tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על האנדרטה נרשמה כתובת שכללה ציטוט מדברי האדמירל וילהלם קנריס, ראש האבווהר, שירות המודיעין הצבאי של גרמניה במלחמת העולם השנייה, שאמר שפעילות התזמורת האדומה גרמה לגרמנים 200 אלף אבדות.
הכתובת נכתבה בעברית, יידיש, אנגלית וצרפתית.
התור באיבן שדאד 2 הוא סרט תיעודי של הבמאי אמיר הר-גיל, שיצא בשנת 2000. הסרט מתאר את התור במשרד הפנים במזרח ירושלים, בו עומדים תושבים פלסטינים אשר נתקלים בקשיים מצד המדינה בקבלת הזכויות המגיעות להם והכרה בהיותם תושבי מדינת ישראל.
הסרט הופק במסגרת סדרה בנושא זכויות האדם בישראל.
מדי לילה מתקבצים עשרות מתושבי מזרח ירושלים, מצוידים במזון ושתייה, כדי לתפוס מקום טוב בתור למשרד הפנים.
אלו לצד אלו נדחסים נשים עם תינוקות, גברים מבוגרים ובחורים צעירים, ממתינים בתנאים בלתי אנושיים לפתיחת המשרד בבוקר.
באמצעות המציאות הקשה שנחשפת עולה תמונה קפקאית מחרידה אשר משקפת את מגוון הבעיות והטענות שיש לתושבים הפלסטינים כלפי השלטון הישראלי.
עיסאם קוטוב היה תושב ירושלים עד שחלה באי ספיקת כליות.
עד אז שילם מס כחוק לעירייה, לקופת חולים ולביטוח הלאומי, הכל לכאורה היה בסדר.
אך מרגע שחלה ונזקק לתרופות יקרות ולטיפולי דיאליזה, החליטו לפתע הפקידים במשרד הפנים ובביטוח הלאומי שקוטוב לא זכאי כלל לתושבות ישראלית, מבחינתם הוא כבר לא קיים ועליו להסתדר בכוחות עצמו, אף על פי שמאז 1967 הוא שילם מיסים כנדרש.
רנא שלעבי, היא ילדה מחוננת שנולדה במזרח ירושלים לאם ירושלמית.
מצבה הכלכלי הקשה הפגיש אותה עם ג'יזלה, תיירת יהודייה מאיטליה שהחליטה לעזור לה.
היא מבקשת לצאת אתה לאיטליה כדי להפגיש אותה עם איטלקים עשירים שיתמכו בה כלכלית אולם כאשר הן ניגשות יחד למשרד הפנים מסתבר שרנא כלל אינה רשומה במרשם האוכלוסין ולכן אין באפשרותה לצאת מן הארץ.
הסרט משלב צילומים במצלמה נסתרת במשרד הפנים, ועוקב אחרי מסלול הייסורים של עיסאם, רנא ותושבים פלסטינים אחרים אשר עומדים בתור למשרד הפנים ומבקשים להשיג הכרה בתושבותם כדי שיוכלו לקבל את הזכויות המגיעות להם.
התמונה המתגלה מציגה את פרצופה האחר של ירושלים, עיר הקודש, במדינת ישראל של שנת 2000. בעקבות הסרט התקיים דיון בכנסת כמו כן הסרט הוקרן כעדות למצבם העגום של ערביי מזרח ירושלים.
הסרט זכה בפרס: "הסרט הטוב ביותר" בפסטיבל לסרטים דוקומנטריים, פסטיבל דוקונגה ה-4, והוקרן בסינמטקים של תל אביב, חיפה וירושלים.
הסרט נבחר לשמש כמוצג משפטי בתביעה שהגישה האגודה לזכויות האזרח לבית המשפט העליון נגד משרד הפנים.
מאיר מרגלית, חבר מועצת עיריית ירושלים (מרצ), ארגן הקרנה שלו לפני חברי המועצה ושר הפנים, אך ההקרנה בוטלה על ידי ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט.
דינה זילבר ממחלקת בג"ץ של פרקליטות המדינה הזמינה את הסרט להקרנה לפני עמיתיה.
תוכנית COST (ראשי תיבות: Cooperation in Science and Technology) היא תוכנית לעידוד שיתופי פעולה במחקר ופיתוח במרחב המחקר האירופי.
התוכנית נוסדה בשנת 1971 וכיום פועלת במקביל לתוכנית המסגרת האירופאית (European Framework Programme), התוכנית הגדולה ביותר בעולם עבור תמיכה בפעילות מחקר ופיתוח.
תוכנית COST נועדה לאפשר התפתחויות מדעיות פורצות דרך אשר יובילו לרעיונות חדשים וליצור מוצרים חדשים ובכך לתרום לחיזוק המחקר באירופה ובהגדלת יכולות החדשנות.
מטרת התוכנית היא להקים ולבסס רשתות בין חוקרים בכל תחומי המדע, ולסייע במימון קיומם של מפגשים, סדנאות וקבוצות עבודה בין החוקרים ואף עם חברות תעשייתיות בעלות עניין באותו תחום מדעי.
בניית יכולת מחקר על ידי חיבור קהילות מדעיות באיכות גבוהה בכל רחבי אירופה ובעולם.
מתן הזדמנויות לרשתות חוקרי קריירה מוקדמת.
תמיכה בהגדלת ההשפעה של מחקרים מדעיים על קובעי מדיניות, גופי רגולטורים ומקבלי החלטות לאומיים, כמו גם במגזר הפרטי.
בתוכנית COST משתתפות 36 מדינות, מתוכן 35 הן מדינות חברות:
אוסטריה, בלגיה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, קפריסין, צ'כיה, דנמרק, אסטוניה, פינלנד, צרפת, גרמניה, יוון, הונגריה, איסלנד, אירלנד, איטליה, לטביה, ליטא, לוקסמבורג, מלטה, הולנד, נורווגיה, פולין, פורטוגל, רומניה, סרביה, סלובקיה, סלובניה, ספרד, שוודיה, שווייץ, טורקיה, בריטניה ומקדוניה.
בנוסף למדינות אלו, מדינת ישראל משתתפת בתוכנית "כמדינה משתפת פעולה" (Cooperating State), שהיא בעלת זכויות מלאות כמדינות החברות אולם אינה יכולה להצביע בנושאי הניהול של התוכנית.
פרויקטים במסגרת COST מתמקדים בתמיכה בפעילויות מחקר בסיסי וטרום תחרותי, כמו גם בפעילויות קביעת מדיניות ציבורית.
מטרת התוכנית אינה לממן את פעילויות המחקר עצמן אלא ליצור מסגרת אשר תאפשר יזימת מחקרים חדשים.
בהתאם לכך, תמיכת התוכנית ניתנת עבור כיסוי עלויות הקשורות בפעילויות שמטרתן יצירת רשת מחקרית.
פעילויות אלו כוללות: הוצאות לצורך פגישות (נסיעות, ארוחות, וכו'), כנסים, סדנאות, חילופים מדעיים לטווח קצר, בתי ספר להכשרה, פרסומים ופעילויות הפצה.
התוכנית תומכת בתשעה תחומים (domains) מדעיים עיקריים:
בנוסף לתחומים אלו קיים התחום המולטידיספלינרי, אשר תומך בתוכניות הפועלות במספר תחומים שונים.
בישראל, תוכנית COST מופעלת על ידי משרד המדע והטכנולוגיה.
בשנת 2012 השתתפו חוקרים ישראליים ב-337 פעילויות שונות במסגרת התוכניתונכון לאוקטובר 2013 משתתפים חוקרים ישראליים בקרוב ל-400 פעילויות שונות.
בנוסף, חוקרים ישראליים מנהלים שלוש פעילויות:
התופת הוא סרט קולנוע מסוגת מתח ומסתורין המבוסס על רב-מכר בעל אותו שם מאת דן בראון, בבימויו של רון הווארד ובכיכובו של טום הנקס.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 באוקטובר 2016 ב-IMAX, ב-3D וב-2D.
בסרט מככבים הנקס שחוזר לגלם את דמותו של פרופסור רוברט לנגדון, ולצדו פליסיטי ג'ונס, סידסה באבט קנודסן, בן פוסטר, עומאר סי, ואירפאן קאן.
בריאן גרייזר חזר להפיק את הסרט ביחד עם מייקל דה-לוקה ואנדרה גלאנטי, ועקיבא גולדסמן, תסריטאי שני הסרטים הקודמים, פרש מהסרט, ודייוויד קפ, תסריטאי הסרט הקודם החליף אותו.
הסרט הוא השלישי בסרטי "צופן דה וינצ'י", שמבוססים על ספרי רבי-המכר של דן בראון; "צופן דה וינצ'י", "מלאכים ושדים" והסרט הזה.
בסרט יוצא לנגדון לסכל מזימה הרסנית בצוותא עם רופאה.
הסרט נפתח בקטעים מהרצאה של המיליארדר ברנטנרד זובריסט על הסכנה שבהתפוצצות אוכלוסין לכדור הארץ ולאנושות, ועל כך שחובה לפעול כדי למנוע אותה.
זובריסט נראה בורח מברודר, ראש צוות הפעולה של ארגון הבריאות העולמי, ומתאבד בנפילה מצריח כנסייה בפירנצה כדי שלא למסור לו מידע על מקום הימצאו של משהו שהסתיר במשך שנתיים.
חוקר הסמלים המפורסם רוברט לנגדון (טום הנקס) מתעורר בבית חולים איטלקי בפירנצה ואינו זוכר דבר.
הוא מטופל בידי סיינה ברוקס (פליסיטי ג'ונס), רופאה בבית החולים ומעריצה של הרצאותיו על אומנות.
היא טוענת שהוא הגיע לפני 3 שעות עם פגיעת קליע בראש ללא ארנק או אמצעי זיהוי אחר.
בינתיים, מפתיעה אותם רוצחת שכירה בתחפושת של שוטרת בשם ואיינטה.
היא רוצחת את האח שעובד עם סיינה, אך סיינה ולנגדון מצליחים להימלט לדירתה.
בדירה, לנגדון מתחיל לחוות הבזקים מזכרונו על גיהנום עם מגוון חולאים ונגעים, ואמירה מהדהדת "חפש ומצא".
סיינה מוסיפה שהוא מלמל עם קבלתו למיון בבית חולים "אני מצטער".
