tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כרגע משוער שהמודל יכול להתרחש בכוכבים בעלי מתכתיות נמוכה ביותר ובעלי לפחות 140 מסות שמש.
בשנת 2006 נצפתה היפרנובה אנרגטית במיוחד, המשוערת להיות מסוג זה - SN 2006gy, שבפיצוצה השתחררה אנרגיה בכמות של 1045 ג'אול.
נהוג למדוד את הסופרנובה/היפרנובה בעיקר לפי בהירות נראית, וישנו סוג של היפרנובה עם גרף בהירות שונה במיוחד, שאינו מזוהה עם התפרצויות גמא.
כל הסופרנובות מסוג זה מקורן בכוכבים אשר נמצאים בערפיליות גדולות של גז וחומר, שכנראה ברח מקדם־כוכב עצמו ומקיף את הכוכב.
כשהתווך הבין־כוכבי עצמו הוא הגורם לבהירות הגדולה יותר לאורך זמן של הסופרנובה.
במודל זה, כשחומר נע במהירות גבוהה בחלל כתוצאה מסופרנובה, וגל ההדף מתפשט, הוא למעשה ממיר את האנרגיה הקינטית של החומר הנפלט לקרינה נראית (ייתכן פיצוצי משנה) כשזה מגיע לחומר הבין־כוכבי.
למעשה כל סופרנובה יכולה להפוך להיפרנובה כשהיא מושפעת מחומר בין־כוכבי.
הפיצוץ הראשוני, אמנם, הוא סופרנובה רגילה, אבל ביחד עם החומר ניתן למצוא בהירות גבוהה במיוחד ולאורך זמן ארוך במיוחד, הארוך ביותר מבין המודלים להיפרנובה.
מודל זה מתאים לענקי גז אשר עוברים איבוד מסה גדולה עקב יותר מידי חומר, כשהכוח הגרעיני בליבה אשר דוחף החוצה לעיתים חזק מהמשיכה, מעבר לבהירות אדינגטון, כמו בהיפרנובה SN2005gl.
היפריון (נקרא גם Saturn VII באנגלית Hyperion) הוא ירח של כוכב הלכת שבתאי.
הוא ידוע בעיקר עקב תצורתו המיוחדת (המזכירה תפוח אדמה), מסלולו הכאוטי והרכבו המיוחד.
היפריון התגלה על ידי צוות האסטרונומים ויליאם בונד וג'ורג' בונד (אב ובנו) ב-16 בספטמבר 1848, ובמקביל באופן בלתי תלוי על ידי ויליאם לאסל ב-18 בספטמבר 1848 שנתן לירח את שמו.
לאסל קיבל את הצעתו של האסטרונום ג'ון הרשל אשר נתן את השמות לשבעת ירחי שבתאי שהתגלו קודם לכן, לפי המיתולוגיה היוונית.
ולכן לאסל קרא לירח אחר היפריון, אחד מהטיטאנים, במיתולוגיה היוונית.
היפריון שונה באופיו משאר הירחים בכך שמסלולו בעל אקסצנטריות גבוהה, תצורתו אינה כדורית והוא נמצא בתהודה מסלולית של 3:4 עם הירח טיטאן.
כלומר, כאשר טיטאן מסיים ארבע הקפות סביב שבתאי, היפריון מסיים בדיוק שלוש הקפות.
תצורת הסיבוב של הירח היא כאוטית, כלומר ללא סדר קבוע או צפוי מראש.
היפריון, יחד עם הידרה וניקס הוא אחד מהירחים הבודדים במערכת השמש אשר אין לו סיבוב קבוע.
פני השטח של הירח מרובים במכתשים.
לחלקם ניתנו שמות של אלי הירח והשמש במיתולוגיות השונות.
ריבוי המכתשים נותנים לירח צורה המזכירה ספוג.
מידת הנקבוביות של הירח היא גדולה מ-40%.
לארבעת המכתשים הגדולים ניתנו שמות:
שם המכתש שם באנגלית מקור השם קואורדינטות באלו Bahloo אל הירח מהמיתולוגיה האבוריג'ינית הליוס Helios אל השמש במיתולוגיה היוונית ג'ארילו Jarilo אל הפוריות ואהבה במיתולוגיה סלאבית מרי Meri אל השמש וגיבור לאומי במיתולוגיה של אנשי הבורורו (Bororo) מהשבטים הילידים בברזיל
החללית קאסיני ביצעה מספר יעפים ליד היפריון.
היפרכולסטרולמיה משפחתית (FH) היא מחלה תורשתית (גנטית), שגורמת לעליית רמת כולסטרול בדם.
ההפרעה נגרמת עקב פגם גנטי בקולטן של LDL-cholesterol, ולכן הגוף לא מסוגל לספוג את הכולסטרול בדם, ונוצרים בדם עודפים ממנו.
הנפוץ יותר, אוטוזומלי דומיננטי (הטרוזיגוטי) בשם HeFH שיכול לגרום לעליית רמת כולסטרול מסוג LDL בדם לכמויות כפולות מהנורמה (מעל 190 מ"ג).
לחולים כאלו יש שינוי בעותק אחד של גן מבקר-כולסטרול.
הצורה השנייה היא רצסיבית (הומוזיגוטית, נובעת משינוי בשני העותקים של הגן) בשם HoFH.
צורה זו מסוכנת יותר אך מאוד נדירה.
היא מתרחשת אצל אחד ממיליון אנשים ויכולה לגרום לרמה עודפת של כולסטרול LDL בדם של פי שישה מהממוצע.
בדרך כלל מתעורר חשש של היפרכולסטרולמיה אצל מבוגרים שסובלים מערכי כולסטרול הגבוהים מ-280 מ"ג או בנערים מתחת לגיל 16 כאשר ערכי סך הכולסטרול גבוהים מ-250 מ"ג.
דרך אחרת לאבחן חשש היא כשרמת הכולסטרול LDL גבוהה מ-190 מ"ג אצל מבוגרים ויותר מ-150 מ"ג אצל ילדים מתחת לגיל 16. ולפעמים כאשר יש במשפחה מדרגה ראשונה מי שחלה באוטם שריר הלב או שסובל מערכי כולסטרול הגבוהים מ-280 מ"ג.
בישראל, המחלה נפוצה אצל הציבור האשכנזי, ומשערים כי היא נפוצה אצלם פי חמישה מאשר בשאר הציבור בישראל.
בדרך כלל הטיפול במחלה הוא באמצעות דיאטה והתעמלות אך נהוג גם להציע תרופות המעכבות את ייצור כולסטרול בכבד.
עם זאת, אין מחקרים התערבותיים המראים הפחתת תמותה על ידי הורדת כולסטרול במחלה זו.
במאמר שפורסם ב-2018 על ידי חוקרים שעבדו בשירות יצרני תרופות, נטען כי מחקרים כאלו אינם ניתנים לביצוע עקב הסיכון הגבוה למחלות לב וכלי דם במצב זה.
היפרמודרניזם, היפרמודרניות או "האסכולה ההיפרמודרנית" היא אסכולת שחמט שנוצרה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
היא מתאפיינת בערעור על אסטרטגיות שחמט קודמות כגון על גישתו של וילהלם שטייניץ למרכז ובמיוחד על הכללים הדוגמטיים שנקבעו על ידי זיגברט טאראש.
ההיפרמודרניות קראה תיגר על הקווים המנחים של רבי-האמן מהדור הקודם תוך הוכחות מעשיות ליתרונה של אסכולה זו.
אהרון נימצוביץ', למשל, הראה כיצד ניתן להשיג ניצחון דרך שליטה עקיפה על המרכז, בניגוד לכללי טאראש הקובעים כי המרכז חייב להיות מאוכלס על ידי רגלים.
נימצוביץ' דגל בשליטה במרכז הלוח באמצעות כלים מרוחקים במקום באמצעות רגלים, המושכת את היריב לכבוש את המרכז עם רגלים, שיכולים לשמש כמטרות להתקפה.
עם זאת, זה היה רק חלק ממסגרת ההיפרמודרניזם, המתואר בהרחבה בספרו של נימצוביץ', שיטתי (גרמנית: Mein System), אשר השפיע על שחמטאים רבים.
חלק מהאסטרטגיות המוצגות בספר הן:
אף על פי שאף אחד מהמאפיינים העיקריים של אסכולת ההיפרמודרניזם לא הביא לזכייה ישירה בתואר אלוף העולם בשחמט, הם נפוצו ובאו לידי שימוש על ידי השחקנים החזקים ביותר בעולם.
שמו של אלוף העולם אלכסנדר אלכין קושר עם אסכולת ההיפרמודרניזם, אך סגנונו נחשב כעירוב עם הקלאסית.
בפועל, ההיפרמודרניזם לא החליף את התאוריה הקלאסית של שטייניץ וטאראש.
במקום זאת, ספרי לימוד השחמט המודרניים מתארים את ההיפרמודרניות כתוספת, או כהרחבה של התאוריה הקלאסית.
אסכולת ההיפרמודרניזם כוללת את פתיחות השחמט הבאות:
אמנם, הווארד סטאונטון ורבים מהשחמטאים בני דורו, הכירו אסטרטגיות היפרמודרניות שונות, אך רק ב-1920 הפכה אסכולת ההיפרמודרניזם לתיאורית שחמט לגיטימית.
בין רבי האמנים שדגלו באסכולה זו היו אהרון נימצוביץ', ריכרד רטי, סבלי טרטקובר, גיולה ברייר וארנסט גרינפלד, אשר מוצאם המשותף היה מרכז אירופה.
הם חשו כי השחמט נעשה משעמם, איטי ולא משתלם.
הם גם סברו כי המשחק איננו מוגדר רק על ידי מערכת פשוטה של חוקים או עקרונות, כמו אלה שנקבעו על ידי זיגברט טאראש הגרמני.
הרעיונות שלהם היוו אתגר לתאוריה הקלאסית הקיימת שהגה טאראש בשנות ה-90 של המאה ה-19. תאוריה זו, הייתה למעשה זיקוק דוגמטי של רעיונות שעובדו על ידי חלוץ השחמט וילהלם שטייניץ.
האחרון היה השחקן הראשון אשר הפגין במשחקו סגנון עמדתי, על פי אסכולת שחמט שנודעה בשם "האסכולה הקלאסית" או "האסכולה המודרנית".
אסכולה זו הדגישה את חשיבותם של מהלכים "סטטיים" כגון הימנעות מהחלשת רגלי, מאחזים חזקים עבור פרשים, וחתירה לרצים "טובים" ולא "רעים" בעמדות עם מבני רגלים סגורים.
