tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שישה אנשי צוות - אחראי מסיקים אוגוסט הולץ ופטריק ריד, חבריו של המכונאי הראשי תומאס סטנטון וקרל וסטה, חברו של המכונאי מהכיתה הראשונה צ'ארלס סי רוברטס, המסיק הארי ליפקומב - כל אחד מהם קיבל את מדליית הכבוד "על גבורה יוצאת דופן במקצועו.
לאחר כניסתה לשירות, הוקצתה דקוטה הצפונית לצי האטלנטי; היא השתתפה בשגרת השלום הרגילה של הפלגות אימונים, תמרוני צי ותרגילי ירי ב ובים הקריבי.
ב-2 בנובמבר 1910, היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי בפעם הראשונה, בביקור של רצון טוב בבריטניה ובצרפת.
תמרוני הצי התרחשו בקריביים באביב הבא.
הפלגות הכשרה לצוערים מהאקדמיה הימית מילאו את זמנה של דקוטה הצפונית בקיץ של 1912 ו-1913. ב-1 בינואר 1913 הצטרפה לליווי הכבוד של הסיירת המשוריינת הבריטית אה"מ נטאל, שנשאה את שרידיו של ויטלו ריד, שגריר ארצות הברית בבריטניה.
ארצות הברית נותרה נייטרלית כשפרצה מלחמה באירופה באוגוסט 1914; ביבשת אמריקה, הפרעות פוליטיות במקסיקו במהלך המהפכה של אותה מדינה העסיקו את הצי האמריקני באותה שנה.
דקוטה הצפונית יצאה מוראקרוס, לשם הגיעה ב-26 באפריל 1914, חמישה ימים לאחר שהימאים האמריקאים כבשו את העיר.
היא הפליגה לחוף מקסיקו כדי להגן על האמריקאים במדינה עד אוקטובר, אז שבה לנורפוק, וירג'יניה, והגיעה ב-16 באוקטובר.
כשהמלחמה פרצה, הצי האטלנטי החל באימונים אינטנסיביים כדי להתכונן לכניסה אמריקאית אפשרית לסכסוך.
דקוטה הצפונית ערכה אימוני ירי במפרץ צ'ספיק כאשר ארצות הברית הכריזה מלחמה על גרמניה ב-6 באפריל 1917. בניגוד לאחותה דלאוור, דקוטה הצפונית נשארה במימי אמריקה במשך המלחמה, ולא השתתפה באף פעולה.
היא התבססה מנהר יורק, וירג'יניה וניו יורק, והוטלה עליה משימה להכשיר תותחנים ואנשי חדר מכונות עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה.
אדמירל יו רודמן ביקש שדקוטה הצפונית תישאר מאחור מכיוון שהוא לא סומך על אמינות המנועים שלה.
בשנת 1917 הוחלפו המנועים שלה בטורבינות חדשות עם גיר, והותקן ציוד חדש לשליטה באש.
ב-13 בנובמבר 1919, דקוטה הצפונית עזבה את נורפוק, כשהיא נושאת את שרידיו של שגריר איטליה בארצות הברית, Vincenzo Macchi di Cellere, שמת ב-20 באוקטובר בוושינגטון די.סי..
הספינה עצרה באתונה, קונסטנטינופול, ולנסיה וגיברלטר בזמן השייט בים התיכון.
לאחר מכן חזרה לארצות הברית, והשתתפה בתמרוני צי בקריביים באביב 1920. ביולי 1921, היא נכחה במהלך ניסויי ההפצצה המשותפים של הצבא והצי, שם אוניית המערכה הגרמנית לשעבר SMS אוסטפריזלנד והסיירת SMS פרנקפורט הוטבעה בהפגנת כוח אווירי.
דקוטה הצפונית חזרה לשגרה הרגילה של אימונים בזמן שלום, כולל שני הפלגות ביניים בקיץ 1922 ו-1923; השייט האחרון יצא למימי אירופה, שם ביקרה בספרד, סקוטלנד וסקנדינביה.
דקוטה הצפונית הושבתה ב-22 בנובמבר 1923 בנורפוק בהתאם לתנאי האמנה.
היא פורקה מנשקה וסווגה מחדש כספינה "לא מסווגת" ב-29 במאי 1924, ולאחר מכן הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו.
הטורבינות שלה הוסרו לשימוש מאוחר יותר על סיפון אוניית המערכה נבדה כאשר עברה מודרניזציה בשנות ה-30. היא שירתה בתפקיד זה עד 1930, אז הוחלפה באוניית המערכה יוטה.
היא נמחקה מרשימת כלי השיט של הצי ב-7 בינואר 1931 ונמכרה לחברת Union Shipbuilding Co of Baltimore ב-16 במרץ 1931 לצורך פירוק.
עם זאת, סירוב הקונגרס לאשר אוניות מערכה גדולות יותר החזיק את ההדחק שלהן קרוב לגבול אמנת וושינגטון של .
דקוטה הדרומית ראתה פעילות נרחבת במהלך מלחמת העולם השנייה; מיד עם כניסתה לשירות באמצע 1942, היא נשלחה לזירת האוקיינוס השקט כדי לתגבר את כוחות בעלות הברית במערכה בגוודלקנל.
האונייה נפגעה כשעלתה על שרטון מקרי על שונית לא ידועה, אך לאחר השלמת התיקונים היא חזרה לחזית, והשתתפה בקרב איי סנטה קרוז באוקטובר ובקרב הימי השני על גוודלקנל בנובמבר.
במהלך הפעולה האחרונה, כשלים חשמליים פגעו ביכולתה של האונייה לירות על ספינות מלחמה יפניות והיא הפכה למטרה של מספר רב של כלי שיט יפניים, וספגה למעלה משני תריסר פגיעות שפגעו משמעותית במבנה העילי שלה אך לא איימו ברצינות על יכולת הציפה שלה.
דקוטה הדרומית חזרה לארצות הברית לצורך תיקונים שנמשכו עד 1943, ולאחר מכן נפרסה לזמן קצר כדי לחזק את צי הבית הבריטי, שהופקד על הגנה על שיירות לברית המועצות.
באמצע שנת 1943, האונייה הועברה חזרה לאוקיינוס השקט, שם היא פעלה בעיקר עם כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, ותרמה את החימוש הכבד שלה נגד מטוסים להגנתן.
בתפקיד זה, היא השתתפה במערכה באיי גילברט ומרשל בסוף 1943 ובתחילת 1944, במערכה על איי מריאנה ופלאו באמצע 1944, ובמערכה בפיליפינים מאוחר יותר באותה שנה.
ב-1945 השתתפה בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה והפגיזה את יפן שלוש פעמים.
לאחר תום המלחמה באוגוסט 1945, היא השתתפה בכיבוש הראשוני של יפן לפני שחזרה לארצות הברית בספטמבר.
מאוחר יותר היא עברה למספנת הצי של פילדלפיה, שם הייתה מוצבת בצי העתודה האטלנטי עד 1962, אז נמכרה לגרוטאות.
סדרת דקוטה הדרומית הוזמנה בהקשר של חימוש ימי עולמי במהלך התמוטטות מערכת אמנת וושינגטון ששלטה בבניית אוניות מערכה במהלך שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. על פי הסכמי וושינגטון ולונדון, מה שנקרא אוניות מערכה של אמנה הוגבלו להדחק בתפוסה סטנדרטית של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות) וסוללה ראשית של תותחי .
האונייה עלתה 52.8 מיליון דולר (שווה ערך ל-752 מיליון דולר כיום), מה שהופך אותה לאחת מאוניות הצי האמריקאי היקרות ביותר באותה תקופה.
דקוטה הדרומית הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
הדחק האונייה היה בתפוסה סטנדרטית ועד במעמס קרבי מלא.
הסוללה המשנית כללה 16 תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, ארבעה צריחים משני הצדדים.
זה היה שני צריחים פחות מאחיותיה, הפחתת משקל ושטח מחסני תחמושת כדי להכיל את כוח האדם והציוד הנוסף לשימושה כאוניית דגל.
כדי לפצות על הירידה בכוח האש הבינוני של חימוש הנ"מ, היא קיבלה תותחי נ"מ קלים.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי , בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד .
בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי , והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו בעובי .
דקוטה הדרומית קיבלה סדרה של שינויים במהלך הקריירה המלחמתית שלה, המורכבת בעיקר מתוספות לסוללת הנ"מ שלה וסוגים שונים של מערכות מכ"ם.
מאוחר יותר היא קיבלה סטים של Mark 12/22 במקום מכ"מי ה-Mark 4. דקוטה הדרומית קיבלה גם משבש TDY.
בשנת 1945 הוחלפו טווחי הזיהוי המסורתיים שלה במערכות מכ"ם מיקרוגל Mark 27, והיא קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי SR וצלחת חיפוש אווירית SK-2.
בנובמבר 1942 הותקנו עוד שמונה מקלעי 0.50 קליבר ובמהלך תיקונים בסוף 1942 ובתחילת 1943, שניים מתותחי ה-1.1 אינץ' בצריחים מרובעים הוחלפו בצריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ.
עד פברואר 1943, כל תותחי ה-1.1 אינץ' שלה הוסרו ונוספו 13 צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ.
בשלב זה, סוללת תותחי ה-20 מ"מ שלה הוגדלה ל-80 קנים, הכל בצריחים בודדים.
עד סוף המלחמה, שמונה מהם הוסרו.
השדרית של דקוטה הדרומית הונחה ב-5 ביולי 1939, בתאגיד בניית הספינות של ניו יורק בקמדן, ניו ג'רזי.
היא הושקה ב-7 ביוני 1941 והוכנסה לשירות בצי ב-20 במרץ 1942. לאחר מכן היא נגררה מעבר לנהר אל מספנת הצי של פילדלפיה והחלה בעבודות האבזור; קפטן תומאס לי גאץ' היה המפקד הראשון שלה.
עבודה זו הושלמה עד 14 במאי, ובמהלך היומיים הבאים היא ערכה בדיקות מכונות בנהר דלאוור, ולאחר מכן עבודות התאמה נוספות שנמשכו עד 3 ביוני.
יומיים לאחר מכן, היא החלה בשיוט הטלטלה שלה, בליווי ארבע משחתות בגלל האיום של צוללות גרמניות הפועלות מול החוף המזרחי של ארצות הברית.
במהלך היומיים שלאחר מכן, היא בדקה את המנועים שלה במהירויות שונות וירתה בתותחים שלה כדי לבדוק אם יש בעיות מבניות.
