tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל חלק במשולש פנרוז בנפרד, נדמה כייצוג לגיטימי של אובייקט תלת-ממדי (למשל, אין בעיה בכך ששתי קורות אכן ייפגשו בזווית ישרה).
עם זאת, צירוף כל החלקים יחדיו לא ייתכן מוחשית.
ניתן ליצור אשליה אופטית תלת-ממדית של משולש פנרוז, על ידי בניית הקורות כך שמזוויות מסוימות ייראה כאילו הן מתחברות ליצירת המשולש, בעוד שבפועל הן אינן נפגשות בקודקוד אחד.
אפשרות אחרת היא לבנות את הקורות כך שנדמה כי הן ישרות, בעוד שבפועל הן עקמומיות.
משולש פנרוז בולט ביצירותיו של מאוריץ קורנליוס אֶשֶר.
יצירותיו המוקדמות העוסקות בעצמים שקיומם הפיזי לא אפשרי ובהסתכלות מפרספקטיבה ייחודית.
עיסוקו זה בבלתי אפשרי, היווה את חלק מההשראה להגיית הרעיון של משולש פנרוז.
המשולש מופיע בליתוגרפיה "מפל המים" של אֶשֶר (1961), המתארת אפיק מים הזורם בצורת זיגזג, לאורך הדפנות של שני משולשי פנרוז מוארכים, כך שהם מסתיימים בגובה של שתי קומות מעל לגובה בו החלו, ובתוך כך נוצר מפל המניע גלגל מים.
במספר מקומות בעולם קיימים פסלים המתארים כביכול משולשי פנרוז: במזרח פרת' שבאוסטרליה; במוזיאון הגרמני לטכנולוגיה בברלין; בקרינתיה שבאוסטריה; בפארק המדע של גְרָנָדָה שבספרד; באופובן (Ophoven) שבבלגיה, ואף בגן המדע שנמצא במכון ויצמן שברחובות.
המשולש מופיע על עטיפת המהדורה האיטלקית של הספר "יש אלוהים?" (שבמקור נקרא "אשליית האל"), שנכתב על ידי הסופר הבריטי ריצ'רד דוקינס, ומסמל ספק באשר לקיומו של אלוהים.
משולש ויימאר מתייחס לקבוצת המדינות פולין, גרמניה, וצרפת, המבקשות לקדם את שיתוף הפעולה ביניהן.
היא קיימת בעיקר כמפגשי פסגה בין מנהיגי שלוש המדינות, שהאחרונה שבהן התרחשה ב-7 בפברואר 2011.
משולש ויימאר הוקם לראשונה בעיר הגרמנית ויימאר בשנת 1991, במטרה לסייע לשחרור פולין מהשלטון הקומוניסטי.
בפגישה השתתפו שרי החוץ של כל מדינה: רולאן דומא הצרפתי, האנס-דיטריך גנשר הגרמני, וקשישטוף סקובישבסקי הפולני.
הפגישות הקודמות בין המנהיגים התקיימו בפוזנן, פולין (1998), נאנסי, צרפת (1999), המבאך (Hambach), גרמניה (2001) וננסי, צרפת (2005).
משולש ויימאר עוסק גם ברמת קשרים נמוכה יותר, כדוגמת הכינוס השנתי בין שרי החוץ.
את פסגת אוקטובר 2011 אירח נשיא פולין, ברוניסלב קומורובסקי, והשתתפו בה הנשיא הצרפתי ניקולא סרקוזי וקנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל.
במהלכה הועלו נושאי חידוש הפגישות הסדירות של משולש ויימאר, ההפיכה במצרים ושיפור היחסים עם רוסיה.
במהלכה עודדו גרמניה וצרפת את פולין להצטרף לברית שתעודד את התחרותיות בין המדינות.
ב-19 במאי 2005 נפגשו גרהרד שרדר, ז'אק שיראק, ואלכסנדר קוושנייבסקי בעיר הצרפתית נאנסי לדון בנושאי האיחוד האירופי.
ב-5 ביולי 2011 חתמו פולין, צרפת וגרמניה על הסכם בבריסל, ובו נקבע על הרכבת יחידת לוחמה המונה 1,700 חיילים, שתקרא "לוחמי ויימאר".
היחידה תהיה מוכנה לפריסה באזורי משבר בעולם החל משנת 2013. פולין תפקד על היחידה, ותספק חיילי גדוד המוכנים ללחימה.
גרמניה תספק תמיכה לוגיסטית, וצרפת תספק תמיכה רפואית כשמרכז הפיקוד המבצעי יהיה במבצר מון ואלריאן (Mont-Valérien), הממוקם בפרברי פריז.
26 באוקטובר 1995 בפריז, צרפת
19 בנובמבר 1997 בפרנקפורט על האודר, גרמניה
6 בינואר 1999 בפריז, צרפת
30 באוגוסט 1999 בוויימאר, גרמניה
7 ביוני 2000 בקרקוב, פולין
21 בספטמבר 1993 בגדנסק, פולין
21 בפברואר 1998 בפוזנן, פולין
27 בפברואר 2001 בהמבאך, גרמניה.
נערך ימים ספורים לפני משאל העם על כניסת פולין לאיחוד האירופי.
5 בדצמבר 2006 במטלאך (Mettlach), גרמניה
7 בפברואר 2011 בוורשה, פולין
25 ביולי 2006 בוייליצ'קה (Wieliczka), פולין
18 בדצמבר 2007 בברלין, גרמניה
משולש רולו הוא צורה גאומטרית קמורה הנוצרת על ידי חיתוך של שלוש קשתות מעגליות, שמרכזן בקדקודי משולש שווה-צלעות ורדיוסן שווה לאורך צלע המשולש.
תכונתה הגאומטרית הבולטת של צורה זו היא, ששלוש הקשתות היוצרות אותה מהוות עקומה בעלת רוחב קבוע.
המשמעות האינטואיטיבית של תכונה זו היא שבשעה שהמשולש מתגלגל על פני משטח ישר, צדו המרוחק ביותר מהמשטח שומר על גובה קבוע, בכל רגע נתון.
קיימות עדויות לכך שהצורה הייתה מוכרת עוד בתקופת הרנסאנס.
הראשון שגילה את תכונת הרוחב הקבוע שלה היה לאונרד אוילר.
הצורה קרויה על שמו של מהנדס המכונות הגרמני פרנץ רולו אשר שילב אותה בחלק מהמנגנונים פורצי הדרך אותם פיתח.
על מנת לבנות משולש רולו עם רוחב R באמצעות מחוגה יש לצייר מעגל ברדיוס R.
אחרי כן יש לצייר מעגל נוסף שמרכזו נמצא על המעגל הראשון ורדיוסו R.
לבסוף יש לצייר מעגל שלישי שמרכזו בנקודת חיתוך של שני המעגלים הקודמים ורדיוסו R.
משולש רולו הוא הקו התוחם את השטח המשותף של שלושת העיגולים שנוצרו.
דרך אחרת לצייר משולש רולו היא לצייר משולש שווה-צלעות ואחר כך לצייר שלוש קשתות שהרדיוס שלהן שווה לגודל צלעות המשולש, כך שכל קודקוד של המשולש הוא המרכז של כל אחת מהן, ושני הקודקודים האחרים הם נקודות הקצה.
שלוש הקשתות יוצרות משולש רולו.
לפי משפט בלשקה-לבג, למשולש רולו השטח המזערי מבין העקומות שרוחבן קבוע, שיש להן אותו הרוחב.
שטח זה הוא , כאשר s הוא הרוחב הקבוע.
ניתן להכליל את משולש רולו למצולע רולו כללי.
מכל מצולע משוכלל עם מספר צלעות אי-זוגי ניתן לבנות מצולע רולו.
המצולע שנמצא בשימוש הרב ביותר הוא משובע רולו.
ישנם מספר מטבעות בצורה זו:
20 פני ו-5 פני בריטיים
2 פולה, פולה אחד, 25 תבה ו-5 תבה בוטסואניים
50 סנט קפריסאי, החל מ-1991 ועד שעברה קפריסין לאירו ב-2008
רוחבם הקבוע של המטבעות שימושי במכונות שמופעלות על ידי מטבעות.
למקדחים מסוימים יש צורה של משולש רולו וכאשר הם מותקנים על ראשי מקדחה מיוחדים שמאפשרים ציר סיבוב לא קבוע, הם יכולים לקדוח חורים בצורה שקרובה לריבוע, אם כי זהו ריבוע שפינותיו מעוגלות מעט.
שטח של כל פינה הנשארת אז -
באמצעות מצולעי רולו אחרים ניתן לקדוח חורים בצורות מחומש, משושה ומתומן.
משולש רולו יכול להתגלגל אבל לא סביב ציר סיבוב קבוע.
אובייקט שמונח על קורות שחתכיהן הם משולשי רולו ינוע בצורה חלקה ושטוחה, אך ציר שמחובר לגלגלים בצורת משולשי רולו ינוע מעלה ומטה שלוש פעמים בכל סיבוב.
עפרונות מסוימים מיוצרים בצורה זו ולא בצורות הנפוצות יותר, עיגול ומשושה.
בפרסומים לעפרונות כאלה לעיתים נטען שהם נוחים יותר לאחיזה או גורמים לאחיזה נכונה, וכן שנטייתם להתגלגל משולחנות פחותה.
העקומה מופיעה בשלטי מערכת השבילים הלאומית של ארצות הברית, שמופעלת על ידי שירות הפארקים הלאומיים, וכן בלוגו של בית הספר למכרות בקולורדו.
צורת הרוטור במנוע ונקל היא משולש רולו שדפנותיו קמורות, שכל אחת מהן פועלת כמו בוכנה.
חיתוכן של ארבע ספירות ברדיוס s שמרכזן בקודקודי ארבעון משוכלל שאורך צלעותיו s נקרא ארבעון רולו, אך גוף זה אינו משטח ברוחב קבוע.
ניתן להפוך אותו למשטח ברוחב קבוע על ידי החלפת שלוש מקשתות הגבול שלו ביריעות שנוצרות מסיבוב קשת מעגלית.
גוף זה נקרא ארבעון מייסנר.
כמו כן, סיבוב משולש רולו סביב אחד מצירי הסימטריה שלו יוצר משטח ברוחב קבוע, שנפחו קטן מכל משטחי הסיבוב הידועים שרוחבם קבוע.
משולש סגול הוא טלאי שצורתו משולש שווה-צלעות העומד על קודקודו וצבעו סגול, שהיווה תג אשר שימש לסימון אסירים במחנות ריכוז נאציים במלחמת העולם השנייה.