לנגדון נכנס לדואר האלקטרוני שלו ומגלה שם הודעה מידידו לשעבר שהוא מקווה שהוא בסדר ושגם אחריו רודפים אבל הדבר שגנבו בטוח ב-"גן עדן 25".
הוא עורך חיפוש בבגדיו המגואלים בדם ומוצא מכלית זעירה של ארגון הבריאות העולמי הניתנת לפתיחה רק בזיהוי טביעת אצבע, וטביעת אצבעו אכן פותחת את המכלית.
סיינה מתחילה לחשוד בלגנדון אך זה משכנע אותה 'להתפשר' על שיחה לקונסוליה האמריקאית.
האיש שעונה טוען שהוא מחפש אותו כבר יומיים והוא שואל אם המכלית עדיין אצלו.
לנגדון וסיינה מבינים שאי אפשר לסמוך גם עליו ומוסרים לו כתובת מסולפת.
הם מגלים במכלית עצם עם סמל של השטן מימי המוות השחור.
העצם מכילה מקרן עם יצירת "הגיהנום" של דנטה, עם רמזים של זובריסט, כולל שמו.
הרמזים מובילים ליצירה אחרת של דנטה, "מלחמה".
הם מבינים שזובריסט השאיר מפה של רמזים לווירוס שבו הוא ישתמש לדילול המין האנושי.
בינתיים, ברודר, מזהה את הכניסה של לנגדון לדוא"ל שלו במיקומו האמיתי, וחש לשם.
סיינה ולנגדון רואים אותו ואת צוותו וממהרים לברוח עם מכונית שכורה למוזיאון שמציג את "המלחמה".
ברודר מתנצל בפני ד"ר אליזבת סינסקי, ראשת ארגון בריאות העולמי, שהוא איבד את לנגדון והם פותחים במרדף.
גם ואיינטה מגיעה למקום בעקבות השיחה עם הקונסוליה וגם היא מתנצלת בפני מפעילה, הארי סימס, שגם היא אבדה את לנגדון, וזה מורה לה להורגו.
לנגדון וסיינה מוצאים את "המלחמה" ואת הכתובת "חפש ומצא".
הם מבינים שהרמז הבא נמצא במסכה של דנטה, אשר אף הוא מוצג במוזיאון בהשאלה מבעליו - לא אחר מאשר זובריסט.
הם נדהמים לגלות שהתא ריק, ובצילומי האבטחה לנגדון נראה גונב את המסכה עם ידידו, אותו ידיד מההודעה שהחפץ הגנוב בטוח ב-'גן עדן 25'.
בינתיים ניידות של ארגון הבריאות מגיעות למקום ולנגדון וסיינה מנצלים את הרגע כדי לברוח.
ואיינטה מוצאת אותם בעליית הגג וכמעט שהורגת את לנגדון, אך סיינה מצליחה להפילה ולהורגה והשניים נמלטים.
הם נוסעים ל-'גן עדן' שזה הכנסייה שבה דנטה הוטבל.
בינתיים סינסקי נפגשת עם סימס אשר צפה בסרטון שזובריסט השאיר שבו הוא מסביר למה הוא שחרר את הווירוס הזה, והצפייה בסרטון גרמה לסימס להבין שהוא עזר לרוצח המונים ושהוא חייב לעוצרו.
הוא משכנע את סינסקי, שמתגלה כאהובתו לשעבר של לנגדון, לעבוד עמו.
לנגדון, סיינה וברודר מגיעים לוונציה, אך רגע לפני לנגדון נזכר שזו הייתה סינסקי שבקשה את עזרתו בהרווארד.
הם נפטרים מברודר, שכעת הם מבינים שהוא זה שמעוניין למכור את הווירוס לצד שלישי, ומגיעים למיצג "הסוסים כרותי הראש" שם הם מגלים שהווירוס נמצא בקבר של דאנדולו באיה סופיה באיסטנבול ומתחילים לברוח מברודר שמצא אותם, אך בדיוק אז סיינה חושפת את עצמה כאהובתו של זובריסט ושהיא רוצה להשלים את משימתו.
היא בורחת ומניחה לברודר לתפוס את לנגדון.
ברודר מעיר את לנגדון במקום מחבוא ואומר בצורה ישירה שהוא מעוניין למכור את הווירוס לצד שלישי, ומאיים לרצחו אם לא יגלה לו את מיקומו.
פתאום, סימס מפתיע אותו ורוצח אותו, ודואג שהזירה תיראה כמו אחרי שוד.
הוא מסביר ללנגדון שכמעט הכל היה מבוים: הוא נשכר בידי סיינה וזובריסט כדי לביים חטיפה של לנגדון (בזמן ששהה עם סינסקי בפירנצה) ומרדף ושהוא אכן הורה להורגו והוא מצר על כך.
כעת, הוא פועל יחד עם סינסקי והשלושה יוצאים לאיסטנבול במרדף אחר הווירוס.
גם סיינה מגיעה לאיסטנבול ומוצאת שם חסיד נוסף של זובריסט, מרצה באוניברסיטת איסטנבול, והוא עוזר לה להבין שהווירוס לא בקבר אלא במאגר המים העתיק בעיר.
גם לנגדון שמגיע לאיה סופיה מבין את הרמז, ושני הצוותים מגיעים בו זמנית למאגר, שכעת פועל כאולם קונצרטים המלא באורחים מכל העולם (עובדה שאמורה לסייע לווירוס העומד להתפוצץ, לפוץ במהירות לכל העולם).
לנגדון וסינסקי מוצאים את השקית עם הווירוס ומתחילים בפעולת הבידוד של השקית על ידי הכנסתה למזוודה אטומה.
בינתיים, סימס מוצא את סיינה, המרצה וחסיד נוסף.
מתפתח קרב שבו סימס מצליח להרוג את המרצה, לפצוע את החסיד הנוסף, אך סיינה הורגת אותו.
סיינה עומדת להפעיל את הפצצה שהמרצה נתן לה על מנת לסכל את הבידוד של הווירוס ולנגדון מנסה לעוצרה אך היא מצליחה להפעיל את הנפץ.
הנפץ הורג אותה ומשחרר גל של הדף המגיע עד השקית עם הווירוס שכבר הוכנסה למזוודה, והשקית מתפוצצת.
המזוודה מתחילה בפעולת הבידוד, אך בדיוק אז מפתיע את סינסקי החסיד הנוסף ומנסה בכל כוחו לפתוח את המזוודה וברגע האחרון נעצר ונורה על ידי המשטרה.
כך לנגדון וסינסקי הצליחו להשלים את הבידוד ולנטרל את האיום.
לנגדון וסינסקי נפרדים למרות אהבתם, עקב עבודתם המרוחקת.
לנגדון מופיע שוב במוזיאון בפירנצה ומגלה לשומרים ההמומים שהמסכה של דנטה פתאום "חזרה למקומה", ועוזב את המקום.
קיימים כמה הבדלים משמעותיים בין הסרט לספר.
בניגוד לספר שבו מתואר כי בסופו של דבר הופץ וירוס שגורם לעקרות, בסרט נמנעה הפצת וירוס שגורם למוות.
דמותם של זובריסט וסיינה שותפתו הוכתמה כאנשי רשע בסרט, בעוד שבספר דמותם חיוביות ונראה שמחבר מצדד בהם.
בעוד שבספר סיינה מגיעה למאגר הירבאטאן כדי למנוע את הפצת הווירוס, והיא נותרת בחיים ועובדת עם ארגון הבריאות העולמי, בסרט היא טרוריסטית שנהרגת בעת הניסיון להפיץ את הווירוס.
כל סיפור ניסיון הפצת הווירוס בירבאטאן עובר דרמטיזציה בסרט, בעוד שבספר מדובר באירוע די מינורי.
מנהל ה"קונסורציום" נרצח בעוד בספר הוא נעצר.
כמו כן דברים שוליים בספר לסיינה יש פיאה בלונדינית בעוד בסרט שערה שחור, בספר לאליזבת סינסקי יש שיער לבן ובסרט שערה שחור.
בספר ונאייטה לא מצליחה לירות בלנגדון בגלל ציפור ואילו בספר כל הסצנה משתנה לסצנת חטיפה.
שחקןדמותהערותטום הנקסרוברט לנגדוןחוקר סמלים מפורסם של אוניברסיטת הרווארד וגיבור הסרטפליסיטי ג'ונססיינה ברוקסרופאה שמסייעת ללנגדוןאירפאן קאןהארי סימסמנהל ה"קונסורציום" המסייע לזובריסט במשימתועומאר סיכריסטוף ברודרראש צוות ה-SRSבן פוסטרברנטנרד זובריסטהנבל הראשי של הסרט.
מדען טרנס הומניזם הנחוש בדעתו לפתור את בעיית האוכלוסייה העולמית באמצעות הפצת מגפה הרסנית גלובלית המבוססת על התופת של דנטה.
מתאבד בתחילת הספר והסרט כאחד.סידסה באבט קנודסןאליזבת סינסקיראש ארגון הבריאות העולמיאנה אולארוואיינטהסוכנת של הקונסורציום שקיבלה הוראות לעקוב אחר לנגדון
בעקבות הצלחתם של הספר ולאור הצלחת העיבודים הקולנועיים לספריו של דן בראון, הוחלט להפיק סרט קולנוע על בסיס הספר "התופת".
באוגוסט 2014, Sony Pictures יצאו בהצהרה כי התאריך המיועד לצאת הסרט לאקרנים הוא דצמבר 2015 וכי צילומי הסרט, שיתרחשו באיטליה, צפויים לצאת לדרך באפריל 2015. בפברואר 2015 נודע על ליהוק כמה שחקנים לדמויות שונות בסרט לקראת תחילת הצילומים באפריל 2015. בנוסף עודכן תאריך-צפי חדש לצאת הסרט לאקרנים: 16 באוקטובר 2016.
ב-10 במרץ 2015 לוהק בן פוסטר לתפקיד הנבל בסרט; ברטנרד זובריסט, מדען טרנס הומניזם שנחוש לפתור את בעיית האוכלוסייה העולמית בעזרת הפצת מגפה הרסנית המבוססת על התופת של דנטה.
צילומי הסרט החלו ב-27 באפריל 2015 בוונציה, איטליה.
טום הנקס נצפה בצילומי חוץ באתר הצילומים וב-11 במאי נערכו צילומים בפירנצה.
הצילומים הושלמו ב-21 ביולי 2015.
במאי 2016 סרטי סוני חשפו 2 כרזות רשמיות לסרט ופרסמו קדימון ראשון לסרט.
