tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידי שר ראשונים והנהגה מפלגתית
דאלאדיה שימש כשר במגוון תפקידים בממשלות הקואליציה השונות בין 1924 ל-1928, ובשנים אלה היווה גורם מרכזי בפילוג המפלגה הרדיקלית ממפלגת הפלג הצרפתי של אינטרנציונל העובדים (SFIO) ב-1926 ובקואליציית "קרטל השמאל" הראשונה ("Cartel des gauches").
מ-1927 ועד 1930 כיהן כנשיא המפלגה הרדיקלית, ושוב מ-1936 ועד 1938. עקב פרישת ה-SFIO מהקואליציה והתפלגות הרדיקלים העצמאיים מן המפלגה הרדיקלית, נפלה קואליציית השמאל, הרדיקלים העצמאיים חברו למפלגת הברית הרפובליקאית דמוקרטית הימנית-מרכזית, ובנובמבר 1928 הפך רמון פואנקרה לראש הממשלה.
קדנציות ראשונה ושנייה כראש הממשלה
דאלאדיה הפך לפוליטיקאי מוביל במפלגה הרדיקלית.
הוא כיהן כראש הממשלה לראשונה ב-1933, מה-31 בינואר ועד ה-26 באוקטובר, ושוב ב-1934 למספר ימים (מה-30 בינואר עד ה-9 בפברואר) עקב פרשת סטביסקי (הנפקת איגרות חוב מזויפות בה הוכתמה ממשלת שוטאן, אשר הובילה למהומות רחוב של הימין בפריז, להתפטרות ראש הממשלה קמי שוטאן ולנפילת קואליציית "קרטל השמאל" השנייה).
מ-26 באוקטובר 1933 ועד 30 בינואר 1934 שימש כשר המלחמה בממשלת סארו הראשונה ובממשלת שוטאן השנייה.
ביוני 1936 החל לכהן כשר ההגנה הלאומית בקואליציית החזית העממית של ראש הממשלה לאון בלום, והמשיך להחזיק בתפקיד זה בממשלות שוטאן השלישית והרביעית ובממשלת בלום השנייה, עד אפריל 1938 (למעשה, דאלדיה המשיך להחזיק בתפקיד עד מאי 1940, גם כששימש כראש הממשלה בפעם השלישית, וגם אחר כך, כשהחל לשרת בממשלת רנו).
מוריס גמלן, אשר זכה לתמיכתו של דאלאדיה לאורך השנים ולסיוע בקידומו בצבא, שימש כמפקד צבא צרפת לאורך כל התקופה דלעיל (הוא מונה לתפקיד בשנת 1931 וזכה לסמכויות נוספות בשנת 1935).
על סף מלחמת העולם השנייה ובמהלכה
ב-10 באפריל 1938 החל דאלאדיה בכהונתו השלישית והאחרונה כראש ממשלת צרפת.
בתקופה זו החל המשא ומתן שקדם לוועידת מינכן, במהלכה צרפת חזרה בה מהתחייבותה להגן על צ'כוסלובקיה מפני גרמניה הנאצית.
ראש ממשלת בריטניה נוויל צ'מברלין דחק בדאלאדיה לנהל משא ומתן, שכן אחרת, להבנתו, יפתח היטלר תוך זמן קצר במלחמה נגד צ'כוסלובקיה.
בניגוד לצ'מברלין, דאלאדיה היה משוכנע כי היטלר בכל מקרה יפתח במלחמה, כשמטרתו היא כיבוש אירופה כולה.
בפגישה שנערכה בסוף אפריל 1938 אמר דאלאדיה לבריטים כי מטרתו האמיתית של היטלר היא להשיג .
למרות זאת, אולי משום הגישות הפסימיסטיות והתבוסתניות של הצבא ושל חברי ממשלתו אשר ריפו את ידיו, כמו גם הטראומה ממרחץ הדמים בצרפת במלחמת העולם הראשונה לו היה עד באופן אישי, הניח דאלאדיה לצ'מברלין לפעול כראות עיניו.
בשובו לפריז, דאלאדיה, שציפה להמון עוין, התקבל בתשואות.
אז העיר לעוזרו אלקסי לז'ה: ("!Ah, les cons").
באוקטובר 1938 פתח דאלאדיה בשיחות חשאיות עם ארצות הברית, כדי למצוא דרך לעקוף את חוקי הנייטרליות האמריקאיים, על מנת לאפשר לצרפת לרכוש מטוסים מתוצרת ארצות הברית וכך לפצות על חוסרי ייצור בתעשיית המטוסים הצרפתית.
באוקטובר 1938 הֵעִיר דאלאדיה , והוא היה טרוד ביותר במאמציו לקנות מטוסי קרב אמריקאיים, אותם ראה כדרך היחידה לחזק את חיל האוויר הצרפתי.
בעיה מרכזית בשיחות צרפת-ארצות הברית הייתה האופן שבו תשלם צרפת בעבור המטוסים האמריקאיים, וכאמור לעיל - כיצד תעקוף את חוקי הנייטרליות האמריקאיים.
נוסף על כך, ב-1932 שמטה צרפת את חובותיה לארצות הברית מתקופת מלחמת העולם הראשונה, ועל פי חוק ג'ונסון מ-1934, לצרפת אסור היה עקב כך לשווק איגרות חוב ממשלתיות בארצות הברית (כלומר נאסר עליה ללוות כסף בארצות הברית).
בפברואר 1939 הציעה צרפת, שהייתה אז אימפריה קולוניאלית, למסור את חזקותיה בקריביים ובאוקיינוס השקט, בתוספת תשלום יחיד בסך 10 מיליארד פרנק, בתמורה לזכות בלתי מוגבלת לקנות, באשראי, מטוסים אמריקאיים.
לאחר משא ומתן קשה ומענה, גובש הסדר באביב של 1939, לפיו יוּתר לצרפת להגיש הזמנות עצומות לתעשיית המטוסים האמריקאית.
אף על פי שמרבית המטוסים שהוזמנו לא הגיעו לצרפת עד 1940, ארצות הברית אפשרה להטות את ההזמנות של צרפת אל בריטניה.
כניסת צרפת למלחמת העולם השנייה
חתימת הסכם ריבנטרופ-מולוטוב (ב-23 באוגוסט 1939) עוררה זעקה ציבורית בצרפת, עליה הגיב דאלאדיה בהוצאת המפלגה הקומוניסטית הצרפתית מחוץ לחוק, על בסיס סירובה לגנות את פעולותיו של סטלין.
כשבוע אחר כך, ב-1 בספטמבר, החלה המערכה בפולין עם פלישת ברית המועצות וגרמניה הנאצית לשטחה.
דאלאדיה, שלא רצה לצאת למלחמה, הכריז על כניסת צרפת למלחמה ב-3 בספטמבר 1939, אלא שזו לא כללה צעדים התקפיים של ממש, וכך נוצרה המלחמה המדומה.
ב-6 באוקטובר באותה שנה, פנה היטלר לצרפת ולבריטניה בהצעת שלום, ובממשלת צרפת היו לא מעטים שנכונו לקבל הצעה זו.
למרות זאת, בשידור ארצי למחרת, הכריז דאלאדיה
ב-30 בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות גם לפינלנד, מהלך שהתחיל את מלחמת החורף.
דעת הקהל העולמית, בפרט בצרפת ובבריטניה, נטתה לצד פינלנד, אך גם במקרה זה לא נקטו בעלות הברית, בפרט צרפת ובריטניה (אז עדיין עם צ'מברלין כראש הממשלה) בפעולה צבאית.
בינואר 1940, כחודשיים מתחילת המלחמה, משנוכחה כי המלחמה קשה משהעריכה, החלה ברית המועצות לאותת על רצונה בשלום.
איתותים אלה הפחיתו אף יותר את נכונותן של בעלות הברית לסייע לפינלנד.
ב-29 בינואר 1940, בנאום רדיו אשר כונה "מטרת הנאצי היא עבדות" אותו נשא דאלאדיה אל העם הצרפתי, לא הותיר דאלאדיה ספקות בנוגע לדעתו על הגרמנים.
בפברואר 1940 הציעו בעלות הברית (ובהן צרפת) סיוע צבאי ממשי לפינלנד, בדמות מאה אלף חיילים שיגיעו דרך נורווגיה ויתמכו בפינלנד משטח שוודיה.
הצעה זו נדחתה על ידי שוודיה ונורווגיה, הן עקב חששן מהעברת המלחמה אל שטחיהן, והן משום שהיה ברור לכל הצדדים כי מטרתן האמיתית של בעלות הברית אינה לסייע לפינלנד נגד ברית המועצות, אלא לפעול נגד גרמניה הנאצית משטח שוודיה, ולמנוע משוודיה להמשיך ולייצא מחצבים לגרמניה.
בנוסף, שוודיה ראתה בכך הפרה של מדיניות הנייטרליות שלה (שוודיה ניהלה יחסי מסחר הן עם בעלות הברית והן עם מדינות הציר, אך סירבה לאפשר מעבר כוחות דרך שטחה).
ב-21 במרץ 1940, באמתלת כישלונו לסייע לפינלנד במלחמת החורף, התפטר דאלאדיה מראשות הממשלה.
שר ההגנה הלאומית והמלחמהבמרץ 1940, לאחר שהתפטר דאלאדיה מראשות הממשלה, הפך פול רנו לראש הממשלה.
דאלאדיה המשיך להחזיק בתפקידו כשר ההגנה הלאומית והמלחמה גם בממשלת רנו, והמשיך לגבות את מוריס גמלן, מפקד צבא צרפת.
עקב כישלונותיו של גמלאן רצה ראש הממשלה רנו בהחלפתו, אך דאלאדיה, שסלד מרנו ותמך שנים רבות בגמלאן, החליט להשאירו בתפקידו.
ב-10 במאי 1940 הסתיימה תקופת "המלחמה המדומה" עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת ולארצות השפלה.
כוחות השריון הגרמניים הצליחו להבקיע את קו ההגנה של צרפת באזור יער הארדנים, וב-13 במאי חצו את נהר המז באזור העיירה סדאן.
