tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא לובשת יריעה לבנה העוטפת את גופה באופן המזכיר טוניקה יוונית עתיקה, החושפת כתף אחת ומוחזקת בצעיף אדום הקשור מתחת לחזה.
על רגליה מונחת יריעת משי ירוקה, ושערה הפזור קשור בסרט אדום.
לבוש זה חושף את אחת מכתפיה ומעניק לדמותה מראה טבעי ופשוט, השונה מהלבוש האלגנטי והצנוע שציירה בעצמה בדיוקנאות קודמים.
באמצעות בחירה זו יצרה ויז'ה-לה ברן זיקה לעולם הקלאסי והציבה את עצמה בתוך מסורת אמנותית נצחית.
במאה ה־18 הייתה ויז'ה-לה ברן אחת מארבע נשים בלבד שהתקבלו לאקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בצו ישיר של לואי השישה עשר, מלך צרפת.
שריף ניתחה את יצירתה כתגובה מורכבת להגבלות המגדריות של זמנה, וטענה כי באמצעות דיוקנאותיה העצמיים יצרה זהות נשית ואמנותית חדשה.
דיוקן זה, שנוצר ערב המהפכה הצרפתית, שימש עבורה לא רק ביטוי של רוך אימהי אלא גם הצהרה אמנותית על שוויון ערך בין נשים וגברים בתחום היצירה.
הדיוקן מציג שילוב של רוך אימהי עם הצהרה אמנותית.
האחיזה ההדדית בין האם לבת מבטאת אינטימיות וביטחון, בעוד שמבטה השקט של האמנית מגלם שלווה פנימית וביטוי של גאווה ביצירתה.
בחירתה להופיע בלבוש קלאסי ולא באופנת התקופה היא אמירה מודעת, המדגישה את מעמדה כיוצרת החורגת ממוסכמות הנשיות של זמנה.
הלבוש בעל המראה העתיק יוצר תחושת נצחיות ומעלה את דמותה למדרגה סמבולית של אם ואמנית כאחד.
הקומפוזיציה המשולשת של האם והבת מאזכרת את ציורו של רפאל המדונה הקטנה קאופר , שבו מופיעים צבעים דומים – אדום, ירוק וכחול – ודרפֶּריה רכה בחיקה של האם.
בדרך זו מציבה עצמה ויז'ה-לה ברן כיורשת המסורת של הציור הקלאסי.
בחירתה בלבוש בהשראת יוון ורומא יוצרת הקבלה לדמויות נשיות מהמיתולוגיה היוונית, כגון דיבוטאדיס הקורינתית, שעל פי פליניוס הזקן יצרה את הציור הראשון, ולצייר אפלס מקורינתוס, שנחשב לגדול אמני העת העתיקה.
מאדים הוא כוכב הלכת הרביעי במערכת השמש.
מסלולו הוא השני הקרוב ביותר למסלול כדור הארץ (אחרי נוגה) והוא כוכב הלכת השני הקטן ביותר, גדול רק מכוכב חמה.
צבע פניו של מאדים אדמדם בשל ריבוי תחמוצות ברזל בקרקעו, ומכאן שמו העברי והכינוי "כוכב הלכת האדום".
סמלו מייצג את המגן והחנית של האל מרס: עיגול עם חץ.
קוטרו של מאדים 6,779 ק"מ (כחצי מקוטרו של כדור הארץ).
הוא משלים סיבוב אחד סביב צירו אחת ל־24 שעות ו־37 דקות, והקפה אחת סביב השמש כל 686.98 יום במהירות ממוצעת של 24.13 ק"מ לשנייה.
מרבית הקרח בקטביו הוא קרח יבש הנוצר מקפיאת פחמן דו-חמצני.
חוקרים מעריכים כי ייתכן שיורד שם שלג.
למאדים שני ירחים, פובוס ודימוס, ושניהם קטנים ובעלי צורה לא־סדירה.
משערים שאלו אסטרואידים שנלכדו על ידי כוח המשיכה של מאדים.
במאדים נמצא ההר הגבוה ביותר במערכת השמש, הר הגעש אולימפוס מונס - גובהו 21 ק"מ.
בנוסף על מאדים נמצא קניון ואליס מארינריס, אשר אורכו כ-4,000 ק"מ ורוחבו 200 ק"מ.
מאדים זוכה להתעניינות רבה בשל קרבתו היחסית לכדור הארץ והסיכוי להפוך אותו לכוכב לכת ארצי שישררו בו תנאים שיאפשרו לבני־אדם להגיע אליו בעתיד ואף להשתכן בו.
כמו כן, שני הקטבים של מאדים מכוסים מים קפואים.
עובדה זו מגבירה את התקוות לאיתור עקבות של חיים מיקרוסקופיים בעבר.
למאדים נשלחו עד כה מספר גשושיות בלתי מאוישות שסיפקו מידע רב.
אף שטרם נשלחו אסטרונאוטים אל מאדים, סוכנויות חלל שונות חוקרות במרץ את האפשרות לבצע משימה מאוישת למאדים בעשורים הקרובים.
צפיפותו הממוצעת של מאדים 3.95 גרם לסמ"ק.
למאדים רק רבע מפני השטח של כדור הארץ ומסתו היא רק עשירית ממסתו של כדור הארץ.
כוח המשיכה על פני מאדים הוא כ־38% מכוח המשיכה על פני כדור הארץ.
השינוי בגודלן של המדבריות על פני מאדים ובצורתן נעוץ ברוחות העזות המזיזות ענני חול גדולים ממקום למקום.
ציר הסיבוב של מאדים נטוי בזווית של 25 מעלות ביחס למישור ההקפה שלו סביב השמש.
האטמוספירה עליו דלילה מאוד וכמות המים בה נמוכה.
בזמנים קדומים, כמות אדי המים באטמוספירה שלו הייתה גדולה יותר, אלא שעקב מחסור באוקיינוסים וצורות חיים שיקלטו את אדי המים והחמצן, נקלטו אדי המים והחמצן בקרקע של מאדים, העשירה בברזל, הברזל התחמצן, ומכאן צבעו האדמדם של כוכב הלכת.
השם העברי של הכוכב, "מאדים", נייטרלי מבחינתי דתית (לא מקשר את שמו לאלוהות כלשהי) ומדויק מבחינה תיאורית – הכוכב אכן נראה אדום לצופה מכדור הארץ.
השם העברי מתועד בכתובים בתלמוד הבבלי בתקופת חז"ל.
ייתכן כי הדבר נובע ממגמה של חז"ל להעניק לכוכבי הלכת שמות הקשורים לתכונות הכוכב, שהם שמות נייטרליים מבחינה דתית, בניגוד לשמות האלים שניתנו לכוכבי הלכת על ידי תרבויות אחרות.
מקור שמו בלועזית Mars הוא על שם מרס אל המלחמה במיתולוגיה הרומית, הואיל וצבעו כשל הדם.
אפיפניוס, שנולד להורים יהודים באזור בית גוברין בתחילת המאה ה־4 לספירה, תיעד את שמות כוכבי מערכת השמש לפי הפרושים, ולדבריו כוכב מאדים נקרא (chocheb okbol; המלה הראשונה היא המלה העברית "כוכב").
השיטה המקובלת לתיארוך גאולוגי של כוכבי לכת שונה משיטות התיארוך הגאולוגי של כדור הארץ.
תקופות גאולוגיות פלנטריות נשענות על ספירת מכתשים.
הנחת היסוד היא שפני שטח החשופים יותר לחלל מבחינת זמן ספגו יותר פגיעות של מטאוריטים ולכן יש בהם יותר מכתשים.
לפי שיטה זו התנאים שהיו קיימים על פני מאדים התחלקו לשלוש תקופות עיקריות והן:
התקופה הנואחית (Noachian Period) – מהיווצרותו של מאדים ועד לפני 3.8-3.5 מיליארד שנה.
שמה של התקופה נגזר משמה של רמה גבוהה בחצי הכדור הדרומי Noach Terra.
הפגיעות הרבות במאדים יצרו מכתשים רבים.
אך עדויות רבות לארוזיה של מים נתנו בסיס להערכה כי פני השטח באותה תקופה היו חמים ולחים.
התקופה ההספריאנית (Hesperian Period) – תקופה זו החלה משעה שקצב הפגיעות במאדים נחלש ונמשכה כנראה 1.8 מיליארד שנה.
שמה של תקופה זו נגזר משמה של רמה גבוהה גם כן בחצי הכדור הדרומי – Hesperian Planum.
באזור זה הייתה פעילות געשית אינטנסיבית שכיסתה מכתשים רבים מהתקופה הנואחית.
התקופה האמאזונית (Amazonian Period) – מסוף התקופה ההספריאנית עד ימינו אנו.
שם התקופה נגזר משמו של מישור נמוך בחצי הכדור הדרומי – Amazonian Planitia.
תקופה זו קרה מדי לנוכחות מים נוזליים לפחות על פני השטח.
החוקרים האירופיים מציעים מודל תיארוך שונה המתבסס על התכולה המינרלוגית של פני השטח.
השמות ניתנים על בסיס מינרלים פילוסיליקטיים.
החוקרים האירופיים חילקו את הגאולוגיה של מאדים גם כן לשלוש תקופות, חופפות חלקית לחלוקה הכרונולוגית המקובלת, אם כי אחד מחוקרי מאדים האמריקאים, מייקל קאר, חולק על שיטה זו.
על פי השיטה האירופית התקופות הן:
התקופה הפילוסיאנית (Phyllosian) מאופיינת בנוכחות פילוסיליקטים־חרסיות שיש בהן הרבה ברזל.
התקופה הטייקיאנית (Thiikian) מאופיינת בנוכחות של סולפטים, עדות לפעילות געשית, שנוצרו בריאקציה עם מים.
התקופה הסידרקיאנית (Siderikian) מאופיינת בתחמוצות ברזל ללא נוכחות מים ואין בתקופה זו מים נוזלים.
יכול להיות שעם תחילתה של פעילות מאוישת על מאדים, שיטת התיארוך תשתנה.
ייעשה שימוש בתיארוך סטרטיגרפי כמקובל על כדור הארץ.
הערכה זו נשענת על תצלומים בעלי רזולוציה גבוהה שבהתבסס עליהם אפשר יהיה לבצע חתכים סטרטיגרפיים במקומות שונים בפרט במצוקים.
בשלבי קיומו הראשונים של כוכב הלכת, כמות הפחמן באטמוספירה הייתה גדולה יותר, כמו שהיה בתקופה המקבילה על כדור הארץ.
