tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוג זה של התייחסות מחייב אמונה באוטופיה, בבחינת ידיעת "המצב הרצוי"; ואכן ברמלד "הואשם" לא פעם על ידי מבקריו ב"אוטופיוניזם".
על אף שהרקונסטרוקציוניזם מכוון באופן ברור ליצירתהּ של חברה טובה יותר וצודקת יותר, הוסיף ברמלד לראות במעשה החינוכי גם עניין של מימוש עצמי; אך כמו פילוסופים חברתיים אחרים, גם הוא ראה במימוש העצמי של הפרט חלק מן הדיאלוג בינו לבין הזולת, והגדיר את הרקונסטרוקציוניזם גם כ:
תיאודברט הראשון (Theudebert I; סביבות 500 עד 547 או 548) היה המלך המרובינגי של אוסטרזיה בשנים 534–548.
תיאודברט הראשון עלה על כס המלוכה עם פטירת אביו, תיאודריך הראשון, בשנת 533. כבר בחיי אביו הוכיח תיאודברט עצמו כלוחם.
ב-516 לערך הוא הביס את הצבא הגוטי בפיקודו של היגלק (Hugleikr).
המוניטין שלו השתפר על ידי שורה של מבצעים צבאיים בדרום גאליה נגד הויזיגותים.
ב-531 או 532 תאודוריך, ובנו תיאודברט ה-1 יחד עם כלותר ה-1, תקפו את תורניגיה שנשלטה על ידי דודם, הרמנפריד (Hermanfrid) מלך תורינגיה האחרון, (בנה של בזינה מנישואיה לבזינוס מתורינגיה, ומכאן אחיו למחצה של כלוביס).
הם ניצחו בקרב, הרמנפריד הצליח להימלט אבל הפרנקים תפשו את אחייניתו רדגונדיס (Radegund) (בתו של ברתאר, אחיו של הרמנפריד) ואת אחייניו.
הרמנפריד הגיע לעירו של תיאודוריך אחרי שהובטח לו שיהיה בטוח שם, אולם הוא נדחף מעל חומת העיר ומת.
רדגונד אולצה להנשא לכלותר ה-1 ואשתו של הרמנפריד, אמלהברגה נמלטה יחד עם ילדיה אל האוסטרוגוטים ומאוחר יותר הגיעה לקונסטנטינופול.
לאחר מות אביו, תיאודברט נאלץ להילחם עם דודיו כילדברט הראשון וכלותר הראשון על ירושת הממלכה, מיומנותו הצבאית שכנעה את כילדברט לנטוש את המחלוקת ולאמץ את תיאודברט כיורשו.
הם נאבקו יחדיו נגד כלותר עד שצבאם נפגע על ידי סופה.
אחרי שהיחסים בין מלכי הפרנקים נרגעו, מצא את עצמו תיאודברט מעורב במלחמה הגותית.
מלחמה זו החלה כאשר יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, ניסה להכניע את האוסטרוגותים באיטליה.
יוסטיניאנוס ראה בתיאודברט בעל ברית אידיאלי כי קרקעות ממלכת אוסטרזיה גבלו באדמות האוסטרוגותים בצפון איטליה.
אף כי הקיסר שילם לתיאודברט תשלום נאה עבור עזרתו, תיאודברט התגלה כבעל ברית שאינו ראוי לאמון.
הצבא הפרנקי ראה בסכסוך שבאיטליה כהזדמנות ליטול ביזה ולהעלות תביעות משל עצמם על שטחי צפון איטליה.
כך נאלצו הביזנטים להילחם נגד הפרנקים במקביל למלחמתם באוסטרוגוטים.
עליית כוחו של תיאודברט גרמה לו להפר עוד מנהג שהיה נקוט עד אז ולהתחיל לטבוע מטבעות זהב עם דיוקנו עליהם.
עד תיאודברט הנוהג היה שמלכים מטביעים מטבעות פחותי ערך, מנחושת וכסף ומטבעות מסוג זה הוטבעו אף על ידי מטביעים פרטיים (באישור השליט המרובינגי) ואילו מטבעות הזהב מוטבעים על ידי הקיסר (הרומי ואחר כך הביזנטי).
בתקופת המלחמה נגד הקיסר, הביע תיאודברט את עצמאותו כמו גם קריאת תגר נגד הקיסר בכך שהטביע כמות מטבעות עם דיוקנו עליו.
על חלק מהמטבעות ניתן לתיאודברט התואר הקיסרי "אוגוסטוס".
היסטוריונים בני התקופה העריכו אותו, כך למשל כתב גרגוריוס מטור על תיאודברט:
גם וננטיוס פורטונטוס מציין לשבח את אדיקותו.
כמלכים מרובינגים אחרים היו גם לתיאודברט נשים רבות.
כיורש הממלכה, על מנת ליצור ברית פוליטית, אורס על ידי אביו לויזיגארד, בתם של ווקאו, מלך הלומברדים ושל אשתו השנייה אוסטריגוזה.
תיאודברט נטש אותה לטובת דויטריה (Deuteria), גאלו-רומית שפגש בעת מסעו בדרום גאליה, תומכיו, כנראה בגלל הממד הפוליטי הכרוך בכך, לא היו שבעי רצון מיחסו לויזיגארד ושכנעו אותו לקחתה בשנית לאישה.
ויזיגארד מתה במהרה והוא נישא פעם נוספת.
אחריו עלה על כס השלטון בנו מאשתו דויטריה, תיאודבלד בן ה-13 שנישא לאחותה של ויזיגארד - ולדראד.
אחרי מותו של תיאודברט ה-1 בשנת 547 או 548 עלה על כס השלטון בריימס בנו מדויטריה, תיאודבלד בן ה-13. נאמנותם של האצילים לזכר אביו שמרה על השקט בעת היותו קטין.
תיאודבלד נישא לדודתו החורגת, ולדרדה (Waldrada), בתם של ואקו, מלך הלומברדים ושל אשתו השנייה, אוסטריגוזה (Austrigusa).
כך חיזק את הברית בין אוסטרזיה לבין הלומברדים.
תיאודבלד לא הצליח להחזיק בידיו את כיבושיו של אביו בצפון איטליה.
בשנת 552 שלח יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, משלחת צבאית בהנהגת נרסס.
תיאודבלד, כאביו לפניו נמנע מעימות ישיר עם הצבא הביזנטי.
עם פטירתו של תיאודבלד בשנת 555 עברה הממלכה לידי דוד-אביו, כלותר הראשון.
תיאודוסיוס ראש המנזר (לטינית: Theodosius the Cenobiarch; 423 - 11 בינואר 529) היה נזיר, אב מנזר, וקדוש.
המקורות למידע על חיי תיאודוסיוס הם כתביו של תלמידו תיאודורוס ושל קירילוס מסקיתופוליס.
תיאדוסיוס נולד להורים אדוקים בדתם בכפר מוגריאסוס בקפדוקיה, כפר הנמצא לא הרחק מקומנה, סמוך לעיר קייסרי בה כיהן בזיליוס הגדול.
אמו של תיאודוסיוס הפכה לנזירה לאחר לידת בנה ותיאודוסיוס חונך כנוצרי מאמין.
עוד כילד כיהן כחזן בכנסייה המקומית ושם למד את כתבי הקודש ואת ספר תהילים.
תיאודסיוס שאף לחקות את אברהם שנענה לציווי "לך לך מארצך, וממולדתך ומבית אביך" (בראשית יב א).
לפיכך, לקראת סוף תקופת כהונתו של הקיסר מרקיאנוס עזב את הוריו וחבריו וחמוש באהבת האל בלבד יצא לירושלים אליה הגיע בשנת 451 (תקופת ועידת כלקדון) תוך כוונה להיות נזיר מתבודד במדבר יהודה.
בדרכו, עבר באנטיוכיה וביקר את הנזיר שמעון סטיליטס (העמודאי) ששכן על עמוד וביקש את ברכתו.
שמעון, כמעשה חריג, התיר לו לעלות אליו אל העמוד, בירך אותו וניבא לו תהילה.
בהגיעו לירושלים עלה לרגל למקומות הקדושים ולאחר מכן התקבל במגדל דוד בידי אדם מבוגר בשם לונגינוס, אף הוא יליד קפדוקיה, תיאודוסיוס רצה להתיישב באחד המנזרים שבמדבר יהודה אולם לונגינוס מנע זאת ממנו בגלל המחלוקות הכריסטולוגיות שהיו במנזרי מדבר יהודה והשפעתם של אוטיכס ודיוסקורוס על הנזירים.
קירילוס מסקיתופוליס, בספרו "חייו של תאודוסיוס הקדוש" מן המאה הששית, כתב כי "כנסיית הקתיסמה הישנה" והמנזר הצמוד אליה נבנו בשנת 456 על ידי אלמנה עשירה בשם היקליה, בימיו של הבישוף יובנליס, במחצית הדרך בין ירושלים לבית לחם וכי תאודוסיוס התיישב במנזר זה וכיהן בו כחזן.
היקיליה צירפה אותו לחבר ה"חסידים" שלה, קבוצת אנשים אדוקים בדתם.
לאחר פטירתה של היקיליה הפך תיאודוסיוס למנהל המשק.
במהלך הזמן הגיע שמעו של תיאודוסיוס לאוזני אנשים רבים אשר הגיעו אליו בבקשות שונות.
הוא הגיע למסקנה כי עלייה לרגל זו מסיחה את דעתו ואינה תואמת את עיקרון ההתבודדות וכאשר בנוסף לכך, אחרי פטירת אב המנזר, ניסו למנותו כאב המנזר של כנסיית הקתיסמה, החליט לעזוב את המנזר.
תיאודוסיוס התיישב על פסגת הר מטופה צפונית מזרחית לבית לחם, ליד המתבודד מרינוס ואבא לוקס איש מטופה.
שני אלו שהיו מתלמידיו של אותימיוס הקדוש לימדו אותו את הלכות המדבר.
אחרי שנים אחדות עבר לגור במערה שעל פי המסורת בילו בה שלושת האמגושים את הלילה אחרי שסגדו לישו, מקום בו מלאך שנשלח אליהם הורה להם לשוב לארצם בדרך שונה מזו שהגיעו בה במטרה להימלט מרדיפותיו של הורדוס, והם אכן עשו כך.
במערה זו, הנמצאת מזרחית לבית לחם, עבר תיאודוסיוס לחיי סגפנות ותפילה.
