tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2000–2004 היה לשותף מנהל בקרן הון סיכון JVP.
הניסיון שלו הוביל אותו לכהן כדירקטור במספר חברות הייטק לאורך השנים, ונכון ל-2017 הוא חבר בוועדה המייעצת של פאנדבוקס, ודירקטור בחברת צ'ארג'אפטר.
כמו כן, הוא מכהן כיו"ר איגוד חברות האשראי בלשכת המסחר.
במהלך השנים פעל אבני רבות למען עידוד ופתיחת התחרות החופשית בשוק האשראי.
הודות לכך, ב-2015 נבחר אבני לרשימת 100 האנשים המשפיעים בישראל של מגזין דה מארקר.
ב-2016 נבחר לרשימה זו בפעם השנייה ברציפות, וב-2018 נבחר בפעם השלישית ודורג במקום השישי.
ב-2004, ייסד את קבוצת פנינסולה המתמחה במתן אשראי לחברות בישראל והיא מחזיקה ברישיונות מורחבים למתן אשראי מטעם המפקח על הביטוח ומרשות שוק ההון.
בלמעלה מ-15 שנים, קבוצת פנינסולה העמידה לרשות אלפי עסקים מגוון פתרונות אשראי בהיקפים של יותר מ-15 מיליארד ש"ח למימון צמיחה עסקית.
מאז הקמת החברה היא נמצאת בצמיחה מתמדת.
הקבוצה מדורגת ilA על ידי S&P מעלות ומדורגת 2A על ידי מידרוג.
בדצמבר 2014, פנינסולה החלה להיסחר בבורסה בתל אביב.
באפריל 2017, בוצעה הנפקת אג"ח ראשונה של פנינסולה לציבור.
פנינסולה גייסה 224 מיליון ש"ח לשם הנפקה זו, וסדרת האג"ח שהנפיקה דורגה ב-2017 A על ידי חברת S&P מעלות.
ביוני 2017, גייסה פנינסולה הון בסך של כ-25 מיליון ש"ח, מתוכם השקיעה מיטב דש כ-11.4 מיליון ש"ח.
מגיוס זה הנפיקה פנינסולה 10.2 מיליון מניות.
באפריל 2018, בוצעה הנפקה של סדרת אג"ח שנייה לציבור.
החברה גייסה כ-100 מיליון ש"ח, מדורגת A על ידי מעלות.
בנובמבר 2018, ביצעה הנפקה פרטית של ניירות ערך מסחריים (נע"מ) בסך 125 מיליון ש"ח.
ביוני 2019, ביצעה גיוס הון מהציבור בסך של כ-40 מיליון (כולל מימוש כתבי אופציה אשר הונפקו באותו מועד).
ביולי 2019, הרחיבה סדרת אג"ח (סדרה ב') וגייסה כ-208 מיליון ש"ח.
בינואר 2020, גייסה פנינסולה הון מהציבור בסך של כ-252 מיליון ש"ח.
ביולי 2020, הנפיקה סדרת אג"ח שלישית לציבור.
פנינסולה גייסה כ-90 מיליון ש"ח מדורגת A על ידי מעלות ו-A2 על ידי מדרוג.
בספטמבר 2020, פנינסולה רכשה את תיק האשראי ליהלומנים מבנק איגוד בתמורה לכ-76 מיליון ש"ח המשקפת דיסקאונט של 60% על ערך התיק.
באפריל 2021, החברה גייסה נע"מ פרטי בהיקף של 60 מיליון.
נכון לדצמבר 2021 בעלי המניות העיקריים בפנינסולה הם בית ההשקעות מיטב דש (50.8%), המייסד מיכה לייקין אבני (7.9%) ומגדל חברה לביטוח (9.7%).
יתר המניות מוחזקות על ידי הציבור ונסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ונכללות במדד SME60 ובמדד התל בונד השקלי והתל בונד הכללי בהתאמה.
תיק האשראי של פנינסולה עומד נכון ל-31.03.21 על 1.370 מיליארד ש"ח, וסך מקורות המימון העומדים לרשותה מסתכמים בכ-1.473 מיליארד ש"ח.
מאז הקמתה, סך העסקאות, שהחברה בצעה הסתכמו ב-19 מיליארד ש"ח.
אבני התבטא רבות בנושא מעמדם של העסקים הקטנים והבינוניים בישראל והצורך במתן אשראי מתאים על מנת לעודד צמיחה בקרב עסקים אלו, כמו גם בנושאי הלוחמה בשחיתות וחלוקה בנטל בכל הנוגע למס.
הוא מתראיין, מרצה וכותב מאמרי דעה ופרשנות על נושאים אלו, כאשר מאמר על הדיון בהגבלת השימוש במזומן שכתב והתפרסם ב"כלכליסט" בספטמבר 2012 עורר דיון שהוביל למינוי ועדת לוקר לצמצום השימוש במזומן.
מסקנות הוועדה הפכו להצעת חוק שעבר בקריאה ראשונה ונמצא נכון ל-2017 בוועדת הכנסת לקראת קריאה שנייה ושלישית.
באוקטובר 2015, שכל את אביו, ריצ'רד לייקין, שהיה פעיל שלום.
האב נרצח בפיגוע טרור באוטובוס בקו 78 בשכונת ארמון הנציב בירושלים.
לאחר הרצח, בנובמבר 2015, פרסם אבני מאמר דעה בניו יורק טיימס, שהעלה לסדר הציבורי את הדיון בסוגיית ההסתה ברשתות החברתיות.
בחודשים שבאו לאחר מכן, הוא התראיין, כתב מאמרי דעה וטורים, השתתף בסרטים דוקומנטריים וערך הרצאות ברחבי העולם, וכן הגיש שתי תביעות אזרחיות נגד פייסבוק אחת מהן בסכום של מיליארד דולר.
כחלק מריכוז הפעילות בנושא, הוא הקים תנועה נגד הסתה במדיה החברתית בשם Stop Incitement.
מינואר 2018 אבני גם משמש כיו"ר "קלע שלמה" הגוף שהקימה מדינת ישראל למאבק בתנועת ה-BDS.
כחלק ממאמציו, יזם בנובמבר 2015 את "חוק לייקין" המציע רגולציה של פייסבוק בישראל בנושא מתן במה לפוסטים מעוררי הסתה, נאם באו"ם פעמיים, התראיין ל-CNN ונפגש עם סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ועם מזכ"ל האו"ם באן קי מון.
בתחילת 2017, הוא היה שותף למאמצים לחשיפת התופעה של סרטונים מעודדי טרור ב-youtube שמומנו על ידי פרסומות של תאגידים בין–לאומיים.
לאחר פרסום הנושא ותחקיר של הטיימס הבריטי, חלה ירידה משמעותית בכמות הסרטונים המעודדים הסתה, אלימות וגזענות ברשתות החברתיות, כולל מחיקה של חשבונות ארגון החמאס ומנהיגיו.
אבני הופיע בפני האו"ם לראשונה ב-21.03.2016, אז נאם באולם מועצת זכויות האדם בז'נבה במחאה על ההתעלמות מנפגעי טרור ישראלים, ובקריאה לעצירת ההסתה נגד ישראל.
"הריגת אזרחים שנסעו באוטובוס היא רצח.
אני מאתגר אתכם לגנות מפורשות את רצח אבי, ריצ'רד לייקין", אמר בפנייה למזכ"ל האום דאז, באן קי מון, שגם ביקר את אביו לאחר הפיגוע בארמון הנציב.
הוא הוזמן לאו"ם על ידי אנשי המכון לזכויות האדם ולשואה בארצות הברית, לאחר שקראו מאמר דעה שלו בניו יורק טיימס.
לאחר נאומו בפני המועצה דיבר אבני בפני עצרת המחאה שהתקיימה מחוץ למשרדי האו"ם.
הופעתו השנייה באו"ם התרחשה ב-09.12.2016 בניו יורק דיון בדלתיים סגורות בנושא הפסקת ההסתה המעודדת פעולות טרור.
לייקין ציין בדבריו ש"ארגוני טרור קיצוני עושים שימוש ברשתות חברתיות על מנת להסית ולעודד צעירים ברחבי העולם להצטרף אליהם", כשהוא מכנה את התופעה "ג'יהאד קוד פתוח".
אבני נשוי בשנית לריטה אבני, רו"ח ובעלים של משרד לביקורת חקירתית.
הם הורים לשני בנים מנישואים קודמים ולשתי בנות משותפות.
מיכאל (מיכה) מייקסנר (נולד ב־31 במרץ 1958) הוא איש ניהול ישראלי ואלוף־משנה במילואים, אשר כיהן כמנכ"ל רכבת ישראל.
מייקסנר נולד ב־31 במרץ 1958 בעפולה.
בשנת 1985 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות באוניברסיטת בן-גוריון ושנה לאחר מכן המשיך לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, אותו הוא סיים ב־1991.
בין השנים 1996 ל-2000 כיהן כראש הרשות לפיתוח טנק המרכבה במנהלת המרכבה והרק"ם ולאחר מכן כראש מחלקת מערכות ממונעות ביחידה הטכנולוגית של אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה בצה"ל.
בספטמבר 2003 השתחרר והחל לכהן כמנכ"ל חברת ייצור האוטובוסים "מרכבים".
בתפקיד זה הוא כיהן במשך 12 שנים.
מאפריל 2016 ועד סוף יולי באותה שנה שימש מנכ"ל קבוצת "חוד אסף תעשיות" שעיסוקה מחזור מתכות.
באפריל 2018 החל לכהן כמנכ"ל חברת "אימקו תעשיות", המפתחת, מתכננת ומייצרת מוצרים למערכות צבאיות ותעופתיות.
ב־25 ביוני 2019 נכנס לתפקיד מנכ"ל רכבת ישראל.
במהלך כהונתו, הושם דגש על התקדמות פרויקט חשמול מסילות רכבת ישראל ונחנכו קווים חשמליים חדשים, אך התקדמות הפרויקט באה על חשבון פגיעה בשירות הנוסעים בלילות וגם בירידת תדירות הרכבות בשעות היום.
בחודש אפריל 2020, בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל בוצעה נסיעת המבחן החשמלית הראשונה במסילת איילון עד תחנת סבידור מרכז.