שר החוץב-18 במאי התחלפו דאלאדיה ורנו במשרדיהם - דאלאדיה הפך לשר החוץ, ורנו (שנותר ראש הממשלה) קיבל את משרד ההגנה הלאומית והמלחמה.
מעמדה זו חש רנו חופשי לממש את רצונו ולהדיח את גמלאן, אשר הוחלף במקסים וגאן ב-19 במאי 1940, תשעה ימים לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לצרפת.
התפטרותב-5 ביוני הפסיק דאלאדיה לשמש כשר החוץ, וגם משרד החוץ עבר לשליטת ראש הממשלה רנו (בנוסף למשרד ההגנה הלאומית והמלחמה).
תחת הרושם לפיו תמשיך הממשלה לפעול מצפון אפריקה, ברחו דאלאדיה וחברי ממשלה אחרים למרוקו, שהייתה אז מדינת חסות צרפתית (על בסיס הסכם פס).
בניגוד לתוכניתו, דאלאדיה נעצר, הוחזר לצרפת והועמד למשפט ראווה בידי ממשלת וישי באשמת בגידה.
המשפט נערך בשנת 1942 בעיר ריום שבמרכז צרפת, ונודע כ"משפט ריום".
יחד עם דאלאדיה נשפטו פוליטיקאים צרפתים בכירים אחרים.
לאחר המשפט נכלא דאלאדיה בפור דו פורטאלה (Fort du Portalet), מצודה הממוקמת בפירנאים של צרפת, והוחזק שם כאסיר מ-1940 ועד אפריל 1943, אז נמסר לגרמנים וגורש למחנה הריכוז בוכנוואלד שבגרמניה.
במאי 1943 הועבר דאלאדיה יחד עם אישים צרפתים אחרים לטירת איטר אשר בצפון טירול, אוסטריה, בה נותר עד סוף המלחמה.
לאחר נפילת צרפת של וישי בשנת 1944, משלה בצרפת הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בראשות שארל דה גול.
שתיים ממשימותיה העיקריות היו שיקום צרפת מנזקי המלחמה, ויצירת מסגרת חוקתית חדשה ויעילה מזו של הרפובליקה השלישית לניהול המדינה.
דאלאדיה, אשר יצא לחופשי מכלאו באוסטריה ושב לצרפת, חזר לחיים הפוליטיים.
באוקטובר 1945 כשל דאלאדיה בניסיונו להיבחר לאספה המכוננת הלאומית, שנבחרה כדי לכתוב חוקה לרפובליקה הרביעית.
החוקה שכתבה אספה זו נדחתה במשאל עם ב-5 במאי 1946. לפיכך נערכו בחירות לאספה מכוננת לאומית נוספת, בהן הצליח דאלאדיה להיבחר, וב-2 ביוני 1946 הפך לחבר האספה המכוננת הלאומית (השנייה לאחר המלחמה).
החוקה שכתבה אספה זו אושרה במשאל עם ב-13 באוקטובר, והחלה את תקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית (אשר תבוא אל סופה 12 שנה אחר כך, בשנת 1958).
חבר האספה הלאומית, ראש עיריית אביניון ופרישה
חבר האספה הלאומיתבנובמבר 1946 נבחר דאלאדיה לאספה הלאומית (הבית התחתון של הרשות המחוקקת בהתאם לחוקת הרפובליקה הרביעית).
דאלאדיה חזר ונבחר כחבר האספה הלאומית בשנים 1951 ו-1956. בתפקיד זה היה יריבו של דה גול ותמך בממשלת פייר מנדס פראנס (פעלה בשנים 1954 עד 1955) ובניסיונו של מנדס לשקם את המפלגה הרדיקלית.
ב-1957 שימש דאלאדיה כיושב ראש כינוס השמאל הרפובליקאי (Rassemblement des gauches républicaines).
ביוני 1958 הצביע נגד מועמדותו של שארל דה גול, אשר התמודד על ראשות הממשלה מתוך כוונה מוצהרת לשנות את החוקה, ולשם כך דרש לקבל סמכויות שלטוניות מלאות לרבות שימוש בצווים לשעת חירום.
דה גול נבחר, קיבל את מבוקשו והשתמש בסמכויות שניתנו לו כדי ליצור את החוקה על בסיסה קמה הרפובליקה הצרפתית החמישית.
ראש עיריית אביניוןב-1953, במקביל לחברותו בפרלמנט, נבחר דאלאדיה לראש עיריית אביניון (תפקיד בו שימש עד 1958).
פרישה מהחיים הפוליטייםבנובמבר 1958, לאחר שהגיע שלישי בסיבוב הראשון של הבחירות לאספה הלאומית, הסיר את מועמדותו לקראת הסיבוב השני, וכן פרש מראשות עיריית אביניון.
דאלאדיה הלך לעולמו בפריז ב-10 באוקטובר 1970, ונטמן בבית העלמין פר לשז (חלקה 72).
אדו דה וארט (בהולנדית: Edo de Waart; נולד ב-1 ביוני 1941 באמסטרדם) הוא מנצח הולנדי נודע.
הוא מנצח על מוזיקה תזמורתית ואופראית גם יחד והתפרסם ביותר כבונה-תזמורות (הוא העלה כמה וכמה תזמורות מן השורה השנייה לרמה של הרכבי צמרת).
בין השנים 2009-2017 שימש כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מילווקי ובין השנים 2016–2019 היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של ניו זילנד.
דה וארט למד נגינה באבוב ופסנתר ובמקביל למד ניצוח בקונסרבטוריון סוולינק באמסטרדם וסיים את לימודיו שם בשנת 1962. בשנה שלאחריה התמנה למשנה לנגן האבוב הראשי בתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
בשנת 1964, בגיל 23, זכה בתחרות הניצוח על שם דימיטרי מיטרופולוס בניו יורק.
כחלק מן הפרס, שימש במשך שנה אחת כעוזר מנצח לליאונרד ברנשטיין בפילהרמונית של ניו יורק.
עם שובו להולנד, התמנה לעוזר מנצח של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית, שמנצחה הראשי אותה עת היה ברנרד הייטינק.
בשנת 1967, התמנה למנצח הן של הרכב כלי הנשיפה מעץ של הולנד והן של התזמורת הפילהרמונית של רוטרדם, והיה המנהל המוזיקלי של האחרונה משנת 1973 עד 1979.
דה וארט ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בשנת 1975; שנה לאחר מכן היה למנצח אורח ראשי, ומשנת 1977 עד 1985 היה מנהלה המוזיקלי.
בין 1986 ל-1995 היה המנצח הראשי של תזמורת מינסוטה.
בשנת 1989 חזר דה וארט להולנד, שם התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת הרדיו ההולנדית.
הוא התפטר ממשרתו ב-2004 ועכשיו הוא מנצח תזמורת של כבוד.
בשנת 1993 התמנה למנצח ראשי ויועץ אמנותי של התזמורת הסימפונית של סידני, משרה שממנה פרש בשנת 2003 כדי להיות למנהל אמנותי ומנצח ראשי של התזמורת הפילהרמונית של הונג קונג.
דה וארט מופיע כמנצח אורח בתזמורות נודעות ברחבי העולם, ביניהן הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג, תזמורת פילהרמוניה, התזמורת הפילהרמונית המלכותית, תזמורת שווייץ המערבית, התזמורת הסימפונית של בוסטון, תזמורת קליבלנד, התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס והתזמורת הסימפונית של שיקגו.
דה וארט הוא תומך נלהב במוזיקה בת זמננו ובתור שכזה ניצח על ביצועי בכורה של יצירות משל ג'ון אדמס, שאת האופרה שלו "ניקסון בסין" גם הקליט; סטיב רייך, שמיצירותיו הקליט את ה"וריאציות לכלי נשיפה מעץ, כלי מיתר ומקלדת",; ואחרים בסן פרנסיסקו.
דה וארט מרבה לנצח גם על אופרות.
לראשונה ניצח על האופרה של סנטה פה בשנת 1971, על הגראנד אופרה של יוסטון ב-1975, על בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן ב-1976 ובפסטיבל ביירוית ב-1979. משנת 1970 הופיע תכופות עם האופרה ההולנדית.
בשנת 1980 ניצח על מחזור "הטבעת" באופרה של סן פרנסיסקו.
בעונות האחרונות ניצח על הפקה חדשה של, אביר הוורד" באופרה דה באסטיל, על חליל הקסם ונישואי פיגארו במטרופוליטן אופרה ועל "קטיה קאבאנובה", "ורתר", "פיטר גריימס", "פרשת מאקרופולוס", "מאדאם באטרפליי", "פידליו", "הטרויאנים" באמסטרדם.
עוד הפקות מן הזמן האחרון כוללות את "בוריס גודונוב" לאופרה של ז'נבה, פיגארו לפסטיבל זלצבורג ו"ביאטריס ובנדיקט" לאופרה של סנטה פה.
בסידני עמד בראש ביצועים תזמורתיים של מחזור הטבעת מאת וגנר, מיזם שראשיתו בשנת 1995 ושיאו בביצועי דמדומי האלים כחלק מפסטיבל האמנויות האולימפי של סידני בשנת 2000. כמו כן ניצח על "סאלומה" ו"אלקטרה" של ריכרד שטראוס בביצוע קונצרטנטי עם הפילהרמונית של הונג-קונג, לשבחי הביקורת.
לדברי דה וארט, הוא נהנה חעבוד עם תזמורות צעירות, משום שבהזדמנויות אלה הוא משוחרר מנטל המסורת.
כשהוא עומד על דוכן הקונצרטחבאו באמסטרדם, הסביר דה וארט, הוא חש שמאהלר, ריכרד שטראוס ושאר מנצחים דגולים שניצחו שם נושפים בעורפו.
אַדְהֶזְיָה או הִדַּבְּקוּת היא המשיכה בין המולקולות בשטח הפנים של שני גופים מחומרים שונים (קוהזיה מתייחסת למשיכה כזו בין אטומים או מולקולות זהות).
כוחות האדהזיה מתקיימים בין מוצק לנוזל או בין מוצק למוצק בלבד.
דוגמה נפוצה לאדהזיה היא התעקמות פני המים לדפנות המבחנה.