מקורו של הפחמן הוא מפנים כוכב הלכת, מהמעטפת, וממקורות חיצוניים (מטאוריטים קרבונטיים, מיקרומטאוריטים ושביטים).
נכון למאה ה־21, מולקולות הפחמן נדיפות יותר ונהרסות על ידי חמצון ויינון על פני השטח.
תהליכים אלה לא התרחשו בעבר כאשר האטמוספירה הייתה צפופה יותר, עם תכולה גדולה יותר של CO2 ושדה מגנטי שהגן על כוכב הלכת.
אף על פי שמאדים וכדור הארץ נוצרו מאותם חומרים, כל אחד מהם התפתח בצורה שונה.
המים בתקופה זו התפרקו, וכנראה רק לאחר מיליארד השנים הראשונות הפך מאדים לכוכב לכת קר ויבש.
רמז אפשרי לאיבוד המים מהאטמוספירה, בא מהדרך בה מתרחשת האינטראקציה בין האטמוספירה לרוח השמש.
אינטראקציה זו מראה שמאדים מאבד כל יום 100 טון מהאטמוספירה שלו.
אף על פי כן, מאדים עדיין מחזיק באטמוספירה.
המקורות לחידוש האטמוספירה הם פגיעות שביטים, קרח ה־CO2 בקטבים, ופריצת מים ממעבה האדמה ההופכים לגז.
החוקרים זיהו סוג של גל כפול מרוח השמש (double whammy solar supper wave) הגורם לדלדולה של אטמוספירת מאדים.
גלים אלה נוצרים כאשר זרם אחד של רוח השמש מתהפך ומורם על ידי גל אחר ומאיץ את מהירותם של חלקיקים מהשמש.
זה יוצר שטף של חלקיקים הנע לעבר מאדים, פוגע בו בפעימה אחת ומתיז לחלל חלקיקים מהאטמוספירה.
היונוספירה של מאדים מתנשאת לגובה של 110–130 קילומטר.
בגובה זה קרינת השמש היא בעלת עוצמה רבה, חלקיקים מרוח השמש מפרקים אטומים ומולקולות באטמוספירה העליונה ומשחררים אלקטרונים.
מיפוי גלובלי של היונוספירה אפשר לבחון את התנהגותה גם בלילה.
מיפוי האטמוספירה העיד על שינויים במרחב הגאוגרפי בשעות החשיכה.
במהלך המיפוי הלילי התגלה מארג מורכב של אזורים שבהם צפיפות האלקטרונים גדולה.
אחת התגליות הייתה המתאם הגדול שבין מספר האלקטרונים ביונוספירה בלילה לבין כיוון השדה המגנטי המקומי.
האזורים בעלי צפיפות האלקטרונים הגדולה קשורים לאזורים בעלי מגנטיות גבוהה בפרט דרומית לקו המשווה, סמוך למקומות בהם קווי השדה המגנטי ניצבים לקרקע.
על כדור הארץ מצב כזה אפשרי רק בקטבים המגנטיים.
רוח השמש העוטפת את מאדים מאפשרת כנראה היווצרות יונוספירה בצד הלילי.
האינטראקציה עם רוח השמש מעוררת (energises) את האטמוספירה ויוצרת אוכלוסייה של אלקטרונים חופשיים.
מדענים השתמשו ברכב החלל אופורטוניטי כדי לנסות ולהתחקות אחר מקורותיהן של סופות אלו.
אף על פי שמדובר בסופות שמהירותן רבה, הן נושאות איתן כמות אנרגיה נמוכה בשל האטמוספירה הקלושה.
תחום מדע שעוסק בחקר פני מאדים נקרא "אראוגרפיה" (Areography ).
חקר השטח במהלך המאה ה-18 בוצע על ידי צפייה בטלסקופ.
בשנת 1877 ג'ובאני סקיאפארלי פרסם מפה ראשונה של מאדים.
סקיאפארלי קרא לאזורים כהים שראה "ימות", ולאזורים בהירים שראה הוא קרא "יבשות".
הוא ציין כי ראה רשת צפופה של מאפיינים בעלי קווים ישרים על פני השטח, להם קרא בשם ערוצים.
ממצאים של תוכנית מארינר בשנות ה-60 הוכיחו שעל כוכב הלכת אין "ימות" ואין צמחייה.
במהלך מארס גלובל סרוויור בוצעו צילומים מפורטים שאיפשרו לעבד מפות מפורטות של מאדים.
אולימפוס מונס הוא הר געש הגבוה ביותר הידוע במערכת השמש והוא מגיע לגובה של 21 ק"מ.
המידע עלה מניתוח נתונים שנאספו במאדים על ידי הרובר "קיוריוסיטי" (Curiosity) של נאס"א.
שני הקטבים של מאדים מכוסים מים קפואים.
עובדה זו מגבירה את התקוות לאיתור עקבות של חיים מיקרוסקופיים בעבר.מדענים מעריכים שהקרח נמצא ממש מתחת לפני השטח של כוכב הלכת.
זאת משום שחלליות מחקר זיהו כמויות גדולות של מימן, והדרך היחידה בה יכולה להיות כמות כה גדולה של מימן היא במולקולות מים.
מעריכים שכמות המים מגיעה עד 80%-90% ממסת הסלע, ושהקרח מפוזר באופן אחיד בכל אזור הקוטב הצפוני.
ככל הנראה, המים הקפואים נמצאים בעומק של לא יותר מ־30 סנטימטרים מתחת לפני הקרקע.
כמות זו של מים מעלה את האפשרות שבעבר מאדים היה חם יותר, והתקיימו עליו חיים מיקרוסקופיים.
הממצאים פורסמו בכתב העת Science, ולצורך המחקר נעשה שימוש בתצלומים שצילמו החלליות מארס גלובל סרוויר ומארס אודיסי – שתיהן מקיפות עדיין את מאדים.
מארס אודיסי גילתה לראשונה עדויות על מים בקוטב הדרומי של מאדים ב־2002. נכון לעשור השלישי של המאה ה־21, המדענים מצאו כשליש יותר מים באזור הקוטב הצפוני לעומת הכמות שהתגלתה בקוטב הדרומי.
המקפת לסקר מאדים מצאה ב־2008 בשולי ההרים קרחונים המכילים כמויות גדולות של קרח, טמונים מתחת לשכבת הקרקע.
שכבת קרח זו דומה במאפייניה לשכבת הקרחונים העבה שנמצאה מתחת לכיסוי סלעי באזור אנטארקטיקה.
בשנת 2015 הודיעה נאס"א כי נמצאו עדויות לקיום של מים זורמים על פני מאדים.
הסימנים השחורים על הכוכב הם ההוכחה לכך.
הנחתת 'אינסייט' של נאס"א, מצאה עדויות למאגר תת-קרקעי גדול של מים נוזליים, בעומק של עד 20 ק"מ מתחת לפני השטח.
צוות החוקרים ממכון סקריפס לאוקיינוגרפיה ומאוניברסיטת קליפורניה בברקלי השתמשו במודל מתמטי של פיזיקת הסלע, כדי להגיע למסקנה שהנתונים הסיסמיים מהנחתת מצביעים על סדקים ונקבוביות זעירים בסלע יסוד רווי מים נוזליים, בעומק של בין 11.5 ל־20 ק"מ.
הממצאים החדשים מהווים אינדיקציה לכך שחלק גדול מהמים על מאדים לא התאדו לחלל, אלא חלחלו לתוך הקרום שלו.
בשלבי חייו הראשונים של מאדים לפני כ־4 מיליארד שנים, האטמוספירה שלו הייתה סמיכה הרבה יותר ממה שהיא היום והגנה עליו בדומה לאטמוספירה שמגנה על כדור הארץ.
כמות הפחמן באטמוספירה הקדומה הייתה דומה למה שהיה בתקופה מקבילה בכדור הארץ.
בגלל הקרבה לכדור הארץ והתנאים הדומים, ובגלל קיומם של מים על המאדים, היו יכולות להתפתח עליו צורות חיים.
נכון לתחילת העשור השלישי של המאה ה־21, אין הוכחה לקיום חיים בהווה או בעבר על המאדים, אבל המחקרים עדיין מתנהלים.
רכב המאדים קיוריוסיטי נשלח ב־2012 לבצע בדיקות מדעיות במכתש גייל שהוא אגם יבש במאדים, בהנחה שאגם היה מקום נוח להתפתחות חיים.
הרובר פרסווירנס נחת על מאדים בפברואר 2021 בדלתה של האגם היבש מכתש ג'זרו, כדי לאסוף דגימות מהקרקע הבוצית שהייתה בו בעבר.
בשנים 2003–2004 מצאו שלוש קבוצות נפרדות של מדענים הוכחות לקיומו של גז מתאן באטמוספירה שעל פני מאדים.
צוות מדענים בראשות מייקל מומה ממרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א, בדקו באמצעות ספקטרוגרפים ברזולוציה גבוהה, המוצבים במתקן הטלסקופ התת־אדום שבהוואי ובטלסקופ ג'מיני הדרומי שבצ'ילה, ומדדו ריכוזי מתאן של מעל 250 חלקים למיליארד, כמו כן נצפו שינויים בריכוז המתאן בין האזורים השונים שעל פני מאדים.
קבוצה נוספת של מדענים ניתחה מדידות ספקטרליות שנאספו על ידי החללית מארס אקספרס אולם הם מצאו שהריכוז נמוך בהרבה, כשהטווח הוא בין אפס ל־35 חלקים למיליארד.
והקבוצה השלישית של החוקרים בראשות ולדימיר קרסנופולסקי מדדו באמצעות הטלסקופ הקנדי־צרפתי בהוואי ממוצע פלנטרי של כ־10 חלקים למיליארד, כשבשל רזולוצית אות ומרחב נמוכות לא התאפשר להם לקבוע האם יש שינויים בריכוז באזורים השונים שעל פני מאדים.
נוכחתו של גז המתאן באטמוספירה של מאדים מסקרנת מאוד היות שגז זה אינו יציב - מולקולת מתאן לא מתקיימת יותר מכמה מאות שנים, מה עוד שקרינה על־סגולה מפרקת את הגז בהיעדר שכבת אוזון על פני מאדים.
אם הדבר נכון, הוא מצביע על כך שצריך להיות (או שהיה צריך להיות במאות השנים האחרונות) מקור לגז זה על כוכב הלכת.
פעילות וולקנית, התנגשויות שביטים, וקיום חיים בצורת מיקרואורגניזמים כגון מתאנוגנים עשויים להיות המקור לכך, אך אלו עדיין לא נמצאו.
