tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההשערה היא שמדובר בטופונים ממקור סלאבי, הקשור למילה "הורה" - שמשמעותה "הר" או "יער עבות"
שטחו של המחוז הוא 6,610 קמ"ר, המהווה 2.8% משטחה של רומניה.
המחוז נמצא במזרח טרנסילבניה והוא גובל במחוזות ניאמץ ובקאו שבחבל מולדובה ממזרח, במחוז מורש ממערב, במחוזות בראשוב וקובאסנה מדרום ובצפון במחוז סוצא'בה השייך לחבל מולדובה.
הנוף הבולט במחוז הרגיטה מורכב מהרי הקרפטים המזרחיים, הכוללים למשל את הרי צ'וק, הרי גורגיו, הרי קלימן,הרי הרגיטה.
יש בהם רמות געשיות ועמקים מיושבים.
האזור ידוע במעיינות החמים שלהם.
הרי קלימן (Munții Călimani) - המתרוממים לגבהים גדולים מצפון לקניון המורש.
הרי גוריגיו (Munții Gurghiu) ניצבים בין קניון המורש מצפון, המעבר סיקאש מדרום, בקעת הג'ורגאו ממזרח וגבעות המורש והסובקרפטים של הטרנאבות ממערב.
הרי הרגיטה (Munții Harghita) מהווים רכס באורך של 70 ק"מ וברוחב של 25 ק"מ, עם הפסגות הרגיטה ראקו (1757 מ'), הרגיטה צ'יצ'או (1759 מ') והרגיטה מדראש (1800 מ').
הם גובלים במעבר סיקאש ומקורות הטרנאבה הגדולה (טרנאבה מארה) מצפון, קו היישובים פליצ'ן, ולן, מרשט ומרטיניש ממערב, ודרומית לבקעת באראולט והרי באראולט, על קו היישובים הרקוליאן ופיליה.
במזרח הם גובלים בבסיס החנוט הגעשי פייטרוסו ובבקעת צ'וק.
הרי בודאק (Munții Budacului) נמצאים דרומית-מזרחית מהרי ביסטריצה, בין הנחלים ניאגרה ברושטנילור, בורקה וביסטיצ'וארה
הרי ג'ורג'או (Munții Giurgeului) מהווים פסגה מוארכת בין הרי קאלימן מצפון, הבקעות בורסק ובילבור ממזרח וצפון-מזרח, הרי השמאשמדרום ובקעת השמאש ממערב.
הרי השמאש (Munții Hășmaș) מתרוממים בין מי הנהר ביסטריצ'וארה ונחל לווארדי
הרי צ'וק (Munții Ciucului) נמצאים בגבול המזרחי של בקעת צ'וק בין מרוקות האולט, הטרוטוש והאוז.
הרי פרשאן (Munții Perșani)חודרים למחוז הרגיטה באמצעות פסגות צפוניות הנמצאות בעמק הנחל ורגיש
גבעות הטרנבה הקטנה (Dealurile Târnavei Mici) משטרעים מעמק הניראז' ועד הנחל ניקואו אלב
גבעות אודורהיי (Dealurile Odorheiului) עם הפסגות טרייטרואה (Tăietrua), צ'טאטיה בדן ורז, הבולטות בצד המערבי
בקעת ג'ורג'או (Depresiunea Giurgeu) משטרעת בעמק העילי של הנהר מורש, לאורך 40 ק"מ ולרוחב של 25 ק"מ
בקעת צ'וק (Depresiunea Ciucului) - נמצאת בחלק האמצעי של הרי הקרפטים המזרחיים, מנוקזת על ידי החלק העילי של הנהר האולט ויובליו.
בקעת קאשין (Depresiunea Cașin) נמצאת במערב הרי צ'וק, בגבול עם הרי בודוק, ואורכה 20 ק"מ.
במחוז הרגיטה נמצאים מקורותיהם של שניים מהנהרות החשובים ביותר של רומניה:המורש והאולט.
מקורות אלה, הסמוכים לכפרים איזבורו מורשולוי וסנדומיניק הם קרובים זה לזה במרחק של קילומטרים ספרורים.
אולם המורש זורם מערבה כדי להישפך לטיסה בעוד האולט זורם דרומה ונשפך לדנובה.
בחלק המערבי של המחוז זורמים שני נהרות הטרנאבה (טרנאבה מארה - הגדולה - וטרנאבה מיקה - הקטנה) הפונים אל רמת טרנאבה שהיא חלק מהרמה הטרנסילבנית.
הנוף היוצא מן הכלל של המחוז הרגיטה כולל האת האגם ספנטה אנה ("אנה הקדושה"), מכתש געשי על יד באילה טושנאד.
לאקו רושו - "האגם האדום" אגם הררי בצפון-מזרח על יד העיר גאורגן, וקאילה ביקאזולוי - קניון ביקאז הצר שנוצר על ידי הנהר ביקאז.
המחוז מפורסם באתרי הנופש והמעינות המינרליים שלו.
אולט - הזורם דרומה וקולט שורת יובלים בעלי זרימה מצומצמת:פאראו מארה, לונקה מארה, מדראשו מארה, קוזמן, פרומואסה, טושנאד, דלניצה
מורש - הזורם צפונה וקולט את הנחלים: טופליצה, ז'ולוטקה, קלימנל, בורזונט, דיטראו, שומולאול מארה, גאלאוצאש
טרנאבה מיקה עם יובליו קריאנגה מארה וקורונד
קאשין, ראול נגרו (הנהר השחור)
האגם ספנטה אנה - בתוך מכתש געשי
לאקול רושו - (האגם האדום) - שנוצר על ידי סכר טבעי בעקבות קריסת פסגת הר שחסמה את אחד הנהרות.
הרגיטה ידוע באחד האזורים הקרים ביותר ברומניה, אם כי בקיץ יכולים להיות חמים למדי.
האקלים משתנה בהתאם לגובה, לעמקים ולבקעות ולזרמי האוויר.
אקלים יבשתי מתון בקבעות התת-קרפטיות - עם קיצים חמים ועתירי משקעים, וחופרים קרים ולפעמים עם סופות שלגים.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי היא 18 מעלות צלזיוס ובחודש ינואר - 5.5.מעלות צלזיוס.
אקלים הררי - האופייני לאזורים הגבוהים, שבהם הקיצים הם קצרים, קרירים ועתירי משקעים, והחורפים מתאפיינים בכפור, סופות שלגים עם שכבת שלג עבה ויציבה למשך תקופה ארוכה.
הטמפרטורה הממוצעת הי +10 מעלות בקיץ ו-8 מעלות בחורף.
לבקעות צ'וק וגאורגן יש טופו-אקלים ספציפי, עם היפוכים טרמיים תדירים וממושכים בלילה ובחורף.
משום כך בקעות אלה נמנות עם המקומות הקרים ביותר של רומניה, בקיץ ובחורף כאחד.
הצמחייה באזור הגבעי עשירה במינים נשירים: אשור, שדרה, אלון סלע.
על פסגות ההרים - אשוח, סמבוק אדום, עצי אדר, דומדמניות, בן חוזרר.
בבקעות צמחייה ספציפית עם צמחים מזוהיגרופיליים או היגרופיליים
כגון:עצי ערבה, נצרים, אלנוס, קנין, גומא\ שבטבט
עולם החי במחוז הוא עשיר מאוד: ניתן לפגוש את האייל הסבך, הזאב, השועל, החזיר הבר, הסנאי, הארנב, הבואש, השונר, הדלק, הדוב, אייל הקרפטים, העיט הזהוב, הירגזי, השחרור.
אוכלוסיית המחוז הרגיטה מונה 326,222 תושבים, מתוכם 56% חיים בכפר.
ב-2011 חיו במחוז הרגיטה 232,157 הונגרים אתניים, כלומר 85.2% מכלל האוגלוסייה.
למחוז הרגיטה האחוז הגדול ביותר של הונגרים אתניים, כאשר מיד אחריו הוא המחוז קובסנה.
ההונגרים מהווים רב ברוב הערים הגדולות של המחוז, בעוד שהרומנים מתרכזים בחלק הצפוני והמזרחי של המחוז (במיוחד בערים טופליצה ובלאן) ובמובלעת וושלבן.
12.7% - נצרות רפורמית (קלוויניסטית)
ב - 22,890 מקרים לא ידועה השייכות הדתית אם בכלל קיימת.
הסקלרים של הרגיטה הם רובם נוצרים רומים-קתולים, אך יש להם מיעוטים רפורמי (קלוויניסטים) ואוניטריאני .
רוב רובם של הרומנים הם נוצרים אורתודוקסים
הדת הקתולית היא החזקה ביותר במזרח, באזור הכסא צ'יק לשעבר, בעוד הרפורמים מתרכזים בדרום וממערב לאודורהיו סקוייסק.
תגליות ארכיאולוגיות מראות כי שטח המחוז הרגיטה היה מיושב מאז התקופה הפלאוליתית.
לאחר מכן בתקופה הניאוליתית השתייך לאזור תרבות הקרמיקה הליניארית, תרבות בויאן וההטרום-קוקוטן.
בתקופה הכלקוליתית, חיו באזור קהילות שהשתייכו לתרבויות טיסה, בודרוגקרסטור ולאחר מכן תרבויות האמפורות הכדוריות, ובמעבר לתקופת הברונזה נתגלתו סימני התרבות הצ'ומורטן, ותרבות ויטנברג.
בתחילת תקופת הברונזה המאוחרת, חדרו לכאן נשאי תרבות נואה.
בתקופת הברזל הראשונה התרחשו שילובים תרבותיים, שמתוכם התגבשו היסודות של הציוויליזציה הדאקית.
לאחר הכיבוש הרומי בשנת 106 לפנה"ס, חלקים מערביים משטח המחוז סופחו לפרובינקיה הרומית דאקיה, וחוו התפתחות שונה תגליות של מטבעות ואוצרות בבורסק, ואליה סטרמבה, טיבוד וקריסטורו סקוייסק מעידות על חיים כלכליים אינטנסיביים..
אחרי שבאמצע המאה ה-3 עזבו הממשל והצבא הרומאים את הפרובינקיה, האזור היה נתון לתהפוכות אתנו-דמוגרפיות רבות.
במאה הרביעית בשטח המחוז הרגיטה, כמו בכל מזרח טרנסילבני ההתפשט הקומפלקס התרבותי סנטאנה דה מורש-צ'רניאחוב, ותחת שליטה של עם נודד - הגותים.
במאה השביעית, אחרי ההתיישבות האווארים בטרנסילבניה התחילה דרך המעברים בקרפטים המזרחיים חדירת הסלאבים.