הוא התפלל גם בלילות וקשר עצמו בחבל שיתמוך בו במקרה ותיפול עליו תרדמה, כך שיישאר לעמוד בתפילה.
תיאודוסיוס לא אכל כדי שובעה אלא רק על מנת שלא יחלה מפאת צום קיצוני.
מזונו כלל חרובים, ירקות וקטניות בר שרויות במים וכאשר הארץ הייתה צחיחה אכל לבבות דקל.
מסופר כי במשך כ-30 שנה לא אכל לחם.
שלוש התכונות הבולטות של תיאודוסיוס היו סגפנות קיצונית המלווה באמונה מעמיקה, רוח חסד המופנית לאביונים ולאורחים, שקדנות בעבודת האל.
לתיאודוסיוס היה בהתחלה תלמיד אחד, אבל כשהתלמיד השיג סיר על מנת לבשל לעצמו אוכל, גירש את התלמיד כי לא היה סגפן מספיק לטעמו.
סביב תיאודוסיוס נוצרה קהילה קטנה של נזירים, הקהילה גדלה במהירות, עם נזירים שהגיעו מתרבויות שונות ודיברו בכמה שפות.
קבוצה זו הנקראת "חבורה", מצאה ייעוד לעצמה בטיפול בחולים כולל חולי נפש וזקנים.
במנזר הייתה כנסייה גדולה בה התפללו ביוונית ועוד שתי כנסיות קטנות בהן התפללו נזירים ארמנים וגאורגים שיוונית לא הייתה שפתם, המיסה הייתה משותפת והתנהלה בכנסייה המרכזית.
היו במנזר שלוש אכסניות – אחת לנזירים, אחת לחולים ואחת לעניים.
בית אבות לנזירים ישישים, בית לנזירים חולי-נפש.
ב-492 מינה אותו פטריארך ירושלים סלוסטיוס, כאחראי (ארכימנדריט) על כל הנזירים השיתופיים בארץ ישראל (ובמקביל מינה את סבאס כאחרי על כל הנזירים יושבי הלאורת והמתבודדים)
תיאודוסיוס נפטר ב-11 בינואר 529, בגיל 105 לערך, ירש אותו בתפקידו כראש המנזר תלמידו סופרוניוס הארמני.
תיאודור מאיר ביקל היה שחקן קולנוע ותיאטרון, זמר עם ומוזיקאי יהודי-אמריקאי.
היה מועמד לפרס אוסקר על תפקיד המשנה שגילם כשריף מקס מולר, בסרט "הנועזים" (1958).
ביקל כיהן כנשיא איגוד השחקנים והאמנים של אמריקה, וכן כיושב ראש הדירקטוריון של סניף מפלגת מרצ בארצות הברית.
האוטוביוגרפיה שלו, "Theo", פורסמה ב-1995.
ביקל נולד בווינה שבאוסטריה למרים ויוסף ביקל מבוקובינה.
עם סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית נמלטה משפחתו לארץ ישראל.
את קריירת המשחק שלו החל בארץ ישראל בשנות העשרה שלו.
נמנה עם המייסדים של התיאטרון הקאמרי.
אף על פי שהתחייב להופיע בתפקיד צ'ארלי ויקהם בהצגה "דודתו של צ'ארלי" בספטמבר 1946, החליט לצאת לאנגליה ללימודי משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
בשנת 1948 המליץ עליו מייקל רדגרייב לידידו לורנס אוליבייה כממלא מקום לתפקידי סטנלי קוואלסקי ומיטש בהצגת הבכורה של מחזהו של טנסי ויליאמס חשמלית ושמה תשוקה.
לאחר מכן שיחק לצד אשתו של הבמאי אוליבייה, ויוויאן לי.
אחרי ששיחק בכמה סרטים ומחזות באירופה עבר ביקל לארצות הברית בשנת 1954, וקיבל אזרחות בשנת 1961. הוא גילם קצין ראשון בצוללת בסרט "The enemy below" (1957), ב-1958 שיחק בסרט "אני רוצה לחיות" לצידה של סוזן הייוורד.
ושיחק תפקיד של מפקד הצוללת הרוסית בסרט "הרוסים באים, הרוסים באים" (1966).
בברודוויי הוא יצר את התפקיד של קפטן פון-טראפ במחזה צלילי המוסיקה ב-1959. ביקל לא אהב את תפקידו בצלילי המוזיקה משום שיכולתו לשיר הייתה מוגבלת במחזה והוא לא אהב לגלם את תפקיד הקפטן שוב ושוב.
ב-1964 הוא הופיע בתפקיד זולטן קרפאתי (Zoltan Karpathy) המומחה לדיאלקטים בגרסת הסרט של גברתי הנאווה.
מאז הופעתו הראשונה כטוביה במחזמר כנר על הגג ב-1967 שיחק אותו ביקל לעיתים קרובות יותר מכל שחקן אחר (יותר מ-2,000 הופעות).
כשחיים טופול נאלץ לפרוש מהמסע בצפון אמריקה של המחזה ב-2009 החליף אותו ביקל בכמה הופעות בקנדה כולל בקלגארי בינואר 2010 וקבע תאריכי הופעות הרבה מעבר ליום הולדתו ה-86 במאי.
בשנות החמישים שר ביקל והפיק כמה אלבומים של שירי עם יהודיים.
הוא היה מייסד שותף של פסטיבל הפולק של ניופורט (יחד עם פיט סיגר וג'ורג' ויין ב-1959. ביקל פתח, יחד עם שותפו לעסקים, הרב כהן בלוס אנג'לס את בית הקפה הראשון שבו הושמעה מוזיקה עממית – The Unicorn.
הפופולריות שלו הביאה לפתיחת המועדון השני, Cosmo Alley, שבו הופיעו, בנוסף לזמרים גם משוררים כמו מאיה אנג'לו וקומיקאים כמו לני ברוס.
ביקל נעשה מעורב יותר ויותר בשאלות של זכויות אדם והיה ציר לוועידה הדמוקרטית ב-1968.
בנוסף להופעות רבות בסרטים ועל הבמה היה ביקל כוכב אורח במופעי טלוויזיה פופולריים רבים.
הוא הופיע בפרק של הסדרה Justice ב-1954.
הוא הופיע בפרק בסדרה אזור הדמדומים כאוליבר קריינגל.
הוא הופיע בתפקידי אורח בסדרות הוואי חמש-אפס, קולומבו, המלאכיות של צ'רלי, בית קטן בערבה, משימה בלתי אפשרית, שושלת, הכל נשאר במשפחה, אביר על גלגלים וחוק וסדר.
בתחילת שנות ה-90 הוא הופיע בפרק משפחה בסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא בתפקיד סרגיי רוז'נקו, אביו המאמץ ממוצא רוסי של וורף.
ביקל גילם שני תפקידים בסדרה בבילון 5. ב-1994 הוא גילם את רבי קוסלוב בעונה ראשונה בפרק TKO.
ביקל היה נשיא איגוד השחקנים והאמנים של אמריקה.
הוא היה נשיא Actor's Equity בסוף שנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80. במסגרת תפקיד זה הוא תמך בזכויות אדם.
ב־1977 בוועידה של AFL-CIO (American Federation of Labor and Congress of Industrial Organizations) הוא ברך את הדיסידנט הרוסי ולדימיר בוקובסקי לרגל יציאתו מברית המועצות.
ב־28 בינואר 2007 הוא הסכים לכהן כיושב ראש בדירקטוריון של מרצ ארצות הברית.
ביקל היה נשוי ארבע פעמים.
ב-1955 נישא לישראלית עפרה איכילוב (נולדה ב-1936, במאית סרטים דוקומנטריים, שזכתה בפרסי אמי); הזוג התגרש כעבור שנה.
ב-1969 נשא לאישה את ריטה ויינברג ונולדו להם שני ילדים; הם התגרשו ב-2008. באותה שנה נשא את אשתו השלישית, מנצחת המקהלות תמרה ברוקס (Tamara Brooks).
ברוקס נפטרה מהתקף לב ב-2012.
בגיל 89 נישא שוב לאימי גינזבורג, כתבת ידיעות אחרונות לשעבר
מועמדות לאוסקר על הסרט הנועזים (The Defiant Ones').
פרס אמי על תפקיד האריס ניומרק 1988.
דוקטורט לשם כבוד לאמנות מאוניברסיטת הרטפורד 1992.
הענקת מפתח העיר וינה ב־27 בנובמבר 2008 לתיאודור ביקל
תיאודור דווייט ולד היה מנהיג התנועה לביטול העבדות בשנים 1830–1844.
בשנת 1833 הקים יחד עם שני סוחרים עשירים מניו יורק, ארתור טאפאן ולואיס טאפאן (Lewis Tappan) את האגודה האמריקאית נגד העבדות.
הוא הורה בליין, בית מדרש למורים אולם הוא התפטר מתפקידו לאחר שחבר הנאמנים דרש לחדול מלדון בנושא העבדות.
לכן הוא ותלמידיו פנו למכללת אוברלין שהפכה להיות המכללה הראשונה שקיבלה נשים ושחורים.
המכללה העניקה חופש דיבור לנשים ולכן משכה אליה נשים, ביניהן לוקרישה מוט והאחיות גרימקה.
אנג'לינה גרימקה (Angelina Grimké) התחתנה איתו.
תיאודור דיסטרברג היה קצין גרמני, מנהיג מיליציית "קסדת הפלדה" ברפובליקת ויימאר ומועמד הימין השמרני בבחירות לנשיאות הרפובליקה ב-1932 מול פאול פון הינדנבורג ואדולף היטלר.
נולד בדרמשטאדט והצטרף לצבא הפרוסי (שהיה חלק מצבא הקיסרות הגרמנית) ב-1893. ב-1900 היה חלק מחיל המשלוח למזרח אסיה והשתתף בקרבות מרד הבוקסרים בסין.
לפני מלחמת העולם הראשונה נשא במשרות פיקוד שונות ובמהלך המלחמה שירת במשרד המלחמה והגיע לדרגת אוברסט-לויטננט.
עם תום המלחמה וקבלת הסכם ורסאי, אותו ראה כהשפלה לגרמניה, התפטר מהצבא.
ב-1919 הצטרף למפלגת העם הלאומית הגרמנית אך ב-1923 פרש ממנה והצטרף להנהגת "קסדת הפלדה" כסגנו של ראש הארגון ומייסדו, פרנץ זלטה.
