tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פוסום זנב-טבעת נחושתי (שם מדעי: Pseudochirops cupreus; קרוי גם פוסום זנב-טבעת אדמוני) הוא מין של פוסום גדול ושעיר בסוג פוסום זנב-טבעת מדומה שאנדמי למרכז גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס והוא המין הגדול ביותר בסוגו ובמשפחתו.
הפוסום הנחושתי הוא המין הגדול ביותר במשפחת פוסומים זנבות-טבעת, כשאחריו נמצאים פוסום הסלע והדאון הענק.
אורך ראשו וגופו: 41-36 סנטימטרים אורך זנבו: 31-27 סנטימטרים ומשקלו 2.2-1.3 קילוגרם.
מבנה גופו חסון וכבד, גפיו עבות, וראשו גדול, נפוח ומעוגל.
אוזניו קצרות ועגולות, עיניו גדולות וחוטמו רחב.
זנבו ארוך ועבה עם טבעת לפיתה בקצהו, והשליש האחרון שלו קירח וחשוף ומשמש כסימן זיהוי של המין.
בכפות ידיו ורגליו כריות הצמדה וטפרים גדולים וחזקים המסייעים לו בטיפוס.
באצבעות רגליו וידיו בהונות מנוגדות שתפקידן לשפר את האחיזה בעצמים.
הפרווה של הפוסום הנחושתי גסה, צפופה וזיפית.
צבעה הכללי נחושת כהה או בהיר, ולעיתים גם זהוב-זית או חום-אגוז.
הגב נוטה להיות כהה יותר משאר הגוף ולאורכו פס שחור לא מוגדר.
המותניים והצלעות בעלי גוון אפרורי, והכפות שחרחרות.
הגחון בצבע אפרפר חיוור, בעוד שהחזה והמפשעה בצבע לבן בוהק.
הראש בצבע זהה לצבע הגוף, עם כתמים שחרחרים סביב האוזניים ופנים אפרוריות.
הסנטר בצבע לבן בוהק והלוע זהוב.
האף ורוד כהה או שחור והעיניים חומות.
הזנב כהה משאר הגוף, וקצהו החשוף בצבע ורוד כהה.
מבחינה חיצונית, הפוסום הנחושתי דומה מאוד לפוסום הנזירי שחי במערב גינאה, אולם נבדל ממנו בממדי גופו הגדולים ובצבעו הבהיר יותר.
הפוסום הנחושתי מצוי לאורך הקורדילרה המרכזית של גינאה החדשה בשטחן של פפואה ואינדונזיה: מרכס מאוקי דרך רכס ביסמרק וכלה ברכס אואן סטנלי.
בית הגידול של פוסום זה מורכב מיערות גשם טרופיים, יערות עננים, יערות טחב ובתה תת-אלפינית גבוהה ברום 4,000-1,500 מטר מעל פני הים, כשהוא מעדיף יערות ראשונים ומדי פעם נראה גם ביערות משניים ומטעים.
אף על פי שהפוסום הנחושתי נצפה בשעות היום, הוא פעיל בעיקר בשעות הלילה.
את שעות היום הוא מבלה בשינה בחללי עצים או בחפירות נטושות של קוסקוס קרקעי וחולדה צמרירית דה וויס (Mallomys aroaensis).
הפוסום ישן בדרך כלל בגפו, אך ישנן תצפיות של שינה בזוגות.
הנקבה יוצאת לפעילות בסביבות השעה 7:00 בערב, והזכר כחצי שעה לאחר מכן.
בסביבות 5:20 בבוקר, הפוסומים מחפשים מקום ללון בו למשך היום הבא.
בין 85 ל-90% מתזונתו של הפוסום הנחושתי מורכבת מעלים והיתר מפירות.
בין הפוסום הנחושתי לקוסקוס ההרים מתרחשת תחרות על מקורות מזון שכן שני המינים חופפים בטווח התפוצה עם העדפות תזונה דומות; במפגש על עץ המשמש למזון, הפוסום הנחושתי מעדיף לסגת מפני קוסקוס ההרים החזק יותר, ויחזור לעץ רק לאחר שהקוסקוס יתרחק מהאזור.
הפוסום הנחושתי מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה; לאחר תקופת היריון קצרה נולד צאצא יחיד ששוהה בכיס של הפוסומית בחודשים הראשונים לחייו.
הפוסום הנחושתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, וכי אין זה סביר שתתרחש ירידה משמעותית במספרים.
אין עדיין איומים משמעותיים על המין, אך ההפרעה האנושית בסביבת המחיה שלו דוחקת אותו לאזורים גבוהים יותר.
אף על פי שהפוסום מושפע מציד אינטנסיבי לבשר, העדפות בית הגידול שלו גורמות לכך שהציד לא משפיע עליו ברמה משמעותית.
הפוסום הנחושתי מצוי במספר אזורים מוגנים.
מגמת האוכלוסייה יציבה, אך מספר הפרטים הבוגרים אינו ידוע.
פוסום זנב-טבעת דק (שם מדעי: Pseudochirulus), הוא סוג של פוסום קטן-בינוני במשפחת הפוסומים הטבעתיים שכולל 8 מינים החיים בגינאה החדשה ובאוסטרליה.
הסוג הוקם בשנת 1915 על ידי הזואולוג הגרמני פאול מטשי (Paul Matschie), כשקודם לכן המינים שבו שויכו לסוג פוסום זנב-טבעת.
הסוג מכיל את המינים הקטנים שבין ששת הסוגים במשפחת הפוסומים הטבעתיים, אך בעל מספר המינים הרב ביותר.
לבני סוג זה מבנה גוף עגלגל, עם צורה דקה ועדינה ביחס לבני הסוג פוסום זנב-טבעת מדומה.
הראש קטן מעוגל וקצר, והחוטם מחודד עם זיפים ארוכים סביבו.
העיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה, והאוזניים קטנטנות ודקיקות.
בכפות של הפוסום יש כריות הצמדה וטפרים חדים המסייעים לו בטיפוס; בכפות הקדמיות שתי אצבעות שפונות לצד מנוגד לאחרות ומאפשרות לפוסום ללפות את הענף משני צדדיו.
הזנב ארוך, גמיש ושעיר, וצידו התחתון קירח עם טבעת לפיתה האופיינית למשפחה.
אורך הגוף של המינים בסוג נע בין 17 ל-36 סנטימטרים, אורך זנבם 15–39 סנטימטרים ומשקלם נע בין 100 ל-1,500 גרם.
למינים בסוג יש פרווה עבה וצמרירית שצבעה הכללי משתנה בהתאם למין ונע בין אפור לחום או שחור.
הצד התחתון יהיה בדרך כלל בהיר או לבן, ולרוב יהיה פס שחרחר על הגב והמצח.
המינים בסוג אנדמיים לאוקיאניה; מרבית המינים (6) מצויים בגינאה החדשה ומיעוטם (2) באזור הטרופי של צפון-מזרח אוסטרליה.
בית הגידול של הפוסומים הללו מורכב בעיקר מיערות גשם ויערות עננים שמתאפיינים בכמות משקעים גבוהה ובצפיפות גבוהה של אפיפיטים ושרכים, והם מבלים את מרבית חייהם על העצים וממעטים לרדת לאדמה.
הפוסומים פעילים בעיקר בשעות הלילה, ומבלים את שעות היום בשינה בחללי עצים.
התזונה של הפוסומים מורכבת בעיקר מעלים ובמידה פחותה גם מפירות.
המינים בסוג חיים בגפם ברוב השנה, למעט מפגשים קצרים בעונת הרבייה.
הנקבה ממליטה בין צאצא אחד לשלושה שמבלים את החודשים הראשונים לחייהם בכיס שלה ולאחר מכן רוכבים על גבה.
האיום העיקרי על מרבית המינים בסוג הוא בירוא יערות, ציד והשפעות ההתחממות הגלובלית.
אורח החיים הלילי והמתבודד של הפוסומים הללו מוביל לכך שעל רבים מהם אין כלל מידע בספרות הזואולוגית, ונתונים אודות ביולוגיה, תפוצה ואיומים עדיין אינם ידועים בבירור.
פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי (Pseudochirulus cinereus)
פוסום זנב-טבעת ויילנד (שם מדעי: Pseudochirulus caroli) הוא מין פוסום בסוג פוסום זנב-טבעת דק שחי במערב גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1921 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ולו שני תת-מינים; הוא קרוי על שם רכס ויילנד בו נתגלה.
פוסום ויילנד בעל מבנה גוף גוצי ועגלגל עם צוואר קצר וראש מחודד בקצהו.
זנבו הארוך והגמיש מתעגל כטבעת וקירח בקצהו התחתון.
הפרווה שלו עבה, רכה וצמרירית; צבעה חום-אפרורי או אפור-בהיר בחלק העליון ולבנבן בחלק התחתון, כשהגפיים בעלי גוון חום.
לאורך הגב יש זוג פסים אפורים-כהים או פס חום-כהה.
ניתן לזהותו בנקל מפוסומי טבעת אחרים בגינאה בשל הצבע הלבן של זנבו.
אורך ראשו וגופו של פוסום ויילנד: 36-30 סנטימטרים, אורך זנבו: 37-30 סנטימטרים ומשקלו כ-440 גרם.
לנקבה 4 פטמות, אך רק שתיים מהן פעילות.
פוסום ויילנד אנדמי לרכס מאוקי בחלק המערבי של הקורדילרה הניו-גינאית.
טווח התפוצה שלו נופל בתחומי מחוז פפואה של אינדונזיה והוא נמצא הן בשפלות והן ברכסים הרריים ברום 2,200 מטר מעל פני הים.
בית הגידול כולל יערות גשם ויערות עננים.
נכון לשנת 2020, ידועים בבירור רק 4 אזורים שבהם המין נמצא בוודאות.
אוכלוסייה מבודדת של פוסום ויילנד בעמק בוקונדיני עשויה לייצג מין נפרד.
פוסום ויילנד הוא יונק שוכן עצים שמשתמש בזנבו ובגפיו כדי לנוע על הענפים במהירות בתורו אחר מזונו (עלים, פרחים, פירות וחרקים).
