tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבגידה עשויה איפוא להימחק מדף ההאשמות של חברות רבות אם תיבחן באמות מידה של רציונליזם והומניזם.
בהיסטוריה היו מקרים ומצבים רבים בהם שאלת הנאמנות והבגידה הייתה מוטלת בספק.
במיוחד קורים מצבים כאלה כאשר פורץ מרד או מלחמת שחרור בשטח או ארץ שהיה במשך דורות בשלטון כלשהו ועד פרוץ המרד התושבים קיבלו את השלטון הקיים כלגיטימי פחות או יותר.
בדרך כלל במצב כזה נוצר עימות בין אלה הממשיכים בנאמנות הישנה לבין המורדים היוצרים מוקד חדש ומנוגד של נאמנות, ושני הצדדים רואים אלה את אלה כבוגדים.
דוגמה מובהקת היא מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עד פרוץ המלחמה ראו עצמם המתיישבים בצפון אמריקה כאזרחים בריטים לכל דבר, נתיניו הנאמנים של המלך היושב בלונדון, שמחו על אפליה וקיפוח זכויותיהם.
אילו נענתה הממשלה הבריטית לדרישותיהם, בהחלט ייתכן שהיו ממשיכים לראות את עצמם בתור שכאלה.
כאשר פרצה המלחמה, נחשבו ג'ורג' וושינגטון וחבריו כ"בוגדים" מנקודת מבטה של בריטניה, ולו נתפסו היו עלולים להידון למוות.
גם חלק לא קטן מהמתיישבים באמריקה עצמה חשבו כך, והם נלחמו לצדה של בריטניה כאשר הם קוראים לעצמם "לויאליסטים" (Loyalists) כלומר "נאמנים" ואת המורדים נגד השלטון הבריטי ראו כבוגדים.
אולם מכיוון שהמורדים הם שנצחו במלחמה והקימו מדינה עצמאית, הרי ה"לויאליסטים" הנאמנים הם שהפכו ל"בוגדים" בעיני השלטון החדש, ונאלצו לברוח, לאבד את כל רכושם ולצאת לגלות.
מקרה דומה בתקופה מאוחרת יותר הוא של אירלנד.
עד תחילת המאה העשרים, חלק גדול מתושבי אירלנד לא רצו בעצמאות מלאה והיו מוכנים להמשיך להיות חלק מהאימפריה הבריטית, כמו הסקוטים והוולשים.
במלחמת הבורים שירתו חיילים אירים רבים בצבא הבריטי שיצא לדרום אפריקה, אך מאידך היו גם אירים רבים שהזדהו עם מאבקם של הבורים והתגייסו לצבאם שנלחם נגד בריטניה.
כל אחת משתי קבוצות אלה של אירים ראתה את השנייה כ"בוגדים".
עימות זה נמשך עד לפרוץ מלחמת השחרור של אירלנד.
במהלך המאבק האירי לעצמאות הופיעו דמויות כמו סר רוג'ר קייסמנט (Sir Roger Casement) שהחל את דרכו כדיפלומט בריטי מצטיין שזכה בתואר אבירות על תרומתו לקידום ענייני החוץ של בריטניה, אולם בזמן מלחמת העולם הראשונה הצטרף אל המורדים נגד השלטון הבריטי ונתפס בחופי אירלנד בתוך צוללת גרמנית עמוסת נשק המיועד למורדים.
על כך הוא נשפט בבית משפט בריטי על בגידה והוצא להורג - אולם באירלנד של היום הוא נחשב בין בכירי הגיבורים הלאומיים שהקריבו נפשם למען מולדתם אירלנד.
דוגמה נוספת לדילמה בין נאמנות לבגידה אפשר למצוא בגרמניה הנאצית.
גרמנים רבים שהתנגדו לנאציזם ברחו מגרמניה והגיעו לארצות אשר נלחמו נגדה במלחמת העולם השנייה.
חלק גדול מהם הביעו את התנגדותם לנאציזם על ידי השתתפות פעילה במלחמה, כגון מרלן דיטריך אשר שרה בפני חיילי בעלות הברית כדי לעודד אותם במלחמה.
במונחים המקובלים של "בגידה", מעשיה של דיטריך - עידוד חיילי האויב והעלאת המוראל שלהם - יחשבו כמעשה הבגידה המובהק והחמור ביותר האפשרי.
כך אכן נחשבה דיטריך ואחרים כמוה בידי רבים בגרמניה, לא רק בזמן המלחמה אלא גם שנים רבות אחריה.
(בעיר ברלין, למשל, קמה התנגדות לקרוא רחוב על שם מרלן דיטריך "הבוגדת" לאחר מותה).
אף על פי כן, בראייה ההיסטורית המקובלת בימינו בעולם - ובמידה רבה גם בגרמניה עצמה - נחשבת ה"בוגדת" הזו כעולה בהרבה מבחינה מוסרית על אנשים שב"נאמנותם" לגרמניה שירתו בנאמנות את המשטר הנאצי וביצעו בשירותו פשעי מלחמה.
אלקיביאדס – מצביא אתונאי שערק לספרטה והפך ליועץ צבאי לספרטנים במלחמתם כנגד אתונה.
לוקיוס סרגיוס קטילינה – פוליטיקאי רומאי שגייס צבא פרטי בניסיון לבצע הפיכה ולהשתלט על הרפובליקה.
מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה נכבשו מדינות רבות באירופה על ידי גרמניה הנאצית, הביאו לצמיחתם של משתפי פעולה עם הכובש.
בתום המלחמה נשפטו הבולטים במשתפי פעולה אלה בעוון בגידה והוצאו להורג.
אנרי פיליפ פטן – מצביא ומדינאי צרפתי שבמהלך מלחמת העולם השנייה עמד בראש המדינה המכונה "צרפת של וישי", ששיתפה פעולה עם גרמניה הנאצית.
פייר לאוואל – פוליטיקאי צרפתי, ראש ממשלת צרפת של וישי.
וידקון קוויזלינג – ראש ממשלת נורווגיה מפברואר 1942 ועד תום מלחמת העולם השנייה, בתקופת הכיבוש הנאצי.
אנטון אדריאן מוסרט – פוליטיקאי לאומני הולנדי ששיתף פעולה עם הכובשים הנאצים, אם כי לא בלב שלם.
לאון דגרל – פוליטיקאי בלגי ששיתף פעולה עם הנאצים ונלחם לצדם בברית המועצות.
הועמד לדין על בגידה ונדון למוות אך הצליח להימלט מן הכלא והגיע לספרד בה זכה למקלט מדיני מידי ממשלת פרנקו.
דיוויזיית שרלמאן – יחידות של מתנדבים צרפתים בוורמאכט ובוואפן אס אס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה אחדים מהם הוצאו להורג ללא משפט ואחרים נשפטו ונדונו למאסר ממושך.
החיל הבריטי החופשי – יחידה של שבויי מלחמה בריטיים שהתנדבו להילחם לצד הנאצים בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה אותרו שרידי היחידה, הועמדו לדין צבאי, ונדונו לתקופות מאסר החל משנות מאסר אחדות ועד למאסר עולם.
מקים היחידה ג'ון אמרי נדון למוות והוצא להורג.
צבא ולאסוב - כוח שהוקם ממתנדבים רוסים שבחרו ללחום לצד הנאצים במלחמת העולם השנייה.
מפקדו, אנדריי ולאסוב, הוצא להורג בתלייה על ידי השלטונות הסובייטים לאחר תום המלחמה.
ג'ון אמרי – בריטי שפעל בשירות התעמולה של גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
ויליאם ג'ויס ("לורד האו האו") – בריטי שפעל בשירות התעמולה של גרמניה הנאצית בעת מלחמת העולם השנייה.
איוה איקוקו טוג'ורי – אמריקאית ממוצא יפני ששידרה ברדיו של האימפריה היפנית שידורי תעמולה לכוחות ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה.
נדונה לעשר שנות מאסר, ולאחר שריצתה אותו זכתה לחנינה.
אנשי מערכת הביטחון שפעלו בשירות האויב
ג'ורג' בלייק – איש מודיעין בריטי שפעל בשירות הסובייטים.
נדון ל-42 שנות מאסר, אך כעבור 5 שנים נמלט מכלאו ומצא מקלט בברית המועצות.
ג'ון אנתוני ווקר – איש שירות הקשר של הצי האמריקאי שמכר את סודות הצי לסובייטים תמורת בצע כסף והפעיל לשם כך רשת ריגול משפחתית.
אולדריץ' איימס – בכיר במודיעין האמריקאי שמכר סודות והסגיר סוכנים לסובייטיים.
נדון למאסר עולם ללא זכות לחנינה.
רוברט הנסן – מראשי הריגול הנגדי של ה-FBI, שמכר סודות לרוסים.
נדון למאסר עולם ללא זכות לחנינה
רונלד פלטון – איש הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) של ארצות הברית שמכר את סודות הסוכנות לסובייטים.
אנשים שערקו כדי להימנע מהעמדה לדין
בין אלה שריגלו למען מדינת אויב יש אחדים שהצליחו לערוק אליה כאשר חשו שהם עומדים להיחשף, ובכך ניצלו מהעמדה לדין.
קים פילבי – איש צמרת המודיעין הבריטי, שריגל למען ברית המועצות, וערק אליה בשנת 1963.
גאי ברג'ס ודונלד מקלין – אנשי שירות החוץ הבריטי שריגלו למען ברית המועצות, וערקו אליה בשנת 1951.
עזמי בשארה – חבר הכנסת ישראלי שנמלט לכווית אחרי שנחשד בריגול למען חזבאללה בשנת 2007
בתיאורי המקרא, בגדי כהונה (ידועים גם בשמות: בגדי שרד או בגדי קודש) הם הבגדים שחייבים הכהנים ללבוש בעת העבודה במשכן ובבית המקדש.
תפקיד הבגדים טקסי – לכבוד ולתפארת.
קורבן המוקרב על ידי כהן שלא בבגדי כהונה פסול.
הבגדים שונים בין כהן גדול לכהן הדיוט.
כהן הדיוט לובש ארבעה בגדי כהונה, בעוד שכהן גדול לובש שמונה.
הציווי על לבישת הבגדים ותיאורם מופיע בפרשת תצווה.
הכנת הלבוש הוטלה לפי המקרא על בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך, שני אמנים מומחים שעסקו גם ביצירת המשכן וכליו.
