tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחודש מאי הגיע ג'ון אל עמק הלואר והשתלט על העיר אנז'ה שהייתה נחלת אבותיו.
פיליפ שהיה עסוק בפלנדריה, הפקיד בידי בנו יורש העצר לואי (לימים לואי השמיני, מלך צרפת) את המערכה נגד ג'ון.
לואי פנה מיד עם אביריו למבצר רוש או מואה שליד אנז'ה, שבו חנה ג'ון.
אך הקואליציה נגד פיליפ עדיין לא התפרקה.
ביום ראשון 27 ביולי 1214 צבאו של פיליפ, שנרדף על ידי צבאו של אוטו הרביעי, הגיע אל הכפר בובין (בחבל נור פה דה קאלה בצרפת בין העיר ליל לבין העיר טורנה שבבלגיה), והתכונן לעבור על הגשר שמעל הנהר מארק.
אוטו החליט לצאת למתקפה ולהפתיע את פיליפ.
אך צבאו של פיליפ תפס עמדות והכה בחיל הפרשים הפלמי.
פיליפ הופל מעל סוסו, אך פרשיו הגנו עליו והציעו לו סוס ופיליפ תפס מחדש את הפיקוד ואוטו נסוג בבושת פנים.
קרב בובין היה ניצחון מזהיר של פיליפ למרות נחיתותו המספרית של צבאו.
כתוצאה, התפרקה הקואליציה וב-18 בספטמבר 1214 חתם פיליפ על הסכם שינון עם ג'ון, מלך אנגליה.
לפי הסכם זה ויתר ג'ון על דרישותיו הטריטוריאליות מצפון לנהר לואר, וחבלי הארץ של ברי, טורן, מיין ואנז'ו עברו לשליטת מלך צרפת.
פיליפ אוגוסט היה עוין ליהודים.
בשנת 1182 הוא גירש אותם מנחלותיו והחרים את רכושם.
רק בשנת 1198 התיר להם לשוב לארצו וקבע להם את שיעורי הריבית המותרים בניגוד להוראות הכנסייה.
גם על כך ספג ביקורת מצידו של האפיפיור.
התיאור היחיד הידוע של פיליפ מתאר אותו כ"בחור נאה וחגור, קירח אבל עם פנים עליזות של עור אדמדם, ומזג נוטה הרבה למען חיים טובים, יין ונשים.
הוא היה נדיב לחבריו, קמצן כלפי אלה שלא מצאו חן בעיניו, בקיא באמנות התחבולות, אורתודוקסי באמונה, זהיר ועקשן בנחישותיו.
הוא עשה פסקי דין במהירות ובדייקנות רבה.
החביב על הון, חושש לחייו, נרגש בקלות ונינוח בקלות, הוא היה קשוח מאוד עם אנשים חזקים שהתנגדו לו, ונהנו לעורר מחלוקת ביניהם.
עם זאת, מעולם לא גרם ליריב למות בכלא.
הוא אהב להעסיק אנשים צנועים, להיות מכניעם של הגאוותנים, מגן הכנסייה ומאכיל העניים".
פיליפ השישי, מלך צרפת "בר המזל" היה ראשון למלכי שושלת ולואה, מלך על צרפת מ-1328 עד מותו, רוזן אנז'ו מיין ובלואה.
פיליפ נולד ב-1293 בפונטנבלו, לשארל, רוזן ולואה (אחיו הצעיר של פיליפ הרביעי, מלך צרפת), ולמרגריט, רוזנת אנז'ו, בתם של קרלו השני, מלך נאפולי ומריה מהונגריה, מלכת נאפולי.
בשנת 1328 מת מלך צרפת שארל הרביעי.
היות שלא היה לו בן זכר שיוכל לרשתו, הוכתר פיליפ מולואה, שהיה בן דודו, למלך צרפת בקתדרלה של ריימס ב-29 במאי 1328 ומלך בשם פיליפ השישי.
אדוארד השלישי, מלך אנגליה (1312–1377), שהיה בן אחותו של המלך שארל הרביעי, תבע לעצמו את כתר ממלכת צרפת, דבר שהיה אחת הסיבות למלחמת מאה השנים בין ממלכת אנגליה לבין צרפת.
ביולי 1313 נשא פיליפ לאישה את ז'אן מבורגונדיה (1293–1349), בתו של רובר השני, דוכס בורגונדיה, שילדה לו שמונה ילדים.
ב-11 בינואר 1350, אחרי מותה של ז'אן, נשא פיליפ השישי לאישה את בלאנש מאברה, נסיכת ממלכת נווארה, שילדה לו בת לאחר מותו.
ביולי 1333 דייוויד השני, מלך סקוטלנד, שהיה בן תשע שנים בלבד, נשלח לצרפת כדי להגן עליו מפני האנגלים.
ב-14 במאי 1334 הוא הגיע עם אשתו שהייתה בת שלוש עשרה שנה אל עיר הנמל בולון-סור-מר והתקבל על ידי פיליפ השישי, מלך צרפת שהעניק לו כמקום מגוריו את טירת גייאר בנורמנדיה.
אניות צרפתיות שהגיעו לחופי סקוטלנד הגישו עזרה לאצילים הסקוטים במלחמתם נגד אנגליה.
אדוארד השלישי, מלך אנגליה סירב לקבל את פיליפ השישי כמתווך בין סקוטלנד לבין אנגליה, ופיליפ השישי התכונן לפלוש לאנגליה ושכר אוניות באיטליה לשם כך.
באותה התקופה, נחשבה צרפת לחזקה יותר מבחינה צבאית מאשר אנגליה.
צבא האבירים הצרפתי שנחשב לטוב באירופה ניצח את הפלמים בקרב קאסל (23 באוגוסט 1328).
אוכלוסיית צרפת מנתה כ-14 מיליון תושבים ואילו זו של אנגליה, כשני מיליון בלבד.
אולם, אנגליה שלטה בחבלי גסקוניה ופואטו שאוכלוסייתם מנתה כארבעה מיליון תושבים.
צבאו של אדוארד השלישי מנה כ-8,000 איש ואילו זה של פיליפ השישי הגיע ל 40,000 איש.
אדוארד השלישי ניסה לארגן קואליציה נגד צרפת שכללה את דוכס ברבנט ואת רוזני אנו וחלרה ושילם להם במזומנים תמורת הבטחתם לבוא לעזרתו.
הקואליציה נגד צרפת נעזרה בקשרי משפחה.
בתו של וילם הראשון, רוזן אנו, פיליפה מאנו הייתה אשתו של אדוארד השלישי, ובתו מרגרטה נישאה ללודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אם כי אביניון השתייכה לקיסרות הרומית הקדושה, נוכחותם של האפיפיורים שם, על גבול צרפת, הייתה יתרון גדול בעבור מלך צרפת.
כאשר לודוויג הרביעי ניסה להגיע להסכם של הרגע האחרון עם צרפת, פיליפ השישי הורה לאפיפיור בנדיקטוס השנים עשר להתנות זאת בכך שהקיסר לא יהיה בן בריתם של אויבי צרפת.
הקיסר טען לאי תלות באפיפיור, שהטיל עליו חרם ונידה אותו.
הקיסר נכנס למשא ומתן עם אנגליה והבטיח לספק 1,000 אנשי צבא למלחמה נגד צרפת.
אנגליה הייתה יצרנית הצמר הגדולה באירופה, אך תעשיית הטקסטיל האנגלית לא הייתה מפותחת.
90% של הצמר האנגלי יוצאו לברוז' ולגנט (כיום בבלגיה), כך שהעובדים הפלמים היו תלויים בצמר האנגלי.
האוניות שנשלחו על ידי פיליפ השישי הפריעו לסחר בין אנגליה לבין פלנדריה, ולכן הפלמים היו בני ברית טבעיים של אנגליה.
ב-1337 אדוארד השלישי, מלך אנגליה הכריז מלחמה על צרפת ועל עצמו כמלך צרפת.
פיליפ השישי כבש את העיר קמברה (כיום בחבל פיקרדיה בצרפת) שהשתייכה לקיסרות הרומית הקדושה, ובחורף 1338 אדוארד השלישי החל במשא ומתן עם צרפת.
ב-1339 החליט לודוויג הרביעי שלא להשתתף במלחמה.
צבא הקואליציה של אדוארד השלישי שמנה כ-40,000 איש הופיע לפני העיר קמברה, אך העיר לא נכנעה ורוזני אינו ונאמור עזבו את הקואליציה.
אדוארד השלישי המשיך לאזור העיר סן-קנטן בין נהר הסום לבין הנהר אואז, אך צבאו של פיליפ השישי היה ערוך היטב והקואליציה התפרקה.
הצרפתים ריכזו אוניות לחופי התעלה כדי לפלוש לאנגליה, אך הצי הצרפתי הושמד בידי האנגלים בקרב סלויס (24 ביוני 1340), שהיה הנמל של העיר ברוז'.
פיליפ השישי החזיק בעיר טורנה (כיום בדרום בלגיה) והפלמים שהכריזו מלחמה על צרפת הטילו מצור על העיר.
אדוארד השלישי ניסה לבוא לעזרתם אך טורנה עמדה במצור.
מחסור במזומנים אילץ את אדוארד השלישי לחתום על הסכם שביתת נשק.
ב-1345, הצלחות האנגלים בגסקוניה אילצו את פיליפ השישי לשלוח לשם את בנו ז'אן (לימים ז'אן השני, מלך צרפת).
ב-1346 הפלמים איימו על צרפת מצפון ואדוארד השלישי נחת בנורמנדיה ואיים על פריז.
האפיפיור קלמנס השישי בראש 500 אבירים הגיע כדי לעזור בהגנה על פריז.
צבא זה גדל ל-15,000 איש כאשר הגיעו הקשתים של ג'נובה, שכירי חרב שגויסו בריביירה הצרפתית.
אדוארד השלישי ויתר על תוכניתו לכבוש את פריז ופנה לתוכניתו השנייה בצפון צרפת.
פיליפ השישי ריכז את צבאו בצפון צרפת כדי לבלום את התקדמותו של הצבא האנגלי.
ב-26 באוגוסט 1346 אדוארד השלישי צלח את נהר הסום כדי להתחמק מרודפיו שמספרם היה גדול ממספר אנשי צבאו.
הוא הגיע לסביבות הכפר קרסי-אן-פונטייה (בחבל פיקרדיה בצרפת) ושם נערך לקרב.
הוא עצמו ניצב בעמדת תצפית ושלח לקרב את בנו אדוארד, הנסיך השחור.
