tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת חישוב תוחלת הנזק בנוסחה יש להגיע למעשה לסכום של מכפלות הנזקים השונים בהסתברויותיהם, כאשר נזקים אלה נוגעים לא רק לשני הצדדים אלא לציבור בכללותו.
מנקודת מבט כלכלית, לפי גישת קלברזי, במקרים מסוימים יעיל יותר להטיל את האחריות לנזק על מי שהוא השוקל הטוב ביותר – היכול לשקול כראוי כיצד להוציא הוצאות למניעת הנזק ולפעול על סמך זאת.
לדוגמה, כאשר עובד רשלן גרם נזק למעביד, עדיין המעביד יהיה השוקל הטוב ביותר מבין שניהם ביחס לשינויים שיש לנקוט במקום העבודה למניעת הנזק, ולפיכך לפי קלברזי ראוי להטיל על המעביד את האחריות, על אף שלא התרשל.
נוסף על כך טוען פורת כי המגרעת העיקרית בנוסחת הנד היא שאין משתמשים בה כדי לבחון את כל דרכי מניעת הנזק האפשריות אלא רק דרכים נקודתיות כאלה.
שינוי היקף הפעילות יוצרת הסיכון אינו נלקח בדרך כלל בחשבון גם כאשר היה יכול להביא לצמצום יעיל של הנזק, וזאת בעיקר בגלל הקושי למדוד ולכמת את הרווח וההפסד שבפעילויות רחבות היקף.
לדוגמה, התנהגותו של אדם שהיה מעורב בתאונה ברכבו לא תבחן ביחס לאפשרות שהיה בוחר לנסוע מלכתחילה ברכבת במקום ברכב, כאמצעי להקטנת הסיכון, שכן קשה מאוד להעריך כמותית את הוויתור על ההנאה שבנסיעה ברכב לטובת נסיעה ברכבת.
סעיף 35 לפקודת הנזיקין (נוסח חדש) תשכ"ח-1968 קובע כי סטנדרט ההתנהגות הסבירה הוא אופן ההתנהגות של 'אדם סביר ונבון' באותן נסיבות, וכי אדם שסטה מסטנדרט התנהגות זה התרשל.
ניתוח עוולת הרשלנות תוך שימוש בשיקוליה של נוסחת הנד מתבצע הלכה למעשה בפסקי דין רבים, בין אם במפורש ובין אם במשתמע.
סקירת פסקי הדין התבצעה ממספר היבטים שונים המבטאים יישומים שונים ומשמעויות שונות הניתנות לנוסחת הנד בקביעת השופט את התרשלותו של המזיק.
כל היבט נסקר במספר פסקי דין המחזקים מגמות שונות הבולטות לאותו היבט.
קביעת ההתרשלות ביחס לסטנדרט אישי מקצועי
היבט ראשון דן ביישום של נוסחת הנד לקביעת ההתרשלות ביחס לסטנדרט אישי מקצועי מסוים של המזיק או המתרשל.
בפסק דין שטרן נ' מרכז רפואי שיבא שניתן בשנת 1999, נקבע כי כאשר הסטנדרט האישי גבוה מן הסטנדרט המקובל, ההתנהגות תבחן ביחס לסטנדרט האישי הגבוה יותר.
עמדה זו הובעה גם בפס"ד חמד על ידי השופטת דורנר.
פסק דין שטרן עוסק באדם בעל 35% נכות שנגרמו כתוצאה מפעולות רפואיות שנעשו בלידה וגינלית, כאשר באותה תקופה התקיימו שתי פרקטיקות בעולם הרפואי.
כל פרקטיקה ניתנת ליישום באמצעות נוסחת הנד, וביהמ"ש בחן את שתיהן.
בית החולים שיבא השתמש בעיקר בפרקטיקה החדשה, הגורסת כי בלידות סיכון יש לבצע ניתוח קיסרי.
בתי חולים אחרים השתמשו בפרקטיקה הישנה המצדדת בלידה וגינלית כברירת מחדל.
האדם הסביר, ובמקרה זה הרופא הסביר, נבחן לפי ידיעותיו המיוחדות באותן נסיבות.
כעיקרון, רופא המצוי בביה"ח המפעיל את הפרקטיקה החדשה ינהג לפיה.
הניתוח הוא אמצעי סביר על מנת למנוע נזק חמור בהסתברות גבוהה לילוד.
אם הבחירה בפרקטיקה הישנה היא תוצאה של שיקול דעת מושכל ומקצועי שברבות הימים התברר כשגוי, הרופא לא התרשל שכן חשב בנסיבות ההן כי הניתוח הוא אמצעי חמור יותר שאין צורך להשתמש בו.
עם זאת, במקרה זה לרופא לא היה הסבר להחלטה בשימוש בפרקטיקה הישנה, וכן תוספת הנסיבות המנהלתיות (העדר פרטים רבים ברישומים הרפואיים) גרם לקביעה כי אכן התקיימה ההתרשלות.
השופטת דורנר עוסקת בפסק הדין גם במטרות של קביעת סטנדרט זהירות - מחד, לשמור על גופו ושלמותו של החולה אך מאידך, רף גבוה מדי עלול גם לגרום ל"רפואה מתגוננת" ומעמסה יתר על המוסדות הרפואיים.
נדמה כי במקרים של התרשלות רפואית, לאלמנט ההרתעה הקיים בניתוח הכלכלי של המשפט חשיבות משמעותית.
דוגמה נוספת בתחום הרפואי הוא בדיון נוסף משה נגד קליפורד, מקרה בו רופא שיניים ביצע אלחוש בילדה ונגרם לה נזק מוחי נדיר בשל כך.
רופא השיניים השתמש במזרק רגיל (המקובל בפרקטיקה) ולא במזרק שאיבה.
יישום הנוסחא באופן תאורטי יראה כי האמצעי למניעת הנזק - מזרק השאיבה - הוא אמצעי זול ופשוט ביחס לנזק.
לעומת זאת, האם ההסתברות לנזק נמוכה מספיק כדי שיקבע כי לא התקיימה התרשלות?
אם כך, הפרקטיקה המקובלת אינה מהווה סטנדרט להתנהגות הסבירה, שכן עלות מניעת הנזק נמוכה יחסית לתוחלתו.
ככלל, המנהג בפרקטיקות רפואיות משמש לביהמ"ש פעמים רבות כלי לתחליף של הנוסחה.
היבט שני הוא ביישום נוסחת הנד תוך החדרה של ערכים שונים דרך הנוסחה.
בפסק דין צור נ' מדינת ישראל מדריכים יצאו עם קבוצת מטיילים לטיול במזג אוויר קשה, וגרמו נזק למטיילים.
האם במקרה זה יש לקחת בחשבון ערכים כמו חינוך לאהבת הארץ בשקלול עם יתר השיקולים המשפיעים על מחירה של מניעת הנזק מלכתחילה?
בפסק דין אלטורי נ' מדינת ישראל התחשב בית המשפט בתועלת החברתית שיש בחיסון שעלת כדי לקבוע שלא הייתה התרשלות בנתינתו.
אם נמנע את החיסון אנו עלולים להגיע לנזקים חמורים הרבה יותר.
זוהי דוגמה לבחינת סבירות הסיכון החורגת מיחסי המזיק/ניזוק, ולוקחת בחשבון גם אינטרסים של צדדים שלישיים (נזק שגרם א' ל–ב' לצורך הצלת ג') כמו גם אינטרסים חברתיים ותועלת חברתית.
היבט שלישי הוא התרשלות גופים ציבוריים ויחס בית המשפט לכך.
גוף ציבורי מטבעו שונה מגוף פרטי, בין באחריותו ובין בחובתו לפרט.
נראה כי לפי טענת אריאל פורת במאמרו, נסתמנה בעבר מגמה של הנמכה מסוימת של הסטנדרט ההתנהגותי של רשויות ציבור.
הגבלת אחריות זו נעשתה משיקולי מדיניות שונים בהם נדון בהמשך.
עם השנים מסתמנת מגמה חדשה של התרחבות האחריות של רשות ציבורית.
בפסק דין גרובנר נ' עיריית חיפה שניתן בשנת 1974, ביהמ"ש התייחס ליסוד התרשלותה של העירייה לפי נוסחת הנד, בדגש על היותה גוף ציבורי.
בתוך עלות מניעת הנזק נשקל הוויתור על חלופות אחרות להשקעת כספי הציבור, ולפיכך נקבע שעלות המניעה גדולה מתוחלת הנזק.
המקרה נגע בשאלת אחריותה של עיריית חיפה לתאונה שאירעה בגן ציבורי, בה נפגעה המערערת מרוכב אופניים.
העירייה הציבה תמרורים האוסרים רכיבה על אופניים בגן, אולם לטענת המערערת לא יצאה בכך ידי חובתה כלפי המבקרים בגן.
בית המשפט, בבואו להכריע את הדין, התייחס ליסוד התרשלותה של העירייה לפי נוסחת הנד בדגש על היותה גוף ציבורי.
האם תוחלת הנזק (גודל הנזק והסתברות שיקרה) אכן יותר גדולה מעלות מניעתו?
נראה כי מניעת הנזק בדמות הצבת פקח בגן תגרום לנזק ציבורי של סגירת הגן או תבוא על חשבון הצבת פקחים בגן אחר, בו מתרחשת פשיעה חמורה יותר.
הנזק של האישה הוא פיזי ומשמעותי וקיימת הסתברות גבוהה לנסיעה באופניים בפארק זה למרות האיסור.
עם זאת, באיזון הכללי של האמצעים של מניעת הנזק, נבחרה התועלת החברתית, כלומר, אמצעי השילוט שננקט בפארק זה הוכרע כמספק וסביר.
האמצעי לצמצום הנזק במקרה זה הוכרע בשל היות המתרשלת גוף ציבורי שכספיו הם כספי הציבור.
נקבע כי לא נכון שהציבור יכסה את ההוצאות הכרוכות בנקיטת אמצעים להפיכת הפגיעה לבלתי אפשרית או לנדירה.
האמצעים שננקטו או לא ננקטו על ידי הרשות נבחנים בראייה רחבה וכוללת המאזנת גם את צורכי הכלל והפרט מול המשאבים הנתונים בידי העירייה.
פסק דין מדינת ישראל נ' לוי, בשנת 1991, הראה מגמה נושנה של הגבלת אחריות רשות ציבורית במסגרת יסוד ההתרשלות.
מדובר באדם שנהרג בתאונת דרכים.
כשבאו התלויים בו לתבוע את חברת הביטוח של הנהג הפוגע, נתברר כי זו בהליכי פירוק.