עקב השבתת תנועת הרכבת בישראל ובהוראת שר התחבורה, בצלאל סמוטריץ', הואצו פרויקטים רבים לשדרוג תשתית המסילות ואף בוצע שיפוץ וניקיון בתחנות הרכבת במטרה לנצל את זמן המסילה הפנוי ככל האפשר תוך מניעת הפגיעה בציבור הנוסעים ברכבות.
בתקופתו החלה התקנתה של מערכת איתות הרכבות ETCS .
מייקסנר קידם תכנון ארוך טווח לרכבת ישראל ובמסגרתו הקמתן של המסילות המהירות בין המטרופולינים הגדולים בישראל (חיפה, תל אביב, ירושלים ובאר שבע).
בנובמבר 2022 מייקסנר היה שותף להסכם הפעלה חדש יחד עם משרד התחבורה ומשרד האוצר.
באותה שנה פעל מייקסנר להעברת מרכז השליטה והבקרה של רכבת ישראל, משוא"ה, אל קומת מוקדי הרכבת בבניין ההנהלה בלוד, שכלל שיפורים טכנולוגיים לניהול תנועת הרכבות.
ב־14 במאי 2023 הודיע על התפטרותו מתפקיד מנכ"ל הרכבת, לאחר שסירובו לאפשר מינויים פוליטיים עורר עליו את זעמה של מירי רגב וגרר כמה ניסיונות מצידה להדחתו.
סיים את תפקידו ב-8 באוקטובר 2023, יום לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
מייקסנר נשוי ואב לשלושה, מתגורר בפתח תקווה.
מיכה יוסף דפט נולד ב-26 בספטמבר 1936 בווינה, אוסטריה להוריו רחל ואהרון דפט-שוורעט.
בשנת 1940 עלה עם הוריו באונית המעפילים פאסיפיק אשר יצאה מנמל טולצ'ה ברומניה.
האוניה נתפסה בידי השלטון הבריטי ונוסעיה הועברו לאוניה פאטריה, אשר פוצצה על ידי ההגנה וטבעה.
בשעת פיצוץ הפאטריה טיילו מיכה והוריו על סיפון האונייה.
עם טביעת האנייה, נפל מיכה בן ה-4 למים, ושכשך בהם עד שנאסף על ידי סירה של ההגנה.
המשפחה עברה למחנה המעצר בעתלית, והשתקעה בעיר חיפה.
אביו אהרון היה מורה ידוע.
ב-1961 התחתן מיכה דפט עם אורה ולזוג שני ילדים.
דפט למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ושירת בצבא בחיל חימוש.
עם שחרורו למד דפט בטכניון הנדסת מכונות, ועבד שנתיים בבתי הזיקוק בחיפה.
בשנת 1962 החל דפט לעבוד בקמ"ג, ועבר להתגורר עם משפחתו בבאר-שבע.
בקמ"ג היה דפט, בין השאר, מנהל יחידה, וראש אגף מחקר ופיתוח.
במהלך שנותיו בקמ"ג סיים דפט לימודי תואר שני בהנדסת חומרים בטכניון.
בשנים 1971–1972 השתלם דפט במסגרת שנות שבתון במעבדות הלאומיות ארגון במדינת אילינוי, ארצות הברית והתגורר בשיקגו.
עם סיום תפקידו כמנהל קמ"ג והגעה לגיל פרישה, פרש לגמלאות.
לאחר פרישתו התמנה מיכה דפט לוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כיו"ר משותף של ועדת הכספים בשנים 2013–2015. בנוסף, שימש בהתנדבות כיועץ של גופים ממלכתיים.
מיכה דפט נפטר ב-1 ביוני 2021 והובא למנוחות בבית הקברות מנוחה נכונה בבאר שבע.
מיכה יוסף ינון (נולד ב-29 ביולי 1942) כיהן כיו"ר רשות השידור, כראש מנהל תרבות במשרד החינוך, התרבות והספורט, וכמנכ"ל לשכת עורכי הדין.
מיכה ינון נולד בירושלים לדבורה (לבית מובשוביץ) וליעקב אברהם (בלומברג) ינון שעלו לארץ מפולין.
אביו כיהן כמזכיר מחלקת הכספים בסוכנות היהודית לפני קום המדינה, כמזכ"ל משרד העלייה, כשגריר בקולומביה ובאורוגוואי, כמנכ"ל משרד הדתות (תחת השר ד"ר זרח ורהפטיג), וכשופט בבית הדין הארצי לעבודה ובבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בצעירותו למד בבית הספר היסודי הדתי ביל"ו בתל אביב.
הוא בוגר מקהלת הילדים ביל"ו בניצוחו של החזן שלמה רביץ.
בתיכון למד בבית הספר הדתי צייטלין בתל אביב, ולאחר גיוסו שירת בצבא כמדריך בגדנ"ע.
בתום מלחמת יום הכיפורים שירת כקצין חקירות נעדרים במילואים.
ינון בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1964).
התמחה במשרד עו"ד מיכאל כספי (1964–1966), וכיהן בתפקידים ציבוריים רבים לאורך השנים.
מיכה ינון נשוי לנילי ולהם שלושה ילדים, ביניהם איל ינון.
במהלך חייו המקצועיים פעל ינון בארבעה מעגלים מרכזיים: הציונות הדתית, המשפט, התקשורת, והתרבות.
ינון נמנה עם הפעילים המרכזיים בחוגי הצעירים במפד"ל בראשותו של זבולון המר, לצידם של יהודה בן מאיר, דני ורמוס, שאול יהלום וזבולון אורלב.
מטרתם הייתה להרחיב את מעגלי השפעתם של דור הכיפות הסרוגות אל מעבר לתחומי העניין המסורתיים של יחסי דת ומדינה והחינוך הדתי, ולשלבם בכל תחומי הפעילות הציבורית והפוליטית.
הוא שימש כשליח בני עקיבא בלוס אנג'לס (1966–1968), כראש המחלקה לדור הצעיר במפד"ל (1970–1974), וכן היה נציג המחלקה לחינוך ותרבות תורניים של ההסתדרות הציונית העולמית בארצות הברית (1974–1977).
בתפקידו זה היה אחראי, בין היתר, על המורים השליחים ברחבי צפון אמריקה.
בעקבות יוזמתו של ראש המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה דאז, משה קרונה, חתם ינון מטעם ההסתדרות הציונית העולמית על הסכם עם הרב יוסף דוב הלוי סולוביצ'יק, שאיפשר לראשונה את פרסום ספריו של הרב בעברית.
כמו כן, ראיין ינון את הרב סולובייצ'יק בריאיון מקיף שהתפרסם בעיתון 'הצופה'.
בשנת 1971 נמנה עם מייסדי 'האגודה להתנדבות בעם', העמותה שייסדה את השירות הלאומי בישראל.
ינון כיהן כמנכ"ל לשכת עורכי הדין (1977–1992), בתקופות כהונתם של ראשי הלשכה יצחק טוניק, מנחם ברגר, אמנון גולדנברג, דוד ליבאי, יעקב רובין ודרור חוטר־ישי.
בתקופת כהונתו כמנכ"ל לשכת עורכי הדין, ייסד ינון את שמ"ע – שירות משפט עברי, המאפשר לכל משפטן להיעזר במקורות מן המשפט העברי בדיוניו.
ינון היה מיוזמי הקמת המכון להשתלמות עורכי דין ביחד עם פרופ' דוד ליבאי, וכן היה מיוזמי הקמת בית הלשכה בירושלים, וייסד את ביטאון הלשכה 'עורך הדין'.
במהלך הכנסת התשיעית יזם את ייצוגה הקבוע של הלשכה בדיוני ועדת חוקה, חוק ומשפט.
ינון הוא יקיר הלשכה לשנת 2009.
בשנת 2013 מונה ינון כחבר בוועדה הציבורית לבחינת חוק לשכת עורכי הדין, בראשות השופטת אילה פרוקצ'יה.
הוועדה מונתה על ידי שר המשפטים הפרופ' יעקב נאמן.
ינון שימש כנציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין הארצי לעבודה (2010–2017).
בעב"ל 137/10 יואב סיני נגד המוסד לביטוח לאומי, דן בית הדין בשאלה, האם "טעות בזיהוי" ופגיעה על רקע פלילי תוכר כ-"תאונת עבודה".
בית הדין פסק בדעת רוב כי אין להרחיב את מבחן 'עובר האורח האקראי' גם למקרה של "טעות בזיהוי".
בדעת מיעוט טען ינון כי המבחן צריך להיות מבחן התוצאה האובייקטיבי ולא מבחן כוונתו של היורה הפושע, ולו רק מפני תיקון עולם.
בבג"ץ 8210/14 סילאוי נגד ביה"ד הארצי והמוסד לביטוח לאומי, צוטטה בהסכמה דעת המיעוט של ינון בעניין סיני הנ"ל, ודעתו התקבלה שיש להכיר באירוע שבו נפגע העותר בשל 'טעות בזיהוי' כתאונת עבודה.
זהו מקרה נדיר שבו התקבלה בבג"ץ דעת המיעוט של נציג ציבור בבית הדין הארצי לעבודה.
ינון היה המשנה ליו"ר רשות השידור פרופ' ראובן ירון (1981–1984), ובהמשך התמנה ליו"ר רשות השידור (שתי קדנציות), 1984–1987; 1992–1995, בעת כהונתם של השרים זבולון המר, יצחק נבון ושולמית אלוני.
בעת כהונתו, מנכ"לי הרשות היו: טומי לפיד, אורי פורת, אריה מקל, מוטי קירשנבאום.
ינון נאבק על פתיחת עולם התקשורת לעיתונאים דתיים, ועל שידורים בעלי אופי יהודי כגון - שידור חידון התנ"ך, זמני כניסת שבת, פרקי חזנות ושידורים ביום ירושלים.
בשנת 1985 מנע ינון את הניסיון הראשון לסגור את חטיבת החדשות בגל"צ.
ינון עמד בראש פרויקט שימור בית החולים שערי צדק בירושלים והעברת משרדי רשות השידור למבנה המשומר והמשופץ.
הוא טיפח את קול המוזיקה, ועמד בראש הוועדה לשיתופי פעולה עם הקולנוע הישראלי.
בעת כהונתו היה בין היוזמים להקמת היחידה לעיתונאות ותקשורת באוניברסיטת בר-אילן, בשנת 1987 והרצה בה בתחום תקשורת ציבורית ומשפט.
כמו כן הוא כיהן כיושב ראש עמותת 'נהורה' - מכון ישראלי לסרטים בנושאים יהודיים.