בין המולקולות בשולי דופן המבחנה ובין מולקולות הזכוכית (שמרכיבה העיקרי הוא SiO2 – קוורץ) בדופן נוצרים כוחות אדהזיה בשל הקשר בין המימן במולקולות המים ובין אטומי החמצן בזכוכית.
בין מולקולות המים הצמודות לשוליים ובין שאר מולקולות המים קיימים קשרי קוהזיה.
כאשר השפעת האדהזיה גוברת על השפעת הקוהזיה, מתקבלת תופעת העלייה הנימית.
לאדהזיה יש השפעה משמעותית על רמת חיכוך המשטחים שנמצאים במגע – ככל שהיא יורדת החיכוך הולך וקטן.
האֶדָה הפואטית (באיסלנדית: Sæmundaredda) היא אסופה של פואמות מיתיות הכתובות בנורדית עתיקה, מן התקופה הטרום-נוצרית באיסלנד, המספרות את עלילותיהן של אלים מארצות הצפון ושל גיבורי האגדות הגרמאניות.
רובן מצויות בכתב היד קודקס רגיוס.
בצד האדה הפרוזאית, מהווה האדה הפואטית מקור עיקרי של המיתולוגיה הנורדית.
האדה הפואטית התגלתה מחדש על ידי הבישוף האיסלנדי ברוניולפר סוויינסון בשנת 1643. ישנו קושי לקבוע אימתי והיכן חוברו השירים עצמם, כי ברבים מהם לא הוטבעה כל זהות של זמן ומקום, וגם על פי תוכנם לא ניתן לעגן אותם בתקופתו של מלך זה או אחר.
המסורת מייחסת את איסוף השירים לסמונד סיגפוסון וסבורים כי נתחברו עד ראשית המאה ה-11.
פואמות מיתיות הנכללות בקודקס רגיוס
פואמות מיתיות שמחוץ לקודקס רגיוס
תקציר חזון הנביאה (Völuspá in skamma)
פזמון העורב של אודין (Hrafnagaldur Óðins)
עלילות הרואיות שנכללות בקודקס רגיוס
הזמר הראשון של הלגי הורג-הונדינג (Helgakviða Hundingsbana I)
הזמר השני של הלגי הורג-הונדינג (Helgakviða Hundingsbana II)
אודות מותו של סינפייטלי (Frá dauða Sinfjötla)
קטעים מן הפואמה של סיגורד (Brot af Sigurðarkviðu)
הזמר הראשון של גודרון (Guðrúnarkviða I)
רכיבת ברונהילד לשאול (Helreið Brynhildar)
הזמר השני של גודרון (Guðrúnarkviða II)
הזמר השלישי של גודרון (Guðrúnarkviða III)
עלילות הרואיות שמחוץ לקודקס רגיוס
בסאגה Hervarar saga ok Heiðreks מוצאים שתי עלילות הרואיות:
לא ברור אם "פואמת השמש" (Sólarljóð) שנכלל מפעם לפעם באדה הפואטית אכן משתייך אליה.
האֶדָה הפרוזאית (באיסלנדית: Snorra-Edda) היא מקור עיקרי למחקר של המיתולוגיה הנורדית לצד האדה הפואטית, שחוברה על ידי המנהיג הפוליטי האיסלנדי בן המאה ה-13 וחוקר השירה הנורדית העתיקה סנורי סטורלוסון, שבעצמו היה נוצרי.
יש הסבורים כי מטרתו העיקרית של סנורי בכתיבת הספר הייתה לשמר את השירה הסקאלדית העתיקה של איסלנד.
בשירה זו נעשה שימוש רב במטפורות מיתולוגיות, ובלי להכיר היטב את סיפורי המיתולוגיה הנורדית לא היה ניתן להבינה.
לפיכך, רצה סנורי לכתוב ספר שיסכם את סיפורי המיתולוגיה, אם כי תוך הכללתה בתוך סיפור מסגרת ששאוב מהמסורת הנוצרית והיוונית-קלאסית.
כיום מוסכם במחקר שעבודותו של סנורי סטורלסון הוותה התאמה של המיתולוגיה הנורדית כך שתתאים לקוסמולוגיה הנוצרית, וכך דמויות מסוימות (לדוגמה לוקי) הוצגו באופנים המזכירים את דמותו של השטן הנוצרי.
האדה הפרוזאית מורכבת מארבעה חלקים:
פרולוג המכיל תקציר של סיפור הבריאה המקראי והמבול, תוך ניסיון ליישב בין סיפור המבול המקראי, האיליאדה והאודיסיאה לבין המיתולוגיה הנורדית.
לפי סיפור המסגרת, האלים הנורדיים אינם אלא פליטי טרויה, בהנהגת אודין, שנמלטו ממנה לאחר שנחרבה בידי היוונים.
כך מתחבר סיפור המסגרת לחלק השני, והעיקרי של היצירה, "ההטעיה של גילבי".
"ההטעיה של גילבי" (Gylfaginning): חלק זה, בן כ-20 אלף מילים, מכיל סיפורים רבים המכונסים בסיפור מסגרת ובו גילבי, מלך שוודיה, מתחפש לזקן בשם גנגלרי, ויוצא לעבר אסגארד כדי לבחון את חוכמתם וכוחם של האסיר, חבורת הפליטים מטרויה, במשכנם.
בבואו לשם נכנס גילבי להיכל עצום ופגש בתוכו שלושה מלכים עטורי כתרים.
המראה אינו אלא אשליה אופטית שנוצרת בידי אודין ואנשיו, שמנסים לרמות את גילבי כדי לשוות לעצמם מראה אלוהי.
במסגרת האשליה, רואה גילבי שלושה מלכים.
המלך הראשון היה "הנעלה", השני נקרא "הפחות קמעא במעלתו", והשלישי כונה בשם "השלישי".
בכל סיפור וסיפור מציג גילבי שאלה על אורחות חייהם של האלים, ותשובות המלכים יוצרת מאגר מידע עשיר בפרטים, בצורת מעשיות ואגדות, על בריאת העולם, הופעת הענק הראשון, האירועים הדרמטיים שיתרחשו בראגנארוק (דמדומי האלים) וצמיחת העולם החדש.
בסיום דבריהם נעלמים המלכים וגילבי מוצא עצמו עומד במרחב פתוח ללא כל רמיזה לכל שנגלה אליו.
"שפת השירה" (Skáldskaparmál): חלק זה, בן כ-50 אלף מילים, הוא ברובו דיאלוג בין בראגי, אל השירה, ואגיר, אל הים.
השניים נוטלים חלק במשתה שנערך במשכן האלים אשר באסגארד, ויושבים זה בצד זה.
במהלך המשתה מפגין בראגי באוזני אגיר את כישוריו באומנות כתיבת השירה הסקאלדית, ומוסר לו תוך כדי גם מידע מיתולוגי עשיר.
"הוטטאל" (Háttatal): חלק זה, בן כ-20 אלף מילים, כולל שלוש פואמות שנכתבו לכבוד הוקון ה-4, מלך נורווגיה.
יתר פרקיו עוסקים בעץ העולם, בבריאת אסגארד, משכן האלים ובבניית החומה סביבו, וכן דנים באלים, בתפקידיהם ובגורלם, בעימותי ת'ור עם הענקים, וגם מספרים אודות הזאב פנריר, אויבם המושבע של האלים, אשר באחרית הימים ישתחרר מכבליו ויטרוף את גופותיהם.
הספר מסתיים באחרית דבר, המציינת כי הסיפורים המיתולוגיים המוזכרים בו אינם אלא אשליה, וכי האלים הם פליטי טרויה.
תור, למשל, זהה להקטור, ולוקי, דמות הצללים שנעה בין האלים לענקים, אינו אלא אודיסאוס.
אדואר-אלפרד מרטל היה עורך דין צרפתי וחלוץ עולמי בחקר מערות.
הוא נחשב ל"אבי הספלאולוגיה המודרנית" – תחום מדעי העוסק בחקר מערות.
מרטל חקר אלפי מערות בצרפת ובמדינות נוספות, הפיץ את העיסוק בחקר מערות, ייסד את תחום הספלאולוגיה כענף מדעי עצמאי, ניהל ארכיון מקיף, ובשנת 1895 ייסד את החברה הספלאולוגית הצרפתית , הארגון הראשון בעולם שהוקדש למדע המערות.
אדואר-אלפרד מרטל נולד בפונטואז (Pontoise), במחוז סן-א-אואז (Seine-et-Oise), ב-1 ביולי 1859. הוא נולד למשפחה של משפטנים, ולמד בבית הספר ליסה קונדורסה (Lycée Condorcet) בפריז.
כבר בגיל צעיר פיתח תשוקה לגאוגרפיה ולמדעי הטבע, וב-1877 זכה במקום הראשון בתחרות פתוחה בגאוגרפיה.
הוא היה קורא נלהב של ספרי ז'ול ורן.
בשנת 1866, במהלך חופשה עם הוריו, ביקר במערות גרגאס בפירנאים.
טיולים נוספים הובילו אותו גם לגרמניה, אוסטריה ואיטליה.
בשנת 1879 ביקר במערת פוסטוינה שבסלובניה, מערכת מערות נרחבת.
בשנת 1886, לאחר שסיים את שירותו הצבאי, קיבל מרטל תואר במשפטים והוסמך כעורך דין בבית המשפט המסחרי של הסן (Seine).
את זמנו הפנוי וחופשותיו הקדיש לנסיעות ברחבי צרפת.
החל מ-1883, הוא ערך מחקרים באזורי הקרסט של רמות הקוס (Causses), שעוצבו על ידי קניוני נהרות כמו הטארן (Gorges du Tarn), ז'ונט (Jonte), דורבי (Dourbie) ולו (Lot).
ביוני 1888 החל מרטל את קריירת חקר המערות שלו בקניון בראמַבּיו (Bramabiau) שבמחוז גאר (Gard).
הוא וכמה מלווים נכנסו לחלל סלעי שבו נעלם נחל בשם בונר (Bonheur) ומופיע מחדש בהמשך הקניון.
באותו חודש, עם אותה קבוצה, חקר גם את מערת דארגילאן (Dargilan) לאורך קניון ז'ונט, במרחק של למעלה מקילומטר.
