tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסביב למעיין ניתן למצוא שרידים של הכפר שהקיף אותו בעבר, כולל טרסות חקלאיות ובוסתנים.
בקרבת המעיין עצי תאנה ואלון.
שם המעיין "עין איתמר" נקבע ב-1998 לזכרו של חסיד ברסלב ותושב מושב אורה, איתמר דורון, שנרצח בפיגוע במקום, מירי מחבלים פלסטינים תושבי בית לחם שארבו לרוחצים במקום ב-13 באוקטובר 1998. אחרי הרצח נמלטו המחבלים ברכבו של דורון.
אחד המחבלים המשיך לבצע רצח נוסף לפני שנאסר, ברח פעמיים מהכלא הישראלי עד שנהרג באוקטובר 2001. המחבלים היו מארגון הטרור חמאס.
משפחתו וחבריו של איתמר שיפצו את המעיין וחקקו לוח זיכרון לזכרו מעל פתחת נקבת המעיין.
לימים האשים אביו של איתמר, צבי דורון, את הממסד הדתי ואת אמונתו של בנו כי "אלוהים שומר עליו" כאחד הגורמים למותו, וציין את העובדה כי השאיר את המפתחות ברכב באמצעותו נמלטו המחבלים.
המעיין מכונה לעיתים גם "עין אורה", על שם המושב הסמוך.
בערבית המעיין קרוי "עין אל-בלד" וקרוי כך משום שהיה המעיין הראשי של הכפר אל-ולג'ה ששכן במקום עד למלחמת העצמאות; במסגרת מבצע ההר נכבש הכפר לאחר קרב קשה ותושביו פונו לגדה הדרומית של נחל רפאים, בעקבות כך המעיין ננטש אך שמו נשאר.
המעיין חולק שם זה עם מעיינות נוספים בארץ שהיו "מעיין הכפר", ביניהם מעיין בפאתי עוספיא.
המעיין היה בין המעיינות במוקד מאבק של ארגוני נשים כנגד הדרת נשים במעיינות ירושלים על ידי גברים חרדים שתבעו בעלות על המעיינות, וזאת בעקבות מספר אירועי אלימות שאירעו במקום.
בקיץ 2018 הגיעו פעילות במחאה כל שבוע למעיינות כדי להתרחץ בהם במטרה להקשות על גירושן בידי גברים חרדים שהשתמשו במעיינות כמקוואות.
ביולי 2018 נחסמה ניקבת המעיין בבטון על ידי אלמוני במטרה למנוע מנשים להתרחץ במעיין.
הניקבה נפתחה מחדש על ידי פעיל במחאה נגד הדרת נשים.
באוגוסט הפסיקה מובילת המאבק את המחאה בעקבות איומים על חייה.
שדולת הנשים וארגונים נוספים פנו ליועץ המשפטי לממשלה בבקשה לאכוף את הסדר במעיינות, ולכך התחייב השר לביטחון פנים גלעד ארדן.
למרות זאת, אירועי אלימות נוספים אירעו במעיין גם בקיץ 2019, מה שהוביל את משטרת ישראל להתחייב להגביר את נוכחותה במקום.
עין אל-בֵּידָא הוא כפר פלסטיני, בעמק הירדן, שייך לנפת טובאס, ממוקם 15 ק"מ מצפון־מזרח לטובאס, כארבעה ק"מ דרומית לטירת צבי וכשני ק"מ מזרחית לברדלה, בגובה של כ-160 מ' מתחת לפני הים.
אוכלוסיית הכפר מונה כ-1,050 תושבים.
בעקבות מלחמת העצמאות ב-1948 הסכמי שביתת הנשק מ-1949, הכפר היה תחת שלטון ירדני.
בשנת 1952 הוקם הכפר על חורבה ומעיין בשם עין אל-בידה והוא נקרא כך.
המקימים היו חקלאים פלסטינים, מהחמולות פוקהא (الفقهاء) ודראע'מה (الدراغمة) מטובאס הסמוכה.
מאז מלחמת ששת הימים בשנת 1967, עין אל-בידה נמצאת תחת שלטון ישראלי.
אוכלוסיית עין אל-ביידה בשנת 1961 מנתה כ-573 נפשות.
במפקד של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS), בשנת 1997, נמנו 791 תושבים בכפר.
בשנת 2006 מנתה אוכלוסיית עין אל-ביידה כ-1,048 תושבים.
משפחת פוקהא מהווה כ-80% מתושבי הכפר ואילו משפחת דראע'מה מהווה כ-20%.
תחום השיפוט הכולל של הכפר הוא 15,000 דונם, המהווים 3% מאדמות נפת טובאס.
השטח הבנוי בכפר מהווה 480 דונם ואילו 8,500 דונם הם אדמות חקלאיות או מעובדות.
אקלים הכפר מאופיין בקיץ חם ויבש וחורף קר ויבש.
ממוצע המשקעים השנתי הוא 275 מילימטרים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 21–22 מעלות צלזיוס ושיעור הלחות הממוצע הוא 55%.
גדר הפרדה נפרסה סביב הכפר, באורך של כ-8 ק"מ.
הכפר סגור משלושה כיוונים ויש הגבלות גישה של התושבים לאדמותיהם ולשדות המרעה שלהם.
• מים: הכפר עין אל-ביידה מחובר לרשת המים של הרש"פ משנת 1985.
• חשמל: חברת החשמל הישראלית מספקת חשמל לכפר מאז שנת 1991.
• ביוב: הכפר אינו מחובר לרשת הביוב.
לכל משק בית יש בור ספיגה (אחד ממקורות הזיהום העיקריים למי התהום).
• מועצת הכפר: בשנת 1996 הוקמה מועצה לשם ניהול ענייני הכפר.
במועצה שבעה חברים, הנבחרים אחת לארבע שנים.
עין א-שערה הוא כפר בסוריה, בנפת קטנא שבמחוז ריף דמשק.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה, בעין א-שערה התגוררו 659 תושבים נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2004. תושבי עין א-שערה הם בעיקר דרוזים ונוצרים.
בשנת 1838 ציין עלי סמית שאוכלוסיית עין א-שערה הורכבה מדרוזים ונוצרים יוונים מאנטיוכיה.
הכנסייה היוונית-אורתודוקסית על שם ג'ורג' הקדוש
הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית על שם ג'ורג' הקדוש
עַיִן היא איבר החישה של מערכת הראייה הרגיש לגלי אור ומשמש על ידי כך לראייה.
כמו לאדם, לבעלי חיים רבים יש עיניים.
העין מעבירה למוח מידע על מידת התאורה של הסביבה, ומאפשרת את הראייה.
העין האנושית מורכבת באופן בסיסי מעדשה המרכזת את קרני האור על הקולטנים הרגישים לאור, הממירים את האור לאות חשמלי המועבר למוח.
עיני האדם – בדומה לחלק גדול ממיני הטורפים ואוכלי-הכול – ממוקמות בקדמת הראש, מיקום המאפשר התמקדות בטרף, ובמרחק-מה האחת מהשנייה, מה שמאפשר ראייה תלת-ממדית.
עובדה לשונית יוצאת דופן היא שבדומה לעברית, בשפות רבות משמעות המילה לאישון היא "אדם זעיר".
ייתכן שהסיבה לכך היא שבהשתקפות שבאישון אדם רואה גרסה זעירה של עצמו.
לובן העין Sclera – זוהי השכבה החיצונית ביותר של גלגל העין המשמשת כמעין מעטפת של האיבר.
מנוקבת בחלקה האחורי על ידי הסיב האופטי וכלי הדם של הרשתית.
לובן העין בנוי מסיבי קולגן שרק גודלם ואופן סידורם מבדיל בינו לבין הקרנית השקופה.
הקרנית Cornea – זוהי רקמה שקופה ודקה הבנויה מחמש שכבות ידועות וייתכן שיש שכבה שישית.
תפקידה לשבור ולאסוף את קרני האור הנכנסות לעין כדי שימוקדו על ידי העדשה ויפלו על הרשתית בצורה מושלמת.
טיפולי לייזר לתיקון הראייה מבוצעים על הקרנית על ידי שיופה.
תפקוד הקרנית יכול להיפגע, בין היתר, ממחלת הקרטוקונוס.
הקשתית Iris – נמצאת מאחורי הקרנית.
הקשתית היא טבעת של שרירים, ובמרכזה נמצא חור האישון (הדומה לצמצם המצלמה).
תפקיד הקשתית הוא לשלוט בכמות האור שנכנס לעין.
היא עושה זאת על ידי התכווצות והתרפות – כשהקשתית מתכווצת האישון קטן, ולעין מגיעה כמות קטנה יותר של אור.
הקשתית מקנה לעין את צבעה.
האישון Pupil – כאמור, אישון העין הוא למעשה חור במרכז הקשתית המאפשר מעבר אור לכיוון הרשתית דרך העדשה.האישון מתכווץ ומתרחב בעזרת שרירים הנמצאים בקשתית כדי לווסת את כמות האור העוברת דרכו אל הרשתית.
כאשר כמות האור קטנה – האישון מתרחב על מנת לקלוט כמות גדולה יותר של קרני אור, וכאשר כמות האור גדולה – הוא מתכווץ.
במצב נורמלי, האישונים בשתי העיניים מתרחבים ומתכווצים באותה מידה ובאותו זמן, וכאשר אינם עושים זאת הדבר מעיד בדרך כלל על בעיה.
כאשר האישונים אינם נעים במקביל בו זמנית, נוצר מצב הנקרא פזילה.
אטימולוגיה ברוב השפות פירוש המילה לאישון העין היא "איש קטן", כנראה בשל השתקפות האדם באישון.
העדשה Lens – נמצאת מאחורי הקשתית והאישון.
העדשה בנויה שכבות שכבות בצורת בצל.
כשאנו מסתכלים על אובייקט רחוק, מיקוד הקרניים בדרכן לרשתית נעשה בקרנית, ולכן העדשה יכולה להיות שטוחה.
מחלת עדשה שכיחה היא הקטרקט (בעברית: ירוד) או עכירות העדשה.
הגוף הזגוגי Vitreous Humour – חומר קרישי שקוף, מבוסס מים, הממלא את החלל שבין העדשה לבין הרשתית (האזור האחורי), ומיועד להגן על תאי האור הרגישים מפני מגע ישיר עם הסביבה.
הרשתית Retina – נמצאת בחלק העמוק ביותר של העין.
עליה מתרחשת ההמרה של גלי האור לזרמים חשמליים שמועברים למוח.
פוטורצפטורים Photoreceptors – תאים רגישים לפוטונים.