ב־21 בספטמבר 2013 דווח כי החללית קיוריוסיטי שבדקה נוכחות מתאן באמצעות ספקטרומטר לייזר הניתן לכוונון, באמצעותו ניתן לאתר אפילו ריכוזים נמוכים ביותר לא מצאה את החומר באטמוספירה של מאדים.
לפי החוקרים של נאס"א, ניתן להסיק מהאנליזה הזו שנכון לתחילת העשור השלישי של המאה ה־21, אין במאדים חיידקים פולטי מתאן.
על מאדים התגלו תופעות דומות לתופעת זוהר הקוטב שמתרחשת בכדור הארץ.
התופעה התגלתה ב־2004 תוך שימוש בספקטרומטר בתת־אדום ובעל־סגול של הגשושית מארס אקספרס.
ציוד זה מאפשר לחקור את המבנה וההרכב של אטמוספירת מאדים.
התברר שהזוהר מתרחש סמוך למקומות בהם ישנם שרידים של שדה מגנטי בסלעי הקרום.
התגלו 9 פליטת חדשות של זהירה זו, מה שאיפשר מיפוי של זהירת מאדים.
המיקום הגאוגרפי של התופעה בכוכבי הלכת האחרים בהם היא זוהתה מתוחם לאזור הקטבים, כמו על כדור הארץ.
על מאדים התופעה מתרחשת בכיסים של מגנטיות, מקומות בהם סלעי הקרום הם מגנטיים והפיזור שלהם הוא על כוכב הלכת כולו.
הם נגרמים בשל התנגשות חלקיקים טעונים עם מולקולות באטמוספירה.
מקורם של החלקיקים הוא מהשמש.
עדיין לא ברור כיצד האלקטרונים מואצים למהירויות גבוהות עד כדי יצירת תופעת זהירה על מאדים.
על כדור הארץ המולקולות הגורמות לזהירה באור הנראה הן של חמצן ושל חנקן שאינם נפוצים דיים על מאדים.
מבחינת השינוי האקלימי ארוך הטווח החוקרים נעזרים בצילומי הקרחונים ואלה מעלים את האפשרות ששינוי אקלימי כזה התרחש לפני 4.6 מיליון שנה.
על פי אותה גישה, מאדים נמצא בתקופת מעבר בין תקופות קרח.
בשל נטיית הציר, מאדים נמצא קרוב יותר לשמש, משקעי קרח (ice deposits) בקווי רוחב נמוכים, מתאדים ומשנים את פני הקרקע.
שתי קבוצות חוקרים הגיעו למסקנה שהציר של מאדים מתנדנד במחזוריות על צירו.
על פי חישוביה של קבוצה אחת הציר משתנה בין 15°–40° ועל פי חישוביה של הקבוצה השנייה הציר משתנה בזווית של °45. בכל מקרה, מדובר בתנודות משמעותיות והסיבה לכך היא שלמאדים אין ירח גדול כמו זה של כדור הארץ המייצב תנודתיות זו.
התוצאה היא תנודות אקלימיות חזקות בטווחים של מיליוני שנים.
ההערכה היא שלפני 5 מיליון שנים עבר מאדים שינוי זוויתי חזק, לחות שהייתה לכודה בקטבים הוסעה באמצעות רוחות לאזור קו המשווה והושקעה שם כשלג.
היא יצרה ים קפוא ודפוסים של פעילות קרחונית באזור זה מהם נותרו רצועות עתיקות של קרח.
מקומות נוספים עשירים בקרח נמצאו בעמקים מזרחית לאזור הלאס (Hellas) ובאגפים המערביים של קו המשווה על הרי הגעש תארסיס מונטס.
זהו תהליך דומה לכיסוי המחזורי בשלג של הרי הרוקי בארצות הברית והקרחונים המצויים על הקילימנג'רו באפריקה ועל הרי האנדים בדרום אמריקה.
משום שזמני ההקפה של מאדים וכדור הארץ סביב השמש מראים יחס הקרוב ל־2:1 ישנה מחזוריות בהופעותיו ומשך הזמן בו ניתן לצפות במאדים מכדור הארץ.
זמן המחזור הסינודי של מאדים נמשך 780 יממות ארץ שהן 2.135 שנים (שנתיים וחודשיים).
בזמן זה מרחקו המקסימלי של מאדים מכדור הארץ עשוי להגיע עד לפי 7 מן המינימלי (בעת ניגוד), בשל כך בהירותו הנראית משתנה מחיוורון של 1.8 עד לבהירות מרשימה של 2.9-, בסולם הבהירות של פוגסון, כאשר כדור הארץ ומאדים בקרבה מרבית.
על אף שרדיוסו של מאדים גדול פי שניים מזה של הירח, מרחקו המינימלי מכדור הארץ גדול ביותר מפי 100 מזה של הירח, כך שמאדים תמיד יראה קטן בהרבה מהירח לצופה מכדור הארץ (ולא כפי שטוענת מתיחת מאדים).
ב־29 בינואר 2010 מאדים היה שוב בניגוד וגם טלסקופים קטנים איפשרו להבחין בתווי פנים על מאדים, במיוחד בכיפות הקרח שלו.
טלסקופים גדולים יותר איפשרו להבחין גם באזורים כגון ואליס מארינריס, והאולימפוס מונס.
למאדים יש שני ירחים, פובוס ודימוס.
שניהם קטנים ביחס לירח של כדור הארץ: קוטרו של פובוס הוא כ־22 ק"מ ושל דימוס 12 ק"מ.
מקורם לא ידוע, אך השערה אחת היא שהם אסטרואידים שנלכדו.
הם התגלו על ידי האסטרונום האמריקאי אסף הול בשנת 1877. הם נקראו על שם הדמויות מהמיתולוגיה היוונית פובוס (אל הפחד) ודימוס (אל הטרור והאימה) אשר ליוו את אביהם ארס (הגרסה היוונית של מרס, השם הלטיני של מאדים) בצאתו לקרב.
לפי חישובי מסלול, דימוס מתרחק ממאדים, ואילו פובוס מתקרב אל מאדים, עד שכח הכבידה יפרקו.
במסגרת תוכנית מארינר האמריקאית שוגרו מספר זוגות של גשושיות מחקר אל עבר כוכבי הלכת הפנימיים במערכת השמש.
מארינר 3 שוגרה ב־5 בנובמבר 1964, אך שיגורה נכשל.
מארינר 4 שוגרה ב־28 בנובמבר 1964, והגיעה למרחק מינימלי של 9,844 ק"מ ממאדים ב־14 ביולי 1965. החל ממרחק 16,900 ק"מ ועד שעברה את כוכב הלכת והתרחקה ל־11,900 ק"מ, צילמה תמונות כל 48 שניות, אותן אחסנה על סרט הקלטה ושידרה מאוחר יותר אל כדור הארץ.
מארינר 6 שוגרה ב־24 בפברואר 1969, והגיעה אל מאדים ב־31 ביולי.
מארינר 7 שוגרה ב־27 במרץ אותה שנה, והגיעה אל מאדים ב־5 באוגוסט.
שתי הגשושיות צילמו 143 תמונות בעת התקרבן אל כוכב הלכת, ו־55 תמונות תקריב.
תוכנית גשושי מארס היא תוכנית סובייטית במסגרתה שוגרו מספר חלליות מחקר "מרס" לחקר מאדים בין השנים 1971 ל־1973.
מארס 2 שוגרה ב־19 במאי 1971, הגיעה למאדים לאחר כשישה חודשים, ונכנסה למסלול.
ב־27 בנובמבר שחררה את רכב הנחיתה, אך הוא התרסק על הקרקע לאחר שרקטות הבלימה שלו לא פעלו.
מארס 3 שוגרה ב־28 במאי אותה שנה, והגיעה ב־2 בדצמבר.
מארס 4 שוגרה ב־21 ביולי 1973, ומרס 5 שוגרה ארבעה ימים מאוחר יותר, ב־25 ביולי.
מארס 4 לא הצליחה להיכנס למסלול סביב מאדים עקב תקלה במנוע הבלימה שלה.
מארס 5 נכנסה למסלול בפברואר 1974, וצילמה 60 תמונות של פני מאדים לפני שכשלה.
מארס 6 שוגרה ב־5 באוגוסט 1973, וחלפה על פני מאדים במרץ 1974. היא שחררה רכב נחיתה, ששידר מידע אטמוספירי במשך 224 שניות, אך כשל לפני הגיעו אל הקרקע.
מארס 7 שוגרה ב־9 באוגוסט אותה שנה.
עקב תקלה, רכב הנחיתה שלה שוחרר ארבע שעות לפני הזמן, וכתוצאה מכך הוא החטיא את הכוכב ב־1,300 ק"מ.
חללית מחקר רוסית מרס 96 שוגרה ב־16 בנובמבר 1996, אך שיגורה נכשל והיא נפלה חזרה אל כדור הארץ.
מרבית המשימות הרוסיות לחקר מאדים נכשלו בדרך זו או אחרת.
תוכנית ויקינג האמריקאית כללה שתי משימות מחקר שהורכבו מלוויין צילום ורכב נחיתה כל אחת.
ויקינג 1 שוגרה ב־20 באוגוסט 1975, הגיעה אל מאדים ב־19 ביוני 1976, ושחררה את רכב הנחיתה ב־20 ביולי 1976. היא ביצעה גם סריקות של פני השטח וצילומים מגובה כמה מאות קילומטרים.
באחת הסריקות צולמו באזור הנקרא סידוניה מבנים שנראו כמו שלוש פירמידות ומה שנראה כפנים אנושיים במרכזן (הפנים במאדים).
ויקינג 2 שוגרה ב־9 בספטמבר 1975, הגיעה אל מאדים ב־7 באוגוסט 1976, ושחררה את רכב הנחיתה ב־3 בספטמבר 1976.
מרס אובזרבר הייתה חללית מחקר אמריקאית ששוגרה ב־25 בספטמבר 1992. החללית הייתה אמורה להיכנס למסלול סביב מאדים, אך הקשר עמה אבד זמן קצר לפני מועד ההגעה המתוכנן.
לוויין צילום וחישה מרחוק בשם מרס גלובל סורבייר שוגר בנובמבר 1996 והגיע אל מאדים ב־12 בדצמבר 1997, מאז סיפק מידע מדעי רב.
הקשר עם הלוויין אבד ב־2 בנובמבר 2006.
