tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1975 מונה לראש הכנסייה האנגליקנית ביוהנסבורג, השחור הראשון בתפקיד זה.
ב-1976 לבישוף של לסוטו, וב-1978 למזכיר הכללי של מועצת הכנסיות של דרום אפריקה (SACC), ב-1986 היה לשחור הראשון שעמד בראש הכנסייה האנגליקנית בדרום אפריקה, ונשא את התואר הארכיבישוף של קייפטאון, במקביל בשנים 1987 ל-1997 שימש כנשיא מועצת הכנסיות של אפריקה.
באוגוסט 2009 קיבל טוטו את מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה על פועלו.
לאורך הקריירה הפוליטית שלו טוטו פעל למאבק לא-אלים באפרטהייד, תוך ביקורת על הקו הטרוריסטי של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני, והתקרבותה לקומוניזם.
הוא תמך בחרם העולמי על דרום אפריקה, ובמהלך דרשותיו ומסעותיו בעולם, בהם גייס תומכים למאבק באפרטהייד, נהג טוטו להשוות בין מדיניות ממשלת דרום אפריקה לנאציזם ולקומוניזם, דבר שהביא להחרמת דרכונו ואף למאסרו לזמן קצר ב-1980.
ב-1984 זכה טוטו בפרס נובל לשלום בזכות "תפקידו כמנהיג ומאחד במאבק באפרטהייד".
לאחר נפילת משטר האפרטהייד עמד טוטו בראש ועדת האמת והפיוס, שהוקמה במטרה לחקור את עוולות המשטר הקודם ואת הטרור של ארגוני האופוזיציה שלחמו נגדו, ולסייע בהעברה שקטה ומסודרת של השלטון לרוב השחור, על חשיבות עבודתה של הוועדה אמר דזמונד טוטו: "ללא מחילה אין עתיד, אך ללא הודאה לא תיתכן סליחה".
טוטו היה ידוע בקו ביקורתי כלפי ישראל, במסגרתו השווה את מדיניות ישראל לאפרטהייד בדרום אפריקה ואף למשטרים אפלים אחרים מהעבר.
על אף שציין את תמיכת היהודים במאבק נגד האפרטהייד, קרא לא לפחד מהלובי היהודי באמריקה ולתמוך בחרם בין-לאומי על ישראל.
בביקורו ביד ושם ב-1989 קרא טוטו ליהודים לסלוח לנאצים, ועורר ביקורת מצד גורמים רבים בישראל ובעולם, בהם מרכז שמעון ויזנטל אשר נציגו כינה את האמירה "עלבון ליהודים ולקורבנות השואה".
בנובמבר 2006 מונה על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם לעמוד בראש ועדת חקירה לתקרית בבית חאנון, בה נהרגו 19 פלסטינים כתוצאה מירי פגזים לאחר השלמת מבצע "ענני סתיו" (במסגרת מבצע גשמי קיץ).
נשיא המועצה ציין כי טוטו "צפוי להגיע לרשות הפלסטינית, על-מנת להעריך את מצבם של הקורבנות, לטפל בצרכי הניצולים ולהמליץ על דרכים ואמצעים שיגנו על האזרחים הפלסטינים מפני התקפות ישראליות נוספות".
בישראל התייחסו לוועדה כפוליטית והתמהמהו בהוצאת אישורי מעבר לחבריה, דבר שהוביל להודעה של טוטו על ביטול נסיעתו ולהשמעת ביקורת חריפה מצדו על ישראל.
בשנת 2008, לאחר שישראל מנעה את הגעתו לשדרות, נכנס טוטו לרצועת עזה דרך מצרים.
בדו"ח שפרסמה הוועדה נקבע ש"בהיעדר הסבר מבוסס מצד הצבא הישראלי...
המשימה חייבת להסתכם בהכרזה שישנה אפשרות לפיה הפגזת בית חנון הייתה פשע מלחמה".
באוגוסט 2009, בעת ביקור בישראל לקידום יוזמת הנשיא ברק אובמה, טען בריאיון לעיתון "הארץ" כי המערב מרגיש אשמה וחרטה כלפי ישראל בגלל השואה, ואת "הקנס" על כך משלמים "הערבים – הפלסטינים".
כמו כן הקביל בין רשמי ביקורו בישראל לזכרונותיו מתקופת האפרטהייד.
באוקטובר 2010 קרא לחברי האופרה של קייפטאון לבטל את הופעתם עם האופרה פורגי ובס בישראל "עד שהאפליה תיפסק", תוך שהוא משווה את ישראל למשטר האפרטהייד וטוען כי בשני המקרים מדובר ב"חברה שמבוססת על אפליה וגזענות".
טוטו המשיך בגישה זו עד למותו, תוך שהוא מפרסם מדי פעם קריאות ל-BDS כלפי ישראל.
