tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם לאחר מותו של אלכסנדר (323 לפנה"ס), יוונים פרו-מקדונים היו חשודים ותאופומפוס נאלץ שוב לברוח.
הוא ניצל מהוצאה להורג ומצא מקלט מאויביו הרבים אצל תלמי הראשון במצרים, שם נראה כי נתקל בקבלת פנים קרה במקצת.
נראה כי הוא מת זמן מה לאחר 320 לפנה"ס.
בהיותו גולה, תאופומפוס ככל הנראה נסע הרבה.
הוא הכיר אישית רבים מהאישים שכתב עליהם וראה בעצמו מקומות רבים.
אין ספק כי הוא ניסה להיות אובייקטיבי, וזה העניק השראה להיסטוריונים יוונים מאוחרים יותר, שגם העריכו את סגנונו, השופע באמצעים רטוריים ומתמקד בדרמה.
צירוף זה מכונה "היסטוריה רטורית".
תאופומפוס אימץ את השקפתו של מורו איסוקרטס, לפיה ההיסטוריה היא שפחתה של המדיניות.
בכתיבתו ההיסטורית הוא נתן ביטוי ברור להשקפותיו המדיניות ושפט לחומרה מדינאים ידועים, מה שעורר נגדו שנאה רבה.
חיבוריו של תאופומפוס היו בעיקר היסטוריים, והם מצוטטים רבות על ידי סופרים מאוחרים יותר.
הם כללו קיצור של "היסטוריות" מאת הרודוטוס (יש מחלוקת אם החיבור הזה הוא אכן שלו), ה"הלניקה" (Ἑλληνικά) או "תולדות יוון" (Ἑλληνικαὶ ἱστορίαι, "היסטוריות הלניות"), "תולדות פיליפוס" (Φιλιππικά, "פיליפיקה"), וכמה נאומי שבח ועידוד, שהחשוב בהם היה "מכתב לאלכסנדר".
הקיצור לחיבורו של הרודוטוס היה הקיצור הידוע הראשון שנעשה להיסטוריון בעת העתיקה.
ה"הלניקה" עסקה בהיסטוריה של יוון, ב-12 ספרים, משנת 411 לפנה"ס (שם מסתיים תיאורו של תוקידידס) ועד שנת 394 לפנה"ס – תאריך קרב קנידוס.
מתוך חיבור זה היו ידועים רק כמה קטעים עד לשנת 1907, אז התגלה קטע הפפירוס מאוקסירינכוס של היסטוריון יווני מהמאה ה-4 לפנה"ס.
הוא פורסם בשנת 1908 והוכר על ידי מספר חוקרים כחלק מה"הלניקה".
עם זאת, חוקרים אחרים ערערו על זיהוי זה, ורובם מייחסים את הפרגמנט, העוסק באירועי שנת 395 לפנה"ס והוא בעל אורך משמעותי, לקראטיפוס איש אתונה.
סגנון החיבור מתאים לזה של תאופומפוס, אך נראה שמחברו חי בזמן מוקדם יותר.
חיבור רחב הרבה יותר היה תולדות תקופת שלטונו של פיליפוס השני, מלך מוקדון (360–336 לפנה"ס), עם סטיות על שמותיהם ומנהגיהם של הגזעים והארצות השונות שעליהם דיבר, שהיו כה רבים עד שפיליפוס החמישי, מלך מוקדון צמצם את מרבית ההיסטוריה מ-58 ל-16 ספרים על ידי ניפוי החלקים שלא היה להם קשר למוקדון.
מההיסטוריה הזו לקח ההיסטוריון טרוגוס פומפיוס (שבידינו קיצור מאת יוסטינוס של חיבורו ההיסטורי) הרבה מהחומר שלו.
53 ספרים היו קיימים בתקופתו של פוטיוס (המאה ה-9), שקרא אותם והשאיר לנו תקציר של הספר ה-12. כמה קטעים, בעיקר אנקדוטות וביקורות מסוגים שונים על אופיים של עמים ויחידים, נשמרו על ידי אתנאיוס, פלוטרכוס ואחרים.
בסך הכל זוהו מעל 370 פרגמנטים של החיבור.
מתוך "המכתב לאלכסנדר" יש בידינו קטע אחד או שניים שצוטטו על ידי אתנאיוס, המבקרים בחומרה את חוסר המוסריות וההוללויות של הרפלוס .
פרסומיו ההיסטוריים של תאופומפוס מהווים טיעונים לנקודת השקפתו האריסטוקרטית.
הוא מאמין במונרכיה ורואה בפיליפוס כמלך אידיאלי.
חלק גדול מהחיבור נכתב בזמן שהייה ארוכה של תאופומפוס בחצרו.
אולם בסך הכל נראה שהוא היה חסר פניות למדי.
תאופומפוס מגנה את פיליפוס בחריפות על שכרות וחוסר מוסריות תוך שהוא משבח בחום את דמוסתנס.
מרכז החיבור הוא פיליפוס, אך הוא עוסק גם באירועים שהתרחשו בחלקים אחרים של העולם.
זוהי היסטוריה אוניברסלית של תקופתו של ההיסטוריון והיא כוללת מידע גאוגרפי, תרבותי, דתי ואתנוגרפי.
נראה כי החיבור כלל תרחיבי רקע אודות רטוריקנים אתונאים, הטיראנים של סיציליה (דיוניסיוס הראשון ודיוניסיוס השני), והדת של פרס.
האחדות האמנותית של חיבורו סבלה קשות מן הסטיות התכופות והארוכות, שהחשובה ביותר מתוכן הייתה "על הדמגוגים האתונאים" בספר ה-10 של ה"פיליפיקה", המכילה התקפה חריפה על רבים מהמדינאים האתונאים הראשיים, ומקובל שנעשה בה שימוש חופשי על ידי פלוטרכוס בכמה מהביוגרפיות ב"חיי אישים".
ה"נפלאות" היא סטייה ארוכה שהוכנסה לספרים 8 ו-9.
חיסרון נוסף של תאופומפוס היה חיבתו המוגזמת לסיפורים רומנטיים ומדהימים; אוסף של כמה מאלה (Θαυμάσια) נוצר אחר כך ופורסם תחת שמו.
הוא הואשם קשות גם בעת העתיקה על ביקורתיותו, ולאורך הקטעים שלו זו התכונה הבולטת ביותר.
תאופומפוס סיים לכתוב את ספרי ה"פיליפיקה" בשנת 324 לפנה"ס, בזמן שהתגורר באי הולדתו, כיוס.
ה"התקפה על אפלטון" והמאמר "על אדיקות", שלעיתים מתייחסים אליהם כאל יצירות נפרדות, היו אולי רק שתיים מסטיות רבות בחיבור על תולדות פיליפוס; כמה סופרים הטילו ספק באותנטיות שלהם.
"בעל שלושת הראשים" (Τρικάρανος, "טריקארנוס") או "ספר שלוש הערים" ("טריפוליטיקוס") – כתב פלסתר ארסי נגד הערים אתונה, ספרטה ותבאי, פורסם תחת שמו של תאופומפוס על ידי אויבו אנקסימנס איש לאמפסקוס , שחיקה בהצלחה את סגנונו הרטורי של תאופומפוס וכך הצליח לעורר נגדו את שנאת העולם היווני.
אופיים של הקטעים הקיימים מאשר לחלוטין את הביקורות בעת העתיקה על תאופומפוס בדבר הסטיות.
בחיבור "פיליפיקה", תאופומפוס מציג אי דמיוני בשם מרופיס כפרודיה על אטלנטיס של אפלטון.
אריסטו מזכיר ב"פוליטיקה" את תפיסתו ועדותו של תאופומפוס על היותה של העבדות בלתי מזיקה.
דמטריוס המשיך וסיפר לו כי תאופומפוס ניסה פעם לספר משהו עליהם ודעתו נטרפה עליו למשך למעלה מ-30 יום, ובמהלך הפסקה מסוימת של מחלתו הוא התפלל לריפוי והחליט להפסיק את ניסיונו לכתוב, וכך חזרה אליו דעתו.
יוסף בן מתתיהו מזכיר את תאופומפוס גם בחיבורו "נגד אפיון", שם הוא מציין שדיבר סרה על חוקי אתונה ושהוא לא היה מחבר ספר החרפות על אתונה, ספרטה ותבאי, כפי שחשבו אחדים.
תאופיל הנסן (בדנית: Theophilus Hansen, 13 ביולי 1813, קופנהגן - 17 בפברואר 1891, וינה) היה אדריכל דני, אוסטרי שיצר בסגנון נאו-קלאסי.
הנסן למד אצל קארל פרידריך שינקל בווינה ולאחר מספר שנים עבר לאתונה שם למד אדריכלות ועיצוב עם התמקדות בלימודי אדריכלות ביזנטית.
הנסן חזר לוינה להתמחות אצל לודוויג פרסטר.
סגנון עבודתו שנטה לכיוון רומנטי התפתח לכיוון סגנון נאו-קלאסי עם דגש על פרטים ושילוב אלמנטים קלאסיים לתוך הצורות שיצר.
הנסן עבד ביחד עם הפסלים האוסטרים: תיאודור פרידל, לאונידס דרוסיס ווינסנט פילץ, הציירים: קרל ראל ולודויג תירש והאדריכל אוטו וגנר.
בשנת 1884 העניק פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להנסן תואר ברון.
תֵאוֹפִיל פייר דֶלְקאסֶה היה פוליטיקאי ומדינאי צרפתי, שר החוץ בתקופת הרפובליקה הצרפתית השלישית בין השנים 1898–1905 ופעם נוספת למספר חודשים בתחילת מלחמת העולם הראשונה עד אשר התפטר בגלל בעיות בריאות.
דלקאסה היה דיפלומט מיומן ומנוסה והיה ל"אדריכל" ההסכמה הלבבית בין צרפת והאימפריה הבריטית, אשר ביחד עם הברית הצרפתית-רוסית היוותה את אבן היסוד של מדינות ההסכמה.
דלקאסה היה חבר המפלגה הרדיקלית, והיה במקור בן חסותו של לאון גמבטה.
כהונתו הארוכה בת שבע השנים בראש משרד החוץ הצרפתי הגיעה לסיומה עם פיטוריו בידי ראש הממשלה מוריס רובייה במהלך המשבר המרוקאי הראשון.
דלקאסה נולד ב-1852 בפאמייר (Pamiers), מחוז (département) ארייז' בחבל אוקסיטניה, הקיסרות הצרפתית השנייה, למשפחה בורגנית צנועה.
