tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הקרב במנוחת עורב המזרע (Rook's Rest), שהסתיים במותה של ראיניז והדרקונית שלה מֵליס, ראינירה מבינה שהיא זקוקה לשני רוכבי דרקונים חדשים עבור ורמית'ור וכנף-כסף (הדרקונים של המלך ג'איהאיריז הראשון ואשתו אליסאן), שני דרקונים שלטענתה גדולים מספיק כדי להתמודד נגד ואגהאר.
בנה ג'ייסריס (ג'ייס) מציע לחפש בתי אצולה נוספים עם צאצאים טארגאריינים.
ראינירה עצמה מנסה לגייס לצידה את סר סטפון דארקלין ממשמר המלכה שלה.
סטפון מנסה לרכב על הדרקון עשן-ים ונצלה למוות.
מיואשת, ראינירה שמה מבטחה במיסאריה, שכבר שכנעה אותה לשלוח סירות מזון לתושבי מעלה-המלך הרעבים כדי לגייס תמיכה, והשתיים מתנשקות.
בשלב מאוחר יותר מגלה ראינירה כי עשן-ים נצפה מעופף עם רוכב דרקונים עליו.
כשהיא מוצאת אותו היא מגלה ששמו הוא אדאם מהול, בלי לדעת שהוא אחד מממזריו של קורליס ולאריון.
הוא נשבע לה אמונים, ומייעץ למיסארה לחפש אחר "זרעי דרקון" (ממזרים בעלי דם ואליריאני) דווקא בין פשוטי העם, במקום בקרב בתי האצולה.
לאחר מבחן ארוך וקשה בו נהרגים רבים, ראינירה מוצאת שני רוכבי דרקונים חדשים: נפח בשם יו "הפטיש", שמקבל לידיו את ורמית'ור, והאלכוהוליסט אולף הלבן שמקבל את כנף-כסף.
אאימונד מחפש אחר כנף-כסף ומגיע אל דרגונסטון, מופתע לגלות שם את ראינירה עם שלושה דרקונים רכובים ונאלץ לסגת.
ראינירה רוכבת להארנהל לאחר שסיימון סטרונג שולח אזהרה על כך שדאימון עשוי להיות בוגד.
לאחר שחיזיון מראה לדאימון אירועים עתידיים הקשורים ל"שיר של אש ושל קרח", הוא כורע ברך בפני ראינירה ונשבע אמונים.
לאחר שאליסנט מנסה לנהל משא ומתן עם ראינירה על ידי התגנבות לדרגונסטון, האחרונה מסבירה שהדרך היחידה לשלום תהיה שהיא תקבל את ראשו של אאיגון.
מבקרים רבים מחשיבים את ראינירה לאחת הדמויות הפופולריות והמרכזיות ב"בית הדרקון", אם לא המרכזית ביותר.
היא נכללה ברשימת "הדמויות החדשות המועדפות ביותר לשנת 2022" באתר IMDb, והמגזין מנס ג'ורנל הכתיר אותה בתואר "השחקנית הטובה ביותר בסדרה".
במאמר שדן בדרך בה הסדרה בחרה לתאר פרטים כה רבים מחייה, קרא המגזין Comic Book Resources לראינירה "הדמות החשובה ביותר במחול (=מחול הדרקונים) כולו", ובכך הדגיש את החשיבות של הצגת מערכות היחסים שלה עם דמויות אחרות בשלבים שונים לאורך הסדרה.
אף על פי שבעולם של סדרת "שיר של אש ושל קרח" היא נחשבת כדמות שנויה במחלוקת בהיסטוריה של ווסטרוז, הביקורות שיבחו את דמותה כנועזת, מתריסה ומקדימה את זמנה.
מגזין ComicBook.com הכתיר אותה ב-2022 בתור "הדמות הנשית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה" ותיאר אותה כ"רב שכבתית" ו"אנושית להפליא"; המבקרת ניקול דראם ציינה כי "במהלך העונה, המעריצים ראו את ראינירה מתמודדת עם אהבה, בגידה, תככים, פוליטיקה, שברון לב ואובדן, ואלו מגוון חוויות שד'ארסי הביאה לחיים באותנטיות, שלעיתים היא קורעת לב".
ראלף ג'ונסון באנץ' היה דיפלומט ומדינאי אמריקאי, המתווך השני בין מדינת ישראל למדינות ערב במלחמת העצמאות וחתן פרס נובל לשלום לשנת 1950. עסק גם בהוראה בתחום מדעי המדינה ומדעי החברה.
ראלף באנץ', נולד בדטרויט, מישיגן, למשפחה דלת אמצעים אפרו-אמריקאית בעלת שורשים איריים, ב-7 באוגוסט 1904. אביו, פרד באנץ', היה ספר.
אמו, אוליב לבית ג'ונסון, הייתה מוזיקאית חובבת.
אבות משפחת האם חיו בזמנם כעבדים.
סבא-רבא מצד האם, ג'יימס ה.
ג'ונסון היה מטיף בפטיסטי ממדינת וירג'יניה שהתחתן עם אלינור מאדן (Eleanor Madden), בת לשפחה שחורת-עור ולבעל חווה אירי קתולי.
לג'יימס ולאלינור היו אחד-עשר ילדים.
בן זקוניהם, תומאס נלסון ג'ונסון, סבו של ראלף באנץ', היה מורה, בוגר מכללת שרטלף מאולטון (Alton), אילינוי (בשנת 1875).
בשנת 1875 הוא נשא לאישה את אחת מתלמידותיו, לוסי טיילור מסדייליה (Sedalia) שבמיזורי.
היא הייתה גם כן פרי קשר תערובת בין בעל חווה אירי ושפחת בית אפרו-אמריקאית.
אמו של המדינאי, אוליב (ילידת קנזס 1882), הייתה בתם השנייה.
אחרי מות אביה תומאס מהתקף מלריה בשנת 1890
אלמנתו לוסי ג'ונסון, שנותרה ללא פרנסה ומטופלת בחמישה ילדים, מכרה את כל רכושה על מנת שתוכל לחזור לאולטון, אילינוי.
בשנת 1900 הם עברו מאולטון לדטרויט.
אוליב ג'ונסון מצאה בן זוג שחור-עור בשם פרד באנץ', ספר במקצועו, שקורות משפחתו אינן ידועות היטב.
הוא לא הסתגל בלב שלם למשפחת אשתו, הגדולה, החמה והמוכשרת, ולא הצליח לפרנס כראוי את אשתו ואת ילדיו.
הם התגלגלו בכמה מקומות מגורים בקליבלנד, אוהיו, אחר כך בנוקסוויל, טנסי, ושוב לטולדו, אוהיו.
אחותה של אוליב, אתל, שבאה לבקרם, מצאה את בני הזוג ושני ילדיהם גרים בדירת חדר כשהבעל, פרד, מובטל, ואוליב חולה בשחפת.
בעזרת אתל הם עברו לדטרויט, משם בגיל 10–11 ליווה ראלף את הוריו ואת דודו צ'ארלס חולה שחפת גם הוא, לאלבקרקי, ניו מקסיקו, שם קיוו שהאקלים יעזור בריפוי המחלה.
האב נפרד מהם ונסע ללא שוב.
לא ידועים פרטים רבים על חייו בהמשך.
נראה שאחרי מות אשתו, אוליב, מסיבוכים בפרקים, בשנת 1913, פרד באנץ' התחתן שוב.
הילד היתום בן ה-13, גדל בשנים הבאות בלוס אנג'לס בבית סבתו מצד האם, "ננה", לוסי טיילור ג'ונסון.
ראלף באנץ' הצטיין בלימודים ובספורט והיה הראשון בין תלמידי הכיתה בבית הספר התיכון.
מנעוריו השתדל ראלף באנץ' לעזור לפרנסת המשפחה בעבודות מזדמנות -במכירת עיתונים, מאוחר יותר בשמירה, בהנחת שטיחים בבתים.
בעת לימודיו באוניברסיטה עבד בחנות ספרים.
באנץ' למד מדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס וסיים לימודי תואר ראשון בשנת 1927 בהצטיינות מרבית summa cum laude.
בלט בכושר טיעוניו ובספורט בקבוצות כדורסל ופוטבול.
בעזרת מלגה מהאוניברסיטה ותרומות מהקהילה האפרו-אמריקאית מלוס אנג'לס נשלח ללמוד לתואר שני באוניברסיטת הרווארד.
סיים שם בשנת 1928 ובה גם קיבל תואר דוקטור במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים בשנת 1934.
בכך היה באנץ' האפרו-אמריקני הראשון שקיבל בארצות הברית תואר דוקטור למדעי המדינה.
עבודת הדוקטורט השוותה בין השלטון הצרפתי בטוגו לזה שבדהומי ובעקבותיה נודע כמומחה לאפריקה הקולוניאלית.
הוא התקבל כחבר באגודת פי בטא קפא היוקרתית.
במקביל ללימודי הדוקטורט, לימד באוניברסיטת הווארד, שהייתה אז מוסד אקדמי עבור אפרו-אמריקנים, והקים בה את התכנית ללימודי מדעי המדינה.
בשנות ה-30 היה באנץ' נואם מבוקש בארצות הברית בנושא הקולוניאליזם באפריקה.
ב-1936 פרסם את ספרו "A World View of Race" ("תפיסת עולם של גזע"), בו בחן את הגזענות בעולם המודרני ואת הדרכים שבהם התבטאה, והציע רעיונות שאמורים היו לשנות את תפיסת העולם בנושא.
במסגרת עבודת הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטאות בבריטניה ובדרום אפריקה, השתלם באנתרופולוגיה וניהל מחקרים באזורים שונים באפריקה.
באנץ' השתלם ועסק בהוראה באוניברסיטאות שונות עד 1942.
בשנים 1938–1940 שימש כעוזרו הבכיר של הסוציולוג השוודי גונאר מירדאל, שחקר את יחסי הגזעים בארצות הברית ופרסם ב־1944 את מחקרו החשוב "An American Dilemma" ("דילמה אמריקנית").
באנץ' תרם למחקר זה תרומה חשובה מאוד במחקר השטח רחב ההיקף שערך במדינות הדרום.
במהלך עבודת מחקר זה, נאלץ באנץ', בשל ההפרדה הגזעית, לחפש כל לילה מקום לינה נפרד ממירדאל, שלן בבתי מלון, ובנוסף על כך ספג עלבונות ואיומים מצד אנשי הקו קלוקס קלאן.