לאחר תיאור מפורט של עשיית החושן ושאר בגדי כהן גדול, חוזר הציווי הכללי על הכהנים לדורותם לשרת בבגדי שרד:
מכנסיים – קצרים עד הברך.
כתונת – מעין חלוק ארוך, ארוג בצורת משבצות, מפשתן.
ארוג מחוטים הטוויים מתכלת, ארגמן, תולעת שני (שלושתם הם חוטי צמר הצבועים בצבע מיוחד המופק מבעלי חיים) ופשתן.
האבנט היה נכרך על הכתונת בגובה בית החזה.
מגבעת – רצועת בד, אורכה 16 אמה (כ־8 מטר), עשויה מפשתן.
שלופפה בצורת קונוס צר למעלה ורחב למטה (על פי הראב"ד שחולק על הרמב"ם).
לפי חלק מהמפרשים בראש המגבעת היה כעין כפתור.
הכהן הגדול לובש מכנסיים, כתונת ואבנט כשל כהן הדיוט.
חושן – בד ארוג מזהב, צמר בצבעי תכלת, ארגמן ותולעת שני, ופשתן.
גודלו: אמה (חצי מטר) על חצי אמה.
החושן קופל לשנים ויצר כיס מרובע, בתוכו הונח פתק הנקרא "אורים ותומים", לפי אחד הפירושים היה רשום עליו השם המפורש.
על החושן הייתה מסגרת זהב שבה שובצו שתים־עשרה אבנים יקרות, שעל כל אחת מהן חקוק שם שבט משבטי ישראל.
האבנים היו ערוכות בארבעה טורים, שלוש בטור.
בטור הראשון – אודם (מקובל לזהותו עם כלצידון אדום או אודם), פיטדה (מקובל לזהותה עם טופז ירקרק) וברקת (אזמרגד ירוק).
בטור השני – נופך (מקובל לזהותו עם טורקיז), ספיר (מקובל לזהותו עם גרנד או קורונד כחול כהה או ספיר) ויהלום (מקובל לזהותו עם יהלום או קוורץ).
בטור השלישי – לשם (מקובל לזהותו עם זירקון אדום או צהוב), שבו (מקובל לזהותה עם אגט (Agate) בצבעי שחור ולבן) ואחלמה (מקובל לזהותה עם אמטיסט).
בטור הרביעי – תרשיש (מקובל לזהותו עם אקוומרין – סוג של בריל), שוהם (מקובל לזהותו עם אוניקס או בורלא (בריל)) וישפה (מקובל לזהותו עם ג'ספר).
החושן היה קשור בשתי טבעות זהב לחגורת האפוד (משתי פינותיו התחתונות), ובשתי טבעות זהב לכתפות האפוד (מפינותיו העליונות).
על פי המסורת, היו חקוקות על החושן גם המילים: אברהם, יצחק, יעקב ו"שבטי ישורון" או "שבטי יה", כדי להשלים את כל האותיות החסרות בא'ב' משמות השבטים.
לפי דעת הרמב"ם שמות האבות נכתבו מעל המילה ראובן באבן "אודם" ו"שבטי יה" נכתב מתחת למילה בנימין באבן "ישפה".
ואילו לפי דעת החזקוני ורבינו בחיי נכתבו אותיות תחת כל שם שבט להשלים לשש אותיות סה"כ (אצל ראובן "א", אצל שמעון "ב" אצל לוי "רהם" וכו').
בעת שנשאל הכהן הגדול שאלה היו נוצצות אותיות התשובה.
אפוד – מעין סינר ארוך, ארוג מחוטים הטוויים מזהב (הזהב רוקע לטס דקיק ונחתך לחוטים), תכלת, ארגמן, תולעת שני ופשתן.
האפוד נקשר לגוף הכהן על ידי ה"חשב" (חגורה), ועל ידי שתי כתפות.
על הכתפות היו משובצות שתי אבני שוהם שעליהן חקוקים שמות שבטי ישראל.
מעיל – בגד ארוך חסר שרוולים.
ארוג מחוטי תכלת, מעוטר באריגות פעמונים וקישוטים בצורת רימונים.
ציץ – טס זהב, עליו חרוטות המילים "קדש ליהוה" (המילה 'קודש ל' נכתבה במחצית הציץ התחתונה ואילו 'יהוה' נכתב בגדול לגובה כל הציץ.
ישנן דעות נוספות באופן הכתיבה) שנקשר לראש הכהן הגדול בשלושה חוטי צמר צבוע בתכלת, שנים משני צידי הראש ואחד מעל המצנפת.
הכהן הגדול גם חבש מגבעת מיוחדת הנקראת "מצנפת":
מצנפת – דומה למגבעתו של הכהן ההדיוט, בהבדל קל – המצנפת הייתה נכרכת בעיקר לרוחב הראש וחלקה העליון שטוח.
בגדי כהן גדול ביום הכיפורים
ביום הכיפורים הכהן הגדול עבד חלק מהעבודות בבגדי לבן.
בגדים אלה היו זהים לבגדי כהן הדיוט, מלבד האבנט שהיה עשוי מפשתן בלבד, ללא חוטי צמר.
הכהן הגדול היה משתמש ביום הכיפורים בשתי מערכות בגדים כאלה, אחת בבוקר ואחת בצהרים.
על פי ההלכה, הבגדים שלבש בבוקר היו צריכים להיות חשובים ויקרים יותר מאלה שלבש בצהריים.
בסיום עבודת יום הכיפורים בגדי הלבן נגנזים ואסור להשתמש בהם פעם נוספת.
על אף שבבגדי הכהונה, באבנט, היה שילוב של צמר ופשתן, דבר הכרוך באיסור שעטנז התירה התורה ללובשו.
האבנט היה שזור מארבעה חוטים: אחד מפשתן ושלושה מצמר - אחד צבוע בתכלת, שני צבוע בארגמן והשלישי בתולעת שני.
כמו כן בבגדי הכהן הגדול בחושן ובאפוד, מצווה שיהיה בהם צמר ופשתן יחד.
היתר זה לשעטנז בבגדי כהונה מוגבל לזמן העבודה במקדש, אך שלא בזמן העבודה, הכהנים נדרשו לפשוט את בגדי הכהונה כדי לא לעבור על איסור שעטנז.
שער ניקנור היה במזרח העזרה ומשני צידיו היו שתי לשכות, הימנית הייתה לשכת פנחס המלביש ובה אוחסנו בגדי הכהונה של עשרים וארבע משמרות כהונה.
כאשר הגיע זמנה של המשמרת לבוא ולשרת בקודש, היו הכהנים באים ללשכה ומקבלים מידי הממונה בגדי כהונה לפי מידתם, והוא היה מלבישם ומפשיטם.
לדברי הרמב"ם היה הממונה גם אחראי על הכנת הבגדים ואריגתם.
כרונולוגיה מסורתית של בגדי הכהונה
תהליכים שונים שפקדו את עם ישראל ואת בית המקדש באו לידי ביטוי גם ביחס לבגדי הכהונה, בכמה נקודות ציון בהיסטוריה:
דוד המלך, בהיותו בורח מפני שאול המלך, לקח עמו את האפוד כדי להיעזר בו בשאלה באורים ותומים במקרה הצורך.
לדעת חז"ל בתלמוד, לבש המלך אחשוורוש את בגדי הכהן הגדול, כאות לשליטתו על עם ישראל והעולם כולו.
עם שיבת ציון לאחר גלות בבל, בעקבות הכרזת כורש, הביאו עולי בבל מאות בגדי כהונה.
בשמחת בית השואבה, העמידו בעזרת הנשים מנורות זהב גבוהות, ובראשם ארבעה ספלים מלאים שמן.
הפתילות למנורות הוכנו מהמכנסיים הבלויים של הכהנים ומאבנטיהם שהתבלו.
אמנם אסור ליהנות מבגדי הכהונה, פרט ללבישתם על ידי כהן הדיוט, אבל שימוש זה הותר, משום ששמחה זאת נחשבת כחלק מעבודת המקדש.
בימי שלטון הנציבים הרומים בשלהי ימי בית המקדש השני, הוחזקו בגדי הכהן הגדול כבני ערובה בידי הרומאים, ושוחררו רק בימי שבת ומועד.
עם חורבן הבית, נלקחו בגדי הכהונה לשלל על ידי הרומאים.
כמה עשרות שנים לאחר מכן, ראה התנא רבי אלעזר בן רבי יוסי את הציץ ברומא.
מכון המקדש, העוסק בהכנות לבניין בית המקדש השלישי וחידוש עבודת הקרבנות, מכין לשם כך בגדי כהונה.
הכנת הבגדים מצריכה מחקר הלכתי־מדעי מסועף על המפרט ההלכתי הנדרש: צורת השזירה החוטים המדויקת ואריגתם, האופן בו שולבו חוטי הצמר הצבועים בפשתן הלבן, זיהוי אבני החושן, האפשרות להכנה תעשייתית במקום השיטה הידנית שנהגה בימים עברו, ועוד.
קושי מיוחד קיים בזיהוי צבעי התכלת, הארגמן ותולעת השני ובהשגתם, והמכון עומד בקשר עם מומחים בתחום זה.
כיום מוכנים במכון המקדש כל הבגדים הנדרשים, לכהן הדיוט ולכהן גדול.
עם זאת, לצורך הפעלת בית מקדש המתפקד באופן מלא נדרשים מאות או אף אלפי סטים של בגדי כהונה.
מכון המקדש יזם, אפוא, פנייה לכהנים לרכוש לעצמם בגדי כהונה, תפורים על פי מידתם, ועד כה נענו ליוזמה עשרות כהנים.
בגדי המלך הוא מחזה מקורי מאת נסים אלוני.
המחזה נכתב בשנת 1961 כסאטירה מז'אנר "מחזות המלוכה" של נסים אלוני.
ניתן לפרש את המחזה כהמשך אקטואלי לאגדת הילדים "בגדי המלך החדשים" (הנס כריסטיאן אנדרסן).
המחזה בנוי משלוש מערכות: סתיו, חורף, אביב, כאשר כל אחת מהן מחולקת לתמונות.
נקודת הפתיחה של המערכה הראשונה היא סופו של סיפור הילדים המקורי.
בתמונה הראשונה מאזינים ראש הממשלה זום ועוזרו סזארו לצעקות הרמות של מורד הקורא: "המלך הוא עירום!".
בהמשך מתברר לצופים כי ראש הממשלה עצמו שיתף פעולה עם מורד מארגון המחתרת וביקש ממנו להופיע בפומבי כשהוא צועק "המלך עירום!".
