tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006, קיבלה הצעה להצטרף כחברה לפרויקט המוזיקלי הבינלאומי, "Playing For Change" (פרויקט המעודד שינוי חברתי דרך מוזיקה), איתם שיתפה פעולה והקליטה שני אלבומים ו-3 תקליטורי DVD של "Songs Around The World".
לאורך כעשור, סיירה בן ארי בכל העולם והופיעה במקומות שונים, בהם מרכז לינקולן סנטר (NY Lincoln center) בניו יורק, מרכז JF קנדי (JF Kennedy center) בוושינגטון, פסטיבל גלסטונברי (Glastonbury festival), תיאטרו דה סן קרלו (Teatro De San Carlo) בנאפולי, וגם בתוכנית הלילה של ג'יי לנו.
היא חלקה את הבמה עם כמה אמנים, כולל רוברט פלאנט, אינדיה ארי, Baaba Maal, Keb Mo, John Densmore ועוד.
ההצלחה עם "Playing For Change" הובילה להצעות והזדמנויות רבות אחרות, כולל הופעות סולו עם הסימפונית של ליון, הרצאות TED ועוד שיתופי פעולה ופרויקטים.
עם "Playing For Change" היא גם זכתה בשני פרסי גראמי בברזיל, ולשבחים על ידי מגזינים כמו רולינג סטון.
בן ארי החלה את קריירת הסולו שלה בשנת 2012, כשהקליטה את אלבומה הראשון, "Sheela" (בעברית: שאלה), עם המפיק האמריקאי דייב ביאנצ'י.
האלבום יצא בלייבל "What About Music" וזכה להצלחה גדולה.
לאחר אלבום הבכורה שלה, בן ארי הקליטה ב-2016 את אלבומה השני, "Skyland", יחד עם הזמר והגיטריסט הקובני מל סמה (Mel Semé).
אלבום זה, שיצא באותו הלייבל, המשיך את הקו המוזיקלי של בן ארי, המשלב פולקלור ישראלי עם השפעות מאמריקה הלטינית והלאדינו.
בשנת 2016, לאחר יותר מעשור, חזרה בן ארי לישראל.
היא התבססה בתל אביב והחלה מיד בשיתופי פעולה עם כמה מהדמויות המובילות בעולם בתחום מוזיקת העולם והג'אז.
בנוסף, החלה בשיתוף פעולה גם עם מפיקי מוזיקה אלקטרונית, כמו ג'ונו ריאקטור (Juno Reactor) וחיים לרוז (בפרויקט משותף בשם LAZUZ), והופיעה בכמה מפסטיבלי המוזיקה האלקטרונית הגדולים בעולם.
בשנת 2020 השתתפה בן ארי באלבומו של תומר ישעיהו, "Manuella" (בעברית: מנואלה), בו ביצעה בפורטוגזית את השיר "O mar Fica O mar" (לחן: תומר ישעיהו).
בנוסף לקחה באותה שנה חלק בפרויקט בשם "גורע וזורח" (פרויקט שירי משוררים בביצוע אמנים שונים), בו ביצעה 2 שירים: "צפנת קרבה" (אשר כתבה המשוררת תרצה אתר) ו-"כאשר אינך משורר" (אשר כתבה המשוררת יונה וולך), ביחד עם קרני פוסטל ומיכל ברלצקי.
בתחילת 2023, לקראת אלבום ראשון בעברית, הוציאה בן ארי את השיר, "עוד תדעי ימים יפים", שכתבה יחד עם בן זוגה, גדי שטרן.
ביוני 2023 הוציאה בן ארי את האלבום, "תם עידן השקט".
האלבום (בהפקת בן זוגה, גדי שטרן), עליו התחילה לעבוד בשנת 2020 ולאורך תקופת הקורונה, כולל, בין השאר, שיתופי פעולה, עם החצוצרן אבישי כהן ומאיה בלזיצמן.
קדמו ליציאת האלבום, מלבד הסינגל, "עוד תדעי ימים יפים", שני סינגלים נוספים: "בוא" ו-"הרחובות ממריאים לאט" (מילים: דוד אבידן).
בשנת 2018 נישאה בן ארי לגדי שטרן, פסנתרן ג'אז וחבר הרכב הג'אז שלוש (Shalosh), ולהם שני ילדים.
טולוולאסה "טולו" עמנואל ארוקודארה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת וולבס ובנבחרת ניגריה.
ארוקודארה גדל באקדמיות קאש, אינטרנשיונל ספורטס, פליינג ספורטס ובוקס טו בוקס FC בניגריה.
בחודש יוני 2019 חתם בולמיירה מליגת העל הלטבית, במדיה ערך 32 הופעות ליגה והבקיע 22 שערים.
ב-18 בספטמבר 2020 הושאל ארוקודארה לפ.צ.
קלן מהבונדסליגה למשך עונת 2020/2021. ב-26 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–1 לארמיניה בילפלד במסגרת המחזור השני בליגה.
הוא ערך עשר הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן לא הבקיע אף שער.
ב-28 ביוני 2021 הושאל ארוקודארה לאמיין מליגת המשנה הצרפתית למשך עונה וחצי.
הוא ערך 55 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע 14 שערים.
ב-31 בינואר 2023 חתם ארוקודארה על חוזה לארבע שנים וחצי בראסינג גנק מליגת העל הבלגית.
ב-5 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–3 על גנט במסגרת המחזור ה-24 בליגה לעונת , בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ארוקודארה סיים כמלך השערים של הליגה הבלגית לעונת 2024/2025 ביחד עם אדריאנו ברטצ'יני מסן טרוידן.
ב-1 בספטמבר 2025 חתם בוולבס.
ב-6 ביוני 2025 כבש את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד נבחרת רוסיה.
טול היא קומונה במחוז מרט ומוזל בצפון-מזרח צרפת.
טול הייתה ידועה בתקופה הרומית בשם , והייתה בירת השבט הגאלי הלוצי.
בשנת 550 לספירה, כינס המלך תיאודבלד קונסוליה בטול.
בשנת 612 הובס המלך תיאודברט השני מאוסטרזיה על ידי המלך תיאודריך השני מבורגונדי ליד טול.
בעקבות חוזה מרסן משנת 870, טול הפכה לחלק מפרנקיה המזרחית, האימפריה הרומית הקדושה המאוחרת.
במהלך ימי הביניים המאוחרים, היא הפכה לעיר קיסרית חופשית.
טול סופחה לצרפת על ידי המלך הצרפתי אנרי השני ב-1552; הסיפוח הוכר על ידי האימפריה הרומית הקדושה בהסכמי שלום וסטפאליה של 1648. זה היה אז חלק מהפרובינציה הצרפתית של שלוש הבישופויות.
טול הייתה מקום מושבם של בישופות טול.
הדיוקסיה נוסדה בסביבות 365 והתקיימה עד 1807.
במהלך המצור של 1870 במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, נכנע המבצר של טול.
64 תותחים פתחו באש בשעה 6:00 בבוקר ב-23 בספטמבר, והמבצר נכנע בשעה 15:00 אחר הצהריים לאחר ירי של 2,433 פגזים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה העיר הייתה הבסיס העיקרי של שירות האוויר של צבא ארצות הברית, שקדם לחיל האוויר של ארצות הברית.
ככזה, זה היה בסיס לרבות מ-45 טייסות המלחמה של שירות האוויר של הארמייה הראשונה, כולל טייסות של קבוצת המרדף הראשונה, קבוצת התצפית של הארמייה הראשונה ואחרות.
האמריקאים התייחסו לאזור סביב טול כאל מגזר טול.
טול נמצאת בין קומרסי ונאנסי, לבין נהר מוזל ותעלת דה לה מרן או רין.
לטול יש אקלים ימי (שיטת קפן).
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בטול היא 9.8° צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 761.1 מ"מ עם יוני כחודש הגשום ביותר.
הטמפרטורות הגבוהות ביותר בממוצע ביולי, בסביבות 18.6° צלזיוס, והנמוך ביותר בינואר, בסביבות 1.3° צלזיוס.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה אי פעם בטול הייתה 37.9° צלזיוס ב-11 באוגוסט 1998; הטמפרטורה הקרה ביותר שתועדה אי פעם הייתה 17.8° צלזיוס ב-9 בינואר 1985.
המאפיינים הבולטים ביותר של טול הן חומות האבן המרשימות.
אלה שקיימות היום הן עבודתו של סבסטיאן לה פרסטר דה וובאן, המהנדס הצבאי של לואי ה-14. בשנת 1698 הוא תכנן מתחם חדש והעבודה החלה בשנים 1699–1700. כמה מהביצורים של וובאן בצרפת רשומים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
אף על פי שהביצורים בטול אינם ברשימה הזו, הם עוקבים אחר תבנית הביצורים הכללית שבה וובאן ידוע.
נראה שהייתה עיר מבוצרת במיקום זה מאז ההיסטוריה המתועדת הקדומה ביותר.
כיום, החומות מקיפות ומגדירות את העיר העתיקה.
הן בנויות מאבן לבנה מסותתת, ומעליהן דשא, ובמקומות מסוימים מתנשאות לגובה של מעל חמישה מטרים.
יש הרבה מאוד ארכאולוגיה רומית באזור וחלקה בעיירה.
העיירה הרומית המבוצרת גרנד היא כ-30 ק"מ משם, בה יש אמפיתיאטרון גדול ומקדש לאל אפולו.
טול הוא אריג דק מחורר דק, או רשת בעלת חורים בצורת משושים.
הטול מהווה רשת קלת משקל, דקה מאוד וקשיחה.
הוא מיוצר מסיבים שונים, בין היתר ממשי, ניילון ופוליאסטר המשמש כסיב הנפוץ ביותר לטול.
הוא מגיע במגוון רחב של צבעים וניתן גם לצבוע אותו בבית באמצעות פיגמנטים המתאימים להרכבו.
הוא מצוי בשימוש לייצור שמלות כלה, הינומות וחצאיות טוטו המשמשות לבלט.
מקור השם טול הוא מהעיר טיל בצרפת.
העיר הייתה ידועה כמרכז לייצור תחרה ומשי במאה ה-18, ומקורה של רשת הטול ככל הנראה בעיר זו.
רשת טול הופיעה מוקדם יותר בתלבושות בלט פריזאי מאשר ברוב המדינות האחרות, דבר המצביע על כך שייתכן שרשת טול הייתה זמינה שם יותר מאשר במקומות אחרים.