פיליפ השישי שהופתע, ניסה לעצור את התקדמות הצבא הצרפתי כדי להתארגן, אך ללא הצלחה.
הוא קרא לקשתים מג'נובה לירות את חיציהם, אך סערת גשמים הרטיבה את חבלי הקשתות והפכה אותם ללא ניתנים לשימוש.
האנגלים עשו את השימוש הראשון בארטילריה כאשר זרקו כדורי ברזל כדי להפחיד את הסוסים.
אנשי הצבא הולשים של אדוארד השלישי דקרו את הסוסים שנפלו ארצה והפילו מעליהם את האבירים.
כך הושמד רובו של צבא האבירים הצרפתי בידי האנגלים בקרב קרסי שהיה אחד הקרבות החשובים של מלחמת מאה השנים.
באוגוסט 1347 כבש אדוארד השלישי את העיר קאלה שלחופי התעלה שנכנעה בעקבות מצור ממושך שגרם לרבים מתושביה לגווע ברעב.
המגפה הגיעה לאירופה באוקטובר 1347 באמצעות אוניות איטלקיות שבאו מחופי הים השחור ועגנו בנמל של העיר מסינה שבסיציליה.
בינואר 1348 הגיעה המגפה לעיר מרסיי שבדרום צרפת, ומשם דרך עמק נהר הרון לעיר אביניון שבפרובאנס.
בין יוני לאוגוסט 1348 הגיעה המגפה לפריז, ומשם לחופי אנגליה.
המוות השחור גבה מחיר כבד בחיי אדם.
תוך שנתיים איבדה אירופה כשליש מאוכלוסייתה.
ז'אן מבורגונדיה, אשתו של פיליפ השישי, נפלה גם היא קורבן למגפה.
המלך פיליפ השישי נפטר ב-1350 ובנו בכורו ז'אן ירש את הכתר בשם ז'אן השני.
פיליפ הרביעי, מלך צרפת, המכונה "היפה" או "מלך הברזל" , בן לשושלת הקאפטינגים, מלך על צרפת משנת 1285 ועד מותו.
בני דורו של פיליפ ראו בו אדם יפה ומכאן כינויו - "היפה".
פיליפ היה בנם של פיליפ השלישי, מלך צרפת ושל איזבלה מאראגון.
הוא נולד בשנת 1268 כבן שני להוריו.
אמו מתה כשהיה בן שלוש.
אביו התחתן בשנית בשנת 1274 עם מארי מברבנט.
בשנת 1276 מת לואי, אחיו הבכור של פיליפ, והוא עצמו הפך ליורש העצר.
הסיפורים על כך שאמם החורגת היא זו שרצחה את לואי, כדי שצאצאיה הם שיזכו במלכות, הם, ככל הנראה, לא נכונים, אך נראה שבני התקופה אכן האמינו שעשתה זאת.
יחסו של פיליפ הרביעי לאמו החורגת היה מינימלי, על אף שהיא חייתה עוד שנים רבות לאחר מות בעלה, פיליפ השלישי, היא לא זכתה ליחס מיוחד מבנה החורג כשהיה מלך.
פיליפ השלישי העניק לבנו חינוך הראוי ליורש העצר, הוא שכנע את אייגידיוס רומאנוס להיות המורה של בנו, אך מאחר שהיה אדם עסוק, הוא לימד את פיליפ הרביעי מעט.
משימת ההוראה עברה, ברובה, לנזיר צעיר בשם גיום ד'ארקווי, הלימוד אצל האחרון היה ארוך ועקבי, והוא נשאר מקורב לפיליפ הרביעי עד מותו של המלך.
באוגוסט 1284 התחתן פיליפ הרביעי עם ז'אן הראשונה, יורשת ממלכת נווארה.
באמצעות נישואין אלה הפכו ממלכת נווארה וחבל הארץ שמפאן-ארדן לנחלותיו של מלך צרפת.
ז'אן הייתה אישה טובה לפיליפ, הוא אהב אותה והיה מסור אליה.
לאחר מותה בשנת 1305, הוא בחר שלא להינשא שנית, למרות היתרונות הכלכליים והפוליטיים שהיה יכול להרוויח מכך.
ז'אן ילדה לבעלה שבעה ילדים ששלושה מהם הפכו למלכי צרפת, אך מתו ב-14 השנים שבאו לאחר מותו של אביהם בשנת 1314.
בשנת מלכותו האחרונה ניסה פיליפ השלישי לכבוש את ממלכת אראגון.
הוא כשל במלחמה זו, ובשל ניתוק קווי האספקה שלו החל בנסיגה חזרה לממלכתו, במהלכה נעשה חולה.
פיליפ השלישי הצליח להגיע חי לצרפת, אך מת ב-5 באוקטובר 1285 בעיר פרפיניאן שבדרום צרפת.
בנו פיליפ ירש את כתרו בשם פיליפ הרביעי.
פעולתו הראשונה של פיליפ הרביעי כמלך, הייתה לבסס את סמכותו וממלכתו.
הוא זנח את הפעולות שאביו החל בהן מחוץ לתחומי הממלכה, כמו גם את העזרה לנסיכים הצרפתיים בספרד ובאיטליה.
אדוארד הראשון מלך אנגליה היה וסאל של מלך צרפת כדוכס אקוויטניה, אך בשל חילוקי דעות ביניהם שררה בין המדינות מלחמה בין השנים 1294–1297. בשנת 1294 ניסה לכבוש מידי האנגלים את אזור גסקוניה שבדרום מערב צרפת, אך ללא הצלחה.
בשנת 1302 שלח 2,500 אבירים ו-4,000 חיילי רגלים לפלנדריה שבצפון צרפת על מנת לדכא את המרד שפרץ שם.
ב-11 ביולי של אותה שנה נחל צבא האבירים של צרפת מפלה ניצחת מידי הפלמים בקרב דורבנות הזהב שנערך ליד העיר קורטרייק (כיום בבלגיה).
לאחר קרב מונס-אן-פוול, שנערך ב-18 באוגוסט 1304, נחתם ב-23 ביוני 1305, הסכם אתיס-סור-אורז', לפיו זכו הפלמים באוטונומיה תמורת תשלום פיצויים גבוהים לפיליפ הרביעי, ותמורת הערים ליל, בתון ודואה, שעברו לשליטת צרפת.
בשל ההוצאות הרבות, שגרמו המלחמות התכופות ובזבזנות פקידות המדינה, נוצר גירעון משמעותי באוצר המדינה.
גיוס הכסף לכיסוי הגירעון נעשה, בין השאר, על ידי לקיחת הלוואות מערי צרפת, גירוש היהודים והחרמת רכושם, החרמת רכוש ומיסוי של בנקאים וסוחרים עשירים, הטלת מיסים על הכנסייה ופיחות המטבע.
בניגוד לאביו, לא נשען פיליפ הרביעי על הנהגת הכנסייה, וקיבל את עצותיו של האפיפיור בנושאים פוליטיים רק לעיתים רחוקות.
המיסים שהטיל פיליפ על הכנסייה עוררו עליו את האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שניסה למנוע ממלך צרפת להטיל מיסים על הכנסייה ואף תבע אותו לדין.
בעקבות דברי האפיפיור, כינס פיליפ את אספת המעמדות, שפט את האפיפיור שלא בפניו ואף שלח שליחים לאיטליה על מנת לאסור אותו.
האפיפיור הצליח להימלט מכלאו, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1304 מת גם יורשו של בוניפקיוס השמיני, בנדיקטוס האחד עשר, ותחת השפעתו של פיליפ, נבחר לאפיפיור ברטראנד דה גו, הארכיבישוף של בורדו, תחת השם קלמנס החמישי.
קלמנס העביר את מושב האפיפיור מרומא לאביניון שבפרובאנס, שם נשאר הכס הקדוש עד 1379, במה שתואר לאחר מכן כאפיפיורות אביניון.
בשנים שלאחר מסעי הצלב הפך מסדר הטמפלרים, שנועד בראשית דרכו להיות זרועה של הכנסייה בהגנה על ארץ ישראל, למסדר אבירות היושב בפריז.
המסדר עסק, בין השאר, בהלוואה בריבית וצבר עושר רב.
פיליפ, שחב לטמפלרים כסף רב, החליט לחסל את המסדר ולהשתלט על נכסיו.
ב-13 באוקטובר 1307 נאסרו ראשי מסדר הטמפלרים והואשמו, בין השאר, במעשי כישוף, מעשי סדום, כפירה וביזוי סמלי הנצרות.
פיליפ השפיע על האפיפיור קלמנס החמישי להסיר מהמסדר את חסות הכנסייה ולבטלו.
המסדר פורק באופן רשמי בשנת 1312, רבים מאביריו הועלו למוקד ונכסיו הופקעו.
מסיבות דומות, גירש פיליפ בשנת 1306 את היהודים מצרפת ושדד את ממונם לטובת קופת האוצר.
על אף שניתן היה לחשוב כי גירוש היהודים יעשה כאקט דתי, הן לשם חיזוק מעמדו הדתי של המלך והן בשל הלכי הרוח האנטי יהודיים בקרב ההמונים, נראה כי במקרה הזה לכל הדעות היה כאן אך ורק עניין כלכלי.
היהודים הורשו לשוב לצרפת רק לאחר מותו, בימי שלטונו של בנו, לואי העשירי, אך גם כאן חזרתם הייתה בתנאים מגבילים.
פיליפ הרביעי מת ב-29 בנובמבר 1314, ובנו לואי העשירי, מלך צרפת עלה לשלטון במקומו.
איזבל (1295–1358), נישאה לאדוארד השני, מלך אנגליה.
פיליפ הראשון , בן לשושלת הקאפטינגית, מלך על צרפת מ-1060 עד מותו בשנת 1108.
פיליפ היה בנם הבכור של אנרי הראשון מלך צרפת ושל הנסיכה אן מקייב.
בגיל שמונה, עם מות אביו ב-4 באוגוסט 1060, הוכתר כמלך צרפת.
היות שהיה קטין, שימשה אמו כעוצרת בשמו עד 1066.
ב-1072 נשא לאישה את ברטה, בתו של פלוריס הראשון דוכס הולנד, שילדה לו שני ילדים.
ב-1091 התאהב בברטראד ממונפורט, אשתו של פולק הרביעי רוזן אנז'ו ואמו של פולק החמישי, והתגרש מאשתו ברטה.
ב-15 במאי 1092 נשא לאישה את ברטראד, שילדה לו שלושה ילדים נוספים.