פאת'פיינדר הייתה גשושית שנשאה רכב מחקר קטן (באורך של כ־50 ס"מ), ונחתה על מאדים ב־4 ביולי 1997. בנחתת היו מכשירים למדידת האטמוספירה של מאדים, ורכב המחקר נשא מכשירים לבדיקת ההרכב הכימי של סלעים.
הקשר עם החללית אבד לאחר מספר חודשי פעולה על קרקע מאדים, הרבה יותר מ־30 הימים שתוכננו מלכתחילה.
במסגרת תוכנית מרס סרוויור 98 שוגרו שתי גשושיות לחקר מאדים:
נחתת הקוטב של מאדים (Mars Polar Lander) שוגרה ב־3 בינואר 1999, אך עקבותיה אבדו ב־3 בדצמבר 1999. ככל הנראה הנחתת התרסקה בעת הנחיתה.
שוגרה ב־11 בדצמבר 1998 כדי לחקור את האקלים על מאדים אך הקשר עמה אבד ב־23 בספטמבר 1999.
מארס אקספרס היה לוויין המחקר האירופי אשר שוגר ב־2 ביוני 2003, ונכנס למסלול סביב מאדים ב־25 בדצמבר 2003. חללית זו נשאה איתה את הנחתת הבריטית ביגל 2, שנקראה על שם ספינתו של צ'ארלס דרווין, "ביגל".
הנחתת אבדה כאשר חדרה לאטמוספירת מאדים.
ב־3 בינואר 2004 נחת במכתש גוסב במאדים רכב השטח הרובוטי ספיריט, וב־25 בינואר 2004 נחת התאום שלו, אופורטוניטי, במישור מרידיאני בצידו השני של כוכב הלכת.
שני כלי הרכב מצוידים בכלי לשיוף סלעים ובמגוון מכשירי מדידה, לרבות מצלמת זום חזקה וספקטרומטר מוסבאואר לגילוי ההרכב הכימי של הסלעים והאדמה.
ב־2 במרץ 2004 הודיעה נאס"א במסיבת עיתונאים כי אופורטיונטי גילה עדויות חד משמעיות לקיומם של מים בעבר על פני כוכב הלכת.
פירוש הדבר, שהטמפרטורות ולחץ האוויר היו גבוהים בהרבה מאשר אלו השוררים במאדים במאה ה־21, ולפיכך היו יכולים להיווצר עליו חיים.
אין עדויות לקיום חיים, ומכשירי החללית גם לא יכולים לגלות אם היו חיים בעבר.
לפיכך יש מבין המדענים השותפים בפרויקט כאלו הדורשים שיגור חללית למאדים שתחפור ותביא דוגמאות סלעים לכדור הארץ.
שלושה ימים אחר כך, ב־5 במרץ 2004, הודיעה נאס"א במסיבת עיתונאים נוספת כי גם ספיריט, הרכב התאום של אופורטיוניטי, הפועל במכתש גוסב, מרחק חצי מאדים, בצידו השני של קו המשווה, מצא עדויות למים, אף כי גם אם היו שם מים בעבר, כמותם הייתה קטנה מזו שהיו באזור שבו פועל אופורטיוניטי.
שני רכבי החלל, שהיו מיועדים לפעול חודשים ספורים, פעלו שנים מעבר למצופה.
אופורטיוניטי המשיך לנוע, לחקור ממצאים שונים , ולשדר נתונים לכדור הארץ ביוני 2018 נכנס אופורטוניטי למצב תרדמת לאחר סופת אבק גלובלית שנמשכה שבועות על מאדים וכיסתה את הלוחות הסולארים של הרובר.
הרכב התאום שלו, ספיריט, הפסיק לשדר נתונים לכדור הארץ בתאריך 22 במרץ 2010, ככל הנראה עקב תנאי החורף הקשים במאדים.
ב־24 במאי 2011 הודיעה נאס"א על הפסקת הניסיונות ליצור קשר עם ספיריט.
מקפת לסקר מאדים (Mars Reconnaissance Orbiter) היא חללית מחקר של נאס"א ששוגרה באוגוסט 2005 על מנת לחקור את פני מאדים.
זאת הן באמצעות זיהוי מינרלים המעידים על הימצאות מים בעבר, והן באמצעות רדאר שיזהה קיום מים תת־קרקעיים בהווה.
מטרה זו אמורה לסייע בפתרון השאלה אם מאדים קיים אי פעם חיים.
זאת על ידי מצלמות בעלות יכולת הפרדה גבוהה, שיצלמו מבנים גאולוגיים על פני מאדים, שיאפשרו לחוקרים לזהות את התהליכים שעיצבו את פני מאדים.
מצלמות החללית מאפשרות לצלם סלעים בגודל עד מטר אחד.
זה יאפשר למתכנני משימה מאוישת לדעת הן מהם המקומות החשובים ביותר מבחינה מדעית לנחות בהם, והן מה הם המקומות הבטוחים ביותר.
MRO נכנסה למסלול סביב מאדים ב־10 במרץ 2006 ומאז משדרת צילומי מאדים אל כדור הארץ.
בצילומים שהגיעו נמצאו עדויות להתפרצויות וולקניות, שיטפונות אדירים ופני שטח מצולקים מפגיעות מטאוריטים אולם התגלית החדשה החשובה היא גילוי שכבות משקע המעידות על מחזוריות אקלימית על הכוכב הנובעת מהטיית ציר הכוכב.
הגשושית פיניקס שוגרה ב־4 באוגוסט 2007 ונחתה בשלום על פני הקרקע בסביבת הקוטב הצפוני של מאדים ב־25 במאי 2008. מטרתה העיקרית של המשימה היא חקירת הקרח במאדים והתנאים בהם הוא מפשיר.
במהלך חודש אוגוסט 2008 בדיקות מעבדה שנערכו על סיפונה הוכיחו סופית כי קיימים מים בדגימת עפר ממאדים.
בחודש ספטמבר נתגלה סידן פחמתי, תוצר של אינטראקציה בין מינרלים לנוזלים.
הפניקס תיעדה גם מערבולות על מאדים וצילמה שלג יורד על פני כוכב הלכת האדמדם.
נאס"א הכריזה רשמית על סיום המשימה במאי 2010, לאחר שצילומים של הגשושית שצולמו על ידי המקפת לסקר מאדים הראו נזק משמעותי לאחד מקולטי השמש שלה, ולא ניתן היה ליצור איתה קשר.
הגשושית קיוריוסיטי שוגרה ב־26 בנובמבר 2011, ונחתה ב־6 באוגוסט 2012. אתר נחיתת הגשושית הוא מכתש גייל.
מטרת המחקר העיקרית של משימת קיוריוסיטי היא לבדוק את מידת התאמתו של מאדים לקיום חיים בעבר או בהווה, אין כוונה לבצע חיפוש אקטיבי אחר עדויות לקיום חיים על פני מאדים.
לגשושית יכולת לאסוף דגימות קרקע ולבצע קדיחות בסלעים.
בניגוד לפיניקס, לקיוריוסיטי יש יכולת ניידות.
קיוריוסיטי גדולה פי חמישה ובה פי 10 יותר ציוד מחקר מדעי לעומת ספיריט ואופורטיוניטי, בעוד שגשושיות אלו תוכננו לפעול כשלושה חודשים משך הפעילות המתוכנן של קיוריוסיטי הוא שנה מאדימית אחת (668 יממות מאדים או 686 יממות ארץ).
ב־5 באוגוסט 2012 דיווחה נאס"א לקראת הנחיתה המתוכננת, כי כל המערכות פועלות כשורה.
במהלך הנחיתה האוטומטית, נכנסה הגשושית לאטמוספירה במהירות של 20,921 קמ"ש (פי 17 ממהירות הקול).
זהו השלב המסובך והקריטי ביותר שכונה בנאס"א "שבע דקות של טרור".
בזמן זה בוצעו מספר פעילויות משולבות בו זמנית, שכוללות את פתיחת המצנח הענק ועגורן שירד לנקודה המדויקת של הנחיתה, ושם הוריד את רכב הנחיתה על גבי כבלים מניילון.
בזמן הנחיתה היה כדור הארץ מתחת לאופק של מאדים, ולא ניתן היה לקיים קשר רדיו ישיר עם קיוריוסיטי.
שני לוויינים קלטו והקליטו את התשדורות שנשלחו מקיוריוסטי, אך המידע מהם התקבל בכדור הארץ רק מספר שעות לאחר הנחיתה.
ב־7 ביולי 2018, הודיעה נאס"א, כי קיוריוסטי מצאה מולקולות אורגניות במשטח סלע במאדים.
עם זאת הבהירה נאס"א, כי לא נמצאו חיים על פני מאדים.
שיגור הנחתת תוכנן להתבצע במרץ 2016, אך עקב דליפה במכל וואקום שבו נמצא הסייסמוגרף של הנחתת, אחד מהמכשירים המדעיים המרכזיים שלה (שנבנה על ידי סוכנות החלל הצרפתית), השיגור נדחה והתבצע בחלון השיגור הבא למאדים ב־5 במאי 2018.
InSight תחקור את הגודל, העובי, הצפיפות ואת מצב הצבירה של הליבה (נוזלי או מוצק), המעטפת והקרום של מאדים, וכן את קצב עזיבת החום מפנים כוכב הלכת.
חומרת הנחתת מבוססת על הנחתת פיניקס, שנחתה בהצלחה על מאדים בשנת 2008, ובכך התכוונה נאס"א להפחית את העלות ורמת הסיכון של המשימה.
הנחתת נחתה במאדים ב־26 בנובמבר 2018.
מקפת שיירי הגז אקסו מארס היא גשושית ששוגרה כחלק מפרויקט אקסו מארס על ידי סוכנות החלל האירופית ורוסקוסמוס בשנת 2016 לחקר מאדים.
המקפת שוגרה יחד עם הסקיאפארלי, נחתת ששימשה כמדגים טכנולוגי, ונכשלה בנחיתתה, ב־14 במרץ 2016. המקפת נכנסה למסלול סביב מאדים ב־19 באוקטובר באותה שנה.
מטרתה העיקרית של המקפת היא חקר המתאן וגזים אחרים באטמוספירת מאדים, כסימנים לחיים אפשריים על פני מאדים.
המקפת השלימה את משימתה הראשונה: שחרור הנחתת סקיאפרלי ב־16 באוקטובר 2016. הנחתת לא הצליחה לנחות בשלום על פני מאדים.
המקפת החלה בשינוי מסלולה, תוך שימוש בבלימה אטמוספירית, ונתונים ממנה צפויים בסוף 2017.
