tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולס נולד בקיזילאורדה שבברית המועצות (כיום ברוסיה), גדל בנשר, בנו של ישראל קולס שכיהן בין השנים 1977–1978 כראש מועצת נשר.
למד בבית הספר "חוגים" בחיפה וסיים תואר ראשון בכלכלה, סטטיסטיקה ומשפטים באוניברסיטה העברית.
בשנת 1962 הצטרף לשורות המפלגה הליברלית.
כיהן כעוזר בכיר לשר הבינוי והשיכון ובשנת 1977 מונה למנהל לשכת השר.
בשנים 1978–1980 שימש קולס היועץ הבכיר של שר התעשייה והמסחר, בימים ההם יגאל הורביץ וגדעון פת.
לאחר מכן קיבל לאחריותו את האגף למסחר קמעונאי ותעשייה זעירה, בראשו עמד עד היבחרו לכנסת.
בשנים 1981–1988 כיהן כחבר הכנסת בכנסת העשירית ובכנסת ה-11. לאורך כל שנות כהונתו היה יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה והרווחה.
לאחר סיום כהונתו היה, בין היתר, חבר הוועדה הקרואה באשקלון ושימש חבר מועצת עיריית חיפה בראשות רשימת "נטו".
בחודש ספטמבר 2013 הודיע קולס, תושב קריית חיים, על התמודדותו על ראשות עיריית נשר.
בבחירות זכה ב-7% מקולות הבוחרים ולא הצליח לעבור את אחוז החסימה ולהיכנס למועצת העיר.
אליעזר פֶּרִי (וִילְדֶר-פראי) (2 בפברואר 1902 – 1 בדצמבר 1970) היה מראשי הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, עיתונאי, ממנהיגי מפ"ם וחבר הכנסת מטעמהּ.
פרי נולד בכפר סורוכוב (Surochów) שליד יארוסלאב, בממלכת גליציה שתחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בדרום-מערב פולין).
בסמוך לפרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בעיר לבוב, ולמד בה בגימנסיה ממלכתית.
נמנה עם מייסדי הגימנסיה היהודית בעיר, ובשנת 1921 היה בין ראשוני בוגריה.
משנת 1916 היה חבר בקן המקומי של תנועת "השומר הצעיר", והיה חבר ההנהגה הראשית של התנועה ומשנת 1920 מזכירה.
כן ערך את ביטאון התנועה, שיצא לאור בלבוב.
בשנים 1922–1925 למד לימודי מדעי הרוח ומשפטים באוניברסיטת לבוב.
בתקופת לימודיו היה ממייסדי הסתדרות "השומר הצעיר" העולמית וחבר הנהגתה העליונה.
פרי עלה לארץ ישראל בשנת 1926, והיה חבר קיבוץ עלייה א'.
בשנים הראשונות לחייו בארץ עבד בייבוש ביצות בזכרון יעקב ובסבלות בנמל חיפה, ונבחר למועצת פועלי חיפה.
פרי היה בין מייסדי תנועת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, ומשנת 1929 היה מראשוני חברי קיבוץ מרחביה.
במסגרת "השומר הצעיר" והסתדרות העובדים הכללית נשלח בשנת 1930 לאירופה.
בשנים 1933–1949 היה חבר מועצת ההסתדרות והוועד הפועל של ההסתדרות.
בשנת 1943 היה בין מייסדי העיתון "על המשמר" והיה מעורכיו הראשיים עד שנת 1969. בשנת 1944 נבחר מטעם "חזית השמאל" לאספת הנבחרים הרביעית ובשנת 1948 היה בין מייסדי מפ"ם, מטעמה כיהן בכנסת הראשונה והשנייה.
ביחד עם יעקב ריפתין היה סמן שמאלי במפ"ם.
הוא הצדיק את ההתנהגות של ברית המועצות במשפט הרופאים ובמשפטי פראג.
במשך שנים הוא נמנה יחד עם ריפתין בין ראשי מחנה השמאל במפ"ם.
בשנת 1963, בעקבות ארגון מחדש של מוסדות מפ"ם מצאו עצמם פרי וחבריו, אנשי השמאל במפלגה, מחוץ למזכירות מפ"ם החדשה.
בשנת 1968, צורף פרי לוועידה המדינית של מפ"ם.
בשנת 1969 פרש ביחד עם חבריו ממפ"ם בעקבות הצטרפותה לשורות המערך והיה ממייסדי "ברית השמאל".
פרי כתב שבמשך זמן רב הייתה שחיקה בערכים של מפ"ם, אך כל עוד מפ"ם הייתה עצמאית הוא ראה סיכוי לתיקון הליקויים ונותר במפ"ם.
משהוחלט על הצטרפות למערך החליטו הוא וחבריו לפרוש, שכן הוא אינו רואה עצמו במפלגה בה פנחס ספיר מוביל הקפאת שכר והגדלת רווחי הון ומשה דיין מוביל המשך הסטטוס קוו בשטחים ואי פריצת דרך לשלום.
בשנת 1980 נקראה על שמו בפתח תקווה קריית אליעזר פרי, אשר ממוקמת ממזרח לשכונת עין גנים בעיר וממערב לכביש 40.
דער אמת איבער ארץ-ישראל: א מרקסיסטישע אנאליז פון די לעצטע געשעענישן / ארויסגעגעבן דורך הנהגה העליונה פון השומר הצעיר, ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי (ספרית הבוגר, 3), 1936. ["האמת על ארץ-ישראל: ניתוח מרקסיסטי של המאורעות האחרונים"]
קאמוניזם און מק"יזם /ארויסגעגעבן דורכן פארייניקטן יידישן ארבעטער וועלט-פארבאנד (פועלי-ציון - השומר הצעיר - לאחדות העבודה), תל אביב: מפלגת הפועלים המאוחדת, 1949. ["קומוניזם ומק"יזם"]
אנחנו ועולם המהפכה, תל אביב: מפלגת הפועלים המאוחדת, 1950.
מבחר כתבים / (כינס וערך: דוד כנעני), קיבוץ מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, מפלגת הפועלים המאוחדת, על המשמר, תשל"ב-1971.
אליעזר פּרֶמינגר (13 באפריל 1920 – 15 בספטמבר 2001) היה פעיל פוליטי קומוניסטי ישראלי, חבר הכנסת הראשונה (1949–1951), ולאחר מכן מנהל חברות ממשלתיות בתחום משאבי הטבע.
פרמינגר נולד בשנת 1920 בווינה בירת אוסטריה להורים ליברלים שומרי מסורת, הלל (היינריך) ועמליה (מכלה) פרמינגר.
הם גדלו בבית דתי, עזבו את העיירה בגליציה ופנו לחפש את עתידם בבירת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כשהפשיזם הלאומני פרח באוסטריה, הצטרף אליעזר פרמינגר הצעיר כחבר פעיל בתנועת הנוער הקומוניסטית, שפעלה במחתרת.
בליל הבדולח נאלצה אמו להחביאו בארון כשפלוגות הסער של האס.אה (S.A.) ביקרו בביתם וחיפשו גברים יהודים.
למחרת, כשאליעזר פרמינגר פנה לראש התא המחתרתי שלו וביקש את עזרתו, היה הלה חסר אונים והציע לו לעזוב לארץ ישראל.
כך הבין הנער הצעיר לראשונה, שפתרון הבעיה היהודית לא יבוא מהקומוניזם.
המשפחה חיפשה ללא הועיל קרובים בארצות שונות כדי להגר אליהן.
אליעזר שהצטיין בלימודיו, קיבל אשרת כניסה לארץ ישראל במכסת מלגות כסטודנט בטכניון בחיפה, ונאלץ לוותר על חלומו ללמוד שפות קלאסיות לטובת לימודי הנדסה.
לאחר עלייתו נמנה עם פעילי המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה, ממנה פרש בשנת 1945 והקים עם פורשים נוספים את האיגוד הקומוניסטי.
ביולי 1947 הופיע מטעמה בפני ועדת אונסקו"פ.
באוקטובר 1947 הפך האיגוד למפלגת הקומוניסטים העבריים.
בדצמבר 1948 הצטרף אל המפלגה הקומוניסטית הישראלית, במסגרת הצטרפות האיחוד הקומוניסטים העבריים, בשנת 1949 נבחר לכהן בכנסת הראשונה.
בתחילת כהונתו כחבר הכנסת פרש פרמינגר מסיעת מק"י, על רקע מחלוקת בהתייחסות לסוגיה היהודית והציונית, והקים את מפלגת הקומוניסטים העבריים.
ביוני 1949 הוכרה סיעתו הנפרדת.
בהמשך אותה שנה הצטרף למפ"ם.
בתחילת 1956, מונה למשנה למנכ"ל משרד הפיתוח, על ידי שר הפיתוח בנטוב ממפ"ם.
מינוי זה לא אושר על ידי נציבות שירות המדינה, בגלל התנגדות לעצם התפקיד ולמינוי אליו ללא מכרז.
לבסוף, המינוי אושר בספטמבר 1956. בתחילת 1963 כיהן כמנכ"ל בפועל למשך חודשיים.
בתחילת 1963 עזב את משרד הפיתוח ומונה למנהל פיננסי ומסחרי של "כימיקלים ופוספטים".
בהמשך היה יו"ר חברת "חרסינה וחול נקי", יו"ר החברה לפיתוח אילת ודירקטור בחברות "מחצבי ישראל" ו"חברת הפוספטים".
בנו הוא הבמאי והפרופסור לקולנוע ענר פרמינגר.
אליעזר רונן (רוזנפלד) (24 בספטמבר 1931 – 17 במרץ 2016) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית.
רונן נולד במקסיקו סיטי בירת מקסיקו בשם אליעזר רוזנפלד.
בילדותו למד בבית הספר היהודי המקומי ובבית הספר הצרפתי "מורלוס" ולמד שנתיים בפקולטה להנדסה אזרחית באוניברסיטה הלאומית של מקסיקו.
בשנת 1950 למד בסמינר למדריכי חו"ל של הסוכנות היהודית בירושלים.
עם שובו מירושלים לשליחות החל בפעילות ציונית במקסיקו והיה מרכז תנועת 'השומר הצעיר' במדינה, חבר הנהלת הפדרציה של תנועות הנוער הציוני, חבר ועד הקהילה היהודית במקסיקו וחבר הפדרציה הציונית הארצית.
