tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקמת היישוב אושרה על ידי ועדת השרים להתיישבות ב-22 ביולי 1984, יום לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה יחד עם שישה יישובים נוספים, אך לא יצאה אל הפועל.
החלטה נוספת על הקמת היישוב התקבלה בשנת 1989 בימי ממשלת האחדות הלאומית.
במקור, אמור היה היישוב לקום על החוף במרחק שני קילומטרים ממחנה שאטי, אך יצחק רבין, שר הביטחון דאז, החליט בסופו של דבר על המיקום הסופי, צפונית מזרחית משם, דבר שעיכב את הקמת היישוב.
הכשרת הקרקע להבאת קראוונים נעשתה באפריל 1990 ובמאי 1990 עלה הגרעין הראשוני, שמנה 3 משפחות, לקרקע סמוך לחוף הים בצפון רצועת עזה.
היישוב הוקם ככפר דייגים במסגרת אמנה ושמו סימל את עיסוקם העיקרי של תושביו - חקלאות ימית, שירותי הצלה, בריכות דגים, תיירות, מסעדות דגים, דיג ועוד.
במשך כ־10 שנים התגוררו התושבים בקראוונים עד שקיבלו אישורי בנייה והקימו בתי קבע ביישוב.
היישוב מנה כ-30 משפחות והיה בתחילת דרכו להתפתחות נוספת לאחר הפשרת שטחים נוספים לבניית בית במסגרת "בנה ביתך" ובניה תקציבית של כ-15 יחידות דיור שהחלה בשנת 2002 והסתיימה בשנת 2004. בדוגית היו פעוטונים וצהרון, ילדי הגן היו נוסעים לאלי סיני ואילו ילדי בית הספר הגיעו בהסעה מאורגנת לבית הספר באשקלון.
בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, דוגית, כמו יתר ההתנחלויות בצפון הרצועה, לא הייתה יישוב יהודי המוקף באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון.
ההתנגדות לפינוי יישובי צפון הרצועה ובהן דוגית הקיפה אף מספר אישים מרכזיים במחנה השמאל הישראלי כמו עמי אילון ועמרם מצנע.
אף על פי כן פונתה דוגית במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בין 15 ל-17 באוגוסט 2005. התושבים לא גילו התנגדות פעילה לפינוי כביישובים אחרים ורובם עברו ליישוב בוסתן הגליל שבצפון.
דוֹגוֹ אַרְגֶּנְטִינוֹ (Dogo Argentino) הוא גזע של כלב.
זהו כלבה הלאומי של ארגנטינה.
האחים הדוקטורים למשפחת מרטינז יסדו את הגזע בשנת 1920. אחד מהאחים מרטינז שהיה גנטיקאי וצייד נלהב רצה כלב ציד אידיאלי ומושלם שיוכל להתמודד עם חזירי בר, פומה ויגוארים.
כך עירב 10 גזעים שונים עד אשר קיבל את הגזע הרצוי.
בתהליך השתתפו כלב הקרבות של קורדובה כבסיס, ועליו התווספו המסטיף ספרדי, דני ענק לגובה, בולדוג אנגלי ובול טרייר לאומץ ונחישות, פוינטר אנגלי לחוש ריח מפותח במיוחד, דוג דה בורדו להוסיף לעוצמת הלסתות, כלב הרים פירנאי לצבע הלבן, אייריש וולפהאונד למהירות, בוקסר לאינטליגנציה ואופי.
התוצאה הייתה כלב ציד מעולה בעל מהירות ועוצמת לסתות אימתנית.
הכלב משמש גם ככלב משטרה בארגנטינה, ובשל פוטנציאל מסוכנותו הוא מורחק מבריטניה, אוסטרליה, ניו- זילנד ואיסלנד.
עם זאת, מדינות רבות (כולל ישראל) חוקקו איסורים כנגד גזע הדוגו ארגנטינו ודומיו, בשל הסכנה בתוקפנותו נגד בני האדם.
דוגוויל או דוגויל הוא סרט משנת 2003 של הבמאי והתסריטאי לארס פון טרייר, בכיכובם של ניקול קידמן, פול בטאני, לורן באקול וג'יימס קאן.
הסרט הוא משל על החברה האנושית, ומשתמש באפקטים בימתיים תוך שימוש מינימליסטי בתפאורה על מנת לתאר את סיפורה של גרייס (המגולמת על ידי קידמן), הנמלטת מהמאפיה ומחפשת מסתור בעיר הקטנה דוגוויל.
הסרט מהווה את החלק הראשון של הטרילוגיה "ארצות הברית - ארץ האפשרויות".
החלקים הבאים בטרילוגיה הם מנדרליי (2005) ווושינגטון, שעדיין לא הופק.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב של פסטיבל קאן.
סיפור המסגרת של העלילה מועבר לצופים על ידי מספר יודע כל, בקולו של השחקן ג'ון הרט.
הסיפור מסופר בתשעה חלקים, ומוצג על גבי במה עם תפאורה מינימליסטית.
למעט מספר חלקי קירות ורהיטים – יתר התפאורה והקירות מצוירים על הרצפה עם כיתובים המסבירים במה מדובר.
כך לדוגמה, שיחי הדומדמניות אינם מופיעים על הבמה, ומצוירת על הרצפה צורה מעגלית ולידה הכיתוב "שיחי דומדמניות".
אף שצורת תפאורה זו קיימת בתיאטרון, היא אינה מקובלת בקולנוע (למעט המערבון - מחזמר משנת 1954 - Red Garters).
הבמה נטולת התפאורה עוזרת להדגיש את משחק השחקנים ואת חשיבות הדמויות השונות מחד גיסא, ומזכירה לצופה כל הזמן כי מדובר במשל בלבד, מאידך גיסא.
בסרט נעשה שימוש רב באמצעי תאורה שונים על מנת להדגיש את זמני היום ועונות השנה.
התאורה מציגה את שעות היום (שקיעה מוארת באדום), העונות (ניתן לראות את צל העננים על הבמה) והשריפה (על ידי תאורה אדומה).
שימוש נוסף בתאורה מדגיש שינוי בהתייחסות הגיבורה לעיירה.
הסרט צולם באולפן בטרולהטאן שבשוודיה.
לכל אחד מפרקי העלילה יש שם, המוצג לצופים בתחילת הפרק ומתאר מה יתרחש באותו פרק, בדומה לסיפור מודפס.
דוגוויל היא עיירה קטנה בהרי הרוקי שבארצות הברית.
הסרט מתחיל בפרולוג בו מוצגים 24 תושבי העיר, המוצגים כאנשים טובים עם מעט תכונות רעות שקל לסלוח עליהן.
העיירה מוצגת מנקודת מבטו של טום (המגולם על ידי פול בטאני) הרוצה להיות סופר, וכן רואה את עצמו כיורש את אביו בתפקיד המורה הרוחני ומנהיג העיירה.
בו טום שומע ירייה ופוגש את גרייס
טום הוא הראשון בתושבי העיירה הפוגש את גרייס (המגולמת על ידי ניקול קידמן), הנמלטת ממאפיונרים שירו לעברה.
גרייס, אישה יפה אך צנועה, רוצה להמשיך לברוח, אולם טום משכנע אותה שההרים הסובבים את העיירה הם קשים למעבר, ובעוד המאפיונרים מתקרבים לעיירה, טום מחביא את גרייס במכרה קרוב.
אחד המאפיונרים שואל את טום אם הוא ראה אישה נמלטת, טום עונה בשלילה, והמאפיונר מציע פרס למי שימצא את האישה ונותן לו כרטיס עם מספר טלפון אליו הוא צריך להתקשר אם גרייס תופיע.
טום מחליט להשתמש בגרייס כ"דוגמה" במפגש העיירה הבא, שתאפשר לתושבי העיירה להראות שהם אכן נכונים להגן על ערכי המוסר של החברה, ומוכנים לעזור לאישה זרה.
אנשי העיר מהססים, ותום מציע שתינתן לגרייס הזדמנות להוכיח שהיא אישה טובה.
גרייס מסכימה כי יינתנו לה שבועיים להוכיח לתושבי העיירה שהיא אכן אישה טובה ולהביא את אנשי העיירה לחבב אותה.
בו גרייס מסכימה עם תוכניתו של טום, ומתחילה לעבוד למען אנשי העיר
גרייס מסכימה להצעתו של טום, ומתחילה לבצע מטלות עבור אנשי העיר - מדברת עם ג'ק מקי, הבודד והעיוור (המגולם על ידי בן גאזארה), עוזרת בחנות הקטנה של העיירה, מטפלת בילדיהם של צ'אק (המגולם על ידי סטלאן סקארסגארד) וורה (המגולמת על ידי פטרישה קלארקסון).
אמנם בתחילה חלק מהתושבים מפגינים עוינות כלפיה, ונותנים לה מטלות, אף ש"איש אינו באמת צריך את עזרתה", אולם מטלות אלה מקלות על התושבים, והיא הופכת חלק מהקהילה.
בתום השבועיים נערכת הצבעה וכל אנשי העיירה מצביעים בעד הישארותה בעיירה.
בהסכמת כולם, גרייס ממשיכה את מטלותיה, ועושה זאת בשמחה.
תושבי העיר אף משלמים לה משכורת מועטה.
גרייס מתחברת עם חלק מהתושבים, ובהם ג'ק מקי, המסרב להודות בעוורונו, ומתנהג כאילו אינו עיוור.
גרייס מצליחה לדחוק אותו לפינה עד שהוא מודה שהוא עיוור, ובכך גרייס זוכה באמונו והוא מכבד אותה על זה.
גרייס מאושרת בדוגוויל, אולם אז מגיע קצין משטרה התולה על קיר הכנסייה מודעת "חיפוש נעדרת" (בזמן בו גרייס מסתתרת במכרה).
תושבי העיר מתלבטים בשאלה האם לשתף פעולה עם המשטרה או להגן על גרייס.
ב-ארבעה ביולי, במהלך החגיגות, מודה טום באהבתו לגרייס, ואומר לה כי בזכותה נעשתה העיר מקום טוב יותר לחיות בו.
במהלך החגיגות מגיעה המשטרה לעיר (גרייס מסתתרת במכרה), והשוטר מחליף את מודעת ה"חיפוש נעדרת", במודעת "אדם מבוקש על ידי הרשויות", בטענה כי היא הייתה שותפה לשוד בנק.
