tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השימוש שעשו הנאצים בביטוי בהקשר לפתרון הסופי נתפס כשימוש הזדוני ביותר שנעשה בביטוי זה.
הפילוסוף הגרמני ברונו באואר, מתלמידיו של הגל, פרסם מסה בשם זה ב-1843, בה טען כי היהודים יזכו לחרות (אמנציפציה) רק אם יזנחו את מנהגי הדת היהודית, שכן החרות אפשרית רק במדינה חילונית.
באואר האמין כי במדינה חילונית לא ניתן לקיים זהות דתית, וכי הדת אינה מתיישבת עם זכויות האדם.
מי שהשיב לבאואר היה קרל מרקס.
בחיבורו לשאלת היהודים טען מרקס שלא הדת היהודית היא שמונעת את טמיעת היהודים, אלא אופי העיסוקים שאפיינו את החברה היהודית כתוצאה מנישולם מקרקעותיהם לאורך ההיסטוריה.
לטענתו, אין צורך שהמדינה תוציא באופן אקטיבי את הדת מהחוק, אלא שהתהליך הדטרמיניסטי של ביטול המעמדות וניתוק זהות האדם מרכושו, יבטל גם את הזהות הדתית, ואז תבוא השאלה היהודית על פתרונה.
הכלכלן ורנר זומבארט, אשר חיבר ספר על הקשר בין היהודים לקפיטליזם, התייחס בין השאר ליהודי החצר, ששירתו את שליטי המדינות שבהן פעלו, כדוגמה ראויה לאינטגרציה של יהודים.
בשיח הגרמני, אף לפני עליית הנאציזם לשלטון, השאלה היהודית שימשה כותרת לשיח שהנחת היסוד שלו היא שהיהודים הם גורם שלילי בחברה הגרמנית.
בשפות רבות ישנה זהות בין תרגום המילה "שאלה" לתרגום המילה "בעיה", וכך הפכה לעיתים "שאלת היהודים" ל"בעיה היהודית".
הוגים גרמנים הציעו פתרונות שונים – כגון הגליית היהודים למדגסקר ואף תמיכה בציונות.
במהלך מלחמת העולם השנייה כינס השלטון הנאצי את ועידת ונזה, שבה רוכזו נתונים על האוכלוסייה היהודית והוסכם על אופן ביצוע "הפתרון הסופי לשאלת היהודים".
מי שריכז את דיוני הוועידה היה אדולף אייכמן.
מקובל לייחס את תחילת ביצוע הפתרון הסופי, כלומר הרג שיטתי והמוני של יהודים, למבצע ברברוסה.
בתחילה בוצע ההרג סמוך לקברי אחים שנחפרו מראש.
בהמשך נרצחו היהודים באמצעות גזים שנפלטו מהמשאיות שהובילו אותם לקברי האחים.
שיאו של המפעל היה במחנות ההשמדה.
הפתרון הסופי הוביל להשמדתם של כ-6 מיליון יהודים, 3.5 מיליון מתוכם בתאי הגזים.
השבויה מקווקז או ההרפתקאות החדשות של שוריק הוא סרט סובייטי שהופק על ידי אולפני הסרטים מוספילם.
בהתאם לנתונים רשמיים כ-76 מיליון צופים ראו את הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע.
לאור ההצלחה של הסרט מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק ב-15 ביוני 1965 התסריטאים ביקשו לצלם המשך הסרט.
ב-26 באוקטובר 1965 הצילומים אושרו.
בסרט נכללו מספר שירים על מוזיקה של אלכסנדר זצפין שהיו ללהיט בברית המועצות.
לאוניד גאידאי רצה דמות חדשה לתפקיד הנשי הראשי בסרט.
לאחר בדיקת מאות מועמדות של שחקניות בסופו של דבר נבחרה שחקנית הקרקס נטליה וארליי שעבודה זה היה תפקיד ראשי ראשון.
"שלישיית הפושעים" ששיחקה בסרט קודם הועברה לסרט זה והיה לה תפקיד מרכזי בעלילה.
לאחר סיום הצילומים, ראשי תעשיית הקולנוע הסובייטית פסלו אותו והייתה סכנה שהסרט לא יגיע להקרנות בבתי הקולנוע.
בסופו של דבר העותק היחיד הגיע להקרנה פרטית בביתו של ליאוניד ברז'נייב שאהב את הסרט ונתן אישור להקרנתו.
הסטודנט שוריק (אלכסנדר דמיאננקו) הגיע לקווקז במטרה ללמוד את הפולקלור המקומי.
במהלך הסיורים הוא פגש סטודנטית צעירה (נטליה וארליי) ממוסקבה שמבקרת את קרובי המשפחה שמתגוררים באחד הכפרים באזור.
מנהל מפעל מקומי (ולדימיר אטוש) מעוניין להתחתן איתה ומנסה לסגור עסקה עם דוד שלה שעובד כנהגו.
הם מסכמים ביניהם את הנושא תמורת תשלום וללא שום הודעה לכלה המיועדת.
הם מחליטים להגיד לשוריק שהוא צריך להשתתף בחטיפת כלה כחלק של הנוהג המקומי ולא מספרים לשוריק שהנחטפת למעשה לא יודעת שהיא צפויה להתחתן בקרוב.
כך הם מקווים לנצל את ההכרות בין הצעירים ולהקל על הנושא.
החטיפה הצליחה ומייד לאחריה כאשר שוריק הבין מה נעשה הוא מאושפז בבית החולים לחולי נפש.
הצעירה הצליחה להימלט ממקום בו היא מוחזקת אך כמעט נתפסת מחדש.
בעזרתו של שוריק היא בכל זאת הצליחה להשתחרר מהחוטפים.
שוריק, הסטודנטית והחבר שלהם מביימים מתקפה על בית של החתן בכוח וכאשר הוא מנסה לברוח פוצעים אותו.
בסוף הסרט מזמיני החטיפה נשפטים והצעירים חוזרים למוסקבה בנפרד.
השאלה הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור שהופיע תחילה בחוברות הקומיקס של חברת צ'רלטון קומיקס ולאחר מכן של חברת DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Blue Beetle Vol.4 #1 מיוני 1967, ונוצרה בידי הכותב והמאייר סטיב דיטקו.
השאלה הוא אלטר-אגו אותו חלקו שלוש דמויות - צ'ארלס ויקטור "ויק" סייג', רנה מריה מונטויה ושאלה שלישי אנונימי.
השאלה הראשון ויק סייג' היה עיתונאי חוקר בהאב סיטי, שלאחר שסיכל מזימה של מדען מטורף למכירת עור מלאכותי נעשה לגיבור-על באמצעות כישורי הבילוש והלחימה שלו.
הוא בעל מסכה העשויה מהעור המלאכותי המשווה לו מראה חסר פרצוף, והוא בעל מוטיב סימן שאלה המשמש כסימן לאחר פעולותיו.
רנה מונטויה היא בלשית לשעבר במשטרת גות'אם סיטי שהתפטרה מהמשטרה לאחר שנחשפה לשחיתות שבה.
היא הוצאה מהארון כלסבית בידי הנבל דו-פרצוף, ונעשתה לשאלה השנייה לאחר תקופה בה הייתה שותפתו של סייג' שהסתיימה כאשר הוא נפטר מסרטן הריאות.
לאחר האתחול המחודש של יקום DC, שאלה שלישי ואנונימי הוצג כחבר ב"שילוש החטא", המורכב משלושת האנשים שביצעו את החטאים הגדולים ביותר בתולדות כדור הארץ.
סייג' ורנה הופיעו לאחר האתחול - סייג' הופיע כסוכן ממשלתי המפקח על יחידת המתאבדים לצד אמנדה וולר, ורנה הופיעה כשותפתו החדשה של הארווי בולוק במשטרת גות'אם.
דמותה של רנה מונטויה כשאלה מדורגת במקום ה-87 ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים, לפי אתר IGN.
דמותו של רורשאך מהרומן הגרפי "Watchmen" מבוססת על דמותו של השאלה.
דמותה של רנה מונטויה מדורגת במקום ה-87 ברשימת מאה דמויות הקומיקס הגדולות של מגזין IGN.
את דמותה של רנה מונטויה בסרט הלייב אקשן "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת" גילמה השחקנית רוזי פרז.
ויק סייג' נולד כצ'ארלס ויקטור זאס בהאב סיטי, גדל בבית יתומים ורכש לעצמו מוניטין של מחפש ועושה צרות.
כדי למנוע בלבול בינו לבין ויקטור זאס, שם משפחתו שונה לסייג'.
סייג' העביר את רוב היתומים התעללות פיזית, והמשיך בנטיותיו האלימות גם לאחר שהתקבל למכללה.
שם, בין היתר, הוא הכה באכזריות סוחר סמים שנתן לו מנת LSD.
לאחר שעזב את המכללה, סייג' נעשה לעיתונאי חוקר בוטה ואגרסיבי בעל מוניטין בהאב סיטי.
הוא עבר לעיתונאות חוקרות טלוויזיונית, מה שהוביל אותו לחקירת ד"ר ארבי טוויין.
סייג' פנה למורהו לשעבר במכללה אריסטו רודור שנעשה למדען, וזה סיפר לו על עור מלאכותי בשם פסאודאום אותו יצר יחד עם טוויין.
העור נועד לאיחוי וריפוי פצעים ושברים באמצעות גז, אך לעיתים נוצרה הרעלה כתוצאה מאי-יציבות החומר.
רודור וטוויין הסכימו לנטוש את הפרויקט ונפרדו לדרכיהם, אך רודור גילה כי טוויין מוכר את הפסאודאום למדינות עולם שלישי ללא התחשבות בסיכון חיי אדם.
סייג' החליט לעצור את טוויין, ובעזרת מסכה העשויה מהפסאודאום המסתירה את פרצופו לגמרי, עצר את טוויין באמצעות כישוריו וביטל את המכירות.
סייג' נעשה למגן האב סיטי כ"שאלה", והחל בשותפות עם פרופסור רודור המספק לו פסאודאום, המשנה את צבע שיערו ובגדיו.
באמצעות גז הפסאודאום הוא יוצר מראה עשן המספק לו מראה מסתורי.
בעקבות מכירת דמויות וכותרי צ'רלטון קומיקס ל-DC קומיקס בשנת 1983, הדמות לקחה חלק במשבר בעולמות האינסופיים והובא ליקום DC החדש.