פגיעת פוטון בתא יוצרת שינוי כימי דינמי המשחרר אנרגיה ומתחיל תהליך של המרת אנרגיית הפוטון לפולס כימי/חשמלי (לדחף עצבי).
ברשתית ישנם שני סוגים של פוטורצפטורים:
קנים rods – ישנם כ־120 מיליון קנים ברשתית.
אלו תאים ארוכים ודקים הפועלים בעיקר בלילה.
הם נמצאים בעיקר בהיקף הרשתית, ופחות במרכזה.
בתאים אלה אין המרה של צבע ושל פרטים קטנים בשדה הראייה.
והם פעילים יותר לזיהוי אור שחור/לבן.
כמו כן, לוקח להם זמן להתרגל לשינויי אור.
מדוכים cones – ישנם כ־6 מיליון מדוכים ברשתית.
אלו תאים קצרים ועבים הפעילים ביום, ונמצאים רק במרכז הרשתית (הנקרא גם Fovea).
לתאים אלה תפיסה טובה של צבעים.
הם רגישים ביותר לפרטים, ואינם רגישים לשינויי תאורה.
הגומה המרכזית Fovea centralis (שקע בלטינית) – אזור ברשתית שבו מתבצעת עיקר הראייה – האזור בו נופלת התמונה המתקבלת לאחר מיקודה על ידי הקרנית והעדשה.
שטחו כמילימטר וחצי מרובע ובו מרוכזים התאים הרואים בצפיפות גבוהה.
הפוטורצפטורים, הממירים את הפוטון האלקטרומגנטי לפולס חשמלי שהופך לאחר מכן למרכיב בתמונה הנראית.
הגומה המרכזית מכילה מעל רבע מיליון פוטורצפטורים וללא שכבות נוספות.
לכן מקום זה דק ועדין מאוד ולפיכך נתון להפרעות ומחלות רשתית שונות.
הדיסק האופטי Optic Disk – נקודה על הרשתית שממנה יוצא עצב הראייה אל המוח.
בדיסקית אין פוטורצפטורים כלל, מה שגורם לתופעה הקרויה הכתם העיוור Blind Spot – אזור חסר בשדה הראייה בכל עין.
המוח משלים את השדה בעזרת המידע שהוא מקבל משתי העיניים, וכך אנו רואים את שדה הראייה כרצף, ולא מבחינים בכתם העיוור.
עצב הראייה Optic Nerve – אוסף האקסונים של תאי הגנגליון ברשתית מתנקזים במרוכז דרך אזור הדיסקה האופטית (הכתם העיוור) ומשם ממשיכים לגרעין הברך הצדי במוח.
הגוף הריסני Ciliary Body – נמצא בהיקף של העדשה, ומכיל את השריר הריסני Ciliary Muscle אשר גורם לתזוזה של העדשה – לצורך כיוון המוקד.
בנוסף, אחראי הגוף הריסני על ייצור נוזל ה-Aqueous Humour המזין את העדשה והקרנית.
האזור הקדמי Anterior Segment – השליש הקדמי של העין – קדמית לעדשה.
חלל המכיל נוזל מימי הקרוי Aqueous Humour, ונחלק לשני חללי משנה ("לשכות") המחוברות ביניהן:
הלשכה הקדמית Anterior Chamber – החלל שבין הקרנית – לבין הקשתית והאישון.
הלשכה האחורית Posterior Chamber – החלל שבין הקשתית והאישון – לבין הגוף הזגוגי.
האזור האחורי Posterior Segment – שני השלישים האחוריים של העין, מאחורי העדשה.
חלל המכיל את הרשתית ואת הגוף הזגוגי.
השכבה הסיבית Fibrous Tunic – השכבה החיצונית בגלגל העין שכוללת את הקרנית ואת הלובן.
שכבת כלי הדם Vascular Tunic – השכבה המרכזית בגלגל העין שכוללת את הקשתית, את הגוף הריסי ואת השכבה דמית – כורואיד (Choroid) שהיא שכבה המכילה את כלי הדם.
השכבה העצבית Nervous Tunic – השכבה הפנימית בגלגל העין שכוללת את העצבים ואת הרשתית.
שישה שרירים חיצוניים מניעים את גלגל העין (מתחברים אל לובן העין מוסתרים מאחורי
קרומי הלחמית-המרפדים את פנים העפעפיים).
עקרון פעולת הפוטורצפטורים שבתאי רשתית העין הוא פוטוכימי.
בתחתית הפוטורצפטורים נמצאת הלמלה (lamellæ ), ובה מספר רב של מולקולות רגישות לאור, מרביתן משתייכות לקבוצת החומרים הקרויים "צבענים" (או "פוטו-פיגמנטים" בלעז).
פגיעה של פוטונים (חלקיקי אור) במולקולות אלו גורמת להן לשינויים כימיים הכרוכים בשחרור אנרגיה, ואלה אמורים לגרום לגירויים עצביים.
בכל עין ישנם פוטורצפטורים המכונים "תאי אור" (On Cells), ופוטורצפטורים המכונים "תאי סגור" (Off Cells).
תאים אלה הם בעצם תאי עצב (נוירונים), השונים משאר תאי העצב בגוף בעובדה שיש בהם גוף מיוחד ובו מספר שכבות של צבען הלוכד פוטונים.
כשתאי האור קולטים פוטונים, הם פולטים אנרגיה המועברת בצורת דופק עצבי אל מרכז הראייה במערכת העצבים המרכזית.
תאי הסגור, לעומת זאת, פולטים אנרגיה כל עוד ישנו חושך.
אך כאשר פוגעת בהן קרן אור, הם מפסיקים לפלוט אנרגיה.
בעזרת שני סוגי התאים, יכול המוח לייצר תמונה מאורגנת של אור וחושך על שדה הראייה.
מאחר שהעין האנושית יוצרת דמות באמצעות עדשה מרכזת, מתקבלת על הרשתית דמות ממשית והפוכה, שמגיעה כך למוח דרך עצב הראייה והמוח יוצר ממנה תפיסה של דמות ישרה, בתהליך שמעורבים בו מנגנונים נוספים, כמו זה של חוש שיווי-המשקל.
בניסויים שנערכו בבוגרים באמצעות משקפיים מהפכי דמות הומחשה פעילותו של מרכז העיבוד המתאים במוח – לאחר תקופת הסתגלות של כשבועיים, חזרו המשתתפים בניסוי, לראות כרגיל.
יתר על כן, גם לאחר הסרת משקפיים אלה, הם שוב ראו במהופך, עד לתקופת הסתגלות נוספת.
כאשר אדם רוצה להזיז את מבטו לכיוון מסוים מתחילה שרשרת פעולות מאזור במוח הנקרא FEF, המעביר את המידע ל-Superior colliculus ומשם ל-PPRF.
לאחר ההגעה ל-PPRF יש שתי שלוחות אשר כל אחת מעבירה את המידע לעין אחרת.
כאשר יש פגיעה ב-PPRF, הדבר מתבטא בחוסר יכולת להסיט את המבט לכיוון הפגיעה.
כאשר יש פגיעה ב-FEF, יש חוסר יכולת להזיז את המבט לצד הקונטרה-לטרלי של הפגיעה.
AMD ניוון מרכזי בגומה המרכזית (ניוון מקולרי תלוי גיל).
קריעה וניתוק הרשתית (היפרדות רשתית): ישנם גורמים אחדים לכך: אסטיגמטיות, סוכרת, חבלה, הצטברות נוזלים מאחורי הרשתית, או כאשר בגיל הגבורה מצטמק נוזל הג'ל בעין ומושך איתו חלק מהרשתית.
בחלק גדול של המקרים, למעט סוכרת, ניתן לתקן כירורגית.
עלייה בלחץ התוך-עיני (גלאוקומה) מוביל להרס של עצב הראייה באופן הדרגתי עד אובדן ראייה כמעט מוחלט.
רטינופתיה סוכרתית (סיבוך של מחלת הסוכרת) עלולה להביא לכדי עיוורון.
במספר מחלות ניתן טיפול מניעתי חלקי בגלל רגישות המקום בלייזר מקריש, ולא בלייזר צורב כפי שהיה נהוג בעבר.
ואשר יצר נזקי ראייה קשים כדי לעצור דימומים.
Lebers – ניוון חלקי של הפוטורצפטורים במקולה הגורם לאחוזי ראייה נמוכים ורגישות גבוהה לאור.
עֵין גֵּב הוא קיבוץ השוכן על הגדה המזרחית של הכנרת ומשתייך למועצה אזורית עמק הירדן.
יש הקובעים את הוראת השם "עין-גב" כמתייחס למילה "נקבה" או "נוקייב" על שם הכפר הערבי א־נוקייב.
אפשרות נוספת היא שמדובר בשיבוש עברי של השם הערבי שהגייתו: 'א-נקיב' (النَّقْب) כהקטנה של 'נקב' הערבי, בהוראת 'מעבר הרים צר'.
בינואר 1934 רכשה חברת הכשרת היישוב ממשפחת בעלי קרקעות פרסית-בהאית, עבור חברת "קדמת כנרת" שהייתה אז בהליכי הקמה על ידי הרמן בדט, 12,500 דונם של אדמות הכפר נקיב, לאורך שבעה קילומטרים של חוף הכנרת המזרחי.
השטח כלל 5,300 דונם אדמות מישור ו-7,200 דונם הרריים.
כוונת חברת קדמת כנרת הייתה להקים במקום התיישבות של 400 משקים של בני המעמד הבינוני שכל אחד יחזיק משק בגודל של 10 דונם.
המתיישבים תוכננו להתפרנס מגידול ירקות, לה יוקדש 70% מהשטח המישורי, ומגידול בעלי חיים.
באזור ההררי תוכנן לגדל כרמים, עצי פרי וצאן.
החברה הקימה על שטח של 300 דונם שחכרה מפיק"א בביתניה תחתית, חווה נסיונית בהנהלת האגרונום יהודה ברייר, לבירור הירקות שכדאי לגדל במשקיה.
באוגוסט 1935 הועבר הקושאן על הקרקעות שנקנו לידי החברה, והוחל בעבודות להכשרת הקרקע.
באפריל 1936 עבדו חברי "בתלם" מביתניה בהכשרת הקרקע בעין גב, בעיקר בעקירת שיחי הסדראוה, ובמקום הוקם צריף לאחסון כלי העבודה.
