tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית שנות התשעים פתח עם המשקיע שלמה אליהו את רשת בתי הקפה "הנס ברטלה", אך למרות הצלחה מסחרית הגיעה הרשת לפשיטת רגל.
אז החל ברטלה לעבוד כשף קונדיטור של רשת בתי הקפה "קפולסקי" ועבד שם כ-5 שנים.
שם גם הכיר את אשתו השנייה גלית.
באמצע שנות התשעים נסע ברטלה עם אשתו לצרפת לצורך לימודיה.
שם הם שהו כשנתיים, שבמהלכן עבד ברטלה במספר מסעדות ידועות.
מאז שנת 1998, לאחר שובם ארצה, הם מפעילים ומנהלים יחד את הקונדיטוריה, בית הקפה ובית הספר לאפייה "גאיה ברטלה" (על שם בתם הבכורה) שבבעלותם בפתח תקווה.
ב-2015 החלו להגיש תוכניות אפייה ב"ערוץ האוכל".
במסגרת תחרויות בינלאומיות זכה ברטלה בארבע מדליות זהב, חמש מדליות כסף ושלוש מדליות ארד.
לברטלה חמישה ילדים מאשתו הראשונה ושני ילדים מאשתו השנייה, בנו הוא העיתונאי אביב ברטלה.
הנס בליהר (Hans Blüher; 17 בפברואר 1888 - 4 בפברואר 1955) היה מחנך, פסיכולוג ופילוסוף גרמני.
אביו היה רוקח ואמו בת למשפחה של קצינים.
הוא היה בן יחיד ולמד בגימנאזיום בברלין.
בליהר עסק בחקר תופעה הארוטיקה, וטען כי ישנם יסודות הומו-אירוטים במוסדות כמו תנועות נוער ובצבא.
בליהר נתפס ברעיון הנאצי והיה אנטישמי.
נחשב לאחד מההוגים הראשונים שעסקו בהומוסקסואליות בעידן המודרני ובמושג "אחוות-הגברים" (Männerbund).
בליהר הלך לעולמו ב-1955 בברלין.
הנס גינתר היה קצין אס אס בדרגת ס"ס-שטוּרמבאנפיהרר אשר כיהן כראש הלשכה המרכזית להגירת יהודים בפראג במהלך מלחמת העולם השנייה, והיה אחראי על גירושם של יהודי צ'כיה למחנות השמדה בתקופת שואה.
הוא נהרג על ידי פרטיזנים צ'כים בשנת 1945.
הנס גינתר היה בנם של אמיל גינתר, איש עסקים גרמני, ואשתו לידיה, מהעיר ארפורט שבתורינגיה, מרכז גרמניה.
עבד כרואה חשבון עד לשנת 1931. הוא הצטרף לאס אה בנובמבר 1928, שם התקדם במהירות והגיע לדרגת מפקד באס אה (SA-Führer).
מאפריל 1931 היה חבר בשירות העבודה ההתנדבותי (FAD; בהמשך הפך לשירות העבודה של הרייך), ובין 1932 ו-1933 הנהיג קבוצת חברים משירות העבודה באחוזה במקלנבורג.
בנוסף, שימש גינתר כאורטסגרופנלייטר (Ortsgruppenleiter), מנהיג קבוצה מקומי במפלגה הנאצית.
בשנים 1934 - 1935 היה מובטל, ובזמן זה הצטרף לאימונים בבית הספר של קציני האס אה.
בספטמבר 1935 החל גינתר לעבוד כעוזר בלש בגסטפו בעיר ארפורט.
שם, יחד עם אחיו הצעיר רולף גינתר מהמחלקה לענייני יהודים בגסטפו (Referat IV B 4; העומד בראשה היה אדולף אייכמן), התעסק בנושאים הקשורים למה שיכונה בעתיד כ"שאלה היהודית".
ביולי 1937 הצטרף גינתר לאס אס (חבר מס' 129 290), ולאחר מכן הצטרף גם הוא למחלקה לענייני יהודים בגסטפו, שם הוטל על שני האחים לעקוב ולפקח על פעילות של "אויבי המדינה", למשל יהודים ובונים חופשיים.
ב-1938 עבד גינתר שוב עם אחיו רולף לתקופה מסוימת בלשכה המרכזית להגירת יהודים בווינה שזה עתה הוקמה.
סגנו בלשכה בפראג היה קרל רהם, שמונה בפברואר 1944 למפקד מחנה הריכוז טרזיינשטט.
גינתר היה ממונה על אכיפת התקנות האנטי-יהודיות בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, ועל גירוש יהודי צ'כיה לגטו טרזיינשטט ומשם למחנות השמדה.
גינתר, שהיה נשוי ואב לילד לכל הפחות מאז 1941, פיקח על הנושא באופן אישי ולעיתים קרובות שהה בגטו והשגיח על הוצאות להורג של יהודים.
האסירים בגטו טרזיינשטט היו מכנים אותו "התליין המחייך" (lächelnde Henker).
במטרה ליצור תעמולת נגד להאשמות של בעלות הברית על מחנות הריכוז ועל הטבח ביהודים בשטחי הכיבוש הגרמני, ארגן גינתר את צילום הסרט "טרזיינשטט" שעסק ב"אזורי ההתיישבות היהודית", והיה אמור לצייר תמונה אידיאלית של יהודים הנהנים משפע כלכלי ומחיים נעימים במחנות הריכוז.
הסרט צולם בסוף קיץ 1944 והושלם במרץ 1945. קורט גרון, במאי ושחקן יהודי, צילם את הסרט בתמורה להבטחה כי הוא ומשפחתו יישארו בחיים.
זמן קצר לאחר צילום הסרט, "פונו" הוא ומשפחתו לאושוויץ ועם הגעתם נשלחו לתאי הגזים.
הסרט היה מיועד לקהל זר, אך מאחר שהוא הושלם זמן קצר לפני נפילתו של הרייך השלישי, רק ארגונים זרים מעטים הספיקו לראותו.
בנוסף היה גינתר אחראי על הקמת "המוזיאון היהודי המרכזי" שהקימו הנאצים במבנה המוזיאון היהודי בפראג.
המוזיאון בפראג, שהוקם בתחילת המאה ה-20, הכיל חפצי אמנות יהודית רבים.
הנאצים החליטו להופכו למוזיאון של "הגזע היהודי הנכחד" לאחר שיסתיימו מבצעי הפתרון הסופי, והיהדות לא תהיה קיימת עוד.
על כן, בתקופה הנאצית נבזזו פריטים רבים מהקהילות ומבתי הכנסת היהודיים בבוהמיה ובמוראביה והועברו למוזיאון.
האחריות לאיסוף הייתה בידי ד"ר יוסף פולאק, שלכאורה התכוון להגן על חפצי האמנות היהודיים ולהחזירם לאחר המלחמה לבעליהם.
ב-5 במאי 1945, עם פרוץ מרד פראג על ידי המחתרת הצ'כית, עזב גינתר את פראג יחד עם אחיו רולף, ששהה בפראג מאז 1943, ויחד עם עמיתים נוספים מהלשכה המרכזית.
שיירת כלי הרכב המשוריינים שליוותה את גינתר נעצרה במחסום כביש שהקימו פרטיזנים צ'כים בעיירה ברון, כ-30 ק"מ דרומית-מערבית לפראג.
על פי הפרטיזנים, גינתר ניסה לאחוז בנשקו של השומר ונפצע אנושות מהמאבק שהתחולל לאחר מכן כשנפגע מרימון יד; לאחר מכן מת גינתר מפצעיו.
הנס באואר היה בלשן גרמני שעסק בחקר השפות השמיות.
נולד בגרסמנסדורף שבבוואריה לאדם באואר, שהיה חוואי ולברברה וגנר.
ב-4 באוגוסט 1920 נישא לאויגניה קרשבאומר.
למד תאולוגיה ושפות שמיות באוניברסיטת האלה, ובשנת 1922 מונה שם לפרופסור לשפות השמיות.
בשנת 1910 יצא לאור ספרו של באואר Die Tempora im Semitischen, שעסק במערכת הזמנים בשפות השמיות.
בספר זה העלה באואר את ההשערה שבפרוטושמית הייתה צורת פועל אחת ויחידה, שמקבילה לאימפרפקטום בעברית המקראית (יִקְטֹל).
צורת הפרפקט השמית-מערבית (קָטַל) התפתחה מצורה שמנית.
בספרו Zur Frage der Sprachmischung im Hebräischen, שיצא לאור ב-1924, עסק באואר בבעיית מוצאה של השפה העברית.
לפי שיטתו, העברית היא שפת כלאיים המורכבת משני רבדים: רובד כנעני קדום, הקרוב לאכדית, ורובד מאוחר.
חיבור זה, שיצא לאור ב-1922, מהווה עד היום ספר יסוד בתחום.
באואר וליאנדר כתבו יחדיו גם את הספר Grammatik des Biblisch-Aramaeischen, דקדוק הארמית המקראית, שיצא לאור בשנת 1927.
בשנת 1930 הרים באואר תרומה חשובה לפענוח הכתב האוגריתי.
הנס ברזל הוא סיפור עם גרמני שלוקט בידי האחים גרים, והוא הסיפור ה-136 בספרם "מעשיות האחים גרים".
מלך אחד מוטרד מאוד, כיוון שרבים מציידיו נעלמו לבלי שוב ביער הגדול, עד שמגיע צייד זר ומפענח את התעלומה.
איש פרא גדול מידות בשם הנס, בעל עור בגוון הברזל החלוד, שערות המשתלשלות עד הברכיים, הגר בבריכה עמוקה, הוא זה שהרג את הציידים.
אנשי המלך שואבים את המים מהבריכה, לוכדים את איש הפרא שמובל לארמון ונכלא בכלוב שהמלכה עצמה שומרת את המפתח שלו.
בנו של המלך מפיל בטעות תוך כדי משחק את הכדור שלו לתוך כלובו של הנס.
הילד מבקש מהנס להחזיר לו את הכדור, אולם הנס עונה: "לא לפני שתפתח לי את הדלת".
הילד מסרב אולם למחרת אומר להנס שאפילו רצה לא יכל לפתוח כיוון שהמפתח אינו בידיו.
הנס מספר לילד שהמפתח מונח מתחת לכרית של אמו, הילד הפתי לוקח בחשאי את המפתח ופותח את הכלוב.
