tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות חילוקי דעות אלה, דייוויס העריך את ג'ונסטון במידה מספקת על מנת למנות אותו ב-1 במרץ 1855 ללוטננט קולונל ביחידה חדשה - רגימנט הפרשים ה-1 בפורט לוונוורת', קנזס, תחת קולונל אדווין סאמנר .
הוא פיתח ידידות קרובה ויחסי חונך עם אחד הקצינים הזוטרים שלו, קפטן ג'ורג' מקללן.
שנים אחר כך יפגוש ג'ונסטון את מקללן מן העבר השני של המתרס, כגנרל בצבא האיחוד.
בסתיו 1856 הועבר ג'ונסטון לבסיס גיוס (בקו"ם) בג'פרסון באראקס , מיזורי.
ב-1857 הוא הוביל משלחת מדידה וסיור על מנת לקבוע את גבולה של קנזס.
שנה לאחר מכן הוחלף שר המלחמה דייוויס בג'ון ב' פלויד, יליד אבינגטון ודודן של ג'ונסטון מצד אשתו.
פלויד היה אפוטרופוס של פרסטון ג'ונסטון.
פלויד העניק לג'ונסטון דרגת יצוג קולונל על פעולותיו בקרב סרו גורדו, קידום אשר עורר מירמור בקרב הצבא עקב העדפת קרובים.
בשנת 1859 מינה הנשיא ג'יימס ביוקנן את רוברט מקליין, גיסו של ג'ונסטון, כשגריר למקסיקו, וג'ונסטון נילווה אליו לביקור בוורה קרוז.
הוא קיבל גם הוראה לבחון נתיבי תנועה צבאיים למקרה של פעולות איבה נוספות מול מקסיקו.
ב-10 ביוני 1860 נפטר בריגדיר ג'נרל תומאס ג'סופ , שהיה קצין אפסנאות ראשי של צבא ארצות הברית.
על וינפילד סקוט היה למנות מחליף, הוא נקב בשמות ארבעה מועמדים במקום אחד: אלברט סידני ג'ונסטון, ג'וזף א' ג'ונסטון, רוברט אדוארד לי, וצ'ארלס פרגוסון סמית' .
אף על פי שג'פרסון דייוויס, כעת חבר ועדת הסנאט לעניינים צבאיים, העדיף את אלברט סידני ג'ונסטון, מינה פלויד את ג'וזף א' ג'ונסטון לתפקיד.
ב-28 ביוני 1860 קודם ג'ונסטון לדרגת בריגדיר ג'נרל.
ג'ונסטון לא נהנה מתפקידו, בהעדיפו תפקיד שטח על פני עבודת אדמיניסטרציה בוושינגטון.
בנוסף, הוא סבל מן הלחצים שהביא עימו הסכסוך המתגבר בין הצפון לדרום, ומן הדילמה המוסרית של ניהול משאבי הצבא אשר יכולים היו להביא תועלת לדרום, מקום מוצאו.
למרות זאת, הוא לא נכנע לפיתוי, בניגוד לפלויד אשר הואשם בהטיה לטובת הדרום.
מנאסס וסכסוך ראשון עם ג'פרסון דייוויס
כאשר מדינת מוצאו וירג'יניה פרשה מן האיחוד ב-1861, ג'ונסטון התפטר מתפקידו כבריגדיר ג'נרל בצבא הסדיר, הקצין הבכיר ביותר בצבא שעשה כך.
בתחילה, ב-4 במאי, הוא מונה למייג'ור ג'נרל במיליציה של וירג'יניה.
אולם, שבועיים אחר כך, החליטה ועידת וירג'יניה שרק מייג'ור ג'נרל אחד דרוש למיליציה, ומינתה את רוברט אדוארד לי לתפקיד.
לג'ונסטון הוצע מינוי של בריגדיר ג'נרל מטעם מדינת וירג'יניה, אולם הוא סרב, בקבלו במקום זאת ב-14 במאי מינוי של בריגדיר ג'נרל מאת צבא הקונפדרציה.
במאי החליף ג'ונסטון את קולונל תומאס "סטונוול" ג'קסון בפיקוד בהרפרס פרי, וביולי ארגן את ארמיית השננדואה.
ב-21 ביולי 1861, בקרב בול ראן הראשון (מנאסס הראשון), הניע ג'ונסטון במהירות את צבאו הקטן מעמק השננדואה על מנת לתגבר את צבאו של בריגדיר ג'נרל פ.ג.ט.
אולם, חסרה לו היכרות עם תנאי השטח, ולכן כמחווה מקצועית, הותיר את התכנון הטקטי של הקרב בידיו של בורגארד.
באמצע היום, כאשר בורגארד עדיין לא הבין את מהלכיו של צבא האיחוד יריבו, ג'ונסטון החליט שהמיקום המכריע הוא מצפון למפקדה שלו, בגבעת הנרי האוס.
אני הולך." בורגארד והמטות של שני הגנרלים קיבלו את החלטתו ורכבו אחריו.
בדרך לחזית הוא פגש יחידה מפוררת – רגימנט אלבמה ה-4 – אשר כל קציני השדה שלו נהרגו בקרב, ובאופן אישי כינס אותה ועודד את אנשיה לתגבר את קו החזית של הקונפדרציה.
הוא עודד את בריגדיר ג'נרל ברנרד בי המיואש ודחק בו להוביל את אנשיו חזרה אל הקרב.
בהמשך שכנע בורגארד את ג'ונסטון שהוא יביא יותר תועלת בארגון הגעת התגבורות להמשך הקרב מאשר במנהיגות טקטית בחזית.
אף על פי שבורגארד הצליח לזקוף לזכותו את ההכרה הציבורית בהצלחה, תפקידו של ג'ונסטון מאחורי הקלעים היה קריטי להשגת הניצחון בקרב.
באוגוסט קודם ג'ונסטון לדרגת גנרל מלא – המקבילה לגנרל ארבעה כוכבים בצבא ארצות הברית המודרני – אולם לא היה מרוצה מכך ששלושה קצינים שהיו זוטרים ממנו ב"צבא הישן" היו עכשיו בכירים ממנו.
ג'ונסטון חש כי מכיוון שהוא היה הקצין הבכיר ביותר בצבא ארצות הברית שפרש והצטרף לקונפדרציה, אין זה הוגן שידורג אחרי סמואל קופר , אלברט סידני ג'ונסטון, ורוברט אדוארד לי.
מתוך חמשת הגנרלים שמונו באותה עת, רק בורגארד דורג מתחת לג'ונסטון.
דבר זה הוביל לאיבה בינו לבין ג'פרסון דייוויס, איבה אשר נמשכה לכל אורך המלחמה.
טיעון הנגד של דייוויס היה שתפקידו האחרון של ג'ונסטון היה מינהלי, בעוד תפקידו הקרבי האחרון היה בדרגת לוטננט קולונל; גם אלברט סידני ג'ונסטון וגם רוברט אדוארד לי החזיקו בדרגת קולונל.
ג'ונסטון שלח מכתב זועם לדייוויס, אשר נפגע עד כדי כך שמצא לנכון לדון עם הקבינט שלו בנימת המכתב.
ב-21 ביולי 1861 מונה ג'ונסטון לפקד על זירת הפּוֹטוֹמַק ועל ארמיית הפוטומק של הקונפדרציה, וב-22 באוקטובר מונה לפקד גם על זירת צפון וירג'יניה.
החורף של 1861–1862 היה שקט יחסית, וג'ונסטון שמפקדתו שכנה בסנטרוויל , עסק בעיקר בארגון וציוד ארמיית הפוטמק.
הארמייה הצפונית העיקרית שניצבה מולו נקראה גם היא ארמיית הפוטומק, ומפקדה, ג'ורג' ב' מקללן, עסק גם הוא בהצטיידות ואימונים.
מקללן העריך שצבאו של ג'ונסטון בעמדותיו המבוצרות חזק הרבה יותר מכפי שהיה בפועל, ולכן תכנן תמרון אמפיבי על מנת לאגף את ג'ונסטון.
במאי נודע לג'ונסטון על תוכניותיו של מקללן, והוא נסוג עם צבאו דרומה לעמדות באזור קלפפר .
למהלך זה היו השלכות על שני הצדדים.
נשיא הקונפדרציה דייוויס הופתע והתאכזב מן התנועה שלא תואמה מראש, אליה התייחס כ"נסיגה חפוזה." בערך באותו הזמן הצר דייוויס את סמכויותיו של ג'ונסטון על ידי כך שזימן את רוברט אדוארד לי לריצ'מונד על מנת לשמש כיועצו הצבאי, והחל להוציא הוראות ישירות לחלק מן הכוחות שהיו תחת פיקודו של ג'ונסטון.
בצד הצפוני הובך מקללן כאשר התברר שכוחו של צבא הדרום היה חלש משמעותית ממה שהעריך.
חשוב מכך, נסיגתו של ג'ונסטון אילצה את מקללן לתכנן מחדש את מתקפת האביב שלו, ובמקום לנחות אמפיבית באורבנה , הנקודה המועדפת עליו, הוא בחר בחצי האי וירג'יניה, בין הנהרות ג'יימס ויורק, כזירה שבה יפתח במערכה כנגד ריצ'מונד.
באמצע מרץ נחת מקללן עם חייליו בפורט מונרו , בקצה המזרחי של חצי האי וירג'יניה, ובתחילת אפריל החל לנוע באיטיות מערבה, לכיוון יורקטאון .
תוכניתו של ג'ונסטון להגנת ריצ'מונד בירת הקונפדרציה הייתה שנויה במחלוקת.
ביודעו שצבאו של מקללן כפול משלו, ובהבינו כי צי האיחוד יוכל לתת סיוע מכל אחד משני הנהרות החובקים את חצי האי, ניסה ג'ונסטון לשכנע את דייוויס ולי לרכז את ההגנה בביצורים סביב ריצ'מונד.
הוא לא הצליח לשכנעם, ופרש את רוב כוחו לאורך חצי האי.
מקללן השתהה ארוכות בהכנות למצור על יורקטאון, אך ג'ונסטון נסוג משם לפני שהחל המצור, נלחם בקרב הגנה עז בוויליאמסבורג (5 במאי), ולאחר מכן סיכל ניסיון איגוף אמפיבי באלת'מס לאנדינג (7 במאי).
לקראת סוף מאי הגיע צבא האיחוד עד מרחק של כ-10 קילומטרים מריצ'מונד.