כל תושבי העיר מסכימים כי גרייס חפה מפשע מאחר שתאריך השוד המופיע במודעה הוא יום בו עבדה גרייס בעיירה ועשתה את מטלותיה עבור תושבי העיירה.
עם זאת, טום מציין כי בשל המודעה הסיכון לתושבי העיר גדול יותר, שכן הם מחביאים אדם המבוקש על ידי החוק, וגרייס צריכה "בתמורה" לעשות יותר מטלות.
גרייס מציינת כי אין לה זמן לעשות את כל המטלות גם ככה, אולם לבסוף מסכימה לדרישתו של טום.
בו דוגוויל חושפת את שיניה
בעקבות לחץ העבודה החדש המוטל על גרייס היא מתחילה לשגות במעשיה, והאנשים עבורם היא עובדת כועסים על טעויותיה ועבודתה המרושלת.
הגברים בעיר מתחילים לרמוז רמיזות מיניות לעבר גרייס, הנשים כועסות עליה, ואפילו הילדים מתנהגים אליה בגסות: ג'ייסון (המגולם על ידי מיילס פורינטון) בן ה-10, בנם של צ'אק וורה מבקש מגרייס להצליף בו.
היא מסרבת שכן היא יודעת שאימו מתנגדת לחינוך באמצעים אלימים אולם הוא מתריס נגדה ואף מכה את אחיו התינוק, ומאיים עליה שיספר לאימו כי היא הכתה אותו אם לא תכה אותו באמת, והיא נאלצת להכותו.
צ'ק, אביו, חוזר לביתם זמן קצר לאחר מכן ואונס את גרייס תוך שהוא מאיים עליה שאם תסרב יסגיר אותה למשטרה.
בו לגרייס נמאס מדוגוויל, היא עוזבת את העיירה, ושוב רואה את אור היום
גרייס דנה עם טום על אפשרויות בריחה מהעיירה.
גרייס מואשמת על ידי ורה בכך שהרביצה לבנה, וכן שפיתתה את בעלה.
בכעסה ורה מאיימת על גרייס שהיא תשבור את דמויות הפורצלן שגרייס קנתה בחנות המקומית במשכורתה.
גרייס מבקשת רחמים, ומזכירה לורה כי היא למדה את ילדיה מה המשמעות של סטואיזם.
בתגובה, ורה אומרת כי היא תהרוס את שתי דמויות הפורצלן הראשונות, ואם גרייס לא תבכה היא תרחם על שאר הדמויות.
דמויות אלה מסמלות לגרייס את שייכותה לעיר, ושבירתם מסמלת את שבירת היחסים בינה לבין תושבי העיר.
כאשר ורה הורסת את הדמויות הראשונות לא מצליחה גרייס לשלוט בדמעותיה, וורה הורסת את יתר הדמויות.
טום מציע כי גרייס תברח באמצעות נהג המשאית בן, הדורש תשלום עבור השירות.
טום מביא את כספו של אביו (מבלי שהוא סיפר לאביו על כך) ובן דורש ממנה בהמשך חסדים מיניים תמורת הברחתה, ולבסוף מחזיר אותה אל העיירה.
אנשי העיר מסכימים שלא יתנו לה לברוח שוב, ומאשימים אותה בגנבת הכסף ששילמה לבן.
טום מסרב להודות בכך שגנב את הכסף (ומסביר לה שכך הוא יוכל להמשיך להגן עליה מבלי שאנשי העיר יחשדו בו שהוא פועל לטובתה).
גרייס נקשרת בשרשרת לגלגל ברזל גדול שהיא גוררת אחריה - הגלגל הכבד מונע ממנה לברוח, וכן פעמון מוצמד לצווארה על מנת שכולם ידעו היכן היא נמצאת.
כמו כן היא הופכת לשפחת מין של כל גברי העיר.
טום הוא היחיד שלא אונס אותה.
בו נערכת פגישה והאמת נאמרת, וטום עוזב (על מנת לחזור מאוחר יותר)
בעקבות האירועים טום מציע לגרייס לדבר עם אנשי העיר, והיא מגיעה לאספה העיר ומספרת כל מה שאירע לה בעיר.
תושבי העיר מכחישים את גרסתה, ומחליטים להיפטר ממנה.
טום מגיע ומנסה לנחם אותה וכן לקיים איתה יחסי מין, מאחר שהוא, שאוהב אותה, הוא היחיד שלא קיים איתה יחסים.
גרייס מסרבת, וטום, בכעסו, מתקשר למאפיונרים, ומציע לאנשי העיר לנעול אותה בחדרה עד הגיעם.
אנשי העיר מסכימים וגרייס ננעלת.
בו דוגוויל מקבלת את האורחים להם חיכו זמן רב, והסרט מסתיים
כאשר מגיעים המאפיונרים, טום מקבל את פניהם.
גרייס משוחררת מהשרשראות שכולאות אותה ומוכנסת למכונית שמגיעה אל העיר.
מתברר כי היא בתו של ראש המאפיה, שסירבה להצטרף לאביה כמנהיגת המאפיה.
אביה טוען כי היא מתנשאת על אחרים בכך שהיא אינה דורשת מאחרים את אותם סטנדרטים מוסריים שהיא דורשת מעצמה.
בהתחלה היא אינה מקשיבה לו, אבל כאשר היא חושבת על מה שעשו לה אנשי העיר, היא מסכימה עמו - שכן אם היא תדרוש מהם לעמוד בסטנדרטים שלהם הם צריכים להיענש.
היא מסכימה לרשת את אביה במאפיה ודורשת לקבל מיד סמכות על אנשיו.
היא מצווה עליהם להשמיד את העיר, ודורשת כי ורה תראה את מותם של כל אחד מילדיה כאשר יאמר לה שאם תוכל להימנע מבכי ינצלו הילדים.
כל אנשי העיר נורים למוות והעיר נשרפת.
את טום הורגת גרייס בעצמה.
היחיד שנותר מכל העיר הוא הכלב, משה (מוזס).
הסרט מתרחש, לכאורה בשנות ה-30 של המאה ה-20 אולם העיר יכולה להוות משל לכל עיר אחרת.
תושבי העיר עומדים במבחן מוסרי - האם להציל אישה שאין להם ספק שהיא חפה מפשע, תוך שהם מסכנים את חייהם?
המבקרים אפרט ורופר טענו כי הסרט הוא "אנטי אמריקאי" מאחר שהוא רומז שהחברה האמריקאית אינה דואגת לחלשים בחברה, ומנצלת אותם.
פון טרייר הגיב שהסרט מבקר דווקא על החברה הדנית ולא על החברה האמריקאית.
אחת התמות של הסרט: ההבדל בין הגנה אלטרואיסטית על החלש, לבין הדרישה לתמורה שאנשי העיר דורשים מגרייס תמורת הצלתם.
בתחילת הסרט ההסדר בין גרייס לתושבי העיר הוא לתועלתם ההדדית אולם בהמשך זה הופך להסדר של ניצול (ויש אומרים - ביקורת על הקפיטליזם).
חברות ושעבוד: "החבר" הראשון והיחיד של גרייס בדוגוויל הוא טום, טום רואה עצמו מנהיג רוחני ואיש מוסר הגה את הרעיון לפיו על גרייס לשכנע את תושבי העיירה כי היא ראויה לחיות ביניהם.
זהו הצעד הראשון בדה ליגיטימציה ודה-הומניזציה שתחווה גרייס בדוגוויל.
גרייס הופכת למעיין משרתת של בני העיירה, ונותרת בתפקיד זה גם לאחר שטום משכנע את האזרחים לקבלה.
המדרון החלקלק: כשהשריף תולה מודעה בעיר טום מיידע את הציבור על הסכנה שבהסתרת עבריין נמלט וזאת אף על פי שכולם יודעים שגרייס לא ביצעה פשע, בתמורה מציע החבר טום כי גרייס תכפיל את חובותיה לעיר.
גרייס קורסת אולם חולשתה נראית לכולם כרשלנות ובוגדנות.
מרגע זה מתגלגל כדור השלג, גרייס הופכת מטרה לניצול וביזוי לרבות התעללות ומעשי אונס קשים שמבוצעים בה.
הרשע האנושי: טום מסייע לבני העיירה להאמין כי גרייס גנבה כסף כדי להימלט מהעיר, כעונש נקשרת גרייס למשקולת ופעמון.
כל זכרי העיר אונסים אותה למעט טום.
כשגרייס מסרבת לשכב עם טום חברה ומיטיבה היחיד, מסגיר אותה טום לשלטונות.
כשמגיעה עת הנקמה תבחר גרייס להרוג במו ידיה רק את טום.
התסריט גם מבקר את המוסריות היחסית שמציגה גרייס - הטוענת שיש להבין את תושבי העיר שכן מעשיהם נובעים מהנסיבות, מבלי לקבוע שיש מעשים שאין לעשותם בכל נסיבות שהם.
אביה מציג את הטענה שלה כטענה מתנשאת, ודורש שכל אחד ייענש בגין מעשיו.
דוג'ה (באיטלקית: Doge) הוא תואר איטלקי למנהיג, צבאי או אחר, מן המקור הלטיני DUX (שממנו צמחו גם התארים דוצ'ה ודוכס) בימי הביניים ותקופת הרנסאנס.
התואר הוענק במקור למנהיגים נבחרים של מדינות במספר רפובליקות-מלוכניות באיטליה, כגון ונציה, ג'נובה, אמאלפי וסנאריקה.
עם כיבוש איטליה על ידי נפוליאון ב-1797, הופסק השימוש בתואר ונשלל מעמדו.
בעת החדשה, השתמשו פוליטיקאים איטלקים רבים, בהם בניטו מוסוליני במושג דומה מאוד בשם "דוצ'ה".
במשך יותר מאלף שנים שלט ברפובליקה של ונציה דוג'ה אשר נבחר לתפקיד לתקופת חיים והיה מוגדר כ"ראשון בן שווים".
בדרך כלל הדוג'ה הנבחר היה ממכובדי וזקני ונציה.
הדוג'ה היה השליט העליון של הצבא, הכנסייה והמדינה ברפובליקה.
עם זאת הדוג'ה היה מחויב בבקרה ודיווח שוטפים על פעולותיו למועצה הגדולה של ונציה והשתכר משכורת צנועה יחסית למעמדו.