הנס נותן לו את הכדור וממהר להסתלק.
הילד מתחנן בפני הנס: "אל תסתלק אחרת אקבל מכות", הנס בתגובה חוטף אותו ונעלם ביער.
המלך והמלכה מגלים את הכלוב הריק ולא מוצאים את בנם, הם מנחשים את שאירע.
הנס מביא את הנסיך ליער, מראה לו בריכה, ומצווה עליו לשמור שלא יפול מאומה לבריכה במשך שלושה ימים.
הנסיך מנסה לשמור, אולם בטעות מחדיר את אצבעו למים, ולהפתעתו האצבע הופכת להיות זהובה.
הנס נוזף בו, אך סולח לו.
למחרת הנסיך מנסה לשמור, אולם שערה משערות ראשו נופלת למים והופכת זהובה.
הנס נותן לו הזדמנות אחרונה, אולם ביום השלישי הוא בטעות טובל את כל שערו הארוך במים, והשיער הופך להיות מוזהב.
הנס הזועם מגרש אותו מהיער, אך אומר לו שאם יזדקק פעם לעזרה כל שיהיה עליו לעשות יהיה להגיע ליער ולצעוק: "הנס ברזל".
הנסיך משוטט בממלכה, וכיוון שמעולם לא למד לעבוד מתקשה להתפרנס, עד שמוצא עבודה בארמון של מלך אחר שם הוא הופך לאחד הגננים.
הוא מקפיד תמיד לכסות בכובע את ראשו כדי ששיערו הזהוב לא יתגלה.
אולם פעם אחת הוא מסיר בטעות את כובעו, קרן שמש פוגעת בשערו הזהוב ומסנוורת את עיניה של בת המלך שעמדה ליד החלון.
היא מביטה, ומתאהבת בו ממבט ראשון.
היא מבקשת ממנו להביא לה זר פרחים, הנער המבוהל מכסה במהירות את ראשו ומביא לנסיכה זר פרחים.
היא מורה לו להוריד את הכובע, כיוון שאין זה מנומס לחבוש כובע בנוכחות הנסיכה.
הוא מנסה להתחמק בנימוק שראשו פצוע, אולם היא מושכת את כובעו, ושערו היפה מתגלה.
הוא מנסה לברוח אולם היא אוחזת בידו ומעניקה לו חופן מטבעות זהב.
הוא מקבל את הכסף אולם נותן אותו לילדיו של הגנן הראשי.
המחזה חזר על עצמו ביום הבא, וכך גם ביום שאחריו, עד שהנסיכה התייאשה.
זמן מה לאחר מכן פרצה מלחמה, והנער מבקש להתגייס לצבא.
אולם כל הסוסים הטובים כבר נלקחו בשביל החיילים הוותיקים ונשאר לו רק סוס צולע אחד.
הוא ממהר ליער ומכריז: "הנס ברזל", הנס מגיע ושואל אותו למבוקשו, והנער מבקש סוס חזק כדי שיוכל לצאת למלחמה.
הנס נותן לו סוס, ואף נותן לו צבא שלם.
הצבא של הנס התערב ברגע האחרון, והציל את המלך מתבוסה בקרב.
אולם מיד לאחר הניצחון החזיר את הצבא והסוס להנס, וקיבל בחזרה את הסוס הצולע.
המלך בינתיים חוזר לארמונו ובתו מברכת אותו לרגל ניצחונו, אולם הוא מספר לה שלא הוא זכה בניצחון אלא צבא זר.
המלך מנסה לברר מי היה מפקד הצבא המסתורי, אולם לא מצליח.
הנסיכה מתחילה לחשוד שמדובר בגנן הצעיר כיוון שאיש לא ראה אותו בזמן הקרב.
המלך מכריז על נשף שיימשך שלושה ימים במהלכו תשליך הנסיכה תפוח זהב ומי שיתפוס אותו יזכה בידה.
הנער מגיע אל הנס ומבקש לזכות בתחרות, הנס מעניק לו סוס אדום ושריון אדום, והוא מגיע לנשף, ואכן תופס את התפוח, אולם נעלם מיד לאחר מכן.
ביום השני הוא מגיע לבוש בשריון לבן ורכוב על סוס לבן, ותופס שוב את התפוח ונעלם.
ביום השלישי הוא מגיע לובש שריון שחור ורכוב על סוס שחור, ושוב תופס את התפוח ונמלט.
אולם אנשי המלך רודפים אחריו ופוצעים אותו ברגלו.
במהלך המרדף גם נופלת הקסדה, והחיילים הנדהמים מבחינים שלנמלט יש שערות זהב.
הם מספרים זאת למלך ולנסיכה, הנסיכה שואלת את הגנן הראשי היכן היה הגנן שלו אתמול, הוא מספר לה שהוא היה בנשף וחזר עם תפוחי זהב מוזרים.
היא מספרת זאת לאביה, שמצווה על הגנן לבוא לפניו.
הוא מגיע אולם שוב חובש כובע, הנסיכה קמה ותולשת את הכובע מראשו, ושער הזהב שלו גולש על כתפיו.
המלך הנדהם שואל אם הוא היה זה שתפס את התפוחים, הנער משיב בחיוב ואף מראה למלך את התפוחים ואת הפציעה.
הוא אף מספר שהוא היה מפקד הצבא שהציל את המלך בקרב.
הוא גם מספר למלך על מוצאו האמיתי.
הוא נישא לנסיכה, והוריו מגיעים ומאושרים לחזות שוב בבנם האובד.
במהלך החתונה מגיע מלך זר, ומספר לנסיך שהוא למעשה הנס איש הפרא, והנסיך שחרר אותו מקללה שהוטלה עליו.
כאות תודה הוא מוריש לנסיך את כל רכושו.
בסדרה היפנית אגדות האחים גרים, אחד הפרקים עוסק בסיפור הנס ברזל.
הנס אנוקסן (בלועזית: Hans Enoksen; 7 באוגוסט 1956 – 17 בספטמבר 2025) היה פוליטיקאי גרינלנדי.
שימש כראש ממשלת גרינלנד השלישי בשנים 2002–2009.
אנוקסן הוא יליד איטישׂק, גרינלנד וחבר הפרלמנט של גרינלנד החל מ-1995. הוא היה שר הדיג, הציד וההתנחלויות ויו"ר מפלגת סיומוט החל משנת 2001. הוא נבחר לתפקיד ראש ממשלת גרינלנד ב-14 בדצמבר 2002 לאחר שמפלגתו זכתה ב-28 אחוזים מהקולות, מה שהספיק לה לנצח.
הוא הפסיד בבחירות של שנת 2009 ופרש מתפקידו כיושב ראש מפלגת סיומוט.
בשנת 2014 הקים את מפלגת נאלראק.
אנוקסן היה דובר גרינלנדית בלבד.
הנס בלדונג גרין היה צייר גרמני מתקופת הרנסאנס ואחד מתלמידיו החשובים של אלברכט דירר.
הוא פיתח סגנון ציור מובחן, מלא רגש והבעה ויצר במגוון תחומים, בהם ציור פורטרטים, תחריטי עץ, אריגים וקישוטי כנסיות.
הוא נולד בשוואביה שבגרמניה בתאריך שאינו ידוע במדויק למשפחת אינטלקטואלים.
אביו היה עורך דין, דודו היה רופא וגם אחרים ממשפחתו המורחבת החזיקו במקצועות אקדמיים.
את הכשרתו הבסיסית בציור רכש אצל אמן בשטרסבורג החל מ-1500 בערך.
הוא החל לעבוד כשוליה של דירר בנירנברג ב-1503, ושם קיבל את הכינוי "גרין" שהוצמד לשמו.
ב-1507 הגיע להאלה וביצע שם עבודות לקישוט כנסיית העיר שכללו את ציורי המזבח.
ב-1509 חזר לשטרסבורג, היה לאזרח בעיר והחל להתפרנס מציור באופן עצמאי.
ב-1510 נישא למרגרט הרלין, הצטרף לגילדה מקצועית, פתח בית מלאכה והחל לחתום על עבודותיו בראשי התיבות HBG (הנס בלדונג גרין).
מ-1512 עבד במשך כארבע שנים על עיטורי המזבח בקתדרלת פרייבורג.
ב-1533 התמנה לחבר מועצת העיר.
בתחילת עבודתו עסק בעיקר בקישוטי כנסיות, אך לאחר מכן עבר לביצוע עבודות שהוזמנו על ידי לקוחות פרטיים, דבר ששינה את סגנון יצירתו.
הוא עבר מהתמקדות בציורי המדונה וקדושים אחרים לציור של סצנות מהמיתולוגיה וציורי דיוקנאות.
הוא חיבב את היופי העירום של הגוף האנושי, במיוחד נשי, עד ליצירת אווירה ארוטית בציורים אלו.
בגרמניה של זמנו היה זה חידוש והעזה להציג ארוטיות כזו, כאשר הנשים אצלו הוצגו בדמות חוה, אלות שונות או מכשפות.
עם זאת, ברבים מציורים אלה הוסיף גם מימד אפל בדמותו של המוות האורב בסופם של החיים.
דמויות שלדים, מלאך המוות או זיקנה, יוצרות ניגוד ליופי הצעיר והמושך שבמרכז הציורים.
ציורים שלו הם הראשונים שמשתמשים במוטיב שהתפתח בהמשך ונקרא "מוות והעלמה".
כמו כן, יצר ציורים שמתארים את תהליך ההתבגרות וההזדקנות של האדם, בהם נראים נשים כשהן צעירות, בוגרות ומבוגרות.
נושא המכשפות העסיק אותו רבות.
תופעת ציד מכשפות החלה להיות ממוסדת בתקופתו לאחר שהאפיפיור הוציא בולה בעניין.
כתוצאה מכך, גירה הנושא את דמיונו והוא הרבה לצייר מכשפות כשהן בתנוחות מפתות ובעירום וכשהן עוסקות בפעולות המיוחסות להן באגדות כגון רקיחת שיקויים, מעוף על מטאטא, יחסים מיניים עם השטן או עם שדים וטקסי נשיקת הבושה.
הנס גדה (בגרמנית Hans Gaede; 19 בפברואר 1852 – 16 בספטמבר 1916) היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוס ואחר כך על פלגת ארמייה בחזית המערבית.