תחת הנהגתו הפך הארגון עד ל-1930 לכוח החמוש והמאומן הגדול ביותר ברפובליקה עם 500,000 חברים.
ב-1929, במסגרת הדיונים בפרלמנט על קבלת תוכנית יאנג, הנהיג דיסטרברג את חזית ההתנגדות לתוכנית ולמען משאל עם תוך יצירת ברית עם אלפרד הוגנברג והיטלר.
בבחירות לנשיאות גרמניה שהתקיימו ב-1932 הריצו אנשי ארגון "קסדת הפלדה" והימין השמרני את דיסטרברג למשרה מול הנשיא המכהן, פון הינדנבורג הישיש, מועמד הקומוניסטים ארנסט תלמאן ומועמד המפלגה הנאצית, היטלר.
דיסטרברג זכה רק ב-6.8% מהקולות, לאחר קמפיין נאצי שטען שאיננו ארי מספיק ושיש לו שורשים יהודיים.
עם עליית הנאצים לשלטון ומיזוג "קסדת הפלדה" לתוך האס אה, במסגרת תהליך ההאחדה (גְלָיְכְשָׁלְטוּנְג Gleichschaltung), התפטר דיסטרברג מתפקידו בארגון.
ב-2 ביולי 1934 נאסר דיסרברג במסגרת "ליל הסכינים הארוכות", בו חיסל היטלר את ראשי האס אה שחשד בנאמנותם, ונשלח לזמן קצר לדכאו.
בשנת 1949 פרסם דיסטרברג את ספרו "קסדת הפלדה והיטלר" (Der Stahlhelm und Hitler), בו ניסה להצדיק את דרכו ולהוכיח את עצמאותה של המיליצייה מן המפלגה הנאצית וטירוף האנטישמיות שלה.
כשנה לאחר מכן מת בהמלין.
ג'ון תיאודור "תיאו" רוסי הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר בשל תפקידו כחואן קרלוס אורטיז בסדרת הדרמה "ילדי האנרכיה" (2014-2008), ובשל הופעתו בדמותו של הרנן "שיידס" אלוורז (אנ') בסדרה "לוק קייג'" (2018-2016) מבית מארוול קומיקס.
רוסי נולד ברובע סטטן איילנד בניו יורק למשפחה ממוצא איטלקי, ספרדי, סורי, וצפון אפריקאי.
למד בתיכון הקתולי מונסיניור פארל שבניו יורק.
לאחר מכן למד בחוג לדרמה באוניברסיטת אולבני (אנ') באולבני, מדינת ניו יורק ובהמשך הוא למד משחק במכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע, שם הופיע במספר הפקות תיאטרון.
בגיל 24 עבר רוסי להתגורר בלוס אנג'לס על מנת להצטלם לפרסומות.
בתחילת דרכו השתתף רוסי כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה ובסרט "שיגעון של הישרדות" משנת 2003 לצידן של האחיות אולסן.
רוסי פרץ לתודעה בשנת 2008 לאחר שקיבל את תפקיד ההאקר הצעיר חואן קרלוס אורטיז בסדרת הדרמה הפופולרית "ילדי האנרכיה" של רשת הטלוויזיה FX Networks; את דמות זו גילם במשך כל שבע עונותיה של הסדרה עד לסיומה ב-2014.
עוד בשנת 2008, רוסי הופיע בנוסף גם בתפקידים קטנים בסרטי הקולנוע "קלוברפילד" ו"לילות אל איי".
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת גיבורי העל "לוק קייג'" מבית מארוול קומיקס, את דמותו של הרנן "שיידס" אלוורז (אנ'), עבריין רחוב מתוחכם, חסר מעצורים, מאיים, חלקלק ומניפולטיבי.
בשנת 2018 שב עם תפקידו לעונה השנייה.
בשנת 2021 גילם את ברט קאמינגס בסרט "צבא המתים" שהופק על ידי נטפליקס בבימויו של זאק סניידר.
באותה שנה שיחק במיני-סדרה "סיפור אמיתי" של נטפליקס; את דמותו של ג'ין, מעריץ נלהב של הסטנדאפיסט קיד, אותו מגלם קווין הארט.
בשנת 2022 שיחק לצדה של אוברי פלזה בסרט המותחן "אמילי הפושעת" בדמותו של יוסף; רוסי אף קיבל מועמדות על תפקידו לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בספטמבר 2024, רוסי לוהק לסרטו של אהרון הארווי "Come With Me" בתור כוכב הסרט ומפיק בפועל.
הסרט עוסק בגבר ממעמד הפועלים שמתמודד עם בעיות בעבודתו ומשפיע עליו שדרן רדיו המשדר תכנים פרובוקטיביים.
בשנת 2014 הוא נישא למייגן מקדרמוט, ולהם שני בנים, שנולדו בשנת 2015 ובשנת 2017; הם מתגוררים באוסטין, טקסס.
באוקטובר 2012, לאחר שהוריקן סנדי פגעה בסטטן איילנד, רוסי, עם חברים ובני משפחה, הקים את סטטן סטרונג, תוכנית שיקום לאזור המוכה.
סטטן סטרונג בנתה מחדש שלושה בתים עבור קורבנות ההוריקן.
רוסי הוא תומך ברווחת בעלי חיים והוא טבעוני מאז 1997. הוא השיק קמפיין עם האגודה ההומנית של ארצות הברית (אנ') כדי לשמור על כלבי רחוב.
הוא הופיע במודעה של PETA שמקדמת אימוץ חיות מחמד.
תיאודור הוֹיְס היה מדינאי גרמני ליברלי.
הנשיא הראשון של מערב גרמניה בין השנים 1949–1959. היה מאבות חוקת גרמניה כפי שנכתבה במועצה הפרלמנטרית שהתכנסה בבון בתקופת חלוקת גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
יחד עם הקנצלר קונראד אדנאואר ניצב מאחורי הצלחת ייצוב הדמוקרטיה בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה ו"הנס הכלכלי".
נולד בעיירה ברקנהיים שליד היילברון בוירטמברג.
למד כלכלה, מדע המדינה ותולדות האמנות באוניברסיטת מינכן ואוניברסיטת הומבולדט בברלין.
ב-1905 קיבל תואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת מינכן.
ב-1908 נשא לאישה את אלי הויס-קנאפ, כלכלנית ומדינאית אף היא.
הכומר שהשיא אותם היה ידיד משפחתה, אלברט שווייצר (זוכה פרס נובל לשלום לשנת 1952), נולד להם בן יחיד בשם ארנסט לודוויג הויס.
לאחר סיום לימודיו עבד כעיתונאי כלכלי בעיתונות הליברלית.
ב-1910 הצטרף למפלגה הפרוגרסיבית, שהתמזגה לאחר מלחמת העולם הראשונה עם הפלג השמאלי של המפלגה הליברלית הלאומית ויצרה את המפלגה הדמוקרטית הגרמנית.
לאחר כניסתו לתוקף של חוק ההסמכה, שהעניק לממשלה סמכות לחוקק חוקים ללא אישור הרייכסטאג (שהויס הצביע בעדו מחוסר-ברירה), פוטר הויס מחברותו ברייכסטאג ביולי 1933 בצו שהוציא שר הפנים הנאצי וילהלם פריק, בעת שבוטלו כל המפלגות פרט למפלגה הנאצית.
בתקופת הרייך השלישי היה הויס אדם פרטי.
החל מ-1941 עבד כעיתונאי בפרנקפורטר צייטונג, אחד העיתונים היחידים ששמרו על חלק קטן מעצמאותם במשטר הנאצי, ואת רשימותיו חתם בשם עט.
הוא שמר על קשר עם רשת של ליברלים גרמנים, שהובילה לקשר עם המחתרת הגרמנית לקראת סוף המלחמה.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, מינו אותו כוחות הכיבוש של ארצות הברית לשר החינוך של מדינת באדן-וירטמברג.
בין השנים 1946–1949 היה חבר הלנדטאג (Landtag; הפרלמנט המדינתי) של באדן-וירטמברג.
כן לימד היסטוריה במכון הטכנולוגי של שטוטגרט.
הויס ניסה (יחד עם וילהלם קילץ, שר הפנים לשעבר של רפובליקת ויימאר) להקים מפלגה ליברלית כלל-גרמנית, שתאחד פלגים ליברליים-ימניים וליברלים-שמאליים בכל אזורי הכיבוש של גרמניה.
לאחר שנכשל בכך נבחר בדצמבר 1948 ליו"ר המפלגה הדמוקרטית החופשית באזורי הכיבוש של ארצות הברית וחבר המועצה הפרלמנטרית (Parlamentarischer Rat) בבון.
בתפקידו זה היה בין ראשי המגבשים של חוקת גרמניה.
הויס כיהן כחבר הבונדסטאג הראשון החל ממאי 1949; הוא ויתר על המנדט שלו סמוך לאחר מכן, כאשר נבחר לנשיא בספטמבר 1949, במושב משותף מיוחד של שני בתי הנבחרים (Bundesversammlung) בסיבוב בחירות שני, מול נציג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה קורט שומאכר.
הנושא העיקרי שעמד לנגד עיניהם של אדנאואר והויס היה שיקום מערב גרמניה כמדינה מאוחדת ודמוקרטית.
הויס ביסס את תפקיד הנשיא כתפקיד ממלכתי, כללי ובלתי-מפלגתי, החותר לאחדות וקונצנזוס.
הויס ביקש להביע אמון וביטחון בדרכה החדשה של ארצו והקרין זאת הן פנימה כלפי אזרחי גרמניה והן החוצה, כלפי הקהילה הבינלאומית.
הוא גם הצהיר שגרמניה המערבית לא תשכח את ברלין ואת תושבי מזרח גרמניה ותאבק לשחררם מעולה של ברית המועצות.
בשנת 1952 נפטרה אשתו ובשנת 1954 נבחר מחדש לנשיא לכהונה שנייה בתמימות דעים.
את ביקורו הדיפלומטי הרשמי הראשון כנשיא ערך רק ב-1956, עת הוזמן על ידי פאולוס, מלך יוון.
בהמשך ערך ביקורים גם בטורקיה, איטליה, ארצות הברית ובריטניה.
ביקורים אלה הוכיחו לעולם את קבלתה המחודשת של גרמניה למשפחת העמים.
