tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת, בהתחשב במרקם היחסים העדין והמורכב הקיים במערכת בו מצויים בעלי מרות והכפופים להם.
ראוי להזכיר, כי לא בכדי בחר המחוקק לכלול "עובד" באותה רשימה יחד עם – קטין, חסר ישע, מטופל במסגרת טיפול נפשי או רפואי, אדם במסגרת שירות או תלמיד שאינו קטין – אשר לא יידרשו להראות, כי לא היו מעוניינים בהתנהגויות בעלות האופי המיני שנעשו כלפיהם תוך ניצול יחסי מרות.
זאת, בשל מעמדם הנחות, יחסית, אשר יכול וירתיע אותם מלהראות לממונה עליהם שאינם מעוניינים באותם מעשים אשר לכאורה נדמה היה שהסכימו להם."
"ברורה הדרישה הנורמטיבית הגבוהה הנדרשת מבעל מרות, הבוחר להיכנס למערכת יחסים אינטימית עם עובדת הסרה למרותו.
ישקול הממונה את צעדיו, וככל שזיהה יוזמה או 'פיתוי' מצידה של עובדת, אשר קשורות קשר ישיר להיותו בעל היכולת לשמר או להיטיב את מעמדה של אותה עובדת – הרי שהאחריות להימנע ממגע מיני עמה מוטלת עליו.
שכן, הבחירה להיענות ל'פיתוי' בנסיבות מעין אלו, היא ניצול יחסי המרות שיש לו כלפיה.
זאת, כל זמן שאין בידיו של אותו ממונה להעיד על סממנים אמיתיים המעידים על רצון הדדי לפיתוח מערכת יחסים עם עובדת הכפופה למרותו.
שכן, כאשר בבסיס מערכת היחסים היו עניין אמיתי ורצון מוסכם של שניים, או אז תופרך טענה בדבר 'ניצול יחסי מרות'.
'עניין אמיתי ורצון מוסכם של שניים' יכול שיוכחו בדרכים שונות, ובין היתר, במקום בו 'הרומן' המתפתח איננו מוגבל למסגרת העבודה בלבד, או ליחסי מין מזדמנים במקום העבודה, בדרך אליה או ממנה.
למותר לציין, שגם במצב דברים שכזה, תהא מוטלת על הממונה החובה לדווח במקום העבודה על מערכת היחסים."
"מניחה אני את כובד המשקל על אחריותו של בעל המרות ומייחסת משקל פחוּת יותר להתנהגותה של העובדת הכפופה לו.
בכך, נעוץ החידוש אותו ארצה להביא בפסיקתי זו.
פסק דין של השופטת חני אופק-גנדלר
פסק דין של השופטת חני אופק-גנדלר, שניתן בבית הדין הארצי לעבודה, הרחיב את חובת המעביד למנוע מראש מעשי הטרדה מינית.
כבר לא די שמעביד יפרסם תקנון ויחקור תלונות, עליו לדאוג גם לסביבת עבודה בטוחה.
סביבת העבודה שנדונה שם, ושלגביה הוטלה אחריות על המעבידה, היו קיום פגישת עבודה בסוויטה במלון בחו"ל, שבה הוגשו משקאות אלכוהוליים, ואליה הופיעו נשים בלבוש מינימלי.
העובדת שהשתתפה בפגישה הוטרדה מינית, והמעבידה חויבה לפצותה.
על פסק דין זה הוגשה עתירה לבג"ץ אשר נדחתה.
ביקורת על החוק למניעת הטרדה מינית
החוק למניעת הטרדה מינית עוסק בשני סוגים של התנהגויות: סוג אחד הוא התנהגויות שהאיסורים עליהן כבר מעוגנים בחוק העונשין, ויש להם בסיס מוצק במוסר הנוהג: מעשים מגונים וסחיטה מינית באיומים.
הסוג השני כולל את ההתנהגויות "הצעות חוזרות בעלות אופי מיני...","התייחסויות..המתמקדות במיניות...", וכן "התייחסות מבזה...
ביחס למיניות..." – כלומר, הטרדות מילוליות.
הביקורת נגד החוק מכוונות לעצם הפיכת הסוג השני של ההתנהגויות, ההטרדות המילוליות, לעבירה על החוק.
מרדכי קרמניצר ומשפטנים אחרים ביקרו גישה מרחיבה זו של החוק הישראלי, וסברו שנזקה רב מתועלתה.
טענות נגד הייחודיות של האיסור הפלילי להטרדה בישראל
מבחינה משפטית, ישראל נחשבת למחמירה במיוחד מבחינת החקיקה נגד הטרדה מינית.
כך למשל, בישראל, בניגוד לארצות הברית שבה נחקקו החוקים הראשונים בעניין הטרדה מינית, נחשבת זו גם לעבירה פלילית, ולעיתים היא חלה אף בסיטואציות בהן אין יחסי מרות בין המטריד למוטרד.
טענות להתעלמות מעקרונות יסוד של המשפט הפלילי
ישנו סוג הטרדות מיניות הכולל יסוד של סחיטה, ויש סוג הטרדות מיניות שמהותן היא רק העברת מסרים לא רצויים.
לפי מבקרים הסוג הראשון ראוי שיהיה פלילי ואילו השני איננו ראוי.
אזהרה: איסורים המופיעים בחוק הפלילי אוסרים על התנהגויות הנתפשות על ידי המוסר האינטואיבי המקובל בחברה, ומכאן הנחת ידיעת החוק של הדין הפלילי.
עם זאת שימוש בדין הפלילי לאיסור התנהגות שהתודעה עוד אינה רואה בה כאסורה, יש בו משום ענישה ללא אזהרה מספקת.
אשמה: הכתמת והענשת המושא של הדין הפלילי ללא קשר לחומרת המעשה המסוים, אלא רק בגלל שהתנהגותו נפוצה עד כדי תופעה, היא בעייתית, כי המושא רואה רק את מעשהו המבודד.
מה גם שקשה לצפות שיוכל להבין אינטואיטיבית את הפגיעה בפרטיות ובכבוד של המוטרד, ומכאן שהחוק לא הולם את עקרון האשמה די הצורך ומבכר את המטרה החברתית, דבר העולה כדי שימוש בפרט כאמצעי ולפחות קרוב מאוד לפגיעה בכבוד האדם.
מידתיות: הדין הפלילי אינו אמור ואינו מתאים לטפל בהשלכות הכלל החברתיות (מעמד המוטרד) שהן מעבר למעשה המבודד, לפי קנה מידה זה הטרדה מינית אינה חמורה.
אין מקום להפללת כל הטרדה מינית, מעשה מגונה או מעשה סחיטה, יחד עם בדיחה סקסיסטית או פתק מיני.
הפללה זו מתעלמת ממידת הפגיעה בפרט, והרי התנהגויות כמו מעשה מגונה או סחיטה כבר אסורות בדין גם ללא החוק למניעת הטרדה.
עקרון הפרופורציה: ישנה דיספרופורציה בזהות הענישה המקסימלית, לדוגמה בין הטרדה מילולית תוך ניצול יחסי מרות לבין מעשים מגונים תוך ניצול יחסי מרות.
עקרון השיוריות החוק למניעת הטרדה מינית עושה שימוש בדין הפלילי במקום בו ניתן היה לנסות להשתמש באמצעים חמורים פחות.
הטיפול בהטרדות מילוליות היה יכול להיעשות בעזרת דין נזיקי בלבד, כמו בארצות הברית.
הלימה לתודעה: יש לקבל את התודעה המוסרית הקיימת כתנאי הכרחי לקביעת איסור עונשי.
איסור עונשי על התנהגויות שלא מקובלות על רוב הציבור כאנטי-חברתיות נתקל בקשיי אכיפה: מיעוט תלונות, היעדר טיפול נאות בתלונות ויחס דו-ערכי מצד מערכת האכיפה.
טענות לתפישת מקרים שאין בהם אנטי-חברתיות
קיים קושי להגדיר באמצעות כלל משפטי אילו תופעות הן בגדר הטרדה מינית מאחר שההטרדה היא תלוית-נסיבות שקשה להביאן לידי ביטוי בחוק.
אותה התנהגות יכולה להטריד או להתפש כידידותית והכל תלוי באופי מערכת היחסים.
כדברי השופט זמיר: "מחמאה, שיחה על נושא מיני, מגע גופני ואפילו חיבוק או נשיקה לא בהכרח יש להם אופי מיני..." עצם הקושי לנסח איסורים הוא איתות ברור נגד ההיזקקות לדין העונשין.
תחושות של ביזוי והשפלה קשות להוכחה וביהמ"ש עלול לצקת למונחים "ביזוי" ו"השפלה" תכנים שלא מתארים את המציאות והתוצאה עלולה להיות הרחבת יתר של תחום האיסור.
החוק אוסר התנהגויות מסוימות מבלי לדרוש יסוד נוסף של פגיעה פנימית בקורבן.
זאת מתוך הנחה שההתנהגות עצמה היא חמורה ביותר וגלום נזק מספיק גם ללא התקיימות תוצאה חיצונית כלשהי.
אלא שאין זה המצב בכל הנוגע להטרדה מינית, מאחר שההתנהגות עצמה איננה אנטי-חברתית במובהק, ומה שמקנה לה אופי שלילי הוא התוצאה של תחושת ההטרדה אצל האישה.
גם אם ההתנהגות אינה רצויה, אך עדיין אינה יוצרת תחושות שליליות אצל האישה – היא אינה אנטי-חברתית, וחסרה את היסוד המדכא.
איסור החזרה גם עלול לתפוש מקרים שאין בהם אנטי-חברתיות.
החזרה כשלעצמה אין בה אנטי-חברתיות, והדבר גם הוא תלוי נסיבות.
איסור חזרה אחרי סירוב מניח גם שרגשות הנשים אינם משתנים, וזוהי הנחה פשטנית.
ביחסי מרות החוק מוותר על הבהרה כי המוטרד אינו מעוניין בפניות או בהתייחסויות, והמבקרים טוענים שהדבר מרחיק לכת.
הוא יקשה על אינטראקציות בין מעבידים לממונים, בהינתן הגדרת החוק לעבירה שמתקיימת רק בין שני אנשים וללא הותרת סימנים במציאות.
זאת כי הוא עלול להביא לתלונה כאשר מערכת היחסים תסתיים באווירה לא נעימה, לא רק מפאת תלונת שווא, אלא גם כי בחלוף הזמן והשתנות הנסיבות הרגשיות האישה עלולה לראות עצמה מושפלת ולראות את כל מערכת היחסים כניצול יחסי מרות.