בשנת 1889 ביקר במערת פדיראק (Padirac) סמוך לעיר גראמה.
הוא ירד לבור הכניסה והגיע לנהר תת-קרקעי בעומק של 100 מטרים.
מרטל ובן דודו שטו בסירה וחשפו שני קילומטרים של מסלול חדש.
מאוחר יותר רכש מרטל את מערת פדיראק והפך אותה למערת תצוגה.
ביולי 1890 נישא מרטל לאלין דה לוניי, אחותו של לואי דה לוניי – פרופסור לגאולוגיה וחבר עתידי באקדמיה למדעים.
שיתוף הפעולה עם לואי דה לוניי העניק בסיס מדעי לכמה מפרסומיו של מרטל, כולל מאמרים שפורסמו בכתב העת La Nature, שבו שימשו מרטל ודה לוניי בהמשך כעורכים.
בשנת 1894 פרסם את ספרו התּהוֹם (The Abyss), שבו תיאר את פלאי העולם התת-קרקעי שגילה וביקר במהלך שש עונות חקירה שקיים בין השנים 1888 ל-1893. בתקופה זו ביקר ותיעד למעלה מ-230 מערות.
בשנת 1895 הרחיב מרטל את מסעותיו וארגן משלחת לאירלנד ואנגליה.
בצפון אירלנד גילה את האגם התת-קרקעי של Marble Arch.
ביורקשייר ביצע את הירידה המלאה הראשונה לתוך בולען Gaping Gill, לאחר ירידה חלקית של האנגלי ג'ון בירקבק בשנת 1842. מרטל הגיע לחדר הראשי, בעומק של 170 רגל (כ-52 מטר) מתחת לנקודה שאליה הגיע בירקבק.
באותה שנה ייסד את החברה הספלאולוגית (Speleological Society) והחל להוציא עלון תקופתי בשם Spelunca.
בשנת 1896 הוזמן מרטל על ידי הארכידוכס לואיס סלבדור, בן דודו של הקיסר פרנץ יוזף מאוסטריה, לבקר בארצם.
יחד עם עוזרו לואי ארמאן, חקר מספר מערות באי מיורקה.
במערת Drach שליד פורטו כריסטו (Porto Cristo), גילה את האגם התת-קרקעי הגדול ביותר שהיה מוכר באותה תקופה.
מסעות החקר של מרטל התעצמו בתקופה זו, תוך מתן עדיפות לחקר מערות באזור קוֹס (Causses).
הוא חקר גם מערות ואזורים קרסטיים נוספים באזורים הגירניים של סבואה, ז'ורה, פרובאנס והפירנאים.
הוא נסע ברחבי אירופה — בלגיה, דלמטיה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו – שם חקר את מסלול נהר טרבינשיצה (Trebišnjica), הנחשב לאחד הנהרות התת-קרקעיים הארוכים בעולם.
בשנת 1899 עזב סופית את עיסוקו כעורך דין כדי להקדיש את עצמו למחקר המדעי.
הוא שימש כעורך כתב העת La Nature בין השנים 1905–1909, והיה חבר בחברה הגאוגרפית של צרפת (Société de géographie), ואף נבחר לנשיאה.
בשנת 1912 ביקר במערת מאמות' שבקנטקי, ארצות הברית, שם ערך מחקרים מדעיים כולל מדידות גובה בעזרת ברומטר בין רמות המערה.
מרטל היה פעיל בחקר מערות בין השנים 1888 ל־1914, ותיעד כ־1,500 מערות לאורך תקופה זו.
אדואר אלפרד מרטל נפטר ב־3 ביוני 1938 בסן־תומא־לה־גארד (Saint-Thomas-la-Garde), ליד מונבריסון שבמחוז הלואר, צרפת.
לאורך חייו קידם מרטל בהתמדה את חקר הספלאולוגיה, ושאף להכיר בו כתחום מדעי לגיטימי.
במהלך הקריירה שלו פרסם כ-20 ספרים וכ-780 מאמרים.
לפחות 53 מהמאמרים שלו פורסמו מחוץ לצרפת, וחלקם אף תורגמו לשפות זרות.
בנוסף, הוא ערך נסיעות רבות לחו"ל להרצאות בנושאים ספלאולוגיים.
בשנת 1895 בפריז, מרטל ייסד את Société de Spéléologie, ארגון מדעי שפרסם באופן קבוע מאמרים על ספלאולוגיה בכתב העת Spelunca.
הקמת האגודה הייתה אחד הכלים המרכזיים שבאמצעותם הצליח להפוך את חקר המערות לתחום מדעי מוכר בינלאומית.
רבים מהמאמרים פורסמו על ידי חוקרים זרים, וחוקרים צרפתים פרסמו מאמרים על מערות מחוץ לצרפת.
עד שנת 1909, שליש מחברי האגודה היו ממדינות אחרות.
מחקר של הנהר התת-קרקעי ב-Abîme de Bramabiau, צרפת (1888).
מחקר על מערת פיידרק, צרפת (1889).
מחקר על מערות מארבל ארץ', אירלנד (1895).
מוצאה השלם של מערת הפה הפעור, אנגליה (1895).
ביקור של שלושה ימים בפארק הלאומי מערת מאמות', קנטקי, ארצות הברית, שכלל מדידות ברומטריות בגבהים השונים של המערה.
אדו בירק (באסטונית: Ado Birk; 14 בנובמבר 1883 - 2 בפברואר 1942) היה מדינאי אסטוני, שכיהן לתקופה בת שלושה ימים כראש ממשלת אסטוניה.
בירק נולד בטרבאסטו וסיים את לימודיו בסמינר התאולוגי בריגה.
לאחר מכן הוא למד באקדמיה התאולוגית בסנקט פטרבורג ובפקולטאות למשפטים בטרטו (1907–1908), סנקט פטרבורג (1908 - 1911) ולייפציג (1911).
בשנים 1911 - 1912 הוא עמד בראש משרד הרישום של טאלין ובשנים 1912 - 1917 עסק בעריכת דין במשרדו של יאן פוסקה.
בשנת 1917 מונה בירק לשמש מזכיר האספה המכוננת של אסטוניה.
בשנת 1918 הוא נשלח לשמש כנציג אסטוניה בפינלנד ובשנים 1918 - 1919 הוא שימש יו"ר ועדת הבחירות המרכזית לאספה המכוננת של אסטוניה ויו"ר מועצת המדינה הזמנית.
לאחר כינונה שימש בירק סגן יו"ר האספה המכוננת.
למשך יומיים, בין ה-28 ביולי ל-30 ביולי 1920, הוא החזיק בתפקיד ראש הממשלה של אסטוניה.
כהונתו באספת הנבחרים נמשכה עד 1922. לצד פעילותו הפוליטית כיהן בירק גם כיו"ר אגודת הכבאים של טאלין (1917–1924) ובשנים 1919 - 1922 עמד בראש התאחדות הכבאים האסטונית.
בשנים 1922–1926 כיהן בירק כציר אסטוניה בברית המועצות.
בשנתו האחרונה בתפקיד הוא הסתכסך עם הדרג המקצועי במשרד החוץ ונתבקש לחזור לאסטוניה, אך סירב לעשות כן.
בקיץ 1926 הוא נאסר על ידי סוכנות הביון ה"גה פה או" ונכלא ברוסיה.
לאחר בריחה ממאסר בשנת 1927 הוא ביקש מקלט מדיני בשגרירות נורווגיה במוסקבה.
הוא שב לאסטוניה והואשם בה במסירת מידע חשאי לידי שלטונות ברית המועצות.
בירק נותר במאסר עד לזיכויו בנובמבר 1927. למרות הזיכוי הקריירה הפוליטית שלו הסתיימה.
בירק התמסר לאחר סיום פעילותו הציבורית לפעילות במסגרת הכנסייה האסטונית האורתודוקסית ובשנים 1939–1940 היה למזכיר העולמי של הכנסייה, בעודו עוסק בטאלין כאיש עסקים פרטי.
ב-14 ביוני 1941, כשנה לאחר סיפוחה של אסטוניה לברית המועצות, נאסר בירק על ידי הקומיסריון העממי לענייני פנים.
הוא נידון למיתה ב-28 בינואר 1942, אך נפטר בטרם הוצאתו להורג בעודו שוהה במחנה עבודה של הגולאג במחוז סברדלובסק.
אדהרבעל היה בנו של מיקיפסה ונכדו של מסיניסה, ששלט על נומידיה בין 118 ל-112 לפנה"ס.
מיקיפסה הותיר את הממלכה לשלושה: המלוכה לבנו הלא-חוקי והמאומץ יוגורתה ושיתוף סמכויות עם שני בניו החוקיים, אדהרבעל והיימפסל.
השניים קינאו ביוגורתה ולא הסכימו להסדר שלטון זה, והממלכה חולקה לשלוש ממלכות, יוגורתה תקף את שתי הממלכות האחרות - רצח את היימפסל ואדהרבעל נמלט מפניו לרומא, על מנת לבקש את עזרתה של הרפובליקה הרומית בהשבת חלקו לידיו.
הרומאים אכן סייעו לאדהרבעל להשיב את חלקו לידיו ב-117, אבל יוגורתה הצליח, במצור על בירת נומידיה קירטה לכבוש גם את חלקו של אדהרבעל והוא הומת בידי יוגורתה בשנת 112 לפנה"ס, למרות ניסיונו להפוך לבן חסות של הרומאים.
יחד עם אדהרבעל הוצאו להורג גם סוחרים רומאים שהיו בעיר וסייעו בהגנתה.
אדה ניקודמו היא שחקנית אוסטרלית ממוצא קפריסאי.
ניקודמו נולדה בלרנקה והיגרה עם משפחתה לסידני ב-1987. קריירת המשחק שלה החלה כבר ב-1991, כשלוהקה לסדרת הטלוויזיה "Police Rescue", בה שיחקה במשך ארבע שנים.
ב-1993 נבחנה לתפקיד באופרת הסבון "קרוב רחוק", אך לא התקבלה.
ב-1994 קיבלה תפקיד בסדרת הטלוויזיה "תיכון הלבבות השבורים".