להפתעת המלך, המורד לא נמנה עם ארגון המחתרת כפי שסבר תחילה, אלא מדובר במשורר העונה לשם הקטור אשר החליט על דעת עצמו לזעוק את האמת הפשוטה כאשר נוכח כי המלך אכן עירום.
למרות הבלבול, מנצל ראש הממשלה את האירוע ומאלץ את הקטור להציג את עצמו כנציג של ארגון המחתרת.
להקטור שני חברים: דמפוני ומארי איתה הוא שואף לקיים קשר רומנטי.
בסוף הסתיו מסתבר כי מאחורי הקלעים פועלים צמד החייטים טורנו וקורבו אשר הגיעו מארץ רחוקה.
צמד החייטים זוכים להערצה גדולה של העם והמלך ומטילים אימה על ראש הממשלה.
במערכה זו מופעל לחץ על הקטור לשאת את בת המלך, לוסי לאישה כאות מחווה של רצון טוב וחרטה.
אולם הקטור דוחה זאת על הסף.
בהמשך מוזמן הקטור לתוכנית אירוח בה הוא צועק שוב "המלך הוא עירום!
כולכם עירומים!" (ניתן צו לכל בעלי המשרות הגבוהות "להתלבש" בבגדי המלך).
האירוע הזה משמח מאוד את ראש הממשלה המייחל לנפילת המלך עד בוא האביב.
המלך נעשה חולה מאחר שלא לבש כסות ממשית על גופו במהלך כל ימות החורף.
הקטור הוא המועמד לרשת את כס המלוכה לאחר שנשא לבסוף לאישה את בת המלך.
הוא זונח את ערכי המוסר שלו ותום ליבו ומשתכר מהכוח שבשררה.
המחזה מסתיים באופן טרגי כאשר הקטור הורג את מארי, אהובתו לשעבר כיוון שמרדה במלכותו.
שלוש המערכות מקוריינות על ידי שדר הרדיו בובו פורטונה ושתי זונות בשם מרתה וטרזה.
1961 - הועלה המחזה לראשונה בהשתתפות אבנר חזקיהו בתפקיד המלך.
1992 - הועלה המחזה שנית בעיבוד מחודש של מיקי גורביץ' ודורי פרנס.
2004 - הועלה המחזה בשלישית כקופרודוקציה בתיאטראות החאן והבימה.
בגדי המלך החדשים (בדנית: Keiserens Nye Klæder, "בגדיו החדשים של הקיסר") היא מעשייה קצרה מאת הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן משנת 1837. הסיפור מהווה אלגוריה נוקבת על תהליכים חברתיים הגורמים ליחיד להיגרר אחר הכלל במחיר האמת.
בגדי המלך החדשים הפך לביטוי שמסמל אשליה או הונאה עצמית.
הסיפור מספר על שני נוכלים המגיעים לעיר הבירה של מלך שמבזבז כסף וזמן רב על בגדים וכל זאת על חשבון ענייני המדינה.
כשהם מתחזים לאורגים, הם מציעים למלך שיספקו לו בגדים מפוארים מיוחדים, כאלו שאינם נראים לאנשים טיפשים או חסרי יכולת.
המלך שוכר אותם, והם מקימים נולים ומתחילים "לעבוד".
רצף של פקידים ואף המלך עצמו מבקרים אותם כדי לבדוק את התקדמותם.
כל אחד מהמבקרים רואה שהנולים ריקים אך מעמיד פנים שהוא אכן רואה את החוטים כדי להימנע מלהיחשב כטיפש.
לבסוף, האורגים מדווחים למלך כי מלאכת האריגה תמה והחליפה מוכנה.
המלך מגיע והנוכלים כביכול מלבישים את המלך בחליפה החדשה בפנטומימה.
המלך, שאינו חש לבוש בבגדים אך בטוח כי כל הסובבים רואים אותם ויוצא לדרך בתהלוכה בפני כל העיר.
תושבי העיר מבחינים שהמלך לא לבוש אך לא רוצים להיראות חסרי יכולת או טיפשים ומעמידים פנים שהחליפה החדשה מרשימה אותם.
במהלך התהלוכה ילד אחד מתפרץ וצועק "המלך הוא עירום!" ואז, מבינים כל האנשים כי המלך והממלכה כולה הולכה שולל על ידי שני הנוכלים.
הסיפור ממחיש את תופעת אחידות הדעים והקונפורמיות אשר אין איש מוכן להפר במחיר האמת, וכן מצב של לחץ חברתי הגורם לאנשים לנהוג הפוך מדעת לבם מחשש להיראות מטופשים או חריגים.
בדרכו האלגורית מעודד הסיפור חשיבה מקורית ואמירת האמת גם אם היא אינה נוחה לשמיעה.
שיאו של הספר בצעקתו של הילד "המלך הוא עירום" החושפת את המציאות אשר כולם מתכחשים לה.
ביטוי זה הפך למטבע לשון שגור המביע חשיפת שקר מוסכם והבטחה שאין לה כיסוי, במיוחד כאלה הבאים מפיהם של אנשים רמי מעלה.
העובדה שילד קטן מצביע על ערוותו של המלך, מביעה את התמימות והיושר של ילדים קטנים שעדיין אין בהם פחד מפני אמירת אמת.
כך לדוגמה בשירו הביקורתי על החטטנות העיתונאית, "עיתונאי קטן", כותב ושר אריק איינשטיין: "המלך הוא עירום וכולנו ילדים שרואים לו את הטוסיק שותקים ולא קמים".
כמו כן, גם בשירם של הראפר "טונה" (איתי זבולון) ושלום חנוך "הטוב הרע ואחותך" יש אזכור למשפט זה: "המלך הוא עירום גם בדצמבר עד אז אין לי מה לאכול".
וכן בשיר "צדיק בסדום" של הראפר דודא (יובל ניסנוב) ששר בפזמון "המלך הוא עירום, המלך הוא עירום, אין צדיק בסדום פה, אין צדיק בסדום"
וכן בשיר של חנן בן ארי - ויקיפדיה מופיע האזכור "והמלך הוא עירום תמחקו את כל מה שידעתם עלי עד היום"
מקורותיו של הסיפור אינם ידועים, אך נטען כי הכותב המקורי של הסיפור הוא דון חואן מנואל שכתב את הסיפור עוד במאה ה-12.
הסיפור תורגם לעברית לראשונה על ידי דוד פרישמן.
ומאוחר יותר על ידי אוריאל אופק.
בהשראת הסיפור, כתב נסים אלוני את המחזה "בגדי המלך", שהועלה בהבימה ב-1961, ובגרסה מקוצרת ב-2004.
בשנת 1999 עלה בישראל מחזמר מקורי המבוסס על הסיפור "בגדי המלך החדשים" בו שיחקו חנן גולדבלט, ואדם.
בשנת 2007 עלה בישראל מחזמר מקורי המבוסס על הסיפור "בגדי המלך החדשים" בו שיחקו זאב רווח, צחי נוי וסופי צדקה.
גרסאות מקוריות נוספות עלו בישראל גם על ידי "התיאטרון שלנו" בו איתי שגב/יגאל מזרחי, גלעד קלטר, עודד יחזקאל, יעל ארצי ומורן ליאני שיחקו החל מ-2003. ההצגה עלתה מאז עם שינוי רב בשחקנים.
בחנוכה 2013 עלה מחזמר נוסף על ידי תיאטרון "נדנדה" בכיכובם של אבי גרייניק, לירית בלבן, ערן בן זאב, עידן גיל, עידן שלו בהיותו בן 12 ועוד.
כמו כן יצא ספר בשם "בגדי המלך החדשים כפי שסופר על ידי עשרים ושלושה סלבריטאים", שהציג את הסיפור מנקודות מבט של דמויות שונות שכל אחת מהן נכתבה על ידי ידוען אחר.
בין הידוענים: נייתן ליין, מדונה וג'ף גולדבלום.
דני קיי שר על "בגדי המלך החדשים" בסרט "הנס כריסטיאן אנדרסן" (1952).
הסיפור נכלל כפרק בסדרת הטלוויזיה הדנית "אגדות אנדרסן" ששודרה גם בישראל.
הסיפור נכלל כפרק בסדרת הטלוויזיה "עולמו המופלא של אוגוסטוס אגדתי" ובה כיכבו ארז בן הרוש, דורי טפר, איתי שגב ונמרוד רשף ששודרה בערוץ הילדים.
בגט (מצרפתית: Baguette, "מקל קטן", מכונה גם לחם צרפתי) הוא לחם צר וארוך בעל קרום פריך מאוד.
בגט סטנדרטי הוא ברוחב 5–6 ס"מ, בגובה 3–4 ס"מ ואילו אורכו עשוי להגיע עד כדי מטר שלם.
בישראל נמכרים בגטים במרבית המרכולים והמאפיות.
בגטים קצרים משמשים להכנת כריכים.
בישראל מכנים אותם לפעמים "חצי בגט" והם נמכרים בדוכני מזון מהיר עם מילויים שונים.
בצרפת מורחים על פרוסות בגט פטה או גבינות.
בארוחת בוקר קונטיננטלית בצרפת מורחים ריבה על פרוסות בגט ומטבילים אותן בקערת קפה או שוקו חם.
פרוסות בגט חתוכות באלכסון משמשות, בשל צורתן היפה וגודלן הקומפקטי, כבסיס למתאבנים של כריכונים פתוחים מעוצבים.
פרוסות בגט משמשות גם לקליית צנימים, למשל כליווי לסלט ירוק או מרק בצל.
הבגט הוא תולדה של לחם שפותח בווינה באמצע המאה ה-19, כאשר הוכנסו לראשונה לשימוש תנורי הקיטור, שאיפשרו את אפיית הקרום הפריך עם התוך הלבן המחורר, המאפיינים את הבגט גם כיום.
החל מאוקטובר 1920 נמנע מהאופים הווינאים על פי חוק לעבוד לפני 4:00 בבוקר, כך שלא היה להם מספיק זמן לאפות את הלחם המסורתי, העגול לעיתים, עד שעת ארוחת הבוקר.
הבגט הצנום פתר את הבעיה, בהיותו מהיר יותר להכנה ולאפייה.
אגדה אורבנית (שהופרכה) לגבי מקור הבגט מייחסת את המצאתו לצבא נפוליאון במהלך מלחמת רוסיה-צרפת בשנת 1812. ייתכן שהאגדה נוצרה בתעשיית הפרסום הניו יורקית.