רכישת המניות וההתיישבות לא התקדמה בקצב הרצוי, החברה נכנסה לחובות וב-1936, פרץ המרד הערבי הגדול, שהפכו אזור רחוק זה למסוכן וקשה לגישה, הפחיתו את העלייה מגרמניה, גרמו לצניחת מחירי המניות והביאו לביטול הרעיון של התיישבות פרטית.
חברת 'קדמת כנרת' פורקה, ואדמותיה נמסרו לידי הקרן הקיימת, שהושיבה בעין גב את קבוצת "בתלם".
קבוצת בתלם התגבשה בקיץ 1933 כנקודת קליטה ראשונית בעיר של פועלים חברי תנועות ורקלויטה, החלוץ והבונים בגרמניה שעלו בעלייה החמישית.
בשנת 1934 עברו לנחלת יהודה.
ב-9 באוגוסט 1934, החליטו על הקמת גרעין קיבוצי "בתלם" בחסות הקיבוץ המאוחד, וכל החברים נדרשו למסור את רכושם לקבוצה.
לקראת סוף 1934 הגיע הגרעין להסכם עם חברת קדמת כנרת על הקצאת מקום בקדמת כנרת עבור הקבוצה, עבודת חברי הגרעין בחווה בביתניה ובהכשרת השטח.
קבוצה של חברים מהקבוצה נשלחה לעבוד בביתניה וסבלה שם מהחום, ממחלות ומקשיים אחרים.
בשובם הם טענו שיש לוותר על רעיון עין גב והם עזבו או הועזבו.
במקומם, הצטרפה קבוצת עולים שעברו הכשרה בנואנדורף בגרמניה.
בתחילת 1937 עלו לפחות חלק מחברי הקיבוץ לחצר כנרת.
ב-1935 הצטרפו ל"בתלם" קבוצה מבוגרי תנועת נצ"ח מצ'כוסלובקיה והמדינות הבלטיות.
חברי הקבוצה עברו הכשרה במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל, בהם באפיקים, בכפר גלעדי, בגבעת חיים, ובכפר תבור.
בתחילת 1936 מנתה הקבוצה 140 חברים, רובם בנחלת יהודה ו-45 בביתניה.
בספטמבר היו כ-120 חברים של בתלם בחצר כנרת וכ-50 בעין גב.
הקיבוץ נוסד ב-6 ביולי 1937 (כ"ז בתמוז ה'תרצ"ז) במסגרת יישובי "חומה ומגדל".
את ההוראה לעלות על הקרקע הביא אברהם הרצפלד שלושה ימים לפני העלייה עצמה.
אנשי גשר הכינו את המגדל ואת חדר האוכל, אנשי אפיקים הכינו את החומה, אנשי קבוצת כנרת הקימו את הצריפים והמתיישבים עצמם, גרעין בתלם, הכינו את הגדר החיצונית.
דוידקה נמרי מאשדות יעקב ניהל את המבצע.
אחת המתיישבות תיארה את העלייה על הקרקע:
"עד שעה מאוחרת בלילה עבדו החברים במסגריה.
החברות עבדו במטבח והכינו את האוכל ליום העלייה.
בשעה שלוש, בעוד חושך, הכל היה מוכן לדרך.
בשלושה אוטומובילים הגענו לאפיקים; לכאן התאספו אנשי הסביבה שהשתתפו בעליה.
מסע הכבוש, שתים עשרה מכוניות משא מלאות אנשים עמוסי משא והמון מכוניות קטנות עברו דרך מסדה ועין הקורא סבבו את צמח עד הגיעם לעין גב ...
כעבור רגעים מספר התחילה העבודה.
ארבע מאות איש עבדו במהירות ובקצב.
הטוריה גרפה את החצץ לתוך הפחים, מן הפחים נשפך החצץ לתוך שקים וסלים - והחומה הוקמה במהירות קדחתנית.
השמש הלוהטת והזיעה הנגרת לא הפריעו בעד העבודה.
מכוניות המשא מביאות בזו אחר זו חומרים וקירות הצריפים.
ידיים נאמנות עובדות במהירות, והנה כבר הוקם המגדל והולכים ומקימים הצריפים לחדר האוכל.
בשעה ארבע אחר הצהריים עמד המחנה על תלו בלב האדמה השוממה, אשר זה מאות שנים לא ראתה ישוב יהודי.
בשעות מספר הוקמה נקודת ישוב עברית חדשה."
לאחר העלייה על הקרקע מנה כוח החלוץ של המתיישבים 30 חברים ועשר חברות.
הם עסקו בהוצאת זיפזיף וחצץ מהכנרת לצורך הקמת בתים בקיבוצים בסביבה.
מפאת המצב הביטחוני לא יכלו המתיישבים לצאת לעבודה במקומות אחרים ורובם נותרו ללא עבודה.
בגלל שטרם סודרה העברת הבעלות של הקרקעות לקרן הקיימת לא היה ניתן להתחיל בהקמת נקודת הקבע.
הניסיון לגדל במקום ירקות כשל, בגלל חוסר היכרות עם האקלים.
בדצמבר 1938 לאחר שחלוקת הקרקעות סודרה, הועבר המחנה לנקודת הקבע.
המתיישבים זרעו 300 דונם חיטה, מאה דונם חציר ו-10 דונם בננות.
בתחילת 1939 פעלה בסביבות עין גב כנופיה ערבית שתקפה את התחבורה לעין גב.
באחת מהתקפותיה נהרג הנהג אליהו מזרחי מחיפה.
אנשי עין גב ביקשו סיוע ברכב משוריין, סירה לקשר ימי עם טבריה ויישובי עמק הירדן וכן ציוד נוסף להגנת המקום.
למרות המצב הביטחוני, ב-20 באפריל 1939 הונחה אבן פינה לשבעה בתי קבע ראשונים.
ביולי 1939 נרצחו שניים מחברי עין גב בעת ביצוע מדידות מחוץ ליישוב ובעקבות הרצח הצבא תפס קבוצת מרצחים באזור.
הקרבה לגבול הביאה את חברי עין גב לניסיונות לקשור קשרים עם הערבים בסוריה.
שניים מחברי עין גב שביקרו בסוריה נעצרו על שהות בלתי חוקית בסוריה בתחילת 1941. בשנת 1942 היו מקרים רבים של מלריה בקיבוץ בגלל הקרבה לגבול הסורי שמעברו היו ביצות בלתי מטופלות והיעדר רשתות בחדר האוכל.
במלחמת העצמאות היה הקיבוץ יישוב יהודי יחידי בחוף המזרחי של הכנרת, והכפר הערבי ניתק את הקיבוץ מיישובי עמק הירדן.
עם הפלישה שלאחר הכרזת המדינה, הסורים הסתפקו בתחילה בהפגזות על הקיבוץ, וריכזו את מאמצם לפרוץ לגליל דרך בקעת הירדן והדגניות.
רק לקראת ההפוגה הראשונה הם פנו לתקוף את עין גב.
ההתקפה התחילה בבוקר ה-10 ביוני 1948. התקפת הסורים נבלמה.
ב-11 ביוני 1948 הותקפה עין גב בשנית, הפעם על ידי כוח של צבא ההצלה.
ב-12 ביוני 1948 נערכה על המשק התקפה שלישית על ידי כוחות מקומיים מכפרי הסביבה, וזו נהדפה אף היא.
בליל ה-18 ביולי 1948 יצאה מחלקה של חברי עין גב ואנשי עמק הירדן וכבשה את סוסיתא.
בעקבות יישום הסכמי שביתת הנשק בין ישראל לסוריה ב-1949 ("הסכמי רודוס") נקלע הקיבוץ לתוך מובלעת בין שני אזורים שהריבונות עליהם לא הייתה ברורה, ובשל כך הוכרז כל האזור כ"שטח מפורז".
ב-12 ביולי 1950 נלכדה סירה משטרתית שפטרלה בכנרת בידי הסורים בחוף כורסי.
כ-15 חברי קיבוץ עין גב ניסו להציל את חברי הסירה והתפתחו חילופי אש עם הסורים, שבמהלכן נהרג חבר קיבוץ וכמה מהם נפצעו.
באפריל 1951 נרצח ישראלי על ידי צלף סורי צפונית לקיבוץ ובדצמבר אותה שנה, נרצחו שני ישראלים, על ידי חיילים סורים, סמוך לחוף הקיבוץ.
במהלך 18 השנים הבאות – עד יוני 1967 – פעלה ישראל למימוש ריבונותה במי הכנרת ובכל השטח עד הגבול הבין-לאומי ואילו סוריה ניסתה לחלוש על השטחים הסמוכים לגבול באמצעות ירי והפגזות.
חברי עין גב, חקלאיה ודייגיה סבלו קשה מההתקפות האלה שלא נסתיימו אלא לאחר כיבוש רמת הגולן בידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
בראשית שנות ה-50 נוצר בקיבוץ פילוג פוליטי בין אנשי אחדות העבודה ובין אנשי מפא"י ובסיומו בינואר 1954, לאחר שלוש שנים של ויכוחים עזבו תומכי הקיבוץ המאוחד את עין גב ועברו לגינוסר.
אירוע זה פגע קשה בתשתית החברתית והכלכלית של הקיבוץ.
בשנות ה-60 הוקם סמוך לעין גב בית הספר היסודי האזורי "קדמת כנרת" ששימש את כל תלמידי יישובי מזרח הכנרת ואחר כך גם את התלמידים מדרום רמת הגולן.
בשנת 2006 פרשו ילדי הגולן לבית הספר החדש שהוקם בבני יהודה וצמצום מספר התלמידים גרם לסגירתו.
מאז כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים ופיתוחה, עין גב חדל מלהיות יישוב מאוים ומסוגר ונרשמה התפתחות חברתית וכלכלית.
חברים רבים הצטרפו אליו, וענף התיירות הפך למוביל בכלכלת הקיבוץ.
פסטיבל עין גב, שהיה עד אז אירוע מקומי וצנוע, התרחב והפך לבעל נוכחות תרבותית אזורית ואף ארצית.
משלט הסוסיתא הפך ממוצב צה"ל לאתר טיולים, ונחקר על ידי חוקרים מאוניברסיטת חיפה.
הקיבוץ מתפרנס כיום בעיקר מתיירות וחקלאות.
מבין ענפי התיירות, הבולטים הם כפר הנופש עין גב, מסעדת דגים, מעגן סירות וחברת שיט.
האחרונה משיטה אורחים וצליינים בקווי שיט בכנרת.
החברה הוקמה ב-1945, בעת שהקשר הימי היה כמעט הקשר היחידי של הקיבוץ עם האזור.