אסכולה זו היוותה תגובה לסגנון ההרפתקני והנועז שקדם לה ונודע בשם האסכולה הרומנטית אשר יוצגה על ידי אדולף אנדרסן, הנרי בלקברן ואחרים.
בשנת 1922, פרסם ריכרד רטי את ספרו, רעיונות חדשים בשחמט (גרמנית: Die Neuen Ideen im Schachspiel), אשר בוחן את התפתחות תהליכי החשיבה והאסכולות השונות בשחמט מפול מורפי עד תחילתה של אסכולת ההיפרמודרניזם.
בשנת 1924 יצא לאור ספרו של טרטקובר, השחמט ההיפרמודרני (גרמנית: Die hypermoderne Schachpartie).
מ-1925 ועד 1927, ב-5 פעימות שונות, פורסמו חמשת חלקיו של ספרו של נימצוביץ', שיטתי (גרמנית: Mein System) אשר אמנם דן בהרחבה באלמנטים היפרמודרניים, אך מתמקד בעיקר במשחק עמדתי.
היפרטרופיה (בעברית: גדילת יתר או הגדלת יתר) של שריר פירושה העלאת מסת השריר ומתייחסת לגדילת השריר באמצעות הגדלת התאים עצמם ולא כמותם.
בסוף התהליך מתהווה שריר גדול יותר.
העלייה במסת השריר חשובה במיוחד לשם שיפור יכולות ספורטיביות, להגברת חילוף החומרים (המכונה "BMR"), לשיפור האסתטיקה הגופנית, לחיזוק השרירים והעצמות, לשינויים הורמונליים חיוביים והפרשת אנדורפינים תוך כדי אימון ואחריו.
זמן התרחשות ההיפרטרופיה של השריר
העומס המינימלי אשר יש להפעיל על השריר הוא 40% מהיכולת המקסימלית שלו, בעומס נמוך יותר ההיפרטרופיה לא תתרחש.
החלבונים הנוצרים משמשים לבניית השריר.
סינתזה מוגברת של חלבונים גורמת לתגובת היפרטרופיה שרירית, כלומר עלייה במסת השרירים.
לכן, אימונים כבדים המותאמים באופן אישי עשויים להמריץ את סינתזת החלבונים.
חנקן חמצני הוא רכיב המרחיב כלי דם, כמו כן גז זה מסייע להרחבת כלי הדם שבשרירים.
מחקרים הראו כי ההורמון IGF-1 מגביר את ניפוח השרירים ואת רמות החנקן החמצני.
הגדלת ייצור חנקן חמצני בגוף מרפה תאים אנדותיליים שהייצור שלהם עולה על ידי חומצות האמינו ארגינין וליזין.
זה מגביר את זרימת הדם באיברים השונים וברקמות ובכך משפר את זרימת הדם ללב, למוח, לכבד, לכליות ולאברי המין.
כמו כן זה עוזר למניעת בעיות הקשורות לוורידים באיברים השונים, משפר את האונות לגברים, מונע הזדקנות מוקדמת, מביא לחידוש כללי של הגוף, לאנרגיה מחודשת וחילוף חומרים תקין, לנורמליזציה של חילוף חומרים, לירידה במשקל, לנורמליזציה של העור והפחתה ברמות הצלוליט.
החלון האנאבולי נמשך כ-5-6 שעות לאחר אימון, בניגוד ל־30-60 דקות כפי שנחשב בעבר.
כמות החלבון האידיאלית לצריכה, לצורך מיקסום היפרטרופיה היא 0.4-0.5 גרם חלבון לקילו מסה רזה.
בשקלול היומי, כמות החלבון המומלצת לצריכה, לצורך מיקסום היפרטרופיה היא 1.6-1.7 גרם חלבון לקילו מסה רזה.
כאשר מספר רב של חומצות אמינו חשובות ואף הכרחיות לתהליך בניית השריר, נמצא כי לאוצין היא החומצה ההכרחית ביותר למיקסום ההיפרטרופיה.
בגיל מבוגר חלה ירידה ביכולת הגופנית.
בגילי 60-70 ישנה ירידה רבה ביכולת הגופנית, במסת השריר וביכולת האירובית.
הזנחה ואי ביצוע של אימונים מתאימים משפיעה על ירידה באיכות החיים ובתפקוד היומיומי.
ככל שבן אדם מתבגר ישנו יותר קושי להעלאת מסת השריר בשל ירידה ברמת הטסטוסטרון (ההורמון הגברי).
אם רוצים להשיג תוצאות בתחום זה, דרושה הקפדה רבה על משתנים, כגון: צריכת חלבון מספקת, מספר אימונים רב בשבוע (לפחות 3) ותזונה נכונה.
הגורם לתופעת גדילת שרירי הלסת אינו ידוע.
כאשר התופעה סימטרית מתייחסים אליה כאל חלק מההתפתחות התקינה של הפנים, אך כאשר התופעה מתרחשת בצד אחד היא נחשבת לפתולוגית.
הטיפול היעיל ביותר הוא הזרקת רעל הבוטולינום לשריר מוגדל.
הבוטולינום מקטין את מסת השריר על ידי הפחתת פעילותו.
השפעת הבוטולינום היא זמנית ויש לחזור על ההזרקה כל מספר חודשים.
היפריון (שם מדעי: Hipparion; מיוונית: "פוני") הוא סוג קדום של סוס שהתקיים בין המיוקן לפלייסטוקן ברחבי אפריקה, אירואסיה (כולל בספרד, יוון ועיראק) ואמריקה הצפונית (כולל בפלורידה וקליפורניה שבארצות הברית).
ההיפריון הוא סוס קדום שרעה במישורי הפרריה וערבות העשב הגדולות של אירואסיה ושל אמריקה הצפונית.
הוא התגלה ב-1832 בידי החוקר דה קריסטול.
משמעות השם ביוונית הוא "סוס פוני" כיוון שהוא דמה לו במראה.
גובהו של הסוס הגיע ל-1.4 מטרים בכתפיו ומשקלו ל-60–110 ק"ג.
הוא דמה לסוסים המודרניים אך היה בעל כמה ציפורניים פרימיטיביות מעל הפרסות שכנראה היו חסרות תועלת.
הוא היה מסוגל לרוץ במהירות במישורים כדי להימלט מאויביו.
ההיפריון שרד במשך כ-20 מיליון שנה אך לבסוף נכחד לפני 700 אלף שנה, מסיבות לא ברורות, ולא השאיר אחריו צאצאים.
ההיפריון הופיע בסדרה "מפלצות חוזרות לתחייה".
היפרטרופיה של חדר שמאל, היא עיבוי של שכבת השריר שבדופן חדר שמאל של הלב.
היפרטרופיה של חדר שמאל עשויה להתרחש באופן טבעי כתוצאה מאימונים גופניים בעצימות גבוהה, המעלים את דרישת הגוף לחמצן ובכך את העומס על הלב, מה שגורם לטווח הארוך לעיבויו של השריר.
באופן פתולוגי, עשויה היפרטרופיה של חדר שמאל להיגרם כתוצאה ממחלות כלי דם או מיתר לחץ דם.
על אף שהיפרטרופיה של חדר שמאל אינה מוגדרת כמחלה בפני עצמה, היא מהווה במקרים רבים סימן למחלות אחרות המערבות את הלב.
כל מחלה המעלה את התנגודת שכנגדה צריך חדר שמאל להתמודד בעת ההתכווצות עשויה להוביל להיפרטרופיה של השריר.
בין מחלות אלו ניתן למנות היצרות או אי ספיקה של מסתם אבי העורקים, היצרות או אי ספיקה של המסתם הצניפי (בשל הפעלת מנגנוני פיצוי המכבידים את העומס על הלב), הצרת אבי העורקים ויתר לחץ דם.
נוסף למחלות אלו עשויה היפרטרופיה של חדר שמאל גם להתפתח כתוצאה ממחלה ראשונית של שריר הלב כדוגמת קרדיומיופתיה היפרטרופית.
היפרטרופיה של חדר שמאל עשויה להיות מצב הפיך, כך שבחלק מהמקרים לאחר הטיפול במחלה שגרמה להתעבות השריר, יחזור השריר לעוביו הנורמלי.
השיטה המקובלת לאבחון של היפרטרופיה של חדר שמאל היא ביצוע בדיקת אקוקרדיוגרפיה, בה ניתן למדוד את עוביו של שריר חדר שמאל.
עובי שריר תקין בזמן סוף הדיאסטולה (הרפיית הלב) אמור להיות בין 0.6-1.1 ס"מ.
אם עובי השריר עולה על 1.1 ס"מ ניתן לקבוע כי המטופל סובל מהיפרטרופיה של חדר שמאל.
קיימים מספר קריטריונים לאבחנה של היפרטרופיה של חדר שמאל, אם כי הספציפיות והרגישות של כל קריטריון בפני עצמו אינן גבוהות, כך שייתכן מצב בו מטופל יסבול מהיפרטרופיה של חדר שמאל, אך תרשים הא.ק.ג.
שיבוצע לו יהיה יחסית תקין.
עם זאת, צירופם של מספר קריטריונים בתרשים א.ק.ג.
מסוים מעלה את הסבירות לקיומה של היפרטרופיה.
לרוב, משמשים ממצאי הא.ק.ג להחלטה בדבר הצורך לשלוח את המטופל לבדיקות אבחנתיות נוספות כגון אקוקרדיוגרפיה או בדיקות הדמיה אחרות.
הקריטריונים מתחלקים לקריטריון וולטאז' ולקריטריונים תומכים:
קריטריון סוקולוב - גל S בליד-V1 + גל R בליד-V5 או V6 (הגדול מביניהם), גדולים יחדיו מ-35 מ"מ (7 משבצות גדולות בפרט הא.ק.ג), או גל R בליד-AVL גדול מ-11 מ"מ
קריטריון קורנל - בגברים - גל S בליד-V3 + גל R בליד-AVL גדולים יחדיו מ-28 מ"מ, בנשים - גל S בליד-V3 + גל R בליד-AVL גדולים יחדיו מ-20 מ"מ
גל R בליד-AVF גדול מ-20 מ"מ
גל S בליד-AVR גדול מ-14 מ"מ
גל ה-R הגדול ביותר בלידי החזה + גל ה-S הגדול ביותר בלידי החזה גדולים יחדיו מ-45 מ"מ
גל R הנמשך מעל ל-50 מילישניות בלידים V5 או V6
צניחת מקטע ST עם היפוך של גל T בלידים שמאליים (מכונה "סטריין" - "Strain")
הגדלה של עלייה שמאל - מתבטאת בגל P מיטראלי - שצורתו כצורת האות M
עלייה של מקטע ST בלידי חזה V1-V3
היפרטרופיה של חדר ימין של הלב , היא הגדלה של השריר המקיף את החדר הימני שבלב האדם.
