tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר תהליך שרץ תחת מערכת ההפעלה מעוניין להריץ פקודה שאין לו הרשאה לבצעה, עליו לפנות למערכת ההפעלה בבקשה שתבצע עבורו את השירות.
הקריאות האפשריות, כמו גם הפרמטרים אותם יש להעביר נקבעים ב-API של מערכת ההפעלה.
כמעט תמיד, קריאת מערכת תשלחנה ממצב ריצה בו ההרשאות נמוכות מהרשאות קרנל (ring 0) לשם הגדלת פונקציונליות.
רוב מערכות ההפעלה לא מאפשרות הרצת קריאת מערכת מring 0. עם זאת, ישנן מערכות שמאפשרות שליחת קריאות מערכת גם דרך תהליכים השייכים ל-ring 0.
תהליך מבצע קריאת מערכת באמצעות הרצת פקודה מסט הפקודות של המעבד שגורמת ליצירת פסיקה.
הפסיקה מפסיקה את הרצת התהליך ומתחילה להריץ קוד של מערכת ההפעלה שתפקידו לטפל בקריאות מערכת.
במקרה שהתהליך מנסה להריץ בעצמו פקודה שאין לו הרשאה להריצה, המעבד יזהה זאת ויודיע למערכת ההפעלה על ידי יצירת פסיקה שמפעילה שגרה של מערכת הפעלה שמטפלת בכך.
NtCreateProcess: זוהי קריאת מערכת המאפשרת ליצור תהליך חדש.
fork: זוהי קריאת מערכת המאפשרת ליצור תהליך חדש.
קריאת הגבר הוא ציון זמן הלכתי קודם לעלות השחר, לקראת סוף הלילה.
על מקור ופירוש השם "קריאת הגבר" נחלקו אמוראים בתלמוד בבלי.
לדעת רב, גבר הוא "גברא" בארמית כלומר אדם, והכוונה לאיש מסוים שהיה ממונה על לוח הזמנים בבית המקדש וקורא אותם בקול.
לדעת רב שילא, גבר הוא תרנגול, והכוונה לזמן קריאתו של התרנגול סמוך לאור היום.
בתלמוד בבלי, מסכת יומא, דף כ, א נכתב:
זמן קריאת הגבר שימש לביצוע פעולות אחדות בבית המקדש:
מצוות תרומת הדשן - הסרה יומית של מנת דשן (שארית אפר הקרבנות) מעל מזבח העולה.
הגעת הממונה על הפייסות בבית המקדש (גורלות על תפקידים שונים במקדש).
תקיעת הכהנים בחצוצרות בשמחת בית השואבה בחג הסוכות לסימן כי הגיע הזמן ללכת למעיין הגיחון לשאוב מים לניסוכם על מזבח העולה.
בתלמוד אף נזכר זמן קריאת הגבר כציון זמן המומלץ לצאת לדרך ארוכה.
הרמב"ם ב'משנה תורה' פוסק שקרות הגבר הוא בשעה הנקראת גם 'עלות השחר'.
לעומתו רש"י וכן בעלי התוספות סוברים שהוא מוקדם יותר מעלות השחר בפרק זמן קצר.
קריאת שמע על המיטה (במקורות קדומים: קְרִיַּת שְׁמַע שעל המיטה) היא תפילה יהודית הנאמרת בלילה לפני השינה, ועיקרה הוא אמירת "קריאת שמע", בתוספת פסוקים ובקשות.
בסופה או תחילתה נאמרת "ברכת המפיל".
לדעת רש"י, יוצאים ידי חובת מצוות קריאת שמע על המיטה ולא בתפילת ערבית, כיוון שנהגו להתפלל ערבית מבעוד יום.
בתלמוד הבבלי מובא מנהגו של רבי יהושע בן לוי שהוסיף לומר לפני שנתו גם מזמור "יושב בסתר עליון", ו"ה' מה רבו צרי" שיוחסה להם תועלת נגד המזיקים.
במשך הדורות נוספו לתפילה עוד מזמורים וכן פסוקים ותפילות.
במנהגים אלו ישנם הבדלים בין נוסחי העדות.
אף שאין חובה לומר את המזמורים השונים, נתפשט המנהג לאומרם על פי מנהגו של רבי יהושע בן לוי, שהיה מוסיף מזמורים כדי להגן מפני המזיקים.
בראשונים נחלקו האם לומר גם את פרשת "והיה אם שמוע", ויש אף שכתבו שטוב לומר את שלוש הפרשיות (למרות דברי הגמרא ש"אומר משמע ישראל עד והיה אם שמוע").
יש שכתבו לומר את ברכת "המפיל" סמוך לשינה, אחר שאמרו את "שמע" וכל שאר הפסוקים.
אך על פי הקבלה יש להקדים את ברכת "המפיל" ל"שמע" ולשאר הפסוקים.
מי שנצרך אחר שאמר "שמע" ו"המפיל", לדבר או לאכול או לשתות או לסדר איזה דבר דחוף רשאי לעשות כן, מפני שברכת "המפיל" היא ברכת שבח על שנת הלילה, רק שלכתחילה טוב להצמיד את קריאת שמע שעל המיטה לשינה.
בראשונים כתבו שהיה מי שחשש לברך "המפיל" שמא לא יירדם ונמצא שבירך לבטלה, אך דעת שאר הראשונים שאין לחשוש לזה, מאחר שהיא ברכת הודאה לה' על השינה, ואף מי שלא הצליח לישון, אין ברכתו לבטלה.
על שנת היום אין מברכים "המפיל".
ויש שכתבו שאף ביום טוב לומר מזמור "יושב בסתר".
גם על שנת עראי בלילה אין מברכים "המפיל", אבל שינה על המיטה למשך חצי שעה או שיתין נשמין כבר נחשבת שנת קבע.
אין מברכים "המפיל" אלא פעם אחת בלילה, ולכן מי שהלך לישון בלילה ובירך "המפיל", ואחר כך קם לעיסוקיו וחזר לישון, אינו חוזר ומברך "המפיל".
מי שנרדם בלא לברך "המפיל" והתעורר באמצע הלילה אמור לברך אם בדעתו להמשיך לישון.
יש שלמדו על פי קבלת האר"י שרק אדם שהולך לישון לפני חצות הלילה יברך "המפיל", אבל מי שהולך לישון אחר חצות אינו יכול לברך.
וכן נוהגים רבים מהספרדים, שאם הולכים לישון אחר חצות אומרים "המפיל" בלא שם ומלכות.
למנהג אשכנזים וחלק מהספרדים, כל זמן שהולכים לישון לפני עמוד השחר – מברכים "המפיל".
עיקר התפילה כוללת את ברכת המפיל (ברכה שתוכנה הוא בקשת שמירה בזמן השינה), קריאת שמע ופסוקי רחמים שונים, ביניהם הפסוק "המלאך הגואל" מברכת יעקב לאפרים ומנשה.
על פי מנהגים שונים, שיסודם בדברי האר"י, התפילה כוללת את נוסח הווידוי זאת על מנת להתוודות על מעשי אותו יום ולכפר על החטאים.
וישנם המוסיפים את תפילת אנא בכח, מזמור ס"ז בתהלים.
קריאת תווים מגנטית (Magnetic Ink Character Recognition – MICR) היא שיטה להזנת קלט למחשב שבמסגרתה תווים נרשמים על טפסים בדיו מגנטית.
הטופס מועבר דרך התקן לקריאת תווים מגנטיים, וזה מקבל זרם חשמלי היחסי לכמות הדיו המגנטית בכל תו.
יתרונה של השיטה ביכולתה לזהות את התווים שנכתבו בדיו מגנטית, גם אם הודפסו עליהם תווים אחרים (למשל: חותמת בנק המוטבעת על המחאה שנכתבה בדיו מגנטית).
שיטה זו מקובלת כיום ברוב הבנקים לצורכי סימון המחאות והוראות תשלום.
קריאטינין (Creatinine) הוא תוצר של פירוק קריאטין פוספט בשריר.
הקריאטינין מיוצר בשיעור קבוע בגוף.
מהדם הוא מסונן לנפרונים שבכליות וכמעט שאינו נספג מחדש, כך שרובו מופרש בשתן.
מכיוון שכמותו מופרשת דרך השתן בצורה קבועה, הוא משמש למדידת תפקוד כליות.
על ידי בדיקת ריכוז הקריאטינין בדם ובשתן (או מדידת ריכוזו בדם בלבד ושימוש בנוסחה הלוקחת בחשבון מדדים כגון גיל, משקל גוף ומין ביולוגי) ניתן לקבל אינדיקציה לגבי קצב הסינון לפקעיות הנפרונים.
פינוי הקריאטינין התקין (ומכאן גם ערך הפילטרציה הגלומרולרית) הוא בין 100 ל-120 מ"ל לדקה.
קָרְיָאטִידָה היא עמוד אדריכלי מפוסל בדמות אישה הנושאת חלק ממבנה או תומכת בו.
הקריאטידות נקראות על שם הנשים של קאריה (עיר בפלופונס).
שש מן הקריאטידות הידועות בעולם ניצבו במרפסת הדרומית של מקדש ארכתאון באקרופוליס של אתונה.
האדריכל הרומאי ויטרוביוס מציג פרשנות להצבת הקריאטידות באקרופוליס בספרו "על אודות האדריכלות" (ספר ראשון, פרק א', 5).
לפי ויטרוביוס הסיבה מצויה בהיסטוריה הקדומה של אתונה.
בעת המלחמות מול פרס, בראשית המאה החמישית לפסה"נ, עשתה העיר קאריה יד אחת עם הפרסים כנגד אתונה.
לאחר ניצחונה של אתונה על הפרסים היא נלחמה באנשי קאריה, ניצחה אותם, המיתה את הגברים ושיעבדה את הנשים.
פסלי הקריאטידות נועדו להנציח את ההשפלה של נשות קאריה בכך שהן נושאות על ראשן את קורות המבנה ומשועבדות לנצח, הן מזכירות לדורות הבאים את דבר בגידתם של אנשי קאריה ואת עונשם.
הסברו של ויטרוביוס בעייתי כיוון שפסלי קריאטידות הופיעו ביוון שנים רבות לפני המלחמה הפרסית, בין היתר בחדרי המטמון במקדשי דלפי מהמאה השישית לפנה"ס.
פרשנות אחרת למקור השם, בעלת הקשר חיובי, מציינת דמיון אפשרי של פסלי הקריאטידה לעלמות של העיר קאריה שהיו ידועות בקומתן התמירה, המחוללות בטקס פולחני לכבודה של האלה ארטמיס כשהן נושאות על ראשיהן סלים עמוסי קני סוף.
