tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבובה תוכננה בתחילה להיות שחורת-שיער עם פסים ערמוניים בשיערה ועיניים חומות, אך מאוחר יותר הוצגו דגמים של הבובה בעלי צבעי שיער ועיניים בהירים יותר.
צוות פיתוח המוצר שקל כעשרה דגמי פנים לפני שהחליט על מראה.
הבובה הסטנדרטית הולבשה בערב הסעודית בעבאיה שחורה וברעלה, אך ללא רעלה במדינות ליברליות יותר.
כמו בגדיה של אישה מוסלמית מסורתית, נחלקים גם בגדיה של פולה לשתי קטגוריות: בגדי החוץ ובגדי הבית.
בגדי החוץ הסטנדרטיים של פולה הורכבו ממעיל ארוך בצבע פסטל וצעיף לבן.
בהמשך בגדיה הפכו לססגוניים יותר, אם כי, עקב האיסור על נשים מוסלמיות לחשוף עור רב, כל בגדיה מחויבים לצניעות; כתפיה מכוסות וחצאיתה מגיעה עד מתחת לברך.
לעומת בגדי החוץ, בגדי הבית של פולה מגוונים.
היות שלנשים מוסלמיות מותר להיראות עם עור חשוף בחברת נשים אחרות או בני משפחה גברים, בגדי הבית שלה מעוצבים כתלבושות מודרניות וכוללים, בין השאר, אף בגדי ים והלבשה תחתונה.
הבובה תוכננה להיות דמות של אישה ערבייה מוסלמית מסורתית.
יוצריה של פולה מאמינים כי ההורים הערבים כועסים על השינויים בהשקפות על מיניות ועל תפקידן של הנשים, שחלו בחברה הערבית בעקבות השפעות מערביות, ולכן פולה אמורה להציג ערכים ערביים מסורתיים, וסדר חברתי אשר נהוג בחברה מוסלמית מסורתית.
יש הורים ערבים הטוענים כי אם ילדות עוטות בובותיהן ברעלות כשהן צעירות, יהיה להן קל יותר לעטות רעלות כשהן יגדלו והן לא יחשיבו את הדבר בתור משהו שמסמל את סוף ילדותן.
חברת הצעצועים "ניו-בוי" הפיצה פרסומות אנימציה המציגות את חייה של פולה.
באחת הפרסומות נראית פולה כשהיא לבושה בבגדים צנועים, מתפללת, אופה עוגה כדי להפתיע חברות וקוראת ספר לפני השינה.
מטעם חברת ניו-בוי נמסר שהפרסומת נועדה להעביר את ערכיה של פולה ולהראות איזה סוג של התנהגות מקדמת הבובה.
סדרת פרסומות נוספת מראה מספר שחקניות סוריות מציגות כלי כסף, מכשירי כתיבה ואביזרים נלווים שונים של פולה.
למותג פולה אביזרים ומוצרים נלווים רבים, הכוללים מערכות לבוש, תכשיטים, שעוני יד, מטריות, אופניים, רהיטים, ציוד לבית הספר, בריכות שחייה ועוד, הנמכרים בנפרד.
בנוסף לפולה, יוצרו גם מספר בובות נוספות: יסמין ונדה - חברותיה של פולה, דמויות של אח קטן ואחות, ובובה של אח גדול ומגונן.
בנוסף לדברי החברה לעולם לא ייווצר לפולה בובה בדמות חבר, כי המוסלמים מתנגדים לזוגיות לפני הנישואין, ולטענת יוצריה זהו אינו ערך ערבי שראוי להנחיל לילדות ונערות ערביות.
בתחילה יוצרה פולה כעקרת בית, אך מאוחר יותר החלו לייצר בובות של מורות ורופאות בדמותה של פולה, מכיוון שיוצריה האמינו כי אלו הם מקצועות מכובדים וראויים לאישה מוסלמית.
פולה וברבי דומות במספר בחינות, כמו בגודל, בפופולריות ובכמות ההכנסות, ושתיהן מהוות מודל לחיקוי לילדות.
לעיתים אף מכונה פולה "ברבי המוסלמית".
אך למעשה, יש ביניהן יותר הבדלים מאשר קווי-דמיון.
בעוד שדמותה של ברבי עצמאית ולה חיים חופשיים ומגוון רחב של משרות, פולה מוגבלת במספר רב של תחומים.
בתחום הלבוש - אמנם לפולה מספר רב של בגדים ואביזרים, אך בגדי החוץ שלה לא כוללים פריטים חושפניים, ובדרך כלל היא רעולה.
לעומת זאת, גבולות הלבוש של ברבי אינם מוגדרים.
בעוד שלברבי מספר רב של משרות, לפולה יש רק שתיים: מורה ורופאה.
אם כי, לא בכל המדינות מיובאות בובות אלו, והבובה הסטנדרטית והפופולרית היא למעשה בובת עקרת הבית.
בנוסף לכך, לבובת הברבי נוצרה בובת-חבר ("קן") ואילו לפולה לא נוצר חבר.
פולה וברבי גם שונות במראן החיצוני.
בובת הברבי הסטנדרטית היא בעלת מראה מערבי; שיערה בלונדיני, עיניה כחולות, עורה בהיר ומאופר.
פולה, לעומת זאת, היא בעלת חזות מזרחית ולה שיער כהה, עיניים חומות, גוון עור בצבע ארד ומראה נטול קוסמטיקה.
בנוסף לכך, לברבי יש רגליים רזות וחזה מלא, ופולה, לעומת זאת, צנועה יותר ובעלת חזה קטן יותר ורגליים עבות יותר.
אם כי, היא רזה יותר מבובת הברבי.
אך על אף ההבדלים החיצוניים, על שתיהן מועברת ביקורת רבה על הצגת סטריאוטיפ של יופי בלתי ניתן להשגה.
בובת הפולה פופולרית מאוד בארצות מוסלמיות, בעיקר במזרח התיכון, והיא מניבה הכנסות של כ-24 מיליארד דולר במכירות כלל-עולמיות, סכום הקרוב להכנסותיה של בובת הברבי.
הבובה פופולרית גם בקרב קהילות מוסלמיות במזרח הרחוק, דרום אמריקה ואירופה.
פולה אמנם נמכרת גם בצפון אמריקה, אך במדינות אלה נמכרות יחידות מעטות יחסית של הבובה.
בובה דמוית פולה, הנושאת אותו שם, מיוצרת בהונג קונג ונמכרת באריזה כמעט זהה גם בישראל, אם כי בקרב ערביי ישראל פולה אינה זוכה לפופולריות.
אף שבעבר נמכרו בובות רבות שיוצרו עם רעלה, כמו "רוזאן" ו"הברבי המרוקאית", אף אחת מהן לא זכתה לפופולרית כמו "פולה".
למרות הצלחתה המסחרית של פולה, קמו לה מתנגדים רבים.
פעילים פמיניסטיים, ובראשם הסופרת המצרית נוואל אל-סעדאווי, טוענים כי פולה משמשת לדיכוי החשיבה הליברלית בקרב הערבים ונותנת לגיטימציה להמשך הדיכוי והאפליה של האישה.
פעיל זכויות האישה הסורי, מען עבדול סלאם, טוען כי פולה היא עדות להשתנות האסלאם והקצנתו.
הוא מוסיף, כי אילו פולה הייתה יוצאת לשוק עשור קודם היא לא הייתה פופולרית כמו היום.
טענה נוספת שעלתה היא, כי פולה, בדומה לברבי, מייצגת מודל לא מציאותי של יופי שנשים צריכות להסתגל אליו; אף על פי שלברבי גוף מחוטב יותר, היקף מותניה של פולה דק יותר.
ביקורת נוספת משמיעים אנשי דת מוסלמים ובראשם השייח' עבדאללה נימר דרוויש שתוקף את הבובה ויוצריה וקורא לה, למעשה, חיקוי: "הערבים צריכים להפסיק לחקות את האמריקנים.
הסרטן האמריקני חודר לכל מקום.
אני לא מבין למה לוקחים בובה אמריקאית ומנסים לחקות אותה בעולם הערבי.
איזה דבר טוב יש בזה?
כמו כן, הוא מוסיף שלאישה תפקיד חשוב באסלאם והיא לא סתם "בובה", לדבריו, ולכן, בובה לא אמורה להתיימר לייצג אישה מוסלמית.
ב-27 בספטמבר 2013 פסק ייצורה של פולה ורק מספר דגמים שלה נמכרים כיום.
פולה הוא אי באיי שטלנד שבסקוטלנד.
האי המיושב השייך לממלכה המאוחדת והמרוחק ביותר ממרכז הממלכה.
אי זה נמצא באותו קו רוחב כמו העיר סנקט פטרבורג ברוסיה.
באי מתגוררים דרך קבע כ-40 תושבים, והוא המערבי ביותר באיי שטלנד.
גובהו של האי כ-400 מטרים מעל פני הים, וחופיו צוקיים.
ציפורי ים רבות מקננות בחופיו ובהם שחפית הקוטב, צוללן אדום-גרון וחמסן גדול.
בקרבת האי נמצאות שוניות תת-מימיות המכונות השאאלדים של פולה ('Shaalds of Foula'), וספינות רבות נטרפו על שוניות אלה לאורך ההיסטוריה.
בשנת 1986 נבנה מגדלור בקצהו הדרומי של האי על מנת להתריע על מיקום השוניות.
האי פולה היה ידוע כבר בתקופה הרומית.
האי היה האזור האחרון בסקוטלנד שהמשיך לפעול לפי החוק האודלי.
מעבורת מקשרת בין האי לאיים וולס ולמיינלנד.
באי שדה תעופה קטן ממנו יוצאות טיסות לטינגוול.
מרבית כלכלת האי מתבססת על התיירות וגידול כבשים.
פולה (בסטסוואנה: Pula) הוא ההילך החוקי של בוטסואנה.
הפולה הוכנס למחזור ב-23 באוגוסט 1976 והחליף את הראנד הדרום-אפריקאי.
כ-3 חודשים לאחר כניסתו לשימוש, הראנד חדל מלהיות אמצעי תשלום חוקי בבוטסואנה.
כשהפולה הושק, הוא היה צמוד לדולר האמריקאי.
אבל בינואר 1979 הפסיקו להצמיד אותו לדולר, והוא הפך למטבע צף – כלומר, שער המטבע שלו נקבע לפי שוק המט"ח.
מאז 1980, הפולה צמוד לסל מטבעות שמשקף את דפוסי הסחר העיקריים של בוטסואנה.