כמו כן, חל איסור על הדוג'ה למנות את בני משפחתו לתפקידים לצידו או לבחור לעצמו יורש.
משרת הדוג'ה נוסדה בתחילת המאה ה-8 והחליפה את הטריבונים אשר שלטו בלגונה הוונציאנית באותה תקופה.
הדוג'ה נבחר על ידי ועדה של 41 חברים שנבחרה בעצמה מתוך חברי המועצה הגדולה של ונציה בשיטה מורכבת ביותר, אשר נועדה לצמצם השפעת אינטרסים זרים על הליך הבחירה.
הדוג'ה הוכתר בטקס חתונה עם הים האדריאטי על ידי השלכת טבעת זהב אל הגלים.
הדוג'ה התגורר בארמון הדוג'ה, אשר צופה על הכניסה לתעלה הגדולה של ונציה ועל כיכר סן מרקו המרכזית.
הארמון היווה את המרכז המסחרי ושלטוני של הרפובליקה ובו התכנסה המועצה הגדולה של אצילי העיר, נערכו משפטים ונקבעו גזרי דין.
אזכור ידוע לדוג'ה ולתפקידו כשופט העליון ברפובליקה הוונציאנית, מופיע במחזהו של שייקספיר, "הסוחר מוונציה".
במחזה זה משמש הדוג'ה כשופט בסצנת השיא במחזה ובורר במחלוקת בין שתי הדמויות המרכזיות - אנטוניו, הסוחר הוונציאני, ושיילוק, המלווה בריבית היהודי.
בג'נובה נוסד מוסד הדוג'ה לראשונה בשנת 1339 עם מינויו של סימון בוקנגרה לתפקיד.
חייו של בוקנגרה אף הונצחו במחזהו של ורדי, הנקרא על שמו.
בדומה לוונציה, גם בג'נובה נבחר הדוג'ה בשיטה מורכבת על ידי חברי המועצה הגדולה של הרפובליקה.
אולם סמכויותיו של הדוג'ה בג'נובה היו מוגבלות יותר והחל משנת 1528 אף קוצרה כהונת הדוג'ה לשנתיים בלבד.
עם זאת התפקיד משך מאבקי כוח רבים בין משפחות האצולה בעיר, אשר לעיתים אף הסלימו לגילויי אלימות ואף לקרבות של ממש.
דוגי האוזר היא סדרת טלוויזיה אמריקנית.
הסדרה הופקה בין השנים 1989–1993 לערוץ האמריקני ABC.
הסדרה שודרה בישראל באמצע שנות התשעים בערוץ 2.
ד"ר דאגלאס "דוגי" האוזר (מגולם על ידי ניל פטריק האריס) הוא בנם של דייוויד (מגולם על ידי ג'יימס סיקינג) וקת'רין (מגולמת על ידי בלינדה מונטגמרי).
כילד, שרד דוגי שני מקרים מוקדמים של לוקמיה, לאחר שאביו הרופא גילה חבורה חשודה בגופו.
החוויה הזו הייתה מכוננת לדוגי, ותרמה רבות להחלטתו להפוך לרופא.
דוגי הוא גאון בעל זיכרון צילומי ומשתתף בלימודים לילדי פלא.
בגיל שש הוא קיבל ציון מושלם במבחן SAT, סיים את בית הספר התיכון תוך שישה שבועות בגיל תשע.
בגיל עשר הוא החל ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פרינסטון וארבע שנים לאחר מכן הוסמך כרופא הצעיר ביותר במדינה.
בכתבה שנערכה עליו בעיתון נכתב: "לא יכול לקנות בירה, אך יכול לרשום תרופות".
הסדרה מתחילה ביום הולדתו השישה -עשר של דוגי.
דוגי עוצר את מבחן הנהיגה שלו כדי לעזור לפצוע בתאונת דרכים.
דוגי הוא מנתח מתמחה במרכז הרפואי איסטמן בלוס אנג'לס ועדיין גר בבית הוריו.
חברו הטוב ביותר הוא שכנו, ויני דלפינו (מגולם על ידי מקס קסלה) - בן נוער טיפוסי המחבר את דוגי לחיים מחוץ לרפואה ונכנס לביתו דרך החלון.
דוגי כותב יומן אישי במחשבו מ 1979. הפרקים בדרך כלל מסתיימים כאשר דוגי כותב בו.
דוגי מחפש להשתלב בחברה בין בני גילו ובין עמיתיו למקצוע.
פרקים רבים בסדרה עוסקים בנושאים רחבים כגון: איידס, גזענות, הומופוביה, אפליה מינית, אלימות של כנופיות רחוב, אובדן בתולין, דימוי גוף, זקנה וחברות.
דוגה או תוגה הוא אתר ארכאולוגי השוכן בצפון-מערב תוניסיה.
האתר משתרע על פני שטח של 700 דונם והודות לריחוקו ממרכזי יישוב אחרים בעת העתיקה ובהווה, הוא מצטיין ברמת שימור טובה.
במקום שרידים מהתקופה הפונית, ההלניסטית, הנומידית, הרומית והביזנטית.
בשנת 1997 הוכרזה דוגה כאתר מורשת עולמית.
דיודורוס סיקולוס מזכיר את דוגה כבר בסוף המאה ה-4 לפנה"ס, ולפי ממצאים ארכאולוגים בנקרופוליס שנתגלו בצפון האתר, היא נוסדה לפני המאה ה-5 לפנה"ס.
כאשר המלך הנומידי מסיניסה כבש את האזור, הוא הפך את העיר לאחת מבירותיו.
העיר שגשגה בתקופת יורשיו, ופיתחה תרבות פונית-לובית.
כאשר יוליוס קיסר הביס את יובה הראשון, מלך נומידיה בקרב טפסוס בשנת 46 לפנה"ס, הוא סיפח את מזרח נומידיה לפרובינקיה אפריקה נובה ודוגה הפכה לעיר רומית.
החל הימי אוגוסטוס ועד סוף המאה ה-1 התגוררו בעיר שתי קבוצות אוכלוסייה נבדלות זו מזו, האוכלוסייה המקומית אשר חייתה לפי המערכת המסורתית המקומית, והאוכלוסייה הרומית שהייתה כפופה לקולוניה של קרתגו וחייתה בהתאם לאורח החיים הרומי.
מחד שמרה העיר על המתאר העירוני הנומידי, אך בה בעת הוקמו בה מבנים מונומנטליים רומיים.
אף שהעיר הייתה קטנה, אפילו במושגי הזמן, ואוכלוסייתה לא חרגה מעולם מכ-5,000 תושבים, היא שגשגה בשל העורף החקלאי הפורה שלה, במיוחד במהלך המאה ה-2 וה-3. עם זאת, דוגה לא נחשבה לעיר חשובה, ואף ששגשגה והוקמו בה מבני ציבור מרשימים, היא נותרה בגדר עיר שוק שולית.
בשנת 205 הוענק לדוגה מעמד של מוניקיפיום, וב-261 זכתה למעמדה של קולוניה, המעמד הגבוה ביותר ליישוב מסוגה.
באותה עת הייתה למקום מושבו של בישוף והמשיכה ושגשגה גם במהלך המאה ה-4. במאה ה-5 החלה העיר לשקוע, ובתקופה הביזנטית, בין השנים 533–698, הייתה יישוב שולי.
בתקופה זו הוקמה חומה סביב הפורום ומקדש סטורנוס, יונו ומינרווה הסמוך.
בתקופה המוסלמית המשיך והתקיים יישוב כלשהו באתר, ואף הוקם בו מסגד פשוט במאה ה-14, אך המידע על דוגה מתקופה זו מועט.
המאוזולאום הלובי-פוני בדרום העיר הוא אחד המבנים הבולטים באתר.
הוא נבנה כמשכן לשרידיו של הנסיך הנומידי אטבאן, והוא מתוארך לסוף המאה ה-3 לפנה"ס או לתחילת המאה ה-2 לפנה"ס.
המאוזוליאום הוא המבנה המונומנטלי היחיד ששרד בתוניסיה מהתקופה הפונית.
מעל הבסיס העשוי משש מדרגות ניצבת קומה רבועה ומעליה שלוש מדרגות נוספות.
מעל לאלה שוכנת קומה נוספת שבכל אחד מצדדיה תבליטים בצורת שני עמודים יוניים, ועמודים נוספים בפינות.
שלוש מדרגות נוספות מסתיימות בקומה שלישית ומעוטרת, שמעליה כיפה בצורת פירמידה.
בכל אחד מצדדי הכיפה נראית דמות מכונפת, וגובהו הכולל של המבנה מגיע ל-21 מטר.
הפורום הרבוע והקטן מוקף באכסדרה של עמודי שיש, והחומה הביזנטית המאוחרת חוצה אותו.
לצידו שוכן מקדש סטורנוס, יונו ומינרווה.
בקדמת המקדש ניצבת שורה של שישה עמודים קורינתיים, ומתחתיו קריפטה שייתכן ושימשה ככנסייה בתקופה מאוחרת יותר.
מקדש סטורנוס נמצא בחלק הנומידי המוקדם של העיר, והוא הוקם באתר בו שכן קודם לכן מקדש לבעל.
מקדש יונו השמימית הוא המרשים שבמקדשי העיר.
הוא נבנה בשנת 230 לערך והוא שוכן במרכזה של חצר בצורת חצי מעגל.
בתיאטרון הקטן מקום ל-3,500 צופים, ולמרות גודלו הצנוע, יש לזכור כי שימש עיר שבה התגוררות לכל היותר 5,000 תושבים.
שער הניצחון לסוורינוס נבנה ככל הנראה כדי לציין את העלתה של העיר למעמד של מוניקיפיום בתקופתו.
שער זה נמצא במצב מדורדר למדי, אך השער האחר המוקדש לקיסר אלכסנדר סוורוס השתמר במצב טוב.
מרחצאות העיר הוקמו במאה ה-3 ושופצו במאה ה-4. במקום נמצא פסיפס של הקיקלופים, אך הוא שמור במוזיאון בארדו בתוניס.
דּוֹג'וֹ (ביפנית 道場, "מקום הדרך") הוא מונח יפני שמסמל היום מקום בו מתאמנים באמנות לחימה.
ביפן משתמשים במונח זה במשמעות רחבה יותר, ככינוי לכל מקום לאימונים פיזיים.