גשושית מחקר מסוג מקפת של איחוד האמירויות הערביות ששוגרה ב־19 ביולי 2020, ותגיע למסלול של מאדים בשנת 2021. הגשושית תעשה מחקר על האטמוספירה של מאדים.
סין שיגרה ב־23 ביולי 2020 גשושית המורכבת ממקפת, נחתת ורובר שמתוכנן לנחות על פני המאדים בפברואר 2021.
משימת מאדים 2020 נועדה לבצע מחקר אסטרוביולוגי במטרה לחפש סימנים מיקרוביולוגים לחיים קדומים על המאדים, ולהעריך משאבי וסיכוני טבע לחוקרים אנושיים עתידיים.
השיגור בוצע על משגר אטלס 5, ב־30 ביולי 2020 והנחיתה על המאדים התקיימה בהצלחה ב־18 בפברואר 2021. היא מתוכננת להימשך שנת מאדים אחת לפחות (687 ימי כדור הארץ).
המשימה עוזרת לסלול את הדרך למסעות אנושיים עתידיים למאדים ומדגימה טכנולוגיות שניתן להשתמש בהן.
אלה כוללים בדיקת שיטה להפקת חמצן מאטמוספירת המאדים, זיהוי משאבים אחרים (כגון מים תת-קרקעיים), שיפור טכניקות נחיתה, ואפיון מזג האוויר, האבק ותנאים סביבתיים פוטנציאליים אחרים העלולים להשפיע על אסטרונאוטים עתידיים החיים ועובדים על מאדים.
המשימה כוללת רובר בשם פרסווירנס שמצויד במקדח לאיסוף דגימות ליבה של סלע ואדמת מאדים, ולאחסונם עד לאיסוף על ידי משימה עתידית שתעביר אותם חזרה לכדור הארץ לצורך בדיקה מעמיקה.
אל הרכב הרובוטי מתלווה מסוק-רחפן בשם אינג'ניואיטי , פרי פיתוח של המעבדה להנעה סילונית, שמשקלו 1.8 ק"ג.
מסוק זה בא כדי להדגים את יכולת הטיסה באטמוספירה הדלילה, להבי הרוטור הקואקסיאלי שלו יסתובבו במהירות של 2,400 סיבובים לדקה – בערך פי 6 מרוטור במסוק על כדור הארץ.
משימת מקפת מאדים מס' 2
המשימה של הארגון ההודי לחקר החלל, מתוכננת לשיגור בשנת 2024 והיא כוללת מקפת ונחתת או רובר.
נכון לעשור השלישי של המאה ה־21, טרם נשלחו אסטרונאוטים אל מאדים, אך הן סוכנות החלל האמריקאית והן גופים אחרים כבר חוקרים במרץ את האפשרות לבצע משימה מאוישת למאדים.
מאדים הוא כוכב הלכת שגורם להתעניינות יותר מכל כוכב לכת אחר במערכת השמש.
אחת הסיבות לכך היא האפשרות להאריץ אותו, כלומר להפוך אותו לכוכב לכת שישררו בו תנאים שיאפשרו לבני־אדם להגיע אליו ברבות הימים ולהשתכן בו.
עד שנת 2035 מתכוונת נאס"א לשלוח אליו חללית מאוישת, אם ימצא לכך התקציב.
עלות מבצע מסוג זה מוערכת בעד 300 מיליארדי דולרים, וההערכה היא כי יידרש לכך שיתוף פעולה בינלאומי.
ב־14 בינואר 2004, לאחר אסון מעבורת החלל קולומביה, הכריז נשיא ארצות הברית ג'ורג' ו' בוש על תוכנית החלל הבאה של ארצות הברית, לשליחת אדם אל הירח, ולאחר מכן אל מאדים.
כוונת התוכנית הייתה לפתח טכנולוגיה להקמת בסיס קבע על הירח, על מנת להשתמש בה במשימה אל מאדים.
בשנת 2011 בוטלה התוכנית על ידי ממשלו של ברק אובמה בשל חוסר תקציב והסכנות במשימה זאת.
משימה כזו מציבה מספר אתגרים, הנובעים ברובם מאורך המשימה, הצפוי להיות כשנתיים.
זאת עקב אופי מסלולי כדור הארץ ומאדים סביב השמש, הגורם לכך ששני הכוכבים קרובים ביותר זה לזה פעם ב־26 חודשים, מה שיוצר הזדמנויות שיגור סביב מועד זה.
חושבים שניתן יהיה לגדל מזון בחללית או על פני מאדים.
מדידות שנעשו במאה ה־21 מראות כי ככל הנראה קיימת כמות נכבדה של מים קפואים בעומק קטן מתחת לפני השטח של מאדים.
משערים שניתן יהיה להפיק אותו על ידי פירוק מים למימן וחמצן.
לא ניתן יהיה לשאת את הדלק עם הרכב המשוגר עקב הכמות הגדולה הנדרשת, אך נראה שניתן יהיה, כאמור, לזקק מימן על פני מאדים שישמש דלק.
לחלופין, מציעה נאס"א להשתמש בדלק חמצן/מתאן, כאשר המתאן יזוקק מתוך האטמוספירה המאדימית.
הן במהלך הטיסה, שצפויה לארוך חצי שנה, והן על פני מאדים, שחסר שדה מגנטי כמו זה של כדור הארץ, צפויים האסטרונאוטים להיות חשופים לקרינה קוסמית מסוכנת.
נבחנים מספר פתרונות לנושא, כמו שדה מגנטי מלאכותי, או קירות מחומרים עשירים במימן, הידוע ביכולת שלו לספוג קרינה קוסמית.
אילון מאסק מייסד חברת החלל ספייסאקס רואה בהתיישבות אנושית על המאדים את משימת חייו והצהיר שהוא חותר להקמת מושבה אנושית המקיימת את עצמה על המאדים עד 2050. לוח זמנים זה נראה שאפתני ולא ריאלי למרבית העוסקים בתחום.
צבע פניו של מאדים אדמדם בשל ריבוי בתחמוצות ברזל בקרקעו, ומכאן שמו העברי והכינוי "כוכב הלכת האדום".
כמו כן מבין שבע המתכות הקדומות הברזל יוחס לו.
שמו בלעז הוא מארס (Mars), משום שהוא זוהה במיתולוגיה הרומית עם אל המלחמה בשם זה (המקביל לארס מהמיתולוגיה היוונית).
שם זה ניתן לו בשל מראהו האדמדם בשמי הלילה, שהרי הצבע האדום מתקשר למלחמה.
באסטרונומיה הבבלית זוהה מאדים עם אל המלחמה, האש וההרס נרגל.
מארס נשאר מזוהה בתרבות עם מלחמה ואלימות.
במסכת שבת נאמר כי אדם הנולד ב"מזל מאדים" יעסוק בהוצאת דם:
כיוון שמאדים נקשר ליום שלישי אסר שמואל על הקזת דם בימי שלישי רש"י מסביר את האיסור בכך ש.
הקשר בין מאדים לשפיכות דמים ואלימות מופיע גם ב"כתר מלכות" של רבי שלמה אבן גבירול לעיל.
סמלו של מאדים מקורו במיתולוגיה הרומית - מגינו וחניתו של מארס.
משמש בביולוגיה לציון המגדר זכר ובאלכימיה לציון היסוד ברזל.
מאדים לוקח חלק חשוב באסטרולוגיה מערבית והודית, בה הוא מסמל את האל ההודי מאנגלה, ומסמל דחף ואנרגיה.
המתאם הסטטיסטי אפקט מאדים מקשר בין הצלחה במקצועות למיקומו בשמיים של מאדים.
במאה ה־19 הרזולוציה של טלסקופים השתפרה מספיק כדי לאפיין את פני השטח של מאדים.
בספטמבר 1877 התקרב מאדים לשמש והיה על הקו שבין השמש לכדור הארץ (Perihelic Opposition) כלומר בתנאי צפייה אופטימליים – מצב המתרחש פעם ב־15-17 שנים.
האסטרונום ג'ובאני סקיאפָּרֶלִי (Giovanni Schiaparelli) השתמש אז בטלסקופ של 22 סנטימטרים כדי למפות לראשונה את פני הכוכב.
במפות הופיעו "תעלות" שלימים התברר שהן טעויות אופטיות בלבד.
סקיאפרלי תיאר את הקווים הללו במילה האיטלקית canali כלומר ערוצים וכינה אותם על שמות נהרות מיתולוגיים.
לאנגלית תורגם המושג כ־canals - תעלות כלומר כתוצר של פעילות כריה של יצורים תבוניים.
ה"תעלות" דווחו גם על ידי האסטרונום פרסיוול לוול בהזדמנות הצפייה הבאה ב־1894 באמצעות טלסקופים משוכללים יותר (300 ו־450 מ"מ).
התעלות וכן השינויים העונתיים בצבעים ביססו את הרעיון שמאדים מיושב.
אלא שככל שהשתכללו הטלסקופים נצפו פחות תעלות וב־1909 באמצעות טלסקופ של 840 מ"מ נצפו קווים לא ישרים אך לא תעלות.
מאמרים על הביולוגיה של מאדים הופיעו עד לשנות ה־60 של המאה ה־20 כשחלליות מארינר בקרו בכוכב.
הרעיון שכוכב מאדים מיושב היווה בסיס ליצירות מדע בדיוני רבות שהראשונה שבהן מלחמת העולמות של ה.
בין יצירות אלו נכללים גם "כוכב אדום" של הסופר והפילוסוף הרוסי אלכסנדר בוגדנוב, סדרת ספרי בארסום של אדגר רייס בורוז, "אאליטה" של סופר המדע בדיוני אלכסיי ניקולייביץ' טולסטוי, "מכוכב הדממה" של ק.
לואיס, "הרפתקה בחלל" של פרדריק בראון, "רשימות מן המאדים" של ריי ברדבורי, "The Outward Urge" של ג'ון וינדהם, "חולות מאדים" של ארתור סי.
קלארק ו"כדרך בני מאדים" של אייזק אסימוב.
דמויות ממאדים הופיעו למשל ב"לוני טונס" (מרווין ממאדים) ובסרטי מדע בדיוני רבים.
הארצת מאדים היא הנושא המרכזי של הטרילוגיה "מאדים" מאת קים סטנלי רובינסון.
מאדים מופיע ביצירה המוזיקלית כוכבי הלכת של גוסטב הולסט כמביא המלחמה והכעס.