ב־1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, גויס למשרד לשירותים אסטרטגיים (ה-OSS, שקדם לסוכנות הביון המרכזית, ה-CIA) כיועץ לענייני אפריקה.
ב-1944 עבר לשרת במחלקת המדינה, שם עסק בהכנת התכנית האמריקנית לטיפול בטריטוריות הקולוניאליות של אפריקה.
בהמשך הוא נכלל במשלחת ארצות הברית לפגישות ההכנה להקמת האו"ם, שעסקו גם בשאלת עתידם של האזורים שהיו נתונים תחת משטרים קולוניאליים.
באנץ' מילא תפקיד מרכזי בהליכי היסוד של האו"ם ובשלבי קיומו הראשונים.
באפריל 1946 החל לעבוד כראש מחלקת הנאמנויות באו"ם (תחליף לשיטת המנדט של חבר הלאומים), אולם כעבור פחות משנה נאלץ לעזוב את תפקידו זה ואת עיסוקו באפריקה, לטובת נושא ארץ ישראל.
בעקבות המעבר מהאקדמיה לשירות במחלקת המדינה ובאו"ם, צמצם באנץ' מאוד את עיסוקו בנושא האפרו־אמריקני.
אלא שעל־אף הצלחתו בתפקידיו בשירות הממשלה, הוא לא קיבל קביעות בגלל צבע עורו ונותר בתקן של עובד זמני.
הגבלות של הפרדה גזעית הוטלו עליו גם במלונות, במסעדות ואף במתקני הממשלה הרשמיים.
באנץ' העיד על עצמו כי צבע עורו היה אחד הגורמים הראשיים שדרבנו אותו "להצטיין בכל".
תיווכו מטעם האו"ם במזרח התיכון וקבלת פרס נובל לשלום
במזכירות ועדת אונסקו"פ, פברואר–אוגוסט 1947
בפברואר 1947 מונה באנץ' על ידי מזכ"ל האו"ם טריגווה לי לעמוד בראש צוות מחקר שיתמחה בסוגיית ארץ ישראל, שכּוּנה "הוועדה המכינה".
הצוות הפיק חמישה כרכים גדולים שהכילו נתונים על הארץ וכן הצעות פתרון שנבחנו בתקופת המנדט הבריטי.
במאי 1947 נתמנה באנץ' לעוזרו המיוחד של ד"ר ויקטור הו (Hoo) הסיני, מזכיר הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל (אונסקו"פ).
כשהחל באנץ' את עיסוקו באו"ם בשאלת ארץ ישראל, לא הכיר עדיין את העולם הערבי או את הציונות ולא ביקר מעולם במזרח התיכון.
ב-14 ביוני הגיע עם הוועדה לארץ ישראל.
הוועדה הקימה ועדת משנה מיוחדת, שתכין את הסיורים ברחבי הארץ, ובאנץ' נבחר לעמוד בראשה.
לאחר שביקר במספר קיבוצים, כתב ביומנו את התרשמותו החיובית: "היהודים כאן שונים מ[היהודים] בארצות הברית.
ארץ ישראל הופכת את היהודי ליהודי [אחר]".
בשל החרמת הוועדה על ידי הוועד הערבי העליון, ארגן באנץ' מפגשים לא רשמיים עם אישים מקרב ערביי ארץ ישראל, והוא עצמו קבע מי מחברי הוועדה ישתתף בהם.
לאחר מכן רשם את תוכן הפגישות, והעדויות הכתובות הללו שימשו את כלל חברי הוועדה.
לנוכח תביעתם הבלתי מתפשרת של האישים הערבים להקמת מדינה אחת, ערבית, על כל שטח ארץ ישראל, כתב באנץ' ביומנו: "הבעיה הזאת לא יכולה להיפתר על בסיס של צדק מופשט או על [סמך טיעון] היסטורי.
המציאות היא שנמצאים כאן גם ערבים וגם יהודים והם מתכוונים להישאר".
לקראת תום עבודת הוועדה, ערך באנץ' עבור חבריה קובץ של עשר עדויות לא רשמיות, שכונה "הסדרה המיוחדת".
זו כללה את עדותם של ארבעה בכירי ההגנה ואת עדותו של מפקד האצ"ל, מנחם בגין, שנמסרו בפגישות עם שני ראשי הוועדה ובאנץ' עצמו.
בגין, שהתלהב מבאנץ', כתב בספרו "המרד" כי בסוף הפגישה אמר לו באנץ' בהתרגשות: "אני יכול להבין אותך, גם אני הנני בן למיעוט נרדף".
לקראת סוף יולי 1947, התמקמה ועדת אונסקו"פ בז'נבה לצורך גיבוש מסקנותיה.
באנץ' התנגד לפתרון חלוקת הארץ, בשל הפגיעה בזכויות הערבים, וניסה להשפיע על תוכן המלצות הוועדה ולסכל את החלוקה.
כמו כן, התנגד לסיפוח החלק הערבי של ארץ ישראל לעבר הירדן.
באוגוסט כתב ביומנו כי לבעיית ארץ ישראל "אין פתרון".
חברי הוועדה נחלקו לשתי קבוצות שתמכו בשתי עמדות מרכזיות שונות: הקמת מדינה פדרלית אחת שתכלול שתי אוטונומיות ושלטון שישקף את הרוב הערבי, לעומת הקמת שתי מדינות עצמאיות.
באנץ' ניסח עבור תומכי הפדרציה את תוכניתם, וזו הוצגה לוועדה כ"דו"ח המיעוט".
באנץ' ניסח את הנימוקים לשני הפתרונות, דו"ח הרוב ודו"ח המיעוט, וב-30 באוגוסט יצא בחזרה לניו-יורק.
למחרת הגישה הוועדה את המלצותיה לעצרת האו"ם.
מזכיר ועדת ארץ ישראל, דצמבר 1947 עד מאי 1948
הוועדה לא הסכימה להיענות לבקשת הסוכנות היהודית להכיר בהנהלתה כמועצת הממשלה הזמנית היהודית.
באנץ' דרש שהנהלת הסוכנות תשלב בתוכה מפלגות שלא היו מיוצגות בה, כאשר מטרתו הייתה למעשה שילובם של יהודה לייב מאגנס ותומכיו בממשלה הזמנית.
אלא שמאגנס התנגד להקמת הממשלה, משום ששלל את החלוקה.
לאור הנסיגה האמריקאית מתמיכה בביצוע החלטת החלוקה, ניסתה התנועה הציונית לסיים במהירות את הקמת מועצת הממשלה הזמנית, כדי שארצות הברית תתקשה לעצור את ביצוע החלטת האו"ם.
זו הודיעה כי תבקש במושב העצרת המיוחד של האו"ם ב-16 באפריל 1948 להורות ל"ועדת ארץ ישראל" להפסיק את עבודתה, ובאנץ' עשה מאמצים לעכב את אישור מועצת הממשלה הזמנית בוועדה, כדי למנוע את הקמתה לפני מושב העצרת, אולם בלחץ חבריה, אשרה הוועדה ב-14 באפריל את המועצה הזמנית.
ב-14 במאי 1948, יום סיום המנדט הבריטי, הוחלט בעצרת האו"ם למנות מתווך שירכז את פעילות האו"ם בארץ ישראל וינסה להשכין בה שלום, וועדת ארץ ישראל פורקה רשמית.
באותו יום הכריזה הממשלה הזמנית על הקמת מדינת ישראל.
לדעת ההיסטוריון אלעד בן-דרור, על אף שלא היה אשם במצב המלחמה בו הייתה נתונה הארץ מאז החלטת החלוקה, "תפקידו של באנץ' כמזכיר ועדת ארץ ישראל הסתיים בכישלון".
ב-15 במאי 1948 פלשו צבאות מדינות ערב לארץ ישראל כדי לסכל את המדינה היהודית.
עוזרו הבכיר של המתווך ברנדוט, מאי–ספטמבר 1948
ב-19 במאי 1948 מונה פולקה ברנדוט למתווך האו"ם בארץ ישראל, ולמחרת מינה טרגווה לי את באנץ' לנציגו האישי בפמליית ברנדוט.
החל מ-28 במאי ערכו ברנדוט ובאנץ' ערכו מסע "דילוגים" בין תל אביב, קהיר, עמאן וביירות, שנמשך עד 9 ביוני, היום בו הסכימו הצדדים על תנאי ההפוגה הראשונה.
השגת ההפוגה, במידה רבה כתוצאה מפעילותו של ברנדוט, הייתה הפעם הראשונה בה חווה באנץ' הצלחה בעבודתו בנושא ארץ ישראל.
ברנדוט הקפיד להתייעץ איתו, לא קיים פגישות בלעדיו ולא הסכים שאלו יתקיימו בצרפתית, שפה אותה ידע על בוריה, משום שבאנץ' לא דיבר אותה.
משה שרת אמר בישיבת הממשלה ב-1 ביוני שבאנץ' מהווה "אוטוריטה" (סמכות) עבור ברנדוט, וגם אחמד שוקיירי כתב בזכרונותיו כי באנץ' היה "המוח של התיווך".
ב-13 ביוני 1948 הגיעו באנץ' וברנדוט לראשונה לרודוס, בה הוצב המטה הראשי של המתווך.
באנץ', ששימש עוזרו הבכיר של ברנדוט, קיבל עתה גם את התואר "מזכיר ראשי של משלחת המתווך".
בתפקידו זה היה באנץ' אחראי לגיבושן של שתי תוכניות מדיניות.
ב-27 ביוני נמסרה לישראל ולליגה הערבית תוכנית פתרון לסוגיית ארץ ישראל, היא "תוכנית ברנדוט הראשונה".
התכנית נועדה לשמש בסיס למשא ומתן.
המצע העיקרי של התכנית היה קונפדרציה ("ברית בין שני חברים" שבראשה "מועצה מרכזית") בין ישראל ועבר הירדן, כאשר לממלכתו של המלך עבדאללה יצורף השטח שיועד למדינה הערבית בתוכנית החלוקה, בנוסף לירושלים ולרובו של הנגב, ואילו הגליל המערבי יימסר למדינה היהודית, אלא שהתכנית נמנעה בשימוש בהגדרה "מדינה" לגבי ישראל.
יש הסוברים שאת עיקרי הרעיון קיבל באנץ' מיהודה מאגנס, נשיא האוניברסיטה העברית שממנו הושפע באנץ'.
ב-6 ביולי נפגשו ברנדוט ובאנץ' בתל אביב עם משה שרת, שהעביר להם את עמדת ישראל בנוגע לתוכנית והודיע על משיכת ההסכמה להגיע לרודוס כדי לדון בה.