בשנת 1952 עלה לישראל והצטרף לחבריו בקיבוץ מגידו בו היה חבר עד שנת 1960. את לימודיו האקדמיים קיים באוניברסיטה העברית בתחומי כלכלה, מדע המדינה, ומנהל עסקים.
במקביל עבד במחלקת המחקר של בנק ישראל (1965–1962).
בשנת 1963 היה מרצה ב"כלכלת ישראל" בפקולטה לכלכלה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1966 עבר רונן לעבוד בחברת תה"ל, כיועץ כלכלי של החברה ומנהל המחלקה הכלכלית שלה, ובין השנים 1967–1971 היה מנהל הרשות לתכנון כלכלי במשרד האוצר.
בשנת 1968 השתתף בקורס חצי שנתי לתכנון ופיתוח כלכלי מטעם הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית בוושינגטון, ארצות הברית.
במקביל נמשכה פעילותו הציבורית בישראל, בהיותו חבר מרכז ו"ריכוז" מזכירות מפ"ם וכיהן מספר שנים כיו"ר הוועדה הכלכלית של המפלגה.
בשנים 1966–1972 כיהן כחבר מועצת והנהלת עיריית ירושלים, והיה ממונה על תיק שירותי הבריאות.
בתפקיד זה ייסד את הסניף הראשון בישראל של ער"ן (עזרה ראשונה רפואית).
לאחר מכן יזם וייסד את חברת קרתא לפיתוח מרכז ירושלים ומונה לעמוד בראש מועצת המנהלים שלה, תפקיד בו כיהן עד 1981. במקביל לכהונתו בכנסת.
בשנים 1974–1977 כיהן רונן כחבר הכנסת בכנסת השמינית מטעם מפ"ם והמערך, היה חבר בוועדת הכספים, בה כיהן כיו"ר ועדת המשנה לשוק ההון, וחבר בוועדת חוקה, חוק ומשפט.
במקביל לכהונתו בכנסת ולניהול חברת קרתא, סיים רונן את חוק לימודיו לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והתקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1981–2005 ניהל פרקטיקה פרטית כעורך דין, בהתמחות בדיני מקרקעין, תכנון ובנייה ודיני חברות.
בשנים 1981–1985 ניהל, יחד עם האלוף חיים הרצוג את קמפיין ההסברה של המערך לבחירות בכנסת.
ב-1989 ניהל את קמפיין הבחירות של מפ"ם לכנסת וב-1992 את קמפיין הבחירות של מרצ לכנסת.
בשנת 1993 נבחר רונן ליו"ר מפ"ם, אשר פעלה במסגרת מרצ.
ב-1995, בעקבות מיזוג מפ"ם, רץ ושינוי למפלגה אחת עזב רונן את מפ"ם.
הוא הפסיק ב-2005 את עבודתו בעריכת דין ועסק בפעולות התנדבות למען הקהילה ובלימודים.
ב-2012 קיבל תואר ד"ר בכלכלה ומינהל עסקים מאוניברסיטה במדינת ניו יורק.
לנעמי רונן, בת קיבוץ שער העמקים, אשת חינוך ואם שלושת ילדיו, ומהם תשעה נכדים.
אחת מבנותיו היא עו"ד ד"ר עידית יורן-רונן בת הזוג של פרופ' ערן ישיב, שהייתה נשואה (עד למותו) לפרופ' למשפטים אהרון יורן.
אשתו השנייה הייתה הסופרת עמירה הניג הגני.
הוא התגורר ברמת פולג שבנתניה.
אליעזר קלינה (25 במרץ 1948 – 29 באפריל 2007) הוא שחקן ומאמן כדורעף ואלוף פאראלימפי, בעל 4 מדליות מהן 3 זהב.
קלינה החל לעסוק בספורט בגיל 10 כחבר קבוצת הילדים של הפועל פתח תקווה בכדורגל.
בהגיעו לגיל 18 (1966) הוא צורף לקבוצה הבוגרת ובמקביל היה חבר נבחרת הפועל פתח תקווה בכדורעף.
קולינה לא הרבה לשחק במדי הקבוצה הבוגרת, ובסך הכל השתתף בחמישה משחקי ליגה.
שער הליגה היחיד שלו הובקע במשחק מול מכבי שעריים בעונת 1968/1969. כעבור שלוש שנים הוא עבר לשחק במסגרת הפועל הרצליה, עד לפציעתו במלחמת יום הכיפורים.
טרם המלחמה הוא סיים לימודים במכון וינגייט ונסע לארצות הברית בכוונה לממש מלגות לימודים באוניברסיטת קליפורניה, אך הוא שב לשירות מילואים.
ב-18 באוקטובר, במהלך קרב הבלימה מול תל פארס ברמת הגולן, שהה קלינה בזחל"ם בשטח סוריה.
הפעולה לשמה נשלחו בוטלה וכח הלחימה נותר בסוריה עד לרדת החשיכה.
לאחר שנתגלה הכח הופצץ הזחל"ם וספג פגיעה ישירה, כתוצאה ממנה נהרגו שני חיילים בצוותו ורגלו של קלינה נקטעה.
לאחר תקופת שיקום, במהלכה למד משפטים, חזר לעסוק בספורט, כעת ספורט נכים, במסגרת בית הלוחם.
קלינה שיחק בנבחרת הנכים של צה"ל בכדורעף ובשנת 1974 הקים בבית הלוחם את קבוצת הכדורעף ושימש מאמן הקבוצה.
הנבחרת זכתה להישגים מראשיתה, החזיקה באליפות העולם בשנים 1975 ו-1976 והשתתפה בהצלחה בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים.
כשחקן וכמאמן היה קלינה שותף לזכיית הנבחרת בשלוש מדליות זהב (המשחקים הפאראלימפיים בשנים 1976, 1980 ו-1984) ומדליית כסף (המשחקים הפאראלימפיים 1988).
בשנת 1992 הגיעה הנבחרת למקום השישי.
קלינה נותר שחקן פעיל עד לראשית שנות האלפיים.
במקביל הוא הועסק כעובד אוניברסיטת תל אביב ובשירות משרד ראש הממשלה וסיים לימודי תואר שני במנהל עסקים ובמדע המדינה.
אליעזר פרנקל (29 באוקטובר 1929 – 9 באפריל 2012) היה אדריכל, צייר ומחנך ישראלי.
פרנקל נולד בפריז, בנם של הציירים יצחק פרנל-פרנקל ומרים אניס (אניספלד)-פרנקל.
פרנקל למד בגימנסיה שלווה ובגימנסיה הרצליה, וכן למד אמנות בסדנתם של הוריו.
במקביל פרסם שירה ופרוזה בכתבי עת ספרותיים.
פרנקל שירת במלחמת העצמאות, תחילה ככתב צבאי ולאחר מכן ביחידת מרגמות כבדות.
לאחר שחרורו היה מראשוני הכתבים בסוכנות עתי"ם.
משנת 1951 עסק בסיקור תערוכות עבור העיתונים "מעריב" ו"דבר".
בשנת 1953 נסע לאירופה ללימודים וב-1954 הגיע לארצות הברית ללמוד אדריכלות במכון פראט בניו יורק.
עבודת הגמר שלו ב-1958 הייתה הצעה לבינוי כפר האמנים עין הוד.
תערוכתו הראשונה הייתה בגלריה קארוס במנהטן, ובה הציג תחת השם אליעזר שֶבֶת.
בשנת 1960 שב ארצה ופתח משרד עצמאי בתל אביב.
בארץ המשיך לצייר ולקיים תערוכות יחיד וכן תערוכות קבוצתיות עם קבוצת +10.
אליעזר פרנקל נודע בזכות עבודות השיקום של יפו העתיקה, הרובע היהודי בירושלים ובית הסראייה בצפת.
בנוסף נודע כאדריכל מתחם ישיבת הכותל על שם וואהל.
פרנקל החל בתכנון ישיבת הכותל כבר בסוף שנות ה-60, לאחר שיועד אתר לבניין הישיבה.
תכנון מתחם הישיבה נתקל בקשיים בראשית חפירת יסודות הבניין, בגלל חשיפת אתר ארכאולוגי בעל חשיבות גדולה.
הנהלת הישיבה נאלצה להפסיק את מלאכת הבנייה עד שיושלמו החפירות הארכאולוגיות.
במקביל שינה פרנקל את תוכניות העמדת יסודות הבניין.
עיכוב זה הביא לכך שחנוכת בניין הישיבה נערכה רק באמצע שנות ה-80.
ב-1981 ייסד פרנקל וניהל את "מכללת הסביבה – סדנא לעיצוב ואדריכלות".
בשנת 1999 זכתה המכללה להכרה של המועצה להשכלה גבוהה.
היא נסגרה ב-2003. בין בוגרי הסדנה, אלי גולדשטיין, נגה פאוסט, עמוס רימון, מיכאל יניב, ארנסטו חבין, איציק אלחדיף, מוטי כהן, רינת דקל קינן, רונית עדן, רועי שפירא, טליה תורג'מן, אריק שיבי, עופר סיאקי, יחיעם קרוא ומירה משקיט.
אליעזר פרנקל נפטר בשנת 2012, בן 82 במותו.
הותיר שתי בנות, תמי שכנר ומירי עשת, ונכדים.
ארכיונו המקצועי של פרנקל הופקד לאחר פטירתו בארכיון אדריכלות ישראל.
אליעזר פרנקל (כתב וערך), כרונולוגיה: תולדות האמנות: אדריכלות, עיצוב, פיסול, ציור, 2 כרכים, תל אביב: הסדנא לעיצוב ואדריכלות, 1993. (מהדורה שנייה מתוקנת ומורחבת: תל אביב: מכללת הסביבה – הסדנא לעצוב ואדריכלות, 1996)
תאוריות באדריכלות (עורך), הוצאת מכללת הסביבה - הסדנה לעיצוב ואדריכלות תל אביב, 1999.
השפה החזותית, הוצאת מכללת הסביבה - הסדנה לעיצוב ואדריכלות תל אביב, 2003.
הרב אליעזר מנוח פלצינסקי (כ"ח בחשוון ה'תרע"ב, 19 בנובמבר 1911 – כ"ד בתשרי ה'תשס"ח, 6 באוקטובר 2007) היה ראש ישיבה וראש כולל בישראל ומחוצה לה.
נולד בעיירה ווישקי הסמוכה לעיר דווינסק (דאוגבפילס) שבלטביה לרב שלמה יהודה לייב פליצינסקי – חתנו של הרב נתן צבי פינקל הסבא מסלבודקה, ומי שהיה לימים רבה של העיר דווינסק.
