tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שעועית מצויה (שם מדעי: Phaseolus Vulgaris'') היא צמח חד-שנתי, מין בסוג שעועית.
לשעועית המצויה יש זנים רבים, עשבוניים שחלקם שרועים וחלקם מטפסים.
הפרחים פרפרניים, הסירה מאוחה, עמוד העלי והאבקנים מפותלים.
הפרי הוא תרמיל בעל שתי קשוות, הזרעים מופרדים חלקית זה מזה על ידי רקמה ספוגית.
מוצא השעועית המצויה במרכז אמריקה, שם גידלו אותה הילידים עוד בזמן העתיק.
עם גילוי אמריקה הגיעה השעועית לאירופה וכיום היא נפוצה בכל העולם.
בישראל גודלה השעועית עוד לפני קום המדינה, וכיום שטחי גידולה הם נרחבים – על כל סוגיה: ירוקה, צהובה, לבנה, שחורה ואדומה.
הזנים המועדפים בישראל הם הזנים השרועים, אשר נוחים לגידול ולקטיף מכני, אם כי, בחממות רווחים גם הזנים המטפסים.
רוב הגידולים מופנים לתעשייה לשימורי קופסאות, הקפאה, או ייבוש הזרעים.
בשווקים מצויה השעועית הטרייה מאפריל עד ינואר.
הגבעול יוצא בתחילה עם זוג עלים רחבים, לאחר מכן העלים הנוספים שגדלים הם צרים יותר ומוארכים ויוצאים בשלשות.
לאחר כ-80 ימי גדילה מופיעים פרחים לבנים אשר מצהיבים תוך כיומיים ומתוך הפרח הנובל גדל התרמיל.
המטבח המקסיקני מתבסס על תירס ושעועית.
מחית שעועית מטוגנת (frijoles refritos) היא תוספת המלווה מנות מזון רבות במקסיקו.
בסרטי מערבונים רבים השעועית מוצגת כמאכל אהוב על תושבי הדרום והמערב הפרוע, ובהרבה מהם מודגשות כבדיחה תופעות הלוואי ובעיות העיכול של השעועית.
השעועית משמשת מרכיב מרכזי בתבשיל החמין.
פייז'ואדה - מאכל נפוץ בברזיל, תבשיל קדירה של שעועית שחורה עם אורז, בשר חזיר, שורש קסאווה ועוד.
אבס קון ארוז - מאכל עממי של יהודים ספרדים, העשוי מאורז לבן ושעועית יבשה שבושלה ברוטב עגבניות.
יאחנייה - מחית שעועית, מאכל מהמטבח הרומני.
קסולה - תבשיל שעועית ובשר מהמטבח הצרפתי.
פסולה בטוטה - תבשיל משעועית לבנה מהמטבח הרומני.
השעועית מופיעה במשנה וזיהויה נשתמר בשפות שונות על ידי פרשנים.
בפירוש עיקר תוספות יום טוב מוסבר ש"משעשעת" היא מלשון טיוח - כפי שהפסוק "טח מראות עיניהם" () מתורגם לארמית "שעה עיניהון"...
כלומר שגורמת לתחושה מלאה ושובע.
השעועית שבמשנה איננה השעועית המצויה, שכאמור, מקורה בדרום אמריקה, ולא הייתה מצויה בארץ בזמן המשנה, אלא מין אחר, כנראה סוג לוביה.
השעועית (הנקראת בערבית לוּבִיָא) משמשת כאחד מה"סימנים" לראש השנה - בעיקר אצל עדות המזרח: ונאמר עליה: "יהי רצון ...
השעועית נכללת במנהג איסור קטניות והנוהגים במנהג זה נמנעים מאכילת שעועית בפסח.
את השעועית היבשה מגדלים בשדות - כשהמובילות במגדלים וביצואנים הן ברזיל והודו (כ-3 מיליון טונות כל אחת בשנה), סין בורמה ומקסיקו (כ-1.5 מיליון טונות כל אחת בשנה).
התפוקה העולמית היא כ-19 מיליון טונות בשנה.
היצרניות הגדולות של השעועית הירוקה הן מדינת מישיגן בארצות הברית (60% מהייצור העולמי), צרפת, מקסיקו, עיראק וארגנטינה.
שעועית זו נמכרת רובה כמאכל כבוש במלח, בפחיות שימורים או צנצנות זכוכית.
במהלך השנים הומצאו מכונות שונות לקטיף אוטומטי, לאיסוף השעועית, ולהוצאתה מהתרמיל.
שעון מולקולרי, או שעון גני, המבוסס על השערת השעון המולקולרי (ובקיצור MCH), הוא טכניקה במחקר גנטי המאפשרת לתארך את המועד בו התפצלו שני מינים מאב קדמון משותף.
הטכניקה מבוססת על זיהוי מועד היווצרות השינויים הקטנים בין שני רצפי ה-DNA של המינים.
המושג "שעון מולקולרי" יוחס לראשונה לאמיל צוקרקנדל ולינוס פאולינג, אשר הבחינו בשנת 1962, כי מספר ההבדלים בחומצות אמינו בהמוגלובין בין שתי שושלות יוחסין פרופורציונלי בקירוב לזמן התפצלותם מאב קדמון משותף, כפי שהוערך מעדויות מאובנים.
הם הכלילו מתצפית זאת וטענו כי קצב השינוי האבולוציוני של כל חלבון הוא קבוע בקירוב.
המושג יושם גם לאבולוציה של רצפי DNA, ובמיוחד לאבולוציה נייטרלית.
שיטה אחת לכיול קצב הטעויות היא השוואת זוגות של קבוצות מינים חיים שתאריך ההיפרדות שלהם כבר ידוע כתוצאה מתיעוד של מאובנים.
במקור, ההנחה הייתה ששיעור הטעויות בהכפלת DNA הוא קבוע – לא רק בזמן, אלא גם בכל המינים ובכל חלק של הגנום.
מכיוון שהאנזימים שמכפילים את ה-DNA נבדלים מעט מאוד בין מינים שונים, ההנחה נראתה הגיונית.
הנחה זו התבררה מאוחר יותר כשגויה, כיוון שהיא מתעלמת מגורמים נוספים המשפיעים על קצב השינוי.
לו פאולינג או צוקרקנדל היו ביולוגים אבולוציוניים במקום ביולוגים ניסויים (או במקרה של פאולינג, כלל לא ביולוג), סביר להניח שטעות זו הייתה מושכת את תשומת לבם.
תחומי המחקר ביולוגיה אבולוציונית ומולקולרית היו רחוקים מדי זה מזה בתקופתם, מה שגרם לכך שההנחה השגויה נתפסה כנכונה תקופה ארוכה עד שהחלו להתברר ממדי הטעות.
ככל שהראיות המולקולריות הצטברו, הנחת הקצב הקבוע הוכחה כשגויה.
למרות זאת, הנחת ה-MCH מהווה קירוב טוב במקרים פרטיים רבים, וניתן לבחון את הדיוק של שעונים מולקולריים אינדיבידואליים ולעשות בהם שימוש במקרים רבים.
התיקון להנחה המקורית הוא בצורך לכייל את השעון המולקולרי בכל מקרה פרטי בעזרת עדויות חומריות כגון מאובנים, לפני שניתן לבסס עליהם מסקנות חזקות.
המאובנים עצמם מתוארכים על ידי תארוך רדיומטרי של מספר צמדי איזוטפים שונים.
מאז ראשית שנות התשעים של המאה ה-20 תוארו דוגמאות של שיעורים לא אחידים של אבולוציה מולקולרית.
בהנחה שמדובר במקרה של הרבה טקסונים, נמצא כי אין שיעור אחיד של אבולוציה מולקולרית, אפילו לא בתקופות זמן קצרות השוואתיות מבחינה אבולוציונית.
נראה כי ליסעוראים יש שעון מולקולרי שבממוצע מתקדם בחצי מהירות ביחס לציפורים אחרות, ככל הנראה בגלל זמני דור ארוכים, ולהרבה צבים יש שעון מולקולרי שמתקדם בשמינית מהירות לעומת יונקים קטנים.
סביר להניח שהשפעות של אוכלוסייה קטנה מבלבלות גם הן את הניתוח של השעון המולקולרי; לדוגמה, האבולוציה של הברדלס, שעברה 2 צווארי בקבוק של אוכלוסייה, לא ניתנת לבדיקה תוך התבססות על מודל השעון המולקולרי.
חוקרים ובהם איילה והאנתרופולוג ג'פרי ה.
שוורץ אתגרו את היפותזת השעון המולקולרי ברמה יסודית יותר.
לפי מחקרו של איילה משנת 1999, ישנם 5 גורמים המתחברים זה אל זה ומערערים את המודל הסטנדרטי של השעון המולקולרי:
זמני דור משתנים - מוטציה מתקבעת בדרך כלל רק מדור אחד לאחר.
ככל שפרק הזמן הזה קצר יותר, כך יותר מוטציות מתקבעות
גודל האוכלוסייה - מלבד ההשפעות של גודל אוכלוסייה קטן, המגוון הגנטי יגיע לנקודת שפל ככל שהאוכלוסיות יגדלו כיוון שהיתרון הכשירותי של כל מוטציה בודדת יקטן
הבדלים תלויי מין בעקבות מטבוליזם שונה, אקולוגיה, היסטוריה אבולוציונית וכדומה
תפקודים מתפתחים של החלבונים המקודדים - יכולים להשתפר על ידי ניצול רצפי DNA לא מקודדים או הדגשת מוטציות שקטות
שינויים בעוצמה של הברירה הטבעית
משתמשים בשעון המולקולרי פיתחו פתרונות עוקפים תוך שימוש במספר גישות סטטיסטיות כולל טכניקות של נראות מקסימלית ומאוחר יותר במודל של חוק בייס.
בפרט, מודלים שלוקחים בחשבון שינויים בקצב לרוחב אילנות יוחסין הוצעו על מנת להשיג הערכות טובות יותר של זמן ההתפלגות ופרמטרים אחרים שניתן להעריך מקצבי ההחלפה, כגון .
מודלים אלה מכונים "שעונים מולקולריים רגועים".
מודלים אלו, הנשענים על מדגם של מידע הטרו-כרונומטרי מהרצף, פותחו מפילוגנזה של נגיפים ומחקרים של DNA עתיק, שני תחומים של הביולוגיה האבולוציונית בהם ניתן לדגום רצפים בקנה מידה אבולוציוני, ובכך לספק מידע מכייל נוסף על זה המסופק בדרך כלל על ידי תיעוד המאובנים.