תחת לחץ הסלאבים, המדינה האווארית - בקגאנות - הצטמצמה במאה השמנית
אל החלק האמצעי של נהר המורש והחלק התחתון של נהרות הטרנאבות.
החפירות הארכאולוגיות הוכיחו של חיי הקהילות המיושבות בתקופה המאוחרת של נדידת העמים לא הסתיימו במאה השמנית אלא המשיכו גם המאות הבאות.
במאה ה-13 קמו כאן היישובים הסקלריים הראשונים.
בשנים 1427-1366 התארגנו הסקלרים בתחומים מנהליים אוטונומיים הקרויים "כסאות" תחת חסותם של מלכי הונגריה.
ב-1562 הם מרדו נגד המסים שהטיל עליהם המלך יאנוש ז'יגמונד זאפויה אולם ההתקוממות דוכאה, והסלקרים אולצו להשתלב במערכת האחידה של המחוזות.
אחרי שכוחות של סקלרים השתתפו ב-1657 במסע השליט הטרנסילבני ג'רג' ראקוצי השני בפולין ב-1661 תקפו אותם ה עות'מאנים במתקפה הרסנית.
לבסוף ב-1691 טרנסילבניה סופחה כולה לאימפריה ההבסבורגית וכל ההחלטות לגביה נלקחו בווינה.
עדיין ב-1694 דרך מעבר גימש פלשו הטטרים לחבל הסקלרים וחטפו בני ערובה.
עם הקמת המנהל ההבסבורגי בטרנסילבניה ב-1710 נבנתה מחדש מצודת מיקו (מיירקוריה צ'וק).
בצסגרת ההגנה על אזור הספר הצבאי ממזרח בשנים 1762-1750 הקימו השלטונות ההבסבורגים את הגדוד הראשון והשני של שומרי גבול רגלים סקלרים, דבר שעורר תרעומת רבה בקרב האוכלוסייה הסקלרית.
ב-1764 אחרי שסירבו להתגייס בגדודי שומרי הגבול של הצבא האוסטרי, פרצו בחבל הסקלרים התקוממויות.
הצבא בפיקוד הגנרל אדולף פון בוקו (Buccow) דיכא אותם באכזריות.
בטבח בסיקולן (מאדפלווה) נהרגו במהלך האירועים כ-200 סקלרים.
ב-1784 הקים השלטון ההבסבורגי את המחוזות צ'יק ואודוורהיי
ב-1819 נסללה הדרך הראשונה בין צ'יקסרדה (מיי'רקוריה צ'וק) לסייקיי-אודוורהיי (אודורייו סקוייסק).
עוצמת האימפריה ההבסבורגית נחלשה בהדרגה לטובת כוחות הלאומיות ההונגרית.
בשנים 1848-1849 דוכאה באזור המהפגה ההונגרית וזמנית ממלכת הונגריה נשלטה ישירות על ידי האוסטרים עד להתחלת תהליך של ליברליזציה והתחזקות מעמדה של הונגריה וב-1867 השלטת ההסדר הדואלי האוסטרי-הונגרי.
אחרי 1849 התחיל באזור תהליך של פיתוח שהועצם בשלהי המאה ה-19 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי.
חבל הסקלרים ידע התפתחות ניכרת בעקבות הקמת מסילות הברזל באזור.
תקופות קשות ידעו התושבים בימי מלחמות העולם.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה והסכם טריאנון שבעקבותיה סופח האזור לממלכת רומניה
בשנים 1944-1940 האזור סופח בחזרה לממלכת הונגריה בעקבות תכתיב וינה וב-1944 נכבש מחדש על ידי רומניה בשלהי מלחמת העולם השנייה
הערים שבשטח המחוז הופיעו במאה ה-14. סייקיי אודווארהיי או אודורהיו סקוייסק תועד לראשונה ב-1301, ב-1485 הייתה במעמד עיירת שוק וב-1558 הוכרה כעיר.
גאורגן תועדה לראשונה ב-1333 והוכרזה כעיר ב-1905.
קריסטורו סקוייסק ידועה מ-1395, הוכרה כעיירת שור ב-1503 ובעיר ב-1559, אולם במהלך המאה ה-17 ירד שוב למעמד עיירת שוק, ב-1886 הוכרה ככפר גדול (קומונה) וב-1956 חזרה למעמד עיר.
בירת המחוז, צ'יקסרדה או מיירקוריה צ'וק הוכרה כעיירת שוק ב-1427 והפכה לעיר ב-1558, טופליצה תועדה לראשונה ב-1567 והוכרזה לעיר ב-1956. מרחצאות טושנאד או באילה טושנאד תועדה לראשונה ב-1732 והוכרזה לעיר ב-1968.
במחוז הרגיטה 4 ערים מוניציפליות (רשויות עירוניות)\ 5 ערים ו-58 כפרים גדולים (קומונות)
מיירקוריה צ'וק –Miercurea Ciucului בירת המחוז; מספר תושבים: 37,980 (2011)
Lunca de Jos לונקה דה ז'וס
Lunca de Sus לונקה דה סוס
הכביש האירופי E578 : סרצל - רגין-טופליצה-גאורגן-מיירקוריה צ'וק-ספנטול גאורגה - צ'יקיש, קובאסנה
דרך לאומית DN11B : טרגו סקוייסק-קוזמן
DN12 : בראשוב-ספנטול גאורגה-באילה טושנאד-מיירקוריה צ'וק-טיופליצה
DN12A : מיירקוריה צ'וק-טרגו אוקנה-קומנשט-אונשט
DN12C : גאורגן - לאקו רושו-ביקאז
DN13B : גאורגןi - פרייד
DN13C : ביסריקאן, הרגיטה - שימונשט,הרגיטה - קריסטורו סקוייסק-סקויין, הרגיטה - ונטור, מורש
DN15 : טורדה-לודוש-טרגו מורש-טופליצה-פיאטרה ניאמץ-בקאו
דרך מחוזית DJ123 :סנסימיון, הרגיטה - סנמרטין, הרגיטה - ואליה אוזולוי, הרגיטה - דרמנשט
דרך מחוזית DJ123A ]: טושנאד, הרגיטה - סנסימיון, הרגיטה - סנטימברו, הרגיטה - סנקריין, הרגיטהi
הקטע מיירקוריה צ'וק - ספנטו גאורגה - בראשוב
הקטע מיירקוריה צ'וק - טופליצה - דדה
הקטע מייקוריה צ'וק - קומנשט - אדז'וד
תעשיית העץ - תעשיית רהיטים - ממלאת תפקיד חשוב בכלכלת המחוז.
עושר האדמה במים מינרליים, גזים געשיים ומים תרמליים - בא לידי ביטוי באתרי הנופש ומרחצאות - באילה הרגיטה, באילה טושנאד.
כמו כן בשיווק בקבוקי המים מינרליים - בורסק, פרלה הרגיטיי, טושנאד, בילבור.
תעשיית המזון - תעשיית הבשר והחלב
גידול בעלי החיים, גידולים חקלאיים,
הערים מיירקוריה צ'וק, אודורהיו סקוייסק, גאורגן, טופליצה
האגם ספנטה אנה (אגם אנה הקדושה) (אגם מכתש)
דרך הליכה ורכיבה באופניים למרחקים:* The
(ויה טרנסילבניקה) חוצה את המחוז
הֶרָה (ביוונית עתיקה: Ἥραההיגוי ביוונית המודרנית: אירה ) היא מלכת האולימפוס, אשתו ואחותו של זאוס, ראש האלים, במיתולוגיה היוונית.
אלת הנישואין, האמהות והלידה, ופטרוניתן של הנשים הנשואות.
הרה תוארה בדרך כלל כאלה אצילית ונשגבת, העונדת לראשה נזר מלכות.
בידה נהגה להחזיק את פרי הרימון, שביוון העתיקה נחשב לסמל של נישואין, פריון, חיים ומוות.
החיות הקדושות לה היו הפרה והטווס.
הקשר של הרה עם דמותה של הפרה עתיק מאוד (יש הסוברים שקשורה לאלת הפיריון לה דמות פרה), ונובע מהיותה של הרה אלת אמהות ופריון.
אחד מכינוייה היה "הרה בופיס" (Hera Bopis), שמשמעותו המקובלת היא "הרה בעלת עיני הפרה", אך למעשה משמעותו המקורית היא "הרה בעלת פני הפרה".
ביצירות אמנות הלניסטיות הרה מופיעה רוכבת במרכבה רתומה לטווסים, שבין היתר, סימלו גם גאווה ויופי.
עם זאת, הקשר בין הרה לטווס הוא מאוחר יחסית, שכן היוונים הקדמונים התוודעו לטווסים רק עם כיבושיו של אלכסנדר הגדול, וקודם לכן - הקוקייה הייתה הציפור המקודשת להרה.
מוטיב הטווס הופיע מחדש ביצירות אמנות מתקופת הרנסאנס, שאיחדו את סיפוריהן של הרה היוונית ויונו הרומאית.
הרה הייתה אחת מהאלות המכובדות ונשואות-הפנים של פנתיאון האלים היווני, ופולחנה היה נפוץ עוד מלפני התקופה ההלנית, וקדום יותר מפולחנם של זאוס ופוסידון, למשל.
מקדשה העיקרי היה בעיר ארגוס, והיא נחשבה לפטרונית העיר.
בעיר זו גם נחוג חגה החשוב ביותר של הרה, ההראיה.
מקדשים נוספים להרה עמדו באולימפיה, קורינתוס, ספרטה, מיקנה ובאיים דלוס וסאמוס.
הרה הייתה בתם של הטיטאנים קרונוס וריאה, ואחותם של הסטיה, האדס, דמטר, פוסידון, וזאוס (לפי סדר הולדתם).
עם היוולדה, אביה בלע אותה שלמה אל תוך בטנו, כמו את שאר בניו ובנותיו (למעט זאוס) בשל חששו מהנבואה שאחד מילדיו ידיח אותו ויתפוס את מקומו כבכיר האלים.
על אף תוכניתו של קרונוס, הנבואה הוגשמה בסופו של דבר על ידי זאוס, שהכריח את אביו להקיא את אחיו ואחיותיו.
בסופו של דבר, הוכרע קרונוס, הורד מכיסאו ונכלא.
השלטון בעולם ובסדרי היקום עבר לידי האלים הצעירים, הם האלים האולימפיים.
הרה התחתנה עם זאוס, ומתוקף היותו שליט האולימפוס, היא הייתה למלכת האולימפוס ולאלה נכבדת ונערצת.
אחד מכינוייו של בעלה היה "זאוס הריוס" (Zeus Heraios), שמשמעותו היא "זאוס, בן זוגה של הרה".
