tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התעניין הן בגאומטריה והן בתורת המספרים, ובמיוחד בשילוב בין שני התחומים.
הוא פיתח מעין גאומטריה אנליטית מוקדמת, והשפיע, אולי, על יסודות הגאומטריה האנליטית המודרנית של רנה דקארט ועל החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי של אייזק ניוטון שבאו לאחריו.
בתורת המספרים, הוא הבין כי למשפט שהוכיח אוקלידס, לפי כל מספר מהצורה , כאשר הוא ראשוני הוא מספר משוכלל, יש גם משפט הפוך תקף: כל מספר משוכלל זוגי (לא ידוע אם קיימים אי זוגיים) הוא מצורה זו - משפט שהוכח רק על ידי לאונרד אוילר.
עומר ח'יאם (1048–1131) מפרס נודע בעיקר כמשורר, במיוחד בגלל יצירתו המרובעים של עומר ח'יאם.
יצירה זו היא אחת מהדוגמאות הידועות ביותר בכל הזמנים לכתיבה בסגנון "מרובעים", סגנון שמקורו ככל הנראה מפרס ובו נכתבים שירים בני ארבע שורות, שוות פחות או יותר, ובהן מסר פילוסופי קצר או רעיון הומוריסטי המתמצים לרוב בשורה האחרונה.
הצלחת "המרובעים של עומר ח'יאם", שתורגם לשפות רבות שוב ושוב, עוררה שימוש בסגנון שירי זה הן בארצות ערב והן במערב (בתקופות שונות).
תרומות ידועות פחות שלו, אך חשובות גם הן, נכללות בתחומי הפילוסופיה, האסטרונומיה ובעיקר המתמטיקה.
ח'יאם כתב ספר אלגברה שהושפע מאל-ח'ואריזמי, ובאופן מובהק לא פחות מהמסורת הגאומטרית היוונית.
בספר זה הוא חידד את ההבחנה בין אריתמטיקה לאלגברה.
הוא הוסיף לששת סוגי המשוואות שציין אל-ח'ואריזמי עוד 19 סוגים, מהן 14 סוגי משוואות ממעלה שלישית.
אף על פי שהושפע מהמסורת האוקלידית, הוא לא חשש להצביע על בעיות שמצא ב"יסודות" של אוקלידס: כך החליף את תאוריית הפרופורציות של אוקלידס ואאודוקסוס מקנידוס בתאוריה מספרית ולא גאומטרית, וכך לא השתמש באקסיומת המקבילים, אלא בפוסטולאטים אחרים, והגיע, כמו איבן אל-היית'ם, לתובנות שהקדימו את זמנה של הגאומטריה הלא אוקלידית.
אל-סמוואל (נולד ב-1130), מתמטיקאי חשוב למדי ממוסד הלימוד של אל-קאראג'י, הגדיר את האלגברה כך: "...
ביצוע פעולות על הלא ידוע תוך שימוש בכל הכלים האריתמטיים, באותה צורה בה מבוצעות פעולות על הידוע".
זוהי ההגדרה המדויקת הראשונה לאלגברה במובנה המודרני.
מתמטיקאי אחר בן אותו דור, שארף אל-דין אל-טוסי (1135 לערך – 1213), המשיך בדרכו של אל-ח'ואריזמי בנושא הקשר בין אלגברה לגאומטריה, וכתב חיבור בנושא משוואות ממעלה שלישית, שהחוקר המודרני ר.
ראשד מייחס לתחילת הגאומטריה האלגברית.
באופן כללי, האסטרונומיה קיבלה דגש בארצות האסלאם מסיבות מגוונות, בהן מצוות האסלאם שדרשו שימוש יומיומי באסטרונומיה (קביעת הצד הפונה לכיוון מכה כדי להתפלל אליו בכל רחבי הממלכה, חישוב זמני התפילה והטבילה בדיוק רב וכולי); אמונה בקשר בין ההתרחשויות בשמיים לאלו שעל האדמה; והדגש הכללי שניתן למדעים.
חלק גדול מהמתמטיקאים החשובים ביותר בארצות האסלאם נודעו גם כאסטרונומים.
תוך ניסיונותיהם לשפר את צפייתם בגרמי השמיים ויכולת הניבוי שלהם הם פיתחו את יכולתם החישובית, והמציאו כלים מתמטיים לטיפול בכך.
הכלי החשוב ביותר לצורך חישובי אסטרונומיה היא הטריגונומטריה, ורק מחקרים שנעשו לאחר יצירתו הראשונית הפכו אותו לענף נפרד מהאסטרונומיה, אך עדיין קשור אליה בקשר הדוק.
אולוג בג (1393–1449), נכדו של טימור לנג, שליט "טרנסוקסיאנה" (הנמצאת באזור אוזבקיסטן של היום) מ-1447 עד מותו ושליט העיר סמרקנד עוד לפני כן, היה גם אסטרונום מחונן.
מלבד הפיכת סמרקנד למרכז אסטרונומי, הוא כתב את "קטלוג הכוכבים של הסולטאן" (1437), המכיל תצפיות מדויקות עד להדהים וגם טבלה טריגונומטרית של סינוסים וטנגנסים בהפרשים של מעלה ובדיוק שמונה ספרות לאחר הנקודה - טבלאות שככל הנראה נעשו על בסיס עבודותיו של אל-קאשי (1380–1429).
אל-קאשי היה אסטרונום ומתמטיקאי חשוב אף יותר, שהגיע להישגיו הטובים ביותר בסמרקנד והוערך מאוד בידי בג, שלאחר מותו אמר שהוא היה: "מדען יוצא מן הכלל, אחד המפורסמים בעולם, שהייתה לו שליטה מושלמת במדע הקדמונים, שתרם לפיתוחם ושיכול היה לפתור את הבעיות הקשות ביותר".
עם שקיעתה של רומא העתיקה נכנסה אירופה לתקופת ימי הביניים, היא התקופה שבין העת העתיקה לבין הרנסאנס.
בתקופה זו, המתוארכת בצורות שונות אך לרוב בין המאות ה-5 או ה-6 לספירה עד המאות ה-15 או ה-16 לספירה, שלטה באירופה הנצרות בצורתה הקיצונית.
בעולם הנוצרי הימי ביניימי לא היה מקום רב למדע, שקפא על שמריו ואף חזר לאחור, ואיתו המתמטיקה.
הערכתה כתחום ידע מופשט בעל חשיבות עצמאית חלפה, כמו גם שימושה המדעי, והיא נדרשה עתה רק לצרכים יומיומיים.
דמות חשובה בהגות ימי הביניים הייתה דמותו של הפילוסוף בואתיוס (480–524 או 525).
הוא חיבר ספרים בתחומים מתמטיים: על אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה (שקושרה אז עם מתמטיקה) וחישובים אסטרונומיים.
ספריו אינם מפותחים מהבחינה המתמטיקה כחיבוריהם של גדולי המתמטיקאים היוונים, והוא התעניין בעיקר בקשרה של המתמטיקה לפילוסופיה מצד אחד ולחיי היום יום מצד שני.
לאחר מותו מעטים היו האינטלקטואלים במשך מאות בשנים; בין הבודדים ניתן למצוא את בדה ונרביליס ואת אלקווין, שלשניהם לא היו תרומות מתמטיות.
אף שהכנסייה לא עודדה במיוחד את המחקר, דווקא מנזרים וכנסיות היו המוסדות היחידים בהם מעט לימודי רוח.
האפיפיור סילבסטר השני (950 לערך-1003, כיהן מ-999 עד מותו) היה יוצא דופן מבין האפיפיורים שכן נודע כאדם משכיל.
שנים לפני מינויו לאפיפיור היא לימד נושאים כמתמטיקה ואסטרונומיה וכתב מספר חיבורים בנושאי הקואדריוויום (אריתמטיקה, גאומטריה, מוזיקה, אסטרונומיה) והטריוויום (דקדוק, רטוריקה, לוגיקה).
למעשה הוא המדען והמתמטיקאי היחיד אי פעם, עד היום, שהתמנה לתפקיד.
בהתאם לכך התאפיינה כהונתו בדגש על המתמטיקה והאסטרונומיה, ובפרט הכרת הידע הערבי בנושאים אלו לאירופאים (הוא למד בעברו בספרד המוסלמית וידע ערבית בעקבות זאת).
הוא חידש את השימוש בחשבונייה והספירה הארמילרית (מודל של כיפת השמיים), שנזנחו מאז ימי יוון ורומא.
הוא הציג בכתביו את השיטה ההודית ערבית, אולם היא לא חדרה, והמשיכו להשתמש בשיטה הרומית המסורבלת.
במאה ה-12 חיו באירופה שני מתרגמים חשובים ללטינית.
האחד הוא ג'רארדו דה קרמונה (1114–1187) שתרגם מערבית ללטינית עשרות חיבורים.
משפה זו הוא תרגם בין היתר, בתחומי המתמטיקה והאסטרונומיה, את האלמגסט של תלמי, את חיבורו של אפולוניוס מפרגה על חתכי חרוט וכן תרגום שאבד של יסודות של אוקלידס (ב-1901 נמצאו כרכים 5–8 בספריית הוותיקן).
דרך תרגום עבודותיו של אריאבהט, ונתן כללים להכפלתם זה בזה.
בכלליו אלו כמעט וניסח גרסה שקולה לנוסחה המודרנית המערבית ללטינית הגיעה לאירופה המילה סינוס.
השני הוא אדלארד מבאת', שתרגם גם הוא מערבית חיבורים רבים, כולל תרגום חשובים של "יסודות", שהיה בשימוש למשך כ-150 שנים.
בשנים 1170–1250 בקירוב חי מתמטיקאי שנודע כאחד מגדולי המתמטיקאים של ימי הביניים.
שמו לאונרדו פיזנו, או לאונרדו מפיזה, אך לאחר מותו ניתן לו הכינוי פיבונאצ'י, שמשמעותו בנו של בונאצ'י (כינויו של אביו).
הוא הביא לאירופה חלק מהידע שהצטבר בארצות האסלאם, דרך כתבים יהודיים או ממקורות מוסלמיים.
החשוב שבספריו הוא "ספר החשבונייה" (1209).
הוא הכיל ידע עצום באלגברה, אך חשיבותו ופרסומו נעוצים בשני גורמים.
