה
הארפו מרקס – פינקי, מרגל של סליבניה
זפו מרקס – סגן בוב רולנד, המזכיר הראשי של פיירפליי
מרגרט דומונט – האלמנה גלוריה טסדייל, ממנתו של פיירפליי למנהיג פרידוניה
לואיס קלהרן – השגריר טרנטינו של המדינה סליבניה
רחל טורס – ורה מרקל, עובדת של פיירפליי
אדמונד בריס – זנדר, קודמו של פיירפליי
"מרק ברווז" הוא ביטוי סלנג שפירושו "קלי קלות".
סרט זה ממשיך את נושא ה"חיות" שליווה את האחים בסרטיהם הקודמים "Animal Crackers" ו-"Monkey Business".
מקארי הוא שהגה את שם הסרט.
על אף שהצליח יחסית בקופות הסרט לא עמד בציפיות שאולפני פרמאונט תלו בו, דבר שגרם לאולפני פרמאונט לסיים את התקשרותם עם האחים מרקס.
חוסר ההצלחה היחסי של הסרט מיוחס למספר גורמים – נעימת הפתיחה המציגה את דמותו של גראוצ'ו הייתה דומה לזו שבסרטיהם הקודמים, והקהל חש כי הוא מקבל חזרה על אותו הנושא.
כמו כן, הסרט שוחרר במהלך תקופת השפל הגדול וייתכן שהקהל נרתע מסרטים פוליטיים או ציניים.
שנים לאחר מכן, ארתור מרקס, בנו של גראוצ'ו תיאר את הערכתו של המפיק אירוינג תלברג כי הסרט היה לכישלון, בראיון רדיופוני: "הוא (תלברג) אמר כי הבעיה עם "מרק ברווז" היא שיש בו קטעים מצחיקים, אבל אין בו סיפור שניתן להיאחז בו.
אי אפשר להיאחז באחים מרקס רק מפני שהם קבוצת מטורפים מצחיקים.
'אתם חייבים לשים סיפור אהבה בסרטים כדי שיהיה משהו להיאחז בו, ואתם חייבים לעזור לאוהבים להישאר ביחד'".
בנוסף, סיפור האהבה שנראה הכרחי בעיני תלברג, ונכלל לאחר מכן בכל סרטי האחים מרקס, נראה כיום כהפרעה לכישרונם הקומי האדיר של האחים, וסרטיהם המוקדמים נראים כ"קומדיה טהורה".
כיום, הסרט "מרק ברווז" נראה כפארסה פוליטית מן המעלה הראשונה, ונכלל ברשימות רבות של "מאה הסרטים הטובים ביותר".
הסרט היה סרטו האחרון של זפו מרקס.
האחים המשיכו בלעדיו כשלישייה, וכיכבו בסרטים רבים נוספים.
בסרטו "חנה ואחיותיה" מציג וודי אלן גיבור המגלה את טעם החיים באמצעות צפייה בסרט זה.
ב"סצנת הראי" הארפו, הלבוש כגראוצ'ו מעמיד פנים כי הוא השתקפותו של גראוצ'ו במראה, ומנסה להתאים את תנועותיו לאלו של גראוצ'ו.
לבסוף צ'יקו, הלבוש אף הוא כגראוצ'ו מתנגש בשניהם.
סצנה זו היא בסיס לחיקוי בסרטים ותוכניות טלוויזיה רבים מסוגות שונות.
בסצנה נוספת לועגים האחים מרקס לקוד ההפקה ההוליוודי, שכלל פירוט של נושאים וסצנות האסורים בהקרנה.
האחים הראו חדר מיטה של אישה, ולאחר מכן נעליים המושלכות על הרצפה, ולצידן נעלי גבר, ופרסות סוס.
לאחר מכן הראתה המצלמה את הארפו הישן כשלצידו סוס.
הסרט צולם בשנת 1933, בה נאבקה ארצות הברית עם השפל הגדול, מיד לאחר בחירת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובה עלה לשלטון בגרמניה אדולף היטלר, ומזה מספר שנים היה בניטו מוסוליני שליטה של איטליה, ויוסיף סטלין שליטה של ברית המועצות.