עמוד אדריכלי דמוי פסל אנושי גברי מכונה בשם אטלס (ברבים אטלנטס), על שמו של הענק מן המיתולוגיה היוונית, שנשא על כתפיו את כיפת השמים; וגם בשם טלאמון (ברבים טלמונס), אחד מבניו הגיבורים של איאקוס.
עם הקמת מוזיאון האקרופוליס באתונה בשנת 2009, הועברו אליו חמש מן הקריאטידות המקוריות ממקדש הארכתאון.
הקריאטידה השישית נשדדה על ידי הלורד אלגין לבריטניה עוד בראשית המאה ה-19, ומוצגת במוזיאון הבריטי בלונדון.
בשטח האקרופוליס מוצבים כעת העתקים.
הקריאטידות החלו לחזור לאופנת האדריכלות באירופה לקראת סוף המאה ה-18. בווינה ניתן למצוא עד היום את שלבי גלגולן של הקריאטידות במאות ה-18–20.
קריאת שפתיים, או קריאת דיבור, היא טכניקה להבנת דיבור באמצעות פענוח תנועות השפתיים, הלשון והפנים, וכן באמצעות מידע המגיע מתוך ההקשר, הידע בשפה ויכולת השמיעה.
כל צליל לשוני הוא בעל תנוחה מסוימת של הפנים והפה (viseme), אך פונמות רבות חולקות את אותה תנוחת פנים ופה, כך שלא ניתן להבדיל ביניהן באופן חד משמעי מתוך המידע הוויזואלי לבדו.
מסיבה זאת לא ניתן לראות צלילים שבסיס החיתוך שלהם הוא בתוך הפה או הגרון; זוגות של עיצורים קוליים ובלתי קוליים נראים זהים, כגון /p/ ו-/b/, /k/ ו-/g/, /t/ ו-/d/, /f/ ו-/v/, והוא הדבר גם לצלילים מאונפפים (nasalization).
לפיכך, קוראי דיבור חייבים להשתמש ברמזים נוספים מהסביבה ומן ההקשר על מנת להבין את הנאמר.
אנשים עם ראייה ושמיעה נורמליים עושים שימוש בלתי מודע במידע מתנועות השפתיים והפנים על מנת לסייע להבנה השמיעתית, ואנשים הדוברים שפה באופן שוטף מסוגלים לקרוא שפתיים במידה מסוימת.
יחד עם זאת, עיקר השימוש בטכניקה נעשה על ידי אנשים חרשים וכבדי שמיעה ככלי נוסף לתקשורת עם אנשים בעלי שמיעה תקינה.
אנשים בעלי שרידי שמיעה והנעזרים במכשירי שמיעה מסתייעים גם בערוץ השמיעתי בקריאת דיבור, אך קוראי דיבור שגדלו כחרשים ייתכן ולא שמעו מעולם את השפה הדבורה, ואינם דוברים מיומנים שלה, מתקשים יותר בפענוח המידע הוויזואלי בקריאת דיבור, ועליהם ללמוד באופן שיטתי את תנוחות הפנים של כל פונמה.
קריאת דיבור דורשת ריכוז רב ועשויה להיות מעייפת מאוד.
קל יותר לקרוא דיבור כשהנאמר הוא ביטוי נפוץ (כמו ביטויי ברכה: שלום, להתראות, מזל טוב) מאשר ביטויים המופיעים מבודדים ללא מידע תומך, כמו למשל שם של אדם שלא פגשת לפני כן.
יתר על כן, קל יותר לקרוא שפתיים של אדם מוכר שתנועות פניו מוכרות, מאשר של אדם שפגשנו זה עתה.
קריאת דיבור הופכת קשה במיוחד כאשר אין ראות טובה של פני הדובר בשל הסתרת הפה, הפניית הראש, שפם עבות או מקור אור חזק הנמצא מאחורי הדובר, וכן כאשר מתנהל דיון קבוצתי שבו מספר אנשים מדברים בו זמנית ובמהירות.
מסיבות אלה ואחרות אנשים חרשים וכבדי שמיעה מעדיפים שיטות אחרות לתקשורת עם אנשים שומעים כגון כתיבה, תמלול או תרגום לשפת הסימנים.
כאשר מנהלים שיחה עם אדם קורא דיבור, אין צורך לבצע תנועות שפתיים מוגזמות ומודגשות, משום שהתנהגות זו עשויה לטשטש רמזים מסייעים.
יחד עם זאת, ניתן ללמוד כיצד להדגיש את הרמזים המסייעים וכך להקל על קורא הדיבור.
בסרטו של סטנלי קובריק 2001: אודיסיאה בחלל, HAL9000 קורא את השפתיים של דייב באומן וד"ר פרנק פול ומגלה את תוכניתם להפסיק את פעולתו.
בסרטי משימה בלתי אפשרית, דמותו של אית'ן האנט (טום קרוז) יודעת לקרוא שפתיים בצורה טובה.
בסרט "משימה בלתי אפשרית 3" יכולת זו הופכת חשובה במיוחד כאשר מסר סודי מועבר אליו בחדר עם מערכת מעקב קול.
בסדרה סיינפלד בפרק The Lipreader (עונה חמישית) ג'ורג' מנסה להיעזר בידידה קוראת שפתיים כדי לגלות על מה מדברת חברתו לשעבר בצד השני של החדר.
בסרטו של פדרו אלמודובר, "חיבוקים שבורים", צופה ארנסטו מרטל בסרט חסר קול שבו מצולמת אשתו, ובעזרת קוראת שפתיים מפענח את דיבוריה, ולומד על רומן שהיא מנהלת.
בסדרת הטלוויזיה סו תומאס (המבוססת על סיפור אמיתי) מפענחת גיבורת הסדרה שהיא חרשת המגולמת על ידי דיאן ברי (בעצמה חרשת) מקרי פשע עבור ה-FBI על ידי קריאת שפתיים של אנשים שצולמו במצלמות מעקב.
בסדרה ברוקלין 99 איימי סנטיאגו הפגינה יכולות של קריאת שפתיים במשך העונות.
קריאת הקוקייה הוא ספר מסוגת ספרות בלשית שנכתב על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג תחת שם העט רוברט גלבריית'.
הספר הוא הראשון סדרת ספרים שגיבוריה הם החוקר הפרטי קורמורן סטרייק ועוזרתו רובין אלקוט.
הספר עובד לשלושה פרקים בסדרת טלוויזיה "סטרייק".
רולינג דיברה רבות על כתיבת רומן בלשי במהלך השנים.
במהלך פסטיבל הספרים של אדינבורו ב-2007, הסופר איאן רנקין טען כי אשתו הבחינה ברולינג "משרבטת" ברומן בלשי בבית קפה.
מאוחר יותר חזר בו רנקין מהסיפור, וטען כי מדובר בבדיחה.
בגרדיאן המשיכו להעלות השערות שהספר הבא של רולינג יהיה רומן בלשי.
העובדה שרולינג היא מחברת הספר התגלתה על ידי הסאנדיי טיימס ב-14 ביולי 2013 לאחר שחקר כיצד ספרו הראשון של המחבר רוברט גלבריית' יכול להיות "רומן ביכורים מובטח כזה" ו-"בעל רקע בתעשיית האבטחה האזרחית והצבאית".
לאחר שנחשפה כמחברת, אמרה רולינג שהיא הייתה רוצה להישאר בעילום שם לזמן ארוך יותר וקבעה כי, "להיות רוברט גלבריית' הייתה חוויה כזאת משחררת...
זה כבר נפלא לפרסם בלי ה-'הייפ' ולראות ביקורת על הספר תחת שם אחר זו הנאה צרופה".
ה-BBC דיווח כי רולינג שלחה את הספר לחברות הוצאה לאור בעילום שם, וזו נדחתה פעם אחת לפחות, על ידי ספרי אוריון.
בסופו של דבר הספר הוצא לאור על ידי סְפֶר בוקס (Sphere Books), שהיה שם החותם של ליטל, בראון & קמפני (Little, Brown & Company), אותה הוצאה שהוציאה את הספר הקודם שלה, "כיסא פנוי".
קורמורן סטרייק הוא בלש פרטי חסר מזל, יש לו מעט לקוחות, הוא בחובות, בדיוק סיים מערכת יחסים, וגר במשרד שלו.
סטרייק הוא חייל לשעבר באפגניסטן שאיבד את רגלו בעקבות פיצוץ מוקש.
סטרייק נשכר על ידי ג'ון בריסטו, אחיה של הדוגמנית המפורסמת לולה לנדרי, שנקראת "קוקייה" על ידי חבריה.
בריסטו רוצה שסטרייק יחקור את התאבדותה לכאורה של אחותו, שנפלה אל מותה כמה חודשים קודם לכן.
בעודו חוקר את המקרה, סטרייק מגלה רבדים של החברה שנסגרו בעברו.
בסוף הסיפור סטרייק מפענח את התעלומה, וחושף טוויסט מפתיע בעלילה.
לפני שזהותה של רולינג כמחברת האמיתית של הספר נחשפה, נמכרו 1,500 עותקים של הספר מאז אפריל 2013. לאחר שזהותה של רולינג נחשפה ב-14 ביולי, הספר זינק מהמקום ה-4,709 למקום הראשון ברשימת רבי המכר של אמזון, וכמות המכירות של הספר קפצה ב-150,000%.
הספר זכה לשבחי ביקורת כמעט אוניברסליים אף על פי שלא היה "אירוע מסחרי ענק".
אתר האינטרנט של האינדפנדנט אמר ש-"הספר היה מצוין והיה עתיד להפוך לרב מכר גדול גם ללא חשיפתה של רולינג".
באתר הקריאה החברתי Goodreads, הספר קיבל את הדירוג 4 מתוך 5, כלומר הוא קיבל ביקורות חיוביות כמעט לחלוטין מתוך 82 הצבעות ו-36 ביקורות.
במגזין פבלישרס ויקלי נכתב כי "רומן בלשי מורכב ומשכנע ודמות משכנעת ועוזרת באותה מידה, ועם זאת, מסתירה בעברה פשע מביך, וכל זה הופך את הספר ל-'רומן ביכורים מרגש'".
ב-2014 הוציאה רולינג ספר המשך בסדרה בשם "תולעת משי" (The Silkworm).
ב-2015 הוציאה רולינג ספר שלישי בסדרה בשם "דרך הרשע" (Career of Evil).
ב-2018 הוציאה רולינג ספר רביעי בסדרה בשם "לבן קטלני" (Lethal White).