התוכנית של המלך אלפרד היא תוכנית בדיונית שיוחסה ל-CIA, לפיה קיימת תוכנית אמריקאית לחיסול הקהילה האפרו-אמריקאית.
תאוריה זו התייחסה בעיקר לאופן התגובה הרשמי של ממשלת ארצות הברית במקרה של איום התקוממות שחורה, כשהפתרון הוא ריכוז הקהילה השחורה בארצות הברית במחנות ריכוז.
לפי תאוריה זו קיים מעקב ממשלתי אחר לוחמי החופש השחורים בארצות הברית, כמו תוכנית ממשלתית לרכז את כלל תושבי ארצות הברית שמקורם ממוצא אפריקאי במחנות ריכוז במקרה של התקוממות שחורה.
רעיון התוכנית הוצג לראשונה בספרו של ג'ון א.
ויליאמס בשנת 1967 "האיש שבכה אני".
עם צאת ספרו צילם ויליאמס חלקים מהספר והשאיר עותקים ממנו על מושבי הרכבת התחתית במנהטן, דבר שהקנה לרעיון תפוצה רחבה בקרב הקהילה השחורה בארצות הברית, כשלעיתים אמיתות הרעיון נתפסת כחסר עוררין.
השחקן והמוזיקאי גיל סקוט הרון חיבר את השיר "תוכניתו של המלך אלפרד" שנכלל באלבומו Free Will משנת 1972.
התזה של ההיסטוריון הבלגי אנרי פּירֶן היא אחת התזות החשובות ורבות ההשפעה במחקר ההיסטורי של המאה ה-20. התזה סובבת סביב שאלת התיקוף (פריודיזציה): מהי נקודת הזמן שבה הסתיימה "העת העתיקה" ומתי בדיוק החלו "ימי הביניים"?
התזה עוסקת במידת התפרקותה של האחדות הים-תיכונית לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, בהשפעתם של כיבושי האסלאם, ובהעברת מרכז הכובד של "אירופה" צפונה.
על פי ההשקפה המקובלת מאז ימי הרנסאנס, ההיסטוריה נחלקת לשלוש תקופות עיקריות: העת העתיקה, ימי הביניים והעת החדשה.
טרם פרסומה של התזה, ההנחה ההיסטוריוגרפית השלטת הייתה כי פלישות השבטים הגרמאנים לתחומי האימפריה הרומית וקריסתה של האימפריה הרומית המערבית הביאו לסופה של תקופת "העת העתיקה" ופתחו את תקופת "ימי הביניים".
לפיכך, ימי הביניים החלו במאה ה-5, עם הפסקת הרציפות השלטונית והגאוגרפית של האימפריה הרומית המערבית.
בניגוד להנחה זו, פירן טען שהקמת הממלכות הגרמאניות בשטחי האימפריה במערב לא היא שגרמה להתפוררות העולם הרומי, שהיה עולם ים-תיכוני במהותו, ואף לא לקצה של התרבות הרומית.
כיבושי האסלאם במאה ה-7 הם שגרמו לכך.
כיבושי האסלאם גרמו לשבירת האחדות הים-תיכונית ולהסטת מרכז הכובד של הממלכה הקרולינגית צפונה (לצפון צרפת, בלגיה וגרמניה).
לשיטתו, התקופה של השושלת המרובינגית (המאה ה-6-7) הייתה המשך ישיר של שלהי האימפריה הרומית, ואילו השושלת הקרולינגית (המאה ה-8-9) היא זו שפתחה את תקופת "ימי הביניים", תקופה שבה הכנסייה ביססה את שליטתה והמערכת הפאודו-וסלית החלה להיווצר.
הניסוח המפורסם של פירן: "בלא האסלאם סביר שהאימפריה הפרנקית לעולם לא הייתה קמה, ובלא מוחמד לא היה קרל הגדול" מדגיש כי אילולא כיבושי האסלאם במאה ה-7, הפרנקים היו ממשיכים להיאחז בים התיכון, והשושלת הקרולינגית לא הייתה מפנה את מבטה צפונה ממנו.
להלן קטע מתוך פרק המסקנות של החלק הראשון 'אירופה המערבית לפני האסלאם' בספר "מוחמד וקרל הגדול ", הממחיש את רעיונותיו של פירן לגבי המשכיות האחדות הים תיכונית גם לאחר פלישת השבטים הגרמאנים לאימפריה הרומית המערבית:
לדידו של פירן, הפלישות הגרמאניות לאימפריה הרומית לא הביאו לשינוי דרמטי מבחינה תרבותית, כלכלית או חברתית במערב אירופה.
המראה הכללי של אירופה אומנם השתנה, ריבוי של ממלכות החליף את האחדות של האימפריה הרומית, אך העמים הגרמאנים לא הכניסו שום חידוש היסטורי חשוב, ובפרט לא יצרו שיטת שלטון חדשה.
גם לאחר הפלישות, כמו לפניהן, הים התיכון נמצא במרכזו של העולם המערבי.
האחדות הים תיכונית שהייתה גורם יסודי בעולם העתיק, נשמרה בכל רבדיה גם לאחר קריסת האימפריה והמסחר המשיך להתרכז בים התיכון.
עד הכיבושים המוסלמיים במאה ה-7, לא היה דבר שבישר על קצן הקרב של החברה והתרבות של האימפריה הרומית וכל תחומי החיים המשיכו להתנהל ולשגשג סביב הים התיכון.
על-פי פירן, האסלאם היה זה שפורר את התרבות הקלאסית, סגר את הים התיכון למסחר ואינטראקציה, וגרם לאבדן משמעותי בחשיבותה של אירופה הדרומית.
על מנת להבין את השפעתו של האסלאם על המרחב הרומי, כמו גם את התפשטותו המהירה, פירן השווה בין הפלישה המוסלמית לבין הפלישות של השבטים הגרמאנים לתחומי האימפריה הרומית, והסיק כי הפלישות הברבריות התרחשו, אם כי בעוצמה ובתדירות משתנה, לאורך כל ימיה של האימפריה הרומית.
פלישות אלו הכבידו על האימפריה, וכאשר היא הזניחה את ההגנה על גבולותיה, הפולשים חדרו אליה, עברו "רומניזציה" ונטמעו באוכלוסייתה מבלי לגרום לשינויים דרמטיים.
לעומת זאת, עד זמנו של מוחמד, כמעט ולא היה קיים מגע בין האימפריה לבין חצי האי ערב, והשליטים הרומים הסתפקו בהקמת חומה להגנתה של סוריה מפני חבורות נוודים מן המדבר.
האימפריה הרומית מעולם לא החשיבה את הגבול המזרחי כנקודת תורפה, ומעולם לא ריכזה שם כוחות צבא גדולים.
לא הייתה סיבה לחשוש מפני הבדווים הנוודים של חצי האי ערב, שתרבותם הייתה עוד בשלב שבטי, ושבילו את רוב זמנם במלחמות פנימיות או בביזת שיירות.
האימפריה הרומית והאימפריה הפרסית, שהיו טרודות בעימות ארוך הימים ביניהן, לא חששו מהטפתו של מוחמד בקרב השבטים המסוכסכים, ולא יכלו לשער שהיא תאחד ותלכד אותם תחת דת אחת.
ברור לגמרי כי לעומת האיום הגרמאני, שתמיד העסיק את הקיסרים הרומים, ההתקפה המוסלמית באה עליהם בהפתעה ותפסה אותם לא מוכנים לקראתה.
הצלחתה של המתקפה המוסלמית מוסברת בתשישותן של רומא ופרס, שנחלשו מן המאבק המתמיד ביניהן.
פירן החל לחקור את בעיית סופו של העולם העתיק בזמן מלחמת העולם הראשונה, בעת שישב בשבי הגרמני.
בשנות העשרים של המאה ה-20, תוך כדי פולמוס אקטיבי עם מלומדים שונים, התפתחו וגובשו רעיונותיו של פירן.
בשל בעיית מיעוט המקורות, פירן הסתמך בעיקר על מטבעות מן התקופה וניתוח מדוקדק של כתבי גרגוריוס מטור על מנת לבסס את עיקרי התזה שלו.
בשנת 1922 יצא לאור מאמרו "מוחמד וקרל הגדול" (Mahomet et Charlemagne), ובשנת 1923 המאמר "ניגוד כלכלי: מרובינגים וקרולינגים" (Un contraste economique:Merovingiens et Carolingiens).
בשנת 1925 פורסם קובץ הרצאותיו של פירן תחת השם "ערי ימי הביניים" (Medieval Cities) שהביא לתזה של פירן את תפוצתה העצומה.
מפאת מחלתו ומותו באוקטובר 1935, פירן לא זכה להשלים ולפרסם את ספרו המופתי "מוחמד וקרל הגדול", שהושלם בידי בנו ז'אק פירן ותלמידו פרנאן ורקאוטרן (Fernand Vercauteren) וראה אור ב-1937.
תבניות הזמן שנועדו לארגן את המאורעות ההיסטוריים באופן שיש בו רציונל כרונולוגי, הן בדרך כלל המצאה מאוחרת של היסטוריונים מודרניים, ואין להן הרבה מן המשותף עם הדברים שהתרחשו בתקופה הנחקרת.
עקב כך, כל ניסיון לחלק את ההיסטוריה ולתחם אותה לתקופות, הוא מטבעו ניסיון שרירותי המעורר מחלוקות בין חוקרים בעלי פרשנות שונה שלעיתים מבוססת על מקורות שונים.
על כן, התזה של פירן גרמה לדיון סוער בקרב אנשי אקדמיה, ורבים התנגדו לה וניסו לערער עליה בעזרת נימוקים שונים.
עם זאת, הביקורת של ההיסטוריון הכלכלי, רוברט לופז, היא זו שקראה את התיגר הגדול ביותר על התזה.
לופז הסכים עם פירן בדבר ההשפעה המכרעת שהייתה לפלישת המוסלמים על מחיקת המורשת הקלאסית מן המרחב הרומי.
לטענת לופז, צדק פירן כשמיקם את סיום העת העתיקה בתקופת הכיבושים המוסלמיים.
ואולם בתחום הכלכלי היו פני הדברים שונים.
את טענתו, כי האיחוד הכלכלי של העולם העתיק התמוטט עם הופעת האסלאם, הוכיח פירן באמצעות "היעלמותם" מאירופה של ארבעה מוצרים שמקורם במזרח: פפירוס, בדי מותרות, תבלינים ומטבעות זהב.