חוסר הצלחתם לקבל תגמולים מחברת הביטוח גרם להם לתבוע את מדינת ישראל בטענה שלו פסל המפקח על הביטוח את החברה או התריע על מצבה, לא היו נותרים ללא פיצוי.
האם ביסוד ההחלטה הציבורית סטנדרט ראוי?
את ההחלטה עצמה לא ניתן לבחון באמת מידה נזיקית שכן אין התנהגות להשוות מולה.
נוסחת הנד, לדעת השופט שמגר, אינה מתאימה במקרה זה שכן זו מעבירה ביקורת על קביעת הסטנדרט ההתנהגותי עצמו (ולא על חריגה ממנו).
השופט שמגר טוען כי נדרשת הכרעה בדבר ערכן היחסי של הפעולות, מדיניות אלטרנטיבית וגורמים נוספים הכרוכים בסיכון/נזק של הציבור.
שיקולים מסוג זה אינם מתאימים לדיון במסגרת עוולת הרשלנות.
עם השנים הוגבה סטנדרט ההתנהגות הנדרש.
לדוגמה בשנת 1994 בפסק דין חמד נ' מדינת ישראל, שעסק בילד שנפגע בראשו מכדור גומי של צה"ל בזמן התפרעויות במחנה הפליטים בג'נין.
ראשית, פסק דין זה ממחיש את המגמה החדשה המרחיבה את אחריות הרשות הציבורית בהתרשלות.
שנית, פסק דין זה מנתח את נוסחת הנד נקודות מבט שונות, היוצקות תכנים שונים לנוסחה.
השופט ברק בוחן את סבירות ההתנהגות מנקודות מבט שונות.
נקודת מבט הניזוק משקללת את חומרת הפגיעה בשלמות גופו ובהסתברות התממשותו של נזק זה ולכן יש לנקוט באמצעים רבים יותר למניעת הסכנה.
מנקודת מבט המזיק, נבחן את עלות המשאבים והאמצעים הדרושים למניעת הנזק והסיכון.
אם כך, ככל שההוצאות הנדרשות ממנו הן כבדות יותר, וההסתברות להתממשות הסיכון של הפגיעה בניזוק קטנה יותר, כן נדרשים ממנו אמצעים פחותים למניעת הסכנה.
מנקודת מבט הציבור יבחנו, מחד, החשיבות החברתית במניעת הנזק ומאידך, מניעת הפעילות היוצרת את הסיכון.
ככל שהפעילות נעדרת חשיבות חברתית, כך ננקוט באמצעים רבים יותר למונעה.
ככלל, השופט ברק אינו רואה שימוש בנוסחה כפתרון כולל וכובל לבעיית הסבירות, שכן האדם אינו רק יעיל לדעתו אלא גם הגון, מוסרי וערכי.
אם ניתן להשתמש באמצעים פחותים יותר למניעת הסיכון, בעיקר כאשר מדובר בפגיעה באדם, יש לעשות זאת.
באותו פסק דין רואה השופט ריבלין בנוסחת הנד מכשיר יעיל ונוח לתיאור רעיון, כזה שאינו כובל את הסבירות.
הנוסחה אינה מתמטית ומאפשרת לבית המשפט להשתמש בה ככלי היגיון ולצקת בה תוכן לפי נסיבות המקרה.
הערכים בנוסחא, לדידו, הם ערכים חברתיים, ובית-המשפט מקנה להם משמעות.
כך ניתן לעשות איזונים שונים בין הסיכונים השונים לגורמים השונים המצויים באירוע הנתון.
המושגים של עלות תועלת עשויים להתייחס לשיקולים מתחום הצדק.
השופטת דורנר בפסק דין זה, סוברת כי יש להגביר את סף הסטנדרט האדם הסביר בהתאם למאפיינים הסובייקטיביים של המזיק.
מיזוג חובת הזהירות עם שיקולי התרשלות
היבט רביעי דן בהיבט השיפוטי, באופן בו בית המשפט מנתח את יסוד ההתרשלות הלכה למעשה.
טענתו של אריאל פורת היא שקיים מיזוג בפסקי דין רבים בין ניתוח שיקולי ההתרשלות, הדנים בהתנהגות המזיק, לבין שיקולי חובת זהירות, הדנים בחובתו של הפרט לניזוק רק לאחר שהוכחה ההתנהגות הרשלנית מלכתחילה.
פסקי הדין הבאים ממחישים את טענה זו.
לדוגמה, פסק דין ועקנין נ' המועצה המקומית בית שמש, שהוא אחד מאבני הפינה לדיני הרשלנות המודרניים.
פסק הדין מקפיד על חלוקה בין ההתרשלות לחובת הזהירות אך אינו מקפיד על כך כאשר הוא בא ליישם תאוריה הלכה למעשה.
מדובר בתאונה שאירעה לנער כאשר קפץ לבריכת שחייה במים רדודים.
מפעילת הבריכה והמועצה המקומית, שהייתה בעלי המקרקעין, נתבעו בין היתר בגין רשלנות.
השיקולים שנשקלו לעניין חובת זהירות קונקרטית דומים מאוד לשיקולים שנשקלו בעניין ההתרשלות וכולם הם פחות או יותר פרמטרים של נוסחת הנד.
הדיון בחובת הזהירות מחייב להניח תחילה את קוימה של התרשלות במזיק.
בלעדי ההתרשלות, אין השאלה של חובת הזהירות עולה ממילא.
כך גם בפסק דין מרצלי נ' מדינת ישראל.
המקרה דן בילדה שנסעה בטיולית במסגרת טיול בית הספר בו היא לומדת.
כשירדה הילדה מהטיולית בדלת האחורית, נתפסה טבעתה בזיז הדלת ונעקרה אצבעה.
ביהמ"ש במקרה זה מיזג לחלוטין את שאלת חובת הזהירות עם שאלת ההתרשלות.
השיקולים שנשקלו לעניין חובת הזהירות הקונקרטית אינם אלא שיקולי נוסחת הנד.
בשלב ניתוח חובה זו דן ביהמ"ש ביכולתן של המורות למניעת הנזק (הגדרת איסור לירידה מאחור ופיקוח, הצבת מורה באזור וכו'), וקבע כי ככל שנקיטת האמצעי למניעה קל ופשוט כך תגבר החובה לעשותו.
כמו כן דן בתוחלת הנזק במסגרת ההסתברות הגדולה לירידה האסורה מן הרכב שכן התלמידים היו מצויים זמן רב בטיולית.
פסק דין סבג נ' אמסלם גם הוא אינו מקיים הפרדה ברורה בין חובת זהירות לבין ההתרשלות.
יישום הנוסחה מתבצע על חובת הזהירות ויצירת הסיכון.
המקרה דן בנער שנפגע בעת שגלש במגלשת מים, עקב היתקלות של נער אחר בו.
נטען כי המשלח התרשל שכן בעת שגלש הנער שפגע בתובע, ישבה על ברכיו של המשלח נערה ומעייניו היו נתונים לה.
בפסק הדין נקבע כי ככל שההסתברות לקרות הנזק גבוהה יותר, הנזק חמור יותר, ההוצאות למניעתו נמוכות והאינטרס החברתי במתן השירות נמוך, כך תגבר הנטייה להטיל את האחריות על המזיק.
דיון זה התקיים במסגרת הדיון בחובת הזהירות, ונקבע כי עלות האמצעי למניעת הנזק נמוכה ביחס להסתברות ההתרחשות ולנזק הצפוי.
הבעייתיות הניכרת במיזוג חובת הזהירות הקונקרטית עם יסוד ההתרשלות היא בעיקר במובן המושגי, כאשר החשש הוא לאיבוד אחד ההיבטים הנבחנים על ידי יסוד ההתרשלות או על ידי חובת הזהירות עקב המיזוג.
בעייתיות חמורה יותר עלולה להיגרם כתוצאה ממיזוג מלא של חובת הזהירות באופן כללי עם יסוד ההתרשלות, כפי שבא לידי ביטוי באופן חלקי בפסיקות הערכאות הנמוכות המובאות להלן.
הסכנה במיזוג זה היא הרחבה של עוולת הרשלנות.
זאת משום שבהפרדה בין יסוד ההתרשלות ויסוד חובת הזהירות אנו יוצרים שתי מסננות המצמצמות, כל יסוד בתחומו, את גבולות הרשלנות של המזיק.
לפיכך מיזוג שתי מסננות אלו, בטווח הרחוק, עלול להביא להרחבת תחולתה של עוולת הרשלנות.
היבט חמישי ואחרון דן בהתנגדות הקיימת בבית המשפט לשימוש בנוסחת הנד וכן לניתוח הכלכלי של המשפט באופן כללי.
בפסק דין אתא נ' שוורץ ניתן לראות התנגדות לאחת מהנחות היסוד הבסיסיות של הגישה הכלכלית למשפט – העדפת התועלת המצרפית על האינטרס של נפגע ספציפי.
השופט שמגר סוקר את הניתוח הכלכלי של סיטואציה בה מפעל גורם לרעש סביבתי המפריע לדייר הדר בקרבתו.
במפעל זה עובדים רבים וצו מניעה יגרום ככל הנראה לסגירתו ולהפסדי כספים למפעל ולעובדיו.
עניינו של הפרט שניזוק נסוג במאזן הנוחות וכביכול ראוי כי יסתפק בפיצויים בלבד, אך לכך השופט שמגר מתנגד.
במקרה זה יש גם יצירת חוסר מוטיבציה למפעל להפסיק לזהם שכן ייתכן והפיצוי הכספי נופל מהרווח הכלכלי שהמפעל עושה.
כאשר הפגיעה גדולה ביהמ"ש פחות יטה ליישם את הכדאיות הכלכלית הכוללת (נזק למזיק מול נזק לניזוק) אלא יתייחס לפרט הניזוק.
הגישה הכלכלית למשפט תעדיף לרוב לתת פיצויים ולא צו מניעה כי הוא בדרך כלל יהווה נזק חמור יותר למזיק.
אמנם השופט שמגר מסייג עצמו כי עם צמצום הנזק (לא העלמתו) ניתן יהיה לקיים את המפעל, כלומר בפועל הוא אינו פוסל את ההתחשבות בשיקולי עלות-תועלת לחלוטין.
גם בפסק דין חמד ניתן לראות התנגדות מצד הנשיא ברק לשימוש בנוסחת הנד ולשיקולי יעילות כלכליים.