טענות נגד חוסר אישום בדבר עדות שקר
טענה נוספת נגד יישום החוק היא שלא נהוג להאשים בעדות שקר או תלונת שווא אדם אשר התלונן על הטרדה מינית וחזר בו או התגלו פערים בגרסתו.
תיקון מס' 10 לחוק למניעת הטרדה מינית – "חוק הסרטונים"
התיקון אושר בכנסת ב-6 בינואר 2014. יוזמת התיקון היא יפעת קריב, שכיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-19, במפלגת יש עתיד, בשיתוף עם מספר רב של חברי כנסת מכל גוני הקשת הפוליטית ובהסכמה גורפת של כל סיעות הבית.
"בשנים האחרונות, עם ההתפתחויות הטכנולוגיה, הולכת ומתפשטת תופעה של פרסום ברבים של תצלומים, סרטים או הקלטות בעלי אופי מיני, ללא הסכמת המצולמים.
מקרים אלה נתפסים, על פי רוב, כפגיעה בפרטיות בלבד, אולם, ככלל, מן הראוי להתייחס למעשים אלה גם כפגיעה מינית" (מתוך דברי ההסבר לחוק).
החוק נחקק בעקבות המציאות שקדמה לחקיקתו לפיה לא היה קיים סעד משפטי מתאים לאנשים אשר נפגעו מהפצה, ללא הסכמתם, של הקלטות ותמונות שלהם אשר היו בעלות אופי מיני.
באופן ממוקד יותר, חוק זה חוקק בעקבות מקרה של צעירה שבן זוגה לשעבר הפיץ צילומים אינטימיים וחושפניים שלה ברשת, דבר שגרם לה למשבר נפשי קשה ולפגיעה בכל תחומי חייה.
לאחר שהיא הגישה תלונה במשטרה ושם נאמר לה כי היא תוכל להגיש תלונה על פגיעה בפרטיות, ולא על הטרדה מינית, היא פנתה לח"כ יפעת קריב, בבקשה לעזרה.
לאחר בירור מצב החקיקה הקיים וההכרה כי בעידן הדיגיטלי בו אנו נמצאים יש צורך בתיקון החוק למניעת הטרדה מינית, החליטה ח"כ קריב, ביחד עם חברי כנסת רבים, להגיש הצעת חוק שתספק מענה משפטי הולם למי שנפגעו מהפצת תכנים מיניים שלהם וללא הסכמתם במדיות השונות.
חידוש החוק הוא כי הפצה או פרסום של סרטונים ותמונות בעלות אופי מיני לא יהוו רק עבירה של פגיעה בפרטיות אלא יחשבו כעבירת הטרדה מינית וכי יישומו בשטח יתחיל כבר בזמן הגשת התלונה במשטרה, כאשר יתייחסו למתלונן/ת כנפגע/ת, לכאורה, של הטרדה מינית.
החוק קובע כי כל פרסום של תצלום, סרט או הקלטה בעלי אופי מיני שיש בהם כדי להשפיל את האדם המופיע בהם או לבזותו, ולא ניתנה הסכמתו לפרסום – תיחשב כהטרדה מינית ודינה יהיה כדין הפוגע במזיד בפרטיותו של אדם בהתאם לחוק הגנת הפרטיות – עד 5 שנות מאסר.
החוק מציין שלושה סייגים או הגנות אשר ימנעו אישום פלילי מאדם שפרסם או הפיץ תוכן מיני ללא ידיעת או הסכמת האדם הנראה בסרטון או בתמונה.
הגנת תום הלב: "הפרסום נעשה בתום לב בשים לב לנסיבות הפרסום, תוכנו, צורתו, היקפו ומטרתו".
מטרה כשרה: "הפרסום נעשה למטרה כשרה".
עניין ציבורי: "יש בפרסום עניין ציבורי המצדיק אותו בנסיבות העניין, ובלבד שאינו כוזב, או שהוא הבעת דעה או הבעת ביקורת על בעל תפקיד ציבורי בקשר לתפקידו ופרסום לא חרג מתחום הסביר לשם השגת מטרתו".
בעקבות "חוק הסרטונים" במהלך שנת 2014 בלבד נפתחו 211 תיקים במשטרה נגד ישראלים שהפיצו תמונות אינטימיות.
עד שנת 2017 הוגשו כ-30 כתבי אישום בגין עבירה זאת.
לחוק יש גם ערך חינוכי: החוק משמעותו והשלכותיו נלמדים במרבית בתי הספר בארץ תחת שיעור אזרחות או שיעור חינוך או במסגרת תוכניות למלחמה בבריונות ובאלימות ברשתות החברתיות.
החוק מהווה בסיס לדיוני דיבייט בתנועות נוער ובמסגרות חינוכיות לבני נוער.
עם זאת, בספרות מושמעת גם ביקורת הדורשת להחמיר בענישה בגין הפגיעה הקשה בפרטיות, עקב הנזק הקשה שנגרם לקורבן של הפצת מידע אינטימי.
חוק המינימום של ליביג, נקרא לעיתים חוק ליביג ולעיתים חוק המינימום הוא עיקרון שפותח במדעי החקלאות על ידי הבוטניקאי קרל שפרנגל בשנת 1828 וזכה לתפוצה על ידי הביוכימאי יוסטוס פון ליביג.
העיקרון קובע שקצב הצמיחה נקבע לפי המשאב הנדיר ביותר ולא על פי הסכום הכולל של משאבים זמינים.
המשאב שבמחסור הוא גורם מגביל.
צמח דורש קרקע, מים, אור שמש וחומרי הזנה (כלומר מינרלים).
הזמינות של כל אחד ממשאבים אלו משתנה באזורי גידול שונים ובסביבות שונות.
לפיכך, בכל זמן ומקום, אחד מהמשאבים יהיה מגביל יותר מהאחרים והוא זה שיקבע את התפתחות הצמח.
ביצועי מחשב תלויים במהירות המעבד, נפח זיכרון העבודה, נפח וסוג זיכרון האחסון, התקשורת ומשימות אחרות המתבצעות במקביל.
המשאב שנמצא בזמינות הנמוכה יהווה צוואר בקבוק לביצועי המחשב.
ד"ר דובנקס (Dobenecks) הסביר את החוק בעזרת דימוי של חבית, המכונה "חבית ליביג".
אילו היינו בונים חבית העשויה מלוחות באורכים שונים אלה מאלה, היה קיבול החבית מוגבל על ידי הלוח הקצר ביותר.
הזמינות של החומרים עשויה להשתנות, כך שבכל זמן נתון חומר אחר עשוי להיות מגביל יותר מהאחרים.
הרעיון מקביל לזה האומר שחוזק של שרשרת תלוי בחוליה החלשה שבה.
בניהול משאבי טבע, מניחים שצמיחה בשווקים מוגבלת על ידי המשאב הנמצא במחסור.
משאבי כדור הארץ הם סופיים ולכן יש מגבלת צמיחה.
גישות הקיימות ופיתוח בר-קיימא באו על מנת למנוע הגעה לניצול יתר של המשאבים ולחריגה מכושר הנשיאה.
ומצד שני באים חידושים ביוטכנולוגיים והנדסה גנטית להגדיל את התפוקה.
כשל שוק וניצול יתר של משאבים יכול לגרום לזיהום אוויר, זיהום מים, זיהום קרקע, התחממות כדור הארץ, והידלדלות שכבת האוזון, כך שהדורות הבאים יסבלו מתוצאות פעולת הדור הנוכחי.
פתרון סוגיה זו מחייב התערבות ממשלתית ואמצעי אכיפה כמו מס פיגוביאני, למשל על פליטת מזהמים או מס פחמן.
אחת הדרכים להתמודד עם המשאב שבמחסור היא מיחזור, אם ניתן למחזר אותו (למשל במקרה של זרחן הנמצא בפוספטים).
כלכלנים נאו-קלסיים ניסו להתמודד עם המחסור במשאב הקריטי על ידי פיתוח עקרון התחלופה בו נעשה שימוש בטובין חליפיים כלומר תאוריה האומרת שכאשר משאב נמצא במחסור ומחירו עולה יופיע משאב חליפי, לעיתים יש צורך בחדשנות טכנולוגית על מנת לאפשר את החליפין.
המשפט המפורסם והמשפיע ביותר שנערך מתוקף חוק זה היה משפט אייכמן (1961).
החוק קובע תחולה פלילית רטרואקטיבית על פשעים שבוצעו בתקופת השואה, וכולל עבירות ייחודיות לפשעי הנאצים ועוזריהם, ובהן פשעים נגד האנושות; מסירת בני אדם לידי הנאצים; סחיטה מאדם מוסתר ומבוקש על ידי הנאצים, או מן האדם המסתיר אותו; חברות ב"ארגון עוין" (כלומר בארגונים נאציים וארגונים משתפי פעולה).
החוק משתמש בעיקרון סמכות השיפוט האוניברסלית.
עיקרון זה מאפשר למדינות לתבוע סמכות שיפוטית פלילית כלפי נאשם בפשעים נגד האנושות, ללא קשר למקום בו בוצע הפשע לכאורה, וללא קשר לאזרחותו של הנאשם, למדינת מגוריו או לכל קשר אחר עם הגורם התובע.
שכן מעשי הנאצים ועוזריהם לא בצעו במדינת ישראל, ואף לפני שמדינת ישראל נוסדה.
החוק מאפשר העמדתו לדין של אדם שהיה מעורב בפשעי הנאציזם בפני בית משפט ישראלי על העבירות שביצע, על אף שהעבירות בוצעו שלא על אדמת מדינת ישראל וגם לא בוצעו כלפי אזרחי ישראל.
המורשע בעבירות אלו (שאינן כוללות רק רצח, אלא גם עבירות פליליות אחרות כמו אינוס או גנבה), דינו "אותו עונש שהיה צפוי לו אילו עשה את המעשה בשטח ישראל" (סעיף 2 לחוק).
החוק מתייחס גם לשחרור מן האחריות הפלילית או להפחתה ממנה, כאשר העבירות נעשו על מנת להימנע מסכנת מוות או למנוע מצב חמור יותר.
על עבירות לפי חוק זה לא חלה התיישנות.
