tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא הכירה לו את עולם הקולנוע בכך שהשאירה אותו בקולנוע מקומי כדי לצפות בהצגות כפולות של שני סרטים בכרטיס אחד.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בשנת 1971, עבר ג'רמוש לשיקגו ונרשם לבית הספר לעיתונאות מדיל באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
לאחר שהתבקש לעזוב בגלל שלא השתתף באף קורס, ג'רמוש העדיף ספרות ותולדות האמנות.
הוא עבר לאוניברסיטת קולומביה בשנה שלאחר מכן, מתוך כוונה להפוך למשורר.
בקולומביה למד ספרות אנגלית ואמריקאית אצל פרופסורים, כולל משוררי האוונגרד של בית הספר בניו יורק, קנת קוך ודייוויד שפירו.
בקולומביה החל לכתוב "קטעי פרוזה קצרים ומופשטים למחצה", וערך את כתב העת הספרותי לתואר ראשון "The Columbia Review".
במהלך שנתו האחרונה בקולומביה, עבר ג'רמוש לפריז לסמסטר קיץ בתוכנית חילופי סטודנטים, אך נשאר עשרה חודשים.
שם עבד כנהג משלוחים בגלריה לאמנות, ובילה את רוב זמנו בסינמטק הצרפתי הלאומי.
ג'רמוש קיבל תואר ראשון באמנויות מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1975. הוא עבד כמוזיקאי בניו יורק לאחר שחזר מפריס בשנת 1976. בהחלטה רגעית הוא פנה לבית הספר לקולנוע באוניברסיטת ניו יורק (שהיה אז בניהול הבמאי ההוליוודי לאסלו בנדק).
למרות היעדר הניסיון שלו ביצירת סרטים, הגשת אוסף הצילומים שלו וחיבור אודות סרט הבטיחו את קבלתו לתוכנית.
הוא למד שם במשך ארבע שנים, ופגש סטודנטים ושותפי פעולה עתידיים, את: שרה דרייבר, טום דיצ'יו, הווארד ברוקנר וספייק לי.
בסוף שנות השבעים בניו יורק, ג'רמוש ובני דורו היו חלק מסצנת תרבות אלטרנטיבית שבמרכזה מועדון המוזיקה CBGB.
סרט פרויקט הגמר של ג'רמוש באוניברסיטה, "חופשה תמידית", הופק בשנת 1980, והיה סרטו העלילתי הראשון.
הקרנת הבכורה שלו נערכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במנהיים-היידלברג, והסרט זכה בפרס יוזף פון שטרנברג.
הוא הופק בתקציב מצומצם של כ-12,000 דולר, בכספי מלגות שקיבל וצולם על ידי טום דיצ'יו, על סרט בגודל 16 מ"מ.
הסרט הכמעט-אוטוביוגרפי, בן 75 הדקות, עוקב אחר שוטר מתבגר (כריס פרקר) כשהוא מסתובב במרכז העיר מנהטן.
הסרט לא שוחרר להקרנה מסחרית, ולא משך אליו סוג של הערצה מצד מבקרים שקיבלו את פני יצירתו המאוחרת.
בשנת 1984 יצא לאקרנים סרטו "זרים" (Stranger than Paradise) אשר זכה להצלחה ביקורתית וקופתית.
הסרט, שצולם בשחור לבן, מספר את סיפורן של מספר דמויות, מהגרים הונגרים בארצות הברית.
בסרט השתתף מוזיקאי הג'אז ג'ון לורי אשר הופיע ברבים מסרטיו של ג'ארמוש לאחר מכן.
האווירה הצינית והמרירה, העצובה כמעט, שהצליח ג'ארמוש למסוך לסיפורן של דמויותיו, והפסקול שכלל את שירו של סקרימינג ג'יי הוקינס, "I Put a Spell on You", כמו גם הדיאלוג ואפיון הדמויות הייחודיים לג'ארמוש בישרו לקהל כי המדובר ביצירה של יוצר בעל סגנון משלו.
הסרט נחשב לאחד מטובי סרטיו של ג'ארמוש, כמו גם למבשר ומייצג נאמן של הזרם "העצמאי" בקולנוע האמריקאי של שנות השמונים.
בסרט זה ניכרת גישתו של ג'ארמוש גם בהקפדה על הפסקול, המהווה חלק בלתי נפרד מהאווירה, ובעבודה עם מוזיקאים הן לפני המצלמה והן מאחוריה.
הוא זכה פרס מצלמת הזהב בפסטיבל קאן בשנת 1984, וכן בפרס האגודה הלאומית למבקרי הקולנוע לשנת 1985 עבור הסרט הטוב ביותר.
סרטו הבא של ג'ארמוש "נרדפי החוק" Down by Law (1985) היה אף הוא הצלחה אומנותית וביקורתית.
בסרט המשיך ג'ארמוש בסגנונו המוכר.
הסרט מצולם בשחור לבן ומביא את סיפורם של שלושה אסירים הנמלטים מן הכלא לביצות לואיזיאנה.
דמותו הסהרורית של בניני, שידיעתו באנגלית מתמצה במשפט "I Scream, You Scream, We All Scream for Ice Cream", מהווה אך רקע קומי להתרכזותו של ג'ארמוש בדמויותיהם של וייטס ולורי, ולמשחק המשובח שהצליח להפיק משחקניו, כמו גם לצילום השחור לבן, יוצר האווירה הג'ארמושית המיוחדת.
הסרט הוקרן בפתיחת פסטיבל הקולנוע של לונדון, וזכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן.
שני סרטיו הבאים התאפיינו שניהם במספר סיפורים המתרחשים סימולטנית.
הסרט "רכבת מסתורין" מ-1989 סיפר שלושה סיפורים שמתרחשים באותו הלילה, במלון קטן בממפיס.
"מונית לילה" (Night on Earth) משנת 1991 היה פרויקט שאפתני יותר.
בסרט הביא ג'ארמוש את סיפורן של דמויות הנוסעות במונית במקומות שונים על פני כדור הארץ – רומא, לוס אנג'לס והלסינקי.
על אף הופעתו של בניני בראש צוות שחקנים בינלאומי מוכר כוינונה ריידר וג'ינה רולנדס, הסרט לא זכה להצלחה הביקורתית והקופתית של סרטיו הקודמים.
לאחר סרט זה המשיך ג'ארמוש בעשיית קולנוע עם סרטים כ"איש מת" (1995), מערבון בכיכובו של ג'וני דפ ו"גוסט דוג: דרכו של סמוראי" עם פורסט ויטאקר בו נראה מפנה לכיוון של פילוסופיה מזרחית.
אומנם, יש הטוענים כי ג'ארמוש עשה מפנה לסרטים מן "הזרם המרכזי" ואיבד את קיסמו ה"עצמאי" בסרטיו הראשונים.
בשנת 2004 יצא לאור הגרסה המלאה בת 11 אפיזודות, המזכירה מאוד את התנופה והאווירה המיוחדת בסרטיו המוקדמים.
בשנת 2005 ביים את הסרט "פרחים שבורים".
הסרט מציג מספר כוכבים הוליוודיים כביל מארי ושרון סטון, וזכה להצלחה קופתית וביקורתית.
הסרט הוא סיפורו של איש עסקים הולל המתמודד עם העובדה כי מרומן אקראי שאירע תשע עשרה שנים בעברו, נולד לו בן אותו אינו מכיר.
בפסטיבל קאן ב-2005, הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב וזכה בפרס גרנד פרי.
ג'ים ג'ארמוש הקדיש את הסרט "פרחים שבורים" לבמאי הצרפתי ז'אן אסטאש.
ב-2009 ביים את הסרט "גבולות השליטה".
בסרט כיכב איזאק דה בנקולה, יליד חוף השנהב, המגלם אדם מסתורי, מתבודד, הפועל מחוץ לחוק בספרד.
צילומי הסרט נעשו בין היתר במדריד ובסביליה.
בסרט השתתפו שורה של כוכבים בני לאומים שונים, ביל מארי האמריקאי, השחקנים הבריטים טילדה סווינטון וג'ון הרט, השחקן יליד מקסיקו גאל גרסיה ברנאל והשחקנית הישראלית היאם עבאס.
ב-2013 ביים סרט ערפדים בשם "רק האוהבים שורדים", עם טום הידלסטון, טילדה סווינטון, מיה ווסיקובסקה, ג'ון הרט, אנטון ילצ'ין וג'פרי רייט.
ב-2016 ביים את הסרט "פטרסון", בכיכובו של אדם דרייבר, אודות נהג אוטובוס שכותב שירה.
שני גיבוריו הם האיש והעיר שחולקים שם אחד — פטרסון.
האיש הוא נהג אוטובוס (בכיכובו של השחקן אדם דרייבר) שהוא גם משורר לעת מצוא, והעיר היא פטרסון, ניו ג'רזי.
זהות השמות של העיר והאיש אינה המצאה של ג'ארמוש.
היא מבוססת על הרעיון מהפואמה "פטרסון" מאת המשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס.
באותה שנה יצא סרט תיעודי בבימויו בשם "תן לי סכנה" אודות איגי פופ.
ב-2019 ביים את סרט הזומבים "המתים אינם מתים", בו חזר לשתף פעולה עם אדם דרייבר, ביל מארי, איגי פופ, טום וייטס, RZA וטילדה סווינטון.
בתפקידים קטנים מופיעים סטיב בושמי, דני גלובר, קלואי סביאני, רוזי פרז וקרול קיין.
הסרט פתח את פסטיבל קאן וזכה לביקורות מעורבות.
במרץ 2025 אושר כי הסרט Father Mother Sister Brother של ג'רמוש, בכיכובם של קייט בלאנשט, אדם דרייבר וטום וייטס, הוא אחד מהסרטים שאושרו להתחרות בפסטיבל הקולנוע בקאן לשנת 2025.
שנהכותרתבמאיתסריטאיעורךמלחיןמפיקהערות 1981חופשה תמידית 1984זרים 1986נרדפי החוק 1989רכבת מסתורין 1991מונית לילה 1995איש מת 1999גוסט דוג: דרכו של סמוראי 2003קפה וסיגריות 2005פרחים שבורים 2009גבולות השליטה 2013רק האוהבים שורדים 2016פטרסון 2016תן לי סכנהסרט דוקומנטרי על איגי פופ 2019המתים אינם מתים 2025אבא אמא אח אחות
ג'יימס וורן ג'ונס היה מנהיג כת ורוצח המונים אמריקאי שהקים והנהיג את כת "מקדש העם" בין השנים 1955–1978. בימיה פעילותה האחרונים של הכת, ג'ונס וחברי המעגל הפנימי שלו תכננו וארגנו התאבדות המונית של למעלה מ-900 בני אדם, כולל 304 ילדים בג'ונסטאון, גיאנה ב-18 בנובמבר 1978.