לופז בחן את מעמדם של המוצרים הללו, ובא לידי מסקנה שהיעלמותם לא הייתה בו-זמנית, ואף לא התרחשה במקביל להתפשטות האסלאם.
יתר על כן, לופז טען כי לא תמיד מדובר בהיעלמות של המוצר, אלא בצמצום השימוש בו.
הסיבות לכך לא היו בהכרח כלכליות, לעיתים צמצום השימוש נבע דווקא מגורמים חברתיים ותרבותיים, או שהושפע משינויים שהתרחשו מחוץ לאימפריה הפרנקית.
כך למשל היעלמות הפפירוס לא נגרמה בשל הכיבושים הערביים, אלא בשל ניצחון הנייר 300 שנים מאוחר יותר.
אחד הגורמים המרכזיים אשר מערערים את יסודות התזה של פירן הם מסמכים שנמצאו בגניזת קהיר ואשר מוכיחים כי סחר ברחבי הים התיכון המשיך להתקיים גם לאחר השתלטות המוסלמים על הים התיכון.
הרדהנים היו גילדה של סוחרים, בחלקם הגדול יהודים, שמילאו תפקיד חשוב במסחר בין האימפריה המוסלמית לבין הממלכות הנוצריות בימי הביניים.
במהלך ימי הביניים המוקדמים המדיניות האסלאמית במזרח התיכון ובצפון אפריקה והמדיניות של הממלכות הנוצריות באירופה אסרו לעיתים קרובות את כניסת הסוחרים של הצד השני לנמליהם.
הרדהנים תיפקדו כשליחים וכסוחרים נייטרליים, ובכך שמרו את דרכי המסחר והתקשורת פתוחות.
אנרי פירן היה בין ההיסטוריונים הראשונים אשר הודות למחקריהם נעשתה ההיסטוריה העולמית פחות 'אירופו-צנטרית'.
לצד גורמים רומאניים וגרמאניים, הוא הבליט את חשיבות חדירתו של האסלאם לאזור הים התיכון.
עוד בטרם נודעה חשיבות גדולה לארצות האסלאם על התפתחות המערב, הבחין פירן בהשפעתן הרבה על תולדותיה של אירופה בימי הביניים.
למרות הביקורות הרבות על פירן, או שמא בזכותן, ובעקבות הדיון הפורה שהן מעוררות, התזה שלו נותרה רלוונטית ונלמדת כמעט בכל קורס אקדמי העוסק בהיסטוריה של ימי הביניים.
התולעים של פטרסון הן משפחה של אוטומטים תאיים אשר הומצאו בשנת 1971 על ידי מייק פטרסון וג'ון הורטון קונוויי כדי לספק מודל לדפוסי התנהגות והאכלה של תולעים פרהיסטוריות מסוימות.
במודל, תולעת נעה בין נקודות על רשת משולשת לאורך מקטעי קווים, המייצגים את המזון.
פניותיה נקבעות על ידי התצורה של מקטעי קווים שנאכלו ושלא נאכלו בסמוך לנקודה שבה התולעת נמצאת כרגע.
למרות שהתולעת נשלטת על ידי כללים פשוטים, ההתנהגות של התולעים יכולה להיות מאוד מורכבת, וגורלה הסופי של גרסה אחת לא ניתן לצפייה מראש.
התולעים נחקרו בשנות ה-70 המוקדמות על ידי פטרסון, קונווי ומייקל בילר, תוארו על ידי בילר ביוני 1973, והוצגו בנובמבר 1973 בטור של מרטין גרדנר "משחקים מתמטיים" בסיינטיפיק אמריקן.
התולעים של פטרסון הן ניסיון לחקות את ההתנהגות של תולעים פרהיסטוריות.
יצורים אלה אכלו על שקעים בתחתית בריכות ונמנעו מלשחזר את הנתיבים בהם כבר עברו כי מזון היה נדיר שם.
אבל, בגלל שהמזון הופיע במקבצים, היה לתולעת סיבה להישאר ליד המסלולים הקודמים.
למינים שונים של תולעים היו כללים מולדים שונים בנוגע לאופן שבו הם חיפשו מזון, כמו מתי לפנות, ובאיזו זווית.
בשנת 1969 רופ וזיילאכר יצרו סימולציות מחשב של שבילי תולעת המאובנים, וסימולציות אלה היוו השראה לפטרסון וקונווי לפיתוח מערכת פשוטה של כללים ללמידת תולעים ברשתות פשוטות.
המודל המקורי של קונוויי היה תולעת ברשת מאונכת, אבל שיטה זו יוצרת רק שלושה מינים שונים של תולעת, כולם עם התנהגות לא מעניינת.
פטרסון חשב ליצור תולעים ברשת משולשת.
מודלים ממוחשבים פשוטים כגון אלה מופשטים מכדי לתאר את התנהגותם של היצורים האמיתיים במדויק, אבל הם מראים כי אפילו כללים פשוטים מאוד יכולים להצמיח דפוסים הדומים להתנהגות של בעלי חיים..
התולעת מתחילה בנקודה מסוימת על רשת משולשת אינסופית.
היא מתחילה לנוע לאורך אחד מששת קווי הרשת שעומדים בכל נקודה, וברגע שהיא עברה יחידה אחת של מרחק, היא מגיעה לנקודה חדשה.
בשלב זה מחליטה התולעת, בהתבסס על חלוקת קווי רשת שהיא חצתה וקווי רשת שהיא לא חצתה, מה הכיוון אליו תמשיך.
הכיוונים הם ביחס לנקודת המבט של התולעת.
אם התולעת לא נתקלה בנקודה המדויקת הזו לפני כן היא עשויה לעזוב לאורך כל קו רשת שהיא לא חצתה.
אם אין קווי רשת לא חצויים זמינים, התולעת מתה והסימולציה מסתיימת.
ישנם סוגים רבים ושונים של תולעים, תלוי באיזה כיוון הן פונות כאשר הן נתקלות בנקודה חדשה.
הסוגים השונים של התולעים יכולים להיות מסווגים באופן שיטתי על ידי קביעת הכיוון, המספר ורישום הבחירה בכל פעם שהיא פוגשת סוג חדש של צומת.
ששת הכיוונים האפשריים ממוספרים כך שכיוון 0 מציין שהתולעת ממשיכה לנסוע ישר קדימה, כיוון 1 מציין שהתולעת תעשה פניה ימינה של 60 מעלות וכן הלאה.
התולעת לא יכולה לנסוע בכיוון 3 כי זה קו הרשת שזה עתה חצה.
כך שתולעת עם כלל {1,0,5,1} מחליטה לנסוע בכיוון 1 בפעם הראשונה שהיא בוחרת בנקודה זו, בכיוון 0 בפעם הבאה שהיא בוחרת בנקודה זו וכן הלאה.
אם יש רק קו זמין אחד, לתולעת אין ברירה אלא לפנות לקו זה, אם כי כלל זה בדרך כלל לא מופיע באופן מפורש.
תולעת שהכלל שנקבע לה מתחיל עם 0 ממשיכה בקו ישר לנצח.
מדובר במקרה של מה בכך, ולכן בדרך כלל נקבע כי התולעת פונה כאשר היא נתקלת בנקודה עם קווי רשת שלא נאכלו בלבד.
יתר על כן, כדי למנוע תמונות-ראי, הפנייה הראשונה של התולעת חייבת להיות ימינה.
תולעת מתה אם היא חוזרת למקורה בפעם שלישית, כי אז אין לה לאן ללכת.
יש 1,296 צירופים אפשריים של תולעים.
ניתן להוכיח זאת על ידי הטיעונים הבאים:
אם תולעת מגיעה לנקודה ללא קווים שנאכלו, מלבד אותו אחד שהיא אכלה במסע זה, הפנייה ימינה שהיא עושה יכולה להיות חדה ויכולה להיות קהה.
אם היא נתקלת בנקודה עם קטע אכול אחד, היא יכולה לעזוב דרך כל אחד מארבעת הנותרים.
רק החזרה הראשונה של התולעת לנקודת הראשית יוצרת מצב זה.
לנקודה שלה יש שני קווים שכבר נחצו, מיקום הקווים שנחצו הוא חשוב.
ישנן ארבע קומבינציות שונות לקווים שנחצו וקו הגישה, שכל אחת מהן מציעה שלוש אפשרויות ליציאה, מה שיוצר 81 חלופות שונות.
אם התולעת מגיע לנקודה בעלת שלושה קווים שנאכלו, היא חייב לבחור בין השתיים שלא נאכלו ללא קשר לחלוקתם.
לנקודה בעלת ארבעה קווים שנחצו נשאר רק קו אחד אותו היא חייבת לבחור.
רבות מאלה הן כפילויות תמונת הראי של אחרות, ואחרות מתות לפני שהן עושות את כל האפשרויות בסט הכללים שלהם, לאחר חיסור כל אלה נישארים 411 מינים שונים (412 אם תולעת הקו ישר האינסופית כלולה).
336 של מינים מתוכן מתות בסופו של דבר.
73 נכנסות לדפוס התנהגות היוצר תערוכה אינסופית, כלומר, הן נכנסות לתוך תבנית חוזרת על עצמה שאינה חוזרת למקור.
שתיים נוספות הן סביר להניח אינסופיות, ואחת נשארה בלתי פתורה.
עשרה כללים הפגינו התנהגות מורכבת.
הן לא מתות גם לאחר מיליארדי רבים של חזרות, והן לא מאמצות דפוס ברור.
גורלן לא היה ידוע עד 2003, כאשר בנימין צ'אפין פיתח שיטות חדשות לפתרונן.
לאחר שעות רבות של זמן מחשב, תשע מעשרת הכללים נפתרו, כשהן משאירות את התולעים עם כללי {1,0,4,2,0,2,0} ו־{1,0,4,2,0,1,5} כבלתי פתורים היחידים.
לדברי רוקיסקי, התולעת הזו עדיין פעילה לאחר 5.2 × 10^19 צעדים.
זה אפשרי עבור שני מינים שונים של תולעת לייצר אותה הדרך, למרות שהם לא בהכרח יעברו אותה באותו סדר.
הדרך הנפוצה ביותר היא גם הקצרה ביותר: "סמל הרדיואקטיביות" המורכב משבע נקודות.
דוגמה אחת לדרך זו מוצגת באיור האנימציה לעיל.