בגיל עשר היה לתלמידו של הרב מנחם מנדל ז'ק, רבה של ריגה.
לאחר מכן למד בישיבת 'אור ישראל' שבסלבודקה אצל הרב יחזקאל ברשטין בעל ה"דברי יחזקאל" והרב יוסף פרבר.
בחורף תרצ"ז שלחו ראש הישיבה רבי אליעזר יהודה פינקל עם קבוצה של תלמידים בולטים ללמוד אצל הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק בבריסק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לארץ ישראל.
בשנת תש"ד (1944) נישא לעטיל, בת הרב אריה לוין (נפטרה באב תשע"ח).
עמד בקשר עם החזון איש והתכתב איתו, בעיקר בדיני רשויות ומחיצות.
ההתכתבות פורסמה בספרו "שלום יהודה - מועד" [הוצאה מחודשת תשס"ח].
בשנת תש"ו נקרא על ידי הרב אייזיק שר לסייע בהקמת ישיבת סלבודקה בבני ברק.
בשנת תש"ח החל לשמש כראש "ישיבת בית אריה", שהפכה בהמשך לכולל.
נהג למסור בביתו מידי ליל שבת 'חבורות' - שיעורים לעשרות מתלמידי ישיבת חברון.
בשיעורים השתתפו תלמידים שהפכו לימים לראשי ישיבות בולטים, כמו הרב מרדכי שלמה ברמן, הרב ברוך מרדכי אזרחי והרב דוד כהן.
כיום עומד בראשות הכולל בנו הרב שלמה יהודה פלצינסקי.
בשנות השישים והשבעים שימש כראש ישיבת תומכי תמימים המרכזית בישראל של חב"ד בכפר חב"ד ובלוד.
היה גם ראש ישיבה בישיבת הנגב (עזתה) שבראשות הרב יששכר מאיר וראש 'כולל רבנים בריטניה' שבגייטסהד, אנגליה.
בשנת תשכ"ב הוציא לאור את ספרו "שלום יהודה" הדן בסוגיות מסדר מועד.
הספר זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית בשנת תשכ"ד.
בשנת תשמ"ג פרסם כרך נוסף, על סדר נשים.
נפטר בליל שבת בראשית כ"ד בתשרי שנת תשס"ח (2007) בגיל 96 ונטמן בחלקת הנביאים שבהר הזיתים בירושלים.
היה נשוי לעטל (לבית לוין).
בנו הרב שלמה יהודה - ראש כולל בית אריה.
אליעזר פֶּרִי (פרלסון) (19 באוגוסט 1894 – 5 באוקטובר 1979) היה פעיל ציוני, חלוץ, מבכירי המשק ועיריית תל אביב-יפו, מנהל קופת חולים הכללית, מנכ"ל משרד הביטחון וחברת "עמידר".
אליעזר פרלסון נולד בסנקט פטרבורג למיכאל ומינה פרלסון.
למד בבית ספר עירוני ובגימנסיה יהודית פרטית, כנער היה פעיל ציוני בקבוצה בהדרכת יעקב קליבנוב.
למד בבית הספר הגבוה לקואופרציה במוסקבה, הצטרף להסתדרות "החבר" והתמנה למנהל הוצאת הספרים "ספרות".
במאי 1917 היה חבר הוועדה המארגנת של הוועידה הציונית השביעית הכול-רוסית.
יחד עם יוסף טרומפלדור, עסק בארגון הקבוצה הראשונה של תנועת "החלוץ", שקיבלה הכשרה חקלאית ברוסיה.
היה חבר הסיעה היהודית בפרלמנט האוקראיני, ב-1918 נשלח למינסק לארגן את פעילות "החלוץ", משם עבר לווילנה והתמנה למזכיר המרכז הציוני.
ב-1920 עבר לקובנה, התמנה לפקיד גבייה ולמנהל מחלקת הפליטים במיניסטריון לענייני היהודים של ממשלת ליטא העצמאית.
היה פעיל בארגון קבוצות הכשרה חקלאית ומקצועית לקראת עלייתם לארץ ישראל.
באפריל 1921 עלה לארץ ישראל, הגיע לנמל יפו ביום פרוץ מאורעות תרפ"א ופעל להצלת העולים והעברתם מיפו לתל אביב.
לאחר ההתקפה הערבית על חדרה מונה למזכיר ועד הפועלים במקום.
בינואר 1922 נבחר לחבר מרכז קופת חולים הכללית, עמד בראשה והיה חבר המרכז במשך עשרות שנים, בתקופתו התרחבה מאוד הקופה וגדלו מספר חבריה, עובדיה ומוסדותיה.
ב-1925 מונה על ידי ברל כצנלסון לארגן את ניהול עיתון "דבר" שזה עתה נוסד, במשך 4 חודשים, הוא המשיך להיות חבר הנהלת העיתון במשך שנים רבות, וב-1965 מונה ליו"ר מועצת המנהלים שלו.
היה פעיל במפלגת הפועל הצעיר ובמפא"י.
ציר בקונגרסים הציונים ה-15 עד ה-19, ציר באספת הנבחרים השנייה והשלישית וחבר הוועד הלאומי.
במשך 22 שנים היה חבר במועצת עיריית תל אביב מטעם סיעת ההסתדרות (של מפא"י), היה מנהל מחלקת הבריאות של העירייה ובמשך 10 שנים כיהן כסגן ראש העירייה.
בינואר 1941 מונה לממלא מקום ראש העיר.
באפריל 1948 מונה להקים את המוסד הארצי לאספקה, חלוקה ופיקוח על המזונות, ושימש מפקח המזון הראשון עד נובמבר אותה שנה.
במסגרת תפקידו האיץ בסוחרים וביבואנים בארץ לתגבר את משלוחי מזון הנדרשים לצורכי משק בית.
ב-30 בדצמבר 1948 מונה על ידי ראש הממשלה דוד בן-גוריון למנכ"ל משרד הביטחון ושימש בתפקיד עד להחלפתו על ידי פנחס ספיר.
בינואר 1953 מונה למנכ"ל חברת "עמידר", ועמד בראשה במשך 10 שנים.
בתקופתו הפכה עמידר לחברת ענק שבבעלותה יותר מ-180 אלף דירות.
ב-1963 מונה למנהל הוצאת עם עובד במקום חיים קופילוביץ וכיהן בתפקיד עד יולי 1974.
במקביל לעבודתו, פעל פרי במשך השנים בתחום התרבות.
בשנות השלושים היה ממייסדי חוג "הבימה" לעידוד התיאטרון.
היה ממייסדי היכל התרבות, וסייע בהקמת בית סוקולוב, בית הסופר, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, אולם נחמני (בית התיאטרון הקאמרי), בית האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ומכון וינגייט.
במשך עשרות שנים עמד בראש קרן התרבות אמריקה-ישראל, שימש חבר וסגן ראש המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות, ממייסדי מכון למוסיקה ישראלית ויושב ראש הראשון שלו.
היה יו"ר הוועד למען החייל בתל אביב.
ב-1976 זכה לתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
היה נשוי למאשה לבית נתנסון משנת 1922 ועד פטירתה בסתיו 1961. לזוג היו שני ילדים: בת, רינה, ובן, מיכה פרי, ממפקדי הפלמ"ח ומפקד היחידה שהניפה את דגל הדיו באילת.
אליעזר פרי נפטר בשנת 1979. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק, לצד אשתו.
על שמו קרוי רחוב אליעזר פרי בתל אביב.
רבי אליעזר פיש (ה'תר"ם, 1880 – כ' בסיוון ה'תש"ד, 1944) היה דיין, ראש ישיבה ואדמו"ר הונגרי.
נולד בשנת תר"מ ללאה ולרב משה בעיירה מוסיף שבמחוז מרמורש.
מצד אביו היה מיוחס לבעל שם טוב ולרבי חיים צאנזר מהקלויז בברודי, ומצד אמו היה מיוחס לשל"ה.
היה תלמידו של הרב מרדכי יהודה לעוו אב"ד אינטרדם (אינטערדאם) (תלמידם של הכתב סופר ורבי שלמה זלמן אולמן ממאקווא ה"יריעות שלמה").
נישא ללאה אביגיל, בתו של רבי משה זאב רבה של ערד-סינזשארץ ובזיווג שני נישא לחיה גולדה בת הרב נחום צבי.
לאחר חתונתו החל לנסוע לאדמו"ר מסיגט, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים שם למד עם בניו רבי חיים צבי ורבי יואל.
בשנת תרס"ה החל לכהן בדיינות בנירבוגדאן שם הקים ישיבה ואף החל להתנהג באדמו"רות.
לאחר מכן עבר ל, שאף שם הקים ישיבה גדולה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לסאטמר שם התפרסם שמו כבעל מופת.
גם בסאטמר הקים ישיבה שמנתה 50 בחורים.
היה מפורסם גם בתפילותיו הארוכות ומלאות בבכיות ופזרנותו לצדקה.
דברי תורתו הודפסו בספר "שם אליעזר".
עם סגירת יהודי סטאמר בגטו של העיר, נמלטו הרב פיש ואשתו, יחד עם רב העיר וידידו - רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר, לעיר קלוז' הסמוכה לגבול עם רומניה.
בהגיעם לקלוז' נתפסו כולם ונשלחו לגטו המקומי.
הרב פיש גורש לאושוויץ, מספר ימים אחר כך.
אשתו ובנו רבי חיים משה נרצחו איתו.
בנו רבי חיים משה, היה רב במנשטור והמחוז.
דברי תורתו הודפסו בקונטרס "בני משה" שנספח לספר "שם אליעזר".
בנו רבי נחום צבי, ניצל מהשואה וכיהן אחר אביו כאדמו"ר מביקסאד בניו יורק.
נישא לבתם של אחותו וגיסו רבי משה אריה לעוו, וממנה יוצאי חלציו.
בזיווג שני נשא את הרבנית בריינדל בת רבי יוסף מדעש.
הוציא בשנת ה'תשי"ד את כתבי אביו בספר "שם אליעזר".
בנו, מרדכי יהודה פיש, היה עילוי.
נפטר בגיל 12 בכ"ט בתשרי ה'תרפ"ב.
חתנו רבי משה אריה לב כיהן משנת ה'תרפ"ט כאדמו"ר בטמשוואר.
ניצל מהשואה וכיהן בארצות הברית כאדמו"ר מטמשוואר.
חתנו היה רבי אשר ישעיה מזידיטשוב.