הרה ילדה לזאוס ארבעה ילדים: את אל המלחמה ארס, אלת הלידה איליתיה, אל האש והנפחים הפייסטוס ואת אלת הנעורים הבה.
על פי מספר גרסאות, הרה הרתה וילדה את ילדיה או רק את הפייסטוס ללא כל עזרה מצידו של זאוס או של גבר אחר, ועל מנת להתעבר היא הלמה על האדמה עם כפותיה או אכלה חסה.
על אף היותה אלת האמהות והמשפחה, הרה לא מצטיירת מסיפורי המיתולוגיה כדמות אמהית במיוחד.
אחרי שילדה את בנה הפייסטוס, הבחינה בכיעורו ובצליעתו, והשליכה אותו מהר האולימפוס.
הפיסטוס לא נהרג, ועם השנים שנאתו כלפי הרה גדלה והלכה, עד שבחמת זעמו החליט לנקום בה ובנה בשבילה כס מלכות מכושף.
ברגע שהרה התיישבה על כס זה, היא נלכדה אליו ברשת זהב ולא יכלה להשתחרר.
הבעיה נפתרה רק עם התערבותו של דיוניסוס, שהשקה את הפייסטוס יין, גרם לו לשכוח את עלבונו וכאבו ולקח אותו אל הר האולימפוס.
בהיותו שם, הפייסטוס נאות לשחרר את הרה לאחר שהובטחה לו אפרודיטה, אלת היופי והאהבה, כאישה ומקום באולימפוס.
מיתוסים רבים מתארים את הרה כאישה קנאית, שפעלה נמרצות על מנת למנוע מזאוס בעלה לממש את אהבתו ותאוותו לנשים אחרות.
בשל כך, עיקר עיסוקה היה להעניש את הנשים הרבות בהן התאהב זאוס, את ילדיהן ואת כל מי שסייע לזאוס, בדרך זו או אחרת, לחמוק מעינה הבוחנת.
בדרך כלל זאוס העדיף לא להתעמת ישירות עם הרה, והוא הגשים את תשוקותיו באמצעות תחבולות ותכסיסים למיניהם.
אולם לפרקים אף הוא קץ בקנאתה של הרה, ואזי הוא היה כובל אותה אל הר האולימפוס.
אכו הייתה נימפה, שתפקידה היה להעסיק את הרה בדיבורים כדי שלא תתפוס את זאוס בשעת ניאופיו.
כשהרה גילתה זאת היא קיללה אותה וגרמה שלעולם לא תוכל לדבר כרצונה אלא רק לחזור על דברי אחרים (מכאן באה המילה האנגלית להד - Echo).
מיתוס ידוע מספר שפעם אחת הרה כמעט תפסה את זאוס יחד עם נימפת מים בשם איו, אולם חיש מהר זאוס הפך את מאהבתו לעגלה לבנה יפהפייה.
הרה למודת הניסיון לא השתכנעה ודרשה מזאוס שייתן לה את העגלה כמתנה.
ברגע שהעגלה ניתנה לה למשמורת, הרה הנחתה את נאמנה ארגוס, הענק בעל מאה העיניים, לשמור על העגלה כעל בבת עינו ולא לתת לזאוס להתקרב אליה.
זאוס שלח את הרמס להרוג את ארגוס ולשחרר את איו, והרמס עשה כן.
כשנודע להרה שאיו חופשייה היא שלחה זבוב לעקוץ אותה ולטרוד את מנוחתה ללא הפסקה.
בסופו של דבר, זאוס החזיר את איו לדמותה המקורית, והיא ילדה לו את אפפוס.
כשנודע להרה שבת הטיטאנים לטו בהריון מזאוס, היא אסרה עליה ללדת ביבשה או על אי בים, ולכן לטו נאלצה ללדת את התאומים אפולו וארטמיס באי הצף דלוס ועקב כך האי נתקע במקום אחד.
לדברי גרסאות אחרות של המיתוס, הרה חטפה את איליתיה, אלת הלידה, כדי למנוע מלטו המעוברת ללדת את ילדיה, אך האלים האחרים כפו עליה לשחרר את איליתיה.
לַאמְיָה (Lamia), בתו של פוסידון, הייתה מלכת לוב ואחת מאהבותיו הרבות של זאוס.
הרה הכועסת הפכה אותה למפלצת ורצחה את ילדיה, או, לחלופין, היא קודם רצחה את ילדיה ויגונה הכבד של למיה הוא זה שגרם לה להפוך למפלצת טורפת ילדים.
יתרה מזאת, למיה קוללה בחוסר יכולת לעצום את עיניה כך שלעולם לא תתאפשר לה מנוחה ממראה ילדיה המתים, אולם זאוס רכך את הקללה והעניק לה את היכולת לשלוף את עיניה החוצה ולהחזירן למקומן כעבור זמן-מה.
דיוניסוס היה בנו של זאוס מבת תמותה בשם סמלה.
גרסאות אחרות של המיתוס מספרות שדיוניסוס היה בנו של זאוס מפרספונה, מלכת השאול.
הרה ניסתה להרוג את הרך הנולד ושלחה טיטאנים מוכי שגעון לקרוע אותו לגזרים.
זאוס אמנם הבריח אותם בעזרת ברקיו, אך רק לאחר שהם כבר טרפו את כל גופו של העולל מלבד לבבו (שניצל על ידי אתנה, ריה או דמטר).
משריד בודד זה זאוס יצר מחדש את דיוניסוס ושתל אותו ברחמה של סמלה, וכך דיוניסוס נולד פעמיים.
הרה - הנמסיס של הרקולס
הגיבור היווני המפורסם הרקולס היה בנו הלא חוקי של זאוס מבת התמותה אלקמנה בת אלקטריאון מלך מיקנה, ולכן הרה שנאה אותו מיום היוולדו, רדפה אותו כל ימי חייו והייתה אויבתו הגדולה ביותר.
שמו של הרקולס קשור לשמה של הרה במטרה ללעוג לה - זאוס ואלקמנה החליטו להגדיל את בושתה של הרה ונתנו לבנם את השם כלעג, וכך, פירוש השם "הרקולס" הוא "תפארתה של הרה", כלומר שהרה גאה בכך שבעלה בגד בה.
זאוס, כמו בכמה מקרים נוספים שהוזכרו, בגד בהרה עם אישה בת תמותה, אלקמנה אשת אמפיטריאון, נכדתו של פרסאוס (כך שהרקולס הוא גם אחיו למחצה של פרסאוס וגם נינו).
בזמן ההיריון באה לבקר את אלקמנה ההרה בניסיון למנוע את לידת בנה.
אולם, גאלנתיס, שפחתה של אלקמנה, הטעתה אותה ואמרה לה שהתינוק כבר נולד.
כעונש על מעשה תרמית זה הרה הפכה אותה לסמור.
כשהרקולס היה תינוק בעריסה שלחה הרה שני נחשים כדי להורגו, אך הם היוו לא יותר משעשוע לתינוק רב העוצמה שריצץ את ראשיהם בידיו.
אגדה נוספת מספרת שזאוס הערים על הרה ושכנע אותה להניק את הרקולס, אך כשהיא גילתה את זהותו של התינוק היונק, היא שלפה את שדה מפיו וזרם של חלב ניתז באוויר.
כך, מספרת האגדה, נוצר שביל החלב.
בהיותו בוגר, הרה הכתה את הרקולס ברוח טירוף וגרמה לו לרצוח את אשתו ושלושת בניו.
כדי לכפר על החטא הנורא הרקולס נאלץ לבצע שתים עשרה משימות קשות, הידועות בשם שנים-עשר מעללי הגבורה.
הרה, מצידה, עשתה כל שביכולתה על מנת להקשות את המשימות הללו ולהפוך אותן למלכודת מוות להרקולס.
כך, כשהרקולס נלחם בהידרה מלרנה הרה שלחה עקרב לנשוך את רגליו ולהפריע לו בביצוע משימתו השנייה.
בהמשך, כשהוטל על הרקולס לרעות את עדר הבקר של גריאון הרה שילחה בבני הבקר זבובים שיטרידו אותם ויגרמו להם לפוץ לכל עבר.
לאחר שאשתו, דיאנירה, הספיגה את חולצתו בדם הקנטאור המורעל שחשבה שיציל את הרקולס מלבגוד בה, הרקולס נתקף כאבים נוראיים בגופו, ושכנע את בנם הילוס לשרוף את גופו.
נשמתו של הרקולס קיבלה חיים חדשים בגוף של אל שהשתכן בהר האולימפוס, שם אביו זאוס פייס בין הרה והרקולס.
כאות לפיוס, הרקולס נישא לביתם של זאוס והרה, הבה, אלת הנעורים.
טירסיאס היה כוהן של זאוס, ובהיותו גבר צעיר נזדמן לו לראות שני נחשים גדולים מזדווגים.
הוא הכה אותם עם המטה שלו, והפך לאישה.
כאישה, טירסיאס היה לכוהן של הרה, התחתן והוליד ילדים.
לאחר שבע שנים כאישה, שוב נזדמן לטירסיאס לחזות במעשה הזדווגות של נחשים.
גם בפעם הזו הוא הכה אותם עם מטהו, והפך בחזרה לגבר.
זמן-מה לאחר מכן, זאוס והרה ביקשו ממנו ליישב ביניהם את הוויכוח בשאלה איזה מין נהנה יותר ממעשה האהבה.
זאוס טען שנשים נהנות יותר, ואילו הרה טענה שגברים נהנים יותר.
טירסיאס צידד בזאוס, והרה בכעסה עיוורה אותו.
כיוון שזאוס לא יכול היה לבטל את מעשה ידיה של הרה, הוא העניק לטירסיאס כפיצוי יכולת נבואה.
גרסה שונה ופחות נפוצה של הסיפור מספרת שאתנה עיוורה את טירסיאס כעונש על שראה אותה רוחצת בעירום.
אמו, קאריקלו, התחננה בפני אתנה שתבטל את העונש, אך זו השיבה שאין בכוחה לעשות זאת, ובמקום זאת העניקה לו יכולת נבואה.
קידיפה, כוהנת של הרה, הייתה בדרכה לחגיגות לכבודה של האלה, אך השוורים שהיו אמורים למשוך את עגלתה לא הגיעו ולא היה מי שימשוך את העגלה.
במקום השוורים המאחרים, שני בניה של קידיפה, ביטון וקליאוביס, משכו את העגלה.
קידיפה התרשמה ממעשה זה, וביקשה מהרה שתעניק לבניה את המתנה הטובה ביותר שאל יכול להעניק לבן אדם.
