tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבקרים והיגינס עצמו שיבחו את ההפקה ובאותה שנה זכה בפרס "The Stage" לשחקן הטוב ביותר.
ב-2004 זכה דורמר בפרס השחקן הטוב ביותר של אייריש טיימס על הופעתו במחזה "Observe the Sons of Ulster Marching Towards the Somme" מאת פרנק מקגינס.
ב-2005 שיחק בעונה עם סר פיטר הול בתיאטרון רויאל, והופיע בבאת' במחזה "You Can Never Tell" מאת ג'ורג' ברנרד שו, במחזה "מהומה רבה על לא דבר" מאת ויליאם שייקספיר, ב"חיים פרטיים" מאת נואל קאוורד, ובהפקה של "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט.
מאז כתב דורמר מספר מחזות בהם "The Half and Gentleman's Tea Drinking Society" שהוצג בתיאטרון רנסון בבלפסט.
ב-2012 הוזמן דורמר לכתוב מחזה עבור תיאטרון אבי.
עלילת המחזה "Drum Belly" מתרחשת בברוקלין בקיץ 1969, ומראה את העולם התחתון של הגנגסטרים האירים בניו יורק.
הצגת הבכורה הייתה באפריל 2013 וזכתה לביקורות חיוביות.
דורמר השתתף במחזות רבים ששודרו ברדיו ה-BBC כמו גם בתוכניות דוקמנטריות ומסעי פרסום.
בקולנוע הופיע דורמר בתפקידי משנה, וב-2012 לוהק לתפקיד ראשי בסרט "Good Vibrations" המתאר את סיפורו של טרי הולי .
הצגת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן ב-2012 והוא זכה בפרס הסרט הטוב ביותר של גולוויי, התסריט הטוב ביותר, והיה מועמד לפרס סרט הבכורה המצטיין של האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה בשנת 2014. הסרט זכה לביקורות חיוביות ורוב המבקרים ציינו לטובה את הופעתו של דורמר.
ב-2013 היה דורמר מועמד לפרס הטלוויזיה והקולנוע האירים (IFTA) לשחקן הטוב ביותר על גילום הדמות של טרי הולי.
עוד בקולנוע שיחק דורמר בתפקיד יאן דמנג' בסרט עטור השבחים "'71" לצדו של ג'ק אוקונל, ובסרט "Hyena" משנת 2014.
בטלוויזיה שיחק דונמר בסדרה "Hunted" של רשת הכבלים סינמקס, ובמיני-סדרה "Hidden" בערוץ BBC One.
ב-2012 החל דורמר להופיע בתפקיד לורד בריק דונדריון הידוע בשם "לורד הברק" מנהיג האחווה ללא דגלים בעונה השלישית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס".
ב-2016 וב-2017 הופיע דורמר שוב בדמות דונדריון בעונות השישית והשביעית של הסדרה.
בסדרת האנימציה "Lily's Driftwood Bay" דיבב דורמר את האבא.
הסדרה שודרה בערוץ ניק ג'וניור בבריטניה ובערוץ Sprout בארצות הברית.
ב-2014 החל דורמר לשחק בסדרה "רצח בדם קר" של רשת סקיי אטלנטיק בתפקיד השריף דן אנדרסן לצדם של סטנלי טוצ'י, מייקל גמבון, כריסטופר אקלסטון וסופי גראבול.
הסדרה שודרה לראשונה ב-29 בינואר 2015. מקום ההתרחשות הוא בפורטיטיוד, עיירה בדיונית בצפון הארקטי.
העונה השנייה של הסדרה שודרה ב-2017.
ב-2015 כיכב דורמר בדרמה "We're Doomed!
The Dad's Army Story" של ה-BBC בתפקיד מפיק הטלוויזיה דייוויד קרופט.
הדרמה הקומית מספרת את קורות יצירת הסדרה "הצבא של אבא" ומתארת את יחסיהם של קרופט וג'ימי פרי שהפכו לצמד מצליח של כותבי סדרות קומיות.
דורמר חי בבלפסט ונשוי לבמאית רייצ'ל או'ריורדן.
Watch" 2015–2018 רצח בדם קר Fortitude דן אנדרסןסדרת טלוויזיה; 3 עונות 2015 We're Doomed!
ריצ'רד דייוויס היה בסיסט ג'אז אמריקאי.
ניגן, בין היתר, באלבומים !Out to Lunch של אריק דולפי, ו-Astral Weeks של ואן מוריסון, על האחרון כתב גרייל מרקוס, מבקר המוזיקה של הרולינג סטון, "ריצ'רד דייוויס ניגן את תפקיד הבס הטוב ביותר שאי פעם נשמע באלבום רוק."
דייוויס נולד בשיקגו, והחל את הקריירה המוזיקלית עם אחיו, בשירת בס בשלישייה הווקאלית של משפחתו.
דייוויס למד לנגן על בס בתיכון וניגן בתזמורת הנוער הסימפונית של שיקגו.
אחרי התיכון למד בס אצל רודולף פאסבנדר מהתזמורת הסימפונית של שיקגו, תוך כדי לימודיו בבית הספר למוזיקה ואנדרקוק.
אחרי הקולג', ניגן דייוויס בתזמורות ריקודים.
הקשרים שיצר הוביל אותו לפסנתרן דון שירלי, וב-1954 עברו השניים לניו יורק, וניגנו יחד עד 1956, כאשר דייוויס החל לנגן עם תזמורת הסווינג סאוטר-פינגן.
ב-1957 הצטרף דייוויס לחטיבת הקצב של הזמרת שרה ווהן, איתה הקליט והופיע עד 1960.
במהלך שנות ה-60, היה דייוויס נגן מבוקש מאוד בחוגים מוזיקליים שונים.
הוא ניגן עם רבים מהרכבים הקטנים החדשניים של התקופה, בין היתר בהובלת אריק דולפי, ג'קי באיירד, בוקר ארווין, אנדרו היל, אלווין ג'ונס, וקאל צ'יידאר.
בשנים 1966–1972, ניגן בתזמורתם של ת'אד ג'ונס ומל לואיס.
כמו כן, ניגן עם דון סבסקי, אוליבר נלסון, פרנק סינטרה, מיילס דייוויס, דקסטר גורדון ואחמד ג'מאל.
בשנות ה-70 ניגן דייוויס עם מוזיקאי פופ ורוק, ביניהם, ואן מוריסון, ברוס ספרינגסטין ולורה ניירו.
במהלך הקריירה שלו ניגן דייוויס גם מוזיקה קלאסית תחת המנצחים איגור סטרווינסקי, ליאונרד ברנשטיין, פייר בולז, לאופולד סטוקובסקי וגונתר שולר.
אחרי 23 שנות מגורים בניו יורק עבר דייוויס לוויסקונסין ב-1977 והתמנה לפרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, בה לימד בס, היסטוריה של הג'אז ואלתור.
ריצ'רד דיליין הוא שחקן אנגלי.
הוא שיחק בתפקיד הסוכן הבריטי פיטר ניקולס בסרט המתח זוכה האוסקר וגלובוס הזהב "ארגו" של בן אפלק משנת 2012. עוד גילם את מרב, בעלה של מרגרט המפריז (בגילומה של אמילי ווטסון), בסרטו של ג'ים לואץ' "תפוזים ושמש".
דיליין גילם את ורנר פון בראון בדוקודרמה "Space Race" של ה-BBC.
הוא שיחק בתפקיד נירון קיסר במחזה "פאולוס" מאת הווארד ברנטון בתיאטרון המלכותי הלאומי, והופיע בתפקיד סטיבן מטורין בעיבוד הרדיופוני של ה-BBC לרומנים אוברי-מטורין מאת פטריק או'בריאן.
כמו כן גילם את דמותו של פיטר גווילם בשלושה עיבודים לרומנים מאת ג'ון לה קארה.
דיליין גדל סמוך ללונדון יחד עם אחיו סטיבן דיליין, שגם הוא שחקן.
הוא סיים תואר בפילוסופיה באוניברסיטת מנצ'סטר.
הוא התגורר באוסטרליה במשך עשר שנים ועבד בפרת', סידני והובארט כשחקן ובמאי, לפני שחזר לבריטניה.
ב-1988 ביים דיליין את המחזה "טרטיף" מאת מולייר עבור להקת התיאטרון אולד ניק באוניברסיטת טסמניה בהובארט.
בקולנוע הופיע דיליין בסרטים "האביר האפל", "כח המחשבה" לצדו של מארק סטרונג, "דינוזאורים בקונגו", "The Edge of Love", "החליפה", "טריסטן ואיזולדה", ובתפקיד ביל וראת'ר, מאהבו האחרון של קול פורטר, בסרט "לילה ויום" בכיכובו של קווין קליין.
ב-2011 שיחק דיליין בתפקיד קרטר בפרק "Let's Kill Hitler" ובפרק "The Wedding of River Song" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
עוד בטלוויזיה הופיע בתפקיד המרגל ג'ון ריצ'רדסון בסדרת הריגול "ספוקס", בדמות נוכל אוסטרלי בשם גרהם פול בפרק בסדרה "הנוכלים", בתפקיד הצלם ואהוב לשעבר מיילס ברודי בסדרה "רגליים קרות", בתפקיד תאודור פלאט המכור לסמים בפרק הראשון של הסדרה "לואיס", ובדמות יועץ נישואים בסדרה "Men Behaving Badly".
הוא הופיע בתפקיד קבוע בדמות המנתח שון אנדרסון בסדרה הרפואית "חדר מיון" ובדמות בראד קונור בסדרה זוכת הפרסים "Soldier Soldier" של רשת ITV.
ב-2015 שיחק דיליין בתפקיד צ'ארלס ברנדון, דוכס סאפוק הראשון בסדרת הטלוויזיה ההיסטורית של ה-BBC "וולף הול".
ב-2016 הופיע בתפקיד פקד בילוש מייקל וייט בסדרה "עדות אילמת".
דיליין שיחק בתיאטרון הלאומי בלונדון ועם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד על האייבון.
הוא גילם את המלט בפרת' שבאוסטרליה בהפקה בבימויו של ריי אומודיי.