מודלים אלו מכונים "מודלים של שעון רגוע" כיוון שהם מייצגים עמדת ביניים בין היפותזת השעון המולקולרי "הקשוחה" ומודל השיעורים המרובים של פלסנסטיין, והם מתאפשרים דרך שימוש בטכניקות הסטטיסטיות של שרשרת מרקוב ושיטת מונטה קרלו (MCMC) החוקרות טווח נרחב של טופולוגיות עצים ומעריכות פרמטרים של מודל ההחלפה הנרחב.
גם מודלים אלו עדיין מבוססים על מסקנות סטטיסטיות ולא על ראיות ישירות ולפיכך, מבחינה מדעית אפילו שעון מולקולרי רגוע יכול רק לאשש אבל אף פעם לא "להוכיח" היפותזה.
לבעיה זו ניגשים באמצעות שימוש בתיעוד מאובנים, שהוא בדרך כלל מספיק טוב ומתועד באופן מספיק כדי לספק ראיות מוצקות, על מנת לכייל את השעון המולקולרי בהתאם.
מצד שני, בחקר האבולוציה של פתוגן או מחקרים של DNA עתיק, ניתן לעשות שימוש בדגימות סדרתיות.
טכניקת השעון המולקולרי היא כלי חשוב בסיסטמטיקה מולקולרית, שהיא שימוש של מידע מגנטיקה מולקולרית על מנת לקבוע את הסיווג המדעי הנכון של אורגניזם.
ידיעת שיעור האבולוציה המולקולרית הקבוע-בקירוב בסדרות מסוימות של אילנות יוחסין מקלה על קביעת מאורעות פילוגנטיים שאינם מתועדים על ידי מאובנים, למשל התפלגויות של מינים שקיימים בימינו, והיצירה של העץ הפילוגנטי.
אבל במקרים אלה – בייחוד במקרים של טווחי זמן ארוכים – השעון המולקולרי עשוי להיות חסר תועלת לשימושים מעשיים; הערכות כאלה הן בדרך כלל גסות, עם טווח שגיאה המגיע עד 50%.
שעון שחמט הוא אביזר המשמש למדידת וקציבת הזמן של מתמודדים בתחרויות שחמט.
שעון שחמט מורכב משני שעונים הפועלים לסירוגין - כשהאחד פועל השני עומד.
לאחר ששחקן מבצע את המהלך שלו הוא לוחץ על הלחצן שלו (הלחצן הקרוב אליו) ובכך מפעיל את שעון יריבו ומפסיק את השעון שלו.
הזמן המוקצב לשחקנים הוא בהתאם לחוקים המוסכמים בתחרות הרלוונטית, אך בכל מקרה, לשני השחקנים מוקצב זמן שווה (למעט משחק שובר שוויון ארמגדון).
השעון יכול להכריע את המשחק: אם לאחד השחקנים נגמר הזמן בשעונו יחשב לו הדבר להפסד ויריבו יחשב למנצח.
בעזרת שעון השחמט ניתן לשחק בקצבים שונים:קלאסי - מעל שעה.
הקצב הקלאסי הנפוץ הוא שעה וחצי לכל שחקן פלוס שלושים שניות עבור כל מהלך.
ברוב תחרויות הבליץ קצב הזמן הוא 3 דקות לכל צד פלוס 2 שניות עבור כל מהלך.
ישנם קצבי זמן בהם יש תוספת זמן עבור כל מהלך.
לדוגמה ישנו קצב זמן קלאסי נפוץ בו לכל שחקן יש שעה וחצי, ובעבור כל מהלך נוספים לשעונו עוד 30 שניות.
בשנת 1883 תומאס ברייט וילסון וג'וזף הנרי בלקבורן המציאו את שעון השחמט האנלוגי (עד אז שיחקו שחמט ללא הגבלת זמן).
בשנת 1975 הומצא לראשונה שעון שחמט דיגיטלי.
כיום משתמשים בתחרויות רק בשעון הדיגיטלי.
הזמן הנותר לכל שחקן מופיע בצורה דיגיטלית, ובניגוד לשעוני העבר, ניתן לקבוע במדויק כמה זמן נותר לכל שחקן.
בשעונים הדיגיטליים המודרניים ישנן אופציות רבות (לדוגמה, ניתן לבדוק בלחיצה על השעון, כמה מסעים ארך כל המשחק).
שעון שבת הוא התקן הכולל שעון ומפסק המאפשר לתכנן מראש את זמני ההפעלה של מכשירי חשמל באמצעות שליטה על מעבר זרם חשמלי אליהם.
ההתקן משמש גם כפתרון הלכתי לשליטה על מערכות חשמליות בשבת, כתחליף להדלקתן וכיבויין בידי אדם, דבר האסור על פי ההלכה.
לפי עדות אחת, הוא הומצא בסוף המאה ה-19 על ידי אברהם שכט, עקב הצורך של יהודים שומרי שבת להתמודד עם בעיית השימוש בחשמל בשבת.
כיום נעשה שימוש רווח במונח זה כשם כולל לסוגים שונים של מתגי זמן לשימוש ביתי.
הגרסה הנפוצה של שעון שבת היא התקן מכני עם מחזור פעולה של 24 שעות.
שעון שבת קיים בגרסה ללוח חשמל המאפשר לשלוט על חלקים של מערכת החשמל הביתית, ובגרסה המתחברת לשקע חשמל ומאפשרת שליטה על מכשיר בודד.
בשימושים שאינם קשורים להלכה היהודית, מכונה שעון השבת גם בשם "טיימר" או "קוצב זמן", כדי להבדילו משעון השבת המשמש את הציבור הדתי והחרדי בשבת ויום טוב, אף שהאחרון משמש לספירת הזמן לאחור.
שעון שבת הנפוץ ביותר פועל מכנית.
הוא מורכב בלוח החשמל או על הקיר או מחובר לשקע ובו שעון עם או בלי מחוגים.
סביב השעון הנתון במעגל, יש מערכת זיזים אשר באמצעותה ניתן לקבוע את שעת ההפעלה או הכיבוי.
זיז המוכנס לתוך המעגל קובע הפעלה.
זיז המוצא מתוך המעגל קובע ניתוק.
ניתן להתקין מספר שעוני שבת במקביל, באופן שתהיה הפרדה בין השליטה על מערכות שונות, כך שמכשיר חשמל שונים יופעלו בשעון נפרד.
קיימים גם שעוני שבת עם כוונון דיגיטלי המתבצע על ידי לחצנים.
שעון שבת שבועי יומי מכיל חוגה נוספת המחולקת ל-7, ומאפשרת שליטה גם לפי ימים.
שעון זה משמש למשל למערכת צלצולים בבתי ספר.
שעון שבת אסטרונומי מכיל את המידע המלא על שעות השקיעה והזריחה, ומאפשר תכנות מראש של הפעלה וניתוק מערכות לכל ימות השנה.
שעון זה משמש למשל להפעלה וכיבוי של תאורת רחובות.
כיום יש מכשירי חשמל ביתיים, כמו מזגנים, תנורי אפייה ובישול הכוללים תוספת מובנית של שעון שבת.
התקני חשמל חכם (מתג חכם, שקע חכם), שבהם ניתן לקבוע מראש, באמצעות טלפון חכם, את זמני ההפעלה, מהווים תחליף לשעון שבת, שיתרונו באפשרות לקבוע זמנים שונים לכל מתג.
שעון שבת, הוא פתרון הלכתי לכיבוי והדלקה מתוזמנים מראש של מכשירי חשמל בשבת ויום טוב, שנועד לחסוך את הצורך בפעולה ידנית של כיבוי והדלקת המכשיר החשמלי ביום השבת או יום טוב עצמו, דבר הכרוך לעיתים באיסור מלאכת מבעיר ומכבה.
שעונית כחולה (שם מדעי: Passiflora caerulea), אשר ידועה גם בכינויה שעונית מצויה, היא צמח מטפס מקומי לדרומה של ברזיל וארגנטינה.
חביבה על גננים בזכות פרחיה המורכבים והריחניים, בעלי המראה המעט פלסטי.
זהו צמח מטפס אשר מסוגל להגיע לגובה של 15–20 מטר היכן שיש עצים זמינים לתמיכה.
העלים מנוגדים ומאוצבעים בעלי חמש אונות בדומה ליד פרושה (לעיתים שלוש או שבע אונות), 18-10 ס"מ אורך ורוחב.
בבסיס כל עלה ישנה קנוקנה נכרכת באורך של 5–10 ס"מ אשר מתפתלת סביב צמחייה תומכת כדי להחזיק את הצמח.
הפרח מורכב, בקוטר של כ-10 ס"מ, עם עלי גביע וכותרת זהים במראה, לבנים משהו, מוקפים בזירי עטרה כחולים או סגולים, בחמישה אבקנים ירוקים-צהובים, ושלוש צלקות סגולות.
הפרי הוא ענבה אובלית כתומה-צהובה באורך 6 ס"מ על 4 ס"מ רוחב המכילה מספר זרעים.
הפרי נאכל והזרעים מופצים על ידי יונקים וציפורים.
באקלים טרופי הפריחה תארך במשך כל השנה.
מין זה השתתף במספר גדול של הכלאות.
ישנם מספר גדול של זנים, ביניהם:
'Chinensis' - זירי עטרה בכחול בהיר.
'Constance Elliott' - טופח על ידי נסיך אקסטר, בריטניה.
אינו פורח באותה התדירות של זנים אחרים.
'Grandiflora' - פרחים גדולים המגיעים לקוטר של 20 ס"מ.
'Regnellii' - זירי עטרה ארוכים במיוחד.
את השעונית הכחולה מגדלים ברחבי העולם.
הפרי אכיל אך עם זאת תפל כאשר נאכל טרי.
הוא יכול לשמש כתחליף לפטל שחור.
יותר נחשק הוא הפרי של השעונית הנאכלת בעלת הטעם המתוק-חמצמץ.
תה ניתן לחליטה מהפרחים ונאמר שהוא משחרר ממתחים וחרדות.
למרות זאת, גליקוזידים ציאנדיים (אשר מתפרקים לציאניד) נמצאו בעלים, אך ניתן לפרק אותם על ידי הרתחה.
שְעוֹנִית מַבְאִישָׁה (שם מדעי: Passiflora foetida, מוכרת גם בשם מרקוזה פראית) היא מטפס זוחל בעלת פרי אכיל ועלים בעלי ריח דוחה.
