tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באירופה הפטרוזיליה נחשבת לאחד המרכיבים בבוקה גרני, צרור של מגוון עשבי תיבול שנותן ניחוח לתבשילי ציר ולמרקים.
פטרוברז (בפורטוגזית: Petrobras, קיצור ל"Petróleo Brasileiro") היא חברת נפט בבעלות ממשלת ברזיל.
מושב החברה הוא בריו דה ז'אנירו.
החברה נוסדה בשנת 1953 על ידי נשיא ברזיל ז'טוליו ורגאס, והייתה בעלת מונופול בתעשיית הנפט בברזיל עד לסוף שנות ה-90. בשנת 1997 נפתח שוק הנפט בברזיל לחברות זרות, ונוצרה "הסוכנות הלאומית לנפט" (ANP) שתפקידה לשלוט בשוק האנרגיה.
כיום מייצרת החברה יותר מ-2 מיליון חביות נפט ליום, כמו גם מוצרי נפט שונים.
החברה היא בעלת בתי זיקוק לנפט, ומכליות.
פטרוברז ידועה ביכולתה לניצול טכנולוגיה מתוחכמת לכריית נפט תת-מימית במעמקים.
בערך 30% ממניות החברה הן בבעלות ממשלת ברזיל.
המניות הפרטיות נסחרות בבורסת סאו פאולו (BOVESPA), ובבורסת ניו יורק (NYSE).
פטרוברז עוסקת החל מ-1953 גם בעיבוד פצלי שמן, תוך שימוש בטכנולוגיה פטרוסיקס (Petrosix) שפיתחה להפקת קרוגן מפצלי שמן.
ב-1982 החלה פעילותו של מתקן נסיוני, וב-1992 החלה פעילות להפקה מסחרית מאותו המתקן.
כיום, מפעילה החברה שני מתקני זיקוק מעין אלו.
הגדול מביניהם מעבד 260 טונות פצלי שמן לשעה.
פטרוברז הפעילה את אסדת הקידוח הגדולה בעולם, פטרוברז 36, עד שפיצוץ הביא לטביעתה ב-15 במרץ 2001.
פטרוברז הרחיבה את טווח פעולתה אל מעבר לגבולות ברזיל.
כיום פטרוברז שולטת בתעשיות נפט ותחנות כוח ב-16 מדינות באפריקה, אמריקה הצפונית, דרום אמריקה ואסיה.
ב-19 בדצמבר 2005 הכריזה פטרוברז על שיתוף עסקי עם חברת "ניפון אלכוהול חנבאי" שמושבה ביפן, לייצוא אתנול מברזיל.
החברה המשותפת "ברזיל - יפן אתנול" מתעתדת ליצור ביפן שוק למוצרי אתנול.
ב-21 באפריל 2006 הכריז נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה על אי תלותה של ברזיל בייבוא מוצרי נפט, על סיפון האסדה P-50 של פטרוברז, המשמשת לאחסון ופריקה של מוצרי נפט.
בשנת 2007 התגלה לחופי ברזיל שדה נפט בממדים עצומים, גילוי העשוי להפוך אותה למעצמת נפט ולאחת מיצרניות הנפט הגדולות בעולם, בסדר גודל של ניגריה וונצואלה.
ב-2013 דורגה פטרוברז במקום ה-20 ברשימת החברות הציבוריות הגדולות בעולם, על-פי כתב העת פורבס.
משנת 2014 המשטרה הפדרלית של ברזיל חוקרת את מעורבותם של בכירים בחברה, שוטרים ומדינאים ברזילאים בפרשיית הלבנת הון בקנה מידה ענק.
עד 1993 נקראה החברה Petrobra's, שם שאינו נכון מבחינת השפה הפורטוגזית, על מנת למשוך משקיעים מבחוץ.
לאחר מכן שונה השם לשם הנוכחי - Petrobras.
בשנת 2000 שונה השם ל"petrobrax", אך לאחר מספר חודשים נזנח השינוי, שכן נמתחה ביקורת רבה על נטישת הסיומת "Bras" המזוהה עם ברזיל.
פֶטְרוֹבְסְק-זַבַאיקַלְסְקִי היא עיר בחבל עבר הבאיקל ברוסיה, כ-400 ק"מ ממערב לצ'יטה.
בעיר תחנת רכבת של הרכבת הטרנס-סיבירית.
מתגוררים בה מעל 16,000 תושבים.
היישוב הוקם בשנת 1789 ונקרא בשם פיטרובסקי זאבוד (רוסית: Петровский Завод, מפעל פיטרובסקי).
רק בשנת 1926 ניתנו ליישוב מעמד של עיר ושמו הנוכחי.
העיר ממוקמת באזור מכרות ברזל, וכתוצאה מכן התפתחה סביב מפעל מקומי לעיבוד מתכת זו.
מתחילתו היישוב ומכלל אוכלוסייתו הורכב מאסירים פוליטיים ופליליים, צוות סוהר ואיכרים רוסיים ובורייטים שסיפקו את הראשונים.
אלכסנדר פושקין, המשורר הרוסי הגדול, כתב את השיר "במעמקי עופרות סיביר" ("Во глубине сибирских руд") על חייהם של חבריו ביישוב.
היום ישנו מוזיאון לכבודם ומספר מבתיהם עוד קיימים בשכונה עתיקה.
בשנת 1940 נבנה בית זיקוק חדש ומתקדם.
בשנות ה-90 שליש מהאוכלוסייה עזב את העיר כתוצאת שפל כלכלי חמור.
פטרוזבודסק היא עיר ברוסיה, בצפון-מערב החלק האירופאי, בירת רפובליקת קרליה.
היא שוכנת על חופו המערבי של האגם אונגה.
במקום שנמצאת העיר, ב-29 באוגוסט 1703, דהיינו בתקופת פטר הגדול נוסד בית החרושת לברזל ביחד עם יישוב קטן.
ב-1734 בית החרושת נסגר, אך היישוב המשיך להתקיים.
ב-1773 נוסד בית חרושת חדש לייצור תותחים ונקרא על שמו של אלכסנדר נבסקי,
ב-1777 המלכה יקטרינה השנייה העניקה ליישוב מעמד של עיר.
ב-1781 העיר הוכרזה כבירת פרובינציית אולונץ, וב-1784 בירת הגוברניה של אולונץ.
בין 1784 ל-1785 בתפקיד מושל המחוז כיהן המשורר גברייל דרז'אבין.
בין 1941 ל-1944 בכיבוש פינלנד, שקראה לעיר Äänislinna על שם האגם אונגה בפינית.
לפטרוזבודסק שש עשרה ערים תאומות:
פטרוניוס ארביטר (לטינית: Petronius Arbiter; בערך 27–66 לספירה) היה סאטיריקן רומאי.
פטרוניוס נולד בעיר פלרמו שבסיציליה בערך בשנת 27 וחי בתקופתם של הקיסרים קלאודיוס ונירון.
הוא היה מושל ביתיניה שבאסיה הקטנה, ואחרי כן נתמנה לקונסול, דבר המעיד על השפעתו הגדולה של פטרוניוס בחצרו של נירון.
טקיטוס מתאר את פטרוניוס כאיש תענוגות הישן במשך היום ומנהל את עסקיו בלילות.
הצלחתו עוררה את קנאתו של טיגלינוס, מפקד המשמר הפרטוריאני, שהאשימו בהשתתפות בקשר פיסו לרצח נירון בשנת 65. פטרוניוס היה אמנם חברו של סאבינוס - אחד הקושרים, אך ידו לא הייתה בדבר.
בשנת 66, משהבין כי גורלו נגזר, פטרוניוס פתח את עורקיו בנוכחות חבריו וערך להם את המשתה האחרון.
לפני מותו מצא זמן כדי לכתוב את עדותו על מעשי העוולה של נירון.
חיבורו היחיד ששרד הוא הרומן "סטיריקון" שממנו נשתמרו קטעים בלבד.
רומן זה שנכתב בסגנון של חרוזים ושל פרוזה, משלב בתוכה הרפתקאות ופילוסופיה, התמכרות מינית וגסטרונומיה.
גיבור הרומן אנקולפיוס - נואף, גנב ושקרן, פוגש באסילטוס שהופך לחברו.
הם מחליטים לשים את ידיהם על כל מה שנקרה בדרכם כדי להתעשר, ונודדים בין ערי דרום איטליה עד הגיעם למשתה המפואר של הסוחר טרימאלכיו - עבד משוחרר שהתעשר, ורכש אחוזות כה רבות עד כי אינו יכול לאמוד את הכנסותיו.
הבמאי האיטלקי פדריקו פליני ביים בשנת 1969 סרט בשם "פליני סטיריקון" המבוסס בצורה חופשית על הרומן של פטרוניוס.
ברומן "קוו ואדיס", מאת הסופר הפולני הנריק סנקביץ', פטרוניוס מופיע כאיש החצר המועדף על נירון, המדבר בלשון חלקלקות, מחניף לקיסר ומהתל בו.
רומן זה עובד לקולנוע פעמים רבות.
אזכורי היהודים ב"סטיריקון" נוגעים בעיקר לברית המילה, שבעיני פטרוניוס הייתה המאפיין הספציפי שלהם.
בסטיריקון 102, מציע אנקולפיוס לחבריו המתכננים להימלט, לצבוע עצמם בדיו כדי להיראות כמו עבדים אתיופים; על כך משיב לו גיטון: "יופי...ובנוסף לכך, בבקשה, מול אותנו כדי שניראה כמו יהודים, ונקוב את אוזנינו כחיקוי לערבים".
גיטון מציע לבצע מילה כדי להיראות כמו יהודים, אף על פי שבני אומות אחרות נהגו גם הם לבצע מילה.
למרות זאת, בשביל סופרים יוונים ולטיניים היהודים היו הנימולים המובהקים.
במקום אחר בסטיריקון, משבח הבינאס את כישרונותיו של העבד שלו ומציין שיש לו רק שני פגמים המונעים ממנו להיות מושלם: "הוא נימול והוא נוחר".
כפי שניתן ללמוד מסטיריקון 102, פטרוניוס חשב כי המילה היא הסממן המאפיין ביותר את היהודים.
משום כך ניתן להניח שגם כאן מילה משמעותה יהדות.
אבר-מין נימול נחשב לפגום מבחינה אסתטית.
המגרעות שהבינאס מונה - מילה ונחירה - מרמזות שייעודו של העבד היה סיפוק תאוותיו המיניות.