בנוסף, ינון היה חבר מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בהקמתה, בשנת 1991.
לאחר פרישתו מרשות השידור ינון הגיש תוכנית תרבות ברשת ב' ברדיו יחד עם ענת דולב בשנים 1996–1998.
בתקופת כהונתו של ינון כיו"ר רשות השידור, ולאחר הבחירות לכנסת ה-11, התכנס פורום החדשות של רשות השידור במטרה להבטיח שכלי התקשורת הממלכתיים לא ישמשו במה לדברי הסתה נגד אזרחים ולהצהרות הפוגעות במדינת ישראל והמנוגדות לעקרונות מגילת העצמאות - בין השאר, הצהרותיו ודעותיו הפוליטיות של הרב מאיר כהנא, מנהיג תנועת כ"ך.
בג"ץ חבר הכנסת הרב מאיר כהנא נגד הוועד המנהל של רשות השידור שניתן ב-5 בפברואר 1987, הוא אבן דרך מרכזית בפסיקת בית המשפט העליון באשר להיקף הזכות לחופש הביטוי הפוליטי בכלי התקשורת במדינה דמוקרטית.
אל מול האינטרס הציבורי של גזענות ופגיעה בשלום הציבור, קבע בג"ץ כי רשות השידור חייבת לתת זמן שווה לכל הדעות ואסור לה להפלות בין דעות והשקפות ולמעשה קיבל את עתירתו של הרב כהנא.
בג"ץ תשדירי חסות ברשות השידור
עניין נוסף שהגיע בזמן כהונתו של ינון להכרעת בג"ץ עסק בשאלת זכותה של רשות השידור לשדר תשדירי שירות וחסות, שם פסק בג"ץ שבסמכותה של רשות השידור לשדר תשדירים אלה, בניגוד לעתירת איגוד העיתונים היומיים בישראל, ובניגוד לדעת היועץ המשפטי לממשלה.
בשנים 1998–2009 כיהן ינון כראש מנהל תרבות במשרד החינוך, התרבות והספורט, בעת כהונתם של השרים: זבולון המר, יצחק לוי, מתן וילנאי, אופיר פינס-פז, מאיר שטרית, ראלב מג'דלה ולימור לבנת.
כחלק מתפקידו זה היה חבר מועצת רשות העתיקות.
בזמן כהונתו נאבק ינון להרחיב את עולם התרבות ולכלול בו יצירות ומיזמים שעד אז לא ניתנה להם במה ותמיכה.
הוא תמך וקידם מפעלי תרבות בפריפריה ופיתח פרויקטים כמו סינמטק שדרות, פסטיבל עכו, פסטיבל המשוררים במטולה.
ינון שם דגש מיוחד על עולם המוזיקה לכל גווניו, ממוזיקה קלאסית ועד מוזיקה יהודית ואתנית, מחזנות ועד פייטנות וממוזיקה ערבית ועד זמר עברי.
באשר למוזיקה קלאסית, ינון עודד ותגמל תזמורות שיזמינו ויבצעו יצירות מקוריות של מוזיקה קלאסית מודרנית ישראלית; באשר למוזיקה יהודית, ינון פיתח את פסטיבל הכליזמרים בצפת, ייסד את כתות האמן הבינלאומיות לכליזמר בגליל ובירושלים וקידם את התזמורת האנדלוסית.
פעל לחידוש עולם החזנות באמצעות קונצרטים של יובל חזנות בניהולו המוזיקלי של ד"ר מרדכי סובול, בשיתוף עם התזמורת הפילהרמונית.
היה מהיוזמים לשימור ושיפוץ בית ביאליק בתל אביב ובית עגנון בירושלים, ויזם את פרס יהודה עמיחי לשירה בשנת 2000.
ינון חבר הוועדה המייעצת במספר פסטיבלים: פסטיבל עכו לתיאטרון אחר; פסטיבל 'לא בשמיים' בגליל העליון; כיתות האמן הבינלאומי לכלייזמר; פסטיבל מטולה למשוררים ופסטיבל העוד הבינלאומי; כמו כן, בשנים 2010–2022 היה חבר הנהלת פסטיבל ישראל; חבר הוועד המנהל של האקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים; וחבר בהנהלת בית אבי חי (2007-2019).
חבר ועדת פרס ישראל בתחום התקשורת לשנת 1997 בו זכו שמואל שניצר, חיים יבין, דוד רובינגר
חבר בחבר הנאמנים בפרס עגנון
מייסד פרס יהודה עמיחי וחבר לשעבר בוועדת הפרס
חבר הנהלה בפרס לאה פורת
שופט בפרס השרה לרשויות המקומיות בתרבות
ינון שימש בעבר כחבר דירקטוריון של בנק טפחות, טמפו, קרדן, תיא תקשורת
מיכה (מיכאל) מיכאלי (3 באוקטובר 1928 – 22 בדצמבר 2023) היה כלכלן ישראלי ופרופסור מן המניין לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מיכאלי נולד בקבוצת כנרת (1928).
אביו, אהרן, נולד בוילנה, עלה לארץ ישראל בשנת 1920 ועבד בתנובה.
אמו, יונה, נולדה גם היא בווילנה, עלתה לארץ בשנת 1927 והייתה עקרת בית.
בילדותו, עבר עם משפחתו לירושלים שבה גדל והתחנך.
הוא למד ביסודי בבית חינוך לילדי עובדים בירושלים (שנקרא בהמשך בית ספר על שם ברל כצנלסון), וסיים בשנת 1941. בתיכון למד בבית חינוך תיכון בירושלים (שנקרא בהמשך תיכון עירוני ג') וסיים ב-1945.
בשנת 1945, לאחר סיום לימודיו התיכוניים התגייס לפלמ"ח.
היה בהכשרת "עטרת" – בית השיטה, כנספח.
בשנים 1946–1947, היה מ"כ במחלקת כפר רופין ו"קצין זהירות" של הפלוגה.
השתחרר בקיץ 1947, והתגייס מחדש בראשית דצמבר 1947, עם הרזרבה הירושלמית לגדוד השישי.
במלחמת העצמאות השתתף במספר מבצעים: אבטחת שיירות בדרך מירושלים לתל אביב, אבטחה להר-טוב ולגוש עציון ואבטחת שיירת נבי דניאל.
השתתף במבצע יבוסי ובמבצע מכבי.
נלחם בפרוזדור ירושלים ובעיר עצמה.
השתחרר כמפקד מחלקה ב-1949. לאחר הקמת צה"ל שירת במערך המילואים כסגן מפקד פלוגה וכמפקד פלוגה ביחידות חיל רגלים, עד שנת 1982. השתחרר בדרגת רב-סרן.
מיכאלי למד לתואר ראשון ושני בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים (סיים ב-1952).
לאחר מכן, נסע לבולטימור, ארצות הברית ושם למד לתואר שלישי באוניברסיטת ג'ונס הופקינס עד שנת 1955. את עבודת הדוקטור שלו שעסקה בשווקים דואליים שבהם שוררת אינפלציה כתב בהנחיית פרופסור פריץ מכלופ ופרופסור .
בשנת 1955 חזר לישראל הצטרף כמרצה לאוניברסיטה העברית.
בשנת 1968 התמנה לפרופסור מן המניין.
לאחר פרישתו המשיך לכתוב ולפרסם.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו האחרון.
מיכאלי פרסם תריסר ספרים וכן מאמרים רבים בכתבי העת המובילים בכלכלה.
במספר תחומים כמו: קביעת מחירים בשווקים מקבילים (השוק השחור), ריכוזיות הסחר הבינלאומי, תרומת גידול היצוא לצמיחת המשק – היוו מחקריו אבני פינה לדיונים בספרות הכלכלית.
בתחומים אחרים, כגון: הרחבת מודל ה-LM-IS (מודל המאחד את הניתוחים של שוקי הסחורות והכסף) למשק פתוח, תיאוריה מוניטרית של מאזן התשלומים, או ניתוח איחודי מכס – היו מחקריו מרכזיים לדיונים בספרות.
היה שותף מוביל בניהול מחקר רב-לאומי על תהליך הליברליזציה של הסחר, שהסתכם בפרסום בן שבעה כרכים.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות ובמכוני מחקר רבים בארצות הברית, שוודיה ואוסטרליה, וביניהם: הלשכה הלאומית למחקר כלכלי, אוניברסיטת סטנפורד ואוניברסיטת שיקגו.
חלק נכבד מעבודתו המחקרית עסק בכלכלת ישראל: בין השאר היה חלוץ בניתוח העצמאות הכלכלית, השפעת יבוא ההון על מבנה המשק, ואומדן וניתוח של מערכת שערי החליפין בישראל.
מיכאלי היה מבני הדור הראשון של הכלכלנים שפעלו באוניברסיטה העברית.
בשנים 1961–1965 כיהן כראש החוג לכלכלה, מילא תפקיד מרכזי בהמשך ביסוסם של לימודי הכלכלה באוניברסיטה, והמשיך את דרכו של פרופ' דן פטינקין בקביעת תכנים ומסגרות פעולה.
תרם לביסוס מעמדו של החוג לכלכלה במסגרת האוניברסיטה העברית.
כמקים ה"שלוחה" של האוניברסיטה בתל אביב תרם, בסופו של דבר, גם ליצירת הבסיס להקמת המחלקה לכלכלה באוניברסיטת תל- אביב.
בשנים 1968–1971 כיהן כדיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית, והביא גם לביסוס לימודי מנהל העסקים בתוך הפקולטה.
מיכאלי מילא תפקיד מרכזי, לעיתים בשותפות עם עמיתו פרופ' חיים ברקאי, ביצירת מעורבות של הסגל האקדמי בקביעת המדיניות הכלכלית הישראלית השוטפת – באמצעות פגישות תכופות של חברי הסגל עם ראשי הממשל, ובהם לוי אשכול כשר האוצר וגולדה מאיר ויצחק רבין כראשי הממשלה, וכן עם גורמים מרכזיים אחרים במשק.
כמו כן, הופיע תכופות בפני ועדות הכנסת השונות.
היה חלוץ גם בפעילות ציבורית: קיום ערבי עיון, פגישות עם אנשי תקשורת ועוד.
כך לדוגמה הקים את "צוות כלכלנים", קבוצה בת 5 חברים, שפרסמה טור שבועי בעיתון מעריב, במשך מספר שנים.
