tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלמות: אוטוביוגראפיה – המשך, תל אביב: עקד, תשנ"ד 1993.
בשנת 1932 שיחק פינקל בסרט העלילתי העברי הראשון "עודד הנודד".
בנוסף, שיחק בסרטי הקולנוע: "המתופפת הקטנה", "אלדורדו", "האינסטלטור", "העיט", "מלחמתה של חנה" ועוד.
פינקל היה נשוי שלוש פעמים.
לו ולרעייתו הראשונה, שחקנית "הבימה" בת עמי אלישיב לבית פוגצ'וב, נולדה הבת מרית.
לאחר גירושיו נישא לזמרת האופרה יוספה שוקן, ממנה התאלמן ב-1958. אשתו השלישית הייתה מוניקה לבית שרייבר, ממנה התאלמן ב-1992.
פינקל נפטר ב-1999, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
רחובות בערים תל אביב (בשכונת "צהלה") ובאר שבע נקראו על שמו.
פרס על שמו של פינקל מחולק מדי שנה לשחקניות ושחקנים מצטיינים בתיאטרון הלאומי.
שמעון צבר (5 במרץ 1926 - 19 במרץ 2007) היה סופר, מאייר, קומיקסאי, צייר, קריקטוריסט ופובליציסט ישראלי.
היגר ללונדון עקב התנגדותו למדיניות ישראל.
צבר נולד בשם שמעון הרטפלד ב-1926 ברחוב בעלי מלאכה בתל אביב למשפחה של בעלי מלאכה.
בשנת 1928, כשהיה פעוט בן שנתיים היגרו הוריו חזרה לפולין, והשתקעו בעיר לודז'.
המשפחה שהתה בפולין שבע שנים ושבה לארץ ישראל בשנת 1935. הוריו היו מוכרי עופות בשוק הכרמל.
שמעון הצעיר למד תחילה במסגרת דתית, בבית הספר העממי דתי ביל"ו בשדרות רוטשילד (כיום הישיבה לאמנויות ולמדעים בר-אילן), ואחר כך בתיכון חילוני.
כישרונו לציור נתגלה בגיל צעיר מאוד, ובצד לימודיו הכלליים למד ציור במכון אבני הישן.
צבר, שגדל כנער חבר בית"ר, היה חבר מחתרת הלח"י, ואף היה במשך כשנה (1945–1946) אסיר במחנה המעצר בלטרון.
לאחר מכן גויס לפלמ"ח, השתתף בקרבות על ירושלים, ואף נפצע בשכונת שייח' ג'ראח.
לאחר שחרורו שירת בצבא הקבע כצייר המערכת והעורך הגרפי של "במחנה".
באותה עת מבחר מהקריקטורות והאיורים שלו פורסמו בעיתונים "דבר", "דבר השבוע", "על המשמר", "בשער", "ניב לנוער חבר הקבוצות" ו"במחנה", ונאספו לספר תחת השם "קוצו של צבר", שיצא לאור ב-1951. בין השנים 1954–1960 פרסם טור קבוע בעיתון "הארץ", "בעיני צבר", שבו שילב גם קריקטורות ואיורים.
בשנים 1960–1962 כתב טור ופרסם קריקטורות בעיתון "העולם הזה".
עד מלחמת ששת הימים נתנה מערכת עיתון "הארץ" גיבוי מלא לדעותיו השנויות במחלוקת, אך לאחר המלחמה, התרבו מספר הקוראים שביטלו את מינוים על העיתון במחאה על כתיבתו מעוררת המחלוקת של צבר.
צבר היה לחבר ב"קבוצת העשרה", קבוצה בת עשרה ציירים צעירים בוגרי "הסטודיה" של יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי, שקראה תיגר על האמנות המופשטת של חברי הקבוצה השלטת באמנות בישראל דאז, "אופקים חדשים", וקראה ליצור אומנות ריאליסטית ובעלת סממנים מקומיים של החיים בישראל.
עבור צבר, האומנות המופשטת של "אופקים חדשים" הייתה אומנות של האינטליגנציה הזעיר-בורגנית, אומנות המנותקת מהמציאות ומההמונים.
מאוחר יותר פרש מן המפלגה כשהבין שהוא אדם א-פוליטי במהותו.
בשנת 1954 הציג תערוכת יחיד בגלריה לאמנות כ"ץ בתל אביב.
אחת מעבודותיו הבולטות בתל אביב משנות ה-50, על אף הזנחתה, היא בריכת נוי שתכנן ועיצב בפתח גן העצמאות, בקצה רחוב נורדאו.
במשך השנים התמלאה הבריכה בחול והעיטורים הייחודיים על דפנותיה נשחקו, אולם ב-2009 היא שופצה במסגרת שיקומו של גן העצמאות, ועיטורי הפסיפס של צבר שוחזרו בנאמנות לעיצובו המקורי.
צבר היה דמות מוכרת בחוגי הבוהמה התל אביבית והירושלמית בראשית שנות השישים של המאה העשרים.
בין השאר שיתף פעולה עם סופר המחאה דן עומר.
כתב והוציא לאור, תוך שנים מועטות יחסית, שירה וסיפורת, ספרים לילדים ולנוער, ומדריכים לטיולים ולבישול.
נשא לאשה את נעמי, בת העדה התימנית, וחדוות הגילוי של המטבח התימני מצאה את ביטויה בספריו.
הוא גם עסק הרבה בחקר פטריות המאכל, היה מיקולוג חובב, וגילה באנגליה מין חדש של פטריות מאכל, הקרוי על שמו.
הוא היה חבר באגודה המלכותית הבריטית לחקר הפטריות.
היה משתתף קבוע במפגשים ובסיורי פטריות בעולם, שאיתם הגיע אפילו עד סיביר.
לאחר מלחמת ששת הימים הגיעה התנגדותו הפוליטית של צבר להחזקת השטחים לכדי התנגשות עם החיים בישראל.
כבר ב-22 בספטמבר 1967 פרסם, עם 11 אנשי שמאל, גילוי דעת ב"הארץ", ובו נכתב:
צבר היגר עם משפחתו הצעירה לבריטניה כמהגר מסיבות פוליטיות.
הוא התיישב בלונדון, שם הצטרף לקהילת מהגרים מישראל, שראו עצמם כגולים פוליטיים, וניהל יחד עמם מאבק נגד עמדות ממשלות מדינת ישראל.
בין אנשים אלו נמנו משה מחובר, עודד פילבסקי, עקיבא אור ורמי היילברון.
בלונדון עבד צבר תחילה כנהג מונית ולאחר מכן במשך כ-17 שנה כפועל בניין עד פרישתו לגמלאות.
לבני הזוג שני בנים: יואב ורמי.
לאחר מכן חי בזוגיות עם יהודית דרוקס.
מאז הגירתו ועד מותו שב לישראל רק לביקורים קצרים, ביניהם כאלה הקשורים בהוצאת ספריו ופרסומם.
צבר היה מחברי תנועת "מצפן" משנות השישים, והתמקד בפעילותו הפוליטית המתנגדת לישראל.
הוא כתב על כך ספרים, בעברית ובאנגלית, מדריכים וכתבי עת, היה בין ראשוני החותמים על גילויי דעת אנטי ישראליים, והיה דמות בולטת בפזורה של המהגרים מתנגדי ישראל בלונדון ובבריטניה.
נפטר בלונדון מדלקת ריאות ב-19 במרץ 2007.
אם תרצו ואם לא תרצו אין זו אגדה, מחזה פוליטי בחמש מערכות וסוף דבר, עם פירש"י ותוספות והוספות ישנים, מאת שמעון צבר, לונדון 1988.
בוא הביתה, טיטוס!, לילדים, הציורים - רמברנדט ון-רין, ערוך ומסופר בידי שמעון צבר, עם עובד תל אביב, תשכ"ו.
חרוזים שחורים, שירים, שמעון צבר, תל אביב, תשכ"ז 1966.
טבעת המאהרג'ה, לילדים, ציורים מאת המחבר, עם עובד תל אביב, תשכ"ה 1965.
טוסברהינדי הגבור, כפי שסופר וצויר בידי שמעון צבר, עם עובד תל אביב, ספרית שפן הסופר, תשכ"ח 1968.
כה אמר טוסבראהינדי, תל אביב, עקד, 1967.
כיצד גיליתי את אירופה, מדריך לתיירים, שוקן, תל אביב וירושלים, 1958.
כיצד גיליתי את אפריקה, מדריך לתיירים, שוקן, ירושלים ותל אביב, 1958.
ספר תורת המפלות והתבוסות השלם, כיצד לנצח בלהפסיד, עם עובד תל אביב, תשנ"ה 1995.
שתיקה, דיג'סט הבית השלישי, ירושלים תשכ"ח 1968.
מאכלים תימניים ומזרחיים, מדריך למטבח, מאת נעמי ושמעון צבר, סדן, תל אביב, 1962. הספר תורגם לאנגלית, ויצא לאור בכמה מהדורות.
מסתרי הגבול הנעלם, לנוער, ציורים מאת המחבר, עם עובד, ספרית דן חסכן, תל אביב תשכ"ו 1966.
קוצו של צבר, טברסקי תל אביב, תשי"א 1951.
שני האפרוחים והתולעת, על פי צי-פאי-שי.
לימפופו, מאת ק' צ'וקובסקי, תרגם נתן אלתרמן, צייר שמעון צבר, לילדים, עם עובד תל אביב, בהוצאה מחודשת של איתמר לוי, ספר זכרונות, מושב צרופה, 2002.
מאכלים ותבשילים צרפתיים, מאת רנה ד' מוקדי, העיטורים של שמעון צבר, תל אביב, יסעור, 1963.
ספנים אמיצים, מאת רודיארד קיפלינג, תורגם מאנגלית בידי אמציה פורת, ציורים מאת שמעון צבר, לנוער, עם עובד, ספרית דן חסכן, תל אביב, תשכ"ו 1966.
שני האפרוחים והתולעת, מאת צי-פאי-שי, ערוך ומסופר בידי שמעון צבר, לילדים, עם עובד תל אביב, 1964.
הבכור לבית אב"י, מאת דבורה עומר, רישומים - שמעון צבר, עם עובד תל אביב, 1969.
תעלולי פיט בל, מאת ק' ו' אבקאודה, תורגם מהולנדית בידי משה מוסלר, ציורים מאת שמעון צבר, עם עובד תל אביב, תשכ"ה 1965.