בנו של רבי נחום צבי, רבי ישראל אליעזר, חתן רבי מרדכי מוויזניץ מונסי, מכהן באדמו"רות ביקסאד.
בן נוסף הוא הרב יעקב שמעיה חתן רבי בן ציון יאקאבאוויטש מבני ברק שכיהן בעבר כמנהל מוסדות סאטמאר שם ומחבר ספרים.
הרב אליעזר צבי סילבר (נולד ב-12 בפברואר 1950, כ"ה בשבט ה'תש"י) הוא מחבר, מגיד שיעור וראש כולל אברכים של קרן וולפסון.
כיהן בעבר כראש ישיבת דרך חכמה בירושלים.
נולד בעיר שיקגו שבארצות הברית ליוכבד רבקה ולרב יעקב דוד סילבר, שכיהן כר"מ בישיבה לצעירים בשיקגו.
בילדותו גרה משפחתו בשכנות למשפחת פינקל, הוריו של הרב נתן צבי פינקל שכיהן כראש ישיבת מיר.
בשנת 1967 עלה ארצה ולמד בישיבת מיר אצל ראשי הישיבה רבי חיים שמואלביץ ורבי נחום פרצוביץ.
היה מקורב לרב פרצוביץ, ולמד איתו מספר שנים בחברותא.
לאחר פטירת הרב פרצוביץ היה ממוציאי ספריו "שיעורי רבי נחום".
לאחר נישואיו כיהן כר"מ בישיבת עטרת ישראל במשך כעשרים וחמש שנה.
בשנת 2002 הקים, ביחד עם הרב יהונתן וילנסקי, את ישיבת דרך חכמה בשכונת הר נוף בירושלים, לאחר מכן אף העתיק את מגוריו למקום.
משנסגרה הישיבה התמנה הרב סילבר לכהן כראש כולל שהוקם על ידי קרן וולפסון בירושלים, במקומו של הרב משה שפירא.
נשוי לקרייני לבית ברוידא ואב לשמונה.
מתגורר בסמיכות למבנה ששימש את ישיבת דרך חכמה, בשכונת הר-נוף בירושלים.
חיבר את סדרת הספרים "דרך אליעזר", המכילים חידושים על סוגיות התלמוד.
על הספר הראשון בסדרה זו זכה בשנת 2004 בפרס ירושלים לספרות תורנית.
הרב אליעזר קרסיק (טבת תרנ"ח, 1898 - ה' בניסן תש"כ, אפריל 1960) היה יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל, ארגון הגג של חב"ד בישראל, רב קהילת חב"ד בתל אביב ומנהל ישיבת אחי תמימים בתל אביב.
נולד בלאפיטש, מחוז מינסק, בלארוס למשפחה המיוחסת להגאון מווילנא.
בשנים 1910–1917 למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ' (וסניפיה), שבראשה עמד האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון מליובאוויטש.
בשנת 1917 נשלח על ידי רבי שלום דובער לכותאיסי שבגאורגיה, בשליחות לחיזוק מצבם הרוחני של היהודים המקומיים.
במסגרת זו, קרסיק לימד בישיבת תומכי תמימים בכותאיסי בראשות הרב שמואל לויטין.
בתקופת המהפיכה הקומוניסטית עזב את כותאיסי ונסע לרוסטוב על הדון, שם שהה בחצר האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון.
וכאשר האדמו"ר נפטר ב-1920, נטל קרסיק חלק בטהרה והלוויה, ומונה על ידי בנו רבי יוסף יצחק שניאורסון לחבר בית דין שהחליט כי בבוא העת יוכלו להעביר את קבר האדמו"ר ללובביץ'.
בשנת 1923 למד רבנות בבית המדרש לרבנים בעיירה נוול ברוסיה.
ובשנים הבאות כיהן כרב בעיירות נובוסקולניקי ושצ'דרין, תחת מגבלות השלטון הקומוניסטי.
בתקופה זו התכתב בהלכה עם רבנים רבים גם מחוץ לברית המועצות ובהם הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת 1932 עזב את שצ'דרין ועבר לפטרבורג (לנינגרד באותם ימים), ואת מקומו ברבנות מילא אחיו הרב מנחם נחמן בן ציון קרסיק.
כדי לשמור שבת נאלץ לעסוק במסחר זעיר ללא דיווח לשלטונות, ובגין כך נאסר למספר שבועות.
לאחר שחרורו, קיבל הוראה מהאדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון לעלות לישראל ולעזרתו נחלץ הרב אברהם יצחק הכהן קוק ששלח מכתב לשלטונות ברית המועצות כי הוא כבר זקן ומבקש שהרב קרסיק יחליפו.
את היתר היציאה קיבל ממיכאיל קלינין נשיא ברית המועצות.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והתיישב במרכז תל אביב.
בשנת תרצ"ו (1936) פתח יחד עם כמה שותפים משרד למשלוח חבילות לרוסיה.
אזרחי ישראל להם קרובי משפחה או ידידים ברוסיה יכלו לשלוח דרכו חבילות לרוסיה, ובגין השלטון הקומוניסטי הדבר היה כרוך בבירוקרטיה רבה.
את המשרד ניהל עד יחד עם רעייתו ושותפים, עד לפטירתו.
בתחילת תרצ"ז (1936) מונה לרב קהילת חב"ד בתל אביב (בהמלצת אדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון), לאחר עזיבת קודמו בתפקיד הרב שלמה יוסף זוין.
בית כנסת חב"ד בתל אביב שכן בתקופה זו ברחוב מונטיפיורי ולאחר מספר שנים עבר לרחוב נחלת בנימין.
מאז ועד פטירתו שימש בתפקיד רב הקהילה, והיה ממנהלי מוסדות חב"ד והקהילה בתל אביב ומראשי חב"ד בארץ ישראל.
בשנת תרצ"ח (1938) ייסד את ישיבת אחי תמימים בתל אביב.
על ראשיה נמנו הרב חיים שאול ברוק, הרב יואל קלופט, הרב דוד חנזין והרב דוד פוברסקי.
בין תלמידי הישיבה נמנו הרב יואל כהן, הרב מרדכי שלמה ברמן ועוד.
חגיגת פתיחת הישיבה התקיימה בל"ג בעומר תרצ"ח, בהשתתפות הרב משה אביגדור עמיאל רבה הראשי של תל אביב, והרב שלמה יוסף זוין.
נציג הדתיים בעיריית תל אביב דוד צבי פנקס נעדר במחאה על שפת הלימוד בישיבה - יידיש ולא עברית.
לאחר הקמת הישיבה, נאבקו אישים וארגונים שונים בישיבה על רקע שפת הלימוד והרב קרסיק כתב מכתב בנידון אל "האיגוד למען השלטת העברית בארץ ישראל", בו נימק כי שפת הלימוד מותאמת לשפתם של התלמידים.
בשנת תשי"ב-1952 פרסם בבטאון חב"ד סדרת מאמרים ובהם סקירה על הישיבה, סדרי הישיבה וההבדל בין ישיבה זו לישיבות אחרות.
יו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל
תש"ט-תש"כ (1949–1960) שימש כיו"ר אגודת חסידי חב"ד בישראל ובתפקידו זה היה ממקימי כפר חב"ד ומוסדות חב"ד המרכזיים: ישיבת תומכי תמימים בלוד, בית ספר למלאכה בכפר חב"ד, נשי ובנות חב"ד, צעירי חב"ד, רשת אהלי יוסף יצחק ועוד, סייע להם באופן משמעותי, והעביר הוראות ישירות מחצרו של הרבי מלובביץ'.
היה בקשר מיוחד עם זלמן שזר מראשי הסוכנות היהודית דאז ועם שר החינוך בן-ציון דינור.
לפי בקשתו נקבר בבית העלמין הישן בטבריה בסמוך לציונם של רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי מרדכי רוקח.
היה נשוי ללאה, אחות הרב שניאור זלמן גוראריה.
אחיו הרב יעקב ברוך קרסיק כיהן כמשגיח בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ'.
הרבנית דבורה אשכנזי רעיית הרב משה אשכנזי שמילא את מקומו כרב קהילת חב"ד בתל אביב ובהנהלת אגודת חסידי חב"ד בישראל
טעמא גוראריה, עורכת ביטאון נשי ובנות חב"ד בארצות הברית די אידישע היים, רעיית הרב נתן גוראריה (בן דודה, בן הרה"ח חיים שמריהו גוראריה, אחיין הרב שניאור זלמן גוראריה, והרב משה גוראריה)
רבקה חיטריק רעיית הרב צבי חיטריק, כיהנו כשלוחי הרבי הראשונים למדינת ברזיל, ובשנים האחרונות היה איש עסקים בניו יורק
הרב מרדכי שמואל אשכנזי רבו של כפר חב"ד
הרב חיים אשכנזי משגיח הראשי בישיבת תומכי תמימים המרכזית, ובסוף ימיו רב קהילת חב"ד בתל אביב
הרב יוסף יצחק וילשאנסקי ראש ישיבת חסידי חב"ד בצפת
הרב יוסף יצחק חיטריק מנהל סמינר לבנות בצפת
הרב אליהו יוחנן גוראריה רבה של חולון ומנהל מכון אהלי שם ליובאוויטש
הרב אליעזר שם טוב, שליח חב"ד באורוגוואי.
נינו הרב מנדי חיטריק רב הקהילה האשכנזית בטורקיה ויושב ראש איחוד הרבנים במדינות האסלאם.
אליעזר רובינזון (נולד בשנת 1931) הוא רופא אונקולוג ישראלי אשר כיהן בעבר כיושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכמנהל המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם.
ב-1940 עלה לארץ ישראל והיה בין הניצולים בטביעת אניית הגירוש פאטריה.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בירושלים יצא ללמוד רפואה במונטווידאו שבאורוגוואי, וסיים את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא התמחה באונקולוגיה בבית החולים הדסה בירושלים ועבד בו כרופא קבוע.
בשנת 1968 עבר לחיפה וייסד את המכון האונקולוגי במרכז הרפואי רמב"ם, שבראשו עמד עד לפרישתו לגמלאות.
רובינזון כיהן כיושב ראש האיגוד הישראלי לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה, כנשיא הכינוס האירופאי לסרטן (ECCO 7) וכנשיא איגוד הסרטן העולמי (International Union Against Cancer) וחבר בוועד המנהל של איגוד זה.
הוא פרסם למעלה מ-200 מאמרים מקצועיים.