הטלאי שימש לסימון אסירים מדת "תלמידי המקרא" (גרמנית: Bibelforscher), כפי שנודעו אז עדי יהוה, שמטעמי מצפון התנגדו לשירות בצבא.
הם כונו לעיתים בלעג "הליצנים של מעלה" (גרמנית: Himmelskomiker).
בזמן מלחמת העולם השנייה רצחו הנאצים כ-2,000 עדי יהוה, כ-250 על ידי הוצאה להורג.
תג זה ניתן גם לחברים מקבוצות האדוונטיסטים, הבפטיסטים והפציפיסטים שחיו בגרמניה, אך אלה היוו יחד פחות מאחוז אחד מנושאי הסימון.
סימון הקבוצות באמצעות הטלאי הסגול ולבסוף השמדתן, נעשה כחלק מהתנגדות הנאצים לקבוצות מיעוט אשר פירשו מחדש את התנ"ך.
משולש הס הוא אריח משולש המשובץ במדרכה בניו יורק בשכונת ווסט וילג' בפינה של השדרה השביעית ורחוב כריסטופר.
האריח הוא משולש שווה-שוקיים שאורך בסיסו כ-65 ס"מ ואורך השוק כ-70 ס"מ.
האריח הוא תוצאה של מחלוקת בין העירייה וחברת הנדל"ן של דוד הס, איש אדמות מפילדלפיה אשר היה הבעלים של Voorhis - בניין דירות של חמש קומות.
ב-1910 העירייה הכריזה על הפקעה, כדי להרוס מאות מבנים באזור, על מנת להרחיב את השדרה השביעית ואת קו הרכבת התחתית.
על פי העיתונאי רוס דאף ויטוק, שכתב ב־"Hartford Courant" (עיתון יומי בקונטיקט) בשנת 1928, היורשים של הס גילו שכאשר העירייה עיקלה את Voorhis, היא פספסה את הפינה הקטנה, והמשפחה הודיעה על החזקתה בה.
העירייה ביקשה מהמשפחה לתרום את הפינה הקטנטנה לציבור, אך הם סירבו ושיבצו את המשולש המתריס ב-27 ביולי 1922.
ב-1938 הנכס, אשר דווח להיות החלקה הקטנה ביותר בעיר ניו יורק, נמכר לחנות הסיגרים הסמוכה Village Cigars תמורת 1,000 דולר (כ-17,000 דולר מותאמים לאינפלציה ב-2016), כ-0.3 דולר לכל סמ"ר.
הבעלים החדשים השאיר את האריח במקום ונכון לשנת 2016 עודנו שם.
משולש ואן ארקל-קטלאר (או משולש קטלאר; אנגלית: Van Arkel–Ketelaar triangle) הוא מודל גרפי המשמש להערכת סוג הקשר הכימי בתרכובות על בסיס ערכי האלקטרושליליות של האטומים המרכיבים את התרכובת.
המודל הוצע על ידי הכימאי הגרמני, אנטון אדוארד ואן ארקל (1893–1976), והכימאי ההולנדי, יאן ארנולד אלברט קטלאר (1908–2001).
המודל מורכב ממערכת צירים דו-ממדית, אשר במרכזה נמצא משולש שווה-צלעות המחולק ל-3 שטחים עיקריים, המייצגים, כל אחד, סוג קשר כימי מסוים: מתכתי, יוני וקוולנטי.
על מנת לקבוע מהו סוג הקשר עבור תרכובת נתונה, יש לבדוק מהו הערך הממוצע של האלקטרושליליות של האטומים המרכיבים את התרכובת (ציר ה-X), ואת ההפרש (בערך מוחלט) בין ערכי האלקטרושליליות של האטומים המרכיבים את התרכובת (ציר ה-Y).
לאחר קביעת הערכים, יש להצליבם על גבי המשולש.
השטח בו נמצאת הנקודה בה הערכים מתכנסים מייצג את סוג הקשר הכימי בתרכובת.
הערה: ציר ה-X במודל מתחיל מהערך 0.8 ולא מ-0, כיוון שזהו ערך האלקטרושליליות הנמוך ביותר האפשרי - עבור צסיום.
הציר מסתיים ב-4, שזהו הערך המרבי האפשרי - פלואור.
סוג הקשר הכימי על פי משולש ואן ארקל-קטלארמס'שם התרכובתנוסחה כימיתהפרש האלקטרושליליותממוצע האלקטרושליליותסוג הקשר הכימי
(על סמך 2 הערכים שחושבו)1נתרן כלוריNaClיוני2נחושת-אבץCuZnמתכתי3מימן יודיHIקוולנטי
משולש הליתיום הוא אזור גאוגרפי הממוקם במרכז אמריקה הדרומית במדינות ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה, אשר מכיל בין מחצית לשני שלישים מהמאגרים הידועים של ליתיום בעולם כיום, רובו בצורת תמלחת ליתיום.
על פי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בארגנטינה קיימים משאבי ליתיום מזוהים בגודל של כ-14.8 מיליון טון, בבוליביה קיימים משאבי ליתיום מזוהים בגודל של כ-9 מיליון טון, בעוד שבצ'ילה גודל המשאבים המזוהים עומד על יותר מ-8.5 מיליון טון.
המשולש שוכן ברובו באזורים בגובה רב, אשר גובהם נע בין 2,000 ל-4,000 מטר מעל גובה פני הים.
האזור מתאפיין בתצורת נוף הררית (שכן הוא שוכן על רכס הרי האנדים), אשר זרועה באגמים ומדבריות מלח רבים.
חלקי המשולש שבבוליביה חופפים לאלטיפלאנו, בעוד שאלו השוכנים בצ'ילה נמצאים כולם במדבר אטקמה.
לפני 70 מיליון שנים התגברה הפעילות הטקטונית מערבית לאזור המכונה כיום אגני פונה (Cuencas de Puna).
תהליכי העתקים שכיוונם צפון דרום יצרו הרים (הורסט) ועמקים (גראבן).
השינוי החד בטופוגרפיה האיץ תהליכי סחיפה ואגני פונה התמלאו במשקעים של גרגרים גסים תוך זמן קצר.
לפני 25 מיליון שנים התחדשה הפעילות הטקטונית.
לחצי דחיקה גרמו לרכסי ההרים ממזרח וממערב לאגני פונה להתרומם.
אגני הניקוז של מדרונות ההרים פונים אל אגני פונה, וההשקעה לתוכם התגברה והתחיל שלב שני של מילוי אופקי.
במהלך 5 מיליון השנים האחרונות הצטמצמה הפעילות הטקטונית באגני פונה וחלו תנודות חריפות בתנאי מזג האוויר שהתבטאו בתקופות צחיחות ובתקופות גשומות.
האקלים הצחיח השכיח ותנועת המשקעים המוגבלת (שנבעה מכך שהאגנים היו מלאים), צמצמו את הסחיפה, על אף המשך תנועת המים באזור.
תנועת מי התהום והמים על הקרקע אפשרה למוצקים מומסים להצטבר באגנים הסגורים.
כיוון שהמים באזור לא התנקזו לים, והניקוז התרחש אך ורק באמצעות אידוי, נוצרו תמלחות עשירות במינרלים כמו ליתיום, אשלגן ובורון.
תמלחות עשירות אלו הצטברו בתחתית מדבריות המלח.
העלאתן על פני השטח באמצעות שאיבה גורמת לחדירה של מים טהורים המצויים בשולי האגן.
התמלחות אינן מתערבבות במים טהורים ולכן שאיבת התמלחות אינה מורידה מריכוז המינרלים.
כבר בשנות ה-70 פרסם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מחקר בנוגע למקורות ליתיום בהרי האנדים, בו נטען כי במדבריות המלח של ארגנטינה, בוליביה וצ'ילה קיים פוטנציאל גדול להפקת ליתיום.
עד שנות ה-80, כמעט כל תפוקת הליתיום בעולם נעשתה באמצעות כריית עפרה.
תהליך כריית העפרה דרש השקעת אנרגיה רבה, כלל הוצאות שינוע רבות והניב כמויות קטנות, מה שהפך את התהליך ללא כלכלי.
בשנת 1974 החלה הסוכנות הממשלתית הצ'יליאנית CORFO בשיתוף פעולה עם חברת Foote Minerals האמריקנית, על מנת לפתח שיטה לכריית ליתיום בסלאר דה אטקמה.
לאחר שפותחה השיטה, הקימו שתי השותפות חברה מסחרית שנקראה SCL, שבשנת 1984 החלה להפיק ליתיום מתמלחת בסלאר דה אטקמה יחד עם חברת SQM .
לליתיום מספר שימושים, כאשר העיקרי שבהם הוא כאנודה בסוללות חשמליות של טלפונים ניידים, מחשבים ניידים ורכבים חשמליים המבוססים ברובם על סוללות יוני ליתיום.
נכון ל-2015, הפקת סוללות חשמליות היוותה 70 אחוז מהדרישה העולמית לליתיום.
לליתיום מספר שימושים תרופתיים, ומלחי ליתיום משמשים כמייצבי מצב רוח, בטיפול בהפרעה דו-קוטבית ובמניעת דיכאון קליני, והם מהווים 90% מהדרישה הרפואית לליתיום.
בנוסף, משמש הליתיום כזרז בתרופות שנועדו לסייע לירידה מסוכנת במשקל, HIV וסרטן.
עד שנות ה-90 כמעט ולא התפתחה כרייה בארגנטינה בשל קשיים כלכליים, גאוגרפיים ורגולטורים.
בשנת 1993 חוקק חוק "Mining Investment Law", שכלל תוכנית לתמרוץ הכרייה והטבות מס.
בהמשך אותה השנה עבר חוק נוסף במטרה להסדיר את תחום הכרייה בין הממשלה הפדרלית לבין הפרובינציות.
ב-2015 נבחר מאוריסיו מאקרי לתפקיד נשיא ארגנטינה, ולאחר שנכנס לתפקיד ביצע מספר רפורמות ביחס החקיקתי אל חברות הכרייה, אשר הוגדרו "פרו-שוק", וכללו הפחתת מסי היצוא וביטול האיסור על חברות להוציא את רווחיהן מהמדינה.
בדצמבר 2017 העביר הקונגרס בארגנטינה חוק המעניק החזרי מע"מ על השקעות זרות בתחום הכרייה במדינה.