בהבינו שלא יוכל להגן על ריצ'מונד לנצח מפני כוחות הצפון שנהנו מעדיפות בכוח אדם ובארטילריה, במיוחד בתותחי מצור כבדים, החליט ג'ונסטון לעבור למתקפה.
הוא זיהה נקודת תורפה בהיערכות כוחותיו של מקללן, אשר היו מפוצלים על ידי נהר צ'יקהומיני שעלה על גדותיו עקב הגשמים, וסחף את רוב הגשרים שחיברו בין הצד הצפוני של החזית לדרומי.
ב-31 במאי תקף ג'ונסטון מדרום לנהר בקרב סבן פיינס.
תוכניתו הייתה אגרסיבית, אולם מסובכת מכדי שפקודיו יבצעוה כהלכה, והוא לא וידא שהם מבינים את תוכניתו או פיקח עליה מקרוב.
הקרב נגמר ללא הכרעה טקטית ברורה, אולם עצר את התקדמותו של מקללן לעבר ריצ'מונד, והתברר בדיעבר כנקודת השיא בפלישתו של מקללן.
אירוע משמעותי בקרב היה פציעתו של ג'ונסטון מרסיס פגז ארטילריה שפגע בחזהו וכתפו הימינית.
פציעתו הובילה את דייוויס להעביר את הפיקוד לרוברט אדוארד לי האגרסיבי, אשר הוביל את ארמיית צפון וירג'יניה במהלך יתר המלחמה.
לי החל לדחוק את מקללן מחצי האי במהלך קרבות שבעת הימים בסוף יוני, והנחיל תבוסה לכוחות הצפון בקרב בול ראן השני באוגוסט, קרב אשר היווה את השיא במערכת צפון וירג'יניה.
מינוי לפיקוד זירת המערב ומערכת ויקסבורג
ב-24 בנובמבר 1862 שוחרר ג'וסטון טרם הזמן מבית החולים, ומונה כמפקד פיקוד המערב, הפיקוד העיקרי בזירה המערבית.
מינוי זה נתן לו שליטה בארמיית טנסי של גנרל ברקסטון בראג ובפיקוד המיסיסיפי ומזרח לואיזיאנה של לוטננט ג'נרל ג'ון ק' פמברטון.
(הכוח המשמעותי הנוסף בזירה היה פיקוד הטרנס-מיסיסיפי, אשר בראשו עמד לוטננט ג'נרל תאופיליוס ה' הולמס , שהיה מוצב בעיקר בארקנסו.
ג'ונסטון טען לכל אורך תקופת שירותו כי על כוחותיו של הולמס לשתף פעולה עם פמברטון תחת פיקודו של ג'ונסטון, או לכל הפחות לתגבר את כוחותיו של פמברטון, אולם הוא לא הצליח לשכנע את ממשלת הקונפדרציה לנקוט באף אחד מצעדים אלה.)
הנושא הראשון בו היה על ג'ונסטון לטפל בזירת המערב היה גורלו של ברקסטון בראג.
ממשלת הקונפדרציה לא הייתה מרוצה מביצועיו של בראג בקרב נהר סטונס , תחושה אשר הייתה גם נחלת חלק ניכר מפקודיו הבכירים.
דייוויס הורה על ג'ונסטון לבקר את בראג ולקבוע האים יש להחליפו.
ג'ונסטון הבין שאים ימליץ על החלפת בראג, יהיה הוא עצמו הבחירה הגיונית להחליפו.
ג'ונסטון העדיף פיקוד קרבי בשדה על פני מינויו האדמיניסטרטיבי הנוכחי, אולם תחושת הכבוד שלו מנעה ממנו להעדיף את טובתו שלו על חשבון בראג.
לאחר שראיין את בראג ומספר מן הכפופים לו, הפיק ג'ונסטון דוח חיובי בעיקרו, וסירב להדיח את מפקד הארמייה.
בתגובה, זימן דייוויס את בראג לפגישה בריצ'מונד ומינה את ג'ונסטון למפקד בשדה.
אולם, אשתו של בראג חלתה אנושות, והוא לא יכול היה לנסוע.
בנוסף לכך, בראשית אפריל נפל ג'ונסטון למשכב עקב סיבוכים מן הפציעה שספג במערכת חצי האי, ותשומת לב ממשלת הקונפדרציה עברה מטנסי למיסיסיפי, שם החל גרנט במערכת ויקסבורג השנייה, מה שהותיר את בראג במקומו כמפקד ארמיית טנסי של הקונפדרציה.
המשבר העיקרי אל מולו ניצב ג'ונסטון היה להגן על שליטת הקונפדרציה בוויקסבורג, מיסיסיפי, אשר אויימה על ידי כוחות האיחוד בפיקודו של מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט.
במהלך חורף 1862–1863 ביצע גרנט מספר תמרונים לא מוצלחים מצפון לעיר המבוצרת, אולם באפריל 1863 פתח במערכה שאפתנית שהחלה בתנועת איגוף ממערב לנהר המיסיסיפי ובצליחה של הנהר מדרום מערב לוויקסבורג.
הצליחה ומיקומה הפתיעו את ג'ון ק' פמברטון, וכוחות האיחוד ניהלו מספר קרבות מוצלחים תוך כדי התקדמות לצפון מזרח, אל עבר ג'קסון, בירת מדינת מיסיסיפי.
ב-9 במאי הורה שר המלחמה של הקונפדרציה לג'ונסטון "לנוע מיידית אל מיסיסיפי ולתפוס פיקוד על הכוחות בשדה." ג'ונסטון הודיע לריצ'מונד שהוא עדיין לא כשיר מבחינה רפואית, אך יציית לפקודה.
כאשר הגיע לריצ'מונד ב-13 במאי לאחר מסע מטנסי, גילה כי אל מול העיר התקדמו שני גייסות של האיחוד, וכי רק 6000 חיילים היו זמינים להגנתה.
הוא הורה על פינוי העיר תוך כדי קרב נסיגה (קרב ג'קסון, 14 במאי), ונסוג לכיוון צפון.
גרנט כבש את העיר ופנה מערבה לעבר ויקסבורג.
ג'ונסטון החל להניע את כוחותיו מערבה על מנת לחבור אל פמברטון כאשר שמע על תבוסתו של זה בקרב צ'מפיון היל (16 במאי) ובקרב נהר ביג בלאק (17 במאי).
הניצולים מן הקרב נסוגו אל תוך ביצורי ויקסבורג.
ג'ונסטון דחק בפמברטון להימנע מכיתור ולעזוב את העיר על מנת להתאחד עם כוחותיו, שיחד היו רבים משל גרנט, אולם דייוויס הורה לפמברטון להגן על העיר בעדיפות עליונה.
גרנט ביצע שתי התקפות חזיתיות אל מול ביצורי העיר שנכשלו שתיהן, ואז פתח במצור.
החיילים והאזרחים הנצורים בעיר חיכו לשווא לכוח הקטן של ג'ונסטון שיבוא לעזרם.
עד סוף מאי אסף ג'ונסטון כ-24,000 חיילים אך דרש תגבורות נוספות לפני התקפה על גרנט.
הוא שקל להורות לבראג לשלוח תגבורות, אך חשש שדילול כוחו יביא לאובדן טנסי.
בתקופה זו תוגברה ארמיית הטנסי של גרנט בכ-30,000 חיילים וכוחו הגיע לכ-77,000 חיילים, מה שאיפס למעשה כל סיכוי לפרוץ את המצור על העיר.
פמברטון וחיל המצב בוויקסבורג נכנעו ב-4 ביולי 1863. עם נפילת פורט האדסון שבוע אחר כך עברה השליטה על המיסיסיפי לכול אורכו לידי האיחוד, והקונפדרציה בותרה לשניים.
נשיא הקונפדרציה דייוויס כתב כי ויקסבורג נפלה "עקב מחסור באספקה מבפנים, וגנרל מבחוץ [ג'ונסטון] שלא רצה להילחם."
היחסים בין ג'ונסטון לדייוויס, שהיו מתוחים מתחילת המלחמה, הפכו מרים עקב חילופי האשמות פומביים על מי נושא באחריות לכישלון בוויקסבורג.
דייוויס שקל לפטר את ג'ונסטון, אולם הוא נותר מפקד אהוב על ידי חייליו וקצין פופולרי, והיו לו בני ברית פוליטיים בריצ'מונד, במיוחד הסנטור לואיס ויגפול.
במקום זאת צבאו של בראג נותק מפיקודו של ג'ונסטון, מה שהותיר בשליטתו את אלבמה ומיסיסיפי בלבד.
בזמן השלבים האחרונים של המצור על ויקסבורג, החל מייג'ור ג'נרל ויליאם רוזקרנס מן האיחוד במערכת טולהומה, ובתוך עשרה ימים דחק את צבאו של בראג ממרכז טנסי, ולאחר מכן מן העיר האסטרטגית צ'טנוגה.
בראג השיג ניצחון משמעותי מול רוזקרנס בקרב צ'יקמוגה (19–20 בספטמבר), אולם הובס בידי גרנט במערכת צ'טנוגה בנובמבר.
עקב התבוסה התפטר בראג מפיקוד על ארמיית טנסי ונסע לריצ'מונד לשמש יועץ צבאי לנשיא.
דייוויס הציע את הפיקוד לוויליאם הארדי , מפקד הגייס הבכיר, אולם הוא סירב.
דייוויס שקל את מינויו של פ.ג.ט.
בורגארד, עוד גנרל עימו היו לו יחסים רעועים, ואת רוברט אדוארד לי, אשר סירב לעזוב את וירג'יניה.
לי המליץ בתחילה על בורגארד, אולם כאשר ראה את חוסר הנוחות של הנשיא מהצעה זו, שינה את המלצתו לג'ונסטון.
לאחר לבטים קשים, ב-27 בדצמבר 1863, מינה דייוויס את ג'ונסטון למפקד ארמיית טנסי, בדאלטון, ג'ורג'יה.
באביב 1864 התקדם מייג'ור ג'נרל ויליאם שרמן מן האיחוד עם קבוצת ארמיות מצ'טנוגה לאטלנטה.
אל מול התקדמותו של שרמן ביצע ג'ונסטון סדרה של נסיגות, בדומה לאסטרטגיה שנקט במערכת חצי האי.
