tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1928 התקבל לבר משפטים ובאותה השנה החל להתמחות בחוק ומשפט בסאמרסט.
במהלך 25 השנים שלאחר מכן ימכור קופר את שארית נכסיו של אביו, שילם את החובות המשפחתיים, ומימן לימודים אקדמיים עבור ששת אחיו.
קופר תמך בתוכניתו של המושל סמפסון לספק ספרי לימוד בחינם לילדי המדינה ונתן את חסותו לחקיקה המונעת משופטים להנפיק צווי מניעה לשביתות, אם כי הצעת החוק האחרונה לא התקבלה בבית הנבחרים.
ב-1929, הכריז קופר על מועמדותו לכס שופט מחוז פולאסקי.
יריבו המכהן, היה נשיא בנק סאמרסט ושותפו לשעבר של אביו של קופר.
קופר זכה בבחירות והחל את כהונתו הראשונה בת שמונה השנים כשופט המחוזי.
במהלך כהונתו בבית המשפט, הוא נדרש על פי החוק לאכוף הודעות פינוי, אך לעיתים תכופות סייע לאלה שפינה מבית מגוריהם למצוא דיור אחר או נתן להם כסף בעצמו, ובכך הרוויח את הכינוי "שופט העניים".
לפי דיווחים שונים, קופר היה מדוכא כל כך מהעוני והסבל של בוחריו במהלך השפל הגדול, עד כי הגיע להתמוטטות עצבים ולקח חופשת היעדרות מהשפיטה המחוזית במטרה לפנות זמן לטיפול פסיכיאטרי.
קופר שירת בחבר הנאמנים של אוניברסיטת קנטקי בשנים 1935–1946. ב-1939 התמודד קופר בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית למושלות קנטקי.
בעקבות חוק בחירות מקדימות אובליגטורי שנחקק ב-1935, נקבע כי המועמד הרפובליקני לתפקיד המושל לא ייבחר לתפקידו בידי ועדה ממנה פוליטית, כפי שהיה אופייני למפלגה.
בבחירות המקדימות, קופר זכה רק ב-36% מהקולות, והפסיד את המועמדות לקינג סוופה, שופט מחוזי בעיר הבירה לקסינגטון וחבר הקונגרס של ארצות הברית לשעבר.
שירות צבאי במלחמת העולם השנייה
אף על פי שגיל גיוס החובה אל הכוחות המזוינים של ארצות הברית היה מעל 41, קופר התגייס לשירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ב-1942. מייד לאחר מכן הופנה לתפקיד קצונתי, אך הוא בחר להתגייס כטוראי.
לאחר הכשרה בסיסית הוא נרשם לבית הספר לקצינים במרכז ההדרכה פורט קסטר שבמישיגן.
הוא למד שם ניהול צבאי וסיים את לימודיו שני בכיתתו בת 111 התלמידים.
ב-1943, הועלה לדרגת לוטננט משנה (Second Lieutenant) והועבר לקורפוס ה-15 של הארמייה השלישית בפיקודו של הגנרל ג'ורג' פטון.
קופר שירת בצרפת, בלוקסמבורג ובגרמניה הנאצית.
לאחר שחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד פקד פטון על כל תושבי העיר ויימאר הסמוכה לחלוף על פני המחנה ולחזות בתנאיו הרעועים.
בין אותם תושבים אלו נמנה קופר.
לאחר הפסקת הלחימה, שימש קופר כיועץ משפטי לכ-300 אלף העקורים באזור הכיבוש של היחידה שלו, לאחר שגורשו לגרמניה כעבדי המפלגה הנאצית.
על פי תנאי ההסכם שהושג בוועידת יאלטה, הוחזרו כל העקורים הרוסים אל ברית המועצות, אך צוות המשא ומתן הסובייטי החליט שההסכם לא יחול על בני זוג לא-רוסים וילדים ללא אזרחות סובייטית.
קופר הביא זאת לתשומת לבו של הגנרל פטון, שביטל את צו ההחזרה באזור הכיבוש של הארמייה השלישית.
קופר קיבל ציון לשבח ממפקדי הארמייה השלישית על יידוע פטון על החלטות הסובייטים.
נוסף על כך, פיקח על ארגונם מחדש של 239 בתי המשפט במדינת בוואריה הגרמנית בניסיון להחליף את כל הפקידים הנאצים, ובעבור פעולות אלו עוטר בכוכב הארד.
בין השופטים החדשים שנכנסו לתפקידים בזכות הרה-אורגניזציה שהנהיג קופר היו וילהלם הוגנר, לימים נשיא בוואריה, ולודוויג ארהארד, שיכהן בעתיד כקנצלר גרמניה.
בשנת 1943 או 1944, בעודו משרת בצבא, נישא קופר לאחות בשם אוולין פראף.
קופר נבחר ללא התנגדות כשופט עבור סבב מחוז העשרים ושמונה של קנטקי ב-1945, אף על פי שעדיין שהה בגרמניה ולא ניהל מסע בחירות לתפקיד.
הוא שוחרר מהצבא בדרגת קפטן בפברואר 1946 ושב לקנטקי כדי לקבל על עצמו את תפקידו החדש-ישן כשופט.
כהונה ראשונה בסנאט וקריירה דיפלומטית מוקדמת
המחוז המשפטי שבראשו עמד קופר כשופט כלל את מחוז פולאסקי בו נולד, וכן את מחוזות רוקאייסטל, ויין וקלינטון.
בתקופת כהונתו הורשו אפרו-אמריקאים לראשונה להיות חלק מחבר מושבעים במשפטים שנערכו במחוז.
מתוך שש עשרה דעות שיפוטיות שפרסם במהלך כהונתו על כס השופט, חמש עשרה מהן אושרו על ידי בית המשפט לערעורים של קנטקי, שהיה הערכאה הגבוהה ביותר באותה התקופה.
קופר התפטר מכס השופט בנובמבר 1946 על מנת להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי כשהסנאטור המכהן, האפי צ'נדלר התפטר מהסנאט למען קבלת תפקיד נציב הבייסבול האמריקאי.
יריבו של קופר, חבר הקונגרס האמריקאי לשעבר ויושב ראש בית הנבחרים של קנטקי, ג'ון בראון האב, היה ידוען יותר ודומה היה כי לו הסיכויים הרבים יותר להיבחר לסנאט.
כששני גורמים אלו פעלו נגד בראון, קופר זכה בבחירות הכלליות להשלמת שארית כהונתו של צ'נדלר בסנאט כשהוא זוכה ל-41,823 קולות, הניצחון הגדול ביותר שהשיג רפובליקני למשרה ציבורית כלשהי בקנטקי עד אותו זמן.
הייתה זו הפעם השלישית בהיסטוריה של קנטקי בה נבחר רפובליקני ברוב קולות לסנאט.
מעברו של קופר מקנטקי לוושינגטון הבירה רק החריף את הנישואים המתוחים של קופר ופראף.
ב-1947 הגיש בקשה לגירושין, ובאותה שנה התגרשו בני הזוג.
קופר תיאר את עצמו כ"דובר ציבורי איום ונורא", ורק לעיתים רחוקות נשא נאומים במליאת הסנאט.
הוא היה ידוע בתור רפובליקני-עצמאי במהלך הקריירה שלו בסנאט.
בהצבעתו הראשונה בקריירה שלו, התנגד קופר להעברת סמכויות חקירה לוועדת החקירה המיוחדת של הסנאטור הרפובליקני אוון ברוסטר ממיין.
בהצבעה השנייה שלו, בהנחה כי ההכנסות ממכירת ציוד מלחמתי עודף ישמשו ככיסוי לחובות שהצטברו לארצות הברית בעקבות מלחמת העולם השנייה, הצביע קופר בשנית נגד עמדת מפלגתו.
הוא עורר אחת חמתו של הסנאטור רוברט טאפט מאוהיו, שהטיח בו: "האם אתה דמוקרטי או רפובליקני?
מתי אתה מתכוון להתחיל להצביע איתנו?" קופר הגיב: "אם תסלחו לי, נשלחתי לכאן כדי לייצג את בוחריי, ואני מתכוון להצביע לפי מה שאני חושב שהטוב ביותר בעיני".
ימים ספורים לאחר שהושבע נתן קופר לראשונה את חסותו (בצוותא עם סנאטורים אחרים) על חקיקה כלשהי, שהייתה אז הצעת חוק להספקת סיוע פדרלי למערכת החינוך.
הצעת החוק עברה אמנם בסנאט, אך לא בבית הנבחרים של ארצות הברית.
קופר היה אז יושב ראש ועדת המשנה לכבישים ציבוריים של הסנאט, וסייע בניסוח טיוטת הצעת חוק המסמיכה העברת 900 מיליון דולר אמריקני מקרנות פדרליות למדינות ארצות הברית לשם סלילת כבישים.
ב-1948 הוא מימן הצעת חוק לנתינת מחיר תמיכה עבור 90% ממוצרי טבק.
הוא התעקש לתקן את חוק תביעות המלחמה משנת 1948, אשר מסייע לחיילים משוחררים שנפצעו ונפגעו כשבויי מלחמה של גרמניה הנאצית והאימפריה היפנית במהלך מלחמת העולם השנייה תוך פיצויים באמצעות נכסי האויב.
נוסף על כך, קופר נתן את חסותו לחקיקה המאפשרת למאות אלפי אנשים שנעקרו ממגוריהם בידי המפלגה הנאצית להיכנס לארצות הברית באופן חוקי.
קופר המשיך לנקוט בעצמאות סנאטוריאלית ולהתנער ממפלגתו לאורך כל תקופת כהונתו, והתנגד בתוקף לתוכניות המפלגה הרפובליקנית לקיצוצים במסים על אף הגירעונות בתקציביים הלאומיים, והתנגד למאמצי המפלגה לצמצם את המימון לתוכנית מרשל לשיקום אירופה לאחר המלחמה.
הוא שיתף פעולה עם עמיתו בסנאט מקנטקי, אלבן ברקלי ועם הסנאטור ויין מורס מאורגון במטרה לערער את חוקי ג'ים קרואו שנחקקו על ידי מדינות דרום ארצות הברית ובמטרה להסיר מכשולים להבטחת זכות הבחירה למיעוטים.
