tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצהרה נוסחה בחסות מכון ון ליר בירושלים.
והיא נחתמה על ידי כ-200 חוקרים בתחומים שונים ופורסמה במרץ 2021.
ההצהרה כוללת הגדרה קצרה של אנטישמיות - לפיה: .
בנוסף יש בהצהרה 15 קווים מנחים, המחולקים לשלושה חלקים, ומבקשים לסייע בזיהוי אנטישמיות ולתת דוגמאות של דיבור והתנהגות אנטישמיים ולא-אנטישמיים ביחס לישראל ופלסטין.
ההצהרה התקבלה בחיוב על ידי קבוצה של חברים דמוקרטיים בבית הנבחרים של ארצות הברית שהפצירו במשרד החוץ האמריקאי להשתמש בה לצד הגדרת האנטישמיות של כוח המשימה הבין-לאומי.
מחלקת המדינה אישרה את תמיכתה בהגדרת כוח המשימה ולא אימצה את ההצהרה.
ההצהרה זכתה לביקורת מטעמים רבים: היו שאמרו כי על מנת לערער על הגדרת כוח המשימה, ההצהרה פוגעת במאבק באנטישמיות.
היו מבקרים שטענו גם שההכרזה מערבבת את נושא האנטישמיות במאבק נגד כל שאר צורות הגזענות והאפליה.
היו שהאשימו מספר מחותמיו באנטישמיות.
ההצהרה נוסחה ופורסמה על מנת לשמש את מי שמבקש לזהות אנטישמיות ולהתנגד לה, תוך הבהרת "גבולות הדיבור והפעולה הפוליטיים הלגיטימיים הנוגעים לציונות, ישראל ופלסטין".
היא מגדירה בקצרה מהי אנטישמיות ונותנת קווים מנחים על מנת להבחין בין אמירות אנטישמיות לבין ביקורת לגיטימית על ישראל.
הצהרת ירושלים רוכזה וחיברה קבוצה בת שמונה חברים שכללה שבעה אקדמאים ועיתונאי/יוצר סרטים.
הקבוצה כללה שני בריטים, שלושה גרמנים, שני ישראלים ואמריקאי.
עוד קודם לכן, ב-2019, פורסם מסמך מטעם "כח המשימה נקסוס".
רכזי ההכרזה החלו לנסח את המסמך באופן מקוון ביוני 2020, וההכרזה פורסמה בפומבי ב-25 במרץ 2021, תשעה חודשים לאחר מכן.
לאחר השלמתה, חתמו על ההצהרה כ-200 חוקרים בתחומים שונים לרבות מדעי היהדות, לימודי ישראל, לימודי המזרח התיכון, ספרות השוואתית וסוציולוגיה.
ההכרזה נקראת "הצהרת ירושלים" מכיוון שהיא נוצרה בחסות מכון ון ליר בירושלים.
התכנית הייתה לנסח ולחתום על ההצהרה בירושלים, אך בשל מגפת COVID-19 תוכנית זו לא יצאה לפועל.
חמש עשרה ההנחיות של ההכרזה מחולקות לשלושה סעיפים.
חלק א' עוסק בגילויים כלליים של אנטישמיות ומספק דוגמאות כמו הכחשת השואה ותאוריית הקונספירציה של רוטשילד.
חלק ב' נותן דוגמאות לדיבור והתנהלות הנוגעים לישראל ולפלסטין שהם מטבעם אנטישמיים על פי המחברים.
אלה כוללים, בין השאר, הטלת אחריות קולקטיבית על יהודים לפעולות ישראל ודרישה מיהודים להתנער מישראל או מהציונות.
בחלק ג' ניתנות דוגמאות של דיבור והתנהגות ביחס לישראל ופלסטין שאינם בהכרח אנטישמיים - אלה כוללים תמיכה בפלסטינים, מוסר-כפול נגד ישראל ואנטי-ציונות.
ההכרזה אינה נוקטת בעמדות מפורשות בעד או נגד תנועת ה-BDS או פתרון המדינה האחת, אך קובעת ש"על-פניו - הם אינם אנטישמיות.
הצהרת הון היא הצהרה שבכירים בשירות הציבורי נדרשים לתת, ובה מידע על נכסיהם, כדי שניתן יהיה לוודא שגידול בהונם נוצר בדרכים כשרות ולא בדרך של שחיתות שלטונית.
הדרישה למתן הצהרת הון על ידי משרתי ציבור נכללת באמנה נגד שחיתות.
בישראל כוללים חוקים אחדים את החובה להגיש הצהרת הון, על הנכסים והחובות של עובד הציבור ושל בן זוגו החי עמו וילדיו הסמוכים על שולחנו.
בחלק המקרים יש לכלול בהצהרה פירוט של מקורות ההכנסה של עובד הציבור ובני משפחתו וסכומי הכנסה מכל מקור נוסף.
כללים למניעת ניגוד עניינים של שרים וסגני שרים מטילים חובה זו על ראש הממשלה, שרים וסגני שרים.
כללי אתיקה לחברי הכנסת מטילים חובה זו על חברי הכנסת.
חוק ראש הרשות המקומית וסגניו (הצהרת הון), התשנ"ד–1993, מטיל חובה זו על ראש רשות מקומית (עיריה או מועצה מקומית ועל סגניו.
חוק שירות המדינה (מינויים), תשי"ט–1959, מטיל חובה זו על עובד המדינה הנמנה עם נושאי משרות או בעלי דרגות שקבעה לעניין זה הממשלה.
חוק בתי המשפט [נוסח משולב] התשמ"ד-1984, מטיל חובה זו על שופטים ורשמים.
חובה דומה חלה על שופטים ודיינים הממונים לפי חוק הדיינים, חוק הקאדים, חוק בתי הדין הדתיים הדרוזיים וחוק השיפוט הצבאי.
חוק שירות הציבור (הצהרת הון), התשע"ז–2016 מטיל חובה זו על בכירים בצה"ל, במשטרת ישראל, בשירות בתי הסוהר וברשויות המקומיות.
את ההצהרה יש להגיש לגורם מפקח הפועל בכל אחד מהארגונים שבהם נדרשת הצהרת הון.
על המפקח לשמור בסוד את הצהרות ההון, אך לעיתים נבחר ציבור בוחר להציג לציבור את הצהרת ההון שלו.
בית המשפט רשאי להורות על גילוי פרטים מתוך הצהרת הון אם התעורר חשד לעבירה פלילית.
עובד ציבור המפר את חובתו להגיש הצהרת הון עובר עבירת משמעת, ויחול עליו הדין המשמעתי החל בעניינו.
נבחר ציבור המפר את חובתו להגיש הצהרת הון אינו עומד לדין, אך הפרתו מתפרסמת במצעי התקשורת.
הצהרת חזון היא הצהרה ברמה גבוהה, מעוררת השראה המתארת עתיד אידיאליסטי ורגשי של חברה או קבוצה.
החזון מתאר את הרגש האנושי הבסיסי שמייסד הארגון מבקש לעורר בקרב האנשים שהארגון בא עמם במגע.
הצהרות חזון עשויות למלא את התפקידים הבאים עבור חברה:
לשמש בסיס לתכנון אסטרטגי נרחב יותר
להניע עובדים קיימים ולמשוך עובדים פוטנציאליים על ידי סיווג ברור של יעדי החברה ומשיכת אנשים בעלי דעות דומות.
מיקוד מאמצי החברה והקל על יצירת יכולות ליבה על ידי הפניית החברה להתמקד רק בהזדמנויות אסטרטגיות המקדמות את חזון החברה.
אין הסכמה גורפת על המאפיינים של הצהרת חזון "טובה" או "רעה".
עם זאת, תכונות נפוצות שמיוחסות להצהרות חזון כוללות:
תמציתי: ניתן לזכור בקלות ולחזור על עצמו
אופק זמן: מגדיר אופק זמן
מוכוון עתיד: מתאר את הכיוון שאליו הארגון שואף להגיע, ולא את מצבו הנוכחי.
יציב: משמר נקודת מבט ארוכת טווח ואינן מושפעות משינויים בשוק או בטכנולוגיה.
מאתגר: אינה מטרה שקל להשיג ולזנוח.
מופשט: כללי מספיק כדי לכלול את כל תחומי העניין והכיוונים האסטרטגיים של הארגון.
מעורר השראה: מניע עובדים ומהווה חזון שהם רואים בו יעד רצוי
הצהרת משימה היא הצהרה קצרה המסבירה מדוע ארגון קיים, מהו יעדו הכללי, מטרות פעילותו, איזה סוג מוצר או שירות הוא מספק, מיהם לקוחותיו העיקריים או השוק שלו, ובאיזו מסגרת גאוגרפית הוא פועל.
הצהרת המשימה עשויה לכלול גם הצהרה קצרה על ערכי הארגון או פילוסופיותיו, יתרונותיו התחרותיים המרכזיים, או חזונו העתידי הרצוי.
באופן היסטורי, המושג קשור לקבוצות נוצריות דתיות; במשך שנים רבות, המיסיונר נתפס כאדם שנמצא במשימה דתית מובהקת.
המילה "משימה" (mission) הייתה במקור "שליחות" ומקורה בשנת 1598, ומתייחסת במקור לפעולתם של הישועים בשליחת חבריהם מעבר לים ("missio", מלטינית - "פעולת השליחה").
הצהרת משימה אינה רק תיאור של הארגון על ידי גורם חיצוני, אלא ביטוי לרצונותיהם וכוונותיהם של מנהיגי הארגון.
הצהרת משימה נועדה לתקשר את מטרת הארגון וכיוונו לעובדים, ללקוחות, לספקים ולבעלי עניין נוספים.
כמו כן, הצהרת המשימה תורמת לגיבוש זהות העובדים בארגון.
ארגונים לרוב אינם משנים את הצהרת המשימה שלהם, מכיוון שהיא מגדירה את מטרתם המתמשכת והממוקדת.
לפי הפרופסור לאסטרטגיה וממשל תאגידי באוניברסיטת מקמסטר, כריס בארט, הצהרת משימה עסקית כוללת שלושה מרכיבים חיוניים:
תרומה: המוצר או השירות שמספק הארגון
ייחודיות: הגורם המבדל את המוצר או הסיבה שבגללה הלקוח יבחר בו על פני מוצר אחר
בארט מעריך שבפועל רק כ-10% מהצהרות המשימה מביעות מסר משמעותי.