האחד הוא בהפצת שיטת הספירה ההודית ערבית באירופה- קדם לו רק "ספר המספר" של רבי אברהם אבן עזרא, יהודי שנודע גם כמשורר, בלשן ואדם שנון במיוחד, אך כתביו של אבן עזרא היו שוליים לעין שיעור מאלו של פיבונאצ'י מבחינת השפעתם.
פיבונאצ'י תיאר בו גם את האפס, אף שלא התייחס אליו כאחד המספרים.
הגורם השני, שהביא לכך ששמו נחקק בזיכרון דורות של מתמטיקאים, הייתה בעיה מתמטית אחת מהספר:
בסימון מודרני מוגדרת הסדרה על ידי הנוסחאות: ,.
כלומר, שני איברי הסדרה הראשונים הם 1, והאיברים שלאחריהם מהווים את סכום שני קודמיהם.
סדרה זו נקראה על שמו בשם סדרת פיבונאצ'י, והיא אחת מן המפורסמות והחשובות שבסדרות המתמטיות.
לסדרה זו תכונות רבות ומעניינות, בהן העובדה שהיחס בין איבריה שואף ליחס הזהב והתחלקותם של מספרים מהסדרה במספרים ראשוניים בצורה קבועה (כל מספר שלישי ב-2, רביעי ב-3, חמישי ב-5, שביעי ב-13 ועוד).
יורדאנוס נמוראסיוס (Jordanus Nemorarius), מתמטיקאי נוסף בן המאה ה-13, נודע פחות מפיבונאצ'י, אך גם לו תרומה משלו.
בין היתר סימן מספרים בעזרת אותיות.
ישנם כמה מתמטיקאים מפורסמים כגון: לאונרדו פיבונאצ'י, תומאס ברדוורדין.
מתמטיקאים בודדים מוכרים ממאות אלו ולכל אחד תרומות בודדות בלבד למתמטיקה, וביניהם: המתמטיקאי היהודי הרלב"ג, אולוג בג, ניקול אורסמה, יוהנס מולר פון קניגסברג.
לאחר הקיפאון הארוך של המתמטיקה האירופאית בימי הביניים, המתמטיקה פרחה מחדש על רקע תקופת הרנסאנס של איטליה.
ב-1494 פרסם לוקה פאצ'ולי את החיבור "Summa de arithmetica, geometrica, proportioni et proportionalita" שהקיף את כל תחומי המתמטיקה של זמנו, ונחשב בין השאר לערש החשבונאות המודרנית.
ב-1509 פרסם את ספרו המפורסם "על הפרופורציה האלוהית".
אמנם פתרון כללי למשוואה ממעלה שנייה היה ידוע עוד מימי הבבלים, אך לא היה פתרון כללי למשוואות ממעלה גבוהה יותר.
במהלך המאה ה-16 התחרו ביניהם מתמטיקאים איטלקים בפתרון משוואות.
שיפיונה דל פרו היה הראשון לגלות שיטה לפתרון משוואות ממעלה שלישית ב-1515, אך שמר על פתרונו בסוד.
ניקולו טרטליה גילה בנפרד שיטה משלו בשנת 1535, וג'ירולמו קרדאנו ולודוביקו פרארי הרחיבו את פתרונו למקרים שלא טופלו על ידה.
במהלך עבודתו על הפתרון של טרטליה גילה פרארי את הפתרון הכללי למשוואה ממעלה רביעית.
השיטות לפתרון המשוואות פורסמו בספר "האומנות הגדולה" של קרדאנו, שהתפרסם ב-1545 .
בספר גם הוצגו לראשונה בהיסטוריה מספרים מדומים, משום שהם מופיעים במהלך פתרון משוואות ממעלה שלישית, גם במקרים בהם הפתרונות הסופיים ממשיים.
במאה ה-16 החל העיסוק בהסתברות, בעבודתו של המתמטיקאי האיטלקי ג'ירולמו קרדאנו, שהיה מהמר נלהב.
עם זאת מקובל לראות את שנת 1654 כתאריך הלידה של תורת ההסתברות בעקבות המכתבים של פרמה ופסקל בנושא.
במקביל להתפתחויות אלו במתמטיקה העיונית, התרחשה המהפכה המדעית בכל תחומי המדע.
זו בישרה את תחילת ביסוס המדעים המדויקים על מתמטיקה.
בראשית המאה ה-17 הגה ג'ון נייפייר את הלוגריתמים.
במהרה השימוש בהם חדר למתמטיקה ולתחומי המדע ועל בסיסם הומצאו עזרי החישוב, סרגל החישוב ולוח לוגריתמים.
ב-1637 הגה רנה דקארט את מערכת הצירים הקרטזית, והעלה את הרעיון של המחשת פונקציות באמצעות גרף על מערכת הצירים, צעד שנחשב לראשית הגאומטריה האנליטית.
המתמטיקאי הצרפתי פייר דה פרמה שנולד ב-1601 נחשב לאבי תורת המספרים בתקופה המודרנית, אולם תרומתו הקיפה תחומים רבים נוספים.
1654 נחשבת שנת הלידה של תורת ההסתברות, וזאת בעקבות תכתובת בין פרמה לבין בלז פסקל, בעניין הדרכים לחישוב ההסתברות במשחקי מזל מסוימים.
לכן, פסקל ופרמה נחשבים לשני האבות של תורה זו.
הצעדים הבאים נעשו על ידי כריסטיאן הויגנס, יאקוב ברנולי, פואסון וגאוס.
המשך ביסוסה של תורת ההסתברות נעשה בתחילת המאה ה-19. פרמה גם תרם להנחת יסודות החשבון האינפיניטסימלי.
חלק ניכר מההתקדמות המתמטית במאה ה-17 התאפשר בזכות הנזיר הצרפתי מרן מרסן.
מרסן ניהל חלופות מכתבים עם מתמטיקאים ומדענים מרכזיים בכל רחבי אירופה, קישר ביניהם, הפיץ את תורותיהם ואירח מפגשים מדעיים ומתמטיים במנזרו.
מרסן תרם למתמטיקה את הנושא של מספרי מרסן הקרויים על שמו.
מרסן היה נחוש להילחם בסודיות שאפיינה את המחקר עד לתקופתו ולעודד מדענים לסייע ולהסתייע במחקרים של מדענים אחרים.
לפני תקופתו מתמטיקאים רבים העדיפו לשמור על שיטות הפעולה שלהם בסוד בדומה לסוד מסחרי.
כאשר חוקר סירב להתייצב במפגשי הקבוצה שלו, מרסן נהג להעביר לחברי הקבוצה את כל החומרים שאדם זה שלח עליו עד אז, כולל מכתבים ומאמרים שנשלחו אליו באופן פרטי.
התנהגות זו נחשבה לא מוסרית אבל מרסן טען להגנתו כי חילופי המידע יועילו למתמטיקה ולמדע, ולמין האנושי בכלל.
הפרת הסודיות גרמה למריבות קשות בינו לבין חוקרים שונים.
במחצית השנייה של המאה ה-17, פותח מאוד החשבון האינפיניטסימלי.
תחום זה התפתח במקביל על ידי זוג היריבים, אייזק ניוטון וגוטפריד וילהלם לייבניץ.
ב-1699 החלו ניוטון ולייבניץ בעימות ארוך שנים ומכוער לגבי זכות הראשונים על המצאת החדו"א.
כל אחד מן השניים טען שהוא זה שגילה את החדו"א והאחר העתיק ממנו, ומכיוון שהאנגלים תמכו בניוטון ואילו המתמטיקאים בשאר מדינות אירופה תמכו בלייבניץ.
ניוטון אף גייס את החברה המלכותית, שהוא היה מזכירה, למאבק וניסה לזייף מסמך שיתמוך בגרסתו.
הסימונים המקובלים כיום לנגזרת ואינטגרל הגיעו בעיקר מהסימונים של לייביניץ.
פיתוח החשבון האינפיניטסימלי הוליד את הענף המתמטי המרכזי – אנליזה מתמטית.
ניוטון שינה קצת את המוקד של בעיות מתמטיות.
עד לתקופתו, מתמטיקאים רבים עסקו בבעיות של המתמטיקה העיונית שלא בהכרח היה להם יישום בחיי היומיום.
עבודתו של ניוטון המחישה למתמטיקאים ולגורמים רבים את השימושים הרבים של מתמטיקה והחל מאמץ רב יותר בתחומים של מתמטיקה שימושית.
כמו כן, שליטים שונים באירופה החלו לממן את עבודתם של מתמטיקאים.
בתקופה זו החלה לבלוט משפחת ברנולי, משפחת סוחרים שווייצרית, שהוציאה מקרבה מתמטיקאים ידועים במשך שלושה דורות.
המתמטיקאים המפורסמים יאקוב ברנולי ויוהאן ברנולי (1667–1748), שהצטרפו אל ניוטון ולייבניץ בחקירת הרעיונות החדשים של החשבון האינפיניטסימלי.
שלושת בניו של יוהאן, יוהאן השני (1710–1790), דניאל וניקולאוס (1695–1726) היו מתמטיקאים; דניאל הוא מחלוצי ההידרודינמיקה.
גם אחד משלושת בנו של יוהאן השני, יוהאן השלישי (1744–1807), עסק במתמטיקה.
יוהאן ברנולי ידוע גם בזכות היותו מורהו של לאונרד אוילר והתכתבויותיו הרבות.
לאונרד אוילר שנולד בשווייץ ופעל בגרמניה וברוסיה נחשב למתמטיקאי המוביל של המאה ה-18 ולאחד מהבולטים ביותר בכל הזמנים.
הוא פרסם 886 ספרים ומאמרים בימי חייו, ונחשב ליותר פורה מאשר כל מתמטיקאי אחר בהיסטוריה.
עבודתו של אוילר הקיפה כמעט כל תחום אפשרי במתמטיקה: גאומטריה, אנליזה מתמטית, תורת הגרפים, אלגברה, תורת המספרים ועוד.
אוילר המציא סימנים מתמטיים שהפכו לנחלת הכלל, למשל: - היחידה המדומה, - בסיס הלוגריתם הטבעי, אשר אוילר הוכיח שהוא מספר אי-רציונלי, כצורת סימון לפונקציה של המשתנה x (במקום לרשום את הפונקציה בצורה ישירה), הסימן כיחס בין היקף המעגל לקוטרו, כסכום, הסימונים המודרניים לפונקציות הטריגונומטריות, ועוד.
הוא גם הגדיר את הקבוע המסומן באות גמא הקרוי קבוע אוילר.