חדר ימין הוא אחד מארבעת החללים בלב האדם.
הוא ממוקם בחלקו התחתון של הלב והוא מקבל דם מהעלייה הימנית הנמצאת מעליו.
תפקידו של חדר ימין הוא לדחוף את הדם לכיוון עורקי הריאה, משם יגיע אל נימי הריאה, שם יתחמצן ויחזור אל עלייה שמאל של הלב כשהוא עשיר בחמצן.
היפרטרופיה של חדר ימין מתרחשת כאשר הלב עובד מול עומסים גבוהים מהרגיל, מה שגורם לשכבת השריר להתעבות באופן פתולוגי.
הגורמים העיקריים לעומס מוגבר על חדר ימין הם יתר לחץ דם ריאתי שנגרם במקרים רבים בשל מחלות ריאה, או בעיה במסתמי הלב.
התעבות של שריר הלב על חשבון החלל הפנימי של החדר, עשויה לאורך זמן לגרום לאי ספיקה של חדר ימין, זאת בין השאר בשל צמצום בנפח החלל הפנימי שבתוכו נמצא הדם, מה שגורם לצמצום נפח הפעימה של החדר.
היפרטרופיה של חדר ימין עשויה להיות שפירה, כך שלא תגרום כלל לסימפטומים, או תגרום לסימפטומים קלים בלבד, ומנגד יכולה היפרטרופיה לגרום לסימפטומים משמעותיים הכוללים אי ספיקת לב והפרעות בקצב הלב.
אחת הסיבות הנפוצות ביותר להיפרטרופיה של חדר ימין היא יתר לחץ דם ריאתי
הלחץ הגבוה בעורקי הריאה מייצר תנגודת גבוהה יותר לזרימת הדם מחדר ימין אל העורקים, מה שמאלץ את חדר ימין להתכווץ חזק יותר על מנת לשמור על מפל הלחצים ההכרחי להזרמת דם אל העורקים.
כתוצאה מהעומס המוגבר עליו, עובר חדר ימין הגדלה ושינוי של צורתו.
שינוי הצורה של תאי לב בודדים, גורם לעיבוי של שכבת השריר כולה.
כ-30 אחוזים מהחולים הסובלים מיתר לחץ דם ריאתי יפתחו היפרטרופיה של חדר ימין.
יתר לחץ דם ריאתי מסווג על ידי ארגון הבריאות העולמי לחמש קטגוריות, בהתבסס על הגורם שהוביל להופעתו.
שכיחותה של ההיפרטרופיה משתנה בהתאם לסיבה שהובילה ליתר לחץ הדם הריאתי.
הסיבות הנפוצות להתפתחות יתר לחץ דם ריאתי שמוביל להיפרטרופיה של חדר ימין כוללות מחלת ריאות חסימתית כרונית (COPD), תסחיף ריאתי ומחלות ריאה רסטרקטיביות.
שכיחותה של היפרטרופיה של חדר ימין עומדת על 76 אחוזים בחולים הסובלים מ-COPD ועל 50 אחוזים בחולים עם מחלת ריאה רסטרקטיבית.
היפרטרופיה של חדר ימין מתרחשת גם על רקע של בעיות מבניות בלב.
אחד הגורמים הנפוצים הוא אי ספיקה של המסתם התלת-פסיגי.
המסתם התלת-פסיגי ממוקם בין העלייה הימנית לחדר ימין ותפקידו הוא למנוע חזרה של דם מהחדר אל העלייה בזמן הסיסטולה (כיווץ הלב).
במצב של אי ספיקה של המסתם, כושל המסתם בתפקידו, כך שבזמן הסיסטולה חלק מהדם חוזר מחדר ימין אל העלייה הימנית, מה שמעלה את העומס עמו צריך להתמודד חדר ימין.
מצבים נוספים העלולים לגרום להיפרטרופיה הם היצרות המסתם הפולמונרי - מסתם הממוקם בין חדר ימין לעורקי הריאה שתפקידו הוא למנוע חזרה של דם מהעורקים אל חדר ימין בזמן הדיאסטולה (הרפיית הלב), פגם במחיצה הבין חדרית (VSD) ופגם המחיצה הבין פרוזדורית (ASD).
היפרטרופיה של חדר ימין נמצאה גם כמקושרת להשמנת יתר, סוכרת, יתר לחץ דם ועישון (בשל הסיכון הגבוה למחלות ריאה).
במקרים רבים לא תגרום היפרטרופיה של שריר הלב לסימפטומים כלל.
עם זאת, חולים הסובלים מהיפרטרופיה של חדר ימין עשויים לחוות סימנים וסימפטומים המקושרים עם יתר לחץ דם ריאתי ועם אי ספיקה של חדר ימין הכוללים:
כאבים בחזה בזמן מאמץ (אנגינה פקטוריס)
כאבים, תחושת מלאות או אי נוחות באזור הבטן העליונה
בצקות בגפיים התחתונות - בשל הצטברות נוזלים באזור זה
גודש ורידי צוואר - בשל הצטברות נוזלים
שתי הבדיקות העיקריות המשמשות לאבחנה של היפרטרופיה של חדר ימין הן אקוקרדיוגרפיה ואלקטרוקרדיוגרפיה (א.ק.ג.).
על מנת לאבחן הגדלה של חדרי הלב הוא פרקטיקה מקובלת.
עם זאת, מכיוון שחדר שמאל הוא החדר הדומיננטי הנצפה באמצעות א.ק.ג., עשויה הבדיקה שלא להיות רגישה להיפרטרופיה ימנית קלה, לעיתים דרושה היפרטרופיה משמעותית על מנת שבדיקת הא.ק.ג.
מסיבה זו ואחרות ממליץ איגוד הלב האמריקאי שלא להסתמך על בדיקת א.ק.ג.
בלבד לצורך איבחון של היפרטרופיה של חדר ימין.
עם זאת משמשת בדיקת א.ק.ג.
באופן תדיר לצורך איבחון ראשוני והחלטה על ביצוע בדיקות נוספות.
מחקרים שבוצעו מצאו כי היפרטרופיה של חדר ימין עשויה להתבטא בא.ק.ג.
כאחד או יותר מהשינויים הבאים.
ציר לב ימני (110 מעלות ומעלה)
הגדלה של העלייה הימנית - מתבטא בגל P פולמונלי - מחודד וגבוה, בעיקר בלידים תחתונים (2, 3, ו-AVF)
תבנית של "סטריין" - צניחות של מקטע ST או היפוך של גלי T בלידים ימניים קדמיים (V1-V4) ובלידים תחתונים (2, 3, ו-AVF)
גלי S עמוקים בלידים הלטרליים (1, AVL, V5, V6)
אקוקרדיוגרפיה משמשת לצורך הדמיה ישירה של עובי דופן חדר ימין.
לרוב מתבצעת הבדיקה דרך הוושט, כך שהיא מאפשרת הסתכלות על כל ארבעת חללי הלב.
העובי הנורמלי של דופן חדר ימין נע בין 2–5 מ"מ, כאשר בעובי של מעל ל-5 מ"מ ניתן לאבחן כי המטופל סובל מהיפרטרופיה של חדר ימין.
רוב הטיפול בהיפרטרופיה של חדר ימין מתמקד במניעה ראשונית שלה וכן במניעת החמרה במטופלים שכבר סובלים ממנה.
כיוון שהגורמים העיקריים להיפרטרופיה הם כאמור יתר לחץ דם ריאתי או אי ספיקה של המסתם התלת-פסיגי, מתרכז הטיפול בהקלת העומס על חדר ימין באמצעות הטיפול במצבים אלו.
אי ספיקה של המסתם התלת-פסיגי מטופלת לרוב באופן שמרני תוך ניסיון לטפל בגורם לבעיה ומעקב אחר החולה.
התערבות כירורגית נשקלת רק במצבים בהם החולה סימפטומטי.
אפשרויות הטיפול הכירורגי כוללות תיקון של המסתם או החלפתו במסתם ביולוגי או מלאכותי, כאשר שסתום מלאכותי הוא עמיד יותר לאורך זמן, אך מנגד דורש טיפול קבוע בנוגדי קרישה.
הטיפול ביתר לחץ דם ריאתי תלוי בפתולוגיה שגרמה לו.
הסיבוך העיקרי מהיפרטרופיה של חדר ימין הוא אי ספיקה של החדר, כתוצאה מעומס הולך וגובר.
המנגנון מאחורי מעבר מהיפרטרופיה של החדר לאי ספיקה שלו אינו מובן דיו.
הטיפול מתרכז בצמצום גורמי הסיכון לאי ספיקת לב באמצעות שינוי באורח החיים ובתזונה, הכולל הפחתה בצריכת מלח במטרה להפחית את צבירת הנוזלים ובכך את העומס על הלב, הפסקת עישון לצורך מניעה והקלה של מחלות ריאה והימנעות מצריכת אלכוהול.
אם ההיפרטרופיה מתפתחת לאי ספיקת לב היא מטופלת בהתאם לכך תוך שימוש במשתנים, מעכבי ACE, חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II, דיגוקסין ועוד.
היפרסומניה אידיופָּתית היא הפרעה נוירולוגית, המאופיינת בעיקר ב.
הלוקים במחלה מאובחנים בדרך כלל בשלב מאוחר של חייהם, מה שמוביל לחוסר הכרה ולזלזול מהסובבים ולמודעות ציבורית נמוכה.
המחלה היא כרונית, וחסרת תרופה, אך ישנם מספר טיפולים שנעשה בהם שימוש, בעיקר תרופות לנרקולפסיה שמאושרות על ידי ה-FDA.
בדרך כלל, הסימפטומים של היפרסומניה אידיופתית מתחילים בגיל ההתבגרות, אך הם יכולים להתחיל בגיל מאוחר יותר.
לאחר הופעתה, ההיפרסומניה מחמירה לעיתים קרובות לאורך מספר שנים, אך היא לעיתים נותרת יציבה.
הפוגה ספונטנית נצפתה רק אצל 10–15% מהמטופלים.
