tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל הוא ואשתו, עליזה, התנדבו בקהילה המקומית, על תרומתם לעיר קיבל כל אחד מהם תואר יקיר העיר באר שבע.
במשך השנים, בירון היה פעיל בשימור מורשת יהדות עיראק והמחתרת הציונית וכמו כן חבר בהנהלת מרכז מורשת יהדות בבל.
בשנת 1994 פרסם את ספרו "להבות בגליל 1948", אשר מהווה תיאור להתרחשויות ולאירועים במלחמת השחרור.
לאחר מכן, בשנת 2002 פרסם ספר שירה בשם "קשת בענן".
נפטר ב-15 ביולי 2019 בגיל 95, והובא למנוחות בבית העלמין בעומר.
להבות בגליל 1948, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1994.
קשת בענן - שירים, הוצאת טרקלין, 2002.
אדמירל יו רודמן KCB היה קצין בכיר בצי ארצות הברית ששירת במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד ומלחמת העולם הראשונה, ומאוחר יותר שירת כמפקד העליון של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית מ-1919 ועד 1921.
רודמן נולד ב-6 בינואר 1859 בפרנקפורט, קנטקי, וסיים את לימודיו באקדמיה הימית ב-1880. הוא שירת בספינות יאנטיק, ואצ'וסט, הארטפורד ואסקס, וסיורים במשרד ההידרוגרפי ובמצפה הכוכבים הימי של ארצות הברית, הובילו ב-1891 לארבע שנות סקר לאורך חופי אלסקה וקולומביה הבריטית.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, הוא שירת בסיירת המשוריינת ראלי וזכה לשבחים על התנהלותו המצטיינת בקרב מפרץ מנילה.
בשנת 1899, הוא השתתף במחקרים מדעיים באוקיינוס השקט בניהולו של אלכסנדר אגסיס.
בשנת 1900, הוא חזר לאלסקה לעבודת מחקר על הדיג שלה.
מ-1901 עד 1904 פיקד על הסלופ אירוקויס במימי הוואי.
לאחר מכן שירת בתחנה האסייתית, הוא שירת בסיירות ניו אורלינס וסינסינטי, ואוניית המערכה ויסקונסין ובשנת 1905 פיקד על סירת התותחים אלקאנו על סיירת נהר היאנגצה.
מ-1907 עד 1909, הוא למד במכללת המלחמה של הצי ושימש כמפקח מגדלור, מחוז ימי 6. ב-1909 הוא חזר למזרח הרחוק כדי לשרת כקפטן המעגן, קאוויט, איי הפיליפינים, וכמפקד של הסיירת המוגנת קליבלנד.
כקפטן תחנת הצי באיי מרשל, בשנת 1911, הוא קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה קונטיקט, אוניית הדגל, הצי האטלנטי, בשנת 1912, ועל אוניית המערכה דלאוור בשנת 1913. לאחר מכן הוא מונה בשנת 1914 כמפקח ימי של תעלת פנמה, וב-1915 הוא מונה למפקד אוניית המערכה ניו יורק.
במהלך שנת 1916 כיהן בוועד הכללי.
רודמן, שהועלה לדרגת אדמירל משנה בשנת 1917, שירת כמפקד פלגת אוניות המערכה התשיעית, הצי האטלנטי, בספינת הדגל שלו, ניו יורק.
הוא הצטווה להפליג למימי אירופה בסוף השנה, הפלגה שלו הצטרפה לצי הגדול הבריטי בסקפה פלו והפכה לשייטת אוניות המערכה השישית, הצי הגדול הבריטי, בפיקודו של אדמירל סר דייוויד ביטי.
במשך שארית מלחמת העולם הראשונה פיקד אדמירל רודמן על הפלגה שלו בפעולות בים הצפוני.
עבור שירות זה, הוא מונה כאביר מפקד מסדר האמבט על ידי המלך ג'ורג' החמישי וזכה במדליית השירות המצוין של הצי.
הוא חזר לארצות הברית לאחר שביתת הנשק, ושירת בצי האטלנטי עד יולי 1919, כאשר הפך למפקד העליון של צי האוקיינוס השקט.
לאחר שסיים את תפקידו ב-1921, הוא שירת כמפקד, מחוז הצי החמישי, בין השנים 1921 ל-1922, תוך שהוא נשלח פעם אחת לשליחות בפרו כשליח יוצא דופן.
במהלך 1922–1923 היה חבר בכיר בוועדה לגיבוש מדיניות מנהלית לכל תחנות החוף ובהגיעו לגיל 64, פרש מהצי.
לאחר פרישתו, הוא המשיך לשרת את ארצות הברית ואת הצי במשימות שונות שכללו בקיץ 1923 את הליווי של הנשיא וורן הארדינג בביקורו הכושל באלסקה.
בשנת 1937, הוא ייצג את הצי האמריקני בטקסי ההכתרה של המלך ג'ורג' השישי בלונדון.
אדמירל רודמן מת ב-7 ביוני 1940 בבת'סדה, מרילנד ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
יואב בסון (נולד ב-27 באוגוסט 1961) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
בסון גדל בשכונת קטמון שבירושלים.
התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל ירושלים.
בקיץ הצטרף לקבוצה הבוגרת ביחד עם מישל דיין, יוסי תא-שמע ואריה שפירא.
בעונת 1987/1988 הוסט לעמדת המגן השמאלי על ידי מאמן הקבוצה דאז שייע פייגנבוים.
בסון שיחק במדי הפועל ירושלים במשך 16 עונות שלאחריהן פרש מכדורגל.
יואב אשכנזי (נולד ב-1973 בירושלים) הוא חוקר ישראלי עצמאי ומתרגם ספרי פילוסופיה עכשווית.
סיים תואר ראשון בפילוסופיה ובספרות ותואר שני בפילוסופיה.
עבודת המאסטר שלו, בהנחיית פרופ' משה הלברטל, התמקדה בהגותם של פרידריך ניטשה, לודוויג ויטגנשטיין המאוחר וביצירתו של פרנץ קפקא.
בשנת 2001 החל את לימודי הדוקטורט בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתם של פרופ' אבישי מרגלית ופרופ' צחי זמיר .
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא ראייה-בתור ודמיון בהגותם של לודוויג ויטגנשטיין ואיריס מרדוק.
בין השנים 2004-1997 לימד פילוסופיה וספרות בבית-הספר "אופק" בירושלים.
ב-1999 החל ללמד בבית-הספר "מרחבים" (פרויקט מחוננים של פריפריית ירושלים).
גישתו החינוכית דגלה בקריאה משותפת בטקסטים קנוניים – פילוסופיים, דתיים וספרותיים כאחד – ובצלילה לעומקם לשם ניתוח וחילוץ מגמותיהם הגלויות והנסתרות.
מתוך עניין הנטוע במחקר השוואתי במדע הדתות נערכו קריאות ועיון מקיפים בתנ"ך, במיתוסים המסופוטמיים והיווניים ובספרות החיצונית, כמו גם בספרות המרכבה וההיכלות, בשירה ובהגות ימי הביניים.
בשנת 2000 היה שותף בפרויקט "ספר הזוהר" של פרופ' רונית מרוז באוניברסיטת תל אביב, שם עסק בקריאת כתבי יד והשוואתם לפירוש "הסולם" במטרה לזהות משפחות של מעתיקים.
באותה תקופה גם הצטרף לתוכנית בית-המדרש המתקדם במכון שלום הרטמן בירושלים.
לימד במכון פאידיאה לפילוסופיה והגות יהודית בסטוקהולם, ובמקביל החל בקריירה פרטית כאנליסט גאו-פוליטי.
בין השנים 2006-2004 השתתף בפורום החוג לפילוסופיה בנושא חילוניות במכון ון ליר בירושלים.
בשנים 2009-2008 לימד במכון הרטמן בירושלים פילוסופיה ופילוסופיה יהודית במסגרת תוכנית מלמדים לתעודת הוראה ותואר שני.
יואב אשכנזי, מראות סדוקות: ראייה, דמיון והבנה עצמית בהגותם של לודוויג ויטגנשטיין ואייריס מרדוק, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013
יואב אשכנזי, להיות אנושי: יצירתה הפילוסופית של אייריס מרדוק,, עריכה: מוטי פוגל, ספרי כרמל, 2019
יואב אשכנזי, שלוש מחשבות מודרניות: אהבה, חירות וחריגה, עריכה: אלי רוטנברג, ספרי כרמל, 2020
יואב אשכנזי, אתיקה אחרי אושוויץ: הרהורים על "מעבר לאשמה ולכפרה" לז'אן אמרי, כרמל, 2022
לודוויג ויטגנשטיין, פילוסופיה (כולל מבוא ביקורתי להגותו ולתרגום), ספרי כרמל, 2016
אייריס מרדוק, ריבונות הטוב (כולל מבוא), הוצאת שלם, 2017
אייריס מרדוק, אהבה מעבר לאנוכי, דמיון מעבר לאשליה: דיאלוגים ומסות על אהבה, דת, אמנות ואתיקה, ספרי כרמל, 2023
צ'ארלס טיילור, מאמרים על מוסריות ועידן חילוני, ספרי כרמל, 2024
יואב זיו (נולד ב-16 במרץ 1981) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן, וכיום משמש כמנהל קבוצת מכבי תל אביב.
זיו נולד בחדרה והחל לשחק כדורגל בקבוצות הילדים של הפועל גבעת אולגה.
לאחר מכן עבר למחלקת הנוער של מכבי חדרה, ומשם עבר למחלקת הנוער של מכבי חיפה.
בעונת 2000/2001 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון.
זיו ערך הופעה אחת בליגת העל במדי מכבי חיפה, והיה חלק מסגל הקבוצה שזכתה בתום העונה באליפות.