היא מקומית לאמריקה הדרומית ולאיים הקריביים, וניתן למצוא אותה גם במדינות דרום מזרח אסיה כגון וייטנאם והוואי.
הגבעולים דקים ומכוסים בשערות דביקות בצבע צהוב.
העלים בעלי שלוש או חמש אונות, שעירים ודביקים.
הם משחררים ריח דוחה בעת מעיכה.
הפרחים לבנים עד קרם בקוטר 5–6 ס"מ.
הפרי עגול בקוטר 2–3 ס"מ, צהוב-כתום עד אדום בהבשלה ומכיל מספר זרעים שחורים קבועים בציפה.
הפרי נאכל והזרעים מופצים על ידי ציפורים.
החפים של צמח זה משמשים כמלכודת לחרקים, אך עדיין לא ידוע האם הצמח מעכל וניזון מהם או שמא זהו רק מנגנון להגנה על הפרחים והפרי.
שעונית זו מסוגלת לסבול קרקע יבשה, אך משגשגת בקרקע לחה.
במקומות מסוימים, מין זה נחשב מין פולש.
לפרי השעונית המבאישה יש קליפה אדומה דקה, המקיפה ציפה לבנה סמוקה בטעם מתקתק עדין, וגודלו הוא בערך כגודלו של כדור פינג פונג.
מלבד הפרי, גם העלים הצעירים והאמירים הם אכילים.
ברפואה המסורתית בווייטנאם, משמשת חליטת עלי הצמח המיובשים כאמצעי נגד נדודי שינה.
שעונית חיקית (שם מדעי: Passiflora alata) המכונה גם שעונית בעלת גבעול דמוי כנף, היא מטפס הנושא פרי אכיל.
היא מקומית לאמזוניה אשר בברזיל.
המקומיים אשר חיים באזורים שבהם צמח זה משגשג מכנים אותו אאוּוָקה, אשר משמעותו כוכב אדום בשל מראה הפרח.
הפרי גם כן מאוד מוערך על ידי המקומיים ונאמר שהוא טעים.
העלים אובליים או מוארכים, באורך 10-15 ס"מ ו 1-10 ס"מ רוחב.
הפרח ריחני וקוטרו 7-10 ס"מ.
לרוב פורח בסוף הקיץ או תחילת הסתיו, זקוק לשמש מלאה.
מין זה מושך דבורים, פרפרים וציפורים ומתאים לגידול בבית.
הפרי מזכיר ביצה בצורתו, צבעו צהוב עד כתום בהיר, אורכו 8-15 ס"מ ורוחבו 5-10 ס"מ.
הפרי מטופח במספר אזורים בברזיל ומאוד מוערך שם בגלל מספרם המועט של פרחיו.
שעונית מרובעת (שם מדעי: Passiflora quadrangularis) המכונה גם שעונית ענקית או בא'אדי, היא בעלת הפרי הגדול ביותר מבין השעוניות.
הצמח מקומי לאזור האמזוניה בברזיל.
בעלת עלים חלקים, דמויי לב, אובליים או מחודדים, הפטוטרת נישאת מ-4-6 בלוטות, שורש בעל השפעה נרקוטית, עלים ריחניים, ופרי גדול ומאורך המכיל מספר זרעים משובצים בציפה חמצמצה ואכילה.
שעונית זו לעיתים מגודלת בחממות.
שעונית רפואית (שם מדעי: Passiflora incarnata) המכונה מייפופ או שעונית סגולה היא מטפס רב שנתי מהיר צמיחה בעל גבעולים נכרכים או מטפסים, פרחים גדולים ומורכבים, ועלי ואבקנים בולטים.
זהו אחד מצמחי השעונית העמידים ביותר לקור.
זהו צמח בר נפוץ בדרום ארצות הברית.
הגבעולים חלקים או שעירים, ארוכים ונכרכים ובעלי מספר רב של קנוקנות.
העלים מנוגדים ובעלי שלוש אונות באורך 6–15 ס"מ.
הם בעלי שתי בלוטות מאפיינות בבסיס להב הפטוטרת.
הפרחים בעלי חמישה עלי כותרת כחולים-לבנים.
העטרה לבנה וסגולה היא תוספת עדינה בין עלי הכותרת לכותרת הפרח.
הפרח הגדול מסודר לרוב בטבעת מסביב לעלי הכותרת והגביע.
הם מואבקים על ידי חרקים כגון דבורת עץ, ובעלי אי התאם עצמי.
הפרי הבשרני, הנקרא פסיפלורה, הוא ענבה צהבהבה בגודלה של ביצת תרנגולת.
צבעה הירוק משתנה לכתום בהבשלה.
הפרי מתוק ואכיל, אך בעל זרעים רבים ולרוב משמש לחיות בר.
הפרי אהוב על זחלים של פרפרים מסוימים.
באופן מסורתי הצמח בצורתו הטרייה או המיובשת שימש כצמח מרפא לטיפול בהתקפי חרדה ונדודי שינה.
בצורתו הטחונה שימש באירופה לחליטת תה.
גומי לעיסה בעל השפעה מרגיעה מיוצר מהצמח.
המייפופ גדלה בבתי גידול מופרעים, אזורים סבוכים, שדות מרעה פרועים, צידי דרכים וליד מסילות רכבת.
היא משגשגת במקומות עם הרבה אור שמש, ואינה גדלה במקומות מיוערים היכן שאור השמש נחסם על ידי העצים.
שעונית התות (שם מדעי: Passiflora morifolia) המכונה גם שעונית היער, היא מין פולש הגדל בישראל, בעל צימוח מהיר, עשב שוטה במטעים ופרדסים.
מקורה בדרום אמריקה, במדינות כגון בוליביה, ארגנטינה, פרגוואי וברזיל.
צמח פוליגמי (פרחים דו-מיניים וחד-מיניים על אותו הצמח).
הפרחים קטנים, בקוטר 3–4 ס"מ, מזכירים בצורתם כוכב, לבנים עם פסים סגולים.
הפרי קישוטי סגול וקטן, מזכיר בצורתו תמר, בעל צורה אובלית חרוטית, אינו אכיל, הציפה אדומה ומכילה זרעים דביקים בצבע כתום.
הצמח בעל האבקה עצמית ומיד חונט פרי.
הצמח לעיתים מתייבש לאחר הבשלת הפרי, ולכן משמש כחד שנתי.
flavicarpa או בקיצור Passiflora flavicarpa) היא שעונית מקומית לאמריקה הטרופית, בעלת פרי צהוב ואכיל.
זהו מין שונה מהשעונית הנאכלת.
העלים מנוגדים, מסולסלים, בעלי שלוש אונות עמוקות.
הצמח מטפס על ידי קנוקנות הנמצאות בכל מפרק עלה.
הפרחים לבנים בקוטר 5-8 ס"מ ומאופיינים על ידי זירים ארוכים, לבנים או לבנים-סגולים.
הפרי עגול או אליפטי בקוטר 5 ס"מ, וצבעו משתנה מירוק לצהוב בהבשלה.
תוך הפרי מלא בזרעים קטנים הניתנים בציפה ונוזל צהוב ארומטי וסמיך המשמש כתוספת לשרבט ולהכנת ריבות וג'לי.
הפרי משומש לגידול ביתי ועם פוטנציאל לשוק המסחרי.
פרי השעונית הסגולה (שעונית נאכלת) בעל טעם המתעלה באיכותו על הסוג הצהוב.
השעונית מצליחה בקרקעות מנוקזות ועשירות ברקבובית.
את הצמח כדאי להדלות על כבלים או גדרות, והוא פורח בשנה השנייה לשתילה, ומניב ברציפות מיוני ועד נובמבר.
מין זה אינו מגודל בפוארטו ריקו בגלל מחלה אשר הורגת את הצמחים, וייתכן שנגרמת על ידי מין של פוסריום.
מחקרים בהוואי הראו שהחרק המוצלח ביותר להאבקה הוא דבורת העץ מהמין Xylocopa varipuncta.
מספר מינים של דבורה זו נמצאים באזורים הטרופיים.
כדאי לעודד את הימצאותן כמאביקים טבעיים.
הצמח מניב לשנים רבות וזקוק למעט השגחה, מלבד גיזום ודישון מדי פעם.
הציפה נאכלת גם בצורתה הטריה ישירות מהפרי לאחר תוספת קטנה של סוכר.
השימוש הנפוץ ביותר הוא במשקה מרענן המוכן על ידי ערבוב של הציפה עם קרח, מים, סוכר וסודה לשתייה.
זן ישראלי בשם Passion Dream) P.D) נוצר מהכלאה של שעונית צהובה ושעונית נאכלת.
בפרי ישנה כמות רבה של ויטמין C.
ישנם גם זנים מתוקים לפרי.
שעון קוקייה הוא שעון קיר בעל מטוטלת, הבנוי כבית קטן או שובך; מתוך דלת הנמצאת בחלקו העליון מגיחה, מדי שעה או מדי חצי שעה, בובה דמוית ציפור, המשמיעה צפצוף הדומה לקול הקוקייה.
כשהשעון מצביע על תחילת שעה, הוא משמיע צפצופים כמספר השעה, וכשהשעון מצביע על חצי שעה, הוא משמיע צפצוף יחיד.
בונה שעוני הקוקייה הראשונים ביער השחור שנוי במחלוקת.
אפילו שני ההיסטוריונים הראשונים של תעשיית השעונים ביער השחור סותרים זה את זה בשאלה זו.
מאז המצאתם נפוצו שעוני הקוקייה מהיער השחור (שם כנראה התגורר הממציא) בעולם כולו.
השעונים, בנוסף לפעולתם למדידת הזמן, הפכו לחפצי נוי המקשטים את הבית, ולשם כך הושקע מאמץ בעיצוב חיצוניותם.
שעון הקוקייה הקלאסי מופעל על ידי מנגנון מכני, המקבל את האנרגיה הדרושה להפעלתו מקפיצים הנמתחים בפרקי זמן קצובים, או ממשקולות, שמושכות שרשראות מטה אט-אט, ויש להחזירן מעלה כל פרק זמן קצוב.
אולם, בסוף המאה ה-20 כבר לא כל שעוני הקוקייה משולבים עם מטוטלת; בתקופה זו נוצרו גם שעוני קוקייה המופעלים על ידי אנרגיה חשמלית.
באזור היער השחור יש שעוני קוקייה גדולים שהוקדשו להם מבנים ייחודיים.
