tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלטונו של מנלאוס היה תלוי במידה רבה בשלטון סלאוקי חזק בגבו, ומרותו על העם הושגה באמצעות כוח והפחדה.
את זאת ניתן לראות בסיפור מרידתו של יאסון אשר אירע בשנת 168 לפנה"ס, בזמן שאנטיוכוס הרביעי יצא למסעו השני למצרים, יאסון, אשר ניזון משמועה על מות אנטיוכוס הרביעי, מנצל את שעת הכושר וכובש את העיר בכוח רב "לא פחות מאלף אנשים".
בזמן זה מנלאוס ברח והתחבא ב"מצודה".
לדעתו של שוורץ, נפילת שלטונו של מנלאוס בקלות יחסית מעידה על חולשתו כאשר אנטיוכוס הרביעי לא בגבו.
זאת ועוד, העובדה כי יאסון לא הצליח לחלוטין בתהליך הכיבוש ולא השיג את השלטון, אך בד בבד מנלאוס הסתתר ולא היה בנמצא, מרמזת כי היו עוד כוחות עבריים לוחמים, אשר לקחו חלק בלחימה ומעידים כי העם היה מפולג בלחימתו ובוודאי שלא תמך כולו במנלאוס.
לאחר מרידתו של יאסון, בשנת 168 לפנה"ס, בוצע הדיכוי המשמעותי ביותר של אנטיוכוס הרביעי, המתואר בפירוט במקבים א' ומקבים ב' ובעקבותיו גזירות ההשמד על היהודים והקמת החקרא כ"מגדל השמירה" על הנכבשים היהודים.
מנלאוס מהווה חלק בלתי נפרד מתהליך חילול המקדש כמתואר: .
ניכר כי בגידתו והתייוונותו של מנלאוס כה גדולה כי הוא תומך באנטיוכוס הרביעי בחילולו את הקודש, ויש חוקרים הרומזים אף ממליץ לו לעשות כן כדי לפגוע בעצביהם העדינים ביותר של היהודים.
אופי שלטונו של מנלאוס מסוכם על ידי בעל מקבים ב' בתיאורו את שרי המיסים שהשאיר אנטיוכוס הרביעי על היהודים לאחר חזרתו לאנטיוכיה: .
במהלך השנים שבין גזירות אנטיוכוס, 168 לפנה"ס, לבין מות אנטיוכוס הרביעי, בשנת 164 לפנה"ס, ישב מנלאוס בחקרא ושלט בירושלים מטעם אנטיוכוס הרביעי.
עם מות אנטיוכוס הרביעי, ממונה אנטיוכוס החמישי "אופאטור" על ידי ליסיאס, שר הצבא, למלך הסלאוקי.
באיגרות אנטיוכוס, אשר מסמלות את סוף עידן הגזירות וניצחון המכבים, הוזכר מנלאוס כשליח העם אל המלך: וכשליח המלך אל העם: .
בפירושו לאיגרות, טוען שוורץ כי ניתן להסיק מאיגרות אילו שמנלאוס חי מחוץ לירושלים בממלכה הסלאוקית, כנראה באנטיוכיה, ופעל בשתדלנות לטובת ביטול גזירות השמד.
עוד מפרש שוורץ, כי ניכר שליסיאס לא מאמין בגזירות שכפו על היהודים ומאמין כי יש לבטלן, מה שהשפיע לרעה על מעמדו של מנלאוס וקרב את קיצו.
הפעם הבאה בה מוזכר מנלאוס היא בפרק י"ג, בסיפור מותו.
פרק זה עוסק גם במלחמה של אנטיוכוס החמישי וליסיאס במרד היהודי וניסיון כיבוש נוסף שלהם.
גם בפרק זה מוזכר מנלאוס כמנסה להתקרב לצמרת השלטון הסלאוקי, אשר באמצעות ההתייוונות מעוניין לשוב ולשלוט בעם: .
אנטיוכוס החמישי, בעצת ליסיאס, החליט להוציא להורג את "החוטא" וציווה לשלוח אותו לעיר ברויאה (חלב) שבצפון סוריה, שם נמצא מגדל בגובה 50 אמה ומלא אפר, וממנו דוחפים את הנידון למוות אל תוך האפר.
שוורץ טוען כי הוצאתו להורג של מנלאוס מתוארת בפירוט על ידי המחבר כדי להדגיש את העונש והסבל שעובר מנלאוס בתמורה על חטאיו, ומביא לידיעתנו כי המחבר אף מסביר בפירוש את העיקרון של מידה כנגד מידה באופן בו נקבר מנלאוס באפר ולא באדמה: .
שאלת מועד מותו של מנלאוס נתונה לפרשנות.
בתחילת פרק י"ג, בספר מקבים ב', נכתב כי: , עוד באותו הפרק מסופר סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס ומכאן ניתן להסיק כי מותו היה בשנת 164/163 לפנה"ס.
אולם סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס נראה כמוצא מהקשרו בפרק י"ג שכן תמיכתו של מנלאוס באנטיוכוס החמישי וליסיאס, ובכך תמיכתו במלחמתם במרד היהודי, אינם מתיישבים עם קטיעת סיפור דיכוי המרד בסיפור רציחתו הפתאומית של מנלאוס על ידי אותם אנטיוכוס החמישי וליסיאס.
שוורץ טוען במחקרו כי סביר להניח שסיפור מות מנלאוס היה ידוע למחבר ממקור אחר ללא קשר לאירוע מסוים ואילו זה היה האירוע שבחר המחבר "להשתיל" בו את סיפור ההוצאה להורג.
לדוגמה, טוען שוורץ, סביר להניח כי הריגת מנלאוס, אויב העם, תגרום לסולידריות מצד העם היהודי ותעשה כמעשה של מחווה מטעם אנטיוכוס החמישי.
תוקפנותו של אנטיוכוס החמישי כלפי היהודים מיד לאחר הוצאת מנלאוס להורג בפרק י"ג, במידה רבה מפריכה סברה זו ואינה מתיישבת עם היגיון זה.
וכך, אם הסיפורים אינם קשורים קשר כרונולוגי בהכרח, ייתכן שהריגת מנלאוס במועד אחר אכן בוצעה לצורך פיוס.
כתוצאה מסדרו הכרונולוגי המבלבל של סיפור הוצאתו להורג של מנלאוס, ומיקומו הזר של סיפור ההוצאה להורג לשאר סיפור דיכוי מרד היהודים בפרק י"ג, לא ניתן לקבוע בוודאות את מועד מותו המדויק של מנלאוס.
את מקומו של מנלאוס תופס אלקימוס שכמוהו הוא מתייוון וכמוהו הוא משיג את המשרה על ידי ממון.
שמו של מנלאוס ופועלו מוזכרים במקורות עתיקים כגון בספר מקבים ב' ובכתביו של יוסף בן מתתיהו.
אזכורו של מנלאוס מלווה לרוב בדברי בוז וכעס על ידי המחברים העתיקים, אשר דעתם על חטאם של המתיוונים ברורה ומוחצנת באופן חריג ויוצא דופן יחסית לכתיבה מקראית.
דוגמה לכך ניתנת בתיאור חזרתו של מנלאוס משליחותו לאנטיוכוס הרביעי, ביקור בו קיבל את הכהונה הגדולה: , עוד דוגמה להתבטאות מוחצנת בעלת דעה ברורה מובאת בפסוק: , בהתייחס המחבר לפסק הדין של אנטיוכוס הרביעי למהומות היהודים.
שמו של מנלאוס אינו מוזכר בספר מקבים א' על אף הקשר הברור שלו לסיפור המובא בספר זה ועל אף המשכיות שלטונו, הידועה מספר מקבים ב', ברוב התקופה המסופרת בספר.
דעת החוקרים בעניין זה מתבססת על ההנחה כי ספרי מקבים נכתבו, בכוונת מכוון, כדי ללמד לקח את העם היהודי פן יחטא לאלוהיו ותקופות רדיפות הדת וחורבן הבית תחזורנה.
אותם חוקרים טוענים כי אי-אזכורם של מנלאוס ויאסון בספר מקבים א' מעיד על עצמת בגידתם וחטאם כלפי ה' ומסורת ישראל בראייתו של בעל מקבים א', ולכן הוא נזהר אף מלהזכיר את שמם, פן יקבלו מקום של כבוד.
על אף עובדה זו, ובשל העובדה ששני ספרי מקבים מספרים את אותו הסיפור מזוויות שונות, ניתן להבין ולקשר אירועים אשר מסופרים במקבים א' למנלאוס וכך ללמוד עוד על שלטונו ודמותו.
דוגמה לאירוע שכזה הוא פרשת השוחד המוזכרת במקבים ב', בה שיחד מנלאוס את תלמי בן-דורימינס כדי לקבל את גיבויו של המלך לאחר התקוממות היהודים על ליסימכוס, אחי מנלאוס והשליט התורן.
אותו נציב קוילה-סוריה ופניקיה, שהיה ממונה על יהודה ושומרון, נזכר גם בספר מקבים א': .
מנך הוא הר באלפים הברניים בשווייץ המתנשא לגובה של 4,107 מטר.
יחד עם האייגר והיונגפראו הם יוצרים את קבוצת ההרים המפורסמת הנראית למרחוק.
משמעות השם מנך בגרמנית היא "נזיר".
המנך שוכן בגבול הקנטונים ברן וואלה ממזרח להר יונגפראו ולתחנת הרכבת יונגפראויוך, וממערב להר אייגר.
ממזרח לפסגה בגובה 3,650 מטר נמצאים תחנת הרכבת מנכיוך והמנך הט (תחנה בה ניתן לרכוש מזון וציוד).
מדרום להר זורמים שני יובליו הגדולים של קרחון אלטש זרוע היונגפראו (Jungfraufirn) וזרוע אוויגשנייפלד (Ewigschneefäld).
צדו הצפוני של ההר עומד כקיר מעל עמק לאוטהברונן.
מערת הרכבת ליונגפראו עוברת בתוך ההר, ממש מתחת לפסגתו, בגובה משוער של 3300 מטר.
הראשונים שטיפסו על ההר ב-15 באוגוסט שנת 1857 היו מדריך הטיולים ומטפס ההרים השווייצרי כריסטיאן אלמר, יחד עם כריסטיאן קאופמן, אולריך קאופמן, וסיגיסמונד פורגס.
מנישביץ הוא מותג מזון מוביל של מוצרים בכשרות יהודית, בבעלות חברת מנישביץ (The Manischewitz Company) שבסיסה בניו ג'רזי, ארצות הברית.