היא הייתה אמורה להשתתף בתוכנית במשך 12 שבועות בלבד, אך יוצרי הסדרה החליטו לפתח את הדמות אותה גילמה, והיא המשיכה לגלמה במשך שלוש שנים.
לאחר הפסקה לשם לימודי תיירות, שבה למרקעים ב-1998, כשגילמה את דמותה של פיונה מוטסון בסדרת הנעורים "ברייקרס" .
הבכורה הקולנועית שלה הייתה ב-1999, כשגילמה תפקיד קטן בסרט "מטריקס".
בשנת 2000 החלה לגלם את דמותה של ליאה פאטרסון בסדרה "קרוב רחוק", תפקיד אותו היא מגלמת גם כיום (2009).
תפקידה בסדרה הקנה לה שלוש מועמדויות לפרס לוגי האוסטרלי בקטגוריית האישיות הטלוויזיונית הפופולרית ביותר בטלוויזיה האוסטרלית (2001, 2002 ו-2006) ושתי מועמדויות בקטגוריית שחקנית הדרמה הפופולרית ביותר (2002 ו-2006).
בשנת 2005 השתתפה ניקודמו בגרסה האוסטרלית ל"רוקדים עם כוכבים", וזכתה במקום ראשון עם הרקדן אריק יגודקין.
ניקודמו נשואה לכריס קסיפוליטאס משנת 2007. ב-22 באוגוסט 2012 נולד בנם.
אדה טרבאי (בהונגרית: Tarbay Ede; 3 במרץ 1932 – 9 בנובמבר 2019) היה סופר, משורר, מתרגם ומחזאי יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה בהונגריה).
אביו, יוז'ף טרבאי, היה יליד מזקבשד, אימו יוספה שמש, ילידת ג'ולה-פהרבר.
אדה טרבאי התחיל את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת אטווש לוראנד, והמשיך באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
כבר במהלך לימודיו התחיל לפרסם סיפורים, שירי ילדים ותרגומים.
עם סיום לימודיו ב-1957 הוא התחיל לעבוד כדרמטורג בתיאטרון מישקולץ.
בין 1959 ל-1965 הוא עבד במחלקת הנוער של הטלוויזיה ההונגרית.
במהלך השנים הללו, פרסם מעל 30 ספרי ילדים, והיה שותף ליצירת כמה מסדרות הטלוויזיה הפופולריות ביותר לילדים.
מ-1993 עד 2002, הוא לימד ספרות ילדים במכללה להוראה בז'מבק, ובמקביל, התחיל לפרסם ספרי שירה.
מלבד ספרי הילדים והשירה הרבים, יצירתו הענפה כוללת תסריטים, תסכיתים וספרי עיון.
אדה טרבאי זכה לפרסים ספרותיים רבים, ביניהם פרס יוז'ף אטילה, ופרס סטפנוס.
בנו, דוד טרבאי, הוא סופר ומתרגם.
אחותה הגדולה, גרטה היא שחיינית אולימפית שסיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה באולימפיאדת רומא (1960).
באליפות אירופה שנערכה בלייפציג מזרח גרמניה בשנת 1962 זכתה קוק במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:09.9 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:42.9 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בסאוסטדונן שבהולנד ב-1 בספטמבר 1963 קבעה קוק במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש ראשון של 1:06.1 דקות, שיפור לשיא הטרי של קתי אליס מארצות הברית שנקבע שבועיים לפני כן (1:06.5 דקות).
בתחרות שחייה שנערכה בליידן הולנד בתחילת אוגוסט 1965 קבעה קוק במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאה העולמי הראשון במשחה זה בתוצאה של 2:25.8 דקות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בבודפשט הונגריה היא החזירה לעצמה את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר פרפר והעמידה אותו על 1:04.5 דקות, שיא זה החזיק מעמד 5 שנים עד שנישבר על ידי אליס ג'ונס מארצות הברית (1:04.1 דקות).
שבוע וחצי לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בכרונינגן הולנד היא שיפרה שוב את השיא העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידה אותו על 2:25.3 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באוטרכט הולנד בשנת 1966 זכתה קוק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.6 דקות והגנה על תוארה ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:36.4 דקות ובמדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:48.7 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה בכרונינגן בתחילת אוגוסט 1967 שיפרה קוק במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאה העולמי והעמידה אותו על 2:22.5 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שחייה שנערכה בבלקפול אנגליה היא קבעה שיא עולם חדש במשחה זה בתוצאה של 2:21.0 דקות (שיא העולם האחרון שקבעה), שיא זה נישבר ביולי 1970 על ידי קארן מו מארצות הברית בתוצאה של 2:20.7 דקות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכתה קוק במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:24.7 דקות, לפני אלגה לינדנר ממזרח גרמניה (2:24.8 דקות) ואלי דניאל מארצות הברית (2:25.9 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.2 דקות, כמו זו של השחיינית שזכתה במדליית הארד, המנצחת במשחה זה הייתה לין מקלמנטס מאוסטרליה (1:05.5 דקות) ובמקום שביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:38.7 דקות.
בתחילת אוגוסט 1969 השתתפה קוק בתחרויות ראווה במכביה השמינית, משום שהיא אינה יהודייה.
קוק קבעה 8 שיאי עולם חדשים, 3 שיאי עולם במשחה ל-100 מטר פרפר, 4 שיאי עולם במשחה ל-200 מטר פרפר ושיא עולם אחד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
בשנת 1976 זכתה קוק להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה
הייתה בתו הבכורה של הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני.
בעלה היה הרוזן גליאצו צ'אנו, שר החוץ בממשלתו של מוסוליני.
נולדה מחוץ לנישואין לבניטו מוסוליני ורקלה גוידי בעיר פורלי בצפון איטליה.
הוריה נישאו רק חמש שנים לאחר הולדתה.
עם הפיכת אביה לראש ממשלת איטליה בשנת 1925 אדה יחד עם אמה ואחיה עברו לקרפניה וארבע שנים אחר כך לרומא.
ב 24 באפריל 1930 היא נישאה לרוזן גליאצו צ'אנו, אחד מנאמניו של מוסוליני, לפני המצעד על רומא והפכה לרוזנת אדה צ'אנו.
בעלה מונה לדיפלומט והזוג התגורר בשאנגחאי.
ביולי 1939 היא הופיעה על השער של המגזין טיים כ"אשת הציר" והוצגה כפנים הנשיות של מדינות הציר.
ב-25 ביולי 1943, כאשר האופוזיציה הפנימית, בהנהגתו של שר החוץ לשעבר דינו גראנדי, עמדה על סף הדחתו של מוסוליני, הצטרף אליהם בעלה של אדה גליאצו צ'אנו, והצביע, בישיבת המועצה הפשיסטית העליונה שנועדה להדיח את מוסוליני, נגד חותנו.
עם זאת, כאשר הצליח מוסוליני האב להימלט משביו, וייסד בצפון איטליה את הרפובליקה של סאלו, הצטרף אליו צ'אנו.
אדה, ניסתה להפעיל את השפעתה, ולמצוא להם מקלט במדינה זרה, אך ידידיו של צ'אנו בוותיקן סירבו לעזור לו.
לבסוף הבטיחו לו הגרמנים מעבר לספרד, אך במקום זאת עצרו אותו ושלחו אותו לעיר ורונה.
הצבעתו של צ'אנו נגד מוסוליני נחשבה למעשה חמור של בגידה, ולאחר משפט פומבי הוא נמצא אשם, ונדון למוות.
לא ברור אם מוסוליני לא רצה להגן על חתנו, או לא יכול להגן עליו.
כל מאמציה של אדה, שחצתה את המדינה שהייתה נתונה הן במלחמת אזרחים והן במלחמה בין הצבא האמריקני הפולש ובין הצבא הגרמני, על מנת לשכנע את אביה לחון את צ'אנו, נכשלו.
צ'אנו הוצא להורג בירייה ב-11 בינואר 1944.
אדה, לאחר הוצאתו להורג של בעלה, נמלטה לשווייץ כשהיא לבושה כאיכרה.
עמה היו יומני המלחמה של צ'אנו, והיא מסרה אותם לעיתונות האמריקנית.
היומנים מגלים את כל סודות המשטר הפשיסטי במלחמת העולם השנייה.
יומני צ'אנו היו בעלי אופי פוליטי, ולעיתים נדירות התייחסו לאירועים אישיים.
חייה לאחר מלחמת העולם השנייה
עם חזרתה לאיטליה משווייץ היא נעצרה באי ליפארי ונידונה לשנתיים מאסר בגין סיוע לפשיזם.
אדה הכחישה את מעורבותה במפלגה הפשיסטית ואף ניהלה רומן עם פעיל קומוניסטי בולט בשם לאונידה בונג'יורנו.
אדה, נפטרה ברומא בשנת 1995.
לאחר הפלישה האיטלקית לאלבניה ביוני 1939, העיר "סנטי קוארנטה (באיטלקית Santi Quaranta באלבנית Sarandë) נקראה "פורטו אדה" לכבודה.
ביולי 1939 היא הופיעה על השער של המגזין טיים כ"אשת הציר
במגזין טיים דיווחו כי בתו של הרמן גרינג נקראה על שמה של "אשת הציר" אדה.
מספר סרטים נעשו על חייה של אדה, כולל סרט טלוויזיוני בכיכובה של סוזן סרנדון בשם "מוסוליני ואני".
אדואר אלכסנדר דה פומיאן ; 20 באפריל 1875 – 26 בינואר 1964) היה מדען, שדרן רדיו וסופר אוכל צרפתי.
הוריו היגרו מפולין ב-1863, הם שינו את שמם מפוזרסקי לפומיאן, ונעשו לאזרחים צרפתים.
דה פומיאן עבד כרופא במכון פסטר, שם הוא נתן לפליקס ד'ארל לעבוד במחקר בקטריופאג'ים.
ספריו הידועים ביותר של דה פומיאן תורגמו והם Cooking in Ten Minutes ו-Cooking with Pomiane.