ב-2020 הוציאה רולינג ספר חמישי בסדרה בשם "דם חם" (Troubled Blood).
קריאמאים (שם מדעי: Cariamae) היא סדרה של עופות טורפים, החיים בעיקר על הקרקע.
בעבר היו מינים בסדרה שכלל לא יכלו לעוף.
מינים אלה הם קרוביהם של העגוראים ובעבר השתייכו לקבוצה זו.
עם זאת מיונים מאוחרים רואים בהם סדרה עצמאית הקרובה יותר לבזאים, לתוכאים ולציפורי השיר והם שייכים לקבוצה אוסטרלאווס.
מרבית הקריאמיים נכחדו, והיום יש רק 2 מינים ממשפחת הקריאמיים (Cariamidae): קריאמה אדומת-רגל וקריאמה שחורת-רגל, הקטנה יותר.
אלו עופות דרום אמריקאים זריזים הטורפים חיות קטנות ובעלי מקור מעוקל ורגליים ארוכות עם טפרים.
בעבר סדרה זו כללה מינים ענקיים ששלטו באמריקה הדרומית ולאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה גם בדרום אמריקה הצפונית.
מינים אלה השתייכו למשפחת הפורוסרקוסיים וגם לבטורניטיים והם היו בעלי מקור גדול ומחודד שעוצב לקטול חיות אחרות.
הגדולים בין מינים אלה היו הברונטורניס והקלנקן שהגיעו עד גובה 3 מטר ומשקל של 400 ק"ג.
עם זאת גם הסוג סטריגוגיפס היה קטן יחסית ובהתבסס על מבנה מקורו נראה שהיה אוכל צמחים.
סוג ומין יחיד: קריאמה אדומת־רגל (Cariama cristata)
סוג ומין יחיד: קריאמה שחורת־רגל (Chunga burmeisteri)
משפחה פורוסרקוסיים (Phorusrhacidae) - נכחדה
משפחה בטורניטיים (Bathornithidae) - נכחדה
משפחה אמגינורניטיים (Ameghinornithidae) - נכחדה
בקומיקס של רנדל מונרו מתואר ציפורת (Big Bird) מרחוב סומסום האמריקאי כמשתייך לקריאמאים.
קריאתה של אירלנד הוא שיר אירי המשמש המנון לאומי דה פקטו של האי אירלנד, בענפי ספורט בהם האי מיוצג על ידי נבחרת מאוחדת הכוללת שחקנים הן מהרפובליקה של אירלנד והן מצפון אירלנד.
השיר הוזמן על ידי התאחדות הרוגבי של אירלנד ב-1995, כתחליף להמנון אירלנד, על מנת שלא להיקלע למחלוקות פוליטיות בין תומכי איחוד אירלנד לבין היוניוניסטים בצפון אירלנד.
הוא הפך מיידית להמנון המשומע עבור אירלנד במשחקים בינלאומיים ברוגבי, ולאחר מכן אומץ גם על ידי ענפי ספורט אחרים בהם האי כולו מיוצג על ידי נבחרת מאוחדת, כגון הוקי שדה וקריקט.
פיל קולטר, מלחין ומפיק מוזיקלי צפון-אירי מצליח, כתב והלחין את השיר.
הוא שודר לראשונה במקביל ברפובליקה של אירלנד ובצפון אירלנד, בביצועו של אנדרו סטרונג, כוכב הסרט הקומיטמנטס.
במשחקים של חלק מנבחרות אירלנד המאוחדות הנערכים ברפובליקה של אירלנד, מושמעים עבור אירלנד שני ההמנונים - המנון הרפובליקה של אירלנד ("שיר החיילים"), ומיד לאחריו "קריאתה של אירלנד".
במשחקים שנערכים מחוץ לרפובליקה של אירלנד מושמע "קריאתה של אירלנד" בלבד.
קריאמה אדומת-רגל (שם מדעי: Cariama cristata) היא מין של עוף טורף יבשתי ממשפחת הקריאמיים, שמצוי באמריקה הדרומית.
תחום תפוצתה מתפרש מברזיל לדרום נהר האמזונס, אורוגוואי וצפון ארגנטינה.
בית הגידול המועדף עליה הוא ערבות עשב.
הרגליים, הצוואר והזנב ארוכים יחסית.
הניצוי חום בהיר בצוואר, בבטן ובראש, וחום נייטרלי בשאר הגוף.
קצה הזנב לבן, הרגליים והמקור אדומים; העיניים צהובות.
הנוצות בבסיס המקור מזדקרות למעין ציצה.
קריאתה דמוית-היללה של הקריאמה נשמעת למרחוק.
במהלך הקריאה, הזכר מטה את ראשו לאחור.
בדרך כלל הקריאמות משמיעות את קריאתן מוקדם בבוקר.
בתי הגידול המועדפים על הקריאמות הם ערבות עשב; למרות שהן עשויות לעיתים לחיות במישורי עשב לחים בסמוך לנהר, כמעט לעולם לא יימצאו בשדות או בביצות.
בדרך כלל נצפים פרט יחיד או זוג, אם כי משפחת קריאמות עשויה ליצור קבוצה של כ-4 פרטים.
הקריאמה הולכת בדרך כלל וכמעט לא עפה; היא יכולה לרוץ מהר יותר מבני אדם, במהירות של עד 25 קמ"ש, לפני שתעוף.
הקן מוקם על הקרקע, בשיחים או על עץ בגובה של עד 3 מ' מעל הקרקע.
במקרה שהקן מוקם מעל הקרקע, ההורים קופצים לתוכו בדרך כלל, וכמעט לא עפים אליו.
תזונתה כוללת פרוקי-רגליים (כגון חגבים, חיפושיות, נמליים ועכבישאים), זחלי חרקים, לטאות, דו-חיים, נחשים, מכרסמים ובעלי חוליות אחרים; לעיתים, גרגרי תירס ויבולים אחרים, ופירות בר.
בשביה, וכנראה גם בטבע, היא אוכלת גם ביצים ואפרוחים של מיני ציפורים אחרים.
קריאמיים (שם מדעי: Cariamidae) היא משפחה של עופות מאמריקה הדרומית, בעלי רגליים ארוכות ומקור מחודד.
הם חיים בעיקר על הקרקע, וניזונים מבשר.
הם קרוביהם הרחוקים של עופות האימה הנכחדים.
מרבית המינים השייכים למשפחה נכחדו ונותרו רק שני מינים, ושניהם מינים יחידים בסוג: קריאמה אדומת-רגל וקריאמה שחורת-רגל, הקטנה יותר.
שניהם מצויים באדמות העשבוניות שבמזרח אמריקה הדרומית בברזיל, ארגנטינה ופרגוואי.
סוג ומין יחיד: קריאמה אדומת-רגל (Cariama cristata)
סוג ומין יחיד: קריאמה שחורת-רגל (Chunga burmeisteri)
קריאמה שחורת-רגל (שם מדעי: Chunga burmeisteri) היא מין של עוף דרום אמריקאי ממשפחת הקריאמיים הקרובה למין קריאמה אדומת-רגל, אך היא שייכת לסוג נפרד ויחידי.
הקריאמה חיה ביערות ובערבות של בוליביה, פרגוואי וארגנטינה.
אורכה של הקריאמה 70–85 סנטימטרים ומשקלה עד 1.5 קילוגרם.
היא בעלת צוואר ארוך, רגליים שחורות וארוכות וראש מוצק עם מקור גדול וקשיח.
העיניים גדולות וכחולות והנוצות אפורות לאורך הגוף למעט שולי הזנב והכנפיים.
הקריאמה חיה רוב זמנה על הקרקע של הערבות והיערות באזור חיותה.
היא טורפת הניזונה מיונקים, זוחלים שונים כולל נחשים ארסיים, עופות קטנים וחסרי חוליות ולעיתים גם מצמחים.
קריאתו של קְת'וּלְהוּ הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.
לאבקרפט שנכתב ב-1926. הסיפור פורסם לראשונה במגזין "סיפורים מוזרים" בפברואר 1928.
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי פרנסיס ויילנד תורסטון ונפתח בהצהרה הפסימית, "הדבר הרחום ביותר בעולם הוא, אני חושב, חוסר היכולת של המחשבה האנושית לקשר את כל אשר היא מכילה".
המספר ממשיך לתאר את שלל היומנים שדודו, ג'ורג' גמל אנג'ל, הותיר לאחר מותו.
אנג'ל, פרופסור מומחה לשפות שמיות אשר לימד באוניברסיטת בראון שבפרובידנס, נפטר בחורף 1926 לאחר שנתקל ב"ימאי כושי" חשוד.
הפרק הראשון, "הזוועה שבחימר", חושף תבליט מוזר הנמצא בין ניירותיו של הנפטר, שאותו מגדיר תורסטון כ"בלתי ניתן לתיאור" וממשיך באותה נימה אסוציאטיבית "הדמיון המוגזם שלי העלה תמונות שונות של תמנון, של דרקון, ושל קריקטורה אנושית...
התייחסויות הן לקת'ולהו והן לעיר האבודה ר'ילה נמצאות במכתביו של וילקוקס.
הדוד אנג'ל מגלה גם דיווחים על "חולי נפשי קשה והתפרצויות של טיפשות ושיגעון" ברחבי העולם (בניו יורק "אסיאתים היסטריים"; בקליפורניה, קולוניה של תאוסופים המתלבשים במדים לבנים ומחכים בציפייה ל"הגשמה מרהיבה").
הפרק השני, "סיפורו של הפקח לגראסה", עוסק בפעם הראשונה בה הפרופסור המנוח הבחין במילה "קת'ולהו" וראה את תמונתו.
בפגישה של האיגוד האמריקאי לארכאולוגיה ב-1908 בסנט לואיס, מיזורי, פונה שוטר מניו אורלינס, בשם ג'ון ריימונד לגראסה, אל הארכאולוגים שהתכנסו ומבקש מהם לזהות פסלון מאבן שחורה-ירקרקה של אליל לא מוכר.
לגראסה גילה את השריד מספר חודשים לפני כן בביצות של ניו אורלינס כשפשט על כנס סודי של כת וודו.
האליל דומה מאוד לחריטות על התבליט של וילקוקס, ומזכיר צורה של "איזה-שהוא דבר המעורר אינסטינקט של פחד ורשע, גופו נפוח, והוא יושב על בלוק אבן מלבני עליו רשומות אותיות שאין להבינן".