אי לכך נידה אותו בישוף העיר ליון ב-1094, באשמת גירושין ונישואין שנעשו ללא הסכמת הכנסייה.
הנידוי אושר בנובמבר 1095 על ידי האפיפיור אורבנוס השני, במועצת הכנסייה שהתקיימה בצרפת בעיר קלרמון.
הנידוי בוטל והוטל מחדש מספר פעמים, לאחר שהמלך הבטיח להיפרד מברטראד ולא עמד בדיבורו, אך ב-1104, לאחר שהצהיר בפומבי על חטאו וביקש כפרה, הצו לא חודש עוד.
ב-1098 נעשה לואי, בנו בכורו של פיליפ הראשון, שותף לכתר אביו.
ב-1108 נפטר המלך פיליפ הראשון ובנו לואי ירש את כתרו.
מ-1068 עד 1076 עסק פיליפ הראשון בהרחבת ממלכתו, וכבש את אזור הגבול עם דוכסות אנז'ו.
ב-1076 תמך ברובר ובוויליאם, בניו של ויליאם הכובש מלך אנגליה, שלחמו נגד אביהם על השלטון בנורמנדיה.
ב-1077 חתם על הסכם שלום עם ויליאם הראשון מלך אנגליה ודוכס נורמנדיה, שחדל מניסיונותיו לכבוש את חבל בראטן.
ב-1082 סיפח לצרפת את אזור הגבול עם נורמנדיה, וב-1100 השתלט על העיר בורז' שבמרכזה של צרפת.
הוא לא היה רשאי להשתתף במסע הצלב הראשון (1096–1099), משום שהיה מנודה על ידי הכנסייה, אך אחיו הצעיר איג לקח בו חלק נכבד.
ב-1108 נפטר פיליפ הראשון ונקבר במנזר סנט-בנואה שעל גדות הנהר הלואר, ולא בסן-דני מקום קבורתם של מלכי צרפת.
בנו בכורו לואי ירש את הכתר בשם לואי השישי.
פיליפ נולד ב-31 ביולי 1396, לז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה ולמרגרטה מבוואריה, בתם של אלברכט הראשון, דוכס בוואריה ומרגרטה מבריג.
כשהיה בן 13 שנה בלבד השיא אותו אביו למישל מוולואה, בתם של שארל השישי, מלך צרפת ושל איזבו מבוואריה.
בשנת 1419 אביו נרצח ופיליפ הפך לדוכס בורגונדיה ורוזן פלנדריה ופראנש קומטה, בשם פיליפ השלישי.
ב-1422 אשתו נפטרה וב-1424 הוא נישא לבון מארטואה, שגם היא נפטרה כעבור שנה.
ב-1430 נישא לאיזבל מפורטוגל שילדה לו שני בנים שמתו בינקותם, ואת שארל שירש את דוכסות בורגונדיה אחרי מותו ב-1467.
פיליפ השלישי האשים ברצח אביו את שארל יורש העצר של צרפת (שארל השביעי מלך צרפת לעתיד).
ב-21 במאי 1420 בהסכם טרואה, פיליפ השלישי כרת ברית עם הנרי החמישי מלך אנגליה נגד שארל יורש העצר.
בהסכם זה הוכר הנרי החמישי כיורש העצר החוקי של ממלכת צרפת.
אך ב-31 באוגוסט 1422 נפטר הנרי החמישי, וב-21 באוקטובר של אותה שנה נפטר גם שארל השישי מלך צרפת.
שארל יורש העצר ירש את הכתר בשם שארל השביעי, אולם ממלכת אנגליה ופיליפ השלישי סירבו להכיר בו.
אנגליה הכריזה על הנרי השישי, בנו התינוק של הנרי החמישי, כמלך צרפת על פי הסכם טרואה.
ב-1423 השיא פיליפ השלישי את אחותו לג'ון הראשון, דוכס בדפורד, אחיו של הנרי החמישי, ששימש כעוצר וכמושל צרפת בשם הנרי השישי מלך אנגליה.
ב- 1422 נבחר פיליפ השלישי לחבר מסדר הבירית האנגלי, אך סירב להצטרף למסדר זה וב- 1430 הקים את מסדר גיזת הזהב של בורגונדיה לרגל נישואיו עם הנסיכה הפורטוגלית איזבל מאביז.
ב-24 במאי 1430 כוחותיו של פיליפ השלישי תפסו את ז'אן ד'ארק בעיר קומפיין שמצפון לפריז.
היא נמכרה לאנגלים שהעלו אותה על המוקד ב-30 במאי 1431. שארל השביעי מלך צרפת המשיך במלחמתו נגד האנגלים, וב-1435 פיליפ השלישי חתם על הסכם שלום נפרד עם צרפת.
הוא תקף את העיר קאלה שלחופי התעלה, שהייתה בידי האנגלים, אך נכשל ונסוג לפלנדריה.
ב-1440 תמך באצילים שמרדו בשארל השביעי מלך צרפת, ונתן מחסה ליורש העצר לואי (לואי האחד עשר מלך צרפת לעתיד) שמרד באביו.
ב- 1439 חתם על הסכם שלום עם ממלכת אנגליה כדי לחדש את המסחר שהתבסס בעיקר על יבוא צמר אנגלי ועל יצוא אריגים לאנגליה.
ב- 1464, בתגובה על איסור שהטילה אנגליה על יבוא אריגים מאירופה, פיליפ השלישי הטיל איסור על יבוא אריגים מאנגליה.
הוא נקט בצעדים כדי לחזק את הצי המסחרי של פלנדריה ואת תעשיית הדייג (בעיקר יצוא של הרינג), עודד את התחרות עם ברית ערי הנזה ואת פיתוח נמל אנטוורפן שהחל לתפוס את מקומה של ברוז' כמרכז הסחר הבינלאומי.
פיליפ השלישי דאג להרחיב את נחלותיו.
ב-1429 קנה את רוזנות נאמור, ב-1430 ירש את דוכסות בראבנט ולימבורג, וב-1432 הפך לרוזן הולנד, זילנד ופריזלנד.
ב-1443 קנה את דוכסות לוקסמבורג.
הוא דאג להאדיר את שמה של דוכסותו, ובנוסף על העיר דיז'ון בירת בורגונדיה, קבע את מושבו לסירוגין בערים בריסל, ברוז' וליל.
הוא הזמין מרבדים מצוירים ועבודות אמנות אחרות עבור ערי הבירה שלו בצרפת ובפלנדריה.
בין הציירים שנהנו מחסותו היו: יאן ואן אייק, רוג'ר ואן דר ויידן והאנס ממלינג.
כאשר פיליפ השלישי נפטר ב-1467 הייתה דוכסות בורגונדיה בשיא עוצמתה והשתוותה במעמדה לממלכות מערב אירופה.
בנו שארל "האמיץ" ירש את דוכסות בורגונדיה.
פיליפ השני "האמיץ" , דוכס בורגונדיה מ-1363 עד מותו.
פיליפ נולד ב-15 בינואר 1342, לז'אן השני, מלך צרפת ולבון מלוקסמבורג, בתו של מלך בוהמיה.
בשנת 1356, בגיל 14 שנה בלבד, לחם בגבורה בקרב פואטייה (שבו נפל אביו בשבי האנגלים) ועל כך זכה בכינוי "האמיץ", ובשנת 1360 זכה בתואר דוכס טורן.
בשנת 1361 נפטר פיליפ דה רובְר דוכס בורגונדיה מבלי להשאיר אחריו יורש, ובשנת 1363 ז'אן השני, מלך צרפת מינה את פיליפ לדוכס בורגונדיה כתמורה על אומץ לבו בקרב.
ב-19 ביוני 1369 פיליפ נשא לאישה את אלמנתו של פיליפ דה רובר, מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה לעתיד, שהייתה בתו של לואי השני, רוזן פלנדריה המכונה לואי דה מאל.
מרגריט ילדה לו 8 ילדים, ובהם את בנו בכורו ז'אן שירש את דוכסות בורגונדיה אחרי מותו ב-1404.
בשנת 1384 מת לואי דה מאל, ופיליפ ירש את רוזנות פלנדריה.
בשנת 1385 חתם פיליפ על "שלום טורנה" עם הפלמים אנשי העיר גנט שמרדו בלואי דה מאל ב-1379. בשנת 1385 השיא את בנו בכורו ז'אן למרגרטה מבוואריה, שהייתה בתו של אלברט הראשון, רוזן אֵנו (כיום פרובינציה בדרום בלגיה) והולנד, ואת בתו מרגריט לווילם הרביעי, בנו ויורשו של אלברט.
החל משנת 1380 שימש פיליפ כעוצר ממלכת צרפת (יחד עם אחיו לואי הראשון מאנז'ו מלך נאפולי וז'אן, דוכס ברי) בשם אחיינו שארל השישי, מלך צרפת שהיה בן 12 שנה בלבד.
ניהול ענייני המדינה נפל בעיקר על פיליפ, היות שאחיו לואי הראשון היה עסוק באיטליה ואחיו ז'אן דוכס ברי עסק בענייני חבל לאנגדוק שבדרום צרפת.
ב-1388 נטל המלך שארל השישי את השלטון לידיו, אך ב-1392 הוא לקה במחלת נפש ופיליפ חזר לשמש כעוצר בשמו.
אולם, לואי הראשון דוכס אורליאן, שהיה אחיו של המלך שארל השישי, טען לזכותו לשמש כעוצר במקום פיליפ.
התפתחה ביניהם יריבות שגרמה למעשי איבה בין בית אורליאן לבין בית בורגונדיה.
ב-15 באוגוסט 1393 השיא פיליפ את בתו קתרין ללאופולד הרביעי, דוכס אוסטריה ובשנת 1401 את בתו מארי לאמדאו השמיני, דוכס סבויה.
כאשר פיליפ נפטר ב-27 באפריל 1404, דוכסות בורגונדיה שלטה באֵיְנו, פלנדריה, ארטואה (כיום בצפון צרפת) ופראנש-קונטה (כיום במזרח צרפת) והפכה, למעשה, למדינה עצמאית שהתעשרה מן המסחר ומן התעשייה של נחלותיה.
ב-19 ביוני 1369 התחתן פיליפ עם מרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה, בתם של לואי השני, רוזן פלנדריה ומרגרט מבראבאנט, רוזנת פלנדריה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פיליפ הרשקוביץ היה מלחין, מורה ותאורטיקאי מוזיקה יהודי יליד רומניה, תלמידם של אלבן ברג ואנטון וברן, שעשה ארבעים ושבע שנים מחייו, מ-1940 עד 1987, בברית המועצות.