"פולה" בשפת המקום משמעותו "גשם", דבר יקר מציאות במדינה המדברית.
פולה אחד שווה 100 מטבעות של אחד תבה (thebe).
פּוֹלדִי שצמן (8 באוגוסט 1922 – 16 באוקטובר 1994) היה מלחין ומנהל מוזיקלי ישראלי, מהבולטים שבמלחיני המוזיקה לתיאטרון בישראל.
פולדי שצמן נולד בשנת 1922 בעיר צ'רנוביץ שבממלכת רומניה (כיום באוקראינה).
בוגר בית ספר למוזיקה בצ'רנוביץ.
מלחמת העולם השנייה קטעה את מהלך הקריירה שלו ומכאן ואילך היו חייו מסע נדודים רווי אימת המלחמה עד שעלה לארץ ישראל בשנת 1949.
לאחר שהייה קצרה בקיבוצים בית השיטה וניר דוד, שבהם ארגן את הצד המוזיקלי בחגיגות הקיבוצים, הגיע לחיפה, ובהמלצתו של חיים טופול התקבל לעבודה כעוזרו של פרנק פלג בתיאטרון חיפה.
במשך שנות עבודתו בתיאטרון הלחין מוזיקה ל-163 הצגות.
בשנת 1968 עבר לתל אביב, ועד שנת 1989 היה המנהל המוזיקלי של תיאטרון הבימה וכתב את המוזיקה לכל ההצגות הבולטות בתיאטרון.
ב-1978 פגש בחנוך לוין, ומאז ועד מותו בשנת 1994 הלחין מוזיקה למחזותיו.
בשנת 1981 הוא כתב מוזיקה להצגה בבימוי של הלנה קורקין, ב-1985 כתב את המוזיקה לסרט גשר צר מאד של נסים דיין.
פולדי שצמן ביחד עם מתי כספי, שלמה גרוניך, אלכס וייס, סטו הכהן, וגיל אלדמע היו המעבדים של המופע של חבורת בימות (1972-1973).
לצד עבודתו בתיאטרון, לימד מוזיקה, עיבד וניהל מוזיקלית הפקות פרטיות, כתב קטעי ג'אז לילדים ויצירות מוזיקליות מגוונות.
יוסי מר חיים הגדיר את המוזיקה של פולדי שצמן כ"לירית, מזוקקת, רגשית מאוד ולא מתפרצת לעולם מעבר לטקסט, הוא חי ונשם תיאטרון".
באלבום הכפול "כשתחשכנה עיניי" – שירים ומוזיקה ממחזותיו של חנוך לוין, אפשר לשמוע את חנוך לוין שר כששצמן מלווה אותו בפסנתר.
קטע זה הוקלט בחזרות על המחזה "הזונה הגדולה מבבל" ונשמר על ידי שצמן.
עבור כתיבת המוזיקה ל"הקיץ" שבוצעה בקונצרט באדינבורו קיבל פרס בינלאומי.
שצמן נפטר ב-1994, בגיל 72. הותיר אישה, שתי בנות ובן.
לאחר מותו זכה בפרס אקו"ם ע"ש אהרן אשמן, על פועלו בתחום הלחנת מוזיקה לתיאטרון.
המחזות הבולטים שהלחין להם מוזיקה
פולדה (גרמנית: Fulda) הוא נהר במדינת הסן, גרמניה.
אחד משני היובלים היוצרים את נהר הווזר (השני הוא נהר הוורה).
אורכו של נהר הפולדה 218 ק"מ.
מוצאו של הפולדה ברמת וואסרקופה אשר בהרי הרן.
בדרכו מתמזג הפולדה עם נהר האדר, עובר דרך העיר קאסל, ויוצר יחד עם הוורה את נהר הווזר, באזור העיר האן-מונדן שבסקסוניה התחתונה.
פולדה (גרמנית: Fulda; נכתב לעיתים פולדא) היא עיר במדינת הסן, גרמניה.
העיר יושבת על נהר הפולדה.
היא אחת משבע הערים בעלות מעמד מיוחד במדינת הסן.
ראשיתה של העיר במנזר פולדה אשר הוקם בשנת 744 על ידי סטורמיוס הקדוש, תלמידו של בוניפציוס הקדוש, מבשר הנצרות בגרמניה.
העיר מוזכרת לראשונה כעיר בשנת 1114, עד שבשנת 1208 קיבלה פולדה מעמד של עיר, למרות התנגדות ראשי המנזר שטענו שהשטח הוא בבעלותם.
בעת מלחמת האיכרים הגרמנית שהתחוללה בין השנים 1524–1526, השתתפו מבין גברי העיר כ-10,000 לוחמים בקרבות, תחת פיקודו של הנס דאלהופף.
נסיך המדינה, פיליפ מהסן, מזכיר צבא חזק ומאורגן שהשתתף בלחימה על ההר פראון.
במהלך המאה ה-18 עברה העיר תנופת בנייה בסגנון הבארוק, בין השאר בשיפוץ קתדרלת העיר וארמון המבצר על ידי יוהאן דינצנהופר.
בשנת 1764, נפתח בעיר מפעל חרסינה תחת בעלותו של הנסיך והבישוף הנריך פון ביברה, אך זמן קצר לאחר מותו, בשנת 1789 נסגר המפעל.
בעקבות איכותה ונדירותה, מוערכת החרסינה על ידי אספנים בשווי רב.
לעיר וסביבתה נודעה חשיבות במהלך המלחמה הקרה, עקב קרבתה של העיר לגבול עם מזרח גרמניה, והיותם של הכוחות האמריקניים פרושים לאורך גבול זה.
העיר נקראת על שם הנהר הזורם בקרבתה.
מקור השם פולדה אינו ברור.
השם fulda מוזכר במסמכים החל משנת 751. המקור הסביר ביותר הוא מסקסונית עתיקה folda (ארץ, אדמה), והמילה 'אהה', מלטינית "מים" (aqua).
מכיוון שההברה pol/pel נפוצה מאוד בקרב השפות הודו-אירופאיות, ניתן להניח כי מקור השם הוא Polota.
בשל העובדה כי מספר רב של ההודו אירופי מילים עם השורש * pel-/pol- שם, אפשר גם כי Fulda גרסה של ההודו אירופי היה Polota.
שם של פולדה ולכן יכול גם כמה מערכות יחסים במזרחה של אירופה המרכזית, ראו: ב לטביה יש Palt, palte (שלולית, שלולית), אלא גם את הנהר או Peltew Pelta.
הקהילה היהודית בפולדה הייתה מן הקהילות הוותיקות ביותר בגרמניה.
בשנת ד'תתקצ"ו (1235), הואשמו היהודים ברצח חמשת ילדי טוחן מקומי בחג המולד, ובשמירת דמם עבור שימוש לאפיית מצות לפסח.
לאחר שלושה ימי חקירה ממושכים ועינויים הודו שני יהודים מתושבי העיר בהאשמות.
בעקבות כך, בפרעות שנערכו בי"ז בטבת על ידי קבוצת צלבנים ואזרחים מקומיים ששהו בעיר, נרצחו 34 יהודים.
רק בזכות הגנת חברי מועצת העיר על היהודים בגופם, נעצרו הפרעות.
בעקבות האירועים, הורה פרידריך השני קיסר גרמניה, על הקמת ועדת חקירה, שהורכבה בעיקר מיהודים מומרים שאינם מגרמניה.
הוועדה קבעה, כי על פי המידע המתקבל בתנ"ך, ב ובתלמוד, ליהודים נאסר השימוש בדם לצורכי אכילה.
ולפיכך, העלילה היא מופרכת ושקרית.
בעקבות מסקנת הוועדה, הוציא הקיסר הצהרה ביולי 1236, בה הוא שולל את עלילת הדם מכל וכל, וקבע כי נוצרים שיהרגו יהודים מפני אשמה זו, יחשבו כמורדים במלך.
כרב העיר וכראש הישיבה שפעלה בעיר כיהן הרב אליהו לואנץ.
ורבי שמואל אהרן בן רבי אליקים (נפטר ביום ה' ט' באייר תי"ב), ורבי אליעזר משולם ברילין, ואחריו בנו רבי יצחק (נפטר במנהיים ביום ה' כ"ג אדר תל"ח).
וכן כיהן בה כרב הרב מאיר שיף מחבר חידושי מהר"ם שיף על התלמוד.
שם העיר זכור לדורות בשמו של פרשן הירושלמי הרב אליהו מפולדא.
פוּלגוֹרה הייתה – על פי המיתולוגיה הרומית – אלת הברק והסופות.
מחד הייתה האנשה של הברק ומאידך הייתה האלה המגינה על הבית מפני ברקים וסופות.
משמעות שמה בלטינית - "הבזק" או "ברק".
נותרו אזכורים מועטים של פולחן אלה זה.
אוגוסטינוס הקדוש בספרו "עיר האלוהים" מצטט כתב יד של הפילוסוף הרומאי סנקה בו מוזכרת האלה.
בכתב יד זה של סנקה (אשר נוסחו המקורי המלא אבד ונותר רק הציטוט) מצוין כי בניגוד לאלים אחרים המזווגים יחד (כגון מרס ובלונה, וולקן וונוס, נפטון וסלקיה), לפולגורה (כמו גם לשלוש אלות אחרות: פופולוניה ורומינה) לא היו בני זוג או מחזרים.
ברומא העתיקה לא התגלו מקדשים לפולגורה, וזאת, ככל הנראה לאור המשמעות שניתנה לברק בדת האטרוסקית או הדת הרומאית - הברק סימל הודעה מהאלים, אשר הכוהנים פירשו.
כמביאת הודעות מהאלים לא נדרשה פולגורה לפולחן בפני עצמה.
פליניוס בספרו "תולדות הטבע" רואה בברק תופעה ולא אלה, ומציין כי יש תשעה אלים המסוגלים לשלוח ברקים (יופיטר, יונו, וולקן, מינרווה, מרס, סטורנוס ופלוטו), וכי יש 11 סוגי ברקים מאחר שיופטר ידע לשלוח שלושה סוגי ברקים.
פולחנה של פולגורה הסתכם ככל הנראה בטקסים למניעת מכת ברק במבנה או בשדה.
בצבא איטליה הפשיסטית נקראה דיוויזיית עילית של צנחנים על שמה של פולגורה.