בשנים 1971-1995 היה רובינזון סגן יושב ראש האגודה למלחמה בסרטן וכיהן כיו"ר האגודה בשנים 1996-2018, בהתנדבות.
כמו כן הוא מכהן כיושב ראש המועצה הלאומית לאבחון וטיפול במחלות ממאירות.
בין השנים 2000-2005 שימש כחבר בוועדה לענייני החולה הנוטה למות.
בשנת 2003 הוענק לרובינזון אות המופת על מפעל חיים של משרד הבריאות וב-2009 – פרס ההסתדרות הרפואית בישראל.
בשנת 2012 העניק לו האיגוד לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה אות הוקרה על פעילותו.
בשנת 2002 ניתן לו אות יקיר העיר חיפה.
רובינזון, מתגורר בשכונת נווה שאנן בחיפה, נשוי, אב לשלושה.
כאדם דתי הוא רואה ברפואה מצווה.
אליעזר פַקטוֹרוֹבסקי (פקטורי) (6 בינואר 1897 – 14 באפריל 1926, ל' בניסן תרפ"ו) היה בוטנאי ארץ ישראלי, מאבות הבוטניקה בארץ ישראל.
פקטורובסקי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) בבית ציוני, והיה ציוני מנעוריו.
עלה לארץ ישראל בעלייה השנייה ב-1911, בגיל 13, על מנת ללמוד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
הצטרף לגדוד העברי הארץ ישראלי, שם לקה בשחפת, שליוותה אותו כל חייו.
יחד עם ידיד נפשו, אלכסנדר איג, שאותו הכיר בגימנסיה, חקר את צמחי הארץ, בפרט את צמחיית חולות החוף.
יחד פרסמו השניים ב-1925 את הספר "לוחות להגדרת המשפחות של צמחי א"י" (דפוס איתן-שושני), מגדיר הצמחים הראשון בעברית.
אלכסנדר איג נשא לאישה את אחותו של פקטורובסקי, איטה (איטה פקטורית), מחנכת, ביולוגית ומורה לביולוגיה בעצמה.
פקטורוקובסקי פרסם מאמרים בוטניים בכתבי העת "קונטרס" והשדה".
פקטורוקובסקי, שנחשב להבטחה בשדה הבוטניקה, נפטר משחפת לפני גיל 29 בבית בוסל בצפת.
נקבר בבית הקברות טרומפלדור שבתל אביב.
על קברו נכתב: "בין הראשונים בישוב שהתמסר לחקירת צמחית הארץ".
בהקדמה לספר "מגדיר לצמחי ארץ ישראל" (ירושלים תרצ"א 1931), שחיבר עם מיכאל זהרי ונעמי פיינברון, מספר איג:
"יחד תכנו את התוכניות הראשיות למגדיר של צמחי הארץ; יחד הנחנו יסוד לעשביה, אשר שִמשה בסיס לעבודת "המגדיר" (כיום עשבית האוניברסיטה העברית); יחד עשינו גם את הצעד הראשון לחבור מגדיר לצמחי הארץ.
אם לא זכינו כי ישתתף בפועל בחִבור הספר הזה, הרי לא רק שהשתמשנו במעט בעזבונו הבוטני, אלא גם רוח צוָאתו בדבר המגדיר נוסחה בכִווּן הכללי של ספר זה.
איג קרא לצמח שגילה במדבר יהודה ב-1927 על שם האגרונום והבוטנאי אהרון אהרונסון ועל שם אליעזר פקטורוקובסקי, "אהרונסונית פקטורובסקי" (שם מדעי: Aaronsohnia factorovskyi).
כן קרויים על שמו (ועל שם פאול אשרסון) מין הצמח פקטורית אשרסון (שם מדעי: Factorovskya aschersoniana) בסוג פקטורובסקיה (שם מדעי: Factorovskya), עטיינית פקטורובסקי (שם מדעי: Crypsis factorovskyi) ועוד.
בתם של בני הזוג איג, זמרת הקונטרלטו והמתרגמת אליעזרה איג-ז'קוב, נקראה על שמו.
רחל המשוררת הקדישה לו ולבנימין קוינט (שנפטר גם הוא משחפת) את שירה "כאלה באביב ימותו" (אביב תרפ"ו; התפרסם ב"דבר", 18 במאי 1926).
הפתיחה לשיר, "כאלה באביב ימותו", הפכה לביטוי מקובל בדברי הספד לאנשים שמתו בדמי ימיהם או באביב.
בני משפחתו עלו לארץ ישראל אף הם.
אביו, שמואל-ברוך פקטורובסקי, פרסם בארץ שני סיפורים עבריים: "המציאות: ספור על מה שהיה הוה ויהיה" (תל אביב: צבי, תרפ"ט) ו"היתומים" (תל אביב [תרצ-?].)
אליעזר "גייזי" צפריר (1934 – 18 בינואר 2026) היה מבכירי שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
כיהן גם כיועץ ראש הממשלה לענייני ערבים.
הוא החל את הקריירה שלו כקצין בחיל המודיעין והשתתף במלחמת ששת הימים בחזית המצרית.
לאחר שחרורו מצה"ל הצטרף לשירות הביטחון הכללי ונשלח לאפריקה, על מנת לסייע בהקמת שירותי מודיעין במדינות ידידות לישראל.
בסוף שנות ה-60 הצטרף ל"מוסד" וכיהן במגוון תפקידים באגפים שונים.
שירת בשלוחות ה"מוסד" באירופה, במזרח התיכון ובדרום אמריקה, והשתתף במספר רב של מבצעים.
שימש, בין השאר, ראש משלחת המוסד בכורדיסטן עיראק, וארגן עלייה של יהודים מעיראק לישראל בסיוע הכורדים.
בסוף שנות ה-60 התעורר צורך לסייע ליהודים לצאת מעיראק, בה סבלו ממצוקה ורדיפות.
הכורדים השיבו טובה לקשרים של המוסד איתם וקלטו בכורדיסטן יהודים שבאו מבגדאד ומבצרה, במסווה של יציאה לנופש בהרי כורדיסטן, והעבירום לאיראן לידי נציגי הסוכנות היהודית.
המוסד ארגן מכתבי הפניה מיהודים בישראל לקרוביהם בעיראק, עם קישור למבריחים כורדים.
כן פיקד צפריר על מבצע מלט להבאת יהודים מסוריה לישראל.
בהמשך היה ראש שלוחת המוסד בטהראן והיה ממונה על תוכנית החירום והפינוי של הישראלים מאיראן לפני המהפכה האסלאמית ועלייתו של האייתוללה ח'ומייני.
בשנת 1983, אחרי טבח סברה ושתילה, מונה לפקד על שלוחת המוסד בלבנון.
לאחר מכן מונה ליועץ ראש הממשלה לענייני ערבים, בעת כהונתו של יצחק שמיר כראש הממשלה.
הוא פרש משירות המדינה בתחילת שנות ה-90. על שירותו בקהיליית המודיעין חיבר את הספרים: "אנא כורדי – מלחמה ומילוט בכורדיסטן" (מעריב 1999); "שטן גדול שטן קטן – מהפכה ומילוט באיראן" (מעריב 2002); ו"פלונטר – שוטר תנועה בסבך הלבנוני" (ידיעות 2006).
לאחר מכן עסק במחקר, כתיבה, ומתן הרצאות, והתראיין בכלי התקשורת בכל הקשור למזרח התיכון בכלל ולאיראן בפרט.
שטן גדול שטן קטן – מהפיכה ומילוט באיראן, ספרית מעריב, 2002.
אנא כורדי: רומן מלחמה ומילוט בכורדיסטן, הוצאת הד ארצי, אור יהודה, 1999
פלונטר – שוטר תנועה בסבך הלבנוני, ירושלים: הוצאת כרמל, 2006.
ר' אליעזר פרחי (1851 – 1930) היה סופר, משורר, עיתונאי, מדפיס ופעיל ציוני יהודי-תוניסאי.
אליעזר פרחי נולד בתוניס בשנת 1851, למשפחה השייכת לקהילת הגראנה.
בין השנים 1871-1883 נסע שלוש פעמים לבקר את דודו, הסופר יוסף שבתי פרחי, בליבורנו, איטליה וחי שם מספר שנים.
בעודו בליבורנו הוא הוסמך כרב והתחתן.
לאחר חזרתו לתוניס מנסיעתו השלישית פתח חנות ספרים בעיר.
פרחי רצה להפיץ את רעיונות ההשכלה והמודרנה בקרב יהודי תוניסיה.
לשם כך ייסד בתוניס בשנת 1884 כתב-עת בשם המבשר.
מעט לאחר מכן ייסד גם שבועון בערבית יהודית תחת אותו שם ("אלמובששר").
בכתבי עת אלו פורסמו בעיקר דברי ספרות ושירה.
בשנת 1885 ניסה לרכוש בית דפוס קטן בתוניס, אך לא צלח בכך.
בהמשך הקים ביחד עם שותף עסקי בית דפוס עצמאי בשם "מטבעה ירושלים" (דפוס ירושלים).
לימים בית הדפוס נמכר לעיתון היהודי-תוניסאי אלצבאח, ופרחי הקים בית דפוס נוסף בשם "מטבעת אלנסר" ביחד עם בנו.
בבית דפוס זה הוציא לאור מספר גליונות של כתב עת בעריכתו בשם "אלנסר" (הנשר).
פעילותו הספרותית של פרחי החלה עם הוצאה לאור של תרגום מעברית לערבית יהודית של אוסף סיפורים קצרים שחיבר דודו יוסף שבתי פרחי.
לאחר מכן חיבר יצירות גם מפרי עטו, את חלקם פרסם בכתבי העת שהוציא לאור, וחלק אחר בספרים הרבים (למעלה מ-20) שפרסם במהלך חייו.
חלק קטן מחיבוריו בעברית והיתר בערבית יהודית, מתוך כוונה שיופצו בין בני הקהילה היהודית המקומית.
רבים מספריו מאופיינים במרידה בישן ובשמרנות והעלאה על נס של חירות הבחירה של הפרט.
היצירה הספרותית הגדולה ביותר שפרחי הביא לדפוס היא אפוס בערבית יהודית, בן ארבעה כרכים ו-1,642 עמודים, המספר את סיפוריו של הרפתקן בדיוני בשם "סייף אל-אזאל".
האפוס הודפס בבית דפוס בליבורנו בשנים 1885-1887 תחת השם "סיראת אל-אזאליה: סיראת אל-מאלכ סייף" (ידוע גם בשמות "סירת אלאזאלייא", "חכאיית אלמאלך סיף אלאזל" ועוד).