הרשקוביץ, בן למשפחה יהודית ביאשי, סיים את הקונסרבטוריון בעירו בשנת 1927 והתקבל לאקדמיה למוזיקה בווינה, אוסטריה, שם למד אצל יוזף מרקס.
הוא עזב את אוסטריה לאחר סיפוחה לגרמניה הנאצית, הגיע לברית המועצות בשנת 1940
והתיישב תחילה בצ'רנוביץ, שאותה עזב ב-22 ביוני 1941 עם ראשית הפלישה הגרמנית.
הוא עבר לטשקנט (אוזבקיסטן) ושם חי עד 1944.
הרשקוביץ השתקע במוסקבה בשנת 1946 והחל ללמד באופן פרטי.
הייתה לו השפעה רבה על דורות של מוזיקאים רוסים, ביניהם דמויות מובילות במה שנקרא "המחלקה המחתרתית".
באלה היו המלחינים אנדריי וולקונסקי, אדיסון דניסוב, אלפרד שניטקה, סופיה גוביידולינה ועוד רבים.
הרשקוביץ היה אחד החשובים ביותר בתלמידיו של אנטון וברן, והוא הקדיש את חייו להבנה ולפיתוח של רעיונות מורו.
היה לו עניין לחקור וליצור יסוד תאורטי למחשבה המוזיקלית של וברן.
הוא התמקד באנליזה של המוזיקה שיצרו המלחינים הדגולים, בייחוד בזו של בטהובן.
עיקרה של גישה זו טמון בחקר החומר המוזיקלי במונחי ההתנגדות בין שתי קטגוריות יסודיות: Fest ("קבוע") ו-Locker ("רופף").
בהזמנת "מוסד אלבן ברג", חזר הרשקוביץ לווינה בשנת 1987 ומת שם כעבור שנתיים.
ארבעת הכרכים של ספרו על מוזיקה, המכילים את עיקר תורתו, יצאו לאור בעריכת אלמנתו וביוזמתה במוסקבה, בין השנים 1991 ל-1997.
ואלס לפסנתר (תוכנן כחלק מיצירה גדולה יותר), 1929
"הצבעונים", מלודרמה על פי פטר אלטנברג (פרויקט), 1930
פוגה ל-14 כלי סולו (חליל, אבוב, קלרינט, קלרינט בס, בסון, סקסופון אלט, קרן, חצוצרה, נבל, כלי הקשה, כינור, ויולה, צ'לו, קונטרבס ופסנתר (תוכנה כחלק מיצירה גדולה יותר), 1930
קפריצ'ו לשני פסנתרים, "קומפוזיטור סובייטי", מוסקבה, 1957
"שלושה קטעים לפסנתר", שנות ה-60
"חמישה קטעים לפסנתר", שנות ה-60
ארבעה לידר למילים של פאול צלאן למצו-סופרן ופסנתר, 1962
שלושה לידר למילים של יון בארבו, לקול ופסנתר, 1965–1966
Brandmal (פאול צלאן) לקול ופסנתר, שנות ה-60
"ארבעה קטעים" לצ'לו ופסנתר, 1968
קטע לפסנתר בארבעה פרקים, 1969
Brandmal (פאול צלאן) למצו-סופרן, חליל, 2 קלרינטים, פסנתר בארבע ידיים, כלי הקשה, 6 ויולות וקונטרבס
Espenbaum (פאול צלאן) למצו-סופרן, חליל, 2 קלרינטים, כלי הקשה, פסנתר ב-4 ידיים, 6 ויולות וקונטרבס, ראשית שנות ה-70
Leuchten (פאול צלאן) למצו-סופרן, 2 חלילים, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 2 בסונים, 4 קרנות, פסנתר, 4 כינורות, 2 ויולות ו-2 צ'לי, ראשית שנות ה-70
ארבעה לידר (פאול צלאן) למצו-סופרן, 2 חלילים, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 2 בסונים, 4 קרנות, תוף קטן, פסנתר, 4 כינורות, 2 ויולות ו-2 צ'לי, ראשית שנות ה-70
שלושה קטעים לצ'לו ופסנתר, שנות ה-70
סוויטה קאמרית קטנה ל-2 קלרינטים, כינור, ויולה, צ'לו ופסנתר, שנות ה-70
סוויטה קאמרית קטנה למצו-סופרן, 2 קלרינטים, כינור, 2 ויולות, צ'לו ופסנתר, 1979
"מדריגלים", לשירים של ריינר מריה רילקה, פדריקו גארסיה לורקה וגיום אפולינר, 1983
עיבוד לתזמורת מיתרים של רביעיית מיתרים בפה מז'ור של בטהובן (הס 34) בעקבות הסונאטה התשיעית לפסנתר שלו (אופוס 14/1), שנות ה-80
שלושה שירים בליווי הרכב קאמרי, 1987–1988
"המילים 'אמן גדול' אינן הערכה, אלא הגדרה תאורטית."
"האמנים הדגולים (אנו מדברים רק הגדולים ביותר - יש רק מתי-מעט מהם) הם קומץ אריסטוקרטים, שנכנסו להיסטוריה של המוזיקה כמו אל בית מרזח."
"מוזיקה היא בלתי-מציאותית במובן הארצי של המילה.
אבל כמובן, אלינו לדעת, צלחת' מהי ומה פירוש, מעופפת'."
פיליפ הראשון, רוזן הסן, המכונה לעיתים האצילי (נולד ב-13 בנובמבר 1504 במרבורג, מת ב-31 במרץ 1567 בקאסל) היה רוזן (לאנדגרף) ושליט הסן בין 1509 ל-1567 ונחשב לאחד מהמנהיגים הפוליטיים החשובים ביותר בתקופת הרפורמציה והרנסאנס בגרמניה.
פיליפ הראשון נולד ב-1504 במרבורג, לוילהלם השני, רוזן הסן ולאנה ממקלנבורג-שוורין.
מכיוון שבמות אביו מעגבת הוא היה רק בן ארבע, התפתח מאבק ירושה בקרב אצולת הסן, במהלכו הצליחה אמו להפוך לעוצרת.
כשהיה בן 13 וחצי הכריז עליו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כבוגר ופיליפ תפס את השלטון על הרוזנות ב-1518. עם זאת, המשיכה אימו למלא תפקיד חשוב כיועצת.
בגלל מאבקי הכוח בהסן, פיליפ הראשון מעולם לא השלים את החינוך המקובל באותה עת.
ב-1524 המיר פיליפ את דתו לנצרות פרוטסטנטית והפך לאחד מן העומדים בראש המאבק למען הרפורמציה.
בשנת 1526 דחה את סינוד הומברג בשם הפרוטסטנטיות.
באותה שנה גם איחד את כוחותיו עם אלו של יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה ורוזנים פרוטסטנטיים אחרים בברית טורגאו.
בשנת 1527 הקים את אוניברסיטת מרבורג, האוניברסיטה הפרוטסטנטית הראשונה בעולם, כסמינר להכשרת כמרים פרוטסטנטיים.
שנה לאחר מכן חתם על הסכם עם אלברכט מברנדנבורג, החשמן הקתולי של מיינץ.
ב"הסכם היצקירכן" ויתר למעשה הארכיבישוף על הסן מבחינה דתית.
בשנת 1529 כינס את שני המנהיגים החשובים של תנועת הרפורמציה - מרטין לותר ואולריך צווינגלי לשיחות ביניהם בנושאים תאולוגיים.
הוא השתייך לששת הרוזנים שהיו מיוזמי "הצהרת שפייר" לדיאט של שפייר.
מאוחר יותר, היה ממקימי ברית שמלקלדן, והוכרז כאחד ממפקדי צבאה.
במלחמה השמלקלדית הנהיג את כוחות הברית, אך לאחר קרב מילברג (1547) נפל בשבי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הוא נידון למוות בעוון הפרת שלום המדינה, אך בעקבות הבנות הקיסר עם הנסיך יוהאן, שוחרר גם הוא בשנת 1552.
בשנת 1523 התחתן פיליפ עם כריסטינה מסקסוניה, בתם של גאורג, דוכס סקסוניה וברברה יגלו, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
לודוויג הרביעי, רוזן הסן-מרבורג (1537–1604)
אליזבת מהסן, נסיכת הבוחר מפפאלץ (1539–1582)
בשנת 1540 התחתן פיליפ בנישואים מורגנטיים עם מרגרטה פון דר זאלה, בתו של הנס פון דר זאלה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
פיליפ השלישי "הנועז" , בן לשושלת הקאפטינגים, מלך על צרפת מ-1270 עד מותו.
פיליפ זכה לכינוי "הנועז" משום שניחן בגבורה וגילה אומץ לב בקרב.
פיליפ היה בנם של לואי התשיעי מלך צרפת ושל מרגריט מפרובאנס.
ב-1270 מת המלך לואי התשיעי, ופיליפ ירש את הכתר בשם פיליפ השלישי.
לפיליפ ולאיזבלה מאראגון נולדו ארבעה ילדים.
איזבלה מתה והיא בת 24 בלבד.
ב-21 באוגוסט 1274 נשא פיליפ השלישי לאישה את מארי מברבנט (1254–1321) ולהם נולדו שלושה ילדים נוספים.
ב-1270 ליווה פיליפ את אביו, המלך לואי התשיעי, במסע הצלב השמיני (לתוניסיה), אך המלך לואי חלה בדיזנטריה ומת בתוניסיה ב-25 באוגוסט של אותה שנה, ועם מותו הוכרז פיליפ כמלך צרפת.
באמצעות דודו, שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, הגיע פיליפ להסכם על הפוגה בקרבות עם המורים בתוניסיה, מה שאיפשר לו לחזור לצרפת.
ב-12 באוגוסט 1271 נמשח והוכתר פיליפ השלישי למלך צרפת.
המלך פיליפ השלישי היה נעים הליכות ונחבא אל הכלים.
הוא סמך על עצות מקורביו, ובעיקר על אלה של דודו שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.
פיליפ השלישי ירש מדודו אלפונס מפואטייה הרוזן מטולוז, את מחוז פואטו שבמערב צרפת וחלק ממחוז אוברן שבדרום צרפת, שהפכו לנחלותיו של מלך צרפת.
ב-1282 פרץ מרד בסיציליה נגד השלטון הצרפתי בראשותו של שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.
אנשי סיציליה קראו לעזרתם את פדרו השלישי, מלך אראגון, שכבש את סיציליה מידי שארל.