לדברי אלעד בן-דרורי, התכנית לא מנעה את המשך הלחימה, אלא דווקא דרבנה את הצדדים לחדש אותה.
ב-8 ביולי פרצו קרבות עשרת הימים.
ב-19 ביולי החלה ההפוגה השנייה.
ב-28 ביולי הודיעה ממשלת ישראל לברנדוט שהיא מתנגדת לרעיון פירוז ירושלים וכעבור ארבעה ימים הקימה בה ממשל צבאי.
באנץ' כתב על כך ביומנו: "האימפריאליזם היהודי גואה".
ב-1 באוגוסט הוא עזב את המזרח התיכון.
ב-7 באוגוסט נפגש עם מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ורג' מרשל וביקש ממנו את תמיכת ארצות הברית ובריטניה בתוכניותיו של ברנדוט.
לאחר פגישה זו, הפכו שתי המדינות לשותפות סמויות במהלכי התיווך שלו.
לדברי בן-דרור, ביוזמה חריגה זו ויתר באנץ' על עקרונותיו לגבי עצמאותו של האו"ם, וזאת בשל כישלונו של האו"ם בטיפול בבעיה והמבוי הסתום שאליו הגיעה שליחות המתווך.
באנץ' נשאר בארצות הברית במהלך כל חודש אוגוסט ותיאם את הסיוע האמריקני למשימת הפיקוח על ההפוגה.
ב-17 בספטמבר הגיע באנץ' לארץ ישראל לאחר שכתב את דו"ח ההמלצות עליו חתם ברנדוט יום קודם לכן ברודוס.
הדו"ח המליץ להקים "ועדת פיוס" שתחליף את מנגנון המתווך ותוביל לחתימת הסכמי שלום.
בדו"ח נכתב כי יש להבטיח את זכותם של הפליטים הפלסטינים לחזור למקומות מושבם ולהעניק פיצוי לאלה מהם שיבחרו לא לחזור.
התכנית המדינית בדו"ח, היא "תוכנית ברנדוט השנייה", הכירה בקיומה של מדינת ישראל והמליצה לצרף את החלקים הערביים לעבר הירדן.
היא הציעה שירושלים תהיה עיר בינלאומית בשליטת האו"ם, שהנגב מדרום לקו אל-מג'דל–פלוג'ה יימסר לערבים ואילו הגליל כולו יימסר ליהודים.
נמל חיפה ונמל התעופה לוד יהיו אזורים חופשיים.
בתוכנית זו בוטל רעיון הקונפדרציה שהיה בתוכנית הראשונה.
ב-17 בספטמבר הגיע גם ברנדוט לארץ ישראל, ובאותו יום נרצח בירושלים על ידי חוליה של אנשי לח"י.
במושב שלצדו ישב ראש מטה המשקיפים בירושלים, אנדרה סרו, וגם הוא נורה ונהרג.
באנץ' היה אמור להיות באותה מכונית ולשבת במושב בו ישב סרו.
הוא ניצל במקרה משום שעוכב במעבר מנדלבאום.
באנץ' סבר לאחר מכן כי המתנקשים הרגו את סרו משום שחשבו שהוא עצמו הוא האדם היושב לצדו של ברנדוט, אולם לטענת היורה, יהושע כהן, ומפקד לח"י בירושלים, יהושע זטלר, המטרה הייתה ברנדוט בלבד.
באנץ' קיבל את הידיעה על הרצח בעודו ממתין לאישור מעבר בשער מנדלבאום.
הוא מיהר לבניין ימק"א, לשם הועברו הגופות, טיפל בתחקור האירוע ובארגון הטסת הגופות, ולקח את הפיקוד על משקיפי האו"ם.
מברק שהגיע מממלא מקום מזכ"ל האו"ם, העניק לו את כל הסמכויות של ברנדוט.
ביום הרצח שלח לשר החוץ שרתוק מברק, בו האשים את ממשלת ישראל באחריות עקיפה למעשה, וטען כי במסיבת עיתונאים שהתקיימה יום קודם לכן, תקפו שרתוק ויגאל ידין את משקיפי האו"ם, ובכך "עודדו" "מעשים מסוג זה".
ממשלת ישראל דחתה את ההאשמות.
באנץ' סיכם את אירועי היום במברק ארוך ששלח למשתתפי עצרת האו"ם, בו סירב לקבל את התואר "מתווך", מתוך כבוד לברנדוט, וביקש להסתפק בכינוי "מתווך בפועל" (Acting Mediator).
בעקבות מאמציו של באנץ', ב-1952 נטעה מדינת ישראל יער לכבוד ברנדוט.
לאחר הרצח, באנץ', בניגוד לברנדוט, הסכים לבקשת ישראל להציב עליו שמירה, ובזמן שהותו בירושלים סבבו אותו שומרי ראש, ואת פמלייתו יחידות צבא ומשטרה, שכללו רכבים משוריינים.
מחלקת המדינה של ארצות הברית שלחה סוכנים חשאיים שליוו אותו מבלי שידע על קיומם.
ב-20 בספטמבר 1948 מונה באנץ' רשמית ל"מתווך בפועל".
הוא כתב דו"ח מקיף על הרצח וב-27 בספטמבר חזר לרודוס.
ב-14 באוקטובר 1948 נאם באנץ' בפני מועצת הביטחון של האו"ם את נאומו הראשון מאז מונה למתווך בפועל.
בנאומו חזר על טענתו בדבר אחריותה של ממשלת ישראל לרצח ברנדוט והאשים אותה בעיכוב החקירה.
למחרת, ב-15 באוקטובר, פתח את הדיון בתוכנית ברנדוט בוועדה הפוליטית של העצרת הכללית.
במהלך השבועיים האחרונים של אוקטובר, שחררה ישראל את הנגב הצפוני במבצע יואב וכבשה את הגליל המרכזי במבצע חירם.
ב-4 בנובמבר 1948 אשרה מועצת הביטחון החלטה שקראה לצדדים להסיג את כוחותיהם לקווי ה-14 באוקטובר, שתאמה את עמדתו של באנץ'.
אולם לאחר מכן התרחש מפנה בעמדתו, ובעקבות בקשתו התכנסה מועצת הביטחון לשתי ישיבות סגורות ב-9 ו-10 בנובמבר, כדי לדון בטיוטת הצעתו, שקראה להחליף את הפסקת האש בארץ ישראל ב"הסדר בעל אופי קבוע יותר" – שביתת נשק.
בהצעתו זו לא היה אזכור לדרישת הנסיגה מהכוחות הישראליים.
הצעתו התקבלה על ידי ארצות הברית, צרפת וקנדה, אך יחד עם זאת, ב-14 בנובמבר שלח באנץ' לישראל דרישה להסיג את כוחותיה בנגב ולמסור את באר שבע לאחריותו של מושל אזרחי מצרי.
בהתאם לנוסחה שהציג באנץ', ב-16 בנובמבר 1948 קיבלה מועצת הביטחון החלטה שקראה לצדדים לפתוח מיד במשא ומתן ישיר, או באמצעות המתווך, שיוביל להסכם שביתת נשק.
ההחלטה כללה גם סעיף שאישר את כל ההחלטות הקודמות.
ב-23 בנובמבר דרש באנץ' מאבא אבן שישראל תשחרר שליש מהחיילים המצריים הנצורים בכיס פלוג'ה ואיים לדווח למועצת הביטחון על עמדתה הנוקשה של ישראל, בכך שאינה מתירה לחיילים לצאת מהכיס או לקבל אספקה מבחוץ.
ב-25 בנובמבר הציג באנץ' בפני הוועדה המדינית של העצרת הכללית שש המלצות עקרוניות לפעילות האו"ם בשאלת ארץ ישראל.
אלו כללו: הקמת ועדת פיוס שתסייע לקיום המשא והמתן בין הצדדים, טיפול בסוגיית הפליטים וקביעת אזור ירושלים כבעל מעמד בין לאומי מיוחד בהתאם להחלטת החלוקה.
בכך זנח באנץ' לחלוטין את דו"ח ברנדוט.
ב-26 בנובמבר התכנסה מועצת הביטחון לבקשת באנץ', כדי לדון בנושא הנגב, ובאותו יום הסכים בן-גוריון להתיר הכנסת אספקה לכיס פלוג'ה באופן חד פעמי.
ב-5 בדצמבר ערך באנץ' פגישות בעמאן ובקהיר ולמחרת נפגש עם בן-גוריון בתל אביב.
בפגישה זו כבר לא דרש את נסיגת ישראל מהנגב.
ב-11 בדצמבר 1948 אמצה עצרת האו"ם שתי המלצות מדו"ח ברנדוט, שאחת מהן הייתה הקמת ועדת פיוס, והחליטה שהוועדה תוקם מיד.
באנץ' סבר כי סיים את תפקידו וב-13 בדצמבר הפליג לניו-יורק, בחזרה לעבודתו במטה האו"ם.
ב-22 בדצמבר פתחה ישראל במבצע חורב בנגב.
כעבור יומיים דיווח עליה באנץ' לאו"ם.
ב-28 בדצמבר התכנסה מועצת הביטחון כדי לדון במצב ובאנץ' הגיש למועצה שני דוחות, בהם האשים את ישראל בלחימה, דיווח שישראל אינה מאפשרת גישה למשקיפי האו"ם לאזור הקרבות, וטען כי עמדתה הבלתי מתפשרת בנושא כיס פאלוג'ה היא הגורם המרכזי שמונע את ההתקדמות המדינית.
ב-4 בינואר 1949 פנתה מצרים לאסקרטה, נציגו של באנץ' בקהיר, והביעה את נכונותה לפתוח במשא ומתן עם ישראל.
ב-6 בינואר בישר באנץ' במועצת הביטחון על כך שישראל ומצרים הסכימו על הפסקת אש שתיכנס לתוקפה למחרת, ועל פתיחת משא ומתן ביניהן.
מתווך בהסכמי שביתת הנשק 1949
בחודשים ינואר–יולי 1949 ניהל באנץ' את המשא ומתן בין נציגי ישראל לנציגי מצרים, ירדן, לבנון וסוריה, שבמהלכו נחתמו הסכמי שביתת הנשק בין כל המדינות המעורבות במלחמה, למעט עיראק שמעולם לא חתמה על הסכמי הפסקת אש.
החל מינואר 1949, פעלו שני ערוצים נפרדים של האו"ם בסוגיית ארץ ישראל.
ועדת הפיוס עסקה במישור הפוליטי ובאחריות באנץ' היה המישור הצבאי.
באנץ' עצמו בחר באי רודוס כמקום עריכתן של השיחות.