לאנשים הסובלים מהיפרסומניה אידיופתית יש פרקים חוזרים ונשנים של ישנוניות יתר ביום.
השינה שלהם היא בדרך כלל עמוקה, עם קושי משמעותי להתעורר.
אף על פי שהם קיבלו שעות שינה רבות יותר מכפי שגוף אנושי צריך, גם כשהם מצליחים להתעורר הם עלולים לסבול מאינרציה של שינה (חוסר התמצאות משמעותי לאחר ההתעוררות).
בדרך כלל התנומות הן בשעות היום, ארוכות מאוד (עד מספר שעות) והן גם אינן מרעננות, בניגוד לתנומות הקצרות והמרעננות המועילות ללוקים בנרקולפסיה.
מחקרים מצאו מספר תופעות לוואי נוספות למחלה, כמו דפיקות לב, בעיות עיכול, קושי לוויסות טמפרטורת הגוף, ומספר בעיות קוגניטיביות, במיוחד בעיות זיכרון וריכוז, חרדה ודיכאון.
כמו כן נצפו לעיתים תסמינים של מחלת רנו, עלפונות, סחרחורות, כאבי ראש והפרעה בזקפה.
עם זאת, כל התופעות האלו יכולות להיות תופעות לוואי של גורמים נוספים, ולא הוכח בצורה חד משמעית כי הן תופעת לוואי של היפרסומניה אידיופתית.
נכון ל-2019, אין תרופה להיפרסומניה אידיופתית.
כמו כן, מכיוון שמנגנון המחלה הבסיסי עדיין לא מובן לחלוטין, בדרך כלל מאמצי הטיפול מתמקדים בעיקר בהקלת הסימפטומים.
אף על פי שישנן מספר תרופות שאושרו על ידי ה-FDA לשימוש בנרקולפסיה, אין תרופות שאושרו על ידי ה-FDA להיפרסומניה אידיופתית.
לפיכך, התרופות המקדמות התעוררות המשמשות לחולי נרקולפסיה משמשות בדרך כלל מחוץ לסל התרופות כדי לסייע ללוקים בהיפרסומניה אידיופתית.
חלק מהתרופות הממריצות הן מתילפנידאט, סלג'ילין, דסוקסין ועוד.
עם זאת, ממריצים אקטיביים יותר, כמו מזינדול, אינם מאושרים לשימוש בארצות הברית.
הממריצים עלולים לגרום למפרע לבעיה נוספת, נדודי שינה.
כמו כן יש שימוש בתרופות וטיפולים רגילים במעבדות שינה.
קפאין, עם זאת, אינו ממריץ מספיק ללוקים בהיפרסומניה ובנרקולפסיה.
היפרוגליף אנטארקטיקה (שם מדעי: Hyperoglyphe antarctica) הוא מין של דג ימי ממשפחת הבלוריתניים שבקבוצה דמויי-כפחן, המצוי לאורך האוקיינוסים הדרומיים (אך בניגוד לשמו לא במימי אנטארקטיקה) בעומק של 40 עד 1,200 מטרים.
הוא נדיר יחסית לצפייה ונצפה בעיקר כשנבלתו נשטפת לחופים.
דג זה מגיע לאורך של 140 ס"מ ולמשקל של מעל 60 ק"ג, גדול ביותר ביחס למשפחתו.
הוא בעל גוף כהה עם סנפירים רחבים, סנפיר גבי גבוה בעל "רעמת" המשתרעת עד הזנב והוא בעל ראש מעוגל וגדול בעל עיניים גדולות המותאמות לראיית חושך.
הדג הוא טורף הניזון מדגים אחרים, רכיכות, סרטנים ומיתרני זנב והוא לא בוחל בקניבליות.
הוא מטיל ביצים סמוך לחופי טסמניה באזור מרץ-אפריל והנקבות פולטות מעל 2 ל-11 מיליון ביצים העוברות הפריה בידי הזכרים בתיאום.
הצעירים חיים על קרקעית הים בשנים הראשונות, סמוך לכרי אצות השומרות עליהם מטורפים.
היפרכוס , היה לוויין ששוגר על ידי סוכנות החלל האירופית במטרה לקבל נתונים מדויקים בתחום עוצמת הארה, תנועה עצמית והיסט של כוכבים.
הלוויין נקרא על שם אסטרונום יווני היפרכוס, אך גם מהווה ראשי תיבות של HIgh Precision PARallax COllecting Satellite.
הרעיון הוצע על ידי המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל ובשנת 1980 קיבל תמיכה של סוכנות החלל האירופית.
המטרה הייתה לספק נתונים לגבי 100 אלף כוכבים עם דיוק גבוה.
במטרה זו הוחלט להציב על החללית טלסקופ בקוטר 29 ס"מ.
בסופו של דבר התקבלו נתונים של 120 אלף כוכבים עם דיוק כפול מהמתוכנן.
הלוויין ומכשירי תצפית ומדידה שהותקנו בו נבנו על ידי חברות אירופאיות מאיטליה, צרפת, גרמניה, ספרד, הולנד, שוודיה ושווייץ.
הלוויין שוגר לחלל ב-8 באוגוסט 1989 ממרכז החלל הגיאני בעזרת משגר מדגם אריאן 4. בגלל תקלה במנוע, הלוויין לא הצליח להגיע למסלול המתוכנן.
למרות זאת בעזרת תחנות בקרה בקרקע היה ניתן לנצל אותו והוא עבד קרוב ל-3.5 שנים.
על בסיס מידע שהתקבל פורסם Hipparcos Catalogue שכולל 118,218 כוכבים עם דיוק משופר של הנתונים.
לצורכי מיפוי הכוכבים בוצע ניתוח נתונים בעזרת Tycho Data Analysis Consortium ופורסם קטלוג שכולל מעל למיליון כוכבים.
עבודה על הנתונים הסתיימה בשנת 1996 וקטלוגים פורסמו ביוני 1997. מאז 1997 פורסמו אלפי מאמרים מדעיים שניצלו מידע מקטלוגים אלו.
בשנת 2000 הסתיים עיבוד נתונים נוסף שאפשר לפרסם Tycho-2 Catalogue שכולל 2.5 מיליון כוכבים.
לאור הצלחת המשימה בשנת 2013 שוגר טלסקופ החלל גאיה.
לנארט לינדגרן (שוודיה) ומייקל פרימן (בריטניה) שהובילו את הצד המדעי של הפרויקט קיבלו פרס שאו בשנת 2022
HyperNormalisation הוא סרט תיעודי של ה-BBC משנת 2016 מאת הקולנוען הבריטי אדם קרטיס.
הוא טוען שממשלות, אנשי כספים ואוטופים טכנולוגיים ויתרו מאז שנות ה-70 על "העולם האמיתי" המורכב ובנו "עולם מזויף" פשוט יותר המנוהל על ידי תאגידים ונשמר באופן יציב על ידי פוליטיקאים.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 באוקטובר 2016 ב־BBC iPlayer.
המילה היפרנורמליזציה נטבעה על ידי אלכסיי יורצ'ק, פרופסור לאנתרופולוגיה שנולד בלנינגרד ולאחר מכן הלך ללמד באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
עם הזמן, אשליה זו הפכה לנבואה שמגשימה את עצמה והזיוף התקבל על ידי כולם כאמיתי, אפקט שירצ'ק כינה היפרנורמליזציה.
הסרט מכיל תשעה פרקים, והוא מורכב בעיקר ממונטאז' עם קריינות.
המשבר הפיסקאלי בעיר ניו יורק והתעוררות הרעיון שמערכות פיננסיות יכולות לנהל את החברה; דיפלומטיה בדילוגים בין שר החוץ האמריקני דאז הנרי קיסינג'ר לבין מנהיגי המזרח התיכון בסכסוך הערבי-ישראלי; נסיגה שלאחר מכן של חאפז אל-אסד מסוריה; ותחילתה של היפרנורמליזציה בברית המועצות.
בעקבות מעורבותה של ארצות הברית במלחמת לבנון ב-1982, כרת אל-אסד כרת ברית עם רוחאללה חומייני מאיראן.
הם תכננו לאלץ את ארצות הברית לצאת מהמזרח התיכון על ידי עידוד אזרחים לבצע פיגועי התאבדות על מטרות אמריקאיות באזור, ובכך להימנע מפעולות תגמול.
בפברואר 1984, ארצות הברית הסיגה את כל חייליה מלבנון כי, במילותיו של שר החוץ האמריקני דאז, ג'ורג' פ.
שולץ, "הפכנו למשותקים מהמורכבות איתה התמודדנו".
באמצע שנות ה-80, בנקים ותאגידים התחברו יחד דרך רשתות מחשבים, כדי ליצור מערכת נסתרת של כוח, ואוטופיסטים טכנולוגיים ששורשיהם נעוצים בתרבות הנגד של שנות ה-60 ראו גם באינטרנט הזדמנות ליצור עולם חלופי נקי ממגבלות פוליטיות ומשפטיות.
חזון המרחב הקיברנטי של ג'ון פרי בארלו.
בארלו היה חלק מתרבות הנגד של ה-LSD (המכונה גם "חומצה") בשנות ה-60 והקים את קרן החזית האלקטרונית.
הוא כתב מניפסט בשם "הכרזה על עצמאות המרחב הווירטואלי".
הוא פנה לפוליטיקאים, הוא הכריז "המרחב החברתי הגלובלי שאנו בונים להיות בלתי תלוי באופן טבעי בעריצות שאתה מבקש לכפות עלינו".
שני האקרים מחשבים - פיבר אופטיק ו־Acid Phreak - ידעו שבמציאות תאגידים משתמשים באינטרנט כדי להפעיל יותר שליטה על חייהם של אנשים ממה שממשלות עשו בעבר, והם הוכיחו שהיררכיות אכן קיימות באינטרנט על ידי השגת רקורד האשראי של בארלו מ-TRW Inc ופרסומו באינטרנט.
פרק זה מתאר את ממשל רייגן המשתמש במועמר קדאפי כחייל באסטרטגיית יחסי הציבור שלהם ליצירת מדיניות חוץ פשוטה וחד-משמעית מבחינה מוסרית, על ידי האשמתו של קדאפי בפיגועי נמל התעופה ברומא ובווינה ב-1985 ובפיגוע הדיסקוטק בברלין ב-1986 שהרג חיילים אמריקאים, ששניהם יוחסו על ידי שירותי הביטחון האירופים לסוכנויות ביון סוריות.