ב-1285 הטיל פיליפ השלישי מצור על העיר גרונה שבקטלוניה, אך ללא הצלחה (26 ביוני - 7 בספטמבר).
נסיגתו הייתה הרת אסון בשל מגפה שתקפה את האזור ובגלל מחסור באספקה.
ב-5 באוקטובר 1285 נפטר המלך פיליפ השלישי בעיר פרפיניאן שבדרום צרפת, ובנו פיליפ ירש את הכתר בשם פיליפ הרביעי.
מרגריט (1279–1318), הייתה אשתו השנייה של אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
בלאנש (1282–1305), נישאה לרודולף הראשון, מלך בוהמיה.
פיליפ הרווחה (בפלמית: Philippe Herreweghe; נולד ב-2 במאי 1947) הוא מנצח בלגי בולט בתחום הביצוע האותנטי.
ממייסדיו של קולגיום ווקאלה חנט ומנהלו המוזיקלי.
הרווחה, יליד גנט, שילב בשנות לימודיו באוניברסיטת גנט לימודים במדע הרפואה ובפסיכיאטריה עם השכלה מוזיקלית בקונסרבטוריון של גנט, שם למד פסנתר אצל מרסל גאזל, המלווה של יהודי מנוחין.
באותה תקופה גם החל לעסוק בניצוח וב-1970 ייסד יחד עם כמה סטודנטים עמיתים באוניברסיטת חנט את קולגיום ווקאלה חנט, במקביל הפסיק את לימודי הרפואה.
ניקולאוס הרנונקור וגוסטב ליאונהארדט עמדו מיד על גישתו המוזיקלית, התרשמו ממנה והזמינו אותו ואת ה"קולגיום ווקאל גנט" להצטרף אליהם בהקלטותיהם למחזור המלא של קנטטות באך.
גישתו של הרווחה למוזיקת בארוק זכתה להכרה מצד רבים, ובשנת 1977 ייסד עוד הרכב בפריז, "לה שאפל רויאל", לביצוע מוזיקה מתור הזהב הצרפתי.
מאז יזם את הקמתם של עוד כמה קבוצות והרכבים, שעמם עלה בידו ליצור רפרטואר, המקיף יצירות מתקופת הרנסאנס עד למוזיקה עכשווית: "האנסמבל הווקאלי האירופאי", שהתמחה בפוליפוניה של הרנסאנס, ו"תזמורת דה שאנס אליזה", שנוסדה בשנת 1991 כדי להשיב לחיים את רפרטואר התקופה הרומנטית והקדם-רומנטית בכלים מקוריים.
הרווחה ידוע בעיקר כמנצח של יוהאן סבסטיאן באך, המלחין הגרמני שכתב למעלה מאלף יצירות.
חוקרי באך מן השורה הראשונה רואים בו כיום את האב המייסד של נוהג הביצוע האותנטי של יצירות בארוק, התנועה למען נגינה בכלים מקוריים ואחד הפורים ביותר באמני ההקלטה של חברת ההקלטות "הרמוניה מונדי", ששמו מתנוסס על יותר מששים אלבומים.
פיליפ הרווחה ניצח, בהופעות אורח, על מספר רב של תזמורות נודעות, בהן תזמורת הקונצרטחבאו מאמסטרדם, תזמורת סטאוונגר, הפילהרמונית של רוטרדם, תזמורת הרדיו ההולנדית, התזמורת הקאמרית מאהלר, הפילהרמונית של ברלין והפילהרמונית של וינה, והפילהרמונית הפלמית המלכותית.
פיליפ הרווחה היה המנהל האמנותי של "פסטיבל הקדושים" ב-1982 ונבחר למוזיקאי האירופאי של שנת 1990. בשנים 1998 עד 2002 היה הרווחה המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של אנטוורפן, וכיום הוא נושא בתואר המנצח העליון (Hoofddirigent) של התזמורת.
מוצרט, רקוויאם, "קולגיום ווקאל" ו"לה שאפל רויאל", הרמוניה מונדי, 1997
באך, מגניפיקט, "לה שאפל רויאל", הרמוניה מונדי, 1999
באך, מתאוס פסיון, "קולגיום ווקאל", הרמוניה מונדי, 1999
ראמו, Les Indes Galantes, "לה שאפל רויאל", מוזיק ד'אבור, 2000
באך, יוהנס פסיון, "קולגיום ווקאל, הרמוניה מונדי, 2003
בטהובן, הסימפוניה התשיעית, הרמוניה מונדי, 2003
פיליפ הרשקוביץ היה ממולוג אמריקאי.
נולד בפיטסבורג ולמד באוניברסיטאות של פיטסבורג ומישיגן, תקופות ארוכות חי בדרום אמריקה שם חקר יונקים.
ב-1947 מונה לאוצר של מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע (Field Museum of Natural History) בשיקגו שם עבד עד מותו.
הרשקוביץ התמחה ביונקים של האזור הנאוטרופי, בעיקר פרימטים ומכרסמים ותיאר מעל 70 סוגים ותתי סוגים של יונקים.
כתריסר סוגים נקראו על שמו.
פיליפ הרשקוביץ נולד ב-12 באוקטובר 1909 בפיטסבורג, פנסילבניה לאבא וברטה הרשקוביץ, הילד השני והבן היחיד מבין 4 ילדים.
לאחר סיום לימודיו בתיכון סנלי (Schenley) ב-1927, למד זואולוגיה באוניברסיטת פיטסבורג בין 1929 ל-1931 לפני שעבר לאוניברסיטת מישיגן שם היו יותר קורסים בזואולוגיה.
במישיגן הועסק כאסיסטנט במחלקה לזואולוגיה ועסק בפחלוץ.
ב-1932 במהלך מסע לטקסס כדי ללכוד סלמנדרת מערות טקסנית גילה עניין ביונקים קטנים יותר אולם לא היו לו מלכודות מתאימות ללכידתן.
בביקור מקרי במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו פגש את האוצר קולין סנבורן שסיפק לו את הציוד הדרוש.
אירוע זה הווה את תחילתו של קשר ארוך עם המוזיאון להיסטוריה של הטבע.
בשנות השפל הגדול, הרשקוביץ לא יכול היה להרשות לעצמו לחיות במישיגן והחליט לעבור ב-1933 לאקוודור משיקולים של יוקר המחיה.
באקוודור המשיך לאסוף יונקים ובמקביל למד ספרדית.
ב-1937 חזר לאוניברסיטת מישיגן שם סיים את התואר הראשון ב-1938 והמשיך ללמוד לקראת תואר שני (.M.Sc).
לאחר קבלת התואר השני ב-1940, התחיל בתוכנית לדוקטורנטים אולם ב-1941 קיבל מלגת Walter Rathbone Bacon מטעם המוזאון הלאומי של וושינגטון כדי לעבוד בסנטה מרתה שבקולומביה שם נשאר עד 1943.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת במשרד לשירותים אסטרטגיים של ארצות הברית באירופה.
ב-1946 התחתן עם אן מרי דוד שאותה פגש בצרפת, באותה שנה חזר לוושינגטון כדי להמשיך במימוש המלגה בה זכה, שם נולד לזוג ילדם הראשון מתוך שלושה .
ב-1947 קיבל הצעה לעבוד כסגן אוצר ליונקים במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע אף על פי שההיענות להצעה לא אפשרה לו לסיים את הדוקטורט.
מיד לאחר תחילת עבודתו בשיקגו נסע לקולומביה שם שהה עד 1952.
הרשקוביץ' פרש ב-1974 אך המשיך במחקרו כאוצר-עמית (Curator Emeritus) ובשנים 1980–1981 עבד בפרו.
הוא המשיך במחקריו ואף נסע לברזיל מספר פעמים עד לשנת 1992 אז בריאותו החלה להתרופף.
הוא מת כתוצאה מסיבוך מסרטן העצמות בבית חולים נורת'ווסטרן ממוריאל בשיקגו ב-15 בפברואר 1997 בגיל 87.
הרשקוביץ פרסם מאמרים רבים על כל אחת מ-12 הסדרות של יונקי האזור הנאוטרופי בדגש על טקסונומיה וביוגאוגרפיה של ההם.
במאמרים אלו הוא תיאר 67 מינים חדשים ו-13 סוגים חדשים.
הוא היה חוקר בודד שכתב את רוב עבודותיו לבד רקק שלושה מאמרים הוא כתב עם מדענים אחרים.
הרשקוביץ ידוע בעיקר בעקבות מחקריו על הפרימטים, אולם מחקריו עסקו בכל סדרות היונקים של האזור הנאוטרופי, רק בשנות ה-60 הוא התחיל להקדיש לפרימטיים את רוב זמנו ומחקריו, תחילה הוא עסק במשפחת המרמוסטיים ולאחר מכן במשפחת הצבוסיים.
ב-1977, הוא פרסם מחקר על המרמוסטיים בו המיון הטקסונומי שלהם אשר נחשב לפי הרבה ממולוגים כמחקר המקיף ביותר על משפחה זו בפרט ותת-סדרת קופי העולם החדש בכלל.
לאחר פרסום מאמר זה, הוא המשיך לעסוק בעיקר בפרימטים אולם בעשור האחרון לחייו הוא עסק גם במשפחת המכרסמים ובתת-מחלקת חיות כיס.
אחד ממאמריו הראשונים של הרשקוביץ עסק במכרסמים, בו הוא הגדיר שני מיני סנאיים אקוודורים ב-1938, והמשיך לפרסם מאמרים בנוגע לקבוצות שונות במשפחת האוגריים בין השנים 1944 לבין 1966. מחקריו היו חשובים בהגדרת שבטים של מכרסמים דרום אמריקאיים.
ב-1966 הוא פרסם קטלוג של לווייתנאים כאשר הקטלוג עסק בעיקר בליוויתנים שבחופי דרום אמריקה אולם עסק בליוויתני כל העולם.
בעקבות פרסום זה ואף על פי שהוא לא היה חוקר יונקים ימיים הוא זכה להזכור בספר המדע של יונקים ימיים (Marine Mammals Science) שפורסם ב-1988.
ב-1988, הוא היה נשיא הכבוד של הקונגרס ב-12 של ארגון הפרימטולוגים העולמי (International Primatological Society).
ב-1991 הוא הוכרז כפרימטולוג נכבד של ארגון הפרימטולוגים האמריקאי וכן קיבל חברות כבוד בארגון הממולוגים האמריקאי.
ישנם מינים וסוגים של בעלי חיים שנקראו על שמו כגון:
פיליפ הנרי גוס היה חוקר טבע אנגלי, מחבר פורה, מאייר מדעי ומרצה מהמאה ה-19, שנודע כאבי האקווריום וכחלוץ בחקר הביולוגיה הימית והאורניתולוגיה.
