tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנחנו חושבים בצורות שונות: במילים ובדימויים, יש מי שחושבים במונחי נוסחאות מתמטיות, היו חוקרים שטענו שהדימויים החזותיים שלנו הם מעין מצלמה פנימית בראשנו וסלומון בדק את המידה שבה ילדים לומדים להשתמש בפורמטים הטלוויזיוניים כגון ה-Zoom-in או תנועת המצלמה סביב עצם כלשהו.
מחקרו הגדול הראשון היה על תוכנית הטלוויזיה Sesame Street (בישראל: "רחוב סומסום").
סלומון לא התעניין אם ילדי הגן לומדים מושגי מספר ומרחב, מכיוון שאת זה הם לומדים בגן, אלא – איזו השפעה יש לפורמט.
התוכנית "רחוב סומסום" הייתה מבוססת על פסיפס של קטעים בני 60–90 שניות כל אחד.
סלומון שאל מה הדבר עושה לדרכי החשיבה של הילדים?
אחד מממצאי מחקרו היה שיש לפסיפס התזזיתי הזה השפעה שלילית על הנטייה להתמדה.
סיכום מחקרו של סלומון בנושא השפעת לשון הטלוויזיה על דרכי החשיבה של ילדים התפרסם בספרו הראשון ספר זה נבחר כ-Citation Classic על ידי Social Science Citation Index, בשל מספר הציטוטים הרב להם זכה והוא יצא לאור בשתי מהדורות ב-1979 וב-1991.
זהו שם ספרו השני של סלומון שראה אור ב-1981. הספר מנסה להציג תפישה חדשה לגמרי ברוח אינטראקטיבית של תקשורת וחינוך, עם דגש חזק על מקום הייחוסים הנעשים, כמו ייחוסי כוונות והתפקיד האקטיבי של הפרט בתהליך הקומוניקטיבי.
סלומון חקר האם תכנות על ידי ילדים משפר את דרכי החשיבה והגיע למסקנה שלא.
ב-1986 עמד בראש ועדה מטעם שר החינוך לבדיקת תפקידם של המחשבים בחינוך.
סלומון פיתח ביחד עם פרופסור דייוויד פרקינס מאוניברסיטת הרווארד תאוריה חדשה על ה-transfer of learning (העברה) בלמידה.
משמע, האם מלימוד א' לומדים טוב יותר גם את ב'.
האם מהתמחות בשחמט פותרים בעיות של אסטרטגיה פוליטית טוב יותר?
האם מיישמים באופן ספונטני לימוד עקרון כלשהו בפיזיקה לעניינים שאינם נראים, לכאורה, קשורים בפיזיקה?
הם פיתחו תאוריה שלמה בנושא זה שהגיעו אליה מן השאלה האם תכנות על ידי ילדים מיושם לדרכי חשיבה בכלל והגיעו למסקנה שיישום זה תלוי באופן שבו נלמד א' ובגישה לנושא ב'.
התאוריה שלהם גורסת שישנן שתי דרכים להעברה: הדרך התחתית – תרגול אינסופי של א' עד לשליטה כמו-אוטומטית בו (וראו לימוד נהיגה), וישנה הדרך העילית – מלימוד א' מפשיטים עקרון כללי שאותו, לא את א' ניתן ליישם לב' בתנאי שמחפשים עקרון כזה במודע ובכוונה.
מתאוריה זו ניתן היה להבין מתי משהו בבית הספר מיושם לדברים אחרים.
לימוד התכנות בבית הספר (באותו זמן, ילדים הרבו ללמוד תכנות בשפת לוגו) אינו הולך בדרך התחתית אך גם לא בעילית.
מכאן מוצאים שמלימוד התכנות אין כל העברה ללימוד או לביצוע משהו אחר.
מהעיסוק בעניין המחשוב הגיע סלומון למסקנה כי מה שמשפיע על למידת הילדים אינו מחשוב כשלעצמו, אלא הסביבה הלימודית השלימה על כל מרכיביה: המורים, הפעילויות, היחסים שבין התלמידים לבין עצמם ועם המורה, התכנים, וכן גם המחשוב.
סלומון הסיק שהדבר החשוב הוא לעצב סביבות לימודיות, על בסיס תאוריות פסיכולוגיות אותן אנו מכירים.
סלומון פיתח את הרעיון שלפיו יש לעצב סביבות לימודיות קונסטרוקטיביות, המבוססות על בעיות מהחיים, בהם מתמודדים התלמידים בצוותים, בהנחיית המורה, תוך שימוש מגוון באפשרויות המחשוב.
על בסיס זה יזמו סלומון ותמי אלמוג בשנות התשעים את פרויקט סל"ע (סביבה לימודית עתירת טכנולוגיה) בכמה בתי ספר.
הפרויקט הצליח, אולם כדי ליישמו באופן כולל היה צורך לחולל מהפך רציני באופן שבו בית הספר פועל ובתפישתם של המורים מה זאת הוראה.
לדעת סלומון המחשוב בלא מהפך פדגוגי, אינו מועיל לשיפור תהליכי החשיבה של הילדים ונשאר בחזקת תוספתן לפדגוגיה שמרנית שנוצרה בתקופה קודמת ושימשה להשגתן של מטרות לימודיות שהתאימו לאותה תקופה.
זהו ספר (Distributed Cognition) שערך סלומון וראה אור ב-1993 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
הרעיון המרכזי המובא בספר הוא שחשיבה איננה מתקיימת רק בתוך ראשו של הפרט, אלא היא גם מבוזרת בין האנשים.
דוגמאות לכך הן חשיבה צוותית, שיתוף פעולה בין אדם חושב ומחשב בפתרון בעיות, וכדומה.
את עבודותיו בתחום המחשוב ועיצובן של סביבות למידה עתירות טכנולוגיה סיכם סלומון בספרו חינוך וטכנולוגיה בעידן המידע.
ספר זה עוסק בסביבות לימודיות עתירות טכנולוגיה ותרומתן לחינוך.
בסוף שנות התשעים החל סלומון לחקור את החינוך לשלום בישראל ובארצות קונפליקט נוספות.
ב-1999 הקים את המרכז לחקר החינוך לשלום.
ויחד עם שורת תלמידי מחקר שלו החל לחקור את הנושא.
סלומון בחן מספר שאלות כגון: האם הידידות הבין-אישית שנוצרת בעת סדנה משותפת של יהודים וערבים מוכללת ליחס שונה כלפי העם השני?
באיזו מידה לימוד של קונפליקט של עם אחר, צפון אירלנד למשל, מאפשר לנו להבין טוב יותר את הקונפליקט שלנו?
האם הביקור במחנות השמדה מפתח אמפתיה כלפי סבלו של העם היריב?
עד כמה מחזיקות ההשפעות של תוכנית חינוך לשלום מעמד וכיצד ניתן לשמר השפעות כאלה מעבר לזמן וללחצים הסוציו-פוליטיים בסביבה?
במסגרת זו עשה סלומון מספר סדנאות לאנשי חינוך יהודים, ערבים ופלסטינים ומומחים בנושא מארצות שונות, בנושא החינוך לשלום בישראל.
ספרו האחרון של סלומון נקרא "חינוך לשלום" (Peace Education), והוא ערך אותו ביחד עם פרופסור דוד נבו.
הספר מציג את העקרונות של חינוך לשלום בהקשרים הלאומיים השונים.
השתתפו בו כותבים מארצות הברית, רואנדה, בלגיה, הודו וכותבים ממדינות נוספות.
(2001) טכנולוגיה וחינוך בעידן המידע.
מאמרים והרצאות של גבריאל סלומון על הרשת
שיחות עם גבריאל סלומון בערוץ האקדמי של אוניברסיטת חיפה
סביבה לימודית עתירת טכנולוגיה: הצעת מסגרת מושגי, 1996
עם תמר אלמוג, פסיכולוגיה חינוכית וטכנולוגיה: סיפור של יחסים הדדיים, 1999
סביבת למידה קונסטרוקטיבית חדשניות: סוגיות לעיון, 1996
המחשב בחינוך: סרח עודף או מנוף לשינוי?
לא על המחשב לבדו, תקציר הרצאתו של פרופ" גבריאל סלומון, מאי 2001
מחשוב החינוך: השאלות על הפרק, 1997
גבריאל (גבי) עמיר (קלפר; 28 ביוני 1934 – 4 במאי 2005) היה תת-אלוף בצה"ל, ניצב במשטרת ישראל ונציב בתי הסוהר.
עמיר נולד בתל אביב למשפחת קלפר.
בגיל צעיר עבר עם משפחתו לירושלים ולמד בחדר ובבית הספר "גאולה".
במלחמת העצמאות נפצע מהתקפת הלגיון הערבי.
השתתף בהכשרה בקיבוץ בית השיטה ובשנת 1951 התגייס לנח"ל.
השתחרר משירותו הצבאי לאחר ששירת כמפקד מחלקה בחטיבה 5, אך חזר לשירות קבע שירת כקצין מבצעים בגדוד 52 ובתקופת מבצע קדש שירת כמפקד מחלקת חרמ"ש בחיל השריון ונפצע במבצע שומרון (פעולת התגמול בקלקיליה).
בהמשך שירותו בחיל השריון יצא בשנת 1959 במשלחת לאנגליה וליווה את העברת טנק הצנטוריון לישראל.
היה מדריך ראשי בבית הספר לשריון, קצין אג"ם של חטיבה 7 ומפקד קורס מפקדי טנקים.
במלחמת ששת הימים פיקד על גדוד 82 ולקח חלק בקרבות בח'אן יונס, רפיח ורפידים.
לאחר המלחמה מונה לסגן מפקד חטיבה 401, ובהמשך לקצין אג"ם של גייסות השריון.
בשנים 1971–1972 היה מפקד חטיבה 7 ובשנים 1973–1974 היה מפקד בית הספר לשריון ומפקדה הראשון של חטיבה 460.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה החטיבה בפיקודו ברוב שלבי הלחימה בחזית הדרום.
החטיבה הוכפפה לאוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן והשתתפה במתקפת הנגד הכושלת של 8 באוקטובר.
בהמשך הלחימה נטלה החטיבה חלק בצליחת תעלת סואץ ובכיתור הארמייה השלישית המצרית.