פולגת הייתה תשלובת לייצור טקסטיל, אחת המרכזיות בתחומה בישראל ואחד הסמלים של תעשיית הטקסטיל בישראל ושל העיר קריית גת.
לאחר מכירת וסגירת כל פעילות הייצור של החברה פועלת רשת חנויות ארצית מקבוצת Golf&Co תחת המותג המחודש "POLGAT".
מפעלי פולגת הוקמו החל משנת 1961 על ידי התעשיין ישראל פולק בקריית גת.
השם "פולגת" הוא הלחם בסיסים של "פולק" ו"גת".
על מנת לשכנע את פולק, איש עסקים יהודי-צ'יליאני ממשפחת תעשייני טקסטיל מגרמניה, להקים את המפעל בקריית גת סיפר לו שר התעשייה והמסחר, פנחס ספיר, שקריית גת נמצאת מרחק 30 דקות נסיעה מתל אביב.
הוא אף הבטיח לקחת אותו לשם במכונית השכם בבוקר.
כיוון שהשניים יצאו לדרכם בשעה מוקדמת ביותר, נמשכה הנסיעה זמן קצר.
לימים טען פולק שלא חשב באמת שקריית גת סמוכה לתל אביב אלא ש"אם שר בישראל מוכן לקום כל כך מוקדם בבוקר כדי להביא משקיע, ואם ראש העיר התעורר כדי לקבל אותו, אז אני מוכן להביא את התעשייה אליהם".
בראשיתו ייצר המפעל חוטי תפירה ובדי צמר והתפתח לעסוק בכלל שרשרת הייצור כולל צביעת הבדים ואשפרה.
בתקופת המיתון (1966) התקבלה החלטה שכדי למנוע הפסדים יהפוך מפעל פולגת לתשלובת ייצור טקסטיל מהחוט ועד מוצרי האופנה המוגמרים.
עם הקמת המפעל הוחלט גם להקים חברות בת שהעיקריות שבהן היו בגיר (בגדי ישראל) לייצור חליפות לגברים וליידי בגיר לנשים; אומן לסריגים.
בנוסף הוקמה רשת חנויות אופנה בבעלות התשלובת.
ב-1960 נפתחה חנות "אומן" ברחוב אלנבי בתל אביב ולאחריה נפתחו חנויות "בגיר" ו"אומן" ברחבי ישראל שהיו בבעלות התשלובת, שפעלה אחר כך תחת השם רשת חנויות "פולגת".
בתקופות השיא, בתחילת שנות ה-80, העסיקה התשלובת 7,000 איש, כולל כמה מאות עובדים מחברון ועזה שהגיעו למפעלי הקבוצה מדי יום בהסעות מאורגנות.
המחזור היה 270 מיליון דולר, מתוכם 120 מיליון דולר ליצוא.
משנת 1966 הייתה התשלובת הספק הגדול ביותר לחברת מרקס אנד ספנסר הבריטית, שהייתה ללקוח הגדול ביותר של פולגת.
הבדים שיוצרו בקרית גת שימשו בתי אופנה כארמני, ורסאצ'ה, קלווין קליין וחברות אופנה כזארה, קוקאי, מקס מארה ספורט, אן טיילור, נקסט ובננה ריפבליק.
ב-1977 הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בעלי המניות העיקריים באותה עת היו בנוסף לישראל פולק ומשפחתו, משקיעים זרים שהשקיעו במפעל בתחילת דרכו.
פולק שימש באותן השנים כיושב ראש פולגת ובמקביל כיושב ראש קונצרן כלל.
ב-1988 החליט קונצרן כלל לרכוש את השליטה בפולגת, בין השאר כדי למזג את הפעילות עם קבוצת כיתן שגם הייתה בבעלותו.
מותג ג'ינסים נוסף שנמכר ברשת פולגת ובחנויות נוספות היה המותג האיטלקי "קאררה ג'ינס".
לאחר הרכישה עזבו את פולגת ישראל פולק ואחינו דב פולק, שניהל את החברה מאז הקמתה.
פולק גם מכר את רוב מניותיו.
בנוסף סגרה כלל את רוב המפעלים של פולגת בישראל למעט חמישה.
בשנת 1998 בוצע מהלך של ארגון מחדש בחברה, על ידי חברת האם כלל תעשיות, שמטרתו הייתה התמקדות בפעילות התעשייתית ובהגדלת המכירות מחוץ לישראל.
בנוסף ביקשה התשלובת שהעסיקה מטה ניהולי נכבד ולפצלה לשתי חברות שינוהלו בנפרד - "בגיר" ו"פולגת טקסטיל".
בגיר, תוכננה להיבנות כחברה רב לאומית המתמחה בעיקר בייצור ובשיווק של אופנת גברים מחויטת, כאשר פעילות הייצור בחברה עברה להתבצע בעיקר במצרים, ירדן ופורטוגל ואחר כך בסין.
חברת הבת השנייה, "פולגת טקסטיל" התמקדה בייצור ושיווק של בדי צמר איכותיים ובדי כותנה.
פולגת רכשה את רשת חנויות בגד-עור ואת המפעל במגדל העמק (הוקם במחצית השנייה של שנות ה־50') מידי משפחת פולופ, הבעלים.
במקור הייתה כוונה להרחיב את הייצור, אולם התחזיות לא התממשו ותחילה נסגר המפעל.
בסוף 1995 נסגרה החנות במרכז פנורמה בחיפה.
בסוף 1996 נסגרה הרשת, כאשר החנות האחרונה בה בקניון איילון נסגרה שלושה חודשים לפני כן.
"רשת חנויות פולגת" נמכרה לרשת החנויות "גולף-כיתן" שגם הייתה בבעלות כלל תעשיות, והחלה לפעול תחת קבוצת גולף א.ק..
החברה הקימה מפעל גדול בטורקיה בשותפות עם חברת מקומית.
ומפעל לייצור חליפות של המותג "בגיר" בסין.
במקביל הוחל בצמצום נוסף בפעילות הייצור בישראל.
בסוף 2004 מכרה כלל תעשיות את השליטה בפולגת לאיש העסקים צביקה ברינבוים ולמנכ"ל החברה עופר גלבוע, תמורת 34 מיליון דולר.
השניים משכו מיד את כל קופת המזומן של החברה שהכריזו על חולקת דיבידנד בסך 152 מיליון שקל, ולמעשה כיסו את השקעתם.
במקביל הנפיקו בבורסה את חברת הבת "בגיר", והקימו רשת חנויות המתמחה במוצרי הלבשה מחויטים ואלגנטיים לגברים תחת שם המותג שלה.
הם גם מכרו לשותפים את המפעל בטורקיה.
במאי 2007 רכשה קרן פימי את בגיר ופעילות נוספות של פולגת.
במרץ 2008 הודיע בארינבוים על סגירת מפעל הייצור של התשלובת, "פולגת טקסטיל", בקריית גת, בו עבדו באותה עת עדיין כ-300 עובדים.
המהלך נתקל בהתמרמרות עזה מצד ההסתדרות החדשה וקבוצות שונות בחברה הישראלית שקבלו על סגירת מקומות עבודה בפריפריה.
כמו כן התקיימה באפריל אותה שנה מול שערי המפעל הפגנת מחאה ייחודית, "שירת פולגת", אותה ארגנה קבוצת גרילה תרבות.
בספטמבר 2008 מכר בארינבוים את מתחם פולגת בקרית גת תמורת 46 מיליון שקל.
חברת פולגת הפכה לשלד בורסאי ושם החברה שונה לזד.בי.איי בע"מ (ZBI).
בשנת 2012 מכר בארינבוים את השליטה ב-ZBI לאוליגרך האוקראיני, אלכסנדר גרנובסקי, בעבור כ-128 מיליון ש"ח.
שלד בורסאי זה מוזג בשנת 2014 עם חברת ננו דיימנשן.
פּוּלה (בקרואטית: Pula) היא העיר הגדולה ביותר במחוז איסטריה שבצפון קרואטיה, אך לא בירת המחוז.
לעיר מסורת ארוכה של ייננות, דיג ותיירות.
העיר הייתה גם מרכז אדמיניסטרטיבי מאז תקופת רומא העתיקה, והיא ניכרת כיום באתריה הרומיים.
עדות מוכיחה שכבר לפני מיליון שנה חיו באזור קבוצה של בני אדם המשויכים למין הנכחד הומו ארקטוס.
בשנת 177 לפנה"ס נכבשה איסטריה בידי הרומאים, שבין השנים 27 לפנה"ס ו-68 לספירה בנו את האמפיתיאטרון המרכזי בעיר, וביצרו את העיר בחומה עם 10 שערים שכמה מהם עוד שרדו.
במהלך תקופת שלטונו של ספטימוס סוורוס בעיר שונה שם העיר לראס פובליקה פולנסיס.
ב-354 הייתה העיר למקום הוצאתו להורג של הקיסר קונסטנטיוס גאלוס.
בשנת 425 נהייתה העיר למרכז של הבישופות, ומספר מבנים דתיים שנותרו מהתקופה מעידים על כך.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המזרחית, העיר וסביבתה הותקפו בידי האוסטרוגותים וכמעט נהרסו בידיו של אודואקר.
בין השנים 493–538 שלטו האוסטרוגותים על העיר, ומשנת 540 עד 751 הייתה נתונה העיר לשליטתה של העיר רוונה שבאיטליה, שהייתה המרכז הביזנטי של איטליה באותה העת.
במהלך השלטון של רוונה, פולה נהייתה לנמל חשוב של הצי הביזנטי וחלק בלתי נפרד מהאימפריה הביזנטית.
במאה ה-6 הביזנטים בנו בעיר את קפלת סנט מרי פורמוזה.
מ-788 הייתה פולה נתונה לשליטת הפרנקים תחת קרל הגדול.
ב-1148 נמסרה העיר לוונציאנים ושנתיים לאחר מכן נשבעה אמונים לרפובליקה הוונציאנית, וכך נהפכה לנכס ונציאני.
בשנת 1192 נכבשה העיר בידי הפיזנים אך הושבה לוונציה זמן קצר לאחר מכן.
הרפובליקה של ונציה, נפוליאון ואימפריית הבסבורג
במהלך המאות ה-14, ה-15, וה-16 הותקפה פולה בידי הרפובליקה של ג'נובה, הונגריה ובית הבסבורג ובמהלך המלחמות התושבים חלו בטיפואיד, דבר ומלריה.
בסביבות 1750 נשארו רק 3,000 תושבים בעיר פולה, שאדמותיה היו מכוסות בעשבים שוטים ובקיסוסים.