בקיבוץ ישנן אטרקציות, כדוגמת משחקייה, סיור ברכבת ברחבי הקיבוץ, חניון פעיל "חוף סוסיתא" ועוד.
מבין ענפי החקלאות בולט ענף הדיג המיתולוגי, הרפת וענף הבננות.
ישנה אכסניה לתיירי הקיבוץ ולאורחי התושבים.
בנחל עין גב, מזרחית לקיבוץ ישנם שני אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים, משלהי התרבות הנאטופית: נחל עין גב I ו-II.
האתרים התגלו לראשונה על ידי חבר הקיבוץ דודי בן עמי שטייל באזור והיה אחראי לגילוי של אתרים רבים.
עין גנים היה מושב פועלים שהוקם בשנת 1908, ובשנת 1939 הפך לשכונה בעיר פתח תקווה.
מצוי כ-50 מטרים מעל פני הים.
עין גנים הוא מושב הפועלים הראשון.
שם המושב נועד לתאר את אופיו כעיר גנים ורווחה עבור הפועלים שיועדו להתיישב במקום.
מקור השם הוא בעין גנים, עיר מקראית הנזכרת בספר יהושע (י"ט, כא / כ"א, כט).
אנשי העלייה השנייה היו בעיקרם חסרי אמצעים שהתפרנסו בדוחק כפועלים.
גורמים שונים ניסו לאפשר להם להתיישב על האדמה כדי שיוכלו להתפרנס ממנה באופן עצמאי ביגיע כפיהם.
הרצון היה לבנות מודל אחר מזה של בני העלייה הראשונה שהקימו אחוזות גדולות בהן הם העסיקו פועלים, שהמבקרים ראו בה "תגרנות בקרקעות".
עד תחילת 1909 נעשו ארבעה ניסיונות התיישבות של פועלים, בחוות כנרת, באר יעקב, כפר סבא ועין גנים.
המושב הוקם על ידי הוועד האודסאי, שפעל להקים מושב עבור פועלים בסביבת פתח תקווה.
הוועד רכש חלקה של כ-500 דונם מאדמת פג'ה, חלקית בעזרת הלוואה שנתקבלה מהקרן הקיימת, וחילק אותה לשלושים חלקות שימכרו לפועלים שישלמו עבורן במשך שבע וחצי שנים.
בביטאון הפועל הצעיר מתחילת מרץ 1908 דווח שהבית הראשון, של החבר רוצקין, כבר נבנה במקום.
כן דווח שהפועלים החליטו להקצות 100 דונם לפרדס משותף וכי בחרו את "עין גנים" לשם המקום.
בחול המועד סוכות של 1908 חגגו הפועלים את ייסוד המקום.
הפועלים היו בעיקר בני העלייה השנייה, שהועסקו עד אותה עת אצל איכרים במושבה פתח תקווה.
המושב עוצב מתחילתו כרחוב, וחלקות הפועלים השתרעו משני צדיו.
הקרקע חולקה שווה בשווה בין שלושים ואחד בתי אב.
מצדו הצפוני של הרחוב השתרעו חלקות נוספות ששימשו לעיבוד חקלאי אינטנסיבי יותר ולמרעה.
החלוקה המקורית הותירה גם קרקעות במרכז המושב למבני ציבור ולנותני שירות כדוגמת מורים וחנוונים.
תקנות המושב עוצבו ברוח העלייה השנייה הסוציאליסטית - על המתיישבים הוטלה חובה לעסוק בחקלאות בעצמם ולא להיות "מנהלי עבודה" כדוגמת איכרי פתח תקווה, והחובה להעסיק במידת הצורך רק פועלים יהודיים על פי העיקרון של עבודה עברית.
נקבע כי כל חבר יהיה בעליה של לא יותר מחלקה אחת (כדי למנוע פערים כלכליים), וכי השפה השלטת במושב תהיה עברית.
ביקורת הוטחה בהנהלת המושב על שבחפירת הבאר העסיקו עובדים ערבים.
עד מהרה הפכה עין גנים למרכז רוחני של ראשי תנועת העבודה.
ב-1911 קמה זעקה גדולה בקרב היישוב הישן ובני המושבות על חילול שבת וחג פומבי במושב.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק תיאר זאת בכתביו (מאמרי הראי"ה, עמ' 451): "חלול שבת ויו"ט שנעשה בפרהסיא במושבה עין גנים על ידי אספת הפועלים בהמון, הרעיש את לב קהל ה' בכללו, את כל ישראל יושב ארץ ישראל, עד שהמחאה התפרצה כמעט באפס יד.
נשמת האומה מצאה את עצמה נכאבת ועלובה על ידי אחדים מבניה, אשר ירמסו ברגלים כל כך גסות את עורק חייה.
היא לא תוכל לדום, היא תמחה בכל עוז, ומלחמה תשיב אל חיק בניה מהרסיה ומחריביה".
עוד ב-1911 הוקמה בה הסתדרות הפועלים החקלאיים ביהודה.
ב-1920 התכנס בעין גנים הארגון להקמת מושבי עובדים בארץ ישראל.
במהלך שנותיה הראשונות התגוררו בה גם רבים מראשי תנועת העבודה, בהם דוד בן-גוריון, יוסף חיים ברנר ושמואל דיין.
ההסתמכות העצמית על עבודה של אנשי המקום נמשכה גם אל תוך שנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1925 סירבה האספה הכללית של המושב להלוואה של הממשלה לתיקון בארות, כיוון שהממשלה דרשה שעבודות התיקון יימסרו לזוכה במכרז חיצוני.
עם זאת, המושב לא דבק לגמרי בעקרון העבודה העצמית וספג ביקורת על כך.
אנשי המושב הסכימו לעיתים לדרישות הפועלים, אך לא תמיד.
בקיץ 1929 הסכימו חלק מאיכרי עין גנים לשלם מיל ליום עבודה, אך אחרים סירבו.
המושב הובא כדוגמה מוצלחת לחקלאות זעירה ליד כל בית ולהצלחה כנגד תחזיות ה"מומחים" שחזו לו כישלון.
בסמוך לשכונה היה יער בבעלות המושב שהיווה מקום לטיולים לאנשי המושב ובני פתח תקווה.
לקראת סוף שנות ה-20 התחלקו אנשי המקום לשתי קבוצות שהתחרו על השלטון במושבה: "מעוטי הנכסים" ו"מרובי הנכסים".
ב בשנת 1931 כבר ניתנו רוב הקולות למפלגות הימין.
בבחירות נספרו 122 קולות אשר כללו 43 למפא"י, 34 לרוויזיוניסטים, 25 לציונים כלליים, שמונה למפלגת הנשים, חמישה לרשימה על שם בורוכוב, שלושה לספרדים רביזוניטים, שניים למזרחי, אחד לספרדים של מפא"י ואחד לפועלי ציון שמאל.
בשנת 1930 חוברה עין גנים לרשת החשמל.
כבר בסוף שנות ה-20 הסתמכה עין גנים על פעילויות תרבות ופעילות הצופים בפתח תקווה, ובשנת 1930 הציעו השלטונות לאחד את עין גנים, כפר גנים ומחנה יהודה לתוך פתח תקווה.
בשנת 1937 הוכרזה פתח תקווה כעיר על ידי שלטונות המנדט הבריטי – הכרזה שהגבירה את תנופת הבנייה והביאה לכך שהעיר הלכה וגדלה, והחלה להתקרב אל המושב ו"לבלוע" אותו.
בשנת 1939 סופח המושב רשמית לפתח תקווה ומאז החל לאבד את הייחודיות שלו.
בשנת 1940 בקשו רבים מעין גנים לעבור להשתייך למועצה הכפרית של פתח תקווה ולא להשתייך לעירייה הכללית.
השטחים החקלאים הלכו והצטמצמו עד שלבסוף הפכו כולם לשטחי נדל"ן, כשבהדרגה החלו הבתים המקוריים להיהרס.
התופעה הגיעה לשיאה בשנות השמונים.
גם מבחינה דתית השתנה אופי המקום.
מייסדיו הראשונים היו חילונים שלא רצו שיהיה במקום בית כנסת.
אולם בשנות ה-30 כבר פעל במקום בית כנסת עם תפילות בכל מהלך השבוע.
בסוף שנת 1939 הוקם בעין גנים מחנה עולים בשטח של אחד מבעלי הנחלות.
במחנה התגוררו כ-70 עולים מהונגריה.
בימינו ניתן למצוא רק שרידים מעטים מאוד מהמושב.
למעשה הזיכרון המרכזי מהמושב הוא בשמו של הרחוב שפעם היווה אותו.
עניין זה הביא לכינוי הידוע "מושב שהוא רחוב".
השרידים שנותרו הם "בית פסילוב", שבו התגורר במשך תקופת מה יוסף חיים ברנר.
הבית הממוקם בצומת הרחובות וולפסון ועין גנים, שוחזר על ידי חברת בנייה שבנתה בית בסמוך.
השחזור מדויק מאוד ומציג את הבית בצורתו החיצונית בדיוק כפי שנראה בעת בנייתו.
הבית נמצא כעת בבעלות אותה חברה והיא השכירה אותו לשימושה של מספרה.
בקרב הציבור כמו גם בעיתונות המקומית נמתחה ביקורת קשה על התנהלות העירייה בפרשה זו, שכן מדובר בבית בעל ערך היסטורי וארכיטקטוני חשוב.
מאז מרץ 2012, בעקבות יוזמה של איש העסקים ישראל גל, מושכר המבנה למעגל תנועות הנוער הציוניות-חלוציות בשיתוף עם עיריית פתח תקווה.
במרץ 2025 נחנך במבנה מרכז חסד ונתינה של בית חב"ד בשכונה.
שריד נוסף הוא בית הכנסת אל מול בית פסילוב, שמבנהו אָמנם שרד מתקופת המושב, אך הוא שונה ושופץ לבלי הַכֵּר.
מבנה אותנטי נוסף הוא בית מאירוב-פרלמן המשמש בימינו כמזכירות וכחדר המורים של בית הספר היסודי-ממלכתי עין גנים.
המבנה לא שוחזר והזמן נתן בו את אותותיו.
בין משפחות מאירוב ופרלמן, שכל אחת מהן הייתה בעלת הבית בתקופה מסוימת, ניטש ויכוח באשר לשמו.
שאר מבני המושב נהרסו כולם ובמקומם נבנו בתי קומות, בעיקר במהלך שנות השמונים.
בקצה רחוב פוחס בתוך פארק גדול הגובל בכביש 40 נמצא מוזיאון פתוח לתולדות שכונות פתח תקווה שנחנך באוגוסט 2011. בפארק נמצאים עמודים רבים וכל אחד מוקדש לשכונה בפתח תקווה מיום היווסדה עד היום ובו צילומים, תעודות והיסטוריה של כל שכונה.
