tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים תשט"ו-תשכ"ה למד אצל דודו ורבו הרב משה שמואל שפירא, ואצל הרב שלמה וולבה בישיבת באר יעקב.
לימים, למד בישיבת בריסק אצל רבו ושאר-בשרו הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
לאחר נישואיו למרים, בתו של הרב אברהם דוב כהן, מייסד ומנהל הסמינר הישן לבנות בגייטסהד, למד כשנה בכולל הרבנים בגייטסהד.
בשנת תשל"ב כיהן כראש ישיבה בישיבת "זוהר התורה" לצידו של ראש הישיבה הרב בצלאל טולדנו.
בשנת תשל"ו פתח את ישיבת מאור התלמוד בשכונת בית וגן בירושלים, לאחר כשנתיים בשנת תשל"ח עבר והקים את ישיבת "מאור התלמוד" ברחובות, יחד עם האחים הרב שמחה הכהן קוק ששימש כנשיא הישיבה עד לפטירתו, והרב אברהם יצחק הכהן קוק שמשמש כראש הישיבה.
בסוף תשנ"ג חלה ולאחר תקופת מחלה קשה וממושכת, נפטר בז' בכסלו תשנ"ה.
בניו הרב אריה והרב רפאל משמשים כרמי"ם בישיבת "מאור התלמוד" אותה הקים אביהם.
בנו הרב יעקב הוא מרבני ישיבת שערי שמועות.
בנו הרב יהושע משמש כר"מ בישיבת אהלי חיים בירושלים ובישיבת חכמת התורה בקרית ספר.
בנו הרב פנחס חתנו של הרב דוד כהן ראש ישיבת חברון משמש כר"מ בישיבת מיר ברכפלד ובישיבת מאור התורה.
חתנו הרב דוב מרקביץ משמש כר"מ בישיבת חכמה ודעת, חתנו הרב חנניה שיף משמש כר"מ בישיבת גרודנה באר יעקב.
אחיו, הרב פנחס זליבנסקי, חתנו של הרב חיים קרייזווירט, הוא ראש כולל וישיבת "מרכז התורה" בירושלים.
גיסיו, שנישאו לאחיותיו הם: הרב משה דוד ליפקוביץ, ר"מ בישיבת בית דוד בבני ברק ומנהל רוחני בישיבת באר יעקב; והרב יצחק גרודזינסקי, בנו של הרב אברהם גרודזינסקי, משגיח בסלובודקה בליטא.
גיסיו מצד אשתו הם: הרב נתן כהן משגיח ישיבת קריית מלך; הרב שמחה כהן הממלא את מקום אביו כמנהל הסמינר הישן לבנות בגייטסהד; הרב עזריאל יפה, ראש ישיבת "תפארת יעקב" בגייטסהד; והרב אברהם קסלר, ר"מ בישיבת תפארת ציון בבני ברק.
הרב חיים חייקל גרינברג (תרס"ט, 1909 - כ"ב בחשוון תש"ל, 3 בנובמבר 1969) היה רבה של קענע בליטא, מו"ץ וחבר ועד הרבנים בווילנה וממקורבי הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
לאחר עלותו ארצה כיהן כרבה של שכונת רסקו בצפון תל אביב.
נולד בסלונים, בנם של ר' אברהם ומרים גיטל גרינברג.
סבו היה רבה של דרובנין שבפולין.
אחיו, הרב יעקב סנדר גרינברג, כיהן כרבה של מייצ'ט.
נשא לאישה את בתו של השו"ב של סלונים, הרב אליהו אהרן ווגיניקר.
בשנות ה-30, בשנות העשרים לחייו, התמנה לכהן כרבה של קענע שליד וילנה.
כמו כן כיהן כמו"ץ בווילנה והיה חבר ועד הרבנים של העיר.
היה מקורב לרב חיים עוזר גרודזנסקי וביצע עבורו שליחויות שונות.
שליחות בולטת הייתה בפרשת "גזירת השחיטה".
הוא נשלח על ידי הרב גרודזנסקי לרב יחיאל יעקב וינברג להורות לו שלא לפרסם את קונטרסו ההלכתי שבו הוא נוקט גישה מקלה בנושא.
כמו כן ביקר מספר פעמים בוורשה כשליחו של הרב גרודזנסקי בנושא.
פרשה אחרת קשורה במינויו של רב משכיל באושמינה שנחשד בדעות כפרניות.
הוא נשלח על ידי הרב גרודזנסקי לפעול כנגד המינוי, ולשם כך נסע לפולין להיפגש עם האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, הרב מנחם זמבה והרב מנחם מנדל אלתר.
בשנת תרצ"ו (1936) הוציא את הקונטרס "ברכת חיים" על יורה דעה.
הקונטרס זכה להסכמת הרב גרודזנסקי, הרב חנוך אייגש והרב שמחה זליג ריגר.
בהמשך הוציא את ספרו במהדורה מורחבת וכן את הספר "אמרי חיים".
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לתלמידי הישיבות שנמלטו לשאנגחאי ושם שהה עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה עלה לארץ ישראל והתמנה כרב שכונת רסקו בצפון תל אביב.
פרסם מאמרי זיכרונות מליטא בבמות שונות, ובהן ב"המודיע", "דגלנו", "הפרדס" ו"המאור".
מדי שנה, ביום השנה לפטירת הרב גרודזנסקי, נהג לפרסם מאמר לזכרו, חלק מהמאמרים התפרסמו בקובץ התורני "אחיעזר" שהוציא.
לאחר פטירת הרב יחיאל יעקב וינברג פרסם קונטרס הספד "מגדולי הדור" ובו תיאר את שליחותו אליו בפרשת "גזירת השחיטה" בגרמניה.
בשנת תשע"ד (2014) הוציא "מכון גנזי גאוני ליטא" מהדורה חדשה של ספרו "ברכת חיים" ובסופו קונטרס "מפיו אנו חיים" המרכז את זכרונותיו ומאמריו.
נפטר בשנת 1969 בגיל 60. הלווייתו התקיימה בתל אביב והספידוהו ידיד נעוריו הרב צבי מרקוביץ והרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
נקבר בבית הקברות קריית שאול.
אחיו הצעיר הוא הרב שמואל יצחק גרינברג מברוקלין, חניך ישיבת ברנוביץ' וישיבת מיר.
חיים זיידמן (כ"ה בכסלו תרמ"ה, 13 בדצמבר 1884 – כ"ד בתמוז תשכ"ז, 3 באוגוסט 1967) היה בנקאי, מראשוני בנק לאומי לישראל (בנק אפ"ק) מנהל בנק אנגלו-פלשתינה בצפת, מפעילי הסתדרות הציונים הכלליים בישראל, מראשוני תל אביב וממייסדי שכונת נחלת בנימין ("חברה חדשה"), חבר מועצת עיריית תל אביב.
זיידמן נולד בעיירה אוז'יראן שבגליציה.
אביו, יחיאל מיכל, היה בן משפחה מסועפת וידועה ברוב ערי גליציה המזרחית, מצאצאי ר' לוי יצחק מברדיצ'ב וממשפחת קלמן שולמן בווילנה.
היו בה רבנים, סוחרים בעלי תעשייה ובעלי אחוזות, והיו בין הראשונים שקיבלו רישיון לרכוש אחוזת קרקע בגליציה.
למד ב"חדר" וב-1903 ב"ישיבת אוז'יראן", וסיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר הגבוה
היה חבר באגודה הציונית "דגל ציון / דגל יהודה" בפודבילוצ'יסק,
בחודש מאי 1908 בגיל 23, סמוך לגמר לימודיו בצ'רנוביץ, עלה לארץ ישראל והתיישב ביפו.
נשא לאישה את מלכה בת שמואל קיסילוב (אחות קצין מחוז ת"א יעקב קיסילוב – אברזי).
נולדו להם 3 ילדים: ד"ר מרדכי זיידמן – רופא עור, עמנואל זיידמן – אגרונום, ואביבה סגל – ששימשה שנים רבות במזכירות התאחדות התעשיינים בישראל.
זיידמן נפטר ברמת גן בכ"ד בתמוז תשכ"ז (1967) ונקבר בבית העלמין הדרום.
עם עלייתו לארץ עבר לפתח תקווה, במחשבה תחילה להיות פועל חקלאי.
אך לאחר שלשה ימי עבודה קיבל "חררה", חלה בקדחת והוכרח לשוב ליפו והתגורר במלון בלה ויסטה של שלמה פיינגולד.
בסוף מאי 1908 נתקבל כמזכיר בגימנסיה הרצליה ואחרי כמה חודשים קיבל משרת מזכיר בבנק אנגלו פלשתינה ביפו תחת מנהלו זלמן דוד ליבונטין.
במשרה זו כיהן עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, - ועד הגירוש מיפו.
עסק רבות במימון אשראי לראשית התעשייה בארץ ובראשה מפעל המתכת של ליאון שטיין.
עזר במימון רכישת המגרש עבור "הגימנסיה הרצליה" על ידי עמותת אחוזת בית.
ביום ה' ניסן תרע"ז 19 באפריל 1917 גורש מיפו - תל אביב על ידי הטורקים וקבע את מושבו בצפת.
בימי הגירוש נתמנה מטעם בנק אנגלו-פלשתינה כמורשה חתימה בצפת ובחיפה.
וכשנכנסו האנגלים לארץ ב-1918, חזר לעבודתו באפ"ק יפו.
ב-1929, בימי מאורעות תרפ"ט, חזר לצפת כמנהל סניף הבנק עד ל-1934 ואחר כך עבר לפתח תקווה כמנהל הסניף.
עזר "לייהד" את בית הקולג' הסקוטי – לימים בית בוסל.
פעל ממושבו בצפת לשחרורם וקליטתם של העולים הבלתי-לגליים שהגיעו לארץ מצפון.
אחוזת בית – תל אביב
בשנת 1912 בנה את ביתו בתל אביב ברח.
נחלת בנימין 29 פינת גרוזנברג.
היה מראשוני הבונים בתל אביב ובין המייסדים של נחלת בנימין, שהייתה ביסודה כעין שכונה נבדלת בשם "חברה חדשה" (אלנבי).
באוקטובר 1920 נבחר לחבר בוועד קהילת יהודי יפו ותל אביב.
ב-1934 נתמנה למנהל סניף בנק אפ"ק ברחוב רוטשילד בפ"ת תפקיד אותו מילא עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1950. ב-1936 בתקופת מאורעות המרד הערבי הגדול, הבנק בראשותו העמיד אשראי לחקלאי פתח-תקוה והציל את היבולים ואת אגודת ביטוח חקלאי פתח תקווה מפשיטת רגל.