ג'ים ג'ונס נולד בכפר הסמוך לעיירה לין שבאינדיאנה לג'יימס ת'ורמן ג'ונס ולינטה פונטם.
ג'ונס היה ממוצא אירי-ולשי, הוא ואמו טענו שהם ממוצא צ'ירוקי אך לטענה זאת לא נמצא סימוכין כלשהו לאורך השנים.
אביו של ג'ונס היה פצוע מלחמה ממלחמת העולם הראשונה שסבל מקשיי נשימה חמורים בעקבות שאיפת נשק כימי.
ג'ונס האב ניסה להגדיל את הכנסת המשפחה באמצעות עבודות מזדמנות כמו תיקון כבישים, מאחר והפנסיה הצבאית שקיבל לא הספיקה לפרנס את משפחתם.
ב-1934, במהלך השפל הגדול, פונתה משפחת ג'ונס מביתה עקב אי עמידה בתשלומי המשכנתא.
קרוביהם רכשו צריף בעיירה הסמוכה לין, בה גדל ג'ונס ללא אינסטלציה וחשמל.
המשפחה ניסתה להרוויח מעט כסף מחקלאות אך נכשלה כאשר בריאותו של האב הידרדרה עוד יותר.
לעתים קרובות סבלו בני המשפחת מחוסר ביטחון תזונתיח ונאלצו להסתמך על תמיכה כלכלית ממשפחתם המורחבת, לעיתים נאלצו בני המשפחה מזון ביער ובשדות הסמוכים.
בשלב מסוים, משפחתו המורחבת של ג'ונס איימה לצמצם את הסיוע הכלכלי הניתן למשפחה אם אמו של ג'ונס לא תמצא עבודה, דבר שאילץ אותה להיעדר תדיר מהבית.
הוריו של ג'ונס נעדרו מהבית לעיתים קרובות והסתמכו על דודיו ודודתיו של ג'ונס שגרו בסמוך למשפחה.
על אף ההשגחה של המשפחה המורחבת, ג'ונס שוטט לעיתים קרובות ברחובות העיירה, לפעמים בעירום.
אשתו של הכומר בכנסייה המקומית, מירטל קנדי, פיתחה קשר קרוב עם ג'ונס.
היא הביאה לו תנ"ך ועודדו אותה ללמוד אותו.
ככל שג'ונס התבגר, הוא השתתף ביותר אירועים וטקסים שאירגנה הכנסייה.
בנערותו, היה הולך ג'ונס למספר כנסיות בשבוע.
כבר כילד, ג'ונס שאף להיות מטיף והחל לתרגל מול עצמו דרשות.
אמו הייתה מוטרדת כשתפסה אותו מחקה את הכומר של הכנסייה הפנטקוסטלית המקומית וניסתה ללא הצלחה למנוע ממנו להשתתף באירועי הכנסייה.
למרות שאהבו את ג'ונס, שכניו דיווחו שהוא "ילד יוצא דופן שהיה אובססיבי לדת ולמוות" ג'ונס ביקר באופן קבוע יצרן ארונות קבורה וערך הלוויות מדומות לחיות שמצא ברחוב.
כשלא הצליח להביא ילדים אחרים להשתתף בהלוויותיו, הוא היה מבצע את הטקסים לבדו.
מספר שכנים טענו כי תפסו את ג'ונס גונב ממתקים מסוחרים בעיר, מה שאילץ את אימו לשלם פיצויים על גניבותיו.
כמו אמו, שלעתים קרובות קיללה בפומבי ומצאה שעשוע באנשים שנעלבו מאישה מקללת, ג'ונס השתמש בגסות פוגעניות, ובדרך כלל בירך אנשים ב"בוקר טוב, בן זונה" או "שלום, ממזר מלוכלך".
לעיתים קרובות, אמו הכתה אותו באמצעות חגורה כדי להעניש את התנהגותו הלא הולמת.
כנער, ג'ונס פיתח עניין רב בדוקטרינות חברתיות וקרא את כתיבהם של אדולף היטלר, יוסיף סטלין, קרל מרקס ומהטמה גנדי.
כשהכיר את אשתו, הוא סיפר לה שמאו דזה-דונג הוא הגיבורו.
ג'ונס בילה שעות רבות בספרייה הקהילתית.
ככל הנראה, ג'ונס לא דגל בדעות פוליטיות רדיקליות בנעוריו אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא החל להתעניין ויותר ויותר בנאציזם.
ג'ונס הוקסם מהלכידות שנוצרה בחברה הגרמנית באותם ימים ומעוצמתו הפוליטית של היטלר.
רבים מבני גילו הקניטו אותו וטענו כי הילל את הנאצים.
אחד מחברי ילדותו של ג'ונס טען כי ראה אותו צועק "הייל היטלר" ומצדיע ללשבויי מלחמה גרמנים שנסעו למתקן מעצר בסמוך לביתם.
עם השנים, ג'ונס החל להיות אבוססיבי יותר ויותר ליחסי מין ודיבר על הנושא עם ילדים בני גילו ואף צעירים ממנו, בעקבות כך, הורים רבים החלו להרחיק את ילדיהם מג'ונס.
כשהחל את לימודיו בתיכון, ג'ונס היה נחשב לתלמיד מנודה וזכה במרבית המקרים לבוז מצד בני שכבתו.
מעט החברים שהיו לג'ונס בשנות התיכון ראו בו מנהיג חברתי וכינו אותו "ג'ימי".
ג'ונס כמעט תמיד נשא עמו עותק של התנ"ך והיה נחשב לתלמיד טוב שנהנה להתווכח עם מוריו.
ג'ונס נהג לסרב להגיב לכל אדם שהתחיל את שיח והיה משתתף רק בשיחות אותן התחיל בעצמו.
לעתים קרובות, ג'ונס נהג להתעמת עם חבריו ובני כיתתו בנוגע לשתיית בירה, עישון וריקודים.
במספר מקרים ג'ונס הפריע למסיבות ואירועים שאירגנו בני שכבתו ולחץ עליהם לקרוא איתו קטעים מהתנ"ך.
ג'ונס לא נהנה להשתתף באירועי ספורט משום שתעב הפסדים.
ג'ונס היה מוטרד מהיחס לאפרו-אמריקאים במשחק בייסבול בו צפה.
האירועים במשחקים אלו הסיבו את תשומת ליבו של ג'ונס לנושא האפליה נגד אפרו-אמריקאים וחיזקו את סלידתו העזה מגזענות.
עם זאת, אביו של ג'ונס השתייך לסניף המקומי של הקו קלוקס קלאן והתוכוח עם אביו רבות על נושא הגזענות כנגד אפרו-אמריקאים.
ג'ונס סיפר כי הוא ואביו לא דיברו במשך "שנים רבות" לאחר שאביו אסר על אחד מחבריו השחורים של ג'ונס להיכנס לביתו.
הוריו של ג'ונס התגרשו ב-1945 ובעקבות כך, ג'ונס ואמו עברו להתגורר בריצ'מונד, אינדיאנה, שם גם סיים את לימודיו בהצטיינות באחד מבתי הספר המקומיים.
ג'ונס ואימו איבדו את התמיכה הכלכלית שקיבלו בעקבות הגירושים מאביו של ג'ונס וכדי לפרנס את עצמו, עבד ג'ונס כסניטר בית החולים ריד בריצ'מונד.
לאורך העסקתו, ג'ונס זכה מצד אחד להערכה רבה מההנהלה הבכירה אך גם הפגין התנגדות מטרידה כלפי מספר מטולים ועמיתים לעבודה.
ג'ונס החל לצאת עם אחות בהכשרה בשם מרסלין מיי בולדווין שעבדה יחד איתו.
ג'ונס עבר לבלומינגטון, אינדיאנה בנובמבר 1948, שם למד באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון במטרה להיות רופא, תוך זמן קצר שינה את החלטתו.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, ג'ונס התרשם מנאום שנשאה אלינור רוזוולט על מצוקתם של אפרו-אמריקאים והחל לתמוך לראשונה בקומוניזם.
ג'ונס ובולדווין המשיכו את מערכת היחסים שלהם בזמן שג'ונס למד בקולג' והזוג התחתן ב-12 ביוני 1949. ביתם הראשון היה בבלומינגטון, שם עבדה מרסלין באחד מבתי החולים המקומיים.מרסלין הייתה מתודיסטית ובעקבות כך היא וג'ונס התווכחו לעיתים קרובות על דת.
התנגדותו הנחרצת של ג'ונס לפרקטיקות ההפרדה הגזעית של הכנסייה המתודיסטית היוותה סווגייה מחלוקת עזה לאורך נישואיהם ולאורך כל מערכת היחסים ביניהם, ג'ונס התעלל לעתים קרובות במרסלין רגשית ונפשית.
למרות שביקר במספר כנסיות לאורך השבוע, ג'ונס הפעיל לחץ על אשתו לזנוח את אמונתה הדתית ולאמץ תפיסה אתאיסטית.
לאורך השנים, נישואיו של ג'ונס הושפעו מחוסר הביטחון ממנו סבל, לעתים קרובות הרגיש ג'ונס צורך לבחון את אהבתה ונאמנותה של מרסלי והששתמש בשיטות סדיסטיות כדי לעשות זאת.
טקטיקה חוזרת ונשנית אחת בה השתמש הייתה לספר לה שאחד מחבריה הקרובים או בני משפחתה נפטר לפתע ולאחר מכן לנחם אותה על האובדן עד שלבסוף הודה בפניה שהסיפור אינו נכון.
לאחר שנתיים שלמד באוניברסיטת אינדיאנה, בני הזוג עברו לאינדיאנפוליס ב-1951. ג'ונס לקח שיעורי ערב באוניברסיטת באטלר כדי להמשיך את לימודיו ולבסוף השלים תואר בחינוך על-יסודי.
באותם שנים, החל ג'ונס להשתתף בכנסים של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
ג'ונס סיפר כי פעם אימו הוטרדה על ידי סוכני FBI מול עמיתיה לעבודה לאחר שהשתתפה עמו באחד מכנסי המפלגה הקומוניסטית.