הסרט תוקף ומביא לידי גיחוך את השיטה הקפיטליסטית ומציג את המליונרית טיסדייל, המגולמת באופן מגוחך על ידי דומונט, כשליטה האמיתית בפרידוניה הממנה ראשי ממשלה לפי גחמותיה.
אחת מפעולותיו של פיירפליי כראש ממשלה היא היענות לדרישת העובדים לקיצור שעות העבודה, בכך שהוא מבטל את הפסקת הצהריים.
הסרט גם לועג לדיפלומטיה, למערכת המשפטית, ולמלחמה.
הסרט אינו בעל עלילה רציפה וקוהרנטית, אלא הוא אוסף של סצנות המלעיגות על כל מוסד פוליטי באשר הוא, הגולש לאנרכיה מוחלטת, עד לסצנות הסיום.
הלעג המר ביותר מופגן כנגד הלאומנות והמלחמה.
בארצות הברית של שנות השלושים, העומדת בפני אתגרים בינלאומיים ומשבר קשה מבפנים, סימן הסרט מגמות בדלניות, כאשר הציג מדינות זערוריות הנלחמות זו בזו, רק בשל העובדה כי אחד מן המנהיגים כינה את השני בשם "Upstart" (זה מקרוב בא).
הסרט נאסר להקרנה באיטליה הפשיסטית.
מארק לאופולד בנימין בלוך היה היסטוריון יהודי צרפתי של ימי הביניים בצרפת וממייסדי אסכולת האנאל.
בלוך נרצח בידי הנאצים כחבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בלוך נולד ב-1886 בליון שבצרפת, לגוסטב בלוך, פרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת ליון, לימים באקול נורמל סופרייר ובסורבון, מומחה בתולדות הגאלים ורומא העתיקה, ולשרה (לבית אבשטיין).
אביו אביו היה בן למשפחה יהודית אלזסית מווינצנהיים.
שרה אבשטיין, אמו, הייתה גם כן בת למשפחה יהודית אלזסית מן היישוב פרנינגן.
שתי המשפחות - של האב ושל האם - נמנו עם התושבים שנמלטו מאלזס לצרפת אחרי כיבוש חבל מולדתם על ידי פרוסיה ב-1870-1871.
מארק בלוך היה בוגר מצטיין של התיכון לואי הגדול בפריז.
לאחר מכן הב-1906-1904 כמו אביו למד היסטוריה וגאוגרפיה באקול נורמל סופרייר.
ב-1908 עבר את המבחנים להוראת היסטוריה וגאוגרפיה.
ב-1909-1908 השתלם באוניברסיטאות ברלין ולייפציג.
בהמשך לימד כמורה להיסטוריה בבתי ספר תיכונים במונפלייה (1912) ובאמיין (1913).
בשנים 1905–1907 שירת בצבא צרפת והגיע לדרגת סמל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים, הגיע לדרגת קפטן וזכה באות לגיון הכבוד.
בשנים 1909–1912 השתלם במסגרת מלגה מקרן תייר (Thiers), וב-1913 פרסם את חיבוריו הראשונים.
בלוך השלים ב-1920 את הדוקטורט שלו בנושא "מלכים וצמיתים" (Rois et Serfs), על שחרור צמיתים בידי מלכי צרפת.
הוא לימד באוניברסיטת שטרסבורג, ורק בשנת 1936 מונה לפרופסור להיסטוריה כלכלית בסורבון בפריז ונהייה שם ב-1937 פרופסור מן המניין.
עם הפלישה הגרמנית לצרפת, גויס בלוך לצבא ושוחרר לאחר תבוסת הצבא הצרפתי.
עם הכיבוש הנאצי של צפון צרפת סולק בלוך מהסורבון ב-1940, בשל יהדותו.
לאחר שלוש שנים הצטרף למחתרת הצרפתית בליון, והגיע שם למעמד בכיר.
ב-8 במרץ 1944 נתפס בידי הגסטפו, נכלא ועונה.
ב-16 ביוני הוצא להורג ביער, עשרים וחמישה קילומטרים צפונית לליון, ביחד עם 29 חברי מחתרת נוספים.
ב-1977 האפר שלו הועבר לקבורה בבית הקברות בבור ד'אם (Bourg d'Hem).
בנובמבר 2024 החליט הנשיא עמנואל מקרון להעלות את עצמותיו לפנתאון.