סגנון כתיבתו היה ייחודי בתקופתו בישירות שבו (הוא השתמש לעיתים קרובות בסיפור בגוף שני, מספר לך – הקורא – מה שאתה רואה ומריח בזמן שאתה מכין את המתכון) ושאט הנפש בה חש כלפי המטבח הצרפתי המתוחכם של המעמד העליון.
הוא הרבה לטייל, אם כי מעט ממתכוניו הם בהשפעה זרה.
במתכוניו הוא ניסה להפיג את המסתורין של הבישול באמצעות הסברת התהליכים הכימיים בעבודה.
בשנת 2010 ספרו Cooking in Ten Minutes נכלל במקום 41 ברשימת 50 ספרי בישול הטובים בכל הזמנים של "אובזרבר".
ספר שפרסם בשם אדוארד פוזרסקי
ספרים שפרסם בשם אדואר אלכסנדר דה פומיאן
אדהמר פררה דה סילבה (בפורטוגזית: Adhemar Ferreira da Silva; (29 בספטמבר 1927 – 12 בינואר 2001), היה אתלט ברזילאי.
הוא אלוף אולימפי פעמיים ברציפות, אלוף המשחקים הפאן אמריקאיים 3 פעמים ברציפות ושיאן עולם בקפיצה משולשת.
הוא הספורטאי הברזילאי היחידי עד כה (2012) שזכה פעמיים ברציפות בשתי אולימפיאדות.
דה סילבה נולד בסאו פאולו למשפחה ענייה.
הוא התאמן בהדרכתו של המאמן הגרמני דיטריך גרנר והחל להשתתף בתחרויות בקפיצה משולשת בשנת 1947.
באולימפיאדת לונדון (1948) סיים דה סילבה במקום 8 בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.49 מטר.
בתחרות שנערכה בסאו פאולו ב-3 בדצמבר 1950 הישווה דה סילבה את שיא העולם של נאוטו טאג'ימה מיפן, בתוצאה של 16.00 מטר.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בבואנוס איירס, ארגנטינה בפברואר 1951 זכה דה סילבה במדליית זהב הראשונה שלו בתחרות בינלאומית גדולה בקפיצה משולשת, בתוצאה של 15.19 מטר.
בתחרות שנערכה בריו דה ז'ניירו ברזיל, ב-30 בספטמבר אותה שנה הוא שיפר את שיאו העולמי בס"מ אחד והעמידו על 16.01 מטר.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה דה סילבה במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 16.22 מטר, לפני ליאוניד שצ'רבאקוב מברית המועצות (15.98 מטר) וארנולדו דבוניס מוונצואלה (15.52 מטר).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במקסיקו סיטי, מקסיקו במרץ 1955 זכה דה סילבה בקפיצה משולשת בפעם השנייה ברציפות והחזיר לעצמו את השיא העולמי בתוצאה של 16.56 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי אולג רקובסקי מברית המועצות (16.59 מטר).
באוניברסיאדה שנערכה בסן סבסטיאן, ספרד בקיץ אותה שנה זכה דה סילבה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.99 מטר.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דה סילבה במדליית זהב בקפיצה משולשת והגן על תוארו בשיא אולימפי נחדש של 16.35 מטר, לפני ויליאלמור איינרסון מאיסלנד (16.26 מטר) וויטולד קרייר מברית המועצות (16.02 מטר).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בשיקגו, ארצות הברית באוגוסט 1959 זכה דה סילבה בקפיצה משולשת בפעם השלישית ברציפות בתוצאה של 15.90 מטר.
באולימפיאדת רומא (1960) סיים דה סילבה רק במקום ה-14 בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.07 מטר ולא הצליח הגן על תוארו.
בשנת 1959 השתתף דה סילבה בסרט אורפאו נגרו של הבמאי הצרפתי מרסל קאמי בתפקיד המוות.
הסרט עטור השבחים זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשנת 1960.
בסך הכל קבע דה סילבה 5 שיאי עולם בקפיצה משולשת.
אדואר-אנרי אבריל היה צייר ופסל צרפתי.
הוא נודע תחת שם העט פול אבריל (Paul Avril) בזכות ציוריו הארוטיים.
רוב הציורים הללו איירו את המהדורה הצרפתית של הספר De figuris Veneris , אנתולוגיה של כתבים יווניים ורומיים עתיקים בנושאי ארוטיקה, שראתה אור בשנת 1906.
אביו היה מפקד בלגיון הזרים של הצבא הצרפתי.
כמו אביו גם אדואר-אנרי הפך לקצין ושירת ברגימנט ה-51 בחיל הרגלים ואף לחם במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870.
אבריל שימש כמאייר לספרים רבים בני זמנו, בהם שלמבו של גוסטב פלובר.
אדואליזם הוא מונח בפסיכולוגיה המתאר את השלב בהתפתחותו הפסיכולוגית של ילד שבו אינו מסוגל עדיין להבחין בקיומן הנפרד של שתי ישויות ויותר.
בשלב זה עדיין אין הילד חווה את ה"אני" ואת כל השאר בצורה מובחנת.
המונח נטבע בידי הפסיכולוג ג'יימס מרק בולדווין, ופותח מאוחר יותר בידי ז'אן פיאז'ה.
פיאז'ה הגדיר צורות שונות של אדואליזם שנעלמות בשלבים שונים בחיי הילד.
אדה קולאו בייאנו (בספרדית: Ada Colau Ballano; נולדה ב-3 במרץ 1974) היא פוליטיקאית ספרדיה שכיהנה כראש העיר ברצלונה בשנים 2015 עד 2023.
קולאו נולדה בברצלונה, בתם של רמון, צלם שעבד בתחום הפרסום, וטינה, אשת מכירות.
הורי אביה הם מוסקה והורי אמה מהעיר סוריה.
הוריה היו פרודים והיא גדלה עם שלוש אחיותיה בגווינארדו שבברצלונה עם אמה ושותפה לחיים, בעוד שני אחיה למחצה התגוררו עם האב במדריד.
בנעוריה התנדבה באמנסטי אינטרנשיונל ובארגון סיוע לקשישים.
החלה ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת ברצלונה, והשתתפה בתוכנית חילופי הסטודנטים ארסמוס במסגרתה שהתה במילאנו.
היא עזבה את הלימודים בטרם סיימה את התואר הראשון.
לאחר שעזבה את האוניברסיטה עבדה בעבודות מזדמנות וכמתרגמת תוכניות טלוויזיה איטלקיות.
את פעילותה הפוליטית החלה במהלך הלימודים כחברה בתנועת שמאל רדיקלית.
עשור אחר כך חזרה לפעילות בשמאל במחאות אנטי-גלובליזציה, מחאות נגד ארגון הבנק העולמי ונגד מלחמת עיראק.
היא הנהיגה מאבקים בתחום הדיור והייתה דוברת התנועה נגד פינוי משפחות שהתקשו בתשלום משכנתאות.
ב-2013 זכתה לתשומת לב ציבורית כשהופיעה בפני ועדת הכלכלה בקונגרס הנציגים הספרדי ולאחר מכן בפרלמנט האירופי.
ב-2014 אוחדה פעילותם של מספר תנועות שמאל בהן פודמוס לגוף אחד שפעל לקראת הבחירות לעיריית ברצלונה וקולאו הועמדה בראשותה.
במאי 2015 זכתה בבחירות לראשות העירייה.
בפברואר 2023 קיבלה החלטה לנתק באופן זמני את כל הקשרים של ברצלונה עם ישראל כולל ברית ערים תאומות של ברצלונה ותל אביב, מהלך שזכה לביקורת של הממשלה הספרדית.
במאי 2023 הפסידה בבחירות לכהונה נוספת.
מחליפה, ז'ום קולובוני, ביטל את החלטתה וחידש את הקשרים עם ישראל וברית ערים תאומות עם תל אביב, עד יוני 2025.
קולאו מתגוררת עם בן זוגה אדריה אלמני והם הורים לבן.
אדה קלה (ברומנית: Ada Kaleh) היה אי על הדנובה במערב רומניה, בסמוך לגבול עם סרביה.
לפני הצפתו התגוררו על כ-600 תושבים, מרביתם ממוצא טורקי, שהתפרנסו מגידול עצי פרי וורדים מהם הופקו שמן ורדים ובושם ורדים, תיירות ומסחר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, הוצף האי כחלק מיצירת אגם הצבירה עבור תחנות הכוח ההידרואלקטריות של רומניה וסרביה (בתחילה יוגוסלביה) בשערי הברזל.
חלקם עקרו לאי שימיאן הקרוב, חלקם עברו לדוברוג'ה וחלקם היגרו לטורקיה.
מבנים היסטוריים וקברים הועברו לאי שימיאן בכוונה להפכו לאתר תיירות.
האי היה מיושב מימי קדם וכבר הרודוטוס מזכיר אותו בשם Cyraunis ומציין את מיקומו ומידותיו ואת קיומם של עצי זית וגפנים.
המסמך הראשון שמזכיר את האי הוא דין וחשבון של המסדר הטבטוני מ-1430 המזכיר את האי Saan ובו 216 אנשים.
ב-1689 בנה הצבא האוסטרי מבצר על האי ובעשורים שלאחר מכן עבר המבצר מיד ליד בין האוסטרים והעות'מאנים.
בעקבות הסכם השלום שנחתם בבלגרד ב-1739 בין מלוכת הבסבורג ובין האימפריה העות'מאנית, עבר האי לידי העות'מאנים.
ב-1878, בקונגרס ברלין, האי נשכח וכך נשאר טריטוריה עות'מאנית עם ניהול דה פקטו אוסטרו-הונגרי, כשמרבית התושבים היו טורקים מוסלמים.
הסכם סוור לא הופעל לגבי האי, כי החלה מלחמת יוון–טורקיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, על פי הסכם לוזאן, הכירה טורקיה בריבונות רומניה על האי.
נוכחותה של אוכלוסייה טורקית-מוסלמית בקרבת מקום עוררה את הדמיון ונכתב שיר המספר על אהבתם של איישה בת האי ודרגומיר הרומני המשייט בסירה על הדנובה.
אהבת השניים עוררה התנגדות משני הכיוונים, אך הם לא נכנעו.
זאת בלדה פופולרית והמוזיקה היא בסגנון מזרחי-טורקי.
