tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיום, לנמל התעופה יש מסלול המראה שכיוונו המגנטי 16/34 ואורכו 3,000 מטרים, אשר מסוגל לקלוט מטוסי בואינג 737. השדה מתפרס כולל בנוסף טרמינל נוסעים אזרחי, מערכות ניקוז ומים, ותחנת כוח המשמשת אותו.
נמל התעופה נמצא בגובה של 358 מטרים מעל גובה פני הים.
+חברהנמל היעדעיר היעדפליי דובאידובאידובאיחאילחאילסעודיההמלך עבד אל-עזיזג'דההמלך ח'אלדריאד
נמל התעופה לובלין (בפולנית: Port Lotniczy Lublin) הוא נמל תעופה בפולין המשמש את לובלין והאזור הסובב אותה.
נמל התעופה נמצא 10 ק"מ מזרחית למרכז לובלין, בסמוך לעיר שווידניק.
הבנייה החלה בסתיו 2010 והפתיחה הרשמית התקיימה ב־17 בדצמבר 2012.
נמל התעופה החדש החליף את שדה התעופה ששירת בעבר את מפעל המסוקים PZL-Świdnik והיה ידוע כ"נמל תעופה שווידניק" עם קוד הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית EPSW.
הקמת שדה התעופה שווידניק החלה ב־1935 והוא נפתח רשמית ב־4 ביוני 1939. הוא שימש כמרכז אימונים ובית ספר לטייסים, ונבנה על ידי "הליגה להגנה מפני גזים והגנה אווירית" (Airborne and Antigas Defence League), ארגון המוני שקידם את התעופה בקרב הציבור.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתמשה בו הלופטוואפה לאחר כיבוש פולין בספטמבר 1939, ולאחר שחרור לובלין על ידי הצבא האדום ביולי 1944 השתמש בו חיל האוויר הסובייטי.
הגרמנים הרסו את מבני שדה התעופה לפני נסיגתם.
השדה נפתח לתעבורת נוסעים ב־30 בנובמבר 1945. הושקה שירות תעופה פנימי עם מספר טיסה 1/2 בקו ורשה–לודז'–קרקוב–ז'שוב–לובלין–ורשה.
הקו בוטל מאוחר יותר ולובלין איבדה את כל שירותי התעופה הפנימית.
ב־1949 החליטה ממשלת פולין להקים מפעל תעופה בסווידניק, במקביל לשדה התעופה.
המפעל הרכיב את המסוק הראשון ב־1956, והייצור ההמוני החל ב־1957.
המפעל העסיק עובדים מהחברה Lubelska Wytwórnia Samolotów, יצרן מטוסים שפעל בלובלין בין 1936–1939, שהיווה יורש של מפעל Plage i Laśkiewicz שפעל בין 1920–1935. למפעל ההוא היה שדה תעופה בתוך תחומי העיר לובלין, אך הוא נסגר ונבנו עליו מבנים לאחר המלחמה.
אחד הרחובות שעוברים באזור שבו היה בעבר השדה נקראת לוטניצ'ה ("רחוב התעופה").
הצורך בנמל תעופה בלובלין, העיר התשיעית בגודלה בפולין, הורגש במשך מחצית המאה ה־20. בשנת 2008 קיבל הפרויקט תמיכה פיננסית של 84.1 מיליון אירו מהאיחוד האירופי.
לאחר מכן זכתה בתחרות התכנון קבוצת קונסורציום פולני-ספרדי של SENER Ingeniería y Sistemas (הנדסה ותוכנית אב) והמשרד הארכיטקטוני ARÉ מוורשה (אדריכלות).
עיצוב המבנה זכה לשבחים בקהילת העיצוב; עם זאת, גימור הטרמינל המוגמר לא עמד בציפיות של ההצעה הזוכה.
החוזה לבניית המסלול נחתם באוגוסט 2011, עם השלמה בסוף 2012. הפעילות החלה ב־17 בדצמבר 2012, עם מערכת נחיתה מיוחדת בדרגה I, אשר שודרגה מאוחר יותר למערכת Category II לתפעול בראות ירודה.
דו"ח מיוחד של Reuters בדצמבר 2014 ציין את נמל לובלין (לצד נמלי לודז' וז'שוב) כדוגמה לסובסידיות לא יעילה של האיחוד האירופי עם מספר נוסעים מאכזב ונמוך מהתחזיות.
ביולי 2016 הודיעה לופטהנזה על סגירת הקו מנמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט ללובלין עקב ביקוש נמוך שיהיה ב־29 באוקטובר 2016, לאחר שנתיים בלבד של שירות.
בינואר 2021 נפתח בנמל מתקן מטענים קטן.
נמל לובלין היה נגיש ברכבת, בתחנת רכבת בתוך הטרמינל שנבנתה בקצה קו ייעודי באורך של 3.7 ק"מ.
החיבור לתחנת הרכבת הראשית של לובלין נועד להינתן על ידי רכבת חשמלית סדרת EN57AL 3000. הנסיעה ארכה כ־15 דקות מתחנת לובלין המרכזית.
עם ירידת השימוש למתחת ל־50 נוסעים ביום הוחלפה הרכבת בשירות אוטובוס בנובמבר 2021.
יש שירות אוטובוס ייעודי לנמל, עם לו"ז גמיש, שמתחיל את מסלולו לשדה שעתיים לפני הטיסה היוצאת, ויוצא מנמל התעופה 25 דקות אחרי נחיתת הטיסות.
נמל התעופה ממוקם קרוב לכבישים המהירים S17 ו־S12.
נמל התעופה טור ואל דה לואר הוא נמל תעופה השוכן בפרברי העיר טור, בעמק הלואר שבצרפת.
הוא ממוקם במחוז אנדר ולואר, כ-5 ק"מ צפון-מזרחית ממרכז העיר.
נמל התעופה שוכן בחלקו בשטחן של הקומונות טור ופארסה-מלה.
נמל התעופה פתוח לחברות תעופה לאומיות ובינלאומיות, למטוסים פרטיים, ומוסמך לטיסות מכשירים (IFR) ולטיסות ראייה (VFR).
נמל התעופה נוסד במהלך מלחמת העולם הראשונה כמרכז אימונים של חיל האוויר הצרפתי (Armee de l'Air).
המרכז הכשיר טייסים צרפתים רבים וכן מתנדבים אמריקאים שהצטרפו לשירות התעופה הצרפתי לפני כניסת ארצות הברית למלחמה.
בקיץ 1917, מרכז האימונים הועבר לכוחות המשלוח האמריקאים, אשר הגדירו אותו כ"מרכז ההדרכה האווירי השני", שדה התעופה טור .
בתחילה הוא שימש כבית ספר מתקדם להכשרת טייסי קרב, ובהמשך הפך למרכז הדרכה לכל תצפיתני האוויר של שירות האוויר של צבא ארצות הברית.
בנוסף הוא שימש גם כבית ספר לרדיו, לצילום אוויר ולירי אווירי.
לאחר שביתת הנשק עם גרמניה ב-1918, הוא הוחזר לחיל האוויר הצרפתי, והמשיך לשמש כבסיס צבאי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, נמל התעופה שימש את נאט"ו ואת חיל האוויר האמריקאי, לפני שהפך לבית ספר לטיסה בשנות ה-50. בתחילת שנות ה-60 נפתח נמל התעופה לציבור.
בסוף שנות ה־70 חווה הנמל תקופה של שגשוג בזכות חברת התעופה המקומית Touraine Air Transport (TAT), אך החברה נקלעה בהדרגה למשבר, ממנו נמל התעופה לא התאושש באמת עד סוף שנות ה־90, אז קיבל סובסידיות מהמועצה האזורית .
נמל התעופה שוכן בגובה של מעל פני הים.
יש לו מסלול המראה אחד.
בעבר שכנה בו מפקדת חברת התעופה TAT European Airlines .
לנמל התעופה אין שירות הסעות, והוא אינו מופעל על ידי שירות האוטובוסים העירוני Fil Bleu.
עם זאת, תחנת הרכבת הקלה Vaucanson נמצאת במרחק של כ-850 מטרים וניתן להגיע אליה ברגל.
נמל התעופה לונדון הית'רו , הנקרא לרוב בקיצור "הית'רו", הוא נמל התעופה הבינלאומי הגדול ביותר בבריטניה, הממוקם ברובע הילינגדון בלונדון, 24 ק"מ מערבית למרכז העיר.
זהו נמל התעופה השני בגודלו באירופה מבחינת תעבורת נוסעים (אחרי נמל התעופה איסטנבול), ונכון לשנת 2011 הוא הראשון בעולם במספר הנוסעים בטיסות בינלאומיות והשלישי בכמות כלל הנוסעים הטסים בו בשנה.
ב-2018 נבחר הנמל כנמל התעופה המציע את טיסות הקישור הרבות ביותר.
הית'רו החל לפעול בשנות ה-30 של המאה ה-20 תחת השם Great Western Aerodrome, שהיה בבעלות פרטית בידי חברת התעופה Fairy Aviation, שעשתה בו שימוש בעיקר לטיסות ניסוי.
לצורך הקמת השדה, נרכשה הקרקע מהכומר של הרמונדסוורת' (Harmondsworth).
השדה נקרא על-שם יישוב קטן בשם הית' רו (Heath Row) ששכן במקום, ולאחר מכן נהרס כדי לפנות מקום לשדה התעופה.
הכפר שכן בסמוך למקום שבו ניצב כיום טרמינל 3 של השדה.
באותה העת לא הייתה בשדה כל תנועה של תעופה מסחרית, ונמל התעופה קרוידון הוא זה ששימש את הבירה הבריטית.
בשנת 1944 עבר הית'רו לפעול תחת אחריות משרד האווירייה.
הרולד בלפור, שכיהן בשעתו כתת-שר האווירייה בין השנים 1938–1944 כתב באוטוביוגרפיה שלו בשנת 1973 כי הוא הוליך שולל את הוועדה הממשלתית באופן מכוון, באומרו כי רכישת השדה נחוצה כדי לעשות שימוש בשדה כבסיס למטוסי הפצצה.
למעשה, כתב בלפור, כוונתו הייתה תמיד לעשות שימוש באתר עבור התעופה האזרחית והוא רק ניצל את מצב החירום כדי למנוע דיון ציבורי ארוך ויקר.
חיל האוויר המלכותי (RAF) מעולם לא עשה שימוש בשדה, והשליטה בו עברה למשרד התעופה האזרחית בינואר 1946. הטיסה האזרחית הראשונה באותו היום המריאה לבואנוס איירס, עם עצירה בליסבון לצורך תדלוק.