ב-1 בנובמבר 1907 מוביל לגראסה קבוצת שוטרים בחיפוש אחר מספר נשים וילדים מתיישבים (סקווטרים) שנעלמו.
"הם סגדו, כך הם אמרו, לאלים הגדולים אשר חיו עידנים רבים לפני שהופיע האדם הראשון..
הם הקימו כת שמעולם לא מתה..
מוחבאת במישורים מרוחקים ובמקומות אפלים בכל קצוות העולם, עד ליום שבו יגיח הכוהן הגדול קת'ולהו מתוך ביתו החשוך בעיר ר'ילה שמתחת למים, ויתרומם מעלה כדי לקחת את הארץ תחתיו.
יום אחד קריאתו תישמע, כאשר הכוכבים יהיו מוכנים, והכת הסודית תחכה שם כדי לשחררו."
תור, המספר, מציין כי "גישתי נותרה מטריאליסטית לחלוטין, והלוואי שגם עכשיו היא הייתה כזאת".
בפרק השלישי, "הטירוף מתוך הים", תור מקריא מאמר המתוארך ל-18 באפריל 1925, מהעיתון האוסטרלי "הידיעון של סידני".
המאמר מדווח על ספינה נטושה שהתגלתה אי שם באוקיינוס השקט ובה ניצול בודד - מלח נורווגי בשם גוסטאב ג'והנסן, חובל שני על סיפון ה"אמה", מפרשית אשר הפליגה מאוקלנד, ניו זילנד.
ב-22 במרץ, ה"אמה" נפגשה עם יאכטה חמושה בשם ה"אזעקה", שהייתה מאוישת בידי "בני תערובת ילידים מוזרים בעלי מראה מרושע" מדנידין.
לאחר שהותקפו על ידי ה"אזעקה" ללא שום פרובוקציה מצדם, הרגו צוות ה"אמה" את כל הנפשות על הסיפון, אולם ספינתם נהרסה תוך כדי הקרב.
לאחר שהשתלטו על כלי השיט של הילידים, ממשיכים אנשי הצוות ששרדו בהפלגה ומגיעים לאי לא מזוהה בקואורדינטות 47° 9′ 0″ S, 126° 43′ 0″ W.
כל אנשי הסיפון מתים על האי מסיבה לא ברורה למעט ג'והנסן ומלח נוסף, אשר במהלך המסע חזרה משתגע בגלל דבר אשר ראה על האי, ולבסוף מת.
ג'והנסן לא חושף את סיבת המוות.
תור נוסע תחילה לניו זילנד ואז לאוסטרליה, שם הוא מגיע למוזיאון האוסטרלי בסידני ומוצא פסל שהושב משרידיה של ה"אזעקה" בעל "ראש של דיונון, גוף של דרקון, כנפיים עם קשקשת, ובסיס החרוט כולו בהירוגליפים".
הוא ממשיך לאוסלו, שם הוא לומד שג'והנסן מת באופן פתאומי לאחר מפגש עם שני הודים ליד רציפי גטבורג.
אלמנתו של ג'והנסן נותנת לתור את יומנו של בעלה המנוח, אשר חושף את גורלם של צוות מלחי ה"אמה".
"הדבר המרייר יצא מתוך הפתח השחור ותפס בידיו הג'לטיניות הירוקות הענקיות את הדפנות...
הכוכבים היו מסודרים בצורה הנכונה, ומה שהכת העתיקה נכשלה לעשות בתכנון מחושב היטב, קבוצת מלחים תמימים הצליחה לעשות בטעות.
לאחר ויג'ינטריליונים של שנים, קת'ולהו האדיר חופשי שוב".
לפני שברח יחד עם אנשיו, שנהרגו כמעט עד האחרון שבהם, מתאר ג'והנסן את קת'ולהו כ"הר שהולך וכושל"; ג'והנסן ומלח בשם ברידן שבים במהרה ליאכטה ונמלטים.
קת'ולהו צולל את תוך האוקיינוס ורודף אחר ספינתם, אך למרבה המזל, ג'והנסן מצליח לסובב את היאכטה ולהיתקע בכוח בראשו של היצור, מבקע אותו רק כדי "לשפוך החוצה תועבה הנראית כמו דגי שמש משוסעים"; הפצע מתחיל להתאחות מיד וה"אזעקה" נמלטת מר'ילה.
דעתו של ברידן נטרפת והוא מת כעבור זמן מה.
בתום קריאת היומן מבין תור שכעת הוא מהווה יעד אפשרי, וחושב לעצמו "אני יודע יותר מדי, והכת עדיין חיה".
לידתו של הסיפור מקורה באחד מחלומותיו של לאבקרפט ב-1919, חוויה שתיאר בקצרה בשני מכתבים שונים ששלח אל חברו הטוב ריינהארט קליינר ב-21 במאי וב-14 בדצמבר 1920. בחלום מבקר לאבקראפט במוזיאון עתיקות בפרובידנס בניסיון לשכנע את הבעלים לקנות ממנו תבליט מוזר שפיסל בעצמו.
הבעלים לועג ללאבקרפט על כך שהביא דבר שנוצר רק לאחרונה אל מוזיאון מלא בחפצים עתיקים.
לאחר מכן לאבקרפט נזכר כי הוא ענה:
"מדוע אתה אומר שהדבר הזה חדש?
חלומותיו של האדם הם עתיקי יומין יותר ממצרים או מהספינקס המהרהר, או מבבל מוקפת הגנים, והתבליט הזה עוצב בחלומותיי"
ניתן להשוות את תגובתו לדבריו של הנרי אנת'וני קוקס, אחת הדמויות בסיפורו.
קוקס מראה לדודו של המספר תבליט דומה לזה של לאבקרפט כדי לעזור בקריאת ההירוגליפים שנולדו בחלומותיו הפנטסטיים:
"הוא אכן חדש, שהרי אני יצרתי אותו אתמול בלילה בחלום שחלמתי על ערים מוזרות; וחלומות הם עתיקי יומין יותר מצור או מהספינקס המהרהר, או מבבל מוקפת הגנים"
לאחר מכן השתמש לאבקרפט ברעיון כדי לכתוב תקציר לסיפור חדש אותו הוא תיאר לראשונה ביומנו באוגוסט 1925, רעיון שהתפתח מתוך הרצון לדעת מה למעשה היה כתוב בתבליט.
בהערת שוליים שנכתבה לצד תיאור החלום, הציע לעצמו לאבקרפט "להמשיך לפתח ולתאר את הטבע של התבליט";
פרייס, תאולוג ומומחה ביקום הלאבקרפטי, טוען שהסונטה "הקראקן" שנכתבה על ידי אלפרד טניסון ב-1830 השפיעה רבות על לאבקרפט, שהרי היא מציגה יצור ימי עתיק יומין השרוי בתרדמת ושוכן במעמקי המצולות, מחכה להתעורר ולהביא עמו את אחרית הימים.
שולץ ציטטו מקורות השראתיים נוספים, כגון הסיפור הקצר "ההורלה" של גי דה מופאסאן אותו לאבקרפט תיאר בחיבורו בהתייחסו ל"יצור בלתי נראה שנכנס לתוך מחשבתם של בני האדם..
נראה כי הוא חייל של שבט יצורים זרים שהגיעו אל כדור הארץ כדי לשעבד את המין האנושי"; מקור השראתי נוסף הוא סיפורו של ארתור מאכן "הסיפור על החותם השחור" המשתמש באותה שיטה של חיבור קצוות שונות של ידע כדי לתאר את קיומה של ישות קדומה ומרושעת.
כמו כן יש להניח שלאבקרפט מצא השראה בספריו של ויליאם סקוט אליוט, "סיפורה של אטלנטיס" מ-1896 ו"למוריה האבודה" מ-1904, אותם קרא ב-1926, לפני שהחל לעבוד על כתיבת סיפורו.
פרייס מציין כי לאבקרפט העריץ את עבודתו של לורד דנסאני, ובייחוד את עבודתו "האלים של פגנה" מ-1905, ספר המתאר אל הנרדם באופן תמידי כדי להימנע מהשלכות ההתעוררות.
עבודה נוספת של דנסאני היא "החנות שבסמטה" מ-1919, בה הוא מתאר את "גן העדן של האלים הישנים" וטוען כי "אומלל הוא מי ששומע את קולו של האל הקדום בזמן שהוא ישן, עדיין שקוע בתנומה עמוקה".
אדוארד גימונט טען שספרו של הרברט ג'ורג' וולס, "מלחמת העולמות" לקח גם הוא חלק ביצירת סיפורו של לאבקרפט, זאת בשל הדמיון הרב בין האלים שבסיפור לבין החייזרים העתיקים ושווי הנפש של וולס.
לאבקרפט ראה את הסיפור כ"די ממוצע - לא רע כמו הגרוע ביותר שיכול להיות, אולם מלא בזוטות זולות ומגושמות".
עורך המגזין "סיפורים מוזרים", פרנסוורת' וורייט, דחה את הסיפור והסכים לקבלו רק לאחר שהסופר דונלד וואנדרי, חברו הטוב של לאבקרפט, שיקרו באומרו שלאבקרפט החל לחפש מפרסמים אחרים.
הסיפור זכה לשבח מידי רוברט אי.
הווארד, שקרא לו יצירת מופת אשר "תמשיך לחיות כאחד ההישגים הגדולים ביותר של הספרות.
לאבקרפט מחזיק בעמדה ייחודית בעולם הספרותי.
הוא הצליח לתפוש, מכל הבחינות, את העולמות שנמצאים מחוץ למקומנו הזעום".
פיטר קאנון תיאר את הסיפור כ"שאפתני ומורכב.
עלילה צפופה ועדינה שבה האימה נבנית באיטיות לכדי גדלים קוסמיים", וכן הוסיף, "אחד מהביטויים הספרותיים העגומים ביותר של לאבקרפט על אי חשיבותו של האדם ביקום".
הסופר הצרפתי מישל וולבק כותב בספרו "ה.
לאבקרפט: נגד העולם, נגד החיים", כי זה הוא הסיפור החלוץ של כתביו הטובים של הסופר.
טיפט ציין את התופעה המתוארת ביומנו של ג'והנסן כאחת שניתן לפרשה כ"בועה מקומית של ההשלכות הנראות לעין של עקמומיות החלל" והציע מודל מתמטי דומה.
בליילר התייחס לקריאתו של קת'ולהו כ"חיבור בחלקים עם עלילה אינקלוסיבית".
הסיפור תורגם לעברית ומופיע בספר התוהו המזדחל שיצא לאור בשנת 2002 על ידי אודיסיאה (הוצאה לאור).