באחד הקטעים שנשתמרו משיריו, פטרוניוס מתייחס למילה כשלב הכרחי בהתיהדותו של הגר:
קטע זה מהווה מעין סיכום סאטירי של המאפיינים המשמעותיים ביותר של היהודים בעיני פטרוניוס: אל־חזיר, תפילה למרום, המילה והשבת.
ייתכן שפטרוניוס מבחין כאן בין מעמד "יראי שמיים", הסוגדים לאל־החזיר ולמרום, לבין יהודים מלאים, המתייחדים גם בכך שהם נימולים, ובכך מתייחס לשאלה האם אדם יכול להיחשב כגר מבלי שעבר מילה.
מושא הסטירה היא הדרישה להימול, כדי שהמתגייר יוכל "ליהנות" מצומות השבת.
נראה כי תפקיד האל־החזיר כאן הוא לא להסביר את דחיית בשר החזיר על ידי היהודים, אלא כדי להלעיג אותה, ובה בעת להלעיג גם את תופעת הגרים המוקסמים מן האל היהודי.
ההשקפה שהיהודים סגדו לחזיר הופיעה משום שהם נמנעו מלאכול חזיר.
גם חיבוריו של פלוטרכוס, בן תקופתו הצעיר יותר של פטרוניוס, משקפים דעה זו.
אזכור של האל היהודי בדמות חזיר הופיע שוב מאוחר יותר, אצל אפיפניוס מסלמיס.
ההשקפה שהיהודים סגדו לשמיים הופיעה כבר בחיבוריהם של הקטאיוס איש אבדרה, סטראבון ויובנאליס.
הסברה בדבר יום השבת כיום צום היא מן הטעויות הרווחות ביותר בעולם היווני-רומי על השבת היהודית.
"הים הבוגדני" (פטרוניוס, סטיריקון, 114-115), תרגם מלטינית מאיר שש.
"רווחי סחר ימי" (פטרוניוס, סטיריקון, 66), תרגם מלטינית מאיר שש.
תרגום מהמקור הלטיני, מבוא ופרושים: אריה חורשי.
תל אביב, הוצאת ירון גולן, 2002.
פטרוניוס, סטיריקון: ארוחה בביתו של טרימלכיו.
פורסם בהמשכים במוסף תרבות וספרות של הארץ, 2008.
פטרוניוס, "סטיריקון: אהבהבים בפרגמום והאלמנה מאפסוס".
פטרון (בהולנדית: Patroon – בעלים או ראש של חברה) היה בעל אדמות שהחזיק בזכויות מנוריאליות על שטחי אדמה נרחבים בהולנד החדשה במהלך המאה ה-17. הענקת תואר זה החלה בשנת 1629 על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית, אשר העניקה אותו יחד עם אדמות, לכמה מהחברים המושקעים בה.
תמריצים אלה לעידוד הגירה כונו בשמות "זכויות ופטורים" או "מערכת הפטרון".
שטחי האדמה שניתנו לפטרונים, אשר נקראו פטרונויות, השתרעו לאורך כ-26 ק"מ מגדתו של נהר מרכזי, או לאורך כ-13 ק"מ משתי גדותיו.
אחד הנהרות שסביבו הוקמו פטרונויות היה נהר ההדסון.
עם זאת, החל משנת 1640, קוצצו מידותיהן של הפטרונויות החדשות בחצי, על מנת לאפשר לכל אמריקאי ממוצא הולנדי בעל מעמד לרכוש נכס.
הפטרונים קיבלו כוח רב מתוקף הזכויות שניתנו להם, זכויות הדומות לאלו של לורד בתקופה הפיאודלית.
בסמכותם של הפטרונים היה לכונן בתי משפט אזרחיים ופליליים ולמנות נושאי תפקידים רשמיים מקומיים, וכמו כן, האדמות שברשותם הוענקו להם ללא מגבלת זמן.
בתמורה לכל זאת, על הפטרון הוטל להקים יישובים בני 50 משפחות לכל הפחות בתוך ארבע שנים מקבלת האדמות.
התושבים שעבדו עבור הפטרון היו פטורים מתשלום מיסים לקופה הציבורית לתקופה של עשר שנים, אך הם נדרשו לשלם לפטרון, בכסף או בסחורות, או להעניק לו שירותים.
לכל פטרונות היו מוסדות משלה, לרבות כנסיות ותשתיות אחרות.
הפטרונות הגדולה והמצליחה ביותר בהולנד החדשה הייתה רנסלארוויק, אשר הוקמה על ידי קיליאן ואן רנסלאר והשתרעה על שטחים נרחבים במזרח מדינת ניו יורק של היום.
הפטרונויות המשיכו להתקיים עד 1775, אז שינו האנגלים את הגדרתן לאחוזות ושללו מהפטרונים את סמכויותיהם השיפוטיות.
רנסלארוויק פורקה והפכה למספר מחוזות ועיירות במחוז קפיטל.
פטרוכימיה היא ענף תעשייתי העוסק בהפקה וייצור מוצרים כימיים שמקורם בעיקר בדלקים מאובנים, כגון נפט, גז טבעי או פחם, ולעיתים אף מביומסה, כגון תירס או קנה סוכר.
מוצרים פטרוכימיים מסווגים לשלוש קבוצות בהתאם למבנה הכימי שלהן:
אולפינים - כגון אתילן ופרופילן, שהם חומרי גלם חשובים של כימיקלים תעשייתיים ומוצרי פלסטיק.
ארומטים - כגון בנזן, שהם חומרי גלם לצבעים וחומרי ניקוי סינתטיים.
גזים סינתטיים שהם תערובות של פחמן חד-חמצני ומימן המשמשים לייצור אמוניה ומתנול.
כרמל אולפינים בע"מ - היצרנית הבלעדית בישראל של אתילן, פוליאתילן צפיפות נמוכה ופוליפרופילן.
פטרון הוא מותג "אולטרה פרימיום" של טקילה המיוצר במקסיקו המשווק בבקבוקי זכוכית ממוספרים שמיוצרים בעבודת יד, עם 40% כוהל בנפח.
הייצור החל בשנת 1989, על ידי ג'ון פול דג'וריה ומרטין קראולי .
מטה החברה יושב בלאס וגאס, נבדה ארצות הברית.
פטרון מיוצר מ-100% אגבה כחולה ומגיע בחמש דרגות יישון שונות:
סילבר - (Silver) - מיוצרת מ-100% אגבה כחולה, ועוברת זיקוק דודי כפול.
גראן פטרון פלטינום - (Gran Patron Platinum) - מזוקקת זיקוק דודי משולש.
רפוסאדו - (Reposado) - מיוצרת מ-100% אגבה כחולה, מזוקקת בזיקוק דודי כפול ומיושנת חצי שנה בחביות עץ אלון
אנייחו - (Anejo) - בלנד טקילות איכותיות אשר יושנו בחביות עץ אלון במשך שנה.
גראן בורדו (Gran Burdeos) - מיושנת כשנה ועוברת לאחר מכן זיקוק דודי נוסף.
לאחר מכן מוכנסת הטקילה לחביות מבורדו צרפת, בהן שכב יין.
פטרון XO קפה (Patron XO Cafe) - ליקר קפה על בסיס טקילה.
פטרון XO קפה שוקולד (Patron XO Cafe Dark Cocoa) - ליקר קפה עם קקאו על בסיס טקילה.
פטרון סיטרון/סיטרונג' (Citronge Lime)-ליקר ליים על בסיס טקילה.
פטרון סיטרון/סיטרונג' (Citronge Orange)- ליקר תפוז על בסיס טקילה, טריפל סק.
פטרודקטילוס או פטרודקטיל (שם מדעי: Pterodactylus; השם נגזר מיוונית, כאשר פטרון [πτερόν] - משמעותו "כנף", ודקטילוס [δάκτυλος] - משמעותו אצבע.
השם מתייחס לדרך בה הכנף נתמכת על ידי אצבע ענקית אחת) הוא סוג של זוחל מסדרת הפטרוזאוריה.
הפטרודקטילוס היה ראשון הפטרוזאורים שזוהו, כבר מ-1809 בידי החוקר ז'ורז' קיוויה ממאובנים שנתגלו באזור בוואריה, גרמניה, והם תוארכו לסוף תקופת היורה, לפני בערך 150.8–148.5 מיליוני שנים.
כיום נכלל בסוג מין אחד - Pterodactylus antiquus, אך בעבר נכללו בו מינים רבים שהופרדו לסוגים אחרים.
הפטרודקטילוס היה טורף עם מוטת כנפיים של מטר אחד, והוא ככל הנראה ניזון מדגים וחיות קטנות אחרות.
היה לו נרתיק גרון דומה לזה של שקנאי, וייתכן כי שימש לאחסון מזון.
למעשה, יש קווי דמיון בין המין לעטלפים יותר מאשר לעופות.
מאובנים נוספים התגלו ברחבי אירופה ואפריקה ומעידים שהיה זה יצור נפוץ בתקופתו.
הפטרודקטילוס מוכר ממספר ספרים, סרטים וסדרות טלוויזיה.
הוא תואר בספרו של ארתור קונאן דויל מ-1912 "העולם שאבד" (The Lost World), אלא שהתיאור שלו דמה יותר לפטרנודון.
כמו כן הוא מתואר בסרטי קינג קונג וגודזילה, אך גם שם מוצג כגדול בהרבה מהיצור האמיתי.
פרטי פטרודקטילוס נראים בסרטי המסע לעמק החלומות, במהלך לידתו של ליליפוט, שם נראים 2 מינים שונים: Pterodactylus antiquus ו-Pterodactylus kochi.
כמו כן הוא מתואר בתוכנית הילדים דינו דן ובסדרה פלאווורלד.
הפטרודקטילוס לא הופיע בסרטי פארק היורה, אך נראה במשחקים שיצאו על הסדרה, בין השאר בJurassic Park Builder, פארק היורה 3: בניית פארק ועולם היורה: המשחק, בו הוא מזכיר מאוד את הפטרנודון הגדול בהרבה.
הוא מופיע גם בסדרת האנימציה של המשחק: "Jurassic Park animated series".
פטרול 36 הוא שמה של כנופיה נאו-נאצית לכאורה בישראל, שפעילותה הופסקה ב-2007. חברי הכנופיה היו תשעה צעירים ונערים, שהונהגו על ידי אריק בוניאטוב, שכונה "אלי הנאצי".
חברי הקבוצה היו יוצאי ברית המועצות בגילאי 16 עד 21, שבני משפחותיהם שעלו לישראל מתוקף חוק השבות, אף על פי שרק אחד מהם היה יהודי על פי ההלכה היהודית.