דזמונד טוטו נמנה עם חבר הנאמנים של מרכז פרס לשלום.
דחייה היא קביעת ביצוע פעולה במועד מאוחר יותר.
לעיתים כוללת הדחייה קביעה של המועד שבו תתבצע הפעולה, ולעיתים מסתתר הדוחה מאחורי אמירה עמומה, כגון "בבוא העת" או "אחרי החגים".
דחיית סיפוקים היא סוג של טקטיקת דחייה, שבה קביעת ביצוע הפעולה במועד מאוחר יותר מיועדת להשיג מטרה של רווח או גמול גדולים יותר מאלו שניתן להשיג באמצעות פעולה מיידית.
פעמים רבות הדחייה היא מסיבות מוצדקות, ולעיתים כתוצאה מכוח עליון, אך לעיתים הדחייה משמשת לצורך סירוב, כאשר הדוחה אינו נמצא במצב המאפשר לו פשוט לומר "לא".
לתיאור דחייה מסוג זה משמשים ביטויים אחדים בשפה העברית: "דחייה בקש", "דחייה בלך ושוב" ו"דחייה בשה"י פה"י".
כל הביטויים הללו מרמזים לכך שההסבר לדחייה כלל אינו משכנע, והרושם הוא שכל רצונו של הדוחה הוא לדחות את הפעולה עד קץ כל הימים.
הביטוי "בוקרה פיל מישמיש", שהגיע אל הסלנג העברי מהערבית, נוקט לכאורה בלשון דחייה, אך לשני הצדדים ברור שזהו סירוב מוחלט.
נורת'קוט פרקינסון, ההיסטוריון שקנה את פרסומו דווקא כמומחה למינהל ציבורי, עוסק במאמרו The Law Of Delay (שפורסם בשנת 1970 בספר הנושא שם זה) בדחייה מסוג זה.
הוא מציין שלכל אמירה "בבוא העת" ניתן לקבוע כמה רחוקה על העת להיות על מנת שהדחייה תהיה למעשה סירוב.
כאשר אדם טובע צועק "הצילו!", מדגים פרקינסון, די לדחות את ההיחלצות לעזרתו ב-5 דקות, כדי שדחייה זו תהיה למעשה סירוב.
בעקבות ניתוחו את שיטת הסירוב הזו, קבע פרקינסון את "חוק הדחייה", האומר "דחייה היא הסוג המרושע ביותר של סירוב" (Delay is the deadliest form of denial).
הסופר פרימו לוי העיד כי בעגת מחנה הריכוז אושוויץ המילה "מחר" משמעה "לעולם לא".
לעיתים ניתן נימוק משכנע לדחייה, אך קיימים מניעים נסתרים עליהם מחפה הנימוק הרשמי.
תיאטרון מודיע כי ההצגה נדחתה עקב מחלת אחד השחקנים, בעוד שלמעשה נובעת הדחייה ממכירת כרטיסים דלה, אך לתיאטרון לא נעים להודות בכישלון הקופתי.
במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי משתמשים פוליטיקאים באמירה "ישראל תגיב בזמן ובמקום המתאימים לה" כאשר לא נוח להם לומר לציבור שבנסיבות הקיימות מוטב להבליג על הפגיעה בישראל.
כך, למשל, הגיב ראש הממשלה יצחק שמיר, בעקבות ירי טילי סקאד ממערב עיראק לישראל במלחמת המפרץ, משום שידע כי תגובה צבאית ישראלית עלולה לסכן את שלמות הקואליציה האמריקנית-ערבית שהתגבשה נגד עיראק.
מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה נקט לשון איום דומה בהצהירו כי "מי שעשו את ההתנקשות יקבלו את עונשם בזמן, במקום ובסגנון שנבחר", כהסבר להשתהות בתגובת הארגון לחיסול עימאד מורנייה.
לעיתים משמשת הדחייה את אחד הצדדים לחוזה כדי להתחמק מתוצאה שאינה רצויה לו.
אמצעי זה מתואר באופן ציורי על ידי הביטוי "או שהכלב ימות או שהפריץ ימות".
מקור הביטוי בסיפור על יהודי שהתחייב בפני הפריץ ללמד את כלבו לשיר, והוא מנסה לדחות שוב ושוב את מימוש החוזה, בתקווה שבמהלך הדחיות, או שהכלב ימות או שהפריץ ימות, וכך יהיה פטור מלעמוד בהתחייבויותו.
באופן דומה משמשת הדחייה את אחד הצדדים למשפט, כדי להרחיק מעצמו ככל האפשר את התוצאה האפשרית של המשפט, שהוא חושש ממנה.
כאשר ננקטת שיטה זו, עלול הדיון המשפטי להשתרע על פני שנים רבות.