בשנת 2000 הופיע בתפקיד דוכס סאפוק בהפקה זוכת פרס אוליבייה של מייקל בויד של המחזות הנרי השישי, חלק ראשון, חלק שני וחלק שלישי בסטרטפורד, לונדון ומישיגן.
דיליין נשוי לשחקנית הבריטית ילידת סקוטלנד ג'ייני מקנה הידועה מתפקידה באופרת הסבון הבריטית הפופולרית "נשות הכדורגלנים".
ריצ'רד הארטשורן היה גאוגרף אמריקאי, ופרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שהתמחה בגאוגרפיה כלכלית ופוליטית ובפילוסופיה של הגאוגרפיה.
הוא ידוע במיוחד בעקבות הספר המתודולוגי-פילוסופי שלו על "טבע הגאוגרפיה", שפורסם בשנת 1939.
הארטשורן נולד בקיטנינג (Kittanning), בפנסילבניה שבארצות הברית.
סיים את לימודי הסמכה באוניברסיטת פרינסטון בשנת 1920, ואת הדוקטורט שלו באוניברסיטת שיקגו בשנת 1924.
הארטשורן לימד באוניברסיטת מינסוטה מ-1924 עד 1940, וכן באוניברסיטת ויסקונסין מדיסון מ-1945 עד 1970. בזמן מלחמת העולם השנייה 1941–1945 הוא הקים וניהל את החטיבה לגאוגרפיה בענף מחקר וניתוח ביחידת מודיעין של הכוחות המזוינים של ארצות הברית שהייתה קיימת בזמן המלחמה.
נבחר להיות הנשיא "איגוד הגאוגרפים האמריקאים" בשנת 1949. העמותה נתנה לו את הפרס העליון שלה בשנת 1960. הוענק לו גם דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת קלארק, 17 באפריל 1971, ואת מדליית ויקטוריה מ"החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית" בשנת 1984.
הוא מת ב-5 בנובמבר 1992 בביתו במדיסון שבויסקונסין.
בשנות העשרים והשלושים הארטשורן פרסם מאמרים בתחומים מגוונים של הגאוגרפיה כולל בתחומי האזורים החקלאיים של ארצות הברית, התפתחות תחבורה ועיור, אקלים ומיקום תעשיות.
כמו כן פרסם מחקרים על תפוצת אתנית של מהגרים בארה"ב וכן כמה מאמרים בתחומי הגאוגרפיה הפוליטית.
בסוף שנות השלושים, התחיל לחקור את נושא הגבולות, וקיבל מענק מחקר לנסוע לאירופה למחקר גבולות פוליטיים.
הזמן לא היה מתאים למחקר בנושא כזה באירופה, עקב המתיחות הפוליטית ביבשת ערב מלחמת העולם השנייה..
במקום זאת, הוא התיישב בווינה ומצא שם שפע של חומר מעולם הגאוגרפיה הגרמנית שלא נחשף אליו מעולם.
תוצאה החשיפה היא ספרו "טבע הגאוגרפיה" 1939.
ספרו של הארטשורן "טבע הגאוגרפיה" סקר בצורה ביקורתית את המחשבה הגאוגרפית לאור העבר.
הספר שיקף את דאגתו כי גאוגרפים, כמדענים ומלומדים אחרים, צריכים להכיר את עצמם ולהעריך את עבודתם לאור הרעיונות שהתפתחו בעבר.
הספר הפך לסטנדרט בתחום הגאוגרפיה והודפס במשך עשרות שנים - המהדורה השביעית פורסמה בשנת 2000.
ספרו של הארטשורן נסוב על שאלות מהותיות של המקצוע המדעי: איך אפשר להגדיר ולחקור "הבדלים אזוריים"?
"למה הכוונה במושג "פני כדור הארץ"?
מהי מובהקות במחקר הגאוגרפי ?
מה מקומו של מרכיב הזמן במחקר הגאוגרפי?
האם הגאוגרפיה מכילה בתוכה את הדיכוטומיה שבין הכיוון הרגיונלי ובין הכיוון הנושאי (סיסטימטי)?.
וכן את השאלה המרכזית - האם הגאוגרפיה צריכה להיות כפופה לצורך למצוא חוקים כלליים, או להתמקד בתיאור מקרים ייחודיים?
ספרו של הארטשורן היה במרכז ויכוח מדעי בשנות החמישים על אופיו של מדע הגאוגרפיה.
ויכוח זה שנמשך מספר שנים, הביא בסופו של דבר למהפכה פרדיגמתית ושינוי פני הגאוגרפיה.
שינוי זה זכה לכינוי "המהפכה הכמותית".
המהפכה הכמותית הגיבה על הפרדיגמה הרגיונלית בגאוגרפיה שהייתה דומיננטית באותה עת.
הוויכוחים האלה השתלטו תחילה על המקצוע בארצות הברית, שם הגאוגרפיה הרגיונלית הייתה הגישה הפילוסופית המרכזית של המקצוע.
מאז סוף מלחמת העולם השנייה ובעיקר בתחילת שנות החמישים הייתה תחושה גוברת והולכת שהפרדיגמה הקיימת למחקר גאוגרפי אינה מספקת הסבר כיצד תהליכים פיזיים, כלכליים, חברתיים ופוליטיים מאורגנים במרחב, קשורים מבחינה אקולוגית, או כיצד התוצאות הנובעות מהם הן ראיות עבור תהליכי של זמן ומקום.
מספר גדל והולך של גאוגרפים בארה"ב החלו להביע את אי שביעות רצונם מן התמקדות במחקר מנקודת המבט של הפרדיגמה המסורתית - הגאוגרפיה הרגיונלית.
הם ראו בפארדיגמה זו עבודה תיאורית, מקוטעת ושלא ניתנת להכללה.
הם הציעו להחליף את תפיסת העולם המדעית ולאמץ גישות של מדעי החברה שהתפתחו באותה העת.
הארטשורן סימל את הגישה הישנה, לא רק בגלל העובדה שזהו המוטיב המרכזי בספרו "טבע הגאוגרפיה", אלא גם בגלל מעמדו הנכבד כנשיא האיגוד של הגאוגרפים באמריקה.
אחד הראשונים שהעמיד אתגר להארטשורן היה פראד שייפר Schaefer שפתח דיון פילוסופי על מהות המקצוע בשנת 1953. שייפר העביר ביקורת יוצאת דופן על ספרו של הארטשורן מבחינה המתודולוגית והפילוסופית.
הוא דחה את הפרשנויות החריגות של הארטשורן על המשמעות של מטרות הגאוגרפיה, ודחה את התפיסה כי הרגיונליזם היא מטרה מרכזית של המחקר.
במקום זאת, ציין שייפר כי מטרתו העיקרית של המקצוע היא במחקר וניסוח של חוקים מורפולוגיים באמצעות חקירה מדעית.
כלומר שילוב של חוקים ושיטות מתחומים אחרים במדעי החברה, אשר שמו דגש רב יותר על תהליכים.
הארטשורן, לעומת זאת, התייחס לביקורתו של שייפר בסדרת פרסומים, שם הוא דחה את השקפותיו של שייפר כסובייקטיביות וסותרות.
הוא גם הדגיש את החשיבות של תיאור וסיווג מקומות ותופעות, אך הודה כי יש מקום לניסוח חוקים של יחסים כלליים על מנת למקסם את ההבנה המדעית.
לדעתו של הארטשורן לא צריכה להיות היררכיה בין שתי הגישות - הרגיונלית והסיסטמטית-כמותית.
אף על פי שנראה כי משנות הששים ואילך, השתלטה על הגאוגרפיה הפרדיגמה הכמותית, והגישה שהציג הארטשורן נדחקה מהמחקר - תחילה בארה"ב, ואחר כך בארצות אחרות, ספרו ממשיך להיות ספר מרכזי על תולדות המחשבה הגאוגרפית.
הספר מהווה נקודת מוצא שחוזרים אליה בצמתים רעיוניים שהמקצוע שמתפתח במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים וראשית המאה ה-21.
ריצ'רד ג'פרי דנזיג הוא פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
הוא שימש כיועצו של הנשיא ברק אובמה במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ובהמשך כיושב ראש צוות החשיבה לביטחון לאומי ב"מרכז האמריקאי החדש לביטחון" (Center for a New American Security).
ריצ'רד דנזיג נולד בניו יורק, שם למד בתיכון ברונקס למדעים.
סיים לימודי תואר ראשון בקולג' ריד uקיבל תואר JD במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
קיבל תואר ראשון ותואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד, שם למד במסגרת מלגת רודס.
עם סיום לימודיו בבית הספר למשפטים שירת דנזיג כפקיד משפטי בלשכתו של שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ביירון וייט.
בשנים 1972–1977 לימד דנזיג דיני חוזים באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת הרווארד.
לאחר מכן ועד 1981 שירת כסגן עוזר מזכיר ההגנה לכוח אדם, מילואים ולוגיסטיקה.
לאחר מכן ועד 1993 היה דנזיג שותף במשרד עורכי הדין הבינלאומי Latham & Watkins שבוושינגטון די.
הוא שימש כסגן יושב הקבוצה הבינלאומית של החברה וכן כמנהל הקבוצה ביפן.
הוא שימש כדירקטור בחברת נשיונל סמיקונדקטור, כחבר בחבר הנאמנים של קולג' ריד וכמנהל בפועל ולאחר מכן כסגן יושב הראש של "הקבוצה המשפטית הבינלאומית לזכויות אדם".
במהלך תקופה זו פרסם דנזיג בשותפות עם פיטר זנטון ספר בשם "שירות ממשלתי: למה הכוונה?".
עשור קודם לכן היה זנטון ראש מכון ראנד בניו יורק כאשר דנזיג הגיע לשם כסטודנט למשפטים.
הספר שפרסמו השניים סייע לעצב את מערכת השירות הממשלתי הנוכחית של ארצות הברית.
מנובמבר 1993 ועד מאי 1997 שימש דנזיג כתת-מזכיר הצי של ארצות הברית.
ב-16 בנובמבר 1998 הושבע כמזכיר הצי.
בתקופה שבין שני התפקידים הללו, חיו הוא ורעייתו אנדריאה באסיה ובאירופה כאשר עשה בשליחות "המרכז לכלכלה פוליטית בינלאומית" והיה מרצה שלא מן המניין באוניברסיטת סירקיוז.