ג'ונס היה מסתוכל מהמקארתיזם והסלידה האמריקאית העזה מהקומוניזם.
ג'ונס סיפר כי באחד מכנסי המפלגה הבין כי הדרך להפיץ את המרקסיזם הוא באמצעות "חדירה לכנסייה".
הסמכה לכמורה והקמת מקדש העם
בתחילת 1952, ג'ונס הודיע לאשתו ולמשפחתה כי בכוונתו להפוך לכומר מתודיסטי, מתוך אמונה שהכנסייה מוכנה "ליישם סוציאליזם אמיתי".
ג'ונס הופתע כאשר מפקח מחוז מתודיסטי עזר לו להקים כנסייה, למרות שידע שג'ונס הוא קומוניסט.
בקיץ 1952, ג'ונס עבד ככומר סטודנט לילדים בכנסייה המתודיסטית סאות'סייד בסומרסט.
במהלך עבדותו השיק פרויקט במסגרתו הקים "גן שעשועים פתוח לילדים מכל הגזעים".
למרות היותו כומר מתודיסטי ג'ונס המשיך לבקר ולנאום בכנסיות פנטקוסטליות.
בראשית 1954 פוטר ג'ונס מתפקידו בכנסייה המתודיסטית, לכאורה בגין מעילה בכספי הכנסייה.
עם זאת, ג'ונס טען לאורך חייו כי הוא מאמין שפוטר משום שמנהיגי הכנסייה אסרו עליו לשלב אפרו-אמריקאים בקהילתו.
ג'ונס החל ליצור קשרים הדוקים עם ארגון ה"אסיפות האל העצמאיות".
ביוני 1955, ג'ונס קיים את פגישותיו המשותפות הראשונות עם ויליאם ברנהאם, אוונגליסט ומנהיג פנטקוסטלי מקומי.
ב-1956, ג'ונס הוסמך ככומר והפך במהרה לכומר פופולרי ומבוקש.
ג'ונס אירח כנס פנטקוסטלי גדול בין ה-11 ביוני ל-15 ביוני 1956, בקאדל טברנקל באינדיאנפוליס.
בהזדקק לדמות ידועה שתמשוך קהל הוא הסכים לחלוק את האירוח יחד עם ברנהאם.
ברנהם היה ידוע בכך שאמר למשתתפים את שמם, כתובתם ומדוע באו לתפילה, לפני שהכריז על "ריפויים".
ג'ונס התעניין בשיטותיו של ברנהם והחל לחקות את מעשיו.
הכנסים אותם ארגנו ג'ונס וברנהם היו מוצלחים מאוד ומשכו קהל של כ-11,000 איש בכנס המשותף הראשון שלהם.
בוועידה, ברנהם פרסם אישור נבואי לג'ונס ולשירותו.
לאחר הוועידה, ג'ונס שינה את שם הכנסייה שלו ל"כנסיית מקדש העם הנוצרית", בהמשך השנים השם קוצר ל"מקדש העם".
כנסיית מקדש העם אירחה ועידה פנטקוסטלית בינלאומית שנייה ב-1958, שוב בהנחייתו של ברנהם.
לאורך השנים הבאות, ג'ונס לקח חלק בסדרה של ועידות ואירועים יחד עם ברנהם ברחבי ארצות הברית.
במהלך אירועים אלו, ג'ונס אימץ אחת הדוקטרינות המרכזיות של תנועת ה־Latter Rain – תורת "הבנים המתגשמים של האל" (Manifested Sons of God) – והמשיך לקדם אותה לאורך כל חייו.
ויליאם ברנהם ותנועת ה־Latter Rain קידמו את האמונה שלפיה בני אדם מסוימים יכולים להפוך להתגשמויות של האל, ולהיות ניחנים בכוחות על־טבעיים וביכולות על־אנושיות.
לשיטתם, התגשמות כזו מבשרת את ביאתו השנייה של ישו, וכי אותם אנשים בעלי הסגולות המיוחדות יובילו לעידן מילניאלי של "גן עדן עלי אדמות".
ברנהם היה בעל השפעה גדולה על ג'ונס, אשר אימץ בהמשך אלמנטים רבים משיטותיו ומסגנונו.
בדומה לברנהם, גם ג'ונס טען לימים כי הוא התגלמותו המחודשת של ישו ואליהו, קולו של האל וקידם את האמונה כי קץ העולם קרוב מתמיד.
בסופו של דבר, ג'ונס נפרד מתנועת ה-Latter Rain בעקבות מחלוקת מרה עם ברנהם, שבה ג'ונס ניבא את מותו של ברנהם.
ייתכן שחילוקי הדעות ביניהם היו קשורים לדעותיו הגזעניות של ברנהם או להתנגדותו הקולנית הגוברת של ברנהם לקומוניזם.
דרך תנועת ה-Latter Rain, ג'ונס התוודע לפאדר דיווייני , מנהיג רוחני אפרו-אמריקאי שזכה לעתים קרובות ללעג מצד כמרים פנטקוסטליים בשל טענותיו לאלוהות.
ב-1956, ג'ונס ערך את ביקורו הראשון במשכנו של דיווין בפילדלפיה, ג'ונס הקפיד לטעון שביקורו בקהילה של דיווייני הייתה "לתת הצהרה אותנטית, אובייקטיבית ואובייקטיבית" על פעילותה לחבריו הכמרים הפנטקוסטליים.
על אף שהתנער ממרבית אמונותיו של דיווייני, ג'ונס אימץ את רעיונותיו אודות חיים משותפים בקהילה, בהם הצורך בהקמת בית תמחוי עבור נזקקים.
ככל שהשנים עברו, החל ג'ונס לאמץ רעיונות נוספים מקהילתו של דיוויני, זאת לצד הידוק השליטה בחייהם הפרטי של בני קהילת "מקדש העם".
ב-1960, מינה ראש עיריית אינדיאנפוליס, צ'ארלס בוסוול, את ג'ונס למנהל הוועדה המקומית לזכויות אדם.
ג'ונס התעלם מעצתו של בוסוול לשמור על פרופיל נמוך וניצל את התפקיד כדי לקבל פלטורמות חדשות להפצת דעותיו, בעיקר באמצעות השתתפות בתוכניות רדיו וטלוויזיה מקומיות.
ראש העיר ובכירים נוספים בעירייה ביקשו ממנו לצמצם את פעילותו הציבורית, אך הוא סירב.
ג'ונס זכה לתשואות סוערות בכינוסים של ה-NAACP, בכינוסים אלו עודד ג'ונס את אנשי קהילתו האפרו-אמריקאים להיות לוחמנים ועקשנים יותר במאבקם נגד הגזענות והאפליה.
במהלך כהונתו כמנהל הוועדה, ג'ונס סייע בצמצום ההפרדה הגזעית בכנסיות, מסעדות, בתיאטרון המקומי, במשטרת אינדיאנפוליס ובמקומות רבים נוספים ברחבי העיר.
כאשר צלבי קרס צוירו על בתיהן של שתי משפחות שחורות, ג'ונס צעד בשכונה כאות סולידריות וניחם את הקהילה השחורה המקומית.
בנוסף לכך, ג'ונס ביצע מספר מבצעי עוקץ כדי לתפוס ולדווח על מסעדות שסירבו לשרת לקוחות שחורים.
ב-1961 ג'ונס התמוטט ואושפז, בית החולים בו אושפז הכניס את ג'ונס בטעות ל"מחלקה השחורה" וג'ונס סירב לעבור למחלקה הלבנה, הוא החל לסדר את המיטות ולרוקן את סירי הלילה של החולים השחורים.
בעקבות לחצים רבים שהפיל ג'ונס על אנשי בית החולים, הוחלט לבטל את ההפרדה הגזעית במחלקות.
לאורך השנים, ג'ונס ספג ביקורת על דעותיו וארגון מקדש העם הוטרד לעיתים קרובות מפעילותם של אנשי עליונות לבנה.
באחד מהמקרים, צלב קרס הוצב על בניין הכנסייה ומקל דינמיט הושאר בערימת פחם בכניסה אליה.
במקרה אחר חתול מת הושלך על ביתו של ג'ונס לאחר שיחת טלפון מאיימת.
אף על פי כן, הפרסום שנוצר עקב פעילותו של ג'ונס משך אליו קהל גדול יותר ויותר.
ג'יימס ריי "ג'ים" היינס היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (מקסיקו סיטי 1968) ושיאן עולם.
האצן הראשון בהיסטוריה שירד מתחת ל-10 שניות בריצת 100 מטר, במדידה ידנית בתוצאה של 9.9 שניות ובמדידה אלקטרונית בתוצאה של 9.95 שניות.
בשנת 1964 הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר מק קלימונדס.
בתחילת דרכו היה שחקן כדור בסיס עד אשר מאמן אתלטיקה זיהה את יכולתו כאצן והוא עבר להתאמן בריצות הקצרות.
בתחרות שנערכה במודסטו (קליפורניה) במאי 1967, השווה היינס את שיא העולם ל-10 שניות (באותה ריצה קבע גם האצן שסיים שני, וסלי טרנר, זמן זהה).
היינס למד והתאמן באותה עת באוניברסיטת טקסס הדרומית שביוסטון.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה שנערכה בסקרמנטו ביוני 1968, רץ היינס במוקדמות תוצאה של 9.8 שניות, אולם שיאו העולמי לא אושר עקב רוח גבית חזקה מהמותר.
בשלב חצי הגמר הראשון ניצח היינס בשיא עולם חדש, 9.9 שניות, וכך היה לאתלט הראשון ששבר את מחסום 10 השניות בריצה ל-100 מטר.
גם הרץ שהגיע אחריו, רוני ריי סמית קבע תוצאה זהה.
בריצת חצי הגמר השנייה ניצח צ'ארלס גרין שקבע אף הוא זמן השווה לשיא העולמי החדש.
בגמר האליפות ניצח גרין והיינס סיים שני כשלכל ששת הראשונים נקבע זמן של 10.0 שניות.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה היינס בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא עולם חדש של 9.95 שניות, לפני לנוקס מילר מג'מייקה (10.04 שניות) וגרין (10.07 שניות) ובריצת שליחים 4X100 מטר.
בריצת השליחים היה היינס הרץ הרביעי של הרביעייה האמריקאית.