אביו היה עובד זוטר בבית משפט.
אמו של דלקאסה נפטרה שנים ספורות לאחר הולדתו וב-1857 נישא אביו בשנית.
אמו החורגת הייתה קרירה כלפיו ודלקאסה הצעיר נשלח באופן שכיח להתגורר לצד סבתו.
ב-1874, לאחר סיום לימודיו בפקולטה לספרות בטולוז, עבר לבירה פריז, איפה שלא הצליח לפרנס את עצמו מעיסוקו כמחזאי ועל כן עבר לעבוד בהוראה ועיתונאות.
דלקאסה החל בקריירה עיתונאית והיה לעורך בעיתון "הרפובליקה הצרפתית" ("La République française") שהיה בראשותו של לאון גמבטה, אופוזיציונר פוליטי לשלטונו הקיסרי של נפוליאון השלישי.
דלקאסה עבר בין מספר עריכות של עיתונים שונים עם הקמתה של הרפובליקה הצרפתית השלישית ונותר בן חסותו של גמבטה.
דלקאסה נישא ב-1887 לאלמנה עשירה, אשר השקיעה חלק נרחב מכספה לקידום הקריירה הפוליטית שדלקאסה תכנן לעצמו.
ב-1889 נבחר לחבר האספה הלאומית מטעם מחוז הולדתו כחבר מתון של הסיעה הרדיקלית (בהמשך התפתחה לכדי המפלגה הרדיקלית).
דלקאסה עבד תחילה במסגרת ענייניה הקולוניאליים של צרפת קודם מונה לשר החוץ בידי ראש הממשלה אנרי בריסון , גם הוא בן המפלגה הרדיקלית.
דלקאסה, אדם נמוך, גונה בידי יריביו הפוליטיים בכינוי "הגמד" ועל אף שלא הרשים את עמיתיו ביכולת אינטלקטואלית היה בעל כושר עבודה, והוכיח את חשיבותו ליחסי החוץ של צרפת.
אמיל לובה, נשיא צרפת, הניח לדלקאסה לפעול באופן עצמאי לגמרי והלה מצידו נהג לעיתים לעבוד במשרד החוץ מלפנות שחר ועד חצות הלילה.
דלקאסה ראה בבוז את רוב עובדי משרד החוץ (הקי ד'אורסיי) ועשה כמיטב יכולתו להסתיר את פעילותו ולשמור על חשאיות, ואף להשאיר אנשים בעמדות מפתח ללא הידיעה הנדרשת על אשר עשה משרדו.
דלקאסה היה אדם פטריוטי ונהג לצטט את גמבטה באומרו כי צרפת היא "האישיות המוסרית ביותר בתבל".
דלקאסה שאף להקמתה של אימפריה צרפתית לאורך חופי הים התיכון, שאיפה שנתמכה בידי קולוניאליסטים צרפתים רבים בני תקופתו והובילה להתנגדות צרפתית נחרצת להשתלטות של האימפריה הבריטית על מצרים במהלך המלחמה האנגלו-מצרית.
השאיפות הצרפתיות בנוגע למזרח התיכון התרכזו בעיקר בסולטנות מרוקו ובאימפריה העות'מאנית שהייתה בתהליך דעיכה ממושך.
מצבה של האימפריה העות'מאנית והאפשרות לנצל מצב זה הובילו את דלקאסה לתמוך בהגנה על המיעוטים הנוצרים בשטחי האימפריה העות'מאנית וזאת על אף היותו מתנגד בכל אופן לעירוב הדת בענייני המדינה.
בכדי לקדם את שאיפותיה האימפריאליסטיות של צרפת שאף דלקאסה, עוד משנות ה-80 של המאה ה-19, לקדם ברית של צרפת עם בריטניה, בנוסף לברית הצרפתית-רוסית.
בשנת 1900 החל דלקאסה לקדם את שאיפותיו בקשר למרוקו, עם השתלטות על נווה מדבר לגבולות אלג'יריה הצרפתית והסכם עם ממלכת איטליה שקבע כיבוד בין שתי המדינות של חופש פעילות איטלקית בטריפוליטניה העות'מאנית וחופש פעילות צרפתית במרוקו.
לאחר שמשברים פנימיים בתוך הרסטורציה הספרדית פגעו בניסיונותיו לקדם ברית עם ספרד, החל דלקאסה לרכז מאמץ דיפלומטי רב יותר להגעה להסכם עם בריטניה.
ב-1903 הורה דלקאסה לשגריר צרפת בבריטניה, פול קמבון, לקדם משא ומתן לברית עם משרד החוץ הבריטי.
קמבון הציע ויתור על כלל הזכויות הצרפתיות בניופאונדלנד ותיאום ציפיות בעניין המושבות בצפון אפריקה.
הבריטים מצידם לא התחייבו לדבר מחשש כי קמבון פעל באופן עצמאי.
בריטניה עדיין לא ניסחה מדיניות ברורה בעניין צרפת ועודנה פעלה להגיע להסדר וברית עם הקיסרות הגרמנית, אפשרות שנתמכה בעיקר בידי ג'וזף צ'מברלין אך לא התממשה בסופו של יום.
בהמשך 1903 התקיים צעד מקדים לברית כאשר בנקים בריטים, צרפתים וספרדים העניקו הלוואה למרוקו שהובילה להישענותה על האירופאים וב-1904 אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ביצע ביקור ממלכתי לפריז.
אדוארד היה למונרך חוקתי אך בשיחתו האישית עם דלקאסה הזהיר אותו מפני וילהלם השני, קיסר גרמניה (שהיה אחיינו של אדוארד) והביע תמיכה במתן יד חופשית לצרפת במרוקו.
לאחר סיום ביקורו של המלך אדוארד השביעי היה דלקאסה משוכנע כי הממשלה הבריטית תהיה מוכנה לקידום המשא ומתן ולכדי ברית.
חודשיים מאוחר יותר ביקר דלקאסה, ביחד עם הנשיא לובה, בלונדון.
במשך 9 חודשים נערך משא ומתן ממושך בין משרדי החוץ של בריטניה וצרפת לקראת הסכם.
הקשיים הקולוניאליים לא פעם כמעט וגרמו לתרפוד של ההסכם ומתוכם הקושי המרכזי נע סביב זכויותיה של קהילת הקנדים הצרפתים בניופאונדלנד הבריטית.
לאחר סדרת ויתורים לבריטניה שבסופו של יום הובילו לביקורת על דלקאסה, נחתמה ב-8 באפריל 1904 ההסכמה הלבבית, ברית פרנקו-בריטית שבמרכזה עמדה ההכרה הצרפתית בחסות הבריטית על מצרים ובהענקת יד חופשית לצרפת במרוקו מצידה של בריטניה.
דעת הקהל בצרפת גם היא נעה באותה העת לתמיכה גדולה יותר בברית הממשמשת וקרבה עם בריטניה וההגעה לכדי חתימת ההסכם הייתה להישג המרכזי של הקריירה הפוליטית של דלקאסה, ולאבן יסוד במערכת הבריתות שקדמה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1898 פרסם ניקולאי השני, קיסר רוסיה, קריאה להתכנסות מנהיגי המעצמות לפתור את מה שהגדיר כבעיית העלייה החריפה בהתחמשות של המעצמות באמצעי שלום.
על אף תנועת הפציפיסטים הגדולה בצרפת, דלקאסה דאג שוועידה שכזאת תמנע מצרפת כל דרך להשיב את אלזס-לורן שאבדה במלחמת צרפת–פרוסיה, ואשר הייתה נעוצה בלב צורכי הלאומיות הצרפתית:
במסגרת ההסכמה הלבבית נסוגה צרפת מדרישותיה בניופאונדלנד ובתמורה על כך הועברו לידיה מספר אלפי איים משניים בחזקה בריטית לחופי גיאנה הצרפתית ופלך קטן משטחיה של צפון ניגריה הבריטית שסופחו לתוך אפריקה המערבית הצרפתית.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן, כאשר הצי הבלטי הרוסי נע לעזרת צי האוקיינוס השקט במאבק נגד היפנים, היה עליו לעבור מסביב לאפריקה בכדי להגיע אל עבר המזרח הרחוק.
במהלך המסע התיר דלקאסה עגינה של הצי הרוסי לחופי מושבותיה של צרפת במערב אפריקה קודם המשיכו בדרכן.
במסגרת יחסיה של צרפת עם רוסיה וההסכמה הלבבית, דלקאסה הפעיל לחץ דיפלומטי על האימפריה הרוסית בכדי שזאת תגיע להסדר יחסים עם בריטניה, שהיו מתוחים וקרירים.
המטרה הייתה להניע את בריטניה ורוסיה יחדיו נגד גרמניה, יריבתה הראשית של צרפת.
המשבר המרוקאי הראשון פרע עם ניסיון גרמניה לפרק את ההסכמה הלבבית על בסיס שאלת מרוקו.
בתחילת 1905 וילהלם השני, קיסר גרמניה, רכב על סוס ברחובות טנג'יר והכריז על תמיכתו בעצמאות שלטונו של עבד אל-עזיז, סולטאן מרוקו.
גרמניה לא הכירה בחסותה של צרפת על מרוקו ודלקאסה חשש שגדילת הצי הקיסרי הגרמני במרוץ החימוש שלו מול הצי המלכותי הבריטי נועדה בין לבין בכדי לאתגר את צרפת במזרח התיכון.
דלקאסה סירב בתוקף למשא ומתן דיפלומטי עם גרמניה, שיציג את צרפת למעשה מתכופפת למורת רוחה של גרמניה וינפץ את יוקרתה הבינלאומית ומעמדה.
ראש הלשכה הפוליטית במשרד החוץ הגרמני, פרידריך פון הולשטיין , התנגד למלחמה אך ראה בה הכרחית עבור זה אשר החשיב לאינטרסים של גרמניה.
ב-23 באפריל 1905 נשלח למשרדו של דלקאסה שדר משר החוץ הבריטי ומראש ממשלתו, ארתור ג'יימס בלפור, ובו גיבתה ההנהגה הבריטית את צרפת מול גרמניה במרוקו.
בריטני חששה כי השתלטות גרמנית על מרוקו תעניק לה פתח לאוקיינוס האטלנטי שיאיים באופן חריף על מעמדה הימי של בריטניה.
הממשלה הבריטית של בלפור, עם זאת, סירבה להבטיח למקבילתה הצרפתית התחייבות מפורשת וברית הגנה.