ב-2007 וב-2008 עבד דנזיג עבור הסנאטור ברק אובמה כיועץ לסוגיות ביטחון לאומי.
הוא גם היה מנהל בחברת נשיונל סמיקונדקטור וב-Human Genome Sciences Corporation (גנום האדם).
ב-2014 הרצה דנזיג את ההרצאה החמישית של מכון סלאוון לביטחון הרשת בבית הספר הפוליטכני להנדסה של אוניברסיטת ניו יורק, שהתבססה על מאמרו: "לשרוד את תפריט הפרי המורעל: הפחתת סיכוני הביטחון הלאומי של התלות של אמריקה ברשת".
דנזיג הוא חבר במועצת המנהלים של "המרכז האמריקאי החדש לביטחון" (Center for a New American Security).
הוא גם חבר ב"מועצת מדיניות ההגנה", ועדה מייעצת פדרלית למחלקת ההגנה, וחבר בכיר במעבדה לפיזיקה יישומית של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא היה חבר במועצה המייעצת לביטחון המולדת, אך ביולי 2018 התפטר על רקע קבלת החלטות להפרדת משפחות במסגרת מדיניות ההגירה.
דנזיג נשוי לאנדריאה, ולשניים בן ובת בוגרים.
גנרל סר ריצ'רד סיריל ביירן הייקינג היה גנרל בריטי אשר פיקד על הקורפוס ה-11 במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן היה הנציב העליון ב.
הייקינג נולד ב-24 בינואר 1862 בהליפקס, מערב יורקשייר, לכומר ריצ'רד הייקינג.
הוא למד באקדמיה הצבאית סנדהרסט ובשנת 1881 התגייס ל והצטרף לרגימנט 67 (דרום המפשייר) של פוט, שבאותה שנה נהיה חלק מרגימנט המפשייר.
בשנת 1885 הוא הפך לשליש הגדוד ה-2, ובין השנים 1885–1887 הוא לחם ב ואף אוזכר בשדרים.
בשנת 1889 הועלה לדרגת קפטן.
הוא נשא לאישה את רייצ'ל ביופורד הנקוק בספטמבר 1891. לזוג לא היו ילדים.
הייקינג למד במכללה לפיקוד ומטה (Staff College) של הצבא הבריטי.
בשנת 1899 הועלה לדרגת מייג'ור.
הוא היה סגן קצין אגף המבצעים במטה הפיקוד במלחמת הבורים השנייה ושוב אוזכר בשדרים.
בשנת 1901 התמנה לפרופסור במכללה לפיקוד ומטה עד 1904, ובין 1904–1906 מונה לסגן עוזר גנרל (DAAG) ובשנת 1905 הועלה לדרגת קולונל.
לאחר מכן שירת במטה פיקוד דרום וקיבל את הפיקוד על חטיבת הרגלים החמישית בשנת 1911.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה לחם הייקינג בחזית המערבית.
בספטמבר 1914 הוא לחם עם החטיבה ה-5 במהלך הקרב הראשון על המארן והקרב הראשון על האן, וב-21 בדצמבר 1914 הוא מונה למפקד דיוויזיית חיל הרגלים הראשונה בפלנדריה.
בסוף 1914, הדיוויזיה שלו עברה לחזית בלה באסה והייתה מעורבת בקרב ארטואה השני החל מה-9 במאי 1915.
באוגוסט 1915 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11 הבריטי, ולחם עמו במהלך קרב לוס בחודש שלאחר מכן.
ב-1 בינואר 1916 הוא קיבל את תואר אביר מפקד של מסדר האמבט (KCB).
בשנת 1916 הוא לחם עם הקורפוס במהלך הקרב על הסום וספג אבדות כבדות, ובנובמבר 1917 נשלח הקורפוס לאיטליה, שם לחם בקרבות חזית האיטלקית.
ב-1 בינואר 1918 הוא קיבל את תואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ובמרץ 1918 חזר הקורפוס שבפיקודו לצרפת והשתתף במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים כחלק מהארמייה החמישית, ואף השתתף בשחרור ליל.
בשנת 1919 מונה הייקינג למפקד המשלחת הצבאית הבריטית ברוסיה וב., ובתחילת 1920 הוא התמנה למפקד הבריטי של צבאות בעלות הברית בדנציג עבור קיום משאלי העם בעקבות חוזה ורסאי בפרובינציית פרוסיה המזרחית וחלקים מפרובינציית פרוסיה המערבית.
ב-1 בינואר 1921 הוא קיבל את תואר אביר הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית, ובין השנים 1921–1923 הוא שימש כנציב העליון של חבר הלאומים ל.
לאחר מכן הוא פיקד על הכוחות הבריטיים בממלכת מצרים עד לשנת 1927, ולאחר מכן הוא פרש מהצבא.
הייקינג מת בביתו ב-9 ביוני 1945, זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה באירופה.
ריצ'רד דאד היה צייר אנגלי מהתקופה הוויקטוריאנית, שצוין בזכות תיאורי פיות ונושאים על-טבעיים אחרים, סצנות מזרחיות וסצנות ז'אנר, שצוירו בפרטים אובססיביים מוזרים.
דאד נולד בצ'אטם, קנט, אנגליה, בנו של כימאי.
הוא התחנך בבית הספר ברוצ'סטר, ובגיל צעיר כבר ניכר היה כישרונו לצייר.
הוא התקבלתו לאקדמיה המלכותית לאמנויות בגיל 20. הוענקה לו המדליה לציור דמות מהחיים בשנת 1840. יחד עם ויליאם פאוול פרית', ג'ון פיליפ, אוגוסטוס ביצה, הנרי אוניל, אלפרד אלמור ואחרים, הוא הקים את "הקליקה", שם נחשב לכישרון המוביל.
הוא הוכשר גם באקדמיה לאמנות של ויליאם דדסון.
ביולי 1842, סר תומאס פיליפס, ראש עיריית ניופורט לשעבר, בחר בדאד שילווה אותו בדרכו במסע דרך אירופה ליוון, טורקיה, דרום סוריה ולבסוף במצרים.
בנובמבר אותה השנה הם בילו שבועיים מפרכים בדרום סוריה, עברו מירושלים לירדן וחזרו דרך עין גדי.
לקראת סוף דצמבר, בעת שנסעו במעלה הנילוס בסירה, עבר דאד שינוי אישיות דרמטי, הוא נעשה הזוי, אלים יותר והאמין שהוא תחת השפעת האל המצרי אוסיריס.
תחילה נחשב שמצבו נגרם ממכת שמש.
עם שובו באביב 1843, הוא אובחן כבלתי שפוי ונלקח על ידי משפחתו כדי שיחלים, לאזור פריבקנט.
באוגוסט אותה שנה, לאחר שהשתכנע שאביו הוא השטן בתחפושת, דאד הרג אותו בסכין ונמלט לצרפת.
בדרך לפריז, ניסה דאד להרוג נוסע עם סכין, אך נתפס על ידי המשטרה ונעצר.
דאד הודה בהריגת אביו והוחזר לאנגליה, שם הוכנס למחלקה הפלילית בבית החולים הפסיכיאטרי בביתלם.
ומאוחר יותר הועבר לבית החולים "ברודמור".
הוא טופל בידי הרופאים ויליאם ווד, ויליאם אורנג' וסר צ'ארלס הוד.
דאד ככל הנראה סבל מסכיזופרניה פרנואידית.
שניים מאחיו היו במצב דומה.
בבית החולים עודדו את דאד להמשיך לצייר, ובשנת 1852 יצר דיוקן של אחד מרופאיו, אלכסנדר מוריסון, שתלוי כעת בגלריית הדיוקנאות הלאומית הסקוטית.
דאד צייר רבות מיצירות המופת שלו בזמן שהיה מאושפז.
כולל הציור הסוריאליסטי-מיסטי המסובך בדמויות ובמשמעויות "מכת המחץ של חוטב העצים של הפיות", עליו עבד בין 1855 ל-1864. הציור מתאר חוטב עצים שעומד לפצח אגוז כדי לבנות כירכרה למלכת הפיות.
עוד בשנות החמישים של המאה ה-19 הוא ייצר 33 ציורי צבעי המים שכותרתם "סקיצות להמחשת הרגשות", הכוללים צער, אהבה וקנאה, טירוף וייסורים.
כמו מרבית יצירותיו, אלה בוצעו בקנה מידה קטן והציגו פנים בעלות עיניים במבט ייחודי ולא ממוקד דאד גם ייצר סצנות נופים רבים במהלך אשפוזו, אלה בוצעו בצורה מיניאטורית עם פרטים שהם תוצר של שילוב דמיון וזיכרון.
לאחר 20 שנה אשפוז בביתלם, הועבר דאד לבית החולים ברודמור, מתקן מעצר עם אבטחה גבוהה מחוץ ללונדון.
כאן הוא נשאר, צייר ללא הרף וקיבל מבקרים נדירים.
ב-7 בינואר 1886, הוא נפטר "ממחלת ריאות".
מספר מיצירותיו נותרו בתצוגה בברודמור.
אחותו נישאה לחברו הצייר ג'ון פיליפ, ואף היא בסופו של דבר חלתה במחלת נפש כמו אחיה.
פרדי מרקורי, להקת קווין, קיבל השראה לכתוב את השיר 'הפיות' המבוסס על ציורו של דאד, שראה בגלריית טייט.
אנג'לה קרטר כתבה מחזה רדיו המבוסס על חייו של דאד, שודר לראשונה בשנת 1979.
בשנת 1987 התגלה ציור צבעי מים אבוד של דאד "עצירה במדבר" בתוכנית הטלוויזיה BBC Antiques Roadshow.
הוא נוצר בזמן הכליאה של האמן, ומבוסס על רישומים שערך במהלך הסיור שלו במזרח התיכון, ומציג את משלחתו במאהל מול ים המלח.
מאוחר יותר הציור נמכר תמורת 100,000 ליש"ט למוזיאון הבריטי.
ריצ'רד "דיקי" דויל היה מאייר בריטי של התקופה הוויקטוריאנית.
עבודתו הופיעה לעיתים קרובות, בין היתר, במגזין פאנץ'; הוא צייר את שער הגיליון הראשון, ועיצב את ראש המגזין, עיצוב ששימש במשך למעלה ממאה שנה.
