tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החוק מחייב את שב"ס לבחון את האפשרות לשקם אסירים שהם אזרחים ישראלים או תושבי המדינה.
לאסירים פליליים ישנה אפשרות לעבור סדנאות טיפוליות בין תחומי הכלא, לצאת לעבוד על מנת לשוב לאורח חיים נורמטיבי, ולזכות בשחרור מוקדם, שהליך שיקומי הוא תנאי מקדים לו.
הוראת שעה של שב"ס מונעת מאסירים ביטחוניים שאינם תושבי ישראל (פלסטינים) או ערבים ישראלים להיפגש עם מומחים פרטיים לשם גיבוש תוכנית שיקום וחוות דעת לוועדות השחרורים.
בהוראת השעה נקבע כי הסיבה לאיסור הגורף על אסירים אלו היא "היעדר פוטנציאל להצלחת תוכנית שיקום" של אסירים ביטחוניים שביצעו עבירות על רקע אידאולוגי, וחוסר היכולת לפקח על תוכניות שיקום של אסירים זרים.
הטענה המרכזית היא כי "עבריינות אידאולוגית אי אפשר לשקם" ועל כן, לדעת השב"ס, זה יהיה בזבוז של משאבים.
בנוסף, העובדה שכל האסירים הביטחוניים כלואים יחד לפי שיוך ארגוני מונעת את הצלחת השיקום, משום שהאסיר חוזר לאגף לאחר המפגש השיקומי וישוב ויושפע מחבריו לאגף.
טענה נוספת היא שרבים מהאסירים הביטחוניים אינם רואים בעצמם עבריינים, ולפיכך גם אם יתאפשר להם להשתתף בתוכניות שיקום הם יסרבו.
הקביעה שלא ניתן לשקם אסירים אידאולוגיים נתונה למחלוקת, משום שאין כיום בעולם מחקר המוכיח זאת.
לעומת זאת, עד לפני מספר שנים, שב"ס אפשר לימודים על תיכוניים לאסירים הביטחוניים.
תוכנית זו מיתנה את העמדות שלהם וגם את ההתנהגות שלהם בכלא.
ב-2016 דן בית המשפט העליון בשלוש בקשות ערעור על פסקי דין בעתירות של אסירים שלא הורשו להכניס מומחים מטעמם לבית הסוהר, באי כוחם של האסירים והסנגוריה טענו כי מדיניות השב"ס פוגעת בזכות האסירים להליך הוגן אל מול ועדת השחרורים.
בדיון בבית המשפט טענה המדינה כי קיומם של מפגשים בין אסירים ביטחוניים למומחים פרטיים, והצורך בהיערכות והפיקוח עליהם, יקשו על הניהול התקין של בית הסוהר.
בית המשפט העליון קבע כי הוראת השעה של השב"ס, אינה מידתית ופוגעת בזכותם להליך הוגן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תועדו עדויות על מקרים רבים של אלימות קשה ובלתי חוקית מצד כוחות הביטחון כלפי עצירים.
ביוני 2024 פורסם בהארץ כי 48 עצורים תושבי רצועת עזה מתו מתחילת המלחמה במתקנים צבאיים בישראל שבהם הוחזקו, או בדרך אליהם, בעיקר במחנה שדה תימן ומחנה ענתות.
נמסר כי צה"ל מנהל חקירה פלילית נגד חיילים בנוגע למקרים אלה.
חקירת מותם של שני עצירים מהרצועה מעלה כי חיילים הכו אותם בדרכם למתקן שדה תימן.
בתחילת אוגוסט 2024 פרסם ארגון "בצלם" עשרות עדויות של עצירים שנכלאו מאז פרוץ המלחמה, כאשר רובם שוחררו בסופו של דבר מבלי שהועמדו לדין.
הדו"ח הצביע על "מציאות של עינויים, פגיעות מיניות, אלימות, השפלה, הרעבה ומניעת טיפול רפואי הולם".
בנוסף, הדו"ח מנה לפחות 60 מקרי מוות של כלואים פלסטינים מאז פרוץ המלחמה, ביניהם 48 עצורים תושבי עזה שמתו במתקני מעצר של הצבא ועוד 12 שמתו במשמורת שב"ס, חלקם בנסיבות המעלות "חשד כבד להתעללות ולמניעת טיפול רפואי מכוונים".
הדו"ח כלל עדויות רבות המתארות פגיעות מיניות, ובהן הכאת איברי מין, שימוש באלות וכלי מתכת כדי להסב כאב באיברי המין, אחיזה באיברי מינם של האסירים, צילום אסירים וביצוע חיפוש על גופם כשהם בעירום מלא.
עדויות אחרות בדו"ח כוללות בין היתר תיאורי אלימות שהופעלה באמצעות גז פלפל, רימוני הלם, מקלות, אלות עץ וברזל, טייזר, מכות ואגרופים.
במרץ 2025 דו"ח של האו"ם קבע כי עצירים פלסטינים היו נתונים "באופן שגרתי" להתעללות מינית והטרדה מינית.
על פי עדויות, גברים פלסטינים הותקפו מינית ונאנסו על ידי שימוש במכשיר חשמלי לגרימת כוויות בפי הטבעת, והחדרת חפצים לפי הטבעת ולחלחולת.
לפחות שני עצירים נזקקו לטיפול רפואי בעקבות אונס.
נשים פלסטיניות שהוחזקו במעצר העידו בין היתר על הטרדות מיניות וניסיונות תקיפה מינית, מכות שכוונו אל איבר המין שלהן ומקרים שבהם חיילים נגעו בחזה שלהן וניסו לנשק אותן.
בנובמבר 2025 פורסם דו"ח של ועדת האו"ם נגד עינויים ובו ביקורת חריפה נגד ישראל בנוגע להפרת המחויבות שלה במסגרת האמנה נגד עינויים שעליה היא חתומה.
בדו"ח הביעה הוועדה דאגה מכך שאסירים ועצירים פלסטינים סובלים מעינויים, ענישה אכזרית, התעללות ומניעת טיפול רפואי.
בנוסף הביעה הוועדה חשש מהידרדרות קשה בתנאי הכליאה של האסירים, בשל מדיניות "ענישה קולקטיבית ממלכתית", שאותה לדבריהם מוביל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר.
כמו כן קבע הדו"ח כי מערכת המשפט הישראלית לא עומדת בחובתה להעמיד לדין חשודים בעינויים.
שביתת הרעב הראשונה של אסירים פלסטינים נערכה בשנת 1968 בכלא שכם במחאה על תנאי הכליאה ועל עינויים.
מאז התרחשו שביתות רעב רבות שחלקן הסתיימו בפשרה שכללה שיפור תנאים בכלא ושחרור עצירים מנהליים.
חמישה אסירים פלסטינים מתו עקב האכלה כפויה במהלך שביתות רעב: עבד אלקאדר אבו אלפחם בשנת 1970 בכלא שקמה, ראסם חלאוה ועלי ג'עפרי בשנת 1980 בכלא נפחא, מחמוד פריתיג בשנת 1984 בכלא ג'ניד וחסין נמר עבידאת, בשנת 1992 בכלא שיקמה.
באוגוסט 2004 פתחו כ-4,000 אסירים פלסטינים בשביתת רעב בתביעה להקלת תנאי מאסרם.
בין היתר דרשו החזרת טלפונים לאגפים, הרחבת ביקורי משפחות והפסקת חיפושים.
השר לביטחון פנים צחי הנגבי הגיב באמרו: .
השביתה הסתיימה בלי שדרישותיהם העיקריות של השובתים נענו.
יש המסבירים זאת בהשפעת שירות בתי הסוהר על הסיקור התקשורתי של תנאי האסירים, ובתשומת הלב הנמוכה שקיבלה השביתה בתקשורת, בין היתר בשל העיתוי במקביל לאולימפיאדה.
ב-17 באפריל 2012, יום האסיר הפלסטיני, פתחו כ-1600 אסירים פלסטינים בשביתת רעב המונית.
הוצאת אסירים פלסטינים מבידוד, כולל אלו הנמנים עם ההנהגה הפוליטית.
חידוש ביקורי משפחות מרצועת עזה, שהופסקו כליל בשנת 2007, וחידוש ביקורי משפחות של כ-300 אסירים מהגדה המערבית שמהם מנעה ישראל ביקורים.
במהלך השביתה נערכו אירועי הזדהות עם העצירים השובתים בגדה, בעזה ובתחום הקו הירוק.
אירועים אלו כללו הפגנות, עצרות ואוהלי מחאה מול בתי כלא, משרדי הצלב האדום, קונסוליות זרות ועוד.
ביום ה-20 לשביתה התכנסה ועדת האתיקה של שירות בתי הסוהר והחליטה כי במקרה הצורך יואכלו השובתים בכפייה.
ב-14 במאי 2012, היום ה-28 לשביתת הרעב, הושג הסכם בתיווך מצרים ובמעורבות הנהגת החמאס והרשות הפלסטינית בין הנהגת השובתים למדינת ישראל.
ההסכם כלל התחייבות של האסירים להימנע "מכל פעילות אשר תהווה תמיכה מעשית בטרור" וישראל מצידה התחייבה להוציא אסירים מבידוד, לאפשר ביקורי משפחות ולהתחיל בדיונים על הקלת תנאי המאסר.
בהתאם להסכמות הוצאו 18 אסירים מבידוד ונערכו מספר ביקורי משפחות מרצועת עזה בליווי הצלב האדום.
ביקורים אלו הוגבלו להורים ובנות זוג אף על פי שהסכם סיום השביתה כלל גם ביקורי אחים ובני אסירים.
ההסכם לא כלל את נושא העצירים המנהליים ואלה המשיכו בשביתות רעב.
שביתות רעב של עצירים מנהליים
ח'דר עדנאן, עציר מנהלי שנעצר בדצמבר 2011, מהכפר עראבה, שבת רעב במשך 66 ימים ואיבד כ-30 ק"ג ממשקלו.
כ-30 אסירים שבתו רעב בהזדהות עם מאבקו בתקופת שביתתו.
שביתת הרעב הופסקה בפברואר 2012 כשהפרקליטות הודיעה לבית המשפט כי צו המעצר נגדו לא יוארך.
עדנאן נעצר שוב במעצר מנהלי במהלך מבצע שובו אחים ושוחרר לאחר שביתת רעב מוחלטת – ללא קבלת מלח ומינרלים וסירוב לכל בדיקה רפואית, שנמשכה 55 ימים.