האימונים באזור נמשכו עד 17 ביולי ולמחרת, היא עזבה להמפטון רודס, וירג'יניה עם ארבע משחתות מלוות.
משם, היא שייטה חזרה צפונה כדי לפגוש את אוניית המערכה וושינגטון מול חופי מיין לפני שעגנה במפרץ קאסקו ב-21 ביולי.
שם, היא עסקה באימון ירי נוסף לפני שיצאה לפילדלפיה והוכרזה מוכנה לשירות פעיל ב-26 ביולי.
ככל שהלחימה בין הכוחות האמריקאים והיפנים במערכת גוודלקנל התגברה, במיוחד לאחר התבוסה של בעלות הברית בקרב האי סאבו, אדמירל ארנסט קינג, ראש המבצעים הימיים, הורה לדקוטה הדרומית, ווושינגטון, הסיירת הקלה ג'ונו ושש משחתות לפרוס לדרום האוקיינוס השקט כדי לתגבר את הצי האמריקאי שם.
אדמירל משנה ויליס לי קיבל את הפיקוד על האוניות, שהוגדרה כ פלגת אוניות המערכה השישית ב-14 באוגוסט, והניף את דגלו על סיפון דקוטה הדרומית.
למחרת, היא יצאה לדרך בליווי שלוש משחתות, אך התקדמותה התעכבה בגלל תקלה במנוע שחייבה תיקונים שהושלמו למחרת בבוקר.
לאחר הפלגה דרומה דרך האיים הקריביים, לי ניתק את המשחתות המלוות, עבר דרך תעלת פנמה, ואסף שלוש משחתות אחרות בצד הפסיפי של התעלה.
מאוחר יותר באוגוסט, בעודם בדרך לאזור גוודלקנל, נפגשה דקוטה הדרומית עם ג'ונו, האוניות המשיכו יחד לנוקואלופה, טונגטפו, אליה הגיעו ב-4 בספטמבר.
לאחר תדלוק שם, הם עזבו את הנמל ב-6 בספטמבר, אך דקוטה הדרומית נפגעה קשות כאשר פגעה בשונית לא ידועה במעבר לאהאי.
צוללנים מספינת התיקון וסטל בדקו את גוף האונייה וגילופי הציפוי ניזוק לאורך .
עובדים מווסטל תיקנו את גוף האונייה, ואיפשרו לה לצאת לפרל הארבור ב-12 בספטמבר, שם בוצעו תיקונים קבועים.
היא הצטרפה לנושאת המטוסים סרטוגה, שטורפדה על ידי צוללת יפנית מדרום לגוודלקנל, ולמלוותיה למסע.
התיקונים נמשכו בין 23 ל-28 בספטמבר, והעבודה כללה גם הסרת תותחי ה-1.1 אינץ', הוספת ארבעה תותחי 40 מ"מ בצריח מרובע ו-22 תותחי 20 מ"מ.
לאחר טעינת תחמושת ואספקה, דקוטה הדרומית הוכרזה מוכנה לים ב-12 באוקטובר.
היא ערכה אימונים נגד מטוסים עד היום שלאחר מכן לפני שחזרה לפרל הארבור ב-14 באוקטובר.
היא יצאה לדרום האוקיינוס השקט מאוחר יותר באותו יום יחד עם כוח משימה 16 (TF), שכלל את נושאת המטוסים אנטרפרייז, עם תשע משחתות מלוות.
הולסי, מפקד אזור דרום האוקיינוס השקט, הורה ל-TF 16 לטהר את כוחות הצי הקיסרי היפני מצפון לאיי סנטה קרוז לפני שיפנה דרום-מערבה לכיוון איי שלמה כדי לחסום את הנתיב היפני לגוודלקנל.
עבור המבצע, TF 16 חוזק על ידי TF 17 - שבמרכזו נושאת המטוסים הורנט - ששולבו ליצירת TF 61 בפיקודו של אדמירל משנה תומאס קינקייד.
הכוח נתמך על ידי לי עם TF 64, שכללה את וושינגטון, שתי סיירות כבדות, שתי סיירות קלות ושש משחתות.
מטוסי סיור יפניים ואמריקאים גילו את הציים היריבים שלהם ב-25 באוקטובר, והצוות של דקוטה הדרומית התכונן לפעולה לילית באותו לילה, אם כי המתקפה היפנית הצפויה לא יצאה לפועל.
מטוסי סיור יפנים שזיהו את הכוח של לי מזרחית לאי רנל משכו את הצי היפני לכיוונו, הרחק מ-TF 61. למחרת בבוקר, מטוסים מאנטרפרייז איתרו את נושאות המטוסים היפניות דקות לפני שמטוס ימי יפני איתר TF 61; שני הצדדים פתחו מיד בתקיפות אוויריות, שהובילו לקרב איי סנטה קרוז.
הגל היפני הראשון פגע בקבוצה של הורנט, גרם לנזק רציני לנושאת המטוסים ואילץ אותה לסגת, למרות שדקוטה הדרומית ואנטרפרייז נותרו ללא הפרעה.
נסיגתה של הורנט אפשרה לסיירות היפניות לרכז את התקפותיהם על הקבוצה של אנטרפרייז.
תקיפה שנייה מאוחר יותר באותו בוקר, מעט אחרי השעה 10:00, כוונה לקבוצת האנטרפרייז, ודקוטה הדרומית סיפקה אש נ"מ כבדה כדי לגרש את התוקפים; הספינות הפילו שבעה מטוסים יפניים ולוחמים תבעו עוד שלושה.
גל שלישי פגע בכוח המשימה כעבור שעה, ובשעה 11:48, קבוצת מפציצי טורפדו נקג'ימה B5N תקפה את דקוטה הדרומית.
היא התחמקה מהטורפדות והפילה את אחד התוקפים.
תקיפה רביעית הגיעה על הצי כעבור חצי שעה, וכמה מפציצי צלילה אאיצ'י D3A תקפו את דקוטה הדרומית.
רוב הפצצות נפלו ללא מזיק בים, אבל אחת חטפה פגיעה בגג צריח הסוללה הראשי הקדמי שלה, אף שהתפוצץ מבלי לחדור.
גאץ', שהיה בחוץ על כנף הגשר כדי לזהות את המפציצים כדי שיוכל לנסות לתמרן את כלי השיט הרחק, נפצע מרסיס פצצה והזעזוע מוח מהפיצוץ השליך אותו לתוך הקיר והפיל אותו מחוסר הכרה.
שני אנשי צוות נהרגו ויותר מחמישים נפצעו מרסיסים מהפצצה.
רסיסים מהפצצה פגעו בתותחים המרכזי והשמאלי של הצריח מספר שתיים.
בסופו של דבר הודיעו לצוות התותח על ידי משרד החימוש שהחריצים היו עמוקים מספיק כדי שאסור יהיה לירות עם התותחים.
תקלה שגויה בעת העברת בקרת ההיגוי לתחנת המנהל (XO) גרמה לדקוטה הדרומית לחלץ את המערך, לכיוון זמן קצר לכיוון אנטרפרייז לפני שה-XO תיקן את הטעות.
לאחר מכן התנתקו שני הציים כשהלילה התקרב.
התותחנים של דקוטה הדרומית טענו כי הפילו 26 מטוסים יפניים, אבל רק 13 הופלו בפועל על ידי כל הספינות של TF 16 ביחד.
האונייה ספגה שני הרוגים וכ-60 פצועים בין פגיעת הפצצה וגיחות הפצצה של מטוסי הקרב מיצובישי A6M זירו.
האפקטיביות של אש הנ"מ של דקוטה הדרומית הייתה מוגזמת בעיתונות לאחר הקרב; תותחי ה-5 אינץ', 1.1 אינץ' ו-40 מ"מ התקשו לעקוב אחר מטרות דרך העננים הנמוכים.
תותחי ה-20 מ"מ, עם הטווח האפקטיבי הקצר יותר שלהם, לא נפגעו מהראות המופחתת והיוו שני שלישים מהמטוסים שהופלו על ידי דקוטה הדרומית, על פי דוח לאחר הפעולה של האונייה.
למרות שנושאות המטוסים היפניות שרדו את הקרב ובסופו של דבר נאלצו להטביע את הורנט, היפנים הפסידו 99 מטוסים, כמעט מחצית מתכולת נושאות המטוסים, הרס את הכוח האווירי של הצי היפני, שנשען על מספר קטן של חיילים משוחררים מיומנים מאוד שלא ניתן היה להחליף בקלות.
תוך כדי ניסיון להימנע ממגע של צוללת בהפלגה חזרה לנומאה, דקוטה הדרומית התנגשה עם המשחתת מאהן ב-30 באוקטובר.
הן דקוטה הדרומית והן מהאן סבלו מנזק משמעותי, כאשר החרטום של מאהן הוסט לשמאל והתקמט חזרה למסגרת 14. שתי ספינות המלחמה המשיכו לנומאה, שם וסטאל תיקן את נזקי ההתנגשות והקרב של דקוטה הדרומית.
צוות התיקון הציף חלק מהתאים הפנימיים של דקוטה הדרומית כדי לגרום לנטייה על מנת לחשוף את ציפוי גוף האונייה הפגוע; העבודה נמשכה בין 1 ל-6 בנובמבר, וגאצ' חזר לתפקיד ביום הקודם.
בשלב זה, אנטרפרייז הייתה נושאת המטוסים הפעילה היחידה באוקיינוס השקט, ולכן הורה הולסי לוושינגטון להצטרף לדקוטה הדרומית כחלק מכוח הליווי כדי להגן על נושאת המטוסים יקרת הערך.
TF 16 הורכבה כעת מדקוטה הדרומית, אנטרפרייז, וושינגטון, הסיירת הכבדה נורת'המפטון ותשע משחתות.
האוניות יצאו לפעולה ב-11 בנובמבר כדי לחזור ללחימה מול גודלקנל.
הסיירת פנסקולה ושתי משחתות נוספות הצטרפו אליהם למחרת.
ב-13 בנובמבר, לאחר שנודע לו שמתקרבת מתקפה יפנית גדולה, ניתק הולסי את דקוטה הדרומית, וושינגטון וארבע מהמשחתות כקבוצת משימה 16.3, שוב בפיקודו של לי.
אנטרפרייז, המעלית הקדמית שלה שניזוקה מהפעולה בסנטה קרוז, נשמרה מדרום בעתודה.
האוניות של TG 16.3 היו אמורים לחסום קבוצת הפצצות יפנית צפויה במים מול גוודלקנל.