לפי אגדה זו, החיילים הצטוו לקחת עימם בגדים נוספים בשל הקור הרוסי וכך נשאר פחות מקום לכיכרות לחם, ולכן אפו לחם ארוך שניתן לאחסנו בשרוולי מכנסיהם.
האגדה מופרכת בין השאר משום שידוע שלצבא נפוליאון היו יחידות אפייה ניידות, כך שלא סביר שכל חייל היה צריך לדאוג ללחם עבור עצמו.
בנוסף, מראה מדי החיילים, בעלי המכנסיים הצרים ששוליהם טמונים במגפיים, די בו כדי להפריך את האגדה אודות מקום פנוי להטמנת בגט.
בשנת 2022 הכיר ארגון אונסק"ו בידע להכנת הבגט כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
הבגט מזוהה עם צרפתים פעמים רבות, לעיתים כסטריאוטיפ.
בגטלה ללא טונליות S.216a ברשימת סירל, היא יצירה לפסנתר סולו שחיבר פרנץ ליסט בשנת 1885.
הגם שהיצירה מבטאת חריגה מהטונליות היא נחשבת על פי רוב לחיזוי הכיוון של אמנות המוזיקה ולא כחלק מהתנועה האטונלית.
על פי מספר מבקרי מוזיקה, ראוי לראות בבגטלה את הואלס החמישי בסדרת "ואלס מפיסטו".
בגידה היא מעילה באמון ביחסים שבהם מתקיים אמון בין בני אדם, כלומר עשיית מעשה הנוגד את האמון שניתן בעושהו.
המעילה באמון עשויה להיות הפרה של סעיף מפורש בחוזה שבין הצדדים, הפרה של תנאי מכללא בחוזה כזה, או פגיעה ביחסי אמון שאינם יחסים חוזיים.
דוגמה: חבר בחבורת עבריינים, המסגיר את חבריו למשטרה, ייחשב כבוגד בהם.
בוגד נודע, ששמו הפך לסמל לבגידה, הוא יהודה איש קריות, שהיה אחד משנים עשר השליחים המוזכרים בברית החדשה, ולפי הכתבים הנוצריים, בגד בישו ומסר אותו לידי השלטונות הרומאיים.
לשאלת מיקום הגבול שבין בגידה לצייתנות, אין תשובה קטגורית.
כך למשל, תלמיד בכיתה שדיווח למורה כי אחד מחבריו העתיק בבחינה, ייחשב לבוגד בעיני חבריו, ואולי אף בעיני כל הכיתה, ואילו המורה עשוי לשבחו על אומץ הלב להסגיר את ה"עבריין" ולהילחם על אכיפת החוקים והתקנות.
יחס מחמיר במיוחד ניתן לבגידה של אדם במדינתו, באמצעות סיועו לאויב במאבקו כנגד המדינה, בימי מלחמה או בעת עימות קשה בימי שלום (כדוגמת המלחמה הקרה), או בעת סכסוך מזוין ופעולות איבה שאינם בגדר מלחמה מלאה.
על בגידה כזו חל לעיתים עונש מוות (גם בישראל, בסעיפים 97–99 של חוק העונשין ובסעיף 43 של חוק השיפוט הצבאי).
בגידה במסגרת מערכת יחסים זוגית
לתשומת לב מיוחדת זוכה בגידה הנערכת במסגרת מערכת יחסים זוגית, שבה מצפים שני בני הזוג זה מזה לנאמנות, כלומר לא לקיים יחסים מקבילים עם בן זוג אחר.
כאשר בני הזוג נשואים זה לזה, בגידה קרויה ניאוף, היא מהווה הפרה של חוזה הנישואים, ונחשבת לחטא חמור, עד כדי כך שבדתות שונות ואף בקודקסי חוקים קדומים עונשה מוות.
ניאוף לא יהווה בגידה אם נעשה בהסכמת בן הזוג, אך עדיין ייחשב לחטא דתי.
בפואמה "הקומדיה האלוהית" שכתב דנטה אליגיירי בתחילת המאה ה-14, ונחשבת לפואמה השירית הגדולה ביותר בספרות האיטלקית, נחשבת הבגידה לחטא חמור ביותר.
בגיהנום, המתואר ביצירה זו, נמצאים הבוגדים במעגל התשיעי, המחולק לארבעה אזורים:
האזור הראשון קרוי "קינה" (Caina) על שם קין, ובו מוחזקים הבוגדים בקרוביהם כשהם קפואים עד גובה המותניים.
האזור השני נקרא "אנטנורה" (Antenora), ובו נמצאים הבוגדים בעירם או בארצם כשהם קפואים עד גובה הכתפיים.
האזור השלישי הוא "טולומאה" (Tolomea), באזור זה קפואים הבוגדים באורחיהם כשהם שקועים בקרח עד עיניהם.
האזור הרביעי "יהודקה" (Giudecca), הוא המקום אליו נשלחים החוטאים הגדולים ביותר, הבוגדים באדוניהם, הם מוחזקים לנצח נצחים כשכל גופם שקוע במים הקפואים.
במרכז האזור, שקוע עד מותניו בקרח לכוד השטן.
דנטה מתאר את השטן כבעל שלושה ראשים (כניגוד לשילוש הקדוש), והוא אוכל לנצח את גופם של הבוגדים הנוראים ביותר ברוטוס וקסיוס שבגדו ביוליוס קיסר ואת ראשו של יהודה איש קריות.
בגדי פרווה הם חלקי ביגוד העשויים בחלקם או ברובם מפרוות בעלי חיים.
הבגדים העיקריים המיוצרים מפרווה הם מעילים, צעיפים וכובעים.
במקומות רבים נתפסים בגדי פרווה כסמל סטטוס יוקרתי.
עם זאת, בתקופה האחרונה רבים דוחים את השימוש בבגדי פרווה מטעמי זכויות בעלי חיים ואתיקה.
השימוש בביגוד מפרוות חיות עתיק מאוד.
אף שאין הסכמה על תארוך מדויק לתחילת השימוש בפרוות כאמצעי ביגוד, שימוש כזה החל עם ההומינואידים עם נדידתם מיבשת אפריקה ליבשות אחרות, וידוע על ציד לשם שימוש בבגדי פרווה הן אצל האדם הניאנדרתלי והן אצל האדם הנבון.
במאה ה-19 החלה להיווצר תעשיית הפרוות, שבמסגרתה מגדלים ומרבים בעלי חיים בחוות אך ורק למטרות ביגוד.
השינויים בשימוש בפרוות בקרב מותגי על
בשנים האחרונות, בשל הביקורת העזה בנושא שימוש בבגדי פרווה, קיימת עלייה בשימוש בפרוות מלאכותיות, כלומר חומר סינתטי הדומה בתכונותיו לבדי פרווה, והולכת ומתרחבת מגמה עולמית של נטישת פרוות אמיתיות בתעשיית האופנה.
מותגי על רבים כמו גוצ'י, מייקל קורס, ברברי, ורסצ'ה, קואץ', ג'ימי צ'ו, DKNY, שאנל ועוד הודיעו על הפסקת השימוש בפרווה אמיתית, לעיתים גם בעורות אקזוטיים.
לדברי מעצבים, ההחלטה נובעת משיקולים אתיים, לחץ ציבורי ויכולת טכנולוגית גבוהה ליצור תחליפים איכותיים.
לצד המותגים שהפסיקו לחלוטין, ישנם מותגים כמו פנדי שפועלים לשמר את השימוש בפרווה מסיבות היסטוריות וזהות מותגית.
המעבר לפרווה סינתטית מיוחס גם לשינויים חברתיים, ובעיקר להשפעת דור המילניום ופעילות ברשתות החברתיות.
מחקרים מצביעים על כך שצרכנים צעירים תופסים שימוש בפרווה כאקט אלים וחסר רלוונטיות.
הירידה בביקוש לפרוות אמיתיות בישראל
בעוד שבמדינות רבות בעולם פרווה אמיתית עדיין נתפסת כסמל סטטוס יוקרתי, בישראל המגמה הפוכה, ורוב מותגי האופנה נמנעים משימוש בפרוות אמיתיות בעקבות לחץ ציבורי והתנגדות ארגוני זכויות בעלי חיים.
אחת הסיבות המרכזיות להיעדר פרוות אמיתיות בישראל היא ההשפעה של מחאות צרכניות, כמו זו שהתקיימה בשנת 2005 נגד חברת קסטרו, שבעקבותיה הפסיקה החברה להשתמש בפרוות אמיתיות.
נוסף על ההיבטים האתיים והמחאות הציבוריות, האקלים החם בישראל מגביל את השימוש בפרוות אמיתיות.
לאור השיפור באיכות תחליפי הפרווה והמחיר הגבוה של פרוות טבעיות, אשר הפכו למוצר נדיר ויקר, חלה ירידה בביקוש לפרוות אמיתיות.
הצעת חוק להגבלת יבוא פרוות ותקנות להגבלת מסחר בפרוות
בשנת 2009 עברה בקריאה ראשונה בכנסת הצעת חוק על איסור יבוא פרוות של כלבים וחתולים לישראל.
חברת הכנסת רונית תירוש הגישה את הצעת החוק, ובנוסף היא ביקשה לאסור גם יבוא פרוות של ארנבים.
בקשה זו עוררה מהומה גדולה מכיוון שחבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס טען כי השטריימלים שחובשים אנשי המגזר החרדי עשויים מפרווה של ארנבים, ושהם לא יהיו מוכנים להתפשר על חלק זה של לבושם.
לבסוף הוחלט כי רק פרוות חתולים וכלבים הן אלו שיאסרו, בעוד שפרוות הארנבים עדיין תהיה מותרת לייבוא.
בהמשך הצעת החוק נגנזה בגלל פעילות של לוביסטים שמומנו על ידי תעשיית הפרוות העולמית.
בדצמבר 2021 נכנס לתוקף תיקון לתקנות להגנת חיית הבר.
מטרת התקנות היא להגן על בעלי החיים, והן כוללות איסור על סחר בפרוות חיות בר.
עם זאת, השימוש בפרווה יתאפשר במקרים חריגים כגון לצורכי מחקר מדעי, מטרות דת, חינוך והוראה, וכן לצורך יבוא או יצוא אישי של פריטים שהועברו בירושה.
שימושים אלה יתבצעו רק באישור רשות הטבע והגנים.