מסיבה זו, הצהרות משימה רבות נתפסות ככאלה המוטלות בספק.
למרות שהמושג "מטרת עסק" עשוי לכלול משמעות רחבה יותר מהצהרת משימה, מטרתה הבלעדית של הצהרת משימה עסקית היא לסכם את היעד המרכזי או האג'נדה של החברה, ולתאר בקצרה את מטרתה העיקרית.
דוגמאות כלליות להצהרות משימה יכולות להיות: "לספק את השירות הטוב ביותר האפשרי בתחום הבנקאות עבור לקוחותינו" או "ליצור את החוויה הטובה ביותר עבור כל לקוחותינו".
הסיבה לכך שעסקים עושים שימוש בהצהרות משימה היא כדי להבהיר את מטרותיהם, לא רק לעצמם ולעובדיהם, אלא גם ללקוחות ולגורמים נוספים המעורבים בעסק, כגון בעלי מניות.
עם התפתחות החברה, הצהרת המשימה שלה עשויה להתעדכן כדי להבטיח שהיא תמשיך לשקף את מטרותיה הנוכחיות, וכדי למנוע מצב שבו היא תאבד מערכה או תהפוך לשגרתית ומשעממת.
חשוב שלא לבלבל בין הצהרת משימה לבין הצהרת חזון.
מטרתה העיקרית של הצהרת משימה היא לתאר בקצרה ובפשטות את שאיפות הארגון, מבלי להיכנס לפרטים רבים, כפי שניתן לראות בדוגמאות שניתנו.
הצהרות חזון, לעומת זאת, עוסקות יותר בתכנון אסטרטגי ומתמקדות ביעדי הארגון לטווח הארוך ובמקום אליו הוא שואף להגיע בעתיד.
הצהרות משימה דתיות לרוב אינן עוסקות באופן ישיר בשוק היעד, בתרומה או במאפייני הייחודיות, אך הן מתארות בבירור את מטרת הארגון.
לדוגמה: "ייעודה של כנסיית העמים הוא להפיץ את בשורת ישו ואת עקרונות האמונה הנוצרית האוונגליסטית, לקיים את פולחן האל ולהשריש בכל אדם אהבה לישו, תשוקה לצדק ומודעות לחובותיו כלפי האל והקהילה.
אנו מקדישים את חיינו לישו ומתחייבים בינינו לבין עצמנו להפגין את רוחו באמצעות פולחן, עדות ועשייה למען צורכי הכנסייה והקהילה."
מתן כיוון: הצהרות משימה מסייעות לכוון את העסק לדרך הנכונה.
הן ממלאות תפקיד בקבלת החלטות טובות יותר, דבר שיכול להיות מועיל לעסק.
ללא הצהרת משימה המעניקה כיוון ברור, עסקים עלולים להיתקל בקשיים בעת קבלת החלטות ותכנון לעתיד.
זו אחת הסיבות לכך שמתן כיוון נחשב לאחד היתרונות המשמעותיים של הצהרת משימה.
מטרה ברורה: קביעת מטרה ברורה יכולה להסיר כל עמימות אפשרית בנוגע לקיומו של עסק.
אנשים המעוניינים בהתקדמות העסק, כגון בעלי עניין, ירצו לוודא שהעסק מקבל את ההחלטות הנכונות ומתקדם לעבר השגת יעדיו, דבר אשר עשוי להפיג ספקות ולהגביר את האמון בו.
הצהרת משימה יכולה לשמש גם ככלי מוטיבציוני בתוך הארגון, ולאפשר לעובדים לעבוד יחד להשגת מטרה משותפת שתועיל הן לארגון והן להם אישית.
דבר זה עשוי לתרום להיבטים כמו שביעות רצון העובדים ופריון העבודה.
חשוב שהעובדים ירגישו תחושת מטרה, שכן מתן תחושה זו יאפשר להם להתמקד יותר במשימות היומיות שלהם, להבין את יעדי הארגון ולזהות את תפקידם במימושם.
למרות שבדרך כלל יש יתרונות ליצירת הצהרת משימה טובה לעסק, ישנם מקרים בהם הצהרת משימה עלולה להיות חסרת תועלת או לא רלוונטית.
לא מציאותי: במקרים מסוימים, הצהרות משימה עשויות להיות אופטימיות מדי, דבר שעלול לפגוע בביצועים ובבמורל של העובדים.
חוסר יכולת לעמוד בסטנדרטים גבוהים מדי עלול להוביל לירידה במוטיבציה של עובדים בטווח הארוך.
בנוסף, הצהרות משימה שאינן ריאליות אינן ממלאות כל תפקיד משמעותי ועלולות להיחשב כבזבוז זמן עבור ההנהלה.
קבלת החלטות שגויה עלולה להתרחש בניסיון להשיג יעדים שאינם מציאותיים, מה שעלול לגרום לנזקים לעסק ולבזבוז זמן ומשאבים, אשר ניתן היה להפנותם למשימות חשובות יותר בארגון, כגון קבלת החלטות בנוגע לאסטרטגיה העסקית.
לפיכותב עצמאי בפורבס, יש לענות על השאלות הבאות בעת ניסוח הצהרת משימה:
"מה אנחנו עושים?" – הצהרת המשימה צריכה להבהיר באופן ברור את מטרתה המרכזית של הארגון ומה הוא עושה.
"איך אנחנו עושים זאת?" – יש לפרט כיצד הארגון מתכוון להשיג את מטרותיו.
"למי אנחנו עושים זאת?" – יש להגדיר בבירור את קהל היעד של הצהרת המשימה.
"איזו ערך אנחנו מביאים?" – הצהרת המשימה צריכה להבהיר את היתרונות והערכים שהיא מביאה.
בעת ניסוח הצהרת משימה, חשוב שהמטרה תהיה ברורה לקוראים.
על העסק להיות מסוגל להעביר את המסר, המטרות והיעדים שלו בצורה ישירה וללא מידע מיותר.
ריצ'רד ברנסון דיבר על הדרכים לניסוח הצהרת משימה טובה.
הוא הדגיש את החשיבות של הצהרת משימה ברורה וישירה, ללא סרבול מיותר.
ברנסון אף ניתח הצהרת משימה של יאהו משנת 2013, וציין כי אף על פי שהצהרה זו נשמעה מעניינת, מרבית האנשים לא יצליחו להבין את משמעותה בפועל.
במילים אחרות, ייתכן כי המסר של הצהרת המשימה לא מועבר בצורה ברורה לקהל היעד.
דבר זה מחזק את הרעיון כי הצהרת משימה טובה היא כזו שהיא ברורה, עונה על השאלות הנכונות באופן פשוט, ואינה מסבכת את הדברים יתר על המידה.
דוגמה טובה לכך היא הצהרת המשימה של גוגל: "לארגן את המידע בעולם ולהפוך אותו לנגיש ושימושי לכל".
עקרונות ועידת וושינגטון על אמנות מוחרמת על ידי הנאצים או פשוט הצהרת וושינגטון, היא הצהרה הנוגעת להשבת אמנות שהוחרמה על ידי המשטר הנאצי בגרמניה לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
ההצהרה פורסמה בסמוך לוועידת וושינגטון לנכסי השואה, שהתקיימה בוושינגטון הבירה, ארצות הברית, ב-3 בדצמבר 1998.
הוועידה אורגנה במשותף על ידי משרד החוץ של ארצות הברית ומוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
הוא ריכז משתתפים מסימפוזיון שנערך בניו יורק בשנת 1995 בנושא "שלל המלחמה - מלחמת העולם השנייה ואחריה: אובדן, הופעה מחדש והחלמה של רכוש תרבותי", לצד משתתפים נוספים, והתבסס על כנס הזהב הנאצי שהתקיים בלונדון בדצמבר 1997.
הכנס התקיים בין 30 בנובמבר ל-3 בדצמבר 1998, והשתתפו בו נציגים של 44 מדינות ו-13 ארגונים לא ממשלתיים, מוזיאוני אמנות ובתי מכירות פומביות.
הדיון התמקד בנושא אובדן נכסים יהודיים בתקופת השואה, ובכלל זה יצירות אמנות, ספרים, ארכיונים, תביעות ביטוח וסוגי נכסים נוספים.
44 ממשלות, כולל גרמניה, שלחו צירים, וכך גם 13 ארגונים לא-ממשלתיים בינלאומיים.
מארגן הוועידה היה תת-שר החוץ של ארצות הברית לענייני כלכלה, עסקים וחקלאות, סטיוארט אייזנשטאט, שהיה בעבר שגריר ארצות הברית באיחוד האירופי, ויושב ראש הוועידה היה השופט אבנר מקוה.
שרת החוץ של ארצות הברית, מדלן אולברייט, נשאה את נאום הפתיחה.
ההצהרה כוללת אחד-עשר עקרונות ממוספרים, ובראשם ההקדמה הבאה:
"בפיתוח קונצנזוס בנוגע לעקרונות לא מחייבים, שמטרתם לסייע בפתרון סוגיות הקשורות לאמנות שנתפסה על ידי הנאצים, הוועידה מכירה בכך שבמדינות המשתתפות מערכות משפט שונות, וכי כל מדינה פועלת במסגרת חוקיה שלה".
יש לזהות יצירות אמנות שהוחרמו על ידי הנאצים ולא הושבו לבעליהן.
יש לפתוח ולהנגיש רשומות וארכיונים רלוונטיים לחוקרים, בהתאם להנחיות המועצה הבינלאומית לארכיונים.
יש להקצות משאבים וכוח אדם כדי לסייע בזיהוי כל יצירות האמנות שהוחרמו על ידי הנאצים ולא הושבו לבעליהן.
בקביעה שיצירת אמנות הוחרמה על ידי הנאצים ולא הושבה לבעליה, יש להתחשב בפערים או בעמימות בלתי נמנעים בתיעוד מקור היצירה, לאור חלוף הזמן ונסיבות תקופת השואה.
יש לעשות כל מאמץ לפרסם יצירות אמנות שהתברר שהוחרמו על ידי הנאצים ולא הושבו לבעליהן, כדי לאתר את בעליהן לפני המלחמה או את יורשיהם.
יש לנסות להקים רישום מרכזי של מידע כזה.
יש לעודד את בעלי יצירות האמנות לפני המלחמה ואת יורשיהם לפנות ולפרסם את תביעותיהם ליצירות אמנות שהוחרמו על ידי הנאצים ולא הושבו לבעליהן.