הוא גם היה שותף להצעת חוק להקמת מערכת מדיקר, אם כי ההצעה נדחתה באותה התקופה.
קופר עצמו הוזכר כמועמד אפשרי לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית, אך בסופו של דבר לא קיבל את המינוי וביקש להיבחר מחדש למושבו בסנאט.
באותה שנה קיבל קופר תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת סנטר.
כשהתמודד מחדש לסנאט לתקופת כהונה מלאה, ניצב בפני מועמד המפלגה הדמוקרטית וחבר הקונגרס וירג'יל צ'פמן, בן בריתו של ארל קלמנטס, שנבחר למושל קנטקי ב-1947. בהיותו אחד הדמוקרטים הבודדים שהצביעו בעד חוק טאפט-הארטלי, איבד צ'פמן את תמיכתם של האיגודים המקצועיים, בוחרים חשובים של המפלגה הרפובליקנית.
העיתון "לואיוויל טיימס", שהיה בעל נטיות דמוקרטיות, תמך במועמדותו של קופר, אך היותו של אלבן ברקלי, "הבן האהוב" של קנטקי, עמיתו למרוץ של הנשיא הארי טרומן בבחירות לנשיאות ב-1948 ובשל כך עזיבתו הצפויה מהסנאט, הבטיחה תמורה דמוקרטית חזקה במדינה.
ברקלי וקלמנטס הדגישו את אחדות המפלגה במהלך מסע הבחירות, ואף על פי שקופר היה פופולרי הרבה יותר מהמועמד הרפובליקני לנשיאות דיואי ועמיתו למרוץ ארל וורן, הפסיד לצ'פמן בבחירות הכלליות בפער של כ-24,480 קולות.
בעקבות תבוסתו בבחירות, קופר שב והמשיך להתמחות בחוק ומשפט בוושינגטון הבירה במשרד עורכי הדין "גארדנר, מוריסון ורוג'רס".
ב-1949 מינה הנשיא טרומן את קופר לאחד מחמשת נציגי ארצות הברית בעצרת הכללית של האו"ם.
הוא היה נציג חלופי בעצרת הכלליות ב-1950 וב-1951. מזכיר המדינה של ארצות הברית דין אצ'יסון בחר בקופר כיועצו בפגישות שהובילו להקמת ארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו) ובפגישות מועצת שרי נאט"ו בלונדון במאי 1950 ומאוחר יותר בבריסל בדצמבר.
ההיסטוריון הפוליטי גלן פינץ' מציין כי בעוד קופר היה כשיר היטב לתפקידיו באו"ם ובנאט"ו, נוכחותו מחוץ לארצות הברית העיבה על יכולתו להתמודד על מושבו הפנוי שהותיר אחריו אלבן ברקלי שנבחר לסגן הנשיא.
כהונה שנייה בסנאט של ארצות הברית
תומכיו של קופר האמינו כי הוא יתמודד שוב למשרת מושל קנטקי או ימונה לבית המשפט העליון של ארצות הברית בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20; חלקם אף הקימו ועדה לבחירת קופר לנשיאות.
קופר אכן שקל להתמודד למושלות קנטקי ב-1951, אך כאשר וירג'יל צ'פמן נהרג בתאונת דרכים ב-8 במרץ 1951, החליט קופר להתמודד בשנית נגד תומאס אנדרווד, אשר מונה על ידי המושל לורנס ות'רבי למלא את שארית כהונתו של צ'פמן.
אנדרווד נחשב לבעל הסיכויים הרבים ביותר לנצח בבחירות.
רפובליקנים אחדים תקפו את קופר על שמונה לתפקידיו הדיפלומטיים בידי הנשיא הדמוקרטי הארי טרומן.
אף על פי כן, בבחירות הכלליות קופר ניצח את אנדרווד בפער של 29 אלף קולות וכיהן עד לתום תקופת כהונתו של צ'פמן.
עם ניצחונו, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של קנטקי בה נבחר רפובליקני לסנאט מטעם המדינה יותר מפעם אחת.
עם היבחרו לסנאט, מונה לוועדה לענייני עבודה, חינוך ורווחה ציבורית ואף ישב בראשות ועדות המשנה של ועדה זו לענייני חינוך ועבודה.
הוא נתן את חסותו להצעת חוק המאשרת קיום מיזמי עבודות ציבוריות לאורך נהר סנדי הגדול (Big Sandy River).
הוא גם תמך בשיקום תאי השיט והסכר לאורך נהר אוהיו ובבניית תאי שיט, סכרים ומאגרים בעמק הנהר הירוק שבקנטקי.
קופר התנגד לחוזה דיקסון-ייטס (חוזה בין הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית לשתי חברות אנרגיה פרטיות), ששילם לתאגיד פרטי עבור בניית תחנת כוח חדשה לייצור חשמל עבור העיר ממפיס שבטנסי, וקרא במקום זאת לאשר לרשות עמק טנסי להנפיק איגרות חוב למימון הקמתן של תחנות כוח חדשות.
קופר המשיך להיות מעין סנאטור עצמאי בסנאט.
במהלך "הבהלה האדומה" ביקר את הניסיונות לקבל האזנות סתר כראיות בבתי המשפט הפדרליים ואת הניסיונות לצמצום ההגנות מפני הפללה-עצמית מכוח התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית.
למרות זאת, הוא סירב להוקיע את מדיניותו של הסנאטור ג'וזף מקארתי, שהוביל את "הבהלה האדומה", והזהיר כי "רבים מאלה המתנגדים במרירות לסאנטור מקארתי קוראים לשימוש באותה טקטיקה בה הם מאשימים אותו".
הוא היה הרפובליקני היחיד שהתנגד לתיקון בריקר, אשר ביקש להגביל את יכולתו של נשיא ארצות הברית לחתום על אמנות.
הוא הגיע למסקנה כי לא די בסוגיות התיקון להצדיק שינוי בחוקת ארצות הברית.
הוא גם התנגד לחוק דיכוי הקרקעות ולהצעת חוק מלאכת המשק המקסיקני, בעוד שתי חקיקות אלו נתמכו על ידי ממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
הוא גינה את מינויו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של קנזס, אלברט קול (שהיה ידוע כמתנגד ידוע לדיור הציבורי), כמנהל סוכנות הדיור הפדרלית, והתנגד לרפורמות החקלאיות שהוצעו על ידי מזכיר החקלאות של ארצות הברית בממשל דווייט אייזנהאואר, עזרא טאפט בנסון.
אף על פי שהלך לא פעם נגד הזרם במפלגתו, העצמאות הפוליטית שהפגין לא הצליחה להפחית ממעמדו במפלגה.
ב-1954 הוא נבחר לוועדת המדיניות הרפובליקנית של הסנאט.
ב-1954 בחר קופר להתמודד מחדש לכהונה מלאה בסנאט.
הדמוקרטים התייחסו תחילה למושל ות'רבי כאל יריבו בבחירות, אך מועמדותו של ות'רבי עלולה הייתה להיתקל במועמדותו של האפי צ'נדלר כמכשול בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, מה שיכול היה להוביל לפיצול המפלגה ולבחירתו מחדש של קופר.
במקום זאת, מנהיגי המפלגה שכנעו את סגן הנשיא לשעבר, אלבן ברקלי, בן 77 אז, להתמודד מול קופר לסנאט כדי להבטיח את אחדות המפלגה.
היו מעט הבדלי מדיניות בין ברקלי לקופר, שנחשב לרפובליקני הליברלי ביותר בסנאט על ידי קבוצת האינטרס "Americans for Democratic Action".
במהלך מסע הבחירות הוצג קופר על שער מגזין טיים ב-5 ביולי 1954. קופר פנה לבוחרות, שהיו מודאגות ממלחמת הודו-סין הראשונה ואל מצביעים אפרו-אמריקאים, שקיווה לזכות בתמיכתם בעקבות עמדותיו הליברליות בכל הנוגע לזכויות האזרח.
קופר הוסיף לטעון שאם ייבחר, הוא יהיה פחות מפלגתי מאשר ברקלי.
הפופולריות הגבוהה של ברקלי הביאה אותו לניצחון בפער של 71,000 קולות.
ב-1955 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את קופר לשגריר ארצות הברית בהודו ובנפאל.
במהלך כהונתו כחבר במשלחת האמריקאית לעצרת הכלליות של האומות המאוחדות, פגש קופר את ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ופיתח עמו ועם המשלחת ההודית מערכת יחסים לבבית, כולל עם אחותו של נהרו, ויג'יה לקשמי פנדיט (Vijaya Lakshmi Pandit).
ההודים התרשמו מקופר והממשלה ההודית הביעה את רצונה כי קופר ישמש כשגריר ארצות הברית במדינתה.
תחילה דחה קופר את הצעת מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ון פוסטר דאלס לשרת כשגריר ארצות הברית בהודו, אך השתכנע לקבל את המינוי כאשר הנשיא אייזנהאואר ביקש ממנו באורח אישי.
הסנאט אישר את מינויו של קופר ב-4 בפברואר 1955.
הודו זכתה לעצמאות רק ב-1948, והיא נחשבה למדינה פוטנציאלית שתתנגד להתפשטות הקומוניזם ביבשת אסיה.
למרות זאת, יחסי ארצות הברית-הודו היו מתוחים בגלל הכרתה של הודו ברפובליקה העממית של סין, התנגדותה לארגון ברית דרום-מזרח אסיה, והתנגדותה להתערבות צבאית זרה בהודו-סין.
News & World Report" תיאר את תפקיד השגריר האמריקאי בהודו כ"אחד הקשים והעדינים ביותר בכל העולם הדיפלומטי".
קופר נישא בשנית ללוריין רואן שבלין ב-17 במרץ 1955 בפסדינה שבקליפורניה, עשרה ימים בלבד לפני שעזב להודו.
שבלין, גרושה פעמיים, הייתה בתו של מפתח נדל"ן אמיד בקליפורניה.
היא דיברה באופן רהוט שלוש שפות והבינה רוסית.
השניים יצאו זה עם זו פעמים רבות במהלך שנות החמישים, אולם קופר היסס להינשא לה משום שהיו לו ספקות לגבי המעבר לביתה המפואר של שבלין בשכונת ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה (בעת שהותו בוושינגטון כסנאטור, התגורר קופר הרווק לצמיתות במלון "דודג' האוס").