בניגוד לפוסומים טבעתיים רבים שפעילותם מוגבלת לשעות הלילה, פוסום ויילנד יוצא לעיתים קרובות לפעילות גם בשעות היום.
את שעות המנוחה הפוסום מבלה בחללי עצים שאותם הוא מרפד בחומר צמחי.
מעבר לכך, אין מידע נוסף על הביולוגיה ואורח החיים של המין.
פוסום ויילנד מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה יחסית, היעדר איומים משמעותיים, ומכיוון שלא סביר שמספריו יילדו בשיעור הנדרש כדי להעפיל לקטגוריה מאוימת.
הוא מאוים בעיקר על ידי ציד לבשר על ידי הילידים המקומיים והפרעה אנושית בתחומי המחיה שלו.
IUCN ממליץ לרשויות השימור באינדונזיה לבדוק את השפעת הציד על מין זה.
פוסום ויילנד נמצא באזור מוגן אחד: הפארק הלאומי לורנץ המשתרע על 25,056 קמ"ר.
פוסום זנב-טבעת מסיכתי (שם מדעי: Pseudochirulus larvatus) הוא מין פוסום ססגוני בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לצפון ומרכז גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1911 על ידי הזואולוגים וולטר רוטשילד ופרידריך פורסטר.
הפוסום המסיכתי נחשב בעבר כתת-מין של פוסום זנב-טבעת מצויר שזהה לו כמעט לחלוטין, אולם משנת 2005 ואילך הוא קיבל מעמד של מין נפרד על ידי הממולוג האוסטרלי קולין גרובס.
הפוסום המסיכתי בעל גוף כדורי וגמיש, צוואר קצר וראש עגלגל שמחודד בקצהו.
אוזניו קצרות ועגלגלות, עיניו גדולות וחומות, ופניו רחבות.
זנבו ארוך ושעיר עם משטח אחיזה חשוף בקצהו שמתעגל כטבעת ומסוגל ללפות ענפים.
כפותיו רחבות עם כריות הדבקה, ולאצבעותיו טפרים ארוכים וחזקים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום המסיכתי: 35-33 סנטימטרים ואורך זנבו 23–25 סנטימטרים.
מאפיין ייחודי אצל מין זה, הוא הדו-צורתיות הזוויגית הבולטת בין הזכרים לנקבות במסת הגוף: משקל הזכר כ-600 גרם, בעוד שמשקל הנקבה 490 גרם.
לפוסום המסיכתי פרווה צפופה ועבה וצבעה נע בין אפור-כסוף לאפור כהה או אפור-מעושן.
המותניים, הגחון והצוואר בצבע לבנבן או צהבהב-קרמי ולאורך הגב פס כהה.
הגפיים הקדמיות בצבע חום בהיר, לעומת הגפיים האחוריות שצבען חום-אפרורי.
פניו של הפוסום בצבע כתום-אדמוני, חוטמו ורוד ולחייו וסנטרו לבנבנים.
סביב החוטם יש כתם שחור גדול שלתוכו מתמזגים זוג פסים שחורים מצדדי הפנים ופס שחור שחוצה את המצח, והם יוצרים יחדיו מעין מסיכה שחורה שנראית כאילו הולבשה על פניו ומהווה סימן היכר בולט.
האוזניים חומות בצידן החיצוני, ורודות בצידן הפנימי עם כתמים שחורים בבסיס.
הזנב אפור בבסיסו, שחרחר באמצעו וורוד בקצהו.
הפוסום המסיכתי דומה כאמור מבחינה חיצונית לפוסום המצויר; מלבד טווח התפוצה השונה, ההבדל העיקרי ביניהם בא לידי ביטוי בכך שצבעיו של הפוסום המסיכתי עזים יותר ויש לו מסיכה ברורה על הפנים, לעומת סימוני הפנים הקלים אצל הפוסום המצויר.
בית הגידול של הפוסום מורכב מיערות גשם טרופיים על מדרונות הרריים ברום 2,800-500 מטר מעל פני הים.
הפוסום המסיכתי הוא שוכן עצים מובהק, שמבלה את שעות היום בשינה בקינים מוגנים, ויוצא לתור אחר מזון עם רדת החשיכה.
הוא ניזון בעיקר מעלים, וצורך באופן חריג גם כמויות ניכרות של קליפות עצים דוגמת סיזיגיום וסלואניאה.
אין מידע אודות אורח החיים והרבייה של הפוסום, וסביר להניח שהוא דומה בפרטים רבים לבני מינו.
עונת הרבייה אינה קבועה, והפוסומית ממליטה 1–2 צאצאים בשנה.
הפוסום המסיכתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), היות שהוא נפוץ למדי, סובלני במידה מסוימת לשינויים בבית הגידול, ובעיקר בזכות קצב הרבייה הגבוה שלו.
אף על פי שהמין מושפע מציד על ידי האדם למזון, לא מדובר באיום משמעותי כל כך לעומת פוסומים אחרים.
הפוסום המסיכתי מצוי במספר אזורים מוגנים, שהבולט שבהם הוא אזור השימור YUS בחצי האי הואון שהוקם עבור קנגורו אילני הואון.
יש צורך במחקרים נוספים אודות הטקסונומיה והתפוצה של מין זה.
פוסום זנב-טבעת מצויר (שם מדעי: Pseudochirulus forbesi) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לדרום-מזרח גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1887 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס וקרוי על שמו חוקר הטבע הנרי אוג פורבס.
בעבר נכלל במין זה גם פוסום זנב-טבעת מסיכתי שזהה לו במראה החיצוני, אולם כיום השניים נחשבים למינים נפרדים.
בשפות פפואניות, הפוסום המצויר מכונה סקויד או בונאי.
הפוסום המצויר מתאפיין בגוף עגלגל, ראש קצר וחרטום מחודד.
אוזניו קצרות, עיניו גדולות ולחייו נפוחות.
אצבעותיו הארוכות בעלות טפרים חזקים ובכפותיו רפידות דביקיות המאפשרות לו לטפס בזריזות על עצים.
זנבו של הפוסום ארוך ושעיר, וקצהו קירח עם יכולת לפיתת עצמים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום המצויר: 34-19 סנטימטרים, אורך זנבו: 31-20 סנטימטרים ומשקלו 450–835 גרם.
הפרווה של הפוסום צמרירית ועבה, וצבעה הכללי אפור בהיר עד אפור כהה בחלק העליון, ואפרפר חיוור או לבנבן במותניים, בגחון ובסנטר.
הידיים, הרגליים והראש בצבע חום בהיר-כתמתם.
צדדי הפנים בצבע לבן, ויש סימונים שחורים דהויים על עצמות הלחיים, המצח וסביב החוטם הוורוד.
כתמים שחורים נמצאים גם סביב האוזניים החומות.
הזנב שחרחר להוציא את קצהו הוורוד.
מבחינה חיצונית, קשה מאוד להבדיל בין הפוסום המצויר לקרובו הפוסום המסיכתי; באופן כללי, צבעיו של הפוסום המצויר דהויים יותר, והסימונים השחרחרים בפניו אינם מתחברים.
שני המינים מאכלסים רכסי הרים נפרדים.
הפוסום המצויר אנדמי לרכס אואן סטנלי בחצי האי זנב-ציפור שבדרום-מזרח פפואה.
בית הגידול שלו מורכב מיערות גשם טרופיים על מדרונות ההרים ברום 2,800-500 מטר מעל פני הים (הגובה הממוצע הוא 1,300 מטר).
האזורים הללו מתאפיינים בכמות משקעים גבוהה מן הרגיל ובצמחייה סבוכה.
הפוסום המצויר הוא יונק לילי בעיקרו, אך מגיח מדי פעם לתור אחר מזון גם במהלך היום.
את שעות המנוחה שלו הוא מבלה בקינים ובחללי עצים נמוכים או גבוהים.
הפוסום המצויר נחשב לבררני למדי, וניזון בעיקר מעלים וקליפות של 75 מיני צמחים מ-25 משפחות.
הפוסום מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה, ולאחר תקופת היריון קצרצרה הפוסומית ממליטה צאצא אחד או שניים.
הפוסום המצויר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שהוא נפוץ יחסית, סובלני במידה מסוימת לשינויים בבית הגידול, ולא צפויה ירידה משמעותית במספריו.
האיומים העיקריים על מין זה אינם ידועים, אך סביר להניח שהוא ניצוד על ידי הילידים הפפואנים למזון.
מגמת האוכלוסייה של המין איננה ידועה לעת עתה.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הביולוגיה והאקולוגיה שלו.
פוסום זנב-טבעת נהר-דיינטרי (שם מדעי: Pseudochirulus cinereus; מכונה גם פוסום זנב-טבעת מאפיר) הוא מין פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לצפון-מזרח יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1945 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' הנרי המילטון טייט (George Henry Hamilton Tate) ונחשב בעבר כתת-מין של פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט שתפוצתו צפונית יותר ונודע בפרוותו השחורה-לבנה.
השניים הם המינים היחידים בסוג שחיים באוסטרליה ולא בגינאה החדשה.
פוסום דיינטרי מתאפיין בגוף גוצי וגמיש, ובראש מעוגל עם חרטום מחודד וזקוף.
אוזניו קטנטנות ודמויות דיסקית, עיניו גדולות וסביב חוטמו זיפים ארוכים; התכונות הללו גורמות לדמיון חזיתי מסוים בינו לבין האוגר.
הזנב ארוך ושעיר, עם טבעת לפיתה בקצהו החשוף.
בכפות היד והרגל כריות הצמדה וטפרים חדים המסייעים לו בטיפוס.
אורך ראשו וגופו של פוסום דיינטרי 34–37 סנטימטרים ואורך זנבו: 40-32 סנטימטרים.
הזכרים גדולים מן הנקבות: משקל הזכר 1.4-0.8 קילוגרם ומשקל הנקבה 1.2-0.7 קילוגרם.