היה חבר במועצה להשכלה גבוהה (מל"ג), ובמסגרת זו כיהן כיושב הראש של מספר ועדות.
בשנים 1983–1984 כיהן כנשיא השלישי של האגודה הישראלית לכלכלה (אחרי דן פטינקין ומיכאל ברונו).
בין השנים 1986–1993 עבד מיכאלי בבנק העולמי בוושינגטון, ארצות הברית כיועץ בכיר.
במהלך שנים אלו, בנוסף על ניהול המחקר הרב-לאומי שכבר הוזכר, היה מיכאלי אחראי על ניהול מחקריו של הבנק בכמה ארצות מרכזיות באמריקה הלטינית (כולל ברזיל).
במדינות אזור זה נפגש תכופות לייעוץ עם מובילי המדיניות: ראשי ממשלות, שרי אוצר ונגידי הבנקים המרכזיים, וכן ראשי גופים אחרים, כמו איגודים מקצועיים.
לאחר מכן היה במשך מספר שנים יועץ חיצוני לבנק, בעיקר בהקשר מדינות ברית המועצות לשעבר.
אחד מהישגיו בתחום זה היה הצלחתו להשפיע על הכנסת מערכת של מטבע עצמאי בארמניה, כדי להחליף את השימוש ברובל הרוסי.
פיתוח לימודי הכלכלה מחוץ לישראל
מיכאלי מילא תפקיד מרכזי ביצירתן ובעמידה בראשן של ועדות מייעצות בינלאומיות במסגרת הקמת וניהול תוכניות לימודים לתארים מתקדמים (תואר שני ושלישי) בשפה האנגלית באוקראינה ובגאורגיה.
ביוני 2023 קיבל מיכאלי, מהאגודה הישראלית לכלכלה, אות הוקרה והערכה למפעל חיים ע"ש דוד הורוביץ על מפעל חייו בחקר ולימוד הכלכלה.
מיכאלי היה נשוי מאז שנת 1952 לאורה לבית אבני (שטיינר), שעבדה כמשמרת ספרים.
התגורר בקהילת הגמלאים "פרוטיאה בהר" במושב שורש.
נפטר ב-22 בדצמבר 2023 בגיל 95, והובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים .
מיכה מיכאלי, סחר החוץ ויבוא ההון בישראל, תל אביב, עם עובד, 1963.
מיכאל מיכאלי, מערכת שערי החליפין בישראל, ירושלים, המכון למחקר כלכלי על שם מוריס פאלק, 1968.
נדב הלוי, מיכאל מיכאלי (עורכים), סוגיות בסחר החוץ של ישראל, ירושלים, המכון למחקר כלכלי על שם מוריס פאלק, 1972.
מיכאל מיכאלי, אינפלציה וכסף בישראל לאחר הליברליזציה של 1977, ירושלים, המכון למחקר כלכלי על שם מוריס פאלק, 1981.
מיכאלי פרסם עשרות מאמרים בתחומי עיסוקו.
מיכה לוי (נולד בווינה, אוסטריה ב-3 ביוני 1938) הוא רופא ישראלי, מומחה ברפואה פנימית ובפרמקולוגיה קלינית.
היה מנהל היחידה לפרמקולוגיה קלינית ומנהל האגף לרפואה פנימית במרכז הרפואי הדסה בירושלים, ופרופסור מן המנין בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
מיכה לוי נולד בווינה ביוני 1938, בן למרגוט לבית אלטמן וד"ר מרדכי לוי.
בגיל חודשיים עלה לארץ ישראל.
התחנך בבתי הספר הריאלי ו"חוגים" בחיפה, ובמוסד החינוכי בקיבוץ משמר העמק.
לאחר שהוסמך כרובאי בגדוד 51 בחטיבת גבעתי, התקבל במסגרת העתודה האקדמית ללימודי רפואה בירושלים, אותם סיים ב-1963. בשנתיים האחרונות ללימודיו חקר את ההשפעה המצרפית של השמנה היפותלמית ודיאטה על עורקי חולדות.
אחרי שנת סטאז' השלים את השירות הצבאי כרופא בגדוד 79 בחטיבה 7. בשנים 1966–1971 התמחה במחלקה פנימית בהדסה בהדרכתם של הפרופסורים גרון ואליקים, ובהמשך עבד כרופא ראשי באותה מחלקה.
בשנים 1972–1974 למד בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד וקבל תואר מוסמך באפידמיולוגיה.
במקביל, באותן שנים, היה חבר סגל בקבוצת מחקר באוניברסיטת בוסטון שעסקה באפידמיולוגיה של תופעות לוואי לתרופות.
את ההכשרה המעבדתית בפרמקולוגיה קלינית קיבל מפרופסור מרקוס ריידנברג בפילדלפיה.
ב-1975 שב לישראל והקים את היחידה לפרמקולוגיה קלינית בהדסה.
בשנים 1979–1986 עמד בראש קבוצת מחקר בין-לאומית שעסקה בקשר בין חשיפה לתרופות ומחלות דם - ה-International Study of Agranulocytosis and Aplastic Anemia (ISAAA).
בשנת 1991 הקים אגף לרפואה פנימית בהדסה אשר כלל מחלקות אשפוז, מרפאות, טיפול נמרץ וטיפול יום פנימי ומעבדות שירות ומחקר.
בשלוש השנים האחרונות לפני צאתו לגמלאות ב-2003 התמקד במחקר.
במשך שנים רבות עמד בראש ועדת התרופות וועדת הלסינקי של הדסה.
בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית התקדם מדרגת מרצה ב-1970 לפרופסור מן המניין בשנת 1984, והיה גם יו"ר ועדת המינויים של האוניברסיטה העברית במדעי הרפואה.
לוי שרת 20 שנה במערך המילואים, תחילה כרופא חטיבתי ומפקד פלוגת הרפואה של חטיבה 8 במלחמת ששת הימים.
בהמשך היה סמג"ד גדוד הרפואה של אוגדת גייסות השריון.
במלחמת יום הכיפורים חזר לישראל כמתנדב בבית החולים הזירתי ברפידים.
בהמשך היה רופא אוגמ"ר 80 בדרגת סגן אלוף.
מחקריו של לוי פורסמו ב-208 מאמרים בעיתונים רפואיים, והוא השתתף בכתיבת שני ספרים.
לוי עסק בעיקר בשני תחומים של הפרמקולוגיה הקלינית:
פרמקואפידמיולוגיה - בשנת 1969 חבר לחוקרי ה-Boston Collaborative Drug Surveillance Program ותיאר את אופן השימוש בתרופות ותגובות בלתי רצויות להן בחולים בהדסה.
בשנות ה-70 עסק במחקר על שימוש בתרופות ותופעות לוואי בלתי רצויות להן.
בין היתר העריך את שעור ההיארעות (שהיה שנוי במחלוקת) של דמם במערכת העיכול בהקשר לחשיפה לאספירין.
בשנות השמונים חקר את הקשר האפשרי בין מחלות הדם אגרנולוציטוזיס ואנמיה אפלסטית לחשיפה לתרופות.
הידע שנרכש במחקר זה היווה כלי להחלטות קליניות ורגולטוריות בתרופות, למשל השימוש בדיפירון בישראל.
פרמקוקינטיקה - תחום העוסק בספיגה, פיזור, מטבוליזם וסילוק תרופות מגוף האדם.
באמצעות שיטות אנליטיות מתקדמות, שחלקן פותחו במעבדתו, נחקרו תרופות כגון דיגוקסין, ניפדיפין, קפאין, קולכיצין ועוד.
מחקר הקולכיצין היווה חלק ממעקב רב שנתי אחר בטיחות השפעות הטיפול המתמשך בתרופה בקבוצה של כ-150 חולים בקדחת ים תיכונית משפחתית אשר טופלו במרפאתו.
לוי זכה בפרס מנליס לרופא צעיר של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בשנת 1995 הוענק לו פרס המחקר על שם הומבולט.
בשנת 1999 היה נשיא כבוד של החברה האירופית לפרמקולוגיה קלינית.
בשנת 2002 ניתן לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ארלנגן בגרמניה.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל בניו יורק.
זכה בקרן הדו-לאומית למחקר ישראל-ארצות הברית וקרן גרמניה-ישראל GIF.
לוי היה נשיא מועדון רוטרי בזכרון יעקב.
הוא גר בקיסריה, ונשוי ללידיה לבית ברכה, מיקרוביולוגית.
מיכה (מיכאל) כרמון (נולד ב-1945) הוא מנהל עסקי ישראלי, שכיהן כמנכ"ל יבואנית הרכב טויוטה בישראל (יוניון מוטורס) בין השנים 2005–2011. כרמון מילא תפקיד מרכזי בהתפתחות המותג טויוטה בשוק הישראלי, תרם לעלייה בנתח השוק של החברה והוביל אותה בתקופה של צמיחה והשקות דגמים חדשים.
קודם לכן, במסגרת תפקידיו ביוניון מוטרס, הקים כרמון את אגף המלגזות (לימים חברת יוניון רכב תעשייתי).
לאחר שש שנים הועבר כרמון להיות מנהל השיווק והמכירות של החברה, תפקיד אותו מילא במשך כתשע שנים (1996 – 2005).
לאחר סיום כהונתו כמנכ"ל, המשיך כרמון לפעול בתפקידים בכירים בקבוצת יוניון וכן בתחום האקדמי והציבורי.
מיכה כרמון נולד בישראל בשנת 1945. הוא הצטרף לחברת יוניון מוטורס, יבואנית טויוטה בישראל, עם הקמתה בתחילת שנות ה-90, ושימש כמנהל השיווק הארצי במשך שמונה שנים לפני מינויו למנכ"ל.
מיכה כרמון הוא בוגר תואר ראשון ושני (סיים תואר שני כמצטיין דיקן) ב.
נכון ל-2025 כרמון בשלבים האחרונים של הדוקטורט שלו אותו הוא עושה באוניברסיטה אמריקאית בפריז על אנרגיות חלופיות בתחום הרכב עם התמקדות עיקרית במימן.
כרמון החל את דרכו ביוניון מוטורס בתחילת שנות ה-90, עם הקמת החברה כיבואנית הרשמית של טויוטה בישראל.
כמנהל השיווק הארצי, הוא הצליח ליצור תמהיל מכירות מגוון, שהתבסס לא רק על ציי רכב אלא גם על מכירות פרטיות, כולל מכירות משמעותיות של דגם טויוטה לנד קרוזר.