הרה ציוותה ששני האחים ימותו בשנתם, ואכן הם עלו על משכבם ומתו.
לחתונתם של פלאוס ותטיס, הוריו העתידיים של אכילס, הוזמנו כל האלים והאלות, למעט אריס, אלת הריב והמדון, בשל נטייתה הטבעית לעורר מהומות.
אולם, אריס הגיעה בהחבא לחתונה, הביאה איתה תפוח זהב שעליו היו חרוטות המילים "ליפה מכולן", וזרקה אותו בין האלות.
כצפוי, בין שלוש האלות הגדולות - הרה, אתנה ואפרודיטה - התפתח ויכוח בשאלה למי מגיע התפוח.
נקבע שפאריס, נסיך טרויה, יחליט מי היפה מכולן ולמי יוענק התפוח.
בתמורה לבחירה בה, הרה הציעה לפאריס כוח, מלכות ושלטון; אתנה הבטיחה לו חוכמה ומיומנות קרב, ואילו אפרודיטה הציעה לו את האישה היפה ביותר בעולם - את הלנה, אשתו של מנלאוס מלך ספרטה.
פאריס חשק בהצעתה של אפרודיטה, והעניק לה את התפוח.
לאחר מכן, הוא חטף את הלנה; פעולה שהביאה לפרוץ מלחמת טרויה.
במלחמה זו גם האלים הטו שכם ולחמו לצד בני חסותם: הרה נלחמה לצידם של היוונים כנגד הטרויאנים.
הַרְדּוּף הַנְּחָלִים (שם מדעי: Nerium oleander, שם נפוץ: oleander) הוא שיח גבוה וחסון (1 עד 2.5 מ' ואף יותר), יְרוֹק־עַד ומין יחיד בסוגו ממשפחת ההַרְדּוּפִיִּים.
בקיץ הוא ניכר בפריחתו הוורודה, בעלים גִּלְדָּנִיִּים ומוארכים, וידוע ברעילותו הרבה, שכן כל חלקי הצמח מכילים מוהל חלבי רעיל במיוחד.
הוא גדל כצמח בר בגדות נחלים ואפיקים, במיוחד בגדות של נחלי אכזב הרריים, המכוסים טרשים או חלוקי אבן, ונפוץ כצמח נוי ותרבות בישראל ובעולם.
הרדוף הנחלים הוא צמח רעיל מאוד לאדם ולבהמה, ורעליו מגינים על הצמח מפני רעייה.
זחליו של רפרף ההרדוף ניזונים מעליו ואינם ניזוקים.
גם שפני סלע ניזונים מעליו מבלי לקבל הרעלה.
איברי הצמח מכילים לפחות כשלושים תרכובות (גליקוזידים), שכמה מהן בעלות פעילות רפואית מוכחת, ורובן רעילות ביותר.
אחת הידועות שבהן נקראת אולאנדרין (olendrin), והיא ידועה במיוחד בהשפעתה החריפה על פעילות הלב.
הרדוף הנחלים הוא שיח ירוק-עד, גבוה וסבוך מבסיס הגזע.
בבסיס הגזע ישנם ניצני התפתחות רבים, שמהם מתפתחים ומסתעפים ענפים חדשים ורבים – ענפים מעוצים, זקופים, ארוכים וגמישים – היוצרים את הנוף הסבוך של השיח.
ענפיו הגמישים מותאמים לבית גידולו, שבו יש לעיתים הצפות ושיטפונות.
במקומות שבהם גידולו צפוף, כמעט שאין צמחייה עשבונית תחתיו, כי החומרים הנמצאים בעליו, נושרים ומונעים נביטת צמחייה ממינים אחרים.
שורשיו עשויים להעמיק בקרקעית נחלים המתייבשים בקיץ.
ישנם הבדלים בין הרדוף הבר לזנים שטופחו ופותחו על ידי האדם.
למשל, צבע הפרחים של הרדוף הבר ורוד (לילך-אדמדם) וגובהו 1 עד 2 מטרים, ואילו צבע פרחי המין התרבותי: לבן, ורוד עד ארגמן עז וגובהו 2 עד 4 מטרים.
על כן, יש להתייחס לתכונות ולמידות הניתנות כשייכות למין הבר, אלא אם נכתב במפורש אחרת.
השיח בעל עלים גלדניים, קירחים, גדולים, מוארכים (10 עד 20 ס"מ), צרים, מחודדים בקצותיהם ושפתם תמימה.
מכל מפרק יוצאים 2 או 3 עלים לאורך כל הענף.
העורק הראשי של העלה מסתעף למספר רב של עורקים צדדיים מקבילים והם ניצבים כמעט לעורק הראשי.
עלים חדשים מופיעים ומתפתחים החל מפברואר ועד אוקטובר.
התרבות המוהל הרעיל בתאים של מוהל חלבי מסועף (laticiferous cells) מורגשת בסוף דצמבר.
בהרדוף מספר התאים התחיליים של תאי מוהל חלבי קבוע וכולם ניתנים לזיהוי כבר בעובר, שבו הם מופיעים במפרק הפסיגים ומשם שולחים שלוחות לפסיגים, לתת-פסיג ולשורשון.
הגדילה וההתפשטות של התאים הללו נמשכות ללא הפסקה, כל עוד הצמח חי, והקצוות שלהם חודרים לניצנים החדשים, לעלים המתפתחים ולאזורי הגדילה של השורש.
ההרדוף הוא בעל תכונות המאפשרות חיים בסביבה צחיחה (צמח קסרומורפי), ולעלים שלו מבנים ייחודיים והתאמות, המאפשרים להם בתנאי חום, יובש וקרינה עזה, חילוף גזים עם הסביבה ללא איבוד מים רב מדי, שיביא למות העלה או הצמח.
ואלו הן חלק מן ההתאמות:
צורת העלה הרחבה והשטוחה מקנה לעלה שטח פנים גדול ביחס לנפח, ולכן ניצול האור יעיל, וחילוף הגזים יעיל עם הסביבה החיצונית בתהליך ההטמעה;
התעבות שכבת השעווה מעל רקמת האפידרמיס, והתעבות רקמת האפידרמיס הן העליונה והן התחתונה לכדי מספר שכבות, מפחיתה את איבוד המים.
לתאי האפידרמיס דפנות קשיחים עם ליגינין והם בעלי דפנות עבים בצידם החיצוני.
חלקו של האפידרמיס בעובי העלים הוא 2.4%.
הפיוניות נמצאות רק בתוך שקעים (כיסים) בצד התחתון של העלה (Stomatal crypts).
כיסים אלה הם אזורים שקועים באפידרמיס התחתון, הפולשים אל תוך הרקמה הספוגית, ויוצרים מבנים דמוי חדר, שבדופנותיהם פיונית אחת או יותר וסביבן שערות (trichomes) או צברים של שעווה.
בשקעים אלו נוצר מיקרו-אקלים לח עם תנועת אוויר מופחתת, ובכך נמנע נידוף מים מוגבר.
השקעים הפחיתו את ההתאיידות של הפיוניות המוצפנות בפחות מ-15% בהשוואה לפיוניות לא מוצפנות.
לא מדובר בהפחתה רצינית, וכנראה שתפקידם הנוסף הוא חילוף גזים יעיל ברקמות ההטמעה והעברה יעילה יותר של פחמן דו-חמצני לרקמת העמודים שבחלקו העליון של העלה.
סברה אחת טוענת שהתאיידות מופרזת גורמת לריכוז מרובה של מלחים בצמח, ועודף המלחים עשוי לגרום נזק להרדוף.
סברה שנייה טוענת, שמחמת הטמפרטורה הנמוכה שבקרקע הנחלים, וכמות החמצן המעטה אין הצמח יכול לקלוט כמות מים גדולה בשורשיו.
לכן, על אף שהוא גדל סמוך למים הוא סובל מיובש.
סברות אלו אינן מדויקות מאחר שצמחים רבים חיים בתנאים דומים ואינם בעלי מבנה קסרומורפי.
בצמחי ביצה ובעיקר כאלו בעלי מאפיינים קסרומורפיים (בעל תכונות המאפשרות חיים בסביבה צחיחה) שיעור ההתאדות גבוה במידה כזאת שאין להניח כי הם סובלים מאספקת מים מצומצמת.
פריחת שיחי הרדוף נמשכת זמן רב.
בישראל היא מתחילה במרץ, ושיאה מתרחש בין חודש אפריל לראשית יוני, והיא ממשיכה בעוצמה נמוכה לכל אורך הקיץ, שאז מספר הפרחים חמישית ממספרם בזמן השיא.
אך, יש פרטים, בעיקר במקומות עתירי מים או במקומות מופרעים, הממשיכים לפרוח עד חודש אוקטובר.
פריחה קיצית זו אופיינית לצמחי מים רבים, שאינם סובלים מהתייבשות בקיץ.
כך נמנע ההרדוף מתחרות קשה בין פרחים שונים באביב על מאביקים.
מועדי הפריחה משתנה בהתאם לאזורי גידול מובחנים: דרום צרפת וצפון איטליה (יוני–ספטמבר); פורטוגל, ספרד, דרום איטליה, מלטה, אלבניה, יוון, טורקיה וקפריסין (אפריל, מאי–ספטמבר); מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה, ניז'ר ולוב (מרץ–אוקטובר); סוריה, לבנון, ישראל, ירדן ועיראק (אפריל–נובמבר); עומאן, איחוד האמירויות הערביות, איראן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו, נפאל וסין (כמעט כל השנה).
ניתן למצוא פירות בכל עת של השנה בכל האזורים.
התפרחת אמירית בקצות הענפים, אשכול, סוכך מדומה, שבה עוקצי הפרחים התחתונים ארוכים מאלה של הפרחים שמעל, ומביאים את כל הפרחים להימצא כמעט במישור אחד.
הפרחים נישאים בקבוצות צפופות בתפרחות, כאשר בתפרחות שופעות יש 5 עד 15 פרחים.
מבנה פרח ההרדוף מרמז שהפרח מותאם יותר להאבקת פרפרים או ציפורים מאשר להאבקת דבורים.
הפרחים נכונים (סימטריים), גודלם כ-5.5 ס"מ וקוטרם 3 עד 5 ס"מ, הם דמויי משפך ובעלי עטיף כפול.
הגביע קצר וירוק והעלים שלו מאוחים בחלקם ומספר אונותיו המחודדים 5. הכותרת בעלת שלושה חלקים: צינור דק, שאורכו 13 מ"מ, הנפתח למשפך לבנבן; 5 עלי כותרת (אונות האוגן) מעוגלים, מפורדות, פשוקות וללא קישוט, שנמשכים מן הצינור.
