tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים הוחלף נסיך בוחר אחד במשנהו מסיבות פוליטיות.
כך למשל היה בסוף המלחמה השמלקלדית, כאשר הקיסר קרל החמישי הכריח את הנסיך הבוחר יוהאן פרידריך מסקסוניה להתפטר.
סיבות אחרות להחלפת נסיך בוחר היו, למשל, התחזקות משפחות אצולה מסוימות ושקיעתן של אחרות, או היפרדות מהאימפריה.
למשל, בוהמיה נפרדה בתחילת המאה ה-18 מגרמניה, והוחלפה בנסיכות הנובר.
בית ויטלסבאך הפך לגורם משפיע בגרמניה במאה ה-17, ולכן קיבל אחד מבני המשפחה מעמד זה בשם ממלכת בוואריה.
לאחר המאה ה-15 הפכה בחירת הנסיכים לאירוע טקסי בהליך העברת התואר בירושה.
נסיך אסטוריאס (בספרדית: Príncipe de Asturias) או נסיכת אסטוריאס (בספרדית: Princesa de Asturias) הוא תואר המוענק ליורש העצר הספרדי, וקודם לכן ליורש העצר של כתר קסטיליה.
נסיכת אסטוריאס הנוכחית היא הנסיכה לאונור, בתו של פליפה השישי, והיא מחזיקה בתואר זה מאז שנת 2014.
התואר נוצר בשנת 1388 במסגרת הסכם שנחתם בין חואן הראשון, מלך קסטיליה לבין ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
בהסכם זה נקבע כי בנו של חואן הראשון יינשא לבתו של דוכס לנקסטר וכי יוענק תואר חדש, נסיך אסטוריאס, ליורש העצר של קסטיליה, בדומה לתארים דומים המוענקים ליורשי עצר בממלכות אחרות (כגון נסיך ויילס באנגליה והדופן בצרפת).
וכך בנו של חואן הראשון, הנסיך אנריקה (לימים אנריקה השלישי, מלך קסטיליה), היה הראשון לשאת בתואר נסיך אסטוריאס.
בתחילה הקנה התואר למחזיקו את הבעלות על אדמות נסיכות אסטוריאס, ונסיך אסטוריאס רשאי היה למנות ראשי עיר, שופטים וכו' שייצגו אותו באסטוריאס.
ואולם המלכים הקתוליים החליטו לשלול מהתואר את סמכויותיו ולהופכו לתואר כבוד סמלי בלבד, החלטה שקוימה גם על ידי מלכי ספרד שהשתייכו לבית הבסבורג ולבית בורבון (שושלת המלוכה הנוכחית בספרד).
בנוסף לתואר נסיך אסטוריאס, מחזיק יורש העצר הספרדי במספר תארים דומים: נסיך חירונה, נסיך ויאנה, דוכס מונטבלנק, רוזן סרברה ולורד בלגר.
תארים אלו מוענקים לו מכוח היותו יורש העצר של ממלכת ספרד ולכן גם של הממלכות ההיסטוריות שאוחדו לממלכת ספרד.
נסיך אסטוריאס מחזיק בתוארו רק כל עוד הוא יורש העצר של מלך ספרד; אם למשל נולד אדם אחר שהופך ליורש העצר על פי סדר ההורשה, התואר עובר מיד אליו.
דוגמה ייחודית לכך היא הנסיכה איזבל מבורבון, אשר פעמיים החזיקה בתואר נסיכת אסטוריאס ופעמיים איבדה אותו: בפעם הראשונה היא קיבלה את התואר מיד עם הולדתה ב-1851 והחזיקה בו עד שב-1857 נולד אחיה הצעיר, אלפונסו נסיך אסטוריאס.
כאשר אלפונסו הוכתר ב-1875 כאלפונסו השנים עשר, היא הייתה שוב לנסיכת אסטוריאס עד שאיבדה את התואר לטובת בתו הבכורה של המלך, מרסדס, נסיכת אסטוריאס, שמלכה על ספרד במשך מספר חודשים בין פטירתו של אביה ללידתו של אחיה, שהוכתר מייד עם לידתו למלך אלפונסו השלושה עשר.
נסיכת אסטוריאס עומדת בראש קרן נסיך אסטוריאס המעניקה את פרסי נסיך אסטוריאס היוקרתיים, אשר בחלוקתם החל פליפה השישי בעת כהונתו כנסיך אסטוריאס.
כמו כן, היא מעניקה בכל שנה את גביע נסיך אסטוריאס, גביע הליגה הספרדית השנייה בכדורסל.
נַסְיוּב נגד ארס (Antivenom) הוא נסיוב המופק מדם בעלי חיים, ובו נוגדנים לטיפול בפגיעה של ארס, כתוצאה מהכשה או עקיצה.
הנסיוב מיוצר על ידי הזרקת כמות קטנה של ארס מסוים לבעלי חיים, בדרך כלל סוסים או פרדות, אולם גם אפשרי להזריקם בגופם של כבשים, עזים או ארנבות.
בעל החיים מפתח תגובה קלה של המערכת החיסונית, המגרה ייצור נוגדנים כנגד האנטיגנים של הארס.
לאחר שהנוגדנים נוצרו בגופו של בעל החיים, נשאב ממנו הדם וניתן לו להיקרש באופן טבעי.
בתהליך הסירכוז מופרד הנסיוב (סרום)- נוזל הדם נטול תאים וחלבוני קרישה, אשר מכיל גם נוגדנים שפותחו כנגד הארס.
מתוכו ממצים ומטהרים את הנוגדנים הספציפיים, תוך סילוק מרכיבים אחרים שאינם רלוונטיים לטיפול.
נוגדנים אלו, ולעיתים אף שבריהם המכוונים (Fab), מהווים את המרכיב הפעיל של האנטי־ונום.
השגת הארס מתקבלת באמצעות חליבת נחשים, המתבצעת בחוות מיוחדות לשם כך (חוות נחשים).
השיקולים במתן נסיוב נגד ארס לנפגע נקבעים לפי כמות הארס שהוזרקה, הבאה לידי ביטוי בתסמינים מקומיים באזור ההכשה, כמו כאבים עזים, דימום והתנפחות האזור המוכש, ובתסמינים מערכתיים הבאים לידי ביטוי בירידת לחץ דם, בצקת בדרכי הנשימה, ועוד.
לא בכל הכשה משתמשים בנסיוב, מכיוון שלנסיוב עצמו עלולה להיות השפעה שלילית על המערכת החיסונית, וכן בשל העובדה שבכרבע ממקרי ההכשה כלל לא מוחדר ארס לגוף.
הנסיוב הראשון הומצא על ידי אלבר קלמט בשנת 1894 בצרפת, שם ייצר את הנסיובים הראשונים נגד הכשת נחש באמצעות נסיובים לקוחים מסוסים שעברו חיסון ושיטות אימוניזציה אחרות (הנסיוב על שם קלמט).
התריאק הוא מונח יווני (θηριακή) שהושאל לשפות אחרות כגון עברית, סורית וערבית (ترياق).
השם "תריאק" הוא הֶלְחֵם של שתי מילים: תִירְיַא [=יצורים ארסיים] ו-קַא [=סממנים רעילים], כלומר דבר המועיל מפני פגיעתם של יצורים ארסיים וחומרים רעילים.
השימוש בתריאק תואר רבות בספרות הרפואית הקדומה במקורות היהודיים.
בימי הביניים הייתה ארץ ישראל ידועה כמרכז להפקת תריאק ובה רוכזו הידע המקצועי ורכיבי התריאק השונים.
בישראל קיימים 41 מינים של נחשים שמתוכם רק 9 מינים ארסיים – שרף עין גדי, צפע מצוי, צפע החרמון, אפעה, פתן שחור מצוי, שפיפון הנגב, עכן חרטומים, עכן גדול ועכן קטן.
בבתי חולים מקובל לשמור במלאי נסיוב נגד ארס לחלק ממיני הנחשים הפעילים באזור, אך לא לכולם.
לעיתים השיקול הוא תקציבי, ולעיתים לא קיים נסיוב לארס מסוים.
בארץ מחזיקים בתי החולים נסיוב לטיפול בהכשות של שלושה מינים – צפע מצוי, אפעה ופתן שחור מצוי.
בעולם קיים גם נסיוב נגד ארס לעכן חרטומים ונסיוב פּוֹלִיוָולֵנְטִי (נסיוב שפותח לטיפול בכמה מינים ולא במין ספציפי) לעכן גדול ועכן קטן.
גם בארץ היה מקובל בעבר להשתמש בארץ בנסיוב פוליוולנטי מתוצרת חוץ נגד הכשות העכנים, אך הוא לא הוכח יעיל.
קיים גם נסיוב שפותח במקור לטיפול במין הקרוב לשפיפון הנגב, אך נמצא יעיל גם בהכשות של שפיפון הנגב עצמו, אף על פי שאפקט ההגנה שלו הוא רק נגד ההמוטוקסינים ולא נגד הנוירוטוקסינים.
הזנים היחידים שנגדם לא קיים נסיוב כלל הם שרף עין גדי וצפע החרמון.
נעשים ניסיונות לפתח נסיוב נגד הכשות של שרף עין גדי, לפחות על ידי מעבדה אחת.
קלוב נסיונל דה פוטבול (בספרדית: Club Nacional de Football) היא קבוצת כדורגל מאורוגוואי, הממוקמת במונטווידאו ונוסדה ב-14 במאי 1899. נסיונל משחקת בליגה האורוגוואית הראשונה.
נסיונל זכתה עד עכשיו 3 פעמים בגביע ליברטדורס ו-3 פעמים בגביע הביניבשתי.
הקבוצה היא למעשה איחוד של קבוצות העבר אורוגוואי אתלטיק ומועדון הכדורגל מונטווידאו.
המשחק בין נסיונל לבין פניארול נחשב לדרבי החשוב ביותר באורוגוואי כולה.
אצטדיונה הביתי הוא אצטדיון גראן פרקה סנטראל, אך משחקים בעלי חשיבות היא מארחת באצטדיון הלאומי "אצטדיון סנטנאריו".