ברקע לחוק, בין היתר, לחץ שהפעילו ניצולי השואה לבוא בדין עם פעילותם של יהודים ששיתפו פעולה עם הנאצים, ולאחר המלחמה עלו לישראל (למשל, אלה ששירתו את הנאצים כקאפו, או אחראי בלוק במחנה ריכוז והתאכזרו לכפופים להם).
מספר משתפי פעולה יהודים כאלה הועמדו לדין (ההיסטוריונית חנה יבלונקה מעריכה את מספרם בארבעים), עם פסקי דין שנעו בין זיכוי לבין עונש מוות.
במקרה של יחזקאל אינגסטר, שהיה אחראי על אסירים בשני מחנות-משנה של מחנה גרוס-רוזן נגזר עונש מוות, אך זה הוחלף בעונש מאסר של שנתיים, ואינגסטר מת זמן קצר לאחר שחרורו.
המשפטים סוקרו בצורה מצומצמת בעיתונות באותה תקופה, ומרבית המשתתפים בדיונים היו ניצולי השואה.
ב-1961 הועמד לדין, הורשע והוצא להורג אדולף אייכמן מתוקף חוק זה.
ב-1988 הורשע איוון דמיאניוק ונידון למוות על פי חוק זה, אך בערעור בפני בית המשפט העליון בוטלה ההרשעה מחמת הספק.
חוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון, התשמ"ג-1983 (במקור חוק הגבלת העישון במקומות ציבוריים), נחקק בישראל בשנת 1983, והוא אוסר עישון במקומות ציבוריים כמסעדות, בתי קפה, פאבים, קניונים, בתי חולים, מרפאות, מקומות עבודה, בתי ספר, תחבורה ציבורית, תחנות אוטובוס מקורות, מוסדות חינוך ועוד.
בחלק ממקומות אלו ניתן לעשן רק בחדר נפרד לחלוטין, בתנאי שיש בו סידורי אוורור תקינים והעישון בו אינו גורם למטרד בחלקים אחרים של המקום.
ב-2005 תוקן החוק כדי לאפשר לשר הבריאות להקצות לכל בית חולים סדרן בעל רשות לתת קנסות למפירי החוק.
לאחר שנים רבות בהן החוק לא נאכף, בשנת 2005 – אירית שמש שביקרה עם משפחתה במסעדת "פוקצ'טה" בירושלים בעת שהייתה בהריון, תבעה את המסעדה, על אי אכיפת החוק למניעת עישון במקומות ציבוריים.
לאחר שתבעה את המסעדה תחילה בבית הדין לתביעות קטנות בעיר, וערעורה נדחה אף בבית הדין המחוזי, הגישה לבית המשפט העליון ערעור רעא 9615/05 אירית שמש נ' פוקצ'טה בע"מ, על החלטת בית הדין המחוזי, באמצעות יו"ר המועצה הישראלית למניעת עישון, עוה"ד עמוס האוזנר.
בבית המשפט העליון, קבע השופט אלייקים רובינשטיין, בהחלטה תקדימית, כי "אכן, הרשויות צריך שיעשו מלאכתן כפי שהטיל עליהן המחוקק בפיקוח ובאכיפה.
ואולם, כבדותה ואיטיותה של פעולת הרשויות מצדיקה לפתוח פתח ל-"אכיפה אזרחית".
כך שהאזרח האכפתי המבקש לשמור על בריאותו ובריאות הציבור יוכל להשפיע אף הוא לתקנת הרבים".
משפט זה הוא התקדים הראשון שמכוחו אפשר לתבוע בתי עסק ומעשנים, שעוברים על החוק למניעת עישון במקומות ציבוריים.
השופט אף קבע לראשונה, מתן פיצוי ללא הוכחת נזק – סעיף עליו נסמכים חוקים נוספים, כגון: חוק הספאם.
פסק דין זה אוזכר עד היום בלמעלה מ-300 פעמים בפסיקה הישראלית, והוא בין פסקי הדין המעטים שבית המשפט העליון תרגם לשפה האנגלית.
לאחר התביעה, ביולי 2007 תוקן החוק והוכנסו בו מספר שינויים:
השינוי מופיע כבר בשמו של החוק.
החוק ייקרא "חוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון".
אין מדובר בשינוי סמנטי גרידא בשמו של החוק.
שמו של החוק הוא סממן המראה למי שעליו חל החוק ולבית המשפט הנדרש לפסוק לפי החוק, מהי תכלית החוק ואיזו מטרה שם מולו המחוקק כשחוקק אותו.
סממן חשוב נוסף מופיע בהוספת סעיף 1א – סעיף המטרה:
מטרתו של חוק זה למנוע את העישון במקומות ציבוריים ואת חשיפת הציבור לעישון, הגורמת למוות, למחלות ולנכות".
החוק החדש קובע מה נדרש ממחזיק של מקום ציבורי לעשות:
"חובות המחזיק של מקום ציבורי
(א) המחזיק של מקום ציבורי חייב לפקח ולעשות כל שניתן למניעת עבירות לפי סעיף 1(א) ו-(ב) בתחום המקום הציבורי שבהחזקתו.
(ב) יראו את המחזיק של מקום ציבורי כמי שמילא אחר הוראות סעיף קטן (א), אם הוכיח כי עשה את כל אלה:
(1) פנה לאדם המעשן או המחזיק סיגריה, סיגרלה, נרגילה, סיגר או מקטרת כשהם דלוקים במקום ציבורי, בין בעצמו ובין באמצעות אחר מטעמו, לחדול מהמעשה האסור או נקט אמצעים סבירים כדי להבטיח מניעת עבירות לפי סעיף 1(א) ו-(ב).
(2) התלונן, בין בעצמו ובין באמצעות אחר מטעמו, בפני המפקח כמשמעותו בסעיף 7, על הפרת הוראות סעיף 1(א) או (ב), או עשה מאמץ סביר לעשות כן, אם על אף פעולתו כאמור בפסקה (1), נמשכה הפרת הוראה מההוראות האמורות."
בית המשפט כבר התייחס בפסיקה שניתנה ל-"אמצעים סבירים" שעל בעל עסק לבצע כדי שייראה כמי שעשה את כל שביכולתו לאכוף את החוק.
בפס"ד אופיר נ' רוזטי נקבע כי המחזיק במקום ציבורי חייב לעשות כל מעשה סביר כדי להימנע בכך שיתקיים עישון כפוי במקום, לרבות דברים העלולים לגרום לו אי נעימות ואף נזק כלכלי.
התיקון לחוק מרחיב את רשימת המקומות הציבוריים שהעישון אסור בהם על פי סעיף 11 לתוספת לחוק.
באופן ספציפי, ביטל התיקון סעיף שאפשר עישון בבתי קולנוע מסוימים.
לחוק מתווסף האיסור על הצבת מאפרות במקום ציבורי.
בית המשפט כבר קבע בעבר כי פעולה זו משדרת מסר הפוך מהנדרש ולכן היא אסורה, ובתיקון לחוק מביע המחוקק את הסכמתו לקביעה.
הקנסות שיוטלו על הפרת החוק יגדלו באופן משמעותי מהקיים בחוק כיום.
הסכומים הסופיים עדיין לא נקבעו ויפורסמו באתר ברגע שייקבעו על ידי משרד המשפטים.
ב-2008 הוענקה אוטונומיה לכוחות הביטחון לאכיפת החוק במתקניהם.
על פי סעיף 1(ג) לחוק, שר הבריאות מוסמך להורות, בתקנות, על שינוי התוספת לחוק.
בתוספת נקבעים המקומות שבהם העישון אסור.
חלק גדול מההיסטוריה החקיקתית מתבטא בשינוי התוספת המופיע בתקנות.
ב-11 ביולי 2012 נכנס לתוקף הצו למניעת עישון במקומות הציבוריים והחשיפה לעישון (שינוי התוספת לחוק) התשע"ב-2012.
ובו הרחבה של המקומות הציבוריים שבהם אסור לעשן.
ב-2014 הורחב החוק לאצטדיוני ספורט, ובהם נקבע כי העישון באצטדיון ספורט אסור למעט במקומות שהוקצו לעישון בידי הנהלת האצטדיון (אם הוקצו).
הקצאת המקומות המותרים לעישון באצטדיון ספורט צריכה לעמוד בשני תנאים מצטברים:
לא יהיו יותר משני אזורים נפרדים של מושבים המותרים לעישון.
מספר המושבים המותרים לעישון לא יעלה על רבע ממספר המושבים באצטדיון כולו.
בנוסף ניתן להקצות חדר נפרד לחלוטין ששטחו אינו עולה על רבע מהשטח שהוקצה לציבור להמתנה בהפסקות, ובלבד שיש בו סידורי אוורור תקינים והעישון בו אינו גורם למטרד בחלקים אחרים של האצטדיון.
חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי היה חוק שנחקק בגרמניה הנאצית ב-7 באפריל 1933, כחודשיים לאחר עלייתו לשלטון של אדולף היטלר.
החוק בוטל על ידי בעלות הברית בספטמבר 1945.
החוק קבע את שירות המדינה כ"לאומי", והתיר פיטורים של עובדי מדינה קבועים.
עובדי מדינה שאינם בני הגזע הארי או מתנגדי המשטר הנאצי נדרשו להתפטר מעבודתם.
בהתאם לכך, יהודים ומתנגדי המשטר לא יכלו לעבוד במשרות של מורים, פרופסורים, שופטים או במשרות ממשלתיות נוספות.
זמן קצר לאחר חקיקתו של חוק זה, נחקק חוק נוסף, שהטיל הגבלה דומה על עורכי דין, נוטריונים, רופאים ויועצי מס.
בהצעת החוק, שנוסחה בידי שר הפנים, וילהלם פריק, נקבע שכל אלה שאינם ממוצא ארי יפוטרו לאלתר.
כאשר הובא החוק לחתימתו של נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג, ב-1 באפריל 1933, הוא סירב לחתום עליו כל עוד לא הוצאו מתחולתו ותיקי מלחמת העולם הראשונה, בניהם של חללי המלחמה, ואלה שהיו עובדי מדינה במהלך המלחמה.
היטלר קיבל הסתייגות זו, והחוק המתוקן נחתם ב-7 באפריל 1933. החוק לצד, חוקי נירנברג נחשב לבסיס החוקי למדיניות הגזע של גרמניה הנאצית.
החוק היווה נקודת מפנה בתולדות יהדות גרמניה, משום שהיה חוק אנטישמי ראשון מאז האמנציפציה של שנת 1871. ההסתייגות שהותירה במשרתם את אלה ששירתו בצבא הקיסרי במלחמת העולם הראשונה, איפשרה לכ-2,500 מתוך כ-5,000 עובדי מדינה יהודים להישאר במשרתם ובמקום עבודתם.