שדה התעופה נפתח באופן כולל לתעופה אזרחית ב-31 במאי 1946. בשנת 1947 היו בהית'רו 3 מסלולי טיסה, ושלושה נוספים היו בתהליכי בנייה.
המסלולים הישנים ביותר, שנבנו עבור מטוסי בוכנה, היו קצרים ומצטלבים, כדי לאפשר המראות בכל תנאי הרוח.
משטח הבטון הראשון של המסלול המודרני הראשון בשדה הונח על ידי המלכה אליזבת השנייה, בשנת 1953. שנתיים לאחר מכן חנכה המלכה את בית הנתיבות הראשון (Europa Building), לימים טרמינל 2.
זמן קצר אחר-כך החל לפעול בית הנתיבות השני (Oceanic Terminal), לימים טרמינל 3. טרמינל 1 נפתח בשנת 1968, והשלים את אשכול המבנים במרכז השדה.
מיקום בתי הנתיבות במרכז הפך מאז למגבלה בפני תוכניות ההתרחבות.
ההחלטה למקם את המבנים במרכז המסלולים נסמכה על ההנחה כי הנוסעים לא יזדקקו למקומות חנייה רבים, שכן באותם ימים הטיסה הייתה בעיקר נחלת של העשירים, שבמרבית המקרים הוסעו לשדה בידי נהגים פרטיים.
בשנת 1987 הפריטה הממשלה את רשות שדות התעופה הבריטית, British Airports Authority (הנקראת כיום "BAA plc"), שכללה שבעה מתוך שדות התעופה של בריטניה, בהם הית'רו.
נחנך רשמית על ידי המלכה אליזבת השנייה במאי 1969, אף שמעשית נפתח עוד קודם לכן בשנת 1968. בשנת 2005 הושלמו שיפוצים נרחבים בטרמינל, אשר במסגרתם נוסף האגף המזרחי החדש שהכפיל את גודל שטח ההמתנה להמראות.
טרמינל 1 מטפל ברוב טיסות הפנים, כולל אירלנד, וכן במספר טיסות בינלאומיות.
לאחר סגירת הטרמינל ב-29 ביוני 2015, שימש עשרים טיסות יומיות בלבד של בריטיש איירווייז לתשעה יעדים.
במאי 2017, הועמדה כל תכולת הטרמינל למכירה פומבית.
הטרמינל הוותיק ביותר בשדה, אשר נחנך על ידי המלכה בשנת 1955 תחת השם Europa Building.
הטרמינל מטפל בעיקר בטיסות ליתר מדינות אירופה.
בשנת 2008 נסגר הטרמינל ובהמשך נהרס, ותחתיו הוקם טרמינל 2 החדש, הנקרא "טרמינל המלכה", אשר נחנך ביוני 2014.
טרמינל 3 נפתח ב-13 בנובמבר 1961 תחת השם Oceanic Terminal.
בשנת 1968, עם הקמת טרמינל 1, הפך שמו לטרמינל 3. בשנת 1970 עבר הטרמינל שיפוצים נרחבים והוסף בניין נחיתות.
כמו כן, נוספו שטחים נוספים ובתוכם משטח ההליכה הנע הראשון בבריטניה.
בשנת 2006 נתווסף שרוול 6 בהשקעה של 105 מיליון ליש"ט שמאפשר חיבור למטוס האיירבוס A380 החדש.
סינגפור איירליינס משתמשת בשרוול זה לצורך חיבור איירבוס A380 בטיסה לסינגפור.
טרמינל 4 נבנה במנותק מהטרמינלים הישנים, מדרום למסלול הדרומי.
הטרמינל נפתח בשנת 1986 והפך לביתה של חברת התעופה בריטיש איירווייז שהופרטה באותם ימים.
לאחר מספר שנים, ביתה של חברת התעופה בריטיש איירוויז הועבר לטרמינל 5. טיסות אל על יוצאות מהטרמינל.
הצורך בהקמת טרמינל נוסף עלה עוד בשנת 1982, אך הטרמינל נפתח רק בשנת 2008 ועלותו נאמדת ב-4.3 מיליארד ליש"ט.
הטרמינל נבנה בצד המערבי של שדה התעופה.
הוא כולל 60 שערי עלייה למטוסים, למעלה מ-100 חנויות ומסעדות ויכול לתמוך ב-30 מיליון נוסעים בשנה.
פתיחת הטרמינל לוותה בתקלות רבות.
מאות המראות ונחיתות בוטלו ועשרות אלפי מזוודות לא הגיעו ליעדן.
כיום, טרמינל 5 משמש כטרמינל הראשי של בריטיש איירוויז.
במסגרת פרויקט הקמת הטרמינל נבנתה מנהרה תת-קרקעית המחברת בינו לבין טרמינלים 2 ו-3.
לנמל התעופה יש קו רכבת מהירה מיוחד, הית'רו אקספרס.
בנוסף, מגיעים אליו קו אליזבת
קו פיקדילי של הרכבת התחתית של לונדון.
נמל התעופה לונדון גטוויק הוא נמל תעופה הממוקם כ-45 קילומטר דרומית ללונדון.
זהו הנמל השני העמוס ביותר בבריטניה אחרי נמל התעופה לונדון הית'רו, ונמל התעופה החד מסלולי העמוס ביותר בעולם.
הוא נחנך בשנת 1928, וקיבל את שמו ממסלול מרוצי הסוסים שנבנה במקום ב-1891.
בנמל שני טרמינלים - צפוני ודרומי.
רכבת קלה באורך של 1.2 קילומטר מקשרת ביניהם לאורך כל שעות היממה, מדי שתי דקות, ללא עלות לנוסעים.
גטוויק משמש כנמל הבית של חברת התעופה הזולה איזי ג'ט.
בשנת 2009 הוגדר גטוויק כשני בגודלו בין נמלי התעופה בבריטניה.
בנמל נגבים מסי נמל נמוכים ועל כן חברות תעופה מוזלות רבות נוחתות בנמל.
האופציה היקרה ביותר היא רכבת אקספרס של חברת Gatwick Express המגיעה ישירות ללא עצירות לתחנת ויקטוריה שבמרכז לונדון.
הקו פועל 24 שעות ביממה וזמן הנסיעה הממוצע הוא 30 דקות.
מחיר כרטיס בכיוון אחד הוא כ 15 פאונד ולמחלקה ראשונה 22 פאונד.
האופציה הזולה ביותר היא המיניבוסים של חברת easybus מקבוצת easygroup שמפעילה בין היתר את חברת התעופה הזולה easyjet מחיר כרטיס בכיוון אחד מתחנת West Brompton מתחיל מ-2 פאונד וההזמנה היא כמו בטיסות - רק דרך האינטרנט.
בפועל המחירים הם בין 4 פאונד ל 8 פאונד.
זמן הנסיעה הוא כשעה וחמש דקות.
אופציה נוספת היא רכבת של חברת Thameslink העוברת ביותר תחנות בלונדון.
משך הנסיעה ארוך יותר כ-50 דקות והמחיר 8.5 פאונד
אוטובוס של חברת האוטובוסים האירופאית National Express המגיע לתחנת ויקטוריה.
זמן הנסיעה הוא כשעה וחצי ומחיר הנסיעה 7.5 פאונד.
מונית של חברת המוניות של שדה התעופה Checker Cars.
במחיר ממוצע של כ-35 פאונד.
רכבת נוסעים רגילה National Rail, המתופעלת על ידי שתי חברות (First Capital Connect ו - Southern) היוצאות ממגוון תחנות בלונדון כגון: ויקטוריה, לונדון ברידג', פארינגטון, קלפהאם, סנט פאנקרס, בלקפיירס....
זמן הנסיעה בין 30 ל-50 דקות תלוי בקו.
המחיר בין 8 ל - 10 פאונד לנסיעה.
נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון הוא נמל תעופה הנמצא בעיר ליברפול שבצפון-מערב אנגליה.
נמל התעופה נפתח רשמית ב-1933, והוא שוכן סמוך לשפך נהר המרזי, כ-12 קילומטרים דרומית-מזרחית למרכז העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה השתמש חיל האוויר המלכותי בנמל התעופה, והוא נודע בשם RAF Speke.
500,000 נוסעים עברו בשדה התעופה, בפעם הראשונה, במהלך מאי 2007. כל הנתונים הללו הפכו את נמל התעופה לאחד מהמתפתחים ביותר באירופה בעשור האחרון.
בעברו נודע כ"נמל התעופה ספיק", אך בשנת 2002 שונה שמו ל"נמל התעופה ליברפול ג'ון לנון", על שמו של חבר להקת הביטלס ג'ון לנון, שנולד בעיר ונרצח בשנת 1980. בנוסף לכך, נבנה במקום פסל של הזמר בגובה 2.1 מטר העשוי ברונזה.
על הפסל מופיע מוטו שדה התעופה, "Above us, only sky" (מעלינו, רק שמיים), הלקוח משירו של לנון Imagine.
נמל התעופה מדריד-בראחס (בספרדית: Aeropuerto de Madrid-Barajas) הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את מדריד, בירת ספרד.
מקור שמו של הנמל בעיירה בראחס הסמוכה אליו.
מדריד-בראחס הוא נמל התעופה הגדול והעמוס בספרד, והעשירי העמוס ביותר בעולם.
מאז פתיחתו, צמח הנמל והפך לאחד ממרכזי התעופה החשובים של אירופה.
בשנת 2007, היה קו מדריד - ברצלונה היוצא מהנמל הקו התדיר בעולם, עם 971 טיסות בשבוע, אך מאז ירדה תדירותו בשל פתיחת קו רכבת מהירה בין הערים.
הנמל משמש כנמל הבית של חברת התעופה הספרדית איבריה, שאחראית לכ-60% מתנועת הנוסעים בנמל וחברות ספרדיות קטנות כמו פריבילג' סטייל.
הנמל מקושר כיום למדריד באמצעות קו 8 של הרכבת התחתית, הכולל תחנה בטרמינל 2 (מעבר לטרמינלים 1 ו-3) ותחנה בטרמינל 4 החדש, וכן קו רכבת פרברית שמקשר בין נמל התעופה לבין תחנות הרכבת אטוצ'ה וצ'מרטין בעיר.
בנייתו של הנמל החלה ב-1927 והוא נפתח לטיסות פנימיות ובינלאומיות ב-22 באפריל 1931, אם כי טיסות סדירות לנמל החלו לפעול רק כשנתיים מאוחר יותר.