הוא נעצר פעם נוספת, ופתח בשביתת רעב ב-5 בפברואר 2023, ולאחר שנמשכה 86 ימים הוא נפטר ב-2 במאי 2023.
איימן שרואנה שאף הוא נעצר במעצר מנהלי לאחר שחרורו בעסקת שליט הפסיק שביתת רעב ארוכה בחודש מרץ 2013 בהסכם על פיו הוגלה לרצועת עזה
מחמוד אל-סרסק, כדורגלן מעזה שנעצר ב-2009 בדרכו למשחק בג'נין שבת רעב במשך כשלושה חודשים עד ששוחרר ביוני 2012. לטובת שובת הרעב התערב אריק קנטונה ומזכ"ל פיפ"א, ג'וזף בלאטר שפנה בעניינו לאבי לוזון, מזכ"ל ההתאחדות לכדורגל בישראל
הנא שלבי, משוחררת עסקת שליט שנעצרה מחדש במעצר מנהלי, שבתה רעב 44 ימים עד להסכם על פיו גורשה לעזה לתקופה של 3 שנים
חסן ספדי, תושב שכם, נעצר ביוני 2011 ומעצרו המנהלי חודש פעמיים.
בית המשפט הצבאי ובית המשפט העליון דחו את ערעוריו.
חסן החל בשביתת רעב פתוחה ב-5 במרץ 2012 במחאה על מעצרו המנהלי וסיים את שביתת הרעב לאחר 71 ימים, בעקבות ההסכם לפיו הוא וארבעה שובתים נוספים ישוחררו בתום תקופת הצו המנהלי שבתוקף.
ביוני 2012 חודש צו המעצר המנהלי נגדו בניגוד להסכם.
עם חידוש מעצרו המנהלי, חידש ספדי את שביתת הרעב, שלושה שבועות לאחר סיום שביתת הרעב הקודמת ושבת רעב במשך 93 ימים נוספים, עד לשחרורו המובטח ב-30 באוקטובר 2012.
ב-2 במאי 2013 הורה בית המשפט הצבאי לערעורים על שחרור מוקדם של שני עצירים מנהליים: ג'עפר עז-אלדין וטארק קעדאן מג'נין ששבתו רעב במשך 90 יום
ב-24 באפריל 2014 פתחו כ-80 עצירים מנהליים (מתוך כ-190) בשביתת רעב במחאה על מעצרם.
ב-8 במאי 2014 הצטרפו לשביתה כ-25 עצירים מנהליים נוספים וכן וכמה אסירים, בתאריך 11 במאי 2014 נמנו כ-130 שובתים.
שירות בתי הסוהר העביר עצירים שובתי רעב מכלא עופר לכלא רמלה שם נכלאו בבידוד, שובתי הרעב בכלא קציעות הועברו לבידוד באוהלים.
ב-1 ביוני היו 70 עצורים שובתי רעב מאושפזים בבתי חולים וכ-200 אסירים נוספים שבתו בבתי הסוהר.
שביתת הרעב הסתיימה ב-25 ביוני 2014 לאחר ששירות בתי הסוהר הסכים לבטל את הקנסות שהטיל על השובתים ולהחזיר אותם לאגפים שמהם הוצאו.
בעקבות שביתת הרעב התקיים דיון ציבורי סביב האפשרות של הזנה בכפייה של שובת הרעב.
ב-18 ביוני 2015 פתח מוחמד עלאן בשביתת רעב.
כעבור חודשיים התדרדר מצבו הרפואי ובג"ץ הורה להקפיא את מעצרו.
כעבור חודש שוחרר מבית החולים, נעצר בצו מנהלי חדש, וחידש את שביתת הרעב.
עד שנת 2014 קיבלו האסירים הביטחוניים הפלסטינים הכלואים בישראל תמיכה כספית מהרשות הפלסטינית.
בשנת 2013 העבירה הרשות כ-4% מתקציבה לצורך זה.
כל אסיר תוגמל בקצבה הנעה בין 1400 ש"ח לחודש לאסיר חדש, ועד 12,000 ש"ח בחודש לאסיר המרצה יותר מ-30 שנה.
תמיכה זו ספגה ביקורת מצד ישראל שטענה כי מדובר בהסתה נגד ישראל ועידוד הטרור.
לדברי זאב אלקין "שכר המחבלים" גבוה פי ארבעה משכר שוטרי הרשות, מה שהופך את האסיר לבעל המשרה הציבורית הנחשקת ביותר לצורך מימון משפחתו.
בשנת 2014 החליטה הממשלה הפלסטינית לבטל את המשרד לענייני אסירים, והקימה במקומו את "הרשות הלאומית לטיפול באסירים ובעצירים", בהתאם לבקשת ישראל וגורמים מערביים שהתנגדו לסיוע כספי לאסירים מתקציב הרשות.
רשות זו היא חלק מאש"ף, איננה ממומנת על ידי תורמים בין-לאומיים ופועלת באופן עצמאי מממשלת הרשות.
במאי 2019 במסגרת חשיפה של ארגון לביא את הרשימות אותם קיבל במסגרת בקשת חופש מידע עלה מהתשובות כי הרשות הפלסטינית ממנת מדי חודש לכל אסיר תושב הרש"פ בשב"ס 400 שקלים לרכישת מוצרים בחנויות המכר בבתי הכלא.
השב"כ מעורב בקבלת החלטה על קיצור תקופת המאסר של אסירים ביטחוניים, ובדרך כלל אין מקצרים שליש על התנהגות טובה.
שחרורם של אסירים ביטחוניים מתבצע בתום תקופת מאסרם או באחד משני מצבים ייחודיים לאסירים אלה: עסקת חילופי שבויים, שבמסגרתה משוחררים אסירים ביטחוניים רבים בתמורה לשחרורם של ישראלים שנפלו בשבי או נחטפו למטרה זו, או מחווה של ישראל לרשות הפלסטינית.
דוגמאות בולטות לעסקאות שחרור אסירים ביטחוניים בישראל:
"עסקת ג'יבריל", שבמסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ביטחוניים שישבו בבתי כלא בישראל בתמורה לשחרור שלושה חיילי צה"ל שנתפסו בלבנון בידי ארגונו של אחמד ג'יבריל.
עסקת שליט, שבמסגרתה שוחררו 1,027.
עסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (2023), שבמסגרתה שוחררו 240 אסירים ביטחוניים.
ועדת שמגר הייתה ועדה ציבורית בראשותו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר, אשר נתמנתה ביולי 2008 על ידי שר הביטחון אהוד ברק, לקביעת עקרונות לניהול משא ומתן לפדיון שבויים, חטופים ונעדרים.
"הביטחוניים" (2007), סרט תעודה מאת שמעון דותן
אסיקורציוני ג'נרלי (באיטלקית: Assicurazioni Generali S.p.A) היא חברת ביטוח בינלאומית שמרכזה בעיר טריאסטה באיטליה.
החברה היא חברת הביטוח הרביעית בגודלה בעולם.
היא הוקמה ב-1831 תחת השם Imperial Regia Privilegiata Compagnia di Assicurazioni Generali Austro-Italiche על ידי יוסף אליעזר מורפורגו , משכיל יהודי שהצליח לאסוף סביבו קבוצת מנהיגים מהקהילה היהודית בעיר, ואנשי כספים נוספים עמם ייסד את החברה.
לחברה ולחברות הבת שלה נתח שוק רחב באיטליה, גרמניה, צרפת, אוסטריה, סרביה, שווייץ, בוסניה והרצגובינה, יפן וסין.
מניות החברה נסחרות בבורסה איטליאנה שבמילאנו.
ג'נרלי היא ממייסדי חברת הביטוח "מגדל", שנוסדה ב-1934. בשנת 1935 הקימה אסיקורציוני ג'נרלי את בניין ג'נרלי ברחוב יפו בירושלים.
"מגדל" היא חברת הביטוח הגדולה בישראל.
ג'נרלי החזיקה ב-70% מהונה של חברת האם, "מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים", אותם מכרה בשנת 2012 לשלמה אליהו.
אסיקס (ביפנית: アシックス, באנגלית: Asics) היא יצרנית נעלי ספורט וביגוד יפנית.
החברה הוקמה בשנת 1949 על ידי קיהצ'ירו אוניצוקה ונקרא תחילה Panmure Co.
החברה החלה לייצר נעליים לכדורסל ובהמשך התרחבה לייצור נעליים לענפי ספורט רבים.
בשנת 1951 זכה אצן יפני במרתון בוסטון היוקרתי כשהוא נועל את דגם ה-Tiger של אסיקס.
השם Asics הוא ראשי תיבות לטיניות של "anima sana in corpore sano" ("נפש בריאה בגוף בריא").
מרכז החברה ממוקם בעיר קובה ביפן, והיא מעסיקה כ-5937 עובדים (נכון לשנת 2013).
בהתאם לנתוני שנת 2008 66% ממכירות החברה מהווה הנעלה, 24% בגדי ספורט והיתר ציוד ספורט שונה.
כ-45% מסך המכירות הן ביפן.
אסיר פוליטי הוא אדם שנעצר, נשפט ונידון לעונש מאסר, אותו הוא מרצה, כשכל אשמתו או עיקרה מסתכמת בדעותיו ופעילותו הפוליטית.
מי שעבר תהליך כזה והשתחרר, הוא אסיר פוליטי לשעבר.
תופעת האסירים הפוליטיים התקיימה ומתקיימת בעיקר במדינות טוטליטריות, שאינן מכירות בחירות המחשבה וחופש הביטוי כזכויות יסוד של אזרחיהן.
אסירים פוליטיים רבים באים מקרב הדיסידנטים וכליאתם היא אמצעי דיכוי של השלטון, לצד אשפוז כפוי במוסדות פסיכיאטריים.
היחס לאסירים פוליטיים במשטרים מדכאים הוא חמור, אך משטרים דמוקרטיים, במיוחד מדינות דמוקרטיות שידעו בעברן תקופות של טוטליטריות, וכן תנועות לזכויות האדם, חולקים כבוד רב לאסירים פוליטיים לשעבר ומפעילים לחצים על המשטרים הטוטליטריים למען שחרור או הקלות לאסירים פוליטיים נוכחיים.
בעבר, במיוחד בתקופת האינקוויזיציה הספרדית, הפורטוגזית והאימפריה הבריטית, מתנגדים פוליטיים וקרובי משפחה מלכוניים שסומנו כמתחרים פוטנציאלים על כתר המלוכה אם לא הומתו או הוצאו להורג, הוגלו או נאסרו בתנאים לא תנאים בטירות מבודדות.