אם ניתן לזהות את בעלי יצירות האמנות לפני המלחמה שנמצאו ככאלה שהוחרמו על ידי הנאצים ולא הושבו לבעליהן, או את יורשיהם, יש לנקוט בצעדים מהירים להשגת פתרון צודק והוגן, תוך הכרה בכך שפתרון זה עשוי להשתנות בהתאם לעובדות ולנסיבות סביב מקרה ספציפי.
אם לא ניתן לזהות את בעלי יצירות האמנות לפני המלחמה שנמצאו ככאלה שהוחרמו על ידי הנאצים, או את יורשיהם, יש לנקוט בצעדים מהירים להשגת פתרון צודק והוגן.
ועדות או גופים אחרים שהוקמו כדי לזהות יצירות אמנות שהוחרמו על ידי הנאצים ולסייע בטיפול בנושאי בעלות, צריכות להיות בעלות הרכב מאוזן.
יש לעודד מדינות לפתח תהליכים לאומיים ליישום עקרונות אלה, במיוחד ככל שהם מתייחסים למנגנוני יישוב סכסוכים חלופיים לפתרון סוגיות בעלות.
הנחיות והבהרות חדשות לשנת 2024
במרץ 2024 פורסמו הנחיות חדשות, בפרט הבהרת משמעות המונח "צודק והוגן" וכלול מכירות תחת כפייה בהגדרת "אמנות שנבזזה על ידי הנאצים":
"צודק והוגן" פירושו פתרונות צודקים והוגנים בראש ובראשונה עבור קורבנות השואה וקורבנות רדיפות נאציות אחרים, ועבור יורשיהם.
"נכסים שהוחרמו על ידי הנאצים" ו"נכסים שנבזזו על ידי הנאצים" מתייחסים לנכסים שנבזזו, הוחרמו, נתפסו ונגזלו על ידי הנאצים, הפשיסטים ומשתפי הפעולה שלהם באמצעים שונים, לרבות אך לא רק על ידי גניבה, כפייה והחרמה, ועל בסיס ויתור, וכן מכירות בכפייה ומכירות תחת לחץ, בתקופת השואה בין השנים 1933–1945.
מכירת אמנות ורכוש תרבותי על ידי אדם נרדף בתקופת השואה בין השנים 1933–1945 יכולה להיחשב כשווה ערך להעברה בלתי רצונית של רכוש, בהתאם לנסיבות המכירה.
משרד החוץ של ארצות הברית פרסם באתר האינטרנט שלו את רשימת ההנחיות המלאה החדשה בנושא אמנות שנבזזה על ידי הנאצים, תחת הכותרת "שיטות עבודה מומלצות עבור עקרונות ועידת וושינגטון בנושא אמנות שהוחרמה על ידי הנאצים".
הצהרת העמדות, הידועה גם בשם הצהרת הזכויות והעמדות היא מסמך שנחתם בשנת 1848 על ידי 68 נשים ו-32 גברים מתוך כ-300 משתתפים בוועידת סנקה פולס, הכנס הראשון לזכויות נשים שאורגן על ידי נשים בניו יורק.
בין המארגנים המרכזיים של הכנס היו אליזבת קיידי סטנטון, לוקרישה מוט ומרתה קופין רייט.
רוב המסמך נכתב בידי אליזבת קיידי סטנטון, שביססה אותו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
פרדריק דאגלס, עורך העיתון "כוכב הצפון", נכח בכנס וקידם את ההצהרה.
לדבריו, ההצהרה היא "צעד גדול להשגת זכויות אזרחיות, חברתיות, פוליטיות ודתיות של נשים."
ההצהרה כתובה באנגלית מליצית ובשפה משפטית.
תוכן ההצהרה מתאר את הפגיעה בנשים ודורש שוויון זכויות.
ההצהרה נפתחת במבוא, הקורא להחליף את ממשלת ארצות הברית, בגלל שפעולותיה פוגעות בזכויות האישה.
בסוף המבוא מופיע המשפט הבא:
בהצהרה מופיעים סעיפים רבים המתארים את הפגיעה בזכויות האישה באותה עת, ביניהם הסעיפים הבאים:
הגברים מעולם לא הרשו לנשים לממש את זכות הבחירה, הבלתי הניתנת לערעור.
הגברים אילצו את הנשים להיכנע לחוקים שהן לא היו שותפות בחקיקתם.
הגברים מנעו מנשים זכויות שניתנות לגברים הבורים והנחותים ביותר, ביניהם ילידים וזרים.
לאחר שמנעו מהנשים את זכות הבחירה האזרחית, ובכך הותירו את הנשים ללא ייצוג בבתי המחוקקים, הגברים דיכאו את הנשים מכל הכיוונים.
הגברים שללו מהנשים כל זכות לקניין בנכס כלשהו, כולל הזכות לשמור את השכר שהן מרוויחות.
אישה הנמצאת בברית הנישואים נאלצת לציית לבעלה.
הגבר הופך להיות, לכל דבר ועניין, השליט שלה.
החוק נותן לו כוח לשלול את חירותה, וכן להעניש אותה.
לגברים יש מונופול כמעט בכל תחומי העיסוק הרווחיים, ואם אישה תעסוק באחד המקצועות הללו, היא תקבל שכר זעום.
הגברים מונעים מנשים גישה לקבלת חינוך מתקדם.
כל המכללות להשכלה גבוהה סגורות בפני נשים.
הגברים משתדלים, בכל דרך אפשרית, להרוס לנשים את הביטחון העצמי ולהפחית בכבוד העצמי שלהן, כדי שאלה יסכימו לחיות חיי תלות בתנאים מחפירים.
בסוף ההצהרה מופיעה פסקת סיכום הקוראת למאבק לשוויון זכויות.
ההצהרה נחתמת במשפט הבא: "עבודה רבה עוד לפנינו, ואנו צופים כמות לא קטנה של טעויות, הטעיות ולעג.
אבל אנחנו צריכים להשתמש בכל כוחנו על מנת להשפיע.
אנחנו צריכים להעסיק סוכנים, להפיץ עלונים, לעתור למחוקקים ולהשתדל לגייס את העיתונות למעננו.
אנו מקווים שכנס זה יהיה הראשון בסדרה של כנסים דומים בכל רחבי הארץ."
בתקופה שבה ההצהרה פורסמה, החברה האמריקאית הייתה עדיין שמרנית ומסורתית.
נוסח ההצהרה נחשב אז לרדיקלי, ופרסומה גרם למחלוקות רבות.
רבים שיבחו את ההישג של התנועה וכיבדו את האומץ של מנסחי המסמך, אך לא היו מוכנים לנטוש את הלכי הרוח המקובלים.
באחד העיתונים השמרניים פורסם זמן קצר לאחר הכנס מאמר המכנה את המסמך "האירוע הכי מזעזע ולא-טבעי שנכתב אי פעם בהיסטוריה של המין הנשי." בעיתונים אחרים טענו שהזכויות הרשומות במסמך באות על חשבון מטלות אחרות שאמורות, לדעתם, להתבצע על ידי נשים.
גם בין התומכים בזכויות האישה התעורר חשש מסוים.
באותה תקופה המאבק לשוויון זכויות התמקד בזכות הקניין לנשים, ורבים חששו שההצהרה, הקוראת לשוויון זכויות בתחומים רבים, בהם זכות בחירה לנשים, תפגע במאבק למען זכויות הקניין.
לאחר פרסום ההצהרה נמשך המאבק למען זכות בחירה לנשים, כאשר בין הפועלים נגדו נמנו גם לא מעט ארגוני נשים.
המאבק הוכרע בשנת 1920 עם אשרור התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית שהעניק זכות בחירה לנשים ברמה הפדרלית.
הצו הקטגורי הוא מונח מרכזי בתורת המוסר הדאונטולוגית של עמנואל קאנט.
הצו הוצג לראשונה בשנת 1785 בספרו הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות, והוא דורש מהאדם ליצור אוניברסליזציה של פעולותיו, לשפוט אותן כאילו היה שופט חוק כללי.
הצו עצמו, כפי שניסחו לראשונה קאנט, הוא:
כלומר, הצו דורש שהעיקרון שנובע מפעולת האדם יהיה עיקרון מנחה לכל אדם.
על פי הצו, חוקי המוסר שאני חי על פיהם צריכים להיות מסוגלים להיות אוניברסליים.
חוקים שאותם אני יכול לרצות שכל בני האדם יאמצו.
דוגמה: אסור להפר הבטחות כי "הפרת הבטחה" אינה יכולה להיהפך לחוק כללי.
לטענת קאנט לא ניתן לרצות את הפעולה ("הפרת הבטחה") בו זמנית עם רציית הפיכת הפעולה לחוק כללי ("מותר להפר הבטחות") כי במקרה כזה משתנה הגדרת ההבטחה (מ-"דבר שצריך לקיים" ל-"דבר שניתן לקיים או לא לקיים") וכך מאבד המושג "להפר" מתוכנו ומתגלה הסתירה.
מתוך הסתירה הפורמלית בין הכלל המעשי לחוק הכללי יקבע קאנט כי חובה עלינו לקיים הבטחות.
יש לשים לב שזהו קריטריון צורני בלבד (כלומר, איננו מטיל שום הגבלה על התוכן של אותו מוסר) וקאנט היה מודע לכך.
קאנט ראה והסביר שצורניות גרידא מובילה בעצם לניהיליזם מוסרי (כי כל עקרון – לא משנה כמה הוא רע ואכזרי – אפשר לנסח בצורה כזאת שיהיה עקבי כחוק כללי ויתאים לצו).
כדי למנוע ניהיליזם זה, הוסיף קאנט טיעון בדבר היותו של כל יצור בעל תבונה (בניסוחים אחרים, כל "יש רציונלי") תכלית כשלעצמו ולכן תכלית מוחלטת.
באמצעות ההכנסה המפורשת הזאת של תוכן לחוק הציווי הקטגורי, הצליח קאנט להציל את תורת המידות שלו מניהיליזם מוסרי שמקבל כל תורת מוסר שהיא, בתנאי שהיא עקבית.
מלומדים ופילוסופים רבים ביקרו את קאנט על התוספת הזאת וטענו שהיא מנוגדת לחלוטין לכל המטאפיזיקה והאתיקה שפיתח.