הטרמינל הראשון התאים לכשלושים אלף נוסעים בשנה, ובנוסף אליו נבנו מספר האנגרים ומבנה למועדון התעופה.
קו הטיסה הסדיר הראשון היה הקו לברצלונה, ואחריו החלו להתווסף קווי טיסה בינלאומיים.
בתחילת דרכו כלל הנמל מסלול המראה על דשא, ורק בשנות הארבעים, כחלק מתכנון מחודש של הנמל, נסללו מסלולים חדשים.
אורכו של המסלול הראשון שהחל לפעול בשנת 1944 היה 1,400 מטרים ורוחבו היה 45 מטרים.
עד סוף העשור פעלו בנמל שלושה מסלולים, שאינם קיימים עוד כיום.
בשנות החמישים עברו בנמל יותר מחצי מיליון נוסעים בשנה והופעלו במקביל חמישה מסלולי המראה.
בין היתר נפתח קו הטיסה לניו יורק, ובשנת 1955 נפתח הטרמינל השני, שיועד לטיסות פנים.
בשנות השישים החל הנמל לקלוט מטוסים גדולים, והצמיחה בתנועת הנוסעים גדלה מעל למצופה, בעיקר בשל התפתחות התיירות בספרד.
בתחילת העשור שירת הנמל כ-1.2 מיליון נוסעים בשנה, כפול מהתחזיות שהוצגו ב-1957.
בשנות השבעים, עם תנופת התיירות האדירה ועם הצגתו של מטוס הבואינג 747, עברו בנמל כ-4 מיליון נוסעים בשנה, והחלה בנייתו של טרמינל בינלאומי (כיום טרמינל 1).
ב-1974 הוצג לראשונה קו השאטל לברצלונה, והחל לפעול במספר טיסות יומיות וללא צורך בהזמנה מוקדמת של כרטיס.
לקראת מונדיאל 1982 עבר הנמל שיפוצים נרחבים, שכללו הרחבה ושדרוג של שני הטרמינלים הקיימים.
בשנות התשעים המשיכה צמיחתו של הנמל.
ב-1994 נפתח מסוף המטען הראשון ושופץ מגדל הפיקוח.
ב-1997 נפתח אגף צפוני חדש בטרמינל הבינלאומי.
ב-1998 נחנך מגדל פיקוח חדש בגובה 71 מטרים, וב-1999 נפתח אגף דרומי חדש בטרמינל הבינלאומי.
בעקבות פתיחת האגפים החדשים בטרמינל הבינלאומי, הוחלט על שינוי סיווג הטרמינלים: האגף הדרומי ומרבית הטרמינל הבינלאומי הישן הפכו לטרמינל 1, שאר הטרמינל הבינלאומי הישן יחד עם הטרמינל המקומי הפכו לטרמינל 2 והאגף הצפוני הפך לטרמינל 3.
בחודש נובמבר 1998 נפתח מסלול המראה חדש באורך 4,400 מטרים, בין הארוכים באירופה.
בשנת 2004 הסתיימה בנייתו של טרמינל 4 וסלילתם של שני מסלולים נוספים, מקבילים למסלולים הקיימים, והטרמינל החדש נפתח רשמית ב-5 בפברואר 2006. עם הרחבה זו, הפך מדריד-בראחס לנמל התעופה בעל שטח הטרמינלים הגדול בעולם.
ב-27 בנובמבר 1983, טיסה 011 של אוויאנקה התרסקה בעת גישתה לנחיתה בנמל.
המטוס פגע ברכס גבעות, וכתוצאה מהפגיעה כנפו הימנית נשברה והתנתקה.
המטוס התהפך והתרסק על גבו.
בתאונה נספו 158 מ-169 הנוסעים וכל 23 אנשי הצוות.
ב-7 בדצמבר 1983, מטוס בואינג 727 בטיסה 350 של איבריה איירליינס התנגש במהלך ההמראה במטוס מקדונל דאגלס DC-10 בטיסה 134 של אוויאקו, שנכנס בשוגג למסלול ההמראה של טיסת איבריה.
בתאונה נספו 135 אנשים, 93 מטיסת איבריה ו-42 מטיסת אוויאקו.
ב-30 בדצמבר 2006, התקבלה אזהרה טלפונית על פצצה שהוטמנה בשטח הנמל.
המשטרה הספיקה לפנות חלקים מהנמל לפני שהפצצה התפוצצה במבנה חניון D של טרמינל 4. כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 2 אזרחי אקוודור שישנו במכוניותיהם ומבנה החניון קרס כליל.
מאוחר יותר התקבלה שיחת טלפון אנונימית בה נטען כי מחתרת ה-ETA לוקחת אחריות על הפיצוץ.
ב-20 באוגוסט 2008, טיסה 5022 של ספנאייר לנמל התעופה גראן קנריה, הסמוך ללאס פאלאמס דה גראן קנריה באיים הקנריים, התרסקה מיד לאחר המראתה מהנמל.
בהתרסקות נספו לפחות 154 נוסעים מבין 172 האנשים שהיו על המטוס, שני נוסעים נוספים נפצעו באורח קשה והשאר באורח קל.
אל על מפעילה שתי טיסות יומיות בין נמל התעופה לתל אביב.
איבריה מפעילה שתי טיסות יומיות בין נמל התעופה לתל אביב.
אייר אירופה מפעילה 6 טיסות שבועיות בין נמל התעופה לתל אביב.
ביולי 2018 הודיעה אייר אירופה על פתיחת קו חדש מנמל התעופה לאילת, הקו החל לפעול ב-30 באוקטובר עד 26 במרץ 2019.
נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-28.5 ק"מ צפונית-מזרחית למינכן שבגרמניה.
הנמל נקרא על שם פרנץ יוזף שטראוס (פוליטיקאי שהיה ראש ממשלת מדינת בוואריה, בה שוכן שדה התעופה), והוא משמש כבסיס לחברת התעופה הגרמנית הלאומית לופטהנזה וכן לחברות קונדור איירליינס ו-TUI איירליינס.
בנמל שני מסלולי טיסה מקבילים ושני טרמינלים.
על פי סקר שנערך ב-2020, נבחר נמל התעופה, לחמישי הכי טוב בעולם, ולנמל הטוב ביותר באירופה על פי הדירוג של SKYTRAX
נמל התעופה נפתח לתנועה בחצות בין 16 ל-17 במאי 1992, בצמוד לסגירת נמל התעופה הקודם בעיר, נמל התעופה מינכן רים, ששכן ברובע רים במזרחה של העיר.
בניית הנמל החלה בשנת 1980 בשטחו של הכפר פרנץ, ש-500 מבתיו נהרסו על מנת לפנות לו מקום.
בשנת 2003 יוחד טרמינל 2 לשימושם של הנוסעים בטיסות סטאר אלייאנס בלבד.
בשל גידול התנועה בנמל, מתוכננת כיום סלילת מסלול שלישי.
בין השנים 1995–2006 הוכפל מספר הנוסעים בנמל, מפחות מ-15 מיליון לכ-30 מיליון נוסעים בשנה.
הנמל הוא השני בגרמניה בהיקף התנועה העוברת בו, לאחר נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט, והוא מדורג במקום ה-14 בעולם בהיקף התנועה הבינלאומית החולפת דרכו.
מדי שנה עוברים בנמל כ-35 מיליון נוסעים.
בשנת 2009 דורג הנמל במקום השני באירופה מבחינת איכות שירותיו.
מרבית המתקנים בנמל ממוקמים בין שני מסלולי הטיסה.
כבישי הגישה ומסילות הרכבת אל הנמל מחלקים את חלקו המערבי לאזור מטען תחזוקה מדרום, ולמשרדים, חניון לטווח ארוך ומרכז המבקרים מצפון.
טרמינל 1, שנבנה בשנת 1992, הוא הטרמינל הוותיק יותר.
לטרמינל קיבולת של 25 מיליון נוסעים בשנה והוא מחולק לחמישה אזורים עצמאיים (A עד E).
אזור F הוא אזור מבודד בין שני הטרמינלים, והוא משמש טיסות המצריכות אבטחה מוגברת, בהן כל הטיסות לישראל.
טרמינל 1 מטפל כיום בטיסות של כל חברות התעופה חוץ מהחברות שחברות בסטאר אלייאנס.
עם זאת, בשל היקף הפעילות של החברות בברית, משתמשות לופטהנזה, ג'רמנווינגס וקונדור איירליינס באזור D.
טרמינל 2 החל לפעול ב-29 ביוני 2003, וגם לו קיבולת של 25 מיליון נוסעים בשנה.
מכיוון שבטרמינל זה פועלות רק החברות החברות בסטאר אלייאנס, למעט טורקיש איירלינס הוא אינו מחולק לאזורים וכל המתקנים מרוכזים סביב הכיכר המרכזית.
בעקבות חקיקת כללי הביטחון החדשים על ידי האיחוד האירופי, צויד הטרמינל באמצעי בטיחות חדשים וניתנו הוראות ליישמם לנוסעים שבאו ממדינות המוגדרות כלא-בטוחות.
בטרמינל אין אזורים נפרדים לנוסעים נכנסים ויוצאים.
Munich Airport Centre הוא אזור קניות ובילוי חדש שמחבר בין שני הטרמינלים.
הוא בנוי כאוהל שקוף למחצה, ולידו בית מלון של רשת הילטון (המלון נוהל על ידי רשת קמפינסקי עד סוף שנת 2014).
נמל התעופה לונדון לוטון שנקרא בעבר "נמל התעופה הבינלאומי לוטון", הוא נמל תעופה הממוקם כ-2.8 ק"מ מזרחית למרכז העיר לוטון ברובע בדפורדשייר, וכ-56 ק"מ ממרכז העיר לונדון, בירת אנגליה.
שדה התעופה נמצא בבעלות המועצה המקומית.
נמל התעופה לוטון הוא הרביעי בגודלו מבין ששת נמלי התעופה המשרתים את אזור לונדון, לאחר נמל התעופה לונדון הית'רו, נמל התעופה לונדון גטוויק, נמל התעופה סטנסטד, ולפני נמל התעופה לונדון סיטי ונמל התעופה לונדון סאות'אנד.
נמל התעופה נפתח ב-16 ביולי 1938 ובמלחמת העולם השנייה שימש את חיל האוויר המלכותי.
לאחר המלחמה עבר הנמל לפעילות מסחרית והמשיכו בו הטיסות של חברות התעופה מונרך איירליינס, תומסון איירווייס ואוייטאייר.