שעון נוכחות משמש בעיקר לרישום נתוני כניסה של עובדים לעבודה ויציאה ממנה, לשם חישוב הזכויות הנובעות מנוכחותם בעבודה (בהתאם ל לחוק שעות עבודה ומנוחה, שעון נוכחות הוא דרך המלך לרישום נוכחות העובדים, רישום שעל פי סעיף זה המעסיק מחויב לו).
בנוסף משמש שעון נוכחות לרישום כניסה לחדרים מסוימים במקום העבודה, כגון חדר אוכל או מתקן מאובטח, וכן ניתן להשתמש בו לרישום התחלה וסיום של פרויקט במהלך יום העבודה.
קיים מגוון רחב של שעוני נוכחות:
שעון נוכחות מכני, שבו הנתונים נרשמים על גבי כרטיס קרטון אישי, ודורשים לאחר מכן הקלדה לשם עיבודם במחשב.
שעון נוכחות מגנטי, שזיהוי העובד נעשה בו באמצעות העברת כרטיס מגנטי בשעון, ורישום הנתונים נעשה על אמצעי המאפשר העברה ישירה למחשב.
שעון נוכחות בכרטיס קרבה (RFID), שהשימוש בו מעט נוח יותר מאשר בשעון נוכחות מגנטי, משום שדי להעביר את כרטיס הקרבה בקרבת השעון, ולא ממש בו.
שעון נוכחות ביומטרי, המזהה את העובד בעזרת מידע ביומטרי אישי.
להבדיל משעוני הנוכחות הקודמים, שבהם אין זיהוי ודאי של העובד, עקב היכולת להעביר את הכרטיס המזהה מאדם אחד לאחר, שעון זה מבטיח זיהוי אמין (זיוף טביעת אצבע אפשרי, אך מצריך מאמץ רב במידה ניכרת מהעברת כרטיס מגנטי מאדם לאדם).
כמו כן, בשעון ביומטרי אמצעי הזיהוי נמצא תמיד עם העובד, ואין חשש שיישכח או יאבד.
סוגי טכנולוגיית הזיהוי בשעוני נוכחות ביומטריים מגוונת למדי כיום.
ניתן לזהות עובד בעזרת טביעת אצבע, זיהוי כף יד, זיהוי ורידים, זיהוי פנים, זיהוי קשתית וזיהוי קרנית.
איכות השעון (המתבטאת גם במחירו) מתבטאת בין היתר באיכות, ברמת ובדיוק הזיהוי הביומטרי.
ב-15 במרץ 2017, פסק בית הדין הארצי לעבודה שאסור למעביד לחייב עובד למסור טביעת אצבע לצורך דיווח נוכחות.
כיום ניתן לראות גם גישה חדשה בתחום שעוני הנוכחות.
במקום שעון נוכחות פיסי המותקן על הקיר, ניתן לדווח נוכחות באמצעות אפליקציות סלולריות, המאפשרות רישום העובדים גם מחוץ למקום העבודה, יחד עם שילוב נתוני GPS על מיקומם.
מאז בנייתו ב־1656 על ידי כריסטיאן הויגנס ועד שנות ה־40 של המאה ה־20, שעון המטוטלת היה המכשיר המדויק ביותר למדידת זמן, ולכן זכה לשימוש נרחב.
בימינו קיימים שעונים מדויקים יותר וזולים יותר, כדוגמת שעון קוורץ, ועיקר ערכו של שעון המטוטלת הוא בהיותו פריט עיצובי.
העובדה שתדירות תנודת המטוטלת היא קבועה וכמעט שאינה תלויה במשרעת התנודה ("אמפליטודה") התגלתה על ידי גלילאו גליליי, בחקירותיו החל בשנת 1602. גלילאו (ובנו אחריו) ניסה לתכנן ולבנות שעון מדויק המבוסס על תכונה זו, אך לא השלים תכנון זה.
כאמור, ב־1656 הפיזיקאי ההולנדי כריסטיאן הויגנס בנה לראשונה אבטיפוס של שעון מטוטלת מעשי.
למרות המגבלות של שעון המטוטלת, עד לשנות ה־40 של המאה ה־20 היה זה המנגנון המדויק ביותר למדידת זמן בנמצא.
למעשה שעון מטוטלת הוא המנגנון הראשון שנבנה המאפשר מדידת זמן מדויקת ואמינה.
הפיתוח הבא במדידת זמן הוא שעון הקפיץ, בו מחליף גלגל מאוזן את המטוטלת התלויה, אם כי עקרון פעולתו דומה מאוד לשעון המטוטלת.
החלפת המשקולת בגלגל המאוזן פותרת כמעט לחלוטין את שתי הבעיות הקשות ביותר של שעון המטוטלת: רגישות לטלטולים ותלות בתאוצת הכבידה.
ככזו, תדירות התנודה קבועה ואינה תלויה במשרעת, ולכן יכולה לשמש מכשיר טוב למדידת זמן.
כאשר l מציין את אורך המטוטלת, ו־g את תאוצת הכבידה.
כתוצאה מכך, כאשר שעון מטוטלת עובר למקום בו תאוצת הכבידה שונה, יש לכיילו.
כיוון שתאוצת הכבידה אינה שווה בדיוק בכל נקודה על פני כדור הארץ (באופן כללי הכבידה גדולה ביותר בקטבים וקטנה ביותר בקו המשווה.
כמו כן תאוצת הכבידה קטֵנה עם העלייה בגובה), יש לכייל מחדש שעון מטוטלת כאשר מעבירים אותו ממקום למקום.
שעון שכויל לפעולה מדויקת בקומה התחתונה של בניין רב קומות, יפגר בקומה העליונה.
תכונה זו של שעון המטוטלת היא שהביאה לראשונה לגילוי העובדה שכבידת כדור הארץ אינה זהה בכל מקום.
בלב המנגנון של שעון המטוטלת, בנוסף למטוטלת עצמה פועל מתקן שנקרא מַחגֵּר צמוד לגלגל שיניים.
להעביר למטוטלת מעט אנרגיה בכל תנודה ותנודה, כדי לפצות על אובדן האנרגיה כתוצאה מחיכוך והתנגדות האוויר.
לתרגם את תנועת המטוטלת באופן מדויק לתנועה סיבובית, על ידי כך שהמחגר מאפשר לגלגל השיניים להתקדם כדי שן אחת בכל תנודה של המטוטלת.
גלגל השיניים מעביר תנועה זו דרך מערכת תמסורת למחוגי השעון.
מערכת התמסורת מעבירה אנרגיה פוטנציאלית של משקולת לסיבוב גלגל שיניים, וגלגל השיניים מעביר את האנרגיה למטוטלת דרך המחגר.
תוך כדי פעולת השעון יורדת המשקולת בקצב אטי, ואחת לזמן מה (בדרך כלל פעם ביום) יש לשוב ולדרוך את השעון על ידי משיכת שרשרת שמרימה חזרה את המשקולת.
יש שעוני מטוטלת בהם מנגנון קפיץ מחליף את המשקולת, דבר התורם לצמצום ממדיו של השעון - למשקולת יש לספק מסלול ארוך דיו בדרכה כלפי מטה.
אורלוגין: יש שעוני מטוטלת העשויים לצלצל בפרקי זמן קבועים, בדרך כלל צלצול יחיד במחצית השעה, ובכל שעה עגולה מספר צלצולים לפי השעה.
שעונים אלו מצוידים בדרך כלל במשקולת נפרדת המניעה את מנגנון הצלצול.
שעונים אלו מכונים גם "אורלוגין".
שעון עצר (סטופר) הוא שעון הנועד למדוד זמן שחלף מרגע הפעלתו עד לעצירתו.
שעון מסוג זה משמש למדידת פרקי זמן בדיוק גדול יותר ובפשטות רבה יותר.
בשונה משעון רגיל, שבו נמדד זמן יחסית לשעה מסוימת, בשעון עצר נקודת הייחוס היא אפס.
שעוני עצר משמשים לרוב בתחרויות ספורט ובניסויים במעבדות.
מדידת הזמן בשעוני עצר נשלטת על פי רוב על ידי שני כפתורים: לחיצה אחת על כפתור אחד מפעילה את השעון ולחיצה שנייה על אותו כפתור עוצרת אותו, תוך השארת התוצאה מוצגת.
לחיצה על הכפתור השני מאפסת את השעון.
הכפתור השני משמש לעיתים למדידת זמן הקפה או זמני מתחרים שונים.
כאשר כפתור זה נלחץ בעת שהשעון פועל, תצוגת השעון עומדת במקומה, כך שניתן לקרוא את התוצאה, אך מנגנוני השעון ממשיכים לפעול על מנת להמשיך ולמדוד את הזמן הכולל שעבר.
שעוני עצר מכניים פועלים מכוח קפיץ ראשי, אשר צריך להיות מכוון מעת לעת על ידי סיבוב החוגה בחלקו העליון של השעון.
שעוני עצר דיגיטליים פועלים מכוח מתנד גבישי, ולכן הם מדויקים יותר משעונים מכניים.
כיוון ששעונים דיגיטליים מכילים מעגל משולב, הם כוללים גם על פי רוב את היום והשעה של המדידה.
לשעוני עצר מסוימים ישנם חיישנים, המאפשרים מדידת זמן בתגובה לאות חיצוני, דבר שגורם לניכוי זמן התגובה של מפעיל השעון, ובאופן כללי גורם למדידה להיות מדויקת יותר.
שעון העצר הדיגיטלי הראשון שנעשה בו שימוש רשמי בספורט היה Digitimer, שפותח על ידי חברת קוקס מערכות אלקטרוניות מסולט לייק סיטי שביוטה, ארצות הברית.
שעון זה סיפק דיוק של אלפית שנייה, והשימוש הראשון בו היה במרוצי סקי.
בשלב מאוחר יותר הוא גם שימש באוניברסיאדה במוסקבה, ב-NCAA ובמבחנים למשחקים האולימפיים.
פונקציית שעון עצר מותקנת לעיתים גם במכשירים אחרים, כגון שעון יד, טלפון סלולרי ונגן מדיה נייד.
שעון מעורר הוא שעון המשמיע קול רם בשעה שנבחרה מראש, במטרה להעיר משינה את המשתמש.
השעון המעורר עבר גלגולים שונים, וכיום נפוץ השימוש באפליקציה מובנית בטלפון נייד בתור שעון מעורר.
שעונים מעוררים התקיימו כבר בימי יוון העתיקה.