בנוסף, בכנס שנערך בוונקובר ב-2018 ציין מרקו אוסוולדו קפלו, תת-שר במשרד האנרגיה והכרייה הארגנטינאי, כי מס החברות, שעמד ב-2018 על 35%, צפוי לרדת עד 2020 ל-25%.
בשנת 1997 החלה חברת FMC האמריקנית בהפקת ליתיום באופן מסחרי בסלאר דל הומברה מורטו .
החברה הייתה החברה היחידה שהפיקה ליתיום במדינה עד 2015, כשחברת אורוקובר האוסטרלית החלה גם היא להפיק ליתיום במדינה.
בין השנים 2013–2016 הייתה ארגנטינה המייצאת השנייה בנתחה של ליתיום לעולם, עם נתח שוק בסך 48 אחוז.
נכון ל-2016 נמצאו במדינה 11 מרבצי ליתיום.
על פי הפייננשל פוסט, בארגנטינה מחסור במהנדסים ובכורים בכמויות הנדרשות לתפעול כל המכרות.
בעקבות כך, מכרות ליתיום במדינה לא ממצים את מלוא יכולת התפוקה שלהם.
בשנת 2010 הגישו שתי קהילות ילידיות מפרובינציות חוחוי וסלטה עתירה לבית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם, בדרישה לכבד את זכותם שלא להסכים לכריית ליתיום בתחום הקהילה.
נכון ל-2019, הדיונים בנושא העתירה לא תמו אך פעולות הכרייה החלו.
מקומיים הגרים בסביבת סלאר דה הומברה מורטו התריעו כי מבצעי הכרייה זיהמו נחלים המשמשים להשקיית מקנה וגידולים חקלאיים.
בפברואר 2019 חסמו חברי הקהילה את הגישה למכרה בלגונת גוואיטאיוק.
לטענת התושבים, הכרייה מייצרת מחסור במי שתייה ומאלצת אותם לעזוב את מקום מגוריהם.
בשנת 2005, לאחר שאוו מוראלס נכנס לתפקידו כנשיא בוליביה, הלאימה הממשלה את חברות הגז והנפט תוך כדי שימוש בכוח צבאי.
בשנת 2009 דווח כי הממשלה מתכננת לפתוח את השוק לתאגידי כרייה, אך תאגידים רבים הביעו חשש רב מהלאמה, ונמנעו מלחתום על חוזה עם הממשלה.
בשנת 2009 בנתה ממשלת בוליביה תחנה להפקת ליתיום מהתמלחת בעלות של 5.7 מיליון דולר.
בין השנים 2008–2014 הוציאה ממשלת בוליביה כ-115 מיליון דולר על תעשיית הליתיום, וב-2016 החלה המדינה לייצא ליתיום לסין.
באפריל 2017 אישרה ממשלת בוליביה הקמת חברה ממשלתית בשם "Empresa Pública Nacional Estratégica de Yacimientos de Litio Bolivianos" (YLB), שמסועפת למשרד האנרגיה של המדינה, ומטרתה ניהול הכרייה, השימוש ומסחור הליתיום במדינה.
על פי רויטרס, על אף השקעה ממשלתית של כ-450 מיליון דולר, נכון ל-2017 מפיקה תחנת הפקת הליתיום הממשלתית 10 טון ליתיום בחודש.
באפריל 2018 נחתם הסכם בין YLB לבין חברת הכרייה הגרמנית "ACI Systems GmbH" המייצר שותפות בין החברות בפרויקט הכרייה בסאלאר דה אויוני, ובשנת 2021 צפויה תחילת התפוקה מהפרויקט.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 העניקה ממשלת צ'ילה רישיונות כרייה לשתי חברות, SQM הצ'יליאנית ורוקווד האמריקנית .
במשך עשורים לא ניתנו רישיונות כרייה לחברות נוספות.
בשנת 2018, לאחר שתמך בהרחבת הכרייה בקמפיין הבחירות שלו, העניק נשיא צ'ילה, סבסטיאן פיניירה, רישיונות כרייה לחברות נוספות.
נכון ל-2016, נמצאו בצ'ילה 8 מרבצי ליתיום.
בין החברות הכורות במדינה נמצאת SQM , אשר ב-2015 עמד נתח השוק שלה על 23 אחוז מכלל היצור העולמי, והיא הפיקה כ-39,000 טון ליתיום.
ב-2018 קיבלה SQM זיכיון לכריית ליתיום עד שנת 2030, מה שצפוי לשלש את הפקת הליתיום במדינה.
בין השנים 2013–2016 הייתה צ'ילה המייצאת העיקרית של ליתיום לעולם, עם נתח שוק בסך 49 אחוז.
בסלאר דה אטקמה שבמדבר אטקמה, שאיבת הליתיום פוגעת במינים המקומיים כמו פלמינגו האנדים, וכתוצאה מכך מצטברות כחוליות, אותן הפלמינגו אוכל, במים שהזדהמו כתוצאה ממיצוי הליתיום, ומסכנות את בריאות תושבי האזור.
על פי מגזין Wired, הכרייה באזור סלאר דה אטקמה צורכת כ-65 אחוז ממשאבי המים באזור, ותושבי הכפרים הסמוכים נאלצים להביא מים ממקורות אחרים.
משולש העצבות הוא סרט קומדיה שחורה-סאטירי בהפקה בינלאומית משנת 2022 שכתב וביים רובן אוסטלונד.
זהו סרטו העלילתי הראשון באנגלית.
בסרט מככבים האריס דיקינסון, שארלבי דין, איריס ברבן, אוליבר פורד דייוויס, דולי דה לאון, זלאטקו בוריץ' , הנריק דורסין , ויקי ברלין, ווודי הרלסון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן 2022 ב-5 במאי 2022, בסיום הבכורה התקבל במחיאות כפיים במשך שמונה דקות ולסיום הפסטיבל זכה בפרס דקל הזהב.
הסרט יצא לאקרנים בצרפת ב-28 בספטמבר 2022, בארצות הברית ושוודיה ב-7 באוקטובר 2022, בגרמניה ב-13 באוקטובר 2022, ובבריטניה ב-28 באוקטובר 2022.
זהו הסרט האחרון בו השתתפה שארלבי דין לפני מותה באוגוסט 2022.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל, בעוד שההופעה של דה ליאון זכתה לשבחים בינלאומיים, וגרפה את המועמדויות הראשונות שלה לגלובוס הזהב ול-BAFTA על תפקיד המשנה.
הוא גם זכה בארבעה פרסי קולנוע אירופיים, כולל פרס הסרט הטוב ביותר, וקיבל שלוש מועמדויות בטקס פרסי האוסקר ה-95: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המקורי הטוב ביותר.
קארל ויאיא הם זוג דוגמני אופנה שנמצאים גם במערכת יחסים זוגית, בעיקר כדי להעלות את מספר העוקבים שלהם במדיה החברתית.
בגלל שיאיא מרוויחה הרבה יותר מקארל, הם מתווכחים על כסף ועל תפקידיהם המגדריים.
קארל ויאיא מוזמנים לשייט יוקרתי בחינם על סיפון של יאכטה בתמורה לקידום מכירות במדיה החברתית.
האורחים נהנים מפינוקי היאכטה, ללא כל מודעות לאופן בו הצוות מנוצל כדי לענות על כל צורכיהם וגחמותיהם.
בראש צוות הסיפון עומדת פאולה.
בישיבת צוות-הסיפון לפני עליית הנוסעים ליאכטה היא מזכירה, כי עליהם להיענות בחיוב לכל בקשה של האורחים, ולו המופרכת ביותר.
המלים "לא" ו-"אי אפשר" צריכות להיעלם מהלקסיקון של הצוות, וזאת כדי להשיג את היעד: "כסף" (רווחים).
הצוות מקבל את דבריה והישיבה מסתיימת בקריאה קצבית משותפת ומלאת התלהבות: "כסף!
כסף!" בהמשך מוצגות דוגמאות להתנהגות המפונקת של האורחים ולאופן שבו הצוות מנוצל ומושפל על ידם.
קברניט היאכטה, תומאס סמית' השיכור, איננו מתפקד כלל.
הוא מסתגר בתאו ונמצא במצב תמידי של שכרות.
פאולה מנסה לתקשר אתו מעבר לדלת הסגורה, אך הוא דוחה את יציאתו שוב ושוב.
היאכטה, בינתיים, מתנהלת היטב בלעדיו באמצעות הקצין הראשון ופאולה, שמתרוצצת כמטורפת כדי לקשור את הקצוות.
לאחר כמה ימים, ורה, אשתו של האוליגרך, מחליטה שהיא רוצה לפנק את הצוות, ומתעקשת על כך שכולם, כולל אנשי "המדור התחתון" (טבחים, מכונאים) יבלו שעה ברחצה בים.
דרישה זו תשבש את כל הלו"ז היומי וגם לפי דברי שף הספינה, עלולה לגרום לקלקול האוכל שנועד לארוחת הערב החגיגית.
בכל זאת, משאלתה של הגברת חייבת להתמלא.
בערב מצליחה פאולה להוציא את תומאס מתאו כדי לקיים את מנהג "ארוחת ערב עם הקברניט", שהובטח לנוסעים.
במקביל מתחילה בים סערה עזה, המשבשת את סידורי הארוחה המוקפדים.
הצוות מנסה להמשיך כאילו הכל כשורה, אך שילוב של טלטולי הספינה עם מזון מקולקל - כפי שהזהיר השף - מביא לכך, שהאורחים מתחילים להקיא בזה אחר זה.
אחד מהם לוקה בדום לב ובהלה משתררת באולם האוכל.
האורחים בורחים לתאיהם ומצטיידים בחליפות הצלה.
תומאס הקברניט ודימיטרי האוליגרך מתעלמים מכל המתרחש.
הם מתחברים, שותים ומשתכרים ליד שולחן הקברניט.
מסתבר שהם אוחזים באידאולוגיות מנוגדות: תומאס הוא סוציאליסט ודימיטרי קפיטליסט.
הם נכנסים ל"קרב ציטוטים" מבודח, שבו הם מצטטים לפי התור אמרות של אישים ידועי שם, התומכות בצד שלהם ולועגות לצד היריב.
את השיחה הם מנהלים מול המיקרופון של היאכטה, כך שכל הנוסעים שומעים אותם.
לאחר מכן הם עוברים לתאו של הקברניט וממשיכים שם בדיון הפוליטי ובשתייה.
במקביל, הנוסעים עוברים סיוט: רובם נמצאים במסדרונות, מחכים להנחיות, שאינן באות.