הפרווה של פוסום דיינטרי קצרה, צפופה וזיפית.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר לחום-קרמל או קינמון והיא מתכהה מעט באזור הגב.
הפרווה מתבהרת בהדרגה באזור המותניים עד שצבעה משתנה ללבן-שמנת או אפרפר חיוור על פני הצד התחתון כולו (הגרון, החזה, הגחון, המפשעה ופנים הגפיים).
ראשו של פוסום דיינטרי בצבע חום בהיר או כתמתם, ועל מצחו פס שחרחר דקיק.
הסנטר ובסיס האוזניים לבנבנים, והחוטם ופנים האוזניים ורודים.
העיניים בצבע חום-מהגוני או אדמוני.
זנבו של הפוסום בצבע חום-אפרורי, והוא לבנבן או ורדרד בחציו התחתון.
פוסום נהר-דיינטרי אנדמי לאזור מצומצם באזור הצפון הרחוק של קווינסלנד סביב נהר דיינטרי שעל שמו הוא קרוי.
הטווח שלו נמצא בפלך מאריבה בקרבת העיר קיירנס ומחולק לשלוש אוכלוסיות נפרדות: אחת על הר קרבין טייבלנד, אחת על הר וינדזור טייבלנד והאחרונה על פסגת תורנטון.
התפוצה הגאוגרפית שלו נמצאת בפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד על מורדות הרי החיץ הגדול בחצי האי כף יורק.
בית הגידול של פוסום דיינטרי שוכן בתוך יער גשם טרופי בגובה 300–450 מטר.
בדומה לפוסומים רבים, גם פוסום דיינטרי הוא יונק פעיל לילה בעיקרו; את שעות היום הוא מבלה בשינה בחללי עצים או בסבך של אפיפיטים ושרכים.
מין זה שוכן עצים מובהק, ונוטה לשהות בחופת היער הגבוהה; לאדמה הוא יורד לעיתים נדירות.
הפוסום חי בשטח ביתי קבוע שגודלו אינו עולה על דונמים ספורים, ואין עדויות לכך שהוא טריטוריאלי.
לרוב, פוסומים מאותו הזוויג נמנעים ממפגשים ביניהם באמצעות גילוי מוקדם עם חוש הריח: הצואה וחותמי הריח שהפוסום מותיר בתנועתו על העצים, מסייעת לפרטים אחרים להימנע מלהתקרב לשטחו.
הפוסום נע באיטיות על העצים, ועל מנת לחסוך באנרגיה הוא נמנע מפעולות לא הכרחיות; עם השחר כבר עלה, הפוסום במקרים רבים יתכרבל ויישן על הענף שבו שהה, במקום לחזור לקן הקבוע שלו.
פוסום דיינטרי ניזון בעיקר מעלים של צמחים ממשפחות האשחריים, הקיסוסיים, החלבלוביים, הסבונניים והספוטיים ובמידה פחותה גם מפרחים ותאנים.
מינים חביבים עליו במיוחד מהמשפחות הנזכרות הם: אלפיטוניה אדומה, הומלנטוס ניו-גינאי, מקרנגה, אריטרה, נימיירה וארז העפרונות.
הטורפים הטבעיים של המין הם עיט מחודד-זנב, ינשוף חזק ודורסי לילה אחרים.
פוסום דיינטרי חי מרבית הזמן בגפו להוציא מפגשים לצורך רבייה; מין זה עשוי להתרבות בצורה מונגומית או פוליגמית - תלוי בעיקר בזמינות משאבי המזון.
הרבייה מתרחשת בכל השנה ללא עונה קבועה, אך יש שיא במפגשי רבייה באפריל ובמאי.
הפוסומית ממליטה תאומים בדרך כלל, והם מבלים 4–5 חודשים בכיס של אימם ולאחר מכן יינשאו על גבה.
הגמילה מתרחשת בגיל 150–160 ימים, והגורים הופכים לעצמאים בגיל 10 חודשים; הם מגיעים לבגרות מלאה בגיל 18 חודשים עד שנתיים.
תוחלת החיים של הפוסום ארוכה יחסית למינים בסוג ועומדת על 4–5 שנים בטבע ועד 15 שנים בשבי.
פוסום דיינטרי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT), מכיוון שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-1,000 קילומטרים רבועים, הוא מוגבל לשלושה מקומות בלבד, וצפויה ירידה במספריו בעשור השני והשלישי של המאה ה-21.
מרבית בית הגידול של פוסום דיינטרי מוגן כיום מפני כריתת עצים בשל היותו חלק מאתר המורשת העולמית של הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד.
האיום העיקרי המרחף עליו הוא ההתחממות הגלובלית שגורמת לצמצום יערות הגשם, הפחתה בריכוז החנקן בעלווה, הפחתה בלחות ובאדי מים בערפל של יער הגשם, ועלייה בשכיחות טמפרטורות קיצוניות שמובילה לתמותה גבוהה אצל הפוסומים בשל אי קיומם של מנגנוני הזעה.
רשויות השימור האוסטרליות מתמקדות בעיקר בקישור בין טלאי יער מתאימים באמצעות נטיעת מסדרונות עצים או פרישת חבלים בין החופות הגבוהות.
אומדן האוכלוסייה אינו ידוע במדויק, וההערכות של הסוקרים נעות בין 20,000 עד ל-300,000 פוסומים.
פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט (שם מדעי: Pseudochirulus herbertensis) הוא מין פוסום בינוני בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לצפון-מזרח יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1884 על ידי הזואולוג הנורווגי , ואחד משני המינים בסוג שחיים באוסטרליה.
פוסום נהר-הרברט הוא המין הגדול בסוגו.
לפוסום נהר-הרברט מבנה גוף גוצי וחסון, עם ראש חרוטי וחוטם מחודד וזקוף.
האוזניים קטנטנות ודקיקות, העיניים גדולות והאף ריבועי.
זנבו הארוך והגלילי שעיר בצידו העליון וחשוף בצידו התחתון, ובקצהו טבעת לפיתה האופיינית למשפחה.
לפוסום גפיים קצרות יחסית, ובכל אחת מהן כריות הדבקה וטפרים ארוכים וחזקים המיועדים לטיפוס.
אורך ראשו וגופו של פוסום נהר-הרברט 30–40 סנטימטרים, אורך זנבו 34–47 סנטימטרים ומשקלו 1.5-0.75 קילוגרם.
הפרווה של פוסום נהר-הרברט צפופה וזיפית, וניגודיות הצבעים הבולטת שלה מאפשרת לזהות את המין בקלות.
צבעה הכללי נע מחום-שוקולד כהה לשחור-פחם או שחור-כחלחל בעוד שהחלק התחתון בצבע לבן בוהק.
קיימות שתי צורות בטבע: הצורה הרגילה שבה הצבע הלבן בחלק התחתון מתפשט גם לעבר המותניים, צדדי הגוף, סביב הצוואר והחלק העליון של הזרועות, והצורה השחורה שבה הגחון לבדו בהיר.
בשתי הצורות הראש אפלולי בדומה לגוף, אולם הפנים בהירות יותר בשל היותן דלילות בשיער; החוטם ורדרד, האף סגול והעיניים בצבע אדום-כתמתם.
האוזניים והכפות ורודות ויש טבעות ורודות גם סביב העיניים.
הזנב שחור בצידו העליון, ורוד בצידו התחתון ולבן בקצהו.
בניגוד לצבע הכהה של הבוגרים, פרוותם של הגורים בצבע חום בהיר עם פס כהה לאורך הראש והגב.
פוסום נהר-הרברט אנדמי לרמת אתרטון טבלנד באזור הצפון הרחוק של קווינסלנד, מהר לי הנמצא מערבית לאינגהם עד לרכס למב מערבית לקיירנס.
התפוצה הגאוגרפית שלו נמצאת על מורדות הרי החיץ הגדול בדרום חצי האי כף יורק משתי גדותיו של נהר הרברט שהעניק למין את שמו.
בית הגידול של פוסום הרברט שוכן בתוך בפארקים הטרופיים של קווינסלנד מורכב מיערות גשם טרופיים צפופים על אדמת בזלת ברום 350–800 מטר מעל פני הים ולעיתים גם ביערות פתוחים של אקליפטוס הוורדים ויערות סקלרופילים לחים הגובלים ביערות הגשם.
פוסום נהר-הרברט הוא יונק לילי; הוא מגיע ממחבואו זמן קצר לאחר השקיעה, וחוזר אליו 50–100 דקות לפני עלות השחר.
את שעות היום הפוסום מבלה בשינה בקן מרופד בחללי עצים ולפני היציאה לפעילות הלילית הוא מבלה כשעה בטיפוח פרוותו.
באופן כללי הפוסום חי בגפו, אך במהלך היום עשויים ללון בקן מספר פוסומים במקביל.
שילובים אופייניים בקן הם זכר ונקבה, נקבה או שתי נקבות עם צאצאיהן, ולעיתים נדירות גם שני זכרים; שיחור מזון משותף פחות נפוץ.
הפוסום אינו נשאר באותו הקן לאורך חייו, ועובר למקום אחר מדי עונה.
לאחר המעבר הפוסום בונה קן חדש או מסתפק בקן נטוש של פוסום אחר.
כל פוסום פעיל בחופת יער קבועה שגודלה נע בין דונם לשלושה, אולם היא אינה נמצאת בשימוש בלעדי.
בדומה ליונקים ליליים אחרים, פוסום נהר-הרברט מסתמך במידה רבה על חוש השמיעה המפותח שלו כדי לאתר פוסומים ואיומים בסביבתו.
התקשורת העיקרית בין הפוסומים מתבצעת באמצעות חותמי ריח.
הטורפים הפוטנציאליים של פוסום נהר-הרברט הם פיתון השטיחים, ינשוף חזק וינשוף נצי אדום.
פוסום נהר-הרברט ניזון בעיקר מעלים עם תכולת חלבון גבוהה.
כמחצית ממזונו של הפוסום נלקט על חופה בגובה 11 מטר או פחות, ורק רבע ממנו בגובה 16–20 מטר מקרקעית היער.