לאחר המלחמה מונה למפקדה הראשון של אוגדה 880 ובמקביל לסגן מפקד גייסות השריון, היה ראש מחלקת מבצעים.
את שירותו סיים בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1980 התגייס למשטרת ישראל ושימש עוזר ראש אג"מ בדרגת תת-ניצב.
עמיר עמד בראש צוות הגיבוש של תוכנית הארגון הרב-שנתית במשטרה, שימש סגן מפקד המחוז הדרומי, ועם הקמתו מחדש של מחוז מרכז מונה למפקדו הראשון (1981–1985) והועלה לדרגת ניצב.
בין השנים 1985–1988 פיקד על מחוז תל אביב, ולאחר מכן היה בתפקידו האחרון סגן המפקח הכללי של משטרת ישראל.
בשנת 1994 פיקד על משלחת המשטרה לכוח השלום הבינלאומי בהאיטי.
היה פעיל ויו"ר ועדת הכספים בעמותת "יד לשריון".
נולד בהונגריה, בנם של פרנץ ומרגיט נגל.
בשנת 1949 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
נגל התגייס למשטרה והתקדם בשורותיה.
לאחר מינויו של הרצל שפיר למפקח הכללי מונה, יחד עם גבי עמיר, לעמוד בראש צוות משימה מיוחד לגיבוש תוכנית עבודה רב-שנתית.
באותה שנה ובעקבות עבודה זו הוקם מנהל תכנון וארגון, עליו פיקד מהקמתו בשנת 1980 ועד הפיכתו לאגף תכנון וארגון בשנת 1988. נגל היה לראש האגף הראשון ושימש בתפקיד עד 1991.
בספטמבר 1991 הוא מונה לראש מטה המשטרה, תפקיד חדש שהוגדר אז.
בשנת 2004 צירף נגל את חתימתו למכתב קצינים בכירים בדימוס לתמיכה בתוכנית ההתנתקות.
היה נשוי לשושנה, ילידת רומניה.
נפטר ב-26 באוגוסט 2025 והובא למנוחות בבית העלמין הצבאי של נתניה.
הרב גבריאל צִינֶר (בכתיב יידי: ציננער) הוא פוסק, רב בית מדרש בבורו פארק שבניו יורק ומחבר סדרת הספרים "נטעי גבריאל" הכוללת עשרות כרכים.
נולד בארצות הברית לרב אברהם יוסף.
הוא תלמידו המובהק של רבי יוסף גרינוולד מחסידות פאפא.
נישא לבתו של הרב יהושע פריעדמאן.
סדרת "נטעי גבריאל" עוסקת בהלכה ובמנהג, על פי מנהגי הקהילות האשכנזיות, ובפרט מנהגי החסידויות השונות.
קונטרס מילי דפיסחא, ניו יורק, תשמ"א
אוצר פסקי הראשונים על הלכות פסח, ברוקלין, תשמ"ה
חידושי מהר"ם חלאווה - על מסכת פסחים, עם ביאורים בשם נטעי גבריאל ומראי מקומות וליקוט גדולי האחרונים, ברוקלין, תשמ"ז, מהדורה חדשה ומתוקנת תשס"ה
תוספות רבינו ישעיה - על מסכת בבא קמא, עם מראי מקומות וביאורים ברוקלין, תשמ"ג
גבריאל יהושע פּרייל היה משורר עברי שחי בארצות הברית.
פרסם גם ספר שירה יחיד ביידיש ועסק גם בתרגום יצירות לאנגלית.
חתן פרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1992.
פרייל נולד בדורפאט שבאסטוניה וגדל בקרוקי שבליטא, שם למד בגימנסיה עברית.
בהיותו בן עשר נפטר אביו וכעבור שנתיים היגר עם אמו לארצות הברית, שם התגורר סבו במדינת ניו יורק.
פרייל התגורר ברובע הברונקס עם אמו ואביו החורג.
הוא למד בסמינר המורים ובישיבת רבנו יצחק אלחנן (כיום בית המדרש לרבנים של ישיבה יוניברסיטי).
בארצות הברית הושפע משירת משוררי יידיש, ובמיוחד מתנועת האינזיך שהחלה לפעול באותם ימים וכן ממשוררים ישראלים צעירים.
בנוסף הושפע ממשוררים אמריקאים כמו וולט ויטמן.
שירו הראשון נכתב ביידיש בשנת 1936 ובאותה שנה הופיע ב"הדואר" שבעריכת מנחם ריבולוב שירו הראשון בעברית, "מזמור החיילים המתים".
כל ספרי השירה של פרייל נכתבו בעברית, למעט אחד שנכתב ביידיש.
כמו כן עסק בתרגום מעברית לאנגלית ולהפך, בין השאר תרגם את שירתם של קרל סנדברג, רוברט פרוסט ורובינזון ג'פרס.
בשנת 1968 ביקר לראשונה בישראל כאורחו של נשיא המדינה זלמן שזר.
בשנת 1972 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג' בניו יורק.
פרייל נפטר בירושלים בשנת 1993 בעת ביקור לכבוד יציאת ספרו.
נר מול כוכבים : שירים (ירושלים : מוסד ביאליק, 1954)
אהרן שבתאי, גבריאל פרייל, מבחר שירים ודברים על יצירתו, (תל אביב : מחברות לשירה, 1965)
לידער (ניו יאָרק : המחבר, 1966) <"ארויסגעגעבן מיט דער מיטהילף פון יידישן פען-קלוב און דעם ליזא און ווילי שאר ליטעראטור-פאָנד, ביים אלוועלטליכן יידישן קולטור קאָנגרעס">
האש והדממה : שירים (רמת-גן : אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת "מסדה", 1968)
מתוך זמן ונוף : שירים מקובצים (ירושלים : מוסד ביאליק, תשל"ג 1972)
שירים משני הקצוות (ירושלים ותל אביב : שוקן, תשל"ו 1976)
ילקוט שירים / ליקט והוסיף מבוא והסברים ראובן בן-יוסף (תל אביב : יחדיו, תשל"ח 1978)
איגרת קטנה מניו יורק, מבחר שירי גבריאל פרייל, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומוסד ביאליק, 2022
חמישים שיר במדבר : שירים 1980–1985 (תל אביב : הקיבוץ המאוחד : ספרי סימן קריאה, תשמ"ז 1987)
אספן סתווים : שירים 1972–1992 / ערך והוסיף מסה על שירת פרייל דן מירון (ירושלים : מוסד ביאליק, תשנ"ג)
גבריאל פואו (בצרפתית - Gabriel Puaux; 19 במאי 1883 – 1 בינואר 1970) היה מדינאי ודיפלומט צרפתי.
פואו נולד בפריז למשפחה פרוטסטנטית.
אביו וסבו היו כמרים שהתמחו בהיסטוריה של הדת הפרוטסטנטית.
פואו סיים לימודי היסטוריה משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת הסורבון.
בשנת 1906 נכנס לשירות החוץ הצרפתי, והחל לשמש כנספח בשגרירות צרפת בברן.
בשנת 1907 התמנה לראש המטה לנציב הצרפתי בתוניסיה ושימש בתפקיד זה עד ל-1912. לאחר שירות בצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה, במסגרתו נפצע קשה, שב לשירות החוץ ושימש כיושב ראש המינהל בתוניסיה בין 1919 ל-1922. לאחר מכן התקדם בדרגות בשירות החוץ הצרפתי ושימש בתפקידים דיפלומטיים בכירים בליטא, רומניה ואוסטריה.
ב-22 באוקטובר 1938 התמנה לנציב האזרחי בסוריה ובלבנון שהיו תחת שלטון מנדט צרפתי מטעם חבר הלאומים.
המצב בסוריה היה מצב רווי מתח.
הדרישות לעצמאות סורית הבשילו לכריתת חוזה צרפתי-סורי בשנת 1936 המעניק לסוריה עצמאות.
עליית מפלגת הגוש הלאומי בראשות האשם אל-אתאסי לא הצליחה להביא לעצמאות המקווה, והחלה תקופה של אי יציבות שלטונית וחברתית.
בעיית מדינת האטיי שבשנים אלו סופחה רשמית לטורקיה התסיסה אף היא את הרוחות.
הלכי רוח לאומניים, עדתיים ובדלניים, הובילו לתסיסה ולתמיכה בהיטלר.
בראשית 1939 סירבה הממשלה הצרפתית לאשרר את החוזה הפרנקו-סורי, וממשלת הגוש הלאומי נפלה.
מצב דומה היה בלבנון, שאף עמה נחתם חוזה עצמאות.
חתימת החוזה הביאה לתסיסה עדתית חזקה בקרב הלבנונים ולהקמת ארגונים צבאיים-למחצה, שנועדו להגן על העדות השונות והאינטרסים שלהן.
החשובים שבהם הם ה"פלאנגות" (אל-כתאיב) הנוצרית-מרונית ו"אל-נג'אדה" המוסלמית.
ביולי 1939 פיזר פואו את הפרלמנטים בשתי המדינות, הקפיא את חוקותיהם, ומשל בשתי המדינות בעצמו, באמצעות פקידים.
במסגרת זו העניק גם אוטונומיה נרחבת למיעוטים העלווים והדרוזים בשתי המדינות
בתקופה זו שלט פואו כנציב האזרחי בסוריה ובלבנון, וניסה למנוע את ניסיונות השתלטותם של אנשי מדינות הציר על אזור הלבאנט, שלבשו צורה של אכיפת הסכמי שביתת הנשק בין מדינות הציר וצרפת באמצעות "ועדת שביתת נשק" איטלקית.
במהלך טיסתו מצרפת ללבנון הופל מטוסו של קיאפ בים התיכון בטעות על ידי מפציץ איטלקי.
בסוף דצמבר הוחלף פואו על ידי הגנרל אנרי פרנאן דנץ שקיבל לידיו את הסמכויות האזרחיות והצבאיות בשטחי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
ביוני 1943 החליף את הגנרל שארל נוגס בתפקיד הנציב במרוקו ושירת בתפקיד זה עד שנת 1946. נוגס נחשב לאחד מאנשי וישי, והיה איש אמונו של אנרי ז'ירו, בעוד שפואו נחשב לעוין למשטר וישי ונאמן לשארל דה גול.