עם החלת חוק אחר (חוק ה-Reichsbürgergesetz), ובפרט החלת התקנה הראשונה שבו, בספטמבר 1935, אולצו כל היהודים להתפטר מן השירות הציבורי עד סוף שנת 1935.
בין היהודים שנפגעו מהחוק נמנות הפיזיקאיות ליזה מייטנר ששנים אחדות לאחר מכן גילתה את תהליך הביקוע הגרעיני, והפיזיקאית הדוויג קוהן.
גם המתמטיקאית אמי נתר שגילתה והוכיחה את משפט נתר, ולימדה באוניברסיטת גטינגן, פוטרה מעבודתה.
את תוצאות החוק ממחיש גורלו של המכון למתמטיקה באוניברסיטת גטינגן, שהיה מרכז מתמטי בעל מוניטין עולמי, ורבים ממוריו היו יהודים.
המתמטיקאי הנודע דויד הילברט התאמץ למנוע את הפעלת החוק, אך ללא הצלחה.
כשנה לאחר סילוק היהודים מהמכון שאל שר התרבות הנאצי ברנהרד רוסט את הילברט: "האם נכונה השמועה על פיה המכון המתמטי סבל מאוד מאז סילוקם של היהודים וחבריהם?" השיב לו הילברט: "סבל?
לא, הוא לא סבל, אדוני השר.
הוא פשוט איננו קיים יותר".
חוק לעידוד מחקר, פיתוח וחדשנות טכנולוגית בתעשייה, התשמ"ד-1984 (מוכר בשם המקוצר "חוק המו"פ") הוא החוק המסדיר הענקת מענקי מחקר ופיתוח על ידי מדינת ישראל.
עידוד המחקר והפיתוח (מו"פ) התעשייתי הוא מרכיב מהותי וחיוני לצמיחתן של תעשיות עתירות הטכנולוגיה.
על מנת לעודד קידום פעילות שכזו מדינות לוקחות על עצמן חלק מהסיכונים הכלכליים של היצרן בדמות העמדת הון לרשותו.
בישראל מוסדר נושא זה בחוק המו"פ, שעל יישומו הופקדה לשכת המדען הראשי במשרד הכלכלה, והחל מ-1 בינואר 2016 - רשות החדשנות.
החוק אושר בכנסת העשירית ב-28 במרץ 1984, בשם חוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה, התשמ"ד-1984, ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1985. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הרקע לחקיקתו:
המפתח להתקדמותה הכלכלית של ישראל מצוי בתעשייה המתקדמת עתירת המדע.
עידוד מחקר ופיתוח הוא חיוני לצמיחתן של התעשיות עתירות המדע תוך רתימת המשאבים האנושיים והמדעיים, כדי לקדם את היצוא ולקלוט כוח אדם מן הקהיליה האקדמית והטכנולוגית בארץ ובעולם.
הצעת החוק נועדה להעניק אמצעי הגשמה לעידוד מחקר ופיתוח להשגת מטרות אלה; היא משנה את המצב הקיים בכך שהיא מרחיבה את העידוד לתחום זה ומאפשרת מעבר משלב המחקר והפיתוח אל שלב השיווק והיצוא.
מטרות החוק הוצגו בסעיף 1 שלו:
תיקון ראשון לחוק, שאושר בכנסת ב-25 ביולי 1995, התבסס על הניסיון שנרכש במשך שמונה שנות הפעלתו הראשונות במסגרת לשכת המדען הראשי.
שינויים מהותיים בסביבה העסקית, ובהם האצת תהליך הגלובליזציה, הביאו למקצה שינויים נוסף בחוק, שאושר בכנסת ב-13 בנובמבר 2002. בתיקון זה נוסחו מחדש מטרות החוק:
בתיקון מס' 7 לחוק, שאושר בכנסת ב-29 ביולי 2015 וכלל רפורמה בחוק שבמרכזה הקמת רשות החדשנות, שונה שם החוק לשמו הנוכחי, חוק לעידוד מחקר, פיתוח וחדשנות טכנולוגית בתעשייה, התשמ"ד-1984.
חוק המו"פ קובע תנאים למתן מענקים, הלוואות, פטורים והקלות שיינתנו לתוכניות מאושרות.
בשל הפוטנציאל הגלום במגזרי הננוטכנולוגיה והביוטכנולוגיה, הכריזה ועדת המחקר על מתן העדפה לתוכניות המוגשות לה ממגזרים אלו.
על פי ההחלטה תוכניות אלו יזכו לשיעור מענק של 50% ולתנאים מועדפים נוספים במתן המענק.
קרן המחקר היא המסגרת הכללית שבה מופעל חוק המו"פ.
במסגרת קרן המחקר תומך המדען הראשי של משרד הכלכלה בפעילות המו"פ של החברות.
התוכנית העיקרית בקרן המחקר (מעל ל-50% מתקציבה) היא התוכנית לתמיכה במו"פ תעשייתי.
במסגרת תוכנית זו מוענקים מענקים בהיקף של 20% - 50% מהיקף התוכניות המאושרות.
ועדת המחקר דנה בבקשות לתמיכה, מאשרת ומדרגת את התוכניות, על פי קריטריונים קבועים מראש.
הקריטריונים המרכזיים המשמשים כאמת מידה בקביעת אישור הוועדה ושיעור המענק כוללים: מידת החדשנות והמקוריות, רמת הסיכון הטכנולוגי והעסקי, היקף הייצור ושיעור הערך המוסף בישראל ותרומת הפיתוח לתעשייה.
דירוג הבקשות נעשה בסיועם של יועצים המוזמנים על פי החלטת יו"ר הוועדה.
חוק המו"פ החדש בא להתמודד עם הסייג שאסר על הוצאת ידע מחוץ לישראל.
החוק החדש מבין כי חברות כיום פועלות בעולם גלובלי וחלקן אף חברות בינלאומיות.
בנוסף, חברות הזנק רבות נרתעו בעבר מלגשת לקבל מענקי מדען.
יזמים אשר מבקשים לבצע בשלב מסוים אקזיט חלקי או מלא כמו גם לגייס הון לשלבים מאוחרים יותר של הפיתוח והשיווק על ידי משקיעים זרים, לא יכלו לממש את תוכניתם בשל המגבלות שחוק המו"פ הביא.
חוק המו"פ החדש מסדיר למעשה את אפשרויות הוצאות הקניין הרוחני לחו"ל ומסמיך את ועדת המחקר לאשר את הוצאת הידע.
החוק מאפשר ליזמים לבצע אקזיט ולחברה הקונה להעביר את מרכז הפיתוח מישראל.
העברה זו אפשרית או על ידי פיצוי המדינה על ידי תשלום תגמולים מוגדלים או הכנסת זכויות שימוש של ידע חלופי לישראל.
הסכום המרבי לתשלום בעד העברת ידע
ב-5 בנובמבר 2012 נחתמו תקנות הסכום המרבי לתשלום בעד העברת ידע, התשע"ב - 2012 ואושרו בפועל התיקונים לחוק המו"פ.
תיקונים אלו קבעו לראשונה סכום גג לתשלום במקרי הוצאת ידע שפותח במסגרת חוק המו"פ אל מחוץ לישראל.
במקרה של שמירה על פעילות הפיתוח של החברה בישראל: 300% מהיקף הכספים שניתנו במסגרת חוק המו"פ עבור פיתוח הידע.
במקרה של הפסקת פעילות הפיתוח בישראל: סכום גג של 600% מהיקף הכספים שניתנו במסגרת חוק המו"פ עבור פיתוח הידע.
חשוב להדגיש כי סכומים אלו הם הסכומים המרביים לתשלום ולא כל חברה שמבצעת מכירה של הידע, או אקזיט, תגיע לרפים אלו.
שיתוף פעולה בינלאומי במו"פ תעשייתי
פרק ז' לחוק עוסק בשיתוף פעולה בינלאומי במחקר ופיתוח תעשייתי.
שיתוף פעולה זה נעשה במסגרת קרנות דו-לאומיות אשר הוקמו מתוקף הסכם בין ישראל ומדינה זרה ובמסגרת תוכניות EUREKA.
בין קרנות הדו-לאומיות נמצאות קרן בירד, הקרן הדו-לאומית למחקר ופיתוח תעשייתיים ישראל - ארצות הברית (BIRD), ישראל-קנדה (Cirf), ישראל-קוריאה (Koril) ועוד.
אלו הן קרנות אוטונומיות שאינן כפופות להגבלות המופיעות בחוק המו"פ.
מעורבות המדען הראשי קיימת בשיתופי פעולה הנעשים במסגרת תוכנית EUREKA, שייעודה שיתוף פעולה בין חברות ישראליות לחברות אירופאיות.
לקבלת מענק תמיכה החברות צריכות תחילה לפנות במשותף ל-EUREKA אשר מאשרת את שיתוף הפעולה.
לאחר אישור זה כל חברה פונה בצורה עצמאית לגוף הממונה במדינה למתן המענקים.
חברות ישראליות הפונות לאפיק זה מגישות בקשת תמיכה רגילה למדען הראשי וועדת התמיכה בוחנת את הבקשה בצורה מקלה יותר ובכך מספקת "רוח גבית" לבקשה.
הרעיון העומד מאחורי הקמת קרן תמורה הוא כי תמורת השתתפות המדינה בסיכון היא זכאית להחזר המענק במקרה של הצלחה.
הכספים הנגבים בקרן מועברים לתקציב קרן המחקר וכך מגדילים את תקציב המענקים הניתנים למחקר ופיתוח.
שיעור התמלוגים ממכירות החברה בשלוש השנים הראשונות למכירת המוצרים המבוססים על ידע נתמך, עומד על 3% ומהשנה הרביעית ואילך על 3.5%.
חוק לעידוד השקעות הון, תשי"ט-1959 הוא חוק שנועד לעודד השקעה בתעשייה בישראל.
אחת ממטרותיו היא לקדם את ישראל בתחרות המס ביחס למדינות אחרות.
מטרה אחרת היא לעודד קיום עסקים בפריפריה.
האחראית על מימוש החוק היא "מנהלת רשות ההשקעות" (בעבר "מרכז ההשקעות") במשרד הכלכלה.
המבקשים לקבל סיוע ממרכז ההשקעות נדרשים להציג תוכנית עסקית הכוללת תחזית לגבי תרומת הפרויקט לתעסוקה ולייצוא.