לשיניים הטוחנות של פוסום זה יש קצוות דמויות סהר המאפשרות לו לטחון את העלים ביעילות, והמעי הגס שלו מותאם במיוחד לעיכול עלים, עם תסיסה איטית יחסית לאוכלי עלים אחרים.
עם השלמת התסיסה, תכולת המעי הגס ממוחזרת ועוברת שוב תהליך עיכול - כשפעם זו היא נספגת בגוף במהירות.
פוסום נהר-הרברט הוא יונק פוליגמי שמתרבה בדרך כלל פעמיים בשנה: בתחילת החורף ובקיץ.
ההיריון נמשך 13 ימים בממוצע ולאחריהם הפוסומית ממליטה צאצא אחד עד שלושה (בממוצע שניים).
הפוסומית מפגינה דיאפאוזה עוברית, שמאפשרת לה לעכב את התפתחות העובר.
בהתאם לכך, כשאחד הגורים שלה מת או נאבד היא ממליטה מיד גור נוסף, ומסוגלת אף להמליט פעמיים באותה עונה.
הגורים שוהים בכיס של הפוסומית במשך חודשיים וחצי (כ-10 שבועות), ולאחר מכן מטפסים על גבה או נשארים בקן בזמן שהיא יוצאת לתור אחר מזון.
בגיל שלושה עד ארבעה חודשים הגורים כבר עצמאיים לחלוטין וניזונים מאותו מזון של הבוגרים.
הם עוזבים את האם לאחר פרק זמן נוסף ומגיעים לבגרות בסביבות גיל שנה.
תוחלת החיים של פוסום נהר-הרברט בטבע נעה בן שלוש לשש שנים.
פוסום נהר-הרברט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן אף על פי שטווח התפוצה הכולל קטן מ-5,000 קילומטרים רבועים, המין נפוץ למדי, חסר איומים משמעותיים, אוכלוסייתו יציבה ומרבית בית הגידול שלו נמצא בתוך אתר מורשת עולמית וחסין מפני כריתת עצים והפרעה אנושית.
בשולי טווח התפוצה קיימות אוכלוסיות מקוטעות בשברי יערות, ואלו מאוימות במידה מסוימת מפעילות אנושית.
האיום העיקרי המרחף על הפוסום הוא השפעות ההתחממות הגלובלית; האקולוג ג'ון קנובסקי ממרכז המחקר של יערות הגשם באתרטון, סבור שהעלייה המוגברת בטמפרטורות מכריחה את הפוסום להעפיל למרומי ההרים ומצמצמת את בית הגידול הזמין.
בנוסף, העלייה ברמת הפחמן הדו-חמצני עשויה להוביל לשינויים בתהליך המטבולי של עצי האקליפטוס ולגרום לייצור מוגבר של טאנינים רעילים שתפחית את היכולת של המינים הניזונים מהם לעכל חלבונים.
התלות של הפוסום אם כן ביערות הגשם צפויה בעתיד להפוך אותו לפגיע במיוחד.
פעולות השימור המומלצות על ידי IUCN: יצירת מסדרונות יער בין אוכלוסיות מבודדות, ייעור מסיבי בתוך שברי יערות המאוכלסים על ידי הפוסום, ועריכת מחקרים אודות הביולוגיה ובית הגידול שלו.
פוסום זנב-טבעת ננסי (שם מדעי: Pseudochirulus mayeri) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לשרשרת ההרים המרכזית בגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1932 על ידי הזואולוגים הבריטים וולטר רוטשילד וגיי דולמן (Guy Dollman) והוא המין הקטן ביותר בסוגו ובמשפחתו.
כפי שמרמז שמו, פוסום הטבעת הננסי נבדל ממינים אחרים בגודלו הקטן; מבנה גופו קומפקטי ועגלגל, וראשו עגלגל עם חוטם מחודד.
אוזניו קצרות ועגולות, עיניו גדולות וחוטמו קטן וריבועי.
זנבו הדקיק ארוך למדי, ובקצהו משטח חשוף דמוי טבעת שמיועד לאחוז בעצמים ולסייע במהלך הטיפוס.
תכונות פיזיות אחרות המסייעות לו בטיפוס הן הרפידות הדביקות בכפות והטפרים הגדולים והחדים.
הנקבות גדולות יותר מן הזכרים: אורכה הכולל של הנקבה 33–40 סנטימטרים ומשקלה 105–206 גרם, בעוד שאורכו הכולל של הזכר 31–36 סנטימטרים ומשקלו 115–178 גרם.
הפרווה של פוסום הטבעת הננסי צפופה וזיפית; צבעה נע בין חום-קינמון לחום-שוקולד כהה, והיא מתבהרת באזור המותניים, ומתכהה בצוואר ובראש עד לשחרחר.
הגחון, הסנטר, הגרון, החזה והמפשעה בצבע אפור-כחלחל.
סביב העיניים והחוטם יש טבעות חיוורות והאף ורוד.
האוזניים חומות כהות בצידן החיצוני וורודות בצידן הפנימי.
הזנב שעיר ושחור בחציו הראשון וחשוף וורוד בחציו השני.
פוסום הטבעת הננסי אנדמי לקורדילרה המרכזית של גינאה החדשה ששטחה מתחלק בין פפואה לאינדונזיה.
טווח התפוצה שלו משתרע על פני רכס ביסמרק, רכס ויילנד, רכס מאוקי, הרי לוויג והר וילהלם שהוא הנקודה הגבוהה ביותר באי.
בית הגידול של פוסום הטבעת הננסי שוכן ביער עננים טרופי גבוה, ברום 4,200-1,200 מטר מעל פני הים ומורכב ממיני מחטניים, אלאוקרפאקיים, הדסיים ואשורים גבוהים (30-20 מטר) שמכוסים בשרכים ואפיפיטים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו קרות למדי, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת מגיעה ל-3,000 מילימטר ומעלה.
פוסום הטבעת הננסי הוא יונק פעיל לילה בדרך כלל, ששוכן מרבית חייו על העצים.
בשעות היום הוא לרוב נח על העצים בגובה 4 מטר מקרקעית היער, בקן מוגן שאותו בנה מקליפות, עלים, טחב וחזזיות.
הפוסום חי בבדידות, ואף שהמין אינו נחשב לטריטוריאלי, בפועל כל פרט חי בשטח קבוע ונמנע להיכנס לשטחים שתפוסים על ידי פוסומים אחרים.
שטח הזכר חופף למספר שטחי נקבות, אך לא לשטחו של זכר אחר.
תנועותיו האיטיות וגודלו הקטן, גורמים לפוסום להישאר תדיר בסביבתו המוכרת במהלך שיטוטיו אחר מזון.
התקשורת בין פוסומי הטבעת הננסיים מתרחשת באמצעות חוש הריח; הזכר מסמן את שטחו באמצעות צואה או פרומונים מבלוטה מיוחדת, שמרתיעה זכרים אחרים מלהתקרב לאזור.
התקשורת הקולית שקטה בדרך כלל, להוציא גורים שמשמיעים קולות ציוץ חדים כשהם מחפשים את אימם או צווחות אזעקה בתגובה לאיום.
הטורפים העיקריים של פוסום הטבעת הננסי הם דורסי לילה בני משפחת הינשופיים והתנשמתיים; מינים בולטים הם תנשמת מפויחת גדולה, תנשמת עשב אוסטרלית, ינשוף-נצי פפואני וינשוף נצי אדמוני.
בניגוד לתזונה של פוסומי טבעת אחרים שמורכבת בעיקר מעלים, פוסום הטבעת הננסי ניזון בעיקר מאבקנים ופטריות, ואוכל כמויות ניכרות של חזזיות, אפיפיטים ושרכים.
הקיבה שלו גדולה יחסית לקרוביו וקצב חילוף החומרים איטי מהרגיל כדי למקסם את פירוק הרקמות הצמחיות במעיים.
בשבי, הפוסום הננסי מתקיים בעיקר על מי סוכר.
הרגלי הרבייה של פוסום הטבעת הננסי אינם ידועים דיים; אף על פי שמדובר ביונק שחי בבדידות, נראה שנוצר קשר מונגומי זמני במהלך עונת הרבייה בין הזכר לנקבה.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה, ותלויה בעיקר בזמינות המזון.
מרבית ההמלטות מתרחשות באפריל ומאי.
לפוסומית יש ארבע פטמות, אך רק שתיים מהן מתפקדות; לאחר תקופת היריון קצרה שנמשכת 9–13 ימים, היא ממליטה צאצא אחד או תאומים בכל פעם, ששוהים בכיס כארבעה חודשים ולאחר מכן מטפסים על גבה.
הגמילה מתרחשת ככל הנראה בגיל 5–6 חודשים, וככל שמשקלם עולה, הפוסומית משאירה אותם בקן לפרקי זמן ארוכים יותר עד שהם נעים לצידה בכוחות עצמם.
הצאצאים מגיעים לבגרות בגיל שנה.
תוחלת החיים המשוערת של פוסום הטבעת הננסי בטבע היא 4–5 שנים.
פוסום הטבעת הננסי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שמספריו גדולים במיוחד בבתי גידול מתאימים ואין איומים משמעותיים עליו, אף על פי שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה מסוימת.
אף על פי שהפוסום ניצוד לעיתים קרובות למזון על ידי התושבים המקומיים, בית גידולו ששוכן באזורים גבוהים מאוד שבהם הצפיפות האנושית נמוכה עד אפסית, מוביל לכך שהציד לא מהווה איום משמעותי עבורו.
הפוסום הננסי מצוי במספר אזורים מוגנים.
נדרשים מחקרים מעמיקים יותר אודות התפוצה, הביולוגיה והאיומים על המין.
פוסום זנב-טבעת שלגל (שם מדעי: Pseudochirulus schlegeli; קרוי גם פוסום זנב-טבעת ארפקי) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שאנדמי לקצה המערבי של האי גינאה החדשה.
הוא תואר מדעית בשנת 1884 על ידי הזואולוג ההולנדי פרידריקוס אנה ז'נטינק (Fredericus Anna Jentink), וקרוי על שמו של הזואולוג הרמן שלגל (Hermann Schlegel).