חסרי אונים, הם מנסים להאחז בכל דבר כדי להישאר במקומם, אך הם מחליקים מצד לצד עם טלטולי היאכטה, נחבטים בקירות, נפצעים ומקיאים את נשמתם.
מי ביוב פורצים מהאסלות ומציפים את הרצפה.
השיא מגיע כאשר החשמל כבה וכל היאכטה שרויה בעלטה.
התמונה הבאה מתרחשת כבר למחרת בבוקר, כשהים שקט וזוג סוחרי הנשק משוחח ברוגע על הסיפון.
אך השקט הוא זמני, כי לפתע תוקפת את היאכטה ספינת שודדים.
קלמנטיין מגלה זאת כשהיא מרימה מרצפת הסיפון רימון-יד, ומזהה אותו כמוצר של החברה שלהם.
מיד לאחר מכן מתרחש פיצוץ גדול, שגורם לטביעת היאכטה.
קבוצה קטנה של ניצולים מהיאכטה מגיעה לאי בודד: קארל, יאיא, דימיטרי, ג'רמו, תרז, פאולה ונלסון, מכונאי שחור-עור מהיאכטה.
בקרבתם נפלטת אל החוף סירת הצלה סגורה, שהיא סירת-האספקה של היאכטה.
בתוכה נמצאת ניצולה נוספת: אביגיל, אשה ממוצא פיליפיני, האחראית על השירותים ביאכטה.
הניצולים זוכים בקצת מים ומזון יבש, ולאחר מכן אביגיל מתגלה כאדם היחיד בקבוצה שיש לו כישורי הישרדות.
לאחר שהיא מדליקה אש ומכינה אוכל היא מבינה, שהקבוצה תלויה בה לחלוטין ומנצלת מיד את ההזדמנות לשדרוג מעמדה.
היא מכריזה על עצמה כעל "הקברניט" הנוכחי ודורשת ציות גמור מצד אנשי הקבוצה.
הם נכנעים לה בקלות ומקבלים את מרותה.
אביגיל מחליטה שהיא, יאיא ופאולה יעבירו את הלילה בסירת האספקה ואילו הגברים ישמרו על האש וישגיחו על תרז, שיושבת בסירת ההצלה בגלל נכותה.
בבוקר מסתבר שהגברים נרדמו והאש כבתה.
אביגיל מענישה את האחראים לכך, קארל ונלסון, ומונעת מהם ארוחת ערב, דגים שהיא צדה בים.
אולם בתום הארוחה היא מודיעה שקארל יישן אתה בלילה בסירת האספקה.
קארל מקבל הדין, למורת רוחה של יאיא.
היא משדלת את קארל לקיים עימה מערכת יחסים מינית בתמורה למזון והרשאות מיוחדות.
יאיא מתמלאת קנאה, וקארל שוקל לעזוב אותה לטובת אביגיל.
יום אחד יאיא מודיעה לאביגיל שהיא מתכוונת לעלות על ההר, כדי לבדוק מה יש בצידו השני של האי.
אביגיל אומרת שיאיא לא תוכל לעשות מסע כזה לבדה, ומצטרפת אליה.
הן עולות לפסגה ויורדות לצד השני, שם מתגלה להן אתר נופש יוקרתי.
בעוד יאיא מתרגשת ושמחה על הצלתן, אביגיל מבינה שזה יהיה סוף שלטונה בקבוצה והיא תחזור למעמדה הנמוך.
היא מנסה לעכב את רוע הגזרה ומבקשת להתפנות לצרכיה.
היא עולה כמה צעדים בהר, ומתבוננת ביאיא, שיושבת למטה בגבה אליה.
אז היא אוחזת באבן גדולה ומתגנבת אליה מאחור.
בלי להסב את ראשה, אומרת לה יאיא כי ברצונה לעזור לה, והיא מציעה לה משרה כעוזרתה האישית.
אביגיל פורצת בבכי חרישי והסצנה מסתיימת ומשאירה את ההמשך לדמיונו של הצופה.
השוט האחרון מראה את קארל רץ בג'ונגל.
הוא רץ בכל כוחו, כנמלט על חייו, חותר דרכו בצמחייה הסבוכה ומתעלם מפציעותיו.
ברור כי הוא בורח ממישהו או ממשהו, אך אין שום רמז לסיבת הבריחה ורודפיו אינם נראים.
כך מסתיים הסרט, ושוב משאיר את הסגירה והפתרון לצופה.
הבמאי רובן אוסטלונד הכריז על הפרויקט לראשונה ביוני 2017, כחודש לאחר שסרטו "הריבוע" זכה בדקל הזהב בפסטיבל קאן ה-70. הוא תיאר את הסרט כסאטירה "פרועה" על עולם האופנה ועל החברה המעמדית, כאשר "מראה חיצוני" הופך ל"הון", ו"יופי" משמש כ"מטבע".
השם "משולש העצבות" מתייחס למונח מתחום הניתוחים הפלסטיים המתאר קמט הנוצר בין הגבות, אותו ניתן לתקן על ידי בוטוקס.
במאי 2018 נערך מחקר עבור חלקים מסוימים של התסריט.
הליהוק נערך בין החודשים אוגוסט עד נובמבר 2018 בברלין, פריז, לונדון, ניו יורק, לוס אנג'לס וגטבורג, והמשיך במוסקבה במרץ 2019. חיפוש לוקיישן נערך מינואר 2019 ולסירוגין עד אוקטובר 2019. אוסטלונד שינה ודייק את פרטי קדם-ההפקה האחרונים מנובמבר 2019 ועד המחצית הראשונה של פברואר 2020.
בפברואר 2020, דווח כי הסרט יחל בשלב הצילומים העיקרי בשוודיה וביוון, החל ב-19 בפברואר ולמשך 70 ימים, וכי צוות השחקנים יכלול את האריס דיקינסון, שארלבי דין ואת וודי הרלסון.
כ-120 שחקנים התמיינו לתפקיד של דיקנסון.
ב-26 במרץ, ההפקה הושהתה עקב מגפת הקורונה כשצולמו כ-37% מהחומרים.
העריכה החלה במהלך הסגר הראשון בשנת 2020. ההפקה התחדשה ב-27 ביוני בשוודיה, מה שאפשר להרלסון לסיים את הסצנות שלו, אך נקטעה שוב ב-3 ביולי.
ההפקה התחדשה בפעם השנייה ב-18 בספטמבר בלוקיישין באי אוויה שביוון, במשך 38 הימים האחרונים.
הצילום נערך ב-13 בנובמבר 2020, וסיכם צילום בן 73 ימים.
אוסטלונד הזכיר כי ההפקה ביצעה 1,061 בדיקות קורונה במהלך הצילומים וכולם היו שליליים.
הצילומים התרחשו גם באיי יוון אחרים, על במות Film i Väst בשוודיה, ובים התיכון על סיפון היאכטה Christina O, שבעבר הייתה בבעלותם של אריסטוטלס אונאסיס וג'קי קנדי.
בסופו של דבר שלב הפוסט-פרודקשן נמשך 22 חודשים.
לפי השחקנים, אוסטלונד צילם עד 23 טייקים לכל סצנה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל קאן 2022 ב-21 במאי 2022, וב-28 במאי זכה בפרס דקל הזהב של הפסטיבל.
הקרנתו הבאה של הסרט נערכה ב-21 ביולי, בפתיחת פסטיבל הקולנוע ירושלים במעמד הבמאי, ולאחר מכן פתח את פסטיבל הסרטים בסרייבו באוגוסט.
על כך סיפר בראיון לבנר שביט:
הסרט היה בחירה רשמית של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2022, שם הוא ערך את הבכורה שלו בצפון אמריקה ב-8 בספטמבר, ובפסטיבל ניו יורק 2022 (1 באוקטובר).
הוא גם הוקרן בפסטיבל Aspen FilmFest 2022 (2 באוקטובר) ובפסטיבל הסרטים של אדלייד (20 באוקטובר) בדרום אוסטרליה.
המשולש הקולינרי הוא מושג שתואר על ידי האנתרופולוג הצרפתי קלוד לוי-שטראוס הכולל שלושה סוגי בישול : הרתחה, צלייה ועישון, בדרך כלל לבשר.
נתפסת כצורת בישול מתורבתת מכיוון שהיא משתמשת בכלי קיבול כדי להחזיק מים ולכן הוא אינו טבעי לחלוטין.
ברוב התרבויות, צורת בישול זו מתנהלת בדרך כלל על ידי נשים ומוגשת בבית לקבוצות קטנות סגורות, כמו משפחות.
היא דרך פחות מעודנת לבישול מכיוון שהיא לא משתמשת בכלי קיבול.
זה נעשה על ידי חשיפה ישירה של הבשר לאש.
הבשר מוצע לרוב לאורחים וסוג זה של הכנה מזוהה עם גברים בתרבויות רבות.
בניגוד להרתחה, בשר צלוי עלול לאבד חלקים מסוימים ממנו במהלך הבישול, ולכן הוא קשור גם להרס ולאובדן.
גם הוא דרך טבעית לבישול.
זה נעשה גם כן ללא כלי קיבול ובדומה לצלייה.
עם זאת, זוהי שיטת צלייה איטית יותר, מה שגורם לה להיות קצת דומה להרתחה.
לדברי קלוד לוי-שטראוס, שיטות בישול אחרות יכולות להיות ממוקמות בתוך המשולש הזה.
לדוגמה, בשר על מנגל, הבשר בשיטה מטבעו ממוקם "במרחק קטן יותר [...] לאש צלייה", ויכול להיות ממוקם "בקודקוד משולש המתכונים" (מעל הצלוי), בעוד שאוכל מאודה ממוקם מעבר למבושל וממוקם "בחצי הדרך באמצע בין המבושל לבין המעושן".
בכימיה, משולש מישורי הוא מבנה מולקולרי עם אטום אחז במרכז ושלושה אטומים בפינות משולש שווה-צלעות, כאשר כל ארבעת האטומים במישור אחד.
במולקולה משולשת מישורית אידיאלית, שלושת האטומים הפריפריאליים (בפינות המשולש) זהים זה לזה, וכל זוויות הקשרים הן 120°.
דוגמה טובה למולקולה בעלת מבנה זה היא בורון טריפלואוריד (BF3), בה אטום בור מרכזי מוקף בשלושה אטומי פלואור.
משולש מישורי אידיאלי שייך לחבורת סימטריות נקודתית מסוג D3h.