מיזוג חובת זהירות עם התרשלות נפוץ גם בפסקי דין של בית המשפט המחוזי ובית משפט השלום, בהם הוכנסה נוסחת הנד כהיבט נוסף לחובת הזהירות.
פסק דין שיימן נגד מדינת ישראל לדוגמה, מכניס את נוסחת הנד כהיבט נוסף לחובת הזהירות ומצטט את ועקנין כמקור.
הדגש היה שככל שאמצעי מניעה קל יש חובה יותר גדולה לעשות אותו.
פסק דין נוסף שניתן על ידי השופטת ברלינר כתבה " הפרתה של חובת הזהירות מהווה התרשלות".
ניתן דגש נוסף חשוב בנקודה זו על כך שאת התנהגותם של המערערים יש לבחון בבחינה לראיה לעתיד "Ex-ante" ולא בבחינת חכמה שלאחר מעשה - "Ex-post".
צריך להיות מִתְאָם ולו גם בהיבט הכלכלי בין הפעולה הנדרשת לבין ההסתברות להתרחשות הסיכון הפוטנציאלי.
פסק דין אחר שדן בהתרשלות גופים ציבוריים הוא פסק דין נפומניאשיץ נ' עיריית חיפה שגם הוא דן בגופים ציבוריים.
שיקולי המדיניות המשפטית ייקבעו לפי נוסחת הנד.
מחד, שיקולי מדיניות שבבסיסם הרתעת יתר, שיבוש פעולות המנהל, עיוות בשיקול הדעת המנהלי, עומס יתר והצפת בתי המשפט יפחיתו מאחריות גוף ציבורי.
עם זאת, נוכח החשש שביהמ"ש יהפוך, באמצעות תביעת נזיקין, למעין ערכאת ערעור על האופן בו מפעילה הרשות שיקול דעתה באשר לסדר העדיפויות בהקצאת תקציבים אינו ראוי.
במקרה זה, לדעת השופטת יש לשקול את הצדק המתקן ומנגנון פיזור הנזק ולאו דווקא הרתעה.
עם זאת, השופטת עדיין מטילה אחריות על הגוף הציבור, כפי שנראה כמגמה כללית בביהמ"ש העליון.
יישומים אחדים של נוסחת הנד בפסיקת בית משפט השלום:
שימוש ייחודי בנוסחה נצפה בפסק דין עיזבון המנוח מוחמד חטאב נ' חגית וייס הרץ, בו השופט מיישם את נוסחת הנד במסגרת השיקולים לגובה הפיצויים שיש לתת.
זאת הוא מסיק מדברי השופט ריבלין בפס"ד חמד, שם נאמר כי ניתן להכניס ערכים דרך הנוסחה וכי השופט קובע את העלות והתועלת.
במספר פסקי דין של השופט יעקב וגנר מנותחת חובת הזהירות באמצעות שיקולי נוסחת הנד.
פסק דין פינקלשטיין דורון נ' אויס שירותי חשמל ואלקטרוניקה בע"מ, מלכה יצחק נ' עמק החולה בית חינוך משותף אגודה חקלאית שיתופית בע"מ, ארמון תורס בע"מ נ' בנק אוצר החייל – בפסקי דין אלה אין הפרדה בין התרשלות לחובת הזהירות כלל.
כמו כן, מנתח השופט עיקרון זה כך שככל שנשקיע יותר באמצעי מניעה וזהירות תוחלת הנזק תרד.
בפסק דין אלי גואטה נ' הבה נגילה בע"מ השופטת דפנה אבניאלי מנתחת בעזרת נוסחת הנד את חובת הזהירות.
לעומת פסקי דין אלה, השופט אוקון מנתח את העוולה באופן משולש ומפריד בין חובת הזהירות לבין ההתרשלות.
לדוגמה בפסק דין אברהם נ' א.ש.ג.
נכסי מקרקעין בע"מ, בראון אלה נ' ניהול גן העיר בע"מ השופט אוקון מיישם את נוסחת הנד בשלב ההתרשלות או הסטייה מרמת הזהירות.
השופט הופך את מבנה העוולה למשולש (ראה מבוא), שכן הוא דן בחובת זהירות מושגית ובהתרשלות ללא ציון חובת הזהירות הקונקרטית.
סקירת פסקי הדין בבתי המשפט המחוזיים והשלום ממחישה את התממשות ביקורתו של אריאל פורת על מיזוג חובת הזהירות וההתרשלות, והחשש לחלחול המיזוג מבית המשפט העליון.
בחינת מושג ההתרשלות בשיטות משפט אחרות מעלה כי אין הבדלים משמעותיים מאוד בין שיטת המשפט הישראלית לשיטה האנגלו-אמריקאית, שבה נולד המושג, וכי מושג מקביל ודומה קיים גם בשיטה הקונטיננטלית.
השימוש בשיקולי נוסחת הנד הוא מקובל ונפוץ בפסיקה האנגלית, ובארצות הברית הוא אף מעוגן ב- Restatemet.
שיקולים אלה מוזכרים גם בספרות המשפטית הגרמנית והצרפתית.
מן ההיבט ההשוואתי נראה שהמשפט הגרמני חריג מעט ביחס לשאר השיטות במידת הסובייקטיביזציה של סטנדרט הסבירות שהוא מאפשר, שכן הוא מתחשב בידע וביכולות הטיפוסיים לקבוצה (המקצועית, החברתית או קבוצת הגיל) שאליה משתייך האדם שהתנהגותו נבחנת.
במשפט העברי אין צורך להשתמש במבחן האדם הסביר שכן אדם המזיק חייב לשלם בכל מקרה של נזק, למעט אם נאנס להזיק.
היסוד הנפשי של המזיק אינו משמש כפרמטר במשפט העברי ולכן במקרה של רשלנות תמיד המזיק יהיה חייב.
בהצעת חוק דיני ממונות, אשר אמורה להחליף את פקודת הנזיקין הקיימת, מוצעות שתי חלופות להגדרת ההתרשלות הקיימת כיום בפקודה.
שתי החלופות מבהירות כי התרשלות היא סטייה מקנה המידה של האדם הסביר וכי היא חלה גם על מעשים מכוונים.
החלופה השנייה כוללת שיקולים מפורטים – "התרשלות היא התנהגות, לרבות מכוונת, שאדם סביר לא היה מתנהג בנסיבות העניין, בשל הסיכונים הצפויים ממנה; סבירותה של ההתנהגות כאמור תבחן, בין היתר, בשים לב לעלות הכרוכה במניעה או בהקטנה של הסיכונים האמורים באמצעות התנהגות חלופית, ולערך החברתי של התנהגויות אלה."
"התרשמות, זריחה" הוא שמו של ציור מאת קלוד מונה, אשר בעקבותיו קיבלה התנועה האימפרסיוניסטית את שמה.
הציור מתאר נוף ימי בנמל של לה הבר שבצפון צרפת.
מונה ניסה להסביר, בדיעבד, את שמה של היצירה ואת גישתו בציורה:
מונה הציג את הציור בתערוכה הראשונה של הקבוצה האימפרסיוניסטית, שהתקיימה באפריל 1874, בסטודיו של הצלם נדאר בפריז.
לואי לרואה (Louis Leroy), מבקר אמנות צרפתי, תיאר בעיתון האמנות ההומוריסטי "Le Charivari" ("המהומה") את התרשמותו מן הציור, תיאור שבזכותו נטבע שמה של הקבוצה – אימפרסיוניזם:
הציור, אשר מוצג במוזיאון מרמוטאן מונה בפריז, נגנב בשנת 1985, והוחזר למקומו רק כעבור חמש שנים, בשנת 1990.
התשעים ושלוש או צ"ג בנות הוא סיפור על תשעים ושלוש נערות חרדיות מ"בית יעקב" שהתאבדו כדי שלא להיאנס על ידי חיילים גרמנים בזמן השואה.
הסיפור מבוסס על מכתב ששלחה חיה פלדמן, אחת מהנערות, מתוך גטו קרקוב, אל מאיר שנקולבסקי, מזכיר תנועת בית יעקב העולמית וחבר הוועד המרכזי של אגודת ישראל בניו יורק.
כשהמכתב התפרסם התקבל הסיפור באמון, ואף פורסם בעיתון "הניו יורק טיימס".
הסיפור הונצח בדרכים שונות, בהן בשמות רחובות בערים אחדות, אולם מאוחר יותר העלו חוקרים ספקות לגבי אמיתותו של הסיפור, וכיום משוכנעים מרבית החוקרים, ובראשם מוסד "יד ושם", שהאירוע לא התרחש.
גטו קרקוב נכלל בגנרלגוברנמן - שטחי פולין שנכבשו על ידי גרמניה הנאצית אך לא סופחו אליה.
ביוני 1942 החל גירוש יהודים מהגטו.
בית הספר הראשון ברשת "בית יעקב" נוסד על ידי שרה שנירר בקרקוב בשנת 1917, וכעבור שמונה שנים נוסד גם סמינר למורות.
לאחר כיבוש פולין ניתן צו לסגירת בתי הספר היהודיים, והלימודים בקרקוב נמשכו במחתרת.
על פי הסיפור, ב-27 ביולי 1942 נלכדו 93 תלמידות על ידי הנאצים.
הן הועברו לבניין שבו הוחזקו בחשיכה.
ב-10 באוגוסט נלקחו לבית מואר ונאה, נצטוו להתרחץ, הושארו בבגדיהן התחתונים (כותנות), ונאמר להן שחיילים גרמנים יבואו לבקרן.
מידיעת משמעות הביקור, החליטו להתאבד באמצעות רעל שהוכן מראש.
אחת הנערות, חיה פלדמן, כתבה בשעותיה האחרונות, ב-11 באוגוסט, מכתב ביידיש שנועד למאיר שנקולבסקי, מזכיר תנועת בית יעקב העולמית וחבר הוועד המרכזי של אגודת ישראל בניו יורק.
המכתב הוברח אל מחוץ לגטו, ובתחילת ינואר 1943 הגיע ליעדו.
להלן עיקר המכתב בתרגום לעברית:
ב-5 בינואר 1943 הוקרא מכתבה של חיה פלדמן בפני משתתפי התכנסות של רבנים אורתודוקסיים שהתקיימה בניו יורק.
ב-8 בינואר פורסמה תמצית המכתב בניו יורק טיימס, וצורף לו הסבר שהאירוע התרחש בוורשה.
גם במאמר שפרסם, זמן קצר לאחר מכן, ד"ר יצחק לוין, צוינה ורשה כמקום ההתרחשות.
קוראי המכתב הניחו שהנערות אכן הגשימו את תוכניתן, אף שלא ניתן להם מידע על כך.