זרמים מסוימים בזן בודהיזם משתמשים במונח לכינוי המקום בו עושים מדיטצית זָאזֵן.
אמנויות הלחימה היפניות מייחסות תשומת לב מיוחדת לדוג'ו כמקום של התפתחות רוחנית.
בעבר דוג'ו היה כינוי לחלק ממקדש שינטו, ועד היום יש המקשרים דוג'ו עם מקדש, ואת אימון באמנויות לחימה עם פולחן דתי.
כללי אטיקט רבים באים להמחיש את כבוד התלמידים לדוג'ו - כך, ברוב אמנויות הלחימה נהוג לקוד קידה בעת הכניסה לדוג'ו, ובסוף כל אימון מנקים התלמידים ביחד את הדוג'ו.
היום, במיוחד בארצות המערב, מייחסים פחות חשיבות למבנה הדוג'ו, למשמעות הטקסית שלו ולמחויבות התלמידים לכבד את הדוג'ו ולטפח אותו.
מנגד, חלק מהאסכולות המסורתיות ביפן נוהגות אף להימנע מלהתאמן בתוך הדוג'ו - האימונים מתנהלים בחוץ, בעוד שבדוג'ו משתמשים למטרות ייצוגיות ורשמיות בלבד.
הקיר הקדמי של הדוג'ו מכונה שוֹמֵן, ועל הקיר הזה נמצאת קַאמִיזַה, המקום המקודש של הדוג'ו.
בעבר, היה זה מקדש שינטו קטן; היום, בהתאם לאמנות הלחימה, יכולה הקמיזה להיראות שונה מדוג'ו לדוג'ו - כך, בדוג'וים של איקידו נהוג לשים בקמיזה את תמונת מייסד האמנות, מוריהי אואשיבה.
כללי האטיקט המסורתיים מכתיבים את המצב של מבצע הטכניקה ביחס לקמיזה, ואף את הרגל בה יש להתחיל לנוע לכיוון הקמיזה או להתרחק ממנה.
בנוסף, ליד קיר השומן נמצאת במה מיוחדת, המיועדת לראשי האסכולה של אותה אמנות הלחימה, או לבני המשפחה הקיסרית, למקרה שיבקרו בדוג'ו.
לעיתים על קיר השומן ייתלו כללי ההתנהגות בדוג'ו.
מול קיר השומן נמצא הקיר שִימוֹזָה והכניסה לדוג'ו.
הקיר הימני ביחס לקמיזה מכונה ג'וֹסֵקִי, והקיר השמאלי מכונה שִימוֹסֵקִי.
בתחילת האימון התלמידים מסתדרים בשורה לפי הוותק, כאשר התלמידים הוותיקים נמצאים ליד ג'וסקי.
גם במהלך האימון, על התלמידים הוותיקים להישאר בחלק הימני של האולם.
הדוג'ו המרכזי של אמנות לחימה מסוימת, המהווה למעשה את ה"מפקדה" של הארגון של אותה האמנות, מכונה הוֹמבוּ דוֹג'וֹ - לדוגמה, "איקיקאיי הומבו דוג'ו", הדוג'ו המרכזי של איקידו, וקוֹדוֹקָאן, הדוג'ו המרכזי של ג'ודו.
דוברין האדם הוא סיפור קצר מאת חנוך ברטוב, שעיקרו ניסיונו של המספר למכור את דירתו, ומפגש מפתיע שזומן לו עם דוברין, רוצח נודע שהשתחרר מכלאו ובא להתעניין ברכישת הדירה.
שם הסיפור "דוברין האדם" משקף את העובדה שהמספר רואה בסיפור זה את דוברין כאדם שבא לרכוש דירה, ורק בשלב מתקדם של הסיפור מזהה אותו כרוצח שעורר בו עניין רב כל כך בילדותו.
הסיפור הופיע לראשונה ב-11 ביולי 1958 ב"משא", מוספו הספרותי של העיתון "למרחב", בשם "אדם ושמו דוברין".
ב-1962 הופיע בגרסה שונה בשם "דוברין האדם" בקובץ סיפוריו של ברטוב לב חכמים, ובשנת 1992 נכלל בקובץ סיפוריו של ברטוב מוות בפורים.
כן הופיע הסיפור בשתי אנתולוגיות:
הסיפורת העברית בשנות המדינה בעריכת אדיר כהן, הוצאת אחיאסף, 1973.
שבעה מספרים בעריכת הלל ברזל, 1973.
הסיפור בשתי גרסאותיו וניתוח נרחב שלו מופיעים בספר מאת ארנה גולן, בין בדיון לממשות - סוגים בסיפור הישראלי, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 1984.
בשנת 2007 נכלל הסיפור בקובץ המקום שבו אנו צודקים: השתקפות המשפט בספרות בשירה ובמחזאות של ישראל בעריכת אליעזר לדרמן ומנחם מאוטנר, הוצאת רמות.
הסיפור תורגם לפורטוגזית והופיע באנתולוגיה בעריכת ארנה גולן.
עיקרו של הסיפור הוא ניסיונו של המספר למכור את דירתו, ומפגש מפתיע שזומן לו עם דוברין, רוצח נודע שהשתחרר מכלאו ובא להתעניין ברכישת הדירה.
במשפט הפתיחה מבהיר המספר מה עיקר ומה טפל בסיפורו: "אבל תחילה יש להאיר את הרקע: לא מכירת הדירה היא ענייננו כאן, כי אם הפגישה עם דוברין".
המספר, אשתו וילדם התגוררו בדירה מרתף, וכיוון שעלתה השערה שהמגורים בדירה זו הם שגרמו למחלתו הנדירה של הילד, החליטו המספר ואשתו למכור את דירתם.
לשם כך פרסמו מודעה בגיליון ערב שבת של עיתון ערב, ובעקבותיה הגיעו, החל מיום שישי בצהריים, מתעניינים רבים.
המספר מתאר אחדים מהם, אך מקדים לכך הסתייגות: "מעניין היה לספר בהרחבה על כל אחד ממחפשי-הבית, שבאו לבדוק מה אנו מציעים להם, לולא היה ענייננו אחר, כלומר הפגישה המפתיעה עם דוברין".
המספר ואשתו מודעים לערכה הנמוך של הדירה, כדברי האישה: "מי רוצה לגור במרתף?"
כעבור ימים אחדים, לאחר שזרם המתעניינים בדירה פסק, הגיע מתעניין נוסף, "איש גבוה, בחליפה אפורה-פחמית, שראשו הכבד נכפף קצת אלי, כפיפה של גובה או כפיפה של גיל".
לאחר כניסת האיש לדירה, אומר המספר "כדרכי עם שאר הקונים-בכוח נחפזתי לנחש את מקצועו, מעמדו החברתי, מוצאו".
ואכן, תוך כדי הצגת הדירה חלפו במוחו של המספר ניחושים שונים, שאותם פסל, ונותר עם הכינוי "השופט", אף שגם ממנו הסתייג.
הדירה מצאה חן בעיני האיש, והוא נכנס עם המספר לדיון לגליסטי, "בית זה הוא בית-משותף או חברת מניות?" שאלה שהמספר התקשה לענות עליה.
לאחר שהאיש נתן מבטו בארון הספרים, החלו השניים לקיים דיון על ענייני עיצוב וסגנון.
תוך כדי הדיון הגיע המספר למסקנה שהאיש אינו שופט, אלא יליד הארץ, "מבני הקולוניסטים שהגביהו אבר ופרחו למקומות אחרים".
בשלב זה שאל האיש את המספר "מאיזו ארץ אתה?" והמספר ענה: "כמוך, אדוני.
בהמשך שאל המספר את האיש לשם משפחתו, ונענה "צוהר", אך המספר, ששמות בני המושבה מוכרים לו, ידע שאין שם כזה במושבה.
"מה היה שמך קודם?" שאל, ונענה: "דוברין".
בנקודה זו פונה המספר אל הקורא ואומר: "אילו היה לכולנו זיכרון-ילדות משותף, אילו היה לשם דוברין אותה משמעות, שיש לו בזיכרוני, צריך היה הסיפור, לאמיתו של דבר, להגיע לסופו במקום הזה.
והוא ממשיך ואומר: "אבל כמה כאן שייכים לשנה ההיא, לאותה מהות, שרצח - רצח אחד בלבד - זיעזע את הארץ כולה.
לא שמענו אלא דברים על תהפוכות משפט דוברין, שפירנס את העיתונים מיום אל יום.
מי זוכר כמה חודשים, עמודים שלמים הובילונו דרך נפתולי התביעה וההגנה, שיתפונו בפירכוסי השתי-וערב, ההטיות לכאן ולכאן, דברי הנאשם".
תיאור זה הוא הזיקה המובהקת שבין הסיפור ובין משפטו של שיינצויט בפרשת הרצח בחולות תל נוף.
מכאן ואילך, בדומה למהלכו עד לתיאור זה, ממשיך הסיפור בדרך הבידיון.
המספר מעיד על קרבתו האישית לפרשה: "קובי, בנו של הנרצח, היה חברי הטוב, והאיש ההוא, דוברין, הרוצח, היה דודו של קובי".
הרוצח היה, אם כן, אחיו של הנרצח.
מכאן מפליג המספר בתיאור זיכרונותיו מפרשת הרצח: היעלמות הנרצח, מציאת גופתו לאחר חודשים אחדים, מזימת טשטוש העקבות והמשפט.
וחזרה להווה: "עכשיו, לאחר שמונה-עשרה שנים, או יותר, ניצב כאן, בדירתי, איש זקן בחליפה אנגלית, גבה-קומה ועיניו שופטות, ואומר מילה אחת: 'דוברין'".
המספר ממשיך בתיאור זיכרונותיו ורגשותיו, ושוב חוזר להווה באומרו לדוברין: "אני למדתי עם קובי בכיתה אחת".
השניים שוחחו מעט על אודות קובי, וביקורו של האיש התקרב לסופו באומרו: "אני עוד אשוב לראות את הדירה.
היא טובה בעיני." אבל לאחר סגירת הדלת אומר המספר: "כבר אז ידעתי, שלא ישוב לדירתי".
את סיפורו מסיים המספר במילים שמהן נלקח שם הסיפור: "אדם חשף עצמו ואמר שהוא דוברין כדי שאומר לו אני כי הוא אדם - ואני מיאנתי לשכוח כי הוא רוצח".
הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1958 בשם "אדם ושמו דוברין", וכעבור ארבע שנים פורסם בגרסה שונה בשם "דוברין האדם", שהיא גרסתו הנודעת יותר של הסיפור.
הסיפור בשתי גרסאותיו וניתוח נרחב של ההבדלים ביניהן מופיעים בספר מאת ארנה גולן, בין בדיון לממשות - סוגים בסיפור הישראלי.
את ניתוח ההבדלים מסכמת גולן במילים:
הנוסח המאוחר של "דוברין האדם" שונה בפרטים רבים מן הנוסח הראשון.
השינויים עמעמו את אופיו הריאליסטי: הוחלשו ההנמקות הסיבתיות דמויות-המציאות, הובלטו רגשי האשם והפחיתות של המספר, ובייחוד הודגשה הראייה הסובייקטיבית של המציאות, המחדירה לתוכה יסוד מאיים, מופלא ובלתי ניתן לביאור מסתבר.
בנוסח המאוחר בולט יותר גם הניסיון להפקיע את מעשה הרצח מהקשרו במציאות דמוית-ממשות, להציגו כחזרה על רצח הבל בידי קין, או לעגנוֹ בעולם האגדות, מתוך הפחתה בחשיבותם של הזמן, המקום והנסיבות שבהם התרחש.
חוקרי ספרות ציינו כי מכלול יצירתו של ברטוב מתאפיין ביסודות אוטוביוגרפיים.
אהוד בן עזר, למשל, ציין: "סיפורי ברטוב בהצטרפם יחד יוצרים כעין רומאן אחד, אשר הביוגרפיה שלו עומדת במרכזם".
גם ברטוב עצמו הודה בכך, באומרו: "כל מה שכתבתי אני, נעוץ בניסיון חיי ובחוויותי.
בכלל, יש לי דמיון דל".
אלי אשד מציין כי הסיפור "דוברין האדם" נכתב בעקבות מפגש של המחבר, חנוך ברטוב, עם ראובן שיינצוויט, שהורשע בהריגה בפרשת הרצח בחולות תל נוף, והגיע אל ברטוב כדי לשכור את דירתו.
עם זאת, הזיקה בין השניים, הסיפור מחד והמציאות מאידך, קלושה למדי.
דובריץ' (בבולגרית: Добрич) היא עיר בצפון מזרח בולגריה, בירת מחוז דובריץ' ומרכזו של אזור דרום דוברוג'ה.
העיר שוכנת כ-30 קילומטרים מחוף הים השחור, 30 קילומטרים צפונית לווארנה, 92 קילומטרים מסיליסטרה ו-480 קילומטרים מהבירה סופיה.
התיישבות מאורגנת הייתה באזור העיר בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה.
פשיטות חוזרות ונשנות של פצ'נגים במחצית הראשונה של המאה ה-11, החריבו את אזור דרום דוברוג'ה והיישוב ננטש.
הקמת היישוב במתכונתו הנוכחית התרחשה בשלהי המאה ה-14, לאחר הכיבוש העות'מאני והוא נודע מאוחר יותר בשם חאג'אואולו באזארצ'יק, (בתרגום מילולי: הבאזאר הקטן של חאג'י, שהיה בן אצולה וסוחר ידוע באזור).
לפי רישומי מתעד עות'מאני מ-1650, היו במקום כ-1,000 בתים וכ-100 חנויות.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) עבר היישוב לחזקת נסיכות בולגריה שאך הוקמה.
ב-1882 בצו הנסיך בטנברג, הוסב שמה לדובריץ', על שמו של מושל דוברוג'ה דאז, דוברוטיצה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה ותבוסת בולגריה, הועברה העיר לשלטון רומניה לפי תנאי הסכם בוקרשט ושמה שונה ל באזארג'יק.
בתחילת ספטמבר 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה נערך ליד העיר קרב דובריץ', אשר במהלכו הביסו כוחות משותפים גרמנים ובולגרים את הצבא הרומני וכבשו מחדש את חבל דרום דוברוג'ה.
לאחר המלחמה הוחזרה שוב העיר לרומנים במסגרת חוזה ניי ונותרה בחזקתם עד 1940, עת הוחזרה לבולגרים במסגרת הסכם קראיובה.
עם חזרתה לשלטון בולגריה הוחזר לה גם שמה דובריץ'.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם עליית השלטון הקומוניסטי בבולגריה שונה שמה ל"טולבוחין" על שם הגנרל הסובייטי טולבוחין שפיקד על החזית האוקראינית השלישית.
ב-19 בספטמבר 1990 לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בבולגריה, הוחזר שמה בצו נשיאותי לשם דובריץ'.
בדובריץ' כ-100,000 תושבים במגמת הגירה שלילית והיא העיר השמינית בגודלה בבולגריה מבחינת כמות האוכלוסין.
86 אחוזים מהתושבים הם בולגרים, 8 אחוזים הם טורקים ו 3.5 אחוזים הם בני רומה.
86 אחוזים מהתושבים הם נוצרים אורתודוקסים ו-10 אחוזים הם מוסלמים סונים.
בעיר מתנהל פרויקט לחיבור כל אזורי המגורים לתשתית גז טבעי לצורכי חימום ובישול.
באזור פועלות ארבע חברות סלולריות.
ענף החקלאות הוא הענף המרכזי המספק 50 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי.
שיעור האבטלה נע בין 4 ל-6 אחוזים והוא נמוך מהממוצע בבולגריה.
העיר מהווה אתר נופש לתיירים מאירופה אשר קונים נכסי מקרקעין, בעיקר בתי נופש.
בדובריץ' קיימים 19 בתי ספר יסודיים ותיכוניים, 19 גני ילדים ו-2 בתי חולים, האחד ציבורי והשני פרטי.
העיר מקושרת לרשת מסילות ברזל המקשרות אותה לחופי הים השחור, קו מהיר לבירה סופיה ולערים נוספות באירופה.
כמו כן עוברים בשטח הרשות המקומית, רשת כבישים מהירים המחברים אותה לווארנה, סיליסטרה, שומן ורוסה.
בדובריץ' שורר אקלים ממוזג עם השפעה יבשתית הגורמת להבדלי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10.2oc וערכי קיצון מרביים שנמדדו היו מינוס 22.7oc בינואר ו-39.1oc באוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 540 מילימטרים.
התיעוד הכתוב הראשון לנוכחות יהודים ביישוב הוא מ-1752, כאשר נוסע שחלף בעיירה והתגורר בביתה של משפחה יהודית ציין את דלותה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) התגוררה בעיר דובריץ' קהילה יהודית קטנה בת כמה עשרות נפשות.
סביר להניח שראשית התיישבות היהודים בעיר הייתה לאחר גירוש ספרד ובני הקהילה היו בעיקרם סוחרים שעברו דרך העיר.
מניחים שיהודים הגיעו לעיר ב-1835, גם מאדירנה לאחר השריפה שכילתה חלקים מהרובע היהודי.
בעיר קיים מבנה אשר ככל הנראה שימש כבית הכנסת של הקהילה ומצוין כי פעל בין 1887 ל-1949. לאחר מלחמת הבלקן השנייה, עם מעברה של העיר לחזקת הרומנים, הקשתה מאוד ממשלת רומניה על קבלת אזרחות ליהודים, אשר סבלו מרדיפות ומהגבלת עיסוקיהם.
בעיר התקיימו חיי קהילה וכיהן בה רב קהילתי.
ב-1929 מונה הרב לאון בכר לרב הקהילה וככל הנראה היה רבה האחרון.
עם חתימת הסכם קראיובה והחזרת חבל דרום דוברוג'ה לבולגריה פרסם המושל הצבאי של החבל הגנרל גאורגי פופוב (בולגרית:Георги Попов), צו גירוש ליהודי החבל ובכלל זה ליהודי דובריץ'.
יהודי החבל יועדו לגירוש לרומניה.
ראשי הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה, פנו לנציגי ארגון המיעוט הבולגרי בדוברוג'ה עימם ניהלו קשרים ענפים במסגרת הפעילות בקונגרס הבינלאומי למיעוטים לאומיים ואלו פנו לגנרל פופוב אשר ביטל את צו הגירוש.
בהמשך, העניקה הממשלה הבולגרית אזרחות בולגרית ליהודי החבל, בטענה שהחבל הוחזר בהליך דיפלומטי ובהסכמת הרומנים והקהילה הבינלאומית.
ככל הנראה בפרוץ מלחמת העולם השנייה, מנתה הקהילה כ-250 נפשות.
ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 52 יהודים מדובריץ', שיועדו לגירוש למחנות ההשמדה ב-10 במרץ 1943. הגירוש לא יצא אל הפועל.
מרבית היהודים שנותרו בעיר לאחר מלחמת העולם השנייה עלו לישראל במהלך גל העלייה ההמוני בין 1947 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובדובריץ' נמנו 57 יהודים.
מחוז (אובלסט) דובריץ' (בבולגרית: Област Добрич) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בצפון מזרח המדינה.
עיר הבירה של המחוז היא דובריץ'.
המחוז מצוי בחבל דרום דוברוג'ה, חלקו המזרחי מצוי במישור הדנובה ההררי והוא גובל ברומניה במזרחו וצפונו, בים השחור במערבו וכן במחוזות שומן, וארנה וסיליסטרה.
התיישבות אנושית ראשונה באזור מתוארכת לתקופת האבן החדשה.
בהמשך נכבש המקום על ידי האימפריה הרומית ולאחר חלוקתה עבר לשליטת המזרחית.
חבל דרום דוברוג'ה הווה מרכז להתיישבותם של השבטים הפרוטו-בולגארים ולראשיתה של האימפריה הבולגרית הראשונה.
במאה ה-11 הוחרב החבל בשל פשיטות חוזרות ונשנות של פצ'נגים ועד לכיבושו על ידי האימפריה העות'מאנית בסוף המאה ה-14, שלטו בו לפרקים האימפריה הבולגרית השנייה ונסיכות ולאכיה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), נחתם חוזה סן סטפנו במסגרתו הפך המחוז חלק מנסיכות בולגריה.
לאחר מלחמת הבלקן השנייה ותבוסת בולגריה, הועבר החבל לשלטון רומניה לפי תנאי הסכם בוקרשט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפך לזירת קרבות בין צבאות בולגריה וגרמניה מצד מעצמות המרכז לצבא הרומני מצד מדינות ההסכמה.