המעבר להודו הסיר את המכשול בדרך לנישואים, ומזכיר המדינה דאלס עודד את קופר להינשא לשבלין לפני שיצא לשליחותו הדיפלומטית, כדי שבשגרירות האמריקאית בניו דלהי תהא מארחת נאותה.
ב-4 באפריל 1955 עצרו בני הזוג בממלכה המאוחדת בדרכם להודו לשם ביקור אצל לואי מאונטבאטן, המושל הכללי האחרון של הודו, לפני שהודו קיבלה את עצמאותה.
הדיונים של קופר ומאונטבאטן על המצב של העם ההודי היו חלק מתדריכים והכנות שעבר קופר טרם הגיעו להודו.
קופר החל את שירותו כשגריר בפיתוח ידידות קרובה עם ראש ממשלת הודו נהרו.
הערכתו של נהרו כלפי לקופר התבררה עד מהרה.
קופר סייע לפקידי ממשל בוושינגטון הבירה להבין שההסתייגות של הודו להתייצב לצד העולם המערבי או הרפובליקה העממית של סין או ברית המועצות היא דרכה של ההודים לממש את עצמאותם החדשה.
עם זאת, הוא הגן על ההתעצמות הצבאית של ארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה, מעורבותה במלחמת קוריאה, וחברותה בהסכמי ביטחון הדדיים כמו נאט"ו ו-SEATO כאמצעי הגנה עצמית ולא כפעולות תוקפניות של הקבינט של ארצות הברית, אשר כך תפסו ההודים את פעולות אמריקאיות אלה.
קופר גינה את החלטתו של אייזנהאואר למכור נשק לפקיסטן, פעולה אשר עוררה את חמת ממשלת נהרו, אם כי באותה הנשימה חש כי הממשלה ההודית נטלה כמה עמדות פוליטיות מבלי להתחשב בהשלכותיהן המורליות.
בשלהי 1955 דיווח העיתון "שיקגו דיילי ניוז" (Chicago Daily News) כי יחסי ארצות הברית-הודו "שופרו במידה מה לפני חצי שנה".
בהודעה משותפת שהתפרסמה ב-2 בדצמבר 1955, גינו מזכיר המדינה האמריקני דאלס ושר החוץ של פורטוגל, פאולו קוניה, את דבריהם של ראש הממשלה הסובייטי ניקולאי בולגנין ושל המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב במהלך סיור בן שמונה-עשר ימים שערכו בהודו.
התעניינות מיוחדת נרשמה בנוגע להערה קומוניקטיבית בדבר "פרובינציות פורטוגליות במזרח הרחוק".
הכוונה ב"פרובינציות פורטוגליות" הייתה למושבת האימפריה הפורטוגזית במערב הודו, גואה.
אף על פי שרוב מדינות אירופה ששלטו בקולוניות ליד הודו העניקו אותן לאומה העצמאית החדשה ב-1947, פורטוגל סירבה לתת להודים ריבונות על גואה, והאזור הפך למקור סכסוך בין שתי המדינות.
דומה כי ההצהרה הקומוניקטיבית המשותפת של שרי החוץ של ארצות הברית ופורטוגל הצביעה על הכרה דיפלומטית אמריקאית בריבונות פורטוגל על גואה, מה שסתר וערער את הבטחותיו של קופר לממשלת הודו שארצות הברית תשמור על נייטרליות בעניין.
קופר עצמו לא ידע על ההצהרה המשותפת של דאלס וקוניה עד שקרא את הדיווח על כך בעיתונות ההודית, ולכן לא היה מוכן להסביר את פשר ההצהרה לראש הממשלה נהרו, שכיהן באותה העת כשר החוץ של הודו בנוסף.
הצהרת דאלס-קוניה הובילה להפגנות אנטי-אמריקאיות בחלקים רבים של הודו.
ב-6 בדצמבר, ערך דאלס מסיבת עיתונאים בה הוא אישר מחדש את הנייטרליות של ארצות הברית בסוגיית גואה, אם כי לא התייחס ליחס ממשלו בנוגע לריבונות פורטוגל על גואה.
ראש הממשלה נהרו הודיע על כוונתו להגיש הצהרת מחאה רשמית נגד ארצות הברית על ההצהרה המשותפת של דאלס וקוניה ולפנות אל הפרלמנט ההודי בעניין.
בינתיים, קופר הצליח להיוועד עם נהרו, והניא אותו מלהעביר את העניין אל הפרלמנט.
קופר הוסיף לכעוס על מזכיר המדינה דאלס כשזה האחרון אישר הקפאת 10 מיליון מתוך 50 מיליון דולרים אמריקנים במסגרת סיוע חוץ אמריקאי להודו.
קופר מחה על ההקפאה, ולבסוף החליט דאלס להפשיר את ההקפאה ולהעביר את מלוא סיוע החוץ האמריקאי להודו.
לאורך כל שנת 1956 הטעים קופר כי ארצות הברית תרחיב את סיוע החוץ הכלכלי להודו.
באוגוסט 1956 אישר הקונגרס של ארצות הברית חבילת סיוע חוץ פיננסי להודו, שכללה את המכירה הגדולה ביותר עד אז של עודפי מוצרים חקלאיים על ידי ארצות הברית למדינה כלשהי.
נחישותו של קופר להתעקש שוב ושוב להעברת סיוע רחב שכזה הייתה קריטית באישור הסיוע בקונגרס, שכן התנגדו לה פקידי ממשל רבים בהם תת-מזכיר המדינה הרברט הובר ג'וניור, מזכיר האוצר של ארצות הברית ג'ורג' האמפרי ורבים אחרים.
שיבה לסנאט של ארצות הברית
הסנאטור אלבן ברקלי נפטר בעודו מכהן ב-30 באפריל 1956. מנהיגים רפובליקנים עודדו את קופר לשוב מהודו ולהתמודד עם מושבו של ברקלי, אבל קופר לא רצה לוותר על שגרירותו.
לאחר פנייה אישית מצד הנשיא דווייט אייזנהאואר, הסכים קופר והצהיר על מועמדותו ביולי 1956. גם לאחר שעזב את הודו, הוא שמר על קשרים הדוקים עם מנהיגי המדינה והיה נציגה הרשמי של ארצות הברית בהלוויותיהם של ראשי ממשלת הודו: נהרו ב-1964, לאל באהאדור ב-1966 ואינדירה גנדי ב-1984.
משום שברקלי הלך לעולמו לאחר המועד האחרון להגשת מועמדים בבחירות אמצע הכהונה, על הוועד המרכזי של המפלגה הדמוקרטית היה לבחור מועמד למושב באופן מידי.
לאחר שניסו ללא הצלחה למצוא מועמד פשרה שתומכיהם של צ'נדלר וקלמנט יתמכו בו, במפלגה הדמוקרטית נבחר לורנס ות'רבי, שתקופת כהונתו כמושל הסתיימה זה עתה.
צ'נדלר, שכיהן באותו הזמן את תקופת כהונתו השנייה כמושל, התרגז על בחירתו של ות'רבי, ורוב חברי מחנהו העניקו לוות'רבי תמיכה פושרת או תמכו בקופר במקום זאת.
חילוקי דעות אלו במפלגה הדמוקרטית, בשילוב עם הפופולריות האישית של קופר, הובילו לניצחונו על ות'רבי כשהוא מוביל עליו ב-65 אלף קולות.
עם שובו לסנאט ב-1957 היה קופר לחבר בוועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
ב-1959 התמודד נגד הסנאטור אוורט דירקסן מאילינוי על תפקיד מנהיג הסיעה הרפובליקנית בסנאט, אך הפסיד בפער של ארבעה קולות.
בסקר שנערך ב-1960 על ידי עיתונאים מכתב העת "ניוזוויק" נבחר קופר לסנאטור הרפובליקני המוערך ביותר.
הוא עזר לחבר את פקודת החינוך לביטחון לאומי (National Defense Education Act) ואף נתן את חסותו לחוק יחד עם הסנאטור ג'נינגס רנדולף מווירג'יניה המערבית.
קופר נתן את חסותו לחוק פיתוח אזור הרי האפלצ'ים, שנועד לטפל בעוני השורר באפלאצ'יה (Appalachia).
קופר התנגד באופן נחרץ להגבלת רשות עמק טנסי.
ב-1960 הציבו הדמוקרטים את מושל קנטקי לשעבר קין ג'ונסון, אז מנכ"ל בחברת "ריינולדס מתכות", כמועמד נגדי לקופר בבחירות לסנאט של ארצות הברית בקנטקי.
זמן קצר לאחר בחירתו לנשיאות ארצות הברית ב-1960 בחר קנדי בקופר לעמוד בראשות משלחת דיפלומטית חשאית למוסקבה ולניו דלהי, במטרה להעריך את עמדות הממשלה הסובייטית כלפי ממשלו החדש.
קנדי וקופר שירתו יחד בוועדת העבודה של הסנאט ושמרו על יחסים ידידותיים.
כששירת מחוץ לגבולות ארצות הברית מטעם המשלחת החשאית גילה קופר כי הסובייטים אינם אוהבים את קנדי וניקסון באותה מידה.
בדין וחשבון מסכם שחיבר קופר לקנדי, כתב כי יש פוטנציאל קטן ליחסים הרמוניים עם הסובייטים.
לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב, אישר קנדי לקופר כי חוות הדעת שחיבר עבורו הייתה נכונה והודה כי היה עליו להתייחס אליו ביתר רצינות.
קופר תמך בהחלטתו של קנדי לחדש את בדיקות הנשק הגרעיני של ארצות הברית אחרי שברית המועצות חידשה את בדיקות הנשק הגרעיני שלה במרץ 1962, אך הוא דחק בקנדי לנהל משא ומתן על חוזה עם ברית המועצות במידת האפשר.
הנשיא לינדון ג'ונסון מינה את קופר לחבר בוועדת וורן, שחקרה את רצח ג'ון קנדי ב-1963. קופר השתתף ב-50 מתוך 94 הדיונים של הוועדה ודחה את "תיאורית הקליע הבודד", וטען כי לא היו ראיות לכך שקנדי ומושל טקסס ג'ון קונלי נפגעו מאותו קליע.