נולד בלונדון, אחד משבעה ילדיו של הקריקטוריסט האירי ג'ון דויל (המכונה 'H.B'), קריקטוריסט פוליטי ידוע, לדויל היו אחים אמנים - ג'יימס, והנרי אדוארד דויל.
לדויל הצעיר לא הייתה הכשרה אמנותית רשמית פרט לסטודיו של אביו, אך מגיל צעיר גילה יכולת מחוננת לתאר סצנות פנטזיה גרוטסקיות.
במהלך חייו הוא הוקסם מאגדות.
הוא הפיק את ספרו המאויר השלם הראשון "בית לחגים", כשהיה בן שתים עשרה; הספר פורסם לאחר מותו בשנת 1887.
הוא הצטרף לצוות פאנץ' בשנת 1843 בן 19, ונשאר שם שבע שנים.
הוא היה דודו של סר ארתור קונאן דויל, מחבר סיפורי שרלוק הולמס.
האיורים שפורסמו לראשונה של דויל הופיעו בספר "טורניר אגלינטון" (1840), ספר הומור שהתרחש בימי הביניים, שזכה להצלחה מסחרית.
דויל שיתף פעולה עם ואמנים אחרים כדי לאייר שלושה ספרי חג המולד של צ'ארלס דיקנס ב-1844–1846.
בשנת 1846 איוריו של דויל ל"טבעת הפיות" (תרגום חדש לאגדות האחים גרים), פרסמו את שמו לראשונה כמאייר אגדות.
בעקבות זאת בשנת 1849 הוא הפיק סיפורי אגדות מכל העמים שזכה בהצלחה גדולה.
דויל הצליח להציג באופן מלא את אהבתו למיתולוגיית הפיות עם איוריו הרבים המלאים בשדונים, פיקסיות ויצורים מיתיים אחרים.
בעקבות הצלחה זו אייר דויל שורה של כותרות ספרי פנטזיה: הבובה המכושפת מאת מארק לימון (1849), סיפורו של ג'ק והענקים (1850), ומלך נהר הזהב של ג'ון ראסקין (1850), שהופקו בשלוש מהדורות בשנה הראשונה לפרסום.
הוא גם כתב לפאנץ' סדרת מאמרים שכותרתה "נימוסים ומנהגים של אנגלים".
בהיותו רומי קתולי אדוק, התפטר מתפקידו מצוות פאנץ 'בשנת 1850 בתגובה לעוינות כלפי מה שכונה "תוקפנות האפיפיור".
את שארית הקריירה שלו עשה בהכנת רישומים לספרים ולציור בצבעי מים.
דויל פרסם עבודות משלו, שעזרו לבסס את המוניטין שלו בקהל קוראים גדול.
סדרת האיורים העיקרית שלו היו אלה של "הניוקומס", "מלך נהר הזהב" ו"סיור החוץ" של בראון, ג'ונס ורובינסון.
יצירת המופת שלו היא ללא עוררין In Fairyland, סדרת תמונות מעולם האלפים, עם שיר מאת ויליאם אללינגהם, שהודפס על ידי אדמונד אוונס ופורסם על ידי לונגמן בזמן חג המולד 1869. ב-16 לוחות הצבעים ו-36 איורי השורות בתוספת עמוד השער.
הספר היה כרוך בבד ירוק, ותואר כאחת הדוגמאות הטובות ביותר להפקת ספרים ויקטוריאניים האיורים שימשו גם בפרסום ספר אחר מאת אנדרו לאנג (1884).
דויל נחשב בדרך כלל כמבריק אך לא אמין.
לדוגמה, הוא איחר בעקביות למסור את האיורים שלו ל"חדשות", ועמד בהתחייבויותיו רק כשטאקרי איים למסור את העבודה לאמן אחר.
חובבנות כזו פגעה בהצלחתו של דויל.
כמה ספרים שהוזמנו אצלו לא הופיעו מכיוון שחסרה הייתה לו המוטיבציה הדרושה לסיומם, והעבודות שהושלמו היו לרוב לא אחידות באיכות.
ריצ'רד ליין הדסון הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת קרוליינה הצפונית, מאז 2013. הוא חבר המפלגה הרפובליקנית, ובקונגרס ה-117 הוא מזכיר הוועידה הרפובליקנית בבית הנבחרים, התפקיד השלישי בהיררכיה של הסיעה.
הדסון נולד בפרנקלין שבקהיליית וירג'יניה, אך מאז ילדותו התגורר בשארלוט רבתי.
ב-1990 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון מאיירס פארק.
לאחר מכן למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשארלוט ובשנת 1996 השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה ובמדע המדינה.
בשנותיו כסטודנט היה נשיא התאחדות הסטודנטים וארגון הרפובליקנים במכללה, והיה חבר במסדר האחווה של קפא אלפא.
במשך שנים ארוכות היה פעיל בפוליטיקה של ארצות הברית.
בשנים 1999–2005 היה עוזר פרלמנטרי עבור חבר הקונגרס רובין הייז , ובתקופות שונות עבד בסגל של חברי בית הנבחרים מייק קונאוויי, וירג'יניה פוקס וג'ון קרטר.
כמו כן שימש כמנהל תקשורת במפלגה הרפובליקנית של קרוליינה הצפונית באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20. בבחירות 1996 עבד במסע הבחירות של ריצ'רד וינרוט, ראש עיריית שארלוט, לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית.
ב-2008 הוסיף לנהל את מטה הבחירות של פט מקרורי לתפקיד המושל.
הדסון היה נשיא קבוצת השיווק "קבארוס", חברה לייעוץ עסקי ושיווק עבור עסקים קטנים ובינוניים שייסד ב-2011.
במהלך בחירות 2012 התמודד הדסון אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של קרוליינה הצפונית.
ב-17 ביולי 2012 זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית אחרי שגרף כ-64% מהקולות בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה.
ביום הבחירות הכלליות ניצב בפני לארי קיסל, נציג המחוז המכהן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בעקבות חלוקה מחודשת של מחוזות הקונגרס בקרוליינה הצפונית מכוח תוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שהתקיים ב-2010, נעשה המחוז רפובליקני יותר מבחינה דמוגרפית, ומעוזי המחוז בשארלוט אבדו לטובת אזורים רפובליקניים ביותר בפרוורי העיר.
בעצרת בחירות שערך במסגרת הפריימריז באפריל 2012, הדהד הדסון טענות כוזבות בדבר אזרחותו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, אך מאוחר יותר התנצל וקיבל את העובדה שאובמה נולד בארצות הברית.
בבחירות הכלליות נבחר אל הקונגרס ה-113 של ארצות הברית עם 53.2% מקולות הבוחרים.
על פי העיתון "The Sandhills Sentinel", הדסון מחזיק בעמדות שמרניות בסוגיות בקרת נשק, מתנגד להפלות והיה "תומך מוביל ברפורמת מדיניות האופיואידים.
בשנת 2014 הציע הדסון לאסור על פקידי הסוכנות להגנת הסביבה לערוך נסיעות רשמיות דרך מטוסים.
הדסון העניק את חסותו להצעת חוק ששמה פעמיה לשיפור האבטחה בנמלי התעופה בארצות הברית כתגובה לירי בנמל התעופה הבינלאומי לוס אנג'לס ב-2013. הצעת החוק הוצגה מחדש על ידי ג'ון קטקו ונחתמה כחוק במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית.
ב-6 בינואר 2021 נמנה הדסון בין 147 חברי קונגרס רפובליקנים שהתנגדו לאישור ספירת קולות חבר האלקטורים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, גם לאחר ההסתערות על הקפיטול.
ריצ'רד צ'ארלס דילון (; 24 ביוני 1877 – 5 בינואר 1966) היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושלה השמיני של מדינת ניו מקסיקו.
דילון נולד ב-24 ביוני 1877, בעיר סנט לואיס שבמיזורי.
בשנת 1889 עבר עם משפחתו לספרינגר, ניו מקסיקו.
הוא התחנך במיטב בתי הספר באזור.
טרם משרתו הציבורית כפוליטיקאי עבד בתחום הרכבות והמסחר.
בשנת 1924 זכה דילון בבחירות לסנאט המדינתי.
לאחר מכן זכה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל המדינה.
ב-2 בנובמבר 1926 ניצח בבחירות, וב-1 בינואר 1927 הושבע לתפקיד.
בשנת 1928 זכה בבחירות שוב, והפך למושל ניו מקסיקו השני שכיהן שתי קדנציות רצופות.
במרוצת כהונתו הוכרז הפארק הלאומי מערות קרלסבד כאתר מורשת עולמית.
עם סיום התפקיד פרש דילון מהקריירה הפוליטית שלו.
הוא נפטר ב-5 בינואר 1966. גופתו נטמנה בפארק הזיכרון "פיירוויו" שבאלבוקרקי.
ריצ'רד האולי הוא זמר, מוזיקאי ומחבר שירים בריטי.
האולי החל כגיטריסט בלהקת Treebound Story ובלהקת הבריטפופ Longpigs.
מאוחר יותר ליווה את להקת פאלפ בסיבובי הופעות שלה.
סולן פאלפ, ג'רוויס קוקר, חבר טוב של האולי, עודד אותו להמשיך בקריירת הסולו שלו.
אלבומו הראשון Richard Hawley יצא בשנת 2000 כמיני אלבום ושנה לאחר מכן כאלבום רגיל עם רצועות נוספות.
האולי הופיע לראשונה במצעד הבריטי בשנת 2002 עם הסינגל Baby, You're My Light מתוך אלבומו השני (#81).
אלבומו השלישי Lowedges, שיצא ב-2003, זכה לשבחי המבקרים והביא אותו לתודעתו של קהל רחב יותר.
אלבומו החמישי, Lady's Bridge, שיצא ב-2007, הוביל להצלחה המסחרית הגדולה ביותר של האולי עד אז: הסינגל Tonight the Streets Are Ours הגיע למקום ה-40 במצעד הסינגלים, והאלבום עצמו הגיע למקום ה-6 במצעד האלבומים.
