tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיכך פותחה בפניקס תוכנה של "ניטור חוצני בזמן אמת" תוך שימוש ברדיו טלסקופ שני כדי לאתר האם אותות חשודים הגיעו באמת מן החלל.
אף אות חשוד לא הצליח לשרוד את המבחן, אך האסטרונומים ממשיכים לחפש, מתוך ידיעה כי חיפוש בעל תוצאות יכול להיות אחד הגילויים המדעיים הגדולים ביותר בכל הזמנים והדבר שווה את המאמץ.
האסטרונומים למדו רבות אודות חיפוש אחר תרבויות זרות במהלך הפרויקט, והם ישתמשו בידע הזה במערך טלסקופים חדש: Allen Telescope Array (ATA).
מערך זה נקרא על שם פול אלן, שייסד עם חברו ביל גייטס את מיקרוסופט בזמנו, ותרם את הכספים הדרושים לבנייתה.
בניגוד למערכי רדיו-טלסקופ אחרים, המורכבים ממספר עשרות צלחות בקוטר מטרים אחדים כל אחת, מערך זה מורכב מהרבה יותר צלחות, שכל אחת בקוטר כמטר וחצי, אך שטחן הכולל אמור להגיע להקטר אחד.
שיטה זו מקלה על הפעלת המערך, ומאפשרת שימוש בו עוד לפני שהושלם.
בתחילה יעשה שימוש ב-ATA שבו 42 צלחות קטנות.
ככל שהמערך יתרחב, החיפוש יהיה ממוקד יותר, ויכלול חיפוש בכמה מאות אלפי כוכבים.
מכון SETI מסייע גם לפרויקט נוסף, המתבצע באוניברסיטת ברקלי קליפורניה, Serendip שמו, שבו מאזינים בחמש השנים האחרונות ל־168 מיליון ערוצי רדיו.
לפרויקט זה יש גיבוי יציב המאפשר עבודה סביב השעון.
הבעיה בתקשורת בין כוכבית אינה עוצמת השידור, אלא כיוונו.
תרבות זרה יכולה לכוון את שידוריה אל אחד מ־200 מיליארד כוכבים.
לפיכך הם יאלצו לשדר שדר שיכסה מגזר נרחב של השמים, ודבר זה דורש עוצמה רבה.
אפשרות אחרת לה מצפים המדענים היא שידור אות, ולא רק ניסיון לקליטה של אותות זרים.
אחד הרעיונות הוא להתקין רדיו טלסקופ בעמק בחלק האחורי של הירח, לצד כור גרעיני שיספק לו מגה-ווטים של עוצמה, ואז, כשהירח ינוע סביב כדור הארץ, החלק האחר שלו יעבור דרך השמים והשדר יזוהה בקלות על ידי חברה רחוקה.
גם פרויקט זה טרם הצליח לגלות חיים אחרים.
פרויקט SETI נוסף המנוהל מאוניברסיטת ברקלי הוא פרויקט SETI@home.
התוכנה, שניתן להפעיל אותה גם כשומר מסך, מורידה דרך האינטרנט קובץ נתונים, מעבדת אותו ומנסה לאתר תבניות גלים, מחזירה את הממצאים אוטומטית דרך האינטרנט אל מחשבי אוניברסיטת ברקלי, וחוזר חלילה.
שלב זה של הפרויקט עומד לפני סיום, ככל הנראה (שנת 2004), ובסיומו, האותות הבולטים שיתגלו, ושלא ימצא להם הסבר טבעי או מקור ארצי, יבדקו שוב כדי לבדוק אם הם חוזרים על עצמם בצורה שיטתית.
אותות שימצא שהם חוזרים על עצמם, עשויים יהיו להצביע על מקור מלאכותי על כוכב אחר.
מנהלי הפרויקט מתכננים להמשיך אותו גם ברדיו טלסקופ פארקס באוסטרליה, שהוא הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי (קוטר של כ־70 מטר).
הדרכים לתקשר עם ציוויליזציה זרה
למרות מיעוט הממצאים והתוצאות השליליות, החיפוש אחר חיים תבוניים מתמיד ואף מתרחב למספר מחקרים חדשים, שמריצים מעת לעת קבוצות קטנות של מדענים.
פרנק דרייק גם מטיל ספק אם, כאשר כבר יגיע האות, נוכל לפענח אותו, כפי שלא בטוח שציוויליזציה חיצונית תוכל לפענח את אותותינו שלנו.
לדרייק לא נותר אלא לקוות ש"השדר יהיה בשפה בין כוכבית שתאפשר קומוניקציה טובה".
בשנת 1974 כאשר דרייק ניהל את המצפה בארסיבו שבפורטוריקו, הוא שידר לכוכבים מסר דיגיטלי, המכיל 1,679 סיביות (ביטים).
חברה טכנולוגית, הוא מניח, תכיר בכך ש-1,679 ביטים הוא תוצר של מכפלת שני מספרים ראשוניים 73 ו- 23 (ההנחה היא שמספרים ראשוניים הם מושגי יסוד מתמטיים שאינם תלויים במוח המחשב אותן) ותשתכנע לתרגם את השדר למערך נקודות גרפי.
תוך קריאה של הנתונים במערך של 73 על 23 ריבועים בשחור לבן, הם יראו תמונה גולמית המראה, בין השאר, דמות אדם מתקשרת, פלנטה שלישית במערכת השמש, רדיו טלסקופ, מידע אחר על השולחים והסבר פשוט על קוד הרדיו.
לצורך הדגמה מובא פה ציור בן 35 סיביות, שיכולים להיווצר רק במכפלת שני המספרים הראשוניים 5 ו-7, ויוצרים תמונת תשבץ שמתארת באופן בסיסי צורת בן אנוש
לא התקבלה תגובה מחוץ לכדור הארץ.
אבל מרבית המדענים מסכימים, שלא רק שיש אפשרות לחיים בחלל החיצון, אלא גם שהיא גוברת לאור התגליות האחרונות: נוכחות כוכבי לכת סביב כוכבים קרובים, ועדויות מעטות על צורות חיים קדומות בסלעי המאדים.
כך, למשל, מתכננים ב-Serendip שתי מערכות איתור נוספות, שיוצבו באוסטרליה ובאיטליה, ומכון SETI גם משתתף בתוכנית בינלאומית לבניית רדיו טלסקופ, שלדברי דרייק יהיה רגיש פי 30 עד פי 100 מארסיבו.
דרייק מתרשם ממה שהוא מכנה עדות גדלה והולכת לכך שהחיים על כדור הארץ נוצרו במעמקי הים, ושתופעה דומה יכולה להתרחש אולי בכל כוכב לכת שפני השטח שלו מכילים הרבה מים.
במכון SETI נהנו מהפרסומת שניתנה בחינם למפעל שלהם בסרטים "היום השלישי" ו"קונטקט".
ועדיין, אנשי המכון מסתייגים במקצת מהדרך שבה הוצגו בשני שוברי הקופות.
פרויקט נִזְכּוֹר הוא אתר אינטרנט ששם לעצמו למטרה להילחם בהכחשת השואה על ידי חשיפת שקריהם של מכחישי השואה והפרכת טיעוניהם, במקום על ידי צנזורה.
האתר נוסד על ידי קן מקווי בעקבות השתתפותו בקבוצת הדיון "alt.revisionism" באינטרנט, הנוקטת ומטיפה לגישה "רוויזיוניסטית" בהתייחסות לשואה.
קבוצת דיון זו שימשה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 מעוז למכחישי שואה, ועוררה נגדה ארגונים הנלחמים באנטישמיות ובהכחשת השואה, כגון מרכז שמעון ויזנטל, שדרשו להטיל עליה צנזורה.
אולם מקווי וחבריו החליטו להילחם במכחישי השואה בדרך אחרת, על ידי חשיפת השקרים והרשלנות של מכחישי השואה, ועל ידי תשובות מפורטות לטיעוניהם ולספקות אותם הם מנסים לעורר.
כך הם סיפקו הפרכה מפורטת למסמך "66 שאלות ותשובות על השואה" שהפיץ "המכון לסקירה היסטורית" (Institute for Historical Review) ומכחיש השואה הקנדי ארנסט צינדל, בו הם עונים לטענות כאילו אין הוכחות לשואה, שאי אפשר היה להשתמש בציקלון בה להשמדה, או שאי אפשר היה לשרוף כל כך הרבה גופות במשרפות.
האתר משמש גם לתיעוד כתביהם של מכחישי השואה, על מנת שיהיה אפשר להשתמש בהם כנגדם, ולהוכיח את הצורה שבה הם עובדים.
הפרויקט מתנגד לצנזורה, ואף יזם לינקים הדדיים מהאתר שלהם לאתרים של מכחישי שואה.
חלק ממכחישי השואה סירבו, וחלקם, כמו צינדל, הסכימו.
בניגוד לטענות מכחישי השואה, האתר אינו ממומן על ידי ישראל, אלא על ידי תורמים פרטיים, ועל ידי מקווי עצמו.
פרויקט יונה היה פיתוח נסיוני של נשק מונחה מנוהג על ידי יונים שהגה הביהביוריסט פרדריק סקינר בעת מלחמת העולם השנייה.
פרויקט יונה היה הפיתוח הראשון בעולם של נשק מונחה מסוג שגר ושכח.
בשנת 1941, עוד לפני הצטרפות ארצות הברית למלחמה, הקים הממשל האמריקאי תוכנית מחקר בשם דראגון שמטרתה פיתוח פצצה דואה שתוטל ממטוסי PB4Y פריווטיר ממרחק רב לעבר צוללות או אוניות אויב, ותטביען בעזרת מטען חומר נפץ או שחרור פצצת עומק.
הדגמים הראשונים של הפצצה כונו Pelican ופיתוחיהם המאוחרים כונו Bat.
מספר שיטות הנחיה נוסו בפרויקט, ביניהן גם הנחיה בעזרת יונים.
עוד בראשית שנות ה-40 הציע הפסיכולוג פרדריק סקינר, לאור מחקריו בתחום הביהביוריזם, לעשות שימוש בבעלי חיים להנחיית פצצות.
למרות ספקנות רבה, הסכימה בשנת 1943 ועדת מחקר ההגנה הלאומית לממן את המחקר בסך של $25,000 ולהתאימו לפרויקט Pelican.