הפילוסופים שבאו אחריו – כדוגמת הגל ואחר כך היידגר – הסירו את העיקרון התוכני של "האדם כתכלית", והשאירו מתורתו רק את הכלל הצורני, שאותו הם מילאו בתוכן שהתיישב עם תפיסתם הפילוסופית הרחבה.
אצל הגל הייתה זו התפיסה הדיאלקטית בדבר "רוח הזמן", ואצל היידגר הניסיון של האדם "להשתלב" במציאות ולהשפיע עליה ולא רק להגדירה ולנתחה.
האתיקה של קאנט הייתה מהפכנית.
כל הפילוסופיה של המוסר לפני קאנט ואף הרבה מהפילוסופיה אחריו דורשות להתאים את רצון האדם כלפי הטוב המוסרי העליון.
כלומר, מתוך כל האופציות הנתונות לפנינו עלינו לבחור באותו דבר שיביא אותנו לידי התוצאה הטובה.
מהפכתו של קאנט הייתה שהוא הפך את הסדר.
מעתה הרצון האנושי מכונן את הטוב המוסרי, כלומר הרצון האנושי קובע מהו הטוב המוסרי ואף שואף אליו.
דרך עממית מקובלת להסביר את הרעיון שעומד מאחורי "הצו הקטגורי" היא שהאדם צריך לשאול את עצמו לפני כל מעשה 'ומה אם כולם היו נוהגים באותה דרך?' – הצו הקטגורי מחייב את האדם להסתכל על עצמו כמחוקק "מוסרי" גם ביחס לשאר בני האדם.
קאנט טוען כי ציוויים לא מוסריים הם מותנים – הם תלויים במטרה שברצונך להשיג.
לדוגמה, הציווי ללחוץ על דוושת הדלק תלוי במטרה לקדם את מכוניתך קדימה – אם תהיה מעוניין בקידום המכונית תלחץ על הגז, ואם לא, לא.
"הצו הקטגורי" אינו תלוי בדבר אלא בעצם רעיון הציווי ולכן לדעת קאנט הוא ציווי מוסרי לכל בעל תבונה.
הציווי התועלתני (העומד במסגרת התועלתנות), שקאנט ביקר אותו, הוא ציווי שמטרתו היא בסיסית עבור כל בני האדם, אך הוא עדיין ציווי מותנה.
נוסח זה של הצו הקטגורי (שכונה נוסח "החוק הכללי") הוא רק אחד מחמישה נוסחים שהציע קאנט לצו זה.
קאנט טען שחמשת הנוסחים מבטאים למעשה את אותו צו מוסרי, אך מבקרים רבים טוענים כי קאנט לא ממש הראה זאת בכתביו, ושחמשת הנוסחים לא ממש קשורים זה לזה אלא מבטאים מרכיבים שונים באתיקה הקאנטיאנית.
הנוסחים הנוספים שטבע קאנט לציוויו כונו (על פי ניסוחו של קאנט את הצווים בספר "הנחות יסוד למטאפיזיקה של המידות"): "חוק הטבע", "האוטונומיה", "האדם כתכלית" ו"ממלכת התכליות".
נוסח "חוק הטבע" דומה מאוד לנוסח הראשון ותובע מהאדם לעשות את מעשהו אך ורק אם יסכים שמעשהו זה יהא לחוק-טבע (במקום חוק כללי).
למעשה, קאנט בעצמו עומד על הדמיון ביניהם ומסביר כי הנוסח השני נועד להחיל את כלליות הצו הקטגורי על "מציאות הדברים אם זו קבועה על פי חוקים כלליים", דהיינו - לטעת את מעמד הצו הקטגורי במציאות שסביבו.
נוסח "האוטונומיה" דורש מהאדם לעשות כל מעשה אך ורק על פי מחשבתו האוטונומית, ולא על פי מוסכמות חברתיות או חוקים חברתיים.
כמו כן, דורש הנוסח שהיסוד לשיקולי האדם יהיה תבוני ושאינו תלוי בניסיון.
קאנט טען כי ציווים המבוססים בחלקם על הניסיון ובחלקם על התבונה אינם יכולים ליצור מערכת מוסרית שיטתית מלאה, ולכן אין להסתמך על נימוקים התלויים בניסיון, אלא רק בנימוקים אפריוריים.
נוסח "האדם כתכלית" נחשב לאחד החשובים ביותר בנוסחיו של קאנט לצו הקטגורי (אולי החשוב ביותר מלבד נוסח "החוק הכללי").
על פי נוסח זה, על האדם לעשות כל מעשה כלפי האחר אך ורק אם במעשה זה הוא רואה באחר תכלית לשמה ולא אמצעי בלבד.
העיקרון שעומד מאחורי ציווי זה הוא שכל אדם הוא בעל התבונה המשמשת כתכלית כשלעצמה, ולכן אין להתייחס אליו אך ורק ככלי לאדם אחר.
קיים קשר בין ההסתכלות של קאנט בנושא זה (ראיית האדם כתכלית כשלעצמה) לבין השקפתו על ההיסטוריה האנושית, בה קיימת תבונה המתגלית בהדרגה.
יש הטוענים כי המושג הרחב של כבוד האדם, שהתפתח בפילוסופיה המערבית מאוחר יותר, נגזר מעיקרון זה של קאנט.
הנוסח החמישי, "ממלכת התכליות", הוא הרחבה של הנוסח הרביעי ותובע מהאדם לעשות כל מעשה אך ורק אם מדובר במעשה שניתן היה לעשות ב"ממלכת התכליות", דהיינו, בחברה בה נוהגים הכול על פי הנוסח הרביעי של הצו הקטגורי (האדם כתכלית).
יש הרואים ב"ממלכת התכליות" חזונו של קאנט לחברה מוסרית (בדומה ל"מדינה הצודקת" ו"המדינה המתוקנת" של אפלטון ואריסטו) ולא נוסח נוסף לצו הקטגורי.
יש הרואים בתורותיהם של הפילוסופים של המאה ה-20 ג'ון רולס ורוברט נוזיק מימוש לחזון "ממלכת התכליות" של קאנט.
הציווי הקטגורי בנוסחו הראשון ("החוק הכללי") הוא כלל צורני בלבד.
קאנט דורש כי ציווי זה לא ייבחן בראי הניסיון אלא באופן אפריורי, תוך שקילת הנימוקים העקרוניים שאינם תלויים בניסיון עבר.
לדעת כמה מפרשניו של קאנט, ניתן להצדיק כל פעולה באמצעותו.
הדוגמה הקיצונית ביותר להמחשת הטענה היא העובדה שפושעי מלחמה נאצים השתמשו בו להצדקת מעשיהם.
דוגמה לכך היא עדותו של אדולף אייכמן, שבה הוא השתמש בציווי הקטגורי כדי להצדיק את האידאולוגיה הנאצית.
אייכמן היה מעוניין שחוקיו של הפיהרר יהיו חוקי טבע ומוסר לכלל האנושות.
אמנם אייכמן טען שהוא השתמש בצו הקטגורי להצדקת מעשיו, אך הוא לא פירש את החוק בצורה הנכונה.
הטיעון של אייכמן סותר את הצו הקטגורי, וזאת מפני שאחד העקרונות החשובים ביותר עליהם עמד קאנט בצו הקטגורי היה עקרון האוטונומיה.
על האדם המוסרי לפעול רק על פי חוקים שהוא בעצמו קבע ולא מקור סמכות אחרת.
האידאולוגיה הנאצית וחוקי הפיהרר הם בגדר ניסיון אמפירי ולא עקרונות טהורים והחשוב מכל, הם אינם מקור תבוני אלא חיצוני.
לכן אם מנסים להחיל את הצו הקטגורי על אותם חוקים נתקלים בסתירה.
טענה דומה כנגד אייכמן העלתה חנה ארנדט בספרה אייכמן בירושלים.
ישראל אלדד טען טענה אחרת במאמרו "אכן, כך הוליד קאנט את איכמן".
לפי אלדד (המצטט בהרחבה את היינה), השימוש של אייכמן בטיעון הקנטיאני מוסבר כגלגול היסטורי של קאנט, המתווך דרך פיכטה ותפיסת הגזע הנאצית.
עם זאת, ישעיהו ליבוביץ', קישר את מושג המדינה עם מבנה מהסוג שנפרש על ידי אלדד, ופירש את טענתו של אייכמן כטיעון תקף.
לשיטתו של ליבוביץ', "אייכמן פעל בהתאם לכללים המוסריים שהנחו אותו כנאמן לרוח החוק, לציות לחוק, כלומר הוא בעל מוסריות קנטיאנית, באשר הוא פועל בהתאם לחוק המדינה".
מטעם זה טען ליבוביץ כי "הכרעה זו של אייכמן...
צריכה לשמש עבורנו אחד מתמרורי האזהרה בעת הזאת, כיוון שייתכן שאדם יפעל באופן מוסרי, לפי דעתו, ובכל זאת דרכו מובילה אל החייתיות הנאצית"
בעיה נוספת עם הצו הקטגורי הראשון היא הקושי שבניסוח הכלל הנבדק.
לדוגמה, אדם שנדרש ממנו למסור אדם אחר למות או שהוא ימות, יכול לנסח את הכלל הנבדק בצורות הבאות: "האם ראוי שאדם יציל את חייו?", "האם ראוי שאדם יגרום למותו של אדם אחר?", "האם ראוי שאדם יגרום למותו של אדם אחר על-מנת להציל את חייו שלו?".
שלושת הניסוחים מתאימים למקרה, אך בדיקתם בצו הקטגורי הראשון נותנת תוצאות שונות – והרי לכל מקרה צריך להיות פתרון אחד ויחיד, אחרת אין לנו מערכת מוסרית מסודרת, מה שמראה לנו שהצו הקטגורי הראשון אינו יכול להיות כלל מוסרי אוניברסלי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, וביתר שאת במלחמת העולם השנייה הייתה לוחמת הצוללות הגרמנית נדבך חשוב בפעולות הצבאיות שעשתה גרמניה בזירה הימית.
הפעלת הצוללות נתפסה בזמנים שונים במהלך המלחמה כגורם העלול להכריע את המערכה בים.
המטרות העיקריות, אותן תקפו הצוללות הגרמניות בשתי מלחמות העולם, היו שיירות האוניות (convoys) שהובילו אספקה מקנדה וארצות הברית אל אירופה.