קדאפי מתואר כמי שמשתתף במטרה להגדיל את התפיסה שלו בעולם הערבי כמהפכן.
ההפצצה של ארצות הברית על לוב ב-1986, 10 ימים לאחר הפצצת הדיסקו, מתוארת כפעולה שבוצעה בעיקר מסיבות יחסי ציבור, מכיוון שתקיפת סוריה הייתה מסוכנת מדי.
פרק זה מתחיל במונטאז' תצפיות של חפצים מעופפים לא מזוהים (UFO) שתועדו על ידי חברי הציבור בארצות הברית.
הוא טוען כי תופעת עב"מים בשנות ה-90 נולדה מתוך מבצע מודיעין נגדי שנועד לגרום לציבור להאמין שמערכות נשק סודיות מוטסות של טכנולוגיות גבוהות שנבדקו על ידי צבא ארצות הברית במהלך ואחרי המלחמה הקרה היו בעצם ביקורי חייזרים.
תזכירים סודיים ביותר שזויפו על ידי משרד החקירות המיוחדות של חיל האוויר של ארצות הברית הודלפו לכאורה לאופולוגים שהפיצו את תאוריית הקונספירציה של כיסוי ממשלתי לציבור הרחב.
השיטה, שנקראת ניהול תפיסה, נועדה להסיח את דעתם של אנשים מהמורכבות של העולם האמיתי.
הפוליטיקה האמריקאית מתוארת ככזו שהולכת ונעשית מנותקת מהמציאות.
קרטיס משתמש בהתמוטטות ברית המועצות בסוף שנות ה-80 כדוגמה לאירוע שהפתיע את המערב כי המציאות הפכה פחות ופחות חשובה.
סרטון אימון של ג'יין פונדה מוצג כדי להמחיש שסוציאליסטים ויתרו על הניסיון לשנות את העולם האמיתי ובמקום זאת התמקדו בעצמי ועודדו אחרים לעשות את אותו הדבר, אם כי ראוי לציין שפונדה השתמשה ברווחים מהסרטונים הללו כדי לממן אקטיביזם.
הסרטון משולב בצילומים של ניקולאה צ'אושסקו ואשתו, אלנה, מוצאים להורג על ידי כיתת יורים ונקברים בעקבות המהפכה הרומנית ב-1989.
אולריך בק מזוהה כתאורטיקן פוליטי גרמני שמאלני.
לאחר קריסת ברית המועצות, הוא ראה את העולם מורכב מכדי שיהיה אפשר לשנותו, וטוען שפוליטיקאים צריכים רק לשמור על המערב יציב על ידי חיזוי והימנעות מסיכונים.
קרטיס מסתכל על אלאדין, מחשב שמנהל כ-7% מהנכסים הפיננסיים בעולם, מנתח את העבר כדי לצפות מה עלול לקרות בעתיד; וכיצד תרופות נוגדות דיכאון ומדיה חברתית מייצבים את הרגשות של אנשים.
תחילתו של פרק זה עוסק בפגמים בניסיון לחזות את העתיד באמצעות נתונים מהעבר.
קרטיס מספר איך מונה קלפים גויס על ידי דונלד טראמפ כדי לנתח את הרגלי ההימורים של אקיו קשיוואגי בקזינו שלו, טראמפ טאג' מאהל באטלנטיק סיטי, לאחר שטראמפ הפסיד מיליוני דולרים לקשיוואגי.
במאמץ למנוע את פשיטת הרגל המתקרבת של הקזינו, הומצא מודל שחזה דרך להחזיר את הכסף מקשיוואגי, שהפסיד 10 מיליון דולר.
עם זאת, לפני שהספיק לשלם, הוא נהרג על ידי גנגסטרים של יאקוזה והקזינו פשט רגל, כשטראמפ נאלץ למכור רבים מנכסיו לבנקים.
תשומת הלב חוזרת למזרח התיכון ולהפצצת לוקרבי ב-1988. קרטיס אומר שמיד לאחר ההפצצה, עיתונאים וחוקרים האשימו את סוריה בביצוע התקיפה בשמה של איראן כנקמה על ההפלה של איראן אייר טיסה 655 על ידי הצי האמריקני.
זה התקבל בדרך כלל כנכון עד שסוכנויות הביטחון האמריקאיות הודיעו כי לוב עומדת מאחורי המתקפה.
כמה עיתונאים ופוליטיקאים האמינו שהמערב עשה את שינוי העמדה כדי לפייס את מנהיג סוריה, שארצות הברית ובריטניה דרשו כבעל ברית במלחמת המפרץ הקרובה.
הוא מתמקד בהפצת טקטיקות פיגועי התאבדות מהאסלאם השיעי לאסלאם הסוני ובפגיעה באזרחים בישראל על ידי חמאס במהלך שנות ה-90. השיתוק הפוליטי שנוצר הוביל לעצירת תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
היא מתוארת כתוצאה לא מכוונת של תגובת ישראל להרג משמר הגבול הישראלי ב-1992.
מוצג מונטאז' של קטעים מסרטי אסונות לפני ה-11 בספטמבר, שבהם ציוני דרך של ניו יורק נהרסים על ידי פולשים חייזרים, מטאוריטים וצונאמי.
קרטיס טוען שסרטים כאלה אופייניים למצב רוח של חוסר ודאות שפקד את ארצות הברית בסוף ה-מאה ה־20.
קרטיס מראה כיצד מועמר קדאפי הפך ל"חבר הטוב החדש החדש של המערב".
השפעת מלחמת עיראק גורמת להרס על הנפש האמריקאית ואנשים נסוגים למרחב הווירטואלי.
יהודה פרל יוצר רשתות בייסיאניות המחקות התנהגות אנושית.
בנו של יהודה, דניאל פרל הוא האמריקני הראשון שראשו נכרת בסרטון שהועלה ליוטיוב.
בינתיים, אלגוריתמים של מדיה חברתית מציגים מידע נעים למשתמשים שלהם ולכן לא עושים שום דבר כדי לערער על אמונותיהם.
למרות זאת, Occupy Wall Street מגיח בניסיון לשבש את המערכת על ידי חיקוי המערכת חסרת המנהיגים שפעם דמיינו שהאינטרנט יהפוך.
בשיטה דומה החלה המהפכה המצרית של 2011.
בריטניה, צרפת וארצות הברית מפנות עורף למועמר קדאפי ברגע שמורדים לוביים יקומו נגדו.
ארצות הברית מטילה פצצות באמצעות מל"טים, ואז מוצגים צילומים של קדאפי נלכד על ידי המורדים.
ברוסיה, ולדימיר פוטין והקבינט הטכנולוגי-פוליטי שלו יוצרים בלבול המוני.
ולדיסלב סורקוב משתמש ברעיונות מאמנות כדי להפוך את הפוליטיקה הרוסית לפיסת תיאטרון מביכה.
דונלד טראמפ השתמש באותן טכניקות בקמפיין הנשיאותי שלו על ידי שימוש בשפה מ-Ocupy Wall Street.
קרטיס טוען שטראמפ "הביס את העיתונות" בכך שהפך את יכולות בדיקת העובדות שלה ללא רלוונטיות.
הניסיון של השמאל האמריקני להתנגד לטראמפ באינטרנט לא השפיע.
למעשה, הם רק הזינו את תאגידי המדיה החברתית שהעריכו את הקליקים הרבים הנוספים שלהם.
המהפכה של סוריה הופכת למרושעת ואלימה יותר.
טכניקת פיגועי ההתאבדות שקרטיס טוען שחאפז אל-אסד הציג על מנת לאחד את המזרח התיכון גרמה לה להתהפך.
רוסיה משתמשת במושג "לוחמה לא ליניארית" של סורקוב כדי להילחם נגד המורדים הסורים.
רוסיה טוענת שהיא עוזבת את סוריה, אבל לא עושה זאת.
אבו מוסעב אל-סורי בסוריה מציע לטרוריסטים לא לבצע פיגועים בקנה מידה גדול כמו זה של אוסאמה בן לאדן, אלא לבצע פיגועים "אקראיים" בקנה מידה קטן ברחבי המערב כדי ליצור פחד וכאוס, שנגדם יהיה קשה יותר להגיב.
ערעור היציבות בנפש המערב מוביל להצבעה בעד ברקזיט ולפופולריות של דונלד טראמפ.
HyperNormalisation עושה שימוש נרחב בצילומים מארכיון ה-BBC וכולל חומר שצולם במיוחד עבור הסרט התיעודי.
האינדיפנדנט תיאר אותו כ"סרט דוקומנטרי נדיר המכבד את האינטליגנציה של הצופה ...
כמעט כל הרגעים הפוליטיים שקרטיס נכנס אליהם ידועים היטב, אבל הוא משחזר אותם בצורה סוחפת.
יש למחוא לו כפיים על כך שעשה סרט תיעודי שביצירת נרטיבים עולמיים מבלבלים בכוונה, בעלי הכוח מנסים למנוע".
הניו יורקר תיאר אותו כ"מסמך בוחן ומהותי של זמננו, סרט שמותיר אותנו, כמו ביריית הפתיחה שלו, מגששים ביער שחור כהה עם פנס בלבד, תוהים מה מסתתר בכל החושך המפחיד הזה שאין אחד מצא דרך לעבור".
בגרדיאן, המבקר צ'רלי לין כתב, "האופוס בן 165 הדקות הזה הופך את עצם גודלו הבלתי נשלט למאפיין מרכזי, כאשר קרטיס סוטה מהיסטוריה חברתית לתאוריות קונספירציה ובחזרה, כמו אדם שנמצא עמוק בתוך מסע גלישה בוויקיפדיה ופתוח לו עשרות לשוניות בדפדפן...
מכלול מרתק של רעיונות שנחקרו למחצה אמור לעורר את הצופים הסקרנים לערוך מחקר נוסף משלהם, שזו תגובה בריאה וחיובית לחלוטין".
פיל האריסון, בביקורת עבור The Quietus, כתב "אפשר לטעון שקרטיס עצמו הוא רק עוד מאסטר של מניפולציה ...
מחבר יחד קולאז' רחב מתוך רסיסים שונים של ההיסטוריה הקרובה ומציג אותו כאמת".
ב- Little White Lies, דייוויד ג'נקינס כתב שהסרט הוא "מעגל משכנע ללא הרף של פרטים פוליטיים המוצגים כחלקים של פאזל גדול ועמום יותר ...
החלקים כמעט כולם מתחברים, אך התמונה שהם יוצרים מטושטשת ולא ברורה ...