בסך הכל יש 299 מסלולים שונים ליצירת הסמל, ו-209 מיוצרים על ידי מין אחד.
"הֲתִזְכְּרִי לֵיל אָבִיב?" הוא אחד מארבעה שירים מאת רחל המשוררת שנותרו בטיוטה.
השיר הוא שיר אהבה המתאר זיכרונות מפגישה זוגית רומנטית שהתרחשה קודם השקיעה ועד לתוך הלילה.
השיר נותר כטיוטה, מה שגם ניכר בחריזת המילה "נֵדָה" (אולי במשמעות "נֵדָע") ל"רְעָדָה", אך מבנהו הכללי תואם את שאר שיריה של רחל בהשלמתם.
השיר נכתב כפואמה אישית במתכונת של שיר אהבה.
השיר נכתב כביכול על ידי חבר הפונה אל חברתו (אולי רחל בעצמה), אותה הוא מכנה "חֶמְדַּת לְבָבִי".
השיר בפתיחתו פונה בלשון נקבה: "הֲתִזְכְּרִי", ובהמשך כותבת רחל "מַה נָעַם לִשְׁנֵינוּ" ולא "שתינו", מה שאומר שלא ייתכן שהדברים הם בין שתי חברות, אלא חבר אל חברה.
תוכן השיר הוא אודות רגעי שהייה משותפת באחד מלילי האביב עם השקיעה שלפניו.
רחל רואה את מושאי השיר שוהים בנוף אילם של יער ופרחים עם אופק כחול.
בשלב מסוים החמה נוטה לשקוע ושולחת אור זהבהב וחיוור.
צלליות הענפים נראות עתה בגווני השקיעה.
הדובר מתאר את החמה בשקיעתה כגוזלת את האור המושלם.
משום מה, פונים החברים אל השמש וקוראים לה, בלחישה, להחיש את שקיעתה.
ואכן, אור השקיעה דעך תוך שהילת החמה מהבהבת במרחק בגווני האש.
את רגעיו היפים של אותו לילה, שאולי עבורו החישו את השקיעה, מתאר הדובר בעזרת ריח הגשם המלקושי הנודף וקולו הנעים שאליו הקשיבו בדממה.
את לילה זה הוא מנסה להזכיר, כפי שפותחת את שירה.
רחל מתייחסת בשיר להרהורים ולהזיות חבויים הצפים בעת אותו מפגש נעים.
היא מוצאת מכנה משותף ביניהם לבין הסביבה הדוממת שסביבם: אי ידיעת דבר.
התזות הכילו 17 הצעות שנועדו להיות נדונות בכינוס מליאת הוועד המרכזי של המפלגה בסתיו.
הנאום סימן את תחילתה של מיני מהפכת תרבות ברומניה.
השם, "התזות של יולי", מרמז לתזות מפורסמות אחרות, "התזות של אפריל 1917" שניסח בזמנו ולדימיר איליץ' לנין.
בשנות השישים של המאה העשרים, במיוחד לאחר החלפת גאורגה גאורגיו-דז' בניקולאה צ'אושסקו בהנהגת המפלגה הקומוניסטית, הורגשה ברומניה הקלה בצנזורה ובכפיית הדוגמות הקומוניסטיות.
צ'אושסקו, במסגרת מאבקיו מול הנהגת ברית המועצות בתוך הגוש הקומוניסטי, יצא, ללא ברכתה, למסע בסין הקומוניסטית, קוריאה הצפונית, וייטנאם הצפונית ומונגוליה והידק יחסים איתן.
במהלך המסע נחשף צ'אושסקו למהפכת התרבות בסין ולשיטות ממשל מקובלות במדינות אלה, שיטות שונות במידה מסוימת מהמקובל בארצות הקומוניסטיות האירופאיות.
צ'אושסקו התפעל מההישגים בסין ובקוריאה הצפונית ונטה לחקות כמה מהשיטות הנהוגות בהן, למשל: אידאולוגיית ג'וצ'ה.
בדרך חזרה, בעוברו בברית המועצות, מנהיגיה הביעו מורת רוח מהביקור בסין, שהייתה מסוכסכת עם ברית המועצות.
במהלך הביקור רוכזו דיוויזיות של הצבא האדום בגבול המזרחי של רומניה והצי הסובייטי ערך תמרונים מול החוף הרומני.
בנוסף לכל זה, נוצר מתח רב בין רומניה ובין ברית המועצות כתוצאה מכך שרומניה ניהלה מדיניות חוץ עצמאית עם פתיחות למערב.
במהלך שיחת הנזיפה, שערכו הסובייטים, הזכיר אלכסיי קוסיגין לרומנים שהקשרים הכלכליים תלויים בקשרים הפוליטיים וזה התפרש כאיום, כי רומניה הייתה תלויה ביבוא חומרי גלם מברית המועצות וביצוא תוצרת תעשייתית אליה, תוצרת שלא היו לה שווקים במערב.
התזכורת השנתית הייתה סדרה של עצרות מחאה, שאורגנו על ידי ארגונים להט"ביים.
עצרות המחאה התקיימו מדי שנה ב-4 ביולי מול היכל העצמאות בפילדלפיה החל משנת 1965 והיו אלו ההפגנות הראשונות למען זכויות להט"ב בארצות הברית.
מטרותיהן של עצרות המחאה היו ליידע ולהזכיר לעם האמריקאי שאזרחים להט"ביים לא זוכים לאותן הגנות בסיסיות על זכויות אזרח בצורה שיוונית להטרוסקסואלים.
עצרות מחאה אלו התקיימו בכל שנה, עד לשנת 1969, כאשר העצרת האחרונה התקיימה זמן קצר לאחר מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני, אירוע שנחשב לנקודת המפנה של התנועות המודרניות למען זכויות להט"ב.
מארגני "התזכורת השנתית" החליטו להפסיק את מחאתם ב-4 ביולי.
במקום זאת, הם ארגנו את הפגנת יום השחרור של רחוב כריסטופר ב-28 ביוני 1970, לציון יום השנה למהומות.
האקטיביסט קרייג רודוול הגה את האירוע בעקבות עצרת מחאה מול הבית הלבן שהתקיימה ב-17 באפריל 1965 על ידי סניפי ניו יורק ווושינגטון די.
של אגודת מאטאשין, אגודת יאנוס בפילדלפיה והסניף הניו יורקי של בנותיה של ביליטיס.
קבוצות אלו פעלו יחדיו בשם "הארגונים ההומופילים בחוף המזרחי" .
שמו של האירוע נבחר על מנת להזכיר לעם האמריקאי כי מחלק ניכר של אזרחים אמריקאים נשללו הזכויות ל-"חיים, חירות והרדיפה אחר אושר" המוזכרים בהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
חברי ECHO, אשר הביעו התלהבות מהרעיון של רודוול, ארגנו את עצרת המחאה הראשונה בתוך חודשיים.
39 גברים ונשים השתתפו בעצרת המחאה הראשונה, בהם הפעילים הוותיקים פרנק קמני, ברברה גיטינגס וקיי טובין.
קמני התעקש על קוד לבוש קפדני למשתתפים, כולל ז'קטים ועניבות לגברים ושמלות לנשים.
מטרתו של קמני הייתה שהתקשורת תראה את ההומואים בהופעה שהיא ייצוגית.
המפגינים נשאו עם סיסמאות כמו "מגילת הזכויות של ההומוסקסואלים" ("HOMOSEXUAL BILL OF RIGHTS") ו-"15 מיליון הומוסקסואליים אמריקאים מבקשים לשוויון, הזדמנות, שוויון" ("").
העצרת החלה בשעה 15:30 ונמשכה עד לשעה 17:00. הסיקור בעיתונות היה דליל, אם כי המגזין "Confidential" פרסם מאמר נרחב על התזכורת השנתית ועל הפגנות אחרות למען הומופילים בגיליון שיצא לאור באוקטובר 1965, תחת הכותרת "ההומואים צועדים" ("Homos On The March").
"התזכורת השנתית" נמשכה עד ל-4 ביולי 1969. תזכורת שנתית אחרונה זו התרחשה פחות משבוע לאחר שפרצו מהומות סטונוול ב-28 ביוני, במהלכן מבקרי "סטונוול אין", גיי בר בגריניץ' וילג', התקוממו כנגד שוטרים שפשטו על המקום.
רודוול קיבל מספר איומים טלפוניים, עליו ועל משתתפים אחרים מניו יורק, אך הוא הצליח לארגן ליווי והגנה של המשטרה על האוטובוס ששכרו, במהלך כל דרכו לפילדלפיה.
כ-45 איש השתתפו, בהם סגן ראש עיריית פילדלפיה ואשתו.
קודי הלבוש וההתנהגות עדיין היו בתוקפה בעצרת מחאה זו, אך שתי נשים שהגיעו ממדינת ניו יורק להפגין הפרו אותם, בכך שהחזיקו ידיים.
כאשר קמני ניסה להפריד ביניהן, רודוול גינה אותו בזעם בנוכחות נציגים של התקשורת.
בדומה לאירועי סטונוול, רוב העיתונים הגדולים של פילדלפיה לא כיסו את התזכורת השנתית.
בעקבות עצרת המחאה של 1969 נוצרה תחושה, במיוחד בקרב המשתתפים הצעירים והרדיקליים יותר, כי חלף זמנן של ההפגנות השקטות.
כפי שניסח זאת פרנק קמני: "עצרות המחאה, כשלעצמן, הפכו לשנויות במחלוקת.
אי-שביעות רצון וחוסר שביעות רצון החלו ללבוש צורות חדשות ומודגשות יותר בחברה".
בראשית נובמבר 1969 התקיימה ישיבה של הוועידה האזורית המזרחית (ארגון גג של מספר ארגונים למען זכויות להט"ב בארצות הברית מהחוף המזרחי, שהוקם במקומו של ECHO), במהלכה הציגה אלן ברוידי מאגודת הסטודנטים ההומופילים של אוניברסיטת ניו יורק את הצעתו של קרייג רודוול לצורה חדשה של הפגנות.
הוועידה קיבלה ההחלטה שנוסחה על ידי רודוול, בן זוגו פרד סרג'נט, ברוידי ולינדה רודס להעביר את ההפגנות מה-4 ביולי בפילדלפיה לסוף השבוע האחרון ביוני בעיר ניו יורק, כמו גם "להציע לארגונים אחרים ברחבי המדינה ...
שייערכו גם הם הפגנות מקבילות באותו היום" להנצחת מהומות סטונוול.