הצוללת הגרמנית הפונקציונלית הראשונה הייתה הצוללת "ברנדטאושר" (Brandtaucher), צוללת מאוישת על ידי 3 אנשים, שהומצאה על ידי המהנדס הגרמני וילהלם באואר (Wilhelm Bauer) ב-1850, והושקה בנמל קיל, גרמניה.
הצוללת טבעה בשנה שלאחר מכן, במהלך בתאונת צלילה כשניסתה לעגון בנמל קיל.
הצוללות הבאות היו צוללות WW1 ו-WW2, שנבנו ב-1890 על ידי הממציא השוודי נורדנפלט (Nordenfelt).
ב-1903 השלימה חברת הספנות פרידריך קרופ גרמניאווירפט (Friedrich Krupp Germaniawerft) בניית צוללת גרמנית ראשונה שתפקדה באופן מלא, ה"פורל" (Forel).
צוללת זו נמכרה על ידי חברת קרופ לרוסיה באפריל 1904, כדי שזו תשתמש בה במלחמה כנגד יפן.
שנתיים אחר כך, ב-1906, נבנתה צוללת U-Boat ראשונה: ה-SM U-1. לצוללת היה נפח גוף כפול, מנוע מוזן נפט, וצינור טורפדו יחיד.
גרסתה הבאה של צוללת זו הייתה צוללת ה-SM U-2, שהייתה גדולה פי 2 מקודמתה, ובעלת שני צינורות טורפדו.
הצוללות הגרמניות המשיכו ליישם שיפור אחר שיפור, עד שבתחילת מלחמת העולם הראשונה הצטיידה גרמניה בצוללת מדגם U-21, צוללת מונעת מנוע דיזל, בעלת 4 צינורות טורפדו, ותותח סיפון יחיד.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה החזיקה גרמניה בעשרים ותשע צוללות; בעשרת השבועות הראשונים למלחמה הטביעו צוללות אלה חמש סיירות בריטיות.
אוניית המלחמה "פאת'פיינדר" (HMS Pathfinder) הייתה אוניית המלחמה הראשונה שטבעה כתוצאה מפגיעת טורפדו, שנורה לעברה ב-5 בספטמבר 1914 על ידי U-21. מאוחר יותר באותו חודש הטביעה SM U-9 את אוניות המלחמה הבריטיות המיושנות אה"מ "אבוקיר" (HMS Aboukir), "קרסי" (HMS Cressy) ו"הוג" (HMS Hogue).
בחודשים הראשונים למלחמה עדיין נהגו הצוללות הגרמניות בפעולותיהן נגד אוניות סוחר על פי חוקי השלל הימי, אשר קבעו כיצד יש לנהוג באוניות אויב אזרחיות ובמפליגים בהן.
הפגיעה בספנות המסחרית באמצעות אוניות שטח נתגלתה כבלתי יעילה, וב-4 בפברואר 1915 הסכים הקייזר להכרזה על המים סביב האיים הבריטיים כעל אזור מלחמה.
הייתה זו תגובת הגרמנים לשדות המוקשים הבריטיים ולהסגר הימי שהטילו על הספנות הגרמנית.
ההוראות שניתנו למפקדי הצוללות הגרמניות התירו להם להטביע אוניות סוחר ללא אזהרה מוקדמת, גם של מדינות נייטרליות.
הודעת הממשל האמריקני, כי גרמניה תישא באחריות לכל פגיעה בחיי אזרחים אמריקנים, לא שינתה כלל את החלטת גרמניה.
ב-7 במאי 1915 הטביעה U-20 את אוניית הנוסעים אד"מ "לוסיטניה" (RMS Lusitania) בפגיעת טורפדו יחיד.
באסון קיפחו את חייהם 1,198 איש, 128 מהם אזרחים אמריקנים ובהם המפיק הנודע צ'ארלס פרומן ואלפרד ואנדרבילט, בן למשפחת ואנדרבילט העשירה.
הטבעת אוניית סוחר בלתי-חמושה, המותקפת ללא אזהרה מוקדמת, הכתה בתדהמה את בנות הברית וידידותיהן.
על פי שטר המטען של האונייה, הובילה "לוסיטניה" כמות קטנה של מטען צבאי שאינו תחמושת, מה שהפך אותה למטרה לגיטימית על פי החוק הבינלאומי.
ברם, מאורע זה היטה את דעת הקהל האמריקנית נגד גרמניה, והשפיע על הצטרפות ארצות הברית למלחמה כשנתיים מאוחר יותר.
תגובתה הראשונית של ארצות הברית הייתה איום בניתוק היחסים הדיפלומטיים, מה ששכנע את הגרמנים להטיל שוב הגבלות על פעילות הצוללות.
ארצות הברית חזרה והשמיעה את התנגדותה ללוחמת הצוללות הגרמנית בכל פעם שאזרחים אמריקנים נהרגו כתוצאה מהתקפות גרמניות, מה שדרבן את הגרמנים לקיים שוב את חוקי השלל הימי במלואם.
צעד זה שלל מצי הצוללות הגרמני את כוחו, ועל כן ניסו הגרמנים ליזום קרב שטח מכריע, אסטרטגיה שהגיעה לשיאה ביוטלנד.
אף שהגרמנים טענו לניצחון ביוטלנד, נותרה השליטה בים בידי ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול").
היה צורך לשוב ולפגוע בספנות המסחרית של האויב באמצעות לוחמת הצוללות היעילה.
אדמירל משנה ריינהרד שר (Reinhard Scheer), המפקד הראשי של צי הים הפתוח, שתבע בדחיפות מלחמת צוללות כוללת, שכנע כי אם ייגרמו לספנות הבריטית אבדות בשיעור רב, תיאלץ בריטניה לבקש שלום עוד קודם שתוכל ארצות הברית לסייע לה בצורה אפקטיבית.
המתקפה הגרמנית המחודשת הייתה יעילה, ובין אוקטובר 1916 לינואר 1917 הוטבעו אוניות משא בתפוסה כוללת של 1.4 מיליון טון.
חרף זאת הצריך המצב הפוליטי לחץ גדול אף יותר, וב-31 בינואר 1917 הכריזה גרמניה כי החל מ-1 בפברואר יאסרו צוללותיה מלחמת צוללות בלתי מוגבלת.
ב-17 במרץ 1917 הטביעו הגרמנים שלוש אוניות סוחר אמריקניות וארצות הברית הכריזה מלחמה באפריל 1917.
בסופו של דבר לא הצליחה האסטרטגיה הגרמנית להשמיד את הספנות המסחרית של בנות הברית לפני שהכריעה ארצות הברית את המערכה בצרפת בציוד ובאנשים.
הסכם שביתת הנשק נכנס לתוקפו ב-11 בנובמבר 1918.
בסוף מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מההסכם שנחתם בוועידת השלום בפריז, הגביל חוזה ורסאי את ההדחק הכולל של הצי המלחמתי הגרמני.
ההסכם הגביל גם את גודלן של אוניות מלחמה בודדות ואסר לבנות צוללות.
גרמניה הקימה מחדש את צי הצוללות בשנת 1935 שנים אחדות לפני פריצת מלחמת העולם השנייה, כשהיא מסתירה פעילויות אלה במסווה של "מחקר" וכיסויים אחרים; ואומנם, כשנפתחה המלחמה, כבר עמדו לרשותה צוללות מבצעיות אחדות.
במהלך מלחמת העולם השנייה היוותה לוחמת הצוללות הגרמניות מרכיב עיקרי בקרב על האטלנטי, שנמשך לכל אורכה של המלחמה.
לגרמניה היה צי הצוללות הגדול ביותר, בשל הסכם ורסאי שהגביל את צי אוניות השטח הגרמני לשש אוניות מערכה (בנות פחות מ-10,000 טון כל אחת), שש סיירות ו-12 משחתות.
בשלביה הראשונים של המלחמה נחלו הצוללות הגרמניות הצלחות חסרות תקדים בהשמדת הספנות המסחרית של בנות הברית, ופעלו מחופי ארצות הברית וקנדה באוקיינוס האטלנטי ועד מפרץ מקסיקו, ומהאוקיינוס הארקטי עד חופיה המערביים והדרומיים של אפריקה ואפילו הרחק עד פנאנג.
מאחר שמהירות וטווח ההפלגה בעת צלילה מוגבל ביותר, שכן הצוללות נעות בכוח מצברים, צריכות היו הצוללות הגרמניות לבלות את רוב זמנן בשיט על-מימי ולנוע באמצעות מנועי הדיזל; הן צללו רק כאשר הותקפו או כשיצאו להתקפות טורפדו נדירות במהלך היום.
ההתקפות הנפוצות ביותר של הצוללות הגרמניות בשנים הראשונות למלחמה היו על-מימיות ובעת לילה.
לתקופה זו, קודם שבנות הברית פיתחו טקטיקות לוחמה נגד צוללות אפקטיביות באמת, קראו הצוללנים הגרמנים בשם "הזמנים היפים".
הצוללת הגרמנית הייתה במהותה פלטפורמה מתוחכמת לנשיאת כלי נשקה העיקרי, הטורפדו.
הטורפדות של מלחמת העולם השנייה סבלו מליקויים רבים: ניתן היה לירות אותם רק בעומק פריסקופי או בעת שיט על-מימי; עד שלב מאוחר של המלחמה הם לא היו מונחים כלל, ונעו בקו ישר עד שפגעו בחפץ כלשהו או עד שאנרגיית ההנעה שלהם אזלה.
הטורפדות צוידו באחד משני סוגי מרעומים, האחד גרם לפיצוץ הראש הקרבי כתוצאה ממגע עם חפץ מוצק והשני התפוצץ בהשראה מגנטית, כאשר חש בחפץ מתכתי גדול בקרבתו.
כאשר משתמשים בטורפדות מגנטיים, משער המפקד את השוקע של אוניית המטרה ומכוון בהתאם לו את עומק השיט של הטורפדו, כך שיחלוף ממש מתחת לשדרית ורק אז יתפוצץ.
ההתפוצצות תגרום להיווצרות בועת גז ענקית מתחת לשדרית.
ברגע זה, השדרית נמצאת ללא תמיכה במים והיא תקרוס.
פגיעה מדויקת של טורפדו מגנטי יכולה הייתה להטביע או לפגוע אנושות גם באוניות כבדות-שריון.