מערכת הביות שפיתח סקינר הייתה מורכבת מעדשה בחזית הפצצה שממנה הוקרנה תמונה אל מסכים הנמצאים בשלושה תאים בליבה של הפצצה, בהם צופות שלוש יונים שאומנו בהתניה אופרנטית לזהות את המטרה (בדרך כלל ספינה) ולנקר אותה.
כל זמן שהניקור היה במרכז המסך, הפצצה המשיכה לדאות בקו ישר, אך ניקורים שלא במרכז גרמו למסך לנטות ולהעביר למערכת הבקרה פקודת ניהוג.
מערכת הבקרה ניווטה את הפצצה לפי ממוצע שערכה בין ניקוריהן של שלוש היונים.
מבדיקה שנערכה על תגובת היונים לסוג המזון שניתן להן, התברר כי התוצאות הטובות ביותר היו בעת הזנה בגרעיני קנבוס.
המערכת נבחנה בהצלחה בסימולציות על הקרקע וסקינר שאף להתקינה בפצצות Pelican ולהתחיל בניסויי טיסה, אולם התקשה לשכנע את הממסד הצבאי ברצינות הפרויקט.
בו בזמן, פיתוח טכנולוגיית המכ"ם אפשר את פיתוחו של ראש ביות מכ"מי פאסיבי שהותקן בפצצה, ולבסוף בשנת 1944 פרויקט יונה בוטל.
היונים המאומנות לאתר ולהטביע ספינות אויב הועברו לחיות בגינת ביתו של סקינר כחיות מחמד.
בשנת 1948 גילה הצי האמריקאי את ממצאי פרויקט יונה, ופתח תוכנית בשם Orcon (ראשי תיבות של "בקרה אורגנית") לבדיקת היתכנות נוספת של הרעיון.
פרויקט זה הוכיח בשנית שיונים יכולות לנווט פצצות וטילים, אולם דעתן מוסחת בקלות מעננים או גלים.
פרויקט זה נסגר בשנת 1953.
בהרצאות שנשא בשנים מאוחרות יותר ייחס סקינר את פיתוח רעיון תיבת סקינר לתוצאות מחקריו בפרויקט יונה.
תוכנית המחויבות האישית עוסקת בחינוך להתנדבות בקהילה (community service) ומטרתו הגברת המוכנות לתרומה ולהתנדבות בקהילה.
בשנת 2014 התכנית בוטלה ובמקומה משרד החינוך קבע מדיניות מחייבת לכלל תלמידי ישראל בתוכנית המכונה "התפתחות אישית ומעורבות חברתית"
בסוף שנות ה-70 החל המחנך אברהם אורן, מנהל בית הספר רוגוזין מגדל העמק, ליישם בבית ספרו תוכנית יוצאת דופן של מעורבות בקהילה.
בעקבות היוזמות הללו שפעלו בשטח ומסקנות ועדת שילד משנת 1979, פורסם חוזר המנכ"ל הראשון בנושא (חוזר מנכ"ל מב/3, 1981).
כיום, על יסודות תוכנית יע"ף ודומותיה, נהוגה בכלל בתי הספר בישראל התוכנית למחויבות אישית.
התוכנית מבוססת על גישה חינוכית של "שירות לקהילה" (Community service) ששמה במרכז את צורכי הקהילה ואחריות התלמיד לעזרה לקהילה למלא את צרכיה.
על פי הנחיות משרד החינוך על פעילות המחויבות האישית לענות על צורך ממשי בקהילה, להתבצע במסגרת מוסדות ולארגונים המבטיחים פיקוח יעיל על התלמידים, לאפשר התנסות בתפקידים הדורשים אחריות
ועקביות, ולהעניק למשתתף "חוויה של נתינה".
מתן שיעורים פרטיים בחינם לילדים עם ליקויי למידה.
הכנת שיעורים מקוונים כתחליף חינמי לשיעורים פרטיים, דרך פלטפורמות מקוונות כגון לרגו - למד בעצמך.
עבודה עם אנשים בעלי מוגבלות שכלית ואוטיזם בתפקוד נמוך.
שיקום נפגעי תאונות דרכים בבית לוינשטיין.
מיון, סידור, והכנת ערכות לגו למען ילדים נזקקים אשר לא מסוגלים להרשות לעצמם לקנות ערכות.
סיוע בארגונים המסייעים לילדים כגון אור לחינוך.
תוכנית הקשר הרב דורי: פרויקט במסגרתו מקנים התלמידים לקשישים מיומנויות מחשב ומתעדים יחד זכרונות לשם שימור המורשת היישובית והקהילתית.
התוכנית מופעלת בשיתוף בתי אבות ומרכזי יום לקשיש.
עזרה רפואית לבעלי חיים או מתן עזרה בבתי מחסה לבעלי חיים.
ביצוע מטלות התוכנית יכול להיעשות גם במסגרת ארגוני התנדבות קיימים כגון המשמר האזרחי, מגן דוד אדום או צופי אש.
הדרכה במסגרת תנועת נוער מוכרת אף היא כמחויבות אישית, בעוד שמילוי תפקידים שאינם בהדרכה מוכרים חלקית.
סיוע למשמר האזרחי הכולל שילוב של פעילות מבצעית – סיורים בעיר ובסביבותיה בהתאם לצורכי השטח וסיוע בעבודה המשרדית, התלמידים יעברו הכשרות בנושא אכיפת חוקי תנועה ועבירות תנועה וילמדו כיצד מתנהלים מול כל נושא הקשור למחלקת התנועה והסיור בפרט במשטרה.
התלמידים יסייעו בנושא המחשוב במשרד, עדכוני נתונים ויציאה לשטח למתן עזרה וסיוע מינימלי לניידות המבצעיות.
על כל תלמיד בהגיעו לכיתה י' להתנדב בקהילה לפחות 60 שעות (שעתיים בשבוע) במסגרת התרומה לקהילה על התלמיד מוטלת האחריות להתמיד בנתינה במקום אחד, על הפעילות להיות ללא מטרת רווח כספי.
תוכנית המחויבות האישית אינה מחייבת את כלל מוסדות החינוך והיא המלצה בלבד לכל מוסד שמעוניין להפעילה.
החל משנת 2006 הורחבה התכנית כתוכנית לבחירת התלמידים בי"א ובי"ב, כשבכל שנה יכלו התלמידים לבחור לבצע עוד 120 שעות לפחות בתרומה לקהילה ומי שהשלים 180 שעות (י'-י"ב) והוכשר לתפקיד במשך כ-90 שעות בשלוש שנים יכול היה לקבל תעודת גמר בי"ב שכונתה "תעודת בגרות חברתית".
החל משנת 2005 החלה תוכנית מורחבת של המחויבות האישית שאיפשרה לתלמידי יא - יב לבחור להמשיך להתנדב בקהילה.
ולקבל תעודת בגרות חברתית בצד תעודת הבגרות.
התכנית בוטלה בשנת 2014 עם החלת מדיניות מחייבת לכלל התלמידים בתוכנית "התפתחות אישית ומעורבות חברתית"
החל משנת 2014 החל משרד החינוך תוכנית רב שנתית בתיכונים המכונה "התפתחות אישית ומעורבות חברתית-קהילתית" המבוססת על גישה חינוכית המכונה "למידת שירות" (SERVICE LEARNING).
התכנית מכוונת לפתח בקרב בני הילדים והנוער ערכים מיומנויות וכישורים באמצעות שירות בקהילה.
תוך כדי חיבור בין הנלמד בהיבטים העיוניים בבית הספר ליישום מעשי הנותן מענה לצורכי הקהילה.
וזאת כחלק בלתי ניפרד ממדיניות הלמידה המשמעותית של המשרד.
לפי טענת משרד החינוך מעורבות חברתית מחזקת את ה-SEL ותורמת חוסן הנפשי, לצמצום התנהגויות סיכוניות, מעוררת בקרב התלמיד שאיפות להשכלה גבוהה, מביאות לשיפור בהישגים ולהעלאת הדימוי העצמי והמוטיבציה.
המעשה בקהילה הופך להיות האמצעי לפיתוח הפרט לחיזוק הרלוונטיות של הלמידה לחיים האמיתיים וליצירת חברת מופת.
חובות התכנית – התפתחות אישית ומעורבות חברתית
התנסות אישית התלמיד בוחר מתוך מאגר נתון של אפשרויות לפעול בקהילה בהיקף של 90 ש' (60 בי + 30 בי"א + לבחריה התנסות אישית או מיזם בהיקף של 30 ש' בי"ב).
בנוסף התנסות קבוצתית בפיתוח מיזם שמטרתו לאפשר לתלמידי לחוות חוויה של אקטיביזם חברתי והשפעה על שינוי חברתי בקהילה בהיקף של 56 שעות לאורך השנים (י - 9 ש' + יא - 21 ש' + יב – 26 ש').
בנוסף התלמיד אמור להגיש עבודת סיכום רפלקטיבית מדי שנה.
תלמידים שבוחרים להצטיין כלומר לפעול מעבר לחובות הרשומות מעלה, יפעלו במשך 3 שנים בהתנסות אישית של 180 ש' + פיתוח והפקה של מיזם קבוצתי מדי שנה.
מידע שגוי זה מקורו בטעות, מאחר שמשרד החינוך אמנם מחייב להיות חלק מהפקה ויישום של מיזם קבוצתי אולם אינו קובע מה נושא או תחום המיזם ולכן במוסדות שבהם ניתנת לתלמיד בחירה חופשית בנושא המיזם ודרך הפעלתו, התלמידים מביעים שביעות רצון גבוהה יותר מההתנסות האישית.
נכון למועד כתיבת שורות אלה, במהלך 3 השנים הראשונות התבצע מחקר מלווה של ראמ"ה, שזיהה השגים בהשפעת התכנית בצד חסמים שהמערכת לא הצליחה להפנים את השינוי בנושא.
נטען כי חלק מהתלמידים טוענים שכפייה על התלמידים לעזור לזולת כתנאי לקבלת תעודת בגרות, גורמת לאנטגוניזם בקרב תלמידים, ובכך למעשה התכנית משיגה את המטרה ההפוכה שלה, וגורמת לחלק מן התלמידים לפתח עוינות בהקשר של תרומה והתנדבות אמיתית למען הקהילה.
למרות זאת, חלק גדול מהתלמידים טען שללא החשיפה באמצעות התכנית לצורכי החברה הם לא היו מגלים את הערך הרב של התרומה לחברה לעצמם ולאחרים.
מחקר שערך משרד החינוך בשנת 2017 העלה כי כמחצית מהתלמידים היו שבעי רצון מהתוכנית ודיווחו כי ההשתתפות חיזקה את רצונם לתרום לחברה וסייעה להם בפיתוח יזמות ועבודת צוות.