הקריינות הכללית והרציפה של קרטיס רצופה בהצהרות גורפות שמהוות את העמודים המתנדנדים של התזה שלו."
היפרמיה היא הגברת זרימת הדם לרקמות התאים השונות בגוף.
יכולות להיות לכך השלכות רפואיות, אך היא גם תגובה רגולטורית, המאפשרת שינוי באספקת הדם לרקמות שונות באמצעות הרחבת כלי הדם.
במילים אחרות היפרמיה היא יותר דם מהרגיל שעובר לרקמות או איברי הגוף.
יכולות להיות לכך סיבות נורמליות או סיבות שמשמעותן שמשהו לא תקין.
לא דרוש טיפול עבור סוגים מסוימים של היפרמיה.
אם כן דרוש אז הטיפולים מורכבים בדרך כלל מתרופות ללא מרשם או תרופות מרשם.
מבחינה קלינית, היפרמיה ברקמות מתבטאת באדמנת (אדמומיות של העור) בגלל ספיגה של כלי הדם בדם מחומצן.
היפרמיה יכולה להתרחש גם עקב ירידה בלחץ האטמוספירי מחוץ לגוף.
היפרמיה תפקודית היא עלייה בזרימת הדם לרקמה עקב נוכחותם של מטבוליטים ושינוי במצבים כלליים.
כאשר רקמה מגבירה פעילות ישנה ירידה מאופיינת היטב בלחץ החלקי של החמצן וה-PH, עליה בלחץ החלקי של הפחמן הדו-חמצני, עלייה בטמפרטורה ובריכוז יוני האשלגן.
מנגנוני הרחבת כלי הדם הם בעיקר מטבוליטים מקומיים והשפעות מיוגניות.
פעילות מטבולית מוגברת של הרקמה מובילה לעלייה מקומית בריכוז החוץ-תאי של כימיקלים כגון אדנוזין, פחמן דו-חמצני וחומצה לקטית, ולירידה בחמצן וב-PH.
שינויים אלו גורמים להרחבת כלי דם משמעותית.
ההפך מתרחש כאשר הפעילות המטבולית מואטת וחומרים אלו נשטפים מהרקמות.
ההשפעה המיוגנית מתייחסת לניסיון המובנה של שריר חלק בכלי הדם המקיף את העורקים כדי לשמור על המתח בדופן של כלי הדם הללו על ידי התרחבות כאשר הלחץ הפנימי מופחת ולהתכווץ כאשר מתח הדופן עולה.
היפרמיה תפקודית, היפרמיה מטבולית, היפרמיה עורקית או היפרמיה פעילה, היא זרימת הדם המוגברת המתרחשת כאשר הרקמה פעילה.
היפרמיה מתווכת ככל הנראה על ידי סינתזה מוגברת ו/או שחרור של חומרים מרחיבי כלי דם במהלך תקופות של חילוף חומרים תאי מוגבר.
העלייה בחילוף החומרים גורמת לעלייה בתוצרי לוואי מטבוליים בכלי דם.
חלק מהגורמים המשוערים להרחבת כלי הדם (הקשורים לחילוף חומרים) כוללים בין היתר: פחמן דו-חמצני (CO2), יון מימן (H +), אשלגן (K +), אדנוזין (ADO), חנקן חמצני (NO)).
מרחיבי כלי דם אלו המשתחררים מהרקמה פועלים על עורקיקים מקומיים וגורמים להרחבת כלי הדם, הדבר גורם לירידה בהתנגדות כלי הדם ומאפשר עלייה בזרימת הדם.
עלייה זו מאפשרת לדם לשרת את הדרישה המטבולית המוגברת של הרקמה ומונעת חוסר התאמה בין O2 - ביקוש לבין O2 - היצע.
מחקרים עדכניים העלו כי מרחיבים כלי דם המיוצרים מקומית עשויים לפעול באופן מיותר, שבו האנטגוניזם של מרחיב אחד, בין אם זה תרופתי או פתולוגי, עשוי להיות פיצוי על ידי אחר על מנת לשמר את זרימת הדם לרקמה.
בעוד שהמקום של בקרת זרימת הדם (לפחות ברקמת שרירי השלד) נחשב לרוב ברמת העורק, מחקר החל להציע שתאי אנדותל נימיים עשויים להיות מתאמים של זרימת דם בשרירי השלד במהלך היפרמיה תפקודית.
דעה מקובלת שמרחיבי כלי דם (המשוחררים מסיבי שריר פעילים) יכולים לעורר תאי אנדותל נימי מקומיים אשר בתורם, גורמים להולכה של אות מרחיב כלי דם לעורקים במעלה הזרם וכך הדבר מעורר הרחבת כלי דם עורקיים וכתוצאה מכך, יוצר מסלול של התנגדות נמוכה יותר לדם.
הזרימה יכולה להיות ישירה בדיוק לנימים המספקים את הרקמה הפעילה מבחינה מטבולית.
לעומת זאת, כאשר רקמה פחות פעילה מבחינה מטבולית, היא מייצרת פחות מטבוליטים אשר פשוט נשטפים בזרימת הדם.
מכיוון שרוב רכיבי התזונה הנפוצים בגוף הופכים לפחמן דו-חמצני כאשר הם עוברים חילוף חומרים, השרירים החלקים סביב כלי הדם נרגעים בתגובה לריכוז מוגבר של פחמן דו-חמצני בדם ובנוזל החוץ-תאי שמסביב.
הרפיית השריר החלק הזה גורמת להרחבת כלי הדם ולהגברת זרימת הדם.
חלק מהרקמות דורשות חמצן ו"דלק" מהר יותר או בכמויות גדולות יותר.
דוגמאות לרקמות ואיברים שידועים כבעלי מנגנונים מיוחדים להיפרמיה תפקודית כוללות:
המוח דרך התגובה ההמודינמית התלויה בתא עצב.
רקמת זקפה של הפין על ידי שחרור חנקן חמצני.
היפרמיה ריאקטיבית, תת-קטגוריה של היפרמיה עורקית, היא העלייה החולפת בזרימת הדם באיברים, המתרחשת לאחר תקופה קצרה של איסכמיה.
בעקבות איסכמיה תתרחש היפוקסיה (מחסור בחמצן) והצטברות פסולת מטבולית.
הדבר נבדק בדרך כלל ברגליים באמצעות מבחן בירגר.
היפרמיה תגובתית מתרחשת לעיתים קרובות כתוצאה מחלת רנו כאשר כלי הדם מובילים לאיסכמיה ונקרוזה של רקמות ובכך לעלייה בזרימת הדם, כדי להסיר את חומרי הפסולת ולפנות את פסולת התא.
היפרנתרמיה או יֶתר נתרן הדם היא מצב פיזיולוגי בו יש ריכוז גבוה מדי של נתרן בדם.
תסמינים מוקדמים עשויים לכלול תחושת צמא חזקה, חולשה, בחילה ואובדן תיאבון.
תסמינים חמורים כוללים בלבול, התכווצויות שריר ואיבוד הכרה, ועלול להיגרם גם דימום מוחי ותת עכבישי.
ערכים תקינים של ריכוז נתרן בנסיוב הדם הם בין 135–145 מילימול לליטר (mmol/L) והיפרנתרמיה מוגדרת בדרך כלל כרמת נתרן הגבוהה מ-145mmol/L.
תסמינים חמורים מופיעים בדרך כלל בערכים שמעל 158–160mmol/L.
בעוד התמותה של מבוגרים עם היפרנתרמיה ממושכת היא 60% ועם היפרנתרמיה חריפה 75%, תמותת ילדים עם היפונתרמיה היא 10% ו-20% בהתאמה, כאשר שני שלישים מהילדים ששרדו היפונתרמיה חריפה סובלים מסיבוכים עצביים.
היפרנתרמיה מסווגת בדרך כלל לפי רמת הנוזלים של האדם: עם נפח נמוך (היפוולמי), נפח נורמלי (אאוולמי) ונפח גבוה (היפרוולמי).
היפרנתרמיה בנפח נמוך יכולה להיגרם מהזעה, כוויות, הקאות, שלשולים, תרופות משתנות או פגיעה בכליות.
היפרנתרמיה בנפח תקין יכולה לנבוע מחום, חסר שתייה קיצוני, נשימת יתר ממושכת, תפלת השתן, השפעה של ליתיום ועוד.
היפרנתרמיה בנפח גבוה יכולה לנבוע מהיפראלדוסטרוניזם, מתן מוגזם של תמיסת מלח לוריד או בהזנת צנרת.
רמות חלבון נמוכות בדם בחולים קשים, ושימוש שגוי במבחנות, עלולים לגרום למדידת נתרן גבוהה כוזבת.
בדרך כלל ניתן לקבוע את הסיבה להיפרנתרמיה באמצעות התשאול הרפואי, ובדיקת השתן יכולה לעזור אם הסיבה עדיין אינה ברורה.
המנגנון הבסיסי קשור בדרך כלל בחסר מים חופשיים בגוף.
עיקר הטיפול הוא מתן מים לתיקון החסר.
ניתן להחזיר לגוף מים דרך הפה או דרך הוריד.
בעירוי לוריד אין לתת מים בלבד (בגלל הפרש אוסמולריות שיביא לפיצוץ של כדוריות דם אדומות), אלא יש לתת עירוי בתמיסה עם דקסטרוז (סוכר) או מי מלח (סליין).
תיקון מהיר מדי של היפרנתרמיה עלול להיות מסוכן מאוד: המוח מסתגל לריכוז הנתרן הגבוה עם הזמן, לכן הורדה מהירה מדי של ריכוז הנתרן, לאחר שהתרחשה הסתגלות זו, גורמת למים לזרום לתאי המוח, לנפח אותם ולהביא לבצקת מוחית, שעלולה לגרום לפרכוס, לנזק מוחי קבוע ואף למוות.
בנוסף, הטיפול כולל גם סילוק הגורמים להיפרנתרמיה.
למשל, עצירת הגורם לאובדן נוזלים ממערכת העיכול; הורדת חום גבוה, היפרגליקמיה ועודף סוכר בשתן; עצירת טיפול במשלשלים ובמשתנים; טיפול להפחתת היפרקלצמיה והיפוקלמיה או להפחתת ריבוי שתן הנגרם על ידי ליתיום או תיקון נוסחת ההזנה הניתנת בעירוי.