האלבום היה חלק מפסקול סרטו של אמן הרחוב הבריטי בנקסי "יציאה דרך חנות המתנות".
truelove's Gutte, אלבומו השישי, יצא בספטמבר 2009. באלבום נעשה שימוש בכלי נגינה נדירים.
מלבד פאלפ הוא שיתף פעולה גם עם להקת המאניק סטריט פריצ'רס בסינגל שלהם Rewind the Film מ-2013.
עבור השירים האיטיים והמלודיים שלו, משתמש האולי בכלי נגינה וצלילים המבוססים על תקופות קודמות של מוזיקת פופ.
ה-Suddeutsche Zeitung אפיינה את המוזיקה כ"לפעמים ברוקנ'רול המקרטש בדלילות, לפעמים בג'אז, לפעמים בדו-וופ, מתוזמר בכוח העדין של אולמות מוזיקה אנגליים ישנים".
רעש רוקבילי רך של אורביסון.
ושירים שהושפעו מלי הייזלווד וג'וני קאש".
ריצ'רד צ'ארלס הורטון (נולד ב-9 בדצמבר 1961) הוא העורך הראשי של כתב העת הרפואי לאנסט.
הורטון נולד בלונדון, אנגליה, בילדותו למד בבית הספר התיכון בבריסטול.
ב-1986 סיים לימודי תואר בפיזיוליגיה וברפואה באוניברסיטת ברמינגהאם
לאחר סיום ההתמחות ברפואה הצטרף הורטון למחלקת הכבד בבית החולים Royal Free Hospital בלונדון.
ב-1990 התמנה הורטון לעורך עוזר בלאנסט, ב-1993 עבר לניו יורק כעורך כתב העת בצפון אמריקה, שנתיים לאחר מכן חזר הורטון לבריטניה כדי לשמש כעורך ראשי.
הורטון היה הנשיא הראשון של האיגוד העולמי של עורכים רפואיים ונשיא לשעבר של מועצת עורכי המדע (cse).
הורטון היה בעל טור רפואי בעיתון The Observer, כתב עבור מוסף התרבות של הטיימס ועבור The New York Review of Books.
ב-2005, כחבר בצוות עבודה מטעם הקולג' המלכותי לרופאים, הוא היה הכותב הראשי של הדו"ח שלהם על עתיד המקצועיות הרפואית, "Doctors in Society".
ב-1998 הורטון פרסם מאמר שקרי שנכתב על ידי אנדרו ווייקפילד שהראה שחיסונים יכולים לגרום לאוטיזם.
הפרסום גרם לירידה חדה בחיסונים באירופה ואמריקה, ארגון הבריאות העולמי מייחס למאמר זה את התפרצות החצבת ב-2008 ו-2009. ב-2010 לאחר ביקורת רבה חזר בו הורטון מפרסום המאמר.
בשנת 2014, בזמן מבצע צוק איתן, פרסם הלאנסט מכתב בשם "Open Letter to the People of Gaza" שבו יצאו 24 רופאים מאירופה נגד פשעי מלחמה של ישראל.
הורטון הוא פרופסור לשם כבוד מבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית בלונדון, הקולג' האוניברסיטאי של לונדון ואוניברסיטת אוסלו.
בנוסף הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה לשם כבוד מאוניברסיטת ברמינגהאם ואוניברסיטת אומאה בשוודיה.
ב־2019 זכה הורטון בפרס Roux על הישגיו כאחד "המשפיעים ביותר בעולם על בריאות האוכלוסייה".
בשנת 1998 התחתן הורטון עם רופאת הילדים אינגריד יוהנה וולף, הם התגרשו ב-2017. יש להם בת אחת.
הורטון חולה במלנומה משלב 4.
ריצ'רד דיבנקורן היה צייר ואמן הדפס אמריקאי.
ריצ'רד דיבנקורן נולד בפורטלנד אורגון, ארצות הברית.
משפחתו עברה לסן פרנסיסקו, קליפורניה בהיותו כבן שנתיים.
הוא החל לצייר ולאייר מגיל צעיר.
בשנת 1940 החל ללמוד באוניברסיטת סטנפורד וקיבל מחד חינוך קלאסי בעבודה עם צבעי שמן ומאידך הושפע רבות מאדוארד הופר.
כמו כן נחשף לעבודות של אנרי מאטיס, פול סזאן ופבלו פיקאסו.
בסטנפורט דיבנקורן הכיר את אשתו – פיליס גילמן, והזוג נישא ב-1943. לזוג נולדו שני ילדים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה הוא נאלץ לעזוב את הלימודים ושירת כשנתיים בחיל הים.
לאחר תום המלחמה החל לפתח סגנון אישי שהושפע מהזרם האקספרסיוניזם מופשט, ואף הפך לציר מרכזי של זרם זה בחוף המערבי.
הוא המשיך בלימודי האמנות בסן פרנסיסקו ובניו מקסיקו.
בסוף 1952 ערך את תערוכת הסולו הראשונה שלו בגלריית פול קנטור בלוס אנג'לס.
באמצע שנות החמישים דיבנקורן כתב "אני מרגיש שאולי יש לי יותר מידי כללים ויותר מידי אקספרסיוניזם מופשט מרחף מעל ראשי כך שיש צורך בשינוי".
דיבנקורן עשה ההפך מרוב הציירים בני זמנו בארצות הברית ועבר מהמופשט לפיגורטיבי תוך שימוש בצבעים שמושפעים ממזג האוויר הים תיכוני של קליפורניה.
בשנת 1966 דיבנקורן ומשפחתו עברו לסנטה מוניקה, קליפורניה לשכונת אושן פארק ומתחיל לצייר סדרת עבודות המתפרסת לאורך עשרים שנה.
הסדרה הזו משקפת את אקלימה המיוחד של דרום קליפורניה ונופה.
בתקופה זו דיבנקורן יצר כ-500 עבודות נייר, רבות מהן רישומים, ו-145 עבודות צבע בסגנון אבסטרקט גאומטרי, בעלות טבלת צבעים פסטלית חיוורת על קנבסים ענקיים.
בסדרה זו ניכרים השפעותיהם של אמנים אירופאיים כקזימיר מלביץ', מאטיס ופיט מונדריאן ואמנים אמריקאיים כווילם דה קונינג ומארק רותקו.
הסדרה ידועה בשם "Ocean Park".
דיבנקורן הציג בתערוכות רבות במוקדים מרכזיים ומופיע באוספים רבים כגון גוגנהיים, וויטני ואוסף פיליפס.
עבודותיו בעלות ערך כספי רב.
ריצ'רד האולי היה בעל מטעים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, שכיהן במשך כחודש ב-1780 כמושל ג'ורג'יה, בנוסף לכהונתו באותה שנה כנציג בקונגרס הקונטיננטלי ובשנה שאחריה, וכנשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה בשנים 1782 ו-1783.
מעט ידוע על ראשית חייו של ריצ'רד האולי.
ב-1775 הוא נשא לאישה את שרה פולר מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, אלמנתו של ויליאם פולר ואימן של שתי בנות.
לזוג נולדו שתי בנות משותפות, שרק אחת מהן הגיעה לבגרות.
כאשר החלה המהפכה האמריקאית, עסק האולי בעריכת דין בעיירה סנברי, שם היו גם בבעלותו חוות מעטים קטנה וכמה עבדים.
בשלבים הראשונים של המהפכה האמריקאית בג'ורג'יה, הוא לא היה דמות בולטת במיוחד.
ב-29 בדצמבר 1778 נפלה סוואנה בידי הבריטים, והקולונל אוגוסטין פרווסט הטיל מצור על סנברי.
בינואר 1779, כאשר נפלה פורט מוריס, נמלטו האולי ומשפחתו לאוגוסטה.
הבריטים כבשו את מזרח ג'ורג'יה, והלחימה התקדמה אל תוככי המדינה.
הוויגים בג'ורג'יה, שהיו מפולגים בגלוי לסיעה הרדיקלית ולסיעה השמרנית מאז הדו-קרב הידוע לשמצה שהתרחש במאי 1777 בין מנהיג הפטריוטים באטן גווינט לבין לכלן מקינטוש, שאפו להשיג את עמדת ההנהגה כאשר הם ניסו לכנס אספה חדשה באוגוסטה.
לאחר בחירת מועצה מנהלת שתמשול במדינה ועדיין תחת המפלגה הוויגית, בחרה מועצה זו, שנשלטה על ידי הוויגים השמרנים, ב-6 באוגוסט 1779, בג'ון וריט כנשיאה.
האולי היה מקורב לסיעת הוויגים הרדיקלים, ובעל ברית קרוב של ג'ורג' וולטון, שלאחר כישלון המצור על סוואנה המשותף לכוחות האמריקאים והצרפתים באוקטובר 1779, נשלח לאוגוסטה כדי לערוך בחירות חדשות.
בגיבוים של האולי, ג'ורג' ולס, ותומכיהם מפנים הארץ, ארגן וולטון בנובמבר אותה שנה אספה יריבה.
גוף זה בחר בוולטון כמושל, ובוולטון, האולי ושלושה נציגים נוספים כנציגים לקונגרס הקונטיננטלי, וכך למעשה הדיחו את וירט מכהונתו.
תוך חודשיים יצא וולטון לפילדלפיה.
ב-4 בינואר 1780 בחרה האספה בהאולי כמושל ג'ורג'יה והאצילה עליו את הסמכות לפעול בשם הממשלה, גם אם ייאלץ לצאת לגלות.
במהלך ימים חסרי וודאות אלו, הוא קרא לתושבי ג'ורג'יה להיות תקיפים בתמיכתם בעצמאות.
עם התגברות הפלישות הבריטיות, הנחתה המועצה את האולי להימלט אל הקרוליינות.
האולי וכמה מחברי המועצה העבירו את ארכיון המדינה וכמה שטרות כסף לניו ברן שבקרוליינה הצפונית.
ב-1 ביולי 1780 הוא היה בין אלו שנרשמו בחוק הפסילה הבריטי.
ביולי 1780 החל האולי לכהן בקונגרס הקונטיננטלי.
הוא סייע בהשגת הלוואה חדשה מצרפת.
על כל פנים, האינטרס העיקרי שלו היה להתייצב מול הצעות השלום שהיו מאפשרות לבריטניה להחזיר לעצמה את השליטה על ג'ורג'יה.