בשנת 1955 הביע התנגדות להקמתו מחדש של הצבא (הבונדסוור), אך לא היה יכול למנוע זאת.
חייליו וקציניו הראשונים של הצבא הושבעו על ידו.
לאחר שסירב להצעה לכהונה שלישית, פינה את תפקידו בסוף תקופת הכהונה השנייה, ב-12 בספטמבר 1959 לטובת היינריך ליבקה, איש המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
הויס הבין שחלק בלתי נפרד מהשיקום של גרמניה וקבלתה מחדש לקהילה הבינלאומית תלוי ביכולתה להתעמת עם עברה הנאצי.
פליקס שנער, השגריר הראשון של ישראל בגרמניה, כתב בזיכרונותיו כי הויס "הביע את רעיון החרפה הבלתי ניחמת של גרמניה בטבעת המושג 'בושה קולקטיבית' של העם הגרמני על מה שקרה".
הויס טבע את המושג 'בושה קולקטיבית' כחלופה ל'אשמה קולקטיבית' שהופנתה כלפיה ביקורת נרחבת מחוגים לאומיים.
בהקדשת המצבה לזכר קורבנות מחנה הריכוז ברגן-בלזן ב-1952, אמר הויס: "אסור לגרמנים לשכוח את מה שנעשה בשנים המבישות הללו.
[…] אף אחד, ממש אף אחד, לא יפטור אותנו מהבושה הזו".
יחסו של הויס לימי הרייך השלישי הקנה לו את אמונתם של אנשים רבים, כולל בישראל, וסייע להקל על הפשרת היחסים עם גרמניה, שההד לפשעיה נגד האנושות טרם שכך.
אישיותו של הויס סייעה אפוא להכרה בגרמניה ה"אחרת".
ב-5 במאי 1960, לאחר פרישתו, הגיע לביקור בישראל והתארח במושב שבי ציון, בראשו עמד ד"ר שויאר, ידיד נעוריו ובן עירו היילברון.
הויס התקבל בחום רב על ידי האליטה האקדמית הישראלית, שרבים מחבריה היו ילידי גרמניה.
הויס, שעיקר מעייניו האישיים נגעו לכתיבה ולתרבות, העריך שהתקרבות מחודשת בין העם היהודי והעם הגרמני לא תיווצר רק דרך חוזים כספיים וטקסים דיפלומטיים.
אבני היסוד של היחסים בין ישראל לגרמניה, הוא האמין, יהיו חילופי דעות פתוחים וכנים בין אינטלקטואלים, אמנים ופילוסופים משני הצדדים.
ביקורו בירושלים היה אפוא אחד משיאי סדרת מפגשים משמעותיים וביקורי גומלין, שבהם הוחלפו רעיונות בתחומי השכל והתרבות, ושלא נועדו בעבור מטרות דיפלומטיות.
מרטין בובר, גרשם שלום, עקיבא ארנסט סימון ושמואל הוגו ברגמן היו המארחים הרשמיים של האוס באוניברסיטה העברית, והם נשאו נאומי קבלת פנים בכנס שהתקיים לכבודו בקמפוס גבעת רם, בו דיבר הויס על עיצוב הדמוקרטיה.
למחרת בבוקר דיווח העיתון היומי מעריב כי "יש 750 מקומות באודיטוריום וייס באוניברסיטה העברית.
יותר מ-1,000 איש השתתפו בכנס, ורבים נשארו בחוץ." הביקור באוניברסיטה העברית הסב עונג רב להויס, ככל הנראה מכיוון שהיה זה האירוע היחיד במהלך סיורו הארוך בישראל בו לא הוזכרה השואה במפורש ולא הוצגו בפניו שאלות בנושא.
בתקופה שבה אזרחי ישראל המתינו לתחילת משפטו של אדולף אייכמן, שבועות ספורים לאחר שנודע לציבור, נושא פשעי השואה היה עניין רגיש ונדון רבות.
אי אפשר להכחיש שבמהלך הביקור ההיסטורי הזה, רבים בקרב האוכלוסייה הישראלית ביקרו בחריפות את קבלת הפנים החמה שקיבל נציג העם הגרמני.
הויס, שדווח כי הוא נושא עמו בכל עת פנקס קטן בו שירבט רשמים, פרסם זמן קצר לאחר ביקורו בישראל ספר ובו הצהרות שנשא בישראל ודברים שנאמרו לכבודו האוניברסיטה העברית.
באוגוסט 1960, חודשיים בלבד לאחר שובו לגרמניה, הוא שלח למרטין בובר עותק של הספר עם הקדשה חמה.
במהלך ביקורו בירושלים עשה הויס מחווה אישית לבובר וביקר אותו בביתו ברחוב חובבי ציון.
ב-1949 הוענק לו דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה החופשית של ברלין.
ב-1952 הוענק לו אות הצלב הגדול - מחלקה מיוחדת של מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (מסדר שהוא-עצמו ייסד).
ב-1953 הוענק לו אות צלב אביר גדול של מסדר הכבוד של הרפובליקה של איטליה.
ב-1956 הוענק לו אות כבוד של ממשלת אוסטריה.
ב-1959 הוענק לו ביריד הספרים של פרנקפורט פרס השלום של התאחדות הספרים הגרמנית.
כן על שמו קתדרה בניו סקול ומאז שנת 1964 מוענק פרס על שמו עבור נטייה דמוקרטית למופת.
דיוקנו הופיע על מטבעות 2 מארק עד החלת האירו.
מטוס השרד של ראשי השלטון בגרמניה נושא את שמו.
כן קרויים על שמו רחובות וכיכרות בערי גרמניה.
מעונו בעת שכיהן כנשיא פתוח כיום לציבור (Theodor-Heuss-Haus).
תיאודור אנגל (25 בפברואר 1898 – 2 במאי 1990) היה רופא אורתופד, מחלוצי הפיזיותרפיה בארץ ישראל.
אנגל נולד בשנת 1898 לרודולף רפאל ויוהנה (חנה) בביריך שבגרמניה, בן למשפחה מסורתית בת שלושה ילדים.
במלחמת העולם הראשונה לחם בצרפת.
בסיום המלחמה, למד רפואה בפרייבורג, בבון, בגיסן ובפרנקפורט.
בנוסף ללימודיו אנגל היה פעיל בתנועה הציונית "בלאו וייס".
בסיום לימודי הרפואה התמחה באורתופדיה בבית החולים העירוני של ויסבאדן.
בשנת 1928 ביקר אנגל בארץ ישראל, ובשנת 1934 עלו בני הזוג אנגל לארץ ישראל, לאחר שהייה קצרה בפריז.
בשנת 1937 עלו הוריו ואחיו היחיד מקס.
אנגל היה ממקימי החברה "פלאוולגה" ליצירת מדרסים מחומר חדשני אשר עליו נרשם פטנט.
בנוסף עסק אנגל שנים רבות עם מהנדס הכימיה מונסליזה במחקר על גבס סינתטי.
במרפאתו הפרטית הקים אנגל מכון לפיזיותרפיה.
אנגל עבד ככירורג אורתופד בבית החולים הדסה תל אביב, בבית חולים הירקון בבית החולים הצרפתי ביפו שהיה ממוקם ברחוב יפת ובבית חולים תל-השומר עד הגיעו לגיל שמונים.
אנגל ורעייתו התגוררו ברחוב יונה הנביא 40 בתל אביב.
אנגל נפטר בח' באייר תש"נ, 1990. נטמן בבית הקברות קריית שאול.
תיאודור אוברלנדר היה פוליטיקאי גרמני עם עבר נאצי שכיהן כשר לענייני פליטים בגרמניה המערבית בשנים 1953–1960 והיה חבר הבונדסטאג בין השנים 1953–1960 ושוב בין השנים 1963–1965.
אוברלנדר נולד במיינינגן לאב שהיה פקיד בשירות הציבורי של האימפריה הגרמנית וסוכן ביטוח.
הוא למד חקלאות באוניברסיטת המבורג ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשנים 1923–1927 וסיים תואר מוסמך.
בשנת 1928 הוא עבד בהדרכה חקלאית בברית המועצות במשך חצי שנה ולאחר מכן שב לאוניברסיטת ברלין וקביל ב-1929 דוקטורט על עבודה בנושא: "הבסיס החקלאי של ליטא".
בשנת 1930 קיבל דוקטורט לכלכלה מאוניברסיטת קניגסברג, על עבודה בנושא "מדיניות חקלאית למניעת נטישת הכפר בגרמניה".
בשנים 1930–1931 הוא שהה במדינות שונות, בהן ברית המועצות, סין, קנדה וארצות הברית, כעובד של חברת פורד.
בשנת 1931 הוא מונה למשרת הוראה במכון לכלכלה מזרח גרמנית בקניגסברג ובשנת 1933 הוא נהיה למנהל המכון.
משנת 1934 הוא היה גם פרופסור חבר בדנציג ומשנת 1937 באוניברסיטת קניגסברג.
בשנת 1938 הוא מונה לפרופסור לחקלאות באוניברסיטת גרייפסוואלד.
הוא כתב מספר ספרים על הצורך במעורבות גרמנית בחקלאות הפולנית והסובייטית שלטענתו לא היו כלכליות.
היו שטענו שאוברלנדר השתתף בפוטש במרתף הבירה בשנת 1923, בגיל 18. בשנת 1933 הצטרף אוברלנדר למפלגה הנאצית ולאס אה.
בשנת 1935 הוא נהיה לעוזר של אריך קוך ועסק באיסוף מידע על לא ארים בפרוסיה המזרחית ובתוכניות לאריזציה של האזור.
בשנת 1937 הוא הציע תוכנית לעידוד מתח בין יהודים, פולנים ורוסים בפולין על מנת להביא למאבקים פנימיים בפולין ולהכין את השטח להשתלטות גרמנית.
אולם החל משנת 1938, בין השאר בגלל חילוקי דעות עם קוך, סר חינו במפלגה הנאצית, הוא הודח מתפקידיו ונתבקש לא לעסוק בפוליטיקה.
לאחר פתיחת מבצע ברברוסה פעל אוברלנדר כיועץ ליחידה שניהלה את לבוב והייתה אחראית לפוגרומים בלבוב.
שאלת חלקו בפוגרומים אלו ליוותה את פעילותו הפוליטית.