הביצוע המפורסם ביותר של השיר הוא של הזמרת ג'יג'י מארגה.
אדה מרטין סטולסמו הגרברג (בנורווגית: Ada Martine Stolsmo Hegerberg; נולדה ב-10 ביולי 1995) היא כדורגלנית נורווגית המשחקת בעמדת החלוצה באולימפיק ליון שבליגת העל הצרפתית.
הגרברג היא הכדורגלנית הראשונה שזכתה בכדור הזהב לנשים.
הגרברג נולדה במולדה שבנורווגיה, ובגיל צעיר עברה משפחתה לעיר סאנדאל, שם החלה לשחק כדורגל נשים בקבוצת הנוער של המועדון המקומי.
ב-18 במאי 2019 כבשה שלושער במדי אולימפיק ליון בגמר ליגת האלופות לנשים, סייעה לקבוצתה לנצח את ברצלונה 4–1 ולהניף את גביע האלופות בפעם הרביעית ברציפות.
בשנת 2011, בגיל 15, זומנה הגרברג לסגל נבחרת נורווגיה הבוגרת, אך המשיכה לשחק בנבחרות הצעירות של נורווגיה עד לשנת 2013.
השתתפה במשחקי גביע העולם בכדורגל נשים 2015, וכבשה בטורניר מספר שערים, בהם צמד שערים בניצחון נבחרתה 3–1 על נבחרת חוף השנהב.
נבחרת נורווגיה הודחה בשלב שמינית הגמר, אך עקב משחקיה הטובים הייתה מועמדת לתואר השחקנית הצעירה הטובה ביותר בטורניר.
בינואר 2016 זכתה בכדור הזהב הנורווגי לשנת 2015, לאחר 20 שנה שלא זכתה בו אישה.
הייתה בסגל נבחרת נורווגיה במשחקי אליפות אירופה בכדורגל נשים 2017, בה סיימה הנבחרת את הטורניר כבר בשלב הבתים, לאחר שהפסידה את כל שלושת משחקיה ולא כבשה שער זכות.
בקיץ 2017 הודיעה כי לא תחזור לשחק בנבחרת, כמחאה על יחסה המזלזל של התאחדות הכדורגל הנורווגית כלפי כדורגל הנשים בנורווגיה, ולמרות פניות רבות סירבה לחזור לנבחרת לקראת גביע העולם בכדורגל נשים 2019.
השחקנית הטובה ביותר בליגת האלופות לנשים: 2018/2019
הכדורגלנית הטובה ביותר בעולם של פיפ"א (מקום שלישי): 2018
נבחרת השנה בעולם של הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2018
אדה רמני (במקור הופמן, בהונגרית: Reményi Ede, מישקולץ, 17 בינואר 1828 – סן פרנסיסקו, 15 במאי 1898) היה מלחין, כנר הונגרי-יהודי.
הוא היה הכנר של המלכה ויקטוריה, כונה ועוטר על ידה כ"ווירטואוז החצר" והיה מוכר בחמש יבשות העולם.
אחיו היה קפטן בצבא במהפכת 1848 בהונגריה בשנים 49–1848.
אביו, הנריק הופמן, היה צורף.
אדה רמני החל את לימודיו בעיר הולדתו מישקולץ ובגיל תשע נתן כבר קונצרטים.
הוא המשיך את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של וינה אצל יוזף בהם, מייסד בית הספר לכינור בווינה, בין 1842 לבין 1845. בגיל עשרים חזר מווינה להונגריה כדי לקחת חלק במהפכת 1848 בהונגריה, שמכונה מלחמת העצמאות, והיה עוזרו של הגנרל ארתור גרגאי המפקד העליון של הצבא וגם הכנר האהוב עליו.
כישלון המהפכה אילץ אותו להגר לחו"ל.
הוא נסע לאמריקה דרך קונסטנטינופול, פריז, לונדון.
הוא שב לאירופה ככנר מיומן, ובזמן קצר הקריירה שלו נסקה.
הוא בא בקשר עם כמה מלחינים בולטים באותה תקופה, כולל בשנת 1852 כשלקח את ברהמס הצעיר לסיורי הקונצרט שלו.
בשנת 1853 הצטרף לחברה של פרנץ ליסט בוויימאר.
הוא גר זמן מה בלונדון בשנת 1854, שם זכה בתואר "וירטואוז החצר" מידי המלכה ויקטוריה, וכן זכה בתואר "כנר המלכה".
הוא עזב לאמריקה בשנת 1855, ואחרי חמש שנים, בשנת 1860, חזר להונגריה תחת קבלת חנינה.
לאחר מכן במשך עשור וחצי הפך לדמות המרכזית בחיי המוזיקה של הונגריה.
הוא העביר קונצרטים בערים שונות ברחבי הארץ, כולל עם ליסט, והקים כמה קרנות מרכזיות הראשונות בתיאטרון.
עם זאת, הוא התפטר מעבודתו זו זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1872 נשא לאישה את בתו של המלחין והמוזיקאי אנטל פאי, גיזלה פאי.
הם נסעו לחו"ל: התיישבו תחילה בפריז, אחר כך בלונדון, ולבסוף בארצות הברית בסתיו 1878.
בשנות חייו בארצות הברית הוא ערך קונצרטים בניו יורק בצורה סדירה, עם הפילהרמונית של ניו יורק.
ב -23 בנובמבר 1878 וב־7 בדצמבר 1878 הופיע בבית הלבן בפני הנשיא, רתרפורד הייז ככנר אורח, אבל הוא היה אורח גם אצל נשיא אמריקני אחר, וויליאם מקינלי.
הוא המשיך לנסוע ולהופיע באופן אינטנסיבי, משנת 1886 עד 1890 הופיע ביפן, בסין, בטסמניה, בניו זילנד, בציילון, במדגסקר ובדרום אפריקה.
הוא הגיע לאירופה מארצות הברית רק לסיורי קונצרטים, וכך נסע להונגריה בפעם האחרונה בשנת 1891. הוא נפטר במהלך קונצרט בסן פרנסיסקו בזמן שניגן בכינור.
ב־29 במאי 1898, נפרדו ממנו בלווייתו בניו יורק.
רמני הופיע עם כמה כלי נגינה מצוינים וניגן בכינור סטרדיוואריוס משלו.
בדרך כלל שמו מוזכר בספרות המזיקה בקשר עם ברהמס, ונאמר שם כי ברהמס קיבל ממנו את לחני שני המחולות ההונגריים.
מעבר לטכניקה שלו בני דורו הדגישו את אופיו הנלהב, האימפולסיבי ביותר, ככוכב שביט שהופיע ונעלם מחיי האמנות הבינלאומיים.
שירי וריקודי עם הונגריים מקוריים (1859)
אדה קלוש (במקור אליאס (אליהו) קליין, בהונגרית: Kallós Ede; הודמזוושרהיי, 17 בפברואר 1866 – בודפשט, 11 במרץ 1950) היה פסל וצייר דיוקנאות הונגרי-יהודי.
אחדות מיצירותיו ביצע עם הפסל ההונגרי-יהודי אדה טלץ'.
קלוש (קליין) נולד כבנם של אלברט קליין וססיליה לובק.
הוא למד אמנות בבודפשט ואחר כך בפריז אצל אנרי-מישל-אנטואן שאפו היה פסל צרפתי במסורת נאוקלאסית מעט שונה והיה ידועה בשימוש באלגוריה ביצירתו.
בהונגריה זכה קלוש להצלחה עם פסלו בשם "דוד" שהוצג בהיכל האמנות בבודפשט.
יצירה זו היא תזכורת יוצאת דופן של פיסול בסגנון הנטורליזם (אמנות), שהביאה אותו לקבלת הזמנות רבות לפסלים במרחב הציבורי, הן פסלים דקורטיביים והן מצבות.
אשתו של קלוש הייתה אטלקה רצ'וב.
אדה קלוש (במקור עד 1900 אדה קוֹהְן (כהן), בהונגרית: Kallós Ede; בודפשט, 22 ביולי 1882 – בודפשט, 11 באפריל 1950) היה פילולוג הונגרי-יהודי לשפות עתיקות ומורה בתיכון.
אדה קלוש היה בנם של ברנט קלוש (קוהן, שהוא הגרסה ההונגרית-גרמנית של כהן) (1851–1924), סוחר יהודי, ושל רוזה רינדאואר.
הוא למד בבודפשט ובברלין, ובבירת הונגריה השיג את תעודת ההוראה שלו וסיים את לימודי ההוראה.
בשנת 1911 הפך למורה במכללת השירות האזרחי ובהמשך בבית הספר התיכון המרכזי והחשוב סנט אישטוואן.
משנת 1910 היה חבר קבוע בוועדה הקלאסית-פילולוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
הוא פרסם מספר מאמרים מצטיינים בכתבי עת לפילולוגיה קלאסית ולמדעי החברה על הפילולוגיה הקלאסית ועל היסטוריה דתית עתיקה; אחד מפרסומיו המיתולוגיה היוונית (1923), הייתה בזמנו היצירה המודרנית ביותר מסוג זה בהונגרית.
אדה קלוש היה צעיר אך בשלוש שנים מדיולה סיגטי, בשמו הקודם שפיצר, פילולוג הונגרי-יהודי אף הוא ומילונאי ויוז'ף באלוג (1893-1944), בשמו הקודם בלום, שנספה בשואה.
שלושתם ועוד רבים נוספים עסקו במקצוע שהיה באותה תקופה מן החשובים והמכובדים בתחומי האקדמיה של הונגריה.
אדה טלץ', (במקור טלטש, Teltsch; בהונגרית: Telcs Ede; 12 במאי 1872, באיה – 18 ביולי 1948, בודפשט) היה פסל הונגרי-יהודי, אומן מדליות (Medalist) .
סבו וסבתו: סבו מצד אביו, אהרון טלטש, היגר להונגריה ממיקולוב, מורביה.
הוא עסק בהכנת מצבות וציור שלטים בעיר פאפה.
סבתו מצד אביו תרזה האס הלכה לעולמה בגיל 115 ואדה, נכדה, עדיין הצליח לצייר אותה בבאיה בשנת 1892. סבו מצד אמו היה אדולף וולנר, סוחר תבואה עשיר בעיר באיה שהתרושש לאחר מכן, סבתו הייתה בטי פּלצר, שהלכה לעולמה בגיל צעיר.