1917 היה בין הפעילים להגנת יהודי צפת והצלתם מגירוש הטורקים, באמצעות אזרחותו האוסטרית וקשריו עם הקונסול האוסטרי, סיפק לתושבי צפת תעודות מזויפות והציל רבים מהם מגירוש לפולין.
1920 היה בין מניחי היסוד של "הסתדרות הפקידים ובתי מסחר", חבר הנהלת בית האיכר בפתח תקווה.
1921 חבר במועצת עיריית תל אביב מטעם הסתדרות בעלי בתים (שהיה אחד ממייסדיה).
1926 חבר בוועדת הביקורת של מועצת עיריית תל אביב.
1931 כמנהל אפ"ק צפת סייע למניעת סגירתו של בית החולים ע"ש רוטשילד לחולי שחפת בצפת על ידי "הדסה" וסייע במתן אשראי לקיבוצים איילת השחר וכפר גלעדי בימים הקשים.
1932 כמורשה חתימה בסניף חיפה עזר במימון לרכישת אדמות החולה על ידי יהושע חנקין.
1942 עזר בהקמת "מעון המלאכה" של ארגון בעלי מלאכה בפתח תקווה.
היה פעיל מאוד בהסתדרות הציונים הכלליים בתל אביב.
חיים זיכרמן (נולד בי"ח בטבת תשל"ט, 17 בינואר 1979) הוא דוקטור למשפטים, ראש בית הספר לנדל"ן בקריה האקדמית אונו וחוקר החברה החרדית בישראל.
זיכרמן מרצה בכיר בפקולטה למשפטים, עוסק בדיני מקרקעין ובמשפט ציבורי, בפרט בסוגיות דת מדינה.
הוא מייעץ לגופים ממשלתיים וציבוריים בתחומים משפטיים וחברתיים הנוגעים לקהילה החרדית בישראל ומפרסם מאמרים פובליציסטיים בנושא זה.
נולד וגדל בירושלים במשפחה חרדית ליטאית.
אביו, הרב דוד זיכרמן, ממנהיגי "הפלג הירושלמי" והיה ממקורבי הרב שמואל אוירבך.
בשנת 1992 החל ללמוד בישיבת קול תורה ולאחר מכן בישיבת בית מתתיהו.
בשנת 2000 נישא ולאחר נישואיו למד בכולל לשם הסמכה לרבנות.
שירת ברבנות הצבאית ולאחר מכן במילואים באכ"א ובחיל חינוך.
בשנת 2004 החל לימודי משפטים בקריה האקדמית אונו, ובשנת 2007 קיבל בה תואר ראשון.
התמחה במשרד עורכי דין הרצוג, פוקס, נאמן.
למד לתואר שני באוניברסיטת בר-אילן וסיים בהצטיינות בשנת 2010. בשנת 2013 קיבל תואר ד"ר מאוניברסיטת בר-אילן על עבודה בנושא "פיצוי הפקעת נכסים על כלכליים", שחקרה את הסדרי הפיצוי בעקבות תוכנית ההתנתקות מגוש קטיף והגדירה את קיומם של "נכסי רשת ביטחון".
העבודה זכתה בפרס חשין כ"בעלת תרומה של ממש לפיתוח המשפט בישראל".
החל משנת 2008 משמש מרצה בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו בענפי משפט חוקתי ודיני קניין.
בשנת 2014 פרסם את הספר "שחור כחול-לבן" בהוצאת ידיעות ספרים העוסק בחרדיות הישראלית.
הספר נועד, כדברי מחברו, "להכיר לקורא את החברה החרדית, תוך התבוננות אינטימית אך אובייקטיבית, ככל הניתן".
ב-2010 עד 2014 כיהן לסירוגין כחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה, ופרסם במכון עם פרופ' ידידיה שטרן נייר עמדה למתווה לגיוס תלמידי הישיבות.
בשנת 2015 ייסד יחד עם אלי פלאי את המכון החרדי למחקרי מדיניות אותו אף ניהל, ובמסגרתו ערך דו"ח של תוכנית אסטרטגית לדיור לאוכלוסייה החרדית לבקשת משרד הבינוי והשיכון, ב-2016 נתמנה למנהל אקדמי של הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו בירושלים ובאור יהודה.
בין השנים 2013–2017 שימש עורך אורח בכתב העת "תרבות דמוקרטית" היוצא לאור על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2016–2018 שימש עורך אורח בכתב העת "משפט חברה ותרבות" היוצא לאור על ידי הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
נוסף על כך מלמד זיכרמן כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2023 יצא לאור ספרם של זיכרמן ופרופ' גדעון ספיר "שומרי החומות – בג"ץ והחברה החרדית".
בשנת 2009 שימש כחוקר ועוזר ראשי בוועדת החקירה הממלכתית בנושא מפוני גוש קטיף (ועדת מצא).
בשנים 2011–2012 היה יועץ מקצועי למנהל רשות מקרקעי ישראל בנצי ליברמן.
בשנת 2012 היה מנהל תוכן בוועדה לקידום השוויון בנטל (ועדת פלסנר) שעסקה בסוגיית גיוס החרדים לצה"ל.
באותה תקופה ייצג בבג"ץ את המשיבים לעתירה שבקשה לכפות לימודי ליבה על המוסדות החרדיים.
בשנת 2014 שימש כמזכיר הוועדה שמינה יו"ר מועצת מקרקעי ישראל לשמיעת התייחסויות לפיצוי תושבי כפר שלם.
החל משנת 2018 דיין בבית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
החל משנת 2018 חבר הוועדה המייעצת לרשות השירות הלאומי-אזרחי.
חיים זיכרמן מתגורר בפתח תקווה, נשוי (בשנית) לנעמי ואב לחמישה ילדים.
זיכרמן הוא אחיין של הרב ישראל זיכרמן – רב שכונת אחוזת ברכפלד במודיעין עילית.
חיים זוט (7 באפריל 1935 – 12 במאי 2020) היה גראנד מאסטר סוקה (ראש שיטה) של קרב מגע הישראלי ובעל הדרגה הגבוהה בעולם דאן 10. זוט היה ממייסדי האגודה לקרב מגע ישראלי ונחשב לאחד מהאבות המייסדים של ענף קרב המגע.
חיים זוט נולד וגדל בפרדס חנה.
בצבא הכיר את מייסד שיטת קרב המגע, אימי שדאור ליכטנפלד, נחשף לראשונה לאמנות קרב המגע והתמסר אליה.
בשנת 1955 השתחרר מהצבא אולם חזר לשרת כחייל מילואים במלחמת סיני.
לאחר מכן, חזר לפרדס חנה ולימד בני נוער חקלאות.
בשנת 1963, ליכטנפלד השתחרר מהשירות הצבאי והזמין את זוט להשתתף בקורס האזרחי הראשון בעולם לקרב מגע.
זוט הצטרף והיה לאחד מארבעת התלמידים הראשונים של ליכטנפלד.
ליכטנפלד היה למנטור של זוט, ועם הזמן זוט הפך לתלמיד המצטיין שלו.
בשנת 1963 סיים קורס מדריכים לאמנויות לחימה במכון וינגייט.
את הקורס הראשון שלו העביר בחדרה.
לאחר מכן אימן תלמידים גם בפרדס חנה ובקיבוץ גן שמואל.
בשנים המוקדמות של הקריירה שלו, תרם את זמנו, לשיקום חברי כנופיות רחוב על ידי לימוד אמנויות הלחימה.
בשנת 1980, השתתף זוט בקורס לקבלת תעודת מאמן אמנויות לחימה בכיר.
בשנת 1993 עזב חיים את "האגודה לקרב מגע ישראלי" וייסד את "עמותת קרב מגע בינלאומי קפא"פ".
בשנת 2003 הוענקה לו דרגת דאן 10 (הדרגה הגבוהה ביותר בענף קרב המגע) על תרומתו לענף אמנויות הלחימה בכלל ואמנויות קרב המגע בפרט.
בשנת 2006 הוענק לו התואר "גראנד מאסטר – סוקה" (ראש שיטה) על ידי היכל התהילה של אמנויות הלחימה בארצות הברית.
בשנת 2012 זכה בפרס 'האגדה החיה' של ארגון WHFSC.
ר' חיים חִבְשוּש או חַבְּשוּש (נקרא גם: חיים בן יחיא חבשוש או חיים אִבְּן יחיא חבשוש) (1833–1899, טבת תרנ"ט) היה חרש נחושת במקצועו, וכן היסטוריוגרף בן המאה התשע-עשרה של יהדות תימן.
שימש מדריך עבור המזרחן והנוסע היהודי-צרפתי יוסף הלוי.
לאחר מסעו עם הלוי בשנת 1870, הועסק על ידי אדוארד גלזר ונוסעים אחרים אחריו על מנת להעתיק כתובות וכדי לאסוף ספרים ישנים.
ב-1893, כעשרים ושלוש שנים לאחר מסעו של הלוי ברחבי תימן לחיפוש כתובות שבאיות, החל חבשוש לכתוב דין וחשבון על מסעם, שנכתב בראשונה בעברית, ולאחר מכן, לבקשתו של אדוארד גלזר, כתב דין וחשבון נוסף בשפת אמו, ערבית-יהודית תימנית.
הדין וחשבון הראשון התפזר בשלוש מדינות (ישראל, אוסטריה, תימן), ועותקים שלו חוברו מאוחר יותר יחדיו על ידי העורך של כתבי חבשוש, שלמה דב גויטיין.
תרומתו החשובה ביותר של חבשוש למדע היא סיועו לחוקרים יוסף הלוי ואדוארד גלזר לפענח את הכתובות השבאיות (על מנת להעתיקן הם הגיעו לתימן) בהכינו תעתיקים באלפבית העברי של טקסטים כדי שיהיה ניתן להבינם ביתר קלות.
בזמן שהלוי נאלץ להישאר בצנעא עקב מחלה, הלך חבשוש לבד לגימאן, כמה קילומטרים דרום-מזרחית לצנעא, שבה, למרות הקשיים שנבעו מחשדם של בני המקום, העתיק כתובות רבות וחפר חלק מחומת העיר מהתקופה הטרום-אסלאמית.
כחבר בולט של הקהילה היהודית בתימן, ר' חיים חבשוש שימש כאחד מראשוני תנועת ההשכלה בתימן, שאחר כך התפתחה לתנועת "דור דעה", לצד הרבנים יחיא קאפח, וסעיד ערוסי.