כך, נאמר שלאפלטון היה שעון-מים בעל מנגנון מפיק קולות ששימש לו כשעון מעורר.
גם בכתבים מימי רומי תיארו אישים שעונים מעוררים מורכבים שנמצאו ברשותם.
פרוקופיוס מעזה תיאר בפירוט בשנת 529 לערך שעון מצלצל בעזה בעל דמויות הנעות באופן מכני ביום ובלילה.
בסין תוכנן שעון המקיש את הזמן במועד נבחר (Striking Clock) על ידי נזיר בודהיסטי בראשית המאה השמינית לספירה.
שעון שכזה, על בסיס שעון מים, התקיים ליד המסגד האומיי בדמשק במאה השתים-עשרה.
כמוהו נמצא במדרסת המוסתנסיריה בבגדאד כמאה שנה לאחר מכן.
מאז המאה ה-14 נמצאו שעונים אלו גם במערב אירופה.
הידוע מביניהם שעדיין קיים כיום הוא כנראה זה הקבוע במגדל השעונים בכיכר סן מרקו בוונציה, שם הותקן ב-1493.
דגמים ראשונים של שעונים מעוררים הניתנים לכוונון התקיימו באירופה כבר במאה ה-15. הראשון להוציא פטנט על שעון מעורר מתכוונן היה הממציא הצרפתי אנטואן רדייה (Antoine Redier), ב-1847. שעון הרדיו הראשון הומצא על ידי ג'יימס ריינולדס (James F.
Reynolds) בשנות ה-40 של המאה העשרים.
בימי מלחמת העולם השנייה פסק גם ייצור השעונים המעוררים בארצות הברית עקב הסבת בתי חרושת לייצור מוצרים צבאיים.
ייצורם חודש בפיקוח ממשלתי לפני סוף המלחמה על רקע תופעה נרחבת של איחורי עובדים למקומות עבודה חיוניים בשל קילקולים של שעונים מעוררים או מחסור בהם.
כך היה השעון המעורר לאחד מראשוני מוצרי הצריכה שייצורם חודש לאחר המלחמה.
למשתמש בשעון יש יכולת להפסיק את הצליל שהוא מפיק על ידי לחיצה על כפתור או ידית בשעון שנועדו לכך.
מרבית השעונים מתוכננים כך שיפסיקו את הצליל אוטומטית לאחר משך זמן נתון אם לא הופסק ידנית קודם לכן.
בשעונים מעוררים מסורתיים בעלי מחוגים נעשית קביעת שעת הצלצול המבוקשת באמצעות מחוג נוסף.
שעונים מעוררים מסורתיים משמיעים צלצול באמצעות מתיחת קפיץ.
הקפיץ מניע מנגנון הגורם לפטיש הקבוע בין שני פעמונים על השעון (או הקבוע בתוך פעמון יחיד) להקיש בהם.
קיימים דגמים בהם המעטפת של השעון משמשת כפעמון.
בשעוני פעמון חשמליים מונע הפטיש על ידי המנגנון החשמלי, הניזון בדרך כלל מסוללה.
במאה ה-20 השתמשו גם בשעון מעורר מתקפל, "שעון קומפקטי עם מחוגים וספרות זרחניים שהאירו בלילה והיו בעלי צליל יקיצה נעים".
היתרון של השעונים הללו היה שניתן היה לארוז אותם בתיק או מזוודה.
שעונים מעוררים דיגיטליים מודרניים יכולים להפיק צלילים שונים – החל מזמזום וצפצוף בלבד וכלה במנגינות נבחרות וצלילים כמו אנושיים (דיבור, צחוק או שירה).
יש בהם את תכונת ה"נודניק" (Snooze) – האפשרות לחדש את האזעקה מספר פעמים במרווח זמן קבוע קצר, לפי בחירת המשתמש, בעקבות לחיצה על לחצן ייעודי המותקן בהם.
בחלק מן השעונים המעוררים המודרניים משולב מקלט רדיו שאפשר לכוונו להתחיל לפעול בזמן המבוקש.
דגמים מתקדמים של שעונים מסוגלים להפיק צלילים שונים בנקודות זמן שונות לפי בחירת המשתמש.
שעונים מעוררים המחוברים לרשת החשמל יאתחלו את עצמם – בדרך כלל לשעת חצות - במקרה של הפסקה באספקת החשמל, דבר שישבש את מילוי ייעודם.
על מנת להתמודד עם כך מצוידים חלק מן השעונים באפשרות להטענת סוללה חשמלית בתוכם לגיבוי.
אחרים מתוכננים כך שלאחר הפסקת חשמל תופעל האזעקה שבהם בשעה 00:01, באופן שהמשתמש יוכל להיות מוזעק לכוון את השעון בהם.
פתרון שלישי לשיבוש שיכולה לחולל הפסקת חשמל הוא האפשרות הנכללת בשעונים מסוימים לכוון אוטומטית את השעון שבהם על פי אותות זמן, המסונכרנים על ידי שעון אטומי ומשודרים על ידי תחנות רדיו (לדוגמה – התחנה WWV ); שעונים שכאלו יהיו מכוונים לשעה הנכונה מיד עם הפעלתם הראשונה.
תכונת שעון מעורר במכשירים אלקטרוניים נוספים
כיום קיימת בטלפונים סלולריים בדרך כלל תכונה של שעון מעורר, אשר עשויה לפעול גם אם הטלפון עצמו כבוי.
בדרך כלל ניתן לבחור בהם את הצליל שיישמע בעת הפעלת האזעקה.
תוכנות שעון מעורר פותחו לשם שימוש במחשבים אישיים, והן מאפשרות קביעת מספר גדול מאוד של זמני אזעקה במקביל ובחירה מתוך מגוון רחב של צלילי אזעקה.
תכונת השעון המעורר קיימת גם בכמה דגמים של מקלטי טלוויזיה, המסוגלים להדליק את עצמם במועד שנקבע מראש.
שעונים מעוררים מיוחדים פותחו עבור משתמשים לקויי שמיעה, המתקשים או אינם יכולים להסתייע באזעקה קולית של השעון.
בשעונים אלו יש אורות מהבהבים במקום האזעקה הקולית או בנוסף לה.
דגמים אחרים של שעונים תוכננו לרטוט בשעת האזעקה הנבחרת; הקטנים בהם מוכנסים לתוך כרית השינה, וגדולים יותר תוכננו להיות מוכנסים תחת רגלי מיטה על מנת להניע את כולה.
שעוני הדור הבא הם שעונים מעוררים משוכללים שתוכננו כדי להתמודד עם קשיי היקיצה האנושיים, ובראשם התופעה של Sleep Inertia – הקושי של בני אדם לתפקד היטב מבחינה פיזית ומנטלית בעקבות יקיצה פתאומית משינה.
שעונים אלו מתמודדים גם עם התופעה של הסתגלות הישנים לצליל השעון המעורר שלהם, אשר גורעת מיעילותו.
שעונים כאלו כוללים פתרונות כגון:
אזעקה קולית המתגברת בהדרגה (Progressive alarm clocks);
סימולציה של דמדומי בוקר, הנעשית באמצעות הדלקה מתוזמנת של אורות בחדר השינה, המתמשכת על פני פרק זמן של 30 דקות עד שעתיים;
חיבור לחיישנים המספקים מידע על שלב השינה של המשתמש (למשל אלקטרודות EEG), שהוא מרכיב חשוב בגרימת התופעה של Sleep Inertia.
שעונים אלו מיועדים להעיר את הישן רק במהלך שלב קל של השינה.
שעון כיס הוא שעון המעוצב לצורך נשיאה בכיס, בניגוד לשעון יד המעוצב לענידה על פרק היד.
שעוני כיס היו השעונים הנפוצים ביותר מאז שפותחו במאה ה-16 ועד מלחמת העולם הראשונה.
בעת המלחמה עוצבו תחילה שעוני שוחות ועם תום המלחמה עלה השימוש בשעוני יד.
שעוני כיס מחוברים בדרך כלל לשרשרת כך שניתן לאבטחם בחיבורם ללולאה בווסט, בדש הבגד, או לולאת חגורה, ובכך למנוע את אובדנם או נפילתם.
שעוני כיס לנשים חוברו בדרך כלל ברצועת עור.
אל שרשרת השעון חובר לעיתים קרובות עיטור, או כלי שימושי כגון מפתח השעון, או אולר לסיגרים.
שעוני הכיס הראשונים יוצרו על ידי פטר הנליין בתחילת מאה ה-16, לאחר המצאת שעון בעל מנגנון המופעל בקפיץ שערה לולייני, ומנגנוניהם היו נתונים בגליל, או בקופסה כדורית.
שעונים אלה היו גדולי ממדים באופן יחסי לשעונים מאוחרים יותר, ונישאו בדרך כלל בתליה על הצוואר.
רק במאה ה-17 החלו לייצר שעונים שנהוג היה לשאתם בכיס הבגד.
עד למחצית השנייה של המאה ה-18 היו שעונים מוצרי יוקרה, אולם בשלהי המאה ה-18 החלו שעוני הכיס להיות אביזר נפוץ יותר, אף שרובם עדיין יוצרו בעבודת יד.
גרסאות זולות יותר של שעוני כיס יוצרו במיוחד לספנים ועליהן עיטורים צבעוניים של תמונות מחיי הימאות.
עד לשנות ה-20 של המאה ה-18 כמעט כל מנגנוני השעונים היו מבוססים על מנגנון מַחגֵּר גלגל (verge escapement, crown wheel escapement) אשר פותח במקור לשעונים גדולים שהוצבו במקומות ציבוריים.
במנגנון זה הייתה מידה רבה של חיכוך ובליה בין החלקים הנעים.
מסיבה זו שעונים המבוססים על מנגנון מחגר גלגל סבלו מרמה גבוהה של אי-דיוק (מנגנונים ששרדו מאותה תקופה "ממהרים" לעיתים שעה שלמה ביממה).
השיפור המשמעותי במנגנוני שעונים בא בתחילת המאה ה-18 עם פיתוח מחגר גליל.
בשנת 1759 המציא תומאס מדג' את מחגר המנוף.
שכלולים אלה במנגנון השעון שפרו את רמת דיוקו עד לרמת סטיה של דקה אחת ביממה.
לאחר שנות ה-20 של המאה ה-19 החל מחגר המנוף להיות נפוץ יותר בשעונים והוא עדיין המנגנון הנפוץ בשעונים מכניים עד ימינו.