הארגון זכה לחשיפה תקשורתית רבה עקב פעולותיו האנטי-יהודיות במדינת ישראל, שבה פעולות נאו-נאציות הן בלתי חוקיות ונדירות למדי.
אף שהיו מקרים קודמים של התארגנות נאו-נאצית בישראל, היה זה המקרה שזכה לסיקור התקשורתי הרב ביותר.
עוד בשנת 2000, ערוץ 2 החל בצילום סרט על כנופיות נאו-נאציות בצפון הארץ.
בשנת 2003 נחשפה התארגנות נאו-נאצית בשם "אחדות לבנים של ישראל", כמו כן ארגון "מרכז רוסי לאומני" ניהל במשך כארבע שנים אתר שבו פרסם חומר הסתה אנטישמי וגזעני.
אתר זה הפסיק לפעול לאחר פרסום הפרשה של "פטרול 36", ככל הנראה מתוך חשש שתיפתח חקירה גם נגד מפעיליו.
מכורח הנסיבות, במשטרת ישראל הוקמה יחידה הנלחמת בתופעת הנאו-נאצים בישראל.
רק מספטמבר 2007 ועד אפריל 2008 תועדו כ-150 מקרים של אירועים אנטישמיים.
חברי הארגון לא ניהלו אורח חיים יהודי ומשפחותיהם עזבו את הארץ מסיבות כלכליות.
החבורה ביצעה שלל פשעי שנאה, הכאת יוצאי אתיופיה ומהגרי עבודה, הומוסקסואלים ויהודים חרדים.
חברי הכנופיה נהגו גם לרסס בצלבי קרס על מבנים, אירועים שהתמקדו באזור דרום תל אביב ופתח-תקווה.
הכנופיה נהגה להעלות לרשת סרטונים של התקפותיהם, שנמצאו אחר כך על מחשביהם שהוחרמו על ידי המשטרה.
אחד מחברי הכנופיה, איוון קוזמין, שסבתו הייתה ניצולת שואה, אמר כי ברוסיה נהגו לכנותו "יהודון מלוכלך" ובארץ הוא כונה רוסי מסריח.
הוא טען כי "הגזענות שחווה הפכה אותו לגזען".
הקבוצה נקשרה לארגון קיצוני אלים רוסי בשם פורמט 18 (Format18).
להלן פרטי החשודים בהתאם לנתונים שבידי משטרת ישראל:
אריק אליהו בוניאטוב, בן 20 (כונה "אלי הנאצי"), התגורר אצל סבתו.
נולד בטורקמניסטן ועלה לארץ בגיל 10.
דמיטרי בוגאטיך, בן 21 – ברח מישראל לאחר ששוחרר ממעצרו הראשון בתחילת הפרשה, אך נעצר לאחר מכן ב-2010.
איליה בונדרנקו, בן 20, תושב פתח תקווה.
אלכס פליך, בן 19, מקרני שומרון
ולדימיר ניזבצוב (כונה "וובה"), בן 18, מבת ים.
קיריל בלנקוב, בן 18 מחולון.
משטרת ישראל החלה לחקור את חברי הכנופיה בשנת 2006, לאחר שתי תקריות של מציאת גרפיטי בעל אופי נאו-נאצי בפתח תקווה.
בספטמבר 2007, שבעה מחברי הכנופיה נעצרו בעוד דמיטרי בוגאטיך וקיריל בלנקוב הצליחו לברוח מהארץ.
מחשבי העצורים הוחרמו וחשפו חומר נאו-נאצי רב, כולל צילומי וידאו של התקפות שביצעו חברי התא הנאו-נאצי על נרקומנים, כמו גם פוסטרים של צלב קרס, אקדחים וחומרי נפץ.
בבית המשפט המחוזי בתל אביב, הם הואשמו בקשירת קשר לביצוע פשע, ועל אריק בוניאטוב נגזרו שבע שנות מאסר.
השופט במשפט, צבי גורפינקל, אמר כי ההחמרה בגזר הדין נועדה למנוע מאחרים ללכת בעקבותיהם.
בינואר 2011, דמיטרי בוגאטיך הוסגר לישראל מקירגיזסטן ונעצר בנמל התעופה.
הוא נידון ל-69 חודשי מאסר בפועל.
הפרשה גרמה לגל התבטאויות של פוליטיקאים נגד התנאים המקלים של חוק השבות, כך למשל חבר הכנסת אפי איתם התבטא כי ישראל הפכה לגן עדן עבור שונאי ישראל.
שר הפנים מאיר שטרית אף התבטא באומרו כי "לא אהסס לשלול את אזרחותם של חבורת הנאו-נאצים בפתח תקווה במידה ויורשעו החשודים".
ראש הממשלה באותה עת, אהוד אולמרט, אף אמר כי זהו נושא שיש לטפל בו בחומרה וכי "יש ליצור הרתעה על מנת שמקרים כאלו לא ישנו".
מועדון הכדורגל פטרולול פלוישט (ברומנית: Fotbal Club Petrolul Ploiești) הוא מועדון כדורגל רומני מהעיר פלוישט, המשחק בליגת העל הרומנית.
לזכות המועדון 4 אליפויות ו-3 גביעים.
המועדון נוסד בשנת 1924 תחת השם "יובנטוס בוקרשט", לאחר איחוד בין רומקויט בוקרשט וטריומף בוקרשט.
במהלך השנים שמו של המועדון השתנה מספר פעמים לפלאקרה, קומפטרול, פרטיזנול ופטרולול.
בשנת 1952 עבר המועדון לעיר פלוישט תחת השם "פלאקרה פלוישט".
בשנת 1957 השתנה השם ל"פטרולול פלוישט".
בשנת 1992 השתנה השם שוב ל"פ.צ.
פלוישט", ולאחר שנה המועדון חזר לשמו הקודם שנשאר עד היום.
בקיץ 2016 הכריז המועדון על פשיטת רגל, ולאחר מכן הוקם מחדש בליגה הרביעית ברומניה.
בתום עונת 2017/2018 חזרה הקבוצה לליגה השנייה.
פטרוביצ'י הוא כפר קטן במחוז סמולנסק שבמערב רוסיה, בסמוך לגבול בלארוס.
הכפר נודע בעיקר בשל הולדתו של הסופר היהודי-אמריקאי אייזיק אסימוב במקום.
הכפר נזכר לראשונה בשנת 1403. ביישוב התקיימה קהילה יהודית גדולה לאורך השנים, ובשל סמיכות היישוב לתחום המושב, ניצלה הקהילה המקומית מגזירת הגירוש של יהודי רוסיה בזמן שלטונו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
בין השנים 1838–1848 בקירוב, כיהן הרב משה נחמיה כהניו כרב וראש ישיבה בפטרוביצ'י.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-930 יהודים, רוב תושביו.
ב-2 באוגוסט 1941 נכבש הכפר בידי הגרמנים.
באותו החודש רוכזו מאות יהודי היישוב וכפרי הסביבה שלו בגטו קטן שהוקם בו, והם חויבו בענידת טלאי צהוב ובביצוע עבודות כפייה.
בגטו שררה צפיפות רבה, ומעת לעת פשטו עליו שוטרים גרמנים ומקומיים, שדדו רכוש ואנסו נשים.
במאי 1942 נרצחו בין 100 ל-170 מיושבי הגטו ברוסלאבל.
ב-21 ביולי נרצחה קבוצת גברים יהודים מהגטו בכפר שומיאצ'י.
למחרת רצחו הגרמנים את יתר יושבי הגטו.
ערב האקציה הצליחו להימלט מהגטו כ-30 יהודים, אשר חברו ליחידות פרטיזנים סובייטיות ביערות הסביבה.
פטרונילה דה מית' (Petronilla de Meath; 1300 לערך – 1324) הייתה משרתת של דיים אליס קייטלר, אצילה מקבוצת הנורמנים ההיברנים (נורמנים שהיגרו לאירלנד מאנגליה ויילס ויסדו שם ממלכות פאודליות).
לאחר מותו של בעלה הרביעי, קייטלר הואשמה בכישוף ופטרונילה הואשמה יחד איתה.
פטרונילה עונתה, ונאלצה להודות בכישוף ולהאשים את קייטלר.
עונשה של פטרונילה היה הלקאה פומבית, והוצאה להורג בשרפה על המוקד ב-3 בנובמבר 1324, בקילקני.
המקרה שלה הוא הראשון הידוע באירלנד או בבריטניה של הוצאה להורג בשריפה בעוון כפירה.
שבע האשמות הובאו נגד אליס קייטלר והשותפות שלה, כולל פטרונילה, על ידי הבישוף של אוסורי, ריצ'רד דה לדרד:...הן התכחשו לישו המושיע ולכנסייה, הן ביתרו חיות בעודן בחיים ופזרו חלקים מהן בצמתי דרכים כמנחות לשדים.
הן גנבו את מפתחות הכנסייה והתוועדו שם בלילות.
בתוך גולגולת של שודד הן הניחו איברים פנימיים של תרנגולים, תולעים, ציפורניים של מתים, ושערות מהישבן ועטיפות בדים של ילודים שטרם נטבלו לנצרות.
ואת המרכיבים הללו בשלו ויצרו מהם שיקויים שהסיתו אנשים לאהבה, שנאה, רצח, ולייסר נוצרים.
שאליס עצמה קיימה מגע גופני עם שדים כמו אינקובוס, אשר הופיע לפניה בדמות חתול, או כלב בעל פרווה שחורה וסבוכה, או איש אתיופי שחור, שממנו קבלה את עושרה.
ושאליס השתמשה בכישוף על מנת לרצוח חלק מבעליה, ולהשפיע על האחרים למסור את רכושם לה ולבנה.
ההאשמות כללו בין היתר כישוף, דמונולוגיה ורציחת כמה מבעליה לשעבר של קייטלר; כן נטען שקייטלר צברה את עושרה באופן בלתי חוקי באמצעות כישוף.
האשמות אלה באו בעיקר מצד הילדים מנישואים קודמים של בעליה המנוחים.
המשפט נערך בטרם חוקק חוק כלשהו כנגד כישוף באירלנד, ולפיכך הסתמך על משפט קאנוני, לפיו כישוף נחשב לכפירה, זאת במקום להחיל את המשפט המקובל האנגלי, שלרוב התייחס לכישוף - באותה תקופה - כאל עבירה קלה.
בעוד קייטלר עצמה הצליחה להימלט לאנגליה או לארצות השפלה, לא שפר גורלם של הנאשמים האחרים, ופטרונילה במיוחד.