יחד עם וולטון וויליאם פיו, הוא פרסם מאמר בשם "התבוננות על השפעות הצעות אחרונות מסוימות של נציגי ג'ורג'יה" (Observations upon the Effects of Certain Late Political Suggestions by the Delegates of Georgia).
בניסיונות להיבחר לתקופת כהונה שנייה בקונגרס כשל האולי ושב לג'ורג'יה.
ב-1782 הוא נבחר לאספה הכללית של המדינה.
הוא הצליח להשיג רכוש מוחרם של הלויאליסטים שנמכר במחוזות צ'טהאם וליברטי.
באוקטובר אותה שנה, לאחר שאדנוס ברק דחה הצעה להיות נשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה, מונה האולי כנשיא הזמני של בית המשפט.
בשנים 1783 ו-1784 הוא ייצג את מחוז ליברטי באספה הכללית, ולאחר מכן עבר לגור בסוואנה.
כקתולי אדוק, נסע האולי בדצמבר 1784 לסיינט אוגוסטין בשליחות דתית.
בשובו מפלורידה הוא כבר היה חולה ככל הנראה.
ריצ'רד האולי נפטר בביתו שבסוואנה.
הוא נטמן בבית הקברות קולוניאל פארק שבעיר.
ריצ'רד הולסי בסט היה טייס מפציץ צלילה ומפקד טייסת בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה מוצב על נושאת המטוסים USS אנטרפרייז, הוביל את טייסת מפציצי הצלילה שלו בקרב מידוויי ב-1942, והטביע שתי נושאות מטוסים יפניות ביום אחד, לפני שפרש מבחינה רפואית באותה שנה עקב נזק לריאות שלו שנגרם מנשימת חמצן רע במהלך הקרב.
סבו - אדוארד בסט - היגר לארצות הברית מאנגליה במהלך המאה ה-19 ושירת בפלוגה "F" של רגימנט הרגלים ה-13 של ויסקונסין במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
אביו של ריצ'רד, ברט בסט, נולד בקליפורניה ב-1878, וריצ'רד ה.
בסט הצטרף לאקדמיה הימית של ארצות הברית (USNA) ב-1928, וסיים את לימודיו בהצטיינות ב-1932. חבריו לכיתה כללו את ברוס מקנדלס, הנרי מונסון ולויד מוסטין.
הוא שירת במשך שנתיים על סיפון הסיירת הקלה USS ריצ'מונד.
בשנת 1934 הועבר לתחנת התעופה הימית פנסקולה, פלורידה, כסטודנט לתעופה ימית, סיים את הכשרת הטיסה שלו בדצמבר 1935, הוצב בטייסת הקרב השנייה (VF-2B) על סיפון נושאת המטוסים USS לקסינגטון, והטיס מטוסי גרומן F2F.
ביוני 1938, בסט מונה כמדריך בטייסת ההדרכה החמישית שבפנסקולה.
לאור ההבנה שהמלחמה קרובה, לאחר שנה וכמה חודשים של הדרכה, הגיש בסט בקשה להעברה לצי האוקיינוס השקט בתפקיד זה.
ב-31 במאי 1940, קיבל בסט פקודות להצטרף לטייסת ההפצצה השישית (VB-6), שהוקצתה על נושאת המטוסים USS אנטרפרייז.
עם הגעתו לבסיס הטייסת ביבשה, Naval Air Station North Island, קליפורניה, ב-10 ביוני, מונה בסט לקצין טיסה (קצין מבצעים) של הטייסת, שהיה השלישי בפיקוד.
בתחילת 1942, לאחר שהחלה המלחמה באוקיינוס השקט, הוא התקדם לקצין מבצעים (XO), השני בפיקוד, תחת ידידו הקרוב וחברו לכיתה ב-USNA, ויליאם הולינגסוורת', המכונה "הולי", ששימש כמפקד.
בסט מונה לאחר מכן למפקד הטייסת מעט לפני קרב מידוויי.
ב-7 בדצמבר 1941, בסט היה על סיפון האנטרפרייז והמתין לחזרתה לנמל כאשר נודע לו (יחד עם רוב ה-VB-6) שכמה מחבריו טסו לתוך המתקפה היפנית על פרל הארבור.
באותו ערב, הוא טס בתקיפת האנטרפרייז הראשונה של המלחמה כאחד משישה מטוסי SBD הנושאים מחוללי עשן.
על הקבוצה שלו הוטל לספק חיפוי למפציצי הטורפדו של לוטננט יוג'ין א.
לינדזי אם ימצאו את נושאות המטוסים היפניות.
עם זאת, הסיור לא מצא דבר, והקבוצה של בסט חזרה לאנטרפרייז ללא מפגש עם האויב, אם כי מאוחר יותר כינה את נחיתת הלילה שהתקבלה "הגרועה ביותר...
מבין 330 נחיתות על נושאות מטוסים".
בסט השתתף בקרב האמיתי הראשון שלו ב-1 בפברואר 1942, כשטס בשתי תקיפות נגד איי מרשל.
עם עלות השחר, הוא הוביל את הגף השני של VB-6 כחלק מהתקיפה בקנה מידה מלא נגד הספנות היפנית על יד קווג'לין.
לפני הצהריים, הוביל שמונה מטוסי SBD מ-VB-6 ואחד מ-VS-6 לתקוף את האי טרואה, מאלולאפ אטול, משימה שעלתה לו במטוס אחד.
ב-24 בפברואר 1942, השתתף בסט בהתקפת האי ווייק על ידי הקבוצה האווירית מאנטרפרייז, וב-4 במרץ הותקף האי מרקוס.
לאחר הפשיטות הללו חזרה אנטרפרייז לפרל הארבור וליוותה את USS הורנט במהלך הפשיטה של דוליטל באמצע אפריל.
שתי נושאות המטוסים מיהרו לכיוון דרום, אך איחרו מכדי להשתתף בקרב ים האלמוגים.
שתי נושאות המטוסים ואחותם USS יורקטאון נקראו אז להשתתף במה שהיה אמור להיות קרב מידוויי.
לאחר דיווחים על קשר ממטוסי סיור PBY קטלינה מבסיס במידוויי בבוקר 4 ביוני 1942, אנטרפרייז החלה לשגר את קבוצת האוויר שלה החל מהשעה 07:06. בפיקודו הכולל של מפקד קבוצת האוויר (CAG) לוטננט-קומנדר.
וייד מקלוסקי היו 14 מפציצי טורפדו TBD-1 דבסטייטור של טייסת טורפדו 6 (VT-6), 34 מפציצי צלילה SBD של VB-6 ו-VS-6, ועשרה מטוסי קרב F4F-4 ויילדקט של טייסת הקרב 6 (VF-6).
עם זאת, הטייסות הופרדו והגיעו ליפנים באופן עצמאי.
רק מפציצי הצלילה נשארו ביחד והגיעו ליפנים בשעה 09:55. בסביבות השעה 10:22, החלו מפציצי הצלילה של אנטרפרייז (למעט שלושה שנשרו עם תקלת מנוע) לתקוף את שתי נושאות המטוסים היפניות הקרובות ביותר, קאגה ואקאגי.
בשלב זה, ההתקפה התבלבלה, כאשר כל 31 מטוסי הדונטלס הנותרים עברו לתקוף את קאגה.
הכי צפוי לתקוף על פי דוקטרינת מפציצי הצלילה האמריקאית, שקבעה שהטייסת הנגררת (VB-6) תתקוף את המטרה הקרובה יותר (במקרה זה קאגה), בעוד שהטייסת המובילה (VS-6) תיקח את הרחוקה מבין השתיים.
עם זאת, מקלוסקי, שהיה טייס קרב לפני שהפך ל-CEAG, כנראה לא היה מודע לכך, והחליט להוביל את VS-6 נגד קאגה.
כשהטייסת המובילה חלפה על פניו, הבין בסט מה קורה וניתק כדי לתקוף את אקאגי.
עם זאת, רוב ה-VB-6 החמיצו את האות שלו להפלה והמשיכו את הצלילות שלהם על קאגה.
כשהוא נותר עם שני אנשי הכנף שלו בלבד, לבסט היו כעת רק שלושה מטוסים לתקוף את אקאגי.
שלושת ה-SBD של בסט פתחו במתקפה שלהם ב-10:26 בבוקר.
הפצצה הראשונה, שהוטלה על ידי לוטננט אדווין ג'ון קרוגר, פגעה במים מול גשר נושאת המטוסים.
הפצצה השנייה, שהוטלה על ידי בסט, חדרה לסיפון הטיסה והתפוצצה בהאנגר העליון בין 18 מטוסי נקג'ימה B5N2 מתודלקים וחמושים.
הפצצה השלישית, שהוטלה על ידי הצוער פרדריק תומאס ובר, התפוצצה במים ליד הירכתיים ותקעה את ההגה של אקאגי.
למרות שרק הפצצה של בסט פגעה באקאגי, הפיצוצים שנגרמו כתוצאה מדלק ותחמושת בסיפון ההאנגר המצומצם הספיקו כדי לאבד את נושאת המטוסים.
מאוחר יותר באותו יום, בסט השתתף בהתקפה על נושאת המטוסים היפנית האחרונה שנותרה, היריו, וקלע את אחת מארבע הפצצות שהטביעו אותה.
התותחן של בסט, ג'יימס פרנסיס מאריי, האמין שהוא "ראה את הבזק הפצצה [של בסט] מבעד לעשן כשהיא פוגעת ב[ היריו ] באמצע האונייה לפני האי".
לאחר הקרב, זכה בסט בעיטור צלב הצי ועיטור צלב התעופה המצוינת.
בכתב העיטור נכתב: "מתריס על סכנה קיצונית ממטח נ"מ מרוכז ומהתנגדות חזקה של מטוסי קרב, לוטננט קומנדר בסט, בנחישות נועזת וקנאות אמיצה, הוביל את הטייסת שלו בהתקפות הפצצות צלילה נגד יחידות ימיות יפניות.
מה שהפך את החזרה לבלתי סבירה בגלל החוסר בדלק, הוא ביצע את התקפותיו תוך התעלמות קיצונית מביטחונו האישי.