את עונת 2001/2002 החל זיו במכבי חיפה, אך עבר במהלך העונה לקבוצת הפועל חיפה, עמה ירד בתום העונה לליגה הלאומית, ובמדיה שיחק גם בעונת 2002/2003. בעונת 2003/2004 שיחק זיו בהפועל נצרת עילית בליגה הלאומית, ובסיומה עלה עמה לליגת העל והמשיך לעונה נוספת במועדון.
בעונת 2005/2006 עבר זיו לקבוצת בית"ר ירושלים, ושם הוסט מעמדת הקשר ההתקפי לעמדת המגן הימני או השמאלי.
בעונת 2006/2007 זכה עם הקבוצה באליפות.
באוקטובר 2007 קיבל זיו הצעה לחתום בשורות פ.צ.
קופנהגן, הקבוצה שהדיחה את בית"ר ירושלים באותה עונה ממוקדמות ליגת האלופות, אך לבסוף נשאר במועדון.
בינואר 2009 חתם זיו לשתי עונות וחצי בקבוצה הבלגית לוקרן, בה שיחקו עמו שני ישראלים נוספים, עומר גולן ואבי סטרול.
עד תום עונה זו כבש זיו שני שערים ב-13 הופעות בליגת העל הבלגית, ובעונה שלאחר מכן כבש שער אחד ב-26 הופעות.
ב-29 במרץ 2010 חתם זיו לשלוש שנים במכבי תל אביב, אליה הצטרף בתחילת העונה שלאחר מכן, יחד עם סטרול שחזר עמו מלוקרן.
בעונת 2011/2012 התרחש אירוע חריג במשחק מול סטוק סיטי במסגרת הליגה האירופית כשזיו בעט בנעלו שעפה ופגעה בקוון.
מיד לאחר מכן הורחק זיו מהמשחק בכרטיס אדום.
התקרית קיבלה תשומת לב תקשורתית רבה, ובעקבותיה הורחק זיו משלושה משחקים על ידי בית הדין של אופ"א.
לקראת עונת 2013/2014 האריך את חוזהו בשנתיים נוספות, וזכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 2014/2015 זכה עם מכבי תל אביב בטרבל, ואת שערו היחיד בעונה זו כבש בניצחון 6–2 על הפועל באר שבע בגמר גביע המדינה.
בעונת 2015/2016 שותף בתשעה משחקים בלבד בכל המסגרות, ובסופה שוחרר מהמועדון.
באוקטובר 2016 חתם זיו בקבוצת הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית.
במקביל, ב-2 בנובמבר הצטרף לצוות האימון של קבוצת הנוער של מכבי תל אביב כעוזרו של המאמן גיא צרפתי.
ב-3 ביולי 2017 פרש זיו ממשחק פעיל והתמנה למנהל קבוצת הבוגרים של מכבי תל אביב במקומו של בני טבק.
לזכותו של זיו הופעה אחת במדי הנבחרת הצעירה, וב-15 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ישראל הבוגרת, במשחק ידידות מול .
בסך הכל ערך זיו 32 הופעות במדי הנבחרת, ואת הופעתו האחרונה ערך ב-16 באוקטובר 2012, במשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
ב-2008 נישא זיו לבת זוגו.
יואב גָּלַנְט (נולד ב-8 בנובמבר 1958, כ"ה בחשוון ה'תשי"ט) הוא איש צבא בדימוס ופוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
לשעבר שר הביטחון (כולל בטבח שבעה באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל), שר החינוך, שר העלייה והקליטה ושר הבינוי והשיכון.
סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף, ושימש בין היתר כמפקד פיקוד הדרום, מפקד אוגדת עזה ומפקד שייטת 13.
יואב גלנט נולד ביפו למיכאל ופרומה גלנט.
אמו, פרומה לבית סגל, הייתה ילידת פולין וניצולת השואה.
היא עלתה לישראל באוניית המעפילים "אקסודוס", גורשה עימה להמבורג, ועלתה לארץ שוב בעלייה ההמונית ב-1948. היא הייתה אחות במקצועה.
אביו, מיכאל, יליד ברית המועצות, היה פרטיזן ביערות אוקראינה ובלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא עלה לארץ ב-1948 אף הוא, שירת בשועלי שמשון והיה מהצלפים המצטיינים בצה"ל.
גלנט קרוי על שם "מבצע יואב" שבו השתתף אביו, שהיה הלוחם הראשון שפרץ למשטרת עיראק סווידאן.
גלנט נולד, גדל והתחנך בשכונת גבעת עלייה שביפו.
לאחר מכן עברה משפחתו לרמת גן ומשם לגבעתיים, שם למד גלנט בתיכון קלעי והיה ראשג"ד ו' בשבט צופי רמת גן.
בגיל 17 התייתם גלנט מאביו מיכאל.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1976 התגייס לצה"ל והתנדב לקומנדו הימי, שם שירת כלוחם וכמפקד.
לדבריו, בחר להתגייס ליחידה זו כיוון שביום גיוסו שאל את קצין המיון מהי היחידה לה ההכשרה הקשה ביותר, וזו התשובה שקיבל.
גלנט המשיך למסלול הכשרה בפלגת הפושטים של הקומנדו הימי.
ביוני 1978, בהיותו בקורס המתקדם של השייטת, השתתף ב"מבצע שלכת", פשיטה על בסיס מחבלים בדהר-אל-בורג' שבלבנון, כמפעיל סירת גומי.
ב-1979 השתתף במבצע חילוצם של מחסלי עלי חסן סלאמה בביירות במסגרת מבצע זעם האל.
כאשר החליט מפקד השייטת, עמי אילון, שהיוצאים לקצונה יעברו קורס חובלים מקוצר או קורס קציני חי"ר (במקום קורס קציני אג"ם שהיה נהוג עד אז), היה גלנט היחיד שנאות לצאת לקורס קציני חי"ר, אותו סיים כחניך מצטיין.
הוא שב לשייטת ומיד שולב כמפקד חוליית חוד ב"מבצע מתח גבוה" באפריל 1980, שבמהלכו השמידו כוחות השייטת בסיס שממנו עמדו לצאת מחבלים לפיגוע מיקוח בישראל, והרגו כעשרים מהם.
במהלך המבצע נפצע מפקד הכוח וגלנט לקח את הפיקוד על הכוח כולו.
לימים סיפר כי היה אז:
לאחר המבצע מונה למפקד צוות צוללים התקפיים (צ-1).
השתחרר מצה"ל בשנת 1982 ונסע לאלסקה שבארצות הברית, שם עבד כחוטב עצים, ובה שהה בתקופת מלחמת לבנון הראשונה.
גלנט שב לישראל ולשירות בצה"ל בשנת 1984, עבר קורס חובלים ובסופו הוסמך לקצין משמרת בסטי"ל.
שירת כקצין וסגן מפקד אח"י קשת, סטי"ל מסדרת סער 4.5, והשתתף במבצע דרך נץ באפריל 1985. בהמשך שירותו פיקד על "אח"י סער", סטי"ל מסדרת סער 3. בשנת 1986 מונה למפל"ג לוחמים של שייטת 13 והועלה לדרגת סגן-אלוף.
בין פעולותיו הייתה הטבעת "ספינת השיבה" של אש"ף קודם הפלגתה במעגנה בקפריסין ומבצע חצב עדין, מארב לרכבי מחבלים בצידון.
כמו כן פיקד על כוח השייטת במבצע הצגת תכלית.
בתפקידו הבא היה מפקד יחידת ההכשרות של הקומנדו הימי.
ב-1993 ביקש גלנט ממפקד חיל הים, האלוף עמי אילון, שלא לצאת ללימודים באוניברסיטת הרווארד אלא לקבל תפקיד פיקודי מבצעי על כוחות בזרוע היבשה של צה"ל.
בקשתו אושרה וגלנט קודם לדרגת אלוף-משנה והשתלם בקורס מפקדי חטיבות.
הוא עבר לזרוע היבשה, ומונה למפקד חטיבת מנשה באוגדת איו"ש.
כמפקד החטיבה הוביל גלנט את הלחימה בג'נין נגד ארגוני הטרור הפלסטינים במהלך האינתיפאדה הראשונה, ובין היתר פיקד על המבצע ללכידת מפקד חוליית "הפנתר השחור".
כשנכנס לתפקידו היו בעיר יותר ממאה מחבלים המבוקשים על ידי צה"ל והשב"כ, וכשסיים אותו כולם נתפסו או נהרגו בידי כוחות הביטחון.
בשנת 1994 שב לשייטת 13, הפעם כמפקדה.
באותה שנה מונה על ידי הרמטכ"ל, אהוד ברק, לבצע את התחקיר הצבאי של אירוע טבח מערת המכפלה.
בשנת 1995, בסיום מבצע ההתנקשות בפתחי שקאקי, מייסד תנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והמזכ"ל הראשון שלה, סייעה השייטת, תחת פיקודו, בחילוץ חלק מלוחמי "המוסד" מהאי מלטה.
בינואר 1995 נהרג בתאונת אימונים לוחם השייטת .
תחת פיקוד גלנט לקחה השייטת חלק בלחימה בדרום לבנון, בין היתר במבצע ענבי זעם.
בדצמבר 1996 נהרגו בתאונת אימונים שניים מלוחמי השייטת, ו, במהלך אימון צלילה.
הוא סיים את תפקידו בשנת 1997.
לאחר תום כהונתו בשייטת הועלה לדרגת תת-אלוף, שב לזרוע היבשה ופיקד על אוגדת עזה עד 1999. לאחר מכן, עד שנת 2001, שימש כמפקד עוצבת עידן (אוגדת שריון בפיקוד המרכז) לאחר שעבר הסבה לשריון.
בין השנים 2001–2002 שימש ראש מטה במפקדת זרוע היבשה.
בשנת 2002 מונה למזכיר הצבאי של ראש ממשלת ישראל אריאל שרון והועלה לדרגת אלוף.