החברה מפורסמת בעיקר בשל המצות המיוצרות על ידה, ובשל היין הכשר שלה.
היא נוסדה בשנת 1888 והפכה לחברה ציבורית ב-1923. משפחת מנישביץ, שהקימה את החברה, החזיקה בשליטה בה עד שנת 1990, אז נרכשה "מנישביץ" בידי חברת השקעות פרטית.
מאז אפריל 2014 מחזיקה בשליטה בחברה קרן ההשקעות ביין קפיטל .
מנישביץ היא היצרנית הגדולה בעולם של מצות, ואחד ממותגי הכשרות הגדולים ביותר באמריקה.
לצד החברה הוקם גוף כשרות מיוחד שנקרא "חבר הרבנים של מנישביץ", בראשו עמד סגן נשיא "אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה", הרב והעורך חיים קרלינסקי.
יין מנישביץ הפך לאייקון תרבות בקרב יהדות ארצות הברית, ובין היתר זכה להתייחסות בסדרת השירים "The Chanukah Song" של הקומיקאי היהודי-אמריקאי אדם סנדלר.
בפסח 2018, לאור הגידול בכמות של האנשים הרגישים לגלוטן בישראל, שלפי הערכות מדובר ב"למעלה מ-60 אלף חולי צליאק, מתוכם רק 10,000 מאובחנים", החלה החברה בהפצת מצות ללא גלוטן – גם לישראל, באמצעות רשתות שיווק גדולות למגזר החרדי בבני ברק וירושלים.
מנכאורע היה פרעה מצרים העתיקה מהשושלת הרביעית שחי בין השנים 2532–2503 לפנה"ס, מפורסם במיוחד בשל "פירמידת מנכאורע" שנבנתה ביוזמתו.
לדברי מנתון, היסטוריון בן התקופה התלמית, היה מנכאורע בנו של פרעה בשם ביכריס.
אולם על פי עדויות ארכאולוגיות הוא היה בנו של חאפרו, ונכדו של ח'ופו.
הוא עלה לשלטון לאחר מותו של חאפרו באזור שנת 2532 לפנה"ס.
על תקופת שלטונו לא ידוע הרבה, לטענת מנתון, הוא מלך 63 שנים.
רשימת המלכים מטורינו פגומה בקטע זה, והמספר המלא של השנים לא כתוב, אולם ידוע שהמספר כלל את הספרה 8. לפיכך חוקרים מודרניים מצמצמים את המספר לכדי 18 או לכל היותר 28 שנים.
הרודוטוס מכנה אותו "מיקרינוס", ומתאר אותו כשליט רב חסד:
הוא היה נשוי לאחותו חאמרנבטי השנייה, הייתה לו בת בשם חנטקאוס הראשונה, ובן בשם ח'ונר.
ירש אותו שפססכאף, אשר סביר להניח שגם כן היה בנו.
הרודוטוס מספר על בת נוספת שנולדה לו ומתה בצעירותה, על פי הרודוטוס מנכאורע קבר אותה בתוך פרה עשויה עץ ומצופה זהב.
כמו אביו וסבו, בנה מנכאורע פירמידה בעיר גיזה.
הפירמידה שלו היא הקטנה ביותר מבין הפירמידות של גיזה, גובהה הוא 65.5 מטרים.
חלק מהפירמידה לא גמור, ועל כן יש המשערים שמנכאורע מת באמצע בנייתה.
האגיפטולוג הבריטי וייז שביקר במקום בשנת 1835, גילה בתוך הפירמידה ארון מתים בצורת אדם שעליו כתוב השם "מנכאורע".
בתוך הארון נמצאו עצמות אדם, אולם בדיקה שנעשתה באמצעות תיארוך פחמן-14 העלתה שהעצמות בנות פחות מ-2,000 שנה, ולפיכך ככל הנראה הונחו שם מסיבה לא ברורה מאוחר יותר.
בפירמידה נמצא גם סרקופג מעוטר ומקושט, שבתוכו הונחו עצמות אישה.
אולם הסרקופג טבע בשנת 1838 יחד עם הספינה "ביאטריס" שעשתה את דרכה ממצרים לבריטניה.
ב-1196 ניסה אל-עזיז עות'מאן, שליט מצרים האיובי ובנו של צלאח א-דין, להרוס את הפירמידות, והתחיל עם הפירמידה של מנכאורע.
לצורך המשימה, שכר הסולטן מספר רב של פועלים, שהחלו לפרק את הפירמידה לבנה אחר לבנה.
לאחר תקופה ממושכת של עבודה קשה הבין הסולטן שהריסת הפירמידה תעלה הון רב וציווה להפסיק את העבודות.
למרות הפסקת המלאכה, הותירו מאמצי ההרס חור גדול בצידה הצפוני של הפירמידה שלא תוקן עד היום.
בתל חצור נמצא שבר מגרניט של רגלי ספינקס שנשא את שמו של מנכאורע.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה כפוף לראש ממשלת ישראל, והוא על פי רוב ממונה על ידו באופן אישי, בכפוף לאישור ממשלת ישראל.
המנכ"ל משמש גם כראש המטה הכלכלי-חברתי ומרכז את עבודת המטה הממשלתית בנושאי מדיניות הפנים, מטעמו של ראש הממשלה.
ממלאת מקום מנכ"ל משרד ראש הממשלה, נכון למרץ 2025, היא דרורית שטיינמץ, שנכנסה לתפקידה ב-19 בפברואר 2025.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה או ראש המטה הכלכלי-חברתי אמון על ניהול ותכנון מדיניות הפנים של הממשלה.
בין היתר אחראי להבטיח שהחלטות ותוכניות מדיניות פנים תואמות את המטרות והמדיניות של ראש הממשלה, ולהבטיח שמטרות אלו ומפקח על יישום סדר היום של מדיניות הפנים של הממשלה.
בנוסף מנכ"ל משרד ראש הממשלה אחראי על תיאום צעדי מדיניות פנים ברחבי כל משרדי הממשלה.
אחריות בתחומים החברתיים-כלכליים, ריכוז תכנון המדיניות ועבודת המטה ברמה הלאומית, הובלת רפורמות שנקבעו במסגרת השירות הציבורי וקידום פרויקטים בעלי משמעות לאומית לתקופות זמן מוגדרות.
גופים חברתיים-כלכליים שתחת תחום אחריות המשרד.
אחריות כללית על הנושאים שתחת תחום אחריות המשנה למנכ"ל המשרד: הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, ארכיון המדינה, ועדת השמות הממשלתית, לשכת הפרסום הממשלתית, לשכת העיתונות הממשלתית ועוד.
עומד בראש פורום המנכ"לים של משרדי הממשלה שמטרתו קידום שיתוף פעולה ותיאום בין המשרדים השונים על מנת לקדם תהליכים ולפתור משברים.
המנכ"ל אחראי גם לתיאומים בין הזרועות הביצועיות והמנכ"לים של משרדי הממשלה השונים, ועל קביעת המדיניות בהתאם למדיניות ראש הממשלה.
לשם כך הוא צריך להיות מעורה גם בעמדות ראש הממשלה בנושאים שונים וגם בעמדות משרדי הממשלה השונים.
מנירפטורים (שם מדעי: Maniraptora) היא קבוצה של דינוזאורים מקבוצת הטטנורים שנחשבים לקרובים ביותר לעופות המודרניים וצורתם דומה מעט אליהם.
כמה ממינים אלה אפילו נמצאו בעלי כסות נוצות לגופם.
בני קבוצה זו הם דו-רגליים בעלי לסתות קצרות שלעיתים חסרי שיניים, זרועות ארוכות וזנב ארוך.
חלק ממינים אלה היו בעלי גוף גדול כמו התריזינוזאוריים ואילו אחרים היו קטנים ביותר ולמעשה הקטנים שבמיני הדינוזאורים.
חלק מהם כמו המיקרורפטור ומיני דרומאוזאוריים החלו לדאות מבין העצים ולבסוף כמה ממיני הקבוצה הפכו לעופות הראשונים.
סוג ללא מקור אלופטריקס (Elopteryx)
מניפתה של ליידי וינדרמיר הוא סרט קומדיה אילם בריטי משנת 1916, בבימויו של פרד פול ובכיכובם של מילטון רוסמר, נטה וסטקוט ונייג'ל פלייפייר.
זה היה העיבוד הקולנועי הראשון של המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד שיצא לאור ב-1892. קיים עותק של הסרט, והוא יצא על גבי DVD בהוצאת מכון הסרטים הבריטי.
מילטון רוסמר – לורד וינדרמיר
נטה וסטקוט – ליידי וינדרמיר
נייג'ל פלייפייר – לורד אוגוסטוס לורטון
איירין רוק – גברת ארלין
ארתור וונטנר – לורד דרלינגטון
אליס דה וינטון – הדוכסית מברוויק
ויוויאן ריינולדס – מר דאמבי
אוון תומאס – ססיל גרהם
מְנִישֶב (בפולנית: Mniszew) הוא כפר בגמינה מגנושב במחוז קוז'יניצה בפרובינציית מזוביה בפולין.
הכפר שוכן על גדות נהר ויסלה, בקרבת המקום בו נשפך אליו נהר פיליצה, והוא נמצא במרחק של כ-12 קילומטרים צפון-מערבית למגנושב, בירת הגמינה, במרחק של כ-35 קילומטרים צפון-מערבית לקוז'יניצה, בירת המחוז, ובמרחק של כ-47 קילומטרים דרום-מזרחית לוורשה, בירת מזוביה ופולין.
הכפר קיבל את שמו לאחר שנמסר ב למסדר הנזירים הנורברטריאני מאזור קרקוב, והוא נובע מהביטוי הפולני למסדר נזירים: זקון מנישי (Zakon mniszy).
ב-1382 הכפר קיבל זכויות עירוניות מסוימת בתבנית של חוק קולם מטעם יאנוש הראשון הזקן , דוכס מזוביה.
במאות שלאחר מכן אדמות הכפר החליפו ידיים פעמים רבות בין משפחות אצולה שונות.
הכפר נשען על פעילות מסחרית בוויסלה, אשר נפגעה באופן משמעותי בעקבות מרידת קושצ'ושקו ב-1794.
ב-1944, בשלבים המתקדמים של מלחמת העולם השנייה, הוקם באזור ראש גשר של ארמיית המשמר השמינית של הצבא האדום עם כוחות של הארמייה הפולנית הראשונה, והכפר הוחרב בקרבות שנעשו במקום.