גופו של פוסום שלגל קומפקטי וקליל, ראשו עגלגל וקצר ומחודד בקצהו.
עיניו גדולות וכתומות ומותאמות לראיית לילה, ואוזניו עגלגלות וקטנות.
אפו דמוי פקק וסביבו זיפים ארוכים.
זנבו השעיר של הפוסום באורך זהה לגופו, ולקצהו החשוף יכולת לפיתה בענפים.
הרגליים דקיקות, ובכפות כריות דביקות וטפרים ארוכים וחדים המשמשים לטיפוס.
אורך ראשו וגופו של פוסום שלגל: 23-21 סנטימטרים, אורך זנבו: 25-21 סנטימטרים ומשקלו 244–305 גרם.
פרוותו של הפוסום עבה וצמרירית.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר או קרמל בהיר לקפה עמוק עד מהגוני, והיא הופכת לכתמתמה-צהבהבה באזור המותניים; הגחון, החזה והמפשעה בצבע אפרפר חיוור או לבן-קרמי.
הזנב בצבע שחרחר להוציא את קצהו החשוף, ולעיתים קרובות יש פס שחרחר דהוי לאורך הגב.
הראש בצבע חום-אפרורי או אדמוני והפנים שחרחרות.
האוזניים בצבע חום-אדמוני בצידן החיצוני וורוד כהה בצידן הפנימי, ולהן כתם כהה ובהיר בצדדים; החוטם והשפתיים בצבע ורוד כהה וסביב העיניים טבעות לבנבנות.
פוסום שלגל אנדמי לרכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור הנמצא במחוז פפואה המערבית שבשליטת אינדונזיה.
הפוסום חי ביערות גשם ממוזגים ויערות טחב ננסיים ברום 1,900-750 מטר מעל פני הים.
אין כל מידע על האקולוגיה והביולוגיה שלו, אך סביר להניח שהן דומות במובנים רבים לקרוביו.
מין פוסום נוסף שאנדמי לאזור זה הוא פוסום זנב-טבעת נזירי ששייך לסוג אחר.
פוסום שלגל מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), היות שטווח התפוצה הכולל שלו קטן מ-20,000 קילומטרים רבועים, הוא מצוי בלא יותר מ-5 מקומות, וחווה ירידה מתמשכת במספריו עקב בירוא יערות, הפרעה אנושית וציד למזון על ידי הילידים המקומיים.
הפוסום מצוי בפארק לאומי אחד.
IUCN ממליץ לבצע מחקרים נוספים כדי לקבל מידע מדויק יותר אודות התפוצה והאקולוגיה של המין.
פוסום זנב-טבעת שפלתי (שם מדעי: Pseudochirulus canescens) הוא מין פוסום קטן בסוג פוסום זנב-טבעת דק שמצוי בגינאה החדשה ובמספר איים סמוכים.
הוא תואר מדעית בשנת 1846 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ורג' רוברט ווטרהאוס ולו חמישה תת-מינים.
הפוסום השפלתי הוא המין הקטן ביותר במשפחת הפוסומים הטבעתיים לאחר פוסום זנב-טבעת ננסי.
הפוסום השפלתי הוא כיסאי קטן וקומפקטי עם גוף וראש עגלגלים; עיניו גדולות, אוזניו קטנטנות וחוטמו חרוטי.
זנבו ארוך ובעל יכולת לפיתה בקצהו.
אורך ראשו וגופו: 23-20 סנטימטרים, אורך זנבו: 20-17 סנטימטרים ומשקלו 235–380 גרם.
הפרווה שלו צפופה ועבה, וצבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לחום כשהיא הופכת לדהויה וחיוורת בגחון.
הפנים, הלחיים והגפיים בצבע חום בהיר.
לאורך הגב, יש פס שחור עבה שמתחיל בבסיס הזנב ומסתיים באזור המצח.
בנוסף, סביב האוזניים החומות יש כתמים שחרחרים.
החוטם והכפות בצבע ורוד דהוי.
הזנב בולט בצבעו החום כהה-שחור, להוציא את קצהו החשוף והוורוד.
הפוסום השפלתי מצוי בעיקר באי גינאה החדשה, הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה, כמו גם באיים האינדונזים סלוואטי ויאפן.
באי גינאה החדשה, הטווח שלו משתרע מחצי האי ראש-ציפור במערב ועד מפרץ מילנה במזרח, והוא נעדר לחלוטין משרשרת ההרים במרכז האי ומהסוואנות הגשומות בשפלה הדרומית הגדולה.
בית הגידול של הפוסום מורכב מיער גשם טרופי בגובה נמוך (שפלה בדרך כלל), אך עשוי להימצא גם במדרונות הרריים עד רום 1,300 מטר.
המידע אודות הביולוגיה לוקה בחסר; הפוסום פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מעלים, טחב, חזזיות ושרכים.
הרבייה מתרחשת בכל השנה, והפוסומית ממליטה 1–3 צאצאים לאחר תקופת היריון קצרה; הגורים שוהים בתקופה הראשונה לחייהם בכיס של האם.
הפוסום השפלתי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, ומכיוון שירידה משמעותית במספרים אינה סבירה עדיין.
הפוסום מאוים בעיקר על ידי ציד לבשר בכ-25% מטווח התפוצה שלו.
הוא מאוים במידה מסוימת גם מצד אובדן בית גידול בשל בירוא יערות לשימוש חקלאי, וגידול באוכלוסייה האנושית.
ייתכן שהפוסום עשוי להסתגל לשהייה בשברי יערות שמופרעים באופן תדיר על ידי פעילות אנושית.
הפוסום השפלתי מצוי במספר אזורים מוגנים.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה, התפוצה, הביולוגיה ומצבו של המין.
פוסום זנב-מברשת הררי (שם מדעי: Trichosurus cunninghami; קרוי גם בובוק דרומי) הוא מין פוסום גדול בסוג בסוג פוסום זנב-מברשת שאנדמי לדרום-מזרח יבשת אוסטרליה.
זהו יונק פעיל לילה שחי בזוגות על מדרונות הרריים גבוהים באזור האלפים האוסטרליים, וניזון בעיקר מעלים, פירות ופטריות.
מצבו של הפוסום ההררי יציב, אך אוכלוסיות מבודדות סובלות במידה מסוימת מאובדן בית גידול לחקלאות ומרעה.
עד תחילת המאה ה-21, הסוג פוסום זנב-מברשת כלל בפועל 2 מינים: פוסום זנב-מברשת מצוי (Trichosurus vulpecula) שממנו פוצלו מאוחר יותר שני מינים נוספים (פוסום זנב-מברשת צפוני ופוסום זנב-מברשת נחושתי) ופוסום זנב-מברשת הררי (Trichosurus caninus) שכלל בתוכו שתי אוכלוסיות: הצפונית והדרומית.
אף על פי שמחקר גנטי העלה שאין הצדקה לפיצול כזה, השניים הוכרו כמינים נפרדים על בסיס הבדלים מורפולוגיים ואנטומיים וזוהי הדעה המקובלת כיום.
לפוסום המברשת ההררי גוף כבד ושמנמן, ראש חרוטי ונפוח, ואוזניים קצרות ומשולשות.
עיניו הכתומות גדולות למדי ואפו הריבועי ומוקף בזיפים שחורים.
זנבו הארוך והסבוך דומה למברשת בצורתו, וצידו התחתון קירח.
יש לו סוליות הצמדה בתחתית הכפות, וטפרים חזקים דמויי חתול שמשמשים אותו בטיפוס על עצים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום ההררי 49–54 סנטימטרים, אורך זנבו: 37-34 סנטימטרים ומשקלו: 4.2-2.5 קילוגרם.
אין דו-צורתיות זוויגית ניכרת בין הזכר לנקבה.
מלבד מספר הבדלים מורפולוגיים בצורת הגולגולת, הפוסום ההררי נבדל מקרובו קצר-האוזן בכך שאוזניו וכפות רגליו האחוריות גדולות יותר וזנבו קצר יחסית.
הפרווה של הפוסום ההררי קצרה ועבה.
צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לאפור-פיח או אפור-שחרחר.
הבטן, המותניים, המפשעה, החזה והגרון בצבע לבן בוהק או אפרפר חיוור.
כפות היד והרגל ואזור הגב נוטים להתכהות בדרך כלל לשחרחר, וסביב הצוואר והסנטר יש סינר לבן.
הראש בצבע אפור חדגוני, עם סימנים לבנים בתחתית הלחיים וכתמים אפלים סביב החוטם והעיניים.
הזנב בולט בצבעו השחור פחם, וצידו התחתון קירח ואפרפר.
טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף הדרום-מזרחי של היבשת, מסביבות סידני במזרח ניו סאות' ויילס דרך טריטוריית הבירה האוסטרלית וכלה בהר קול במרכז ויקטוריה (קרוב יחסית למלבורן).
התפוצה הגאוגרפית מוגבלת בעיקר לאזור האלפים האוסטרליים שמייצגים את החלק הדרומי של הרי החיץ הגדול, והוא מצוי במידה פחותה גם במישור ג'יפסלנד.
בית הגידול של הפוסום ההררי מורכב מיער גשם טרופי ויער סקלרופילי או סובטרופי של אקליפטוסים על מדרונות הרריים ברום 1,300-300 מטר מעל פני הים, שמנוקד בסלעים, צוקים ונקיקים.
בקצה הדרומי של תפוצתו הוא נמצא גם ביער שפלתי.
בניגוד למינים רבים בסוגו, הפוסום ההררי לא הסתגל לחיים בסביבה עירונית על אף שהוא עשוי להיראות בהם מדי פעם.
הפוסום ההררי הוא יונק פעיל לילה מובהק שמבלה את שעות היום בשינה במקלט טבעי (חלל בעץ, סבך ענפים, סבך שיחים באדמה, נקיק סלע או תיבת קינון מלאכותית).
אף על פי שהפוסום שוכן דרך קבע על העצים, הוא יורד לאדמה לעיתים קרובות בתורו אחר מזון.