הכי הרבה הופעות בקבוצה: אמיליו אלברס (511)
הכי הרבה שערים בקבוצה: אטיליו גארסיה (465)
הכי הרבה שנים עם הקבוצה: הקטור סקרונה (21 שנים)
הכי הרבה דקות ללא ספיגת שער: גוסטבו מונואה (963 דקות)
התקופה החובבנית - 11 זכיות
התקופה המקצוענית - 38 זכיות
הגביע הביניבשתי: 3 (שיא משותף)
קופה דה אונור קווסנייר: 4
קופה דה קומפטנסייה שבלייה-בוטל: 2
קופה דה קונפרטרנידד אסקובר-חרונה: 1
נסיך הגאות והשפל הוא סרט אמריקני משנת 1991 המבוסס על רומן משנת 1986 בעל אותו שם פרי עטו של פאט קונרוי.
הוא מספר את סיפור מאבקו של המספר להתגבר על הנזק הפסיכולוגי שנגרם לו בשל תלאות ילדותו בדרום קרוליינה.
הסרט נוצר בידי המפיקה/במאית ברברה סטרייסנד לפי תסריט שכתבו קונרוי ובקי ג'ונסטון.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, כולל פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, אך לא זכה לבסוף באף קטגוריה.
תום ווינגו (ניק נולטה) הוא מורה ומאמן פוטבול מובטל שאמו ליילה מבקשת ממנו לנסוע לניו יורק על מנת לסייע לד"ר סוזן לוונסטין (ברברה סטרייסנד), הפסיכיאטרית של אחותו התאומה, לאחר ניסיון ההתאבדות האחרון שלה.
תום נענה לכך באי-רצון, אולם הוא עושה זאת במידה רבה כדי לנצל את ההזדמנות להיות לבד ולהתרחק מחייו הבלתי מספקים.
במהלך הפגישה הראשונה עם הפסיכיאטרית, תום חושף בקושי רב רבים מהסודות של משפחתו הלא-מתפקדת.
בהבזקים לאחור מתייחס תום לתקריות מילדותה של סוואנה.
משפחת וינגו סבלה מאב מתעלל ואם גאוותנית ונוחה להתרגז שהפלתה בין ילדיה.
האב היה בעל ספינה לדיג חסילונים שלמרות שנחל הצלחה במשלח ידו, בזבז את כל כספו על עסקים מפוקפקים, והותיר את משפחתו חסרת כל.
כמו אחותו, גם תום קרוע בשל בעיותיו שלו, אולם בניגוד אליה, הוא מצליח לתפקד תוך שהוא מסתתר מאחורי מה שהוא מכנה: "הדרך הדרומית", שמשמעה להתחמק מקרבה רגשית ולהפוך כל דבר לבדיחה.
אשתו של תום אוהבת אותו מאוד, אולם פגועה מכך שתום מנותק רגשית ממנה, ניתוק אשר נובע, כמו בעיותיה של אחותו - מילדותם הקשה.
כשהיא מגלה לתום שהיא מנהלת רומן ושוקלת להתחתן עם מאהבה, תום בתורו מתחיל להתקרב לד"ר לוונסטין, שגם היא לא מאושרת בנישואיה.
תום נוסע לבקר את אימו ולספר לה על התקדמות הטיפול באחותו.
אימו דורשת שלא יגלה את הסוד המשפחתי הנורא מכולם אולם תום לא מוכן יותר להמשיך לשמור סודות ולחבל בטיפול ובתהליך ההחלמה שמתרחש כתוצאה מהשיחות.
לראשונה בחייו הוא מספר לד"ר לוונסטין שכשהוא היה בן 13, שלושה אסירים נמלטים פלשו לתוך ביתם ואנסו אותו, ביחד עם אמו ואחותו.
לאחר מכן תום סובל מהתמוטטות עצבים, אחרי שדיבר בגלוי על החתיכה החסרה בחייה המיוסרים של אחותו.
לאחר מכן תום וד"ר לוונסטין מבלים את סוף השבוע יחדיו בבית הקיט שלה ומתנים אהבים.
סוואנה משתקמת ועומדת להשתחרר מבית החולים.
תום נוכח לדעת שלמרות שהוא התאהב בד"ר לוונסטין, הוא מעדיף לחזור לאשתו ולילדיו, משום שכעת, בכך שעזר לאחותו לאחות את חיה, גם חייו שלו התאחו והוא מסוגל להחזיר אהבה למשפחתו.
בעוד שהסרט היה שובר קופות והעלה את המוניטין של סטרייסנד כבמאית, השינויים הרבים שלו מהרומן המקורי הרגיזו כמה מחסידיו של קונרוי.
סטרייסנד השמיטה את מרבית קטעי ההבזקים לאחור המהווים את עיקר העלילה ברומן, לטובת הרומן בין ד"ר לוונסטין (בגילומה של סטרייסנד), ותום וינגו.
דמות אחרת ברומן, לוק, הבן הבכור למשפחת וינגו שמופיע רק בהבזקים לאחור, הוא חשוב ביותר ברומן ומותו הוא נקודה מרכזית בעלילה, ואילו בסרט לוק מופיע רק בהבזקים לאחור, כילד, ומותו לא משפיע על העלילה כלל.
הבדל נוסף הוא שם הספר, אשר מתייחס בבירור ללוק, לא לתום.
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסרט דרמה (ניק נולטה)
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (ניק נולטה)
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (קייט נליגן)
פרס אוסקר לכתיבה הטובה ביותר (תסריט מעובד) (בקי ג'ונסטון ופט קונרוי)
פרס אוסקר לארט דיירקטור הטוב ביותר (פול זילברט וקריל הלר)
פרס אוסקר לפסקול הטוב ביותר
נַסְיוּב או סרום (Serum) הוא מרכיב של הדם, המופרד ממשקע המרכיבים התאיים (תאי דם אדומים, תאי דם לבנים וטסיות) באמצעות סרכוז, ללא פיברינוגן וחומרים אחרים שמשתתפים בתהליך קרישת דם.
זהו נוזל צלול צהבהב, שההבדל בינו לבין הפלזמה הוא שאין בו נוכחות גורמי הקרישה.
הנסיוב כולל את כל החלבונים שאינם משמשים לקרישה, בהם נוגדנים, אנטיגנים והורמונים, אלקטרוליטים, וגם חומרים ממקור חיצוני, כמו למשל תרופות ומיקרואורגניזמים.
הצבע הצהבהב של הנסיוב מוענק לו על ידי הבילירובין.
מחקר הנסיוב נקרא סרולוגיה ויש לו תחומי השקה עם הפרוטאומיקה.
הנסיוב משמש למבחנים אבחנתיים רבים, וכן בסיווג הדם.
הוא נבדק בבדיקות מעבדה (אנליזה של הדם) לצורך גילוי זיהומים, הערכת יעילות חיסונים (רמת נוגדנים) ובאנליזה כימית של הדם.
מנסיובים מייצרים מוצרי נסיוב למניעה וטיפול (סרותרפיה) במחלות זיהומיות, כמו טטנוס, דיפתריה ושפעת ובטיפול נגד הרעלות זיהומיות, כמו בוטוליזם, או נסיוב נגד ארס נחשים.
למטרות טיפול ומניעה אלה השימוש בנסיובים עדיף על הפלזמה, מפני שהוספת חומרים אחרים אינה גורמת לקרישה.
הדם הקרוש כולל את הנסיוב ללא פיברינוגן, אך כמה גורמי קרישה עדיין נשארים בו.
אצל האדם אוסמולריות הנסיוב היא 281–297 mOsmol/L.
גלובולין α1 (מוביל שומנים) – 3%
גלובולין α2 (מוביל ברזל ונחושת) – 7%
גלובולין β – (מוביל ברזל ושומנים) – 9%
אלקטרוליטים, חומרי מזון, מטבוליטים (למשל שתנן), הורמונים וכו' – 2%.
"ניסיון חיי: זיכרונותיו של אביר מוסלמי" (ערבית: "كتاب الاعتبار" "כתאב אל-אעתבאר", ספר ההתעמקות) הוא ספר זכרונות אוטוביוגרפי שנכתב על ידי אוסאמה אבן מונקד' , לוחם מלומד, ובן לשושלת בנו מונקד', משפחה בדואית רמת-יחס ששלטה בעיר המבצר שייזר בצפון סוריה.
אוסאמה נולד בשנת 1095 בשייזר ונפטר בשנת 1188.
השער הראשון, שרק חלקו נותר בידינו, קרוי "המאורעות הגדולים של חיי", ובו מתוארים תולדות חייו של אבן מונקד שזורים בהיסטוריה הפוליטית מימיו של האתאבג זנגי, דרך שלטונו של נור א-דין וכלה בשירותו תחת סלאח א-דין.
השער השני, שמבחינת משקלו הוא הגדול בספר, נקרא "מערכות עם הפרנקים ועם המוסלמים" ומכיל בעיקר תיאורי קרבות – נגד הצלבנים ונגד עמים ושליטים מוסלמים.
השער השלישי הוא "סיפורי צדיקים" והרביעי "סיפורי ציד".
הפופולריות של החיבור בתרבות המערב
ספרו של אוסאמה זכה לפופולריות רבה בעולם המערבי בזכות התייחסותו הנרחבת אל העימות שבין הצלבנים למוסלמים.
סיפוריו מאירים היבטים רבים, ותכופות בלתי צפויים, מחיי היום-יום של בני דתו ושל הפרנקים ויוצר תמונה אמינה של מערכת היחסים האישיים שנוצרה בין הכובשים הצלבנים לבין יושבי הארץ המוסלמים.
הספר הוא מקור להיסטוריה של רפואת ימי הביניים ומתוארים בו מקרים ופציעות שונות ודרכי הטיפול בהם.
נסיך אדום, נסיכה כחולה הוא ספר ילדים מאת עפרה גלברט-אבני.
הספר אויר על ידי מושיק לין.
הספר יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1992.
יוסי הוא ילד שנהנה לצייר ובדרך-קבע נושא את צבעי-היסוד בכיסו.
הוא אינו אוהב להיות ילד טוב והוא מחליף כל דבר חשוב שעליו לעשות בציור.
שיגעון-הציור שלו אינו מוצא-חן בעיני איש מלבדו, עד כי לבסוף לא הייתה מסוגלת עוד מורתו לסבול את חיבתו העזה לציור ופקדה עליו לכתוב חיבור מעורר-עניין בחדר המורים.
הוא החל, כהרגלו, להוציא את הצבעים מן הכיס אולם לדרישתה של מורתו נמנע משימוש בצבעים.
למרות דרישה זו, ולמרות שמטרתו הייתה לכתוב חיבור, הוא צייר רצף של ציורים שיוצר סיפור במרכזו נסיך ונסיכה המאוהבים זה בזו.