משנת 1947 שימש למשך כשנתיים כשגריר בשוודיה.
עם שובו לצרפת שימש כסנטור מטעם הצרפתים החיים בתוניסיה בין שנת 1952 ל-1959 מטעם המפלגה הגוליסטית "אספת העם הצרפתי".
בתפקידו זה פעל כנגד הלך הרוח של דה קולוניזציה, וניסה למנוע את תהליכי העצמאות של תוניסיה ואלג'יריה, ולפעול למען שימור זכויות הצרפתים החיים בארצות אלה.
עם זאת, ביוני 1958, כאשר עמדה על הפרק קבלת ההחלטה הממנה את דה גול לראש הממשלה, ומעניקה לו סמכויות נרחבות, היה פואו בין התומכים.
פואו מת באוסטריה בשנת 1970.
גבריאל עמרי לוקאס (נולד ב-18 ביולי 1993) הוא שחקן טלוויזיה ובמאי קולנוע ישראלי
למד שמונה שנים משחק בבית הספר יצירתי השוכן באשדוד.
כיום הוא מסיים את לימודי הקולנוע שלו בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש שבאוניברסיטת תל אביב ומיוצג בסוכנות ADD.
לוקאס שיחק במחזות שהועלו בתיאטרון יצירתי "בית יד לבנים".
ב-2010 גילם את יהלי בר, כוכב רוק הנערץ על בנות בית ספרו, בגרסתה הישראלית של הסדרה אחרי הצלצול.
ב-2011 השתתף בסרט "שש פעמים" וגילם את יהלי בהופעת אורח בתוכנית יוני והמחוננים.
בשנים 2013 - 2014 גילם את אדוארד, נסיך גאליסיה בעונות השנייה והשלישית של סדרת הנוער "גאליס" המשודרת בערוץ הילדים.
בשנים 2014 - 2015 גילם את עוז, כוכב להקת הרוק, בסדרה "כוכב הצפון".
לוקאס ביים מספר סרטים קצרים ביניהם "הביקור" (2015), בו גם שיחק, "סרט קיץ" (2016) שהשתתף בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים תל אביב ובפסטיבל ירושלים באותה השנה, ו"שלינגל" (2016), שהשתתף גם הוא בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים תל אביב.
ב-2018 הוציא לוקאס את הסרט "לילה של אהבה", אשר השתתף בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים.
בסרט, אותו גם ביים, מגלם לוקאס חייל שברח מהצבא בניסיון להחזיר אליו את בן זוגו, אך מוצא עצמו בלי מקום לישון בתל אביב, וכך יוצא למסע לילי בחיפוש אחר נחמה ואהבה.
לוקאס הוא הומוסקסואל, והוא עסק בסוגיות הקשורות בנושא זה בכמה מעבודותיו.
בימים אלה עובד לוקאס על סרטו הארוך הראשון.
שנה שם הסרט/הסדרה תפקיד 2011 אחרי הצלצול יהלי יוני והמחוננים 2013 גאליס אדוארד2014כוכב הצפון עוז 2015 החממה אריאל2016 להתבגר מאור קדרון 2018 באב אל ג'הנום לילה של אהבה יונתן2020 סאבלטגיא
גבריאל (ג'יבּראיל) נַדַאף הוא כומר יווני-אורתודוקסי ישראלי, אשר היה דיין בבית הדין הדתי של העדה ודובר הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים.
שימש המנהיג הרוחני של פורום גיוס העדה הנוצרית לצה"ל.
ב-2016 השיא משואה ביום העצמאות.
פעילותו לגיוס נוצרים דוברי ערבית גונתה על ידי מנהיגי ציבור ערבים בישראל.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, משרד הביטחון, שרים, חברי כנסת, ראשי ערים ואישי ציבור נוספים הביעו תמיכה בפעילותו.
פעילותו ופעילות הפורום שלו הביאה בתוך זמן קצר לגיוסם של מאות נוצרים לשירות בצה"ל ובעיקר לשירות לאומי, למרות מסע ההחרמה שניהלו מנהיגי ציבור ערבים בישראל.
נכון ל-2017, כשליש מפוטנציאל הגיוס של הנוצרים בישראל, רובם המכריע דוברי ערבית, מתגייס לצה"ל ובעיקר לשירות הלאומי, לעומת בודדים בלבד שעשו כן לפני תחילת פעילותו.
פעיל גם נגד האנטישמיות וה-BDS בישראל ובפעילות דיפלומטיה ציבורית ברחבי העולם.
במסגרת פעילות ציבורית זו נשא בין היתר ביוזמת ארגון UN WATCH נאום במועצת זכויות האדם של האו"ם, בו טען שמדינת ישראל היא המדינה הבטוחה ביותר לנוצרים במזרח התיכון.
בשנת 2015 פרסם האב נדאף ספרון נוצרי תאולוגי כנגד החרם על ישראל (BDS), הספרון בשםTestThe Spirits: A Christian Guide to the Anti-Israel Boycott Movement ערוך בין היתר בסגנון של שאלות ותשובות תאולוגיות השוללות את ה-BDS מנקודת מבט נוצרית.
נדאף נולד ב-1973 ביפיע, כפר ערבי בסמוך לנצרת שמקצת תושביו נוצרים.
מאז 1995 שימש ככומר כנסיית הבשורה "המעיין" בנצרת, וכן ככומר של המנזר היווני-אורתודוקסי בנצרת, השייך לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית הירושלמית, שהיא העדה הנוצרית הגדולה בישראל.
כיהן כדובר הפטריארכיה וכדיין בבית הדין הכנסייתי שלה.
ב-2005 עתר לבית משפט ישראלי יחד עם כומר נוסף כנגד המוסדות הרשמיים של הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית.
השניים ניסו למנוע את הדחתו של הפטריארך אירינאוס הראשון, שנחשב פרו-ישראלי יחסית, ובחירת פטריארך אחר במקומו.
ניסיונם נכשל בסופו של דבר, ובמקום אירינאוס נבחר תיאופילוס השלישי, שנחשב בשעתו פחות פרו-ישראלי ויותר פרו-פלסטיני מקודמו.
ביולי 2018 הותר לפרסום כי נערכה חקירה בעניינו של נדאף בחשד לעבירות על חוק העונשין.
באוקטובר 2018 פורסם כי פרקליטות מחוז חיפה (פלילי) החליטה לסגור את תיקי החקירה בשל היעדר אשמה וחוסר בראיות.
דעותיו ופעילותו למען גיוס נוצרים לצה"ל
נדאף מאמין שעל צעירי העדה הנוצרית להשתלב בחברה הישראלית.
הוא בעד גיוס נוצרים לצבא ולמערכת הביטחון, תומך בשירות לאומי וסבור שמדינת ישראל היא העוגן והביטחון למיעוט הנוצרי שחי בגבולותיה: "אנו רואים עצמנו כאזרחים שווי זכויות – וגם חובות.
אנחנו רוצים שהצעירים הנוצרים ישתלבו לגמרי בחברה הישראלית, וזה אומר גם שוויון בנשיאה בנטל.
העתיד שלנו כמיעוט נוצרי כרוך בעתידה של מדינת ישראל.
אנחנו רוצים לתת יותר לחברה ולתרום את חלקנו כמו האחרים".
ב-16 באוקטובר 2012 נערך בנצרת עילית כנס שנועד לעודד גיוס צעירים נוצרים לצבא ולשירות הלאומי.
את הכנס ארגנו משרד הביטחון ועיריית נצרת עילית, אך מי שיזמו אותו היו פורום גיוס העדה הנוצרית ונדאף, מנהיגו הרוחני.
בכנס השתתפו 121 צעירים נוצרים ומעט מוסלמים, בדואים, ודרוזים, שהביעו רצון להתגייס לשירות מלא ואף קרבי, בצה"ל.
בכנס השני שקיימו נדאף והפורום ביוני 2013 נמסר כי קצב הגיוס של צעירים נוצרים לצה"ל שולש בין השנים 2010 – 2013, אף כי עדיין מדובר במספרים קטנים מאוד אבסולוטית (90 לשנה בערך) וכי בנוסף לגיוס לצה"ל גויסו גם כמה מאות צעירים מבני העדה, לשירות לאומי או אזרחי.
ב-5 באוגוסט 2013 פרסם משרד ראש הממשלה כי "בשנה האחרונה חלה עלייה משמעותית במספר המתגייסים הנוצרים לצה"ל, מ-35 מתגייסים לפני שנה לכ-100 השנה, ו-500 צעירים נוספים מהעדה משרתים בשירות לאומי".
ב-1 במאי 2014, בכינוס הפורום בנצרת נמסר כי ב-2013 המשיך וגדל עוד מספר הערבים הנוצרים המתגייסים לצה"ל ועמד על כ-150 איש, בנוסף למתגייסים לשירות לאומי ואזרחי.
כמו כן, מספר המתגייסים לצה"ל, ברבעון הראשון של 2014, עד וכולל גיוס מרץ 2014 עמד על 105 איש.
עם זאת, נדאף עצמו מסר במרץ 2015 כי מספר המתגייסים הנוצרים בשנת 2014 עמד על 100 בהשוואה ל-180 בשנת 2013 וטען כי מספר המתגייסים יירד עוד בעקבות הסתה נגדם.
בפורום גיוס העדה הנוצרית שבאנגלית נודע כ-CEC – Christian Empowerment Council שבראשו עמד האב נדאף פעלו נוצרים דוברי ערבית, יהודים ונוצרים מהעולם.
בין הפעילים הבולטים ניתן למנות את אשרף אליאס ששימש הדובר לשפה הערבית, אידית פאנוס שישמה מנהלת אדמיניסטרטיבית, טל בן שלמה שניהל את המתנדבים מחו"ל, עמית ברק שהיה מנהל הפרויקטים, ג'ונתן אלחורי שהיה דובר הפורום ואחרים.
בין התומכים המשמעותיים בפורום היו פסטור גון הייגי מארגון CUFI והקרן לידידות של הרב יחיאל אקשטיין.
ביוני 2017 הודיע נדאף על פרישתו מהפורום.
עמותת פורום גיוס העדה הנוצרית פורקה ב-2019.