בין היתר הוא חבר לחיפושית הכחולה, ריצ'רד דרגון, ליידי שיווה ובאטמן כחלק מכותר סולו משלו, עזראל, סטיל והחץ הירוק.
סייג' חבר לבאטמן, הקנרית השחורה, טיגריס הארד, קונור הוק, ג'ודומאסטר, קטאנה, נייטווינג, טים דרייק/רובין, אורקל ושכיר החרב אדי פיירס נגד אחוות האגרוף, נעשה שותפה של הלנה ברטינלי/הציידת במיני-סדרת סולו שלה ונעשה חבר בקבוצת L.A.W יחד עם החיפושית הכחולה, ג'ודומאסטר וקפטן אטום בין היתר.
סייג' עבר למטרופוליס וסייע ל-לויס וג'ימי אולסן למנוע את מזימתו של לקס לות'ר להתנקש בחיי סופרמן.
לאחר אירועי "המשבר האינסופי" והיעלמותו של באטמן, סייג' עבר לגות'אם סיטי והפך למגנה החדש.
הוא הסיר את סמל העטלף מזרקור העטלף והחליף אותו בסימן שאלה, והשתמש בזרקור כדי למשוך את תשומת לבה של בלשית משטרת גות'אם לשעבר רנה מונטויה.
הוא שכר אותה לתצפת על בניין נטוש בשכר גבוה, ויום אחד הם נלחמו יחד נגד יצור מסתורי שנכנס לבניין.
החקירה הובילה לאומה הבדיונית קאנדאק, ומשם לעסקיהם של האינטרגנג ולמניעת פיגוע התאבדות בחתונתם של אדם השחור ואיזיס.
הוא שלח את רנה למשימות נוספות, ושימש לה כמנטור ודמות אב.
כאשר גילה כי הוא סובל מסרטן הריאות, הוא ליווה את רנה לאימוני אמנויות לחימה עם ריצ'רד דרגון וטיפח אותה כמחליפתו באמצעות מפגשים עם רודור.
כאשר רנה גילתה את מחלתו לאחר שאושפז, היא נסעה לעיר מיסטית בהרי ההימלאיה בתקווה למצוא שם דבר המסוגל לרפאו.
סייג' נפטר מסרטן הריאות, ורנה נעשתה מחליפתו כשאלה השנייה לאחר תקופת אבל.
רנה נעשתה לשותפתה ובת זוגה של באטוומן, והן לכדו ושחררו את טריקסטר והחלילן לאחר שאלו הופללו ברצח בארט אלן.
היא נעשתה אויבת של כת הפשע, ובכך נעשתה מעורבת ב"משבר האחרון" ועזרה לדן טורפין בחקירת מועדון הצד האפל והכובען המטורף.
רנה התעמתה עם שותפה לשעבר במשטרת גות'אם כריספוס אלן שהפך לדמות הספקטר ועזרה לו להילחם בכת הפשע ובונדל סאבאג'.
היא נעשתה דמות משנית בחוברות "קומיקס בלשי" המתמקדות בבאטוומן.
במהלך אירועי "הלילה האפל ביותר", סייג' הוקם לתחייה כחבר בחיל הפקחים השחורים, ותקף את רנה, רודור ליידי שיווה.
הוא הובס כאשר הם ניתקו את עצמם מרגשות כלפיו, ונקבר מחדש בידי רנה וסיינט ווקר מחיל הפקחים הכחולים.
במהלך אירועי "פלאשפוינט", ויק סייג' כשאלה נראה חבר בתנועת ההתנגדות של לויס ליין ועזר לחלץ את דיק גרייסון מהאמזונות.
רנה מונטויה נראתה כבעלת פאב וברמנית.
לאחר האתחול המחודש של יקום DC בעקבות אירועי "פלאשפוינט", שאלה שלישי ואנונימי הוצג.
שבעת המכשפים הראשונים מצוק הנצח החליטו להשתמש בקסם כדי להגן על האנושות, והענישו את החוטאים שביצעו את המעשים הרעים ביותר בתולדות כדור הארץ.
השאלה נענש יחד עם פנדורה אשר שחררה לעולם את שבעת אויבי האנושות ויהודה איש קריות/פנטום סטריינג'ר אשר בגד בחברו ישו.
לא ידוע איזה חטא השאלה ביצע או מה היה שמו, היות ששבעת המכשפים השכיחו את שמו מההיסטוריה והסירו את תווי פניו לאחר שאמר להם שהעולם יפחד משמו והוא יעלה לשלטון.
השאלה קולל לנדוד ברחבי כדור הארץ בימי חייו, לבצע חקירות בנוגע לעברו ולחפש לשווא תשובות.
בעידן המודרני הוא נעשה לוחם בפשע, הציל את בתו של ראש העיר של האב סיטי והשאיר סימן שאלה מאחור.
השאלה עדיין מחפש אחר תשובות, ומשוכנע כי לפנדורה ופנטום סטריינג'ר יש את התשובות.
הוא נראה עובד עם פרופסור שלוש-עשרה המרושע נגד פנטום סטריינג'ר.
כאשר שלוש-עשרה הביא את פנטום סטריינג'ר למעבדתו, השאלה הסיח את דעתו כדי ששלוש-עשרה ידקור את סטריינג'ר בגבו עם חנית הגורל.
במהלך אירועי "מלחמת השילוש", בזמן שחברי ליגת הצדק של סופרמן, ליגת הצדק של אמריקה של באטמן ואמנדה וולר וליגת הצדק האפל של וונדר וומן חיפשו תשובות לשאלות משלהם, השאלה התחזה לסטיב טרבור ושאל את סופרמן האם הוא רוצה לדעת מי רצח את דוקטור לייט.
הוא נתן לסופרמן קצה חוט בקאנדאק, מה שהוביל את חברי ליגת הצדק של סופרמן אטום, אשת האלמנטים, סייבורג ופיירסטורם לצאת לחקור.
חברי הליגה של באטמן ווולר הצייד ממאדים והחץ הירוק התעלמו מהוראותיה של וולר ועזרו בחקירה.
הם מוצאים וחוקרים את הנבל דוקטור פסיכו, שאומר שהחברה הסודית של נבלי-העל שלחה אותו וש-וולר יצרה את ליגת הצדק שלה כתגובה לליגה המקורית.
כאשר הם הולכים לחקור את וולר, פלסטיק מהחברה הסודית מפוצצת את המקום.
הקבוצה שורדת את הפיצוץ, וכאשר שלוש הקבוצות מאתרות את תיבת פנדורה באתונה, הם מתחילים להילחם בהשפעת התיבה.
השאלה תוקף את פנדורה ושואל מה יקרה אם התיבה תפתח, והאם היא תספק את התשובות לשאלותיו.
התיבה נפתחת בידי אלפרד פניוורת' מארץ-3, המאפשר לסינדיקט הפשע של אמריקה להיכנס ליקום DC ולכאורה להרוג את כל הנוכחים.
במהלך פלישתם של סינדיקט הפשע, השאלה נראה חי ומחפש אחר פנטום סטריינג'ר, המחפש אחריו במקביל.
השניים נפגשים בהאב סיטי, שם הם מתעמתים והשאלה מגלה לסטריינג'ר מדוע בגד בו - הוא טוען שהוא עצמו קורבן חף מפשע, וכי נאלץ לחיות לנצח ללא ידיעה מה שמו ומהו פשעו לצד חוטאים כפנטום סטריינג'ר.
בהר הזיתים בירושלים, השאלה כמעט משכנע את סטריינג'ר להתאבד באמצעות חנית הגורל.
סטריינג'ר חווה חיזיון ומפסיק, והשאלה תוקף אותו אך נהדף בידי המלאך זוריאל.
השניים מובאים לצוק הנצח בידי ג'ון קונסטנטין וליגת הצדק האפל, המבקשים מהם עזרה בהצלת שאר חברי ליגות הצדק ובהבסת התגלמות הרוע עצמו.
השאלה נעלב מכך שקונסטנטין שייך אותו לחברם של פנדורה וסטריינג'ר, ונעלם.
עובד ממשלה בשם ויק סייג' נשלח לפקח על יחידת המתאבדים בציוות לאמנדה וולר.
לאחר שדת'סטרוק ובתו של הג'וקר בוגדים בצוות במשימתם הראשונה, סייג' נלחץ ומנסה להרוג את חברי הצוות, מה שמוביל את וולר להשעותו מכל פעילות הקשורה ליחידה.
בתגובה, סייג' חבר לתאגיד מושחת החפץ להשתמש ביחידה לחיסול יריבים עסקיים, ותמרן את וולר להפוך למנהיגה בשטח של היחידה כך שהם יפעלו ללא אישור או השחת כוח משימה אקס.
לבסוף, וולר ביצעה עסקה עם התאגיד, אשר מסר לידיהם את סייג' אשר הוכנס למעצר.
רנה מונטויה נראתה לאחר אירועי "התכנסות" בחוברות "קומיקס בלשים" כשותפתו החדשה של הארווי בולוק במשטרת גות'אם.
השאילתות הוא הכרך השלישי של ספרו של אייזק ניוטון "אופטיקה", אשר מכיל אוסף של שאלות (שמספרן הגיע עד ל-31 במהדורה הרביעית של "אופטיקה") הנוגעות במישרין למחשבותיו האחרונות של ניוטון על הפאזלים העתידיים של המדע.
שאילתה 31 זכתה לפרסום מיוחד, שכן במובנים רבים התניעה את העבודה המאומצת של הסיווג והקטלוג הכימי של חומרים שנעשתה במאה ה-18. באופן יותר ספציפי, היא תרמה לחקר האפיניות (זיקה כימית), כשעשרות טבלאות האפיניות שהוכנו במאה ה-18 התבססו רבות על התיאורים של ניוטון לגרדיאנטי אפיניות.
אופטיקה מסיימת באוסף של "שאילתות".
במהדורה הראשונה, היו 16 שאילתות כאלה; מספרן גדל במהדורה הלטינית, שפורסמה ב-1706, ולאחר מכן במהדורה האנגלית המחודשת, שפורסמה ב-1718. האוסף הראשון הורכב משאילתות קצרצרות, אולם במהדורות המאוחרות יותר הן הפכו לחיבורים קצרים, הממלאים עמודים רבים.