הוא החל את ריצתו כשהוא מפגר אחרי אנריקו פיגורלה מקובה (שיאו היה 10.0 שניות), אך חלף על פניו וקבע יחד עם חבריו (גרין, מלווין פנדר וסמית') שיא עולם חדש של 38.24 שניות, לפני קובה (38.40 שניות) וצרפת (38.43 שניות).
לאחר המשחקים האולימפיים נבחר היינס לשחק בקבוצת הפוטבול מיאמי דולפינס.
הוא לא גילה כישורי משחק מספקים וזכה לכינוי "אופס" ולכן שיחק בקבוצת המילואים.
שנה לאחר מכן שיחק משחק אחד עם קנזס סיטי צ'יפס ויותר לא חזר לשחק פוטבול מקצועני.
שיא העולם של היינס 9.95 שניות בשעון אלקטרוני, נשבר לאחר 15 שנה על ידי קלווין סמית בשנת 1983.
מרלין "ג'ים" דייוויס , היה שחקן אמריקאי בעל הופעה מחוספסת, ששיחק במשך מרבית הקריירה שלו דמויות משנה במערבונים.
בזקנתו לוהק לתפקיד אבי המשפחה הפטריארכלי, ג'וק יואינג, בסדרה המצליחה דאלאס, ושיחק תפקיד זה עד מותו.
דייוויס נולד כ"מרלין דייוויס" באדגרטון שבמיזורי.
הוא החל קריירה כשחקן קולנוע בתחילת שנות ה-40, בתפקידי משנה בסרטים המכונים "סוג ב'" (B movies), במיוחד עבור חברת "ריפבליק".
תפקידו הגדול הראשון היה אל מול בטי דייוויס במלודרמה "מפגש חורפי" (Winter Meeting) בשנת 1948. לרוב שיחק דמויות קשוחות, "טובות" או "רעות" במערבונים ובסרטי פעולה, וזאת בשל מראהו המחוספס והגברי, והמבטא הדרומי בו דיבר.
במהלך קריירה שכללה תפקידי משנה בעשרות סרטי "סוג ב'", ניתן לציין שני תפקידים בולטים.
האחד, הוא צייד הפרוות המרושע העובד עבור קירק דאגלס בסרט "השמיים הגדולים" (The Big Sky) שביים הווארד הוקס בשנת 1952, והשני הוא הסנאטור ג'ורג' האמונד, בסרט הקונספירציה של אלן ג'יי פאקולה "המעקב" (The Parallax View) משנת 1963.
במשך השנים הופיע דייוויס בעיקר בקולנוע, אך שימש גם כשחקן טלוויזיה, והופיע בתפקידי אורח בסדרות שונות, בעיקר מערבונים כרוהייד או גאנסמוק.
בין השנים 1954–1955 שיחק את דמותו של מאט קלארק, גיבור הסדרה "סיפורי המאה" (Stories Of The Century), שעסקה בבלש הנוסע ברכבת באמצע המאה ה-19 ומתעמת עם הנבלים הידועים במערב, כג'סי ג'יימס.
הסדרה זכתה להצלחה, ואף זכתה בפרס אמי, אך היא לא הביאה לפריחה בקריירה של דייוויס, שנותר בעיקר שחקן משנה.
בשנת 1970 חווה דייוויס טרגדיה אישית כאשר בתו היחידה, טארה דיאן דייוויס נהרגה בתאונת דרכים בגיל 16.
בשנת 1978 קיבל דייוויס את תפקיד חייו, והוא בן 69. דייוויס שיחק את אב המשפחה הפטריארכלי, ג'ון רוס יואינג הראשון (המכונה ג'וק), בסדרת הטלוויזיה דאלאס.
הסדרה נועדה להיות בתחילה מיני סדרה.
דייוויס הוצב בצוות שכלל שחקני משנה וותיקים ומוכרים כדייוויס עצמו, ברברה בל גדס ששחקה את אשתו, מיס אלי, או דייוויד ויין ששיחק את יריבו הנערץ "דיגר" בארנס.
לצידם שיחקו שחקנים צעירים, אך לא ממש ידועים, כפטריק דאפי וויקטוריה פרינסיפל.
כן שיחק בסדרה לארי הגמן.
הצלחת הסדרה הובילה להזמנת עונות נוספות ופרקים נוספים.
הסדרה התמקדה במאבק בין "הבן הטוב" בובי יואינג, ו"הבן הרע" ג'יי אר יואינג, כאשר דייוויס שיחק את האב הסמכותי, הנמצא מעבר למאבקים אלו, בנוסח אב המשפחה בסדרה בוננזה.
משחקו ומראהו של דייוויס, בעל רעמת השיער הלבנה והפנים הקשוחות, התאימו לתפקיד, ודייוויס הפך לאחד השחקנים האהובים בסדרה שזכתה להצלחה רבה ביותר.
במהלך צילומי עונתה השלישית של הסדרה, אובחן אצל דייוויס סרטן.
הוא המשיך בצילומי הסדרה ככל שיכל, לעיתים בישיבה, לעיתים כשהוא חובש פאה נכרית ונראה עייף וחולה.
בעת שאובחנה מחלתו, צולם קו עלילה בו נפרד ג'וק מאשתו האהובה מיס אלי.
לאחר אבחון המחלה השלימו תסריטאי הסדרה בין בני הזוג, ושלחו אותם לירח דבש שני ומורחב, כאשר לא ניתן היה עוד לאפשר לדייוויס את העבודה בסדרה, בתקווה כי לאחר החלמתו ניתן יהיה להשיבם משם.
תסריטאי הסדרה לא שילבו את מותו בסדרה באופן מיידי.
דמותו של ג'וק יואינג הייתה דמות מרכזית ואהודה, ובתחילה נעשו תוכניות להחליף את דייוויס בשחקן אחר, אך הפרסום שקיבל מותו של דייוויס מנע את האפשרות להחליפו.
בסדרה נשלחה דמותו של ג'וק לחיפושי נפט בדרום אמריקה, ובינואר 1982 שודר פרק בו נמסר למשפחה כי ג'וק נהרג בתאונת מסוק.
במשך מספר פרקים הופיעה בסיום שידור פרקי הסדרה תמונתו של דייוויס, עם כיתוב לזכרו.
בשל תרומתו לתעשיית הטלוויזיה זכה דייוויס לכוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ג'יימס צ'ארלס היינס הוא סופר פנטזיה אמריקאי.
בשנת 1998 זכה ג'ים היינס בפרס בתחרות "סופרי העתיד" (של כת הסיינטולוגיה) על שם רון האברד על סיפורו "להב הארנב".
הוא הסופר שיצר את טרילוגיית "מסע הגובלין", הכוללת את הספרים "מסע הגובלין", "גיבור גובלין", ו "מלחמת הגובלין".
כמו כן ערך היינס את הספר "גיבורים באימונים" מאת מרטין ה.
ספריו מתפרסמים בהוצאת DAW Books.
ג'ים הוא גם מתנדב במרכז סיוע בעיר איסט לנסינג שבמדינת מישיגן בארצות הברית.
ספרו "חלומות דג הזהב", מתואר באתר של הסופר כפרוזת מיינסטרים בנושא מניעת אונס.
ג'יימס (ג'ים) סטנלי הול (James (Jim) Stanley Hall, 4 בדצמבר 1930 - 10 בדצמבר 2013), היה גיטריסט ומלחין ג'אז אמריקאי.
הול למד מוזיקה במכון למוזיקה של קליבלנד (Cleveland Institute of Music) ולאחר שבגר עבר ללוס אנג'לס, שם למד גיטרה קלאסית אצל ויסנטה גומז.
בהמשך ניגן בחמישייה של צ'יקו המילטון (1955- 1956), בשלישייה של ג'ימי ג'ופרה (1956 - 1959), ליווה את אלה פיצג'רלד (1960–1961) ושיתף פעולה עם מוזיקאים כבן ובסטר, ג'ון לואיס, זוט סימס, פול דזמונד, לי קוניץ וביל אוונס והפך לדמות מרכזית בסצנת הקול ג'אז של "החוף המערבי".
ב-1960 עבר לניו יורק על מנת לנגן עם סאני רולינס וארט פארמר.
הקלטותיו מאותה תקופה נחשבות לאחת מפסגות יצירתו (בהן (The Bridge (1962 עם סאני רולינס, (To Sweden with Love (1964 עם ארט פארמר, (Interplay (1962), Undercurrent (1963 ו- (Intermodulation (1966 עם ביל אוונס ו-(Take Ten (1963 ו-(Bossa Antigua (1963 עם פול דזמונד).
נגינתו בגיטרה בתקופה זו השפיעה על סגנון הנגינה של גארי ברטון בויברפון, שביקש לחקות את הצליל שלו בכלי נגינה אחר.
סגנונו של הול מוגדר לא על ידי מונחים של הרמוניה, מלודיה וקצב, אלא על ידי מונחי "תחושה" (approach, feel) ומילים כגון "מעודן", "עשיר", "רגוע", "לא מתלהם", "חם" ו"מאזין לאחר", כלומר נותן לשותפיו מקום ומתקשר עמם תוך נגינה.
ב-1986 ניגן עם ויין שורטר ומישל פטרוצ'יאני בשלישייה Power of Three אשר תקליטה והופעותיה זכו להצלחה רבה.
שותף נוסף להקלטות ולהופעות של הול הוא רון קרטר.
תקליטיו "Textures" ו- "By Arrangement" מ-1996 ו-1998 מציגים יצירות מורכבות המשלבות כלי קשת, כלי נשיפה ממתכת וקולות אנושיים.
הול זכה על יצירותיו אלה בפרס "חוג מבקרי הג'אז של ניו יורק" (New York Jazz Critics Circle Award) למלחין הג'אז הטוב ביותר.
הול נודע כמורה ומחנך, בין תלמידיו ביל פריזל, פט מתיני ג'ואי ברון, סקוט קולי ועוד.
הוא הוציא לאור מספר ספרי הדרכה ו-DVD ללימוד והכשרה בתחום.
הול היה חבר סגל בבית הספר למוזיקה "ניו סקול" בניו יורק (New School for Jazz and Contemporary Music).
ג'יימס "ג'ים" ברודבנט הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
הוא ידוע בשל תפקידיו בסרטים "איריס וג'ון", "מולין רוז'", "טופסי טרווי" ו"יומנה של ברידג'ט ג'ונס".