מקומו של מוקד העשייה והפיתוח בתעשיית השעונים נדד לאורך ההיסטוריה.
בעוד שבמאה ה-17 היו הצרפתים השענים המובילים, במאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 היו אלה האנגלים, ברוב המאה ה-19 עד לתחילת המאה ה-20 היו האמריקאים הבולטים בתעשיית השענות ומאז בולטת תעשיית השעונים השווייצרית.
החל ממחצית המאה ה-19 שוכללו ויועלו אמצעי הייצור של שעוני הכיס.
בולטת במגמה זו תעשיית השעונים בשפהאוזן בשווייץ.
הבכורה ביצור השעונים עבר לארצות הברית לאחר שפותחו מכונות חדשות לייצור חלקי שעונים בחברת Waltham Watch Company האמריקאית, אשר בשנת 1865 כבר ייצרה יותר מחמישים אלף שעונים אמינים מדי שנה.
בשנת 1892 החל רוברט אינגרסול למכור שעוני כיס בדולר אחד.
הייצור ההמוני בארצות הברית אילץ את השענים השווייצרים להתמקד ביצור שעוני איכות ויוקרה ולנטוש את התחרות בשוק השעונים הזולים.
מהלך זה הקנה לשענות השווייצרית את היוקרה שהיא זוכה לה עד היום.
קיימים שני סגנונות בולטים לשעוני כיס, האחד הוא שעון בעל חזית חשופה, והשני בעל מכסים המגנים על השעון מפנים ומאחור.
שעון בעל חזית חשופה הוא שעון חסר מכסה מתכת המגן על חזית הזכוכית שמאחוריה נמצא לוח השעות.
בשעונים בסגנון זה לולאת השרשרת וכפתור המתיחה מצויים בדרך כלל מעל השעה 12:00 בלוח השעות, ואילו שעון השניות מצוי סמוך לשעה 06:00. לשעון זה אף גרסה שנועדה להיות מוחזקת ב"מארז ציד" שבחזיתו חלון, ובו כפתור המתיחה מצוי סמוך לשעה 03:00. גרסה זו מכונה בשם "סיידווינדר" (sidewinder).
בשעוני כיס בעלי חזית מכוסה, מכסה מתכת המחובר בציר קפיצי לקופסת השעון כדי להגן על חזית הזכוכית המכסה את לוח השעות.
כך מוגנת חזית הזכוכית מאבק, שריטות או פגיעה ישירה.
בשני הסגנונות שעון השניות נמצא סמוך לשעה 06:00 על לוח השעות.
קיים אף עיצוב ביניים בו נקבע חלון זכוכית עגול קטן במרכז מכסה חזית השעון דרכו ניתן לראות חלק מזרועות השעון ואילו לוח השעות מצויר על המכסה באמייל.
כך ניתן לקרוא את השעה ללא צורך בפתיחת המכסה.
עד לתחילת המאה ה-20 היו שעוני הכיס הנפוצים ביותר כשעונים אישיים, ואילו תדמית שעוני היד הייתה נשית בעיקרה.
מלחמת העולם הראשונה היא נקודת המפנה בירידת הפופולריות של שעוני הכיס ועליית שעוני היד כשעון אישי לגברים, זאת לאחר שקציני צבא הבינו כי השימוש בשעון היד בשדה הקרב נוח הרבה יותר משעון הכיס.
חברתו של אינגרסול שהתעלמה מהשינוי בהעדפת הקונים פשטה את הרגל בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20.
אף לאחר שתפוצת שעוני היד עלתה בקרב גברים, המשיכו מגזרים מסוימים להשתמש בשעוני כיס, כך למשל פקחי רכבת.
בתקופה קצרה בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 ובשנות ה-80 שבו לאופנת הגברים חליפות שלושה חלקים, דבר שהוביל לעלייה זמנית במכירת שעוני כיס שהוחזקו באופן מסורתי בכיס החזייה (וסט גבר).
בחלק ממדינות העולם, הענקת שעון כיס מוזהב היא מתנה מסורתית לאדם הפורש ממקום עבודתו, במגזרים בציבור החרדי יש הנותנים שעון כיס מתנה לחתן באירוסים.
הפוסקים דנו בשאלה האם ניתן ללכת עם שעון כיס ברשות הרבים בשבת.
החפץ חיים כותב שללכת עם שעון בכיס בוודאי אסור כי לא הולכים עם תכשיטים מוחבאים בכיס.
לגבי שעון התלוי על הצוואר הוא נוטה לאסור בגלל שעיקר עניינו של השעון לשימוש ולא כתכשיט.
הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין אף טוען שמדובר באיסור תורה.
שעון קוורץ הוא שעון שבמנגנונו מתנד המבוסס על גביש קוורץ.
גביש פיאזואלקטרי זה יוצר אות חשמלי בתדר מדויק ביותר, דבר ההופך שעוני קוורץ לשעונים מדויקים בהרבה משעונים טובים בעלי מנגנון מכני.
בשעון קוורץ קיים בדרך כלל רכיב אלקטרוני ספרתי המונה את מחזורי האות החשמלי ומתרגמו לתצוגת השעה, ביחידות של שעה, דקה, ושנייה.
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 שעוני קוורץ הם השעונים הנפוצים ביותר בין שעוני הקיר, שעוני היד, במחשבים ובאביזרי חשמל אחרים שבהם קיים שעון.
הקוורץ הוא תרכובת צורן דו-חמצני השייך לקבוצת המינרלים הסיליקטיים (SiO4).
בסיליקטים אטום הצורן מצוי במרכזה של פירמידה בעלת ארבעה קדקודים, בכל אחד מהם אטום חמצן.
מבנה הגביש קרוי "טטרהדרון" (ביוונית - ארבעה מישורים).
כאשר גביש של קוורץ נחתך כראוי ומורכב במעגל חשמלי של זרם חילופין, ניתן להפוך אותו למתנד.
ניתן לתרגם כל תנודה באות החשמלי, בעזרת מעגל אלקטרוני מתאים.
התדר שבו פועל הגביש כמתנד תלוי בצורתו, בגודלו ובמיקומן של האלקטרודות המוצמדות אליו.
אם צורת הגביש מדויקת והוא ממוקם באופן נכון, פעילותו כמתנד תהיה בתדר הרצוי.
בשעוני קיר ובשעוני יד התדר הוא בדרך כלל 32,768 הרץ, זאת כיוון שהגביש הדרוש ליצירת תדר זה הוא קטן יחסית.
תדר זה הוא גם חזקה שלמה של 2 וניתן למנות את תנודותיו באמצעות מונה בינארי בעל 15 סיביות.
מעת שהמעגל האלקטרוני מנה את מספר התנודות הקבוע בגביש, הוא מקדם את השעון בשנייה אחת.
לגביש הקוורץ יתרון נוסף שבזכותו הוא מתאים למנגנוני שעונים: הוא אינו משנה את צורתו באופן משמעותי כתוצאה משינויי טמפרטורה.
בשעוני קוורץ מודרניים צורת המתנד בו גביש הקוורץ היא כצורת קולן זעיר, המעוצב באמצעות קרן לייזר כדי שיפעל בתדר 32,768 הרץ.
תדר זה נבחר כיוון שכך ניתן לתרגמו בקלות באמצעות מעגל אלקטרוני לתדר 1 הרץ הדרוש כדי להפעיל את זרוע השניות של השעון.
ברוב מנגנוני שעון הקוורץ המתנד נמצא בקופסה זעירה שאורכה כ-4 מ"מ.
מתנדי קוורץ מקובלים ישמרו לאורך זמן על מידת דיוק של כ-6 חלקים למיליון בטמפרטורה של כ-31 מעלות צלזיוס.
כך, שעון יד בעל מנגנון קוורץ "ימהר" או "יאחר" בכחצי שנייה כל יום, כאשר יפעל בטמפרטורת הגוף.
במידה ומנגנון שעון יד עשוי קוורץ יכוונן בהתאם לשידורי שעון אטומי, ניתן להתאימו לרמת דיוק בעלת סטיה של כ-10 שניות בשנה.
בזכות רמת דיוק זו שעוני קוורץ הם בעלי רמת דיוק מספקת לצורך ניווט אסטרונומי.
חלק משעוני הקוורץ היוקרתיים מכילים מנגנון נוסף המפקח על מתנד הגביש ומגביר את רמת דיוק השעון.
בחלק משעוני היוקרה קיים אף מנגנון ה"מפצה" על תנודות טמפרטורה כדי להגביר את מידת הדיוק.
בשעוני יד זולים יותר בעלי מנגנון קוורץ, המתנד מכוון לפעול בתדר מעט גבוה יותר, ואילו המעגל האלקטרוני מתוכנת לפסוח על מספר קטן של תנודות, בזמנים קבועים, למשל אחת ל-10 שניות, או אחת לדקה.
היתרון בשיטה זו הוא שלאחר מניית התדר של כל מעגל, באמצעות מונה מדויק בעת תהליך הייצור במפעל השעונים, אין צורך לשנות את צורת הגביש כדי להתאימו בדייקנות לתדר המבוקש, וניתן לפצות על סטיות בתדר באמצעות מעגל אלקטרוני.
בשעוני כרונומטר מנגנון השעון בנוי כך שגביש הקוורץ נתון בתנור שנועד לשמור על הגביש בטמפרטורה קבועה, המונעת שינויים בתדר.
חלק משעוני הכרונומטר מכילים "חוות גבישים" כך שהמנגנון אינו נסמך על גביש קוורץ בודד, אלא מחשב ממוצע ממדידות הזמן המתקבלות ממספר גבישים.
תכונת הפיאזואלקטריות של גביש הקוורץ התגלתה על ידי ז'ק ופייר קירי בשנת 1880. מתנד הקוורץ הראשון נבנה על ידי הפיזיקאי האמריקאי וולטר ג.
קאדי בשנת 1921. בשנת 1923 יצרו הפיזיקאי הבריטי דייוויד דיי במעבדה הלאומית הבריטית לפיזיקה, וכן וורן מריסון ממעבדות בל, מנגנונים מוני זמן באמצעות מתנדי קוורץ.
בשנת 1927 נבנה במעבדות בל שעון הקוורץ הראשון על ידי וורן מריסון וג'.וו.
בשלושת העשורים שחלפו מאז פיתוח שעון הקוורץ הראשון הלכו והשתכללו מנגנוני שעוני הקוורץ.
מנגנונים אלה נבנו עם שפופרות ריק בתנאי מעבדה, דבר שהגביל עד מאוד את השימוש בהם באתרים אחרים.