במהדורה הרביעית של 1730, היו 31 שאילתות, והייתה זו "השאילתה ה-31" המפורסמת, אשר, במהלך שתי המאות הבאות עוררה עניין רב, והתניעה ספקולציות ופיתוחים של התאוריות של זיקה כימית.
השאילתות, במיוחד המאוחרות יותר, דנות במגוון של תופעות פיזיקליות, ומרחיקות לכת הרבה מעבר לפירוש הצר של נושא האופטיקה.
הן עוסקות בטבעו של החום ותהליכי ההעברה שלו; בסיבות אפשריות לכבידה; בתופעות חשמליות; בטבעה של הפעולה הכימית; בדרך שבה אלוהים ברא את החומר "בהתחלה"; בדרך הנאותה לחקור את המדע; ואפילו בניהול האתי של בני אדם.
השאילתות הללו אינן באמת שאלות במובן המקובל; כמעט כולן נכתבות בצורתן השלילית, כשאלות רטוריות.
כדוגמה, ניוטון לא שואל האם האור "הוא" או "עשוי להיות", בעל סממנים חומריים.
במקום זאת, הוא מצהיר: "האין האור גוף חומרי?", באופן שמעיד על כך שלניוטון הייתה תשובה, אך זו עשויה להימשך דפים רבים.
כפי שסטפן היילס (אחד מחסידי ניוטון בתחילת המאה ה-18) הצהיר בבירור, זה היה אופן ההסבר של ניוטון באמצעות "שאילתות".
מדענים אחרים הלכו בעקבות דרכו של ניוטון.
הם ראו שהוא הציב מעיין פילוסופיית טבע מחקרית שבה המקור הראשוני לידע הוא הניסוי.
מורשת ניוטונית זו של פילוסופיית טבע ניסויית הייתה שונה מזו המבוססת על היקשים מתמטיים.
במובנים מסוימים, אופטיקה ביססה סוג של מסורת ניוטונית אשר במהלך המאה ה-18 עלתה בחשיבותה על פילוסופיית הטבע המתמטית של הפרינקיפיה.
כמה מממשיכי דרכו הבולטים של ניוטון בקידום פילוסופיה זו כוללים את בנג'מין פרנקלין, אנטואן לבואזיה וג'יימס בלאק.
מתוך שאילתה 18: "אם בתוך שני מכלים גדולים וגבוהים של זכוכית, שני תרמומטרים קטנים ירחפו כך שלא ייגעו בדפנות המכלים, ואילו האוויר נשאב מאחד המכלים האלו, והמכלים הללו מועברים ממקום קר למקום חם; התרמומטר שנמצא בריק יתחמם כמעט באותו קצב כמו התרמומטר שאינו בריק.
וכאשר המכלים יוחזרו בחזרה למקום קר, התרמומטר בריק יתקרר כמעט באותו קצב כמו התרמומטר שאינו בריק.
האין החום של חדר חמים מועבר דרך הריק באמצעות הוויברציות של תווך עדין בהרבה מהאוויר, אשר גם לאחר שהאוויר נשאב נותר בריק?"
ניוטון למעשה מציע כאן את קיומה של קרינה תרמית.
שאילתה 21: "האין התווך האתרי הזה, כאשר חולפים על פני מים, זכוכית, גבישים וגופים קומפקטיים ודחוסים אחרים במרחב הריק, הופך צפוף וצפוף יותר בהדרגה, ובאמצעים אלה שובר את קרני האור לא בנקודה, אלא באמצעות עיקומן בהדרגתיות לכדי קווים עקומים?
האין התווך הזה דליל בהרבה בתוככי הגופים הדחוסים של השמש, כוכבי השבת, כוכבי הלכת והשביטים, מאשר במרחב השמיימי הריק שביניהם?
ובהתרחקותנו מהם למרחקים כבירים, האין הוא הופך צפוף יותר ויותר באופן תמידי, וכבדרך אגב מחולל את הכבידה של הגופים העצומים האלו אחד אל עבר השני, ושל שאר חלקיהם אל עבר הגופים; כל גוף חומרי נוטה לנוע מחלקיו הדחוסים יותר של התווך לקראת הדלילים יותר?"
במילים אחרות, שאילתה זאת היא גם טיעון המצודד בקיומו של האתר, וגם ניסיון לספק הסבר מכני לכבידה.
קטע מתוך שאילתה 31: "ומסיבות הקשורות בצמיגותם של זורמים, בשחיקה של חלקיהם, ובחולשתה של האלסטיות במוצקים - תנועה נוטה הרבה יותר להיאבד מאשר להתפתח, כך שהיא תמיד נמצאת במגמת דעיכה".
ניתן לפרש בזהירות שאילתה זו כמעין קביעה מוקדמת של עקרון גידול האנטרופיה (החוק השני של התרמודינמיקה).
את הפרשנות מחזקת העובדה שניוטון כתב אותה בהקשר להרהוריו על התנגשויות לא-אלסטיות ועל "כמות התנועה" הכוללת של מערכות פיזיקליות.
על כל פנים, בהמשך השאילתה ניוטון מסיק מנטייה זו של התנועה לדעוך, שבסופו של דבר היקום חייב יהיה "לשקוע", וש-"כל הדברים יתפתחו בהדרגה לקרים וקפואים, ויהפכו למסות חסרות כל יכולת אקטיבית" - תיאור שניתן לפרשו כניסוח מוקדם לרעיון מות החום של היקום.
מתוך שאילתה 31: "האין החלקיקים הזעירים של גופים חומריים מחוננים ביכולות, מעלות או כוחות, אשר באמצעותם הם פועלים ממרחק, לא רק על קרני האור - בכך שהם מחזירים, שוברים או מטים אותן, אלא גם אחד על השני, ובכך מפיקים חלק ניכר מתופעות הטבע?"
ניוטון ממשיך וכותב באופן ספקולטיבי על כך שהכוח החשמלי פועל בטווחים קצרים כדי להחזיק את החלקים של כימיקלים שונים ביחד, ושכוח זה הוא שמושל באינטראקציות הכימיות שלהם.
חלק גדול מהשאילתה הזאת (20 עמודים!) מוקדש לרישום ותיעוד של תופעות כימיות שניוטון מביא כדי לתמוך בהשערה זו.
השבוי היה סרט רוסי-בולגרי מאת אלכסיי אוצ'יטל על פי רומן מאת ולדימיר מקאנין בשם השבוי הקווקזי, שהיה גם שמו הזמני של הסרט טרם צאתו לאקרנים.
בכורת הסרט התרחשה ב-5 בספטמבר 2008 בסנקט פטרבורג.
סרט הקולנוע הרוסי יצא להקרנה מסחרית ב-11 בספטמבר 2008.
הסרט הופק על ידי Rock Films בתמיכת הסוכנות הפדרלית לתרבות וקולנוע ובשיתוף פעולה עם אולפני Kamera בבולגריה ומרכז הסרטים הלאומי של בולגריה.
הופץ על ידי סנטרל פרטנרשיפ.
הסרט מתרחש בקיץ 2000, במהלך מלחמת צ'צ'ניה.
שני חיילים רוסים מתבקשים להזעיק עזרה לעמדת הצבא שנפלה תחת אש ונותרה ללא השגחה.
במהלך המשימה, הם לוקחים אסיר, נער צ'צ'ני בשם ג'מאל.
ככל הנראה, בשל מיאוס מהמלחמה, הוא מעורר אהדה מצד המבוגר שבחיילים, רובאחין.
בין הפרסים והמועמדויות בפסטיבלים בינלאומיים הסרט היה מועמד לפרס קריסטל גלוב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-43 בקרלובי וארי ואלכסיי אוצ'יטל זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל.
השבוי מזנדה הוא סרט הרפתקאות אמריקאי משנת 1937 בבימויו של ג'ון קרומוול, עם רונלד קולמן וריימונד מאסי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "השבוי מזנדה" מאת אנתוני הופ (1896) שהוא הראשון מתוך הטרילוגיה שלו שמתרחשת במדינה דמיונית בשם רוריטניה.
הספר עובד לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
הגרסה המוצלחת ביותר היא מ-1937.
העלילה היא על הדמיון המוחלט של רודולף ראסנדייל לרודולף החמישי מלך רוריטניה, שמסבך אותו בהרפתקה מרתקת.
רונלד קולמן משחק בתפקיד כפול של ראסנדייל והמלך רודולף.
בסרט לא מוזכר שם המדינה.
בשנת 1991 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית שבספריית הקונגרס "על חשיבותו מבחינה תרבותית, היסטורית ואסתטית".
רודולף ראנסדייל (רונלד קולמן), מגיע מאנגליה למדינה קטנה באירופה כדי לנוח ולדוג.
ברדתו מהרכבת הוא מתפלא שהאנשים מסתכלים עליו בהפתעה ובתימהון.
הוא פוגש ביער את קולונל זאפט (סי.
אוברי סמית) וקפטן טרלנהיים (דייוויד ניבן) שמלווים את המלך רודולף החמישי (רונלד קולמן) שעומד להיות מוכתר למחרת.
כולם משתאים מהדמיון המפתיע בין שניהם ומתברר שיש להם אבות קדומים משותפים.
לרודולף יש חצי אח בשם מייקל (ריימונד מאסי) שלא נבחר להיות מלך כי אמו אינה בת אצולה.
מייקל מחליט למנוע את ההכתרה.
הוא שולח לאחיו בקבוק יין עם תרופות הרדמה בתקווה שלא יתעורר להכתרה ואז הוא יוכתר במקומו.
זאפט וטרלנהיים מגלים את מזימתו של מייקל כאשר רודולף לא מתעורר בבוקר.
כדי למנוע ממייקל את תוכניתו להפוך למלך, הם מציעים לראנסדייל להופיע להכתרה בתור רודולף והוא מסכים.
בטקס ההכתרה המפואר נדהמים מייקל ועוזרו רופרט (דאגלס פיירבנקס הבן) מהופעתו של "רודולף".
"רודולף" מופגש בטקס עם ארוסתו, הנסיכה פלאביה (מדלין קארול) שאינה מבחינה בשינוי שנעשה, אבל שמה לב לשינוי לטובה ביחסו של "רודולף" אליה: קודם הוא היה קצר רוח, עצבני ומזלזל, וכעת הוא עדין וטוב מזג.
בינתיים מגלה רופרט את רודולף הישן וכולא אותו בטירת זנדה.
הוא מציע לראנסדייל כי יחסל את המלך והם יתחלקו בממלכה, ראנסדייל מסרב.