זאת לצד יופיטר מביא השמחה, ונוס ונפטון.
בשנת 2011 יצא לאור ספר מתח ומדע בדיוני של אנדי ויר "The Martian" וב- 2014 בתרגום לעברית בשם לבד על מאדים המתאר אסטרונאוט שננטש לבדו במאדים וסיפור הישרדותו וחילוצו.
בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט בשם "להציל את מארק וואטני", על פי "The Martian".
מאדים מופיע בשירו של דייוויד בואי "Life on Mars".
מַאדְהְיָה פְּרַדֵש (בהינדית: मध्य प्रदेश, בתעתיק אנגלי: Madhya Pradesh) היא מדינה במרכז הודו.
היא נחשבת ל"מדינת הלב" של הודו.
פירוש המילה מאדהיה בהינדי הוא מרכז (או אמצע) והמדינה נקראה כך הן בגלל מיקומה הגאוגרפי המרכזי והן בגלל מרכזיותה התרבותית.
מאדהיה פרדש הוקמה ב-26 ביוני 1950, עם כניסת חוקת הודו לתוקף.
המדינה הורכבה משטחי הפרובינציה המרכזית וביהאר של הודו הבריטית והנסיכויות מקרי וצ'טיגראה.
ב-1956, עם ארגונן מחדש של מדינות הודו, אוחדו המדינות בופאל, מאדהיה בהרט ווינדהיה פרדש עם מזרח המדינה למדינה אחת, בעוד מרבית דרום ומרכז המדינה הועבר למדינת בומביי ולימים נכלל במהאראשטרה.
מאדהיה פרדש הייתה המדינה הגדולה ביותר בהודו עד נובמבר שנת 2000, עת חולקה לשתי מדינות ואיבדה כרבע משטחה המקורי (443,250 קמ"ר) לטובת המדינה החדשה צ'האטיסגאר.
לאחר החלוקה הייתה למדינה השנייה בגודלה בהודו, לאחר ראג'סטאן.
בשנים האחרונות התחילה תיירות גם למדינה זו.
מגיעים בעיקר טיילים המחפשים נופים וראשוניות.
בין האטרקציות התיירותיות מספר שמורות טבע ובהן בעלי חיים כמו טיגריס בנגלי וחמשת מפלי הפָּאנְדַוָה; אולם רוב התיירים מגיעים למקדשי קהג'וראהו.
מאדהאני היא להקת רוק שהוקמה בסיאטל ב-1988. הלהקה קרויה על שם סרטו של ראס מאייר, "Mudhoney".
שורשיה של הלהקה נעוצים בפרוור של סיאטל בשם בלוויו, וושינגטון.
מרק מק'לאפלין (מאוחר יותר מרק ארם), תלמיד בבית הספר התיכון הנוצרי של בלוויו, הקים עם חבריו להקה בשם "Mr.
הלהקה הייתה בדיחה יותר מאשר להקה אמיתית; "הופעתם" הראשונה התקיימה בתוך חדר הכיתה כאשר הם משתמשים במפות מגולגלות במקום גיטרות מכיוון שהם עדיין לא ידעו לנגן.
Epp התקיימה 3 שנים לאחר מכן ב-1981. בערך באותה התקופה הקימו מרק ארם ואחד מחבריו בשם סטיב טרנר להקה רצינית יותר אך עדיין הומוריסטית בשם "Limp Richerds" שניגנה הארדקור פאנק.
Epp הופיעה בתחנת הרדיו KZAM-AM כאשר היא מוצגת כ"להקה הגרועה ביותר בעולם".
היא הופיעה בפעם האחרונה ב-3 בפברואר 1984 בצוותא עם להקת מלפאנקשן.
ב-1996 ביקש לו ריד מחבריה של Mr.
Epp ללוות אותו בהופעת היכל התהילה של הרוקנרול.
מאדהאני הוקמה כתוצאה מעזיבתם של ארם וטרנר את להקת גרין ריבר.
הם הקימו את גרין ריבר ב-1983, כאשר אליהם הצטרף אלכס וינסנט, שבעבר ניגן עם טרנר בלהקת "Spluii Numa".
הם ביקשו מג'ף אמנט, שהגיע באותה התקופה לסיאטל ממונטנה עם להקתו "Derranged Diction", להצטרף אל גרין ריבר כבסיסט.
חבר לשעבר נוסף ללהקה של טרנר בשם סטון גוסארד החליט אף הוא להצטרף אליהם.
טרנר עזב את הלהקה לאחר הקלטת האלבום "Come on Down" על רקע אי שביעות רצון מנטייתה של הלהקה לכיוון של הבי מטאל.
הוא הוחלף בידי ברוס פיירוות'ר, גם הוא מ"Derranged Diction".
לאחר שני מיני-אלבומים החליטה הלהקה להתפרק ב-1988. גוסארד, אמנט ופיירוות'ר הקימו את מאת'ר לאב בון, ולאחר מותו של הסולן אנדרו ווד הקימו גוסארד ואמנט את פרל ג'אם ופיירוות'ר הצטרף אל לאב באטרי.
טרנר וארם החלו לעבוד על מוזיקה חדשה עם המתופף דן פיטרס מלהקת "Bundle of Hiss".
השלישייה צירפה אליה את הבסיסט מאט לוקין, שעזב את מלווינס זמן קצר לפני כן.
הם קראו לעצמם "מאדהאני", על שם סרטו מ-1965 של במאי הפעולה האמריקאי ראס מאייר, שאף אחד מחברי הלהקה מעולם לא צפה בו למעשה.
מאוחר יותר ב-1988 הוציאה הלהקה את הסינגל הראשון שלה, "Touch Me I'm Sick", בחברת סאב פופ, ולאחר מכן את המיני-אלבום "Superfuzz Bigmuff".
המיני-אלבום הגדיר את מהותו של צליל הגראנג' והפך את מאדהאני לספינת הדגל של סאב פופ עד לפריצתה לתודעה של נירוונה עם אלבומה "Nevermind".
הלהקה נהנתה מהצלחה בינונית בארצות הברית, וכן ממספר הופעות באירופה.
חברי להקת סוניק יות', שהיו מעריצים של מאדהאני, הזמינו את הלהקה להצטרף אליהם בהופעותיהם באנגליה ב-1989. לאחר סיבוב הופעות זה נכנס "Superfuzz Bigmuff" למצעדי האינדי הבריטיים והלהקה זכתה לסיקור עיתונאי לא קטן באירופה.
בעקבות ההצלחה הוציאה הלהקה ב-1990 את אלבומה הראשון, "Mudhoney", אף הוא בחברת סאב פופ.
הצלחתה הראשונית של מאדהאני הובילה לכך שלהקות נוספות מסיאטל, כגון סאונדגארדן, נירוונה וטאד, זכו להכרה מסוימת.
בשנות התשעים המוקדמות סאב פופ לא נהנתה מהצלחה מסחרית גדולה ולהקות רבות נטשו אותה לטובת חברות גדולות יותר.
מאדהאני החליטה להוציא גם את אלבומה השני "Every Good Boy Deserves Fudge" בסאב פופ ב-1991, אך לאחר יציאתו של האלבום קיבלה הלהקה הצעה מחברת ריפרייס רקורדס והחליטה לקבל אותה.
כאשר הגראנג' הפך לחלק מן הזרם המרכזי, מאדהאני שינתה כיוון מצליל הגראנג' המוקדם שלה.
רבות מן הלהקות שהושפעו מן הלהקה (כמו נירוונה ופרל ג'אם) הצליחו מאוד וצברו פופולריות ברחבי העולם.
אלבומם הראשון בחברת רפריז, "Piece of Cake", נשמע הרבה יותר כמו גראג' רוק מאשר גראנג'.
על אף שהלהקה חתמה בחברה גדולה, היא המשיכה לנגן בגישה הומוריסטית ולא ממוסחרת.
ב-1995, בתקופה שבה הגראנג' נהנה מימיו האחרונים כחלק מן הזרם המרכזי, החליטה מאדהאני לשוב אל הצליל המקורי שלה.
באלבומה "My Brother the Cow" הצליחה הלהקה לערב שירים מן התקופה המוקדמת והכבדה יותר שלה, יחד עם כמה משירי הפאנק רוק (Punk rock) שלה.
האלבום הוא מהמועדפים ביותר על המעריצים ונחשב לאחד מאלבומיה הטובים יותר של הלהקה.
שנתיים לאחר מכן יצא "Tomorrow Hit Today" שכלל השפעות של גראג' רוק ובלוז.
לאחר מספר שנים של הופעות החליטה רפריז להתיר את החוזה עם מאדהאני.
אחת הסיבות הייתה שמכירות האלבומים של מאדהאני הגיעו לשפל, אף שהופעותיה זכו להצלחה גדולה יותר מאי פעם.
בנוסף החליט מאט לוקין לעזוב את הלהקה בטענה שאיננו אוהב לצאת לסיבובי הופעות.
הלהקה הוציאה אלבום אוסף בשם " March to Fuzz" ומעריצים רבים האמינו כי דרכה של מאדהאני הגיעה לקיצה, אף על פי שהלהקה עדיין קיימה הופעות מדי פעם באזור צפון מערב ארצות הברית.
הופעות אלה הצליחו עד כדי כך שמאדהאני החליטה לחדש את פעילותה כלהקה מקליטה, תחת חברת סאב פופ.
הלהקה מצאה בסיסט זמני בשם גאי מדיסון, שניגן עם ארם באחד מפרויקטי-הצד הרבים שלו, "Bloodloss".
לאחר תקופה שבה עבדו ארם וטרנר על פרויקט-צד שלהם בשם "Monkeywrench", הוציאה מאדהאני את האלבום "Since We've Become Translucent" ב-2002. במרץ 2006 הוציאה הלהקה את אלבומה השביעי, "Under a Billion Suns".
הלהקה נחשבת למקור השראה והשפעה על מוזיקאים רבים, ביניהם קורט קוביין.
באוקטובר 2009 ביקרה הלהקה לראשונה בישראל, במסגרת סיבוב הופעות אירופאי, וקיימה הופעה אחת במועדון בארבי בתל אביב, וסדנת אמן במועדון האוזןבר בתל אביב.
מקינלי מורגנפילד , הידוע יותר בשם מאדי ווטרס (Muddy Waters), היה מוזיקאי בלוז אמריקאי.
ווטרס נחשב כאב הרוחני של הבלוז של שיקגו וכאחד ממוזיקאי הבלוז הבולטים ביותר בכל הזמנים.