גדה נולד ב-19 בפברואר 1852 לאביו אלכסנדר ולאשתו אליזבת אמילי לבית פרנקה, בקולברג שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1870 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ולחם בשורותיו במלחמת פרוסיה צרפת, וקיבל על כך את צלב הברזל.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1900 מונה למפקד החטיבה ה-84, ובשנת 1904 מונה למפקד הדיוויזיה ה-33.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה גדה סגן מפקד הקורפוס ה-14 (באדן) שהיה חלק מהארמייה השביעית ולחם בחזית המערבית.
ונטל חלק בקרב מילוז, ולאחר מכן השתתף בקרב לורן שבה נבלמה המתקפה הצרפתית, תוך שימוש בטקטיקת נסיגה ומשיכת הכוחות התוקפים לעמדות הגנה מוכנות מראש.
ב-19 בספטמבר 1914 מונה גדה למפקד פלגת הארמייה B - גדה שתפסה את מקום הארמייה השביעית שעברה להילחם בצפון.
על הצלחתו בקרבות קיבל גדה ב-25 באוגוסט 1915 את העיטור פור לה מריט.
ב-3 בספטמבר 1916 פרש גדה מתפקידו עקב מחלה קשה, וב-16 בספטמבר 1916 מת בפרייבורג, בן 64.
הנס באואר היה כדורגלן גרמני ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת המגן.
באואר שיחק כילד וכנער במועדון MTV מינכן, ובשנת 1946, כאשר היה בן 19, החל לשחק במועדון ואקר מינכן.
כעבור שנתיים חתם באואר בבאיירן מינכן, ושיחק במועדון במשך 11 עונות, בהן הבקיע 12 שערים ב-259 הופעות.
באואר זכה עם באיירן מינכן בגביע הגרמני בשנת 1957, ובשנת 1959 פרש מכדורגל.
לבאואר חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
באואר נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 1954, בו זכתה נבחרת גרמניה המערבית לראשונה בתואר אלופת העולם בכדורגל.
נפטר במינכן שבגרמניה ב-31 באוקטובר 1997.
הנס גאורג קלמאייר היה עורך דין גרמני מאוסנבריק שהציל אלפי יהודים ממוות ודאי בזמן הכיבוש הנאצי של הולנד בשנים 1941–1945. נכון לשנת 2020, היסטוריונים ביד ושם בוחנים ראיות שנחשפו, המצביעות על כך שקלמאייר סייע בשליחת יותר מ-500 יהודים ישירות למחנות ההשמדה.
קלמאייר למד משפטים באוניברסיטת פרייבורג, אוניברסיטת מרבורג ובאוניברסיטת מינכן.
בשנת 1923, כחבר ברייכסווהר לקח חלק בניסיון הפוטש במרתף הבירה של היטלר.
לאחר מכן, החל לעבוד כעורך דין באוסנבריק וזכה למוניטין מעולה.
בשנת 1933, רישיונו לעסוק בעריכת דין נפסל מאחר שהחל להתעניין ולהתקרב לעבר קומוניזם.
עשרה חודשים לאחר כך רישיונו הוחזר לו.
היה חבר בארגון עורכי הדין הגרמנים הנציונל-סוציאליסטים, אך לא חבר במפלגה הנאצית.
בשנת 1940 קלמאייר שירת כחייל בוורמאכט והשתתף בפלישה הגרמנית להולנד.
בשנת 1941 היה אחראי על כל המחוזות הכבושים בהולנד בתור ניצב.
בהיותו מוצב בתפקיד בהולנד מונה לאחראי על מנהל הפנים בהאג, שהיה אחראי על המחלקה ליהודים, וכך תייג יהודים כיהודים-למחצה ואף כלא-יהודים.
שלא כמו המדיניות שהונהגה בגרמניה, היהודים בהולנד יכלו לערער על קביעתם כיהודים-מלאים ולשנות את שיוכם הגזעי ליהודים-למחצה, רבע-יהודים או אף לארים מלאים.
קלמאייר תיאר במילותיו שלו כיצד עשה שימוש בתפקידו: "כדי לבנות סירת הצלה".
הוא אישר מסמכים מזויפים בהם נטען שאדם כזה או אחר הוא ארי או חצי יהודי.
הוא אף סייע ליהודים לזייף את המסמכים ונתן עצות בנוגע לטיעונים שייפסקו לטובתם.
על אף החשש לחייו מידי המשטר הנאצי הוא המשיך בפועלו לאורך כל המלחמה.
על פי טענתו ומסמכים שהגיש, כ-5,700 יהודים תויגו כיהודים למחצה הודות לפועלו של קלמאייר, ומהם לפחות 3,700 איש ניצלו מוות ודאי על ידי גירוש למחנות השמדה.
היתר, 2,000 יהודים שנרשמו כיהודים למחצה נשלחו למחנות המוות וחלקו את גורלם של 140,000 מיהודי הולנד - שליחה מיידית למחנות המוות.
על פי מחקר חדש, כ-60 אחוזים מהבקשות שהגיש כמסמכים אותנטיים היו פיקטיביות.
כיום עלו טענות כי פעילותו אינה בגדר סיוע מכיוון ששילח אלפים למוות כמו יתר המשמשים בתפקיד וגם אם מנע שליחה של כמה מאות להשמדה, הרי ששילח אלפים רבים למוות, כשבעים וחמישה אחוזים מהם מצאו את מותם ברכבות המסע בדרך להשמדה.
יוהאנס ראו תיאר את קלמאייר במילים: "קלמאייר הצטרף לרמי הדרג שסייעו להצלה, אך גם לאלו שהיו אשמים בעזרה לעוולות הלא מוצדקות של המשטר".
פועלו להצלת יהודים בשואה כמעט שנשכח עד שקמה תנועה שדיברה בכבודו בשנות השמונים.
ב-4 במרץ 1992, מוסד יד ושם הכיר בקלמאייר כחסיד אומות העולם.
ב-2 בינואר 1995 העיר אוסנבריק ערכה טקס לכבודו ובו נכחו בנו, ד"ר פטר קלמאייר ושגריר ישראל אבי פרימור.
בשנת 2020 העידה ניצולת השואה "פמה פלישמן" במסגרת הסרט התיעודי "התעלומה של פמה", כי קלמאייר היה אחראי לשליחתה למחנה ההשמדה אושוויץ.
הנס אשבכר היה צייר ופסל שווייצרי.
הנס אשבכר נולד בשנת 1906 באחת משכונות התעשייתיות של ציריך.
הוא היה בן בכור, לצד שלוש אחיות צעירות ממנו, במשפחתו של השרברב יוהאן אשבכר, שהיה נעדר תכופות מהבית.
חלק מילדותם בילו אשבכר ואחיותיו בשוורצנבורג בקנטון ברן, בו ניהל הסב מצד האם מנסרה.
אחרי שסיים את חוק לימודיו בבית הספר השתלם אשבכר תחילה בבית דפוס בציריך אך בסופו של דבר התפרנס כנער שליח.
במרוצת הזמן למד כאוטודידקט לרשום ולצייר.
בשנת 1926 ביקר ברומא ובפירנצה, והתרשם שם במיוחד מהאנדרטאות ומפסלי העירום הנשי.
בחזרתו למד ועבר מבחן בציריך כאומן טייח בעבודות סטוקו.
עד לשנות ה-1930 צייר בעיקר נופים ודיוקנאות.
ב-1932 שכר בציריך-הוטינגן את הסטודיו הראשון כאמן ומאוחר יותר עבר בסמוך שם למקום יותר מרווח.
בשנת 1936, בגיל 30, הקדיש את עצמו בעיקר לפיסול.
פסליו הראשונים היו עדיין פיגורטיבים - ראשים ודמויות גוף נשיים - ואשבכר עיצב אותם בעיקר בטרקוטה ובגבס.
ב-1938 יצר את פסל האבן הראשון שלו.
בתקופה זו הושפע אשבכר על ידי המסורות הוותיקות, כולל זו הקלאסית יוונית-רומית ועל ידי זרמים של האמנות בת זמנו.
באמצעות האדריכל הנס פישלי התוודע אשבכר לשני המצנטים שתמכו בעבודתו:וילי בלטמן מוודנסוויל ואליזבת פלר מהורגן.
אחרי 1945 יצירותיו הפכו למופשטות, ועוצבו מאבן או מתכת.
יצר פסלים מסיביים, נזיריים וגאומטריים.
בשנים 1964-1947 התיישב בדרום צרפת, ביישוב סי-פור-לה-פלאז' (Six-Fours-La Plage), בו ידידו הצייר אנדרה קלנברגר סידר לו בית מגורים וסטודיו.
שם התחיל לפסול בשיש של פרובאנס ובלבה, מה שסימן שלב חדש ביצירתו האמנותית.
בחורפים נהג לעבוד בציריך באטלייה של פסלי הקברות צגראגן, יוכלי ודאלה מונטה.
פסליו היו יותר קטנים ונזילים.
בשנות ה-50 המאוחרות הם נעשו לזוויתיים וגדולים יותר, וגובהם מגיע ל 4,50 מטר.
בשנת 1944 השתתף לראשונה בתערוכה בבית האמנויות (Kunsthaus) בציריך.
באותו עשור היו לו מספר תערוכות אישיות.
בלטו בין יצירותיו פסלי דמויות נשיות בגודל טבעי - "צורה" (בית האמנות בציריך, 1948), ונוס מסי-פור (ציריך, 1952), "אידול נשי" (1952) עשוי לבה, "ונוס פרובנסלית" (1949) ו"אידיאל נשי"
באמצע שנות ה-1950 פיסל אשבכר עמודים מגרניט בגובה 3 מ' שנקראו Figuren, כלומר "צורות".
הם הצטיינו בקומפקטיות ובאלגנטיות שלהם וכמו ב"Figur II" (1955) המוצג בפארק הפסלים בפרמשטטן (אוסטריה) ב"משחק מרגש של דינמיות וסטטיות".
ב-1958 הוצגו יצירות שלו בביאנלה של ונציה.
האמן המשיך ליצור עד קרוב למותו.
בשנת 1965 בנה לעצמו בית ברוסיקון בגבהים (Oberland) של קנטון ציריך.
הנס אשבכר נפטר בשנת 1980 בבית החולים של העיר אוסטר בקנטון ציריך.