פיתוח החשבון האינפיניטסימלי והאנליזה היה משאת נפשם של מתמטיקאים בני המאה ה-18. בתחום זה אולי השפיע אוילר יותר מכול, ורעיונותיו הובילו להתקדמויות אדירות.
אוילר הביא לעולם את רעיון ההצגה של טור חזקות אינסופי ופיתוחו, כמו התגלית:
ב-1735 פתר אוילר את בעיית בזל דבר שזיכה אותו בתהילה אדירה, מאחר שבעיה זו ניצבה ללא פתרון במשך זמן רב, חרף ניסיונותיהם של המתמטיקאים הדגולים שקדמו לאוילר, בהם בני משפחת ברנולי וגוטפריד וילהלם לייבניץ.
במסגרת מחקרו על פונקציית זטא הכליל אוילר את הבעיה והצליח למצוא ביטוי המתאר את הערכים של פונקציית זטא לכל מספר טבעי זוגי.
ב-1735 פתר אוילר בעיה הידועה כבעיית הגשרים של קניגסברג.
פתרונו זה של אוילר הניח את היסודות לתורת הגרפים, והיה המשפט הראשון שנוסח בתחום זה.
אוילר פתר את חידת מסע הפרש והראה כי היא מקרה פרטי של בעיה חשובה בתורת הגרפים - מציאת מסלול המילטוני בגרף.
אוילר גם גילה את הנוסחה V − E + F = 2, שמקשרת בין מספר הקודקודים, הצלעות, והפאות של פאון קמור, ולחלופין של גרף מישורי.
אוילר נעזר בנוסחה הזו כדי להוכיח מחדש את התוצאה העתיקה שישנם רק 5 פאונים אפלטוניים, ובכך הדגים הוכחה מנקודת מבט שונה לחלוטין מאילו שנראו עד אז.
המחקר המתמטי שנערך במאה ה-19 על הנוסחה הזו, במיוחד על ידי קושי ואחרים, הוא מקורו של ענף המתמטיקה הקרוי טופולוגיה.
בשנת 1812 פרסם פייר-סימון לפלס את ספרו "תאוריה אנליטית של ההסתברות", שהיווה ביסוס שיטתי ראשון של תורת ההסתברות.
בשנת 1867 הוכיח צ'בישב את חוק המספרים הגדולים, ולאחר מכן הוכיח תלמידו ליאפונוב את משפט הגבול המרכזי - אלה שני משפטים חשובים של תורת ההסתברות.
ביסוס אקסיומטי לתורה זו נעשה רק בשנת 1933, באמצעות האקסיומות של קולמוגורוב.
בחצי הראשון של המאה ה-19 הצליח המתמטיקאי הצרפתי אוגוסטן לואי קושי לבסס את מושג הגבול באמצעות גדלים ממשיים וסופיים בלבד.
ההגדרות של קושי החליפו את השימוש במושג האינפיניטיסמל בשימוש במספרים ממשיים שיכולים להיות "קטנים כרצוננו" או "גדולים כרצוננו".
ברבע השני של המאה ה-19 נוצרה הגאומטריה הלא-אוקלידית כפתרון לבעיה שהעסיקה את המתמטיקאים במשך מאות שנים: הניסיון להוכיח את אקסיומת המקבילים.
לאקסיומה זו, שהיא החמישית בין אקסיומות הגאומטריה שבספרו של אוקלידס, "יסודות", מבנה מורכב באופן חריג לעומת שאר האקסיומות.
לפיכך נעשו מאמצים רבים להוכיח שאקסיומה זו נובעת מהאקסיומות האחרות, כלומר – אינה אקסיומה אלא משפט.
מאמצים אלה עלו בתוהו במשך מאות שנים, עד שבראשית המאה ה-19 נעשתה פריצת דרך בנושא, כאשר מתמטיקאים אחדים הבינו שנדרש כיוון שונה.
אחריו הגיעו לרעיון, באופן בלתי תלוי, המתמטיקאי הרוסי ניקולאי איוונוביץ' לובצ'בסקי וקצין הצבא ההונגרי יאנוש בויאי.
אחת הגרסאות הלא־אוקלידיות, הגאומטריה ההיפרבולית, אומרת שדרך נקודה מחוץ לישר עוברים אינסוף ישרים מקבילים לישר זה (ולא אחד בלבד כבגאומטריה האוקלידית).
בגרסה אחרת של גאומטריה לא־אוקלידית, הגאומטריה הפרויקטיבית והגאומטריה הכדורית, שאותה פיתח ברנהרד רימן, תלמידו של גאוס, אומרת האקסיומה שכל שני קווים ישרים - נפגשים.
בגאומטריה זו לא קיימים ישרים מקבילים.
ב הושם קץ לניסיונות לפתור את בעיות הבנייה שהעסיקו את היוונים הקדמונים ונודעו בשם הבעיות הגאומטריות של ימי קדם.
בעזרת תורת גלואה הוכח שבעיות אלה אינן פתירות, כלומר אין דרך לבצע את הבניות הנדרשות.
ב-1870 החל גאורג קנטור לפתח את תורת הקבוצות, בעקבות קשיים שהתעוררו בתורת הפונקציות הממשיות.
קנטור חקר קבוצות של נקודות אי-רציפות, ואחר-כך קבוצות כלליות יותר.
את מחקריו סיכם בשני מאמרים שפורסמו ב-1895 וב-1897 תחת הכותרת "תרומה ליסודות התאוריה של מספרים טרנספיניטים" (במקור - בגרמנית), בכתב-העת Mathematische Annalen.
בתחילת המאה ה-20 התגלו בתורת הקבוצות פרדוקסים שנבעו מהיותה מתירנית מדי וחסרת ביסוס אקסיומטי נאות.
לשם פתרון בעיות אלה פותחה תורת הקבוצות האקסיומטית.
מראשית ימי המתמטיקה ועד ל, פעלו המתמטיקאים מתוך הנחה שבטיפול בכל טענה מתמטית ייתכנו רק שני כיוונים: ניתן להוכיח או להפריך.
דויד הילברט, גדול המתמטיקאים בתחילת המאה ה-20, תיאר הנחה זו באומרו: "ההכרה ביכולת לפתור כל בעיה מתמטית היא תמריץ עז לכל מי שטורח על הפתרון.
אנו שומעים בתוכנו את הקריאה המתמדת: היא הבעיה, מצא את פתרונה, אתה יכול לעשות זאת בכוח המחשבה בלבד, כי במתמטיקה לא ניתקל בחוסר יכולת לדעת".
בשנת 1931 הוכיח הלוגיקן קורט גדל (Gödel), במאמרו "על טענות שאינן ניתנות להוכחה בפרינקיפיה מתמטיקה ובמערכות דומות", שהנחה זו שגויה.
משפט האי-שלמות הראשון של גדל, שהפך לאבן פינה בלוגיקה המתמטית, הוסיף אפשרות שלישית לגורל הצפוי לטענה מתמטית.
המשפט קובע כי בכל מערכת לוגית מקיפה, ניתן לבנות באמצעות אלגוריתם טענות שמחד אינן ניתנות להוכחה ומאידך אינן ניתנות להפרכה מתוך אותה קבוצת אקסיומות.
במשפט האי-שלמות השני הוכיח גדל כי תורה שהיא מספיק חזקה לקיים את מערכת פאנו (שהאריתמטיקה הרגילה מכילה אותה) ובפרט כזאת שמקיימת את האקסיומות של תורת הקבוצות (ZF) לא יכולה להוכיח את העקביות של עצמה.
משמעות הדבר היא שאין אפשרות להוכיח בתוך המערכת כי האקסיומות הן עקביות.
בתחילת המאה, בשנת 2000, פרסם מכון קליי למתמטיקה את רשימת "בעיות המילניום של מכון קליי" והבטיח פרס בסך מיליון דולר למי שיפתור אחת מהבעיות.
הרשימה מכילה שבע בעיות פתוחות מתחום המתמטיקה (ומעט גם מדעי המחשב והפיזיקה).
השערת פואנקרה, שנכללה בבעיות אלה, נפתרה על ידי גרגורי פרלמן.
היסטוריה של העמים דוברי האנגלית , הוא ספר של וינסטון צ'רצ'יל אשר סוקר את ההיסטוריה של בריטניה והאומות האחרות הדוברות את השפה האנגלית, מן התקופה הפרהיסטורית, ועד לסוף המאה ה-19. הספר פורסם בין השנים 1956 ל-1958.
צ'רצ'יל ככותב, ומקום הספר במכלול יצירתו
צ'רצ'יל היה סופר פורה כל ימי חייו, ובמיוחד בתקופות בהן לא שימש בכהונה ציבורית.
על אף מוצאו האציל, לא היה משופע בכסף, ונדרש לכתוב על מנת לממן את אורח חייו הפזרני.
"היסטוריה של העמים דוברי האנגלית" נכתב ב"תקופת המדבר", בשנות ה-30, כאשר צ'רצ'יל היה נתון במשבר אישי ופוליטי.
כאשר מונה צ'רצ'יל ללורד הראשון של הימייה, ב-3 בספטמבר 1939, כבר היה עיקרו של הספר כתוב, והיה צורך בהשלמות ובהגהות.
במהלך כהונתו של צ'רצ'יל בקבינט, ולאחר מכן כראש ממשלת בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה, זנח צ'רצ'יל את העיסוק בספר.
לאחר תום המלחמה עסק בכתיבת זכרונותיו מן המלחמה, ולאחר מכן שב ונבחר לראש ממשלת בריטניה.
בשנת 1955, לאחר שתמה תקופת כהונתו השנייה בראשות הממשלה, שב לכתיבת הספר.
על אף סגנון כתיבתו הנאה, לא היה צ'רצ'יל היסטוריון.
בהקדמה לספר טוען צ'רצ'יל כי הוא גם אינו מנסה להתחרות בהיסטוריונים.
תחת זאת לדבריו, הוא רואה חשיבות בכתיבה על מאפייני עומק הנוגעים לעמים דוברי האנגלית, אשר נולדו בעבר, ומשפיעים עד היום על התנהגותם.
בנעוריו היה קורא נלהב, אך הגביל עצמו לטווח מסוים של עניינים וסופרים.
ההשפעות העיקריות על חשיבתו ההיסטורית היו "ההיסטוריה של מלחמת האזרחים" מאת הרוזן מקלרנדון, "שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית" מאת אדוארד גיבון ו"היסטוריה של אנגליה" מאת תומאס בבינגטון מקאולי.