על מנת לחזק את שלטונו מתעתד מייקל לשאת את הנסיכה פלאביה.
זה מרגיז את פילגשו של מייקל, אנטואנט (מרי אסטור), ששונאת את רופרט ושולחת שליח לראסנדייל שמוסר פרטים על המלך השבוי, כדי לסכל את תוכניתו של מייקל.
הטירה מוקפת בחפיר מלא מים.
ראנסדייל יוצא לשם עם קבוצת חיילים, קופץ למים ומצליח לעלות לטירה בעזרתה של אנטואנט.
בינתיים מתחיל רופרט עם אנטואנט; מייקל רואה אותו, ובתמורה רופרט הורג אותו.
ראנסדייל מתגבר על שני שומרים ולבסוף מתפתח דו-קרב בינו לרופרט, שבסופו נכנע רופרט נכנע וקופץ למים.
ראנסדייל מוריד את הגשר, החיילים פורצים והמלך משוחרר זמן קצר לפני שהיה אמור להיות מוצא להורג.
ראנסדייל חוזר לנסיכה פלאביה ומציע לה לעבור איתו לאנגליה אך היא מסרבת מפני שמולדתה חשובה לה יותר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרונלד קולמןרודולף רסנדייל/המלך רודולף החמישיריימונד מאסיהדוכס מייקלדייוויד ניבןקפיטן פריץ פון טרלנהייםסי.
אוברי סמית'קולונל זאפטנאמן המלךדאגלס פיירבנקס הבןרופרט מהנזאועוזר למייקלמרי אסטוראנטאונטפילגשו של מייקלמדלין קרולהנסיכה פלביהארוסתו של רודולף החמישי
השאפתנים הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1964, בבימויו של אדוארד דמיטריק, עם ג'ורג' פפארד, קרול בייקר, אלן לאד ומרתה הייר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רב המכר "השאפתנים" של הרולד רובינס (1961).
המונח "Carpetbagger" מקורו בתקופה לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית.
מדינות הקונפדרציה היו הרוסות ורבים מהצפון הגיעו לשם מצוידים בתיקים זולים משטיחים (Carpet bag) ובהם רכושם הדל, כדי לנצל את המצב, לקנות רכוש במחיר אפסי ולהרוויח.
המונח התפשט אחר כך לכל שאפתן שמנסה לנצל הזדמנות של עסק כושל כדי להרוויח מזה.
ג'ורג' פפארד מגלם דמות המבוססת על הווארד יוז שידע לנצל הזדמנויות כדי להרוויח.
הדמות שמגלמת קרול בייקר מבוססת על השחקנית ג'ין הארלו שהיו לה יחסים הדוקים עם יוז.
היא גילמה את הארלו בסרט "הארלו" (1965).
זה היה סרטו האחרון של אלן לאד, הוא יצא לאקרנים זמן קצר לאחר מותו.
ב-1966 הופק פריקוול לסרט בשם נבדה סמית' כשסטיב מקווין מגלם את תפקידו של אלן לאד.
ג'ונאס קורד הצעיר (ג'ורג' פפארד) יורש בשנת 1925 את מפעל הכימיה של אביו (ליף אריקסון) לאחר שמת מהתקף לב במהלך ריב איתו.
תוך זמן קצר הוא משתלט על כל מניות החברה ובעיקר על נבדה סמית' (אלן לאד) שהולך אחר כך לתעשיית הסרטים והופך לשחקן מצליח.
ג'ונאס "מטפל" גם באם החורגת שלו, רינה (קרול בייקר), אישה צעירה, יפהפייה ותאוותנית.
היא הייתה מקודם בת זוגו אבל אביו התאהב והתחתן איתה.
ג'ונאס קונה את מניותיה והיא נוסעת לפריז ומופיעה במועדונים של החברה הגבוהה עד שמתרוששת וחוזרת לארצות הברית.
בינתיים מרחיב ג'ונאס את עסקיו בעזרת המנכ"ל שלו מק מקליסטר (לו איירס) ומהנדס המטוסים באז מקלסון (ראלף טאגר) הוא מתחיל לייצר מטוסים נוסעים שמסוגלים להטיס נוסעים רבים מחוף לחוף.
כל הזמן הוא בטיסות, בתי מלון, אלכוהול ונשים.
באחת הפעמים הוא מכיר את מוניקה וינת'רופ (אליזבת אשלי) בתו של עמוס וינת'רופ (טום טולי) מנהל בכיר אותו פיטר.
מוניקה נכנסת להריון ויולדת בת אבל ג'ונאס לא מתרגש מזה וממשיך בחייו הפרועים עד שהם מתגרשים.
ג'ונאס נכנס לעסקי סרטים ב"אולפני נורמן" בראשותו של ברנרד נורמן (מרטין בלסם).
הוא מבין שהעתיד הוא בסרטים מדברים, מפטר את השחקנית הראשית ומביא במקומה את רינה שאין לה מושג במשחק אבל היא חושנית והסרטים שלה מצליחים.
הוא גם מעביר לצידו את עוזרו של נורמן דן פירס (בוב קמינגס), כאיש יחסי הציבור שלו.
נבדה סמית' מתאהב ברינה והם מתחתנים אבל רינה מכורה לאלכוהול ונהרגת בתאונת דרכים.
הצלחת האולפן תלויה רק בה ונורמן משכנע את פירס תמורת רווח גדול, ללכת לג'ונאס ולמכור לו את האולפן לפני שיוודע לו על מותה של רינה.
המזימה מצליחה וג'ונאס נופל בפח אבל לא מתייאש ומוצא שחקנית חדשה, ג'ני דנטון, (מרתה הייר) שדומה לרינה ביופי ובחושניות ומצליחה כמוה.
הוא נותן לה טבעת אירוסין ומגלה לה שהוא יודע על עברה בסרטים פורנוגרפים ורוצה בה רק לשימושו המיני.
היא בורחת וזורקת את הטבעת.
נבדה סמית' מתעמת איתו והעימות עובר לקרב אגרופים אלים.
נבדה מגלה לג'ונאס שהוא יודע את סודו - על אחיו שהיה מפגר ומת בגיל 9 ושזה גרם ליחסים הקשים בינו ולאביו וכי מה שדוחף אותו זה החשש שיהיה חולה כאחיו.
ג'ונאס מכיר בחולשותיו, מוכר את נכסיו, מגיעה למוניקה ומפציר כי תחזור אליו והם יתחילו חיים חדשים עם בתם כמשפחה.
היא לבסוף נענית לו והם מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ורג' פפארדג'ונאס קורדאלן לאדנבדה סמית'ליף אריקסוןג'ונאס קורד האבאליזבת אשלימוניקה קורדאשתו של ג'ונאסקרול בייקררינה מרלומרתה היירג'ני דנטוןשחקניתמרטין בלסםברנרד נורמןמפיקטום טוליעמוס וינת'רופאבא של מוניקהלו איירסמק מקליסטרמנכ"ל חברת ג'ונאסראלף טאגרבאז מקלינסוןמהנדס מטוסיםבוב קמינגסדן פירס
השאלה הארמנית הייתה הוויכוח בעקבות קונגרס ברלין מ-1878 כיצד יש להתייחס לארמנים באימפריה העות'מאנית.
המונח הפך לנפוץ בקרב חוגים דיפלומטיים ובעיתונות הפופולרית.
במונחים ספציפיים, השאלה הארמנית מתייחסת להגנה ולחירויות של ארמנים מהקהילות השכנות להם שהתנכלו להם.
השאלה הארמנית מסבירה את 40 שנות ההיסטוריה הארמנית-עות'מאנית בהקשר של הפוליטיקה האנגלית, הגרמנית והרוסית בין 1877 ל-1914.
במשך השנים התרחשו מספר מעשי טבח בארמנים כמו מעשי הטבח החמידיים ב-1894–1896 וטבח אדנה ב-1909, בהם נרצחו מאות אלפי ארמנים.
בשנת 1915 החליטה הנהגת מועצת האיחוד והקידמה, ששלטה בממשלה העות'מאנית, להפסיק את לצמיתות "השאלה הארמנית" על ידי טיהור אתני - רצח עם של מעל מיליון ארמנים, וגירוש רוב הארמנים מהאימפריה, במסגרת רצח העם הארמני.
בד בבד נרצחו והושמדו גם רוב האשורים והיוונים במזרח התיכון ברצח העם האשורי ורצח העם היווני-פונטי.
החל מאמצע המאה ה-19, המעצמות הגדולות באותה תקופה התמודדו עם יחסה של האימפריה העות'מאנית למיעוטים הנוצרים שלה ולחצו עליה יותר ויותר להעניק שוויון זכויות לכל אזרחיה.
בעקבות הדיכוי האלים של נוצרים בהתקוממויות בבוסניה והרצגובינה, בולגריה וסרביה בשנת 1875, המעצמות הגדולות יזמו ב־1856 את חוזה פריז, בטענה שהוא מספק את הסמכות להתערבותם כדי להגן על המיעוטים הנוצרים של האימפריה העות'מאנית.
עד סוף שנות ה-70, היוונים, יחד עם כמה אומות נוצריות אחרות בבלקן, שהיו מתוסכלים מתנאיהם, הצליחו להשתחרר מהשלטון העות'מאני בעזרת המעצמות.
לעומתם, הארמנים, קיבלו פחות עניין, ופחות תמיכה מצד המעצמות.
מעמדם בשנים אלו עמד על קיפאון יחסית, ובאימרפיה העות'מאנית הם כונו millet-i sadıka או "מילת נאמן".
בשנים 1827–1828, הצאר ניקולאי הראשון ביקש עזרה מארמנים פרסיים במלחמה הרוסית-פרסית, והבטיח כי לאחר מכן, הוא יעזור לשפר את חייהם.
ב-1828 הכריזו הרוסים מלחמה על טורקיה.
בשנת 1828 בהסכם טורקמנצ'אי, סיפחה רוסיה את Erivan Khanate, חאנות נחצ'יבאן, והאזור הכפרי שסביבם.
לאחר הסכם טורקמנצ'אי, עודדו הרוסים את הארמנים שעדיין חיו תחת שלטון פרסי להגר לארמניה הרוסית, ו-30,000 נענו לקריאה.
רוסיה סיפחה חלקים משמעותיים מהשטח שנכבש על ידי הארמנים.