עם תלמידיו נמנו סילביו מטיולי, שעבד במתכת, רפאל בנאצי שפיסל בעץ, ופטר שטולר,פאול זיבר ווילי וימפהיימר.
בשנת 1931 התחתן אשבכר עם לינה מרטין והקשר ביניהן נמשך שנתיים בלבד.
ב-1947 התחתן עם רוז-אמה קיאנדה (Cuendet) והתיישב יחד איתה בדרום צרפת, בסי-פור-לה פלאז'.
אחרי פרידתו מקיאנדה, בשנת 1953 חי גם בציריך עם מאיה אינגבורג פרימוט (Frimuth), איתה התחתן ב-1956. מאישה שלישית זו נולדו לאשבכר שלוש בנות.
1947 -פרס קונראד פרדיננד מאייר
1959 - הנס פישלי ומישל ספור (Seuphor) פרסמו את המונוגרפיה שלהם על יצירתו
1961 - תערוכת יחיד מקיפה בבית האומנות בציריך
1973 - יקיר הקנטון ציריך
1976 - במלאת 70 שנה פורסמה המונוגפריה על אשבכר מאת הנס היינץ הולץ
1977 - הפרס לאמנות של העיר ציריך
יצירתו Explorer I מוצגת בשדה התעופה קלוטן-ציריך.
1985 - תערוכה רטרוספקטיבית אורגנה לזכרו בבית האמנות בציריך
1986 - תערוכה דומה בממדים קטנים יותר, אורגנה במנדריזיו.
Figur II (1955), נמצא ב-אונטפרמשטטן (Unterpremstätten) בפארק הפסלים האוסטרי
Figur (1956), (צורה) בציריך, בטיילת האגם ציריך
Grosse Figur I (1961), (צורה גדולה א'), בפארק הפסלים של מוזיאון קרלר-מילר (Kröller-Müller Museum) באוטרלו בהולנד
Figur IV (1967), (צורה ד') במרכז התרבות ברגנץ-שנדלינגן ב אוסטריה
Figur I (1969), (צורה א') במוזיאון הפתוח בהאקונה ביפן
Figur I (1970), (צורה א') בבית החולים טרימלי בציריך
גנרל הנס בהלנדורף היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
בהלנדורף נולד ב-13 באוגוסט 1889 באלנשטיין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס בהלנדורף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-3 (ברנדנבורג ה-1), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-20 במאי 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף בהלנדורף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1929 הועלה בהלנדורף לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט, וב-4 בפברואר 1938 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-31. ב-1 במרץ 1938 הועלה בהלנדורף לדרגת גנרל מיור, וב-19 ביולי 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-34.
עם פרוץ המלחמה היה בהלנדורף מפקד הדיוויזיה ה-34, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-30 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך המערכה על צרפת לחם בהלנדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה ה-16, אולם נפצע קשה ב-11 במאי, ואושפז בבית חולים לחצי שנה.
ב-1 בנובמבר 1940 חזר בהלנדורף לפקד על הדיוויזיה ה-34, ופיקד עליה במהלך מבצע ברברוסה, כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם בהלנדורף עם הדיוויזיה שבפיקודו, כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הרביעית.
לאחר המלחמה התגורר בהלנדורף בעיר באדן-באדן, עד למותו ב-16 במרץ 1961, והוא בן 71 שנים.
הנס אלכסנדר היה קצין יהודי יליד גרמניה בצבא הבריטי, שלאחר סיום מלחמת העולם השנייה לכד את רודולף פרנץ הס מפקד מחנה ההשמדה אושוויץ.
הנס הרמן אלכסנדר נולד בברלין בשנת 1917 למשפחה יהודית.
אביו ד"ר אלפרד אלכסנדר היה רופא שכיהן כנשיא אגודת הרופאים של ברלין ועסק בחקר מחלת סרטן הדם, הלוקמיה.
הנס היה אחד מארבעת ילדיו, שתי בנות ושני בנים שאחד מהם היה אחיו התאום של הנס.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נאלץ הנס, שהיה אז בן 17, לעזוב את בית הספר שבו למד.
אביו התכוון להעבירו לבית ספר יהודי פרטי, אך הנס החליט לנטוש את הלימודים ונכנס לעבוד בבנק שנוהל על ידי חבר של הוריו.
בשל התגברות רדיפות הנאצים נמלטו בני המשפחה בשנת 1936 ללונדון.
שם החל הנס לעבוד כפקיד מתלמד בבנק השייך לקרובי משפחתו.
כאשר בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה ב-3 בספטמבר 1939, התנדבו הנס ואחיו התאום לשרת במחנה אימונים המיועד לאנשים שאינם אזרחים בריטיים.
בינואר 1940 הם הוצבו לפלוגת עזר בלתי לוחמת שסייעה לכוחות הלוחמים.
במאי 1940 נשלחה הפלוגה לצרפת אך הפליגה חזרה לאנגליה ב-7 ביוני.
אז קיבל הנס רשות להחליף בתעודת החייל שלו את שמו הפרטי מ"הנס הרמן" ל"הווארד הארווי".
מטרת החלפת השם הייתה למנוע את זיהויו על ידי הנאצים כיהודי יוצא גרמניה אם יפול בשבי.
הנס ואחיו היו מאוכזבים מכך שהועסקו רק במסגרת כוח עזר, עת רצו להשתתף בלחימה.
משאלתם התמלאה כאשר בשנת 1943 הוצבו לקורס קצינים ובסיומו זכו לדרגת סגן.
ביוני 1944 פלוגתם השתתפה בנחיתה בנורמנדי.
לאחר סיום המלחמה הוצב אלכסנדר ב- 'צוות לחקירת פשעי מלחמה' (War Crimes Investigation Team) של הצבא הבריטי שמפקדו היה סגן-אלוף ליאו גן, יהודי שלימים עתיד להתפרסם כשחקן קולנוע.
הנס אלכסנדר, שהיה אז כבר בדרגת סרן, הגיע ב-12 במאי 1945 למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
בזכות בקיאותו בגרמנית הוא מונה למתורגמן שעזר לחוקרים הבריטיים לחקור את קציני האס אס שנשבו במחנה.
לאחר מכן השתתף בחקירתם של אנשי הסגל של מחנה ההשמדה אושוויץ.
בחקירתם אישרו הנחקרים את הזוועות שהתבצעו במחנה אך טענו כי הם לא השתתפו בפשעים ולא צייתו לפקודות.
יוזף קרמר, שקודם להיותו מפקד ברגן-בלזן היה מופקד על תאי הגזים והמשרפות באושוויץ, הכחיש בחקירתו את קיומם של תאי הגזים במחנה, אך מפקדיו ואסיריו לשעבר אישרו את קיומם.
מחקירות אלה התברר כי האחראי הראשי לפשעי אושוויץ היה רודולף פרנץ הס.
לכידתו הפכה בעיני הנס אלכסנדר ומפקדיו למטרתם הראשית.
אחת החקירות עליהן הופקד אלכסנדר הייתה חקירתו של גוסטב סימון מי שהיה הגאולייטר, המושל מטעם המפלגה הנאצית, של לוקסמבורג תחת הכיבוש הגרמני.
אלכסנדר גילה את מקום מחבואו באמצעות לחץ שהפעיל על קרובי משפחתו והוא נעצר ב-10 בדצמבר 1945. כשבוע לאחר מכן מצא סימון את מותו בכלא, בנסיבות לא ברורות לגביהן יש מספר גרסאות.
בימים האחרונים של המלחמה, יעץ ראש האס אס היינריך הימלר להס להתערב בקרב אנשי הקריגסמרינה - הצי של גרמניה הנאצית, שהיו מעורבים פחות בפשעי המלחמה, ולהתחזות כאחד מהם.
מאוחר יותר החל לעבוד כגנן בחווה עיירה קטנה בצפון גרמניה וקרא לעצמו בשם פרנץ לאנג.
במשך עשרה חודשים לא הצליחו אנשי יחידתו של ליאו גן, שחיפשו אחריו, לגלות את מקום הימצאו, עד אשר בראשית חודש מרץ 1946 נעצרה אשתו הדוויג הס.
אלכסנדר נכנס אליה לתא המעצר במטרה לדלות ממנה מידע על מקום מחבואו של בעלה.
הוא פנה אליה בגרמנית ושאל על מקום הימצאו של בעלה.
היא שמרה על שתיקה יהירה.
הנס החליט לנקוט בדרך אחרת.
הוא נסע לבית בו התגוררה לפני מעצרה, בו נותרו חמשת ילדיה.
הילדים גם הם סירבו לענות על שאלתו ולגלות לו את מקום הימצאו של אביהם.
הנס עצר את הבן הבכור קלאוס בן השש עשרה ולקח אותו לתא המעצר של אמו.
האם הייתה המומה למראה בנה, אך המשיכה בסירובה לגלות את מקום המצאו של בעלה וטענה כי הוא מת.
אלכסנדר הודיע לה כי הרכבת שחלפה זה עתה ליד הכלא עומדת לקחת את בנה לסיביר, ואיים כי לא תראה אותו יותר לעולם.
הוא הותיר בתא פיסת נייר ועיפרון.
כשחזר ראה כי על הדף רשומים מקום הימצאו של הס ושמו הבדוי פרנץ לאנג.
אלכסנדר מיהר להרכיב קבוצה של 25 חיילים בריטים, רובם יהודים יוצאי גרמניה, ויצא עמם בשיירה של משאיות וג'יפים אל העיירה בצפון גרמניה בה הסתתר הס.
ב-11 במרץ 1946 נכנסה השיירה לחווה.
אלכסנדר יצא מהג'יפ עם הרופא והנהג, והורה לאחרים להישאר מאחור ברובים שלופים.
הוא ניגש לאסם ונקש בדלת.
אלכסנדר תחב לפיו אקדח, והורה לרופא לחפש על גופו ציאניד, מחשש שיתאבד.
הוא הציג עצמו ודרש מהס שיגיש לו את תעודותיו.
הס הושיט לו את מסמכי הזיהוי המזויפים עם השם פרנץ לאנג.
הנס הראה לו תצלום שלו, אך הס המשיך לטעון כי הוא איננו האיש.
אז עלה בדעתו של אלכסנדר כי בטבעת הנישואים של הס יימצא סימן לזהותו האמיתית.