במקרים מסוימים האחרונים הועברו לעיתים לבידוד בצינוק בתנאי מחיה מינימליים, לעיתים תוך הפעלת שיטות עינויים שונים.
ד"ר אוקטביאן וולפה (ברומנית: Octavian Vulpe), אסיר פוליטי לשעבר ברומניה הקומוניסטית, פרסם ספר בשם "Puterea de a învinge" ("הכוח לנצח") ובו נתן תיאור לאסיר פוליטי:
לעיתים אסירים פוליטיים מעלים על הכתב את זכרונותיהם ותובנותיהם.
חלק מהפרסומים הללו הפכו לטקסטים פוליטיים מכוננים, למשל ארכיפלג גולאג של אלכסנדר סולז'ניצין, והזהו אדם?
מדינות הכולאות אסירים פוליטיים טוענות לרוב, שלא מדובר באסירים פוליטיים, אלא בפושעים או מחבלים.
משום כך דרושים קני מידה להבדלה בין אסירים פוליטיים לאסירים פליליים.
בדוח של מומחים עצמאיים, שהועבר למזכיר הכללי של מועצת אירופה, ב-3 במאי 2001, נקבעו לראשונה קריטריונים לקביעת זכאותו של אסיר לתואר "אסיר פוליטי".
הדוח קובע שאדם, שנשללה חירותו האישית, יחשב לאסיר פוליטי:
אם הכליאה נקבעה תוך הפרת אחד מזכויות היסוד, שנקבעו באמנה האירופית לזכויות אדם ובפרוטוקולים שלה.
אם הכליאה הוכתבה מטעמים פוליטיים בלבדיים, ללא קשר לעבירה כלשהי.
אם מסיבות פוליטיות משך הכליאה או תנאי הכליאה הם לא מידתיים ביחס לעבירה, שהכלוא הורשע בביצועה.
אם, מסיבות פוליטיות הכלוא מוחזק בתנאים מפלים לעומת אסירים אחרים.
אם הכליאה היא תוצאה של פרוצדורה לא הוגנת בעליל ויש סימנים לכך שזה קשור לסיבות פוליטיות של השלטון.
קריטריונים דומים ניתנו גם על ידי ארגונים אחרים, ביניהם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, הפועל לאיתור וזיהוי אסירים פוליטיים, הנקראים גם אסירי מצפון ולהשגת חנינה עבורם.
קבוצות ידועות של אסירים פוליטיים
להלן דוגמאות למדינות טוטליטריות שבהן נפוצו מאסרים פוליטיים:
בסין, מתרגלי הפאלון גונג נרדפים בגלל אמונתם בעקרונות אמת - חמלה - סובלנות.
הם נעצרים על ידי המשטר הקומוניסטי, עוברים עינויים ואיבריהם נקצרים בעודם בחיים למטרות סחר באיברים.
שיטת פאלון גונג הוכרזה כלא חוקית והמתרגלים נרדפים מאז שנת 1999 ועד היום.
בברית המועצות ובמדינות קומוניסטיות נוספות שימשו לעיתים אבחונים פסיכיאטריים מפוקפקים כתירוץ לעצור מתנגדים למשטר הסובייטי ולאשפז אותם בכפייה בבתי חולים פסיכיאטריים.
אבחונים אלה נודעו בשם המזלזל "פסיכושקה" (психушка).
בגרמניה הנאצית, אסירי "לילה וערפל" היו בין הקורבנות הראשונים של הדיכוי הפשיסטי.
בקוריאה הצפונית משפחות שלמות נכלאות במחנות ריכוז, אם אחד מבני המשפחה חשוד בפעילות פוליטית נגד המשטר.
השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה כלא מספר רב של אסירים פוליטיים בתקופת מלחמת העולם השנייה וגם בשנים 1971–1981.
מאסרים פוליטיים נפוצים גם כיום באזרבייג'ן, מיאנמר, סוריה, איראן וערב הסעודית, מצרים.
מאסרים פוליטיים התרחשו לא מעט גם במדינות דמוקרטיות:
כ-1000 אסירים פוליטיים הוגלו מממלכת בריטניה הגדולה לאוסטרליה במאה ה-18.
בארצות הברית בוצעו מעצרים פוליטיים רבים של פעילים אפרו-אמריקאים.
פעילים פוליטיים פלסטינים רבים נכלאו על ידי ישראל, ביניהם 47 נציגי חמאס במועצה המחוקקת הפלסטינית, וכן כמה שרי ממשלה, ראשי ערים וחברי מועצות עירוניות.
חלק מאסירים אלה הוגדרו כאסירים ביטחוניים על ידי ישראל.
גם מעצרה של חאלדה ג'ראר, חברה במועצה המחוקקת הפלסטינית, נומקה בגין היותה חברה בכירה ופעילה בארגון טרור, אך במאמר מערכת של עיתון "הארץ" היא תוארה כאסירה פוליטית.
גנדן צ'ואקי ניאמה הוכרז כפאנצ'ן לאמה ה-11, ובעקבות כך הוא ומשפחתו מוחזקים בכלא הסיני מאז 1995. נחשב לאסיר הפוליטי הצעיר בעולם.
אונג סאן סו צ'י הובילה את המאבק למען הדמוקרטיה במיאנמר.
בשנת 1990 ניצחה מפלגתה בבחירות הכלליות, אך הכת הצבאית אשר שלטה אז סירבה לוותר על השלטון.
קרלוס מנם היה אסיר פוליטי בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983).
הוא נבחר לנשיא ארגנטינה ב-1989.
אנטוניו גראמשי נכלא בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני.
כיום נחשבים כתביו "מחברות בית הכלא" כחלק מאבני היסוד של המחשבה המדינית הסוציאליסטית.
קים דה-ג'ונג היה בין המתנגדים הבולטים למשטר בקוריאה הדרומית ופעיל למען הדמוקרטיה, פעילות שעלתה לו במאסר ובגלות.
הוא נבחר לנשיא קוריאה הדרומית ב-1998.
בניגנו אקינו הבן היה מנהיג פוליטי מהפיליפינים שנכלא והועמד לדין באשמת רצח וחתרנות, בתקופת שלטונו הסמכותי והמושחת של הנשיא פרדיננד מרקוס.
נלסון מנדלה ישב בכלא משנת 1963 עד 1990 בדרום אפריקה בשל התנגדותו למשטר האפרטהייד.
הוא נבחר לנשיא דרום אפריקה ב-1994.
מוהנדס קרמצ'נד גנדי נעצר ונכלא פעמים רבות על ידי הבריטים, הן בדרום אפריקה והן בהודו.
יוג'ין דבס, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית של ארצות הברית, נכלא עקב התנגדותו למלחמת העולם הראשונה.
אמה גולדמן הייתה כלואה במשך שנתיים בארצות הברית ולאחר מכן גורשה על ידי הממשלה, עקב התנגדותה למלחמת העולם הראשונה.
ברטרנד ראסל נכלא לחצי שנה על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת עקב התנגדותו למלחמת העולם הראשונה.
דילמה רוסף, נשיאת ברזיל לשעבר, נכלאה על ידי הדיקטטורה הצבאית בברזיל בשנים 1970–1973.
נתן שרנסקי, נכלא בכלא הסובייטי לתשע שנים, עקב פעילותו למען חופש עלייה לארץ ישראל.
אליס פול, נכלאה ב-20 באוקטובר 1917 בעקבות מאבקה למען זכות הצבעה לנשים בארצות הברית.
מרק ברנשטיין, נאסר בחודש מרץ 2022 בבלארוס, לאחר שכתב בוויקיפדיה על הפלישה הרוסית לאוקראינה.
אסיר מצפון הוא כל אדם שנכלא בגלל גזעו, נטייתו המינית, דתו או השקפותיו הפוליטיות.
המונח מתייחס גם לאלה שנכלאו או נרדפו בשל ביטוי לא אלים של אמונותיהם המצפוניות.
המונח קשור לרוב עם ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל, והוא נטבע על ידי מייסד הארגון פיטר בננסון, במאמר "האסירים הנשכחים" שפורסם בעיתון "האובזרבר" הלונדוני ב-28 במאי 1961.
המאמר "האסירים הנשכחים" מאת עורך הדין האנגלי פיטר בננסון, שפורסם בעיתון "האובזרבר" ב-28 במאי 1961, השיק את הקמפיין "קריאה לאמנסטי 1961" והגדיר לראשונה את המונח "אסיר מצפון".
המטרה העיקרית של הקמפיין שהקימו בננסון וקבוצה קטנה של סופרים, אקדמאים ועורכי דין, כולל פעיל השלום הקווייקרי אריק בייקר, הייתה לזהות אסירי מצפון ברחבי העולם, ולאחר מכן לקדם את שחרורם.
בתחילת 1962, הקמפיין קיבל מספיק תמיכה ציבורית כדי להפוך לארגון קבוע ושמו שונה לאמנסטי אינטרנשיונל.
בשנת 1995 שינתה אמנסטי אינטרנשיונל את ההגדרה המקורית של בננסון לכלול אנשים "שנשללה מהם חירותם...
בשל סיבות מפלות הקשורות לאתניות, מיניות, מגדר או זהות אחרת", ולהוציא אנשים ש"הסיתו לשנאה".
שינוי זה גרם לביטול מעמדו של אלכסיי נבלני כאסיר מצפון בפברואר 2021 עקב הערות שהשמיע על מהגרים בשנים 2007 ו-2008, שאותן ראתה אמנסטי אינטרנשיונל כ"דברי שנאה".
אמנסטי אינטרנשיונל הודיעה על "סקירה מחודשת של הגישה הכוללת לשימוש במונח 'אסיר מצפון'" בעקבות המחלוקת סביב השימוש במונח לתיאור אלכסיי נבלני.
לאחר מכן הצהירה כי "כצעד ביניים ראשוני, הגישה שלנו עודנה כך שלא לכלול אדם מהגדרת 'אסיר מצפון' אך ורק על בסיס התנהגותו בעבר" ונבלני הוגדר מחדש כ'אסיר מצפון'.
על פי החוק הבריטי אמנסטי אינטרנשיונל סווגה כארגון פוליטי ולכן הוחרגה ממעמד של ארגון צדקה הפטור ממס.