בעין גנים נולדו שני סופרים ידועים - יגאל מוסינזון ותמר בורנשטיין לזר שגם גדלה בשכונה.
בורנשטיין-לזר ביססה את סדרת ספריה הידועה "קופיקו" כמו גם את סדרת הטלוויזיה, על אופייה של השכונה ודמויות הספר מבוססות על דמויות אמיתיות - תושבי השכונה שאיתם נמצאה בורנשטיין-לזר בקשר יומיומי.
סדרת הספרים מתארת בצורה נאמנה למדי את אופי השכונה נכון לתקופה שבה נכתבו, כאשר עין גנים כבר סופחה לפתח תקווה.
יצחק קומר, גיבור הרומן "תמול שלשום" מאת ש"י עגנון, יוצא לסיור בעין גנים, והמספר מתאר את שבחי המקום: "מושב עובדים זה שנוסד בימים הרעים, בזמן שרבים הוכרחו לצאת מן הארץ, משום שלא מצאו מה יעשו, יקר הוא בעינינו, כמין עדות חיה ונאמנה לאפשרות קיומנו בארץ."
עין גדי מים מינרליים בע"מ היא חברה להפקה ושיווק של מים מינרליים הנמצאת בבעלות משותפת של השותפות יפאורה-תבורי וקיבוץ עין גדי.
מפעל החברה פועל בקיבוץ עין גדי החל מפברואר 1997. המפעל שמשתרע על שטח של 11 דונם הוא הגדול מסוגו במזרח התיכון.
בסמליל החברה מופיע היעל הנובי, אשר נפוץ מאוד באזור שמורת עין גדי, ממנה נשאבים מי החברה.
מפעלי המים של "עין גדי מים מינרליים" סמוכים לקיבוץ עין גדי, הממוקם בנווה עין-גדי, נווה המדבר הגדול והמרכזי בישראל.
חלק ניכר מהשטח, לרבות המעיינות, מוכרז כשמורת טבע.
מי הגשם היורדים בהרי יהודה מחלחלים במשך שנים דרך שכבות קרקע עליהן לא התקיימה כל פעילות תעשייתית או מזהמת ולכן הם נובעים צלולים ונקיים במיוחד.
הצלילות הגבוהה של המים נובעת גם מהחלחול הארוך והמסנן דרך שכבות סלעי המשקע.
תוך כדי החלחול והסינון המים סופחים מינרלים חיוניים כאבץ, מגנזיום, סידן ואשלגן.
המים נתפסים מנביעה טבעית ללא קידוח ומוזרמים ללא מגע יד אדם הישר לבקבוקים, לאחר תהליך סינון מיקרוביולוגי.
בקבוקי המים נבדקים מדגמית כל שעתיים למניעת זיהומים, כפי שמתחייב מהתקן האירופאי.
המפעל משתמש במים בהתאם למכסת מים שהוקצתה לקיבוץ ושימשה בעבר לצורכי חקלאות.
עם זאת, בעוד שבעבר לא תמיד נוצלה המכסה במלואה, והעודפים זרמו לשמורת עין גדי, לאחר הקמת המפעל מנוצלת המכסה במלואה.
פעילי איכות סביבה בישראל יצאו נגד השימוש במים למפעל וטענו שהדבר פוגע בשמורת הטבע.
פרופ' יורם אבנימלך, מומחה לענייני מים מהטכניון המליץ בשנת 2004 לכנסת שהקיבוץ יחדל מן השימוש במי מעיין לצרכיו השוטפים וח"כ נחמה רונן העלתה שאילתה בנושא.
ד"ר עוזי פז, שהיה ב-1958 מקימו של המדור לשמירה על הטבע במשרד החקלאות, כתב למערכת הארץ: "נאת עין גדי ...
הייתה נאת מדבר מקסימה בשפע הצמחייה שבה, שהתבלטה למרחקים בצבעה הירוק.
נכון ל-2020, לא נותר במדרון שמתחת למעיין עין גדי אלא יער מצבות של עצים ושיחים שמתו מיובש, לאחר שגזלו את מימיהם.
הקיבוץ טוען כי קיבל מכסת מים לחקלאות ושואל מה ההבדל אם הוא 'אורז' אותם בקליפה של מלון או פומלה, או בפלסטיק מעוצב כבקבוק.
אחד ההבדלים הוא שכתמי הירק של החקלאות משתלבים בנוף ואילו המבנה המפלצתי שהוקם בלב השטחים החקלאיים עומד בסתירה לכל מהותה של השמורה.
ואם לא די במבנה כשלעצמו, הרי גם משאיות ענק פולשות לתוך השקט והשלווה שאמורים להיות במקום", וקרא לחרם צרכנים על המפעל.
הקיבוץ, מצידו, טען שהמפעל הוקם תוך תיאום עם גורמי שמירת סביבה ורשות העתיקות ושומר על שיווי משקל אקולוגי עם סביבתו, הכולל בידוד רעש וטיפוח נוי סביב שטח המפעל.
לטענת הקיבוץ, הנזקים לשמורה נובעים מתופעות טבע שאין לקיבוץ שליטה עליהם, כמו ירידת מפלס ים המלח.
באפריל 2007 נחתם הסכם בין הקיבוץ לבין רשות הטבע והגנים, על פיו הקיבוץ ישתמש לצורך המפעל רק במי מעיין שולמית, ומים לצרכים אחרים הוא ייקח ממוצא השמורה במקום ישירות מהמעיין, כפי שהיה מאז הקמת הקיבוץ.
כן נקבע, שאם הקיבוץ ירצה לקחת מים ממעיין עין גדי הוא יצטרך להזרים מים בכמות שווה ממוצא השמורה חזרה לנקודת הנביעה של המעיין.
בעקבות ההסכם הוסר הצינור שעבר בנחל דוד והזרימה שבה לנחל במהלך כל השנה.
עתירה לבג"ץ בשם האגודה לצדק חלוקתי שביקשה את ביטול הרישיון למכירת מים מינרליים ממעיינות, כולל ממעיין עין גדי, נדחתה ב-2010.
עֵין גֶּדִי הוא קיבוץ בחופו המערבי של ים המלח.
הקיבוץ הוא היישוב הצפוני ביותר במועצה אזורית תמר.
שם הקיבוץ משמר את שמה של עין גדי המקראית והיישוב מחדֵש באזור התיישבות יהודית בת מעל 1,300 שנה, החל מהמאה ה-7 לפנה"ס ועד המאה ה-6 לספירה.
בשלהי מלחמת העצמאות, 10 במרץ 1949, הגיעו כוחות אלכסנדרוני מסדום לעין-גדי, ואכן בהסכם שביתת הנשק עם ירדן באפריל 1949, נקבע שעין גדי, מצדה ודרום מדבר יהודה הן בגבולות מדינת ישראל.
יש אומרים שהמבצע הצבאי הזה התבצע הודות ליוזמה של שמריה גוטמן, ששכנע את מפקד חזית הדרום, יגאל אלון, שלא תיתכן מדינת ישראל ללא שלוש הנקודות הללו שנתפסו כחלק ממבצע ייצוב.
בשנת 1953 הוקמה היאחזות נח"ל (סמוך למקום בו נמצא בית ספר שדה עין גדי של היום).
במאי 1954 רדפו תושבי עין גדי לתוך שטח ירדן בעקבות מסתננים שגנבו פרות, ובהיתקלות עם כוח של הלגיון הרגו 3 חיילי לגיון ואזרח ירדני.
היישוב אוזרח והפך לקיבוץ בשנת 1956. רוב מייסדיו הם בוגרי תנועות הנוער וגרעיני נח"ל.
לפני מלחמת ששת הימים היה היישוב מנותק ומבודד (הגישה אליו הייתה אך ורק מאזור ערד), סמוך מאוד לגבול הירדני, והיישוב הקרוב ביותר היה בטווח של מספר שעות נסיעה בדרך עפר.
ראשיתו של הקיבוץ במקום שבו נמצאת עתה אכסניית-הנוער.
בגלל סיבות אקלימיות ואחרות עקר כעבור כמה שנים, בחודש יולי 1959, לרמה סמוכה גבוהה יותר.
בין הנקודה הישנה לבין חוף הים הייתה אכסניית נוער קטנה, שנקראה בית-שרה על שם שרה רבינוביץ, שנספתה בטפסה על אחד הצוקים באזור.
מלחמת ששת הימים קטעה את הבידוד בו היה שרוי הקיבוץ, והפכה את הגישה לעין גדי לקלה.
כביש חדש שנסלל לאורך חופי ים המלח מכיוון ירושלים הפך את עין-גדי למרכז לביקור מטיילים ומבקרים.
בינואר 1968 חובר הקיבוץ לרשת החשמל הארצית ונפרד מהגנרטור ששירת אותו במשך 12 שנים.
החיבור נעשה בקו שאורכו 53 קילומטר, ממפעלי ים המלח.
הקמת הקו החלה באפריל 1967. ב-1968 החלה בניתו של בית הארחה בן 100 חדרים, הוסדר חוף רחצה והוקמה תחנת דלק, וענף התיירות הפך למקור פרנסה חשוב לקיבוץ.
ענפי הכלכלה העיקריים הם תיירות וחקלאות.
בשנת 1997 הוקם בקיבוץ מפעל עין גדי מים מינרליים להפקה ושיווק של מים מינרליים.
בשנים האחרונות נפגע קשות ענף התיירות בגלל תופעת הבולענים באזור, ששומטת את הקרקע תחת תשתיות, מסכנת חיי אדם וגורמת לנטישת אתרי התיירות, שטחי חקלאות וכבישים.
מתחם חצר הקיבוץ, שטופח בתחילה כגן נוי קיבוצי רגיל נרשם בשנת 1994 באגודת הגנים הבוטניים הבינלאומיים והוכר על ידה כגן בוטני.
משרד החקלאות האמון בישראל על אסדרת התחום אינו מכיר בגן ואינו מתקצב אותו על רקע הגדרות שצ"פ בלתי פתורות של הקיבוץ.
בגן, המשתרע על שטח של כ-100 דונם, ניתן למצוא למעלה מ-900 מיני צמחים מכל רחבי העולם.
זהו הגן הבוטני היחיד מהרשומים באגודה הכולל יישוב בתחומו.
בין השאר ניתן לראות בגן מינים שונים של תמר מצוי ודקל, צמחים טרופיים, צמחי מדבר, וסוגי קקטוסים רבים.