לאחר המלחמה עבד אוברלנדר עבור המודיעין האמריקאי כיועץ לענייני מזרח אירופה עד שנת 1949. בתהליך הדה-נאציפיקציה הוא סווג כאנטי-נאצי.
לאחר מכן הוא הצטרף אל המפלגה הדמוקרטית החופשית ובשנת 1950 היה ממייסדי החזית הכל גרמנית של פליטים גרמנים, שהייתה מפלגה ימנית.
במאי 1953 הוא כיהן כשר לענייני פליטים של ממשלת בוואריה והואשם ברצון לנקוט צעדים חריפים נגד פליטים יהודיים שהתבססו במחנה פליטים בגרמניה.
לקראת סוף 1953 הוא מונה לשר לענייני פליטים של ממשלת גרמניה המערבית, דבר שעורר פרסומים רבים לגבי עברו הנאצי.
קנצלר גרמניה, קונראד אדנאואר, שהיה מודע לעברו הנאצי של אוברלנדר, העלים עין מעבר זה, מפני שרצה את מפלגתו בקואליציה שלו.
בעיתונות הואשם אוברלנדר כמי שמינה נאצים לשעבר לתפקידים שונים.
הסערה סביב מינויו לממשלה דעכה עם הזמן.
בשנת 1956 הוא עבר אל המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
באוקטובר 1959 התעוררה שוב המחאה נגד אוברלנדר על רקע טענות שהיה לאוברלנדר חלק בפרעות לבוב.
אוברלנדר טען שהרוסים הנסוגים בצעו טבח בעיר בעת נסיגתם ושיחידתו שהייתה מורכבת ברובה מאוקראינים נתקבלה בפרחים ולא ירתה אפילו ירייה אחת בששת ימי שהותה בעיר.
בנובמבר 1959 הוקמה ועדה בינלאומית לבדיקת ההאשמות נגד אוברלנדר.
הוועדה טיהרה את אוברלנדר בינואר 1960 וטענה שלא נמצאו ראיות להשתתפותו בטבח בלבוב.
בהתאם לכך הודיע אוברלנדר שלא יתפטר ואדנאואר הצדיק את אוברלנדר וטען שהטבח בלבוב בוצע בידי הרוסים.
אולם הביקורת כלפי אוברלנדר לא שכחה ונוספו עדויות חדשות שטענו לאחריותו של הגדוד של אוברלנדר לפוגרום בלבוב.
במרץ 1960 הציע אוברלנדר להתפטר, אולם אדנאואר סירב לקבל את ההתפטרות.
בתחילת אפריל 1960 פורסם שאוברלנדר יצא לחופשה ממושכת ובתחילת מאי התפטר.
גרמניה המזרחית הזמינה את אוברלנדר למשפט ומשלא נענה להזמנה דנה אותו בהיעדרו למאסר עולם.
תיאו קליין היה עורך דין צרפתי, ששימש כנשיא "קריף", ארגון גג של הארגונים היהודיים בצרפת, ביו השנים 1983 ל-1989. קליין היה ציוני, אך בראש ובראשונה ראה עצמו כפטריוט צרפתי, והיה ביקורתי מאוד כלפי מדיניות החוץ של מדינת ישראל.
קליין נולד בפריס והיה נינו של הרב הראשי לשעבר של מחוז העיירה קולמר, שלמה זאב קליין.
לפני מלחמת העולם השנייה היה פעיל בתנועת הצופים היהודים בצרפת.
במהלך המלחמה היה ממנהיגי התנגדות היהודית בצרפת, ועזר להעביר ילדים יהודים לשווייץ הנייטרלית.
בזמן המלחמה פגש את אשתו ליליאן.
קליין סיים תואר במשפטים במכון למדע המדינה פריז.
החל מ-1945 עבד כעורך דין בבית המשפט לערעורים של פריז.
בשנת 1970 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין בישראל, ופתח משרד בישראל.
היה חבר בבית הדין הבינלאומי לבוררות.
בשנת 1978 ייסד את משרד עורכי הדין קליין ושות' (שאחר כך שונה שמו ל-KGA Avocats).
לאחר פרישתו, קליין העביר ימי עיון וכתב על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
קליין עזר לשקם את הקהילה היהודית בצרפת לאחר המלחמה ועבד עם ארגונים יהודיים רבים.
בשנים 1945 - 1950 כיהן כנשיא האיחוד איחוד אגודות הסטודנטים היהודים של צרפת, שהיה בין מייסדיו.
ב-1967 היה בין מייסדי מרכז המידע למען ישראל בצרפת.
בשנות ה-60 פנה לשגריר ישראל בצרפת, ולטר איתן, וביקש להיות אזרח ישראלי, מבלי שיצטרך לגור בישראל באופן קבוע, מאחר שביקש להמשיך בקריירה המשפטית שלו בצרפת.
הוסכם שאם ירכוש דירה בישראל יקבל אזרחות מתוקף חוק השבות וב-1968 היה לאזרח ישראלי, לאחר שרכש דירה ביפו העתיקה.
עמד בראש ארגון ידידי ההסתדרות הכללית של העובדים בצרפת.
ב-1975 סגר את משרד עורכי הדין שהקים בישראל.
המשרד ייצג בין השאר את עסקי יקותיאל פדרמן ובנק לאומי באירופה.
משנת 1970 עד 1973 היה קליין סגן נשיא הקריף, והיה נשיא בשנים 1983-1989. הוא ייסד את ה- Dîner du CRIF בשנת 1985, אירוע שנתי של הארגון בהשתתפות מנהיגי צרפת.
היה גם חבר הקונגרס היהודי האירופי.
בשנת 2012, קליין ניתק את קשריו עם הקריף, במכתב לנשיא, ריצ'רד פרסקייה, ביקר את תגובתו לפרשת מוחמד א-דורה.
בשנות השמונים, יחד עם ז'אק שיראק, ג'ק לאנג וקלאוד-גרארד מרקוס, קליין היה דמות מפתח בפתיחת המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות.
הוא היה סגן נשיא המוזיאון משנת 1988 עד 2001, ואז שימש כנשיא עד 2011. תרם כספים ויצירות אמנות למוזיאון.
קליין שימש כחבר בוועד הבינלאומי של מוזיאון אושוויץ בירקנאו.
בשנת 1987 היה מעורב במשא ומתן לפשרה, במחלוקת על המנזר של המסדר הכרמליתי ליד אושוויץ.
בשנת 1986 ביקר את החלטת שר המשפטים אברהם שריר לא להסגיר את העבריין ויליאם נקש לצרפת, בטענה שביטחונו האישי לא יהיה מובטח בכלא הצרפתי.
בעקבות האינתיפאדה הראשונה קרא לפתוח במשא ומתן לשלום עם ההנהגה הפלסטינית, והפסקת הפגיעה באזרחים.
קליין לקח חלק במפגשים עם הנהגת אש"ף באירופה, בהם השתתפו גם ישראלים.
בנובמבר 2001 בית המשפט בצרפת מינה את קליין כבורר במחלוקת בין ישראל ואירן על חברת קו צינור אילת אשקלון.
הצופה, תרגום: לי עברון, הוצאת כרמל, 2000
אלוהים לא הגיע לפגישה, תרגום: לי עברון, הוצאת כרמל, 2005
פרדיננד תיאודור הילדברנדט היה צייר גרמני.
הוא היה נציג חשוב של בית הספר לציור בדיסלדורף.
הילדברנדט נולד בסטטין כבן לאמן, והלך לאקדמיה לאמנות בברלין בגיל שש עשרה בשנת 1820. כאן היה תחילה תלמידו של יוהאן גוטפריד נידליך, ומשנת 1823 של וילהלם פרידריך שדו.
כששדו מונה לאקדמיה לאמנות בדיסלדורף בשנת 1826, עבר הילדברנדט לשם יחד עם יוליוס היבנר, קרל פרידריך לסינג, היינריך מוק, כריסטיאן קוהלר וקרל פרדיננד זון.
לאחר סיום לימודיו בדיסלדורף, הוא קיבל שם עבודה כעוזר מורה בשנת 1832. ארבע שנים לאחר מכן מונה לפרופסור, וככזה הפך עם הזמן למרצה רב השפעה בבית הספר לציור בדיסלדורף.
הילדברנדט מילא תפקיד מרכזי בהקמת עמותת האמנים מלקסטן.
בשנת 1854 חלה במחלת נפש ומאז הצליח לעבוד במשרה חלקית בלבד.
אך לאחר שהוא שרד מחלת מוח ממושכת, הוא כבר לא השיג את יכולתו הקודמת.
בשנים האחרונות לחייו הוא היה חולה מאוד ואף תמונה לא צוירה.
הילדברנדט נפטר בגיל 70 ב־29 בספטמבר 1874 בדיסלדורף ומצא את מקום המנוחה האחרון שלו בבית העלמין בגולצהיים.
הוא ביצע מחקר שיטתי על החרקים של דיסלדורף והסביבה החל במאה ה-19. תיאודור הילדברנדט ויוליוס אדוארד ברסלמן (1810–1872), מורים בבית הספר החופשי האוונגליסטי בדיסלדורף, חקרו את החיפושיות של דיסלדורף משנת 1830 ואילך.
ב"סקירה כללית על החיפושיות של מחוז הריין" מאת ארנולד פורסטר, שפורסם בשנת 1847, נרשמו 2747 מינים של חיפושיות, 1400 מהם בעיר דיסלדורף, כאשר הילדברנדט וברסלמן היו מקור המידע.
הילדברנדט היה בעל אוסף גדול של חיפושיות.
בשנת 1851 ביקר אותו הסטודנט גוסטב קראץ מבון, שבשנת 1856 הפך לחבר מייסד של "האגודה האנטומולוגית ברלין".
לתיאודור הילדברנדט היו שמונה ילדים, שלושה בנים וחמש בנות.
בתו פרידריקה אוגוסט (נולדה ב-27 באוגוסט 1837) הפכה גם לציירת.
היא נישאה לווילהלם אדוארד ווס בשנת 1861. בנו יוהאן מריה הילדברנדט (1847–1881) הפך לבוטנאי וחוקר.
לאחר שכבר זכה לשם כאמן ב-1832 עם ציור הז'אנר ההיסטורי שלו "הלוחם וילדו", הוא השיג את פריצתו האמנותית בשנת 1835 עם ציור ההיסטוריה "רצח בניו של אדוארד הרביעי".
הציור ממחיש את העלילה המקבילה לדרמה ריצ'רד השלישי מאת ויליאם שייקספיר.