במחקרו הוא חקר מסורת עתיקה, לפיה מגע ידיו של המלך יכול לרפא אדם ממחלת שחפת בלוטות הלימפה ("סקרופולה").
מטרתו הייתה להבין כיצד נתפס הנס במחשבה העממית וכיצד הוא סייע לשוות למוסד המלוכה אופי על טבעי.
לעבודה זו של בלוך הייתה השפעה רבה לא רק על תחום ההיסטוריה החברתית של ימי הביניים, אלא גם על חקר האנתרופולוגיה התרבותית.
ב-1929 ייסד בלוך יחד עם לוסיאן פבר את כתב העת אנאלים (שנתונים/ רשומות) של ההיסטוריה הכלכלית והחברתית (Annales d'histoire économique et sociale).
כתב עת זה מופיע (נכון ליוני 2008) בשם אנאל: היסטוריה, מדעי החברה.
משם כתב העת נגזר שמו של זרם חדשני במחקר ההיסטורי: "אסכולת האנאל".
בספרו על המאפיינים המקוריים של ההיסטוריה הכפרית הצרפתית (caractères originaux de l'histoire rurale française, 1931) הוא פרץ דרכים חדשות במחקר, כשהפך את ההשוואה השיטתית - במקרה זה, בין אנגליה לצרפת - למרכיב מרכזי בניתוח תבניות העומק של החברה הכפרית.
גם בספר זה השתמש בכלי ההשוואה השיטתית.
ספרו האחרון של בלוך, "תבוסה משונה" (L'Étrange Défaite) שפורסם לאחר מותו, עוסק בסיבות העמוקות לכישלונו של צבא צרפת בעמידה מול מלחמת הבזק הגרמנית ב-1940.
בלוך מחה נגד הגדרת ההיסטוריה כ"מדע העבר", וטען שעצם ראיית העבר ככזה שיכול להיות אובייקט למדע, הוא מגוחך - והציע הגדרה משלו: "ההיסטוריה היא המדע של האנשים בזמן".
בלוך התחתן בנישואים יהודיים ב-1919 עם סימון וידל, בת למשפחה יהודית אמידה.
נולדו להם ששה ילדים: 4 בנים ושתי בנות.
עם ילדיו נמנו ההיסטוריון וחבר הרזיסטאנס אטיין בלוך, שכתב ביוגרפיה של אביו, וז'אן-פול בלוך, בוגר אקול נורמל סופרייר, ומנהל המעבדות המדעיות של הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת.
ב-1998, בתום מאבק ארוך, האוניברסיטה למדעי רוח וחברה של שטרסבורג נקראה על שמו של בלוך "אוניברסיטת מרק בלוך".
ואולם, ב-2009 אוניברסיטה זו אוחדה עם אוניברסיטת שטרסבורג ואיבדה את מעמדה כאוניברסיטה עצמאית.
בשנות ה- 1950:רחוב בעיר סנט-אטיין (מיוזמת אנרי פאלק, אחד מסגניו במחתרת "פראנק-טירר")
כיכר ברובע העשרים של פריז
רחובות בערים ליון, בזנסון, גרה ואחרות.
המחזור 1995 של הגדוד 4 של בית הספר הצבאי המיוחד סן-סיר (ESM4)
מחזור 110 של בית הספר הגבוה לקציני מילואים מומחי מטה (ESORSEM)
1997 - מחזור של בית הספר ENA בפריז.
1994 המרכז מארק בלוך בברלין (שהוקם ב-1992) - מרכז צרפתי-גרמני למחקר במדעי הרוח והחברה
בתי ספר תיכון בסריניאן (ארו), בבישהיים (ריין תחתון), בוואל-דה-ריי (אר), מכללה בקורנון ד'אוברן (פווי-דה-דום) (עד 2013 - קולז' דה סטאד)
אולם בבניין האוניברסיטה של שטרסבורג נקרא "aula Marc Bloch"; לוח זיכרון בהול הכניסה לבניין
ב-15 ביוני 2024, לרגל 80 שנה למותו של בלוך ולשחרור צרפת מהכיבוש הנאצי, קיימה האגודה למדעי טבע, ארכאולוגיה והיסטוריה של מחוז קרז שבלוך היה חבר בה, כנס ביישוב בורג ד'אם, בו החזיק בלוך בית נופש.