כל אחד מהם גר באזור מונוכרומטי (אצל הנסיך אדום ואצל הנסיכה כחול).
מלכי הממלכות מסוכסכים זה עם זה.
על תושבי האזורים המונוכרומטים חל איסור לדבר עם תושבי האזור המונוכרומטי האחר ועקב כך נאלצים הנסיך והנסיכה לנופף זה לזה במטפחת.
הנסיך והנסיכה מגלים כי הנשיקות שהם מפריחים זה לזה הופכות לפרחים שצבעם תואם לצבעו של מפריח הנשיקה ואף כי ביכולתם ליצור פרחים סגולים כאשר שתי הנשיקות נפגשות.
בהמשך מתווספים צבעים נוספים לשדה עקב נוכחותה של שמש צהובה שזרחה בשמיים.
הפרחים מוצאים חן בעיניה והיא מחממת אותם.
כל אחד מהמלכים נדהם מן השדה הצבעוני ושולח את אנשיו לפני שהמלך השני יבחין בשדה הצבעוני.
למעשה שניהם הבחינו בשדה יחדיו וכך האנשים הכחולים והאנשים האדומים נפגשים לראשונה.
גם בעקבות האירועים מתאחדים הנסיך והנסיכה, האיסור על הקשר בין האנשים האדומים לאנשים הכחולים מתבטל.
השמש שולחת את קרניה כדי לנשק את הנסיך והנסיכה שמקבלים בעקבות כך צבעים נוספים.
הם זוכים בבגדים צבעוניים, שיער צהוב לנסיכה ושיער שחור לנסיך.
המלכים, שנשארו כל אחד בממלכתו, אינם יודעים מה מקור הצבעים הללו.
המורה בוחנת את ציוריו ואת הצבעים שיש לו בכיס ואומרת ליוסי כי "כל העולם בכיסו".
מועדון דפורטיבו נסיונל (בפורטוגזית: Clube Desportivo Nacional), או בקיצור דפורטיבו נסיונל, היא קבוצת כדורגל מהעיר פונשל שבאי מדיירה המשחקת בפרמיירה ליגה, הליגה הבכירה בפורטוגל.
הקבוצה נוסדה בשנת 1910 ואת מרבית שנותיה בילתה בליגות הנמוכות.
רק באמצע שנות ה-90 הצליחה להעפיל לראשונה לליגה הבכירה.
מיקום השיא של הקבוצה היה בעונות 2003/2004 ו-2008/2009 כאשר סיימה במקום הרביעי בליגה.
נסיונל העפילה לליגה הראשונה לראשונה בתולדותיה באמצע שנות ה-90, כאשר היא חזרה אליה בעונת 2002/2003. העונה שלאחר מכן הייתה העונה הטובה ביותר בתולדות המועדון, כשהקבוצה סיימה במקום הרביעי והקדימה את קבוצת בראגה.
נסיונל לקחה גם חלק בעונת 2004/2005 במסגרת גביע אופ"א, אך היא הפסידה 1–4 בסיכום שני המשחקים לסביליה ולא הצליחה לעבור את השלב הראשון במפעל.
בעונת 2008/2009 נסיונל שחזרה את הישג השיא וסימה את העונה במקום הרביעי כשגם הפעם היא הקדימה את בראגה.
הקבוצה לקחה חלק גם בגביע הפורטוגזי והגיעה עד לשלב חצי הגמר, אך לא הצליחה לנצח את פאסוס די פריירה ולהעפיל לגמר הגביע.
עונה לאחר מכן בעונת 2009/2010 העפילה הקבוצה לשלב הבתים של הליגה האירופית לאחר ניצחון על זניט סנקט פטרבורג בשלב המוקדמות.
בשלב הבתים פגשה את אוסטריה וינה, אתלטיק בילבאו וורדר ברמן, ואף על פי שהשיגה מספר תוצאות טובות, לא הצליחה להעפיל לשלב שמינית הגמר.
בסיום עונת 2020/2021 שבה לליגת המשנה הפורטוגזית.
ובסיום עונת 2023/2024 שבה לפרמיירה ליגה.
"נסיך החלומות" (ידוע גם בשם "ולנטינו") הוא שיר שכתבה שמרית אור, הלחין ועיבד קובי אשרת ובוצע על ידי גלי עטרי.
השיר נכתב אודות רודולף ולנטינו, שחקן קולנוע איטלקי, שהלך לעולמו ב-23 באוגוסט 1926, שיחק פעמים רבות בתפקיד המאהב, והפך למושא תשוקה של נשים רבות.
לאחר שהזמרת אילנית נבחרה לייצג את ישראל באירוויזיון 1977, הוצעו לה מספר שירים, ובהם "נסיך החלומות", אך השיר נפסל בידי ועדה של רשות השידור, בטענה שהוא "לועזי מדי", ובמקומו נבחר השיר "אהבה היא שיר לשניים".
"נסיך החלומות" הוצע לאחר מכן לגלי עטרי, שביצעה אותו בפסטיבל הזמר והפזמון 1978. השיר הגיע למקום השלישי, כשלמקום הראשון באותה תחרות הגיע השיר "אבניבי" בביצועם של יזהר כהן ולהקת אלפא ביתא, שייצג את ישראל באירוויזיון 1978.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלי צה"ל דורג השיר במקום החמישי, ובמצעד השנתי של רשת ג' דורג במקום השישי.
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי ובהם של ירדנה ארזי.
נסיך הרעם הוא סרט אקשן מונפש דרום-קוריאני משנת 1982, אשר בוים על ידי האון-מייונג האן.
הסרט עוקב אחר אנדי שנשבע לנקום בשם אביו, רעם כחול, שנרצח על ידי מנטיס השחור.
הסרט הופץ לראשונה בדרום קוריאה ב-12 בדצמבר 1982 בדיבוב קוריאני, ולאחר מכן גרסה אמריקאית בדיבוב אנגלי הופצה בארצות הברית בשנת 1987 בהפקת ג'וסף לאי.
הגרסה האמריקאית הופצה ברחבי אירופה ודובבה לשפות נוספות, ביניהן גרמנית, יוונית ופולנית.
הגרסה האמריקאית הופצה גם בישראל בדיבוב לעברית בשנת 1997 על ידי חברת ההפצה "אבן זוהר", כחלק מסדרת ההפצה "אגדה של סיפור".
אורך הסרט הוא כ-70 דקות.
הסרט מתחיל כאשר מנטיס השחור רוצח את רעם כחול, אביו של אנדי, וגונב את סגנון הלחימה המשפחתי.
אנדי, שנשבע לנקום בשם אביו, יוצא תחת השם "נסיך הרעם" למסע ביער, שם הוא עובר הרפתקאות שונות ופוגש את צ'ימי, קוף שהופך במהרה לחבר שלו.
ביער אנדי גם פוגש את אוגי, מורה דגול שמלמד כיצד להילחם ללא אלימות.
בסוף הסרט אנדי בוחר להילחם מול מנטיס השחור באמצעות כבוד ולא לחימה, כמו שלימד אותו אוגי.
אנדי – נער, שלאחר שאביו נרצח, יוצא להרפתקה ביער בשם חדש "נסיך הרעם" בשביל לנקום ברוצח.
רעם כחול – אביו של אנדי שנרצח על ידי מנטיס השחור.
צ'ימי – קוף שאנדי פוגש ביער והופך לחבר שלו.
אוגי – מורה דגול ששונא אלימות.
מנטיס השחור – הרוצח של רעם כחול.
הדיבוב העברי בוים על ידי הדס מוזס, והופק על ידי נטע בן צבי.
יורם יוספסברג – מנטיס השחור / סנאי
צביקה שוורצברג – רעם כחול
אסתי ברעד פורים – אנדי הצעיר
נסיך-בישוף היה בישוף או ארכיבישוף, שבנוסף לסמכותו הרוחנית היה גם השליט האזרחי על שטח, שאותו ניהל כריבון.
משום כך הנסיכות או נסיכות-דיוקסיה שנשלטו פוליטית בידי נסיך-הבישוף יוכלו לחפוף באופן מוחלט או במידה רבה את תחום השיפוט של הדיוקסיה שלו, אך חלקים מסוימים ממנה, אפילו עיר מגוריו, יכולים להיות פטורים משלטונו האזרחי, ולקבל מעמד של עיר קיסרית חופשית.
אם הסמכות הדתית השלטת היא ארכיבישוף, המונח הנכון הוא נסיך-ארכיבישוף (בגרמנית Fürsterzbischof).
המקבילה בכהונה הנזירית היא נסיך-אב מנזר (בגרמנית Fürstabt).
נסיך-בישוף נחשב בדרך כלל למונרך נבחר.
במערב, עם שקיעת האימפריה הרומית מהמאה הרביעית ואילך לנוכח הפלישות של הברברים, תפסו לעיתים בישופים נוצרים בערים את מקומו של המפקד הרומאי, קיבלו החלטות על הניהול האזרחי של העיר ופיקדו על כוחות צבא במידת הצורך.
יחסים מאוחרים יותר בין נסיך-בישוף לבורגנים היו תמיד עוינים.
מכיוון שהערים נהגו לדרוש כתבי זכויות מקיסרים, מלכים או הנסיך-בישופים שלהם והכריזו על עצמם עצמאיים, התגבר החיכוך בין הבורגנים לבישופים.
באימפריה הביזנטית נקטו הקיסרים, שעדיין היו אוטוקרטיים, באמצעים משפטיים כלליים שהקצו לכל הבישופים זכויות ותפקידים מסוימים בממשל החילוני של הדיוקסיות שלהם, אולי כחלק מהרצון להעמיד את הנצרות המזרחית בשירות האימפריה, כשתפקיד הפטריארך האקומני של קונסטנטינופול כמעט הצטמצם לשר לענייני דת של הקיסר.
מעמד הנסיך-בישוף, ששילב את שני העולמות, נעלם דה פקטו מאזור האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה עם פירוקה בשנת 1806. השם שרד בחלק מהדיוקסיות עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
השימוש בתארים "נסיך-בישוף" ו"נסיך-ארכיבישוף", כמו גם השימוש בסימני הכבוד החילוניים הקשורים אליהם (כגון כובע ושלט אצולה של נסיכים) בוטלו רשמית על ידי האפיפיור פיוס השנים עשר בשנת 1951.
נסיך-בישוף היה בישוף במעמד של נסיך (Kirchenfürst).
דרגתו הייתה של נסיך קיסרי (Reichsfürst) של האימפריה הרומית הקדושה.