עלי הכותרת בעודם בפקעיות (בכפתוריהם) שזורים ביניהם; עטרה מצוייצת – על כל אונה של הכותרת מעורה ציצית כך, שמבוא המשפך מוקף עטרה מצוייצת, הדומה לעלי הכותרת במרקמה ובצבעה.
במבוא צינור הכותרת יושבים: שחלה עלית המורכבת משני עלי שחלה (שחלילים) ומעמוד עלי אחד ו-5 אבקנים שעירים, שמעורים בצינור הכותרת וקבוצים במרכזו.
כל אחד מחמשת המאבקים הגדולים מחודד בראשו לכדי זיף, שעיר, מנוצה ושזור עם ארבעת האחרים.
חמשת המאבקים המאוחדים ביניהם, יוצרים מבנה חרוטי עם ציצית ארוכה, אשר סוגר את הכניסה הישירה לצינור הכותרת.
ניתן לחדור אל צינור הכותרת באמצעות לשון דקיקה ארוכה יותר מ-15 מ"מ דרך החרכים שבין זירי האבקנים הקצרים.
הצלקת שבראש עמוד העלי, בעלת נוזל דביק ביותר, צמודה אל חרוט המאבקים.
כבר בשלב הניצן נעשית הצלקת דביקה והאבקה הבשלה נוגעת בה.
המאבקים נפתחים רק כלפי פנים, וגושי האבקה הדביקים, נופלים על גבי הצלקת הדביקה.
גושי האבקה שנופלים על החלק העליון של הצלקת אינם נובטים, אלא אם כן יגיעו אל החלק התחתון של הצלקת, מתחת לרכס הצלקת.
פרחי ההרדוף חסרי צוף לחלוטין וחסרי צוּפנים, מה שמפריך את הטענות הרווחות בספרות ובאינטרנט בדבר אפשרות להרעלה מאכילת דבש שמקורו בצוף פרחי ההרדוף.
לא קיים תיעוד מהימן של מקרה שבו דבש הכיל רעלנים של הרדוף במידה משמעותית.
פרחי ההרדוף באוכלוסיות הבר בישראל אינם מדיפים ריח שאפשר להבחין בו, גם לא בשעות הערביים.
אך ישנן אוכלוסיות ריחניות בארצות אחרות ואף בזני הגינון בארץ.
רק לפרחי הזן התרבותי, בעל הפרחים "המלאים" (מוכפלי כותרת) יש ריח נעים, וריבוי עלי הכותרת בא על חשבון האבקנים.
הפרחים נפתחים בשעות הבוקר המאוחרות בין תשע לשתים עשרה ונשארים פתוחים לרווחה כל הלילה, מה שמצביע על האבקת יום.
הפרחים הזקנים נושרים בשעות הבוקר.
הפרח הצעיר בעל עטרה לבנבנה משתנה בפרח בוגר לצבע ורוד.
שני מחקרים בדקו את מנגנון ההאבקה של פרחי ההרדוף באוכלוסיות טבעיות בספרד ובישראל, והעלו ממצאים דומים האבקה בהרדוף היא האבקה עצמית בעקבות ביקורי מאביקים מזדמנים.
הכותרת הוורודה וגודלה מהווה פרסומת בולטת למשיכת מאביקים גדולים מרחוק.
אך, פרחי ההרדוף הם חסרי צוף לחלוטין וצופנים ואף האבקה שלהם מעטה ואינה זמינה לאיסוף בשל מבני המאבקים, כך שחרק מאביק אינו זוכה לתגמול כלשהו מהפרחים.
בסקרים שנערכו בשנים 1991 עד 1994 נמצא, שהפרחים זוכים לביקורי מאביקים מעטים מאוד.
עם זאת, פרחים שכוסו על ידי החוקרים כדי למנוע ביקורי מאביקים לא חנטו פירות מה שמצביע על מנגנון אבקה עצמית, המצריכה ביקור חרקים.
ממצאים אלה ואחרים מרמזים על מנגנון של האבקת רמייה אבל מאולצת (בעל כורחו), אולי בשל אובדן המאביק שלו וסיבות עלומות אחרות או שמא הוא רמאי מקדמת דנא אשר חיקה צמח אחר בסביבתו – צמח שאינו קיים כיום.
בתפרחות שופעות יש 5 עד 15 פרחים בראש הענף.
רק כ-8% מהפרחים בממוצע לשיח חונטים פירות.
אחוז חנטה לא נמוך בהשוואה לשיחים ולעצים אחרים, אשר מייצרים צוף בפרחיהם ומואבקים על יד חרקים.
באוכלוסיית הבר של ההרדוף חונטות התפרחות 1 או 2 פירות לתפרחת.
הפרי גלילי, מוארך, יבש, צבעו ירוק ואורכו 10 עד 18 ס"מ ובנוי משתי מפוחיות.
הפרי מתפתח כלפי מעלה או כלפי מטה.
הפירות מגיעים לבגרות כ-40 עד 45 ימים לאחר ההאבקה.
כאשר המפוחית מתייבשת וצבעה הופך לחום היא נוטה למטה, הקשוות שלה משתזרות והיא נפתחת לאורכה ומשחררת זרעים רבים, בין 40 ל-300. זרעים אלה מכוסים שערות ארוכות, וציצת שערות ארוכות יותר בקצה הזרע משמשת כאמצעי יעיל להפצתם ברוח.
אך, אחוז גדול יחסית מהזרעים צונח קרוב לצמח האם.
האמצעי העיקרי לפיזור הוא באמצעות מים במהלך העונה הגשומה.
הזרעים יכולים לצוף לפרקי זמן ארוכים ואף לנבוט תוך כדי ציפה; הנביטה קרובה ל-100%.
שתילים יכולים גם לצוף, ולהישאר שקועים עד 5 חודשים ולהתבסס רק אם עומק המים נמוך מ-10 מ"מ.
הישרדות הנבטים נמוכה; רובם מתים באתרים פתוחים, משום שהם זקוקים למקומות לחים ומוצלים.
כ-46% מהשתילים מתים במהלך האביב והקיץ עקב ייבוש.
הצפות כבדות הן גם גורם לתמותה של שתילים מבוססים.
ניתן למצוא פירות בכל עת של השנה בכל האזורים בעולם, והפצתם חלה בסוף הקיץ ובסתיו ומתרחשת בשיא העונה הגשומה.
שמות הרדוף הנחלים בשפות השונות מקורם ממאפייני איבריו, מרעילותו, מדמיונו לצמח אחר, מבית גידולו, או משאילתו משפה אחרת.
השם המדעי Nerium נגזר מ- νερό ביוונית, Nero שפירושו מים, והוא מעיד על סביבתו הטבעית של ההרדוף במקומות לחים.
שם המין Oleander מקורו בשם הרומי, ורומז על דמיון הצמח ועליו לזית (Olea).
לפי גרסה אחרת, שם המין נגזר מהצירוף של שתי מילים: ol, שפירושו "להרוג", ו-andros, שמשמעו "אדם", זאת על שום רעילותו הרבה של הצמח.
עד היום באזור הווזוב באיטליה ההרדוף נקרא "fiore di morto", כלומר "פרח המוות".
השם העברי הרדוף אינו נזכר בתנ"ך ומופיע לראשונה בתקופת המשנה והתלמוד, בהם הוא נזכר גם בשמות דומים: הרדופני, הירדוף, ארדוף, ארדפנה.
שמות אלו, כמו גם השם הערבי דִפְלַא, הם שיבושים של השם היווני הקדום רודודפנה (Rhododaphne), שפירושו "ורד הדפנה", כינוי שדבק בצמח משום שפרחיו דומים לפרחי ורד ועליו לעלים של ער אציל ("עץ הדפנה").
הצמח עלה לדיון גם בדברי חז"ל בבואם לזהות את התיאור "ענף עץ עבות" בספר ויקרא כ"ג 39-40, המופיע בקשר לצמחי ארבעת המינים.
מבחינה בוטנית יש לצמח התאמה לדברי חז"ל: "תנו רבנן: ענף עף עבות - שענפיו חופין על עצו", ואולם בשל רעילותו הוא נפסל להילקח לארבעת המינים.
מהחיבור בין ורד ודפנה נגזרים שמותיו בכמה שפות אירופיות, כגון צרפתית (Laurier rose), גרמנית (Rosenlorbeer), באנגליה הוא נקרא גם "ורד העמקים" (Rose bay) ועוד.
השם הספרדי Adelfa הוא שיבוש מהשם הערבי א-דפלה.
יש המשערים כי הוורד (או בתרגומים אחרים "שושנה"), הנזכר בספר בן סירא כצמח הגדל ביריחו: "כארז התרוממתי בלבנון וכברוש בהרי החרמון.
כתמר התרוממתי בעין גדי וכשתילי ורד ביריחו", הוא צמח ההרדוף הגדל בר על גדות הירדן בבקעת יריחו.
חוקר ארץ ישראל האנגלי הנרי בייקר טריסטראם העלה סברה, בספרו "Natural History of the Bible", כי הכוונה לצמח הרודודנדרון, אולם אפשרות זו נפסלה משום שהרודודנדרון כלל אינו צומח בארץ.
מהדמיון בין הרדוף לוורד נגזר כינוי נוסף שלו: בפי הערבים בישראל הוא מכונה "ורד החמור" (וַרְד אל-חִמַאר, ورد الحمار).
משום מרירותו ורעילותו ניתן בערבית שם נוסף "רעל החמורים" (סַם אל-חִמַאר, سم الحمار), באיטלקית "קוטל החמורים" (Amazza l'assino), בפרסית "רעל החמורים" ובלטינית "הורג החמורים" וביוונית "דפנה מרירה" (picrodaphne).
השם הנפוץ בהודו ובמקומות אחרים להרדוף הנחלים הוא Nerium indicum (הרדוף הודי, Karavira), הנחשב, עד לא מזמן, כאחד המינים של ההרדוף.
היום ידוע שמדובר בהרדוף הנחלים.
הרדוף הנחלים הוא צמח ים-תיכוני בעוד שאר המינים ממשפחת ההרדופיים הם צמחים טרופיים וסובטרופיים.
הוא נחשב למין ים תיכוני קדום, שריד מתקופת המיוקן שבה הצמחייה הטרופית הייתה נפוצה באזור הים התיכון.
מפתיעה העובדה כי ההרדוף נפוץ בטבע במעונות לחים, אולם לעיתים קרובות הוא נשתל ואף משגשג במקומות יבשים יותר, וכצמח תרבות הוא נחשב כצמח חסכוני במי השקיה.