בשנת 2001 זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט "איריס וג'ון".
בין תפקידיו האחרונים גילם את דמותו של הוראס סלגהורן בסרט "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם".
ברודבנט נולד בעיר לינקולן שבאנגליה.
אמו דורין הייתה פסלת ואביו רוי לייבריק ברודבנט היה אמן, פסל, מעצב פנים ויצרן רהיטים, אשר הסב מבנה של כנסייה לאולם תיאטרון.
הוריו היו שחקני תיאטרון חובבים והשתתפו בהקמת להקת תיאטרון בעירם, הם תוארו ב-BBC כסרבני מצפון שהעדיפו לעבד את האדמה מאשר להשתתף במלחמה.
הוא התחנך בבית הספר הקווייקרי "לייטון פארק סקול" בעיר רדינג.
החל ללמוד אומנות בקולג', ואחר כך למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
הוא סיים את לימודיו ב-1972.
הופעותיו הראשונות בתיאטרון היו בהפקות של ה"תיאטרון הלאומי של ברנט", במופע לשני שחקנים בשיתוף פטריק ברלו.
בהם גילם ברודבנט את ואלאס העוזר המקופח של דזמונד אוליבייה דינגל, הדמות של המנהל והשחקן הראשי המלא בחשיבות עצמית, שגילם ברלו.
ברודבנט וברלו גילמו דמויות רבות של גברים ושל נשים בסדרה של הופעות קומיות המגוללות סיפורים היסטוריים ודתיים כגון "המשיח", "המדריך השלם לסקס", "הסיפור הגדול מכולם (סיפורו של ישו)", "מהפכה!!" ואת "כל העולם גלובוס (שייקספיר)".
הופעות אלו זכו להצלחה רבה בתיאטרון השוליים של אדינבורו ובלונדון.
אחר כך הופיע בהצגות כגון "הזין של קפקא" מאת המחזאי אלן בנט (1988), ב-"Our Country's Good" עיבוד לרומן מאת תומאס קנילי (1988) בתיאטרון רויאל קורט, וב"מבקר המדינה" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
עוד בתיאטרון שיתף פעולה עם הבמאי מייק לי והופיע בהצגות "Goosepimples" ו"אקסטזי".
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה ב-1978 בסרטו של יז'י סקולימובסקי "הצעקה".
שנה אחר כך הופיע לראשונה בטלוויזיה.
ב-1984 הופיע בסרטו של הבמאי סטיבן פרירס "פגיעה" (The Hit).
ב-1990 החל לבסס את עצמו בהופעה בסרט "מותק של חיים" של מייק לי.
ברודבנט הוכיח יכולת של שחקן אופי בסרטים "משחק הדמעות" (1992), "אפריל הקסום" (1992), "קליעים מעל ברודוויי" (1994), "קטנים עליו" (1997) ו"קול קטן" (1998), וב-1999 קיבל את התפקיד הראשי בסרט נוסף של מייק לי "טופסי טרווי".
ב-1999 הופיע בתפקיד הדוקטור הביישן, במערכון עבור ארגון הצדקה "קומיק רליף", פארודיה על סדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו".
בשנת 2001 כיכב ברודבנט בשלושה סרטים מצליחים, "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" כאביה של ברידג'יט, "מולין רוז'" שעבור תפקידו בסרט זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה, ו"איריס וג'ון" שבו גילם את ג'ון ביילי בעלה של אייריס מרדוק וזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו.
בטלוויזיה הופיע ברודבנט בתפקיד אורח בכמה פרקים בסיטקום הפופולרי "על טפשים וסוסים".
בהתחלה הוצע לו התפקיד הראשי של דל טרוטר, אבל הוא דחה אותו עקב התחייבויות קודמות.
עוד בטלוויזיה גילם דמות בסדרה הבלשית "המפקח מורס".
הוא השתתף בתפקיד אורח בסדרות הקומיות "Not The Nine O'Clock News" ובמופע הקומי של ויקטוריה ווד.
ב-1983 השתתף בסדרה הראשונה של "הפתן השחור" וגילם את "דון ספיקאינגליש", וב-1988 בתפקיד הנסיך אלברט ב"מזמור חג המולד של הפתן השחור".
עם רואן אטקינסון שיתף פעולה שוב ב"ספיידר-פלאנט מן" פרודיה על הסרט ספיידרמן שהוצג ב"קומיק רליף" ב-2005.
ב-2006 הופיע ברודבנט בסרט הטלוויזיה "לונגפורד" שהופק על ידי ערוץ 4 הבריטי.
על תפקידו זה זכה בפרס באפטא לטלוויזיה, בפרס גלובוס הזהב, וב-2007 היה מועמד לפרס אמי.
ב-2007 הופיע בסרט עטור השבחים "שוטרים לוהטים" בתפקיד המפקח פרנק באטרמן.
ברודבנט השתתף בתסכית הרדיו המקורי של "מדריך הטרמפיסט לגלקסיה", שבו הופיע בתפקיד ורומפונדל.
עוד היה אורח קבוע בתוכנית הרדיו של סטיבן פריי, "מוצאי השבת של פריי" ששודרה ב"רדיו 4" של ה-BBC בשנת 1988.
ב-2008 גילם ברודבנט את דין צ'ארלס סטנפורת' ב"אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" הסרט הרביעי בסדרת אינדיאנה ג'ונס.
ב-2009 גילם את דמותו של הוראס סלגהורן בסרט השישי בסדרת סרטי הארי פוטר, "הארי פוטר והנסיך חצוי-הדם".
בשנת 2015 שיחק בסרט הקולנוע "הליידי בקרוואן", לצדה של השחקנית זוכת האוסקר מגי סמית'.
בשנת 2022 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה הקומית "10 אחוז" מבית פריים וידאו.
ברודבנט נשוי לציירת אנסטסיה לואיס, שהייתה בעבר מעצבת תלבושות בתיאטרון.
ג'יימס "ג'ים" ברידג'ר , הוא ככל הנראה המפורסם והגדול שבין אנשי ההרים, מגלי הארצות, הסיירים, ומורי הדרך במערב ארצות הברית בתקופה שבין 1820 ל-1850, שהיא גם התקופה בה פרח רעיון "הייעוד הגלוי".
ברידג'ר ניחן בכושר גופני גבוה, אשר סייע לו בהתמודדות עם שינוי תנאים סביבתיים קיצוניים בעת מסעותיו.
הוא היה בעל שליטה טובה בשפות צרפתית, ספרדית, ואף במספר שפות של שבטים ילידים אשר סייעה לו ביצירת תקשורת חיובית ושיתוף פעולה עם תושבים מקומיים ברחבי היבשת.
בין פעולותיו המפורסמות היו חקר הפארק הלאומי ילוסטון, גילוי ימת המלח הגדולה, ומסע מדרום הרי הרוקי במה שעתיד להיות החלק הדרומי של קולורדו ועד צפונם במה שעתיד להיות הגבול הקנדי.
ברידג'ר היה ממוצא אנגלי, אך בעל שורשים באמריקה עוד מתחילת התקופה הקולוניאלית.
הוא החל את הקריירה שלו כסייר וחוקר בשנת 1822 כשהוא בן 18 בלבד, כחלק ממשלחת מחקר לצפון מיזורי.
כשנתיים לאחר מכן, בחורף שבין שנת 1824 ל-1825, ניהל לבדו מסע מחקר, וגילה את ימת המלח הגדולה.
בתחילה חשב שהימה מקושרת לאוקיינוס השקט בשל כמות המלחים העצומה בה.
במהלך מסע שערך בשנת 1856 באזור שעתיד להיות הפארק הלאומי ילוסטון, ברידג'ר תיאר את שראה כמעיינות חמים, מים שבוקעים מן הקרקע, בהר זכוכית ובסלע זהב.
על אף שסיפוריו היו נכונים, רבים לא האמינו לו.
בשנת 1830 פתח ברידג'ר בקריירה עסקית כעובד של חברת סחר בבדים ועורות.
בהמשך, בשנת 1843, הקים יחד עם חבר נקודת מסחר שעתידה להיקרא פורט ברידג'ר על שמו, הממוקמת בדרום מערב מדינת ויומינג, על גדת "הנהר הירוק" שזורם אל יוטה, וזאת במטרה לשרת חלוצים שהיגרו דרך שביל אורגון.
בשנת 1835 התחתן עם אישה משבט ילידים מקומי ממנה נולדו לו 3 ילדים.
לאחר מותה ב-1846, התחתן עם בתו של צ'יף אחד השבטים, שנפטרה בלידת בנה.
בשנת 1850, התחתן שוב עם בתו של צ'יף משבט אחר, ממנה נולדו לו שני ילדים.
חלק מהילדים נשלחו אל חופה המזרחי של ארצות הברית על-מנת לזכות בחינוך טוב.
בשנת 1850, מצא ברידג'ר מעבר חילופי ל"מעבר הדרומי" (מעבר בדרום הרי הרוקי שהיווה חלק משביל אורגון) ובכך הצליח לקצר את שביל אורגון בכ-90 קילומטרים.
המעבר החדש היה בעל חשיבות מפתח בהגירה מערבה, וכאות הוקרה לפועלו נקרא "מעבר ברידג'ר".
מעבר זה עתיד לשמש את הרכבת המהירה של ארצות הברית שחוצה אותה לרוחבה.
ב-1864 מצא ברידג'ר נתיב מוויומינג לשדות הזהב במונטנה, נתיב שהחליף את "שביל בוזמן" שנחשב למסוכן בשל הימצאות שבטים ילידים תוקפניים בסביבתו, וגם הנתיב החדש נקרא על שמו.
בשנים שלאחר מכן, שימש ברידג'ר כמדריך של הצבא האמריקני במלחמתו נגד השבטים הילידים שחסמו את שביל בוזמן.
לאחר שחרורו מהצבא בשנת 1868, עבר ברידג'ר לקנזס סיטי.
כשהוא סובל ממחלות שונות דוגמת דלקת מפרקים וזפקת.
הוא ניסה ללא הצלחה להתפרנס מהשכרת פורט ברידג'ר לממשלה.
ב-17 ביולי 1881 נפטר ג'ים ברידג'ר בחוותו שבקנזס סיטי.
במשך כ-23 שנים היה ברידג'ר קבור בבית קברות במרחק של כמה מאות מטרים מחוותו, עד שהוחלט להעביר את קברו אל אינדפנדנס שבמיזורי.