משפחת חִבשוּש היא אחת המשפחות היהודיות הידועות המוקדמות ביותר שהתיישבו בתימן.
חבשוש מציין בספרו שמשפחתו חיה בתימן לפני הופעת האסלאם, ואשר יחד עם עוד ארבע משפחות יהודיות (אל-בִּישַרִי, אל-פוּתַיְחִי, אל-עוּזַיְרִי ואל-מַרְחַבִּי) ליוו את ששון הלוי, שעבר בזמנו לתימן מעיראק (בבל).
לפי המסורת, ששון הלוי הוא אב קדום של משפחת אלשיך הלוי הנודעות, כמו גם של משפחת יצחק הלוי, הראשונה עלתה לגדולה לאחר גלות מוזע, והאחרונה הוציאה מקרבה את אחד מאחרוני הדיינים של בית הדין הרבני של צנעא, הרב יחיא יצחק הלוי.
משפחת חִבשוּש נקראה במקור בשם אל-פותייחי.
בתימן, לעומת זאת, היהודים קראו למשפחה בשם "חִבשוּש", ואילו המוסלמים היו אומרים "חַבּשוּש."
אחד הגילויים החשובים התגלו במהלך שליחותו של חיים חבשוש עם יוסף הלוי לעיר סעדה ולאזורים שבסביבתה.
בספרו, מסעות חבשוש, הוא מזכיר את העיר טילמס בתור העיר העתיקה של סעדה.
הוא מצטט פתגם תימני עתיק בחרוזים: "אדא אנת מן מלץ פאנא מן תלמץ" (תרגום: אם אתה מתחמק (ערבית: מלץ), אז אני מטילמס (כלומר מסעדה)).
חשיבותו של גילוי זה טמון בעובדה כי לא היה ברור לחוקרים עד אז מהו המקום שנקרא "טילמס" במסלולו של בנימין מטודלה, שהזכירו לצד תימא, ושבו שני אחים יהודים היו לכאורה נסיכים ומושלים על המקומות האלה במאה ה-12. אחד המקומות נמצא היום בערב-הסעודית, ואילו השני נמצא בתימן.
אחת מן התכונות המיוחדות אשר ר' חיים חבשוש התברך בהן הייתה חוש הצדק העמוק שלו והסלידה הטבעית שלו מרשע.
בשנת 1895, הקשיש יעקב בן חיים שרעבי, הגזבר היהודי של ההקדש (כספים שנתרמו לטובת עניי צנעא) נרצח בביתו, והכסף שהיה באחריותו נגנב.
חקירה שנערכה על ידי חיים חבשוש חשפה את זהותו של הרוצח שנכלא מיד.
פעם אחת, יהודי, שזה מקרוב בא לצנעא, בשם יוסף עבדאללה ("משרתו של אלוהים") הכריז על עצמו כשליחו של המשיח.
אותו יהודי התפרנס ממכירת קמעות ותחבושות ופיתה את פשוטי העם התמימים שלא חשדו בו על ידי דיבורו על גאולה ועל ידי קמעותיו מונעי המחלות.
האיש עורר את חשדם של מנהיגי הקהילה שחשדו בו שהוא מתחזה ומי שפועל ממניעים שאינם טהורים.
מלבד זאת, האיש היה חשוד בהוללות וזימה עם נשים ובגרימת נזק אפשרי לקהילה על ידי התחזות (בשל הבטחותיו) ובהיותו סיכון ברור לשלטון.
ר' חבשוש עקב מקרוב אחר האיש, ופעם אחת אף ביתו היה תחת מעקב.
כאשר הראיות הפכו ברורות לגבי מניעיו הלא טהורים, התעקש הרב חבשוש ושכנע את השופטים של העיר לפעול והאיש התבקש, בסבר פנים יפות, לעזוב את העיר בפקודת מושל העיר .
מסעות חבשוש, על מסעותיו עם יוסף הלוי בתימן המזרחית ועל חיי היהודים והערבים שם (פורסם ב-1941, פורסם מחדש ב-1983; נערך על ידי ש"ד גויטיין).
קורות ישראל בתימן, היסטוריה של היהודים בתימן במהלך המאות ה-17 וה-18. מקובל להניח כי זהו נוסח ערוך של חיבור מוקדם יותר של הכרוניקן יחיא ב.
יהודה סעדי ואשר חבשוש הוסיף לחיבור כרונולוגיות משלו.
החיבור מצטיין במיוחד בשל התיאור המפורט של גלות מוזע (1679 -1680).
חיבור זה פורסם על ידי הרב יוסף קאפח בספונות חלק ב (שנת תשי"ח) עמוד רמו.
הרב חיים חביב (ה'תרמ"ב, 1882, סלוניקי - ה'תש"ג, 1943, אושוויץ) היה רב יווני, הנחשב לרבה האחרון של יהדות סלוניקי.
נולד בסלוניקי בשנת ה'תרמ"ב (1882) לבוליסה והרב רפאל חביב, ששימש כדיין בעיר, נצר למשפחת רבנים מפורסמת בסלוניקי המתייחסת עד לרבי יעקב בן חביב ובנו רבי לוי בן חביב (מהרלב"ח).
למד בבית הספר "תלמוד תורה", שבו שילבו לימודי קודש עם לימודי חול ושפות, ולאחר מכן בישיבת בית יוסף אצל הרב חננאל הכהן בן ארדוט והרב שלמה ציון.
עם סיום לימודיו, נשא את חנה בתו של גבריאל אלמושנינו, אחד מעשירי הקהילה הגדולים, אשר הקים עבורו ישיבה סמוך לדירתו, שבה למדו פרחי רבנות רבים, ורכש עבורו ספרייה עשירה.
בספרייתו אסף ספרים עתיקים וכתבי יד נדירים, והיא כללה אלפי כותרים.
לפרנסתו, עסק בהנהלת חשבונות ובניהול הקדשו של הרב חיים (חיימוג'ו) קובו, שכלל ישיבה ובית מדרש לרבנים בשם "אור החיים".
בשנת 1925 נבחר למלא באופן זמני (עד שימצא רב אקדמאי) את מקומו של רבה הראשי של העיר, במקום הרב עמנואל ברודו שנפטר באותה השנה, חרף אי-רצונו לשאת בתפקיד.
בנוסף לתפקידי הרבנות הרגילים, הוא גם בחן את תלמידי החכמים שנשלחו לשמש כרבנים, שוחטים ומוהלים בקהילות הבלקן השונות, את משגיחי כשרות היין והחלב ואת החזנים בבתי הכנסת.
הוא ביקר בבתי הספר היהודיים ובחן את התלמידים במקצועות הקודש ובעברית.
תמך בקרן היסוד, בקרן קיימת לישראל ובפעילות הציונית בקרב יהודי יוון.
הוא עמד בקשרים עם רבני ארץ ישראל, ובפרט עם הרבנים יעקב מאיר ובן-ציון מאיר חי עוזיאל שכיהנו כרבנים בסלוניקי, ולאחר "פרשת הכותל" בשנת ה'תרפ"ט, שלח מכתב רשמי לממשלת בריטניה ולחבר הלאומים על כך.
אחיו הרב יעקב שימש כדיין בעיר.
עוד באחד מנאומיו ב-1933, סמוך לעליית הנאצים לשלטון, אמר רבי חיים חביב:
עם כיבוש יוון בידי גרמניה הנאצית, בשנת 1941, הוחרמה ספרייתו העצומה והועלתה באש על כתבי היד העתיקים והנדירים שבה, בגטו היהודי בעיר.
בין הכתבים נשרף גם כתב היד של ספר השו"ת שכתב.
הנאצים הכריחוהו להשתתף בוויכוחים תאולוגיים, שלוו בעלבונות ובזיונות אישיים, ולעבוד עבודות מפרכות.
המפקד היהודי של גטו הברון הירש, ויטל חסון, הורה לגלח את זקנו לעיני 2000 תושבי המחנה, והכריחו לטאטא את הרחוב.
בנו רפאל נפטר ממחלה בגטו.
בקיץ 1943, נשלח יחד עם רעייתו, בתו מתילדה ושאר יהודי סלוניקי למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצחו.
על אף שהוצע לו למלט את עצמו מההשמדה, בחר לצעוד בראש עדתו תוך עינויים קשים אל המוות.
בנו גבריאל ובתו אסתר עלו לארץ ישראל לפני השואה.
על שמו נקרא בית הכנסת "היכל רבי חיים חביב" ליוצאי סלוניקי בשכונת קריית אליעזר בחיפה, רחוב בשכונת קריית היובל בירושלים, וספרייה ביישוב אלון מורה.
חיים חזן (20 בינואר 1937 – 21 בפברואר 1994) היה כדורסלן ומאמן ישראלי בגובה 1.89 מטרים ששיחק בעמדת הרכז, בהפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
לאחר פרישתו אימן את הפועל תל אביב ושימש כעוזר מאמן נבחרת ישראל.
בשנת 1999 נבחר חזן על ידי הוועד האולימפי בישראל, כספורטאי הבכיר לשנת 1962 במסגרת ערב ספורטאי היובל.
בשנת 2005 נבחר חזן להיכל התהילה של הכדורסל הישראלי בכל הזמנים – מקום 21 מתוך 50.
חזן נולד וגדל בשכונת שבזי ביפו.
החל לשחק במועדון הנוער חסן-בק בשכונת מנשייה ביפו, וניסה להתקבל למכבי תל אביב ללא הצלחה.
בהמשך נענה להצעתו של ארז לוסטיג, אחד הכדורסלנים הגדולים של הפועל תל אביב באותה תקופה, להגיע אל מחלקת הנוער של הקבוצה בצפון העיר.
בגיל 17, הצטרף חזן לקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב בעונת 1954/1955. מדובר בעונה השנייה בלבד של הליגה הלאומית בכדורסל, לאחר שהעונה הקודמת הוגדרה כעונה ניסיונית עם שמונה קבוצות בלבד.
הפועל תל אביב, שסבלה מעזיבתו של דני ארז, מלך הסלים באותה עונה לאשדות יעקב, סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסד ביתי 68:53 למכבי תל אביב שזכתה באליפות שנייה ברציפות.
חזן הצעיר השתתף ב-7 משחקים, וקלע בממוצע של 5.3 נקודות למשחק.
הפועל תל אביב העפילה לגמר נגד היריבה העירונית מכבי.