עם תבוסת הרפובליקה הוונציאנית ב-1797, העיר נהייתה לחלק ממונכריית הבסבורג.
העיר נפלשה שוב לאחר שהצרפתים הביסו את האוסטרים, והעיר השתייכה לממלכת איטליה, שהייתה מדינת חסות של הקיסרות הראשונה.
ב-1813 עברה פולה לחיקי האימפריה האוסטרית (מאוחר יותר האימפריה האוסטרו-הונגרית), ובתקופה זו חזרה העיר לשגשג.
ב-1859 המעגן הגדול של פולה הפך לבסיס הראשי של חיל הים ולמרכז לבניית ספינות.
מעמדה של העיר הפך מעיר קטנה עם אתרים עתיקים ומפוארים לעיר תעשייתית.
במלחמת העולם הראשונה הפכה העיר לבסיס המרכזי ומספנה לספינות המלחמה והצוללות האוסטרו-הונגריות וכוחות נוספים של חיל הים.
לאחר קריסתה של אוסטרו-הונגריה ב-1918, סופחו פולה וכל מחוז איסטריה לאיטליה במסגרת הסכם שלום.
תחת ממשלת איטליה הפשיסטית של בניטו מוסוליני, לא-איטלקים, ובמיוחד תושבים קרואטים שהגיעו לפולה תחת שלטון אוסטרו-הונגריה, התמודדו עם דיכוי פוליטי ותרבותי חמור משום שנאלצו להשתלב בממלכת איטליה וללמוד איטלקית.
רבים עזבו את העיר וחזרו ליוגוסלביה, שזה עתה נוצרה.
לאחר קריסת איטליה הפשיסטית ב-1943, ובמהלך מלחמת העולם השנייה, נכבשה העיר על ידי הוורמאכט הגרמני, ונשארה בסיס לצוללות.
כתוצאה מכך סבלה העיר מהפצצות חוזרות ונשנות של בעלות הברית בין השנים 1942 ו-1944. פולה הפכה לחלק מהאזור המבצעי החוף האדריאטי הגרמני בראשותו של אודילו גלובוצניק.
בתקופה זו היו התנאים באזור קשים, ואנשים שסייעו לפרטיזנים באזור נעצרו, גורשו ואף הוצאו להורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועד היום
לאחר 1945 ובמשך שנים אחדות, נוהלה פולה בידי האומות המאוחדות.
בין דצמבר 1946 וספטמבר 1947, החליטו רוב תושבי העיר האיטלקיים להגר לאיטליה.
לאחר מכן הפך השם פולה לשמה הרשמי של העיר.
לאחר התמוטטותה של יוגוסלביה ב-1992, נהייתה העיר לחלק מקרואטיה המודרנית.
העיר ידועה בעיקר בשל האתרים העתיקים הרבים שנשתמרו בה, בהם:
האמפיתיאטרון הוא האתר העיקרי בפולה והשריד הארכאולוגי המרכזי בקרואטיה, יחד עם סלונה שליד ספליט.
האמפיתיאטרון נבנה בין השנים 27 לפנה"ס ו-68 לספירה והוא השישי בגודלו בכל העולם.
כיום אנשים רבים מופיעים בקונצרטים שנערכים בתיאטרון.
תחילה האמפי נבנה מעץ בשנים 2 עד 14, והוחלף באמפיתיאטרון מאבן.
האתר המרכזי בפורום הרומי של פולה הוא מקדש אוגוסטוס, מקדש שמור היטב המוקדש לקיסר הרומי הראשון אוגוסטוס.
האמפי נבנה כנראה בין השנים 2 ו-14 לספירה, ממש כמו הגרסה הראשונה של האמפיתיאטרון.
תחת שלטון הביזנטים הפך המקדש לכנסייה ומאוחר יותר לאסם.
ב-1944 פצצה של בעלות הברית פגעה במקדש וכמעט הרסה אותו כליל.
שלוש שנים לאחר הפגיעה, ב-1947 המבנה שוקם.
כיום במקום מוצגים פסלים רומיים.
קשת סרגיוס היא שער הניצחון רומי, ככל הנראה היחיד מסוגו בקרואטיה.
הקשת שימשה כאחד מהשערים בחומת העיר.
בנייתה מומנה מכספה של סַלביה פּוֹסטוּמה סרגיה, רעייתו של אחד האחים לבית סרגיה , הטריבון לפידוס שהשתתף בקרב אקטיום, ומכאן שמו של השער.
השער משך את תשומת לבם של אומנים רבים, בהם מיכלאנג'לו.
הקתדרלה של פולה וכנסיית ס.מריה דל קאנטו
קתדרלת מריה הקדושה בפולה היא הקתדרלה המרכזית בעיר, ויחד עם הבזיליקה האופרזיאנית בפורץ' היא אחד משני מושביה של ההגמוניה של פורץ' ופולה.
הקתדרלת ממוקמת בצד הדרומי של מפרץ פולה למרגלות הגבעה עם המצודה הוונציאנית מהמאה ה-17.
בכנסיית סנטה מריה דל קאנטו (Santa Maria del Canneto) מצוי פסיפס מרשים מהמאה השישית לספירה.
הפסיפס מזכיר באופיו את המוזאיקות המוצגות במאוזוליאום על-שם גאלה פלאצ'ידיה ברוונה.
תיעוד לנוכחות יהודים בעיר פולה קיים מהמאה ה-14 והם עסקו במסחר, בבנקאות ובהלוואות בריבית.
ב-1427 הוקם בנק בבעלות יהודית.
לעיר היגרו משפחות אמידות מאזור הסן בגרמניה ומהן ניתן לציין את משפחת קומפרינו.
עד המלחמות הנפוליאוניות זכו בני הקהילה לרווחה, אך לאחריהן עזבו המשפחות האמידות בעיקר לטריאסטה וגם לערים מרכזיות נוספות בחצי האי האפניני.
ב-1900 התגוררו בפולה 112 יהודים ונסמכו על קהילה טריאסטה.
פולביו קולובאטי (באיטלקית: Fulvio Collovati; נולד ב-9 במאי 1957) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הבלם.
קולובאטי שיחק לאורך כל הקריירה באיטליה.
הוא רשם מעל למאה הופעות ליגה בכל אחת משתי הקבוצות של העיר מילאנו, מילאן בה גדל ואינטר מילאנו אליה עבר.
כשחקן נבחרת איטליה, היה קולובאטי ממצטייני טורניר מונדיאל 1982 בו זכתה הנבחרת.
הוא שיחק במדיה גם בטורניר מונדיאל 1986.
קריירת המשחק של קולובאטי החלה בקבוצת הנוער של מילאן.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת בעונת , ורשם 11 הופעות ליגה במדי הקבוצה.
בנוסף, סייע לה לזכות בקופה איטליה כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה.
עם הגעתו של המאמן השוודי נילס לידהולם עונה לאחר מכן, החל קולובאטי לקבל דקות משחק משמעותיות יותר.
בעונת רשם קולובאטי 27 הופעות ליגה, בדרך לזכייה באליפות איטליה.
קולובאטי צבר יותר ויותר דקות משחק והפך לבורג מרכזי בחוליית ההגנה של מילאן.
בסיום עונת , אותה סיימה מילאן במקום השלישי, הורשעה הקבוצה בפרשת הימורים בספורט, ונענשה בהורדת ליגה.
על אף עזיבה של שחקני מפתח בעקבות העונש, קולובאטי נשאר במועדון הבית שלו וסייע לו לחזור לליגה הבכירה בתום עונה אחת בלבד.
לקראת עונת קיבל קולובאטי את סרט הקפטן של המועדון בליגה הבכירה.
מילאן אמנם זכתה בגביע מיטרופה, אך סבלה מעונה חלשה בליגה, סיימה במקום ה-14 בטבלה, וירדה בשנית לליגת המשנה, הפעם בעקבות יכולתה על המגרש.
בניגוד לירידת הליגה הקודמת של הקבוצה, הפעם בחר קולובאטי שלא להישאר במילאן, בעקבות סכסוך עם הנהלת הקבוצה.
היעד המפתיע של קפטן מילאן היה דווקא היריבה העירונית, אינטר מילאנו, במהלך שהתפרש אצל אוהדי מילאן כבגידה.
תמורת מעברו לאינטר, עשו מספר שחקנים את הדרך ההפוכה בהשאלה, ביניהם אלדו סרנה.
קולובאטי שיחק במדי אינטר ארבע עונות, בכולן שימש כשחקן הרכב.
בסיום ארבע עונות, לקראת עונת , ולאחר שחלה ירידה ביכולתו, קולובאטי נותר מחוץ לתוכניות של אינטר ועזב את העיר מילאנו לראשונה בקריירה.
הוא חתם בקבוצת אודינזה, הקרובה לעיר הולדתו, אך קבוצתו רשמה עונה חלשה מאוד וסיימה במקום ה-16 ואחרון בליגה, תשע נקודות מתחת לקו האדום.
למרות הירידה עם אודינזה, קולובאטי נשאר בליגה הבכירה ואף חזר לקרבות הצמרת.
נילס לידהולם, המאמן שקידם את קולובאטי להיות שחקן בכיר במילאן, הגיע לרומא והחתים אותו בקבוצה.
בעונה הראשונה תחת לידהולם ועם קולובאטי כשחקן הרכב, סיימה רומא במקום השלישי בטבלה.
לאחר עונה נוספת בקבוצה, עבר קולובאטי לגנואה, במדיה שיחק במשך ארבע עונות בליגה הבכירה, הטובה שבהן הסתיימה במקום הרביעי.
בתום תקופתו בגנואה, בסיום עונת , פרש קולובאטי מכדורגל בגיל 36.
קולובאטי החל את דרכו בנבחרת איטליה תחת המאמן אנצו ביארזוט.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-24 בפברואר 1979, במשחק ידידות במילאנו בו הביסה איטליה את בתוצאה 3-0. כשנה אחר כך, ב-16 בפברואר 1980, רשם קולובאטי את שערו הראשון במדי הנבחרת, בניצחונה 2-1 על במשחק ידידות.
קולובאטי זומן על ידי ביארזוט לסגל איטליה ליורו 1980 אותו אירחה.
קולובאטי פתח בכל ארבעת משחקיה של איטליה בטורניר, האחרון שבהם היה המשחק על המקום השלישי מול .
לאחר 1-1 בתום הארכה, הגיע המשחק להכרעה בדו-קרב פנדלים.