בתקופה כהונתו התרחשו האינתיפאדה השנייה וההכנות והביצוע של תוכנית ההתנתקות.
בסוף שנת 2005 מונה למפקד פיקוד הדרום.
במסגרת תפקיד זה הוטל על גלנט להשלים את היערכות צה"ל סביב רצועת עזה ולהגביר את המאבק בהברחות דרך גבול ישראל–מצרים לאחר סיומה של תוכנית ההתנתקות.
גלנט הגביר את שיתוף הפעולה בין פיקוד הדרום לחיל האוויר במאבק נגד ירי הקסאם על יישובי עוטף עזה וערים כמו שדרות ואשקלון.
במהלך שירותו כמפקד הפיקוד נחטף בגזרת עוטף עזה החייל גלעד שליט.
בעקבות כך יצאו כוחות צה"ל, בפיקוד גלנט, למבצע גשמי קיץ.
גלנט טען באותה עת כי יש להגיב באופן התקפי על ירי הקסאמים.
זאת בניגוד לעמדת שר הביטחון, עמיר פרץ.
לאחר מלחמת לבנון השנייה פורסם כי שר הביטחון עמיר פרץ ביקש למנות את גלנט למפקד פיקוד הצפון במקום האלוף אודי אדם שהתפטר, אולם לבסוף מונה גדי איזנקוט, מועמדו של הרמטכ"ל דן חלוץ.
באותה שנה הובילו גלנט ומפקד אוגדת עזה, תא"ל משה (צ'יקו) תמיר, בתמיכת הרמטכ"ל גבי אשכנזי, קו התקפי נגד חמאס שכלל פשיטות ומבצעים מיוחדים כנגד יעדי מחבלים בשטח הרצועה, במטרה לפגוע בפעילי החמאס בשטחם ובמקביל לחזק את יכולתם וביטחונם העצמי של מפקדי השדה לפקד על כוחות בלחימה ובמערכה.
בתחילת 2008 פיקד גלנט על כוחות פיקוד הדרום במבצע חורף חם.
בהמשך אותה שנה דחף גלנט לביצוע מבצע מיוחד לחטיפתו של אחמד ג'עברי, שנחשב למפקדה בפועל של הזרוע הצבאית של החמאס, על ידי כוח מיחידה מובחרת.
הרמטכ"ל, אשכנזי, אישר את הפשיטה, וכמוהו גם השר ברק וראש הממשלה, אהוד אולמרט.
גלנט פיקד על הפשיטה מתוך חדר המבצעים של השב"כ בתל אביב.
בהמשך הוביל יחד עם תא"ל תמיר ומחליפו באוגדת עזה, תא"ל איל איזנברג, את ההכנות למבצע רחב יותר ברצועת עזה.
המהלך תוכנן כמהלך רב-שלבי, שאינו מחייב את הממשלה לצאת למבצע על בסיס ההנחה שמוכרחים למצות את התוכנית כולה ולבצעה עד תום.
על פי התכנונים פיקוד הדרום קיבל אחריות לניהול זירת המערכה ברצועת עזה הן באוויר והן ביבשה ובים, בעוד שהמטה הכללי היה אמון על העיסוק בתקשורת, העבודה אל מול הדרג המדיני, המוכנות להתלקחות זירה נוספת ופיקוד על מבצעים מיוחדים בהקשר לזירה הרחבה של המבצע.
בסוף 2008 ובתחילת 2009 פיקד גלנט על מבצע עופרת יצוקה, שנערך בעקבות ירי רקטות על יישובי עוטף עזה.
כמפקד הפיקוד דחף גלנט להקמת יחידת רימון, שהוקמה באוגוסט 2010, משום שגרס כי לפיקוד הדרום נדרשת יחידה מיוחדת ללחימה ברצועת עזה ובחדירות המחבלים מחצי האי סיני בעומק הנגב.
במהלך 2009 התמודד על תפקיד סגן הרמטכ"ל, ולאחר מינויו של בני גנץ לתפקיד, בחר להישאר כמפקד פיקוד הדרום ולא לכהן בתפקיד אחר במטכ"ל.
באוגוסט 2010 החלו ההכנות למינוי מחליפו של גבי אשכנזי בתפקיד הרמטכ"ל.
גלנט היה לאחד המועמדים הבולטים, אך על הליך המינוי העיבה פרשת "מסמך הרפז", אשר תיאר קמפיין שיווקי, כביכול, שנועד לקדם את גלנט לתפקיד תוך הכפשת מועמדים אחרים.
לאחר שחקירת משטרה העלתה ראיות לכך שהמסמך מזויף התחדש הליך המינוי.
ב-5 בספטמבר 2010 אישרה ממשלת ישראל את המלצת שר הביטחון, אהוד ברק, למנות את גלנט לרמטכ"ל.
למינוי התנגד השר מיכאל איתן, עקב חשדות לעברות תכנון ובנייה הנוגעות לנחלת בני הזוג גלנט במושב עמיקם, שעלו בתחקיר של העיתונאי קלמן ליבסקינד, אך הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה (ועדת טירקל) לא מצאה בחשדות אלו די כדי לפסול את מינויו של גלנט לרמטכ"ל.
התנועה הירוקה עתרה לבג"ץ בדרישה שוועדת טירקל תדון מחדש בהתאמתו של גלנט לתפקיד, עקב החשדות בפרשת הקרקעות.
בג"ץ דרש מהיועץ המשפטי "הסברים על הטעות שהוסיפה לנחלת גלנט במושב עמיקם שטחים על חשבון השטח הציבורי".
בעקבות פנייה של תנועת אומ"ץ פתח מבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, בבדיקה.
ב-27 בינואר 2011 פרסם המבקר את תמצית ממצאי בדיקתו, ועל פיה פלש גלנט לשטח ציבורי ולא פינה אותו במשך ארבע שנים אף על פי שהובהר לו שעליו לפנותו.
בנוסף קבע המבקר שגלנט חתם על תצהירים כוזבים בנוגע לעיבוד החלקה שפלש אליה ולשביל שסלל בשטח הציבורי.
בעקבות כך הגיש לבג"ץ היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, חוות דעת שלפיה אף כי לא נמצא שיש מניעה משפטית לכך, הותרת ההחלטה בדבר מינויו של גלנט לתפקיד הרמטכ"ל עוררה קשיים משפטיים משמעותיים באשר לסבירותה.
עם זאת החלטה סופית בעניין זה מסורה לממשלה.
בעקבות זאת הודיעו ברק ונתניהו על ביטול המינוי.
בהמשך 2011 פרש גלנט מצה"ל.
הוועדה המקומית לתכנון ובנייה מנשה-אלונה אישרה בדצמבר 2012 תשריט מתוקן של נחלת גלנט בעמיקם, שבו נגרע מהנחלה שטח של 350 מ"ר ששימש כביש גישה לנחלה.
בינואר 2012 מונה גלנט למנכ"ל חברת "נמקס אויל אנד גז (Nammax)", חברת חיפושי נפט וגז טבעי בשליטת בני שטיינמץ.
באפריל 2013 הודיע על כישלון קידוח "אפרודיטה 2" בשדה 'ישי' שהיה ב-42.5% בעלות של "נמקס" גלנט פרש מתפקידו ביוני 2014. בנובמבר 2013 מונה ליו"ר אגודת הידידים של ארגון נכי צה"ל.
בינואר 2015, במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים, הצטרף גלנט למפלגת "כולנו" בראשות משה כחלון, הוצב במקום השני ברשימה ונבחר ל.
בממשלת ישראל ה-34 מונה לשר הבינוי והשיכון ולמשקיף ב.
עתירה נגד מינוי זה נדחתה.
עם התפטרותו של שר הביטחון משה יעלון מהממשלה מונה גלנט לחבר בקבינט המדיני-ביטחוני.
במאי 2017 אמר שישראל צריכה להרוג את נשיא סוריה בשאר אל-אסד, שהוא לדבריו "רוצח מתועב שמבצע רצח עם".
כמו כן קרא לתקוף את איראן.
ב-2 בינואר 2019 התפטר מהכנסת.
ב־9 בינואר הודיע על הצטרפותו ל, והחל לכהן כשר העלייה והקליטה.
בפריימריז בליכוד הגיע במקום השישי, כך ששובץ במקום השביעי לרשימת הכנסת ב.
ב-17 במאי 2020 מונה, במסגרת ממשלת ישראל השלושים וחמש, לשר החינוך ולחבר בקבינט המדיני-ביטחוני.
בעקבות חישוב שגוי של ציוני בגרות רבים הודיע גלנט על הקמת ועדת בדיקה חיצונית לבחינת הכשלים בנושא.
לקראת יום העצמאות תשפ"א נמנע מלאשר את המלצת ועדת פרס ישראל בתחום חקר המתמטיקה ומדעי המחשב לפרופ' עודד גולדרייך, בנימוק שגולדרייך חתם על פניה לפרלמנט הגרמני לבטל את ההכרה בתנועת ה-BDS כתנועה אנטישמית, לצד חתימה על עצומה הקוראת להחרים את אוניברסיטת אריאל.
ועדת הפרס עתרה לבג"ץ נגד החלטתו של גלנט ובפסק הדין, שניתן לאחר שהוחלף שר החינוך, ביטל בג"ץ את החלטתו של גלנט לדחות את המלצת הוועדה, והורה להשיב את בחינתה של המלצת הוועדה אל שרת החינוך, על מנת שתשוב ותשקול אם לאשר המלצה זו.
במאי 2021 מונה לשר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לאחר מספר חודשים שכיהן בתפקיד כממלא מקום.
במרץ 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" כאחד מחמשת חברי הכנסת העצלים ביותר.
ב-21 בנובמבר 2022 מונה ליו"ר הוועדה הזמנית לענייני חוץ וביטחון.