לדרד הורה להפעיל נגדה ונגד עמיתיה הפחות אמידים של קייטלר עינויים בהיותם כלואים בכלא קילקני.
הם נחקרו באמצעות הליך אינקוויזיטורי בהיתר האפיפיור - Super illius specula, אשר הגדיר כישוף ככפירה.
כל אלה שעברו עינויים הודו באשמה.
על פי כתב יד מאת לדרד, A Contemporary Narrative of the Proceedings Against Dame Alice Kyteler: Prosecuted for Sorcery in 1324, פטרונילה הודתה במגוון פשעים: ...בין היתר היא אמרה שהיא וגבירתה שבנידון ערכו טקסים נגד בעלה של פטרונילה, ובמהלכם ירקו על נרות שעווה דולקים, כפי שהתחייב בחוקיהן.
ושלמרות שהיא עצמה הייתה מתלמדת באומנות המקוללת הזאת, הרי שהייתה כאין וכאפס לעומת גבירתה שממנה למדה את כל הדברים הללו ועוד רבים.
ושאין אישה מיומנת יותר באומנויות הללו יותר מגבירתה בכל רחבי ממלכתו של מלך אנגליה.
פטרונילה העידה תחת עינויים כי קייטלר קיימה יחסי מין עם שד, שהיא התייעצה עם שדים והכינה שיקויים, וכי קייטלר התכחשה לאמונה בישו ובכנסייה.
לדברי עדותה היא וגבירתה משחו שיקוי קסם על קורת עץ, מה שאפשר לשתיהן לעוף.
פטרונילה אולצה גם להצהיר הצהרה פומבית שקייטלר וחסידיה אשמים בכישוף.
פטרונילה עברה שש הלקאות ציבוריות (על פי לדרד, "שש הלקאות בשישה מחוזות") והיא נידונה להישרף על המוקד ככופרת.
ג'ון קלין, ההיסטוריון הפרנציסקני, סיכם בכתב את הוצאתה להורג: "פטרונילה דה מידיה...הורשעה בכישוף...והקרבת קורבנות שדים, והופקדה ללהבות ולשריפה.
יתר על כן, לפניה, ואפילו בימי קדם, לא נראה ולא נשמע כדבר הזה שאדם הוצא להורג בשל כפירה באירלנד".
ייתכן שפטרונילה הייתה אמו של אחד הנאשמים האחרים בשם באזיל.
האמנית הפמיניסטית ג'ודי שיקגו הקדישה מקום לפטרונילה ביצירתה מסיבת ארוחת הערב, מיצב בו מוצגות 39 דמויות נשיות מהמיתולוגיה ומההיסטוריה.
מאז 2007, העבודה מוצגת בתערוכת קבע במרכז לאמנות פמיניסטית על שם אליזבט א.
סאקלר במוזיאון ברוקלין בניו יורק.
פטרולקוזאורוס (שם מדעי: Petrolacosaurus) הוא סוג חולייתן קדום מקבוצת הדיאפסידה שהיה מראשוני הזוחלים האמיתיים.
הוא חי לפני 302 מיליון שנה.
יצור קטן זה הגיע לאורך 40 ס"מ והיה דומה ללטאה.
הוא הכיל גולגולת צרה בעלת שיניים פרימיטיביות לאורך הקצה וכמה שיניים חזקת מאחורי הלסת.
היצור נע על ארבע ויכל לנוע מהר בעת הצורך.
הוא הטיל ביצים מכוסות קילפה קשה.
היצור חי ביערות הקדומים של הקרבון בו צמחו שרכים ענקיים והיו חרקים גדולים כמו שפירית הענק.
הוא צד חרקים קטנים יותר בזריזות.
המאובן הראשון של היצור נמצא בגרנט, קנזס ב-1932 על ידי משלחת של מוזיאון אוניברסיטת קנזס.
זוחל זה מופיע בסדרה ללכת עם מפלצות שם נראים מספר פרטים צעירים שנטרפים על ידי מסוטליים ענקיים ושפיריות ענק.
פטרודאוסטרו (שם מדעי: Pterodaustro; מילולית: "כנף מהדרום") הוא סוג של זוחל מעופף מסדרת הפטרוזאורים שחי באמריקה הדרומית לפני 105 מיליון שנה.
מאובניו של פטרוזאור זה נמצאו בכמה מחצבים בפרובינציה סן לואיס שבמרכז ארגנטינה, וכן בצ'ילה.
לאורך השנים נמצאו מעל 750 פטרוזאורים בחפירות, מה שהופך אותו לאחד מהידועים שבפטרוזאורים.
הוא קיבל את שמו ב-1969 בידי הפלאונטולוג חוסה בונפרטה (José Bonaparte) ומשמעותו "כנף דרומית".
השם המדעי מנציח את הפלאונטולוג הארגנטינאי רומן גיניאסו (Román Guiñazú).
זה היה פטרוזאור עם מוטת כנף באורך 250 סנטימטר והיה בעל רגליים חזקות וזנב ארוך יחסית.
למרות זאת הוא נחשב לקרוב של הפטרודקטיל ושל הפטרוזאורים הגדולים, שרובם היו חסרי זנב.
לפטרוזאור זה הייתה גולגולת מוזרה באורך 29 סנטימטר שהייתה בעלת לסת תחתונה ארוכה מן העליונה ושתי הלסתות התעקלו בקשת כלפי מעלה.
בקצוות הלסת התחתונה היו מעל 100 מברשות דמויות-שיניים שאורכם הגיע ל-3 ס"מ.
במבנם הם דמו ללסתות הפלמינגו, כמה ברווזים ולווייתני מזיפות אשר כל אלה משתמשים בהם כדי לגרוף יצורים קטנים מהמים ולסנן בעזרת ה"מברשות" את המים החוצה.
כך ייתכן שהפטרוזאור חי בקצוות אגמים או חופים ושליית דגים וסרטנים.
לעיתים כך נראה הוא גם בלע אבנים קטנות.
לא ברור אם היה יכול גם לצוף על המים, אך ייתכן שבשל גודלו היה זקוק למסלול המראה גדול לצורך מעוף בדומה לפלמינגו או לברבורים.
פטרוזאור זה הופיע במשחקים פארק היורה 3: בניית פארק, עולם היורה: המשחק ובסדרה דינו דן .
פטרודקטיליים (שם מדעי: Pterodactyloidea) היא תת-סדרה גדולה של פטרוזאורים שרובם היו גדולי גוף.
הם חיו בין סוף היורה לסוף הקרטיקון ונכחדו לפני כ-66 מיליון שנה, יחד עם אחרוני הדינוזאורים.
בין בני קבוצה זו היו המעופפים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם, ובראשם הקוואצלקואטלוס, שהיה בעל מוטת כנפיים של מעל 11 מטר ושקל 70–250 קילוגרם.
מינים רבים כמו הקוואצלקואטלוס היו חסרי שיניים במקורם הארוך והם יכלו לדאות שעות רבות.
חלק גדול מהם ניזון מדגים בעוד אחרים חיו על הקרקע וניזונו כנראה מבשר או מנבלות.
בנוסף לשיניהם הם היו גם בעלי זנבות קצרים והם נעו על הקרקע בעזרת על גפיהם הקדמיות ביעילות.
עם זאת עקב הימצאם של דינוזאורים טורפים על הקרקע סביר להניח שהם נחתו לעיתים רחוקות או רק באזורים מוגנים.
קלוב אתלטיקו פטרונטו דה לה חובנטוד קתוליקה הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי מהעיר פרנה שבפרובינציית אנטרה ריוס.
המועדון נוסד ב-1 בפברואר 1914 וכיום משחק בליגת העל הארגנטינאית.
המועדון שיחק לראשונה בליגת העל הארגנטינאית בשנת 1978. בדצמבר 2015, פטרונטו חזרה לליגה זו.
פטרובקה הוא אחד הרחובות המרכזיים והעתיקים ביותר במרכז מוסקבה.
ממוקם במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של העיר על שטחו של טברסקוי ראיון.
הרחוב קיבל את שמו ממנזר ויסוקו-פטרובסקי, שנוסד בסוף המאה ה-14. השם "פטרובקה" שימש מאז תחילת המאה ה-17 ומעולם לא השתנה מאז, מה שנחשב לנדיר לרחובות ההיסטוריים של מרכז מוסקבה.
במאה ה-18 החל הרחוב להיבנות באינטנסיביות - במחצית השנייה של המאה הופיעו כאן אחוזות של האצולה במוסקבה.
במאה ה-19 הפך פטרובקה לאחד מרחובות הקניות המרכזיים במוסקבה.
למרות מספר בניינים חדשים של המאה העשרים, ששנו את ההרכב האדריכלי של הרחוב, רבים ממבנים היסטוריים בולטים שרדו בפטרובקה.
פטרוניוס היא אסדת קידוח במים עמוקים שנבנתה בין השנים 1997 ל-2000 ומופעלת על ידי שברון במפרץ מקסיקו, 210 ק"מ דרום-מזרחית לניו אורלינס, ארצות הברית.
צלעות הסיפון הן בגודל 64 מטר על 43 מטר על גובה של 18.3 מטר ומחזיקות 21 חריצי בארות, ומשקלו של כל המבנה הוא כ-43,000 טון.
הפלטפורמה ממוקמת לשימוש שדה פטרוניוס, שהתגלה בשנת 1995 בוויוסקה קנול (גוש VK 786) ונקרא על שמו של פטרוניוס, הסופר הרומאי.
קרקעית הים היא 535 מטר מתחת לפלטפורמה.
עיצוב המגדל התואם גמיש יותר ממבנים יבשתיים קונבנציונליים כדי להתמודד טוב יותר עם כוחות הים.
זה יכול להטות (להתנדנד) ביתר העולה על 2% מהגובה.
רוב הבניינים מוחזקים בטווח של 0.5% מגובה על מנת שהדיירים לא ירגישו לא בנוח בתקופות תנועה.
הבנייה החלה בשנת 1997 על ידי ג'יי ריי מקדרמוט עם מערכת העגינה בקרקעית הים.
החוזה לפלטפורמה תוקצב ב-200 מיליון דולר בעלות כולל של כ-500 מיליון דולר.
מודול הצפון של 4000 טון הותקן בנובמבר 1998, אך הניסיון להתקין את המודול הדרומי מעט קל יותר בדצמבר אותה שנה הסתיים עם היחידה על קרקעית הים.
מודול חלופי נבנה והותקן על ידי Saipem 7000 במאי 2000.