נטייה לדחות באופן עקבי את ביצוען של פעולות מסוימות, אף שהאדם רוצה שיתרחשו, עלולה לשקף הפרעה נפשית הקרויה דחיינות.
דחיינות עלולה לנבוע מחרדה, מהערכה עצמית נמוכה, מהלך רוח תבוסתני או מבעיה נפשית כגון דיכאון או ADD.
היא עלולה להיות הפרעה מתמשכת ומתישה ולגרום למוגבלות.
דחיית איבר או דחיית שתל הוא מצב בו הגוף דוחה איבר שאמור להיות מושתל בו, לרוב תתבצע הדחייה בחצי השנה הקרובה להשתלה.
מערכת החיסון של הגוף היא מעין מחסום בין ההשתלה להצלחתה.
מטרת מערכת החיסון היא להגן על הגוף ולהילחם בגורמים זרים.
מנגנון זה של מערכת החיסון מכוון גם לדחות איברים, אשר מסומנים על ידיה כאויבים לגוף.
הבנתו של מנגנון מערכת החיסון חשוב בסיוע למטפלים כיצד להגן על גוף המושתל כדי למנוע, לדחות או לחסום דחיית שתל.
האנטיגנים מגיבים לדחייה בעדינות ומשנים רקמות רכות אשר קוראות לאנטיגנים מתאימים, הם מתאימים את הגנים התואמים.
אנטיגנים תואמים נמצאים ביותר מ-40 מקומות, אבל התגובה של מקומות האלו להשתלה מתורם זר, מגיבים מהר כי הם מגלים במהירות סיבוך במקום שלהם.
בבני אדם זה נקרא: אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים .
התגובות החיסוניות לאיבר מושתל מערבות דחייה תאית (של לימפוציטים) והומאראלית (של נוגדנים).
גם סוגי תא אחרים מעורבים, תא לימפוציט T מעורב במרכזה של הדחייה.
תגובות הדחייה מערבות גרימת רגישות בדרגה מסוימת לא משפיעה במיוחד ומשפיעה באופן מרכזי.
כאשר לימפוציטים מקבלים הוראה לתקוף את האיבר של התורם, הם נכנסים למצב שהאנטיגנים תוקפים את התא.
כאשר שתל נדחה הוא מפסיק לתפקד כראוי או בכלל.
הדחייה של הנוגדנים מציגה גם דחייה נגד השתל שקורה בדרך כלל אחרי ההשתלה מיידית או במהלך השבוע.
לפעמים באה כמה חודשים או שנים לאחר ההשתלה.
היא מוצגת כליפת על האיבר המושתל ואיבר מושתל (מצולק) מאוד כתוצאה מהליפת.
דיכוי לא הולם של מערכת החיסון.
בעיות בגוף התורם לפני ההשתלה (גיל, לחץ דם גבוה וכו')
עומס יתר על האיבר המושתל.
דזמונד וילקינסון לואלין היה שחקן ולשי, שהתפרסם בשל גילום דמותו הבדיונית של 'Q' בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
דזמונד לואלין נולד בניופורט, ויילס, בנם של מיה ואיבור לואלין,
בתחילה הוא רצה להיות כומר, אולם במהלך לימודיו ברדלי קולג' (Radley), עבד כעוזר במה בהפקות בית הספר ולעיתים שיחק בתפקידים משניים.
הוא גדל בבית בלאן-אי-פאנט (Blan-y-Pant), ששוכן בסמטת בטיוס בבטיוס (Bettws).
הבית משמש היום כבית אבות.
מלחמת העולם השנייה שהחלה בספטמבר 1939, עצרה את קריירת המשחק של לואלין והוא גויס כסגן משנה לצבא הבריטי.
לואלין, ששירת בחיל הרובאים הוויילסים המלכותי (Royal Welch Fusiliers), נפל בשבי הצבא הגרמני בצרפת ב-1940 והוחזק כשבוי במשך חמש שנים.
בד"ר נו, הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, שיחק את 'Q' פיטר ברטון.
בשל מחויבויות אחרות שמנעו מברטון לחזור לתפקיד, נבחר לואלין לגלם את דמותו של 'Q' בסרט הבא מרוסיה באהבה.
לואלין נבחר מכיוון שעבד עם הבמאי טרנס יאנג בסרט המלחמה They Were Not Divided משנת 1950, שבו הוא שיחק תותחן טנק.
לואלין נכנס לנעליו של 'Q', מומחה לחבלה ופעלולים במעבדות SIS (שגם נודע כאגף Q), והופיע בכל סרט מסרטי בונד עד למותו, פרט לחיה ותן למות משנת 1973.
תגובתו של 'Q' היא לנזוף בבונד על כך ש"תמיד יש לו תוכנית מילוט", ואז הוא יורד בפתח המצוי ברצפת המעבדה.