האירוע זכה לפרסום רב ולתגובות עזות, וצוין כמעשה של קידוש השם.
באמצע פברואר הגיעה הידיעה על האירוע מארצות הברית לארץ ישראל.
לראשונה הוא פורסם בביטאון העדה החרדית "קול ישראל" (גם בו צוינה ורשה כמקום ההתרחשות).
כ"ו באדר, יום השנה השמיני למותה של שרה שנירר, נקבע כיום זיכרון לנערות, שיצוין בכל בתי הספר של "בית יעקב".
במאמר מאת משה מרק (הוא סופר השואה משה פראגר) עלו שאלות שהעסיקו את ההיסטוריונים עוד שנים רבות, וניתנו להן תשובות:
איך נלכדה קבוצה כה גדולה בבת אחת, בזמן שיהודים נמנעו מהתכנסויות, מאימת הנאצים?
תשובתו של מרק: התלמידות נלכדו בזמן לימודיהן, שהמשיכו להתקיים במחתרת.
איך עשה המכתב את דרכו מחדר סגור בגטו לניו יורק?
איך השיגו הבנות כמות רעל גדולה כל כך?
תשובתו של מרק: שלוש שנות חיים במחתרת הקנו ליהודים מיומנות בהברחה.
סיפור 93 הנערות פורסם בעיתונים נוספים בארץ ישראל, ובהם "דבר" ו"פלסטיין פוסט", ועצרות לזכרן נערכו בערים אחדות.
במאי 1943 פרסם "הועד להגנת כבוד בנות ישראל" חוברת לזכרן.
האירוע זכה גם לביטוי ספרותי: פואמה מאת הלל בבלי, שפורסמה ב-22 בינואר 1943 בעיתון "הדאר", ופואמה בשם "הצ"ג" שכתב המשורר דוד שמעוני.
בית בקינה בשם "אלי אלי" שפרסם המשורר יהודה לייב ביאלר בשנת 1945, ובית בשיר "עם אלה שאינם" (תש"ג) של ש.
שלום שמזכיר את "התשעים והשלש אשר בחרו - הדר העלמות!
- בידי עצמן במות הקדוש".
בשנת 1947 פורסם מכתב נוסף המעיד על האירוע.
הכותבת, חנה וייס, תיארה עצמה כתלמידה ה-94, שנפרדה מחברותיה קודם שנלכדו, כדי לטפל בחולה, ושמעה מהן על החלטתן להתאבד.
וייס שרדה את השואה, וב-14 במאי 1947 שלחה מכתב ממקום מגוריה בקולומביה לארץ ישראל (אך איש לא פגש אותה), ובו תיארה את גורל ה-93. המכתב פורסם בשנה שבה הגיע בחוברת מטעם אגודת ישראל.
לפי וייס, מתו הנערות ב-28 ביולי, כשבועיים לפני המתואר במכתבה של פלדמן.
קיימות סתירות נוספות בין שני המכתבים.
שני המכתבים פורסמו פעם נוספת בשנת 1961, בספר היובל של "בית יעקב".
העיתון "המודיע" פרסם את הסיפור מחדש בשנת 1992.
בשנות החמישים סיפור ה-93 כמעט שלא פורסם מחוץ לחברה החרדית.
בעיתונות בישראל הופיע הסיפור לעיתים רחוקות מאוד, פעמיים נזכר בשולי מאמרים בביטאונים של פועלי אגודת ישראל ואגודת ישראל וגם הביטאון של בית יעקב הזכיר אותו כ"אגדה" ולא כסיפור שקרה באמת.
בעיתונות הכללית הסיפור לא הופיע, למעט אזכור קצר בירחון "דבר הפועלת" בימי משפט אייכמן.
בשנות ה-50 החלו להתפרסם מאמרים הטוענים שסיפור 93 הנערות משולל אחיזה במציאות.
החל בכך יוסף וולף, חוקר יהודי מקרקוב, ותמך בו ההיסטוריון פיליפ פרידמן, במחקר שפורסם בשנת 1958. מרדכי אליאב היה פחות נחרץ, וכתב, לאחר שציטט את מכתבה של חיה פלדמן: "האירוע המתואר כאן פורסם רבות בכל העולם.
אולם, מאוחר יותר, היו כאלו שהעלו ספקות בקשר לאמיתותו ולאמינות המכתב.
בכל זאת קשה להגיע למסקנה סופית בקשר לנושא זה".
חוקרי שואה נוספים ובהם לוסי דווידוביץ' וישראל גוטמן, שללו את קיומו של האירוע, הן משום שלא נמצאו עדויות התומכות בקיומו ולא סביר שאירוע כזה התרחש בלי שייוודע בגטו, והן משום שחוקי הגזע הנאציים אסרו מגע מיני עם יהודיות, ולכן לא סביר שחיילים גרמנים היו עושים זאת בפרהסיה ובצורה מאורגנת.
הסתייגות נוספת מתייחסת לכך שהמכתב כתוב ביידיש בניב הונגרי, בעוד שהחתומה עליו, חיה פלדמן, התגוררה בפולין.
גם בחוגי אגודת ישראל ישנם כאלה שנמנעים מלעסוק בסיפור ה-93.
חוקרת השואה החרדית, אסתר פרבשטין, מביאה את הסיפור בהערת שוליים בספרה "בסתר רעם", ומציינת כי יש להטיל ספק באמינותו.
במספר 93 היא רואה מספר טיפולוגי, כמספרם של כלי השרת במשנה במסכת תמיד (ג ד).
בריאיון ל"הארץ" הביאה פרבשטין את סיפורן של ה-93 כדוגמה בולטת למיתוסים אודות השואה שנוצרו בציבור החרדי, וציינה "במקרה הטוב מדובר בעניין שנוי במחלוקת".
חוקרת השואה מיכל שאול מציינת שזוהי "יצירה ספרותית שחוברה לצרכים חינוכיים".
במאמרם המקיף אודות סיפורן של הנערות, קובעים יהודית תידור באומל ויעקב ג.
שכטר: "כיום משוכנעים למעשה כל המלומדים שהאירוע מעולם לא התרחש".
עם זאת, הם מציינים: "בעוד שאין באפשרותנו לטעון בוודאות גמורה שהאירוע אכן התרחש, ובעצם יש לנו ספקות רציניים לגביו, ניתן להשיב ולהפריך חלק מן הנקודות המועלות בניסיון לקעקע את אמיתותו ההיסטורית".
להתאבדות שמטרתה הימנעות מאונס על ידי האויב מסורת ארוכה ביהדות, אף שהנושא אינו ברור הלכתית .
אחת מאגדות החורבן המופיעות בתלמוד מתארת התאבדות בנסיבות דומות (הסוגריים המרובעים - פירוש רש"י):
סיפור דומה מופיע בילקוט שמעוני למגילת איכה:
עיקרון זה חוזר גם בתיאורי פרעות בימי הביניים ולאחריהן.
ר' נתן נטע הנובר תיאר את פרעות ת"ח-ת"ט בנמירוב: "הם אנסו נשים ונערות צעירות ככל שחפצו, אך חלק מן הנשים והבתולות קפצו לתעלה המקיפה את המצודה כדי שהערלים לא יטמאו אותן.
אגדה מהמאה ה-17, הקשורה בייסודו של בית הכנסת "שושנת הזהב" בלבוב, מספרת כי לאחר שניתנה הוראה להפוך את בית הכנסת למנזר, הודיע ההגמון של העיר כי יסיר את הגזירה רק אם יהודיה בשם שושנה, שכונתה "שושנת הזהב", תתמסר לו.
זו הודיעה על הסכמתה, ולאחר שבוטלו הגזירות קפצה ממגדל גבוה אל מותה ובלבד שלא תתמסר להגמון.
על רקע תיאורים אלה ודומיהם, מציינים יהודית תידור באומל ויעקב ג.
סיפורנו על תשעים ושלוש נערות בית יעקב מקרקוב מתאים בדיוק לדפוס זה שהפך כבר מוגדר ובולט בהיסטוריה היהודית.
כמתואר, קשה להחליט אם אכן התרחש או לא, אך אין כל ספק שהיה יכול להתרחש.
ואם לא קרה ל-93 תלמידות בית יעקב בקרקוב קרה הדבר ללא ספק לנשים אחרות, בערים אחרות, בנסיבות אחרות, בשנים הארוכות והאפלות של השואה.
אנו דנים כאן באב-טיפוס, אחד מהבולטים והמשמעותיים ביותר בספרות המרטירולוגיה היהודית, שאת עקבותיו מצאנו החל מחורבן בית שני במאה הראשונה ועד לחורבן יהדות אירופה במאה ה-20.
ברוח דומה מתייחסת לסיפור אסתר פרבשטין:
נראה, אפוא, כי המסמך חובר למטרה ספרותית-חינוכית, ובוודאי נכון הדבר לגבי מכתבה של חנה וייס, שסגנונו דומה ליצירה ספרותית ולא לתעודה היסטורית.
סביר להניח שמטרת הכתיבה הייתה לצרף את קידוש השם בימי השואה לקידוש השם בכל הדורות, ולהדגיש את גבורת הרוח.
"מדוע נברא סיפור זה דווקא?"
במאמרה "הָעֲלָמוֹת והמוות: 'זנות', אונס ועבדות מינית במלחמת העולם השנייה" בוחנת נעמי לבנקרון את סיפור התשעים ושלוש, שאותו היא רואה כמיתוס ולא כאירוע היסטורי, מנקודת המבט של היחסים בין המינים בעת מלחמה.
כרקע לניתוח היא מציינת כי:
היא מציינת כי "אונס בזמן מלחמה איננו פעולה מינית שחייל אחד כופה על אשה אחת במדינה שכבש.
לאונס יש השלכות חברתיות ותרבותיות רחבות הרבה יותר על האשה ועל הקבוצה החברתית שאליה היא שייכת.
האונס הפך מטראומה אישית כואבת למכה אנושה לגאוות האומה, מכה שהנשים נדרשו למנוע בכל מחיר, שכן מגע מיני עם חיילי האויב בשעת מלחמה נחשב למגע מסוכן ולא מוסרי הפורץ את גבולות הקולקטיב וראוי לגנאי.
המסר שהועבר לנשים היה פשוט: עליהן לבחור בין התאבדות, שתזכה אותן בכבוד לאחר מותן, לבין חיי קלון".
אף שאת סיפורן הספציפי של התשעים ושלוש היא רואה כמיתוס, היא מציינת שתקיפות מיניות של נשים יהודיות התרחשו במהלך השואה, כך שסיפורן של התשעים ושלוש יכול היה להתרחש.