רשת טול משמשת גם לייצור רעלות, מכיוון שהיא מסתירה את תווי הפנים מחד ומאפשרת לראות החוצה מאידך.
מרשת טול מייצרים גם קישוטים.
היא משמשת לעיתים קרובות לעטיפת מתנות למסיבות, במיוחד לחתונות ומסיבות לתינוקות.
שאריות של רשת טול משמשות לעיתים גם בתפירה ובמלאכות יד, כדי להוסיף מרקם קישוטי ליצירה.
טולכרם היא עיר פלסטינית במערב השומרון, כ-16 ק"מ מזרחית לנתניה.
תושבי העיר ברובם ערבים מוסלמים, ומיעוטם ערבים נוצרים.
בהסכמי אוסלו הוגדרה העיר כ"שטח A", שהשליטה האזרחית והביטחונית בו נתונה בידי הרשות הפלסטינית.
העיר משמשת כבירת נפת טולכרם.
חלק מחוקרי ארץ ישראל הציעו לזהות את העיר עם בירת סוריקה (סריקא) שנזכרת בתלמוד בבלי, אך אחרים זיהו את בירת סריקא עם אתרים אחרים.
מקור שמה ככל הנראה בארמית: תל (או טור) כרמא, המזכיר את ריבוי הכרמים באזור השומרון.
בערבית פירוש השם הוא "הכרם הארוך".
היישוב שוכן על מפגש דרכים היסטורי: דרך הים (כביש 444) שעברה למרגלות גבעות השומרון וחיברה בין מצרים לסוריה (ובין דרום הארץ לצפונה), ודרך יפו–שכם (כביש 57) שחיברה בין יפו, נמל יפו והשרון, לשכם וממנה לעבר הירדן (בתקופות שונות עברה הדרך בסמוך לקלקיליה, מדרום לישוב).
לפי מקורות שומרוניים, הייתה בעיר עד ימי הביניים קהילה שומרונית גדולה.
בשמה הנוכחי העיר ידועה מהמאה ה-18. היישוב זכה לתנופה והפך למרכז שיווק תוצרת חקלאית ליישובי השרון והשומרון, הוכר כעיר ב-1892 וגם עבר תהליך עיור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקמה על ידי העות'מאנים ממערב ליישוב תחנת הרכבת טולכרם, שחיברה בין מסילת השומרון למסילה המזרחית, לתמיכה לוגיסטית בצבא העות'מאני.
התחנה המשיכה לפעול גם לאחר הכיבוש הבריטי ובמהלך תקופת המנדט, ובשל רוחבי מסילה שונים בתקופה זו, שימשה כנקודת מעבר והחלפה בין הרכבות.
בתקופה מאוחרת יותר הושבתה מסילה השומרון, ומהתחנה צפונה נסללה מסילת החוף שקישרה בין העיר לבין חדרה וחיפה.
העיר שימשה כבירת נפת טולכרם המנדטורית.
במפקד 1922 נרשמו בה 23 תושבים יהודים.
בשנות ה-30 נסלל הכביש (כיום כביש 57) שחיבר בין העיר מערבה לנתניה.
על פי תוכנית החלוקה מ-1947 הייתה העיר אמורה להפוך לחלק מן המדינה הערבית.
העיר שהייתה מחוברת לרשת החשמל של חברת החשמל החל מראשית שנות ה־30, נותקה ממנה במהלך קרבות מלחמת העצמאות וסבלה ממחסור במי שתייה, דבר שהוביל למגעים בלתי רשמיים בין מפקד חיל המשלוח העיראקי ששכן בעיר לבין אנשי חברת החשמל היהודים, לצורך חיבור זרם חשמל לעיר.
ב-1949, לאחר מלחמת העצמאות, נמצאה העיר בשטח הכיבוש של הצבא הירדני, בסמוך לקו שביתת הנשק.
בתקופת השלטון הירדני גדלה אוכלוסיית העיר באופן ניכר, עקב הקמת שני מחנות פליטים בסמוך לה, האחד בשם "טול-כרם", בצמידות לעיר ובסמוך לשכונת דנאבה, והשני בשם נור א-שמס, השוכן ממזרח לעיר, דרומית לכביש המחבר בין טולכרם לשכם (כביש 57).
קביעת קו הגבול החדש ניתקה את העיר מהשרון, מישור החוף, השפלה, הגליל ורצועת עזה, ומנמלי הים התיכון, והפכה את העיר ליישוב ספר בקצה תחום השלטון הירדני.
בתקופה זו הוקם בעיר קזינו לצורך תיירים ממדינות המפרץ שהיו מגיעים לעיר לנופש בקיץ.
במהלך תקופת השלטון הירדני היו בעיר הפגנות כנגד השלטון, שדוכאו ביד קשה.
במלחמת ששת הימים נכבשה העיר על ידי חטיבה 5.
לאחר מלחמת ששת הימים הפכה העיר לתקופה קצרה למרכז קניות עבור תושבי נתניה וסביבתה, אך מספר המבקרים פחת בעקבות גל טרור בשטחי יהודה ושומרון שהחל כעבור זמן קצר.
עם זאת, בעיר נשמר שקט יחסי בהשוואה לאזורים פנימיים יותר בשומרון, כדוגמת שכם, ורבים מתושבי העיר החלו לעבוד כפועלים בישראל.
בין השנים 1967–1995 הייתה העיר תחת שלטון צבאי ישראלי.
ב-10 בדצמבר 1995 הועברה העיר במסגרת הסכמי אוסלו לשליטת הרשות הפלסטינית, אך במהלך האינתיפאדה השנייה חזר צה"ל לפעול בעיר במסגרת מבצע חומת מגן ואף כבש אותה, על שני מחנות הפליטים שבה.
כיום נתון השלטון האזרחי בעיר בידי הפלסטינים.
מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית מורשים לפעול בה ובכפרים סביבה בכפוף לתיאום ולאישור צה"ל.
כבכל הערים ביהודה ושומרון, גם בטולכרם מקיים צה"ל עצמו סיורים שגרתיים ופעילות מבצעית שיעדיה פח"עיים ופליליים כאחד.
בשל קרבתה הרבה לאזור השרון, שימשה העיר נקודת מעבר לגורמי טרור שונים, אשר הוציאו דרכה פיגועים רבים וקטלניים לעורף מדינת ישראל באינתיפאדה השנייה.
בעקבות הפיגוע באולם "ארמון דוד" בחדרה בראשית 2002 ניתן אישור לצה"ל להיכנס לעיר ולכבוש אותה, לאחר שממנה יצא המחבל שביצע את הפיגוע.
הצלחת כיבוש העיר, לראשונה מאז הסכמי אוסלו, נתנה רוח גבית לפעולות דומות ששיאן היה מבצע חומת מגן כעבור מספר חודשים.
בראש פעילויות הטרור שיצאו מגבולות טולכרם נמצא הפיגוע במלון פארק בנתניה בליל הסדר 2002, פיגוע שהיה גורם מרכזי ליציאה למבצע "חומת מגן".
במהלך המבצע נכבשה העיר, על שני מחנות הפליטים שלה, בידי כוחות מילואים, מהלך שהיווה מכה אנושה לתשתית הטרור בה.
כיום מפרידה גדר ההפרדה בין העיר טולכרם לאזור השרון, כאשר קטע הגדר הגובל בכביש 6 הוא חומה למניעת ירי.
הקמת גדר ההפרדה יצרה מספר בעיות בעיר, כגון ניתוק קשרי מסחר, קשרי משפחה והגברת האבטלה עקב בידודה מטייבה הסמוכה לה, ומהאוכלוסייה הערבית במשולש, שאוכלוסיית טולכרם הייתה קשורה אליה בקשרי משפחה, מסחר ותרבות.
בנוסף ניתקה הגדר את חרבת ג'בארה, כפר חקלאי פלסטיני התלוי בעיר בקשרי מסחר, חינוך ושירותים ומוקם בתחילה מערבית לגדר.
בעקבות פסיקת בג"ץ מ-2009 שונה תוואי הגדר כך שחרבת ג'בארה נמצא מזרחית לגדר וללא הפרדה מעיר המחוז שלו.
מדרום לעיר וממזרחה ישנם מחסומי קבע של צה"ל המפקחים על התנועה בינה לבין הערים שכם וקלקיליה, וממערב, בסמוך לכפר אירתאח, הוקם מסוף להעברת סחורות מישראל ואליה, ומסוף למעבר פועלים לעבודה בישראל, כמו גם חולים פלסטינים הנזקקים לטיפול רפואי בארץ, ומשפחות של אסירים ביטחוניים פלסטינים הסרות לבקר את קרוביהן הכלואים בישראל.
בסמוך לעיר שוכנים היישובים יד חנה, ניצני עוז ובת חפר.
בעיר שוכן מכון כדורי, שהוקם בתרומתו של איש העסקים היהודי, יליד עיראק סֵיר אליס (אליהו) כדורי שמת במושבה הבריטית בהונג קונג בשנת 1922, וקרוי עד היום על שמו.
בתחילה שימש המכון כבית ספר חקלאי, אולם כיום הוא משמש ללימוד מקצועות שונים.
מכון כדורי הוכרז לאחרונה כאוניברסיטה, אך למעשה מתקיים כשלוחה של אוניברסיטת א-נג'אח שמרכזה נמצא בשכם.
ממערב לעיר, כ-200 מטר ממזרח למחלף ניצני עוז, נמצא בית קברות צבאי בריטי קטן, מתקופת מלחמת העולם הראשונה, שקבורים בו כ-90 חללים.
טולכרם נחשבה בתקופות שקטות מבחינה ביטחונית למרכז קניות פופולרי לתושבי השרון, והתפרסמה בטקסטיל שיוצר בה.
אולם בעקבות האינתיפאדה הראשונה והשנייה, ועקב פעילותם של ארגוני הטרור, בנוסף לצו אלוף האוסר על ישראלים להיכנס לשטח A ובכלל זה לטולכרם, חדלו ישראלים להיכנס לעיר.
עקב כך ועקב הקמת גדר ההפרדה ב-2003, חלה האטה כלכלית בעיר והפיתוח בה הואט מאוד.
בניסיון לסייע לכלכלת העיר, הותרה כניסת ערבים-ישראלים לעיר בתחילת העשור השני של המאה ה־21.