הסיפור נכתב בהשראת הציור "רצח הבנים" מאת פול דלארוש, שנוצר בשנת 1830 והוקדש לאותו נושא.
הילדברנדט נסע לפריז בשנת 1830 כדי להכין תמונה זו.
הגרסה הגדולה יותר הגיעה לאוסף של פון שפיגל בהלברשטאדט, והתמונה הקטנה יותר לאוסף של הרוזן ראז'ינסקי בברלין.
עבודה זו נודעה גם באמצעות חריטת הנחושת על ידי פרידריך קנולה.
כל התמונות הללו מראות את השפעת הסגנון ההולנדי עליו, לאחר שביקר בהולנד לראשונה בשנת 1829. השפעה קטנה יותר הייתה למסעו האיטלקי (1830–1831), שלא הצליחו לשנות את סגנונו הריאלית.
המבקרים שיבחו את הציור "אמת מתעתעת" כביטוי מקסים של ילדים ישנים.
במובן זה, הילדברנדט הוא אחד החלוצים הראשונים של הכיוון הריאליסטי בדיסלדורף.
היו לו יכולות טובות לרפרודוקציה של הטבע, במיוחד בפורטרטים, כמו כישרונו להנציח בתמונות היסטוריות תוכן דרמטי.
"תיאודור בון: הנאשם" הוא הספר השלישי בסדרת תיאודור בון של הסופר ג'ון גרישם.
זהו גם הספר השלישי שג'ון גרישם כתב לבני נוער, בניגוד לרוב ספריו המיועדים יותר למבוגרים.
הספר פורסם לראשונה ב־2012, אך הוצא לאור בעברית לראשונה ב־2013, על ידי הוצאת מודן, ותורגם על ידי כנרת היגינס - דוידי.
הספר שייך לסוגת המתח, האופיינית לספריו של המחבר.
הסיפור מתמקד בחייו של תיאודור בן ה-13 (המכונה לעיתים גם תיאו).
תיאודור הוא ילד מקובל שגר בעיר די קטנה, ששואף לעסוק בעריכת דין, כשיגדל, כמו שני הוריו.
תיאו נשלח מבית הספר לסקר משפט רצח שהתקיים בעיר, ושם מתחילה התעלומה.
המשפט נדחה, ותיאו שב לבית הספר, שם הוא מגלה שגנבו פריטים מן הלוקר שלו.
הוא מחליט לא לספר לאף אחד, מה שיתברר כטעות גדולה לאחר מכן.
הוא גם מגלה שמישהו חיבל בצמיגי אופניו.
תיאודור מוצא את עצמו כחשוד המרכזי בפריצה לחנות מחשבים ומכשירי אלקטרוניקה בעיר.
בשלב זה הוא כבר בטוח שישנו קשר בין ששלושת המקרים.
הוא מגלה שחיבלו בצמיגיו פעם נוספת, ואף ניפצו חלון במשרד עורכי הדין של הוריו, ממש לידו!
החוקרים נושפים בעורפו, ומתחיל להיראות כאילו תיאודור כבר לא ינצל.
בפעולה של הצופים, תיאו מגלה שצמיגי אופניו חובלו פעם נוספת!
הוא מתקשר לאביו שיבוא לאסוף אותו והם לוקחים את האופניים לתחנת המשטרה, כראייה.
הניסיון לא נוחל הצלחה, ותיאו הצעיר מבין שהוא צריך לקחת את העניין ליידים.
הוא מתייעץ עם דודו אייק שגם הוא עורך דין לשעבר, ולאחר שתיאו מספר לו שאין לו שום אויבים, אייק מעלה קו חקירה חדש.
הוא סובר שמדובר בילדיה של לקוחה שאמו של תיאו ייצגה (בתור עורכת דין לגירושין) שרצו לנקום.
בעזרת חקירה משותפת של אייק, שלו, של חבריו וחברתו הטובה אפריל, הם מצליחים למצוא זוג אחים שתואמים לכל הקריטריונים.
האח הצעיר לומד בבית הספר של תיאו.
תיאו מוסר את המידע למנהלת בית הספר.
בעזרת חקירה משולבת של המנהלת והמשטרה, שנגמרת בצו חיפוש בבית השניים, הם נעצרים, ותיאו כבר לא בחזקת חשוד.
תיאודור "תיאו" בון - הדמות הראשית.
בן 13, מצליח ומקובל, מתעניין בעריכת דין וחניך בצופים.
מואשם בפריצה וגניבת סחורה מחנות המחשבים של ביג מאק, אך בסוף הסיפור מזוכה.
במהלך הפרשה מתמודד תיאו עם מצבים מאתגרים, כגון הצקות מבני כיתתו.
בנם של וודס ומרסלה בון.
מרסלה בון - אמו של תיאודור.
עורכת דין לענייני גירושין, שבין היתר מתעסקת בגירושי משפחת פין.
וודס בון - אביו של תיאודור.
אייק - דודו של תיאודור וחברו הטוב.
עורך דין לשעבר שהסתבך עם החוק, עוזר לתיאו לפתור את הפרשיה.
ג'ונה וג'סי פין - אחים בגיל נוער.
הוריהם נמצאים במאבק גירושים שבו אמם שמיוצגת על ידי אמו של תיאודור מרסלה זוכה במשמורת.
הם בוחרים לנקום בעזרת פריצה לחנותו של ביג מאק והפללה של תיאודור.
אפריל פינמור - חברתו הטובה של תיאודור.
וודי - חברו של תיאודור.
עוזר לו בפיענוח הפרשה, ושומר על גבו נגד ההצקות שהוא חווה בעקבות הפרשה.
ביג מאק - בעל חנות המחשבים שנפרצת.
בעוד חלקן מדברות על ספר מתח עשוי היטב, בעל כתיבה קולחת, מהספרים שמושכים את הקורא לקריאה נמרצת וממושכת, אחרות בוחרות לציין רדידות מסוימת, כאילו הסופר מנסה למלא תבנית של ספר נוער שרק נוער יסתפק בו.
תיאודור אלכסנדר קורביאנו הוא כדורגלן קנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טורונטו מה-MLS בהשאלה מגרנדה, ובנבחרת קנדה.
קורביאנו גדל במחלקות הנוער של טורונטו ווולברהמפטון וונדררס.
ב-16 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של וולברהמפטון וונדררס, בהפסד 0–2 לטוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור ה-36 בפרמייר ליג לעונת 2020/2021.
ב-2 באוגוסט 2021 הושאל קורביאנו לשפילד ונסדיי מהפוטבול ליג הראשונה, במדיה ערך 13 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-6 בינואר 2022 הושאל קורביאנו למילטון קינס דונס מהפוטבול ליג הראשונה, במדיה ערך 17 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-28 ביולי 2022 הושאל קורביאנו למשך עונה אחת לבלקפול מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-25 במרץ 2021 ערך קורביאנו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קנדה, בניצחון 1–5 על נבחרת ברמודה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קנדה בטורניר גביע הזהב 2021, וערך שלוש הופעות בטורניר, וכן הבקיע שער בניצחון 1–4 על נבחרת מרטיניק במסגרת שלב הבתים של הטורניר.
תיאודור הופמן היה איש צבא מזרח גרמני.
הוא כיהן כמפקד הצי של גרמניה המזרחית בשנים 1987–1989 וכשר ההגנה האחרון בממשלת מזרח גרמניה בשנים 1989–1990.
הופמן נולד בכפר גוסטוול שבחבל מקלנבורג למשפחת חקלאים.
בצעירותו היה חבר בתנועת הנוער הגרמני החופשי.
בגיל 17 הוא התנדב לשרת במשטרה הימית של מזרח גרמניה.
בהמשך הוא התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים, אותו סיים בשנת 1955. הופמן שירת תקופה קצרה כקצין הדרכה.
בשנת 1956 מונה למפקד ספינת טורפדו, עליה פיקד במשך 3 שנים.
ב-1960 עד 1963 למד באקדמיה צבאית של הצי הסובייטי בלנינגרד.
לאחר שובו מהלימודים בברית המועצות מילא שורה של תפקידים בשייטת השישית של הצי המזרח גרמני.
בשנת 1968 מונה לראש המטה של השייטת.
בשנים 1971–1974 פיקד על השייטת השישית.
בשנת 1974 מונה לראש אגף מבצעים במטה של הצי המזרח גרמני.
בשנת 1977 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
בשנת 1985 מונה לראש המטה של הצי המזרח גרמני.
ב-1 במרץ 1987 הועלה תיאודור הופמן לדרגת ויצה-אדמירל וב-1 בדצמבר של אותה שנה – הוא התמנה למפקד הצי המזרח גרמני ובמקביל גם לתפקיד סגן שר ההגנה של מזרח גרמניה.
בנובמבר 1989, בעקבות מחאה ציבורית, התפטרו מתפקידם מרבית שרי הממשלה המזרח גרמנית.
תיאודור הופמן התמנה לשר ההגנה של מזרח גרמניה במקומו של היינץ קסלר.
בעקבות המינוי הועלה הופמן לדרגת אדמירל.
הופמן מילא את תפקיד שר ההגנה והמפקד בפועל של צבא העם הלאומי עד לאיחוד גרמניה מחדש ב-1990.
לאחר איחוד גרמניה עבד הופמן כיועץ בחברות ספנות שונות בגרמניה.
הוא מת בביתו בברלין ב-1 בנובמבר 2018.
תיאודור גומפרץ היה פילוסוף יהודי-אוסטרי.
גומפרץ נולד וגדל בברנו למשפחה מיוחסת.
אביו היה סוחר אמיד ויהודי דתי וגומפרץ חונך ברוח התורה בגיל צעיר.
אולם בהגיעו לגיל בר מצווה הוא עזב את דרך המצוות בהשפעת מורו שחשף אותו לדברי הפילוסופים פרידריך שליירמאכר, וגאורג וילהלם פרידריך הגל.
הוא למד משפטים ובלשנות באוניברסיטת וינה.
הוא עזב את האוניברסיטה לפני קבלת תואר דוקטור.
בשנת 1867 נהיה פריבט-דוצנט ללשונות קלאסיות.
באותה שנה הוא התחתן עם קרולינה ביטלהיים.
בשנת 1871 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1873 היה לפרופסור מן המנין.
הוא ניצח על תרגום לגרמנית של ספריו של ג'ון סטיוארט מיל.