ב-29 בדצמבר 2022 מונה גלנט לשר הביטחון בממשלת ישראל ה-37. עם כניסתו לתפקיד התמודד גלנט עם גל פיגועים והמשיך את מבצע שובר גלים לסיכול תאי טרור ביהודה ושומרון.
לתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון מינה גלנט את האלוף במילואים אייל זמיר.
ראשית כהונתו התאפיינה בחילוקי דעות מתוקשרים עם בצלאל סמוטריץ', שכיהן כשר במשרד הביטחון האמון על המתפ"ש, לגבי המדיניות ביהודה ושומרון ובעיקר בנוגע למאחזים בלתי-חוקיים.
במרץ 2023 חלה הסלמה בגבול ישראל–לבנון שכללה אירוע חדירת מחבל לישראל.
כחלק מיעדיו במשרד הביטחון, הציב גלנט את קידום המוכנות הצבאית למלחמה רב-זירתית, והזהיר בפומבי מפני בואה.
לפיכך, פעל לצד הרמטכ"ל הרצי הלוי להקצאת משאבים ותכנון אסטרטגיה שיסייעו בפיתוח הרב-שנתי של כוח ההכרעה הצבאי.
זמן קצר לאחר השבעת הממשלה החלה מחאת אנשי מילואים, בהם טייסי קרב בחיל האוויר, כחלק מהמחאה נגד ממשלת ישראל על קידום הרפורמה המשפטית.
במסגרת ההפגנות התארגנה קבוצת קצינים בעבר ובהווה להפסקת שירותם הצבאי.
גלנט, בהענקת גיבוי לרמטכ"ל הלוי, הביע את עמדתו נגד סרבנות משורות הצבא.
בהמשך, ניסה גלנט לשכנע את בכירי הממשלה לנהל משא ומתן לשם הגעה להסכמות בין הקואליציה לאופוזיציה במסגרת מתווה פשרה על חקיקה מרוככת, וזאת על מנת להימנע ממשבר בצה"ל.
בשיחות עם ראש הממשלה בנימין נתניהו אמר כי אם לא תושג פשרה יתפטר מתפקידו.
ב-25 במרץ קרא לעצירה מיידית של חקיקת הרפורמה המשפטית מתוך חשש לסכנה לביטחון המדינה.
למחרת, בתגובה לנאומו, הודיע ראש הממשלה נתניהו על כוונתו לפטרו מתפקידו.
ההכרזה על פיטוריו הובילה מאות אלפים מתושבי ישראל להפגין נגד פיטוריו בערב שלאחר מכן נודע בשם "ליל גלנט".
נוסף על כך, יו"ר ההסתדרות ארנון בר-דוד הכריז על שביתה כללית במשק במחאה על פיטוריו של גלנט ובדרישה לעצור את חקיקת הרפורמה המשפטית.
מאוחר יותר נתניהו הודיע על השהיית הרפורמה המשפטית והשביתה הסתיימה.
פיטורי גלנט לא יצאו לפועל, והוא המשיך לכהן בתפקידו.
כעבור שבוע חלה הסלמה ביטחונית בכמה חזיתות, שכללה פיגועי טרור קטלניים, ירי רקטי מלבנון, סוריה ורצועת עזה וסדרת גיחות תגובה של חיל האוויר.
במסיבת עיתונאים שערך ב-10 באפריל הצהיר נתניהו שגלנט ימשיך לכהן בתפקידו.
ב-9 במאי, שבוע לאחר ירי רקטי מעזה לעבר ישראל, פתח צה"ל במבצע מגן וחץ.
המבצע החל בסיכול ממוקד של שלושה בכירי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ונוהל תוך ניסיון לבדל אותו מהחמאס ולהותיר אותו מחוץ למערכה.
ביולי יצא צה"ל לפעולה ממוקדת לחיסול תאי טרור בתוך ג'נין, מבצע בית וגן, לאחר שהעיר הוציאה מתוכה עשרות פיגועי טרור מאז תחילת השנה.
במלחמה נהרגו יותר מ-40,000 מתושבי רצועת עזה, בהם מעל עשרת אלפים מחבלים, נגרם הרס נרחב ביותר למבנים ולתשתיות ברצועה, ומאות אלפים מתושבי הרצועה נאלצו לעזוב את בתיהם ולהתגורר במחנות אוהלים.
ב-15 במאי 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, כינס גלנט מסיבת עיתונאים בה הטיח ביקורת בראש הממשלה נתניהו על כך שהוא דוחה את ההתעסקות בשאלת "היום שאחרי" ברצועת עזה.
שר הביטחון קרא לראש הממשלה להודיע שישראל לא תשלוט בעזה, והביע את התנגדותו לממשל צבאי ברצועה.
דבריו עוררו ביקורת בקרב גורמים בקואליציה ובאופוזיציה, וזכו לתמיכת יו"ר המחנה הממלכתי בני גנץ.
במאי 2024 התובע הראשי בבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג הגיש בקשה לצו מעצר נגד גלנט בגין חשדות לשורת פשעים נגד האנושות ובהם הרעבת אוכלוסייה כאמצעי מלחמה הריגה מכוונת ורצח, תקיפות מכוונות נגד אוכלוסייה אזרחית, וכן השמדה או רצח לרבות בהקשר של הרעבה.
הבקשה הוגשה גם כלפי בנימין נתניהו, ובמקביל להגשת בקשה לצווי מעצר גם עבור יחיא סנוואר, אסמעיל הנייה ומוחמד דף.
ב-5 בנובמבר 2024 הודיע ראש הממשלה נתניהו לגלנט על סיום כהונתו כשר הביטחון.
ישראל כ"ץ מונה להחליפו בתפקיד.
הודעת הפיטורים הובילה למחאה של אזרחים ישראלים רבים המכונה ליל גלנט 2.
ב-21 בנובמבר 2024 בית הדין הפלילי הבין-לאומי הודיע כי הוציא צווי מעצר נגד גלנט וראש הממשלה בנימין נתניהו בגין פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות ברצועת עזה, וזאת על רקע מלחמת חרבות ברזל.
ב-1 בינואר 2025 הודיע גלנט על התפטרותו מהכנסת, אך הכריז שישוב בעתיד לחיים הפוליטיים.
ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-5 בינואר 2025. שנה מאוחר יותר ציין שהעסקה שנעשתה בינואר 2025 היא למעשה אותה עסקה שהוצעה במאי 2024, רק במחיר יותר גבוה וטען כי בנימין נתניהו על שיבוש עסקאות קודמות.
אחותו הצעירה היא הסופרת יעל איכילוב.
הוא נשוי לקלודין (לבית אלנקווה), להם בן ושתי בנות והם מתגוררים בעמיקם.
בנו מיכאל שירת כקצין בשייטת 13. בתו גיא נשואה לבנה של תא"ל (במיל') מירב קירשנר.
יואב גינאי (נולד ב-27 במרץ 1959) הוא שדרן רדיו וטלוויזיה, פזמונאי, חוקר תרבות, מנחה, עורך, מחזאי ומתרגם ישראלי, יו"ר אגודת אקו"ם.
נולד בירושלים כבן למשפחה בת 15 דורות בעיר ששורשיה בגירוש ספרד.
סבו של אביו, בן ציון גיני, היה מהנדס העיר הראשון של ירושלים ויפו.
בילדותו השתתף ככתב וכשחקן בתוכניות הנוער של קול ישראל.
כנער וכחייל, ערך והגיש גינאי עשרות תוכניות רדיו, בהן: "חתול בשק", "רדיו עשרה", שבמסגרתה הכשיר בני נוער שרבים מהם הפכו בעתיד לאנשי תקשורת, "כל צבעי הרשת", "טיסה לילית" ו"הכל דיבורים".
גינאי הוא בוגר אוניברסיטת בר-אילן במדעי החברה ותקשורת.
כמו כן, למד תקשורת באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1995, הקים יחד עם אשת הרדיו טל השילוני את תחנת הרדיו 88FM ב"קול ישראל", אותה גם ניהל וערך מיום הקמתה ועד שנת 2007. במקביל, ייסד וניהל את דסק התרבות של רשת ב' (2001–2007).
שימש כמנהל מחלקת התרבות והבידור בערוץ הראשון (2007–2012) וכמנהל חטיבת התוכניות בערוץ הראשון (2012–2017).
ערך והגיש את מגזין שישי בבוקר לתרבות ובידור, "מה יהיה" ברשת ב' (1989–2017).
בפברואר 2018, עבר לשדר את התוכנית בגלי צה"ל.
בשנת 2019, נבחר לדירקטוריון אקו"ם כנציג הכותבים בארגון.
במאי 2024 נבחר ליו"ר דירקטוריון אקו"ם
בשנת 2020, שידר בגלי צה"ל את הסדרה "תחנה בזמן", בה אירח עשרות מכוכבי התחנה לאורך 70 שנה וכן תוכניות לזכרם של מיכל ניב, אורי לוטן ואלי ישראלי.
לאורך השנים, גינאי ערך והנחה תוכניות רבות, בהן: "עד פופ", "בלה בלה", "יוצאים קבוע" ו"משב רוח".
בשנים 2007–2017, שימש, לסירוגין, כראש משלחת ישראל לאירוויזיון.
לרגל ציון ארבעים שנה לטלוויזיה הישראלית, ערך והנחה את סדרת תוכניות הנוסטלגיה "ניקוי הראש הוא הכרחי".
בין פרקי הסדרה, אשר שילבו קטעי ארכיון ממחלקת הבידור של הערוץ הראשון, לצד ראיונות שערך גינאי עם המשתתפים בהם, הופנה זרקור ל"תוכניות הבידור הגדולות", "הרגעים הגדולים של תוכניות הסטנד אפ", "הפקות הדרמה הגדולות", אהוד מנור, "הלהקות הצבאיות", "הפסטיבלים", "במזל כוכב" ו"ממזרח תזרח השמש" (ארבעים שנות זמר מזרחי).