בשנת 1972 היה נמל התעופה לוטון לנמל התעופה הריווחי ביותר במדינה, אך ב-1974 ספג פגיעה קשה ברווחיו כאשר אחת מחברות התעופה החזקות שפעלו בו, קלרקסונס (Clarksons Travel Group), פשטה את הרגל.
במשך 15 השנים שלאחר מכן הורחב הנמל, ובשנת 1985 נבנה טרמינל בינלאומי חדש.
ב-1990 הוחלף שם הנמל ל"נמל התעופה לונדון לוטון".
בשנת 1991 העבירה חברת ריאנאייר את טיסותיה לאירלנד מהנמל, אך מאוחר יותר העבירו אליו חברות תעופה כמו איזיג'ט ומאיי טראבל.
בשנת 1998 החלה בניית טרמינל חדש שעשוי מזכוכית ומאלומיניום בעלות של 40 מיליון פאונד.
הטרמינל נפתח בשנת 1999 בטקס חגיגי על ידי המלכה אליזבת השנייה ובנה הנסיך צ'ארלס.
בשנת 2008 עברו בנמל התעופה מעל 10 מיליון נוסעים, אך בשנת 2009 ירד מספר הנוסעים לכ-9,120,000 והנמל דורג במקום החמישי בבריטניה מבחינת היקף תנועת הנוסעים.
בשנת 2018 עברו בנמל התעופה מעל 16 מיליון נוסעים.
נמל התעופה הוא בעל מסלול אחד, באורך של 2,160 מטר ובגובה של 160 מטר.
המסלול מצויד בטכנולוגית נחיתות מסוג IIIB, המאפשרת פעילות גם בתנאי ראות לקויה.
כל מתקני הנמל ומבניו ממוקמים מצפון למסלול.
בנמל עומדות לרשות הנוסעים 60 עמדות כרטוס.
נמל התעופה משמש כבסיס לחברות איזיג'ט, תומאסון איירווייז, ריאנאייר וויז אייר.
יעדי הטיסה מהנמל ואליו מוגבלים בטווח (בגלל מסלול ההמראה הקצר) ליעדים באירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון.
נמל התעופה הוא הבסיס של חברת הלואו-קוסט איזיג'ט ועל אדמתו נמצאים גם משרדי החברה הראשיים.
החברה החלה לפעול בשנת 1995 עם מטוס אחד שטס בין לוטון לאדינברו.
אל על מפעילה 9 טיסות שבועיות בין תל אביב ללוטון, ואיזיג'ט מפעילה 13 טיסות שבועיות בקו זה מאז 2009. ישראייר מפעילה טיסות עונתיות בקו זה.
ויז אייר מפעילה טיסות יומיות בקו זה החל מ-2017.
בעבר שימש גם כבסיס לחברת מונרך איירליינס שפשטה את הרגל ב-2017.
נמל התעופה מילאנו-מלפנסה (באיטלקית: Aeroporto di Milano-Malpensa) הוא נמל התעופה הגדול של מילאנו והשני בגודלו באיטליה, וממוקם כ-40 ק"מ צפונית מערבית למרכז העיר.
הנמל הוא אחד משלושה נמלי תעופה בין-לאומיים המשרתים את אזור מילאנו, בהם גם נמל התעופה מילאנו-לינאטה המשמש לטיסות פנים באיטליה וליעדים במדינות האיחוד האירופי, ונמל התעופה ברגמו המשמש חברות תעופה מוזלות.
נמל התעופה מדורג במקום ה-21 ברשימת שדות התעופה העמוסים באירופה, בשנת 2010 עברו דרכו 18,947,808 נוסעים.
הנמל האזרחי נפתח בנובמבר 1948 בשנת פעילותו הראשונה עברו בו 12,287 נוסעים ו-593 טון מטענים ב-366 תנועות מטוסים.
בשנת 1965 הורחב המסלול הראשי שהיה הארוך ביותר באירופה, המסלול צויד במערכת נחיתת מכשירים.
במשך השנים הורחב הנמל בצורה משמעותית ובשנת 1991 החל פרויקט מלפנסה 2000, שכלל בניית טרמינל חדש והרחבת המסלולים.
מטרת פרויקט זה הייתה להפוך את מלפנסה לנמל התעופה המרכזי באזור במילאנו וזאת במקומו של נמל התעופה לינאטה שסבל מקרבתו לעיר וחוסר יכולת להרחיבו על מנת להתמודד בהצלחה עם העלייה המשמעותית במספר הנוסעים.
מיום פתיחת פרויקט מלפנסה 2000 בשנת 1998 שימש נמל התעופה כבסיס פעולה מרכזי של חברת אליטליה.
בשנת 2008 החליטה אליטליה לסגור את בסיסה בנמל ולמקד את פעילותה בנמל התעופה לאונרדו דה וינצי-פיומיצ'ינו ברומא.
מהלך זה מטעם אליטליה הקטין מאוד את היקף הפעילות בנמל, אשר הפכה לקטנה הרבה יותר מזו שהנמל תוכנן אליה.
את שעת כושר זו ניצלה חברת לופטהנזה אשר הקימה בנמל את בסיסה הראשון מחוץ לגרמניה באמצעות ייסוד חברת לופטהנזה איטליה וקביעת מלפנסה כבסיס הפעולה המרכזי שלה, עד לסגירת החברה ב-2011. מלפנסה שימש גם כנמל הבית של חברת ליווינגסטון, עד להפסקת פעילותה ב-2010.
טרמינל זה משמש את כל חברות התעופה המפעילות טיסות סדירות וטיסות שכר מנמל התעופה.
1A טיסות למדינות החתומות על אמנת שנגן.
1B טיסות למדינות שאינן חתומות על אמנת שנגן.
1C נחנך בינואר 2013. טיסות למדינות שאינן חתומות על אמנת שנגן.
שני שערים בחלק זה של הטרמינל הותאמו לקליטת מטוס האיירבוס A380.
עד לשנת 1998 שימש כטרמינל הראשי של נמל התעופה, לאחר מכן שימש לטיסות שכר וכיום משמש בלעדית כבסיסה הגדול ביותר של חברת הטיסות המוזלות איזיג'ט מחוץ לבריטניה.
בנמל פועלות יותר מ-100 חברות תעופה הטסות לאירופה, אמריקה, אסיה, ואפריקה.
אל על, אליטליה, נאוס, ואיזיג'ט מפעילות טיסות עונתיות בין תל אביב למילאנו.
הנמל משמש כבסיסן של מספר חברות תעופה: איזיג'ט, אייר ואן, נאוס וכבסיסה המשני של אליטליה ואליטליה אקספרס.
את נמל התעופה משרתים שני קווי רכבת המחברים אותו אל מרכז העיר מילאנו:
שירות "מלפנסה אקספרס" מחבר בין נמל התעופה לתחנת הרכבת "קדורנה", סמוך לארמון ספורצסקו במרכז העיר.
הקו מופעל על ידי חברת הרכבות LeNord.
קו נוסף מחבר את נמל התעופה לתחנת הרכבת המרכזית של העיר מילאנו צ'נטראלה, דבר המאפשר חיבור נוח לנסיעות המשך ברכבת לכל רחבי איטליה.
הקו מופעל על ידי חברת טרנאיטליה (Trenitalia).
לכל אחד מהקווים בין רכבת אחת לשתיים בכל שעה, מהשעה חמש בבוקר ועד חצות.
הנסיעה בין נמל התעופה והעיר אורכת בין 30 ל-40 דקות (בהתאם לסוג הרכבת).
שירות אוטובוסים סדיר מגיע לנמל וממנו מתחנת הרכבת מילאנו צ'נטראלה, ממספר ערים בצפון איטליה, ומקנטון טיצ'ינו.
הכביש המהיר A4 מקשר את הנמל לצפון איטליה.
הכביש המהיר SS-336 מקשר את נמל התעופה למילאנו.
נמל התעופה מרסיי-פרובאנס ממוקם בקרבת העיר מרסיי בדרום צרפת והוא אחד משני נמלי התעופה המשרתים את חבל פרובאנס והתיירות המבקרת בו.
הוא מדורג במקום החמישי בין שדות התעופה בצרפת מבחינת היקף תנועת הנוסעים בו, ומדורג במקום השלישי מבחינת היקף תנועת המטען בו.
נמל התעופה שוכן בסמוך לעיר מריניאן (Marignane), 27 קילומטרים מצפון-מערב למרסיי ובמרחק דומה מן העיר אקס-אן-פרובאנס.
הוא ממוקם על חופו המזרחי של אגם Berre (Etang de Berre) ואחד משני מסלוליו בנוי בחלקו על גבי סוללה שנבנתה על מימי האגם.
בנמל התעופה, שמיתג עצמו תחת האותיות mp, שני טרמינלים הממוקמים מצפון למסלולים.
בטרמינל הראשי (mp1) 19 גשרי עלייה למטוסים.
השני (mp2), הפועל ללא גשרי עלייה למטוסים, משמש לטיסות Low Cost בלבד.
בשנת 2009 פעלו מנמל התעופה 35 חברות תעופה, מהן 6 חברות Low Cost.
הן הפעילו טיסות אל 78 יעדים ב-27 מדינות – טיסות פנים בצרפת וטיסות למערב אירופה, לצפון אפריקה ולמדינות הים התיכון וכן לקנדה.
באותה שנה עברו בנמל 7.29 מיליון נוסעים וכ-49 אלף טונות מטען ב-122,664 תנועות מטוסים.
נמל התעופה משמש גם כבסיס המרכזי של שירותי התעופה לכיבוי אש של משרד הפנים הצרפתי.
הנמל מנוהל (מאז 1934) על ידי לשכת המסחר והתעשייה מרסיי-פרובאנס, שלה זיכיון לניהול הנמל עד 2017.
נמל התעופה החל לפעול בשנת 1922. בשנות השלושים פעל מהנמל (שנקרא אז נמל התעופה מריניאן) שירות טיסות של מטוסי-ים, כולל טיסות של חברת פאן אמריקן.
ב-1944 נהרס הנמל על ידי הצבא הגרמני.
ב-1961 נבנה בנמל הטרמינל העיקרי, וב-1996 עבר הנמל מודרניזציה.
בתחילת שנות ה-2000 חל מיתון בפעילות נמל התעופה, בין השאר עקב פתיחתו ב-2001 של קו רכבות מהירות בין מרסיי לפריז, שקיצר את זמן הנסיעה ביניהן לשלוש שעות.