ב-2004 נבחר על ידי המגזין רולינג סטון למקום ה-17 ברשימת 100 האמנים הגדולים בכל הזמנים.
מורגנפילד נולד ב"פינת ג'אג" - אזור במדינת מיסיסיפי, הסמוך לנהר המיסיסיפי.
אמו, ברטה ג'ונס, נפטרה כשהיה בן חמש, ולכן גדל אצל סבתו.
הוא קיבל את כינויו כבר בילדותו, כשהירבה לשחק בבוץ.
בגיל 13 החל לנגן במפוחית, וכשהיה בן 17 רכש את הגיטרה הראשונה שלו והחל לשיר עם להקת "סאן סימס פור".
במקביל, פיתח את יכולת הנגינה בגיטרה והושפע משני אמני בלוז: סאן האוס - שבהשפעתו פיתח ווטרס את הצליל הכבד, היציב והנוקשה; ורוברט ג'ונסון - ממנו קיבל את טכניקת הפריטה של גיטרת הסלייד במקצבים מהירים יותר.
לאחר גיחה לסנט לואיס ב-1940, חזר ווטרס למיסיסיפי וניהל בר בו התקיימו גם הימורים ונגינת מוזיקה (של ווטרס עצמו).
ב-1941 הגיע למיסיסיפי, בשליחות ספריית הקונגרס, המוזיקולוג אלן לומקס והקליט את ווטרס.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הוא שמע את קולו מוקלט.
לומקס שלח אל ווטרס גם תקליט עם ההקלטה שלו ודבר זה עודד אותו להאמין ביכולתו להצליח כמוזיקאי.
בשנת 1943 עבר ווטרס מאזור הדלתא לשיקגו במטרה להפוך למוזיקאי מקצועי.
הוא התגורר אצל קרוב משפחה, נהג במשאית ביום וניגן במועדונים בלילה.
באותה עת, סצנת הבלוז בשיקגו הייתה תחרותית ביותר והמוזיקאי המוביל בה היה ביג ביל ברונזי.
ברונזי תרם לקידומו של ווטרס בכך שאפשר לו להופיע לפני הופעותיו.
ב-1945 קיבל ווטרס מדודו את הגיטרה החשמלית הראשונה שלו, דבר שסייע לווטרס להתגבר בצליליו על רעש הקהל במועדונים.
לאחר מספר שנות נגינה במועדונים, שכללו גם מספר הקלטות שלא התפרסמו בשעתן, חתם ווטרס בחברת הקלטות קטנה בשם "Aristocrat" (שהפכה מאוחר יותר ל"צ'ס רקורדס") וב-1948 התפרסמו שני סינגלים שלו: "I Can't Be Satisfied" ו-"I Feel Like Going Home", אשר זיכו אותו בפופולריות הולכת וגוברת.
בהמשך אותה שנה הוציא את להיטו הגדול, "Rollin' Stone", שהפך לסימן ההיכר שלו.
ב-1950 הקליט ווטרס יחד עם הרכב של נגני בלוז מהשורה הראשונה, שכלל מפוחית, גיטרה, גיטרת סלייד, גיטרה בס, תופים ופסנתר, ונחשב לאחד מהרכבי הבלוז הטובים בהיסטוריה.
בין להיטיו עם הרכב זה היו "Hoochie Coochie Man" ,"I Just Want To Make Love To You" ו-"I'm Ready", שלושה שירים שכללו מסר מאצ'ואיסטי, שלא היה אופייני לווטרס.
מבקר המוזיקה של הרולינג סטון, רוברט פלמר, כתב לאחר שנים, כי להיטים אלו נועדו ליצור לו תדמית ופרסום שיאפשרו לו לפרוץ לתודעה ברחבי ארצות הברית כולה.
מאדוויין היא להקת נו-מטאל מפאוריה, אילינוי.
הלהקה נוסדה ב-1996 על ידי הסולן צ'אד גריי, הגיטריסט גרג טריבט, המתופף מאטיו מקדונאג והבאסיסט שון ברקלי, שב-1998 הוחלף בידי ריאן מרטיני.
הלהקה פרצה לתודעה בזכות להקת סליפנוט.
50" - אלבומם הראשון של הלהקה באורך מלא
2001 - "The Beginning of All Things to End" - אלבום שני שהוא הוצאה מחדש של אלבום הדמו
2005 - "לוסט אנד פאונד" - אלבום מצליח של הלהקה.
סינגל ממנו הופיע בפסקול הסרט "המסור 2".
2009 - " mudvayme"- האלבום החמישי והאחרון שהלהקה הוציאה לפני שהתפרקה.
מאדאם סי ג'יי ווקר הייתה אשת עסקים ופילנתרופית אפרו-אמריקאית.
שרה ברידלאב (Sarah Breedlove), נולדה בסמוך לכפר דלתא, לואיזיאנה לזוג עבדים משוחררים.
היו לה אחות וארבעה אחים.
היא הייתה הראשונה במשפחה שנולדה אחרי הצהרת האמנציפציה.
היא התייתמה מהוריה כאשר הייתה בת שבע.
בגיל 10, עברה לויקסבורג, מיסיסיפי להתגורר אצל אחותה ובעלה, ג'סי פאוול.
היא למדה בחינוך הפורמלי שלושה חודשים בלבד, בימי ראשון בכנסייה.
ב-1882, בגיל 14 נישאה למוזס מק'וילאימס כדי לברוח מהתעללות של גיסה ג'סי פאוול.
בגיל 16, ילדה את בתה לילה.
בשנת 1894, נישאה בשנית לג'ון דייוויס ועזבה אותו ב-1903. ב-1906, נישאה לצ'ארלס ג'וזף ווקר.
ב-1888, עברה עם בתה לסנט לואיס, שם התגוררו שלושה מאחיה.
היא מצאה עבודה בתור כובסת ובקטיף כותנה עבור פחות מדולר וחצי ליום.
היא התגוררה בקהילה שבה התפתח סגנון המוזיקה רגטיים והייתה שרה במקהלה של הכנסייה.
שרה החלה לסבול מקשקשת ואיבוד שיער שנגרמו מקשיי החיים, תנאי היגיינה ירודים ואוכל לא מזין (תופעה רווחת בתקופה זו).
היא ניסתה רבות למצוא פתרון לבעיה.
תחילה, שרה למדה מאחיה שהיו ספרים.
לאחר מכן, עבדה עם אנני מאלון היזמית המצליחה ששיווקה למענה קרם מצמיח שיער ודברי קוסמטיקה שונים.
בזמן שעבדה עבורה, ניסתה שרה לפתח בעצמה קו מוצרים.
ביולי 1907, היא עברה עם בתה לדנבר, קולורדו והמשיכה למכור את מוצריה של מאלון.
מאלון האשימה את שרה בגניבת הנוסחה למוצרים ובכך נפרדו דרכיהן.
שרה המשיכה בניסיונות בעצמה וגילתה ששילוב של גופרית ווזלין מצמיח שיער.
ב-1906, לאחר נישואיה לצ'ארלס ווקר היא הציגה עצמה כמאדאם סי ג'יי ווקר וכך גם מיתגה את מוצריה.
היא פתחה עסק עצמאי לייצור דברי קוסמטיקה וטיפוח שיער.
תחילה, היא מכרה את מוצריה מדלת לדלת ולימדה נשים שחורות כיצד לסדר את שיערן.
לאחר מכן, בתה החלה לשמש כאחראית על ההזמנות.
ב-1908, עברה המשפחה לפיטסבורג, פנסילבניה ופתחו סלון יופי והקימו את מכללה ללימודי עיצוב שיער.
ב-1910, עברה המשפחה לאינדיאנפוליס ושם הקימו את עסקיהם מחדש.
בשיא הקריירה, בין השנים 1911–1919, העסיקה ווקר מאות נשים לעבודת השיווק והייצור, וכן קיימה כנסים והקימה בית ספר ללימוד והעשרת ידע לסוכנות שלה.
הסוכנות שלה הרוויחו הרבה מעל המקובל באותה תקופה בשוק.
היא הפכה לפילנתרופית גדולה ופעלה לקידומן של נשים אפרו אמריקאיות.
היא סייעה בגיוס כספים להקמה של סניף ימק"א באינדיאנפוליס ותרמה כספים רבים למען הקהילה האפרו-אמריקאית.
ב-25 במאי 1919, נפטרה מאי-ספיקת כליות ויתר לחץ דם.
באותה עת, הונה הוערך בין חצי מיליון למיליון דולר.
ספר השיאים של גינס הגדיר אותה כאישה הראשונה בעולם שהפכה למיליונרית.
מיני סדרה בהשראת חייה בשם "בזכות עצמה" החלה להיות משודרת בנטפליקס ב-2020.
מאדאן (נפטר בשנת 1036 לפנה"ס לערך) היה מלך אנגליה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי לקיומו של מאדאן, והוא נחשב לאחד המלכים האגדיים אשר שלטו באנגליה בתקופת הברזל.
מאדאן היה בנם של לוקרינוס וגוונדולן, אשר שלטו באנגליה לפניו.
מאדאן נולד בעת שלוקרינוס וגוונדולן היו נשואים, אולם נישואים אלה נכפו על לוקרינוס על ידי אביה של גוונדולן - קורינאוס מלך קורנוול, ולאחר מותו גרש לוקרינוס את גוונדולן.
גוונדולן שבה בראש צבא, הרגה את לוקרינוס ומלכה במקומו.
לאחר 15 שנות מלוכה ויתרה על כיסאה לטובת בנה מאדאן.
על פי ג'פרי, לאחר שעלה לשלטון נשא אישה, ונולדו לו שני בניו: ממפריקיוס (Mempricius) ומאלין (Malin).
מאדאן שלט באנגליה 40 שנה, ולאחר מותו פרצה מלחמת אזרחים על השלטון בין שני בניו.
מאדאן (בבולגרית: Мадан) היא עיירה ורשות מקומית במרכז דרומה של בולגריה, הרביעית בגודלה במחוז סמוליאן, השוכנת על רכס הרודופי, 189 קילומטרים דרומית מזרחית מהבירה סופיה ו-30 קילומטרים מבירת המחוז סמוליאן.
במאדאן שורר אקלים ממוזג והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 10oc.
קיימות עדויות ארכאולוגיות להתיישבות מאורגנת בשטח מאדאן המתוארכות למאה ה-5, ראשית התקופה הביזנטית.
תושביו הקדומים של היישוב עסקו בכריית עפרה.
בתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה נקרא היישוב קְרוּשוֹבוֹ.