בתור אחד משלושה רפובליקנים בוועדת הכללים והממשל של הסנאט של ארצות הברית, היה קופר מעורב בחקירת עוזרו של הנשיא ג'ונסון, בובי בייקר ב-1964, אותו הגדיר כ"מטייח" לאחר שוועדת וורן חסמה חקירה נוספת.
הוא הציע להקים ועדה מיוחדת לענייני התנהלות ואתיקה בסנאט ביולי 1964, ושנה אחר כך נקרא לחברות בוועדה זו.
כמו כן, ב-1965, הוא נבחר כיועץ למשלחת ארצות הברית לוועידה במנילה שבפיליפינים, בה נוסד הבנק האסייתי לפיתוח.
אף על פי שהצביע בעד החלטת מפרץ טונקין ב-1964 התנגד קופר למעורבות הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
כבר באפריל 1964 קרא קופר לנשיא לינדון ג'ונסון לשאת ולתת על הסדר שלום שיביא לידי גמר את המתיחות בדרום-מזרח אסיה.
קופר חקר את חשיבותו האסטרטגית של אזור דרום-מזרח אסיה עבור ארצות הברית והביע דאגה לגבי הכדאיות של פריסת צבא ארצות הברית באזור זה.
ב-25 במרץ 1965 הצטרף קופר לסנאטור ג'ייקוב יעבץ ממדינת ניו יורק בקריאה לנשיא ג'ונסון לפתוח במשא ומתן להסדר בין צפון וייטנאם לדרום וייטנאם מבלי להטיל תנאים מוקדמים על המשא ומתן.
מאוחר יותר באותו יום הוא הציג רשימת דרישות למזכיר המדינה של ארצות הברית דין ראסק ומזכיר ההגנה של ארצות הברית רוברט מקנמארה, שקראה לשני המזכירים להודיע לסנאט בפירוט על ההתפתחויות האחרונות בווייטנאם.
בינואר 1966 התלווה קופר אל מזכיר המדינה ראסק ואל השגריר אברל הארימן בביקור רשמי אצל נשיא הפיליפינים פרדיננד מרקוס, כחלק מ"צעד שלום" מפורסם.
ביקור זה, יחד עם ביקורים בדרום וייטנאם בדצמבר 1965 ובינואר 1966, חיזקו את התנגדותו של קופר לפעולות צבאיות בדרום-מזרח אסיה.
בפגישה עם הנשיא ג'ונסון ב-26 בינואר 1966 הוא קרא שוב לנשיא לוותר על כוונותיו המוצהרות להפציץ את צפון וייטנאם ולנהל משא ומתן על הסדר במקום.
ג'ונסון היה בלתי מחייב, ובאותו אחר הצהריים שב קופר למליאת הסנאט כשהוא מנסה בדחיפות לשכנע את המחוקקים כי משא ומתן עדיף על הסלמה, גם אם כרוך הדבר בשיחות עם לוחמי הווייטקונג בדרום וייטנאם, מה שלדעתו נחוץ כדי להשיג שלום.
קופר צידד בהפסקת אש בת שלוש עד חמש שנים, שתיאכף על ידי האומות המאוחדות, ואחריה תערכנה בחירות דמוקרטיות לאומיות כפי שסוכם בוועידת ז'נבה.
בסופו של דבר לא שמע ג'ונסון בקול טיעוניו של קופר והחל בשורת הפצצות אמריקאיות על צפון וייטנאם.
ב-1966 זכה קופר בבחירות מחדש לסנאט בפער של 217,000 קולות, ובכך שבר את שיא הניצחון הגדול ביותר למועמד לסנאט האמריקאי מטעם קנטקי, וניצח ב-110 מתוך 120 מחוזות קנטקי.
בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1968, תמך קופר במושל ניו יורק, נלסון רוקפלר, ואמר כי "האמריקאים יתמכו רק במועמד הנוקט עמדה ברורה בסוגיית וייטנאם".
רוקפלר הכין תוכנית מקיפה לביטול האמריקניזציה (Americanization) של המלחמה, בעוד שמועמדים רפובליקנים אחרים ניסו להישאר בלתי ספציפיים לגבי האופן בו ינקטו כלפי המלחמה.
ככל שמועמדותו של רוקפלר דעכה, קופר עודד את עמיתו ונציגה האחר של קנטקי בסנאט, ת'רוסטון באלארד מורטון, להתמודד לנשיאות, אך מורטון מיאן.
בסופו של דבר ניצח בבחירות הכלליות המועמד הרפובליקני ריצ'רד ניקסון.
כציר בעצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1968, גינה קופר בחריפות את פלישת ברית ורשה לצ'כוסלובקיה.
הוא גם תמך בהצעתו של הסנאטור מייק מנספילד ממינסוטה להביא את סוגיית מלחמת וייטנאם בפני האומות המאוחדות.
כששב לסנאט ב-1969, הוא הצטרף לסאנטור ארנסט גרונינג מאלסקה ולסנאטור ויין מורס מאורגון, במחאה על הגבלות על מחאות מסודרות בקפיטול של ארצות הברית.
בסנאט סייע קופר להוביל את ההתנגדות לפיתוח ופריסה של טילים נגד טילים, מה שהציב אותו בסתירה לרבים ממפלגתו, כולל הנשיא ניקסון.
קופר היה מתנגד זה מכבר לטילים נגד טילים, שלדעתו יכלו להגביר את מרוץ החימוש הגרעיני העולמי.
ב-6 באוגוסט 1969 נכשלה בסנאט הצבעה להשעיית מימון פיתוח טילים נגד טילים ברוב של 50-51; סגן נשיא ארצות הברית, ספירו אגניו, מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט להלכה שבר את השוויון והכריע את ההצבעה.
לאחר תבוסה זו נתנו הסנאטור קופר ועמיתו ממישיגן פיליפ הארט את חסותם ל"תיקון קופר-הארט", שאפשר מימון למחקר ופיתוח של טילים נגד טילים, אך אסר על פריסות מערכות טילים נגד טילים אמריקאיות.
הצעדים נכשלו בשלוש הצבעות, אך הגבירו את הבדיקות הקפדניות של הקונגרס בכל הנוגע לתקציב מחלקת ההגנה של ארצות הברית, והביאו לירידה במימון מחלקת ההגנה ולהאצת השיחות האסטרטגיות עם ברית המועצות להגבלת נשק.
קופר שימש כיועץ לנשיא ניקסון במהלך האירועים שהובילו לשיחות.
ב-1969 וב-1970 היו קופר והסנאטור פרנק צ'רץ' מאיידהו נותני החסות ל"תיקוני צ'רץ'-קופר", שנועדו לבלום הסלמה נוספת במלחמת וייטנאם.
אישור הקונגרס של ארצות הברית של אחד מתיקונים אלה ב-15 בדצמבר 1969 הוביל לביטול מימון הכוחות המזוינים של ארצות הברית בלאוס ובתאילנד.
נוסף על כך, קופר רצה לכלול בתיקונים הגבלות על הכוחות האמריקאים הנכנסים לקמבודיה, אך מייק מנספילד, שעזר לקופר לנסח את התיקון, חשש שנורודום סיהאנוק, נסיך קמבודיה, שבאורח רשמי היה נייטרלי בסכסוך, עלול להיפגע.
כאשר סיאנוק הודח ב-1970, פנה מנהיגה החדש של קמבודיה, לון נול, לנשיא ניקסון בבקשת עזרה בייצוב שלטונו.
ניקסון הסכים לשלוח חיילים לקמבודיה, חרף מחאותיהם של קופר ואחרים, אשר מטרתו המוצהרת של האחרון הייתה למנוע הסלמה נוספת באזור.
תיקון זה נתפס על ידי העיתון "וושינגטון פוסט" כ"פעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית בה הקונגרס ניסה להגביל את פריסת הכוחות האמריקאים במהלך מלחמה מתמשכת".
המאבק על העברת תיקוני צ'רץ'-קופר גבה מחיר כבד והזיק לבריאותו של קופר, והוא אושפז לתקופה קצרה כדי להשיב לעצמו את כוחו.
ב-1971 שכנעו צ'רץ', מנספילד וג'ורג' אייקן את קופר לסייע להם לכתוב תיקון לסיום המעורבות הצבאית של ארצות הברית בדרום-מזרח אסיה, אך בסופו של דבר לא הייתה לניסיונם זה תמיכה והוא ננטש.
בגיל שבעים ואחת, חירש יותר ויותר, הצהיר קופר בפני אגודת העיתונאים של קנטקי ב-21 בינואר 1972 כי לא יבקש להיבחר מחדש למושבו בסנאט, לאחר שהיה נבחר הציבור שכיהן באותו גוף פוליטי את הזמן הרב ביותר - יותר מכל קנטקיאני אחר - למעט אלבן ברקלי.
קופר, ברווז צולע, החליט להיאבק לעוד ניסיון לסיום המלחמה, אחרי התקפה אגרסיבית של הצבא הצפון-וייטנאמי על צבא דרום וייטנאם במרץ 1972, שהחריפה את הלחימה באזור.
ללא הודעה מוקדמת, נאם קופר בפני המליאה הכמעט-ריקה של הסנאט ב-24 ביולי 1972, והציע תיקון לחוק סיוע צבאי, שיסיים ללא סייג את מימון כל הפעולות הצבאיות של ארצות הברית בהודו-סין תוך ארבעה חודשים.
התיקון, שלא היו לו שותפים, הדהים את ניקסון ואת מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר, ועורר ויכוח סוער בסנאט.
הסנאטור אדוארד ברוק ממסצ'וסטס הציל את התיקון מקצו הוודאי על ידי הוספת הוראה לפיה כל שבויי המלחמה האמריקאים יוחזרו למולדתם לפני נסיגת הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
התיקון המתוקן עבר ברוב של 33–62, כתוצאה מהחלטתו של הנשיא ניקסון להקריב את כל הצעת חוק הסיוע הצבאי.
בהתעקשותו של ניקסון, ביטל הסנאט את הצעת החוק שעברה זה עתה ברוב 42–48. קופר המיואש והמאוכזב הצהיר בעקבות זאת: "אני מרגיש טיהור פוליטי מבפנים.