כדי לעקוף זאת הוקם בשנת 1962 "הקרן לנרדפים" לקבלת תרומות לתמיכה באסירים ובמשפחותיהם.
מאוחר יותר שונה השם ל"קרן קריאה לאסירי מצפון" וכיום היא צדקה נפרדת ועצמאית המספקת מענקי סיוע ושיקום לאסירי מצפון בבריטניה וברחבי העולם.
מאז היווסדה אמנסטי אינטרנשיונל לוחצת על ממשלות לשחרר את האנשים שהיא רואה כאסירי מצפון.
מנגד הממשלות נוטות להכחיש שהאסירים הספציפיים שמזוהים על ידי אמנסטי אינטרנשיונל מוחזקים באמת מהסיבות שאמנסטי טוענת וטוענות שהאסירים אלו מהווים איום אמיתי על ביטחון מדינותיהם.
המושג "אסירי מצפון" הפך למחלוקת סביב מאסרו של נלסון מנדלה בדרום אפריקה ב-1964. הוא אומץ בתחילה כאסיר מצפון ב-1962, כשנידון לחמש שנות מאסר בגין הסתה לשביתה של עובדים אפריקאים.
זה התהפך לאחר שמשפט ריבוניה הראה שמנדלה פנה כעת להתנגד באלימות למשטר הדרום אפריקאי.
המהפך התפתח ב-1964 לדיון עולמי ולסקר בקרב חברי אמנסטי אינטרנשיונל.
הרוב המוחץ החליט לשמור על הכלל הבסיסי, לפיו אסירי מצפון הם אלו שלא השתמשו או דגלו באלימות.
המושג "אסירי מצפון" הפך לנושא מחלוקת סביב מאסרו של נלסון מנדלה בדרום אפריקה בשנת 1964. תחילה הוא אומץ כאסיר מצפון בשנת 1962, כאשר נידון לחמש שנות מאסר בגין הסתה לשביתה של פועלים אפריקאים.
הדבר השתנה לאחר , שהראה כי מנדלה פנה כעת להתנגדות אלימה למשטר הדרום אפריקאי.
השינוי הוביל בשנת 1964 לוויכוח עולמי ולסקר בין חברי אמנסטי אינטרנשיונל.
הרוב המכריע החליט לשמור על הכלל הבסיסי, שאסירי מצפון הם אלו שלא השתמשו או הסיתו לאלימות.
אסכולה, או אסכולת חשיבה, היא אסופה או קבוצה של אינדיבידואלים, לרוב אינטלקטואלים, החולקים באופן מובחן מאפיינים משותפים של רעיון, או קונסטרקט פילוסופי, דיסציפלינארי, אמוני, חברתי-תנועתי, כלכלי, תרבותי, או אמנותי.
אסכולות לעיתים מסווגות על פי הרלוונטיות התקופתית שלהן, ולכן אפשר שיכונו "חדישות" או "קלאסיות", כאשר הדיכוטומיה הזו משקפת מעבר-פרדיגמתי (Paradigm Shift), מצב בו ליכוד מסוים (למשל בתחום המדע, דוגמת ציבור הביולוגים) עובר מהשקפה אחת לאחרת, כמו שקרה בעת זניחת הלאמארקיזם, לטובת האבולוציה הדרווינאית.
מצבים בהם קיימות רק שתי גרסאות אסכולאריות לתחום נתון הם נדירים, ובדרך כלל יש רבות, אם כי, אכן, יש מקרים בהם גרסה אסכולארית מסוימת היא אחרונה בשרשרת.
אסכולות לעיתים משוימות על שם (או כינוי) מייסדיהן, כמו למשל "אסכולת רינזאי", שנקראה על כינויו של לינג'י יקסאן, או האסכולה האשערית הקרויה על שמו של התאולוג המוסלמי אבו אל-חסן אל-אשערי.
כמו כן, אסכולות משוימות על שם המקומות בהן נוצרו, כמו למשל האסכולה הפילוסופית האיונית (על שם העיר איוניה ביוון, או האסכולה הפילוסופית הוורשאית (על שם העיר ורשה בפולין).
אסירים הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 2013 בבימויו של דני וילנב, על פי תסריט שנכתב על ידי אהרון גוזיקווסקי, ושהופק על ידי מארק וולברג.
בסרט מככבים יו ג'קמן, ג'ייק ג'ילנהול, ויולה דייוויס, מריה בלו, טרנס הווארד, מליסה לאו ופול דנו.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל סרטים בקולורדו בשנת 2013.
העלילה מתרחשת בעיירה הנמצאת באזור הצפוני של פנסילבניה.
הסרט נפתח בציטוט מ"קריאת שמע" עם עיבוד נוצרי, הנאמר על ידי קלר דובר בזמן שהוא ובנו, ראלף, צדים צבי.
כעבור שעה מגיעה משפחת דובר עם הצבי הניצוד לבית משפחת בירץ' לסעודת חג ההודיה.
הבת הקטנה של קלר, אנה, יוצאת עם הבת הקטנה של פרנקלין בירץ' לשחק בחוץ כשראלף משגיח עליהן.
הן ניגשות לקרוואן ממונע ומתחילות לטפס עליו, אך ראלף עוצר אותן ומחזירן לבית בירץ' בזמן שהאיש בתוך הקרוואן צופה בהן.
כעבור כמה שעות, קלר מגלה שהבנות לא נמצאות בבית.
הוא יוצא עם ראלף ופרנקלין לסרוק את כל הדרך לביתו ולא מוצא דבר.
הוא מגיע לביתו וסורק את כל הבית ושוב לא מוצא דבר, חוץ ממברשת שיניים שמעידה על כך שהן עברו בביתו בטרם נחטפו, כנראה לשם חיפוש המשרוקית היקרה של אנה.
ראלף מספר על הקרוואן והם יוצאים לחפשו, אך הוא אינו חונה שם יותר; החשד מיד נופל עליו.
קלר מודיע למשטרה וזו מוציאה הודעה לכל השוטרים לחפש את הקרוואן.
גם לוקי, בלש המשטרה החרוץ, מקבל את ההודעה ויוצא לחיפוש.
הוא מצטרף לשתי ניידות שמצאו את הקרוואן ליד תחנת דלק ומתקרבות אליו, אך בעל הקרוואן מניע את הרכב ונוסע ישר לתוך עץ.
לוקי עוצר את אלכס ג'ונס, שהיה בתוך הרכב, אך לא מוצא כלום בתוך הרכב.
אלכס מובא לחקירה, אך הוא מתנהג כמו ילד בן 10, ולא אומר דבר.
גם בקרוואן לא נמצאות שום ראיות.
כעבור יומיים, לוקי נאלץ לשחרר את אלכס, וקלר שהשתתף בחיפושים עם השוטרים בחורשה הסמוכה לתחנת הדלק, מיד רץ לתחנת המשטרה ומנסה למנוע את השחרור ומתעמת עם אלכס.
אלכס אומר לו בלחש "הן לא בכו עד שעזבתי אותן" וקלר בטוח שבכך הוא השיג עדות מרשיעה.
אך לרוע מזלו, הוא היה היחיד ששמע את המשפט, ואלכס יוצא לחופשי וחוזר לבית דודתו, הולי.
קלר, מאוכזב מאוזלת ידה של המשטרה, מחליט לקחת את החוק לידיו ואורב לאלכס מחוץ לבית דודתו.
אחרי שקלר שומע ממנו עוד משפט מפליל בדמות השיר שאנה אהבה לשיר, הוא עוצר אותו וכולא אותו בבית הנטוש שסבו הוריש לו.
הוא מביא לשם את פרנקלין וברגשות מעורבים הם מתחילים לענות את אלכס במכות, וממשיכים בכך במשך מספר ימים.
פרנקלין לא עומד בזה ומגלה לאשתו וגם היא מובאת לבית ומנסה לדובב אותו אך הוא כמעט רוצח אותה.
בשלב זה, אלכס חבול לחלוטין וקלר עובר לשיטת עינויים חדשה: כליאה בתא מקלחת קטן של מים קפואים או לוהטים, אשר לקלר שליטה מוחלטת על הפעלתם בתוך התא.
הוא גם מנסה לדבר עם הולי אך לא מגלה רמז.
בינתיים, לוקי ממשיך בחקירה ומגיע לבית שממנו נחטף ילד 26 שנה קודם לכן בנסיבות זהות ומאז נעלמו עקבותיו.
אמו השבורה של הילד בטוחה שאותו החוטף אחראי גם לחטיפה הנוכחית.
לוקי חוקר גם כמה פדופילים משוקמים וביניהם כומר.
הוא מגלה גופה במרתפו של הכומר.
בחקירתו אומר הכומר שאותו אדם הגיע אליו להתוודות על כך שחטף 16 ילדים.
הוא מצהיר על כך שהוא גאה בכך וימשיך בכך.
הכומר מנסה לגרום לו להישאר בביתו אך הוא מסרב ולכן הוא הורג אותו ומשאיר את גופתו במקום מסתור.
על גופו ישנה שרשרת בצורת מבוך.
אומנם, עדות זו אינה מסייעת ולא נמצא קשר בין המקרים.
לוקי מגיע לעצרת התייחדות קטנה של אזרחים עם הילדות החטופות.
הוא מגלה שם אדם חשוד ורוצה לעוצרו, אך החשוד נמלט.
לוקי מוציא הודעה לתקשורת ומבקש את עזרת הציבור במציאת החשוד.
בינתיים, הוא מתחיל לחשוד בקלר שאולי הוא חטף את אלכס ומתחיל לעקוב אחריו ואף נכנס לבית בו מוחזק אלכס, ומתקרב למקלחת שבה הוא כלוא.
אולם בדיוק אז לוקי מקבל הודעה שהחשוד נצפה בחנות, והוא מיד רץ לבית החשוד ועוצר אותו.
לוקי מגלה בביתו ציורי מבוכים, נחשים, ובגדים ספוגים בדם שמזוהים על ידי דובר ובירץ', כאשר בהמשך מתברר שזהו דם חזירים.
חוקר הזירה מסביר ללוקי שהמבוכים לא פתירים.
חוץ מזה לא נמצא דבר שיסייע למציאת הבנות.
לוקי מנסה לחקור את החשוד ואומר לו לצייר מפה אך הוא מצייר מבוך כמו בקירות ביתו.
לוקי מאבד את סבלנותו ומתחיל להתעמת עם החשוד, אך זה חוטף אקדח ויורה בעצמו.
במהלך הסרט אותו חשוד מגיע לביתם של משפחת בירץ' ודובר.