במשחק הדרבי הראשון שאותו אירחה מכבי, הצטיין חזן עם 9 נקודות, והפועל הפסידה בהפרש קטן 49:52. גם בגומלין הפסידה הפועל 56:60, ובכך הפסידה למכבי את הגביע.
בעונת 1956/1957 המשיך סטטוס הקוו בצמרת הכדורסל הישראלי, כאשר מכבי זכתה שוב באליפות ובגביע.
אולם נרשמה היסטוריה כאשר לראשונה בתולדותיה הצליחה הפועל לנצח את מכבי הבמשחק הדרבי 51–56 בסיבוב הראשון של העונה.
חזן אשר היה חייל באותה עת, שיחק ב-22 משחקים וקלע בממוצע של 9.1 נקודות למשחק.
בשנת 1957 ייצג חזן את נבחרת צה"ל בכדורסל.
את עונת 1957/1958 סיים חזן במקום השני בטבלת מלך הסלים של הקבוצה, אחרי ארז לוסטיג.
חזן העלה את הממוצע שלו ל-12.1 נקודות למשחק, ושוב סיים במקום השני בטבלת מלך הסלים של הקבוצה אחרי לוסטיג.
בשנת 1959 השתתף חזן במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה בכדורסל 1959 שנערכה באיסטנבול.
מאותה האליפות זכור במיוחד מהלך של חזן, שגרם לנפילתם של חמישה כדורסלנים מנבחרת גרמניה המזרחית.
עונת 1959/1960 הייתה עונת האליפות ההיסטורית של הפועל תל אביב, כאשר הקבוצה סיימה ביתרון של שתי נקודות על סגניתה מכבי תל אביב.
חזן קלע בממוצע של 8.8 נקודות למשחק, והיה חלק מחמישיית הקבוצה יחד עם ארז לוסטיג, אורי גוטהלף, עזרי לובושיץ וצבי לובצקי.
בשנת 1960 השתתף חזן במדי הנבחרת בטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת רומא (1960).
בעונה הבאה, הפך חזן למלך הסלים של הפועל תל אביב עם 243 נקודות (ממוצע של 12.2 למשחק), והיה שותף לאליפות שנייה ברציפות של הפועל תל אביב, בזכות הפרש סלים טוב יותר מזה של סגניתה מכבי.
זכור באותה עונה במיוחד הצטיינותו במשחק נגד פנאתנייקוס בסיבוב המוקדם של גביע אירופה לאלופות בכדורסל, כאשר קלע 17 נקודות.
כן חזן השתתף באליפות אירופה בכדורסל 1961 שנערכה בבלגרד, במדי נבחרת ישראל.
במהלך העונה קלע חזן בממוצע 11 נקודות למשחק ב-22 משחקים.
בשתי העונות הבאות 1962/1963 ו-1963/1964 לא זכתה הפועל תל אביב בתארים, אך חזן המשיך להיות שחקן בכיר בקבוצה, כאשר קלע 186 נקודות ו-148 נקודות, בהתאמה.
בשנת 1962 חזן נבחר ל"ספורטאי השנה בישראל".
בשנת 1963 השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות אירופה.
בשנת 1964 השתתף במשחקי נבחרת ישראל בטורניר הקדם אולימפי לאולימפיאדת טוקיו (אשר נערך בז'נבה), במהלכם קלע 47 נקודות.
בעונת 1964/1965 צירפה הפועל תל אביב לשורותיה שני שחקנים חדשים - דוד קמינסקי ועמי שלף.
יחד איתם, היה שותף חזן לאליפות השלישית בתולדותיה של הפועל, כאשר הקבוצה רושמה את העונה היחידה בתולדותיה ללא הפסד.
בעונה זו ירד חזן בממוצע הנקודות שלו ל-8.4 נקודות למשחק.
בשנת 1965 השתתף באליפות אירופה שנערכה באותה שנה.
העונה הבאה 1956/1966 הייתה האחרונה בקריירה של חזן.
באפריל 1965 הובהל חזן לבית חולים לביצוע ניתוח, מאחר שסבל מבעיה ברגלו ונשקפה סכנה לחייו, בחודש מאי שוב נותח.
במהלך העונה השתתף ב-3 משחקים בלבד.
הקבוצה עצמה זכתה באליפות השנייה ברציפות והרביעית בתולדותיה.
בסיום העונה נאלץ חזן לפרוש מכדורסל, בגיל 27 בלבד.
חזן שיחק במשך 11 עונות בהפועל תל אביב, בהן קלע 1,695 נקודות ב-178 משחקים, ממוצע של 9.5 נקודות למשחק, שמדרגות אותו במקום ה-12 בין קלעי כל הזמנים של המועדון, שלב אחד לפני ארז לוסטיג.
היה שותף לזכייה ב-4 אליפויות וגביע המדינה אחד.
במדי נבחרת ישראל קלע חזן 258 נקודות ב-50 משחקים בין השנים 1956 ל-1964, והשתתף בארבע אליפויות אירופה.
מנהלה המיתולוגי של הפועל, יורם "פיקו" רוזביץ, סיפר כי חזן היה אליל ילדותו, ולאורך השנים הוא נהג להסתובב עם תמונתו לכל מקום אליו הלך.
לאחר פרישתו פתח בית מלאכה לניפוח זכוכית ברחוב סלמה ביפו.
בשנת 1966, אימן את הפועל חיפה באופן זמני למשחק אחד בלבד שלאחריו הוחלף במרדכי ממרן.
לאחר מכן הצטרף להפועל בית אלפא, לדבריו כדי להיות קרוב לבנו ארז שלמד בקיבוץ בבית אלפא.
בעונתו הראשונה בקבוצה 1966/1967, היא סיימה במקום העשירי בליגה, ובשתי העונות לאחר מכן במקומות ה-7 וה-8 בהתאמה.
בעונת 1969/1970 הצטרף חזן כמאמן לקבוצת נעוריו - הפועל תל אביב.
סך הכל בקדנציה הזו, אימן את הקבוצה למשך 3 עונות בהן לא רשמה הצלחות משמעותיות.
לאחר המחזור השלישי של עונת 1972/1973 חתם בהפועל ניר דוד.
הקבוצה בהדרכתו הפסידה 15 משחקים מתוך 22, וסיימה את הליגה במקום העשירי.
גם בעונה הבאה רשמה הקבוצה אכזבה, סיימה במקום ה-11, נשרה לליגה השנייה ובסיומה עזב חזן את הקבוצה.
לקראת עונת 1974/1975 חזר חזן להפועל תל אביב לעוד שתי עונות, בהן הקבוצה סיימה במקום ה-4 וה-3 בהתאמה.
באוקטובר 1975 שישה שחקנים שבתו בטענה שחזן מתעלם מהם.
לקראת עונת 1976/1977 פורסם כי חזן מועמד להפועל ירושלים, אולם לבסוף חתם בקבוצת הפועל פתח תקווה/גבעתיים ששיחקה בליגה השנייה.
בדצמבר 1977 היה מועמד להחליף את אריה מליניאק בהפועל רמת-גן, אולם בהמשך חזר בו.
כן היה עוזר מאמן בנבחרת ישראל.
ביום 21 בפברואר 1994 הלך חזן לעולמו בגיל 57 בלבד.
בנו הבכור הוא כדורסלן העבר ארז חזן,
לאחר מותו, בשנת 1999 הוועד האולימפי, בחר בחזן כספורטאי הבכיר לשנת 1962 במסגרת ערב ספורטאי היובל.
בשנת 2005 נבחר חזן להיכל התהילה – 50 הגדולים של הכדורסל הישראלי בכל הזמנים.
הוא דורג 21 ברשימה, מקום אחד מתחת לאביגדור מוסקוביץ', ומקום אחד מעל מאיר טפירו.
חיים זַכּוּת (Haim Zakut; נולד ב-10 בספטמבר 1935) הוא גינקולוג ישראלי, כיהן כפרופסור מן המניין לגינקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב, לשעבר מנהל מחלקת מילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון (1979-2000), מנהל בית החולים וולפסון (1981–1982).
תחומי עניין עיקרים: מחקרים בתחום הגינקולוגי מילדותי, הנוירוביולוגי - המולקולרי וגנטיקה.
זכות נולד בשנת 1935 לקלמנטינה חג'ג ואליהו, הבכור לשישה אחים ואחיות, בבנגאזי שבלוב שהייתה תחת השלטון האיטלקי.
את מלחמת העולם השנייה עבר בלוב.
בנובמבר 1947 ברח מלוב אחרי המאורעות שהיו שם.
הגיע לאיטליה עם קבוצה של 15 ילדים, בה המשיך את לימודיו היסודיים והתיכוניים בעיירה ג'נאצנו בנפת רומא במחוז לאציו.
בשנת 1950 עלה זכות לארץ, עם קבוצת בני נוער של בני עקיבא, התיישב בקיבוץ בארות יצחק.
בסוף שנת 1950 הוריו עלו מלוב, בני המשפחה התאחדו, והתגוררו במעברה בבאר יעקב.
זכות המשיך וסיים את בית הספר התיכון בלימודי ערב בתיכון עירוני א' בתל אביב.
בו זמנית למד הנהלת חשבונות ועבד בזה בתקופת לימודיו בתיכון.
ב-1954 התגייס לצה"ל וקבל אישור להמשיך לעבוד, בעיתות הפנאי, בהנהלת חשבונות.
בדצמבר 1956 בתום השירות הצבאי נשלח לאיטליה על ידי הסוכנות היהודית, ועבד בליווי עולים מהונגריה ומפולין לאוניות שהעלו אותם לישראל.
משנת 1957 למד זכות רפואה וטרינרית באוניברסיטת מילאנו .
סיים בהצטיינות בשנת 1962 (דוקטור לווטרינריה ".D.V.M").
בזמן לימודיו זכה למלגת מחקר בנושא "מולקולות שומן בעלי שרשרת קצרה תוך קביעתן לראשונה בגז כרומטוגרפיה" שרק נכנסה אז לשימוש.
נושא עבודת הדוקטורט: "Gas chromatography of free fatty acids" (בעברית: "גז כרומטוגרפיה של חומצות שומן").
בשנת 1963 בסיום לימודיו ברפואה וטרינרית, עסק זכות במחקר על מכשיר הדופלר שהגיע לניסיון בדיקתי לפני יציאתו לשוק.
המחקר נערך על בעלי חיים ונשים.
"הדופק העוברי המוקדם ביותר שניתן לניטור".
בעקבות עיסוקו במחקר החליט ללמוד רפואה.