ב-9 בינואר עזב את ניו-יורק בדרכו לרודוס.
ב-12 בינואר הגיעו משלחות ישראל ומצרים לרודוס ובאנץ' ערך פגישות פתיחה עם שתי המשלחות בנפרד.
למחרת ערך מפגש פתיחה משותף ודרש שחברי שתי המשלחות ייפגשו באופן ישיר.
ב-24 בפברואר נערך טקס החתימה על הסכם שביתת הנשק בין ישראל ומצרים.
באנץ' אמר בנאומו: "זה עתה תרמתם תרומה חשובה לשלום העולם".
לאחר חתימת ההסכם בין ישראל למצרים, עוד בטרם נחתמו ההסכמים עם מדינות ערב האחרות, הוענקו לבאנץ' מדליות ותוארי כבוד ממוסדות יוקרתיים בארצות הברית.
בתחילת מרץ 1949 החלו השיחות בין ישראל ולבנון ובין ישראל וירדן, ובשתיהן מילא באנץ' תפקיד משמעותי, על אף שהוא עצמו שהה ברודוס ואילו השיחות עם לבנון התקיימו בראש הנקרה והמשא ומתן המרכזי עם ירדן התקיים בארמון החורף של עבדאללה בשונה.
במהלך המשא ומתן עם ירדן, נודע לבאנץ' בדיעבד על מבצע עובדה בו השתלט צה"ל ללא קרב על כל הנגב הדרומי עד אילת.
באנץ' ראה בכך הפרה בוטה של ההפוגה והתכוון להתפטר מתפקידו, אולם חזר בו מכוונתו לאחר שלא התקבלה מחאה בנושא מצד ירדן.
ב-22 במרץ שלח למועצת הביטחון את הדו"ח שלו בנושא, שלמעשה אימץ את הגרסה הישראלית לאירועים והכיר בעובדות שנקבעו בשטח.
ב-13 במרץ הכריזה ישראל על התנגדותה להחלפת הצבא העיראקי בצפון השומרון על ידי הלגיון הערבי של ירדן והפעילה על ירדן לחצים להעברה לידיה שטחים במערב האזור שהוחזק על ידי הצבא העיראקי (המשולש וואדי עארה).
באנץ' לא ניסה למנוע את מערכת הלחצים הישראלית, סירב לבקשת המשלחת הירדנית לערוב לכך שישראל לא תתקוף בעת נסיגת הצבא העיראקי ולא ניסה להשפיע על ישראל לשנות את עמדתה.
הקו שנקט, שהניח לאיום הישראלי למצות את עצמו, מנע את הצורך במתקפה צבאית.
ב-9 באפריל 1949, ארבעה ימים לאחר שהחלו השיחות בין ישראל וסוריה באוהל שהוקם בשטח ההפקר שבין מחניים למשמר הירדן, עזב באנץ' את רודוס באופן סופי.
תחנתו הראשונה הייתה קברו של ברנדוט בשוודיה, שם נפגש עם משפחתו של הרוזן.
ב-18 באפריל הגיע לניו-יורק והתקבל ברציף הנמל על ידי מזכ"ל האו"ם, טרגווה לי, ראש העיר ועיתונאים.
ב-12 במאי כתב בן-גוריון לבאנץ': "אנו והאנושות כולה לא נשכח לעולם את מאמציך, שהיו עד כה התרומה המשמעותית ביותר של האו"ם לשלום העולם".
ב-20 ביולי נחתם ההסכם עם סוריה.
לדעת אלעד בן-דרור, הסכם זה צריך להיזקף לזכותו של באנץ', משום שהוא מילא תפקיד חשוב בעצם הבאת הסורים למשא ומתן, ומשום שהצעת הפשרה שלו כאשר נקלעו השיחות למבוי סתום, היא זו שאפשרה את החתימה על ההסכם.
לטענת אלעד בן-דרור, באנץ' העריך שהקו הירוק שאותו שרטט יישאר קו הגבול של ישראל לתקופה ארוכה, ולכן הוא התאמץ לערוך את הסכמי שביתת הנשק באופן שיאפשר למדינת ישראל ולמדינות ערב להתבסס עליהם לטווח הארוך.
ב-4 באוגוסט 1949 הגיש באנץ' למועצת הביטחון דו"ח מסכם על עבודתו ובנאום בפני המועצה מסר את עיקרו.
באירוע שנערך לכבודו במטה האו"ם, חלקו לו כבוד גם נציגי ברית המועצות ונציגי מדינות ערב לצד נציגי ישראל.
על תיווכו ההוגן זכה להערכת שני הצדדים ובשנת 1950 הוענק לו פרס נובל לשלום על עבודתו בפתרון העימות בארץ ישראל.
באנץ' היה האפרו-אמריקאי הראשון שזכה בפרס נובל.
בטקס הענקת הפרס שנערך באוסלו ב-10 בדצמבר 1950, אמר דברים לזכרו של ברנדוט, ואיחל "שבין כל בני האדם ישררו החופש, השוויון והאחווה, ושהמוסר ינחה את מערכת היחסים בין כל אומות העולם".
במחקרים השוואתיים, נמצא באנץ' כאחד המתווכים הטובים ביותר שפעלו במזרח התיכון בסכסוך הישראלי–ערבי.
לאחר חתימת הסכמי שביתת הנשק, חזר באנץ' למשרתו כמנהל מחלקת הנאמנויות של האו"ם.
השתתף במשימות שמירת השלום בתעלת סואץ ב-1956, בישראל ב-1958, בקונגו ב-1960, בתימן ב-1963 ובקפריסין ב-1964 ושימש כיועצו הראשי של מזכיר האו"ם או תאנט.
ב-1971 פרש עקב מצב בריאותו ונפטר ב-9 בדצמבר.
במשך שנות פעילותו הציבורית שמר באנץ' על קשר מתמיד עם האקדמיה והיה פרופסור למדעי המדינה בכמה אוניברסיטאות אמריקאיות, ביניהן אוניברסיטת הווארד.
היה נשוי החל משנת 1930 למורה בשם רות אתל האריס, שהייתה תלמידתו בשיעורי ערב למדעי המדינה באוניברסיטת הווארד ולזוג נולדו שלושה ילדים - שתי בנות ובן.
חיי המשפחה סבלו לעיתים קרובות מהיעדרויותיו הממושכות של אב המשפחה מהבית עקב דרישות הקריירה האקדמית והדיפלומטית.
בשנת 1963 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי ג'ון קנדי.
בשנת 1966 פקדה את המשפחה טרגדיה כשבתו ג'יין, אם לשלושה ילדים, איבדה עצמה לדעת.
בשנותיו האחרונות סבל ראלף באנץ' מסוכרת תלויית אינסולין, ליקוי בראייה ודלקת וורידים.
בשנת 1967 ביקש להתפטר מתפקידו כתת-מזכיר האו"ם אך נשאר עקב לחציהם של המזכיר הכללי או תאנט ושל הנשיא לינדון ג'ונסון.
כיהן בתפקיד זה עד סתיו 1971.
ב-9 בדצמבר 1971 נפטר באנץ' בבית חולים בניו יורק.
שר הביטחון משה דיין, שהשתתף בשיחות על הסכמי שביתת הנשק, שלח לאלמנתו של באנץ' מברק תנחומים.
ראש הממשלה גולדה מאיר כתבה לאלמנה: "כמעט ואין איש מחוץ לישראל הקשור עם מדינת ישראל באורח כה אינטימי מאז הקמתה ואשר תרם כל כך הרבה להפסקת מעשי האיבה הערבים הראשונים נגד ישראל".
מאיר גם השתתפה בלוויה בניו-יורק.
התנועה הראלית היא כיתה דתית בינלאומית המאמינה שבני האדם על פני כדור הארץ נוצרו בתהליך של הנדסה גנטית על ידי חוצנים.
התנועה נקראת על שם הכינוי שניתן, לפי המסרים הראלים (Raelians), על ידי החוצנים למנהיג התנועה "ראל" (Raël), עיתונאי צרפתי בשם קלוד וריון, כאשר לדבריו נלקח לרכב חלל וקיבל את הבשורה על מנת להפיצה לאנושות.
הראלים מאמינים כי "ראל" הוא האחרון בשרשרת האישים ההיסטוריים שקדמו לו, ובהם משה, ישו, מוחמד ובודהא, והוא למעשה אותו משיח בן דוד לפי המסורת היהודית.
הראלים דוגלים בקידמה טכנולוגית והתפתחות מדעית כערכים מובילים אליהם בני האדם צריכים לשאוף.
כמו כן התנועה תומכת בשיבוט בני אדם ואף מממנת ומבצעת מחקרים בנושא.
הראלים טוענים כי הצליחו לשבט תינוקת וכי שמה איב, אך מעולם לא הציגו כל הוכחה לכך.
לפי פרסומי התנועה, חברי התנועה ברחבי העולם מונים כ-100,000 איש ואשה, זאת חרף הדלפות מכתבי דואר אלקטרוני פנימיים ורשמיים המציגים מספר נמוך בהרבה.
על פי אותן הדלפות, מהקמת התנועה עד ספטמבר 2017 הצטרפו אליה 21,168 חברים בלבד, מתוכם פעילים כ-18,111.
התנועה הראלית נוסדה על ידי עיתונאי צרפתי בשם קלוד וריון, שטען כי נפגש עם חוצן שהגיע בעב"ם מפלנטה אחרת בדצמבר 1973. לדבריו, החוצן, אשר הציג את עצמו כיהוה מהתנ"ך, העניק פירוש חדש לתנ"ך כיצירה מדעית, וכי הם הבאים מהכוכבים יצרו את האנושות על ידי ניסויים גנטיים בעבר.
לאחר שקלוד וריון שינה את שמו לראל, הקים את התנועה הראלית אשר דוגלת ומחזיקה בתאוריה זו של בריאת כדור הארץ.
חברי התנועה אינם מאמינים באל, או בכל דבר רוחני מעין רוחות נשמות וגלגולים, או כל מיני אנרגיות שונות המיוחסות לנושאי העידן החדש.
התנועה פרסמה שורה של ספרים המתארים ומסבירים את אמונתם.
הספרים, רובם נכתבו על ידי "ראל", בהם:
"האמת על האלוהים", הספר הראשון אשר נכתב על ידי "ראל" - מתאר את המפגש הראשון בינו למנהיג החוצנים.