לאפוס היו כנראה שורשים קדומים בסיפורים עממיים, ופרחי העלה אותו על כתב ופרסמו.
למעלה מ-1000 עותקים הודפסו ממנו במהדורתו הראשונה, והוא הודפס במספר מהדורות לאחר מכן, והיה לספר פופולרי מאוד בקרב יהודי תוניסיה.
פרחי חיבר גם שירה ופיוטים.
בין היתר חיבר קינה בערבית יהודית לזכר רב קהילת נאבל, רב יום-טוב גז, ושלושת בניו שנרצחו על ידי קבוצת מוסלמים בשנת 1891.
פרחי היה מעורב גם בפעילות צדקה והיה הממונה על סיוע לחולים מטעם אגודה פילנתרופית מקומית שפעלה בתוניס.
לאחר שעזב את האגודה פתח והפעיל חנות קטנה של תרופות מסורתיות בשוק הגראנה בתוניס.
לאורך חייו הרבה לנאום מעל במות שונות בתוניס למען הרעיון הציוני.
אחד מעוזריו בבית המרקחת שהפעיל היה העיתונאי והסופר הצעיר דניאל חג'אג', שלימים היה לסופר חשוב בזכות עצמו.
פרחי נפטר בתוניס בשנת 1930, ונזכר כאחד מחלוצי הספרות בדיאלקט המקומי של ערבית יהודית בתוניסיה.
בזמנו החלו לפעול סופרים, עיתונאים ומדפיסים נוספים שנתפסים כשותפיו או ממשיכי דרכו, בהם שלום פלאח, יעקב הכהן, דניאל חג'אג', יעקב שמלה ועוד.
אליעזר קרול (21 במאי 1887 קרמנצ'וג, אוקראינה - 26 במרץ 1958 תל חי), עלה לארץ ישראל במסגרת העלייה השנייה.
עסק בשמירה במושבות זכרון יעקב וחדרה.
היה בין מקימי התיישבות חברי "השומר" תל עדשים.
שירת בגדודים העבריים ועבד בגדוד העבודה.
התיישב בכפר גלעדי והיה שותף להקמת קריית שמונה.
אליעזר נולד ב-1887 בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה למרדכי קרול ופסיה לבית גרובשטיין שהיו מחובבי ציון ובהתאם לכך החינוך בבית היה ברוח הציונות.
החל משנת 1903 החלו פרעות באוקראינה ואליעזר היה פעיל בארגוני הגנה יהודיים.
ב-1906 גויס לצבא הצאר אך נעצר באשמת חתרנות מהפכנית ונידון לארבע שנות מאסר.
ב-1908 הצליחה משפחתו לסדר לו את הניירות המתאימים ובעזרתם עלה לארץ והגיע ל-זכרון יעקב שם גרה אחותו.
בזכרון יעקב עבד בחקלאות ועקב תנאי העבודה הקשים היה שותף להקמת ועד פועלים בזכרון-יעקב.
בתקופת שהותו של אליעזר בזכרון יעקב נודע לו על הקמת ארגון "השומר" וב-1909 פגש את ישראל שוחט, שהגיע ליישוב כדי לגייס חברים חדשים לארגון, והתלהב מתאוריו של שוחט.
בעקבות פגישה זו החליט אליעזר להפוך לשומר והחל לשמור על הגורן של הישוב.
בשנת 1910 התכנס ביישוב ועד "השומר" שהכין רשימת השומרים על מנת לשמור בחדרה.
אליעזר ואשתו חיה נכללו ברשימה זו וכבר ב-1911 החל אליעזר לשמור בחדרה והיה שותף למספר תקריות עם ערביי הסביבה.
ב-1912 חל סכסוך בין ארגון "השומר" לוועד של חדרה והישוב החליט להפסיק את ההתקשרות עם הארגון.
ב-1913 היו אליעזר וחיה שותפים לייסוד ההתיישבות שהקים ארגון "השומר" בתל-עדס (לימים תל עדשים).
ב-1918 התקיימה בטבריה ועידת "השומר" בה הוחלט שחברי הארגון יתנדבו לגדודים העבריים ולמשטרה הבריטית.
בעקבות זאת התגייס אליעזר לגדודים העבריים, נשלח להתאמן במצרים ושירת בארץ במסגרת הצבא הבריטי.
אליעזר שירת במשך כשנתיים ובתקופה זו היה חבר בקבוצת הבשקירים שעסקה ברכש של נשק לא חוקי והעברתו לטובת היישוב העברי.
בעקבות נפילת תל חי ב-1920 ערקו חברי הקבוצה מהגדוד העברי והצטרפו ל"גדוד העבודה" שם עסקו בסלילת כביש טבריה-צמח ובייבוש ביצות.
ב-1921 השתתפו אליעזר וחיה בשיקום קיבוץ כפר גלעדי (שננטש לאחר מאורעות תל-חי) ולאחר מכן התיישבו במקום.
בקיבוץ המשיך אליעזר בפעילותו הביטחונית שכללה איסוף נשק ועזרה בהבאת עולים, בדרכי היבשה, מארצות ערב.
ב-1949 עזר בהקמת קריית שמונה ושימש מנהל המעברה בשנותיה הראשונות.
בשנותיו האחרונות עסק אליעזר באיסוף חומר ל"ספר השומר".
נפטר ב-1958 ונקבר בחלקת "השומר" בבית הקברות בתל-חי.
בעקבות עלייתו של אליעזר לארץ עלו גם הוריו, אחיו צבי קרול ואחותו עטרה קרול (אשתו של חיים שטורמן).
גם האח והאחות הצטרפו לארגון "השומר".
אליעזר התחתן עם חיה דרכלר (אחותה היא דבורה דרכלר שנהרגה בחצר תל חי ואחות נוספת היא שרה ברזילי) ונולדו להם שלושה בנים.
אליעזר כונה על ידי ערביי הסביבה "אבו חיעם"
אליעזר קרול, בזכרון יעקב, ספר השומר, הוצאת דביר, 1957, עמודים 103–105
אליעזר (לייזיק) פריגת (נולד ב-20 באפריל 1937) הוא אלוף-משנה במילואים, שירת כטייס קרב ומפקד טייסות בחיל האוויר.
פיקד על טייסת 119 והטביע ספינת טילים מצרית במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כטייס בחברת אל-על.
פריגת נולד בהרצליה, ליעקב פרומקר מנהל חברה לקידוחי מים, וגיטה מבית פוסטוויטניינסקי.
האב עלה לארץ ישראל מאודסה בשנת 1921. האם עלתה לארץ בשנת 1923 מעיירה נייבל מרוסיה הלבנה.
שניהם מראשוני הרצליה בה נפגשו.
במשפחה נולדו שתי בנות והבן הצעיר אליעזר.
למד בבית ספר יסודי בהרצליה ובית ספר תיכון בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בנובמבר 1955 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס מס' 24 אותו סיים ב-20 בפברואר 1958. שירת בטייסת 117 מטאור כחניך בקורס טיס מתקדם.
במרץ 1959 עבר לקורס אימונים מתקדם למטוס אוראגן בטייסת 113 בבסיס חצור ולאחר ארבעה חודשים עבר לטייסת 109 בבסיס רמת דוד, וטס במטוס מיסטר 4.
ב-11 במרץ 1959 בעת אימון קרב אוויר זוגות במטוסי מיסטר התנגש מטוסו של שי אגוזי במטוסו של פריגת.
שניהם נטשו לים מול נהריה.
הגיעו למים התיישבו בסירת ההצלה.
החילוץ היה בשלושה שלבים: דייג ערבי מעכו העלה את פריגת לסירתו.
ממנה עבר לטרפדת חיל הים שהגיעה ואספה גם את שי אגוזי.
הגיע מסוק עם הטייס אליעזר כהן "צ'יטה" שהעלה את השניים מהטרפדת והעבירם לבית החולים בחיפה.
לאחר שנמצאו בריאים ושלמים בבדיקות הועברו באותו מסוק לטייסת.
ב-10 באוגוסט 1960, בחזרה מתרגול אוויר/אוויר, לא ירדו גלגלי המטוס.
פריגת ביצע נחיתה בהחלקה על מכלי הדלק.
ב-1962 עבר לטייסת 101 ועשה הסבה למטוסי מיראז' 3.
במרץ 1965 המשיך לטוס במטוסי מיראז' בטייסת 101 שימש קצין מבצעים של בסיס חצור, מפקד טייסת תעופה ואחר כך מפקד קורס מכין.
ביוני 1966 נעשה פריגת למפקד טייסת ראשוני בבית הספר לטיסה של חיל האוויר.
היה טייס הקרב הראשון שפיקד על טייסת מכין בבית הספר לטיסה.
במלחמת ששת הימים השתתף במבצע מוקד כמוביל בכיר בטייסת 119 תחת פיקודו של רן פקר.
ב-15 ביולי 1967 הפיל מטוס מיג 21 מצרי בגזרת תעלת סואץ.
ב-15 ביולי 1967 בעת ששרת כטייס בטייסת 119, הפיל פריגת בקרב אווירי, בירי תותחים, מיג 21 מצרי באזור סואץ.
ב-1969 הקים פריגת את טייסת 115 כטייסת חדשה של מטוסי סקייהוק בבסיס תל נוף, כחודש לאחר הקמתה כבר השתתפה הטייסת בגיחות תקיפה ראשונות, ובמהלך מלחמת ההתשה תחת פיקודו של פריגת ביצעה הטייסת מעל 1,000 גיחות תקיפה, ללא שספגה אבדות.
בנובמבר 1971 מונה למפקד טייסת 119, מטוסי F-4E II פנטום - "קורנס".
פריגת פיקד על טייסת 119 במהלך מלחמת יום הכיפורים, שבה השתתף בעשרות גיחות מבצעיות.
בלילה הראשון 6–7 באוקטובר, השתתף בקרב פורט סעיד.
היה זה הקרב הימי הראשון בין חיל הים הישראלי לחיל הים המצרי במלחמת יום הכיפורים.
פריגת הביא הישג ייחודי בין טייסי חיל האוויר כשהצליח להטביע ספינת טילים מצרית מדגם אוסה.
עשה זאת תוך שימוש בפצצה האחרונה לאור הנור האחרון שבחימוש המטוס.