התשובה לתופעה זו קשורה באבותיו של ההרדוף.
כל קרוביו של ההרדוף הם צמחים של האזורים הטרופיים ושוליהם באפריקה ובדרום אסיה.
חלקם, אלו שהיו בעלי התאמה ליובש עונתי קיצוני, נבררו בתהליכי מיון כאשר האקלים התייבש כדוגמת האדניון נפוח (obesum Adenium) ממשפחת ההרדופיים.
זהו שיח קטן בעל בסיס מעובה האוגר מים, צמח הנפוץ במעונות יבשים מדרום אפריקה ומדגסקר ועד לדרום חצי האי ערב.
נראה כי בתקופה מסוימת תפוצתו הייתה נרחבת עוד יותר והגיעה עד לאגן הים התיכון, מאוחר יותר השתנו תנאי האקלים באזור זה והאדניון התמיין להרדוף.
וזה האחרון ירש את העמידות ליובש מהאדניון היובשני, וכל זאת למרות שהוא גדל ונפוץ במיוחד במעונות לחים ותכונת העמידות ליובש אינה באה לביטוי מלא בטבע.
הצמחים כה קרובים עד כי ניתן להרכיב אותם – בארץ מרכיבים את האדניון הרגיש ללחות ולקור על ההרדוף העמיד יותר לתנאים המקומיים.
התפוצה של הרדוף הנחלים, הצומח בר, משתרעת בכל אגן הים התיכון עד למערב ההימלאיה.
תפוצתו משתרעת בארצות מערב הים התיכון (ספרד פורטוגל וצרפת), בארצות צפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה תוניס, לוב, מלבד מצרים) עם חדירה משמעותית עד ניז'ר, בארצות דרום אירופה (איטליה יוון, אלבניה, סלובניה), בטורקיה ובמזרח הים התיכון (סוריה לבנון, ישראל וירדן).
תפוצתו ממשיכה מזרחה ודרומה לעיראק, אירן, אפגניסטן, פקיסטן, הודו, נפאל, מיאנמר.
מלבד זאת, תפוצתו מגיעה לחופי מפרץ עומאן של חצי האי ערב (עומאן, ערב הסעודית, האמירויות).
התפוצה כוללת את האיים בים התיכון: קפריסין, כרתים, סרדיניה, סיציליה, מלטה, קורסיקה, האיים הבלאריים והאיים במזרח הים האגאי.
הרדוף הנחלים, הגדל בתרבות כצמח נוי, נפוץ באזורים של אפריקה (סהרה המערבית, אתיופיה, אריתריאה, קניה, קמרון, זימבבואה, דרום אפריקה, זנזיבר), בתת-היבשת ההודית ובמזרח אסיה (בנגלדש, אינדונזיה, קוריאה, סין, יפן).
הרדוף הנחלים אוקלם גם ביבשות אחרות בארצות הברית (אלבמה, ארקנסו) שבצפון אמריקה ובמרכז ובדרום אמריקה (ברזיל, מקסיקו, קמרון, צ'ילי, במרכז ומזרח מקסיקו), במזרח אוסטרליה, בפולינזיה הצרפתית, בניו זילנד ובמדגסקר.
וכן הוא ניטע באיי מיקרונזיה (האיים הקנריים, האיים האַזוֹרִיים והאיים מדיירה).
הרדוף הנחלים מדווח כצמח פולש בעייתי, הדוחק צמחים מקומיים: בדרום אפריקה, הוואי (ארצות הברית), אוסטרליה, ניו זילנד וניו (Niue).
הוא גם מדווח כפולשני בשני פארקים לאומיים בארצות הברית: הפארק הלאומי עמק המוות בקליפורניה והפארק הלאומי לייק מיד (Lake Mead National Park) בנבאדה, ואף בפלורידה אך ללא פרטים נוספים.
הוא דווח כפולש פוטנציאלי בקובה.
הרדוף הנחלים, הגדל בר, נפוץ בכל החבל הים תיכוני של ישראל, במיוחד בתחום הסמוך למדבר, במרבית חלקה הצפוני (למעט צפון רמת הגולן והחרמון), לאורך מישור החוף עד אשקלון, ובחבל ההר עד לדרום הרי יהודה, להוציא את מדרונותיהם המזרחיים של הרי שומרון (מצוי בנחל ייטב (ואדי עוג'ה)) והרי יהודה.
אם כי, תפוצתו חודרת דרומה למדבר יהודה.
הרדוף הנחלים גדל לאורך נחלי איתן ואכזב, וגם כצמח בר בצידי דרכים וכבישים, שם הוא נהנה ממי גשם הניגרים עליהם ומרווים את שוליהם.
הוא יוצר עומדים צפופים במיוחד בנחלי הגולן והגליל.
בנחלים אחדים מופיע הרדוף הנחלים כצמח גדות עיקרי.
מסיבה לא ברורה הוא שולט בגדות נחלים אחדים בגליל ובכרמל (למשל בנחל בצת), אך חסר באחרים (למשל בנחל כזיב).
במדבר בארץ הוא נדיר ובולטת היעדרותו מנאת המדבר עין גדי ומעין בוקק כי הוא נחשב צמח יליד של חבל ים המלח על שני צדדיו.
הרדוף הנחלים הוא צמח בולט בנופי הצומח של מעיינות המדבר בירדן, הנובעים לאורך שברים גאולוגיים קיימים באופן רציף וממושך בבקעת ים המלח.
הוא מצוי בנחלים ובוואדיות היורדים מאדום לעמק הערבה בצד הירדני ודרומה משם אף בערב הסעודית.
במשתלת שמורת עין גדי קיימים שתילים של הרדוף הנחלים שגודלו מהזרעים שנאספו באוכלוסיית בר בצד הירדני של ים המלח.
המקור היחיד שבו נזכר ההרדוף בנחל בוקק הוא ספרו של טריסטרם (1865, Tristram), אך לא נמצא להרדוף תיעוד מעין בוקק באוספים הבוטניים, ומסיירים שביקרו באתר לא לפניו ולא אחריו.
אולם בממצא הארכאולוגי מנווה עין בוקק מהתקופה הרומית-ביזנטית זוהה בוודאות הרדוף הנחלים בין שרידי עצה של מבנה עתיק והסבירות שהשרידים העתיקים של הרדוף שייכים לצמח שגדל בנווה עין בוקק היא גבוהה מאוד.
הרדוף הנחלים צומח היטב בעיקר בנחלים שלחותם נשמרת כל השנה, ושמימיהם אינם מזוהמים או מלוחים.
הרדוף הנחלים מעדיף שמש מלאה, מגלה סבילות לעוצמת קרינת שמש נמוכה ואור וצל חלקי, אך לא לצל מלא.
הטמפרטורה הממוצעת המועדפת על ההרדוף היא 10 עד 35 וכמות גשמים שלא תפחת מ-125 מ"מ בשנה.
באזורים עם טמפרטורות קרות יותר, הרדוף הנחלים מגלה עמידות לקרה עד 6- מעלות צלזיוס.
הוא מעדיף קרקעות בינוניות עד כבדות מנוקזות היטב עם רמת חומציות (Ph) של 5.5 עד 7.8. למרות שהוא מגלה סבילות לקרקעות עניות, הוא משגשג בקרקעות פוריות.
הוא מגלה סבילות לקרקע מלוחה וליובש.
הרדוף הנחלים קוטלג ביחידת הצומח ההידרופילי (בתי גידול לחים מאוד) ובאגד צמחים הקרוי על שמו.
האגד כולל חברות צמחים הגדלות בגדות נחלי איתן ואכזב שבהרים ולרגליהם.
האגד של גדות נחלי איתן בישראל הם: חברת שיח אברהם מצוי, חברת פטל קדוש, וחברת הרדוף הנחלים.
במקומות שונים נלווים אליהם ערבה מחודדת, מילה סורית ואשל הירדן.
ההרדוף הגדל בנחלי איתן ובמעיינות, שלא כמו באחרים, אינו מושפע במידה רבה מגורמי קרקע, מטופוגרפיה ומאקלים, כי אם מטיב המים, מכמותם וממשטר זרימתם.
מאידך, לתשתית הנחל (גורמי הקרקע), ישנה חשיבות לשגשוגו בבית גידול לח שבנחלי אכזב שבהרים הבנויים מסלעי משקע.
בתשתית זו של הנחלים כמות החרסית המחזיקה מים ויסודות מזינים היא גבוה ביותר.
ועל כן, במקומות שאפיק הנחל מכוסה, קרקע, טרשים, גושי סלע גדולים או חלוקי אבן, נשמרת רטיבות תת-קרקעית גם בחודשי היובש.
ובנוסף בעונת הקיץ בנחלים אלו כנראה זורמים מים מתחת לפני הקרקע, בין חלוקי הנחל מנביעות המצויות במעלה הנחל (למשל בנחל אורן שבכרמל).
במקומות שאין בהם זרימת מים תת-קרקעית גדלים עצי אלון ועצי חורש אחרים במקום הרדוף הנחלים ושיח אברהם.
כמו כן, הרדוף הנחלים גדל על תשתית חרסיתית של גדות הלגונות של בית ציידה, במקום התרחבות הנחלים באזור השפך לכנרת.
סביב כנרת באזור גבעות הבזלת על תשתית חלוקי נחל מתפתחת חברה של שיחים נמוכים, עם שיח אברהם מצוי כמרכיב העיקרי.
ואילו במקומות שבהם מכוסה החצץ הבזלתי בקרקע סחף, נוספים לשיח אברהם מינים רבים, ובעיקר הרדוף הנחלים, ערבה מחודדת ואשל הירדן.
העלייה במפלס המים של הכנרת מעת לעת גורמת להצפתם של הגזעים ולרקבונם, ולנזקים לצמחי הרדוף הנחלים.
להרדוף הנחלים מספר מגבלות להתפשטותו: האבקה, וחניטת פירות נמוכות יחסית; הנבטים, אומנם רבים, אך הם נזקקים לסביבה מוצלת ולחה כדי לשרוד; העדפתו לעונת גשמים לסירוגין והצפות קצרות זמן וקיץ חם כיאה לצמח עם מזג ים-תיכוני.
לעיתים תכסית הצומח המקומי לאורך גדות נחלים נהרסת מסיבות שונות.
התערבות זו של האדם יוצרת חלון הזדמנות לחדירת צמחים פולשים ודחיקת צמחים מקומיים אשר גורמת לירידה במגוון המינים ובעושר הביולוגי בכלל.
שמירה על המבנה של כיסוי הצומח המקורי או שיקומו, למשל של עבקנה שכיח או פטל קדוש, היא הדרך היעילה ביותר למניעת חדירה והתבססות של צמחים פולשים.