כאשר האטומים הפריפריאליים אינם זהים, זוויות הקשר אינן זהות, וצורת המולקולה אינה אידיאלית - האטומים עדיין במישור, אך המשולש כבר אינו שווה-צלעות.
דוגמאות לסוג זה הן המולקולות פורמלין (H2CO) ופוסגן (COCl2), והיונים המולקולריים ניטראט () וקרבונט ().
משולש פראי הוא מותחן ארוטי נאו-נואר אמריקאי משנת 1998 בבימויו של ג'ון מקנוטון, על פי תסריט של סטיבן פיטרס.
בסרט מככבים בו מאט דילון, קווין בייקון, נב קמפבל, דניס ריצ'רדס, תרזה ראסל, רוברט וגנר וביל מארי.
הסרט מציג סיפור מורכב המתרחש בעיירה שקטה בפלורידה, בו שתי תלמידות תיכון מאשימות את היועץ החינוכי שלהן באונס, מה שמוביל לחשיפת רשת של שקרים, תככים ותפניות בלתי צפויות.
הסרט הופק בתקציב של 20 מיליון דולר והכניס 67.2 מיליון דולר ברחבי העולם.
סם לומברדו (מאט דילון), יועץ חינוכי פופולרי בתיכון עיירתי בפלורידה, מוצא את חייו נהרסים כאשר תלמידה עשירה בשם קלי ון ראיין (דניס ריצ'רדס) מאשימה אותו באונס.
כאשר תלמידה נוספת, סוזי טולר (נב קמפבל), מצטרפת אל ההאשמות, לומברדו עומד בפני משפט שעלול להרוס את הקריירה שלו.
עם התקדמות החקירה, נחשפות מניפולציות ותככים מורכבים שמעורבים בהם גם גורמים משטרתיים ועורכי דין.
בהדרגה, מתגלה כי לכל המעורבים יש מניעים נסתרים, ושום דבר אינו כפי שהוא נראה.
הסיפור מתפתח בשלל תפניות בלתי צפויות עד לחשיפת האמת.
מאט דילון – סם לומברדו, יועץ חינוכי בתיכון שמוצא את עצמו במרכז פרשת אונס מסתורית.
קווין בייקון – ריי דוקר, בלש משטרה שחוקר את הפרשה.
נב קמפבל – סוזי טולר, נערה מרקע קשה שמאשימה את סם באונס אך מסתירה סודות משלה.
דניס ריצ'רדס – קלי ון ראיין, נערה עשירה ומניפולטיבית שמתחילה את שרשרת ההאשמות.
ביל מארי – קנת' בודן, עורך דינו הערמומי של סם לומברדו.
תרזה ראסל – סנדרה ון ראיין, אמה של קלי ואשת חברה עשירה שמעורבת בפרשה בדרכים בלתי צפויות.
רוברט וגנר – טום בקספורד, דמות מסתורית בעלת השפעה בעיירה.
הסרט זכה לביקורות מעורבות עם צאתו.
באתר Rotten Tomatoes הוא מחזיק בציון של 64%, על בסיס 61 ביקורות, כאשר הקונצנזוס של האתר מתאר אותו כ"מותחן טראשי ומהנה עם טוויסטים בלתי צפויים".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 52 מתוך 100, בהתבסס על 20 ביקורות, מה שמעיד על תגובות מעורבות מצד המבקרים.
משורר הוא אדם הכותב שירה.
משוררים פעלו החל מתקופות עתיקות והתקיימו לאורך ההיסטוריה במקומות שונים.
בכל תקופה, תרבות ושפה, סגנון המשוררים והטכניקות שלהם השתנו.
ביטויי השירה בעברית נמצאים כבר בתנ"ך כדרך להבעת מסרים, רגשות, הוראות וקינות.
פזמונאי הוא אדם הכותב טקסטים המיועדים בראש ובראשונה להלחנה.
ישנם משוררים שלצד שיריהם הם כתבו גם פזמונים – למשל: נתן אלתרמן.
ישנם שירים שהולחנו על אף שלא נועדו לכך – למשל: שיריו המולחנים של נתן יונתן.
משוררים בעבר נקראו גם משכילים, אף על פי שגם אנשים אחרים היו משכילים במידה גבוהה.
מספר משוררים כמו ג'ון גאוור וג'ון מילטון היו ידועים ביכולתם לכתוב שירה ביותר משפה אחת.
לקראת המאה ה-20 החלו אוניברסיטאות רבות להציע תארים בכתיבה יצירתית.
אף על פי שתואר זה לא הכרחי למשורר כדי ליצור, הוא יכול לספק כלים ליצירה, נוסף על זמן בעבורה.
שורשה העברי של המילה משורר
שָׁרֵר, שמו של הטבור שהוא מרכז חִיות העֻבָּר.
משורר – הוא המחבר מראשית הקיום למקור היניקה.
משחזר הוא רכיב אלקטרוני המחבר בין שני מקטעים של אותה רשת תקשורת, ומאפשר להגדיל את המרחק בין שני קצותיה.
המשחזר נכנס לפעולה כאשר מתקבלת תשדורת באחד מקצותיו, הוא מנקה את התשדורת מהפרעות, מגביר את האות אם יש צורך בכך, ומעביר אותו הלאה אל הקצה השני.
משחזר לא מגביל מתחמי שידור או מתחמי התנגשות.
לכל מדיית תקשורת מותאם משחזר ייחודי, וקיימים רכיבים עבור כל סוגי המדיות, ובין השאר עבור כבלים מוצלבים, סיבים אופטיים ואף לתקשורת אלחוטית.
משחזר של רשת מחשבים מתפקד בשכבה הפיזית של מודל ה-OSI ובשכבה הפיזית של מודל TCP/IP.
מְשֻׁשֶּׁה (Hexagon, הֶקְסָגוֹן) הוא מצולע בעל שש צלעות.
סכום כל זוויותיו הפנימיות הוא 720 מעלות.
במשושה משוכלל אפשר לרצף את המישור.
משושה משוכלל הוא משושה שכל צלעותיו שוות זו לזו.
כמו כן, במשושה משוכלל הזווית הפנימית בכל קודקוד היא בת 120°.
למשושה המשוכלל יש דרגה מאוד גבוהה של סימטריה ולכן זו צורה מעניינת ושימושית ביותר, הן במתמטיקה והן בפיזיקה.
שטח משושה משוכלל שאחת מצלעותיו היא a הוא:
משושה משוכלל הוא מצולע שניתן לבנותו באמצעות סרגל ומחוגה.
הדרך לעשות זאת מופיעה בספרו של אוקלידס, "יסודות", כרך IV, משפט 15.
הצורה הפנימית הנוצרת מחיתוך שני המשולשים הגדולים במגן דוד היא משושה משוכלל.
המשושה המשוכלל מוקף ב-6 משולשים שווי צלעות קטנים יותר.
כמו כן, אם מעבירים את ששת האלכסונים הקצרים במשושה משוכלל מתקבל מגן דוד החסום על ידי המשושה.
משושה משוכלל אפשר לתאר כבנוי מ-6 משולשים שווי צלעות, שאורך הצלע שלהם הוא r (ששימושי לחשוב עליו כרדיוס של מעגל דמיוני שמרכזו חופף למרכז המשושה).
תיאור זה של המשושה מעיד על רמות הסימטריה הגבוהות שבו.
חבורת הסימטריה (הנקודתית) של המשושה היא D6 - חבורה דיהדרלית בת 12 תמורות הכוללות 6 סיבובים ו-6 שיקופים.
כאשר מחברים שני רדיוסים הקרובים אחד לשני עם מרכז המשושה נוצר משולש שווה-צלעות.
המשושה הוא אחת מהצורות המשוכללות המעטות שבהן ניתן לרצף את המישור אינסופי באופן מחזורי מבלי להשאיר חורים (הצורות האחרות הן משולש וריבוע).
מסיבה זו ישנם משחקי לוח רבים, לדוגמה, המתיישבים של קטאן, שבהם הלוח מחולק למשושים ומשחקי ריצוף, לדוגמה, טנטריקס, שבהם כל מרצפת היא בצורת משושה.
המשושה יעיל מאוד מבחינת היחס שבין שטח להיקף.
לכן, צורת המשושה נפוצה למדי בטבע ואפשר למצוא אותה בצורות של גבישים, פתיתי שלג, חלות דבש בכוורת וכן עמודי בזלת כמו בבריכת המשושים ובסוללת הענק.
הצרפתים מכנים לעיתים את צרפת "המשושה" בגלל צורתה שנראית כמו משושה.
משומד או יהודי מומר הוא מי שהמיר את דתו מהיהדות לדת אחרת.
במרוצת הדורות, בעקבות הצנזורה הנוצרית על ספרי הקודש היהודיים, הומר הכינוי "משומד", שהובן על ידי הנוצרים כגנאי לנצרות, ותחתיו נכתב בכל מקום "מומר", במובן של המרת דת.
האטימולוגיה הרווחת של המילה 'משומד' היא מן השורש שמ"ד, שמשמעו כנראה אונס והכרח לעזוב את הדת היהודית, בדומה לביטוי 'שעת השמד'.
הרמב"ן מפרש שהמילה היא קיצור של 'משומדע', ונובעת מן הפועל הארמי 'אשתמודע' (הכיר), כלומר מנוכר.
יש חוקרים הסבורים כי מדובר בצורת "שפעל" של הפועל "עמד" או "אמד" במשמעות של טבילה או צלילה (בדומה למילה "אמודאי"), ומקורה בארמית של ארץ-ישראל ובהטבלה שהייתה נהוגה בעת התנצרות.
בהלכה משמש המושג 'משומד', או בעקבות הצנזורה, 'מומר', לא רק לציון מי שהמיר את דתו במוצהר לדת אחרת, אלא גם למי שעובד עבודה זרה, או שמחלל שבת בפרהסיה.
'משומד' הוא אדם שאינו שומר מצווה מסוימת או שאינו שומר מצוות כלל.
מבחינים בין משומד לדבר מסוים, "משומד לדבר אחד", לבין משומד לכל המצוות, "משומד לכל התורה כולה".
כמו כן קיימת הבחנה בין משומד שעובר על המצוות בגלל תאוותו, "משומד לתיאבון", לבין משומד שעובר על המצוות מכיוון שהוא כופר בהן, "משומד להכעיס".
על השאלה אם המשומד הוא יהודי או שאינו יהודי, הייתה מחלוקת במשך דורות רבים.
לפי שיטת רש"י, המשומד הוא יהודי, ולפיה נפסק בשולחן ערוך: .