בקרבת קברו, שני בתי ספר קרויים על שמו.
ג'ים בר מזל הוא ספר סאטירה אקדמית שכתב קינגסלי אמיס, שראה אור לראשונה ב-1954 בהוצאת Victor Gollancz.
היה זה הרומן הראשון שאמיס פרסם, שזכה בפרס סומרסט מוהם לספרות בדויה.
הוא מתוארך לסביבות שנת 1950, "ג'ים בר מזל" מתחקה מספר על עלילות גיבורו ג'יימס (ג'ים) דיקסון, שעל שמו קרוי הספר.
ג'ים הוא מרצה להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטה אנגלית קרתנית ללא שם (שקיבלה השראה באופן חלקי מאוניברסיטת לסטר
הדובר מספר את הרומן בקפדנות ולכאורה בגילוי לב.
שם הספר נלקח משיר יין שהיה רווח במועדונים: "או ג'ים בר מזל, כמה שאני מקנא בו." (Oh Lucky Jim, How I Envy Him).
סוברים שאמיס קיבל את שם משפחתו של ג'ים בר המזל דיקסון מכתובת מסוימת: דיקסון דרייב 12, לסטר- כתובתו של פיליפ לרקין, בשנים 1948–1950, ושאמיס ביקר אותו שם.
טיים מגזין כלל את הרומן ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית של הטיים בשנים 1923–2005.
הספר ראה אור לראשונה בעברית בשנת 1964 בתרגומה של רחל אהרוני, הוא יצא לאור בשנית 1989, בתרגומה של נעמי כרמל, בספרית מעריב.
ג'ים דיקסון הוא מרצה להיסטוריה של ימי הביניים באוניברסיטת קרתנית בצפון אנגליה.
דיקסון למד בבית ספר של מעמד הפועלים ואין לו את המיומנויות החברתיות הנדרשות להתאקלם בחברה הבריטית של המעמד הבינוני של אותה העת.
לאחר שהותיר רושם שלילי במחלקתו, הוא חושש פן יפוטר בסוף השנה.
בניסיון לשמור על משרתו, הוא מנסה לשמור על יחסים טובים עם הממונה עליו, פרופסור וולש – חובבן המתנשא בצורה בלתי נסבלת ופזור דעת.
הוא גם מנסה, בלא הצלחה, לפרסם מאמר על בניית אוניות בימי הביניים.
נראה שדיקסון הצליח למצוא מוציא לאור – כתב עת אקדמי חדש.
דיקסון נתון במערכת יחסים מתוחה עם "בת-זוגו" לסירוגין מרגרט פיל (מרצה עמיתה), שמתאוששת מניסיון התאבדות כושל אחרי שבן-זוגה הקודם זרק אותה.
מרגרט מפעילה על דיקסון תערובת של סחיטה רגשית ופנייה לחוש החובה והרחמים שלו, במערכת יחסים מעורפלת ונטולת מין.
פרופסור וולש מקיים שבוע "אמנותי" שדומה שנותן הזדמנות לדיקסון לקדם את מעמדו בקרב עמיתיו, אבל זה לא מצליח כמתוכנן כשדיקסון משתכר ומצית את כלי-המיטה של מארחו.
בסוף השבוע פוגש דיקסון את כריסטין קלהן, לונדונית צעירה שיוצאת עם ברטראנד, בנו של פרופסור וולש – צייר חובב שיהירותו מעוררת את זעמו של דיקסון במיוחד.
אחרי התחלה גרועה, נוכח דיקסון לדעת שהוא נמשך לכריסטין, שהיא הרבה פחות שחצנית מכפי שהיא נראית.
ניסיונו הברור של דיקסון לחזר אחרי כריסטין מרגיז את ברטראנד שמשתמש בקשריו עימה כדי להגיע אל דודה הסקוטי המקושר היטב, שמחפש עוזר בלונדון.
דיקסון מציל את כריסטין בנשף הריקודים השנתי של האוניברסיטה כשבראטנד מתייחס אליה רע.
הזוג מתנשק ונפגש לתה, אבל במהלך הפגישה כריסטין מודה שהיא חשה רגשות אשמה על-כך שהיא מתראה עם דיקסון מאחורי גבו של ברטראנד ומכיוון שדיקסון יוצא לכאורה עם מרגרט.
השניים מחליטים לא להמשיך להתראות זה עם זו.
בינתיים, בן-זוגה לשעבר של מרגרט מטלפן לדיקסון ומבקש ממנו להתראות עמו כדי לשוחח על מרגרט.
הרומן מגיע לשיאו במהלך ההרצאה הציבורית של דיקסון על "Merrie England," (סטראוטיפ אנגלי שבא לתאר את החברה והתרבות האנגלים האוטופיים שלא מצליחה כמתוכנן כשדיקסון מנסה להרגיע את עצביו עם יותר מדי אלכוהול, ומתחיל באופן בלתי נשלט ללעוג לוולש ולכל אחד אחר אותו הוא שונא, בסיום הוא חוטף עווית ומתעלף.
אולם, דודה של כריסטין, שרוחש כבוד מרומז לגישתו האישית של דיקסון כלפי יוהרה, מציע לדיקסון את המשרה הנחשקת בלונדון, עליה הוא מתוגמל הרבה יותר ממשרה ההוראה.
בשלב הבא דיקסון פוגש את בן-זוגה לשעבר של מרגרט, שמגלה לו שהוא לא היה בדיוק החבר שלה, והשניים נוכחים לדעת שניסיון ההתאבדות שהיא ביימה היה ניסיון סחיטה רגשית של שני הגברים.
דיקסון הוא שצוחק אחרון, כשכריסטין מגלה שברטראנד גם מנהל רומן עם אשתו של אחת מעמיתותיו לשעבר של דיקסון.
בסיום הספר, דיקסון וכריסטין נתקלים בזוג וולש ברחוב, ג'ים אינו יכול שלא ללכת ישר לכיוונם, כשכריסטין בזרועותיו, ומתפקע מצחוק על כמה הם מגוחכים.
הרומן עובד לסרט בריטי בבימויו של ג'ון בולטינג שיצא לאולמות הקולנוע בשנת 1957, יאן קרמייקל גילם את דמותו של ג'ים דיקסון.
ב-2003 עובד מחדש הסרט, הפעם לסדרת טלוויזיה בבימויו של רובין שפרד, את דמותו של דיקסון שיחק סטיבן תומפקינסון.
ג'יימס ג'וזף "ג'ים" הארבו הוא שחקן פוטבול לשעבר ששיחק בעמדת הקוורטרבק בליגת ה-NFL.
אימן קבוצת סן פרנסיסקו 49' מליגה זו.
מאז 2014 מאמן את קבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מישיגן.
אביו ג'ק היה מאמן פוטבול, והמשפחה נדדה עמו בעקבות עבודתו בקבוצות פוטבול שונות לקנטקי, איווה, מישיגן וקליפורניה.
הארבו למד ושיחק פוטבול בתיכון "אן הארבור" במישיגן ותיכון "פאלו אלטו" בקליפורניה, אותו סיים ב-1982. לאחר מכן חזר למישיגן ושיחק שלוש עונות בליגת המכללות בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מישיגן.
ב-1986 הוביל את קבוצתו למשחק הרוז בול (בו היא הפסידה לאוניברסיטת המדינה של אריזונה).
בסיבוב הראשון של דראפט 1987 נבחר על ידי קבוצת שיקגו ברס, בה שיחק עד 1993. לאחר מכן עבר לקבוצת אינדיאנפוליס קולטס; אחד מהישגיו במסגרת משחקו בה היה ב-1995, כאשר הוביל אותה לגמר אליפות ליגת AFC (בו הפסידה לפיטסבורג סטילרס).
ב-1998 עבר לבולטימור רייבנס, ומ-1999 שיחק בסן דייגו צ'רג'רס.
עוד במהלך תפקידו כשחקן פעיל, מ-1994 עד 2001, עבד ללא תשלום כעוזר מאמן בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת מערב קנטקי, בה עבד אביו כמאמן.
ב-2002 הפך למאמן קוורטרבקים בקבוצת ה-NFL אוקלנד ריידרס.
משמש כמאמן ראשי החל מ-2004, תחילה בליגת המכללות בקבוצת הפוטבול של אוניברסיטת סן דייגו (3 עונות), לאחר מכן באוניברסיטת סטנפורד (4 עונות, באחרונה הוביל את קבוצתו לזכייה ב"אורנג' בול"), ובשנים 2011 עד 2014 אימן ב-NLF בקבוצת סן פרנסיסקו 49'.
בארבע העונות בהן אימן אותה, זכתה הקבוצה פעמיים באליפות בית ה-NFC מערב, שלוש פעמים הגיעה לגמר ה-NFC ופעם אחת העפילה לסופרבול.
הארבו ואחיו הבכור ג'ון הארבו, מאמן קבוצת בולטימור רייבנס, הם זוג האחים הראשון הפועלים כמאמנים ראשיים בהיסטוריה של ה-NFL.
קבוצותיהן התחרו זו בזו בגמר ה-NFL, סופרבול XLVII, בינואר 2013; סן פרנסיסקו הפסידה במשחק זה.
להארבו שלושה ילדים מנישואיו הראשונים למיה הארבו (1996–2006), ושלושה מנישואיו השניים לשרה פיירברן הארבו (מ-2008).
מתנדב ופעיל במספר ארגונים קהילתיים, והקים גם קרן צדקה על שמו.
ג'ים בראון היה שחקן פוטבול ושחקן קולנוע אמריקאי.
בראון שיחק בליגת ה-NFL בעמדת הפולבק (רץ אחורי), במשך תשע עונות במדי קבוצת קליבלנד בראונס והוא מגדולי השחקנים בכל הזמנים.
בראון נולד בעיירה בדרום מזרח ג'ורג'יה לחופי האוקיינוס האטלנטי.
בגיל 8 עברה משפחתו ללונג איילנד שבמדינת ניו יורק.
בראון התחרה במסגרת האוניברסיטה במגוון ענפי ספורט.
הוא היה חבר נבחרת הפוטבול, נבחרת הכדורסל, נבחרת הלקרוס ונבחרת האתלטיקה.
בלקרוס הנבחר בשנתו הראשונה לנבחרת השנייה של האול-אמריקן ובשנתו השנייה נבחר לנבחרת הראשונה.