הוא בנה עמדות הגנה חזקות, רק כדי לראות את שרמן מאגף אותן במומחיות ומכריח אותו לסגת לקו הגנה אחורי יותר בכיוון אטלנטה.
ג'ונסטון בחר בשימור צבאו כערך עליון, ולכן נקט בגישה זהירה מאוד.
הוא ניהל את צבאו היטב, האט את התקדמות צבא האיחוד, והנחיל יותר אבדות מאשר ספג.
שרמן פתח במערכת אטלנטה ב-4 במאי.
ארמיית טנסי של ג'ונסטון לחמה בקרבות הגנה ברוקי פייס רידג' בדרכי הגישה אל דלטון, אשר פונתה ב-13 במאי, ונסוגה 12 מייל דרומה אל רסאקה , שם בנתה עמדות הגנה.
אולם, לאחר קרב קצר, ויתר ג'ונסטון על המשך המאבק ונסוג מרסאקה ב-15 במאי.
ג'ונסטון ריכז כוחות למען התקפה בקאסוויל .
בעוד חייליו מתקדמים, הופיע במפתיע כוח אויב בגודל לא ידוע באגפו הימני.
התקלויות ראשוניות החלו, והאיום הכריח את מפקד הגייס, לוטננט ג'נרל ג'ון בל הוד , לעצור את ההתקדמות ולמקם מחדש את הכוחות על מול האיום המפתיע מן האגף.
בעקבות האיום הבלתי צפוי, ביטל ג'ונסטון את ההתקפה וחידש את הנסיגה.
ב-20 במאי נסוגו כוחותיו עוד 8 מייל דרומה אל קרטרסוויל .
חודש מאי 1864 הסתיים כאשר כוחות האיחוד ניסו לבצע תנועת איגוף הרחק מקו הרכבת שתיספק אותם, אך נתקעו אל מול ההגנה העזה של כוחות הקונפדרציה בקרב ניו הופ צ'רץ' ב-25 במאי, קרב פיקט'ס מיל ב-27 במאי, ובקרב דאלאס ב-28 במאי.
ביוני המשיכו כוחותיו של שרמן לתמרן באזור דרכי הגישה הצפוניות לאטלנטה, וב-22 ביוני התלקח קרב קולב'ס פארם, ומייד אחריו ב-27 ביוני פרץ קרב קנסו מאונטיין, שבו בפעם הראשונה (והיחידה) תקף שרמן התקפה חזיתית את הביצורים שהכין ג'ונסטון, מתקפה אשר נהדפה תוך ספיגת אבדות כבידות.
עם זאת, בשלב הזה כבר היו כוחות האיחוד במרחק 27 קילומטר מאטלנטה, ואיימו על העיר מצפון ומערב.
במהלך חודשיים נסוג ג'ונסטון לאורך 175 קילומטרים של שטח הררי נוח להגנה, בעוד הממשל בווירג'יניה הופך מתוסכל ומודאג.
כאשר נסוג ג'ונסטון אל מעבר לנהר הצ'טאהוצ'י, המכשול הטבעי האחרון לפני אטלנטה, איבד נשיא הקונפדרציה דייוויס את סבלנותו.
בתחילת יולי שלח דייוויס את ברקסטון בראג לאטלנטה על מנת לאמוד את המצב.
לאחר מספר פגישות עם מנהיגים אזרחיים ופקודיו של ג'ונסטון, חזר בראג לריצ'מונד ודחק בדייוויס להחליף את ג'ונסטון.
ב-17 ביולי 1864, בפאתי אטלנטה, הדיח דייוויס את ג'ונסטון מתפקידו.
במקומו מינה את לוטננט ג'נרל ג'ון בל הוד, אשר בחיקו נותרה המשימה הבלתי אפשרית להגן על אטלנטה, אותה נאלץ לנטוש בספטמבר.
החלטתו של דייוויס להדיח את ג'ונסטון הייתה אחת השנויות במחלוקת בכל המלחמה.
בניגוד לג'ונסטון השקול והזהיר, היה ג'ון בל הוד קצין אגרסיבי, תוקפני, אך נמהר.
הוא נטש את אסטרטגיית הנסיגה וההשהיה שבה נקט ג'ונסטון, והוביל את ארמיית טנסי של הקונפדרציה למתקפה על עורף מערכי האיחוד במערכת פרנקלין-נאשוויל, שם נחל תבוסה מוחצת אשר מחקה צבאו ככוח לוחם.
העדר כוחות קונפדרציה מאורגנים בג'ורג'יה והקרוליינות פתחה בפני שרמן את האפשרות להתקדמות מהירה לסוואנה (הצעדה אל הים) ומשם צפונה אל הקרוליינות.
קרוליינה הצפונית וכניעה בבנט פלייס
ג'ונסטון נסע לקולומביה בקרוליינה הדרומית, והתכונן לצאת לגמלאות.
אולם, בעוד שהקונפדרציה הפכה מודאגת מן הצעדה אל הים של שרמן, ולאחר מכן מסעו צפונה דרך הקרוליינות, עלו קריאות מן הציבור להחזרת ג'ונסטון אל תפקידו.
בורגארד, הגנרל האחראי על זירת המערב, הראה התקדמות מועטה מאוד בבלימת כוחות האיחוד.
יריבים פוליטיים של ג'פרסון דייוויס, כגון הסנטור לואיס ויגפול, הוסיפו ללחץ בתוך הקונגרס.
מרי צ'סנאט, אשר תיעדה ביומנה את מאורעות המלחמה, כתבה "חשבנו כי זה מאבק לעצמאות.
כעת נדמה כי זה רק קרב בין ג'ו ג'ונסטון וג'ף דייוויס." בינואר 1865 העביר הקונגרס חוק המעניק לרוברט אדוארד לי את סמכויות הגנרל המפקד, והמליץ להחזיר את ג'ונסטון לפיקוד על ארמיית טנסי.
דייוויס מינה מיד את לי לתפקיד, אולם סירב להחזיר את ג'ונסטון לתפקידו.
במקום זאת, הוא המליץ לדייוויס למנותו.
למרות הסתגיותיו הקשות, החזיר דייוויס את ג'ונסטון לשירות פעיל ב-25 בפברואר 1865. תחת אחריותו היו שני מחלקות: מחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה, ומחלקת קרוליינה הצפונית ודרום ג'ורג'יה; הוא קיבל פיקוד על האחרון ב-6 במרץ.
מחלקות אלה כללו שלוש ארמיות, ובכללן את שארית ארמיית טנסי העוצמתית בעבר, אולם היו אלה ארמיות בתואר בלבד.
ארמיית טנסי נשחקה עד דק במערכת פרנקלין-נאשוויל, וחסרה ציוד ואספקה.
אנשיה לא קיבלו את שכרם במשך חודשים, ורק כ-6,600 היגיעו לקרוליינה הדרומית.
בשירות ג'ונסטון היו גם כ-12,000 איש תחת ויליאם הארדי , אשר ניסו ללא הצלחה לבלום את התקדמותו של שרמן, את כוחו של ברקסטון בראג שחשב בווילמינגטון, קרוליינה הצפונית, וכ-6,000 פרשים תחת וייד המפטון.
ג'ונסטון, שהיה בנחיתות מספרית עצומה, קיווה לאחד כוחות עם חלק מכוחותיו של רוברט אדוארד לי אשר ניצבו בווירג'יניה, להביס ביחד את שרמן, ואחר כך לפנות חזרה לווירג'יניה ולהתמודד עם גרנט.
לי סירב בתחילה לשתף פעולה עם התוכנית.
(לאחר נפילת ריצ'מונד באפריל ניסה לי להימלט לקרוליינה הצפונית ולאחד כוחות עם ג'ונסטון, אולם אז כבר היה מאוחר מדי.) בהבינו כי שרמן נע במהירות, תכנן ג'ונסטון לאחד את הארמיות הקטנות שלו כח שיוכל להנחית מכה אל מול חלק מבודד מכוחותיו של שרמן, אשר התקדם בשני ראשים נפרדים.
ב-19 במרץ 1865 הצליח ג'ונסטון להפתיע את האגף השמאלי של שרמן בקרב בנטונוויל, ונחל הצלחה טקטית ראשונית.
עם זאת כוחות האיחוד העדיפים מספרית אילצו אותו לבסוף לסגת אל ראלי, בירת קרוליינה הצפונית.
כיוון שלא יכול היה להגן על הבירה, נסוג אל גרינסבורו.
לאחר שנודע לו על כניעתו של רוברט אדוארד לי באפומטוקס קורט האוס ב-9 באפריל, הסכים ג'ונסטון להפגש עם גנרל שרמן בין קווי החזית, בחווה קטנה שנודעה בשם בנט פלייס, סמוך לאן ששוכנת היום העיר דרהאם, בקרוליינה הצפונית.
לאחר שלושה ימים של משא ומתן (ב-17, 18, ו-26 באפריל), הסכים ג'ונסטון לכניעת ארמיית הטנסי וכל הכוחות הסרים למרותו בקרוליינה הצפונית, קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה, ופלורידה.
הייתה זו הכניעה הגדולה ביותר במלחמה, וכללה 98,270 חיילים.
הנשיא דייוויס חשב שג'ונסטון ביצע מעשה בגידה כיוון שנכנע עם כל כך הרבה חיילים שלא הובסו באופן מפורש בקרב.
ג'ונסטון קיבל חנינה ב-2 במאי בגרינסבורו.
לאחר הכניעה היקצה שרמן עשרה ימים של מנות קרב לחיילי הקונפדרציה הרעבים, ואישר להם גם לקחת עימם את הסוסים והפרידות, על מנת שיוכלו לשוב ולעבד את אדמתם.
הוא הורה גם על חלוקת תירס, סובין, וקמח לאזרחים ברחבי הדרום.
היה זה מעשה נדיבות שג'ונסטון לא שכח מעולם; הוא כתב לשרמן שהתנהגותו "פִּיְיסָה במעט את מה שקודם חשבתי שהוא האסון של חיי, זאת שנאלצתי להתמודד מולך בשדה הקרב."
ג'ונסטון נאבק לפרנס את עצמו ואת אשתו, אשר נפלה למשכב.
הוא התמנה לנשיא קו רכבת קטן, "חברת הרכבות של אלבמה ונהר טנסי" , אשר בתקופתו בתפקיד שינתה את שמה ל"קו הרכבת של סלמה, רומא, ודלטון" .
ג'ונסטון השתעמם בתפקיד זה, והחברה כשלה בגלל העדר מימון.