כאשר קבוצת המשימה של לי התקרבה לגוודלקנל, עמיתו היפני, אדמירל נובוטאקה קונדו, יצא לפגוש אותו עם כוח ההפצצה העיקרי שלו, המורכב מאוניית המערכה המהירה קירישימה, הסיירות הכבדות טקאו ואטאגו ומסך משחתות.
תוך כדי הפלגה, TG 16.3 סומנה מחדש כ-TF 64 ב-14 בנובמבר; האוניות עברו מדרום לגוודלקנל ולאחר מכן הקיפו את הקצה המערבי של האי כדי לחסום את המסלול הצפוי של קונדו.
מטוסים יפניים דיווחו שראו את המבנה של לי, אך זיהוי האוניות נע מקבוצת סיירות ומשחתות ועד נושאות מטוסים, מה שגרם לבלבול בקרב המפקדים היפנים.
באותו ערב, מטוסי סיור אמריקאים הבחינו בספינות מלחמה יפניות מול האי סאבו, מה שגרם ללי להכניס את הצוותים לעמדות קרב.
ארבע המשחתות היו ערוכות לפני שתי אוניות המערכה.
כוח המשימה האמריקאי, לאחר שהוטל יחד יום קודם לכן, לא פעל יחד כיחידה, ולשתי אוניות המערכה היה ניסיון מוגבל מאוד בירי בסוללה הראשית שלהן, במיוחד בלילה.
בסביבות השעה 23:00 ב-14 בנובמבר, המשחתות היפניות המובילות בכוח המיסוך בפיקודו של שינטארו השימוטו שנשלחו לפני הכוח העיקרי של קונדו הבחינו באוניות של לי ופנו להזהיר את קונדו, בעוד מכ"ם החיפוש של וושינגטון קלט סיירת יפנית ומשחתת בערך באותו זמן.
מכ"מי בקרת האש של האוניות החלו אז לעקוב אחר כלי השיט היפניים ולי הורה לשתי אוניות המערכה שלו לפתוח באש כשהן מוכנות.
האוניות השתמשו במכ"מים שלהן כדי לקבוע את הטווח אבל במנהלים האופטיים שלהן כדי לכוון את התותחים.
דקוטה הדרומית ירתה בתחילה לעבר המשחתת שיקינאמי; דקוטה הדרומית החטיאה, אבל שיקינאמי פנתה מיד כדי לפתוח את הטווח.
דקוטה הדרומית העבירה את האש לעבר המשחתות איאנמי ואורנאמי; הצופים שלה טענו שדקוטה הדרומית פגעה בשניהם והציתה אותם, אבל היא לא השיגה פגיעות במהלך שלב זה.
עם זאת, הראשונה התקרבה לוושינגטון מקרוב מדי, והפכה במהירות לשבר בוער, שחוסל מאוחר יותר.
זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 23:30, שגיאה בחדר המרכזייה הפסיקה את החשמל על סיפון דקוטה הדרומית, השביתה את מערכות המכ"ם שלה והותירה את האונייה כמעט עיוורת לכלי השיט היפניים שמתקרבים לכוח.
בשלב זה, האוניות של השימוטו גרמו נזק חמור למסך המשחתות האמריקאיות; שתיים מהמשחתות טורפדו (אחת מהן, בנהאם, שרדה עד למחרת בבוקר) ושלישית הושמדה מירי.
זה החריף את הבעיות של דקוטה הדרומית, שכן היא נאלצה להתרחק מהשרידים הבוערים.
על ידי כך שנאלצה לפנות אל מול המשחתות הבוערות, השריפות האירו את דקוטה הדרומית והבליטו את נוכחותה בפני האוניות היפניות.
בשעה 23:40, היא ירתה לעבר האוניות של השימוטו עם הצריח האחורי שלה, מה שהצית בטעות את מטוסי הקינגפישר שלה, אבל מטח שני הפילה שניים משלושת המטוסים הבוערים מעל הסיפון וכיבתה את האש בשלישי.
הכוח הוחזר והיא ירתה חמישה מטחים מהסוללה הראשית שלה בטווח של 5,800 יארד (5,300 מטר), אבל ההלם של ירי התותחים גרם לכשלים חשמליים נוספים, והשבית את מכ"מי התותחים והחיפוש שלה למשך חמש דקות מעט לפני חצות.
לאחר הפעלה מחדש של מכ"ם החיפוש שלה, זיהתה דקוטה הדרומית מספר כלי שיט יפניים ממש לפנים.
אלו היו הספינות של קונדו, והן שיגרו מיד מטח טורפדות לעבר דקוטה הדרומית, למרות שכולן החטיאו.
לאחר שצמצמה טווח בטעות עד ל-5,000 יארד (4,600 מטר) מכוחו של קונדו, דקוטה הדרומית ספגה את עיקר ההתקפות היפניות בשלב זה של הקרב.
משחתות יפניות האירו את האונייה ושאר כלי השיט של קונדו ריכזו את האש בדקוטה הדרומית.
היא חטפה 27 פגיעות בשלב זה, כולל פגז 14 אינץ' מקירישימה שפגע בצריח האחורי ולא הצליח לחדור את השריון, למרות שפגע בציוד האימונים.
רוב הפגיעות הגיעו מהתותחים בקליבר הבינוני של הסיירות והמשחתות, אם כי הם היו מוגבלים במידה רבה למבנה העילי, שם לא איימו על הישרדות האונייה.
בכל זאת הם גרמו נזק משמעותי, השמידו מערכות מכ"ם, השביתו מערכות רדיו ודפקו מערכות אחרות, והותירו את האונייה במילותיו של לי "חירשת, אילמת, עיוורת וחסרת אונים".
כשהים מתמקדים בדקוטה הדרומית, היפנים השאירו את וושינגטון ללא ירי עליה, ואפשרו לה לתקוף את קירישימה ללא כל הפרעה.
דקוטה הדרומית ירתה שניים או שלושה מטחים לעבר האונייה היפנית הבאה בתור לפני שהעבירה את האש גם לכיוון קירישימה, תוך ירי חמישה מטחים בסך הכל לפני שנצרה את האש שלה מאחר שציוד כיוון התותחים שלה הושבת; הסוללה המשנית שלה בכל זאת החזיקה אש כבדה.
וושינגטון גרמה במהירות נזק קטלני לקירישימה, והרסה שניים מארבעת צריחי הסוללה העיקריים שלה, חוררה אותה מתחת לקו המים והציתה שריפות רבות.
זמן קצר לאחר חצות, קונדו הפך את אוניותיו כדי להחזיר אותן לטווח הטורפדו, והותיר את קירישימה המוכה ללא שליטה.
בשעה 00:05, היפנים הפסיקו לירות לעבר דקוטה הדרומית והיא העלתה את המהירות ל-27 קשרים (50 קמ"ש) ובדק את האש שלה בשעה 00:08. מכיוון שמכשירי הקשר שלה הושבתו מירי, גאץ' לא יכול היה לתקשר עם לי, אז הוא פנה דרומה וניתק מגע.
פגיעה מתחת לקו המים גרמה להצפות קלות ולנטייה של 0.75 מעלות, אם כי זה תוקן במהירות.
שריפות שהחלו מפגיעת פגז דוכאו עד השעה 01:55. בסביבות השעה 02:00, דקוטה הדרומית החזירה את קשר הרדיו עם וושינגטון וגאץ' הודיע ללי על מצב אונייתו.
לי הורה לגאצ' לסגת במהירות גבוהה.
הצוות של דקוטה הדרומית ספג אבדות כבדות, עם 40 הרוגים ו-180 פצועים.
בין הפצועים היה קלווין גרהם בן ה-12, ששיקר לגבי גילו כדי להתגייס; הוא היה האמריקאי הצעיר ביותר שנלחם במלחמה.
עד השעה 09:00, דקוטה הדרומית התאחדה בחזרה עם וושינגטון, בנהאם והמשחתת גווין כדי לסגת מהאזור.
דקוטה הדרומית קיבלה את ציון יחידת הצי על תפקידה בקרב.
וושינגטון הצטרפה לדקוטה הדרומית, ושתי אוניות המערכה נסוגו לנומאה, אליה הגיעו ב-17 בנובמבר.
שם, ספינת התיקון פרומתאוס תיקנה חלק מהנזקים של דקוטה הדרומית, העבודה נמשכה עד 25 בנובמבר.
במהלך אותה תקופה, היא קיבלה תחליפים למטוסי הקינגפישר ההרוסים שלה.
ב-25 בנובמבר היא יצאה לדרך, לכיוון נוקואלופה בליווי זוג משחתות.
לאחר תדלוק שם ב-27 בנובמבר, היא המשיכה עם המשחתות עד 29 בנובמבר, אז ניתקה אותן כדי לחזור לצי.
דקוטה הדרומית הפליגה צפון מזרחה לתעלת פנמה, אליה הגיעה ב-11 בדצמבר.
היא תדלקה בצד השקט של התעלה, עברה דרך תאי השיט ויצאה צפונה לניו יורק.
ברגע שהיא הייתה באוקיינוס האטלנטי, היא קיבלה ליווי של שתי משחתות.
לאחר שהגיעה לניו יורק ב-18 בדצמבר, דקוטה הדרומית נכנסה למבדוק יבש במספנת הצי של ברוקלין לצורך תיקונים קבועים ושיפוץ.
האונייה הוכרזה בעיתונות ונזקף לזכותה הניצחון מול גוודלקנל במקום וושינגטון, למרות הביצועים הגרועים שלה בפעולה.
למטרות אבטחה, היא כונתה "אוניית המערכה X".
קפטן לינד ד' מקורמיק החליף את גאץ' ב-1 בפברואר 1943, והאונייה יצאה לים ב-25 בפברואר כדי להתחיל בניסויים ימיים.
במרץ היא החלה לפעול בצפון האוקיינוס האטלנטי עם נושאת המטוסים ריינג'ר.
צי הבית הבריטי פרס אוניות מערכה לים התיכון כדי לתמוך בפלישה של בעלות הברית לסיציליה, ודקוטה הדרומית נשלחה בתורה לתגבר את צי הבית.
אחריותה העיקרית בתקופה זו הייתה הגנה על שיירות האספקה הארקטיות שנשלחו לברית המועצות דרך האוקיינוס הארקטי; שייטת גרמנית חזקה המורכבת מאוניות המערכה טירפיץ ושרנהורסט וכמה סיירות כבדות איימו על שיירות אלו.
התרומה האמריקאית לליווי השיירה סומנה TF 61, בפיקודו של RADM אולף מ.