בין השנים 1963–1964 למד רפואה באוניברסיטת מודנה , בעיר מודנה.
בשנת 1964 התקבל להמשך לימודי הרפואה באוניברסיטת תל אביב וסיים אותם בהצטיינות בשנת 1967.
בין השנים 1965–1967 עבד במכון ויצמן ובמחלקה הגינקולוגית בתל השומר במחקר על "דופק עוברי" ו"ניטור התכווצויות רחם".
בין השנים 1968 - 1974 התמחה זכות במיילדות וגינקולוגיה בבית החולים תל השומר אצל הפרופ' ארוין רבאו.
בין השנים 1974 - 1976 עבד זכות כרופא בכיר במחלקה למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים תל השומר.
בין השנים 1976–1979 ניהל את המחלקה למיילדות וגינקולוגיה בבית החולים רבקה זיו בצפת.
בתקופה זו קישר את בית החולים עם הפקולטה לרפואה בחיפה.
לזכות הוענק תואר של מרצה.
בתקופה זו, זכות הקים את בית הספר לאחיות מוסמכות בצפת (היה קיים בית ספר לאחיות מעשיות בלבד).
בשנת 1979 זכה זכות במכרז לניהול המחלקה בבית החולים דג'ני ביפו וסגן מנהל בית החולים בהקמה, תל גיבורים (לימים ע"ש אדית וולפסון בשכונת תל גיבורים בחולון).
בשנת 1982 התמחה זכות במנהל רפואי באוניברסיטת חיפה (התוכנית הראשונה בארץ במנהל רפואי).
בין השנים 1980–2000 ניהל זכות את המחלקה הגניקולוגית בוולפסון (40 מיטות במיילדות, ו-20 מיטות בגינקולוגיה).
עם פתיחת בית החולים בשנת 1980 זכות ביצע את הניתוח הראשון בבית החולים וולפסון, כריתת רחם עקב גידול ממאיר.
בשנת 1984 הפעילה מחלקת הנשים בדיקה חדשנית לגילוי מומים בעוברים כבר בשבוע השביעי להריון - ללא דיקור, כאבים או הרדמה.
דרך צנתר שואבים את תאי השלייה ובתוך יומיים שלושה מתקבלת תשובה על מצב הכרומוזומים של העובר.
זכות כיהן כסגן מנהל בית החולים וולפסון מפתיחתו עד שנת 2000 כאשר פרש לגמלאות.
בין השנים 1981–1982 ניהל זכות את בית החולים וולפסון.
בשנות ה-90 כיהן זכות כראש החוג למיילדות וגינקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
זכות שימש כיושב ראש ארגון הרופאים עובדי המדינה (1976 -1983) וכסגן יושב ראש ההסתדרות הרפואית בישראל.
היה בין פעילי 2 השביתות הגדולות של רופאי ישראל שבעקבותיהן הושגו הישגים משמעותיים בתנאי העבודה והשכר של הרופאים.
זכות היה בין מקימי החברה הבינלאומית לבדיקת סיסיי שיליה בשליש הראשון להריון.
זכות היה בין מקימי החברה הישראלית לאולטרה סאונד וכיהן כיו"ר החברה.
יוזם להקמת "אגודת שוחרי בית החולים ע"ש אדית וולפסון" ושימש כמזכירה הפעיל הראשון של.
מתלמידיו: ד"ר ישראל ברוק, ד"ר מ.
פיינגולד, פרופ' ראובן אחירון, פרופ' גוסטבו מלינגר, פרופ' מ.
זילברשטיין, פרופ' לודומירסקי, ד"ר אדוארדו שכטר, ד"ר מיכאל ברר, ד"ר רון שגיב, ד"ר דורה אברמוב, ד"ר שמעון גינת, ד"ר ארז בן שם וד"ר ג'וליה ברדה.
זכות שירת בצה"ל במילואים כ-רופא צבאי מוטס ביחידה לחילוץ ופינוי בהיטס.
תחומי המחקר של זכות היו: א.ק.ג.
אולטרה סאונד עוברי, סיסי שליה וחקר גנטי על סיסי השליה ומחקר במשותף עם פרופ' חרמונה שורק בנוירוביולוגיה מולקולרית.
בין היתר, הושקעו מאמצים ובהצלחה לקביעת ההרכב של אצטילכולין אסטראז ובוטירילכולין אסתראז.
המחקר עסק באצטילכולין (ACh), (נרשמו בארצות הברית 2 פטנטים) מולקולה אורגנית שמשמשת מוליך עצבי שמשמש בין היתר להפעלת שרירים בגוף, לזיכרון וללמידה, להפעלת בלוטות שונות (דמע, זיעה), לפעילות המעי, מערכת החיסון ועוד, ולצידו את האציטילכולין אסטרז, החומר המפרק ואותו, ואת מערכות המיקרו רנ"א, שמווסתות את ייצור האציטילכולין וה-אציטילכולין אסתרז.
בין השנים 1968–1970 זכות קיבל מינוי של מרצה לאמבריולוגיה באוניברסיטת בר-אילן
בין השנים 1978–1979 מרצה בפקולטה לרפואה בטכניון
בין השנים 1980–1983 מרצה בכיר בבית הספר לרפואה - אוניברסיטת תל אביב
בין השנים 1984–1987 פרופסור חבר קליני בבית הספר לרפואה - אוניברסיטת תל אביב
בין השנים 1988–1990 פרופסור חבר בבית הספר לרפואה - אוניברסיטת תל אביב
משנת 1990 - פרופסור מן המנין בבית הספר לרפואה - אוניברסיטת תל אביב
ממחקריו של זכות באתר PubMed (זכות שותף ל-171 מחקרים מדעיים)
החברה הישראלית לאולטראסאונד במיילדות וגינקולוגיה
זכות נשוי לד"ר חוה לבית אוסטרויל, רופאת משפחה (בוגרת המחזור הראשון של רופאי המשפחה בישראל).
לזוג 4 ילדים: תמר, טל, ירון וערן.
אחיו הוא הד"ר דוד (דודי) זכות, גינקולוג בכיר מבית החולים הדסה הר הצופים בירושלים
הרב חיים בן הרב משה חג'בי נקרא גם בשם מארי חיים מוסא חג'בי, נולד בשנת ה'תרכ"ו (1865) לאביו הרב משה חג'בי בעיירה רבוע במחוז כוולאן שבתימן, נצר למשפחה שהעמידה תלמידי חכמים ורבנים שמקורם מהעיר חג'בה.
בצעירותו קיבל מאביו את הלימוד המקובל בתימן: משנה תורה להרמב"ם, הלכה, משנה, תרגום אונקלוס, ומנורת המאור.
לאחר מכן נשלח על ידי אביו לעיר צנעא ללמוד אצל רבני העיר ושם בלט בלימודו, בחריפותו ובמידותיו.
רבני העיר צפו לו גדולות.
נודע כעילוי ובקי בייחוד בתורת הקבלה.
בהמשך, התמנה לרב העיירה רבוע ולרב מחוז כוולאן שבתימן.
הרב חיים למד מאביו משה מתורת האר"י, מסורות שאינן מועלות על הכתב.
מסופר כי מלאך היה מתגלה אליו ומלמדו רזי רזים וסודות כמוסים בתורה בנגלה ובנסתר ואף מסר לו ספר קבלה עתיק הנקרא חפץ שהיה עושה בו שימוש.
תלמידיו מספרים כי היה מלומד בניסים ובעל רוח קודש, ונפוצו עליו סיפורי מופתים רבים.
את חיבוריו בענייני הקבלה גנז בעצמו מחמת קדושתם, נראה כי חשב שהם מקדימים את זמנם מבחינת הסודות הקדושים הכתובים בהם.
בהיותו רבה של העיירה רבוע, ורבו של מחוז כוולאן שבמרכז תימן, מחוז גדול שבתוכו מספר ערים ויישובים, היה מסתובב בעיירות ובכפרים ללמד ולפקח על הדיינים והשוחטים במחוז ומחוצה לו, כגון: חג'בה, רבוע, חיצ'ן, כומיים, דאר עמר, ג'רוף, סדום, צ'יצום, ערנין, ועוד.
עסק בנוסף ברפואה, והיו שולחים אליו חולים ממקומות רחוקים.
כתב קונטרסים רבים - חידושים וביאורים בכתב ידו על התורה.
הרב חיים חיבר קונטרסים על הלכות שחיטה ומראה הבהמה וחלקיה, וכן בענייני הלכה אחרים.
שימש ברבנות עוד בימי השלטון הטורקי בתימן וגם אחרי עזיבתם.
עסק רבות בצורכי הרבים ובכל מקום שבו היו צרות ומחלה שלחו אל הרב, והיה מסייע להם בצרכיהם.
בצעירותו, במקביל למשרת הרבנות, עסק במלאכת הנגרות, כך שהתפרנס מיגיע כפיו כמנהג רבני תימן.
פעל להצלת ילדים יהודים יתומים מגזירת היתומים בשיתוף פעולה עם בן דורו הרב יחיא יצחק הלוי בהצלת ילדים.
בשנת ה'תש"ו הוקם ליד עיר הנמל עדן מחנה עולים בשם מחנה גאולה בעזרת הג'וינט והסוכנות היהודית שבארץ ישראל.
הרב חיים חג'בי הורה לתלמידיו ולאנשי הקהילה ביישוב רבוע לעלות לישראל, והוא עצמו עלה לארץ עם האחרונים שבבני קהילתו כמאסף, דרך מחנה המעבר "גאולה".
במחנה חיזק את רוחם של הפליטים השוהים שם הן בדברי תורה ומוסר וכיסופים לארץ הקודש שעודדו והפיחו רוח חיים בקרב יושבי המחנה, כדי להקל עליהם את השהיה במחנה.
היות ששמו הלך לפניו עוד טרם ההגעה למחנה "גאולה", כרב חשוב ומלומד בניסים, גם שאר יושבי המחנה שלא נמנו על בני קהילתו כיבדו אותו מאוד.
לעת זקנתו זכה הרב חיים לעלות לישראל בחודש תשרי שנת ה'תש"י.
הרב נפטר לאחר תקופה קצרה בישראל, ביום שבת, בתאריך כ' בחשוון ה'תש"י.
נטמן בבית הקברות סגולה שבעיר פתח תקווה, בחלקה ד' שורה מ'..
הרב חיים הסמיך שוחטים מקדשים ומוהלים והעמיד תלמידים רבים, ואף דיינים במחוז כוולאן שבתימן.