העמותה נסגרה בין היתר כתוצאה מקמפיין תקשורתי שקידמו כנגד עמותת הפורום והאב נדאף חדשות 2 והכתב חיים ריבלין, אתר 0404 של בועז גולן ועו"ד אייל פלטק.
עם סגירת עמותת הפורום ירד נושא גיוס הנוצרים מסדר היום הציבורי והפוליטי ומספר המתגייסים הנוצרים לא השתפר.
תגובתם של ראשי הציבור הערבי
ראש עיריית נצרת ויו"ר ועד ראשי הרשויות הערביות ראמז ג'ראיסי, נוצרי יווני-אורתודוקסי אף הוא, וחברי הכנסת מוחמד ברכה, דב חנין וחנא סוויד, נוצרי יווני-קתולי, כולם מחד"ש כנסו כנס המוני ובו גינו את הכנס של נדאף וטענו שמטרתו "לגרום לשסע עדתי בתוך החברה הערבית".
מועצת הקהילה של העדה הנוצרית-אורתודוקסית החליטה למנוע את כניסתו למתחם הכנסייה בנצרת בנימוק ש"הערבים הנוצרים לא ייתנו יד למהלכים שמטרתם לפלג ולסכסך את החברה הערבית הפלסטינית בישראל".
נדאף הצליח לאחר מכן להיכנס לכנסייתו רק תחת משמר ואבטחה של אנשיו, חיילים נוצרים בצה"ל ובמשמר הגבול.
לדברי אנשי נדאף, הקואליציה הקומוניסטית-אסלאמית יצאה למסע השמצות אגרסיבי כנגדו בעיתונות הערבית, המקומית והבינלאומית, ברשתות החברתיות וביוטיוב.
הוא כונה "הסוכן הציוני, הבוגד, המשוגע, האיש שרץ אחרי הכסף ומגייס צעירים לצבא הכיבוש" ובאתרים ערבים פורסמו קישורים לעמוד פייסבוק שמציג "רשימה שחורה" של כמרים, חיילי צה"ל ואנשי מערכת הביטחון בני העדה הנוצרית שתומכים ומעודדים צעירים להתגייס לצה"ל.
מתנגדי גיוס נכנסו לבתי הספר בנצרת והחתימו נערים שלא יתגייסו לצבא, וחיילים תושבי נצרת נאלצו לבקש ממפקדיהם לצאת הביתה בלבוש אזרחי, מחשש להצקות ולהטרדות.
גורמים ברשות הפלסטינית ובמדינות ערב, הזהירו את נדאף בצורה חריפה כי אם יאונה רע לנוצרים בעזה, ביריחו, בבית לחם ובמדינות ערב – האשמה כולה תוטל עליו היות שהוא זה שדוחף את הנוצרים לשרת ב"צבא הציוני".
גם חברת הכנסת חנין זועבי מבל"ד וחבר הכנסת אחמד טיבי מרע"מ-תע"ל כתבו מכתבים ודיברו והתייצבו כנגד נדאף, פעילותו, הפורום שהוא מנהיגו הרוחני, הכנסים שהוא מכנס ומי שהולך בעקבותיו.
נציגים מהרשות הפלסטינית ביקרו אצל הפטריארך היווני אורתודוקסי ביוני 2013, בעקבות הכנס השני של המתגייסים הנוצרים לצה"ל ולשרות הלאומי ודרשו ממנו לפטר את נדאף לאלתר.
אל הדרישה הזו התווספו מכתבים של מספר חברי כנסת ערבים, ביניהם חנין זועבי, מוחמד ברכה ובאסל גטאס.
גטאס אמר "קראנו לפטריארך שיסביר לנדאף הזה, שזה לא התפקיד שלו.
שיוריד בבקשה את הגלימה שלו ויצטרף לליכוד או לישראל ביתנו.
הוא רוצה להביא את העדה הנוצרית למעמד של העדה הדרוזית, ולהוציא אותה מההשתייכות הלאומית שלה".
בנוסף נשלחו לפטריארך מכתבים בעניין, מראשי מועצות מהמגזר הערבי.
באמצע יוני 2013 פרסם הפטריארך תיאופילוס השלישי באמצעי התקשורת הערביים הודעת גינוי חמורה לפעילותו של נדאף.
כעבור שבוע הוא זימן אותו לשיחה אישית בעניין, אשר מטרתה המקורית הייתה ככל הנראה לפטרו מתפקידו.
הפגישה עצמה התקיימה ב-25 ביוני 2013 וארכה שעות, אולם לחץ נגדי שהופעל על ידי ראשי הממסד הישראלי, לרבות שרת המשפטים ציפי לבני ושר הפנים גדעון סער, גרם ככל הנראה לכך שהפטריארך נמנע בסופו של דבר מלפטר את נדאף באותה פגישה.
הממסד הישראלי התייצב לצד נדאף במחלוקת עם ראשי העדה האורתודוקסית.
בנובמבר 2012, כחודש לאחר הכנס הראשון של פורום גיוס העדה הנוצרית הגיע מנכ"ל מנהלת השירות האזרחי-לאומי, שר-שלום ג'רבי, לנצרת "על מנת להביע את תמיכתו בנדאף על עמידתו האיתנה ועל תמיכתו הבלתי מתפשרת בשירות צעירים נוצרים לטובת החברה והקהילה בישראל".
ג'רבי אמר באותו מפגש, כי "מדובר במעשה אמיץ, של איש רוח, שלא נרתע מאיומים ומלחצים ועומד על דעתו בעד שירות לאומי התורם קודם כל לקהילה הנוצרית בישראל...
אני מקווה כי רשויות החוק יפעלו בנחישות כדי להפסיק את מסע ההסתה והדה-לגיטימציה נגד נדאף ונגד בני ובנות השירות".
כשבועיים לאחר מכן נפגש ג'רבי עם הפטריארך היווני-אורתודוקסי תיאופילוס השלישי וזה הבטיח לו כי החרם על נדאף איננו שלו או מטעמו.
בפברואר 2013 התייצבה חברת הכנסת איילת שקד לצידם של נדאף ואנשיו, ביוני 2013 עשו כן שרת המשפטים ציפי לבני ושר הפנים גדעון סער וב-2 ביולי עשה כן גם סגן שר הביטחון דני דנון.
ב-3 ביולי 2013 קיימה ועדת הפנים של הכנסת דיון בסוגיית הגיוס של אזרחים נוצרים לצה"ל ובו נדונו בין השאר גם הטענות בדבר הסתה ואיומים, בין השאר גם של חברי כנסת ערבים, על נדאף ואנשיו.
ב-5 באוגוסט 2013 נפגש ראש הממשלה בנימין נתניהו עם נדאף ואנשיו והנחה להקים בתוך שבועיים פורום משותף לממשלה ולעדה הנוצרית, שיקדם את גיוס בני העדה לצה"ל ולשירות לאומי ואת שילובם בחיי המדינה.
המשימה הוטלה על סגן השר אופיר אקוניס, אשר החל לפעול לשילוב בני העדה הנוצרית בחוק השוויון בנטל, טיפול בהיבטים המנהליים והמשפטיים המתבקשים לצורך כך, הגנה על תומכי הגיוס והמתגייסים מפני אלימות ואיומים, והגברת אכיפת החוק כנגד פורעים ומסיתים לאלימות.
נתניהו הוסיף כי "צריך לאפשר לבני העדה הנוצרית להתגייס לצה"ל.
אתם אזרחים נאמנים שרוצים להגן על המדינה ואני מצדיע לכם ותומך בכם.
לא נסבול איומים עליכם ונפעל לאכיפת החוק ביד קשה כנגד הרודפים אתכם.
לא אקבל ניסיונות לפורר את המדינה מבפנים.
מדינת ישראל וראש ממשלת ישראל עומדים לצדכם".
ב-6 בדצמבר 2013 הותקף בנו הבכור של נדאף על ידי צעיר ערבי מנצרת, שהכה אותו במקל בראשו ובכל חלקי גופו.
לדברי נדאף, "בעוד אני קורא לשילוב בנינו בחברה הישראלית, הקיצונים מנסים לפלג ולקרוע ומסיתים נגדי.
ההסתה עברה אתמול מאיומים מילוליים לאלימות פיזית קשה, כשמטרתם היא להפחיד אותי ואת בני משפחתי.
אשתי מסוגרת בבית, ובני השני בן ה-15 מסרב לצאת מהבית מפחד שפעילים קיצוניים יפגעו גם בו".
נדאף מעדיף להגדיר עצמו כארמי ולא כערבי, ויחד עם שאדי חלול (סרן במיל' בן לעדה המרונית המחזיק בעמדה דומה) הוא מקדם הכרה מצד מדינת ישראל בלאום ארמי-נוצרי כלאום רשמי, הנבדל מהלאום הערבי, במטרה "להחזיר את הנוצרים בישראל לזהותם המקורית".
הוא פעל בכיוון זה מאז הקים את פורום גיוס העדה הנוצרית.
לדבריו: "אנחנו עדה בעלת היסטוריה, מורשת ושייכות לאומית לעם הארמי מזה כ-2,000 שנה".
משום כך, בשנת 2014 החליט גדעון סער, שר הפנים דאז, להוסיף את הלאום הארמי כלאום רשמי במרשם האוכלוסין של מדינת ישראל.
הדבר נתן לנוצרים את האפשרות לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות שלהם, מ"ערבי נוצרי" ל"ארמי נוצרי".
עם זאת, במהלך מפגש בין נדאף לשרת המשפטים איילת שקד, באירוע השנתי לכבוד חג המולד שהתקיים בחודש דצמבר 2016, התברר כי קיימים קשיים ביורוקרטיים ברישום הלאום הארמי וכי הדבר מונע מרבים לבצע את הרישום בפועל.
השרה שקד הבטיחה לפעול להקל ברישום במשרד הפנים.
פעילותו למען אנשי צבא דרום לבנון
כחלק מפעילותו של האב גבריאל בפורום גיוס העדה הנוצרית פעל גם למען זכויות אנשי צד"ל וכן למען זכויות המשפחות השכולות של אנשי צד"ל.
כחלק מפעילותו סייע לאנשי צד"ל אשר בקשתם לאזרחות סורבה, ופעל לסיוע למימוש זכויותיהם אל מול הגורמים המטפלים במשרד הביטחון ובמשרד הקליטה.