זו הייתה גם עמדתו של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שאמר שהמשומדים נשארים בקדושתם, אך הם "בעלי מומים ויהודים רעים".
לעומת זאת, דעת הרדב"ז שמעיקר הדין המשומד נחשב כגוי לכל דבר, ויש שכתבו שאינו בכלל 'אחיך' האמור בתורה.
לפי כל הדעות, אם המשומד יחזור בתשובה, הוא יחזור להיות יהודי ללא צורך בגיור.
במרבית נוסחי התפילה היום השתרש שינוי שנערך מאימת הצנזורה הנוצרית, ובמקום "משומדים" מופיעות המילים "מינים" או "מלשינים" ולעיתים שתיהן.
המילים המקוריות מופיעות רק בנוסח התימני הבלדי.
כתבו כמה ראשונים, שיש לקבל באהבה מומר שמבקש לשוב בתשובה, ואין להכביד עליו ולדרוש ממנו להרבות בסיגופים, מפני שעצם בחירתו לשוב בתשובה אחרי היא מאמץ וסיגוף גדול עבורו, ועוד שאם נקשה עליו יש חשש שיוותר על תהליך התשובה.
משורר נודד או זמר נודד (בולשית: Bardd; באירית: Bardos; בברטונית: Barzh; בסקוטית: Makar; באנגלית: Bard או Minstrel), היה מעמד של משוררים ומלומדים בתרבות הקלטית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ובייחוד בויילס, אירלנד, סקוטלנד, וקורנוול.
המשורר הנודד הוא בעל תפקיד טקסי ודתי, שכן הוא החדיר בשירתו מיתוסים חברתיים וסיפורים דתיים בתקופה שבה עדיין לא הייתה נפוצה התרבות הכתובה.
מבחינה זו, הוא משתייך לאותו מעמד כמו הדרואידים והנביאים.
ההתייחסות ההיסטורית הראשונה למשוררים קלטיים מסוג זה היא של דיודורוס סיקולוס ושל סטראבון, המתארים את המשוררים כחלק מן המעמד הדתי הקלטי.
בתרבות הפופולרית מוכרים "חמשיריקס" מסדרת הקומיקס אסטריקס כמשורר נודד; ואוסיאן, מן הפואמה באותו שם של ג'יימס מקפרסון.
בהשאלה, קיימת התייחסות לזמרי האופוזיציה הסובייטיים כ"משוררים נודדים".
ברוסיה הסובייטית ציין המונח "בארד" משוררים שהיו מבצעים את שיריהם ומלווים את שירתם בניגון גיטרה.
בזִמרת המשוררים האלה הייתה נסתרת מחאה סוציאלית, והיא נחשבת לז'אנר דיסידנטי-מחתרתי.
ה"בארדים" הידועים ביותר הם בולאט אוקוג'אבה (רוסית: Бул'ат Ш'алвович Окудж'ава), אלכסנדר גאליץ' (רוסית: Александр Г'алич), אלכסנדר דולסקי (רוסית: Александр Д'ольский).
משוריין הוא כלי רכב ממוגן בלוחות פלדה אשר נבנה בצורה מאולתרת בישראל בתקופת קום המדינה ומלחמת העצמאות ושימש להעברת אנשים ואספקה, בעיקר בשיירות.
בדרך כלל המשוריין היה משאית או אוטובוס משוריינים.
הסיבות והרקע להופעת הרכבים המשוריינים
המשוריינים הראשונים נבנו במסגריות היישובים השונים כתוצאה מפרוץ המרד הערבי בשנת 1936. באותה תקופה נעו המשמרות הנעים בטנדרים פתוחים ללא כל מיגון וסבלו מנפגעים.
כתוצאה מכך החלו למגן את הטנדרים.
בהמשך הם נבנו בצורה מוסדרת יותר באמצעות ארגון ההגנה בחברת "הארגז".
המשוריינים הראשונים נבנו כאמור על מרכבים של טנדרים, משאיות קטנות ובהמשך גם על מרכב של משאיות בינוניות ואוטובוסים שעל גופם רותכו מבחוץ לוחות פלדה.
משוריין אזרחי - אוטובוס או משאית ממוגנים בלוחות פלדה ששימשו להעברת אנשים וסחורות בשיירות לנקודות יישוב מבודדות או נתונות תחת מצור וסכנה בדרך.
ידועים במיוחד המשוריינים שנעו בשיירות לירושלים, אשר שרידיהם נמצאים באזור שער הגיא.
קואופרטיב התחבורה "אגד" הפעיל אוטובוסים משוריינים במהלך מלחמת העצמאות הן בקוי שירות לירושלים ולנקודות מבודדות והן לצורך הובלת חיילים.
שני אוטובוסים משוריינים היו בשימוש עד מלחמת ששת הימים ושימשו לנסיעה הדו-שבועית של המשמרות להר הצופים, על פי הסכמי שביתת הנשק ישראל-ירדן.
גם חברת האוטובוסים דרום יהודה שפעלה מתל אביב ליישובי הדרום, מיגנה את האוטובוסים שלה כבר בשלהי 1947, מיגון זה אפשר תנועה בביטחה יחסית בכבישי הדרום.
אוטובוסים משוריינים אלה שמשו לפינוי חלק גדול מילדי יישובי הדרום במסגרת מבצע תינוק של חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב פלמ"ח.
משוריין ללווי שיירות ("סנדוויץ'") - משוריין ייעודי שפותח בהגנה עבור לוחמים שליוו שיירות.
המשוריין נבנה על בסיס משאית צבאית בריטית מסוג cmp-15. במסגרת התאמת המשאית נפתחה הקבינה וייצרו חלל אחד גדול עם קירות כפולים בהם נבנו חרכי ירי.
הקירות הורכבו משני לוחות פלדה ובניהם לוח עץ עבה.
בשלב מסוים מולאו הרווחים שבין הלוחות בחצץ כאשר היה מחסור בלוחות עץ עבים וקשים.
במשוריין נקבעו חרכי ירי, דרכם יכלו הלוחמים להוציא את קנה הרובה.
בניסיונות הראשונים לשימוש במשוריין זה התברר שהוא מהווה מלכודת מוות לשוהים בתוכו ושלא ניתן לתפעל את הנשק מבעד לחרך הצר, לפיכך פותח גג נפתח שדרכו יכלו לוחמים להשיב אש.
ברצפה נבנה פתח מילוט במידת הצורך.
נקרא גם משוריין פרפר על שום צורתו עם לוחות הגג הפתוחים שדמו ללוחמים לכנפי פרפר.
פורץ מחסומים ("מפלצת") - משוריין ליווי אליו חובר משולש שהיה בנוי משלד ברזל אליו רותכו לוחות פלדה.
מתקן זה היה מחובר לחזית המשוריין במצב אנכי שניתן היה להרימו ולהורידו בשעת הצורך בעזרת גלגלת וכבל פלדה.
בכך ניתן היה לפרוץ את מחסומי האבנים אשר חסמו את צירי התנועה.
פיתוח המשוריין מיוחס לזרובבל הורוביץ.
משוריין קרבי (שריונית) - משוריין הבנוי על מרכב משאית קטנה, בדרך כלל רכב סיור אמריקאי מסוג סקאוט M3, אוטר קנדית, או קומנדקר אמריקני.
על גג המשוריין נבנה צריח מסתובב ובו הותקן מקלע מסוג MG 34 או M1919 בראונינג.
כמו כן הותקנה עמדת מקלע מימין לנהג.
משוריינים אלה שימשו את חטיבה 7, חטיבה 8 וחטיבת הנגב (פלמ"ח) במבצעי חורב ועובדה.
לכל המשוריינים השונים נבנו חרכי ירי כדי לאפשר ללוחמים לירות דרכם.
גם באוטובוסים בהם היו חלונות גדולים, הוקטנו החלונות לגודל של חרך ירי.
לרוב המשוריינים היו קירות מלוחות ברזל כפולים כאשר בשלב ראשון החללים שבין שני הלוחות מולאו בחצץ גרוס עקב מחסור בעץ ובהמשך מולאו בלוחות עץ קשים בעובי של 25 מ"מ.
לרוב המשוריינים נבנה גג שניתן היה לפתוח ואפשר לירות מעליו.
כמו כן הותקנו ברצפה כחצי מטר מהדלת האחורית פתחי מילוט לשעת הצורך.
ניתן לומר בוודאות שללא המשוריינים שנבנו בארץ והופעלו בתורת לחימה חדשה, לא היה ניתן לפרוץ את הסגר האלים שכפו הערבים על חלקי הארץ השונים שכללו את הגליל המערבי, ירושלים, הנגב ועוד.
ללא המשוריינים לא היה ניתן היה לקיים את ירושלים ואת שאר היישובים שנותקו במהלך הסגר בו נקטה ההנהגה הערבית, החל מה-30 בנובמבר 1947 ואילך.
מיקומם של שרידים שנותרו בארץ
מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל
קיבוץ חניתה (משוריין פרפר קטן, על בסיס משאית CMP-15)
שיירת יחיעם (אתר זיכרון לשיירה שנכדה - משוריין גדול על בסיס משאית 3 טון)
קיבוץ קריית ענבים (שריד השיירות לירושלים - משוריין גדול על בסיס משאית 3 טון)
שער הגיא (אתר זיכרון לשיירות לירושלים)
מזכרת בתיה (בסיס יציאת שיירות לירושלים - משוריין גדול על בסיס משאית 3 טון)
קיבוץ משמר הנגב (משוריין פרפר קטן)
קיבוץ גברעם (משוריין פרפר קטן על בסיס משאית CMP-15)
משושה החורף הוא מערך דמיוני של שישה כוכבים בהירים בשמי החורף היוצרים צורת משושה.
קודקודי המשושה הם הכוכבים (מהקודקוד הצפון מערבי ועם כיוון השעון) קאפלה, אלדברן, ריג'ל, סיריוס, פרוקיון וקסטור או פולוקס, כולם עם בהירות נראית מדרגה מתחת ל-2 (מתחת ל-1.2 אם פולוקס משמש כקודקוד הצפון מזרחי).
ששת הכוכבים ניתנים לצפייה כמעט מכל מקום על כדור הארץ, למעט דרום ניו זילנד, דרום צ'ילה וארגנטינה ואזורים מצפון לחוג הארקטי.
צורת המשושה בולטת לעין בעיקר בחודשים דצמבר עד מרץ.