הוא דרש מהס להסירה והס ענה כי איננו יכול לעשות זאת כי הטבעת תקועה על אצבעו שנים.
אלכסנדר השיב לו כי אין בעיה והוא יכרות את אצבעו ושלף סכין.
אז הסיר הס את הטבעת מאצבעו.
אלכסנדר התבונן בטבעת וראה את השמות "רודולף" ו"הדוויג" חרוטים בצדה הפנימי.
אז הכו אותו אלכסנדר ואנשיו עם ידיות גרזן והוא הודה בפניהם כי הוא אכן רודולף פרנץ הס מפקד אושוויץ.
בטרם העבירו אותו לכלא, עצרו אלכסנדר ואנשיו ליד פונדק.
הס נותר במשאית תחת משמר, בשעה שהחיילים נכנסו כדי לחגוג את המאורע.
כששבו למשאית, הוציאו את הס מהרכב ואילצו אותו ללכת עירום לבית הסוהר הסמוך.
כמה ימים לאחר מכן הועבר הס לכלא של הצבא הבריטי, שם החלה חקירתו היסודית.
ב-16 במרץ 1946 השמיע באוזני החוקרים הצהרה לפיה הוא עצמו ארגן, לפי הוראות אשר התקבלו מהימלר במאי 1941, את ההמתה בגז של שני מיליון בני אדם.
במהלך משפטי נירנברג הופיע כעד במשפטם של גדולי הפושעים הנאצים.
ב-25 במאי 1946 נמסר הס לידי הפולנים, וב-2 באפריל 1947 נידון למוות בתלייה.
העונש הוצא לפועל ב-16 באפריל 1947 ברחבה שלפני הכניסה לקרמטוריום במחנה הריכוז אושוויץ I.
ב-20 באפריל 1946 השתחרר הנס אלכסנדר מן הצבא הבריטי וזמן קצר לאחר מכן קיבל אזרחות בריטית.
ב-19 במאי 1946 הוא נשא אישה בבית כנסת.
הוא עבד בבנק והקדיש הרבה מזמנו לבית הכנסת של קהילתו.
הנס אלכסנדר הלך לעולמו בלונדון ב-23 בדצמבר 2006 והוא בן 89 שנים במותו.
העיתונאי והסופר הבריטי תומאס הרדינג (Thomas Harding), הנכד של אחותו של הנס אלכסנדר, נכח בהלווייתו של דודו.
לאחר אמירת קדיש נשאו שניים מאחייניו של המנוח דברי הספד.
אז למד תומאס הרדינג שדודו היה האיש שלכד את מפקד אושוויץ והביא להעמדתו לדין.
התגלית הניעה את הרדינג לחקור את העניין.
הוא עבר בין ארכיונים, מכוני מחקר ומוזיאונים, עיין במכתבים, האזין להקלטות וקרא ראיונות עם ניצולי השואה.
תוצאת מחקרו הניבה את הספר "הנס ורודולף - המצוד אחר מפקד אושוויץ" שראה אור בשנת 2013 ולאחר מכן הופיע גם תרגומו לעברית.
הספר זכה לביקורות חיוביות ומחברו זכה למספר פרסים ספרותיים.
הנס ברלינר , היה שחמטאי יהודי-אמריקאי יליד ברלין, גרמניה.
אלוף העולם בשחמט בהתכתבות בין השנים 1965–1968.
הנס ברלינר נולד במשפחה יהודית בברלין.
לאחר עליית הנאצים לשלטון הם נמלטו לארצות הברית והתיישבו בוושינגטון.
ברלינר התחיל לשחק שחמט בגיל 13. בשנת 1949 הוא ניצח בתחרות אזורית והיה שני לאחר לארי אוונס באליפות ניו יורק.
בשנת 1952 הוא היה חבר נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת השחמט 1952 וסיים המשחק היחיד שלו בתיקו.
ברלינר שיחק מספר פעמים באליפות ארצות הברית בשחמט.
המקום הגבוה היה בשנת 1958 (מקום חמישי).
משנת 1959 הוא אמן בין-לאומי.
בשנת 1969 הוא חזר ללימודים וסיים דוקטורט באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1974. כבר בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא התחיל לעסוק בתוכנות מחשב בתחום השחמט תוך עבודתו ב-IBM.
הוא פיתוח תוכנות בתחום זה.
בשנת 1965 הוא זכה באליפות העולם בשחמט בהתכתבות תוך ניצחון על יעקב אסטרין.
ברלינר החזיק בתואר בשנים 1965–1968. אף בשנת 2005 הוא היה בעל מד כושר 2726 בשחמט בהתכתבות, שהיה הגבוה בין שחמטאים אמריקאים.
רגלי מעבר – אמר קפבלנקה – מגביר את כוחו ככל שמספר הכלים על הלוח פוחת.
הנס ארונזון היה רופא ובקטריולוג גרמני-יהודי.
פיתח תרופות שונות ומייסד "קרן ארונזון"
הוא למד רפואה שם ובברלין.
בשנת 1886 הנס ארונזון סיים את עבודת הדוקטורט בהדרכת פאול ארליך.
תקופה מסוימת הוא עבד במחלקת ילדים של בית החולים בברלין.
בשנת 1893 מונה למנהל מחלקת הבקטריולוגיה החדשה בחברת התרופות Schering AG.
בתפקיד זה הוא הצליח לארגן לראשונה ייצור תרופה נגד דיפתריה (תוך שימוש במחקרים של אמיל אדולף פון ברינג והרחבתם).
בשנת 1902 הנס ארונזון פיתוח תרופה נגד streptococcus.
בשנת 1909 הוא עזב את התפקיד אך המשיך במחקרים לפיתוח תרופות חדשות.
הנס ארונזון נטמן בבית הקברות היהודי בווייסנזה.
לאחר מותו ארונזון הוריש חלק גדול מהנכסים שלו להקמת "קרן ארונזון" המעניקה פרס בתחום מיקרוביולוגיה ואימונולוגיה מוענק פעם בשנתיים ב-8 במרס..
הענקת הפרס החלה בשנת 1921 והוא הוענק בין היתר לאוגוסט פון וסרמן, קרל לנדשטיינר וגרהרד דומק.
בשנת 1969, גאורג הנברג, שהיה יו"ר הוועדה שמעניקה את הפרס העביר את זכות הענקת הפרס לעיריית ברלין.
הנס ביבוב היה ראש הממשל הנאצי הגרמני בגטו לודז' בפולין הכבושה.
ביבוב נולד בברמן, בנו של יוליוס ביבוב, מנהל חברת ביטוח.
הוא עבד בחברתו של אביו כמתמחה בשטוטגרט.
הוא תכנן להגיע למשרתו של אביו.
עקב המשבר הכלכלי של 1929 נפגעו עסקי האב.
ביבוב עזב את עבודתו בחברתו של האב ועבר לבנק בברמן.
בגיל 22 החל לנהל סניף של חברת דגנים בגטינגן.
משנת 1924 עסק במסחר בקפה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, העסיק כ-250 עובדים וגלגל מחזור שנתי של מיליון רייכסמארק.
לאחר מכן הפך ביבוב לממונה על גטו לודז'.
הוא הפך את גטו לודז למתחם החזקת עובדי כפייה כדי להניב רווחים לגרמניה הנאצית.
תחת ניהולו נדחסו 164,000 יהודי לודז', העיר השנייה בגודלה בפולין, לאזור קטן בעיר.
התקשורת בין תושבי הגטו והעולם החיצוני נותקה והיצע המזון הוגבל, מה שגרם לתמותה מרעב בגטו.
בשנות קיומו של הגטו עברו בו 204,000 איש, בהם יהודים ממרכז אירופה.
ממשל הגטו התקיים מאפריל 1940 עד קיץ 1944, ומהגטו יצאו טרנספורטים למחנות ההשמדה (בעיקר אושוויץ וחלמנו).
ביבוב היה אחראי ישירות להרעבת אוכלוסיית הגטו וסייע לגסטפו לאסוף יהודים לגירוש.
ביבוב הפעיל את שליטתו באמצעות ממשל יהודי בראשות מרדכי חיים רומקובסקי.
רומקובסקי האמין שהיהודים יכולים לשרוד אם ייצרו סחורות זולות וחיוניות עבור הנאצים.
ביבוב הרוויח ממכירת תוצרת שייצרו יהודים וכן מרכושם המוחרם.
מפעלי הגטו ייצרו מוצרים כגון מגפי חיילים גרמנים והיו רווחיים עבור הגרמנים מכיוון שהיהודים, שהיו מנותקים מכל משאב, עבדו תמורת שכר שכלל מזון בסיסי וצורכים חיוניים נוספים בלבד.
הפרודוקטיביות של הגטו הייתה גורם בהישרדותו הארוכה יחסית.
התושבים סבלו ארבע שנים של רעב, מחלות וצפיפות לפני שנשלחו למחנות ההשמדה חלמנו ואושוויץ.
בתחילה עודד ביבוב שימוש ביהודים כמקור לעבודה זולה במקום רציחתם, אך הוא הסתגל מהר למדיניות ההשמדה.
הוא עודד את אחרוני היהודים בגטו בקיץ 1944 לעלות לרכבות לאושוויץ בנאום בו הבטיח להם שיעבדו במערב.
לפני שחרור לודז' על ידי הצבא האדום בינואר 1945, הורה ביבוב לחפור בורות קבורה גדולים בבית הקברות המקומי, מתוך כוונה שהגסטאפו יוציא להורג את 877 היהודים הנותרים ששירתו כצוות ניקיון בגטו.
ייתכן שזה היה ניסיון של ביבוב לחסל עדים לתפקידו בפעילות הגטו.
למעשה רובם לא שיתפו עמו פעולה, ורק כ-150 יהודים נאספו למקום הבורות על פי ציוויו.
גם אלו שוחררו, אחר כניסת הצבא האדום ב-19 בינואר למחנה, לפני שהספיק להוציאם להורג.
לאחר הכניעה ללא תנאי של גרמניה בשנת 1945 הצליח ביבוב לברוח ולהתחבא בגרמניה, אך זוהה על ידי ניצול הגטו ונעצר לאחר מכן בברמן.
הוא הוסגר על ידי בעלות הברית ללודז', הועמד לדין ב-23 באפריל 1947 וכעבור שבוע נפסק דינו.