המפגש התרחש ברכב חלל ב-13 בדצמבר 1973 ובמהלכו הוסבר לו כיצד בראו החוצנים, שלפי טענתם נקראים "אלוהים", את בני האדם והודגם לו כיצד כל סיפורי התנ"ך, הברית החדשה, הקוראן ואחרים מסבירים ומחזקים טענה זאת.
באותו מפגש גם נתבקש להתחיל ולהפיץ את האמת ברחבי העולם.
"החוצנים לקחו אותי לפלנטה שלהם" מאת "ראל" - ספרו השני של "ראל" מתאר את ביקורו של מנהיג התנועה בכוכבם של ה"אלוהים" ובו גם מתוארות הדרישות של החוצנים מאיתנו בני האדם.
לפי אמונת הראלים, החוצנים אינם רוצים להיתפס כפולשים כאשר יגיעו לחדש את קשריהם עם בני האדם באופן רשמי ולכן הם מבקשים שתיבנה עבורם שגרירות ששטחה יחשב תחת ריבונותם.
בניית שגרירות זאת, לדבריהם, תתפרש על ידי החוצנים כהזמנה רשמית.
בימי ממשלת ישראל העשרים וחמש אף הוגשה בקשה להקצאת שטח לשגרירות זו בקרבת ירושלים, אך הבקשה נדחתה.
יחסם נגד היהדות ונגד מדינת ישראל
התנועה הראלית מחזיקה בעמדות עוינות במיוחד כמו אנטי-ציוניות נגד מדינת ישראל ואף בעמדות אנטישמיות כלפי יהדות ישראל, המתבטאות בפרסומים רשמיים לאורך השנים מטעם ראל.
העמדות העוינות מגיעות לידי ביטוי גם בסמל התנועה, שהוא למעשה שילוב של מגן דוד וצלב קרס.
בפרסומים נטען בין היתר שעל היהודים לשוב לגולה היות שהמשטר הציוני גנב את האדמות מהפלסטינים ומתכנן לבצע בהם רצח עם, שיהודי ישראל הם יהודים מזויפים - ולמעשה, לטענת התנועה - הפלסטינים הם היהודים האמיתיים.
ב-12 באפריל 2009 ראל פרסם כי קיבל לכאורה מסר מאלוהי היהודים, הכולל בין היתר הודעה כי הוא מפסיק את ההגנה שהעניק עד אותה עת למדינת ישראל, וחושף כי מטרת הקמת מדינת ישראל הייתה "יצירת מדינה רב גזעית ורב-תרבותית...לא קרה מאומה למעט אלימות, שנאה וסבל שכוון לעם הפלסטיני".
אותו מסר כלל גם רמיזה לחורבן אפשרי: "אנו מציעים לעם היהודי הזדמנות אחרונה לנצל את ההזדמנות לכבד את רצונם של בוראינו האלוהים, על ידי בחירה במסלול של שלום, מכיוון שסיומה של ההגנה יוביל להשמדתה של ישראל."
באותו מסר יהוה לכאורה חוזר על תפיסתו כי ישראל צריכה הייתה להיות מדינת כל אזרחיה וטוען כי "בני העם קשה העורף שרק ברח מהשואה הנאצית ומחנות הריכוז, הפכו לקשים הרבה יותר.
יהדות אנטי-גזענית, יהדות בינלאומית שבכוונתה לאחד את כל האומות לממשלה עולמית, יהדות אנטי-מיליטריסטית שדוחפת לפירוק מנשק להשמדה המונית".
מספר שנים לאחר מכן הצהיר ראל כי מוטב שכל מדינות העולם תייצרנה נשק גרעיני.
ב-1 באוקטובר 2017 שיתף ראל בחשבון הפייסבוק הפרטי שלו כתבה של הג'רוזלם פוסט על קריאה של חסן נסראללה ליהודים לרדת מישראל, והעיר שהוא צודק לחלוטין.
ב-1 בינואר 2018 שיתף ראל בחשבון הפייסבוק הפרטי שלו כתבה על עהד תמימי, שיבח אותה והגדיר את מעשיה כ"התנגדות יפהפייה".
התנועה הראלית הקימה אתר אינטרנט הכולל מסרים לכאורה מהאלוהים, המכוונים כביכול לסודות ממשלתיים שונים של ישראל וארה"ב.
באותו אתר ראל טוען כי השירותים החשאיים של ישראל וארה"ב זוממים להתנקש בחייו.
ב-21 באוגוסט 2015 פורסם באתר כי ממשלת ישראל מתכננת מתקפת דגל כוזב בתל אביב שתהרוג אלפי ישראלים, על מנת לנגח את הסימפתיה העולמית לסבל הפלסטיני.
נטען בין היתר כי שירותי הביון הישראלים, מחופשים לחברי חמאס, יספקו לארגון חומרי נפץ וגישה בטוחה לאזור המתקפה.
לאחר זאת, כך נטען, ישראל תפנה את כלל הפלסטינים מהשטחים שכבשה אל מדינות ערביות בטענה כי אינם מוגנים.
ממשלת ישראל מואשמת במאמר זה כי היא מוכנה להקריב אלפים מאזרחיה על מנת לעצור את העולם מתמיכה בתושבי עזה.
ב-22 באוגוסט 2015 פורסם באתר כי ממשלת ישראל, נאט"ו וממשלת ארצות הברית מתכננות בחשאי להשמיד באמצעים ביולוגים את כל אוכלוסיית כדור הארץ שאינה לבנה או יהודית.
נטען באותו מאמר כי ישראל וארה"ב מבצעות זה מכבר ניסויים באותו נשק ביולוגי על תושבי אפריקה וסוריה, ושמטרת העל של אותו פרויקט לכאורה היא הקמת אימפריה עולמית בראשות מדינות נאט"ו, ארה"ב וישראל תוך השמדת כל תושבי כדוה"א השחורים, האסייתים והערבים.
ב-22 באוגוסט 2015 פורסם באתר כי צה"ל לומד ומתכנן בחשאי להרעיל באמצעים ביולוגים את מקורות המים של האוכלוסייה הפלסטינית ביהודה ושומרון על מנת להביא למותם של אלפים מקרבם.
לאחר מכן נטען כי צה"ל יפתח במבצע הומניטרי שמטרתו להציל את הפלסטינים מאותו אסון ידי עצמו וכך יצור תדמית חיובית של צבא מוסרי ומושיע.
ב-27 באוגוסט 2015 פורסם באתר כי צה"ל מאמן, מחמש ומפקד על קבוצה של חמושים ברמת הגולן הסורית המתנגדים למשטר אסד.
אותה קבוצה, כך נטען, תקפה במכוון אזורים ברמת הגולן (שעל פי ראל הוא שטח כבוש על ידי ישראל) על מנת שלצה"ל תהיה לגיטימציה לתקוף בתגובה מטרות של המשטר הסורי.
ב-29 בספטמבר 2015 פורסם באתר כי ממשלת ישראל מתכננת בחשאי להשמיד באמצעות כלים חמקניים ספינות של הצי האמריקני במפרץ הפרסי, להציג זאת כמתקפה איראנית וכך להצית מלחמה בין ארה"ב ואיראן.
באותו מאמר נטען גם כי פיגועי 11 בספטמבר בוצעו בשיטה דומה.
ב-27 בנובמבר 2015 פורסם באתר כי בין ישראל לטורקיה קיים הסכם חשאי, על פיו שתי המדינות יממנו את ארגון המדינה האסלאמית ויספקו לאנשיו תחמושת ואימונים, על מנת להחליש את המשטר הסורי ולאפשר לטורקיה לספח את כל שטחי כורדיסטן הסורית, בעוד ישראל תוכל לספח את שטחי רמת הגולן.
זאת למרות שישראל כבר עשתה זאת למעשה ב-1981 באמצעות חוק רמת הגולן.
ב-5 ביוני 2018 שיתף ראל בחשבון הפייסבוק הפרטי שלו כתבה מאתר נאו-נאצי, בה נטען כי השואה היא תרמית.
לכתבה התלוותה תמונה ערוכה המציגה את שער הכניסה המוכר למחנה ההשמדה אושוויץ, בו הוחלף המשפט המקורי ל-"Muh Holocaust".
ב-12 באפריל 2020, במהלך משבר קורונה, קיים ראל שיחת-וידאו מקוונת עם כ-350 ממאמיניו.
במהלך האירוע קרא ראל למאמיניו לסמוך על תחושותיהם בלבד בכל הקשור למילוי הנחיות הבטיחות של המשבר, ולצאת למרחב הציבורי לחופשי אם הם רוצים בכך.
בנוסף, דחק בהם באותה שיחה לחדול משימוש בסבון על העור וכן לחדול מרחיצת ידיים לאחר שהיה בבית שימוש, בטענה כי המערכת החיסונית מספיקה דיה והעיד על עצמו כי נוהג היה לגעת בצואת בעליי חיים בילדותו.
ב-18 ביולי 2020, קרא ראל בחשבון הפייסבוק הפרטי שלו להשליך את מסכות הפנים.
ראלי דקר (כונה בעבר ראלי פריז-דקר) הוא מרוץ ראלי רייד שנתי, שהתקיים בדרך כלל באפריקה, אחר כך באמריקה הדרומית ונערך כיום בערב הסעודית.
הראלי נערך על ידי ארגון הספורט אמוארי (ASO) צרפתי משנת 1979. המרוץ פתוח לחובבנים ולמקצוענים, ונחשב למרוץ סיבולת בשטח קשה, לרבות מדבריות ודיונות.
המרוץ המקורי התחיל בפריז והסתיים בדקר שבסנגל.
עם השנים חל שינוי בנקודת הפתיחה והמרוץ אף הוזנק מגרנדה, ליסבון וגם מדקר עצמה.
רוב מסלולי הראלי עברו דרך מרוקו, סהרה המערבית ומאוריטניה והסתיימו בדקר.
לעיתים הסתיימו המרוצים במקומות אחרים באפריקה כדוגמת מצרים ודרום אפריקה.
בשנת 2009 נערך המרוץ לראשונה באמריקה הדרומית לאחר שבוטל בשנת 2008.
אורכו של הראלי מעל 9,000 קילומטר ומשכו כ-16 ימים, במרוצי אפריקה ובמרוצי אמריקה הדרומית.
אזור אדראר שבמאוריטניה נחשב לשטח בעל העבירות הקשה ביותר שמרוצי אפריקה עברו בו.
משתתפי הראלי עוברים בדרכם איתני טבע בולטים ולעיתים רבות משתתפים רבים במרוץ לא זוכים להגיע לקו הסיום.
הסיבות הן לעיתים תקלות מכניות ברכביהם, אך לא אחת מיתות ופציעות הן אלו שמנעו מהנהגים את השלמת כל הקטעים.
