tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך השנים נספו באתר בתאונות צלילה צוללנים אחדים.
בישראל אין איסור על מתן שירותי מין תמורת תשלום, אך החל מיולי 2020 נכנס לתוקפו חוק איסור צריכת זנות ולפיו יוטל קנס על מבוגר שיצרוך שירותי זנות.
כ-95% הן נשים והיתר הם גברים.
מבין הנשים, כ-89% הן בגירות והשאר קטינות.
מבין הנשים הבגירות, כ-95% הן נשים מלידה וכ-5% הן טרסג'נדריות (גם טרנסג'נדריות שהגדירו עצמן כנשים מלידה נכללו תחת "נשים מלידה").
מבין הנשים הבגירות, 93% נמצאות בזנות תחת קורת גג ו-7% נמצאות בזנות רחוב.
מקרב נשים בזנות רחוב, כשליש הן טרנסג'נדריות.
חוק איסור צריכת זנות (הוראת שעה ותיקון חקיקה), התשע"ט-2019 הוא חוק שאושר בכנסת בדצמבר 2018, נכנס לתוקף ביולי 2020 ותוקפו יפוג ביולי 2025. החוק מטיל קנס על צריכת מעשי זנות ועל ניסיון לצרוך זנות.
במהלך 2023 הוטלו רק 862 קנסות על צרכני זנות בישראל.
לדברי המטה למאבק בסחר בנשים ובזנות, מפגינה משטרת ישראל רפיסות במאבק בצרכני הזנות ולא פועלת ליישום החוק באופן יעיל.
ב"סקר הלאומי על תופעת הזנות בישראל" שפורסם בשנת 2016, ונחשב למחקר המקיף והאמין ביותר שבוצע על תופעת הזנות בישראל, נמצא שכ-9% מהנשים העוסקות בזנות מדווחות שנכנסו לתחום טרם הגיען לגיל 18, כ-78% מדווחות שנכנסו לתחום בגילאים 18-40, וכ-13% מדווחות שנכנסו לתחום לאחר גיל 40. בין הגורמים שצוינו כאחראים לכניסתן לזנות:
מצוקה כלכלית - 66% מן הנשים ציינו כי כניסתן לזנות נבעה ממצוקה כלכלית.
התמכרות - כ-7% מן הנשים ציינו כי כניסתן לזנות נבעה מהתמכרות לסמים, אלכוהול, או משככי כאבים.
רבות מהנשים המכורות הן חסרות אמצעים, אינן מסוגלות להשתלב בשוק העבודה, והזנות מהווה עבורן את האמצעי העיקרי למימון רכישת סמים.
בקרב הנשים בזנות רחוב בלטה שכיחות גבוהה יחסית של הצורך לממן התמכרות בהשוואה לנשים בזירות האחרות.
התפתחות תחת תנאים קשים - משפחה בה יש כשל הורי, למשל היעדר דמות אם או קשיים נוספים, יכולה להוביל את הילדים לפנייה לזנות.
נוסף על כך, התעללות מינית בתקופת הילדות גורמת לשינויים בדימוי העצמי ובתפיסה כלפי מין, למרות זאת, רק 3% מתוך הנשים בזנות רחוב ציינו שפגיעה מינית היוותה סיבה לכניסה למעגל הזנות, בעוד שהנשים בדירות הדיסקרטיות ובמכוני העיסוי לא נקבו בסיבה זו כלל.
סיבות נוספות לפנייה לזנות הן- היעדר מסגרות תעסוקתיות, היעדר רשתות תמיכה, משבר נפשי, מימון הליך להתאמה מגדרית, פגיעה מינית ועוד.
רוב הנשים שפועלות במכוני עיסוי, בדירות דיסקרטיות ובליווי ציינו סיבות הקשורות למצוקה כלכלית.
קרוב למחצית מן הנשים בשירותי מין במסגרות של חשפנות ו-BDSM ציינו סיבות הקשורות למשיכה לתחום.
בשנת 2020, מספר מקבלות השירות ממסגרות ייעודיות לטיפול בזנות עמד על 86 בהוסטלים, 722 במרחבי הל"ב (מרחבים לטיפול בנערות וצעירות בפריסה ארצית), 295 בהלנת חירום ו-231 במרכזי יום.
קיים מחסור במחקרים על מידת רצונן של נשים לצאת ממעגל הזנות בישראל, אך במחקר שנערך בתשע מדינות בארצות הברית, נמצא כי רוב הנשים מעוניינות לצאת ממעגל הזנות ולשקם את חייהן (89%).
נשים בישראל שמצליחות לצאת ממעגל הזנות נמצאות במצוקה גדולה למשך שנים רבות.
למרות הצלחתן להיגמל מהסמים ולהפסיק את העיסוק בזנות, הבעיות הנפשיות הקשות שגרמו לכניסתן לזנות והוחמרו במהלך העיסוק בזנות ממשיכות ללוות אותן לאחר היציאה ממנה, והן ממשיכות לסבול מסימפטומים פוסט טראומטיים מורכבים.
שיעור התמותה של נשים בזנות
בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי בכנסת, שהתקיימה בפברואר 2017 טענה נעמה ריבלין, מנהלת מרכז סלעית, שהגיל הממוצע לשיעור התמותה בקרב נשים במעגל הזנות הוא 40. הסיבה המרכזית בגללה נשים במעגל הזנות נפטרות היא שימוש יתר בסמים.
נשים בזנות משתמשות בסמים על מנת לטשטש ולשרוד כאב פיזי ונפשי הנובע מהעיסוק בזנות.
סיווג זנות לפי זירות פעילות
זנות רחוב מתרחשת בעיקר באזורים קבועים בערים השונות.
במקרים רבים, זירות הזנות הן במרכזה של העיר, בגנים ציבוריים, בחופים, ובפאתי העיר.
זנות רחוב מתאפיינת בחשיפה קשה לאלימות מצד לקוחות, סרסורים וסוחרי סמים.
לנשים הנמצאות בזנות רחוב, נטייה רבה יותר לשימוש מופרז בסמים.
בשל העובדה שהזנות מתרחשת לרוב במקומות ציבוריים, זירות אלו מתאפיינות בתנאים היגייניים ירודים מאוד, אשר פוגעים בבריאותן של הנשים.
לפי הסקר הלאומי של משרד הרווחה, המאפיינים העיקריים של נשים בגירות העוסקות בזנות רחוב היו: 58% ילידות ישראל ו-33% ילידות ברית המועצות לשעבר, 67% מהנשים היו רווקות, 38% אימהות לילדים, 24% נכנסו לזנות כקטינות, 40% נכנסו לזנות בין הגילאים 18–24, והשאר (36%), בגיל 25 ומעלה (רהב, 2016).
נמצא כי בשנת 2020, 397 נשים שנמצאות בזנות רחוב קיבלו טיפול במרכזי שירות ייעודיים.
"נמצא קשר מובהק בין משך העיסוק בזנות לבין הזירה, בזנות רחוב נמצאו אלו שנמצאות הכי הרבה זמן בזנות".
מכוני הליווי בישראל, ממוקמים בעיקר באזורי התעשייה או במרכזים מסחריים.
במכונים, מוענקים לרוב שירותי הזנות תחת השיווק והכותרת של שירותי עיסוי.
בשונה מזנות הרחוב שמאופיינת בתנאים סניטריים ירודים, תנאי התחזוקה וההיגיינה במכונים עשויים להיות נאותים יותר.
עם זאת השליטה על כמות הלקוחות, סוג הלקוחות והאקטים המיניים המבוצעים ייקבעו לרוב על ידי מנהל המכון.
בסקר הלאומי על תופעת הזנות בישראל נמצא כי ישנם 90 מכוני עיסוי ברחבי הארץ, המספקים שירותי מין.
רובם ממוקמים באזור תל אביב והמרכז.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 צמחה בישראל פעילות גלויה של "משרדים לנערות ליווי", ששימשו כמתווכים בין לקוחות לנערות ליווי.
לצורך קידום העסק אף פרסמו מודעות בעיתונים היומיים, בהן הציע שירותי ליווי.
מקרה בולט היה שי אבריאל שהפעיל משרד 50 מטר ממטה משטרת מחוז תל אביב; באפריל 1987 חשפה העיתונאית נילי לנדסמן את פעילות המשרד בכתבת תחקיר בעיתון "העיר".
בנובמבר 1987 נעצר אבריאל, לאחר חקירה סמויה של היחידה המרכזית, באשמת תיווך, שידול וסרסרות לזנות.
אבריאל טען כי פעילותו חוקית, הוא משמש כמתווך בלבד, שוחרר בערבות וחזר לפעול.
הפרקליטות התמהמה בהגשת כתב אישום, והוא המשיך לקדם את עצמו כעסק לגיטימי, קיבל את אות "המוצר הנבחר" של "ידיעות אחרונות" ונתן חסות לקבוצת הכדורסל הפועל חולון, אך הקבוצה ביטלה את ההסכם לאחר סערה ציבורית.
ביולי 1989 הוגש נגד אבריאל כתב אישום.
באפריל 1992 הורשע לבסוף באופן תקדימי.
בשנת 1998 נחקק תיקון מס' 48 לחוק "העונשין האוסר פרסום של שירותי זנות, לאחריו פתחה המשטרה בחקירה נגד עורכי "מעריב" ו"ידיעות אחרונות" על פרסום שירותי זנות בעיתוניהם.
בספטמבר 2004 הורשעו העיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב" ו"העיר" בפרסום מודעות לשירותי זנות במסווה של "שירותי ליווי" או "משרדי ליווי".
ביוני 2011 הוגשה תובענה ייצוגית בהיקף של 342 מיליון שקל הוגשה נגד מעריב על בגין המשך פרסום מודעות על שירותי מין.
התביעה הסתיימה בפשרה בה הבטיח העיתון להפסיק פרסום זה.
בדרך כלל, דירות דיסקרטיות ממוקמות בשכונות מגורים, והן משמשות כמוקדים לא רשמיים לקבלת שירותי זנות.
הפעילות בדירות הדיסקרטיות דומה לאופי הפעילות במכוני הליווי, אך הנשים שנמצאות בדירות דיסקרטיות חשופות פחות לאלימות וסחיטות מאשר אלו שבמכוני הליווי וזנות הרחוב.
בנוסף, בדירות הדיסקרטיות, נשים בעלות שליטה רבה יותר על כמות הלקוחות והבחירה בהם.