תרומתו בתחום השיווק כללה בניית אסטרטגיות שחיזקו את מעמדו של המותג בשוק הישראלי התחרותי.
ב-11 ביולי 2005 מונה כרמון למנכ"ל יוניון מוטורס, יבואנית טויוטה בישראל, והחליף את עזרא דגמי, שהיה מבעלי החברה.
בתקופת כהונתו, טויוטה החזיקה בנתח שוק של כ-11% משוק הרכב הישראלי, עם תחזית למסירת כ-17,500 כלי רכב בשנת 2005. תחת ניהולו, נתח השוק של טויוטה עלה מ-7% לכ-10% עד 2010, הישג משמעותי בתקופה של תחרות עזה ומשבר כלכלי עולמי.
ב-2009, כרמון התייחס בראיון לתנופה של טויוטה בישראל, שהתבטאה בהשקות של כתשעה דגמים חדשים, שהיו חלק מ-18 השקות עולמיות של היצרן.
הוא הדגיש את מעורבותה של טויוטה העולמית בשוק הישראלי, כולל קביעת יעדי מכירות משותפים והשקעות בשירות ובסוכנויות.
בין היתר, כרמון הוביל החלטות אסטרטגיות כמו שיווק דגם הקורולה 1.6 ליטר אוטומטית והפריוס, מתוך שיקולי הפחתת זיהום אוויר, והדגיש את מחויבות החברה לאיכות הסביבה.
הוא גם ציין כי טויוטה מתחרה במגוון מותגים בכל פלח שוק, עם דגש על דגמי הקורולה והפריוס כמובילים בשוק הישראלי.
במהלך כהונתו, התמודדה טויוטה עם אתגרים, כולל המשבר הכלכלי העולמי של 2008–2009, שהוביל להפסדים כספיים משמעותיים לחברה העולמית.
בנוסף, ב-2010 התמודדה טויוטה עם פרשת התקלה בדוושת הגז, שלא השפיעה על תדמית המותג.
כרמון זכה להערכה רבה מנשיא טויוטה העולמית שהזמינו לכנס הסוכנים האירופאי שהתקיים במטה האירופאי של טויוטה בבריסל וביקש לדעת ממה נבעה ההצלחה הגדולה בביצוע מושלם של קריאת השרות בתוך ארבעה חודשים.
בסוף 2010 פרש כרמון מתפקיד המנכ"ל והוחלף על ידי רן דנאי, שהיה מנכ"ל לקסוס ישראל.
כרמון מונה למנכ"ל לפרויקטים מיוחדים בקבוצת ג'ורג' חורש, הבעלים של יוניון מוטורס, וכן שימש כחבר ויועץ במועצת המנהלים של החברה.
תפקיד זה אפשר לו להמשיך לתרום מניסיונו וידעו לקבוצה, תוך קידום יוזמות אסטרטגיות בתחום הרכב והניידות.
לאחר פרישתו, שימש כרמון כדירקטור במספר חברות ציבוריות ובתוכם "טיב טעם" בה כיהן כדירקטור במשך כתשע שנים.
כרמון המשיך להיות פעיל בתחום העסקי והציבורי.
ב-2024 הוא השתתף בפודקאסט "מכת פתיחה" של המרכז האקדמי אונו, שבו שיתף מתובנותיו על קריירתו ועל תעשיית הרכב בישראל.
השתתפותו זו מעידה על מעורבותו המתמשכת בתחום האקדמי ועל תרומתו להכשרת הדור הבא של מנהלים בישראל.
מיכה אילן (נולד ב-28 באפריל 1957) הוא ביולוג ימי ישראלי ופרופסור מן המניין בבית הספר לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
מומחה לחקר ספוגים ומיצוי חומרי טבע.
מיכה אילן נולד וגדל בתל אביב, בנם של רחל (רלי, לבית סנדלר) וחנן (הנס) לנדאו-אילן.
עם שחרורו מצה"ל ב-1978 החל את לימודיו לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אותם השלים ב-1981. המשיך ללימודי תואר שני בזואולוגיה בהנחיית פרופ' יורם יום-טוב ופרופ' היינריך מנדלסון, אותם השלים בהצטיינות ב-1984 בנושא הביולוגיה והאקולוגיה של הפסמון.
לאחר מכן, למד לתואר שלישי בביולוגיה ימית בהנחיית פרופ' יוסי לויה.
עבודת הדוקטורט שלו, שנשאה את הכותרת "אסטרטגיות מחיה של ספוגים מהים האדום: רבייה, התיישבות וזיהוי עצמי ובלתי-עצמי", הוגשה ב-1989.
בשנתיים הבאות ביצע מחקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, בהנחיית פרופ' דניאל מורס.
עם שובו לישראל הצטרף כמרצה לסגל המחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1995 מונה למרצה בכיר, ב-2003 קודם לפרופסור חבר וב-2007 לפרופסור מן המניין.
באותה שנה מונה גם לראש המחלקה לזואולוגיה וכיהן בתפקיד זה עד 2010.
אילן כיהן כחוקר אורח בשורה של אוניברסיטאות ומכוני מחקר, בהם אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס, המכון למדעי הים באוניברסיטת דאר א-סלאם, מוזיאון זנקנברג באוניברסיטת פרנקפורט, המוזיאון הזואולוגי באוניברסיטת אמסטרדם, מעבדות בל, הסמית'סוניאן וקרן צ'ארלס דרווין באיי גלאפגוס.
הוא אוצר הספוגים במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט וכיהן כחבר בוועדות לאומיות ובינלאומיות רבות.
בין היתר, עמד בראש ועדת הקבלה של המכון הבין-אוניברסיטאי למדעי הים ובראש המרכז הלאומי לסריקה בתפוקה גבוהה של תרכובות חדשות בעלות פעילות ביולוגית.
מחקרו של אילן מתמקד בשני אפיקים עיקריים: מערכת הספוגים והסימביוזה שלהם עם מיקרואורגניזמים (חיידקים, ארכאונים ופטריות) ומקרואורגניזמים (אצות, חסרי חוליות, דגים וצבי ים).
קבוצתו עוסקת בחקר חומרי טבע הנגזרים מספוגים, בהיבטים של ביוטכנולוגיה ואקולוגיה כימית, בהערכת הפוטנציאל של מטבוליטים לשימושים פרמצבטיים, להפקת צבעים נגד צימדה ימית ועוד.
כמו כן, קבוצתו עוסקת במדעי החומרים, בדגש על ביומינרליזציה, תפקוד פיזיולוגי ואקולוגי, וההפקה האפשרית של חומרים ביומימטיים.
מחקרו הרב-תחומי מחבר בין אקולוגיה, כימיה, מיקרוביולוגיה, ביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
מחקריו בתחום חומרי טבע בוצעו בחלקם הגדול עם פרופ' שמואל כרמלי מבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
בעקבות מחקר הקבוצה על גני הספוגים המזופוטיים (30 עד 140 מ' מתחת לפני הים) הוקמו מספר שמורות טבע ימיות חדשות, בהן "שמורת ים ראש כרמל", "ים פולג - רכס עמוק" ו"ים עתלית - רכס עמוק".
לאורך השנים פרסם אילן למעלה מ-120 מאמרים ורשם שני פטנטים.
עד כה הדריך למעלה מ-75 תלמידי מחקר לתואר שני, שלישי ובתר-דוקטורט.
הוא עורך בכתבי עת מדעיים רבים ושימש העורך הראשי של כתב העת הישראלי לזואולוגיה (Israel Journal of Zoology) בשנים 1998–2005. השתתף בעשרות הפלגות מחקר בים סוף, בים התיכון, באיי בהאמה ובגלאפגוס וכן ביצע מחקרים רבים בזנזיבר.
הוא תיאר מיני ספוגים רבים החדשים למדע.
אילן ערך את הספר "מוזיאון האוקיינוסים" ושימש יועץ מדעי לספר "הכוכב הכחול".
חבר האגודה הישראלית לזואולוגיה (1984)
חבר האגודה הבינלאומית לחקר שוניות (1988–2008)
פרס לוינסון לזואולוגיה ימית (1989)
מלגת טוביאס לנדאו לזואולוגיה ימית (1989–1990)
מלגת קרן גרשון מיירבאום לאוקיינוגרפיה (1989–1990)
חבר האגודה הישראלית לחקר סימביוזה (1997)
חבר האגודה האמריקאית ללימנולוגיה ואוקיינוגרפיה (2006–2011)
פרס המרצה המצטיין, הפקולטה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב (2009)
קתדרת ישראל כהן לזואולוגיה סביבתית (2018)
חבר כבוד באגודה הישראלית לזואולוגיה (2024)
נשוי לשרי אילן, פסיכולוגית קלינית, בתם של פרופ' הלל ברזל והעיתונאית בינה ברזל.
אב לשניים, מתגורר בתל אביב.
מיכאל (מיכה) לצרוס (נולד ב-1941) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד על שייטת ספינות הטילים (1976-1978) ועל פלגה 31 במהלך מלחמת יום הכיפורים, בה הוביל קרבות ימיים.
לצרוס בוגר קורס חובלים מחזור ח', שירת בין היתר כמפקד ספינת הטילים אח"י סופה, כקצין תותחנות באח"י אילת, ומפקד פלגה 914 בשייטת הטרפדות.
לצרוס נולד ב-1941, בנם של וולפגנג לצרוס ורנטה.
הוא למד במגמת שיט בבית הספר לקציני ים עכו.
התגייס לצה"ל ב-1959, סיים קורס חובלים מחזור ח' ב-1961. שירת כקצין תותחנות על המשחתת אח"י אילת וביחידה 788. עבר קורס קציני תותחנות באנגליה ושימש קצין בקרת אש באחי"י אילת.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין תותחנות בכיר באח"י יפו.
שימש מפקד טרפדת 208, למד בפו"ם ושירת כמפקד פלגה 914 בשייטת הטרפדות.
ב-1971 מונה למפקד ספינת הטילים אח"י סופה (סער 3).
ב-1972 מונה למפקד פלגה 31 בשייטת ספינות הטילים.
כמפקד הפלגה הוביל אותה במלחמת יום הכיפורים, בין השאר בקרב לטקיה, קרב טרטוס ובהפגזות החוף המצרי בים התיכון.
ב-1974 מונה לעוזר ראש מחלקת ים למבצעים.