זה זמן רב שלא הרגשתי כה בתקיפות בכל הנוגע לסוגיה.
הוא האדם היחיד שיכול לעשות משהו בקשר לסיום המלחמה".
לאחר תום כהונתו בסנאט החל קופר לעבוד במשרד עורכי דין בכיר בוושינגטון.
ב-1972 נבחר לנואם הראשי בטקס חלוקת התארים במכללת סנטר בה למד, שם שימש כנאמן מאז 1961. בטקס, הוא היה הראשון שזכה ב"פרס אייזיק שלבי", על שמו של מושל קנטקי הראשון אייזיק שלבי, שכיהן כיושב ראש מועצת המנהלים הראשונה של המכללה.
ב-1973, קופר התנגד ליוזמה לקרוא למבנה פדרלי על שמו לכבודו.
עם השלמת הסכר שיצר את מאגר המים "אגם לורל ריבר" ב-1977, הציע הקונגרס האמריקאי לקרוא לסכר ולאגם על שמו של קופר, אבל שוב, הוא סירב.
עם זאת, קופר היה מרוצה בעקבות החלטת מערכת בתי הספר בסאמרסט, עיר הולדתו, לקרוא על שמו תוכנית ללימוד ולחיזוק כישורי המנהיגות של ג'ון שרמן קופר באמצעות הקמת מכון חינוכי על שמו.
באפריל 1974 הודיע הנשיא ריצ'רד ניקסון כי ימנה את קופר לשגריר ארצות הברית בגרמניה המזרחית, אך במהלך המשא ומתן הסופי להקמת שגרירות בין ארצות הברית לגרמניה המזרחית להקמת שגרירות בברלין המזרחית, התפטר ניקסון מתפקידו.
מחליפו, ג'רלד פורד, מינה רשמית את קופר לשגריר, וקופר עזב את משרד עורכי הדין "קווינגטון וברלינג" כדי לקבל עליו את תפקיד השגריר.
הוא הגיע לגרמניה המזרחית בדצמבר 1974 וכיהן כשגריר עד אוקטובר 1976. מששב אל ארצות הברית, חזר קופר לעבודתו במשרד "קווינגטון וברלינג".
השירות הציבורי האחרון שלו היה כנציג חלופי בעצרת הכללית של האומות המאוחדות ב-1981.
כסנאטור, היה קופר גורם מרכזי בהשגת הסכמת הקונגרס להקמת ביג סאות' פורק.
מתנגדי ההצעה הן בקנטקי והן בטנסי (מאחר שאזור הנופש הלאומי השתרע על שתי המדינות) פירטו מגוון סיבות לשמירת השם הישן, ובסופו של דבר ההצעה בוטלה לפי בקשתו של קופר.
ב-1985, היה קופר השלישי שזכה בפרס גביע אוקספורד, פרס שזכו חברים מוערכים לשעבר באחוות בטה ת'טה פאי.
כמו כן, באותה השנה, הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת קאמברלנד (Cumberland College) שבוויליאמסבורג, קנטקי.
קבוצה לא-מפלגתית בראשותו המשותפת של לארי פורגי, שהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית למושלות קנטקי בעבר, גייסה 60 אלף דולר אמריקני למען הצבת שני פסלים של קופר בציבור.
פסל ראש ארד בגודל-טבעי של קופר, שפוסל בידי הפסל ג'ון טוסקה הוצב בקפיטול מדינת קנטקי ב-1987. פסל שני, שהיה גם הוא פסל ראש ארד בגודל-טבעי, פוסל בידי הפסל בארני ברייט, הוצב בכיכר פאונטיין שבסאמרסט.
קופר פרש מעיסוק בחוק ומשפט בשנת 1989. ביוני 1990, זכה קופר להקרנה חגיגית בערב גאלה של סרט תיעודי על חייו בשם של "הג'נטלמן מקנטקי", בהפקת הטלוויזיה החינוכית של קנטקי, במרכז ג'ון קנדי לאמנויות הבמה בוושינגטון הבירה.
ב-21 בפברואר 1991 הלך קופר לעולמו מאי ספיקת לב בבית אבות בוושינגטון.
אשתו השנייה, לוריין, הלכה לעולמה לפניו ב-3 בפברואר 1985. ב-26 בפברואר 1991, נשאו הסנאטורים של קנטקי מיץ' מקונל וונדל פורד נאומים במליאת הסנאט ושיבחו את קופר על פועלו, ובסנאט נעלו את הישיבה כשמתייחדים לזכרו.
קופר נטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון שבווירג'יניה.
ג'ון תומאס דאגלס היה כנר אמריקאי מחונן, שחיבר את "הנשף של וירג'יניה", האופרה הראשונה הידועה שנכתבה על ידי אפרו-אמריקאי, וזכויות היוצרים שלה נרשמו בשנת 1868. האופרה בוצעה לפחות פעם אחת, אבל אבדה מאז.
"הנשף של וירג'יניה" הייתה אופרה בשלוש מערכות, שביצוע הבכורה שלה היה בשנת 1868 בניו יורק, במכון סטויבסנט בברודוויי.
דאגלס למד כנראה באירופה, אך השתקע בניו יורק והחל לצאת לסיורי קונצרטים בשנות ה-70' של המאה ה-19. נוסף למסעות הקונצרטים שלו ככנר סולן, עבד גם עם הרכב מיתרים ולהקות שונות של זמרים נודדים, בהן "האחיות היירס" ו"המינסטרלים של ג'ורג'יה".
דאגלס ניהל גם סטודיו להוראת נגינה, שם פגש את דייוויד מאנס, בהמשך קונצרטמייסטר של התזמורת הסימפונית של ניו יורק, שייסד את בית הספר למוזיקה לסטודנטים אפרו-אמריקאים ואת בית ספר מאנס למוזיקה בניו יורק.
שאנון היה תת-מזכיר הצבא של ארצות הברית בין השנים 1989–1993.
ג'ון שאנון נולד בלואיוויל, קנטקי.
הוא למד ב"אוניברסיטת המדינה המרכזית" שבאוהיו וב-1955 סיים תואר בוגר במדעים.
לאחר סיום לימודיו הוא התגייס לחיל הרגלים של צבא ארצות הברית כקצין בדרגת לוטננט משנה.
הוא שירת בתפקידי פיקוד ובתפקידי מטה ובמהלך מלחמת וייטנאם הוא שירת בשני סבבי שירות בדרום וייטנאם כיועץ צבאי וכמפקד גדוד.
בין השנים 1972–1974 הוא שירת כקצין קישור לקונגרס במשרד מזכיר הצבא.
ב-1975 הוא סיים לימודי מוסמך במדעים באוניברסיטת שיפנסבורג שבפנסילבניה.
ב-1978 הוא השתחרר מהצבא בדרגת קולונל.
עם שחרורו היה שאנון לעוזר מיוחד לכוח אדם, מילואים ולוגיסטיקה לסגן מזכיר ההגנה לענייני חקיקה.
מיוני 1981 ועד דצמבר 1984 הוא היה סגנו של תת-מזכיר הצבא.
ב-1984 מינה אותו הנשיא רונלד רייגן כסגן מזכיר הצבא למתקנים ולוגיסטיקה, משרה בה הוא שימש עד אוגוסט 1989. לאחר מכן מינה אותו הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש כתת-מזכיר הצבא, תפקיד בו הוא שימש עד נובמבר 1993. מה-20 בינואר ועד 26 באוגוסט 1993 הוא כיהן כמזכיר הצבא בפועל.
באותו יום הוא נעצר מחוץ לבסיס פורט מאייר בארלינגטון, וירג'יניה לאחר שקציני ביטחון של חנות ראו אותו מכניס מוצרים בשווי של 30 דולר לשקית של החנות ועוזב אותה מבלי לשלם תמורתם.
שאנון הושעה מתפקידו ולא שב אליו.
ההאשמות נגד שאנון בוטלו לאחר שהוא הביע את הסכמתו להשתתף בתוכנית למניעת גנבה מחנויות ולבצע עבודות למען הקהילה.
לאחר מכן הוא נשכר כיועץ על בסיס חודשי לסגן תת-מזכיר ההגנה ללוגיסטיקה כדי לחקור את מלאי הציוד ולייעץ לכוחות המזוינים בנוגע לשמירת סוגי חלקים וציוד ברשותם.
בראשית 1994 הוא השלים את עבודת המחקר וסיים את החוזה שלו.
בהמשך פתח שנאון חברת ייעוץ פרטית.
ג'ון ת'ירטל היה אמן צבעי מים אנגלי.
הוא נולד בנוריץ', שם התגורר במשך רוב חייו, והיה חבר מוביל בבית הספר לציירים בנוריץ', שציוריו של העיר נחשבים למצטיינים בהיסטוריה של ציור בצבעי מים.
ג'ון ת'ירטל היה בנם של ג'ון ת'ירטל ואשתו סוזנה לינקולן (שנישאו בשנת 1776).
ככל הנראה הוא נולד בבית קרוב לכנסיית סנט סביור, נוריץ', והוטבל בכנסייה ב־22 ביוני 1777. אחותו, רחל, הוטבלה ב־13 באוגוסט 1780 ואח גדול יותר בשם ג'יימס הוטבל בשנת 1785. הוריו היו חברים ידועים בקהילה המקומית.
אביו, יצרן נעליים, עבד ברחוב מגדלנה.
בשנת 1790, כשג'ון היה בן ה-13 הפך לחניך אצל סוחר התמונות וההדפסים בעיר.
בשנת 1799 לערך עבר ג'ון ת'ירטל ללונדון כדי לעשות חניכות נוספת, ולמד להכין מסגרות לתמונות.
בשנותיו כשוליה בלונדון הוא למד את עבודותיו של ג'ון סל קוטמן, לאחר שקוטמן עבר לבירה בשנת 1798 לערך.
לאחר שסיים בהצלחה את שנותיו כשוליה, חזר ת'ירטל לנוריץ' והקים בעצמו עסק לייצר מסגרות והדפסים לתמונות בחנות ברחוב מגדלנה.
הוא תועד שחזר בשנת 1805, והציג חמישה ציורים בתערוכה של אגודת האמנים נורוויץ'.