בהתאם לתוכניות המוגשות נבחרים מפעלים הזוכים במעמד של "מפעל מאושר".
אפשרות למפעל תעשייתי לקבל מענקים במסגרת תוכנית מאושרת.
זכאות לניכוי פחת מואץ בשיעור של 200-250% מהרגיל על ציוד ו-400% על מבנים.
שיעורים נמוכים יותר של מס הכנסה.
בשנת 2013 נקבע שהחל משנת המס 2015 שיעור מס החברות למפעלים מאושרים באזור פיתוח א' יהא 6% ובשאר הארץ 12% (בהשוואה למס חברות הרגיל, שהיה 26.5% באותה שנה).
נקבע מסלול הטבות מס למפעל תעשייתי מיוחד (העומד בתנאים המוגדרים בחוק) שיהיה זכאי לשיעור מס מופחת של 5% באזור פיתוח א' ו-8% בשאר הארץ.
בשנת 1950 אישרה הכנסת את חוק לעידוד השקעות הון, התש"י-1950. החוק תוקן פעמים אחדות ובשנת 1959 הוחלף בחוק לעידוד השקעות הון, התשי"ט-1959. מאז ועד לסוף שנת 2021 תוקן החוק 75 פעמים.
בגרסתו הראשונה משנת 1959 הוצגה מטרת החוק בסעיף 1 שלו:
בתיקון מס' 68 משנת 2011 תוקן סעיף זה לנוסח הבא:
בראשיתו, החוק עודד מפעלים בכל רחבי הארץ, עם דגש על משיכת השקעות של תושבי חוץ.
בשנת 1967 שונה החוק והמענקים שעד אז היו בלתי תלויים בגובה ההשקעה ניתנו כאחוזים מגובה ההשקעה ונותבו לפריפריה - 38% לאזור בעדיפות א' ו-17% לאזור עדיפות ב'.
בשנת ה-70 וה-80 נתנו למפעלים מאושרים מענקים והלוואות לא צמודות.
בשנת 1986 בוטלו ההלוואות וניתן למשקיע בחירה בין מסלול המענקים ל"מסלול חלופי" בו ניתנו הטבות מס.
בשנת 1990 תוקן החוק באופן שנתן מענקים גם למפעלים במרכז הארץ ונוספה אפשרות לקבלת הלוואות בערבות המדינה.
בספטמבר 1990 נתקבל בכנסת תיקון לחוק שהרחיב את העידוד שנתנה המדינה להשקעות בהקמת מפעלים עד לשני שלישים מעלות הקמת המפעל.
בשנת 1997 הופחת שיעור המענקים ל-24% באזור עדיפות א' ול-10% באזור עדיפות ב'.
בשנת 2001 הועלה שיעור המענקים בנגב ל-38%.
בשנת 2004 הוספו לחוק מסלול של הנחות ואף פטור ממס חברות וממס דיווידנדים.
כמו כן, הותנו המענקים בעמידה בלפחות 70% מיעד התעסוקה שהוצג למרכז ההשקעות בעת בקשת המענק.
בשנת 2005 הוסף התנאי שלפחות 25% מהיקף הייצור של הפרויקט המאושר יהיה לייצוא.
תיקון מס' 69 והוראת שעה - "חוק הרווחים הכלואים"
תיקון מס' 69 והוראת שעה, שכונה "חוק הרווחים הכלואים" ואושר בכנסת ב-5 בנובמבר 2012, בא להסדיר את תשלום המיסים של חברות שהותירו את רווחיהן בישראל מבלי להשקיעם בהרחבת עסקיהן, כדי ליהנות מפטור ממס על פי החוק לעידוד השקעות הון.
התיקון לחוק מאפשר לחברות להוציא כדיבידנד, בפרק זמן מוגבל של שנה, את רווחיהן שהופקו בארץ תמורת תשלום מס של פחות מ-10% (לעומת מס החברות של 25%).
טרם תיקון 68 לחוק לעידוד השקעות הון, קבע החוק מסלולי הטבות שונים לפי אופי המפעל ומיקומו.
לפיכך, נהנו חברות תעשייתיות מפטור ממס בגין הכנסותיהן למשך תקופה של 7 עד 15 שנים, פטור שנועד לעודד את החברות להשקיע את רווחיהן במפעלים בישראל ובכך להגדיל את כושר הייצור ואת התעסוקה.
לפיכך, מוגבל הפטור עד לשלב בו החברה מחליטה לחלק את רווחיה כדיבידנד לבעלי מניותיה (דחיית מס).
חברה הבוחרת בכל זאת לחלק דיבידנד שמקורו בהכנסה שנהנתה מפטור ממס כאמור נדרשת לשלם את מס החברות ממנו הופטרה בשיעור של 10%-25%, זאת בנוסף ל-15% ניכוי מס במקור בגין דיבידנד - כלומר חבות מס כוללת של עד 36.25%.
עקב המס הגבוה שהחברות נדרשות לשלם בעת חלוקת הרווחים שהופטרו, הן נמנעות מתשלום הרווחים האמורים, ולכן הם זכו לכינוי "רווחים כלואים".
על רקע הגירעון בתקציב המדינה בשנת 2012 ואי העמידה ביעדי הגבייה, הוחלט לתמרץ חברות להפשיר רווחים אלה באמצעות מתן הנחה על מס החברות, למשך תקופה של שנה.
מפלגות השמאל טענו שההטבה שנתנה המדינה מיטיבה עם בעלי ההון, שכן המדינה מוותרת לחברות על מיסוי רווחי ענק, ובכך מפסידה מיליוני שקלים.
ח"כ זהבה גלאון (מרצ) פתחה את הדיון בהגדרת החוק כ"שוד הקופה הציבורית ופגיעה בסולידריות החברתית כשראש הממשלה, בנימין נתניהו ושר האוצר, יובל שטייניץ, מחלקים מתנות של 30 מיליארד שקל לחברות העשירות ביותר במשק".
לעניין ההטבות מבחין החוק בין מפעל באזור פיתוח א', מפעל באזור פיתוח ב' ומפעל באזור אחר.
תחומי אזור פיתוח א' הם:
(1) תחומי רשויות מקומיות במחוזות ירושלים, הדרום והצפון ובנפת חיפה שמתקיימים בהם שני אלה:
(א) רמה חברתית כלכלית נמוכה לפי אשכול 1 עד 3;
(ב) שיעור אבטלה שנתי ממוצע של 10% ומעלה; תנאי זה לא יחול על רשות מקומית שהיא מועצה אזורית;
(2) העיר ירושלים לגבי מפעלים עתירי טכנולוגיה;
(3) אזורי תעשייה מרחביים בתחומי מחוז הצפון, מחוז הדרום והעיר ירושלים;
(4) אזורי תעשייה ביישובי מיעוטים - יישובים ש־80% מתושביהם אינם יהודים;
(5) שדרות ויישובי עוטף עזה;
תחומי אזור פיתוח ב' הם:
(1) תחומי הרשויות המקומיות במחוזות ירושלים, הדרום והצפון ובנפת חיפה שמתקיימים בהם שני אלה:
(א) רמה חברתית כלכלית נמוכה לפי אשכול 4;
(ב) שיעור אבטלה שנתי ממוצע של 8% ומעלה; תנאי זה לא יחול על רשות מקומית שהיא מועצה אזורית.
הפרק השני בחוק מסדיר את פעילותה של הרשות להשקעות ולפיתוח התעשייה והכלכלה, שהיא המשכו של "מרכז ההשקעות" שהוקם מכוח גרסתו הראשונה של החוק משנת 1950.
פרק שני 1 מורה על הקמתה של "מינהלת השקעות בתיירות" ומסדיר את פעילותה.
פרק שלישי מסדיר את אופן קבלת אישור לתוכנית המזכה בהטבות לפי חוק זה.
תוכנית עוסקת באחד או יותר מהמעשים הבאים:
(1) הקמתו או הרחבתו של מפעל או של חלק ממנו;
(2) הקמתו, הרחבתו או רכישתו של נכס שהוא בנין להשכרה או בניין לשכירות מוסדית.
(3) השקעה של מפעל תעשייתי שמגשימה את מטרות החוק.
פרק שישי מסדיר מתן מענקים לפי חוק זה.
פרק שביעי מסדיר הטבות במס הכנסה למפעלים לפי קטגוריות אחדות: מפעל מאושר שהוא מפעל תיירותי, מפעל מוטב, מפעל מועדף, מפעל מועדף מיוחד ומפעל טכנולוגי מועדף.
פרק שביעי 1 מסדיר מתן הטבות במס לגבי בנינים להשכרה ובניינים לשכירות מוסדית.
מכוח החוק הותקנו במהלך השנים תקנות רבות.
בשנת 2003 הועסקו כ-79 אלף עובדים במפעלים מאושרים.
רוב העובדים לא התגוררו ביישוב שבו הוקם המפעל ואף לא בנפה שבה מוקם המפעל.
בחינה של מפעלים במעלות ובמגדל העמק, הנחשבים לאזורי עדיפות גבוהה, מצאה בשנת 1988 שמרבית המפעלים העסיקו עובדים שאינם גרים באזורי פיתוח ושאחוז המנהלים מעיירות הפיתוח היה נמוך במיוחד.
מחקר שנעשה בבנק ישראל טוען שהחוק לא הביא לגידול במספר המועסקים במפעלים גדולים והגידול במספר המועסקים במפעלים קטנים היה בעלות גבוהה של עשרות אלפי דולרים לעובד.
בנוסף המחקר קבע שהחוק לא מגדיל את ההשקעה בתעשייה ולא תורם לעידוד התעשייה בפריפריה.
חוק עידוד השקעות הון סופג ביקורת מצד כלכלנים הטוענים כי העלויות שלו גבוהות בהרבה מהתועלות שהוא מייצר.
על פי הערכות של משרד האוצר הטבות המס צמחו מ-2.5 מיליארד ש"ח בשנה ב-2002 לכ-8 מיליארד ש"ח בשנה בשנת 2012. לצד הגידול החד בעלות החוק הוא נכשל במטרתו העיקרית קרי הבאת חברות רב לאומיות לפעול בישראל.
בנוסף קיימות טענות כי אין הגיון כלכלי בעידוד הייצוא מפני שבטווח הארוך הוא חייב להיות שווה לייבוא למשק.