יחידת שליטה מרחבית ושירות מילואים
ב-1974 עבר למפקדת חיל האוויר והקים את יש"מ קרב 333 ופיקד עלייה במשך ארבע שנים.
באפריל 1977 יצא לחופשת פרישה ובחודש יוני 1978 השתחרר מצה"ל.
בשירות המילואים נעשה מפקד בפיקוד המרכז.
הקים את מרכז סיוע אוויר במוצב הפיקוד של חיל הים.
בשנת 1986 פרש ממילואים בגיל 59.
ביום העצמאות 1961 נבחר סגן אליעזר פריגת לקצין מצטיין מחיל האוויר ונשלח לנשיא יצחק בן צבי שהעניק לו את אות מצטיין הנשיא.
על ההנחתה המוצלחת שביצע והצלת המטוס זכה למכתב הערכה אישי ממפקד חיל האוויר עזר ויצמן.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד פריגת כטייס באל על.
בשנת 1980 פתח חברה עצמאית.
ב-29 ביולי 1961 נישא לחיה מבית פולטורק.
לזוג נולדו שלושה בנים: הבכור שי נעשה טייס בחיל האוויר, פיקד על שתי טייסות.
לאחר שחרורו מהצבא הצטרף כטייס לחברת אל על.
הבן השני אייל נעשה עורך דין.
והבן השלישי גיא עוסק בבנייה ובאחזקת מבנים.
אליעזר פָּפֶּר (12 באוקטובר 1861 נהר טוב אוקראינה - 9 ביוני 1926 תל אביב) - מורה לעברית ומנהל בית ספר.
מורה בבית חינוך בנות בתל אביב.
אליעזר פפר (Paper) נולד ב-1861 במושבה החקלאית היהודית נהר טוב שבפלך חרסון להוריו דוד יהודה וחיה פפר.
אליעזר גדל במסגרת החינוך התורני אולם בהמשך הרחיב את תחומי לימודיו החילוניים והשתלם בשפה הרוסית, בספרות הרוסית ובהשכלה כללית.
ב-1880 נבחן והוסמך על ידי המדינה כמורה לבית ספר עממי והחל ללמד עברית בבית הספר העברי בעיירה גולאיה פריסטאן שבעיר קרים ובהמשך מונה למנהל אותו בית ספר.
ב-1896 מונה למנהל כללי של תלמוד התורה בחרסון.
גישתו של אליעזר ללימוד העברית הייתה "ללמד עברית בעברית".
ב-1880 נישא אליעזר לשרה בת נחום סברדלוב ולזוג נולדו 6 ילדים.
הצלחתו של אליעזר בהוראת השפה העברית בחרסון התפרסמה ברחבי העולם היהודי והוא הוזמן על ידי הוועד האודיסאי של חובבי ציון ללמד בבית הספר לבנות שיסד הוועד ביפו.
ב-1904 עלה אליעזר ארצה יחד עם הוריו, אשתו וילדיו.
בהגיעם ארצה הצטרף אליעזר לאגודת אחוזת בית ובנה את בית המשפחה בתל אביב.
אליעזר החל ללמד חשבון ומוזיקה בבית הספר וכמורה היה שותף להקמת הסתדרות המורים ועסק רבות בהכנת חומרי לימוד וחוברות הדרכה (בשיתוף אברהם אברונין).
בנוסף לעיסוקו בהוראה נמשכו אליעזר ובני משפחתו לעיסוקים תרבותיים וכבר בשנת עלייתו (1904) שיחק יחד עם ילדיו, שלמה ורבקה, בהצגות הראשונות של חובבי הבמה הדרמטית ביפו.
ב-1906 נמנה עם מייסדי אגודת חובבי הבמה העברית, .
ב-1917 בתקופת מלחמת העולם הראשונה ערכו הטורקים את גירוש תל אביב ואליעזר ובני משפחתו נדדו צפונה.
תחילה ישבו בסג'רה, אחר עברו לטבריה שם שהתה המשפחה במשך שנה כשבמהלכה ניהל אליעזר בית הספר עממי לילדי הגולים (בשיתוף עם ישראל יהודה אדלר).
בסופו של דבר השתקעה המשפחה בצפת שם שימש אליעזר, במשך שלוש שנים, כמורה וכמנהל בית ספר כשבנוסף עסק גם בפעילות ציבורית-תרבותית.
אליעזר ומשפחתו נשארו בצפת עד שנת 1925 ואז חזרו לתל אביב ואליעזר חזר למשרתו בבית הספר לבנות.
ב-1925 היה אליעזר שותף להקמת בית הכנסת הגדול בתל אביב ועסק רבות בתרומה ועזרה לנזקקי העיר.
נכונותו לעזור לכל הפונה אליו סיבכה את אליעזר בחובות כספיים והביאה להתאבדותו ב-1926. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
רבי אליעזר רבינוביץ (ה'תרי"ט, 1859 - ג' באדר א' תרפ"ד, 8 בפברואר 1924) היה רב ליטאי, רבה של מינסק.
ממנהיגיה הבולטים של יהדות ליטא החרדית בתקופת מלחמת העולם הראשונה ובשנים שאחריה.
נולד לרב יהודה רבינוביץ, בצעירותו למד בסלוצק אצל רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, ה"בית הלוי", ואחר כך בישיבת וולוז'ין שבה נודע כ"עילוי מקייב".
בשנת תרל"ט (1879) נישא לבתו הבכורה של "הגדול ממינסק", רבי ירוחם יהודה ליב פרלמן, ובשנת ה'תר"ם (1880), זמן לא רב אחרי חתונתו התמנה לשמש כרבה של סמולוביץ.
לאחר פטירת חמיו "הגדול" בשנת תרנ"ו (1896), התמנה לכהן במקומו כרבה של מינסק בירת בלארוס, בתפקידו זה כיהן עשרים ושמונה שנים עד פטירתו בג' באדר א' ה'תרפ"ד, 8 בפברואר 1924.
רבי אליעזר רבינוביץ השתתף בפעילות הציבורית של יהדות ליטא, הן כשזו נגעה למחוז רבנותו, והן במישור הארצי והכלל יהודי.
הוא שימש כנציג מחוז מינסק של ארגון התמיכה האמריקאי "עזרת תורה"; והיה בין ראשי משתתפי אספת ההכנה לייסוד אגודת ישראל, שהתקיימה בהמבורג בחודש אב תרס"ט (קיץ 1909), לצד רבי אברהם מרדכי אלתר מגור, רבי חיים סולובייצ'יק מבריסק, רבי אליעזר גורדון מטלז, רבי שלמה זלמן ברויאר מפרנקפורט, ונציגים מארצות שונות.
ב-1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ונהירת הפליטים למינסק, התמסר לטיפול במצוקות הקיום שלהם.
בתו רחל נישאה לרב פרופ' שאול ליברמן, נפטרה בצעירותה בלא ילדים
בתו פרידה נישאה לרב מנחם מנדל גלוסקין, שכיהן תחת חמיו ברבנות מינסק, ובסוף ימיו שימש כרבה של לנינגרד תחת השלטון הסובייטי
חתן שלישי שלו היה יוסף שוב, עורך העיתון החרדי "דאס ווארט", חבר ועד הקהילה בווילנה ויד ימינם של רבי חיים עוזר גרודזנסקי ורבי אברהם ישעיהו קרליץ.
הוצא להורג בידי הנאצים בי' באלול ה'תש"א, מיד לאחר כיבוש וילנה, בין שישה עשר חברי ועד הקהילה שנתפסו באותו יום בבנין הקהילה.
אליעזר צֶ'ריקוֹבֶר (23 בינואר 1868, פולטבה - 8 בינואר 1928, ירושלים) היה פעיל ציוני, מראשי התנועה הציונית ברוסיה, היה מנהל של הקרן הקיימת באימפריה הרוסית, היה המוציא לאור הרשמי של העיתון העברי העם.
צ'ריקובר נולד ב-1868 בעיר פולטבה שבאימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הוא נולד למשפחה חרדית, בן לחיים וחיה ריזה.
הוא קיבל חינוך מסורתי ולמד עברית וספרות עברית.
לאחר שהצליח לעבור בהצלחה מבחני כניסה לאוניברסיטה הוא התקבל לאוניברסיטת סנקט פטרבורג ולמד בה משפטים, אך לאחר סיום לימודיו הוא לא הורשה לעבוד במקצוע מאחר שהיה יהודי.
הוא היה פעיל בחברת מרבי השכלה ופעל למען זכויותיה של השפה העברית.
ב-1921 הוא התגורר באופן זמני בלייפציג שבגרמניה.
אביו היה מראשוני חובבי ציון והשתתף בוועידת דרוסקניק.
צ'ריקובר לאחר סיום לימודיו הוא השתקע במוסקבה, שם החל לעסוק בפעילות ציונית וציבורית.
בהמשך מילא תפקידים חשובים בפעילות הציונית באימפריה הרוסית, היה עוזרו וחברו של יחיאל צ'לנוב.
הוא השתתף בוועידה השביעית של ציוני רוסיה שבה הוא הרצה על פעולת הלשכה הראשית של הקרן הקיימת ברוסיה, בוועידה הוחלט למנות את צ'ריקובר ליושב ראש של הוועד הארצי של קרן הקיימת ברוסיה הוא שימש בתור יושב ראש הקרן במשך מספר שנים, הוא פעל להגדיל תרומות ולסדר של הארגון.
לאחר מהפכת אוקטובר המרכז של ציונות רוסיה עבר מפטרבורג למוסקבה צ'ריקובר עמד בראש המרכז וריכז את כל הפעילות של הציונים ברוסיה בין השנים 1919–1921.
באפריל 1920 הוא נאסר עם שאר משתתפי הוועידה השמינית של ציוני רוסיה ושוחרר לאחר השתדלות.
ב-1925 הוא עלה לארץ ישראל והמשיך בפעילותו הציבורית ופעל בקרב הציונים הכלליים.
היה אחד ממייסדי "אוצר היישוב", והיה חבר הנהלת משפט השלום העברי בתל אביב.
היה נשוי לחנה לבית חייקין (אחותו של הרב משה אביגדור חייקין).
בנו אביגדור צ'ריקובר היה היסטוריון וחוקר תקופת בית שני; בנו של אביגדור, בצלאל צ'ריקובר, היה מו"ל ישראלי.
אחיו אליהו צ'ריקובר היה חוקר יהדות מזרח אירופה.