פטרוניוס מקסימוס (397 בקירוב – 31 במאי 455) היה קיסר האימפריה הרומית המערבית למשך חודשיים ב-455. סנאטור עשיר ואריסטוקרט בולט, הוא השתתף ברצח של המגיסטר מיליטום הרומאי, אאטיוס, ורציחתו של הקיסר הרומי המערבי, ולנטיניאנוס השלישי.
מקסימוס הבטיח לעצמו את כס המלוכה למחרת מותו של ולנטיניאנוס על ידי הבטחת גיבוי הסנאט ושוחד על פקידי הארמון.
הוא חיזק את עמדתו בכך שאילץ את אלמנתו של ולנטיניאנוס להינשא לו ולאלץ את בתו של ולנטיניאנוס להינשא לבנו.
הוא ביטל את אירוסין בת בתו של אשתו הטרייה לבנו של מלך הוונדלים גאיזריק.
הדבר הכעיס את בתו החורגת ואת גאיזריק, ששלח צי לרומא.
מקסימוס לא הצליח להשיג חיילים מהוויזיגותים והוא נמלט כשהגיעו הוונדלים, התנתק מכוחותיו ושומרי ראשו בבלבול, ונהרג.
הוונדלים בזזו את רומא ביסודיות.
פטרוואשארה (בהונגרית: Pétervására) היא עיר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפטרוואשארה מספר התושבים נמצא בירידה.
על פי עדויות ארכאולוגיות האזור מיושב מהתקופה הפרהיסטורית.
פטרוואשארה עצמו מוזכר לראשונה בתעודות משנת 1247 ומאז הוא מיושב לסירוגין.
הכפר הפך לעיר רשמית ב-1 במרץ 1989.
יהודים התיישבו בפטרוואשארה לראשונה בתחילת המאה ה-19. בשנת 1885 נעשו כפופים לקהילה יהודים שישבו ב-18 כפרים בסביבה.
בפטרוואשארה כיהנו שלושה רבנים בזה אחר זה ובמקום היה בית כנסת שהורחב בשנת 1878.
בימי מלחמת העולם השנייה גויסו יהודי הונגריה לעבודות כפייה במסגרת צבאית ובשנת 1940 נעשתה פטרוואשארה מרכז לגיוס יהודים לעבודות כפייה.
במאי 1944, כחודשיים לאחר כניסת הצבא הגרמני להונגריה, הובלו יהודי המקום לאזור מכרות פחם ליד אגרצ'הי, שם רוכזו כ-2,000 יהודי מחוז הווש בצפיפות ומחסור חמור במזון ובתרופות.
על היהודים נאסר לקבל עזרה מקרוביהם שמחוץ למקום.
ביוני הובלו לבית חרושת ללבנים בקרצ'נד, וכעבור ימים אחדים שולחו לאושוויץ
פטרוברזאורוס (שם מדעי: Petrobrasaurus; מילולית: "לטאת פטרוברז") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מהענף טיטאנוזאוריה אשר התקיים באמריקה הדרומית של הקרטיקון העליון שלפני 88 עד 83 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה מכיל מין יחיד: Petrobrasaurus puestohernandezi, הקרוי על שם שדה הנפט "Puesto Hernández" שלצידו נתגלו המאובנים.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו במחוז נאוקן שבפטגוניה, ארגנטינה.
המאובנים שלו הכילו שלד חלקי ללא גולגולת המורכב מחוליות צוואר, צלעות, חוליות גב, חוליות זנב, עצמות חזה, עצם זרוע, עצמות כפות ועצמות ירכיים.
העצמות היו שייכות לפרט בודד והתפרשו על פני שטח של שישים מ"ר.
לפי הממצאים הטיטנוזאור הגיע לאורך של 20 מטרים ועם גוף בגובה של 4 מטרים, לא כולל הצוואר והראש.
משקלו המוערך הגיע ל-30 טון מטרי.
הוא היה בעל צוואר בינוני ועמוד שדרה חזק וקוצני.
אורך עצם הזרוע שלו הגיע ל-1.2 מטר, ואורך עצם הירך הגיע ל-157 ס"מ.
לפי המבנה הוא היה נמוך יחסית לטיטנוזאור וכנראה ניזון מעצים בינוניים.
הסוג תואר בשנת 2011 בידי הפלאונטולוג לאונרדו ס.
פיליפי וצוותו, כאשר הוא נקרא על שם חברת הנפט פטרוברז, לצידה התגלה.
פטרוס הקדוש (או שמעון פטרוס; ביוונית: Πέτρος – "פטרוס"; במקור הארמי: שמעון בר יונה או כיפא; מת בין השנים 64 ל-68 לספירה) היה ה בשנים-עשר השליחים של ישו, ונחשב למנהיג המרכזי של הקהילה הנוצרית הקדומה לאחר הצליבה.
חשיבותו ההיסטורית נובעת מכך שהיה דמות המפתח במעבר מפעילותו של ישו לייסוד הנצרות כדת; הכנסייה הקתולית רואה בו את האפיפיור הראשון, שקיבל מישו את "מפתחות מלכות השמים" ואת הסמכות להנהיג את המאמינים.
פטרוס היה דייג מבית צידה שבגליל.
ישו העניק לו את הכינוי "כיפא" (סלע), וכריז עליו כי יבנה את כנסייתו: "וְעַל הַצּוּר הַזֶּה אֶבְנֶה אֶת קְהִלָּתִי".
דמותו בברית החדשה היא אנושית ומורכבת, וכוללת רגעי גדולה לצד משברים אישיים, שהידוע בהם הוא "התכחשות פטרוס": בלילה שבו נעצר ישו, נתקף פטרוס פחד והכחיש שלוש פעמים את היכרותו עם רבו.
על פי המסורת, לאחר תחייה ישו הביע חרטה עמוקה, "טוהר" והוסמך מחדש להנהיג את השליחים.
בתקופת השליחים עמד פטרוס בראש הקהילה הנוצרית-יהודית בירושלים.
הוא היה הדמות שפרצה את הדרך להצטרפותם של לא-יהודים לדת החדשה (בסיפור הטבלת קורנליוס), אך דרכו לא הייתה נטולת מחלוקות: הברית החדשה מתעדת מתח אידאולוגי בינו ובין פאולוס (שאול התרסי), בעיקר סביב היחס לשמירת ההלכה והמגע עם גויים (אירוע המכונה "התקרית באנטיוכיה").
בעקבות זאת, הוגדר פטרוס בעיקר כ"שליח אל הנימולים" (היהודים), בעוד פאולוס התמקד בהפצת הבשורה בקרב עובדי האלילים.
על פי המסורת, פטרוס הוצא להורג ברומא בזמן רדיפות הקיסר נירון (סביב שנת 64 או 67 לספירה).
הוא ביקש להיצלב כשראשו מטה, מתוך ענווה וחוסר רצון למות בדרך זהה למורו.
הוא נקבר בגבעת הוותיקן, ומעל קברו הוקמה לימים בזיליקת פטרוס הקדוש, המהווה עד היום את המרכז הרוחני של הנצרות הקתולית.
באמנות הוא מזוהה בעיקר עם מפתחות הזהב והכסף שבידיו, המסמלים את הסמכות השמימית והארצית.
השם "פטרוס" הוענק לשמעון על ידי ישו.
בעולם הנוצרי ישנם מעל 700 שמות שונים הנגזרים משמו של פטרוס.
שמו המקורי של פטרוס, על פי הברית החדשה, הוא שמעון .
ישו העניק לו את השם הארמי כֵּיפָא, שמשמעו סלע, כאשר פטרוס הכריז לראשונה שישו הוא המשיח ובן האלוהים.
בברית החדשה (שהשתמרה ביוונית) מופיע השם 156 פעמים בתרגום המילה ליוונית - פטרוס (Πέτρος), ותשע פעמים בתעתיק מארמית - כֵּפַס (Κηφᾶς).
הענקת השם מופיעה בכל ספרי הבשורה, אך רק מתי מוסיף שפטרוס יקבל לידיו את "מפתחות מלכות השמים" .
זו הסיבה לכך שניתן לזהות ביצירות אמנות רבות זוג מפתחות בידיו של פטרוס: מפתח זהב המסמן את מלכות השמיים (פונה לרוב כלפי מעלה) ומפתח ברזל או כסף, המייצג את מלכות הארץ (ומצביע מטה).
מקור מרבית הפרטים הידועים על פטרוס הוא בברית החדשה.
שמעון בר-יונה, דייג יהודי יליד בית צידה, הצטרף לישו לאחר שפגשו בעת שדג בכנרת עם אחיו, אנדריאס (מתי ד:18–22; מרקוס א:16–20; לוקאס ה:1–10; יוחנן א:40–42).
ספרי הבשורה מתארים את ישו מרפא את חמותו של שמעון, בביתם אשר בכפר נחום (מתי ח:14-17; מרקוס א:29-31; לוקאס ד:38-41).
מכך ניתן להסיק ששמעון היה נשוי, אף כי שם אשתו אינו מוזכר בספרי הבשורה.
על פי מסורת שככל הנראה החלה במאה ה-6, פטרוס היה אביה של הקדושה .
ספרי הבשורה מציינים כי ישו צפה מראש שפטרוס יתכחש להיכרותו עמו לאחר שייעצר.
לפי הבשורה על-פי מתי, בזמן הסעודה האחרונה, חזה ישו כי "כלכם תכשלו בגללי הלילה".
לכך פטרוס ענה: "אם הכול יכשלו בגללך, אני לעולם לא אכשל!".
ישו השיב "אמן אומר אני לך כי בלילה הזה, בטרם יקרא התרנגול, שלוש פעמים תתכחש לי".
לאחר מעצר ישו, פטרוס אכן התכחש להיכרות עימו, על מנת שלא ייעצר אף הוא.
כאשר שמע את קריאת התרנגול, נזכר בדבריו של ישו, התחרט ו"בכה בכי מר".
מחבר הספר "מעשי השליחים" תיאר את פטרוס כדמות חשובה בימיה הראשונים של הנצרות, שני רק לפאולוס, והוא שהנהיג את בחירת מחליפו של יהודה איש-קריות (1:15).
בפעם הראשונה לא נמצאה בהם אשמה, אך צוו לחדול מהפצת בשורתם.
משלא חדלו, נתפסו שוב ונשקלה האפשרות של הוצאתם להורג, אך רבן גמליאל הזקן מנע זאת בשל עקרון גמליאל המניח לאלוהים לקבוע אם דבריהם אמת.
פטרוס נסע למסע הטפה בלוד, יפו וקיסריה (9:32-10:2); ונכח גם באספת ירושלים, שם הטיף פאולוס למען המרת דתם של הלא־יהודים.