כך, לדוגמה, בראלי אשר נערך ב-1988 נהרגו שישה אנשים, מהם שלושה משתתפים וכן שלוש עוברות אורח, תושבות המדינות בהן נערך המרוץ.
מיתות תושבי אזורי הראלי אינן נדירות ומקרים דומים אירעו גם במרוצים מאוחרים יותר, כאשר האחרון בראלי 2006 בו נהרג בתאונה הרוכב אנדי קאלדקוט ושני ילדים תושבי המקום שנהרגו מפגיעת רכבי מרוץ חולפים.
אירועים בולטים אחרים בהיסטוריית ראלי דקאר כוללים את היעדרותו של מרק תאצ'ר, בנה של ראש ממשלת בריטניה דאז מרגרט תאצ'ר, כאשר איבד את דרכו בראלי 1982 ונמצא רק לאחר שישה ימים.
במהלך המרוץ ב-1986 תאונת מסוק גבתה את חייהם של מספר אנשים, בהם אנשי תקשורת ואף מייסד המרוץ, תיירי סבין .
ריבוי התאונות הוביל לקריאה רבתי לביטול הראלי מטעמי בטיחות, הן של משתתפיו והן של תושבי המדינות אשר קיפחו את חייהם לעיתים.
עם זאת, מרוצי הראלי המשיכו ברצף עד לשנת 2008, עת לראשונה בוטל המרוץ כיממה לפני הזנקתו מליסבון בעקבות חשש מפיגועי טרור.
החשש הועלה בעקבות שורה של ניסיונות חטיפה ופעילות ערה מצד ארגון הטרור אל-קאעידה במאוריטניה.
בעקבות איום הטרור הוזנק הראלי ב-2009 לראשונה בתולדותיו בדרום אמריקה.
מסלול המרוץ נמתח בין ארגנטינה לצ'ילה.
הסיבה להוראה חדשה זו, תוארה באתר המרוץ כניסיון לשמור על עלויות השתתפות נמוכות יחסית למתחרים חובבים.
בעקבות הודעה זו, הודיעה יצרנית האופנועים KTM שניצחה בכל המרוצים משנת 2001 עד 2009 בקטגוריית האופנועים (באמצעות אופנועים שנפחם גדול מ-600 סמ"ק), על פרישה ואי השתתפות באירוע של 2010.
קבוצה 1 (מרתון) – אופנועים מייצור סדרתי.
קבוצה 2 – אופנועים משופרים.
קטגוריית המכוניות כוללת כלי רכב שמשקלם עד 3,500 קילוגרם:
קבוצה T1 – רכבי שטח משופרים.
קבוצה T2 – רכבי שטח מייצור סדרתי.
קבוצה פתוחה – רכבי שטח אחרים.
קטגוריית המשאיות כוללת כלי רכב שמשקלם מעל 3,500 קילוגרם:
קבוצה T5 – כלי רכב לתמיכה טכנית במתחרים.
המשתתפים בראלי באים מלאומים רבים אך אינם מייצגים את מולדותיהם במרוץ.
עיקר הזוכים בו באו לרוב ממדינות אירופאיות, כגון צרפת, רוסיה ואיטליה, וכן מיפן.
הישראלי הראשון שהשתתף בראלי היה רוכב האופנוע אביב קדשאי ב-1996. צמד נוסף אשר התחרה בראלי דקר הם רז הימן והלל סגל (2012) אשר הגיעו במקום הראשון מבין הצוותים העצמאיים שמתחרים בפעם הראשונה ובמקום ה-26 בדירוג הכללי.
ראלי היא עיר הבירה של מדינת קרוליינה הצפונית.
היא משמשת כבירת מחוז וייק.
ראלי ידועה בכינוייה "עיר האלונים", בשל ריבוי עצי האלון בתחומה.
בירתה הראשונה של המושבה הייתה ניו ברן אשר הוקמה בשנת 1743. עיר זו נכבשה על ידי הממלכה המאוחדת במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
בשנת 1788 הוחלט להקים בירה חדשה במיקומה של ראלי, זאת בזכות מיקומה המקשה על כיבוש מן הים.
העיר הוקמה רשמית בשנת 1792 ונקראה על שמו של וולטר ראלי, נותן החסות של מושבת רואנוק.
ראלי היא אחת מהערים היחידות בארצות הברית אשר תוכננו להיות ערי בירה בכוונה תחילה.
ב-1808–1818 נבנתה ופותחה לראשונה מערכת אספקת המים בעיר.
העיר נפגעה קשות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, אך שוקמה במהירות.
לאחר המלחמה אפרו-אמריקאים משוחררים החלו להגר אל העיר מסביבתה הכפרית.
המכללה הראשונה בארצות הברית הפונה לאפרו-אמריקניים נפתחה בעיר בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1929 נפתח שדה תעופה ראשון בעיר.
באותה השנה החל המשבר הכלכלי העולמי, שגרם לקריסת שישה בנקים בעיר.
במהלך שנות ה-30 הממשל דאג לטפח וליצור מקומות תעסוקה רבים בעיר על מנת להוריד את אחוז האבטלה הגבוה.
בעקבות חוק זכות ההצבעה (1965) החלו אפרו- אמריקניים רבים להשתתף במערכת הפוליטית המקומית ובשנת 1973 אף נבחר ראש עיר שחור.
בשנת 1943 נפתח נמל התעופה הבין-לאומי ראלי-דרהאם.
מבחינה דתית, יש בראלי מגוון רחב של אמונות.
הזרמים הדומיננטיים כוללים את הכנסייה הקתולית (11.3%), הכנסייה הבפטיסטית (10.85%) ואת הכנסייה המתודיסטית (7.08%).
זרמים נוצריים אחרים כוללים את הפנטקוסטליזם, הכנסייה האפיסקופלית, לותרניזם והפרסביטריאניזם.
מוסלמים מהווים כ-1.31% מהאוכלוסייה, והיהודים- 0.38%.
ראלי הוא סוג של ספורט מוטורי בו המשתתפים משתמשים במכוניות, משאיות, טרקטורונים או אופנועים שהורכבו או הותאמו במיוחד למטרת המירוץ ולרוב אינם חוקיים לנסיעה בכביש.
הראלי מתרחש באזורים פתוחים או בדרכים פרטיות, על עפר או אספלט.
בניגוד למרוצים אחרים, מסלול הראלי אינו מסלול טבעתי, בו המנצח הוא זה שסיים את מספר ההקפות הקבוע מראש בזמן הקצר ביותר, אלא מסלול המשתרע מנקודה אחת לאחרת.
מרוצי ראלי רבים הם מרובי שלבים, בהם הנהגים/רוכבים מתחרים למעשה במספר מרוצים שונים בזה אחר זה.
בכל שלב הנהגים מוזנקים אחד אחרי השני והמנצח הוא זה שסך כל הזמן אותו השיג במהלך כל השלבים הוא הקצר ביותר.
במקרים אחרים נקבעים תנאים לניצחון, כמו עמידה בלוחות זמנים ומהירויות קבועות מראש, אך כיום קטגוריות אלה נמצאות בשימוש רק באירועי חובבנים.
מקור המונח ראלי בפועל הצרפתי "rallier", שפירושו להתקבץ מחדש במהלך קרב.
ככל הנראה אומצה המילה לתיאור מפגשים של בעלי מכוניות, כאשר מועדוני רכב החלו להיווצר זמן קצר לאחר ייצור המכוניות הראשונות.
ראלף אלן היה יזם ופילנתרופ אנגלי, שנודע בזכות הרפורמות שלו במערכת הדואר של הממלכה המאוחדת.
אלן הוטבל בכנסיית סנט קולומב מייג'ור שבקורנוול ב-24 ביולי 1693. בהיותו נער עבד במשרד דואר.
ב-1708 עבר לאקסטר, וב-1710 עבר להתגורר בעיר באת' שבסאמרסט, שם החל לעבוד כפקיד דואר, כאשר בגיל 19 התמנה למנהל הדואר העירוני.
בגיל 27 קיבל את השליטה על חברת Cross and Bye Posts בדרום-מערב אנגליה למשך שבע שנים, לפי הסכם עם משרד הדואר הכללי של המדינה, בו התחייב לשלם למשרד הדואר סכום שנתי של 6,000 לירות שטרלינג.
הוא לא הצליח להרוויח סכום כסף כלשהו בתקופה זו, אך למרות זאת החליט להמשיך בתחום וזכה להצלחה רבה.
בשנים שלאחר מכן ערך רפורמה מקיפה בשירות הדואר.
הוא הגיע למסקנה שנערי הדואר היו מעבירים פריטי דואר לאורך נתיב החלוקה שלהם מבלי להכריז על כך, דבר אותו ראה כגורם לאיבוד רווחים והורה להימנע ממנו.
הוא תרם ליעילות השירות בכך שקבע כי אין צורך שדברי הדואר יעברו דרך לונדון.
המוניטין שלו בתחום עלה, והוא החל לנהל חלקים נרחבים יותר במערכת הדואר של אנגליה, וחתם על חוזים אחת לשבע שנים עד מותו בגיל 71. ההערכה היא כי בזכות הרפורמות שלו הוא חסך למשרד הדואר הבריטי סכום של מיליון וחצי לירות שטרלינג במשך ארבעים שנים.
הוא זכה לחסותו של פילדמרשל ג'ורג' וייד ב-1715, לאחר שחשף מידע אודות התקוממות יעקוביטית בקורנוול.
בזכות תמיכתו הכספית של הפילדמרשל הוא היה יכול להקים את תחנות הדואר שבסופו של דבר הניבו לו הון ניכר.
לאחר הגעתו לבאת' של ג'ון ווד האב ניצל אלן את העושר שצבר בזכות רפורמות הדואר לרכישת המחצבות במכרות קומב דאון ובאת'המפטון דאון ב-1726. לאחר הרכישה החלו המכרות לספק אבנים לבנייה בגדלים רבים.
השוני ברמת הסיתות של האבנים היה ידוע כ"פסולת בנייה", והבניינים שנבנו מאבנים אלה - בעיקר בתקופת בית סטיוארט - נמצאים ברחבי החלקים העתיקים של באת'.
מחצבי האבן באת' בעלת צבע הדבש הייחודי, ששימשו לבניית העיר הג'ורג'יאנית, הניבו לאלן הון נוסף, בזכות הצלחתו בשיווק תכונותיה של האבן.