ראיית הסיפור כמיתוס מובילה אותה לשאלה "מדוע נברא סיפור זה דווקא?" והיא מציינת, כתשובה חלקית, כי בחברה החרדית וביישוב הציוני היה צימאון לסיפור מעין זה.
דעה דומה הביעה אסתר פרבשטין: "הסיפור קיבל תאוצה אחרי המלחמה, כשגבורת לוחמי הגטאות והפרטיזנים נחשבה לגבורה הלגיטימית.
כל האחרים, ובעיקר בציבור הדתי-חרדי, היו במצב של התגוננות כמי שהלכו כצאן לטבח.
נוצר צורך בסיפור גבורה שיעמוד כנגד הסיפור הגדול של המרד".
בחברה הדתית הוצג סיפורן של התשעים ושלוש כמופת להתנהגות הראויה לבת ישראל שהאויב עומד לאונסה.
נעמי לבנקרון כותבת כי החוברת שפרסם "הועד להגנת כבוד בנות ישראל" בשנת 1943 ובה מכתבה של חיה פלדמן, "עמוסה לעייפה במסר חד-משמעי, החוזר על עצמו במגוון דרכים: אשה יהודייה צריכה לבחור במוות בטרם תיאנס בידי האויב, וָלא - תהא נידונה לחיי קלון".
"הוועד להגנת כבוד בנות ישראל" הוקם בשנת 1942 על ידי מועצת הרבנות של תל אביב, במטרה להציג חלופה להתנהגות מינית מתירנית שהחלה להיות נפוצה בארץ בהשפעת החילוניות.
בחוברת הוסבר ערכה של שמירה על פרטיות האישה בעזרת אסמכתאות וסיפורי גבורה על נשים שגם במצבי קיצון נמנעו מלתת את גופן ובחרו אף במוות.
למטרה אחרת שימש הסיפור בחוברת שבה פורסם בשנת 1947 מכתבה של חנה וייס.
החוברת הסתיימה במסר להורים, לפיו אם רצונם שבנותיהם יידמו בתכונותיהן לתשעים ושלוש, ראוי לרשום את הבנות לבתי הספר של רשת "בית יעקב".
אנשי היישוב העברי בארץ ישראל, שחלקם חשו שקורבנות השואה הלכו "כצאן לטבח", ראו בסיפורן של התשעים ושלוש סיפור גבורה, כסוג של פעולת התנגדות לגרמנים, כהמשך לסיפור מצדה וכמקביל לתוכנית "מצדה על הכרמל" של היישוב.
בערים אחדות נקראו רחובות על שם סיפור זה: בתל אביב-יפו, בחיפה, בפתח תקווה, בנתניה ("התשעים ושלוש") ובראשון לציון ("צ"ג בנות").
מדריך הרחובות של תל אביב-יפו עוסק בשם הרחוב:
בשנת 2012 יצא לאור ספרה של שהרה בלאו, "נערות למופת", העוסק בנערות באולפנה בבני ברק, העומדות להעלות מחזה המציג את סיפורן של התשעים ושלוש.
התשובה הוא הסכת (פודקאסט) ישראלי המספק תשובות לשאלות שנשלחו על ידי המאזינים להסכת.
ההסכת הוא חלק מרשת ההסכתים "עושים היסטוריה".
ההסכת עלה לאוויר ב-18 בנובמבר 2018, ונכון לתחילת 2026 קיימים כ-166 פרקים.
מרבית הפרקים עוסקים בתשובות לשאלות שנשאלו על ידי המאזינים, אך במספר פרקים מספר פישלר סיפור (כגון פרשת תמאם שוד, עלייתה ונפילתה של נאורו, סיפורים משלוש הממלכות, על השבלייה ד'איאון, או אגדות עם מארצות שונות), פרקי הסיפורים זוכים לפופולריות גבוהה במיוחד.
בנוסף, במספר פעמים דורון גם הוציא סדרה קומית על סח"ה - ספינת החלל חגית, בה הוא מגלם דמות של קפטן החללית,"הקפטן פיש", ועורך התוכנית דאז, דור קומט, גילם דמות בשם "רב-פקד גרעכץ".
פישלר משתדל שהתשובות יהיו נכונות ומדויקות, ולשם כך גם מתייעץ עם מומחים בתחומם בשלל תחומים, כגון: אסטרונומיה, היסטוריה, בלשנות, מטאורולוגיה, פיזיקה, ספרות או בתולדות הלמבדה.
אחת לכמה חודשים יוצא פרק השלמות ותיקונים בו פישלר מתקן טעויות, משלים ומעדכן מידע שהופיע בפרקים קודמים.
אורכם של רוב הפרקים 60-20 דקות, ועד 2025 הם הופצו אחת לשבועיים בימי שני.
בשנת 2025 ירד קצב הוצאת הפרקים לפעם בשלושה שבועות, כל פעם ביום אחר.
הפתיח והסגיר של הפודקאסט הם מקטע מתוך היצירה Hip-Hop/Rap Beat מאת David Hyde.
בשנת 2023 הופק פרק ספיישל קצר של ההסכת בשיתוף עם אנשי הסרט העיר הזאת.
הפרק עסק בשאלה "עגבנייה: פרי או ירק?".
בשנת 2024 התקיים פעמיים אירוע מאזינים מיוחד של הפודקאסט במועדון גריי, תל אביב.
במהלך שני האירועים הוקלט בשידור חי מול קהל הפרק "מהי המדינה הכי משעממת (בקטע טוב) בעולם?".
בשנת 2025 הוקלט עוד פרק לייב שעסק בשאלה למה יש יותר מדי צירופי מקרים בעולם.
התשיעית הוא שמו של סרט מותחן, הרפתקאות ופעולה רוסי בבימויו של ניקולאי חומריקי.
בסרט מככבים יבגני ציגאנוב, דייזי הד, מריה סקוראטובה ודמיטרי ליסנקוב.
הסרט מתרחש באמצע המאה ה-19, בבירת האימפריה הרוסית ומתמקד בקורותיו של קצין מחלקת המשטרה רוסטוב, המסתייע במדיום בריטית בחקירת הירצחן של נערות צעירות.
הסרט יצא לאקרנים ב-7 בנובמבר 2019.
סנקט פטרבורג בסוף המאה ה-19 היא עיר עטופה בתשוקה מסיבית למדעי הנסתר.
המדיום הבריטית אוליביה ריד מגיעה לבירת האימפריה הרוסית לסבב הופעות בפני קהל מעריצים נלהב.
באותו זמן, סדרת רציחות מסתוריות פולחניות מתרחשות בעיר.
נערות נחטפות ברחובות, גופותיהן המוטלות נמצאות בחלקים שונים של העיר.
על החקירה אמונים השוטר הצעיר סרגיי רוסטוב ועוזרו גאנין.
עם כל קורבן חדש, הדברים נעשים מסובכים יותר והחשד מוביל את רוסטוב לאוליביה והוא מחליט לפנות אליה בתקווה כי היכולת האמיתית או הדמיונית שלה לזמן את רוחות המתים תוכל לעזור לעלות על עקבות הרוצח.
יבגני ציגאנוב - סרגיי קונסטנטינוביץ' רוסטוב
דייזי הד - אוליביה ריד
התשתית האירופאית למחקר השואה (European Holocaust Research Infrastructure, בראשי תיבות: EHRI) היא פרויקט של האיחוד האירופי, שמטרתו דיגיטציה של ארכיונים במטרה לקדם את חקר השואה.
הוא ממומן על ידי הנציבות האירופית באמצעות יוזמות תוכנית המסגרת האירופית למחקר ופיתוח - תוכנית המחקר השביעית ואופק 2020 (Horizon 2020).
התשתית הושקה בנובמבר 2010 ופורטל ריכוז מידע בהשקעה של 7 מיליון אירו הושק במרץ 2015 בתום פרויקט שנמשך 4 שנים.
ב-2016 נתן EHRI את חסותו לסדנה בנושא סרטים ארכיוניים מתקופת השואה כמקור היסטורי: מתודולוגיה ואתיקה בעידן הדיגיטלי, סדנה שהתקיימה ביד ושם בירושלים.
EHRI כבר הייתה נושא של מספר פרסומים מדעיים בתחום מדעי הרוח הדיגיטליים ותחומים נלווים.
פורטל ה-EHRI קיבל אזכור מכובד בתחרות הפרסים Prix Ars Electronica בשנת 2018.
התרעה היא מתן אזהרה מפני סכנה מתקרבת.
תיזמון נכון של ההתרעה לפני מימוש הסכנה חיוני ליעילותה, ומאפשר היערכות טובה יותר לקראת הסכנה ולעיתים גם את מניעתה.
תנאי מקדים למתן התרעה הוא ידיעה על עצם קיום הסכנה.
ידיעה כזאת חייבת לשלב את ניסיון העבר עם פעולה של חיזוי, המעריכה את ההסתברות להתרחשות הסכנה.
דוגמה: הזזת כוחות צבא לקרבת הגבול מעידה על כוונה לפתוח במלחמה.
דוגמה: בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים העריך אגף המודיעין של צה"ל שלמצרים וסוריה אין כוונה לצאת למלחמה ("הקונספציה"), ולכן לא ייחס חשיבות לסימנים המעידים.
לשם קבלת התרעה אמינה פותחו כלים שונים - מכשירים, מערכות ושיטות, בהם:
מודיעין צבאי, גוף שאחת ממטרותיו העיקריות היא מתן התרעה על יציאת האויב למלחמה או למתקפה.
מכ"ם, מכשיר שתפקידו לספק התרעה על התקרבות מסכנת דרך האוויר, הים או היבשה.
אזעקת מלחמה, מערכת שמספקת לתושבים התרעה על סכנת הפצצה ומאפשרת להם למצוא מחסה במקלט, ממ"ד, מיגונית וכדומה.
מערכת התרעה על רעידת אדמה מאפשרת לתת התרעה מוקדמת על התרחשות רעידת אדמה, על מנת לפנות מבנים מיושביהם.
מערכת גילוי עשן, שתפקידה לתת התרעה על שרפה.
מערכות התרעה הן מערכות בקרה, לרוב מסוג חוג פתוח.
ככל מערכת בקרה, גם למערכות אלו יחידות מדידה ויחידות עיבוד נתונים.
עם זאת, שלא כברוב מערכות הבקרה, לא מתבצע במערכות אלו משוב אוטומטי, אלא אך ורק משוב חזותי או קולי המיועד לאנשים מסוימים שאמורים לפעול או להפעיל מערכות לטיפול בסכנה המתקרבת.