ב-1977 נפתח בכפר מוזיאון פתוח שמנציח את הארמייה הפולנית, בטקס בנוכחות מפקד הארמייה זיגמונט ברלינג.
במחצית השנייה של המאה ה-19 פעל במנישב בית חרושת לסוכר שהיה בבעלות יהודית.
ב-1921 ישבו בכפר כ-160 יהודים מתוך 720 תושבים, והקהילה הייתה כפופה לזו שישבה במגנושב.
ב-1939, לאחר שגרמניה הנאצית כבשה את האזור, הוקם בכפר יודנראט.
הכפר קלט פליטים יהודים רבים בשלבים ההתחלתיים של המלחמה; מכתב ממאי 1941 של היודנראט שפנה למשרדי הג'וינט בקרקוב לבקשת עזרה ציין שבמנישב ישבו אז יותר מ-600 משפחות יהודיות, רובן של פליטים מוורשה וסביבתה.
לעומת זאת במאמר של היסטוריון שחקר את השואה באזור נספרה באותה שנה במנישב כמות מצומצמת בהרבה, של 317 יהודים בלבד; ייתכן שההבדלים נובעים מתזוזת פליטים שהתרחשה בחודשים לאחר מאי 1941 או מהערכת יתר של היודנראט במטרה להגדיל את הסיוע לקהילה.
ככל הנראה בדצמבר 1941 הוקם בכפר גטו שהתפרש על שני רחובות.
לפי גרסה אחת בפברואר 1942 היהודים הועברו לגטו מגנושב ואז באוגוסט לגטו קוז'יניצה ולפי גרסה אחרת רק באוגוסט באותה שנה 350 יהודי הגטו הועברו ישירות לגטו קוז'יניצה, שם רוכזו אלפי יהודים מגטאות מנישב, מגנושב, מריאמפול ושצ'חוב , וכעבור כחודש נשלחו כולם למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מנירפטורומורפה (שם מדעי: Maniraptoromorpha) היא קבוצה של דינוזאורים תרופודים מקבוצת הקלורוזאורים, אשר התקיימו בין היורה התיכון, לפני 167 מיליון שנה מזמננו, עד להכחדת הקרטיקון, לפני 66 מיליון שנה, אותה שרדו רק העופות.
הקבוצה כוללת כמעט את כל חברי הטירנורפטורה, שאינם טירנוזאורים.
על משפחת הקומפסוגנתוסיים הקטנים קיימת מחלוקת לגבי שיוכם הטקסונומי.
גם על משפחת הצלורידים קיימת מחלוקת גדולה, וחלק מהחוקרים רואים בהם מינים של טירנוזאורים.
הקבוצה הוגדרה ב-2018 בידי אנדרה קאו (Andrea Cau), בתור הקבוצה האחרונה הכוללת את האורניתולסט ואת קונדור האנדים ושאר העופות.
אך לא כל החוקרים רואים בה טקסון תקף.
מינים אלה היו קטנים ברובם, דו-רגליים עם נוצות לאורך גופם והיו בעלי חוטם מוארך, קצה כף רגל מעוגלת לצורך ריצה מהירה והיו בעלי חוליות צוואר מכופפות מעט.
רבים מהם היו חסרי שיניים ובעלי צוואר ארוך.
מנהל כללי (מנכ"ל) של משרד ממשלתי בישראל הוא בעל התפקיד, שאינו נבחר ציבור, הבכיר ביותר במשרד ממשלתי.
על המנכ"ל מוטל התפקיד של ניהול המשרד כולו והוצאה לפועל את רצונותיו של השר הממונה על המשרד.
בנובמבר 1947, משהתקבלה החלטה 181 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות על הקמת מדינה ליהודים בארץ ישראל, הוקמה לצורך הכנת הקמתו של מנגנון המדינה "ועדת המצב", שפעלה באמצעות כמה תת-ועדות, שעל אחת מהן, ועדת המנגנון, הוטל לקבוע את המבנה של ממשלת ישראל העתידה לקום.
ועדת המנגנון פעלה בחודשים הראשונים של שנת 1948, והציעה מבנה שהתבסס בעיקר על זה של ממשלת המנדט.
ועדת המנגנון קבעה על ארגון יחידות הממשלה הרבות במספר מצומצם של משרדים, אשר בראש כל אחד מהם יעמדו שר ומנהל כללי.
את תפקיד המנכ"ל קבעה ועדת המנגנון, ככל הנראה, בהשראת התפקיד של "מזכיר קבוע" (permanent secretary) הנהוג בממשלת בריטניה.
בגרסה הישראלית של המנהל הכללי נקבע שהוא מקבל את מינויו מן השר, וממשיך לשרת רק אם השר מעוניין בכך.
בשנותיה הראשונות של המדינה לא הייתה ברורה מהותו של מוסד המנכ"ל.
לדוגמה, נשאלה השאלה האם שר הממונה על שני משרדים זכאי לשני מנכ"לים או רק לאחד.
שאלה זו נגעה בשורש מהותו של תפקיד המנכ"ל: האם השתייכותו היא בעיקר לשר כמעין עוזר ראשי שלו, או שמא השתייכותו היא בעיקר למשרד שאותו הוא מנהל.
כמו כן, חל עיכוב של חודשים רבים במינוי מנהל כללי למשרד החינוך, כאשר אחת הסיבות המרכזיות הייתה דרישת המפלגות הדתיות לקבל מנכ"ל נפרד לחינוך הממלכתי דתי.
באותה התקופה היו משרדים שפעלו תקופות ארוכות ללא מנכ"לים, כמו משרד המשפטים ומשרד החינוך.
עם זאת, משרד התחבורה פעל תקופה מסוימת עם כמה מנכ"לים במקביל.
מעמדו של המנהל הכללי נקבע בפועל רק בשנת 1959, עם חקיקת חוק שירות המדינה (מינויים).
קובע כי על הממשלה למנות מנכ"ל לכל משרד ממשלתי, על פי הצעת השר הממונה על אותו משרד, ועל המינוי לא תחול חובת מכרז.
ככלל, משרת מנכ"ל של משרד ממשלתי היא משרת אמון, אלא שהליך המינוי של מנכ"ל משרד ממשלתי תלוי לא רק בשיקול הדעת של השר הממונה, אלא נדרש דיון בוועדת מינויים ואישור הממשלה.
לרוב, בחירת המועמד על פי הצעת השר הממונה על המשרד, היא בחירה אישית באופייה, המבטאת יחסי אמון מיוחדים, ולא אחת כרוכה בהם גם שותפות והזדהות פוליטית-מפלגתית.
משהוצע אדם כמועמד לתפקיד, על ועדת מינויים, שבראשה עומד נציב שירות המדינה לדון בהתאמתו לתפקיד.
הוועדה רשאית להמליץ על המינוי או שלא להמליץ עליו, מטעמים מסוימים, או להתנות אותו בתנאים.
משסיימה הוועדה לדון בהתאמת המועמד לתפקיד והגיעה למסקנות, עליה להעביר את המלצתה לממשלה, שהיא הגוף המוסמך לאשר את המינוי.
אם מתפנה משרה של מנכ"ל של משרד ממשלתי או משנבצר ממנכ"ל למלא את תפקידו, רשאי השר הנוגע בדבר, לאחר התייעצות עם נציב שירות המדינה, להטיל את התפקיד על עובד ציבור לתקופה שלא תעלה על שלושה חודשים.
האחריות הכוללת ליישום תהליך החפיפה מוטלת על המנכ"ל היוצא של המשרד, ותהליך החפיפה אורך עד 21 יום.
לפי החלטה מספר 3435 של ממשלת ישראל מ-13 באפריל 2008, מועמד כשיר להתמנות לתפקיד מנהל כללי במשרד ממשלתי, אם מתקיימים בו שני אלה:
הוא בעל תואר אקדמי ממוסד להשכלה גבוהה;
הוא בעל ניסיון בתפקידים ניהוליים בכירים של 4 שנים לפחות - בשירות הציבורי או בתאגיד בעל היקף עסקים או פעילות משמעותיים, או בתפקיד בכיר אחר בתחום הרלוונטי לתחומי עיסוקיו העיקריים של המשרד בו הוא מיועד לכהן כמנכ"ל, או בכל תפקיד אחר שייראה רלוונטי לוועדת המינויים.
עם זאת, במקרים חריגים ניתן למנות מועמד אף אם אינו עומד באחד מתנאים אלה.
אין קביעת תקופת כהונה, אך זו מסתיימת כאשר מתמנה מנכ"ל חדש למשרד.
זכותו של מנהל כללי במשרד ממשלתי למנות בלשכתו, לפי שיקול דעתו, את ממלאי התפקידים הבאים במסגרת משרות אמון: יועץ בכיר/יועץ/עוזר; מנהל לשכה; מזכיר; נהג.
מנכ"ל משרד ממשלתי מועסק על-פי חוזה מיוחד.
עם כניסתו לתפקיד, הוא רשאי לבחור את תנאי העסקתו מבין אחת החלופות הבאות:
שכר מנכ"ל כפי שייקבע מעת לעת על ידי הממשלה;
השכר בדרגה העליונה בסולם בדירוג המקצועי הצמוד למשרה בתקן, או השכר בדירוגו המקצועי של העובד ערב מינויו למנכ"ל.
נכון לשנת 2020, שכרו של מנכ"ל משרד ממשלתי עומד על 43,000 שקל ברוטו לחודש, אם כי ניתן להשתכר אף יותר כתלות בדירוג המקצועי של נושא המשרה.
לאורך השנים נמתחת ביקורת על התנהלות מנכ"לי משרדים ממשלתיים.
אחת הטענות שעולה מעצם העובדה שמדובר במינוי פוליטי, היא שקיימת ניגודיות שנעה בין נאמנותו של המנכ"ל לשר שמינה אותו לתפקיד לבין המקצועיות שלו וטובת המשרד.
טענה נוספת שנטענת היא שלא אחת מתמנה למשרד ממשלתי מנכ"ל שכלל לא בקיא בנושא המשרד.
דוגמה בולטת לכך היא הטענה לפיה רצוי שמנכ"ל משרד הבריאות יהיה רופא בהכשרתו.
מנכ"לי משרדים ממשלתיים, כמו השרים, הם בדרך כלל זמניים, ולכן מוחלפים לעיתים קרובות.
התוצאה היא שחלק ממאפייני השרים הפוגמים ביכולת הניהול שלהם קיימים גם אצל המנהלים הכלליים, ולכן צפה בעיית המשילות.