עד שנת 2016, היו כ-265 דירות דיסקרטיות, שהיוו כ־42% מהמסגרות שסיפקו שירותי מין.
49% מהנשים שנמצאות במעגל הזנות בדירות הדיסקרטיות הן ילידות הארץ, 48% ילידות ברית המועצות לשעבר, 41% רווקות ו-53% היו נשואות בעבר, 70% אימהות לילדים.
באשר לגילאי הכניסה למעל הזנות - 9% נכנסו לזנות כקטינות, 28% בין הגילאים 18–24, 26% בגילאים 25–29, וכמעט מחצית מעל לגיל 30. 249 נשים שעבדו בדירות דיסקרטיות פנו לטיפולים במרכזים לטיפול בנשים במעגל הזנות בשנת 2020.
בשני העשורים האחרונים, זנות של קטינים מוגדרת ברחבי העולם כ"ניצול מיני מסחרי", הגדרה אשר נועדה להחליף את המונח "זנות קטינים" העלול להוביל לתפיסה מוטעית של קטינים אשר נמצאים בזנות, כעבריינים ולא כקורבנות.
עם זאת, נראה כי בישראל המונח "זנות" הוא עדיין המונח הנפוץ ביותר לתיאור התופעה.
על פי דוח הטיפול בזנות משנת 2020 ניתן לדבר גם על רצף בזנות אשר מתייחס למצבים בהם קיים ניצול מיני תמורת אתנן, אך לא בהכרח מדובר בזנות מוגדרת.
נמצא כי ניצול מיני של קטינים שכיח מיוחד בקרב נערות וצעירות.
גיל הכניסה של קטינים למעגל הניצול המיני המסחרי הולך ויורד עם השנים.
במחקרים בישראל ובעולם נמצא כי גיל הכניסה הממוצע הוא 11–12, כלומר מתחת לגיל ההסכמה לקיום יחסי מין על-פי חוק.
בני-נוער במעגל הזנות נתונים במצבי מצוקה.
רובם נשרו ממערכת החינוך וחלקם גרים ברחוב, רובם חשופים לאלימות ולהתעללות (רבינוביץ', 2010).
לפי הסקר הלאומי לחקר תופעת הזנות בישראל, בשנת 2016 היו כ־1,260 קטינות במעגל הזנות.
לפי דוח טיפול ושיקום בזנות לשנת 2020, כ-191 קטינים וקטינות קיבלו שירות טיפולי במסגרות ייעודיות לטיפול בזנות.
לפי הסקר הלאומי לחקר תופעת הזנות בישראל, נמצא כי 5% מהנשים אשר נמצאות במעגל הזנות בישראל הן טרנסג'נדריות.
נראה כי גיל הכניסה לזנות בקהילה הטרנסג'נדרית הוא הנמוך ביותר מבין כלל האוכלוסייה שעוסקת בזנות, ומשך זמן המעורבות שלהן בזנות הוא הגבוה ביותר.
בני נוער טרנסג'נדרים, סופגים יחס חברתי שלילי, שמביא לתחושות של חריגות, בדידות, דחייה, ובושה, ולהגברת הפגיעות שלהם לניצול מיני, בין היתר גם בזנות.
הקושי של נערות וצעירות טרנסג'נדריות להשתלב בשוק העבודה עשוי להוות גורם משמעותי לכניסתן לזנות.
בנוסף, לנערות וצעירות טרנסג'נדריות לרוב אין מעגלי תמיכה עקב היותן בהצטלבות מיקומי שוליים, וכך גובר הסיכוי שהן יהפכו לחסרות בית ויאלצו לשרוד לבד בשל היעדר במשאבים.
נשים טרנסג'נדריות סובלות מטרנספוביה ואפליה על רקע מגדרי ומדווחות כי כניסתן למעגל הזנות נבעה מההבנה שזו האופציה העיקרית והיחידה לפרנסה.
יתרה מזאת, רבות מהנשים הטרנסג'נדריות שנכנסות לזנות, מעידות על קשר הדוק בין הכניסה למעגל הזנות לבין הצורך לממן באופן מהיר ופרטי את התהליך הנפשי והפיזי להתאמה המגדרית.
65% מהנשים בזנות הן אימהות לילדים.
ההכרה בשכיחות התופעה בקרב אימהות הביאה לפיתוח מענים ייחודיים לאימהות בזנות, כמו דירות לאימהות וילדיהן שהוקמו בספטמבר 2020. במחקר שנעשה בקרב אימהות מברית המועצות שנסחרו לזנות בישראל, נמצא שהאימהות היוותה סיבה לכניסה לזנות אצל חלק ניכר מהנשים.
למשתתפות המחקר היו חוויות שונות כאימהות בזנות.
המחקר מצא כי רובן רצו לתת ולדאוג לילדיהן באמצעות הכסף שהרוויחו בעיסוק בזנות.
חלקן הרגישו שהן מקריבות את עצמן עבור הילד וחלקן הרגישו שהעיסוק בזנות הוא הזדמנות לחולל שינוי בחיי ילדיהן.
היו שקיוו כי הקשר עם הגבר שבסופו של דבר גרם לכניסתן לזנות, יביא לחיים אחרים וטובים יותר.
ישנן מספר מסגרות טיפול לנשים במעגל הזנות אשר פרוסות ברחבי הארץ.
פועלות מסגרות ייעודיות לקטינות וקטינים, וצעירות וצעירים, לנשים בוגרות, לאימהות וילדיהן ולנשים טרנסג'נדריות.
המסגרות נותנות מענה טיפולי בנושאים שונים כגון: מזעור נזקים דרך הלנות חירום, גמילה מסמים ומזנות, והמשך טיפול במרכזי יום לנשים היוצאות לחיים העצמאיים.
בנוסף, ישנם מקומות שמסייעים בשיקום תעסוקתי לנשים בתהליכי יציאה מהזנות.
בשנת 2016 מחקר הערכה של התוכנית הבין־משרדית לטיפול בנשים בזנות בהובלת משרד הרווחה, מצאה כי רק כ-10% מהנשים בזנות מקבלות טיפול וסיוע כלשהו מהמדינה (כ-1,100 מתוך כ-11 אלף נשים,באותה עת).
בשנת 2020 טופלו במרחבי הטיפול בזנות (מרחבי הל"ב) ובמערכים טיפוליים נוספים 1,334 אנשים.
יש מענים נוספים הנמצאים בפיתוח, וצרכים שזוהו על ידי משרד הרווחה ועתידים לקבל מענה, למשל התייחסות למגזר החרדי והערבי.
במסגרת החלטת הממשלה, והחל מחודש דצמבר 2020, משרד הרווחה מפעיל תוכנית ארצית למניעת זנות באמצעות עמותת "תודעה".
מסגרות הטיפול בישראל מספקות תמיכה, שירותי בריאות, אפשרויות לשיקום ומציאת עבודה לעוסקות בזנות.
המרחב לטיפול בזנות (מודל הל"ב) הוא מודל טיפולי בפריסה ארצית, שמתמקד בשיקום של נערות וצעירות (13–25) המצויות על רצף הזנות ובמצבים של ניצול מיני תמורת אתנן.
הפונות לשירות מקבלות שירותי הלנה במרחב מוגן, מענה ראשוני של מזעור נזקים, עזרה במיצוי זכויות, וכן טיפול נפשי מעמיק וסיוע בהשתלבות בלימודים, בהכשרה מקצועית ובעבודה.
ממוקם בתל אביב, התוכנית מיועדת לנוער וצעירים מכל הדתות, המגדרים והמינים בגילאים 13–21 הנמצאים על רצף הזנות.
היא מציעה מקום לשיח, לינה וסיוע במציאת עבודה והתמודדות מול הרשויות.
סיוע לנשים במעגל הזנות - התוכנית כוללת דירת חירום, הוסטל ומרכז יום, טיפול אמבולטורי, סיורי רחוב, הכנה למעגל התעסוקה.
כמו כן יש בסלעית קו סיוע 24/7 לנשים במעגל הזנות.
מענה לנשים במעגל הזנות המספק דירת חירום - לנשים שפעילות בזנות, הוסטל - לנשים הנמצאות בתהליך יציאה ממעגל הזנות ומעוניינות בשיקום, ומרכז יום – לנשים ששוהות בהוסטל ומחוצה לו.
מרכז טיפולי הפועל כ"בית חם" המציע: טיפול, ליווי, תמיכה, תיווך מול רשויות, מקום להפוגה ולפסק זמן, ארוחות חמות, מסגרת חברתית.
במסגרת החלטת הממשלה, גובש מיזם משותף עם עמותת 'חכמת נשים', שבמסגרתו נפתחו החל מספטמבר 2020 שלוש דירות ייעודיות לאימהות שבתהליכי יציאה ממעגל הזנות וילדיהן.
במסגרת המגורים בדירה, האימהות מלוות בתהליך טיפולי פרטני, ועזרה בהשתלבות בעבודה.
ניידת שמגיעה בלילות לכל מקום בו נמצאות נשים בזנות, ונערות ונערים בזנות.
במרפאה ישנו צוות רפואי וסוציאלי, שירותי המרפאה כוללים בדיקות איידס ומחלות מין ובדיקות רפואיות אחרות, וכן סיוע רגשי וסוציאלי.
המרפאה מעניקה מגוון שירותים רפואיים ופסיכוסוציאליים בהתאם להנחיות המרכז למניעת מחלות אמריקני.
צוות המרפאה יוצא בניידת לזירות זנות ומעניק סיוע טיפולי.
בשנת 2021 נפתחו שלוחות של ניידת לוינסקי בירושלים ובבאר שבע.
עמותה המסייעת לנשים על רצף הזנות.
מרכזי הסטודיו של העמותה מהווים מקום לימוד למקצועות תפירה ושיווק דיגיטלי, ומספקים ליווי מקיף ועוטף במיצוי זכויות, ושיקום וסיוע במגוון תחומי חיים.
בית ספר חברתי למען נשים החוזרות למעגל העבודה.
המכללה מספקת ערוץ הכשרה והכוונה משלים למסגרות השיקום הקיימות, בתנאים העונים על צרכיהן המיוחדים של הנשים.
עמותה המסייעת בשיקום שורדות ושורדי מעגל הזנות.
העמותה מספקת הכשרות מקצועיות ועזרה בשילוב בשוק העבודה.