היצור (או "הדבר", באנגלית: The Thing) הוא מותחן אימה מדע בדיוני משנת 1982, בבימויו של ג'ון קרפנטר, בכתיבתו של ביל לנקסטר ובכיכובו של קורט ראסל.
שם הסרט מתייחס לאנטגוניסט שבו - צורת חיים חוצנית טפילה שנטמעת בתוך אורגניזמים אחרים ומחקה אותם.
היצור מסתנן לתוך תחנת מחקר אנטארקטית, לוקח את צורתם של אלה שהוא הורג, ועד מהרה מתפשטת פרנויה בקרב שאר חברי הקבוצה.
הסרט הוא רימייק לסרט "דבר מעולם אחר" משנת 1951 של הבמאי הווארד הוקס וכריסטיאן ניבי, ולמעשה הוא עיבוד קולנועי נאמן יותר לנובלה "מי הולך שם?" של ג'ון ווד קמפבל הבן, שסיפקה את ההשראה לסרט משנת 1951.
צילומי הסרט התרחשו בקוטב הצפוני למרות העובדה שהעלילה התרחשה בקוטב הדרומי.
מאז צאתו לאקרנים, הסרט זכה לביקורות גרועות ותואר כ"זבל מיידי" ובזמנו נחשב לסרט השנוא ביותר אי פעם.
אולם, הסרט זכה לתגובות חיוביות ביותר על האפקטים והמשחק אך קטלו את הסרט בשל היותו מתעסק באפקטים ופחות הרבה בעלילה.
אולם, לאחר יציאתו הסרט צבר מעמד של סרט פולחן, ונעשו לו מספר עיבודים במדיות השונות, ביניהם נובלה, קומיקס מבית דארק הורס ומשחק מחשב.
בנוסף, הסרט נחשב לאמת מידה בנושא "האפקטים המיוחדים", כאשר האפקטים האלו נוצרו על ידי רוב בוטין, שהיה רק בן 22 כשיצר אותם.
הוא נאסר לשידור בפינלנד ובדרום קוריאה.
בשנת 2011 יצא סרט מקדים באותו שם.
בנוסף, הסרט גרף אחריו סכום כולל של כיותר מ-19 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 15 מיליון דולר בלבד.
זהו סיפורה של משלחת מחקר מדעית אמריקנית בת 12 חברים הנמצאת במדבריות הקרח השוממות באנטארקטיקה, בחורף 1982. שלוות המחנה האמריקני מופרת כאשר מסביב למחנה חג מסוק אשר שייך לצוות מחקר מהמחנה הנורווגי, בעודו מנסה ליירט כלב.
זוג חברי משלחת נורווגית החגים מעל הבסיס במסוק, עצבניים, רודפים אחר כלב ומנסים להורגו.
לאחר שנחת, המסוק הנורווגי אשר רדף אחר הכלב נהרס בפיצוץ רימון, שהשליך בשוגג אחד מחברי המחנה הנורווגי, לארס, ואף נהרג טייס המסוק, מתיאס.
לארס, כעת חבר המחנה הנורווגי היחיד יורה, ופוגע שלא במכוון, בג'ורג', כאשר בשלב זה, אחד מחברי הצוות האמריקאי, גארי, יורה בלארס למוות.
כעת נותר הצוות האמריקני עם מטלת סידור הבלאגן שנוצר, ללא מידע או תשובות בנוגע למה שהתרחש זה עתה.
הכלב אותו רדפו הנורבווגים, מצא כעת מחסה במחנה, כאשר הוא חופשי להסתובב בו, עד אשר הוכנס לכלוב עם שאר הכלבים.
שם, במהלך הלילה הכלב משנה את צורתו הפיזית ומתקיף כמה כלבים אשר נמצאים במכלאה בבסיס המשלחת האמריקנית.
לאחר שהרגו את היצור בעזרת להביור, חברי המשלחת מתחילים להבין על ידי נתיחה שלאחר המוות של גופת היצור ועל ידי תצלומים מבסיס המשלחת הנורווגית שזהו בעצם יצור אורגני מכוכב אחר המסוגל לשנות את צורתו לכל צורה אורגנית אשר בקרבתו על ידי עיכול האורגניזם ואסימילציה (הידמות) לאותו אורגניזם.
כאשר הם מגלים שרוב הסיכויים שאחד או יותר מחברי הקבוצה עלול להיות היצור המוזר הם מוצאים את עצמם תוהים בפרנואידיות מי מחברי המשלחת עבר את האסימילציה ומי לא.
הִיפֶּרְפְּלַזְיָה (מיוונית עתיקה (ὑπέρ (huper משמעו "היפר" או "יתר", (πλάσις (plasis משמעו "פלזיה" או "יצור".
על פי האקדמיה ללשון העברית: יְצִירַת יֶתֶר), או היפרגינציה, היא עליה בכמות הרקמות האורגניות אשר נוצרות מהתרבות תאים.
היא עלולה לגרום לגדילה משמעותית של האיבר.
היפרפלזיה היא תוצאה של תהליך הסתגלותי כתגובה לגורמי עקה (טראומה), כמו דלקת כרונית או שינוי הורמונלי.
לעיתים משתמשים במונח בצורה שגויה כנאופלזיה שפירה או גידול שפיר.
היפרפלזיה היא תגובה פארא-נאופלסטית שכיחה לגירוי.
בראייה מיקרוסקופית, התאים מדמים תאים רגילים אבל מספרם גדל.
לפעמים התאים גם גדלים בנפחם (היפרטרופיה).
היפרפלזיה נחשבת לתגובה פיזיולוגית לגירוי ספציפי, והגדילה של התאים ההיפרפלסטיים נשארת תחת פיקוח מנגנוני הגוף הרגילים.
זאת להבדיל מנאופלזיה (התהליך הגורם לסרטן וגידולים שפירים).
היפרפלזיה עלולה להיגרם ממגוון סיבות וגורמים.
למשל דרישה מוגברת לסוג התאים הספציפי (למשל לאחר פציעה בעור), דלקת מקומית, פגיעה הורמונלית או כפיצוי לנזק באיבר אחר בגוף עקב פציעה או מחלה.
היפרפלזיה יכולה להיות לא מזיקה ולהיחשב נורמלית.
למשל גדילה של בלוטות החלב בשד בזמן ההריון, זאת לטובת הנקה עתידית.
דוגמה נוספת היא שפקטורי גדילה דמויי אינסולין גורמים לצמיחה מואצת של סחוסים ועוזרים בתהליך הגדילה של ילדים.
בתהליך זה ישנה התרבות ממשית של התאים ולא גדילה שלהם.
"היציאה מן החומות" הוא תהליך ההתפשטות העירונית של מבנים, דרכים ושכונות מגורים בירושלים אל מחוץ לחומות העיר העתיקה.
עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח המתוחם שבין חומות העיר העתיקה בלבד.
שהייה מחוץ לחומות, בייחוד בשעת לילה, נחשבה מסוכנת ביותר בשל כנופיות שודדים שהפילו חיתתן על האזור.
בין החומות של ירושלים העות'מאנית הצטופפו מוסלמים, יהודים ונוצרים במספרים גדלים והולכים, בצד אנשי ממשל עות'מאניים, קבוצות אנשי דת, פילנתרופים ונציגים דיפלומטיים של מעצמות שונות שגילו עניין גובר והולך בירושלים.
בשלהי התקופה העות'מאנית הגיעה הצפיפות בעיר שבין החומות לממדים בלתי נסבלים, דבר שהשפיע על תנאי המחיה, התברואה והכלכלה של העיר.
ניצנים ראשונים לתופעה ניכרו כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19, כאשר תושבים מחוץ לעיר החלו לעבד אדמותיהם בשיטות מודרניות ולטעת עצים מחוץ לחומות.
גורמים שונים, בהם מעצמות זרות וכנסיות שנדרשו לשטח למפעליהן המתוכננים בירושלים, החלו לגלות עניין ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר - בעיקר ממערבה ומצפונה.
בין אלה היה הפילנתרופ היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שרותי רווחה ובריאות הולמים, ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
מיקום המבנים של בני הדתות השונות מחוץ לעיר העתיקה לא תאם את תבנית ההתפשטות הרדיאלית האופיינית ליציאה מהחומות בערים אחרות בעולם, והתרכז בעיקר לכיוון מערב על ציר הרחובות יפו והנביאים, וזאת מארבע סיבות עיקריות:
נטייתם הטבעית של "פורצי החומות" הייתה להתקרב אל הדרך הראשית ליפו, הן מסיבות ביטחוניות (הימנעות מבדידות) והן מסיבות כלכליות (מתן שירותי דרך ויכולת ליהנות מהמסחר שהתנהל על אם הדרך).
הר הזיתים מאגף את אגן העיר העתיקה מדרום-מזרח ועד צפון-מזרח, ובשל היותו גבוה ותלול לא היה אטרקטיבי למגורים.
מסיבה זו בנו שם רק הנוצרים, שלהם היה אינטרס דתי מובהק בהר הזיתים.
שטח ניכר מהר הזיתים הוא בית קברות, המונע אפשרות של יישוב רצוף מהעיר והלאה.
אמנם הנקרופוליס של ירושלים מקיף את העיר כולה, אך רק במזרח נמשכה הקבורה ברציפות, ולא ניתן היה להתעלם ממנה.
ירושלים שוכנת על סְפר המדבר, ולפיכך העדיפו היוצאים מהחומות להתיישב באזורים נוחים יותר מבחינה אקלימית שבמערב מאשר בשטחים היבשים שבמזרח.
השוני בין בני הדתות השונות בבחירת מיקום הבנייה בקשת ההתיישבות מדרום-מערב לצפון-מערב נעוץ במניעיהם השונים: רצונם של היהודים להקים שכונות מבוססות באזורים נוחים מבחינה טופוגרפית, אקלימית וכלכלית, הביא אותם לבנות ממערב לעיר העתיקה, בסמוך לצירי הדרך הראשיים ליפו.
הנוצרים, שביקשו "לתקוע יתד" פוליטית ודתית, בנו בקרבת העיר העתיקה ובעיקר באתרים ה"קדושים" כמו הר ציון והר הזיתים, ואילו מרבית המוסלמים יצאו מהחומות למגורי קיץ או לשכונות התלויות כמעט לגמרי בעיר העתיקה, ולפיכך התיישבו קרוב אליה, ללא קשר לקרבתן לדרך הראשית או לאתרי פולחן.
הראשונים שבנו מחוץ לחומות היו הנוצרים, אשר ניצלו את הסכמי הקפיטולציות - היתרים ותנאים מפליגים לבני מיעוטים דתיים - והקימו בעיקר מבני ציבור.