אותה תקופה, היו 1,095,889 ארמנים באימפריה העות'מאנית.
ככל שרוסיה התקדמה בגבולה הדרומי, היא הפכה ליותר ויותר מעורבת בעניינים עות'מאניים.
רוסיה הייתה כוח מכריע בהשגת עצמאותן של רומניה וסרביה.
רוסיה, והחיים הרוסיים, משכו ארמנים.
ארמנים רבים התחנכו ואימצו דרכים רוסיות.
עבור הארמנים רוסיה הייתה גם דרך לאירופה.
רוסיה השיגה שליטה על חלק גדול מארמניה, והפכה למגינת הארמנים באימפריה העות'מאנית.
רוב הארמנים חיו במחוזות הגובלים ברוסיה ולא במדינות אחרות באירופה.
על פי הסכם אדריאנופול מ-1829, האימפריה העות'מאנית ויתרה על אחאלקלאק ואחלציחה לרוסיה.
כ-25,000 ארמנים עות'מאנים עברו לארמניה הרוסית, והיגרו מאזורים אחרים באימפריה.
הארמנים החלו לראות יותר את האימפריה הרוסית בתור הערבה האולטימטיבית לביטחונם.
ארמנים רבים בפרובינציות המזרחיות של האימפריה העות'מאנית, חיו תחת איום של אלימות אפליה והשפלה מצד עמים שכנים עוינים.
בשנים 78–1877 התקיימה מלחמת רוסית עות'מאנית נוספת.
הארמנים בירכו את הצבא הרוסי המתקדם כצבא שחרור.
בינואר 1878, הפטריארך הארמני של קונסטנטינופול, נרס השני וארז'פטיאן, פנה להנהגה הרוסית כדי לקבל הבטחות שרוסיה תכניס הוראות לניהול עצמי של ארמני בהסכם השלום החדש.
במרץ 1878, לאחר סיומה של המלחמה, העביר הפטריארך למעצמות תלונות ארמניות על "תפיסת קרקע בכפייה...
המרה בכפייה של נשים וילדים, הצתות, גביית פרוטקשן, אונס, ורצח" למעצמות.
הפטריארך שכנע את הרוסים להכניס סעיף 16 לחוזה סן סטפנו, שקבע כי הכוחות הרוסיים הכובשים את המחוזות המאוכלסים בארמנית במזרח האימפריה העות'מאנית ייסוגו רק עם יישום מלא של רפורמות.
בריטניה התנגדה לכך שרוסיה תחזיק בשטחים עות'מאניים רבים כל כך.
ביוני 1878, היא לחצה שהמעצמות הגדולות יכנסו למשא ומתן חדש במסגרת הקונגרס של ברלין.
סעיף 16 שונה כך שכל אזכור של הכוחות הרוסיים שנותרו במחוזות הוסר.
במקום זאת, הממשלה העות'מאנית הייתה אמורה להודיע מדי פעם למעצמות הגדולות על התקדמות הרפורמות.
"תוכנית הרפורמה הארמנית" מ-11 במאי 1895 הייתה סדרה של רפורמות שהוצעו על ידי מעצמות אירופה אך אלו לא יושמו.
במקום זאת החלו מעשי הטבח החמידיים.
הדיפלומט הצרפתי ויקטור ברארד כתב:
לאחר שישה חודשים של מעשי טבח מתמידים, בעוד אירופה העמידה פנים שהשאלה הארמנית כבר נפתרה, החליטו הארמנים להראות לאירופה שהשאלה הארמנית עדיין קיימת אך שאין יותר ממשלה עות'מאנית.
השאם השלישי היה השליט האומיי האחרון באל-אנדלוס, והאחרון להחזיק בתואר ח'ליף קורדובה.
השאם השלישי היה אחיו של עבד א-רחמן הרביעי, והוא ברח מקורדובה למבצר באזור ולנסיה לאחר שאחיו נהרג בקרב.
הוא נבחר לח'ליף לאחר משא ומתן ארוך בין תושבי קורדובה ושליטי אזורי הגבול.
עם זאת, השאם השלישי לא יכול היה להיכנס אל העיר קורדובה עד לשנת 1029, היות שהעיר נשלטה על ידי צבאות הברברים שתמכו בשליטי בני חמוד.
על אף ניסיונותיו לאחד את הח'ליפות, העלאת מיסים (כדי לשלם למסגדים, בין היתר) יצרה נגדו אופוזיציה קשה.
בזמן שלטונו, אחד מיועציו שלט בפועל והתייחס בצורה לא טובה אל תושבי קורדובה.
לאחר מזימה של נסיך אומאי המכונה "אל-עיראקי" (العراقي) כנגדו שבסופו נרצח יועצו אל-חכם, הותקף ארמונו של השאם והוא נאלץ להימלט יחד עם משפחתו לאחר שהתחנן בפני תוקפיו לחוס על חייו.
בשלב זה, אנשי קורדובה החליטו להיפטר מהח'ליפות לגמרי, ולכן אף גירשו את האומאיים מהעיר.
בשנת 1036, השאם השלישי נפטר בגיל 63 או 64 בעודו בגלות.
השבט היא סדרת נעורים מניו זילנד שנוצרה על ידי ריימונד תומפסון.
לסדרה צולמו חמש עונות והיא שודרה החל מ-24 באפריל 1999 ועד ה-6 בספטמבר 2003. חברת ההפקה של הסדרה היא "ענן 9".
הסדרה מתרחשת בזמן עתידי כאשר כל המבוגרים בכדור הארץ מתים באופן פתאומי בעקבות מחלה מסתורית, והילדים צריכים לשרוד בכוחות עצמם בעולם החדש שהפסיק את תפקודו הסדיר כתוצאה ממות המבוגרים.
הסדרה מתרחשת בעיר חסרת שם שמורכבת משבטים של ילדים ונערים הנאבקים אחד בשני על השליטה בעיר.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון.
מלבד ישראל, שודרה הסדרה בעוד 40 ערוצים במדינות אירופה, אוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית.
בעקבות הצלחת הסדרה נוצרה סדרת בת בשם "המחר החדש".
הסדרה מתחילה כתשעה חודשים אחרי שכל המבוגרים מתו ממחלה מסתורית (המכונה "הנגיף"), מוקד הסדרה הוא אחד משבטי הילדים הנקרא "חולדות הקניון".
העונה הראשונה מתמקדת בתפקודם של חולדות הקניון וניסיונם לשרוד אל מול השבטים האלימים, "כלבי השטן" ו"הארבה", הנאבקים על שליטה בעיר.
כמו כן הם מנסים למצוא תרופה לנגיף המסתורי שהרג את כל המבוגרים ושהחל לגבות את קרבנותיו בקרב המתבגרים שהגיעו לפרקם.
בעונה השנייה חולדות הקניון מצליחים למצוא את החיסון לנגיף ומשתמשים בו כדי להשתלט על העיר על ידי כך שהם מצליחים לסחוט ויתורים ממנהיגי יתר השבטים בתמורה לאספקת החיסון.
חולדות הקניון מנסים להשתמש בהשפעתם בעיר כדי להחזיר מידה מסוימת של יציבות ונורמליות להתנהלותה.
בד בבד אנו עדים לתהליך התחזקות של שבט המתגורר מחוץ לעיר ונקרא "הנבחרים", שבט זה מורכב מחברים לשעבר של הארבה שסוגדים למנהיגם המת זוט כאל, הקונפליקט בינם לבין שבטי העיר בהנהגת חולדות הקניון מגיע לשיא בסוף העונה כאשר הנבחרים פולשים ומצליחים לכבוש את העיר.
העונה השלישית נפתחת בתיאור משטר העריצות שהנבחרים מקימים בעיר, בו בזמן הפליטים מחולדות הקניון שהצליחו להימלט מידם של הנבחרים מוצאים מחסה אצל "האקו", שבט המתגורר ביער, וביחד אתם הם חוזרים לעיר ומתחילים בהתקפות על כוחות הנבחרים עד שהם מצליחים להביסם לחלוטין ולכבוש את העיר מחדש.
שאר העונה מוקדשת לניסיונות לשקם את העיר ולמאבקי הכוח בין השבטים השונים ובתוך חולדות הקניון.
העונה מסתיימת כאשר שבט "הטכנוס", שבט העושה שימוש בטכנולוגיה גבוהה, מתחיל בפלישתו לעיר.
בתחילת העונה הרביעית הטכנוס כובש את העיר בקלות, השבטים השונים מנסים להתנגד להם אבל מכיוון שהם נחותים להם מבחינה טכנולוגית הם מובסים בקלות.
הטכנוס משקמים את רשת החשמל של העיר, מחדשים את הספקת המים אליה ומכניסים לשימוש רחב בעיר סוג של משחק מציאות מדומה, כך הם מצליחים לשעבד את תושבי העיר מלבד מספר מחולדות הקניון שעדיין מתנגדים להם.
בסופו של דבר הם מצליחים להדיח את ראם, מנהיג הטכנוס, כתוצאה מסיוע שכמה מקציניו הבכירים נותנים להם.
בעונה החמישית חולדות הקניון מנסות להחזיר לעצמם את שליטתם בעיר בעזרתו של מנהיג הטכנוס החדש מגה, אולם מתברר שהוא בעל תוכניות משלו והוא יוצר מצב של כאוס בעיר ומחזק את כוחם של הטכנוס עד אשר הוא מכריז של משטר צבאי ומקים דספוטיזם צבאי.
הפליטים ממשטרו של מגה נמלטים אל העיירה ליברטי שם הם בונים את כוחם עד שהם פולשים לעיר ומדיחים את מגה.
בפרקים האחרונים של הסדרה, כתוצאה מטעות בתכנות מחשבי הטכנוס שעשה ראם, משתחרר לאוויר סוג משופר של הנגיף שהורג בני אדם בני כל הגילים.
הסדרה מסתיימת כאשר אנו רואים את חולדות הקניון נמלטים מן העיר בעזרת ספינה.
בריי (דווין קמרון, עונות 1-3) - משמש כמנהיג חולדות הקניון הכריזמטי.
חבר של אמבר ואביו של בייבי בריי.
בסוף העונה השלישית הוא נעלם.
אמבר (בת' אלן, עונות 1,3-5) - מנהיגה שותפה ואהובה של בריי.
בסוף העונה הראשונה "מתה" ומתגלה חיה בעונה השלישית כמנהיגת שבט "האקו" ושמה "איגל".