הוא הראה עניין מועט בהתפתחויות כלכליות או חברתיות, וראה את ההיסטוריה כרצף של אירועים פוליטיים וצבאיים, המונעים בכוחה של האישיות הגדולה, יותר מאשר כוחות הכלכלה או הקידמה החברתית.
צ'רצ'יל היה אחד מאחרוני ההיסטוריונים של "ההיסטוריה הוויגית", האמונה כי המפלגה הוויגית בבריטניה של המאה ה-18 והמאה ה-19 זכתה לגדולה ייחודית ולייעוד קיסרי, ושכל ההיסטוריה הבריטית צריכה להיראות כחותרת אל ייעוד זה.
אמונה זו השפיעה על הקריירה הפוליטית שלו, כמו על כתיבתו ההיסטורית.
כבר בנעוריו של צ'רצ'יל נראתה גישה זו כאנכרוניסטית, אך הוא מעולם לא סטה ממנה, ולא גילה עניין בצורות אחרות של היסטוריוגרפיה של בריטניה.
גם ההיסטוריונים המקצועיים שבהם הסתייע בכתיבת ספריו, לא הצליחו להניא אותו מגישה זו.
כתביו של צ'רצ'יל מחולקים לשלוש קטגוריות.
צ'רצ'יל כתב על מלחמת העולם הראשונה ועל מלחמת העולם השנייה.
גם ספרו "היסטוריה של העמים דוברי האנגלית" שייך לסוג זה של כתיבתו.
תיאור מלחמתו של הוריישו קיצ'נר בסודאן, וכן תיאור כללי של מלחמת הבורים שאף בה השתתף צ'רצ'יל, אם כי הדבר אינו מוזכר, אורכם עמודים ספורים מתוך אלפי העמודים של היצירה השלמה.
הספר הכתוב בלשון שוטפת ובהירה, תוך הפגנת ידע אנציקלופדי, מבליט את יכולתו הספרותית של צ'רצ'יל.
הדמויות המתוארות בספר, מלכים ורוזנים, שרים והגמונים, נצבעות בצבעים ברורים וחדים, וצ'רצ'יל אינו נמנע מלשפוט אותן לשבט או לחסד.
הוא מתאר אירוע מורכב ומסובך כמלחמות השושלתיות הידועות כמלחמות השושנים באופן בהיר ושווה לכל נפש.
איבתו לדמויות היסטוריות כאוליבר קרומוול המוצג כפושע מלחמה ורוצח, משתווה רק לחיבתו לדמויות כמרלבורו, המוצג כאדם טהור נפש ואציל.
תחת הכותרת "העמים דוברי האנגלית" כולל צ'רצ'יל את האומות אשר ביססו את תרבותן על ערכים, שפה, מוסדות ורכיבים נוספים, אשר מקורן באנגליה, גם אם אלו המשיכו להתפתח באופנים אחרים.
צ'רצ'יל מתגלה כפטריוט בריטי בעל אהבה סוחפת לארצו ולהיסטוריה שלה, וגם כמאמין בברית הטראנס-אטלנטית בין בריטניה וארצות הברית, אשר הביאה להתמקדותו של הספר בהיסטוריה של שני עמים אלו (על חשבון צמצום משמעותי בכל הנוגע לקנדה, אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אפריקה שההיסטוריה שלהם מתוארת באופן פחות מפורט).
צ'רצ'יל הפוליטיקאי, אשר טבע את המונח מסך הברזל, נגלה בפסקה זו, וגובר על צ'רצ'יל ההיסטוריון.
העדפותיו הפוליטיות וההיסטוריות של צ'רצ'יל, המתנגד לצורות הדיכוי של הפשיזם, הנאציזם והקומוניזם, מחלחלות אף הן אל הספר, גם כאשר הוא עוסק באירועים קדומים.
כך, למשל, כותב צ'רצ'יל על הריב שבין הנרי השני ובקט, אשר התרחש במאה ה-12 את המילים הבאות, שיש לזכור כי זמן כתיבתן הוא 1939:
הספר מציג את ההיסטוריה כשורה של קרבות, נאומים, מלכים ופוליטיקאים, שבהם ממלאת בריטניה תפקיד מרכזי.
אירועים חשובים כמהפכה התעשייתית כמעט אינם מוזכרים.
כשליש מן הכרך הרביעי מוקדש לתיאור ארוך ומפורט של קרבות מלחמת האזרחים האמריקנית בעוד שההתפתחויות הכלכליות, החברתיות והטכנולוגיות בתקופה זו (פרט להתפתחויות בתחום הטכנולוגיה הצבאית) כמעט ואינן מוזכרות.
יריבו הפוליטי של צ'רצ'יל, קלמנט אטלי, הציע כי הספר ייקרא "דברים בהיסטוריה המעניינים אותי".
הולדת בריטניה – סוקר את ההיסטוריה של האי הבריטי מבריאת העולם ועד לנפילתו של ריצ'רד השלישי, בשנת 1485.
העולם החדש – סוקר את התקופה שבין עליית בית טיודור ועד למהפכה המהוללת בשנת 1688.
תור המהפכה – סוקר את התקופה שבין עליית ויליאם השלישי בשנת 1688 ועד לסיום המלחמות הנפוליוניות וקונגרס וינה בשנת 1815.
הדמוקרטיות הגדולות – סוקר את התקופה שבין 1815 לתחילת המאה ה-20.
הספר יצא בתרגום עברי סמוך לפרסומו באנגלית, בהוצאת "עם הספר", בין השנים 1958 ו-1959. המתרגם אהרן אמיר תרגם גם את זכרונותיו של צ'רצ'יל ממלחמת העולם השנייה.
תרגומו של אמיר יכול להראות כיום מליצי ומיושן, אך הוא תואם את כתיבתו המליצית כשלעצמה של צ'רצ'יל, ואת האופן הרחב והשופע שבו מוצגת ההיסטוריה הצ'רצ'יליאנית.
בתחילת שנות ה-70 הפיק ה-BBC סדרה בת עשרים ושישה פרקים בני חמישים דקות המבוססת על הספר, ונקראה "העמים של צ'רצ'יל" ("Churchill's People").
לאחר השלמת הסדרה הסתבר כי מדובר במוצר בעייתי שאיכותו נמוכה.
עם זאת, מכיוון שה-BBC השקיע ממון רב ויוקרה רבה בפרסום הסדרה, לא הייתה ברירה אלא להקרינה.
הסדרה זכתה לביקורות איומות ולאחוזי צפייה ירודים.
בעקבות אירוע זה נמנע בדרך כלל ה-BBC מליצור סדרות הארוכות משלושה עשר פרקים, על מנת שלא ליצור מבוכה מתמשכת.
הקולנוע הישראלי בתקופת היישוב ובשנות החמישים היא תקופה מוקדמת בהיסטוריה של הקולנוע הישראלי.
סרטים צולמו בארץ ישראל החל מימי ראשית הראינוע עוד במאה ה-19, אך לא הוקם בסיס של ממש לתעשיית סרטים, הן בתקופת היישוב, והן לאחר מכן בימי ראשית המדינה.
הסרטים הבודדים שנוצרו היו לרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחו"ל.
הוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"אולפני גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו.
בשנת 1954 התקבל החוק לעידוד הסרט הישראלי, ובשנת 1955 הוסרט הסרט הישראלי החשוב ביותר שנוצר עד אז, "גבעה 24 אינה עונה".
למרות זאת, בסוף שנות ה-50 עמד הקולנוע הישראלי עדיין בשלבים עובריים, וטרם הצליח ליצור לעצמו מאפיינים מובהקים, שפה משלו, או תעשייה של ממש.
המסרים שהועברו היו מסרים ציוניים אחידים ופשטניים למדי.
הקולנוע הישראלי עדיין המתין ליוצרים החשובים של שנות ה-60 על מנת שינחו את דרכו העצמאית.
סרטים צולמו בארץ ישראל עוד מתקופת שלטון הטורקים.
בשנת 1896 שלחו האחים לומייר צלם בשם אלכסנדר פרומיו אל המזרח, ובין היתר צילם פרומיו את הסרטים הראשונים המראים את ארץ ישראל.
הסרטים שצולמו בארץ באותה התקופה היו בדרך כלל צילומים פשוטים של נופים או מאורעות טקסיים.
בשנים 1899–1902 ניסה בנימין זאב הרצל להפיק סרט תעמולה ציוני בארץ ונכשל.
בתחילת המאה העשרים הופקו מספר סרטים בארץ.
ב-1903 שלחה חברת לארץ את הצלם עבאדי.
סרט ידוע שלו הוא "רקדנים ליד שער יפו".
במשך השנים צולמו בארץ ישראל סרטים שונים בידי מיסיונרים (חיל הישע, 1905) וחברות סרטים (כמו "פאטה", 1905), שכוונו בעיקר לקהל נוצרי, אך גם קהל יהודי בגולה נהנה לראות מראות אלה.
סרט בשם "סרט ראשון בארץ ישראל" צולם על ידי הבמאי הבריטי מורי (משה) רוזנברג בשנת 1911 על מנת להביא מראות מהארץ לקונגרס הציוני העשירי.
ב-1913 הפיקה חברת "מזרח" מאודסה את הסרט "חיי היהודים בארץ-ישראל", סרט תעמולה ציוני שבמשך מספר שנים זכה להצלחה גדולה.
ב-1914 הפיקה חברת "קוסמו פילם" היהודית מפולין את "ארץ הקודש-מצרים-פלשתינה".
בשנת 1913 רכש עקיבא אריה וייס מצלמת 35 מילימטר, בניסיון להתחיל ביצירת ראינוע עברי.
הוא הקים סטודיו בשם "אורה חדשה", וצילם סרט תעמולה ציוני אשר נשלח לפיתוח בצרפת, שם אבד במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בהשפעת הסרטים הללו, התמסר הצלם האמן יעקב בן דב (לסוטרה), איש "בצלאל", לתיעוד המפעל הציוני, ואף זכה לתארים: "חלוץ הפילם הארץ ישראלי" ו"אבי הסרט העברי".
בשנת 1917 צילם בן דב את הסרט התיעודי החשוב המתעד את כניסת הגנרל אדמונד אלנבי לירושלים, ב-11 בדצמבר 1917. לאחר מכן אסף בן דב מספר קטעים המתעדים את כיבוש הארץ על ידי הבריטים, והפיק מהם סרט בן כשעתיים בשם "יהודה המשוחררת".
סרטים אלו הם בעלי ערך היסטורי ניכר, אך איכותם הטכנית והאמנותית ירודה ביותר.