רבים מבכירי המשרדים הממשלתיים חשים נאמנות לשר, ולא למנכ"ל.
להלן רשימת מנכ"לי משרדי ממשלת ישראל המכהנים כיום (נכון לפברואר 2026):
מניפתה של ליידי וינדרמיר הוא סרט קומדיה גרמני משנת 1935 בבימויו של היינץ הילפרט, ובכיכובם של ליל דגובר, וולטר רילה ואריברט ושר.
הסרט מבוסס על המחזה "מניפתה של ליידי וינדרמיר" מאת אוסקר ויילד.
את עיצוב התפאורה תכננו הארט דיירקטורים היינריך ביזנהרץ ולודוויג ריבר.
ליל דגובר – גברת ארלין
וולטר רילה – לורד וינדרמיר
האנה ואג – ליידי וינדרמיר
פריץ אודמר – לורד אוגוסטוס
קרל גונתר – לורד דרלינגטון
קרל לודוויג שרייבר – לורד ארתור
ארנסט קרשו – ססיל גרהם
היינץ סלפנר – דוכס ברוויק
אילזה פירסטנברג – דוכסית ברוויק
אולגה לימברג – ליידי האטפילד
פאול דאלקה – בנקלר בראון
מניק סהא (נולד ב־8 בינואר 1953) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש השרים של טריפורה מטעם מפלגת העם ההודית.
מניק סהא נולד ב־8 בינואר 1953 באגרטלה, טריפורה, ללטה מקהן לאל סהא.
סהא קיבל הכשרה ככירורג פה ולסת בלקנאו.
ב־2016 עזב סהא את הקונגרס הלאומי ההודי והצטרף למפלגת העם ההודית.
ב־2020 נבחר לנשיא יחידת טריפורה של המפלגה.
באפריל 2022 נבחר סהא לחבר ברג'יה סבהה.
ב־15 במאי 2022 מונה לראש השרים של טריפורה, לאחר התפטרות .
בעקבות כך התפטר סהא מהרג'יה סבהה ונבחר ל בבחירות מיוחדות.
בבחירות לאספה המחוקקת של טריפורה בפברואר 2023 זכתה מפלגת העם ההודית ב־32 מתוך 60 מושבי האספה, וסהא הושבע בשנית לראש השרים במדינה במרץ.
מנכאו חר כאיו (ידוע גם בשם אכאו-חר (Ikauhor), וביוונית עתיקה בשם Μεγχερῆς, מֶנכֶֿרֶס; נפטר בערך ב-2414 לפנה"ס) היה השליט השביעי בשושלת החמישית מתקופת הממלכה הקדומה, של מצרים העתיקה.
מנכאו חר שלט אולי שמונה או תשע שנים, בסוף המאה ה-25 לפנה"ס או בתחילת המאה ה-24 לפנה"ס, והיה יורשו של נ-אוסר איני, וירש אותו צ'ד כא רע אססי.
למרות שמנכאו חר מתועד היטב על ידי מקורות היסטוריים, מעט מהחפצים בתקופת שלטונו שרדו.
כתוצאה מכך, הקשר המשפחתי שלו לקודמו וליורשו אינו ברור, ולא זוהו צאצאים שלו.
ייתכן כי חנתכאוס השלישית הייתה אמו של מנכאו חר, כפי שעולה מראיות שהתגלו בקברה ב-2015.
מעבר לבניית אנדרטאות, הפעילות הידועה היחידה המתוארכת לתקופת שלטונו של מנכאו חר היא משלחת למכרות הנחושת והטורקיז בסיני.
מנכאו חר הורה על בניית מקדש שמש, הנקרא "האופק של רע" ("Aketre" או "Akhet-Ra").
מקדש שמש זה הוא האחרון שנבנה, וידוע עליו רק מכתובות שנמצאו בקברי הכוהנים שלו.
מנכאו חר נקבר בפירמידה קטנה בסקארה, אשר המצרים הקדמונים כינו אותה "המקומות האלוהיים של מנכאו חר" (Netjer-Isut Menkauhor).
החורבה, הידועה כיום בשם הפירמידה חסרת הראש, אבדה תחת חולות נודדים עד לגילויה מחדש ב-2008.
דמותו של מנכאו חר עמדה במרכזו של פולחן קבורה שנמשך זמן רב עד לסוף תקופת הממלכה הקדומהה, עם לפחות שבעה תחומים חקלאיים שייצרו הטובין עבור המנחות הנדרשות.
פולחן הסגידה למנכאו חר, שנודע אז בתארים "אדון שתי הארצות החזק, מנכאו חר המוצדק" הופיע שוב בתקופת הממלכה החדשה (בערך 1550–1077 לפנה"ס), ונמשך לפחות עד לתקופת השושלת התשע-עשרה (בערך 1292-1077 לפנה"ס), כ-1,200 שנים לאחר מותו.
מנמוסינה (ביוונית עתיקה: Mνημοσύνη) היא אלת הזיכרון במיתולוגיה היוונית, ובתם הטיטאנית של גאיה, האדמה, ושל אורנוס, השמיים.
היא גם אמם של תשעת המוזות.
מנמוסינה היא בתם של גאיה ואורנוס.
היא אחותם של אוקיינוס, קויוס, קריוס, היפריון, יאפטוס, תיאה, ריאה, תמיס, פויבה, טתיס וקרונוס.
מנמוסינה ילדה לזאוס את תשעת המוזות: אוטרפה, אוראניה, אראטו, טרפסיכורה, מלפומנה, פוליהימניה, קאליופה, קליאו ותאליה.
הסיודוס, בספרו "תאוגוניה", מספר את הסיפור מאחורי התעברותה של מנמוסינה: זאוס, שליט האלים, ביקר אותה במשך תשעה לילות רצופים, ובכל לילה שכב עימה.
מנמוסינה התעברה מביקורים ליליים אלו וכעבור שנה ילדה לזאוס תשע בנות, המוזות.
אומרים שמנמוסינה היא שגילתה את השימושים בכוח התבונה ושהיא האחת שהמציאה את השפה (אם כי יש המייחסים תגלית זאת להרמס).
ביכולתה של מנמוסינה לעורר את מוחם של בני האדם ולהגביר את יכולתם לחשוב ומיוחס לה הכוח להעלות זכרונות (mneme) שיש לבני אדם.
בגלל כוח זה היא מכונה "מנמוסינה" ולכן, פעמים רבות האלה נזכרת בבקשה לעורר את הזכרון.
בהמנון האורפי למנמוסינה, היא מוצגת בתור מקבילתה החיובית של לתה- התגלמות השכחה.
בהמנון, הטיטאנית מנמוסינה נקראת להאבק "בשכחה הרעה הפוגעת בתודעה" ולהדוף את השכחה מזיכרונם של אלו המתפללים לה.
מנמוסינה היה גם שמו של אחד מהנהרות בשאול והיה נהר הזיכרון.
נהר זה מקביל לנהר לתה (נהר השכחה), שממנו נשמות המתים שתו על מנת לשכוח את זכרונותיהם.
המים של מנמוסינה יכולים להשיב את הזכרונות שנעלמו לאחר השתייה ממי לתה.
האורקל טרופוניוס מבויוטיה מקושר לה, ומסופר שחלק מהטקסים שלהם קושרו לזיכרון ושכחה.
בתיאור יוון, מסופר שהמתפלל הרוצה לפגוש את האורקלנלקח קודם על ידי הכוהנים למעיינות מים קרובות מאוד זו לזו.
שם היה עליו לשתות מים הנקראים מי לתה (שכחה), כדי שיוכל לשכוח את כל מה שחשב עליו עד כה, ולאחר מכן הוא שותה מים אחרים, מי מנמוסינה (זיכרון), הגורמים לו לזכור את מה שהוא רואה לאחר ירידתו.
לאחר פגישתו עם האורקל טרופוניוס, המתפלל נלקח שוב על ידי הכוהנים, אשר מניחים אותו על כיסא הנקרא כיסא מנמוסינה (זיכרון), הניצב לא רחוק מהמקדש, והם שואלים אותו על כל מה שראה או למד.
מנמוסינה מקושרת עם המוזה מנמה (זיכרון), והייתה אחת משלושת המוזות הקדומות ביחד עם אאוידה (שיר) ומלטה (תרגול).
סגדו לה ולאחיותיה בבויוטיה, אסקרה.
שלושת המוזות הקדומות היו בנותיהן של אורנוס וגאיה.
האסטרואיד 57 Mnemosyne שהתגלה על ידי רוברט לות'ר ב-22 בספטמבר 1859, נקרא על שמה.
מֶנֵלִיק הַשֵּׁנִי (נולד בשם סהלה מריים, בגעז: ዳግማዊ ምኒልክ, 17 באוגוסט 1844 – 12 בדצמבר 1913), נגוס נגסת (מלך המלכים), היה קיסר אתיופיה בשנים 1889–1913. מנליק השני היה בנו של מלך שאווה, היילה מלאכות, ועלה לכס הקיסרות לאחר מות יוהנס הרביעי.
במהלך שלטונו הכפיל את שטחה של אתיופיה במסעי הכיבוש שלו בדרום, הביס את האיטלקים במלחמה האיטלקית-אתיופית הראשונה ובכך הבטיח את עצמאות ארצו מפני הקולוניאליזם האירופי.
הוא ביצר את השלטון המרכזי על חשבון שליטי המחוזות, הקים וביסס את אדיס אבבה כבירת אתיופיה והתחיל לסלול את מסילת הברזל אדיס-אבבה ג'יבוטי.
הוא נחשב לאחד הקיסרים הגדולים בהיסטוריה האתיופית.
סהלה מריים היה בנו של הנגוס (מלך) של שאווה, היילה מלאכות.
בשנת 1855 נפטר אביו וסהלה מריים הוכרז כיורש הכתר, אבל נלקח מיידית בשבי על ידי הקיסר תוודרוס השני, שהיה לפני הכתרתו אציל מדרג נמוך – הקאסה של קווארה – שהדיח את הענף הגונדרי הוותיק של השושלת הסולומונית והכתיר עצמו בשם הקיסר.
סהלה מריים היה כלוא במעוזו של תאודרוס במקדלה אך זכה ליחס טוב, ואף נשא לאישה את אליטש, בתו של הקיסר תוודרוס.
לאחר מאסרו של סהלה מריים, נעשה דודו היילה מיכאל לשליט שאווה עם התואר מירד אזמאץ'.
מירד אזמאץ' היילה מיכאל מרד בתוודרוס ולכן הוחלף כשליט שאווה באטו בזבך, שלא השתייך למשפחת המלוכה.