מקורה של פונקציה שלטונית חילונית זו של בישופים במדיניותם של מלכי גרמניה מימי הביניים להסתמך על הבישופים שמונו על ידם על מנת לרסן את השפעתם של משפחות נסיכים חזקות.
לכמה מבישופים אלה הוענקו באותה עת זכויות מלכותיות (Jura regalia).
במהלך התפתחות הנסיכות הטריטוריאלית, הרחיבו בישופים אלה גם את תחומי שלטונם לשטחים חילוניים, שהיו ידועים בשם "הוכשטיפט" (Hochstift).
בישופים היו מעורבים בממשל הממלכה הפרנקית ובאימפריה הקרולינגית שלאחר מכן, כנציג הדת בצמד השליחים מטעם הקיסר המכונה שפיקח על המנהל באזורים מרוחקים מהבירה, אך זה היה מינוי אישי, שלא היה קשור לדיוקסיה.
נסיכים-בישופים היו נפוצים באימפריה הרומית הקדושה הפאודלית המפוצלת בין שליטים רבים, שם רבים קיבלו רשמית דרגת נסיך קיסרי (Reichsfürst), שהעניק להם את סמכות השלטון על שטח מסוים וייצוג ב (הרייכסטאג).
הדוכסויות של ממלכת גרמניה בתוך האימפריה נשלטו על ידי דוכסים חזקים ורבי עוצמה, שתמיד חיפשו יותר את "האינטרס הלאומי" של הדוכסות שלהם מאשר את זו של האימפריה.
משום כך התכוון המלך האוטוני (הסקסוני) הראשון היינריך הראשון, מלך גרמניה ועוד יותר מכך בנו, אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, להחליש את כוחם של הדוכסים על ידי הענקת אדמות אימפריאליות לבישופים נאמנים ולהעניק להם זכויות מלכות (גביית מיסים, הטבעת מטבעות, הזכות לבצר, ללבוש בגדי מלכות וכו').
בניגוד לדוכסים הם לא יכלו להוריש תארים ואדמות לאף צאצא.
במקום זאת הקיסרים שמרו לעצמם את מינוי הבישופים של הכנסייה הקניינית שלהם, תוך שהם מתעלמים ביודעין מהעובדה שלפי המשפט הקאנוני הבישופים היו חלק מהכנסייה הקתולית העל-לאומית.
מהלך זה נתקל בהתנגדות הולכת וגוברת מצד האפיפיורים, שהגיעה לשיאה במאבק האינווסטיטורה המר של 1076. אף על פי כן, הקיסרים המשיכו להעניק שטחים מרכזיים לארכיבישופים החשובים ביותר.
הטריטוריה שהייתה משויכת לדיוקסיה הפכה אז לדיוקסיה-נסיכותית (Fürstbistum).
המונח הגרמני הוכשטיפט (Hochstift) שימש לעיתים קרובות לציון צורת הסמכות החילונית שהחזיקו בישופים שמונו לנסיך-בישוף, כאשר ארצשטיפט (Erzstift) משמש נסיכים-ארכיבישופים.
בהתחשב בחשיבות הגבוהה יותר של יכולתם לקבוע את הקיסר בבחירה, כונו הנסיכויות שלהם "נסיכות בוחרת" (Kurfürstentum) ולא נסיכות-דיוקסיה.
בשנת 1521 היו 53 נסיכויות כנסייתית קתוליות באימפריה הרומית הקדושה של האומה הגרמנית, הרפורמציה הפרוטסטנטית והחילוט של נכסי הכנסייה הפחיתו את המספר הזה ל-23 עד 1648, אשר עלו מעט ל-26 במאה ה-18.
במאות ה-16 ותחילת המאה ה-17, בנוסף לנסיכים-בישופים אלה שנותרו קתולים, היו גם מספר נסיכות פרוטסטנטיות – שהחשובה ביותר הייתה ארכיבישופות מגדבורג.
כל הבישופויות האחרות שהיו קיימות בין השנים 1648 ל-1802–1803 היו קתוליות בלבד.
היו גם רק שלושה פרוטסטנטיים.
בין המאות ה-16 לתחילת המאה ה-19, היו הנסיכים-הבישופים כמעט אך ורק נציגי קבוצות מסוימות של האצולה הישנה, בנים של נסיכים ואבירים קיסריים.
מבחינה זו, כנסיית הקיסרית הגרמנית הייתה בעיקר כנסייה אריסטוקרטית עד 1803. עם זאת, היא אפשרה צורות מוגבלות של ניידות חברתית, שכן אצילים מסוימים שאינם נסיכים, ועד המאה ה-17, גם פשוטי העם, הצליחו להשיג התקדמות אישית עד למעמד של נסיכים קיסריים באמצעות בישופות.
אובדן הלגיטימציה ההולך וגדל של מדינות רוחניות בעידן הרציונליזם ונאורות, השפעת צרפת המהפכנית משנת 1792, שם כבר "הולאם" ונמכר רכוש הכנסייה, והסיפוח המונע מסיבות חומריות של מדינות חילוניות שכנות בגרמניה הוביל לשלום לינוויל בשנת 1801, ובתוך עשור, בוטלו כל המדינות הרוחניות בגרמניה.
כמעט כל הדיוקסיות העיקריות נכבשו על ידי שכניהם החילוניים כבר בשנת 1802, מהלך שאושר על פי החוק הקיסרי.
בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, נשאו כמה בישופים את התואר נסיך-בישוף או נסיך-ארכיבישוף עד סוף המלוכה בשנת 1918.
הבישופים של דרהאם היו גם נסיכים-בישופים טריטוריאליים, בדרגתם החילונית יוצאת הדופן של רוזן פלטין, כיוון שתפקידם היה לא רק להיות ראש של דיוקסיה גדולה, אלא גם לסייע בהגנה על הממלכה מפני האיום הסקוטי מצפון.
התואר שרד את האיחוד של אנגליה וסקוטלנד לממלכת בריטניה הגדולה בשנת 1707 עד 1836. הנסיך-הבישוף הראשון היה ויליאם וולצ'ר שרכש את הרוזנות ובנה מבנים נוספים בטירת דרהאם.
פרט לתקופה קצרה של ביטול המינוי במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, שמר הבישוף על הסמכות האזרחית עד שבוטלה על ידי חוק דרהאם (מחוז פאלטין) משנת 1836 והסמכויות הוחזרו לכתר הבריטי.
החל ממלחמת האזרחים של המאה העשירית נטלו בישופים רבים לעצמם סמכויות של רוזן מקומי, על פי אישור המלך.
לדוגמה, בשאלון-סור-מארן שלט הבישוף על האדמות 20 קילומטרים סביב העיירה, ואילו הארכיבישוף של ריימס תיחם את שטחו בחמש מבצרים של קורוויל, קורמיסי, בתנוויל, ספט-סול ושומוזי.
מספר בישופים צרפתים אכן החזיקו בתואר אצילים, עם שטח זעיר בדרך כלל סביב מושבם; לעיתים קרובות זה היה תואר נסיכי, במיוחד רוזן.
ואכן, שישה מתוך שנים עשר האצילים המקוריים היו אנשי דת: הארכיבישוף של ריימס, הבישוף של לונגרה והבישוף של לאון החזיקו בתואר דוכס, ולבישופים של בובה, שאלון-סור-מארן, ונואיון היה מעמד של רוזן.
מאוחר יותר הצטרף אליהם הארכיבישוף של פריז, שזכה בתואר של דוכס, אך עם עדיפות על האחרים.
צרפת כללה מספר נסיכים-בישופים שהיו בעבר בתחומי האימפריה הרומית הקדושה כמו בזנסון, קמברה, שטרסבורג, מץ, טול, ורדן ובלה.
הבישופים של ארל, אמברון וגרנובל גם הם הוגדרו כנסיכים של ערים אפיסקופליות.
הבישוף של ויוויה היה רוזן ויוויה והנסיך דה דונזר.
הבישוף של סיסטרון היה גם הנסיך דה לור, תואר הרוזן היה גם של הארכיבישוף של ליון, והבישופים של גאפ, סן פול-טרואה-שאטו, ויין ודיה היו סניורים של עריהם.
אף פעם לא היו חלק מהאימפריה היו ליזייה, קאור, שאלון-סור-סון, לאון, דול ווברה שגם בישופיהם היו רוזנים.
בישוף אז'אקסיו היה רוזן של פראסו.
הבישופים של סרלה, סן-מאלו (הברון דה בייניון) ושל לוסון היו ברונים ובישוף טיל היה ויקונט של העיר.
הבישוף של מנד היה מושל ורוזן.
בישוף לה פווי-אן-ולה החזיק בתואר רוזן ולה, בישוף קמפר היה סניור של העיר ורוזן קורנויה, בישוף ואלנס היה סניור ורוזן העיר.
הבישוף של מונפלייה היה הרוזן של מוגיו ומונפרן, מרקיז מרקורוז וברון סוב, דורפור, סלביזה ובריסק.
הבישוף של סן-קלוד היה סניור של כל אדמות סן-קלוד.
הבישופים של דין (סניור וברון), פמייה (שותף-סניור), אלבי, לקטורה, סן-בריוק, סן-פאפול, סן-פונס ואוז'ס היו סניורים של הערים.
הארכיבישופים של סטיניה (Архиепископ цетињски), מונטנגרו, שתפסו את מקומם של וויוודים חילוניים קודמים בשנת 1516, היו בעלי מעמד ייחודי של נסיכים-בישופים סלאבים, אורתודוקסים של מונטנגרו, תחת ריבונות עות'מאנית.
התואר עבר בירושה והם הפכו למעשה לנסיכים חילוניים, ולבסוף למלכי מונטנגרו בשנת 1852.
משנת 1472 עד 1967 החזיק הבישוף של קוימברה בתואר רוזן , שכונה כך "בישוף-רוזן" (בפורטוגזית: Bispo-Conde).
התואר רוזן עדיין מוחזק דה-יורה, אך מכיוון שפורטוגל היא רפובליקה ובוטלו זכויות האצולה, השימוש בו הצטמצם במהלך המאה ה-20.
בישוף אורז'ל, מקטלוניה, שכבר אין לו זכויות חילוניות בספרד, הוא עדיין אחד משני הנסיכים-שותפים של אנדורה, יחד עם ראש המדינה הצרפתי (כיום הנשיא שלה).
נסיונל (בספרדית: Club Nacional) הוא מועדון כדורגל מפרגוואי, שנוסד בשנת 1904 בעיר אסונסיון.