האזור נכבש על ידי הבולגרים, אך הוחזר לרומניה במסגרת חוזה ניי ונותר בחזקת הרומנים עד 1940, עת הושב לבולגרים במסגרת הסכם קראיובה.
80.3 אחוזים משטחי המחוז הם שטחים חקלאיים, 12.3 אחוזים הם שטחים מיוערים ו-5.5 אחוזים מיושבים.
התוצר המקומי הגולמי לנפש עמד על 3,758 יורו במחירי 2004, כשהמגזר החקלאי מהווה 26.6 אחוזים מהתמ"ג, התעשייה 14.9 אחוזים והשירותים 59.8 אחוזים.
בענף החקלאות הגידולים המרכזיים הם תבואה (31 אחוזים), גרעיני וזרעי חמניות (15.6 אחוזים), מטעי פירות (36.2 אחוזים) וירקות (3 אחוזים).
במחוז תעשיית מזון מפותחת המתבססת על גידולי הדגנים ומהווה 48 אחוזים מכלל הייצור התעשייתי של המחוז.
כמו כן קיימות מחלבות ומפעלים לעיבוד בשר.
עוד מצויים בשטח המחוז מספר מפעלי טקסטיל, עיבוד עץ, ייצור מכונות לחקלאות חומרי בניין ועוד.
בשטח המחוז עובר הכביש המהיר E-87 המחבר את בולגריה לרומניה ונמל התעופה הקרוב נמצא בעיר וארנה, מרחק כ-50 ק"מ מגבול המחוז.
בשטח המחוז עובר צינור גז טבעי המחבר בין בולגריה לחבר המדינות.
האזור מהווה אתר משיכה לתיירים בשל מעיינות מרפא המצויים בשטחו וכן שטחי צייד.
דוג בלוג (מאנגלית: Dog with a Blog, בתרגום חופשי: כלב עם בלוג) היא סדרת קומדיית מצבים אמריקאית המככבים בה ג'י הנליוס, בלייק מייקל, פרנצ'סקה קפלדי, רייגן ברנס ובת' ליטלפורד.
הסדרה שודרה לראשונה ב-12 באוקטובר 2012. בישראל הסדרה שודרה לראשונה ב-18 בפברואר 2013.
ב-4 בפברואר 2013 הסדרה חודשה לעונה שנייה.
העונה עלתה בארצות הברית ב-20 בספטמבר 2013 ובישראל ב-19 במרץ 2014. שנה אחר כך, ב-4 בפברואר 2014 חודשה הסדרה לעונה שלישית ואחרונה.
העונה עלתה בארצות הברית ב-26 בספטמבר 2014 ובישראל ב-28 במאי 2015. הסדרה הסתיימה בארצות הברית ב-25 בספטמבר 2015 ובישראל ב-5 בנובמבר 2015, כאשר בסדרה 3 עונות ו-69 פרקים.
האחים החורגים טיילר ואייברי לא מסתדרים ביניהם לכן אביהם החליט לאמץ כלב בתקווה שיעזור להם להתקרב.
אך לכלב החדש, סטן, יש סוד גדול שאסור להם לגלות: הוא יכול לדבר.
ויש עוד סוד שאפילו טיילר ואייברי לא יודעים: לסטן יש אפילו בלוג משלו, ובו הוא מספר על חוויותיו במשפחה החדשה מנקודת מבטו הכלבלבית.
סטן - כלב עם חוכמת רחוב, לב רחב ושני סודות גדולים: הוא מסוגל לדבר וכותב בלוג.
אייברי (ג'י הנליוס) - אייברי היא האדם שסטן מחבב יותר מכולם.
היא משקיעה המון בלימודיה ואוהבת לנהוג לפי הכללים - אך יודעת גם מתי צריך לשבור אותם.
טיילר (בלייק מייקל) - טיילר הוא ההפך הגמור של אייברי: הוא תמיד מנסה למצוא שיטות מתוחכמות לחסוך מעצמו עבודה קשה.
חושב שהוא נראה טוב ומשווייץ בכך.
קלואי (פרנצ'סקה קפלדי) - קלואי היא הבת הצעירה במשפחה.
היא אוהבת בעלי חיים, עקשנית ותמיד נחושה לשלוט בעניינים.
בנט (רייגן ברנס) - בנט הוא פסיכולוג ילדים שחושב תמיד שהוא יודע הכי טוב כיצד לטפל בכל דבר.
הוא חושב על רעיונות לא שגרתיים כדי לקרב בין בני המשפחה.
אלן (בת' ליטלפורד) - אלן אוהבת להיות מעורבת בחיים של ילדיה, גם כשזה מביך אותה - או את אחד מהילדים.
עם זאת, הלב שלה תמיד נמצא במקום הנכון.
"דוגית נוסעת" הוא שיר ילדים קצר ונוגה שחיבר נתן יונתן בשנת 1943. לחן השיר הוא לחן של שיר אחר, מסרט קולנוע רוסי שיצא כמה שנים לפני כן, שהולחן על ידי לב אלכסנדרוביץ שוורץ.
גלגולו של השיר מתחיל ברוסיה ב-1912. מקסים גורקי, סופר ומחזאי רוסי שסבתו גידלה אותו לאחר שהתייתם בגיל תשע, כתב ספר אוטוביוגרפי בשם "ילדות" ("Детство".
תורגם מרוסית בידי לאה גולדברג ב-1943 ולאחר מכן בידי נילי מירסקי, ויצא לאור בהוצאת "עם עובד" ב-1995).
בספר, המתאר את ילדותו של נער בן שתים-עשרה שסבו וסבתו אימצו אותו, מזכיר גורקי שיר שהמציאו בילדותו ילדים שהכיר, כדי להקניטו בשל כך שלא זכר את שמה של העיר בה נולד.
כל שזכר גורקי היה שהעיר שכנה לגדתו של נהר הקאמה (אחד מיובליו של נהר הוולגה ברוסיה, שאורכו למעלה מ-1,800 קילומטר), אך בשל אורכו העצום של הנהר והיישובים הרבים הפזורים לאורכו, התקשה גורקי להיזכר במקום הולדתו.
השיר בשפת המקור, כפי שהופיע בספר:
ב-1938, כשנתיים לאחר מותו של גורקי, הופק בברית המועצות הסרט "ילדותו של גורקי" ("Детство Горького") בבימויו של מרק דונסקוי.
בסרט שולב השיר מהספר, לאחר שהמילים שכתב גורקי עובדו על ידי טטיאנה סיקורסקיה, עורכת ומתרגמת שעבדה עם לב שוורץ שכתב את המוזיקה לסרט.
השיר שעובד הולחן על ידי שוורץ.
ייתכן שלב שוורץ שאל את הניגון ממקורות יהודיים, כי במנגינה הזאת (בשינויים קלים) שרים אנשי חב"ד את "שיר המעלות".
כחמש שנים מאוחר יותר, ב-1943, בזמן מסע רגלי מקיבוץ אילון לחוף אכזיב, שמע המשורר נתן יונתן את השיר ברוסית מפיו של חברו לפלמ"ח דן בן-אשר, עולה חדש מגרמניה.
נתן יונתן חיבר מילים עבריות ללחן הרוסי, והקדיש את השיר לילדי קיבוץ שפיים.
מלבד הנימה הנוגה המשותפת לשני השירים, המילים שכתב יונתן ללחן של שוורץ רחוקות מן המילים בשיר המקורי שכתב גורקי.
שירו של גורקי מדבר על עיר הולדתו ש"אבדה" לו.
לעומתו, שירו של יונתן מדבר על דוגית שצוותה נרדם ועקב כך ספק אם תגיע לביטחון שבחוף.
במהלך השנים שונה פה-ושם נוסח השיר המקורי שכתב יונתן, בפי אלו ששרו אותו.
לדוגמה, בבית הראשון כתב יונתן במקור: "רוח שוטפת על-פני המים," ובימינו שרים "רוח נושבת על-פני המים".
ברבות השנים, נוצרו ביצועים רבים לשיר זה, ביניהם ביצועים של אריק איינשטיין (עיבוד: אבנר קנר), דני מסג (עיבוד: אפי נצר), עוזי חיטמן ("שירים קטנים"), "שלישיית שריד" (עיבוד: שלמה ורבנר), להקת "הכל עובר חביבי", דפנה דקל ואחרים.
דוגזה (ביפנית: 土下座; באנגלית: Dogeza) היא תנוחה שמקורה בקוד הנימוס היפני, שמשמעה כריעה והשתחוויה אפיים ארצה לעבר אדם אחר, עד כדי נגיעה של ראש המשתחווה ברצפת הקרקע.
תנוחה זו נעשית כאשר מישהו רוצה להביע כבוד לאדם בעל מעמד גבוה ממנו, או כדי להביע התנצלות עמוקה עבור אדם, ולהראות לו שרצונו הוא לטובתו ואין לו כוונה להזיק לו.
המונח נמצא בשימוש בפוליטיקה היפנית תחת הביטוי "土下座外交" (מבוטא: dogeza-gaikō) אשר מתורגם ל"דיפלומטיה מתרפסת" או "מדיניות חוץ מתרפסת".
באופן כללי, דוגזה מתורגמת למילים כגון "השתטחות", "השתחוות" או "התרפסות".
בתודעה החברתית היפנית כיום, מעשה הכריעה על הקרקע והשתחוויה בתנוחת הדוגזה, הוא מעשה נדיר יחסית, שנעשה בו שימוש רק על ביצוע התנהגות לא ראויה שסטתה באופן קיצוני מההתנהגות הנורמטיבית.
התנוחה נעשית כחלק מהבעת הצער והחרטה על מעשיו, על הטרחה והפגיעה שגרם לאדם אחר לעבור.
על ידי ביצוע הדוגזה והתנצלות בפני מישהו שהוא פגע בו, בדרך כלל לאדם הנפגע תהיה נטייה לסלוח.
בהיסטוריה של יפן מימי תקופת קופון ניתן למצוא תיעודים של ההאניווה המבצעים את תנוחת הדוגזה.