ניתן ללמוד מכתבי הנצרות הקדומים כי פטרוס היה מחבריה החשובים והמובילים של הכנסייה הקדומה.
ניתן גם להבין ממרבית הבשורות כי פטרוס היה התלמיד המועדף על ישו.
לאחר שמחבר "מעשי השליחים" הפנה את תשומת לבו מפטרוס למעשיו של פאולוס, נעלמו עקבותיו של פטרוס.
מסתבר שהוא חי באנטיוכיה תקופת מה, שם לא רק פגש בפאולוס (האיגרת אל הגלטים, 2:11), אלא גם נתמנה לבישוף העיר, ולפיכך לפטריארך של אנטיוכיה.
יש חוקרים המפרשים את אזכורו של פטרוס באיגרת הראשונה אל הקורינתים 1:12 כהוכחה לכך שהוא ביקר בקורינתוס.
בכך נפתחה גם הדרך לקבלת מאמינים שאינם יהודים, שכן גויים רבים היו מוכנים להשתייך לקהילת היהודים הנוצרים אולם חוקי הכשרות הקשו עליהם מאוד להשתלב בקהילה היהודית נוצרית.
הפירוש שנתן פטרוס לחלומו עורר התנגדות בקרב הפרושים-נוצרים שדרשו לחייב את הגויים לשמור את התורה לצד אמונתם בישו.
מאוחר יותר, לפי המסופר באיגרת אל הגלטיים, נרתע פטרוס משליחיו של יעקב הצדיק (אחי ישו ופטריארך ירושלים) ושב לאכול בנפרד מן הנוצרים הערלים, ועל כך נזף בו פאולוס.
במספר ציורים מפורסמים מופיע חלום אחר של פטרוס, בו הוא חולם כי מלאך מגיע לכלא בו הוא אסור בירושלים; המלאך מפיל שינה על השומרים ומשחרר את פטרוס.
כשפטרוס הקיץ הוא מצא עצמו חופשי מחוץ לכלא.
מקור סיפור הנס הזה ב"מעשי השליחים" 12-1-7.
על פי המסורת הנוצרית, הפך בסוף חייו לבישוף הראשון של רומא, ומכוח זה היה למעשה לאפיפיור הראשון.
בשנת 67 לספירה נתפס על ידי הרומאים ונצלב, לפי מקור אחר נצלב 3 שנים קודם בשנת 64 לספירה, לפי המסורת הוא נצלב לבקשתו הפוך עם ראשו כלפי מטה, להיבדל מתוך כבוד מישו מורהו.
לכן הצלב ההפוך נקרא "צלב פטרוס".
הברית החדשה כוללת שתי איגרות שנכתבו על ידי פטרוס, איגרת פטרוס הראשונה, ואיגרת פטרוס השנייה.
ישנם כמה כתבים, שמעוררים ספקות אם אכן פטרוס הוא מחברם, או שנכתבו אודות פטרוס.
פטרוס נחשב הבישוף הראשון של אנטיוכיה, ומאוחר יותר הבישוף של רומא, ומכאן גם האפיפיור הראשון.
באותה עת האפיפיור היה רק ראש הקהילה הנוצרית, בימינו - הקהילה גדלה לדת שלמה.
וכך האפיפיורים נחשבים לממשיכיו של פטרוס וליורשי סמכויותיו וזכויותיו: הם עונדים על אצבעם את טבעת הדייג, שמציינת את פטרוס כדמות הצדיק הדייג, בעל המפתחות למלכות השמיים, אותם קיבל מידי ישו.
לכן המפתחות הם עד ימינו הסמל לסמכויותיו של האפיפיור.
בזיליקת פטרוס הקדוש נבנתה באתר שבו נצלב.
תחת המזבח הראשי ישנו עוד מזבח המוקדש לפטרוס.
על פי מסורת קתולית צליבתו ההפוכה של פטרוס התרחשה בגני נירון וקברו מצוי בקרבת מקום.
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו בבזיליקת סנט פטרוס שברומא נתגלה חדר קבורה שבו היה קבור שלד אחד, ללא רגלים.
יש ארכאולוגים המשערים כי השלד הוא שלדו של פטרוס, מכיוון שהקבר תוארך לתקופה בין השנים 60–70 לספירה, והאתר הוא בזיליקת פטרוס הקדוש.
על פי גרסה זו, כדי להביא את הגופה לקבורה במהירות מחשש שתאבד, נכרתו רגליו של הקדוש הנוצרי שנצלב הפוך.
ראייה נוספת היא העובדה שהייתה בקבר רצועת טיח ועליה חריטה יוונית עם הכיתוב: "PETROS ENI", כלומר: "פטרוס נמצא שם".
עם זאת כנסיות רבות ברחבי העולם (איטליה, צרפת, גרמניה, ארצות הברית, ישראל) טוענות כי ברשותן חלקי גופה של פטרוס (חלקי גופה אף הוצעו למכירה ב-eBay), כדוגמת כנסיית סנט ג'ובאני אין לאטראנו ברומא, מקום מושב האפיפיורות במשך מאות שנים; לפי הטענה מצויה ברשותה גולגולת של פטרוס, השמורה שם מעל 1,000 שנה.
ב-1953 נתגלה בהר הזיתים (אז תחת שלטון ירדני) בית קברות עתיק, על ידי הארכאולוג בלרמינו בגאטי עם גלוסקמאות רבות הנושאות סמלים ושמות נוצריים קדומים; אחת מהן נושאת שמו העברי של פטרוס: "שמעון בר יונה".
הגלוסקמה נמצאת היום בכנסיית ההלקאה בירושלים.
המקור היהודי הקדום הידוע המתייחס לפטרוס הוא ספר חסידים, שם מכונה פטרוס "צדיק שטעו אחריו רבים ומצוה לכנותו 'פטר חמור'".
יחס דומה מוצאים בספרי מדרשים שונים, שם מתואר שמעון כיפא כשליח של חז"ל שיעודו לנתק את הנצרות מהיהדות.
לפי אותם מדרשים, בראשית הנצרות ראו חז"ל צורך לנתק את היהדות מהנצרות ולשם כך גייסו את שמעון כיפא.
חכמי אותו דור לקחו אותו לבית המקדש ושם נשבעו לו שהם מקבלים עליהם את כל העוונות שהוא יעשה.
לפי אותה מסורת, שמעון כיפא קיבל את השליחות ועמד בה בהצלחה: הוא הרחיק את הנצרות מן היהדות (למשל, העביר את יום המנוחה מיום שבת ליום ראשון), והציל יהודים מאלימות בקובעו שכאשר נוצרי מוכה על ידי יהודי - עליו להפנות את הלחי השנייה.
לפי אותן מסורות, השם "כיפא" (סלע בארמית) הגיע מכך ששמעון כיפא התבודד על סלע ברומא, שם כתב פיוטים ושלח אותם לחכמי ישראל שבאותו דור.
יש המונים בין פיוטים אלו את נשמת כל חי ואת הפיוט אתן תהילה הנאמר ביום הכיפורים.
עם זאת, יש השוללים בתוקף טענות אלו, ביניהם המחזור ויטרי שכתב ש"כל האומר דבר זה, כשיבנה בית המקדש יביא חטאת שמנה".
גם בספר תולדות ישו, מתואר פטרוס כדמות חיובית מבחינת היהודים.
היו שראו במותו סיבה לקביעת צום תשעה בטבת.
פטרוס מקאסטלנו היה השליח האפיפיורי שנשלח על ידי האפיפיור אינוקנטיוס השלישי במטרה לנסות ולפתור את בעיית המינות האלביגנזית בדרום צרפת.
ב-15 בינואר 1208 נרצח במהלך פעילותו, דבר שגרם לאפיפיור להכריז על "מסע צלב" נגד האלביגנזים.
פטרוס דמיאנוס (לטינית: Petrus Damianus, או Pietro Damiani; חי בשנים 1007–1072) היה איש כנסייה, קרדינל, קדוש קתולי ומורה של הכנסייה.
נולד ברוונה, ועסק בתחילה בהוראה.
אף שעשה חיל בלימודיו, החליט בסביבות 1035 שאינו מסוגל לשאת עוד את אורח החיים החילוני והצטרף למנזר פונטה אבלנה (Fonte Avellana) ליד גוּבְּיוֹ.
בתפקידו זה הנהיג משמעת חמורה, שעוררה בתחילה התנגדות בקרב המלומדים אך עד מהרה אומצה גם במנזר מונטה קאסינו הידוע.
פטרוס דמיאנוס נודע כמתנגד חריף לפילוסופיה.
הוא טוען שאסור לנזירים ללמוד פילוסופיה ושלא ניתן להגיע לישועה באמצעותה.
הוא נחשב לאבי הרעיון שעל הפילוסופיה לשמש כמשרתת הדת.
לדעתו, התבונה חייבת להיות כפופה לגמרי לאמונה המדריכה אותה.
פטרוס דמיאנוס ראה בדאגה את השחיתות של הכנסייה בימיו.
ב-1051 פרסם את ה-Liber Gomorrhianus, ביקורת חריפה ביותר על מידותיהם הרעות של הכמרים.
כן נמנה עם תומכיו של הילדברנד (שנתמנה מאוחר יותר לאפיפיור בשם גרגוריוס השביעי), שביקש להנהיג רפורמות בכנסייה.
ב-1057 מינה אותו סטפנוס העשירי חרף התנגדותו לקרדינל-בישוף של אוֹסְטִיָה.
ב-1059 שלח אותו האפיפיור ניקולאוס השני למילאנו כדי להכריע בעימות בין ראשי הכנסייה המקומית, שבה היו נפוצים השוחד ונישואי הכמרים, לבין מתנגדיהם שביקשו להשיב את טוהר המידות על כנו.
עוד בשירות הכנסייה עזר לאלכסנדר השני במאבקו נגד האנטי-אפיפיור קדלוסוס, ושכנע את היינריך הרביעי לא להתגרש מאשתו ברתה.
ב-1072 נשלח לרוונה כדי לפשר בין הכס הקדוש ובין תושבי העיר, שנודו בשל תמיכתם בקדלוסוס.
בדרכו חזרה משליחותו נפל למשכב ליד פָאֶנְצָה ומת כעבור שבוע.
גופתו נמצאת כיום בקתדרלה של פאנצה.
לאו ה-12 קבע את יום מותו (23 בפברואר) כיום קדוש לכנסייה, והוסיף אותו למניין מורי הכנסייה.
ביצירות אמנות הוא מצויר כקרדינל, או כעולה לרגל הנושא בידו מגילה מאת האפיפיור.