לאחר שמונה בעיטות לכל קבוצה, שכולן הובקעו, ניגש קולובאטי לבעוט את הפנדל התשיעי של נבחרתו, אך השוער הדף את הבעיטה.
הפנדל התשיעי של צ'כוסלובקיה הובקע, והיא זכתה במקום השלישי בטורניר.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982, רשם קולובאטי שמונה הופעות, בהן כבש פעמיים, בשני המשחקים מול .
היו אלה שעריו האחרונים בנבחרת, ובסך הכל הוא כבש שלושה שערים במדי איטליה.
בטורניר עצמו המשיך קולובאטי פתח בכל שבעת משחקיה של איטליה בטורניר, כולל במשחק הגמר בו גברה איטליה 3-1 על בדרך לזכייה בתואר.
לקולובאטי היה חלק משמעותי ביציבות ההגנה האיטלקית בנבחרת, ובזכות היכולת שהפגין הוא נכלל בנבחרת הטורניר.
קולובאטי ואיטליה כשלו בניסיונם להעפיל ליורו 1984, לאחר שהשיגו ניצחון אחד משמונה משחקים במוקדמות.
קולובאטי שיחק בשישה מהם, כולל בניצחון היחיד על .
לאחר ששותף בסדרת משחקי ידידות, זומן קולובאטי על ידי ביארזוט לסגל איטליה למונדיאל 1986 במקסיקו, אליו הגיעה כאלופת העולם המכהנת.
איטליה סיימה את דרכה בטורניר לאחר ארבעה משחקים בלבד, בתום הפסד 2-0 ל בשלב שמינית הגמר.
קולובאטי רשם הופעה בודדת בטורניר, בניצחון 3-2 על בשלב הבתים, שהייתה גם הופעתו האחרונה במדי נבחרת איטליה.
קולובאטי, ששיחק לאורך כל הקריירה הבינלאומית תחת אנצו ביארזוט, נכלל במשך שבע שנים בסגל נבחרת איטליה, רשם 50 הופעות בהן כבש שלושה שערים.
הנבחרת המצטיינת בגביע העולם: 1982
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםמילאןסרייה א'110251270300סרייה ב'362סרייה א'291אינטר מילאנוסרייה א'280271292250אודינזהסרייה א'202רומאסרייה א'261190גנואהסרייה א'29017018080סך הכל40410
פולה (בפולה: Fulɓe; באנגלית: Fula people), הידועים גם כפולאני (Fulani), או כפולבה (Fulɓe), הם קבוצה אתנית אפריקאית, שאוכלוסייתה מונה כ-35–45 מיליון נפשות.
הפולה היא אחת הקבוצות הגדולות והפזורות ביותר בסאהל ובמערב אפריקה.
האמונה הרווחת היא שמקורם של בני הפולה הוא משלוש קבוצות אתניות שונות: אנשי צפון אפריקה, מהגרים מהמזרח התיכון, וכן קבוצות אתניות ממערב אפריקה.
הגורמים המאחדים את בני הפולה כקבוצה אתנית הם שפת הפולה (Fula language), והתרבות וההיסטוריה המשותפת.
בני הפולה הם ברובם המוחלט מוסלמים, עם מיעוט קטן נוצרי ואפילו אנימיסטי.
כשליש מבני הפולה, 7–8 מיליון תושבים, חיים באורח חיים כפרי, כרועים.
הם מהווים את אחת מקהילות הנוודים הגדולה בעולם.
מרבית בני הפולה הם נוודים למחצה, ביניהם קיימים גם איכרים, אומנים, סוחרים ואצולה.
בני הפולה פזורים במדינות רבות, בהן מערב אפריקה והחלקים הצפוניים של מרכז אפריקה, צ'אד, סודאן ומחוזות ליד הים האדום, כאשר מרביתם חיים בניגריה.
בשפות שונות קיים שימוש בשמות (ואיותם) שמייחסים לפולבה.
פולאני (Fulani) באנגלית נלקח משפת ההאוסה.
פולה (Fula) מגיע מהשפות המנדניות ונעשה בו שימוש גם באנגלית.
לעיתים הוא מאוית כ-Fulah או Fullah.
גם Fula וגם Fulani נפוצים בשפה האנגלית ובאפריקה.
הצרפתים אימצו את הביטוי Pël מהשפה הוולופית (Wolof) שמאוית גם Peul ,Peulh, או Peuhl.
הביטוי פולבה (Fulɓe) שמתייחס למילה ברבים, וביחיד פולו (Pullo), קיבל את הצורה האנגלית פולבה (Fulbe), שבו חלק משתמשים.
בפורטוגזית משתמשים במושגים Fula או Futafula.
המושגים Fallata ,Fallatah או Fellata הם במקור מקאנורי, ולעיתים מהווים מילים נרדפות שאיתן מכנים בסודאן את בני הפולה.
אנשי הפולה מפוזרים מאוד ברחבי סאהל מהחוף האטלנטי ועד הים האדום, בעיקר במערב אפריקה.
הם נוכחים במדינות מאוריטניה, גאנה, סנגל, גינאה, גמביה, מאלי, ניגריה, סיירה לאון, בנין, בורקינה פאסו, גינאה ביסאו, קמרון, חוף השנהב, ניז'ר, צ'אד, טוגו, דרום סודאן, רפובליקת מרכז אפריקה, ליבריה, ובחלק הכי מזרחי בסודאן ומצרים.
חוץ מגינאה, סנגל, מאלי, בורקינה פאסו וניז'ר, שם הם מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
בשאר המדינות הם מהווים או מיעוט אתני או קבוצה אתנית מרכזית.
רבים מבני הפולה דוברים את השפות של המדינות בהן הם חיים, מה שהופך אותם לדוברי שתיים או אפילו שלוש שפות.
האוסה, במברה, וולוף וערבית הן דוגמאות לשפות הללו.
אזור זה ידוע בשם פומבינה (Fombina) שמשמעותו הישירה היא "הדרום" באדמאוואה פולפולדה (Adamawa Fulfulde), מפני שהוא מייצג את האזורים הדרומיים והמזרחיים ביותר אליהם מגיעה השליטה ההגמונית של הפולה במערב אפריקה.
באזור זה שפתם היא השפה המקומית והשפה בה מתקשרות תרבויות שונות.
מזרחית יותר באותו האזור, הקהילות הפולאניות חיות בצורה נוודית ומתקיימות במערכות חברתיות מאורגנות פחות.
אזורים אלה שייכים למחוז צ'ארי-באגוירמי (Chari-Baguirmi) והנהרות שבו, בצא'ד וברפובליקת מרכז אפריקה, אזורי קוואדדי (Quaddai) ההרריים של מזרח צ'אד, האזורים מסביב לקורדופן (Kordofan), דרפור (Darfur) והנילוס הכחול, סנאר, מחוזות קאסאלה (Kassala), ובנוסף עיר הנמל פורט סודאן שבים האדום.
בדרכם הלוך או חזור מהעלייה לרגל למכה בערב הסעודית, הפולה התיישבו באזורים רבים של מזרח סודאן וכיום מהווים קהילה מובהקת של מעל ל-2 מיליון אנשים שנחשבים לפלאטה (Fellata).
תחילה, סביבת המגורים שלהם במערב אפריקה הייתה בסביבת הגבול עם מאלי של היום, סנגל ומאוריטניה.
כיום, אחרי מאות הגירות הדרגתיות וכיבושי שטחים, הם התפשטו בכל רחבי מרכז ומערב אפריקה.
אנשי הפולה תופסים שטח גאוגרפי רחב שנפרש ממזרח למערב, דרומית למדבר סהרה וצפונית ליערות הגשם ולביצות החוף.
לפי הערכה ישנם כ־20–25 מיליון אנשי פולאני.
הם מתחלקים לשלושה סוגים עיקריים בהתבסס על דפוסי ההתיישבות שלהם: הנוודים, הנוודים למחצה ומתיישבים-עירונים.
הנוודים שבהם נעים ממקום למקום יחד עם המרעה שלהם לכל אורך השנה.
הם אינם נוטים להישאר במקום אחד זמן רב (לא יותר מ-2–4 חודשים בכל פעם).
הנוודים למחצה משתייכים בחלקם למשפחות הפולבה שמתיישבות באופן זמני בעונות מסוימות של השנה, ובחלקם למשפחות פולבה שחיות מצד אחד אורח חיים נוודי, שכן בבעלותן משק חי, ומצד אחר אורח חיים עירוני, שכן הן לא נודדות הרחק מנחלתן.
בני הפולה העירונים ויתרו על חיי הנוודות לחלוטין לטובת החיים העירוניים.
תהליכי התיישבות, ריכוז וכיבושים צבאיים הובילו לקיומן של קהילות מאורגנות ויציבות של פולאני.
קהילות אלה משתנות בגודלן בהתאם לגודל ההתיישבות.
כיום בין הערים השייכות לבני הפולאני נמנות: לאבה, פיטה, מאמאו ודלבה בגינאה; קאאדי, מאטאם ופודור בסנגל; מאוריטניה, באנדיאגארה, מופטי, דורי, גורום-גורום ודג'יבו במאלי ובבורקינה פאסו; בירנין קבי, גומבה, יולה, ג'אלינגו, מאיו בלוואה, מובי, מרואה, נגאונדרה, גיראי וגארואה בקמרון וניגריה.
ברוב הקהילות הללו הפולאני נתפסים כמעמד השולט.
לרוב, פולבה השייכים לאותה תת-קבוצה, נוטים להתאחד בתרבות, מנהגים ודיאלקט.
תת-קבוצות של פולבה מהמזרח לרוב יהיו דומות יותר אחת לשנייה מאשר לתת-קבוצות אחרות, ואותו הדבר חל גם על רוב הקבוצות המערביות.
תת-קבוצות הפולבה שחיות במרכז מושפעות הן מתרבות המזרח והן מתרבות המערב.
למשל, פולבה של המאסינה (Massina) חולקים דמיון עם בני הפולבה של ניגריה/קמרון (מזרח), הן בדיאלקט והן בתרבות (למשל, שתי הקהילות מסיימות משפטי שאלה עם "na?").
בניגוד אליהם, בני הפולבה מסנגל/גינאה (מערב) לא נוטים לסיים כך את משפטי השאלה.
השוני הניכר ביותר הוא בין הקהילות המערביות למזרחיות.
עם זאת, באופן כללי לכולם תרבות זהה עם שינויים לא קטנים.