גוס טבע את המונח "אקווריום" וייסד ב־1853 את האקווריום הציבורי הימי הראשון בעולם בגן החיות של לונדון.
ספרו The Aquarium (1854) חולל את "שיגעון האקווריומים" באנגליה הוויקטוריאנית.
בהמשך היה שותף לכתיבת חיבור מקיף בן שלושה כרכים על רוטיפרים, שנחשב אז למחקר המלא והמפורט ביותר בנושא.
בנוסף היה דמות מרכזית בקרב "האחים" – תנועה נוצרית אוונגליסטית באנגליה – ופעל להפצתה בעולם.
גוס זכור גם בשל ספרו אומפלוס (1857), שבו ניסה ליישב את ניסה ליישב בין גאולוגיה מודרנית לסיפור הבריאה בתנ"ך.
הוא טען שהעולם נברא במצב "מושלם" מראש, כולל סימנים של היסטוריה גאולוגית ואבולוציונית – למשל מאובנים שנבראו במקומם בשכבות מסוימות, או האדם הראשון שנברא עם טבור (למרות שלא בטבור ללא לידה) – כך שהעולם נראה לנו עתיק למרות שנברא רק לפני מספר כמה אלפי שנים.
רעיון זה, המוכר כ"היפותזת אומפלוס" נדחה על ידי הקהילה המדעית והן על ידי תאולוגים שטענו כי הדבר מצייר את האל ככזבן המנסה להתל בבני האדם.
הספר נחשב לפרק מעניין בהיסטוריה של הוויכוח סביב תורת האבולוציה.
לאחר מותו עוצבה דמותו בעיקר בידי בנו, אדמונד גוס, שצייר אותו בזיכרונותיו כאב סמכותי ובעל השקפות דתיות נוקשות, תיאור שעורר מאז ויכוח מחקרי.
גוס היה אוטודידקט שלימד את עצמו אנטומולוגיה.
הוא נחשב לראשון שתיעד בשיטתיות את חרקי האי.
בגיל 22 חווה חוויה דתית עמוקה בעקבותיה הפך לנוצרי אדוק.
מאוחר יותר עבר גוס מערבה, למושבה הבריטית "קנדה התחתית" (אזור קוויבק של היום), ומשם עבר לאלבאמה.
במקביל לחקירותיו במדעי הטבע ולאיסוף הצמחים והחרקים, תיעד גוס את רשמיו בגנות העבדות בארצות הברית.
בשנת 1839 שב גוס לבריטניה, שם המשיך בחקירותיו המדעיות.
הוא ניהל בית ספר ובמקביל היה מטיף מתודיסטי והעביר שיעורי מקרא.
אמונתו הדתית הקצינה (בנו תיאר כיצד אביו אסר לחגוג את חג המולד, שהיה עוד שנוי מאוד במחלוקת בבריטניה אם כי פופולרי, בשל היותו עבודת אלילים קתולית).
קשריו עם המתודיסטים התערערו והוא הצטרף לתנועה האוונגלית השמרנית "אחוות פלימות'".
ב-1843 הפסיק גוס להפעיל את בית הספר כדי לכתוב ספר מבוא לזואולוגיה עבור "החברה לקידום הידע הנוצרי" בליווי איורים פרי מכחולו.
עבודת היצירה העמיקה בקרבו את נטיותיו הבריאתניות והפכה אותו לבריאתן נחוש.
עמדה זו הייתה שכיחה ביותר בקרב הנטורליסטים שלפני פרסום תאוריית האבולוציה על ידי דרווין וואלאס.
בשנת 1844 הפליג גוס בשליחות מסחרית לג'מייקה ושם המשיך במחקריו בעולם הטבע, תוך שהוא מתמחה בציפורי האי ובזוחליו.
עבדים שחורים היו עוזריו, ומיסיונרים צ'כים – חבריו.
הוא נהג להטיף בכנסייתם, ובקהלו היו גם עבדים שחורים שהוטבלו לנצרות.
עם שובו ללונדון בשנת 1846 כתב גוס טרילוגיה על עולם הטבע בג'מייקה.
גוס המשיך לכתוב ספרי דת כדי לסייע בפרנסת משפחתו.
ספרים אלה תיאר כ"ספרות זולה", שכל ייעודה לסייע בפרנסת משפחתו.
ספריו, בהם שילב תצפיות טבע עם הטפות דתיות, זכו להצלחה, בעידן שבו נחשבה ספרות זו לקריאת יום ראשון האולטימטיבית לילדים.
גוס השתמש בתיאורי טבע כדי להדגיש את חשיבותה של האמונה הדתית.
ב-1856 התמנה גוס כחבר בחברה המדעית המלכותית של לונדון.
לאחר מכן עבד על הספר אותו החשיב בתור הספר החשוב ביותר בקריירה שלו: "אומפלוס".
בשנת 1857, שנתיים לפני פרסום "מוצא המינים בדרך הברירה הטבעית" של דרווין, פרסם גוס את ספרו "אומפלוס" (Omphalos, ביוונית – טבור).
הספר ניסה לבסס תאוריה על פיה נברא כדור הארץ על ידי אלוהים כפי שנכתב בספר בראשית.
כפי שמעידה כותרת המשנה של הספר, היה "אומפלוס" "ניסיון להתיר את הסבך הגאולוגי", לפתור את הסתירה בין עיתויו של סיפור הבריאה כפי שהוא מופיע בתנ"ך, לבין הראיות הגאולוגיות להיווצרות הדרגתית – ומוקדמת בהרבה – של כדור הארץ.
גוס לא היה הראשון בניסוח בספרות של גאולוגיית מבול.
המדען הצרפתי פרנסואה-רנה דה שאטובריאן כתב ב-1802: "אלוהים יכול היה לברוא, וללא ספק ברא, את העולם עם כל סימני עתיקותו ושלמותו, אותם מפגין העולם כעת."
מעמדו של גוס בקהילת אנשי המדע היה רם.
דרווין יצר עמו קשר לפני פרסום התאוריה שלו וביקש את תגובתו.
גוס הבין מיד כי העדויות המדעיות תומכות בבירור בתאוריה של דרווין.
גוס כתב: "המחשיב את תוצאתה המיידית של התרשמות החושים, בלי להכפיף אותם לשליטתו החמורה ולניתוחו הממושמע של ההיגיון – עלול להיות מובל לשגיאות רבות מספור." גוס גם ניסה לפשר בין תאוריית טקטוניקת הלוחות של צ'ארלס לייל לבין סיפור הבריאה.
עם זאת, הוא קיבל כפשוטה את גרסת ספר בראשית – שהעולם נברא בשישה ימים – ולכן נאלץ לפסול את תאוריית העידנים של לייל.
על כן סיכם גוס ואמר שאלוהים יצר את הארץ בשישה ימים, אך בעודו עושה זאת הוא שתל מאובנים ושכבות גאולוגיות בכדור הארץ.
כך יכול היה גוס להכיר בראיות הברורות לכך שמשך זמן התפתחותם של כדור הארץ וההומו סאפיינס נמדד בעידנים, ובו זמנית לשמר את אמונתו בבריאה לפי גרסת ספר בראשית: בריאה בשישה ימים.
טענה זו בדבר שתילת המאובנים ספגה ביקורת מדעית ותאולוגית נוקבת בספרו של תאודוסיוס דובז'נסקי - דבר אינו הגיוני בביולוגיה אלא לאורה של האבולוציה.
שמו של הספר, "טבור" ביוונית, נבע מהנחתו של גוס כי אדם הראשון לא נולד אלא נברא ולכן לא נזקק לטבור.
עם זאת, הוא הניח שהיה לו טבור, כפי שיש לכל בני האדם המושלמים.
הספר זכה לקבלת פנים קרירה.
גוס לא נרתע והמשיך לפרסם ספרים ומאמרים מדעיים.
הוא התכתב על סחלבים עם דרווין וחקר את איברי המין של הפרפרים.
לטענת אשתו, מותו הואץ מכיוון שהתעקש להתעסק עם הטלסקופ שלו בחדר עם חלון פתוח, בלילה, בחורף, וכנראה לקה בהצטננות.
גוס התפלל כל חייו בתקווה שלא ימות אלא יפגוש את ישו ב"ביאתו השנייה של המשיח".
בעת גסיסתו התאכזב לגלות שימות כאחד האדם.
לאחר מותו כתב בנו, אדמונד גוס, ביוגרפיה בה תיאר את אביו כדמות נוקשה, שתלטנית ומנוכרת.
עורכים מאוחרים הגדירו תיאור זה כבלתי מדויק, בלשון המעטה.
הנרי ג'יימס טען שלאדמונד גוס היה "כישרון מיוחד לחוסר דיוק".
פיליפ הוזינר הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קיקרז אופנבך מהליגה השלישית בגרמניה.
הוזינר החל לשחק בקבוצת המילואים של מינכן 1860 בליגות הנמוכות בגרמניה.
אחרי עונת בכורה מוצלחת, חתם בשורות ס.ו.
סאנדהאוזן לעונת 2009–2010, ושיחק עימה בליגה השלישית בטיבה בגרמניה.
אחרי עונה פושרת יחסית בסאנדהאוזן, בה כבש שער ליגה אחד בלבד ב-20 משחקים, עבר הוזינר לראשונה בקריירת הבוגרים שלו לשחק במולדתו, כאשר חתם בקבוצת פירסט וינה.
כבר בעונתו הראשונה באוסטריה, הראה הוזינר כישורים של מבקיע מחונן, לאחר שכבש 13 שערי ליגה ב-33 משחקים, דבר שהוביל את קבוצת אדמירה וואקר לרכוש את כישוריו.
הוזינר שיחק באדמירה בעונת 2011–2012, וגם בראשית העונה שלאחר מכן, כאשר הוא ממשיך לכבוש בממוצעים יפים.
ב-31 באוגוסט 2012, חתם הוזינר בקבוצת אוסטריה וינה.
ב-27 באוקטובר של אותה השנה, הוא כבש את השלושער הראשון במדי קבוצתו החדשה, במשחק הניצחון 6-4 מול קבוצתו לשעבר, אדמירה ואקר.
כבר במשחק הליגה הבא, כבש שוב שלושער מרשים, כאשר אוסטריה וינה ניצחה 6-1 את ריד.