בן-דב היה גם האיש שהחל בתביעה לשנות את דרכי ההפקה של המוסדות הלאומיים ולעבוד לפי הכללים של אמנות הקולנוע המתפתחת.
בן דב המשיך בהפקת יומנים וסרטי תעמולה למען המוסדות הלאומיים עד לשנות ה-30. במשך הזמן היו כמה ניסיונות ורעיונות לפתח תעשיית סרטים, ביניהם יוזמתו של פרופ' בוריס שץ, מייסד "בצלאל".
ניסיונות ראשונים להקמת תעשיית קולנוע
עד לשנת 1926 היו הסרטים המופקים בארץ ישראל ברובם יומני קולנוע, שהציגו תמונות, נופים ואירועים, ללא עריכה או עלילה.
בשנה זו הגיע לארץ חלוץ הקולנוע נתן אקסלרוד.
אקסלרוד הושפע מיצירותיהם של גדולי הראינוע בעולם, כסרגיי אייזנשטיין וווסובלוד פודובקין, ורצה להקים גם בישראל תעשייה קולנועית של ממש.
ב-9 בספטמבר 1927 החל בצילומי הסרט העלילתי הארץ ישראלי הראשון, "החלוץ", כשהוא עומד בראש קואופרטיב של צעירים, ולצדו ירושלים סגל, שלימים פיתח קריירה כמתרגם סרטים.
הסרט נועד להציג את חיי החלוצים בארץ ישראל, על סבלותיהם ושמחותיהם.
צילומי סרט זה לא הושלמו מעולם, בשל בעיות פיננסיות שקטעו את ההפקה באמצעה.
אקסלרוד הבין כי לא יצליח בטווח הזמן המיידי להקים תעשיית סרטים יש מאין, ולכן צמצם מעט את שאיפותיו.
ביחד עם כמה מחברי הקואופרטיב, ועם ירושלים סגל, הקים חברה לייצור יומני קולנוע, בשם "סרטי מולדת".
חברה זו התקיימה חמש שנים, והפיקה יומנים שתיעדו את הווי החיים בארץ – הנחת אבן הפינה לצינור הנפט כירכוכ-חיפה, ייסוד נתניה ואירועים נוספים שאירעו בארץ.
בחמש שנות פעילותה צילמה החברה מספר יומנים, וכן סרטי פרסומת.
החברה פעלה ממעבדה פרימיטיבית שהוקמה ברחוב מונטיפיורי בתל אביב.
משנת 1931 פעלה לצד "סרטי מולדת" חברה נוספת לייצור יומני קולנוע, בשם "חברת אגא", שהקים ברוך אגדתי.
החברה פעלה כשלוש שנים, והפיקה אף את סרט האנימציה הראשון בארץ, "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי" (1931).
סרט זה, סרט אילם באורך של כעשר דקות, שהתסריט לו נכתב על ידי אביגדור המאירי, אויר על ידי אריה נבון ומספר את הרפתקאותיו של צעיר תימני בתל אביב הקטנה.
ב-1929 הקים העיתונאי והסופר שלמה בן-ישראל את חברת "זהר פילם", ואליו הצטרפו הבמאי חיים הלחמי והתפאורן והצייר צבי גולדין.
בשנת 1932 הקים הלחמי את חברת "פא"י (הלחמי ושות')" והפיק וביים את הסרט "ויהי בימי".
זה היה הסרט האמנותי הקצר הראשון בארץ ישראל שנוצר במימון פרטי ובכוח אדם מקומי למען קהל של קוני כרטיסים.
אקסלרוד הציע את הסיפור לסרט ואת הפקתו וצילם אותו.
הסרט היה קומדיה פורימית בשתי מערכות, ותקציבו היה מועט ביותר - כמה עשרות לירות ארץ ישראליות.
התנופה והנפילה של תחילת שנות ה-30
שנת 1932 סימנה מפנה בתעשיית הקולנוע בארץ ישראל.
בשנה זו צולם בארץ סרטו של הבמאי אלכסנדר פורד, "צבר", הנחשב לסרט העלילתי המדבר הארץ ישראלי הארוך הראשון.
כמו כן החלה הפקתו של הסרט עודד הנודד, על ידי פא"י
בשנה זו הוזמן פורד לארץ ישראל על ידי המפיק זאב מרקביץ', על מנת ליצור סרט על חיי החלוצים.
את התסריט כתבה אשתו של פורד, אולגה.
הסרט תיאר קבוצת חלוצים המחפשים מים במדבר, ומתעמתים עם קבוצת ערבים.
בסרט שיחקו מיטב שחקני התיאטרון בארץ - פסח בר-אדון, יהושע ברטונוב, שמעון פינקל, רפאל קלצ'קין, אהרן מסקין, חנה רובינא, דוד דוידוב וריטה גולדברג.
"צבר" מעולם לא הוצג בארץ.
במקומות בהם הוצג ברחבי העולם ספג ביקורת חריפה.
הסרט היה אחד מחמישה סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו בארץ במהלך כל שנות ה-30, אם כי לא ניתן לראות בו משום קולנוע ישראלי, שכן מימונו היה זר, וייצורו הטכני בוצע במעבדות בוורשה.
"עודד הנודד" היה לסרט העלילתי האמנותי הראשון שהופק במימון פרטי ובכוחות מקומיים לקהל של קוני כרטיסים, בארץ ישראל.
הסרט הופק בשנת 1933, על ידי פא"י, בבימויו של אקסלרוד, בתקציב דל של כ-400 לא"י.
בגלל התקציב הנמוך נוצר "עודד הנודד" כסרט אילם, אף על פי שסרטים עם קול כבר כבשו את השוק בתקופתו.
מבחינה זו היה הסרט יוצא דופן בזמנו, דבר שהשפיע לרעה על הניסיונות לשווק אותו בחוץ-לארץ.
בארץ זכה הסרט להצלחה מסוימת ולביקורות טובות בעיתונות.
הייתה לו הצלחה קופתית והוא הוקרן מספר שבועות בפני אולמות מלאים בקולנוע "עדן" בתל אביב, בקולנוע "ציון" בירושלים, וכן בחיפה ובעוד יישובים בארץ.
הסרט הציג את סיפורו של עודד, ילד היוצא לטיול, אובד בדרכים, ופוגש ממגוון תושבי הארץ וחיות הבר שבה.
הצלחת "עודד הנודד" וצילום "צבר" יצרו בארץ אווירה של תחילתה של תעשיית הקולנוע בשנים 1933 ו-1934. בשנים אלו הוקמו בארץ חברות הפקה רבות, אך רובן פשטו רגל מבלי להפיק אף סרט.
שני סרטים שהופקו בשנים אלו הם "עבודה" של הבמאי הלמר לרסקי שעלה לארץ מגרמניה, ועסק בבניין הארץ, ו"לחיים חדשים" שיזמה קרן היסוד, סרט תעמולה באורך של שמונים דקות שהציג את פעולותיה של קרן היסוד.
את הסרט ביים יהודה להמן והוא כלל שירים מאת נתן אלתרמן בהלחנת דניאל סמבורסקי.
בסוף שנות ה-30 פרד דונקל פתח בביתו את מעבדת הפילם הראשונה בארץ שעסקה בסרטים מדגמי 16, 9 ו-8.5 מ"מ.[1] הוא הקים חברת הפקות בשם "הפילם הארצישראלי" ("פא"י").
בשנת 1935 נערך ניסיון נוסף להקים אולפן קולנוע באיכות ראויה.
חברה בשם "אופק" השקיעה סכום עתק של 15 אלף ליש"ט ברכישת ציוד להפקת סרט.
עם תחילת ההפקה התברר כי התקציב לא יספיק לסיום הסרט, והמשך הסרטתו נזנח.
חלק מן הציוד נרכש על ידי ברוך אגדתי; הוא השתמש בקטעים שצולמו מיומני "אגא" ליצירת סרט תיעודי באורך של 50 דקות, "זאת היא הארץ", שבו ניסה להציג את הגשמת הציונות בסיפור דוקו-דרמה.
בסרט השתתפו שחקנים ידועים כרפאל קלצ'קין, בצלאל לונדון, שמואל רודנסקי ואחרים, ואת המוזיקה תרמו עמנואל הרוסי ואלכסנדר פן.
באותה תקופה ייסד אקסלרוד את חברת "סרטי כרמל" שהפיקה יומנים, סרטי תעודה, פרסומות ומספר סרטי עלילה.
חברה זו נותרה השריד היחיד לכל תעשיית הסרטים שנוצרה מאז 1932. החברה החלה בהסרטת סרט בשם "שירת ישראל" (הידוע גם כ"חלום עמי") בשנת 1933, בו נעשה ניסיון להתאים קטעי חזנות של החזן יוסלה רוזנבלט לנופי הארץ.
עם זאת, רוזנבלט מת במהלך ההפקה, והפקת הסרט הסתיימה בניו יורק.
המוצר הסופי היה שונה מאוד מתכנונם של הוגי הרעיון, והסרט הסתיים בתיאור הלווייתו של רוזנבלט.
"סרטי כרמל" התיימרה להיות אולפנים המסוגלים ליצור סרט קולנוע שלם מתחילתו ועד סופו, לרבות הפן הטכני.
בעיה שעמדה בפני יוצרי הסרטים בארץ, הייתה הזיכיון של חברות אמריקניות וגרמניות על ציוד להקלטת קול לקולנוע.
בעיה זו נפתרה בשנת 1935, כאשר במסגרת חברת "העברה" שעסקה בהעברת רכוש יהודי גרמניה לארץ ישראל, נרכשה מחברה גרמנית בשם "טוביס" מכונת הקלטה ניידת זולה.
מעודד מהתפתחות זו החליט אקסלרוד לצלם סרט מדבר נוסף, "מעל החורבות".
"מעל החורבות" היה סרט ציוני אשר תיאר מדריך נוער המספר לקבוצת ילדים בקיבוץ את סיפורם של ילדים בימי בית שני, אשר לאחר חורבן כפרם בידי הרומאים, מקימים אותו מחדש.
את הסרט ביים הבמאי ארי וולף.
הסרט צולם בתנאים קשים, שכן התקופה הייתה תקופת המרד הערבי הגדול, והדבר גרם לקשיים חמורים בהפקה.
הפקת הסרט עלתה אלף לא"י, והסרט לא החזיר את ההשקעה בו, והיווה כישלון חרוץ.