בשנת 1868 הוא הקים חברת ביטוח בסוואנה, ג'ורג'יה, יִצג כסוכן את חברת הביטוח "ליברפול את לונדון את גלוב", וארבע שנים אחר כך כבר הייתה לו רשת של 120 סניפים ברחבי הדרום העמוק.
ההכנסה ממיזם זה אפשרה לו להקדיש את זמנו לעסוקו העיקרי אחרי המלחמה, כתיבת זיכרונותיו, כמו שעשו רבים מעמיתיו הקצינים.
סיפרו Narrative of Military Operations (1878) מתח ביקורת חריפה על הנשיא דייוויס ועל רבים מעמיתיו הגנרלים.
הוא חזר על עלבונו בדבר דרגתו בצבא בקונפדרציה, וניסה להצדיק את פעולותיו כמנהיג צבאי זהיר.
מכירות הספר היו דלות, והמוציא לאור לא ראה ממנו רווח.
אף על פי שרבים מן הגנרלים של הקונפדרציה מתחו ביקורת על ג'ונסטון, דווקא שרמן וגרנט התייחסו אליו בחיוב בזיכרונותיהם.
שרמן תיאר אותו כיריב מסוכן וערמומי, ומתח ביקורת על אויביו ג'פרסון דייוויס וג'ון בל הוד.
גרנט תמך בהחלטות שקיבל ג'ונסטון במערכת ויקסבורג: "ג'ונסטון הבין את המצב לאשורו, ובחוכמה, לדעתי, נמנע מלתקוף אותנו, מכיוון שזה היה מוביל לאבדות לשני הצדדים בלא להוביל לשום תוצאה." בנתחו את מערכת אטלנטה, כתב גרנט:
"מבחינתי, אני חושב שהטקטיקות של ג'ונסטון היו נכונות.
כל דבר שהיה יכול להאריך את המלחמה בשנה מעבר למועד בה הסתיימה, נראה שהיה מתיש את הצפון במידה כזאת שייתכן והם היו מוותרים על המשך המאבק ומסכימים לפשרה."
ג'ונסטון עבר מסוואנה לריצ'מונד בחורף 1876–1877. הוא שירת בבית הנבחרים ה-46 בין 1879 ל-1881 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא לא רץ לכהונה נוספת.
הוא מונה לנציב מסילות הרכבת בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד.
לאחר שנפטרה אשתו בשנת 1887, החל ג'ונסטון לנסוע לעיתים קרובות למפגשים של ותיקי קרבות, שם תמיד התקבל בתשואות.
הוא היה חבר של כבוד בעמותת "בני המהפכה האמריקאית" מטעם מחוז קולומביה, ומונה לחבר לאומי בעמותה בשנת 1963.
ג'ונסטון, כמו רוברט אדוארד לי, לא שכח את גדלות הנפש של האיש לו נכנע.
הוא מעולם לא הרשה לביקורת על שרמן להישמע בנוכחותו.
שרמן וג'ונסטון התכתבו לעיתים קרובות, ונפגשו לארוחות ערב ידידותיות כל עת שג'ונסטון ביקר בוושינגטון.
כשמת שרמן, שימש ג'ונסטון כנושא ארונו בהלוויה.
ב-19 פברואר 1891, במהלך תהלוכת ההלוויה בעיר ניו יורק, הסיר גונסטון את כובעו כמחווה של כבוד למת, אף על פי שמזג האוויר היה קר וגשום.
מישהו אשר היה מודאג מבריאותו ביקש ממנו לחבוש את כובעו, וג'ונסטון ענה לו, "אם אני הייתי במקומו והוא במקומי, הוא לא היה חובש את כובעו." באותו יום חלה ג'ונסטון בהצטננות, אשר הסתבכה לדלקת ריאות.
ג'ונסטון נפטר כמה שבועות אחר כך מסיבוכי דלקת הריאות, בוושינגטון הבירה.
הוא נטמן לצד אשתו, בבית הקברות גרין מאונט, בעיר בולטימור, מרילנד.
כתביו של ג'ונסטון שמורים בספריית ארל גרג סוום בקולג' ויליאם ומרי.
יד זיכרון לג'ונסטון נחנכה בדלטון, ג'ורג'יה, בשנת 1912.
ב-20 במרץ 2010 הוצב פסל ברונזה של ג'ונסטון באתר קרב בנטונוויל, בקרוליינה הצפונית.
במלחמת העולם השנייה, צי ארצות הברית קרא ספינה מסוג ליברטי (מספר 113) על שם ג'ונסטון.
ג'וזי (יוסף) אייזנברג Eisenberg; כ"ד בכסלו תרצ"ד, 12 בדצמבר 1933, שטרסבורג – כ' בכסלו תשע"ח, 8 בדצמבר 2017, נורמנדי) היה רב, סופר, מפיק ובמאי טלוויזיה צרפתי, ממוצא פולני חסידי.
ג'וזי אייזנברג נולד בשטרסבורג במשפחה דתית לאוסקר (עובדיה) וגיטל.
אביו היגר עם משפחתו מקרקוב בשנת 1895 בגיל 4. בזמן השואה התגורר בלימוז' תקופה מסוימת כמו מרבית יהודי שטרסבורג.
בשנת 1943 הצליח להימלט לשווייץ ללא הוריו, שם חי עד סוף המלחמה.
למד בבית הספר עקיבא בשטרסבורג, שנוסד ונוהל על ידי בן דודו בנימין (בנו) גרוס, ולאחר מכן בבית הספר פוסטל-דה-קולאנז'.
לאחר הבגרות, התחיל ללמוד בסמינר היהודי של צרפת (בית ספר להכשרת רבנים) על פי קריאתו של הרב הנרי שילי, ובמקביל למד בפקולטה לספרות באוניברסיטת פריז.
קיבל הסמכה לרבנות, תואר בהיסטוריה ודיפלומה בספרות.
לאחר שירותו הצבאי שימש כרב בית הכנסת של רחוב סנט-אזור בפריז.
שימש גם כן כמזכירו האישי של רבה הראשי של צרפת יעקב קפלן בין השנים 1961-1964. ב-1962, עם הגירת יהודי אלג'יריה לצרפת, הציע לרב קפלן לבקש מהוועד המרכזי של הטלוויזיה הצרפתית לכונן תוכנית טלוויזיה ייעודית ליהודי צרפת, כפי שהיו קיימות עבור הקתולים והפרוטסטנטים.
כך הפך הרב אייזנברג ליוצר, מפיק ובמאי של התוכנית "מקור החיים", אותה הגיש מדי יום ראשון במשך 55 שנים, עד לפטירתו.
בתוכנית לימד והסביר דברים רבים ביהדות וראיין רבנים חשובים, ביניהם הרב עדין אבן ישראל שטיינזלץ.
לאור הצלחת התוכנית, ב-1968 פתח תוכנית נוספת של רבע שעה בשם "תנ"ך פתוח".
אייזנברג הוא גם מחברם של ספרים רבים, חלקם עם הפילוסוף היהודי ארמנד אבקסיס, שותפו לתוכנית הטלוויזיה.
בשנת 1973, השתתף בבימוי של הסרט "רבי ז'קוב" של ז'ראר אורי.
זכה להוקרה רבה על פועלו מצד הרשויות בצרפת.
התחתן חמש פעמים והוא אב לארבעה ילדים.
נפטר בנורמנדי בכ' בכסלו ה'תשע"ח, 8 בדצמבר 2017. נשיא צרפת עמנואל מקרון הוקיר את זכרו.
נטמן בירושלים ארבעה ימים אחרי פטירתו בהר המנוחות.
ג'וזף אדוארד מאייר היה כימאי ופיזיקאי אמריקאי יליד גרמניה, שגיבש את תיאורית "התרחבות מאייר" על שמו.
הוא היה פרופסור לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בין השנים 1960 עד 1972, ולפני כן באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת שיקגו.
הוא היה נשוי לפיזיקאית זוכת פרס נובל מריה גופרט-מאייר משנת 1930 עד מותה בשנת 1972. הוא עבד עם ג'יימס פרנק בגטינגן, גרמניה בשנת 1929, שם הכיר את מריה, שהייתה עוד תלמידה של מקס בורן.
מאייר היה נשיא החברה האמריקאית לפיזיקה משנת 1973 עד 1975.
מאייר פיתח את שיטת הרחבת האשכול ותורת הפתרונות של מאייר-מקמילן.
ג'וזג'אן (בפרסית/דארי/פשטו: ولایت جوزجان) הוא אחד מבין 34 מחוזות אפגניסטן.
המחוז נמצא בצפון אפגניסטן ולצפונו גבול בינלאומי עם טורקמניסטן.
מחוז ג'וזג'אן מחולק לתוך 11 נפות (יחידה שלטונית) ומאות יישובים.
שטחו הכולל של המחוז הוא 11,798.3 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתו מונה 512,100 איש נכון לשנת 2015. העיר שבּרגאן היא בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר.
המחוז ממוקם באזור הצפוני של אפגניסטן ולו חשיבות אסטרטגית שכן במחוז יש עתודות גז טבעי מהגדולות ביותר במדינה.
ג'וז'אן נמצא במרחק של 555 ק"מ מבירת המדינה קאבול ובגובה ממוצע של 380 מטר מעל פני הים.
המחלקה לפיתוח כפרי המחוזית העריכה את אוכלוסיית המחוז כ-500,000 אנשים, אולם המחלקה המדינית לסטטיסטיקה העמידה את מספר תושבי המחוז על 470,000 אנשים.
מזג האוויר במחוז הוא יבשתי קיצוני, במהלך הקיץ הטמפרטורה מגיעה למקסימום של כ-46 מעלות צלזיוס ואילו בחורף היא מגיעה למינוס 25 מעלות צלזיוס.
המחוז כאמור עשיר במשאבים טבעיים, בג'וזג'אן נחפרו יותר מ-140 מאגרי גז טבעי שנחפרו בידי תשתיות של ברית המועצות במהלך הפלישה הסובייטית לאפגניסטן, אולם הבארות נאלצו להפסיק לתפקד בשנות השמונים המאוחרות כאשר ברית המועצות החליטה להסיג את כוחותיה מאפגניסטן.
נכון להיום, 36 בארות גז טבעי מספקות גז לצרכנים מקומיים ולחלק מהתעשיות במחוז במחיר ממוצע המותאם לשוק הנפט של מרכז אסיה.