בכנס השתתפו ניניו של בלוך.
פורסמה חוברת מיוחדת והונח זר פרחים על קברו בבית הקברות של היישוב.
מרק בלוך, "הרהורים של היסטוריון".
תרגום: חיים רינגוורץ, רסלינג, 2009
תרגום: אורה גרינגרד, ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 1988, כולל מילון מונחים
אפולוגיה על ההיסטוריה או מקצועו של ההיסטוריון.
ערך והקדים מסה: ב"ז קדר, תרגום: צביה זמירי (ירושלים: מוסד ביאליק, 2002
מַרְק מאיר דְבוֹרְזֶ'צְקי (בכתיב יידי: דוואָרזשעצקי; בפולנית: Mark Dworzecki; בצרפתית: Marc Dvorjetski; ב' באדר ב' ה'תרס"ח, 5 במרץ 1908 – ג' בניסן ה'תשל"ה, 15 במרץ 1975) היה רופא והיסטוריון ישראלי.
עסק בחקר נושא הרפואה ב, נושא שחווה בעצמו כרופא יהודי בגטו וילנה ובמספר מחנות עבודה.
זכה בפרס ישראל במדעי החברה בשנת 1953 על ספרו 'ירושלים דליטא בשואה ובמרי'.
מרק בן דב דבורז'צקי נולד ב-1908 בעיר וילנה שבצפון-מערב האימפריה הרוסית (בהמשך בפולין; כיום בירת ליטא).
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון החל ללמוד רפואה באוניברסיטת ננסי, וקיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת וילנה בשנת 1935. מנעוריו היה פעיל בתנועה הציונית, ונבחר למועצת עיריית וילנה מטעם הסיעה הציונית.
בעת שפרצה מלחמת העולם השנייה שירת דבורז'צקי בצבא הפולני ונפל בשבי.
הוא נמלט ממחנה השבויים, והגיע לעיר הולדתו וילנה.
לאחר כניסת הגרמנים לליטא והקמת גטו וילנה ב-1941, פעל כרופא בגטו.
בגטו התקיימה מערכת רפואית מפותחת למדי, וד"ר דבורז'צקי מציין בספריו את תושייתם של כמה מעמיתיו באלתור תרופות ותכשירים רפואיים.
יחד עם עבודתו הרפואית, ותחילתה של מלאכת התיעוד של הנעשה בגטו, השתתף גם בתנועת המרי שפעלה בגטו.
הוא תכנן להימלט אל שורות הפרטיזנים ביערות, אך לפני שיצא הדבר לפועל נשלח למחנות עבודה באסטוניה, בספטמבר 1943. במחנות העבודה באסטוניה הועסקו רבבות יהודים בעבודות כפייה.
הרופאים שביניהם הועסקו גם כ"מטפלים" שהיו אמורים לטפל בעצירים, בעיקר בגלל החשש הגרמני ממגפות והרצון לנצל את כוח העבודה של עובדי הכפייה.
הרופאים היהודים נאלצו לנהל משחק מוחות עם הרופאים הנאצים הממונים עליהם, בנסותם להציל יהודים מפני הוצאה להורג על ידי הסוואת מחלותיהם באמצעים שונים.
כשהתקרבו הכוחות הסובייטים לאסטוניה, חוסלו החולים והחלשים מבין היהודים במחנות העבודה, והנותרים, בהם דבורזצ'קי, הועברו למחנות עבודה בגרמניה.
ימים אחדים לפני כניסת צבאות בעלות הברית, נמלט עם חבריו מהמחנה שבו שהו באזור טירול.
לאחר המלחמה הגיע לפריז, שם היה עורך העיתון היהודי "אונזער ווארט" ('מילתנו').
פרסם סדרת מאמרים תחת הכותרת "מחשבות החוזר", שעוררו הדים בעיתונות העולמית.
בשנת 1949, לאחר קום מדינת ישראל, עלה ארצה.
בארץ היה רופא בקופת חולים כללית, וערך את כתב העת לרופאי הקופה, "דפים רפואיים".
היה מראשי המועצה הציבורית הרפואית של ההסתדרות ומפעילי ארגון הרופאים חברי ההסתדרות.