ישנן הרבה תאוריות בנוגע למוצאם של אנשי הפולה.
הם נחשבים לצפון אפריקאים וערבים במוצאם, לפחות באופן חלקי.
הם ידועים בתור אחת משְלוש הקבוצות האתניות בעלות השורשים ה"לבנים" במערב אפריקה, והם מאופיינים במראה חיצוני וגוון בהיר יותר משל רוב האפריקאים.
האתניות של הפולאני על סמך מוצא גנטי ככל הנראה החלה מאינטראקציות בין קהילות מערב אפריקאיות וצפון אפריקאיות כגון ברברים או מצרים.
מוצאם המערב אפריקאי כנראה הגיע מהאזור שליד נהר סנגל.
מוצאם מצביע על תערובת של אנשים מצפון אפריקה, מערב אפריקה וערבים.
אנשי הפולאני היו חלק משושלות שולטות רבות בעיקר בסאהל ובמערב אפריקה.
ספקולציות בנוגע למוצאם התחילו עוד בעידן הקולוניאלי.
בשנת 1902, אדמונד דן מורל (Edmund Dene More) ציין שה"אתיופים הלבנים", כך כונו על ידי פליניוס הזקן, החזיקו באימפריה ששליטיה היו לבנים והוקמה בידי מלך שהמילה "פולאני" הוצמדה לשמו.
ציר זמן של ההיסטוריה של פולאני (Fulani)
זמן מאורע המאה ה-4 אימפריית גאנה נוצרת בדרום מזרח מאוריטניה של היום ומערב מאלי, בתור האימפריה הסודנית-סאהלית הראשונה רחבת הממדים.
המאה ה-5 אימפריית גאנה הופכת לכוח החשוב ביותר במערב אפריקה.
המאה ה-5 הפולבה מהגרים דרום-מזרחה ממרוקו ומאוריטניה של היום.
המאה ה-9 מדינת טאקרור (Takrur) מוקמת על נהר סנגל התחתון (כיום סנגל), בעקבות נהירת בני הפולאני מההתיישבויות המזרחיות והצפוניות של מישור נהר הסנגל.
המאה ה-11 ממלכת טאקרור ואימפריית גאו משגשגות במערב אפריקה הודות למסחר בזהב.
1042 המוראביטון תוקפים את טאקרור לאחר שמביסים את הברברים של סנחאג'ה ב-1039. 1050-1060 האסלאם צובר כוח יציב במערב אפריקה.
1050-1146 שושלת המוראביטון, מוסלמים ברברים מדרום מרוקו ומאוריטניה משתלטים על מרוקו, אלג'יר ועל חלק מאל-אנדאלוס.
הם פולשים לגאנה ב-1076 וכוחם בה הופך ליציב.
1062 המוראביטון הופכים את מרקש לבירתם.
המאה ה-12 כוחה של אימפריית גאנה מידרדר, הן בחשיבותה והן בהשפעתה.
1147 המוואחידון (המוסלמים הברברים שמתנגדים למוראביטון), משתלטים על מרקש ויוצאים לדרכם להשתלט על ספרד שנשלטת גם היא על ידם, על אלג'יר וטריפולי.
1150 אימפריית גאנה קמה לתחייה בצורה חסרת תקדים, ושולטת באזורים נרחבים של מערב אפריקה ובדרכי מסחר בסהרה של מלח וזהב.
1200 פולאנים שבטאקרור מתחילים להתבלט באימפריית גאנה הדועכת ויוצאים גם הם למסע כיבוש, ומשתלטים על בירת גאנה קומבי סאלח ב-1203. 1235 סונדיאטה קייטה, לוחם דגול בעל כושר הנהגה שמוצאו מאנשי המנדינקה, מקים את אימפריית מאלי שחופפת כיום למאלי שבמערב אפריקה.
1240-1250 מאלי קולטת אליה את גאנה, טאקרור ואימפריית סונגהאי.
1324 השליט העשירי של מאלי, מנסא מוסא הראשון, מלך מאלי, יוצא לעליית הרגל המפורסמת שלו למכה בערב הסעודית.
התהלוכה שלו כללה כ-60,000 אנשים, 12,000 עבדים שכל אחד מהם נשא 1.8 ק"ג מטילי זהב, שליחים לבושים במשי שהיו אחראיים על הארגון.
מוסא סיפק את כל הצרכים לפמלייתו.
בנוסף, היו איתם 80 גמלים שבהתאם לדיווחים שונים נשאו בין 23 ל-136 ק"ג אבקת זהב כל אחד.
1325 אימפריית מאלי מגיעה לשיא כוחה, ושולטת ברוב החלק הצפוני של מערב אפריקה.
1450 בחיפושים אחרי שטחי מרעה נוספים, התחילו בני הפולאני גל נוסף של הגירה מזרחה מסנגל.
1461 תועדה נוכחות פולאנית בניגריה.
1462 סוני עלי הופך לשליטם של אנשי הסונגהאי וממשיך בדרכו לבנות את אימפריית סונגהאי.
1490 אימפריית סונגהאי גוברת בגודלה על אימפריית מאלי.
המאה ה-16 אימפריית סונגהאי נכנסת לתקופה בה היא מתרחבת באופן ניכר תחת שלטונו של אסקיא מוחמד הראשון (Askia Mohammad I).
אסקיא מוחמד חיזק את מדינתו והפך אותה לטריטוריה הרציפה הגדולה ביותר בתולדות מערב אפריקה.
בשיאה, האימפריה הגיעה עד קאנו (כיום ניגריה) והקיפה את אזורי ההאוסה ואת רוב השטח שהיה שייך לאימפריית סונגהאי במערב.אמצע המאה ה-16בני הפולה מתאסלמים.
1515 אימפריית סונגהאי מגיעה לפסגת כוחה.
1590 אימפריית סונגהאי מובסת בידי צבא מרוקו שפלש מהצפון.
1650 גל נוסף של הגירת בני הפולבה שבעקבותיו הם נכנסים דרומית יותר לתוך סנגל ופוטה ג'אלון ההררית במרכז גינאה.
1670 אנשי הפולאני משתלטים על בונדו בסנגל.
1673 ניסיון ראשון ולא מוצלח של הג'יהאד הפולאני בפוטה טורו.
1725 הג'יאהד הפולאני מצליח לראשונה בהרי פוטה ג'אלון.
פולאני מוסלמים גוברים על פולאני שאינם מוסלמים ועל אנשים אחרים באותו האזור, בקרב של טאלאנסאן (Talansan).
ג'יאהד שני ומוצלח גם הוא יוצא לפועל בפוטה טורו.
1730 נוכחות דומיננטית של בני הפולאני מאיימת על אימפריית בורנו השכנה של אנשי הקאנורי והקאנמבו.
1775 איש הדת הפולאני-מוסלמי אלפא איברהים (Alfa Ibrahim) ממונה כ"מפקד על מאמינים" בפוטה ג'אלון במערב אפריקה.
1800 הגל הראשון של הג'יאהד הפולאני האסלאמי מגיע לסיומו.
מוקמות המדינות של פוטה טורו, פוטה ג'אלון, וולי ובונדו.
1804-1809 אוסמאן דאן פודיו (Usman dan Fodio) מקים צבא פולאני ומתחיל בג'יאהד כנגד אנשי ההאוסה.
הם מקימים את חליפות סוקוטו.
1808 פרשים של הפולבה מתחילים לתקוף את אימפריית בורנו, בראשם עומד מוחמד בלו (Muhammed Bello), בנו של אוסמאן דאן פודיו (Usman dan Fodio).
1809 ההאוסה מובסים לחלוטין בידי הג'יהאד הפולאני.
חליפות סוקוטו מוקמת בידי הפולאני (ניגריה, צפון בנין, דרום ניגר וצפון קמרון של היום).
1809 הג'יאהד הפולאני מגיע לפומבינה.
באזור של צפון מזרח ניגריה וצפון קמרון מוקמת אמירות אדאמאווה (Adamawa Emirate) בגודל של 103,600 קמ"ר הכפופה לחליפות סוקוטו.
אגאמה ארדו חאסאנה (Adama ɓii Ardo Hassana) הוא זה שמקים אותה והופך את יולה (Yola) לבירתה.
הוא הוביל את הג'יהאד למחוז, ופתח אותו לקולוניזציה של הפולאנים.
כיום הפולאנים מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה באזור.
1808 בורנו מצליחה להדוף את הכוחות הפולאניים.
אימפריית בורנו לא מצליחה לחזור לעצמה אחרי המלחמה, ומתחילה לדעוך.
1820-1827 בני הפולאני במאלי שבמערב אפריקה מקימים ושולטים באימפריית מאסינה, שבראשה עומד סקו אמאדו (Seku Amadu).
בירת האימפריה היא חמדולאיהי (Hamdullahi).
1824 מדינת אילורין ביורובה נופלת בידי הג'יאהד הפולאני בחליפות סוקוטו.
1830 חליפות סוקוטו מגיעה לשיא כוחה.
1852 השליט הפולאני של אימפריית טוקולאור עמאר אל-חאג' (al-Hajj 'Umar) עומד בראש הג'יאהד בסנגל ובחלק העליון של נהרות ניגר וזאת על מנת להקים מדינה אסלאמית.
הוא משתלט על טימבוקטו בשנת 1853. 1862 אמפריית מאסינה נוספת לכוחות טוקולאור מפוטה טורו בראשותו של אל חאג' עומאר טאל (El Hadj Umar Tall).
1893 הצרפתים משתלטים על אימפריית פוטה טורו.
1896 הצרפתים משתלטים על פוטה ג'אלון בקרב פוראדקה.
1901 אמירת אדאמאווה מחולקת בין קמרון הגרמנית וצפון ניגריה הבריטית.
1903 הבריטים משתלטים על חליפות סוקוטו.
העדות הכי מוקדמת על תרבות פולאני הפרה-היסטורית היא ציורי האבן באזור טסילי נז'אר (Tassili n'Ajjer) שמתארים את חיי האנשים ב-6,000 שנה לפנה"ס.
בדיקה מעמיקה של ציורי הקיר מצביעה על תכונות תרבותיות של בני הפולה באותו אזור כבר ב-4000 שנה לפנה"ס.
ציורי האבן באזור זה באלג'יר הם המפורסמים ביותר מבין ציורי האבן בצפון אפריקה.
מומחים מאמינים שחלק מהאיורים מתארים טקסים שעדיין רלוונטיים לבני הפולה המודרניים.