הוא נשא לאישה בבאיה את אנה וולנר (בוניהאד, 1846-1940) ב־15 בפברואר 1870. אֶחיו היו ארמין (שנולד בשנת 1870), ברטה, אילונה, גזה, קרולין, פליקס ואנדראש (שנולד בשנת 1891).
הוריו עברו לסובוטיצה כשאדה היה בגיל צעיר מאוד וחוויות ילדותו ונעוריו נקשרו לעיר זו (אז הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית).
כבר בגיל תלמיד תיכון בסובוטיצה החליט טלץ' להיות צייר.
לאחר שסיים את ארבע הכיתות של בית הספר התיכון, לקח אותו אביו לבודפשט ללמוד בבית הספר לעיצוב תעשייתי, יחד עם תלמידי פיסול בניין.
עם זאת, טלץ' החליט לעזוב את לימודי הפיסול שם וחזר לסובוטיצה.
בשנת 1888 הפליג על הדנובה לווינה ונרשם לסטודיו לפיסול של הפסל אדמונד פון הופמן, שהבחין בכישרונו.
בהמשך קיבל הפסל אדמונד פון הלמר את הילד בן ה־16 לאקדמיה.
לאחר שנתיים לימודים הוא קיבל מהאקדמיה מלגה חודשית של 90 פורינט ובמקביל קיבל מענק חודשי של 50 פורינט מתא אחד של הבונים החופשיים בבודפשט (לימים התא קיבל אותו כחבר).
אחרי סיום האקדמיה הוא המשיך ללמוד בבית הספר של המאסטר "מנהיג הפסלים" בווינה.
כבר בהיותו תלמיד בשנה הראשונה זכה אדוארד טלטש (אדה טלץ') בפרס הגבוה ביותר של בית הספר ובסך 300 פורינט עבור קבוצת הפסלים המיתולוגית שלו Die zwei Durstigen.
בעידוד המאסטר שלו הוא שלח את הפסל לתערוכה הבינלאומית של וינה בשנת 1893, ולאחר מכן לאנטוורפן, שם זכה במדליית כסף.
הוא הציג אותה יצירה, שקרא לו בתרגום להונגרית "שני הצמאים", בתערוכת איגוד האמנויות היפות ההונגרית בבודפשט בשנת 1893/94. לאחר מכן גם פסלו הענק בשם "גוליית" הוצג והתפרסם בתערוכה בשנת 1894/95. זה היה המקום בו החלה הקריירה האמנותית שלו לנסוק בהונגריה.
לאחר שסיים בהצלחה את האקדמיה בת ארבע השנים ולאחר מכן את בית הספר לתואר שני במשך שלוש שנים, סיים את לימודיו בווינה.
בגיל 23 התיישב בבודפשט, אך תחילה יצא לטיול בוונציה.
הוא הופיע בסטודיו של הפסל ג'רג' זאלה והגיש בקשה להתקבל על סמך מכתב המלצה מאת הלמר.
זאלה קיבל אותו לעבודה ומיד מסר לו עבודות.
ב־1 באוקטובר 1895 התגייס טלץ' ל"שנות ההתנדבות" לשרת בגדוד הרגלים הראשון.
הוא פרש כסמל וכמועמד לקצונה במילואים.
בינתיים מיצירותיו שהוצגו בתערוכת המילניום, פרנץ יוזף הראשון, קנה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את "שני הצמאים" בעבור 600 פורינט, וטלץ' פגש את הקיסר באופן אישי.
המדינה קנתה ממנו את הפסל גוליית עבור 800 פורנטים.
בשכר שהרוויח בתערוכת המילניום הוא יכול היה לשכור סטודיו ברחוב מונקאצ'י 14.
שנתיים לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לקצונה, הוא התגייס להתמחות קיץ של חודשיים בגדוד הרגלים השישי של סובוטיצה.
שם פגש את אנה גרפי, בת של מנהל מפעל ללבנים.
הם התחתנו באביב 1900. דירתם הייתה ברחוב סונדי 80 בבודפשט.
ילדם הראשון שארי, נולדה בשנת 1901, השני, מתי בשנת 1902, והשלישי, פאל בשנת 1903. אשתו חלתה בשחפת כלייתית ונפטרה ב־10 בפברואר 1910.
תלמידתו נורה מנספלד קיבלה עליה את הטיפול בילדיו, והוא יצא לבית הבראה ליד דרזדן כדי להתאושש מן האסון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, האמן בן ה-42 לא היה צריך להתגייס.
הוא חלה בשלהי 1917 ואושפז בבית חולים.
הסופר דז'ה קוסטולאני, אף הוא מסובוטיצה, כבר ניסח את הספד עליו.
לאחר המלחמה הוא ומשפחתו עברו להולנד בשנת 1920. שם, הפך טלץ' למנהל אמנותי במפעל הצורפות של חבר.
הוא חזר הביתה אחרי שנתיים, גרוש מאשתו השנייה בספטמבר 1924, הוא התחתן בשלישית עם אירנה גליקשטַהל.
הסטודיו והדירה החדשים שלו הושלמו ברחוב אלקוטאש 41. במהלך הכיבוש הגרמני הוא נשא עליו את הטלאי הצהוב, אך קיבל פטור ויכול היה להישאר בדירתו.
עם העלייה לשלטון של מפלגת צלב החץ בהונגריה ולפני המצור על בודפשט הוא ואשתו עברו מבודה לפשט לדירת אמה של אשתו, שהייתה בבית מוגן תחת הגנה שוודית באמצעות פעילותו של ראול ולנברג.
בסיום המלחמה חזרו לבודה ושחזרו את הסטודיו.
אדה טלץ' תרם את הפסלים, הלוחות, הציורים, הצילומים והמסמכים האחרים שנותרו לו לאחר המצור על בודפשט, לעיר הולדתו באיה.
בשנתו הרביעית באקדמיה הוענקה לו מדליית הזהב של פיגר של האקדמיה.
בשנת 1899 הוא הציג בתערוכה אוסטרו-הונגרית ברוסיה.
השתתף בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1900 עם אוסף.
כל יצירותיו נקנו על ידי מוזיאונים זרים.
זכה ב"מדליית זהב קטנה" לפיסול בתערוכה הבינלאומית של דרזדן ב-1901. (המדליה הגדולה הייתה של אוגוסט רודין)
זכה בפרס ראת' וכן ב־600 כתר בתערוכת היכל האמנות בשנת 1901 עם הטרקוטה שלו שנקראה "כלי בית" .
יצירת "המחקר" זכתה בתערוכת החורף 1902 ב-Kunsthalle באלפיים כתרים ובפרס אישטוואן רק.
בשנת 1901 הוענק לו מדליית כסף בתערוכה הבינלאומית בטורינו לאומנויות שימושיות.
מדליית זהב עבור פסלו דודה קטי על בתערוכה העולמית בסנט לואיס.
זכה להצלחה בתערוכה העולמית של מילאנו ב-1906 עם פסלו בטהובן .
בתערוכה העולמית באנטוורפן הוענקה לו מדליית זהב דרג שני.
בתערוכת החורף ב-2007 הוענק לו מדליית הזהב הממלכתית, הפרס האמנותי הגדול ביותר השנה.
בשנת 1928 הייתה לו תערוכה קולקטיבית במוזיאון ארנסט בבודפשט .
בשנת 1937 זכה בפרס הגדול עם לוחית ביריד העולם בפריס.
בשנת 1940, לאחר פרסום חוק היהודי השני בהונגריה, אירחה הגלריה לאמנות תערוכת אוספים של למעלה מ־50 פסלים שלו ולוחות רבים.
אדו סיטי (בדיבהי: އައްޑޫ) היא עיר שנמצאת באטול הא דאלו שב.
הטמפרטורה הממוצעת היא 25 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא אפריל (28 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא אוגוסט (20 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,815 מילימטרים בשנה.
חודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (391 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (103 מ"מ גשם).
אדה ז'יגמונד (אדוש) (בהונגרית: Zsigmond Ede; פשטסנטרז'בט (כיום בבודפשט), 18 במאי 1916 – 1944) היה משורר, סופר, ועיתונאי יהודי-הונגרי קומוניסטי.
הוא הוסמך כמורה לשפות הונגרית וגרמנית, אך מעולם לא עסק בכך בגלל פעילותו הפוליטית.
אדה ז'יגמונד היה אחד מנציגי הספרות הלירית ההונגרית שנספה בשואת יהודי הונגריה.
עבודותיו מאופיינות בעמידה כנגד חוסר הסובלנות החברתית והפשיזם ובעד ההומניזם.
בשנת 1944 נאבדו עקבותיו בחזית המזרחית בשטח ברית המועצות כחלק מהיהודים שנלקחו למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
אדה ז'יגמונד נולד במושבת פועלים בדרום בודפשט.
אביו וסבו עבדו במפעלי תשלובת הפלדה והמתכת מנפרד וייס, ולכן שאפו שיפנה למסלול אינטלקטואלי ולא לעבודת כפיים.
הם רשמו אותו לגימנסיה בפשט, שם התוודע לשפות ולספרות וכבר בגיל שתים עשרה כתב חרוזים והקריא שירה.
במקביל ללימודי התיכון לקח על עצמו תפקיד של מורה פרטי, בדומה למשוררים בני דורו ועסק בין היתר בעבודות מזדמנות.
חלק מהשכר שהרוויח שלח הביתה לצורך תמיכה במשפחה ומאוחר יותר מימן את הרשמתו לאוניברסיטת פאזמאני פטר ההונגרית המלכותית (היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
באוניברסיטה התחבר עם ארגונים שפעלו בחשאי בעלי אידאולוגיה הנבדלת משמעותית מהאידאולוגיה של ממשלת אישטוואן בתלן של התקופה, כך שהם נאלצו לפעול רק בדרכים לא חוקיות.
הקבוצה התכנסה בבתים פרטיים ובבתי קפה זולים, שם התעמתו בהשקפותיהם, תפיסות העולם השונות והפוליטיקה.