בשנת 1806, כשכבר התבסס העסק שלו, הוא תיאר את עצמו בקטלוג האגודה כ"מאסטר לציור של ציור מיניאטורי".
פעילותו העסקית הענפה, ובמיוחד ייצור מסגרות התמונות הדקורטיביות שלו, הובילה אותו להיותו אחד החברים המצליחים מבחינה כלכלית בבית הספר נורוויץ'.
כמה ממסגרותיו של ת'ירטל שרדו ומצביעות על מלאכה משובחת שביצע.
ציורים רבים של חברי עמיתיו לבית הספר נוריץ' מוסגרו על ידיו ונושאים את שמו על המסגרת, כולל אלה של ג'ון סל קוטמן, ג'ון כרום, תומאס לונד, ג'יימס סילט וג'וזף סטנארד.
ניתן לתארך ציורים במסגרות המקוריות של ת'ירטל שלפני 1837, השנה בה הוא מת.
העבודה המוקדמת ביותר של ת'ירטל הייתה "טחנת הרוח".
נראה כי ציור נוף זה היה יוצא דופן, מכיוון שרבים מיצירותיו המוקדמות היו דיוקנאות וציורים של נושאים אחרים, אך עד אז החל להגדיל את תפוקת הנופים שלו, ולהתבלט כמאסטר בז'אנר ציור בצבעי מים.
בשנת 1803 הקים ג'ון כרום ורוברט לדברוק את אגודת האמנים נוריץ', קבוצה שכללה גם את ג'ורג' וינסנט, צ'ארלס הודג'סון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק ורוברט דיקסון.
התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נורוויץ', תנועת האמנות הבריטית הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון.
בתערוכה ת'ירטל הציג חמישה ציורים מתוך 71 שהוצגו.
הוא כנראה היה חבר מייסד בבית הספר לאמנים של נוריץ', אך חברותו בחברה נרשמה לראשונה רק שלוש שנים לאחר הקמתה.
המיניאטורות שלו הוצגו בשנים הראשונות של האגודה, אך לאחר מכן הוא התפתח להיות אמן נוף, בעיקר סצנות של נהרות יארה וונסום ושל סופות רעמים.
הוא כיהן כסגן נשיא האגודה בין השנים 1806–1812. תפוקתו של עבודות שהוצגו ירדה משיא של 17 (בשנת 1806) עד שהציג שש עבודות בלבד בשנת 1817, ואף אחת מהן בשנה שלאחר מכן, והסתכמו ב-97. הוא הציג פעם אחת בלבד מחוץ לנוריץ', באקדמיה המלכותית בשנת 1808.
בשנת 1814 נבחר ת'ירטל לנשיא האגודה, אך הוא היה אחד מכמה אמנים שהבילו התנתקו מהחברה בשנת 1816, כדי להקים את אגודת אמני נורפוק ונורויץ'.
הניתוק נגרם על ידי מחלוקת לגבי אופן השימוש ברווחי התערוכות, והוביל לכך שרוברט לדברוק, ג'יימס סילט, ג'וזף קלובר, ג'וזף סטנארד וג'ון ת'ירטל שכרו חלק מטברנת שייקספיר וקיימו תערוכה משלהם.
התערוכה של אגודת האמנים נורפוק ונורויץ', כדי להתחרות בתערוכת האגודה המקורית.
ב־26 באוקטובר 1812 התחתן עם אליזבת מיילס מפלבריג, שאביה היה "בעל אמצעים מסוימים", ואחותה אן התחתנה עם ג'ון סל קוטמן שלוש שנים קודם לכן.
הנישואין יצרו קשר הדוק עם קוטמן שהשפיע על הסגנון האמנותי של ת'ירטל.
שני האמנים עבדו ככל הנראה יחד כאשר קוטמן הפיק רישומים של פנים קתדרלת נורוויץ' בסביבות 1808, שכן שרדו רישומים דומים של ת'ירטל מתקופה זו.
שתי האחיות מיילס היו בעצמן ציירות חובבות, לאחר שהציגו את עבודתן בתערוכת אגודת האמנים נורוויץ' בשנת 1811. ככל הנראה לא היו להם ילדים.
עד שנת 1824 ת'ירטל קיבל על עצמו תלמידים: הוא הועסק על ידי תומאס בלופילד כדי להדריך את בתו מרי קתרין והוא לימד גם את ג'יימס פטיסון קוקבורן.
אמו של ת'ירטל נפטרה בשנת 1823. הירושה מאביו, שנפטר בשנת 1825, העניקה לו ביטחון כלכלי כלשהו למשך שארית חייו, שכן 1825 היא השנה הראשונה בה ידוע שהוא נרשם כבעל נכס בבעלות עצמאית.
לאחר פירוק אגודת האמנים של נורויץ' בשנת 1833, האמנים העיקריים שלה, כולל ת'ירטל המשיכו להיות פעילים.
הוא המשיך לייצר מסגרות לתמונות וכן לצייר סצנות נהר, שהזכירו את עבודותיו של פיטר דה וינט (1774–1849).
ידוע שהוא סבל משחפת במשך שנים רבות.
המחלה הפריעה מאוד לתפוקת העבודה שלו.
הוא נפטר משחפת בנוריץ' ב־30 בספטמבר 1839, ונקבר בבית העלמין של נוריץ'.
את ירושתו בסך של 2000 ליש"ט הוא השאיר לאשתו אליזבת', סכום כסף נכבד באותם ימים.
היא האריכה חיים עוד שנים רבות, ומתה בשנת 1882 בגיל תשעים וחמש.
ג'ון ת'ירטל הציג בסך הכל תשעים ושבע עבודות בנוריץ', ורק קומץ מנופיו לא היו של העיר עצמה ולא של האזור הכפרי של נורפוק.
סגנונו הושפע מתומאס גירטין (1775–1802) וכן מחבריו לבית הספר נורוויץ' כמו ג'ון כרום וג'ון סל קוטמן.
נראה כי לא נשמרו מכתבים אל ג'ון ת'ירטל או ממנו.
הוא כתב מדריך עזר לשימושו העצמי, יותר מאשר אמצעי להנצחת רעיונותיו לעתיד.
אף על פי שניסה לצייר בצבעי שמן, הוא ידוע בצבעי המים שלו.
נופיו בין השנים 1808–1813, צוירו בעיקר במגוון מוגבל של צבעים כחולים ואפורים חומים, כפי שמדגים ציור הפנים של מנזר ביניהם (1808), שנמצא במוזיאון אשמוליאן, אוקספורד.
בציורים מאוחרים יותר (בתקופה 1814–1819) הוא הגיע לשיאו.
עבודותיו של ת'ירטל נאספו על ידי תומאס לונד, שנמצא כי היו בבעלותו שבעים מציוריו של ת'ירטל בזמן מותו שלו בשנת 1861. תחריטו של לונד במגדל השטן - מבט לעבר גשר קארו יצר עיבוד מעולה בשחור ולבן של צבעי המים המקוריים של ת'ירטל.
אגודת האמנות של נוריץ' ערכה תערוכה מציוריו בשנת 1886. בשנת 1939, מאה שנה למותו, נערכה תערוכה של יצירותיו בגלריה לאמנות של טירת נוריץ', אך היא נאלצה להיסגר בטרם עת בגלל תחילת מלחמת העולם.
תערוכת דו-שנתית של עבודותיו של ת'ירטל, יחד עם כמה מבין בני דורו, נערכה בטירת נוריץ' בין התאריכים 18 ביוני ל-4 בספטמבר 1977.
בשנת 1946 אלפי יצירות של אמנים מבית הספר נורויץ' נתרמו לעיר על ידי משפחת תעשייני החרדל, משפחת קולמן.
הרישומים והציורים של ת'ירטל שהיו חלק מאוסף משפחת קולמן שמורים כעת בטירת נוריץ', מוחזקים בארונות שנבנו במיוחד, מוצגים רק לעיתים רחוקות לציבור, אך רבים מהם ניתנים לצפייה ברשת.
ג'ון תומאס סיטון , היה צייר סקוטי.
סיטון היה בנו של כריסטופר סיטון, חרט פנינים בלונדון.
הוא היה תלמידו של פרנסיס היימן, ולמד באקדמיה של סנט מרטין ליין.
הוא יצא לסיור הגדול לאיטליה, שם שהה ברומא ב־1758/9, התגורר בסטרדה דלה קרוצ'ה והיה מעורב בקהילת האמנים הגולים.
הוא סייע בפירוק ענייניו של הצייר הצעיר ג'ונתן סקלטון שמת שם.
הוא היה אמן מוכשר יותר בשובו לבריטניה, והציג בשנת 1761 באגודת האמנים וקיבל עבודות על דיוקנאות מקהל לקוחות מכובד וגבוה למדי.
לאחר כמה שנים הוא התיישב באדינבורו, ודיוקנאותיו של החברה הגבוהה הסקוטית הם מההטובים ביותר בדורו.
הוא בילה עשור בהודו (1776–1785) שם נהג לצייר גם תמונות דיוקן טובות וחזר לסקוטלנד שם תועד באדינבורו בשנת 1806. עבודתו מופיעה לעיתים קרובות במכירה פומבית בסותביס ובכריסטי.
באפריל 2008 הציבה שרת התרבות הבריטית מרגרט הודג'בר וטו על ייצוא הדיוקן הנדיר של "אלכסנדר דאלרימפל", מאת ג'ון תומאס סיטון.
דאלרימפל היה ההידרולוג הראשון באדמירליות, שבעבודתו החלוצית יצר את מפות נתיבי הים.
הוא היה דמות מרכזית בהתפתחות התחבורה הימית העולמית כמו גם האימפריה הבריטית".
נעשה ניסיון לגייס כספים לרכישת הדיוקן במחיר המומלץ של 137,500 לירות שטרלינג, ולבסוף הוא נרכש על ידי המוזיאון הלאומי של סקוטלנד, שם מוצג הדיוקן.
ג'ון אלכסנדרוביץ' שמיאקין הוא סופר והיסטוריון רוסי.
נולד באוקטובר 1969 לג'ון פרנסיס דאגלס מקגיליאנד, סקוטי.
לאחר שסיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת קויבישב (סמרה) בשנת 1991, לימד במחלקה להיסטוריה כללית במשך מספר שנים.