הקבוצה משחקת בליגת העל הפרגוואית.
צבעי הקבוצה נבחרו בהתאם לצבעי המדים של בית הספר.
בשנת 1909 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות הליגה, ובשנת 1911 שחזרה את ההישג כאשר סיימה את העונה ללא הפסד.
במחצית השנייה של המאה ה-20 הישגי הקבוצה היו בינוניים, ובכמה עונות היא שיחקה בליגת המשנה.
בשנת 2009 זכתה הקבוצה באליפות לאחר 63 שנים ללא תואר קודם, וחזרה וזכתה גם בשנים 2011 ו-2013. בסך הכול זכתה הקבוצה בליגת העל הפרגוואית תשע פעמים, וסיימה תשע פעמים נוספות במקום השני.
בגביע סודאמריקנה השתתפה הקבוצה חמש פעמים.
בעונת 2013 בגביע ליברטדורס הגיעה הקבוצה לשלב הגמר, בו הפסידה לסן לורנסו.
הכדורגלן ארסניו אריקואה היה כוכב הקבוצה בשנות ה־30 של המאה ה-20, ואצטדיון הקבוצה נקרא על שמו.
הוא נבנה בשנת 1904 ועבר שיפוצים נרחבים בשנים 2012/2014.
נסיונל (בפורטוגזית: Nacional Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי מהעיר מנאוס.
המועדון נוסד בשנת 1913 ושיחק בעבר בליגת העל הברזילאית.
המועדון הוקם בשנת 1913 בעיר מנאוס בשם Eleven Nacional.
בשנת 1914 החל להשתתף באליפות מדינת אמזונאס, שבה זכה 43 פעמים, לאחרונה בשנת 2015. בנוסף לכך הוא זכה 10 פעמים ב"גביע אמזונאס".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 שיחק "נסיונל" בליגה הבכירה הברזילאית, ובתום עונת 1985 ירד לליגת המשנה ומאז לא שב לשחק בדרג העליון.
בסך הכול שיחק המועדון 16 עונות בליגה הבכירה.
הקבוצה הפסיקה להשתתף בתחרויות ארציות בשנת 2023.
נכון לעונת 2025/2026, הקבוצה משתתפת באליפות מדינת אמאזונס בלבד.
האצטדיון המקורי של המועדון, "אצטדיון ויוואלד", נהרס בשנת 2010. במקומו נבנה אצטדיון ארנה אמזוניה, שבו מארחת הקבוצה את משחקיה כיום.
הוא כולל 44 אלף מקומות.
נְסִיכוּת היא יחידה פוליטית מדינית המוגדרת כקרקע הנשלטת על ידי נסיך.
היא מובחנת מממלכה, כאשר לעיתים קרובות המייחד את הנסיכוּת מממלכה הוא גודלה הקטן ולעיתים העדר עצמאותה.
ליכטנשטיין, אנדורה ומונקו היו נסיכויות אירופאיות, שבמהלך הזמן הפכו למדינות.
לעומת זאת, הנסיכויות של ויילס בבריטניה ואסטוריאס בספרד אינן מדינות עצמאיות כיום, אף על פי שבימי הביניים נחשבו לנסיכויות.
בשני המקרים, יורש הכתר של המלך השולט מחזיק גם בתואר של שליט הנסיכוּת (לדוגמה יורש העצר של אנגליה הוא גם נסיך ויילס ויורש העצר של ספרד הוא גם נסיך אסטוריאס).
יוצאת הדופן היא אנדורה, אשר נשלטת בידי שני נסיכים אשר בפועל אינם בעלי מעמד מלכותי; הראשון הוא נשיא צרפת אשר גובלת מצפונה, והשני הוא הבישוף של דיוקסיית אורז'ל בקטלוניה, ספרד אשר גובלת מדרומה.
לעיתים הפיכתו של אזור מסוים לנסיכוּת נובעת מסיבות היסטוריות: קטלוניה לדוגמה, גם כאשר הייתה מדינה עצמאית ששטחה מברצלונה לאתונה, הייתה ידועה כנסיכוּת.
אף ששליטה נחשב למלך של ממלכת אראגון, שהורחבה לאימפריה הארגונית.
בהיסטוריה של רוסיה המונח "נסיכוּת", ולעיתים גם "דוכסוּת", משמש במקום המונח הרוסי המקורי knyazhestvo, אדמה הנשלטת על ידי קניאז, תואר אצולה המקביל בערך ל"נסיך".
מהבחינות שתוארו לעיל, ניתן לראות בכל אחת משבע האמירויות באיחוד האמירויות הערביות כנסיכות או אמירות.
נסיך מצרים הוא סרט הנפשה אמריקאי שהופק על ידי חברת דרימוורקס בשנת 1998.
הסרט מספר את סיפור חייו של משה רבנו, הדמות המקראית.
העלילה גוללת את קורות משה מהולדתו והשלכתו ליאור, דרך חייו בבית פרעה, פגישתו את יתרו ואת בתו ציפורה, התגלות האל אליו בסנה הבוער, הכאת מצרים בעשר המכות ועד ליציאת מצרים של בני ישראל וקריעת ים סוף.
הסרט מתמקד ביחסים שבין משה ואחיו החורג, רעמסס בנו של מלך פרעה.
לסרט הוכנסו מסרים הומניסטיים רבים, המאירים את הסיפור התנכ"י באור חדש.
יועצי הפקת הסרט לסיפורי מקרא הם פרופסור אביגדור שנאן מהאוניברסיטה העברית והרב עדין אבן ישראל ממרכז שטיינזלץ.
בדומה לסרט "עשרת הדיברות" משנות ה-50 של המאה ה-20 של ססיל דה-מיל, הרשו לעצמם היוצרים לצאת מפשוטו של הטקסט המקראי, וזאת על מנת לספר סיפור שישבה את לב הצופים, ויהיה בעל מסר חדש לעולם המודרני, ולכן אפשר לראות בסרט סוג של מדרש מודרני המאיר את סיפור יציאת מצרים באור חדש.
הסרט אינו מתיימר להיות נאמן לפסוקי התנ"ך בנושאים עקרוניים כמו יחסיהם של משה ופרעה, יחסיהם של משה ואהרן ועוד, ומבחינה זו הוא מעין יצירה נפרדת.
לסרט הייתה הצלחה קופתית גדולה והוא עד היום סרט האנימציה הדו-ממדי הרווחי ביותר של חברת דרימוורקס.
את השיר שליווה את הסרט, "הושיע-נא", שרה הזמרת עפרה חזה שגילמה בקולה את אם משה, יוכבד, בכ-17 שפות שונות.
כמו כן, הייתה חזה השראה לאיור פני הדמות יוכבד.
את הדמויות בגרסה המקורית מדבבים ואל קילמר, עפרה חזה, מישל פייפר, רייף פיינס, סנדרה בולוק ועוד.
את שיר הנושא של הסרט "When You Believe" כתב המלחין סטיבן שוורץ ושרו בדואט מריה קארי וויטני יוסטון והוא זכה בפרס אוסקר.
העלילה מתרחשת ברובה במצרים העתיקה.
תינוקות עבריים נחטפים ונרצחים בטביעה על ידי חיילים מצריים.
זאת על פי פקודת פרעה סתי (הראשון), אשר פוחד מגידול האוכלוסייה העברית שעלולה להוביל נגדו מרד.
יוכבד, שפחה עבריה, וילדיה מרים ואהרון, מסתתרים.
על מנת להציל את בנה הפעוט, יוכבד שמה אותו בתיבה ומשיטה אותו על פני היאור, ומתפללת לאלוהים שיושיע אותו.
מרים עוקבת אחר התיבה העוברת סכנות רבות ביאור, בין ספינות ענקיות וחיות גדולות, וצופה באחיה התינוק נמשה על ידי אשתו של פרעה, המלכה תויא, שקוראת לו משה.
היא מאמצת אותו כבן והוא גדל עם אחיו המאמץ, רעמסס, בארמון סתי.
עשרים שנים אחר כך, סתי גוער במשה וברעמסס לאחר שהם גרמו להשחתת פסל קדוש במהלך מרוץ שערכו, מתוך רוח שטות, באתרי בנייה.
רעמסס מכחיש את מעלליהם בעוד שמשה לוקח על עצמו את האשמה.
מאוחר יותר, משה מעיר שרעמסס רוצה את אישורו של אביו יותר מכל דבר אבל אין לו את ההזדמנות.
כשהוא מבקש את ההזדמנות הזאת מכריז סתי שרעמסס הוא יורש העצר ונותן לו את הסמכות על כל המקדשים של מצרים.
באותו ערב רעמסס ממנה את משה כאדריכל המלכותי הראשי.
כמחווה לרעמסס, החרטומים הגדולים, חוטפ והוי, מציעים לו את ציפורה, אישה צעירה ממדיין שהם חטפו, כשפחה אישית.
רעמסס נותן אותה למשה שמחליט בסוף לסייע לה לברוח מהשבי.
משה יוצא לבדו מהארמון בניסיון לעקוב אחרי ציפורה ובמקרה פוגש את מרים ואהרון אך הוא אינו מזהה אותם כאחיו.
מרים מחליטה להציג את עצמה בפני משה כאחותו, למרות מחאותיו של אהרון.
הוא פוחד, בתור עבד, מפני ההשלכות שבהטרדת משה הנסיך.
מרים מספרת למשה את האמת על עברו, אך הוא מכחיש את דבריה.
בעוד הוא מפנה את גבו היא מתחילה לשיר את שיר הערש שיוכבד שרה לו ביום שבו היא נפרדה מעליו.
באותו ערב משה סובל מסיוט שגורם לו להבין את האמת על מוצאו האמיתי.
הוא מגלה קיר המתאר בציורים את טבח התינוקות העבריים, ולומד שסתי רואה את העבריים כנחותים.
לאחר זמן מה משה מסייר באתרי העבודה ומנסה לעצור נוגש מצרי אשר הצליף ללא הרף בעבד עברי איטי.
משה הודף את הנוגש וזה נופל מפיגומים גבוהים אל מותו.
משה המבוהל מחליט לברוח ממצרים למרות שרעמסס מתחנן שיישאר.
משה רץ קילומטרים רבים במדבר, בתלאות ובקשיים, ומגיע בסופו של דבר לארץ מדין, ארץ ביתה של ציפורה שבה אנשיה סוגדים לאל אחד.