לעומתם, כשליש מהתלמידים בבתי ספר דוברי עברית וכרבע מהתלמידים הערבים דיווחו שהתוכנית היא "עומס שהיו רוצים להסיר מעליהם".
נמצא כי מורים רבים אינם יוזמים שיעורים בהם מדברים התלמידים על הפעילות שביצעו.
העדר התייחסות מילולית וכתובה לפעילות שבוצעה (אינטרוספקציה, או: רפלקציה עצמית) מקטין את התרומה של הפעילות לתלמיד.
החוקרים קבעו כי "המרכיב העוסק בעיבוד ההתנסות ובביצוע הרפלקציה ממשיך להיות עקב אכילס של התוכנית.
בתי הספר מתקשים בביצוע מטלה זו מכיוון שהיא מסתמכת על רצונם הטוב של המחנכים וגם בשל הקושי הנובע מהיעדר הכשרה וידע לביצוע המשימה" מקור הכשל לפי המחקר הוא העדר תגמול נאות למחנכים עבור הפעילות הנוספת שדורש הפרויקט והעדר נחישות מצד הנהלות בתי הספר.
ספרות זולה היא חוברת קומיקס אלטרנטיבית שיצאה לאור תחת "הוצאת הברווז", ביוזמתו של דודו גבע (שבוע לפני מותו בפברואר 2005) ועופרה רודנר.
בשנת 2001 עבר דודו גבע, אחד מאמני הקומיקס והאיור המובילים בארץ, תפנית אמנותית ומהפך בתפיסת עולמו.
באותה שנה עבר גבע מהפך משמעותי; הוא עבר לדירת סטודיו אישית והחל לעסוק בצורה מאוד אינטנסיבית בקומיקס אלטרנטיבי.
את צעדיו הראשונים בעולם הקומיקס העצמאי עשה גבע דרך התחברותו לזאב אנגלמאיר ולתמיר שפר, ביחד שלושתם יצרו את "חבורת החור"- מפעליה העיקריים של החבורה באו לידי ביטוי ברעיונותיהם האידאולוגיים המהפכניים בנושא עולם האמנות בכלל ועולם הקומיקס בפרט.
הם הוציאו לאור פוסטר דו-צדדי שאויר באופן חתרני וקיצוני והופק והופץ באופן עצמאי, עיצבו את עטיפת האלבום של "צמד ראות" ויזמו פרויקטים שונים.
כעבור פחות משנה החבורה התפרקה, אך קשריהם האישיים והמקצועיים נמשכו גם בשנים הבאות.
גבע, חדור רעיונות מהפכניים, לא נח ויצר ביחד עם יובל כספי, רפאל פוגל ואחרים את "חבורת A4"- חבורה שמטרתה להוציא כמות גדולה של סיפורי קומיקס, מאוירים על ידי מגוון רחב של אמנים, על דפי A4 מקופלים שימכרו בשקל אחד בלבד.
לאחר פירוק החבורה, בשנת 2002, עבד גבע בעיקר על ארבעת ספרוני "האביר זיק" ועל מדורו החדש בעיתון העיר - "שתיקת הברווז".
למרות זאת, גבע לא הפסיק בחיפושיו אחר הניסיון ליצור חבורת קומיקס אלטרנטיבית.
הוא החל לפתח איבה כלפי הוצאות הספרים והעיתונות הגדולות וניסה למצוא מקום אחר שבו יוכל ליצור, ביחד עם קבוצה בלתי מוגבלת של אמנים, באופן עצמאי.
באותה שנה חבר גבע לעופרה רודנר, סופרת וכתבת בעיתון העיר", ובעזרת ימי ויסלר, מוזיקאי (להקת "הבילויים") פיתחו השניים את רעיונותיהם המשותפים על חוברת אמנות עצמאית שתהייה פתוחה לאמנים שונים מתחומים שונים בעולם האמנות הישראלי, שאת רובם הכיר (ואף גילה) גבע ב"פרויקט A4".
עופרה רודנר ודודו גבע יצרו מספר דגמים של חוברות תוך עיון רב בחוברות ועיתונים ישראליים ישנים משנות ה-70 של המאה ה-20 כמו "בול", "פופאי" "טרזן" ו"העולם הזה" ובמשך שנתיים עמלו על הקמת "הוצאת הברווז" העצמאית.
לאחר שהקימו את ההוצאה העצמאית ניגשו גבע ורודנר לעבוד על פרויקט "ספרות זולה", פרויקט שהיה אמור להיות ראשון לרבים.
האירוע שקטע תהליך עבודה ממושך זה הוא מותו של דודו גבע מהתקף לב במהלך פברואר 2005, שבוע לאחר יציאת החוברת הראשונה לאור.
"ספרות זולה" ו"הוצאת הברווז" עומדים על כמה עקרונות ברורים ומוצהרים אותם הגדירו גבע ורודנר:
עקיפת הוצאות הספרים ומוקדי העיתונות, שלפי הקבוצה אינם מעריכים את האמנים והכותבים המשתייכים אליהם.
"לחלק את הרווחים לאמנים במקום לעדר הטפילים המקנן בהוצאות הספרים והעיתונים!" כותבים חברי הקבוצה בעמודה השני של חוברת "ספרות זולה".
הפקת החוברות ומכירתן בעלות נמוכה מהרגיל (יחסית לחוברות ולמגזינים אחרים) במטרה להגיע לקהל קוראים רחב ומגוון, וכן כדי להפיץ ולהרכיב כמה שיותר חוברות מסוג זה.
כחלק מעיקרון זה נצבעה החוברת רק באדום, שחור ולבן.
"הננו קוראים לכל שוחרי הקומיקס האלטרנטיבי לרכוש את חוברותינו הזולות, תרתי משמע.
כוונתנו היא לייצר חוברות בעלות הפקה נמוכה כך שיהיה אפשר למכור במחירים שווים לכל נפש".
נתינת במה למגוון רחב של אמנים העוסקים בתחומים שונים בעולם התרבות והאמנות הישראלית (תוך השמת דגש על קומיקס) לצד אמנים ידועים, מוכרים ומוערכים.
אנחנו קוראים לאמנים שיכולים לכתוב, לצייר ולצלם לפתוח את לבם ולשלוח אל הברווז חומר טוב".
וכמובן, אהבת אמנות ורוח היצירה שמשמשים עקרון עליון ומטרה לחוברת.
החוברת משלבת בתוכה תחומים שונים של עולם האמנות- כתיבה, שירה, ציור וקומיקס- במסגרת הומוריסטית, חתרנית, קיצונית ועצמאית.
"יהיו בהם: שירה וקומיקס, רוח שטות עם דברי הגות עמוקים, טעמים שונים ומשונים".
חלק מהתפקידים מצוטטים מעמודה השני של החוברת:
נתנו כנף: טינקרבל, רונה סגל, רמי סטוריסטיאנו, ימי ויסלר (מלהקת הבילויים), אילת גזית, שלומי יוסף, גילה קפלן, רפי פרץ, מישל גלעד ואבנר אברהמי.
עזרה טכנית: ענת ספרן, עופר שמירת, ומחלקת הייצור ב"העיר" וב"הארץ".
ספרות זולה 6 היא חוברת שנערכה על ידי עופרה רודנר ב-2005 - 2006 כמחווה לאמנותו ולאישיותו של גבע שמת מהתקף לב באופן פתאומי.
ביוני 2005 החלה רודנר לערוך את החוברת הנוספת, בעזרת אהרון ותמי, ילדיו של גבע.
בחוברת, שיצאה לאור ב-15 בפברואר 2006, יום השנה למותו של גבע, מופיעים חומרים שיצר גבע וכן עבודות של חבריו ועמיתיו - חלקן מחוות לאמן.
כך כתבה עופרה רודנר בעמוד הראשון של החוברת:
רוב הגורמים שהשתתפו ב"ספרות זולה 6" השתתפו בחוברת הקודמת, והם:
פרויקט מסלול היא תוכנית מציאות אמריקאית המשודרת מאז 2004 ברשת הטלוויזיה בראבו (בשנים 2009–2017 שודרה בערוץ Lifetime) ומתמקדת בעיצוב אופנה.
יוצר התוכנית הוא אלי הולצמן, והנחתה אותה דוגמנית-העל היידי קלום, אשר שימשה גם כמפיקה בפועל, עד להחלפתה.
העונה ה-17 עלתה לשידור ב-14 במרץ 2019 וביצעה מספר שינויים; השופטים טים גאן וזאק פוזן עזבו, ובמקומם נכנסו ברנדון מקסוול ואליין ולטרות'; מנחת התכנית היידי קלום עזבה את התכנית לאחר 16 עונות, ובמקומה נכנסה הדוגמנית הצעירה קרלי קלוס.
בנוסף, התוכנית חזרה לערוץ בראבו, לאחר ששודרה בה בעבר (2004–2008; עונות 1–5).
בישראל משודרת התכנית המקורית משנת 2006 בערוץ הוט 3. ב-2009 שודרה גרסה ישראלית של "פרויקט מסלול" בערוץ 2, תחת הזכיינית "רשת", בהנחיית שירז טל.
התוכנית, אשר זוכה להצלחה רבה בארצות הברית ובישראל, עוקבת אחר תחרות רבת-שלבים בין מספר מעצבי אופנה מתחילים, אשר משתתפים באתגרי עיצוב שונים במטרה לזכות בתואר המנצח, מעצב האופנה המוביל הבא.
שנים-עשר המתמודדים נשלחים להתגורר יחד בדירה בניו יורק, ומדי יום נשלחים לבצע משימת עיצוב בגד סביב נושא מוגדר.
בשלב הראשון בוחרים המתמודדים דוגמנית ממספר דוגמניות המשתתפות בתוכנית, לאחר מכן מקבלים תקציב לקניית חומרים לעיצוב הבגד.
לאחר עיצוב הבגד, בזמן מוגבל, נערכת תצוגת אופנה פרטית של המשתתפים, בה נוכחים שופטי התוכנית, אנשי אופנה מובילים, אשר שופטים את המתמודדים ומחליטים מי מהמתמודדים הוא המנצח במשימה, ומי הוא המפסיד אשר ינופה מהתוכנית.
לאחר ניפוי תשעת המתמודדים הראשונים, מקבל כל אחד משלושת המעצבים שהגיעו לגמר 8,000 דולר וחמישה חודשים בבית, בו הוא נדרש להכין קולקציה של 12 פריטים המוצגים בטקס הגמר, המתקיים ב"שבוע האופנה" בניו יורק.