באפריל 1976 מונה למפקד שייטת ספינות הטילים ושירת בתפקיד עד 1978. לאחר מכן למד והדריך במכללה לביטחון לאומי עד שחרורו ב-1983.
מיכה זאיץ (בסלובנית: Miha Zajc; נולד ב-1 ביולי 1994) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת הקשר בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
זאיץ החל את הקריירה המקצועית שלו באינטרבלוק מליובליאנה, ששיחקה אז בליגה הסלובנית השנייה.
בקיץ 2012 עבר לאולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
משם הושאל בינואר 2013 לצליה, גם היא מליגת העל הסלובנית.
באוגוסט 2014 חזר זאיץ לאולימפיה ליובליאנה וחתם על חוזה לשלוש שנים.
בעונת 2015/2016 זכה עם הקבוצה בליגת העל הסלובנית.
ב-25 בינואר 2017 עבר זאיץ לאמפולי מסרייה א' וחתם על חוזה לארבע שנים.
אמפולי ירדה לסרייה ב' בתום עונת 2016/2017. זאיץ היה שחקן מפתח בעונת 2017/2018 וסייע לקבוצה לחזור לסרייה א' לאחר עונה אחת.
בינואר 2019 עבר זאיץ לפנרבחצ'ה מסופר ליג.
במהלך תקופתו במועדון הטורקי, הושאל פעמיים:
בספטמבר 2020 הושאל למשך עונה לגנואה מסרייה א'.
ב-31 באוגוסט 2024 הושאל למשך עונה לטולוז מליג 1.
ב-31 ביולי 2023 חתם זאיץ על חוזה חדש בפנרבחצ'ה עד שנת 2026. הוא זכה עם המועדון בהגביע הטורקי בעונת 2022/2023.
ב-20 בספטמבר 2025 עבר זאיץ לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
זאיץ ייצג את סלובניה בכל נבחרות הנוער, וממרץ 2016 החל לשחק בהנבחרת הבוגרת.
הוא שיחק 39 משחקים במדי הנבחרת וכבש 8 שערים.
מיכה שטרית (נולד ב-19 בדצמבר 1962) הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי ישראלי, ממקימי להקת הרוק "החברים של נטאשה".
שטרית נולד בנהריה להורים שעלו ממרוקו וגדל ביקנעם.
שטרית גדל במשפחה קשת יום.
בגיל 11 נחשפה מערכת יחסים אסורה בין אביו לאשתו של שותפו.
בעקבות הגילוי, השותף פתח בירי, וכתוצאה ממנו נורו אביו, דודתו וסבתו.
החל את הקריירה המוזיקלית בתחילת שנות השמונים עם ארקדי דוכין בלהקת "ספטימה 5".
ב-1986 עבד ביחד עם ארקדי דוכין על שירים חדשים תחת השם "לא כולל מע"מ".
בהקלטות אלו שטרית שר ודוכין הלחין.
בשנת 1988 הקימו שטרית ודוכין את להקת "החברים של נטאשה", שהפכה לאחת הלהקות המצליחות בישראל בכל הזמנים ואחת הבולטות ביותר בשנות התשעים.
אלבום הבכורה של הלהקה, "החברים של נטאשה", יצא ב-1989. שטרית כתב והלחין מספר שירים אחדים באלבום, ובניגוד להסתייגויות שהיו לו שנים אחדות קודם לכן, גם שר.
בין היתר כתב שטרית את מילות השיר "מלנכולי", וכתב, הלחין ושר את השיר "יש זמן".
בסוף 1989 הוציא ארקדי דוכין אלבום סולו ראשון, "רוצה ויהיה", שהורכב כולו משירי המשורר הרוסי ולדימיר ויסוצקי.
את הגרסאות העבריות לרוב השירים כתב שטרית.
במקביל החל שטרית גם בכתיבה לזמרים אחרים.
באותה שנה כתב את השיר "לפעמים" לרון שובל ללחן של ארקדי דוכין, ואת "בגלל הרוח" שהלחינה לאה שבת ושר שלומי שבת.
ב-1991 יצא האלבום השני של להקת החברים של נטאשה, "שינויים בהרגלי הצריחה".
גם באלבום זה השתתף שטרית בכתיבת והלחנת חלק מהשירים, ובהם "בדקה אחת שפויה", "אם כבר לבד..." ו"על קו הזינוק".
לאלבומה של מזי כהן "מעברים" שיצא ב-1992 כתב שטרית את השירים "כמו מסטיק ישן", "מעברים" ו"למרגלות הר הגעש".
לאלבומו של שלומי שבת "שעה אחת ביחד" שיצא ב-1993 כתב שטרית מספר שירים.
באותה שנה הקליטו שטרית ודוכין אלבום לילדים בשם "אחלהזאורים".
כמו כן באותה שנה הקליט שטרית דואט עם שרון ליפשיץ "סלואו ירח", במסגרת אלבומה "קו האושר".
בשנת 1994 יצא אלבומה האחרון של החברים של נטאשה, "רדיו בלה בלה".
שטרית כתב את כל שירי האלבום, שמתוכו הצליחו שירים כ"חדשות?", "עכשיו אני" ו"אני לא רוקד כשעצוב", שבכתיבתו השתתף אלון אולארצ'יק.
לאלבומו של אריק איינשטיין "יש בי אהבה" מ-1995 כתב שטרית את מילות השיר "בגללך", שהלחין ארקדי דוכין.
לאחר אלבום הופעה שיצא ב-1996 התפרקה להקת החברים של נטאשה.
בשנת 2008 חזרה הלהקה להופיע.
שטרית התחיל את קריירת הסולו שלו ב-1997, עם הקלטת השיר "למעלה למטה" עבור פסקול הסרט "ביפ".
ב-1998 הוציא שטרית אלבום סולו ראשון, "מסמרים ונוצות".
את האלבום הפיקו מוזיקלית יזהר אשדות וברי סחרוף, שעיבדו את השירים יחד עם שטרית.
שטרית כתב והלחין בעצמו את רוב שירי האלבום, שכלל את הלהיטים "מסמרים ונוצות", "אינתי עומרי", "באביב" ו"טבריה".
לאלבומו של ברי סחרוף "נגיעות" שיצא בסוף אותה שנה כתב שטרית את השיר "עיר של קיץ".
בשנת 1998 פתח שטרית יחד עם ניר שפריר במיזם עסקי חדש בשם "סינגל'ה" להפצת סינגלים בנקודות מכירה שאינן חנויות תקליטים (בפיצוציות, למשל).
לשניים, שהכירו במסגרת עבודתם המשותפת על האלבום "עבודה עברית", הייתה כוונה לפתח את שוק הסינגלים בארץ, ולהפיץ סינגלים של אמנים ישראלים ובינלאומיים במחיר שווה לכל נפש, אך המיזם לא השיג את מטרתו ונסגר אחרי תקופה לא ארוכה.
ב-1999 הפיק שטרית את אלבום הבכורה של עמיר בניון, "רק את".
באותה שנה יצא גם אלבומו השני של בניון, "אותו מקום אותה הרוח", גם הוא בהפקתו של שטרית.
שטרית השתתף באלבום בדואט "שמחות קטנות" שכתב והלחין.
בין השנים 2001-2000 הלחין למילותיו של אריק איינשטיין שני שירים, "אדומה שלי" ו"פוליטיקה".
השירים היו אמורים באלבום שהפיק שטרית לאיינשטיין, "שמש רטובה", אך נגנזו לבסוף וכיום קיימים כתקליטי שדרים בלבד.
במקביל הוציא אלבום סולו שני, "סנטיאגו דה קובה", בו נכללו הלהיטים "נמנע ממך" ו"לאט לאט".
שטרית כתב את מרבית שירי האלבום ויזהר אשדות הפיקו מוזיקלית.
לאלבומו של ברי סחרוף "האחר" שיצא בסוף 2001 כתב שטרית את מילות השיר "מונסון".
השניים המשיכו לשתף פעולה ב-2002 בשיר "סוף הקיץ", שיר הנושא מתוך הסרט "חוכמת הבייגלה" שהלחינו ושרו שניהם למילותיו של שטרית.
באותה שנה שיתף פעולה עם דויד ברוזה, כשכתב לאלבומו "זה הכל או כלום" את השירים "אמרי לי מי" ו"מרפסות תל אביב".
באותה שנה כתב שטרית יחד עם ארקדי דוכין את השיר "תראה עולם", לכבוד חודש הזמר העברי שצוין בבית הנשיא בירושלים ביוזמת עמותת אמנות לעם ומשרד התרבות.
בשנת 2004 הקליט ארקדי דוכין את השיר "מי אוהב אותך יותר ממני", שהלחין למילים של שטרית.
ב-2005 יצא אלבומו השלישי של שטרית, "שלהי קיץ", בהוצאה עצמאית.
האלבום הופק על ידי לואי להב.
הוא כולל בתוכו שירים שכתב והלחין שטרית, לצד שירים של המשוררים שלמה אבן גבירול, יהודה הלוי וסלמאן מצאלחה.
ב-2005 כתב והלחין את שיר הנושא של הסרט "שושלת שוורץ", "הכל בשר".
ב-2006 הלחין שטרית את שירו האחרון של יוסי בנאי, "תרנגול כפרות", שהופק במסגרת תוכנית הטלוויזיה "מפגשיר".
בשנת 2009 ראה אור האלבום "אלמליח-לרוז-שטרית", פרויקט משותף של שטרית עם הפייטן ליאור אלמליח ועם המעבד המוזיקלי חיים לרוז.
בשנת 2011 יצא אלבומו של שטרית "מיכה שטרית", שבו נכללו לצד שירים חדשים מספר גרסאות מחודשות לשיריו מאלבומיו הקודמים.
בין היתר נכללו באלבום לחנו של שטרית לשירו של נתן אלתרמן "בדרך הגדולה" וגרסה מחודשת לשיר "אל ניניו", במקור מתוך אלבומו הראשון.
בשנת 2012 התארח באלבום "השלישי" של ההרכב מטרופולין, שבו שר את השיר "ישר ללב".
שטרית כתב את מילות השיר בעצמו, והלחין אותו יחד עם מפיק ההרכב עופר מאירי.
בדצמבר 2017 הוציא שיר ראשון בלהקה שהקים יחד עם פטריק סבג בשם מוסטאנג.
את השיר "המחר" כתב רועי חסן והלחינו שטרית, סבג וחסן.