פטרופוליס (בפורטוגזית: Petrópolis), הידועה גם כ"עיר הקיסרית" של ברזיל, היא עיר במדינת ריו דה ז'ניירו הנמצאת כ-60 ק"מ צפונית לעיר ריו דה ז'ניירו.
אוכלוסיית העיר כ-300,000 תושבים, ושטח המחוז לו היא משמשת כבירה 811 קמ"ר.
גובה העיר 810 מטר מעל פני הים.
העיר נמצאת בין גבעות מיוערות המכונות סרה דוס אורגאוס, בעמק הנהרות קיטנדיניה ופיאבניה, והיא מקום נופש פופולרי בימי הקיץ.
מלבד האקלים הנוח, והסביבה הציורית, מוקד המשיכה המרכזי בעיר הוא ארמון הקיץ של מלכי ברזיל, אשר משמש כיום כמוזיאון, המתמחה בהיסטוריה וממורביליה של האימפריה הברזילאית.
שמה של העיר ניתן לה על שמו של הקיסר פדרו הראשון, שליטה הקיסרי הראשון של ברזיל העצמאית.
העיר הייתה מקום הנופש של המשפחה הקיסרית לימי הקיץ במהלך המאה ה-19, ובירתה הרשמית של מדינת ריו דה ז'ניירו בין 1894 ל-1902.
מקורותיה של העיר הם בפעולתו של ברנרדו סוארז דה פרואנסה, שבשנת 1720 פתח מסלול אלטרנטיבי בין ריו דה ז'אנירו ומדינת מינאס ז'ראיס, לאורך הסרה דל אסטרלה.
כאשר נסע הקיסר פדרו הראשון בנתיב זה מצא כי האקלים באזור פטרופוליס הוא לרוחו, וכך רכש חווה חקלאית שנמצאה במקום, והחל בונה את ארמונו שם.
בשנת 1830 הושלמה בניית הארמון, ואריסטוקרטים ברזילאים אחרים החלו עד מהרה לבנות אף הם מעונות קיץ בסמוך למעון המלכותי.
יורשו של פדרו הראשון, הקיסר פדרו השני, הביא למקום חוואים גרמנים, שאת הגירתם עודד, והפך את האזור השומם לעיר.
היישוב פטרופוליס נוסד ב-16 במרץ 1843, ובשנת 1857 הוכרז כעיר.
המחוז נוסד ב-1844. הדרך בין העיר פטרופוליס לריו דה ז'ניירו נפתחה רשמית ב-1910 ונסללה ב-1928.
בביקור בתערוכה שערכה ארצות הברית בפילדלפיה ב-1876 במלאת מאה שנה לעצמאות ארצות הברית, התרשם פדרו השני מן הטלפון והתקין בארמונו את הטלפון הראשון בברזיל, שחיבר בין ארמונו ובין משרדו.
אחרי ייסוד הרפובליקה והגליית המשפחה הקיסרית, בשנת 1889, ארמון הקיץ המשיך לשחק תפקיד חשוב בהיסטוריה הברזילאית.
בשנת 1903 נחתם בארמון הסכם השלום עם בוליביה שהעניק לברזיל את השטח שעליו הוקמה מדינת אקרי.
ב-15 באוגוסט 1947 נפתחה בארמון הוועידה הראשונה של ארגון מדינות אמריקה שנועדה לשמור על השלום והביטחון ביבשת, והביאה לעולם את האמנה הבין אמריקנית לעזרה הדדית.
העיר ידועה אף בכך שהסופר היהודי האוסטרי הגולה, שטפן צווייג, ואשתו, שכנו בה בשנותיהם האחרונות בטרם התאבדו בשנת 1942.
בעיר הוקמה בשנת 1966 הישיבה הראשונה על אדמת ברזיל.
הישיבה - "מחנה ישראל" חב"ד - בראשותו של הרב חיים בנימיני ובניהולו של בנו הרב אברהם דוד בנימיני.
בישיבה זו התחנכו רבים מרבני ברזיל מכל החוגים הדתיים וחרדים, והיא היוותה תשתית למוסדות היהדות הפועלים היום בברזיל.
בשנת 2022 התרחש באזור שיטפון שגרם ל-171 קורבנות.
פטרופבלובסק-קמצ'טסקי היא עיר ברוסיה, בירת חבל מנהלי קמצ'טקה, אשר במזרח הרחוק הרוסי.
נמצאת על חצי-האי קמצ'טקה במפרץ אבצ'ין לחוף האוקיינוס השקט.
העיר נמצאת כ-6,766 קילומטר ממוסקבה.
היישוב נוסד ב-17 באוקטובר 1740 במקום שבו התקיים יישוב של קמצ'דלים.
שמה הראשון היה פטרופבלובסקי אוסטרוג.
שמה הגיע משמן של שתי אניות חוקרים שהגיעו למקום כדי לייסד את העיר בפיקודם של ויטוס ברינג ואלכסיי צ'יריקוב: "השליח פטרוס הקדוש", והשליח פאולוס הקדוש".
ב-1779 למקום הגיעו חבריו של החוקר האנגלי ג'יימס קוק בצי שכלל שתי ספינות, לאחר שקוק עצמו נספה בקרב עם המקומיים בהוואי.
ב-1812 היישוב קיבל מעמד של עיר.
ב-1849 הוקמה הגוברניה של קמצ'טקה, והעיר נקראה: "פטרופבלובסקי פורט", והייתה לבירתה.
ב-1854 הצי האנגלי והצי הצרפתי של האוקיינוס השקט תקפו את העיר במהלך מלחמת קרים, אך הרוסים המעטים שנשארו בעיר הצליחו להדוף את המתקפה.
ב-1924 שונה שם העיר לשמה הנוכחי, כדי להבדילה מהעיר פטרופבלובסק (פטרופבל) בקזחסטן.
בשנת 1958 הוקם בעיר בית הספר הגבוה למורים שעם השנים התפתח לאוניברסיטה.
ענף התעשייה העיקרי בעיר הוא עיבוד הדגים ותעשיות התומכות בדייג.
כ-30 קילומטר צפונית-מערבית לעיר ממוקם נמל התעופה יליזובו , שממנו יוצאות טיסות ליעדים שונים בתוך רוסיה וטיסות שכר עונתיות לווייטנאם, יפן וארצות הברית.
בסמיכות לעיר ממוקם בסיס של הצי הרוסי ובו מתאמנות יחידות של הקומנדו הימי.
פטרוס כריסטוס (בהולנדית: Petrus Christus או פטר מברוז' (לפעמים: Petrus Brugensis); (1410 – 1476), היה צייר פלנדרי.
מגדולי אמני צבעי השמן הפלנדריים בברוז' שבבלגיה, ומגדולי אמני הרנסאנס.
נולד בברוז' אשר בבלגיה, ובה גם נפטר.
פטרוס כריסטוס עבד עבור משפחת ספורצה (איטלקית: Sforza).
לדעתו של פייטרו סומונטה (איטלקית: Pietro Summonte), בשנים 1456–1458 במילאנו, איטליה, היה פטרוס כריסטוס מורהו של אנטונלו דה מסינה, בזמן שזה הציג עצמו כאנטונלוס סיציליינוס (איטלקית: Antonellus Sicilianus).
פֶּטרוֹס מַבְרוֹמִיכָאלִיס , הידוע גם בשם "פטרוביי" (Πετρομπέης), היה מנהיג המניאטים, יושבי חצי האי מאני (Mani) בדרום יוון, במחצית הראשונה של המאה ה-19 ומהאישים הבולטים במלחמת העצמאות היוונית.
למשפחת מברומיכאליס (מברו-שחור, מפחיד, כלומר מיכאל המפחיד או מיכאל השחור) הייתה היסטוריה ארוכת-שנים של לחימה בטורקים, אשר שלטו באותו זמן ביוון.
סבו גאורגקיס ואביו פיירוס היו בין מנהיגי מרד אורלוב.
בעקבות המרד פרצו מאבקים פנימיים בין מנהיגי חצי האי מאני (Mani), ועד מהרה יצא שמעו של פטרוס הצעיר כמי שהצליח ליישב את המחלוקות ולאחד מחדש את המשפחות הלוחמות.
באותה תקופה הוא גם כרת ברית עם נפוליון בונפרטה, שהתכוון לתקוף את הטורקים במצרים במתואם עם המורדים ביוון.
אלא שכישלון המצביא הצרפתי בארץ הנילוס גרם לדחיית המרד ביוון.
ב-1814, לאחר התארגנותם מחדש, שוב איימו המניאטים על שלומה של האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן הציע למברומיכאליס ויתורים אחדים, ובכלל זה להעניק לו את תואר הביי של מאני; צעד זה היה בבחינת הכרה רשמית במעמד האוטונומי למעשה של האזור.
למרות זאת המשיך פטרוביי לארגן את הקפטאנים (capetanei, המפקדים) של הפלופונסוס לקראת המרד המתוכנן.
ב-1818 נתקבל כחבר בארגון המחתרתי "פיליקי אטריה", וב-1819 תיווך בין משפחות הקפטאנים העיקריות והביא לברית רשמית ביניהן.
ב-17 במרץ 1821 הניף פטרוביי את נס המרד באראופולי (Areopoli), ובכך ניתן למעשה האות לתחילת מלחמת העצמאות היוונית.
ב-23 במרץ נכנסו חייליו אל העיר קלמאטה (Kalamata) ושחררוה.
לאחר קיץ 1822 פרש פטרוביי מן הלחימה, בהותירו את הפיקוד על חייליו בידי בניו, ששניים מהם נהרגו בקרבות.
הוא המשיך לפעול כמתווך כל אימת שהתעוררו מחלוקות בין הקפטאנים, ושימש כמנהיג הסנאט של מסיניה, מועצת המנהיגים הראשיים של המרד.
פטרוביי ניסה גם לקבל סיוע מן המערב, ושיגר מכתבים אחדים למנהיגים ולפילהלנים באירופה ובארצות הברית.
עם סיום מלחמת העצמאות נעשה פטרוביי חבר הסנאט היווני הראשון בראשותו של יואניס קפודיסטריאס.
לאחר זמן קצר פרצה מחלוקת בין שני האישים על רקע התעקשותו של קפודיסטריאס להקים ממשלי מחוזות המבוססים על מינויים פוליטיים, שיחליפו את מערכת הנאמנויות המשפחתיות המסורתית.