המנצח זוכה ב-100,000 דולר לעיצוב הקולקציה הפרטית שלו, חוזה עיצוב עם חברת האופנה "בננה ריפבליק" ותצוגת דגמיו במגזין האופנה המוביל "אל".
הדוגמנית אשר בחר המעצב זוכה להופיע במגזין גם היא ולהיות הדוגמנית הראשית בתצוגת האופנה של המעצב בגמר התוכנית.
היידי קלום – עונות 1–16: מנחת התוכנית, קלום היא אחת מהדוגמניות המובילות והמצליחות בעולם.
קרלי קלוס – עונה 17 ואילך: מנחת התוכנית החל מעונתה ה-17, דוגמנית, ידועה כמלאכית של ויקטוריה'ס סיקרט.
טים גאן – עונות 1–16: מדריך המעצבים, מנהל מחלקת האופנה ב"בית הספר החדש לעיצוב פרסונס" בניו יורק.
נינה גרסיה – עונה 1 ואילך: שופטת בתוכנית, גרסיה היא עורכת הראשית של המגזין "אל".
מייקל קורס – עונות 1–10: שופט בתוכנית, קורס הוא מעצב ואיש אופנה מצליח בארצות הברית.
זאק פוזן – עונות 1–16: שופט בתוכנית, מעצב אופנה אמריקאי.
ברנדון מקסוול – עונה 17 ואילך: שופט בתוכנית, מעצב אופנה צעיר ואישיות טלוויזיונית.
אליין ולטרות' – עונה 17 ואילך: שופטת בתוכנית, עיתונאית ועורכת אופנה, מוכרת בשל עבודה בניו יורק טיימס.
שופט אורח: בכל תוכנית מצטרף לחבר השופטים שופט חד פעמי, לרוב איש אופנה או ידוען.
העונה הראשונה שודרה החל מ-דצמבר 2004 עד פברואר 2005 וכללה 11 פרקים.
מתמודדי העונה הראשונה לפי סדר הדחתם דניאל פרנקו
העונה השנייה שודרה החל מ-7 בדצמבר 2005 עד 6 במרץ 2006 וכללה 14 פרקים.
מתמודדי העונה השנייה לפי סדר הדחתם ג'ון וייד
העונה השלישית שודרה החל מ-12 ביולי 2006 עד 18 באוקטובר 2006 וכללה 15 פרקים.
מתמודדי העונה השלישית לפי סדר הדחתם סטייסי אסטרלה
קית' מייקל (הודח בגלל הפרת החוזה עם ההפקה)
העונה הרביעית שודרה החל מ-14 בנובמבר 2007 עד 3 במרץ 2008 וכללה 14 פרקים.
מתמודדי העונה הרביעית לפי סדר הדחתם סיימון לבלנק
ג'ק מאקנרות' (פרש בגלל בעיות בריאותיות)
העונה החמישית שודרה החל מ-16 ביולי 2008 עד 15 באוקטובר 2008 וכללה 14 פרקים.
מתמודדי העונה החמישית לפי סדר הדחתם ג'ארי טאם
העונה השישית שודרה החל מ-20 באוגוסט 2009 עד 19 בנובמבר 2009 וכללה 14 פרקים.
מתמודדי העונה השישית לפי סדר הדחתם ארי פיש
העונה השביעית שודרה החל מ-14 בינואר 2010 עד 22 באפריל 2010 וכללה 15 פרקים.
מתמודדי העונה השביעית לפי סדר הדחתם כריסטיאן קינג
סת' אהרון הנדרסון – המנצח
העונה השמינית החלה את שידוריה ב-29 ביולי 2010 עד 28 באוקטובר 2010 וכללה 14 פרקים.
מתמודדי העונה השמינית לפי סדר הדחתם מייקל מדוקס
העונה התשיעית החלה את שידוריה ב-28 ביולי 2011 והסתיימה ב-27 באוקטובר 2011 וכללה 14 פרקים.
העונה העשירית החלה ב-19 ביולי 2012 והסתיימה ב-18 באוקטובר 2012 וכללה 14 פרקים.
פרויקט מסלול: הכוכבים – אולסטארס
פרויקט מסלול: הכוכבים או פרויקט מסלול אולסטארס היא תוכנית ספין אוף לפרויקט מסלול.
מנחת התכנית היא אליסה מילאנו.
התוכנית עלתה לשידור ב-5 בינואר 2012 וכללה 13 מעצבים מעונות 1–8. המנצח היה המעצב אשר הגיע למקום השני בעונה השמינית, מונדו גוארה.
העונה השנייה של התוכנית החלה ב-25 באוקטובר 2012 והסתיימה ב-17 בינואר 2013. המנצח בעונה השנייה היה אנתוני ריאן אשר הגיע למקום השביעי בעונה התשיעית.
בישראל, התוכנית משודרת בערוץ האופנה הישראלי.
פרויקט מסלול: הכוכבים או פרויקט מסלול אולסטארס היא תוכנית ספין אוף נוספת לפרויקט מסלול.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצהתוכנית תחרות הריאליטי הטובה ביותר"פרויקט מסלול"
בין השנים 1984–1986 נאספו קטעי מידע רבים שהוכנו על ידי תלמידי בתי ספר בכל רחבי הממלכה המאוחדת.
התלמידים הכינו מידע גאוגרפי, היסטורי וסוציאלי על מקום מגוריהם ותיאורים של חייהם היומיומיים.
מידע זה צולם והותאם למיקום מגורי הילדים על גבי המפות.
המידע כלל נוסף על קטעי וידאו גם תצלומים סטטיים, מידע סטטיסטי, ו"סיורים וירטואליים".
למעלה ממיליון משתתפים תרמו את המידע עבור הפרויקט.
המידע נשמר על גבי לייזרדיסקים בשיטת LV-ROM אשר הכילה את קטעי הווידאו (בפורמט אנלוגי), תמונות ומידע דיגיטלי.
כל דיסק הכיל כ-300 מגהבייט של מידע.
מחשבים ייעודיים שנבנו (Philips VP415 "Domesday Player") אפשרו את הצגת המידע.
הפרויקט נשמר על גבי שני דיסקים:
"דיסק הקהילה" (Community Disc) אשר הכיל מידע על חיי הקהילה בבריטניה.
הניווט במידע זה התאפשר על ידי בחירת האזור על גבי מפה גאוגרפית של בריטניה.
המדינה חולקה לאזורים שגודלם 4 ק"מ על 4 ק"מ, ולכל אזור הוצמד תיאור המכיל עד שלוש תמונות ומספר סרטי וידאו המתארים את החיים באזור.
"הדיסק הלאומי" (National Disc) המכיל מידע ממפקד האוכלוסין של שנת 1981 וכן תצלומים רבים של המדינה.
המידע בדיסק זה אורגן בצורה היררכית וכן ניתן היה לאחזר מידע באמצעות מילות מפתח.
בשל התדרדרות מצב המדיה המגנטית עליה נשמר הפרויקט, החלו בשנת 2002 בפעולות של גיבוי הנתונים מהדיסקים.
בעיה נוספת התעוררה בשל צורת שמירת המידע, ובשל העובדה שהתמונות נשמרו בצורת וידאו אנלוגי ולא כ-JPEG.
פרויקט CAMiLEON של ה-BBC בשיתוף אוניברסיטת לידס ואוניברסיטת מישיגן אפשר גישה למידע השמור על גבי דיסקי לייזר, הורדת המידע והקלטתו מחדש בצורה דיגיטלית.
הורדת המידע ושינוי אופן שמירתו אפשרה העלאתו והצגתו ברשת האינטרנט.
מוזאיק הוא מיזם מוזיקלי ישראלי המשלב מוזיקה ערבית ומודרנית ומנוגן על ידי מוזיקאים יהודים וערבים כאחד.
סגנונו המוזיקלי של המיזם מערב טריפ הופ, מוזיקה ערבית אותנטית, רוק ומוזיקה אלטרנטיבית.
חברי הפרויקט: שמוליק נויפלד - לחן הפקה ועיבוד מוזיקלי.
אייל ליאון קצב - הפקה ועיבוד מוזיקלי.
בארי גילברט - כתיבת טקסטים.
משתתפים נוספים: פרופסור תייסיר אליאס - נגן עוד, אמיר שייסהר - חלילן, עדי גולדשטיין-קלידן, פרוגרמר, אבי בללי, מירי מסיקה, שיראל ביתן וכן זמרים מקהילת העבריים מדימונה.
בפרויקט היו מעורבים בסך הכל למעלה ממאה וחמישים איש.
פרויקט מוהול היה ניסיון לקדוח את קרום כדור הארץ אל תחום אי הרציפות מוהורוביצ'יץ'.
הפרויקט מומן על ידי ממשלת ארצות הברית, באמצעות הקרן הלאומית למדע.
השלב הראשון של הפרויקט החל בשנת 1961, מול חופי מקסיקו.
בוצעו חמישה קידוחים, שהעמוק בהם מגיע ל-183 מטר מתחת לקרקעית האוקיינוס שנמצאת כ-3,500 מטר מתחת לפני הים.
היה זה עומק חסר תקדים לאותה עת, פי 30 ממה שנקדח עד לאותה עת.
חלק מהגאולוגים והגיאופיזיקאים התנגדו לפרויקט בטענה שהרווח המדעי הצפוי מהקידוחים לא מצדיק את התקציב העצום שניתן לפרויקט.
הם ראו בפרויקט פעלול הנדסי בעל ערך מדעי מועט.
השלב השני של הפרויקט בוטל בשנת 1966, עקב מגבלות תקציביות ובעיות טכנולוגיות.
למרות שפרויקט מוהול נכשל במטרתו המיועדת, הוא הראה כי קידוח עמוק באוקיינוסים היה אמצעי בר-קיימא להשגת דגימות גאולוגיות.
מאז הפסקתו של פרויקט מוהול בוצעו מספר תוכניות קשורות, כשהאחרונה היא תוכנית קידוח האוקיינוס של הקרן הלאומית למדע.
התהליך הפיתוחי של פרויקט מוהול כלל את השלבים הבאים:
חשיבת הרעיון: הרעיון לפרויקט התפתח בעקבות פגישה בין הגאולוגים האמריקאים הנודעים הארי הס וולטר מאנק, שדיברו על חוסר יכולתם למצוא רעיונות נבונים לפרויקטי מדע.