לאחר שמגיע לוקי לחצר ביתם של משפחת דובר הוא מוצא גרב, אותו גרב שקלר זיהה בחקירה ומכאן מובן שהבנות לא בהכרח נרצחו כי אלו לא היו הבגדים שהן לבשו.
בינתיים, ג'וי נמצאת פצועה, אבל חיה ומובהלת לבית החולים.
הסרט מציג קטעים מזכרונה שבהם נרמז שהשובה שלה ושל אנה אמר להן שהן יוכלו לצאת לחופשי אם יצליחו לפתור חוברות של מבוכים ובתוכם כאלו שאנו שאין להם פתרון, בקטעים הללו רואים שג'וי ואנה מנסות לברוח, ג'וי מצליחה לברוח ואנה נתפסת.
קלר מנסה לברר ממנה פרטים אך נדהם לשמוע ממנה את המשפט "אתה היית שם".
קלר מבין שהולי מחזיקה את הילדות ושג'וי שמעה אותו כשביקר בביתה.
הוא יוצא מהחדר ורואה את לוקי.
הוא בורח ממנו ונוסע לכיוון ביתה של הולי.
לוקי משער שקלר נסע לבית אביו, והוא נוסע לשם, ומוצא את אלכס.
קלר נוסע לביתה של הולי ומבקש ממנה להיכנס, בזמן שכוונתו לחטוף ולחקור גם אותה.
הולי מקדימה אותו ומאלצת אותו לאזוק את עצמו באיומי אקדח.
הולי מוליכה אותו לחצר ותוך כדי מעשה היא מגלה לו שהיא החוטפת שהיא ובעלה (שנעלם) התחילו בכך לפני עשרות שנים מאז שהילד שלהם נהרג דבר שגרם להם לאיבוד האמונה.
היא חטפה את אלכס לפני 26 שנים וגידלה אותו כאחיינה.
היא גם חטפה את החשוד, אך הוא הצליח לברוח, ומאז היא הספיקה לשכוח ממנו עד שקראה בעיתון שהוא התאבד בחקירה.
עוד היא מגלה שאלכס אכן לקח את הבנות לביתו למטרת משחק קצר, והיא זו שהחליטה שהבנות יישארו לזמן בלתי מוגבל.
את החטיפות היא מבצעת מתוך אידאולוגיה אנטי-דתית ו"מלחמה באלוהים" על ידי שבירת רוחם של הורים והרחקתם מהאמונה באל.
הולי מוליכה את קלר למכונית ישנה מאוד ששימשה אותה כהסוואה לפתח לבור-צינוק שבחצרה.
קלר פותח את הפתח והולי מורה לו לקפוץ פנימה.
כאשר הוא מסרב, הולי יורה ברגלו ומכריחה אותו להיכנס לבור הוא נופל והיא נועלת אותו בתוכו.
בבור הוא מוצא את המשרוקית של אנה.
לוקי נוסע לבדו לביתה של הולי כדי לבשר לה שהוא מצא את "אחיינה" אלכס.
היא לא פותחת לו ולכן הוא פורץ לבית.
הוא מחפש אותה ברחבי הבית ומוצא תמונה של בעלה המנוח.
בתמונה הוא עונד שרשרת מבוך, אותה שרשרת שנמצאה על הגופה במרתפו של הכומר.
לוקי מסיק שבעלה של הולי הוא אותו האדם שהתוודה בפני הכומר על רציחת הילדים.
כשהוא מוצא את הולי היא מתחילה בהזרקת חומר רעיל לאנה.
לוקי מנסה לגרום לה לעצור ומאיים עליה באקדח אך היא ממשיכה.
היא מבקשת שישרפו את גופתה וכשהיא מסתובבת ללוקי היא יורה בו והוא בה.
היא מתה, בעוד לוקי נפצע בראשו.
הוא מצליח לקחת את אנה הגוססת לבית החולים ומציל אותה.
הסרט מסתיים בעיתון המספר על חזרתו של אלכס לחיק משפחתו, ובביקור של לוקי באתר החפירות של החוקרים מסביב לביתה של הולי למציאת גופות.
לאחר שהחוקרים סיימו את החפירות לאותו יום, לוקי נשאר לבדו סמוך למכונית הישנה, בלי לדעת שקלר כלוא בצינוק שמתחתיה.
רק בעשר השניות האחרונות של הסרט, לוקי שומע פתאום את קול המשרוקית שקלר מצא בצינוק, ובכך נרמז שהוא ככל הנראה ימצא לבסוף את קלר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר של שנת 2014 בקטגוריית הצילום הטוב ביותר.
אסירי השמש הוא הספר הארבעה עשר בסדרת הקומיקס "הרפתקאותיו של טינטין" שנכתבה ואוירה על ידי הסופר והצייר הבלגי הרז'ה.
רצועות הקומיקס של עלילת הספר הוצגו לראשונה במהלך שנת 1949. זהו ספר המשך לשבעת כדורי הבדולח, כשהספר הבא אחריו הוא ארץ הזהב השחור.
בסוף הספר הקודם - לאחר שפרופסור קלקולוס נחטף על ידי בני האינקה האינדיאנים, קפטן האדוק, טינטין וכלבו שלגי, יוצאים לפרו כדי לחלצו.
השלושה מנסים לעלות לאוניית המשא "פצ'אקמק" בה סברו כי קלקולוס מוחזק, אך פורצת מגפה באוניה ומוטל עליה הסגר לשלושה שבועות.
טינטין עולה על האוניה בכל זאת, משום שהוא חושב שהרופא שיקר להם בעניין המגפה ואמר זאת רק כדי לעכב אותם מלעלות לאונייה.
על ה"פצ'אקמק", טינטין מגלה כי בני האינקה אכן מחזיקים את קלקולוס באונייה תחת סם שינה, מכיוון שחילל את הקודש כשענד את צמידו של "ראסקאר קאפאק", שהמומיה שלו מקודשת על ידי בני האינקה.
בן האינקה צ'יקיטו מגלה את טינטין ומאיים עליו בנשק.
טינטין מצליח לחמוק מהאוניה מבלי להתפס.
בינתיים קפטן האדוק מנסה לחפש אותו, ומשלא מצליח הוא קרא לעזרתו את צמד הבלשים תומסון ותומפסון.
בסופו של דבר הקפטן פוגש את טינטין והם עולים לרכבת לחואגה, בלי שני הבלשים.
באמצע הנסיעה ברכבת ניתק הקרון והתרסק, אך טינטין, קפטן האדוק ושלגי הצליחו לקפוץ בזמן ולהינצל.
טינטין מבין שזה היה ניסיון התנקשות.
הם מגיעים לחואגה ומנסים לברר בנוגע לקלקולוס, אך המקומיים מתחמקים מתשובה.
לפתע מבחין טינטין בשני גברים מקומיים מתעללים בילד קטן בשם זורינו.
הוא מגן עליו, ולאחר מכן זורינו מבקש ממנו לפגוש אותו למחרת במקום בשם "גשר האינקה".
בנוסף, כשטינטין הולך ברחוב, הוא פוגש באינדיאני שמזהיר אותו מפני סכנות, ונותן לו קמע.
למחרת בבוקר טינטין, האדוק, שלגי וזורינו נפגשים, ויוצאים למסע אל "מקדש האינקה" שם, כפי שטוען זורינו, שבוי פרופסור קלקולוס.
זורינו מסביר להם שהאנשים פחדו מנקמת האינקה ולכן לא גילו להם היכן קלקולוס נמצא, וכי הוא אינו מפחד כל עוד הוא עם טינטין והאדוק.
הם יוצאים למסע, בו הם עוברים הרפתקאות רבות, ביניהן ניסיון של אינדיאנים לחטוף את זורינו, קונדור שמנסה לטרוף את שלגי, מפולת שלגים, נהר שורץ תנינים ועוד.
בסופו של דבר הם מגיעים לאזור שבו אמור להימצא המקדש.
הם מגיעים לנהר גדול והולכים לאורכו, עד שמגיעים למפל.
האדוק וזורינו עוברים בעזרת חבל לצידו השני של הנהר, אך כשטינטין ושלגי מנסים לעבור החבל נקרע והם נופלים אל הנהר, שם הם מגלים מעבר נסתר למקדש השמש שנמצא מאחורי המפל.
הם ממשיכים במעבר התת-קרקעי עד המקדש.
הם פורצים הישר לאולם המרכזי, ובני האינקה הזועמים אוסרים אותם.
בכלא, טינטין מביא לזורינו את הקמיע שהוא קיבל מהאינדיאני בחואגה כדי לעודד אותו.
לאחר זמן מה הם מובאים בפני נסיך האינקה, שמחליט שכיוון שהם חדרו למקדש השמש, הם יוצאו להורג בשריפה.
כיוון שזורינו הדריך אותם, הוא יוקרב מיד על מזבח השמש.
זורינו מראה לנסיך האינקה את הקמיע שקיבל מטינטין.
נסיך האינקה שואל את טינטין איך השיג את הקמיע ואז מתערב הואקו, כהן גדול של השמש, ומסביר לנסיך האינקה שהוא זה שנתן לטינטין את הקמיע, כיוון שראה אותו עוזר לזורינו כששני הבריונים תקפו אותו בחואגה.
נסיך האינקה מקבל את ההסבר, אבל קובע שהקמיע יגן רק על זורינו, ואילו טינטין והאדוק יוצאו להורג.
הוא מציין שזה יקרה בחודש הקרוב, אבל נותן לטינטין ולהאדוק לקבוע את היום והשעה שבה ימותו.
בכלא מגלה טינטין בעיתון ישן שהאדוק שמר להדלקת המדורה, ידיעה מרעישה - בעוד 18 יום בשעה 11 יתרחש ליקוי חמה.
טינטין מבקש מנסיך האינקה להוציאם להורג במועד זה, ונסיך האינקה מסכים.
ביום ההוצאה להורג, מובלים טינטין והאדוק למוקד.
גם קלקולוס מובא לאותו מוקד ונקשר בין שניהם.
הואקו מנסה להדליק את המדורה בקרני השמש, אך טינטין קורא לשמש שתסתיר את פניה אם היא לא חפצה במותם.
לתדהמת כולם, מתרחש ליקוי חמה.
בני האינקה נתקפים בפאניקה, ומבקשים מטינטין להחזיר את השמש.
"לבקשת טינטין" השמש אכן חוזרת, והאינדיאנים משחררים אותו מיד.