מאחר שמנגנון שמירת העומק והמרעומים המגנטיים סבלו מפגמים, לעיתים קרובות פעלו הטורפדות בעומק לא מתאים, התפוצצו טרם זמנן ואף פגעו בגוף המטרה מבלי לגרום לה נזק.
מפקדים רבים איבדו את אמונם בטורפדות, וחלף זמן מה עד שנמצא פתרון לבעיה.
בשנים האחרונות למלחמה פיתחה גרמניה טורפדו מתביית אקוסטי.
הוא נבנה בעיקר כדי להתמודד עם אוניות אויב רודפות, אשר שינו את אורחן ומהירותן בפתאומיות כדי להימנע מפגיעת טורפדו הנע בקו ישר.
הטורפדו האקוסטי תוכנן לנוע בקו ישר למרחק של 400 מטרים ואז להתביית על הרעש החזק ביותר בו הוא חש.
לעיתים היה זה רעש הצוללת המשגרת עצמה, ולפחות שתי צוללות טבעו כנראה כתוצאה מפגיעת הטורפדות שלהן.
נוסף לכך נמצא, שהטורפדות היו אפקטיביים רק נגד אוניות שעשו דרכן במהירות 15 קשרים לפחות.
הצוללות הגרמניות השתמשו גם בטורפדות מונחי מסלול, שנעו למרחק קבוע מראש ואחר כך חגו במעגל או בזיג-זג.
כאשר נורה טורפדו מעין זה לעברה של שיירת אוניות, גדלו סיכוייו לפגוע באונייה אחרת אם החטיא קודם את מטרתו העיקרית.
בסופו של דבר היו אבדותיה של שייטת הצוללות הגרמנית כבדות ביותר; היא איבדה במהלך המלחמה 743 צוללות וכ-30,000 צוללנים (שיעור אבדות של 75%).
במשך המלחמה בנה הצי הגרמני צוללות מדגמים רבים ושונים, פרי הטכנולוגיה המתפתחת.
הנודעות ביותר היו מדגם VII, שכונה "סוס העבודה" של הצי וממנו יוצרה הכמות הרבה ביותר; הצוללות מדגם IX היו גדולות יותר ותוכננו במיוחד לסיורים ארוכי-טווח.
הצוללות מדגם XXI "אלקטרובוט" (Elektroboot) בעלת עיצוב מהפכני ומערכת הנעה, שאפשרה להן לשהות פרקי זמן ארוכים מתחת למים ולהגיע למהירויות חסרות תקדים בעת שיט תת-מימי.
לכל אורך המלחמה התקיים מרוץ חימוש בין בנות הברית והקריגסמרין, במיוחד בתחומי הגילוי וסיכולו.
הסונאר איפשר לאוניות בנות הברית לגלות צוללות גרמניות בעת צלילה (ולהפך), אך לא היה אפקטיבי נגד כלי שיט על-מימיים; לכן בתחילת המלחמה היו הצוללות הגרמניות בטוחות יותר מפני גילוי כאשר שטו מעל המים או במזג אוויר סוער.
שכלול המכ"ם הפך אותו למכשיר גילוי צוללות קטלני ביותר, במיוחד משעה שפותחו מכשירים הנישאים על כלי טיס.
אמצעי נגד בו צוידו הצוללות הגרמניות היו אנטנות גילוי מכ"ם, שנועדו להעניק להן מספיק זמן כדי לחמוק בצלילה מן האויב.
גם הגרמנים פיתחו מכ"מים עבור צוללותיהם, אך מפקדי הצוללות בחרו שלא להשתמש בו מחשש פן יגלה השידור את מקומן לאוניות הסיור של האויב.
הגרמנים נטלו את רעיון ה"שנורקל" מצוללות הולנדיות שנפלו לידיהם, אך לא התחילו ליישמו בצוללותיהם אלא בשלב מאוחר יחסית של המלחמה.
השנורקל היה צינור נשלף, שסיפק אוויר למנועי הדיזל בעת צלילה בעומק פריסקופי, ואיפשר לצוללות לשוט ולטעון את מצבריהן מבלי להתגלות לעיני האויב.
ברם, גם פתרון זה לא היה מושלם.
לפעמים השסתום של צינור השיגור נתקע במצב סגור או היה נסגר כאשר הצינור כוסה מים במזג אוויר סוער; ומאחר שמנועי הדיזל ינקו אוויר מתוך גוף הצוללת ולא ישירות מצינור השיגור, גרם מצב מעין זה לשאיבת כמויות עצומות של אוויר מתוך מדורי הצוללת, ותכופות סבלו אנשי הצוות מפגיעות אוזניים כואבות.
סילוק פסולת גם הוא היווה בעיה חמורה, מאחר שהצוללות הגרמניות בילו תקופות ממושכות מבלי לעלות לפני המים.
המהירות הוגבלה ל-8 קשרים בקושי, אחרת היה המתקן ניתק ממקומו.
השנורקל גם הפך את הצוללת לעיוורת, רעשנית וחירשת למעשה.
ולבסוף, מכשירי המכ"ם של בנות הברית הגיעו בסופו של דבר לדרגת שכלול כזו, שיכלו לגלות ממרחק את השנורקל עצמו.
הבריטים נהנו מיתרון חשוב עקב יכולתם לקרוא את התשדורות המוצפנות של הצי הגרמני.
הידע כיצד לפצח את צופן אניגמה הגרמני הובא לבריטניה דרך צרפת ממפצחי צפנים פולנים.
לאחר מכן נתפסו ספרי קוד וציוד הצפנה בפשיטות שנעשו על אוניות מזג-אוויר גרמניות ומצוללות שנפלו בשבי.
צוות בהנהגתו של אלן טיורינג השתמש במחשבים הראשונים לפיצוח הצפנים הגרמנים החדשים מיד עם הכנסתם לשימוש.
הפיצוח המהיר של התשדורות היה חיוני להרחקת השיירות מן הצוללות הגרמניות האורבות לטרפן, ואיפשר את יירוטן והשמדתן.
הדבר הוכח בפברואר 1942, כאשר שונה צופן אניגמה והצלחת הצוללות בהטבעת כלי שיט גדל במידה ניכרת עד שפוצח הצופן החדש.
U-110, צוללת מדגם IXB, נפלה בשבי הצי הבריטי ב-1941, ומכונת ההצפנה והמסמכים שהיו בה נלקחו.
U-505, צוללת מדגם X, נתפסה על ידי הצי האמריקני ב-1944. היא מוצגת כיום לקהל במוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו.
U-Boot (אוּ בּוֹט) הוא קיצור של המלה הגרמנית Unterseeboot, שהוראתה "סירה תת-ימית", כלומר צוללת.
הצורה האנגלית U-boat משמשת באופן מיוחד לציון צוללת גרמנית מתקופת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה; בגרמנית אבחנה זו אינה קיימת, והקיצור "U-boot" מתייחס לכל צוללת שהיא.
הצוללות האוסטריות ממלחמת העולם הראשונה גם הן נקראות באנגלית U-boats.
הצהרת קהיר על זכויות האדם באסלאם היא הצהרה שניתנה בשנת 1990 על ידי ארגון המדינות האסלאמיות ומטרתה להקנות מבט כללי על תפיסת האסלאם את זכויות האדם והתבטאותן בשריעה.
בהצהרה עצמה מוצגת מטרתה והיא "הדרכה כללית למדינות חברות (בארגון המדינות האסלאמיות) בתחום זכויות האדם".
הצהרה זו נתפסת כמסמך האסלאמי המקיף ביותר המאגד את תפיסת האסלאם בנושא בתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומהווה מושא להשוואה להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
כאמור העולם האיסלאמי מעולם לא קיבל את ההצהרה לכל באי עולם במלואה, סודאן, ערב הסעודית ואיראן נהגו לבקר אותה באופן תדיר.
איראן של אחרי המהפכה ניסחה זאת בשנת 1981 בפני האו"ם באומרה כי ההצהרה לכל באי עולם היא "הבנה חילונית של המסורת היהודית-נוצרית" שלא יכולה לחול על המדינות המוסלמיות מבלי להפר את החוק המוסלמי.
הצהרת זכויות האדם באסלאם אומצה על ידי 45 שרי חוץ של מדינות ארגון המדינות האסלאמיות ב-5 באוגוסט 1990.
הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו הן סדרת צוללות גרעיניות המשרתות בצי ארצות הברית.
בסדרה 18 צוללות, מתוכן 14 הן צוללות טילים בליסטיים המצוידות בטילים גרעיניים ו-4 הן צוללות טילי שיוט המצוידות בטילי טומהוק.
הצוללות מסדרה זו הן הגדולות ביותר בצי האמריקני ושניות בגודלן רק לצוללות מסדרת אקולה ו-Borei הרוסיות.
הצוללות פותחו בעת המלחמה הקרה כחלק מהשילוש הגרעיני של הטלת פצצות גרעיניות ממטוסים, שיגור מהקרקע ושיגור מהים.
הצוללות מהוות חלק חשוב ביותר מיכולת ההרתעה של ארצות הברית.
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, החל צי ארצות הברית בפיתוח סדרת צוללות טילים בליסטיים חדשה, שתוכל לשגר טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
בתחילה תוכננו להבנות 10 צוללות בסדרה, ובשנת 1989 הזמין הצי 24 צוללות נוספות.
אולם בשנת 1991, בעקבות הסכם START I להפחתת כלי נשק גרעיניים עליו חתמה ארצות הברית, צומצמה ההזמנה ורק 18 צוללות שנכנסו לשירות פעיל אושרו.
הצוללת הראשונה הוזמנה בשנת 1974 מחברת אלקטריק בוט השייכת לחברת ג'נרל דיינמיקס, ונבנתה במספנה בגרוטון, קונטיקט.
הצוללת הייתה אמורה להיכנס לשירות בשנת 1977, אך הבנייה התארכה מעבר לצפוי והיא נכנסה לשירות רק בסוף 1981. למרות העיכוב, אלקטריק בוט המשיכה לבנות גם את יתר הצוללות בסדרה.
הצוללת האחרונה מסדרת אוהיו נכנסה לשירות פעיל בשנת 1997.
עלות בניית הצוללת הראשונה הייתה 780 מיליון דולר.
הצוללת השמינית, שנבנתה בשנת 1980 עלתה 1.12 מיליארד דולר ואילו בשנת 1985 האמיר מחיר הצוללת ל-1.8 מיליארד דולר.