לואלין אמר זמן קצר לפני מותו שהוא אינו מתכוון לפרוש ושהוא ימשיך לגלם את דמותו של 'Q' "כל זמן שהמפיקים ירצו בי ושהכל יכול לא ירצה בי."
בסרט למות ביום אחר, משנת 2002, ג'ון קליז נכנס לנעליו של לואלין, כשהוא מגלם את דמותו של ראש אגף 'Q'.
לואלין הופיע בסך הכול בשבעה עשר סרטי בונד, יותר מכל שחקן אחר בסדרה ועבד ביחד עם חמשת שחקני ג'יימס בונד הראשונים.
הוא גם גילם את דמותו של 'Q' בהפקת הטלוויזיה "Welcome to Japan, Mr.
Bond" של חברת EON משנת 1967, שנכללה במהדורת ה-DVD המיוחדת של שנת 2006 של הסרט אתה חי רק פעמיים.
למרות שהיה אחת מהדמויות הידועות ביותר בקולנוע הבריטי ומרכיב חשוב ומאריך ימים בסדרת ג'יימס בונד, 'Q' לא הפך את דזמונד לואלין לעשיר - השחקן בקושי קיבל משכורת יומית עבור השעות המעטות שעבד על הסט ולא הרוויח אחוזים מהסרטים.
אף על פי כן, מכיוון שלואלין נחשב אחד מהמרכיבים החשובים ביותר בסדרה ומכיוון שהיה פופולרי מאוד בקרב מעריצי בונד, כיכב במספר פרסומות,
שהאחרונות שבהן היו לקידום משחקי הווידאו GoldenEye 007 ו-Tomorrow Never Dies.
לואלין גם הופיע בסרטים אחרים כמו של הקומדיה של אולפני אילינג The Lavender Hill Mob (1951) והפקת PBS המקרה המוזר של ד"ר ג'קיל ומר הייד והוא הופיע בתפקיד משני במיוזיקל צ'יטי צ'יטי בנג בנג (1968) שהתבסס על ספר ילדים שנכתב בידי לא אחר מאשר מחבר ספרי בונד איאן פלמינג.
הוא גם שיחק על הבמה בצוותא עם לורנס אוליבייה וויוויאן לי (הופיע כניצב בסרטו של אוליביה המלט משנת 1948) ושיחק כג'פרי מדוקס ("הקולונל") בסדרת הטלוויזיה הבריטית Follyfoot בשנים 1971–1973. סרט בונד חיה ותן למות צולם במהלך העונה השלישית של סדרת Follyfoot ולואלין נעדר מהסדרה לשלושה פרקים כדי להופיע בסרט.
אולם, המפיקים של בונד החליטו שדמותו תוצא מהסרט בכל זאת, למורת רוחו של לואלין.
בניגוד לדמות של מומחה לפעלולים שגילם בסרטי בונד, לואלין טען תמיד שהוא חש אבוד לחלוטין בעולם הטכנולוגיה, תכונה שאפיינה גם את יורשו, ג'ון קליז.
ב-19 בדצמבר 1999, בהיותו בן 85, נפגע לואלין בתאונת דרכים, כשהוא שב לביתו מאירוע חתימה על ספרו.
הוא נהג לבדו במכונית הרנו מגאן שלו, שהתנגשה חזיתית בפיאט בראבו בה נהג גבר בן 35 ליד הכפר ברוויק (Berwick), במזרח סאסקס.
לואלין נפטר זמן קצר לאחר מכן.
ביום שני שאחרי כן, היה לואלין אמור לחתום על עותקים של הספר "Q: הביוגרפיה של דזמונד לואלין" (Q: The Biography of Desmond Llewelyn), בחנות Forbidden Planet ברחוב ניו אוקספורד, במרכז לונדון.
רוג'ר מור, שכיכב בשישה סרטים ביחד עם לואלין, נשא דברים בהלווייתו.
אלמנתו, פאמלה מארי לואלין, הלכה לעולמה במזרח סאסקס, בשנת 2001, בהיותה בת 88.
דְזֶנְג דְזְה (בסינית מסורתית: 曾子, בסינית מפושטת: 曾子, בפין-יין: zéng zi, דְזֶנְג דְזְה.) נולד דְזֶנְג שֶׁן או דְזֶנְג צָאן (曾參) וכונה דְזְה-יוּ' (子輿) היה פילוסוף סיני רב השפעה ותלמידו של קונפוציוס.
מאוחר יותר הוא לימד את דְזְה-סְה (קוֹנְג גִ'י), נכדו של קונפוציוס, שבתורו היה מורהו של מנציוס, ולפיכך התחיל שרשרת של מלמדי המסורות הקונפוציאניות האורתודוקסיות.