הבניין בבאת' ששימש אותו כסניף דואר הפך לבית מגורים עירוני ב-1727, לאחר שחזית ואגף צפוני הוקמו לפי תכנונו של ג'ון ווד האב.
ב-1735 בקירוב הורה אלן להקים את האחוזה הפלדיאנית בפארק פריור.
אלן היה בתקופה זו אדם עשיר מאוד, ונהג לארח באחוזתו משוררים, פוליטיקאים, אמנים ואישים שעמם התכתב באותה תקופה, בהם אלכסנדר פופ, תומאס גיינסבורו, ויליאם פיט האב, והנרי פילדינג.
ב-1738 תרם את חומרי הבנייה ואת המימון להקמת בית החולים מינרל ווטר, ובנוסף לכך הוא הרבה לתרום צדקה לעניים ובנה קוטג'ים לפועלים שלו.
ב-1742 נבחר אלן לראשות עיריית באת', ובין 1757 ל-1764 כיהן כחבר הפרלמנט הבריטי מטעם העיר.
אלן נקבר בחצר הכנסייה של הכפר קלברטון, השוכן בשולי באת'.
הוא הונצח בבאת' באמצעות דרך ראלף אלן ובית הספר על שם ראלף אלן, אחד מבתי הספר התיכונים של באת'.
במכללת פארק פריור, שהיא בית ספר תיכון הנמצא בבניין ששימש כמקום מגוריו, יש פנימייה הקרויה על שמו.
הנרי פילדינג ביסס על אלן את דמותו של אדון אלוורת'י בספרו קורות טום ג'ונס.
ראלף בארלנד בודילי היה שופט בריטי שכיהן בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
שימש שופט חוקר שניהל החקירה המוקדמת של פרשת רצח ארלוזורוב והחליט כי יש מקום להעמיד לדין את אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט באשמת רצח ואת אב"א אחימאיר באשמת הסתה לרצח.
בודילי נולד בשנת 1884 בעיר נמל קטנה בחבל קורנוול שבקצה הדרום-מערבי של אנגליה.
בנעוריו התגייס לצי המלכותי כצוער.
סיים בית ספר לקציני ים ושירת על סיפון ספינות.
בשנת 1907 עלה לדרגת לויטננט, אך שנתיים לאחר מכן חלה ונאלץ לפרוש מן הצי והחל ללמוד משפטים.
בשנת 1913 הוסמך לעורך דין והיה לבריסטר – עורך דין המופיע וטוען בבתי משפט (להבדיל מסוליסיטור – עורך דין הפועל במשרד ועורך מסמכים, צוואות וחוזים).
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה שב בודילי והתגייס לצי.
הוא השתתף בקרבות ימיים ובסוף המלחמה היה מפקד ספינה בדרגת קומנדר.
כשהשתחרר בתום המלחמה עסק בכתיבה וכתב שלושה ספרים על נושאים ימיים.
בשנת 1927 הצטרף לשירות הקולוניאלי הבריטי כשופט שלום בג'מייקה ובנובמבר 1932 הגיע לארץ ישראל לכהן כשופט שלום בבית המשפט בחיפה.
באמצע 1933 עבר למושבו הקבוע כשופט שלום ראשי ביפו.
מיולי 1933 ועד מרץ 1934, שימש כשופט חוקר בחקירת רצח ארלוזורוב, שהיה אירוע מרכזי בתולדות היישוב.
את ביתו קבע בתל אביב, בה התגורר יחד עם בני משפחתו והתערה בחברה התל אביבית.
בין היתר קשר קשרי ידידות עם דוד בן-גוריון ואשתו פולה.
בתו השתלמה בשעורי הדרמה של הסטודיו של תיאטרון הבימה.
בסוף 1935 מונה גם לשופט שלום בריטי ראשי בחיפה וחילק את זמנו בין יפו וחיפה.
לאחר המרד הערבי הגדול כיהן בוועדה לפיצוי נפגעים מאירועים במהלך המרד.
באמצע שנת 1941 קודם להיות נשיא בית משפט מחוזי ברוטציה.
תחילה כיהן בשכם ובמקביל כיהן כשופט בריטי שני במחוזי ביפו.
במרץ 1942 עזב את המחוזי בשכם שהועבר לאחריות מחוז ירושלים והתמקד בעבודה במחוז יפו.
בתחילת 1943 עבר לכהן כשופט בריטי שני בירושלים.
בתקופה זו ביקש לסייע להוריד את העומס בבית משפט השלום, וישב במשפטים שונים של בית משפט השלום.
לאחר מכן נקבע בערעור שישיבה זאת נעשתה בחוסר סמכות, שכן כשופט מחוזי בריטי לא הייתה לו סמכות לשבת בדין בבית משפט השלום.
בשנת 1944 עזב בודילי את ארץ ישראל כאשר נתמנה לנשיא בתי המשפט הימיים (Naval Courts) באיטליה וסיציליה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, הועבר בודילי לגרמניה לשרת בוועדת הפיקוח על אזור הכיבוש הבריטי ועסק בהעמדתם לדין של אנשי הצי הגרמני שביצעו פשעי מלחמה.
בסוף שנות הארבעים פרש ושב לאנגליה.
ראלף בודילי נפטר בשנת 1961 והוא בן 77 במותו.
כשופט שלום דן בודילי בעניינים שונים בעלי משמעות ציבורית בקרב בני היישוב היהודי.
הוא שפט למאסר נאשמים בהסתה קומוניסטית.
במשפט אחר שפט מוציא לאור בשם מקס שכטר, שהועמד לדין יחד עם אחרים שפעלו להפצת ספריו, באשמה של הפרת המוסר, על כך שהספרים עסקו בענייני מין.
בודילי הרשיע את הנאשמים והטיל עליהם קנסות.
כן הרשיע באשמת צער בעלי חיים אדם שהפעיל מתקן שעשועים ובו בריכת מים ששטו בה אווזים והמבקרים הוזמנו להטיל טבעות מתכת על ראשי האווזים.
במסגרת המאבק לעבודה עברית בסיסמת 'כיבוש העבודה' במושבות, לשם העסקת פועלים יהודים במקום פועלים ערבים, הציבו פועלי כפר סבא באפריל 1934 משמרות בפרדסים כדי למנוע מהפרדסנים להעסיק פועלים ערבים.
הפרדסנים הזעיקו את המשטרה בדרישה לסלק את המשמרות.
המשטרה נענתה להם ואסרה פועלים אחדים.
במקרה אחד איימו השוטרים בנשק על משמרת הפועלים.
נציג מועצת הפועלים פנחס ספיר (שיהיה לימים שר האוצר של מדינת ישראל) ופעילים נוספים מחו על כך בחריפות בפניו של קצין המשטרה היהודי שעמד בראש כוח המשטרה במקום.
עשרה מן הפועלים הועמדו לדין בפני השופט בודילי באשמת הפרעה לפרדסנים בעבודתם.
שניים מהם נדונו לשישה חודשי מאסר עם עבודת פרך ושמונה אחרים נדונו לתשלום קנסות גבוהים..
בהמשך דן השופט בודילי לחודשיים מאסר מפגינים שהזדהו עם חבריהם המורשעים.
באותו חודש נערכה באחת השבתות הפגנה גדולה של יהודים חרדים נגד חילול שבת ליד בית הכנסת הגדול בתל אביב.
מספר מתפרעים נעצרו והובאו למשפט.
השופט בודילי גזר על המתפרעים עונשי מאסר שונים, ואמר: "הנך יכול להיות דתי ולנסות לזכות במקום בגן-עדן, אך אין לך שום זכות להפריע לאנשים המוכנים ללכת לגיהנום, גם אם דרכם זו עוברת ברחוב אלנבי".
בודילי שימש כשופט חוקר בהליך החקירה המוקדמת, של רצח ארלוזורוב.
בסיום החקירה המוקדמת, שארכה שבעה וחצי חודשים, פסק ב-7 במרץ 1934 כי יש מספיק ראיות כדי להעמיד לדין באשמת רצח את סטבסקי ורוזנבלט, ואת אב"א אחימאיר באשמת הסתה לרצח.
בודילי, בניגוד לשופטים אחרים, אמנם דן מעפילים בלתי לגאליים למאסר, אך לא ציווה לגרשם מארץ ישראל.
בשנת 1933 פסק השופט שלא לגרש עולה בלתי חוקי.
באפריל 1939 שוב נמנע מלגרש עולה שהגיע מגרמניה באורח בלתי חוקי, ונימק החלטתו בכך שלו שב האיש לגרמניה היה נכלא במחנה ריכוז.
כמה חודשים לאחר מכן, לאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה, הועמדו לפניו לדין שני יהודים מווינה שהסתננו לארץ דרך סוריה והוא דן אותם לחודש מאסר, אך לא לגירוש, לדבריו משום שידוע לו סבל היהודים תחת שלטון היטלר.
בשנת 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, פרסם בודילי בגלוי ובשמו מאמר בפלסטיין פוסט בו גינה בביטויים חריפים את הגרמנים וקרא להם "הונים" ו"גזע מצורע" וקרא להענישם בחומרה לאחר המלחמה.
בספרו "המשפט", שנכתב כעשרים שנה לאחר מכן ויצא לאור בשנת 1968, לאחר מותו, תיאר אב"א אחימאיר את בודילי:
לעומת זאת העיתונאי אורי קיסרי התרשם באופן חיובי מניהול החקירה המוקדמת על ידי השופט בודילי ותיאר לימים את האיש ואת האופן בו ניהל את החקירה כך:
נתן ברון, חוקר תולדות המשפט בארץ ישראל, כתב עליו:
"קומנדר בודילי לא היה כלל 'רשע וצבוע', ואפשר בהחלט להגדיר אותו כ'ישר' ואף כ'ידיד העם היהודי' ".
לבודילי היו קשרים חברתיים עם דוד בן-גוריון ואישים בכירים ביישוב כברל כצנלסון, מאיר דיזנגוף, עורך הדין מקס זליגמן והצייר ראובן רובין.
משה שרתוק (לימים שרת) ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ראה בו ידיד של היישוב היהודי.
מלבד קשריו עם אישים בכירים ביישוב ובהנהגתו, קשר בודילי קשרי חברות עם בני משפחות תל אביביות.
רופאו האישי היה ד"ר תאודור זלוציסטי שהיה מקורב לתנועה הרוויזיוניסטית.
פעיל רוויזיוניסטי נוסף, איש ברית הביריונים, עמו התיידד היה הצייר אלחנן הלפרן.