בנוסף עמד בראש ארגונים יהודיים בארץ ובעולם, בהם הארגון העולמי של לוחמים יהודים, פרטיזנים ואסירי המחנות, הארגון העולמי של יוצאי וילנה וארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות ומורדי הגטאות.
דבורז'צקי ראה לעצמו חובה להנציח את מאמציהם של הרופאים היהודים בתקופת השואה, בגטאות ובמחנות, וגם את זוועות הרפואה הנאצית.
החל באמצע שנות ה-50 פעל לייסד קתדרה למחקר ולימוד השואה: לאחר שלא עלה בידו לעשות זאת באוניברסיטה העברית בירושלים או באוניברסיטת תל אביב, פנה לאוניברסיטת בר-אילן בעניין, ואף דאג למימון, ובשנת 1959 ייסד את הקתדרה לחקר השואה באוניברסיטת בר-אילן, שהייתה הקתדרה הראשונה לחקר השואה בעולם, ועמד בראשה.
חרף מחקריו, ניסיונו והמוניטין שרכש, על מנת לזכות בקביעות, נאלץ לבסוף להציג דיסרטציה בהיסטוריה, וב-1967 קיבל תואר דוקטור להיסטוריה מהסורבון, על מחקרו "מחנות היהודים באסטוניה 1942–1944", שבשנת 1970 הופיע בעברית בהוצאת "יד ושם".
בשנת 1953, שבה חולק לראשונה פרס ישראל, זכה דבורז'צקי בפרס בתחום מדעי החברה על ספרו "ירושלים דליטא בשואה ובמרי", הדן בחיי וילנה בתקופה הכיבוש הנאצי.
ב-1957 זכה בפרס צבי קֶסֶל לספרות של יהדות מקסיקו על הממואר "בין הבתרים", המתאר את חייו בגטו וילנה.
דבורז'צקי היה מן המתנגדים להסכם השילומים עם מערב גרמניה.
בשנות ה-50 רץ לכנסת השלישית מטעם מפא"י אך לא נבחר לכנסת.
נפטר בתל אביב בשנת 1975 בתום מחלה ממושכת.
נקבר בבית העלמין קריית שאול בנוכחות קהל רב.
בתו אסתר היא היסטוריונית, שחקרה בין היתר את הרפואה ובריאות הציבור בתקופת בית שני.
תחום התמחות ייחודי לדבורז'צקי היה חקר הרפואה בשואה, מן ההיבט ההיסטורי, האתי והרפואי.
בין היתר חקר את השפעותיו ארוכות הטווח של הרעב והקשיים, שחוו ניצולי המחנות, על בריאותם הנפשית והגופנית ועל הסתגלותם לחיי החברה לאחר השחרור.
הוא מצא, שניצולי השואה שהגיעו לישראל השתלבו בחברה בצורה טובה יותר מלא-יהודים שנכלאו במחנות העבודה, ושבו לאחר המלחמה לבתיהם.
לפי השערתו של דבורז'צקי, דווקא המעבר הקיצוני שחוו ניצולי השואה היהודים, שהיה עליהם לבנות את חייהם מחדש, להתאקלם בארץ חדשה ולרוב גם לבנות משפחות חדשות, הקל עליהם לחזור לחיים תפקודיים בהשוואה לדנים או צרפתים שחזרו מהמחנות אל בתיהם ומשפחותיהם הקודמים.
הארכיון של מארק דבורז'צקי נמצא ביד-ושם.
ספרייתו הועברה למוזיאון לוחמי הגטאות
קאמף פארן געזונט אין געטא-ווילנע, פריז–ז'נבה: דפוס ABECE, 1946. ("מאבק לבריאות בגטו וילנה")
ירושלים דליטא אין קאמף און אומקום, פריז: יידישער פאלקספארבאנד אין פראנקרייך און יידיש נאציאנאלער ארבעטער-פארבאנד אין אמעריקע, תש"ח-1948; (על קורות גטו וילנה ותנועת המרי) (תורגם לעברית ולצרפתית)
ירושלים דליטא במרי ובשואה; תורגם מיידיש בידי ח"ש בן-אברם; כמה פרקים נכתבו בעברית בידי המחבר, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"א.