הוא נחשב לאחד מארבעת החכמים של הקונפוציאניזם.
דזנג שן היה צעיר מקונפוציוס ב־46 שנים.
הוא היה יליד דרום העיר ווּ במדינת לוּ, ובנו של דְזֶנְג דְייֵן, אחד מהתלמידים הראשונים של קונפוציוס.
כאשר היה בן 16, משלח על ידי אביו ללמוד אצל קונפוציוס.
מאוחר יותר החשיבו אותו הקונפוציאנים לתלמיד השני במעמדו, אחרי יֵן חְווֵי.
הוא היה כותב פורה, וחיבר עשרה ספרים שמאוגדים ב"קלאסיקת הטקסים של דָאי הזקן".
מסופר שהוא כתב או ערך את "הקלאסיקה של כיבוד הורים" תחת הנחיית קונפוציוס.
הוא גם מקושר עם העברת "תורת הגדול".
הוא קושר לראשונה לפולחן קונפוציוס ב-668 לספירה, אך ב-1267 הוא התקדם היות אחד מ"ארבעת המעריכים של קונפוציוס".
התואר "המציג של העקרונות הבסיסיים של החכם" ניתן לו בתקופת שלטונו של גְ'יָאגִ'ינְג משושלת מינג, כאשר הוא קושר ליֵן חְווֵי.
דזנג דזה הקים אסכולה משלו ולימד את דְזְה סְה (קוֹנְג גִ'י), נכדו של קונפוציוס, שבתורו היה מורהו של מנציוס, ולפיכך התחיל שרשרת של מלמדי המסורות הקונפוציאניות האורתודוקסיות.
הוא נחשב לאחד מארבעת החכמים של הקונפוציאניזם, ביחד עם יֵן חְווֵי, דְזְה סְה ומנציוס.
דזנג שן היה ידוע בכיבוד ההורים שלו.
אחרי מות הוריו הוא לא יכל לקרוא את מזמורי האבל מבלי לפרוץ בדמעות.
אגדה מפורסמת בשם "נשיכה באצבע וכאב בלב" שמצויה בספר "עשרים וארבעה כיבודי הורים" (二十四孝) מתקופת שושלת יואן מספרת על דזנג שן כי יום אחד בעת שאסף עץ להסקה, הופיעו אורחים בלתי קרואים בביתו, ואמו נשכה את אצבעה.
באותו רגע חש דזנג דזה כאב חד בליבו.
הוא מיד ידע כי אמו נזקקת לו, ומיהר הביתה אליה.
ב-1452 קיבלו צאצאי דזנג דזה וצאצאיהם של מנציוס, יֵן חְווֵי, ג'וֹאוּ דוּן-יִי וג'וּ שִׂי את התואר דוקטור חמש הקלאסיקות.
בטאיוון ישנה משרה בשם "פקיד הפולחן לדזנג דזה", אותו מחזיק צאצא של דזנג דזה.
משרות דומות של פולחן לאב קדמון ידוע מוחזקות בידי צאצאי מנציוס, צאצאי יֵן חְווֵי, וצאצאי קונפוציוס.
דזמונד טרמיין מייסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 2000–2009. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 12.1 נקודות, 4.5 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
מייסון נולד וגדל בעיר וקסהאצ'י שעל יד דאלאס, טקסס.
בין השנים 1996–2000 למד באוניברסיטת המדינה של אוקלהומה, וב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה קלע 13.2 נקודות והוריד 6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונת 1999/2000 קלע 18.0 נקודות למשחק והוביל את קבוצתו לשלב רבע גמר טורניר אליפות המכללות ("Elite Eight"), בו הודחה על ידי אוניברסיטת פלורידה של מייק מילר ויודוניס האסלם.
בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה של מחוז ה-"Big 12".
בדראפט ה-NBA 2000 נלקח מייסון בבחירה ה-17, על ידי סיאטל סופרסוניקס.
במהלך עונת הרוקי שלו זכה בתחרות ההטבעות ב-2 וחצי עונותיו בסיאטל שימש בעיקר כשחקן ספסל, וקלע כ-10.4 נקודות בממוצע למשחק.
בפברואר 2003 הועבר יחד עם גארי פייטון למילווקי באקס, בתמורה לריי אלן, רונלד מארי וקווין אולי.
עד לסיום עונת הציג יכולת שיא במילווקי, עם ממוצע של 15.7 נקודות למשחק.
לקראת עונת נשלח בטרייד לניו אורלינס הורנטס בתמורה לג'מאל מגלור.
בשתי עונותיו עם ההורנטס שימש כשחקן חמישייה קבוע וקלע 12.3 נקודות למשחק.