אחרי שמשה מציל את אחיותיה של ציפורה מפני שודדים הוא מתקבל בחום על ידי אביהן, יתרו שמשמש ככהן, מנהיג של המדיינים.
לאחר שהוא הסתגל לתרבות החדשה הזו, משה הופך לרועה צאן ומרוויח בהדרגה את הערכתה ואהבתה של ציפורה, שהגיעו לשיאם ביום נישואיהם שצוין בחגיגה ענקית ושמחה בזכות יתרו.
הימים עוברים ויום אחד, בזמן שהוא רודף אחרי כבשה שתעתה, משה מגלה סנה בוער אשר דרכו אלוהים מדבר אליו.
אלוהים מדריך את משה לשחרר את העבדים העבריים ולקחת אותם אל הארץ המובטחת, ומעניק למטה הרועים של משה את כוחותיו.
משה שב אל מצרים עם ציפורה.
הם נכנסים לארמון בעיצומה של חגיגה גדולה.
משה מבורך בשמחה על ידי רעמסס (שהוא כעת פרעה ואבא לנסיך צעיר).
חוטפ והוי, החרטומים, מזכירים את המעשה שעשה משה לפני שברח, אך רעמסס עדיין מקבל אותו בברכה ובשמחה.
משה מוצא הזדמנות לומר לרעמסס שישלח את העבריים מארצו בציווי ה', ומוכיח את כוחו של אלוהים באמצעות שינוי מטה הצאן שלו לנחש קוברה.
חוטפ והוי מתרברבים שהם יכולים "לחזור" בעצמם על מעשה השינוי כשהם משתמשים באשליות כדי להמיר שני מטות לשני נחשים, כסימן לכוחם של אלי מצרים.
הנחשים שלהם נאכלים על ידי הנחש של משה.
לאחר שלא לקח ברצינות את דברי אחיו, רעמסס לוקח את משה לחדר הכס.
שם מבין רעמסס כי משה שב אל מצרים רק כדי לשחרר את העבריים.
במקום להשתכנע, רעמסס נעשה קשוח יותר ומכפיל את עומס העבודה של העבריים.
משה וציפורה שנואים כעת על ידי העבריים ואהרון שכועסים על הכבדת העבודה עליהם.
מרים משכנעת את אהרון ואת שאר העבריים לתת בו אמון.
לאחר מכן משה מתעמת עם רעמסס ששט על פני הנילוס.
רעמסס מצווה על שומריו להביא אליו את משה, אך הם נסוגים כאשר משה הופך את מי הנהר לדם בעזרת המטה; הראשונה מתוך מכות מצרים.
בדומה למטות הקסם, חוטפ והוי משתמשים בתחבולה וצובעים באדום מים כדי לגרום לקערת מים להראות בדם גם כן.
משוכנע בעוצמתם של האלים המצריים ואלוהותו שלו, שוב רעמסס מסרב לשחרר את העבריים.
ככל שהימים עוברים, אלוהים גורם לשמונה ממכות מצרים להתרחש.
המכות הורסות את מצרים, את פסליה, ואנשיה.
משה מרגיש אשמה על כך שהוא גורם זוועות על החפים מפשע, ושבור לב לראות את ביתו לשעבר בהריסות.
למרות כל הכאב וההרס שנגרמו על ידי המכות, רעמסס מסרב להתרכך.
אלוהים משית חושך על מצרים כולה, ובחסות החושך, משה מגיע שוב אל הארמון ומתעמת עם רעמסס.
בכעסו, רעמסס עושה נדר כדי לסיים את העבודה שאביו החל נגד העבריים, ולא במתכוון נותן את ההתניות של המכה הסופית.
משה, כשלא נשאר לו מה לומר לרעמסס, יוצא כדי להכין את העבריים למכה העשירית והאחרונה.
הוא מלמד אותם לצבוע בדם של שה על המזוזות והמשקופים שלהם בשביל הלילה הקרוב של פסח, בו תתרחש מכת בכורות.
באותו הלילה של המכה האחרונה, אלהים - בדמות רוח לבנה עובר דרך הארץ, הורג את כל הילדים הבכורים של המצרים, כולל את הבן האהוב של רעמסס, בזמן שהוא פוסח על בכוריהם של העבריים המוגנים בסימן דם השה.
למחרת, משה מבקר בפעם האחרונה את רעמסס השבור, שסוף סוף נותן לו את הרשות לשלוח את העבריים ולהוציאם מארץ מצרים.
משה בוכה למראה של אחיינו המת ולמראה אחיו המאומלל והמדוכא בסבלו.
למחרת בבוקר, העבריים עוזבים את מצרים, בראשותו של משה, יחד עם מרים, אהרון וציפורה.
הם הולכים שפופים, אך בהרחיקם מהממלכה הם חוגגים.
הם שמחים ושרים בהודאה לאלוהים ולבסוף מוצאים דרכם לים סוף.
הם חונים בחוף לקראת הלילה, כשלפתע חיילים רבים דולקים אחריהם.
הם מבינים כי רעמסס שינה שוב את דעתו והוא רודף אחריהם עם צבאו, שמצויד בכרכרות מפוארות וחזקות שבקלות יוכלו להשיג את העם העברי, שהולך ברגליו העייפות משנים ארוכות של עבדות קשה.
מרחק קצר עמד בין העבריים לבין החיילים המצריים, ונראה כי בא הקץ.
אז משה משתמש במטה שלו כדי לחצות את הים, בעוד שעמוד אש ענק חוסם את דרכו של הצבא המצרי.
העבריים עוברים במהירות על קרקעית הים הפתוח בבטחה, עד שעמוד האש נעלם והצבא רודף אחריהם.
לאחר שהעבריים עלו ליבשה שמעבר, המים מטביעים את החיילים המצרים, והעבריים בטוחים.
למרות זאת, רעמסס ניצל, והוא מושלך חזרה אל החוף על ידי הגלים המתמוטטים, וצועק את שמו של משה בייסורים.
עצוב בגלל מה שהוא ורעמסס איבדו לנצח, משה אומר לאחיו שלום בפעם האחרונה ומוביל את העם העברי להר סיני, שם הוא מקבל את עשרת הדיברות מאלוהים.
פסקול הסרט כולל שירים שכתב והלחין סטיבן שוורץ.
את מוזיקת הרקע הלחין הנס צימר.
עפרה חזה גילמה את דמותה של יוכבד בגרסה האנגלית המקורית, בדיבובו העברי, וכמו כן גם בכ-17 גרסאות נוספות שהופקו לו ברחבי העולם.
בכל גרסאות הדיבוב שהופקו לסרט, שרה חזה את שורתו הראשונה של השיר הפותח את הסרט - "Deliver Us", בעברית.
כמו כן, בשיר "When You Believe" מופיע קטע מתוך שירת הים, המושר אף הוא בעברית בכל גרסאות הסרט ברחבי העולם.
הסרט יצא בישראל במהדורה ביתית בגרסת VHS בלבד, וגרסתו העברית הפכה לפופולרית באתרי הורדות פיראטיים.
הדיבוב העברי לסרט הופק, בוים ותורגם בידי שפרירה זכאי.
בנוסף דיבבו בגרסה העברית שירלי טפר, עדי בן ישראל ושירלי ורטהיימר בתפקיד בנות יתרו, אלון ורטהיימר בתפקיד בנו של רעמסס, מיטל מיכאלי בתפקיד מרים הקטנה, ואיציק סיידוף, גיל זמק, שמוליק טנא, דבי בסרגליק ושמעון כהן בתפקידי קולות רקע.
על הניהול המוזיקלי היה אחראי רוני וייס.
בשנת 2000 יצרו אולפני ההנפשה של דרימוורקס סרט מקדים לנסיך מצרים בשם "יוסף נסיך החלומות" והוא גם היחידי מכל ההפקות שלהם שיצא ישירות-לווידאו/DVD.
נסיכות אנטיוכיה הייתה אחת המדינות הצלבניות שהוקמו במהלך מסע הצלב הראשון.
המדינה, שבירתה הייתה העיר אנטיוכיה (אנטקיה של ימינו) התקיימה במאות ה-12 וה-13 בשטחים שנמצאים כיום בטורקיה וסוריה.
המצור הצלבני ארך משך כל חודשי החורף, ובתחילתו היה נדמה כי הנפגעים העיקריים ממנו היו הצלבנים עצמם, ולא תושבי אנטיוכיה הנצורים.
ריחוקו של הצבא הצלבני מכל מקור אפשרי לתגבורת, ובידודה היחסי של העיר בקרב אזורים בשלטון מוסלמי, הקשו מאוד על קיום המצור, ובתום חודשי המצור הראשונים התדרדר המצב במחנות הצלבנים עד כדי כך שלפי מקורות שונים נאלצו החיילים הנוצרים לאכול את סוסיהם ועמיתיהם המתים כדי להתקיים ולא לגווע ברעב.
התפנית במערכה חלה כאשר הצליח בוהמון לשכנע את אחד מקציני המשמר המוסלמי, נוצרי לשעבר בשם פיירוז, שיפתח את אחד הפתחים בחומה ויאפשר לצלבנים לשעוט אל תוך העיר.
פיירוז מילא את חלקו בעסקה, וב־3 ביוני 1098 פרצו כוחות הצלבנים לעיר והחלו בטבח של תושביה המוסלמים.
אולם, בחלוף ארבעה ימים בלבד הגיע לשערי העיר צבא מוסלמי מהעיר מוסול (בעיראק של ימינו) והטיל מצור על הכובשים הצלבנים שאך סיימו את מלאכת השתלטותם על המקום.
באופן אירוני, איבדו הצלבנים אפשרות לתגבורת אפשרית כנגד המצור שהוטל עליהם.
הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון, ששמע על אוזלת ידם של הצלבנים בניסיונותיהם לכבוש את העיר מספר חודשים קודם לכן, אסף את צבאותיו ויצא בראשם לעזרת הצלבנים.
אולם, בעת שעשה את דרכו דרומה, הגיעה לאוזניו הידיעה כי חומות העיר נפרצו, והוא פנה לאחור ושב לקונסטנטינופול, דווקא בשעה בה נזקקו הצלבנים לעזרתו באופן הדחוף ביותר.
כך או כך, עמידתם של הצלבנים במצור המוסלמי נזקפת לחובתו של ידעוני בשם פטר ברתולמאו, אשר טען כי בחלומו נגלה אליו הקדוש הנוצרי אנדרו, שגילה לו כי "הרומח הקדוש", אשר שימש לפציעת ישו בעודו על הצלב, חבוי במקום מסתור באנטיוכיה וכי הוא עתיד להתגלות בקרוב.