ישראל הפכה למדינה הראשונה בעולם שאוסרת על סחר בפרוות חיות בר, צעד שנמצא במרכז מאבק ארוך של ארגוני זכויות בעלי חיים בישראל.
החלטה זו זכתה לתמיכה רחבה מצד הציבור ופעילים לזכויות בעלי חיים, והיא נחשבת לציון דרך במאבק נגד תעשיית הפרוות האכזרית, גם ברמה הבין-לאומית.
במסגרת מערכת יחסים זוגית יש לרוב ציפייה לבלעדיות, כלומר לא לקיים יחסי מין או קשר רומנטי עם בן זוג אחר.
כאשר ציפייה זו מופרת בצורה חד-צדדית ומתקיימים יחסים מחוץ לזוגיות ללא ידיעה או הסכמה של בן הזוג, מכונה פעילות זו בגידה.
כאשר בני הזוג נשואים זה לזה, ומתרחשים יחסי מין מחוץ לנישואים, נקראת פעילות זו "ניאוף".
ניאוף קיים בכל תרבויות האדם והוא לא נחשב לעבירה פלילית במדינות דמוקרטיות, אך עלול לעיתים להיחשב (במושגים דתיים) לסוג של חטא.
יחסי מין מחוץ לנישואים נחשבים בארצות ובתרבויות רבות להפרה של חוזה הנישואים, ולחטא חמור בדתות שונות, עד כדי כך שבקודקסי חוקים קדומים עונשה של עבירה זו הייתה לעיתים מוות.
ברוב הדתות זו הייתה בעיקר המתה של האישה.
בגידה מתאפיינת בקיום יחסים במובן הפיזי או הרגשי.
בגידה מורכבת לא רק מקיום יחסים מחוץ לקשר, אלא גם ממעילה באמון, שקרים וחוסר נאמנות.
הקביעה האם מעשה מסוים נחשב לבגידה במערכת זוגית נתונה לדיון והתשובות לה שונות בין תרבויות שונות וזמנים שונים, ובהם בין אנשים שונים.
כמו בתחומים אחרים של האתיקה, הטכנולוגיה המודרנית מעלה שאלות חדשות בתחום זה משום שהטכנולוגיה מרחיבה את קשת האפשרויות שעלולות להתפרש כ"בגידה" ואיתן מרחיבה את הדיון בשאלה "מהי בגידה".
כך, למשל, רשת האינטרנט מזמנת הזדמנויות רבות להכרת אנשים חדשים ויצירת קשר "מרוחק" עמם באמצעות צ'אטים, פורומים, רשתות חברתיות ותוכניות מסרים מיידיים שמאפשרים גם יצירת קשרים עם היבט רומנטי.
בהיבט המעשי קשר שכזה יכול לגרום ל:
ירידה בתשומת הלב לזוגיות וירידה בהשקעה בה
הגברת החשיפה למחלות מין ומחלות עור כתוצאה ממגע פיזי
הגברת הסיכויים להריונות ולילדים מחוץ למערכת היחסים
אמצעים שונים ננקטו בתרבויות שונות כדי למנוע בגידה, בפרט במשמעות הפיזית, של קיום יחסי מין.
הגדרת הבגידה כחטא דתי או חברתי, שעליו מוטל עונש כבד.
טקס שנועד לבדוק ולאמת האם התרחשה בגידה.
השחתת איבר המין הנשי: כריתה של חלק מאיבר המין הנשי, כדי למעט את ההנאה המינית אצל האישה הבוגרת ולדכא את הדחף שלה לקיום יחסי מין, במטרה למנוע הנאה כשהיא מקיימת יחסי מין וכך להפחית את הסבירות שתבגוד בבעלה.
חגורת צניעות - התקן הנלבש על גוף האישה ומונע ממנה קיום יחסי מין.
סיפורי אלף לילה ולילה מתבססים על שיטתו (הבדיונית) של מלך הודו וסין, שנהג למצוא לו כלה חדשה בכל לילה, ובכל בוקר, לאחר שבילה את הלילה עם כלתו החדשה, הוציא אותה להורג על מנת שלא תוכל לבגוד בו.
מטבעה, בגידה נעשית תוך הסתרתה מבן הזוג הנבגד (למשל באמצעות שימוש בשירותי Day use).
עם זאת, כאשר מדובר בבגידה מתמשכת (להבדיל מאירוע חד-פעמי) הולך וגדל הקושי להסתירה.
סימנים שונים בהתנהגותו של הבוגד, כגון היעדרות תכופה מהבית או מהעבודה וחוסר עניין ביחסי מין במסגרת הזוגיות, עלולים להחשידו.
לביסוס החשד משתמש לעיתים בן הזוג הנבגד בשירותיו של חוקר פרטי (בפרט כאשר נדרשות הוכחות לבגידה במסגרת משפט גירושין שבא בעקבותיה).
לעיתים סביבתם של בני הזוג יודעת על הבגידה קודם שהנבגד יודע על כך (כפי שמרמז הביטוי "הצמיחה לו קרניים" - הכל רואים את הקרניים מלבד בעל הקרניים עצמו), ומישהו מסביבה זו עלול להעביר מידע זה לבן הזוג הנבגד.
לעיתים בן הזוג הבוגד מתוודה ביוזמתו על בגידתו, למשל כחלק מניסיון לפתוח דף חדש, נקי מסודות ושקרים, ביחסי הזוגיות, או כהסבר לרצונו להביא את יחסי הזוגיות לידי סיום.
סעיף 62(ב) לפקודת הנזיקין קובע כי לעניין עוולת גרם הפרת חוזה, "היחסים הנוצרים על ידי נישואין לא ייחשבו כחוזה".
בהתאם לכך, כאשר אשתו של שמעון בגדה בו עם ראובן, לא יוכל שמעון לתבוע פיצוי מראובן על הנזק שגרם לו מעשה הבגידה שראובן היה שותף לו.
תביעה למתן פיצוי כזה מכוח מרכיב אחר בדיני הנזיקין, עוולת הרשלנות, נדחתה על ידי בית המשפט העליון, תוך שהשופט יצחק עמית ציין:
ההתחייבות בין בני זוג לקבל על עצמם את האיסור של "לא תנאף" היא במישור החברתי-מוסרי-דתי, אך אין לייבאה אל תוך המשפט.
הדין הנזיקי אינו חֶרֶב התלויה מעל מיטת בני הזוג, ועוולת הרשלנות אינה "הנוסע השלישי" הנחבא בין הסדינים, בבחינת נטע זר אשר עלול לפתע להתעורר מתרדמתו ולרמוס את הפינות האינטימיות-רגשיות ביותר של בן אנוש.
דיון בהתרת קשר הנישואים בין בני זוג יהודים מתקיים בבית דין רבני, שבו לבגידת האישה, המתבטאת בקיום יחסי מין עם גבר שאינו בעלה, מיוחס משקל רב - האישה הבוגדת אסורה לבעלה ולבועלה.
העדר כוונת שיתוף - חלוקת רכוש בגירושין
בעניין חלוקת הרכוש בין בני זוג שהתגרשו בעקבות בגידה של אחד מהם מקובל הכלל שאין נענשים למפרע על בגידה על ידי נטילת הזכויות ברכוש המשותף שנצברו טרם הבגידה.
יש לבגידה ערך מהותי בקביעת עילת שיתוף לפי הפסיקה במשפט הישראלי.
במצב שבו זוג מתגרש בעקבות בגידה של אחד מבני הזוג, הצד הנבגד יוכל להוכיח כי הבוגד במעשיו בעצם מראה כי אין לו כוונת שיתוף בקשר.
היעדר של כוונת שיתוף בקשר הזוגי יכולה להוביל את הצד הנבגד לעתור לבית המשפט בהפחתת הזכויות של הבוגד על הרכוש המשותף, וכך לצאת "ברכוש גדול" מהמשפט בעקבות מעשה הבגידה.
בית הדין נימק את החלטתו: "הסתרת הקשר שניהלה האישה מבעלה משמעה למעשה כפיית שיתוף עליו שלא מדעת.
לפני האיש לא היה המידע הרלוונטי שיאפשר לו קבלת החלטה מושכלת, מתוך רצון חופשי, על המשך השיתופיות הרכושית ביניהם במסגרת הנישואין.
התרשמנו כי האיש שלפנינו היה נוהג עם אשתו כמו רוב האנשים בני החברה האזרחית, שלא היו מסכימים להמשיך בחיי שיתוף עם נשותיהם, וכך נשים עם בעליהן, לוּ נודע להם על הפרת אמון של בן הזוג או בת הזוג באופן עקבי ויסודי."
בפסק דין אחר שלל בית הדין הרבני הגדול את זכותה של אישה בבית המגורים של הזוג שרשומה על שם הבעל בלבד, בין היתר בגלל שהבעל טען כעילת גירושים, לאחר כשלושים שנות נישואים, כי אשתו היא "אישה נואפת מזה מספר חודשים".
בדיון נוסף בבג"ץ נפסק שגם במקרה זה מתקיימת הלכת השיתוף, ולפיכך האישה היא בעלת מחצית מבית המגורים של בני הזוג.
הבגידה נמצאת במרכזם של יצירות ספרותיות, סרטי קולנוע וסרטי טלוויזיה רבים מספור.
נושא מרכזי הוא תגובתו של הנבגד:
רצח של הבוגד ולעיתים התאבדות לאחר מכן: ברומן "ים המוות", מאת הסופר הברזילאי ז'ורז' אמאדו, מגלה רופינו כי בת זוגו אזמרלדה בוגדת בו, ולכן הורג אותה ומתאבד.
רצח של הבוגד ובת זוגו: בסרטו של פדרו אלמודובר, "לחזור", האישה הנבגדת מציתה את הצריף שבו שוהים בעלה ומאהבתו, ומביאה למותם.
הבלגה: בספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס", מולי בלום בוגדת בגלוי בבעלה, לאופולד בלום, המבליג על בגידותיה ואינו מגיב.
בלום, למעשה, חושש מבוילאן, מאהבה של אשתו, ועושה כל מאמץ כדי להסתתר מפניו.
הבגידה השגרתית היא בגידה של אחד מבני הזוג בבן הזוג אחר.
בסרטו של פדרו אלמודובר, "קיקה" מוצגת בגידה מעט מורכבת יותר.