כמנהל חטיבת התוכניות בערוץ הראשון, יזם את תוכנית הסאטירה "היהודים באים", הסדרה ההיסטורית לתולדות ארץ ישראל "והארץ הייתה תוהו ובוהו: תולדות ארץ ישראל", הסדרה התיעודית על תולדות הקולנוע הישראלי "חגיגה לעיניים – סיפורו של הקולנוע הישראלי", "מקום בצמרת", סדרת הדרמה "משפחה טובה" ועוד.
בשנת 2020, החל בהפקת "שטח פרטי" - סדרת ראיונות רשת המתעדים משוררים ומוזיקאים, בהם: רועי חסן, ירון גוטפריד, דורית רביניאן, ניר ברעם, שלומי חתוכה, עמיקם קימלמן, סיון בסקין, רוני סומק, אסתר שמיר, טל ניצן, שחר-מריו מרדכי, ינעם ליף ועוד.
באוקטובר 2022 לקח גינאי חלק בספיישל הטלוויזיוני "מחווה לדנה אינטרנשיונל", ששודר לרגל ציון 20 שנה לארגון הנוער הגאה (איגי) ולקריירה המוזיקלית של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא ביצע קטע קריינות לאלבום האולפן השישי של אינטרנשיונל יותר ויותר, כמו גם לשיר "ואחרי הכל".
הסדרה נרכשה במלואה על ידי אוניברסיטת הרווארד.
גינאי הוא עורך, מרצה ומנחה של אירועי תרבות ומוזיקה רבים.
בין המופעים הגדולים שהנחה: "היא כולה שיר אהבה" - מסע אל זמרות הנשמה הגדולות.
בין השנים 2021–2023, ערך והנחה בתיאטרון הלאומי "הבימה" את סדרת המופעים "גיבורי תרבות" שהוקדשה בכל פעם לאושיית תרבות ישראלית.
בנוסף הנחה בחודש מאי 2022 את מופע המחווה לעוזי חיטמן שנערך בתיאטרון וכלל ביצועים של מיטב השירים על ידי זמרים שונים ובניהם חני נחמיאס, שימי תבורי, רון שובל ועינת שרוף.
שירו "כשהגברים רוקדים" נכתב עבור ירדנה ארזי ודנה אינטרנשיונל.
כמו כן, כתב את "הודעה נמסרה למשפחה" לזכרו של , בנם של מיכל ודויד גרוסמן שנפל במלחמת לבנון השנייה.
השיר הולחן על ידי יהודה פוליקר ובוצע על ידי ירדנה ארזי.
לציון 55 שנים למותו של אלי כהן, כתב יואב גינאי, יחד עם שאול דור, את השיר "אלי שלי".
השיר הולחן על ידי דוד קריבושי ובוצע על ידי יהורם גאון.
בשנת 1998, ראה אור תקליטור אוסף ראשון משיריו בשם "היא כולה שיר אהבה".
בחודש יוני 2011, עלה בבכורה בפסטיבל ישראל המופע "עומדת ברוח", ערב מונולוגים מוזיקליים שכתב לשחקנית גילה אלמגור, עם לחנים של אוהד חיטמן.
בשנת 2016, ראה אור תקליטור האוסף הכפול "כמו שלג בשרב", המסכם שלושים שנות כתיבה, ובו שלושים ושניים משיריו הגדולים.
האלבום כולל גם שיר בביצועו של גינאי, "גרסת כיסוי לאהבה".
"חשבתי שיהיה רומנטי" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2009. פזמונים שהולחנו לצד שירים אישיים שכתב לאורך השנים.
"סלפי זה כמו להתפלל לעצמך" (הוצאת הקיבוץ המאוחד), 2018. משפטים ואמרות שפר שפרסם בפייסבוק.
"גרסת כיסוי לאהבה" (הוצאה עצמית), 2023. מבחר טורים מחורזים שפרסם בעיתונות, שירים שחיבר על עניינים חברתיים, על המאבק הלהט"בי ובתחומי תרבות שונים וכן טקסטים לשירים פרי עטו שהולחנו לאמנים שונים.
בשנת 1999, במסגרת חגיגות ה-90 לעיר תל אביב, ראה אור הספר "אהבה תל אביבית" - אנתולוגיה לשירי הזמר של העיר העברית הראשונה, אותה ערך יחד עם איציק יושע (הוצאת "מודן").
בשנת 2006, כשנה לאחר מותו של אהוד מנור, ראה אור האלבום "מילים אהוד מנור" בהוצאת "ידיעות אחרונות".
האלבום, הכולל שירים ואיורים מעזבונו של המשורר, נערך על ידי גינאי ועפרה פוקס, אלמנתו של מנור.
ב-2008, ראה אור בעריכתו הפרויקט "הפסקול של המדינה" - מארז בן 10 תקליטורים המתעד 40 שנות יצירה ב.
ב-2017, ראה אור "קול ישראל מירושלים"- מארז בן 10 תקליטורים עם הקולות הגדולים שהוקלטו לאורך 80 שנות "קול ישראל", אותו ערך ביחד עם נאוה אחירון בודק.
בשנת 1998, הוענק לגינאי ולשותפו לכתיבה, צביקה פיק, פרס הוקרה מטעם אקו"ם, על זכייתם עם השיר "דיווה" באירוויזיון.
ב-2010, הוענק לגינאי פרס דירקטוריון אקו"ם, על תרומתו לתרבות ולמוזיקה בישראל ברדיו ובטלוויזיה במסגרת רשות השידור.
בשנת 2013, זכה בפרס אקו"ם לכותב השנה.
בינואר 2019, נערך לכבודו ערב הצדעה בתיאטרון צוותא בתל אביב, בו השתתפו עשרות אמנים, בהם: גילה אלמגור, שירי מימון, דנה אינטרנשיונל, זהבה בן, אילנית וסנדרה שדה.
באפריל 2023, נערך מופע מחווה לגינאי בעקבות יציאת ספרו "גרסת כיסוי לאהבה", במסגרת אירועי "ימי זמר" בחולון.
בין המשתתפים היו גילה אלמגור ואוהד חיטמן.
בפסטיבל תיאטרונטו ה-33, שנערך באפריל 2024 זכתה במקום הראשון המונודרמה "מפי שמירה אימבר" פרי עטו (במאי: אלון אופיר).
את דמותה של אימבר גילמה השחקנית מירב גרובר.
יואב גֶלבֶּר (נולד ב-25 בספטמבר 1943) הוא היסטוריון ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה ופרופסור מן המניין במרכז הבינתחומי הרצליה ועמד בראש מוסד הרצל לחקר הציונות ולימודה.
אביה של אמו כרמלה היה משה נחשון (קיפר), איש חינוך עברי, מייסד הגימנסיה העברית ברובנה ומורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה.
אביו, עמנואל גלבר (1917–1987), בנו של ההיסטוריון נתן מיכאל גלבר, היה מפקד חיל ההספקה בצה"ל (1949–1957), בדרגת אלוף-משנה, ושגריר.
משפחתו נדדה בנסיבות התקופה (מלחמת העולם השנייה, המאבק ומלחמת העצמאות) ממקום למקום בארץ ישראל, ב-1952 התיישבו ברמת גן.
הוא למד בבתי הספר התיכוניים אהל שם, הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה ותיכון עירוני א' בתל אביב, אותו סיים בשנת 1961.
ביולי 1961 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
גלבר עבר את הגיבוש ליחידות החטיבתיות והתקבל לסיירת הצנחנים.
בצנחנים הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
בשנת 1963, לאחר שסיים בהצטיינות מחלקתית קורס קציני חי"ר, שימש מדריך כיתתי בבית הספר לקצינים בפלוגתו של יעקב חסדאי.
בשנים 1971–1969 היה מדריך מחלקתי וסגן מפקד פלוגה בבית הספר לקצינים.
ממאי 1971 שימש כמפקד המדרשה הצבאית לחינוך (מדרשת חינוך ירושלים) עד שנת 1973. תוך כדי מילוי התפקיד האחרון השלים את לימודי התואר השני.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף לגדוד הצנחנים 890 ולחם בקרבות החווה הסינית וממערב לתעלת סואץ.
גלבר החליף את אחד ממפקדי הפלוגות בגדוד שנהרג.
גלבר שירת שירות חובה וקבע 13 שנים, עד יולי 1974.
במסגרת שירות המילואים שימש בשנים 1977–1987 מפקד יחידת מודיעין אוגדתית.
בשנת 1988 עבר קורס מח"טים ולאחר-מכן שימש בתפקידי מטה במפקדת האוגדה עד שנת 1995. והגיע לדרגת סא"ל.
בשנת 1987 הצטרף לצוות ההקמה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה במתכונתו החדשה ("תוכנית ברק") ושימש יועץ אקדמי של התוכנית עד שנת 1997.
בשנת 1968 נשא את רות (נפטרה ב-1 בספטמבר 2021), ונולדו להם ארבעה ילדים (בהם ענת גלבר, אלופת ישראל ואלופת העולם לאוניברסיטאות בדיבייט).
לאחר שחרורו מצה"ל עברו לגור באחת משכונותיה של ירושלים — שכונת שטרן בשולי קריית יובל, אליה עברו בשנת 1975 ובה גרו עד שנת 1983. בתקופה זו התעוררה תנועת האוהלים בירושלים ולבקשת נוער השכונה שימש כיושב ראש "האוהל" המקומי.
בשנת 1986 עזבו את ירושלים ועברו להתגורר בחיפה, ב-2010 עבר להתגורר עם משפחתו בנשר.
לגלבר 4 ילדים, שתי בנות ושני בנים.