טינטין מבקש מנסיך האינקה לשחרר את הפרופסורים המוזכרים ב"שבעת כדורי הבדולח" מתרדמתם ולגאול אותם מייסוריהם.
נסיך האינקה מסכים ומראה לטינטין איך עובד הכישוף שגרם לחוקרים למחלה המסתורית.
ברגע שהוא מבטל את הכישוף הפרופסורים הרדומים אכן מתעוררים.
טינטין והאדוק נשבעים שלעולם לא יגלו את מקום המקדש, נסיך האינקה מביא להם מתנות ונפרד מהם בידידות.
זורינו עצמו מחליט להישאר עם בני האינקה.
טינטין, האדוק, קלקולוס ושלגי חוזרים לאירופה.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-2013. העלילה מבוססת על שני ספרי הקומיקס של "אסירי השמש" ו "שבעת כדורי הבדולח".
הסיפור מתרחש באירופה ופרו בעקבות גילוי מומיה ושבעת כדורי בדולח שהיו שייכם למומיה בשם ראסקאר קאפאק, משבט האינקה.
אסיפוביצ'י (בבלארוסית: Асіповічы; ברוסית: Осиповичи, אוסיפוביצ'י; בפולנית: Osipowicze, אוסיפוביצ'ה; ביידיש: אסיפאוויטש) היא בירת מחוז משנה אסיפוביצ'י במחוז מוהילב בבלארוס.
העיר שוכנת על גדות נהר סיניאיה במרחק של 136 קילומטרים דרום-מערבית לעיר מוהילב, בירת המחוז, ובמרחק של 93 קילומטרים דרום מזרחית למינסק, בירת בלארוס.
האזכור הראשון של הכפר אוסיפוביצ'י הוא מהמאה ה-18, עת האזור היה תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
לאחר חלוקת פולין ב-1793 עבר האזור לשליטת האימפריה הרוסית.
ב-1872 הוקמה בקרבת הכפר תחנת רכבת של מסילת ליבאו-רומני החדשה, והוקמה לידה התיישבות שנשאה את שם הכפר.
ההתיישבות התפתחה לאורך יתר המאה ה-19 ובשלב מסוים אוחדה עם הכפר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ובשנים שלאחריה היה חוסר יציבות באזור, ואוסיפוביצ'י החליפה ידיים רבות, עד שלבסוף סופחה לברית המועצות כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
ב-1935 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-30 ביוני 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה ומבצע ברברוסה, נכבשה העיר על ידי ארמיית הפאנצר השנייה של הוורמאכט, לאחר שבוע של הפצצות.
ב-28 ביוני 1944 שחרר הצבא האדום את העיר.
העיר המשיכה להתפתח בהמשך המאה ה-20. ב-1991 היא הפכה לחלק מבלארוס העצמאית.
תחילת היישוב היהודי בעיירה היה בסוף המאה ה-19. עם הקמת מסילת ליבאו-רומני ותחנת הרכבת שבמרכז העיירה, גדלה חשיבותה של ההתיישבות.
באותה תקופה ישבו בה כמה עשרות יהודים, רובם היו ליטאים ותמכו בציונות, אם כי הייתה נוכחות גם לבונד.
בתחילת המאה ה-20 הונהגה הקהילה על ידי הרב יעקב שמחה ריטוב (1872–1920).
בנו הבכור, ישראל ריטוב, הפך למנהיג ציוני בולט.
הקהילה גדלה לאורך השנים ביחד עם העיר, ולפי מפקד אוכלוסין שנערך ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בה 1,694 יהודים, כ-12% מכלל האוכלוסייה.
לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לברית המועצות גויסו גברים כשירים לצבא האדום, ומספר קטן של יהודים הצליחו להימלט מזרחה, כך שעם הכיבוש הנאצי ב-30 ביוני 1941 נותרו בה בין 1,200 ל-1,300 יהודים.
זמן קצר לאחר הכיבוש, ביצעו הנאצים רישום של כלל היהודים, והטילו עליהם עבודות כפייה.
באזור אוגוסט 1941 הוקם גטו בחלקה הדרומי של העיר, ולאחר שהיהודים רוכזו בו הוטל עליהם לשאת טלאי צהוב ועוד מגבלות שונות, ובהן איסור יציאה מתחומי הגטו ויצירת קשר על האוכלוסייה הבלארוסית.
ב-11 באוקטובר בוצעה אקציה במהלכה נלקחו מהגטו 300 יהודים על ידי חיילי ורמאכט ואס אס למגורים צבאיים, רכושם הוחרם, והם נורו למוות על ידי כיתת יורים של חיילים גרמנים.
ב-5 בפברואר 1942 חוסל הגטו סופית על ידי פלוגת אס אס.
אסיר השמים (בספרדית: El prisionero del cielo) הוא רומן משנת 2011, פרי עטו של הסופר הספרדי קרלוס רואיס סאפון.
הספר, תורגם לעברית על ידי מונה גודאר, ויצא לאור בעברית בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר בשנת 2012 הספר מהווה המשך ישיר לספר הראשון בסדרה, רב המכר "צלה של הרוח".
ברצלונה 1957. גיבורי הספר הם הדמויות מצלה של הרוח שהתבגרו בכמה שנים.
דניאל סמפרה נשוי לביאה (ביאטריס) אגילאר, ולהם ילד בן שנה בשם "חוליאן".
הוא חי מעל חנות הספרים המשפחתית "סמפרה ובניו", בבית שבו התגורר בעבר דון אנקלטו, בשכנות לאביו הקשיש (סמפרה האב).
אף על פי שעסקי הספרים מצויים בשפל "פרמין רומרו דה טורס" עדיין עובד בחנות הספרים וממשיך למכור ספרים נדירים תוך העלאת חיוך על פניהם של הלקוחות.
באחד הימים בעיצומן של ההכנות לקראת חג המולד נכנס לחנות הספרים איש מוזר גידם יד ומבקש לרכוש עותק נדיר ויקר של הספר "הרוזן ממונטה כריסטו" המוצג בתיבת תצוגה מאחורי הדלפק, הוא משלם בנדיבות וכותב הקדשה על עמוד השער "לפרמין רומרו דה טורס, אשר חזר מעולם המתים ומחזיק במפתח לעתיד.
13", ומותיר את הספר כמתנה לפרמין.
פרמין שחוזר לחנות נחרד למראה ההקדשה ומבקש מדניאל שלא לספר על כך לאיש.
דניאל חושד שאשתו מתראה עם ארוסה לשעבר הקצין בדימוס "פאבלו" ומתייעץ עם פרמין.
פרמין מגולל בפני דניאל את קורות חייו, שהייתו בכלא במשך 20 שנה יחד עם הסופר דוויד מרטין (המוכר מן הספר משחקו של המלאך) ועם הזר המסתורי שכתב את ההקדשה, בריחתו מהכלא בהתחזות למת בהשראת סצנה מהספר "הרוזן ממונטה כריסטו" וגנבת מפתח מסתורי מהזר שהיה חברו לתא הכלא.
ברנרדה מגלה שפרמין מתחמק מלגשת לכנסייה ולהתקדם בתהליך הנישואין, לדניאל הוא מסביר שאינו יכול להינשא כיוון שהוא נושא שם בדוי, ובעל השם נחשב כמת כבר עשרים שנה.
בלא ידיעתו פועלים ידידיו לשוות לו זהות חדשה.
מר סמפרה / סמפרה האב – אביו של דניאל.
דניאל סמפרה – בנו של מר סמפרה, בעלה של ביאה אגילאר וחברו הקרוב של פרמין.
ביאה סמפרה (אגילאר) – אשתו של דניאל וחברתה של ברנרדה.
עובד בחנות הספרים של סמפרה האב.
ברנרדה – ארוסתו של פרמין, עובדת כמשרתת בביתו של "גוסטאבו ברסלו".
פרופסור אלבורקרקה – ידיד של משפחת סמפרה.
מרצה בפקולטה לספרות, מסייע ביד דניאל ליצור זהות חדשה לפרמין.
סבסטיאן סלגאדו – אסיר מספר 13. חבר איגוד בעברו, בעל המפתח.
איזבלה סמפרה – אשתו של מר סמפרה ואמו של דניאל, ידידה של דוויד מרטין.
הורעלה על ידי מאוריסיו ואלס.
אדון המנהל / דון מאוריסיו ואלס – מנהל בית הכלא.
מנסה לחפות על חוסר כישוריו הספרותיים באמצעות שימוש ביצירות גנובות, לימים יכהן בתפקיד שר התרבות של ספרד.
דוויד מרטין – "אסיר השמים", סופר רומנים, מחבר הסדרה "עיר הארורים".
משמש כסופר צללים לאדון המנהל.
ד"ר רומן סנחאוה – אסיר בבית הכלא, היה מנהל מחלקה פנימית בבית החולים "קלינקו", סייע לפרמין להימלט מהכלא.
בוליט הוא סרט דרמה ופעולה ומתח אמריקאי משנת 1996 בכיכובם של אלק בולדווין, מרי סטיוארט מסטרסון, אריק רוברטס, דון סטארק, קלי לינץ' וטרי האטצ'ר, המבוסס על ספר המתח "Heaven's Prisoners" מאת ג'יימס לי ברק.
גיבור הסרט הוא דייוויד "דייב" רובישו (אלק בולדווין), שעבד בעבר כבלש משטרה במשטרת ניו אורלינס וקודם לכן שירת כקצין חיל הרגלים בצבא היבשה האמריקני ולחם במלחמת וייטנאם.
רובישו, שתיין ומהמר שהשתקם, חי עם אשתו אנני (קלי לינץ') במחוז ניו-איבריה שבלואיזיאנה ומתפרנס ממכירת ציוד לדיג.
חייהם השלווים השתנו לאחר שהיו עדים להתרסקות מטוס בנהר.
רובישו מחלץ מהריסות המטוס ילדה קטנה ששרדה את התרסקות.
הילדה, ששמה אלאפייר, היא פליטה מאל סלוודור.
מינוס דוטרייב, סוכן המנהל לאכיפת הסמים, שביקר בביתם של בני הזוג לאחר ההתרסקות הזהיר את רובישו שההתרסקות קשורה קשר הדוק לסחר בסמים ולבאבא רוק (אריק רוברטס), חברו מילדות של רובישו ובכיר בפשע המאורגן בניו אורלינס.
רובישו, שחרד לביטחון משפחתו, החליט שלא לשמוע לאזהרתו של דוטרייב ולחקור את ההתרסקות.