אטו בזבך מרד גם הוא בתוודרוס ודרש לעצמו את התואר נגוס שאווה.
דבר זה גרם לבני משפחתו של סהלה מריים להבריח אותו מהכלא.
סהלה מריים נטש את אשתו אליטש וחזר לשאווה.
עם חזרתו של סהלה מריים לשאווה ניסה אטו בזבך לגייס צבא נגדו אולם ניסיון זה כשל וחייליו ערקו לצד הנסיך סהלה מריים.
סהלה מריים נכנס לאנקובר ונטל את התואר נגוס עם שם המלכות מנליק השני.
מנליק השני תבע לעצמו לא רק את כס אבותיו כמלך שאווה, אלא גם את כס הקיסרות (עם התמוטטות הענף הגונדרי הבכיר של השושלת הסלומונית) כצאצא ישיר לקיסר לבנה דנגל.
הוא התקיף מספר פעמים את הקיסר תוודרוס השני אולם התקפות אלו לא צלחו ולכן היפנה את צבאו למערב למזרח ולדרום וכבש שטחים רבים לממלכתו.
בשנת 1883 נגוס מנליק נשא לאישה את טאיתו בטול, אצילה ממוצא קיסרי ובת אחת המשפחות המובילות במחוזות סמאיין, ייג'ו ובגמדיר (אזור גונדר).
דודה של טאיתו, דג'אזמאץ' וובה היילה מריים מסמאיין היה שליט תיגראי ורוב צפון אתיופיה.
למנליק וטאיתו לא נולדו ילדים, אולם היו למנליק, מנישואים קודמים, שתי בנות - זאודיתו (לאחר מכן קיסרית אתיופיה) ושוארגה (שנישאה לראס מיכאל מוולוו), ובן, הנסיך ווסן סגד שנפטר בצעירותו.
לאחר תבוסתו של תוודרוס במלחמה נגד הבריטים והתאבדותו (כדי לא ליפול בשבי) בשנת 1868 מנליק המשיך להיאבק עם טוענים אחרים לכתר הקיסרות.
לבסוף ירש יוהנס הרביעי את כס הקיסרות מאחר שהיה מצויד בנשק רב שהשאירו לו הבריטים, להם סייע יוהנס במלחמתם בתאודרוס.
מנליק בחר לקבל את עליונותו של יוהנס וחיכה להזדמנות המתאימה.
ב-1886 מנליק השיא את ביתו זאודיתו לבנו של הקיסר, ראס אראייה סלאסי.
ראס אראייה סלאסי נפטר במאי 1888 בלי ילדים, והקיסר יוהנס הרביעי מת בקרב נגד המהדיסטים הסודנים בקרב מטמה ב-10 במאי 1889. לאחר מות יוהנס ניטשה מחלוקת על ירושת כס הקיסרות בין בנו של יוהנס, ראס מנגשה, ומנליק מלך שווה, האחרון השיג את תמיכת רוב האצילים והוכתר בשם מנליק השני.
מנליק טען שמשפחת יוהנס הרביעי משתייכת לשושלת הסלומונית דרך קו נשי, בזמן שהוא צאצא של השושלת בקו גברי ישיר ולכן הוא רואה את עצמו כשווה אפילו לענף הגונדרי הוותיק של השושלת הסלומונית.
בשנת 1889 בתקופת מאבקו של מנליק עם ראס מנגשה יוהנס על כתר הקיסרות, חתם מנליק הסכם עם האיטלקים והכיר באריתריאה כקולוניה איטלקית בהסכם אוצ'ילי.
קולוניה זו הייתה חלק מצפון תיגראי ואוכלסה ברובה על ידי תיגראים (טיגרינים) והיוותה מוקד תמיכה ועידוד לראס מנגשה יוהנס (בנו של יוהנס הרביעי) במאבקו על כתר הקיסרות.
היווצרות הקולוניה החלישה את מנגשה יוהנס במאבקו על הכתר.
לאחר זמן מה הובהר למנליק שבגרסה האיטלקית של ההסכם נאמר שאתיופיה מסכימה להיות ארץ חסות של איטליה, בניגוד לגרסה האמהרית של ההסכם.
מנליק דחה את הגרסה האיטלקית ודרש לשנות את ההסכם.
איטליה סירבה ומנליק הכריז על ביטול ההסכם.
איטליה הכריזה מלחמה על אתיופיה והחלה לפלוש מאריתריאה לתוך השטח האתיופי, לאחר הפסד האיטלקים באמבה אלגי ובמקלה הנחיל להם מנליק תבוסה בקרב עדווה ב-1 במרץ 1896. בעקבות התבוסה במלחמה נחתם הסכם באדיס אבבה ואיטליה הכירה בעצמאותה המוחלטת של אתיופיה.
מלבד הישגיו של מנליק מבחינה צבאית (לשמור על אתיופיה כמדינה היחידה שנשארה עצמאית ביבשת על אף המרוץ לאפריקה), הקיסר פעל להסכמים צבאיים עם מעצמות כבריטניה למען נשק חם והסדרים דיפלומטים עם המעצמות שסבבו את אתיופיה.
לבריטים במיוחד היה קשר מיוחד עם אתיופיה, בעוד האחרונה שלטה במקור הנילוס הלבן שסיפק כ-80% מכלל מי נהר הנילוס וקבע את גורלן של מצרים וסודאן, מושבות בריטיות.
מנליק היה רפורמר ובעת שלטונו הכריז על אדיס אבבה להיות לבירת אתיופיה.
בשונה מקודמיו אשר נטלו לעצמם שטח ממשל ריכוזי וסביבו מדינות חסות, מנליק נהג בשיטת ממשל ריכוזית ושילש לערך את שטחה של האימפריה האתיופית.
מאוחר יותר פעל בניסיון לתעש את אתיופיה עם תשתיות כגון כאמור מסילת הרכבת אדיס אבבה-ג'יבוטי וסחר אירופאי סדיר.
על אף פועלו בנושא, מנליק לא צלח בקידום רחב של איכות החיים לאתיופי הממוצע ורוב האוכלוסייה נותרה חקלאית וחסרת השכלה סדירה.
מנליק כן הצליח לשמר את האחדות המדינית בצורה יוצאת דופן על אף הריבוי הדתי באומתו (אתיופיה הייתה המדינה הראשונה בהיסטוריה לקבל לתוכה את שלוש הדתות האברהמיות – יהדות, נצרות ואסלאם).
לאחר שבץ מוחי קשה שעבר מנליק השני בשנת 1889, מונתה אשתו, הקיסרית טאיתו בטול, לראשות מועצת עוצרים אשר הוכרזה כסמכות השלטון הראשית בתחילת 1890. בשעות הבוקר המוקדמות של 2 בדצמבר 1913, מנליק בן ה-69 נפטר.
הוא נקבר במהרה והוכרז על טקס לזכרו.
על אף כי נקבע שבנה הבכור של בתו הבכורה של מנליק, ליג' ייאסו ירש את סבו, מועצת העוצרים המשיכה לשלוט במדינה עד לשנת 1916 כאשר במסגרת מלחמת העולם הראשונה, תמיכתו של ייאסו (אשר היה מוסלמי) באימפריה העות'מאנית הביאה לשבר מדיני שבסופו מועצת העוצרים הכתירה את זאודיתו לקיסרית אתיופיה.
מנליק הוא הקיסר היחיד שהיהודים אהבו וכינו 'מלך טוב' באיגרת חכמי ביתא ישראל (תרס"ט).
מנליק נתן חופש דת וגם תקף את המסיונרים שהתרו בו להמשיך את מסורת קודמיו.
מְנֶמוֹנִיקָה (מיוונית עתיקה: μνημονικός מְנֶמוֹנִיקוֹס, "קשור לזיכרון") או עזר זיכרון היא אמצעי או שיטה חזותיים או מילוליים העוזרים לזכור דברים.
לשיטה הייתה חשיבות רבה כבר בתקופה שלפני הופעת הכתב.
היא שימשה אז כנראה בעיקר עורכי טקסים דתיים.
גם עם הופעתו של הכתב עד תקופת הייצור התעשייתי של ספרים הייתה שיטה זו נחוצה כדי לזכור פרטים מן הכתבים וספרים שהיו נדירים.
שיטה בה לכל אות עברית משויך מספר סידורי (א=1; ב=2; ג=3 וכך הלאה - גימטריה) אף היא סוג של מנמוניקה עתיקת יומין בה המושגים של מספר ואות כבר היו מופרדים אך נשמרו ביחד בכתב.
שיטה מנמונית הפוכה הופיעה עם הופעת טלפונים עם לחצנים שאותיות היו רשומות על כל לחצן: חברות מסחריות החלו להשתמש בכך בבחירת מספרים הכוללים את אותיות שמה של החברה.
הטקסטים הראשונים בתורת המנמוניקה יוצרו בידי היוונים העתיקים.
לזכירת סדרם של כוכבי הלכת במערכת השמש משמשת המנמוניקה My Very Eager Mother Just Served Us Noodles, שבה ראשי התיבות הם של כוכבי הלכת:
בעברית: חנה ניסתה אתמול מאפה צרפתי שגרם אי נעימות:
חמה, נוגה, ארץ, מאדים, צדק, שבתאי, אורנוס, נפטון
ידועים גם ראשי התיבות הקדומים שצ"מ חנכ"ל, דהיינו: שבתאי, צדק, מאדים, חמה, נוגה, כוכב, לבנה.
סיווג ספקטרלי של כוכבים (O, B, A, F, G, K, M) מהגדול אל הקטן זוכרים לפי המשפט הבא: Oh, Be A Fine Girl/Guy, Kiss Me
לזכירת סדר העצמות הקרפליות בכף היד באנגלית קיימים מספר משפטים:
בג"ד כפ"ת בראש מילה היא שיטה לזכור אותיות המופיעות עם דגש.
האותיות הלטיניות המשמשות כספרות רומיות הבאות אחרי 10 ניתן לזכור בעזרת ראשי תיבות LCDM :L=50; C=100; D=500; M=1000 בהתאמה.
בלימודי ערבית, משתמשים ב"דוד' ארז" כדי לזכור אחרי אילו אותיות יש הפסקה בכתיבה.
כל האותיות באלפבית הערבי מתחברות לאות הבאה אחריהן, למעט שש אותיות אלה: אליף, ואו, דאל, ד'אל, רא וזאי.
בלימודי ערבית, "סרטן זללן צד רשת" משמשות לזכירת אותיות שמש וירח.