כחודש לאחר סיום מלחמת יום הכיפורים הושאל מטעם הצבא לוועדת אגרנט, שחקרה את המלחמה ושימש לה עוזר מדעי עד סיום עבודתה בפברואר 1975. במסגרת עבודתו עם הוועדה ארגן לחבריה את חומר המקורות והעדויות, כתב טיוטות לאחדים מפרקי הדו"ח והפיק את הדין-וחשבון הסופי של הוועדה.
במהלך העבודה השתחרר משירות הקבע בצה"ל אך המשיך את עבודתו בוועדה עד לסיום עבודתה.
כראש "אוהל" קריית יובל, פעל להכללתה של השכונה בפרויקט שיקום השכונות בשנת 1978, ולאחר-מכן שימש בהתנדבות כיושב ראש ועדת ההיגוי המקומית של הפרויקט והנהלת המתנ"ס שהוקם בשכונה במסגרתו.
בשנים אלו עסק בבעיות פרטניות ובפרויקטים חברתיים וחינוכיים בתחומים מגוונים, למן תוכניות טיפול בגיל הרך, דרך חינוך משלים ולא פורמלי לילדים ולנוער השכונה, הכנת הנוער לקראת הגיוס לצה"ל, בעיות הכשרה ותעסוקה למבוגרים, בריאות הציבור ועד להתמודדות עם בעיותיה של אוכלוסיית הקשישים הגדולה שחיה אז בשכונה.
הפסיק את הפעילות הזו ועזב את השכונה לאחר שהתחיל בעבודתו באוניברסיטה.
לאחר ההתפטרות פתח בשביתת-שבת מול משרד ראש הממשלה עד לקבלת ההחלטה על מינויה של ועדת כהן לחקירת האירועים הללו.
בשנת 1996 מונה לחבר מליאת רשות הגנים הלאומיים.
לאחר איחוד רשות הגנים הלאומיים עם רשות שמורות הטבע בשנת 1998 שימש כממלא-מקום יושב ראש המליאה של הרשות המאוחדת לשמירת הטבע והגנים הלאומיים, ולאחר-מכן כחבר רגיל במליאה.
וכיום חבר המכון לאסטרטגיה ציונית.
בשנת 2021 הוענק לו פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר.
בצעירותו גלבר היה חבר במפלגת רפ"י.
השלים את לימודיו בהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הגיש את עבודת הדוקטורט ב-1977 תחת הדרכתו של שמואל אטינגר בנושא "מקומה של ההתנדבות לצבא הבריטי במדיניות הציונית והיישובית 1942-1939".
עוסק בהיסטוריה של היישוב וגם בהיסטוריה ביטחונית של ארץ ישראל וצה"ל.
גלבר הוא אחד מהמבקרים החריפים של ההיסטוריונים החדשים, בהם אילן פפה במיוחד, ושל הפוסט-ציונות.
מלמד במרכז הבינתחומי הרצליה במסגרת מרכז נבזלין לעמיות יהודית.
יואב גלבר עוסק במחקריו ביישוב היהודי בארץ-ישראל ובראשית ימיה של מדינת ישראל בעיקר מההיבט הצבאי.
הוא חקר גם את קליטתם של עולי מרכז אירופה ותרומתם לחברה הישראלית, את יחסי ירדן–ישראל, את מלחמת העצמאות ושאלת הפליטים ואת ההיסטוריוגרפיה הציונית והכללית.
גלבר עסק בתולדות התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה בארבעה ספרים, הראשון שבהם הוא הרחבה של עבודת הדוקטור שלו.
הוא טוען: 1. שההתנדבות הייתה מאמץ מדיני עיקרי של התנועה הציונית בשנות המלחמה.
2. זוהי התנועה העממית הספונטנית הגדולה האחרונה בציונות.
3. התפקיד שחיילים בצבא הבריטי מילאו ביצירת קשר עם יהודים החל מארצות המזרח התיכון וכלה באירופה המשוחררת לאחר המלחמה, היה מרכזי בארגונם של תאים ציוניים בארצות ערב, בסיוע לשארית הפליטה ובגיוסה למאבק על הקמת המדינה.
כרך א' עוסק במחצית הראשונה של המלחמה, במזרח התיכון, ביוון ובכרתים.
כרך ב' דן בעיקר בהקמתה של החטיבה היהודית הלוחמת ("הבריגדה") ובלחימתה.
כרך ג' מספר על שליחותם היהודית של המתנדבים.
כרך ד' הוא השלמות ומספר בעיקר על אלו ששירתו ביחידות בריטיות כמו טייסים, ימאים, אנשי קומנדו, וכן על פרשת השבי במלחמה.
על נושא זה כתב גלבר שני ספרים:
"גרעין לצבא עברי סדיר" – הספר דן בתרומה של יוצאי הצבא הבריטי להקמת צה"ל.
דעת הקהל הייתה סבורה שהפלמ"ח נתן את הפיקוד ואילו הצבא הבריטי סיפק את הלוגיסטיקה ועבודת המטה.
גלבר ניסה להראות שהתפישה הזאת נוגעת ליחידות הפלמ"ח, אך בצה"ל הרחב המצב היה שונה לגמרי.
"למה פירקו את הפלמ"ח" – הספר דן במאבק בין בן-גוריון למפ"ם על דמות הצבא ועל השליטה בצבא.
גלבר מתאר כיצד ניסו בהפוגה הראשונה להדיח את בן-גוריון מתפקיד שר הביטחון, היו אלה ניסיונות פוטש של מפ"ם כאשר האוטוריטה של בן-גוריון על הצבא עדיין הייתה רחוקה מלהיות איתנה עד המשבר של ועדת החמישה, כשהתברר שאף אחד לא היה מוכן לשאת באחריות פרט לבן-גוריון, מאז הצבא הלך אתו.
גלבר מתאר איך לפני הקמת המדינה הפלמ"ח היה הזרוע המגויסת של היישוב ומכוח זאת נהנה מפריבילגיה, היה לו מונופול על מבצעים מיוחדים ועל אמצעים נוספים, ומטה משלו, מנותק מן ההיררכיה המרחבית-מיליציונית של ההגנה.
עם הקמת המדינה, ברגע שהיישוב כולו היה מגויס, איבד הפלמ"ח את ייחודו ואת המונופולים שלו.
הספר דן ביהודי גרמניה, אוסטריה וצ'כיה, קליטתם בארץ ותרומתם ליצירת החברה.
טענתו של גלבר היא שהאלמנט המערבי במדינת ישראל היא תוצאה של עליה זו.
גלבר כתב שבעה ספרים על תולדות המודיעין בשנים 1918–1954, מן המודיעין ביישוב ועד למודיעין בראשית ימיה של מדינת ישראל.
"שורשי החבצלת": שני הכרכים הראשונים החוקרים את המודיעין בתקופת הטרום-מדינה, מיוצאי ניל"י ששירתו את ועד הצירים ועד לתחילת מלחמת העצמאות, בנובמבר 1947. הספר זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית ב-1993.
"ניצני החבצלת": שני כרכים העוסקים במודיעין במלחמת העצמאות.
"צמיחת החבצלת": שלושה כרכים מסווגים שכתב גלבר עבור צה"ל הדנים בצמיחת המודיעין בראשיתה של מדינת ישראל.
גלבר כתב שני ספרים על יחסי ירדן–ישראל, האחד Jewish-Transjordanian Relations, 1921-1948 חוקר את היחסים עד 1948 והשני The Israeli-Jordanian Dialogue, 1948-1953 דן במשא-ומתן לשלום וביחסים אחרי 1948. הוא ניסה להפריך את התזה של אבי שליים בספרו Collusion Across the Jordan, שלפיה הייתה קנוניה בין ישראל לירדן כנגד הפלסטינים.
גלבר ניסה להראות שאם בכלל הייתה קנוניה, הייתה זו בין עבדאללה לבריטים ולא בין עבדאללה לסוכנות.
מלחמת העצמאות ובעיית הפליטים הפלסטינים
בין השאר טען גלבר בספרו "קוממיות ונכבה" (גרסה קצרה יותר שלו ראתה אור באנגלית – Palestine 1948), בהתייחסו ל ולבעיית הפליטים הפלסטינים, כי הפלסטינים נפלו קורבן לאיוולתם ולתוקפנותם, כמו גם לאוזלת ידן של בעלות בריתם, מדינות ערב.
אולם על אף שלשיטתו לא אחראית ישראל לגירוש מתוכנן, הרי שמהלך האירועים מורכב יותר.
לטענתו החלה הבריחה הערבית עוד בטרם פלישת צבאות ערב, בעיקר בשל המלחמה הכלכלית שנהג היישוב כנגד הערבים ובשל יציאת הבריטים.
בעוד שהוא מבקר את הטענה כי תוכנית ד' כללה הוראות לטיהור אתני של האוכלוסייה הערבית, טוען גלבר כי פעולות מטעם ארגוני האצ"ל והלח"י אכן עוררו בהלה בקרב הערבים.
מספר אירועים של גירוש אוכלוסייה, פיצוץ בתים והוצאות להורג של ערבים זרעו גם הם בהלה בקרב האוכלוסייה הערבית ותרמו למנוסה.
במהלך הקרבות המשיכה לנוס האוכלוסייה הערבית ובו בזמן גם גורשה בידי כוחות צה"ל.
כך אירע ברמלה ובלוד במהלך מבצע דני.
במהלך ההפוגה השנייה החלו להבין מאות אלפי הפליטים כי ניסיונם ההיסטורי של פליטות זמנית ושיבה לבתיהם בהתלקחויות אלימות בעבר לא יעמוד להם.
במציאות החדשה לא התירו הישראלים לפליטים לשוב לבתיהם או לאסוף את יבולם, ופליטותם הלכה והתבררה כמצב ארוך טווח.