בעיר פועל מפעל לייצור מים מינרליים Arwa.
בסמוך לעיר ובצמידות לגדר ההפרדה שוכן אזור תעשייה ניצני שלום שבו עובדים כ-600 פועלים פלסטינים במפעלים ישראליים.
טולי תעלולי היא סדרת ספרים לילדים מאת גלילה רון פדר עמית.
הספר הראשון בסדרה נכתב בשנת 1990, והספר האחרון בסדרה יצא ב-2018.
סך הכל יצאו לאור 30 ספרים בסדרה.
טולי – המכונה גם "טולי תעלולי", היא המספרת בסדרה והדמות הראשית בה.
כנובע מכינוייה, היא מבצעת תעלולים רבים עם חבריה, לעיתים לטובת אחרים.
שמה האמיתי הוא טליה אך מכיוון שהיא שנאה את שמה היא קראה לעצמה טולי.
יש לה שער מתולתל ופרוע.
טולי גרה בכפר הנופש "אביב" שאותו מנהל אביה.
אמה התגרשה מאביה והתחתנה עם אדם בשם אבנר רוזן ולאחר ויכוחים הוחלט שטולי תגור עם אביה.
אמה גרה בתל אביב אך מדי פעם טולי מבקרת גם אותה.
לטולי יש מספר חברים קרובים: אלון (שאותו היא מגדירה כחבר הטוב ביותר שלה), דובי (שאותו היא מגדירה כחבר השני הכי טוב שלה), דגן (שאותה היא מגדירה כחברה הכי טובה שלה) ונועה (שאותה היא מגדירה כחברה השנייה הכי טובה שלה).
המבוגר הקרוב ביותר אליה (אולי מלבד אביה) הוא שמיל, הטבח הראשי בכפר הנופש.
אביה של טולי – כאמור, מאז גירושיו עם אמה של טולי אביה של טולי מגדל אותה.
שמו לא נאמר במהלך הסדרה.
טולי כמעט תמיד מסתירה את תעלוליה מאביה, אך לרוב הוא מגלה אותם לבסוף.
אביה של טולי הוא רגזן ולכן הוא כועס על טולי על רבים מתעלוליה.
עם זאת, הוא ותרן מאוד וטולי כמעט ולא נענשת על מעשיה.
אלון – הוא אחד החברים של טולי.
אלון הוא ילד דאגן יחסית אך כמו כל חבריה של טולי הוא שובב ומשתתף בתעלולים רבים.
לאלון יש שיער קוצני, עיניים גדולות ומספר נמשים.
למרות הכחשותיו, לאלון יש פחד מחיסונים.
דובי – המכונה "דובי השמן", הוא חבר נוסף של טולי.
יש לו שיער קצר ומעט מתולתל.
כמשתמע מכינויו, הוא יחסית שמן.
מלבד כינויו כ"דובי השמן", חבריו לא לעגו לו על כך, אך בספר השני שלושה ילדים הציקו לו על כך.
דגן תמרי – היא אחת מחברותיה של טולי.
לדגן שני חברים דמיוניים, שוקי ואריק.
דגן הנוטה לכעוס לעיתים קרובות יחסית, כועסת גם על כל מי שאומר לה שחבריה אינם אמיתיים.
נועה – היא חברה נוספת של טולי.
יש לה משקפיים ותמיד היא קושרת את שערה בקוקיות.
נוטה לבכות יותר משאר חבריה.
שמיל "הטבח הסיני" – הוא הטבח הראשי בכפר.
שמו המקורי הוא צ'ין אך כולם קוראים לו שמיל.
בשל מוצאו הסיני שמיל אומר ל' במקום ר'.
יש לו שער קצר וחלק.
טולי וחבריה נוהגים לספר לשמיל על תעלוליהם והוא אף עוזר להם כמיטב יכולתו.
פעם אחת הוא אף התרכז כל כך בלעזור להם עד שהוא שם בטעות יותר מדי מלח באוכל.
ניצה – מורתם של טולי וחבריה.
ניצה היא מורה טיפוסית, צעקנית, קשוחה ולא אוהבת תעלולים.
עם זאת, היא אישה נחמדה וכוונותיה טובות.
דובי השמן בבטן יש לו בן
מי גנב את הגורים של ימימה?
אלון לא מפחד מזריקת חיסון
איך נועה הפסיקה לבכות והתחילה לצחוק?
גל בן-עזר הוא שוויצר גדול!
מי גנב את השיניים של דגן?
כולנו לטובת סבא של אלון
מי רוצה לקנות את כפר הנופש?
טולמור דיו הוא ויסקי בלנדד אירי.
טולמור דיו זוקק לראשונה בשנת 1829 בעיירה טולמור שבמחוז אופאלי במרכזה של אירלנד.
השם מורכב משם העיר בה זוקק הוויסיקי לראשונה וראשי התיבות - Dew של שמו של המנהל והבעלים הראשונים, Daniel E Williams של המזקקה.
מותגים שונים של המזקקה זכו בפרסים שונים, בין השאר:
טולמור דיו הבסיסי: מדליית זהב בשנים 2003 ו-2006, וגביע בשנת 2005 (International Spirits Challnge)
טוליו סראפין (באיטלקית: Tullio Serafin; 1 בספטמבר 1878 - 2 בפברואר 1968) היה מנצח אופרה איטלקי.
סראפין נולד בוונציה והשתלם במוזיקה במילאנו, שם ניגן בוויולה בתזמורת של לה סקאלה, בניצוח טוסקניני.
בהמשך התמנה לעוזר מנצח בלה סקאלה.
כאשר טוסקניני פרש מתפקידו ועבר לניו יורק, תפס סראפין את מקומו כמנהל מוזיקלי.
בתפקיד זה כיהן משנת 1909 עד 1914 ובעונת 1917-18 וחזר לתקופה קצרה אחרי מלחמת העולם השנייה, בעונת 1946-47.
סראפין הצטרף לסגל המנצחים של המטרופוליטן אופרה בשנת 1924 ונשאר שם למשך עשר שנים, שאחריהן התמנה למנהלך אמנותי של התיאטרו ריאלה ברומא.
במשך הקריירה הממושכת שלו עזר לקדם את הקריירות של זמרים חשובים רבים, ביניהם רוזה פונסל וג'ואן סאת'רלנד, והרבה בהקלטות, ביניהן אחדות עם מריה קאלאס.
הוא ניצח על תזמורת האופרה של רומא בהקלטה הראשונה, עתירת השבחים, של הטנור ג'ון ויקרס בתפקיד אותלו של ורדי, שהקליטה חברת RCA ויקטור בשנת 1960. סראפין מילא תפקיד חשוב בהרחבת הרפרטואר כשניצח על הצגות הבכורה באיטליה של יצירות מאת אלבן ברג, פול דיקא ובנג'מין בריטן.
עוד ניצח סראפין על בכורות עולמיות חשובות ליצירותיהם של מלחינים איטלקיים ואמריקאים כגון פרנקו אלפאנו, איטלו מונטמצי, דימס טיילור והווארד הנסון.
הוא מת ברומא בשנת 1968.
טולי ליבגוט (נולד ב-6 בפברואר 1970) הוא שחקן כדוריד ישראלי, ששיחק בתפקיד השוער בהפועל קריית אונו.
ליבגוט הוא יליד ריגה, לטביה.
לאחר שירותו הצבאי שיחק במכבי רחובות, ולאחר מכן באס"א תל אביב, רמת השרון, הפועל ראשון לציון (במשך שנה), א.כ.
נס ציונה (במשך שלוש שנים), ומכבי קריית שרת חולון.
את דרכו החל בנוער של הפועל ראשון לציון בה גדל במחלקת הנוער וכאשר היה בן 17 היה שותף לזכייה הראשונה של הפועל ראשון לציון באליפות, לאחר שירותו הצבאי חתם ליבגוט במכבי רחובות, בה היה שותף להישארות המועדון בליגה.
לאחר שנתיים במכבי רחובות חתם בא.כ.
נס ציונה בה שיחק במשך שלוש שנים ולאחר מכן חתם בקבוצת אס"א תל אביב בה שיחק במשך חמש שנים, וסייע הוביל לצמרת ליגת העל בכדוריד, אך לא זכה עימה בתארים.
לאחר מכן חתם ברמת השרון, ובהמשך בהפועל ראשון לציון, בה שיחק עונה אחת שכללה הופעות שיחקה בליגת האלופות בכדוריד, אך לא זכה עימה בתארים.
בשנת 2002 חתם ליבגוט בא.כ.
נס ציונה, אותה הוביל לגמר הגביע לאחר שעצר פנדל ניצחון לעידן מימון בחצי הגמר, כאשר נותרו 30 שניות לסוף המשחק, והעלה את נס ציונה לגמר הגביע בו הפסידה למכבי ראשון לציון.
ב-2007 חתם ליבגוט במכבי קריית שרת חולון, ביחד עם אחיו דני ליבגוט, לאחר מכן חזר לא.כ.
נס ציונה ואחר כך חזר לשחק בשירותיה של במכבי קריית שרת חולון.
בעונת 2014\2013, לאחר שמכבי קריית שרת חולון עלתה לליגת העל סיימה הקבוצה במקום ה-6, בזכות הופעות טובות של טולי ליבגוט וירמי סידי ובה אימן דני ליבגוט.
במשך מספר עונות הוביל את מכבי קריית שרת חולון להישגים יפים למרות מעמדו של המועדון.
טולי ליבגוט הודיע כי עונת 2017\2018 תהיה עונת פרישה.
טולי נחשב לאחד השוערים הישראלים הטובים שהיו בארץ.
בנו החורג, מושיקו אלימלך הוא שוערה של הדאבליסטית הפועל ראשון לציון .
בנו חן ליבגוט, משחק בעמדת הקיצוני במועדון כדוריד חולון.
טולן שעל הדנובה או בקיצור טולן היא עיר במדינה האוסטרית אוסטריה תחתית, המהווה את המרכז הפוליטי והכלכלי של אזור טולנרפלד (Tullnerfeld - "שדה טולן"), ובירתו של מחוז באותו השם.
העיר גובלת ברכס של יער וינה מדרום וברכס וגראם מצפון.
העיר נודעת בכינוייה העממי "עיר הפרחים" ושוכנת בקרבת וינה על הגדה הדרומית של הדנובה.