הרב חיים היה מוכר גם אצל רבני צנעא וכונה בפיהם: "מרא דאתרא" ו"מקובל"..
חוברת מפעלי הצדיק - תולדות הרב חיים חג'בי.
חוברת זו היא פרי מחקר מקיף על פועלו של הרב, והיא כוללת עדויות ממקור ראשון על פועלו של הרב.
פורסמה בשנת ה'תשס"ז בחודש תשרי.
ספר זיכרון תימן - ספר אודות חכמי תימן מהמאה ה-18, בספר חלק נכבד מתייחס לרב חיים חג'בי ובניו הרבנים.
פעולותיו של הרב חיים פורסמו בעלוני שבת שונים המופצים בישראל..
בנו הרב הדיין משה חג'בי.
בנו רבי חיים חג'בי, נקרא על שם אביו.
עסק ברפואה על פי חוכמת הקבלה.
חתנו הרב הדיין יחיאל שפירא, היה ראש השוחטים בעיר באר שבע.
היה שוחט, מוהל, ועורך חופות.
עם העלייה לארץ אבדו רוב כתבי היד של הרב, ואת חלקם גנז הרב בעצמו ולא הפיצם ברבים.
קונטרס דברי תורה - פירוש על התורה בדרך הפרד"ס.
מראה הבהמה וחלקיה - בירורים בהלכות שחיטה ומראה הבהמה וחלקיה, כולל ציורים של איברים והסבר מפורט עליהם.
חידושים והבהרות - בכתב ידו על התורה.
את כל הקונטרסים כתב וחיבר בארץ התימן.
חיים חדד-הדר (24 בינואר 1950 – 26 ביולי 2011 כ"ד בתמוז ה'תשע"א) היה מוזיקאי, מורה בכיר למוזיקה ונגינה, מעבד, מלחין, מפיק, אקורדיוניסט ופסנתרן ישראלי.
חדד נולד במושב אליקים הסמוך לעיר חיפה, וגדל בכפר אונו וביהוד.
הוא למד לנגן באקורדיון בגיל צעיר, השתתף בתזמורת נוער יהוד, ליווה להקות ריקודי עם ויזם עם חבריו מסיבות ריקודים סלוניים.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל ושירת בצוות הווי פיקוד ההדרכה כאקורדיוניסט וקלידן יחד עם רותי נבון, יוני נמרי ודליה אליעזרוב.
בתקופה זו העביר שיעורים פרטיים בנגינה, והחל ללמוד נגינה בפסנתר וחצוצרה.
בשנת 1971, החל ללמוד בסמינר למורים למוזיקה בתל אביב כתחביב ובהמשך נמשך ללימודי הוראה.
בשנת 1973 סיים את לימודיו לתואר מורה מוסמך למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך.
בשנת 1994 עבר השתלמות בעיבוד תזמורתי לביג-בנד Herb Pomaroy Berkeley במכללת "הד".
בשנת 1997 קיבל תואר ראשון בחינוך (B.ED) מהמכללה.
חדד עבד עם זמרים רבים בהם אביבה אבידן, ישי לוי, יהורם גאון, ציון גולן ושולה חן.
בתחילת שנות ה-80 הצטרף חדד ללהקת צלילי הכרם עם דקלון לתקופה קצרה כקלידן.
ב-1981 ניגן באורגן ובסינטיסייזר בהקלטות אלבומו השני של חיים משה "שירים לתוך הלילה".
ב-1983 עיבד את שירי אלבומו של ציון גולן "להיטי תימן מס' 3".
הוא הרבה לעבוד עם מרגלית צנעני, לה עיבד בין השאר בשנת 1986 את אלבום הבכורה נערי שובה אלי, עיבד 3 שירים לאלבומה השני "שמור אותי", עיבד את מרבית שירי אלבומה השלישי "אהבה אבודה", ובשנת 1993 את כל שירי האלבום השביעי הנושא את שמה.
הוא עיבד לה גם את הגרסה העברית לשיר "רוברטו" שכתב שלמה כישור לשיר La Nave del Olvido.
ב-1985 עיבד את מרבית שירי האלבום "צעד תימני" של חיים משה בהוצאת חברת התקליטים של האחים ראובני.
ב-1987 עיבד יחד עם אריה ברקוביץ' את האלבום השמיני הדרך הברוכה של זוהר ארגוב, את מרבית שירי אלבום הסולו השני של דקלון "מורי", ואת שירי אלבומו של ציון גולן "אשורר שיר", וכן את שירי אלבומו של גבי פרחי "שובי יפהפייה".
ב-1988 עיבד את שירי האלבום "אדם ועולמו" של איציק קלה בו בלט במיוחד השיר "אני העבד".
ב-1988 עיבד את אלבומו של ציון גולן יא ג'מעה
ב-1991 עיבד את השירים "בעקבות האור" ו"שרה ורוקדת" שהופיעו באלבום הבכורה "גורלו של זמר" של אבי סינואני.
ב-1992 עיבד (במשותף עם הגיטריסט יהודה קיסר) את שירי אלבומו השני של שריף "תמי לי סימן".
ב-1995, עיבד חלק משירי אלבום הבכורה לחישה בלילה של אייל גולן בהם את שיר הנושא שהפך ללהיט.
עוד באותה תקופה עיבד את מרבית השירים מלבד שיר הנושא, "חלומות" (שאותו עיבד יעקב למאי), מאלבומו השמיני של איל גולן, "חלומות", שיצא רק ב־2003.
ב-1999 עיבד את מרבית שירי אלבום הבכורה של חן מאושר "בעקבות ליבך" וניגן בהקלטות בקלידים ובאקורדיון.
חדד הפיק מוזיקלית תקליטים ועיבודים מוזיקליים ללהקת פרחי ירושלים, להקת מחול נס-ציונה, חבורת הזמר "סברס", האלבום "מקום בלב" של אריאלה סביר, ויצר עיבודים לשירים מתוך תוכנית הטלוויזיה ריח מנטה.
בשנותיו האחרונות החל להתמקצע בנגינה באקורדיון ובשירה בציבור כעיסוק עיקרי.
חדד הנחה והוביל ערבי שירה בציבור בקיבוצים יפעת, גבע, איילת השחר ובמרכז הארץ.
הוא הופיע לבדו ויחד עם זמרים נוספים בהם גבי ברלין, שרה'לה שרון וחיים אסנר (אחיו של עוזי אסנר).
הוא גם היה המלווה הקבוע של הזמרת אופירה גלוסקא והזמר חופני כהן.
מלבד זאת, לימד מוזיקה בשלושה בתי ספר בעירו יהוד.
כחלק מתפקיד זה, ניהל מוזיקלית הפקות עירוניות וטקסים לבתי הספר.
הותיר אחריו אישה, בן ושלוש בנות.
חיים חג'ג' (נולד ב-15 באוקטובר 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר ולעיתים שיחק גם כקשר התקפי.
חג'ג' גדל בראשון לציון ושיחק כילד במועדון ספורט שיכון המזרח והפועל ראשון לציון לפני שעבר למחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
ב-7 בנובמבר 1992 ערך את הופעת הבכורה בבוגרים במשחק במסגרת גביע הטוטו נגד בית"ר תל אביב.
בתחילת עונת 1998/1999 חג'ג' ערך מספר הופעות בגביע הטוטו ובמסגרת הליגה, לפני שעבר להפועל חיפה, עימה זכה באליפות היחידה בתולדותיה.
בהמשך שיחק חג'ג' בהפועל באר שבע והפועל ראשון לציון (כדורגל), לפני שחזר למועדון ספורט שיכון המזרח לעונת אחת לפני שפרש מכדורגל.
לחג'ג' עשר הופעות ושער אחד בנבחרת הצעירה.
כיום חג'ג' מאמן את בית הספר לכדורגל בבאר יעקוב במסגרת החברה העירונית באר יעקוב.
חיים זה חיים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2003 בבימויה של מיכל בת אדם, עם משה איבגי, חני נחמיאס ויעל אבקסיס בתפקידים הראשיים.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אופיר.
הסרט הופק במימון קרן הקולנוע הישראלי, וזכיינית ערוץ 2 שידורי רשת.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, שם זכה הוענק לצלם יואב קוש פרס הצילום בקטגוריה העלילתית.
והוא היה מועמד לפרס הסרט הישראלי העלילתי הטוב ביותר.
הסרט לא זכה להצלחה מסחרית ומכר רק 6,000 כרטיסים בבתי הקולנוע.
מקי הוא סופר ומרצה לספרות המנהל רומן עם איילה, מורה לספרות ותלמידה שלו לשעבר.
בעלה של איילה עוזב את הבית והיא מתמוטטת מכך, אך עם זאת ועל אף האהבה שלה למקי היא מסרבת לראות אותו.
מקי שבור מחסרונה של איילה וכתוצאה מכך הוא מרגיש שגם יכולת הכתיבה שלו יורדת.
שכן בהיעדר אהבה ומושא לתשוקה גם אין יכולת יצירה.
כתוצאה מכך באופן בלתי צפוי הוא מוצא את עצמו מתעניין מחדש באשתו לשעבר לאחר שנים בהם חדל מלהתעניין בה.
שם השחקן/ית שם הדמות משה איבגי מקי יעל אבקסיס איילה חני נחמיאס מרים רבקה רז רחל ריטה שוקרון יגאל שדה רבקה גור מיקי לאון רבקה מיכאלי
הרב חיים זונדל מַכָּבּׅי (ה'תרט"ז, 1856, קוברין – א' בניסן ה'תרע"ו, 1916, לונדון) היה דרשן ומטיף ציוני מטעם חובבי ציון, נודע בכינוי "המגיד מקמניץ".
רבי חיים זונדל נולד לשמחה בשנת 1856 בעיר קוברין, ובגיל שתים עשרה עבר לבריסק, למד שם בישיבה המקומית והתקרב לרבנים ולמשכילים המקומיים.
בהגיעו לגיל שש עשרה נשא לאישה את חיה בלומה בתו של רבי מרדכי בלכר, יהודי בעל השפעה בפרוז'ני, הודות למעמדו של חמיו התקרב לחצר הפריץ המקומי ולמד שפות זרות וספרים חיצוניים.
רצונו של חמיו היה שילמד רבנות וישמש כרב באחת העיירות, אך מכיוון שמכבי לא חפץ בכך נפרדו דרכיהם.
מכבי עזב את בית חותנו ועבר לאחד הכפרים ושימש בו כמלמד תינוקות, בכפר התגלגל לידיו ספרו של רבי יהונתן אייבשיץ יערות דבש וממנו נמשך לדרשנות.