שמונה הצוללות הראשונות חומשו בטילים בליסטיים מדגם טריידנט 1 C4, החל מהצוללת התשיעית והלאה הן חומשו בטילים גדולים יותר מדגם טריידנט 2 D5. בשנת 2000 החל תהליך הסבה של השמונה הראשונות לשיגור הטילים החדשים יותר, שהסתיים באמצע שנת 2008.
מסלול משימות סיורי הצוללות הוא סודי ביותר, אשר ידוע רק למעטים המעורבים בתכנון המשימה והוצאתה לפועל.
ככל הידוע, סיור ממוצע נמשך 70 יום.
בשנת 2014 שברה הצוללת פנסילבניה את שיא משך הסיור כאשר ביצעה בין החודשים ינואר ליוני סיור רצוף שנמשך 140 יום.
עקב היותן הצוללות השקטות ביותר בצי ארצות הברית ומהשקטות בעולם כולו, הן משתתפות גם בסיורי איסוף מודיעין מול חופי מדינות אויב ואזורים בהם פעילות גלויה נחשבת למסוכנת.
צוללת פלורידה (SSGN-728) השתתפה בתקיפה צבאית בלוב בשנת 2011. ב-6 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל אותה צוללת נשלחה לאזור המזרח התיכון לקרבת ישראל, שטח הנמצא בתחום אחריותו של פיקוד מרכז האמריקאי.
צו מספר 11 , או הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי, שהוצא על ידי הגנרל יוליסס ס.
גרנט ב-17 בדצמבר 1862, הורה לגרש את כל היהודים ממחוז צבאי שכלל חלקים מטנסי, מיסיסיפי וקנטקי, בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית מצד כוחות האיחוד.
הצו יצא לפועל באופן חלקי בלבד ובוטל ב-4 בינואר 1863 על ידי נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן.
בחוקה האמריקנית אין התייחסות לקבוצות אתניות או דתיות, היות שהיא עוסקת ביחידים ולא בקבוצות.
הדבר בא לידי ביטוי במפקדי האוכלוסין האמריקניים, שבהם אין קטגוריית דת.
גם בתחום העיסוק קיים שוויון בין-דתי ובין-אתני: כל אדם, יכול לעסוק בכל עיסוק מותר, ולכהן בכל משרה רשמית, ללא מגבלות דת או מוצא אתני.
החוקה האמריקנית הבטיחה ערבויות לחופש הדת, לחופש הדיבור, לחופש העיתונות, להתאגדות ולחירויות נוספות.
סעיפים אלה המבטיחים "חירות וצדק לכול", בנוסף לסעיפים המבטלים מבחנים דתיים למשרות ציבוריות, וחוקים בנושא חופש משכו יהודים רבים להגר לארצות הברית, והיוו מקור השראה בעבור אלה שכבר ישבו בה.
יהודים מבחינה חוקית שווים לאוכלוסייה הנוצרית בארצות הברית, ואין ולא היה בעבר כל בסיס חוקתי להפלותם לרעה.
מלחמת האזרחים האמריקאית הייתה מרוכזת בשתי חזיתות עיקריות: האחת באזור נהר הפוטומק, והשנייה במערב, בעמק המיסיסיפי.
לאחר שמצביאי הצפון הצליחו להשתלט על חלק מעמק המיסיסיפי, עד העיר ממפיס, קיבל הגנרל יוליסס ס.
גרנט את הפיקוד על מחוז טנסי ב-25 באוקטובר 1862. גרנט תכנן מתקפה על הנקודה האסטרטגית ויקסבורג.
לתושבים של כל אחד מהצדדים במלחמת האזרחים היה מחסור במוצרים מסוימים, והסחר המשיך לפרוח בין האויבים גם בעת המלחמה.
בצפון הייתה חסרה הכותנה, ובדרום חסרו ציוד הלחימה, הציוד הרפואי ומטבעות כסף וזהב.
באזורי הקרבות טנסי ומיסיסיפי היה מלאי עודף של כותנה, שעלה על הנדרש למדינות הדרום, והספסרים קנו את עודפי הכותנה ומכרו אותם למדינות הצפון תמורת זהב.
ב-28 באוגוסט 1862 פרסם משרד האוצר תקנות האוסרות להעביר סחורות למדינות הקונפדרציה.
למרות התקנות, המשיכו סחורות לעבור בין הצדדים היריבים.
בין הסוחרים היו גם יהודים, אלא שהגנרל גרנט עשה הכללה וזיהה את כל הסוחרים כיהודים, ואת כל היהודים כסוחרים העוברים על החוק.
ב-17 בדצמבר 1862 חתם הגנרל גרנט על הצו לגירוש היהודים ממחוז טנסי.
הפקודה החלה להתבצע, ומשפחות שלמות נאלצו לעזוב את אזור מגוריהם, לרבות משפחות מכובדות.
יהודי ארצות הברית הזדעזעו לשמע הפקודה.
הם היו רגילים לשוויון ממסדי מאז שרגלם דרכה באדמת צפון-אמריקה.
ליהדות ארצות הברית מעולם לא הוענקה אמנציפציה נפרדת ייעודית (שכן לפי החוקה האמריקנית אין לשיוך הדתי השפעה על מעמד הפרט), ולכן לא פחדו לאבד אותה, אם יילחמו לביטול הצו.
בהתחלה הם פנו לדרגים המקומיים, ומשלא נענו - פנו ישירות לנשיא אברהם לינקולן שיבטל את הצו.
להלן חלקים מנוסח "איגרת המחאה לנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן", שכתבו יהודי פאדוקה, עיירה בקנטקי, שגראנט כבש בספטמבר 1861:
עיתון "המגיד" תיאר את ההתרחשויות כך:
הנשיא לינקולן, שהיה ידוע כאוהד של חירויות האדם ושל השוויון, פעל כנגד הצו וביטל אותו מיידית ורטרואקטיבית.
אין לראות בביטול הצו מצד הנשיא ביטוי למגמות פילושמיות מצידו, אף על-פי שמגמות כאלה רווחו באוכלוסייה הפרוטסטנטית באותה תקופה: הסיבה לתגובה זו של הנשיא הייתה הומאניטרית, ונבעה מתפיסת העולם של הנשיא בדבר זכויות המיעוט והרדיקליציה של השוויון בארצות הברית, שהתבטאה בין היתר במאבקו לביטול העבדות של השחורים.
הצו מדגים פן שלילי בהיסטוריה של יהודי ארצות הברית.
דווקא במדינה שהבטיחה בחוקתה חירות ושוויון לכל ללא קשר לדת או למוצא האתני, ושהושתתה על ערכים אלה, גורשו היהודים מאחד ממחוזותיה.
הצו לא היה הגילוי האנטי-יהודי היחיד בתקופת מלחמת האזרחים, והוא מהווה דוגמה לעלילות שהעלילו על היהודים הן במחנה האיחוד, והן במחנה הקונפדרציה.
עם-זאת, שאר גילויי האנטישמיות, היו מוגבלים לדעות קדומות בתחום הפרט, וזהו הגילוי היחיד שהגיע לתחום המדיניות הציבורית.
יש חוקרים הנאחזים בצו זה כדי לטעון כי האנטישמיות בארצות הברית היא חוליה ברצף ההיסטורי של האנטישמיות ושנאת ישראל וכי אין הבדל בין שנאת ישראל האירופית, לזו האמריקנית.
חוקרים אחרים מדגישים דווקא את ביטול הצו, ואת פעילות היהודים לביטולו, ומראים בכך שהיהודים לא פחדו להשתמש בחופש הדיבור, ושהאנטישמיות זרה לערכים האמריקניים הבסיסיים ולמסורת הדתית האמריקנית.
לדעתם זהו למעשה ביטוי לעוצמת היהודים ולחירותם כאזרחים אמריקנים, המקבלים את הגנת החוקה.
התקרית לא גרמה נזק רב למערכת היחסים של גרנט עם הקהילה היהודית האמריקנית.
הוא זכה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1868 וקיבל את רוב קולות היהודים.
ההיסטוריון ג'ונתן סרנה כותב בספרו "כאשר הגנרל גרנט גירש את היהודים" (2012) שגרנט כנשיא הפך לאחד מגדולי הידידים של היהודים בהיסטוריה האמריקנית.
כנשיא הוא מינה יהודים רבים למשרות ממשלתיות, יותר מכל נשיא קודם.
הוא גינה את מעשי הזוועה שבוצעו נגד יהודים באירופה, והדגיש את זכויות האדם כנושא מרכזי בארצות הברית.
בשנת 1874 הנשיא גרנט השתתף בחנוכת בית הכנסת "עדת ישראל" בוושינגטון, עם כל חברי הקבינט.
זו הייתה הפעם הראשונה בה נשיא אמריקאי השתתף בטקס חנוכת בית כנסת.
היסטוריונים רבים רואים בפעולה זו חלק מהמאמץ המתמשך שלו לפיוס עם יהדות ארצות הברית.
הצהרת סינגפור על עקרונות חבר העמים הבריטי היא הצהרה שהוצאה על ידי ראשי חבר העמים הבריטי שהתכנסו בסינגפור על מנת לקבוע את העקרונות של חבר העמים, ואת כללי ההצטרפות של מדינות לחבר העמים.
ההצהרה הוצאה ב-22 בינואר 1971 בסיום פגישת ראשי מדינות חבר העמים.
ההצהרה (לצד הצהרת הרארה משנת 1991) היא אחד משני המסמכים המהווים חוקת הארגון.
ההצהרה מתארת את זהות חבר העמים, את היחסים בין חברי חבר העמים, ובין החבר עצמו לחבריו, וכן את המטרות העיקריות של הארגון:
הפרק השני של ההצהרה מתארת את השונות בין המדינות החברות בחבר העמים – הכולל הן מדינות עשירות, והן מדינות עניות על פני שש יבשות ולצד חמישה אוקיינוסים.
הפרק השלישי של ההצהרה קובע כי כל מדינה יכולה להיות חברה בכל ארגון בינלאומי, או לבחור שלא לנקוט בצד כלשהו.
פרק זה נכתב בשיאה של המלחמה הקרה ונועד לאפשר למדינות החברות להישאר בלתי מזדהות בסכסוך זה.