התחום המוניציפלי של טולן מתפרש על כ-72 קילומטרים רבועים, כשנהר הדנובה זורם בשטחו לאורך כ-5 קילומטרים.
במערב נמצא החלק החדש והגדול של העיר, ובמזרח החלק הקטן והוותיק.
העיר נמצאת במיקום של 179 מטרים מעל גובה פני הים, ומוקפת בטולנרפלד ושטחים מישוריים שמשנים את טבעם לגבעות קטנות רק בקרבתם לדנובה.
טולן היא אחת מהערים העתיקות ביותר באוסטריה.
ההשערה הרווחת היא שהשם "טולן" מגיע מהשפה הקלטית אך אין הוכחות לכך בנמצא.
כעיר שנוסדה בתקופה שקדמה לתקופה הרומית, הפכה טולן עם הכיבוש הרומי במחצית הראשונה של המאה ה-1 למצודת פרשים של האימפריה הרומית שעל לימס הדנובה, וגם שימשה כבסיס לצי הרומאי על נהר הדנובה.
במהלך השנים האחרונות של השלטון הרומאי, עם הצלתה הניסית מכיבוש הברברים, הפכה העיר לקדושה על ידי סברינוס מנוריקום.
בסוף המאה ה-8 הייתה טולן עיירה קטנה.
בתקופת שלטונו של קרל הגדול הייתה לעיר השפעה רבה על שוקי המסחר של בית באבנברג עקב מיקומה על נהר הדנובה - וקיבלה אף את תואר בירת המדינה.
תואר זה אבד לטולן עקב המרוצה בהתפתחותה של וינה ושורה של אירועים נוספים כדוגמת שריפות עזות חוזרות ונשנות, חוסר ההיערכות של דרכי המסחר, פלישת הצרפתים ועלייתה לגדולה של העיר אדרינגן שעל נהר הדנובה.
בשנת 1683 נערך בעיר הכינוס של צבאות האזור לצורך שחרור וינה מעול הטורקים.
בשנת 1986 התמודדה העיר בבחירות לבחירת עיר הבירה של אוסטריה תחתית אך הפסידה לסנקט פלטן.
בעיר ממוקם מוזיאון אגון שילה, מוזיאון לאמנות חזותית במדינת אוסטריה התחתונה, המוקדש לצייר אגון שילה, שנולד בטולן בשנת 1890.
טולידו היא עיר במחוז לוקאס במדינת אוהיו.
העיר קרויה על שם העיר טולדו בספרד.
במפקד האוכלוסין של 2020 מנתה אוכלוסיית העיר 270,871 תושבים, מה שהופך את טולדו לעיר הרביעית בגודל אוכלוסייתה באוהיו, אחרי קולומבוס, קליבלנד וסינסינטי.
טולדו היא העיר ה-84 המאוכלסת ביותר בארצות הברית.
זוהי העיר העיקרית במטרופולין טולדו, שמנתה 606,240 תושבים בשנת 2020. טולדו משמשת גם כמרכז סחר מרכזי במערב התיכון; הנמל שלה הוא החמישי בעומס באגמים הגדולים.
טולידו ידועה בכינוי "עיר הזכוכית" בשל החידושים הרבים אשר פותחו בה בתעשיית הזכוכית לאורך ההיסטוריה.
40.0% מתושבי העיר היו רווקים ללא משפחות.
32.8% מכלל משקי הבית היו של בודדים ו-11% היו של אדם מעל לגיל 65 שחי לבד.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.38 נפשות וגודל המשפחה הממוצעת הייתה 3.04.
לפני המהפכה התעשייתית הייתה טולידו עיר נמל של הימות הגדולות.
ענף ייצור הרכב הפך למשמעותי בטולידו מתחילת המאה העשרים ולקראת סוף המאה ענף הרכב הצטמצם.
המעסיק המשמעותי ביותר בטולידו במאה ה-20 היה מותג רכבי שטח של חברת דיימלר-קרייזלר "ג'יפ".
לשלוש יצרניות הרכב האמריקאיות הגדולות כיום, ג'נרל מוטורס, פורד וקרייזלר, יש מפעלים בעיר.
לטולידו יש היסטוריה ארוכה בתחום יצור הזכוכית, והייצור נמשך גם במאה ה-21.
ראויים לציון האוניברסיטה בטולדו וחברות גדולות הפועלות בה.
אוניברסיטת טולידו כוללת מרכז רפואי ומרכז מחקר רפואי רחבי היקף, והיא מצטיינת גם במחקר בתחום האנרגיה הסולרית.
תעשיית הבריאות היא המעסיק הגדול בעיר.
גם המטה הראשי של חברת ProMedica, הנכללת במדד הפורצ'ן 1000, נמצא בטולידו.
טולידו היא מרכז עירוני הנותן שירותים לאוכלוסיית צפון-מערב אוהיו.
האזור כולל תשעה מחוזות והוא בעל אוכלוסייה של מיליון איש.
לפיכך בטולידו קיים ריכוז גבוה במיוחד של מרכזי מסחר ומוסדות רפואיים.
מיקום העיר ליד מחלף I-80 / I-90 ו-I-75 הפך את טולידו למיקום פופולרי לחברות תחבורה כגון UPS ו-BAX Global.
גן החיות של טולידו - מדורג באופן עקבי כאחד מעשרת גני החיות הטובים ביותר בארצות הברית.
אצטדיון ה-"Fifth Third Field" - משמש כיום כמגרש הביתי של קבוצות הבייסבול ה-"Toledo Mud Hens" .
טולנטיני (בוונטית: Tolentini) הוא כינוייה של כנסיית סן ניקולו דה טולנטינו' (באיטלקית: Chiesa di San Nicolò da Tolentino) הממוקמת בוונציה שבצפון איטליה.
בניית הכנסייה, המוקדשת לניקולס מטלנטינו, החלה בשנת 1590 בתכנונו של ונצ'נצו סקאמוצי.
בניית הכנסייה הושלמה בשנת 1714.
הכנסייה בנויה בסגנון נאו קלאסי וחזיתה מעוצבת בסגנון קורינתי (היחידה בוונציה הבנייה בסגנון זה).
החזית תוכננה על ידי אנדראה טיראלי.
בכנסייה קבור הדוג'ה פרנצ'סקו מורוציני בקבר מעשה ידי פיליפו פארודי.
טוליו לומברדו הידוע גם כטוליו סולארי (איטלקית: Tullio Lombardo; סביבות 1455 – 17 בנובמבר 1532) היה פסל, איש הרנסאנס האיטלקי.
לומברדו היה בנו של פייטרו לומברדו ואחיו של אנטוניו לומברדו.
בני משפחת לומברדו עבדו יחד בעיטור כנסיות, קברים ומבני ציבור, והחוקרים מתקשים לעיתים בייחוס יצירות פרטני למי מהם.
טוליו לומברדו החל את דרכו העצמאית ב-1481 בפיסול בכנסיית סנטה מריה דיי מיראקולי בוונציה.
הוא השתתף בעבודות הפיסול בבזיליקת סנטי ג'ובאני אי פאולו , שבה יצר את מצבות קבריהם של דוכסי ונציה אנדראה ונדראמין ופייטרו מוצ'ניגו בדגמי קשת ניצחון רומית עם תבליטים ופסלים של לוחמים בשריונות רומיים.
לומברדו השלים את מצבת הקבורה של מרקו קורנארו בכנסיית השליחים בוונציה וכמו כן עיצב את האפריז בקפלת קורנארו בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי.
הוא היה שותף בעיטור גרם המדרגות שבסנטה מריה דיי מיראקולי (ונציה).
טוליו לומברדו יצר עבודות פיסול גם מחוץ לעיר ונציה – בערים טרוויזו ופדובה שבמחוז ונטו, עבור בית גונזגה במנטובה ואף עבד בבזיליקת פרנציסקוס הקדוש ברוונה .
טוּליה צבי (Tullia Zevi; 2 בפברואר 1919, מילאנו – 22 בינואר 2011, רומא) הייתה עיתונאית וסופרת איטלקייה יהודייה, פעילה מרכזית בקהילה היהודית באיטליה, שהוגדרה כ"עמוד התווך" של הקהילה.
מ-1983 עד 1998 כיהנה כנשיאת איחוד הקהילות היהודיות של איטליה.
אביה, ג'וזפה קלבי (Calabi), היה עורך דין נודע ואנטי-פאשיסט מושבע.
למדה פילוסופיה באוניברסיטת מילאנו וכן בקונסרבטוריון.
כאשר קיבלה איטליה הפשיסטית ב-1938 את חוקי הגזע, שכללו אפליה בוטה כנגד היהודים, שהתה צבי עם משפחתה בחופשה בשווייץ.
בעקבות המצב הפוליטי, נדדה המשפחה תחילה לז'נבה ומשם עברה לפריז, שם המשיכה צבי את לימודיה בסורבון.
בקיץ 1939 היגרה המשפחה לארצות הברית על סיפון ה"איל-דה-פראנס", שיצאה מלה האבר.
צבי המשיכה את לימודיה בבית הספר ג'וליארד ובקולג' רדקליף, ובמקביל, כמו בעת שהותה בפריז, הוסיפה לנגן בנבל למחייתה.
בתקופה זו הכירה את פרנק סינטרה ואת ליאונרד ברנשטיין, כאשר ניגנה תחת שרביטו.
בניו יורק התחברה צבי לחוגים אנטי-פאשיסטיים, ועשתה את הצעדים הראשונים בקריירה העיתונאית שלה, בין היתר במסגרת ארגון "Giustizia e Libertà" ("צדק וחירות") ובכתב העת "Italy against Fascism", שערכה, ובתוכנית רדיו ששידרה ב-NBC, שכוונה לפרטיזנים האיטלקים.
בארצות הברית הכירה את הארכיטקט ומבקר האמנות היהודי-איטלקי ברונו צבי (1918–2000), ונישאה לו ב-26 בדצמבר 1940 בניו יורק.
ביולי 1946, לאחר תום המלחמה, שבה לאיטליה עם בעלה.
דיווחה ככתבת שטח ממשפטי נירנברג.
בשנות פעילותה דיווחה בין השאר ממשפט אייכמן בירושלים.
כמו כן, עבדה ככתבת עבור השבועון "The Jewish Chronicle", עיתון יהדות בריטניה.