עבודות החפירה בשמונה בארות נוספות נחנכו באפריל 2013 על ידי משרד המכרות והתעשייה והחוזה הוענק לחברה טורקית להשלמת הפרויקט עד סוף 2014. לאחר סיום הפרויקט החלו תושבי מזאר-י שריף ושברגאן לקבל אספקת גז טבעי לצרכים אישיים ללא הפרעה.
עם ההכרזה על סיומה של מלחמת אפגניסטן (2001–2014) תעשיות נחושת, ברזל וזהב הוקמו מחדש בג'וזג'אן לאחר שהשימוש בהם הופסק עם נפילת האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
עובדים מיומנות מבצעים עבודות בתעשיות הנחושת והברזל המייצרות כלים לחקלאים.
מגזרי חקלאות וגידול משק חי הם שני מקורות הכלכלה הידועים של אנשי ג'וזג'אן, בהם 80% מאוכלוסייתה קשורה למגזרים אלו.
עקב חוסר במקורות מים לפיתוח אדמה פורייה למען החקלאות, ישנם כמה נפות (יחידה שלטונית) המקבלות מי השקיה מהמחוזות השכנים בלך וסר-י פול.
החוות בנפות הדרומיות תלויות בגשם ובשלג היורדים מגבעות רכס הינדו-כוש לצורך גידול יבולים.
הגידולים המעובדים באופן נרחב במחוז כוללים חיטה, שעורה, תירס, קטניות ואחרים.
בנוסף, המחוז מייצר 24 סוגי ענבים ואיכות גבוהה מאוד של משמש, אפרסק, אגסים, שקדים, אגוזים, שזיף, תפוח, דובדבן ופירות טריים אחרים.
הפרובינציה תניב יותר יבולים חקלאיים אם הרשויות ישגיחו לפתח את תחום החקלאות החולה.
ג'וזג'אן מייצאת מספר מוצרים כגון שטיחים, עדרי בעלי חיים וסוגי בד שונים.
בשנת 2017 דווח כי כוחות הטליבאן הצליחו לקחת יותר ויותר שטחים בג'וזג'אן והקימו מוסדות מנהליים וצבאיים.
רוב הנפות במחוז נמצאות במאבק ממושך בין הממשלה האפגנית לטליבאן; שלוש נפות מסווגות תחת שליטה ממשלתית ושתי נפות מסווגות תחת שליטת הטליבאן.
דווח על 111 תקריות הקשורות למורדים בתקופת ינואר 2018 – פברואר 2019 (ממוצע של 1.9 תקריות בשבוע).
דוגמאות לתקריות כוללות פעולות צבאיות מעל פני הקרקע בשטחים מיושבים, שבוצעו על ידי כוחות הממשלה במחוז.
יתר על כן, סדרה של תקיפות אוויריות של כוחות צבא בינלאומיים גרמה לאבדות אזרחיות.
תועדו 183 נפגעים אזרחיים (61 הרוגים ו-122 פצועים) בשנת 2018, המייצגים 32 קורבנות אזרחיים לכל 100,000 תושבים.
מדובר בעלייה של 55% בהשוואה לשנת 2017. הגורמים העיקריים לנפגעים אזרחיים היו התנגשויות צבאיות במרכזי אוכלוסין ואחריהם התקפות אוויריות והטלת מטעני חבלה.
בתקופה שבין 1 בינואר 2018 – 28 בפברואר 2019 נעקרו 590 בני אדם במחוז ג'וזג'אן, הם הועברו או למקומות אחרים במחוז או למחוז בלך.
באותה תקופה נעקרו 849 אנשים למחוז ג'וגז'אן, כולם לבירת המחוז.
מסיבות ביטחוניות הבחירות לפרלמנט 2018 לא התקיימו בשלוש מהנפות.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז ג'וזג'אן ואוכלוסייתן.
ג'וזף אגיימנג-גיאו היה כדורגלן גנאי ואמריקאי, ששיחק בתפקיד קשר בקבוצות אמריקאיות ובנבחרת גאנה בכדורגל.
בנו היה חבר בנבחרת ארצות הברית בכדורגל, ונכדו הוא הכדורגלן ג'ו גיאו.
ג'וזף אגיימנג-גיאו החל את הקריירה שלו תחילה כחובבן ואחר כך במועדון כדורגל של אקרה.
לאחר קריירה בינלאומית במדי נבחרת ארצו הוא עבר לארצות הברית והחל לשחק בעונה הראשונה של הליגה המקצועית הצפון אמריקאית בקבוצת "וושינגטון ויפס".
בעונה זו הוא כבר 15 שערים.
בהמשך הוא שיחק בקבוצות מקצועיות אמריקאיות נוספות.
ג'וזף אגיימנג-גיאו החל לשחק במדי הנבחרת בשנת 1960. בשנים 1963 ו-1965 הוא היה שותף לזכיית הנבחרת בגביע אפריקה לאומות.
בשנת 1964 הוא השתתף בשלושה משחקים במהלך אולימפיאדת טוקיו ואף כבש שער במשחק רבע הגמר נגד יפן, אך המשחק הסתיים בהפסד של נבחרתו.
לאחר סיום הקריירה בכדורגל מקצועי ג'וזף אגיימנג-גיאו חזר לגאנה ומונה לראש אזור.
בעבר הייתה ידועה בשם ג'יי ג'יי טוטה , היא שחקנית אמריקאית.
התפרסמה בתפקידה החוזר בג'סי של ערוץ דיסני, ותפקיד המשנה בסדרת הקומדיה חזרה למשחק של ABC משנת 2013. טוטה זכתה לשבחים על תפקידה בסרט אנשים אחרים משנת 2016. בשנת 2018 היא כיכבה בצ'מפיונז, סדרה קומית קצרה של NBC.
טוטה החלה את הקריירה שלה בתפקידים גבריים אך יצאה מהארון בפומבי כאישה טרנסית באוגוסט 2018, ושינתה את שמה הפרטי לג'וזי.
טוטה נולדה כבן בסקרמנטו, קליפורניה, והיא בתם השלישית של סוהיל וכריסטין טוטה.
יש לה אחות ואח, והיא ממוצא לבנוני.
טוטה החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2012 כשלוהקה כ"דיקטטור הקטן" בהפקה הראשונה של AwesomenessTV.
בשנת 2013 החלה להופיע בתור סטיוארט ווטן, ילד עם קראש על הדמות הראשית זורי רוס, בסדרה המקורית של ערוץ דיסני, ג'סי.
טוטה התארחה בתוכניות הטלוויזיה הבחורה החדשה, מרוששות וליב ומאדי.
כמו כן, בשנת 2013 לוהקה לתפקיד משנה בחזרה למשחק, סדרת קומדיה של ABC.
בשנת 2015 הופיעה בארבעה פרקים של העונה השישית של Glee כחבר הצעיר ביותר אי פעם של "כיוונים חדשים".
בשנת 2016 הופיעה טוטה בסרט אנשים אחרים, וזכתה לשבחים על תפקידה עם וראייטי, וכך הפכה לאחת מהכוכבות פריצת הסאנדאנס של השנה של המגזין.
באוקטובר 2016, דדליין הוליווד דיווחו כי טוטה תככב בקומדיה חדשה עבור רשת NBC שהיא עזרה לפתח, ותפיק אותה לצד המפיקים בפועל נעמי ואדם סקוט.
בשנת 2017 הופיעה בהאנדסום: סרט מסתורין של נטפליקס, קומדיית בלשים של נטפליקס, וספיידרמן: השיבה הביתה של אולפני מארוול.
בינואר 2017 הצטלמה טוטה ביחד עם אדם דווין בסרט העלילתי "המחנה הקסום" של דיסני, אשר יצא בשנת 2020. בפברואר 2017 לוהקה טוטה בתפקיד מייקל פאטל, בנו של דמותה של מינדי קלינג, פרייה פאטל, בקומדיה חדשה של NBC, צ'מפיונז, ששודרה החל מ-8 במרץ עד 25 במאי 2018, לפני שבוטלה.
טוטה לוהקה לאתחול של הצלצול הגואל עבור Peacock, שירות הזרמת המדיה של NBC, שם גילמה את דמותה של לקסי, מעודדת טרנסג'נדרית.
בדצמבר 2020 הופיעה בסדרה פה גדול, שם גילמה את נטלי, נערה טרנסג'נדרית.
ב-20 באוגוסט 2018 כתבה טוטה מאמר שפורסם בטיים ובו יצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית.
שָׁנָה סרט תפקיד הערות 2016 צעצועי זמן בומר זוכתה בתור ג'יי ג'יי טוטה אנשים אחרים ג'סטין 2017האנדסום: סרט מסתורין של נטפליקס צ'ארלס ספיידרמן: השיבה הביתה סימור אוריילי 2020 המחנה הקסום ג'אד 2021 מוקסי סי ג'ייTBAFaces of Death
שנהסדרהתפקיד הערות 2012קרול שואו ילד במסיבת יום הולדת פרקים לא ידועים
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2013–2015 ג'סי סטיוארט ווטן תפקיד חוזר, 7 פרקים
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2013–2014 חזרה למשחק מייקל לובט תפקיד משנה
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2014 Nina Needs to Go!פרנק (דיבוב) תפקיד ראשי, סרט טלוויזיה קצרזוכתה כג'יי ג'יי טוטה האקסים קופר בפרק "My Fair Stuart"זוכתה כג'יי ג'יי טוטההנסיכה סופיה הראשונה הנסיך ג'ין (דיבוב) 3 פרקים
זוכתה כג'יי ג'יי טוטההבחורה החדשה טוד בפרק "Dance"
זוכתה כג'יי ג'יי טוטהמרוששות אליוט בפרק "And the Childhood Not Included"
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2015 Glee מירון מוסקוביץ 4 פרקים
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2016 טווין פסט עצור את פרסטון 4 פרקים
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2016–2017 ליב ומאדי סקייטר פרהם 3 פרקים
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2018 אלופים מייקל פאטל תפקיד ראשי
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה 2019שני האחרים אליהו בפרק "Chase Goes to a High School Dance"
זוכתה כג'יי ג'יי טוטה נקמתה של ניק ליסה חדד 4 פרקים 2020הצלצול הגואל לקסי תפקיד ראשי; מפיקה פה גדול נטלי (דיבוב) 3 פרקים2021ICarlyווילופרק: "iFauxpologize"2023הבאקניריותמייבל אלמסוורת'תפקיד ראשי; 8 פרקים2026קאריטינהסדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
ג'וזאיה לזלי פורטר (Josias Leslie Porter; 4 באוקטובר 1823, מחוז דניגול, אלסטר, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד – 16 במרס 1898, בלפסט, צפון אירלנד, הממלכה המאוחדת) היה כומר פרסביטריאני אירי, סופר ואיש אקדמיה.