ההיסטוריון אמאדו האמפטה בא זיהה סצנה מתוך טקס "לוטורי", חגיגה של המוצא הימי של השור.
סצנה זו נמצאה באתר טין טזריפט (Tin Tazarift).
בנוסף, הוא זיהה רמז למיתוס על היד של הרועה הפולאני הראשון, קיקאלה (Kikala).
בטין פלקי (Tin Felki), בא זיהה את הקשר בין תכשיט משושה מאבן קרנליאן לצלב אגאדס, קמע פוריות שנשים פולאניות עדיין משתמשות בו.
בנוסף, בציורים יש פרטים התואמים לאלמנטים ממיתוסים פולאניים המשמשים בטקסי חניכה.
התיאור הגרפי של תחום החניכה של הפולאני כולל שמש מוקפת במעגל של ראשי פרות הנראים כמו ירחים בשלבים שונים בחודש בתחתית ודמויות של גברים ונשים.
ניתן אפילו לזהות צמות ארוכות אצל הדמויות הנשיות.
אף על פי שאין תאריכים מדויקים עבור הציורים הללו, הם ללא ספק קדמו בהרבה לתקופות ההיסטוריות בהן הפולאני זוהו לראשונה בסהרה המערבית.
במאה ה-9 הפולאני ככל הנראה היו מעורבים בהקמת מדינה שטאקרור היא עיר בירתה, מה שמצביע על נהירה אפשרית של בני הפולאני שהיגרו מהמזרח והתיישבו בעמק סנגל.
עם זאת, ג'ון דונלי פייג' (John Donnelly Fage) טוען שטאקרור הוקמה כתוצאה מאינטראקציות של הברברים מסהרה ו"החקלאים השחורים" שהיו למעשה שייכים לקבוצה האתנית סרר.
התרבות הפולאנית המשיכה להתפתח ולגדול באזור צפון ניז'ר ונהרות סנגל.
הפולאני היו רועי בקר ואיכרים שחלקו את אדמותיהם עם קבוצות שכנות אחרות, ביניהן הסונינקה (Soninke), שתרמו לצמיחתה של גאנה העתיקה.
במהלך המאה ה-16 הפולאני התפתחו דרך שטחי המרעה של סאהל, שהשתרעו מסנגל של היום לסודאן.
את ההתפשטות למזרח ולמערב הובילו קבוצות נוודים של רועי בקר, או בשמם פולבה לדה (Fulɓe ladde).
הקבוצות שהחלו את ההתפשטות היו קטנות, אך במהרה הן החלו לגדול בעקבות זמינות של שטחי רעיה בסאהל ובאזורים שגבלו עם הדרום.
התרחבות חקלאית הובילה לפיצול הפולאני.
הפרטים סווגו בחלקם לקבוצות החקלאים הנוודים ובחלקם לקבוצות הפולאני שהעדיפו לנטוש את מסורת הנדידה ולהתיישב בערים או בפולבה וורו (Fulɓe Wuro).
הערים של הפולאני היו תוצאה ישירה של מורשת נוודים, ולרוב הוקמו בידי אנשים בודדים שבחרו להתיישב באזור מסוים מאשר להמשיך לנדוד.
אינטראקציה תרבותית זו התרחשה ככל הנראה בסנגל, שם הייתה קרבה מבחינת שפה בין אלו שהשתייכו לקבוצות האתניות טוקולאור, סרר וולוף שהיוו רוב.
בסופו של דבר התרחש תהליך של אתנוג'נסיס (Ethnogenesis), תהליך היווצרותה של קבוצה אתנית, ונוצרה התרבות הפולאנית, השפה והאנשים, לפני ההתרחבות העתידית ברחבי מערב אפריקה.
גרסה נוספת היא שהפולאנים במקור היו ברברים שחצו את סנגל על מנת לרעות במדבר פרלו דרומית לנהר סנגל.
הם מצאו את עצמם מנותקים מקרובי משפחתם בגלל קהילות אחרות שהתיישבו באזור הפורה של עמק סנגל ואימצו בהדרגה את השפה של שכניהם החדשים.
אחרי שהעדר שלהם גדל, הקבוצות הקטנות אולצו לעבור מזרחה ודרומה יותר, מה שהוביל לסדרת הגירות ברחבי מערב אפריקה, שממשיכות עד היום.
העדויות להגירת הפולאני ממערב למזרח סודאן כקבוצה אחת מאוד מקוטעות.
דלפוסה (Delafosse), אחד החוקרים הראשונים של המנהגים והתרבות הפולאנית, העריך, תוך התבססות על סיפורים מפה לאוזן, שמהגרים פולאניים עזבו את פוטה טורו ואת מאסינה והחלו לנוע לכיוון המזרח בין המאה ה-11 למאה ה-14. במאה ה-15 נוצר זרם קבוע של מהגרים פולאניים לאדמת ההאוסה ויותר מאוחר גם לבורנו (Bornu).
נוכחותם בבאגרימי תועדה כשנלחמו כבני בריתו של בירני בסיף (Birni Besif) כשהקים את מסניה, עיר בצ'אד, בתחילת המאה ה-16.
עד סוף המאה ה-18 ההתיישבויות הפולאניות היו פזורות לכל אורך עמק נהר בנואה ובכל פלגיו.
הן התפשטו מזרחה לכיוון גארואה וריי באובה (Rey Bouba) ודרומה לכיוון נהר פארו (Faro River), לרגלי ממבילה פלאטיו (Mambilla Plateau), רכס ההרים שבניגריה, עליו הן החלו לטפס בשנים שלאחר מכן.
הריכוזים הגדולים ביותר של ההתיישבויות הפולאניות היו בגורין (Gurin), אזור צ'אמבה (Chamba), צ'בואה (Cheboa), טורואה (Turua) ובונדאנג (Bundang).
אלו שנקראים "בניו-פולאני" ("Benue-Fulani") הפחיתו את תדירות המעבר שלהם ממקום למקום.
מספר השנים שהם נשארו במקום אחד היה תלוי בשני גורמים: תגובת המתיישבים הקודמים לנוכחותם ושביעות רצונם מהתנאים, למשל זמינות שטחי מרעה עבור העדר שלהם.
בני הפולה, בעלי מוצא ערבי וצפון אפריקאי, אימצו את האסלאם בשלב מוקדם.
לפי דבריו של דייוויד לווינסון, אימוץ האסלאם גרם להם להרגיש "עליונות תרבותית ודתית" על הסובבים אותם, ואימוץ זה הפך לגבול אתני ברור בינם ובין קבוצות אתניות אפריקאיות אחרות בסאהל ומערב אפריקה.
הן הפולאני המיושבים והן הנוודים הפכו לישויות מלחמתיות ופוליטיות, חמושות בסוסים וציוד מלחמה מהצפון.
המלחמות לא היו רק בין בני הפולה וקבוצות אתניות אחרות, אלא גם "מלחמות אחים" בין הפולאני הנוודים והעירוניים.
היו מקרים בהם הפולאני שיתפו פעולה האחד עם השני, ומנגד, היו מקרים בהם מנהיגים פולאנים מוסלמים תקפו את הפולאני הנוודים בגלל היותם "כופרים".
השליטים של אימפריית סונגאי המירו את דתם לאסלאם סוני במאה ה-11, והיו פקטור מרכזי במסחר במזרח התיכון וצפון אפריקה.
במאה ה-15 הלוחמים הפולאנים התגרו במדינת המסחר המערב אפריקאית ליד נהר ניגר אך הודפו.
בשנת 1493, אסקיא מוחמד (Askia Muhammad) הנהיג את הפולאנים ממערב סודאן ועם הזמן הצליח להשתלט על רוב אימפריית סונגאי לשעבר.
הוא הדיח את סוני בארו (Sonni Baru) שניסה להגן על האינטרסים של הנוודים.
אסקיא מוחמד כבש את דרכי המסחר של הקרוונים במערב אפריקה, אך בנו, אסקיא מוסא, הדיח אותו במכה בשנת 1528.
הפולאנים, בהיותם קבוצת האנשים הראשונה במערב אפריקה שהמירו את דתם לאסלאם, הפכו לתומכים פעילים של התאולוגיה והאידאולוגיה האסלאמיות מתוך ערים מרכזיות כגון טימבוקטו שבמאלי.
מאוחר יותר הם התפרסמו בתור הטורובה (Toroobe).
אנשי הפולה עבדו בצמוד לאנשי דת ברברים וערביים מוסלמים וטוו את התפשטות האסלאם במערב אפריקה.
מאמצים מלחמתיים מסוג זה עזרו להם להשתלט על רוב מחוז סאהל במערב אפריקה במהלך ימי הביניים ובתקופה שקדמה לקולוניזציה.
הם נתפסו לא רק בתור קבוצה דתית אלא גם בתור כוח פוליטי וכלכלי.
פוטה טורו הוקמה בשנות ה-1500, על ידי שושלת דניאנקה (Denianke) שהייתה מורכבת מכוחות של בני הפולאני והמנדינקה.
חשיבותם של בני הפולה לשלטון זה התפרסמה בתור אמפריית פולו הגדול .
הפולאני ביצעו פשיטות אלימות על דרכי המסחר שהפריעו לפעילותם התקינה.
פשיטות אלו היו הסיבה המרכזית לפריחה הכלכלית של ממלכות אפריקאיות ותיקות יותר, מה שהוביל לעלייתן.
המחוז הנ"ל נבלע בתוך מלחמות תאוקרטיות, בהן השתתפו שושלות אסלאמיות רבות שחיפשו כוח ושליטה פוליטית.
המרוקאים פלשו למערב סאהל מה שהוסיף למצב האנרכי.
ייצור המזון צנח, והרעב השתלט על האזור באותה התקופה.
הרעב השפיע לרעה על המצב הפוליטי והעלה את הטריגר לשליטת הצבא על הפעילות הכלכלית.
האימפריה הפולאנית התפצלה בקרב היורשים והתפתחה לאמירויות רבות במשך הזמן.
הגרעין המרכזי של הכוח הפולאני היה בעמק נהרות סנגל, הרי פוטה ג'אלון (Fuuta Jallon), גינאה, מאסינה, ניז'ר, צפון ניגריה ומישור אדאמאוואה (Adamawa) בקמרון.
האמירות של טימבו (Timbo) שבפוטה ג'אלון הייתה האמירות הפולאנית הראשונה במערב אפריקה.