שגריר בריטניה בצרפת פעל באופן בדלני מממשלתו ופעם אחר פעם הבטיח לדלקאסה תמיכה בריטית בעניין מרוקו.
דלקאסה נחשב למטרה מצד ההנהגה הגרמנית, ולאויב הראשי שלהם מצידה של צרפת.
במקביל למשבר המרוקאי, ניסיונותיו לגשר בין רוסיה והאימפריה היפנית העלו חשש בהנהגה הגרמנית מפני התחזקות מעמדו.
במשא ומתן סודי עם ראש ממשלת צרפת מוריס רובייה הבהירו הגרמנים את דרישותיהם להדחתו של דלקאסה.
בסוף מאי שלחה גרמניה מסר חריף וחריג לממשלת רובייה לפיו על דלקאסה להסתלק מהממשלה או שהם לא יהיו אחראים על התוצאות.
לאחר פניית הפרלמנט הצרפתי נגד דלקאסה, זה התפשר על עמדתו החריפה והציע להחל במשא ומתן עם גרמניה.
קנצלר גרמניה, ברנהרד פון בילוב, ניסה להחליש את עמדתה של צרפת עם התעקשותו על הקמת ועידה בינלאומית לפתרון המשבר המרוקאי.
דלקאסה סירב בתוקף, גינה את הגרמנים כרמאים ושקרנים ובפני ממשלתו טען כי בריטניה מוכנה לצדד בצרפת במלחמה.
הכוחות המזוינים של צרפת היו בשפל והמורל בקרב שורות החיילים נפגע קשות מאז פרשת דרייפוס כך שהצבא הצרפתי לא היה מוכן לקראת מלחמה כוללת עם גרמניה.
מתוך לחצם של הגרמנים, ב-6 ביוני, בוועידה עליה הצביעו כל השרים פה אחד, ראש הממשלה רובייה הודיע לדלקאסה על פיטוריו מתפקיד שר החוץ.
דלקאסה קיבל את התפטרותו והגיש בפני ראש ממשלתו תיק ובו מסמכים המפענחים את קשריו הסודיים של רובייה עם הגרמנים.
דלקאסה גילה את ההתקשרות וקידם את הפענוח שלה בקי ד'אורסיי קודם להדחתו.
עם פיטוריו של דלקאסה עלתה סוגיית המלחמה בגרמניה בפרלמנט ובדעת הקהל הציבורית בצרפת, בעוד בבריטניה היה חשש לגורל ההסכמה הלבבית ובגרמניה הייתה שמחה רבה בצמרת ההנהגה.
עם פיטוריו של דלקאסה, היה זה נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, שקידם את התיווך בין יפן ורוסיה ואת חתימת הסכם פורטסמות' שסיים את המלחמה ביניהם ובכך נשללה היוקרה על פיוס המלחמה מדלקאסה כמו גם מצרפת ובריטניה בכלל.
ב-1909 החל דלקאסה לעבוד במשרד הצי ופרסם דו"ח לפיו הצי הצרפתי לא מוכן לתרחיש מלחמה אפשרי.
ב-1911 מונה דלקאסה לשר הצי בקבינט החדש של ארנסט מוניס הרדיקלי.
דלקאסה המשיך לכהן בתפקיד זה בקבינט של ראש הממשלה פואנקרה.
במקור, עם נפילת ממשלת מוניס, פואנקרה דחק בדלקאסה להתמנות לראש הממשלה ולשר החוץ, אך הלה סירב ופואנקרה התמנה לראשות הממשלה במקומו.
עם סיום כהונתו של הנשיא ארמאן פלייר ב-1913, התחרה דלקאסה על נשיאות צרפת והפסיד בבחירות לפואנקרה.
במהלך ראשות ממשלתו של פואנקרה שהחלה בינואר 1912, קידם האחרון חיזוק יחסים עם רוסיה ומינה את דלקאסה לשגריר צרפת בסנקט פטרבורג (דאז בירת רוסיה).
בהמשך אותה השנה, משבר ביחסי גרמניה–רוסיה הוביל לסיום חד משמעי של שיתוף הפעולה בין השתיים בעניין לאימפריה העות'מאנית.
בינואר 1914, עם הרעת היחסים בין גרמניה ורוסיה, דיבר הקיסר ניקולאי עם דלקאסה על המאבק הממשמש ובא וטען בפני דלקאסה כי:
רצח פרנץ פרדיננד ומשבר יולי שלו הוא הוביל היו לגורמים המיידיים לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה בסוף יולי 1914. ראש הממשלה, רנה ויויאני, מינה את דלקאסה במהלך אוגוסט לשר החוץ מחדש.
מטרתו העיקרית במסגרת כהונתו השנייה בראשות משרד החוץ הייתה להוביל להינתקות ממלכת איטליה מהברית המשולשת עם מעצמות המרכז (גרמניה ואוסטרו-הונגריה) ולקדם את הצטרפותה למדינות ההסכמה.
לאיטליה היו טענות טריטוריאליות לדרום טירול (כיום נפת טרנטינו-אלטו אדיג'ה) בתוך הפלך האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית והייתה שאיפה לאומית בתוכה להתפשט אל עבר דלמטיה בחופו המזרחי של הים האדריאטי ולהשיג דריסת רגל איטלקית בחבל הבלקן.
דלקאסה פעל להשתמש בקרעים הפנימיים בין האיטלקים והאוסטרו-הונגרים בכדי לקרב את איטליה למדינות ההסכמה.
ב-23 במאי הצטרפה איטליה למלחמה בצד מדינות ההסכמה ונפתחה החזית האיטלקית בגבול האיטלקי-אוסטרי.
ב-13 באוקטובר 1915 התפטר דלקאסה מתפקידו כשר החוץ בממשלת ויויאני והממשלה עצמה התפזרה שבועיים אחר כך, מה שהוביל להקמתה של ממשלה חדשה בראשותו של אריסטיד בריאן.
לדלקאסה היו שני גורמים מרכזיים להתפטרותו ממשרד החוץ, ראשית הייתה היחלשותו הבריאותית והפיזית, שהייתה לסיבה הרשמית להתפטרותו, שנית חלק בנושאים רבים עם הממשלה הקיימת, שהונהגה בידי המפלגה הרפובליקנית הסוציאליסטית.
זמן קצר לאחר התפטרותו נבחר מחדש דלקאסה לאספה הלאומית, גם הפעם מטעם מחוז ארייז'.
הוא התנגד באופן נחרץ לשליחת חיל משלוח אל החזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ולעירוב חלק נרחב ממאמץ המלחמה בכל חזית שאינה לחזית המערבית במלחמה, שעמדה על אדמת צרפת ובלגיה.
זמן קצר מאוחר יותר, דלקאסה פרש באופן מוחלט ממעורבותו בפוליטיקה הצרפתית.
דלקאסה, נוסף על קשייו הבריאותיים וכישלונותיו הפוליטיים, ספג טרגדיה אישית כאשר בנו, ז'אק דלקאסה, מת בשבי הגרמני לאחר שנשבה בידיהם.
ב-1921 נישאה בתו של דלקאסה עם הלוטננט-קולונל שארל נוז'ה (Charles Noguès), אשר לימים התיישב במרוקו הצרפתית.
דלקאסה נפטר בגיל 70 ב-22 בפברואר 1923 בניס, האלפים הימיים, פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
לכבודו התקיימה הלוויה ממלכתית והוא נקבר בבית הקברות של מונמארטר, הרובע השמונה-עשר של פריז.
לפי צוואתו, נכתב על קברו: "מילים מועטות אלו מתמצתות את חיי: עבור צרפת, הכל, תמיד" (Ces quelques mots où se résume toute ma vie : pour la France, tout, toujours).
תיאופניה (ביוונית עתיקה: θεοφάνεια, 'הופעה של ישות') היא פגישה עם אל המתבטאת בצורה נצפית ומוחשית.
לעיתים קרובות זה מבולבל עם סוגים אחרים של מפגשים עם אל, אך אינטראקציות אלו אינן נחשבות תיאופניות אלא אם האל מתגלה בצורה גלויה.
באופן מסורתי, המונח "תיאופניה" שימש להתייחסות להופעת האלים בדתות יוון העתיקה והמזרח הקרוב.
בעוד שהאיליאדה היא המקור הקדום ביותר לתיאורי תיאופניות בעת העתיקה הקלאסית, התיאור הראשון מופיע באפוס עלילות גילגמש.
המילה תיאופניה מורכבת משתי מילים: תאוס ופניה.
תאוס - המשמעות של המילה תאוס היא: ישות, אל.
פניה - המשמעות של המילה פניה היא: הופעה של דבר מה.
ויוצא, שאם מחברים את שתי המילים המשמעות היא: הופעת ישות.
במיתולוגיה היוונית, ישנם כמה מקרים של תיאופניה.
בתקופות היסטוריות, תיאופניות היו נדירות, אך התגלות ישותית או הירואית נחוותה דרך חלומות או חזיונות ערות.
תיאופניות שוחזרו במספר אתרים ופסטיבלים ביוון.
בדלפי, התיאופניה (Θεοφάνια) היה פסטיבל שנתי באביב שחוגג את שובו של אפולו ממגורי החורף שלו בהיפרבוראה.
שיאו של הפסטיבל היה הצגת תמונת האלים, החבויה בדרך כלל בקודש, למתפללים.
בהינדואיזם, התיאופניה הידועה ביותר היא בהגווד-גיטא, פרק אחד מהאפוס הגדול יותר של מהאבהארטה.
בשדה הקרב של קורושטרה, האל קרישנה נותן ללוחם המפורסם ארג'ונה סדרה של תורות.
ארג'ונה מתחנן שקרישנה יחשוף את "צורתו האוניברסלית".
קרישנה נענה ונותן לארג'ונה את החזון הרוחני, המאפשר לו לראות את קרישנה בצורה האוניברסלית.
מספר תיאופניות אחרות מתוארות במהאבהארטה.
ראשית, הופעת האל אינדרה בפני קונטי , עם לידתו שלאחר מכן של הגיבור ארג'ונה.
לקראת סוף האפוס, האל יאמה לובש צורה של כלב כדי לבחון את החמלה של יודישטירה .
למרות שאומרים ליודישטירה שהוא לא יכול להיכנס לגן עדן עם חיה כזו, הוא מסרב לנטוש את בן לווייתו, וזיכה אותו בשבחים מהדהרמה.