הוסטבדט, והורכבה מדקוטה הדרומית, אחותה אלבמה וחמש משחתות.
האוניות הגיעו לסקפה פלו ב-19 במאי והצטרפו לאוניות המערכה אנסון ודיוק אוף יורק, איתם הם פעלו לעיתים קרובות במהלך שלושת החודשים הבאים.
האוניות הגנו על שיירות הלוך ושוב בין בריטניה לברית המועצות, וביולי הן ערכו הפגנה כדי להסיח את תשומת הלב הגרמנית במהלך הפלישה לסיציליה, למרות שהגרמנים לא שמו לב לאוניות.
בסוף החודש הוחזרה דקוטה הדרומית לנורפוק עם חמש משחתות בליווי; הן הגיעו לשם ב-1 באוגוסט.
לאחר הגעתה, אדמירל משנה אדוארד הנסון, מפקד פלגת אוניות המערכה ה-9, עלה על סיפון דקוטה הדרומית, והפך אותה לאוניית הדגל שלו.
דקוטה הדרומית עזבה את נורפוק ב-21 באוגוסט והגיעה לאפאטה בדרום האוקיינוס השקט ב-14 בספטמבר.
משם היא יצאה לפיג'י ב-7 בנובמבר, שם הצטרפה לשאר פלגת אוניות המערכה ה-9, שהוקצו לכוח התמיכה של TG.
הצי האמריקאי פתח במסע לכיבוש איי גילברט ומרשל, החל במבצע גאלווניק, כיבוש טאראווה מאוחר יותר בנובמבר.
ב-19 בנובמבר פתחו נושאות המטוסים בפשיטות על טאראווה ועל האיים הסמוכים לפני ההתקפה האמפיבית.
דקוטה הדרומית שוב עברה לפיקודו של לי בדצמבר, שפיקד על TG 50.4, שכלל גם את אוניות המערכה אלבמה, וושינגטון, קרוליינה הצפונית ושתי אוניות.
האוניות נשלחו לתקוף את נאורו בתחילת החודש, וב-6 בדצמבר הן תוגברו על ידי אוניות המערכה אינדיאנה ומסצ'וסטס, שסומנו כעת מחדש TG.
50.8. האוניות הגיעו אל נאורו יומיים לאחר מכן והפגיזו אותה בירי מאוניות המערכה ובתקיפות ממטוסי נושאות המטוסים.
האמריקנים השיגו מעט הישגים, שכן הכוחות היפנים באי היו קלים והיו להם מעט מטוסים למטרות.
האוניות חזרו לאפאטה והחלו בהכנות למתקפה הגדולה הבאה, כולל העמסת תחמושת ואספקה אחרת.
היא העמיסה תחמושת מאוניית התובלה William Ward Burrows ב-5 בינואר 1944 ויצאה לים יחד עם אינדיאנה ושלוש משחתות לאימון ירי ב-16 בינואר.
המבצע הבא בו השתתפה דקוטה הדרומית היה הפלישה לאיי מרשל, בשם הקוד מבצע פלינטלוק; דקוטה הדרומית הייתה כעת חלק מ-TG 37.2, הצי השלישי, שכלל את אינדיאנה, מסצ'וסטס, קרוליינה הצפונית ווושינגטון, בליווי שש משחתות.
הם עזבו את אפאטה ב-18 בינואר, לכיוון פונאפוטי.
ים סוער פצעו כמה אנשי צוות על סיפון דקוטה הדרומית וסחפו אדם אחד אל מעל לסיפון, שלא אותר.
האוניות פגשו בדרך את נושאות המטוסים בנקר היל ומונטריי, ובהגיעם לפונאפוטי יומיים לאחר מכן, הקבוצה סומנה מחדש כ-TF 58.8, שכן הצי החמישי קיבל את הפיקוד על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות.
האוניות תדלקו ויצאו ב-23 בינואר, ובבוקר של 25 בינואר, דקוטה הדרומית, קרוליינה הצפונית ואלבמה נותקו ליצירת TG 58.2.2. הצי המשיך ליעדו במהלך הימים הבאים, המסע שסומן בתצפיות שווא של צוללות ובמגעי מכ"ם.
האוניות הגיעו לרואה-נאמור ב-29 בינואר, ונושאות המטוסים פתחו בתקיפות אוויריות גדולות על האיים לקראת ההסתערות הקרובה.
דקוטה הדרומית נשארה עם נושאות המטוסים כדי להגן עליהם מפני מטוסים יפניים שלא יצאו לפועל.
ב-30 בינואר, דקוטה הדרומית ושאר TG 58.2.2 נשלחו להפגיז את האיים, חלק מהפגזת ההכנה לפני עליית כוחות היבשה לחוף למחרת.
דקוטה הדרומית הפליגה למג'ורו כדי לחדש דלק ותחמושת ב-4 בפברואר לפני שיצאה ב-12 בפברואר כדי לתמוך במבצע כדור ברד, פשיטה על בסיס הצי היפני הגדול במרכז האוקיינוס השקט בטרוק.
התקיפות האמריקאיות הטביעו מספר ספינות מלחמה וכלי שיט לוגיסטיקה יפניים בנמל לפני שהמשיכו לפשוט על בסיסי אוויר יפנים באיי מריאנה ב-20 בפברואר.
התותחנים של תותחי ה-5 אינץ' של דקוטה הדרומית ירו במטוסים יפניים מטווח רחוק מהשעות המאוחרות ב-21 בפברואר ועד השעות המוקדמות של 22 בפברואר.
אש נ"מ כבדה מהצי מנעה מהמטוסים היפנים לצמצם טווח לתקוף ביעילות, ודקוטה הדרומית טענה שכמה מטוסים הופלו.
נושאות המטוסים האמריקניות תקפו שדות תעופה בסאיפאן, גואם וטיניאן במהלך היומיים הבאים, וב-23 בפברואר ספג הצי תקיפות אוויריות כבדות של יפן.
גל של מפציצים יבשתיים מיצובישי G4M פגע בצי ודקוטה הדרומית הפילה לפחות שניים מהם, אחד מהם ניסה להפציץ את האונייה.
דקוטה הדרומית, אלבמה, ומסך של משחתות נותקו מכוח הפשיטה של נושאות המטוסים כדי לחזור ל-TG 58.2; הם הגיעו בחזרה למג'ורו ב-26 בפברואר, שם תדלקו וערכו אימון ירי במהלך החודש הבא.
הצי החמישי יצא לדרך ב-22 במרץ למבצע דיסקרט 1, סדרה של פשיטות נושאות על איים במערב איי קרוליין, כולל פלאו, יאפ, וולאי ואוליתי.
הפשיטות נועדו לאבטח את אגף הים לקראת הנחיתה בהולנדיה שבגינאה החדשה.
ב-27 במרץ, שלוש נושאות מטוסים וספינות מלחמה אחרות מ-TG 36.1 הצטרפו ל-TG 58.2, אשר סומנה מחדש כ-58.3. מאוחר באותו ערב, מכ"ם החיפוש האווירי של דקוטה הדרומית קלט מטוסים יפניים שהתקרבו; בקרב שלאחר מכן, התותחנים של דקוטה הדרומית לא יכלו לזהות מטרות כלשהן בחושך ולכן היא לא ירתה לעבר המטוסים היפנים.
היפנים מצידם לא הסבו כל נזק לצי.
כוח נושאות המטוסים הראשי החל את הפשיטות שלו ב-30 במרץ, שנמשכו עד 1 באפריל.
תקיפה אווירית נוספת של יפנית פגעה בצי מאוחר ב-30, והפעם ירתה דקוטה הדרומית לעבר שני גלים של מטוסים תוקפים אך לא הפילה אף אחד.
נושאות המטוסים הסבו הפסדים משמעותיים לכוחות היפנים באזור בעלות קטנה לפני שפעולות נוספות הופסקו על ידי מזג אוויר גרוע שמנע את שיגור המטוסים.
עד 6 באפריל חזר הצי למג'ורו כדי להתכונן למבצע הבא.
מבצע דיסקרט 2 התרחש בשבוע לאחר מכן; סדרת פשיטות זו כוונה לעמדות יפניות לאורך חופי גינאה החדשה כדי לתמוך בנחיתה באיטאפה.
במהלך ההפלגה ב-19 באפריל, זיהתה דקוטה הדרומית כלי טיס יפני שעקב אחר הצי ומטוס קרב מהסיירת האווירית הקרבית (CAP) נשלח להפיל אותו.
נושאות המטוסים החלו בתקיפות שלהם יומיים לאחר מכן וגרמו אבדות חמורות, הטביעו מספר כלי שיט יפניים באזור והשמידו כ-130 מטוסים באוויר או על הקרקע.
סדרה נוספת של פשיטות הגיעה למחרת כדי לתמוך בכוחות הקרקע שנלחמו על החוף.
בזמן שהצי נסוג חזרה למג'ורו, המובילים פגעו שוב בטרוק ב-29 וב-30 באפריל, והכו את האי עוד יותר.
ב-1 במאי, לי לקח את אוניות המערכה המהירות, כולל דקוטה הדרומית, והקים את TG 58.7, עם המשימה להפציץ את האי פונפיי.
האוניות הגיעו לחופי האי באותו אחר הצהריים ופתחו באש, דיכאו במהירות את תותחי הנ"מ היפניים שניסו לירות לעברן.
דקוטה הדרומית, אינדיאנה וקרוליינה הצפונית התנתקו לזמן קצר כדי להימנע מצוללת שדווחה באזור, אך לאחר שהיא לא הצליחה לתקוף, הן חזרו לעמדות הירי שלהם.
לאוניות המערכה היו מעט מטרות, אך המבצע סיפק לצוותים ניסיון בפעולה בתפקיד ההפגזה במשותף.
האוניות חזרו למג'ורו ב-4 במאי.
דקוטה הדרומית ערכה אימוני ירי נוספים בים ב-15–16 במאי.
עם אוקינאווה בידי בעלות הברית, החלו ההכנות למבצע אולימפיק, הפלישה לקיושו.
אוניות TF 38 יצאו מלייטה ב-1 ביולי כדי להתחיל בסדרה של תקיפות על מטרות ביפן כדי לדלדל את הכוחות היפניים באיי הבית.
במהלך הדרך, דקוטה הדרומית שמרה על כמה משחתות שתודלקו לפני שהצי הגיע לחופי יפן ב-10 ביולי.