דרשתו הראשונה של רבי חיים הייתה בעיר פרוז'ני.
האגדה מספרת שהדרשה התגלגלה כך: חמיו שהתנגד לרעיון הדרשה אסר עליו לדרוש, ועל כן תלה רבי חיים מודעות בבית הכנסת וכתב שידרוש בשבת מגיד מפורסם, בהגיע שבת ולא היה דרשן דרש במקומו, ומאז התפרסם כדרשן.
לאחר תקופה התקבל למשרת מגיד בקמניץ.
על אף ששימש בתפקיד רק שנתיים דבק בו הכינוי "המגיד מקמניץ".
בהיותו בן עשרים וחמש יצא בשליחות חובבי ציון לעבור בערי רוסיה בתור "מטיף לאומי", לפרסם את הרעיון הציוני בקרב העם.
מכבי הקים אגודות של חובבי ציון בנייסוויז', באיוויינייץ, בבוריסוב, בטולוצ'ין, בוילקומיר, בראסיין, ובבריסק.
בהגיעו לנובהרדוק אסר עליו רבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין לדרוש בשל היותו מתנגד לחובבי ציון, לאחר שהקהל איים שישברו את בתי הכנסת בעיר חזר בו בעל הערוך השולחן מאיסורו.
מכבי נודע בסגנונו העוקצני והמשתלח בשל כך עבר רדיפה מצד השלטונות, מצד מתנגדי הציונות, ומצד הציונים החילונים, ועל כן החליט לעבור להתגורר באנגליה ואף קיבל את המלצת הרב שמואל מוהליבר.
דרשותיו נמשכו לעיתים כשש שעות ומעלה.
בשנת 1890 עבר לאנגליה, הרב נפתלי הרמן אדלר סידר לו משרת מגיד בבית כנסת אורח צדקה ובבית כנסת נצח ישראל, לאחר תקופה התפרסם כמגיד ומסר דרשות רבות מטעם ארגונים רבים, בהיותו באנגליה התבטא בחריפות נגד תיאודור הרצל וראה בו ממשיך של שבתי צבי.
מכבי נהג באורח חיים צמחוני כהשקפת חיים, ואף לא נעל נעלי עור בשל כך.
מכבי נפטר בשנת תרע"ו ונקבר בבית קברות בוסטמינסטר, לזכרו הוקמה ספריה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
בנו היה רבי אפרים מאיר מחבר ספר קול אפרים על קהלת.
נכדו היה פרופסור חיים מקובי.
מנסקי קיבץ מדרשותיו מכתבי יד ומשמועות והדפיסם בספר בשם , בסוף הספר נדפסו אגרות אליו מחובבי ציון.
אלתר דרויאנוב הדפיס בספרו "כתבים לתולדות חיבת ציון וישוב ארץ ישראל" מספר מכתבים ממנו.
מספר שמועות ממנו הובאו בספרי רבני דורו:
בספרו של הרב גדליה סילברסטון, קרבן תודה (עמ' 115).
בספרו של הרב שלום מהרם, בית שלום (עמ' לו).
בספרו של הרב אהרון היימן, תולדות תנאים ואמוראים (חלק ג עמ' 1232).
בספרו של הרב צבי הירש פרבר, שיח צבי (עמ' נב).
הרב יוסף שפוצ'ניק הדפיס ממאמריו במאסף ראשי אלפי ישראל, ב, ב, ב, ב, וב.
בכתב ידו נשארו מכתמים ודרשות.
במספר מכתבים חתם בשם "חז"ו בש"ם" המהווים ראשי תיבות של שמו שם אביו ומשפחתו.
הרב חיים חזן (הראשון) (?
- 1712) היה רב, פוסק ודרשן באזמיר ובירושלים ושד"ר.
נולד באזמיר לרב יוסף חזן, מחבר ספר עין יהוסף, ובנו של הדיין הרב אליהו חזן.
עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים בשנת 1700, ובשנת התס"ד יצא לשליחות מצווה יחד עם הרב אברהם רוויגו לטובת כוללי הספרדים בירושלים.
בשנת תע"ב נפטר בפולין במהלך שליחותו זו.
בנו היה הרב דוד חזן, מחבר ספר חוזה דוד.
חיבר את ספר שנות חיים (ויניציאה תנ"ג) - דרושים למדניים על חמישה חומשי תורה וקצת כללי התלמוד.
החיבור מלא בפירושי סוגיות ע"פ הראשונים ובעיקר בעלי התוספות.
לספר הקדמה מאת אבי המחבר וכן מאת רבי אליהו הכהן האתמרי.
בנוסף, לספר הסכמה משותפת מרבני אזמיר - הרב ישראל בנבנישתי (השני, בנו של החבי"ב) והרב שלמה הלוי.
המהדורה שלפנינו היא מהדורה שנייה, לאחר שהראשונה הושמדה בשרפה שאירעה באזמיר.
בספר הספד לרב שלמה אלגאזי.
תשובות שלו מופיעות בספר גנת ורדים לרבי אברהם הלוי, לגבי חליצה לאיטר, ובשאלה האם לכסף שנמצא בבנק יש דין מלוה או שדינו כשאר נכסים לעניין ירושת הבעל, שם מסכים לדברי המחבר רבי אברהם, שיש להם דין הלוואה.
ספר חיים ושלום הוא ספר שאלות ותשובות בנושאים השייכים לסדר אבן העזר בטור ובשולחן ערוך בשני חלקים שחיבר רבי חיים פאלאג'י.
הספר התפרסם במיוחד בשל התשובה המופיעה בספר המתיר לכפות גירושין לאחר 18 חודשי מריבה בין בני הזוג.
לספר יצאו מספר מהדורות צילום מאז הדפסתו הראשונה, בין השאר בירושלים ה'תש"ם ובאשדוד ה'תשנ"ז.
בחיבור חקירות שונות (שלא כתגובה למקרה מסוים), ושאלות ממקומות שונים, מלבד אלו שמאזמיר, עירו של המחבר, ניתן למצוא שאלות מטבריה, מרודוס מאת רבי מיכאל יעקב ישראל, מפאדובה, מטראבולוס מאת אברהם חיים אדאדי, מאלמדייה מאת רבי ישועה אלקאים, מארג'יל מאת רבי שלמה זוראפה, מאדריאנופולי ועוד.
הספר נקרא חיים ושלום משני טעמים, האחד: , והשני הוא על פי הגמרא בכתובות דף נ', שמסבירה את הפסוק "וראה בנים לבניך שלום על ישראל" כך: "רשב"ן אמר כיון שבנים לבניך, שלום על דייני ישראל ולא אתו לאינצויי", כלומר בתפילה שנזכה לשלום בין איש ואשתו ולא להגיע לידי חליצה ויבום.
החבי"ף התייחס בחומרה וברצינות רבה מאוד לנושא פתרון בעיית העגינות:
בדומה לדבריו אלה, הוא התיר לבית הדין לכפות את הבעל לתת גט כאשר סכסוך שפרץ בין בני הזוג לא נפתר לאחר שמונה עשר חודשים:
תשובה זו נידונה רבות בבתי הדין הרבניים ובספרי הפוסקים.
הרב חיים חדד (תרצ"ח 1937 - תשע"ה 2015) היה רב ישראלי, כיהן כרבה הראשי של העיר לוד בין השנים תשל"ב - תשע"ה.
נולד בכ"ז בכסלו, נר שלישי של חנוכה ה'תרצ"ח (1937) בתוניסיה.
עלה בצעירותו לארץ ולמד בישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
בשנת תשל"ב התמנה לרבה הספרדי של העיר לוד, כשנתיים לאחר מותו של רבה הקודם, יצחק אביחצירא, וכיהן לצד הרבנים האשכנזיים אברהם קוטנר ונתן אורטנר.
בשנת 1976 הועמד בראש ועדה למציאת פתרון למשבר הדיור בלוד.
הוא ייסד בית כנסת לעדה התוניסאית בשכונת "גן שרת" בעיר.
הוא התנגד להגדרתה של לוד כעיר מוקפת חומה מימות יהושע בן נון ופסק שיש לחגוג בה את חג פורים בי"ד באדר בלבד.
נפטר בי"ז בניסן, חול המועד פסח ה'תשע"ה, בעת ששהה בחופשת חג בירושלים.
נקבר בבית העלמין הישן בלוד.
חיים חזמוס (1948 – 30 ביולי 2024) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר והמגן הימני בקבוצות בית"ר חיפה (תחילת ואמצע שנות ה-60) ולאחר מכן מכבי חיפה בסוף שנות ה-60, ותחילת שנות ה-70.
חזמוס נולד בסוף שנות ה-40, והתחיל את דרכו באמצע שנות ה-60 בקבוצת בית"ר חיפה, בה הפך לכוכב והיה שותף לעלייתה ההיסטורית לליגה א', שהייתה אז ליגת המשנה, כאשר שיחק בקבוצה לסירוגין כבלם וכחלוץ, והיה למלך השערים בקבוצה בליגות הנמוכות.
הוא שיחק בקבוצה בעונת 1964/1965 בליגה א', ובעונה שלאחר מכן שבה סיימה אחרונה בטבלה.
עם ירידת הקבוצה לליגה ב' והתמזגותה עם בית"ר קריית טבעון, נכנס חזמוס להסגר וחיפש קבוצה שתקלוט אותו להמשך הקריירה.
מכבי חיפה החליטה לשחרר תמורתו לקבוצה המאוחדת את השוער אברהם מורנו, הקשר מאיר לוי והחלוץ משה דואק, תמורתם יצא חזמוס מהסגר בו שהה חצי שנה וחתם במכבי חיפה.
למרות פציעות שחקנים לא קיבל את ההזדמנות להיכנס להרכב הראשון, ורק במשחק נגד הכח רמת-גן הורכב לראשונה.
למרות היותו שחקן קישור במרכז השדה, הטיל חזמוס מורא על השוערים בגלל "בעיטות הפצצה" בהן ניחן.
בין השערים הבולטים שכבש, שער ממרחק של כ-30 מ` לרשתו של שמואל מליקה, שוער בני יהודה תל אביב, ובנוסף שערו מול הפועל פתח-תקווה כשכבש שער ניצחון וירה בעיטה חזקה אל בין חיבורי הקורות.
חזמוס פרש לאחר 110 הופעות במסגרת הליגה במדי מכבי חיפה, בהם כבש שישה שערים והעניק ארבעה בישולים לחבריו לקבוצה, ו-11 הופעות במסגרת גביע המדינה.