אליעזר צבי צְוַוייפֶל (בכתיב יידיש, שנהג בזמנו: צווייפעל; 15 באפריל 1815, מוהילב על הדנייפר – 21 בפברואר 1888, גלוחוב, רוסיה) היה סופר, משורר, מתרגם, חוקר ומורה עברי.
פרסם מאמרים רבים בעיתונות העברית ושימש שנים רבות מורה לדת ואגדה בבית המדרש לרבנים בז'יטומיר.
על אף היותו שייך לעידן ההשכלה העברית, שביקרה בדרך כלל את תנועת החסידות, היה הראשון שניסה לפשר בין הזרמים השונים, וספרו: "שלום על ישראל" סלל את הדרך למשכילים וסופרים רבים אחרים, שהתקרבו לעולם החסידות וספרותה, כגון י.ל.
פרץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי וש"י עגנון.
אליעזר צבי הכהן צווייפל נולד בשנת 1815 במוהילב.
קיבל חינוך תורני אצל אביו, דוד בן יקותיאל, אשר לימד אותו תלמוד וגם את תורת חסידות חב"ד.
בעקבות גל של "נישואי בהלה", השיא אותו אביו בגיל צעיר מאוד (12), והנישואים לא צלחו.
צווייפל נאלץ לנדוד בערים ועיירות שונות, הן כדי לעקוף את חוק המדינה שאסר נישואים מוקדמים, והן כדי להתיר את הנישואים.
נדודיו אלו הפגישו אותו עם אנשים רבים מזרמים שונים, והוא הרבה להתעמק בספרות ההגות וההשכלה ולפרסם מאמרים ומחקרים בנושאים שונים.
באודסה התוודע גם לבצלאל שטרן, מי שהיה תלמידו של יוסף פרל ומנהל בית הספר העברי הראשון באודסה.
כשנפתח בית המדרש לרבנים בז'יטומיר, בשנת 1847, הוא החל ללמד שם לימודי דת ואגדה, והתמיד במשרה זו עד שנסגר המוסד בשנת 1873. במהלך תקופה זו גם פרסם את מרבית חיבוריו.
ספרו הראשון, "מינים ועוגב", שכלל מכלול מעורב של שירים, מליצות, דברי מחקר, דרשות, תרגום ממשלי קרילוב - יצא בווילנה, 1858, וספג ביקורת חריפה מפי ש.י.
אברמוביץ, הוא מנדלי מוכר ספרים, שהיה תלמידו לשעבר של צווייפל.
בספרו הראשון "משפט שלום" תקף מנדלי את הספר "מינים ועוגב"; הוא לא אהב את הערב רב של הלקט שבחר צווייפל להציג בספרו ותקף אותו ואת סופרי הדור הישן על כך שהם מזלזלים בקוראים ובמבקרים.
למעשה, טוען שמואל פיינר, הייתה זו מערכה ידועה של הדור הצעיר שמתקומם כנגד הדור המיושן והמקובע, ולא נותן ידו לזרם המתמרד של ההשכלה הרדיקלית.
"מינים ועוגב", לדעת יוסף קלוזנר, היה "שמרני בעיני המשכילים ומשכיל בעיני האדוקים".
מנדלי כעס במיוחד על קביעתו של צוויפל שההשכלה "גוזלת מאיתנו אמונה, חיי נצח ואלוהים חיים".
לא ייתכן להאשים את ההשכלה "הנאורה" בטיעון שכזה, התמרמר.
הפרסומים השונים עוררו הד רב בעיתונים "הכרמל" ו"המליץ", וקלוזנר סבור שפולמוס זה נתן את הדחיפה העיקרית לקריירת הכתיבה של צווייפל.
אך הפולמוס העיקרי שעורר צווייפל היה בעקבות ספרו "שלום על ישראל" שיצא בארבעה כרכים בשנים 1868–1873. בניגוד לרוח תנועת ההשכלה, שהייתה עוינת לתנועת החסידות, צוויפל ראה בחסידות חוליה בשרשרת היהדות והציג את צדדיה היפים, מנסה לפשר בין כל פלגיה של היהדות.
פרסומו של הספר פתח דיון נוקב שהתפרסם במאמרי נגד מתלהמים לצד מאמרים תומכים משבחים, והדבר תרם לא מעט לפרסומו של הספר.
בניגוד לפולמוסים, שעוררו לעיתים ספריו, צווייפל היה ידוע כאיש שלום, אוהב שלום ורודף שלום, המנסה תמיד לפשר בין הקצוות.
תלמידיו בבית המדרש לרבנים אהבו את המורה, שלא הייתה לו כל הכשרה מדעית, אך היה ידוע כאיש אשכולות ותיבל את הוראתו באגדות ובהומור.
אליעזר צבי צווייפל נפטר בשנת 1888, והוא בן 73.
הספר "שלום על ישראל" היה הספר העברי הראשון מתקופת ההשכלה שצידד בזכותה של החסידות.
צווייפל אסף חומר רב מהספרות החסידית ובאמצעותו ניסה להוכיח, שהתנועה החסידית מייצגת תפיסת עולם פילוסופית עמוקה.
השקפה זו עמדה בניגוד לעמדה המשכילית מחד גיסא, ולעמדת הממשלה הרוסית מאידך גיסא, והספר לא עבר את הצנזורה בז'יטומיר.
הצנזור בקייב היה מתון יותר ואישר את הוצאת הספר לאחר שצוויפל עידן קמעה את התוכן.
הספר יצא בז'יטומיר בשנת 1868.
חברי תנועת ההשכלה לא פרסמו משנה סדורה לגבי עמדותיהם כלפי נושאים השנויים במחלוקת הקשורים בהלכה היהודית, טוען אליעזר שביד.
הם לא הזדהו בצורה גלויה עם תנועה ממוסדת.
הם התמקדו יותר ביצירתם העיונית והספרותית שמיזגה בין למדנות מסורתית והשכלה כללית.
המשכיל היחיד שיצא מהכלל הזה ומיקד את מחקריו בתנועות הפעילות בעם היהודי הוא צווייפל.
ספרו "שלום על ישראל" השתדל להתמודד עם ההתפלגות בעם ולנסות לגשר עליה.
אלא שהתוצאה הייתה הפוכה; המשכילים הרדיקלים מצאו בספר מעין כפירה בעיקר, בכך שמצא נקודות אור בחסידות, שהייתה מאז ומעולם אויבתה המוצהרת של ההשכלה, ואף שימשה מספר פעמים כנושא מותקף בספריה.
הם ראו את עצמם כיורשים המתקדמים של שלוש התנועות שצמחו כמעט באותו הזמן, בעוד שצווייפל ראה את כל שלוש התנועות הללו, החסידות, ההתנגדות לחסידות וההשכלה היהודית כעומדות בפתח של תקופה חדשה שתמזג בין כל הפלגים.
המשכילים לא אהבו את הספר.
אברהם גוטלובר הוציא פרסום בשם "תולדות הקבלה והחסידות" שנועד להתקיף את ספרו של צווייפל.
חיים זליג סלונימסקי, שהיה גם הצנזור וגם מנהל בית המדרש לרבנים, שבו עבד צווייפל כמורה, פרסם בעיתונות מכתב אפולוגטי על פרסום הספר, והיה חשש רציני למשרתו של צווייפל בבית המדרש.
לצד האוטוביוגרפיה של צווייפל בספר "אוצר הספרות" כתב המו"ל (ש.
גראבער) על יציאת הספר והוסיף כמה מילים על התגובות הקשות שעורר הספר: "וימררוהו ורבו וישטמוהו חבריו המורים, ויוציאו גם דבת הספר רעה אל הממשלה".
שנה לאחר צאתו של החלק הראשון של הספר יצא חלקו השני, בו הוא מודיע שלשווא קצפו עליו המקטרגים, שהרי כל כוונתו הייתה "לבטל את המחלוקות, לשתק את המריבות ולעשות שלום בין מתנגדים, חסידים ומשכילים".
שני החלקים הבאים יצאו בשנת 1873, שנה בה גם נסגר בית המדרש לרבנים.
פולמוס ער התנהל מעל דפי העיתונים והפרסומים השונים.
החשש שהתעורר בעקבות הספר היה שייווצר הרושם בציבור שההשכלה עתידה להביא לידי הרס היהדות המסורתית, אם לא יחשפו ויבליטו את המרגליות הטובות שבספרות העתיקה.
אין פלא, אפוא, שרבים מהמשכילים נזעקו להגן לא רק על דרכם והשקפת עולמם, אלא על המסורת של מלחמתם בחסידים, כפי שהתבטאה ביצירותיהם של רבים מחבריה, כמו למשל יצחק ארטר, יוסף פרל, פרץ סמולנסקין, ישראל אקסנפלד ואחרים.
יוסף קלוזנר מתרשם שהפולמוס הביא ברכה לספרות העברית, ולו רק מעצם העובדה שמאמרים רבים התפרסמו בעקבותיו בשפה העברית.
במהלך השנים השתנתה כליל הגישה של רוב המשכילים, החוקרים והסופרים, והיחס אל החסידות השתנה.
השינוי התבטא היטב בכתביהם של שמעון דובנוב, י.ל.
פרץ, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מרטין בובר ואחרים.
נחום סוקולוב, שהכיר היטב את צוויפל והחשיבו לאחד מרבותיו, כותב, שצוויפל היה מרוקם עם תקופתו - תקופת ספרות ההשכלה, כמו הרמח"ל ורבי יעקב עמדין עם דורותיהם.
והיה שונה משאר סופרי ההשכלה, בכך שלא הייתה לו כמוהם נטייה מיוחדת לדבר פרטי ומיוחד, אלא איחד את כל הנטיות - כל מה שבדורו.
הדור יכול היה לראות בצוויפל את פנימיותו, ואת הכיוון אליו הוא הולך: אל ההתאחדות הלאומית.
השקפתו הסינתטית נתפסה על ידי רבים כ"פסיחה על שתי הסעיפים", מורך לב, חוסר הכרעה, כי לא הבינו את מעלתה.
צוויפל הבין מתוך מידותיו והשכלתו ו-"אפיקורסיותו", מסביר סוקולוב, שאין המשכילים כל האומה, אין הרבנים כל האומה, אין החסידים כל האומה, ואין המתנגדים כל האומה, אלא כולם חלקים של אומה אחת; וכחכם וחוקר וסופר, הוא עמל ויצר מתוך שאיפה לחבר את החלקים.
אם צוויפל נשתכח כל כך, קובע סוקולוב, הרי זה מפני שנחל ניצחון גדול כל כך בהתקבל רעיונותיו.