נושאות המטוסים החלו בפשיטות שלהם באותו יום, למרות שהיפנים צפו את ההתקפות ופיזרו והסוו את המטוסים שלהם, והחזיקו אותם לנחיתה הסופית במקום לאבד אותם בטרם עת.
כתוצאה מכך, מטוסי נושאות המטוסים מצאו מעט מטוסים יפניים להרוס במהלך הימים הבאים.
ב-14 ביולי, דקוטה הדרומית שובצה ל-TU 38.8.1 עם אינדיאנה, מסצ'וסטס, שתי סיירות כבדות ותשע משחתות.
לאחר מכן נשלחו אוניות המערכה להפגיז את העיירה קמאישי כדי להרוס את מפעלי הפלדה של קמאישי, אך השטח ההררי הקשה על הכוונת המתקן.
זו הייתה הפעם הראשונה שיפן הופגזה על ידי אוניות ראשה במהלך המלחמה.
למרות הקושי שלהם לצפות בהשפעות הירי שלהם, במהלך שישה מעברים, אוניות המערכה גרמו למה שהוערך מאוחר יותר כהפסקה של חודשיים וחצי בייצור קוק והפרעה של חודש ימים של ייצור ברזל גולמי.
ב-14 ביוני, דקוטה הדרומית תדלקה כמה מהמשחתות המלוות והעסיקה את מטוסי קינגפישר שלה כדי לחלץ טייסים שהופלו מנושאות המטוסים.
למחרת, הנחתים עלו לחוף בסאיפאן, פריצה של היקף ההגנה הפנימי של יפן שהניעה את הצי היפני לשגר מתקפת נגד גדולה עם הצי הנייד הראשון, כוח הפגיעה העיקרי של נושאות המטוסים.
בזמן שהיפנים התקרבו, התקפות נגד מקומיות מכלי טיס יבשתיים פגעו בצי.
הראשון שבהם פגע בערב 15 ביוני, כאשר דקוטה הדרומית הפילה את אחד התוקפים.
האונייה תדלקה למחרת, וב-17 ביוני עזבו נושאות המטוסים ואוניות המערכה המלוות את אזור סאיפאן כדי לפגוש את הצי הנייד הראשון לאחר שסיור צוללות דיווחו על התקרבותם דרך הים הפיליפיני .
ב-18 ביוני, לי ואדמירל מארק מיצ'ר, מפקד כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, דנו באסטרטגיות לקרב הקרוב, ולי החליט לפרוס את אוניות המערכה שלו עם נושאות המטוסים כדי לחפות עליהן במהלך המתקפה היפנית הצפויה, במקום לרדוף אחרי הצי היפני בפעולה לילית, כפי שהציע מיצ'ר.
לי החזיק את אוניותיו בהפלגה במעגל בקוטר על מנת לכסות שטח רחב כאשר מטוסי התצפית היפנים התקרבו לצי מוקדם ב-19 ביוני.
דקוטה הדרומית ושאר אוניות המערכה עקבו אחר המטוסים הללו במכ"מי החיפוש האווירי שלהם.
עד השעה 10:04 קלטה דקוטה הדרומית את הגל הראשון של מטוסי תקיפה שנכנסו והורתה לצוות שלה להגיע לעמדות קרב.
בקרב ים הפיליפינים שלאחר מכן, מטוסי ה-CAP ירו על המטוס הנכנס בשעה 10:43, אך מטוסים יפנים פרצו והמשיכו אל הצי.
אחד מהם, מפציץ צלילה יוקוסוקה D4Y, פגע בדקוטה הדרומית עם פצצה במשקל בשעה 10:49, הפיצוץ יצר חור בסיפון, השבית צריח תותחי 40 מ"מ, והרג עשרים וארבעה ופצע עוד עשרים ושבעה איש.
צוותי התותחים טענו כי הפילו את המטוס, אך משקיפים על סיפון אלבמה ציינו כי המטוס התחמק מהאש ונמלט.
בשעה 11:50, גל שני של כעשרים מטוסים חדר את דרכם דרך ה-CAP.
שני מפציצי טורפדו נקג'ימה B6N ניסו לשגר את הטורפדות שלהם לעבר דקוטה הדרומית, אך אש חזקה ממנה ומאלבמה אילצה אותם להפסיק את ההתקפות שלהם.
מטוסים אחרים תקפו את דקוטה הדרומית בסביבות השעה 11:55, אך היא שוב יצאה ללא פגע.
גל שלישי ורביעי פגעו בצי מאוחר יותר באותו היום, אך דקוטה הדרומית לא הותקפה במהלך פעולות אלו.
באותו ערב נקברו האנשים שנהרגו בפגיעת הפצצה בים; אחד הפצועים נפטר מפצעיו למחרת בבוקר וגם הוא נקבר.
הקרב נמשך לאורך 20 ביוני, אך דקוטה הדרומית לא ראתה פעולה נוספת.
מטוסי התקיפה האמריקנים נאלצו לטוס בטווח קיצוני כדי לתקוף את הצי היפני הנסוג, ולכן רבים נאלצו לנטוש את מטוסיהם לאחר שנגמר הדלק; דקוטה הדרומית בילתה את הבוקר שלמחרת בחיפושים אחר צוותי אוויר שהופלו.
בשלב זה מת אדם נוסף שנפצע מפגיעת הפצצה.
דקוטה הדרומית פנתה מזרחה ב-22 ביוני; כאשר הצי הנייד הראשון נפגע קשות על ידי מתקפת נושאות המטוסים של מיצ'ר, צי הפלישה מול איי מריאנה כבר לא היה תחת איום משמעותי ואניות המערכה של TG 58.7 יכלו לסגת מהאזור.
דקוטה הדרומית הועברה ל-TG 58.2 ונשלחה לאניווטוק ב-23 ביוני, והגיעה לשם ארבעה ימים לאחר מכן.
משם, היא יצאה לדרך לעבר פיוג'ט סאונד דרך פרל הארבור; בעודה בפרל הארבור ב-2 ביולי, היא העלתה קבוצה של 248 פצועים, 279 מלחים, ו-90 נחתים והובילה אותם ליבשת.
היא הגיעה לפיוג'ט סאונד ב-10 ביולי והורידה את נוסעיה ואת אנשי הצוות הפצועים שלה למחרת.
לאחר מכן עגנה לתיקון באותו ערב.
העבודה הסתיימה עד 6 באוגוסט ולאחר שהוצפה מחדש, היא העמיסה תחמושת ב-19 באוגוסט.
ניסויים ימיים החלו יומיים לאחר מכן.
לאחר מכן היא שובצה ליחידת משימה (TU) 12.5.1 יחד עם זוג משחתות ב-25 באוגוסט, ביציאה לפרל הארבור, אליה הגיעה ביום האחרון של החודש.
האונייה השתתפה בסדרה של תרגילי ירי מול הוואי בין 6 ל-8 בספטמבר, כולל ירי נגד מטוסים והגנה מפני התקפות מדומה של סירות טורפדו.
היא מילאה דלק ותחמושת בפרל הארבור ב-9 בספטמבר ויצאה יומיים לאחר מכן לתמרונים נוספים.
במהלך התרגילים הללו היא חוותה קשיים במנועים שלה; צוללנים בדקו את המדחפים וגילו שכמה מהלהבים בשלושה מארבעת המדחפים שלה היו כפופים או סדוקים.
במקום להשתתף בתרגילים המתוכננים, היא נאלצה לחזור למבדוק היבש בפרל הארבור לתיקונים שנמשכו עד 16 בספטמבר.
היא חידשה את פעולות האימונים באותו יום לפני שיצאה לדרך כדי להצטרף מחדש לצי ב-18 בספטמבר.
TU 12.5.1 פנו בתחילה לנמל סידלר באי מאנוס מול גינאה החדשה, אך במהלך הדרך הם הופנו לאוליטי, אשר נתפס לאחרונה כדי לשמש כבסיס מוקדם של הצי.
הם הגיעו ליעדם ב-30 בספטמבר, אז הצי השלישי השתלט על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות.
ב-3 באוקטובר, הצי באוליטי נאלץ לצאת לים כדי לא להיתפס בנמל על ידי סופת טייפון שהכתה באותו לילה.
לאחר שחזרה למעגן למחרת בבוקר, ספינת האספקה Aldebaran התנגשה בטעות בדקוטה הדרומית, פגעה בצד השמאלי שלה וגרמה נזק שטחי בלבד.
ב-5 באוקטובר, הנסון חזר לסיפון האונייה והיא חזרה לתפקידה כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-9. למחרת, TF 38, אליה הוקצו אוניות פלגת אוניות המערכה ה-9, יצאו למבצע הגדול הבא, סדרה של פשיטות נושאות מטוסים על עמדות יפניות במערב האוקיינוס השקט.
כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, עדיין בפיקודו של מיצ'ר, יצא צפונה כדי לערוך תקיפות על איי אוקינאווה; הם הגיעו מוקדם בבוקר ה-10 באוקטובר והחלו בפשיטה, שהטביעה באזור עשרים ותשע כלי שיט יפניים.
מוקדם למחרת בבוקר, אוניית המערכה איווה קלטה מגע מכ"ם מטווח רחוק ודקוטה הדרומית אישרה את המגע; התברר כי מדובר במפציץ G4M שעקב אחר כוח המשימה והופל על ידי אחד ממטוסי ה-CAP.
לאחר שעזב את אזור אוקינאווה, פנה מיצ'ר להטעיה לכיוון הפיליפינים מאוחר ביום לפני שפנה מערבה לכיוון פורמוזה, אותה תקף בפשיטה גדולה שהחלה ב-12 באוקטובר.
המטוסים גרמו נזק משמעותי למתקנים יפניים ברחבי האי, הפציצו שדות תעופה, מפעלים ומתקנים צבאיים אחרים והטביעו שמונה עשרה ספינות וגרמו נזק לשש נוספות.
מטוס G4M הפיל מוץ כדי להפריע למכ"מי החיפוש של הצי, אך האמצעי היה יעיל רק חלקית והמפציץ הופל.
CAP יירט שלושה גלים של מפציצים, אך הם הצליחו להתקרב אל הצי הרבה יותר לפני שהתגלו, אולי כתוצאה מהמוץ.
דקוטה הדרומית פתחה באש עם תותחי ה-5 אינץ' שלה בשעה 19:03 כשהגל הראשון הגיע לפני שהמטרה פנתה.
הגל השני הגיע לצי כעשרים דקות מאוחר יותר ושוב התותחנים של דקוטה הדרומית ירו לעברו.