הילד שקראו לו רבקה, מסיפורי השכונה, מאת שבתי טבת, ציורים מאת שמעון צבר, דביר תל אביב, תשט"ו 1955.
המשפחה הגדולה של שין טית, מאת שבתי טבת, צייר שמעון צבר, הארץ תל אביב, תשי"ד 1954.
עשרה רישומי נוף בצירוף מבוא מאת מרסל ינקו, ספרי גדיש, תל אביב, תשט"ז, 1955.
פובזנר נולד ב-26 באפריל 1919 בפולטבה, בשנת 1923 עבר עם הוריו לברלין בירת גרמניה וב-1930, כשהיה בן 11, עלה לארץ ישראל.
התגורר בתל אביב ולמד בה.
בצעירותו, בשנת 1932, שיחק בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע העברי הראשון (בבימויו של חיים הלחמי), "עודד הנודד".
בשנים 1937–1940 למד אדריכלות באקול ספסיאל ד'ארשיטקטור בפריז, ועם שובו לארץ למד ציור באולפן של פרנקל-פרנל (1940–1941).
את דרכו המקצועית החל במשרד האדריכלים בבעלות אריה שרון ובנימין אידלסון (1944–1954, שם שימש כאדריכל בכיר.
בעקבות זכייתו המשותפת עם עמיתו לעבודה אברהם יסקי על תכנון כיכר מלכי ישראל (כיום "כיכר רבין") בתל אביב וכיכר העצמאות בנתניה, פרשו השניים בשנת 1954 והקימו משרד עצמאי שפעל עד לשנת 1956, אך הותיר את חותמו באופן בולט במרחב הישראלי ובמהלכה זכו השניים בפרס רוקח לאדריכלות לשנת 1957.
בשנת 1956 פתח משרד עצמאי, שבמסגרתו פעל עד 1976. באמצע שנות ה-70 הצטרף אליו בנו גדעון.
פובזנר זכה בתחרות אדריכלים לתכנון בית החייל בתל אביב.
בתחרות אחרת זכה לתכנון תיכון ליד"ה בירושלים, פרויקט שנחשב היה לאבן דרך בהתפתחות אדריכלות בתי ספר בישראל.
עם האדריכל דוד רזניק תכנן את מכון ון ליר בירושלים.
פובזנר נפטר בתל אביב בגיל 79. מאז פטירתו ממשיך את פעילות משרד האדריכלים בנו, גדעון, המתמקד בתכנון מבני חינוך בכל רחבי הארץ.
בשנים 2015–2017 הופקד ארכיונו של פובזנר בארכיון אדריכלות ישראל, וב-2018 יצא לאור בהוצאת דביר הספר "שמעון פובזנר, אדריכל" מאת צבי אלחייני ומיכאל יעקובסון המסכם את פועלו.
כיכר מלכי ישראל (רבין כיום) - תל אביב, 1952. בשיתוף אברהם יסקי.
כיכר העצמאות, נתניה, 1953. בשיתוף הפסל משה ציפר ואברהם יסקי.
קבר אחים למגיני ניצנים, קיבוץ ניצנים, 1954. בשיתוף אברהם יסקי והפסל משה ציפר.
קולנוע מרכז (רחוב הר ציון פינת נווה שאנן), תל אביב, 1954. בשיתוף אברהם יסקי.
המרכז המנהלתי, באר שבע, 1954.
בנייני הפקולטה למדעי הרוח והחברה קמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1954–1958. בשיתוף אברהם יסקי.
שיכון עולים באר שבע, 1955. בשיתוף אברהם יסקי.
בניין דירות בקרן הרחובות אנטוקולסקי-רמברנדט תל אביב.
בניין דירות לעובדי הקרן הקימת, "נוה שפירא", ברחוב צבי הרמן שפירא, תל אביב 1961.
בית הספרים הלאומי, קמפוס גבעת רם האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1956–1960. בשיתוף חבר אדריכלים.
רחבת הכניסה לקמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1956–1957.
בית ספר מקיף ע"ש תמן, צפת, שנות ה-60 של המאה ה-20.
בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, ירושלים.
מכון ון ליר בירושלים, ירושלים.
שמעון צימר (נולד ב-12 במאי 1950) הוא סופר ומחזאי ישראלי.
צימר נולד להורים ניצולי שואה וגדל בקריית חיים.
בשנות העשרים לחייו עבר להתגורר בתל אביב.
היה בן-זוגה של המשוררת מירי בן-שמחון שנהרגה בתאונה ב-1996. כיום נשוי ואב לשני בנים.
באותה תקופה החל צימר לכתוב מחזות ושירים.
בין מחזותיו שהוצגו על במות שונות (ביניהן קאמרי והבימה), היו "הקאמבק המפואר" ו"טרומפלדור 85".
ב-1995 ראה אור ספרו הראשון "אמא להשכיר" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1999 יצא ספרו השני "אומללות ראויה לרומן" בהוצאת בבל.
ב-2006 יצא ספרו השלישי "רע לתפארת" בהוצאת ספרית פועלים, ושנה אחר-כך ספרו הרביעי "ראיות לאהבה", גם הוא בהוצאת ספרית פועלים.
ב-2010 יצא ספרו החמישי "צימר מתחת לירח", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בפברואר 2014 פורסם ספרו השישי "דמיין שאתה חי" בהוצאת אפיק של יפתח אלוני, תחת חסותו של חוקר הספרות פרופסור דן מירון.
ספרו השביעי "לפעמים הבית הוא רוצח" יצא גם הוא בהוצאת אפיק ב-2016, ונכלל ברשימה הקצרה של פרס ספיר לשנה זו.
ספרו השמיני, "ימים נוראים – גרסת הסופר", יצא בהוצאת כנרת זמורה דביר ב-2018 ונכלל ברשימה הארוכה של פרס ספיר לשנה זו.
ספרו התשיעי, "שכול וזיקוקים", יצא בהוצאת פרדס ב-2022.
ספריו ומחזותיו של צימר זכו לשבחי הביקורת.
בשנת 2006 זכה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
שמעון סרברניק (פולנית: Szymon Srebrnik; 10 באפריל 1930 – 16 באוגוסט 2006) היה ניצול שואה, אחד משלושת הניצולים היחידים ממחנה ההשמדה חלמנו.
עדותו במשפט אייכמן נחשבת לאחת מעדויות השואה הקשות שנשמעו.
סרברניק נולד בעיר לודז' בפולין כבן יחיד להוריו.
בהיותו כבן 10 פרצה מלחמת העולם השנייה וסרברניק הועבר עם משפחתו להתגורר בגטו לודז'.
כשהיה סרברניק בן 13, בקיץ 1943, הוא צעד ברחוב בגטו לודז' עם אביו דוד בדרכם לבית הכנסת, כשלפתע נורה אביו למוות בידי חייל גרמני.
מספר חודשים מאוחר יותר, בחורף 1943 נתפס סרברניק ברחובות הגטו וגורש למחנה ההשמדה חלמנו.
הוא לא הורשה אפילו להודיע לאמו לאה לאן הוא נלקח.
עם הגעתו למחנה, צורף ליחידה של עובדי כפייה.
רגליו נכבלו באזיקים, ואורך השרשרת ביניהן היה בערך 40 סנטימטרים.
האסירים הוכרחו ללבוש את האזיקים 24 שעות ביממה, כדי למנוע את בריחתם.
שלשלאות אלו לא הוסרו עד תום המלחמה.
בחודשיו הראשונים במחנה, הוא הקים צריפים ואוהלים והשתתף בבניית הקרמטוריום.
ביוני 1944, כאשר החלו משלוחים קבועים של יהודי לודז' להגיע למחנה להשמדה, הוטל עליו לקבור את גופות הקורבנות אשר הומתו במשאיות גז ולעקור את הזהב משיניהם.
בנוסף, הועסק סרברניק במיון חפציהם של הקורבנות, ובאחד התיקים מצא את מסמכיה של אמו.
כך נודע לו כי אמו הייתה בין הנרצחים.
בעדות שנתן למוזיאון יד ושם תיאר סרברניק את הרגשתו כלפי מותה של אמו: "תפקידי היה לאסוף את שיני הקורבנות.
זו לא הייתה אמי בלבד, אלפי אימהות עברו תחת ידיי.
ליבי כאב על מות אמי אך היו עוד אלפים כמותה..."
בעדותו במשפט אייכמן סיפר כי מפקד המחנה הנס בותמן היה נוהג לערוך לאסירי המחנה תרגילי התעמלות מפרכים ולירות למוות באסירים אשר הותשו.
במקרה אחר שיסה את כלבו הטורף בסרברניק.
במהלך 1944 הועבר ליחידה שעסקה בהטמנת גופות הנרצחים.
אנשים שעבדו בעבודה זו הוצאו להורג אחת לשבועיים והוחלפו באחרים.
סרברניק, שהיה בעל קול נעים (כונה על ידי הפולנים המקומיים "הזמיר מחלמנו") וזמר מוכשר, הצליח להתחבב על שומרי המחנה בזכות שירתו, וכך ניצל.
באוקטובר 1944 החלו הנאצים בפירוק המחנה ובשלב זה הרגו כמחצית מבין 80 פועלי המחנה.
בלילה שבין ה-17 ל-18 בינואר 1945, ערב סגירתו הסופית של המחנה החליטו הגרמנים לחסל את "קומנדו העבודה".
באסם ישבו 47 אסירים, בעלי מלאכה, ואנשי הקומנדו.
איש האס אס לנץ דרש מחמישה אסירים לצאת וללכת אחריו.
הוא דרש מהחמישייה לשכב על הבטן עם הפנים לקרקע.
בחמישייה זו נמצא גם סרברניק, אשר שכב שלישי: "שכבנו חמישה ראשונים, שכבנו כך עם הגב למעלה.
שמעתי את הירייה הראשונה, אז התחלתי להסתובב עם הראש.
לאחר הירייה השנייה נבהלתי ורעדתי בכל הגוף ו...
זה מה שהציל אותי כיוון שהדבר גרם לכך שהכדור לא פגע בגולגולת, אלא הוא עבר דרך הצוואר והחך העליון ויצא דרך האף, ולמרות פציעתי הקשה עשיתי את עצמי למת...
עמד שם חייל גרמני ששמר על המתים...
לנץ הלך עם האוזן למטה, לשמוע אם מישהו עוד מתנועע.
היו כאלה שעשו כל מיני תנועות, אז הוא הוציא את האקדח וירה בהם שנית.