עמותה שמנהלת ומפעילה באמצעות קבוצת פייסבוק קהילה של עשרות אלפי מתנדבות בכל הארץ, המעניקות סיוע מעשי, רגשי וחומרי לשורדות זנות.
קיימים צרכים ייחודיים לאוכלוסיות מהקשת הטרנסג'נדרית ועבורן גובשה תוכנית ייחודית באמצעות עמותת מעברים.
מערך סיוע וייעוץ ארצי ומערך הכשרה דיגיטלי אשר מותאמים לעבודה עם הקשת הטרנסג'נדרית.
במסגרת החלטת הממשלה הוגדר 'סל מענים גמיש' המיועד לנשים וגברים הנמצאים בתהליכי יציאה ושיקום מתקדמים ממעגל הזנות.
הסל הגמיש מאפשר מתן סיוע כלכלי לטובת מגוון רחב של צרכים.
השפעת הקורונה על הזנות בישראל
בישראל, בשנה הראשונה לקורונה (2020), חלה ירידה בתדירות צריכת זנות ביחס לשנה שלפניה, וגם ירידה בקרב אלו שהעידו שצרכו כמה פעמים בשנה.
למרות זאת, במקומות הנפוצים ביותר לצריכת זנות - בבתי בושת, מועדוני חשפנות - הזמנת ליווי ובדירות דיסקרטיות, הצריכה נשארה יציבה.
בשנת 2020, חלה ירידה בהיקף צריכת זנות בזירות הגלויות לעומת השנה הקודמת (7%-5%), אך הייתה עלייה של 4% בצריכת זנות בזירות נסתרות ביחס ל-2019 (המהווה 53% ממקרי הזנות בשנת 2020 לעומת 49% ב-2019).
בשנת 2019, אושר חוק איסור צריכת זנות, מה שככל הנראה מהווה גורם משפיע נוסף על הנתונים, מלבד מגפת הקורונה.
זנודורוס היה שליט יטורי ששלט בין השנים 23–20 לפנה"ס בממלכה היטורית, ממלכה קטנה שמרכזה באזור כלקיס שבלבנון ותוארה בכתביו של יוספוס פלביוס כ"נחלת ליסניאס" ו"מדינת זנודורוס".
על אף שיוספוס אינו מציין זאת בכתביו, זנודורוס היה למעשה בנו של ליסניאס, זאת אנו יודעים על סמך כתובת הקדשה שהתגלתה בהליופוליס (בעלבק שבבקעת הלבנון) ועליה מופיע הכיתוב "זנודורוס הטטרארך בנו של ליסניאס".
זנודורוס עלה לשלטון בעקבות הוצאתו להורג של אביו על ידי מרקוס אנטוניוס בשנת 36 לפנה"ס.
שטחה המדויק של ממלכתו אינו ידוע בוודאות אך לפי יוספוס, היא כללה שטחים דרומית לדמשק ומערבית לטרכון, בעוד שמרכז ממלכתו של ליסניאס שכן צפון מערבית לדמשק.
ככל הנראה חכר זנודורוס שטחים אלו מידי קלאופטרה השביעית מלכת מצרים לאחר הוצאתו להורג של אביו.
מטבעות שנטבעו בזמן שלטונו מתארות את זנודורוס כ"טטרארך וכהן גדול", תיאור שהופיע גם על מטבעות קודמיו.
לפי תיאור זה ניתן להבין שלגבי מרבית האדמות שירש מאביו היה מעמדו גבוה יותר מאשר חוכר.
לפי יוספוס, זנודורוס לא היה מרוצה מההכנסות של ממלכתו והחל להיות מעורב במעשי שוד וביזה באזור הטרכון ובדמשק.
בתגובה פנו אנשי דמשק למושל הרומאי בבקשת סיוע כנגד מעשי השוד.
בתגובה לכך נושל זנודורוס מנחלתו והקיסר הרומאי אוגוסטוס העניק את השליטה בטרכון לידי הורדוס מלך יהודה על מנת שישליט סדר באזור.
זנודורוס כעס על כך שנלקח ממנו האזור שהיה תחת שלטונו, ופנה לרומא בהאשמות כנגד הורדוס על פעילותו הקנאית בחבל הטרכון, אך הרומאים לא נענו לפנייתו.
בלית ברירה, על מנת להגדיל את הכנסותיו המדלדלות, מכר זנודורוס חלק מאדמותיו באזור החורן בעבור 50 טאלנטים, על אף ששטחים אלה הוחרמו מידו וניתנו להורדוס.
בהמשך שכנע את תושבי גדר (כיום בשטח ירדן) לפנות בהאשמות כלפי הורדוס לאוגוסטוס שהגיע לסוריה, אולם אוגוסטוס עמד לצידו של הורדוס והתסיסה כנגדו שככה.
בעיותיו של זנודורוס נפתרו סופית כאשר לקה במחלת מעיים קשה ומת זמן קצר לאחר מכן באנטיוכיה בשנת 20 לפנה"ס.
בעקבות מותו, סופח שטחם של היטורים לממלכת הורדוס.
זנות היא קיום פעילות מינית תמורת תשלום או תמורת טובת אתנן כלשהו.
זנות ברשת כוללת בתוכה הכרות ברשת המובילה לביצוע של המעשה המיני בעולם הממשי - הלא וירטואלי, וגם ביצוע של המעשה המיני במרחב הווירטואלי.
מרבית האוכלוסייה שנמצאת כיום במעגל הזנות הן נשים, אך בתוכה ניתן למצוא גם גברים ואנשים המשתייכים לאוכלוסיית הלהט"ב.
מעמדה החוקי של הזנות משתנה ממדינה למדינה ולעיתים אף בין אזורים שונים באותה המדינה.
בישראל, החל מיולי 2020 חוקק "חוק איסור צריכת זנות", האוסר על צריכת זנות, ובמסגרתו מוטל קנס על צרכני הזנות או על השוהים במרחבים בהם זנות מתרחשת, מטרת החוק להביא לצמצום הזנות באמצעות מהלך משולב הכולל חינוך והסברה לציבור והרחבת דרכי טיפול ושיקום לאוכלוסייה הנמצאת בזנות.
במהלך המחצית השנייה של המאה העשרים, רוב הזנות שאינה זנות רחוב פורסמה באמצעות פרסומות אישיות בעיתונות המודפסת, או על ידי הפצה פיזית של מודעות, פלאיירים וכרטיסי ביקור.
בשנות ה-90, עם התפתחות האינטרנט והגישה אליו, החלה תעשיית המין לראות בו כלי שיווקי.
ככל שהשימוש באינטרנט גדל לאחר מכן, כך גדל גם השימוש בו על ידי תעשיית המין.
בזנות המערבת את רשת אינטרנט השידול אכן נעשה ברשת האינטרנט, אך כאשר הוא מוביל לקיום מגע מיני הכולל יחסי מין הוא בדרך כלל עובר אל המרחב הלא וירטואלי, למשל אצל הלקוח, אצל הזונה או בחדרים פרטיים.
יצירת הקשר בין הצדדים המעורבים במעשה הזנות, מתבצעת במרחב הווירטואלי.
לדוגמה: פרסומים של שירותי זנות בפורומים ייעודיים, באתרי אינטרנט, בכרטיסי ביקור דיגיטליים ואף בפרסומות ממומנות המופיעות לאחר חיפוש רלוונטי ברשת.
פרסומים אלה מאפשרים תפוצה רחבה הן בעבור מי שנמצאים בזנות והן בעבור מי שמחפשים לצרוך שירותי זנות.
כלומר, היבט ניכר של תופעת הזנות ברשת כולל תחתיו מעשי זנות הנעשים במרחב הממשי, אך תחילתם במרחב הווירטואלי.
בנוסף, תחת הגדרה זו, אפשר לראות גם חיבורים הנעשים במסגרת פלטפורמות שאינן בהכרח ייעודיות לזנות כגון: אתרי היכרויות ורשתות חברתיות.
היבט נוסף של זנות ברשת, נוגע למצבים שבהם גם יצירת הקשר וגם מעשה הזנות מתרחשים ברשת.
בספרות המחקרית בתחום נהוג לקרוא לכך זנות עקיפה.
לדוגמה, ביצוע סחר חליפין ברשת בעבור כסף או טובת הנאה, כנגד פעולה מינית שמטרתה יצירת עירור או גירוי מיני ללא מגע פיזי.
המעשה המיני יכול לכלול שיחות מיניות, תמונות וסרטוני עירום, ואף תמונות וסרטונים המתעדים ביצוע אקט מיני.
בעצם ניתן לראות בכך הרחבה נוספת להגדרת מעשה הזנות, שכוללת בתוכה לא רק "פעילות מינית" אלא גם "שירותי מין" ביניהם תיעוד עצמי לצרכים ארוטיים וקיום שיחות ארוטיות.
זנות עקיפה עשויה לכלול קשר ישיר בין צרכני הזנות לבין העוסקים בזנות, כמו למשל קיום שיחה בצ'אט או בווידאו.
או לחלופין יכולה להתקיים במסגרת צריכה של תכנים שהופצו מראש, ללא קשר ישיר בין הצדדים.
בהקשר זה אפשר לבחון פלטפורמות כגון Pornhub ו-Onlyfans המאפשרות למפיצי התוכן להעלות תמונות וסרטונים ולקבל תשלום ישירות מהאתר עצמו, ולא מהצרכנים עצמם.
המחקר אודות תופעת הזנות ברשת עודנו מצומצם, בעוד שהתופעה עצמה הולכת ומתרחבת.
ההתפתחויות הטכנולוגיות שמאפיינות את שנות ה-2000 השפיעו בין השאר על צמיחתה של פעילות הזנות ברשת.
כך למשל, הנגישות למצלמות וציוד הקלטה איכותיים, הנמצאים בכל מכשיר סלולרי, מאפשרת לחלקים נרחבים באוכלוסייה גישה קלה ליצירת תוכן וצריכתו.
בנוסף, פתרונות טכנולוגיים המאפשרים קבלת תשלום או אתנן, בצורה אנונימית ובינלאומית מרחיבים את הדרכים למתן/קבלת תשלום בצורה קלה ויעילה.
ובכך מאפשרים גישה לקהלי יעד מרובים וגלובליים.
לדוגמה, מנתונים שפרסם אתר Pornhub בשנת 2020, נמצא כי 76% מהגולשים באתר עושים זאת דרך מכשירים סלולריים.