בהוראה מתקנת נעשה שימוש רב בעזרי זיכרון כמו סימני כתיב המשמשים ללימוד איות נכון.
ראשי תיבות, היוצרים מילה קלה לזכירה, הם עזר זיכרון מקובל.
דוגמה לכך הם ראשי התיבות זמ"ן נק"ט, המסייעים לזכור את שישה סדרי משנה: זרעים, מועד, נשים, נזיקין, קודשים וטהרות.
בחומשים של מקראות גדולות מופיע סימן בסוף כל פרשה לזכור כמה פסוקים יש בכל פרשה.
בהגדה של פסח מופיע עזר זיכרון דומה לסדרן של מכות מצרים: "רבי יהודה היה נותן בהם סימנים: דצ"ך עד"ש באח"ב" (ראשי תיבות של דם, צפרדע, כינים, ערוב, דבר, שחין, ברד, ארבה, חושך, מכת בכורות).
בתלמוד, מצויים לעיתים סימנים, שמטרתן לסייע בזכירת שמות האמוראים בסוגיה הקרובה, סדר מהלך הדברים בסוגיה, או רשימה של סוגיות בעלות מכנה משותף (למשל, סוגיות שבהם ההלכה נפסקה דעתו של פלוני).
כדי לזכור את סדר הפעולות שיש לבצע בליל הסדר, נכתבו בימי הביניים סימני ליל הסדר, רשימות שונות, למשל בחרוזים, שמסייעות בזכירה.
הסימן הידוע ביותר הוא "קדש ורחץ".
כדי לזכור את הצורה בה מותר לברור בשבת בלי לעבור על איסור בורר קיים הכלל: "אוכל ביד ומיד"; אוכל - ולא פסולת, ביד - ולא בכלי, מיד - לצורך מידי.
על מנת לזכור איך להתנהג עם ערבוב של חומצות ותמיסות מימיות משתמשים בשיטה מנמוטית "תה עם לימון": תמיסה מימית ("תה") צריכה להימצא בכלי לפני החומצה ("לימון").
שיטה לזכור את סדר האלקאנים: "מת אתמול פרופסור לבוטניקה בפנטגון הקסום".
המולקולות בהתאמה הן: מתאן, אתאן, פרופאן, בוטאן, פנטאן והקסאן.
רשימת חד-סוכרים שהם איזומרים של גלוקוז: All Altruists Gladly Make Gum In Gallon Tanks - (אלוז, אלטרוז, גלוקוז, מנוז, גולוז, אידוז, גלקטוז, טלוז).
על מנת לזכור את 7 היסודות הדיאטומים המגיעים תמיד בזוג כאשר נמצאים חופשיים באטמוספירה.
נשתמש בביטוי: .Have No Fear Of Ice Cold Beer כאשר האות הראשונה של כל מילה היא הסימן האטומי של היסודות בסדר הבא: מימן, חנקן, פלואור, חמצן, יוד, כלור, וברום.
על מנת לזכור את שלבי חלוקת תא, ניתן להשתמש בסימנים שבביטוי "פרופסור, מת, אנא טלפן".
שלבי חלוקת התא בהתאמה: פרופאזה, מטאפאזה, אנאפאזה, טלופאזה.
הביטוי "אג פורין (גדול)" עוזר לזכור כי הבסיסים של ה-DNA אדנין וגואנין, הם פורינים עם שתי טבעות, ולכן טימין וציטוזין הם פירימידינים בעלי טבעת אחת.
באקולוגיה, כאשר מדברים על אסטרטגיית רבייה, ניתן לזכור כי אסטרטגיה r, בה הפרט מוליד הרבה צאצאים, ואסטרטגיה k, בה הפרט מוליד קצת צאצאים.
מנמוניקה חזותית מוכרת היא השימוש בפרקי אצבעות הידיים כדי לזכור כמה ימים יש בכל חודש בשנה בלוח הגרגוריאני : מתחילים מהקצה הימני (או השמאלי) של שני האגרופים הצמודים, ומונים את החודשים כסדרם בלוח השנה.
כל בליטה מציינת חודש של 31 יום וכל שקע מציין חודש של 30 יום (חוץ מפברואר שהוא חודש מיוחד ובו 28 או 29 ימים).
בהעברה משעון קיץ ואליו יש לזכור כי המחוג רץ לקראת הקיץ (באביב הוא מועבר שעה אחת קדימה).
דרך מילולית נוספת לזכור את כיוון הזזת המחוג בעת החלפת השעון היא על ידי הצירוף: קיץ-קדימה, חורף-אחורה.
אפשרות נוספת לזכירת הכיוון, הטומנת בחובה את שעת השינה שנוספה או הופחתה בליל ההזזה: קיץ-מקיצים, חורף-חורפים.
באנגלית זוכרים את השינויים בשעון קיץ לפי משחק המילים: SPRING Forward, FALL Back.
לזכירת סדרם של מיתרי הגיטרה משמשת המנמוניקה Easter Bunnies Get Drunk At Easter, או Every Boy Get Down And Eat, שבה כל אות מייצגת תו של מיתר לפי סדר הופעתו בגיטרה: E - התו מי, B - התו סי וכו'.
על מנת לזכור את סדר המודוסים, משמשת המנמוניקה "יש דרך פשוטה ללמוד מודוסים אם לומדים", כאשר כל אות מייצגת את האות הראשונה של המודוס - יוני, דורי, פריגי, לידי, מיקסולידי, אאולי, לוקרי.
עזרים מילוליים רבים משמשים לזכירת קבועים מתמטיים.
כלל יד ימין משמש לקביעת כיוון המכפלה הווקטורית.
אורות ניווט על ספינות מסודרים לפי החוק: "אדום זהו לב".
הדבר מבוסס על השיוך המסורתי של הלב לחלק השמאלי של גוף האדם.
הירוק נמצא בחלקו הימני של כלי שיט בהתאמה.
בשנת 1922 המציא זלמן כהן, מראשוני שירות הקשר בהגנה, שיטה לזכירת קידוד המורס של האותיות העבריות.
השיטה מתבססת על מילים או משפטים קצרים המתחילים באות אותה רוצים לקודד, שהיגויים מזכיר את קידוד המורס − חיריק מזכיר נקודה וקמץ או פתח מזכירים קו.
להלן טבלה עבור המורס העברי:
מנליק הראשון, על פי המסורת האתיופית, היה מלך אתיופיה בין השנים 975 לפנה"ס - 950 לפנה"ס, והוא מייסד קיסרות אקסום ומייסד שושלת מנליק.
על פי המסורת האתיופית, מנליק הראשון היה בנם של המלך שלמה ומלכת שבא.
בכהונתו כמלך, המשיך מנליק את שושלת אימו, השושלת האגעזית, שכן אימו הייתה המלכה ה-52 של ממלכת שבא, הממלכה הראשונה שהוקמה באתיופיה ובתימן אשר כונתה גם בשם "ממלכת יקטן".
רקע: המלך שלמה ומלכת שבא
על פי הכברה נגסט, לידתו של מנליק באה בעקבות קשר מיני בין שלמה לבין מלכת שבא.
אז, הצהיר המלך שלמה בפני המלכה האתיופית, כי לא ידרוש ממנה דבר כל עוד לא תיקח דבר מממלכתו.
באחד הערבים הגיש לה המלך אוכל חריף, ביודעו כי התבלינים יצמיאו את המלכה.
ואכן, באישון לילה התעוררה מלכת שבא ושוטטה בארמון בחיפוש אחר מים.
כאשר מצאה את מבוקשה, זינק המלך ממארבו, טען כי הפרה את ההסכם ביניהם ודרש כי תתמסר לו.
למחרת בבוקר יצאה מלכת שבא עם פמלייתה חזרה לארצה, שבא.
בהגיעם לחמסיאן ילדה המלכה את בנה המשותף עם שלמה וקראה לו "אבנה אל חכים", משמע בנו של החכם.
פרט לכך, נודע הילד גם בשם מנליק או מנליק הראשון.
האר"י עסק במפגש המיני בין שלמה לבין מלכת שבא באחד מכתביו.
הוא גרס כי מצאצאיהם של שלמה ומלכת שבא נולד מלך בבל, נבוכדנצר השני, אשר ימיט חורבן על ממלכת יהודה, יחריב את בית המקדש הראשון ויגלה את עם ישראל לגלות בבל.
על פי המסורת האתיופית, לאחר שגדל מנליק והתבגר, הפך להיות סקרן יותר ויותר לגבי זהות אביו.
בגיל 22, יחד עם מספר עמיתים, החל מנליק את מסעו אל עבר ארץ ישראל בחיפוש אחר אביו.
בכתבי הכברה נגסט מתואר מנליק כדומה מאוד לאביו מבחינה פיזית, ובהגיעו לארץ ישראל טעו אנשים לזהותו כמלך שלמה בעצמו.
בארץ מנליק נפגש פנים אל פנים עם שלמה המלך, שהבין כי מדובר בבנו.
שלמה ניסה לשכנע את מנליק להישאר בארץ ישראל ולהיות יורשו, ואף נתן לו זהב רב, תכשיטים וכסף כדי לפתותו להישאר, אך מנליק לא הסכים להישאר בארץ הזרה לו.
על כן, המליך אותו שלמה אותו לקיסר הראשון של אקסום.
החוקר ג'יימס ברוס דן בשלטונו של מנליק בספרו "המסע לגילוי מקורות הנילוס".
הוא טען כי המלכתו התרחשה בשנת 986 לפנה"ס.
על פי ברוס, לאחר שמנליק הומלך, ארגן שלמה פמליה המורכבת מבני ישראל אשר תשוב איתו לממלכתו.
בין חברי הפמליה היו גברים רבים בני משפחות האצולה של ירושלים, וחלקם היו במעמדם כהנים ולווים.
עוד מספרת המסורת החבשית שפמלייתו הורכבה מכ-1,000 איש מכל שבט בישראל, כלומר, מנתה כמעט 20,000 גברים.
רובם הגדול של חברי הפמליה, כך על פי המסורת, נכללו בה אנשי רפואה ודת.
יש הטוענים כי צאצאיהם של אותם בני פמליה הפכו ברבות השנים לאבותיהם הקדומים של יהודי אתיופיה.
היהודים גרמו להרס רב בממלכה ובסופו של דבר גרם המרד לעליית שושלת זאגווה.
מלכי אקסום ברחו למחוז שאווה, שם שלטו עד לחזרתם לשלטון תחת הקיסר יקונו אמלאק ב-1270, שהרג את אחרון קיסרי הזאגווה, יטברק, במלחמה עקובה מדם.