הזכר והנקבה חיים לאורך חייהם בשטח קבוע שגודלו עד 6 דונם והתקשורת ביניהם ובינם לבין פוסומים אחרים נעשית באמצעות חותמי ריח ורפרטואר קולות מגוון.
המין אינו מפגין טריטוריאליות, ויש חפיפה גבוהה למדי בין השטחים.
התזונה של הפוסום ההררי כוללת עלים, פטריות, פירות, ניצנים, חזזיות ואף קליפות.
חלקי הצמח של מיני השיטה הם פריטי המזון המועדפים עליו ביותר, ובפרט של השיטה הכסופה (Acacia dealbata).
באזור ג'יפסלנד בשפלת ויקטוריה, הפוסום ניזון בעיקר מאקליפטוס ועץ התה (Leptospermum).
מין זה נחשב למזיק משמעותי לעצי האורן בדרום-מזרח היבשת.
הטורפים הטבעיים של המין אינם ידועים; מלבד השועל האדום שהוא פליט-תרבות ביבשת, הפוסום עשוי להיטרף על ידי ינשוף חזק ופיתונים.
הפוסום ההררי הוא יונק מונגומי שחי בזוגות יציבים עם קשר חזק שמסתיים רק במותו של אחד מהם.
אף על פי כן, שני בני הזוג עשויים מדי פעם להזדווג עם זרים, ובסביבות 35% מהגורים שייכים לפוסומים זרים.
עונת הרבייה מתרחשת בינואר ופברואר, וב-70% מהעונה בני הזוג נשארים קרובים זה לזה.
ההיריון נמשך קצת יותר משבועיים, ולאחריהם הפוסומית ממליטה גור זעיר יחיד ששוהה בכיס במשך 6 חודשים.
בתום תקופה זאת, הגור מטפס על גבה של האם ומבלה עליה חודש או חודשיים נוספים (במהלכם הוא נגמל) לפני שהוא מתחיל לנוע בעצמו.
גם לאחר מכן, הגור מתלווה לאימו במשך זמן רב מהרגיל - עד גיל 18 חודשים ונשאר בשטחה למשך מספר שנים.
הזכר מגיע לבגרות בגיל 2–3 שנים והנקבה בגיל 2–5 שנים.
תוחלת החיים הממוצעת של הפוסום ההררי היא בין הגבוהות ביותר בקרב הפוסומים, ועומדת על כ-12 שנים בטבע.
הפוסום ההררי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, התרחשותו במספר אזורים מוגנים והעדר איומים משמעותיים.
בירוא יערות עבור חקלאות ומרעה מהווה איום מקומי, וגורמים ליצירת יער מקוטע שנקוד בשטחים פתוחים.
שועלים עשויים להוות בעיה לאוכלוסיות מבודדות.
פוסום זנב-מברשת נחושתי (שם מדעי: Trichosurus johnstonii) הוא מין פוסום גדול דמוי חתול בסוג פוסום זנב-מברשת שאנדמי לצפון-מזרח יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1888 על ידי הזואולוג האוסטרלי ומעמדו הטקסונומי אינו מוסכם.
במקור, הוא תואר כמין נפרד, בהמשך סווג כתת-מין של פוסום זנב-מברשת מצוי, ובשלהי המאה ה-21 קיבל שוב מעמד של מין על ידי הזואולוגים האוסטרלים קולין גרובס ו.
מספר ארגונים דוגמת IUCN עדיין מתייחסים אליו כתת-מין.
לפוסום הנחושתי מבנה גוף מוצק וכבד, וראש חרוטי דמוי שועל.
אוזניו המשולשות קטנות יותר מקרובו המצוי, ושיניו הטוחנות גדולות יותר.
לפוסום עיניים גדולות המותאמות לראיית לילה, אף גדול וזיפים שחורים.
זנבו ארוך ועבה ומתאפיין בשיער גס דמוי מברשת.
אצבעותיו ארוכות עם טפרים חדים וחזקים המשמשים אותו לטיפוס.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הנחושתי 35–43 סנטימטרים, אורך זנבו 33–42 סנטימטרים ומשקלו 1.8-1.2 קילוגרם.
בניגוד לקרובו המצוי, אצל מין זה הדו-צורתיות הזוויגית אינה ניכרת להוציא את הגולגולת שגדולה מעט אצל הזכר.
הפרווה של הפוסום הנחושתי גסה וצפופה.
צבעה הכללי נע בין חום-נחושת לחום-אדמוני, ערמון או כתום-תפוז - שמאפשר להבדיל בנקל בינו לבין קרובו המצוי.
לעיתים קרובות, אזור הגב והכתף נוטה להתכהות לאפרורי עד שחרחר.
הגחון, המפשעה, החזה ולעיתים גם המותניים בצבע כתום-אפרסק, זהוב או שמנת.
הראש זהה פחות או יותר לצבע הגוף, להוציא פס חום כהה על המצח, טבעות כהות סביב העיניים וכתם כהה סביב האף הוורוד.
במקרים הרבים הצבע האפרורי בגב ובכף מתפשט לעבר הראש.
הזנב בולט בצבעו הכהה שנע בין חום-שוקולד לשחור-פחם, וצידו התחתון קירח ואפרפר.
הפוסום הנחושתי אנדמי לחצי האי כף יורק בצפון-מזרח קווינסלנד שבאוסטרליה.
טווח התפוצה של מין טרם מופה ואינו ידוע במדויק, אך בכל זאת נחשב למצומצם יחסית למינים בסוגו, ומוגבל באופן כללי לרמת אתרטון בתוך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד על מורדות הרי החיץ הגדול (אזור קיירנס ואזור חוף קסוברי).
בית הגידול של הפוסום הנחושתי מורכב מיער גשם טרופי הררי ויער סקלרופילי פתוח עם כמות משקעים גבוהה.
הפוסום הנחושתי הוא יונק לילי שמבלה את רוב זמנו על העצים, ויורד מדי פעם לאדמה כדי לחפש מזון.
במהלך היום הוא יושן במקלט טבעי כמו הצטלבות ענפים או חללי עצים ויוצא לפעילות לאחר רדת החשיכה; בניגוד לקרוביו, שיא הפעילות אצל הפוסום הנחושתי היא במחצית הראשונה של הלילה, ולאחר מכן הוא עשוי לחזור לישון.
הפוסום חי בגפו בטריטוריה קבועה; הטריטוריות של הזכר והנקבה עשויות לחפוף זו לזו ולנקבות אחרות, אך טריטוריית הזכר לא תחפוף בדרך כלל לטריטוריות של זכרים אחרים.
הפוסומים מתקשרים עם בני מינם באמצעות מגוון קולות (צווחות, נהמות, ציוצים, שריקות, שיעולים, ועוד).
התזונה של הפוסום הנחושתי מורכבת בעיקר מעלים, פירות, זרעים וחסרי חוליות קטנים, ובסך הכול זוהו כ-33 מיני צמחים הנצרכים על ידו; פריטי מזון בולטים הם: אזדרכת מצויה, לפופית ומין סולונום (Solanum mauritianum).
מין זה אינו מהווה מטרד חקלאי כמו קרובו המצוי או הצפוני.
הטורפים העיקריים של הפוסום הם ינשוף חזק, ינשוף נובח, פיתון זית, שועל אדום וחתול הבית; הפוסום משתמש ביכולת הטיפוס שלו כדי להימלט מטורפים קרקעיים.
אין מידע מהימן על הביולוגיה של הפוסום הנחושתי, והיא דומה ככל הנראה לזו של לקרובו המצוי.
הוא מתרבה פעמיים בשנה, ובכל המלטה הפוסומית ממליטה גור יחיד.
הגור שוהה בכיס 4–5 חודשים ולאחר מכן רוכב על גבה של האם.
הוא נגמל בסביבות 6–7 חודשים ומתלווה לאימו עד גיל 8 או 18 חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל שנתיים או שלוש והזכרים בגיל 4 שנים.
תוחלת החיים הממוצעת בטבע היא כנראה 7 שנים.
הרשימה האדומה של IUCN טרם העריכה (NR) את מצב השימור של הפוסום הנחושתי, מכיוון שהיא מתייחסת אליו כאל תת-מין של הפוסום המצוי.
טווח התפוצה של המין הוא הקטן ביותר מהמינים בסוג, אך יש אינדקציות לכך שהוא נפוץ בשפע (צפיפות ממוצעת של 3–4 פרטים לדונם) ומרביתו שוכן בתוך אתר מורשת עולמית (הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד) המגן עליו מפני הפרעה אנושית.
על בסיס נתוני IUCN לגבי קרובו המצוי, סביר להניח שמצבו יציב, ואיומים אפשריים עליו הם טריפה על ידי מינים פולשים ופגיעה בבית הגידול על ידי שריפות בר גדולות.
פוסום זנב-מברשת צפוני (שם מדעי: Trichosurus arnhemensis) הוא מין של פוסום גדול בסוג פוסום זנב-מברשת שאנדמי לצפון יבשת אוסטרליה.
הוא תואר מדעית כמין נפרד בשנת 1897 על ידי הזואולוג הנורווגי ומעמדו הטקסונומי טרם מוסכם.
לאורך המאה ה-20 הוא נחשב כתת-מין של פוסום זנב-מברשת מצוי, ובשלהי המאה ה-21 קיבל שוב מעמד של מין על ידי הזואולוגים האוסטרלים קולין גרובס ו.
ארגון IUCN עדיין מתייחס אליו כתת-מין.
המשמעות של שמו המדעי היא "שעיר הזנב מארנהם".
לפוסום הצפוני מבנה גוף כבד וחסון, צוואר קצר וראש חרוטי דמוי חתול או שועל.
אוזניו משולשות וגדולות, עיניו גדולות וחוטמו מחודד.
זנבו של הפוסום ארוך ומברשתני, והוא דק ודליל בשיער לעומת המינים האחרים בסוג.