עשרת הפרקים הבאים מתארים את המטרות הפוליטיות של הארגון: קידום שלום עולמי ותמיכה בארגון האומות המאוחדות; קידום חירויות האדם ואגליטריות; מיגור העוני, הבורות, המחלוקת, וקידום שוויון כלכלי; קידום סחר חופשי; קידום שיתוף פעולה בין מוסדות של המדינות החברות בחבר; רב תרבותיות; דחיית לחץ פוליטי.
פסקת הסיכום של ההצהרה קובעת כי:
בסיום ההצהרה מצוין כי החבר יאבק ב"לחץ פוליטי" ככלי לקידום מדיניות.
בכך הארגון שמט למעשה את היכולות שלו עצמו לקדם נושאים אחרים שאינם מפורטים לעיל.
בעיה זו נפתרה במסגרת הצהרת הרארה אשר הרשתה לחבר להשפיע על חברי החבר עצמם.
צוללות מדגם IX הן סדרה של צוללות שפותחו בגרמניה בשנים 1935–1936 למשימות מרוחקות ולשהייה ממושכת בים.
הצוללות יוצרו בין השנים 1937–1944 והן מונעות בעת ציפה במנוע דיזל ובעת צלילה במנוע חשמלי שמקבל את האנרגיה הדרושה להפעלתו ממצברים שנטענים בעת הפעלת מנוע הדיזל.
סדרת צוללות אלה השתתפו במשימות תקיפה של שיירות באוקיינוס האטלנטי ועד סמוך לחוף המזרחי של ארצות הברית בניסיונות לעצור את משלוחי האספקה והנשק לבריטניה.
לנוכח הצורך בשהייה ממושכת בים הרחק מבסיסי האם היו הצוללות מסדרה זו גדולות ממדים ביחס לסדרות האחרות שפגעו במידת מה ביכולת התמרון במים ובמשך הזמן הנדרש לביצוע צלילה ולעלייה לציפה.
בצוללות אלה מותקנים ארבעה צינורות טורפדו בגוף הצוללת ושני צינורות בירכתיים.
בבטן הצוללת ניתן לאחסן שש פצצות טורפדו למנה שנייה ובנוסף לאחסן פצצות טורפדו במכלים חיצוניים.
סה"כ מסוגלות צוללות אלה לשאת עד 22 פצצות טורפדו.
כמות גדולה זו של פצצות טורפדו אפשרה למפקדי הצוללות לצאת לסדרת תקיפות לילה אחר לילה כנגד שיירות האספקה.
צוללות אלה יכלו לשאת בנוסף עד 66 מוקשים ימיים.
על גבי סיפון הצוללת מותקן מקלע.
בחדר הפיקוד שבצוללות הותקנו שני פריסקופים ובחלק מהצוללות הותקן פריסקופ שלישי בחדר הבקרה.
בסך הכל יוצרו 283 צוללות מדגם IX במספנות בברמן ובהמבורג.
בסך הכל יוצרו חמישה דגמי משנה בסדרה IX דגם הצוללת הראשון היה דגם A לאחריו יוצרו דגמי משנה משופרים B,C,C40,D.
מדגם A יוצרו שמונה צוללות במספנת ווסטר בברמן:
מדגם B יוצרו ארבע עשרה צוללות במספנת ווסטר בברמן:
מדגם C יוצרו 54 צוללות במספנת ווסטר ומספנת סיבקוורפט בברמן ומספרנת דאטצוורפט בהמבורג:
מדגם C40 יוצרו 87 צוללות במספנת ווסטר ומספנת סיבקוורפט בברמן ומספרנת דאטצוורפט בהמבורג:
מדגם D יוצרו 30 צוללות במספנת ווסטר בברמן:
הצוללות הבריטיות מסדרת "T" היו 53 הצוללות הגדולות של הצי הבריטי במלחמת העולם השנייה, אשר נועדו לפעול בזירות רחוקות ולשהות תקופות ארוכות בים.
צוללות ה-"T" תוכננו בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונועדו להחליף את הצוללות מהדגמים שהתיישנו, דגמי "O", "P" ו-"R" (מאוחר יותר השתמשו שוב באותיות "O" ו-"P" לציין צוללות מדגם Oberon ו-Porpoise).
התכנון החל ב- 1934 והושלם בקיץ 1935, והוא נעשה בהתאם לכללים שנקבעו באמנה הימית של לונדון שנחתמה ב-1930, דהיינו להגביל את התפוסה הכללית למקסימום 2,000 טון לצוללת, ולחימוש של לא יותר מתותח אחד בקוטר של לא יותר מ-5.1 אינץ' (130 מ"מ).
צוללות ה- "T" היו צוללות סיור שגודלן התאים לפעילות באוקיינוסים.
יכולת התמרון של הצוללת נחשבה למעולה.
היא הייתה בעלת יכולת צלילה מהירה וחימוש רב שאפשר לה לשגר מספר טורפדות במטח (Salvo), כך יכלה להתמודד עם יכולות הסונר המשופרות ועם יכולת התמרון של כלי שיט נגד צוללות.
תכנון צוללות ה- "T" הוכיח את עצמו כמוצלח מאוד, וזו הסיבה שבזמן מלחמת העולם השנייה חזרו לייצרן באופן סדרתי.
צוללות "T" לחמו בכל הזירות במלה"ע השנייה וספגו אבדות רבות (כ- 25% מסך כל הצוללות).
הן היו פגיעות במיוחד בים התיכון, מכיוון שבגלל גודלן הן נראו בבירור מן האוויר במים הצלולים שלו .
בזירות אחרת הן הצליחו הרבה יותר.
אחת הצוללות הועברה בשנת 1943 לצי המלכותי ההולנדי, ושירתה שם במהלך המלחמה בעיקר באוקיינוס השקט.
צוללת נוספת הועברה להולנדים לקראת סוף המלחמה, ושתיים נוספות לאחריה.
אחרי המלחמה נשארו הצוללות שנים רבות בסד"כ של הצי, כאשר הצוללת האחרונה מדגם T, הצוללת HMS Tiptoe, הוצאה מהשרות ב-29 באוגוסט 1969.
בתחילת 1951 החליט מטה האדמירליות להשקיע בשמונה צוללות דגם "T", לחדש אותן, ולשפר את ביצועיהן.
אותן שמונה הצוללות, שהיו מהסדרה האחרונה לייצור דגם זה, עברו הסבה משמעותית והפכו לדגם בפני עצמו שנקרא "Super T-Conversion".
השיפורים העיקריים בעקבות ההסבה היו: מהירות תת-מימית גבוהה יותר, שהייה ארוכה יותר בצלילה, ופעולה תת-מימית שקטה יותר.
כמו כן, כחלק מהמלחמה הקרה, ב-8 הצוללות הללו הותקן ציוד מודיעין אותות (SIGINT) בתחום של האזנות (COMINT) ומודיעין אלקטרוני (ELINT).
שמונה הצוללות הללו הופעלו על ידי הצי הבריטי בשירות סוכנות ה-SIGINT הבריטית GCHQ במשימות בעומק המים של ברית המועצות שכללו חדירות בחשאי לנמלים צבאיים של הצי הסובייטי ובמשימות מעקב אחר ניסויי טילים של ברית המועצות.
עבודת ההסבה בצוללות בוצעה בין 1951 ומאי 1953 במספנת צ'אטהם, מספנת הצי הבריטי במורד נהר התמזה דרומית-מזרחית ללונדון, כללה הוספה של קטע "גוף לחץ" במרכז באורך של 14 רגל כדי לאכלס לוח חשמלי נוסף, תוספת של שני מנועים חשמליים והחלפת כל המצברים החשמליים.
צוללות "T" בחיל הים הישראלי
בשנת 1963 הוחלט בחיל הים שיש למצוא צוללות שיחליפו את הצוללות מדגם "S".
החיפושים היו רחבים ואינטנסיביים, אבל רוב ארסנל הצוללות בעולם לא היה זמין, בעיקר מסיבות פוליטיות.
בסופו של דבר התרצו הבריטים והסכימו לעסקת מכירה של שתי צוללות מדגם "T" המשופר ( T-Conversion),
הצוללת הראשונה שנכנסה לשימוש הייתה אח"י לויתן, (בשמה המקורי HMS Turpin P354).
טקס העברתה לחיל הים הישראלי התקיים ב-4 בינואר 1965.
הצוללת השנייה הייתה אח"י דקר (צ-77), (בשמה המקורי HMS Totem P352).
טקס העברתה לחיל הים הישראלי התקיים ב-25 ביוני 1965. דקר מעולם לא הגיעה לחופי ישראל, היא טבעה בדרכה מבריטניה לישראל, כ-500 קילומטרים מחוף ישראל.
לאחר הרכישה, עברו שתי הצוללות שיפוץ כללי בבריטניה, בפיקוח האדמירליות הבריטית.
השיפוץ כלל גם שיפורים בכל המערכות האלקטרוניות ושינויים נוספים לפי דרישת חיל הים.
שלש שנים מאוחר יותר, בחודש ינואר 1968, נרכשה צוללת שלישית אשר נקראה אח"י דולפין (צ-79), (בשמה המקורי HMS Truncheon P353).
לאחר הרכישה היא הפליגה לחיפה בשיוט על מימי ועברה את השיפוץ הכללי במספנת חיל הים בחיפה.
צוללות ה-"T" המחודשות היוו קפיצת מדרגה איכותית לעומת הצוללות מדגם "S" הקודם.
מהירות על מימית של 15.25 קשר לעומת 14.75, מהירות תת-מימית של 17-18 קשר לעומת 9 קשר, מערכת בקרת נשק מודרנית ומשוכללת משמעותית, ובנוסף לכך כל ציוד הניווט, הסונר, ושאר המערכות האלקטרוניות החדשות.
הצוות האווירובטי של חיל האוויר הישראלי פועל במתכונתו הנוכחית החל מ-1954 ומפעיל (החל משנת 2010) 4 מטוסי T-6 טקסאן II (עפרוני).
במשך כ-50 שנה, מ-1960 ועד 2010, השתמש הצוות האווירובטי במטוסי CM.170 פוגה מגיסטר ובגרסה המשודרגת, הצוקית.
במידה רבה מזוהה המטוס עם הצוות האווירובטי.
הצוות האווירובטי מופיע בטקסי הסיום של קורס טיס ובמטס יום העצמאות.
הצוות נחשב לחלק מבית הספר לטיסה של חיל האוויר.