האירוע החדש בעיר ניו יורק נודע בשם יום השחרור של רחוב כריסטופר.
בשנת 2005 "התזכורת השנתית" הונצחה באמצעות לוחית זיכרון שהוצבה בפינת הרחובות 6th ו-Chestnut על ידי הנציבות להיסטוריה ולמוזיאונים של מדינת פנסילבניה.
ב-4 ביולי 2015 שוחזרה ההפגנה הראשונה, כחלק מציון 50 שנה לאירועים.
סרט הקולנוע "סטונוול" משנת 1995 מציג אירוע בדיוני של "תזכורת שנתית" שהתקיים בקיץ 1969. עם זאת, על פי הסרט, אירוע זה לא התקיים ב-4 ביולי אלא במועד מוקדם יותר באותו הקיץ, עוד לפני פרוץ מהומות סטונוול שהחלו ב-28 ביוני.
"התושב" («Обитель») הוא רומן מאת הסופר הרוסי זכר פרילפין על החיים במחנה הגולאג סולובקי.
הרומן פורסם בשנת 2014 על ידי AST.
באותה שנה זכה הסופר בפרס בולשאיה קניגה עבור הרומן, ובשנת 2016 הפך לחתן פרס ממשלת רוסיה בתחום התרבות.
הרומן עובד לסדרת קולנוע באותו שם.
ארטיום - צעיר בן 27 שנה שהגיע למחנה סולובקי בסוף שנות העשרים
גלינה - אב-טיפוס - גלינה קוצ'רנקו, אהובתו של אייכמנס (יומנה מופיע בנספח לרומן)
מיטיה שצ'לקאשוב - אב טיפוס - ליכצ'וב
פרנקל - אב-טיפוס - פרנקל
בוריס לוקיאנוביץ' - אב טיפוס - סולונביץ'
האב יוהאן - איש דת אורתודוקסי
אפאנסייב - משורר לנינגרדי שהורשע בתסיסה אנטי-סובייטית
אבדיי סיבצב - איש מקאזאן, איש הצבא האדום לשעבר
בורצב - קצין מצבא קולצ'ק
קוצ'רבה - גאורגית, שומרת במחנה
באוגוסט 2016 נודע כי אלכסנדר ולדינסקי (שביים את הגאוגרף שתה את העולם ואת חי) יעבד סדרה המבוססת על הרומן.
הצילומים החלו באוגוסט 2018. על התסריט עמלו זכר פרילפין ואלכסנדר ולדינסקי.
הצילומים נערכו במחוזות וולוגדה, לנינגרד ויארוסלבל.
בצילומים נטלו חלק סרגיי בזרוקוב, ולדימיר סטקלוב, ויקטור רקוב, יבגני טקאצ'וק, אלכסנדרה רביונוק, ויקטור דוברונרובוב, יורי קוזנצוב ואיגור צ'רנביץ' בסדרה בת עונה אחת שמורכבת משמונה פרקים.
"התושב" היא סדרת טלוויזיה רוסית, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת זכר פרילפין, שודרה ב-30 באפריל 2021, וכללה עונה אחת בת שמונה פרקים.
הבסיס הספרותי לעלילת הסדרה היא הרומן מאת זכר פרילפין "התושב".
העלילה מתרחשת בסוף שנות העשרים של המאה העשרים במחנה למטרה המיוחדת סולובקי.
אחד האסירים, רוצח אביו, ארטיום גוריאינוב, מתאהב בקצינת הביטחון גלינה, אשתו של ראש המחנה והיא מגיבה בהדדיות.
במאי סדרת הטלוויזיה הוא אלכסנדר ולדינסקי.
ההפקה הוכרזה באוגוסט 2016 והצילומים החלו באוגוסט 2018.
הצילומים נערכו במחוז וולוגדה, מחוז לנינגרד ובמחוז יארוסלבל.
סרגיי בזרוקוב - פיודור אייכמניס
יבגני טקאצ'וק - ארטיום גוריאינוב
אלכסנדרה רביונוק - גלינה קוצ'רנקו
התוצא הפוטורפרקטיבי הוא תוצא (אפקט) אופטי לא ליניארי שבו מקדם השבירה של חומר (גביש, בדרך כלל) משתנה בתגובה להקרנתו באור.
ניתן להשתמש בתוצא הפוטורפרקטיבי לאחסון הולוגרמות באופן זמני ולמחיקתן לפי הצורך ולכן התוצא שימושי לאחסון נתונים הולוגרפי.
בנוסף, התוצא הפוטורפרקטיבי יכול לשמש גם ליצירת מראה מצומדת פאזה או ליצירת סוליטון אופטי מרחבי.
המנגנון של התוצא הפוטורפרקטיבי כולל:
חומר פוטורפרקטיבי מואר על ידי אלומות אור קוהרנטיות (אלומות לייזר).
לדוגמה, בהולוגרפיה האלומות הן אלומת האות ואלומת הייחוס.
ההתאבכות בין האלומות מייצרת תבנית עם פסים כהים ובהירים בכל נפח הגביש.
באזורים בהם קיים פסים בהירים, אלקטרונים יכולים לקלוט את האור, לעלות מרמות זיהום (impurity level) לפס ההולכה של החומר, ולהשאיר חור (מטען חיובי נטו).
רמות הזיהום הן רמות ביניים אנרגטיות בין רמות האנרגיה של הערכיות לבין פס ההולכה של החומר.
כאשר האלקטרונים נמצאים בפס ההולכה, הם חופשיים לנוע ולהתפזר בכל הגביש.
היות שיותר אלקטרונים מעוררים בפסים הבהירים, זרם הפיזור האלקטרוני נטו הוא לכיוון הפסים הכהים של החומר.
בעודם בתוך פס ההולכה, האלקטרונים עשויים, בהסתברות מסוימת.
להתחבר מחדש לחורים ולחזור לרמות הזיהום.
הקצב בו מתרחשת התחברות זו קובע עד כמה האלקטרונים מתפזרים, וכך קובע את החוזק הכולל של התוצא הפוטורפרקטיבי באותו חומר.
לאחר חזרה לרמות הזיהום, האלקטרונים נלכדים והם זקוקים לעירור מחדש על ידי אור כדי לצאת ממקומם.
הצטברות האלקטרונים בפסים הכהים בד בבד עם הצטברות החורים בפסים הבהירים גורמת לחלוקת מטען בגביש ולהופעת שדה חשמלי, שדה המטען המרחבי.
מכיוון שהאלקטרונים והחורים נלכדים ואינם ניידים, שדה המטען המרחבי נותר גם כאשר מפסיקה ההקרנה באלומות הקוהרנטיות.
שדה המטען המרחבי, באמצעות האפקט האלקטרו-אופטי, גורם לשינוי מקדם השבירה של הגביש באזורים שבהם השדה הוא החזק ביותר.
כתוצאה מכך מופיע בגביש סריג של מקדם שבירה התואם את תבנית ההתאבכות שיצרו אלומות האור המקוריות.
כאשר מקרינים אלומת אור קוהרנטית על הגביש, סריג מקדם השבירה מפזר את האור בתבנית המשחזרת את תבנית האור המקורית שאוחסנה בגביש.
פעולה זו מכונה קריאת הגביש בהקשר של השימוש בתוצא הפוטורפרקטיבי לאחיסון מידע.
מנגנון שונה קיים בחומרים פוטורפרקטיביים דיאלקטריים שבהם הסריג עמיד לפעולת הקריאה הרבה יותר טוב .
ניתן להשתמש באפקט הפוטורקטיבי להולוגרפיה דינמית.
כלומר, האפקט הפוטורפרקטיבי מאפשר ליצור הולוגרמה, להשתמש בה לפי הצורך, למחוק, ואחר כך ליצור באותו גביש הולוגרמה אחרת.
ההולוגרמה המאוחסנת בתוך הגביש נמחקת על ידי הצפת הגביש בתאורה אחידה אשר מעוררת את האלקטרונים חזרה לפס ההולכה וגורמת לפיזור אחיד שלהם בגביש תוך ביטול שדה המטען המרחבי.
הנה מספר דוגמאות לשימוש בהולוגרפיה הדינמית.
הדוגמה ראשונה היא לעיצוב וניקוי אלומות קוהרנטיות, מיקוד למשל.
דוגמה שנייה היא הולוגרפיה רגילה כאשר הארת הסריג עם אלומת ייחוס בלבד גורמת לשחזור אלומת האות המקורית.
דוגמה נוספת היא ערבוב של שני גלים.
מפצלים אלומה בעזרת מפצל אלומה ואז משגרים את שתי האלומות לעבר הגביש מזוויות שונות.
הסריג שהוטבע בגביש מפזר את האלומות לפי חוק בראג, באופן שיחס העצמה בין האלומות המתפזרות שונה מהיחס בין האלומות הנכנסות.
על החומרים הפוטורפרקטיביים נמנים בריום טיטנט(BaTiO 3 ), ליתיום ניובט (LiNbO 3), אבץ טלואוריד מסומם על ידי ונדיום (ZnTe: V), חומרים אורגנים פוטורפרקטיביים, פוטופולימרים מסוימים ומבנים של באר קוונטית כפולה.
התורה חסה על ממונם של ישראל הוא עיקרון הלכתי הקובע כי במקרה של הפסד ממון מרובה, אפשר במקרים מסוימים להקל בהלכה.
מפני ש"אין ראוי לחכם להתחסד ולחזר אחר החומרות יותר מדאי אלא יחוס על ממונן של ישראל".
מקור העיקרון הוא בתורה בפרשת מצורע על נגעי בתים: .
המדרש לומד עיקרון זה מפסוק אחר: .
מכאן שחסים גם על ממונם (צאנם - בעירם).
מכאן שחסים על ממונם ונותנים להם למכור לנכרי.
לימוד רביעי הוא מזה שחלב נבלה וטרפה מותרים בהנאה אף על פי שאסורים באכילה.
על פי עיקרון זה מסביר התלמוד בבלי את המשנה הקובעת ששופר לתקיעת תעניות נעשה בציפוי כסף (הזול) ולא בציפוי זהב (היקר).
עם זאת מסייג התלמוד וכותב שכבוד יום טוב עדיף מעיקרון זה ולכן בו כן עושים שופר בציפוי זהב.
את הקלפי (תיבה) בה ערך הכהן גדול גורל בין שני השעירים ביום הכיפורים בבית המקדש עשו מעץ, ולא מכסף או זהב מכח העיקרון "התורה חסה על ממונם של ישראל".