המקרא מכיל מקרים רבים של תאופניה בין אלוהים לבין הדמויות האנושיות בסיפורים.
התאופניה נחשבת למסוכנת, ועלולה להביא לידי מותו של האדם החווה אותה.
מסופר על הגר, יעקב, גדעון בן יואש וישעיהו שהגיבו בהפתעה ופליאה לחוויה תאופנית, אף שבשני מקרים מעורב מלאך.
בהתאם, בתורה אלוהים מתגלה למשה אך מזהיר ועל כן משה חוזה באל רק מאחור.
מסופר במקרא כי בני ישראל שמעו את קולו של האלוהים מדבר, אולם בעקבות הפחד של בני ישראל, הם ביקשו ממשה שיעביר להם את דברי האל, במקום שהם ישמעו את קול האלוהים באופן ישיר.
עם זאת, יש כמה דוגמאות במקרא לתאופניה ללא ההסתייגות, כגון אצל אברהם שבנה מזבח לאחר שנראה אליו האל, יצחק, עם ישראל ששמע את שתי הדיברות הראשונות מפי הגבורה במעמד הר סיני, משה, מיכיהו בן ימלה, עמוס, יחזקאל ומשורר התהילים.
בספרות חז"ל יש כמה סיפורים על כהנים גדולים שחוו מחזה אלוהי בכניסתם לקודש הקודשים.
ביניהם שמעון הצדיק ראה את האל כזקן לבוש לבן, ורבי ישמעאל בן אלישע שצפה בו יושב על כיסא רם ונישא.
הנוצרים לרוב מכירים בתאופוניות המופיעות בתנ"ך של היהודים.
בנוסף, ישנן לפחות שתי תאופניות המוזכרות בברית החדשה.
בעוד ששימושים מסוימים מתייחסים לטבילות של ישו ויוחנן המטביל כ"תאופניות", חוקרים מונעים שימוש כזה.
ניתוח מסורתי של קטעי המקרא הוביל את החוקרים הנוצרים להבין את התאופניה כהתבטאות חד משמעית של האל לאדם.
אחרת, נעשה שימוש במונח הכללי יותר היירופניה .
כמה מפרשני הביביליה הנוצרים האוונגליסטים המודרניים, כמו רון רודס, מפרשים את "מלאך האדון", המופיע בכמה מקומות ברחבי הברית הישנה, כמשיח טרום התגלמותו, שהוא ישו לפני התגלותו בצורת אדם, בתור המתואר בברית החדשה.
התאמות להשערתו במחקר האוונגליסטי הנוכחי ובוויכוח הבין-מכללתי מתארים ביטויים אלה כמשיח שלאחר התגלמותו (עדיין לא פורסם), כאילו בהיותו אדם אלוהי המסוגל למסע בזמן הוא יכול היה לחזות את התגלמותו המאוחרת כמי שכבר חי אותו.
המונח כריסטופניה נטבע גם כדי לזהות הופעות של ישו לאחר התגלמותו בברית הישנה ובברית החדשה.
זו גם הייתה הפרשנות המסורתית של אבות הכנסייה המוקדמים ביותר וכן השליח פאולוס עצמו, שמזהה את הסלע שהיה עם משה במדבר, ואת הסנה הבוער המדבר, כמשיח.
לרשימה יסודית יותר של "תצפיות אלוהים", או תיאופניות, ראו את הדוגמאות לעיל תחת "ביהדות, במקרא".
התיאופניה החשובה ביותר באסלאם היא המסע הלילי של מוחמד ועלייתו השמיימה.
האמונה הבהאית מאמינה שאלוהים מתגלה בנביאים.
"התגלמות האל" היא מושג המתייחס לנביאים כמו זרתוסטרה, קרישנה, גאוטמה בודהה, אברהם, משה, ישו, מוחמד, הבאב ובהאא אללה.
גילויי האל הן סדרה של אישים המשקפים את תכונות האלוהי בעולם האנושי, למען התקדמות וקידום המוסר והציוויליזציה האנושית.
בפרסום משנת 1914 שכותרתו "הפשרה בין גזעים ודתות", תיאר תומאס קלי צ'יין , FBA (1841–1915) , שר הוסמך בכנסיית אנגליה וחוקר אוניברסיטת אוקספורד, את התיאופניה בהקשר של האמונה הבהאית.
אדם מרגיש שתאולוגיה ללא תיאופניה היא גם יבשה וגם קשה להגנה.
אנחנו רוצים אווטאר, כלומר 'ירידה' של האל בצורה אנושית".
מאמר משנת 1991 ב-"כתב עת לחקר הבהאים" (JBS), תיאר את "התיאופנולוגיה הבהאית" כ"קבלת הנביא, או 'התגלות אלוקים', שמדבר בשם האל".
המחבר הסביר כי בהאא אללה כתב סדרה של איגרות בשנות ה-60 למלכים ולשליטים, לרבות, האפיפיור פיוס התשיעי, נפוליאון השלישי, הצאר אלכסנדר השני מרוסיה, המלכה ויקטוריה, ונאסר א-דין שאה קאג'אר.
"קול חזק, תיאופני" הקורא להם לבצע רפורמות.
מכתבים אלו פורסמו באוסף שכותרתו זימוני השם צבאות בשנת 2002. המאמר של JBS תיאר את ה"תיאופנולוגיה" של בהאא אללה כ"פרוגרסיביסטי".
הוא טען ל"סמכות רוחנית" במכתבים אלה שבהם הזהיר את מנהיגי המערב מפני הסכנות הניצבות בפני האנושות אם יבחרו שלא לפעול לפי הנחייתו.
תאופילקטוס סימוקאטס ης; בלטינית: Theophylactus Simocatta; פעל בתחילת המאה ה-7) היה היסטוריוגרף ביזנטי, שנחשב כהיסטוריון האחרון של שלהי העת העתיקה, שכתב בתקופתו של הקיסר הביזנטי הרקליוס (סביב שנת 630) על הקיסר מאוריקיוס (582–602).
מוצאו של תאופילקטוס ממצרים, אולם רצונו להשיג השכלה משפטית הוביל אותו לקונסטנטינופוליס, שם הבחין בו הפטריארך סרגיוס, שנראה שעודד אותו לכתוב היסטוריה שתמשיך את תיאור האימפריה הביזנטית מעלייתו לשלטון של הקיסר מאוריקיוס (582), נקודת הזמן שבה פסק דיווחו של מננדרוס פרוטקטור.
ה"היסטוריה" היא יצירה המחולקת לשמונה ספרים, על שלטונו של הקיסר מאוריקיוס (582–602), שאודות תקופת שלטונו תאופילקטוס סימוקאטס הוא הסמכות הטובה והעתיקה ביותר.
על אף שחיבורו הוא בעל מעמד נמוך מזה של חיבורו של פרוקופיוס, וסגנונו הקלאסי המודע לעצמו הוא פומפוזי, הוא מהווה מקור מידע חשוב בנוגע לסלאבים , לאווארים ולפרסים של המאה ה-7 ולסופו הטראגי של הקיסר.
הוא מזכיר את מלחמתו של הרקליוס נגד הפרסים (610–628), אך לא את מלחמתו נגד הערבים (תחילת 629), כך שסביר להניח שהוא כתב בסביבות שנת 630. בין מקורותיו הוא השתמש בהיסטוריה של יואנס אפיפניאוס , היסטוריון ביזנטי משלהי המאה ה-6.
ההיסטוריה כוללת מבוא בצורת דיאלוג בין היסטוריה לפילוסופיה.
בתקופת הרנסאנס תרגם ניקולאוס קופרניקוס פסקאות ביוונית מאת תאופילקטוס לפרוזה לטינית, ותרגומו, שהוקדש לדודו לוקאס וצנרודה , יצא לאור בקרקוב בשנת 1509 על ידי יוהאן האלר .
זה היה הספר היחיד שקופרניקוס הוציא לאור על חשבונו.
תאופילקטוס סימוקאטס היה גם המחבר של "סוגיות במדעי הטבע" , חיבור על תולדות הטבע, ושל אוסף של 85 חיבורים בצורת איגרות.
בהתייחס למזרח הרחוק, סימוקאטס כתב תיאור מדויק בדרך כלל של איחודה מחדש של סין על ידי הקיסר ון (שלט בשנים 581–604) משושלת סווי, עם כיבושה של שושלת צ'ן היריבה בדרום סין, תוך מיקום נכון של אירועים אלו.
בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי מאוריקיוס.
סימוקאטס גם סיפק מידע שטחי על הגאוגרפיה של סין יחד עם המנהגים והתרבות שלה, כאשר הוא רואה את אוכלוסייתה כ"עובדי אלילים" אך נבונים בממשל.
הוא גם סיפר שהשליט נקרא "טאיסון", שמשמעותו הייתה "בן אלוהים", אולי נגזרת מהמילה הסינית Tianzi ("בן השמיים", תואר של קיסר סין) או אפילו שמו של השליט בן זמנו, הקיסר טאידזונג משושלת טאנג.
תֶּאוֹפִילוֹס מֵאַנְטִיוֹכְיָה היה פטריארך אנטיוכיה מ-169 עד 183 לספירה.
הוא ירש את בסביבות 169, ואחריו כיהן בתפקיד בסביבות שנת 183, לפי החוקר האנגלי בן המאה ה-19, אך תאריכים אלו הם הערכות בלבד.
כתביו (היחיד שנותר הוא האפולוגטיקה שלו לאוטוליקוס) מצביעים על כך שנולד כפגאני, לא רחוק מהחידקל והפרת, ונמשך לנצרות על ידי לימוד כתבי הקודש, במיוחד ספרי הנבואה.
הוא אינו מזכיר את תפקידו בכתביו הקיימים, וגם לא מתועדת כל עובדה אחרת בחייו.
אוסביוס, לעומת זאת, מדבר על הקנאות שבה הוא ושאר הרועים הראשיים גילו בגירוש הכופרים שתקפו את עדת המשיח, עם ציון מיוחד של עבודתו נגד מרקיון.
הוא תרם לתחומי הספרות הנוצרית, ספרות הפולמוס, פרשנות הביבליה והאפולוגטיקה.
התאולוג הבריטי מתאר אותו כ"אחד ממבשרי אותה קבוצת סופרים, אשר מאירנאיוס עד קיפריאנוס, לא רק מפיגים את העמימות האופפת את ההיסטוריה המוקדמת ביותר של הכנסייה, אלא גם במזרח וגם במערב מביאים אותה לקדמת הבמה במצוינות ספרותית, ומותירים הרחק מאחור את כל בני זמנם הפגאנים".