בתוך המשושה בולט הכוכב ביטלג'וז שאינו מהווה חלק ממנו, אך יוצר עם סיריוס ופרוקיון צורת משולש כמעט שווה-צלעות שמכונה לעיתים משולש החורף.
כל אחד מכוכבי המשושה שייך לקבוצת כוכבים אחרת והקבוצות הן (בהתאמה לסדר הכוכבים לעיל) עגלון, שור, אוריון, כלב גדול, כלב קטן ותאומים.
משוריין פרפר היה רכב קרבי ישראלי בעל הנעה כפולה (4X4) עליו נבנה תא לחימה משוריין.
השם "משוריין פרפר" הוענק לרכב זה עקב דמיונם של מכסי האוורור שבגג, לכנפי פרפר.
המשוריינים נדרשו כדי לאפשר המשך חיים וקיום קשר ליישובים בנגב שנותקו ממרכז הארץ עם תחילת מעשי האיבה שפרצו בעקבות החלטת החלוקה בסוף נובמבר 1947, וכן שמירה על דרכי התחבורה וקווי המים בנגב שהיוו מטרה קלה לפגיעה על ידי הערבים.
המשוריינים יוצרו במפעלי מתכת שונים כגון "מגן-צ'טווד" (שהפך בהמשך ל"מרכבים") ובמסגריות שגויסו למשימה על ידי ארגון ההגנה במרכז הארץ.
בשבועיים הראשונים של דצמבר 1947 נפלו אנשי שלוש חוליות סיורים רגליים בנגב.
ב-14 בדצמבר יצא יצחק שדה לסיור בנגב.
בחזרו למחרת נפגש עם בן-גוריון ודיווח על מסקנותיו: "יש להפסיק מיד את הסיורים הרגליים ולצייד את הלוחמים בנשק בעל טווח כמו רובים ומקלעים ולאפשר ניידות בעזרת כלי רכב".
משורייני הפרפר נבנו על בסיס של כלי-רכב צבאיים לשעבר ששמשו את הצבא הבריטי וכן גופים אזרחים בארץ כמו חברת מקורות, הקרן הקיימת וכדומה.
הם נבנו בעיקר על מרכבים של משאיות פורד ושברולט במעמס של 1.5 טון מסוג שברולט CMP-15 ו- CWT-15. כלי רכב אלה אף על פי שיוצרו על ידי מפעלים שונים, נבנו לפי מפרט צבאי בריטי אחיד שנקרא Canadian Millitary Pattern או בקיצור: CMP.
(בארץ כונו המשאיות הללו "בולדוג" בשל חרטומם הפחוס).
כלי הרכב הראשונים שמוגנו בלוחות פלדה נראו ברחבי ארץ ישראל החל משנת 1936 עם פרוץ מאורעות 1936–1939. בתקופה ההיא מוגנו טנדרים וכלי רכב אזרחיים ששמשו את המ"נים (המשמרות הנעים).
אולם באותה תקופה נעשה המיגון במסגריות מקומיות ללא תוכניות הנדסיות וללא תכנון ליצירת מבנה אחיד.
הפעם הראשונה שהמיגון נעשה בצורה אחידה עם תוכנית מוסדרת הייתה בשלהי 1947. הצורך בכלי רכב שיספקו הגנה לנוסעיהם יחד עם ניידות ומהירות, עלה בעיקר בזירת הלחימה בנגב לאחר הכרזת החלוקה, בנובמבר 1947. בזירה זו שהתאפיינה בשטחים פתוחים ובמרחקים גדולים בין היישובים הבודדים בתוך אוכלוסייה עוינת, נודעה חשיבות מרובה למשוריינים.
השימוש בהם אפשר לכוחות להתגבר על מגבלות של יחידות קטנות ומיגבלות של ניידות.
כמעט ולא ניתן היה לבצע את משימת שמירת קווי המים וקיום התחבורה בתוך הנגב ובין הנגב למרכז הארץ ללא המשוריינים.
משוריינים כאלה שמשו גם את מלווי השיירות לירושלים, לגליל (כמו בשיירת יחיעם) ולמקומות מבודדים אחרים, כגון קיבוץ המעפיל.
מיתקון כלי רכב כשריוניות בעבודה עצמית החל כבר בדצמבר 1947, החודש הראשון של מלחמת העצמאות.
כלי הרכב צופו בשני לוחות מתכת דקים ולוח עץ חצץ ביניהם (סנדוויץ').
בדגמים הראשונים נבנה תא המטען ששימש כתא לחימה, בנפרד מתא הנהג.
בדגמים שלאחר מכן, אוחדו התאים וכך נוצר חלל אחד שהיה מיועד ל-10 לוחמים.
בדגמים האלה הוכנסו שיפורים נוספים כגון: פתח יציאה ומילוט בתחתית המשוריין, דלת אחורית עם חרך ירי, מכשירי קשר מכשיר קשר מק.
19 וכן מכשיר מסוג מק.
דפנות המשוריין היו בנויות משלוש שכבות: לוח פלדה חיצוני בעובי 5 מ"מ, לוח פלדה פנימי בעובי 3 מ"מ ולוח עץ קשה פנימי בעובי של 25 מ"מ שהיה נתון בין שני לוחות הפלדה.
אורך התא הפנימי של הדגמים הקטנים שנבנו על מרכבי שברולט ופורד (CMP-15 ו-CWT-15) היה כ-3.5 מטר ורוחבו-1.8 מטר.
בתא הנוסעים שמאחורי מושב הנהג היו בכל צד שלושה חרכי ירי וחרך ירי אחד בדלת האחורית.
רכב קטן זה יכול היה לשאת כיתה בת 9–10 לוחמים (נהג, מפקד, ו-7 לוחמים מאחור).
חרכי הירי היו ברוחב של 19 ס"מ וגובה של 11 ס"מ.
המרחק בין חרך לחרך היה 65 ס"מ.
החרכים הותקנו בגובה של 76 ס"מ מעל לרצפה.
על היורה בגובה זה היה לשבת בחצי כריעה על הרצפה בזמן הירי.
חרך שביעי שהותקן בדלת האחורית, אפשר להגן על הרכב לאחור.
לכל חרך ירי היה לוח פלדה קטן שהותקן על ציר פנימי.
הלוח היה בעובי של 12 מ"מ והסתובב על ציר בעזרתו ניתן היה לסגור את החרך בשעת הצורך.
ליד מושב המפקד שישב משמאלו של הנהג, הותקן חרך ירי צר שאפשר למפקד לירות לפנים ולצד שמאל של הרכב.
היות שכלי הרכב היו מתוצרת בריטית וקנדית (על פי המפרט הבריטי), היה ההגה מותקן מצד ימין.
מלפנים הוחלפו הדלתות המקוריות בדלתות פלדה כפולות דופן כמו שאר גוף הרכב.
לנהג ולנוסע שלידו היו בדלתות חלונות שניתנו לסגירה באמצעות לוחות פלדה שנעו בהחלקה בתוך מסילות מיוחדות.
מידות החלונות בשתי הדלתות היו: 29 ס"מ רוחב, 22 ס"מ גובה.
בחזית הותקנו חלונות עם מפתח במידות של: 55 ס"מ רוחב, 25 ס"מ גובה.
החלונות כוסו בשעת הצורך בלוחות פלדה שחוברו עם צירים, כך שניתנו לפתיחה וסגירה בחצי סיבוב קשתי.
כל הלוחות ששמשו לסגירת וכיסוי חלונות היו מפלדה בעובי 12 מ"מ.
במרכז הרצפה במרחק של 53 ס"מ מהדלת האחורית נבנה פתח מילוט.
בחלק מהכלים היו פתחי המילוט בחלק הקדמי של תא הלחימה, כאשר בחלקם אף היו שני פתחי מילוט.
במרכז הגג השיפועי היו שתי דלתות רשת פלדה שנפתחו על צירים למעלה ואפשרו אוורור משופר.
דלתות אלה כוסו ביריעות ברזנט על מנת להגן מהגשם בחורף ולספק צל מהשמש בקיץ.
בדרך כלל נסעו עם הדלתות פתוחות על מנת לשפר את האוורור בתוך תא הלחימה שגם כך סבל מאוויר מעופש.
הן נסגרו רק בעיתות קרב.
רשתות הפלדה שרותכו לפתחים נועדו למנוע מצב של אפשרות החדרת רימון יד פנימה מהגג.
למרות זאת תנאי הפעולה בתוך התא היו קשים ובימי הקיץ קשים מאוד.
גם חום המנוע שהופץ לתוך חלל התא הקשה על הפעולה מתוכו.
קיימות שתי גרסאות המתייחסות לצבע החיצוני.
אחת אומרת שהיו צבועים בצבע אפור ושנייה שהיו צבועים בירוק זית.
רוב העדויות מדברות על צבע אפור.
פס סימון לבן – שלטונות המנדט הבריטי התנו את הסכמתם להפעלת המשוריינים בסימונם.
הם הוציאו הוראה להגנה, שיש לצבוע את המשוריינים במרכז הגוף ולאורכו בפס צבע לבן בעובי של כ-30 ס"מ.
הוראה זו יצאה (כנראה) בינואר 1948. הסימון הלבן הקל על הארגונים הערבים העוינים לזהות את כלי הרכב של ההגנה ובמיוחד של אנשי הפלמ"ח של חטיבת הנגב בדרום.
לפי גרסה אחרת הייתה זו החלטה של ארגון ההגנה ולא של הבריטים.
טיוטה ראשונה של תקציב א' מתאריך 16 בדצמבר 1947, הציעה שיינתנו לנגב 25 משוריינים.
ב-21 בחודש הוספו שלושה משוריינים, שניים לעובדי מקורות לצורך תיקוני נזקי חבלה בקווי המים ואחד לוועדת הנגב.
לא ברור על סמך מה נקבעו כמויות אלה כיוון ש-25 המשוריינים היו אמורים לשמש כוח בן 600 איש.
נראה היה שזה תקן לגדוד.
השערה זו נתמכת במספר המשוריינים שנקבעו בתקציב ב', שהיה אמור לתקצב גדוד נוסף בנגב.
כמות זאת הייתה פחותה מזו שתוקצבה לגדוד הוותיק וכעבור זמן תוקנה והושוותה לזו של הגדוד הראשון.
אף על פי ששאיפת בן-גוריון לתגבר את הנגב במספרים הרבה יותר גדולים של לוחמים, הרי חוסר היכולת של מערכת הביטחון למלא את צורכי ההוצאות השאיר את תקציב הביטחון של הנגב בידי ועדת הנגב בראשותו של יוסף ויץ.