בשנת 2006 נפתח טרמינל 2 בחלקו המערבי של הנמל במטרה למשוך לנמל תנועה של טיסות זולות.
אל על מפעילה 3 טיסות שבועיות מהנמל לתל אביב.
בפברואר 2019 פורסם שריינאייר תפעיל 3 טיסות שבועיות בין הנמל לתל אביב החל מ-29 באוקטובר 2019.
ב-6 בפברואר 1989 התרסקה למים בעת ההמראה מנמל התעופה טיסת מטען של חברת Inter Cargo Service (חכורה על ידי Royal Air Maroc).
על המטוס לא היו נוסעים.
שלושת אנשי הצוות שהיו בו נספו.
ב-26 בדצמבר 1994 נחתה בנמל התעופה טיסה של חברת אייר פראנס, שנחטפה בנמל התעופה של אלג'יר על ידי טרוריסטים אסלאמיים (טיסה 8969).
באותו יום נהרגו החוטפים ושוחררו הנוסעים בפעולה של יחידת הלוחמה בטרור של הז'נדרמריה הצרפתית (GIGN).
במהלך פעולת החילוץ ירו החוטפים אש אוטומטית לעבר מגדל הפיקוח של נמל התעופה.
נמל התעופה מלקאל הוא אחד משני נמלי התעופה הבינלאומיים של מדינת דרום סודאן ונמצא בעיר מלקאל.
נמל התעופה נמצא בצפון מרכז העסקים הראשי של העיר מלקאל, הנמצאת במדינת הנילוס העליון, ובסמיכות לקו הגבול הבינלאומי עם הרפובליקה של סודאן.
בנוסף, שוכנת בקרבת הנמל אוניברסיטת הנילוס העליון.
הנמל נמצא כ-521 קילומטר, בקו אווירי, מנמל התעופה הבינלאומי של ג'ובה הבירה,
נמצא בגובה של 393.5 מטר מעל פני הים וקיים בו מסלול המראה ונחיתה יחיד מאספלט באורך 2,000 מטר.
נמל התעופה של מלקאל הוא השני בגודלו בדרום סודאן, אחרי נמל התעופה ג'ובה, ואחד משני נמלי התעופה הבינלאומיים במדינה.
הוא משרת את העיר מלקאל וסביבתה.
מיקום הנמל אסטרטגי עבור פעילות האו"ם בסודאן.
חברת תעופה יעדאתיופיאן איירליינסאדיס אבבה, ג'ובהפידר איירלינסח'רטום, ג'ובהמרסלנד אוויאשןח'רטוםסודאן איירווייזח'רטום
נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל (בלוקסמבורגית: Fluchhafe Lëtzebuerg, בצרפתית: Aéroport de Luxembourg, בגרמנית: Flughafen Luxemburg) הוא נמל התעופה הגדול בלוקסמבורג.
נמל התעופה משרת יעדים בינלאומיים בלבד, והוא היחיד במדינה עם מסלול סלול.
הנמל ממוקם כארבעה קילומטרים מצפון-מזרח לעיר לוקסמבורג.
יש בו מסלול תעופה יחיד באורך 4,000 מטרים.
לפי טונות המטענים העוברים בו, ממוקם הנמל במקום החמישי באירופה ו-28 בעולם.
נמל התעופה משמש כבסיס לחברת התעופה הלאומית לוקסאייר, ולחברת התעופה למטענים קרגולוקס.
נמל התעופה מנצ'סטר הוא נמל התעופה העיקרי המשרת את מנצ'סטר ואת צפון אנגליה.
נמל התעופה הוא השלישי בעומסו בבריטניה לאחר לונדון-הית'רו ולונדון-גטוויק, ובשנת 2012 עברו בו כ-19,736,502 נוסעים.
קווי התעופה היוצאים מנמל התעופה מגיעים ליעדים רבים באירופה, צפון אמריקה, האיים הקריביים, אפריקה, המזרח התיכון ואסיה.
ומספרם הכולל עבר את מספר הקווים היוצאים משדה התעופה לונדון הית'רו.
מסלול טיסה שני בנמל נפתח ב-2001, ובטרמינל בוצעו מספר שינויים.
מספר הנוסעים נשאר קבוע פחות או יותר משנת 2005.
הנמל נפתח בשנת 1938. בנמל יש שלושה טרמינלים לנוסעים.
חברת התעופה איזיג'ט מבצעת טיסות ישירות בין נמל התעופה לתל אביב.
בעבר הפעילו גם החברות אלעל Jet2.com ומונרך איירליינס טיסות לנמל התעופה בן-גוריון מנמל זה.
נמל התעופה מינכן רים היה נמל התעופה הבינלאומי של מינכן, גרמניה.
נסגר ב-16 במאי 1992 וכל הפעילות האווירית בו הועברה לנמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס, שנפתח למחרת.
נמל התעופה היה ממוקם ברובע טרודרינג-רים במזרחה של מינכן, ושטחו כיום מאכלס את רובע התערוכות החדש של מינכן.
בנייתו של נמל התעופה החלה בשנת 1936 והוא נפתח ב-25 באוקטובר 1939. עם פתיחתו היה בין נמלי התעופה החדשניים ביותר בעולם באותה עת, והחליף את שדה התעופה אוברוויזנפלד (כיום בשטח הפארק האולימפי של מינכן).
במהלך חודשיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה שימש נמל התעופה כבסיסה של ה-JV 44, טייסת הקרב המובחרת של הלופטוואפה בפיקודו של אדולף גאלאנד.
לאחר המלחמה, מינכן רים היה נמל התעופה הראשון בגרמניה שהוחזר לפעילות אזרחית, עם נחיתתו של מטוס דקוטה DC-3 של חברת התעופה פאן אמריקן וורלד איירווייז ב־6 באפריל 1948.
ב-6 בפברואר 1958 התרסק בנמל התעופה מטוס איירספיד אמבסדור בעת ניסיון המראה, במה שנודע כאסון האווירי של מינכן.
האסון גבה את חייהם של 23 אנשים, ביניהם 8 שחקני מועדון מנצ'סטר יונייטד בכדורגל, שעשו את דרכם חזרה לבריטניה ממשחק גביע בבלגרד.
שנתיים מאוחר יותר, ב-17 בדצמבר 1960 אירעה התרסקות נוספת בנמל התעופה, הפעם של מטוס קונוואיר C-131 של חיל האוויר האמריקאי, שהתרסק זמן קצר לאחר המראתו.
באסון זה נהרגו כל 20 הנוסעים ואנשי הצוות על המטוס, וכ-32 אנשים נוספים על הקרקע.
בשנת 1962 תנועת הנוסעים השנתית בנמל התעופה חצתה את רף מיליון הנוסעים.
שנה מאוחר יותר מונתה ועדה שתפקידה היה לחפש מיקום חלופי לנמל התעופה, מכיוון שהרחבתו של הנמל הקיים הייתה בעייתית עקב הצורך להפקיע ולהרוס חלקים מיישובי הסביבה.
בנוסף, שתי התאונות האוויריות שאירעו מספר שנים קודם לכן, תרמו להחלטה לסגור את שדה התעופה בבוא היום, ולבנות אחד חדש תחתיו במרחק רב יותר מהעיר.
ב־10 בפברואר 1970 אירע פיגוע נגד נוסעי טיסה 435 של אל על, בהם השחקנים חנה מרון ואסי דיין, אשר היו בדרכם לאוטובוס שיוביל אותם לכבש המטוס שתוכנן להמשיך את מסלולו ללונדון, לאחר העצירה במינכן.
המחבלים, ממוצא פלסטיני, ירו בנשק אוטומטי והשליכו שלושה רימוני יד לעבר האוטובוס, מהם נהרג נוסע אחד, אריה קצנשטיין מחיפה, אשר זינק לעבר אחד הרימונים שהושלכו ומנע בגופו מנוסעים אחרים להיפגע, ונפצעו 23 נוסעים נוספים, בהם השחקנית חנה מרון, אשר איבדה את רגלה באירוע זה.
בשנים שלאחר מכן הוארך מסלול הנחיתה בנמל כדי להתאים לסטנדרטים חדשים, נבנה אולם מקבלי פנים חדש, ונבנו האנגרים חדשים לטיפול במטוסים.
בשנת 1971 תנועת הנוסעים בנמל התעופה כבר חצתה את רף 4 המיליון.
עד שנת 1991 תנועת הנוסעים השנתית בנמל גדלה ל-12 מיליון נוסעים, כמות הגבוהה משמעותית מכמות הנוסעים שהנמל תוכנן לשרת.
כדי להתמודד עם הגידול הוקמו ברבות השנים מבני שירות רבים נוספים ואף אולם ייעודי לטיסות שכר, אך יעילות הפעלת הנמל ירדה באופן בלתי נמנע, עקב העדר האפשרות להרחיבו במיקומו המקורי.
בלילה שבין ה-16 וה-17 במאי 1992 סגר נמל התעופה את שעריו, וכל פעילותו, יחד עם הסימול הבינלאומי שלו, הועברה לנמל התעופה החדש שנבנה ליד העיר פרייזינג בבוואריה, כ-29 קילומטרים צפונית-מזרחית למינכן.
בשנים הראשונות שלאחר הסגירה שימש שטח נמל התעופה להופעות ופסטיבלים גדולים.
הוא צבר פופולריות בינלאומית כמקום אירוח מועדף להופעות בסגנונות טכנו, מוזיקה אלטרנטיבית ומוזיקת רוק.
ב-1 במרץ 1994 ערכה להקת נירוואנה הופעה בשטח נמל התעופה במסגרת סיבוב הופעות ברחבי אירופה, ההופעה הפכה בדיעבד לאחרונה בתולדות הלהקה עקב מותו של הסולן קורט קוביין מספר שבועות לאחר מכן.
בשנת 1996 החלה ההקמה של רובע חדש עבור תערוכות וירידים בשטח נמל התעופה, אשר קיבל את השם Messestadt Riem.
מכל בנייני הנמל נותרו כיום רק מגדל הפיקוח ובניין בית הנתיבות הראשי אשר שובץ בתוך מתחם מבני משרדים חדש.
שני המבנים הוכרזו כמבנים לשימור.
כיום משמש הרובע כרובע התערוכות החדש של מינכן, אשר מארח תערוכות בינלאומיות.
בנוסף הוקמו במתחם בתי מלון, בנייני מגורים, פארק ציבורי עם אגם, מרכז קניות, ואף משרדים של חברות היי-טק.