כחיישנים של מערכות התרעה יכולים לשמש הן מכשירים מכניים והן בני אדם.
קיימות מערכות התרעה המשלבות את השניים.
החיישנים מזהים תופעות העשויות להעיד על הסכנה הקרבה, ולהעבירם הלאה לעיבוד הנתונים.
בעבר, הדרך היחידה לזהות התקרבות של סכנה הייתה באמצעות בני אדם - לרוב תצפיתנים או קשבים.
פריסת החיישנים וסוג החיישנים מותאם לסכנה עליה יש צורך להתריע.
כאשר מדובר בהתרעה מאוד נקודתית עם פוטנציאל נזק מוגבל, בדרך כלל יעשה שימוש בחיישן בודד ופשוט (למשל חיישן המפעיל התרעה על עליית חום במנוע כלי רכב).
כאשר מדובר בסכנה רחבת היקף, יעשה שימוש במספר גדול מאוד של חיישנים מסוגים שונים, בדרך כלל בשילוב עם בני אדם.
בחלק ממערכות ההתרעה ניתן לווסת את החיישנים ולהתאימם לרמת סיכון משתנה.
במערכות הכוללות אנשים ניתן לתגבר את מספרם או להודיע על עלייה ברמת הסיכון (ובכך להגביר את ערנותם).
במקרה של חיישנים מכניים קיימים חיישנים אשר מאפשרים כוונון של הרגישות שלהם לאותות.
כאשר החיישנים אינם מושלמים, בעת ויסותם יש לבחוג בין חיובי כוזב ושלילי כוזב.
ככלל, אות שהתקבל מחיישן "אנושי" נחשב לאות אמין במיוחד ויקבל משקל גבוה בשיקלולו בין שאר האותות.
לאחר קבלת האיתותים מאמצעי החישה, מתחילה המערכת בעיבוד הנתונים, שנועד לאמת את קיומה של הסכנה, על מנת למנוע התרעת שווא (להלן).
במערכות אוטומטיות נעשה עיבוד הנתונים במהירות רבה באמצעות מעבד, והמערכת מסוגלת להוציא התרעה מיידית.
מערכות כאלה אפשריות כאשר שאלת התרחשות האיום היא בינארית - למשל: האם התרחשה רעידת אדמה, האם פרצה שרפה, האם מתחולל צונאמי.
במקרים אלו, האיתותים נובעים מחיישנים המודדים גדלים פיזיקליים, ולא משאירים מקום להתרעות שווא.
המצב היחידי בו תיתכן התרעת שווא במקרים כאלו היא כשל בחיישן בודד, אולם במערכות מספיק גדולות קיימים בדרך כלל חיישנים רבים, ומערכת עיבוד הנתונים מתוכננת כך שלמתן התרעה ידרשו איתותים ממספר חיישנים.
לא כך המצב בהתרעות בגין מתקפת אויב, למשל.
סוגי מתקפות שונים דורשים התרעות שונות, ואינם בהכרח מובנים מאליהם.
כך, שיגור טילים משטח אויב הוא התקפה ברורה, אך מיקום פגיעת הטילים לא בהכרח ידוע, ולכן על מערכת ההתרעה "לקבל החלטה" למי עליה לשלוח את ההתרעה.
המראה של מטוסי אויב וטיסה לכיוון הגבול גם היא עלולה לאותת על מתקפה, ברם זו אינה מחויבת מציאות שכן מטוסים יכולים לשנות את כיוון טיסתם בכל רגע.
בתחום המודיעין הצבאי, חלק ניכר מעיבוד הנתונים מתבצע על ידי מומחים, על סמך אותות שעשויים להיות עמומים.
לאורך ההיסטוריה האנושית הוכיח עצמו המודיעין הצבאי פעם אחר פעם כמערכת התרעה מאוד לא יעילה, שסובלת מכשלים ברבים מחלקיה, אך בעיקר בכל האמור בעיבוד הנתונים המתקבלים.
מערכות התרעה מתוכננות להעברת ההתרעות עצמן באופנים שונים ולנמענים שונים.
התרעות יכולות להינתן באמצעים חזותיים (למשל צפירור המתריע על התקרבות רכב חירום), באמצעים קוליים (למשל כריזה), ובשילוב של השניים.
התרעות בגין אירועים הצפויים להתרחש אך לא בטווח זמן מיידי עשויות להינתן בכתב.
הבדל נוסף, המכתיב במידה רבה את אופי ההתרעות, הוא במקבלי ההתרעה.
כאשר מדובר בהתרעה בפני אסון בעיצומו, אמצעי העברת המידע יאפשרו העברה רחבה ככל האפשר, שתאפשר למרבית האנשים באזור הצפוי להיפגע להיערך לקראת הסכנה.
כאשר מדובר באירוע צפוי אך שטרם התרחש (למשל התמוטטות של סכר), על ההתרעה להגיע אל כל מי שנמצא בתחום הסכנה.
התרעה כזו אפשרית גם באמצעות שידורי טלוויזיה, רדיו ואף יצירת קשר טלפוני ישירות עם כל אחד מהנמענים.
התרעות מודיעינית מועברות בדרך כלל בכתב או כתדריך למספר מצומצם מאוד של אנשים, האחראים על הפעלת מערכות ההגנה.
התרעה כזו נקראת הערכת מודיעין.
הערכות מודיעין הן על פי רוב סודיות.
ההכנה מראש של הפעולות המתבקשות במקרה של התרעה נחשבת לחלק מההתרעה, שכן בלעדיה מטרת ההתרעה לא תושג.
הכנה מראש של כל האמצעים שידרשו לביצוע הפעולות.
אמצעים אלו יכולים להיות מופעלים באופן אוטומטי, ידני, או שילוב של השניים.
ברוב המקרים, תרגול של האנשים להם ההתרעה נועדה, למשל תרגול התנהגות בשעת שרפה.
ככל מערכת, גם מערכות התרעה הן מוגבלות, והכרת מגבלותיהן, חסרונותיהן ותחזוקתן השוטפת חיוניות לתפקודן היעיל.
מערכת התרעה שאינה מופעלת או מתוחזקת כיאות עלולה להוות התרעת שווא שלילית (להלן).
מערכות התרעה למיניהן אינן מושלמות, ולכן יש חשש שהתרעה שלהן היא התרעת שווא.
התרעות שווא הן משני סוגים:
התרעת שווא חיובית (False positive error או false alarm): מצב שבו מערכת ההתרעה מדווחת על סכנה, כאשר למעשה אין סכנה, וההתרעה נובעת מהפרעות, רעשים או הונאה מכוונת.
מצב כזה גורם לטרחה מיותרת של התגוננות מפני הסכנה, ועלול אף להוביל לתסמונת "זאב זאב" - זלזול בהתרעה על סכנה אמיתית.
התרעת שווא שלילית (False negative error או mis detect): מצב שבו מתבקשת התרעה בעקבות סימנים המעידים על סכנה, אך מערכת ההתרעה איננה מדווחת עליו.
מצב זה נותן למשתמש אשליה של הגנה, בעוד שבפועל הוא חשוף לסכנה ולא נוקט בפעולה להתגונן מפניה.
עם זאת, מערכות המיועדות להתריע על פעילות אנושית (למשל אזעקת פריצה) עלולות שלא לתת את ההתרעה עקב הטעיה מכוונת של המערכת.
התרעה בעייתית נוספת היא התרעה מטרידה שאיננה התרעת שווא שכן מדובר בסימנים אמתיים אך כאלה שאינם רלוונטיים, למשל מכ"ם קרקעי שנועד להתריע על תנועת בני אדם אך מתריע גם על תנועת בעלי חיים.
מערכת שיש בה התרעות שווא שליליות היא מערכת בעייתית שמסכנת את המשתמשים בה, ולכן יש נכונות להעלות את רגישות המערכת ולספוג התרעות שווא חיוביות.
כלפי התרעות שווא חיוביות ומטרידות ישנה סלחנות מסוימת, אך כאשר מספר התרעות השווא עובר סף מסוים, המערכת הופכת להיות מערכת טורדנית שגורמת לטרדה ושיבוש אצל המשתמש, ואף יכולה להפריע לטפל בהתרעות אמת.
מערכות התרעה עוברות שיפורים, בעיקר לשם מניעת התרעות שווא והגדלת הזמן שבין ההתרעה למימוש הסכנה.
מערכת ההתרעה בישראל מפני ירי רקטות וטילים בליסטיים שוכללה כך שתהיה ממוקדת לשטח קטן ככל האפשר, ובכך יצומצם גודל האוכלוסייה המוטרדת מהאזעקה.
בזמן מלחמת לבנון השנייה חולקה ישראל ל-25 אזורי צפירה, במבצע צוק איתן (2014) היו 255 אזורי צפירה, ובשנת 2019 היו 1,800 אזורי צפירה.
טווח הגילוי של מכ"ם ושל אמצעי גילוי אופטיים מוגבל עקב עקמומיות כדור הארץ.
לשם הגדלת טווח הגילוי מתקינים אמצעים אלה על הרים גבוהים, על תרנים גבוהים, בבלוני תצפית או במערכות מוטסות.
במקרים בהם מערכות מוטסות (כגון מטוסי קרב או טילי שיוט) עשויות לטוס מתחת למכ"ם, מתוגברות מערכות ההתרעה בתצפיתנים.
בתקופת המלחמה הקרה בנתה ארצות הברית את קו ההתרעה המוקדמת מרחוק - מערכת תחנות מכ"ם שהוצבה קרוב ככל האפשר לגבולה המזרחי של ברית המועצות, כך שתיתן התרעה של שלוש שעות קודם שגיחה של מפציצים תגיע מברית המועצות לאזורים צפופי אוכלוסין בארצות הברית.
ויליאם סטנלי מרווין היה משורר, סופר ומתרגם אמריקאי, זוכה שני פרסי פוליצר ופרסים חשובים רבים אחרים.
מרווין פרסם כ-25 ספרי שירה ו-18 כרכים של שירה מתורגמת, כמו גם סיפורים, מחזות ומסות.
מרווין נולד בניו יורק ב-30 בספטמבר 1927. הוא גדל ביוניון סיטי, ניו ג'רזי, וחי שם עד 1936, אז עברה משפחתו לסקרנטון, פנסילבניה.
אחותו, רות, צעירה ממנה בשנתיים.