משנת 1978 כיהנה כסגנית נשיא איחוד הקהילות היהודיות של איטליה (Unione delle comunità ebraiche italiane, UCEI).
כעבור חמש שנים, ב-1983, התמנתה לנשיאת האיחוד – האישה הראשונה שבתפקיד – והחזיקה במשרה זו עד 1998. בשנת 1987 חתמה על האמנה המבססת את היחסים בין ממשלת איטליה והאיחוד.
ב-1992 הכתיר אותה נשיא איטליה אוסקר לואיג'י סקאלפרו בתואר אבירת הצלב המפואר (Cavaliere di Gran Croce), הדרגה השנייה במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה.
ב-1998 נבחרה כחברה בוועדה משרד החינוך לבין-תרבותיות וכחברה הנציבות האיטלקית של אונסק"ו.
באותה שנה הייתה גם לחברה בוועדה הלאומית לביו-אתיקה, עד 2006.
ב-2007 פרסמה את הביוגרפיה שלה, תחת הכותרת " Ti racconto la mia storia.
דיאלוג בין סבתא ונכד על היהדות"), שכתבה עם נכדתה נתניה צבי.
טוליה צבי נפטרה ברומא ב-22 בינואר 2011, בגיל 91.
"טוּלִיק" הוא שיר ילדים שכתבה רמה סמסונוב, הלחין נפתלי אלטר וביצע אושיק לוי בפסטיבל שירי הילדים התשיעי, שהתקיים בחנוכה תשל"ט (1978).
הילדה מירב פֵּלְץ ביצעה את השיר בחלק ביצועי הילדים של הפסטיבל.
כותבת המילים, רמה סמסונוב, כתבה את השיר על אירוע שהייתה עדה לו שנים קודם לכן כשביקרה בחוף הים של חדרה עם בנה הקטן.
סמסונוב ראתה את תובל גבירצמן (שכונה "תוּלי"), בנה בן החמש של חברתה, אוכל מאשכול ענבים.
ילדה אחת ביקשה ממנו עינב אחד, אך תולי לא הסכים לתת לה.
הילדה הלכה ממנו בבכי, ולפי תיאורה של המחברת תולי נשאר "בודד ועצוב".
סמסונוב תיארה את הילד כיפה תואר עם עיניים כחולות ענקיות.
ב־1976 פרסמה סמסונוב ספר שירים בשם "לא הספיקה לי היד" עם ציורים מאת לידיה ברסק.
נכלל בו גם השיר "טוליק ורינה" שנכתב בעקבות המפגש בחוף הים.
לאחר כשלוש שנים הלחין את השיר נפתלי אלטר.
חברו אושיק לוי ביקש ממנו שיר לפסטיבל שירי הילדים, ואלטר חיפש שיר להלחנה.
הוא נכנס לחדרה של בתה הקטנה של אשתו ומצא את הספר.
ציור של ילד יושב בגבו אל המתבונן ומביט אל הים משך את תשומת ליבו.
השיר הסמוך, "טוליק ורינה", נגע לליבו של אלטר, והוא הלחין אותו בתוך כמה שעות.
אושיק לוי ביצע את השיר בפסטיבל שירי הילדים התשיעי, שהתקיים בחנוכה תשל"ט (דצמבר 1978), מבלי לדעת שהשיר מתאר מקרה אמיתי.
אחרי הביצוע רמה סמסונוב, שישבה בקהל, סיפרה לו על כך.
בצה"ל היה גבירצמן לקצין שריון.
הוא היה בן 19 כשהשיר הושמע לראשונה.
הוא הכיר את השיר, וחבריו בפלוגה היו שרים לו אותו, אך הוא היה נבוך מכך והכחיש שהשיר עליו.
לימים היה על הטנק הראשון שנכנס ללבנון בגזרה המרכזית במלחמת לבנון הראשונה כמפקד פלוגת טנקים בחטיבה 188. גבירצמן נפל ב־4 באוגוסט 1982. כשהגיעו לנמל התעופה של ביירות, בפאתי העיר, פגע פגז סורי בנגמ"ש של גולני, וגבירצמן רץ תוך כדי ההפגזה עם מטף כיבוי בידו כדי לחלץ חיילים מהנגמ"ש הבוער.
פגז פגע בו בפגיעה ישירה, והוא נהרג במקום.
19 חיילי צה"ל נהרגו בקרב בנמל התעופה.
לאחר מותו הועלה גבירצמן לדרגת רב־סרן וקיבל צל"ש אלוף פיקוד הצפון, שניתן לו לא רק על ניסיונו להציל את חבריו בשדה התעופה אלא על הצטיינותו לאורך כל הלחימה, שבמהלכה השמיד טנקי אויב רבים וגילה אומץ לב, מסירות נפש וכושר הנהגה.
אמו סיפרה: "כשהוא לקח את המטף אמרו לו 'תסתתר', אבל הוא אמר שהוא חייב.
הוא שכח שיש לו אמא שמחכה לו בבית".
לאחר מותו של גבירצמן, אחותו אורית ברום היא שסיפרה ללוי על שאירע לאחיה.
לאחר מותו של גבירצמן הפך השיר לשיר זיכרון.
לוי סיפר בריאיון רדיו: .
השיר הוצג למצעד רשת ג' ב־22 בינואר 1979 ונכנס למקום ה־22 במצעד הבא.
השיר הגיע למקום ה־10, מיקום השיא שלו, ב־3–4 באפריל ויצא מהמצעד בתום 12 שבועות צעידה.
השיר זכה לכמה גרסאות כיסוי.
אושיק לוי ביצע אותו בכמה ביצועים עם אומנים אחרים, וכן ביצעו אותו לי בירן, משתתפי הסדרה "דני הוליווד", דניאל סלומון, דנה עדיני ובן ארצי בביצוע משותף, ונועם דדון.
ב־9 בנובמבר 2023 עלה לטיקטוק רמיקס שעשה לשיר הדי ג'יי והמפיק אוֹרי פטל, שהפך את גרסתם של ילדות ישראלית ומקהלת שרונית לשיר זה לטראק טראנס.
פטל סיפר כי השיר עורר בו פרץ נוסטלגיה ולכן החליט לחדש אותו ולהנציח מחדש את תובל גבירצמן.
הרמיקס הפך לוויראלי מאוד ברשתות החברתיות.
בין השאר היה ללהיט גדול בטיקטוק עם כ־1,000 סרטונים שעשו בו שימוש ומיליוני צפיות במצטבר.
חלק מהסרטונים הציגו צעירים ישראלים רוקדים לצלילי השיר, אבל חלקם קישרו אותו למלחמת חרבות ברזל, והוא זכה לאהדה גם מבין השורדים מהטבח בפסטיבל נובה.
טוֹלי רְביב (לעיתים רבוב; במקור: רבינוביץ) היה פזמונאי ומלחין ישראלי שפעל בארץ בשנות ה-40. ייסד את להקת החישטרון וכתב לה מספר פזמונים ידועים, בהם "אל נא תאמר לי שלום" ו"שחרחורת".
לאחר מכן נכנס לעסקי הקולנוע.
רביב נולד ב-1919 בארץ ישראל המנדטורית.
למד באוניברסיטה האמריקנית בביירות ולאחר מכן בימוי בצרפת אצל לואי ז'ובה.
בראשית שנות ה-40 פתח בית ספר למשחק בחיפה.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי וביים הצגות ללהקת הבידור הצבאית "אֶנזָא" (ENSA).
בשובו מהצבא הבריטי הקים את להקת החיילים המשוחררים "גחלילית".
בתחילת 1948, בעת מלחמת העצמאות, הקים את להקת החישטרון בחטיבת גבעתי, במתכונת דומה ללהקה שביים בצבא הבריטי.
הוא היה במאי ומנהל הלהקה, ואיתר חיילים בעלי הכשרה במוזיקה ובדרמה מתוך החטיבה ואיתם העלה תוכניות בידור ותרבות להנאת החיילים בזמנם הפנוי שבין הקרבות, למרות הסיוע המועט והמימון הזעום שזכה לקבל מהפיקוד.
הוא ריכז סביבו את בובי פנחסי, יפה ירקוני (גוסטין) ושרה קורנפלד (דגן).
בהמשך הצטרפו ללהקה מגויסים נוספים בעלי כישרון משחק ושירה.
רביב כתב והלחין לה מספר פזמונים ידועים, שאותם ביצעה הזמרת יפה ירקוני, בהם "אל נא תאמר לי שלום" ו"שחרחורת".
ירקוני הצטרפה ללהקה כרקדנית, אך הפכה לסולנית הלהקה בעידודו.
תרגם גם מילות השיר היידי המפורסם "א יידישע מאמע".
הבמאי הצרפתי-יהודי ויקטור ויקאס הזמין אותו להשתתף כשחקן ועוזר בסרט שצילם בישראל "48 שעות ביממה".
בעקבות עבודה זו עודד אותו להתמקצע בעבודת הבימוי.
רביב למד במכון הגבוה להסרטה בפריז בשנים 1949-1951 והיה לתלמיד הזר הראשון אשר מסיים כראשון בכיתתו.
בתום לימודיו התמנה לעוזרו הראשי של ויקטור האס והשתתף בבימוי חמישה סרטים דוקומנטריים וסרט "יום הזעם".
הוא ביים בעצמו שני סרטים דוקומנטריים רפואיים.
לאחר מכן נסע לארצות הברית וביים שני סרטים בהזמנת המגבית היהודית: סרט דוקומנטרי על הצי המסחרי אשר הוסרט בדרך לארץ באונייה תל אביב וסרט צבעוני לעידוד התיירות "ישראל דרך התנ"ך".
בישראל החל בהכנות להפקת סרט ישראלי עלילתי "שתי דמעות".
לאחר מכן נסע לארצות הברית לעבוד עם הבמאי היהודי אנטול ליטבק עבור חברת פוקס המאה העשרים.
היה בעל סוכנות נסיעות, הגיע לביקור בקובה לראשונה בסוף שנות ה-70 והחל משנות ה-80 ארגן נסיעות לאי קאיו לרגו שבקובה ותרם לפיתוח התשתית התיירותית שם.
היה נשוי להלן ואב לבן.
רביב נפטר ב-1996 בשרברוק שבקוויבק ונטמן בבית עלמין בעיירה רסין (Racine).
טוליארה (במלגשית: Toliara) היא עיר נמל הממוקמת בדרום מערב האי מדגסקר כ-936 ק"מ דרומית-מערבית לבירה אנטננריבו.