ביולי 2007 חתם מייסון על חוזה לשנתיים במילווקי באקס, ולאחר עונה אחת הועבר לאוקלהומה סיטי ת'אנדר כחלק מטרייד משולש בו הייתה מעורבת גם קליבלנד קאבלירס.
לקראת עונת חתם על חוזה בסקרמנטו קינגס, אך כבר לאחר 5 משחקים שוחרר מהקבוצה ולמעשה פרש ממשחק, בגיל 32. ב-3 מתוך 9 עונותיו המלאות ב-NBA העפילו קבוצותיו של מייסון לשלב הפלייאוף, ובכולן הודח כבר בסיבוב הראשון.
דזמונד הרינגטון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא הופיע בסרטים "התהום (2001), ספינת רפאים (2002) וטעות בכיוון (2003), דזמונד הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה ודקסטר בעונה השלישית שלה, בתפקיד ג'וזף "ג'ואי" קווין, וידוע גם בתפקידו כג'ק בס, דודו של צ'אק בס בסדרה "אחת שיודעת".
הרינגטון נולד בסוואנה, ג'ורג'יה וגדל בברונקס, ניו יורק.
בספטמבר 2008 הצטרף לצוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה "דקסטר" של ערוץ שואוטיים, בתפקיד הבלש ג'וזף "ג'ואי" קווין.
בדצמבר 2008 גילם את ג'ק באס בסדרה "אחת שיודעת".
הוא חזר לשחק את הדמות בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה.
בינואר 2012 דווח כי הרינגטון ישוב לסדרה ב"שליש" האחרון של העונה.
באותו חודש הופיע בתפקיד אורח בעונה השלישית של פרק הבכורה של סדרת הטלוויזיה "צדק פרטי".
כמו כן שיחק בתפקיד קטן בסרט "עלייתו של האביר האפל" (2012) כקצין משטרה והיה לו תפקיד בסרטו של ניקולס וינדינג רפן משנת 2016, "The Neon Demon".
בשנת 2018 הוא הצטרף לצוות השחקנים של "אלמנטרי" בתפקיד מייקל, רוצח סדרתי וחבר ב"מכורים אנונימיים" עם שרלוק הולמס.
דחייה על הסף היא החלטה של בית משפט שלא לדון לגופו של עניין בטענות המועלות בתובענה או בעתירה המוגשות לו, אלא לדחות מחמת פגם שנפל בתובענה המוגשת.
תקנה 101 לתקנות סדר הדין האזרחי מונה את הנימוקים לדחייה על הסף:
הנימוק הראשון, מעשה בית דין, ניתן כאשר עניינו של התובע כבר נדון בבית המשפט וניתן בו פסק דין, ועל כן אין לאפשר לתובע להביא עניין זה לדיון פעם נוספת.
הנימוק השני, חוסר סמכות, מופעל בדרך כלל כאשר התביעה לא הוגשה לבית הדין המוסמך לדון בה.
דוגמה: תביעה שעניינה יחסי עובד-מעביד הוגשה לבית משפט השלום, בזמן שבית הדין המוסמך לדון בה הוא בית הדין לעבודה.
במקרה מסוג זה יורה בית המשפט, בהתאם לסמכות המוקנית לו ב, על העברת הדיון לבית המשפט המתאים.
בית המשפט שאליו הועבר עניין כאמור, לא יעבירנו עוד.
הנימוק השלישי מייצג שלל סיבות לדחייה על הסף ובהן:
התיישנות - חלפו שנים רבות ממועד האירוע שבגינו מוגשת התובענה, וחלה על כך התיישנות.
שיהוי קיצוני - התובע התמהמה זמן רב מאז קרות האירוע שבגינו מוגשת התובענה ועד להגשת התובענה.
על עתירה המוגשת לבית המשפט הגבוה לצדק לעמוד בתנאי סף אחדים, שבהיעדרם היא נדחית על הסף.
זכות עמידה - על מנת לקנות זכות עמידה נדרש העותר לבג"ץ להראות נזק ספציפי כתוצאה מפעילות הרשות הציבורית שכנגדה הוא עותר.
בעבר נקבע בפסיקה כי עניין אישי באינטרס ציבורי אינו מספיק כדי להעניק זכות עמידה.
בשלהי שנות השמונים וראשית שנות התשעים כבר בוטלה הדרישה להוכחת נזק אישי וניתנה הכרה לעותר הציבורי שטוען לפגיעה באינטרסים כלליים, כמו שלטון החוק.
עם זאת, נקבע שכאשר יש נפגע פרטי אשר אינו פונה לבית המשפט נגד פעולת המדינה, לא יוכל עותר ציבורי להביא את העניין בפני בית המשפט, אלא אם נסיבות העניין יוצאות דופן בחשיבותן הציבורית.
פנייה מוקדמת - בטרם פנייה לבג"ץ על העותר לפנות לרשות כנגדה בכוונתו לעתור ולאפשר לה להשיב לפנייתו.