תכנון: בשלב זה עובר הפרויקט תכנון מקיף, הכולל איתור משאבים כגון כספים וציוד, ותיאום פעולות.
זה הכלל הבסיסי של פרויקט מוהול המקורי.
יישום: בשלב זה מיושמים המשאבים והתוכניות שנקבעו בשלב התכנון.
תהליך היישום כלל שלושה שלבים עיקריים:
תוכנית קידוח ניסיונית: בשלב זה מתבצעת תוכנית קידוח ראשונית וניסיונית לבחינת הידע הטכני והטכנולוגי הדרוש לביצוע הקידוח הסופי.
זה כולל ביצוע קידוחים ניסיוניים במטרה לבחון את תגובת הכלים והחומר בתנאי הפעולה הקשים במעמקי האוקיינוס.
תוכנית כלי ביניים: במהלך תוכנית זו נערכת הפקת כלי ביניים המשמשים לביצוע פעולות קידוח מורחבות בים.
כלים אלה נוצרים ומתפקדים בפועל כדי לבצע תהליכי קידוח בעומק המים ולהביא ליבות גאולוגיות לשטח.
הקידוח הסופי: בשלב זה מבוצע הקידוח הסופי לעומקי המעמק האוקיינוסים במטרה להשיג דגימות גאולוגיות מהגבול בין קרום כדור הארץ למעטפת.
התוצאות מאפשרות לנו להבין ולחקור את התהליכים הפנימיים של כדור הארץ.
הערכה: שלב זה מתרחש לאחר השלמת הפרויקט, כאשר נבדקים התוצאות והשלבים שעברו בפרויקט.
במקרה של פרויקט מוהול, ההערכה הייתה בעיקר בקשר לכישלון הפרויקט ולשיטת הניהול שלו.
בתוצאות מחקר שנערך נמצא כי שכבת הבזלת בתחתית החור EM 7 מגולגלת בצורה הפוכה.
הפעולות של הקידוח לא השפיעו על המגנטיזציה הטבעית של הבזלת.
זה מצביע על יציבות גבוהה של המגנטיזציה, שנראית כי נרכשה בעת קירור הבזלת.
המגנטיזציה הטבעית מסוגלת להישאר בעוצמה גבוהה לאורך זמן, והיא חשובה לפרשנות מגנטית.
היחס בין המגנטיזציה הטבעית של הבזלת לזו שנוצרה בעקבות החוקרים ירד, מה שמדגיש את הסכנה שבהסקת נתונים מפני הים בלבד.
פרויקט מהדקי הניירות הוא מיזם שנערך ביוזמת בית ספר של חטיבת ביניים בעיירה קטנה בדרום מדינת טנסי שבמרכז ארצות הברית, כהנצחה לקורבנות היהודים של השואה בגרמניה הנאצית.
הפרויקט התחיל בשנת 1998 בעיירה האמריקאית ויטוול כפרויקט שכבתי בחטיבת הביניים ולבסוף קיבל הכרה בינלאומית.
מטרתו הראשונית של הפרויקט הייתה איסוף שישה מיליון מהדקי ניירות לזכר שישה מיליון היהודים שנספו בשואה.
בספירה האחרונה, התקבלו יותר משלושים מיליון מהדקים, בהם מהדקים שנתרמו לפרויקט על ידי סלבריטאים ופוליטיקאים.
הפרויקט היה נושאו של סרט דוקומנטרי זוכה פרסים.
בשנת 1998 ביקשה מנהלת חטיבת הביניים בויטוול, לינדה הופר, מאחת המורות בבית הספר, סנדרה רוברטס, לפתוח פרויקט לימוד אחרי שעות פעילות בית הספר, בנושא לימוד סובלנות וקבלת השונה.
הרעיון לפרויקט בנושא השואה הגיע מכנס מורים שהתקיים בעיר קרובה.
השיעור הראשון נערך בסתיו 1998. התלמידים נדהמו מהיקף השואה והאכזריות שבה, ושאלו את המורים בפרויקט על ששת מיליון היהודים שנרצחו.
תלמיד אחד שאל מה זה שישה מיליון והוסיף שהוא אף פעם לא ראה שישה מיליון.
התלמידים חקרו באינטרנט וגילו שמהדק הניירות, שהומצא על ידי יהודי נורווגי בשם יוהאן ואלר והיה בשימוש הנורווגים כמחאה כנגד השלטון הנאצי, הוא סמל של השואה והוחלט לאסוף שישה מיליון מהדקי ניירות לזכר ששת מיליון היהודים שנרצחו בין השנים 1939 ל-1945 תחת השלטון הנאצי.
הפרויקט התקדם באיטיות בהתחלה, כיוון שלא קיבל מספיק פרסום.
התלמידים בנו אתר אינטרנט ושלחו מכתבים לחבריהם, למשפחותיהם ולסלבריטאים.
הפרויקט החל להתקדם רק בעקבות מעורבותם של פיטר ודאגמר שרודר, עיתונאים גרמנים שגילו את הפרויקט, ביקרו בבית הספר ודיברו עם הילדים והמורים.
הזוג שרודר כתב מספר כתבות לעיתונים גרמניים ואף פרסם ספר בשם "פרויקט מהדקי הניירות" (במקור בגרמנית: "Das Büroklammer-Projekt") שיצא לאור בשנת 2000, והוביל את פרסום הפרויקט בגרמניה.
לעומת זאת, הפרסום באמריקה הגיע רק לאחר ה-7 באפריל 2001, כאשר דיטה סמית' פרסמה כתבה על הפרויקט בעיתון וושינגטון פוסט.
לאחר פרסום הכתבה, נשלח מספר עצום של מהדקי ניירות לבית הספר.
מהדקי הניירות הגיעו בדואר, ומספר פוליטיקאים ומפורסמים אחרים שלחו מהדקי ניירות בעצמם, כגון: ג'ורג' וו.
בוש, ביל קלינטון, ביל קוסבי, סטיבן ספילברג וטום הנקס.
עד קיץ 2004, נאספו בערך 24 מיליון מהדקי ניירות, ורבים נוספים הגיעו מאז, רובם מצורפים למכתב שבו מסופר סיפור אישי או הקדשה לאדם מסוים.
חלק מהסיפורים מופיעים בסרט הדוקומנטרי.
זו אינה הפעם הראשונה שבה "מהדקי ניירות" משמשים כשם פרויקט אמריקאי הקשור לשואה, אך במקרה הקודם היה מדובר במבצע פייפרקליפ השנוי מאוד במחלוקת, ויש להבדיל בינו לבין פרויקט ההנצחה הנוכחי.
אחד הדברים שמהווים את ההשראה הרבה שנתנה לפרויקט את פרסומו ויחידותו הוא המיקום יוצא הדופן שבו הפרויקט והמודעות לשואה התפתחו.
העיירה האמריקאית ויטוול, היא עיירת כורי פחם בדרום מזרח המדינה טנסי, אשר נחשבת מדינה "אדומה" ומסורתית.
על פי סקר שנערך בארצות הברית בשנת 2000, העיירה ויטוול מונה 1,660 תושבים, מתוכם 97.35% לבנים, 2.17% שחורים ו-0.3% מגזעים אחרים.
על פי דברי מנהלת בית הספר שבו נערך הפרויקט, לינדה הופר, בסרט הדוקומנטרי שצולם בנושא הפרויקט, כל תלמידי בית הספר נוצרים ממוצא אירופי-אמריקאי מלבד חמישה תלמידים ממוצא אפרו-אמריקאי ותלמיד אחד ממוצא היספני.
מיקום העיירה עצמה הוא אנקדוטה מסוימת, לאור היות האזור בעל היסטוריה שמרנית קיצונית, כאשר בעיר פולאסקי, טנסי, שבמרחק לא רב מהעיירה, הוקם הקו קלוקס קלאן.
הסרט הדוקומנטרי על הפרויקט פורסם לראשונה ב-2004. ג'ו פאב, מפיק, במאי ותסריטאי הסרט, היה הראשון שחשב לצלם סרט על הפרויקט.
הגרסה הראשונה של הסרט הייתה כתבה טלוויזיונית, אבל, לאחר שג'ו צילם מספר ניצולי שואה שמספרים את סיפוריהם בכנסייה לקהילה המקומית, חברת ההפצה "מירמאקס" השתכנעה שלפרויקט מגיע סרט באורך מלא.
להלן רשימה חלקית של הפרסים שבהם זכה הסרט:
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בפאלם ספרינגס - פרס "חביב הקהל" ל"סרט הדוקומנטרי הטוב ביותר".
הוועדה הלאומית לביקורת סרטים - אחד מחמשת הסרטים הדוקומנטריים הטובים ביותר ב-2004.
פסטיבל הסרטים נאפלס העולמי 2004 - פרס הקהל לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי ברומא 2004 - פרס הקהל לסרט הטוב ביותר, פרס השופטים לסרט הדוקומנטרי האמריקאי הטוב ביותר, פרס השופטים לבמאי האמריקאי הטוב ביותר ופרס ג'רי גולדסמית' למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
פרויקט מזג האוויר הוא פסל מעשה ידי הפסל דני-איסלנדי אולאפור אליאסון.
היצירה הוצגה בשנת 2003 באולם הטורבינה של מוזיאון טייט מודרן בלונדון והייתה היצירה הרביעית שהוצגה במסגרת "סדרת יוניליוור" במימון חברת יוניליוור.
היצירה נתלתה על תקרת אולם הטורבינה וכללה אלמנטים המייצגים את השמש ואת השמים.
כשני מיליון מבקרים צפו ביצירה.
היצירה כללה מאיידים אשר פיזרו ערפל בחלל אולם הטורבינה.
במרכז אולם הטורבינה נתלתה דיסקית חצי מעגלית העשויה מנורות צהובות.
תקרת האולם כוסתה במראה רחבת ידיים, בה יכלו המבקרים לצפות בעצמם ובחלקה העליון של ה"שמש" מבעד לערפל.
מבקרים רבים העדיפו לצפות ביצירה בשכיבה על הגב על רצפת אולם הטורבינה.
פרויקט סינון העפר מהר הבית הוא מיזם ארכאולוגי שמטרתו סינון ומחקר של שפכי עפר שהוצאו מהר הבית ללא חפירת הצלה מקדימה, או פיקוח ובדיקה ארכאולוגית.
המיזם החל לפעול ב־2004 ומשלב מיקור המונים המסייעים בסינון החומר הארכיאולוגי.