פעל כמיסיונר בסוריה וכתב ספרים על אודות האזור.
פורטר למד תאולוגיה באוניברסיטת גלאזגו ובאוניברסיטת אדינבורו.
הוא הוסמך לכמורה ב-1846 וכיהן באחת מקהילות ניוקסל שבצפון-מערב אנגליה.
ב-1849 נשלח כמיסיונר לדמשק שבסוריה מטעם הכנסייה הפרסביטריאנית האירית, ונשאר שם למשך עשר השנים הבאות.
בתקופת שהותו במזרח סייר בארצות השכנות – בלבנון, בארץ ישראל ובעבר הירדן וכתב עליהן.
ב-1859 חזר לארצו והתמנה לפרופסור בתחום ביקורת המקרא במכללה התאולוגית של הכנסייה הפרסביטיאנית בבלפסט, שנוסדה ב-1853. במשך השנים מילא תפקידים בכירים בכנסייה הפרסביטריאנית האירית.
מ-1867 פעל כמזכיר המכללה וכמו כן פעל כמפקח במערכת החינוך החינוך הממשלתית.
ב-1879 התמנה לנשיא אוניברסיטת המלכה בבלפסט והיה גם לחבר הסנאט של האוניברסיטה המלכותית של אירלנד .
פורטר היה עמית האגודה המלכותית לספרות.
שהייתו במזרח הניבה את חיבוריו על האזור.
יהושע בן אריה ציין כי "חשיבות ספריו [של פורטר] אינה בגלל הערכותיו המדעיות, אלא בזכות סקירותיו על ארץ ישראל וסוריה".
ב-1855 פרסם את ספרו "חמש שנים בדמשק" (Five Years in Damascus) שבו תיאר את חייו בה ואת מסעותיו לתדמור, לחורן וללבנון.
ב-1858 פרסם את "מדריך לנוסעים לסוריה ולארץ ישראל" (Handbook for Travellers in Syria and Palestine) בהוצאת ג'ון מאריי.
מהדורה שנייה, משוכתבת ומורחבת, פורסמה ב-1875 אחרי ביקור חוזר של פורטר באזור.
ב-1865 ראה אור ספרו "ערי הענק של הבשן והמקומות הקדושים בסוריה" (The Giant Cities of Bashan and Syria's Holy Places) שזכה לעניין ולתפוצה רבה, אך גם לביקורת על העדר חקירה מדעית.
כאיש דת הדגיש את התואם שמצא בין הכתובים לבין המקומות.
כותרת המשנה לספרו על הבשן הייתה "המקומות הקדושים בסוריה".
ספריו הנוספים על ארץ ישראל הם "דרך שומרון לגליל ולירדן" (Through Samaria to Galilee and the Jordan) מ-1885 ו"ירושלים, בית לחם וביתניה" (Jerusalem, Bethlehem, and Bethany) מ-1887. חיבורים אחרים שלו עוסקים בכתבי הקודש.
פורטר חיבר ערכים רבים, רובם ככולם על אתרים בארץ ישראל, למילון האנציקלופדי לספרות מקראית (Cyclopædia of Biblical Literature) של ג'ון קיטו .
כמו כן תרם ערכים לאנציקלופדיה בריטניקה ולמילון המקרא של סמית .
ג'וזף אוסטין בנוול היה אמן, חרט ומאייר אנגלי.
הוא היה בעיקר אמן בסגנון 'אוריינטליזם'.
רבים מציוריו והתחריטים שלו התבססו על מסעותיו במזרח הקרוב והתיכון, בסין ובהודו, ולעיתים קרובות הופיעו שיירות גמלים, סצנות ערביות ותיאורים של החיים בהודו.
בנוול נולד ב-26 במאי 1816 בלונדון, בנם השני של ג'וזף בנוול, רואה חשבון, ואשתו שרלוט.
משפחתו הייתה מהקווייקרים מאז סוף המאה ה-17 בברקשייר ואחר כך בסאמרסט ובריסטול.
אביו ג'וזף נולד ביטון, סומרסט, אך בין 1810 ל-1824 לערך התגוררה המשפחה במשך כמה שנים בלונדון, שם נולדו מספר ילדים, לפני שעברה חזרה לאזור בריסטול.
סבו של בנוול מצד אביו, ג'ון בנוול, היה המייסד של בית הספר סידקוט, בית הספר הקוואקרי בסומרסט עם הקמתו מחדש ב-1808.
ג'וזף אוסטין בנוול התחתן עם מריאן בולטון (1821–1892), אף היא אמנית מציגה, בלונדון ב-13 ביולי 1854.
מקורות שונים מספקים מידע מוגבל על מסעותיו של בנוול.
ידוע שהוא נכנס לשירות בחברת הודו המזרחית בשנות הארבעים של המאה ה-19. הוא נסע להודו ולסין לפני 1853, והיה תושב בהודו ובבורמה זמן מה לפני 1856. הערך שלו ב"מילון הביוגרפיה ההודית" מתאר אותו כ"בולט בתיאור מקורי ואוהד של חיי הילידים, הנוף והמבנים בהודו, שצוירו כנראה במקום".
כשלא היה במסעותיו הוא התגורר בקנזינגטון, לונדון מתחילת שנות ה-60 ועד מותו ב-1886.
אחת מיצירותיו הידועות יותר היא הליטוגרפיה הצבעונית בבית החולים 1855 שמתארת את פלורנס נייטינגייל בתמונה איקונית וריאליסטית לכאורה בתור הגברת עם המנורה.
גם בנושא של מלחמת קרים, הוא הפיק ליטוגרפיה צבעונית המתארת את ההשלכות של קרב עלמה "היום שאחרי הקרב" 1854.
בנוול היה מאייר פורה עבור פרסומים דתיים ויקטוריאניים שונים, במיוחד אלה שפורסמו על ידי חברות דתיות ומיסיונריות.
וכן סדרת ספרי תמונות (האחרונה מכוונת לנוער ויקטוריאני) במהלך שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-60.
ג'וזף אוסטין בנוול גם סיפק איורים לכתבי עת ויקטוריאניים אחרים, אם כי לא בהכרח עם נושא דתי, הוא הפיק איורים על החיים ההודיים והמזרחיים עבור The Illustrated London News בין 1857 ל-1864.
בהמשך חייו התמקד בנוול בציורי צבעי מים וגואש בסגנון תנועת האמנות האוריינטליסטית.
רוב יצירותיו בז'אנר זה צוירו מסביבות 1865 ועד סמוך למותו ב-1886.
הוא התמחה בציור בדואים ובמאהליהם ובשיירות החוצות את המדבר עם גמלים, לרוב עם חורבות עתיקות ברקע או עם 'גמל לבן' בציוריו.
הוא צייר את ארץ ישראל וסיני בתקופה זו הוא הציג באופן נרחב ביותר, במוסדות כולל האקדמיה המלכותית, החברה המלכותית של אמנים בריטים, המכון המלכותי לציירים בצבעי מים, ומוסדות וגלריות אחרות ברחבי בריטניה.
הוא גם הציג בתערוכה הבינלאומית של לונדון של 1873, ובסידני (1879–1880).
ותערוכות בינלאומיות של מלבורן (1880–1881).
לא תועדו ילדים ששרדו מנישואיו של בנוול לאשתו מריאן.
הוא מת בביתו, בלונדון ב-13 במאי 1886, ונקבר בבית הקברות Kensal Green,
ג'וזף אדוארד מאריי היה מנתח פלסטי אמריקאי שביצע את השתלת הכליה האנושית המוצלחת הראשונה בתאומים הזהים ריצ'רד ורונלד הריק ב-23 בדצמבר 1954.
מורי חלק את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1990 עם דונל תומאס "על עבודתם בשטח השתלות איברים ותאים".
מאריי נולד לוויליאם א' ומרי (לבית דפסקוואל) מאריי, וגדל במילפורד, מסצ'וסטס.
משפחתו היא ממוצא אירי ואיטלקי.
בצעירותו הצטיין בכדורגל, הוקי קרח ובייסבול.
בקולג' המעיט באימונים, ולמד פילוסופיה ואנגלית.
מאריי קיבל תואר במדעי הרוח ב-1940. לאחר מכן למד בבית הספר לרפואה בהרווארד.
לאחר שסיים את לימודיו ברפואה, מאריי החל את ההתמחות שלו בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל.
במקביל, הוא התקבל לחיל הרפואה של צבא ארצות הברית.
הוא שירת ביחידה לכירורגיה פלסטית בבית החולים הכללי ואלי פורג' שבפנסילבניה.
יחידתו טיפלה באלפי חיילים שנפצעו בשדות הקרב במלחמת העולם השנייה, וניסתה לשחזר את גופם המעוות.
לאחר שירותו הצבאי, סיים מאריי את התמחותו הכירורגית הכללית, והצטרף לצוות הכירורגי של בית החולים פיטר בנט בריגהם.
לאחר מכן נסע לניו יורק כדי להתמחות בכירורגיה פלסטית בבתי החולים בניו יורק ובממוריאל, וחזר לבריהאם כחבר בצוות הכירורגי ב-1951.
ב-23 בדצמבר 1954, מאריי ביצע את השתלת הכליה המוצלחת הראשונה בעולם בין תאומים בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל - ניתוח שנמשך חמש וחצי שעות.
הוא נעזר בד"ר ג'יי הארטוול הריסון ורופאים ידועים אחרים.
הנתרם חי שמונה שנים נוספות לאחר הניתוח.
בשנים שלאחר מכן ביצע מאריי את האלוגרפט המוצלח הראשון.
במהלך השנים שלאחר מכן, הפך מאריי למוביל בינלאומי בחקר הביולוגיה של ההשתלות.
בשנות ה-60, מאריי פיתח עם מדענים נוספים את תרופת האזתיופרין הניתנת לאחר ההשתלה.