קיקה, הבוגדת בבן זוגה עם ניקולס, אביו החורג, מגלה שגם לחברתה הטובה אמפרו רומן עם ניקולס, ושתיהן משוחחות ומגלות שבערב הקודם זנח ניקולס את שתיהן ובילה עם אישה שלישית.
"הוא בוגד בנו, קיקה", אומרת אמפרו.
יחסה של החברה אל הבגידה בתרבות, הוא דו-ערכי ואמביוולנטי.
מצד אחד, הבגידה נחווית כלא מוסרית, פוגעת באושיות החברה, וראויה לגינוי.
מצד שני, היא נחווית באור רומנטי, המאדיר את האהבה ואת המאבק להישרדותה, גם כשהדבר קשה או בלתי אפשרי.
דו ערכיות זו בלטה עם פרסום הרומן "מאדאם בובארי" בצרפת, בשנת 1856. הרומן מתאר, באופן גלוי ואוהד, את חייה של אישה נשואה הבוגדת בבעלה.
עם פרסומו הועמד הסופר גוסטב פלובר לדין על פגיעה במוסר הציבורי, ומשפטו החל בחודש ינואר 1857. מיד לאחר זיכויו במשפט, בחודש פברואר באותה שנה, הפך הספר לרב-מכר.
פזמונו של דן אלמגור, "הביתה חזרי" מציג את הבגידה בסגנון הומוריסטי: האישה הבוגדת אדישה לגורל בעלה, ומעדיפה להמשיך ולרקוד בזרועות אהובה.
הפזמון "בלוז מדרגות הרבנות" (מילים: אמנון דנקנר, מוזיקה: יובל דור) בביצועה של שלומית אהרון מתאר את רגשותיה של פילגש נואשת של גבר נשוי הדורשת שיתבע גט מאשתו.
פזמון על רקע דומה הוא "שבתות וחגים" (מילים: יעקב רוטבליט, לחן ושירה: יהודית רביץ) על פילגש המודעת עד כאב לקן המשפחתי החם שהקים מאהבה הנשוי שלא יהיה לה חלק בו לעולם.
בגידה נחשבת כחלק מפרטיותו של אדם, ובדרך כלל אינה נחשפת לציבור, גם כאשר מקורביו של האדם יודעים על כך.
עם זאת, בנסיבות מסוימות בגידה של אישיות ציבורית זוכה לפרסום רב.
נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, היה נשוי לדניאל גוז משנת 1944, ונולדו להם שני ילדים.
לאורך כל תקופת נשיאותו נשמר קשר של שתיקה ביחס לפרשיות האהבים הרבות שלו.
בשנת 1974 נולדה לו בת מחוץ לנישואים בשם מזארין פינז'ו.
ג'ון פיצג'רלד קנדי שהיה נשוי לג'קלין קנדי-אונאסיס, בעודו נשיא ארצות הברית ניהל רומן עם מרילין מונרו.
פרשת הקלטת הלוהטת: פרשה בה טען בנימין נתניהו, במהלך מסע בחירות לראשות הליכוד בשנת 1993, שבו התמודד נתניהו מול דוד לוי, בני בגין ומשה קצב, כי גורמים בליכוד מנסים לסחוט אותו באיומים.
נתניהו הכריז בהופעה דרמטית בטלוויזיה, בשעת צפיית שיא במהדורת "מבט" כי קיבל איומים מ"אדם אחד, מוקף בחבורה של פושעים לא גדולה", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם נתניהו כשהוא מקיים יחסי מין עם אישה שאיננה אשתו.
פרשת מוניקה לווינסקי: פרשה שאירעה בתקופת כהונתו השנייה של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית.
במהלך פרשה זו הואשם קלינטון בקיום קשר מיני עם מתמחה צעירה בת 22 בשם מוניקה לווינסקי.
החדשות על היחסים, והחקירה שבאה בעקבות זאת, הובילה למהלך של בית הנבחרים בעל הרוב הרפובליקני להדחתו של ביל קלינטון ב-1998, ובסופו של דבר זוכה קלינטון מאשמת עדות שקר ושיבוש הליכי משפט על ידי הסנאט.
הגברת הראשונה, הילרי קלינטון, תמכה רשמית בבעלה לאורך כל הפרשה.
בתחילת 2009 התפרסמו ידיעות על הוללות מינית של ראש ממשלת איטליה, סילביו ברלוסקוני.
בעקבות פרסומים אלה הודיעה אשתו, ורוניקה לאריו, על כוונתה להתגרש ממנו.
בנובמבר 2012 התפטר דייוויד פטראוס ממשרת ראש ה-CIA על רקע רומן מחוץ לנישואים, האסור על בכירים בשירותי המודיעין של ארצות הברית מחשש שייסחטו.
בגדי מעצבים הוא ביגוד המתויג בשמם של מעצבי אופנה נודעים.
לרוב, ה"מעצב" אשר שמו מופיע על התווית של הבגד יהיה:
מעצב על אירופי, כגון, שאנל, כריסטיאן דיור איב סן לורן ופראדה.
מותג של מוצרי בית אירופאים יוקרתיים כגון גוצ'י לואי ויטון ועוד.
מותג ביגוד ספורט אמריקאי כגון קלווין קליין, דונה קארן וראלף לורן.
המונח "בגדי מעצבים", לרוב איננו מתייחס לביגוד יוקרתי שהוכן והותאם באופן אישי על ידי מעצבי על אלא לבגדים אשר נמכרים בשיווק המוני ואשר נושאים את שמם של מעצבי העל בשל הסכם רישוי בין המעצב ליצרנית הבגד.
הסכמים אלה מאפשרים ליצרני פריטי הלבשה למכור את תוצרתם במחיר גבוה והם מספקים למעצב מקור הכנסה נוסף.
איכות הבגדים והדמיון (או היעדר הדמיון) לסגנון הביגוד של המעצב יכולים להשתנות במידה ניכרת בהתאם ליצרנית הביגוד המחזיקה ברישיון על המותג ובהתאם לתנאי ההסכם עם המעצב.
חלק מן ההסכמים הללו עשויים לכלול הגבלות על מספר הסגנונות השונים של הבגדים אשר יופקו, או סעיף אשר מעניק למעצב את היכולת להטיל וטו על עיצובים אשר לא מוצאים חן בעיניו.
מתן רישוי לשימוש בשמות מעצבי אופנה הפך למנהג נפוץ בתעשיית האופנה העולמית החל משנות ה-70 של המאה ה-20.
בנוסף לבגדים עצמם, מתלווה לבגדי המעצבים קו אבזרים (אקססוריס) ואבזרים הנושאים אף הם את חתימתו של המעצב.
בגדי המעצבים בישראל נושאים שמות של מעצבים ישראלים ומותאמים לתרבות המקומית, לצו האופנה ולטעם הקהל הישראלי.
בגדי המעצבים המקומיים צברו פופולריות רבה במיוחד בתעשיית האופנה הישראלית במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 והפכו לענף בפני עצמו בתחום האופנה.
ביטוי להצלחה הניכרת של בגדי מעצבים בישראל הם מרכזי האופנה וחנויות הבגדים הרבים שהוקמו במהלך עשור זה במרכזי הקניות השונים בכל רחבי ישראל.
על אף שבגדי המעצבים המעוצבים בישראל מושפעים לרוב מהמגמות העולמיות, הם מותאמים לרוב לתרבות המקומית ובחירת הבדים של הבגדים נעשית לפי מזג האוויר בעונה.
ד"ר ענת הלמן מלמדת בחוג להיסטוריה של עם ישראל ויהדות זמננו ובתוכנית ללימודי תרבות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ספרה הקודם: אור וים הקיפוה: תרבות תל אביבית בתקופת המנדט, זכה בפרס מרדכי איש-שלום מטעם יד יצחק בן-צבי ובפרס יונתן שפירא מטעם האיגוד ללימודי ישראל.
הספר חוקר את התרבות הישראלית במדינת ישראל הצעירה החל מהקמתה ומסוף מלחמת העצמאות בשנת 1949 ועד למבצע קדש בשנת 1956. המחקר נעשה דרך הפריזמה של האופנה וסקירתו מכסה את מרבית את מכלול החיים היהודיים שבמדינת ישראל.
הספר עושה הבחנה בין ביגוד - ה"מצביע על הפן הכללי, המקיף והטכני של כיסוי הגוף, האופנה קשורה לנורמות חברתיות ולפן האסתטי והסגנוני".
לבין אופנה שבה "שינוי סגנוני מהיר ותמידי הוא עקרון המפתח של האופנה, והוא המבדילה מדפוסי לבוש אחרים".
הלמן מצביעה על שני אבות טיפוס לביגוד בתקופה הנדונה, אחד הוא ה"הדגם הפשוט", אותו היא מזהה עם הצברים, כיורשו של הדגם החלוצי.
זו "'אופנת-נגד' שהביעה את הערכים הממלכתיים ההגמוניים של פשטות, שוויון, עבודה והתיישבות".
פריטי הלבוש המוכרים מדגם זה הם בגדי החאקי, סנדלים תנ"כיים, כובע טמבל וכובע גרב, ולעיתים כאפייה על צוואר צורת ביגוד שהספר מגדיר כמדים.
לתתי קבוצות של ביגוד זה מוקדשים פרקים מפורטים אשר כוללים דיון בדרך הלבוש בקיבוצים והבגדים שאפיינו את מדיניות הקיצוב.
אל מול הדגם הפשוט מציב המחקר את "הדגם המהוגן".
שניסה לחקות את האופנה העירונית המערבית, דגם זה שהתחיל מעמדת נחיתות מול הביגוד הפועלי-חלוצי הפך למוביל הטון במקביל לתזוזה הפוליטית והחברתית בכל מישורי החיים בחברה הישראלית.
הדגם המהוגן הוא המוצא והביטוי של התשוקה להדגשת האינדיבידואלי.
עם התהפכות המאזניים נותר הדגם הפשוט ב"שמורות טבע" של תנועות הנוער וצה"ל.
המחקר משתמש להדגשת ממצאיו בכמאה ושמונים צילומים וקריקטורות מהתקופה הנדונה, כתבות בעיתונים ובמגזינים ולצידם כרזות, גלויות ופרסומות המשקפות את המגמות והלכי הרוח בשוק האופנה העברי ובהשתקפות - בכלכלה בשפה ובהשקפת העולם.