לבסוף הועלו טענות מפי בכירים באוצר כי ההיתכנות הכלכלית של החוק מעולם לא נבדקה ולא הושוותה לחלופות אחרות לעידוד התעסוקה והגדלת הפיריון .
המדינה נאלצת להתמודד עם מקרים של רמאות מצד הפונים לקבלת סיוע ממרכז ההשקעות.
שיטת הונאה אחת היא הגשת חשבוניות פיקטיביות בישראל המנפחות את עלות הקמת המפעל שבו המדינה משתתפת.
הגם שעוד קודם לספטמבר 1990, עת הוגדלו המענקים לשני שלישים מעלות המפעל, נודעו מקרים של רמאות בניפוח הוצאות, תיקון זה הביא להרחבה של מקרי הרמאויות.
על השימוש בתיקון זה אמרה השופטת דליה דורנר:
בעיה נוספת היא מתן אישורים של מפעל מאושר בעקבות קבלת שוחד.
למשל, הממונה על אזורי פיתוח במשרד התעשייה והמסחר בשנים 1992–1996 הורשע בחמש עבירות של לקיחת שוחד.
חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט), התשי"ד–1954 הוא חוק שחוקקה הכנסת השנייה, ב-16 באוגוסט 1954, לשם התמודדות עם ההסתננות (בעיקר של פלסטינים) לישראל.
שני תיקונים לחוק זה, שנחקקו בעשור השני של המאה ה-21 ובאו להתמודד עם ההסתננות מאפריקה לישראל, נפסלו על ידי בג"ץ, בנימוק שסעיף החזקה במשמורת לתקופה של מעל 12 חודשים עומד בסתירה לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
תיקונים נוספים, חוקקו במסגרת החוק למניעת הסתננות ולהבטחת יציאתם של מסתננים מישראל (תיקוני חקיקה והוראות שעה), התשע"ה–2014, שפורסם ב-17 בדצמבר 2014.
החוק נחקק על רקע תופעת הפדאיון, שהסתננו לישראל כדי לבצע פעולות טרור ועבירות אחרות.
כשהוצגה הצעת החוק בפני הכנסת הסביר ממלא מקום שר הביטחון, פנחס לבון:
באותה העת, החקיקה הקיימת אפשרה את העמדתם לדין של מסתננים בפני בית דין צבאי רק אם הסתננו לשטח צבאי סגור, בהתאם לתקנות ההגנה (שעת חירום).
יתר המסתננים הועמדו לדין בפני מערכת המשפט האזרחית, בהתאם לחוק הכניסה לישראל, ואולם העונש המרבי שניתן היה לגזור על העובר עליהם הוא שלושה חודשי מאסר או קנס של 300 לירות.
הצעת החוק נועדה לקבוע את ההסתננות כעבירה חמורה, וכן להקים מערכת שיפוט צבאית מיוחדת שתוכל לשפוט את המסתננים במהירות.
במהלך הדיונים במליאת הכנסת בקריאה הראשונה, תמכו מרבית חברי הכנסת במאבק בתופעה, אך לכמה מהם היו השגות.
חבר הכנסת שלום זיסמן מהציונים הכלליים סבר כי סמכות הגירוש צריכה להיות בידי שר הפנים ולא בידי שר הביטחון.
חבר הכנסת ישראל בר-יהודה ממפ"ם סבר כי יש להבחין בין מסתננים שהם שלוחיהן של מדינות ערב לבין מסתננים על רקע פלילי.
לשיטתו, את האחרונים הציע בר-יהודה להעמיד לדין בבית משפט רגיל ולא בבית דין צבאי, שהשופטים בו הם קציני צבא ללא רקע משפטי.
כן העלה בר-יהודה חשש שמא החזקה הקבועה בחוק תוחל, בפועל, רק על אזרחים ערבים.
חיים לנדאו מתנועת החרות גרס שכל ההליכים צריכים להתקיים בפני בתי משפט אזרחיים, במסגרת סדרי הדין ודיני הראיות הרגילים.
חבר הכנסת אמיל חביבי ממק"י, שהתנגד לחוק, גרס שהחוק לא נועד להילחם בתופעת ההסתננות, וכי מטרתו האמיתית היא לאפשר את גירושם של ערבים מישראל.
בסופו של דבר עבר החוק קריאה ראשונה ברוב של 40 מול 6.
במהלך הדיונים בוועדת החוץ והביטחון, הכניסה הוועדה מספר תיקונים בהצעת החוק.
בין היתר, הוחלט כי שם החוק לא יהיה "חוק ביטחון הגבולות (עבירות ושיפוט)", כפי שהציעה הממשלה, אלא חוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט).
הוועדה בחנה גם את האפשרות להחיל את החוק למפרע, והחליטה לקבל אותה באופן חלקי, כך שסמכות הגירוש שבחוק תחול גם על מי שהסתנן לישראל לפני תחילתו של החוק, אם ניתן היה לגרשו גם לפי פקודת העלייה או חוק הכניסה לישראל.
הוועדה קיבלה גם החלטה לפיה בית הדין יהיה רשאי להטיל עונש מוות אם הרשיע מסתנן שביצע עבירה במטרה לפגוע בביטחון המדינה, ואולם סעיף זה הושמט לאחר שמליאת הכנסת קיבלה את הסתייגותו של חבר הכנסת יעקב ריפתין.
הסתייגות נוספת שקיבלה הכנסת הייתה מטעם חבר הכנסת יצחק רפאל, ובעקבות זאת לא נכללה בחוק הוראה המאפשרת לגזור מאסר עולם על מסתנן שהסתנן מתוך כוונה לבצע עבירה שיש בה פגיעה ברכוש, שימוש בכוח או הפרת השלום, אלא רק אם ביצע בפועל עבירה כזו.
החוק אושר בקריאה שלישית ברוב של 52 מול 9, ו-4 נמנעים.
עם חקיקתו, הגדיר החוק מסתנן כך:
הגדרה זו התבססה במידה רבה על הגדרת "נפקד" בחוק נכסי נפקדים.
תוקפו של החוק כולו הוצמד לתוקף ההכרזה על מצב חירום שנתנה מועצת המדינה הזמנית עם קום המדינה (ושעודה נמצאת בתוקף).
השר שמונה על יישום החוק הוא שר הביטחון, וכן ניתנו לחיילים סמכויות החיפוש המסורות לשוטר.
החוק קבע שורה של עבירות הקשורות בהסתננות:
בצד סעיפים אלה נקבעו בחוק שתי חזקות, המהוות חריג במשפט הפלילי, משום שהן מעבירות את נטל ההוכחה אל הנאשם.
ראשית, נקבע כי מי שנתן מחסה או סעד למסתנן, או שסחר עם מסתנן, חזקה עליו שידע כי מדובר במסתנן.
שנית, נקבע כי כל מי ששוהה בישראל שלא כדין, חזקה עליו שהוא מסתנן כל עוד לא הוכיח שאינו מסתנן.
החוק הסמיך את שר הביטחון להקים בתי דין מיוחדים להסתננות.
החוק קבע כי הדיינים בבית הדין יהיו קציני צה"ל, וכי הם יכללו שתי ערכאות – ערכאה ראשונה בה ישב דיין יחיד וערכאת ערעור בה ישבו שלושה דיינים.
החוק קבע כי רק אב בית הדין בערכאת הערעור חייב להיות בעל השכלה משפטית.
מבחינת סדרי הדין קובע החוק כי בתי הדין רשאים לסטות מדיני הראיות, וכי שר הביטחון רשאי לקבוע סדרי דין שונים מהמקובל בבתי המשפט (השר לא השתמש בסמכותו זו).
כן נקבע כי פסקי הדין של ערכאת הערעור לא ניתנים לערעור נוסף.
בשנת 1960 יזמה הממשלה תיקון לחוק, בו נקבע כי "היוצא, ביודעין ושלא כדין, מישראל ללבנון, לסוריה, למצרים, לעבר-הירדן, לסעודיה, לעיראק, לתימן או לכל חלק מארץ ישראל שמחוץ לישראל, דינו – מאסר ארבע שנים או קנס חמשת אלפים לירות".
בדברי ההסבר להצעת החוק נכתב כי מטרתה להיאבק בתופעה שבה אזרחים ישראלים יוצאים שלא כדין למדינות אויב שכנות ונפגשים עם סוכנים זרים, גם אם לא זו הייתה מטרת יציאתם מלכתחילה.
החוק נועד להשוות בין מי שיוצא מישראל שלא כדין לבין מי שנכנס אליה שלא כדין (אף שבנוסח שאושר, החליטה הכנסת להעמיד את העונש על יציאה שלא כדין על ארבע שנות מאסר, ולא חמש, כפי שביקשה הממשלה).
בשנת 2007 תוקן החוק בשנית, ביוזמת חבר הכנסת אריה אלדד, ואיראן נוספה לרשימת המדינות שיציאה שלא כדין אליה מהווה עבירה לפי החוק.
אף שישראל חתמה על הסכמי שלום עם מצרים וירדן, יציאה ביודעין ושלא כדין אליהן נותרה כעבירה בחוק זה.
במסגרת המאמצים לניתוק זיקתם של דברי חקיקה שונים ממצב החירום, יזמה הממשלה בשנת 2008 הצעת חוק המנוסחת באופן מודרני יותר.
ההצעה אושרה בקריאה הראשונה, והכנסת ה-18 החילה עליה דין רציפות.
בתוך כך, לאחר עשורים רבים בהם נעשה בחוק שימוש דל (תופעת הפדאיון פסקה כבר ב-1956, בעקבות מבצע קדש), החלה מאז 2007 תופעה חדשה, של הסתננות דרך גבול ישראל-מצרים.
התופעה הלכה והתרחבה ובין אותה שנה ל-2011 נכנסו לישראל למעלה מ-50 אלף מסתננים, כ-16 אלף מהם בשנת 2011 לבדה.
כ-95% מהמסתננים הגיעו מסודאן ומאריתריאה.
מאחר שסודאן היא מדינה עוינת לישראל, שאין עמה יחסים דיפלומטיים, ואריתריאה הוכרזה על ידי נציבות האו"ם לפליטים כמדינה שבאופן זמני לא ניתן להחזיר אליה מהגרים בלתי חוקיים, ניצבה ישראל בפני קושי.
מצד אחד, לא ניתן לגרשם חזרה למדינותיהם, ומצד שני, אין בידיה כלים משפטיים להתמודד עם התופעה.
מסתננים שנתפסו בגבול הוחזקו במשמורת ל-60 ימים, לפי חוק הכניסה לישראל, ומשלא ניתן היה לגרשם – שוחררו.