על פי המחקר המודרני לא ידוע אם יקונו אמלאק היה אכן מצאצאי מלכי אקסום.
ההיסטוריה האתיופית מלאה בקיסרים שלא השתייכו לשושלת הסולומונית והודחו באופן אלים רק בשל עובדה זו.
על פי הכברה נגסט נתן שלמה המלך למנליק גם העתק של ארון הברית, אך לא ידע שבנו של צדוק הכהן החליף בין הארון האמיתי לבין העתק שלו.
באמצע הדרך בחזרה לממלכתו, גילה מנליק שארון הברית שברשותו הוא ארון הברית האמיתי.
בינתיים, גילה זאת גם שלמה המלך.
בחוסר אונים פנה אז להתנחם בזרועות אשתו בת פרעה.
בת פרעה, לפי הסיפור, ניצלה את מצוקת שלמה באותה עת ופיתתה אותו להתחיל לעבוד את אלילי מצרים.
מנליק הגיע לאתיופיה עם הפמליה הגדולה שנשאה את ארון הברית ומאוחר יותר מנליק יזם מספר מערכות צבאיות עם הארון, שעליו נכתב ב'כברה נגסט':
לאחר שנוכח ביכולות ארון הברית, החליט מנליק שהוא מסוכן מדי והפקיד אותו בידי קבוצת אנשים באי באגם טאנה.
המסורת האתיופית מספרת שיהודי ביתא ישראל החזיקו בארון הברית עד לעלייתו של המלך האקסומי אזנה.
בתקופת מלכותו התנצר המלך אזנה ויזם מספר מערכות צבאיות כנגד היהודים.
ג'יימס ברוס מזכיר בספרו "המסע לגילוי מקורות הנילוס" כי בשנה זו התרחשה מלחמת אזרחים בין היהודים לבין הנוצרים.
בעקבותיה, ניתקו עצמם יהודי אתיופיה מהממלכה והקימו את הממלכה היהודית בהרי סאמיאן ובדאמבייה, על פי המסורת האתיופית, המלך האקסומי אזנה ניצח את היהודים, לקח מהם את הארון ושיכן אותו בעיר בירתו אקסום, בכנסיית כנסיית גבירתנו מרים מציון.
עד היום, טוענים הנוצרים האתיופים בלהט כי ארון הברית המקורי עודנו קיים ושוכן בתחומי ארץ אתיופיה.
בכל אחת מהכנסיות האורתודוקסיות באתיופיה קיים כיום העתק של ארון הברית (הנקרא "טאבוט") אשר נשמר ב"קודש הקודשים" של הכנסייה ואינו פתוח לציבור.
בכנסיית "מריה הקדושה מציון" מורשה רק אדם אחד בכל דור לחזות בארון הברית.
האתיופים מייחדים מקום חשוב באתוס הלאומי והדתי שלהם לקשרם ההיסטורי לשלמה ולבני ישראל וכך הפך מוטיב האריה, סמל שבט יהודה, למרכיב חשוב בתרבות האתיופית ובעיקר בהקשר של שליטיה.
קיסרי אתיופיה היו מכונים גם בשם התואר מוא אנבסה זה אם נגדה יהודה (ניצח האריה משבט יהודה) וכן הקיסר יוהאנס הרביעי נשא גם בתואר נגוס ציון (מלך ציון).
האריה היה גם במשך שנים רבות סמלה של האימפריה האתיופית.
השפעתה של מסורת זו חצתה גם את גבולות הנצרות האורתודוקסית האתיופית אל דת הראסטפארי שראתה בהיילה סלאסי את התגשמות נבואתו של מרקוס גרווי, כי לעם השחור יקום משיח באפריקה והוא יהיה מזרעם של דוד ושלמה.
סמל נוסף שאומץ בנצרות האתיופית הוא המגן דוד, שרווח, לרוב בשילוב עם צלב ולעיתים אף סהר מוסלמי, בכנסיות, מנזרים ובאומנות אתיופית.
ב-9 בנובמבר 1856 עלה לכס מלכי שאווה המלך סהלה מריאם שיירש את אביו היילה מאלכות בתור מלך שאווה.
לאחר מכן הוכתר מלך זה, שהיה חלק מהענף השוואני לשושלת הסולומונית לקיסר אתיופיה בשנת 1889. הוא כונה בשם מנליק השני כדי לחזק את טענת השושלת למוצאה המקורי מהמלך שלמה וממלכת שבא.
מנס (סביבות 3200-3000 לפנה"ס; /ˈmeɪneɪz/; במצרית עתיקה: mnj, כנראה מבוטא */maˈnij/; ביוונית עתיקה: Μήνης ו-Μήν) היה פרעה בתקופה השושלתית הקדומה של מצרים העתיקה, מיוחס לפי המסורת הקלאסית בכך שאיחד את מצרים העליונה והתחתונה, וכמייסדה של השושלת הראשונה.
זהותו של מנס היא נושא לפולמוס מתמשך, למרות שהקונצנזוס האגיפטולוגי המרכזי מזהה את מנס באופן לא חד משמעי עם שליט נקאדה III, נערמר או יורשו, פרעה השושלת הראשונה חור אחע.
השם מנס מתועד לראשונה ביצירתו של מנתון, היסטוריון וכוהן מצרי מהתקופה התלמית המאוחרת יחסית.
מנתון ציין את השם ביוונית כ-Μήνης (בתעתיק: Mênês).
צורה יוונית חלופית, Μιν (בתעתיק: Min), צוטט על ידי ההיסטוריון הרודוטוס מהמאה החמישית לפני הספירה, אך נראה כי גרסה זו אינה קשורה, והיא תוצאה של הידבקות משמו של האל מין.
הצורה המצרית, mnj, לקוחה מרשימות המלכים של טורינו ואבידוס, המתוארכות לשושלת התשע עשרה, שהגייתה שוחזרה כ-*/maˈnij/.
בממלכה החדשה המוקדמת, שינויים בשפה המצרית הביאו לכך ששמו כבר מבוטא */maˈneʔ/.
פירוש השם mnj הוא "מי שמחזיק מעמד", אשר, אירוורת' אידון סטיבן אדוארדס (1971) מציע, כי אולי הוטבע כ"כינוי תיאורי בלבד המציין גיבור אגדי למחצה [...] ששמו אבד".
לחלופין, השם עשוי להסתיר את הזהות הקולקטיבית של שליטי נקאדה III: קע , עקרב השני ונערמר, או יכול פשוט להתייחס לתפקיד מנהיגותי פונקציונלי.
היעדר כמעט מוחלט מכל אזכור של מנס בתיעוד הארכאולוגי ושלל העדויות ההשוואתית של נערמר, דמות פרוטודינסטית שזוכה לזכות הדורות הבאים ובתיעוד הארכאולוגי עם טענה נחרצת לאיחוד של עליון ותחתון מצרים, הולידה תיאוריה המזהה את מנס עם נערמר.
ההתייחסות הארכאולוגית הראשית למנס היא תווית שנהב (מהעיירה נקאדה) המתארת את התואר המלכותי אחע (הפרעה חור אחע) לצד בניין, ובתוכו נמצא התואר המלכותי mn, המתייחס בדרך כלל למנס.
מכאן, התעוררו תיאוריות שונות על אופי הבניין (תא קבורה או היכל), משמעות המילה mn (שם או הפועל מתקיים) והקשר בין חור-אחע לבין מנס (כאדם אחד או כפרעונים עוקבים).
רשימת המלכים מטורינו ומאבידוס, המקובלות בדרך כלל כנכונות, מפרטות את שמות הנסו-ביט של הפרעונים ולא את שמות ההורוס שלהם, והן חיוניות להתאמה הפוטנציאלית של הרשומות השונות: שמות נסו-ביט של רשימות המלכים, שמות ההורוס של התיעוד הארכאולוגי ומספר הפרעונים בשושלת הראשונה לפי מנתון ומקורות היסטוריים אחרים.
פלינדרס פיטרי ניסה לראשונה את משימת התיאום הזו, ושייך את Iti עם צ'ר כפרעה השלישי של השושלת הראשונה, טטי (טורינו) (או Iti אחר (אבידוס)) עם חור אחע כפרעה השני, ומנס (שם נבטי) עם נערמר (שם הורוס) כפרעה הראשון של השושלת הראשונה.
לויד (1994) מוצא את רצף זה "סביר ביותר", וקרוואלו-אוטוורי (2003) קובע באופן קטגורי כי "מנס הוא נערמר והשושלת הראשונה מתחילה ממנו".
עם זאת, סיידלמאייר (2004) קובע כי זוהי "מסקנה בטוחה למדי" שמנס היה חור-אחע.
שני מסמכים העלו כהוכחה, נערמר או חור אחע היה מנס.
הראשון הוא "תווית נקאדה" שנמצאה באתר נקאדה, בקברה של המלכה ניתחותפ, שלעיתים קרובות מניחים כי הייתה אמו של הורוס אחע.
התווית מציגה סרך של חור-אחע לצד מתחם שבתוכו סמלים שהתפרשו על ידי מספר חוקרים בשם "מנס".
השני הוא טביעת החותם מאבידוס המתחלפת בין סרך של נערמר לבין סמל לוח mn, המתפרש כקיצור של מנס.
הועלו מספר טיעונים לא חד משמעיים לגבי כל אחד מהמסמכים הללו בעד היותם (נערמר או חור-אחע) מנס.
המסמך השני, טביעת החותם מאבידוס, מציג את הסרך של נערמר לסירוגין עם סימן הלוח mn.
יחד עם השלמה הפונטית שלו, סימן n, המוצג תמיד כאשר כתוב שמו המלא של מנס, המייצג שוב את שם "מנס".
במבט ראשון, נראה כי זו ראיה חזקה לכך שנערמר הוא מנס.
עם זאת, בהתבסס על ניתוח של טביעות חותם מוקדמות אחרות של השושלת הראשונה, המכילות את שמו של שליט אחד או יותר, טביעת החותם התפרשה על ידי חוקרים אחרים כמראה את שמו של השליט נערמר בשם מנס, ומכאן מנס היה יורשו של נערמר, חור-אחע, ולפיכך חור-אחע היה מנס.
טענה זו הופרכה על ידי קרוואלו-אוטוורי בספרם משנת 2005 (עמ' 42–45); אך הדעות עדיין משתנות, ולא ניתן לומר שטביעת החותם תומכת באופן מוחלט בשתי התיאוריות.