כילד, מרווין היה מוקסם מעולם הטבע, ולפעמים מצא עצמו משוחח עם העץ הגדול בחצר האחורית של ביתו.
בגיל חמש החל לכתוב מזמורים לאביו, כומר פרסביטריאני.
אמו של מרווין היא שהנחילה אצלו אהבה לשירה, במיוחד.
לבנה ולבתה היא הקריאה יצירות ספרותיות רבות.
בגיל 16 קיבל מלגה מפרינסטון, שם החל לקרוא ולכתוב שירה ברצינות.
הוא למד עם המשורר והמבקר ר.פ.
בלקמור ועוזר ההוראה שלו, אז משורר צעיר בשם ג'ון ברימן.
בגיל 17, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לחיל הים אך הבין מיד ש"עשה טעות איומה" בהיותו פציפיסט, כפי שסיפר בראיון ב-2008. הוא הצהיר על סרבנות מטעמי מצפון ונשלח למשך שנה למחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים הימי בבוסטון.
בשובו לפרינסטון קיבל את התואר הראשון שלו, ב-1948. לאחר מכן המשיך כסטודנט לתואר שני בשפות רומאניות.
מ-1949 עד 1951 עבד כמורה בצרפת, מיורקה ופורטוגל.
במשך שנים אחדות לאחר מכן התפרנס בעיקר מתרגום שירה מצרפתית, ספרדית, לטינית ופורטוגזית.
ספר השירה הראשון שלו, מסכה ליאנוס (1952) נבחר על ידי המשורר ויסטן יו אודן לקבלת פרס המשוררים הצעירים של ייל .
בשנת 1956 יצא לאור ספרו ירוק עם חיות.
באותה שנה הוצעה לו מלגה מתיאטרון המשוררים בקיימברידג', מסצ'וסטס, והוא שב לארצות הברית.
משנת 1956 עד 1957 עבד בתיאטרון כמחזאי, בכתיבת יצירות המשלבות שירה עם אלמנטים תיאטרליים.
בתקופה זו הצטרף לקבוצת המשוררים שהתקבצה סביב המשורר רוברט לוואל באזור בוסטון.
השפעתם על שירתו ניכרה בכך שהחל לעסוק יותר ויותר בנושאים אמריקאיים, כפי שבלט בספר השירים השיכור בכבשן שפרסם ב-1960.
ב-1962 התמנה לעורך מדור השירה בשבועון The Nation.
בשנים שלאחר מכן פרסם כמה מעבודותיו הבולטות והמוערכות ביותר.
ב-1967 יצא לאור ספרו הכינים, שנכתב על רקע מלחמת וייטנאם.
ספרו הבא, נושא הסולמות (1970) זכה בפרס פוליצר לשירה ב-1971. את כספי הזכייה תרם לתנועת ההתנגדות למלחמת וייטנאם.
בשנת 1976 עבר מרווין להתגורר בהוואי כדי ללמוד זן בודהיזם.
הן הקפדנות בתרגול הבודהיזם והן הנוף הטרופי השפיעו רבות על סגנונו המאוחר.
ספריו הבאים משקפים יותר ויותר את עיסוקו בעולם הטבע: פרח המצפן (1977), פותח את היד (1983), והגשם בעצים (1988).
הוא המשיך לזכות לשבחים רבים על שירתו, כולל פרס פוליצר לשנת 2009 על הספר הצל של סיריוס.
בנוסף לכתיבת שירה, מרווין כתב גם פרוזה ודרמה, וכן תרגם בהיקף נרחב.
תרגומיו נוצרו לעיתים קרובות בשיתוף עם אחרים, ונעו בין שירים של פבלו נרודה ואוסיפ מנדלשטם, למחזות של אוריפידס ופדריקו גרסיה לורקה ועד ליצירות עתיקות ומודרניות מסינית, סנסקריט ויפנית.
תרגומיו של כור המצרף מתוך הקומדיה האלוהית של דנטה (2000) ושל סר גאווין והאביר הירוק (2001) זכו לשבחים על דבקותם המיומנת בשפת המקור של היצירות.
ב-2013 הוציא לאור אוסף עם מבחר מתרגומיו, עליו זכה בפרס הרולד מורטון לנדון לתרגום של האגודה האמריקאית למשוררים .
ספר השירה האחרון של מרווין, זמן גן (2016), חובר במהלך התהליך הקשה של איבוד ראייתו.
כאשר לא היה מסוגל עוד לכתוב בעצמו, הוא הכתיב שירים לאשתו, פאולה.
מלבד שני פרסי פוליצר, מרווין זכה ברוב הפרסים הזמינים למשוררים אמריקאים, כולל פרס בולינגן , פרס אייקן טיילור לשירה אמריקאית מודרנית , מענק של קרן פורד, פרס רות לילי לשירה , פרס PEN לתרגום , פרס וולאס סטיבנס לשירה, פרס זביגנייב הרברט הבינלאומי לספרות, ועוד.
כמו כן, הוענקו לו מלגות מהאקדמיה למשוררים אמריקאים, קרן גוגנהיים, הקרן הלאומית לאמנויות וקרן רוקפלר.
מרווין הוא קנצלר של כבוד לשעבר של האקדמיה למשוררים אמריקאים.
נושאיו המוקדמים של מרווין היו קשורים לעיתים קרובות לנושאים מיתולוגיים או אגדיים, ומבנה שיריו התאפיין בצורות מסורתיות.
ספרו השיכור בכבשן מ-1960 סימן שינוי, בכך שהחל לכתוב בצורה אוטוביוגרפית יותר.
גם במבנה שיריו חל שינוי.
בשנות השישים, התנסה מרווין בשירה בלתי-שקולה ובתחביר המשנה את הצורות הסגורות, הסימטריות, במבנה השיר ומציב במקומן "צורות פתוחות".
הוא עשה שימוש תכוף בגלישה – המכשיר הפיוטי בו הרצף השירי נקטע וממשיך לשורה הבאה בניגוד לציפיית הקורא לעצירה, כך שסוף השורה איננו סוף משפט תחבירי.
בכך יצר את סגנונו האישי המיוחד – הפירוק התחבירי שאפשר לו לוותר לחלוטין על סימני פיסוק, אפילו בשירים סיפוריים ארוכים.
אהבתו לעולם הטבע ניכרה בשירתו.
למעשה, מרווין היה קול מוקדם באקו-פואטיקה, עם שירים רבים שעסקו בסוגיות סביבתיות ויחסי בני האדם עם הטבע.
במיוחד עסק בניתוק וניכור האדם מהטבע, בו ראה אסון לאנושות.
שירתו הייתה עשירה בדימויים חיים ושפה מטפורית, ששאבה רבות מהסביבה ומהתבוננות רגישה בטבע ובבעלי חיים.
רבים משיריו של מרווין עסקו באובדן, היעדרות וחיפוש אחר משמעות בריקנות.
שירתו חקרה תכופות נושאים של זמן שעובר, זיכרון וטבעו הארעי של הקיום.
בהתאם, שירתו נשאה לעיתים קרובות נימה של מלנכוליה והרהור עמוק, במיוחד ביחס לנושאים של זמן ואובדן.
בשלב מאוחר יותר בחייו, בהשפעת לימודי הבודהיזם, נגעה עבודתו גם בנושאים רוחניים ופילוסופיים.
מבחינה סגנונית, עבודתו הבוגרת של מרווין הייתה ידועה בשפה חריפה, לפעמים כשל אפיגרמה.
לאחר סיום לימודיו ב-1948 התחתן עם דורותי ז'אן פרי, שהייתה מזכירה בפרינסטון, והזוג עבר להתגורר בספרד.
במהלך שהותו שם, שימש כמורה לבנו של המשורר רוברט גרייבס בביתו באי מיורקה.
שם גם הכיר את דידו מילרוי, אשת חברה בריטית עשירה המבוגרת ממנו בחמש עשרה שנים.
בשנות ה-50 המוקדמות התגרש מאשתו, התחתן עם מילרוי ועבר להתגורר עמה בלונדון, ולאחר מכן בצרפת.
מרווין עבר לניו יורק ומילרוי, שסירבה להתגרש, נשארה בביתם בצרפת.
לבסוף התגרשו לקראת סוף שנות ה-70.
ב-1976 עבר מרווין להוואי כדי ללמוד אצל המאסטר הזן-בודהיסטי רוברט אייטקן .
הוא נשאר שם ורכש כ-19 דונם בהאיקו, אזור מרוחק בחוף הצפון-מזרחי של מאווי.
השטח היה בעבר חלק ממטע אננס, ומרווין סייע במשך עשרות שנים בייעור מחדש של המטע.
ב-1983 התחתן עם פאולה דאנאווי.
בשנת 2010, הקימו השניים את The Merwin Conservancy, ארגון ללא מטרות רווח המוקדש לשימור ביתם בהאיקו, שנבנה בעבודת יד.
השטח, שהיה שממה חקלאית, הפך ל"תיבת נח" לעצי דקל נדירים – אחד מאוספי הדקלים הגדולים והמגוונים בעולם.
מרווין נפטר ב-15 במרץ 2019 בשנתו, בביתו בהוואי, בגיל 91.
התשעה בנובמבר, 1888 (The Ninth of November, 1888) הוא ציור שמן משנת 1890 מאת הצייר הבריטי ויליאם לוגסדייל.
היצירה מתארת את תהלוכת הלורד ראש העיר השנתית, החולפת סמוך לבית האחוזה ולבנק אנגליה.
כיום נמצא הציור באוסף גלריית האמנות גילדהול שבסיטי של לונדון, לאחר שנרכש מן האמן בשנת 1933.
הציור מתאר את תהלוכת הלורד ראש העיר בלונדון ביום התשעה בנובמבר, תוך הצבת ניגוד בין האווירה הערפילית והקודרת של העיר לבין הזוהר והפאר של המופע החגיגי.
השתקפויות המרכבה על אבני הרחוב הרטובות יוצרות מראה של רחובות המרוצפים בזהב.
התהלוכה מוצגת כמרכז הסצנה, בעוד הקהל המקיף אותה כולל אנשים ממגוון שכבות חברתיות, הצופים במעבר המופע לאורך הרחוב.
הציור מבטא התרשמות והתרגשות מן המופע החגיגי של תהלוכת הלורד ראש העיר.
מוצג בו ניגוד בין הפאר והזוהר של התהלוכה לבין מציאות חייהם של הצופים העומדים מן הצד.
העושר החזותי של המדים, רקמות הזהב, הנוצות ומרכבת הלורד ראש העיר מדגישים יוקרה וסמכות, בעוד השתקפויות המרכבה על אבני הרחוב הרטובות יוצרות אשליה של רחובות המרוצפים בזהב.