המיזם פעל בגן הלאומי עמק צורים עד לשנת 2017, והחל מיוני 2019 במצפה המשואות בהר הצופים.
הר הבית גדוש בהמוני ממצאים ארכאולוגיים מתקופותיו השונות, אך מעולם לא נערכה בו חפירה מדעית מתוכננת.
בין השנים 1996–1999 הוכשר האזור התת־קרקעי בפינה הדרום־מזרחית של הר הבית, המכונה "אורוות שלמה", לתפילה, ונחנך בשם "אל מצאלה אל-מרואני" (מקום התפילה של מרואן) על ידי הווקף, בשיתוף הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
שיאן של העבודות היה בנובמבר 1999, עת נחפר בור גדול במטרה להכשיר כניסה מונומנטלית למתחם זה.
שפכי העפר מכריית בור זה, יחד עם שפכים נוספים מעבודות בניין וגינון באזורים סמוכים, פונו על ידי כארבע מאות משאיות למספר מקומות, וברובם נשפכו בנחל קדרון הסמוך.
סביבותיו של הבור רוצפו, ובבור עצמו נבנו מדרגות המובילות לפתח המסגד.
חפירת הבור הייתה הרסנית מאוד לעתיקות הר הבית.
מלבד הרס העתיקות עצמן, שנפגעו בעת חפירת הבור באמצעים מיכניים, הרי שהעתיקות שהיו עשויות להתגלות בחפירה נותקו מהקשרם ובכך איבדו רבות מערכן המדעי.
ב־2004 הונפק רישיון חפירה לארכאולוגים גבריאל ברקאי ויצחק דבירה, תחת חסותו המדעית של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בתמיכה של תורמים פרטים באמצעות החברה לחקירת ארץ־ישראל ועתיקותיה ובעזרת צוות מצומצם ומתנדבים, החל הפרויקט בסינון של שפכי העפר שמרביתם הועברו לגן הלאומי עמק צורים.
באפריל 2017, חל פיצול בין פרויקט הסינון ובין עמותת אלעד.
עמותת אלעד המשיכה לתחזק אתר בעמק צורים ובו מסננים מבקרים מחפירות שונות באזור ירושלים הקדומה.
עבודת הסינון השוטפת של עפר הר הבית נעצרה למשך כשנתיים, ולאחר מספר ניסיונות חודשה פעילות הסינון השוטפת של הפרויקט ונפתח אתר חדש לקבלת מבקרים ומתנדבים במצפה המשואות.
הפרויקט עבר למודל של מימון המונים תוך התמקדות בעיבוד הממצאים הקיימים והכנתם לפרסום סופי.
נכון לאוגוסט 2022, מעבדת המחקר ממשיכה לפעול, אך נותר פער משמעותי בין הסכום שגויס לבין הסכום הנדרש לפרסום הדו"ח הסופי, וההבטחה לתמיכה ממשלתית טרם נשאה פרי.
בהיעדר היכולת לבצע חפירה סדירה, בה מתועד הקשרם של הממצאים, פנו מייסדי הפרויקט לסינון שיטתי של כל שפכי העפר.
החומר נאסף בדליים, מסונן סינון ראשוני כדי להסיר ממנו את מרבית העפר ("סינון יבש") ולאחר מכן נשטף בזרם מים ומסנון שנית ("סינון רטוב").
הממצאים נבררים ידנית וממויינים טרם העברה לארכאולוגים המתמחים בסוגים ובתקופות השונות, למחקר ועיבוד קודם פרסום.
המטרה הסופית היא לתעד את כמות וסוגי הממצאים לתקופתם, ולאפשר ניתוח סטטיסטי בהשוואה לנתונים מאתרי חפירה אחרים בירושלים, בשיטות הלקוחות מעולם הסקר הארכאולוגי, דבר אשר ילמד על תמורות בתולדות הר הבית.
שיטת הסינון הרטוב, שבאמצעותה מתגלים ממצאים רבים שבחפירות אחרות היו עשויים לחמוק מן העין, של כמויות עפר גדולות מהחפירה (ולא לוקוסים נבחרים) לא הייתה נפוצה בארכאולוגיה הישראלית, דבר שהוביל לבעיות מתודולוגיות בהשוואת כמויות ויחסי הממצאים מסוגים שונים לאתרים ארכאולוגים שונים.
כדי להתגבר על הטיה זו, נלקחו דגימות ממספר חפירות ברחבי ירושלים וסוננו על ידי אנשי הפרויקט.
בד־בבד, החלה שיטת הסינון הרטוב לצבור פופולריות ונעשה בה שימוש במספר חפירות באזור ירושלים, כשחלקן עשו שימוש בשירותים שהוצעו בידי מפעל הסינון.
מאז התפשטות השיטה לחפירות נוספות, חלה עלייה דרמטית בכמות הבולות והחותמות שהתגלו בירושלים.
בראשית שנת 2013 הכריזו מנהלי הפרויקט על פיתוח שיטה סטטיסטית המאפשרת שחזור חלקי של הקשרם המקורי של הממצאים באמצעות ניתוח אשכולות.
בשלהי אותה שנה, הכריזו מנהלי הפרויקט כי אספו מספיק ממצאים כדי להוות מדגם מייצג, וממצאים שכיחים שיתגלו מתקופה זו והלאה יישמרו, אך לא יכללו בדו"ח הסופי של הפרויקט הנוכחי.
הממצאים הם ברובם ממצאים זעירים, שגודלם אינו עולה על מספר סנטימטרים, והם כוללים מדגם מכל התקופות – החל מתקופת האבן ועד המאה ה־20.
רק אחוז מזערי (כ־0.3%) מהממצאים תוארך לתקופות אלו, המוקדמים שבהם מהתקופה האפיפלאוליתית או הנאוליתית.
מרביתם כלי חרס מקומיים מהתקופה הכלקוליתית ותקופת הברונזה ומעט , בין התגליות האחרות נמנות 3 חרפושיות מתקופת הברונזה וכן קמע הנושא את שמו של תחותמס השלישי.
אצבע שבורה של פסל שהתגלתה בפרויקט הסינון כנראה שייכת גם היא לתקופת הברונזה המאוחרת.
כמות הממצא הזעומה אינה מתאימה למקום ששכנה בו עיר, אבל בהחלט מתאימה לאתר בשולי עיר, שאולי התקיימה בו פעילות חקלאית כלשהי.
כ־6% מכלי החרס שהתגלו בסינון תוארכו לתקופת הברזל - מיעוטם לתקופת הברזל 1 ולתקופת הברזל 2א (המאות ה-10 וה-9 לפנה"ס) ורובם (5.2%) לתקופת הברזל 2ב–ג (800-586 לפנה"ס).
הם כוללים קנקני אחסון, פכים, פכיות, קובעות וכנים בכמות גדולה יחסית לאתרים אחרים בירושלים.
בין הממצאים מראשית התקופה ניתן למנות חותם וראש חץ בעלי צורה נדירה.
הבולה הוטבעה על גבי אריג גס – כנראה צרור כסף או אריג המכסה מכל ומעידה על פעילות מנהלית שהתרחשה בהר הבית.
חוקרי הפרויקט מסיקים כי הממצאים משקפים פעילות שהתרחשה בהר הבית בזמן בית המקדש הראשון – בין אם הממצאים נותרו בהר עצמו, ובין אם הושלכו למרגלותיו והושבו בתוך מילויי עפר עם הרחבת המתחם המקודש בימי הבית השני.
תקופת הבית השני היא התקופה העמוסה ביותר בתולדות הר הבית, הן מבחינת מפעלי הבנייה שנערכו בהר, ובראשם בניית מקדש הורדוס, והן מבחינת הפעילות האנושית היום־יומית.
הדבר משתקף במיוחד בממצא כלי החרס שלמעלה מ־40% ממנו משתייך לתקופה זו ומתוך אותם 40% – כשני שלישים מתוארכים לשלהי התקופה (40 לפנה"ס – 70 לספירה, כלומר: מתחילתה של התקופה ההרודיאנית ועד חורבן בית שני).
בדומה לקרמיקה מימי בית ראשון מתאפיין המכלול באחוז גבוה של קנקנים ופכים (אך לא פכיות) בהשוואה לאתרים אחרים בירושלים.
לעומתם, נרות השמן מהר הבית מופיעים באחוז נמוך ביחס לאתרים אחרים בירושלים.
מתקופה זו התגלו מספר פריטים אדריכליים.
הגדול שבהם הוא כותרת של עמוד דורי בקוטר 75 ס"מ.
מנהלי הפרויקט הציעו כי מקור הכותרת, שתוארכה למאה ה־2 לפנה"ס הוא בסטיו המזרחי של הר הבית.
ממצא אדריכלי נוסף שעורר הדים הוא אריחי האופוס סקטילה: אריחים צבעוניים בעלי צורות גאומטריות העשויים מאבנים מקומית ומיובאות.
בעזרת השוואות לרצפות מסוג זה במפעלי בנייה אחרים של הורדוס ובעולם הרומי והסקת מסקנות לגבי דגמי הריצוף האפשריים עם האריחים שהתגלו שוחזרו מספר דגמים שנעשה בהן שימוש ברצפות הר הבית בתקופה ההרודיאנית.
הדבר עולה בקנה אחד עם כתביו של יוסף בן מתתיהו, שבהם הוא מתאר את שטח הר הבית המקיף את המקדש: "[החצר] הלא־מקורה הייתה מרוצפת כולה באבנים מסוגים וצבעים שונים".
למעלה מ־500 מהמטבעות שהתגלו בסינון משתייכים לתקופה זו ומקיפים את כולה – החל ממטבעות יהד מהתקופה הפרסית ועד למטבעות המרד הגדול.
בין הממצאים האחרים שהתגלו ניתן למנות מאות שברי כלי אבן (כולל פסולת יצור שעשויה להעיד על יצור כלי האבן בהר הבית עצמו), למעלה מאלף פיסות פרסקאות, כלי־נשק וממצא אפיגרפי, כגון אסימוני חרס.
הממצא מתקופה זו הוא דל ביותר.
פחות ממחצית האחוז של החרסים והמטבעות משתייכים לתקופה זו.
מספר צלמיות, כלי משחק, גמות מגולפות ושברי רעפים החתומים בחותמו של הלגיון העשירי פרטנסיס משוייכים גם הם לתקופה זו.
אחוזים בודדים מהממצא הקרמי משתייכים לתקופה זו, אך מנגד – כמות המטבעות מגיעה לכדי שליש.