העיר היא בירת מחוז אצימו-אנדרפנה.
העיר שוכנת על חוף מצר מוזמביק ועל פי הערכה משנת 2007 יש בה 114,400 תושבים.
העיר נקראה על ידי הצרפתים טוליאר (Tuléar) אך שמה שונה לטוליארה ב-1970, במסגרת החלפת כל שמות הערים מהשפה הצרפתית לשפה המלגשית לאחר תום השלטון הצרפתי ב-1960.
טולישקוב (בפולנית: Tuliszków) היא עיירה במרכז פולין, כ-200 ק"מ ממערב לוורשה, באזור ביצות ונהרות.
בין האתרים בעיר - כנסיית ויטוס הקדוש שנבנתה במאה ה-15, עוצבה בסגנון הבארוק, הורחבה במאה ה-19 ובה פיסול בסגנון גותי, וכן בית קברות יהודי.
לראשונה מוזכרת העיירה במסמכים משנת 1362. אז השתייכה העיירה לבית אצולה מקומי.
בשנת 1458 קיבלה העיירה זכויות עיר.
הוקם בה בית ספר ופעלו בה כעשרים סדנאות מלאכה, אם כי רוב תושביה עדיין התפרנסו מחקלאות.
אחד מהאצילים שגרו בעיר מונה על ידי מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו לתפקיד מושל גדנסק כאות הוקרה על שירותיו בקרב גרונוולד.
בתקופות שונות במאות ה-17 וה-18 הייתה העיר בבעלותם של אצילים פולנים שונים, ביניהם משפחת טולישקוב, שנתנה לעיר את שמה.
לאחר חלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה טולישקוב בשטח פרוסיה.
לאחר קונגרס וינה נכללה העיר בשטח ממלכת פולין שתחת חסות רוסיה.
במהלך המאה ה-19 שגשגה כלכלת העיר ואוכלוסייתה צמחה.
עם זאת, זכויות העיר נשללו ממנה ובשנת 1881 נפגע היישוב קשה בשריפה.
בתחילת המאה ה-20 היו בטולישקוב כ-2,000 תושבים.
זכויות העיר הושבו לה עם קבלת העצמאות הפולנית בשנת 1919. תושביה התפרנסו באותה התקופה מחקלאות, מלאכה ומסחר זעיר.
לפני מלחמת העולם השנייה גרו בטולישקוב כ-200 יהודים.
לאחר הכיבוש הגרמני גויסו היהודים בעיר לעבודות כפייה והוטלו עליהם גזרות רבות.
הם רוכזו בגטו ובסוף 1941 הועברו לקובלה פנסקיה.
בית הכנסת שהיה קיים בעיר נהרס על ידי השלטון הנאצי.
טולנה (בהונגרית: Tolna) היא עיירה במחוז טולנה בחלקה הדרום-מערבי של הונגריה, כ-10 ק"מ מצפון מזרח לסקסארד.
האזור היה מיושב ככל הנראה עוד בתקופת האימפריה הרומית.
במאה התשיעית נכלל האזור בתחומי ההתיישבות הראשונה של המדיארים במרכז אירופה ומאוחר יותר נכלל בתחום שלטונו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה ובתחום שלטונם של צאצאיו.
בתקופת שלטונו של אישטוון נבנתה ככל הידוע טירת טולנה.
במאה ה-11 נוסד במקום מנזר בנדיקטיני וכתב הזכות של הנזירים הוא המסמך העתיק ביותר הידוע בו רשומות מילים בשפה ההונגרית.
במאה ה-15 הייתה טולנה עיירת שוק, מרכז שלטוני הונגרי ואחד מבסיסי המערכה נגד האימפריה העות'מאנית.
בקרב מוהאץ' ב-1526 נכבשה העיר על ידי הטורקים ורבים מתושביה עזבוה.
בסוף המאה ה-17 נותרו בעיר ככל הנראה עשרות משפחות בלבד, אך בהדרגה החלו להגיע אל העיר משפחות שהיגרו מגרמניה.
משפחות אלה רכשו אדמות וקיבלו זכויות להקמת שווקים.
בתחילת המאה ה-18 שבה והשתלטה האימפריה הרומית הקדושה על העיר.
ב-1745 נפגעה העיר קשות בשרפה, אך שיקומה היה מהיר והתפתחותה הואטה רק במעט.
בעיר התפתחו תעשיית הדיג והמטוויות, שנעזרו בטחנות המים שנבנו בעיר.
יהודים ראשונים התיישבו באזור במאה ה-16 לפי יוסף שפיצר יהודים אלו עזבו עם הצבא הטורקי, והקהילה התחדשה שוב בשנת 1735 אז התיישבה באזור משפחה אחת והקהילה החלה להתפתח עד לשנת 1861 אז הוקמה רשמית ובשנת 1864 היו במקום כבר בית כנסת וחברה קדישא.
בשנת 1939 גויסו גברים יהודים מהעיר לשירות העבודה של הצבא ההונגרי.
בתקופה זו היו בעיר כ-200 יהודים שהשתייכו לקהילה הנאולוגית.
בשנת 1942 גויסו גברים יהודים נוספים מהעיר לפלוגות העבודה, ורבים מהם נספו בחזית אוקראינה.
במרס 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה, ובמאי 1944 הוקם גטו בטולנה.
בגטו רוכזו יהודי טולנה ומאות יהודים נוספים, פליטים.
ביוני או יולי 1944 הועברו תושבי הגטו לפקש וביולי גורשו משם לאושוויץ.
מור גרינוולד (1851 – 1912) היה רופא מיילד-גינקולוג, בלנאולוג, "יועץ מלכותי", בעל בית הבראה.
שטפניה הלאס, (במקור שטרן 1914 – 1978) הייתה דוקטור לרפואה (MD) יהודייה-הונגרייה.
טולנה (בהונגרית: Tolna) הוא מחוז בדרום טרנסדנוביה שבהונגריה.
מצפון הוא גובל במחוז פייר, במזרחו זורם הדנובה ומפרידו ממחוז באץ'-קישקון, מדרום הוא גובל במחוז באראניה ובמערב במחוז שומוג'.
מחוז טולנה ההיסטורית נוסד עוד בתקופת ממלכת הונגריה וגבולותיו נשארו כמעט ללא שינוי עד ימינו.
באוכלוסייתו, מחוז טולנה הוא מהקטנים ביותר בהונגריה ורק אוכלוסיית מחוז נוגראד קטנה יותר.
גם בירת המחוז סקסארד היא הקטנה ביותר מכל בירות המחוז בהונגריה.
במחוז 11 ערים ובסך הכל 109 יישובים.
בעיר פקש שבמחוז פועלת תחנת הכוח הגרעינית היחידה של הונגריה, שמספקת כמחצית מתצרוכת האנרגיה שלה.
שאול (טולי) באומן (1933 - 10 בינואר 2015) היה צייר ופסל ישראלי, יליד ארגנטינה.
שאול באומן נולד בארגנטינה בשנת 1933. בשנת 1956 עלה לישראל והתיישב בקיבוץ עמיר.
באומן שימש כיו"ר של איגוד האמנים של התנועה הקיבוצית והיה מיוזמי אירוע "תל חי 80".
בשנת 1986 הקים, ביחד עם רעיתו אילנה, את המרכז לאמנויות בגבעת חביבה ובשנת 1989 היה ממקימי כתב העת לאמנות "סטודיו".
בשנת 2014 זכה בפרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט
כחבר קיבוץ עמיר הוא הצליח לרתום את התנועה הקיבוצית למפעלי עשייה, שהותירו חותם עמוק על התרבות בישראל".
יצירתו של באומן משלבת טכניקות של הדפס עם פיסול.
ברבות מעבודותיו מובלט פן חברתי ופוליטי.
בעבודה "מקלט" (1980), לדוגמה, הציג כתבות עיתון שנושאן הפגזות בגליל העליון, אותן הדפיס על אבנים.
בשנת 1983 יצר פסל בטכניקה דומה בעקבות מותו של אמיל גרינצוויג.
היה שחמטאי חובב ויזם את "תחרות הבנים" המסורתית, בקיבוץ עמיר, לזכרם של בני הקיבוץ, שנפלו במערכות ישראל.
נפטר בשנת 2015, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוצו עמיר.
בתו, שלומית באומן, היא אמנית קרמיקה, פסלת ואוצרת.
פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית, משרד התרבות והספורט על פועלו ותרומתו הייחודית לקידום והעשרת תחום אמנות הפלסטיק בישראל (2014).
נימוקי ועדת הפרס: "טולי באומן שייך לקבוצה קטנה מאוד, קטנה מדי של אנשים שהעשייה העקבית, העיקשת והעקרונית שלהם, מסמנת ומפלסת דרכים חדשות בעולם האמנות הישראלי בכוח האישיות המיוחדת שלו, היזמות למען הכלל והחזון התרבותי-חברתי מרחיק הלכת שלו" (באומן נפטר יומיים לפני קבלת הפרס, שהוענק ב-2015).
טוליו וינאי (באיטלקית: Tullio Vinay) (1909, לה ספציה – 1996, רומא) היה כומר ולדנסי, תאולוג ופוליטיקאי איטלקי וחסיד אומות העולם.
וינאי למד תאולוגיה ברומא ובאדינבורו.
בספטמבר 1943 כבשו הגרמנים את צפון איטליה ובנובמבר 1943 החל המצוד אחר יהודי פירנצה על ידי הגרמנים והאיטלקים הפשיסטים ששיתפו עמם פעולה, על מנת לגרש יהודים אלה בטרנספורטים למחנות ההשמדה.
וינאי סייע למספר יהודים למצוא מקומות מסתור מפני הגרמנים ואף סייע לחלקם לברוח מאיטליה.
חולדה קמפניינו לבית קאסוטו הייתה אחת מהיהודיות שוינאי הציל מפני הגרמנים, חולדה קמפנינו נותרה לבדה ועמה שישה ילדים שהיו תחת השגחתה, ארבעה מהם היו של אחיה, הרב נתן קאסוטו, ובהם תינוקת שזה עתה נולדה.
לאחר שבעלה של חולדה, שאול, וכן נתן קאסוטו ואשתו אנה (חנה), גורשו לאושוויץ.
וינאי הציע לחולדה למסור את בנה הקטן, ראובן, שנולד בשנת 1942, למשפחה נוצרית.