ראוי לציון גם עצי הבאובב הייחודיים של עין גדי.
בינואר 2004 נחשפו נתונים על שימושי המים בקיבוץ, והתעורר פולמוס ציבורי בשאלת השימוש במשאבי טבע של מי המעיינות הסמוכים באופן שמייבש את הנחל.
הפולמוס התעורר במיוחד לאחר שהקיבוץ בשיתוף עם חברה פרטית החל לשאוב את מי המעיינות ולשווקם כמים מינרלים.
פעילי טבע העומדים מאחורי המאבק בקיבוץ, טענו כי הקיבוץ משתמש במים לצריכה ביתית ותעשייתית באופן בזבזני, ואף הגן בוטני שהקים על שטחו צורך מים רבים.
לטענת החברה להגנת הטבע מפעל המים המינרלים ביקש עם הקמתו לשאוב 6,000 מ"ק מים בשנה, כמות שהוגדלה בהדרגה עד ליותר מ-120 אלף מ"ק בשנה.
הם גם קבלו על כך, שממקום כה צחיח שמשמש כנאת מדבר נשאבים מים שמשווקים לכל הארץ.
ואילו חברי הקיבוץ, מגובים על ידי נציבות המים, טענו שמעולם לא חרגו מהמכסה שהוקצבה להם, ומה ההבדל אם הם אורזים את מכסת המים החקלאיים שלהם כמלונים או באריזות פלסטיק, ושהגן הבוטני רובו מאוכלס בצמחי מדבר יובשניים, שאינם צורכים מים רבים.
תוצאות שאיבת המים וייבושו של הנחל, היו שבעלי חיים וצמחים נדירים נעלמו מהנחל.
בתחילת 2005 אלי אמיתי, מנכ"ל רשות הטבע והגנים, מינה ועדה מקצועית להגשת המלצות לשיקום נאת עין גדי, והסדרת ממשק מי מעיינות עין גדי.
ב-29 באפריל 2007 נחתמה אמנה בין קיבוץ עין גדי לבין רשות הטבע והגנים, במעמד נציב המים ובברכת פרופ' יורם אבנימלך, שמונה מטעם "השדולה הירוקה" בכנסת להיות נציגה בעניין.
באמנה הקיבוץ קיבל על עצמו הגבלות בשימוש במי המעיינות, בהם השבה של 100% מהזרימה הטבעית לנחלים ערוגות ודוד והשבה של 100% מהשפיעה הטבעית במעין עין גדי.
ביולי 2007 פורסם כי השדולה הירוקה בכנסת מאמצת את הסכם המים בעין גדי ותעקוב אחר יישומו.
החברה להגנת הטבע מתנגדת להסכם, ורואה בהגדלת השאיבה ומכירת המים שערורייה.
עוד היא סוברת כי יש לחבר את בתי הקיבוץ לרשת המים הארצית ובכך לחסוך ממשאבי הטבע של המעיינות.
ב-2009 דווח כי בעלי החיים והצמחים הנדירים שהיו בנחל לפני שהתייבש החלו לחזור אליו, לאחר מאמצי שיקום ואישוש.
בעין גדי פעילה המכינה הקדם-צבאית החילונית "מלח הארץ" מאז 2008. חזון המכינה הוא מתן הזדמנות לצעירים מכלל ישראל להגשמה עצמית, חברתית ולאומית והעלאת המוטיבציה לשרת, לתרום ולהוביל.
פנימייה חינוכית הממוקמת בליבו של הגן הבוטני.
בפנימייה מתחנכים מדי שנה כ-80 נערים ונערות בכיתות ט'-י"ב המגיעים מרחבי הארץ.
הפנימייה מתוקצבת ומפוקחת על ידי משרד החינוך, ומתקיימת כחברת נעורים כחלק ממערכת החינוך בקיבוץ.
חניכי הפנימייה לומדים במסגרת בית הספר האזורי בקיבוץ, "תיכון שש-שנתי עין-גדי".
בפנימייה מושם דגש על התפתחות לימודית בתחומי אמנות, מוזיקה וספורט.
הפעילות הבלתי פורמלית כוללת פעילות עם בני הנוער בקיבוץ, פעילות תנועת נוער (האיחוד החקלאי), עבודה בענפי הקיבוץ השונים, התנדבויות משותפות ועוד.
החניכים מעורבים בחיי הקהילה בקיבוץ, לוקחים חלק בחגים ובטקסים, עובדים, מתנדבים ומסייעים בענפי הקיבוץ השונים.
העתקת מפעל אהבה מעבדות ים המלח
בשנת 2022 העבירה AHAVA באופן רשמי את המפעל ומרכז המבקרים שלה לקיבוץ עין גדי.
המעבר מסמן צעד אסטרטגי שנועד להרחיב את יכולות הייצור, להטמיע טכנולוגיות מתקדמות וברות-קיימא בתהליכי הייצור, וליצור חוויה מודרנית ואינטראקטיבית למבקרים.
האתר החדש מדגיש את מחויבותה המתמשכת של AHAVA לחדשנות, איכות, ואת הקשר הייחודי שלה לאזור ים המלח.
באפריל 2022 נחנך מפעלה החדש של AHAVA בעין גדי באופן רשמי.
שְִׁמוּרַת עֵין גֶּדי הוא שמם של מעיין, שמורת טבע ועיר עתיקה השוכנים לחופו המערבי של ים המלח, בתחומי מדבר יהודה, על כביש 90, כקילומטר אחד צפונית לקיבוץ עין גדי.
השמורה משתרעת בשוליו המזרחיים של מדבר יהודה, על שפת ים המלח.
השמורה ממוקמת בבקעת ים המלח, שהיא חלק מהשבר הסורי-אפריקני.
האקלים באזור עין גדי מתאפיין בטמפרטורות גבוהות, במיעוט משקעים (כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא רק כ-65 מ"מ) ובלחות נמוכה ביותר כתוצאה ממשטר הרוחות והטמפרטורות.
בשמורה מספר רב של מסלולי הליכה ברמות קושי שונות, החל ממסלול משפחה וכלה במסלול למטיבי לכת.
בין המסלולים נחל דוד עליון, נחל דוד תחתון, שביל צפית והקניון היבש.
עליה מבית ספר שדה עין גדי להר ישי, עליה מתל גורן אל מעיין עין-גדי, ועוד.
רשות הטבע והגנים מתחזקת את האתר וגובה דמי כניסה.
השמורה נכללה במאי 1956 בתוכנית להכרזה על 50 שמורות טבע בישראל שהציג המדור להגנת הטבע במשרד החקלאות בשיתוף עם אגף התכנון במשרד הפנים והחברה להגנת הטבע.
באותה שנה הוחלט למנות שומר בשכר שישמור על השמורה.
בתחילת 1963 נכללה השמורה ברשימה של 83 שמורות־טבע מומלצות של ועדה שמונתה על ידי הקרן הקיימת לישראל ומשרד החקלאות.
על פי ההמלצה, השמורה יועדה להיות בשטח של 4000 דונם
במאי 2025 פקד את אזור השמורה אירוע שיטפון חריג, בעקבות ירידת 35 מ"מ גשם בפרק זמן קצר - שיא של 38 שנים בעוצמות הגשם במדבר יהודה.
עקב כך, נגרמו נזקים כבדים לשבילים, למתקנים ולצמחייה הייחודית באתר, וכל מסלולי הטיול בעין גדי נסגרו עד להודעה חדשה.
בתחומה של השמורה שני נחלים שבהם זורמים מים כל השנה: נחל דוד ונחל ערוגות.
הנחלים מוזנים ממימיהם של ארבעה מקורות מים הנובעים בשטח השמורה: מעיין דוד (הנובע באפיק נחל דוד), מעיין ערוגות (הנובע באפיק נחל ערוגות), מעיין עין גדי ומעיין שולמית (הנובעים על המדרונות בין שני הנחלים).
לארבעת המעיינות נביעת מים מרשימה העומדת על כ-3.5 מיליון מ"ק בשנה.
לשפיעת מים זו השלכות על החי והצומח ברחבי מדבר יהודה כולו.
כמויות מים אלו הזורמים בנחלי עין גדי הופכים את הנחלים למוקד משיכה לבעלי חיים רבים ושונים.
מפל דוד (שולמית): מפל בנחל דוד, המפל הזורם הגבוה ביותר בישראל מחוץ לרמת הגולן - גבהו כ-36 מטר.
במורד הנחל עוד מספר מפלים זורמים נמוכים יותר.
מערת דודים: מערה באפיק נחל דוד בראש מפל דוד הגדול.
המערה מלאה במים ובשרכים, וניתן לרדת אליה בשביל תלול בעזרת יתדות.
מעיין עין גדי: המעיין הגדול ביותר בשמורת עין גדי, מעל לנחל דוד.
רוב המים נשאבים לבקבוקי "עין גדי", אך חלק מהמים עוד נשאר ויוצר בריכה קטנה ומוצלת.
הקניון היבש ומפל החלון: בחלק העליון של נחל דוד בתחום השמורה, מעל לעין דוד ולחלק הזורם, נוצר קניון צר באורך כ-300 מטר שגביו מתמלאים בחורף מים.
הקניון מסתיים במפל יבש ("מפל החלון") שממנו מתאפשרת תצפית לחלקים התחתונים של הנחל.
המפל הנסתר: מפל זורם בגובה 10 מטר בנחל ערוגות, שמתחתיו בריכה גדולה.
הבריכות העליונות: בריכות יפות ועמוקות במעלה נחל ערוגות, שפעם סימנו את הגבול הירדני.
הר ישי, מצפה עין גדי והר צרויה: הפסגות התלולות שמתנשאות מעל לנחלים דוד וערוגות, שגבהם יותר מ-600 מטר מעל פני ים המלח ומהם תצפית עוצרת נשימה על כל השמורה.
גן לאומי עתיקות עין גדי הוא חלק משמורת הטבע עין גדי.
המקדש הכלקוליתי בעין גדי: אתר ארכאולוגי המשויך לתקופה הכלקוליתית בארץ ישראל בין 4000-3150 לפנה"ס וזוהה כמקדש ובו אזור פולחני עגול במרכז.
המקדש ישב ברומה של עיר וייתכן וניתן לקשרו לאוצר שנמצא במערת המטמון שבנחל משמר (כ־12 ק"מ משם).
האוצר כולל 442 כלים בהם 429 כלי נחושת והשאר כלי שנהב, בנוסף - בשני האתרים נמצאו זרעי תמרים.