ככל שהתגברה התופעה, החלה ישראל לשחרר את המסתננים אף קודם לכן, עקב מגבלת מקום במתקני המשמורת.
באופן רשמי, שוחררו המסתננים בהיתר שהייה זמני, שאסר עליהם לעבוד, ואולם מתוך הבנה שעליהם להתקיים, ישראל לא אכפה את איסור ההעסקה.
כדי להתמודד עם התופעה החליטה ישראל על מספר צעדים.
בין היתר, בנתה גדר מערכת בגבול עם מצרים ובהקמת מתקן שהייה שיוכל לקלוט כמות גדולה יותר של מסתננים.
בשנת 2010 משכה הממשלה את הצעת החוק שיזמה, ובשנת 2011 הניחה על שולחן הכנסת הצעת חוק חדשה, מחמירה יותר, כתיקון בחוק הקיים, חלקו בהוראת שעה, במטרה להקנות לה כלים חדשים להתמודדות עם התופעה.
במהלך דיוני ועדת הפנים והגנת הסביבה בהצעת החוק, הושמעו טענות שונות נגד הצעת החוק.
בין היתר, נטען כי מדובר בתיקון לחוק ארכאי מ-1954, שנחקק במטרה להתמודד עם בעיה ביטחונית, ושכולל הוראות שאינן מתאימות למסתננים אלה, שמרביתם אינם מסתננים לשם ביצוע פעילות חבלנית עוינת.
בהקשר זה נטען כי ההוראות הפליליות הקבועות בחוק חמורות יתר על המידה, ועלולות להביא לכך שמסתנן שביצע עבירה פעוטה יהיה צפוי לעונש של מאסר עולם, וכי אדם שנתן סיוע הומניטרי למסתנן יהיה צפוי לעונש של 5 עד 15 שנות מאסר.
עוד נטען בהקשר זה כי העובדה ששר הביטחון הוא הממונה על החוק מקנה לו נופך ביטחוני, בשעה ששר הפנים הוא השר הממונה על כניסה ויציאה מישראל, ושעליו לאכוף את הטיפול בתופעה.
עמדת הממשלה בשאלת סעיפי העונשין הייתה כי הפתרון מצוי במדיניות אכיפה, וכי הפרקליטות לא העמידה לדין אזרחים תמימים שסייעו למסתננים ערב חקיקתו של החוק, ולא תעשה זאת גם לאחר מכן.
הוועדה לא קיבלה עמדה זו, והוסיפה סעיף שקבע כי ההוראות הפליליות המחמירות שבחוק יחולו רק לגבי מסתנן מזוין או לגבי מי שהסתנן כדי לבצע עבירה של סחר בבני אדם או סחר בסמים, ולגבי מי שסייעו להם.
שר המשפטים יעקב נאמן הגיש הסתייגות לפיה תיקון זה לא ייכלל בהצעת החוק, ואולם במהלך הדיונים בקריאה השנייה והשלישית, בעקבות דין ודברים בין יושב ראש הכנסת ראובן ריבלין וראש הממשלה בנימין נתניהו הסכים האחרון שלא להצביע על ההסתייגות, והסעיף נותר על כנו.
טענה מרכזית נוספת שנטענה היא כי החוק אינו מבחין בין מסתננים שהם מהגרי עבודה, מסתננים שהם פליטים, מסתננים על רקע פלילי ומסתננים על רקע ביטחוני.
נציגי ארגונים שונים וכמה מחברי הכנסת סברו שיש לעגן בחוק את מחויבויותיה של ישראל לפי האמנה בדבר מעמדם של פליטים, כדי להבטיח שלא יהיה בחוק כדי לפגוע בפליטים.
עמדת הממשלה בעניין זה הייתה כי מעמדו של כל מסתנן מתברר בהליך מסודר, וכי מי שמוכר כפליט אינו צפוי למאסר או גירוש.
הוועדה קיבלה את עמדת הממשלה בסוגיה זו.
טענה נוספת שנשמעה נגד החוק התייחסה לתקופה הממושכת שניתן להחזיק בה במשמורת את המסתננים.
לפי החוק, פרט למקרים הומניטריים שבחלקם מנויים בו, רק לאחר שהמסתנן מוחזק במשמורת שלוש שנים רשאי ממונה ביקורת הגבולות לשקול לשחררו.
בסעיף נוסף נקבע כי אם הוגשה לממונה ביקורת הגבולות חוות דעת מאת גורמי הביטחון המוסמכים שלפיה במדינת מושבו או באזור מגוריו של המסתנן מתבצעת פעילות העלולה לסכן את ביטחון מדינת ישראל או אזרחיה, לא ניתן יהיה לשחררו גם בתום שלוש שנים, אלא בהתקיים נסיבות הומניטריות מיוחדות.
ארגוני זכויות האדם וחברי כנסת מהשמאל טענו כי החזקת אדם לתקופה כל כך ממושכת (שלמעשה אינה מוגבלת בזמן) ללא משפט מהווה פגיעה בלתי מידתית בזכות לחירות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
עמדת הממשלה בהקשר זה הייתה כי ההסתננות הפכה למכת מדינה, ויש לנקוט צעדים חריפים כדי להתמודד עמה, במטרה להרתיע מסתננים נוספים.
גם בסוגיה זו קיבלה הוועדה את עמדת הממשלה.
מנגד, כמה מחברי הכנסת טענו שהחוק אינו מחמיר דיו, וכי עליו להתייחס גם להיבט של החמרת הקנסות נגד מעסיקים.
עמדת הממשלה, שהתקבלה בוועדה, הייתה כי היבטים אלה יש להסדיר בחקיקה נפרדת, שנדונה בוועדת חוקה, חוק ומשפט.
כן נטען נגד החוק כי הוא מניעתי בעיקרו, ואינו נותן פתרון לכ-50 אלף המסתננים שכבר נמצאים בישראל.
תיקון החוק כולל סעיפים שתוקנו באופן קבוע וסעיפים שנקבעו כהוראת שעה לשלוש שנים.
שלושה תיקונים עיקריים נקבעו כהוראת קבע.
תיקון ראשון שינה את הגדרת מסתנן, כך שלא תהיה תלויה עוד בכך שהמסתנן היה אזרח או תושב של מדינה ערבית מסוימת, או שביקר בה.
ההגדרה החדשה קובעת כי מסתנן הוא "מי שאינו תושב כמשמעותו , שנכנס לישראל שלא דרך תחנת גבול שקבע שר הפנים לפי ".
תיקון שני ביטל את מערכת בתי הדין הצבאיים לענייני הסתננות, שממילא לא היו פעילים זה עשרות שנים.
ההיבטים הפליליים של החוק נדונים, לפיכך, בפני מערכת המשפט האזרחית הרגילה.
תיקון שלישי ניתק את הזיקה של החוק להכרזה על מצב חירום.
פירושו של דבר שהחוק יעמוד בתוקפו גם אם הכנסת תכריז על ביטול מצב החירום או שלא תשוב ותכריז על מצב חירום לתקופה נוספת.
התיקון העיקרי בחוק, שעניינו ההליכים המינהליים לטיפול במסתננים והחזקתם במשמורת, נקבע כהוראת שעה לשלוש שנים (עד ראשית 2015), כדי לבחון את השפעתו על התופעה במהלך תקופה זו.
לפי ההליך שנקבע, סמכותו של שר הביטחון להוציא צו גירוש למסתנן תותנה בבחינת נסיבותיו האישיות של המסתנן ומדינת היעד לגירושו, ובכך שלא ניתנה לו אשרת שהייה בישראל.
עד לגירוש, ניתן יהיה להחזיק את המסתנן במשמורת, ולממונה ביקורת הגבולות תהיה הסמכות להורות על שחרורו בערובה בנסיבות הקבועות בחוק:
בשל גילו או מצב בריאותו של המסתנן, החזקתו במשמורת עלולה לסכן את בריאותו, ואין דרך אחרת למנוע את הנזק.
טעמים הומניטריים אחרים, בין היתר אם הדבר יביא לכך שקטין יישאר בלי השגחה.
המסתנן הוא קטין שאינו מלווה על ידי בן משפחה או אפוטרופוס.
יש בשחרור כדי לסייע לגירושו.
חלפו שלושה חודשים מאז שהמסתנן הגיש בקשה לקבלת אשרה ורישיון לישיבה בישראל, וטרם הוחל בטיפול בבקשה, או שחלפו תשעה חודשים וטרם התקבלה החלטה בבקשה.
חלפו שלוש שנים מיום תחילת החזקתו במשמורת.
החוק מסמיך את שר המשפטים למנות בית דין לביקורת משמורת של מסתננים, מקרב שופטי בתי הדין לביקורת משמורת, שבסמכותו יהיה לאשר את החלטת ממונה ביקורת הגבולות להחזיק את המסתנן במשמורת, או להורות על שחרורו בערובה, באותן נסיבות ומגבלות הקבועות לגבי ממונה ביקורת הגבולות.
על החלטת בית הדין ניתן לערער בפני בית משפט לעניינים מינהליים.
באוקטובר 2012 עתרו לבג"ץ חמישה מסתננים וחמישה ארגוני סיוע, בדרישה לבטל את הוראת השעה.
לעתירה הצטרפה נציבות האו"ם לפליטים במעמד של ידיד בית המשפט.
במרץ 2013 החל בג"ץ לדון בעתירה, והוציא צו על תנאי המורה למדינה לנמק מדוע לא תבוטל הוראת השעה.
ב-16 בספטמבר 2013 קבע הרכב של 9 שופטים בראשות הנשיא אשר גרוניס פה אחד שסעיף 30א לחוק, המאפשר להחזיק במשמורת במשך שלוש שנים מסתנן שהוצא נגדו צו גירוש, אינו חוקתי, ופסל אותו.
ב-10 בדצמבר 2013 אישרה הכנסת ברוב של 30 נגד 15 הצעת חוק של ממשלת ישראל השלושים ושלוש שמהווה גרסה מרוככת יותר של תיקון מס' 3 מ-2012. במסגרת התיקון, ניתן להחזיק מסתננים במשמורת לשנה, ואפשרות זו חלה אך ורק על מסתננים שנכנסו לישראל החל מיום תחילתו של התיקון.