הוא סיים את העונה במקום השני מבחינת הבקעות, קבוצתו סיימה לא מנוצחת ובמשחק האולסטאר של המכללות הבקיע 5 פעמים.
באתלטיקה התחרה בין השאר בקרב עשר, הטלת כידון וקפיצה לגובה.
בכדורסל נבחר בדראפט ה-NBA של 1957 במקום ה-69.
ב-1956 סיים שלישי במדינה במספר היארדים בריצה, נבחר פה אחד לאול-אמריקן וסיים חמישי בדירוג לגביע הייזמן.
במשחק האחרון של העונה הסדירה באוניברסיטה רץ ל-197 יארד, ושישה טאצ'דאונים ובנוסף הבקיע בבעיטה עוד 7 נקודות בונוס.
בראון נבחר בדראפט ה-NFL של 1957, במקום השישי בסיבוב הראשון על ידי קליבלנד בראונס.
בעונתו הראשונה נבחר לרוקי השנה לאחר שדורג ראשון בליגה ביארדים בריצה ובמספר הטאצ'דאונים.
סך הכל שיחק במשך 9 עונות בליגה, בהן היה השחקן הבולט ביותר.
בכל העונות נבחר לפרו בול, 8 פעמים נבחר לאול פרו (נבחרת העונה) ושלוש פעמים נבחר ל-MVP של הליגה.
ב-8 מתוך העונות הוביל את הליגה ביארדים בריצה וחמש פעמים במספר הטאצ'דאונים.
תחת הנהגתו זכתה הקבוצה באליפות ליגת ה-NFL ב-1964.
לאחר 9 עונות ובעודו בשיאו, פרש בראון מפוטבול.
בעת פרישתו הוביל את הליגה במספר היארדים בריצה בכל הזמנים ובמספר הטאצ'דאונים (בריצה ובריצה+תפיסה).
פרישתו המוקדמת הייתה מפתיעה והגיעה בתום עונה בה היה ה-MVP של הליגה.
בין הסיבות שייתכן והשפיעו על החלטתו הייתה הרצון להתמקד בקריירה כשחקן קולנוע, ואיומים מצד בעלי קליבלנד בראונס לקנוס אותו אם יאחר למחנה האימונים בשל צילומי סרטים.
ב-2010 נבחר בראון על ידי ה-NFL במקום השני (אחרי ג'רי רייס) ברשימת 100 השחקנים הגדולים בכל הזמנים, בחירה שנעשתה על ידי פאנל שחקנים, מאמנים, בעלי קבוצות ושדרנים.
לכבוד יום הולדתו ה-80 ב-2016 הודיעה קליבלנד בראונס כי תציב פסל בדמותו של בראון בכניסה לאצטדיונה.
בראון החל את הקריירה שלו כשחקן קולנוע במערבון Rio Conchos משנת 1964. הסרט השני בו השתתף היה 12 הנועזים בו גילם את אחד מ"הנועזים", חייל-אסיר בצבא ארצות הברית שנידון למוות ומגויס למשימת התאבדות נגד גרמניה הנאצית.
שיחק בסרט "100 רובים" בכיכובה של ראקל ולש.
ב-1968 שיחק בסרט תחנת זברה אינה עונה.
בהמשך הקריירה שיחק בתפקידים ראשיים במערבונים, בסרטי ניצול, בסרטי פעולה ובסרטי ספורט שונים וכן בתפקידי אורח רבים.
ג'יימס ברנדן "ג'ים" בולגר היה מדינאי ניו זילנדי שכיהן כראש ממשלת ניו זילנד ה-35 בין השנים 1990–1997. במערכת הבחירות בה נבחר בולגר לתפקידו, הוא הבטיח ליצור "חברה הגונה" (Decent Society), בעקבות הרפורמות של ממשלת הלייבור שקדמה לו, שהיו ידועות בכינוי "רוג'רנומיקס".
זמן קצר לאחר שכוננה ממשלתו, היא נאלצה לחלץ את הבנק של ניו זילנד מקשייו וכתוצאה מכך היא חזרה בה ממספר הבטחות שניתנו במהלך מערכת הבחירות.
במהלך תקופת כהונתו של בולגר בוצע שינוי בשיטת הבחירות בניו זילנד.
בולגר נולד בעיירה אופונקה שבחבל טראנאקי שבמערב האי הצפוני.
הוא היה אחד מחמשת ילדיהם של דניאל בולגר ושל ססיליה בולגר לבית דויל, שהיגרו יחד ממחוז וקספורד שבמערב אירלנד ב-1930. בהיותו בן 15 עזב בולגר את בית הספר כדי לעבוד בחווה המשפחתית.
ב-1963 נשא בולגר לאישה את ג'ואן רידל ושנתיים לאחר מכן הם עברו לחוות צאן ובקר משלהם בטה קויטי שבאי הצפוני.
במהלך תקופה זו נעשה בולגר מעורב בפוליטיקה של המגזר החקלאי המקומי.
בסוף שנות השישים הוא התבקש ללוות את מי שהיה אז שר האוצר, רוברט מולדון, בסיור באזור להכרת הבעיות מולם ניצבו החקלאים.
בסיור זה הוא התוודע לסגנון מנהיגותו של מולדון.
בולגר נכנס לפוליטיקה ב-1972, כאשר נבחר לפרלמנט של ניו זילנד מטעם המפלגה הלאומית של ניו זילנד במחוז הבחירה של האזור הכפרי של אזור מגוריו, מחוז אותו הוא ייצג עד פרישתו מהחיים הפוליטיים.
ב-1975 הוא מונה להיות שר הדיג ושר שותף לענייני חקלאות בממשלתו של רוברט מולדון ולאחר הבחירות של 1978 הוא מונה להיות שר העבודה.
לאחר תבוסתה של המפלגה הלאומית בבחירות 1984 קראו בולגר וסגן מנהיג המפלגה, ג'ים מק'לאי, תגר על מנהיגותו של מולדון והתמודדו על תפקיד מנהיג המפלגה.
מערכת הבחירות של 1987 היוותה כישלון עבור המפלגה הלאומית שהביעה בה את זעמה על הרפורמות הנאו-ליברליות של ממשלת הלייבור, שכונו "רוג'נומיקס" (על שמו של שר האוצר בממשלת הלייבור, רוג'ר דאגלס).
בבחירות 1990 זכתה המפלגה הלאומית בניצחון סוחף ובגיל 55 נבחר בולגר להיות ראש ממשלת ניו זילנד ה-35.
שלושה ימים לאחר השבעתו של בולגר כראש הממשלה, נאלצה ממשלתו לערוב לחובתיו של הבנק של ניו זילנד (Bank of New Zealand), אז הבנק הגדול במדינה.
עלותה של ערבות זו עמדה על 380 מיליון דולר ניו זילנדי אך לאחר תיקון התקציב הממשלתי, היה על הממשלה ללוות 740 מיליון דולר.
לכך הייתה השפעה מידית על דרכו של בולגר בממשלה, כשהתקציב הראשון של ממשלתו כונה "אם כל התקציבים" (Mother of All Budgets).
במהלך מסע הבחירות, מתח בולגר ביקורת על חבילת הרפורמות של ממשלת הלייבור, בטענה שהיא מזיקה למרקם החברתי של ניו זילנד.
יחד עם זאת, עם כינונה, המשיכה ממשלת בולגר בתחילה בישומן של הרפורמות הנאו-ליברליות של הלייבור.
שרת האוצר, רות ריצ'רדסון, הוציאה לפועל קיצוצים עמוקים בהוצאה הציבורית, בעיקר בתחומי הבריאות והרווחה.
מדיניות זו כונתה על שמה "רותנזיה" (הלחם בסיסים שכלל את שמה הפרטי של שרת האוצר עם המונח Euthanasia, באנגלית: המתת חסד).
התקציב הראשון שהוגש על ידי הממשלה החזיר לאחור הבטחות שנתה המפלגה הלאומית במערכת הבחירות לבטל את המיסוי על הפנסיות.
לאחר בחירות 1993, העביר בולגר את ריצ'רדסון לספסלים האחוריים ומינה את ביל בירץ', שנתפש כמתון יותר.
במהלך תקופת כהונתו של בירץ', הוגדלו סעיפי ההוצאות בתקציב על בריאות וחינוך.
ממשלת בולגר הגישה גם את חוק הבנייה שנראה היה כאחד הגורמים למשבר בענף הבנייה שהתאפיין בדליפות בבתי עץ ועלות תיקון הנזקים הגיעה ל-11 מיליארד דולר.
ממשלת בולגר המשיכה את המדיניות האנטי-גרעינית של ממשלת הלייבור שקדמה לה.
בולגר התנגד לשינוי שיטת הבחירות, אך למרות התנגדות מפלגתו, הוא קיים משאל עם על השאלה אם ניו זילנד תעבור משיטת הבחירות המבוססת על זו הבריטית של בחירות בשיטה הרובנית לבחירות בשיטה היחסית.
ב-1992 הצביעו אזרחי ניו זילנד על שינוי שיטת הבחירות לשיטת ייצוג יחסי מעורב.
שינוי זה עמד להצבעה במשאל עם יחד עם ההצבעה בבחירות של 1993. במקור הציע בולגר חזרה למבנה פרלמנט דו-בתי עם סנאט שהיה אמור להיבחר בשיטת הקול היחיד הנייד, אך ההצעה ירדה בסופו של דבר מעל הפרק.
ב-1992 העבירה ממשלת בולגר את חוק המוזיאון של ניו זילנד.
במהלך דיון בפרלמנט ב-1994 הציע בולגר את הפיכתה של ניו זילנד לרפובליקה.
בולגר הכחיש את הטענות שגישתו זו הייתה קשורה למוצאו האירי.
הצעות להפסיק את מעמדה של המועצה השיפוטית של המועצה המלכותית כערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר בניו זילנד, לא הצליחו לעבור בפרלמנט.
רק ב-2003, הצליחה ממשלת הלייבור בראשותה של הלן קלארק להעביר את סמכות הערכאה השיפוטית העליונה כאשר הוקם בית המשפט העליון של ניו זילנד.
ב-1996 הופסקה הענקת אותות הכבוד הבריטים והונהגה מערכת חדשה של אותות כבוד ניו זילנדים.
בכינוס על ימי ממשלת בולגר שהתקיים ב-2007 סיפר בולגר כי הוא דן עם המלכה על האפשרות שניו זילנד תהפוך להיות רפובליקה: "ביותר מהזדמנות אחת שוחחתי עם הוד מלכותה על דעתי שניו זילנד תבחר בעצמה את ראש המדינה שלה בנקודת זמן מסוימת.