התקיפות האוויריות היפניות שכנעו את מיצ'ר להתנתק מזרחה לפני שיחזור למחרת בבוקר למתקפה נוספת.
בזמן שהאמריקאים נסוגו, מטוסים יפניים תקפו שוב ושוב את האוניות, אם כי דקוטה הדרומית נצרה בתחילה את האש שלה מאחר שאף מטוס לא התקרב מספיק כדי שהיא תוכל לירות לעברו.
בשעה 22:31, היא דיווחה שהפילה מטוס אחד, והיא הרחיקה קבוצת מטוסים נוספת עם אש ארוכת טווח של תותחי 5 אינץ' קרוב יותר לחצות.
נושאות המטוסים חזרו לעמדות התקיפה שלהן ב-13 באוקטובר, אך מטוסים יפניים תקפו כמעט מיד, אם כי הגל הראשון הזה נשבר על ידי לוחמי CAP.
כמה גלים של מפציצי G4M פגעו בצי וטרפדו את הסיירת USS קנברה.
דקוטה הדרומית תמרנה במהירות גבוהה כדי להימנע מהטורפדות שלהם תוך כדי ירי לעבר המפציצים.
נושאות המטוסים האמריקאיות פתחו בסבב נוסף של תקיפות למחרת כדי לכסות את נסיגת קנברה ומלוותיה.
מאוחר יותר באותו אחר הצהריים, תצפיות על דקוטה הדרומית הבחינו בגל של שבעה מפציצי טורפדו B6N שהתקרבו לצי; היא פתחה באש על שני המטוסים הקרובים ביותר, והפילה אחד מהם.
חמישה נוספים נהרסו מאש מאוניות אחרות באזור.
כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות נסוג לאחר מכן כדי לתמוך בפלישה לפיליפינים.
הנחיתה על לייטה הובילה להפעלתו של מבצע Sho-Gō 1, המענה המתוכנן של הצי היפני לנחיתה של בעלות הברית בפיליפינים.
מאוחר יותר באותו ערב, קומודור ארלי ברק, ראש הסגל של מיצ'ר, הציע למיצ'ר לנתק את דקוטה הדרומית ומסצ'וסטס (יחד עם זוג סיירות קלות ומסך משחתות) כדי לשלוח אותם לפני נושאות המטוסים להילחם בפעולה לילית עם הכוח הצפוני.
מיצ'ר הסכים, ובשעה 17:12 הורה לאדמירל משנה פורסט שרמן להוציא את התוכנית לפועל.
הולסי התערב לפני ששרמן הספיק לשלוח את האוניות צפונה והכריע נגד מיצ'ר, והורה להן לשמור על אוניות המערכה עם הצי הראשי.
כשהולסי שלח את מיצ'ר צפונה לרדוף אחרי נושאות המטוסים היפניות, הוא הקים את TF 34, המורכבת מדקוטה הדרומית וחמש אוניות מערכה מהירות נוספות, שבע סיירות ושמונה עשרה משחתות, בפיקודו של תת-אדמירל לי.
דקוטה הדרומית תדלקה בים ב-26 באוקטובר לפני שתדלקה בתורה זוג משחתות יומיים לאחר מכן.
היא תדלקה עוד שתי משחתות ב-30 באוקטובר, אם כי התהליך נקטע באופן זמני על ידי הופעת של מטוס G4M.
ב-1 בנובמבר, דקוטה הדרומית הועברה לפלגת אוניות המערכה ה-6, אם כי הנסון נשאר על סיפון האונייה עד שמחליפתה, אוניית המערכה החדשה ויסקונסין, הגיעה מאוחר יותר באותו החודש.
דקוטה הדרומית נסוגה לאוליטי למחרת.
האוניות נסוגו זמן קצר לאחר הפסקת האש עם דקוטה הדרומית בראש המערך.
יחידת המשימה שוב פורקה מאוחר יותר באותו בוקר ודקוטה הדרומית חזרה ל-TG 38.1, אשר לאחר מכן חידשה תקיפות אוויריות על אזורי טוקיו ונגויה.
סופת טייפון נוספת איימה על הצי, אך הולסי הפנה את האוניות מנתיבה ב-31 ביולי וב-1 באוגוסט.
דקוטה הדרומית תדלקה ב-3 באוגוסט ונושאות המטוסים פתחו בתקיפות דמה בצי לצורך אימון נגד מטוסים יומיים לאחר מכן.
דקוטה הדרומית שוב חידשה את מחסני הדלק שלה ב-7 באוגוסט לפני שהקימה מחדש את TU 34.8.1 למשימת הפצצה שלישית ב-9 באוגוסט.
הפעם, היחידה כללה את דקוטה הדרומית, שש סיירות של בעלות הברית ועשר משחתות של בעלות הברית.
דקוטה הדרומית הפגיזה את קמאישי באותו אחר הצהריים למשך כשעה וחצי לפני שניתקה מגע.
כאשר האוניות נסוגו, מטוס יפני בודד תקף אותן אך התחמק מכל אש מהאוניות ונמלט.
דקוטה הדרומית חזרה ל-TG 38.1 ותמכה בנושאות המטוסים במהלך תקיפות נוספות בשדות תעופה מאוחר יותר באותו היום וב-10. שפרוט הועבר לאלבמה ב-12 באוגוסט ודקוטה הדרומית הועברה מחדש ל-TG 38.3 למחרת בבוקר.
למחרת הועבר הנסון לוויסקונסין ולי, שהיה עד עכשיו מפקד אוניות המערכה, צי האוקיינוס השקט, עלה על האונייה, והפך אותה לאוניית הדגל שלו.
דקוטה הדרומית ושאר TG 38.3 יצאו ב-22 בנובמבר.
היחידה כללה בשלב זה שני ציים ושתי נושאות מטוסים קלות, דקוטה הדרומית ושתי אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הצפונית, שלוש סיירות ושתי שייטות משחתות.
רוב האוניות ערכו אימוני ירי בעוד נושאות המטוסים ערכו תקיפות עצמאיות נגד מטרות בפיליפינים במהלך שלושת הימים הבאים.
דקוטה הדרומית בילתה את שארית החודש בהשתתפות באימונים נגד מטוסים ובתדלוק משחתות.
היא חזרה לאוליטי ב-2 בדצמבר, שם הצוות ביצע תיקונים והעמיס תחמושת ומחסנים לפעולות עתידיות.
ב-11 בדצמבר, TG 38.3 עזב את אוליטי כדי להצטרף לשאר TF 38 בגין תקיפה באי מינדורו; מטרת המבצע הייתה לכבוש שדה תעופה גדול שיוכל לשמש לתמיכה בפלישה ללוזון.
נושאות המטוסים החלו בסדרה של תקיפות בשדות תעופה בלוזון ב-14 בדצמבר כדי להרוס או למנוע בדרך אחרת ממטוסים יפניים שם להפריע לנחיתה על מינדורו.
הפשיטות האמריקניות נמשכו במהלך הימים הבאים וגרמו לירידה משמעותית בכוח שנותר של חילות האוויר היפניים בפיליפינים.
מאוחר ביום ב-17 בדצמבר, טייפון קוברה סחף את האזור, פגע בצי, הטביע שלוש משחתות וגרם נזק חמור למספר כלי שיט אחרים, אם כי דקוטה הדרומית יצאה ללא פגע יחסית.
הנזק שנגרם לצי עיכב את המשך התמיכה של חיילי הקרקע במשך יומיים ומזג האוויר הגרוע המתמשך הוביל את הולסי להפסיק את הפעולות; האוניות הגיעו חזרה לאוליטי ב-24 בדצמבר.
אוניות TF 38 תדלקו במהלך הימים הבאים ופתחו בפשיטה נוספת על פורמוזה ב-3–4 בינואר 1945, אך מזג אוויר גרוע הפריע לפעילות הטיסה והולסי הפסיק את הפעולה, לאחר שהשיג מעט.
האוניות חזרו לפיליפינים וביצעו תקיפות חוזרות ונשנות על לינגאיין במהלך 6 ו-7 בינואר כהכנה לנחיתה הבאה, אשר כוונו במיוחד לשדות התעופה המשמשים את מטוסי המתאבדים הקמיקזה.
לאחר מכן נכנסו האוניות לים סין הדרומי ב-10 בינואר ותדלקו לפני שביצעו סדרה נוספת של תקיפות נגד יעדים שונים באזור, כולל פורמוזה ב-21 בינואר ואיי ריוקיו למחרת.
בתחילת פברואר, הצי החמישי חידש את השליטה בכוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות ודקוטה הדרומית הועברה ל-TG 58.3, יחד עם ניו ג'רזי, הסיירת הגדולה אלסקה ועוד כמה ספינות מלחמה.
נושאות המטוסים ביצעו סדרה של תקיפות אוויריות על יפן, שכוונו לאזור טוקיו ב-17 בפברואר, אך מזג אוויר גרוע הקשה על פעולת המטוסים.
האוניות של TG לאחר מכן נשלחו 58.3 לתגבר את צי הפלישה במהלך קרב איוו ג'ימה בין 19 ל-22 בפברואר.
נושאות המטוסים ערכו תקיפות חוזרות ונשנות כשהנחתים עלו לחוף ביום הראשון של הנחיתה.
האוניות של TF 58 נשלחו לאחר מכן לסדרה נוספת של פשיטות על יפן, המכוונות לטוקיו ב-25 בפברואר; התקפות מתוכננות על קובה ונגויה בוטלו עקב מזג אוויר גרוע.
הצי חזר לאחר מכן לאוליטי כדי למלא תחמושת ודלק לפני שיצא לפשיטה נוספת על יפן באמצע מרץ.
נושאות המטוסים תקפו את קיושו ב-18 במרץ בזמן שאוניות המערכה המשיכו בתפקיד ההגנה האווירית שלהן.
ארבעה ימים לאחר מכן, לאחר שגרם נזק חמור לשדות תעופה ולמספר ספינות מלחמה בקורה, נסוג כוח המשימה לתדלק.
למחרת, החלו תקיפות אוויריות כדי להכין את אוקינאווה לתקיפה, שהופסקו על ידי הצורך להתנתק ולתדלק ב-28–29 במרץ.
התחלת התקפות גדולות על האי, אינדיקציה ברורה להתקפה אמפיבית קרובה, הובילה את היפנים להתחיל במסע קמיקזה רציני ומרוכז נגד הצי, תוך פגיעה בכלי שיט רבים אך הם לא פגעו ברצינות בהתקדמות בעלות הברית.