כך למשל במרץ 2017, דרש נדאף מהיחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון, לפעול להנצחת חללי צד"ל במיזם אינטרנטי בדומה לאתר יזכור, אשר מנציח את חללי מערכות ישראל או לכלול אותם באתר זה.
שני בניו שירתו שירות סדיר, אחד בצה"ל והשני במשטרת ישראל (שח"מ).
נסט התגורר בכפר סבא ועבד בחדרה.
הוא התאמן בקבוצת ברית מכבים עתיד תל אביב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכה נסט בדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:01.5 דקות, לפני דוד טייכנר (3:01.7 דקות) ומאיר מוזס (3:02.2 דקות), שניהם מהפועל חיפה.
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1953 זכה נסט במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:01.6 דקות, אחרי וולף מארגנטינה (2:59.9 דקות) ולפני טייכנר מישראל (3:02.9 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1954, זכה נסט ב-4 מדליות אישיות, 3 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 22:24.0 דקות, אחרי ראובן שנפר שקבע שיא ישראלי חדש של 21:37.4 דקות ועוזי רוזן מהפועל שער העמקים (22:21.0 דקות).
בתחרות שנערכה ברחובות באוגוסט 1955 קבע נסט במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 1:12.9 דקות.
באליפות ישראל לנוער בשחייה שנערכה בחדרה בסוף ספטמבר הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 1:17.6 דקות.
בתחרות שנערכה בחדרה ב-1 באוקטובר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:50.5 דקות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר, הוא זכה ב-2 מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:57.0 דקות, אחרי ראובן שנפר (2:54.8 דקות) ולפני ד.
פרלמן מהפועל תל אביב (2:59.9 דקות).
בתחרויות השחייה בין הנבחרות הארציות של אגודות הפועל ומכבי שנערכו בחיפה בתחילת ספטמבר 1956 זכה נסט בשתי מדליות, זהב וארד.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בספטמבר אותה שנה הוא קבע במשחה ל-100 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 1:16.2 דקות, שיפור לשיאו הקודם שעמד עם 1:17.4 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בחיפה הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 3:03.2 דקות, אחרי שנפר שקבע שיא ישראלי חדש של 2:46.6 דקות ושלום כהן (2:57.4 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בגבעת רמב"ם ב-20 ביולי 1957 קבע נסט במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:46.1 דקות, שיפור לשיאו של ראובן שנפר (2:47.8 דקות).
בתחרות שנערכה בחולון בסוף אוגוסט הוא קבע במשחה ל-400 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 6:01.4 דקות, שיפור לשיא בן ה-16 (6:14.1 דקות).
בתחרויות השחייה של המכביה החמישית שנערכו בבריכת גלי גיל שברמת גן בספטמבר אותה שנה זכה נסט לכבוד להשביע את הספורטאים בטקס הפתיחה.
בתחרויות השחייה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:53.9 דקות, אחרי שנפר שקבע שיא מכביה חדש של 2:51.6 דקות ולפני ל.
דיאמנד מדרום אפריקה (2:56.0 דקות).
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1957 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:53.6 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1958 זכה נסט בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:52.3 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:53.7 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בבריכת וילדור (בריכת 25 מטר) שבהרצליה ביולי 1959 קבע נסט במשחה ל-200 מטר חזה שיא ישראלי חדש של 2:45.1 דקות, שיפור לשיאו הישראלי (2:46.1 דקות).
בתחרות שנערכה ברמות השבים ב-22 באוגוסט 1964 קבע נסט במשחה ל-100 מטר חזה שיא מכבי חדש של 1:15.1 דקות, שיפור לשיאו הקודם (1:16.2 דקות).
גבריאל פיגה , היה חסיד אומות העולם מצרפת.
פיגה היה חייל צרפתי במלחמת העולם הראשונה.
במלחמה נפצע קשה וקיבל את צלב המלחמה.
משנת 1933 היה פיגה הבישוף הקתולי של קלרמון-פראן.
עם כיבוש צרפת בידי הגרמנים תמך פיגה בתחילה במרשל פטן אך עם פלישת גרמניה לדרום צרפת בסוף 1942 היה עד לרדיפת היהודים והדבר הביאו לתמוך בהצלת יהודים במוסדות קתוליים בתחום הדיוקסיה שלו.
בין סוף 1942 למעצרו באביב 1944 קלט פיגה ילדים יהודים בבית הספר בקלרמון-פראן שבו עבד בהוראה, ילדים שנותרו לבדם לאחר מעצר הוריהם.
כך יכלו ילדים אלה להיות מוסתרים מפני הנאצים.
פיגה הבטיח להוריהם של הילדים שהוסתרו בבית הספר שלו, שלא יפעל להמרת דתם.
כמו כן היה פיגה מעורב בהתנגדות המחתרתית הקתולית לכיבוש הנאצי בצרפת.
ב-28 במאי 1944 עצרה המשטרה הגרמנית את פיגה בקתדרלה שבה פעל, בעוון מתן סיוע לכומר שהיה מבוקש על ידי הגסטפו.
פיגה נכלא בקלרמון-פראן ומשם גורש לדכאו בספטמבר.
בדכאו, הסמיך פיגה בחשאי לכמורה את קרל לייסנר שנפטר לאחר שחרור המחנה משחפת ולימים הוכר כקדוש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
פיגה שרד במעצרו למרות שאיבד 35 קילוגרמים ממשקלו, ובשנת 1945 שב לצרפת.
ב-2000 הכיר יד ושם בגבריאל פיגה בתור חסיד אומות העולם.
גבריאל (לעיתים גברילה) מרינסקו (ברומנית: Gabriel Marinescu לעיתים Gavrilă), 7 בנובמבר 1886 - 27 בנובמבר 1940, היה איש צבא ומשטרה ופוליטיקאי רומני, נאמנו של המלך וחבר בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה.
מרינסקו נרצח על ידי לגיונרים כנקמה על הרצח של קורנליו זליה קודריאנו, הניקדורים והדצ'מבריים, רציחות, שתכנונן וביצוען בהוראת המלך, מיוחסים למרינסקו.
מרינסקו נולד בכפר במחוז ארג'ש, ברומניה, בן לאיש צבא רומני.
בסיום לימודי התיכון עבר את הקורסים של בית הספר לבנים של אנשי צבא ביאשי וב-1 ביולי 1907 סיים במקום הראשון את מחזור בית הספר הצבאי לחיל רגלים ופרשים בבוקרשט וקיבל דרגת סגן משנה.
לאחר שלוש שנים הועלה לדרגת סגן, ב-1915 היה לקפטן וב-1917, בעת שירות במלחמת העולם הראשונה, הועלה לדרגת מיור.
הוא זכה לציון לשבח הצבאי על שם מיכאי האמיץ וב-1918 מונה לפקד רגימנט 9 ציידים.
ב-1921 מונה ללויטנט-קולונל וב-1 באוקטובר 1926 קיבל דרגת קולונל.
ב-1930, כשהנסיך קרול שב לרומניה, כדי לנסות להמליך את עצמו על חשבון בנו, קולונל מרינסקו יחד עם קולונל תאודורסקו (מפקד רגימנט מס' 2) יצאו עם יחידותיהם לקראת הנסיך וקיבלו את פניו עם תזמורות צבאיות מבלי שקיבלו לכך את אישור הממונים עליהם.
לאחר המלכתו של קרול מונה מרינסקו לפרפקט של משטרת בוקרשט, תפקיד בו נזקפת לזכותו החלפת שוטרי הרחוב חסרי ידיעת קרוא וכתוב.
ב-23 בפברואר 1937 מונה לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים עד ל-28 בדצמבר 1937. במהלך תקופה זו, בחודש מאי, הועלה לדרגת גנרל בריגדיר.
ב-1 בפברואר 1939 הוא מוחזר לתפקיד תת-מזכיר מדינה במשרד הפנים וב-21 בספטמבר, לאחר רציחתו של ארמנד קלינסקו, הוא מתמנה לשר הפנים ומקבל את משימת דיכוי התנועה הלגיונרית.
כעבור שבוע הוא מקבל תפקיד של שר הממונה על הסדר הציבורי.
בספטמבר 1940, לאחר שרומניה מוכרזת מדינה לאומית-לגיונרית והמלך מודח ומוחלף בבנו, מרינסקו נעצר ונכלא ובליל 26/27 בנובמבר, בתאו, נרצח בעשר יריות, שלוש מתוכן בראשו.
מרינסקו היה מרכיב חשוב בקמרילה של קרול השני, מלך רומניה.
גנרל של קורפוס גבריאל אנרי פוץ (; 26 בינואר 1859, מץ, הקיסרות הצרפתית השנייה – 22 בפברואר 1925, מץ, הרפובליקה הצרפתית השלישית) היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
פוץ נולד ב-26 בינואר 1859 בעיר מץ שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה, למשפחה בעלת עבר צבאי.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה, הפכה מץ לחלק מהקיסרות הגרמנית, ומשפחתו של פוץ, שבחרה לשמור על אזרחותה הצרפתית, גורשה משם.
פוץ למד באקול פוליטקניק, התגייס לצבא צרפת בשנת 1879, ושרת בחיל הארטילריה.
בין השנים 1881–1882 הוא לחם נגד מורדים בתוניסיה, בין 1885–1887 הוא לחם במלחמת סין–צרפת, בין 1896–1899 הוא השתתף במשלחת השנייה למדגסקר, ובין 1900–1901 הוא שרת בסין כחלק מהכוח הצרפתי שהשתתף בדיכוי מרד הבוקסרים.
בשנת 1909 הועלה לדרגת קולונל, בשנת 1911 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, וב-1913 קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-28. ב-1 ביולי 1914 הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה פוץ מפקד הדיוויזיה ה-28. הדיוויזיה שלו לחמה בקרב מילוז.
ב-5 בספטמבר של אותה שנה הוא מונה כמפקד קבוצת הווז', ב-2 באוקטובר שונה שמה לקורפוס ה-34, וב-8 בדצמבר היא הפכה להיות פלגת הארמייה ווז'.