בתקופה המודרנית המוקדמת, כאשר המצעדים והתהלוכות של שליטי הדאימיו עברו ליד אנשים, הייתה אמונה רווחת כי הייתה זו חובה מנדטורית-חוקית עבור הציבור לבצע דוגזה לאנשים במעמד גבוה יותר, ואנשים לא ביצעו זאת מבחירתם, אך אמונה זו כנראה אינה נכונה.
ביצוע הדוגזה היה מצוי אצל אנשים פשוטים אפילו בעת החדשה כאשר הם התראיינו על ידי אדם בעל סמכות במעמד גבוה יותר מהם, כאשר לא הייתה שום חובה בביצוע התנוחה.
דובריש (דב בריש) טורש (נולד: תרכ"ג, 1863 – (?)193) היה מחבר ומדפיס ספרים, עסקן ופולמוסן תושב ורשה.
נולד בוורשה לאלכסנדר זושא טורש.
עסק בספרות ובמחקר תורניים, והיה בעל בית דפוס בוורשה שבו הדפיס גם את ספריו.
בשנת 1894 הדפיס את ספרו של רבי יצחק אברבנאל "עטרת זקנים", וצירף לו הקדמה.
בשנת 1895 הדפיס את ספרו של רבי אברהם אבן עזרא "שפת יתר", שבו השיב להשגות דונש בן לברט על ביאורי רבי סעדיה גאון.
טורש צירף לספר את תולדותיו של אבן עזרא.
בשנת 1899 הוציא את ספרו "בר הדיא או חלום הירצל", ובו פולמוס כנגד הרעיון הציוני ההרצליאני.
כאשר התעוררו ברוסיה קולות הסתה כנגד התלמוד, בטענה שהוא מעודד מרידה במלכות, ביקר בביתו הרב אליהו חיים מייזל, רבה של לודז', וביקשו לחבר חיבור הדוחה טענות אלו.
בעקבות זאת חיבר את ספרו "הוד מלכות".
הספר שיכך את קולות ההסתה, וטורש אף קיבל מכתב תודה מהצאר ניקולאי, כפי שכתב הרב צבי יחזקאל מיכלסון בדברי ההקדמה לספרו של טורש שבעה כוכבי לכת.
טורש ניחן בסגנון כתיבה מליצי והִרבה בחריזה.
בין השאר ניסח את נוסח מצבותיהן של אמו ואשתו של הרב צבי יחזקאל מיכלסון מוורשה.
מלכות דוד - תולדות דוד המלך על פי מקורות חדשים, ורשה, תרע"ד (1914)
גנזי המלך או משה ותורתו אמת' - חיבור על האמונה בצורת ויכוח בין שני יהודים (שאלתיאל ומהללאל).
אמאלה רטנה זנדיל דלאמיני הידועה בשם הבמה דוג'ה קאט (Doja Cat), היא ראפרית, מפיקה מוזיקלית, זמרת-יוצרת ופזמונאית יהודיה-אמריקאית.
בשנת 2018, דוג'ה קאט עלתה לגדולה ולתהילה באינטרנט עם הווידאו קליפ הוויראלי לשירה "", שבסופו של דבר "קבע את הטון לקריירה שלה", וכתוצאה מכך, סינגלים אחרים שלה זכו להצלחה עולמית ברשת, בעיקר ברשת החברתית טיקטוק.
בשנת 2020, בעקבות עשרות מיליוני סרטוני ריקוד ברשת החברתית, שירה "Say So" הגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100. כמו כן, זכה השיר להצלחה רבה גם בישראל, תוך שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט.
לאחר שהעלתה שירים רבים לאתר סאונדקלאוד, בשנת 2014, בגיל 19, חתמה דוג'ה קאט על חוזה הקלטות עם חברת תקליטי RCA.
לאחר מכן, הוציאה לאור את מיני-אלבום הבכורה שלה, .
בשנת 2018, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Amala, לו הוציאה גם גרסה מורחבת בשנת 2019. באותה השנה, הוציאה את אלבומה השני, Hot Pink, שזכה להצלחה רבה ונכנס לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד 200.
דוג'ה קאט נולדה וגדלה למשפחה העוסקת באומנות בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
אביה, דומיסאני דלמיני הוא שחקן, מלחין ובמאי דרום אפריקאי ואמה, דבורה אליזבת' סוייר היא ציירת יהודייה אמריקאית וגם סבתה עוסקת באומנות.
לאחר הלידה, עברה לריי שבניו יורק, שם התגוררה כחמש שנים.
יחד עם אמה החד-הורית, עברה להתגורר באוק פארק שבקליפורניה.
בתקופה זו, השתתפה דוג'ה קאט בשיעורי בלט, ברזיליון וג'אז.
אימה ניגנה בביתם מוזיקה של אמנים כמו דיאנג'לו, ג'מירוקוואי, טופאק שאקור, Earth, Wind & Fire ואריקה באדו.
בגיל 11 וחצי, חזרה להתגורר בלוס אנג'לס.
בגיל 17, בסוף שנת 2013, חתמה דוג'ה קאט בחברת התקליטים תקליטי RCA.
בשנת 2014, יצא לאור סינגל הבכורה שלה, "So High".
בהמשך, הוציאה את "No Police", ואת המיני-אלבום הראשון שלה, .
בשנת 2016, יצא לאור השיר "Roll with Us".
בפברואר 2019, הוציאה את הלהיט "Tia Tamera", ביחד עם ריקו נאסטי, הסינגל היה לסינגל המוביל מתוך מהדורת הדלוקס של אלבום הבכורה של דוג'ה קאט, Amala.
השיר הפך לוויראלי בטיקטוק גם כן, תוך שצולם לו וידאו קליפ מצליח שצבר קרוב ל-40 מיליון צפיות.
בשנת 2019, יצא השיר "Juicy", ביחד עם טייגה, אשר הצליח להגיע אל המקום הראשון במצעד השירים הקצביים של בילבורד, המקום ה-41 במצעד הבילבורד הוט 100, והמקום ה-18 במצעד שירי ה-R&B\היפ הופ.
מאוחר יותר, הוציאה את "Bottom Bitch", שזכה להצלחה נאה, את "Rules", ואת "Cyber Sex".
באותה השנה, הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, Hot Pink, על ידי חברות התקליטים קימוסבי רקורדס ותקליטי RCA.
האלבום זכה להצלחה רבה, תוך שזכה לשבחים רבים ממבקרי המוזיקה, נכנס לעשירייה הפותחת של מצעדי הבילבורד 200, הרולינג סטון טופ 100 ומצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ של הבילבורד, ואף זכה במעמד זהב, מטעם איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בתחילת שנת 2020, הוציאה את השיר "Boss Bitch", אשר נכלל בפסקול הסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת".
בזכות הרשת החברתית טיקטוק, הצליחו שני שיריה "Say So" ו-"Candy" לצבור 100 מיליון השמעות בספוטיפיי, תוך שנכנסו לשלל מצעדים שונים ברחבי העולם.
בפברואר 2020, הייתה צריכה לצאת לסיבוב ההופעות הרביעי שלה "Hot Pink Tour", אך בשל מגפת הקורונה סיבוב ההופעות התבטל.
במאי הוציאה דוג'ה קאט יחד עם הראפרית ניקי מינאז' רמיקס ללהיטה "Say So", הרמיקס זכה להצלחה חסרת תקדים כאשר הופיע בבכורה במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100, ובכך הפך לשיר הראשון בביצוע של שתי ראפריות לעשות זאת.
ביולי השתתפה בשירה של אן-מארי "To Be Young".
את הקליפ של השיר ביימה האנה לוקס דייוויס, שביימה עבורה את הקליפ ללהיט "Say So".
באפריל 2021 יצא שירה, "Kiss Me More" בהשתתפות סיזה, שהגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100. בסוף יוני של אותה השנה הוציאה את אלבום האולפן השלישי שלה, Planet Her, שהגיע למקום השני במצעד הבילבורד 200.
ב-4 באוגוסט 2023 הוציאה את הסינגל "Paint the Town Red".
ב-31 באוגוסט הוציאה את הסינגל "Demons"..
ב-15 בספטמבר הוציאה את הסינגל "Balut".
ב-5 באפריל יצא לאור גרסת הדלוקס Scarlet 2 Claude.
בשנת 2025 השתתפה במופע המחצית בגמר גביע העולם למועדונים וביצעה את השיר "Woman".
ב-22 באוגוסט הוציאה את הסינגל "Jealous Type" מתוך אלבום עתידי בשם Vie, בעל השפעות פופ קצביות משנות השמונים עם גישה עכשווית.
זהו האלבום הראשון שבו היא משתפת פעולה עם המפיק ג'ק אנטונוף, הידוע בעבודתו עם טיילור סוויפט וסברינה קרפנטר.
ב-4 באוקטובר 2025 באד באני ינחה את פרק הבכורה של עונה 51 של "סאטרדיי נייט לייב", כשדוג'ה קאט תופיע כאורחת מוזיקלית.
דלמיני הסבירה כי קיבלה את שם הבמה שלה, "דוג'ה קאט", משמה של אחת החתולות שלה והזן המועדף עליה של מריחואנה.
היא הצהירה, "הייתי מכורה מאוד לקנאביס, אז כשהתחלתי לראפרפ חשבתי על המילה 'דוג'ה' ואיך זה נשמע כמו שם של ילדה." דוג'ה קאט הצהירה כי בין השפעותיה המוזיקליות ניתן למנות את הזמרים אריקה באדו, ג'מירוקוואי ודרייק.
כמו כן, סיפרה מספר פעמים ברשתות החברתיות טוויטר ואינסטגרם שהאמנית האהובה עליה שהשפיעה עליה מוזיקלית רבות והיוותה לה מקור השראה מספר פעמים כגון בשיר "Cyber Sex", היא ניקי מינאז'.
דלמיני התייחסה בעבר לחסרונו של אביה וטענה כי אף על פי שהוא מעיר באופן פעיל בפוסטים שלה ברשת החברתית אינסטגרם על כמה שהוא גאה בה, היא "מעולם לא פגשה אותו".
בריאיון למגזין "פאדר", אמרה: "אני לא נוטרת נגדו טינה או שום דבר בשום צורה, אבל ברור שזה קצת מוזר".
אביה הכחיש בעקיפין את ההתבטאויות הללו וקבע שיש לו קשר "בריא" עימה.
מאוגוסט 2024, מנהלת דלמיני מערכת יחסים עם השחקן ג'וזף קווין.