בין שנות ה-30 ושנות ה-60 של המאה ה-20 ביסס ה-National Institute of Standards and Technology את מדידותיו על שעוני קוורץ, זאת עד למעבר למדידות המבוססות על שעונים אטומיים.
השימוש בשעוני קוורץ על ידי הציבור הרחב התאפשר רק לאחר פיתוח טכנולוגיה זולה של אלקטרוניקה ספרתית המבוססת על מוליכים למחצה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
אבטיפוסים ראשונים של שעוני יד בעלי מנגנון קוורץ נחשפו לראשונה בשנת 1967. אבטיפוס בשם בטא 1, נחשף על ידי חברת Centre Electronique Horloger (CEH) בנשאטל בשווייץ.
ביפן חשפה חברת סייקו אבטיפוס בשם אסטרון.
בחג המולד 1969 החלה בטוקיו מכירת שעון Astron SQ, היה זה שעון היד הראשון בעל מנגנון קוורץ שנמכר באופן מסחרי בעולם.
דיוקו היחסי של השעון ומחירו הזול הפכו שעונים אלה ללהיט, ואת חברת סייקו ליצרן שעוני היד הגדול בעולם בשנות ה-70 של המאה ה-20. בשנות ה-80 הוחדרו שעונים מבוססי קוורץ ליישומים רבים ומגוונים, בהם קוצבי זמן לתנורי מטבח, שעונים מעוררים, קוצבי זמן לכספות, נפצים מושהים לחומרי נפץ, ועוד.
בתחילת המאה ה-21 קיימת דרישה גבוהה לשעוני יד בעלי מנגנון קוורץ לעומת שעונים בעלי מנגנון מכני.
לשעונים אלה יתרון בכך שאין צורך למתוח קפיץ להפעלת מנגנון מכני ותחזוקתם פשוטה.
במהלך השנים פותחו אף שעוני יד בעלי מנגנון קוורץ אשר מקור המתח החשמלי בהם הוא מתא פוטו-וולטאי המפיק אנרגיה חשמלית מן האור, או בעלי מנגנון המפיק אנרגיה חשמלית מתנועות היד.
שעון שמש 1980 הוא שמו של פסל סביבתי מעשה ידי הפסל הישראלי דני קרוון.
הפסל ממוקם בירושלים, בחזית מבנה הג'וינט בגבעת רם שבירושלים.
הפסל הוא שעון שמש מורכב משני מבנים המצופים אבנים מסותתות:
מבנה כיפה אותו חוצה מסלול של מדרגות.
הצופה בפסל מוזמן לטפס על המדרגות.
משטח בצורת חצי עיגול, הבנוי בשיפוע.
הצופה בפסל, העולה על המדרגות עומד בנקודת המפגש בין שני המבנים ומשמש כ"מחוג" המטיל צל על השנתות ומסמן את השעה.
קרוון ניסה ליצור שעון שמש באמצעות מבנה מדרגות, כניסיון לשחזר את שעוני השמש שהיו בירושלים בתקופת בית ראשון, כפי שמסופר בספר מלכים:
קרוון משתמש באלמנטים אדריכליים האופייניים לאדריכלות הירושלמית ובהם הכיפה, תעלות השקיה וסיתות האבן.
תעלת המים מסמלת גם את החיים ואת תלותה של ירושלים במים.
כיווני מזרח-מערב שעל הפסל, מציינים גם כיוון הזריחה והשקיעה של השמש, וגם את כיוון הר הבית, אליו פונים יהודים בתפילה.
שעועית הגלידה (שם מדעי: Inga edulis), המכונה גם "המרשמלו של ילדי הג'ונגל", הוא עץ אקזוטי ירוק עד שמוצאו מדרום אמריקה הנאכל על ידי בני הטופי.
העץ צומח במהירות ויכול להגיע לגובה של 20 מטר.
העץ גדל באזורים גבוהים, עד ל-1,800 מטר מעל גובה פני הים, מעדיף טמפרטורה ממוצעת (15 מעלות צלזיוס) ואינו רגיש במיוחד לתקופות יובש.
פריחתו לבנה, ותאריך הבשלת פירותיו הוא בין חודש אוגוסט לספטמבר.
פירות העץ הם תרמילים ארוכים המזכירים צורת בננה.
הם מכוסים קליפה צהובה קשה למחצה ומכילים ציפה לבנה המזכירה צמר גפן מתוק המזכיר טעם של גלידת וניל, וזה החלק הנאכל.
הציפה מכילה זרעים המזכירים במראם שעועית ומכאן מגיעה שם העץ.
פרותיו משמשים גם להכנת משקאות אלכוהוליים.
העץ הגיע לישראל במהלך שנות השלושים.
שעועית הגלידה פחוסה: הפירות הם תרמילים קטנים בגודל 10-15 ס"מ, טעמם מתוק מעט.
שעועית הגלידה חצי סהר: הפירות הם תרמילים בצורת חצי סהר בגודל 30-50 ס"מ טעמו מתוק במיוחד ומעט ארומטי.
שעועית הגלידה ארוכה: הפירות הם תרמילים ארוכים המגיעים לגודל של עד 1.5 מטר, טעם אנמי מעט.
שעועית הגלידה זן הבר: הפירות הם תרמילים דקים בגודל של 20-30 ס"מ.
שעון מטוטלת מעץ הוא שעון מטוטלת, אשר התמסורת שלו עשויה עץ.
שעון המטוטלת הראשון הומצא על ידי כריסטיאן הויגנס, בעקבות מחקרו של גלילאו גליליי.
עם הופעתם של שעוני העץ של ג'ון הריסון, שהיה חרש עץ ובנה את שעוניו מעץ (אבל גם מחומרים אחרים), נוצרה מגמת-משנה לבניית שעוני מטוטלת מעץ.
עם התפתחות המיכון והוזלת מחירם של כלי העבודה, התרחבה מגמה זו וכמה אלפי אנשים בונים היום שעוני-עץ.
יש להבדיל בין שעוני-עץ מלאים, שהתמסורת שלהם (גלגלי השיניים ומנגנון העברת הכוח) עשויים מעץ, משעוני מטוטלת, שהתיבה שלהם עשויה מעץ, והמנגנון בנוי ממתכת.
בדרך כלל, בונה שעונים רוכש את גלגלי השיניים ושאר חלקי השעון מיצרן, לפי תקן מוגדר, בעוד שיוצר שעוני העץ יכול לעצב את המנגנון לפי ראות עיניו, אף שניתן למצוא חריגים לכך.
קיומן של האגודות ההורולוגיות מגדיל את מגוון האפשרויות, כי חברי אגודות אלו בונים שעוני עץ ומתכת בעבודת יד.
קיומו של האינטרנט הפך את הידע לחופשי ומספר לא מבוטל של חובבי שעונים ועץ הצטרפו לפעילות זו.
רוב בוני שעוני-העץ היום נמצאים באנגליה, ארצות הברית וגרמניה, אבל, יש בוני שעונים גם בספרד, ברזיל, ישראל, רומניה ומדינות נוספות.
בניית שעון-עץ נתפסת בעיני רבים כביטוי ליכולת ביצוע בעץ, הנדסה ודיוק.
שעונים נבנו על ידי בני אדם מאז קדמת דנא.
אולם, הערך הנוכחי עוסק רק בשעוני עץ שהם שעוני מטוטלת.
אם כך, שעוני המטוטלת הראשונים שעוררו עניין מחד, והיו עשויים עץ מאידך, הם שעוניו של ג'ון הריסון.
מאז שג'ון הריסון בנה את שעוני העץ שלו (ב-1713 נבנה השעון הראשון), החלה פעילות בנייה ערה של יוצרים, מעצבים ובוני שעונים של שעוני עץ, שתמסורת המנגנון שלהם עשויה עץ.
סביב בניית המחגר וגלגל התזמון התפתחה ספרות ענפה, שיועדה לבתי ספר לבניית שעונים בפרט, ולשענים בכלל.
לאחר שהריסון פיתח את מחגר החגב, קמה שורה של ממציאים, אנשי מדע ובוני שעונים, שיצרו עיצובים ייחודיים למחגר ולגלגל התזמון.
כך קרה, שסימן ההיכר של התפתחות השעונים נמדד לפי עיצובם של שני מרכיבים אלו.
לא ידוע מי המציא את המנגנון המכני של שעון המטוטלת.
ייתכן שמנגנון זה הומצא על ידי הערבים בתחילת האלף הראשון לספירה.
לוח זמנים כללי של התפתחות שעוני מטוטלת:
ימי הביניים - מחגר לא קיים בצורתו המקובלת, אלא כרכיב שנקרא Verge Escapement .
1602 - גליליאו גליליי ממציא את רעיון שעון המטוטלת, אך לא מסיים את התכנון.
1656 - כריסטיאן הויגנס ממציא את שעון המטוטלת ונבנה השעון הראשון.
בשעון זה, המחגר מסוג Verge Escapement.
1657 - רוברט הוק ממציא את מחגר העוגן (Anchor Escapement) וגלגל התזמון מקבל צורה של גלגל עוקצים.
1713 - ג'ון הריסון בונה את שעון העץ שלו ומפתח לאורך הזמן את מחגר החגב.
1715 - ג'ורג' גרהאם (George Graham) משפר את מחגר העוגן ואת גלגל העוקצים המהווה גלגל תזמון.
עם הופעת שעוני הכיס, שגם אותם המציא כריסטיאן הויגנס, ולאחר מכן, עם הופעת שעוני הקוורץ פסקה התפתחותם של שעוני המטוטלת ונמצאו דרכים מדויקות יותר למדוד זמן.
עם זאת, הצלחתו של ג'ון הריסון לא נשכחה ובמאה העשרים החלו בוני שעונים לבנות שעוני עץ וליצור פיתוחים חדשים.
מבנה כללי של שעון מטוטלת
מטוטלת השעון בנויה מהחלקים הבאים:
לרוב זו טבעת עץ בעלת שני נקבים.
בנקב אחד מושחל פין מושחז בקצהו ובנקב השני מורכבת זרוע המטוטלת.
חיבור זה מורכב על בסיס המטוטלת.
המטוטלת היא הגורם המתזמן של השעון.
תנודת המטוטלת היא הגורם באמצעותו מכוון בונה השעונים את השעון.
כיול זה נעשה באמצעות מיקומה של משקולת המטוטלת על זרוע המטוטלת.