אחת הדרכים לטשטש את ההגדרות המיוחסות לצריכת זנות קשורה באתרים המאפשרים גלישה אקסקלוסיבית במנוי.
לדוגמה אתר Pornhub אליו מועלים סרטוני פורנו וכן פלטפורמת Onlyfans המאפשרת העלאה ושיתוף של תמונות וסרטונים ארוטיים.
פלטפורמות מסוג זה מטשטשות את ההגדרות הנהוגות בנוגע לזנות, בכך שמאפשרות לעוקבים לבקש תכנים ספציפיים מבלי להתחייב לתואר "צרכני זנות" וכן, מאפשרות למפרסמי התכנים עצמם להימנע מהתואר "עוסקים בזנות".
על פי מחקרים, אנשים שבחרו להיכנס אל תוך עולם התכנים המיניים ברשת, נטו להעריך יתר על המידה את הרווחיות הפוטנציאלית בו, והמעיטו בערכן של הסכנות הכרוכות בו.
במקרים רבים האינטראקציה עם צרכני התוכן, הובילה אותם ליצור תוכן מוקצן יותר ממה שקיוו מלכתחילה.
בנוסף, קיימות פלטפורמות דיגיטליות המציעות חיבור בין אנשים סביב מתן וקבלה של אתנן, המכונה "תמיכה".
כך למשל אתרי הכרויות כמו: "שוגר דדי" או "ריץ' דייט" מציעים לחבר בין נשים וגברים המחפשות לקבל מתנות או סיוע כספי, לבין גברים המחפשים להעניק אותו, בתמורה לקיום קשר מיני דיגיטלי או פיזי.
בנוסף, ישנם אתרים המציעים להעניק "תמיכה" סביב צורך מסוים.
לדוגמה, אתר המאפשר להעניק תמורה כספית למען ביצוע ניתוח פלסטי, בתמורה להעלאת תמונות בעל אופי מיני או יצירת קשר עם "תומכים".
בקונגרס העולמי הראשון נגד ניצול מיני מסחרי של ילדים שהתקיים בסטוקהולם בשנת 1996 התקבלה הגדרה לפיה זנות קטינים כוללת ניצול מיני מסחרי או כל ביצוע פעילות מינית בילדים מתחת לגיל 18, או שידול של קטינים לבצע פעילות מינית תמורת כסף או כל אתנן אחר.
זנות קטינים ברשת כוללת ניצול מיני מסחרי של קטינים באמצעות האינטרנט – מקרים שבהם הקטינים מקיימים יחסים בעלי אופי מיני (ללא מגע) ישירות מהבית.
לגורמים המקצועיים ידוע על קטינים שבאמצעות מצלמה אינטרנטית מקיימים "יחסי מין וירטואליים", והחיוב הכספי של הלקוחות נעשה בכרטיס אשראי דרך האינטרנט.
ניצול מיני מסחרי של קטינים כולל בתוכו גם "זנות אפורה" שמשמעותה קבלה של אתנן שאיננו בהכרח כספי כגון: מחסה ומזון, סמים, אלכוהול, ביגוד, תכשיטים וכל רכוש אחר.
את תופעת ניצול הקטינים ניתן לזהות במגוון קבוצות הקיימות באוכלוסייה, ביניהן: יהודים וערבים, דתיים וחילוניים, עולים חדשים, קטינים ללא מעמד אזרחי השוהים בישראל ולהט"בים.
על פי דו"ח של עמותת עלם שהונפק בשנת 2013, ניצול מיני מסחרי של קטינים היא תופעה שעברה טרנספורמציה משמעותית והיא מתרחשת בעיקר ברשת.
זירות הזנות ברשת מתפרשות על פני רשתות חברתיות, אתרי פורנו ואפליקציות לשירותי מין.
היקף התופעה של זנות קטינים בישראל על פי הדוח שהוגש ביולי 2013 לוועדת המשנה בכנסת למאבק בסחר בנשים ובזנות קטינים, עומד על מאות קטינים המדווחים בכל שנה לצד רבים נוספים שאינם מדווחים בשל הזירות החבויות בהן התופעה מתרחשת.
בנוסף, דוחות מעידים כי גיל הכניסה של קטינים אל מעגל הזנות הולך וקטן ועומד על 13–14 שהוא נמוך מגיל ההסכמה לקיום יחסי מין על פי חוק.
גורמי מקצוע מעידים שהקטינים הנמצאים בזנות לרוב יחזיקו באמונה שהם עושים זאת מתוך בחירה חופשית, על מנת "להשיג" תמורה, לענות על צורך כספי או חברתי או "להשיג" תחושת שליטה, אך במהרה הללו ימצאו עצמם מחוץ למערכות החברתיות הנורמטיביות וההתדרדרות משם למעגל הזנות עשויה להיות מהירה.
בקרב הקטינים המנוצלים מסחרית, ניתן למצוא רצף של התנהגויות, מורכבות בתפיסה עצמית והשפעה על רמות תפקוד.
ישנם כאלו שאינם תופסים עצמם כנמצאים בזנות.
ולתחושתם הם מנהלים אורח חיים נורמטיבי, מתגוררים בבית ההורים, ולוקחים חלק בפעולות שגרתיות לבני גילם כמו נוכחות סדירה בבית הספר.
לעומת זאת, ישנם נערים ונערות המגיעים ממשפחות רב בעייתיות וסובלים ממורכבויות שונות כמו: נשירה ממערכת החינוך, אלימות, היעדר קורת גג, ומצוקות נפשיות, כלכליות וחברתיות..
לקיחת חלק בניצול מיני מסחרי ברשת עלולה להוביל להיקלעות במעגל הזנות ומסכנת בהפצה של חומרים מיניים ללא הסכמה.
הערוצים הרבים והמגוונים, מאפשרים אנונימיות אשר מקשה על איתורה של פעילות הזנות ברשת לרבות ניצול מיני מסחרי של קטינים.
הקושי לאתר קטינים וקטינות אלו מקשה גם על מתן מענה טיפולי למעורבים בה.
גורם נוסף המקשה על איתור קטינים הנמצאים במעגל הזנות קשור לעובדה כי האתנן שמקבלים/ות ביחסים אלו אינו תמיד חומרי.
כך, בני הנוער אינם מכירים בהיותם בזנות ומתקשים להודות בכך בפני מבוגרים או אפילו אנשי טיפול בסביבתם.
בשנת 2014 נחקק בישראל חוק הסרטונים כתיקון לחוק למניעת הטרדה מינית.
חוק זה אוסר על פרסום והפצה של הקלטות בעלות אופי מיני ללא אישורו של המצולם.
על אף מאמצי האכיפה וההסברה, בני נוער רבים נופלים קורבן להפצתם של תכנים מסוג זה.
לעיתים מדובר בתכנים שנשלחו בתמורה לקבלת אתנן ולעיתים במסגרת יחסים אינטימיים כלשהם בין שני הצדדים.
סרטונים אלה מופצים במהירות באמצעות קבוצות ווטסאפ וערוצי טלגרם וחשיפתם מהווה פגיעה חמורה במצולמים, כפי שעולה למשל מתחקיר שפורסם לאחרונה.
תופעת עבירות המין ברשת כה רחבת ממדים, עד כי הוקמה יחידה ייעודית ומיוחדת לטיפול בתופעה זו.
"המטה הלאומי להגנה על ילדים ברשת", הנקרא גם יחידה 105 שמה לה למטרה לאתר פוגעים ונפגעים.
בשנת 2020 התגלו על ידי יחידה 105 כ־40 נערים, שפעלו באופן עצמאי באתרי היכרויות והציעו מפגשים מיניים לגברים בוגרים.
מדובר באחד ממקרי ההצלחה הראשונים של איתור ניצול מיני מסחרי של נוער ברשת.
פרטי הפרשה תומכים בממצאים לפיהם התופעה גוררת לתוכה בני נוער מאוכלוסיות מגוונות וכי המוטיבציה לעסוק בפעילות המינית נובעת מרצון לקבלת אתנן כגון חפצים יקרי ערך הנחשקים בקרב הנוער.
בנוסף, ניתן לפנות ליחידה זאת במקרים בהם מתחרטים על הפצת תוכן מיני ברשת, והם לעיתים מאתרים את אותם תכנים מיניים (סרטונים או תמונות) ומפסיקים את הפצתם.
עצם העובדה כי קיימת יחידה זאת מסייעת גם במובן הפרקטי ללחימה בתופעה וגם מקדמת את ההכרה שפעולה כגון הפצת תכנים מיניים ברשת איננה לגיטימית ואף איננה חוקית.
הטיפול בתופעת הניצול המיני המסחרי של קטינים נחלק לטיפול הסברתי, לטיפול בנפגעים מהתופעה (זיהוי, איתור, טיפול רפואי, טיפול שירותי הרווחה) ולטיפול בפוגעים (אכיפה וטיפול משפטי במעורבים בניצול מיני מסחרי של קטינים).
איתורם של אותם קטינים המצויים בזנות מורכב וסיזיפי.
הוא כרוך בעבודת חיזור אינטנסיבית של הרשויות אחר הנוער, זאת בשל תחושות הבושה, ההסתרה, וחוסר האמון שרובם רוכשים למבוגרים.
כל אלו מונעים לרוב מאותם קטינים להיעזר בגורמים המטפלים.
בנוסף, הקים משרד הרווחה והביטחון החברתי בישראל תוכנית שנועדה לסייע גם לצרכני הזנות אשר מעניקה הזדמנות למי שהוטל עליו קנס לעבור השתלמויות הסברה על המחירים, ההשלכות, ההשפעות הרגשיות והחברתיות הכרוכות בצריכת הזנות וכן, היבטים של תופעת הזנות הקשורים לחוק ומשפט.
כמו כן, וכחלק מפעילות משרד הרווחה בישראל קיימת התוכנית הלב 24/7 אשר מעניקה מענה וסיוע לנערות ונערים הנמצאים על רצף הזנות ומעניקה מקום בטוח ומוגן לשוחח על נושאים כגון: זנות, פגיעה מינית, גילוי עריות, שימוש בסמים, יחסים הורים וכולי.
התוכנית מיועדת לצעירים מכל הדתות, המגזרים וקבוצות האוכלוסייה בגילאים 13–21 וכאמור נמצאים על רצף הזנות.