פנייה ללא שיהוי - תנאי סף זה הוא מעין תמונת ראי של תנאי הסף בדבר "פנייה מוקדמת".
על העותר לפנות לבג"ץ מיד לאחר שהעניין הופך אקטואלי (אך לאחר שביצע פנייה מוקדמת לרשות ולא קיבל מענה מספק).
עיכוב בלתי מוצדק בפנייה לבג"ץ, בפרט כאשר הרשות או אחרים כבר הסתמכו על ההחלטה כנגדה מבוקש הסעד, יביא לדחיית העתירה.
היעדר סעד חלופי - בג"ץ ידחה עתירה אם העותר יכול היה לקבל סעד בערכאה משפטית אחרת או במקום אחר.
ניקיון כפיים - העותר חייב לבוא לבג"ץ בידיים נקיות, לאחר שהציג בעתירתו את כל העובדות הרלוונטיות באופן אמיתי ומלא.
הימנעות מעניינים תאורטיים - בג"ץ לא ידון בעתירה כאשר מדובר במעשה עשוי, והסעד המבוקש הוא תאורטי בלבד.
שימוש בלשון נאותה - עתירה המנוסחת בלשון בוטה עשויה להידחות ולו מטעם זה בלבד.
גולדברג, כקודמו צבי בר-ניב, ראה את בית הדין הארצי לעבודה כערכאה עליונה בנושאים הנדונים בו.
בית המשפט העליון הוא ערכאת ערעור על פסקי דין והחלטות המתקבלות בבית המשפט המחוזי.
ערעורים על פסקי דין שנתן בית המשפט המחוזי כאשר הוא עצמו היה ערכאת הערעור (כלומר תיקים שהחלו בבית משפט השלום), וכן החלטות ביניים שניתנו בבית המשפט המחוזי - הם ערעורים ברשות בלבד, ויש לבקש את הרשות, בדרך של "בקשת רשות ערעור".
בסמכות בית המשפט העליון לקבוע שאין הצדקה לדון בערעור ב"גלגול שלישי", וכך לדחותו על הסף, ללא דיון בנוכחות הצדדים.
בית המשפט העליון מוסמך לקיים דיון נוסף על פסקי דין שהוא עצמו נתן, שראוי לדון בהם שוב ובהרכב מורחב.
דיון נוסף מאושר על ידי נשיא בית המשפט העליון או על ידי מי שהוא מינה לכך, אם ההלכה שנפסקה עומדת בסתירה להלכות קודמות של בית המשפט העליון, או אם בשל "חשיבותה, קשיותה או חידושה" של ההלכה ראוי לדון בה בהרכב מורחב.
כאשר לא מתקיימים תנאים אלה, הבקשה לדיון נוסף נדחית על הסף.
עיתוי הגשת בקשת סילוק על הסף ומועד ההכרעה בה
הלכה למעשה, מרבית בקשות נתבעים להארכת המועד להגשת כתב הגנה עד לבירור בקשתם לסילוק על הסף - נדחות מהטעם שבית המשפט יצא נשכר מעיון בכתב ההגנה לצורך הכרעה בבקשת הסילוק על הסף.
לפי הביקורת, בית המשפט מוגבל לעיון בכתב התביעה לצורך בירור טענות מקדמיות שתכליתן סילוק ההליך על הסף, ומקום בו נדרש בירור עובדתי, ממילא תדחה ההכרעה בטענות המקדמיות לאחר שמיעת הוכחות.
מכל מקום, כתב ההגנה לא יעלה ולא יוריד מאפשרות בית המשפט להיווכח בצדקת בקשת הסילוק על הסף אם לאו בכל הנוגע לטענות מקדמיות שתכליתן כליון ההליך, ולא המשכתו במסלול דיוני אחר.
ד"ר דזמונד ורנון "דז" כהן , היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-דרום אפריקאי, סגן אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
ייצג את דרום אפריקה בשתי אולימפיאדות (כשחיין בלונדון 1948 כשחקן כדורמים בהלסינקי 1952).
כהן נולד וגדל ביוהנסבורג, בנם של דוריס וברטרם מוריס כהן.
באולימפיאדת לונדון (1948) סיים במקום 30 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:03.3 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה כהן במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:59.2 דקות, אחרי אהרון קורצמן מארצות הברית שקבע שיא מכביה חדש של 2:44.5 דקות, ולפני מאיר מוזס מישראל שקבע שיא הפועל חדש של 3:02.0 דקות.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) השתתף בטורניר הכדורמים ונבחרת דרום אפריקה סיימה במקום תשיעי מתוך 21 נבחרות.
בשלב המוקדמות, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לבלגיה (6-5) ובמשחק השני נבחרתו ניצחה את מקסיקו (0-4).