ב-8 בדצמבר 2012, חודש בלבד לאחר השלושער האחרון שלו, הוזינר כבש שוב שלושה שערים במשחק, בפעם השלישית לאותה העונה, במהלך הניצחון הנוסף של אוסטריה וינה עם שישה שערים, 6-3 מול וולפסברג.
בעונת הבכורה שלו באוסטריה וינה, הוזינר כבש מספר מדהים של 27 שערי ליגה, וסיים כ"טורשוצנליסטה" (מלך השערים) של הבונדסליגה האוסטרית.
בנוסף, זכה בתואר "שחקן העונה" בליגה, כאשר קבוצתו זוכה באליפות אוסטריה לראשונה מאז 2006. במהלך אותה העונה, לא הצליח הוזינר להמשיך את כושר ההבקעה שלו ולהבקיע במשחק גמר הגביע האוסטרי, בו הפסיד עם קבוצתו 1-0 למועדון הליגה השלישית פאשינג.
ב-20 ביוני 2014, חתם הוזינר בשורות ראן הצרפתית, על חוזה למשך 3 שנים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בצרפת ב-10 באוגוסט 2014, כאשר נכנס כמחליף במהלך המשחק במקום עבדולאי דוקור.
ב-30 באוגוסט של אותה השנה, הוזינר נכנס שוב כמחליף למשחק מול קון, והצליח לזכות בבעיטת עונשין מ-11 מטרים עבור קבוצתו, אותה בעט והבקיע החלוץ השוודי אולה טויבנן, במהלך שבעצם ניצח במשחק עבור ראן, כאשר תוצאת הסיום הייתה 1-0.
ב-22 ביוני 2015, הוזינר הושאל לקבוצת פ.צ.
קלן מהבונדסליגה הגרמנית, עד לסיום עונת 2015/2016, וערך 15 הופעות, בהן הבקיע שער אחד.
בקיץ 2016 חתם הוזינר באוניון ברלין מהבונדסליגה השנייה.
ב-11 ביולי 2018 חתם על חוזה ל-3 שנים במדי שטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית.
הוזינר ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת האוסטרית ב-7 באוקטובר 2011, כאשר נכנס כמחליף במקומו של מארק יאנקו, בדקה ה-88 של משחק מוקדמות יורו 2012 מול אזרבייג'ן.
במשחקו השני במדי הנבחרת ב-22 במרץ 2013, פתח בהרכב הנבחרת ואף כבש צמד שערי בכורה במהלך ניצחון נבחרתו 6–0 על איי פארו.
מלך השערים של הבונדסליגה האוסטרית (1): 2012–2013
פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן (21 בספטמבר 1640 – 9 ביוני 1701) היה בנו הצעיר של לואי השלושה עשר, מלך צרפת ואשתו המלכה, אן מאוסטריה.
אחיו הגדול היה לואי הארבעה עשר, "מלך השמש".
פיליפ, שנשא בתואר דוכס אנז'ו מעת לידתו, הפך לדוכס אורליאן עם מותו של דודו, גאסטון, בשנת 1660. בשנת 1661, פיליפ קיבל לשליטתו גם את הדוכסיות של ולואה ושארטר.
בעקבות ניצחונו של פיליפ בקרב בשנת 1671, הוסיף לו המלך לואי ה-14 את התארים הבאים: דוכס נאמור, מרקיז קוסי ורוזן דורדאן.
בתקופת שלטונו של אחיו הוא היה ידוע בפשטות כמסייה (Monsieur), התואר המסורתי שניתן לאחיו הצעיר של המלך בחצר המלוכה הצרפתית.
למרות אופיו הנשי והעדפותיו ההומוסקסואליות, פיליפ מילא את חובתו לשושלת המשפחתית על ידי נישואיו (פעמיים) שבהם הוליד מספר צאצאים.
למעשה, הוא היה המייסד של בית אורליאן, הבכיר שבענפים המשניים של הענף הראשי לשושלת מלכי צרפת, בית בורבון, ובכך האב הקדמון הישיר של לואי פיליפ, ששלט בצרפת בתקופת המונרכיה של יולי, בין השנים 1848-1830.
פיליפ נולד בסן ז'רמן אן ליי שבצרפת, ב-21 בספטמבר 1640. כבנו של המלך השולט, התינוק פיליפ עוטר בתואר Fils de France (בנה של צרפת) ככזה, הוא דורג בסדר הירושה מיד אחרי אחיו הגדול לואיס, הדופן של צרפת, שירש את כס המלוכה הצרפתית כשמלאו לפיליפ 3 שנים.
כמו כן, עקב מעמדו זה (השני בתור לכס המלוכה של צרפת) נקרא פיליפ מלידתו כ"הוד מלכותו".
הוא נולד בנוכחות אביו המלך לואי ה-13, נסיכת קונדה, שרלוט דה מונמורנסי, ודוכסית ונדום, פרנסואז דה לוריין, חברים בולטים של שושלת בורבון.
לואי ה-13 רצה להעניק לפיליפ את התואר רוזן ארטואה לכבוד הניצחון צרפתי האחרון באראס שבמחוז ארטואה.
אף על פי כן, לואי כיבד את המסורת ונתן לו במקום זאת את דוכס אנז'ו, תואר שהיה נהוג להעניק לבנים הצעירים של מלכים צרפתים מאז המאה ה-14.
עם מותו של אביהם לואי ה-13 במאי 1643, אחיו הגדול של פיליפ, ירש את כס המלכות של צרפת כלואי הארבעה עשר.
על אף כי המלך המנוח ניסה לשלול את זכותה של אמם, המלכה אן, לשמש כעוצרת בשם בנו, אישר הפרלמנט של פריז לאחר מותו את זכותה זו כאשר בפועל יועצה הראשי, הקרדינל מזראן, ניהל את ענייני המדינה.
כאחיו הצעיר של המלך, פיליפ היה ידוע אז כמסייה הצעיר (le Petit Monsieur) מכיוון שדודו גאסטון, שאף הוא היה אחיו הצעיר של מלך צרפתי, היה עדיין בחיים.
כאשר פיליפ היה בן שמונה, פרצה בצרפת מלחמת האזרחים הידועה כפרונד.
במהלך עימות זה, נאלצה משפחת המלוכה לברוח מפריז.
כשחזרה משפחתו ב-1652, התקבלה ההחלטה להעביר לפיליפ את ארמון טווילרי, מקום מושבה לשעבר של אן, דוכסית מונפנסייה, השוכן מול פאלה רויאל.
בהכתרתו של לואי הארבעה עשר ב-7 ביוני 1654, פיליפ פעל כדקאן, והניח את הכתר של צרפת על ראשו של אחיו.
בסוף יוני 1658, לואי אחיו, המלך, חלה במחלת הטיפוס ופיליפ, יורש העצר, היה במרכז תשומת הלב בצרפת.
מחשש לזיהום, פיליפ לא היה יכול לראות את אחיו.
במהלך המשבר, המלכה אן התקרבה לבנה הצעיר, והראתה לו חיבה יתירה.
לאחר התאוששותו של לואי, פיליפ שוב נעזב לנפשו.
כאשר דודו של פיליפ, גאסטון, מת בלא בנים בפברואר 1660, דוכסות אורליאן חזרה לרשות הכתר הצרפתי.
הדוכסות הייתה אחת ההטבות המוערך ביותר של צרפת המלוכנית ובאופן מסורתי הייתה זו זכותו מלידה של פיליפ כאחיו של המלך.
ב-10 במאי 1661 העניק את התואר באופן רשמי לאחר אישור הפרלמנט.
יחד עם תואר זה, קיבל פיליפ לשליטתו גם את הדוכסיות של ולואה ושארטר.
כדי למנוע התפתחות של מערכת יחסים מתוחה בין המלך לואי ה-14 לאחיו (כפי שהייתה זו שבין אביהם המלך לואי השלושה עשר ואחיו הצעיר גאסטון), אן מאוסטריה והקרדינל מזראן נקטו במדיניות של הענקת הטבות וחופש פיננסי לפיליפ כדי להשקיט את שאיפותיו לעושר ושררה.
מאוחר יותר, על אף החזקותיו הרבות, פיליפ ביקש לקבל גם את רוזנות בלואה, עם טירת שאמבור שבשטחה ואת דוכסות לנגדוק אך נתקל בסירובו של אחיו, המלך לואי ה-14.
לאחר חתונתו של לואי הארבעה עשר למריה תרזה ב-1660, נפנתה אימם, המלכה אן מאוסטריה, למציאת בת זוג עבור בנה הצעיר פיליפ.
היה ניסיון בעבר להשיאו לאן, דוכסית מונפנסייה, בת דודו גאסטון, דוכס אורליאן, שדחתה מחזרים נכבדים כגון צ'ארלס השני.
איחוד זה נדחה על ידה עקב קרבתו היתירה לאמו.
ב-1660, לאחר הרסטורציה האנגלית תחת אחיה צ'ארלס השני, חזרה הנסיכה הנרייטה לאנגליה כדי לבקר את אחותה, נסיכת אורנז' שחלתה באבעבועות שחורות, מחלה ממנה מתה מאוחר יותר.
הכתר הצרפתי ביקש את ידה של הנרייטה באופן רשמי בשם פיליפ ב-22 בנובמבר 1660 בעת שהותה באנגליה.
הזוג חתם על החוזה לחתונתם בפאלה רויאל ב-30 במרץ 1661. הטקס התקיים למחרת מול חברים נבחרים בחצר המלוכה.
הנרייטה הייתה אישה יפה ומושכת והייתה פופולרית מאוד בחצר המלוכה.
מערכת היחסים הידידותית בינה לבין גיסה, המלך לואי ה-14, גרמה מאוחר יותר לסקנדל ולהפצת שמועות כי היא מנהלת רומן עם המלך וכי ילדיה היו שלו ולא של בעלה.
יש שטענו כי הרומן נבע מהקנאה של הנרייטה בפיליפ שמתחילת נישואיהם לא הסתיר את נטיותיו ההומוסקסואליות ואף השוויץ בפניה במאהביו הרבים.
הפלירט של הנרייטה עם המלך התחיל כבר בקיץ 1661 בעוד הזוג הטרי נפש בארמון פונטנבלו.
פיליפ התלונן בפני אמו על האינטימיות שלואי והנרייטה הציגו בפומבי והמלכה אן נזפה בבנה ובכלתה.
היחסים בין בני הזוג נעשו מתוחים אף יותר כאשר הנרייטה פיתתה לכאורה את המאהב לשעבר של פיליפ, הרוזן דה גויסה.
בתחילת 1662, הזוג עבר מטווילרי לארמון המלכותי.