ניצול מיני ברשת בקרב נוער להט"בי
מאפיין עיקרי אשר מעמיד את הנוער הלהט"בי בסיכון לניצול מיני מסחרי ברשת, עשוי להיות קשור בשלבי גילוי זהותם המינית.
במהלך תהליכי החקירה העצמית והגילוי, עלולות להיווצר תחושות של חריגות, בושה ודחייה.
היעדר דמות מבוגר משמעותית לחיקוי, בשילוב עם סקרנות וצורך עז במציאת קבוצת שווים - עלולים להוביל למצבים מסוכנים בתוכם מצבי ניצול מיני לרבות ניצול מיני מסחרי.
תת-קבוצה נוספת הנמצאת בסיכון, היא נערות טרנסג'נדריות הזקוקות למענים ייחודיים לצורך השלמת תהליך ההתאמה המגדרית.
תהליך מורכב אשר דורש משאבים כספיים ונפשיים שעליהן לגייס.
לעיתים קרובות הן מדווחות על קושי למצוא מסגרות דיור, קושי לקבל שירותי רפואה וקושי במיצוי זכויות וקבלת שירותי סיוע ממשלתיים נוספים – אשר מוסיפים על גורמי הסיכון שלהם להידרדר אל מעגל הניצול המיני המסחרי.
זנו קון דבאסט (בהולנדית: Zeno Koen Debast; נולד ב-24 באוקטובר 2003 בבלגיה) הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת בלגיה.
דבאסט גדל במחלקת הנוער של אנדרלכט.
ב-2 במאי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 2-2 נגד קלאב ברוז' במסגרת ליגת העל הבלגית לעונת .
ב-4 ביולי 2024 חתם דבאסט על חוזה ל-5 שנים בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
ב-22 בספטמבר 2022 ערך דבאסט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, בניצחון 1–2 על נבחרת ויילס במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
חוק העונשין העיראקי הוציא את הזנות מחוץ לחוק, כאשר הסרסור, הזונה והלקוח אחראים וצפויים לעונשים פליליים.
העונש יכול להיות חמור, כולל מאסר עולם.
נשים רבות שנמלטו מהמלחמה בעיראק אולצו לזנות.
חלק מהמקורות טוענים שעד חמישים אלף נשים פליטות עיראקיות בסוריה, רבות מהן אלמנות או יתומות, נאלצו לעסוק בזנות.
מקורות טוענים שהנשים מנוצלות על ידי מדינות המפרץ הפרסי.
לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, חברות קבלניות פרטיות השתמשו בנשים זרות שהוברחו לבסיסים ולאזור הירוק כשוחד עבור חוזים.
לפי הדיווחים, אזור כורדיסטן קיבל "נשים וילדים שנסחרו משאר חלקי עיראק לצורך זנות".
כנופיות פושעים מוציאות לזנות ילדות מאזור כורדיסטן במחוזות ארביל, דוהוק וסלמני.
ארגונים לא ממשלתיים טענו שחלק מאנשי כוחות הביטחון הפנימיים של ממשלת מחוז כורדיסטן כפו על נשים לעסוק בזנות במחנות פליטים סוריים באזור כורדיסטן.
נשים עיראקיות נמכרו ל"נישואים זמניים" ונערות סוריות ממחנות פליטים באזור כורדיסטן אולצו להינשא בגיל צעיר או להינשא ב"נישואים זמניים", ונטען כי השלטונות של אזור כורדיסטן התעלמו ממקרים כאלה.
סורן מאמא חמה, כתב צעיר במגזין Livin כתב מאמר בשם "זונות פולשות לכירכוכ", שפורסם ב-15 ביוני 2008. חמה טען שיש לו שמות של מח"טים, קציני צבא בדרגת סגן, קולונלים וקציני משטרה וביטחון רבים המעורבים ומכסים על רשת זנות בכירכוכ.
הרשת כללה 200 בתי בושת בעיר, בכל אחד מהם 2–6 זונות.
סינדיקט העיתונאים של כורדיסטן (KJS) טען שמאמא חמה קיבל איומים על חייו מאנונימי ב-15 במאי.
חמה נורה ומת מול ביתו בכירכוכ.
בטלפון הנייד שבו השתמש חמה, התגלו הודעות של פוליטיקאי האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן שאיים עליו במוות לפני ההתנקשות.
במקרים מסוימים, נערים וגברים צעירים עיראקים עוסקים בזונות.
במקרים אלו הזונות מונעות בדרך כלל על ידי עוני והן לרוב הטרוסקסואליות.
עיראק היא מדינת מקור ויעד לנשים וילדים הנתונים לסחר במין.
הסכסוך האלים עם דאעש החריף את פגיעות האוכלוסייה לסחר, בפרט בנשים וילדים.
פליטים ועקורים עומדים בפני סיכון מוגבר לסחר בשל פגיעותם הכלכלית והחברתית והיעדר ביטחון והגנות.
ארגונים לא ממשלתיים מדווחים על רשתות סחר באזור כורדיסטן מכוונות לפליטים ולעקורים, הפועלות בסיוע של פקידים מקומיים, כולל שופטים, פקידים מהכוחות האסיאיים וסוכני הגבול.
בשנת 2015, חברי הפרלמנט של מחוז כורדיסטן וארגונים לא ממשלתיים דיווחו שחלק מאנשי הכוחות האסישיים הקלו על סחר מיני בנשים ונערות במחנות הפליטים הסורים באזור כורדיסטן, בעיקר במחנה הפליטים דומיז, וכן סחר במין בבנות מחוץ למדינה.
בשנת 2016, ארגונים לא ממשלתיים דיווחו ששומרים אסיישיים לא רק אפשרו לגברים להיכנס למחנה כדי לבקש יחסי מין מסחריים עם נערות פליטות, אלא שהשומרים גם ביקשו לקיים יחסי מין מנערות הפליטות, כולל מתן אישור לעזוב את המחנה בתמורה למין.
דיווחים משנת 2015 הצביעו על עקורים וכמה נשים פליטות סוריות שאולצו לעסוק בזנות על ידי רשת סחר בבתי מלון ובתי בושת בבגדאד, בצרה ובערים אחרות בדרום עיראק לאחר שסוכני הרשת הבטיחו ליישב אותן מחדש מאזור כורדיסטן.
דיווחים ממשיכים להצביע על כך שכמה פקידי אכיפת חוק עיראקים פקדו לכאורה בתי בושת הידועים בסחר במין או קיבלו שוחד כדי לאפשר סחר במין.
תקשורת ומשקיפים אחרים דיווחו ב-2015 כי רשת איראנית לסחר במין הפעילה בתי בושת בארביל שבהם נערות איראניות אולצו לעסוק בזנות.
התקשורת דיווחה כי פקיד ב-KRG שילם לכאורה 3,000 דולר עבור קורבן סחר מין איראנית.
היו דיווחים אנקדוטיים, כולל מתחנת טלוויזיה מקומית מיוני 2016, על סחר מיני בילדות של בנות בעיקר מאיראן וסוריה, כמו גם כמה מאזור כורדיסטן, בסולימאניה.
ארגונים לא ממשלתיים מדווחים גם על מקרים שבהם נערות שברחו ממשפחותיהן מחשש לרצח על כבוד מנוצלות במין מסחרי על ידי רשתות פליליות.
נשים בעיקר מאיראן, סין והפיליפינים נאלצות לזנות בעיראק.
מחלקת המדינה של ארצות הברית לניטור ולמלחמה בסחר בבני אדם מדרג את עיראק כמדינה בדרג מס' 2.
זנות ברומא העתיקה הייתה חוקית ומורשית על ידי החוק הרומי.
גברים מכל מעמד חברתי היו חופשיים לעסוק בזנות וזנות גברית, ללא קשר למוסר, כל עוד הפגינו שליטה עצמית ומתינות בתדירות ובהנאה ממין.
בתי בושת, אשר היוו חלק מתרבות רומא העתיקה, נחשבו כמקומות בילוי פופולריים עבור גברים רומאים.
רוב עובדי המין היו שפחות או נשים חופשיות.
עם זאת, לא ניתן לדעת מה היה האיזון בין זנות מרצון לזנות כפויה ברחוב הרומאי.
לפי החוק הרומי, כל העבדים נחשבו כרכוש פרטי של בעליהם, ולכן היה חוקי לבעליהם להעסיק אותם כעובדי מין.
סרסרות וזנות נחשבו, לעומת זאת, כפעילויות מבישות וחסרות כבוד, והועסקים בהם הושמצו ברחוב הרומאי, ובפיכך גם הסתכנו באיבוד המוניטין ובזכויותיהם.
ייתכן ובכדי שלא יאבדו את זכויותיהם, פטרונים ומשקיעים בעלי עבדים מינו עבדים או בני חורין כמנהלי ההשקעות שלהם.
נראה כי בזמן התנצרות רומא העתיקה במאה ה-4, בתי בושת נחשבו כאטרקציה תיירותית ברחוב הרומאי, וייתכן כי חלק מהם היו בבעלות המדינה.
קיימת התייחסות לעיתים קרובות לעובדי המין בספרות הלטינית.
היסטוריונים, כמו טיטוס ליוויוס וטקיטוס, הזכירו עובדי מין שרכשו מידה מסוימת של כבוד באמצעות התנהגות פטריוטית, שומרת חוק או אוארגטיסטית .
נערות ליווי מהמעמד הגבוה היוו דמויות ראשיות בקומדיות של טיטוס מאקיוס פלאוטוס.
בשיריהם של המשוררים גאיוס ולריוס קאטולוס, הורטיוס, אובידיוס, מרטיאליס, יובנאליס וב"סטיריקון" של פטרוניוס, היו התייחסויות בדיוניות או סאטירות לעובדי מין.
ממצאים אריכאלוגיים של זנות ברומא העתיקה ניתן למצוא על אפיגרפיות, ציורי גרפיטי וציורי אמנות ארוטית בפומפיי והרקולנאום .
רוב העדויות מזנות ברומא העתיקה מרמזים על היררכיה חברתית, לפיה "מרטריקס" (meretrix) היא עובדת מין רשומה וחופשית מהמעמד העליון, בעוד ש"סקורטום" (scortum) היא עובדת מין ענייה שעובדת ברחוב, ואילו "אמיקה" (amica) הייתה אישה שהיא "ליידי-חברה".