מחוז משנה אסיפוביצ'י (בבלארוסית: Асіповіцкі раён; ברוסית: Осиповичский район) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז מוהילב שבמזרח בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר אסיפוביצ'י.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה אסיפוביצ'י 52,447 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2018 נמנו במחוז המשנה 47,347 בני אדם.
אסיר של כבוד הוא סרט בריטי שהופק בידי הטלוויזיה של האחים וורנר והופץ בידי HBO.
הסרט מתבסס על פרשת דרייפוס.
העלילה עוקבת אחר השתלשלותה של פרשת דרייפוס.
אלפרד דרייפוס (קנת' קולי) הוא קפטן יהודי בצבא צרפת, המואשם על לא עוול בכפו בריגול לטובת הקיסרות הגרמנית.
דרייפוס נמצא אשם, מוגלה לאי השדים ועובר טקס משפיל במהלכו נשללות ממנו דרגותיו.
לוטננט קולונל ז'ורז' פיקאר (ריצ'רד דרייפוס) ממונה כמפקד משרד הריגול הנגדי.
פיקאר מקבל הוראה למצוא הוכחות נוספות להאשמתו של דרייפוס, אולם בפועל הוא מגלה כי דרייפוס חף מפשע ושימש כשעיר לעזאזל רק בשל היותו יהודי.
פיקאר יוצא למלחמה נגד המערכת הצבאית המושחתת הנחושה להותיר את דרייפוס באי השדים.
הרוח החיה מאחורי הסרט היה השחקן היהודי-אמריקני ריצ'רד דרייפוס.
דרייפוס העיד כי הוא גדל מתוך מחשבה מוטעית שהוא בן משפחתו של אלפרד דרייפוס, ותמיד חלם להשתתף בסרט עליו.
דרייפוס רצה לגלם את דמותו של אלפרד דרייפוס עצמו, אולם עזב את הרעיון כיוון שדרייפוס היה חייב להיות דמות שולית בסרט, לנוכח העובדה שלאורך רוב שלבי הפרשה הוא שהה בגלותו באי השדים.
לפיכך החליט דרייפוס לגלם את הדמות הראשית בתסריט - דמותו של ז'ורז' פיקאר.
קן ראסל נשכר כבמאי עבור הסרט, אולם באמצע הצילומים דרשו המפיקים לערוך מספר שינויים שראסל לא הסכים להם.
לפיכך הוא פרש מהתפקיד ודרייפוס הפך לבמאי עד סוף הצילומים.
ראסל החליט להותיר את שמו על הסרט כבמאי למרות זאת.
אסיצרטופס (שם מדעי: Asiaceratops; מילולית: "פרצוף מקורנן אסייתי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הלפטוצרטופסיים אשר חי במשך הקרטיקון שלפני 125 עד 99 מיליון שנה מזמננו במזרח אסיה כשהממצאים שלו התגלו במונגוליה ובסין.
לא כל החוקרים מכירים בסוג זה וחלק משייכים אותו לסוג הקרוב, מיקרוצרטוס.
דינוזאור זה נקרא ב-1989 בידי החוקרים לב נסוב (Lev Nesov), ל.
Kaznyshkina) וגנאדי אולגביץ' צ'רנפנוב (Gennadiy Olegovich Cherepanov) על סמך מאובנים חלקיים שהגיעו מסין ומונגוליה שכללו חלקי גולגולת, שיניים, עצמות שוקית וצלעות, אשר שויכו למין Asiaceratops sulcidens (במקור נחשב למיקרוצרטוס).
ממצאים מאוזבקיסטן כללו שרידי שיניים, חלקים מהגולגולת ועצמות מפורקות שונות.
עם זאת טיב הממצאים הנמוך הוביל חוקרים רבים לסווג את הסוג למוטל בספק.
הדינוזאור המתואר היה בעל עטרה קצרה, מקור עבה כשל תוכי שהסתיים בבליטות שיניים, אשר עזרו לו לרעות מהצמחייה ששרעה במשך הקרטיקון: שרכים, ציקסיים ומחטניים שונים.
אסיר מלידה הוא רומן מסתורין מאת הסופר האנגלי ג'פרי ארצ'ר, שפורסם לראשונה ב-6 במרץ 2008 בהוצאת מקמילן .
ספר זה שאב השראה מן הרומן "הרוזן ממונטה כריסטו" של דיומא משנת 1844 ואפשר לראות בו מעין שחזור עכשווי שלו.
פרסום הרומן החזיר את ארצ'ר למקום הראשון ברשימת רבי המכר הבדיוניים לראשונה מזה עשור.
בעברית פורסם הספר בהוצאת מודן (2008).
לאחר שדני קרטרייט הציע נישואין לחברתו מימי ילדותו, בת' וילסון, הוא לוקח אותה ואת אחיה, ברני, לחגוג בפאב סמוך.
בתוך הפאב הם נתקלים בארבעה אנשים המתגרים בהם בגסות (לאחר ששתו לא מעט אלכוהול).
דני, בת' וברני מנסים לעזוב את הפאב בלי להסתבך בעימות, אך ספנסר קרייג, אחד מארבעת האנשים המתגרים, יוצא בעקבותיהם מן הפאב יחד עם חבריו.
קטטה פורצת, ובמהלכה נדקר ברני למוות.
דני מואשם ברצח במסגרת מזימה מתוחכמת שטוו ספנסר (עורך דין) וחבריו: שחקן מפורסם, אריסטוקרט מכור לסמים, וסוכן נדל"ן צעיר.
לבסוף נגזר עליו עונש של 22 שנות מאסר בכלא בלמארש, בית הכלא בעל רמת האבטחה הגבוהה ביותר בדרום-מזרח לונדון, בריטניה.
שם הוא פוגש את שני שותפיו לתא, אלברט קראן המכונה "אל הגדול," ואת סר ניקולס מונקריף.
במקביל, מחוץ לכלא, בת' בהיריון עם בתם המשותפת.
ניקולס מלמד את דני בהדרגה לקרוא ולכתוב.
עם הזמן חברותם מתחזקת, ודני מחליט להתלבש ולהיראות כמו ניקולס בתקווה שזה יסייע לו בערעור הקרוב שלו.
דני מתחיל לאסוף ראיות לצורך הערעור, בעזרתו של עורך דין צעיר בשם אלכס רדמיין.
עם זאת, כשהוא אינו מצליח להציג את הראיות החדשות, נדחה הערעור של דני, והוא נאלץ להמשיך לרצות את עונשו המלא בכלא בלמארש.
ניקולס נרצח בידי אסיר אחר, והרוצח מביים את מותו כך שייראה כהתאבדות.
גופתו של ניקולס מזוהה בטעות על ידי הסוהרים כגופתו של דני, בשל הדמיון במידותיהם ובחזותם.
בזכות התערבותו המהירה של "אל הגדול" ועצתו הנבונה, מצליח דני לברוח מהכלא כשהוא מתחזה לניקולס, שסיים לרצות את עונשו.
מחוץ לכלא, דני ממשיך להעמיד פנים שהוא ניקולס.
הוא מגלה שעליו לסדר את ענייני משפחתו של ניקולס לפני שיוכל לממש את מטרותיו – לטהר את שמו ולנקום באנשים שטמנו לו פח והפלילו אותו ברציחתו של ברני.
המשך הרומן מתאר את תלאותיו של דני כניקולס (ניק) ואת מאמציו לארגן נקמה מתוחכמת באחראים לכליאתו לשווא.
כמו כן תלויה ועומדת שאלת הקשר עם בת': מחד, אין הוא יכול לגשת אליה שכן הכול סבורים כי הוא ניקולס; מאידך, הוא נמשך לסייע לה ככל יכולתו ומתקשה להתבונן מהצד בתלאותיה.
אסיפת הורים הוא אלבום האולפן השני של הראפר הישראלי רון נשר.
האלבום יצא לאור ב-12 בינואר 2025, באמצעות חברות התקליטים ליסבון פרודקשנס והפי"ל.
בדומה לאלבומו הקודם של נשר, ראש העיינשטיין/אינלונימוס (2018), האלבום הופק על ידי עומרי 69 סגל, והוא כולל הופעות אורח של סגל, ויק אוחנה ג'אן, ג'הבי, אריק משעלי, בן-אל תבורי, אלמוג טבקה, בוסקילז, רון ביטון, סטטיק ונגה ארז.
זהו אלבומו הראשון של נשר מזה שבע שנים, לאחר האלבום הכפול "ראש העיינשטיין / אינלונימוס" שיצא במאי 2018, כולל שני דיסקים בני 12 רצועות כל אחד והופק ברובו על ידי עומרי 69 סגל.
את האלבום הקליט נשר בישראל ובמיאמי, שם מתגורר סגל, שהפיק את האלבום.
ב-18 בספטמבר 2024, פרסם נשר סרטון מאולפן ההקלטות במיאמי יחד עם סגל ובן-אל תבורי.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "ריחות של יום שישי", בהשתתפות אלמוג טבקה, יצא לאור ב-15 בדצמבר 2024. שבועיים לאחר מכן, בערב השנה האזרחית החדשה, חשף נשר את עטיפת האלבום בפוסט באינסטגרם.
ב-9 בינואר, התארח נשר בהופעתו של סטטיק, אחד מאורחי האלבום, באקספו תל אביב, לאחר סכסוך ממושך בין השניים, וביצעו את שירם, "דוביגל", אשר בוצע במקור עם בן-אל תבורי.
יומיים לאחר מכן, פורסם פודקאסט שלישי של הקומיקאי בן בן ברוך בו מתארח נשר, לקראת צאתו של האלבום יום למחרת.
כלל השירים הופקו על ידי עומרי 69 סגל, שהפיק גם את מרבית השירים באלבומו הקודם של נשר, "ראש העיינשטיין / אינלונימוס" (2018), כאשר בהפקתם של מספר שירים השתתפו מפיקים נוספים: נדב חלילי ב"אדם", אינפיניטי ב"כוכבים" ואלעד שבת ב"יאללה טוב סבבה".
ב-Time Out תל אביב תואר האלבום כ"אלבום הכי שאפתני" של נשר וכ"התבגרות מוזיקלית", ושיריו תוארו כ"חשופים והכנים בקריירה שלו".
השיר "דבר עם שמוצניק" עוסק בבנה של בת זוגו של נשר מנישואיה הקודמים ומתאר את ההיכרות והקשר ביניהם.