אחרי פרישתו מכדורגל המשיך ללוות את מועדון מכבי חיפה כאוהד ונצפה ביציעים לא פעם.
חיים יבין (נולד ב־10 בספטמבר 1932) הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, מפיק, עורך וקריין טלוויזיה ורדיו ישראלי.
מאנשי התקשורת המובילים בישראל וחתן פרס ישראל לתקשורת לשנת ה'תשנ"ז (1997).
יבין שימש מגיש מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ הראשון, "מבט לחדשות", מאז שנכנסו שידורי הטלוויזיה לישראל בשנת 1968 ועד לשנת 2008. הוא מזוהה עם הערוץ הממלכתי של הטלוויזיה הישראלית יותר מכל אדם אחר ולכן זכה לכינוי "מר טלוויזיה".
יבין נולד בבויטן שבגרמניה (כיום חלק מפולין) בשם "היינץ קלוגר", לארנה וזיגמונד קלוגר.
הוא עלה לישראל ב-1933, וגדל והתחנך בקריית בנימין, שכונה שאוחדה לימים עם קריית אתא.
למד בבית ספר תיכון בקריית מוצקין, אך נשר מהלימודים, ועבד במסגריה של בית החרושת "פניציה" בחיפה.
יבין עבר קורס חובשים וקורס מד"סים, ובתקופת השל"ת היה בקיבוץ גונן.
לאחר סיום שירותו הצבאי, השלים בגרויות.
אחר כך למד באוניברסיטה העברית בירושלים ועבד במקביל במספר עבודות מזדמנות.
ליבין תואר ראשון בספרות עברית ובספרות אנגלית, והוא למד לתואר שני בספרות השוואתית.
בצעירתו שיחק כחלוץ מרכזי בקבוצת הכדורגל הפועל קריית אתא ואחר כך, במהלך לימודיו כסטודנט, שיחק בקבוצת הפועל ירושלים.
בשנת 1956, עוד בהיותו סטודנט, החל יבין לעבוד בקול ישראל, תחילה כמגיש חדשות ומגיש תוכניות בידור ומוזיקה.
ב-1962 פתח את שידורי "הגל הקל", שלימים הפך לרשת ב'.
בהמשך עבר למחלקה הדוקומנטרית של קול ישראל כעורך, כמפיק וכמגיש משדרי תעודה.
בין הבולטים בשידוריו היה ריאיון שקיים יעקב בן-הרצל במסגרת התוכנית "יום ביישוב" עם הילדה יפה לוי מבית שאן.
אמירתה של לוי: "אני רעבה!" על כך שאין למשפחתה כסף מספיק לאוכל, גרמה לתהודה ציבורית נרחבת בישראל.
יבין נמנה עם צוות ההקמה של הטלוויזיה הישראלית (לימים - "הערוץ הראשון"), במסגרתה הגיש את מהדורת "מבט לחדשות" הראשונה ב-23 ביולי 1968, שנושאה המרכזי היה מטוס אל על שנחטף לאלג'יריה.
מאז הופיעה דמותו על המסך יותר מכל אדם אחר בישראל, זאת במסגרת מהדורות "מבט לחדשות", "יומן השבוע", "מבט שני" ועוד.
מלבד הגשה, שימש יבין גם כשליח רשות השידור בארצות הברית בין השנים 1970–1975 ובהמשך כעורך "מבט", מנהל מחלקת החדשות בטלוויזיה, עורך ומגיש "מבט שני", ועורך סרטי תעודה רבים.
בשנים 1986–1990 היה מנהל הטלוויזיה הישראלית ובתפקידו זה היה אחראי ליצירת התוכניות "רואים עולם", "בשידור חוקר", "סיבה למסיבה" ו"שבשבת".
ב-1993 שימש תקופה קצרה ככתב רדיו וטלוויזיה בגרמניה, שם עמל על סרטו התיעודי "ברלין - ירושלים וחזרה".
לצד הכינוי "מר טלוויזיה" שהפך למזוהה עמו, טבע יבין את המונח "" שהפך למטבע לשון, במשדר הטלוויזיה שליווה את ליל הבחירות לכנסת התשיעית ב-17 במאי 1977, שבהן ניצח הליכוד בראשות מנחם בגין את המערך.
במשדר זה נעשה לראשונה שימוש במדגם, ועם סגירת הקלפיות שודרו תוצאות הסקר שלפיו תם עידן שלטון מפא"י הוותיק, שהוביל להקמת המדינה ומשל בה מאז.
מספר חודשים מאוחר יותר, לאחר שידור אחד הראיונות עם ראש הממשלה, מנחם בגין, יבין הרים גבה, ובגין עורר פולמוס ציבורי כשאמר בתגובה "פרצופו של מר יבין יישאר עקום עוד הרבה זמן".
בעקבות דבריו התעוררה סערה ציבורית, וחבר הכנסת יוסי שריד אף הגיש שאילתא בכנסת: "האם מר בגין יעקם בעצמו את פרצופו של יבין, או שמא ישלח את בריוני הליכוד?".
זמן קצר לאחר מכן נפגשו יבין ובגין באירוע של סיעת חרות ובגין ליטף את לחיו של יבין ואמר: "הם איבדו לגמרי את חוש ההומור?".
במקביל לעבודתו בטלוויזיה, הנחה יבין קורסים לכתבי טלוויזיה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים, באוניברסיטה הפתוחה ובמוסדות נוספים.
ב-1997 עבר לתקופה קצרה לערוץ 2, שם יצר, ערך והגיש את תוכנית התחקירים "הערב החמישי" בזכיינית קשת.
לאחר עונה אחת בלבד שוחרר מהחוזה ב"קשת" ובספטמבר 1998 שב להגיש את מהדורת מבט בערוץ הראשון.
שכרו הגבוה בשידור הציבורי עלה מעת לעת לדיון ציבורי בישראל.
בנוסף לעיסוקיו, הקליט בשנות השבעים אלבומי סיפורים לילדים: "צ'יטי צ'יטי בנג בנג" מאת איאן פלמינג, "סיפורי באבאר הפילון" (עם דליה פרידלנד) מאת ז'אן דה ברונוף, "ג'ק ושיח האפונים", "אלאדין", "מר שמח וידידיו" מאת רוג'ר הרגריבס (עם אסתר סופר) ועוד.
בתקליטים אלה שימש כקריין וגם שיחק דמויות וביצע שירים.
כמו כן הופיע תחת שמו משחק קופסה ושמו "חידון טלוויזיה".
ב-10 במאי 2007 הודיע חיים יבין כי בכוונתו לפרוש מהגשת מהדורת "מבט" לאחר כ-40 שנה בהן הגיש אותה.
ב-4 בפברואר 2008 הגיש יבין את מהדורת "מבט" בפעם האחרונה שלו.
בסיום אותה המהדורה פוצל המסך לארבעה חלקים, כשמגישי החדשות בשני הערוצים המתחרים מיקי חיימוביץ', יעקב אילון וכן דני קושמרו, הופיעו כדי לברך את יבין לרגל פרישתו, יחד עם מחליפיו בערוץ הראשון מרב מילר וינון מגל.
ב-2008 הגיש תוכנית אישית בתחנת הרדיו "רדיו ללא הפסקה".
ב-2005 ביים יבין את הסדרה הדוקומנטרית "ארץ המתנחלים" בערוץ 2. הסדרה עסקה בסקירת המצב בשטחי יהודה ושומרון, על פי נקודת מבטו.
התוכנית הציגה את המתנחלים כאנשים שפטורים מחוקי מדינת ישראל, וחשפה תופעות נפוצות של לאומנות אגרסיבית.
גורמים בימין טענו שהסדרה מכפישה ציבור גדול של מתנחלים, ערב ההתנתקות מרצועת עזה.
כמו כן נטען, כי לא עולה על הדעת שמגיש חדשות בערוץ הציבורי ינקוט עמדה פוליטית מובהקת.
הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו דחתה את התלונות ומסרה כי יבין נקט גישה "עניינית וישרה", וכי הסדרה משרטטת בבהירות את המחלוקות בנושא ההתנחלויות, תוך מתן ביטוי הולם לכל הדעות עם זאת, לאחר התלונות הרבות על חוסר איזון, נעתרה הזכיינית טלעד וקיימה בסופה של כל תוכנית דיון באולפן.
יבין טען כי הוא מקפיד על איזון במשדרי החדשות, אך בסדרה דוקומנטרית ניתן לנקוט עמדה אישית, וכי הוא נתן בה פתחון פה נרחב לנציגי המתנחלים.
הסדרה זכתה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי לשנת 2006 לסדרת התעודה הטובה ביותר.
ב-2011 ביים יבין את הסדרה הדוקומנטרית "צבא העם", סדרה בת שלושה חלקים, שבוחנת את האתוס הצבאי ובודקת האם מחלוקות פוליטיות מפוררות את צה"ל.
ב-29 בדצמבר 2016 הוקרן בשידור קשת בערוץ 2 סרטו התיעודי "ירושלים - עיר של חלומות שבורים".
יבין נשוי ליוספה לבית קרונפלד, שעבדה בבנק ישראל במשך שנים רבות, ואחר כך הייתה לעורכת דין העוסקת בגישור עסקי.
במשך עשרות שנים התגוררו בירושלים, עד שבשנת 1999 עברו לתל אביב.
לזוג נולדו בת, דפנה יבין-רכס, שהייתה פרקליטה ומנהלת בית ספר יסודי ונפטרה ב-2 בנובמבר 2025 בגיל 54, ושלושה בנים, בהם העיתונאי והסופר יונתן יבין.
בדצמבר 2016 שתי נשים טענו כי הטריד אותן מינית.
בנובמבר 2017 בעיצומה של פעולת תנועת "Me Too", העיתונאית נרי ליבנה טענה בריאיון כי חיים יבין אמר לה: "אם נהיה חברים ממש טובים - אז תהיה לי עבודה טובה בשבילך".
יבין הגיב לטענה כי "מדובר בשטויות".
ביום העצמאות בשנת 1997, זכה יבין בפרס ישראל בתחום התקשורת.
ביוני 2003 קיבל פרס על מפעל חיים מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה, על עריכת חדשות והגשתן, עריכת סדרות וסרטי תעודה ותפקידיו השונים בטלוויזיה.
בנובמבר 2008 זכה בפרס על מפעל חיים, במסגרת כנס אילת לעיתונות של אגודת העיתונאים בתל אביב.
בנובמבר 2009 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.