כמו כן, בניגוד למצופה, התגלו במהלך הסינון ממצאים רבים מהתקופה הביזנטית ובכללם שרידים של מבנים מפוארים – אריחי "אופוס סקטילה", שברי רעפים, כותרות קורינתיות, סורגי כנסיות והמוני פסיפסים – הן בקוביות (טסרות) בודדות והן בגושים קטנים.
כל הנתונים הללו הביאו לערעור על התפיסה המקובלת של שוממותו של הר הבית בתקופה הזו ועל שימושו כמזבלה.
כרבע מהמכלול הקרמי של הפרויקט מקורו בתקופה זו.
החומר הקרמי כולל בעיקר כלי שולחן וכלי אגירה מימי שלטון השושלת האומיית, וכלי שולחן, בישול ואגירה מן התקופה העבסית.
הממצא כולל פריטים ארכיטקטוניים וקישוטים שמקורם במבני הר הבית שנבנו בתקופה זו.
הבולטים שבהם הם אלפים רבים של קוביות פסיפסי קיר עשויות זכוכית – צבעונית או מוזהבת.
מקורן העיקרי הוא ככל הנראה בקירות החיצוניים של כיפת הסלע שהיו מצופים בפסיפסי זכוכית כדוגמת הקירות הפנימיים, עד להחלפתם באריחי קיר מזוגגים במאה ה־16.
במהלך תקופה זו, עשו הצלבנים שימוש בחלל התת-קרקעי שבהר שימוש כארווה, וכך קיבלו אורוות שלמה את שמן.
בסינון העפר התגלו מספר ממצאים הקשורים לתופעה זו: קשקשי שריון, מאות מסמרי פרסה ומעל למאה ראשי חצים.
במהלך הסינון התגלו למעלה ממאה מטבעות צלבניים בכמות ובמגוון שעולה על כל מה שהתגלה בירושלים, אריחי אופוס סקטילה בני התקופה מתאימים במדויק לדגמים הנראים עד היום בכנסיית הקבר ובכנסיית יוחנן המטביל והקיימים בחלקם מתחת לשטיחי כיפת הסלע.
הממצא מהתקופה הממלוכית הוא דל יחסית ומיוצג בעיקר בחרסים, מטבעות, כלי משחק עשויים זכוכית, תכשיטים ושרידי בנייה.
כמות גדולה של שבירי צמידי זכוכית מתחלקת בין התקופה הזו לתקופה העותמאנית.
התקופה העותמאנית מיוצגת היטב במצאי, ומשקפת גם את עבודות השיפוץ שנעשו בידי השליטים העותמאניים בכיפת הסלע ובמסגד אל-אקצא.
דוגמה אחת היא המוני שרידי אריחי הקיר המזוגגים ששימשו לחיפוי הקירות החיצוניים של כיפת הסלע החל מהמאה ה-16.
התגלו תריסר חותמות מהתקופה העותמאנית, אחד מהם נושא את שמו של "השיח' עבד אל-פתאח אל-תמימי" שחי במאה ה־18 ושימש כסגן המופתי של ירושלים וכקאדי ברמלה, עזה ושכם.
מאות רבות של שברי מקטרות () תוארכו לתקופה העותמאנית וכן התגלו פריטי נשק – קליעי רובה מעופרת וברזל, רסיסי פגזים ומספר מצתי חלמיש.
ממלחמת העולם הראשונה והלאה (1917–1999)
ממצאי התקופה המודרנית הם רבים וכוללים בעיקר שברי קרמיקה, חרסינה ורעפים מודרניים, מטבעות שהיו הילך חוקי בתקופת המנדט הבריטי, הירדנית והישראלית ו, פריטי לבוש, כולל סמלים ותגים צבאיים ומגוון כלי נשק, בכללם מספר שקושרו למלחמת ששת הימים.
לטענת יוסוף נאצ'ה, ראש מחלקת הארכיאולוגיה של הווקף, הממצאים של ברקאי הם חסרי ערך מכיוון שהם לא התגלו בזמן חפירה, ונותק הקשר בינם לבין השכבה הארכיאולוגית הקרקעית המקורית שלהם.
הוא אישית לא נכח בעת שהממצאים מובלים ממקומם והקשר נהרס, אך לדבריו עמיתיו הארכיאולוגים בחנו את הממצאים, והם סבורים שהישראלים הפריזו בערכם של החפצים שנמצאו.
לדבריו, ברקאי הגיע למסקנות שאינן נכונות, כי הוא ניסה להוכיח שהקשרים היהודיים להר הבית הם עתיקים וחזקים יותר מאלה של הפלסטינים.
הארכיאולוג דן בהט טען שהממצאים היו בשכבת מילוי ולכן קשה להפיק מהם כרונולוגיה משמעותית.
הארכיאולוג מאיר בן דב טען שייתכן שחלק מהממצאים הגיעו ממקורות נוספים בסביבה ולא רק מהר הבית.
פרויקט מסלול היא הגרסה הישראלית לתוכנית המציאות האמריקאית "פרויקט מסלול", שעוסקת בעיצוב אופנה.
התוכנית עלתה לשידור ב-17 ביוני 2009, בערוץ 2, ושודרה על ידי הזכיינית "רשת" במשך עונת שידור אחת.
מנחת התוכנית הייתה שירז טל.
לאחר שידור הפרק הראשון, ספגה התוכנית ביקורות מעורבות בתקשורת, והפרק אף זכה לרייטינג נמוך יחסית.
בין האורחים בתוכנית היו בר רפאלי, ריטה, חנה לסלאו, אלי אילדיס, מירי נבו.
ההסכם להפקת הגרסה הישראלית של פרויקט מסלול נחתם בספטמבר 2008. עם זאת פורמט הגרסה הישראלית שונה במקצת מהגרסה המקורית.
בתוכנית התחרו 13 מעצבי אופנה.
כל מעצב עיצב בגדים לדוגמנית בתחילת דרכה, וקיבל לשם כך תקציב מוגבל ושולחן עבודה.
המעצב הבכיר ששון קדם ליווה את המעצבים, כ"מנטור".
המעצבים התגוררו יחד במלון, והאינטראקציות ביניהם תועדו לאורך כל היום.
בכל פרק הם התמודדו עם משימות עיצוב שבחנו את היצירתיות, הנועזות והמקוריות שלהם.
כל פרק הסתיים בתצוגת אופנה ססגונית, בה הציגו דוגמניות בפני השופטים את הדגם שיצר המעצב עבורן.
השופטים שלקחו חלק בתוכנית הם: יו"ר חבר השופטים - המעצב ויקטור (ויוי) בלאיש, הסטייליסט גל אפל, ושופט אורח נוסף, כדוגמת בר רפאלי, ענת וקסמן, ועוד.
על פי העיצובים, השופטים החליטו על המשך דרכם של המעצבים בתוכנית.
בסיום התצוגה בחרו השופטים במנצח, והוענקה לו "חסינות" לפרק הבא.
השופטים גם בוחרים במפסיד והוא עוזב את התוכנית.
המעצבים הטובים ביותר הגיעו לשלב הגמר ונדרשו לעצב קולקציית בגדים שלמה.
באירוע הגמר נערכו 3 תצוגות אופנה גדולות, של המעצבים אלון לוסי ומאיה, ובסופה נבחר אלון כמעצב האופנה הזוכה, מאיה במקום השני ולוסי בשלישי.
טן טאו לה, בת 28, בת ים (מודחת ראשונה)
מריה ברמן, בת 29, תל אביב (מודחת שנייה)
אופיר פרץ, בן 26, חיפה (מודח שלישי)
נתנאל זיקרי, בן 25, רמת גן (מודח רביעי)
מיכל תיק, בת 30, כפר אדומים (מודחת חמישית)
יואב מאיר, בן 27, תל אביב (מודח שביעי)
ניר חוג'ה, בן 30, ירושלים (מודח שמיני)
מורן טויל, בת 26, ניו יורק (מודחת תשיעית)
גיא פינקלשטיין, בן 30, לונדון (מודח עשירי)
משי חוג'ה, בת 23, ירושלים / בת ים (מודחת אחד עשר)
לוסי דויד, בת 34, יפו (מקום שלישי)
מאיה עמרמי-פינקלשטיין, בת 33, לונדון (מקום שני) (מודחת שישית)
אלון ליבנה, בן 24, תל אביב (מקום ראשון)
בגמר, המתמודדים בחרו במשותף זוכה, בנוסף לחמישה השופטים.
המתמודדים בחרו במאיה ביחד עם בר רפאלי.
ויקטור בלאיש, אתי רוטר, ליאת תימור וגל אפל בחרו באלון ליבנה, והוא הוכרז כזוכה.
התוכנית ספגה ביקורת שלילית לכל אורך הדרך, במקביל לירידת שיעורי הצפייה בה.
המבקרים ציינו את ההבדל בין התוכנית האמריקאית לזו הישראלית.
למשל, בתוכנית "פרויקט מסלול" האמריקאית מושם דגש על אמנות העיצוב, החל מבחירת הבד, דרך חזונו של המעצב, וליווי תהליך יצירת הבגד.
לעומת זאת, בתוכנית הישראלית הושם דגש על אישיותם וסיפור חייהם האישי של המתחרים, ועל התככים ביניהם, כאשר לעיצוביהם ולתהליך היצירה לא הוקדש כמעט זמן.
בנוסף, שפת הדיבור וההופעה של חלק מהמתמודדים הייתה רדודה, ולעיתים אלימה, ובניגוד לתוכנית האמריקאית לא עיצוביהם היו במרכז.
תחום נוסף שעלה בביקורות היה היחס לדוגמניות, שבתוכנית האמריקאית הוא כאל שותפות לתהליך, התגלה בתוכנית הישראלית כיחס שוביניסטי ולעיתים משפיל, עם אמירות כגון "מה זה הציצים האלה", "את תדאגי להיות צייתנית" והוראות "להקיא כל הלילה".
בין השאר הוטחה ביקורת גם בצוות השופטים.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו דרשה מ"שידורי רשת" לצנזר קטעי עירום בקדימון לתוכנית.
הוסכם שקדימון התוכנית ישודר רק אחרי 21:00.
פרויקט סטיב הוא רשימה של מדענים בעלי השם הפרטי "סטיב" (והטיותיו דוגמת סטיבן, סטפן וכדומה), ש"תומכים באבולוציה".
הפרויקט נוצר על ידי המרכז הלאומי לחינוך מדעי כפארודיה על עצומות בריאתניות כגון "מחלוקת מדעית עם דרוויניזם".