בבניית שעוני עץ, המטוטלת עשויה, לרוב, כמו שאר השעון מעץ.
סוגי העץ המתאימים לבניית המטוטלת הם עצים קשים, אשר אין משמעות לקצב ההתפשטות (בחום) או ההתכווצות (בקור) שלהם.
כך למשל, עץ אשור, שהוא עץ קשה, אבל מקיים משרעת תנועה רחבה (7%–12% שנתי) מתאים לבניית המטוטלת, למרות קצב התפשטות-התכווצות רחב, אבל, לא יתאים לשאר חלקי השעון, כאשר בונים את השעון באקלים חם.
הסיבה לחופש היחסי בבחירת עצים למטוטלת נובע מהעובדה שהיא נעה על ציר עצמאי ומתוזמנת על ידי המחגר.
מנוף זה מחובר אל ציר המחגר ובקצותיו שני פינים, הלוכדים את זרוע המטוטלת, ובעת תנועת המחגר, מניע המנוף את המטוטלת.
את מנוף המטוטלת ניתן לבנות מכל עץ, וכמו המטוטלת, אין משמעות למשרעת ההתפשטות-התכווצות של חלק זה בשעון, בהיותו מורכב על ציר מתכת ומקובע אליו.
המחגר מתאם את תנועת המנוף.
לרוב, בוני שעוני העץ יבחרו לבנותו מאותו סוג עץ ממנו בנויה המטוטלת מסיבות אסתטיות.
המחגר ממוקם, לרוב, מעל גלגל התזמון ומניע את מנוף המטוטלת.
חלק זה דורש בנייה, חיתוך וליטוש מדויקים.
קיימים סוגים רבים של מחגרים, אבל המחגרים הנפוצים בשעוני מטוטלת מעץ הם מחגר העוגן ומחגר החגב.
מחגר העוגן נפוץ יותר בהיותו קל יותר לחיתוך במכשירים כמו מסור נימה.
להבדיל מהעבודה הנעשית לרוב בשעוני מתכת, שם יצרני מנגנון מספקים את חלקי השעון לבוני שעונים, בונה שעון העץ יכול ליצור ולעצב את המחגר ככל העולה על רוחו, ואכן, עד היום, בוני שעוני עץ ממשיכים ליצור מחגרים ייחודיים.
התוצאה היא, שמגוון מחגרי העץ גדול בהרבה ממגוון מחגרי המתכת.
העצים המשמשים לבניית מחגר העץ הם עצים קשים עם משקל סגולי, הנע בין 0.8 ל-1.2. עצים כמו: אלון, אדר, ספלי מהגוני ואגוז, מתאימים לבניית מחגר.
לרוב, כדאי לבנות את המחגר מהעץ המשמש לבניית התמסורת.
על הציפורן החוגרת (הזיז, שבא במגע עם גלגל השיניים) לעמוד במכות של שיני גלגל התזמון, וקל יותר ללטש עצים קשים.
קווים מנחים אלו עומדים בבסיס מערכת השיקולים של בונה שעוני-עץ, בבואו לבנות את המחגר או אף קודם לכן - בבואו לעצב את אופן פעולתו ומראהו.
ממוקם מתחת למחגר ומניע את המחגר.
את גלגל התזמון יש לבנות מעץ קשה, שמשרעת התנועה שלו (כלומר, קצב ההתפשטות-התכווצות של העץ) קטנה.
בוני שעוני-עץ משלבים שני עצים מודבקים, כאשר כיוון סיבי העץ צולבים (מאונכים זה לזה) (יצירת לביד), ובכך מקטינים מאוד את משרעת התנועה של גלגלי השיניים בכלל, ואת משרעת התנועה של גלגל התזמון בפרט.
הקושי הנובע מעבודה בשיטה זו נוצר מהעובדה, שככל שהעץ קשה יותר כך קשה יותר להדביקו.
כמו כן, חלק מהעצים הקשים הם שומניים במקצת ודבקים חזקים לא מצליחים להדביקם היטב.
לכן, בוני שעוני-עץ רבים מעדיפים עדיין לבנות גלגלי שיניים שאינם עשויים לביד.
במאה ה-21, החיתוך של גלגל התזמון נעשה במסור נימה חשמלי, אך בעבר נעשה במקדח ובמסור נימה ידני.
עיצוב השיניים וליטושן דורש מידה עצומה של דיוק.
לאחר ייצור גלגל התזמון בפרט, או כל גלגל שיניים אחר, יש ללטש ולשייף מחדש את קצות השיניים במלטשת או בגלגל ליטוש על מחרטה, כדי לדייק את היקף הגלגל ולקבל תנועה מעגלית מדויקת.
לרוב שיני גלגל התזמון ייחודיות ביחס לשאר גלגלי התמסורת של השעון, והן מהוות סדרת מנופים המניעים את המחגר.
הרווח בין השיניים של גלגל התזמון גדול ומאפשר את תנועת הציפורן החוגרת.
רווח זה מחושב לתדירות תנועת המטוטלת.
העצים המשמשים לבניית גלגל התזמון הם עצים קשים עם משרעת תנועה קטנה.
החוזק והעמידות של העץ חשובים במיוחד, היות שכל שן מכה על ציפורן המחגר אלפי פעמים ואסור שתישבר.
מתוך כך, בוני שעוני-עץ משקיעים מאמץ רב בתכנון של גלגל התזמון ובמבנה השן.
גלגל התזמון מסתובב על צינור עץ, אותו מייצרים במחרטת עץ.
צינור עץ זה מהווה מסב עבור גלגל התזמון.
חלק מבוני שעוני-העץ, העושים שימוש גם בחלקי מתכת בבניית השעונים, משלבים לפעמים מסבי מתכת בצינור העץ להפחתת החיכוך.
תמסורת השעון היא תמסורת מכנית בדומה לתמסורת המאפיינת תיבת הילוכים, ומורכבת מגלגלי שיניים המניעים את גלגל התזמון.
היחס בין גלגלי השיניים בתמסורת מבטא יחסי כוח והנעה, קצב, ומספר השיניים והיקף הגלגלים מושפע מכך.
סוגי העץ המשמשים לבניית תמסורת שעון העץ לרוב זהים לאלו המשמשים בבניית גלגל התזמון, אבל, לעיתים משתמשים בסוגי עץ זולים יותר.
הקושי הרצוי של העץ מגיע מעצים בעלי משקל סגולי גבוה ומשרעת התפשטות צרה, דהיינו, עצים קשים דיים לבניית גלגלי שיניים דקים, העומדים בעומס הנוצר בין גלגלי השיניים בעת שמשקולת ההנעה מפעילה כוח על מערך התמסורת.
לרוב, מעצבים את השיניים בגלגלי התמסורת עם זווית של 20 מעלות, אבל, קיימים שעונים בהם שיני גלגל השיניים מעוצבים כקשת או משלבים כמה עיצובים באותה תמסורת.
עיצוב שיני התמסורת חשוב להפחתת החיכוך בין גלגלי השיניים.
הגלגלים נחתכים במסור נימה או בשילוב של מסור נימה ומקדח.
כל גלגל עובר שיפור דיוק היקף התנועה שלו על מחרטת עץ או מלטשת, כל גלגל עובר ליטוש שיניים משני, שן אחר שן.
ככל שזמן פעולת השעון בין דריכות משקולת ההנעה גדל, כך גדל מספר גלגלי השיניים המשתתפים בפעולתו - ומכאן הגידול בחיכוך והצורך בדיוק.
גלגלי התמסור וגלגל התזמון מורכבים על צינור, המשמש כמסב לשעונים בכלל, ולשעוני-עץ בפרט.
הצינורות מיוצרים על ידי בונה שעון-העץ במחרטת עץ.
העץ המשמש לחריטת צינורות אלו הוא, לרוב, עץ קשה, ובדרך כלל, בונה השעונים יבחר אותו מהמלאי של העץ, המשמש לבניית התמסורת.
משרעת תנועת העץ של הצינורות דורשת חישוב נוסף ביחס לציר המתכת עליו מורכב הצינור.
חלק מבוני השעונים מרכיבים לתוך צינור העץ מסב כדורי להפחתת החיכוך.
אולם, בוני שעוני-עץ, המבקשים לבנות שעונים מסורתיים, נמנעים מכך מטעמי שימור המסורת.
משקולת ההנעה תלויה על כבל, המלופף סביב גלגלת המנגנון.
המשקולת תורמת את הכוח הדרוש להפעלת השעון.
ככל שהחיכוך במנגנון התמסורת גדול יותר, כך תידרש משקולת כבדה יותר.
גם אורך זרוע המטוטלת ומסת משקולת המטוטלת יקבעו את מסת המשקולת הדרושה להנעת השעון.
לרוב, בונים את המשקולת מגליל עץ, שניתן למלאו בכדורי מתכת ולכוונן את מסת המשקולת המבוקשת.
למסגרת שעון-העץ חשיבות גדולה בבניית השעון, כי היא קובעת את מערך המרווחים בין גלגלי השיניים.
כמו כן, מסגרת השעון היא רכיב עיצובי חשוב ותורמת לייחודיות של השעון.
את מסגרת השעון ניתן לבנות מכל סוג עץ העולה על הדעת, והקו המנחה הוא בעיקר עיצובי.
מסגרות העץ בחלק משעוני-העץ מעוטרות ברכיבים קישוטיים, אבל, מסגרות שלד, המוכנסות לתיבת השעון, פשוטות בהרבה, כי האלמנטים העיצוביים מועברים לתיבת השעון.
תכנון של שעון-עץ מושפע במידה רבה מסוגי העצים העומדים לרשותו של בונה השעונים, אבל, שיקולים כמו גודל השעון והמכשירים לחיתוך גלגלי השיניים יקבעו את עיצובו במידה לא מעטה.
תכנון גלגלי השיניים יביא בחשבון את אופן החיתוך.
בוני שעונים מסוימים חותכים את גלגלי השיניים במסור נימה ואחרים במכונות CNC.
אופן חיתוך גלגלי השיניים היה גורם מגביל בעיצוב ובתכנון של שעונים במשך מאות שנים.
בימים עברו, בונה השעונים היה משרטט את התוכנית על גיליונות שרטוט באמצעות כלי שרטוט.
לאחר מכן, היה מעתיק את השרטוט ללוחות העץ הנבחרים לבניית השעון והיה מוכן לשלב החיתוך.
בימינו, בוני שעונים מדפיסים את התוכנית ומדביקים אותה ישירות על לוח העץ בדבק מתאים.