לאחר שהזכיר את מין כמלך מצרים הראשון, כתב הרודוטוס שלינוס, או מנרוס המצרי, היה "בנו היחיד של מלך מצרים הראשון" ושהוא מת בטרם עת.
אגיפטולוגים, ארכאולוגים וחוקרים מהמאה ה-19 הציעו תאריכים שונים לעידן מנס, או התאריך של השושלת הראשונה:
ז'אן-פרנסואה שמפוליון (פורסם לאחר מותו ב-1840) – 5867 לפני הספירה.
כריסטיאן צ'ארלס ג'וזיאס בונסן (1848) - 3623 לפני הספירה.
קונצנזוס מודרני מתארך את עידן מנס או את תחילתה של השושלת הראשונה בין 3200–3030 לפני הספירה; חלק מהספרות האקדמית משתמשת ב-3000 לפני הספירה.
מסורת עתיקה מייחסת למנס את איחוד מצרים העליונה והתחתונה לממלכה אחת והפיכתו לפרעה הראשון של השושלת הראשונה.
למרות שמנס אינו מופיע על חלקים מהתולדות המלכותיות (אבן קהיר ואבן פלרמו), מופיע שמו במקורות מאוחרים יותר כשליט הראשון של מצרים.
מקורות מסוימים מזכים אותו כיורש באופן ישיר את כס המלכות מהאל הורוס.
הוא מופיע גם ברשימות המלכים המתוארכות מאוחר יותר, תמיד כפרעה האנושי הראשון של מצרים.
מנס מופיע ברומנים עממיים מהתקופה ההלניסטית, מה שמעיד על כך שנחשב לדמות חשובה אפילו בתקופות מאוחרות.
מנס נתפס כדמות מכוננת בחלק ניכר מההיסטוריה של מצרים העתיקה, בדומה לרומולוס ברומא העתיקה.
מנתון מתעד כי מנס "הוביל את הצבא מעבר לגבול וזכה לתהילה רבה".
מנתון משייך את העיר תיניס לתקופת השושלתית המוקדמת, ובמיוחד למנס, "תיני" או יליד תיניס.
הרודוטוס סותר את מנתון בקביעתו שמנס ייסד את העיר ממפיס כבירתו לאחר שהסיט את מסלול הנילוס באמצעות בניית סוללה.
מנתון מייחס את ייסוד ממפיס לבנו של מנס, אתותיס, וקורא ללא-פרעונים לפני השושלת השלישית "ממפית".
סיפורי הרודוטוס ומנתון על הקמת ממפיס הם כנראה המצאות מאוחרות יותר: ב-2012 התגלה בחצי האי סיני תבליט המזכיר את ביקורו של ירי-חור בממפיס - שליט קדם-שושלתי של מצרים העליונה ששלט לפני נערמר - המעיד על כך שהעיר הייתה כבר קיימת בתחילת המאה ה-32 לפנה"ס.
דיודורוס סיקולוס קבע כי מנס הציג את פולחן האלים ואת נוהג הקרבת הקורבנות וכן סגנון חיים אלגנטי ויוקרתי יותר.
על המצאה אחרונה זו, כובד זכרו של מנס על ידי פרעוני השושלת העשרים וארבעה טפקכט ופלוטרכוס מזכיר עמוד בתבאי שעליו נכתבה כתובת גנאי נגד מנס כמציג מותרות.
בתיאורו של פליניוס, זוכה מנס כממציא הכתיבה במצרים.
דיודורוס סיקולוס תיעד סיפור על מנס שסופר על ידי הכוהנים של אל התנין סבכ בקרוקודילופוליס, שבו פרעה מנס, שהותקף על ידי כלביו שלו במהלך ציד, ברח על פני אגם מוֹירִיס על גבו של תנין ובתודה, הקים את העיר קרוקודילופוליס.
למרות שגסטון מספרו (1910) הכיר באפשרות שמסורות הקשורות למלכים אחרים אולי התערבבו עם הסיפור הזה, הוא דחה את הצעותיהם של מספר פרשנים לפיהן יש להעביר את הסיפור לפרעה השושלת השתים עשרה, אמנמחת השלישי, ואינו ראה סיבה לפקפק בכך שדיודורוס לא תיעד נכון את מורשתו של מנס.
מאוחר יותר, קבע אדוארדס (1974) כי "האגדה, שכמובן מלאה באנכרוניזם, חסרת ערך היסטורי בעליל".
לפי מנתון, מנס שלט במשך 30, 60 או 62 שנים ונהרג על ידי היפופוטם.
אלכסנדר דאו (1735/6–79), מזרחן ומחזאי סקוטי, כתב את הטרגדיה Sethona , המתרחשת במצרים העתיקה.
החלק הראשי של מנס מתואר באנשי הדרמה כ"יורש הזכרי הבא לכתר" הנחבש כעת על ידי סראפיס, ושוחק על ידי סמואל רדיש בהפקה משנת 1774 של דייוויד גריק בתיאטרון דרורי ליין.
מנסה (מלטינית: Mensa - שולחן) הוא ארגון בינלאומי של אנשים מחוננים בעלי מנת משכל בתחום 2% העליונים של האוכלוסייה, כפי שנבדק במבחן IQ תקני.
במנסה חברים כ-100,000 בני אדם והפעילות מתקיימת ביותר מ-100 מדינות.
מנסה הוקמה בשנת 1946 בבריטניה על ידי רולנד בריל ולנסלוט ור במטרה לקדם את הידע האנושי ללא הבדלי דת, גזע ומין.
בריל וור רצו ליצור סביבה תומכת למחוננים לצורך פיתוח האינטלקט האישי והעולמי ובמטרה להגיע לשלום עולמי, במיוחד עקב מלחמת העולם השנייה.
מתוך כוונה ליצור שוויון בין החברים הוחלט לאמץ את השם "מנסה" - כינוי לשולחן העגול.
לזהות את האינטליגנציה האנושית ולטפחה לטובת האנושות כולה.
לעודד מחקר בתחומי טבעה של התבונה, תכונותיה ושימושיה.
לאתגר אינטלקטואלית את חבריה ולקדמם.
סיוע לחברות ולגופים ללא מטרת רווח על ידי הקמת "מדוכות חשיבה" (Think Tanks) בנושאים שונים.
מרכזה של מנסה העולמית הוא בבריטניה.
קיים סניף מנסה ארצי בלמעלה מ-100 מדינות.
פרט לסניפים הארציים קיימות גם קבוצות עניין (קב"ע - SIG's) המאגדות חברים בעלי עניין משותף.
הקבוצות מתקיימות במתכונת מקומית, ארצית ובינלאומית.
תנאי הקבלה היחיד למנסה הוא ציון IQ בתחום 2% העליונים של האוכלוסייה.
ציון זה מקביל ל-132 במבחן סטנפורד-בינה או 148 במבחן המטריצות המתקדמות של רייבן.
בין חברי הארגון מרילין ווס סוואנט שהשיגה ציון 228.
ניתן להתקבל עם כל מבחן IQ מפוקח תקני או לעבור מבחן IQ בסניף מנסה המקומי, אם השירות מסופק בו.
בישראל נעשו מאז שנות השבעים מספר ניסיונות שלא צלחו להקמת סניף מקומי ורק בשנת 2002 הוקם סניף מנסה בישראל על ידי ד"ר פרנק לוגר.
הסניף נוסד תחילה כקבוצת דיון מקוונת והתפתח לכדי סניף ממשי שמרכזו בירושלים.
בשנת 2009 נרשמה מנסה ישראל כעמותה.
במסגרת חידוש פעילות הארגון בישראל, פועל הוועד המנהל של העמותה בראשות ירון מירלמן בהתנהלות השלוחה הישראלית בהתאם לדרישות ארגון מנסה הבינלאומי.
העמותה הפסיקה את פעילותה ב-2015, וב-2024 העמותה נמחקה רשמית.
מנס סאנה סיינה (באיטלקית: Mens Sana Basketball Academy, הידועה גם בשם Mens Sana Siena או בקיצור Mens Sana, ובשנים 2000–2014 – מונטפסקי סיינה) היא קבוצת כדורסל איטלקית מהעיר סיינה, המתמודדת בליגה האיטלקית הרביעית.
אולם הבית של הקבוצה הוא פאלאספורט מנס סאנה המכיל 7,025 מקומות.
המועדון נוסד ב-1871 כמועדון רוגבי ואתלטיקה, ורק ב-1893 נוסדה קבוצת כדורסל למועדון ובשל כך הוא אחד ממועדוני הכדורסל הראשונים באירופה, והראשון במדינתו שלו, איטליה.
המועדון שיחק שנים רבות בליגה השנייה ורק ב-1994 עלה לליגה הראשונה שם הוא שיחק עד עונת 2013/14.
מתחילת שנות האלפיים המועדון נהפך למועדון המוביל באיטליה כאשר הבנק האיטלקי הוותיק מונטה-פסקי די סיינה החל לשמש כספונסר המועדון ואפשר רכישה של שחקנים מובילים.
בעונת זכתה סיינה באליפות איטליה לראשונה.
בעונת זכה המועדון בפעם השנייה באליפות ובאותה עונה זכה גם בסופר קאפ האיטלקי.
לאחר עונה זו המשיכה סיינה לזכות ב-6 אליפויות נוספות רצופות, וב-5 "דאבלים" לאחר שזכתה גם בגביע המדינה.
סיינה גם זכתה בגביע ספורטה לעונת 2002. בעונות 2003, 2004, 2008 ו-2011 היא העפילה לפיינל פור היורוליג, כאשר בכל המקרים הפסידה בחצי הגמר.
מאמן הקבוצה בתקופה זו היה סימונה פיאנג'יאני.
בעונת 2013/14 עזב פיאנג'יאני ותקציב הקבוצה ירד משמעותית.
הקבוצה הפסידה לראשונה בגמר הגביע האיטלקי ובהמשך גם את האליפות, בסדרת הגמר לקבוצת אולימפיה מילאנו, לראשונה לאחר 7 שנים.
היא גם הודחה כבר בשלב הראשון ביורוליג.
הקבוצה נכנסה לחובות לאחר עזיבת הספונסר, הואשמה באי תשלום מס ואף בשוחד.
בחודש יולי 2014 הכריזה הנהלת המועדון על פשיטת רגל והקבוצה הורדה לליגה השלישית.
שנה לאחר מכן עלתה לליגה השנייה.
ב-2019 הקבוצה ירדה פעם נוספת ליגה ומאז לא חזרה לליגת המשנה.
נכון לעונת 2025/2026 הקבוצה משחקת בליגה הרביעית.