עוד נקבע בתיקון שמסתנן שיש קושי בגירושו (בעיקר אזרחי אריתראה וסודאן) ניתן להחזיק במתקן שהיה ובו תנאי מחיה בסיסיים (כגון מזון, שירותי רווחה ובריאות), ובמקרה זה הוא לא יהיה רשאי לעבוד: אפשרות זו חלה גם על המסתננים הוותיקים יותר בארץ.
בהתאם לתיקון זה הוקם מתקן חולות בנגב.
נגד חוקתיות התיקון הוגשה עתירה לבג"ץ וב-22 בספטמבר קבע בג"ץ כי גם תיקון זה אינו חוקתי וביטל חלק עיקרי ממנו.
בעקבות פסיקת בג"ץ אישרה הכנסת ב-8 בדצמבר 2014 הוראת שעה נוספת, שבאה להתמודד עם הליקויים שמצא בג"ץ בחקיקה הקודמת.
גם נגד חקיקה זו הוגשה עתירה לבג"ץ, ונפסק כי: "בכפוף לפרשנות המוצעת צולחות הוראות החוק את מבחן החוקתיות, פרט להוראותיהם של סעיפים 32ד (א) ו-32כא – הקובעים את התקופה המרבית להחזקה במרכז השהייה – שדינם בטלות.
על-פי הכרעת שופטי הרוב, תושעה הכרזת הבטלות לגבי סעיפים אלה למשך שישה חודשים.
במשך תקופה זו תעמוד התקופה המרבית להחזקה במרכז השהייה הנקובה בסעיפים אלה על שנים-עשר חודשים.
שוהים השוהים במרכז השהייה ביום מתן פסק דין זה שנים-עשר חודשים או יותר, ישוחררו ממנו לאלתר".
הוראת שעה בדבר הגבלת הוצאת רכוש מישראל
ביוני 2013 אישרה הכנסת הוראת שעה נוספת, לפיה החל מ-11 בספטמבר 2013 ועד לתום הוראת השעה הקודמת, יוכל מסתנן להוציא את רכושו מישראל רק בעת עזיבתו את המדינה.
בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר: "החוק המוצע נועד לסייע בהתמודדות עם תופעת ההסתננות לישראל, באמצעות קביעת איסור פלילי על הוצאת כספי מסתנן מישראל, שמטרתו להביא להקטנת הכדאיות הכלכלית שבהסתננות ועל ידי כך לצמצם את התמריץ להסתננות לישראל, וכן לעודד מסתננים לצאת מישראל."
החוק אינו מאפשר לתאגיד לקבל פיצויים ללא הוכחת נזק, בהתאם סעיף 10 לפקודת הנזיקין הקובע כי תאגיד לא ייפרע פיצויים בשל עוולה אלא אם גרמה לו נזק.
החוק מאפשר לשר האוצר להגביל גישה למכרז שנערך על פי חוק חובת המכרזים, ממי שקרא לחרם או השתתף בו, ולמנוע הטבות כלכליות מסוימות.
ב-5 ביולי 2010 הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק פרטית שאותה יזמו חברי הכנסת זאב אלקין ודליה איציק וקבוצת חברי כנסת מסיעות קדימה, הליכוד, ש"ס, ישראל ביתנו, יהדות התורה והאיחוד הלאומי.
ההצעה הבחינה בין שלושה סוגים של חרם: חרם שהוטל על ידי תושב או אזרח ישראל, חרם שהוטל על ידי תושב או אזרח זר, וחרם שהוטל על ידי ישות מדינית זרה באמצעות חוק שחוקקה הישות המדינית הזרה או על פי קביעה של ממשלת ישראל.
ההצעה קבעה שחרם כזה הוא בגדר עוולה אזרחית, וגם בגדר עבירה פלילית שעונשה קנס.
בדיון בוועדה צומצמה ההצעה להתייחסות רק לחרם שהוטל על ידי תושב או אזרח ישראל, והוסרה ראיית החרם כעבירה פלילית.
הצעת החוק המתוקנת פורסמה ב-2 במרץ 2011.
חוק זה מטרתו למנוע נזקים הנגרמים בשל תופעת החרמות המוטלים על גורמים שונים מחמת זיקתם למדינת ישראל.
החרמות עלולים לפגוע בפעילות העסקית, התרבותית או האקדמית של מושא החרם, ולגרום לו נזקים כבדים, הן כלכליים והן למוניטין ולשמו הטוב.
היועץ המשפטי של הכנסת, עו"ד איל ינון, פרסם חוות דעת בה הוא קובע כי חוק החרם אינו חוקתי ולא יעמוד במבחן בג"ץ.
מתנגדי החוק טענו שהחוק פוגע בחופש הביטוי.
דוגמה לגישה זו מופיעה בחוות דעת של מרדכי קרמניצר ועמיר פוקס מטעם המכון הישראלי לדמוקרטיה:
ההצעה פוגעת פגיעה קשה בחופש הביטוי והמחאה הפוליטית במדינה.
זוהי הצעה המתחזה למנוע "פגיעה במדינת ישראל באמצעות חרם" כאשר בפועל, מטרתה היא לסכל ביקורת ומחאה פוליטית על מדיניות השלטון.
בעינינו הטלת חרם היא, ככלל, דרך רעה לנהל דיון ציבורי, ובמיוחד כאשר המוחרם אינו מעוול וכאשר יש דרכים חלופיות להעברת המסרים בשיח הציבורי.
אנו מתנגדים בכל לבנו לחרם פוליטי וכלכלי נגד מדינת ישראל, בין אם על ידי אזרחים ישראלים ובין אם על ידי זרים.
עם זאת, מכאן ועד להטלת סנקציות על קריאות להטלת חרם, הדרך ארוכה.
חופש הביטוי מטבעו כולל ביטויים קשים ומרגיזים ואף מקוממים ביותר.
תומכי החוק, בהנהגתו של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, טענו שהחוק איננו פוגע בחופש הביטוי אלא רק שולל מעשים הפוגעים במדינת ישראל או באזרחיה, בדומה לחוק אשר נחקק בשנות ה-70 בארצות הברית, שהפרתו היא עבירה פלילית שעונשה קנס או מאסר 5 שנים.
ד"ר עמנואל נבון הצביע על חוק דומה שקיים גם בצרפת.
בעת ההצבעה על החוק בקריאה שנייה ושלישית העלו חברי הכנסת מהאופוזיציה שפע הסתייגויות לחוק המוצע, מהן ענייניות (כגון העברת סמכות משר האוצר לנשיא בית המשפט העליון או שינוי הגדרתו של חרם) ומהן בעלות אופי הצהרתי (כגון שינוי שם החוק ל"החוק להעמקת בידודה המדיני של מדינת ישראל ולהאצת תהליך הדה-
כל ההסתייגויות נדחו, והחוק אושר בתמיכת 47 מחברי הכנסת, מסיעות הקואליציה וסיעת האיחוד הלאומי מהאופוזיציה, מול 38 מתנגדים מסיעות האופוזיציה, בהם גם חברי כנסת שפעלו לקידומו של החוק בשלבים המוקדמים.
חברי הכנסת יוליה שמאלוב-ברקוביץ' ועתניאל שנלר ממפלגת קדימה, שסירבו להצביע נגד החוק, הוענשו על ידי מפלגתם בהשעיה.
ראש הממשלה נתניהו ועוד 10 שרים, בהם שר הביטחון, אהוד ברק, נעדרו מההצבעה.
יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, נכח במליאה אך לא הצביע (את התנגדותו לחוק הביע במאמר ב"הארץ").
ערב ההצבעה על אישור החוק ציינו היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין והיועץ המשפטי לכנסת, איל ינון, כי החוק הוא בלתי חוקתי אך למרות זאת הם מתכוונים להגן על חוקתיותו בדיון הצפוי בעתירה שהוגשה בעניין זה לבג"ץ.
לאחר אישור החוק, עתרו לבג"ץ ארגונים אחדים, ובהם עדאלה ו"האגודה לזכויות האזרח", בבקשה לבטל את החוק.
הרכב מורחב של 9 שופטים דחה את הבקשה וקבע שהחוק הוא חוקתי.
בפסק הדין נקבע כי .
עם זאת, בג"ץ ביטל את הסעיף 2(ג) לחוק, שאפשר פסיקת פיצויים ללא הוכחת נזק.
חוק לעידוד תעשייה עתירת ידע (הוראת שעה), התשפ"ג–2023 (מוכר גם בשם "חוק האנג'לים") הוא חוק שנועד לקדם תעשיות עתירות ידע בישראל, באמצעות יצירת תמריץ מס לעידוד השקעות של יחידים (אנג'לים) בחברות הזנק, השקעות שיסייעו להקמתן ולביסוסן שיתרמו, במידה ויצליחו, למשק.
חקיקה זו היא חלק מתוכנית רחבה שגובשה על ידי צוות בין-משרדי בראשות מנכ"ל משרד האוצר בשיתוף רשות החדשנות, שנועדה לשמר את היתרון של ישראל בתחום התעשיות עתירות הידע.
מטרות החקיקה בחוק המקורי (2011)
התמריץ ב-2011 ניתן בדרך של התרת השקעה של יחידים במניות חברות עתירות מחקר ופיתוח כהוצאה מוכרת.
רשות המיסים ציינה כי "מדובר בחקיקה ייחודית וחריגה בדיני המס", ולפיכך הדגישה כי אין לראות את העמדות שננקטו על ידה במימוש חקיקה זו, כמדיניות המשקפת את עמדתה בנסיבות אחרות.
דברי ההסבר להצעת החוק המקורי, המציגים את המניע לחקיקתו:
השקעות בחברות ישראליות עתירות מחקר ופיתוח המצויות בשלב הראשוני של פעילות המחקר והפיתוח (שלב ה-Seed) נושאות סיכון גבוה מאוד למשקיע ובמקרים רבים אף יורדות לטמיון.
חברות כאלה, אשר מהוות חלק משמעותי בתעשייה הישראלית, מתקשות לגייס משקיעים, בין השאר בעקבות משבר האשראי העולמי, ומתקשות גם בהשגת מקורות מימון חלופיים.
במטרה להגדיל את היקף ההשקעות בחברות אלה, מוצע לתמרץ את בעלי ההון המשקיעים בהן בדרך של התרת סכום ההשקעה כהוצאה בידם ובכך להוזיל את עלויות ההשקעה.
על מנת לעודד משקיעים ברכישת מניות לשם השקעה במחקר ופיתוח, קובע החוק שיחידים הרוכשים מניות של חברות רלוונטיות יזכו להכרה בהשקעתם כהוצאה מוכרת.