הסנונית הראשונה הייתה סמואל גובאט, הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים, אשר כבר ב-1852 הקים את מבנה הציבור הגדול הקרוי עד היום על שמו בהר ציון.
באותן שנים הקים ג'יימס פין, הקונסול הבריטי, שני מבנים מחוץ לחומות: האחד הוא בית הקיץ שלו, שנבנה באזור שבו תיבנה לימים שכונת טלביה, והשני היה החווה החקלאית "כרם אברהם", שהוקמה לצורך עידוד עבודת האדמה בקרב יהודים, ונבנתה באזור שבו הוקמו לימים בית היתומים שנלר ושכונת כרם אברהם.
לאחר מלחמת קרים (1853-6) החלה להתפתח תנועת צליינות נרחבת של עולי רגל רוסים.
הדבר הביא לכך ששנים ספורות לאחר מכן, בשנת 1860, הקים הצאר את מגרש הרוסים, שהפך למתחם הצלייני הגדול ביותר בירושלים, וכלל אכסניות שונות, בית חולים, כנסייה ועוד.
אחרי הרוסים, פנו נוצרים בני עמים ועדות שונות להקמת מבני לאום ודת מחוץ לחומות ירושלים, אשר נסמכו ברובם הגדול לרחוב הנביאים ולציר שבו ייסלל לימים רחוב המלך ג'ורג' (כמו מנזר רטיסבון ובית טליתא קומי).
פעילות ענפה זו הביאה לכך שבשלהי המאה ה-19, פרצו הטורקים את השער החדש, שנועד להקל על מעבר הנוצרים מרובעם בתוך העיר העתיקה אל מקבץ המבנים הגדול שהקימו מחוצה לה.
בעיקר נהנו מכך הצרפתים, שהקימו סמוך לפינה הצפונית-מערבית של חומת העיר העתיקה את המתחם הצרפתי בירושלים.
מניעי הבנייה הנוצרית היו שונים ומגוונים, בהתאם ליוזמיה:
בנייה על ידי ארגון נוצרי הייתה לרוב למטרות דתיות מובהקות או למטרות חינוך, אכסון צליינים וסעד.
כך למשל ניתן לראות את יוזמות "החברה הנוצרית הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים בארץ ישראל", אשר מטרות מיסיונריות הביאוה להקמת בית חולים (היום בית הספר האנגליקני) ואת "בית החברה המיסיונרית האנגלית" (היום נטוש), במטרה למשוך אליהם יהודים ולנצר אותם.
כן נבנו כנסיות על ידי מסדרים קתולים או גופים נוצריים אחרים באתרי קודש נוצריים.
בנייה על ידי גוף מדיני-דתי הייתה למטרת "קביעת יתד" מדינית והפגנת נוכחות, לרוב באצטלה לגיטימית לכאורה של סיוע לנוצרים מקומיים ולצליינים.
דוגמה מובהקת לכך היא "החברה הפרבוסלאבית הרוסית", שנהנתה מפטרונות הצאר והקימה את "מגרש הרוסים" ומבני ציבור נוספים לאורך רחוב הנביאים.
המטרה המוצהרת הייתה לסייע לאלפי הצליינים הרוסים שפקדו את ירושלים, בעיקר בחג הפסחא, אולם אין ספק כי המיקום האטרקטיבי נועד גם להוות דריסת רגל במרחב הירושלמי.
בנייה על ידי אנשים פרטיים הייתה תמיד על ידי בעלי מעמד או ממון, כמו גובאט או פין, בתחילה בצמוד לחומות, ולאחר מכן לצדי הדרכים היוצאות את העיר ולצד המוסדות הגדולים בעיקר במערב.
מניעי הבנייה במקרה זה שונים מאוד, בהתאם לעקרונותיו ולשאיפותיו של היוזם.
כך למשל בית הספר של גובאט סייע בעיקר לערבים, בעוד שפין פנה דווקא ליהודים.
דמות אחרת, החשובה מאוד לעניין הבנייה הנוצרית מחוץ לחומות, היא דמותו של הרוזן דה פיילא (Comte Marie Paul de Piella), אשר לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 יזם ומימן את הקמת המתחם הצרפתי בירושלים בצמוד לשער החדש, שכלל מבני ציבור כמו כנסיות, מנזרים, בית חולים וכדומה.
המניע של דה פיילא היה בוודאי נוצרי, אך עם זאת היה ספוג במניעים לאומיים-צרפתיים-קתולים מובהקים.
כמה דמויות אמידות הקימו בתי פאר פרטיים, כמו "בית תבור" של קונרד שיק, "בית מחניים" של יוהנס פרוטיגר או "בית וסטר".
גם הטמפלרים הגרמנים הקימו שכונה שלמה של בתים פרטיים ומעט מבני ציבור.
מטרתם הייתה התיישבותית בעיקרה, ללא כל מניע פוליטי או דתי.
מאפייניה העיקריים של הבנייה הנוצרית, עקב היותה לרוב ציבורית, היא מונומנטליות המשולבת בפונקציונליות.
רוב האדריכלים היו נוצרים מקומיים, כמו קונרד שיק או תיאודור זנדל, שיצרו מבנים מכובדים ומרשימים, דוגמת הטליתא קומי, בית רטיסבון ובית היתומים שנלר.
מן הבנייה הנוצרית הפרטית לא השתמרו דוגמאות רבות (ביתו של פין בטלביה נהרס), אך "בית תבור" ו"בית מחניים" בנויים בסטנדרטים גבוהים ועל גבי מגרשים גדולים למדי, עד כי ברבות השנים החלו לשמש שניהם כבתי ציבור.
בתי המושבה הגרמנית, לעומת זאת, השתמרו יפה, ומשמשים עד היום כבתים פרטיים.
הבנייה הנוצרית, הן הציבורית והן הפרטית, מתאפיינת באלמנטים אירופאים מובהקים עם השפעות אוריינטליות, דוגמת סימטריה בחזית, תריסי רפפה, גגות רעפים משופעים, "תפר שוליים" המדגיש את פינות הקיר, עיצובים וגילופים באבן ועוד.
רוב המבנים הנוצרים נבנו בתוך מתחמים סגורים, כמו מגרש הרוסים, שנלר והמתחם הצרפתי.
מיקום המבנים הנוצריים הוא בסמיכות לעיר העתיקה, לאורך ציר רחוב הנביאים או מעט רחוק ממנו (שנלר, טליתא קומי) ועל הר הזיתים, שם ביקשו הנוצרים לחזק את אחיזתם.
יוצאי דופן הם מבנים נוצריים הקשורים למקום, דוגמת מנזר סן סימון שחודש בשלהי המאה ה-19 במקום המתחם המקודש הישן, או המושבה הגרמנית, שיושביה ביקשו במכוון ליהנות מחיי כפר, הרחק מהכביש הסואן.
הבנייה המוסלמית מחוץ לחומות העיר העתיקה הייתה בעיקרה למגורים פרטיים.
מאפייניה העיקריים של בנייה זו עומדים ביחס ישיר למעמדו ולאמצעיו של בונה הבית: רוב הבנייה המוסלמית מחוץ לחומות היא בתי אחוזה של אמידים שנבנו על מגרש גדול וכללו מבנה מפואר בעל שתי קומות בדרך כלל, מרחב פנימי מרווח שממנו מתפצלים חדרים (ליוואן), וצמודה אליו חצר-בוסתן רחבה.
במקרה של בית כפר, כמו בסילואן, היה הבית קטן ופשוט למדי, בעל גג שטוח וקמרונות חיזוק פנימיים (לרוב קמרונות צולבים).
כך או כך, המאפיין את הבנייה המוסלמית הוא בנייה אינדיבידואלית, ללא קשר בין מבנה אחד למשנהו.
מיקום המבנים המוסלמיים הוא בעיקר בצפון ירושלים, באזור האמריקן קולוני, שכונת שייח' ג'ראח ושכונת החוסיינים של ימינו.
שם בנו את ביתם בעיקר אפנדים מוסלמים, שביקשו להם בתי קיץ מרווחים.
פשוטי העם בנו דווקא בדרום, באזור כפר סילוואן ומורדות הקדרון.
יוצאת דופן היא שכונת הנשאשיבים, שנבנתה בקרבת רחוב הנביאים.
אף על פי שלא היו הראשונים, היו היהודים הגורם העיקרי שהטה את הכף לטובת העיר החדשה, וזאת בשל המבנים והשכונות הרבות שבנו מחוץ לחומות.
הבנייה הייתה כמעט רק למטרות מגורים, וזאת בשל הלחץ והמצוקה בתוככי העיר העתיקה, שהתבטאו בצפיפות, מחלות, יוקר מחיה ושכירות.
מעט מבני הציבור היהודיים שמחוץ לחומות היו בתי חולים, וזאת כתגובה למיסיון הנוצרי או בשל הצפיפות הגדולה שבתוך העיר העתיקה; או בתי ספר מודרניים (כמו "בית הספר למל" או "כי"ח"), ששימשו את יושבי השכונות החדשות, שבהן פשטה רוח מודרנית יותר.
חלוצת השכונות הייתה "משכנות שאננים" שנבנתה ביוזמה חוץ-ארץ-ישראלית של משה מונטיפיורי, אך מיד אחריה, וביתר שאת לאחר מגפת הכולרה שפגעה בעיר העתיקה ב-1866 ופסחה על השכונה החדשה, החלו יהודי העיר עצמם "לפזול" אל מחוץ לחומות, וכך החלו להיבנות השכונות היהודיות החלוציות.
מניעיהם של הבונים היהודים שונים זה מזה, וניתן להצביע על כמה מאפיינים:
נדבנות – יוזמה של בעל אמצעים לטובת עניי ירושלים, דוגמת משכנות שאננים למונטיפיורי, בית דוד לדוד רייז, שכונות שונות שיזם יוסף ריבלין, כפר התימנים בשילוח שהוקם ביוזמת ארגון "עזרת נידחים" ועוד.
כקבוצה נפרדת ניתן למנות את שכונות ההקדש, שההכנסות משכירות או רכישת הדירות בהן מממנות מוסדות צדקה וחסד.
בדרך כלל מדובר בשכונות קטנות שהוקמו על ידי נדיב חשוך ילדים, כדרך להנצחת שמו.
בין שכונות ההקדש בתי ויטנברג, בתי הורנשטיין, בתי ראנד ועוד.