אוסביוס והירונימוס מזכירים מספר רב של כתבים מאת תאופילוס שהיו קיימים בזמנם.
חיבור נגד המינות של הרמוגנס;
חיבור נגד המינות של מרקיון;
הירונימוס גם מזכיר שקרא כמה פירושים לספרי הבשורה ולספר משלי, שנשאו את שמו של תאופילוס, אך הוא ראה אותם כבלתי עולים בקנה אחד עם האלגנטיות והסגנון של יצירותיו האחרות.
עבודתו הידועה ביותר היא שלושת הספרים "אל אוטוליקוס" (Ad Autolycum).
בהם הוא מנסה לשכנע את אוטוליקוס, מחפש אמת משכיל, ביתרונות הדת הנוצרית.
הוא עוסק בטבע האל, בהשגחה פרטית, ב, כנגד המיתולוגיה הלא-נוצרית, ובמוסריותם של הנוצרים.
בכך, תאופילוס מצביע על הקדימות הזמנית שיש למצוות שהתגלו על ידי אלוהים למשה, על פני כל הכתבים הפגאניים, אשר ניתן לייחס את כולם בסופו של דבר למשה.
בהקשר זה הוא מצטט, בין היתר, ב-3:20–22, קטע קצר מיצירתו של יוסף בן מתתיהו "נגד אפיון" (ספר 1, פרקים טו–יח, 93–126).
יתרה מכך, הכתבים שנוצרו בהשראה אלוהית עקביים לחלוטין, בעוד שבכתבים הפגאנים תמיד ניתן לגלות סתירות.
אפלטון, וספרי הסיבילות רק חוזרים על מה שכבר נאמר בספרי משה והנביאים.
בכך, המחברים הפגאניים, מבלי לצטט את מקורותיהם המקראיים, שקעו לתוך עבודת אלילים נתעבת; רק רעיון העונש על חטאי ארץ לאחר המוות שרד.
תאופילוס הוא הראשון שמשתמש במילה "טריניטי" (τριάς) בספר 2, פרק 15, עבור אלוהים, לוגוס וחכמה, מילה ששימשה מאוחר יותר ביוונית עבור השילוש הקדוש.
בעוד שהכומר וההיסטוריון האנגלי משבח את יצירתו זו של תאופילוס, רוב המבקרים, כמו התאולוג הבריטי והחוקר הסקוטי , רואים בה יצירה בינונית למדי.
הם מבקרים את הנגזרות האטימולוגיות השגויות בעליל של תאופילוס, כמו ניסיונו לפרש את הקריאה הבכחנלית "אֶווֹאֶה" כהתייחסות לחוה, וכן את השקפתו שהארץ שטוחה, והוא רואה בהנחת הצורה הכדורית על ידי פילוסופים יוונים טעות.
גם פרשנות המקרא שלו נשענת במידה רבה על אלגוריות שרירותיות חסרות כל מבנה שיטתי.
תאופיל אדריאן פרון הוא צרפתי שהיה קצין בכיר בצבא צרפת ושר המלחמה בממשלת צרפת.
פרון נולד ב-1830 בעיירה פרה-סנט-אברו שבמחוז אר ולואר (חבל סאנטר-עמק הלואר) לז'אק פרון ולמארי לואיז אליזבת לבית לה ברון.
אביו היה חקלאי וסוחר קמח.
ב-1850, עם סיום לימודיו התיכוניים, החל ללמוד באקול פוליטקניק ובסיום הלימודים הוסמך כמהנדס וכקצין בדרגת לוטננט משנה.
ב-1854 הועלה פרון לדרגת לוטננט והשתתף במלחמת קרים.
ב-1856, עם סיום המלחמה, הועבר לשרת באלג'יריה הצרפתית.
ב-1857 הועלה לדרגת קפטן וחזר לצרפת שם מונה למרצה ב שבמץ.
ב-1866 נשלח לשרת כמנהל חיל ההנדסה של צבא צרפת בקלדוניה החדשה (שהייתה בשליטת צרפת מ-1853) וב-1869 מונה למפקד בטליון.
ב-1871 הוחזר לצרפת שם היה מעורב בדיכוי המרידה של הקומונה הפריזאית.
ב-1875 הועלה לדרגת לוטננט קולונל וב-1878 הועלה לדרגת קולונל והוצב בעיר בורז' כמפקד כוחות ההנדסה שם.
ב-1882 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לתפקיד סגן ראש המטה הכללי והוצב במשרד המלחמה של צרפת.
בתפקידו זה צורף למועצת המדינה של צרפת כמנהל האדמיניסטרציה.
בתחילת 1886 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד .
במאי 1887 צורף כשר המלחמה לממשלתו של , תפקיד אותו מילא עד דצמבר אותה שנה.
המעשה הנודע ביותר שלו, בתקופה קצרה זו, היה ביטול הוראתו של קודמו, ז'ורז' בולנז'ה, לשנות את שמות כל מבצרי סרה דה ריבייר.
במרץ 1888 מונה למפקד שמפקדתה הייתה בטולוז.
ב-1889 מונה למפקד שמרכזה היה בבורדו.
ב-1893 מונה פרון למפקח צבאי ולמפקד העליון של צבא האלפים.
ב-1894 מונה לחבר במועצת המלחמה העליונה.
ב-6 במאי 1894, בזמן ששהה בליון, נפל פרון מסוסו ונהרג.
הלווייתו נערכה בבזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז והוא הובא למנוחות בבית הקברות מונפרנאס.
קצין גבוה בלגיון הכבוד (1887)
פרון כתב מספר ספרים בנושאים מקצועיים/הנדסיים:
תאופיק חקי אל־עבדאללה (?–18 באוקטובר 1934) היה פוליטיקאי ערבי־פלסטיני שכיהן כראש עיריית עכו (1929–1934).
אל־עבדאללה נבחר למועצת עיריית עכו בבחירות באפריל 1927, אך התפטר ביולי אותה שנה.
עבדאללה השתתף בוועידה השביעית של הקונגרס הערבי-פלסטיני, שהתקיימה ביוני 1928 בירושלים, ובה נבחר כחבר הוועד הפועל הערבי (כאיש האופוזיציה, נמנה עם סיעת הנשאשיבים) וכסגנו של נשיא הוועד, מוסא כאזם אל-חוסייני, לצד יעקוב פראג'.
הוועד הפועל החדש בחר לאחר כינונו בלשכה לניהול ענייניו, ועבדאללה נבחר גם לחבר הלשכה.
ב־13 באפריל 1929 נפטר ראש עיריית עכו עבד אל-פתאח א-סעדי.
ב־26 ביוני 1929 נתקיימו בחירות לשני מושבים בעירייה: מושבו של עבד אל־פתאח א־סעדי ומושבו של זאכי פיידון שהתפטר.
בבחירות נבחר עבדאללה לצד ראשיד פידה למועצה, ולאחר מכן מונה לראש העירייה.
המינוי אושר על ידי ממלא מקום המזכיר הראשי של ממשלת המנדט ב־22 ביולי.
מאז סתיו 1929 כמעט ולא לקח חלק בפעולות הוועד הפועל הערבי והשתתף בישיבה אחת בלבד שלו, שנערכה ב-21 בינואר 1930, ובה נבחרה המשלחת הפלסטינית ללונדון.
עבדאללה התנגד בישיבה לשיגור המשלחת ובעיקר נגד הכללת עובדי ציבור בה (ראע'ב נשאשיבי, ראש עיריית ירושלים, ואמין אל-חוסייני, נשיא המועצה המוסלמית העליונה).
בינואר 1930 הקים יחד עם שייח' אסעד שוקיירי מעכו את המפלגה הליברלית, שקראה לפעולה למען עצמאות מלאה לפלסטין, וכצעד ראשון בדרך לעצמאות, קראה לכינון ממשלה מקומית, שתהיה אחראית בפני פרלמנט בעל סמכות מלאה.
במרוצת 1930 הסביר עבדאללה את אי-הופעתו לישיבות הוועד הפועל הערבי, בין היתר, ביחס שלילי השורר בוועד כלפי מחוזו.
ג'מאל אל-חוסייני הציע לפטר אותו מתפקיד סגן נשיא הוועד, על שלא נכח בישיבותיו והיה עסוק בארגון מפלגה המתנגדת למשלחת הפלסטינית ללונדון ולוועד הפועל הערבי עצמו.
על פי הצעתו של עזת דרוזה, החליט הרוב בוועד הפועל, שכל חבר במשרד הוועד הפועל שייעדר מישיבותיו ללא הסבר מספק במשך ארבע ישיבות רצופות, יפוטר.
עבדאללה הופיע לישיבה הבאה, שהתכנסה ב-28 בדצמבר 1930, אך מאז הפסיק להשתתף בישיבות.
בנובמבר 1933 התפטר מחברותו בוועד הפועל הערבי.
בבחירות למועצת עכו ב־9 באוקטובר 1934 נבחר עבדאללה מחדש לעירייה.
תאופיק אל־עבדאללה נפטר ב־18 באוקטובר 1934, לפני שמונה מחדש לראשות העירייה.
תאופאנס קונטינואטוס הוא השם הלטיני הנפוץ לאוסף כתבים היסטוריים שמקורם בכתב יד מהמאה ה-11, של הוותיקן מאוסף 167. מקור השם באופי האוסף כהמשכו של ה"כרוניקה" שכתב תאופאנס המודה, המכסה את השנים 285–813. כתב היד מורכב מארבע יצירות נפרדות, בסגנון ובצורה השונים מהגישה האנתולוגית של תאופאנס.
היצירה הראשונה, בת ארבעה ספרים, כוללת ביוגרפיות של הקיסרים שמלכו בין השנים 813–867 (מלאון החמישי, קיסר האימפריה הביזנטית, ועד מיכאל השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית).
מאחר שנכתבה בהזמנת הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס (913–959), היא מבוססת על נקודות המבט של השושלת המקדונית.
זהות המחבר אינה ידועה, אך כנראה השתמש באותם מקורות כמו יוסף גנסיוס.
היצירה השנייה ידועה בשם Vita Basilii , ביוגרפיה של בסיליוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית (867–886), שנכתבה על ידי נכדו קונסטנטינוס השביעי סביב שנת 950. העבודה היא למעשה שירת הלל – שבח לקיסר בסיליוס והאדרת שלטונו, תוך השמצת קודמו, מיכאל השלישי.