במהלך השבועות הקרובים, קבוצות המשימה של TF 58 הסתובבו במים מול אוקינאווה, שתי קבוצות בכל פעם, כדי לאפשר לקבוצות האחרות לחדש דלק ותחמושת ולתקן נזקי קרב.
לאורך המערבולת מול אוקינאווה, דקוטה הדרומית הגיחה מבלי שנפגעה מאף אחד מהקמיקזות.
ב-19 באפריל, דקוטה הדרומית נותקה מנושאות המטוסים כדי להצטרף לקבוצת הפצצות חוף שנשלחה לתמוך במתקפה גדולה של הקורפוס ה-24 נגד עמדות ההגנה היפניות בדרום אוקינאווה, למרות שהתקדמו מעט.
האוניות של TF 58 לאחר מכן יצאו לפשיטה על איי סקישימה לפני שנסוג ללייטה.
לאחר אספקה מחדש שם, קבוצות המשימות חידשו את הסבבים שלהן מחוץ לאוקינאווה לשבוע לאחר מכן.
ב-6 במאי, דקוטה הדרומית חידשה תחמושת מספינת התחמושת USS ורנגל כאשר מכל של מטען הודף עבור תותחי ה- התפוצץ.
הפיצוץ פוצץ ארבעה מכלים נוספים וגרם לשריפה חמורה, ואילץ את הצוות להציף את מחסן התחמושת לצריח מספר 2 כדי למנוע פיצוץ קטסטרופלי.
שלושה אנשי צוות נהרגו מהפיצוץ ושמונה נוספים נפצעו קשה ומתו מאוחר יותר; עוד עשרים וארבעה נפצעו בתאונה פחות קשה.
דקוטה הדרומית נותקה מ-TG 58.4 לתיקונים באוליטי ב-13 במאי, יחד עם זוג משחתות ליווי, שהגיעו לשם למחרת.
היא נכנסה למבדוק היבש הצף העזר ABSD-3 כדי להיבדק.
המדחפים, הצירים ומסבי התמוך של האונייה נשחקו קשות וסבלו מקורוזיה.
אלה תוקנו והיא הוצפה מחדש ב-27 במאי; במהלך תקופה זו, הצי השלישי חידש את הפיקוד על כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות, והחזיר את כל ייעודי היחידה הכפופים לסדרה 30. יומיים לאחר מכן, דקוטה הדרומית יצאה לים כדי להתחיל באימונים נגד צוללות עם זוג משחתות.
תרגול קרב נוסף, כולל תרגול ירי על סוללות ראשיות ונ"מ ואימוני קרב לילה, נמשך במהלך הימים הבאים, שבמהלכם חצתה הספינה את הים הפיליפיני למפרץ לייטה.
ארגון מחדש של TF 38 הביא להעברת דקוטה הדרומית מחדש ל-TG 38.1 ב-16 ביוני, באותו יום שבו הפכה לספינת הדגל של אדמירל משנה ג'ון פ.
האונייה השתתפה באימונים נוספים נגד מטוסים בין 23 ל-24 ביוני.
לאחר מכן חזרו אוניות המערכה לעמדותיהם עם TF 38 וחיפו עליהם במהלך תקיפות אוויריות על הונשו והוקאידו ב-15 ביולי.
מחוזקים עוד יותר על ידי צי האוקיינוס השקט הבריטי, הצי של בעלות הברית תקף מטרות סביב טוקיו ב-17 ביולי, והטביע או גרם נזק למספר ספינות מלחמה באזור.
במהלך 20 עד 22 ביולי, דקוטה הדרומית חידשה דלק, תחמושת ואספקה אחרת בים.
תקיפות נוספות של נושאות מטוסים בוצעו בין 24 ל-28 ביולי, והסבו הפסדים נוספים לשרידי הצי היפני; אוניות המערכה הרונה, איסה והיוגה טבעו כולן במעגניהן, יחד עם מספר סיירות, משחתות וספינות מלחמה אחרות.
TU 38.8.1 נוצר מחדש ב-29 ביולי כדי להפגיז את הממאצו; הפעם, דקוטה הדרומית, אינדיאנה ומסצ'וסטס תוגברו על ידי ה-TU 37.1.2 הבריטי, שבמרכזו אוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי, והם חופו על ידי מטוסי CAP מנושאת המטוסים בון הום ריצ'רד.
אוניות המערכה פתחו באש מעט לפני חצות ב-29 ביולי והמשיכו לירות עד השעות המוקדמות של 30 ביולי.
נושאות המטוסים של TF 38 כבר שיגרו מטוסים בבוקר 15 באוגוסט כאשר הולסי קיבל הודעה שהיפנים הסכימו להיכנע ללא תנאי.
המטוסים הוחזרו ודקוטה הדרומית קיבלה את ההוראה להפסיק את הפעולות ההתקפיות בשעה 06:58. בעיות בהעברת הודעת הכניעה לכל היחידות הכפופות הביאו לכך שכמה מטוסים יפנים פתחו בהתקפות על הצי מאוחר יותר באותו יום, אך כולם הופלו על ידי מטוסי CAP.
דקוטה הדרומית בילתה את הימים הבאים בתדלוק ומילוי תחמושת לפני שיצאה למפרץ סגאמי ב-27 באוגוסט כחלק מהכיבוש הראשוני של.
יומיים לאחר מכן, היא עברה למפרץ טוקיו; באותו אחר הצהריים עלו הולסי ונימיץ על הסיפון.
הולסי עזב מאוחר יותר באותו היום, אך נימיץ נשאר עד שעזב לאוניית המערכה מיזורי, שם התקיים טקס הכניעה הרשמי ב-2 בספטמבר.
נימיץ חזר מאוחר יותר באותו יום לפני היציאה לגואם ב-3 בספטמבר ודקוטה הדרומית הגיעה לצד מיזורי להעביר את הולסי וצוותו לאונייה.
דקוטה הדרומית שימשה לאחר מכן כאוניית הדגל של הולסי בזמן שהוא ערך את השלבים הראשונים של הכיבוש.
הולסי נשאר על הסיפון עד 20 בספטמבר, אז עזב כדי לחזור לפרל הארבור.
דקוטה הדרומית יצאה לדרך באותו אחר הצהריים יחד עם ספינות מלחמה רבות אחרות למסע חזרה לארצות הברית.
דקוטה הדרומית עצרה במפרץ באקנר באוקינאווה ב-23 בספטמבר ולאחר מכן חידשה את מסעה על פני האוקיינוס השקט למחרת בבוקר עם כ-600 מלחים, חיילים ונחתים על הסיפון.
האוניות חלפו על פני הוואי ולאחר מכן התפזרו לנמלים שונים; דקוטה הדרומית נכנסה לסן פרנסיסקו ב-27 באוקטובר, עם הולסי שוב על הסיפון לחגיגות יום הצי.
המושל ארל וורן עלה על האונייה לטקסים.
יומיים לאחר מכן, היא הפליגה לסן פדרו, קליפורניה.
ב-3 בינואר 1946 יצאה דקוטה הדרומית לדרך לאוקיינוס האטלנטי; היא יצאה דרומה ועברה את תעלת פנמה בפעם האחרונה ויצאה צפונה למספנת הצי של פילדלפיה, והגיעה לשם ב-20 בינואר.
לאחר מכן היא עברה שיפוץ לקראת השבתה.
חודש לאחר מכן ב-21 בפברואר, אדמירל משנה תומאס ר.
קולי הניף את דגלו על סיפון האונייה, והפך אותה לאוניית הדגל של הצי הרביעי, יחידת מילואים.
כהונתו של קולי על סיפון האונייה הייתה קצרה והוא הוחלף על ידי תת-אדמירל צ'ארלס ה' מקמוריס רק חמישה ימים לאחר מכן.
ב-3 ביולי, העביר מקמוריס את דגלו לסיירת הכבדה אורגון סיטי והצי פיזר את הצי הרביעי ב-1 בינואר 1947. דקוטה הדרומית הושבתה ב-31 בינואר והונחה בצי העתודה האטלנטי.
תוכניות גובשו במהלך התקופה שבה הייתה במילואים לחדש את דקוטה הדרומית ואת שאר אוניות הסדרה שלה אם יהיה צורך בהן לשירות פעיל עתידי.
במרץ 1954, תוכנית לצייד את ארבע האוניות בסוללות משניות המורכבות מעשר תותחים תאומים בקוטר הוצעה, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
האונייה נשארה בעתודת הצי עוד חמש עשרה שנים לפני שנמחקה מרשימות הצי ב-1 ביוני 1962. דקוטה הדרומית נמכרה לחטיבת ליפסט של האחים לוריא ושות' כדי להתפרק לגרוטאות ב-25 באוקטובר.
גוררות גררו אותה מפילדלפיה בנובמבר לקירני, ניו ג'רזי כדי להתפרק.
חלקים מסוימים של האונייה נשמרו באמצעות מאמצי לשכת המסחר של סו פולס, והם הותקנו באנדרטה לאונייה בעיר ב-7 בספטמבר 1969. האנדרטה מורכבת מקיר בטון נמוך שנבנה במתאר הספינה בקנה מידה מלא, ובמתווה מוצגים חפצים מהאונייה, כולל עוגן, צריח תותחים מדומה ותותח 16 אינץ'.
מוזיאון הוקם במרכז המתאר, והוא מציג חפצים נוספים, כולל הפעמון שלה, מדי מלחים, דגם מוקטן של דקוטה הדרומית ותצוגות שונות אחרות.
חפצים נוספים מהאונייה נשמרים במוזיאון הלאומי של הצי של ארצות הברית, כולל אחד מהמדחפים של דקוטה הדרומית וקטע של לוח שריון.
שני הפריטים מוצגים בווילארד פארק.
USS דקוטה הדרומית (SSN-790), היא צוללת תקיפה גרעינית של צי ארצות הברית מסדרת וירג'יניה, שנקראת על שם מדינת דקוטה הדרומית.
החוזה לבנייתה הוענק ל-Huntington Ingalls Industries בשיתוף עם חטיבת Electric Boat של ג'נרל דיינמיקס בניופורט ניוז, וירג'יניה ב-22 בדצמבר 2008. צוללת זו היא השביעית מבין צוללות בלוק III אשר תכלול חרטום מתוקן, כולל טכנולוגיה מסוימת של הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו.
טקס הנחת השדרית התקיים ב-4 באפריל 2016. נותנת החסות של הצוללת היא דיני דמפסי, אשתו של הגנרל מרטין דמפסי.
טקס ההשקה שלה התקיים ב-14 באוקטובר 2017 בגרוטון, קונטיקט.