קשרים מיוחדים קיים עם בני משפחתו של שמואל טולקובסקי, מראשי הפרדסנים בארץ ופעיל ציוני נודע, והתוודע לבנו הצעיר דן טולקובסקי, מי שיהיה לימים מפקד חיל האוויר הישראלי.
מלבדם רכש ידידים רבים נוספים בתל אביב ובני משפחתו נטלו חלק בטיפוח קשרי ידידות אלה.
נתן ברון מעריך כי את תפקידו בחקירה המוקדמת של רצח ארלוזורוב מילא השופט בודילי בהגינות וכי החלטתו להעמיד את שלושת החשודים לדין הייתה סבירה והגיונית, ומעלה במאמרו את הסברה כי יחסו האוהד של בודילי ליישוב היהודי הוא אחת הסיבות לכך שקידומו עוכב.
ראלי ארגנטינה הוא מרוץ ראלי המתקיים כחלק מאליפות העולם בראלי, אליפות האינטרנשיונל ראלי צ'אלנג' (IRC), אליפות דרום אמריקה בראלי ואליפות הראלי הארגנטינאית.
המרוץ מתקיים באזור ויז'ה קרלוס פאס בפרובינציית קורדובה בשבילי חצץ צרים.
המרוץ התקיים לראשונה בשנת 1980 בפרובינציית טוקומאן.
וולטר רורל ניצח את המרוץ הראשון כשהוא נוהג בפיאט 131 אבארת'.
בשנת 1981 התקיים המרוץ שנית באותו המסלול.
אחרי שנה בה לא התקיים המרוץ, עבר המרוץ לבארילוצ'ה שבפרובינציית ריו נגרו.
שנה לאחר מכן נדד שוב המרוץ, הפעם לפרובינציית קורדובה בה הוא מתקיים עד היום.
בשנת 2007 התקיים סטייג' מהמרוץ באצטדיון אנטוניו וספוצ'יו ליברטי בבואנוס איירס וסטייג' נוסף התקיים באצטדיון מריו אלברטו קמפס בקורדובה.
בשנת 2012 הוארך המסלול ונקבע על אורך של 500 קילומטרים, המרוץ הארוך ביותר בעידן המודרני של הראלי.
שנים המסומנות ברקע ורוד הן שנים בהן המרוץ לא נכלל כחלק מאליפות העולם בראלי
ראלי מונטה קרלו הוא מרוץ ראלי המאורגן על ידי מועדון הרכב של מונטה קרלו (Automobile Club de Monaco).
המרוץ, אחד הוותיקים בספורט המוטורי, התקיים לראשונה בשנת 1911 ביוזמתו של אלבר הראשון, נסיך מונקו.
המרוץ מתקיים לאורך הריביירה הצרפתית בתחומי נסיכות מונקו ודרום-מזרח צרפת.
מועדון הרכב של מונטה קרלו החל לתכנן את המרוץ בשנת 1909 בעקבות צו שהוצא על ידי אלבר הראשון, נסיך מונקו.
המרוץ תוכנן כך שהמתחרים יוזנקו מנקודות שונות ברחבי היבשת ויגיעו לנקודת הסיום במונטה קרלו.
בינואר 1911 יצא המרוץ לדרך.
23 נהגים התחילו את המרוץ ב-11 מקומות שונים.
אנרי רוגייה, זינק יחד תשעה נהגים נוספים מפריז וניצח את המרוץ לאחר שעבר מרחק של 1,020 קילומטרים.
השיפוט במרוץ היה שרירותי והתייחס גם לקריטריונים כמו אלגנטיות המכונית, הנוחות לנוסעים והמצב בו הגיעה לנקודת הסיום.
הראלי של שנת 1966 נחשב לאחד המרוצים השנויים במחלוקת בתולדות הספורט המוטורי.
ארבעת הנהגים שסיימו את המרוץ ראשונים (טימו מקינן, רנו אלטונן, פאדי הופקירק שנהגו במיני קופר ורוג'ר קלארק שהתחרה בפורד קורטינה) נפסלו בשל העובדה שהנורות בפנסים הקדמיים של הרכב לא היו זהים לנורות שנמצאו בדגמים מייצור סדרתי של אותם הרכבים.
כתוצאה מהפסילה הוכרז פאולי טיבונן, שנהג בסיטרואן ID, כמנצח במרוץ.
רוזמרי סמית', שהגיעה במקום השישי וזכתה בגביע הנשים (Coupe des Dames), נפסלה גם היא.
בסך הכל נפסלו עשרה נהגים מאותה הסיבה.
בין השנים 1973–2008 התקיים הראלי במהלך חודש ינואר כמרוץ הפתיחה של עונת אליפות העולם בראלי.
בשנת 2009 הפך המרוץ לחלק מאליפות האינטרנשיונל ראלי צ'אלנג'.
בשנת 2012 שב להיות חלק מאליפות העולם.
עד לשנת 1991 יכלו הנהגים לבחור את נקודת ההתחלה של המרוץ מתוך חמש אפשרויות.
תוואי המרוץ עובר במגוון תנאי שטח: אספלט יבש, אספלט רטוב, שלג וקרח.
ההצלחה במרוץ תלויה, במידה רבה מאוד, בבחירת הצמיגים כך שיאפשרו אחיזה גם בכביש רטוב וגם בקרח.
ראלי בן יהודה (נולדה ב-26 בספטמבר 1934) היא מתעמלת עבר ישראלית, פעמיים ברציפות אלופת ישראל (1958 ו-1959).
היא ייצגה את ישראל באולימפיאדת רומא (1960).
בן יהודה התאמנה בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתה של אגנס קלטי.
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת רומא (1960) עברה בן יהודה תאונת דרכים ברומא יחד עם חברותיה המתעמלות אך נפצעה קלות.
בסופו של דבר היא השתתפה במשחקים וסיימה במקום 81 בתחרות הקרב רב בתוצאה של 68.164 נקודות הטובה מבין 3 המתעמלות הישראליות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 62 בתרגיל על מקבילים המדורגים, במקום 72 בתרגיל הקרקע, במקום 86 בתרגיל הקורה ובמקום 96 בתרגיל הקפיצות.
ראליה - בתה של כלתום הוא סרט מסע דרמטי צרפתי-בלגי-תוניסאי, שבוים ונכתב על ידי מהדי שרף, והופק על ידי פביאן סרוואן-שרייבר.
הסרט מספר על ראליה, בחורה צעירה החוזרת לאלג'יריה בחיפוש אחר שורשיה ואמה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-13 בספטמבר 2001. בישראל הסרט הוקרן לראשונה ב-5 ביוני 2003. הסרט הוקרן במדינות נוספות, ביניהן צרפת, בלגיה וצ'כיה בפסטיבל קרלובי וארי.
שפות הסרט הן ערבית וצרפתית, ואורכו כ-106 דקות.
הסרט מספר על ראליה, בחורה צעירה היורדת מאוטובוס במדבר האלג'ירי, שם היא מחפשת אחר שורשיה ואחר אמה.
כשהיא פונה לבני משפתחה המתגוררים בכפר מרוחק ומנותק מהעולם כדי לשאול על אמה, הם מספרים לה רק שהיא עובדת בבית מלון מרוחק ושהיא תבוא ביום שישי.
מהר מאוד מגלה ראליה שיום שישי אינו מושג מדויק במקום שבו היא נמצאת, ובליווי דודתה היא יוצאת למסע בעקבות אמה, כלתום.
במהלך המסע ראליה ודודתה עוברות הרבה הרפתקאות, אלימות ותלאות.
פטמה בן סעידן – האישה המתכחשת
ז'אן רוג'ר מילו – ג'יבריל
בראהים בן סאלח – הסבא
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו – 2001
פסטיבל קרלובי וארי – 2002
פסטיבל הסרטים הצרפתיים בבוסטון – 2003
ראלי צ'ילה הוא מרוץ ראלי המתקיים כחלק מאליפות העולם בראלי החל מעונת 2019. המרוץ מתקיים בשטח מחוז ביוביו, צ'ילה.
במהלך שנת 2018 הכריזה הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA) על כוונתה להרחיב את לוח התחרויות באליפות העולם בראלי ל-14 אירועים בשנת 2019, כחלק מתוכנית להתרחבות עתידית ל-16 מרוצים.
באותה שנה קיימה צ'ילה לראשונה את הראלי, כמרוץ מבחן בעקבותיו הוחלט על צירוף המרוץ לאליפות כבר בעונת 2019. בכך הפכה צ'ילה למדינה ה-32 בתולדות האליפות המארחת מרוץ ראלי.
המרוץ היה אמור להתקיים גם בעונת 2020, אך בוטל בעקבות המחאות במדינה ואי היציבות הפוליטית שהובילו להכרזה על מצב חירום במדינה.
עונה נהג יצרן2019 אוט טאנק טויוטה2023 אוט טאנק פורד
ראלי קטר הבינלאומי הוא מרוץ ראלי המתקיים אחת לשנה בעיר דוחה, בירת קטר.
תוואי המסלול משלב בין קטעי נהגיה בשבילי עפר ובחול.
המרוץ מתקיים מאז שנות השבעים ומהווה חלק מאליפות המזרח התיכון בראלי מאז שנת 1984 (אחד משני המרוצים היחידים, יחד עם ראלי דובאי, שהתקיימו לאורך כל שנות האליפות).
נאסר אל עטיה, נהג המרוצים המקומי, הוא הנהג בעל מספר הניצחונות הגבוה ביותר לאורך השנים (14 ניצחונות).
מוחמד בין סולים ניצח את המרוץ תשע פעמים וסעיד אל-חג'רי השיג 5 ניצחונות.
התוצאות מתייחסות רק לשנים בהם היה המרוץ חלק מאליפות המזרח התיכון בראלי
ראלי יפן הוא מרוץ ראלי המתקיים כחלק מאליפות העולם בראלי ונערך באי הוקאידו, האי השני בגודלו ביפן.
המרוץ התקיים לראשונה בשנת 2004 והתקיים עד לשנת 2010, עם הפסקה של שנה אחת.
הוא צפוי לשוב לאליפות בעונת 2022.
ראלי הוקאידו התקיים לראשונה בשנת 2002 כחלק מאליפות אסיה-פסיפיק בראלי בצפון האי הוקאידו.
אחרי שנתיים שינה המרוץ את שמו לראלי יפן והצטרף המרוץ לסבב המרוצים באליפות העולם בראלי.
פטר סולברג ניצח את מרוץ הבכורה.
בשנת 2005 שב ראלי הוקאידו להתקיים כחלק מאליפות אסיה-פסיפיק, בעוד ראלי יפן המשיך להיות חלק מאליפות העולם.