לפוסום טפרים חדים כשל החתול, וכריות הצמדה בכף היד והרגל המסייעות לו בטיפוס.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הצפוני 35–55 סנטימטרים ואורך זנבו 25–40 סנטימטרים; הזכר גדול מן הנקבה ומשקלו 4.5-2 קילוגרם לעומת 3.5-1 קילוגרם אצל הנקבה.
הפרווה של הפוסום הצפוני קצרה ודלילה יחסית לקרובו המצוי.
צבעה הכללי נע בין אפור-כסוף לאפור כהה, בז' או חאקי, אך עשויים להיות פרטים כהים יותר.
הצד התחתון (המותניים, הגחון, החזה והמפשעה) בצבע לבן בוהק או קרם-שמנת, לעומת הצבע הצהבהב אצל הפוסום המצוי.
אזור הגב נוטה להתכהות במעט, ועל המצח ולעיתים גם על הכתף פס שחרחר דקיק.
הראש זהה לצבע הגוף, עם לחיים בהירות וכתמים אפרוריים כהים סביב החוטם והעיניים.
האוזניים אפרפרות עם כתמים שחרחרים ולבנים, והאף ופנים האוזניים ורודים.
הזנב בצבע שחור פחם בצידו העליון והשעיר, ואפרפר או ורדרד בצידו התחתון והקירח.
הפוסום הצפוני אנדמי לצפון אוסטרליה באזור הטריטוריה הצפונית ואוסטרליה המערבית.
התפוצה שלו משתרעת בעיקר על ארץ ארנהם וקימברלי, עם אוכלוסיות מבודדות בפילבארה, איי בארו ואיי טיווי (האי מלנוויל והאי בת'רסט).
האוכלוסיות המבודדות במזרח קווינסלנד ובמרכז הטריטוריה הצפונית שייכות כנראה לפוסום המצוי.
בית הגידול של הפוסום הצפוני מורכב מיער אקליפטוס וחורש שיטה דליל באקלים מונסון טרופי עד צחיח למחצה.
הוא נראה לעיתים קרובות גם בסביבה כפרית ועירונית.
הפוסום הצפוני הוא יונק פעיל דמדומים ולילה שחי מרבית הזמן בגפו.
את שעות היום הוא מבלה בשינה בקינים שבנה בחללי עצים.
שני הזוויגים מחזיקים טריטוריה שגודלה נע בין 5 ל-10 דונם, אך יש רמת חפיפה גבוהה אפילו בין פוסומים מאותו הזוויג והם סובלנים יחסית זה כלפי זה.
התזונה של הפוסום כוללת עלים, ניצנים, פרחים, פירות, חסרי חוליות, ביצים ואפילו עופות קטנים.
בקרבת מגורי אדם, הפוסום גורם לנזקים רבים לגינות ועצי פרי, מקנן בגגות ובמבנים ומהווה מטרד ניכר במקום שבו הוא מצוי במספרים גדולים.
המין סובלני יחסית לנוכחות אנושית וניתן להאכילו ידנית.
הטורפים העיקריים של המין הם הדינגו, פיתון השטיחים ולטאת כוח; בעבר, הוא היה ניצוד למזון גם על ידי הילידים האבוריג'ינים.
הרבייה של הפוסום הצפוני מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה.
ההיריון של הפוסומית נמשך 17–18 ימים לאחריהם נולד לרוב צאצא יחיד.
הגור שוהה בכיס 4–5 חודשים ונגמל לאחר חודשיים נוספים שבמהלכם הוא רוכב על גב האם.
הגור מגיע לבגרות בסביבות שנה.
תוחלת החיים המרבית היא 11–13 שנים.
מצב שימורו של הפוסום הצפוני טרם הוערך (NR) על ידי הרשימה האדומה של IUCN, מאחר שהיא עדיין מתייחסת אליו כתת-מין של הפוסום המצוי.
על פי נתוני הארגון, האוכלוסייה שלו דלילה ונמצאת במגמת ירידה, בשל משטרי אש לא הולמים.
הפוסום הצפוני מצוי במספר אזורים מוגנים, שהבולט שבהם הוא הפארק הלאומי קקדו.
פוסום זנב-מברשת קצר-אוזן (שם מדעי: Trichosurus caninus; קרוי גם פוסום זנב-מברשת כלבי או בובוק צפוני) הוא מין פוסום גדול בסוג פוסום זנב-מברשת שאנדמי למזרח יבשת אוסטרליה ותואר מדעית בשנת 1836 על ידי הזואולוג הבריטי ויליאם אוגילבי (William Ogilby).
בשנת 2002, פוצל ממנו המין פוסום זנב-מברשת הררי.
הפוסום קצר-האוזן מתאפיין בגוף מוצק וכבד, וראש חרוטי דמוי כלב.
זנבו הארוך בעל מברשת שיער עבה, אך צידו התחתון וקצהו חשופים.
מלבד קצה הזנב החשוף, הוא נבדל מקרובו הפוסום ההררי בכך שאוזניו העגלגלות קצרות יותר, כפות רגליו האחוריות קטנות וזנבו ארוך יחסית.
אצבעותיו של הפוסום ארוכות וקירחות עם סוליות הדבקה וטפרי חתול חזקים המאפשרים לו לטפס על עצים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום קצר-האוזן: 55-40 סנטימטרים, אורך זנבו: 42-34 סנטימטרים ומשקלו 4.5-2.5 קילוגרם.
אין הבדלים משמעותיים בין הזכר לנקבה בגודל ובמשקל.
למין זה יש אמנם מספר בלוטות ריח באזור הסנטר והחזה, אך בניגוד לקרובו המצוי ההפרשות שלהן אינן מכתימות את פרוותו.
לפוסומית כיס מפותח שנפתח קדימה.
לפוסום קצר-האוזן פרווה קצרה, גסה ועבה.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרפר לגווני אפור (בהיר, כסוף, כהה, פיח ושחרחר), כשהגב והכפות נוטים להיות כהים במיוחד; הבטן, המפשעה, החזה והגרון בצבע לבן בוהק עד צהבהב קרמי.
הראש בצבע אפרפר עד שחרחר, והסנטר ותחתית הלחיים לבנים או צהבהבים.
על האוזניים כתמים כהים ובהירים, ולעיתים יש פס שחרחר על המצח.
הזנב בצבע שחור פחם וצידו התחתון אפרפר או ורדרד.
בניגוד לפוסום ההררי, אצל אוכלוסיית הפוסום קצר-האוזן נפוצה מאוד וריאציה כהה של שחור-כחלחל או שחור מבריק בכל הגוף (כולל הצד התחתון), להוציא מספר חלקי גוף קירחים וורודים כמו פנים האוזניים, האצבעות והאף.
טווח התפוצה שלו משתרע לאורך קו החוף המזרחי של היבשת, מאזור העיר גלדסטון בדרום-מזרח קווינסלנד דרך בריזביין וגולד קוסט וכלה באזור העיר ניוקאסל בצפון-מזרח ניו סאות' ויילס הנמצאת 162 קילומטרים צפונית לסידני; בנקודה זו, הפוסום קצר-האוזן מוחלף על ידי קרובו הפוסום ההררי שתפוצתו יורדת דרומה עד לוויקטוריה.
מלבד קו החוף המזרחי, הפוסום קצר-האוזן מצוי גם על האי פרייזר.
התפוצה הגאוגרפית היא לאורך החלק המרכזי של הרי החיץ הגדול.
למרות העדפת הפוסום ליערות ירוקי-עד לחים, הוא מפגין הסתגלות משמעותית לתנאים הקיימים ומאכלס מגוון סוגי יערות (פתוחים, סקלרופילים, סובטרופים, יבשים, ועוד).
הפוסום מצוי הן בשפלות והן במדרונות הרריים ברום 1,600 מטר מעל פני הים.
הפוסום קצר-האוזן הוא יונק סוליטרי שחי בגפו בדרך כלל.
לכל פוסום שטח מחיה קבוע שגודלו נע בין 5 ל-7 דונם, אך באזור עם צפיפות גבוהה עשויה להיות חפיפה ניכרת אפילו עם פוסומים מאותו הזוויג.
הפוסום מתקשר עם בני מינו באמצעות קולות מגוונים וחותמי ריח המופרשים מבלוטות בגופו.
הפוסום הוא יונק פעיל לילה, ואת שעות היום מבלה בשינה בקן מוגן על העצים (הצטלבות ענפים, חלל עץ או סבך אפיפיטים).
אף שהפוסום טפסן מצוין, הוא מבלה כ-50% משעות הפעילות הליליות שלו על האדמה בחיפוש אחר מזונות מגוונים בין שיחים וגזעים, אך לא יתרחק מקצה היער יותר מ-10 מטרים.
התזונה של הפוסום קצר-האוזן כוללת עשבים, עלים, פירות, ניצנים, פטריות קליפות וחרקים.
הטורפים הטבעיים של הפוסום הם הדינגו, פיתון השטיחים ונמיית כיס נמרית.
הפוסום משתמש בחושי השמיעה והריח המפותחים כדי לאתר סכנות מבעוד מועד, ומטפס על עצים או חוצה גופי מים בשחייה במקרה הצורך.
הפוסום קצר-האוזן עשוי להיות מונגומי או פוליגמי - בהתאם למידת החפיפה בשטח עם פוסומים אחרים.
לרוב הוא מתרבה רק באחת משתי עונות הרבייה - באביב או בסתיו, ונדיר שהפוסומית ממליטה יותר מפעם אחת בשנה.
לאחר תקופת היריון קצרה של 15–17 ימים, הפוסומית ממליטה צאצא יחיד שמבלה 5–6 חודשים בכיס.
לאחר מכן, הוא מטפס ורוכב על גבה של אימו למשך מספר חודשים נוספים בטרם נגמל.
גם לאחר הגמילה, הגור ממשיך להתלוות לאימו לפרק זמן נוסף, ונשאר בשטחה כשנה וחצי או אפילו עד גיל שלוש שנים (הנקבות עוזבות לפני הזכרים).
אף על פי שהנקבות מגיעות לבגרות כבר בגיל שנתיים, הן אינן מצליחות לגדל היטב את צאצאיהן בגיל זה ומעטים מהם שורדים.