במשנה מובא שהמחתה שבה היה הכהן חותה את הגחלים ממערכה שנייה של קטורת להכניסם על המזבח הפנימי של קטורת שחרית וערבית לא הייתה של זהב אלא של כסף, כי התורה חסה על ממונם של ישראל.
העיקרון של התורה חסה על ממונם של ישראל נדחה מול כבוד יום טוב.
אמנם קלפי של גורל אינו נחשב כבוד יום טוב מפני שהוא רק מכשיר קרבן ואינו מהתורה.
קיימת שיטה בתלמוד בבלי שעקרון "התורה חסה על ממונם של ישראל" נדחה מול העיקרון בכלי שרת בית המקדש של .
העיקרון של התורה חסה על ממונם של ישראל נדחה מול איסור מהתורה, כאכילת נבלות.
התורה והמדינה הוא כתב עת תורני שיצא לאור על ידי חבר הרבנים של הפועל המזרחי בין השנים תש"ט-תשכ"ב (1962-1949).
כתב העת כולל שמונה כרכים, והם מוספרו כשלושה עשר חלקים.
כתב העת נערך על ידי הרב שאול ישראלי שכיהן באותן השנים כרב המושב כפר הרא"ה, ושימש במה לחידוש העיסוק בהלכות מדינה ולחקר השייכות והיישום שלהן במדינת ישראל.
המאמרים בכתב העת עוסקים בסוגיות היסוד בהלכות מדינה: נושאי שלטון וממשל, חברה וכלכלה, יישוב ארץ ישראל, הלכות צבא והלכות מלחמה, רפואה והלכה.
דוגמאות לנושאים שנידונו בו בהרחבה: מעמדה של מדינת ישראל בהלכה, יום העצמאות בהלכה, מעמד הנכרי במדינה יהודית, פעילות משטרת ישראל בשבת, גיוס בחורי ישיבות לצה"ל, סמכות הדיינים והיחס בין בתי הדין הרבניים לבתי המשפט, קציבת כהונת רבנים וגיל הפרישה, ועוד.
מאמרים אחרים עוסקים בסוגיות ציבוריות נוספות שאינן שייכות במובהק להלכות מדינה אך הן בעלות היבט ציבורי, כגון: ניתוחי מתים, עיבור שנת השמיטה, חידון התנ"ך בהלכה, איסור ריבית בחוב לרשויות המדינה, חידוש הסמיכה והסנהדרין.
כתב העת משקף תפיסה ציונית דתית, שלפיה יש לפעול באמצעים מעשיים למען כינון שלטון תורני במדינת ישראל, ולכל הפחות למען חיזוק הצביון היהודי במדינת ישראל – עניינים המוזכרים רבות במהלך המאמרים שפורסמו בו.
רוב כותבי המאמרים השתייכו לחבר הרבנים של הפועל המזרחי: הרב כתריאל פישל טכורש (ראש חבר הרבנים של הפועל המזרחי), הרב שאול ישראלי, הרב משה צבי נריה, הרב דוד סלומון, הרב מרדכי פוגלמן, הרב חיים דוד הלוי, הרב ישראל בארי, הרב נתן צבי פרידמן, הרב משה דב ולנר ונוספים.
כתב העת מתאפיין בהערותיו הרבות של העורך, הרב ישראלי, המצויות כמעט בכל מאמר.
הערותיו של הרב ישראלי, שייסד את כתב העת בגיל 38, הן מעמיקות ועיוניות, ופעמים רבות יש בהן הטלת ספק בטיעוניהם המרכזיים של הכותבים.
במקרים רבים הכותבים השיבו להערות העורך.
נוסף על הערותיו בשולי המאמרים, הרב ישראלי פרסם גם מאמרי תגובה בעקבות מאמרים שפורסמו בכתב העת, ולרוב גם הם נענו במאמרים מאת הכותבים.
בכל כרך הופיע מדור זיכרון לרבנים מחבר הרבנים של הפועל המזרחי שנפטרו בתקופה הסמוכה לפרסום הגיליון, ובדרך כלל המדור או רובו נכתב על ידי הרב טכורש.
אף שכתב העת פורסם במשך 13 שנים בלבד, הייתה לו השפעה רבה כמעצב דרכן של הלכות מדינה.
הרב יעקב אריאל ציין: "במאמרים אלו הונחה התשתית ההלכתית למדינת ישראל שזכינו לה בחסדי ה' אחרי אלפיים שנות גלות".
משה קרונה כתב: "מבחינתה של היהדות הדתית בכללה אין ערוך לחשיבותו של העניין הזה.
השנתון נתן כיוון לדרכה של הציונות הדתית כחטיבה מאורגנת בציבוריות הישראלית, והוא גם תרם רבות לכך שמאות רבנים ולומדי תורה מכל העדות במדינה יתקרבו ככל האפשר זה לזה בחשיבה ובדעה".
אהרן (רוני) קמפינסקי העריך: "מפעל זה מסמל יותר מכל את פעילותו של 'חבר הרבנים' במישור הארצי, והצלחתו ניכרת עד היום...
מהפכת העיסוק בסוגיית הלכות מדינה התבטאה גם בספרים שונים העוסקים בנושאי מבא ומלחמה, משטרה, התיישבות, רפואה וכדומה.
בכך ניתן לראות את הפרספקטיבה ההיסטורית של החדשנות שהוביל הרב ישראלי".
מייסדי כתב העת תחומין ראו בו המשך של התורה והמדינה.
השופט אליקים רובינשטיין ציין שהשפעת כתב העת הצטמצמה לציבור הציוני דתי ולא הגיעה למגזרים אחרים.
בשנת תשנ"א (1991) אסף הרב יהודה שביב מאמרים נבחרים מכתב העת העוסקים בנושאי שלטון וממשל, חברה וכלכלה, ארץ ישראל ומלחמותיה, שבת ורפואה, ופרסם אותם בשלושה כרכים בהוצאת מכון צומת, בשם 'בצומת התורה והמדינה'.
מאמרי כתב העת מצוטטים רבות בספרות תורנית ובספרות הלכתית-משפטית בת זמננו, לעיתים מן המקור ולעיתים מתוך 'בצומת התורה והמדינה', ומהווים תקדים לדיונים בנושאי תורה ומדינה.
התורה הארגודית היא תאוריה מתמטית בתחום של אנליזה ובפרט בתחום של אנליזה מודרנית ושל סטטיסטיקה ותורת הכאוס אשר מנסה לתת כלים ומדדים עבור "התנהגויות ארוכות טווח" של מערכת ידועה (דטרמיניסטית ) תחת אילוצים מתמטים שונים.
בפרט בתורה הארגודית נחקרים תחומים כמו אנטרופיה, תוחלת, מרחבים משמרי מידה וכו'.
כיום משתמשים בתורה ארגודית לחקר סטוכסטי של תהליכים מתמטים ומדעיים.
נאמר כי מרחב משמר מידה הוא ארגודי אם לכל אינווריאנטית (כלומר שנשמרת) תחת T () מתקיים
במילים אחרות מרחב משמר מידה הוא ארגודי אם כל קבוצה שלא משתנה תחת T היא זניחה (בניסוח לא פורמלי: אינה מהותית) או ממידה 1 (כלומר היא בגודל המרחב או לעיתים היא אף כל המרחב).
ישנו מכלול של אפיונים לכך שמרחב משמר מידה הוא ארגודי, בפרט נציג כאן חמישה אפיונים חשובים אשר מהם ניתן להסיק את השאר ומסקנות חשובות מהם
טענה יהי מרחב משמר מידה אזי התנאים הבאים שקולים:
לכל אם אזי כאשר הסימון מסמן הפרש סימטרי בין A ל-B
לכל אם אזי כאשר מסמן את פעולת ההרכבה k פעמים
לכל אם , אז קיים כך ש-
לכל מדידה שהיא T-אינווריאנטית (כלומר נשמרת תחת T) μ-כמעט תמיד (כלומר μ-כ"ת) היא בהכרח קבועה μ-כ"ת
ישנם אפיונים נוספים להיותו של מרחב משמר מידה ארגודי אך אלה דורשים טענות ומסקנות נוספות.
"הנדל האנושי" הוא סרט אימה הולנדי עצמאי משנת 2009, בבימויו ובכתיבתו של טום סיקס.
הסרט, שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של לונדון באוגוסט 2009, עורר סערה בשל תוכנו הגרפי והקונספט השנוי במחלוקת.
הוא מציג את סיפורו של מנתח גרמני לשעבר, ד"ר יוזף הייטר, אשר חוטף שלושה תיירים ומבצע בהם ניסוי כירורגי קיצוני, בו הוא מחבר אותם זה לזה ליצירת "נדל אנושי".
הסרט זכה לתשומת לב רבה, הן בשל הרעיון המזעזע והן בשל השפעותיו האמנותיות, כולל השוואות לעבודותיהם של דייוויד קרוננברג ודייוויד לינץ'.
הוא הפך לסרט פולחן, עורר דיונים נרחבים בתקשורת, והוליד שני סרטי המשך.
הסרט הופק בתקציב של כ-1.5 מיליון דולר והכניס כ-252,207 דולר ברחבי העולם.
דיטר לייזר – ד"ר יוזף הייטר, מנתח גרמני לשעבר, האחראי לניסוי המזעזע.
ויליאמס – לינדזי, אחת מהתיירות האמריקאיות החטופות והחלק השני של הנדל.
אשלין יני – ג'ני, התיירת השנייה, חברתה של לינדזי והחלק השלישי והאחרון של הנדל.
אקיהירו קיטאמורה – קצורו, גבר יפני הנחטף על ידי הייטר והחלק הראשון של הנדל.
אנדראס לופולד – בלש קרנץ, חוקר משטרתי המנסה לפתור את מקרי ההיעלמות.
פיטר בלאנקנסטיין – בלש וולר, שותפו של קרנץ.
הסרט הנדל האנושי עורר תגובות ביקורתיות מעורבות מצד קהל הצופים והמבקרים.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון של 49% בהתבסס על 97 ביקורות, תוך שהקונצנזוס הכללי תיאר אותו כ"גרוטסקי, ויסראלי וקשה לבליעה" והוסיף כי "סרט האימה הכירורגי הזה לא מצליח להצדיק את דרגותיו, משום שהתחושות הפיזיות הקשות גוברות ופוגמות בכל מעלה קולנועית אחרת".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 33 מתוך 100, בהתבסס על 15 ביקורות, ציון המוגדר כמעיד על "ביקורות שליליות ברובן".