אחיו של פטרוס, טסאניס, הנהיג את המרד נגד המושל הממונה של לקוניה (Lakonia); שני האחים הוזמנו לפגישה עם קפודיסטריאס כדי לשאת ולתת לכאורה על פתרון המשבר, אך נאסרו מיד עם הגיעם.
מתאו בבית הכלא ניסה פטרוס להגיע להסדר עם קפודיסטריאס, אך הלה סירב.
בסופו של דבר יושב המשבר באמצעים מסורתיים יותר: ב-27 בספטמבר 1831 התנקש קונסטנטינוס, אחיו של פטרוס, בחיי קפודיסטריאס.
פטרוס גינה בפומבי את הרצח.
לאחר רצח קפודיסטריאס מסרו המעצמות הגדולות את השלטון על יוון לידי המלך אותון, שיחסו לקפטאנים היה ידידותי הרבה יותר.
פטרוס נבחר לסגן נשיא מועצת המדינה ומאוחר יותר לסנאטור.
הוא מת באתונה ב-17 בינואר 1848 ונקבר ברוב כבוד ופאר.
פטרופבלובסק הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט שנקראה על שם העיר בקמצ'טקה.
אונייה זו השתתפה במלחמת רוסיה–יפן כאוניית דגל של אדמירל סטפאן מקארוב.
האונייה נבנתה כתשובה לחיזוק הצי הגרמני בים הבלטי.
אותה תקופה מתאפיינת בהתפתחות מהירה של הטכנולוגיה לבניית אוניות מלחמה ולכן לאונייה זו הוכנסו עדכוני תכנון גם במהלך בנייתה.
האונייה הושקה ב-28 באוקטובר 1894 אך סיום בנייתה התארך עקב בעיות תקציביות.
בשנים 1897–1899 הסתיימה בנייתה והצטיידות של האונייה.
בתחילת המעבר לאוקיינוס השקט השתתף בו גם אלכסנדר קולצ'ק, אך בהיותו בים התיכון הוא קיבל פקודה לעזוב את הצוות והצטרף למשלחת לחקר אזור הצפון.
במרץ 1900 האונייה הגיעה לפורט ארתור ושולבה בצי המקומי.
בשנת 1900–1901 האונייה השתתפה בדיכוי המרד בסין.
במהלך שנת 1901 היא נהפכה אוניית דגל של הצי.
עם תחילת המלחמה האונייה השתתפה במספר פעולות צבאיות.
לאחר אי-הצלחת הצי היפני לסגור את האוניות הרוסיות בנמל פורט ארתור החליטו היפנים להציב סביב נתיבי יציאה מהנמל מוקשים ימיים.
הדבר בוצע בליל 31 במרץ 1904. האוניות היפניות התגלו על ידי הרוסים, אך אלה חשבו בטעות שהן אוניות רוסיות שמסיירות באזור.
בבוקר 1 באפריל אוניות רוסיות קיבלו פקודה לצאת מהנמל לצורך מתן עזרה לאוניית מלחמה רוסית שהוטבעה.
האוניות הצליחו לצאת מהנמל ללא התנגשויות עם המוקשים.
לאחר מספר שעות, אוניות יפניות שהיו באזור עזבו את השטח וסוכם על חזרת אוניות רוסיות לנמל.
הפעם הנתיב שלהם עבר ישירות אל שדה המוקשים.
ב-9:43 האונייה התנגשה עם המוקש.
תוך זמן קצר התפוצצה תחמושת של האונייה והיא נשברה ל-2 חלקים.
אוניות רוסיות בסביבה ניסו לעזור בחילוץ אך רק 80 אנשי הצוות ניצלו, כולל מפקד האוניה והנסיך הגדול קיריל ולדימירוביץ' שנפצע קשה אך הצליח לשרוד.
מפקד הצי באזור סטפאן מקארוב ו-10 קציני מטה טבעו.
כמו כן טבע הצייר וסילי ורשצ'אגין.
טביעת האונייה ומות האדמירל השפיעו לרעה על מורל מגני הנמל הנצור.
עד לסיום המלחמה הרוסים לא הצליחו למנות למפקד הצי מפקד חדש בעל מוניטין דומה.
פטרונים הוא שם משפחה המבוסס על השם הפרטי של האב, הסב או אדם אחר מאבות המשפחה.
בחברות פטריארכליות פטרונים נפוצים יותר מאשר מטרונים, המקבילה הנקבית.
בתנ"ך, אישים מצוינים לרוב בשם אביהם, בתבנית X בן Y, כגון דוד בן ישי.
כך גם בלשון חז"ל, למשל רבן יוחנן בן זכאי.
בתקופת האמוראים, עם המעבר לארמית כשפת הדיבור, המילה "בר" ("בן" בארמית) החליפה לעיתים את המילה "בן" בתבנית הפטרונימית.
כך למשל רב נחמן בר יצחק.
מתקופת הראשונים, באזורים שהיו בהשפעת הערבית נעשה גם שימוש במילה "אבן" ("בן" בערבית) בתבנית השם, כגון אברהם אבן עזרא, שלמה אבן גבירול.
כבר במאות ה-10 וה-11 החלו שמות משפחה קבועים להחליף את הפטרונים בקהילות יהדות ספרד; בקהילות יהדות אשכנז, לרבות יהדות מזרח אירופה התהליך התרחש מאוחר יותר.
עם זאת, גם כיום בהקשרים הלכתיים שונים - בבית הכנסת, במסמכי המשפט העברי (כגון כתובה, גט), על גבי מצבות - נעשה שימוש בפטרונים.
פטרוס קומסטור היה תאולוג נוצרי יליד צרפת.
חיבר את ספר הלימוד המרכזי בהיסטוריה באוניברסיטאות ימי הביניים, ה-Historia Scholastica ("היסטוריה לימודית").
קטעים רבים מהספר בתרגומו לצרפתית נוספו כפרשנות בשולי תרגום התנ"ך והברית החדשה לצרפתית, ה-Bible Historiale שחובר ב-1291 והפכו אותו לאחד הטקסטים הנפוצים לפני עידן הדפוס.
בשנת 1148 קיבל בנפיקיום (נחלה פיאודלית) וב-1160 התמנה לקאנצלר אוניברסיטת פריז וממונה הפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטה זו.
במכתב אל האפיפיור אלכסנדר השלישי מוזכר שמו של פטרוס כאחד משלושת המלומדים הצרפתים הגדולים של זמנו.
כינויו "הזולל" ניתן לו בימי חייו בשל תאותו הגדולה לקריאה ולימוד כ"תולעת ספרים".
הוא-עצמו התייחס לכינויו באפיטף שחיבר על עצמו לקריאה לאחר מותו: "Petrus eram ...
הזולל כינו אותי, כעת אני נזלל בעצמי).
החיבור המרכזי עליו עמל כל חייו היה תיאור היסטורי, כרונולוגי ועקבי של העולם מבריאת העולם ועד סוף הספר מעשי השליחים, שנועד לתלמידים.
הספר מחולק כרונולוגית ל-12 כרכים.
לכל אירוע המוזכר בספרים חיבר פטרוס נספח הכולל מידע גאוגרפי, קוסמולוגי, פיזיקלי, בלשני, פילוסופי ותאולוגי, אותו קיבץ, ארגן וערך ממגוון מקורות, בהם מהווים ספריו של יוספוס פלביוס מקור עיקרי.
בנוסף למידע מוצק צירף פטרוס לנאמר גם אגדות ומקורות חיצוניים ומקבילים.
הספר מוזכר בכל קטלוג של כל ספרייה בימי הביניים והופיע בתרגומים למספר לשונות עוד לפני המאה ה-15. ב-1291 שולבו קטעים רבים ממנו כפרשנות בתרגום לצרפתית של התנ"ך והברית החדשה.
מחקר מראה שמאיירי אירועים תנ"כיים בימי הביניים ואף אחריהם שאבו את המידע לאיורים לא רק מהטקסט התנכי אלא במידה רבה גם מן ה-Historia Scholastica.
בהקומדיה האלוהית מאת דנטה אליגיירי מזכיר אותו הדובר בקנטו 12 של "העדן", בונוונטורה הקדוש, כשרוי בגן העדן של התאולוגים והפילוסופים יחד עם מלומדי דורו איג מסן-ויקטור, פדרו הספרדי, אנסלם מקנטרברי, יוחנן כריסוסטומוס, יואכים מפיורה ותומאס אקווינס.
פטרוס הנזיר (נקרא גם פייר מאמיין, בצרפתית: Pierre L'Ermite, בערך 1115-1050) היה נזיר ומטיף צרפתי, המנהיג העיקרי של מסע הצלב העממי (נקרא גם מסע הצלב של האיכרים).
דמותו של פטרוס הנזיר, הנלמדת מן הכרוניקות בנות הזמן, אינה בהירה.
אחדים מהחוקרים אומרים שלא ניתן לדעת את מוצאו, בעוד אחרים טוענים שהוא נצר למשפחת אצילים מחבל פיקרדי בצרפת, שבירתו העיר אמיין.
ישנה הסכמה כי מראהו היה גס ושפל וכי כבר בילדותו היה חסר מנוחה.
ידוע כי בילה פרק זמן מחייו כנזיר מתבודד ומוזכר כי לא אהב את חברת בני האדם.
עוד מוסכם כי הוא היה בעל חזיונות והאמין בהיותו המוציא לפועל של הרצון האלוהי.
פטרוס ניחן ביכולות שכנוע ולהט דיבור אשר השפיעו עמוקות על שומעיו.
עוד בחייו נקשרה בשמו הילה של נביא קדוש ועושה נפלאות.
מידת השפעתו ותפקידו של פטרוס הנזיר במסע הצלב הראשון הם נושא הנתון במחלוקת ארוכת שנים.
ישנה הסכמה כי מסע ההטפה שערך בצפון צרפת תרם רבות לגיוס המוני של נושאי צלב.
עם זאת, חלק מהחוקרים והכותבים בני התקופה הפליגו באמרם כי הוא עצמו היה היוזם והמוביל העיקרי של מסע הצלב הראשון, ולא האפיפיור אורבנוס השני.
לפי ההיסטוריון בן התקופה, הנזיר אלברט מאאכן, פטרוס הנזיר זכה לראות את ישוע בחיזיון בזמן שהיה בכנסיית הקבר בירושלים, בשנת 1095. בעקבות התגלות זו הוא נפגש עם הפטריארך של ירושלים והעביר לאפיפיור את בקשתו לעזרה מהנוצרים במערב כנגד האויב המוסלמי המדכא את המאמינים במזרח.
פטרוס הפציר באפיפיור להכריז על מסע שהוא עצמו יוביל ויעמוד בראשו.