אחרי כמה רגעים חזרה אלי ההכרה, כשראיתי שהוא בא, הפסקתי לנשום, לא נשמתי".
אחרי שהנאצים עזבו, הוא התרומם וזחל לאורוותו של איכר פולני, שם התמוטט.
האיכר הסיר את האזיקים מרגליו ונמנע מלהסגירו לידי הנאצים, ככל הנראה כיוון שפחד מהכוחות הרוסיים המתקרבים, יותר מאשר מהגרמנים.
לאחר כ-48 שעות נמצא על ידי חיילי הצבא האדום כשהוא גוסס.
הוא הועבר לבית חולים בוורשה, שם העריכו הרופאים כי יחיה רק שעות ספורות, אך הוא שרד.
התקופה שלאחר המלחמה ועלייתו לישראל
באמצעות ארגון "הבריחה" הגיע סרברניק ב-1946 למחנה העקורים וגשייד שבאוסטריה, שם פגש בשני ילדים משארית הפליטה – שבח וייס, לימים יו"ר הכנסת ושגריר ישראל בפולין, ואחותו.
וייס סיפר כי בערבי שבת היה סרברניק שר על בחורה בשם רוחל'ה, שנרצחה על ידי הגסטאפו והיה מעורר צמרמורת בלב כל הנוכחים.
סרברניק וקבוצת הפליטים עלו לארץ ישראל לאחר שהות של כשנה באיטליה.
הקבוצה הועברה להכשרה של מספר חודשים ליד שורש.
ב-1948 התגייס לצה"ל, שירת בחיל הקשר, והיה ממקימי המשדרים הראשונים של גלי צה"ל במחנה "פילון" ליד ראש פינה.
בשנת 1949 נישא לחווה, אותה הכיר במחנה של עליית הנוער באיטליה.
מנישואין אלו נולדו שתי בנותיו: לאה וציפי.
בשנות ה-50 עבד בבניין בעיקר באזור עמק בית שאן.
בשנת 1960 התחיל לעבוד בתעשייה הצבאית כמנהל מחלקת חשמל, עד ליציאתו לפנסיה ב-1992.
במהלך משפט אייכמן העיד סרברניק עדות מפורטת על קורותיו במחנה חלמנו.
ב-1965 נקרא להעיד במשפטי הנאצים בגרמניה.
בזכות עדותו וזיכרונו הפנומנלי הורשעו 11 פושעי מלחמה מאנשי הסגל של מחנה חלמנו.
בשנת 1978, כאשר צילם קלוד לנצמן את סרטו "שואה", הוא בחר בסרברניק כאחד מגיבוריו הראשיים.
תמונתו של סרברניק שט בסירה על נהר הנר ומשמיע את השירים שזימר לנאצים בחלמנו נחרתה בזיכרונם של מיליוני צופים.
במהלך הצילומים הוא נפגש עם בנו של האיכר הפולני אשר בחוותו הסתתר, וקיבל מידיו את השלשלאות שהסיר אביו מרגליו.
בשנת 2001 תרם את האזיקים למוזיאון יד ושם.
בנוסף, סייע למנהלת המוזיאון בחלמנו, ד"ר לוציה פיוליצקה נובק, בחפירות שהיא מנהלת במגמה לשחזר את מחנה ההשמדה, ועסק רבות במתן הרצאות לתלמידים.
הרב שמעון סופר (כ"ח באייר ה'תר"י, 10 במאי 1850 – כ"א בסיוון ה'תש"ד, 12 ביוני 1944) היה נכדו של החתם סופר, שימש כרב וראש ישיבה, ממנהיגי יהדות הונגריה במאה ה-20. נפטר באושוויץ עם בני קהילתו ומשפחתו.
נולד לרבי אברהם שמואל בנימין סופר (ה"כתב סופר") ולחוה לאה בעיר פרשבורג.
בשנת ה'תר"ל התחתן עם אסתר פריד, בת רבי יצחק מקהילת קליינווארדיין בהונגריה.
בקליינוורדין למד תורה בתמיכת חותנו, כמקובל באותם ימים.
שנתיים לאחר נישואיו נפטרה אשתו, והוא נותר עם בת יחידה.
לאחר מכן נשא את בת דודתו גליקל (בת ר' חיים שמואל בירנבוים חתן רבי עקיבא איגר) ונולד להם בן.
בתקופה זו התיישב באוקראינה, באומן ובקייב, שם נודע כאחד מגדולי התורה.
עוד שנתיים ישב בעיר קרקוב, ולמד אצל דודו – רב העיר, הרב שמעון סופר, בן החתם סופר.
בשנת ה'תרל"ו חזר לעיר פרשבורג, ונשא את אשתו השלישית מלכה אסתר שפיצר, (בתו של דודו ר' בנימין שפיצר חתנו של החתם סופר, שהיה אב"ד וינה).
מאישה זו נולדו לו שלושה עשר ילדים.
באותה תקופה החל להוציא לאור את כתבי אביו וסבו.
בשנת ה'תרמ"א החל לכהן כרב העיר ערלוי (אֶגֶר) שבהונגריה, שם כיהן כרב במשך שישים וארבע שנים.
בנוסף עמד בראש ישיבה גדולה בעיר, שאליה הגיעו תלמידים רבים מכל רחבי הונגריה ומחוצה לה.
כאביו וכסבו, המשיך הרב סופר לעמוד בראש המערכה נגד הניסיונות לחידושים ביהדות האורתודוקסית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה הגירה רבה מאירופה, והרב השתדל מאוד לשכנע יהודים רבים לא להגר לארצות הברית אלא לעלות לארץ ישראל.
הרב סופר כתב את הספר "שו"ת התעוררות תשובה", שיצא בארבעה חלקים.
הספרים יצאו בעלום שמו, ובכל עמוד היה כתוב בראשו "אין לסמוך על הוראה זו כלל (עי' בהקדמה)".
בהקדמה הוא מסביר שהוא כתב את דבריו לעיון בלבד ולא שיסמכו עליו למעשה.
כמו כן כתב ספר "שיר מעון" על התורה.
בשנת ה'תש"ד, בזמן שואת יהודי הונגריה, נשלח, והוא בשנתו התשעים וחמש, למחנה הריכוז אושוויץ, עם קהילתו ובני משפחתו, שם נפטר בכ"א בסיוון לפני שיד המרצחים פגעה בו.
על שם ספריו הונצחו רחובות בישראל, בביתר עילית - רחוב התעוררות תשובה, ובשכונת הר יונה ג' שבנוף הגליל - רחוב שיר מעון.
לרב שמעון סופר נולדו חמישה עשר ילדים משלוש נשותיו:
גיטל אשת רבי זאב פרנקל מבודפשט
בנו של רבי שמעון מאשתו השנייה גליקל, לאחר שנישאה בשנית לרבי יצחק שמעלקיש נתגדל בביתו.
מתורתו נדפס בספר שערי סופר (ירושלים תשכ"ט).
שרה אשת רבי משה דייטש רב בסאבאדקא בן רבי אליעזר חיים דייטש רב בבונהאד, נספתה בשואה.
הרב שמואל חיים סופר – רב העיר זאגרב, נספה בשואה.
הרב משה סופר, דיין בערלוי, מחבר שו"ת יד סופר – נספה בשואה.
בנו הוא הרב יוחנן סופר, מייסד חסידות ערלוי.
הרב יעקב בנימין סופר מאויהעל – נספה בשואה.
רבקה אשת רבי אליעזר יואל פאשקוס
הרב זלמן סופר – התגורר בבני ברק.
מתורתו נדפס בספר חידושי מהר"ז.
סרח אשת משה פולק – נספתה בשואה.
הרב אברהם סופר מירושלים, המוציא לאור של ספרי המאירי.
חווה לאה אשת רבי יונתן וייס – נספתה בשואה.
רחל אשת רבי ישראל רוזנבלט – נספתה בשואה.
רייזה אשת רבי ישראל שמואל קליין רב בפיזעש-אבאני, נספתה בשואה.
הילדים רוזא ושלמה – נפטרו בילדותם.
שמעון עמיר הוא פסיכולוג יהודי קנדי - ישראלי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת קונקורדיה שבמונטריאול.
משמש כראש המכון ללימודי נוירוביולוגיה התנהגותית באוניברסיטה.
הוא סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה וסוציולוגיה ותואר שני בפסיכוביולוגיה ופסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1973 עבר למונטריאול ללימודי דוקטורט באוניברסיטת מקגיל בהנחיית פרופסור זלמן עמית והמשיך ללימודי פוסט דוקטורט במרכז לחקר התמכרות לסמים באוניברסיטת קונקורדיה.
בשנת 1979 חזר ארצה ושימש כחוקר במשך שבע שנים במכון ויצמן.
בשנת 1985 הוסמך כפסיכולוג קליני.
ב-1986 הצטרף לסגל המחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן כפרופסור חבר.
בשנת 1987 חזר לקנדה והצטרף למכון ללימודי נוירוביולוגיה התנהגותית.
מחקריו עוסקים בחקר מערכת השעון הצירקדיאני במוח.
בשנת 2007 היה פרופסור אורח במכון ויצמן.
שמעון פרנס (נולד ב-21 בפברואר 1954) הוא איש תקשורת, מנחה טלוויזיה, זמר ומורה דרך ישראלי.
פרנס נולד בירושלים וגדל בשכונת "אהל משה", בוגר מחזור 1972 של תיכון בויאר.
את דרכו הרדיופונית החל כספרן בספריית התקליטים של קול ישראל.
בהמשך ערך את התוכנית "אגן הים התיכון" ואחר כך גם הגיש אותה.
בנוסף, הגיש תוכניות על מוזיקה מזרחית ברשת ג' וברשת ב' וכן את התוכנית "ציפורי לילה" בגלי צה"ל שבהגשתו נקראה "ציפורי לילה במעוף ים-תיכוני".
בשנת 1981 סיים ב תואר שני במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים.
עבודת הגמר שלו "המוזיקה היוונית העירונית 1900 - 1920" עסקה במוזיקה היוונית והוא צרף לה קלטת שמע עם שירי רבטיקו.
פרנס הגה את הרעיון של התוכנית "בטברנה", וערך את עונתה הראשונה שהגיש מתי סרי.
בהמשך החליף אותו והגיש אותה במשך כעשור בערוץ 1 ובערוץ 2. התכנית ששודרה ביום שישי בשעות הפריים טיים הציגה מוזיקה ים-תיכונית משולבת בהומור וזכתה להצלחה עצומה.