מינים מקומיים אלה ובכללם הרדוף הנחלים יוצרים כיסוי צומח, בלתי חדיר לצמחים פולשים, ומתאים גם לצורכיהם של מיני בעלי חיים מקומיים.
הצמח מכיל אלקלואידים המשפיעים קשות על הלב ומשמשים ברפואה כמאיצי לב.
ברפואה המודרנית הצליחו לבודד את המרכיב הפעיל ברעל – גליקוציד הקרוי אולנדרין – ועושים בו שימוש דווקא להסדרת פעילות הלב.
באפריקה משמשים העלים לתרופה נגד מחלת הנפילה, אצל יהודי תימן השרו את הפרחים בשמן לטפל בכאבי רגלים, וקטורת עלים נגד כאב ראש.
הרמב"ם מציין את ההרדוף המבושל בשמן זית להכנת פתילות לטיפול בטחורים.
בצפון אפריקה מכירים בו כמעודד הפלות, מפעיל את שריר הרחם כדי לגרום להוצאת ולדות מתים.
עלים כתושים משמשים להרגעת גירויים בעור, בתמיסה משמשים כתרופה לנשירת שיער ולטיפול בעגבת.
מיצוי בגרגור משמש לחיזוק השיניים והחניכיים וכטיפות אף.
מיצוי מהפרחים משמש להורדת חום.
למרות צבעו הלבן שימש הרדוף הנחלים ב"קבלה מעשית" דווקא כחומר במרקחת המיועדת להפרדה בין בני זוג בעיקר בכתבי יד מצפון אפריקה.
בקליפה הטחונה השתמשו להשמדת מכרסמים מזיקים ואף להרעלת בני אדם.
הצמח רעיל לבעלי-חיים שונים, סימני הרעלה עשויים להופיע בתוך שעות ספורות וידועים מקרי מוות מקץ יום.
מכונה באיטליה, למשל, "קוטל חמורים", בסעודיה משתמשים בו להרעלת דגים, באפריקה למשיחת ראשי חיצים ובצרפת להרחקת טפילים מעור הבהמה.
הערבים בישראל נוהגים להשתמש בו לקרוי גגות הבתים, להרחקת מזיקים מהתקרה.
ואף נוהגים לשים מענפיו בין שקי החיטה לשומרה מפני מזיקים.
ישנן ידיעות שמזון אשר בושל על אש של ענפי הרדוף הורעל, ואף מים שנאספו לשתייה ממקור השכן להרדוף גרמו לכאבי מעיים ולסיבוכים בלב ובנשימה.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20, ותחילת המאה ה-21 זוהו בצמח חומרים המשפיעים על חלוקת תאים המצביעים על כך שאולאנדרין (Oleandrin) - תרכובת פעילה המצויה בצמח - מפגינה פוטנציאל אנטי-סרטני במגוון סוגי סרטן, תוך השפעה על מנגנונים תאיים שונים.
עמידותו הרבה לתנאי מזג אוויר קשים: ביובש, בקרה, בשרב, ולסוגי קרקע גיריים ובמליחות, יכולתו להתפתח באור מלא וכן בחצי-צל, עמידותו לזיהום אוויר ומכוניות, פרחיו היפים וצורות התרבותו, בעזרת ייחורים בחורף ובאביב ובעזרת זרעים בסתיו, הפכה אותו לצמח נוי אידיאלי, ועל כן נפוץ ביותר בכל ארצות תבל.
כמו כן, הרדוף הנחלים משמש כגדר חיה נפוצה מאוד באזורים אורבניים, להפרדה בין המדרכות לבין החצרות.
הוא נשתל בצידי דרכים, לאורך כבישים, בשטחי הפרדה בין שני כיווני הנסיעה, באיי תנועה, בשדרות ובגינות נוי ציבוריות, אבל בגלל רעילותו הוא לא נשתל בגני ילדים ובבתי ספר.
הגיזום להשגת פריחה תעשה בסוף הקיץ ולא באביב.
בגיזום זה חותכים את השליש העליון של הגבעולים, שנתנו פרחים ומסירים את הגבעולים הצומחים לרוחב, ופרחים קמולים.
במהלך השנה גיזום נועד להסרת ענפים יבשים וענפים סוררים ולעיצוב מראה השיח.
בצל הסבך, שיוצר ההרדוף בגדילתו, נצפים בו, על אף רעילותו של הצמח, מיני עופות כבולבול צהוב שת, דרור הבית, תור העיר (צוצלת) וקיכלי השחרור, שהם עופות המתבססים סביב מגורי האדם.
ההרדוף משמש בית גידול עשיר ביותר למינים רבים של פרוקי-רגליים: נמלים; עכבישים – סטביש, גבנן ועוד; כנימות; פנדור ההרדוף; מושית קטנה; צרעות טפיליות זעירות; זבובים – בוהקן ירוק וזבוב השחמט; זחלים של זבוב רחפנית הפסים; צרעה מזרחית; דבורה הליקטית השולים; דבורת העץ; זחלים מקסימים של רפרף ההרדוף; חגב גובי מצרי.
זני הרדוף תרבותיים הם לעיתים בעלי פריחה סגולה או לבנה.
זן "האחות אגנס" הוא בעל עלים בצבע ירוק עז, פריחה לבנה ורעל מופחת.
הזן התרבותי luteum plenum הוא בעל פריחה צהובה בהירה.
זנים של הרדוף תרבותי בישראל
הרשימה הבאה נסמכת על רשימת צמחי הנוי בישראל לשנת תשע"ו 2016 של משרד החקלאות ופתוח הכפר.
רשימה חלקית של זני הרדוף תרבותי נוספים (לא ברור מהיכן הרשימה):
הרדוף הנחלים 'לבלוב התפוח (apple blossom)
הרדוף הנחלים 'בארנהיל אדום' (red barnhill)
הרדוף הנחלים 'דובדבן בשל' (cherry ripe)
הרדמה רפואית וליתר דיוק אִלחוּש (בלועזית: אָנֶסְתֶזְיָה או אָנֶסְתֶסְיָה) היא פעולה מכוונת של עירפול חושים או חוסר הכרה הנגרמת בדרך-כלל על ידי מתן תרופות הרדמה, אשר פועלות לדיכוי מערכת העצבים, זאת כדי לאפשר טיפול בחולה או בפצוע ללא גרימת כאב, תוך שמירה על תפקוד תקין של מערכות הגוף.
ביצוע ההרדמה יכול להתבצע בעזרת תרופות נרקוטיות, דיקור, היפנוזה רפואית או שילוב של כמה מן השיטות.
שיטות עתיקות להרדמה כללו חניקה או הקזת דם כדי לגרום לחולה לאבד את הכרתו, אולם שיטות אלו היו מסוכנות.
דרכים נוספות כללו שימוש בקנאביס, אופיום, אלכוהול, וצמחי מרפא שונים.
ניתוח תחת הרדמה בעזרת "סם שינה" מיוחד, שבוצע בגופו של רבי אלעזר, בנו של רבי שמעון בר יוחאי, מתואר כבר בתלמוד הבבלי, אם כי לא מצוין מהו "סם השינה" בו השתמשו המנתחים.
כמן כן, עדות לנוהג בשימוש בסמי הרדמה מופיע בתלמוד בהקשר לדיני נזיקין, וניתן ללמוד על איכותם, שהיה ניתן לבצע חיתוך איבר ללא כאב כלל.
בשנת 1844 ביצע רופא השיניים האמריקאי הוראס וולס ניסויים ראשונים בחמצן דו-חנקני ("גז צחוק") לצורכי הרדמה, אולם בהדגמה לקהל בבית החולים של מסצ'וסטס ניתנה למטופל כמות קטנה מדי של גז והוא צרח מכאבים.
הפעם הראשונה שבה הודגמה תכונתו של האֶתֶר כחומר המאפשר לחסום את תחושת הכאב ולהביא את האדם לאיבוד הכרה זמני, נעשתה בעיר בוסטון בארצות הברית, על ידי רופא השיניים ויליאם מורטון.
היה זה ב-16 באוקטובר 1846 באולם הנקרא עד היום "אולם האתר" בבית החולים הכללי מסצ'וסטס.
הידיעה על החידוש התפשטה בעולם במהירות.
לאחר שנתיים התגלה כוחו של הכלורופורם כחומר הרדמה, על ידי ג'יימס יאנג סימפסון שאף השתמש בחומר להרדמת המלכה ויקטוריה בשעת לידתה.
האלחוש המקומי הראשון בוצע בשנת 1884 באמצעות החומר הנרקוטי קוקאין, ומשנת 1930 הוכנס לשימוש החומר פנטוטל (תיופנטל סודיום).
את ההרדמות לסוגיהן מבצעים רופאים.
כאשר רופא כללי / מומחה (שאינו מומחה להרדמה) רשאי לבצע הרדמות מקומיות, ואילו את ההרדמות הכלליות מבצע רופא מרדים – רופא אשר התמחה במשך חמש שנים בתחום זה בתום לימודי הרפואה.
רופא זה נחשב למומחה רפואת חרום ובעל ידע נרחב בתחומי רפואה רבים כגון: פולמונולוגיה, קרדיולוגיה, פרמקולוגיה ונפרולוגיה.
הרופא המרדים מאייש גם מחלקות טיפול נמרץ וחדרי טראומה בזכות יכולותיו באיבטוח נתיב האוויר ויכולותיו ברפואה דחופה.
לאחר הכרות עם החולה, העבר הרפואי שלו וסוג הניתוח שהוא עתיד לעבור, קובע הרופא המרדים את סוג ההרדמה וחומרי ההרדמה שיינתנו למטופל.
ההרדמה מתחילה טרם הניתוח, עם חיבור החולה למכשירי ניטור, השראת ההרדמה בעזרת תרופות, לרוב דרך הווריד, ואבטחת נתיב האוויר.
ההרדמה היא תהליך הנמשך, למעשה, כל זמן הניתוח, וכולל גם תרופות נגד כאבים ומשתקי שרירים, בהתאם לצורך, לפי סוג הניתוח ומצב המנותח, תוך ניטור הדוק של מערכות הגוף החיוניות.
בסיום הניתוח מפסיקים את ההרדמה, והחולה מתעורר.
בנוסף להרדמה בזמן ניתוחים, עוסקים המומחים להרדמה ברפואת כאב, שהיא ענף ברפואה העוסק בשיכוך של כאבים חריפים וכרוניים.
יש שלושה סוגי הרדמה: מקומית, אזורית וכללית.