הוא הוצא להורג בתלייה ב-23 ביוני 1947.
יוהאן בפטיסט הנס אלבין ראוטר היה מבכירי המפלגה הנאצית, שלקח חלק גדול בשואת יהודי הולנד.
בשנים 1940–1945 שירת כמפקד הבכיר של אס אס ומשטרה בשטח הכבוש של הולנד.
בסיום מלחמת העולם השנייה, נשפט בהולנד בגין פשעים נגד האנושות, נידון למוות והוצא להורג בירי.
ביוגרפיה ועבר צבאי במלחמת העולם הראשונה
ראוטר נולד בכפר קלגנפורט באוסטריה בשנת 1895, למשפחה בת שבעה ילדים.
אביו, יוזף ראוטר, היה עובד מדינה באוסטריה.
ראוטר סיים את לימודיו בתיכון בשנת 1912 והמשיך בלימודי הנדסה באוניברסיטה הטכנולוגית בגראץ.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לצבא האוסטרו-הונגרי.
במאי-יולי 1921 לחם בשלזיה, צ'כיה עילית.
על שירותו במהלך המלחמה, זכה ראוטר בכמה עיטורים, ביניהם צלב הכסף הצבאי האוסטרי בדרגה III עם שליטי מלחמה, מדליית הכסף לניצחון, מדליית הפצועים וצלב קרול לחיילים.
ראוטר פגש את אדולף היטלר בשנת 1927 והצטרף לתנועה הלאומית-סוציאליסטית באוסטריה.
ראוטר שימש כקצין ב"גדודים החופשיים", מיליציות נאציות שפעלו נגד ממשלת אוסטריה לפני הסיפוח.
בספר "פנקס הקהילות" נכתב כי ראוטר "היה נאצי קנאי, קשוח וסמכותי ועל אף זלזולו בבעלי השכלה לא נעדר אינטליגנציה.
נאמנותו הייתה נתונה מעל לכל להימלר ול- אס-אס.
בכוח ובתככים הוא ניסה להרחיב את האימפריה של ה-ס.ס.
ובמיוחד השתדל להיות המבצע הבלעדי של המדיניות האנטי - יהודית".
במלחמת העולם השנייה פעל ראוטר בהולנד, שם מונה למפקד האס- אס והמשטרה וגנרל קומיסר בענייני ביטחון.
ב-21 ביוני 1943 הפך למפקד האס אס בהולנד, ובתפקידו זה היה אחראי על גירוש 110,000 יהודי הולנד למחנות ריכוז והשמדה נאצים (רק 6,000 שרדו), על דיכוי ההתנגדות ההולנדית.
ראוטר היה אחראי גם לגירוש 300,000 הולנדים לגרמניה לעבודות כפייה.
קורבנותיו הראשונים היו תשעה שובתים שנהרגו ב־26 בפברואר 1941. האס-אס הקים מחנה ריכוז בשם Herzogenbusch בעיירה Vught שהעניקה למחנה את שמו ההולנדי: Kamp Vught.
בסך הכל נכלאו במחנה זה 31,000 איש, מתוכם כ-735 נהרגו.
האס-אס הקים וניהל גם מה שמכונה פולישיליצ'ים במעברה או מחנה משטרת מעבר ליד אמרספורט, המכונה קמפאמרספור, למעשה מחנה ריכוז בו נאסרו כ־35,000 איש, מתוכם 650 נהרגו הולנדים ושבויי מלחמה רוסים.
ארגון האס.אס בראשות ראוטר ניהל גם את מחנה המעבר וסטרבורק (polizeiliches Durchgangslager Westerbork), המקום בו גורשו 110,000 יהודי הולנד למחנות הריכוז וההשמדה הנאצים, בעיקר באושוויץ ובסוביבור.
תחת הנהגתו של ראוטר, נבנה בלוק מיוחד לאסירים פוליטיים (למשל, אנשי המחתרת ההולנדית) בכלא שווינגן.
לעיתים קרובות הם נעצרו ללא הגבלת זמן, בסך הכל נאסרו שם 28,000 איש במשך יותר מ -4 שנים; רבים טופלו, חלקם הועמדו לדין ו -738 גברים ו -21 נשים מתו כאן או בשטח ההוצאה להורג הסמוך, Waalsdorpervlakte (כיום אתר זיכרון לאומי).
ראוטר הוביל תגובה אכזרית על כל התקפה על גורמים נאציים ומשתפי פעולה הולנדים: עשרה הולנדים היו אמורים להיות מוצאים להורג עבור גרמני אחד שנהרג, ושלושה הולנדים היו אמורים להיות מוצאים להורג עבור משתף פעולה הולנדי אחד שנהרג בידי המחתרת.
בשנת 1944, מספרים אלה גדלו באופן חד ככל שתנועת ההתנגדות הפכה ליותר פעילה.
במהלך תקיפת בעלות הברית על העיר ארנהם במהלך מבצע "מרקט גארדן", הפך ראוטר למפקד של כוחות לוחמים גרמניים מאולתרים, שהורכבו מגדודי אס.אס ומשטרה.
לאחר שהיה שותף בהדיפת המתקפה הבריטית על ארנהם, קודם רוטר לפיקוד על החזית, כגנרל בוואפן אס.אס.
בליל ה-7 עד 8 במרץ 1945 ראוטר נפצע קשה בהתקפה שאורגנה על ידי ההתנגדות ההולנדית בווסטה הובה ביער Veluwe, כפר קטן בין ארנהם לאפלדורן.
כנקמה, הגרמנים הוציאו להורג 117 אסירים פוליטיים בזירת הפיגוע, כמו גם 49 אסירים בקמפ אמרספור, 38 אסירים בהאג, 53 אסירים באמסטרדם ו-6 אסירים באוטרכט.
התקפה זו לא תוכננה; ההתנגדות רצתה להשתלט על משאית ולהשתמש בה כדי להגיע לחקלאי שהקריבו פרות עבור הצבא הגרמני.
במקום המשאית, עצרו אנשי ההתנגדות כאשר הם לבושים במדים גרמניים את המכונית של ראוטר.
אנשי המחתרת זוהו מאחר שראוטר הוציא הנחיה, שבועיים בלבד קודם לכן, שקבעה כי על סיורים גרמניים לא לעצור אף רכב צבאי גרמני מחוץ לערים או כפרים, וחילופי אש פרצו.
שאר הנוסעים במכונית נהרגו, אך ראוטר העמיד פנים שהוא מת ושרד.
הוא נמצא על ידי סיור גרמני והועבר לבית חולים שם נשאר עד למעצרו על ידי המשטרה הצבאית הבריטית לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
ראוטר נמסר לממשלת הולנד על ידי הבריטים והועמד לדין על ידי בית משפט מיוחד בהאג.
הוא הכחיש כי ביצע פשעי מלחמה, אך בית המשפט מצא אותו אשם וגזר עליו מוות ב-4 במאי 1948, המשפט הוקלט בסרט תיעודי.
הסיבה העיקרית לגזר הדין מוות הייתה הגירוש למחנות ההשמדה של כ -110,000 יהודים מהולנד.
ראוטר דחה אז את התערבותו של מזכיר המדינה קארל יוהנס פרדריקס לטובת יהודי הולנד בטענה כי "הבעיה היהודית היא עסק גרמני גרידא".
בית הדין המיוחד מצא כי אמצעי הדיכוי של ראוטר אינם מוצדקים, וכי עצם הכיבוש של הולנד בידי גרמניה היה לא חוקי, ולכן להולנדים הייתה זכות להתנגד.
ראוטר ערער לבית המשפט העליון בהולנד על פסק הדין של בית הדין המיוחד, אך בית המשפט העליון אישר את פסק הדין ואת עונש המוות.
ב־12 בינואר 1949. המשפט של ראוטר היה מהחשובים בהולנד, הן לגבי סוג הפשעים ומספר הקורבנות והן הנושאים המשפטיים להם הולידה בפני בתי המשפט בהולנד.
פסקי הדין הסקרים כוללים ממצאים חשובים התורמים רבות לפתרון בעיות מסוימות שהן בעלות אופי מורכב בתחום המשפט הבינלאומי, כגון סוגיית פעולות תגמול לגיטימיות ולא לגיטימיות.
במהלך מעצרו קיים ראוטר שיחות עם שני היסטוריונים הולנדים על עבודתו בהולנד.
הוא טען כי ציית להוראות הממונים וטען כי אינו יודע דבר על השואה המאורגנת במחנות בפולין הכבושה.
ראוטר הוצא להורג בירי בסמוך לסכוונינגן ב־24 במרץ 1949, מקום קברו נותר סוד ממלכתי.
הנס אולוף גוטה אלוון (בשוודית: Hannes Olof Gösta Alfvén; 30 במאי 1908 – 2 באפריל 1995) היה מהנדס חשמל שוודי, פיזיקאי בתחום הפלזמה.
זוכה פרס נובל לפיזיקה משנת 1970 על עבודתו בתחום מגנטוהידרודינמיקה (MHD).
הוא תיאר את סוג MHD המכונה כיום גלי אלוון.
במקור הוכשר כמהנדס חשמל ולאחר מכן עבר למחקר והוראה בתחומי פיזיקת פלזמה והנדסת חשמל.
אלוון תרם תרומות רבות לפיזיקת הפלזמה, כולל תאוריות המתארות את התנהגות זוהר הקוטב, חגורות ואן אלן, השפעת סערות מגנטיות על השדה המגנטי של כדור הארץ, המגנטוספירה היבשתית והדינמיקה של פלזמות בגלקסיית שביל החלב.
אלוון קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת אופסלה בשנת 1934. על מחקרו "חקירות גלים אלקטרומגנטיים בתדירות גבוהה".
בשנת 1934 לימד פיזיקה באוניברסיטת אופסלה וגם במכון נובל לפיזיקה (לימים שונה שם למכון מאנה סיגבאן לפיזיקה) בסטוקהולם, שוודיה.
בשנת 1940 התמנה לפרופסור לתאוריה אלקטרומגנטית ומדידות חשמל במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
בשנים 1954–1955 למד תחת מלגת פולברייט באוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק.
בשנת 1967, לאחר שעזב את שוודיה ובילה זמן בברית המועצות, עבר לארצות הברית.