היא התפתחה במהלך המאה ה-18 כתוצאה ממרד של הפולבה האיסלאמיים כנגד הדיכוי בידי הפולי (Pulli) הפגאניים (הפולבה הלא אסלאמיים) והג'אלונקה (Jallonke) (מתיישבי מאנדה המקוריים של הפוטה ג'אלון).
השליט (האמיר) הראשון לקח את השם אל-מאמי (Almaami) והתגורר בטימפו, ליד העיר מאמאו (Mamou) של היום.
העיר הפכה לבירה הפוליטית של האמירות החדשה, והעיר הקדושה ובירת הדת הייתה פוגומבה (Fugumba).
מועצת הזקנים של מדינת פוטה ג'אלון התבססה גם היא בפוגומבה ופעלה כבלם לכוחות של עלמאמי.
האמירות הייתה ממוקמת ברובה בגינאה של היום אבל כללה חלקים רבים של גינאה ביסאו, סנגל, וסיירה לאון גם כן.
האמירות הייתה למעשה מדינה פדרלית שכללה 9 מחוזות: טימבו (Timbo), פוגומבאה (Fugumbaa), בואורייה (Ɓuuriya), קואין (Koyin), קולאדאה (Kollaaɗe), קאאבאלי (Keebaali), לאבה (Labe), פודה-חאג'י (Fode-Hajji) וטימבי (Timbi).
לאחר הניצחון של הפולאנים המוסלמים, נאסר על בני קבוצות אתניות אחרות שהתנגדו לג'יהאד עד אותו הרגע להיות בעלי אדמות, מלבד פיסת אדמה קטנה שתאפשר להם לשרוד, והם הורדו לדרגת עבדים.
פולי פולבה (Pulli Fulbe) הנוודים איבדו לחלוטין את חופש התנועה ולפיכך החלו להתיישב בהמוניהם.
הג'אלונקה איבדו את מעמדם כאצילים והפכו לעבדים (maccube).
בעקבות סכסוכים בין פלגים של שושלת הסידיאנקה (Seediayanke) המלכותית (הסורייה (Soriya) והאלפאייה (Alphaya)), מאוחר יותר הוקמה שיטה לחילופי שלטון בין שני הפלגים.
זה הוביל לסכסוך אזרחי כמעט קבוע, היות שאף אחד מהצדדים לא כיבד את המערכת שהחלישה את הכוח של המרכז הפוליטי.
אמירות מאסינה, הקרויה גם דיינה (Diina) (שמשמעותה "דת" בשפה הפולאנית, ממקורות ערביים), הוקמה ב-1818 בידי הג'יהאד הפולאני שהונהג על ידי שקו אמאדו (Sheeku Aamadu).
משתתפים נוספים במרד נגד ממלכת במברה/באמאנה של סגואו (Ségou) היו אנשי המקור של האמירות המאסינית בדלתא הפנימית של נהר ניז'ר.
ממלכה זו הייתה כוח פוליטי ששלט במחוז מבחוץ.
הג'יאהד התרחש בהשראת האירועים בצפון ניגריה, שם מלומד חשוב באותו הזמן, אוסמאן דן פודיו (Usman Dan Fodio), הקים אימפריה אסלאמית שבירתה הייתה סוקוטו.
במשך טווח זמן מסוים קבוצות הפולבה היו דומיננטיות בחלקים של הדלתא, מה שייצר היררכיה מסובכת שהחלה לפני גלי הכיבושים.
עם זאת ולמרות הלוחמה ההרסנית שלהם, הם לא הצליחו לארגן כוח שיעמוד נגד ממלכת באמאנה.
בשנת 1818 אאמאדו חאמאדי בוובו שהיה איש דת אסלאמי איחד את הפולבה תחת דגל האסלאם ולחם בקרב מנצח נגד באמאנה ובעלי בריתה.
לאחר מכן הוא הקים את הממשל שלו בדלתא הפנימית ובאדמות היבשות הסמוכות לה ממערב וממזרח.
אם לשפוט לפי העובדה שהארגון הפוליטי והכלכלי שלה עדיין באה לידי ביטוי בהווה בייצור החקלאי באזור הדלתא הפנימית, למדינה שהקים הייתה שליטה הדוקה על שטחי הליבה שלה.
למרות הכוח והעובדה שהייתה נוכחת בכל מקום, ההגמוניה של האמירות הייתה תחת איום מתמיד.
במהלך שלטונו של אמאדו אמאדו (Aamadu Aamadu) שהיה נכדו של שקו אמאדו, התנגדויות פנימיות החלישו את האמירות עד שהפכה לטרף קל לכוחות הפוטאנקה (Futanke), שבסופו של דבר הפילו את האמירות המאסינית בשנת 1862.
הפוטאנקה (Futanke) / אימפריית טוקולאור (Toucouleur)
רבים מתייחסים לכיבוש מערב סודאן ומרכז מאלי בידי הפוטאנקה או הטוקולאור בתור מהלך שהוביל שינוי.
אופי אמירות פוטאנקה היה שונה מהאמירויות האחרות אף על פי שהקמתה הייתה קשורה לכיבוש אימפריית מאסינה וממלכות באמאנה של הסגאו והקאארטה שבעקבותיו הייתה הרפורמה.
בעקבות קבלת נשק חם מכוחות הקולוניה הצרפתית ובו זמנית האיום שחשו מהם, הפוטאנקה יזמו ג'יהאד על מנת להילחם בפאגאניזם ובטיז'אניה (Tijannya), האחווה האסלאמית המתחרה.
אל-חאג' עומר טאל (El Hadj Umar Tall), המקים שלה, היה מהפכן אסלאמי שהגיע במקור מפוטה טורו על גדות נהר סנגל.
זמן קצר אחרי שכוחותיו הביסו את אמירות מאסינה, הוא נהרג תוך כדי לחימה במורדים.
לאחר מותו האמירות חולקה לשלוש מדינות, כל אחת מהן הונהגה בידי אחד מבניו.
לשלוש המדינות היו ערי בירה בניאורו, סגאו ובאנדיאגרה.
ההבדל המשמעותי ביותר היה בין האצולה (האנשים החופשיים) והלא חופשיים (Rimmaibe או Maccube).
האצולה כללה את המעמד השליט של אדונים פוליטיים ואנשי דת אסלאמיים, וכן את אוכלוסיות הרועים בני פולבה שסייעו להם לעלות לשלטון.
ביחד הם יצרו קבוצת וסאלים לאליטה הפוליטית, ונחשבו לאצולה אף על פי שבפועל השפעתם הפוליטית הייתה מינימלית.
האוכלוסיות הנכבשות הורדו לדרגת עבדים או משרתים ויותר עבדים נלקחו בשבי על מנת לספק את המכסה הנדרשת לתפקוד הכלכלה.
בנוסף, היו קבוצות של משוררים, חצרנים ואמנים שתפסו את העמדות הפוליטיות והחברתיות הנמוכות יותר.
חליפות סוקוטו והאמירויות הרבות שלה
חליפות סוקוטו הייתה המורשת הגדולה והמוצלחת ביותר של הכוח הפולאני באפריקה המערבית.
היא הייתה הגדולה והמאורגנת ביותר מבין מדינות הג'יהאד הפולאניות, וכן, היוותה אחת מהאימפריות הגדולות והחזקות במערב אפריקה לאורך כל המאה ה-19, עד שבשנת 1903 הובסה בידי כוחות הקולוניות האירופאים.
חליפות סוקוטו כללה מספר אמירויות, הגדולה בהן הייתה אדאמאוואה והמאוכלסת ביותר הייתה אמירות קאנו.
אמירויות נוספות היו אמירות גומבה (Gombe), אמירות גוואנדו (Gwandu), אמירות באוצ'י (Bauchi), אמירות קאטסינה (Katsina), אמירות זאזאו (Zazzau), אמירות חאדג'יה (Hadejia) ואמירות מורי (Muri).
הפולבה הגדירו היררכיה חברתית נוקשה תוך הקמת ההגמוניה שלהם.
הם הטילו הגבלות על הפעילות הכלכלית והמסחרית, במטרה להבטיח זרימה מתמדת של הכנסות ממיסים וסחורות למערכת המדינית ולצבא היציב, בעיקר לפרשים.
החופש של הרועים לנדוד עם עדריהם הוגבל על מנת לוודא תפקוד חלק של פעילויות ייצור אחרות כמו גידול דגנים, ובמקרה של מאסינה – פעילויות דיג.
נראה שהייתה התנגדות ניכרת לכפיית קבלת האסלאם על ידי האמירויות.
לדוגמה, נוודים פולאנים רבים, בעיקר וודאבה, ברחו מצפון ניגריה כשהחופש שלהם הוגבל והם אולצו להמיר את דתם לאסלאם בעקבות הג'יהאד שיזם אוסמאן דן פודיו מסוקוטו.
משמעות המרת הדת לאסלאם הייתה לא רק שינוי דת, אלא גם ציות לכללים שעוסקים בכל היבט של החיים החברתיים, הפוליטיים והתרבותיים – תכתיבים שנוודים פולאנים רבים לא הרגישו איתם בנוח.
אנשי הפולאני ואנשי ההאוסה ספגו השפעות תרבותיות מסוימות אלה מאלה.
בעקבות ההצלחה שנחלה המלחמה הפולאנית של אוסמאן דן פודיו (Usman dan Fodio) בשנת 1804, רבים מבין הפולאנים הצטרפו למעמד השליט של האמירות הצפון ניגרית.
הם התלבשו ודיברו כמו שכניהם, בני ההאוסה, וחיו באותה הצורה.
הפולבה וצאצאיהם שלא התיישבו במהלך התקופה הזו שמרו על זהות שונה באופן ברור מזו של בני ההאוסה ושל קבוצות סובבות אחרות במחוז הנ"ל.
האינטראקציה הזאת בין הפולאני וההאוסה נדירה מחוץ לתת-מחוז המזרחי של מערב אפריקה.
אנשי הטוקולאור ממרכז העמק של נהר סנגל קשורים באופן הדוק לבני הפולה, במהלך ימי הביניים הם חלקו כבוד לבני הפולה.
חלק גדול מדוברי שפת הפולה האחרים מפוזרים במחוז ובעלי מעמד חברתי נמוך יותר.
הם צאצאיהם של עבדים שהיו ברשות הפולה.
כעת, כששוחררו באופן חוקי, באזורים מסוימים הם עדיין מתייחסים ביראת כבוד לאליטה הפולאנית, ולעיתים קרובות נמנעת מהם האפשרות להתקדם במעלה הסולם החברתי.