לעיתים ייתכן שילוב של סוגי הרדמה שונים כמו כללית עם אזורית, אזורית עם מקומית, או שילוב של שתי הרדמות אזוריות (הרדמה אפידורלית וספינלית).
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח או האבחון.
הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת תכשירים לקרבת האזור המנותח, או הזלפת חומר מאלחש על גבי ריריות.
פעולה זו מתבצעת בדרך-כלל על ידי המנתח עצמו, ללא צורך ברופא מרדים.
הרדמות מקומיות משמשות לעיתים קרובות גם בטיפולי שיניים.
מתן תרופה המשככת או מבטלת כאבים באזור הניתוח.
הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים אל עצבים או סביבם וגורמת לאלחוש של אזור מסוים בגוף.
להרדמה אזורית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים אפשרים: תחושת אי-נוחות, לחץ, אי-תחושה, הגבלה בתנועה ושיתוקים חולפים באזור ההזרקה, זיהום מקומי, התפתחות מורסה, כאבי גב, כאבי ראש חדים או ממושכים ובמקרים נדירים - פגיעה קבועה בגפיים ובכיס השתן.
דוגמאות נפוצות של הרדמה אזורית כוללות:
בלוק עצבי, למשל בלוק עצב הירך
גרימת שינוי הפיך ומבוקר של מצב ההכרה, כך שהמטופל אינו מגיב לכאב ולגירויים חיצוניים.
הרדמה זו מתבצעת על ידי הזרקת חומרים נרקוטיים למערכת הדם או החדרתם של גזי הרדמה למערכת הנשימה דרך צינור בקנה נשימה (טובוס) או מסכה באמצעות מכונת הרדמה.
פעולה זו גורמת לירידה ברמת ההכרה, הרפיית השרירים והורדת תחושת הכאב.
להרדמה הכללית יכולות להיות תופעות לוואי וסיבוכים: כאבי גרון, אי-נוחות בבליעה בעיקר כתוצאה מהאינטובציה, בחילות והקאות, נזק לשיניים ולקנה הנשימה כתוצאה מהחדרת המיכשור הנחוץ להרדמה (אינטובציה), תגובה אלרגית חריפה, תסמונת החום הממאיר, הפרעות בתפקודי מערכות חיוניים ובמקרים נדירים אף מוות.
במהלך ההרדמה הכללית מופסקות פעולות הנשימה ועל הרופא המרדים לנטר ולהנשים את החולה בעזרת טובוס ומפוח הנשמה או מכונת הנשמה לאורך כל הניתוח.
מטרות ההרדמה ותפקידי הרופא המרדים
לתהליך ההרדמה שלוש מטרות עיקריות:
מניעת כאב בזמן הניתוח ולאחריו (שיכוך כאבים, אנלגזיה).
מניעת תזוזה של המנותח בזמן הניתוח.
הרפיית שרירי המנותח, על מנת לאפשר למנתח לחתוך שרירים.
לא כל המטרות יכולות להיות מושגות על ידי כל שיטות ההרדמה בכל החולים.
למשל, כדי למנוע תזוזה של מבוגר בניתוח קטן בעור, מספיק לבצע הרדמה אזורית.
אולם, כדי למנוע תזוזה של תינוק בניתוח זהה, יש לבצע לרוב הרדמה כללית או לפחות על ידי טשטוש.
בנוסף למטרות שלשמן מתבצעת ההרדמה, הרופא המרדים אחראי בראש וראשונה על בטיחות המנותח, ועליו מוטלת ההתמודדות המיידית עם מצבי חירום המתרחשים בזמן הניתוח או מיד לאחריו, כמו למשל תסמונת חזה אוויר.
בתום הניתוח מפסיק הרופא המרדים את מתן תרופות ההרדמה.
תהליך ההתעוררות נמשך מספר דקות.
חלקו הראשון, בדרך כלל עד שהמנותח מתחיל לנשום בכוחות עצמו, מתקיים בחדר הניתוח וחלקו השני, עד לחזרה למצב ההכרה המלא, מתקיים לרוב ביחידת ההתאוששות.
במידת הצורך ניתנות לחולה תרופות משככות כאבים או נוגדי הקאה.
לאחר ההתאוששות עובר החולה במידת הצורך להמשך השגחה וטיפול במחלקות אחרות.
הַרְדּוּף הוא קיבוץ בגליל התחתון, דרומית לעיר שפרעם, בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל.
הוא נקרא על שם הצמח הרדוף הנחלים הגדל בצדי נחלים ונפוץ באזור.
הקיבוץ הוקם בשנת 1982 על ידי חסידי תורת האנתרופוסופיה על פי משנתו של רודולף שטיינר, ובראשם ד"ר ישעיהו בן-אהרן (שעזב את המקום בסוף העשור הראשון של המאה ה-21).
הם רואים את היישוב כמרכז תרבותי, חינוכי וחברתי ופיתחו מערכות ייחודיות בתחומי חיים שונים.
החינוך בהרדוף הוא על פי שיטת ולדורף, אותה פיתח רודולף שטיינר.
בית הספר המקומי, שהחל כבית-ספר יסודי לכיתות א-ח', התפתח בהמשך ופתח את בית-הספר התיכון הראשון בארץ בשיטת ולדורף.
זהו בית-ספר על-אזורי לכיתות א' עד י"ב ובו כ-650 תלמידים.
בית הספר נחשב איכותי ותורם לתלמידיו, ובשנת 2018 נכנס לרשימת 13 בתי הספר התיכוניים הטובים בארץ.
כמו כן פועלים בקיבוץ שלושה גני ילדים.
עם השנים התפתחה בהרדוף פעילות ענפה בתחומי השיקום, הרפואה, האמנויות, החקלאות ומזון אורגני.
החקלאות בהרדוף, שבמרכזה הייתה רפת החלב, היא חקלאות אורגנית, כחלק מתפיסה כוללת של אחריות לסביבה והגנה עליה.
צוות רפת וחקלאות הרדוף זכה ב"אות קנט" לחקלאות פורצת דרך לשנת 2012. משנת 2021 שווק החלב האורגני של הרדוף ברשת השיווק שופרסל תחת המותג "גרין".
בינואר 2023 נסגרה הרפת האורגנית והפרות שבה נמכרו.
"שער לאדם" הוא מרכז חינוכי קהילתי הפועל בהרדוף ומקיים קורסים וימי עיון לטיפוח הקשר הבין תרבותי (יהודי-ערבי) ולקידום המודעות האקולוגית-סביבתית.
הרדוף הוא קיבוץ מופרט, שבו כל חבר אחראי לפרנסתו.
ב-11 בפברואר 2018 ובמסגרת עימות אווירי בין ישראל לסוריה ואיראן, הופל ע"י מערכות נ"מ סורי מטוס F-16 של חיל האוויר והתרסק סמוך לכניסה ליישוב.
בהרדוף חיים היום 480 נפש מתוכם כ-120 אנשים וילדים בעלי צרכים מיוחדים הנמצאים בארבע מסגרות שיקום המתקיימות בקיבוץ.
אנשי הרדוף מקיימים קשרים מיוחדים עם אוכלוסיית האזור – יהודים וערבים.
בין היתר מתקיימת בהרדוף פעילות יהודית ערבית משותפת בעיקר בתחומי החינוך, השיקום והתיאטרון.
עמותת קמ"ה (קהילה מרפאת בהרדוף) מציגה מודל ייחודי לשילוב מלא של אנשים בעלי צרכים מיוחדים בתוך קהילה כפרית.
העמותה כוללת את "בית טוביה" - פנימייה טיפולית לילדים ובני נוער בסיכון שהוכרו כנזקקים לטיפול חוץ ביתי מכל הארץ, ו"בית אלישע" למבוגרים בעלי צרכים מיוחדים.
מודל בית אלישע מיושם גם במירב ("בית בגלבוע") לנשים דתיות בעלות צרכים מיוחדים ו"בית אחיה" בקיבוץ עין הנצי"ב לבחורים דתיים על רצף האוטיזם.
ב"מרכז קמ"ה" בהרדוף מועסקים בעלי צרכים מיוחדים המפעילים במקום מסעדה עם תבשילים ודברי מאפה מעשה ידיהם ומוכרים את תוצרת כלי הקרמיקה שיצרו.
מנכ"לית העמותה מזה 5 שנים היא חיה מילר.
התיאטרון הוקם על ידי יעקב ומרים ארנן ובו מתקיימת פעילות ענפה.
התיאטרון מעלה הצגות לילדים בגילאים שונים ולמבוגרים.
ההצגות הן תמיד בעלות מסר חינוכי אנתרופוסופי.
יעקב ומרים רעייתו מנהלים את התיאטרון יחד עם רועי בירן ואיתן קלמנוביץ.
הם גם משחקים, כותבים ומביימים בו.
בתיאטרון משתתפים חברי קיבוץ הרדוף ואחרים, אשר השתלמו בסמינרים הניתנים בהרדוף.
חלקם למדו במשך שנים אצל ארנן ואחרים במקומות שונים בעולם, בהם ניתנים קורסים אנתרופוסופיים גם בתחום התיאטרון, כמו במרכזי שטיינר באנגליה ובעיר בזל בשווייץ.
במסגרת זו הוקם בית ספר לדיבור ודרמה.
התיאטרון משלב תלמידים מבית הספר בשפרעם ובית הספר המקומי.
פעילות זו מהווה קרקע נוחה לקיום יחסי שכנות טובים בין שני היישובים, ולפיתוח כישרונות צעירים בתחומי האמנויות המשיקים לתיאטרון.
תיאטרון המילה מבוסס רובו ככולו על תפיסת העולם של רודולף שטיינר ועל תורתו האמנותית שהתפתחה בהרדוף ואיננו מאפשר לאנשים מבחוץ, שלא עברו קורסים כאלה, להשתלב בעבודתו.
הַרְדּוּפִיִּים (שם מדעי: Apocynaceae) היא משפחה מסדרת הגנציינאים, וכוללת כ-376 סוגים, 6381 מינים ו-399 תת-מינים שברובם נפוצים באזורים הטרופיים ומיעוטם באזורים הממוזגים מהם 19 מינים ב-17 סוגים שונים בישראל וסביבתה.
המשפחה מקיפה עצים, שיחים, מטפסים, ולעיתים רחוקות בני שיח או עשבים רב-שנתיים, אחדים גדלים באזורים יבשים יותר ואף במדבר.
מיני המשפחה בעלי צמג (נוזל צמיג), שכמעט תמיד קיים, או לעיתים רחוקות מוהל מימי.
הצמג לרוב לבן, לפעמים שקוף, לעיתים צהבהב או אדמדם.