עם זאת, חברת "סרטי כרמל" המשיכה לשגשג, תוך שהיא מתרכזת בייצור יומני קולנוע.
זכור לטובה יומן המציג את העלייה לחניתה, שלווה במוזיקה של משה וילנסקי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נוצרה בעיה משמעותית של מחסור בחומרי גלם.
בתקופה זו קפאה העשייה הקולנועית, ואף הפקת יומני הקולנוע כמעט ונעצרה.
בשנת 1947 יצר בארץ הבמאי התיעודי האמריקני הרברט קליין את הסרט "בית אבי", העוסק במאמציו של ילד ניצול שואה לחפש אחר הוריו.
בסרט הושקעו כרבע מיליון דולר.
את התסריט כתב הסופר היהודי מאיר לוין והצלם היה פלויד קרוסבי, שצילם גם את הסרט "בצהרי היום".
עוזר הצלם היה רולף קנלר.
הסרט זכה להצלחה מסוימת בקרב יהודי אמריקה, והביא לתנופה מסוימת בתעשיית הקולנוע המקומית.
הוא הביא לארץ במאי אמריקני יהודי בשם ג'וזף קרומגולד; בבימויו, ובסיוע צלמים כסאשה אלכסנדר ורולף קנלר, נוצרו מספר סרטי תעודה בין השנים 1947—1949. החברה התמוטטה מבחינה כלכלית לאחר כשלוש שנות פעילות.
לקראת הקמת מדינת ישראל, נוצרו במהלך 1947 נוצרו מספר סרטים נוספים.
במאי בשם יוסף לייטס הגיע לארץ עם צבא אנדרס, ונשאר גם לאחר המלחמה.
"דמעת הנחמה הגדולה" שביים לייטס, הציג את נופי הארץ בליווי קריינות.
סרט נוסף מסוג זה הוא "אדמה" בבימויו של הלמר לרסקי, שהציג את סיפורו של עולה צעיר בכפר הנוער בן שמן, והוסרט במימון נשות "הדסה".
ב-1947 נוצר הסרט "הבית במדבר", על קיבוץ בית הערבה, בבימויו של בן עויזרמן.
הסרט הישראלי בשנות המדינה הראשונות
עם קום המדינה לא הייתה קיימת תעשיית קולנוע מסחרית עצמאית.
הסרטים הופקו על ידי מספר גורמים מוסדיים, בראש ובראשונה מדינת ישראל על שלוחותיה השונות.
בשנת 1948 הוקמה במשרד הפנים מחלקה מיוחדת לעיתונות ולקולנוע, ובראשה עמד ישעיהו קלינוב, עורכו לשעבר של העיתון "הארץ".
המחלקה השתלטה על "יומני כרמל", ובאמצעים של תמיכה כספית היה בידה להכתיב אף את תכניו.
לאחר חילופי תפקידים במשרד הפנים, שהביאו להשתלטות המפלגות הדתיות, הוחלט במשרד ראש הממשלה דוד בן-גוריון ליצור יומן מתחרה בשם "יומני גבע".
לאחר מספר גלגולים, הוקמה חברה בשם "סרטי גבע" אשר הפיקה את היומן.
את החברה יזמו היזם מרדכי נבון ואיש הקולנוע יצחק אגדתי.
בשנת 1953 החלה ההסתדרות להפיק סרטים.
בשיתוף פעולה עם "סרטי גבע" הופקה סדרת סרטים קצרים, בבימוי הבמאי נתן גרוס, שהפיצה את ראיית העולם ההסתדרותית.
במקביל החל אף צה"ל בעשיית סרטים.
בשנת 1954 הוקמה "יחידת ההסרטה של דובר צה"ל", אשר פרט לסרטי הדרכה הפיקה גם סרטים תיעודיים, בהם "חוד החנית" משנת 1954, סרט על חטיבת הצנחנים, על פי תסריט מאת שבתי טבת.
בשנה זו החל גם "מנהל ההסברה" במשרד ראש הממשלה להפיק סרטים.
התוצר של גופים אלו, סרטי תעודה, סרטים קצרים וסרטי עלילה, היה סרטים בעלי מסר ציוני, תעמולתי לרוב, שהדגישו את המסרים של ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית וההסתדרות.
סוג זה של סרטים מכונה כיום "סרטי הריאליזם הציוני".
מאבקים מעוררי מחלוקת, כגון פירוק הפלמ"ח, אירועי ואדי סאליב, המתחים הדתיים והאתניים והשאלות הדוחקות בדבר הזהות הישראליות והזהות היהודית - לא קיבלו ביטוי בסרטים אלו, אשר הציגו קו רשמי כמעט אחיד, פשטני ותועמלני.
שנות ה-50 היו שנים של התפתחות קולנועית איטית.
מחבלי הלידה של המדינה החדשה קמה ועלתה תעשיית סרטים.
ההתפתחות החשובה ביותר הייתה הקמתם, בשנת 1951 של "אולפני ההסרטה לישראל" ביוזמת מרגוט קלאוזנר ויהושע ברנדשטטר.
אולפנים אלו, שהוקמו בהרצליה, היו אולפנים משוכללים יחסית, בעלי ציוד מתוחכם ויקר, ובמשך שנים רבות התרכזה בהם עיקר יצירתו של הסרט הישראלי.
יצירות האולפן בשנים הראשונות כללו את הסרט התיעודי "עיר האוהלים" (1952) בבימוי אריה להולה.
בשנים אלו קמו ונפלו מספר חברות עצמאיות, כגון "סרטי עצמאות" (אשר הפיקה סרט אחד, "הפוגה", בשנת 1950) או חברתו של יונה פרידמן, קולנוען ירושלמי שהפיק בשנת 1953 סרט בשם "קריה נאמנה", שנסמך על צוות טכני מחו"ל, והופץ בעולם על ידי חברת "RKO".
ב-7 ביולי 1954 התקבל בכנסת חוק לעידוד הסרט הישראלי, אשר חייב את בעלי אולמות הקולנוע להקרין מכסה מסוימת של סרטים מתוצרת ישראל.
עם זאת, הדרך לתמיכה ממשלתית של ממש בקולנוע בישראל עדיין הייתה ארוכה.
רק בשנת 1960 החלה הממשלה לסבסד באופן מסודר את הקולנוע הישראלי באמצעות מתן החזר מס רטרואקטיבי על כרטיסים שנמכרו.
המיסוי הגבוה על הרווחים של בעלי בתי הקולנוע שהיה נהוג בשנות החמישים, בטרם ההחלטה על מתן החזר המס, הפך למעשה את הפקת הסרט הישראלי לבלתי רווחית מעצם הגדרתה.
הסרטים העלילתיים הארוכים בשנות החמישים
במהלך שנות החמישים נוצרו מספר סרטי עלילה בישראל.
ב-1954 יצא הסרט "מפתח הזהב" של סאשה אלכסנדר, שהיה דוקו-דרמה העוסקת בחיפושי מים.
"אבן על כל מיל" (1955) בבימוי אריה להולה, שהופק על ידי חברה בשם "שדות", בהשתתפות מיטב השחקנים – יוסף ידין, אורנה פורת, אריה אליאס, זיוה שפיר ושייקה אופיר, נכשל כישלון חרוץ מבחינה כלכלית (ויש הטוענים כי גם אמנותית).
הסרט הישראלי הראשון שצולם בצבעים היה "באין מולדת" (1956) בבימויו של נורי חביב, בו הופיעו שושנה דמארי בתפקיד זמרת מועדונים יהודייה-תימנייה המגלה את יהדותה ועולה ברגל לארץ ישראל.
ב-1956 יצא הסרט "דן קישוט וסעדיה פנצ'ו" של נתן אקסלרוד, המספר את על ילדים מפנימיית "הדסים" הלוחמים כנגד האויב הערבי במלחמת העצמאות, ומצילים את פנימייתם.
סרטים אלו הביאו את הנרטיב הציוני בצורתו הפשטנית, כמיטב מסורת "הריאליזם הציוני": הערבים הוצגו לרוב כאויב, היהודים כעולים לארץ ישראל ומפריחים את השממה וכיוצא בזה.
המפיק והבמאי האמריקני לארי פריש יצר שני סרטים בשנים אלו.
ב-1956 יצר את "מעשה במונית", קומדיה בהשתתפות מרים ברנשטיין-כהן, שייקה אופיר, מינה כרובי, רפאל קלצ'קין, ושמואל רודנסקי; הקומדיה הוצגה בארצות הברית בשם "המונית מתל אביב", וזכתה שם לקהל של מאה אלף צופים.
לאחר הצלחה זו ביים פריש את "עמוד האש" (1959), סרט עלילתי על מלחמת העצמאות בנגב, בהשתתפות נחמה הנדל (שגם ביצעה את שיר הנושא של הסרט, "היה הוא אפור").
סרטים אלו יועדו לקהל הייעודי בחו"ל, יותר מאשר לקהל המקומי, אם כי זכו להצלחה גם בארץ.
הסרט המשמעותי ביותר שנוצר בתקופה זו הוא "גבעה 24 אינה עונה" (1955).
סרט זה נוצר על ידי חברת הפקה שהוקמה במיוחד לשם הפקתו, בשם "זיק אור", בראשה עמדו העיתונאי צבי קוליץ והמפיק ג'ק פדואה, והוא נועד להפצה בחו"ל ולהצגה בפני יהודי הגולה.
שפת הדיבור של הסרט הייתה אנגלית, ולבימויו הובא במאי אנגלי בשם תורולד דיקינסון, וכן שחקנים אנגלים.
התסריט נכתב על ידי צבי קוליץ ופיטר פריי.
הסרט מתאר את גורלם של ארבעה הרוגים בקרב על גבעה 24. הסרט חוזר בפלאשבק ומתאר את חייהם, ואת הדרך שעברו עד מותם בקרב על הגבעה.
הארבעה הם צעיר אירי המתאהב בצעירה ישראלית, תייר אמריקאי המתנדב לצה"ל, צבר ישראלי (בגילומו של אריק לביא) וצעירה ישראלית.
תקציבו של הסרט היה ענק בקנה מידה ישראלי, ארבע מאות אלף דולר, וסיפק עבודה לשחקנים ישראלים רבים.
בין היתר הופיעו בו הרקדנית מרגלית עובד מלהקת ענבל, שחקני התיאטרון הקאמרי יצחק שילה, חיה הררית, מתי רז ואריק לביא; הזמרת שושנה דמארי ונערת הזוהר זיוה שפיר.