הספר הוא אנתולוגיה של סיפורי אימה של ה.פ.
חלקים מהסיפור נכללו במגזין הקומיקס "מפחיד" (מספר 4) על ידי ארצ'י גודווין וגריי מורואו, וכן במגזין הקומיקס "הנוקמים" (מספר 88) על ידי הרלן אליסון, רוי תומאס וסאל בושמה.
אלברטו ברסיה אייר גרסה של הסיפור אשר כללה אחד עשר עמודים.
הסיפור הופק לכדי סרט אילם בעל אותו שם ב-2005, וכן כרדיו-דרמה בסגנון שנות ה-20 בשם "הרפתקה אפלה של תיאטרון רדיו: קריאתו של קת'ולהו" ב-2012.
ב-2014 יצא סרט האימה האינדי "נערת הליווי של קת'ולהו" אשר בוים על ידי כריס לה מרטינה וקשור באופן רופף לכתביו של לאבקרפט.
בסרט "אקוומן" של אולפני DC מ-2018, מצטט "מנטה שחורה" קטע מתוך קריאתו של קת'ולהו, "התועבה מחכה, וחולמת במעמקים, וריקבון מתפשט בכל ערי האדם".
ב-2020 אומצו אלמנטים מתוך "קריאתו של קת'ולהו" על ידי הבמאי ויליאם יובנק עבור סרטו "מתחת למים" שיצא לאקרנים על ידי חברת אולפני המאה ה-20.
להקת המטאל "מטאליקה", כתבה את השיר האינסטרומנטלי "קריאתו של קת'ולהו" (The Call Of Ktulu), אשר נכלל באלבומם מ-1984, "Ride the Lightning".
שירים נוספים של להקה זו מוקדשים לקת'ולהו ולבסיסט קליף ברטון, שמת בתאונת דרכים תוך כדי נסיעה באוטובוס ב-1986 בשוודיה, בהם: "הדבר שלא צריך להיות" מאלבומם מ-1986 "Master of Puppets", "הסיוט הארוך" מהאלבום "Death Magnetic" מ-2008, ו"לא עוד חלומות" מהאלבום "Hardwired...to Self-Destruct" מ-2016.
להקת מטאל נוספת, "איירון מיידן", השתמשה בפסוק "זה אשר יכול לשקר לנצח לא ימות, ועם איאונים מוזרים אפילו המוות יכול למות" ככתובת על המצבה שנראית על אלבומם "Live After Death" מ-1985, בו ה.
ב-2018 פותח משחק תפקידים הישרדותי בשם "קריאתו של קת'ולהו: המשחק הרשמי" עבור הקונסולות פלייסטיישן 4, אקסבוקס One, ומערכת ווינדוס.
משחק התפקידים "Call of Cthulhu", שמבוסס על יצירתו של לאבקראפט, שואב את שמו משם הסיפור.
קריאת העורב (בספרדית: Cría Cuervos) הוא סרט קולנוע ספרדי משנת 1976 בכתיבתו ובבימויו של קרלוס סאורה עם ג'רלדין צ'פלין ואנה טורנס בתפקידים הראשיים.
הסרט הוא דרמה משפחתית המסופרת מפיה ילדה בת תשע, יתומה מאב ואם.
הסרט הוא גם אלגוריה פוליטית על ספרד בזמן שלטונו של פרנקו.
אם המשפחה חולה במחלה קשה.
עם זאת היא מלאת אהבה, חופש וחמלה, ומייצגת את כוחות הרפובליקה.
האב רודף הנשים וחסר המצפון, כפי שמתבטא בהתנהגותו כלפי אשתו, מייצג את הפאשיזם של פרנקו.
סאורה היה ממתנגדי משטר פרנקו.
עם זאת, הסרט הופק בשלהי שלטונו ולפיכך לא נאסר להקרנה בספרד.
העלילה מסופרת בפלשבקים רבים עם קפיצות לעבר ועתיד וקטעי דמיון רבים.
ג'רלדין צ'פלין, שהייתה אז אשתו של סאורה, משחקת תפקיד כפול: תפקיד האמא של אנה, ותפקידה של אנה המתבגרת.
התרגום המדויק של שם הסרט הוא "לגדל עורבים" והוא מבוסס על פתגם ספרדי שמשמעותו שמי שמגדל עורבים שלא יתפלא אם הם מנקרים את עיניו.
זוהי אלגוריה לילדים שמתנקמים בהוריהם כמו בסרט.
הסרט מותח ביקורת על חינוך קפדני, אבל גם על דיכוי גברי של נשים.
קרלוס סאורה היה מועמד לפרס דקל הזהב וזכה בפרס מיוחד של השופטים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
לאורך הסרט מושמע השיר "בגלל שעזבת" ("Porque te vas") שאמנם לא נכתב עבור הסרט אבל הפך בעקבותיו ללהיט.
סאורה היה מועמד לפרס דקל הזהב ולפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
אנה (אנה טורנט) גרה במדריד עם אחותה הגדולה אירן (קונצ'י פרז) ואחותה הצעירה מאייטה (מאייטה סנצ'ז), העוזרת רוזה (פלורינדה צ'יקו) האמא (ג'רלדין צ'פלין) והאבא אנסלימו (הקטור אלטריו).
האב הוא קצין בצבא, תומך במשטר הפשיסטי של פרנקו ובשעתו לחם בדיוויזיה הכחולה לצד הוורמכט.
האם סובלת ממחלה קשה והאבא בוגד בה עם פילגשו אמליה (מירטה מילר), שהיא גם אשתו של חברו הטוב ועמיתו לצבא, ניקולס (גרמן קובוס).
אנה רואה את היחס המשפיל של אביה כלפי אמה, והיא מנסה להרעיל אותו על ידי הוספת סודה לשתייה לכוס החלב שלו.
לאחר מגע מיני עם אמליה מקבל האב התקף לב ומת, ואנה בטוחה שהיא הרגה אותו.
היא מסרבת לנשק את האב השוכב בארון מתים.
בדירה גרה גם הסבתא (ג'וזפינה דיאז) שיושבת על כסא גלגלים ולא מדברת.
אנה מציעה לה להתאבד עם החלב והסודה לשתייה אך הסבתא מסרבת.
לאחר שהאב והאם מתים עוברת הדודה פאולינה (מוניקה רנדל) להשגיח על שלוש הבנות.
פאולינה מנסה להשליט משמעת קפדנית בבנות, ואנה שונאת אותה.
ניקולס מבקר בביתם ואנה תופסת אותם בתנוחה אינטימית, היא מחזיקה אקדח טעון ופאולינה סוטרת לה.
אנה מחליטה להרוג את פאולינה בכוס חלב "מורעלת" בסודה לשתייה ומתפלאת שהיא מופיעה בחדר הבנות בבוקר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'רלדין צ'פליןאמא/אנה הבוגרתאנה טורנטאנהמוניקה רנדלפאולינהדודהפלורינדה צ'יקורוזהעוזרת ביתהקטור אלטריואנסלימואבאמירטה מילראמליהפילגשו של אנסלימוגרמן קובוסניקולאסבעלה של אמליהקונצ' פרזאירןמאיטה סאנצ'זמאיטהג'וזפינה דיאזסבתא
קריאת הקרפדה הוא רומן שיצא לאור בגרמניה ב-1992. הרומן נכתב על ידי הסופר הגרמני יליד דנציג, גינטר גראס.
הרומן מתאר סיפור האהבה בין אלמן גרמני בשם פרופ' אלכסנדר רשקה לבין אלמנה פולנייה אלכסנדרה פיאטקובסקה.
הרומן עובד לסרט משנת 2005 בבימויו של רוברט גלינסקי.
הפרופסור לתולדות האמנות יליד גדנסק, אלכסנדר רשקה, המתגורר בבוכום, חזר לעיר הולדתו ב-1989 כדי לחקור ספר.
הוא פוגש את משחזר כלי הזהב, אלמנה פולנייה בשם אלכסנדרה פיאטקובסקה, שנולדה בווילנה, ומתאהב בה.
בהתבסס על הביוגרפיה המשותפת שלהם על העקורים, הם העלו את הרעיון להקים אגודת בתי קברות פולנית-ליטאית-גרמנית (בית קברות של פיוס) על מנת לתת לעקורים ממדינותיהם מקום מנוחה אחרון ליצאי דאנציג (ששמה שונה לגדאנסק) בגדנסק ובווילנה.
תחילה מחפשים השניים אתר מתאים גדאנסק לבית קברות פיוס, מעין מחווה בין העם הגרמני, לעם הפולנים.
ולאחר מכן מתחילים לחפש עמיתים לקמפיין שיתרמו את ההון הדרוש.
תמצאו אותם אצל קבלן הבניין ויילברנד מבראונשווייג, הבנקאי הפולני מרצ'אק, חבר מועצת הכנסייה האוונגליסטית לותרנית קאראו, הכומר הפולני הקתולי בירונסקי ונציגה של ארגון עקורים גרמני, יוהנה דטלף.
גם היא פוסט-קומוניסטית ילידת גדנסק, ארנה ברקופ, תוצג בדירקטוריון המפקח של החברה.
ארנה ברקופ משמשת גם כקול מחוץ למסך, המושכת בחוטי העלילה עם נבואות האבדון שלה.
במהלך התפתחות בית הקברות מתפתה פרופ' רשקה להשקיע מכספי הרווחים בחברת ריקשות בגדאנק המנוהלת בידי בריטי ממוצא בנגלי.
כמו כן, עולים ביקורת על הגלובליזציה ורקע התקופה, נפילת הגוש הקומוניסטי, מלחמת המפרץ ועוד..
כמו כן, על-פני השטח עולות הרגישויות של יחסי פולין גרמניה, בין השאר, על - ידי העיתונות הפולנית שקוראת לפרויקט "כיבוש מחדש באמצעות גוויות".
עם הזמן מחליטים גם על מגורים של זקנים שרוצים לגור במולדתם לפני המוות ונבנים בתי אבות ואף קבורה מחדש של גרמנים והדבר מוביל לשאלות של אתיקה וכלכלה שמאיימים להחריב את היוזמה לגמרי.
הרומן תורגם לעברית בידי רוני לוביאניקר ויצא בישראל בשנת 1997 בהוצאת זמורה ביתן.
קריאת קרב היא צעקה או פזמון המושמעים בקרב, בדרך כלל על ידי חברי אותה יחידה לוחמת.
קריאות קרב אינן בהכרח מילוליות (למשל "אאולליהאאא!", "אלל"..), למרות שלעיתים קרובות מטרתן לעורר רגש פטריוטי או דתי.