מבקרי קולנוע בולטים הביעו מגוון רחב של עמדות כלפי הסרט.
קים ניומן מהמגזין אמפייר העניק לו שלושה כוכבים מתוך חמישה, וציין כי "מאחורי הרעיון הדוחה ביותר מסתתר סרט אימה יחסית קונבנציונלי".
לדבריו, מדובר ב"יצירה מאכזבת, שאינה מזעזעת או דוחה דיה כדי לזכות במעמד פולחני כפי שהיא מייחלת לכך".
אורון שמיר מעכבר העיר כתב: "כבר שנתיים שחובבי זוועות בכל העולם מתענגים ומקיאים על 'הנדל האנושי' – ההמצאה הפסיכופתית של במאי הולנדי אלמוני שהושפע עמוקות מד"ר מנגלה".
מבקר הקולנוע האמריקאי רוג'ר איברט נמנע מלהעניק לסרט דירוג, וציין: "נדרש ממני להעניק דירוג כוכבים לסרטים שאני סוקר.
הפעם, אני מסרב לעשות זאת.
שיטת הדירוג אינה מתאימה לסרט זה.
הוא פשוט קיים, בעולם שבו כוכבים אינם זורחים".
למרות קבלת הפנים המעורבת, הסרט זכה במספר פרסים בפסטיבלי קולנוע לז'אנר האימה, בהם פרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל Fantastic Fest שנערך באוסטין, טקסס, וכן פרס השחקן הטוב ביותר לדיטר לייזר על תפקידו הראשי.
כמו כן, הפופולריות של הסרט הקנתה לו 2 סרטי המשך, "התולעת האנושית 2 (החלק המלא)" ו"התולעת האנושית 3 (החלק האחרון)" , אשר נחשבים בידי רבים כזוועתיים הרבה יותר מהסרט הראשון ואף נאסרו לשידור בכמה מדינות ברחבי העולם.
התזמורת האנדלוסית הישראלית היא תזמורת שמרכזה באשדוד, המתמקדת במוזיקה אנדלוסית שמקורה בספרד המוסלמית ("אנדלוסיה") של המאה ה-10 וה-11, ונשתמרה בקרב יהודי צפון אפריקה.
בשנת 2006 התזמורת זכתה בפרס ישראל למפעל חיים.
בשל גרעון כספי אליו נקלעה התזמורת, בסוף ינואר 2009 פוטרו כל עובדי התזמורת ונגניה וזאת לאחר כישלון משא ומתן בין הנהלת התזמורת לנציגות הנגנים והעובדים.
פירוק התזמורת וסיום פעילותה במתכונתה המקורית הוביל למעשה לפיצולה ולהקמת תזמורת אנדלוסית נוספת.
בחודש מרץ 2009 החלה התזמורת לפעול עם רוב הנגנים והעובדים תחת עמותת "קרן אהבת קדומים" ונקראה "התזמורת האנדלוסית החדשה אשקלון", ולאחר מכן שינתה את שמה ל"התזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון".
במקביל הוקמה באותה שנה תזמורת חדשה מטעם עיריית אשדוד בשם "התזמורת האנדלוסית הקלאסית אשדוד".
בתחילת 2016, בשל סכסוך עם עיריית אשקלון בנושא תיקצוב התזמורת, עברה "התזמורת האנדלוסית הים תיכונית אשקלון" לירושלים, ושינתה את שמה בהתאם ל"תזמורת האנדלוסית ירושלים".
שם התזמורת שונה פעם נוספת והחל משנת 2017 היא נקראת "תזמורת ירושלים מזרח ומערב".
התזמורת נוסדה באשדוד בשנת 1994, על ידי מוטי מלכא וראש עיריית אשדוד יחיאל לסרי.
מנצחה הראשון של התזמורת היה אברהם עילם-אמזלג.
קודם לכן פעלה במתכונת שונה במסגרת המרכז לפיוט ולשירה שהוקם באשדוד בשנת 1988.
יחיאל לסרי ומוטי מלכא הקימו את התזמורת האנדלוסית הישראלית בשני גלגולים.
ב-1988 הקימו עם סמי אלמגריבי, אליהו בן חמו ואריה אזולאי את המרכז לפיוט ושירה באשדוד; זה שימש ועדיין משמש בית הכשרה לפייטנים ולנגנים בכלים המסורתיים.
ב-1994 התפצל המרכז לפיוט ושירה, והתזמורת, בגרסתה החדשה, הוקמה כגוף נפרד ממנו, בשיתוף פעולה עם ד"ר אברהם עילם-אמזלג, אמיל זריהן וישועה אזולאי.
התזמורת הוקמה כתזמורת קלאסית עתירת כלי קשת, היא מונה כ-30 נגנים ומורכבת משתי קבוצות.
הקבוצה הראשונה מכונה בשפת השדה "האותנטים", וכל השאר הם "התזמורת".
רוב חברי "האנסמבל האותנטי" הם עולים מצפון אפריקה וילידי הארץ ממוצא מזרחי.
נגן הכינור הראשי בהרכב הוא ערבי ישראלי ממג'ד אל-כרום.
רוב חברי "התזמורת" הם עולים ממדינות חבר העמים או ילידי הארץ.
הנגנים האותנטים מנגנים משמיעה, ואילו התזמורת מנגנת מקריאה בתווים.
מייסדי התזמורת החליטו להפעיל את התזמורת במודל אותו הם מכנים "תזת השילוב", שלסרי הסביר אותה כך: "אנחנו הבנו שמה שלא יוגש באופן קלאסי – לא ייתפס כתרבות.
רצינו להכניס אלמנטים של תרבות גבוהה למוזיקה המזרחית.
המוזיקה המזרחית הפופולרית תופסת מקום ונכנסת ללגיטימיות הישראלית.
אבל הם לא נותנים את הערך הנוסף, את הערך הקלאסי שבלעדיו אתה לא חודר לליבה התרבותית ולקנוניות של התרבות הישראלית.
חשוב לנו להיכנס לחברה הישראלית – להיות חלק מהתרבות הישראלית.
התפיסה שלנו הייתה שהתרבות הישראלית היא משהו חדש, והיה לנו הרושם שנוצרת כאן תרבות שהליבה שלה מערבית והשוליים מזרחים, וראינו שפער מעמדי מושפע מאוד מפער תרבותי.
עובדה שהליבה התרבותית היא ליבה אשכנזית.
יש קשר בין השניים, בין פער תרבותי לפער מעמדי".
התזמורת ראתה את עיקר הצלחתה "בבניית קהל מאזינים מנויים גדל והולך, מסור ומתמיד, מקרב בני הדור השני והשלישי לעליות הגדולות מצפון אפריקה ומהמזרח.
זאת לצד הצלחה מזהירה גם במרכזי תרבות בינלאומיים.
התזמורת האנדלוסית הישראלית נתנה ביטוי מחודש למוזיקה ולפיוטים היהודיים שנשתמרו בפיהם של יהודי ספרד מאות בשנים".
מרבית נגני התזמורת מנגנים בכלי נגינה מערביים ולצדם נגנים המנגנים ללא תווים, אלא על פי מסורת העוברת מדור לדור.
את המוזיקה מלווה שירה קולית של פייטנים וזמרים.
בפעולתה התרבותית וחינוכית קירבה התזמורת את הציבור היהודי לשורשיו התרבותיים וגישרה בין מזרח ומערב, בין עולים לוותיקים ובין יהודים למוסלמים.
בשנת 2006 זכתה התזמורת בפרס ישראל למפעל חיים לשנת תשס"ו, כ-12 שנים לאחר הקמתה.
בנימוקי חבר השופטים נאמר כי הפרס מוענק:
"על התרומה שהרימה לחברה הישראלית בהעמדת הפיוט, השירה והמוזיקה האנדלוסית במרכז ההוויה הישראלית.
הצלחתה להפוך את המוזיקה האנדלוסית כחלק מן התרבות הישראלית הנשמעת בישראל ומחוצה לה היא תרומה רבת משמעות.
שירת הפיוטים והבקשות שהייתה חבויה בין כותלי בתי הכנסת הולכת ומתפשטת בתוך שכבות רחבות כאחת מצבעי התרבות הישראלית בת זמננו.
ראויה לציון הדרך הייחודית שבה משלבת התזמורת עולים חדשים מצפון אפריקה ויוצאי חבר מדינות העמים".
התזמורת הקליטה והוציאה לאור מספר אלבומים, בהם עם הסולנים אמיל זריהן וג'ו עמר.
כשנה לאחר קבלת פרס ישראל התזמורת נקלעה לגרעון תקציבי עמוק ובעקבותיו המשכורות של חלק מהעובדים שולמו באיחור או שקוצצו.
עובדי התזמורת הביעו מרירות על כך שהם מקופחים בשכר בעוד שעובדים מסוימים בתזמורת מקבלים משכורות גבוהות.
על מנת להגן על זכויותיהם, העובדים התארגנו תחת ההסתדרות הכללית, הקימו ועד עובדים וחתמו על הסכם קיבוצי, ובשלב מסוים פתחו בשביתה.
הנהלת התזמורת פתחה במשא ומתן עם נציגות ועד העובדים אך תהליך זה נכשל וכך בסוף ינואר 2009 הנהלת התזמורת החליטה לפטר את כל עובדי התזמורת ונגניה.
פיטורין אלו היו בעת שביתה חוקית ממושכת של עובדי ונגני התזמורת.
זמן מסוים לאחר מכן בית המשפט הוציא צו פירוק לתזמורת האנדלוסית הישראלית.
נגני ועובדי התזמורת הקודמת המשיכו לעבוד החל מחודש מרץ 2009 תחת עמותת "קרן אהבת קדומים".
עובדים ונגנים אלו קראו לעצמם "התזמורת האנדלוסית החדשה" (לימים שינו שמם ל"התזמורת האנדלוסית הים-תיכונית").
באותו זמן עובדי התזמורת עדיין לא קיבלו שכר על עבודתם.
בחודש אוגוסט 2009 ראש עיריית אשדוד באותה עת, יחיאל לסרי (שהיה בין מקימיה של תזמורת זו) החליט להקים תזמורת חדשה מטעם עיריית אשדוד בשם "התזמורת האנדלוסית הקלאסית אשדוד", אשר תנגן גם מוזיקה אנדלוסית.