נבואתו של ברתולמאו יצרה תכונה רבה בקרב הצלבנים הנצורים, ואלו מיהרו לסרוק את מרתפי קתדרלת פטר הקדוש שבעיר כדי להאיץ את מציאת התשמיש הקדוש, שאכן התגלה זמן קצר לאחר מכן על ידי ברתולמאו עצמו.
אף על פי שככל הנראה היה זה ברתולמאו ש"שתל" את הרומח בקרבי הכנסייה (צירו של הוותיקן באנטיוכיה, אדהמר מלה-פוי, ציין זאת בעצמו לאחר שראה רומח קדוש אחר בקונסטנטינופול), מציאת החפץ הרימה את רוחם השבורה של הצלבנים.
ב־28 ביוני לאחר שקיבל ידיעות מהמרגלים שמחוץ לחומות בדבר מחלוקות פנמיות בקרב הצבא הצר, יצא בוהמון בראש צבאו עם הרומח בידיו אל מחוץ לחומות אנטיוכיה, והביס את המוסלמים.
סביב מאורעות אלו נרקמו שלל רב של אגדות ומיתוסים, רובם ככולם היו תוצאה של הזיות ושגיונות שווא אותם חוו הצלבנים המורעבים טרם הניצחון המפתיע.
אחת האגדות הנפוצות גורסת כי בקרב שנערך מול המוסלמים השתתף צבא של שרפים ומלאכים שהכריע למעשה את המערכה לטובת הצלבנים.
לאחר שוך הקרבות החלו בקרב הצלבנים ויכוחים ועימותים שביסודם השאלה: מי מבין האצילים האירופאים יקבל את השליטה בעיר לידיו.
לבסוף יצאו בוהמון וקבוצה של מספר אצילים איטלקים כשידם על העליונה, ובינואר 1099 הכריז עצמו בוהמון כנסיך אנטיוכיה.
בוהמון, שהיה נסיך חופשי בעיר הולדתו טרנטו, שאף להמשיך ולכהן כשליט חופשי גם בנסיכותו החדשה ועל כן נמנע מלקבל את התואר "דוכס", או כל תואר אצולה אחר שבצידו התחייבות פאודלית לקיסר הביזנטי אשר בשמו הוא נשבע להילחם.
כיבושה של אנטיוכיה וייסוד הנסיכות לא הביאו איתם ימים של שקט לצלבנים אשר בחרו להישאר בעיר ולא להמשיך לירושלים עם עיקר הכח הצלבני.
המוסלמים, שסירבו להכיר בכיבושה הנוצרי של אנטיוכיה, המשיכו לנסות להחזיר אותה לידיהם.
בקרב שנערך מול השליטים הסלג'וקים של סולטנות רום בשנת 1100 נשבה בוהמון בידי המוסלמים ואחיינו טנקרד הוכתר כעוצר באנטיוכיה.
טנקרד לא הסתפק בשטח אותו כבש דודו השבוי, ופתח בסדרת קרבות מול המוסלמים אך גם מול הביזנטים, קרבות שמטרתם האחת הייתה הרחבת שטחה של הנסיכות הצעירה.
בשנת 1103 שוחרר בוהמון מכלאו, אולם כשחזר לעיר הותיר את טנקרד כעוצר תחתיו, וזאת כדי שיוכל לשוב לביתו שבאיטליה למטרת גיוס חיילים נוספים לצבאו.
חייליו החדשים של בוהמון שימשו להתקפה נוספת על הביזנטים שהחלה בשנת 1107, והסתיימה בשנת 1108 במפלה של בוהמון, שחויב על ידי הקיסר לחתום על חוזה דבול, בו נקבע כי עם מותו של בוהמון תהפוך נסיכות אנטיוכיה למדינה משועבדת לאימפריה הביזנטית.
לאחר הכישלון במערכה מול הביזנטים פנה בוהמון אל החזית מול המוסלמים והצטרף לבלדווין וז'וסלין הראשון, רוזן אדסה, במלחמתם בשליטי העיר חלב (בסוריה של ימינו).
כשנפלו שליטיה של רוזנות אדסה בשבי המוסלמי התמנה טנקרד כעוצר גם שם.
בוהמון, שבטח בכישרון הניהול של אחיינו נסע לאיטליה פעם נוספת, שם הוא נפטר בשנת 1111.
עם מותו של בוהמון עלתה דרישה מצד הקיסר הביזנטי אל טנקרד להשבת הנסיכות בשלמותה לידי השלטון הביזנטי כפי שהוסכם בחוזה דבול, דרישה שנדחתה על ידי טנקרד שהיה מגובה בתמיכתן של רוזנות טריפולי וממלכת ירושלים.
טנקרד היה למעשה השליט הצלבן היחיד שלא נשא שבועה להחזרת השטחים שכבש לידי האימפריה הביזנטית בתחילת מסע הצלב, על אף שכל שאר נושאי השבועה, ובכלל זה בוהמון, לא עמדו מעולם בהבטחתם.
טנקרד מת בשנת 1112 ולאחר מותו עבר השלטון הרשמי בנסיכות לידי בוהמון השני ששהה מחוץ לנסיכות, בעוד השלטון בפועל עבר לידי אחיינו של טנקרד, רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה, שמונה לעוצר תחת הנסיך החדש.
שבע שנים לאחר מכן, ב־27 ביוני 1119, נהרג רוג'ר מסלרנו בקרב מול שליטי חלב, ואנטיוכיה הפכה למדינה צמיתה לממלכת ירושלים, כשבלדווין השני, מלך ירושלים, משמש כעוצר הנסיכות עד לשנת 1126 (אף כי את מרבית זמנו כעוצר העביר בלדווין בתא כלאו בחלב).
באוקטובר 1126 שב בוהמון השני מפוליה שבאיטליה כדי לממש את שלטונו בנסיכות.
תקופת שלטונו, שהתאפיינה בסכסוכים מול ז'וסלין רוזן אדסה, הגיעה לקצה לאחר שנהרג בקרב מול הטורקמנים.
השלטון בנסיכות עבר לבתו של בוהמון, קונסטנצה, ואילו בלדווין השני שב להיות עוצר תחת השליטה הפעוטה עד למותו מספר חודשים לאחר מכן.
לאחר מותו של בלדווין שימש יורשו, פולק מאנז'ו, כעוצר באנטיוכיה.
בשנת 1136, כשמלאו לה 10 שנים בלבד, נישאה קוסטנצה לרמון מפואטייה, שהיה מבוגר ממנה ב־26 שנים והוכתר עם נישואיו לנסיך אנטיוכיה.
רמון, בדומה לקודמיו בתפקיד, החל את תקופת שלטונו בהתקפה צבאית על מחוז קיליקיה הביזנטי, אך הפעם זכה לתגובה נזעמת מצד הקיסר הביזנטי החדש, יוחנן השני קומננוס, שיצא בראש צבאו לאנטיוכיה אליה הגיע בשנת 1138 והשביע את רמון אמונים לביזנטיון.
בכוונתו של הקיסר הייתה השארות באנטיוכיה ווידוא קיום ההתחייבויות של שליטה, אולם מרד שפרץ באדסה אילץ אותו לעזוב את העיר לאחר זמן קצר ביותר.
זעמו של הקיסר על הצלבנים היה כה גדול עד שהוא תכנן למעשה לכבוש את כל הטריטוריות הצלבניות באותה תקופה, אולם, מותו בשנת 1142 קטע את התוכניות הללו.
המוסלמים בהנהגת נור א-דין כבשו את רוזנות אדסה ב-1144 ואחר כך תקפו את אנטיוכיה (כשהנוצרים מצדם ארגנו את מסע הצלב השני); החלקים המזרחיים של הנסיכות אבדו לצלבנים כתוצאה מהתקפה זו, בה נהרג גם רמון מפואטייה, שליט הנסיכות.
בלדווין השלישי, מלך ירושלים שימש כעוצר בפועל באנטיוכיה, עד לנישואיה השניים של קונסטנצה ב-1153 לרנו משטיון שהפך לנסיך אנטיוכיה.
גם רנו, מיד עם עלייתו לשלטון, מצא את עצמו במחלוקת מול הקיסר הביזנטי, הפעם על שליטה באי קפריסין.
אולם שלא כקודמיו, חתם רנו על הסכם שלום מול הקיסר מנואל הראשון, דבר שלא מנע מהקיסר להגיע לאנטיוכיה בשנת 1158 כדי לוודא שהנסיכות נשארת נאמנה לאימפריה.
הנסיכות הפכה למעשה לחלק מאימפריה הביזנטית, ועל אף שכתוצאה מכך נגזרו על שליטיה גזרות רבות, ביניהן שליחת כוחות צבא לעזרת הצבא הביזנטי, היא זכתה להגנה מפני צבאות המוסלמים של נור א-דין שאיים להחריב את העיר.
בשנת 1160 נפל רנו בשבי המוסלמי, והשלטון בפועל בנסיכות עבר לידי הפטריארך המקומי.
בשנת 1161 נישאה בתה של קונסטנצה, מריה, לקיסר הביזנטי, ובכך הפך הקיסר לשליט הרשמי בנסיכות.
השלטון בפועל, לעומת זאת, נשאר בידיה של קונסטנצה, ובעקבות הדחתה על ידי אצילי הנסיכות ב־1163 הועבר לידי בנה, בוהמון השלישי.
רנו משטיון, ששוחרר מכלאו בשנת 1176 לא שב מעולם לשלוט בנסיכות.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון נפל בוהמון השלישי בשבי בידי נור א-דין, אירוע שקבע את הגבול בין הסולטנות המוסלמית בחלב לבין הנסיכות על נהר האורונטס.
לאחר שובו לאנטיוכיה בשנת 1165 נשא בוהמון לאישה את אחת מאחייניותיו של הקיסר הביזנטי, מעשה שחיזק את הקשר בין הנסיכות לקיסרות.
חסותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה הגיעה לקיצה עם מותו של מנואל הראשון בשנת 1180. הנסיכות מצאה את עצמה, ללא כל הכנה מוקדמת, משוללת מההגנה שהעניקה לה האימפריה, וחשופה להתקפותיו של נור א-דין שנמנע מלעשות כן עד אז עקב הכבוד שרחש לעוצמתם הצבאית של הביזנטים.