חוסר הפחד האמיץ שלו ומסירותו הנאמנה לתפקיד תרמו רבות להצלחת כוחותינו והיו בהתאם למסורות הגבוהות ביותר של הצבא.
שירות הצי של ארצות הברית".
מור, בסט אולי היה "הטייס הראשון שהפציץ בהצלחה שתי נושאות מטוסים יפניות ביום אחד".
בהתחשב בהישג הייחודי הזה, אדמירל תומאס מורר ותת אדמירל ויליאם ד.
האוסר עשו מאמץ רציני אך לא מוצלח להמליץ על בסט עבור מדליית הכבוד לאחר מותו בשנת 2001.
4 ביוני 1942, היה היום האחרון שבו טס בסט עבור הצי האמריקני.
רגע אחרי שבסט נחת על אנטרפרייז, הוא התחיל להשתעל דם.
במהלך עשרים וארבע השעות הבאות, ההמופטיזיס שלו (שיעול דם) נמשך.
הוא חלה בצורה חריפה עם חום של 39 °C, והוא אושפז בבית החולים פרל הארבור.
בחזרה בפרל הארבור, בסט נבדק על ידי מנתח הטיסה.
במהלך טיסת הבוקר ב-4 ביוני טיסה בגובה כמה טייסי VB-6 נתקלו בקשיים באספקת חמצן, אז בסט נתן הוראה להפחית את הגובה ל-.
מסיכת החמצן של ה-SBD של בסט התחממה במהלך החיפוש הארוך בצורה יוצאת דופן במשימת הבוקר ב-4 ביוני.
החומר ששימש במסיכה כדי להסיר פחמן דו-חמצני נשוף היה נתרן הידרוקסידי.
אם המכשיר המכיל חומר זה היה מחומם בצורה חריגה, הוא עלול לשחרר אדי סודה קאוסטית דרך מסכת החמצן של הטייס; כתוצאה מכך, בסט שאף אדים קאוסטיים.
מתישהו בעבר, בסט חלה בשחפת סמויה, שנשארה בריאותיו במצב לא פעיל במשך שנים.
האדים המאכלים שנשאפו גרמו לדלקת ריאות כימית ושחקו גרנולומה של שחפת, והפכו את הצורה הלא פעילה של האורגניזם לצורה פעילה, וכתוצאה מכך התקדמות מזיהום שחפת סמוי למחלת שחפת.
בסט הועבר מבית החולים פרל הארבור לבית החולים הכללי פיצסימונס באורורה, קולורדו, שם קיבל טיפול מתאים לשחפת שלו.
בסט אושפז בבית החולים פיצימונס עד ספטמבר 1943. הוא פרש מהצי האמריקאי ב-1944 עם 100% נכות.
לאחר פרישתו מהצי, בסט עבר לסנטה מוניקה, קליפורניה, שם התגורר עד סוף חייו.
לאחר השחרור מבית החולים, בסט עבד בחטיבת מחקר קטנה של תאגיד מטוסי דאגלס.
חטיבה זו הפכה לחלק מתאגיד ראנד בדצמבר 1948, שם עמד בסט בראש מחלקת האבטחה עד לפרישתו במרץ 1975. בסט כתב את ההקדמה למדריך של Battlehawks 1942, משחק וידאו להדמיית טיסה שיצא ב-1988 על ידי LucasFilm Games.
הוא מת ב-28 באוקטובר 2001, בגיל 91, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בסט היה נשוי לדוריס אוויס (אלבריו) (1914–1968) והיו לו בת, בן, נכד ובת חורגת.
תג טייס של הצי צלב הצי צלב התעופה המצוינת סרט פעולה לחימה ציון לשבח יחידתי נשיאותי מדליית שירות ההגנה האמריקאי עם אבזם צי מדליית המערכה האמריקאית מדליית המערכה באסיה-האוקיינוס השקט עם שלושה כוכבי ארד מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה סרט הצלפים המצוין של הצי
רִיצַ'רְד דֶה בֶּרִי ידוע גם בשם ריצ'רד אונגרוויל (Richard Aungerville או Aungervyle), היה כומר, מורה, בישוף, סופר וביבליופיל אנגלי.
הוא היה פטרון הלמידה ואחד מראשוני אספני הספרים האנגלים.
הוא זכור בעיקר בזכות אוסף המסות שכתב Philobiblon ("פילוביבלון"), שנכתב כדי להטמיע באנשי הדת את השאיפה ללימוד ואהבת ספרים.
הפילוביבלון נחשב לאחד הספרים המוקדמים ביותר שדנו לעומק בספרנות.
ריצ'רד דה ברי נולד ליד בסאפוק.
הוא היה בנו של סר ריצ'רד אונגרוויל, שהיה צאצא של אביר שנלחם עבור אנשיו של ויליאם הכובש.
אונגרוויל התיישב בלסטרשייר, והמשפחה קיבלה בעלות על האחוזה של וילובי.
סר ריצ'רד אונגרוויל מת כאשר דה ברי היה ילד צעיר.
הוא התחנך על ידי דודו מצד אימו ג'ון דה וילובי, ולאחר שסיים את בית הספר התיכון נשלח לאוניברסיטת אוקספורד, שם למד פילוסופיה ותאולוגיה.
לעיתים קרובות מדווחים שדה ברי הפך לנזיר בנדיקטיני בקתדרלת דרהאם אף על פי שכמה מקורות מכובדים חולקים על כך, מכיוון שאין הוכחה שהוא הצטרף למסדר.
למעשה, הוא היה כומר ולא נזיר.
הוא התמנה למורה למלך לעתיד אדוארד השלישי כשהיה עדיין רק (שאותו דה ברי עתיד היה לשמש כלורד צ'נסלור וכגזבר של אנגליה), ולדברי , הדביק את הנסיך באהבתו לספרים.
דה ברי לקח חלק בתככים שקדמו להדחתו של מלך אנגליה אדוארד השני, וסיפק בשנת 1325 כסף למלכה איזבלה ולמאהבה, רוג'ר מורטימר, בפריז מההכנסות של מחוז בריין , שבו היה גזבר.
במשך זמן מה הוא נאלץ להסתתר בפריז מהקצינים ששלח אדוארד השני כדי לאסור אותו.
עם עלייתו של אדוארד השלישי לכס המלוכה הוא זכה לקידום מהיר בשל שירותיו.
הוא היה גזבר המלך (1327–1328), אוצר המלתחה (1328–1329) ולאחר מכן הלורד שומר החותם בשנת 1329. המלך המליץ עליו שוב ושוב לאפיפיור, ושלח אותו פעמיים, בשנת 1330 ו-1333, כשגריר בחצר האפיפיור בגלות אביניון.
בביקורים הראשונים הללו הוא פגש ביבליופיל עמית, פרנצ'סקו פטרארקה, שתיעד את התרשמותו מאונגרוויל כ"לא בור בספרות ומצעירותו סקרן מעבר לאמונה בדברים נסתרים".
פטרארקה ביקש ממנו מידע על תולה, אבל דה ברי, שהבטיח להשיב כשיחזור לביתו בין ספריו, מעולם לא הגיב לפניות חוזרות ונשנות.
האפיפיור יוחנן העשרים ושניים הפך אותו לכומר הראשי שלו, והעניק לו גלימת בישוף בכוונה שימונה לבישוף הפנוי הבא באנגליה.
במהלך היעדרותו מאנגליה דה ברי נעשה דיקן של קתדרלת ולס בפברואר 1333. בספטמבר של אותה שנה, הוא מונה ל על ידי המלך, שפסק נגד הבחירה של הנזירים, שבחרו ולמעשה מינו את תת-אב המנזר שלהם, רוברט דה גריסטאנס.
בפברואר 1334 קיבל דה ברי מינוי של הלורד הראשון של האוצר מינוי שהוחלף מאוחר יותר השנה למינוי של לורד צ'נסלור.
הוא התפטר בשנה שלאחר מכן, ולאחר שקבע סידורים להגנה על המחוז הצפוני שלו מתקפה צפויה של הסקוטים, הוא המשיך ביולי 1336 לצרפת כדי לנסות ליישב את התביעות השנויות במחלוקת בין אדוארד למלך צרפת.
בשנה שלאחר מכן כיהן בשלוש ועדות להגנת מחוזות הצפוניים.
ביוני 1338 הוא נשלח פעם נוספת מחוץ לאנגליה בשליחות שלום, אך תוך חודש שב בשל המערכה המתקרבת.
דה ברי נסע לקובלנץ ופגש את לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושנה אחר כך נשלח לאנגליה לגייס כסף.
נראה שזה היה ביקורו האחרון ביבשת.
בשנים 1340 ו-1342 הוא ניסה שוב לשאת ולתת על שלום עם הסקוטים, אך לאחר מכן עזב את הפוליטיקה הציבורית כדי לטפל בדיוקסיה שלו ולהגדיל את הספרייה שלו.
הוא שלח שליחים למרחקים בחיפוש אחר כתבי יד, והציל כרכים רבים מחסותם של נזירים בורים ורשלנים.
ייתכן שלפעמים הוא הפעיל לחץ מופרז על הבעלים, שכן מתועד כי אב מנזר מסנט אלבנס שיחד אותו בארבעה ספרים יקרי ערך, וכי דה ברי, שרכש זכויות יתר נחשקות עבור המנזר, קנה ממנו שלושים ושניים ספרים אחרים בחמישים פיסות כסף, הרבה פחות מהמחיר הרגיל שלהם.
התיעוד של תשוקה לספרים, ה"פילוביבלון" שלו (ביוונית של "אהבת הספרים"), הוא חיבור בלטינית בשבח ספרים.
ה"פילוביבלון" הושלם בשנת 1344 והודפס לראשונה בשנת 1473. התרגום המדויק והאמין ביותר לאנגלית הוא מאת ארנסט סי.
תומאס בשנת 1888. אלפרד הסל מתאר את .
ה"פילוביבלון" כ"[ה]קסם המסוים של האפולוגטיקה מורכב למעשה מכך שהיא מכילה תאוריית ספרייה מבוססת - אם כי לבושה בלבוש מימי הביניים".
ספר יוצא דופן זה הוא אחד הספרים המוקדמים ביותר שדנו לעומק בספרנות.
ריצ'רד דה ברי נותן דין וחשבון על המאמצים הגדולים שנעשו על ידו ועל ידי סוכניו לאסוף ספרים.