היא החליפה את במעגל עם דן שילון כתוכנית הדגל של הערוץ הראשון.
פרנס לא קיבל אישור לעבוד בערוץ 2, ופוטר ב-2001 מרשות השידור בידי בית דין משמעתי שהרשיע אותו בהתנהגות בלתי הולמת, הפרה משמעתית וחוסר הוגנות במילוי תפקידו.
עד נובמבר 2014 הגיש תוכנית יומית בשם "שש בערב עם שמעון פרנס" בגלי צה"ל.
פרנס הגיש גם את התוכנית "חלום לים התיכון" בערוץ 23 ותוכנית שבועית בשם "העונג השישי", ששודרה בגלי צה"ל מדי יום שישי אחה"צ, והגיש וערך את התוכנית "ציפורי לילה מוזיקליות" בגלי צה"ל ותוכנית שבועית בשם "על החתום" ששודרה בגלי צה"ל מדי יום שבת בצהריים.
ביולי 2019 הפסיק להגיש את התוכנית "ציפורי לילה" ובמקומה החל להגיש תוכנית בשם "העונג השביעי" מידי שבת בין 12 ל-2 בצהריים.
בשנת 2013 החל להגיש את תוכנית המוזיקה "הרכב מנצח" בערוץ 24.
בינואר 2019 החל להגיש את "עושים שיחה", פודקאסט מבית עושים היסטוריה שבו הוא מארח אישים.
בינואר 2024, לאחר כ-20 שנה בגלי צה"ל, הודיע על עזיבת התחנה ומעבר לכאן ב'.
פרנס נשוי ולו שלושה ילדים.
הרב שמעון סטרליץ (תרס"ו - ז' בטבת תשט"ו) היה תלמידו של הראי"ה קוק, ממייסדי "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד" ומראשי האנציקלופדיה התלמודית.
נולד בעיירה ליובאן הסמוכה לסלוצק, במחוז מינסק, בלארוס.
נולד למשפחה ללא נטיות תורניות ובצעירותו למד בגימנסיה רוסית.
לאחר מכן התגלגל לישיבת סלוצק-קלצק בראשות הרב איסר זלמן מלצר, אך מחמת נטיותיו הציוניות, תוך זמן קצר, בשנת תרפ"ו, עלה לארץ ישראל, תחילה מתוך שאיפות להשתלב בבניין הארץ, אך מכיוון שהיה "בן ישיבה" פנה לישיבת מרכז הרב בראשות הראי"ה קוק.
שם התעצבה אישיותו משך שנים רבות.
הרב קוק למד עמו מדי פעם בחברותא.
תקופה מסוימת התגורר בבית הרב.
כן היה מבאי ביתו של הרב יצחק זאב סולובייצ'יק (הגרי"ז מבריסק) לאחר שהגרי"ז עלה לירושלים.
הגרי"ז שהיה מתנגד חריף לציונות אמר עליו שהוא אוהב אותו מאוד, אף שהוא ציוני, כיוון שבכל מקום ששואלים אותו הוא משיב כהלכה, וכשאינו יודע אומר "איני יודע".
הצטיין בשקידה גדולה בלימוד, בבקיאות רחבה, בהבנה ישרה, במידות טובות ובאצילות נפש.
כמו כן ניחן בכישרון כתיבה והסברה מרשימים.
עם כל עיסוקו ברובו בשדה התלמוד וההלכה, היה הרב סטרליץ גם איש הגות, שירה ומחשבה, ונטה אחר הגותו של הרב קוק.
סייע לרב דוד כהן "הנזיר" בעריכת "אורות הקודש" מאמרו "התשובה לאור הסתכלותו של רבינו" צורף למהדורות רבות של הספר אורות התשובה של הרב קוק.
בתרצ"ב היה מעשרת מייסדי "מכון הרי פישל לדרישת התלמוד" שבחר הרב קוק שהתבססו על עילויים מישיבתו.
במסגרת זו היה מהמוציאים לאור של פירוש "בית הבחירה" של המאירי למסכתות מועד קטן, מכות, ושבועות, וכתב מקורות והערות.
עם תחילת ההוצאה לאור של האנציקלופדיה התלמודית, היה הרב סטרליץ לאחד מעמודי התווך של חברי המערכת שלה.
לרב סטרליץ ולאשתו לא היו צאצאים.
הוא נפטר בירושלים בגיל 49.
לאחר פטירתו יצא הספר "שם משמעון" ובו מרוכזים מאמריו על מסכת מעשרות ומאמרים נוספים בנושאים תלמודיים.
מאמריו ומכתביו ההגותיים כונסו לאחר פטירתו בספר "מהמקור: דברי מחשבה".
מהמקור - דברי מחשבה, דפוס המאירי, ירושלים תשכ"ט (עם דברים עליו).
מהדורה שנייה, חוסן ישועות, תשע"ד.
הרב שמעון צבי הורוביץ (לידר; י"ב בסיוון תר"ל, 1870 – ב' בתשרי תש"ז, 1946) היה מקובל, ממייסדי ישיבת המקובלים שער השמים ומחבר ספרי קבלה.
נולד בלידא לרב מאיר לייב קמינצקי, ראש המלמדים בווילנה ותלמיד של הרב יצחק מוולוז'ין.
למד בתלמוד תורה ובישיבה, ובגיל בר מצווה נסע ללמוד בישיבת רמיילס בווילנה.
שם למד בסתר ספרי קבלה ב"ספריית שטראשון".
בתרמ"ז עלה לארץ ישראל לירושלים ולמד תורת הנגלה בישיבת עץ חיים בראשות הרב שמואל סלנט (המייסד) ותורת הנסתר בישיבת המקובלים בית אל, בראשות הרב "שמן ששון" פרסיאדו ששון בכר משה, שכן אז לא הייתה בירושלים ישיבת מקובלים אשכנזית.
ראה את יעודו בהפצת חכמת הנסתר וכוונות התפילה בעל פה ובכתב.
מפני שלפי המקובלים עשרת השבטים יתגלו לפני הגאולה השלמה, ר' שמעון צבי נשלח בתרנ"ט לאסיה מטעם מקובלי ירושלים מכל העדות לחקור את הנושא.
במשך כשנתיים הלך ברגל או רכב על גמל.
הוא גילה שרידים של יישובים יהודים במקומות נידחים המנותקים משאר העולם.
הגיע עד טיבט ושלטונות הודו חשדו בו שמניעיו פוליטיים, והוא נאלץ להפסיק את המסע.
את חוויותיו במסעו העלה את הכתב בספר "קול מבשר" שיצא לאור בתרפ"ג.
בתרס"ו היה ממייסדי ישיבת "שער השמים", ישיבת המקובלים האשכנזית בירושלים יחד עם הרב חיים יהודה לייב אוירבך.
בישיבה למד בחברותא עם המקובל הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן אולם היו באים לשמוע שיעורים גם מעדות המזרח והספרדים.
ערך תיקון חצות והתפלל שחרית בתפילת ותיקין בבית המדרש של הישיבה עם כל הכוונות.
התכתב עם גדולי המקובלים ברחבי העולם היהודי.
התנהג בענווה גדולה כלפי כל אדם ונהג בסיגופים שונים לאבל על חורבן בית המקדש והגלות.
נפטר ביום השני של ראש השנה תש"ז במוצא שבה נהג להתבודד בכל ראש-השנה.
הרבנות הראשית לא"י הוציאה היתר מיוחד להביאו לירושלים לקבורה.
ציווה לא להספידו ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
שם משמעון - הגהות על "עטרת יוסף".
אור המאיר וקול מבשר - כותב על כך שסיבת הגלות היא מניעת לימוד קבלה ומביא מקורות המחייבים ללמוד אותה ולימוד בחכמת הקבלה בימי זיכרון.
בצירוף קונטרס "נר ה' נשמת אדם" שבו לימוד ותיקון לעילוי נשמת נפטר ביום השנה הכולל תפילות ומשניות.
קול מבש"ר - על מסעיו באסיה למציאת "עשרת השבטים", דפוס סלומון, ירושלים תרפ"ג.
יצא בדפוס צילום בירושלים תש"ל.
הודפס גם בכרך התשיעי מעשרת הכרכים של תולדות ומעשיות מאור החיים הקדוש : מציאת עשרת השבטים, קול מבשר, מכתבים מהבעש"ט, בהוצאת "בית הלל", ברוקלין תשמ"ח.
מסדרת "ספרים קדושים מ[גדולי] תלמידי בעל שם טוב", חלק ס"ט.
סדר פדיון שבוים הכללי - כולל התרת נדרים, שבועת הגלות ותפילות לביטול גזרות רעות, ירושלים תרפ"ז.
סוד הקפות יהושע והסגולות הנפלאות - על שבע ההקפות סביב יריחו שהוביל יהושע בן נון ובעקבותיהן נפלה חומת יריחו.
יצא לאור בדפוס מנורה, בירושלים תרצ"ז.
סניגוריא - לימוד סנגוריה על כל יהודי.
יצא לאור בירושלים ת"ש בצירוף "סוד הקפות יהושע".
יצא בדפוס צילום בהוצאת ח"ש שרקי בין השנים תש"ם-תש"ן.
אילנא דחיי - על עשר הספירות.
הותיר בכתב-יד עוד הרבה הערות והגהות וספרים בחכמת הקבלה.
הגהות וביאורים על סידור הרש"ש - כתב אותם בשולי הסידור שבו התפלל.
ההגהות והביאורים מברוך שאמר (הברכה בתחילת פסוקי דזמרא בתפילת שחרית) עד השכיבנו (הברכה האחרונה מברכות קריאת שמע בתפילת ערבית) מופיעים בסוף חלק ט' של פתח עיניים החדש : לסידור הרש"ש.
בו הגהות וביאורים על סידור הרש"ש בלשון קלה עם ציון המקורות, ובראשו מובאים לקט על חשיבות של הכוונות וכללי סידור הרש"ש.
סידר וערך הרב שריה דבליצקי.
החלק התשיעי יצא לאור בבני ברק תשע"א (ששת הראשונים בתשס"ח, השביעי בתשס"ט והשמיני בתש"ע).
שמעון ענתבי (1927 – 2009) היה פעיל ציוני, יבואן ויצואן, סופר ילדים ופעיל חברתי ישראלי.
סבו, הרב יוסף ענתבי, היה הרב בקהיר וסב סבו, הרב יעקב ענתיבי, היה רב דמשק שהואשם בעלילת דמשק.