מטרתן לעורר תוקפנות ומורל יחידתי ואספריט דה- חיל בצד הקורא, כמו גם להפחיד את האויב.
קריאות קרב הן צורה אוניברסלית של התנהגות תצוגה (כלומר, הצגת איומים) המכוונת ליתרון תחרותי, באופן אידיאלי על ידי הפרזה בפוטנציאל התוקפני של האדם עצמו, עד לרמה שבה האויב מעדיף להימנע לחלוטין מעימות ולברוח.
על מנת להפריז בפוטנציאל התוקפנות של הלוחם, קריאות הקרב צריכות להיות חזקות ככל שניתן.
פעמים רבות בהיסטוריה הן הוגברו באמצעים אקוסטיים כגון צופרים, תופים, קונכיות, קרניקסים, חמתות חלילים, קרנות וכו' .
קריאות קרב קשורות קשר הדוק לדפוסי התנהגות אחרים של תוקפנות אנושית, כגון ריקודי מלחמה והתגרות, המבוצעים בשלב המקדים להסלמה של האלימות הפיזית.
מימי הביניים, קריאות רבות הופיעו על מגילות דיבור בציורים ובשלטים הרלדיים כסלוגנים.
דוגמה לכך היא המוטו " Dieu et mon droit " ("אלוהים וזכותי") של המלכים האנגלים.
אומרים שזו הייתה קריאת הגיוס של אדוארד השלישי במהלך קרב קרסי.
המילה "סלוגן" נובעת במקור מ־sluagh-gairm או sluagh-ghairm (סלאאג' = "אנשים", "צבא", וגיירם = "קריאה", "הכרזה"), המילה הגאלית הסקוטית ל"קריאת-התאספות" וב זמנים של מלחמה ל "קריאת-קרב".
המילה הגאלית הושאלה לאנגלית בתור slughorn, sluggorne, "slogum" וסלוגן.
קריאת המלחמה היא היבט של הקרב האפי אצל הומרוס : באיליאדה, דיומדס מכונה בדרך כלל "דיומדס של קריאת המלחמה הרמה".
הלנים ואכדים כאחד השמיעו את הזעקה האונומטופית " אללה " בקרב.
החיילים של אתונה העתיקה, במהלך מלחמות יוון–פרס והמלחמה הפלופונסית, נודעו כי יצאו לקרב בצעקות " אללה!" או "אללה!
", שהיה אמור לחקות את זעקת הינשוף, הציפור של האלה הפטרונית שלהם אתנה.
ההונים המערביים תקפו בקריאות קרב אימתניות.
אחת מקריאות המלחמה ההינדיות הנפוצות הייתה " הארה הארה מהדווה " כלומר " שלום למהדווה!" (שיווה).
קריאת מלחמה נפוצה ששימשה בטמילקאם העתיקה הייתה "וטריוול, וירוול", כלומר, "וול מנצח, וול אמיץ".
Vel היא החנית של Murugan, הצורה האזורית של Kartikeya, אלוהות המלחמה ההינדית.
בתקופה המודרנית, קריאת הקרב "וטריוול, וארוול" נמצאת בשימוש בגדוד השדה 191 של הצבא ההודי שבסיסו במדוקראי, קוימבטורה.
במהלך מלחמות העצמאות הסקוטיות, החיילים הסקוטים השתמשו ב-אלבה גו בראת' כזעקת קרב, ביטוי שפירושו 'סקוטלנד לנצח' (מילולית, 'סקוטלנד עד יום הדין').
הקריאה מופיעה זה בסרט ' לב אמיץ ' שבמהלכו מל גיבסון, המגלם את וויליאם וואלאס, צועק את הביטוי כדי לאסוף את חייליו רגע לפני תחילת הקרב.
קריאת קרב אסטונית עתיקה היא "תראפיטה" - טארה (אלוהים באסטונית) גדול.
הקריאה מתועדת בדברי הימים של הנדריק מלטביה ליבימה.
האסטונים השתמשו בה גם במלחמה של 1918–1921 נגד הגרמנים והרוסים.
לכל שבט טורקי ואיגוד שבטי היה טמגה (חותם), ציפור אונגון טוטמית ואוראן (צעקת קרב) מובהקת (זהו מקור המילה הסלאבית אורה לקריאת קרב").
בעוד שהטמגות והאונגונים יכלו להיות שונים עד לרמת הפרט, גוון הסוסים וקריאות האוראן השתייכו לשבט והועברו מדור לדור.
כמה קריאות קרב מודרניות מקורן עוד בעת העתיקה.
כאשר שבט התפצל, המאפיינים הייחודיים שלו עברו לישויות הפוליטיות החדשות, כך שלמדינות מודרניות שונות יש כיום אותן קריאות קרב אורן.
למשל, קריאת הקרב שלאנשי קיפצ'אק נהוגה בקרב קזחים, קירגיזים, טורקמנים ואוזבקים.
קריאות קרב אורן של כמה שבטים גדולים יותר:
"דספרטה פרו!" ("התעורר ברזל!" בקטלאנית) הייתה הזעקה האופיינית ביותר של לוחמי אלמוגבאר במהלך מסעות הצבא של כתר אראגון ברחבי הים התיכון מהמאות ה-12 ועד המאה ה-14.
"דאוס וולט!" ("אלוהים רוצה!" בלטינית) הייתה קריאת הקרב של הצלבנים.
מונטז'ו סנט דניס!: קריאת קרב של מלכי צרפת מאז המאה ה-12.
הייתה קריאת מלחמה של חיילים ספרדים בתקופת הרקונקיסטה ושל האימפריה הספרדית.
ב-14 באוגוסט 1431, כל צבא האימפריה הרומית הקדושה (של מסע הצלב האנטי-הוסי הרביעי) הובס על ידי ההוסיטים בקרב דומז'ליצה.
יחידות אימפריאליות תוקפות החלו לסגת לאחר ששמעו את שירת המקהלה Ktož jsú boží bojovníci (" אתם לוחמי אלוהים ") והושמדו זמן קצר לאחר מכן.
"אללה הוא אכבר" (الله أكبر, "אלוהים הוא הגדול ביותר") ואללה הוא אללה (الله الله) שימשו כקריאת קרב לצבאות מוסלמים לאורך ההיסטוריה.
"אל נאסר או שהאדה" (النصر أو الشهادة, "ניצחון או שאהידיות") הייתה אף היא קריאת קרב מוסלמית נפוצה.
לפי סורת א-תובה 9:52, אלוהים הבטיח ללוחם המוסלמי הצדיק אחד משני האידיאלים המפוארים הללו.
"אודין הוא הבעלים של כולכם" (Óðinn á yðr alla) - התייחסות להקרבה העצמית של אודין ב-Yggdrasil.
כאשר דיכאו מרידות איכרים בגרמניה ובסקנדינביה בסביבות שנת 1500, כמו בקרב המינגשטדט, שכירי החרב ההולנדים של המשמר השחור צעקו Wahr di buer, die garde kumt ("היזהרו, איכרים, השומרים באים").
כשהאיכרים הסתערו חזרה, הם הגיבו עם וואהר די, גאר, דה בואר דה קומט ("היזהר, שומר, מהאיכר, [ש]בא).
הספרדים קראו סנטיאגו ("ג'יימס הקדוש") הן בעת כיבוש ספרד מחדש מהמורים והן במהלך כיבוש באמריקה הקולוניאלית המוקדמת.
"ההוסרים מכונפים " הפולנים נהגו לצעוק Jezus Maria ("ישו, מרי") או מטקה בוסקה ("אם האלוהים") במהלך הסתערויותיהם.
המלך הנרי הרביעי של צרפת (1553–1610), מנהיג צבאי חובב תענוגות וציני, נודע בחבישה של נוצה לבנה בולטת על קסדתו ובקריאת המלחמה שלו: Rallyez-vous à mon panache blanc!
("עקבו אחרי הנוצה הלבנה שלי!").
חיילים בורמזים של שושלת קונבאונג תחת Alaungpaya תועדו כשהם קוראים Shwebo-Thar (הבנים של שוובו) במהלך מלחמת Konbaung-Hanthawady.
רוב הג'איקרות זכו לפופולריות על ידי גורו גובינד סינג.
לסיקים יש מספר קריאות קרב או גא'יקרות: הנפוצות ביותר הן:
בולנה ג'י (בכבוד) - וואהגורו (מאיר מופלא)
Deg Teg Fateh (ניצחון לצדקה ונשק) - Birdh ki Paij Panth ki jit (מסלול ניצחון האויב של הנתיב הסיקי)
בולה סו ניהאל...סאט סרי אקאל (קראו באקדטזה...חסר הזמן הגדול הוא האמת)
ננק נאאם צ'ארהדי קאלאא (יקודש שמך, הו ננק) - טרה בהאאנאה סרבט דאא בהאלא (וכל האנשים ישגשגו בחסדך)
ווהאגורו ג'י קא קהלסא (קהילת הטהורים (קהלסא) שייכת למאיר המופלא) - ווהאגורו ג'י קי פאטה (הניצחון שייך למאיר המופלא)
ראג' קארגה קהלסא - (הקהלסא ישלוט) - אאקי ראהה נא קויה (ולא יהיו מורדים)
קריאת הקרב של הלוחמים הפתאנים כנגד האימפריה המוגולית הייתה "הו, הו".
קריוביולוגיה היא המדע העוסק בחקר הקפאת תאים, רקמות, איברים ויצורים שלמים תוך כדי שמירת חיוניותם.
מקור המילה קריוביולוגיה מיוונית, בה "קריו" הוא קור, "ביוס" משמעו חיים ולוגיה (λογία) פירושו תורה.
קרידנס קלירווטר רבייבל (Creedence Clearwater Revival) הייתה להקת רוק אמריקאית שפעלה בחוף המערבי של ארצות הברית בסוף שנות השישים ובתחילת שנות השבעים של המאה העשרים.
מרבית שירי הלהקה נכתבו, הולחנו ועובדו על ידי הסולן ג'ון פוגרטי.
ללהקה היו להיטים רבים והיא זכתה לפופולריות בארצות הברית וגם בשאר העולם המערבי במשך כל תקופת פעילותה.
חיכוכים פנימיים הובילו להתפרקות הלהקה בשיא הצלחתה.