שוחחנו על הנושא באופן ההגיוני ביותר ובשום אופן היא לא הייתה מופתעת או מזועזעת והיא גם לא ערפה את ראשי".
ב-1996 התקיימה מערכת הבחירות הראשונה בשיטה החדשה.
ממשלת בולגר המשיכה להיות ממשלת מעבר כאשר התקיימו המגעים להרכבת קואליציה.
למרות שהמפלגה הלאומית נותרה המפלגה הגדולה ביותר, לא בולגר ולא מנהיגת הלייבור הלן קלארק לא יכלו להקים ממשלה רק על בסיס מפלגותיהם.
לשון המאזניים בבית הנבחרים הייתה מפלגת "ניו זילנד לפני הכול" (New Zealand First), מפלגה שהוקמה שלוש שנים בלבד לפני הבחירות.
מנהיגה, וינסטון פיטרס, פרש מהמפלגה הלאומית כדי להקים מפלגה משל עצמו והתנגד לרפורמות שוק חופשי רבות שיושמו על ידי המפלגה הלאומית ועל ידי הלייבור לפניה.
בסופו של דבר, החליט פיטרס בדצמבר לחבור למפלגה הלאומית להקמת קואליציה.
בולגר נאלץ לשלם מחיר גבוה כדי להישאר בשלטון.
כחלק מההסכם הקואליציוני, מונה פיטרס להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר.
למרות שבעברו במפלגה הלאומית הודח פיטרס מהקבינט על ידי בולגר, נראה היה שהשניים הצליחו לעבוד יחדיו בצורה טובה.
התנגדות הולכת וגדלה לבולגר גרמה ב-1997 לשרת התחבורה, ג'ני שיפלי, לקרוא תגר על מנהיגותו של בולגר.
בעת ששיפלי הכריזה על רצונה להיבחר כמנהיגת המפלגה, היה בולגר מחוץ לניו זילנד ובשובו הוא מצא שהוא איבד את תמיכתו של הגוף הבוחר של המפלגה כמנהיג המפלגה וכראש הממשלה.
בולגר העדיף להימנע מהתמודדות וב-8 בדצמבר הוא התפטר ושיפלי הייתה לאישה הראשונה בניו זילנד שמונתה להיות ראש הממשלה.
בתור מחווה, מונה בולגר להיות שר זוטר בממשלת שיפלי.
ג'ים בולגר פרש מחברותו בפרלמנט ב-1998 כדי להתמנות כשגריר ניו זילנד בארצות הברית.
עם סיום תפקידו ושובו לניו זילנד ב-2001, הוא מונה להיות יושב הראש של חברת הדואר של ניו זילנד שבבעלות המדינה ושל חברת הבת שלה קיוויבנק.
כמו כן שימש כחבר במועצות מנהלים של חברות שונות במשק הניו זילנדי ושל גופים ציבוריים שונים.
ב-1997 הוענק לו תואר חבר מסדר ניו זילנד.
בפברואר 2007 נבחר בולגר להיות נגיד אוניברסיטת ואיקטו.
ביולי 2008, כמעט 15 שנים לאחר שהממשלה בראשותו הפריטה את חברת הרכבת הממשלתית New Zealand Rail, רכשה ממשלת הלייבור מחדש את יורשתה Toll NZ.
בולגר מונה להיות יושב הראש של החברה ששמה שונה ל-KiwiRail וכיהן בתפקיד זה עד יולי 2010. כמה אנשים, כולל וינסטון פיטרס, ראו במינוי זה מעשה צביעות.
בתגובה, הודה בולגר במעורבותו בהפרטת החברה באומרו, "חיי מלאים באירוניות".
ג'יימס סטיוארט גילמור השלישי הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל מדינת וירג'יניה בשנים 1998–2002. קודם לכן כיהן כיושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית וכתובע הכללי של וירג'יניה (1994–1997).
בשנים 2019–2021 שימש שגריר ארצות הברית בארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה.
ג'ים גילמור נולד בריצ'מונד, וירג'יניה, כבנם של מרגרט אוולין (לבית קנדל), מזכירה בכנסייה, ושל ג'יימס סטיוארט גילמור הבן, קצב במקצועו.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ג'ון רנדולף טאקר, וב-1971 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מאוניברסיטת וירג'יניה.
את רעייתו לעתיד, רוקסאן גטלינג, הכיר גילמור בפגישה של חברת ג'פרסון לספרות ולדבייט בסתיו 1974, כאשר הוא היה סטודנט למשפטים והיא הייתה סטודנטית לתואר ראשון.
במהלך שנת לימודיה האחרונה, לקתה גטלינג במקרים חוזרים ונשנים קשים של לימפומת הודג'קין.
גילמור ליווה אותה לטיפולי כימותרפיה ולאשפוזים.
באוגוסט 1977 נישאו השניים, ונולדו להם שני בנים, ג'יי ואשטון.
רוקסן נפטרה ב-7 באוגוסט 2024.
ב-1971 התנדב גילמור לשירות בצבא ארצות הברית לאחר שסיים את לימודיו בקולג', וקיבל הכנה לשירות בגיס המודיעין הצבאי המרכזי של צבא ארצות הברית שהוקם אז בהואצ'וקה שבאריזונה.
הוא גם קיבל הכשרה מעמיקה בשפה זרה במכון לשפות במונטריי, קליפורניה.
לאחר מכן הוא שירת במשך שלוש שנים בקבוצת המודיעין הצבאי ה-650. במהלך מלחמת וייטנאם הוא שירת בגרמניה המערבית, שלט בגרמנית, ושירת בכוחות סיכול הריגול של הצבא.
ב-1977 קיבל גילמור תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה.
עשור לאחר מכן הוא מונה כתובע מטעם המדינה במחוז הנריקו.
ב-1991 הוא נבחר לכהונה נוספת בתפקיד.
ב-1993 הוא נבחר כתובע הכללי של וירג'יניה, לאחר שניצח בבחירות את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ויליאם ד.
דולן השלישי בהפרש קולות של יותר מ-10 אחוזים.
בתפקיד זה הוא כיהן עד להתפטרותו ב-1997 כדי להתמודד על משרת המושל.
ב-1997 התמודד גילמור בבחירות למשרת מושל וירג'יניה מול מועמד הדמוקרטים, סגן המושל דון בייר, ומול מועמדת המפלגה הרפורמיסטית, סו האריס דבוש, כדי להחליף את המושל היוצא ג'ורג' אלן.
את מסע הבחירות שלו ניהל גילמור על בסיס הבטחה כפולה להוספת 4,000 משרות הוראה בבתי הספר הציבוריים, וביטול מדורג של מס הרכוש האישי על כלי רכב בווירג'יניה.
בבחירות הכלליות ניצח גילמור לאחר שזכה ב-56 אחוזים מהקולות מול 43 האחוזים של בייר.
בשנת כהונתו הראשונה כמושל, קידם גילמור את הביטול המדורג של מס הרכוש על כלי רכב, שבסופו של דבר עבר כחוק באספה הכללית של וירג'יניה שהייתה בשליטת הדמוקרטים.
על פי החוק, הופחת המס על כל כלי הרכב בערך של פחות מ-1,000 דולר, ובהדרגה הופחת לכלי רכב בערך שמעל 1,000 דולר מ-12.5 אחוזים ב-1998 ועד 100 אחוזים ב-2002. החל מ-2001, חל מיתון בכלכלת וירג'יניה וההכנסות ממיסים הצטמצמו.
בנוסף לשפל בכלכלה הלאומית באותה שנה, הושפעה הכלכלה של צפון וירג'יניה באופן משמעותי לאחר פיגועי 11 בספטמבר, בהם הותקף הפנטגון בין השאר, ועקב כך נסגר נמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל למשך 23 ימים.
על אף המיתון הכלכלי, עמד גילמור על קיום השלב שתוכנן לאותה שנה להפחתת מס הרכוש על כלי רכב.
הוא חתם על צו מושל, שאושר באספה הכללית, להפחתת הוצאות המדינה על ידי כל סוכנויות הממשל, למעט החינוך, כדי לשמור על תקציב המדינה מאוזן במהלך השפל הכלכלי.
הדמוקרטים מתחו ביקורת על הפחתת ההוצאות ועל הקיצוץ במס על כלי הרכב.
על פי הוושינגטון פוסט, "הפוליטיקאים של וירג'יניה נאבקו כדי לאזן את ההקלה במיסוי על כלי הרכב כנגד הדרישות של השירותים הציבוריים".
כשסיים גילמור את כהונתו בינואר 2002, ירד היקף הכספים ב"קרן ליום גשום", או קרן יציבות ההכנסות, ל-900 מיליון דולר.
באפריל 1998 קיים גילמור את נסיעתו הראשונה כמושל אל מחוץ לגבולות ארצות הברית לגרמניה יחד עם מזכיר הסחר שלו, בארי דובאל.
הם שאפו להרחיב את היקף המשרות וההשקעות עם חברות גרמניות שבאותו זמן היו מושקעות בווירג'יניה בהיקף של 2 מיליארד דולר ו-10,000 משרות.
במהלך תקופת כהונתו, התמקד גילמור ביצירת משרות באמצעות הובלת כמה משלחות סחר ל-דרום אמריקה ב-1999 (ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה); אסיה ב-2000 (יפן, קוריאה הדרומית וטאיוואן); ומשלחת שנייה לאירופה ב-2001 (גרמניה, הממלכה המאוחדת ואירלנד).
לאחר תום כהונתו נסע גילמור גם לפקיסטן, אוסטרליה ולפרו.
הוא גם ביקר בישראל בעת כהונתו כתובע הכללי של וירג'יניה בראשית שנות ה-90.
ממשל גילמור יישם רפורמות לתקני למידה חדשים בבתי הספר הציבוריים של וירג'יניה.
תקני הלמידה קבעו תוכנית לימודים אחידה במתמטיקה, מדעים, אנגלית ומדעי החברה, והגדירה מבחנים בסוף כיתה ג', ה' וח', וכן בסיום בית הספר התיכון, כדי להעריך את הישגי התלמידים.
במהלך כהונתו של גילמור כמושל, עלו ציוני תלמידי בתי הספר הציבוריים על פי תוצאות מבחנים אלו.