תוחלת החיים הממוצעת של הפוסום קצר-האוזן בטבע היא 7 שנים.
באופן כללי, תוחלת החיים של הנקבה ארוכה יותר: בשבי, נקבה הגיעה לגיל 17 שנים וזכר לגיל 12 שנים.
הפוסום קצר-האוזן מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצה רחבה, אוכלוסייה גדולה, התרחשות במספר לא מבוטל של אזורים מוגנים, העדר איומים משמעותיים ומגמה יציבה באופן כללי.
הפוסום מאוים במידה מסוימת מצד כריתת יערות לחקלאות או לתעשיית העצים, בעיקר באזורים עם אוכלוסיות מבודדות שפגיעות יותר לשינויים בבית הגידול.
איומים זוטרים אחרים אחרים הם טריפה על ידי שועלים, והריגה על ידי חקלאים ובעלי מטעים הרואים בו מזיק לעצי האורן.
כדי לטפל בבעיות הללו, ישנן תוכניות לדילול שועלים, ועונות ציד מסודרות לצמצום האוכלוסייה באזורים מועדים.
פוסום למורי (שם מדעי: Hemibelideus lemuroides; קרוי גם פוסום זנב-טבעת למורי) הוא מין של כיסאי ייחודי דמוי למור במשפחת הפוסומים הטבעתיים שאנדמי לצפון יבשת אוסטרליה ומהווה מין יחיד בסוגו.
קיימות שתי צורות שלו: הצורה השחורה-חומה הנפוצה, והצורה הצהובה-לבנה הנדירה.
הפוסום הוא יונק פעיל לילה שחי בחופה הגבוהה של יערות הגשם וניזון בעיקר מעלים.
הוא חי בזוגות מונגומיים שמשתתפים יחדיו בגידול הצאצאים.
הפוסום הלמורי מאוים מצד הפרעות אנושיות בבית הגידול ומההתחממות הגלובלית שמצמצמת את היערות הראויים למחיה עבורו.
הפוסום הלמורי תואר מדעית לראשונה בשנת 1884 על ידי הזואולוג הנורווגי רוברט קולט (Robert Collett), והוא מהווה מין יחיד בסוגו.
הוא משויך למשפחת הפוסומים הטבעתיים בסדרת הקנגוראים, וקרוב מבחינה פילוגנטית וחיצונית לדאון הענק; השניים מסווגים בתת-משפחת פוסומים למורים (Hemibelideinae).
שמו המדעי של הפוסום הלמורי הוא המיבלידיוס למורואידיס (Hemibelideus lemuroides), שמשמעותו: "יונק דמוי-למור דואה למחצה"; אף שפוסום זה אינו מסוגל לדאות באוויר, חוקרי טבע האמינו בעבר שיש לו יכולת דאיה בשל מבנה השלד שלו וקפלי העור הקצרים שנמצאים בצדדי גופו.
הפוסום הלמורי הוא כיסאי שוכן עצים קטן-בינוני, ויש לו אנטומיה ומורפולוגיה ייחודית שמשלבת תכונות של פוסום, למור ודאון יחדיו.
הדמיון בינו לבין הלמור (בפרט מהסוג למור עדין ולמור גמדי), בא לידי ביטוי בעיקר בראש: פניו עגולות וקצרות, עיניו גדולות ופונות חזיתית, אוזניו קטנות וחוטמו קצר ומעוגל.
מבנה גופו עגלגל וגוצי בדומה לפוסומי טבעת אחרים, ולזנבו הארוך קצה חשוף האופייני למשפחה; הקצה החשוף משמש כמשטח חיכוך ונועד ללפיתת ענפים ולאחיזת חפצים.
מאידך, הזנב שעיר ועבה יותר משל הפוסומים הטבעתיים ומזכיר יותר את זנב הלמור.
בשל משקלו המשמעותי, הזנב משמש את הפוסום גם להיגוי אחורי במהלך קפיצות גדולות בין עץ לעץ.
הפוסום הלמורי נודע בצבע הכתום-אדמוני של אישוניו אשר מאפשר זיהוי מהיר בינו לבין פוסומי טבעת מסוגים אחרים.
אורך ראשו וגופו של הפוסום הלמורי: 40-31 סנטימטרים, אורך זנבו: 38-23 סנטימטרים ומשקלו 1.2-0.8 קילוגרם.
לפוסום הלמורי חמש אצבעות ביד וברגל, אך בדומה ליתר הקנגוראים, האצבע השנייה והשלישית ברגל מתמזגות לאצבע אחת סינדקטילית.
חמש אצבעותיו של הפוסום מרוחקות זו מזו והבוהן מנוגדת לשאר; תכונה זאת גורמת לכפות ידיו ורגליו להיות רחבות יחסית, ומאפשרת לו לתפוס בענף משני צדדיו.
הטפרים הקצרים, החזקים והמעוקלים בקצות אצבעותיו של הפוסום משפרים את ההיצמדות שלו לעצמים, והאצבע הסינדקטילית ברגל בעלת זוג טפרים זעירים המשמשים לסירוק הפרווה.
להוציא את הדאון הענק, פרוותו הצמרירית של הפוסום הלמורי צפופה וארוכה משל פוסומים טבעתיים אחרים.
בדומה לדאון הענק, גם אצל הפוסום הלמורי קיימות וריאציות מנוגדות לחלוטין בצבע הפרווה: הצורה הכהה הנפוצה, והצורה הבהירה שנדירה למדי ומתרחשת בפרופורציות גבוהות בעיקר סביב הר קרבין.
בצורה הבהירה הנדירה, צבעו של הפוסום נע בין צהוב-קרמי לוניל או אפרסק, ועורפו וזנבו זהובים יותר.
פניו, כפותיו וגחונו בצבע לבן-שמנת, אוזניו ואפו בצבע ורוד בהיר וסביב האף יש כתם אפרפר.
קצה הזנב עשוי להיות בצבע חום כהה.
בצורה הכהה הנפוצה, צבעו של הפוסום נע לרוב בין קפה לחום-שוקולד או מהגוני כהה, אך עשוי להיות גם בגוונים בהירים יותר דוגמת חום-זהוב, חאקי כהה וחלודה.
הגב, הידיים והרגליים נוטים לצבע קפה-שחור, המותניים כתמתמות או זהובות, והזרועות ערמוניות.
הצד התחתון בהיר משמעותית, ונע בין כתמתם, לצהבהב או אפרפר חיוור.
פניו של הפוסום הלמורי שחרחרות או אפרוריות, להוציא טבעות בהירות דלילות בשיער סביב העיניים והלוע.
לעיתים יש קווים שחרחרים דקיקים בצידי החרטום והלחיים.
האוזניים חומות בצידן החיצוני וורודות בצידן הפנימי.
האף ורוד כהה או בורדו, וקצהו שחור.
העכוז והזנב כהים במיוחד ועשויים להיות בצבע פחם.
הפוסום הלמורי אנדמי לחצי האי כף יורק במדינת קווינסלנד שבצפון-מזרח אוסטרליה.
טווח התפוצה ההיסטורי של הפוסום היה קטן מאז ומתמיד, והוא צומצם עוד יותר בעקבות פיצול ובירוא יערות ומשתרע כיום על 300,000 דונם בלבד.
ישנן שתי אוכלוסיות עיקריות: האוכלוסייה הגדולה נמצאת ברכסי ההרים בין העיר אינגאם לקיירנס ברום 450 מטר מעל פני הים, והאוכלוסייה הקטנה יותר נמצאת על הר קרבין טבלנד מערבית לעיר מוסמן ברום 1,100 מטר מעל פני הים.
התפוצה הגאוגרפית היא בקצה הצפוני של הרי החיץ הגדול בתוך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד.
הפוסום הלמורי חי ביערות גשם טרופיים גבוהים וקרירים, ונוטה לשהות בחופות הגבוהות של עצים בוגרים מזנים מסוימים, בגובה 11–20 מטר מקרקעית היער; בשל כך, הוא תופס גומחה אקולוגית נפרדת מזו של הפוסום הירוק ופוסום נהר-הרברט שחיים בגבהים נמוכים בהרבה.
כמות המשקעים בבית הגידול של הפוסום הלמורי גבוהה במיוחד, והעצים מכוסים באפיפיטים, טחב וחזזיות.
הפוסום נמנע לחלוטין משהייה ביערות משניים או במסדרונות יער צרים.
הפוסום הלמורי שוכן עצים מובהק שמבלה את זמנו בחופת היער הגבוהה - ברום 11–20 מטר.
הוא טפסן זריז ומיומן, ומסתייע בטפריו החזקים ובזנבו על מנת לטפס ולנוע מענף לענף.
קרומי הדאיה הזעירים של הפוסום אינם מאפשרים לו לדאות מעץ לעץ, אך עדיין יכולת הקפיצה שלו טובה יותר משל פוסומי טבעת אחרים.
במהלך הקפיצה, הוא נוהג לפרוס את ידיו ורגליו לצדדים בדומה לדאונים, ומשתמש בזנבו הגלילי כהיגוי אחורי.
הפוסום הלמורי נוהג לבצע נפילה חופשית של 2–3 מטר, ואז לנחות בכבדות על הענף המבוקש.
הקול הרם שנשמע במהלך ההתרסקות על הענף, מאפשר לאתר מין זה בקלות.
כאשר הפוסום הלמורי נרגש או נבהל הוא מפריש נוזל בצבע שמנת שאותו הוא משפשף על גופו.
נוזל זה מלווה בריח מושק חזק ומשמש כנראה לתקשורת כימית אודות מינו ומצבו של הפוסום.
הפוסום הלמורי הוא יונק פעיל לילה; עם רדת החשיכה הוא יוצא ממחבואו, ותר אחר מזון לאורך הלילה עד עלות השחר.
את שעות היום הוא מבלה בשינה בחורים במרומי העצים.
הפוסום אינו בונה קן, אך ממלא את החור החלול שבו הוא לן בעלווה רכה.
הפוסום הלמורי חי בתא משפחתי המורכב מזכר, נקבה וצאצא, והם לנים לעיתים קרובות בחור משותף.