עבד במחלקות להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ואוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנת 1991 פרש אלוון כפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ופרופסור לפיזיקת פלזמה במכון המלכותי לטכנולוגיה בסטוקהולם.
את חייו הבוגרים המאוחרים בילה לסירוגין בין קליפורניה לשוודיה.
בשנת 1937 טען אלוון כי אם פלזמה קדמה ליקום, היא יכולה אז לשאת זרמים חשמליים המסוגלים לייצר שדה מגנטי גלקטי.
לאחר שזכה בפרס נובל על עבודותיו במגנטו-הידרודינמיקה, הוא הדגיש כי:
עבודתו התאורטית על זרמים חשמליים מיושרים בשדה בזוהר הקוטב (המבוססת על עבודות קודמות של קריסטיאן בירקלנד) אושרה בשנת 1967, זרמים אלה מכונים כיום זרמי בירקלנד.
עבודתו של אלוון הייתה במחלוקת במשך שנים רבות על ידי המדען הבכיר בפיזיקת החלל, המתמטיקאי ובגיאופיזיקאי הבריטי סידני צ'פמן.
המחלוקות של אלוון עם צ'פמן נבעו בחלקן הגדול מצרות עם מערכת בחינת העמיתים.
אלוון כמעט ולא נהנה מהקבלה לה זכו בדרך כלל מדענים בכירים בכתבי עת מדעיים.
הוא הגיש פעם מאמר על תאוריית הסערות המגנטיות וזוהר הקוטב לכתב העת האמריקני מגנטיות יבשתית וחשמל אטמוספירי רק כדי שדבריו יידחו בטענה שזה לא מתיישב עם החישובים התאורטיים של הפיזיקה הקונבנציונלית של אותה תקופה.
על ידי פיזיקאים רבים נחשב לאדם עם דעות לא שגרתיות בתחום, RH Stuewer ציין כי "...
הוא נשאר זרים ממורמר, וזכה בכבוד מועט מצד מדענים אחרים גם לאחר שקיבל את פרס נובל..." ולעיתים קרובות נאלץ לפרסם את מאמריו בכתבי עת מעורפלים.
הנס ג'יאנג היה פסל רנסאנס שווייצרי.
שורשיו של ג'יאנג הם כנראה מאזור שוואביה, הוא הפך לאזרח של פריבור וחבר בגילדת הסוחרים, עבד כנראה בסדנת הפסלים של הנס גיילר והפך לממשיכו בשנת 1533, בעבר נטו לבלבל בין שניהם.
עיקר פעילותו כפסל הייתה בפריבור הוא עבד גם בברן בשנות הארבעים של המאה השש עשרה.
בין השנים 1554–56 בזולותורן ובשנת 1557 בסנט גאלן.
סגנון עבודתו קרוב לאמנות שוואביה, החלק הדתי של עבודתו עדיין בסגנון אמנות גותית.
הנס בלושק היה צייר, גרפיקאי וסופר גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
בלושק היה נציג בולט של הריאליזם הביקורתי הגרמני, וככזה הוא ביקש להציג את חיי פשוטי העם.
ציוריו התמקדו במעמד הפועלים של ברלין.
הוא השתייך לתנועת הזצסיון בברלין, קבוצת אמנים שהתעניינה בהתפתחויות מודרניות באמנות.
עם זאת במהלך חייו הוא היה ידוע ביותר בזכות האיורים המופלאים שלו לספר הילדים הפופולרי "מסע פיטר הקטן לירח".
היה לאחר 1920 חבר פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, שבאותה עת עדיין החזיקה בהשקפה מרקסיסטית על ההיסטוריה.
הנס בלושק נולד ב-9 במאי 1870 בברסלאו, אז העיר השישית בגודלה בגרמניה (וכיום העיר ורוצלב שבפולין), לפרנץ בלושק, מודד ומהנדס רכבת ואשתו.
היו לו שלוש אחיות, שתיים מהן מתו משחפת בילדותן.
לאחר מלחמת צרפת-פרוסיה וייסוד האימפריה הגרמנית בשנת 1871, הפך פרנץ למהנדס עצמאי של מסילות ברזל, והתגורר זמן מה בעיירה הקטנה בהרבה היינאו (כיום חוינוב שבפולין).
במהלך ילדותו פיתח הנס בלושק תשוקה למסילות ברזל שיוצגו מאוחר יותר בציוריו.
בשנת 1876 עברה המשפחה עם האנס בן ה-6 לברלין, שם במהלך העשור הבא הם שינו את מגוריהם חמש פעמים, וחיו ברצף של דירות שזה עתה נבנו עבור עובדים.
ברלין מצאה את עצמה בעיצומו של כאוס כלכלי בעקבות המשבר של 1873, אך פרנץ בלושק היה בר מזל לשמור על תעסוקת הרכבות והצליח לפרנס את משפחתו בסגנון בורגני זעיר.
בשנות השמונים של המאה ה-19 התרשם בלושק הצעיר מתערוכה בברלין של ציורי האמן הרוסי וסילי ורשגאגין, שעבודותיו תיארו את זוועות המלחמה, ובמיוחד מלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878. על ציורים אלה היו דיונים נרחבים בחוגים האמנותיים בברלין, שם הריאליזם הגרפי שלהם היה הלם עבור הצופים.
בלושק התחיל להעתיק תמונות ולצבוע את סצנות המלחמה שלו בסגנון של ורשגאגין, שאפשר לזהות את השפעתו בכמה מיצירותיו המאוחרות של בלושק.
בשנת 1887 עברה המשפחה לשטרלזונד, שם סיים בלושק את לימודיו בגימנסיה.
הוא הושפע מהמורה מקס שיטה, שלימד את תלמידיו את עקרונות הסוציאליזם, ובמיוחד הדגיש את הנושאים הכלכליים והחברתיים - הוא פוטר בסופו של דבר בגלל דעותיו הפוליטיות השמאלניות.
בלושק וחבריו לכיתה התמסרו לחקר היצירות הפוליטיות הפופולריות של טולסטוי ואמיל זולא.
בשנת 1889 שסיים את לימודיו בגימנסיה, הצהיר כי ברצונו להיות צייר.
לאחר סיום לימודיו התקבל בלושק לאוניברסיטת ברלין, שם התוודע לצייר הגרמני מרטין ברנדנבורג, איתו הוא שמר על ידידות לכל החיים.
אולם האוניברסיטה נותרה שמרנית למדי למרות מגמות חדשות רבות באמנויות, כמו האימפרסיוניזם הצרפתי הפופולרי.
ההדרכה התמקדה בטכניקות מסורתיות ובהיסטוריה של האמנות.
בלושק התגורר ברובע שנברג בברלין.
ספר הציורים המוקדם ביותר שלו הוא משנת 1889 שכולל דיוקן עצמי מראה אותו בלבוש סטודנטים.
בין עבודותיו המוקדמות ניתן למנות סצנות צבאיות ומלחמות, יחד עם תיאורי חיי רחוב בשטרלזונד ובברלין.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא הפיק איורים על הבדלי מעמדות וחיי הפרולטריון בברלין, בהם הוא נטש את הטכניקות המסורתיות.
בלושק עזב את האוניברסיטה לאמנויות בשנת 1893 והחל לעבוד כאמן עצמאי.
אז התמקד כמעט אך ורק בהבדלים בין המעמדות החברתיים - מה שהפך אותו ליוצא דופן בעולם האמנויות השמרנית של גרמניה.
בינתיים הוא קרא את עבודותיהם השמאליות של גרהארט האופטמן, טולסטוי, איבסן, יוהנס שלאף וארנו הולץ והושפע מאוד מספרות הנטורליזם.
התקופה העיקרית של התפתחותו האמנותית של בלושק החלה בשנת 1894 והתארכה במשך שני עשורים, עד לתחילת מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. בלושק הזדהה עם התנגדות למסורתיים.
הוא הזדהה עם רעיונותיו ועבודותיו של מקס ליברמן.
ציוריו של בלושק מתקופה זו מראים את החיים בפאתי ברלין, שם פרחה בניית מפעלים, מתחמי שיכונים ומסילות ברזל.
הנושאים המועדפים עליו כללו מפעלים, בתי קברות ומעל לכל את חיי מעמד הפועלים בברלין.
לדוגמה, עבודתו משנת 1894, "צהריים", מתארת נשים עם ילדים המביאות סלי ארוחת צהריים לגברים המועסקים במפעלים, ומתעדת את חיי מעמד הפועלים, עם חזרה מתמדת על המשימות היומיומיות.
הציור "בערב ברכבת" משנת 1895, נושא המיוצג על ידי עובד בודד שחוזר מותש מהעבודה על רקע מתקני רכבת, ערימות עשן וכבלי החשמלית העיליים.
באותה תקופה בלושק ניהל מערכת יחסים ידידותית עם המשורר האוונגרדי ריצ'רד דהמל.
בלושק הפיק איור לשיר "האישה והעולם" של דהמל, אוסף שירים שהופיע בשנת 1896. בלושק פיתח קשרים עם כמה סופרים שמאלניים, ביניהם המשורר והמחזאי ארנו הולץ, הידוע בעיקר בזכות "פנטסוס" (1898), אוסף שירה המתאר את האמנים הרעבים בברלין.
הולץ היה עבור בלושק דמות מפתח של טבעיות ספרותית ומורה רוחני.
בערך בתקופה זו פיתח בלושק סגנון ציור משלו, תוך שימוש בטכניקות צבעי מים וגואש.
לעיתים רחוקות הוא צייר בצבעי שמן.
במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-19 זכה בלושק בהכרה בעולם האמנויות בברלין, במיוחד לאחר תערוכות בשנים 1895, 1896 ו-1897 עם מרטין ברנדנבורג.
אף שבלושק הוצג קודם לכן בגלריות קטנות, התערוכות היו חשיפתו הראשונה לציבור גדול יותר.
בעוד ליברמן ואמנים אחרים ציירו נושאים פרולטריים, עבודתו של בלושק נתפסה כעת כחדשה ויוצאת דופן.
אספן האמנות הברלינאי קארל ברוהאן ציין כי "הכנות הישירה" של תאורי החיים של בלושק הייתה "פרובוקטיבית באופן מטריד".
הוא תיאור את סביבת המגורים הבלתי אנושית ותנאי העבודה העגומים מאחורי החזית הנוצצת של החברה.