במאי 2018, לרגל חגיגות 20 שנה לאלבום "מסמרים ונוצות", קיים מיכה שטרית שלוש הופעות מיוחדות בהן אירח שלל יוצרים שעמם עשה את דרכו המוזיקלית.
בעקבות הצלחת המופעים החל שטרית סיבוב הופעות ברחבי הארץ לציון המאורע.
בינואר 2023, כחלק מסיבוב ההופעות עם להקתו, קיים שטרית מופע אירוחים לרגל חגיגות הולדתו ה-60 בהיכל התרבות בתל אביב, בו ביצע יחד עם ברי סחרוף ויזהר אשדות את השיר "מסמרים ונוצות" מתוך האלבום אותו הפיקו לשטרית.
ב-30 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "לילה צ'יפס" יחד עם אבישי כהן.
ב-11 בדצמבר, בצל מלחמת חרבות ברזל, הוציא שטרית את השיר "שמש של יום", שאת מילותיו כתב עמירם קופר, ממקימי ניר עוז, שנחטף יחד עם אשתו נורית מביתם בקיבוץ בשבת ה-7 באוקטובר.
את השיר הלחין שטרית לבקשת משפחתו של קופר, והוא יצא לציון יום הולדתו ה-85. ב-19 בדצמבר 2024 יצא לאור אלבומו התשיעי של הזמר הישראלי עברי לידר, "חלק לא נפרד מאחרים", בו שטרית משתתף ברצועה "דטרויט".
שטרית נשוי לאמנית והמוזיקאית תמי ענבר, ואב לשלושה.
אחלהזאורים (במשותף עם ארקדי דוכין) (1993) - שירי ילדים
אלמליח-לרוז-שטרית (עם ליאור אלמליח וחיים לרוז) (2009) - פיוטים
מִיכַל היא דמות מקראית, בתו הצעירה של שאול המלך ואשתו הראשונה של דוד המלך.
לפי המסופר בתנ"ך, מיכל ניתנה כאישה לדוד לאחר שהבטחתו של שאול להשיא לו את בתו הבכירה, מרב, לא נתקיימה מאחר שנישאה לאיש אחר, עדריאל המחולתי.
כמוהר לנישואיה, דרש שאול מדוד מאה עורלות פלשתים, מתוך תקווה שהדבר יביא למותו של דוד בקרב.
כאשר ניסה שאול להרוג את דוד בביתו, ושלח אנשים להורגו, מיכל הצילה את חייו.
היא סייעה בידו להימלט דרך החלון, וחיפתה עליו בכך שהניחה במיטתו תרפים מכוסים, על מנת ליצור רושם שהוא חולה במיטתו.
כשנחשפה התרמית שלה, נאלצה לספר לאביה שדוד אילץ אותה לעזור לו תחת איומי מוות.
לאחר שנמלט דוד מידי שאול והסתתר אצל הפלשתים, השיא אותה שאול בשנית לפלטיאל בן ליש.
לאחר מות שאול ותפיסת המלוכה בידי דוד, דרש הוא לקבל אותה בחזרה מידי איש-בשת, בן שאול.
פלטיאל בן ליש מלווה אותה למפגש כשהוא ממרר בבכי, אך עוזב אותה ליד העיר בחרים כשאבנר בן נר מצווה עליו לחזור לביתו.
מיכל נזכרת שוב בסצנת הסיום של סיפור העלאת ארון הברית לירושלים.
כשהשקיפה מיכל מבעד לחלון וצפתה בדוד הרוקד בהתלהבות ללא חשש לכבודו, היא בזה לו בלבה על התנהגותו, שלהשקפתה אינה הולמת את מעמדו כמלך.
כששב דוד לביתו נזפה בו מיכל על התנהגותו בנימה סרקסטית.
דוד הגיב בלהט, והצהיר כי כל מעשיו היו לכבוד האל, והוא היה נכון להשפיל את עצמו אף יותר מכך.
סיפורה של מיכל בראשיתו הוא סיפור של אהבה ונאמנות לדוד.
אהבתה התמימה של מיכל לדוד, הופכת לבוז.
בספר שמואל ב, פרק ו, דוד מנצח באחת ממלחמותיו החשובות, ומעלה את ארון הקודש לירושלים.
בפרק זה הופכת אהבתה של מיכל לספֵק לעג, ספק בוז, כאשר מיכל בזה לדוד על האופן שבו רקד לפני הארון, דבר שנראה לה בלתי מכובד.
ברש"י על המקום מסייג "לא היה לה ילד מאותו היום והלאה" לדעת המדרש שמואל מיכל ילדה בן ביום מותה ושמו היה יתרעם.
יש המפרשים את הפסוק שביום מותה ילדה ילד, אם כי ברשימת נשות דוד וילדיהן היא אינה מוזכרת כלל.
כן מוזכרים במקום אחר חמשת ילדיה לעדריאל בן-ברזלי המחולתי, אשר דוד מסגיר לידי הגבעונים אבל ככל הנראה, הכוונה היא לילדי אחותה מרב, שכן היא שנישאה לעדריאל, ולא מיכל.
סיפור אהבת מיכל הוא סיפור אהבה טראגי.
אולם האירוניה בכך היא, שהדבר ישר בעיני שאול (כלומר מקבל את אישורו) לא מפני שהוא מקבל ברצון את אהבת בתו, אלא כיוון שברצונו לנצל אהבתה כדרך לא ישרה לחיסול דוד: "וַיֹּאמֶר שָׁאוּל אֶתְּנֶנָּה לּוֹ וּתְהִי לוֹ לְמוֹקֵשׁ וּתְהִי בוֹ יַד פְּלִשְׁתִּים".
מיכל קרועה בין אביה הרודף אחרי אהובה לבין דוד שמילטה במו ידיה מאביה; כי היא ויתרה על אהבת אביה כדי להיות עם בעלה; כי בעלה - הנרדף על ידי אביה - לא שהה כמעט במחיצתה.
עם זאת, כאשר מת שאול ואבנר בן נר פתח במשא ומתן עם דוד, דרש דוד דרישה אחת ויחידה: .
מיכל היא הדמות הנשית היחידה במקרא שמיוחסת לה באופן מפורש אהבה כלפי בן זוגה - .
לפי מסורת תלמודית מיכל הניחה תפילין.
האר"י מסביר זאת (על פי הקבלה) בכך שהייתה לה נשמה מעלמא דדכורא (=נשמה מעולם הזכרים), מה שקשור אולי לכך שלא היו לה ילדים (כמפורט למעלה).
הסצנה בה מיכל בזה לדוד בהעלות ארון הקודש ירושלימה היוותה השראה ליצירות אומנות כמו ציורו של הצייר האיטלקי פראנצ'סקו דה-רוסי סאלוייאטו.
בינואר 1941, עלה בתיאטרון הבימה המחזה מיכל בת שאול מאת אהרן אשמן.
היה זה המחזה התנ"כי המקורי הראשון שהוצג בתיאטרון זה.
מיכל בת שאול הוא גם שמה של טרילוגיית מחזות מקראית העוסקת בחיי מיכל מאת אשמן.
שירה של רחל המשוררת, מיכל מקשר בין הסיפור המקראי על מיכל לחייה של המשוררת עצמה.
במוטו השיר מצוטטים שני פסוקים המתארים את הסתירה באהבתה של מיכל לדוד - (; ).
יצירת תרבות מפורסמת אודות מיכל בת-שאול הוא שירה של נעמי שמר "למה צחקה מיכל" שהושר על ידי הגשש החיוור.
דמותה של מיכל כמלכה זקנה, מופיעה בספר דוח המלך דוד מאת הסופר שטפן היים.
הספר "מלכים ג" של הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2008, מספר על תקופת שלטונם של שאול ובניו, דוד ושלמה מנקודת ראותן של הנשים ובהן מיכל, שנותרו משושלתו של שאול המלך וחיו בארמון המלך בירושלים.
מיכה שגריר (1 בנובמבר 1937 – 4 בפברואר 2015) היה במאי קולנוע, מפיק, עיתונאי ועורך ישראלי.
מיכה שגריר נולד בשם מיכאל שווגר להוריו קרל ויהודית שווגר, שגרו ברחוב בישופשטראסה (Bischofstrasse) בעיר לינץ שבאוסטריה (באותו רחוב גרה גם משפחתו של אדולף אייכמן).
אחרי סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני של היטלר בחודש מארס 1938 הוריו היגרו לפלשתינה (ארץ-ישראל) וכך בגיל 9 חודשים עלה לארץ וגדל בקיבוץ חפציבה עד שהיה בן 6, ואחר-כך בתל אביב ובחולון.
לאחר שחרורו היה חבר קיבוץ הראל מ-1955 עד 1960.
בשנת 1964 נשלח כחבר צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית ללימודים בלונדון, ב-BBC.
מאמצע שנות ה-60 ועד מותו, ביים והפיק עשרות סרטים, והפך לאחד מבכירי המפיקים בישראל.
בשנים 1968 - 1988 ניהל את חברת "קסטל תקשורת", מחברות ההפקה הגדולות בישראל, שהתמקדה בתחום התיעודי והפיקה מאות סרטים בבימוי יוצרי תעודה מרכזיים: אורי ברבש, רונית ויס-ברקוביץ, נעמי בן נתן שחורי, אורי גולדשטיין, גדעון גנני, אמנון טייטלבוים, אשר טללים, אלי כהן, מיכאל לב-טוב, דוד פרלוב, לינה צ'פלין ועוד.
בשנת 1986 השתתף בסרטו של הבמאי אלי כהן שתי אצבעות מצידון.
מיכה שגריר הוא גיבור סרטו התיעודי של דוד אופק "גבול ונדל"ן", השותף בסרט המחווה עקבות בירושלים (2013).
בשנת 1999 קיבל את התואר עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, ירושלים.
בשנת 2005 קיבל פרס מפעל חיים של פסטיבל הקולנוע ירושלים.
ביולי 2014 יזם מנהל בית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל רנן שור, יחד עם הבוגרים דוד אופק ויוסי מדמוני, ערב הוקרה למיכה שגריר במסגרת פסטיבל הקולנוע של סינמטק ירושלים.
נפטר ממחלת הסרטן ב-4 בפברואר 2015. תרם את גופתו למדע.
היה נשוי לעליזה שגריר, שנרצחה בפיגוע בבית הכנסת בפריז ב-1980.