מילים אלו הופיעו בקומדיות רומיות, כך שכל המונחים עשויים לייחס אל אותו האדם, מתוך הירככיה של נימוס, כאשר מרטריקס היא המכובדת ביותר, אך משמשת באותמה מידה עבוד עובדי מין בבתי בושת ועובדי מין חופשיים מהמעמד הגבוה.
סקורטום הוא, בנסיבות מסוימות, עלבון, אך מהווה גם התלוצצות חיבתית, ואילו אמיקה מהווה לשון הרע עבור הלקוחות המתבגרים התמימים של עובדי המין שאינם עובדים ברחוב.
ברוב המחקריים המודרניים על זנות ברומא העתיקה, מרטריקס נחשבת למונח הסנדרטי לעובדת מין רשומה מהמעמד הגבוה.
עובדות מין לא רשומות או מזדמנות נחשבות כעובדות מין מהמעמד הנמוך.
המונח הבלתי שכיח יחסית, "לופא" (lupa), אשר נפוץ בקרב המעמדות החברתיים הנמוכים, מצביע על עובדת מין נמוכה במיוחד שעובדת בבתי קברות.
אף על פי שגברים ונשים כאחד עשויים להיות עובדי מין, מספר עובדות המין גבוה בהרבה מאשר מספר עובדי המין הגברים.
הגדרה משפטית יציבה ל"עובד מין" הוגדרה, על ידי המשפט הרומי, כאדם מופקר מינית, שקיבל תשלום עבור קיום יחסי מין.
הדגש הגדול ביותר על ההגדרה הזו היה על ההפקרות, ולא על עצם התשלום.
עובדי המין נתפסו, ברחוב הרומאי, כאנשים אשר עושים מהם שהם רוצים בגלל תיאבונם המופרז למין, ואילו המסרסרים נתפסו כאנשים שביצעו בצע כסף.
חלק מעובדי המין היו עצמאיים, ששכרו לעצמם חדר לעבודה.
עובדת מין עשויה לחיות עם בעל בית בושת, או אפילו לעבוד בעבודתה של אימה.
הסדרים אלו מצביעים על פנייתם לזנות של נשים חופשיות במצוקה כלכלית חמורה, וייתכן כי עובדות מין אלו היו נחשבות כבעלות מוניטין גבוה יותר או מעמד חברתי גבוה יותר.
עובדי מין יכלו גם לעבוד בבתי בושת, מרחצאות או טברנות, שסיפקו להם לקוחות והגנה.
חלק מעובדי המין עבדו ברחבות או בבתי הקברות, עם סיכון עצמי לאי-תשלום המעשה ולתקיפה על ידי הלקוח, וללא אפשרות לפנות לבית המשפט הרומי.
נשים שיצאו בלי מלווה בדרך כלל נחשבו כעובודת מין.
רוב עובדי המין היו עבדים או עבדים לשעבר, ולכן לא היה להם מעמד חברתי או מוניטין להפסיד.
ישנן עדויות שעובדי מין שהיו עבדים שמרו על חלק מהרווחים שלהם.
בכלל האימפריה הרומית, מחיר לעבודת זנות היה בין 1 ל-25 אסים, כאשר ההכנסה היומית הייתה מגיעה ל-10 אסים, לפני עמלות שנלקחו מבתי הבושת או המסרסרים.
בפומפיי המחירים היו בין 2 ל-20 אסים.
לא ידוע בדיוק אילו שירותים ניתנו עבור סכומים אלו.
לפי אדם ממשפחת הלוציליוסים , התשלום הנמוך ביותר, עבוד שירות לא מוגדר, היה "זעום".
עבודות מין למעמד העליון היה בלתי מוגבל: עושרו של לוקיוס קורנליוס סולה הושתת על עיזבון של עובדת מין מהמעמד הגבוה.
הביטוי הפיגורטיבי "עובדת המין הנדיבה" מוכרת ברחוב הרומאי כאקה לרנטיה .
באופן היסטורי, רוב המרטריקסים, בהשוואה למסרסרים ולבעלי בתי הבושת, הרוויחו מעט.
מספר קורטיזנות נמנו בין הנשים העשריות והמשפיעות ביותר של רומא העתיקה.
בשנת 49 לפנה"ס, מרקוס טוליוס קיקרו גילה כי על אף שגנאיוס פומפיוס מגנוס הוא גבר נשוי, הוא אפשר לפילגשתו, וולומניה סית'ריס , שפחה לשעבר וקורטיזנה, לקחת את מקום הכבוד השמור לאם משק הבית (materfamilias).
בהקשר לספרות האוגוסטנית , סית'ריס מהווה דוגמה לנשים "מקסימות, אמנותיות ומשכילות", שתרמו לסטנדרט רומני חדש ליחסי גברים-נשים, נמצאים באלגיות הארוטיות של אובידיוס ואחרים.
קיסר רומא, דומיטיאנוס, סירב לקבל נשיקה מקאניס , המאהבת והשפחה לשעבר של אביו, אספסיאנוס.
במקום זאת, הוא הושיט לה את ידו.
הסופר וההיסטריון סווטוניוס דיווח שזאת הייתה דוגמה ליהרותו ולגסות הרוח של דומיטיאנוס.
אחיו הבכבור של דומיטיאנוס, טיטוס, שהיה קיסר רומא לפני דומיטיאנוס, קיבל את הנשיקה.
עובדי המין היו "אנשים ידועים לשמצה" בשל המקצוע הלא צנוע שלהם.
היו להם מעט זכויות, וכמעט ולא הוגנו על ידי החוק הרומי.
ניתן היה להטיל עליהם ענישה פיזית.
הם לא יכלו למסור עדות בבית המשפט הרומי, ועל גברים ונשים רומאים חופשיים נאסר להינשא להם; מאחר שאובדן הצניעות היה בלתי הפיך, האינפמיה נשארה לכל חייהם.
"אנשים ידועים לשמצה" נוספים כללו שחקנים וגלדיאטורים, שהפעילו קסם ופיתוי מיני, מסרסרים, קברנים ותליין, שהיו באותה קטגוריה חברתית, אם כי מסיבות שונות מאוד.
הרומאים הניחו ששחקנים, רקדנים וגלדיאטורים זמינים לספק שירותי מין בתשלום.
לא ניתן להבדיל בין קורטיזנות לבין שחקניות ומבצעות אחרים.
מרטריקסים מקצועיים נאלצו להירשם אצל האיידילים, מגיסטראטים שהיו אחראיים על ענייניה המוניציפליים של העיר רומא.
היוליים ניסו מספר פעמים לבסס מחדש את הבכורה החברתית, את רמות האוכלוסייה והכבוד של המעמד העליון ברומא.
החוקים החדשים העניקו לאימפריה אחריות לעניים המנהליים שלה לראשי משפחות אצולה.
חוקים אלו הענישו פרישות, קידמו חיי נישואים וחיי משפחה, תיגמלו זוגות נשואים שהולידו ילדים רבים, והענישו ניאוף בהשפלה ובהגליה.
נאסרו נישואים בין אזרחים גברים לעובדות מין או עובדות מין בדימוס.
גזירת לרינום אסרה על השפלה בפומבי של בני אצולה והמעמד העליון שבירשו להתפרנס "עם גופם".
למעשה, על ידי "זנות" בפומבי על הבמה, בזירה או בתחרות בקרקס, תמורת מחיאות כפיים או כסף.
אישה מהמעמד העליון שאשמה בניאוף יכלה להיגרש מרומא, לאבד את כספה שקיבלה מהנדוניה ואת מעמדה החברתי, ואפילו להיות מוגדרת כמרטריקס.
בעל שלא התרגש מאשתו בשל ניאוף מוכח, היה נפתס ברחוב הרומאי כמי שסירסר את אשתו.
אביה או בעלה של אישה שנתפסה בניאוף יכלו להרוג, בזמן המעשה, אותה או את האדם שאיתו קיימה יחסי מין, גם ללא משפט.
אף אחד מהחוקים והגזירות שחוקקו על ידי האימפריה הרומית לא חל על עובדי מין רשומים.
כל ילד שנולד באמצעות מפגשים מיניים על עובדי מין, לא היה יכול להיות יורשו של אביו.
עם זאת, נואפת גרושה שהורשעה במשפט הרומי יכלה להתווסף לרשימת עובדי המין של רומא העתיקה, ובכך למתן את אובדן הזכויות, המעמד החברתי וההכנסה שלה.
החל מתקופת שלטונו של קליגולה, עובדי מין היו מחויבים לשלם מס השווה לתשלום הרגיל עבור לקוח אחד, בין אם הם פועלים כעובדי מין, ובין אם לא.
לא ידוע מהי התדירות שבה היה צריך לשלם את המס, אך ידוע שהמס הוחל בכל האימפריה הרומית.
בחלק מהמקרים, המס הוטל על עובד המין עצמו, ובמקרים אחרים המס הוטל על בתי הבושת או על המסרסרים.
בתחילה, המס נאסף על ידי פובליקניים .
מאוחר יותר, האחריות הועברה ל של צבא רומא העתיקה.
ניתנו גם היתרים לעובדי מין, אולי בתמורה לתשלום נוסף, על מנת שיוכלו לעסוק בגלוי במקצועם בימי פסטיבל מסוימים.
מאחר שהכסף נחשב כסף מלוכלך, הקיסר אלכסנדר סוורוס העביר את האחראיות לאיידילים.
המס בוטל ב תחת הקיסר תאודוסיוס הראשון.
היה נפוץ ברחבי רומא העתיקה כי עובדי המין ילבשו אחרת מאזרחי רומא העתיקה.
מספר מחקרים מודרניים טוענים שהמרטריקסים לבשו את הטוגה, כשהיו בציבור, בין אם מבחירה ובין אם מכפייה.
ייתכן ולבוש הטוגה הוטל על נואפות כאות פומבי לחרפתן.
הטוגה הייתה הלבוש הרשמי של גברים אזרחי רומא העתיקה, בעוד שנשים בוגרות ומכובדות לבשו סטולה.
עם זאת, קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי מטרת לבוש הטוגה על ידי נשים.
חלק מההיסטוריונים לקחו את זה כפשוטו כמשמעו, ואילו אחרים טענו שמדובר בלשון הרע ספרותית לאישה "גברית" בעלת ביטחון עצמי רב.
מקגין טוען כי לבישת הטוגה על ידי אישה מייצג הטעמה של אזרחית נואפת בזנות, שכן הטוגה הולבשה גם על ידי גברים וגם על ידי נשים.