דרך מקרה החקר הישראלי, דן הספר בתופעת הביגוד בכללה: בהבדלים בין ביגוד לאופנה, בחלקו של הלבוש ביצירת הגמוניה, ביחסים שבין אופנה ובין אופנות-נגד, בהשפעות מן העולם הגדול, ובדרכים שבהן מסמן הביגוד שייכות מגדרית, חברתית, מקצועית, דתית ואתנית, לאומית וקוסמופוליטית.
ענת הלמן, בגדי הארץ החדשה: מדינת ישראל הצעירה בראי הלבוש והאופנה, מרכז זלמן שזר, ירושלים, 2012.
בֶגוֹנִיָה (שם מדעי: Begonia) הוא סוג המונה כמעט 1500 מינים של צמחים פורחים רב שנתיים ממשפחת הבגוניים.
הבֶגוֹנִיָה כוללת צמחים יבשתיים ולפעמים אפיפיטים הנפוצים בעיקר באקלים לח טרופי וסובטרופי, מקורה הוא בדרום ובמרכז אמריקה, אפריקה ודרום אסיה.
הצמחים הם דו-פסיגיים בעלי פקעת עם פרחים זכריים ונקביים הפורחים בנפרד על אותו הצמח, ברוב המינים הפירות הם כמוסה המכילה זרעים רבים.
העלים לעיתים קרובות גדולים עם עיטורים בצורות שונות, חלק גדול מהם מנומרים, הם בדרך כלל סימטריים.
למינים השונים של הבגוניות יש דרישות תרבותיות שונות, אך רוב המינים מגיעים מאזורים טרופיים ולכן הם ובני הכלאיים שלהם דורשים טמפרטורות חמות.
רוב הצמחים ברורים דורשים הרבה אור אך לא שורדים בשמש מלאה.
באופן כללי, בגוניות דורשות אדמה מנוקזת היטב רטובה כל זמן.
בגוניות רבות תגדלנה וכל ימות שנה, פרט לפרח בגוניות בולבוסים.
את רוב הבגוניות ניתן לגדל בחוץ בכל ימות השנה, אבל באקלים מתון בגוניות יגדלו רק כצמחי בית או חממה.
העלים מסורגים, בעלי פטוטרת; טרפי העלים יכולים להיות דמויי ביצה, או לחלופין, מחודדים בראשם, מעוגלים או דמויי תריס, תמימי שוליים, משוננים או מפורצים.
הפרחים הם חד-מיניים (או זכר או נקבה, לא שילוב של שניהם), ערוכים בצרורות בתפרחת מסוימת, הפרחים האבקניים (הזכריים) לצד העליינים (הנקביים), לעיתים באותו הצרור.
העטיף (חלקו החיצוני של הפרח) כותרתי, בגוונים של ורוד, אדום, צהוב או לבן.
עלי העטיף מפורדים: בפרחים האבקניים יש עלי עטיף קטנים ו-2 גדולים יותר, ובפרחים העלייניים יש 2 - 5 עלי עטיף שווים בגודלם.
האבקנים מרובים, חופשיים או מאוחים בבסיסיהם.
השחלה תחתית ויש לה 3 עמודי עלי.
פרי הוא הלקט רב זרעי, ובדרך כלל הוא צבעוני.
הריבוי נעשה באמצעות זרעים, ייחורים, ייחורי גבעול או ייחורי עלה, וכן באמצעות פקעות - במינים המתאימים.
הגידול של מיני הבגוניה דורש בקיאות הן בטיב הקרקע, החייבת להיות לחה ועשירה בדרך כלל, והן בדרך הטיפול בקבוצות של מינים שונים.
הפגעים העיקריים בצמח הן מחלות פיזיולוגיות ונמטודות.
לבגוניה קנה שורש עבה, פקעת, או מעין בצל, שאינו אלא גוש של קשקשים מגובבים או עלים מעוכבים בגדילתם ובשרניים מעט.
הצמחים ניכרים בדרך כלל בצורת העלים המגוונים; שני צדיהם אינם שווים בצורתם ובאורכם.
כן הם בולטים בפרחיהם המיוחדים והצבעוניים.
מיני הבגוניה אינם נפוצים בר בישראל, אך המינים הבאים נפוצים מאוד בגני נוי, בתים ומשרדים.
בגוניה מפוספסת (Begonia rex) הנפוצה מהסוג
בגוניה מאזה משחירה (Begonia mazae f.
nigricans) פריחה ורודה מתחילה בפברואר
בגוניה פורחת עד (Begonia semperflorens) פרחים בשרניים אדומים הפורחים כל השנה
coccinea) קיימים מספר זנים עם פרחים בצבעים שונים, הצבע הכתום הוא הנפוץ בישראל
מיני הבגוניה פגיעים מפני טחביות מסוגים שונים, כנימה קמחית, פרודניה ונמטודות.
בגדי עבודה הם בגדים שנלבשים בעיקר למטרות עבודה.
במקרים רבים הבחירה בבגדי עבודה נובעת מהמאפיינים של בגדים אלה, המסייעים בביצוע המטלות הכרוכות בעבודה, להגן ולשפר את הבטיחות ולייעל את ביצוע העבודה.
במקרים רבים, נחשבים בגדי עבודה כחלק מציוד ההגנה הנדרש בעבודה.
קיימים בגדי עבודה מסוגים שונים וייעודים שונים כגון לטבחים ועובדי מטבח, לצוות רפואי, לצלמים ועוד.
בגדי עבודה מאופיינים בעיקר באופן שבו הם מיועדים לעובד.
בגדי עבודה של צלם, לדוגמה, מכילים כיסים רבים לצורך אחסון של כל ציוד הצילום.
בגדי עבודה של לוחם אש יהיו ממוגנים כנגד אש.
בגדים של עובדים בחדר נקי ימנעו מעבר חלקיקים מגוף העובד לחלל החדר.
כאשר מקום עבודה מספק את בגדי העבודה, יהיו אלה ממותגים בהתאם.
בגדי ילדים הם פרטי ביגוד, הנלבשים על ידי ילדים.
מקובל להגדיר את תקופת הילדות כתקופה המתחילה בסביבות גיל שנתיים-שלוש, לאחר תקופת הינקות, ומסתיימת בסביבות גיל שתים עשרה, עם תחילת גיל ההתבגרות.
כל חברה מגדירה את גיל הילדות על-פי פרמטרים משלה ובכל תקופה משקפים בגדי הילדים בחברות השונות את מקומם של הילדים בחברה, את התפישה הרווחת לגבי גידול הילדים, תפישות מגדריות ואת הדמיון והשוני בין בגדי הילדים לבין אלה של המבוגרים.
בימי הביניים נהוג היה לעטוף את התינוקות ברצועות בד ארוכות, מעין כותונת כפייה שהגבילה את תנועתם.
התפיסה הרווחת גרסה שרק כך יגדלו בצורה ישרה ובריאה.
כשגדלו מעט הולבשו התינוקות בגלימה ארוכה.
כאשר החלו ללכת ולמדו לשלוט בצרכיהם קוצרה הגלימה.
הבגד היה זהה לבני שני המינים.
לאחר מכן הולבשו הילדים בבגדים הדומים לאלו של הבוגרים ולא הייתה התאמה של הלבוש לצרכיהם כילדים.
הבגדים שיקפו את התפיסה האירופית שראתה בילד איש קטן, והאופנה לא הבחינה בין מבוגרים בגילאים שונים.
במהלך המאה ה-18 התחולל שינוי רעיוני מהותי באנגליה שהעלה את חשיבותן של זכויות האזרח.
התהליך פשט לצרפת ולארצות אחרות והגיע לשיאו במהפכה הצרפתית.
העיסוק בזכויות האזרח מיקד את ההבחנה בשלבים השונים של חיי האדם והעלה את המודעות גם לילדים ולצורכיהם המיוחדים.
הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק שעבודתו הדגישה את השפעתו הכמעט-מוחלטת של החינוך על התפתחות האדם, טען כי תשע עשיריות מאופיו של האדם ומיכולותיו מעוצבות על ידי החינוך שלו.
הפילוסוף הצרפתי ז'אן-ז'אק רוסו שעסק בפילוסופיה של החינוך ונחשב להוגה הדעות הראשון שהציג מתווה לחינוך של ילדים בגישה טבעית, הביע את דעותיו על החינוך בספרו "אמיל, או על החינוך" וטען כי אם יחונכו הילדים לפי צורכיהם הם יגדלו ויהפכו לאזרחים טובים יותר.
בעקבות שינויים אלו החלו בתחילת המאה ה-19 לעצב בגדי ילדים מגבילים פחות שאפשרו תנועה רבה יותר אך עדיין שיקפו את בגדי המבוגרים.
במהלך המאה התשע עשרה התגברה מאוד השפעתה של הבורגנות וערכיה המשפחתיים.
השפעה זו ומיקוד תשומת הלב בערכי המשפחה שינו את הגישות הרווחות לחינוך הילדים והאיצו גם את תהליך שינוי בגדי הילדים.
הגזרות הפכו נוחות ומאווררות יותר, הבדים פשוטים ונעימים יותר למגע והצבעים כהים יותר.
את הבגדים קל היה יותר ללבוש ולפשוט והחלו להתחדד ההבדלים בין בגדי הבנים לבגדי הבנות.
בשלב זה התפיסה המבחינה בין ילד למבוגר הופנמה לחלוטין.
לקראת סיומה של המאה התשע עשרה השתנה סגנון הלבוש של הילדים.
תוצאותיו של שינוי זה ניכרות גם במגמות הלבוש המאפיינות את המאה ה-21. כשם שבגדי המבוגרים הושפעו מרפורמות לבוש בעקבות סגנון החיים הנוח והפחות רשמי ועליית העיסוק בספורט, כך גם בגדי הילדים הפכו נוחים ומותאמים יותר.
עד מלחמת העולם הראשונה הולבשו התינוקות בכותנות לבנות ללא קשר למינם הביולוגי והבנים הצעירים לבשו גלימות או חצאיות ושערם היה ארוך כשל הבנות.
ניתן היה להבחין בין הבנים לבנות אך ההבדלים בין המינים היו מרומזים ועדינים.
בין השנים 1890 ו-1920 חל שינוי בבגדי הילדים שמצא את ביטויו באלמנטים המדגישים את ההבחנה המגדרית בין בנים לבנות.
בין גיל חמש לשתים עשרה הולבשו הבנים בבגדים שלא דמו לבגדי הנשים אך גם לא לבגדי גברים.
הבנים לבשו בגדים המדמים לבוש צבאי כמו חליפת מלחים, או חליפות בסגנון לורד פונטלרוי הקטן.