ב-1943 הגיעו שליחי הסוכנות היהודית למצרים להכין את הנוער לעליה ולהתיישבות.
כדי לא למשוך את תשומת לב השלטונות הם השתמשו בתנועות קיימות.
ענתבי שהיה אז בן 16 החל להשתתף כמדריך, אחר כך כרכז ובהמשך בהנהגת התנועה.
גם אחיו ו-3 מאחיותיו השתתפו בפעילות.
עם הזמן החלו התנכלויות ליהודי מצרים.
משימתו הראשונה הייתה השתתפות במיפוי הרובע היהודי – חארת אל יהוד, והם נערכו להגנה עצמית והכינו תוכנית פינוי.
בהמשך עסק הרבה בעלייה בלתי לגלית.
ב-1945 נוסדה בקהיר הליגה הערבית שהתמקדה בבעיית היהודים וארץ ישראל.
ענתבי התמנה למזכיר הסוכנות היהודית לא"י במצרים ולמזכיר תנועת "החלוץ".
בסלון בית אימו נבנה סליק בו הוסתרו מסמכי עלייה.
כל בני המשפחה נחשפו למפגשי הכנה לעלייה שנערכו בסלון.
ענתבי איבד עין במהלך השירות.
לרגל קום המדינה, 15 במאי 1948, הוא ניגש לפתוח את משרדי הסוכנות היהודית לא"י במצרים.
נציגי השלטונות חיכו לו שם והמתינו עד שנעל.
גם אחיו אנדריי ושתיים מאחיותיו, אודט ואסתר, נעצרו.
את מרבית חלק הכליאה הראשון עשה ענתבי בכלא הקסטפ, שנועד לאסירים פוליטיים "כבדים".
בקיץ 1949 הסתיימה מלחמת העצמאות ונחתמו הסכמי שביתת נשק.
למרבה הפלא ישראל לא דרשה במסגרת ההסכמים את שחרור הפעילים הציוניים.
ענתבי הוגלה לכחצי שנה נוספת לגלות ועבודות כפייה בכלא א-טור בסיני.
בארץ הקים חברה לייבוא וייצוא טכני.
קיבל את עיטור לוחמי המדינה (על"ה).
ב-1971 איבד את עינו השנייה והיה לנכה צה"ל.
לאחר פרישתו לגמלאות החל לכתוב ספרים.
בשנת 1998 קיבל מעיריית חיפה תעודת הוקרה על התנדבותו למען הקהילה.
בתשס"א (2001) קיבל את אות הנשיא למתנדב.
ספרו "האיש של הכלבה הלבנה" נבחר כספר מוצע וכספר אהוב ב"מצעד הספרים השנתי לילדים ולנוער" (תלמידי כיתות ד'-ו') ע"ש מרים רות בשנת תש"ע.
ספרו "הסבא המחייך נשאר במצרים" תיאר את חייו במצרים.
נפטר בישראל בשנת 2004, והובא למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה .
הותיר אחריו שלוש בנות ונכדים.
האיש של הכלבה הלבנה: סיפור הצדעה לכלבי נחייה של עיוורים, ירושלים: כתר, 1983.
הסבא המחייך נשאר במצרים, חיפה: ש' ענתבי, 1993. (סיפורה של משפחה יהודית במצרים)
1984 – הפרס הבינלאומי לספרות ע"ש יאנוש קורצ'אק, וושינגטון די.
שמעון סיאני (1939 - 20 במרץ 2025) היה שחקן תיאטרון וותיק בתיאטרות רבים, צייר ומעצב תפאורה ישראלי.
נולד בצנעא שבתימן, ובשנת 1949 עלה לישראל עם אימו ושלושת אחיו (בהם הצייר איתמר סיאני).
למד בכפר הנוער מאיר שפיה, שם גם שיחק במסגרת חוג התיאטרון.
לאחר מכן השתלם במשחק בסדנאות של פיטר פריי, היי קיילוס ונולה צ'לטון במועדון התיאטרון בחיפה.
בשנת 1961 הצטרף ללהקת פיטר פריי והופיע בהצגה "על עכברים ואנשים" מאת ג'ון סטינבק ובבימויו של פריי.
במשך 12 שנים היה חבר סגל התיאטרון הקאמרי.
במסגרת זו הופיע בהצגות האדרת, הדרקון, אסתר המלכה, הקמצן, מעשה בחייל, שלמה המלך ושלמי הסנדלר, ליזיסטראטה, כתר בראש, הסוחר מוונציה ועוד.
כמו כן, שיחק בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער (בהצגות "הקמצן", "אהבה אפשרית", "כיפה אדומה" ו"שבועת האדרה", "המרגל")
בתיאטרון באר שבע, שם הופיע בהצגות "רישיון לחיות", "ירח שחור" ו"יש לי כנרת" אודות תימני כנרת.
תיאטרון בימת קדם - "ציון, ""אהבה אפשרית","סיפור סתיו"
תיאטרון החרדי "אמנים משמחי לב"- "משפחת ג'מילי", "הגרף פוטוצקי", "ישיבה על הכוונת", "יוסל'ה קמצן קדוש", "הצבעי אפללו" ועוד.
תיאטרון השעה - "אהבת הדסה"
בשנת 1972 שיחק בדרמה הטלוויזיונית "מי ורדים מפורט סעיד" בבימויו של רם לוי ועל פי תסריט של גדעון תלפז.
בשנת 1993 גילם את עובדיה עורקבי, אביו של זוהר ארגוב בסרטו של ערן ריקליס "זהר" מאת אמיר בן-דוד ומשה זונדר.
בשנת 1997 שיחק בסרטם של ימין מסיקה וירמי קדושי "כרם התקווה", סרט אשר מבוסס על פרשת ילדי תימן החטופים.
בשנת 1999 שיחק בסרט "פרא" בבימויו של יורם גל.
בשנת 2002 שיחק בתפקיד אורח בסדרת הפשע שיצרו רשף לוי ושי כנות "תיק סגור" ששודרה בערוץ 10, ובוימה על ידי כנות ונתי אדלר.
בשנת 2003 שיחק בסרט "תיאום כוונות" שבוים על ידי איל חלפון ואייל שיראי ומבוסס על ספרו של חיים סבתו, ובסרט גילם את אביו של יגאל (דן שפירא) .בשנת 2009 שיחק לצד אבי פניני בסרט הקצר "יום השנה" שכתב וביים גילי דנון, ונוצר בהשראת חייו של דנון.
בשנת 2014 גילם שכן בסדרה הקומית של אדיר מילר "רמזור" ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2021 גילם את שארלי הספר בסרט "לשחרר את שולי" של שלישיית מה קשור.
נפטר ב-20 במרץ 2025. לשמעון שלוש בנות ושלושה נכדים.
הרב ד"ר שמעון פדרבוש (י"ז בשבט תרנ"ב, 15 בפברואר 1892, נארול - ז' באלול תשכ"ט, 21 באוגוסט 1969, ניו יורק) היה רב, ראש ישיבה, עורך תורני ומחבר ספרים פורה.
פעיל ציוני בולט במזרח אירופה ובארצות הברית, חבר הוועד הפועל הציוני, ומראשי הפועל המזרחי.
נולד בנארול שבגליציה (במאה ה-21 בפולין) בשנת 1892, לטשארנה צציליה לבית הירש, ולצבי הירש פדרבוש שהיה אדם אמיד, בנו של אברהם פדרבוש שכיהן כראש האזרחים בנארול.
בילדותו למד בעיירת הולדתו, ובהיותו בן עשר הזמין אביו את הרב שמעון פליוור כדי ללמדו.
בגיל 12 פרסם את מאמרו הראשון בכתב העת התורני "השחר" שיצא לאור בדמביץ.
בגיל 17, ב-1909 נסמך לרבנות על ידי רבו הרב יעקב טפיך, ועל ידי גדולי גליציה, רבי שלום מרדכי שבדרון ורבי מאיר אריק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלטה משפחתו לווינה בירת אוסטריה, שם השלים את לימודיו הכלליים בשנה וחצי ועמד בבחינות הבגרות.
ב-1917 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בווינה ובאוניברסיטה המקומית והצטרף לארגון צעירי המזרחי "צעיר ישראל".
עם שוב משפחתו לגליציה, המשיך את לימודיו באוניברסיטת קרקוב ואוניברסיטת לבוב והמשיך בפעילותו הפוליטית בתנועת המזרחי.
הוא היה שותף בעריכת שלל בטאוניה של התנועה בגליציה.
כן היה שותף להקמת הסתדרות תרבות להפצת הלשון העברית.
ב-1922 חזר לווינה להשלמת לימודיו, הגן על התזה שלו שעסקה בהתפתחות מידת האמת לאור המוסר הסוציולוגי, וזכה בתואר דוקטור.
בווינה החל בפעילות ציבורית- קודם במסגרת המזרחי.
ב-1928 נישא למרים, בתם של ישעיה הורוביץ וחנה בתו של תעשיין הבירה זליג מילשטיין.
גיסו, אח אשתו, הוא הסופר והעורך יעקב הורוביץ.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: אוריאל פנחס ועמנואל.
בשנת 1930 הוזמן לכהן כרבה של הלסינקי בירת פינלנד, משרה בה החזיק עד 1940. הוא ארגן ועידה של נציגי שלוש הקהילות בפינלנד: הלסינגפורס, אובו וויבורג, בה נבחר לרבה הראשי של פינלנד.
הרב פדרבוש ניהל מסע הסברה נגד נישואי תערובת ותיקן שלא להעלות לתורה אדם שנשוי לנכרית.
הרב פדרבוש גם קבע שהקהילה אינה רושמת ילדים יהודים שלא ניתן להם שם עברי בפנקס הילודים, ואסר להקים מצבות שהכתובת העברית בהן אינה גדולה מזו הלועזית.
הוא פרסם ספר בשוודית ובפינית: "פרוטוקולי זקני ציון לאור האמת".
במקביל שימש כמרצה באוניברסיטת הלסינקי.
במסגרת המאבק על השחיטה הכשרה, היה הרב פדרבוש סבור שיש מקום להתיר הימום הבהמה לפני שחיטתה באמצעות חנקן.
ב-1940 היגר לארצות הברית בשל החשש מפלישה סובייטית או נאצית לפינלנד.
ב-1941 התמנה כנשיא הפועל המזרחי בארצות הברית.