שילה, הררית ושפיר הגיעו בעקבות הסרט להוליווד, שם פיתחו קריירות משחק והופיעו בסרטים רבים.
הסרט הביע ראייה שטחית של הסכסוך הערבי ישראלי, וניכר היה בו כי הבמאי אינו בקיא בהווי הארץ ואינו מבין את המציאות אותה הוא מתיימר להציג על הבד.
על אף רקעו ה"זר", הסרט הוא מוצר אופייני ומייצג של הקולנוע הישראלי בשנות החמישים.
ראו רשימת סרטי קולנוע ישראליים
היסטוריה של הקולנוע הישראלי: שנות השישים, הקולנוע הישראלי קיבל תנופה עם ההחלטה על מתן החזר מס על רכישת כרטיסים, שאפשרה הפקת סרטים ישראליים על ידי חברות מסחריות, תוך ציפייה סבירה להחזרת ההשקעה וקבלת רווחים.
בתקופה זו החלו לפעול שלושה יוצרי קולנוע מסחריים, שפעלו ברציפות במהלך שנות השישים.
מנחם גולן, אפרים קישון ואורי זוהר היו היוצרים הפעילים ביותר במהלך שנות השישים.
הסרט הישראלי בשנות השישים טרם השתחרר מן המוגבלות והתבניות של "הריאליזם הציוני", ואף סרטים שעסקו בקונפליקטים העדתיים והתרבותיים כגון "פורטונה" (1966) של מנחם גולן, לא מיצו את הקונפליקט עד תום, ונותרו שבויים בקווי עלילה והצגת דמויות שראשיתם בשנות החמישים.
במקביל, התפתחו שתי סוגות שונות, בעלות קו שונה, אמנותי ואידאולוגי.
"סרט הבורקס" הראשון, "סאלח שבתי" נוצר על ידי אפרים קישון בשנת 1964, ובמקביל יצר אורי זוהר בשנת 1965 את "חור בלבנה" אשר היה מבשרה של תנועת "הרגישות החדשה" שביקשה להביא לקולנוע הישראלי נושאים ומאפיינים צורניים ותוכניים הלקוחים מן הקולנוע האיכותי האירופי, ובמיוחד מסרטי "הגל החדש" הצרפתי.
שתי סוגות אלו יזכו להתפתחותן המלאה בשנות השבעים
הקולנוע הישראלי של סוף שנות החמישים היה קולנוע ממשלתי, מוזמן, לאומי.
הסרטים מז'אנר "הריאליזם הציוני" הראו מציאות ציונית אידילית, בה נאבקים היהודים תושבי הארץ כנגד האויב הערבי מבחוץ, כאשר חילוקי הדעות העזים בתוך החברה הישראלית עצמה, ייסורי קליטת העולים החדשים מארצות ערב, הפערים החברתיים, העדתיים והכלכליים, והמחלוקות הפוליטיות, אינם באים לידי ביטוי כלשהו.
יומנים וסרטי הסברה הופקו על ידי חברות שהיו בשליטת משרד הפנים, משרד ראש הממשלה, הסוכנות או ההסתדרות.
סרטי עלילה הופקו במימון פרטי, אך לא העזו לחרוג מן הקו הממשלתי הרשמי.
חקיקת "החוק לעידוד הקולנוע הישראלי" בשנת 1954 הביאה לשינוי מזערי.
החוק חייב את בעלי אולמות הקולנוע להקרין תוצרת מקומית במכסה שנתית מסוימת.
החוק לא פתר את בעיות הבסיס של הקולנוע הישראלי.
בשנת 1956 כתב חוקר הקולנוע יהודה הראל בספרו "הקולנוע מראשיתו ועד היום": "חקיקת החוק לא פטרה את ממשלת ישראל מדאגה לתעשיית הסרטים המקומית.
היא חייבת לסייע ליצרנים ולאמנים על ידי הלוואות או על ידי הקמת קרן מיוחדת לעידוד ייצור סרטים אמנותיים בישראל.
הממשלה והשלטון המוניציפלי בישראל מטילים על בעלי בתי הקולנוע עול מיסים שאין דומה לו בעולם כולו.
ואילו עליהם לבטלו ברגע שזה נוגע בסרט ישראלי.
שחרור הצגת סרט עלילה מסחרי ישראלי ממסים יבטיח כיסוי מלא של הוצאות ייצור הסרט, אם אך ייוצר בתנאים מתאימים למדינת ישראל ולא בתקציב הוצאות מנופח, ויחד עם זה יעודד הצגתו במספר רב של בתי קולנוע".
גישה זו ראתה את הפתרון בשני ערוצים.
האחד - סבסוד הקולנוע הישראלי באופן רטרואקטיבי באמצעות פטור ממס על מכירת כרטיסים.
השני סבסוד מראש על ידי סיוע לעידוד סרטי איכות.
כבר בשנת 1960 יושם הפתרון הראשון, והפתרון השני הגיע בדמות קרן הקולנוע הישראלי רק בשנת 1979.
בשנת 1960 החל מתן החזר מס לקולנוע הישראלי.
החזר המס שימש כמנוף למימון סרטים, כאשר במקרים מסוימים הוא ניתן כהלוואה מראש, שהוחזרה באמצעות החזר המס.
שיטה זו החייתה את הקולנוע הישראלי, ואפשרה את התפתחותו, וכניסת גופים מסחריים להשקעות שנראו עתה מובטחות יותר.
גם שיטה זו לא הייתה נקייה מפגמים, ונטען כי עודדה יצירת קולנוע מסחרי לא איכותי וסרטי בורקס, שכן המפיקים והמשקיעים היו מקבלים החזר רק על סרט שמשך צופים, וסרטים "אמנותיים" שנכשלו, היו מאבדים את ההשקעה.
בשנות ה-60 היה הקולנוע הישראלי הערוץ המרכזי של הבידור הישראלי, וסרטים שענו על טעם הקהל, יכלו להרוויח הרבה מעבר להחזרת ההשקעה הראשונית.
סרטים כ"סאלח שבתי", זכו לקהל של מאות אלפי צופים ואף למעלה ממיליון.
התחרות בדמות הטלוויזיה הישראלית הגיעה רק בשנת 1968, ואף זאת בהיקף מוגבל ומצומצם.
ניתן לומר שבשנים אלו הייתה יציאתו של סרט ישראלי חדש אל המסכים בבחינת אירוע תרבותי חשוב, והאווירה עודדה יצירת סרטים, דיון בקולנוע, וביקור בקולנוע.
הסרט הישראלי שפתח את שנות השישים היה "הם היו עשרה" של הבמאי ברוך דינר משנת 1960 - מערבון ציוני, בכיכובו של עודד תאומי שהראה את גורלה של קבוצת מתיישבים בגליל בסוף המאה ה-19. הסרט היה בעל ערכי הפקה, משחק ובימוי גבוהים, אך היה כישלון יחסי בקופות.
רבים מאסו ב"ציונות" העולה מעל מסכי הקולנוע, וביקשו מפלט בסרטים אחרים.
גם לאחר התקדמות הקולנוע הישראלי הלאה, וניפוץ התבניות ה"ציוניות" פעל עדיין הזרם המרכזי של הקולנוע הישראלי על פי מוסכמות "הריאליזם הציוני".
סרטים כ"חבורה שכזאת" (1963) שביים זאב חבצלת שנהרג בתאונה מספר ימים לפני הקרנת הבכורה, עדיין הציגו את הפלמ"ח ומלחמת העצמאות באור הרואי, תוך הימנעות מלדון במחלוקות.
"הוא הלך בשדות" של דינר מ-1967 על פי הרומן של משה שמיר, שייך אף הוא לזרם זה, כמו גם, באופן חלקי, "כל ממזר מלך" של אורי זוהר, המציג את מלחמת ששת הימים באור הרואי ובלתי ביקורתי (אם כי ישנה בסרט דמות המבוססת על דמותו של אייבי נתן).
יהורם גאון מוצג כנהג פשוט ההופך לגיבור מלחמה.
"אשת הגיבור" של פיטר פריי מ-1963 שייך אף הוא לז'אנר זה, וכן סרטים רבים נוספים.
בצד סרטי המלחמה והסרטים ההרואיים, נוצר גם קולנוע שעסק בנושאים אחרים הנוגעים לחיים בארץ, אך נמנע מלהדגיש את הקונפליקטים.
יצירתו של מנחם גולן מראשית שנות ה-60 יכולה להיחשב כמעין "ריאליזם ציוני".
"אלדורדו" (1963) "פורטונה" (1966) ו"מרגו שלי", מציגים אמנם דמויות בנות עדות המזרח, משולי החברה הישראלית, בסיטואציות ובקונפליקטים שלא ניתן היה להציג בסרטי שנות החמישים, אך הסרטים אינם ממצים את הקונפליקט, וודאי שאינם סרטי מחאה.
גם אין המדובר בקולנוע אישי, אלא בקולנוע עממי, מסחרי, הפועל על פי תבניות המוכתבות על ידי טעם הקהל.
במקביל, ניתן לראות באחדים מסרטיו האחרים, משום "ריאליזם ציוני פר אקסלנס" כגון "שמונה בעקבות אחד" (1964) בו תופסת חבורת ילדים בקיבוץ מרגל ערבי, בעל מאפיינים גרמניים.
לז'אנר זה ניתן לשייך אף אחדים מסרטיו של אפרים קישון (אם כי בהם ניכרת ביקורת חברתית רבה יותר), ואף אחדים מסרטיו היותר "עממיים" של אורי זוהר, כגון "מוישה ונטילטור" ואחרים.
יש הסבורים כי "סאלח שבתי" (1964) הוא "סרט הבורקס" הראשון.
סרטו של אפרים קישון אכן כלל את מרבית המרכיבים המאפיינים את ז'אנר הבורקס, ובראשם את דמות המזרחי הערמומי, המערים על האשכנזי הנאיבי, ואת המרכיבים המלודרמטיים של קונפליקט משפחתי (הנפתר בסוף על הצד הטוב), ודמויות בנוסח הקומדיה דל'ארטה.
הסרט זכה להצלחה אדירה בישראל ומחוצה לה, קיבל את פרס גלובוס הזהב, ופתח לחיים טופול ולאפרים קישון קריירה בינלאומית משגשגת.
סרטים עממיים על גבול הבורקס נוצרו בשנות ה-60 על ידי במאים כמנחם גולן ("עליזה מזרחי" - 1966) ואחרים.