החיבור השלישי הוא היסטוריה של השנים 886–948, ומתאר הן תוכן והן סגנון הקרובים לכתיבתו של הלוגופט סימאון לוגותטה והחיבור הרביעי מרחיב אותו עד לשנת 961. זה כנראה נכתב בידי תאודורוס דפנופאטס , זמן קצר לפני 963.
תאופיק עבדאללה סולימאן אבו נעים הוא מחבל פלסטיני שמשמש כראש מנגנוני הביטחון של חמאס ברצועת עזה, מאז דצמבר 2015.
אבו נעים נולד ב-1962 וגדל במחנה הפליטים אל-בורייג', אליו עברה משפחתו מאזור באר שבע במלחמת העצמאות.
בעבר העיד בפני רופא צרפתי שתשאל אותו כי הוא זוכר את מלחמת ששת הימים מילדותו, וכן את פעילות לוחמי צה"ל בבתי המחנה.
אבו נעים למד באוניברסיטה האסלאמית בעזה והשלים תואר ראשון בתאולוגיה (לימים השלים גם תואר דוקטור).
הוא נשוי ואב לשלושה בנים ובת.
אבו נעים הצטרף לאחים המוסלמים בפלסטין בשנת 1983, היה עד להקמת חמאס והקים תא התנגדות צבאי עם יחיא סינוואר ורווחי מושתהא שמטרתו הייתה לפגוע בכוחות צה"ל ובמשתפי הפעולה הפלסטינים שלהם.
אבו נעים נעצר ב-14 במאי 1989 ונידון על ידי ישראל למאסר עולם, הוא היה אחד ממנהיגי האסירים הביטחוניים של תנועת חמאס בבתי הכלא בישראל, בהם ריצה את מאסרו במשך 22 שנים, עד לשחרורו במסגרת עסקת שליט בשנת 2011. בשנותיו בכלא הוא היה שותפו לתא של יחיא סינוואר.
לאחר שחרורו, אבו נעים השלים תואר שני בדוקטרינה אסלאמית.
מאז 2015 הוא מכהן כראש מנגנוני הביטחון של חמאס ברצועת עזה.
במשרד הפנים של חמאס ברצועת עזה ייחסו את ניסיון החיסול לארגון דאעש ברצועת עזה.
תאופילוס בראדברי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס.
בראדברי נולד ב-13 בנובמבר 1739 בניוברי שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס בשנת 1757 השלים את לימודיו בקולג' הרווארד, לימד בבית ספר ולמד משפטים בפורטלנד, הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בפורטלנד בשנת 1761. בשנת 1764 עבר לניובוריפורט והמשיך שם בעיסוקו בעריכת דין.
ברדבורי כיהן כחבר הסנאט של מסצ'וסטס בשנים 1791–1794. הוא נבחר לקונגרסים הרביעי והחמישי מטעם המפלגה הפדרליסטית וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1795 ועד 24 ביולי 1797, אז התפטר מתפקידו.
בשנת 1797 מונה לשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
בשנת 1798 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
הוא היה חבר בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות בשנת 1800.
בפברואר 1802 לקה בראדברי בשיתוק והפך לנכה לחלוטין, וביולי 1803 הודח מכס השיפוט.
בראדברי נפטר בניובוריפורט שבמסצ'וסטס ב-6 בספטמבר 1803, ונקבר בבית העלמין אולד היל בניובוריפורט.
תאוריה מאוחדת גדולה היא מספר תורות שדה מאוחדות או מודלים בפיזיקה החוזים כי באנרגיות גבוהות במיוחד (מעל ), שלושה מהכוחות היסודיים בטבע: הכוח האלקטרומגנטי, הכוח הגרעיני החלש והכוח הגרעיני החזק מתמזגים לשדה מאוחד יחיד.
בכך תאוריה זו היא חלק מחזון התאוריה של הכול.
לדוגמה- הפילוסופיה המכנית של המאה ה-17 (אשר טוענת כי את כל המתרחש ביקום ניתן להסביר בידי כוחות הטבע) גרסה כי את כל הכוחות אפשר להכניס תחת קטגוריית "כוחות מגע" בין חלקיקים מוצקים וזעירים.
ב-1820 גילה הנס כריסטיאן ארסטד קשר מסוים בין חשמל למגנטיות ובכך החל עשורים שלמים של עבודה, שגולת הכותרת שלה עתידה להיות התאוריה האלקטרומגנטית של ג'יימס קלארק מקסוול.
כמו כן במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ניכר בהדרגה כי תופעות שכיחות של כוחות- כוחות מגע, אלסטיות, צמיגות, חיכוך, לחץ - נבעו למעשה מפעולות גומלין חשמליות בין החלקיקים הקטנים ביותר של החומר.
בשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20, מכניקת הקוונטים החדישה הראתה כי קשרים כימיים בין אטומים הם דוגמאות לכוחות חשמליים (לפי קוואנטים) - דבר אשר הצדיק אפוא את התרברבותו של פול דיראק שלפיה "החוקים הפיזיקליים הנדרשים, עבור תאוריות מתמטיות של חלק גדול מהפיזיקה - וכל כולה של הכימיה - ידועים לחלוטין".
את הניסיונות לאחד את תאוריית הכבידה עם תאוריית האלקטרומגנטיות ניתן לתארך אחורה, לפחות עד ניסוייו של מייקל פאראדיי אשר התבצעו ב-1849-50. לאחר שהשקפתו של אלברט איינשטיין על כבידה (תורת היחסות הכללית) פורסמה ב-1915, החיפוש אחר "תאוריית שדה מאוחדת" החל ביתר מאמץ.
התורמים העיקריים לפיתוח התאוריה של הכול היו גונר נורדסטרום, הרמן וייל, ארתור אדינגטון, תיאודור קלוצה, אוסקר קליין והבולטים מכולם: איינשטיין ועוזריו.
בשנותיו האחרונות, עמל אלברט איינשטיין רבות כדי למצוא תאוריה מאחדת שכזו, אך לא הצליח בכך.
המבנה של התאוריה המאוחדת הגדולה
הכוח היסודי הרביעי המוכר כיום - כוח הכבידה, המתואר בעזרת תורת היחסות הכללית, הוא הכוח היחיד שאי אפשר לקבל בעזרת תורת השדות הקוונטית.
כאשר מנסים לתאר את שדה הגרביטציה מקבלים פתרונות מתבדרים לאינסוף שאינם ניתנים לסילוק ולכן אינם מייצגים נכונה את כוח הכובד (שאינו אינסופי).
תורת המיתרים היא דוגמה לתאוריה המנסה לפתור בעיה זו ולהגשים את חזון התאוריה של הכול, אך עדיין איננו יודעים האם גישה זו נכונה.
בפיזיקה, תאוצה היא קצב שינוי המהירות של גוף נע.
בשפת הדיבור, המונח משמש בצורה דומה להגדרה הפיזיקלית: כאשר מתארים רכב כבעל תאוצה מעולה, הכוונה שביכולתו להגביר את מהירותו תוך פרק זמן קצר בהשוואה לכלי רכב אחרים.
עם זאת, לתאוצה בהגדרתה הפיזיקלית יכול להיות גם ערך שלילי, שמשמעותו שהגוף מאיץ את מהירותו בכיוון הנגדי מהציר שהוגדר (הגוף מאט רק כשהתאוצה מנוגדת לכיוון המהירות בה הגוף נע).
בשפת הדיבור, תאוצה נגד כיוון המהירות מכונה לעיתים רבות תאוטה.
במערכת היחידות הבין-לאומית, יחידות התאוצה הן מטר חלקי שנייה בריבוע.
ניתן לחשוב על היחידות גם כ"מטר לשנייה, בשנייה", כלומר: כמה המהירות (הנמדדת במטר לשנייה) משתנה מדי שנייה.
בחישובים מתמטיים, מקובל לסמן את התאוצה באות a, הרומזת למילה הלטינית accelere שמשמעותה "להאיץ".
השינוי בקצב התאוצה נקרא נתירה, והוא משמעותי בהנדסת מערכות מסוימות, בעיקר במערכות מרובות טלטלות המכילות או מורכבות מגופים עדינים ושבירים.
מבחינה מתמטית, אם x מתאר את המקום של גוף מסוים על קו ישר (העתק), הרי שהמהירות מתארת את קצב השינוי של המקום ביחס לזמן שחלף, כלומר, הגוף נע במהירות ממוצעת גבוהה אם תוך זמן קצר הוא עבר מרחק רב.
התאוצה מוגדרת כקצב השינוי של המהירות ביחס לזמן, כלומר, גוף נמצא בתאוצה ממוצעת גבוהה אם הוא הגביר את מהירותו תוך זמן קצר.
בעזרת חשבון אינפיניטסימלי ניתן להגדיר לא רק מהירות ותאוצה ממוצעות שנמדדות בין שתי נקודות זמן, אלא גם מהירות ותאוצה ברגע מסוים.
כלומר, המהירות (v) מוגדרת כנגזרת של x לפי הזמן (t), והתאוצה (a) שווה לנגזרת של המהירות לפי הזמן (ולנגזרת השנייה של המיקום לפי הזמן).
פעמים רבות, נתונה דווקא התאוצה כפונקציה של הזמן, , ונדרש לחשב (בעזרת המשפט היסודי של החשבון האינפיניטסימלי) את הקינמטיקה של הגוף:
כאשר , הם תנאי ההתחלה, כלומר: מצבו של הגוף בתחילת התנועה.
במקרה שבו התאוצה קבועה, מתקבלות משוואות התנועה:
התאוצה היא וקטור, כלומר יש לה לא רק גודל אלא גם כיוון.
כאשר גוף מאיץ, פירוש הדבר שמהירותו בכיוון מסוים משתנה.
החוק השני של ניוטון קובע, כי גוף שפועל עליו כוח שאינו מתבטל על ידי כוח נגדי, נע בתאוצה.
כלומר, על מנת להאיץ מסה, יש להפעיל עליה כוח.
כיוון התאוצה יהיה בכיוון הכוח, וגודלה יעמוד ביחס ישר לגודל של הכוח (F) וביחס הפוך למסה של הגוף (m).