גַּאיוּס מֶסִיוּס טְרַאיָאנוּס קְוִוינְטוּס דֶקִיוּס אוֹגוּסְטוּס היה קיסר רומא משנת 249 ועד למותו באבריטוס בשנת 251 לספירה.
דקיוס נולד בעיר הרומאית בודליה, היום כפר בשם מרטיניצי בסרביה.
הוא פילס את דרכו בעולם הפוליטיקה של האימפריה הרומית והיה סנאטור ושירת כקונסול בשנת 232 ולאחר מכן מושל מואסיה וגרמניה תחתית ומשנת 235 עד לשנת 238 שירת כמושל היספניה טארקוננסיס, לאחר מכן הוא מונה לפרפקט (אדמיניסטרטור) של העיר רומא תחת שלטונו של הקיסר פיליפוס הערבי.
המצב באימפריה הרומית לא היה יציב.
מפקדי צבא רומאיים מפרובינציות שונות מרדו כנגד השלטון המרכזי בתקווה לתפוס את כיסא הקיסרות או לקרוע נתחים מגוף האימפריה.
בשנת 245 נשלח דקיוס, שהיה ידוע כתומך נאמן של הקיסר, לדכא מרידות של שבטים גרמאניים, ומרד של מפקד של הכוחות הרומאיים על הדנובה.
ייתכן כי שליחתו של דקיוס רחוק מהבירה רומא נועדה להרחיקו ממוקדי הכוח ולא בהכרח מתוך הכרה ביכולותיו כמצביא אלא מתוך חשש ממעמדו כמתחרה.
תוך כדי הקרבות החלה מרידה בקרב החיילים כנגד הקיסר, ככל הנראה על רקע רצונם בנתחים גדולים יותר בשלל המלחמה, מפקדי הצבא הרומאי שתחת פיקוד דקיוס הכריזו עליו כקיסר – לכאורה בניגוד לרצונו.
בשלב לא ידוע של חייו התחתן עם הרניה קופרסניה אטרוסקילה, ככל הנראה בת למשפחת סנטורים.
בנו הבכור הרניוס אטרוסקוס נולד ככל הנראה בין השנים 220 ו-230 וליווה את אביו בכל מסעותיו ומלחמותיו ולקראת סוף שלטונו מינה אותו לאוגוסטוס כלומר שליט לצידו.
בנו הצעיר, הוסטיליאנוס לא זכה למעמד זהה.
תקופת שלטונו הקצרה של דקיוס נחשבת לשיאו של משבר המאה ה-3 במהלכו התחלפו 25 קיסרים על כס השלטון, והקיסרות חוותה משברים צבאיים, מדיניים וכלכליים חמורים.
בנוסף, בשנת 251 פרצה מגפת קיפריאנוס – ככל הנראה אבעבועות שחורות, שגרמה לתמותה גבוהה ופגעה בכוח האדם שעבד בחקלאות, אך בעיקר ביכולתה של הקיסרות לגייס חיילים לצבאה ולהגן על עצמה.
השבטים הגרמניים שחשו את חולשת האימפריה החלו בסדרת פלישות אל מעבר לגבולות שחייבו את דקיוס לצאת לסדרת מערכות על מנת להדוף את הפולשים, בתקופה זו החלו גם הגותים את סדרת התקפותיהם על האימפריה הרומית, אחת ההתקפות המתועדות הראשונות הייתה בתקופת שלטונו של דקיוס וכוונה כנגד תראקיה.
הצבא הרומאי הצליח להפתיע את הפושטים בסמוך לעיר ניקופול (בולגריה).
הגותים החלו בנסיגה אך משבשלו התנאים לטובתם סבו על עקבותיהם ותקפו את הצבא הרומאי שחנה באתר הסמוך לעיר הבולגרית המודרנית סטארה זאגורה, הרומאים הופתעו מעצם ההתקפה ומעצמתה ונפוצו לכל רוח ובראשם דקיוס, הייתה זו הפעם הראשונה שקיסר רומאי ברח מפני התקפה של "ברברים".
הגותים ניצלו את הצלחתם וכבשו את פיליפופוליס.
דקיוס, שצבאו לא הושמד, הצליח לאסוף את כוחותיו ולהגיע למגע עם הגותים שבשלב זה היו מותשים מהלחימה והציעו תנאי הפסקת אש שעיקרם נסיגה תמורת מעבר חופשי ובטוח, דקיוס סירב והצבאות נפגשו ב-25 ביוני 251 בקרב אבריטוס המכריע.
הקרב נערך בפרובינציית מואסיה בסמוך לעיר הבולגרית המודרנית ראזגרד, על פי היסטוריונים ביזנטיים מאוחרים, בנו של דקיוס הרניוס אטרוסקוס נהרג מיד בתחילת הקרב ועל כך אמר הקיסר "אין מקום לקינה, מות חייל אחד אינו אבדה גדולה לאימפריה".
הצבא הרומאי נלכד בביצות שבשדה הקרב והושמד לחלוטין, הקיסר דקיוס עצמו היה בין הנספים ונרשם בספרי ההיסטוריה כקיסר הראשון שנהרג במלחמה כנגד אויב זר.
הקיסר הנבחר, טרבוניאנוס גאלוס, הכריז על הוסטיליאנוס כשותף לו בתפקיד הקיסר כדי למנוע מלחמת אזרחים.
באותה שנה מת הוסטיליאנוס במגפה שפרצה ברומא, וגאלוס מינה את בנו וולוסיאנוס כשותף.
היסטוריונים רומאיים ולא-נוצריים מדברים בהערכה על דקיוס, בעוד ההיסטוריוגרפיה הנוצרית רואה בו "עריץ נורא".
בגלל דלות המקורות, קשה להבין מה אירע במהלך הקרבות מול הפולשים הגותים.
לא ניתן לדעת האם הקיסר יכול היה לנווט את האימפריה מחוץ למים הסוערים של פלישות, מרידות, רעב מחלות והתמוטטות כלכלית, אם שלטונו לא היה מגיע לקץ מהיר.
דקיוס ניסה לשלוט ברומא באופן המיטיב עם אזרחי העיר והאימפריה.
על כך יעידו מפעלי הבנייה שיזם.
עיקרם, בניה מחדש ושיפוץ מערכות ומבני ציבור לאחר הזנחה ממושכת, וכן ניסיונו לבסס את ביטחון האימפריה בתוך גבולותיה.
עיקר מורשתו נגזר מניסיונו לרפורמה דתית שמטרתה יצירת אחידות תאולוגית ורדיפת הנוצרים שבאה בעקבותיה.
בחודש ינואר 250 הוציא דקיוס צו קיסרי המורה לכל אזרחי האימפריה להעלות זבח בנוכחות מנהיגי קהילתם ולהתפלל לשלום הקיסר והאימפריה, לאחר הטקס קיבלו האזרחים תעודה המעידה על הציות לצו.
המטרה הראשונית של הוצאת הצו הייתה ככל הנראה "איחוד השורות" בתוך האימפריה המתפוררת, אך זו יצרה משבר בקהילות נוצריות שחלק ממנהיגיהן סירב להעלות זבח לקיסר ולהשתתף בטקס פגאני כפוי.
נוצרים שסירבו להשתתף בטקס נאסרו, עונו והוצאו להורג.
הבכיר בהם היה האפיפיור פביאנוס, שמת לפי המסורת כמרטיר ב־20 בינואר כאשר סירב להשתתף בטקס.
מהומות אנטי נוצריות סחפו את האימפריה וקהילות נוצריות בקרתגו ואלכסנדריה הותקפו.
בגלל אירועים אלו נמנה דקיוס בין אויבי הכנסייה הנוצרית ולשמו הוצמד כינוי הגנאי "העריץ הנורא".
בפילוסופיה קונטיננטלית ובביקורת הספרות, דֵּקוֹנְסְטְרוּקְצְיָה (במינוח האקדמיה ללשון העברית: פֵּרוּק) היא שיטה פילוסופית וספרותית פוסט סטרוקטורליסטית, שמזוהה עם הפילוסוף היהודי-צרפתי ז'אק דרידה.
בניסוח כללי, דקונסטרוקציה היא פירוק הטקסט והבנייתו מחדש במסגרת קריאה ביקורתית.
מתודה זו חותרת תחת משמעות הטקסט עצמו, כדי לפורר כל משמעות יציבה בקרבו.
דקונסטרוקציה נחשבת אחד מעמודי התווך הפילוסופיים של הפוסטמודרניזם.
במילה "דקונסטרוקציה" נעשה שימוש על ידי ז'אק דרידה ואנשים אחרים, ביניהם גיאטרי צ'קרוורטי ספיבק, פול דה מאן, ג'ונתן קאלר, ברברה ג'ונסון והיליס מילר, כדי לתאר מעין אירוע בו הם השתתפו.
עם זאת, כותבים אלה התנגדו בחריפות לניסיונות תיאור מדויקים וממצים של המילה.
כך למשל, דרידה, שהיה הראשון שהשתמש במילה באופן פילוסופי ובלשני, העיר: "היו לי ציפיות מעטות בלבד שתאוריה זו תשחק תפקיד מרכזי כל כך בשיח שעניין אותי באותו זמן" .
על פי דרידה, דקונסטרוקציה אינה ניתוח, ביקורת, שיטה, פעולה או מבצע.
באשר לשאלה מהי דקונסטרוקציה, דרידה טען: "אין לי מענה פשוט ופורמלי לשאלה זו".
לפיכך הוקדשו מאות דפים לשאלה מהי דקונסטרוקציה, ונכתבו אלפי דפים בהם "מתרחשת" דקונסטרוקציה.
מרבית טקסטים אלו קשים לקריאה או לתמצות.
אוהדי הזרם טענו כי סגנון הכתיבה האידיוסינקרטי והמקשה מהותי לטיפול נכון בנושא.
מבקרי הזרם קראו לסגנון זה במגוון תארים מחמיאים פחות, החל ב"עירפול מכוון" וכלה ב"שטויות מוחלטות".
טקסט דקונסטרוקטיבי הוא תמיד טקסט 'טפילי', שחי בתוך טקסט יחיד אחר, ואינו יכול להתקיים בלעדיו.
אך דקונסטרוקציה אינה שם נרדף ל"הרס" ("destruction") של הטקסט המקורי, אלא, על פי ברברה ג'ונסון, דקונסטרוקציה היא למעשה קרובה יותר למשמעות המילה "ניתוח" (analysis), שמשמעותה האטימולוגית היא "לפרק" - "to de-construct".