דובשנית סוס היא דובשנית בצורת סוס שמקורה באזור גרמניה.
בתקופות עברו נמכרה בירידים וכיום, בדומה ללחם זנגביל, נמכרת בתקופת חג המולד ובפרט בשוקי חג המולד.
בשפה הגרמנית נפוץ ביטוי המתייחס למאפה זה: "לחייך כמו דובשנית סוס", שפירושו לקרון מאושר.
"דובשנייה" הוא שיר שהוקלט על ידי הראפר שחר סאול, ביחד עם הזמרת אגם בוחבוט והראפר והפזמונאי נורוז.
השיר יצא לאור ב-19 בינואר 2022, על ידי חברת התקליטים גאגא בוקינג, כסינגל שלא מתוך אלבום.
הוא נכתב על ידי סאול, רון ביטון, נורוז, רון נשר ואפי אישטה והופק על ידי אישטה ו-Triangle.
השיר הוא מבין השירים הישראליים הבודדים שנכנסו היישר אל המקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ.
השיר צעד במשך 24 שבועות במצעד העשירייה של כאן גימל, וגם בו הגיע למקום הראשון.
הוא אף הגיע למקום הראשון במצעד השנתי לשנת תשפ"ב של התחנה.
השיר נכתב על ידי סאול, רון ביטון, נורוז, רון נשר ואפי אישטה והופק על ידי אישטה ו-Triangle.
במאקו סקרו את השיר וכתבו: "אחרי שהם מנסים כבר תקופה ארוכה למצוא את המקום שלהם בתרבות הישראלית, שחר סאול, אגם בוחבוט ונורוז הוציאו אתמול את "דובשנייה".
יכול מאוד להיות שדווקא החיבור ביניהם הצליח ליצור את השיר שישנה להם את הקריירה".
בגרסה המקורית של השיר השתתפו סאול ונשר ללא בוחבוט ונורוז, אך גרסה זו נגנזה בסופו של דבר.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-19 בינואר 2022, ביום יציאתו של "דובשנייה" כסינגל.
את הקליפ ביים רומן בוצ'אצקי וחברת ההפקות רומס, שהם גם מנהליו של שחר סאול.
בתחילת הקליפ, ניתן לראות את סאול ונורוז מדברים בטלפון.
הוא מבקש ממנו לבצע קטע ראפ והקליפ מתחיל.
לאורכו של הקליפ ניתן לראות את סאול, נורוז ובוחבוט רוקדים לצד רקדני ליווי ומבצעים פעולות שונות.
נכון למרץ 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-20 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם19 בינואר 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתגאגא בוקינג
דובשנית היא עוגייה ישראלית פופולרית, העשויה מדבש ותבלינים, המיוצרת באופן מסורתי לרגל חג ראש השנה.
דובשניות הן עוגיות קטנות ועגולות בצבע חום.
הן עשויות ממגוון תבלינים, כגון קינמון, אגוז מוסקט, הל או בהרט.
דובשניות נקראות באנגלית "honey button", הן נקראות כך בעקבות השימוש בדבש או בסילאן בעת הכנתן.
דובשניות נמכרות בדרך כלל בציפוי בצק סוכר או ללא ציפוי כלל.
דובשניות נאכלות בעיקר בערב החג היהודי ראש השנה, בו נהוג לאכול תמרים, תפוח בדבש ומאכלים עם דבש.
דובשניות נרכשות בדרך כלל במאפיות בישראל לפני החג.
דובשניות ארוזות נמכרות במכולות ובחנויות רבות בישראל, וכן נמכרות גם בחנויות מחוץ לישראל, כגון בארצות הברית.
גרסאות של עוגיות אלה ידועות אצל עמים שונים: אצל הרומנים - turtă dulce cu miere (טורטה דולצ'ה קו מיירה) בצורה עגולה או בצורות שונות הכוללת גם לחם זנגוויל ונאכלת בעיקר בחג המולד, אצל השווייצרים - Läckerli (לקרלי) או Basler Läckerli האופייניים לעיר בזל, וכו'.
ישנו לחם זנגביל בצורת סוס שבעבר נמכר בירידים וכיום, בדומה ללחם זנגביל, נמכר בתקופת חג המולד ובפרט בשוקי חג המולד.
דוגי סטייל הוא סרט קומדיה אמריקאי על ידי סרטי יוניברסל.
הסרט בוים והופק על ידי ג'וש גרינבאום ומככבים בו ויל פרל, ג'יימי פוקס, ויל פורטה, איילה פישר, רנדל פארק, ג'וש גד, ג'יימי דמטריו וסופיה ורגרה.
ויל פרל - רג'י (קול)
ג'יימי פוקס - באג (קול)
איילה פישר - מגי (קול)
רנדל פארק - האנטר (קול)
תנוחת דוגי סטייל היא תנוחה מינית במהלכה הצד הנחדר (אישה או גבר) כורע על ארבע או על הבטן, בעוד הגבר חודר אל הפות או אל החלחולת מאחור.
תיעוד לתנוחת ה"דוגי סטייל" קיים עוד מהאלף השני לפני הספירה, בתחריט שמקורו בבבל העתיקה.
ברומא העתיקה, מנהג זה נודע בשם coitus more ferarum, שמשמעותו בלטינית הוא "מגע מיני כדרכם של חיות בר".
מקורו של המונח "דוגי סטייל" אינו ידוע, אך ככל הנראה הוא הגיע מהתנוחה אותה מבצעים כלבים בעת ההזדווגות.
התנוחה מתוארת בטקסט ההודי, הקאמה סוטרה, כתנוחה של פרות.
והיא מתוארת גם בספר הסקס הערבי מהמאה החמש עשרה, "הגן המבושם" .
תנוחת "הדוגי סטייל" מבוצעת לרוב כאשר הצד הנחדר כורע על ארבע או על הבטן, בעוד הצד החודר חודר אל הפות או החלחולת מאחור.
ניתן גם לבצע את החדירה עם צעצוע מין שמחדיר אחד מבני הזוג.
התנוחה מאפשרת חדירה עמוקה, ומצריכה מעורבות נמוכה יחסית מצד הצד הנחדר.
תנוחת הדוגי מומלצת לנשים במהלך ההיריון, וכן לקיום יחסי מין שמטרתם רבייה, עקב העובדה כי התנוחה מעניקה לזרע הגבר גישה טובה לפתח צוואר הרחם.
כמו כן, דוגי נחשבת כתנוחה המאפשרת הגעה קלה לאורגזמה נשית וחיכוך עם נקודת הג'י.
צמד חוקרים מהמרפאה הגינקולוגית הפרטית "New H Medical" בניו יורק שבארצות הברית, מצאו כי תנוחת הדוגי סטייל מייצרת את הכמות הנמוכה ביותר של מגע ישיר עם הדגדגן, והביאה לעלייה זניחה בזרימת הדם בהשוואה לתנוחות האחרות.
תנוחה זו נחשבת לפחות בטוחה לעומת האחרות, עקב העובדה כי 41% ממקרי שבר הפין קרו כתוצאה מביצוע תנוחה זו.
על פי מספר מחקרים יש נשים החשות מושפלת מקיום התנוחה, בעיקר עקב תחושת חוסר השליטה של האישה במהלכה.
על פי סקר שערך האתר הבריטי DrEd בשנת 2017, תנוחת הדוגי סטייל היא התנוחה המועדפת ביותר בקרב נשים וגברים, כאשר 35% מהנשאלים ענו שזוהי התנוחה המועדפת עליהם ביותר, כשאחריה התנוחה המסיונרית ותנוחת הבוקרת.
כמו כן, סקר של Lovehoney מצא ש-35% מהנשים ו-30% מהגברים מציינים את התנוחה כדרך המועדפת עליהם לקיום יחסי מין.
דוגאלד סאתרלנד מקקול היה צייר, מבקר אמנות, מרצה וסופר סקוטי.
הוא היה מנהל גלריית טייט במשך חמש שנים.
מקקול נולד בגלאזגו והתחנך באוניברסיטת לונדון ובאוניברסיטת אוקספורד בין 1876 ל-1884. הוא גם למד בבית הספר לאמנות וסטמינסטר ובבית הספר סלייד אצל אלפונס לגרוס בין השנים 1884 ל-1892. אף שהוא היה צייר צבעי מים מוכשר, הוא זכור גם כסופר ומרצה לאמנות.
הוא פרסם את הספר בר הסמכה, "אמנות המאה התשע-עשרה", ב-1902. בעיתונאות ובספריו הוא היה חסיד מרכזי של האימפרסיוניסטים הצרפתים, והיה בעל השפעה בהפצת רעיונותיהם ועיצוב עמדות הציבור בבריטניה כלפי העדפת האימפרסיוניזם.
מ-1906 עד 1911 הוא היה מנהל של גלריית טייט ולאחר פרישתו של סר קלוד פיליפס, ומנהל אוסף וולאס מ-1911 עד 1924.
במהלך הקריירה שלו, מקקול פעל למען מספר מטרות בתחום האמנותי, שהביאו להעשרת האוספים הציבוריים בבריטניה, כולל הקצבה ממשלתית ועיזבונות שכוונו למטרות אלה.
בשנות ה-20 הוא פעל, ללא הצלחה, לשימור גשר ווטרלו של ג'ון רני.
אבל הרברט מוריסון ומועצת מחוז לונדון הצליחו בסופו של דבר להביא להחלטה להריסתו והחלפתו.
כחבר בוועדה המלכותית לאמנות יפה, הוא התנגד להצעה משנת 1925 לבנות מחסן מתחת לקיר הצפוני של מנזר וסטמינסטר.
הוא גם היה דמות מרכזית בדיונים על תוספות "גותיות" לקולג'ים באוקספורד, ובמאמצים לשמר את בית החולים פאונדלינג.
דוגאלד סאתרלנד מקקול מת ב-1948 בלונדון.
תערוכת זיכרון לעבודותיו נערכה בגלריה טייט בשנת 1950. בנו היה רנה מקקול, קריקטוריסט ועיתונאי.
דוג'ון הנריקס סטרלינג הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת גלאזגו ריינג'רס מליגת העל הסקוטית.
סטרלינג גדל במחלקת הנוער של צ'לסי.
ב-20 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–5 על נוטינגהאם פורסט במסגרת הסיבוב השלישי של גביע הפוטבול ליג לעונת .