יציבותם והדרם של המבנים מחזקים תחושת כוח והמשכיות, והצבת הלורד ראש העיר במעמד מורם ביחס לקהל מדגישה את אופיו הטקסי של תפקידו.
בהקשר זה מתקשרת היצירה לנושאים של כסף, כוח ופוליטיקה, במסגרת תפקידו הייצוגי והא־מפלגתי של הלורד ראש העיר ושל המופע כולו.
"התשובה האחרונה" הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת הסופר היהודי-אמריקאי אייזיק אסימוב.
מארי טמפלטון, פיזיקאי אתאיסט, מת מהתקף לב כאשר הוא בשיא של חייו.
כאשר הוא מת, הוא מוצא עצמו מתבונן בגופתו בעודו מרחף, ומציין כי אין דרך מבישה יותר לאתאיסט למות מאשר לגלות שקיימים חיים שלאחר המוות.
הוא מת ומגיע לכלום שחור, שם מקבלת אותו ישות כלשהי, אשר מתוארת בתור "הקול".
טמפלטון תחילה חושב שהוא לא יצליח לדבר, שכן הוא לא הרגיש שיש לו פה, לשון, או מיתרי קול.
אך מילותיו בקעו בקולו אשר הוא זיהה כשלו.
טמפלטון שואל את הקול האם הוא הגיע לגן עדן, והקול משיב שהוא הגיע למקום אשר לא ניתן לתפיסה כמקום.
טמפלטון גם שואל את הקול האם הוא אלוהים, והקול משיב כי הוא שום דבר אשר ניתן להבנתו של טמפלטון, אך גם אומר לו שבשביל לבאר דברים עבורו - "אני אהיה".
טמפלטון שואל אותו מה הוא עצמו, האם הוא "נשמה".
הקול משיב כי טמפלטון יכול לקרוא לעצמו "נשמה", אך הוא לא יותר מרשת של כוחות אלקטרומגנטיים - הם אשר מהווים את תודעתו ומשמרים אותה.
טמפלטון שואל אותו האם זה אומר שתודעתו נצחית באופן קבוע, והקול משיב שאין דבר אשר קבוע לגבי טמפלטון אשר לא הוא עצמו בחר לשמר בו.
הוא מסביר שהוא שימר את תודעתו של טמפלטון כאשר גופו כשל, אך הוא לא עושה זאת לכל אדם, שכן יש תענוג בבחירה.
טמפלטון שואל מה קורה לכל אלו אשר הקול לא בוחר, והקול משיב כי הם פשוט נשכחים בתהום הנשייה.
טמפלטון מעיד כי הוא איננו אדם בעל מידות טובות במיוחד, ושואל למה הקול בחר בו למרות זאת.
הקול משיב כי הוא לא בחר את טמפלטון בגלל המוסר שלו אלא בגלל התבונה שלו.
הוא מסביר שהוא בחר קוודריליונים כמוהו מזנים שונים מרחבי היקום.
טמפלטון שואל האם רק הקול הוא זה שבוחר, או שיש עוד כמוהו.
הקול משיב כי זה לא חשוב לטמפלטון אם יש עוד ישויות כמו הקול או שלא.
הקול אומר כי היקום הזה הוא שלו, ונוצר על ידיו למטרתו בלבד.
טמפלטון שואל אם בהתחשב בעובדה שהקול הוא היחיד ביקום, טמפלטון חשוב עד כדי כך שהקול מבזבז זמן בלדבר איתו.
הקול משיב כי טמפלטון איננו חשוב כלל.
הוא מוסיף כי לתפיסתו של טמפלטון, חלק מהמפגשים הללו מתקיימים בו-זמנית.
לאחר עוד קצת שיח בו טמפלטון מנסה לדחוק את הקול לאי-המשכיות של עדותו של הקול על עצמו, טמפלטון משיב לקול שהוא יחשוב על דבריו.
הקול אומר לו שזו בדיוק מטרתו - לחשוב.
טמפלטון שואל במה הוא יועיל לקול, שכן הקול כבר יודע הכל.
הקול אומר לו שאפילו אם היה יודע הכל לא יכול היה לדעת שהיה יודע הכל - שכן אם הוא אינסופי, הוא לא יודע מתי ואיך הוא עצמו נברא.
הקול מסביר כי הוא ברא את היקום כמות שהוא, אם גורמי אי-הסבירות והאנטרופיה בכדי ליצור לעצמו עוד דברים לגלות.
ובכדי להפוך את התגלית למעניינת יותר, הוא יצר חיים תבוניים.
טמפלטון שואל האם מגלים דברים חדשים שהקול לא ידע עליהם, ולהפתעתו הקול משיב שזה קורה אחת למאה, ושהדבר משעשע אותו.
טמפלטון שואל אותו האם מדובר בדבר שהקול עצמו יכל לחשוב עליו, אך לא עשה זאת, והקול משיב שכן.
טמפלטון שואל את הקול מדוע הוא מצפה שהוא יציית לו ויחשוב, והקול מסביר שזמן אינסופי, אין לו מה לעשות חוץ מלחשוב.
ולפחות פעם אחת באינסוף, מסביר הקול, הוא יגיע להברקה חדשה שתשעשע את הישות.
טמפלטון מחליט כי הוא ישים לעצמו מטרה, כך שהגילוי שלו יוליד פרי רק לו.
מטרתו היא לפרק את עצמו מן הקיום.
הקול מסביר לטמפלטון ששני דברים יקרו בגילוי הזה: אחד, טמפלטון יגלה בעבור הקול משהו חדש ומשעשע.
שתיים, הקול ירכיב את טמפלטון מחדש, וימנע ממנו לפרק את עצמו בדרך ההיא.
טמפלטון מסתייג ומסביר כי הוא רק ימצא עוד דרך לפרק את עצמו, והקול מסביר לו שתהליך זה יכול לחזור עד לאינסוף.
טמפלטון מוצא לעצמו מטרה חדשה.
הוא ימצא את התשובה האחרונה, שמעבר לה אין עוד ידע לרכוש.
שכן אם הקול הוא אין סופי ואינו מודע לתחילתו, בהכרח הוא אינו מודע לסופו.
טמפלטון לא ינסה להשמיד את עצמו, אלא את הקול.
הקול מסביר לו כי כל הזנים שהוא מחזיק בהם מעוניינים להשמיד אותו, ושאין הדבר אפשרי.
טמפלטון מסתייג ואומר לו שיש לו את כל האינסוף לחשוב.
הקול מאתגר אותו לעשות כן, ונעלם.
טמפלטון מבין כי הקול מעוניין שטמפלטון ישמיד אותו, שכן זה הדבר היחיד שיכול כל אחד לרצות לאחר קיום אינסופי.
טמפלטון, מתלהב ממטרתו התחיל לחשוב, למשך כל הזמן שיש לו.
היום השישי של עשרת ימי תשובה
ה'תקי"ג – האימפריה הבריטית מאמצת את הלוח הגרגוריאני.
אחד-עשר יום הושמטו מהלוח בשנה זו, כך שהיום למחרת ה-2 בספטמבר 1752 היה ה-14 בספטמבר
ה'תרצ"ט – גרמניה מספחת את חבל הסודטים
ה'תש"ז – במשפטי נירנברג נגזר דינם של מנהיגי הנאצים
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בו' בתשרי היא פרשת האזינו, אם ראש השנה חל ביום שלישי או בשבת בשנת בר המצווה.
אם ראש השנה חל ביום שני בשנת בר המצווה, פרשת בר המצווה תהיה פרשת וילך.
ה'תרע"ה – הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ, האדמו"ר ממונקאץ', ורבה של סאו פאולו וחולון (נפטר בה'תשנ"ח)
ה'תשי"א – אבשלום קור, בלשן עברי, זוכה פרס סוקולוב לעיתונאות
ה'תקנ"ו – רבי בנימין וולף איגר, ראש ישיבה בברסלאו, ורבן של צילץ, לייפציג ולייפניק שבמרכז אירופה.
דודוד ורבו של רבי עקיבא איגר.
ה'תקע"ב – הרב אריה לייב בן הרב ברוך ("הסבא משפולי"), צדיק חסידי ומגיד מישרים בשפולי, מראשוני תנועת החסידות.
ה'תרי"ב – הרב יעקב בן רבי יוסף הרופא, דיין ופוסק בבגדאד, רבו של רבי עבדאללה סומך.
ה'תשנ"ב – משה גושן-גוטשטיין, בלשן ישראלי וחתן פרס ישראל (נולד ב-ה'תרפ"ה)
ה'תשע"ב – הרב חנן פורת, חבר הכנסת וממייסדי גוש אמונים
ה' בתשרי – ז' בתשרי
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בו' חשוון היא פרשת לך לך, אם בר המצווה חל בשנה המתחילה בימים שני, שלישי או חמישי, או פרשת נח אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בשבת.
תענית ציבור קהילתית בקהילת הנאו, לזכר הניסיון לכיבוש העיר בידי נפוליאון בשנת ה'תקע"ד
יום זיכרון לשואה בחסידות סלונים
ד'תתקכ"ו – הגעתו של הרמב"ם לירושלים, ותפילתו ב"בית הגדול והקדוש".
הרמב"ם קבע יום זה ליום שמחה עבורו.
ה'תשכ"ו – פרס נובל לספרות הוענק לסופר שמואל יוסף עגנון ולמשוררת נלי זק"ש
ה'תצ"ד – הרב רפאל חיים יצחק קריגל, רב ושד"ר מחברון, מהראשונים שביקרו במושבות שהפכו מאוחר יותר לארצות הברית
ה'תק"ע – רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר (נפטר כ"ה בשבט ה'תרמ"ג)
ה'תרע"ז – מאיר בץ - מפקד בפלמ"ח, מהנדס, ממפתחי הנגב וממתכנני תעלת הימים
ה'תר"ץ – אימרה קרטס, סופר הונגרי-יהודי, זוכה פרס נובל לספרות
ה'תרצ"ו – ישראל גוריון, זמר ומלחין ישראלי
ה'תשי"ב – הרב ישראל יוסף הנדל, חבר בבית דין רבני חב"ד, רב קהילת חב"ד במגדל העמק ומשגיח ראשי בישיבת תומכי תמימים בעיר
ה'תשי"ג – אורית נוקד, פוליטיקאית ישראלית ושרת החקלאות לשעבר
ה'תשכ"ז – ששון חדד, קצין צה"ל בדרגת תת־אלוף