כחבר סגל בבית הספר לרפואה בהרווארד, מאריי הכשיר רופאים מכל העולם בהשתלות, וביצע ניתוחים רבים במדינות מתפתחות.
הוא גם שימש כמנתח פלסטי ראשי בבית החולים לילדים בבוסטון בשנים 1972–1985, ופרש כפרופסור אמריטוס לכירורגיה ב-1986.
מאריי נישא למורה בובי לינק ביוני 1945 ונולדו להם 6 ילדים: 3 בנים ו-3 בנות.
הוא הלך לעולמו ב-26 בנובמבר 2012, בגיל 93. הוא לקה באירוע מוחי בביתו בפרברי בוסטון בחג ההודיה ומת בבית החולים שבו ביצע את ניתוח השתלת האיברים הראשון.
ג'וזף איידו הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הבלם בסלטה ויגו מהלה ליגה ובנבחרת גאנה.
איידו הלל את הקריירה שלו באינטר אלאייס מליגת העל הגאנאית, ובעונתו השנייה בקבוצה אף שימש כקפטן שלה.
באוגוסט 2015 הושאל להמארבי השוודית עד לתום העונה, ובתום ההשאלה חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ב-24 ביולי 2017 נרכש על ידי ראסינג גנק הבלגית בסכום שנע בין 1.25 ל-2 מיליון אירו, וחתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ב-11 ביולי 2019 נרכש על ידי סלטה ויגו מהלה ליגה בסכום שהוערך ב-8 מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש שנים במועדון.
ב-2015 שיחק בנבחרת גאנה הצעירה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20, והגיע עם נבחרתו עד לשלב רבע הגמר.
באותה שנה שיחק גם בגביע אפריקה עד גיל 20, והגיע עם נבחרתו עד למקום השלישי.
ב-26 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
איידו היה חלק מסגל הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2019 ובמונדיאל 2022.
ג'וזף אומה אדה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת קשר הכנף.
אדה החל את דרכו באקדמיית אמקסון בניגריה.
את צעדיו הראשונים בכדורגל המקצועני עשה בקבוצת "קצינה יונייטד" מליגת העל הניגרית, ומשם יצא לאירופה כדי לנסות את מזלו בזירה הבינלאומית.
באפריל 2019 חתם בקבוצת "סלוצק" מליגת העל הבלארוסית, בה רשם 24 הופעות והבקיע שער אחד.
בינואר 2020 עבר לפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית, שם שיחק שישה משחקים והבקיע שער אחד.
בהמשך אותה שנה עבר לגנדזסאר קפאן, גם היא מהליגה הארמנית, ובמדיה רשם שמונה הופעות וכבש שער פעם נוספת.
בפברואר 2021 חתם בשחטר קראגנדי מליגת העל הקזחית, ערך הופעה אחת בקבוצה הבוגרת במסגרת הסופר קאפ הקזחי ושיחק גם בקבוצת המילואים של המועדון.
לקראת סוף 2021 עבר לרוסיה וחתם באולימפ-דולגופרודני מההליגה הרוסית השנייה, שם שיחק 21 משחקים והבקיע שלושה שערים – אחת מתחנות הקריירה הפעילות והמוצלחות שלו.
בקיץ 2022 המשיך לסלובניה וחתם בנ.ק צליה מליגת העל הסלובנית, אך לא שיחק במדי המועדון.
בינואר 2023 חזר לבלארוס וחתם בדינמו מינסק.
בספטמבר של אותה שנה, אחרי מסע בין תחנות רבות באירופה ובאסיה, הגיע לישראל והצטרף לסקציה נס ציונה שבליגת העל.
ג'וזאיה טאטנאל היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-25 בשנים 1801–1802. קודם לכן הוא ייצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית בשנים 1796–1799, ולפני כן היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
הוא נולד באחוזת המטעים בונווטור שליד סוואנה (הוא היה ראשון מושלי ג'ורג'יה מאז כינונה כמדינה בארצות הברית שנולד על אדמתה).
הוא למד באיטון קולג' שבאנגליה, ולאחר מכן הצטרף לכוחותיו של אנתוני ויין באבנעזר במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר המלחמה הוא מונה כקצין בדרגת בריגדיר גנרל ברגימנט הראשון של המילציה של ג'ורג'יה.
הוא סייע לבטל את חוק שערוריית יאזו .
טאטנאל נפטר בנסאו שבאיי בהאמה.
ג'וזאיה טאטנאל נולד בחוות בונוונטור בסוואנה שבפרובינציית ג'ורג'יה, כבנם של מרי מולרין וג'וזאיה טאטנאל האב.
אביו ירש את האחוזה עם נישואיו לבת משפחת מולרין.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית עזבה המשפחה את ג'ורג'יה.
לאחר שחיו במשך שישה חודשים באיי בהאמה, הם עברו לאנגליה, שם למד טאטנאל באיטון קולג'.
אף על פי שהיה איתן בתמיכתו בכתר הבריטי, הוא סירב להילחם נגד שלוש עשרה המושבות ודחה מינוי לצי המלכותי הבריטי.
בערך ב-1782 שבה משפחת טאטנאל לג'ורג'יה.
טאטנאל התגייס לצבא הקוטיננטלי תחת פיקודו של הגנרל אנתוני ויין, וסייע למגר את שילטון הבריטים מסוואנה.
לאחר המלחמה רכש טאטנאל בחזרה את חלקו באחוזת בונוונטור מג'ון האברשאם והמשיך לגלות עניין בצבא.
ב-1787 הוא פיקד על המיליציה של ג'ורג'יה והוביל את כוחותיה נגד האינדיאנים משבט המוסקוגי בשנים 1788 ו-1793. הוא היה קפטן בארטילריה של צאטהאם, היחידה הוותיקה ביותר של המיליציה, ובהמשך היה קולונל ברגימנט הרגלים.
ב-1794 מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון כמרשל של ג'ורג'יה.
לפני בחירתו כמושל, הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנים 1795–1796 כיהן טאטנאל כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, כמו רוב הפוליטיקאים בג'ורג'יה באותה תקופה.
הוא גם תמך בג'יימס ג'קסון.
השניים התנגדו לשערוריית הקרקעות יאזו , הונאת הקרקעות הגדולה שהובילו המושל ג'ורג' מתיוס והאספה הכללית של המדינה אשר זעזעה את הפוליטיקה של ג'ורג'יה.
ג'קסון התפטר מתפקידו כסנאטור כדי להיבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, שם הוא וטאטנאל הובילו את המערכה נגד מכירת הקרקעות.
לאחר שחוק ביטול העסקה עבר ב-1796, נבחר טאטנאל על ידי האספה הכללית כמחליפו של ג'קסון בסנאט, בו הוא כיהן עד 1799.
לאחר תום כהונתו בסנאט, שב טאטנאל לג'ורג'יה ולאחוזתו.
הוא נבחר כמושל ג'ורג'יה, אך כיהן בתפקיד שנה אחת בלבד מנובמבר 1801 ועד נובמבר 1802. במהלך תקופת כהונתו, עברה אוניברסיטת ג'ורג'יה (לפני כן פרנקלין קולג') למיקומה הנוכחי באת'נס, וקו הוקינס הוקם על ידי בנג'מין הוקינס, כך שנוצר הגבול הצפוני עם אומת הצ'רוקי.
ב-1802 כתב טאטנאל מכתב לנשיא תומאס ג'פרסון, וביקש ממנו הכוונה.
הגבול המערבי של ג'ורג'יה עם שבטי המוסקוגי עדיין לא התייצב, כפי שהתבטא במכתב ששלחו שופטי בית המשפט של מחוז קמדן ביוני 1802. הם כתבו בשם תושבי המחוז בנוגע להעברתם של הכוחות הצבאיים של ארצות הברית ממוצבים באזור.
הם ציינו שמחוז קמדן הוא מחוז ספר החשוף לא רק למתקפות מהים, ומהיישובים הספרדים בדרום, אך גם למתקפות מהאינדיאנים השכנים, והם הביעו דאגה מכך שהאזור לא יהיה מוגן מפני האינדיאנים.
טאטנאל היה נשוי להארייט פנוויק מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
לזוג נולדו כמה ילדים, אך רק שלושה הגיעו לבגרות.
בנם, ג'וזאיה טאטנאל השלישי, היה קצין בצי ארצות הברית במשך יותר מחמישים שנה, וקצין בצי הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
ג'וזאיה טאטנאל נפטר בנסאו ב-6 ביוני 1803. הוא נטמן לצד רעייתו, שנפטרה חודשים ספורים לפניו, בחלקת הקבר המשפחתית בבונוונטור.
מחוז טאטנאל שבג'ורג'יה קרוי על שמו, וכן רחוב טאטנאל שבסוואנה.
ג'וזף אמרסון בראון היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, שכיהן כמושל ג'ורג'יה בשנים 1857–1865, היחידי מבין מושלי המדינה שנבחר לארבע תקופות כהונה.
בשנים 1880–1891 הוא כיהן כסנאטור מטעמה.
כאיש המפלגה הוויגית לשעבר, וכבעל אמונה עמוקה במשטר העבדות ובזכויות מדינות הדרום, היה בראון תומך מוביל בפרישת מדינות הדרום מן האיחוד ב-1861, והנהיג את מדינתו להצטרפות לקונפדרציה.
כמה ממושלים אחרים של מדינות הדרום הלכו בעקבותיו.
לאחר תום המלחמה, הצטרף בראון לשורות המפלגה הרפובליקנית לזמן מה, וכיהן כנשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה בשנים 1865–1870. מאוחר יותר שב בראון לשורות המפלגה הדמוקרטית, היה לנשיא חבר הרכבות "וסטרן ואטלנטיק" והחל לצבור עושר רב.
הוא הרוויח מעשיית שימוש בחכירת עבודתם של אסירים מידי המדינה, וממשלות מקומיות ומחוזיות בעסקי כריית פחם במחוז דייד.
חברת הפחם דייד שבבעלותו רכשה חברות פחם וברזל אחרות, וב-1889 היא כבר הייתה ידועה כחברת כרייה, ייצור והשקעות בג'ורג'יה.
בראון נבחר פעמיים על ידי בית המחוקקים של המדינה לכהן בסנאט של ארצות הברית מטעמה, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1880–1891. במהלך כהונתו בסנאט הוא היה חלק מ"השלישייה הבורבונית" , לצידם של עמיתיו הפוליטיקאים מג'ורג'יה, ג'ון בראון גורדון ואלפרד קולקוויט.