במהלך המאה ה-14 נכבש היישוב בידי צבא האימפריה העות'מאנית ושמו שונה למָאדֶן, בטורקית עות'מאנית:מכרה.
ב-1850 תועדו ביישוב 400 בתי מגורים.
ב-20 בינואר 1878, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) נכבש היישוב בידי צבא האימפריה הרוסית, אך הוחזר לחזקת העות'מאנים מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
באוקטובר 1912 במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, נכבש היישוב בידי צבא ממלכת בולגריה.
ב-22 באוגוסט 1953 זכתה מאדאן למעמד של עיירה.
בין 1994 ל-2003 קטנה אוכלוסיית העיירה ב-30 אחוזים, בעיקר עקב הגירת עבודה שנבעה מהמשבר הכלכלי החריף שפקד את בולגריה.
ב-2004 חל גידול בשיעור 15.86 אחוזים ומ-2005 ועד 2010 חל קיטון בשיעור מתון של 5.5 אחוזים שמוסבר בשיעור תמותה העולה על שיעור הילודה.
מבחינת התמהיל המגדרי, עולה כי 50.15 אחוזים מהאוכלוסייה הן נשים ו-49.85 אחוזים הם גברים.
במאדאן פועלות שתי חברות כרייה המפעילות מספר מכרות באזור לכריית עפרה, עופרת ואבץ.
עוד פועלת בעיר חברות ליצור ותיקון משאבות גז, ליצור חלקי מכונות חקלאיות ומוצרי פלסטיק.
בשטח הרשות המקומית קיימים גם מספר מפעלי טקסטיל, עיבוד עץ ועיבוד מזון.
מאדים 500 או מארס 500 («Марс-500») הוא פרויקט משותף של סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה וסוכנות החלל האירופית לטיסות מאוישות למאדים, כאשר צוות הטיסה מתוכנן לשהות בחלל בין 520 ל־700 יום.
בפרויקט נוטלים חלק מצד רוסיה - המכון לבעיות ביולוגיות רפואיות של האקדמיה הרוסית למדעים וסוכנות החלל האירופית.
עלות הפרויקט מוערכת ב־15 מיליון דולרים.
שלושת השלבים הראשונים (המשימה הניסויית ה־14, המשימה הניסויית ה־105 והמשימה הניסויית ה־520) הושלמו בהצלחה.
מאז 2009, מנהל הפרויקט הוא בוריס מורוקוב.
משימות מאוישות למאדים עתידות לצאת כבר במחצית הראשונה של המאה ה־21, כשמשימה כזו דורשת מימון רב והתגברות על מכשולים טכניים רבים; בעיקר בשל המרחק הרב מכדור הארץ למאדים (מ־55 ועד 440 מיליוני ק"מ), מסע שעשוי להימשך למעלה משנה רק בכיוון אחד.
נוסף לכך, קיים הצורך לספק די מזון ומחייה לצוות בן 6 טייסי חלל שוודאי ישתעמם במהלך הטיסה הארוכה למאדים.
מטרתו העיקרית של הפרויקט הוא לאסוף כמה שיותר נתונים על בריאות אנשי הצוות והכנתם המנטלית והפיזית לקראת טיסה למאדים, אחזקת מערכת תקשורת יעילה בין החללית לכדור הארץ ובחינת ההשפעות על האורגניזם האנושי, בטיסה שכזו, כמו גם הקצאת משאבים נחוצים לביצוע טיסה מאוישת למאדים.
המשימה הניסויית ה־14 והמשימה הניסויית ה־105
ב־2007 הושלם השלב הראשון של המשימה הניסויית כאשר 6 אנשי צוות שהו תחילה במשך שבועיים במתחם סגור דמויי־חללית ועבר בהצלחה.
השלב השני אשר כונה רשמית בשם המשימה הניסויית ה־105 הסתיים בשנת 2009 ובה צוות של 6 אנשים (ארבעה רוסים, צרפתי וגרמני) נכנסו למבנה סגור לתקופה בת 640 יום, כסימולציה למשימה מאוישת למאדים.
תוצאות המשימה המוצלחת פורסמו ב־5 במרץ 2010 על ידי המכון לבעיות ביולוגיות רפואיות של האקדמיה הרוסית למדעים.
משימה ניסויית שלישית יצאה לדרך ב־3 ביוני 2010 והסתיימה ב־4 בנובמבר 2011. במסגרתה נבחנה השפעת הסביבה על האדם.
במסגרת זאת נמשכו איסוף הנתונים על בריאות אנשי הצוות והוגש סיוע פסיכולוגי לאנשי הצוות.
ששת הקוסמונאוטים (שלושה רוסים, איטלקי, סיני וצרפתי) שהשתתפו במשימה הניסויית שהו בבידוד במתקן הדמיה של מסע למאדים, הממוקם צפונית למוסקבה, הצוות בילה 17 חודשים בהדמיה של מסע למאדים שנועד לבחון את ההשפעות הפיזיות והפסיכולוגיות של מסע כזה.
בחלק האחרון של הניסוי הקוסמונאוטים נחשפו להדמיה של מסלול החזרה לכיוון כוח המשיכה של כדור הארץ, אף שלא ניתן היה לדמות מצב של חוסר משקל.
בתקופת שהותם במתקן, נוטרו מוחם וגופם ולא היה להם כל קשר אל העולם החיצון, כאשר פעם אחת בלבד הם יצאו להתהלך על קרקע חולית, על מנת לדמות את קרקע המאדים.
הם אכלו מזון מרוכז בלבד והקשר שלהם אל מרכז הבקרה הגיע בהשהיה שדימתה את התקשורת במרחק גדול מכדור הארץ.
ב־14 בפברואר 2011 ששת חברי הצוות פוצלו ל־2 קבוצות בנות 3 אנשי צוות כל אחת והמשימה הניסויית מתבצעת במקביל, על מנת לספק לאנשי הצוות את מרב המידע לטיפול רפואי אפשרי במקרי חירום, בעת הנחיתה על המאדים וההתקרבות אל כוכב הלכת.
נוסף לזה, רוסיה מתכננת לבצע משימה מאוישת למאדים בשיתוף עם סוכנות החלל האירופאית ונאס"א, שבמסגרתה ישלחו למאדים 2 חלליות, האחת נושאת צוות של כ־6 אסטרונאוטים והשנייה נושאת את המטען הלא מאויש.
עם ההגעה למאדים, שלושה מן האסטרונאוטים ינחתו על מאדים וישהו בו לתקופה של כחודשיים.
המשימה כולה תארך כ־440 ימים.
עלות המשימה היא 20 מיליארד דולר ורוסיה אמורה לתרום כ־30% מן העלות.
אף שרוסיה הציעה לבצע את המשימה כבר בשנת 2015, יעד זמן זה כלל אינו בר ביצוע.
מדיסון ניקול "מאדי" זיגלר היא רקדנית, שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
היא התפרסמה כשהשתתפה בתוכנית המציאות "רקדניות קטנות", בין השנים 2011–2016, בזכות כיכובה בווידאו קליפים לשירים "Chandelier" ,"Big Girls Cry" ,"Cheap Thrills", "Elastic Heart", "Rainbow", ו-"The Greatest" של הזמרת סיה, והשתתפותה בקליפים של אחותה הצעירה, מקנזי זיגלר.
זיגלר הופיעה בסרטים, תוכניות טלוויזיה, קונצרטים, פרסומות ועל שערי מגזינים.
הוריה הם מליסה זיגלר-גיסוני וקורט זיגלר, בעל חברת משכנתאות.
הוריה התגרשו בשנת 2011 כאשר הייתה בת 9 בלבד.
זיגלר החלה לקחת שיעורי בלט בגיל שנתיים, והצטרפה לסטודיו לריקוד של אֶבִּי לי מילר בגיל ארבע, שם התמחתה בסגנונות הריקוד סטפס, בלט, לירי, עכשווי, אקרו, מודרני, ג'אז והיפ הופ.
יש לה אחות צעירה ממנה, מקנזי זיגלר, זמרת ורקדנית אשר הופיעה איתה בתוכנית "רקדניות קטנות", שני אחים למחצה, גדולים ממנה, מהנישואים הקודמים של אביה, ועוד שני אחים חורגים גדולים מהנישואים הקודמים של אביה החורג גרג גיסוני, סגן נשיא בחברת החשמל "וסטינגהאוס".
זיגלר למדה בבית הספר היסודי סלואן אשר שוכן בעיר מוריסוויל, ליד העיר פיטסבורג אשר בפנסילבניה, עד גיל 13 אז עברה ללמוד במסגרת חינוך ביתי.
זיגלר אמנם גדלה במוריסוויל, אך כנערה התחילה לעבוד ובילתה את מרב זמנה בלוס אנג'לס, קליפורניה.
בגיל ארבע החלה זיגלר לרקוד בסטודיו לריקוד של אבי לי מילר, בפיטסבורג.
היא זכתה בתארים רבים ובכתרים בתחרויות אזוריות וארציות.
בשנת 2010, כשהייתה בת 8, השתתפה בתוכנית הריאלטי של פאולה עבדול, "חיה בשביל לרקוד", אך התוכנית בוטלה לפני עלייתה לאוויר.
בשנת 2011 התקבלה אמה של זיגלר, מליסה, לתפקיד בתוכנית של ערוץ Lifetime "רקדניות קטנות" (Dance moms), תוכנית העוקבת אחרי חיי היום-יום של הרקדניות בלהקת העילית של הסטודיו לריקוד של אבי לי מילר.
בשנת 2016 עזבו זיגלר, אחותה ואמה את התוכנית, אך עדיין נשארו בסטודיו של אבי לי.
בשנת 2013 השתתפה בהופעות אורח בספין אוף לסדרה, "תחרות הריקודים האולטימטיבית של אבי".
בשנת 2012 התקבלה לעבודת המשחק המקצועית הראשונה שלה, בסדרה "גדולה מהחיים" בערוץ Lifetime.
בשנת 2014, הופיעה זיגלר ככוכבת אורחת בפרק 34 של הסדרה HitStreak.
היא המשיכה בקריירת המשחק שלה במרץ 2015, כשהשתתפה בתפקיד אורח בסדרה של דיסני "אוסטין ואלי".
ב-30 ביוני 2015 היא השתתפה בפרק של הסדרה "שקרניות קטנות ויפות".
בשנת 2012, השתתפו זיגלר, אמה ואחותה בפרויקט של "Starlight Children's Foundation" להעלאת המודעות למחלות כרוניות של ילדים.