כאשר פועלים על הגוף כמה כוחות, התאוצה תהיה מושפעת מהסכום הווקטורי של הכוחות:
במקרה בו מסת הגוף משתנה (למשל: בטיל שמשליך מעליו דלק), השינוי בתאוצה קשור גם לשינוי במסה:
גוף יכול להאיץ גם בכיוון שונה מהכיוון שהוא נע לעברו.
ניתן לפרש את התאוצה הכוללת של הגוף ברגע נתון כשילוב של שתי תאוצות:
תאוצה בכיוון המשיק (tangential) לכיוון התנועה, המשפיעה רק על גודלה של המהירות בכיוון התנועה.
לעיתים מסמנים תאוצה זו כ-
הוא וקטור יחידה בכיוון המשיק למהירות).
תאוצה בכיוון הניצב (normal) לכיוון התנועה, המשנה את כיוון התנועה.
לעיתים מסמנים תאוצה זו כ- (כאשר הוא וקטור יחידה בכיוון הניצב למהירות).
התאוצה הכוללת של הגוף שווה לסכום שני רכיבי התאוצה:
מקרה בולט בו ההפרדה בין שני רכיבי התאוצה היא משמעותית הוא בתנועה מעגלית קצובה: גוף נע במעגל במהירות משיקית קבועה.
אמנם גודל המהירות נשאר קבוע, אך כיוון המהירות משתנה בכל רגע ורגע, ומכאן שיש לגוף תאוצה.
תאוצה זו מכוונת כלפי מרכז המעגל (במקביל לרדיוס), ולכן היא קרויה "תאוצה רדיאלית".
נוהגים לעיתים לסמן את התאוצה הרדיאלית בסימן .
גודלה של התאוצה הרדיאלית הוא , כאשר הוא גודלה של המהירות המשיקית, ו- הוא רדיוס הסיבוב.
מדובר בפרמטר חשוב ביותר בהנדסת מבנים לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה והערכת סיכונים סייסמיים.
רעידת אדמה יוצרת תאוצות קרקע בכל אתר שאליו מגיעים הגלים הסייסמיים הנוצרים בעת התרחשותה.
תאוצת קרקע קיימת בכל שלושת הרכיבים: שני רכיבים אופקיים (תנועת צפון-דרום ומזרח-מערב), ורכיב שלישי שהוא אנכי (מעלה-מטה).
התאוצה האופקית גבוהה יותר בדרך כלל מהתאוצה האנכית.
תאוצת הקרקע המקסימלית היא זו שבאה לידי ביטוי על ידי המשרעת המקסימלית ברישום מד התאוצה המוצב באתר.
תאוצה מקסימלית זו היא חשובה מאוד, מכיוון שמבנים הבנויים באתר מגיבים לרוב לרמה זו של תאוצה באמצעות "יצירת הנזקים".
על כן התקן לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה בישראל ובעולם כולו, מתייחס לתאוצת הקרקע המקסימלית הצפויה באתר, ושכנגדה יש לתכנן את עמידות המבנה.
תאוצת הקרקע באתר נתון תלויה במספר משתנים, כמו המרחק ממוקד הרעידה, התשתית הגאולוגית ועוד.
תאוצת הקרקע נמדדת בערכים של חלקי כוח ג'י .
לתאוצת הקרקע המקסימלית קיים מתאם ברמה גבוהה למשתנה של העוצמה הסייסמית הנצפית או החזויה באתר.
הקיצור המקובל בספרות המדעית לתאוצת קרקע מקסימלית הוא: (PGA (Peak Ground Accelleration .
עקומת תאוצה ספקטרלית, מציגה את תאוצת הקרקע, שנמדדה באתר כלשהו ברעידת אדמה, ובחתך זמני המחזור של הגלים הסייסמיים או תדירותם.
העקומה שמציגה את תאוצות הקרקע בסלע הרך, תהיה בדרך כלל גבוהה בהרבה, מהעקומה התחתונה המתארת את תאוצת הקרקע בסלע הצפוף והקשה.
ההפרש בין שתי העקומות, מציג את כמות ההגברה שנגרמת לאתר בעל הסלע הרך, ומהווה למעשה תגובת האתר הסייסמית - ראו דוגמה מצד שמאל, מרעידת האדמה במקסיקו סיטי (1985).
עקומת התאוצה הספקטרלית, משמשת את מחברי התקנים לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה, להציג באמצעותה את מפת תאוצות הקרקע בחתך הספקטרום, שבפניהם עמורים המבנים הבנויים על פי התקן המחייב, לעמוד.
כדי לעמוד בתקנים לבנייה עמידה בפני רעידות אדמה, מפיצים בדרך כלל הגופים המקצועיים (הנדסי וסייסמולוגי) עקומות תאוצה ספקטרליות, לאזורים שונים במדינה, כדי לדעת יותר אודות הצפוי בהם, בעת רעידת אדמה באתרים השונים, ולתרום בכך לרמת ההתכוננות בפניה.
למשל בישראל: המכון הלאומי לחקר הבנייה בטכניון, יחד עם האגף לסייסמולוגיה במכון הגאולוגי לישראל.
החוק השני של ניוטון מתקיים אך ורק במערכת הנעה במהירות קבועה (מערכת אינרציאלית).
כאשר מתבוננים על תנועתו של גוף ממערכת מואצת, נדמה כאילו פועלים עליו כוחות נוספים, מלבד הכוחות הפיזיקליים המוכרים.
כוחות שכאלו נקראים כוחות מדומים (או: כוחות ד'אלמבר), והם שווים בגודלם למכפלת מסת הגוף בתאוצת המערכת, והפוכים בכיוונם לכיוונה של התאוצה.
כאשר היא תאוצת המערכת, ו- היא תאוצת הגוף ביחס למערכת.
ניתן לחשוב על כוחות אלו כעל תיקון לחוק השני, כך שיתקיים גם במערכות מאיצות.
דוגמה יום-יומית לכוח מדומה כזה ניתן לחוש בזמן נסיעה ברכב, כאשר הוא משנה את מהירותו.
כאשר הרכב מאיץ קדימה, הנוסעים מרגישים כאילו הם נדחפים אל תוך המושב, וכאשר הרכב מאט, הנוסעים מרגישים כאילו הם נדחפים קדימה.
דוגמה נוספת היא הכוח הצנטריפוגלי, שניתן להרגיש כשנמצאים במערכת מסתובבת (למשל: קרוסלה).
בקרוסלה, אנו מרגישים את התאוצה הרדיאלית המאפשרת את הסיבוב כאילו היא כוח שדוחף אותנו החוצה.
אלברט איינשטיין פיתח רעיון זה בתורת היחסות הכללית לעקרון השקילות, הקובע כי לא ניתן להבדיל בין תנועה בתאוצה קבועה לבין תנועה בשדה כבידה.
כלומר, לפי עיקרון זה, ניתן לחשוב על מערכת שבה פועלת כבידה על גוף כעל מערכת לא-אינרציאלית, בה הכבידה היא כוח מדומה.
גופים בנפילה חופשית בהשפעת הכבידה של כדור הארץ מאיצים בקצב של כ-9.8 מטר-לשנייה-בריבוע, סמוך לגובה פני הים.
נהוג להשתמש בערך זה כיחידת תאוצה ולסמנה באות (תאוצת הכובד).
לעיתים, מכנים יחידה זו בשם "כוח ג'י", על אף שהיא אינה יחידת כוח.
יחידת התאוצה אינה שייכת למערכת היחידות הבין-לאומית (SI), והיא משמשת בעיקר בתעופה: כאשר בודקים את השפעת התאוצה על מבנה המטוס ועל הטייס ואת הכוחות המופעלים עליהם בזמן הטיסה, נהוג לציין (למשל) "", "" וכן הלאה, כאשר הכוונה היא לכפולות המתאימות של 9.8 מטר-לשנייה-בריבוע.
השימוש ביחידת התאוצה g מקובל מאוד גם בסייסמולוגיה, כדי לתאר את רמת תאוצות הקרקע המתרחשת באתר נתון כתוצאה מפעולת הגלים הסייסמיים עליו.
תאוצת הקרקע המקסימלית המתרחשת באתר, היא הגורם הישיר לנזקים למבנים שניצבים בו.
בספרות, בביקורת הספרות ובלימודי התרבות, "תאוריה ביקורתית" משמשת במובן אחר – תאוריה המשמשת לביקורת.
המושג תאוריה ביקורתית, במובן הסוציולוגי, הפילוסופי או במובן הלא ספרותי, מאגד כיום בצורה רופפת סוגים שונים של עבודות, כגון אלו של אסכולת פרנקפורט, מישל פוקו, פייר בורדייה, ושל התאוריה הפמיניסטית.
המשותף לעבודות אלה הוא עניינן בביקורת על שליטה, באינטרס בשחרור, ובמיזוג בין ניתוח סוציולוגי-תרבותי, הסבר, ופירוש יחד עם ביקורת סוציולוגית־תרבותית; בין הוגים הבולטים של התאוריה ניתן למנות גם את מקס הורקהיימר, ולטר בנימין, תאודור אדורנו, הרברט מרקוזה ויורגן הברמאס.
התאורטיקנים הביקורתיים הראשונים היו מרקסיסטיים, וייתכן שהם בחרו בשם תאוריה ביקורתית של החברה כדי להימנע מהמשמעויות הפוליטיות השנויות במחלוקת של המונח מרקסיזם.
עם זאת היו סיבות חשובות אחרות לבחירה בשם זה.
ראשית, הם קשרו את עצמם במפורש לפילוסופיה הביקורתית של עמנואל קאנט, שבמסגרתה המונח ביקורת, ציין התבוננות פילוסופית במגבלות של טענות שנטענו עבור סוגים מסוימים של ידע, כמו גם קשר ישיר בין ביקורת שכזו והדגשת העצמאות המוסרית.
בהקשר אינטלקטואלי, המוגדר באמצעות פוזיטיביזם דוגמטי וסיינטיזם מחד, וסוציאליזם מדעי דוגמטי מאידך, תאוריה ביקורתית התכוונה לשקם באמצעות גישה פילוסופית ביקורתית את האפשרות לשינוי מהפכני, אפשרות שבאותה התקופה נראתה להוגים מסוימים בדעיכה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 העלה יורגן האברמס את הדיון האפיסטמולוגי למדרגה חדשה בחיבורו "ידע ואינטרסים אנושיים", בכך שהוא זיהה את הידע הביקורתי כמבוסס על עקרונות של התבוננות עצמית ושחרור, השונים מעקרונותיהם של מדעי הטבע ומדעי האדם.