"מואנה" עם בן-אל תבורי מתמקד בבת זוגו של נשר.
"הקן שלי" מתמקד בילדיהם הביולוגיים.
"זוז כמו אידיוט" הוא חידוש לשירו של ההרכב "האידיוטים" הנושא את אותו השם, בו היו חברים נשר, סגל, רון ביטון ואיזי, כאשר גרסה זו כוללת את כלל חברי ההרכב מלבד איזי.
השיר "פאנצ'ים" עם סטטיק כולל התייחסויות לסכסוך המתוקשר של השניים, והוא כולל אינטרפולציה מתוך "טאפש", שירם המשותף של סגל, נשר וסטטיק מתוך אלבומו של סגל, "נלחם בשביל עצמי" (2012).
הרצועה "קאט" עם נגה ארז, הסוגרת את האלבום, מרפררת באופן הומוריסטי לרצועה "Oh, Thank You" מאלבומה של ארז, The Vandalist (2024), בה נשר סוגר את האלבום עם המילה "קאט".
אסכולת ויסקונסין היא גישה בסוציולוגיה ובכלכלה המתארת את התפתחות האיגודים המקצועיים.
גישה זו נוסדה בארצות הברית, כשמרכז פעילותה הוא אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הוגים חשובים באסכולה זו הם הכלכלן וההיסטוריון זליג פרלמן (Selig Perlman) והכלכלן ג'ון קומונס (John Rogers Commons).
פרלמן חילק את החברה לשלוש קבוצות:
יזמים: בעלי ההון המונעים מתוך רצון לרווח אישי.
עובדי הכפיים אשר מונעים על ידי הצורך בביטחון תעסוקתי.
אינטלקטואלים משכילים המעוניינים בשינויים סוציאליסטיים.
על פי גישת ויסקונסין, האיגודים המקצועיים נוצרים בשל צורכיהם של עובדי הכפיים בשוק העבודה.
שתי הקבוצות האחרות עשויות להשפיע על איגודים אלו.
לדוגמה: בעולם הקומוניסטי, האינטלקטואלים חזקים מהיזמים, ולכן הפכו האיגודים המקצועיים לאמצעי להשתלטות המעמדות הנמוכים על המדינה.
בארצות הברית, לעומת זאת, נושאים האיגודים אופי כלכלי טהור, בשל חוזקם היחסי של היזמים.
הסוציולוג ג' בארבאש הציג ניתוח דומה של האיגודים המקצועיים ב־1964: על פיו יחסי עבודה ביסודם כוללים מתח בין העובדים למעסיקיהם.
מתח זה יוצר התאגדות עובדים, המגיבה למתח קיים זה ומוגדרת על־פיו.
מרגע שנוצרו, משפיעים האיגודים המקצועיים עצמם על התפתחותם בכיוונים שונים, המשתנים בהתאם להתרחשויות המקומיות בכל מקום.
אסכולת ייל הייתה קבוצה של מבקרי ספרות שפעלה בעיקר בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
על הקבוצה נמנו בין היתר פול דה מאן וג'וזף היליס מילר.
מכאן שהתפקיד היחיד שנועד למבקר ולפרשן הספרותי הוא להנהיר את אי-אפשרות הקריאה.
אסכולת אשקאן היא קבוצת אמנים אמריקאים שציירה בסגנון ריאליסטי בתחילת המאה העשרים.
אש קאן פירושו פח אשפה - השם ניתן לקבוצה בשל הצבעים הקודרים שבהם השתמשו כדי לתאר נופים עירוניים.
בראש הקבוצה עמד רוברט אנרי שלתפיסתו ולחזונו האומנותי הייתה השפעה רבה בעיקר על אדוארד הופר, ג'ורג' בלווז ואחרים.
בתחילת המאה העשרים העקרונות האומנותיים בארצות הברית היו עדיין מושפעים מהזרמים המסורתיים בציור האירופאי.
המגמות המהפכניות האירופאיות טרם קנו אחיזה בתרבות האירופאית ולכן לא היו מוכרות בארצות הברית.
התערוכה שלמעשה תרמה רבות לאפיון ה"שמונה" ולאסכולת אש קאן הייתה תערוכת הארמורי.
בתערוכה זו הוצגו לראשונה בניו יורק יצירות אירופאיות מודרניות לצד יצירות אמריקאיות מודרניות.
שמונת החברים הבולטים בקבוצה (שכונתה באופן טבעי "השמונה") היו:
אסכולת האג (בהולנדית: Haager Schule) הייתה אסכולת ציור הולנדית, שפעלה בערך בין השנים 1860 ל-1900 בהאג שבהולנד.
האסכולה קיבלה את השראתה מאסכולת ברביזון, שפעלה מתחילת המאה התשע עשרה בצרפת.
עבודותיהם של ציירי האסכולה התאפיינו בעיסוק במוטיבים מחיי היומיום, עם שימוש בצבעים כהים וקודרים יחסית בהשוואה לציור האימפרסיוניסטי שהתפתח החל משנות החמישים של המאה ה־19 בצרפת.
לכן נקראה לעיתים האסכולה האפורה.
ציורי האסכולה היו פופולריים מאוד בארצות-הברית, ששימשה יעד לחלק ניכר מהציורים, דבר שתרם ככל הנראה לעיסוק בנופים שלווים, לסצנות ביתיות סנטימנטליות, ולעבודת מכחול מרוככת.
אסכולת מנהיים (Mannheim school) מתייחסת הן לטכניקה התזמורתית שחלוצה לה הייתה תזמורת החצר של מנהיים במחצית השנייה של המאה ה-18 והן לקבוצת מלחינים, שכתבה מוזיקה כזאת לתזמורת מנהיים ולתזמורות אחרות.
חצר האלקטור קרל פיליפ עברה מהיידלברג אל מנהיים בשנת 1720, כשברשותה כבר תזמורת גדולה מזו שבכל אחת מן המדינות שסביבה.
התזמורת גדלה עוד יותר בעשורים הבאים ובמשך הזמן החזיקה כמה מטובי הווירטואוזים של זמנה.
יוהאן שטאמיץ, הנחשב בדרך כלל למייסד אסכולת מנהיים, הצטרף לתזמורת בשנים 1741–1742 והיה למנהלה בשנת 1750.
הראויה ביותר לציון בין הטכניקות המהפכניות של תזמורת מנהיים הייתה טיפולה העצמאי יותר בכלי הנשיפה והקרשנדו המפורסם שלה, שהקיף את כל התזמורת והיה לסימן ההיכר העיקרי של האסכולה.
עוד חידושים היו הסמיך (אפוג'אטורה) ופתרונו ו"זיקוקית מנהיים", מערך של אקורדים משולשים בתבנית עולה, שדוגמה לו אפשר למצוא בפתח הסימפוניה בסול מז'ור, אופוס 3 מס' 1 של יוהאן שטאמיץ.
סגנון שטורם אונד דראנג במוזיקה התפתח מאוד במנהיים, והשפיע על דור שלם של מלחינים קלאסיים ואף רומנטיים מוקדמים.
חברי אסכולת מנהיים כללו את יוהאן שטאמיץ, פרנץ קסאפר ריכטר, קרל שטאמיץ וכריסטיאן קאנאביך, והייתה לה השפעה ישירה מאוד על הרבה מלחיני סימפוניות של התקופה, ביניהם יוזף היידן וליאופולד הופמן.
קאנאביך, אחד ממנהלי התזמורת אחרי מותו של יוהאן שטאמיץ, היה גם ידידו הקרוב של וולפגנג אמדיאוס מוצרט מאז שמוצרט ביקר במנהיים בשנת 1777. לתזמורת מנהיים הייתה השפעה עצומה על מוצרט, שהתוודע שם לראשונה אל הקלרינט.
מוצרט התרשם מאוד מתזמורת מנהיים וכמה מן הסימפוניות והאופרות שלו נכתבו עבורה, במיוחד לאחר שהתזמורת והחצר כולה עברו למינכן ב-1779, עם עלייתו של האלקטור קרל תאודור לכס המלוכה בבוואריה.
גם בכמה מן הסונאטות של מוצרט לפסנתר פטישים ניכרת השפעת האסכולה (ומוצרט, כמתברר ממכתביו, היה מודע לכך).
גם המוזיקולוג הבריטי צ'ארלס ברני התרשם מאוד מתזמורת מנהיים בביקורו בארמון הקיץ של הנסיך קארל תיאודור, כפי שתיאר במאמר "על המצב הנוכחי של המוזיקה בגרמניה ובארצות השפלה":
ברני מציין לרעה רק פרט אחד, חוסר הניקיון בכלי הנשיפה, אך מסכים, שבעיה זו משותפת לכל התזמורות ששמע, אם כי מאנשים שקדנים ומוכשרים כנגני תזמורת מנהיים היה מצפה שיתגברו עליה.
אסכולת ה"אנאל" היא אסכולה היסטוריוגרפית שראשיתה בשנת 1929 באוניברסיטת שטרסבורג בצרפת, שטוענת כי אין לבחון אירוע ספציפי בפני עצמו, אלא במסגרת רחבה יותר, הכוללת את הבנת התהליכים ארוכי הטווח אשר הובילו לאירוע.
האסכולה התפתחה מתוך כתב העת Annales d'histoire économique et sociale שמאוחר יותר שינה את שמו ל: Annales.
האסכולה וכתב העת נוסדו בידי שני היסטוריונים צרפתים: מרק בלוך ולוסיאן פבר.
מקור שמה ב-"ספרי השנים" (לטינית: Annales, "אנאלים") הקדומים.
בלוך ופבְר הסתייגו מהתמקדות ההיסטוריוגרפיה בתקופתם בהיסטוריה פוליטית, צבאית ודיפלומטית, של אירועים ושל "אנשים גדולים".
הם הציעו להתמקד בהיסטוריה כלכלית וחברתית, בתהליכים ארוכי טווח, בהיסטוריה של המנטליות ובהיסטוריה של קיבוצי בני אדם, בראיית החברה, ולא פרטים בה.
בהתאם, הם קראו לשלב את הדיסציפלינה ההיסטורית במדעי החברה וליישם בה שימוש בכלים מדעיים, כגון סטטיסטיקה.
כך, לדוגמה, ספרו של בלוך "המגע המרפא של המלכים" (1929) התמקד באמונה שהתקיימה במשך מאות שנים, לפיה מלכים שנוגעים בנתיניהם יכולים לרפא שחפת בלוטות הלימפה.