מכיוון שכך הם נאחזו במקומותיהם בהתחדש הקרבות ומיאנו לברוח.
גלבר מסכם וטוען כי "עד להפוגה הראשונה הייתה מנוסת הפלסטינים תהליך סטיכי.
היא לא כוונה ולא נשלטה על ידי שום גורם ערבי, ובעיני הבורחים עצמם הייתה פליטותם עניין זמני שיסתיים עם הפסקת הלחימה.
בריחה בעת התנגשויות בין עדתיות הייתה דפוס תגובה מוכר ומקובל במזרח התיכון.
המאבק נגד ישראל היה בעיני הערבים התנגשות שכזו, והם הגיבו בהתאם.
הנהגת היישוב ופיקוד ה"הגנה", וגם הארגונים הפורשים, לא יזמו גירוש ולא תכננו אותו.
לכל היותר הם ברכו בליבם על המוגמר, וגם זה לא בכל מקום ולא בכל זמן.
ואולם סדרת החלטות של שלטונות ישראל במהלך שתי ההפוגות ולאחר סיום הקרבות חסמה את אפשרות השיבה של הבורחים והפכה את הבריחה הזמנית לפליטות מתמשכת." פליטים שניסו לחזור לבתיהם ועל מנת לקצור את שדותיהם - גורשו בידי הצבא.
החל מההפוגה הראשונה הרסה ישראל עשרות כפרים סמוכים לחזית והשמידה יבולים בצורה שיטתית על מנת למנוע את חזרת הפליטים או את תפיסתם בידי צבאות ערב.
בו בזמן יושבו בתי ערבים בעולים ונקודות יישוב חדשות - עשרות במספר - הוקמו על אדמות הערבים שעמדו ריקות.
גלבר טוען שההיסטוריה היא מין בסכנת הכחדה.
לדעתו ההיסטוריה היא דיסציפלינה בפני עצמה, שנמצאת בין מדעי הרוח למדעי החברה והייחוד שלה הוא בניסיון לעסוק בטקסט ובקונטקסט בצורה מאוזנת.
בעוד שבעבר מטרתו של המחקר ההיסטורי הייתה להתקרב אל האמת, הרי שהיום, בעידן הפוסט-מודרני, הטענה היא שאין אמת ולכן אי-אפשר להגיע אליה ולכן, מה שחשוב איננה ההיסטוריה אלא ההיסטוריון, דעותיו, עמדותיו, סגנונו, ההשפעות עליו וכיצד הוא מפרש את ההיסטוריה, וכל אחד כותב היסטוריה איך שהוא רוצה.
באנגליה יצא בשנת 2011 ספר שהוא גרסה שונה מהעברית של "היסטוריה, זיכרון ותעמולה", פחות עוסק בהיסטוריוגרפיה כללית, מכיוון שעל זה נכתב רבות בעולם, ויותר על ההיסטוריוגרפיה הציונית, ששם גלבר מרחיב יותר משעשה בספרו העברי.
במאי 2017 יצא הספר "התשה: המלחמה שנשכחה", שדן בחברה הישראלית בשנים 1967–1973.
ביולי 2021 יצא הספר "רהב - דרכה של ישראל אל מלחמת יום הכיפורים", שדן בסיבות מלחמת יום הכיפורים.
המפגש בין המתנדבים הארצישראלים בצבא הבריטי ובין שארית-הפליטה, אתר יד ושם
השבויים הארצישראלים בשבי הגרמני, אתר יד ושם
"מ'אל תעלו!' עד חוק השבות: לבטים ותמורות בגישה הציונית לעלייה", בתוך: קיבוץ גלויות : עלייה לארץ ישראל - מיתוס ומציאות, דבורה הכהן (עורכת), מרכז זלמן שזר, תשנ"ח, באתר מט"ח
"מלחמת יום הכיפורים: עודף זיכרון והיסטוריה מועטה", האומה גיליון 219, אוגוסט 2020, עמ' 34–42.
תולדות ההתנדבות, כרך א: ההתנדבות ומקומה במדיניות הציונית והיישובית, 1939–1942, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשל"ט.
תולדות ההתנדבות, כרך ב: המאבק לצבא עברי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"א
תולדות ההתנדבות, כרך ג: נושאי הדגל – שליחותם של המתנדבים לעם היהודי, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ג
תולדות ההתנדבות, כרך ד: בין בריטים, ערבים וגרמנים, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ד
גרעין לצבא עברי סדיר: תרומתם של יוצאי הצבא הבריטי להקמת צה"ל, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ו, 1986
למה פירקו את הפלמ"ח: הכוח הצבאי במעבר מיישוב למדינה, ירושלים: שוקן, 1986
מהמאבק נגד הבריטים למלחמת העצמאות: יום-עיון / יואב גלבר ...
"מצדה" – ההגנה על ארץ-ישראל במלחמת-העולם השנייה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת-גן, תש"ן 1990
מולדת חדשה: עליית יהודי מרכז אירופה וקליטתם, 1933-1948, יד יצחק בן-צבי, 1990
שורשי החבצלת: המודיעין ביישוב, 1918-1947, שני כרכים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ב
חלק מן הערכים על התנדבות ה"הגנה" לצבא הבריטי אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1999
ניצני החבצלת: המודיעין במלחמת העצמאות, 1948–1949, שני כרכים, משרד הביטחון, תש"ס 2000
צמיחת החבצלת: המודיעין בשנות המדינה הראשונות, 1949–1953, שלושה כרכים, חיל המודיעין 1999–2000
יואב גלבר, חני זיו, בני קשת: מאה שנות מאבק ; חמישים שנות צה"ל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998
היסטוריה, זיכרון ותעמולה: הדיסציפלינה ההיסטורית בארץ ובעולם, ספרית אפקים, עם עובד, 2007
לחימת גדוד 890 במלחמת יום הכיפורים, מערכות, 2016
התשה - המלחמה שנשכחה, הוצאת דביר, 2017
הזמן הפלסטיני - שלוש השנים שבהן ישראל הפכה כנופיות לעם: ישראל, ירדן והפלסטינים 1967–1970, הוצאת דביר, 2018
רהב - דרכה של ישראל אל מלחמת יום הכיפורים, הוצאת כנרת זמורה-דביר, 2021. על ספרו זה זכה ב-2024 בפרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל.
כל הטורים של יואב גלבר, באתר ynet
הטורים של יואב גלבר, באתר חדשות מחלקה ראשונה
יואב דותן (נולד ב-6 בדצמבר 1955) הוא רב-אמן בין-לאומי בשחמט בהתכתבות, אלוף ישראל לשחמט בהתכתבות בשנת 1997 (אליפות 37) ובשנת 2010 (אליפות 53), ואלוף פינלנד לשחמט בכתב בשנת 2001 (אליפות יובל ה-40).
בשיאו עם מד כושר 2655, רביעי בעולם.
דותן הוא בנו של פליקס דותן, הוגה ויוזם תוכנית תלפיות, שהיה פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים; ונינו של מרכוס שטיינר, שהיה רב העיר ביילסקו-ביאלה ופרופסור לפילוסופיה.
גדל בשכונת רסקו בירושלים והתחנך בבית הספר היסודי ע"ש יוסף לוריא ובבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה (סיים בשנת 1973).
זכה באליפות היובל של ICCF בגביע העולם בתוצאה של 10 נקודות מתוך 10 אפשריות.
בקונגרס ICCF בשנת 2009 קיבל עיטור כסף ברטל פון מאסו על פועלו בתחום השחמט בהתכתבות.
דותן הוא תושב רמת השרון, עוסק בתכנות לפרנסתו.
הוא נשוי לאילנה, שהייתה סגן-אלוף בחיל המודיעין והפכה ליקירת העיר רמת השרון, ואב לשלושה.
הערה: "תוצאה בפועל" מודגשת - תוצאה המזכה בציון לתואר רב-אמן.
דותן ייצג את ישראל במספר דו-קרבות.
רוסיה מול שאר העולם, דותן בלוח השביעי מול רב-אמן בינלאומי כפול, הן פיד"ה והן ICCF וסילי מלינין .
במספר תוצאות המזכות בתואר רב-אמן חלק דותן את המקום השני בעולם (נכון לינואר 2020) עם 13 תוצאות רב-אמן אחרי השיאן העולמי וונדרליך עם 14 תוצאות כאלו.
יואב ברוק (נולד ב-6 במרץ 1972 במושב לכיש), הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה, שהשתתף בשלוש אולימפיאדות (ברצלונה 1992, אטלנטה 1996 וסידני 2000), בשלוש אליפויות עולם בשחייה (1991, 1994 ו-1998) ובשש אליפויות אירופה בשחייה (2000-1991) במדי נבחרת ישראל.
השחיין הישראלי הראשון שהשתתף במשחה הגמר באליפות עולם בשחייה (1994, במשחה ל-50 מטר חופשי) ובאולימפיאדה (אטלנטה 1996, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב).
החזיק בשיאים הישראליים, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-50 מטר חופשי, 19 שנים, במשחה ל-200 מטר חופשי במשך 12 שנים, במשחה ל-50 מטר (בריכת 25 מטר) כ-17 שנים ובמשחה ל-100 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) במשך 18 שנים.
יואב ברוק גדל במושב לכיש, והחל כילד להתאמן באגודת הפועל בני שמעון בהדרכתם של אברי גביש ושרה שלהבת.
מגיל 12 החל לשפר את שיאי ישראל בשחייה לגילאים.
בגיל 16 חלה בצהבת והקריירה הספורטיבית שלו שרק התחילה עמדה בפני סיום.
בשנת 1991 עבר לשחות עבור קבוצת הפועל נהריה בהדרכתו של עדי ולפמן ובשנת 1997 עבר לשחות עבור קבוצת מכבי חיפה עד לסיום קריירת השחייה התחרותית שלו.