ג'ון פוגרטי – גיטרה מובילה ושירה (נולד ב-28 במאי 1945 בברקלי קליפורניה)
טום פוגרטי – גיטרה ושירה (נולד ב-9 בנובמבר 1941 בברקלי קליפורניה, נפטר ב-6 בספטמבר 1990)
דאג קליפורד – תופים (נולד ב-24 באפריל 1945 בקליפורניה)
סטו קוק – גיטרה בס (נולד ב-25 באפריל 1945 באוקלנד קליפורניה)
בסוף שנות החמישים הקימו ג'ון פוגרטי, דאג קליפורד וסטו קוק, שהיו חברים בבית הספר, להקה בשם "הבלו וולווטס" (הקטיפות הכחולות) וניגנו במסיבות.
ב-1960 ביקש מהם טום, אחיו המבוגר של ג'ון, לשמש לו כלהקת ליווי לאחר שהלהקה בה היה חבר כזמר, התפרקה.
הם הוציאו ביחד מספר תקליטונים שלא זכו להצלחה מסחרית.
ב-1964 הם הצליחו לקבל חוזה הקלטות בחברת התקליטים Fantasy, ושינו את שם הלהקה ל-גוליווגס.
בינתיים המשיכה הלהקה להופיע במסיבות ובברים.
בשלב מסוים נטל ג'ון את תפקיד הזמר מאחיו הבוגר ופיתח את קולו הצרוד שהפך עם השנים לאחד ממאפייניה המובהקים של הלהקה.
בשנים הבאות המשיכה הלהקה להתקיים בקושי כשחבריה עובדים, לומדים ומשרתים בצבא, ולא מצליחים לפרסם שום להיט.
בשנת 1967 נמכרה חברת Fantasy לחבורת משקיעים שאחד מהם היה ידיד של ג'ון.
האחרון הציע להם להתקרב לסגנון של להקות החוף המערבי שזכו להצלחה באותן שנים כמו הגרייטפול דד וג'פרסון איירפליין, ובהזדמנות זו גם הוחלף שמה של הלהקה לקרידנס קלירווטר רבייבל.
בסוף 1967, עוד לפני שהקליטה את אלבומה הראשון, התפרסם להיטה הראשון - "סוזי קיו" (Susie-Q) שהיה גרסת כיסוי לשיר של דייל הוקינס.
ב-1968 יצא אלבומם הראשון שנקרא כשם הלהקה.
האלבום זכה להצלחה נאה ושני להיטיו היו Susie-Q וגרסת הכיסוי ללהיטו של סקרימינג ג'יי הוקינס - I Put a Spell on You.
ב-1969 הוציאה הלהקה שלושה אלבומים נוספים שכללו להיטים רבים שפרסמו אותה ברחבי ארצות הברית.
הבולט ביניהם היה Green River, שכלל מספר להיטים מוצלחים.
בפסטיבל וודסטוק ניגנה הלהקה ב-3 לפנות בוקר.
הופעתה לא זכתה להד רב, וגם לא נכללה באלבום הפסקול של הסרט בגלל חוסר הסכמה על זכויות.
ב-1970 פרסמה הלהקה את האלבום הנחשב כמוצלח ביותר – Cosmo's Factory (המפעל של קוסמו) ("קוסמו" היה הכינוי של מתופף הלהקה דאג קליפורד).
האלבום הגיע לראש מצעדי המכירות גם בארצות הברית וגם באנגליה.
האלבום כלל חידוש לשיר הרית'ם אנד בלוז 'I Heard It Through The Grapevine' המפורסם מבית חברת התקליטים מוטאון (Motown).
דווקא בשיא הצלחתה נתגלו סימני המשבר הראשונים.
חברי הלהקה האחרים לא אהבו את התייחסות המבקרים אליהם כלהקת הליווי של ג'ון.
ב-1971 פרש טום פוגרטי מהלהקה, והיא המשיכה כשלישייה והוציאה את אלבומה האחרון שהיה כישלון מוחלט.
באוקטובר 1972 הכריזה הלהקה על פירוקה.
ג'ון פוגרטי המשיך בקריירת סולו שזכתה להצלחה (אם כי לא כמו הצלחת הלהקה).
חברי הלהקה האחרים, סטו קוק ודאג קליפורד התאחדו מחדש ב-1995 תחת השם "קרידנס קלירווטר רוויזיטד" (Creedence Clearwater Revisited) וממשיכים להופיע עם החומר הישן של הלהקה, אך ללא טום פוגרטי שנפטר ב-1990 וג'ון פוגרטי, איתו שאר חברי הלהקה מסוכסכים.
המוזיקה של קרידנס קלירווטר רבייבל נחשבת כחזרה אל הרוק האמריקאי השורשי עם סינתזה מתומצתת של מוזיקת הקאנטרי, רוקאבילי, רית'ם אנד בלוז וסוואמפ פופ .
מוזיקה זו היוותה ניגוד למגמה של השתלטות הלהקות הבריטיות כמו הביטלס והרולינג סטונז על המוזיקה האמריקאית.
בזמן שלהקות החוף המערבי והביטלס נעו לכיוון הרוק הפסיכדלי והרוק המתקדם, חזרו כאמור קרידנס קלירווטר רבייבל אל המקורות (גם של הביטלס).
רבים מלהיטיהם הם גרסאות מחודשות לשירי בלוז ורוקנ'רול משנות החמישים ותחילת שנות השישים, וגם השירים המקוריים הם במקצבים הבסיסיים.
על אף שלא נחשבה כלהקה פוליטית, חלק ממילות השירים שנכתבו ברובם על ידי ג'ון פוגרטי יצגו ביקורת על החברה בארצות הברית בכלל ועל מלחמת וייטנאם בפרט.
במיוחד התפרסמו בכך שישה מלהיטי הלהקה "בן בר מזל" (Fortunate Son), "לרוץ דרך הג'ונגל" (Run Through The Jungle), "מרי הגאה" (Proud Mary) "זריחת הירח הרע" (Bad Moon Rising), ו"מי יעצור את הגשם" (Who'll Stop the Rain).
על פי ראיונות עם חברי הלהקה, שם הלהקה הורכב משלושה מקורות שונים.
קרידנס (בעברית: אמונה) היה שמו של חבר של טום פוגרטי.
הביטוי "מים צלולים" הושאל מפרסומת למבשלת בירה.
המילה "תחייה" נועדה להמחיש את מחויבתם המחודשת של חברי הלהקה לפרויקט המשותף שלהם.
לפיכך ניתן לתרגם את שם הלהקה ל"תחיית אמונה מים-צלולים", כאשר "אמונה מים צלולים" מהווה שם של אדם.
קָריוֹטיפ הוא מערכת הכרומוזומים של יצור חי.
בביטוי זה משתמשים בדרך כלל לייצוג ולמספוּר של כרומוזומים אלו באופן תקני על גבי צילום.
בייצוג זה מסודרים הכרומוזומים בזוגות של כרומוזומים הומולוגיים לפי גודלם מצד שמאל למעלה.
סידור זה גם תואם למספר שהוענק לכל כרומוזום כך שאצל בני האדם כרומוזום 1 הוא הגדול ביותר וכרומוזום 21 הוא הקטן ביותר.
(עקב טעות היסטורית כרומוזום 22 מוספר אחרון).
יוצאים מהכלל הם כרומוזומי המין שלא ממוספרים, וסימונם: X ו-Y.
בבדיקת קריוטיפ ממוצה החומר הגנטי בשלב המטאפאזה של המיטוזה במחזור התא.
הכרומוזומים נצבעים בצביעה שמבחינה ביניהם.
לאחר מכן הם מצולמים ולבסוף מסדרים את תמונות הכרומוזומים בזוגות הומולוגיים לפי הגודל ולפי מיקום הצנטרומר.
בדיקה כזו מאפשרת לגלות את מין העובר (האם קיים כרומוזום Y או לא) ולגלות פגמים שונים בסידור הכרומוזומים כגון טרנסלוקציה, טריזומיה ומונוזומיה.
חלק מפגמים אלו מנבא מחלות חמורות או תופעת פסיפס שנוצרה בגוף.
לדוגמה: טריזומיה בכרומוזום 21 משמעותה שהעובר לוקה בתסמונת דאון; כרומוזום X אחד וחוסר בכרומוזום Y משמעותו תסמונת טרנר.
בדיקת קריוטיפ מתבצעת כחלק מבדיקת מי השפיר או בדיקת סיסי שליה במהלך ההיריון.
אלטרנטיבה יקרה אך מהירה יותר לבדיקת קריוטיפ היא בדיקת היברידיזציה פלוריסנטית באתר, או בקיצור FISH, שמסוגלת גם היא לאתר טריזומיה ומונוזומיה.
מלבד הצילום, נהוג לייצג את בדיקת הקריוטיפ על ידי כתיבה תקנית בה נכתבים מספר הכרומוזומים הכולל ולצידם סמלם של כרומוזומי המין.
לפיכך מציין נקבה תקינה ו- מציין זכר תקין.
ה"קְרִיגְסמָרִינֶה" היה שמו של צי המלחמה של גרמניה הנאצית בין השנים 1935–1945. הוא החליף את ה"רייכסמרינה" ("הצי של הרייך").
על פי תנאי הסכם ורסאי הותר לגרמניה להחזיק צי מלחמתי מינימלי.
מיד עם עלות הנאצים לשלטון ב-1933 החל היטלר להתעלם מהגבלות רבות של ההסכם והאיץ את התחמשותה מחדש של גרמניה.
ההסכם הימי האנגלי-גרמני מ-18 ביוני 1935 הרשה לגרמניה לבנות צי השווה בגודלו ל-35% מהדחק אוניות השטח של בריטניה ול-45% מהדחק הצוללות שלה; ממדי אוניות המערכה הוגבלו ל-35,000 טון לכל היותר.
לאחר משבר חבל הסודטים ב-1938 פסקה גרמניה להעמיד פנים כאילו היא דבקה בהגבלות ההסכם על צייה המלחמתי.
מצבת כוח האדם של הצי תוכננה לעלות ל-200,000 איש ויותר.
הבנייה המהירה של הצבא וחיל האוויר הגרמניים בעת ובעונה אחת הצריכו מאמצים ומשאבים עצומים, ולכן לא התקדם מימוש תוכנית הבנייה הימית במידה ניכרת עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ואומנם, ביצועה החל רק בינואר 1939, עם תחילת בנייתן של שתי אוניות מערכה מדגם H.
ב-1 בספטמבר 1939 מנה כוח האדם של הצי 78,000 איש בלבד, והוא לא היה מוכן כלל ועיקר לתפקידו העיקרי במלחמה.
מאחר שהגרמנים ציפו לניצחון מהיר ביבשה, נדחתה למעשה "תוכנית צט", והמשאבים שיועדו מלכתחילה לביצועה הועברו בחלקם הגדול לבניית צוללות.