במרץ באותה השנה הפך פיליפ לאב כאשר הנרייטה ילדה את בתם הראשונה מארי לואיז, אשתו לעתיד של קרלוס השני, מלך ספרד.
באותו יום נטל פיליפ חלק ביריד לובר המפורסם, כשהוא מחופש למלך פרס באופן ראוותני במיוחד.
ב-1664 הנרייטה ילדה בפונטנבלו בן שקיבל את התואר דוכס ולואה.
אך הילד, פיליפ שארל, נפטר בהיותו בן שנתיים.
ב-1667 יצא פיליפ לשדה הקרב כדי ליטול חלק במלחמת הדבולוציה ואילו הנרייטה, שהייתה בהריון, נשארה בסנט קלאוד.
על המגרש, פיליפ לקח חלק פעיל בחפירות בטורנה ודואי והצטיין בגבורתו וקור רוחו תחת אש.
כאשר שמע שרעייתו חולה עקב הפלה, הוא חזר לסנט קלאוד, שם התאוששה מהחוויה הקשה שכמעט עלתה לה בחייה.
עם התאוששותה, פיליפ חזר לשדה הקרב והצטיין במצור על ליל.
ב-1669 ילדה הנרייטה את ילדם האחרון של הזוג, בת בשם אן מארי.
בינואר 1670, הנרייטה הצליחה להשפיע על המלך לכלוא את מאהבו של פיליפ, האביר דה לורן, (שנהנה ממעמד גבוה בזכות עצמו בשל השתייכותו לבית גיז) בתחילה בליון, ואחר כך במצודת איף השוכנת על אי ים תיכוני.
לאחר שפגע במלך ובהנרייטה על ידי התפארות כי בכוחו לשכנע את פיליפ להתגרש, גורש האביר לרומא.
בתגובה פרש פיליפ לאחוזתו בחבל פיקרדי תוך שהוא גורר עמו את הנרייטה.
בפברואר, המחאות והתחנונים של פיליפ שכנעו את המלך לאפשר את חזרת האביר לפמליה של אחיו.
בהמשך שנה זו, עזרה הנרייטה אן לאחיה צ'ארלס, מלך אנגליה, לשאת ולתת על אמנת דובר, כריתת ברית הגנתית והתקפית בין צרפת לאנגליה.
האמונה הרווחת הייתה כי הנרייטה אן הורעלה על ידי קרוביו ומאהביו של בעלה.
לאחר שבוצעה נתיחה שלאחר המוות נמצא כי הדוכסית מתה מצפקת שנגרמה על ידי כיב מעיים מחורר.
לואי הארבעה עשר עצמו נרתם לחיפוש אחר אישה שנייה לפיליפ, שהיה להוט להוליד יורש זכר שימשיך את שושלת אורליאן.
הוא פנה שוב לאן, דוכסית מונפנסייה ושאל האם תהיה מוכנה למלא את "המקום החסר" אך היא דחתה את ההצעה בנימוס.
המלך דחה מועמדויות רבות לפני שהתפשר על אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ הפרוטסטנטית.
הנסיכה שנקראה בשם החיבה ליזולט, הייתה בתם היחידה של קרל הראשון לודוויג, אלקטור פלטין, ואשתו בנפרד, שארלוטה, רוזנת הסן-קאסל.
מועמדותה הועלתה בידי אנה גונזגה, אשת הסלון ורעיית דודה של המיועדת, הנסיך אדוארד פלטין.
אליזבת שארלוט גדלה עם דודתה סופיה מהנובר בשל היחסים הרעים בין הוריה.
אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ הייתה בתה של דודניתה מדרגה שנייה של אשתו הראשונה של פיליפ, הנרייטה אן, נסיכת אנגליה: אביה של הנרייטה, צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, היה אחי סבתה של אליזבת שארלוטה, אליזבת סטיוארט, מלכת בוהמיה.
ב-16 בנובמבר 1671 נשא פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן את אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ שהמירה את דתה לקתוליות.
הזוג היה מאושר מאוד בשנים הראשונות לנישואיהם.
ביוני 1673 ילדה אליזבת את ילדם הראשון, לואי אלכסנדר אשר קיבל את התואר דוכס ולואה.
ב-1674 נולד בנם השני, פיליפ השני, שמאוחר יותר שימש כעוצר הכתר הצרפתי בתקופת לואי החמישה עשר.
ב-1676, נולדה בתם אליזבת שארלוט ד'אורליאן.
לאחר שכבר הוכיח את כישוריו כמפקד בצבא במלחמת הדבולוציה ב-1667, חזר פיליפ הראשון לשדה הקרב.
בשנים 1677-1676 השתתף בכמה מצורים בפלנדריה, וקודם לדרגת לוטננט גנרל, שני בפיקוד רק למלך עצמו, אחיו, לואי הארבעה עשר.
הקרב על קאסל ב-11 באפריל 1677, מול ויליאם מאורנז', בנה של גיסתו מצד אשתו הראשונה ודודניתו, מרי הנרייטה (בהמשך הפך לויליאם השלישי, מלך אנגליה), נחשב לניצחון המרשים ביותר של צבא צרפת בפיקודו של פיליפ הראשון.
ויליאם החליט לשחרר את הערים הנצורות שבארצות השפלה.
הוא יצא מאיפר בראש צבא של 32,000 חיילים לעבר עמק קאסל.
פיליפ הראשון, שקיבל מודיעין על תוכניותיו של ויליאם, התארגן לפוגשו בפנביק.
המלך לואי שלח לו כוח נוסף של 25,000 חיילים רגליים ו-9,000 פרשים מקמבריי בפיקודו של מרשל לוקסמבורג.
עד חצות הלילה היו לפיליפ הראשון 66,000 חיילים מוכנים לקרב.
ההולנדי תקף את העמדות הצרפתיות בלי שביצע בדיקה או שלח גששים כדי להעריך את גודל ועצמת הצבא שמולו.
התוצאה הייתה מתקפת פתע של חיל הפרשים בפיקודו של מרשל לוקסמבורג שהשמידה 3 בטליונים והניסה את צבאו של ויליאם.
בסיכום, האבדות בשני הצדדים יחד היו כ-7,000 הרוגים וכ-4,200 פצועים.
פיליפ הראשון, חזר לפריז עטור שבחים לכישוריו כמצביא בקרב, למורת רוחו של אחיו המלך.
הוא קינא בעיקר בפופולריות הגדלה של פיליפ הן בחצר המלוכה והן בשדה הקרב.
כהנצחה לניצחונו, הקים פיליפ את המוסד הקתולי, ברנבייט קולג', בפריז.
קמפיין זה סימן את סוף הקריירה הצבאית שלו והוא שב במהרה לחיי התענוגות שלו.
עם מותה של מאדמוזל בשנת 1693, ירש פיליפ הראשון את דוכסויות מונפנסייה, שאטלור, סיינט פארגו וביופרו.
הוא גם נעשה רוזן דורדאן, מורטיין ובאר-סו-סיין ומרקיז אוב ואורן.
כך היה יכול פיליפ הראשון גם בערוב ימיו, לשמר את אורח חייו הראוותני ולמצוא סיפוק בילדיו ונכדיו.
שתי בנותיו מנישואיו הראשונים הפכו למלכות ואילו בנו, פיליפ השני, דוכס אורליאן פיתח קריירה צבאית פעילה ומכובדת, לאחר ששירת בקרב סטינקרק ב-1692, כמו גם במצור על נאמור, לגאוותו הרבה של אביו.
כמו עם פיליפ הראשון, הקפיד לואי הארבעה עשר להגביל את כוחו של פיליפ השני.
בשנת 1696, הגיעה מאיטליה לחצר המלוכה, נכדתו של פיליפ, מריה אדליידה, נסיכת סבויה כדי להינשא ללואי, דוכס בורגונדיה (נכדו של לואי הארבעה עשר) שהיה שלישי בתור לכס המלוכה.
השניים נישאו בשנת 1697 ונעשו בהמשך הוריו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
ב-1701, הודח פיליפ השני מתפקידו כראש החזית במלחמת הירושה הספרדית למורת רוחו שלו ושל אביו.
היו שטענו כי הדבר נבע עקב התרועעותו עם פילגשו בפני אשתו, בתו של המלך, מארי אן.
ב-8 ביוני, נפגשו לואי ה-14 ופיליפ הראשון לסעודה בטירת מארלי.
פיליפ הוכיח את אחיו על הדחת בנו.
הוא טען בפניו כי לואי עצמו נהג כך עם פילגשו שלו בפני רעייתו מריה תרזה.
למחרת, נפגש פיליפ הראשון עם בנו לסעודה, אך לפתע קרס כתוצאה מהתקף לב ומת בזרועות בנו כשהוא בן 60. הוא נקבר בבזיליקת סן-דני, אך בזמן המהפכה הצרפתית נפתחו קברים רבים, כולל שלו, בהוראת פקידי המהפכה.
נישואיו לבת דודתו, הנרייטה אן, בתם של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ואשתו המלכה הנרייטה מריה.
אן מארי ד'אורליאן (27 באוגוסט 1669 - 26 באוגוסט 1728) - נישאה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, והייתה סבתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
נישואיו לאליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ, בתם היחידה של קרל הראשון לודוויג, אלקטור פלטין, ואשתו בנפרד, שארלוט, דוכסית הסן-קאסל.
פיליפ השני, דוכס אורליאן (2 באוגוסט 1674 - 2 בדצמבר 1723) - נישא למארי אן דה בורבון, בתו של לואי הארבעה עשר.
שימש כעוצר הכתר הצרפתי בתקופת לואי החמישה עשר.
אליזבת שארלוט, נסיכת אורליאן (13 בספטמבר 1676 - 23 בדצמבר 1744) - נישאה ללאופולד, דוכס לורן.
שלט אצולה שכתר בראשו הכולל 3 פלר דה ליס ברקע כחול.
שימש כסמל ממלכת צרפת לאחר 1376.
פיליפ הגר סמית' היה מהנדס חשמל, שהפך למפורסם בזכות המצאתה של דיאגרמת סמית'.
נולד בלקסינגטון, מסצ'וסטס בקרבת ספריית לינקולן של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס לג'ורג' ורוז, הורים ממוצא אנגלי-סקוטי.
אמו רוז הייתה צאצאית של איליי ויטני, ממציא המנפטה המודרנית.
בילדותו למד בבתי הספר ציבוריים בלקסינגטון וכאשר הגיע לתיכון הפעיל תחנת רדיו חובבנית שבנה תוך שימוש ברכיבים ביתיים.