אבוני (מריל קאסי, עונות 1-5) - מנהיגת הארבה התככנית שהצטרפה לחולדות הקניון.
בעונה 5 יש לה חזיונות מזוט וגם היא מוצאת לראשונה אהבת אמת - סלייד.
לקס (כיילב רוס, עונות 1-5) - בין הלוחמים העיקריים של חולדות הקניון והשותף של אבוני.
זוט (דני ג'יימס, עונות 1,5) - מנהיג הארבה המטורף שלאחר מותו הועלה לדרג אל על ידי חסידיו.
השומר (דיימון אנדרוז, עונות 2-3) - מנהיג הנבחרים, מאמין קנאי של זוט.
ראם (טום הרן, עונות 4-5) - מנהיג הטכנוס שכתוצאה מגאוניותו הצליח להפוך את הטכנוס לשבט החזק ביותר ולהשתלט על העיר.
ג'יי (ג'יימס נפיאר, עונות 4-5) - הגנרל האידיאליסט של הטכנוס, כתוצאה מאכזבתו ממנהיגותו של ראם הוא עורק אל שורות חולדות הקניון.
השבוע באשדוד הוא מקומון של אשדוד והסביבה, היוצא לאור מדי יום חמישי, החל מ-15 במאי 1975, ובכך מהווה את המקומון הפעיל הוותיק באשדוד.
מייסד העיתון הוא מנחם גלילי, גלילי הוא גם בעל מדור שבועי ביקורתי הקרוי "בלי חשבון" למאבק בשחיתות בעיר.
בשנת 2004 העלה העיתון את המהדורה המקוונת שלו אל רשת האינטרנט דרך רשת LOCAL, האתר כולל ארכיון כתבות מלא של העיתון.
ב-1 במאי 2011, העלה השבועון אתר אינטרנט המעדכן באופן יומי על הקורה באשדוד בשם "אשדוד10".
השבוע הקדוש (לטינית: Hebdomada Sancta או Maior Hebdomada; יוונית: Μεγάλη Εβδομάδα; רוסית: Страстная неделя; "השבוע הגדול") בנצרות הוא השבוע שלפני חג הפסחא והשבוע האחרון בתקופת התענית, המוקדש לציון האירועים בשבוע האחרון לחייו של ישו.
מיד לאחר השבוע הקדוש, ביום ראשון, חל חג הפסחא המציין את תחייתו של ישו ביום השלישי לאחר צליבתו.
השבוע הקדוש הוא למעשה השבוע האחרון של תקופת התענית הקודמת לפסחא.
תקופה זאת מתחילה ביום רביעי של האפר או יום שני הנקי, כ-40 יום לפני פסחא.
ימות השבוע הקדוש מנציחים מאורעות בימיו האחרונים של ישו כפי שמתוארים באוונגליונים.
שלושת הימים האחרונים, שהם יום שישי הטוב, יום שבת הקדוש ו"יום ראשון של פסחא", קרויים לפעמים "טרידואום" (Triduum, "שלושה ימים" בלטינית).
בנצרות האורתודוקסית השבוע הקדוש מתרחש שבוע אחרי הקתולים.
כאשר הקתולים חוגגים את חג הפסחא ביום ראשון, האורתודוקסים מציינים את יום ראשון של הדקלים, ומתחילים בו את השבוע הקדוש.
במספר מקומות הקתולים והאורתודוקסים איחדו את החגים.
ביום ראשון של השבוע הקדוש מציינים את כניסתו של ישו לירושלים ונוהגים לשאת כפות דקלים כיוון שעל פי המסורת הנוצרית נתקבל ישו בנפנוף כפות תמרים על ידי תושבי העיר.
על פי המסורת, ביום זה טיהר ישו את המקדש.
בירושלים נוהגים עולי הרגל לבקר בהר הבית לזכר גירוש חלפני הכסף.
כמו כן, נהוג לנקות את הבתים לקראת החג המתקרב.
יום שלישי נקרא לעיתים גם "יום שלישי של התאנים" מכיוון שלפי המסורת ביום זה נשא ישו את המשל על עץ התאנה.
נהוג להכין ולקדש את השמן שבו יעשו שימוש בשבעת הסקרמנטים הקדושים של הנצרות הקתולית ובסקרמנטים של כנסיות אחרות.
יום רביעי נקרא גם "יום רביעי של הריגול" כי על פי המסורת ביום זה ריגל יהודה איש קריות אחר ישו.
ביום חמישי מתקיימת מיסה מיוחדת לזכר הסעודה האחרונה שנערכה ביום זה.
מקיימים לצד המיסה את טקס רחיצת הרגליים, בעקבות האמונה שישו רחץ את רגלי תלמידיו.
בטקס זה כהן הדת הבכיר במקום רוחץ באופן סמלי את רגליהם של מספר מאמינים (במקומות מסוימים מקובל שירחוץ רגלי 12 מחברי הקהילה לסמל את 12 שליחי ישו).
ביום זה על פי המסורת התקיימה צליבת ישו.
יום זה הוא יום אבל ומציינים אותו בצום יום שישי.
כמו כן נהוג לבקר בו בבתי קברות.
בירושלים מקובל ללכת בויה דולורוזה, "דרך הייסורים", שעבר ישו.
ביום שבת הקדוש או "יום שבת השקט" ישו נח בקברו והנשים שחזו בקבורתו שבתו ממלאכתן ולכן גם הנוצרים נוהגים לא לעשות כל מלאכה ביום זה פרט להכנות לחג.
יש מקומות שבהם מתקיים מנהג שרפתו של יהודה.
בלילה שבין שבת לראשון מקיימים את המיסה.
בכנסייה האורתודוקסית מקיימים בלילה את טקס שבת האור, שבו הכמרים נכנסים למקום מוסתר ויוצאים ממנו עם אש שכביכול ירדה מהשמים.
בירושלים, נכנס הפטריארך של ירושלים לאדיקולה בכנסיית הקבר הקדוש ויוצא משם עם אש.
ביום ראשון על פי המסורת קם ישו לתחייה.
יום זה הוא יום חג הפסחא ובו נגמרת התענית וכל מנהגי האבלות למיניהם.
חגיגות "השבוע הקדוש" במדינות קתוליות בעלות מורשת ספרדית (semana santa) כוללות טקס מרכזי המכונה "פרוססיון" (Procesión).
זוהי תהלוכה העוברת ברחובות העיר.
משתתפיה לובשים תלבושות מיוחדות ונושאים את ארונו של ישו שעליו פסלי איקונות.
לפעמים מתנהלת תהלוכה מקבילה של נשים הנושאות את פסלה של מרים (מריה) אמו של ישו.
לפני התהלוכה מעטרים את הרחובות בהם תעבור השיירה במרבדי פרחים ונסורת צבעונית.
במקומות מסוימים, ביניהם קסטיליה ולאון שבספרד ואנטיגואה שבגואטמלה הטקס נחשב כמוקד משיכה לתיירים.
השבחת יהלומים היא פעולה שבה מראה היהלום משופר, על מנת לשפר את סיכוייו להימכר.
למרות זאת, יהלום שלא עבר טיפול השבחה שווה יותר, כספית, מיהלום שעבר השבחה.
את ההשבחה עושה במעבדה גמולוגית מומחה בתחום הגמולוגיה, בעזרת ציוד מיוחד.
קיימת חובת גילוי נאות לצרכן, בעת המכירה, לגבי כל טיפול השבחה שנעשה ליהלום.
טיפולי ההשבחה התפתחו במהלך השנים, וכיום כוללים טיפולים לשיפור ניקיון היהלום וטיפולים לשיפור צבע היהלום.
"טיפול גלצים" - מילוי שברים ביהלום בחומר בעל תכונות אופטיות דומות ליהלום, וכך להקנות לו מראה עדין יותר.
"קידוח לייזר" - יצירת צינור קידוח בעזרת לייזר, אל פגם כלשהו ביהלום, על מנת להלבין פגם כהה בעזרת חומצות
"קידוח מיוחד KM" - שימוש בלייזר שלא משאיר צינור קידוח
"הרתחה" - שימוש בחומצות וחום כדי לנקות ולהלבין לכלוכים חיצוניים או פנימיים
הקרנות רדיואקטיביות - חשיפת היהלום לאנרגיה אטומית שגורמת לו לפתח צבע
"HPHT" - תהליך שחושף את היהלום ללחץ וטמפרטורה גבוהים, שגורמים ליהלום לשנות את צבעו
השבוע בספורט היא תוכנית ספורט שבועית בערבית אשר משודרת מדי שבוע במַכַּאן 33. התוכנית נחשבת לאחת התוכנית הוותיקות ביותר בטלוויזיה הערבית.
המנחה הראשון של התוכנית היה סולומון מוניר אחריו הנחה ג'אודאת עודה את התוכנית עד היום.
התוכנית עלתה לראשונה בשנות השמונים, ושודרה בשעה המוקצבת לערבית בטלוויזיה הישראלית.
התוכנית אז שודרה בימי שני בשעה 18:30 ועד היום היא משודרת באותו זמן.
לאחר סיום השידורים בערבית בערוץ 1 והקמת ערוץ לווייני מיוחד לשידורים בערבית בשנת 2002 עברה התוכנית לערוץ זה.
אחר כך עם איחוד ערוץ 33 והערוץ הלווייני עברה לערוץ 33.
המהדורה מסכמת את אירועי השבוע שעבר בספורט בשפה הערבית עם פרשנים מהמגזר הערבי וגם עם כתבות בשפה הערבית .
בעבר שודרו תקצירים של מרוצי פורמולה 1.
"השבועה" הוא שירו של יהושע פלוביץ' במזרח אירופה בשנת 1903. התחבר ביידיש והפך להמנונה של מפלגת "פועלי ציון".
במקביל, תורגם השיר לעברית על ידי אברהם לוינסון.
"השבועה" הולחן על ידי אברהם משה ברנשטיין.
"השבועה" כולל את עיקרי הציונות הסוציאליסטית כפי שנתפסה בתודעתם של רבים במפנה המאות ה-19-ה-20: התארגנות והליכה משותפת בגוף ראשון רבים, ערכי הציונות ובכללם החזרה ההמונית לארץ ישראל והזיכרון הקיבוצי של ההיסטוריה היהודית, והנכונות להאבק ואף למסור את הנפש על השחרור הלאומי בגולה ובארץ ישראל.