קו U2 של הרכבת התחתית של מינכן משרת כיום את הרובע.
נמל התעופה לונדון סטנסטד הוא נמל תעופה בינלאומי השוכן סמוך לעיירה סטנסטד שבמחוז אסקס.
השדה מרוחק 48 קילומטרים צפונית-מזרחית למרכז העיר לונדון, ו-1.5 ק"מ מגבול מחוז הרטפורדשייר.
שדה התעופה משמש כבסיס למספר חברות תעופה זולות.
חברת התעופה האירית ריאנאייר לבדה מפעילה טיסות ללמעלה מ-100 יעדים.
בשנת 2013 דורג סטנסטד כשדה הרביעי במספר הנוסעים שעברו בו, אחרי הית'רו, גטוויק ומנצ'סטר).
שדה התעופה נמצא בבעלות קבוצת מנצ'סטר איירפורט גרופ (MAG), המפעילה שלושה שדות תעופה נוספים במדינה.
MAG רכשה את השדה מחברת הית'רו איירפורט הולידייס בינואר 2013, תמורת 1.5 מיליארד לירה שטרלינג.
שדה התעופה נפתח בשנת 1943, שמו הרשמי היה סטנסטד מאונטפיטצ'ט (RAF Stansted Mountfitchet), אך הוא היה מוכר כ"סטנסטד" בלבד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה השתמשו בשדה חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר של ארצות הברית.
שדה התעופה הוקצה לחיל האוויר השמיני של ארצות הברית באוגוסט 1942, כשדה תעופה עבור המפציצים הכבדים.
בנוסף על שימושו כבסיס מבצעי, שימש השדה כבסיס תחזוקה ואספקה, ולשיפוץ ושינוי מטוסי המרטין B-26 מראודר.
לאחר הפלישה לנורמנדי העביר חיל האוויר האמריקאי את פעילותו לצרפת, ושדה התעופה שימש כמחסן אספקה לחיל באירופה.
לאחר נסיגת חיל האוויר האמריקאי ב-12 באוגוסט 1945, הועבר הנמל לשליטת משרד האוויר (Air Ministry, משרד ממשלתי שהיה אחראי על ניהול חיל האוויר המלכותי) ומחסניו שימשו את יחידת התחזוקה מס' 263. בנוסף, בין מרץ 1946 לאוגוסט 1947, שוכנו בשדה התעופה שבויי מלחמה גרמניים.
בנובמבר 1946, החלה חברת התעופה London Areo and Motor Services להשתמש בנמל כבסיס.
בשנת 1949 הועבר הנמל לשליטת משרד התעופה האזרחי, וכמה חברות שכר החלו להשתמש בו כבסיס.
בשנת 1954 האריך צבא ארצות הברית את מסלול הטיסה, לקראת העברה אפשרית לשימוש כבסיס נאט"ו.
העברת השדה לנאט"ו לא יצאה אל הפועל, ובשנת 1966 הועברה השליטה בנמל לחברת BAA Limited.
משנות השישים ועד לשנות השמונים המוקדמות, פעל בשדה בחסות משרד התחבורה, בית ספר לכיבוי אש (FSTS).
בית הספר היה אחראי על הכשרתם של צוותי הכיבוי בשדות התעופה בממלכה, כמו גם צוותים ממדינות רבות.
לאחר שהועבר לשליטת BAA, החל השדה לשמש את חברות הצ'ארטר, שבקשו להימנע ממחירי האגרות הגבוהים בהית'רו ובגטוויק.
לעומת זאת, בקשו BAA וממשלת בריטניה לפתח את השדה כנמל השלישי של העיר לונדון, כדי להקל על הגודש בהית'רו ובגטוויק.
בית הנתיבות הראשון נפתח בשנת 1969, והורחב בשנה שלאחר מכן.
מאז שנת 1984 מוגבלת קיבולת השדה ל-25 מיליון נוסעים בשנה, בהתאם להמלצות ועדה ציבורית שעסקה בנושא.
בשנת 1984 אושרה תוכנית ממשלתית לפיתוח השדה בשני שלבים, אשר הגדילו את קיבולתו ל-15 מיליון נוסעים בשנה.
בניית בית הנתיבות הנוכחי שתוכנן על ידי האדריכל נורמן פוסטר, החלה בשנת 1988 והושלמה במרץ 1991. עלות הבנייה הסתכמה בכ-100 מיליון ליט"ש, בעת פתיחתו היה בית הנתיבות למתקדם בעולם.
בשנת 1990 זכה בפרס האיחוד האירופי לאדרכילות עכשווית.
בשנת 1990 החל עידן של טיסות ארוכות טווח משדה התעופה.
חברת התעופה אמריקן איירליינס החלה להפעיל טיסות בין סטנסטד לשיקגו, אולם הקו לא היה רווחי והוא בוטל בשנת 1993. חברת התעופה קונטיננטל איירליינס הפעילה טיסות בין סטנסטד לניוארק, אך הוא בוטל בשנת 2001, בעקבות המשבר שפקד את תעשיית התעופה לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
בשנים 2001-2004 פעלו מספר קווים מהשדה לערים שונות בפולין שהופעלו על ידי אייר פולוניה.
בסוף 2005 החלו חברות התעופה שיועדו לשוק העסקי; MAXjet Airways ו-Eos Airlines, להפעיל טיסות מסטנסטד לJFK.
בשנת 2006 הרחיבה MAXjet את יעדיה מסנסטד ללאס וגאס, וושינגטון ולוס אנג'לס.
באוקטובר 2007 החלה אמריקן איירליינס להפעיל טיסה יומית מ-JFK לסטנסטד.
בדצמבר 2007 ובאפריל 2008 בהתאמה, הכריזו MAXjet Airways ו-Eos Airlines על פשיטת רגל.
ובחודש יולי 2008 הפסיקה גם אמריקן איירליינס את פעילותה בנמל.
בנובמבר 2006 דחתה מועצת מחוז אוטלספורד שבשטחה נמצא הנמל, את הצעת חברת BAA להסיר את ההגבלה על מספר תנועות המטוסים והנוסעים.
בין השנים 2007-2009 הורחב הנמל בכ-64,000 מ"ר, נוספו לו קרוסלות מטען נוספות, וכן נבנו אולם הגירה וביקורת דרכונים, ואולם נוסעים בסגנון היפוסטיל.
בדצמבר 2008 נעצרו 57 מפגינים מהארגון הסביבתי Plane Stupid, שפרצו לנמל, עמדו על מסלול ההמראה, וגרמו לשיבושים כבדים בלוח הטיסות.
במרץ 2009 החלה חברת הלואו-קוסט המלזית אייר אסיה X להפעיל טיסות ישירות מסטנסטד לקואלה לומפור.
באוקטובר 2011 העבירה חברת התעופה את פעילותה לגטוויק.
ביוני 2010 החלה חברת התעופה סאן קאנטרי איירליינס להפעיל טיסות מסטנסטד למיניאפוליס.
קו זה ביצע עצירה לתדלוק בנמל התעופה הבינלאומי של גנדר שבניופאונדלנד ולברדור, זאת משום שקיבולת הדלק במטוסי הבואינג 737-800 שבצי החברה לא הספיקו לטיסה רציפה.
בשנת 2011 עברה סאן קאנטרי איירליינס לשדה התעופה גטוויק.
ועדה ממשלתית שעסקה בנושא התחרות בשדות התעופה בדרום-מזרח אנגליה קבעה במרץ 2009, כי BAA צריכה למכור את שדות התעופה גטוויק וסטנסטד.
ערעור BAA נדחו על ידי בית המשפט לערעורים, והיא בחרה שלא לערער לבית המשפט העליון.
בינואר 2013, רכשה חברת מנצ'סטר איירפורטס גרופ (MAG) את השדה תמורת 1.5 מיליארד לירה שטרלינג.
ארקיע מפעילה טיסות עונתיות בין הנמל לתל אביב.
איזיג'ט מפעילה קו עונתי חורפי בין הנמל לתל אביב, הקו החל לפעול ב-3 בנובמבר 2018 בתדירות של 2 טיסות שבועיות.
אל הנמל ניתן להגיע מלונדון בידי הסטנסטד אקספרס המחבר את נמל התעופה לתחנת רחוב ליברפול בלונדון ומחובר למערך הרכבות הראשי של הממלכה מאוחדת בידי תחנת רכבת הממוקמת בקומה התחתונה של הטרמינל המרכזי.
וגם בידי הקוי האוטובוס של הנשיונל אקספרס המחובר לטרמינל הראשי בידי מעבר רגלי.
יש דרך יותר מהירה להגיע למרכז העיר בכך שתרדו מהרכבת בתחנת "טוטנהאם הייל" (Tottenham Hale) ותעלו על קו ויקטוריה ברציף לכיוון מערב ובכך תגיעו יותר מהר למרכז העיר
נמל התעופה ליובליאנה יוז'ה פוצ'ניק (בסלובנית: Letališče Jožeta Pučnika Ljubljana) הוא נמל תעופה השוכן כ-24 ק"מ צפונית מערבית לליובליאנה בירת סלובניה ו-9 ק"מ מזרחית לעיר קראן.
נמל התעופה לובליאנה נפתח באופן רשמי בדצמבר 1963 והחליף את נמל התעופה פולייה ששירת את האזור מ-1933 והיה הנמל האזרחי הראשון באזור סלובניה.
טיסות סדירות מנמל התעופה החלו בינואר 1964. ב-8 בדצמבר 2004 עברו לראשונה בנמל התעופה למעלה ממיליון נוסעים.
ב-2007 נקרא הנמל על שם יוז'ה פוצ'ניק שהיה פוליטיקאי, דיסידנט, אינטלקטואל ומנהיג האופוזיציה הדמוקרטית של סלובניה מ-1989 ל-1992.
נמל התעופה מילאס-בודרום (בטורקית: Milas-Bodrum Havalimanı) הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם בדרום מערב טורקיה.
הוא אחד משלושה נמלי התעופה המשרתים את אתרי התיירות לאורך הריביירה הטורקית שלחופי הים התיכון (האחרים הם נמלי התעופה אנטליה ודלמאן).
הנמל נפתח ב-1997 באתר שמדרום לעיר מילאס ומצפון לעיר בודרום.
מצוי בו מסלול טיסה יחיד שכיוונו הכללי הוא מזרח-מערב.
בנייני הנמל ממוקמים מדרום למסלול הטיסה.
הטרמינל הישן, שנחנך ב-1998, שירת בעבר טיסות בינלאומיות וכעת משרת טיסות פנים ארציות.