השם "סטיב" נבחר כמחווה לסטיבן ג'יי גולד.
מספר המדענים ברשימה, נכון לדצמבר 2025, הוא 1,509. מכיוון שלאחוז אחד מהאמריקאים קוראים סטיבן, המספר משקף בערך 150,000 מדענים שתומכים באבולוציה רק באמריקה.
ויליאם דמבסקי ממכון דיסקברי, שעל העצומה שלו הנקראת "מחלוקת מדעית עם דרוויניזם" חתמו, נכון ל-2007, שמונה אנשים בשם "סטיב", אמר כי:
"פרויקט מצר-מסר" הוא מיזם אמנותי שכלל סדרה של פעולות אמנותיות, שכללו בעיקר מיצגים ומיצבים, התקיימו בחודשים יוני עד אוקטובר 1972 באזור קיבוץ מצר והכפר הערבי מייסר.
המיזם נחשב לאחד מן הביטויים החשובים של האמנות המושגית בישראל והיו שותפים בו אמנים כגון אביטל גבע, מיכה אולמן, משה גרשוני ואחרים.
בעקבות הפסל יצחק דנציגר, ששימש כמעין אב רוחני לאמנים צעירים רבים, התאספה בראשית שנות ה-70, קבוצה של אמנים מושגיים שהושפעה מרעיונותיו אודות אמנות מושגית ו"תיקון הטבע".
קבוצת האמנים קיימה פגישות סדירות עם דנציגר בחיפה ובתל אביב והשתתפה בסיורים שארגן.
"היינו נעריו של דנציגר, אפשר לומר", סיפר משה גרשוני בטקסט מאוחר, "בתחילת שנות השבעים, בתקופה שהוא עבד על מחצבת נשר ועשה את כל הניסיונות שלו ...
בשונה מעבודותיו של דנציגר, הפעולות שביצעו חברי הקבוצה, נשאו אופי פוליטי וחברתי מובהק יותר.
הממד הארס פואטי שברבות מן הפעולות ביטא את הרעיון תפיסת האמנות כאלמנט לקידום חברתי.
על חברי הקבוצה נמנו גבע, אולמן, גרשוני, דב אור-נר, אפרת נתן, נחום טבת ויחזקאל ירדני.
חלק מן האמנים ביצעו פעולות שהיו קשורות להשפעת "אמנות האדמה".
האמן דב אור-נר, לדוגמה, שלח מכתבים לאנשי הקיבוץ והכפר וביקש מהם לשלוח לו את האשפה שלהם.
השקיות הוטמנו בבור בעומק 20 מ' שכוסה בהדרגה.
גם מיכה אולמן עסק בפעולת חפירה ובמסגרתה יצר בסוף אוקטובר פעולה של "החלפת אדמות" בין שני בורות שנחפרו בשני היישובים.
השפעתה של פעולה זו הייתה בהעלאת מודעות בקרב תושבי היישובים לסיטואציה הפוליטית.
משה גרשוני ביצע עבודה בעלת משמעויות ארס-פואטיות ופוליטיות.
בפעולה שלו יצר גרשוני תצלומי נוף בקיבוץ מצר, כינס אספת קיבוץ ובה "חילק" את אדמות הקיבוץ לחברים.
אביטל גבע יצר עבודה בעלת משמעויות אקולוגיות, ובה מיין ספרים שנשלחו למיחזור במפעל אמניר והקים ספרייה מאולתרת בתוך אבוסי בקר.
בעבודה נוספת רתם גבע בני נוער למחרשה ובפעולה משותפת שנמשכה שבועיים חרש את האדמה החקלאית באזור.
בין העבודות הנוספות שנוצרו בפרויקט הייתה מכלאה עשויה ענפים, שנבנתה על ידי נחום טבת.
פרויקט טרוור הוא ארגון מלכ"ר אמריקאי העוסק במניעת התאבדות בקרב נוער להט"בי (לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים).
פרויקט טרוור נוסד בשנת 1998. לעמותה יש קו טלפון פעיל בכל שעות היממה וימות השנה בשיחת חינם, ובו עונים יועצים מיומנים בנושא זה, בצורה חסויה ככל האפשר.
הפרויקט גם מספק משאבים והדרכה חיונית להורים ואנשי חינוך על מנת לאפשר סביבה בטוחה ומוגנת לנוער להט"בי בבית ובבית הספר.
הפרויקט נוסד בשנת 1998 בקליפורניה שבמערב הוליווד על ידי ג'יימס לסנס, פגי רג'יסקי, ורנדי סטון, יוצרי הסרט טרוור, זוכה פרס האקדמיה לשנת 1995. הסרט הוא דרמה קומית אודות נער הומוסקסואל בן 13, אשר נדחה על ידי חבריו בשל נטייתו המינית, והוא מנסה להתאבד.
בזמן שהסרט שודר ב-1998 בערוץ HBO האמריקאי, יוצרי הסרט הניחו כי חלק מהצופים הצעירים של הסרט מתמודדים עם משבר דומה לזה של טרוור, והם החלו לחפש קו תמיכה שמספרו יפורסם בזמן שישודר הסרט.
אך הם גילו כי קו כזה איננו קיים, ולכן לאחר מכן החליטו להקים בעצמם קו זה, לסיוע בעת משבר לנוער להט"ב.
ידוענים רבים ידועים כתומכים בארגון זה, בהם אדם למברט כריס קולפר, דארן כריס, ג'יימס מרסדן ודניאל רדקליף.
ב-10 באוגוסט 2009 אנשי הפרויקט הודיעו כי התקבלה תרומה גדולה מהשחקן דניאל רדקליף, כוכב סדרת הסרטים הארי פוטר.
רדקליף הצהיר: "אני שמח מאוד להתחיל את תמיכתי בפרויקט, אשר מציל חיים מדי יום ביומו, באמצעות העבודה הקריטית שלו.
זה מצער אותי מאוד לחשוב שבשנת 2009, התאבדות היא הגורם השלישי למוות בקרב בני נוער.
וזה הרסני באמת ללמוד על נוער להט"ב אשר נוטים להתאבד בסבירות גבוהה יותר פי ארבעה, מאשר חבריהם ההטרוסקסואלים".
הקו החם הוא שירות חינם חסוי אשר פועל 24 שעות, שבעה ימים בשבוע.
היועצים הוכשרו להקשיב ולהבין, מבלי לשפוט.
כיום השירות זמין לתושבי ארצות הברית בלבד.
היועצים של הקו החם מציעים גם אתר אינטרנט.
טרוור צ'אט הוא שירות הניתן בחינם אשר חסוי ומאובטח אשר מאפשר שירותי מסרים מיידיים ברשת, הניתנים על ידי פרויקט טרוור.
הצ'אט נועד לסייע לאלו שאינם בסיכון התאבדות.
הרשת פועלת תחת פיקוח מוקפד של מנהלי המערכת, כך שכל התוכן באתר מתאים לגילאים המתאימים, וידידותי למשתמש.
הפיקוח נעשה בין השאר באמצעות מעקב אחר כל תוכן חדש שנכנס לרשת על ידי המשתמשים.
כך הפכה הרשת לאחד האתרים המוגנים ביותר עבור נוער להט"ב.
התוכנה ששימשה ליצירת טרוורספייס נתרמה על ידי טים גיל, יזם תוכנה ופילנתרופ אמריקאי.
המועצה המייעצת לנוער משמשת כקשר בין בני נוער ברחבי ארצות הברית.
בפעילותה מול הפרויקט, המועצה מגישה המלצות לפרויקט בניסיון להגביר את המודעות לשירותי הפרויקט בקרב בני הנוער הלהט"בים.
הפרויקט מקיים סדנאות מותאמות לבני נוער בגילאים שונים ולתוכנית הלימודים שלהם, בנושאים הקשורים למיניות, זהות מגדרית, ההשפעות של שפה והתנהגות, ותחושת השונות של בני נוער להט"בים.
התוכנית גם מלמדת צעירים כיצד לזהות דיכאון וחשד לרצון להתאבדות בקרב חבריהם.
פרויקט לזרוס הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ג'ון פטריק גלן.
הסרט מתאר את קורותיו של בן (פול ווקר), פושע נידון למוות לשעבר, המקבל הזדמנות שנייה לחיים באופן מסתורי, בתור עובד בבית חולים פסיכיאטרי.
הסרט יצא ב-DVD ב-21 באוקטובר 2008. שם הסרט מתייחס לאלעזר (לזרוס) מהברית החדשה, אשר מת והוקם לתחיה על ידי ישו.
בן, פושע בתהליך שיקום, מאבד במפתיע את עבודתו.
הוא פונה אל אחיו, מומחה לפריצה המעוניין בשותף לפשע.
שיתוף הפעולה מוביל לשוד, המשתבש וגורם למותם של הנשדדים.
בן נשפט לגזר דין מוות.
אך הוא מתעורר לאחר זריקה קטלנית שקיבל, ליד בית חולים פסיכיאטרי קטן בעיירה באורגון, שם מסתבר לו כי הוא קיבל הזדמנות שנייה מהבורא להתחיל לעבוד בתור שומר בבית החולים.
ככל שהזמן עובר, הוא מתגעגע לאשתו ובתו שהותיר אחריו, ותוהה אם הוא באמת רימה את המוות או שמא הוא הפך להיות חלק מתוכנית מרושעת המתיימרת לשחק את הבורא.
פול ווקר בתפקיד בן גארווי, אסיר לשעבר שמקבל הזדמנות שנייה לחיים ומתחיל לעבוד בבית חולים פסיכיאטרי.
לינדה קרדליני בתפקיד ג'ולי אינגרם, הפסיכיאטרית של בית החולים שלוקחת אחריות לעזור לבן.
מלקולם גודווין בתפקיד רובי, אחד המטופלים של בית החולים.
טוני קאראן בתפקיד סוף ויליאם, פסיכופת אלים מאוד שמתיימר לדעת למה בן בבית החולים.
בוב גנטון בתפקיד האב עזרא, כומר המנהל את בית החולים.
פייפר פראבו בתפקיד ליסה גארווי, אשתו של בן.
למברט וילסון בתפקיד אייברי, דמות מסתורית המלווה את תעלומות העלילה.
שון האטסי בתפקיד ריקי גארווי, אחיו של בן.
ברוקלין פרולקס בתפקיד קייטי גארווי, בתו של בן.
טיי ווד בתפקיד בן גארווי בילדותו