בז' באלול תשכ"ט, 21 באוגוסט 1969, נפטר, והועלה לקבורה בירושלים.
שלמות היהדות: על רעיון "המזרחי".
עיונים, בנושאים שונים, כולל את הדיסרטציה שלו, ורשה: תרפ"ט
חקרי תלמוד, ירושלים: יבנה, תרצ"ח
המוסר והמשפט בישראל, ניו יורק: הוצאת עוגן שליד הסתדרות העברית באמריקה, תש"ד
משפט המלוכה בישראל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ב
בנתיבות התלמוד, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ז
הלשון העברית בישראל ובעמים, ירושלים: מוסד הרב קוק, בשיתוף עם הוצאת עוגן שליד הסתדרות העברית באמריקה, תשכ"ח
הרמב"ם: תורה ואישיותו, ניו יורק, תשי"ז
רש"י: תורתו ואישיותו, ניו יורק, תשי"ח
חכמת ישראל במערב אירופה, ירושלים – תל אביב: הוצאת עוגן שליד הסתדרות העברית באמריקה בשיתוף עם הוצאת ספרים מ' ניומן, תשי"ט 1958
חזון תורה וציון, ניו יורק, תש"ך
החסידות וציון, ירושלים: מוסד הרב קוק, ומוריה - ניו יורק, תשכ"ג
חכמת-ישראל באירופה, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תשכ"ה
שמעון סירוקה (1919 – כ"ג באייר תשמ"ו, 1 ביוני 1986) היה ראש העירייה החמישי של בני ברק, מטעם תנועת אגודת ישראל.
נולד בלוקוב שבפולין, למד בישיבות בוורשה ובטלז.
היה פעיל בפולין בתנועות הנוער של אגודת ישראל, ובזמן מלחמת העולם השנייה פעל במסגרת צעירי אגודת ישראל להעלאת חברי התנועה לארץ ישראל.
הוא עצמו עלה לארץ ישראל במהלך המלחמה, והגיע לבני ברק ב-1942. היה פעיל בתפקידי אבטחת יישובים באזור גוש דן במסגרת ההגנה.
בהמלצת החזון איש הוצב כמועמד בבחירות לעיריית בני ברק, וב-1950 נבחר לראשונה כחבר העירייה.
בחירתו לוותה בסאגה משפטית ממושכת בעקבות ערעור של תנועת החרות על תוצאות הבחירות, רק ב-1951 נדחה הערעור סופית.
ב-1959 התמנה כסגן ראש העירייה, והיה ממונה על קשרי החוץ של בני ברק, עם עיריות בחו"ל.
במקביל לפעילותו העירונית שימש כחבר במוסדות העליונים של תנועת אגודת ישראל העולמית.
ב-1968 בעקבות פסק דין רבני, קיבל סירוקה רוטציה על משרת ראש העירייה והחליף בתפקיד את קודמו, שמואל וינברג.
ואולם וינברג לא הסכים לוותר על הניהול הכלכלי של העיר ועל המנגנון העירוני, והמשיך לנהל אותם גם לאחר שעבר לשמש כסגנו של סירוקה.
ב-1970 הוחלף סירוקה בתפקיד על ידי ישראל גוטליב, אך המשיך לכהן כחבר העירייה.
לאחר בחירות 1984 התמנה כממלא מקום ראש העירייה משה אירנשטיין, ולפי ההסכם המוקדם ביניהם היה אמור להחליפו בתפקיד ראש העירייה ב-1986, אך סירוקה נפטר בכ"ג באייר תשמ"ו, 1 ביוני 1986, בטרם הגיע זמן הרוטציה.
על שמו נקראו שכונת "נחלת סירוקה" המסופחת לקריית הרצוג, ושדרות שמעון סירוקה בבני ברק.
נישא לשרה מלכה ובר (1927–2025) ולהם שני בנים ושתי בנות.
בנו הרב אברהם סירוקה, שימש ר"מ בישיבת נדבורנה.
אחד מחתניו הוא הרב צבי כץ, ראש ישיבות חזון נחום וטל תורה; וחתן נוסף הוא הרב דב רוזין, המשמש רב בשכונת 'דרך חיים' באלעד.
נכדם פנחס דוד (פיני) סירוקה, הוא פוליטיקאי מוניציפלי מטעם "דגל התורה" ומשמש סגן ראש העיר כרמיאל.
שמעון צ'רנוחה (נולד ב-10 במאי 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם בקבוצת בית"ר ירושלים בשנות ה-60. היה מבכירי השחקנים בקבוצתו, והראשון מקבוצתו, בית"ר ירושלים, ששיחק בנבחרת ישראל.
צ'רנוחה נולד למשפחה יהודית-אוקראינית מאזור חרקוב.
הוא בן לניצולי השואה, כאשר אביו הותיר באושוויץ אישה וארבעה ילדים, ואמו יצאה מהמחנה עם ילדה אחת.
הוריו הכירו במחנה עקורים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן עלו לישראל כשהיה בן 9 חודשים.
שיחק בקבוצת הנוער של בית"ר ירושלים, ובגיל 15 הועלה לשחק בקבוצת הבוגרים על ידי המאמן סמואל רזניק שהתרשם לטובה מיכולתו.
הוא קיבל את הנהגת ההגנה הבית"רית באותן שנים משאול "המלך" מזרחי, ושיחק בצוותא עם כוכבי הקבוצה ד"ר ראול גלר, אודי רובוביץ', חיים אזולאי ויצחק מונסה.
בתחילה שיחק בבית"ר כאשר הקבוצה הייתה בליגה השנייה, עד העונה הכפולה של 1966/1968 שבה הצליחה בית"ר להעפיל לליגה הראשונה.
צ'רנוחה נחשב לבלם קשוח מאוד, ובנה תדמית "מפחידה", שהייתה חלק ממשחקו ואיימה על שחקני התקפת היריב.
צ'רנוחה היה השחקן הראשון מקבוצת בית"ר ירושלים ששיחק עבור נבחרת ישראל כאשר הופעת הבכורה שלו בנבחרת הייתה ב-10 בינואר 1968 נגד נבחרת בלגיה.
את מרבית הקריירה שלו, מקבוצת הילדים ועד לשנת 1972, עשה צ'רנוחה בבית"ר ירושלים, למעט עונה אחת 1970-71 בה שיחק במכבי נתניה ושם זכה בתואר היחיד שלו, אליפות המדינה לאותה עונה.
בתום עונת 1972, לאחר חילוקי דעות עם יושב ראש בית"ר, יהושע מצא, עזב את בית"ר ועבר לשחק בקבוצת שמשון תל אביב.
לאחר פרישתו נעלם מנוף הכדורגל למספר שנים.
בהמשך היה מאמן במחלקת הנוער של בית"ר, ונודע במשמעת הברזל יוצאת הדופן שלו
, ואף הצליח להעלות את קבוצת הנוער לליגת העל לנוער כאשר מתוך 26 מחזורים ניצחה 25 משחקים ותיקו אחד בלבד.
בין היתר בקבוצה זו אימן את אבירם ברוכיאן ועמית בן שושן שלאחר מכן היו שחקנים משמעותיים בקבוצת הבוגרים.
כיום שמעון מאמן את קבוצת הבוגרים של הפועל מבשרת ציון בליגה ג' מחוז מרכז.
לצ'רנוחה ארבעה בנים ו-16 נכדים.
דמותו מוזכרת במערכון "אופסייד סטורי" של הגשש החיוור (כמי שהיה או לא היה באופסייד).
שמעון פרנקל (1809 - 11 בנובמבר 1880) היה הרופא העברי הראשון, מייסד המרפאה העברית הראשונה בארץ ישראל, ומייסדו של בית החולים היהודי הראשון בארץ ישראל, בדצמבר 1843.
הרפואה בארץ ישראל טרם הגעתו של פרנקל
במחצית הראשונה של המאה ה-19 לא היו בתי חולים בירושלים העות'מאנית, ולחולים לא היה מוסד רפואי מסודר שאליו ניתן לפנות בעת הצורך.
משה מונטיפיורי ביקר מספר פעמים בארץ ישראל ובירושלים והזדעזע מרמת התחלואה הגבוהה ומתנאי ההיגיינה והסניטציה הקשים, ויזם הקמת בית חולים בירושלים.
בכוחו ובמעמדו הכלכלי כפה הארגון את עמדותיו על יהודי ארץ ישראל.
במכתב אל הראשון לציון, הביע מנהל הארגון את דעתו נגד הקמת בית חולים יהודי, ונגד העסקת רופא יהודי "העלול להחדיר מינות וכפירה לירושלים".
בשנת 1838 פתח הקונסול הבריטי מרפאה בירושלים, ובשנת 1844 הפכה מרפאה זו לבית החולים של המיסיון האנגלי, שמשך יהודים נזקקים על ידי אספקת מזון כשר, קביעת מזוזות בדלתות, ובעיקר בהצעת שירות רפואי, תרופות, מזון וביגוד חינם.
הרופאים הראשונים שהגיעו לארץ ישראל היו נוצרים, שנשלחו מטעם המיסיון לירושלים החל משנת 1825. המיסיונרים קיוו לשכנע את היהודים, הנזקקים בדחיפות לעזרתם הרפואית, כי ימירו את דתם.
ואומנם השירותים הרפואיים שלהם נתמכו על ידי "החברה הלונדונית לקידום הנצרות".
כתשובה למגמה זו החליט משה מונטיפיורי לשלוח רופא יהודי לירושלים.
הוא תר אחרי אדם מתאים, שיסכים לעזוב את אירופה המערבית ולעלות לארץ.
ד"ר שמעון פרנקל ואשתו מינה קיבלו על עצמם את האתגר הקשה.
בהגיעו לרובע היהודי בירושלים פתח פרנקל את המרפאה היהודית הראשונה, שנקראה אחר כך בצדק "מרפאת מונטיפיורי".
היה ידוע, שהמטרה היא להוות משקל נגד לשליטה הנוצרית ברפואת עיר הקודש, עד שכינו את ד"ר פרנקל בשם: "הרופא האנטי מיסיונרי".
באותו זמן פעל במקום הרופא המיסיונר ד"ר מיקגואן, והמטרה הייתה להכשיל את השפעתו המזיקה.
המחלוקת האידאולוגית בין השניים לא הפריעה להם לשתף פעולה ולעבוד בצוותא למען חולֵי ירושלים.
עם זאת, ד"ר פרנקל לא זנח את מלחמתו נגד המיסיון.