רבקה פלמינג טוענת כי הראיות שנמצאו מרומא העתיקה מחלישה את טענתו של מקגין.
קת'רין אדוורדס טוענת כי לבישת הטוגה על ידי אישה נועדה להבדיל בין המרטריקסים לבין הנשים המכובדות, וכן כי נשים אלו מציעות את זמינותן המינית.
כמו כן, קיומם של צבעים בהירים (Colores meretricii) ותכשיטים על האישה הבדילו את המרטריקסים מהנשים המכובדות.
יאן רדיקה טוען שרוב הפרשנויות המודרניות הן ניסיונות להבהיר את המצב של חומר ראשוני שיתגלה בעתיד על ידי חוקרי עתיקות מאוחרים.
כמו כן, הוא טוען כי עובדי המין הלא חופשיים נדרשו ללבוש כל דבר מיוחד על ידי בעלי בתי הבושת והמסרסרים, כולל "טוגה לנשים".
מטעמי נוחות, עלות נמוכה יותר והסרה קלה של פריט הלבוש, זו כנראה הייתה "טוגה מצומצמת" (toga exigua).
עובדי מין חופשיים יכלו ללבוש כל מה שהם רצו, ללא קשר לחוק הרומי ולתרבות רומא העתיקה.
כמו כן, קורטיזינות לבשו בגדים "צעקניים" של משי שקוף.
במספר יצירות ספרות של מספר סופרים רומאים, יש עדות, לכאורה, על כך שעובדי המין הופיעו בעירום.
עירום היה קשור, בדרך כלל לעבדות, כאינדיקציה לכך שהאדם נשלל מפרטיותו ומבעלותו על גופו.
להלן קטע שנכתב על ידי סנקה הזקן על מצבה של עובדת מין למכירה:
ב-"סטיריקון", מספר פטרוניוס כיצד "ראה מספר גברים מסתובבים בחשאיות בין לוחות לעובדות מין עירומות".
הסאטיריקן יובנאליס תיאר עובדת מין עירומה עומדת בכניסה לתאה "עם פטמות מוזהבות".
עם זאת, שם התואר nudus יכול לתאר גם "נחשף" או מופשט מלבושו החיצוני, וכן ציורי הקיר הארוטיים בפומפיי והרקולנאום מראים כיצד נשים, הנחשבות לעובדות מין, לבושות בחזייה, כשהן מתעסקות בפעילות מינית.
ברוב המקרים, ילד/ה של שפחה היו תחת רכושה של אמם השפחה.
כאשר מכרו עבדים, הוסיפו לפעמים לנשים את הסעיף ne serva למסמכי הבעלות.
פירוש הסעיף ne serva הוא שאם הבעלים החדשים, או כל בעלים אחר, ישתמשו בה בתור עובדת מין, היא תהיה חופשית.
הגבלה דומה הוטלה בסעיף ne prostituatur.
נערה שפחה שנמכרה כבתולה, ומאוחר יותר קיימה יחסי מין, יכלה לילד, עבור בעליה, ילדים לגיטימיים וחופשיים.
עבור כל המעמדות החברתיים, צניעות של נערה בתולה הייתה הנכס האישי המוערך ביותר של הנערה, שאסור היה לבזבז אותו.
הרומאים התנגדו לחדירה מינית של אזרחים גברים רומים, שבדרך כלל נקשרה לנשיות.
מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס היה מאוד פתוח לגבי הרגשות המיניות שלו.
הוא, ורומאים רבים אחרים, חשבו שהרעיון היווני לגבי מיניות חופשית הוא רעיון מביש.
מרקוס פורקיוס קאטו קנסוריוס לא רצה שאף גבר רומי יהיה "נשי מדי", מאחר שלפי דעתו זה לא מכובד.
עם זאת, היה נפוץ שגברים רומאים יעסקו במין עם גברים כבן הזוג האקטיבי.
יחסים כאלו היו נפוצים במרחצאות הציבוריים הרומיים, שכן גברים ונשים התרחצו בנפרד.
סביר להניח כי במרחצאות הציבוריים הרומיים התרחשה זנות גברית.
ישנם מונחים לטיניים מרובים המשמשים לעובד מין זכר, כגון סקורטום (scortum) ואקסולטוס (exoltus; ספציפי לגברים מעל גיל 18).
ייתכן ועובדי מין גברים קיבלו אחוז מהרווחים שלהם, בעוד שעובדות מין לא קיבלו.
ציור גרפיטי מפומפיי מציג עדות לזנות גברית בפומפיי.
ההיסטוריון מהמאה ה-1, ולריוס מקסימוס, הציג סיפור של פסיכולוגיה מינית מסובכת שבה אדם חופשי, אשר אולץ על ידי בעליו בתקופתו כעבד להיות עובד מין, הורג את בתו הצעירה של האדם במהלך שהבת הצעירה מאבדת את בתוליה למורה שלה.
ניתן למצוא עדויות לבתי בושת ברומא העתיקה ממקורות ספרותיים, רשימות אזוריות ועדויות ארכאולוגיות.
רוב בתי הבושת היו ברובע II קאילימונטיום, גבעת צ'ליו, בשכונת סובורה ובעמק בין גבעת צ'ליו וגבעת אסקווילינו.
רובע II קאילימונטיום היה אחד הרבעים העמוסים והצפופים ביותר ברומא, ולכן רובע זה מהווה מיקום אידיאלי לבעלי בתי בושת.
בתי הבושת תוארו, בדרך כלל, כמקומות מלוכלכים מאוד עם ריחות המאפיינים חללים לא מאווררים ושל עשן מנורות.
בית הבושת לופנארה מציג עד כמה תנאי החיים של עובדי המין היו ירודים.
ברומא העתיקה פעלו שני סוגים של בתי בושת:
בתי בושת שבהם המנהל רק סוכן ששוכר חדרים ופועל כספק עבור שוכריו.
בתי בושת שבהם המנהל אחראי על מצבם של עובדי המין: מספק להם מחירים לזנות, ביגוד וצרכים אחרים.
בבעלות המנהל היה מזכיר/משגיח ששומר על עובדי המין, וקופאי/חשבונאי שניהל דו"ח על מה שהרוויח כל עובד מין בבית הבושת.
מעל כל דלת לתאי עובדי המין בבתי הבושת היה לוח (titulus) שבו היה רשום שם עובד המין, ומחיר עבור קיום יחסי מין עם עובד המין.
כאשר עובד המין היה מקיים יחסי מין, היה הופך את הלוח, שמאחוריו היה רשום occupata (תפוס).
בכל תא של עובד מין, היה ניתן למצוא מנורה מארד או אספלט, בסיס קבוע למיטה, שעליו נפרסה שמיכה, ואפילו וילון.
עלות לעבודת זנות בבתי הבושת בפומפיי היה 2–20 אסים ללקוח.
לשם השוואה, לגיונר רומאי הרוויח בסביבות 10 אסים ליום, היה יכול לקנות 324 גרם לחם.
למספר בתי בושת הונהגה שיטת מסחר משלה, ספינטריה.
מאחר שקיום יחסי מין עם מרטריקסים היה כמעט נורמטיבי עבור הגבר המתגבר של התקופה, בתי בושת היו לרוב מפוזרים ברחבי ערים רומאיות, שנמצאו לעיתים קרובות ליד בתים של משפחות מכובדות.
בסיפוריהם של סופרים רומאים יש הבחנה בין מרטריקסים שאהבו באמת "בתום לב" את לקוחתיהם, לבין עובדי מין ש-"בתום לב" ניצלו ופיתו את לקוחותיהם רק בשביל הכסף.
זנות ברומא העתיקה מחוץ לבתי הבושת
פעילות זנות נרשמה בקשתות שליד מתחם הקרקס ברומא העתיקה.
הטברנות והפונדקים ברומא העתיקה נחשבו, בדרך כלל על ידי שופטים רומאים, כבתי בושת, כאשר המלצריות נחשבו כעובדות מין.
התייחסות לכך נמצאת בפואמה "Copa" (הברמנית), אשר מיוחסת לורגיליוס, ובסיפור מסעו של הורטיוס לברינדיזי.
בכתובת איסרמן, ניתן למצוא דיאלוג בין מלצרית בטברנה לאדם שחולף על פני הטברנה.
בקטע שנכתב על ידי פאולוס הדיאקון נכתב כי: "ככל שחלף הזמן, בעלי טחנות התירס הציבוריות הפכו אותם להונאה מזיקה.
הם הקימו במקומות מתחת על פני האדמה דוכנים, שבם עובדות מין עבדו בשכר.
לפיכך, הם הונו רבים מאוד, חלק שבאו ללחם וחלק שבאו למען סיפוקם השפל.
בתיאטרון פומפיוס, יש מספר פסלים של נשים.
יש הטוענים כי חלק מהפסלים שייכים לקורטיזניות מפורסמות, בגלל הקשר בין הפסלים הנקובים בשמות עם שמות על עובדות מין.
עם זאת, מספר חוקרים טוענים כי מדובר באמניות אמיתיות, כגון משוררות, מוזות וגיבורות.
עם זאת, אין מספיק ראיות שמצביעות על כך שכל פסלי הנשים הן של עובדות מין.
בדרך כלל, הגבול בין נשים מכובדות ובין האינפמיות היה מעוות.
כל מי שמכר את גופו למטרות בידור של אחרים, או חשף את עצמו לציבור, איבד חלק מזכויותיו, גם אם היה אזרח.
כוהנות מסוימות, ובמיוחד בתולות וסטליות, היו מודלים לצניעות מושלמת ברומא העתיקה.
הן הין מוגנות מפני זיהום פולחני על ידי ליקטורים, בעת מילוי חובותיהן הציבוריות.
הליקטורים, שנבחרו על ידי הכוהן הראשי של רומא (פונטיפקס מקסימוס), היו מוסמכים להסיר כל "אדם טמא" שמפריע לכוהנות.
יש כתות, פסטיבלים ומקדשים רבים אשר לא כללו עובדות מין לחלוטין.
לעומת זאת, למספר כתות, פסטיבלים ומקדשים, עובדות המין היו חלק מרכזי בהם.
חודש אפריל היה החודש הקדוש לוונוס, אלת האהבה, היופי, התשוקה, המין, הפוריות, השגשוג והניצחון במיתולוגיה הרומית.