בית הכנסת העתיק בעין גדי: ליד השמורה נחשפו שרידי בית כנסת עתיק מהמאה ה-3. בית הכנסת התקיים כ-400 שנה, והממצאים בו כוללים רצפת פסיפס ובה צלב קרס, סמל שכיח בבתי הכנסת בזמנו, ומעליו פסיפס מאוחר יותר מהמאה ה-5, שכלל כתובות בשפה הארמית המוצגות כיום במוזיאון רוקפלר.
תל גורן: אתר ארכאולוגי מעל לפתח נחל ערוגות.
בנווה המדבר עין גדי נמצא הריכוז הגדול ביותר בארץ של עצים טרופיים, חלקם נדירים ביותר, וזהו אף גבול תפוצתם הצפוני של חלק מהם.
הבוטנאי מיכאל זהרי כתב כי בשנות ה-20 של המאה העשרים הייתה חורשת עצים ושיחים עבותה שבה שלטו שיזף, זקום, שיטה, מרואה וערף.
כיום עושה רשות הטבע והגנים מאמצים לאישוש אוכלוסיות המינים הנדירים בנווה המדבר.
מיני הצמחים הטרופיים הבולטים המצויים בשמורה:
שיזף מצוי בעל פרי עסיסי דמוי תפוח קטן (דום) שמו של נחל דוד בערבית הוא "ואדי אל סדייר" על שם השיזף.
לפי האמונה הנוצרית, כתר הקוצים שהונח על ראשו של ישו נעשה מענפי השיזף ומכאן שמו המדעי של המין "קוצי המשיח".
בשמורה נפוצים שני מינים של שיטה הניכרים בעליהם המנוצים: שיטה סלילנית, שלה גזע יחיד ונוף מעוגל, ושיטת הסוכך שלה גזעים רבים וצורת סוכך אופיינית.
זקום מצרי - ניכר בקוצי ובפריו דמוי התמר.
מעצי זקום מצרי שנראו בשמורה עוד בשנות ה־40 לא נותר אף לא עץ אחד.
מקור כל עצי הזקום המצויים כיום בעין גדי הוא בזרעים שנאספו מחורשת הזקום ליד מעוז חיים, בצפון בקעת הירדן.
השתילים ניטעו בשמורה בשנת 1962. במסורת האסלאם נחשב זקום כעץ השאול, המתקיים מלהבות האש שבו, "תמריו" הם עונש לפושעים בגיהנום.
ערף המדבר - הריכוז הגדול ביותר בארץ של עצי ערף המדבר גדל בשמורת עין גדי.
פירות הערף קטנים, עסיסיים, כתומים ודביקים, והם נאכלים על ידי טריסטרמיות, בולבולים ועטלפי פירות.
מרואה עבת עלים - בארץ נותרו רק עשרה פרטים של מין זה שהוא עץ נדיר ביותר, וחמישה מהם מצויים בשמורת עין גדי.
גם בנאות המדבר שממזרח לים המלח, בירדן, גדלים עצים ממין זה.
הוא נראה כרותם גדול, והוא בולט בפריחתו היפה, בגוני ורוד־לבן, מן האביב לסוף הקיץ.
סלוודורה פרסית ספק עץ, ספק שיח ירוק־עד.
יוצר גושי ירק גדולים ודחוסים.
העלים גדולים ובשרניים ומשמשים מאכל אהוב ליעלים ולשפנים.
גרויה שעירה היא שיח נדיר שהובא לעין גדי מאוכלוסייה שהייתה מצויה בשטח שעליו בנוי כיום קיבוץ מצפה שלם.
בשמורה יש היום שיחים בודדים ממין זה.
בנוסף לצמחייה הטרופית בולטת בשפעתה בשמורה גם צמחיית נחלים.
בין צמחי הנחלים נמנים עבקנה שכיח, קנה מצוי, קנה סוכר גבוה, סוף מצוי, פלגית שיחנית ועוד.
בנחל ערוגות צומחים גם עצי אשל ארץ ישראלי, ערבה מחודדת וצפצפת הפרת.
שני פרטים של הסחלב הנדיר בן-חורש גדול עודם גדלים בשמורה: פרט אחד בנחל ערוגות, והשני במערת דודים.
בעין גדי צומחת גם צמחייה ים תיכונית ובה חצב מצוי, מציץ סורי ואחרים.
בחורפים גשומים, נוספים על כל אלה, צמחים חד שנתיים כמקור החסידה השעיר, חומעה ורודה ושלח הערבות היוצרים מרבדי פריחה ססגוניים.
בין בעלי החיים בשמורה ניתן למצוא סוגים רבים של ציפורים, שפני סלע, יעלים, ובעבר נצפו בה גם נמרים ונמרות.
מזה זמן שאבדו עקבותיה של הנמרה הפוריה האחרונה המוכרת "שלומציון" וככל הנראה נכחדו כליל הנמרים במדבר יהודה.
בשמורת עין גדי חיים בקביעות מינים רבים של ציפורים, וביניהם בולטות הטריסטרמית - ציפור שחורה ששולי כנפיה כתומים וקול שירתה הרם מהדהד ברחבי השמורה.
מעל מצוקי השמורה מרחף עורב קצר-זנב המשמיע קריאות רמות אופייניות.
זנבן, מין ציפור שיר קבוצתית המבלה חלק ניכר מזמנו על הקרקע וניכר בזנבו הארוך ובצבעו החום בהיר.
תושב קבע נוסף בשמורה - הוא שחור-זנב, ציפור קטנה אפורה הניכרת בתנועות אופייניות של פרישת זנבה השחור.
סלעית שחורת-בטן (סלעית לבנת-זנב) בולטת בניגוד צבעי השחור לבן של נוצותיה ובהתנהגותה: היא ניצבת בראשי סלעים ומסמנת בכך את תחום מחייתה.
קורא מדברי הוא עוף קרקע נפוץ מאוד בשמורה, הנראה במדרונות מתרוצץ ומחפש מזון.
צוקי מדבר יהודה ושמורת עין גדי הם אתרי קינון חשובים למיני עופות דורסים כנשר מקראי, רחם, עיט ניצי ובז מדברי.
אחד מדורסי הלילה הנצפים מדי פעם בפעם בשמורה הוא לילית מדבר, הניזונה בעיקר ממכרסמים קטנים ומחרקים.
הבקע הסורי־אפריקני הוא ציר נדידה חשוב למינים רבים של עופות דורסים, עופות מים וציפורי שיר.
למעלה ממאתיים מינים של עופות נצפים בנווה עין גדי בעת נדידות הסתיו והאביב.
חלק מן הציפורים הנודדות, כנחליאלי לבן ואדום-החזה, נשארות בשמורה וחורפות בה.
יעל נובי חי בעדרים ומצטיין בכושר טיפוס מעולה על המצוקים.
היעלים נמצאים על סף הכחדה משום שהם מהווים מטרה לציד כבר זמן רב.
מאז נחקק חוק להגנת חיית הבר ב-1995 חלה התאוששות באוכלוסיית היעלים ומספרם הנוכחי עומד על למעלה מ-200 יעלים בעין גדי בלבד וזהו שיפור עצום מבחינת מספרם בשנת 2000 (אז היו כ-75 יעלים בכל ישראל).
שפני סלע שוכנים בין סלעים או בסבך הצמחייה ומצטיינים בכושר טיפוס מעולה, ניזונים מצמחים, הערכה היא שחיים בעין גדי כ-300 שפני סלע.
מרבית היונקים במדבר הם פעילי לילה כמו הנמרים, שהיו בה בעבר ונכחדו.
בשמורה מצויים טורפים כגון צבוע מפוספס, זאב מצוי, השועל המצוי ושועל הצוקים.
יש כ־15 מיני עטלפים בעין גדי, ובנוסף המינים יזנוב גדול ויזנוב קטן.
גם עולם הזוחלים של עין גדי הוא עשיר ומגוון.
מן הנחשים נזכיר שני מינים ארסיים: צפעון שחור (צפע עין גדי) ואפעה.
ומין שאינו ארסי - זעמן דק.
כמו כן, חיים בעין גדי כמה מיני לטאות וחרדונים, ביניהם חרדון המדבר וחרדון סיני.
גם לדו-חיים יש נציגות בשמורה: בחודשי החורף, לקראת ערב, אפשר לשמוע מגדות הנחלים את קרקוריהם הרמים של זכרי צפרדע הנחלים, המזמינים אליהם את הנקבות לפרות ולרבות.
מבין החרקים החיים בשמורה בולטת אורגת האשלים - חרק חברתי מובהק שמקורו בהודו ומיאנמר.
נמלה זו שכיחה במיוחד בנחל ערוגות, שם היא בונה קינים אופייניים, בעיקר מתחת לסלעים.
נמלה בוגרת נושאת את הזחל, המפריש קור משי לבלוטה מיוחדת, ואורגת בעזרתו מתווה לכיסוי פתח הקן ולציפוי דופנותיו.
הנמלה ניזונה גם מטל דבש, נוזל מתוק שמפרישים מינים שונים של כנימות וציקדות.
על מנת להגן על הכנימות והציקדות מהשמש, הנמלים טוות "רפתות" קורים מסביב לענפים שעליהם הן יושבות.
נוף השמורה בבול דואר ישראלי
ב-4 בינואר 1972, דואר ישראל הנפיק בול דואר של נוף שמורת עין גדי, במסגרת סדרה של שבעה בולי דואר שכותרתה "מנוף הארץ".
עין אלקטרונית הוא מונח מיושן המשמש לתיאור אביזר חישה אלקטרוני אופטי.
דוגמה לשימוש נפוץ בעין אלקטרונית היא דלת המעלית הנפוצה, בה מותקן פנס בקצה פתח הדלת ופוטורזיסטור ממולו (בקצה פתח הדלת השני).
כאשר האור, שעשוי להיות גם אור בלתי נראה לעין אנושית, הנפלט מן הפנס נקלט על ידי הקולט, משמע שאין אדם או חפץ במסלול סגירת הדלת, והיא יכולה להיסגר.
לעומת זאת, כאשר האור לא מתקבל בקולט, משמעו שיש חפץ או אדם באזור הדלת שחוסם את האור, והדלת נשארת פתוחה עד שהאור נקלט בקולט למשך מספר שניות ללא הפרעה.
עֵין גַּנִּים הוא אתר מקראי מתקופת התנחלות השבטים שבו הייתה עיר הלויים עין גנים בנחלת שבט יששכר (; ).
במהלך השנים הוסב שם העיר ל"גינת".