ב-2 באפריל 1915 הוא עבר לפקד על הארמייה השמינית, וב-4 באפריל 1915 שונה שמה של הארמייה לפלגת הארמייה בלגיה.
הוא פיקד עליה עד 22 במאי של אותה שנה, והשתתף בקרב איפר השני.
ב-17 ביוני 1915 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-4, ופיקד עליו במהלך הקרב על הסום והקרב השני על האן.
הוא פיקד על הקורפוס עד 19 בדצמבר 1917, ולאחר מכן מילא תפקידי פיקוד ומטה בצבא עד סוף המלחמה.
הוא פרש מהצבא בשנת 1919.
לאחר פרישתו, חי פוץ בעיר הולדתו מץ, שחזרה לשליטת צרפת.
הוא מת ב-22 בפברואר 1925 והוא בן 66. גופתו הועברה אל האינווליד בפריז.
הרב גבריאל סרף (נולד בז' בסיוון ה'תשל"ג, 7 ביוני 1973, בבאר שבע) הוא ראש ישיבת כרם ביבנה החל משנת ה'תשע"ז, לצד הרב אהרן פרידמן.
סרף נולד וגדל בבאר שבע.
למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה בעיר.
בחודש אלול ה'תשנ"א (1991), לאחר גמר לימודיו התיכוניים, החל ללמוד בישיבת כרם ביבנה.
שירת במסלול ה"הסדר" בחטיבת גולני.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בכולל של הישיבה, והוסמך לרבנות עיר ולדיינות.
את כל המבחנים עבר בהצטיינות יתרה וסיים את לימודי הדיינות לפני גיל 30, בגיל הצעיר ביותר בארץ.
לאחר גמר לימודי הדיינות, החל לשמש כיועץ הלכתי לרב הראשי לישראל ומשיב תשובות בהלכה, וכן שימש כ'משיב' בישיבת כרם ביבנה.
בשנת ה'תשס"ח התמנה לר"מ בישיבת כרם ביבנה, ושימש גם כדיין בבית הדין לממונות שבישיבה.
כמו כן מסר שיעורים בהלכה ביישובי האזור כמו בכולל 'חזון עובדיה' במושב בן זכאי ובכולל יום השישי בישיבת כרם ביבנה.
בחורף ה'תשע"ז התמנה לכהן כסגן ראש הישיבה לצד הרב אהרון פרידמן, ובראש חודש אלול ה'תשע"ז, עם פרישתו של הרב מרדכי גרינברג מראשות הישיבה, החלו לכהן השניים כראשי ישיבה.
שיעוריו בעיון מתאפיינים בהעמקה בסוגיה וביסודותיה הלמדניים מתוך דקדוק בלשונות הראשונים, התבוננות במגוון רחב של מקורות והתייחסות מרובה לתורת האחרונים וראשי הישיבות שעל גביהם מביא גם הסברים וחידושים מקוריים משלו בסוגיה.
בדומה לכך גם שיטתו ההלכתית מתאפיינת בהעמקת חקר וחיפוש אחר שורשי הדברים, וכך היא דרכו בשיחותיו ודרשותיו ובכלל תחומי לימוד התורה.
בהתאם לכך, הרב מרבה לשוחח על חשיבות לימוד העיון שהיא אבן יסוד בבניית אישיותו של כל בן תורה.
לקט שיעורים – פסחים – שיעורים בעיון על מסכת פסחים.
נכתב ונערך על ידי תלמידו.
מהדורה ראשונה תשע"ה, מהדורה שנייה תשע"ז, מהדורה שלישית עם הוספות תשפ"ה.
לקט שיעורים – סנהדרין – שיעורים בעיון על מסכת סנהדרין.
נכתב ונערך על ידי תלמידו, תשע"ט.
לקט שיעורים – כתובות – שיעורים בעיון על מסכת כתובות.
נכתב ונערך על ידי תלמידיו, תשפ"ה.
עיוני הלכה – קונטרס שיעורים בדיני ממונות שהועברו בכולל חזון עובדיה במושב בן זכאי.
משמרת הריבית – קונטרס שיעורים בפרק 'איזהו נשך', הלכות ריבית, שנמסרו בליל שישי בשנת ה'תשפ"ג.
נכתב ונערך על ידי תלמידיו, תשפ"ד.
ענות גבורה – שאלות ותשובות בארבעת חלקי השולחן ערוך, חלק ראשון, תשפ"ד.
גבריאל סוטו דיאז (בספרדית: Gabriel Soto; נולד ב-17 באפריל 1975) הוא שחקן ודוגמן מקסיקני.
הוא בנם של אליסה דיאז ופרנסיסקו סוטו בורחה.
והוא החל לדגמן בגיל שמונה עשרה.
ב-1996 ייצג את מקסיקו בתחרות היופי מר עולם, וזכה במקום השני.
ב-1997 הצטרף ללהקת "קאירו" שבמסגרתה הוציא שני אלבומים.
בשנת 2001 הוא כיכב בטלנובלה לנוער "Amigas y rivales" בתור אוליסס בריאנטוס.
בשנים 2002–2003 גילם את דמותו של אדולפו לסקוראין בטלנובלה "בדרך אל האושר" לצדה של ארסלי ארמבולה.
ב-2005 נסע ללוס אנג'לס שם לקח קורסים במשחק, אגרוף וגלישה, והשתתף בגרסה המקסיקנית לתוכנית "רוקדים עם כוכבים".
בשנת 2006 החל לשחק בתפקיד הראשי בטלנובלה "האמת הסמויה" של רשת טלוויסה.
בשנת 2009 שיחק את אחת הדמויות הראשיות בטלנובלה "כישוף" לצד ויליאם לוי; בתור פרננדו אלאניס, חברו הטוב של אלכס.
בשנת 2008 כיכב בטלנובלה "אויבת יקרה" בדמותו של אלונסו אוגרטה סולאנו; לצדן של אנה לאייבסקה ודנה פאולה.
בשנת 2011 כיכב בתפקיד הראשי בטלנובלה "כוחו של גורל" כקמילו גאלבן.
בשנת 2014 שיחק בטלנובלה "לא מאמינה בגברים" שם גילם את דמותו של עורך הדין מקסימיליאנו בוסטמנטה.
לאחר מכן בשנת 2015 שיחק בטלנובלה "הכל חוץ מרגיל" לצידה של מאיטה פרוני.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בטלנובלה "באה מאהבה" לצד קימברלי דוס ראמוס שם גילם את דמותו של דוד רובלס
בקיץ 2017 שב לעבוד עם המפיקה ג'יזל גונזלס ועם השחקנית אדריאנה לובייר כששיחק לצידה ולצד השחקנים סילביה נבארו וקרלוס פרו את דמותו של דמיאן בייקר בטלנובלת הרימייק "Caer en tentación" או בתרגום לעברית "ליפול בפיתוי" שהיא הגרסה המקסיקנית של הסדרה הארגנטינאית האהבה שאחרי.
בשנת 2018 הצטרף לקאסט העונה השנייה של הטלנובלה "משפחתו של בעלי" בדמותו של ארנסטו "נטו" ריי.
באוקטובר 2019 שיחק בתפקיד ראשי בטלנובלה "פתאום אבא" מבית טלויסה.
בתאריך 31 בינואר 2021, יחל לשיר גם כן שחקן בתפקיד הראשי בטלנובלה "האם את זוכרת אותי", עיבוד לטלנובלה הטורקית "מלכת הלילה" בכיכובה של מריים אוזרלי.
בשנת 2022 החל לשחק בטלנובלה "Amor dividido" בדמותו של מקס סטיוארט.
באותה שנה שיחק בארבעה פרקים של הטלנובלה "La madrastra" בתור ניקולס.
בשנת 2025 החל לככב בתור אוסקר ליאון בטלנובלה "Monteverde", המבוססת על הטלנובלה הצ'יליאנית "Isla Paraíso" משנת 2018.
בצעירותו ניהל סוטו רומן קצר עם השחקנית ארסלי ארמבולה לאחר מכן בשנת 2005 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית מרתה חוליה.
לאחר פרידתם סוטו הכיר על סט הצילומים של הטלנובלה "מתחת למושכות האהבה"
את השחקנית ג'רלדין בסן הם החלו לצאת ולאחר כמעט 10 שנות זוגיות בפברואר 2016 הם התחתנו.
אך בתחילת שנת 2018 הם הודיעו על פרידתם.
לזוג יש שתי בנות ביחד אליסה מארי ואלכסה מירנדה.
החל מ-2018 גבריאל נמצא בזוגיות עם השחקנית אירנה באייבה, אשר שיחקה לצידו בטלנובלה "באה מאהבה".
ב-25 באוקטובר 2020 השניים התארסו.
גבריאל איוואן מרקאדו (בספרדית: Gabriel Iván Mercado; נולד ב-18 במרץ 1987) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק באינטרנסיונל ובנבחרת ארגנטינה בעמדות הבלם והמגן.
מרקאדו התחיל את הקריירה שלו בראסינג קלוב.
ב-21 בפברואר 2007 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1-0 לסן לורנסו.
ביולי חתם באסטודיאנטס לה פלאטה ששילמה 800 אלף דולר עבור 50% מכרטיס השחקן שלו.
בעונתו הראשונה, זכה עם אסטודיאנטס באליפות האפרטורה.
עם ריבר זכה באליפות אחת (פינאל 2014), בקופה קמפאונאטו, בגביע סודאמריקנה (2014) בגביע רקופה סודאמריקנה (2015), בגביע ליברטדורס (2015), בגביע סורוגה בנק (2015) ובגביע ארגנטינה (2016).
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בסביליה תמורת 2.5 מיליון אירו ובנוסף ריבר תקבל 20% ממכירה עתידית של השחקן.
ב-20 באוגוסט 2016 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 4-6 נגד אספניול.
ב-5 ביולי 2021 מרקאדו חתם באינטרנסיונל מליגת העל הברזילאית.
מרקאדו שיחק בצעירותו בנבחרת הנוער של ארגנטינה, עמה זכה באליפות העולם בכדורגל עד גיל 20 בשנת .
ב-10 בפברואר 2010 מרקאדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד .
ב-24 במרץ 2016 מרקאדו הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מרקאדו השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2016 ומונדיאל 2018. ב-30 ביוני 2018 מרקאדו כבש בהפסד 4-3 ל במסגרת שמינית גמר המונדיאל.
ליגת העל הארגנטינאית: פינאל 2014
גבריאל מרטירוסיאנאייט (בליטאית: Gabrielė Martirosianaitė; נולדה ב-23 בפברואר 1991) היא דוגמנית ליטאית.
מרטירוסיאנאייט נולדה בקובנה ולמדה באוניברסיטת וילנה.
היא נבחרה למיס ליטא לשנת 2008 (שנה אחרי יורגיטה יורקוטה) וייצגה את ליטא בתחרות מיס עולם 2008, לאחר מכן עבדה כדוגמנית למספר חברות אופנה.
ב-2009 שנבחרה וילנה לבירת התרבות של אירופה היא נבחרה לשמש כשגרירה של העיר.
ב-2013 השתתפה בקמפיין הבא לעודד אימוץ חיות מחמד.
היא הנחתה מספר פעמים את תחרות המוזיקה הליטאית של LRT שבאמצעותה נבחר נציג ליטא לאירוויזיון, בנוסף היא לקחה חלק בהנחיית ערב התרמה למעוטי יכולת ובמספר פרויקטים נוספים לטלוויזיה.
גבריאל קורנליוס ריטר פון מקס היה צייר אוסטרי יליד פראג.
נולד בשם גבריאל קורנליוס מקס, בנם של אנה שומאן והפסל יוזף מקס.
בין השנים 1855–1858 למד באקדמיה לאמנויות בפראג אצל אדוארד פון אנגרת'.
לימודיו כללו פאראפסיכולוגיה, דרוויניזם, פילוסופיה אסייתית, רעיונותיו של שופנהאואר ומסורות מיסטיות שונות.
הציור הגדול הראשון שלו צויר בשנת 1858, בזמן שהיה סטודנט באקדמיה בפראג.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנות הווינאית אצל קרל פון בלאס, קרל מאייר (הצייר), כריסטיאן רובן וקרל וירזינגר.
בין השנים 1863–1867 למד באקדמיה במינכן אצל קארל פון פילוטי, וגם אצל הנס מקרט ופרנץ דפרגר.
הצלחתו הראשונה הייתה בשנת 1867 עם הציור "קדוש מעונה": בציור זה הוא השתמש בגוונים כהים, בסגנון של פילוטי, כדי ליצור ממד של סמליות דתית-מיסטית.
הוא המשיך להשתמש בפלטה הכהה של בסגנונו של פילוטי גם בשנות ה-70 של המאה ה-19, ומאוחר יותר נע לעבר לוח צבעים שקט יותר, תוך שימוש בפחות צבעים.
משנת 1869 היה לגבריאל פון מקס סטודיו משלו במינכן.
בקיץ הוא היה באמרלנד באגם סטארנברגר.
בשנים 1879–1883 היה גבריאל מקס פרופסור לציור היסטורי באקדמיה במינכן.
הוא גם הפך לחבר בחברה התאוסופית.
בשנת 1900 הוא קיבל תואר אביר.
הוא נפטר במינכן בשנת 1915.
התעניינותו במחקרים אנתרופולוגיים ניכרה גם בעבודתו.
היה לו אוסף מדעי גדול של ממצאים אתנולוגיים ואנתרופולוגיים פרהיסטוריים.
האוסף והתכתובות שלו נמצאים כעת ברייס-אנגלהורן-מוזיאון במנהיים.
במעונו באגם סטארנברגר הקיף את עצמו גבריאל מקס במשפחת קופים, אותה צייר לעיתים קרובות, ולעיתים הציג אותם כאנושיים.
מקס, יחד עם עמיתיו, השתמשו לעיתים קרובות בתצלומים להכוונת הציור.
המספר הגדול של צילומי קופים בארכיון שלו מעיד על השימוש בהם בתרגום ישיר לציוריו.
גבריאל פון מקס היה אמן משמעותי מכיוון שזנח את הנושאים הקלאסיים של חיי היום יום ואירועים היסטוריים, על מנת לפתח שפה ציורית אלגורית-מיסטית.
גבריאל פולק (בהולנדית: Gabriel Polak; י"ג בסיון תקס"ג, 3 ביוני 1803 – ה' בסיון תרכ"ט, 14 במאי 1869, אמסטרדם) היה סופר, מתרגם, מורה וביבליוגרף פורה, יהודי-הולנדי.
נקרא גם "פולאק", או "פאלק".
הרבה לפרסם ספרי מידע בנושאי יהדות ולעסוק בפעולות חינוכיות תרבותיות.
גבריאל פולק נולד באמסטרדם להוריו, יצחק גבריאל פולק, שהיה סוחר, וג'ודיק ג'סאיה (גיטלא) לבית כהן.
בגיל 29 הוא נישא לאווה בת לוי צוארט (Eva Levie Zwart)
שימש כמנהל בית ספר באמסטרדם והיה חבר פעיל באגודה היהודית הספרותית "חברת תועלת".
חברה זו נוסדה באמסטרדם ב-1820 על ידי משכילים שומרי מסורת וחובבי שפת עבר, שהחזיקו ספרייה גדולה.
פולק הוציא פרסומים רבים של טקסטים ליטורגיים והלכתיים מתורגמים עבור הקהילה היהודית באמסטרדם.
כמו כן פרסם וערך ספרים ורשימות ביבליוגרפיות שונות, בייחוד לאוספי ספרים בהולנד.
בין השאר, תרגם מהולנדית גם את ספרו של הנריק טולנס "הכריתת" [הגירושים].
החל משנת 1857 ועד מותו ב-1869, שלח פולק לעיתון "המגיד", במסגרת המדור "האללאנד" [הולנד], ידיעות וחדשות מאמסטרדם, המדווחות על ענייני הקהילה היהודית, ספרים שכתב, בנייני ציבור שנבנו, חשיפת המצבות הישנות בבתי העלמין בהולנד, אנשים חשובים מבני הקהילה שהלכו לעולמם וכיוצא בזה.
כדרכו, היה נוהג מדי פעם לחרוז שירים בשפה העברית לרגל אירועים שונים, וביניהם גם הספדים.
כשהלך לעולמו הרב שלמה יאודה [!] ליב רפאפורט, כתב:
לאחר שהעניק שרשרת במתנה לארוסתו כתב לה:
חוקי האלוהים (מקור מוצאן של תרי"ג המצוות), אמסטרדאם, תקצ"א
הפורט (אסופת דברי שיר ופרוזה בתוספת טקסט בהולנדי), אמסטרדם, תקצ"ו
מראה גבר (מבוא למחזור אשכנז בצירוף תרגום להולנדית), אמסטרדם, תרי"ז
קיקיון דיונה (פירוש על ספר יונה בארבעה שירים), אמסטרדם, תרי"ג
הליכות קדם (כולל שירים וזמירות, שאילות אל חכמי דורנו עם תשובותיהם בתורה ובחכמה, קורות קדמוניות וליקוטי גדולי ישראל), תר"ז
סדר תפילת ימי החול, אמסטרדם, תר"ך
קול בת גלים (המשמיע זיכרון איזה אנשים ונשים מצוינים משנים קדמוניות בממלכת האללאנד על ידי העתקות ממצבות וספרי זכרונות, עם הערות שונות), אמסטרדם, תרכ"ז
ארשת שפתיים (ספר תפילה לכל השנה), אמסטרדם, תרל"ב
חמישה חומשי תורה (עם פירוש רש"י ועם סדר ההפטרות והתפלות לכל שבתות השנה), אמסטרדם, 1828
רשימות לתולדות הקהלות וחכמיהם באמשטרדם, [המאה הי"ט]
חשק שלמה (הוא רשימת בית אוצר הספרים / אשר הניח אחריו ...
מהו' שלמה זלמן ב"ר יודא יששכר בער לבית רובענס ...), אמסטרדם, תרי"ז
גבריאל אונורה מרסל היה פילוסוף, מחזאי, מבקר מוזיקה צרפתי ואקזיסטנציאליסט נוצרי מוביל (ממוצא יהודי).
מחברם של למעלה מתריסר ספרים ולפחות שלושים מחזות, עבודתו של מרסל התמקדה במאבקו של הפרט המודרני בחברה בה הטכנולוגיה דוחקת את רגליה של ההומניות.
על אף שלעיתים קרובות נחשב מרסל לאקזיסטנציאליסט הצרפתי הראשון, הוא הציג את משנתו כשונה מזו של הוגים דוגמת ז'אן פול סארטר, והעדיף את המונח 'פילוסופיית קיום' או 'נאו-סוקראטיות' (אולי בעקבות הגדרה-עצמית דומה של קירקגור) כדי להגדיר את הגותו שלו.
יצירה ידועה במיוחד שלו נקראת 'תעלומת ההוויה'.
גבריאל מרסל נולד ב־7 בדצמבר 1889 בפריס, צרפת.
אמו לור מאייר, שהייתה יהודייה, נפטרה כשהיה צעיר והוא גדל על ידי דודתו ואביו, הנרי מרסל.
כשהיה בן שמונה עבר לשנה בה אביו שימש שגריר.
הוא השלים תואר שני בפילוסופיה בסורבון בשנת 1910, בהיותו כבן 20 בלבד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד כראש לשכת המידע של הצלב האדום למסירת מידע למשפחות על פצועים וחללים.
לימד בתיכונים ופרסם בעיתונות ביקורות על מחזות.
שימש עורך בבית ההוצאה לאור הקתולית 'PLON'.
מרסל חונך כחילוני, ורק בשנת 1929 הוטבל לדת הקתולית.
התנגד לאנטישמיות ודגל בקרבה בין קתולים לבעלי דתות אחרות.
מרסל הודה כי אינטראקציה אנושית כרוכה לעיתים קרובות באפיונו של הזולת כאובייקט 'אחר' ממני, הוא טען כי האדם מסוגל גם לאפשרות של זיקה הדדית משותפת, בה שני האנשים יכולים לתפוס זה את זה ולפנות זה לזה כשני סובייקטים.