בשנת 1901 הוא צורף לבית האצילים (בית הלורדים - הבית העליון) של אוסטריה, על ידי הקיסר פרנץ יוזף.
בבית האצילים הוא נלחם עבור זכויות לנשים.
בשנת 1925 נרכשה ספרייתו על ידי הספרייה הלאומית והועברה לירושלים.
גומפרץ החליט בצעירותו שאין זה מן היושר לעזוב את היהדות ולימים הצטער על כך.
לאחר פרסום מדינת היהודים של בנימין זאב הרצל, תקף גומפרץ את הרצל בעיתון "די צייט".
הוא גם יצא נגד הלאומיות היהודית והדרישה לנציגים יהודים נפרדים בבחירות.
תורגם לעברית על ידי שרגא פייבל פרנקל ויצא לאור על ידי יהודה יונוביץ ובעריכת משה יוסף גליקסון.
תיאודור היא אופרה ישראלית על תיאודור הרצל, שהולחנה על ידי יונתן כנען עם לברית מאת עידו ריקלין.
האופרה עוקבת אחרי 2 צירי זמן שמתערבבים זה בזה: אחד מתרחש ב-1881, ובו הרצל בן ה-21 מנסה להתערבב בחברה הוינאית; ושני ב-1895 ובו הרצל בן ה-35 חוזה במשפט דרייפוס ובאנטישמיות הגוברת, ומתחיל לחפש בלהט פתרון.
האופרה עלתה במאי 2023 באופרה הישראלית תל אביב-יפו, בניצוחו של נמרוד דוד פפר, ובמאי 2024 הופצה הקלטה של האופרה בבתי הקולנוע.
האופרה נוצרה לאורך שלוש שנים, החל מ-2020-2021. תחילה בוצעה סדנה מוזיקלית שמשתפת מלחין, זמרים, מנצח וכותב טקסטים.
כתיבת המוזיקה והמילים (לִיבְּרִית) נעשו במעין פינג פונג שבין המלחין יונתן כנען לבין כותב המילים (ובהמשך גם הבמאי) עידו ריקלין.
השני כותב סקיצה של תמונה, כנען מלחין כמה גרסאות שלה, ובתהליך משותף מתגבשת המוזיקה והליברית הסופי.
העובדה שבמהלך העבודה היו נוכחים גם מנצח נמרוד דוד פפר וצוות הזמרים, אפשרה כתיבת מוזיקה מותאמת אישית לזמר ולאפשרויות הקוליות שלו.
כך למשל מסביר פפר כיצד הלכה והשתנתה והתפתחה האריה של ז'ולי, רעייתו הזועמת של הרצל, תוך כדי העבודה עליה.
היזומה ליצירה הגיעה מהפילנתרופ דניאל חוסידמן, שגם אפשר את כתיבתה וביצועה מבחינה כלכלית.
יון פדר כתב ב-ynet: "המוזיקה של כנען מרתקת; מצד אחד זו מוזיקה עכשווית של המאה ה-21, אך בו בזמן היא רוויה הדים מקומיים - לרגע נדמה שמבצבצים כאן וילנסקי או סשה ארגוב, אולי משה זורמן או יוחנן זראי.
היא קלילה לעיתים, מעמיקה ורבודה לעיתים.
וניכר שכנען עסק במגוון ז'אנרים בקריירה שלו מקלאסי מובהק ועד למחזמרים ורוק." בריאיון למעריב, כנען אמר ש"מה שמשותף לכל הסגנונות שאני נוגע בהם זו מוזיקה מלודית ודרמטית וזה מה שיהיה ניכר ב'תיאודור'.
זה כולל רגעים מאוד דרמטיים לצד רגעים מלודיים ושיריים".
כך המוזיקה מתוארת באתר האופרה:
האופרה צולמה והופצה בבתי הקולנוע בארץ בתקופת יום העצמאות 2024.
יון פדר שיבח את האופרה בביקורתו ב-ynet, וכתב: "שורה תחתונה: זוהי אופרה מצוינת.
היא מעניינת, מעוררת מחשבה, המוזיקה סוחפת והביצוע משובח.
מגזין האופרה הבין-לאומי "Opera Now" בחר ב"תיאודור" לאחת משבע ההפקות הטובות של שנת 2023.
תיאודואלד (Theudoald, או תיאודאלד Theodald; בערך 708 – 741) היה המאיורדומוס (ראש הארמון) הפרנקי לזמן קצר בשנת 714, לאחר מותו של סבו, פפין האמצעי.
תיאודואלד היה הבן החוקי, אך מאוחר יותר נטען שהוא לא חוקי, של גרימואלד הצעיר (בנם של פפין האמצעי ופלקטרודיס) ותיאודסינדה מפריזיה (בתו של המלך רדבוד ).
לפיכך, הוא היה נכדו של המלך הפריזי.
סבתו של תיאודואלד, פלקטרודיס, ניסתה לגרום לסבו, פפין, להכיר בו כיורש הלגיטימי של כל אדמות הפיפינים, במקום קרל מרטל.
לאחר מותו של פפין, בשנת 714, מונה תיאודואלד למאיורדומוס של הממלכה הפרנקית (כמסתבר, בגיל 6 בלבד).
אולם בשנת 715 הכתירה האצולה את רגנפריד למאיורדומוס של נויסטריה ואת קרל מרטל למאיורדומוס של אוסטרזיה.
רגנפריד הביס את תיאודואלד וכוחותיו בספטמבר 715 בקרב קומפיין ; תיאודואלד חזר לקלן.
סבתו נכנעה בשמו בשנת 716 לכילפריך השני מנויסטריה ולרגנפריד.
למרות שקרל מרטל הוכרז כיורשו של פפין מהרסטל, כאשר תפס את השלטון, הוא אפשר לאחיינו לחיות, במקום להרוג אותו, כפי שהיה נהוג לעיתים קרובות בימי הביניים.
תיאודואלד מת, כפי הנראה הרגו אותו, בסביבות שנת 741, לאחר מותו של קרל מרטל, דודו ומגנו.
תיאודברט השני (Theudebert II; 585 בערך – 612) היה מלך אוסטרזיה בשנים 595–612.
תיאודברט היה בנו ויורשו של המלך הפרנקי כילדברט השני.
הוא היה בנה של אחד מפלגשיו של אביו.
תיאודברט קיבל לידיו את ממלכת אוסטרזיה, ובנוסף לה את הערים (civitates) פואטייה, טור, לה פווי-אן-ולה, בורדו, שאטודון , כמו גם את חבל שמפאן, חבל אוברן, , ואלמאניה שמעבר להרי היורה.
במהלך שנותיו המוקדמות, שלטה סבתו ברונהילדה עבורו ועבור אחיו תיאודריך השני, שקיבל את ממלכת בורגונדיה .
לאחר ששני האחים הגיעו לבגרות, הם היו לעיתים קרובות במלחמה, כאשר ברונהילדה מצדדת בתיאודריך.
בשנת 599, הביס תיאודריך את תיאודברט בסנס, אבל אז שני האחים התחברו נגד בן דודם כלותאר השני והביסו אותו בדורמלס (ליד מונטרו ), ובכך הניחו את ידיהם על חלק גדול של נויסטריה (600–604).
אולם בשלב זה החלו שני האחים להילחם זה בזה; תיאודריך ניצח את תיאודברט באטאמפ .
בשנת 605 סירב תיאודברט לסייע לאחיו כאשר כלותאר השני פלש אל ממלכתו.
בשנת 610, לקח תיאודברט בכוח את אלזס מאחיו ותיאודריך שוב נלחם בו.
תיאודברט הובס באופן מכריע על ידי תיאודריך בטול ובזולפיך בשנת 612. תיאודברט נכלא במנזר בהוראת סבתו, והומת יחד עם בנו מרובך.
הוא היה נשוי לביליכילדיס .
ייתכן שבתו אמה התחתנה עם Eadbald מקנט .
תיאודור לסינג היה פילוסוף ופובליציסט יהודי-גרמני שחי בגרמניה.
תיאודור נולד למשפחה יהודית מתבוללת בהנובר.
אביו היה רופא, ואמו הייתה בת למשפחת בנקאים.
עם סיום לימודיו בגימנסיה החל ללמוד רפואה באוניברסיטאות פרייבורג, בון ולבסוף מינכן, שם החליט ללכת אחר נטיות לבו ופנה ללמוד ספרות, פילוסופיה ופסיכולוגיה.
את לימודי הפילוסופיה סיים בדיסרטציה על הלוגיקן הרוסי אפריקן ספיר .
במהלך לימודיו התנצר; מאוחר יותר חזר לחיק היהדות בעקבות אירוע אנטישמי שחווה במוסד האקדמי שבו לימד, הפך לציוני נלהב, ואף ביקר בארץ ישראל.
בשנת 1925 הוא כתב מחקר אופי על המועמד לנשיאות, פאול פון הינדנבורג, שבו הזהיר מפני בחירה באיש.
את הינדנבורג עצמו הוא תיאר כאיש לא מתוחכם, חף מיומרות אינטלקטואליות, אולם מאחוריו עלולים לפעול כוחות פוליטיים מסוכנים.
מאמר זה הקנה לו את שנאת האופוזיציה הלאומנית הגרמנית וקבוצות אתניות שונות.
סטודנטים הקימו ועדה למאבק בלסינג, הם קראו להחרים את הרצאותיו, ושיבשו אותן באלימות.
לבסוף אף הופסקה עבודתו כמרצה ונאסר עליו להרצות.
בשנת 1930, שלוש שנים לפני עליית היטלר לשלטון פרסם ספר שעורר הדים רבים בשם "השנאה-העצמית היהודית" (Der jüdische Selbsthaß), שבו ניסה להסביר את תופעת השנאה העצמית היהודית – משכילים יהודים אנטישמיים אשר הסיתו כלפי העם היהודי ואשר ראו ביהדות את מקור הרוע בעולם.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ב-30 בינואר 1933, לסינג החל לתכנן את בריחתו מגרמניה.
ב-1 במרץ נמלט עם אשתו אדה לעיר מריינבד שבצ'כוסלובקיה, משם המשיך בפעילות העיתונאית שלו בעיתונים מקומיים בשפה הגרמנית.
בחודש יוני 1933 הופצה הודעה בעיתונים הסודטים בצ'כוסלובקיה שהבטיחה פרס לכל מי שיחטוף וימסור את לסינג לשלטונות הגרמניים.