בשנת 1997 הוא עמד בראש מחלקת יחסי הציבור של עיריית סמרה.
בשנת 1998 מונה לסגן ראש הסגל של ראש עיריית סמרה.
פרסם כמה ספרים בהוצאת הספרים "AST".
בשנת 2017 הוא היה היועץ הראשי לסרט העלילתי שביימה א.
גנרל סר ג'ון שיי היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
השתתף במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
לאחר המלחמה מונה לתפקידים בכירים בהודו.
שיי נולד ב-1869 בעיר סנט ג'ונס שבמחוז ניופאונדלנד ולברדור, קנדה.
אביו היה קולונל בצבא בריטניה (H J F Shea).
ב-1882 החל ללמוד בבית הספר התיכון "סדברג" שבמחוז קאמבריה בצפון אנגליה.
ב-1886 החל ללמוד באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1888, עם סיום לימודיו באקדמיה, הוצב שיי לשירות ב"רגימנט האירי המלכותי" בדרגת לוטננט משנה.
ב-1891 נשלח לשירות בצבא הודו הבריטית והוצב ב"בריגדת הרמחים ה-15 של בנגל" (15th Bengal Lancers) ושירת בהודו.
ב-1895 היה במשלחת החילוץ שהשתתפה במערכה לשחרור צ'יטראל.
בתחילת 1899 הועלה לדרגת קפטן.
ב-1899 נשלח שיי לדרום אפריקה והשתתף במלחמת הבורים בפיקוד על יחידות אוסטרליות.
במהלך מערכה זו היה מעורב באירועים הבאים:
קרבות בטרנסוואל (יולי-נובמבר 1900, מרץ-מאי 1902)
ב-1 באוגוסט 1901 הוביל שיי התקפה לילית של 200 חיילים אוסטרליים על מערך עגלות מבוצר בפיקוד של הלוחם הבורי יאן סמאטס.
על התקפה זו זכה במדליית אות השירות המצוין וכמו כן אוזכר בשדרים.
בהמשך המערכה הועלה לדרגת מייג'ור כבוד.
עם סיום המלחמה חזר להודו וב-1906 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למדריך במכללה לפיקוד ומטה של צבא פקיסטן בכוויתה תפקיד אותו מילא עד 1910.
ב-1912 הועלה לדרגת לוטננט קולונל של כבוד ובתחילת 1914 הועלה רשמית ללוטננט קולונל.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה שיי לקצין מטה בחיל המשלוח הבריטי שנשלח לחזית המערבית בצרפת.
בהמשך הוצב בהדיוויזיה השישית והשתתף איתה בקרב הראשון על האן.
ב-1915 מונה למפקד "בריגדת הרגלים ה-151" ונלחם איתה בקרב איפר השני.
בתחילת 1916 הועלה שיי לדרגת קולונל ובמאי מונה למפקד הדיוויזיה ה-30. בשלהי אותה שנה נלחם איתה בקרב על הסום.
בתחילת 1917 הועלה שיי לדרגת מייג'ור גנרל ובאוגוסט מונה למפקד הדיוויזיה ה-60 שהוקמה בראשית המלחמה, שהתה באנגליה בראשית המלחמה והיוותה עתודה.
יחד עם הדיוויזיה הגיע שיי, ביוני 1917, למערכה בארץ ישראל והצטרף חיל המשלוח המצרי.
תחילה הוצבה הדיוויזיה בקורפוס ה-20 בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד ולקראת קרב מגידו הועברה לקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין.
יחד עם הדיוויזיה לחם שיי בקרבות הבאים:
שיי היה הקצין שקיבל את מפתח העיר מיידי חוסיין אל-חוסייני
קרב מגידו (19-25 בספטמבר 1918) במהלכו תקפה את הרי שומרון בגזרת סבסטיה.
לאחר סיום המלחמה ב-1918, מילא שיי את התפקידים הבאים:
ב-1918 מונה למפקד הכוחות בארץ ישראל.
ב-1919 חזר להודו ומונה למפקד הדיוויזיה השלישית "לאהור".
ב-1921 מונה למפקד זירת מרכז הודו.
ב-1924 מונה לשליש של צבא הודו הבריטית.
ב-1928 מונה למפקד הזירה המזרחית של הודו.
ב-1902 נישא שיי לוויניפרד מרי (Winifred Mary) לבית קונגרב (Congreve) ונולדו להם שלוש בנות.
מדליית הודו עם "אבזם" משחררי צ'יטראל
מדליית דרום אפריקה של המלכה עם 4 "אבזמים"
מדליית דרום אפריקה של המלך עם 2 "אבזמים"
ג'ון תומסון היה כומר בכנסיית סקוטלנד וצייר נוף חובב ידוע.
הוא היה הכומר של דודינגסטון קירק ב-1805–1840.
הוא היה הצעיר מבין שמונה ילדים.
תומסון נולד באחוזה בדילי, איירשייר, בנם הרביעי של מרי היי ובעלה, הכומר תומאס תומסון, כומר הקהילה המקומית של כנסיית סקוטלנד.
הוא התחנך בבית הספר דיילי פאריש.
מגיל צעיר, הוא גילה כישרון לציור, ובהשראת האזור הכפרי של איירשייר, פיתח אהבה לציורי נוף.
ב-1791 הוא נרשם לאוניברסיטת גלאזגו ללימודי משפטים ותאולוגיה, וב-1793 עבר לאוניברסיטת אדינבורו כדי ללמוד תאולוגיה.
בהיותו שם, הוא פגש אנשים רבים שהיו בולטים בחוגים האמנותיים של אדינבורו, כולל וולטר סקוט, ואלכסנדר נסמית', האחרון שבהם העביר לו שיעורי אמנות.
לאחר שסיים את לימודיו, חזר תומסון לאיירשייר וקיבל רישיון ככומר של כנסיית סקוטלנד, ולאחר מכן הוסמך ככומר בשנת 1800 במקום אביו.
ב-1805 הוא עבר לדודינגסטון ליד אדינבורו והפך לכומר המפורסם ביותר של המקום, ונשאר בתפקיד עד מותו ב-1840.
בשנת 1814 הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של אדינבורו.
הממליצים עליו היו ג'ון פלייפייר, ארצ'יבלד אליסון וסר דייוויד ברוסטר.
בעודו בדודינגסטון, צויר דיוקן משובח מאוד שלו על ידי רוברט סקוט לאודר שנישא לבתו של תומסון, איזבלה ב-1833.
תומסון מת בשנת 1840, לאחר שעבד 41 שנים במשרה.
ירש אותו הכומר ג'יימס מקפרלן.
קברו בחצר הכנסייה של דודינגסטון מסומן על ידי סרקופג אבן ייחודי.
לתומסון היה סטודיו למרגלות גן האחוזה על חוף דודינגסטון לוך.
מאוחר יותר, החליף את המקום ליד מגדל דודינגסטון, מבנה שתוכנן עבור Duddingston Curling Society בשנת 1825 על ידי ויליאם פלייפר.
האגודה השתמשה בקומת הקרקע כבית המועדון שלהם, ותומסון השתמש בקומה העליונה של המגדל, המכונה היום "מגדל תומסון", כסטודיו שלו.
המעבר לדודינגסטון אפשר לו לחדש את ההיכרות עם אנשי מפתח בחוגים אמנותיים ולפתח את אמנותו.
כמו המורה המוקדם שלו, נייסמית', תומסון האמין בעבודה בחוץ, בהתבוננות ישירות מהטבע.
בהשפעת הטכניקות של הנרי רייבורן ואמן הנוף האנגלי הנודע ויליאם טרנר, הוא פיתח סגנון רומנטי רחב, והפך לאמן נוף בעל מוניטין מבוסס.
הדבר אפשר לו להגדיל את המשכורת הקטנה שלו ולהתעשר למדי באמצעות מכירת ציוריו.
מתוך הכרה בכישרונו, קהילתו של תומסון מינתה אותו להיות חבר באיגוד האמנים באדינבורו.
הוא המשיך לקבל חברות כבוד של המוסד המלכותי לעידוד האמנויות היפות בסקוטלנד והאקדמיה המלכותית הסקוטית.
בשנת 1801 נישא לאיזבלה רמזי (1782–1809) בתו של הכומר ג'ון רמזי מקירמיקאל.
בנם תומאס תומסון (1802–1873) הפך לראש עיריית סטרטפורד-אפון-אייבון.
בתם איזבלה תומסון (1809–1869) נישאה לאמן רוברט סקוט לאודר.
בשנת 1813, לאחר מותה של איזבלה הוא התחתן עם פרנסס אינגרם ספנס (1779–1845).
היא הייתה אלמנתו של מרטין דאלרימפל מפורדל.
נולדו להם בנים נוספים: פרנסיס תומסון (1814–1858); הנרי פרנסיס (נ.
מייג'ור גנרל ג'ון שירלי ווד היה קצין בצבא ארצות הברית ששירת במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
הוא בלט בעיקר באימונים ובפיקוד על דיוויזיית השריון הרביעית, שהובילה את דהרת הארמייה השלישית של הגנרל ג'ורג' ס.
פטון ברחבי צרפת ב-1944 במהלך מלחמת העולם השנייה.
ג'ון שירלי ווד נולד במונטיצ'לו, ארקנסו, ב-11 בינואר 1888, והיה בנם של שופט בית המשפט העליון של ארקנסו, קרול ד' ווד וריולה (תומפסון) ווד.
ג'ון ווד סיים את לימודיו באוניברסיטת ארקנסו בשלוש שנים, ב-1907, היה חבר במסדר קאפה אלפא והיה קוורטרבק וקפטן קבוצת הפוטבול.
בשנת 1908, הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (USMA) בווסט פוינט, ניו יורק; הוא סיים את לימודיו ב-1912, ועסק בפוטבול, היאבקות ואגרוף.
ווד לימד כימיה באוניברסיטת ארקנסו, ובווסט פוינט הוא קיבל את הכינוי הראשון שלו, "P" עבור "פרופסור", מכיוון שהשתמש בכישוריו כמדריך כדי להדריך חברים רבים לכיתה חסרי אקדמיה.