סרטים אלו (ביניהם ניתן למנות גם את "השכונה שלנו", "מוישה וינטלטור", ואחרים, מיצירות קישון, גולן ואורי זוהר, שלמעשה היו שלושת יוצרי הקולנוע המסחריים הפעילים ברציפות במהלך שנות השישים) הם סרטים עממיים, פולקלוריסטים, בעלי מספר מרכיבים שיאפיינו בעתיד את סרטי הבורקס, אך לא ניתן לשייכם בוודאות לסוגה זו.
יומו של הבורקס יגיע רק בתחילת שנות ה-70, עם פעולתם של זאב רווח, ג'ורג' עובדיה, בועז דווידזון, אסי דיין ואחרים.
אל מול סרטי "הריאליזם הציוני", סרטי הבורקס, וסרטי "הזרם המרכזי" קמה תנועת נגד של יוצרים שחשו כי דרכים אלו אינן מבטאות אותם, וכי ברצונם ליצור בישראל קולנוע ישראלי, אמנותי, איכותי, בנוסח סרטי "הגל החדש" הצרפתי.
התנועה ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים.
יוצרי "הרגישות החדשה" באו מהבוהמה התל אביבית, מבתי הספר לקולנוע, ומחבורות השוליים שנוצרו, כגון "חבורת לול" שהתכנסה סביב אורי זוהר או אנשי "העין השלישית" שבראשם הבמאי ז'ק קתמור, הבמאי דוד גרינברג, הצלם אמנון סולומון ואחרים.
את המושג "הרגישות החדשה" טבע, שנים לאחר דעיכת התנועה, הבמאי יהודה ג'אד נאמן.
התנועה מעולם לא הוגדרה באופן רשמי, לא נכתב "מניפסט", אך הסרטים שנוצרו במסגרתה ניתנים לזיהוי ברור.
חברים בולטים בתנועה הם אורי זוהר (שסרטו "חור בלבנה" (1964) נחשב לסרט הראשון שבישר את בוא התנועה), אברהם הפנר, ז'ק קתמור, יצחק צפל ישורון, דניאל וולמן, דוד פרלוב, יקי יושע, ואחרים.
תנועת "הרגישות החדשה" המשיכה ליצור ולהתפתח במהלך שנות השבעים, ודעכה לקראת סופן, עם עליית דור חדש של במאים, שהביאו לידי ביטוי את הפן הפוליטי והחברתי שנעדר מיצירות אלו.
היסטוריה של העיתונאות בארץ ישראל היא מונח המתאר את תקופת הזמן של הפעילות העיתונאית העברית בארץ ישראל, לפני הקמת מדינת ישראל אחריה, כמעט 200 שנה אחרי שהעיתונאות היהודית ואחריה גם העברית התבססו באירופה.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 נוסד העיתון "גזטה די אמסטרדם", הנחשב לעיתון היהודי הראשון בעולם.
הוא נכתב בספרדית ויצא לאור כנראה החל משנת 1672 .
כעשור וחצי אחריו החל לצאת לאור העיתון היהודי השני, קורנטין, שנועד לכאוכלוסיית האשכנזים באמסטרדם.
גליונו הראשון ראה אור לראשונה ב-16 באוגוסט 1686. הוא נכתב ביידיש ובכתב רש"י והתקיים שנה וחצי.
שני העיתונים יועדו בעיקר לסוחרים ומרכזם היה מסחר וכלכלה, אך הופיעו בהם גם ידיעות מדיניות ואחרות.
כתב העת העברי הראשון היה כנראה פרי עץ חיים, שיצא לאור אף הוא באמסטרדם החל מ-1691 במשך יותר ממאה שנים וכלל בעיקר קובץ שו"ת תורני.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 התרחשה התפתחות מואצת של העיתונאות היהודית.
אחת הסיבות לכך הייתה עלילת דמשק, שהותירה חותם עמוק על הקהילות היהודיות בעולם.
ב-1856 החל לצאת לאור העיתון העברי הראשון במרכז אירופה - "המגיד", לאחר 4 שנים יצא לאור "המליץ" ושנה נוספת אחר כך גם "הצפירה".שבועונים שיצאו במקביל הוסיפו ויצקו את יסודות העברית שפרחה יותר מאוחר בא"י.
תולדות העיתונאות העברית בארץ ישראל
לפני התקופה הראשונה 1672-1863 - הופעתם של העיתונים הראשונים בארץ ישראל
תקופה ראשונה: 1863-1864 - הופעתם של שני העיתונים הראשונים בירושלים.
תקופה שנייה: 1870-1914 - הופעתם המחודשת של עיתונים עבריים בארץ ישראל, לאחר שקודמיהם נסגרו בהוראת הטורקים.
תקופה שלישית: 1919-1948 - סוף מלחמת העולם השנייה והקמת המדינה.
עיתונים יהודים רבים ראו אור במדינות אירופאיות ולא בארץ ישראל, אך רבים מחוקרי ההיסטוריה של התרבות היהודית טוענים כי העיתון "לדינשטאגישי קורנאט" שמשמעותו בעברית: "השליח של יום שלישי" היה העיתון הארץ-ישראלי היהודי הראשון, שהגיליון הראשון שלו יצא ב-13 באוגוסט 1686. העיתון נכתב ביידיש בכתב רש"י והתקיים שנה וחצי.
עם זאת, יש חוקרי היסטוריה יהודית שטוענים כי העיתון הראשון היה דווקא "גאזיטה דה אמסטרדם", שהופיע לראשונה בשנת 1672 והתקיים כשלושים שנה.
העיתונים באותן התקופות היו בשלבים מוקדמים והיו מיועדים בעיקר לסוחרים.
התקופה הראשונה בישרה את ראשית העיתונאות בארץ ישראל, שני עיתונים נולדים: הלבנון וחבצלת:
"הלבנון" - נוסד כמקור פרנסה על ידי יואל משה סלומון ומיכל הכהן.
הם שבו לירושלים לאחר שלמדו דפוס בגרמניה והקימו בית דפוס.
בגלל ההוצאות שהיו כרוכות בהקמת בית הדפוס הם קיבלו שותף נוסף, יחיאל ברי"ל.
על מנת ששלושתם יוכלו להתפרנס הם הוציאו את העיתון כמוצר נלווה לבית הדפוס.
בעיתון היו מדורי מסחר, כלכלה וכו'.
הוצאת עיתונים שאינם ממקור דתי - חרדי נתקלה כבר אז במאבקים בתוך החברה היהודית בישראל.
"חבצלת" - קם לאחר כמה חודשים.
בעליו ועורכיו היה ישראל ב"ק.
הוא הוציא את העיתון כתגובה על הוצאת הלבנון ומשום שבית הדפוס של סלומון היווה איום על בית הדפוס שלו.
כותרת המשנה של חבצלת הבטיחה לקוראים שהעיתון ישמיע חדשות מ"ערי יהודא וחוצות ירושלים".
שני העיתונים סבלו מבעיות כלכליות ועל כן התפתחה יריבות קשה ביניהם.
ב-1864, לאחר שהופיע גיליון שני של הלבנון, אחרי שהייתה הלשנה שהלבנון כותב נגד הטורקים, התקבל צו של השלטונות הטורקים לסגור אותו.
הלבנון לא מת גם לאחר שהוא נסגר.
אחד מעורכיו, יחיאל ברי"ל, המשיך להוציא אותו לאור בפריז.
החבצלת קיבל רישיון מחודש להוציא את העיתון אחרי פסק זמן של 5 שנים ויצא כדו-שבועון.
העיתון המשיך לצאת ברציפות עד 1911. ב-1882הופץ באימפריה העות'מאנית עיתון יהודי בלדינו בשם איל טיימפו"
השפה העברית לא הייתה נפוצה בא"י.
העברית לא מתה והשימוש בה היה בעיקר בקריאה ולא כשפת דיבור.
בן יהודה הוסיף נדבך בתחייתה כשפה מדוברת.
כתוצאה מכך היקף תפוצת העיתונים גדל וכך גם גידול במספר הקוראים.
שנת 1881 נחשבת לנקודת ציון.
בשנה הזו אליעזר בן-יהודה מצטרף תחילה למכללת חבצלת, ולאחר שלוש שנים הוא מוציא את עיתון "הצבי".
לאחר מכן הוא רכש את הזכויות על העיתון ועל הזכות להשתמש בשם.
ב-1884 בן יהודה החל להוציא עיתון עצמאי בשם " עיתון יומי " אף כי יצא פעם אחת בשבוע - וחידש את סגנון הכתיבה תוך שימוש בביטויים חדשים.
העיתון עבר גלגולים שונים שבסופם יצא כשבועון ולאחר מכן כעיתון יומי.
ב-1896 הוציא בן יהודה את כתב העת השקפה שהחליף את הצבי בתקופה בה הוא נסגר זמנית (1908-1902).
אליעזר בן-יהודה שינה את העיתונות העברית בא"י.
העיתונאות המודרנית במערב הייתה בעיקר עיתונאות פופולרית להמונים.
כדי להתפרנס שילב בעיתון מאפיינים של "צהובון", והנהיג שימוש בכותרות גדולות ובידיעות שערורייתיות, שעד אז תפסו מקום שולי.
וגם פרסם תרגומים לסיפורים שונים.
בן יהודה החל במהפכה בעיתונאות העברית בארץ ישראל.
כותרות בולטות ומעוררות עניין השתרעו על כל העמוד הראשון.
דוגמה לכותרת מודגשת: "התבערה השלישית בירושלים", (ידיעה שדווחה על ידי בנו, איתמר בן-אב"י).
המהפכה בלטה במיוחד בהפיכתו של הצבי לעיתון יומי, ב-1908, לפני מלחמת העולם הראשונה.
וזאת לאחר 45 שנים שבירושלים הופיעו יומונים ושבועונים.
תופעה זו הותירה את חותמה גם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אף על פי שלפני מלחמת העולם הראשונה ראו אור בירושלים כמה עיתונים יומיים או יומיים למחצה, אחרי המלחמה החלה להתגבש העיתונאות העברית היומית.
העלייה בכמות העולים תרמה גם היא להדפסת עיתונים רבים יותר עקב גידול בקהל הצרכנים, בד בבד העיתונות החלה להיות יותר "רצינית".
ראשון העיתונים שיצא לאור לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא עיתון הארץ, שהחל להופיע ב-1919, ותיק העיתונים בישראל.
בתחילת דרכו הופיע בשם "חדשות הארץ", והודפס על ידי הצבא הבריטי.