כך, מכיוון שראובן לא ידע על זהותו היהודית, הוא לא היה צריך לשקר ולא יכול היה לחשוף את מציליו.
בני המשפחה המסתירה, אמאטו ולטיציה בילור, קראו לראובן בשם איטלקי, אמיליו, כדי להסתיר את זהותו.
והם היו מפגישים את ראובן עם אמו מעת לעת.
בנוסף וינאי סייע לחולדה למצוא מסתור עבורה ועבור יתר בני משפחתה.
חלקם הוסתרו בבית אבות בקהילתו, בית אבות שתושביו עזבו באופן זמני את המקום עקב המלחמה ועברו לאזורים כפריים.
ובנוסף, וינאי העניק לחולדה תמיכה מוראלית ואוזן קשבת.
באחד הביקורים שלו אצלה, הוא הביא לה תנ"ך עם תרגום לאיטלקית, ובהקדשה ציטט לה את הפסוק מספר ישעיהו "כי לא מחשבותי מחשבותיכם ולא דרכיכם דרכי נאום ה'.
כי גבהו שמיים מארץ כן גבהו דרכי מדרכיכם ומחשבתי ממחשבותיכם".
חולדה סיפרה שמעשה זה חיזק אותה מאוד.
בשנת 1946 עבר וינאי לקהילה ליד פראלי שבצפון מערב איטליה.
בשנת 1961 עבר לקהילת רייזי שבסיציליה.
בין השנים 1976–1983 היה חבר הסנאט האיטלקי מטעם המפלגה הקומוניסטית.
חולדה קמפניינו פרסמה את קורותיה ואת מעשה ההצלה בספרה "לדור אשר לא ידע" שפורסם בשנת 1981.
ב-1981 העניק יד ושם לווינאי את התואר "חסיד אומות העולם".
טולמידס (ביוונית עתיקה: Τολμίδης; המאה ה-5 לפנה"ס) היה מצביא אתונאי שפיקד על כוחות במלחמה הפלופונסית הראשונה.
הוא היה בנו של אדם בשם טולמאיוס.
הן השם טולמאיוס, והן השם טולמידס, משמעותם "הנועז".
על ראשית חייו של טולמידס לא ידוע דבר.
בשנת 455 לפנה"ס הוא נשלח בראש שייטת גדולה שכללה גם 4,000 חיילים, במטרה לעקוף את חצי האי הפלופונסי ולהסב נזק לספרטנים ובעלי בריתם.
בדרך נחת טולמידס בגיתיון (Gytheion), הנמל הראשי של ספרטה.
הוא בזז את הנמל ושרף את מתקניו, ואז הפליג למיתונה (Methone) במסיניאה.
הוא נאלץ לפנות את מיתונה בעקבות התקרבות של כוח ספרטני גדול לאזור.
לאחר מכן עלה על החוף בצפון-מערב הפלופונסוס, וכרת ברית עם בני האיים זקינתוס וקפלוניה.
הוא חדר למפרץ הקורינתי, ולכד את המושבה הקורינתית כלקיס, ששכנה ממערב לנאופקטוס.
ידוע שכרת ברית גם עם האכאים שמדרום למפרץ, ועם האקארנאנים שמצפון מערבו, אם כי ייתכן שרק עשה עליהם רושם כבד.
לאחר מכן הוא הוביל את חייליו אל העיר סיקיון (3 ק"מ מהמפרץ), והביס כוח של הופליטים שנשלח נגדו.
לאחר מכן הוריד את אנשיו על החוף באזור פאגאי, והחזיר אותם לאתונה בשלום דרך היבשה.
בשנת 454 לפנה"ס הוא הוביל משלחות של קלירוכים אתונאים לאיים נקסוס ואובויה.
בזכות מאמציו לייסוד קילורכיות ולהגדלת האימפריה האתונאית, הוא הפך עד מהרה לאויב פוליטי של פריקלס, ולמנהיגם הטבעי של המתנגדים לשלטונו הזהיר.
הקריירה המזהירה של טולמידס באה לקיצה בשנת 447 לפנה"ס.
קבוצה של גולים אנטי-אתונאים תפסה שתי ערים בבויאוטיה, אשר היו בשליטת אתונה, אורכומנוס וכירונאה.
טולמידס טען שבאמצעות 1,000 הופליטים ניתן יהיה לדכא את המרד בקלות, בעוד פריקלס ביקש להמתין מעט ולהכין תוכנית פעולה צבאית ודיפלומטית גם יחד.
דעתו של טולמידס התקבלה, והוא יצא אל בויאוטיה עם אלף לוחמים מתנדבים, ברובם צעירים הרפתקנים, וכן כוחות של בעלות הברית.
הוא לכד את כירונאה ומכר את תושביה לעבדות, למען ישמעו וייראו.
עם זאת, הוא נכשל בכיבוש אורכומנוס, שישבה על הר תלול והגישה אליה הייתה קשה.
מכיוון שהחורף התקרב, הוא פנה לשוב חזרה, אולם הבויאוטים ארבו לו במישור קורונאה, ובקרב קורונאה הנחילו לאתונאים תבוסה ניצחת.
בעקבות הקרב, ויתר פריקלס על השליטה בבויאוטיה לטובת תבאי, ובכך הגיעה לקיצה האימפריה היבשתית של אתונה.
טולימונסטרום המכונה גם מפלצת טאלי , הוא סוג נכחד של יצור מיימי בעל גוף רך מתקופת הקרבון הפנסילבני של אמריקה הצפונית, מלפני כ-311 עד 306 מיליון שנים.
יצור זה נחשב לחידה עבור החוקרים, מאחר שמאפייניו יכולים להזדהות עם מספר סדרות מודרניות, אף שאיננו קרוב לאף אחת.
הסוג תואר ב-1966 בידי יוג'ין ריצ'רדסון והוא נחשב למאובן הלאומי של מדינת אילינוי.
נכלל בו מין יחיד - Tullimonstrum gregarium, שפירושו: "נפוץ".
היצור המוזר התגלה רק בממצא בערוגת נחל מזון שבאילינוי, ארצות הברית והוא מצוי בימינו במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע שבשיקגו.
הוא הגיע לאורך של 8 עד 35 ס"מ וככל הנראה חי במים רדודים על קרקעית הים החולית או הבוצית או שפכי נהרות טרופיים.
בשל צורתו המוזרה נמצא הסיווג הטקסונומי במחלוקת מתמשכת, מבלי להחליט על קרבתו הברורה.
מאחר שמבנהו דומה מעט לזה של תולעת גלילית דמוי סיגר ללא איברים מזוהים מספיק הוא מופיע במספר צורות כקרוב של הרכיכות, תולעים שונות, פרוקי-רגליים קדומים וכמה חלוקות מתארים אותו כמיתרן קדום מאוד שאולי היה קרוב למיתרני זנב לקבוצה הנכחדת Conodonta.
כמה חוקרים הניחו שהיה בעל חוליות הדומה מעט לצמד או מיקסינה.
לצידו נמצאו מאובנים של פאונה נכחדת של אקלים טרופי, אשר כללה מספר חסרי חוליות ענקיים כמ החרק הענק מזותהיירוס.
נפת טולכרם () היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת בצפון-מערב יהודה ושומרון.
בירת הנפה היא העיר טולכרם.
על פי מרשם האוכלוסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-157,988 נפשות, שחיו ב-29,938 משקי בית.
על פי מרשם האוכלוסין לשנת 1997, בנפה התגוררו כ-134,110 נפשות.
בנפת טולכרם יש 51 יישובים ושני מחנות פליטים.
ביישובים שלהלן מתגוררים למעלה מ-1,000.
טולימה (בספרדית: Tolima) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא במרכז קולומביה והוא גובל במחוז קלדס בצפון, בקונדינמרקה במזרח, בווילה בדרום, בקאוקה בדרום-מערב ובוואייה דל קאוקה, קינדיו וריסרלדה במערב.
במהלך התקופה הפרה-קולומביאנית האזור היה מיושב על ידי שבטי ילידים שונים, ובעיקר על ידי הפיחאו והפנצ'ה.
הספרדים הגיעו לראשונה לאזור במחצית הראשונה של המאה ה-16 והכיבוש שלו הושלם ב-1551. האזור הפך לפרובינציית מריקיטה, שהשתייכה תחילה למלכות המשנה של פרו ומהמאה ה-18 למלכות המשנה של גרנדה החדשה.
העיר מריקיטה הייתה בירתה של הפרובינציה והיא כללה את שטחי המחוז המודרני ועוד חלקים קטנים ממחוזות מודרניים נוספים.
ב-1811 החלו הניצנים של מאבק העצמאות הקולומביאני והוקמה הפדרציה של הפרובינציות המאוחדות של גרנדה החדשה.
מריקיטה הפכה לאחת החברות בפדרציה, אך כעבור שנים ספורות, ב-1816, האימפריה הספרדית השתלטה על האזור מחדש.
בסופו של דבר רפובליקת קולומביה הגדולה קיבלה עצמאות כעבור מספר שנים.
לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה ופרובינציית מריקיטה נוסדה מחדש.
בתחילת המאה ה-20 פוצל מטולימה מחוז וילה וכן שטחים בצפונו נמסרו למחוז קלדס, שכלל אז את מחוזות קלדס, קינדיו וריסרלדה המודרניים.
כלכלת המחוז מסתמכת בעיקר על חקלאות, דיג, כרייה, תעשייה ותיירות.
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לשש פרובינציות (Provincias) כדלהלן:
שם שם בספרדית מרכז מנהלי מספר רשויות מקומיות מזרח Oriente מלגר 5 דרום-מזרח Suroriente פוריפיקסיון 7 דרום Sur צ'פרל 9 איבגה Ibagué איבגה 11 נבדוס Nevados ליבנו 8 צפון Norte אונדה 7
טוליה (בפולנית: Tulia) היא להקת בנות פולנית המשלבת בסגנונה מוזיקת פולק פולני מסורתית ומוזיקת פופ מודרנית.
הלהקה ייצגה את פולין באירוויזיון 2019 שהתקיים בתל אביב, ישראל.
הלהקה הוקמה בשנת 2017 בעיר שצ'צ'ין שבפולין.