ג'וזף אמרסון בראון נולד במחוז פיקנס שבקרוליינה הדרומית כבנם של מקיי בראון וסאלי (לבית רייס) בראון.
בגיל צעיר הוא עבר עם משפחתו למחוז יוניון שבג'ורג'יה.
ב-1840 הוא החליט לעזוב את החווה המשפחתית ולתור אחר השכלה.
בסיוע אחיו הצעיר ג'יימס וסוס החריש של אביהם, רכב בראון בעגלת שוורים בנתיב של 125 מילים (200 ק"מ) למוסד חינוכי ליד אנדרסון שבקרוליינה הדרומית, שם הוא החליף את עגלת השוורים תמורת תשלום של שמונה חודשי מגורים במקום.
ב-1844 עבר בראון לקנטון שבג'ורג'יה, שם הוא שימש כמנהל בית הספר של העיירה.
במהלך תקופה זו הוא התגורר בביתו של איש העסקים המקומי והכומר הבפטיסטי ג'ון ווד לואיס.
את המגורים והכלכלה קיבל בראון תמורת הוראת ילדיו של לואיס.
בין השניים התפתח ידידות, ולואיס הלווה לבראון כסף להמשך השכלתו המשפטית.
בראון יצא ללימודי משפטים באוניברסיטת ייל, ולאחר מכן שב לקנטון כדי לעסוק בעריכת דין.
ב-1847 הוא פתח משרד עורכי דין במקום מושב המחוז, והחל ליצור קשרים שעל בסיסם הוא צבר את הונו.
הוא נשא לאישה את אליזבת גרישם, בתו של סוחר קרקעות מבוסס, ולשניים נולדו ילדים.
בראון הצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית, וב-1849 הוא נבחר לסנאט של ג'ורג'יה.
עד מהרה הוא התקדם כמנהיג במפלגה וב-1855 נבחר כשופט בבית המשפט המדינתי.
בבחירות לנשיאות של 1856 הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
ב-1857, בהיותו בן 36, נבחר בראון כמושל ג'ורג'יה.
הוא תמך בחינוך הציבורי ובעניים הלבנים, בהאמינו שזהו המפתח לפיתוח המדינה.
הוא ביקש מבית המחוקקים המדינתי להקצות חלק מרווחי המדינה מחברת הרכבות שבבעלותה "וסטרן ואטלנטיק", למימון מערכת החינוך.
רוב בעלי אחוזות המטעים לא תמכו בחינוך הציבורי, ושילמו למורים פרטיים ולבתי ספר פרטיים עבור חינוך ילדיהם.
חברת הרכבות וסטרן ואטלנטיק נוהלה באופן לקוי, ולא הייתה מסוגלת ליצור את ההכנסה שבראון ביקש לטובת מימון החינוך הציבורי על פי הצעתו.
ב-1858 מינה בראון את ג'ון ווד לואיס, בעל הדירה שלו ומיטיבו משנותיו בקנטון, לתפקיד המפקח על חברות הרכבות שבבעלות המדינה.
לואיס היה איש עסקים מצליח, ועד מהרה הוא יישם רפורמות כדי לשנות את המצב בחברה הכושלת.
חברת הרכבות, שהייתה במצוקה כלכלית קשה, נזקקה לאותה שליטה כלכלית נוקשה שהנהיג לואיס בעסקיו הפרטיים.
בשלוש השנים בהן ניהל לואיס את החברה, עלה בידו להפוך אותה למיזם מפיק הכנסה, שהעביר 400,000 דולר מדי שנה לאוצר המדינה.
במערכת הבחירות לתקופת כהונתו השנייה כמושל ב-1859 ניצח בראון בקלות את וורן אקין האב הצעיר, שאך החל את הקריירה הפוליטית שלו בהפרש של 60 מול 40 אחוזים מן הקולות.
לאחר בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות ארצות הברית ולאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית ב-1860, היה בראון לתומך של הפרישה.
הוא חשש שלינקולן יבטל את העבדות.
בהחשיבו אותה כבסיס לכלכלת המטעים הרווחית של הדרום, הוא קרא ב-7 בדצמבר 1860 למחוקקי ג'ורג'יה להתנגד למאמצים לביטול העבדות:
משעה שהוקמה הקונפדרציה, בראון, כתומך של זכויות המדינות, טען נגד הרחבת הסמכויות של הממשל המרכזי שלה.
במיוחד הוא גינה את נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס.
בראון ניסה למנוע מהקולונל פרנסיס בארטו מלהוציא את הכוחות של ג'ורג'יה אל מחוץ לגבולות המדינה לטובת קרב בול ראן הראשון.
שהוא התנגד נחרצות לגיוס צבאי על ידי ממשלת הקונפדרציה בריצ'מונד, וגם מחה נגד גיוס ציוד ועבדים לטובת המאמץ המלחמתי, ומתח ביקורת על ניהול המיסוי וההתמודדות עם המצור של הקונפדרציה.
באותה עת הלכו בעקבותיו מושלי מדינות אחרות בקונפדרציה, ובכך ערערו את המאמץ המלחמתי של הקונפדרציה ומנעו ממנה משאבים חיוניים.
ב-1861 התכונן בראון לבחירות לתקופת כהונתו השלישית כמושל.
באותה עת, במהלך מסע הבחירות, התפטר ידידו של בראון משכבר הימים, ג'ון ווד לואיס, מתפקידו כמפקח על חברת הרכבות וסטרן ואטלנטיק.
העיתוי לכך לא יכול היה להיות גרוע יותר מבחינתו של בראון.
מתוך חשש שהתפטרותו של לואיס תתפרש באופן שלילי, הוא ביקש שלואיס ישמור את דבר התפטרותו בסוד, אך מכתב ההתפטרות דלף לעיתונות, וגרם לקרע בין שני הידידים הוותיקים.
בראון כתב ללואיס, באומרו: "לא מגיע לי לקבל זאת מידיך, ואני מודה שחשתי זאת בכנות...
אני לא מייחס זאת למניעים פסולים, אך אני רק אומר שצירוף המקרים היה חסר מזל עבורי".
בסופו של דבר יישרו השניים את ההדורים בנוגע למקרה זה, ובראון הצליח להיבחר לתקופת כהונתו השלישית.
ב-7 באפריל 1862, חודשים לאחר התפטרותו של לואיס, מינה אותו בראון לאייש מושב בסנאט של הקונפדרציה מטעם ג'ורג'יה שהתפנה בעקבות התפטרותו של רוברט טומבס.
לקראת הבחירות לתקופת כהונתו הרביעית כמושל, שקל בראון לפרוש ולתמוך במועמד שהשקפותיו בסוגיית זכויות המדינות תתאים לזו שלו, אך לא עלה בידו לאתר מועמד כזה.
בסופו של דבר היה בראון למושל ג'ורג'יה היחידי אי פעם שנבחר בארבע מערכות בחירות לאחר שזכה בכמעט 56 אחוזים מקולות הבוחרים.
ב-1864, לאחר , החל גנרל צבא האיחוד ויליאם שרמן, את הצעדה אל הים.
בדרכו מאטלנטה לעבר סוואנה, נכנס האגף השמאלי של הארמייה של שרמן אל מילדג'וויל, אז בירת ג'ורג'יה.
עם התקרב כוחות צבא ארצות הברית אל העיר, וכשהיה ברור שהיא תיכבש, הורה בראון למנהל האספקה של המדינה, אירה רו פוסטר, לפנות את הארכיון המדינתי.
משימה זו הוכיחה עצמה כקשה, שכן היא נעשתה בעיצומה של המולת הנסיגה.
לאחר נפילת אטלנטה משך בראון את אנשי המיליציה של המדינה מידי צבא הקונפדרציה כדי לקצור יבולים עבור המדינה ועבור הצבא.
כאשר כבשו כוחות צבא האיחוד תחת פיקודו של שרמן את רוב שטחה של ג'ורג'יה, קרא בראון לסיום המלחמה.
לאחר המלחמה היה בראון עצור לתקופה קצרה בוושינגטון.
הוא תמך במדיניות השיקום של הנשיא אנדרו ג'ונסון, ולזמן מה הצטרף לשורות המפלגה הרפובליקנית.
ב-1868 היה בראון נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים.
כחבר המפלגה הוא מונה לכהן כנשיא בית המשפט העליון של ג'ורג'יה, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1868–1870.
כאשר הוצע לבראון לשמש כנשיא חברת הרכבות "וסטרן ואטלנטיק" , הוא התפטר מכהונת השיפוט.
בתפקידו זה הוא התנגד למאמצים של הוועדה שמונתה לבחון מחדש את חוקת המדינה כדי להנהיג תעריפים אחידים להובלה ברכבות במדינה.
לאחר תום תקופת השיקום, שב בראון לחיק המפלגה הדמוקרטית.
ב-1880 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים של ג'ורג'יה, כפי שהיה מקובל אז על פי חוקת ארצות הברית וחוקי המדינות.
זמן קצר לאחר בחירתו לסנאט, היה בראון בעל התפקיד הראשון במפלגה בג'ורג'יה שתמך בחינוך ציבורי עבור כל הילדים הלבנים.
בית המחוקקים הרפובליקנים בתקופת השיקום היה הראשון להנהיג חינוך ציבורי במדינה, אך בית המחוקקים שכיהן לאחר תקופת השיקום, שהיה בשליטה לבנה, זנח את המהלך.
בראון המליץ שוב שהכנסות חברת הרכבות ישמשו לתמוך במערכת החינוך.
קודם לכן, רק האליטה שיכלה להרשות לעצמה שכירת מורים פרטיים או לשלם שכר לימוד בבתי ספר פרטיים, העניקה חינוך פורמלי לילדיה.
ב-26 במאי 1880 הושבע בראון לכהונתו הראשונה בסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1885 וב-1891 פרש עקב מצב בריאותו הלקוי.
בעוד שתומכיו של בראון טענו שהוא "הגיע לאטלנטה ברגל עם פחות מדולר בכיסו לאחר המלחמה...
והפך את עצמו למה שהוא בהגינות ובעמל רב", רוב המיזמים העסקיים שלו נבעו מקשריו הפוליטיים.
הוא צבר הון, בין השאר בזכות השימוש בהחכרת עבודתם של אסירים שפוטים בעסקי כריית הפחם שלו במחוז דייד.