על פי החוקר אליהו הכהן: "שיר "השבועה" לא היה שיר רגיל ברפרטואר הזמר היהודי והעברי.
הוא נחשב לכעין המנון, והושר בדרך כלל בעמידה בסופן של התכנסויות פועלים.
תחרות סמויה התנהלה בימי העלייה השנייה והשלישית בינו לבין שירו של ביאליק "תחזקנה" ("ברכת עם") על התואר – המנון תנועות הפועלים בארץ, אם כי בפועל הוא היה המנונה של תנועת "פועלי ציון", שעם מנהיגיה נמנו דוד בן-גוריון ויצחק בן צבי".
השבועה האולימפית היא הבטחה שנישאת במהלך טקס הפתיחה של המשחקים האולימפיים.
השבועה נאמרת על ידי ספורטאי מייצג אחד מהנבחרת המארחת של המשחקים בשם כל הספורטאים המשתתפים, וכן על ידי נציג מהשופטים בתחרויות ונציג המאמנים.
במהלך השבועה אוחזים הנשבעים בקצה הדגל האולימפי.
לראשונה נישאה השבועה באולימפיאדת אנטוורפן (1920) על ידי הבלגי ויקטור בוין, כשהוא אוחז בידו השמאלית בדגל בלגיה.
באולימפיאדת מינכן (1972) נוספה שבועת השופטים והחל מאולימפיאדת הנוער סינגפור (2010) נוספה לטקס גם שבועת המאמנים.
האישה הראשונה לשאת את השבועה הייתה הגולשת האלפינית האיטלקייה ג'וליאנה מינוצו , באולימפיאדת החורף קורטינה ד'אמפצו שנערכה בשנת 1956. באולימפיאדת מינכן, שנערכה בשנת 1972, האתלטית הגרמניה, היידי שילר הייתה האישה הראשונה לשאת את השבועה באולימפיאדת קיץ.
נוסח השבועה המקורית חובר על ידי פייר דה קוברטן ומאז שונה מספר פעמים על מנת להתאימה לרוח התקופה.
נוסח השבועה הראשונה שנישאה ב-1920 היה: "אנו נשבעים לקחת חלק במשחקים האולימפיים ברוח האבירות, למען כבוד למדינתנו ולתהילת הספורט".
ב-1961 שונתה השבועה כך שתסיר אלמנטים דתיים ולאומניים: "אנו מבטיחים לקחת חלק במשחקים האולימפיים ברוח האבירות, למען כבוד לנבחרתנו ולתהילת הספורט".
כיום נוסח שבועת הספורטאים הוא: "בשם כל המתחרים, אני מבטיח/ה שניקח חלק במשחקים אולימפיים אלו כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו, מתחייבים לספורט נקי מאמרוץ וללא סמים, ברוח ספורטיבית, למען תהילת הספורט וכבוד נבחרתנו".
נוסח שבועת השופטים: "בשם כל השופטים ובעלי התפקידים, אני מבטיח שנשפוט במשחקים אולימפיים אלו ללא משוא פנים, כשאנו מכבדים ומצייתים לחוקים שנקבעו ברוח הספורטיבית האמיתית."
נוסח שבועת המאמנים: "בשם על המאמנים ושאר חברי הנלווים למשלחות הספורטאים, אני מבטיח שנקדיש עצמנו לכך שהרוח הספורטיבית והמשחק ההוגן ישמרו על בסיס עקרונות היסוד האולימפיים"
השבוע שלי עם מרילין הוא סרט דרמה בריטי.
הסרט מבוסס על שני הספרים של קולין קלארק המספרים על ההתרחשויות מאחורי הקלעים של הסרט "הנסיך ונערת השעשועים" משנת 1957 בכיכובם של מרילין מונרו ולורנס אוליבייה.
ויליאמס זכתה בפרס גלובוס הזהב על משחקה בסרט ובנוסף הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
הסרט מספר על קולין קלארק הצעיר אשר מחליט לפתח קריירה בתחום הקולנוע ולשם כך הוא נוסע ללונדון.
לאחר קושי בלמצוא עבודה בתחום הוא נשכר בתור עוזר במאי שלישי לסרט חדש בכיכובם של מרילין מונרו ולורנס אוליבייה.
קלארק שמח לבצע את המטלות הנחותות ביותר רק כדי להיות חלק מעולם הקולנוע.
במהלך עבודתו בסרט הוא נחשף ליחסיהם של המפיקים למונרו אשר מנסה להצליח בתור שחקנית רצינית ולעומת זאת כל אנשי ההפקה רואים בה לא יותר מבלונדינית שטחית.
הוא מתחבר למרילין ומצליח לעודד אותה במהלך הצילומים ולאחר שהוא שומע אותה ואת בעלה ארתור מילר, באמצע ריב.
מישל ויליאמס בתפקיד מרילין מונרו
אדי רדמיין בתפקיד קולין קלארק
קנת בראנה בתפקיד לורנס אוליבייה
דאגריי סקוט בתפקיד ארתור מילר
דומיניק קופר בתפקיד מילטון גרין
ג'וליה אורמונד בתפקיד ויוויאן לי
דרק ג'קובי בתפקיד אוון מורשד
ג'ודי דנץ' בתפקיד דיים סיביל ת'ורנדייק
זואי ואנאמייקר בתפקיד פאולה סטרסברג
השביל המחבר הוא שביל המחבר בין יד ושם לבין מסלול המבקרים המקיף את הר הרצל.
השביל מתחיל ליד רחבת הכניסה המרכזית של יד ושם ומסתיים ליד חלקת גדולי האומה בצידו הדרום מערבי של הר הרצל.
השביל הנמצא במגמת עלייה, מקשר בין שני אתרי ההנצחה הלאומיים המרכזיים בישראל, ומעבר לערכו התיירותי והפרקטי, הוא מסמל את העלייה משואה לתקומה.
אורכו של השביל הוא כ-200 מטרים.
הרעיון לפריצת השביל נולד בשנת 2002 ביחידה להנצחת החייל של משרד הביטחון, אשר פנתה ליד ושם ולהסתדרות הציונית העולמית, וזכתה להסכמתם ולשיתוף פעולה מצידם.
יוזם ומתכנן השביל המחבר היה
משה אורן, בתפקידו כראש תחום מפעלי הנצחה במשרד הביטחון.
בהמשך פנתה היחידה להנצחת החייל אל נציגי מועצת תנועות הנוער בישראל, במטרה לשתף אותן בעבודות לסלילת השביל, ולעשות זאת בעבודת כפיים, כסמל לאופן בו נסללו שבילים ודרכים בארץ ישראל בתקופה שלפני הקמת מדינת ישראל ובשנים שלאחר הקמתה.
הוא נחנך באביב 2003, ביום השנה ה-60 למרד גטו ורשה.
עוד נטלו חלק ביוזמה משרד החינוך והסוכנות היהודית לארץ ישראל.
בשנת 2004 נחנכה בקצהו העליון של השביל אנדרטת נצר אחרון, לזכר העולים ניצולי השואה, אשר הגיעו לארץ לאחר מלחמת העולם השנייה, ולאחר גיוסם לצה"ל ב-1948, נפלו בקרבות מלחמת העצמאות מבלי להותיר אחריהם שאירים.
בשנת 2010 הונחו לאורכו של השביל שמונה שלטים הסוקרים את אשר התרחש בדרך משואה לתקומה בעיצוב האדריכל אורי אברמסון: יום הניצחון, "הציונות הלוחמת", ההעפלה, תוכנית החלוקה, "כל העם צבא", הכרזת העצמאות, "מלחמה וניצחון" ו"עוד רבה הדרך".
זמן קצר לאחר חנוכת השביל, הוחלט לערוך לאורכו צעדה, הנערכת מדי שנה באחד הימים שבין יום השואה ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
הצעדה מתחילה בבקעת הקהילות החרבות, חולפת על פני אנדרטת הקרון וכיכר גטו ורשה, בטרם היא עולה לאורכו של השביל ומגיעה להר הרצל.
בהר הרצל חולפת הצעדה באנדרטת נצר אחרון, יד לנספים באונית המעפילים סלבדור וביד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה, והיא מסתיימת בחלקת גדולי האומה.
בצעדה מוצגות הצגות על ידי המשצ"ים (מדריכי של"ח צעירים) המציגות את סיפור חייהם של הנצר האחרון.
בצעדה משתתפים אלפי תלמידים מרחבי הארץ.
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר היא תוכנית לייט-נייט וסאטירה חדשותית אמריקאית, המשודרת בימי ראשון ברשת HBO מאז אפריל 2014. אורכה של התוכנית הוא כחצי שעה ומנחה אותה הקומיקאי הבריטי-אמריקאי ג'ון אוליבר.
היא מצולמת מול קהל חי בניו יורק.
ב-16 בפברואר 2025 עלתה לשידור העונה השתים עשרה של התוכנית.
אוליבר ציין כי הוא זוכה לחופש עיתונאי מלא באשר לתכני התוכנית ואופן הצגתם, ובפרט ביכולת לבקר תאגידים וחברות ענק.
תחילה חוזהו של אוליבר נחתם לשנתיים עם אפשרות להארכה, ובפברואר 2015 נודע כי התוכנית חודשה לשתי עונות נוספות, בנות 35 פרקים כל אחת.
"השבוע שעבר" חולקת מאפיינים משותפים עם התוכנית של קומדי סנטרל, "הדיילי שואו".
בה אוליבר שימש בעבר ככתב (וכן כמנחה מחליף) בטרם מעברו ל-HBO, וגם היא כוללת מבט סאטירי מזווית שמאלנית על נושאים פוליטיים, חברתיים ואקטואליים.
אחד החידושים בפורמט התוכנית הוא ההתמקדות בכל פרק בנושא מרכזי אחד, שהצגתו ההומוריסטית נשענת על תחקיר.
מבנה זה השפיע על תוכניות סאטירה נוספות, ביניהן "המונולוג המרכזי" בתוכנית "פעם בשבוע עם תם אהרון".
בישראל, העונה השלישית לא שודרה והעונה הרביעית עלתה לשידור ב-12 בפברואר 2017, ובצמוד תשודר גם בישראל בערוץ HOT HBO (לשעבר HOT Plus).
התוכנית משודרת מ-2018 גם ב-yes והמונולוג המרכזי שלה וסרטונים נוספים מועלים ליוטיוב.