בלהקה חברות ארבע בנות: יואנה סינקיוויץ', דומיניקה סיפקה, פטרישיה נואיקה וטוליה ביצ'אק, ששמה נבחר לשמש כשם הלהקה כולה.
הלהקה התפרסמה בפולין בעקבות קאבר שעשתה לשירם של דפש מוד, "Enjoy the Silence" ביוטיוב.
ב-2018 שחררה הלהקה את אלבומה הראשון, הנושא את שמה "Tulia".
האלבום כלל מספר שירים מקוריים וכמה קאברים של הלהקה לשירים של אמנים פולנים ובינלאומיים.
האלבום זכה בפולין למעמד של פלטינום, כאשר מכר יותר מ-30,000 עותקים בפולין עצמה בלבד מאז שיצא.
ב-15 בפברואר 2019 פרסמה רשות השידור הפולנית את הלהקה כנציגתה לאירוויזיון 2019 שיתקיים בתל אביב שבישראל.
את ההרשמה להתמודדות הלהקה על ייצוג פולין באירוויזיון ביצעה חברת התקליטים בה חתומה הלהקה (Universal Music Poland) ללא ידיעת הלהקה.
חברות הלהקה התבטאו בעבר נגד התחרות: "האירוויזיון משתמש באלמנט מסוים של יריבות בין עמים, ואנחנו לא אוהבות יריבויות כאלה.
אולי האירוויזיון הוא לא אירוע שנרצה לראות, אך נשמח לקבל הזמנות לאירועים אחרים".
טולוקה (באוקראינית: Толока) הוא סרט היסטורי אוקראיני, עיבוד קולנועי לשירו של שבצ'נקו "לקתרינה..." משנת 1838, בבימויו של מיכאילו אילינקו.
הסרט יצא לאקרנים במהלך שנת 2020.
בשנת 2004, בכתב לחברו לכיתה ולחברו היווני פוטוס למפרינוסוס, מיכאילו אילינקו סיפר לו על עיבוד הסרט שלו, ובמיוחד הסביר את הבחירה בשם הסרט "טולוקה".
מבין האפשרויות לשם הסרט כ"לראות ולמות", "חיי בית אחד", הוא עצר ב"טולוקה".
אילינקו מסביר כי המונח שאינו ידוע ליוונים משמעותו, גישה מסורתית לבניית בית במעורבות של קרובי משפחה, שכנים ואפילו הכפר כולו.
העבודה העיקרית: הקמת קירות, שנמשכת בדרך כלל יום אחד.
אילינקו מסביר את בחירת השם באופן הבא:
לטארס שבצ'נקו יש בלדה על איך שלושה קוזאקים התאהבו בקטרינה.
קתרינה הפקידה את חייה בגורל: היא הבטיחה להפוך לאשתו של זה שישחרר את אחיה מהשבי.
שניים משלושת הקוזאקים מתו בניסיון למלא את תנאי החוזה, השלישי הצליח להציל את אחיה, אך אחיה של קטרינה התברר שלא היה אחיה, אלא המאהב שלה...
סיפור זה, כמו משל, עובר בתולדות אוקראינה, משחזר את פרקי הדרמה בתולדות העם האוקראיני.
כל מבחן הורס את ביתה של קתרינה.
אבל היא בעקשנות, כמו דורות רבים של אוקראינים, מעלה אותה מההריסות ובונה שוב ושוב.
סרגיי רומניוק – מנהל עבודה
מירוסלב גאי – קיאסק בבאי
וסיל קוכארסקי – סמיון גולי
קונסטנטין ווייטנקו – איוואן גולי
יורקו אילינקו – טריסטן בגיל 5
אלכסנדר טרשצ'נקו – טריסטן בן 19
לסרט היסטוריה ארוכה ומורכבת של מציאת הכספים הדרושים להשלמת ההפקה.
בשנת 2012 הסרט לא זכה בתחרות השנייה של סוכנות הקולנוע הממלכתית, באוקראינה ולא קיבל מימון ממשלתי ונאלץ להסתמך על תרומות ומשקיעים פרטיים.
מאוחר יותר, בשנת 2013, הסרט התמודד שוב על מכרז סוכנות הקולנוע הממלכתית של אוקראינה וקיבל סוף סוף מימון ובשנת 2013 תקציב ההפקה של אמור היה להיות 28 מיליון הריבניה (₴), מתוכם המימון הציבורי אמור היה להיות 14.1 מיליון הריבניה (מחצית מכלל התקציב).
מאוחר יותר, בשנת 2014, גם היוצרים ניסו לאסוף 2 מיליון נוספים, באמצעות פרויקט מימון המונים באתר האוקראיני "הרעיון הגדול".
אך הסרט אסף רק 37 אלף הריבניה.
באפריל 2017, בפגישה עם הנהגת משרד התרבות האוקראיני, המליצה סוכנות הקולנוע הממלכתית לממן שני פרויקטים כסרטים חינוכיים פטריוטיים: הסרט "טולוקה" והסרט "מקסים אוסה".
בסוף 2017 קיבלו יוצרי הסרט 14.4 מיליון הריבניה, שהסתכמו ב-50.5% מהתקציב הכולל של 28.4 מיליון.
בשנת 2018 נודע כי יוצרי הסרט קיבלו מימון נוסף להשלמת הפקת הסרט מתוך מאגר הכספים "הפטריוטיים" של משרד התרבות של אוקראינה, שהופיע לראשונה בשנת 2018. בסך הכל, על פי סוכנות הקולנוע הממלכתית, המדינה מימנה את תקציב הסרט עד 98.02% מהתקציב כשהיא מימנה 28.0 מיליון הריבניה מתוך 28.4 מיליון.
הרעיון לצלם את הסרט הגיע לאיליינקו בשנת 1967. בפברואר 2013, הצילומים החלו, במיוחד צילום הקטעים שיצרו את הטיזר לסרט.
בפברואר 2018, בריאיון לעיתון אקספרס, הצהיר הבמאי מיכאילו אילינקו כי הצילומים מתוכננים להסתיים בקיץ 2018. בספטמבר 2018, השחקן רומן קולידה הודה בריאיון למגזין "גלאי המדיה" הודיע כי צילומי הסרט הושלמו.
במאי 2019 הוצג הסרט בפני סוכנות הקולנוע של המדינה (שבסופו של דבר מימנה 98.02% מתקציב הסרט).
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בשנת 2014 לציון 200 שנה לשבצ'נקו, אך בשל בעיות במימון נדחתה הקרנת הבכורה של הסרט.
הסרט היה אמור לצאת באוקראינה ב-12 במרץ 2020, אך ב-11 במרץ 2020, דחו יוצרי הסרט את ההקרנה בשל הטלת סגר כללי במדינה בעקבות מגפת הקורונה.
הסרט היה לסרט הקולנוע השני, לאחר קיבורגים (2017) שיצא בשיתוף עם קרן "לחזור חיים", שעזרה לרשום חלק מההכנסות ממכירת כרטיסים והפנייתם לצורכי הצבא האוקראיני במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה.
טוליאטי היא עיר במחוז סמרה שברוסיה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-700 אלף תושבים; העיר הכי גדולה ברוסיה, שאינה בירה של סובייקט פדרלי.
היע הוקמה בגדה השמאלית של נהר וולגה כאשר מולו בגדה הימנית נמצאים הרי ז'יגולי.
העיר נוסדה ב-1737 כעיר מבצר סטברופול כדי להגן על אדמות רוסיה מפני נוודים.
מאז 1964 העיר נקראת על שמו של הקומוניסט האיטלקי פלמירו טוליאטי.
בשנות ה -70 חלה עלייה חדה באוכלוסייה עקב הקמת האווטוואז, שהיא עדיין החברה המגבשת של העיר.
לטוליאטי חמישה מוסדות להשכלה גבוהה, כאשר הוותיק שבהם הוא האוניברסיטה הממלכתית של טוליאטי.
פועלים בעיר גם מספר מכוני מחקר.
יש מוזיאונים, תיאטראות, תזמורת סימפונית של העיר, קונסרבטוריון וחברה פילהרמונית.
יום העיר נחגג ביום ראשון של יוני.
לסמרה יש ברית ערים תאומות עם הערים:
טוליו ויניסיוס פרואס דה מלו (בפורטוגזית: Túlio Vinícius Fróes de Melo; נולד ב-31 בינואר 1985) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
טוליו דה מלו החל את הקריירה שלו באתלטיקו מיניירו, ובשנת הושאל לאולבורג מליגת העל הדנית.
שנה לאחר מכן חתם לשלוש שנים בלה מאן.
בעונת רשם את עונת השיא שלו כאשר כבש 10 שערים.
בקיץ חתם בפלרמו מהסרייה א' תמורת 3.8 מיליון אירו, אך שיחק במדיה רק 45 דקות במשחק הקופה איטליה נגד ראוונה.
ב-31 באוגוסט 2008 חתם בליל מליגת העל הצרפתית עמה זכה בדאבל בעונת .
בינואר חתם באוויאן עד לסיום העונה.
ב-29 בינואר 2015 הצטרף לריאל ואיאדוליד מהליגה הספרדית השנייה.
בקיץ חתם בשאפקואנסה בה שיחק עד לסיום העונה.
בעונת חתם ברסיפה וכעבור עונה חזר לקדנציה שנייה בשאפקואנסה לאחר שרוב שחקניה ניספו בטיסה 2933 של LaMia.
בעונת הצטרף לאביספה פוקואוקה מליגת העל היפנית ובסיום העונה פרש מכדורגל.
טולן הוא מחוז במרכז מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
טוליו קולסלבטיקו (בלועזית: Tullio Colsalvatico; 21 באוגוסט 1901 – 20 בספטמבר 1980) סופר ומשורר איטלקי, מחסידי אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה.
קולסלבטיקו נולד בקולבנלה, למשפחה אמידה.
עם סיום לימודיו בבית הספר, כשהיה בן 18, כבר הוציא לאור את אוסף השירים הראשון שלו ובהמשך הקדיש את זמנו לכתיבת יצירות ספרותיות.
ב-16 באוקטובר 1943 התחיל גל הגירושים הראשון מאיטליה לאושוויץ.
אב משפחת דה טיבולי שיחד קצין משטרה כדי שלא יעצור את משפחתו, והבטיח לו שלמחרת כל המשפחה תעזוב את רומא.
קולסלבטיקו, שהתגורר בקולבנלה, הזמין את משפחת דה טיבולי להתארח בביתו.