ווד הוסמך כסגן שני בתותחני החוף ב-12 ביוני 1912. הוא הטביע חותם מוקדם באקדמיה הצבאית, כולל עוזר מאמן פוטבול ומדריך כימיה בווסט פוינט.
ווד כתב על נושאים צבאיים, ומאמריו וסקירות של ספרות צבאית ממדינות אחרות, כולל צרפת, גרמניה, איטליה וספרד הופיעו בכתבי עת מקצועיים לאורך הקריירה שלו.
באוגוסט 1916, לאחר שקודם לדרגת לוטננט ראשון חודש קודם לכן, הוא חזר לסגל האקדמיה הצבאית של ארצות הברית והועבר לחיל החימוש בספטמבר.
הוא הועלה לדרגת קפטן ב-15 במאי 1917, כמה שבועות לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, ולדרגה זמנית של מייג'ור ב-18 בדצמבר.
במרץ 1918 הוא הפליג לצרפת עם הדיוויזיה ה-3 והשתתף במבצעים צבאיים בשאטו תיירי ממאי עד יוני.
הוא שירת במטה הדיוויזיה ה-3 והדיוויזיה ה-90 והשתתף בקרב שאטו-תיירי ובקרב סן-מייל.
ווד למד אז בבית הספר לסגל הצרפתי בלאנגר, אותו סיים בספטמבר.
בית הספר הוקם כדי ללמד מיומנויות תכנון וניהול לקצינים, וחבריו לכיתה כללו את ג'ורג' ס.
פטון, ויליאם הוד סימפסון ואלכסנדר פאץ'.
הוא חזר לארצות הברית באוקטובר 1918 והוצב כקצין כוח אדם של הדיוויזיה ה-18 במחנה טראוויס, טקסס, לפני שהמלחמה הסתיימה עקב שביתת הנשק עם גרמניה בחודש הבא.
בפברואר 1919, הוא הועבר לתותחי השדה והיה פרופסור למדע צבאי וטקטיקה באוניברסיטת ויסקונסין.
בשנת 1921, הוא הוצב כקצין בפועל של גדוד ארטילריית השדה ה-11 בהוואי.
הוא היה בוגר מכובד של כיתתו במכללת פיקוד ומטה הכללי של צבא ארצות הברית ביוני 1924 (פטון היה בוגר הכבוד).
מיוני 1924 עד מאי 1927, הוא היה קצין בכיר של חטיבת התותחנים הממונעת ב-Schofield Barracks, הוואי.
ממאי 1927 עד יולי 1929, הוא פיקד על הגדוד ה-2, רגימנט ארטילריית השדה ה-16 בפורט בראג, קרוליינה הצפונית.
ביולי 1929, הוא החל את הקורס ב-Écoles Supérieures de Guerre בצרפת, אותו סיים באוגוסט 1931.
מאוגוסט 1931 עד 1932, הוא היה עוזרו של מפקד הצוערים בווסט פוינט.
מ-1932 עד אוגוסט 1937, ווד היה פרופסור למדע צבאי וטקטיקה באקדמיה הצבאית של קולבר.
ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת לוטננט קולונל והיה מפקד הגדוד ה-3, רגימנט ארטילריית השדה ה-80 מאוגוסט 1937 עד ספטמבר 1939. מספטמבר 1939 עד 1940, ווד שירת כראש המטה של הגנרל סטנלי ד' אמביק, מפקד הארמייה השלישית.
ב-1 בנובמבר 1940 הועלה לדרגת קולונל והוצב כקצין מפקד, ארטילריית דיוויזיית הרגלים ה-1. באפריל 1941 הוא קיבל את הפיקוד על הארטילריה של דיוויזיית השריון ה-2, אך שירת בתפקיד רק עד יוני.
מיוני עד אוקטובר 1941, הוא היה הרמטכ"ל של קורפוס השריון הראשון.
ב-5 בנובמבר 1941 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל זמנית וקיבל את הפיקוד על פיקוד קרבי "A", דיוויזיית השריון ה-5.
במאי 1942, חמישה חודשים לאחר הכניסה האמריקנית למלחמת העולם השנייה, ווד קיבל את הפיקוד על דיוויזיית השריון ה-4 (הופעלה ב-15 באפריל 1941) לאחר מייג'ור גנרל הנרי וו.
ביירד, והיה אחראי על הארגון והאימונים של דיוויזיית השריון ה-4. ב-21 ביוני הועלה לדרגה זמנית של מייג'ור גנרל.
בהיותו בפיקוד על הדיוויזיה שלו במשך השנתיים הבאות, ווד בילה את הזמן הזה באימון הדיוויזיה לשירות בסופו של דבר מעבר לים.
ב-28 ביולי 1944, ווד הוביל את דיוויזיית השריון ה-4 ללחימה בצרפת לאחר הפריצה בנורמנדי במסגרת מבצע קוברה וזכה בצלב השירות המצוין (DSC).
תוכנית מבצע אוברלורד קראה לארמייה השלישית האמריקאית, בפיקודו של לוטננט גנרל ג'ורג' ס.
פטון, לשחרר את ברטאן, בפרט את הנמלים של ברסט ולוריאן וחצי האי קוויברון, מה שיאפשר את יישום מבצע צניעות, יצירת נמל חדש.
במפרץ קוויברון כדי לתמוך בהתקדמות קבוצת הארמיות ה-12.
עד 3 באוגוסט, הדיוויזיה המשוריינת ה-4 של ווד הגיעה לבסיס חצי האי קיברון.
כוחות גרמניים לא מאורגנים נסוגו לתוך לוריאן, סן נאזר ומעלה חצי האי קוויברון.
בשלב זה, ווד הציע לחסום את בסיס חצי האי ברטאן ולהזיז את רוב כוחותיו מזרחה לכיוון שארטר.
מידלטון, שפיקד על הקורפוס השמיני, הורה לדיוויזיה להחזיק קו לאורך נהר הווילין, ולחסום את אזור רן עד קייברון.
דיוויזיית השריון ה-4 עצרה בערך עשרה קילומטרים ממטרת מפרץ קוויברון, למרות התנגדות מינימלית.
בהאמינו שלפעולות בברטאן אין ערך אסטרטגי, אמר ווד ליותר מעמית אחד שהממונים עליו מנצחים במלחמה, אך עושים זאת "בדרך לא נכונה".
עם זאת, לוטננט קולונל הרולד ל.
מאק, מצוות COMZ, שתיאר את הכישלון ביישום מבצע צניעות כ"טעות קריטית של מלחמת העולם השנייה".
הטיל את האשמה על אי לכידת מפרץ קוויברון על ווד והצהיר כי הוא "שם את ליבו בהשתתפות בדהרה הראשית לפריז, שם יוכל להשיג תהילה" ומאשים את ווד וכל הממונים עליו בשרשרת הפיקוד בכישלון.
להעריך את "הצורך העליון לקחת את מפרץ קוויברון".
דיוויזיית השריון ה-4 הובילה את הדהרה של הארמייה השלישית מזרחה על פני צרפת, וזיכה את ווד בכינוי השני שלו, "טייגר ג'ק", כי כשפטון היה צועק עליו, ווד היה צועד כמו חיה כלואה ומתווכח בחזרה.
באוגוסט 1944, ווד נתקל בקשיים כאשר הפיקוד על המפקדה הגבוהה שלו בתוך הארמייה השלישית, הקורפוס ה-12, הוקצה למנטון ס.
ווד חשב שהוא הרוויח את ההזדמנות לפקד על קורפוס, אבל נעקף על ידי עומר בראדלי, מפקד קבוצת הארמיות ה-12, שכללה את הארמייה השלישית של פטון.
ווד היה תותחן, וייתכן שזה מה ששיחק לטובת אדי, שהיה חייל רגלים, כמו גם בראדלי.
ייתכן גם שווד לא נבחר לפיקוד הקורפוס בגלל התנהגותו הבוטה ונכונותו לחקור את הממונים עליו.
ווד לא הסתדר עם אדי, כולל סירוב לספק למפקדה של אדי דיווחים שגרתיים או עותקים של פקודות המבצעים של דיוויזיית השריון ה-4. אדי בסופו של דבר התלונן בפני פטון, ופטון החליף את ווד במייג'ור גנרל יו גאפי ב-3 בדצמבר 1944, זמן קצר לפני הקרב על הבליטה.
בזמן ההחלפה של ווד, הובטח לו על ידי הממונים עליו, מפקד הארמייה השלישית, פאטון ודווייט ד' אייזנהאואר, מפקד בעלות הברית העליון בחזית המערבית, שהוא מוחלף רק בגלל שדיווחים רפואיים הצביעו על כך שהוא חולה, ושאחרי מנוחה קצרה הוא או יחזור לפקד על דיוויזיית השריון ה-4 או יועלה לפיקוד על קורפוס.
ווד קיבל את צלב השירות המצוין, מדליית השירות המצוין וכוכב הכסף על שירותו כמפקד דיוויזיית השריון ה-4.
ווד חזר לתפקיד בארצות הברית, וסיים את הקריירה הצבאית שלו ב-1946 כמפקד מרכז ההכשרה להחלפת שריון (ARTC) בפורט נוקס, קנטקי.
לאחר פרישתו מהצבא, עבד ווד עבור האו"ם כראש הנציגות של ארגון הפליטים הבינלאומי באוסטריה (1947–1952), וראש הנציגות של מינהל השיקום של האו"ם בטוקיו, קוריאה הדרומית וז'נבה (1952–1953).
מ-1957 עד 1958 הוא היה מנהל ההגנה האזרחית של מחוז וואשו, נבדה.
בפנסיה ווד התגורר ברינו, נבדה.
הוא מת שם ב-2 ביולי 1966, ונקבר בבית הקברות וסט פוינט.
ווד היה ידוע בכך שהוא מוביל מהחזית, ולעיתים קרובות טס במטוס תצפית קל שינחית אותו ליד היחידות המובילות שלו כדי שיוכל לצפות ולספק כיוון.
הוא נודע גם כשסיפק דוגמה בכך שחלק את חסכי הלחימה עם אנשיו, כולל מגורים באוהל.
ווד היה ידוע גם באקסצנטריות שלו ובבוטות שלו.
כסטודנט במכללת הפיקוד והמטכ"ל הפגין זלזול במדריך בקריאת עיתון במהלך הרצאה.