החוקר יואל אליצור סבור כי ייתכן כי שם העיר היה "בית הגן" ומזהה את מיקומה בעיר ג'נין.
חוקרי ארץ ישראל הקדומה, רבי אשתורי הפרחי וישעיהו פרס, זיהו את מיקומה של עין גנים עם מיקומה של ג'נין בת ימינו.
בשתי הפעמים, בספר יהושע, העיר הוזכרה בצמוד לעיר רֶמֶת, או ירמות, אשר גם מיקומה אינו ידוע.
בספר יהודית מוזכרת "גיני" (יהודית ג', י') כיישוב יהודי אשר סמוך אליו חנה מחנה הוליפרנס.
יוסף בן מתתיהו מזכיר בספרו "מלחמת היהודים" (ספר ג', ג', ד') את גנים כיישוב הממוקם בצפון השומרון.
כמו כן, ידוע כי יהודים התגוררו בעיר בימי הביניים ועסקו במסחר וברפואה.
בשנת 1922 התגוררו בעיר על פי מפקד האוכלוסין הבריטי, שבעה יהודים אשר מרביתם שרתו במשטרת ג'נין, ובשנת 1931 התגוררו בעיר 4 יהודים בלבד.
בשנת 1943 הכינה מפקדת ההגנה בראשות משה סנה תוכנית התיישבות, אשר הציעה להקים בסביבות ג'נין כעשרה יישובים חדשים, וזאת במטרה להקיף את העיר ביישוב יהודי.
במסגרת ההתיישבות הישראלית ביהודה ושומרון הוקמו שלושה יישובים, גנים, כדים והיאחזות נח"ל גינת, שמזכירים בשמם את היישוב העברי הקדום.
היישובים פונו מתושביהם ונהרסו ב-24 באוגוסט 2005 בתוכנית ההתנתקות.
עין בובין (מערבית: عين بوبين, מכונה גם מעיין דני) הוא מעיין הנמצא בשטח C שביהודה ושומרון, בין ההתנחלות דולב לכפר הפלסטיני עין עריכ.
עין בובין הוא אחד המעיינות הגדולים בבנימין.
מהמעיין יוצאת נִקבה, שדרכה מגיעים המים לבריכת אגירה בגודל של כ־10 על 12 מטרים ובעומק 2.7 מטרים.
בריכת האגירה מחולקת על ידי קיר בטון לשתי בריכות נפרדות, אך קיר זה נמוך במקצת מהחומה המקיפה את הבריכה ולכן כאשר הבריכות מלאות הן נראות כבריכה אחת וההפרדה אינה נכרת.
המעיין והבריכה משמשים כיעד לטיולים ולשחייה.
הבריכה משמשת את הערבים באזור להשקיית בוסתן עצי פרי סמוך שבו גדלים עצי אגוז ורימון.
בסמוך לבריכה, תחת צילם של עצי הפרי נמצאות מספר בריכות קטנות נוספות.
מעל המעיין נמצאות שתי מערות שבאחת מהן ניתן לראות כוכים רבים חצובים בקיר, וניכר ששימשה בעבר כקולומבריום.
על פי העיתונאי גדעון לוי, המעיין ומטעי הזיתים סביבו נלקחו מהכפר הסמוך דיר איבזיע, ותושביו מנועים מלהגיע למקום, למעט במספר ימים בהם התושבים מורשים לטפל בעצי הזית ולעבד את אדמתם.
אל המעיין נפרצה דרך כורכר באופן בלתי חוקי.
דוברות היישוב דולב הסמוך טוענת שיהודים וערבים יושבים בשכנות על שפת המעיין.
ב־19 ביוני 2015 נרצח דני גונן על ידי פלסטיני, בעת שחזר מהמעיין.
בלווייתו הכריז שר החקלאות אורי אריאל כי מעתה ייקרא המקום מעיין דני על שמו, ואף הוקמה אנדרטה לזכרו במקום.
למרות זאת, בדיון בנובמבר 2015, ועדת השמות הממשלתית דחתה את ההצעה לשינוי שמו של המעיין בנימוק שאין , וקבעה שנדרשת תקופת צינון לפני החלטה על שינוי השם.
ב־23 באוגוסט 2019 הטמינו מחבלים מטען חבלה בסמוך למעיין.
בפיגוע נרצחה רנה שנרב ואביה ואחִיה נפצעו באופן בינוני וקשה.
עין בית אל-מא הוא מחנה פליטים פלסטינים בפאתיה הצפון-מערביים של העיר שכם.
מלבד מחנה זה, קיימים בעיר עוד מספר מחנות פליטים, בהם הקסבה של שכם, מחנה הפליטים בלאטה ומחנות הפליטים בחלקה הדרומי של העיר, העסכרים.
במבצע חומת מגן, בפיקודה של חטיבת הצנחנים, גדוד חרוב הוביל את הלחימה בעיר שכם ונלחם במחנה פליטים עין בית אל-מא ובשכונת ראפידיה.
עֵין אלדין (בפרסית: عین الدین) הוא כפר הממוקם כ-66 ק"מ מדרום-מזרח לתבריז, במחוז בוסתאן-אבאד (בנפת תיכמה-דאש) שבפרובינציית מזרח אזרבייג'ן באיראן.
הכפר משתרע על שטח של 120 דונם ובגובה 1,679 מ' מעל פני הים.
אזור עֵין אלדין תחום בהרים רבים.
הגבוהים והחשובים שבהם הם הר קוש-אותאראן, הר אק, והר מהראלי.
תושבי הכפר כולם הם דוברי אזרית ומוסלמים מהזרם השיעי התריסרי, הדת הרשמית במדינה.
עין במבה או "עין כמו במבה" הוא מעיין שכבה בהרי ירושלים הממוקם כקילומטר אחד דרומית למושב עמינדב.
המעיין נובע ברכס לבן מעל הגדה הצפונית של נחל רפאים, בגובה 722 מטרים מעל פני הים.
הקרקע באזור מורכבת ברובה מקרטון, סלע משקע שמי הגשמים מחלחלים דרכו ויוצאים בתוך המערה שם הם יוצרים בריכה שמגיעה לגובה של עד כ-60 ס"מ, הבריכה היא בצורה של האות ר' וקרקעיתה מלאה בבוץ.
המעיין הוא העליון שבשרשרת מעיינות באפיק נחל יבש.
והוא סמוך גם למעיינות עין לבן ועין חניה.
המעיין נקרא גם עין המערה, עין סיף ועין אל באלד (מעיין הכפר, כמו מעיינות רבים באזור) היות ששימש בעבר את תושבי הכפר ולג'ה.
עין אל קסיס הוא מעיין שכבה ליד היישוב נווה דניאל שבגוש עציון.
מתחם המעיין כולל שתי בריכות מבטון: האחת בגודל 2X2 מטרים ובעומק 80 ס"מ, השנייה בגודל 4X4 ובעומק של כ-3 מטרים.
המעיין ממוקם סמוך ליישוב נווה דניאל, דרך כביש הגישה לכיוון שדה בועז, מאחורי מתקן מתכת מצידו הימני של הכביש.
מהכביש ניתן לרדת ברגל כ-200 מטרים בשביל המגיע עד לבריכות.
בסמוך למעיין נמצא גם המעיין עין רדיאטור (עין א-טקה).
"עין גדי" הוא שיר עברי שנכתב בשנת 1959 על ידי איתן פרץ והולחן בידי דב (דובי) אהרוני (בשם העט ש.
השיר מתאר את קיבוץ עין גדי ואת ים המלח.
היישוב עין גדי, בו נכתב השיר, נוסד בשנת 1953 כהיאחזות נח"ל צבאית, והפך לקיבוץ בשנת 1956. היה זה אז היישוב היהודי היחיד באזור ים המלח ומדבר יהודה – מנותק ומבודד (עד מלחמת ששת הימים, והגישה אליו רק מאזור ערד) – הוא היווה פינה ירוקה בלב המדבר.
בעשור הראשון לקיומו של הקיבוץ הגיעו קבוצות צעירים לתמוך בו.
השיר נכתב על ידי איתן פרץ בן ה-16.5, שהגיע עם בני כיתתו למשך שבועיים לקיבוץ עין גדי כדי לסייע בקטיפת ירקות.
לדבריו, ההיכרות הראשונה שלו עם יופיו של המקום "הוציאה אותו מדעתו".
כאשר ישב בחיק הטבע, ליד המעיין, כתב את מילות השיר על פיסת נייר שהייתה ברשותו, מתוך התפעמות והתרגשות.
השיר הולחן על ידי חברו לכיתה, דב (דובי) אהרוני (1942–2015), שבחר בשם העט "ש.
הלחן של בתי השיר (אך לא של הפזמון החוזר) מתאפיין בשימוש בסולם פנטטוני (בן חמישה צלילים באוקטבה), המאפיין בין היתר לחנים עממיים שמקורם ממזרח אסיה (בזמר העברי ידוע בסולם זה ללחנה של רבקה גווילי לשיר "פזמון ליקינתון").
השיר הושמע לראשונה במסיבת הסיום של קבוצת הנערים בקיבוץ.
מילות השיר כתובות בהשראה תנכית, בה השימוש בלשון עתיד משמשת לתיאור מצב קבוע, למשל: "ים המוות הכחול בלאט ינוע".
אביו של דובי, המלחין הירושלמי נפתלי אהרוני, שנודע גם כנגן קונטרבס בתזמורת רשות השידור, שמע את השיר ולקח אותו לרדיו.
הוא הוקלט לראשונה על ידי טובה בן-צבי ושמואל בר-זכאי.
עֵין בּוֹקֵק הוא מתחם התיירות והבילוי העיקרי בצידו הישראלי של ים המלח.
המתחם נמצא בתחומי המועצה האזורית תמר, ושוכן לחופי בריכה 5 באגן הדרומי של האגם, בגובה של 392 מטרים מתחת לפני הים.
מלונות עין בוקק הוקמו על מניפת הסחף של נחל זוהר, בין חוף האגם ממזרח וכביש 90 ממערב, ואורכו של האתר הוא כקילומטר וחצי מצפון לדרום.
המקום קרוי על שם מעיינות עין בוקק שבנחל בוקק.
החפירות של מרדכי גיחון לא מצאו עדות ליישוב במקום בתקופת בית ראשון.
בתקופת בית שני היה במקום אזור מעובד באורך של כ-3 קילומטר ורוחב של 400 מטר, בנוי טרסות.
שמריהו גוטמן תיאר את האזור ככולל חצרות־שדה מוקפות קירות אבנים, שבתוכם חלוקת משנה שנועדה לסייע בהשקיית השדות.