הוא שיפר את שיאו של ניר שמיר שנקבע בכינוס הפועל בשנת 1983 ועמד על 52.49 שניות.
נוסף לכך, הוא זכה בשתי מדליות כסף במשחי השליחים 4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:39.99 דקות ו-4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש נוסף של 3:53.93 דקות.
במשחה ל-200 מטר חופשי הוא זכה במדליית ארד בתוצאה של 1:54.78 דקות.
במשחה ל-100 מטר חופשי הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 52.84 שניות ובמשחה ל-50 מטר חופשי במקום חמישי בתוצאה של 24.49 שניות.
כחודש לאחר המכביה ומספר ימים לפני שנסע ברוק ללאס-וגאס, ארצות הברית לאימונים, בטרם סיים את לימודיו בתיכון, הוא השתתף באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה.
הוא לא זכה להצלחה לה ציפה, להיות אלוף ישראל, כשזכה ב-3 מדליות כסף בלבד.
בנוסף, הוא זכה בשתי מדליות זהב במשחי השליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.58 דקות ובמשחה ל-4x200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 7:56.71 דקות.
בלאס וגאס השלים ברוק את לימודי התיכון והתאמן בהדרכתו של דייוויד מארש.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף יולי 1990 זכה ברוק בשתי מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 23.85 שניות, שיפור לשיאו של רזיאל רימר (23.89 שניות), לפני יוסי אפל (24.17 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 52.16 שניות, לפני טיירי קרון מצרפת (52.33 שניות).
במסגרת רביעיית השליחים 4x100 מטר הוא שחה ראשון וקבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 51.90 שניות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-52 שניות.
ברוק בחר להצטרף למאמנו מארש שעבר לאמן באוניברסיטת אובורן שבאלבמה.
שם הוא למד בין השנים 1991 ל-1994 במסלול לתואר ראשון בתקשורת.
הוא היה חבר בנבחרת השחייה של האוניברסיטה וזכה ב-18 תוארי אול-אמריקה (All-America), כולל שיא אוניברסיטה שבע פעמים.
ברוק סייע לנבחרתו להיות מהטובות ביותר בארצות הברית.
בזמן שלמד באובורן, טיפס ברוק בקביעות בדירוג העולמי במשחים הקצרים בסגנון החופשי.
הוא התקדם מהמקום ה-96 למקום ה-15 בעולם במשחה 50 מטר חופשי ומהמקום ה-123 למקום ה-30 במשחה 100 מטר חופשי.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה, יוון באוגוסט אותה שנה קבע ברוק במשחה ל-50 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 23.72 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש מאי 1992 קבע יואב את הקריטריון למשחקים האולימפיים במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 23.44 שניות (מהיר ב-3 מאיות השנייה מהקריטריון האולימפי), ושיפור לשיאו הישראלי שנקבע באלבמה ועמד על 23.68 שניות.
במשחה ל-100 מטר חופשי הוא קבע תוצאה של 51.85 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה טובה יותר של 51.51 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992), סיים ברוק במקום ה-32 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.72 שניות ובמקום ה-31 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.46 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, אנגליה באוגוסט 1993 שיפר ברוק את כל שיאיו הישראלים.
במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 23.36 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 51.12 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 1:51.89 דקות, שיא זה החזיק מעמד כ-10 שנים עד ששי לבנת שיפר אותו ב"גביע חיפה" (1:51.61 דקות).
הראשון ששחה 50 מטר חופשי מתחת ל-23 שניות
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994, הגיע ברוק לשלב הגמר במשחה ל-50 מטר חופשי, לראשונה בהיסטוריה של שחיין ישראלי, כשקבע את התוצאה החמישית בטיבה בשלב המוקדמות בשיא ישראלי חדש של 22.85 שניות.
בשלב הגמר הוא סיים במקום השמיני בתוצאה של 22.94 שניות.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-18 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.81 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה, בשנת 1995 סיים ברוק במקום השישי במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש 22.79 שניות.
שיא זה החזיק מעמד 14 שנים עד שנישבר על ידי נמרוד שפירא בר אור.
נוסף לכך, הוא סיים במקום ה-9 כללי כשסיים ראשון בגמר ב' במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש נוסף של 50.59 שניות, תוצאה שהייתה מדרגת אותו במקום שביעי במשחה הגמר.
באולימפיאדת אטלנטה (1996), הגיע ברוק (יחד עם איתן אורבך, ודים אלכסייב ודן קטלר) במשחה ל-4x100 מטר מעורב לשלב הגמר, בשיא ישראלי חדש של 3:42.24 דקות, ובכך הייתה זו ההופעה הראשונה של שחיינים ישראלים בגמר אולימפי בשחייה.
ברוק קבע בזינוק שליחים בסגנון החופשי תוצאה של 48.99 שניות.
בגמר עצמו קבעה הנבחרת תוצאה של 3:42.90 דקות.
במשחים האישיים סיים ברוק במקום ה-22 במשחה ל-100 מטר חופשי (50.61 שניות), ובמקום ה-24 במשחה ל-50 מטר חופשי (23.22 שניות).
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגטבורג, שוודיה באפריל 1997 היה ברוק הנציג היחידי מישראל.
הוא סיים במקום שישי במשחה ל-50 מטר חופשי ביחד עם גוסטבו בורג'ס מברזיל בתוצאה של 22.39 שניות ופעמיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.17 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.83 דקות.
בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 1:47.19 דקות ועלה מהמקום השני בתחרות.
ברוק זכה במכביה ה-15 שנערכה באותה שנה במשחים ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.46 שניות ובמשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.30 שניות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', בשנת 1998 סיים ברוק במקום ה-15 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.03 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 22.90 שניות.
ובמקום ה-21 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.74 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשפילד בריטניה בדצמבר אותה שנה סיים ברוק 3 פעמים במקום חמישי, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.35 שניות, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.78 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:46.89 דקות.
באליפות העולם בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהונג קונג באפריל 1999 סיים ברוק במקום השמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:47.59 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה ביולי אותה שנה סיים ברוק במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.15 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 סיים ברוק במקום השמיני במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.48 דקות.
באולימפיאדת סידני (2000) סיים ברוק במקום ה-14 במשחה שליחים 4X100 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש 3:22.06 דקות, ובמקום ה-17 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.39 דקות.
לאחר פרישתו משחייה תחרותית בגיל 28, למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב והצטרף לחברת איסתא ליינס, בה הקים את איסתא ספורט, חברת בת המתמחה בתיירות ספורט, שהוא משמש כמנכ"ל ובעלים שלה.
באולימפיאדת אתונה, באולימפיאדת בייג'ינג ובאליפות העולם בשחייה 2009 שימש ברוק כפרשן הערוץ הראשון לתחרויות השחייה.
ברוק נשוי לרומי, גרושתו של עידן עופר.
בשנת 1997 חלק ברוק בתואר "ספורטאי השנה" עם עמיתו השחיין, איתן אורבך.
בשנת 2001 נרשם שמו על קיר התהילה באוניברסיטת אובורן.
בסך הכל קבע ברוק 17 שיאים ישראלים חדשים, מהם 7 במשחה ל-50 מטר חופשי, 7 במשחה ל-100 מטר חופשי ו-3 במשחה ל-200 מטר חופשי.
ברוק החזיק בשיאי ישראל במשחים הבאים
100 מטר חופשי זינוק שליחים: 48.99 שניות
יואב גת (נולד ב-8 בנובמבר 1980) הוא שחיין עבר, אלוף ושיאן ישראל בשחייה.
בעל מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה.
הוא השתתף באולימפיאדת סידני במדי נבחרת ישראל ובשלוש אליפויות עולם בשחייה (פוקואוקה 2001, ברצלונה 2003 ו-מונטריאול 2005).
היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה 200 מטר גב מתחת ל-2 דקות.
בעצת אביו הוא החל לשחות על מנת לטפל באסתמה שממנה סבל.
הוא שחה בקבוצת השחייה של הפועל קריית טבעון תחת הדרכתו של אנדריי טוט, אחר כך עבר להתאמן בפנימיית המחוננים בווינגייט ושחה בקבוצת הפועל ירושלים תחת הדרכתו של לאוניד קאופמן.
ב שנערכה בבאת', אנגליה בשנת 1995 זכה גת במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.65 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בקופנהגן, דנמרק בשנת 1996 זכה גת במדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.74 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-15 שנערכו ביולי 1997 זכה גת במדליית זהב במשחה ל-200 מטר גב בשיא מכביה ובשיא ישראלי חדש של 2:03.14 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בסביליה, ספרד באוגוסט אותה שנה קבע גת במשחה ל-100 מטר גב תוצאה של 59.73 שניות ובמשחה ל-200 מטר גב תוצאה של 2:04.95 דקות.
בשנים 1998–1999 התאמן גת באוניברסיטת ג'ורג'יה, ארצות הברית.
באליפות המכללות של ארצות הברית בשחייה (NCAA) הוא קבע בשלב המוקדמות שיא ג'ורג'יה חדש במשחה ל-200 יארד גב בתוצאה של 1:42.71 דקות.
בשלב הגמר הוא סיים במקום החמישי בתוצאה של 1:42.95 דקות וזכה בתואר אול-אמריקה (All-America).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 1999 סיים גת במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.72 דקות.
בנוסף, במשחה ל-100 מטר גב הוא קבע תוצאה של 58.24 שניות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי 2000 זכה גת במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:00.32 דקות.
בשלב המוקדמות הוא סיים ראשון בשיא ישראלי חדש של 2:00.61 דקות ובשלב חצי הגמר הוא עלה מהמקום השני בשיא ישראלי חדש נוסף של 2:00.20 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-23 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 57.40 שניות ובמקום ה-24 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.27 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:00.80 דקות ועלה מהמקום ה-13 לשלב חצי הגמר.