הפעולה המבצעית הראשונה של ה"קריגסמרינה" ארעה במהלך מלחמת האזרחים בספרד, כאשר אוניות גרמניות -יחד עם כוחות ימיים של בריטניה, צרפת ואיטליה - סיירו לאורך חופי ספרד כדי לאכוף את אמברגו הנשק הבינלאומי.
האוניות הגרמניות סיירו בין אלמריה (Almería) וולנסיה (Valencia) שלחופי הים התיכון.
למעשה, נוצלה הנוכחות הגרמנית להענקת סיוע לכוחות הלאומניים של פרנקו.
בתגובה לכך הפגיזו ב-29 במאי כוחות רפובליקנים ספרדיים באיביזה את אוניית המערכה זוטא (Panzerschiff) "דויטשלנד" (Deutschland) והסבו לה נזקים.
הפעולות העיקריות של ה"קריגסמרינה" במהלך השנה הראשונה למלחמת העולם השנייה היו קרב נהר לה פלטה והטבעת אה"מ "רויאל אוק" (HMS Royal Oak).
באותה שנה החל גם הקרב על האטלנטי, אם כי הצוללות הגרמניות סבלו ממחסור בנמלים טובים מהם יכלו לתקוף את הספנות של בעלות הברית.
באפריל 1940 השתתף הצי בפלישה לנורווגיה (מבצע וזריבונג, Weserübung).
אבדותיו היו כבדות למדי, ובהן הסיירת הכבדה "בליכר" (Blücher), שהוטבעה באוסלו, ועוד עשר משחתות.
הוא עצמו הטביע כמה אוניות בריטיות, ובהן נושאת המטוסים "גלוריוס" (HMS Glorious).
כתוצאה מן האבדות במערכה על נורווגיה, רק קומץ אוניות גדולות היו מוכנות לפלישה המתוכננת לבריטניה בקיץ 1940 (מבצע "ארי הים", Unternehmen Seelöwe), פעולה שמעולם לא בוצעה.
לאחר נפילת צרפת וכיבוש נורווגיה נמצאו הצוללות הגרמניות קרובות הרבה יותר לנתיבי הספנות הבריטיים באוקיינוס האטלנטי.
בתחילה חסרו לשיירות הבריטיות אוניות-ליווי המצוידות במכ"ם, ולכן היה קשה ביותר לגלות את הצוללות במהלך ההתקפות העל-מימיות הליליות שלהן.
שנה זו הייתה אפוא מן המוצלחות ביותר לצוללות הגרמניות, אם מודדים את תפוסת אוניות הסוחר אותן הטביעו בהשוואה למספר הצוללות שאבדו.
איטליה נכנסה למלחמה ביוני 1940, אז גם החל הקרב על הים התיכון.
מספטמבר 1941 עד מאי 1944 הועברו אליו כ-62 צוללות גרמניות, כשהן חומקות בעד הבסיס הימי הבריטי בגיברלטר.
הצוללות הגרמניות שפעלו בים התיכון הטביעו 24 אוניות מלחמה של בעלות הברית (12 משחתות, 4 סיירות, 2 נושאות מטוסים ואוניית מערכה אחת) ו-94 אוניות סוחר (בתפוסה של 449,206 טון).
אף אחת מהצוללות הללו לא שבה יותר לגרמניה, מאחר שכולן טבעו בקרב או הוטבעו בכוונה תחילה על ידי צוותיהן בסוף המלחמה.
ב-1941 הטביעה "ביסמרק" (Bismark), אחת מאוניות המערכה הגרמניות החדישות, את "אה"מ הוד" (HMS Hood) בשעה שהבקיעה לעצמה דרך אל האוקיינוס האטלנטי כדי לפשוט על אוניות הסוחר של בעלות הברית.
גורלה לא אחר לבוא, וב - 27 במאי 1941 "ביסמרק" הותקפה על ידי כוחות עדיפים בהרבה והוטבעה.
בדצמבר 1941, בעקבות ההתקפה היפנית על פרל הארבור, הכריזה גרמניה מלחמה על ארצות הברית, מה שהוביל לשלב נוסף בקרב על האטלנטי.
מספר רב של אוניות סוחר של בעלות הברית הוטבעו על ידי צוללות גרמניות בחופי אמריקה, מאחר שלא היה סיפק בידי האמריקנים להתכונן ללוחמה נגד צוללות.
יכולות בניית האוניות העצומות של האמריקנים וציים המלחמתי הענק נכנסו עתה למלחמה, ועד מהרה פיצו על האבדות שגרמו להם אנשי הצוללות הגרמניות.
ב-1942 נמשכה הלוחמה נגד צוללות בכל החזיתות, וכאשר הגיע הצבא הגרמני הנלחם בברית המועצות אל הים השחור, הועברו בסופו של דבר כמה צוללות גם אליו.
קרב ים ברנץ היה ניסיון של כוח ימי גרמני לתקוף שיירת אוניות של בעלות הברית באוקיינוס הארקטי.
ברם, היתרון לא נוצל והוא שב לבסיסו.
היו לכך השלכות חמורות: היטלר זעם על הכישלון וכמעט שהוציא לפועל החלטה לחסל לחלוטין את צי אוניות השטח.
במקום זאת הופנו משאבים אל הצוללות, ולהוציא אוניית המערכה "טירפיץ" (Tirpitz) פסק צי אוניות השטח להוות איום משמעותי.
לאחר 1943, השנה בה הוטבעה סיירת המערכה שרנהורסט (Scharnhorst) בקרב כף הצפון, רוב אוניות השטח הגרמניות היו מסוגרות בנמליהן או בסמוך להם מחשש פן יאבדו, אך למרות זאת הוסיפו להעסיק את הצי הבריטי בהטלת הסגר ימי עליהן.
הגדולה שבאוניות אלה, אוניית המערכה "טירפיץ", הוצבה בנורווגיה כאיום על הספנות של בעלות הברית וכן להגנה מפני פלישה אפשרית של בעלות הברית.
לאחר שהוטבעה על ידי מפציצים בריטיים בסוף 1944 (מבצע קטכיזם), ניתן היה להעביר כמה מהאוניות הראשיות הבריטיות אל האוקיינוס השקט.
משלהי 1944 ועד סוף המלחמה עסקו אוניות השטח של ה"קריגסמרינה" בעיקר בהענקת סיוע ארטילרי לצבא הגרמני הנסוג לאורך החוף הבלטי ובהעברת פליטים אל חלקיה המערביים של גרמניה.
במהלך אותה פעילות הוטבעו כמה אוניות נוסעים גרמניות גדולות: "וילהלם גוסטלוף" (Wilhelm Gustloff) ו-"גויאה" (Goya) הוטבעו על ידי צוללות סובייטיות, בעוד אוניית הקיטור "קאפ ארקונה" (Cap Arcona) הוטבעה על ידי מפציצים בריטיים.
בכל אחת מהאוניות הללו קיפחו את חייהם אלפי אזרחים.
במהלך 1943 ו-1944 החלו הצוללות הגרמניות לסבול אבדות כבדות בשל השתכללות הטקטיקות נגד צוללות והציוד המשופר של בעלות הברית.
מכ"ם, הגנה אווירית, טקטיקות משופרות וכלי נשק חדשים כולם תרמו לכך.
הפיתוחים הטכניים הגרמניים, כגון צינור השינור (שנורקל), נועדו להוות משקל נגד להם.
דגמים חדשים של צוללות גרמניות, ה"אלקטרובוטה" (Elektroboote) נמצאו בפיתוח, ולו נעשו מבצעיים והיו מיוצרים בכמות מספקת, יתרון בעלות הברית היה מתכרסם.
בין השנים 1943–1945 פעלה יחידת הצוללות "מונסון גרופה" (Monsun Gruppe) באוקיינוס ההודי מבסיסים יפניים באינדונזיה הכבושה.
מאחר שאוניות הסוחר של בעלות הברית באזור זה לא אורגנו בשיירות, רבות מהן הוטבעו בתחילה על ידי הצוללות הגרמניות, אך לא לאורך ימים.
בשנות המלחמה האחרונות שימשו צוללות גרמניות כאמצעי להעברת ציוד מלחמתי חיוני בין יפן וגרמניה.
לאחר המלחמה חולקו בין המנצחים אוניות השטח הגרמניות ששרדו (רק שתי אוניות מלחמה גדולות היו מבצעיות).
אחדות (כמו נושאת המטוסים הבלתי גמורה "גרף צפלין") שימשו כמטרות לאימוני ירי, בעוד אחרות (מרביתן משחתות וספינות טורפדו) הוכנסו לשירות בציי בעלות הברית שחסרו אוניות שטח לאחר המלחמה.
הצי הצרפתי והצי הסובייטי קיבלו את המשחתות, וכמה ספינות טורפדו הועברו אל הצי הדני והצי הנורווגי.
לקראת סוף שנות החמישים הוצאו משירות כל המשחתות, אך כמה מספינות הטורפדו הוחזרו לגרמניה המערבית בשנות השישים.
ב-1956, עם הצטרפותה של גרמניה המערבית לנאט"ו, הוקם צי מלחמתי חדש בשם "בונדסמרינה" (Bundesmarine, "הצי הפדרלי").
כמה ממפקדי ה"קריגסמרינה", כמו אריך טופ (Erich Topp) ואוטו קרצ'מר (Otto Kretshmer), המשיכו לשרת ב"בונדסמרינה".
זמן מה לאחר המלחמה הוקם בגרמניה המזרחית ה"פולקסמרינה" (Volksmarine, "צי העם").
עם איחודה של גרמניה ב-1990 הוחלט להשתמש בשם "דויטשה מרינה" (Deutsche Marine, "הצי הגרמני").
1940 – "נורדזייטור" (Nordseetour), הפעולה הראשונה של "אדמירל היפר" (Admiral Hipper) באוקיינוס האטלנטי.
1940 – "וזריבונג" (Weserübung), הפלישה לדנמרק ולנורווגיה.
1940 – "יונו" (Juno), פעולה לשיבוש האספקה של בעלות הברית לנורווגיה.
1940 – "ויקינגר" (Wikinger), גיחה של משחתות אל הים הצפוני.
1941 – "ברלין" (Berlin), סיור של "שרנהורסט" (Scharnhorst) ו"גנייזנאו" (Gneisenau) באוקיינוס האטלנטי.
1941 – "רייניבונג" (Rheinübung), התחמקותן של "ביסמרק" (Bismarck) ו"פרינץ אויגן" (Prinz Eugen).