אוליבר תיאר את הכנותיו לתוכנית לעיתון "The Wire", השייך ל"אטלנטיק", כי "...
בעיקרון אני נדרש לצפות בהכל...
אני צופה במספר תוכנית בלבד להנאתי, קרי "60 דקות" ו"Frontline".
אני צופה בטלוויזיה במשרדי כל הזמן, ובדרך כלל אני מזפזפ בין CNN, פוקס ניוז, CNBC, Bloomberg Television, MSNBC, אל ג'זירה...
אני צופה עם מטרה ברורה בראשי והיא איך לצפות בסיפור המסוקר באופן רע."
מפיק התוכנית, טים קרבל, טען כי HBO נתנה לצוות התוכנית חופש מלא בבחירת אורחי התוכנית, וכן ייעצה להם לא להרגיש מחויבים לארח ולהציג סלבריטאים.
כאשר נשאל על ידי מראיין על "כתבים" מזויפים כגון אלו המוצגים בתוכנית "הדיילי שואו", אשר מציגים כיסוי פארודי, טען כי "אין בכוונתינו להיות תוכנית חדשות פארודית, אז לא נציג אנשים המתחזים לעיתונאים".
התוכנית משודרת בקנדה בשידור ישיר בערוץ "HBO Canada", וכן משודרת באוסטרליה שעות ספורות לאחר שידורה בארצות הברית.
העונה השנייה של התוכנית עלתה לאוויר ב-9 בפברואר 2015. בממלכה המאוחדת התוכנית משודרת יום לאחר שידורה המקורי.
בישראל, העונה הראשונה של התוכנית שודרה בערוץ HOT3 ועונתה השנייה שודרה בערוץ HOT Plus, בימי שלישי, יומיים לאחר שידורה בארצות הברית, בשעה 22:00, וכן הייתה זמינה לצפייה בשירות HOT VOD.
העונה השלישית לא שודרה בישראל.
העונה הרביעית עלתה לשידור ב-12 בפברואר 2017, ובצמוד משודרת גם בישראל בערוץ HOT HBO (לשעבר HOT Plus).
התוכנית משודרת מ-2018 גם ב-yes.
השבחה (טיפוח) הוא מונח בחקלאות המתאר יצירת זני צמחים או גזעי בעלי חיים בעלי תכונות רצויות.
בחירת הצאצאים המוצלחים ביותר שיולידו את הדור הבא.
יש סיכוי טוב שהפרטים הללו יורישו את התכונות הרצויות.
הרבייה זוויגית של בעלי חיים עם תכונות שונות כדי לנסות לקבל את הטוב משניהם.
בחקלאות המודרנית הזנים הם לרוב בעלי שונות גנטית נמוכה (צמחים מורבים במקרים רבים ברבייה אל-זוויגית.
לאחר הכלאות יש צורך בברירה של התוצרים כדי לבדוק מי מהם קיבלו את התכונות הרצויות.
אם כי יש גם שימוש ישיר בהכלאה (און כלאיים).
דרך נוספת לקבלת זנים חדשים היא יצירת מוטציות באופן מכוון בצמחים, לדוגמה על ידי חשיפתם לקרינת גמא.
רוב המוטציות שמתקבלות הן מזיקות.
אולם מדי פעם מתקבלות מוטציות מועילות.
הנדסה גנטית היא השם המקובל למגוון טכניקות לשינוי הגנים של יצורים שונים.
לרוב מדובר על העברה בררנית של חלקים קטנים מהחומר הגנטי לשם הוספת תכונה בודדת.
אפשר להבין את המושג "השבחת זנים" אם חוזרים לרגע אל התאוריה של צ'ארלס דרווין בספרו המפורסם "מוצא המינים".
שם טען דרווין כי במאבק האבולוציוני המתמשך על הקיום רק זנים ומינים המצליחים להסתגל, באמצעות שינויים קטנים ומועילים בתכונותיהם – שורדים.
בדומה לכך, מדע השבחת הזנים זהו למעשה תהליך של שינוי תכונות של צמחים על מנת לייצר תכונות רצויות בצמחים, ולשפר אותם, מעין אבולוציה בזעיר אנפין.
רק שכאן, השבחת זנים היא לצורכי האדם.
השבחה באמצעות מוטציות היא השבחה (יצירת זני צמחים חדשים) באמצעות יצירת מוטציות מכוונות בפרטים קיימים.
תהליך ההשבחה מתחיל ביצירת מוטציות.
לרוב משתמשים בהקרנה של זרעים או רקמות אחרות בקרינת גמא, אך לעיתים גם בקרני רנטגן או חשיפה לכימיכלים שונים כגון אתיל מתאנסולפונאט (, 1-ניטרוזו-1-מתילאוראה ו־1-ניטרוזו-1-אתילאוראה .
לאחר מכן בוחנים תוצרים שונים של החשיפה.
צריכים לבדוק שהם תקינים, וכן שיש להם את התכונה הרצויה (לדוגמה: אם מטרת ההשבחה הייתה יצירת זן שעמיד בפני מזיק כלשהו, בודקים אם הצמח עמיד בפני המזיק).
השביט הגדול של 1577 (שם רשמי: C/1577 V1) היה שביט שחלף בקרבת כדור הארץ במהלך שנת 1577. השביט נצפה על ידי אנשים בכל רחבי אירופה, ובהם האסטרונום הדני המפורסם טיכו ברהה.
בעקבות תצפיותיו שערך בשביט זה, טיכו ברהה הבין כי שביטים וגופים זהים נעים מחוץ לאטמוספירה של כדור הארץ, וקפלר ביסס את חוקי קפלר.
השביט הגדול של 1577 מוזכר הרבה בספרות ואומנות של אותה תקופה.
תצפיות על ידי ברהה ואחרים
לפי חישובי המסלול, השביט עבר בפריהליון במרחק 29.8 מיליון ק"מ מהשמש ב-27 באוקטובר 1577, אולם נצפה לראשונה מעל פרו.
דיווחים ראו אותו מבעד לעננים כמו ירח.
ב-8 בנובמבר, דיווח מיפן תיאר אותו כבהיר כמו הירח, עם זנב הנמשך למשך 60 מעלות.
האסטרונום המפורסם טיכו ברהה, ראה את השביט לראשונה ב-13 בנובמבר 1577 בשקיעה לאחר ששב מיום דיג.
מרישומים הנמצאים ביומני ברהה, נראה כי השביט חלף במסלולו קרוב למיקום נוגה בשמיים.
ברישומים אלה מתארים את כדור הארץ מתואר במרכז מערכת השמש, עם השמש והירח במסלול ושאר כוכבי הלכת סובבים סביב השמש, מודל שהיה מקובל באותה תקופה (עד שהוחלף על ידי המודל ההליוצנטרי).
ברהה ביצע אלפי מדידות מדויקות מאוד של מסלול השביט.
מדידות אלו עזרו ליוהאנס קפלר, עוזרו של ברהה, לפתח את חוקי קפלר ולהגיע להבנה כי כוכבי הלכת נעים במסלולים אליפטיים.
קפלר האמין כי התצפיות בשביט יהיו מספיקות לבטל את תאוריית התנועה המעגלית של כוכבי הלכת, אולם הדבר לא התרחש.
תגלית נוספת מתצפיותיו של ברהה היא שהילת השביט פונה בכיוון הפוך לשמש.
השוואת המדידות הראתה כי בזמן שהשביט נראה בערך באותו מיקום בשמיים בשביל שניהם, הירח נראה במיקום אחר, וזה אומר כי השביט נמצא הרבה יותר רחוק מכדור הארץ.
תצפיותיו ומסקנתו של ברהה כי שביטים הם גופים שמימיים הייתה הנורמה המקובלת במדע באותה תקופה.
ועם זאת היו עדיין ויכוחים מדעיים עד המאה ה-17 ותאוריות שונות בתוך הקהילה האסטרונומית.
גלילאו טען כי שביטים הם בעצם תופעה אופטית, דבר המונע מדידה באמצעות היסטים, אולם התאוריות שלו לא התקבלו.
ישנן עדויות של אסטרונומים אחרים ובינם האסטרונום הטורקי טאקי א-דין מוחמד אבן מערוף.
האסטרונום הטורקי מדד גם הוא את מעברו של השביט, אולם הסולטן מוראט השלישי ראה בשביט מקור למגפה, דבר שהוביל להפסקת המימון למצפה הכוכבים ולהריסתו בסופו של דבר.
תצפיות נוספות בוצעו על ידי הרופא והאסטרולוג הגרמני הליסיאוס רסלין, הנסיך וילהלם הרביעי, רוזן הסן-קאסל, האסטרונום הבלגי קורנליוס גמה, שציין כי יש לשביט שני זנבות, והאסטרונום מיכאל מסטלין (שהיה גם מנטור של קפלר).
מסטלין גם העריך שמסלול השביט רחוק יותר ממסלול הירח.
הוזיר הגדול אבו אל-פזל אבן מובארכ, יועץ לשליט האימפריה המוגולית אכבר הגדול, תיעד בספרי ההיסטוריה שלו את מעברו של השביט.
משיערוך המסלול נראה כי נכון ל-2013 השביט נמצא במרחק כ-320 יחידות אסטרונומיות מהשמש (מבוסס על 24 תצפיות של ברהה במהלך 74 ימים מה- 13 בנובמבר 1577 ועד 26 בינואר 1578).
חליפתו של השביט השפיעה רבות על הספרות והאומנות של אותה תקופה.
הרעיונות שהוצגו על ידי אסטרונומים רבים, עוררו מחלוקת רבה, אולם הרעיון כי שביטים הם גופים שמימיים התקבל בחברה כנכון.
מספר יצירות אומנות נוצרו בהשראת האירוע, כדוגמת תחריט של האומן יירי דשיצקי אודות חליפתו של השביט על פראג ב-12 בנובמבר 1577.
השביט הגדול של 1577 גם הוזכר בספר החזיונות של הרב חיים ויטאל: "1577. בראש חודש כסלו (11 בנובמבר), לאחר זריחת השמש, כוכב גדול, עם זנב ארוך, מצביע כלפי מעלה, נראה בחלק הדרומי-מערבי של השמיים.
חלק מהזנב גם הצביע מזרחה.
הכוכב נשאר בשמיים כשלוש שעות.
ואז שקע במערב מאחורי הגבעות של צפת.
ככה נמשך מזה יותר מחמישים לילות.