ב-30 באוגוסט 1933 ירו בו המתנקשים הנאצים מקס רודולף אקרט, רודולף זישקה וקארל הונל דרך חלון חדר העבודה שלו ופצעו אותו אנושות.
למחרת הוא מת מפצעיו בגיל 61 בבית החולים במריינבאד.
הגותו - מקור השנאה העצמית היהודית
המוסר היהודי המפותח הוא גם המפתח לפתולוגיה של השנאה האוטו-אנטישמית.
האדם אינו רוצה לדעת רק מהי הסיבה לאסונות הפוקדים אותו, אלא גם מדוע.
בעוד מרבית האנושות תזקוף את האשמה לפתח האחר – האויב – היהודי מקבל על עצמו אשמה, משום שהוא רואה בכל אסון עונש שהוא בד בבד כפרה על חטא.
תכונה זו מקורה באלפי שנות סבל.
סיבה נוספת לשנאה העצמית נעוצה בסביבה הלא-יהודית.
תהליך הדמוניזציה של הקורבן הוא תהליך פסיכולוגי שכיח כדי להתגבר על נקיפות מצפון על עוול שנעשה.
2,000 שנה של רדיפה נוצרית שינו משהו במהות הפנימית היהודית עד שגם היהודים השתכנעו שהעוולות מגיעות להם, ובלשונו של לסינג:
השנאה-העצמית היהודית (Der jüdische Selbsthaß), ברלין: יודישער פערלאג, 1930 (ניתן להורדה בארכיון האינטרנט)
תיאודור לבנשטיין-לביא (Theodor Löwenstein-Lavi; 1905, טורנו סוורין – 2 באוגוסט 1983) היה היסטוריון, עיתונאי, מורה ופעיל ציוני יהודי רומני.
נחשב לאחד התאורטיקנים העיקריים של הציונות ברומניה.
התיישב בישראל בשנת 1957 אחרי שהיה מספר שנים אסיר ציון בימי השלטון הקומוניסטי.
תיאודור לבנשטיין נולד בטורנו סוורין בשנת 1905. את שמו, תיאודור, קיבל לזכרו של הרצל.
אחרי לימודי תיכון בעיר הולדתו, למד פסיכולוגיה וסיים דוקטורט בחינוך (פדגוגיה) בפקולטה לספרות ופילוסופיה של אוניברסיטת בוקרשט.
את עבודת הדוקטורט בתחום הפסיכו-פדגוגיה עשה תחת הדרכתו של פרופ' ג'ורג'ה ג.
בין שתי מלחמות העולם היה לביא פעיל בעיתונות היהודית ובעיתונות הספרותית ברומניה וכתב לפעמים בשמות עט כמו "ליביו תיאודורו" או "בנימין לוי".
את תחילת הקריירה העיתונאית בתקשורת היהודית עשה בשנת 1920 בעיתון "Mântuirea" (הגאולה).
אחר כך עד שנת 1939 כתב והיה לעורך ראשי בעיתון "השמונאה" (Hasmonaea), ביטאון הנוער הציוני.
לבנשטיין היה פעיל גם בכתבי-העת ספרותיים ""Adam" ("אדם"), "Știri literare" ("חדשות ספרותיות"), "Vremea" ("הזמן"), "Cuvântul liber" ("המילה החופשית") וגם ב- "Ecoul evreiesc (ההד היהודי).
ב-1927–1929 היה העורך הראשי של כתב העת Știri din lumea evreiască (חדשות מן העולם היהודי).
פרסם מאמרי בקורת ספרותית, מסות על אסתטיקה, מאמרים פוליטיים.
עבד גם כמנהל בית ספר יהודי בבוטושאן ואחר כך, עד שנת 1940 כיהן כמנהל בית הספר היהודי "לוקה מויסה" בפלוישט.
וילהלם פילדרמן מינה אותו למנהל המכון להכוונה מקצועית שליד "איחוד היהודים הילידים".
באותה תקופה למד לבנשטיין בקורס של הרב יעקב נימירובר על ההיסטוריה של עם ישראל ובסמינר של הרב חיים ברזיס על המתודולוגיה של חקר תולדות היהודים.
בהמשך ניהל לביא את מחלקת התרבות של ההסתדרות הציונית ברומניה ונחשב לתאורטיקן של התנועה.
בגלל החרפת האווירה העוינת כלפי היהודים בפלוישט עברו משפחתו, ואחר כך הוא עצמו, לגור בבוקרשט.
גם שם ניהל, לתקופה קצרה, בית ספר של הקהילה היהודית.
בימי הדיקטטורה הפשיסטית-צבאית ברומניה (1940–1944) לימד לבנשטיין היסטוריה יהודית במכללת אוֹנסקו (Onescu) שאולתרה על ידי היהודים בבוקרשט כמוסד אקדמי יהודי אחרי שנאסרה גישתם למוסדות ההשכלה הגבוהה הרומניים.
בשנת 1934 פרסם לבנשטיין ספר בשם "תולדות הציונות" ברומנית, ספר שפורסם שוב בשנת 1945. כמו כן פרסם את הקובץ "ישראל בעמים: תרומת היהודים בכל תחומי הפעילות" (1939) (עם נחום קיצלר) וכתב מונוגרפיה על תאודור הרצל, שפורסמה ב-1945. בשנים 1948-1944 לביא ערך את כתב העת "Viața evreiască (החיים היהודים).
ד"ר לבנשטיין נעצר בתחילת שנות החמישים בגלל פעילות ציונית והוחזק במעצר ובבתי סוהר שונים בשנים 1950–1955. לאחר שחרורו עלה לישראל בשנת 1957 ועִברת את שם משפחתו ל"לביא".
את התקופה בה נרדפו הציונים ברומניה תיאר בספר "N-a fost pisica neagră" (החתול לא היה שחור) שהופיע בשנת 1968 בירושלים.
בישראל לביא לימד היסטוריה של עם ישראל ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1960 היה אחד מעדי התביעה במשפט אייכמן.
לביא כתב מחקרים היסטוריים רבים, כחוקר של מוסד יד ושם, בחלקם יחד עם תלמידו, ד"ר ז'אן אנצ'ל.
הוא הקים באוניברסיטה העברית מרכז לחקר ההיסטוריה של יהדות רומניה.
בין ספריו שפרסם ביד ושם היה הספר "יהדות רומניה במאבק על הצלתה" (1965).
לביא היה גם העורך של הכרכים על יהדות רומניה והונגריה שפורסמו במסגרת "פנקס הקהילות" של יד ושם.
אחרי פרישתו לגמלאות המשיך לעבוד בהתנדבות במרכז לחקר ההיסטוריה של יהדות רומניה והקים אוסף לפרסומים, תעודות ומכתבים.
למשך מספר שנים בשנות ה-1970 הוציא לאור את כתב העת "תולדות", שגיליונו הראשון הוקדש לסוגיית גישתו של מירצ'ה אליאדה כלפי היהודים.
לביא נפטר ב-1983 ונקבר בהר המנוחות.
ביבליוגרפיה ביקורתית של כל כתביו נמצאת בעריכה במרכז דינור לחקר ההיסטוריה היהודית שליד האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2012 פורסם ברומניה בעריכת מיכאלה גליגור ומרים קאלויאנו הספר "תיאודור לביא בהתכתבות" ובו 136 מכתבים מן התקופה 1958–1983 מהארכיון של האוניברסיטה העברית בירושלים, המרכז לחקר יהדות רומניה.
רחוב בירושלים נקרא על שמו.
לביא הוא אחת הדמויות ברומן "סודות" מאת קורינה (תחת השם "פרופסור שריד").
1934 מבוא לציונות (עם מקדמה מאת אברהם לייב זיסו)
תרומת היהודים לכל תחומי הפעילות
1960 - עדויות על מאבק היהודים ברומניה על זכויותיהם בימי מלחמת העולם השנייה
תיאודור ויליאם ריצ'רדס היה כימאי אמריקאי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1914, "על קביעת משקלם האטומי של יסודות רבים".
ריצ'רדס נולד ב-1868 לוויליאם ט.
ריצ'רדס, צייר נופים, ואנה ני מטלק, משוררת.
בתחילה דאגה אימו להשכלתו, ומאוחר יותר נסע ללמוד באנגליה ובצרפת.
ב-1883 החל בלימודיו בהוורפורד קולג' בפנסילבניה, התמחה במדעים, וסיים ב-1885, אז המשיך לאוניברסיטת הרווארד.
הוא קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1888, ובילה שנה בגרמניה, שם למד אצל ויקטור מאייר.
כאשר חזר להרווארד היה לעוזר הוראה בכימיה, מדריך, פרופסור חבר, ולבסוף התמנה לפרופסור מן המניין ב-1901. ב-1903 התמנה ליושב ראש המחלקה לכימיה באוניברסיטת הרווארד, וב-1912 קיבל את מינוי הפרופסור לכימיה ע"ש ארווינג, ומנהל המעבדה לזכר וולקוט גיבס.
כמחצית מעבודתו המקורית עסקה במשקלים אטומים, החל בעבודתו על חמצן ונחושת ב-1886. עד 1912 קבע מחדש, בדיוק רב, את משקלם האטומי של יותר משלושים יסודות כימיים בעלי חשיבות.
לשם השגת יסודות בדרגת ניקיון גבוהה פיתח שיטות ולמד על מקורות אפשריים לזיהום.
מאוחר יותר שיחק תפקיד חשוב בגיבוש ההבנה המודרנית של האטום, הוא היה הראשון שהראה בעזרת אנליזה כימית כי ליסוד יכולים להיות משקלים אטומיים שונים כאשר קבע משקל אטומי של עופרת ממקור טבעי ובהמשך השתמש בעופרת שנוצרה בדעיכה רדיואקטיבית.
בשני המקרים התקבלו משקלים אטומיים שונים, תוצאה זו תמכה בקונספט האיזוטופים.
הוא המציא את הקלורימטר האדיאבטי ואת הנפלומטר בו השתמש לקביעת המשקל האטומי של סטרונציום
ריצ'רדס זכה לתארים לשם כבוד ופרסים שונים ברחבי העולם, ביניהם פרס נובל לכימיה לשנת 1914. הוא היה נשוי, ונולדו לו שני בנים ובת.
בין תחביביו נמנו רישום, גולף ושיט.
היה נשיא האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (1919–1921).