ב-1 באפריל, נשים סגדו לפורטונה וירליס , ולוונוס ורטיקורדיה , בזמן שנחגג הפסטיבל ונרליה .
לפי אובידיוס, עובדות מין הצטרפו לנשים נשואות (matronae) בניקוי פולחני ובהלבשה מחדש של פסל הפולחן של פורטונה ויליס.
ב-23 באפריל, עובדות מין ו-"נערות פשוטות" העניקו פולחן לוונוס אריקינה (ונוס של אריקס), שמקדשה היה ממש מחוץ לגבול הפולחני של רומא.
הענקת פולחן זו נחשבה לא מכובדת.
יום הענקת הפולחן התקיים באותו יום שנחגג פסטיבל היין, ויניליה .
"הילדים של לנון" (pueri lenonii) היה יום חג לעובדי המין שנחגג ב-25 באפריל, כאשר באותו יום התקיים הפסטיבל החקלאי הארכאי, רוביגליה .
ב-27 באפריל התקיים הפלורליה , פסטיבל לכבוד האלה פלורה, אלת הפוריות והפרחים.
לפי הסופר הנוצרי לקטנטיוס , הפסטיבל כלל ריקודים ארוטיים וחשפנות של עובדות מין, שהקהל התגרע בהן.
המשורר יובנאליס התייחס בשיריו לפסטיבל וכי ציין שהיה שם ריקודי עירום ואפילו עובדות מין שנלחמות בתחרויות גלדיאטורים מדומה.
בתקופת ימי הביניים באירופה, מרטריקס הובנה כאישה שקיימה עם כל איש יחסי מין.
עסקות עם מרטריקסים כללו, בדרך כלל, כסף ומידת ההפקרות של הנשים.
סופרים נוצריים מימי הביניים הרתיעו לעיתים קרובות על זנות, אך לא ראו בכך עבירה חמורה, ובנסיבות מסוימות אף ראו בנישואים עם עובדי מין כמעשה של חסד.
בחלק מהסיפורים של אותפ סופרים נוצריים, ניתן לראות עובדות מין שחזרו בתשובה במטרה להיות קדושות.
מספר פרופסורים מודרניים למגדר ופמיניזם טוענים כי מרטריקס, בהלך הרוח של ימי הביניים, קרוב יותר להבנה המודרנית שלנו לזהות מינית או נטייה מינית.
זנה מוירה מרשל הייתה שחקנית קולנוע וטלוויזיה בריטית ילידת קניה.
מרשל נולדה בניירובי וגדלה בלסטרשייר.
היא למדה באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ובמהלך מלחמת העולם השנייה עבדה ב-ENSA.
הקריירה הקולנועית שלה החלה בתפקיד קטן בסרט "" משנת 1945, בכיכובם של קלוד ריינס וויוויאן לי.
היא זכורה בעיקר בזכות הופעתה כמיס טארו בסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "ד"ר נו" (1962).
היא גם הופיעה בסרט "אנשים מופלאים במכונות מעופפות" (1965) בתור הרוזנת פונטיצ'לי, והופיעה במספר סדרות טלוויזיה.
הופעתה הקולנועית האחרונה הייתה בסרט "" ב-1967.
נישואיה האחרונים היו למפיק הסרטים .
מרשל נפטרה ממחלת הסרטן ביולי 2009, בגיל 83.
זָנוֹחַ הייתה עיר מקראית בהר יהודה.
העיר נזכרת בספר יהושע, כחלק מתיאור נחלת שבט יהודה, ונמנית בקבוצה 7 של רשימת ערי יהודה, בספר המדבר הדרומי של הר יהודה:
עיר נוספת בשם זנוח נתקיימה בצפון השפלה בקבוצה 2 של ערי יהודה, סמוך למקום בו הוקם מושב זנוח הקרוי על שמה, ואליה מכוונות כנראה הידיעות על זנוח בימי שיבת ציון, ב וכן ב, ברשימה המיוחסת לימי נחמיה אך תאריכה המקורי אינו ברור.
אשר לזנוח מרשימות היחש של יהודה, זו מתייחשת על עזרה, לצד שוכה, וקשה מאד להכריע אם הכוונה לשוכה וזנוח שבצפון השפלה או לשוכה וזנוח שבדרום ההר.
דיון מפורט מאד וספרות בכל עניין בני עזרה ניתן למצוא אצל גרשון גליל.
ההצעות העיקריות לזיהוי זנוח היו בח'רבת זנוטה ובח'רבת בית עמרה שליד ואדי א-זנח' או אבו זנח'.
ח'רבת זנוטה אינה מתאימה כלל עקב מיקומה הרחק מספר המדבר ובלב יישובי קבוצה 5, למרות שהממצא באתר עצמו עשוי להתאים (על זנוטה, ראו דנה).
אזור ואדי זנח' גבולי מבחינת מיקומו אך עדיין אפשרי; בכל מקרה הרי זה אזור מפגש בו מתערבבות זו בזו ערים מקבוצות 6, 5 ו-7. החורבה הקרובה ביותר לואדי זנח', ממש מעליו, היא בית עמרה.
בחורבה העיקרית לא נתגלה ממצא מתאים בסקר החירום של משה כוכבי.
בחורבה סמוכה וחסרת שם ("בית עמרה מערב") נתגלה ממצא כזה כבר ב־1969 על ידי שמריה גוטמן (בתיק הסקר), אלא שהחורבה נשמטה מפרסומו הראשוני ולא הושם אליה לב.
לעת עתה נראה לזהות את זנוח בחורבה זו, שאף היא מעל ואדי א-זנח.
זאת בשל שימור השם, וכן המיקום הגאוגרפי וממצאי הסקר הארכאולוגי, התואמים לזיהוי כזה.
הממצא מהחורבה עדיין מועט ודורש סקר נוסף, אך דומה שכבר ניתן להסתמך עליו.
ראשית היישוב בתקופת הברזל 2ב-ד; ממצאים מהתקופה הפרסית טרם עלו בסקר.
המשך היישוב בתקופות ההלניסטית והרומית, כולן בהיקף המוערך בכ-4 דונם.
בתקופה הביזנטית מגיע היישוב לשיאו (כ-7 דונם) במקביל לח'רבת בית עמרה העיקרית, ובתקופות שאחריה חוזר היקפו ויורד.
זנון ולטר פילישין היה מדען קוגניטיבי ופילוסוף קנדי.
הוא שימש כעמית בכיר של מועצת קנדה בין השנים 1963 ל-1964.
מחקרו של פילישין התמקד בניתוח תאורטי של טיב המערכות הקוגניטיביות האנושיות העומדות מאחורי תפיסה, דמיון והיגיון.
הוא פיתח את תאוריית האינדקס החזותי (הידועה גם כתאוריית FINST), המניחה קיומו של מנגנון טרום-מושגי האחראי על זיהוי, מעקב והתייחסות ישירה (או דמונסטרטיבית) לאובייקטים חזותיים שניתן לחקור אותם באמצעות תהליכים קוגניטיביים.
מתוך עבודה זו התפתחה מתודולוגיית הניסוי המשפיעה שלו בתחום מעקב אחר מספר אובייקטים.
פילישין נולד במונטריאול, קוויבק, קנדה, להורים מהגרים מאוקראינה, אנה ויורי.
הוא השלים תואר בהנדסת פיזיקה באוניברסיטת מקגיל ובמערכות בקרה וכן בפסיכולוגיה ניסויית, שניהם בקמפוס רג'ינה של אוניברסיטת ססקצ'ואן.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ביישום תורת המידע לחקר זיכרון לטווח קצר אנושי.
פילישין שימש כעמית בכיר של מועצת קנדה בין השנים 1963 ל-1964. לאחר מכן, היה פרופסור לפסיכולוגיה ולמדעי המחשב באוניברסיטת מערב אונטריו בלונדון, בין השנים 1964 ל-1994, שם גם מילא תפקידים של כבוד בפילוסופיה ובהנדסת חשמל, ושימש כמנהל המרכז למדעים קוגניטיביים של האוניברסיטה.
בין השנים 1985 ל-1994 הוא ניהל את התוכנית לבינה מלאכותית ורובוטיקה במכון הקנדי למחקר מתקדם.
בשנת 1994 קיבל פילישין משרות כפרופסור מן המניין למדעים קוגניטיביים של מועצת המושלים וכמנהל המרכז החדש למדעים קוגניטיביים באוניברסיטת רטגרס בניו ברונסוויק.
במאי 2016 קיימה אוניברסיטת רטגרס אירוע יום שלם בשם "ZenFest" לציון פרישתו.
פילישין נפטר ב-6 בדצמבר 2022 בבית החולים קלברי בניו יורק.
בשנת 1990 העניקה לו האגודה הקנדית לפסיכולוגיה את פרס דונלד או.
הב על "תרומות יוצאות דופן לפסיכולוגיה כמדע".
הוא זכה במלגות באגודה האמריקאית לבינה מלאכותית, במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות באוניברסיטת סטנפורד, במרכז למדעים קוגניטיביים של MIT, במכון הקנדי למחקר מתקדם, ובהאגודה הקנדית לפסיכולוגיה.
ב-1998 נבחר כחבר בהחברה המלכותית של קנדה.
הוא הוזמן להרצות במסגרת הרצאות ז'אן ניקו בפריז בשנת 2004. הוא כיהן כנשיא של החברה לפילוסופיה ופסיכולוגיה וכן של החברה למדעים קוגניטיביים.
זֵנִיט היא, באופן כללי, כיוון המצביע ישירות "מעל" מיקום מסוים (אנך, ניצב).
באסטרונומיה מוגדרת תפיסת "מעל" כנגדית לכוח הכבידה בכל מקום נתון.
המונח "זניט" משמש גם לייצוג הנקודה הגבוהה ביותר הנראית לעין, בתצפית על מהלכו של גוף שמימי במסלולו סביב לנקודה מוגדרת כלשהי.
המונח לנקודה המקבילה לזניט (בכיוון כח הכבידה) הוא "נדיר" או "נאדיר".
כיוון הזניט חופף בקירוב לקו המרידיאן המקומי, אך אינו זהה לו.
החפיפה בין שני המונחים אינה מלאה מפני שקו המרידיאן מוגדר במונחים של סיבוב עצמי המאפיינים גוף שמימי, לא במונחים של שדה כח המשיכה שלו.