בסוף המאה ה -19 התפצל עולם האמנות בברלין לשני מחנות עקב חוסר שביעות רצונם של אמנים חדשניים עם תערוכות רשמיות שנערכו במוזיאונים בעיר.
בהנהגתו של האימפרסיוניסט ולטר ליסטיקוב, הוקמה קבוצת האמנות "XI" בשנת 1892, ובלושק הוזמן להשתתף בתערוכות שלה.
בשנת 1898 הקימו רבים מחברי XI את הזצסיון הברלינאי - ביניהם בלושק, שהפך למזכיר הקבוצה.
הזצסיון דגל באימפרסיוניזם צרפתי, פוינטיליזם וסימבוליזם.
בלושק הציג לראשונה את עבודתו בתערוכות הזצסיון, וגרם לתסכול עבור מבקרים שמרניים, כמו הרוזן פון אוריולה, סגן הרייכסטאג שכינה את עבודתו כחריגה מהנורמות האסתטיות.
בשנת 1900 התאהב בלושק בשחקנית הבמה שרלוט פון פצאטקה-ליפינסקי.
הוא צייר הצהרת אהבה אמנותית בדמות תמונת פנטזיה, בה הוא הופיע כשדון הנותן ורד לגברת הדומה לפצאטקה-ליפינסקי.
הם נישאו בשנת 1902 ועברו להתגורר בבית ברובע טירגארטן בברלין.
עם זאת, נישואיהם הרומנטיים בתחילה לא הוכיחו את עצמם והם התגרשו בשנת 1913.
בשנת 1908 נבחר בלושק לחבר בוועד המנהל של הזצסיון הברלינאי, ובמסגרתו הוא היה מעורב בדיונים על הופעתו של האקספרסיוניזם שהובילו לוויכוחים בין חברי הזצסיון.
לדוגמה, מקס בקמן התלונן על החוצפה "זו אחר זו" של הציירים החדשים, וליברמן התנגד לתערוכה בהשתתפות אנרי מאטיס.
בשנת 1910, נוצרה קבוצה נפרדת "הזצסיון החדש", בראשות גאורג טפרט ומקס פכשטיין, שערכה "תערוכת עבודות שנדחו על ידי הזצסיון הברלינאי".
המחלוקת הפנימית הגיעה לשיאה בשנת 1913, מה שגרם להתפטרותם של 42 אמנים מזצסיון, כולל כלל הדירקטוריון, ביניהם בלושק.
באותה שנה, בלושק, אז בן 43, התחתן עם אירנה דרסה (Drösse), סטודנטית לשעבר לאמנות בת 25. נישואיהם נמשכו ובמהלך מלחמת העולם הראשונה אירנה ילדה שתי בנות.
למלחמת העולם הראשונה הייתה השפעה עמוקה על זירת האמנויות בברלין ועל אמנים בודדים.
הכרזת המלחמה של גרמניה על רוסיה וצרפת הובילה לשחרור מתחים עצורים שנבנו במשך עשרות שנים בגלל יחסים בינלאומיים מתוחים ומשברים חוזרים ונשנים.
גם בקהילה האמנותית היו ביטויים פטריוטיים אופטימיים, אם כי כמה אמנים גרמנים, כמו קולוויץ ונאגל, לא השתתפו בגל ההתלהבות העממית.
בלושק וליברמן היו בין אלה שתרמו למגזין של מבקר האמנות פאול קסירר "זמן מלחמה" (קריגסצייט), ניסיון להפגין תמיכה במאמץ המלחמתי מצד הקהילה האמנותית.
כמה מחברי הזצסיון לשעבר, בהם בקמן ואריך הקל, התנדבו לצבא הגרמני.
עמדתו הפטריוטית של בלושק הייתה בניגוד לסלידתו ארוכת השנים מבית המלוכה, אך אולי שיקפה טינה בסיסית להשפעה הרווחת של האמנות הצרפתית בגרמניה.
בשנת 1915 תרם כמעט שני תריסר רישומים לפרסום מלחמתי בחסות אגודת בית חולים.
הוא כלל איורים של כלי נשק מודרניים בליווי "טקסט פטריוטי זוהר", ותיאורים מחרידים של סצנות קרב ובתי חולים שדה.
אף על פי שבשנות ה-40 לחייו, התנדב בלושק לשירות צבאי, ובשנת 1916 הוצב כחייל מילואים תחילה בחזית המערבית, ואז בחזית המזרחית.
במהלך השירות שלו בצבא הוא ניסח תיאורים חגיגיים יותר של סצנות קרב (חברו הקרוב הצייר מרטין ברנדנבורג נפצע קשה בלחימה ומת מפצעיו לאחר המלחמה בשנת 1919).
ציורו של בלושק מ־1917 ל"מולדת" מתאר את ארונו של חייל, המועבר לגרמניה, ומעוררת את הקרבתו הפטריוטית.
סוף המלחמה בשנת 1918, עם תוצאתה הקטסטרופלית עבור גרמניה, פגע בבלושק עמוקות, והוא שמר על מרחק מהמהפכה שהולידה את רפובליקת ויימאר.
תפוקתו האמנותית הצטמצמה לכמה איורים ודיוקן עצמי המראה אותו בהבעה עגומה.
עבור האמן, השנים שלאחר מכן נשלטו על ידי איורים של אגדות, ואלה שתרם לספר "המסע של פיטר הקטן לירח" בשנת 1919 נחשבים עדיין לקלאסיקה של ספרות ילדים.
בלושק אייר ספרי ילדים אחרים, ביניהם "אל ארץ האגדות" ו"על אנשים קטנים, חיות קטנות ודברים קטנים" בשנים 1919, 1922 ו-1924 בהתאמה.
הוא גם אייר מהדורה משנת 1925 של "מעשיות האחים גרים".
בינתיים הוא הפיק כרזות וחומרי פרסום מכירות לתיאטרון ולקולנוע, יחד עם רישומי תלבושות למפיקים, וסצנות דמיוניות מחיי ברלין לבר היין המפורסם לוטר וואגנר.
כמו אמנים רבים אחרים, גם בלושק נקלע למשבר לאחר המלחמה, אך הוא ניצל הזדמנויות והחליט להיות פעיל בחינוך תרבותי.
הוא תמך בהפקת הסרט "המסע לאושר של אמא קראוזה" (1919), שתיאר את אכזריות העוני ושיבח את הקומוניזם ככוח מציל.
בשנת 1920 הוא היה בין מייסדי בית הספר העממי של ברלין רבתי ולימד שם ציור.
בלושק היה גם בין מקימי "הליגה לספרות פרולטרית", ובשנת 1924 מונה לוועדה המייעצת הספרותית של "מעגל הספרים" של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הוא הצטרף למפלגה בשנת 1920 ושימש כיו"ר נציגי האמנים ממחוז שנברג.
הוא הפך ליועץ של ראש העיר הסוציאל-דמוקרטי, גוסטב בס, ומילא תפקיד מוביל בהקמת לשכת הרווחה לאמני ברלין, בה היה יו"ר תקופה.
הוא השתייך לאגף השמאלי של הסוציאל-דמוקרטים, והיה לו נוח בפעילות של הקומוניסטים, כוח פוליטי גדול בגרמניה של ויימאר.
ציורו "עתיד" (צוקונפט) הופיע כשער העיתון הקומוניסטי בשנת 1920. בלושק היה בין עשרה אמנים אוהדי השמאל גרמניים שתרמו לוועידת אנטי-מלחמה בינלאומית בשנת 1924 באמסטרדם.
כצפוי, לאחר עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 הם תייגו את בלושק כ"אמן מרקסיסטי" וסיווגו את יצירתו כ"אמנות מנוונת".
הוא הודח מכל תפקידו ונאסר עליו להציג.
הנס בלושק נפטר ב־28 בספטמבר 1935 בברלין, בן 65, ונקבר בבית העלמין ביער וילמרסדורף מדרום לברלין ליד פוטסדאם.
הנס בלושק אינו בין האמנים הידועים ביותר של הזצסיון בברלין.
בגרמניה המערבית שלאחר המלחמה הוא זכה לתשומת לב מועטה יחסית, ואילו במזרח גרמניה הוא זכה לתהילה בגלל הנושאים השמאלניים שלו, ועבודותיו שוחזרו לעיתים קרובות כאיורים בפרסומים שונים.
תערוכות של יצירותיו הועלו בימי השנה למותו, במיוחד במוזיאון במזרח ברלין.
בשנת 1981 הונח לוח זיכרון על בית שגר ברובע שנברג בברלין.
לאחר האיחוד, בשנת 2004 נקרא על שמו פארק קטן בשנברג (Hans-Baluschek-Park).
הנס בוהרדט היה אמן גרמני.
הוא היה צייר אוטודידקט, שלימים העביר שיעורים פרטיים לקייזר וילהלם השני.
הקיסר הגרמני מימן את כל הפרויקטים של בוהרדט שלעיתים קרובות היו לאומניים באופיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התפרנס בוהרדט מציור גלויות ימיות, איורי ספרים, כתבי עת וסיפק תמונות לכתבות בעיתונים.
בוהרדט נולד למשפחה ממעמד הביניים וגדל בנוחות.
הוריו היו אדולף אדוארד בוהרדט ורוזאלי פאולין שימקובסקי, והוא היה אחד משבעה אחים.
אביו היה עובד מדינה במחלקה המשפטית של הממשל הקיסרי.
אהבתו של בוהרדט לים החלה כשהיה בן 15 לאחר ביקור בנמל המבורג.
בוהרדט חי ועבד בברלין, גרמניה, ברובע דהלם.
הוא נישא לאנה לואיז קוק בברלין ריקסדורף בשנת 1898. נולדו להם שלושה ילדים הבכור נשאר בהמבורג והבן השני עבר לבואנוס איירס.
שתי מלחמות עולם לא רק הביאו להשמדת משפחתו של בוהרדט, אלא גם למספר רב של עבודותיו, כולל ציורו הידוע ביותר, "האיש האחרון", אותו צייר בשנת 1915. בציור נראה מלח צי גרמני אוחז בדגל גרמני בזמן שספינתו טובעת במהלך קרב איי פוקלנד מכיוון שהוא מעדיף לטבוע עם הספינה מאשר להיכנע.