התאוריות המרקסיסטיות מדגישות את זה שבתקופה המודרנית קיימים אמצעי תקשורת רבים, אך רובם מרוכזים בידיים מצומצמות.
על פי מחקרים ביקורתיים אמצעי תקשורת אלו מקדמים ערכים שמרניים, ועוסקים בקידום רעיונות התורמים לשימור הסדר הכלכלי הקיים.
התקשורת משכנעת את מעמד הפועלים שהקפיטליזם טוב לו, וכך באמצעות נרמול הקפיטליזם היא בעצם פועלת למען האינטרס של מעמד בעלי ההון הנהנה מסדר כלכלי זה.
תאוריה ביקורתית אחת היא תאוריית ההגמוניה.
לפי גישה זו, התקשורת שהיא אמצעי חיברות, היא חלק ממנגנוני המדינה המדכאים, אשר מצליחים לכפות את האידאולוגיה של המעמד השליט – ההגמון, ללא שימוש בכוח, על ההמון.
ההמון מאמץ את סמלי הסטטוס, את האידאולוגיה והסגנון החיים מרצונו.
ניתוח התקשורת מגישה זו מתמקד בטקסט ובייחוד באופן הטמעת המסרים בתוכו.
תאוריה ביקורתית נוספת היא התאוריה הכלכלית פוליטית.
לפי תאוריה זו, למוסדות הכלכליים והפוליטיים אינטרס זהה והוא לשמור על הסדר החברתי הקיים.
בהקשר של תקשורת, ההנחה היא שהעוצמה הכלכלית קובעת אילו דעות יושמעו בתקשורת.
למשל, ישנן עדויות לכך שבשבועות האחרונים למחאת קיץ 2011 העיתונות הישראלית סיקרה אותה פחות ובאופן פחות אוהד בשל לחץ שהפעילו בעלי ארגוני התקשורת על עובדיהם.
גישה זו נוטה לנתח את מבנה הבעלות והסדרים מוסדיים נוספים שמאפיינים את אמצעי התקשורת.
תאוריה ביקורתית שלישית שדנה בתקשורת היא אסכולת פרנקפורט.
בהקשר של תקשורת אסכולה זו מדברת על "תודעה כוזבת" שאמצעי תקשורת יוצרים בקרב הציבור.
האסכולה טוענת שתרבות ההמונים מספקת את הנאותיו המיידיות של הפרט, וכך מסיחה את דעתו מההבדלים החומריים בינו לבין המעמד השליט.
היא יוצרת תודעה של שפע רב, וכך אנשים בעצם לא שמים לב לבעיה הקיימת.
התקשורת מדברת על בעיות חיצוניות מחוץ למדינה, או מראה תוכניות שבהן גם החלשים ביותר בחברה מצליחים, וכך נוצרת מחשבה שכולם יכולים להצליח, ואין צורך לפנות למהפכה שמרקס חזה, בגלל מסרים שהטמיעה התקשורת.
הוגים רבים מבקרים את התאוריה הביקורתית בכך שהתאוריה תוקפת כביכול בעיות שיש בחברה, אולם אינה מציעה פתרון, דרך לשפר את המצב, או פעולה פוליטית לשינוי הקיים (התקפה זו מבוססת בין השאר על "הסירוב הגדול" של מרקוזה).
כלומר התאוריה גורמת לאדם להרגיש כלפי החברה שהוא מדוכא על ידה אבל לא נותנת לאדם אמצעים לשנות את המצב ולא מבקשת מהחברה להשתנות (אלא פשוט מציינת שהיא רעה לאינדיבידואל).
בכך התאוריה פשוט מציינת את הקיים בחברה ותוקפת אותו ללא שום הצעה שאמורה להועיל או לשפר את הקיים ואת החברה.
לכן המבקרים טוענים שהתאוריה היא פשוט הסתכלות שלילית על החברה ועל המציאות הקיימת.
תאוקרטיה (מיוונית: "תאוס" (θεός) – אל, "קרטוס" (κράτος) – שלטון) או שלטון אנשי דת היא שיטת ממשל שבה לאל, חוקיו ונציגיו תפקיד מרכזי.
במשטרים תאוקרטיים לרוב מערכת המשפט מותאמת גם היא לדת השולטת, ובתי המשפט פוסקים בהתאם.
דוגמאות בולטות לכך הן ההלכה היהודית, השריעה המוסלמית, והמשפט הקאנוני הנוצרי.
את המונח תאוקרטיה טבע יוסף בן מתתיהו, כדי לאפיין את המשטר המדיני היהודי בזמנו, במאה הראשונה לספירה.
מונח זה נחשב למקובל עד לתקופת הנאורות, אשר ממנה והלאה נהוג להשתמש במושג זה כדי לתייג פוליטית חברות דתיות.
המונח נמצא בשימוש בסוציולוגיה וכן במדעי חברה נוספים וזוכה לפרשנות רחבה, בעיקר ברטוריקה פופולרית.
בישראל החליף המונח מדינת הלכה את המונח תיאוקרטיה.
מכתבי בן מתתיהו עולה שהוא הגדיר תאוקרטיה כמשטר בו שולטים הכוהנים כפי שהיה מקובל בתקופתו בשלהי בית שני.
במחקר מקובל לטעון שהגדרה זו סותרת את המקורות היהודיים הנורמטיביים, כגון, המקרא ודברי חז"ל, מהם עולה שישנה הפרדה בין המלוכה לכהונה.
ואסקי הציע שש הגדרות שונות לתאוקרטיה:
1. תאוקרטיה משיחית או תיאוקרטיה ישירה (Eschatological Theocracy) – שלטון ישיר של האל על בני האדם, שיתממש בימות המשיח או באחרית הימים.
2. תאוקרטיה תיאונומית (Theonomy) – שלטון שבו חוקי הדת הם חוקי המדינה.
3. תאוקרטיה הירוקרטית (Hierocracy) – שלטון הכהונה, אנשי הדת או הממסד הדתי (Ecclesiocracy).
4. תאוקרטיה מלוכנית (Royal Theocracy) –שלטון לפי התפיסה שהמלך הוא אדם קדוש או נציגו של האל עלי אדמות.
5. מלכות מכוחה של זכות אלהית (Divine Right) – שלטון מלוכני על יסוד ההנחה התאולוגית שהמלך, אף שאיננו אדם קדוש, מקבל את סמכותו מידי האל, ולכן סמכותו היא בלתי מוגבלת.
6. תאוקרטיה כריזמטית (Charismatic Theocracy) – שלטון בעל אופי דתי בלתי ממוסד, הנובע ממנהיג בעל דחף רוחני המייצג את רצון האל.
בעקבות ואסקי, הציע רכניץ דגם לניתוח משנה מדינית-תיאוקרטית המתייחס לשני מרכיבים עיקריים בנפרד:
המרכיב ההירוקרטי: היחס בין ההנהגה הדתית להנהגה הפוליטית.
המרכיב התיאונומי: היקפו של החוק הדתי ואופן פרשנותו.
המרכיב ההירוקרטי כולל ארבעה דגמים אפשריים: א.
דגם האיחוד – המנהיג הפוליטי העליון הוא גם המנהיג הדתי העליון.
דגם הכפיפות – המוסד הפוליטי כפוף ומשרת את מטרותיו של המוסד הדתי.
דגם ההשלמה – יש יחסי גומלין בין המוסד הפוליטי והמוסד הדתי.
דגם ההפרדה – ישנה הפרדה ברורה בין תחומי העיסוק של המוסד הפוליטי ותחומי העיסוק של המוסד הדתי.
המרכיב התיאונומי כולל שלושה דגמים עיקריים:
תיאונומיה ישירה – מקור כל החוקים והפרשנות שלהם באל.
נומוקרטיה דתית – החוק כולו דתי אך נתון לפרשנות בידי בני אדם.
תיאונומיה חוקתית – החוק הדתי מאפשר חקיקה אנושית הכפופה לו.
איראן נחשבת לרפובליקה איסלאמית, מכיוון שהנשיא והרשות המחוקקת נבחרים.
אך עם זאת, נבחרים אלו נתונים לפיקוחם של שני משרדים השמורים לכוהני השיעה.
לא כל "רפובליקה איסלאמית" מסווגת בהכרח כתאוקרטיה, מכיוון שבחלקן המשטר מבסס את שלטונו על הכוח הצבאי ומתפקד תחת המעטפת של האסלאם.
על פי ההגדרות של רכניץ איראן היא תיאונומיה חוקתית בדגם הכפיפות.
ערב הסעודית מסווגת לרוב כתאוקרטיה אך בפועל היא מונרכיה.
אף על פי שהמדינה מנוהלת על פי חוקי השריעה והקוראן מוכרז כחוקת המדינה, לשליט יש כוח בלתי מוגבל על כלל מוסדות המדינה ובהם גם מוסדות הדת ולכן יש הסבורים כי לא ניתן לראות בה תאוקרטיה, אולם, על פי ההגדרות של רכניץ היא תיאונומיה חוקתית בדגם ההשלמה.
האמירות האסלאמית של אפגניסטן, שהוקמה לאחר השתלטות הטליבן על אפגניסטן ב-2021, היא תאוקרטיה במובן זה שחוקיה (לפחות בפועל) מבוססים על השריעה.
מנהיג אפגניסטן מכונה בתואר "אמיר המאמינים", שהוא תואר דתי (בראשית ימי האסלאם התואר היה ביטוי נרדף לח'ליף)
הוותיקן היא תאוקרטיה במובן מוגבל, כיוון שהיא בעלת שליטה על שטח אדמה מצומצם אך זהו אינו תפקידה העיקרי.
דוגמאות למדינות עם שרידים או מאפיינים מעין תאוקרטיים
נורווגיה היא מדינה דמוקרטית שהיא מונרכיה חוקתית.
מרבית תושבי נורווגיה אינם דתיים אדוקים בחיי היומיום, אך עם זאת מחזיקה המדינה הנורווגית בשרידים דתיים.
כמו במונרכיות חוקתיות רבות, גם בנורווגיה ראש המדינה הוא גם ראש הכנסייה.
הסעיף ה-12 בחוקה הנורווגית דורש כי יותר ממחצית מחברי מועצת המדינה הנורווגית יהיו חברים בכנסייה של המדינה.
מדינת ישראל היא דמוקרטיה פרלמנטרית, אך רבים רואים בהצדקה לקיומה של ישראל הצדקה תיאוקרטית, כמתואר בתנ"ך ובביטוי "בני ישראל".