בני הזוג הולידו שני בנים, אורון שגריר וחגי.
התגורר, מאז שנות השישים ועד למותו, בשכונת אבו תור בירושלים.
סיירים, 1967 – סרט עלילתי באורך מלא.
המלחמה לאחר המלחמה, 1969 – סרט תיעודי באורך מלא
כמו מלכת אנגליה, 2010, תיעודי
הבריחה, 2013, מסע של קבוצת בני נוער בעקבות תנועת הבריחה
סיירים (1967) – סרט עלילתי באורך מלא
המלחמה לאחר המלחמה (1969) – סרט תיעודי באורך מלא
עם בוא הזיכרון (1980) - סרט צרפתי/ישראלי על פי ספר של שאול פרידלנדר
אות קין (1981) (בימוי: אורי ברבש) – סרט עלילתי באורך מלא
אוונטי פופולו (1987) (בימוי: רפי בוקאי) – סרט עלילתי באורך מלא
האולימפיאדה הראשונה של אמא (1997) (בימוי: רן כרמלי) – סרט תיעודי באורך מלא
המנגליסטים (2002) (בימוי: דוד אופק ויוסי מדמוני) – סרט עלילתי באורך מלא.
על הקו (2003) - סרט טלוויזיה בכיכובה של ענת וקסמן
מבטים – ירושלים (2004) (במאים שונים) – סרט תיעודי-עלילתי
סיפור גדול (2009) (בימוי: שרון מימון וארז תדמור) – סרט עלילתי באורך מלא.
אפולוניה (2015) (בימוי: אופיר טריינין)
הקמת הקרן לזכרה של עליזה שגריר
ממקימי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים (1989), והיו"ר הראשון שלו (1989–1994)
יוזם פרויקט "שכנים" ובנייתו עבור משרד החוץ ומשרד האמנויות, במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה (1994–1999)
מִיכָיְהוּ בֶן-יִמְלָה (גם מִיכָיְהוּ בֶן יִמְלָא), על פי התנ"ך היה נביא לה' שפעל באמצע תקופת הבית הראשון במאה התשיעית לפנה"ס, בחצרו של אחאב מלך ישראל בשומרון.
משמעות שמו היא: "מיהו כמו יהו (ה')"?
בסיפור המופיע ב וב, מיכיהו נקרא על ידי אחאב ועמיתו יהושפט מלך יהודה לנבא את התוצאות של מלחמה מתוכננת נגד ארם ברמות גלעד.
אחאב שנא את מיכיהו "כִּי לֹא יִתְנַבֵּא עָלַי טוֹב כִּי אִם רָע", אולם יהושפט שכנע את אחאב להזמינו בכל זאת.
ציפיית אחאב מתגשמת כאשר מיכיהו, בניגוד לשאר נביאיו ובתוכם צדקיהו בן כנענה, מנבא מוות לאחאב ומנוסה לצבא ישראל.
בתגובה לדבריו מכה אותו צדקיהו על לחיו באומרו "אֵי זֶה עָבַר רוּחַ ה' מֵאִתִּי לְדַבֵּר אוֹתָךְ?".
מיכיהו משיב לו שכאשר נבואתו תתגשם, גם אתה "תָּבֹא חֶדֶר בְּחֶדֶר לְהֵחָבֵה".
אחאב מצווה לאסור את מיכיהו עד שובו בשלום מהמלחמה; ואולם, נבואתו של מיכיהו מתגשמת: אחאב נפגע מחץ במהלך הקרב, ומת מאיבוד דם כעבור כמה שעות.
כשמנבא מיכיהו לאחאב על נפילתו במלחמה משתמש בנבואה יוצאת דופן:וַיֹּאמֶר: לָכֵן שְׁמַע דְּבַר ה'
וַה' דִּבֶּר עָלֶיךָ רָעָה.הפרשנים מתקשים לקבל את הנבואה כפשוטה בעיקר בגלל שאלת הבחירה, האם ה' קובע את גורלו של האדם, במקרה זה אחאב, ולא נותן לו בחירה?
האם ה' שולח רוח שקר בפני נביאיו, אם כן מדוע הם נענשים על נבואת שקר?
הרד"ק מסביר שהנבואה היא משל ולא תיאור אמיתי, והכוונה של מיכיהו היא לומר שה' היה עומד לדין על עניין אחאב.
כל צבא השמים עומדים לפניו, חלקם מלמדים זכות על אחאב וחלקם חובה.
בסופו של דבר, ה' קובע כי הוא חייב במוות בגלל חטאיו וחיפש דרך להענישו שיפול ברמות גלעד.
שאלתו "מִי יְפַתֶּה אֶת אַחְאָב?" מעידה על כך שמצא אותו חייב מיתה, והוא חיפש דרך להענישו בה כך שיפול ביד אויביו במלחמה.
וְהָיִיתִי רוּחַ שֶׁקֶר בְּפִי כָּל נְבִיאָיו", הכוונה היא שה' העיר את הרצון אצל נביאיו של אחאב לנבא את הצלחתו, כדי שאכן ייפול במלחמה וימות ואין כאן תיאור אמיתי של רוח היוצאת מפי ה'.
אף אברבנאל הולך בדרכו של הרד"ק ובזה גם מסביר את התיאור המוחשי של ה' בנבואה זו שזה תיאור חריג בנביאים עד כה לתאר את ה' יושב על כיסא ושרי מעלה לפניו.
פירוש הרד"ק עורר את ביקורתו של פרשן המקרא שמואל לאנייאדו בפירושו לנביאים ראשונים 'כלי יקר'.
לאחר הביאו את דברי רד"ק במלואם הוא כותב: "ושארי ליה מאריה (– ויסלח לו אדונו – ה') שאמר על מיכיהו שאמר דברי מליצה שלא היו בנבואה.
כי חלילה וחס לנביא ה' שידבר דבר קטן מה שלא נאמר לו!
ובפירוש הוא אומר לו: "שְׁמַע דְּבַר ה', רָאִיתִי" וכו', משמע שכל דבריו אלה דברי ה' ממש, אלא ודאי כולם היו מפי ה' בנבואה".
הוא הסביר לו שהחלטותיו המתקבלות לפי שיקול דעתו הם השתקפות של גורלו הנגזר עליו בשמיים, והדיון אם לצאת למלחמה שאחאב חושב שנתון לבחירתו אם לנצח הוא בעצם הדיון למעלה שבו רוצים לפתות אותו לצאת כדי שימות.
הסבר זה מיטיב להסביר את התיאור המוחשי של ה' בנבואה זו הבא להמחיש לאחאב שהדיון של מלך ישראל למטה הוא הוא הדיון של ה' מלכו של עולם למעלה.
סיפורו של מיכיהו בן ימלה מופיע בקצרה בספר עליית ישעיהו, בו נטען שבחיר-רע, השומרוני שהלשין על הנביא ישעיהו, הוא קרוב משפחה של צדקיהו בן כנענה.
מיכה סלקטר (נולד ב-6 באוגוסט 1969) הוא שחקן ישראלי.
מיכה סלקטר, בנו של השחקן אברהם סלקטר, נחשף לעולם המשחק והתיאטרון בגיל צעיר.
הוא החל להופיע כבר בגיל 10, במופעי בידור שונים, ומגיל 14 שימש עוזר במאי במופעי בידור גדולים, כגון חגיגות יום העצמאות.
לאחר שירותו הצבאי כמאבחן פסיכוטכני, התקבל לבית הספר למשחק של ניסן נתיב.
סלקטר נשוי לשחקנית אולה שור-סלקטר.
בתם היא השחקנית מעיין סלקטר שור.
עם סיום לימודיו ב-1994 לוהק סלקטר לתפקיד ראשי בהצגה "יתומים" בתיאטרון הבימה, בבימויו של יוסי פולק.
בהבימה גילם, בין היתר, את דמותו של חנן ב"הדיבוק", את אלג'רנון ב"חשיבותה של רצינות" ואת מספר 8 ב"שנים עשר המושבעים".
ב-1999 עבר סלקטר לתיאטרון הקאמרי.
הוא גילם שורה של תפקידים בתיאטרון זה, ובהם טום ב"ביבר הזכוכית" בו זכה בפרס ע"ש עדנה פלידל, אורלנדו ב"כטוב בעיניכם", ביף ב"מותו של סוכן", קובו ב"עיר הנפט", השחקן ב"אשה בשחור", טום ב"שמנה", ואדגר ב"מלך ליר".
אחד מתפקידיו הבולטים היה רוס ב"מר גרין", המוצגת מאז 2001. על תפקידו זה זכה בפרס על שם אברהם בן-יוסף.
בשנת 2008 גילם סלקטר את נוחי כרמי במחזה "אנדה" של תיאטרון בית ליסין, שם שיחק לצידו של אביו, אברהם.
בשנת 2010 שיחק בהצגה "רוחלה מתחתנת" מאת סביון ליברכט בתיאטרון בית ליסין, בתפקיד החתן אהר'לה.
בשנת 2011 גילם את בנדיק בעיבוד של תיאטרון באר שבע למחזה מהומה רבה על לא דבר.
ב-2016 שיחק ב"מלון רנדוו" מאת ז'ורז' פדו ובבימוי אודי בן-משה בתיאטרון הקאמרי.
ב-2017 שיחק בתפקיד הראשי ב"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" מאת א' ב' יהושע ובבימויו של איציק ויינגרטן בתיאטרון הקאמרי.
ב-2019 שיחק במחזה "הריון" מאת עדנה מזי"א ובבימויו של עמרי ניצן בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד יוני.
ב-2021 שיחק במחזה "כימים אחדים" שהמחיז וביים חנן שניר על פי מאיר שלו בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד משה רבינוביץ'.
בשנת 2022 החל לחלוק תפקיד יחד עם ישי גולן במחזמר "נרות יום הולדת" בתיאטרון הקאמרי בבימויה של רוני ברודצקי.
בשנת 2023 שיחק במחזה "המלך עומד למות", שעלה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של עירד רובינשטיין.
ב-2024 החל לשחק בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד ג'ורג'.
ב-2002 כתב את התסריט לסרט "בת קול", שהופק על ידי הטלוויזיה בכבלים, ועוסק בסיפור אהבתו של צייר חולה לבתו הצעירה של אדמו"ר ידוע.
סלקטר גם שיחק בסרט לצדם של יורם חטב וטינקרבל.