שטחו הוא 16,500 מטר רבוע ובו 26 דלפקי בידוק.
הטרמינל החדש, שנפתח ב-2012, משרת טיסות ליעדים בינלאומיים.
שטחו הוא כ-95.7 אלף מטר רבוע ובו 66 דלפקי בידוק ושמונה גשרי עלייה למטוס.
בנמל 28 רחבות חניה למטוסים.
קיימים בו חניונים עבור 540 מכוניות ו-114 אוטובוסים.
הנמל משרת כ-40 חברות תעופה, רבות מהן חברות שכר וחברות תעופה זולה.
הן מפעילות קווי תעופה בין הנמל לבין יעדים בטורקיה, במערב אירופה, במרכז אירופה, במזרח אירופה (כולל יעדים רבים במיוחד ברוסיה ובריטניה) וכן קווים אל המפרץ הפרסי, אזרבייג'ן, לבנון, ירדן וישראל.
הנמל מופעל על ידי התאגיד TAV Airports Holding.
נמל התעופה מינרלנייה וודי הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-4 ק"מ מערבה מהעיר מינרלנייה וודי שבמחוז סטברופול, רוסיה.
ב-22 ביוני 2014 החלה חברת התעופה טראנסאארו להפעיל טיסות ממוסקבה אל נמל התעופה באמצעות בואינג 747-400.
חברת התעופה הפעילה את המטוס לנמל התעופה בימי ראשון בעונת השיא, כאשר המטוס נושא 522 נוסעים לכל היותר.
עד לתאריך זה, מטוס הבואינג 747-400 היה המטוס הגדול ביותר שפעל בנמל.
אורל איירליינס הפעילה טיסה שבועית בין הנמל לתל אביב - בן-גוריון.
UTair הפעילה קו בין הנמל לתל אביב בעבר בתדירות של שתי טיסות שבועיות.
נמל התעופה לונדון סיטי הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם במזרח מטרופולין לונדון, בירת בריטניה.
הוא נמל התעופה היחיד מבין ששת נמלי התעופה העיקריים המשרתים את המטרופולין אשר ממוקם בתוכו.
בשל מיקומו של הנמל בינות לבנייניה של לונדון ואורכו הקצר של מסלול הטיסה שבו הוא מוגבל מבחינת גודל המטוסים שביכולתו לשרת.
בשנת 2018 עברו בנמל 4,820,292 מיליון נוסעים במסגרת 78,036 תנועות מטוסים, והוא דורג בעומס פעילות במקום החמישי מבין ששת שדות התעופה של לונדון ובמקום ה-14 בבריטניה.
נמל התעופה הוקם במעגנים המלכותיים שברובע ניוהאם בגדה הצפונית של נהר התמזה, בסמוך ממערב לחצי האי גריניץ' שבגדה הדרומית של הנהר.
הוא ממוקם כ-11 קילומטר ממזרח לסיטי של לונדון וכ-5 קילומטר ממזרח לקנרי וורף - שני מרכזים גדולים של המגזר הפיננסי של לונדון, שהוא משתמש מרכזי בשירותי הנמל.
הרעיון להקמת נמל תעופה במעגנים המלכותיים הועלה לראשונה ב-1981 על ידי רג' וורד, שהיה מנכ"ל תאגיד הפיתוח של הדוקלנדס (LDDC), שהוקם מעט לפני כן על מנת לפתח את האזור.
ב-27 ביוני 1982 הנחית טייס מחברת התעופה ברימון (Brymon) מטוס דאש 7 ברציפי הרון (Heron Quays) הסמוכים (נמצאים היום בקנרי וורף) על מנת להדגים את היתכנות הקמתו של נמל תעופה במקום.
בשנת 1986 החלה בניית הנמל.
המטוס הראשון נחת בנמל התעופה ב-31 במאי 1987. הנמל נפתח רשמית על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה בחודש נובמבר 1987.
בראשית ימיו היה בנמל מסלול טיסה באורך של 1,080 מטר והנחיתה בו הייתה בזווית גלישה של 7.5 מעלות.
עובדות אלו הגבילו מאוד את מגוון דגמי המטוסים שהיו מסוגלים להשתמש בנמל.
במרץ 1992 נפתח לשימוש בנמל מסלול מוארך, אשר הקטין את זווית הגלישה ל-5.5 מעלות, באופן שדגמים רבים יותר של מטוסים היו מסוגלים לנצלו.
ב-1995 עברו בנמל חצי מיליון נוסעים, וכעבור חמש שנים הגיע מספרם ל-1.58 מיליון.
בדצמבר 2005 חובר הנמל למערכת התחבורה הציבורית של לונדון באמצעות תחנת הרכבת הקלה דוקלנדס.
ב-2008 נפתחו בנמל הארכה נוספת למסלול הטיסה, וכן שערי עליה למטוס נוספים ורחבות חניה נוספות למטוסים, שנבנו על גבי שטח שיובש בתעלות המקיפות את הנמל.
באותה שנה עברו בנמל 3.27 מיליון נוסעים.
בספטמבר 2009 ערכה בריטיש איירווייז את הטיסה הטרנס־אטלנטית הראשונה מהנמל אל נמל התעופה קנדי בניו יורק במטוס איירבוס A318 (עם חניית ביניים בשאנון שבאירלנד).
בשנת 2015 עברו בנמל 4.319 מיליון נוסעים.
הבעלות על הנמל החליפה ידיים מספר פעמים ומאז 2016 היא מצויה בידי קונסורציום של חברות מקנדה ומכווית.
שווי עסקת הקנייה שלה היה כ-2 מיליארד לירות.
ב-13 בפברואר 2009 קרס גלגל החרטום של מטוס חברת BA סיטיפלייר במהלך נחיתתו בנמל.
שלושה נוסעים נפצעו קל והמטוס ניזוק ללא תקנה.
ב-21 באוקטובר 2016 פונה הנמל וטיסות רבות בוטלו לאחר שאלמונים ריססו גז מדמיע בתוך הטרמינל על מנת לשבש את הפעילות בו.
27 אנשים נפגעו מהגז, שניים מהם באופן קשה, ומאות אחרים הראו סימנים קלים של חשיפה לגז.
בנמל קיים מסלול טיסה אחד בכיוון מזרח-מערב ובאורך של 1,508 מטר.
המסלול גובל בתעלות מים לכל אורך צידו הצפוני ובמחצית המערבית של צידו הדרומי.
הטרמינל היחיד בנמל ממוקם מדרום למחציתו המזרחית של המסלול, כאשר רחבות החניה למטוסים ממוקמות בין שניהם.
בטרמינל יש שני מפלסים - מפלס תחתון לבידוק ומפלס עליון המיועד לבידוק ביטחוני, לאולם המתנה לנוסעים יוצאים ולחנויות.
שלוחה צרה מתמשכת ממבנה הטרמינל העיקרי מזרחה ובה ממוקמים שערי העלייה למטוסים.
אין בטרמינל גשרי עלייה למטוס ותנועת הנוסעים אל המטוסים החונים ומהם נעשית ברגל ואל חלק מרחבות החניה - באמצעות אוטובוסים.
בנמל מצויה כאמור תחנה של הרכבת הקלה דוקלנדס, ומשרתים אותו מספר קווי אוטובוסים.
כמו כן קיימות בו חנייה למכוניות לטווח קצר ולטווח ארוך.
למטוסים הנוחתים בנמל ממערב למזרח יש יכולת לפנות דרך מסלולי הסעה קצרים בחציו המזרחי של המסלול אל תוך אזור רחבות החניה.
לעומת זאת, עובדת אי קיומו של מסלול הסעה מקביל למסלול הטיסה מחייב מטוס הנוחת ממזרח למערב להסתובב על לולאה שנבנתה מדרום לקצה המערבי של המסלול ולהסיע מזרחה על מסלול הטיסה אל רחבות החניה (ובהתאם הסעה לקראת המראה ממערב למזרח מחייבת הסעה על מסלול הטיסה).
עובדה זו מאריכה את משך השימוש במסלול למטוס בודד ומקטינה את מספר המטוסים המסוגלים להשתמש בו בזמן נתון.
בשל אורכו המוגבל מתאים השימוש במסלול הטיסה רק למספר מועט של דגמי מטוסי נוסעים, שהמשותף להם הוא היותם צרי גוף ודו-מנועיים.
המטוס הגדול ביותר המורשה להשתמש בנמל הוא איירבוס A318. הנמל סגור לשימוש של מטוסים חד מנועיים ומסוקים.
בשל הגבלות רעש לרווחת האוכלוסייה המתגוררת בקרבת הנמל מותרות בו תנועות מטוסים רק מהשעה 06:30 ועד 22:30 ולפרקי זמן קצרים יותר בימי שבת וראשון.
האמבראר 190SR עבר בהצלחה ב-28 במרץ 2009, ולאחר מכן קיבלו אישור.
הפוקר 70, BAe Jetstream 41, סאאב 340, וסאאב 2000 להשתמש בנמל התעופה.
מספר חברות תעופה כגון: סוויס ואודיסי הוזמנו על ידי איירבוס A220 מתוך כוונה להפעיל אותו בנמל התעופה לאחר מסירה ואישור.
איירבוס A220 מפעילה עבור סוויס בנמל התעופה שהתחילה מאוחר יותר ב-2017. ב-22-23 במרץ 2017, המבחנים של האיירבוס A220-100 שהושלמו עבור הנמכה של 5.5 מעלות בויצ'יטה וסלינה, קנזס.
האיירבוס A220-100 הוסמך לגישה התלולה לנחיתה בנמל באפריל 2017. חברות תעופה ארגוניות כוללות את: קינג אייר, Cessna CitaitonJet, Hawker 400, Hawker 800, Piaggio Avanti וסוגים של מטוסי עסקים Dassult Falcon נפוצים יותר ויותר.
גודלו של נמל התעופה, מוגבל על ידי מכלי מים של רציפי Royal Albert ו-King George V לכיוון צפון ודרום בהתאמה, גם אומר שאין מתקני תחזוקה מכוסים למטוסים.
בסוף שנת 2000, נמל התעופה היה צפוי לשימוש בבסיס למטוס ימי על ידי AirSea Lines.
ב-25 ביולי 2022 התרחש בנמל התעופה נחיתה והמראה של מטוס ממשפחת אמבראר E-Jet E2 .
הנמל משרת עשר חברות תעופה ומהווה לשתיים מהן בסיס פעולה - בריטיש איירווייז ו-Flybe.