אולם בסיוען של מספר ערי-מדינה איטלקיות שרדה הנסיכות את התקפתו של צלאח א-דין על המדינות הצלבניות בשנת 1187, ונשארה עומדת על כנה גם לאחר המפלות הקשות שספגו שכנותיה.
נסיכות אנטיוכיה, כמו גם רוזנות טריפולי, נמנעה מלהשתתף במסע הצלב השלישי, והתרכזה בחיזוק משפחת השלטון בקרב שכנותיה הקרובות של הנסיכות.
בנו של בוהמון השלישי, שהיה גם כן קרוי בוהמון, הוכתר כרוזן טריפולי לאחר מותו של הרוזן הקודם לאחר קרב קרני חיטין בשנת 1187, ואילו בנו הבכור של בוהמון השלישי, רמון, נישא לנסיכה ארמנית והפך למלך קליקיה הארמנית.
לאחר מותו של בוהמון השלישי בשנת 1201 החלה בנסיכות מלחמת ירושה בין בוהמון, רוזן טריפולי (בוהמון הרביעי) ונכדו של בוהמון השלישי רמון-רופן מארמניה.
לבסוף הביס רוזן טריפולי את אחיינו במאבק והחל משמש כנסיך אנטיוכיה ורוזן טריפולי בשנת 1207. רמון מצדו הצליח להדיח את בוהמון לזמן קצר ולשלוט בנסיכות בין השנים 1216 ל-1219.
לאחר מותו של בוהמון הרביעי בשנת 1233 עלה לשלטון בנסיכות בנו בוהמון החמישי.
הנסיך החדש היה עסוק במאבקיו מול בני משפחתו בארמניה, וכן במאבק נגד שנואי נפשו אבירי המסדר ההוספיטלרי, והנסיכות תחת הנהגתו לא לקחה כל חלק משמעותי במסעי הצלב החמישי, השישי והשביעי שהתרחשו באותה העת.
לאחר מותו של בוהמון החמישי בשנת 1251 עלה לשלטון בנסיכות בנו, בוהמון השישי.
בשנת 1254 נשא הנסיך לאישה את סיביליה, נסיכת ארמניה, ובכך שם קץ לסכסוך ארוך השנים בין המדינות, על אף שבתקופה זו הייתה ארמניה מדינה חזקה בהרבה מאנטיוכיה שהייתה כפופה לה בפועל.
אולם האיחוד בין שתי המדינות היה לבסוף הגורם לנפילתה של הנסיכות.
ארמניה, וכעת גם אנטיוכיה, היו מדינות תומכות של השלטון המונגולי במזרח התיכון.
בשנת 1260, בקרב עין ג'אלות, הביס הסולטאן הממלוכי ביברס את המונגולים, ופנה להשמדת בעלות בריתן של המונגולים ובראשן אנטיוכיה וארמניה.
בשנת 1268 השלים ביברס את כיבוש העיר אנטיוכיה וכל השטחים הכפופים לה בצפון סוריה.
עם נפילת הנסיכות עבר התואר "נסיך אנטיוכיה" לידי רוזני טריפולי כתואר כבוד בלבד, ועם נפילתה של רוזנות טריפולי בשנת 1289 הפך התואר לאחד מתארי הכבוד של מלך קפריסין.
נסיכות אנטיוכיה הייתה הקטנה שבמדינות הצלבנים, קטנה בהרבה מאדסה וממלכת ירושלים גם בשיא תפארתה הטריטוריאלית.
הממלכה השתרעה על חבל הארץ שבפינה הצפון מזרחית של הים התיכון וגבלה בביזנטיון או ממלכת ארמניה (תלוי בתקופה) מצפון, רוזנות אדסה מצפון מזרח, רוזנות טריפולי מדרום והסולטנות הסלג'וקית המוסלמית של חלב ממזרח.
מניין תושביה של הנסיכות במאה ה-12 עמד ככל הנראה על 20,000 כאשר מרביתם ארמנים או נוצרים יוונים אורתודוקסים, ומיעוטם מוסלמים שחיו מחוץ לתחומי העיר אנטיוכיה עצמה.
מרבית אזרחיה הצלבנים של הנסיכות היו ממוצא נורמני ואיטלקי והם חיו רובם ככולם בתחומי החומה של העיר.
מלבד הצלבנים עצמם היו בנסיכות מספר קטן מאוד של נוצרים קתולים, על אף שבשנת 1100 הועברה השליטה הדתית בעיר לידי הפטריארכיה הלטינית.
רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה, עוצר, 1112-1119
נסיכי אנטיוכיה להלכה בלבד 1268-1300
לאחר מותו של פיליפ מטוסי עבר התואר להיות אחד התארים של מלך ירושלים וקפריסין, שם נשמר עד כלות ממלכת קפריסין בשנת 1489.
נסיך ויילס הוא תואר אצולה בריטי, המוענק ליורש העצר של המלוכה הבריטית.
מקורו של התואר בנסיכות ויילס, שהייתה מדינה ולשית עצמאית במאה ה-13, ושליטהּ נשא בתואר "נסיך ויילס".
הנסיכות נשללה מהוולשים כשממלכת אנגליה כבשה את ויילס , ובשנת 1301 אדוארד הראשון, מלך אנגליה העניק לבנו ויורשו אדוארד מקרנארבון (שנולד בטירת קרנארבון שבוויילס) את התואר "נסיך ויילס".
מנקודה זו ואילך התואר היה סמלי בלבד, והמחזיקים בו לא שולטים בוויילס.
מאז, תואר הנסיך מוויילס ניתן רק ליורש מוחלט , כלומר הבן הבכור של המלך (או המלכה), או בן בכור של בנו הבכור המת של המלך (כך היה עם ריצ'רד השני וג'ורג' השלישי).
מסיבה זו אף אישה מעולם לא הייתה נסיכת ויילס בזכות עצמה (אלא רק כרעייתו של הנסיך מוויילס), שכן עד להסכמת פרת' סדר הירושה לכתר הבריטי העדיף בנים על פני בנות, כך שאישה יכלה להיות לכל היותר יורשת עצר מותנית.
גם כשלמלך יש יורש מוחלט, התואר לא עובר אליו אוטומטית; לשם כך המלך צריך להעניק אותו ליורשו (כיום הדבר נעשה באמצעות מכתב הרשאה), והוא עשוי גם לא להעניק את התואר.
הנרי מווינדזור, למשל, מעולם לא היה נסיך ויילס למרות היותו הבן היחיד של המלך הנרי החמישי, כי אביו לא הספיק להעניק לו את התואר – המלך מת תוך פחות משנה מלידת בנו, שהפך למלך הנרי השישי.
בכך תואר הנסיך מווילס שונה מתארים אחרים, כגון דוכס קורנוול ודוכס רות'סיי, המוענקים אוטומטית לבנו הבכור של המונרך הבריטי.
הנסיך מוויילס הנוכחי (מאז 2022) הוא הנסיך ויליאם, בנו הבכור של המלך צ'ארלס השלישי.
צ'ארלס השלישי הוא מי שהחזיק בתואר בפרק הזמן הארוך ביותר: במשך 64 שנים ו-44 ימים, מ-26 ביולי 1958 ועד 8 בספטמבר 2022.
בממלכות אחרות קיימים תארים דומים ליורשי העצר, כגון נסיך אסטוריאס בספרד, ובעבר גם דופן צרפת ועוד.
נסיך-שבע הוא משחק קלפים המיועד לשני שחקנים ומעלה.
למשחק זה קיימת גם גרסה נוספת הנקראת שישיות.
לכל קלף יש את ערכו המספרי למעט ג'וקר שהוא חצי נקודה, ונסיך ושבע שערכם 0 נקודות, ומכאן המקור לשם המשחק "נסיך-שבע".
המנצח במשחק הוא מי שבסוף המשחק סכום הערכים שמייצגים קלפיו יהיה בעל הערך הנמוך ביותר.
בתחילת המשחק, ליד כל שחקן מניחים קלף אחד הפוך שיישאר לידו במהלך המשחק.
אסור לשחקנים להסתכל בקלף זה.
לאחר מכן, מחלקים לכל שחקן חמישה קלפים, שמהם הוא בוחר ארבעה, וגם הם יישארו הפוכים כך שאף שחקן לא יסתכל בהם (בנפרד מהקלף הראשון).
לאחר מכן, לכל שחקן מותר להציץ בשני קלפים (המונחים לידו) בלבד, אולם אסור לו לשנות את הסדר שבו הם מונחים.
לאחר שכל השחקנים ראו שניים מקלפיהם, מניחים את שאר הקלפים שלא חולקו במרכז, כשגבם כלפי מעלה.
קובעים איזה שחקן יתחיל, וממנו השחקנים ימשיכו לשחק בכיוון השעון.
השחקן הראשון ייקח את הקלף העליון מהקופה כך שרק הוא יראה אותו, וכעת יש בידו שתי אפשרויות - או להחליף קלף זה באחד מארבעת הקלפים ההפוכים המונחים לידו כך שהקלף שיוחלף יונח גלוי בקופה חדשה, או להניחו גלוי בקופה חדשה, והתור יעבור לשחקן הבא.
כעת, השחקן השני יכול לבחור אחת משתי הפעולות:
לקחת את הקלף העליון מהקופה של הקלפים הגלויים, ולהחליפו באחד מקלפיו ההפוכים, כאשר הקלף ההפוך שיוחלף יונח בראש הקופה הגלויה.
לקחת את הקלף העליון מהקופה (בה הקלפים הפוכים) ואז הוא יכול לבחור האם להחליף את הקלף שלקח באחד מארבעת קלפיו ההפוכים ולהניח את הקלף שיוחלף בראש הקופה הגלויה, או להניחו בראש הקופה שקלפיה גלויים.
לאחר שסיים את תורו, התור יעבור לשחקן הבא, שבידו אותן אפשרויות שהיו לשחקן השני.
ישנן שתי דרכים לסיום המשחק:
דרך ראשונה: כל הקלפים מהקופה בה גב הקלפים כלפי מעלה נגמרים.
דרך שנייה: כל שחקן בתחילת תורו, אם הוא חושב שהערך של קלפיו ההפוכים נמוך מהערך של קלפיהם של שאר השחקנים, רשאי להגיד:"נסיך שבע", באומרו זאת המשחק ייגמר.
לאחר שהמשחק נגמר, כל שחקן הופך את קלפיו, (כולל הקלף ההפוך שהונח בצד), ומחשב את הערך שלהם.
השחקן שהערך של קלפיו הוא הנמוך ביותר, מנצח במשחק.