זמן קצר לאחר עלייתו לארץ הוא החל במאבק למען פתיחת בית חולים יהודי בירושלים, שיהווה תשובה הולמת לבית החולים האנגלי, שעמד לקום במקביל.
העדה הספרדית בירושלים סייעה לפתיחת בית החולים היהודי, כאשר שכרה למטרה זו בניין מרשים בן שלוש קומות, אחד המבנים הגדולים ברובע היהודי.
כך הצליח ד"ר פרנקל לפתוח בית חולים יהודי בהיותו שנה בלבד בארץ, ימים ספורים לפני פתיחת בית החולים של המיסיון.
לעומת בני העדה הספרדית, החרדים הקנאים התנגדו לפעילותם של ד"ר פרנקל וחבורתו, מתוך חשש לחדירת הרוח המודרנית ויחד עִמה הרפורמה.
מאידך גיסא המעיטו בסכנת הרופאים המיסיונרים.
כך או כך, המוסד הרפואי החזיק מעמד פחות מארבע שנים ונסגר מחוסר תקציב.
בשנים 1835–1914 הוקמו בירושלים שישה בתי חולים ומרפאות רבות.
שמעון פרנקל נולד ב-1809 בעיירה צילץ שבשלזיה, באותה עת בגרמניה.
הוא למד רפואה במינכן והתמחה בברלין במחלות טרופיות.
עלה כרופא על סיפון אוניה הולנדית, הפליג לאיי הודו המערבית, ההולנדית, ושם הכיר את מינה לבית זקס.
הזוג התחתן והמשיכו לירח דבש בלונדון.
בלונדון נודע להם ממודעה ב-"Jewish Chronicle" שמונטפיורי מחפש רופא יהודי לעבודה בארץ ישראל.
משה מונטיפיורי שילם את הוצאות הנסיעה, צייד את הרופא בבית מרקחת ובמכשירים כירורגיים ומימן את משכורתו.
כן הבטיח לו את הגנתם של הקונסול האנגלי ושל הפחה הטורקי.
ב-11 באפריל 1843 הגיעו בני הזוג לירושלים.
פרנקל פתח מרפאה שהייתה המרפאה היהודית הראשונה בארץ ישראל ונקראה בפי התושבים "מרפאת מונטפיורי".
המרפאה נמצאה בצפון מערב הרובע היהודי.
המרפאה שירתה את תושבי ירושלים כולם בלי הבדל דת ולאום.
עם בואו של פרנקל לירושלים הוכפל מספר רופאי העיר מ-1 ל-2. הרופא השני שפעל בירושלים היה ד"ר אדווארד מקגוון (McGowan), ששיתף פעולה עם פרנקל בניתוחים שונים (ב-1844 פתח מקגוון את בית החולים של המיסיון בעיר העתיקה וניהלו עד שנת 1860).
פרנקל ניהל את המרפאה במשך כ-15 שנה.
פעילותו נבדקה בקפדנות, וכל צעד חריג שעשה זכה לתגובה.
למרות זאת לא העזה ההנהגה היהודית לאסור על עבודתו הרפואית או להגבילה מאחר שלא היה לו תחליף.
ב-1842 העלה לודוויג פיליפסון ממנהיגיה של יהדות גרמניה את הרעיון להקמתו של בית חולים יהודי, בירושלים, אך הדבר לא יצא לפועל.
מספר חודשים לאחר בואו של פרנקל לירושלים, התחיל לפתוח בהליכים להקמת בית חולים יהודי בעיר.
לצורך זה פנה לברון ליונל דה רוטשילד שהתגורר בלונדון.
בקרב העדה הספרדית התארגנה קבוצת תומכים בהקמת בית חולים יהודי.
בקיץ תר"ג שכרה העדה מבנה בן 3 קומות ששימש בעבר בית חולים של הצבא המצרי, בעת שלטון מוחמד עלי בארץ ישראל, הבניין שופץ במהירות ובית החולים היהודי הראשון בארץ ישראל נפתח ימים אחדים לפני חנוכתו של בית החולים המסיונרי האנגלי.
בית החולים היהודי נסגר לאחר 4 שנות פעילות.
בדו"ח של החברה המסיונרית משנת 1849 נכתב: "בית חולים יהודי הוקם על ידי היהודים בירושלים אך נסגר לאחר ארבע שנים.
היה להם רופא בעל יכולת וידע רב ד"ר פרנקל שנשלח על ידי משה מונטיפיורי לנהל את בית החולים...
מדוע לא הצליח בית החולים של היהודים?
אין זאת אלא משום שלא היה מבוסס כבית החולים המיסיונרי על אהבה ברוח הנצרות וגמילות חסדים…", לאחר סגירת בית החולים דיווח על כך עיתון יהודי בלונדון והסביר את סיבת הסגירה בכך שהתברר שהוא נחות לעומת בית החולים המיסיונרי.
ב-1856 נפטרה רעייתו מינה בזמן שילדה את בתם השנייה.
פרנקל נשאר לבד עם שתי בנותיו הקטנות - רוזלי בת ה-3, ומינה התינוקת שנקראה על שם אמה המנוחה.
ב-1858 נסע פרנקל עם בנותיו לאירופה.
ב-1879 נראה בירושלים, ובשלהי אותה שנה נסע ליפו.
כבר בימיו הראשונים ביפו קנה חלקת קבר ושילם מראש עבור סידורי הלווייתו.
כן, חתם על צוואתו לחלוקת רכושו בין שתי בנותיו: רוזלי, שהתגוררה באוסטרליה, ומינה, בגרמניה.
שלושה שבועות לאחר הגיעו ליפו.
ב-9 בינואר 1880, הניח תפילין ותוך כדי התפילה איבד את הכרתו.
למחרת, נמצא על ידי בעל ביתו חסר הכרה.
זה הזעיק את הרופא הגרמני ד"ר פרנץ גוטליב פאולוס, שהזעיק עקב חומרת המצב את ד"ר אברהם סדוף.
יומיים אחר כך, נפטר פרנקל.
הוא נטמן בבית העלמין היהודי ביפו.
נינתו ד"ר לוטה (אהובה) זלץ לבית ווכטל (1980-1905), הייתה רופאת ילדים.
במלחמת העצמאות טיפלה בפצועים בבאר טוביה ולא פונתה עם הנשים והילדים לעורף.
שמעון פינטו (נולד ב-1967) הוא אמן ישראלי.
פינטו נולד וגדל בערד להורים יוצאי מרוקו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1996, בחמאם הטורקי ביפו.
בשנים 2000-1997 למד פינטו לימודי תעודה, מדריך בכיר ובוגר, מרכז לאומנות חזותית באר שבע.
בשנים 2000-1999 למד תולדות האמנות באוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע.
כסטודנט עבד בשחזור ושימור פרסקאות במצדה.
בשנת 2000 הציג את "נשמה ארכאית", תערוכת היחיד המוזיאלית הראשונה שלו במוזיאון ערד.
הציג שלוש עשרה תערוכות יחיד, בהן במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן באשדות יעקב, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בגלריה משרד תל אביב ובבית האמנים בירושלים.
מנהל/רכז ואוצר אמנות של שני פרויקטים במרחב הציבורי חרדי מאה שערים, במימון קרן ירושלים ועיריית ירושלים.
נמצא באוספים פרטיים בישראל ומחוצה לה.
נמצא באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
חבר מערכת וממייסדי "מגזין אדרבה - קולות מעולם התשובה", ירחון חברתי-תרבותי המיועד לבעלי תשובה (2016-2012), פינטו פרסם ב"אדרבה" טור חודשי בנושא אמנות ושירה.
מאז שנת 2004 פינטו חי ויוצר בירושלים, אב לשמונה ילדים.
אווריריים, בהירים ומאוכלסים בדימויים אלגוריים, מצוירים במכחול פיגורטיבי-פרימיטיביסטי ודק-צבע פסטלי.
אלה הם ציורים "מדרשיים", המשלבים תום, אף תמימות מתיילדת, הומור רך ודידקטיות מעודנת של אמן בעל מסר מוסרי רוחני.
כאלה הם ציורי ה"מקווה" של פינטו – ריקים, סטאטיים, שקטים, רוויי אור.
הציור כזיכוך: עוד ועוד ציורי "מקווה", עוד ועוד "שערי טהרה", שמורחבים בציורי פינטו גם לדימויי אמבט ומקלחת הממוקמים בלב המדבר (סביבת ילדותו של האמן בערד).
בעולם ציוריו של פינטו מולכת דמותו של החמור, לא אחת בסיטואציות אבסורדיות: חמור המרצה את תורת הטוב, חמור המשחק שחמט, חמור שמצייר ים וסירה בלב המדבר, ועוד.
וכנגד דימויי הטהרה, הנשמה והתפילה – כנגד כל אלה דימויי ההבל והריק בצורת בלונים, יויו ועוד."
2017 - אַיֵּה - גלריה בארי, אוצרות: זיוה ילין וסופי ברזון מקאי.
2016 – גלריית נמל יפו, אוצֵר: ד"ר גיא מורג צפלביץ'.
2016 – "לקפל את הזמן" – ארצות הברית לוס אנג'לס קליפורניה, תערוכה בבית פרטי ריק בוורלי הילס.
בסיוע שגרירות ישראל ונספח תרבות.
2015 - "לשם ייחוד צפון-דרום", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אוצר: פרופ' חיים מאור, מלווה בקטלוג.
2014 – "ויהי היום", בית האמנים בירושלים, אוצר: אילן ויזגן.
2014 - "תפילת המדבר", גלריה הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוצר: חיים מאור, מלווה בקטלוג.
2014 - קיר אמן, סדנאות האמנים ירושלים, אוצרת: הדסה גולדויכט.
2013 - "החמור החומר והרוח", הגלריה העירונית רחובות.
2012 - "אין מקום רחוק", גלריה פלורנטין 45. אוצרת: ד"ר קציעה עלון.
2011 - "אמא לא מרשה חמור בבית", גלריה משרד, אוצרת: רחל סוקמן.
2004 - "נשמה ארכאית", מבצר שוני, אוצרים: טלי הופמן ושמעון פינטו.
2000 - "נשמה ארכאית"- ציורים, מוזיאון ערד, קטלוג מוזיאון ערד.
אוצרת: מירי טרגן, מלווה בקטלוג.
1996 - "מדבר יהודה" ציורים, החמאם הטורקי יפו.