ועדה זו נטלה על עצמה את תקצוב מתקון כלי הרכב המיועדים לשריון ועקבה אחר מתקונם וקצב שליחתם לכוחות בנגב.
האחראי מטעמה בנושא היה פנחס קוזלובסקי (ספיר).
כך קצב האספקה של המשוריינים לכוחות היה תלוי בכושר הייצור והביצוע של המפעלים ובהמצאות חומרי הגלם.
לנגב ניתנה גם עדיפות מוחלטת בקבלת המשוריינים הראשונים וכל הייצור הופנה אליו.
ב-28 בדצמבר הגיעו שני המשוריינים הראשונים.
ב-1 בינואר כבר נמצאו בנגב ארבעה משוריינים פעילים, שלושה בדרך ועוד שנים-עשר בתהליך עבודה.
שעה שהנגב קיבל והפעיל מספר משוריינים רב יחסית, היו מרחבים אחרים בארץ, רגישים אף הם מבחינה ביטחונית שקיבלו משוריין אחד או לא קיבלו כלל.
אחת הדוגמאות הבולטות למחסור הקשה במשוריינים בשאר המרחבים התבטא בפרשת שיירת ניצנים.
ב-21 במרץ היה צורך לארגן שיירת חילוץ למשוריינים של גבעתי שנתקעו ליד מחנה חסה בדרכם חזרה מניצנים.
מג"ד 53 יצחק פונדק נאלץ אז להחרים לצורך הכנת שיירת החילוץ, שלושה משוריינים מגופים אזרחיים: אחד מבאר טוביה, שני מחברת האוטובוסים "דרום יהודה" ומשוריין שלישי מהקרן הקימת לישראל.
ב-10 בפברואר 1948 דווח לבן-גוריון כי לנגב נשלחו כבר 18 משוריינים שהיוו כ-50% מסך כל המשוריינים שיוצרו עד אז בכל הארץ.
ב-12 במרץ דווח כי בנגב מצויים כבר 36 משוריינים אך התחזית צפתה האטה עקב מחסור בלוחות פלדה.
עד תחילת מאי הושלמה הכמות שתוכננה לנגב ועמדה על 54 משוריינים שגם אז היוו 50 אחוז מסך הכלים הארצי.
עקב תקלות טכניות, עלייה על מוקשים ואירועים עם הבריטים, עמד מספר המשוריינים המבצעיים בחטיבת הנגב ב-15 במאי על 45 יחידות בלבד.
יותר מהיפגעות בעימותים שונים, פגעה הכשירות הטכנית הירודה בניצול מלא שלהם.
המצב הטכני שהחמיר עד 15 במאי הביא להיקף של 40 אחוז משוריינים בלתי שמישים.
כך יכלה החטיבה להפעיל לקראת הפלישה המצרית רק 27 משוריינים, תקן של פחות מגדוד אחד.
גם איכות השריון לא הייתה גבוהה וכבר באירועים ראשונים התברר שהמשוריינים נחדרו.
למרות זאת היוו משורייני הפרפר ביטוי עז לעדיפות הטכנולוגית של הכוח היהודי בנגב על כוח האש ועל מספר הלוחמים תושבי הכפרים והבדווים.
עד לפלישה המצרית ולמרות הירידה בכמותם היוו המשוריינים את עמוד השדרה שעליו נשענו כל הפעולות המבצעיות הקרביות והתחבורתיות.
מְשׂוּרָה היא כלי המשמש למדידת נפח של גופים בדרך כלל נוזלים.
בגרסה נפוצה מדובר בכלי קיבול צילינדרי ריק שמשורטטות עליו שנתות.
המשורות עשויות בדרך כלל מזכוכית או מפלסטיק.
יתרונה הגדול של הזכוכית הוא היותה אדישה לחומרים כימיים רבים, ועמידותה היחסית לנוזלים חמים, ואילו פלסטיק, עיקר יתרונו בעלותו הנמוכה.
אופן המדידה פשוט יחסית, מוזגים את הנוזל למשורה, מציבים את העיניים בגובה קו הנוזל התחתון, והשנת עליו מגיע הנוזל הוא נפח הנוזל.
ככל כלי מדידה אנליטי, גם כאן מייחסים חשיבות גבוהה למידת הדיוק של המדידה, וזאת מושפעת מכמה גורמים, בהם:
כיול המשורה וכוחות המשיכה הבין מולקולריים של הנוזל:
ככל מכשיר אנליטי, גם משורה מכוילת כנגד מכשיר אחר, למשל, כדי לשרטט את השנתות, משתמשים יצרני המשורות בשקילת המים ובצפיפותם כדי להעריך נפחם.
לגדלים אילו (צפיפות ומסה) יש דיוק מוגבל, ולכן גם לנפח הנמדד במשורה יש דיוק מוגבל.
במשורות נפוצות, רמת הדיוק היא כ־0.5%.
כוחות המשיכה הבין-מולקולריים ותופעת המיניסקוס
במדידה של נוזלים שכוחות המשיכה הבין-מולוקלוריים (קוהזיה) שלהם חלשים מכוחות המשיכה בין הנוזל לדופן המשורה (אדהזיה), נוטה הנוזל להמשך לדפנות המשורה, וכך נוצר מצב שגובה הנוזל בדפנות המשורה גבוה מזה במרכזה.
לתופעה זאת (ירידת גובה הנוזל במרכז המשורה) קוראים מִינִיסְקוּס קמור, והוא מצב ראשוני של נימיות, אשר תלויה בין היתר בקוטר הכלי.
מצב זה עלול ליצור אי דיוק שכן לא ברור אם גובה הנוזל מתייחס לגובהו בדפנות או במרכז.
על פי מוסכמה, כל המשורות מיוצרות כך שהשנתות החקוקות עליהן מתאימות לגובה בתחתית המיניסקוס הקמור.
הדוגמה הידועה ביותר למצב זה היא מדידת נפח מים במשורת זכוכית, ולמעשה, המשורות מכוילות לפי נפח המים.
במדידה של נוזלים שכוחות המשיכה הבין-מולוקלוריים (קוהזיה) שלהם חזקים מכוחות המשיכה בין הנוזל לדופן המשורה (אדהזיה), נוטה הנוזל להמשך למרכז המשורה, וכך נוצר מצב שגובה הנוזל בדפנות המשורה נמוך מזה במרכזה.
מצב זה, הנקרא מניסקוס קעור, עלול ליצור אי דיוק כפול שכן לא רק שלא ברור אם גובה הנוזל מתייחס לגובהו בדפנות או במרכז, גם המשורות אינן מכוילות למצב זה, אלא למצב ההפוך, לכן בהכרח תופעה זאת יוצרת אי דיוק במדידה.
הדוגמה הידועה ביותר למצב זה, היא מדידת נפח כספית במשורת זכוכית.
המשורה ככלי למדידת נפח מוצקים
ניתן לבצע במשורה גם מדידת נפח מוצקים באופן הבא:
ממלאים במשורה נוזל עד לגובה מסוים, מטילים למשורה את המוצק, ממתינים להתיצבות הנוזל, קוראים את הקריאה החדשה, ומחסרים ממנה את גובה הנוזל לפני הטלת המוצק.
על פי עקרון ארכימדס, הנפח הכולל שתראה המערכת יהיה שווה בדיוק לנפח המוצק והנוזל, לכן חיסור נפח הנוזל מהקריאה המשותפת, ייתן את נפח המוצק.
מקור השם וסמליות המשורה בתרבות העברית
השם "משורה" מופיע כבר בספר ויקרא:
כלומר, המשורה משמשת (בדומה למאזניים) כסמל לצדק, משום היותה כלי מדידה מדויק.
המשורה משמשת אף כסמל להסתפקות במועט:
והיא משמשת עד היום בעברית מודרנית כסימן לכמות מועטה ומחושבת היטב.
משומד לדבר אחד (בעקבות הצנזורה הנוצרית נקרא גם מומר לדבר אחד) הוא מונח הלכתי תלמודי, המתאר יהודי אשר הוחזק כמשומד, למצווה מסוימת.
מסקנת הסוגיא היא, שמשומד לדבר אחד לא נחשב למשומד לכל התורה כולה.
עוד דנו חכמי התלמוד, רב אחא ורבינא, באדם שעושה עבירה להכעיס את בוראו ולא רק לתיאבון, אם הוא נחשב גם אז למשומד בלבד, או שמא נחשב הוא ל"מין".
ההלכה נפסקת כמו הדעה שלהכעיס נחשב למין.
שונה היא הסברא במצוות מסוימות אשר לכל הדעות, אם הוא משומד להן, הוא נחשב משומד לכל התורה, ויש שאלה על יהדותו.
למשל עבודה זרה, אשר אם אדם מוחזק כמשומד לעבודה זרה, הוא נחשב משומד לכל התורה כולה.
וכן המומר ליין נסך, והמשומד לחילול שבת בפרהסיה, אשר דינו הוא כמשומד לכל התורה כולה.
בימי מלחמת העולם הראשונה ובשנים שלאחריה התבלטו משוררים רבים, רובם גברים שהשתתפו בקרבות, שהוציאו מתחת ידם שירה אנטי מלחמתית נוקבת.
יש מהם שנפלו במהלך הקרבות ולא ראו בסיומה של המלחמה.
לאלה מצטרפים שירים של מי שלא היה חייל בשל גילו.
יש להבדיל בין יצירות אלה ובין שירי הזמר שנוצרו באותה מלחמה.
מתוך ראיה היסטורית תופעה זו הייתה אופיינית רק למלחמת העולם הראשונה ולא חזרה על עצמה באותו היקף ובאותה עוצמה במלחמת העולם השנייה.
עם קבוצת משוררים זו נמנים:
אחדים מן השירים הפכו לנכסי צאן ברזל של השירה האנגלית ובהם "החייל" של רופרט ברוק, "המנון לנעורים האבודים" לווילפרד אואן, בשדות פלנדריה של ג'והן מק'קרי.
אחדים מן המשוררים מונצחים בפינת המשוררים בכנסיית וסטמינסטר בלונדון.
שיריהם של משוררים אלה ואחרים הביאו ליצירת אנתולוגיות שירה רבות.
מִשְׂחוּק הוא פעולה בה נעשה שימוש בטכניקות של משחק או עיצוב משחקים, על מנת לשפר ביצועים בתחומים שאינם בהכרח קשורים למשחק עצמו.
המשחוק מעודד אנשים לאמץ התנהגויות רצויות או להרחיב את השימוש בהן.