הוא מתעד את כוונתו להקים אולם באוקספורד, ובקשר אליו ספרייה שבה ספריו היו אמורים להוות את הגרעין.
הוא אף מפרט את התאריכים שיש להקפיד על ההשאלה והטיפול בספרים, וכבר עשה את הצעדים המקדימים לקרן.
אולם, הבישוף מת בעוני רב ב-14 באפריל 1345 ב, וסביר להניח שהאוסף שלו התפזר מיד לאחר מותו.
הדיווח המסורתי הוא שהספרים נשלחו ל באוקספורד אשר נתמך זמן קצר לאחר מכן על ידי הבישוף האטפילד (יורשו של דה ברי כבישוף דרהאם), וכי בזמן פירוק הקרן על ידי הנרי השמיני הם חולקו בין ספרייתו של המפרי, דוכס גלוסטר, בייליול קולג', ו.
עם זאת, עדויות ששרדו בספרי דרהאם קולג' מצביעות על כך שההעברה מעולם לא התרחשה, ושום ספרייה לא נבנתה בדרהאם קולג' עד 70 שנה לאחר מותו של דה ברי.
ידוע שקיימים רק שניים מהכרכים; האחד הוא עותק של יצירותיו של במוזיאון הבריטי, והשני כמה חיבורים תאולוגיים מאת אנסלם ואחרים בספרייה הבודליינית.
מזכיר יצירות אחרות שלו, "Epistolae Familiares" ("מכתבי משפחה") ו-"Orationes ad Principes" ("תפילות לנסיכים").
מילות הפתיחה של ה"פילוביבלון" וה"אפיסטולה" כפי שניתנו על ידי בייל מייצגות את אלו של ה"פילוביבלון" והפרולוג שלו, שלכך כנראה עשה שני ספרים מתוך מסה אחת.
ייתכן שה"תפילות" עשויות לייצג ספר מכתבים של ריצ'רד דה ברי, שכותרתו "Liber Epistolaris quondam dominiis cardi de Bury, Episcopi Dunelmensis" ("ספר איגרות של דה ברי, הבישוף של דרהאם"), שנמצא כעת ברשותו של לורד הארלך.
כתב יד זה, שתוכנו מקוטלג במלואו בדוח הרביעי (1874) של ועדת כתבי היד ההיסטוריים (נספח, עמ' 379–397), מכיל מכתבים רבים מאפיפיורים שונים, מהמלך, התכתבות העוסקת בענייני אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטה אחרת עם מחוז גסקוניה, לצד כמה הרצאות ומכתבים שנועדו כנראה כמודלים לשימוש בהזדמנויות שונות.
פעמים רבות נטען שה"פילוביבלון" עצמו לא נכתב על ידי ריצ'רד דה ברי כלל, אלא על ידי רוברט הולקוט.
קביעה זו נתמכת על ידי העובדה כי בשבעה מכתבי היד הקיימים של פילוביבלון הוא מיוחס להולקוט.
מכיוון שחלק גדול מהקסם של הספר טמון בתיעוד הלא מודע של דמותו של האספן עצמו, ביסוס המחבר של הולקוט ישנה מהותית את ערכו.
תיאור של ריצ'רד דה ברי מאת בן זמנו (Continuatio Chronicarum, סדרת רולס, 1889, עמ' 171) הוא פחות חיובי לגביו מאשר ויליאם דה צ'מברה, וטוען שהוא היה משכיל במידה בינונית, אך רצה שיתייחסו אליו בתור מלומד גדול.
ריצ'רד האווס הבן היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקנטקי ומושל הקונפדרציה השני של קנטקי.
הוא היה חלק ממשפחת האווס בעלת ההשפעה הפוליטית.
אחיו, דודו ובן דודו שימשו גם כחברי בית הנבחרים, ונכדו הארי ב.
האווס היה חבר בסנאט של ארצות הברית.
האווס החל את הקריירה הפוליטית שלו כוויגי נלהב והיה חבר קרוב של מייסד המפלגה, הנרי קליי.
כשהמפלגה ירדה והתפרקה בשנות ה-50 של המאה ה-19, הפך האווס לדמוקרט, ויחסיו עם קליי התקררו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, האווס תמך בדוקטרינת הנייטרליות החמושה של קנטקי.
כאשר הנייטרליות של המדינה הופרה בספטמבר 1861, האווס ברח לווירג'יניה והתגייס כקצין אספקה חטיבתי תחת גנרל הקונפדרציה המפרי מרשל.
כאשר הוקמה ממשלת הקונפדרציה של קנטקי ברוסלוויל, הוצע להאווס תפקיד של מבקר המדינה, אך הוא סירב.
חודשים לאחר מכן, הוא נבחר להיות מושל הקונפדרציה של המדינה לאחר מותו של ג'ורג' וו.
האווס וממשלת הקונפדרציה נסעו עם ארמיית טנסי של ברקסטון בראג, וכאשר בראג פלש לקנטקי באוקטובר 1862, הוא כבש את פרנקפורט וערך טקס השבעה עבור האווס.
עם זאת, הטקס הופסק על ידי כוחות תחת גנרל האיחוד דון קרלוס ביואל, וכוחות הקונפדרציה גורשו מהמדינה בעקבות קרב פריוויל.
האווס עבר לווירג'יניה, שם ניהל ממשלת קונפדרציה בגלות עבור קנטקי והמשיך לשדל את הנשיא ג'פרסון דייוויס לנסות פלישה נוספת למדינה.
בתום המלחמה, ממשלת הקונפדרציה של קנטקי בגלות חדלה להתקיים, והאווס חזר לביתו בפריז, קנטקי.
הוא נשבע שבועת אמונים לאיחוד, והורשה לחזור לעריכת הדין שלו.
הוא נבחר לשופט המחוזי של מחוז בורבון, תפקיד בו כיהן עד מותו ב-1877.
ריצ'רד האווס נולד ב-6 בפברואר 1797, ליד באולינג גרין, מחוז קרוליין, וירג'יניה.
הוא היה אחד מאחד עשר ילדים שנולדו לריצ'רד ולקלרה ווקר האווס.
בני משפחת האווס היו משפחה פוליטית; אחיו של ריצ'רד, אלברט גאלאטין האווס, דודו, איילט האווס, ובן דודו, איילט האווס באקנר, שירתו כולם בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בשנת 1810 עברה המשפחה לקנטקי, והתיישבה במחוז פאייט, ליד לקסינגטון.
חלק מהחינוך המוקדם של האווס הושג באמצעות בית הספר של מחוז ג'סאמין שניהל סמואל וילסון.
ב-13 בנובמבר 1818 התחתן האווס עם הטי מוריסון ניקולס מלקסינגטון.
הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת טרנסילבניה, ולאחר מכן למד משפטים אצל רוברט ק.
האווס וויקליף הפכו לשותפים בחוק עם קבלתו של הראשון ללשכת עורכי הדין ב-1818. עקב הצפיפות של הלשכה בלקסינגטון, עבר האווס לווינצ'סטר בשנת 1824. בעודו שם, הוא הפך לבעלים של מפעל חבלים ושקיות עם בנג'מין ה.
האווס החל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 1828 כאשר נבחר כוויגי לייצג את מחוז קלארק, קנטקי, בבית הנבחרים של קנטקי.
האווס היה בתחילה ידיד קרוב של קליי, אם כי הידידות ביניהם הצטננה כאשר האווס תמך בזאכרי טיילור במקום קליי לנשיאות ב-1848. כאשר המפלגה הוויגית התפרקה בשנות ה-50 של המאה ה-19, הפך האוס לדמוקרט, ותמך במועמדים לנשיאות ג'יימס ביוקנן ב-1856 ובג'ון ברקינרידג' ב-1860.
למרות שנבהל מבחירתו של אברהם לינקולן בבחירות של 1860, האווס התנגד להפרדה, ותמך במקום זאת ברעיון הנייטרליות החמושה.
במאי 1861 ייצגו האווס, ברקינרידג' ומושל קנטקי בריה מגופין את נקודת המבט של זכויות הדרום בוועידה שתחליט על דרכה של קנטקי במלחמת האזרחים.
הוא השתתף בכנס נוסף כזה בספטמבר 1861. אף אחד מהכנסים לא הביא החלטה חותכת.
נאום ביולי 1861 לתושבי מחוז בורבון, שחיבר האווס ודמוקרטים אחרים בעלי דעות דומות, האשים את הרפובליקנים בפתיחת מלחמת האזרחים, גינה את כפייתן של מדינות להישאר באיחוד, והזהירה שממשל לינקולן יילחם עד הסוף בעבדות.
הנאום קרא להפסקת המלחמה, הכרה בקונפדרציית המדינות של אמריקה כאומה ריבונית וחלוקה שוויונית של החוב הלאומי והרכוש הפדרלי.
כאשר הנייטרליות של קנטקי הופרה בספטמבר 1861, האווס ברח לווירג'יניה כדי להימלט ממאסר על ידי הרשויות הפדרליות.
בהיותו שם, הוא התגייס כקצין אספקה חטיבתי תחת גנרל הקונפדרציה המפרי מרשל וקיבל דרגת מייג'ור .
למרות הצלחתו הראויה לשבח להשיג אספקה לחטיבה למרות התנאים הקשים, גילו (64) וחוסר הניסיון הצבאי שלו הפחיתו מערכו ליחידתו של מרשל, ונטייתו להתעלם משרשרת הפיקוד ולתקשר ישירות עם שר המלחמה של הקונפדרציה.
בנג'מין העמידה אותו בסכסוך אישי עם מרשל.
בנובמבר 1861 מינו חברי ועידת הריבונות של מדינת הקונפדרציה ברוסלוויל, קנטקי, את האווס למבקר המדינה של ממשלת הקונפדרציה של קנטקי, אך הוא סירב על מנת להמשיך בשירותו הצבאי.
עם זאת, הוא כתב לנשיא דייוויס ב-25 בינואר 1862 כדי להודיע לו שהוא נוסע לבאולינג גרין, קנטקי, לבקשתו של מושל הקונפדרציה ג'ורג' וו.
ג'ונסון על מנת לסייע לג'ונסון בניהול ממשלת המדינה.