בניגוד לשינויים אלה בלבוש הבנים, בגדי הבנות עד גיל ההתבגרות עברו שינויים קלים בלבד והמשיכו להידמות לאלה של הנשים הבוגרות.
בהדרגה הפכו בגדי הבנים לגבריים יותר בעוד אלה של הבנות נשארו נשיים.
במהלך המאה ה-20 הפכו בגדי ילדים בעלי עיצוב גברי כמו מכנסיים, מקובלים יותר על בנות ונשים אך בנים הלובשים שמלה או חצאית אינם מראה שכיח ומקובל.
בסביבות 1940 יכלו בנות בכל גיל ללבוש מכנסיים בבית או באירועים בלתי רשמיים, אך נדרשו ללבוש שמלות וחצאיות בבית הספר ובאירועים רשמיים.
כיום נוהגות הבנות ללבוש מכנס ארוך או קצר כדבר שבשגרה.
חלק מן המכנסיים, כגון ג'ינס "יוניסקס", מעוצבים כדי להתאים לשני המינים אך מכנסיים רבים אחרים מאופיינים לפי מגדר על ידי צבעים ודקורציה.
הבניה מגדרית היא תהליך חברתי מתמשך של למידת התנהגויות, ציפיות, תפיסות וזהויות שבאמצעותו בני האדם מגדירים את המשמעות של גבריות ושל נשיות ברגע נתון.
ההנחה הבסיסית בתפיסות אלה היא כי הסדר התרבותי, המציג הבדלים מגדריים כקבועים באופן ביולוגי ולפיכך טבעיים ואינם ניתנים לשינוי, מסווה את האידאולוגיה הפטריארכלית שעל פיה מרבית החברות האנושיות מאורגנות סביב האמונה והפרקטיקה בדבר עליונותם של גברים ביחס לנשים.
בעולם המערבי, נראה שמגיל צעיר בנים מעדיפים או מכוונים להעדיף צבע כחול, בעוד בנות מעדיפות, או מנותבות להעדיף צבעים ורודים.
השאלה האם ישנם הבדלים מולדים בין המינים בהעדפות צבע העלתה ויכוח ער באקדמיה ומחוצה לה וישנם מחקרים בנושא שמנסים להבין מהו מקור העדפת הצבעים.
ההסבר האבולוציוני להפרדה בצבעים מתבסס על אורח החיים השונה של גברים ונשים בתקופה שבה בני אדם התפתחו אבולוציונית וחיו כציידים לקטים.
על פי התאוריה האבולוציונית, נשים לקטיות פיתחו אסטרטגיות לחיפוש מזון השונות מאלו של הגברים, אסטרטגיות שבין השאר היו רגישות יותר לצבעים.
לקשרים הסימבולים בין צבע הבגד למין הילד יש משמעות אוניברסלית ובתרבות האירופאית מקושר הצבע הוורוד לבנות בעוד הבגד הכחול מזוהה עם הבנים.
אך זוהי מוסכמה חברתית ותרבותית שלא תמיד הייתה תקפה.
בתחילת המאה העשרים ועד סיום מלחמת העולם השנייה מקובל היה להלביש דווקא ורוד לילד וכחול לילדה.
הוורוד נתפס כגוון חיוור של אדום, צבעו של אל המלחמה מארס, המתאים יותר לבנים, בעוד הכחול המזוהה עם ונוס ועם המדונה נחשב לצבע נשי המתאים לבנות.
בפועל שימשו שני הצבעים לבגדי בנים ובנות לסירוגין עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, כתוצאה ממגמות בדעת הקהל ותכתיבי תעשיות הבגדים נקבע הצבע הוורוד כצבע נשי השייך לבנות והכחול היה לצבע גברי, ההולם את הבנים.
קשר הדוק זה בין המין הביולוגי לצבעם הוורוד והכחול של בגדי הילדים מתקיים זה שנים רבות.
אך למרות קיומו של הקשר הדיכוטומי בין המין לצבע יכלו תמיד הילדות ללבוש גם בגדים בצבע כחול בעוד שהבנים לא הורשו לעטות בגד ורוד.
במהלך המאה העשרים הפכו בגדי הבנים נשיים וקישוטיים פחות, בגדי הבנות הפכו גבריים יותר והמכנסיים הפכו ללבוש המקובל על ילדות ונשים כאחת.
בנות שמעדיפות משחקים או אפילו לבוש של בנים אינן נחשבות בדרך כלל לחריגות, בניגוד להעדפה של בנים למשחק בבובות או ללבישת שמלות ואיפור הפנים.
אחוז גובר והולך של נשים אומרות שהיו "טום־בויז" בילדותן, ובחירה זו אינה נושאת עימה סטיגמה, בדרך כלל.
פרטי לבוש משמשים כסמנים לא-מילוליים של מגדר.
בחברה האמריקאית מזוהים פרטי לבוש ורודים ושמלות מקושטות עם ילדות ועם בנות, בעוד שפרטי לבוש בצבע כחול ובגדים עם סמלים גבריים כגון מכוניות וסירות מזוהים עם הבנים.
התיוג הלא-מילולי תורם לסיווג התינוקות לפי מין מגיל צעיר מאוד.
סיווג זה מאפשר לשייך לקבוצות הבנות והבנים סטריאוטיפים מגדריים שונים ולהתייחס אליהם בהתאם לסכמה המגדרית הקיימת.
עם עליית הפמיניזם בעולם המערבי, נבדק הקשר בין בגדי הילדים להבניה המגדרית.
הוגות פמיניסטיות טוענות כי בגדי הבנים והבנות הפכו לשונים ומובדלים כאשר הבנות במיוחד אמורות ללבוש ורוד.
בגדים ורודים המזוהים עם נסיכות ובנות מלך ממלאים את חנויות הבגדים והמסרים הנשקפים מחלונות הראווה מעודדים את הילדות להתעסק בגוף וביופי.
הבגד הוא המסר והילדות נקראות להזדהות עם הסטריאוטיפים הנשיים המסורתיים ועם המוסכמות החברתיות המגדירות כיצד צפויים נשים וגברים להתנהג ולהראות בחברה.
סמלים מסוימים בתרבות הוויזואלית הכוללת פרסומות, כמו גם צבעים מסוימים כמו גוני הוורוד והפסטלים למיניהם, מסומנים במובהק כנשיים, ואילו תחומים אחרים כמו טכנולוגיה, פעלתנות ומלחמה, כמו גם צבעים כהים ולוהטים, מתויגים כמעט תמיד כתחום גברי.
תגובות לסיווג הסטריאוטיפי של בגדי הילדים
כתגובה לסיווג הסטריאוטיפי של בגדי הילדים ולשיווק האגרסיבי המקבע ומעצים את המסרים הפטריארכליים המועברים באמצעות הבגד, החלו להתארגן קבוצות המתנגדות לדיכוטומיה המקובלת.
אחת הקבוצות היא Pinkstinks היוצאת נגד השימוש, הפרסום והרכישה של מוצרים המקדמים ראיה סטריאוטיפית ומגבילה של בנות ובנים ומציעה כאלטרנטיבה רכישה של מוצרים שאינם מובחנים על פי מגדר.
יוזמה דומה המבקשת לבטל הפרדות מגדריות בעולם האופנה היא זו של הכולבו הבריטי סלפרידג'ס, שהשיק חנות פופ-אפ נייטרלית מבחינה מגדרית.
אנשי סלפרידג'ס מתכננים לפתוח חנות בת שלוש קומות שתאגד את כל פריטי היוניסקס של המעצבים והמותגים אשר נמכרים בה ולהשתמש בתצלומים, במוזיקה ובסרטונים נטולי שייכות מגדרית מקום בבובות ראווה של גברים או של נשים.
יוזמות אלה ואחרות, המקדמות מגמה הדוגלת בטשטוש כל הנוגע למה נחשב ללבוש גברי ונשי ודרישה למבחר פלורליסטי אמיתי בהצע הבגדים, משפיעות גם על אופנת הלבוש לילדים.
ילדים גדלים מהר יותר מאשר התבלות בגדיהם, לכן בגד לרוב מועבר בין ילדי המשפחה, עד שיבלה, כפי שמסופר בשירה של קדיה מולודובסקי 'גלגוליו של מעיל'.
כאשר יש למשפחה בן ובת החלוקה המגדרית של בגדים מונעת העברת בגדים מסוימים, לכן יש הורים המעדיפים להלביש את ילדיהם בצבעים ולעיתים גם בגיזרות שאינם מגדריים.
בגדי ילדים לעיתים נקרעים, או מוכתמים בכתם שלא נעלם בכביסה, במקרה כזה יש הורים שירקמו, יטליאו או יצירו בצבעי טקסטיל על הקרע או הכתם.
כאשר מכינים לילדים בגדים סרוגים ביד, יש הנוהגים לסרוג אותם מהצווארון כלפי מטה, מה שמאפשר להאריך את תחתית הסריג ואת השרוולים עם גדילת הילד והתארכות זרועותיו.
כמו כן קל מאוד להוסיף פסים בצדי הסריג וכך להרחיבו.
אפשר גם לפרום כמה סוודרים ולסרוג מהם סוודר אחר גדול יותר.
בתקופות קודמות נהגו לתפור בגדי ילדים מבגדי מבוגרים שיצאו מהאופנה, או מחלקי בגד למבוגרים שהתבלה.
במרבית המאה ה-20, בעיקר לאחר שתי מלחמות העולם הרבו לתפור, לתקן ולמחזר בגדי ילדים בבית.
גם במאה ה-21 ישנן אמהות וסבתות שתופרות בגדים לילדים מהבגדים המשומשים של בני המשפחה הבוגרים.
בספר לגיל העשרה 'לבת וגם לבן לא יזיק לדעת ' מאת אסתר קל,בפרק 'השמלה הירוקה', היא מספרת על ילדה שנאלצת ללבוש את שמלת אמה, שגם אחותה הגדולה לבשה, היא מואסת בשמלה אך בעזרת חברה היא עושה מיחזור משביח לשמלה.
בפרק 'בגדי חורף' יש תיאור על מדידת בגדים ועל השינויים שיעשו בכל בגד כדי שיתאים לאח או אחות הבאים בתור.
הצעות למחיזור בגדים לילדים, אפשר למצוא גם בספר 'בוטיק בבית' מאת שולמית הרטל.
בפרק 'גם אני באופנה' היא נותנת רעיונות לקישוט, שינוי ומיחזור בגד למשהו חדש.