בחיבורו "הרקע האקזיסטנציאלי של כבוד האדם", מרסל מצטט את עצמו מתוך מחזה שכתב בשנת 1913 ובו דוגמה לאדם שאיננו מסוגל להתייחס לזולתו כסובייקט: רוג'ר מוירנס, הדמות המרכזית של המחזה, הוא פוליטיקאי שמרן המגן על הקתוליות מפני מחשבה חופשית.
בשל אמונתו הקתולית, הוא מתנגד לגירושיה של בתו תרז, הרוצה לעזוב את בעלה הבוגד ולהתחיל את חייה מחדש.
במקרה זה הוא מוכיח את עצמו חסר לב; כל הרגישות שלו עוברת לבתו השנייה, קלאריס, אותה הוא מטפח כדומה לו מבחינה רוחנית.
אבל קלאריס אומרת לו שהיא החליטה להיות נזירה.
מוירנס נחרד מהרעיון שבתו המקסימה, האינטליגנטית ומלאת החיים, תקבור את עצמה במנזר והוא מחליט לעשות כל שביכולתו כדי לגרום לה לוותר על כוונתה ...
קלאריס המומה; אביה נראה לה כעת כמתחזה.
בדוגמה זו, מוירנס אינו מסוגל להתייחס לאף אחת מבנותיו כאל סובייקט עצמאי.
כל אחת מהן איננה תואמת את דמותה הפלקאטית כפי שעוצבה במוחו.
מרסל מציין כי אובייקטיביזציה כזו "לא פחות מאשר שוללת את מושא הדבר היחיד שיש לו שהוא בעל ערך, ולכן הוא משפיל אותו ביעילות."
מוטיב מוביל נוסף בהגותו הוא המאבק בדה-הומניזציה של המטריאליזם והטכנולוגיה בחברה המודרנית.
מרסל טען כי המדע עיוור ל"מסתורין" שבהוויה ומציג גם את חיי האדם כאילו היו רק בעיות ופתרונות טכניים.
לטענתו, גישה טכנולוגית קיצונית מדי, מוחקת את הסובייקט האנושי ורואה גם את האדם כאובייקט בלבד.
כפי שהוא מציין ביצירתו 'האדם נגד חברת ההמונים' ובעבודות אחרות שלו, הטכנולוגיה קנתה לעצמה עמדת-סמכות מיוחסת שבעזרתה היא משכנעת את האדם להפוך לעוד אובייקט של המדע; וכך האדם משתף פעולה בשמחה עם מחיקת אישיותו העצמית.
במשך שנים ניהל גבריאל מרסל סדרת מפגשים שבועיים בהם השפיע על פילוסופים צרפתים צעירים חשובים כמו ז'אן ואוהל , פול ריקר, עמנואל לוינס, וז'אן-פול סארטר.
מרסל נדהם ואוכזב מכך שהמוניטין שלו התבסס כמעט לחלוטין על חיבוריו בפילוסופיה ולא על מחזותיו, אותם כתב בתקווה לפנות לקהל רחב יותר.
הוא השפיע גם על מי שלימים הפך לאפיפיור יוחנן פאולוס השני, אשר אף הוא מתח ביקורת דומה על נזקיה הרוחניים של הטכנולוגיה.
גבריאל סלוטר (; 12 בדצמבר 1767 – 19 בספטמבר 1830) היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קנטקי השביעי.
הוא היה האדם הראשון שמונה לתפקיד לאחר שהמושל הקודם נפטר במהלך כהונתו.
משפחתו עברה לקנטקי מווירג'יניה כשהיה נער.
הוא התגייס למיליציה המקומית, שם שירת לאורך כל הקריירה הפוליטית שלו כקולונל.
כהוקרה על שירותו הצבאי בקרב על ניו אורלינס קיבל מבית המחוקקים של המדינה אזכור לשבח.
לאחר שכיהן במשך עשור כמחוקק בבית הנבחרים של קנטקי, סלוטר נבחר לסגן המושל הרביעי, צ'ארלס סקוט.
במערכת הבחירות של 1812, שהתקיימה במקביל למלחמת 1812, הוא התמודד מול אייזק שלבי על תפקיד המושל, והפסיד לו.
ארבע שנים אחר כך נבחר סלוטר שוב לכהן כסגנו של ג'ורג' מדיסון.
מדיסון נפטר זמן קצר לאחר השבעתו.
מכורח הנסיבות, החל סלוטר לכהן באופן תקדימי כמושל.
כשמינה את ג'ון פופ, חתנו של אייזק שלבי, למזכיר המדינה, רבים הטילו בו רבב וטענו כי הוא מושחת.
דמותו של פופ הייתה שנויה במחלוקת באזור עקב שירותו הצבאי.
האזרחים קראו לאספה הכללית להכריז על בחירות מיוחדות, אולם היא דחתה את ההצעה.
אחר כהונתו התקרב ל וכיהן בחבר הנאמנים הראשון של מכללת ג'ורג'טאון.
סלוטר נולד במחוז קלפפר בקולוניית וירג'יניה, לרוברט וסוזנה.
כנער, למד בבתי הספר המקומיים ועבד עם אביו בחווה המשפחתית כחקלאי.
בשנת 1786 נישא לבת דודתו, שרה סלוטר.
במרוצת השנים נולדו לזוג שתי בנות, מרי וסוזן.
ב-1776 ביקר אביו של סלוטר לראשונה בקנטקי, ובשנת 1789 עבר למחוז מרסר במדינה.
בספטמבר 1791 מכר סלוטר את נחלת אדמתו בווירג'יניה, ועבר לקנטקי, לבית אביו.
אחוזתו הגדולה, ששכנה בסמוך לכביש האגרה הראשי של לקסינגטון, פתחה את שעריה מדי יום למטיילים שחיפשו מקום לינה.
רוח ההתנדבות שלו הגדילה את המוניטין שלו בקרב אזרחי המדינה, שראו בו אדם נדיב ואדיב.
אולם זמן קצר לאחר הגעתו לקנטקי נפטרה שרה אשתו, והותירה אותו לטפל בילדותיהם המשותפות לבד.
בשנת 1795 סלוטר מונה לשופט בית המשפט לשלום במחוז מרסר על ידי אייזק שלבי.
באותה השנה הוא החל לכהן כנציב המס המחוזי.
בנסיעתו לווירג'יניה בשנת 1797, סלוטר התחתן בשנית לשרה הורד.
במרוצת השנים נולדו לזוג בקנטקי שלושה ילדים, ג'ון, פרנסס ופליקס.
בשנת 1797 החל סלוטר לכהן כנציג המחוז מרסר בבית הנבחרים של קנטקי.
העת הזו נחשבה לימים לנקודת ההתחלה הקריירה הפוליטית של סלוטר.
במרוצת כהונתו הוא היה חבר בוועדות רבות, ואף הגיש את הדוחות הרשמיים לאספה - תפקיד שאמור להיעשות על ידי יושב ראש הוועדה.
בשנת 1798 לא נבחר שוב לייצוג מחוז ביתו בבית הנבחרים.
אולם בשנת 1799 חזר למשכן המחוקקים.
עד לתחילת מערכת הבחירות הבאה לאספה סלוטר כיהן במספר רב של ועדות דוגמת הוועדה לענייני זכויות ובוועדת מבקר המדינה.
סלוטר ניצח בבחירות לאספה הכללית מחדש בשנת 1800, ובשנים 1801–1808 כיהן ב.
בשנת 1804 היה מועמד לאיוש תפקידו של ג'ון קלדוול המנוח, הנשיא הזמני של הסנאט המדיני.
אולם בסופו של דבר הביס תומאס פוזי את סלוטר, והחל לכהן כנשיא הזמני של הסנאט.
בשנים 1807–1808 עמד בראש הוועדה לפניות הציבור.
סלוטר מונה לסגן מושל קנטקי בשלהי שנת 1808. במערכת הבחירות הזו התמודדו מולו שלושה פוליטיקאים נוספים.
כהונתו בת ארבע השנים תחת המושל צ'ארלס סקוט הייתה פסיבית למדי.
היסטוריונים רבים טוענים כי הסיבה למדיניות הסבילה של שלוטר נעוצה במות אשתו השנייה, שאירע בסמוך ליום השבעתו.
ב-3 באוקטובר 1811 הוא נישא לאשתו השלישית במספר, אליזבת' (תומפסון) רודס, אלמנה ממחוז סקוט בצפון קנטקי.
לאחר כהונתו סלוטר רשם עצמו כמועמד לתפקיד המושל במערכת הבחירות של 1812. עם הסלמת היחסים בין האימפריה הבריטית לארצות הברית, והבקעת ניצנים של מלחמת 1812, הביאה את אייזק שלבי, מושלה הראשון של המדינה, להתמודד שוב על התפקיד.
על-אף שהמוניטין של שלבי היה גדול בהרבה מזה של סלוטר, בעיקר בזכות הקרב על קינגסמאונטיין, הוא מאן לפרוש ממערכת הבחירות, שבסופה שלבי זכה כצפוי.
כשהוא מלא בבושה לאחר תבוסתו החליט לפרוש מחייו הפוליטיים למשך שנתיים.
באותן שנים עסק בעיקר בחקלאות בסמוך למשכנו במחוז מרסר.
ב-24 בדצמבר 1803 החל סלוטר לתפקד כלוטננט קולונל של הרגימנט החמישי במיליציית קנטקי.
בשנת 1814 הוא נענה לבקשתו של המושל שלבי לגייס מתנדבים ולאמנם לקראת הלחימה באזור הדרום-מערבי תחת הגנרל אנדרו ג'קסון.
כשהאפסנאי הראשי לא סיפק את האספקה הדרושה לרגימנט של סלוטר, הוא השתמש בכספו האישי לרכישת סירות שסייעו לכוחות האמריקניים לנוע בנהר המיסיסיפי בקלות.
הרגימנט הגיע לניו אורלינס ב-4 בינואר 1815 עם חוסרים בכלי נשק וחימוש נוספים.
הגנרל ג'קסון ציין בדו"ח שלו כי רק לאדם אחד מתוך שלושה היה נשק.
אזרחי העיר ניו אורלינס נאלצו לתת לכוחות האמריקניים את נשקם האישי.
כוחותיו של ג'קסון ניצחו במערכה.
בהגיעם לקנטקי, ציין בית המחוקקים המדיני לשבח את סלוטר על שירותו הצבאי.