2019 – אוצר תערוכת יחיד "הכי רחוק" בבית האמנים תל אביב, לציירת רות אורנבך
2017 - גלריית קיבוץ בארי.
2016-2015 - מנהל/רכז ואוצֵרת אמנות במרחב הציבורי חרדי מאה שערים בשיתוף סטודיו משלך.
2015 – פרפורמנס ואובייקט "נחמה קרה" פרויקט - "המקרר" תל אביב.
2015 – אוצר תערוכת יחיד "נקודת חציה" בבית האמנים תל אביב, לציירת הדי אברמוביץ'.
2013 - מנהל ומרכז פרויקט אמנות במרחב הציבורי חרדי במאה שערים והחומה השלישית ירושלים.
2012 (אוקטובר - נובמבר) - "טהרה - purify", ציור במרחב הציבורי, מוסללה, שכונת מוסררה, במסגרת פרויקט "מנופים" בירושלים.
2012 (ספטמבר) - "גמ"ח אבטיחים", ציור במרחב הציבורי, במסגרת באסטת אבטיחים, מוסללה.
2017 – "מחזון לחיזיון", מוזיאון ערד, אוצרת: ד"ר הדס קידר.
2016 – "אותו מקום", גלריה לאמנות ישראלית מכללת אורנים, אוצרת: טלי כהן גרבוז.
2016 – "אנושיות" מוזיאון לאמנות, ארצות הברית ניו יורק ברוקלין (Schafler Gallery, Pratt Institute), אוצרות: מרטינה פורנסארו, ולנטינה פוצנאל.
2016 - "שניים אוחזין" נחלת בנימין 139 (גלריה זמנית), אוצרים: יורם בלומנקרנץ ושמעון פינטו.
2016 - ARTI לאמנות מודרנית ועכשווית, גלריית תירוש, אוצרת: שולמית נוס.
2015 - "שקופים אטומים" מוזיאון לארכאולוגיה סקירבל ירושלים.
אוצרת אביטל נאור וקסלר - במסגרת הביאנלה לאמנות עכשווית ירושלים, מלווה בקטלוג.
2015 - "על הים" גלריית שרה ארמן, אוצרת: מירה צדר.
2015 – "[שם,שם]", בית אבי חי ירושלים, אוצרים: פורת סלומון רונן יצחקי ואוריין גלסטר, מלווה בקטלוג.
2015 – "סוס עץ או שורשי הצורה האמנותית" מכללת ספיר, אוצר: ליאב מזרחי.
2014 - "ממעמקים", מוזיאון עוקשי-עכו, אוצרת: רחל זומר מלווה בקטלוג.
2014 - "נביא נביא", רחוב עמק רפאים 45 ירושלים – במסגרת פרויקט מנופים 7, אוצרים: אוריין גלסטר, פורת סלמון ורונן יצחקי.
2014 - "אנטי פורטרט" גלריית שרה ארמן, אוצרת: מירה צדר.
2014 – "סיסליה", בית האמנים תל אביב, אוצרים: ניר הרמט ודליה דנון.
2014 - "חרוזים שבורים", גלריה הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון.
אוצר: פרופ' חיים מאור, מלווה בקטלוג.
2014 - "הבוטיק", גלריה החשמל תל אביב, אוצר: ד"ר גיא מורג.
2014 - "ענפים שקטים", גלריה תיאטרון החנות 31, תל אביב, אוצר: עודד ורטש.
2014 - גלריה בנימיני, אמנים למען ספריית לוינסקי, אוצרת: רווית הררי.
2013 - "אנססטורז – Ancestors", גלריה בנימין.
אוצר: ד"ר גיא מורג צפלביץ.
2013 - "מעשה באישה וחלוק", בית האמנים תל אביב, אוצרת: רז סמירה, מלווה בקטלוג.
2013 – "תהילה *שם זמני*", הגלריה העירונית לאומנות, רחובות, אוצרים: אורה קראוס, ד"ר גיא מורג צפלביץ, מלווה בקטלוג.
2012 - "חמש אבנים", 'מרחב לאומנות', יפו העתיקה, תל אביב, אוצרים: אלעד רוזן, פרל שניידר, רחל פרומקין, שמעון פינטו.
2012 - תערוכת קיץ, גלריה 'בעלי המלאכה', תל אביב, אוצרת: אלפא חיימוב.
2012 - "שיחות, אמנים חזותיים משוחחים עם כותבים ויצירותיהם", גלריה דוויק, משכנות שאננים, ירושלים.
", הגלריה האחרת ע"ש ציפורה לוריא, חולון, אוצר: אבנר בר חמא.
2012 - "בית מדרש לאמנות II", מוזיאון רמת גן, אוצרת: מוניקה לביא.
2011 - "Blooming", סמטת המזלות, יפו העתיקה, אוצרות: גילת נדיבי, ורה פלפול.
2002 - "מסר בתוך בקבוק", החברה הארצית למוזיאונים.
2001 - "רשמים 1", הביאנלה הארצית לרישום, בית האמנים ירושלים, קבוצתית.
2001 - "חברים חדשים" - ציורים, אגודת האמנים.
2000 - אגודת הציירים והפסלים, באר שבע, אוצרת: חווי פיינגולד.
1999 - "המטבח של אמא", וידאו, גלריה מכללת קיי, באר שבע.
1998 - "פיסול במימד קטן", גלריה מרכזית קריית האמנים, ערד, אוצרת: מירי טרגן.
1997 - "בסימן יובל למדינה", ציור ופיסול מוזיאון ערד, קבוצתית, אוצרת: מירי טרגן, מלווה בקטלוג.
שמעון צנציפר (נולד ב-1972) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כראש להק הציוד במטה חיל האוויר הישראלי מיולי 2017 עד 2 באוגוסט 2022.
הוא למד בבית הספר היסודי מנשה אלישר בשכונת גבעת מרדכי ובבית ספר יסודי ברמות ב'.
בתיכון למד במכללת אורט גבעת רם בירושלים במגמה טכנולוגית.
התגייס לצה"ל ב-1990 במסגרת העתודה האקדמית וב-1995 סיים לימודי תואר ראשון בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון בחיפה.
בהמשך השלים את לימודיו לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון ולתואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי באוניברסיטת חיפה והמכללה לביטחון לאומי.
צנציפר שירת במגוון תפקידים במערך הטכני של חיל האוויר.
תחילה שירת כקצין גף חקירת כשלים טכניים ביחידת האחזקה האווירית 22, בהמשך שימש ראש מדור מבנה F-16 במחלקת מטוסים במטה הטכנולוגי של חיל האוויר.
שימש בתפקידי מפקד גף מסוקים ומפקד גף מטוסים בבסיס רמון.
בקיץ 2006 התקדם לדרגת סגן אלוף והתמנה לתפקיד מפקד טייסת תחזוקה אווירית בבסיס רמת דוד, תפקיד אליו נכנס בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה.
בתקופה זו ביצע חיל האוויר את תקיפת הכור הגרעיני בסוריה והשתתפף במבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה.
בקיץ 2009 עבר לשמש בתפקיד ראש ענף מטוסי קרב ב' במטה הטכנולוגי של חיל האוויר, אחראי מערכתית על מטוסי עיט (A4), צוקית (CM1790), בז (F15 A-D), רעם (F15i) ופרויקטי קליטת מטוסי הלביא (M346) והאדיר (F35i).
בשנת 2012 יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי וסיים בהצטיינות.
מחקר הסיום שלו עסק במרכיבי חוסן ארגוני כמפתח לרציפות תפקודי בצה"ל.
בשנת 2013 קודם צנציפר לדרגת אלוף-משנה בתפקיד מפקד יחידת האחזקה האווירית 22. במהלך תפקידו יזם ומימש פרויקט הנדסי לשיקום מטוס F-15 שנפגע בתאונה אווירית על ידי חיבור חלקו הקדמי של המטוס לחלקו האחורי של גוף מטוס שיצא משירות (מודמם).
פרויקט זה זכה לפרס מפקד חיל האוויר.
בשנת 2014 זכתה היחידה בפיקודו בפרס האיכות הלאומי לאיכות ומצוינות.
בתקופה זו השתתף חיל האוויר במבצע צוק איתן, מבצע בו היחידה נדרשה לפעול בבסיסי החיל ובמהלכו הושלם שיקום מטוס ברק 074 לאחר תאונה.
בשנת 2015 מונה לראש מחלקת חימוש והגנה אווירית במטה הטכנולוגי של חיל האוויר, במסגרתו היה מופקד על תחומי החימוש, ההגנה האווירית, ומערכות הבקרה האווירית.
ביולי 2017 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק הציוד.
תקופת פיקודו התאפיינה באתגרים טכנולוגיים ומבצעיים הנובעים מהפעילות המבצעית של חיל האוויר, הקמה והפעלה מבצעית של מטוס ה-F-35i (אדיר) ומערכים חדשים נוספים, החלטות על הצטיידות בכלי טיס (KC-46, CH-53K, F15AI, F35i, AW119), מערכות הגנה אווירית וחימוש בהיקפים גדולים, התמודדות עם אתגרי תקציב שנבעו מהעדר תקציב מדינה והתמודדות עם מגפת הקורונה.
בתקופת פיקודו הוביל תהליך שינוי ארגוני במטה להק ציוד אשר במסגרתו הוקמו מחלקות וענפים חדשים בתחומים טכנולוגיים חדשים וזאת בכדי להתאים את הארגון לאתגרים העתידיים ולשמור על רלוונטיות.
כמו כן, הוביל למיצוב מחדש של המטה הנקרא "המטה הטכנולוגי של חיל האוויר" ובמסגרתו נקבעה תכליתו כגוף האמון על היתרון הטכנולוגי אווירי של מדינת ישראל.
תפקיד המטה הטכנולוגי, לעסוק בכלל התחומים הטכנולוגיים בהווה (פיתוח ותפעול מערכות נשק ותשתיות) ולעצב את העתיד הטכנולוגי של החיל.
צנציפר יזם תוכנית חינוכית לקציני המטה בתחומי האתיקה ומניעת שחיתות בארגון ציבורי כלקח מפרשת רמי דותן.
צנציפר שם דגש מרכזי לעיסוק בעולם הדיגיטל.
תחת ההבנה שתחום הדיגיטל הפך מנושא תומך לתחום קריטי לתפקוד חיל-האוויר וגם קטר טכנולוגי משמעותי המאפשר פיתוח יכולות מבצעיות ושיפור האפקטיביות הארגונית.