יש ממנו ואליו קווי טיסה ליעדים בבריטניה, אירלנד, צרפת, הולנד, לוקסמבורג, גרמניה, שווייץ, צ'כיה, הונגריה, פולין, איטליה, ספרד, פורטוגל וארצות הברית (ניו יורק).
בשנת 2018 היו הקווים העמוסים ביותר אל הנמל וממנו ליעדים אמסטרדם, אדינבורו, דבלין, ציריך ומילאנו.
נמל התעופה לונדון סאות'אנד הוא נמל תעופה בינלאומי, הממוקם במחוז אסקס שבבריטניה, כ-60 קילומטר ממזרח למרכזה של לונדון, בירת המדינה.
הנמל הוא אחד משישה נמלי תעופה בינלאומיים המשרתים את מטרופולין לונדון והקטן שבהם מבחינת תנועת הנוסעים בו.
נמל התעופה שוכן בקרבת העיר סאות'אנד-און-סי.
הוא הוקם על ידי גיס התעופה המלכותי במהלך מלחמת העולם הראשונה ונקרא על שם העיירה הסמוכה רושפורד (Rochford).
לאחר המלחמה נסגר השדה ונפתח מחדש ב-1935 כנמל תעופה אזורי.
במלחמת העולם השנייה שב לשמש כשדה תעופה צבאי, שבו הוצבו מטוסי קרב.
חלק ממבני הביצורים שהוקמו בשדה וסביבו במהלך המלחמה ניצבים עדיין על תילם.
ב-1947 שב השדה לשמש כמתקן אזרחי.
בשנת 1993, נוכח הפסדים תפעוליים שלו, מכרה מועצת המחוז את הנמל לחברת Regional Airports, אשר מיתגה אותו מחדש תחת שמו הנוכחי והעבירה אותו לרווח תפעולי.
ב-2008 נמכר הנמל לחברת Stobart Group, בעליו הנוכחית.
בשנת 2011 החל לפעול בנמל מגדל פיקוח חדש ותחנת רכבת חדשה נחנכה לצידו, עם קו רכבת לתחנת רחוב ליברפול בלונדון.
בשנת 2012 החלה חברת איזיג'ט להפעיל טיסות מהנמל, ונחנכו בו טרמינל חדש והארכה למסלול הטיסה.
ב-2014 החלה חברת Flybe לפעול מהנמל וב-2019 הצטרפה אליה חברת ריאנאייר.
הנמל היה השלישי בעומס הנוסעים בו מבין נמלי התעופה של מטרופולין לונדון משנות השישים ועד סוף שנות השבעים, כאשר נמל התעופה לונדון סטנסטד נטל ממנו מעמד זה.
לאחר פיתוח מתקני הנמל החל מספר הנוסעים שעברו בו לגדול:
משנת 1957 ועד 2006 התרחשו בנמל ובסביבתו 12 תאונות מטוסים.
בשתיים מהן, שעירבו מטוסים קטנים, נהרג אחד מיושבי המטוסים ובשלישית נספו שני אנשים על הקרקע.
בשנת 1963 צולמה בנמל סצנה מתוך סרט הקולנוע גולדפינגר.
בנמל פועלים שני טרמינלים: הטרמינל העיקרי נפתח ב-2012 והורחב מאז.
הטרמינל שהיה קיים בנמל לפניו הוסב לשימוש של נוסעי מטוסים פרטיים.
יש בנמל מסלול טיסה יחיד בכיוון של דרום-מערב לצפון-מזרח, שאורכו 1,956 מטר, המסוגל לשרת מטוסים עד לגודל של בואינג 767 ומקביליו.
בנמל אין גשרי עלייה למטוס.
הנמל משרת טיסות סדירות, טיסות צ'רטר, טיסות מטען וטיסות פרטיות, כולל לימודי טיסה.
הנמל משרת מספר קטן של חברות תעופה, שהבולטות שבהן הן חברות הטיסות המוזלות איזיג'ט, ריאנאייר וויז אייר.
החברות מפעילות ממנו טיסות ליעדים פנים ארציים וליעדים ברחבי מערב אירופה.
קו הטיסות העמוס ביותר מהנמל בשנת 2019 היה לאמסטרדם שבהולנד (כ-201 אלף נוסעים), ואחריו הקווים לאליקנטה ולמאלגה שבספרד, לפארו שבפורטוגל ולדבלין שבאירלנד.
נמל התעופה הומברטו דלגאדו הוא נמל התעופה המשרת את העיר ליסבון בירת פורטוגל ומשמש כשער הכניסה העיקרי למדינה.
הנמל ממוקם 7 ק"מ צפונית-מזרחית ממרכז העיר ליסבון, ומשמש כבסיס הבית לחברת התעופה הלאומית טאפ אייר פורטוגל.
בפברואר 2015 נקרא הנמל על שמו של הגנרל הומברטו דלגאדו.
הנמל מחובר לעיר ליסבון באמצעות הקו האדום של הרכבת התחתית של ליסבון.
משמש כטרמינל הראשי של השדה מכאן יוצאות טיסותיה של חברת טאפ וחברות נוספות.
מורחק מטרמינל 1 ומשמש בעיקר עבור חברה לטיסות חסך, בעיקר ריינאייר, ויז אייר, טראנסאוויה, איזיג'ט, ובלו אייר.
בנוסף לנמל יש 2 מסלול טיסה.
החל מ-28 באוקטובר 2018, אל על מפעילה 2 טיסות שבועיות לתל אביב.
החל מ-31 במרץ 2019, טאפ אייר פורטוגל מפעילה טיסה יומית לתל אביב.
נמל התעופה מילאנו-לינאטה (איטלקית: Aeroporto di Milano-Linate) הוא נמל התעופה הבין-לאומי השני של מילאנו.
נמל התעופה העיקרי של העיר והאזור הוא נמל התעופה מילאנו-מלפנסה.
לינאטה הוא אחד מנמלי התעופה העמוסים ביותר בצפון איטליה, ובאיטליה כולה.
סימונו של הנמל בארגון יאט"א הוא LIN, ובארגון ICAO הוא LIML.
לינאטה קרוי גם נמל התעופה אנריקו פורלניני.
נמל התעופה השלישי המשרת את האזור, נמצא בסמוך לעיר ברגמו.
נמל התעופה מנוהל על ידי קבוצת סי-SEA S.p.A - Milan Airports, המנהלת את שני נמלי התעופה של מילאנו, לינאטה ומלפנסה.
נמל התעופה מילאנו-לינאטה: מילאנו היא העיר הגדולה ביותר בצפון איטליה, והשנייה בגודלה באיטליה אחרי רומא.
לכן, השם מילאנו מציין את העיר הראשית המקבלת שירות מנמל התעופה.
לינאטה הוא שמו של יישוב קטנטן, שנמל התעופה נמצא בקרבתו המיידית, מעבר לכביש המפריד ביניהם.
נמל התעופה אנריקו פורלניני: הנמל נקרא על-שם (באיטלקית: "L'Aeroporto di Milano-Linate "Enrico Forlanini).
אנריקו פורלניני היה ממציא, אוויראי ומראשוני החוקרים וחלוצי התעופה של איטליה.
תחומי עניינו, מחקריו וניסוייו היו גם ספינות אוויר, רחפות מים (Hydrofoil), מסוקים, ומטוסים.
פורלניני נולד במאה ה-19 ונפטר במאה ה-20.
נמל התעופה ממוקם כ-8 קילומטרים בלבד ממרכז מילאנו, בירת חבל לומברדיה, ובירת הכלכלה, התעשייה והאופנה של איטליה.
יש הסבורים, שמילאנו היא בירת אופנה עולמית.
מרחקו של לינאטה ממלפנסה, נמל התעופה העיקרי של מילאנו, מסתכם בכ-70 ק"מ, וכ-53 ק"מ לנמל התעופה אוריו אל סריו, נמל התעופה המרחבי השלישי של אזור מילאנו.
53 ק"מ הוא גם המרחק של הנמל מ-A4, אוטוסטרדת הרוחב המרכזית של צפון איטליה.
לתנאי מזג אוויר חשיבות רבה כשמדובר בנמל תעופה.
לינאטה ממוקם באזור שמהירות הרוח השנתית הממוצעת בו מתונה מאד, 7.27 ק"מ לשעה.
הרוחות החזקות ביותר נושבות בחודשים מרץ-אפריל.
בחודשים אלה קיים סיכוי לא גבוה, לרוחות במהירות העולה על 14 קמ"ש.
אזור לינאטה חם בקיץ וקר בחורף.
החודשים החמים ביותר בשעות היום הם יולי ואוגוסט, בהם מעלות החום מגיעות ל-29 צלזיוס.
הלילות ביולי הם החמים ביותר, עם ממוצע של 25 מעלות.
ינואר הוא החודש הקר ביותר, ובמהלכו ממוצע של 6 מעלות בימים, ו-0 מעלות בלילות.
בחודש מאי ממוצע ימי הגשם החודשי הרב ביותר, 10.3 ימים, אך הכמות הגדולה ביותר של גשם יורדת באוקטובר, 93.7 מ"מ בממוצע.
החודש בו ממוצע ימי המשקעים מועט הוא פברואר, בו 4.7 ימי משקעים בלבד בממוצע, שלג וגם גשם.
ימי שלג נדירים, כחצי יום שלג בשנה.
ממוצע כמות הגשם השנתית מסתכמת ב-798.5 מ"מ.
נמל התעופה לינאטה הופעל בשנות ה-30 של המאה ה-20, לאחר שנמל התעופה הקודם, מילאנו טליאדו (Milano Taliedo) נסגר, כיוון שהיה קטן מדי לתעופה בהיקפים מסחריים ולא מספיק בטוח.
במקור, נמל טליאדו נבנה כנמל לספינות אוויר בעשור השני של המאה ה-20, רק מעט יותר מעשרים שנים לפני סגירתו.
נמל התעופה לינאטה עבר שדרוג בשנות ה-50. שדרוג מקיף נוסף של חזית נמל התעופה הושלם ב-2018, ולאחר מכן שודרגו גם אזורי פנים של הנמל, לרבות אזורי הצ'ק אין - קבלת הנוסעים, רישומם והבידוק שלהם.
ב-2020 נחנך בשדה אזור ביטחון חדש, עם ציוד ועיצוב מותאמים לתעופה ובידוק מודרניים.
חלק ממבנה נמל התעופה נהרס לגמרי, ונבנה טרמינל בן 3 קומות.