(התרגום הוא של "ירושלים דליטא")
דער רמב"ם - און די פילאזאפיע פון דער מעדיצינישער עטיק, פריז: [חמו"ל, אחרי תשי"ד].
("הרמב"ם - והפילוסופיה של האתיקה הרפואית")
פאטאלאגיע פון הונגער אין די געטאס, פריז: [חמו"ל, אחרי תשט"ו].
בין הבתרים: זכרונות מגטאות ומחנות ריכוז, ירושלים: קרית ספר, 1956. (זיכרונות)
אירופה ללא ילדים: תוכניות הנאצים להרס ביולוגי, ירושלים: יד ושם, תשי"ט-1958. (יצא גם ביידיש ב-1961)
הסוציולוגיה של יהדות צרפת בתקופה האחרונה, [ירושלים: חמו"ל], 1963.
הירשקע גליק: דער מחבר פון פארטיזאנערהימן "זאג נישט קיינמאל אז דו גייסט דיין לעצטן וועג", פריז: אונדזער קיום, תשכ"ו.
מחנות היהודים באסטוניה 1942–1944: התמורות בשיטת ההובלות ובשיטת המחנות, עמידת האסירים, המחתרת, הבריחות ליערות; המביא לבית הדפוס ומתרגם שירי מחנות אסטוניה: אהרן מאירוביץ, ירושלים: יד ושם, תש"ל.
ווייסע נעכט און שווארצע טעג: יידן-לאגערן אין עסטאניע, תל אביב: פארלאג י.
פרץ, תשל"א-1970. ("לילות לבנות וימים שחורים: מחנות היהודים באסטוניה)
תיכנון וביצוע שיטות הטירור הנאצי בארצות הכיבוש במזרח, [רמת גן: חמו"ל], תשל"ב.
מ' דבורז'צקי (עורך), המאבק לקיום ולבריאות בימי השואה: סדרת הרצאות על בעיות הבריאות בגטאות, במחנות הריכוז וביערות, ירושלים: ההנהלה הישראלית של הקונגרס היהודי העולמי ואגודת הרופאים שרידי השואה - גטאות, מחנות, יערות, תשי"ח.
מרדכי אליאב (עורך), עיונים בתקופת השואה: אסופת מאמרים לזכרו של פרופ' מאיר דבורז'צקי ז"ל, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ט.
מרק בצל הוא אחד המרקים המזוהים כיום עם המטבח הצרפתי.
מרק זה מתבסס בעיקר על הרבה בצלים, ומוגש בדרך כלל עם קרוטונים וגבינת גרויר.
מקורו של מרק הבצל עוד בתקופה הרומית, אז שימש בעיקר כמזון של עניים, וזאת בשל המחיר הזול של הבצלים לאורך ההיסטוריה.
הגרסה המודרנית של המרק מקורה בצרפת במאה ה-17, והיא כוללת פרוסות בצל בקרמל, קרוטונים וגבינה מוקרמת (מקובל להשתמש בגבינת גרוייר).
טעם המרק מתבסס על הליך הקרמליזציה של הבצלים, המטוגנים בשמן בחום נמוך עד שהסוכר הטבעי שבהם נמס.
יש המוסיפים למרק קוניאק או שרי על מנת לחזק את טעם הבצלים.
המרק מוגש עם קרוטונים וגבינה מוקרמת, או עם בצק עלים הנמתח על קערת המרק ונאפה בתנור.
על פי המסורת, המרק הומצא על ידי מלך צרפת (לואי ה-14 או לואי ה-15): כאשר חש רעב, והטבח שלו גילה כי בבקתת הציד שלו ישנם רק בצלים, חמאה ושמפניה, הוא הורה לטבח שלו להכין מהם מרק.
עם זאת, אין הוכחה למסורת זו.
במרוצת השנים התווספו למרק הבצל הצרפתי המסורתי גרסאות רבות.
מתכונים שונים מדגישים חומרי גלם ופרקטיקות שונות.
במטרה לקבל טעמים ומרקמים האופייניים למרק זה יש צורך בזמן השחמה ארוך על אש נמוכה.
מרק פיליפ אלדר הוא מנצח בריטי.
אלדר למד בקולג' קורפוס כריסטי, קיימברידג', שם למד מוזיקה במלגת השתתפות במקהלה.