בשלב הבתים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לספרד (3-1), במשחק השני היא הפסידה פעם נוספת לבלגיה (4-0) ובמשחק השלישי נבחרתו ניצחה את ברזיל (2-9) וסיימה שלישית בשלב הבתים ולא עלתה לשלב חצי הגמר.
נפטר ב-21 בפברואר 2010 בגיל 82 בסנטה ברברה, קליפורניה, ארצות הברית.
דזמונד צ'יאם הוא שחקן אוסטרלי.
צ'יאם נולד במלבורן, אוסטרליה להורים ממוצא סיני-סינגפורי.
בילדותו הוא בילה שליש מהשנה בסינגפור, שכן אביו עבד שם לעיתים קרובות.
הוא בעל תואר במשפטים מאוניברסיטת מלבורן ותואר שני בתסריטאות מאוניברסיטת דרום קליפורניה.
צ'יאם פתח לראשונה בקריירה כעורך דין לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת מלבורן.
הוא לא היה מרוצה מקריירת עריכת הדין והחליט לעזוב את המשרד בו עבד לאחר שלושה חודשים ולעסוק בתחומים יצירתיים יותר, כמו ברייקדאנס ומשחק.
הוא הופיע לראשונה בסרטים קצרים באוסטרליה לפני שהופיע על המסך הקטן בסדרות, בהן "שכנים שכנים" ו-"Better Man".
לאחר מכן עבר צ'יאם ללוס אנג'לס כדי להמשיך בקריירה של משחק.
לצ'יאם היו תפקידים במספר סדרות טלוויזיה אמריקאיות בהן "NCIS: לוס אנג'לס", "בונז" ו-"Con Man", סדרת אינטרנט שביים אלן טודיק.
בפברואר 2017 הוא החל לשחק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "תולדות השנארה" ששודרה בערוץ "Spike TV" (הסדרה שודרה בעבר בערוץ MTV), בה גילם את הנבל, גנרל ריגה.
בעקבות משחקו בסדרה, הוא לוהק לתפקיד ג'טרו, החבר של קארלי בגילומה של קלי ברגלנד בסדרת הטלוויזיה "Now Apocalypse" ששודרה בערוץ Starz.
לאחר מכן שיחק בסרט "Empty by Design" שצולם במנילה.
בדצמבר 2018 הוא לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הפשע "Reef Break".
בעקבות ביטולה של הסדרה, צ'יאם הלוהק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "הפלקון וחייל החורף".
בעקבות משחקו בסדרה "הפלקון וחייל החורף", צ'יאם לוהק לתפקיד ניק ז'או בסרט "With Love", סדרת הקומדיה הרומנטית בת שעה של אמזון.
צ'יאם גם עוסק בדיבוב, כאשר הוא הקול מאחורי Werewolf Cookie במשחק הפופולרי "Cookie Run Kingdom".
הוא משחק בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "המסלול לשותפות", שהוקרנה לראשונה ב-26 באוגוסט 2022.
צ'יאם נבחר לרווק השנה של מגזין CLEO הסינגפורי בשנת 2011.
הוא מתגורר בלוס אנג'לס עם אשתו.
+שנהסרטתפקידהערות2007The Home Song Storiesחובב קולנוע2019Empty by Designצ'אנס2020המחנה הקסוםקסרקס2023עוברות את הגבול (אנ')קלרנס2024חמש פגישות עיוורות (אנ')אפולו2025מורטל קומבט 2המלך ג'רוד
דחייה חברתית היא תופעה שבה אדם מודר בכוונה ממערכת יחסים או מאינטראקציה חברתית.
המונח כולל הדרה חברתית, דחייה רומנטית וניכור משפחתי.
אדם יכול להידחות על ידי יחידים או על ידי קבוצה שלמה של אנשים.
דחייה יכולה להיות פעילה - על ידי בריונות, הקנטה ולעג, או מוצנעת באמצעות התנהגות פסיבית-אגרסיבית - על ידי התעלמות מאדם או מתן "שתיקה כעונש".
החוויה של דחיה היא סובייקטיבית עבור הנמען, והיא יכולה להיות מורגשת גם כאשר היא לא נוכחת בפועל.
דחייה חברתית יכולה לכלול בתוכה גם נידוי חברתי מאורגן כמו אוסטרקיזם - שהיה רווח בתקופת יוון העתיקה וכלל בין היתר גירוש.
על אף שבני אדם הם יצורים חברתיים, רמה מסוימת של דחייה היא חלק בלתי נמנע מהחיים.
עם זאת, דחייה עלולה להפוך לבעיה כאשר היא ממושכת או עקבית, כאשר מערכת היחסים חשובה, או כאשר האדם רגיש מאוד לדחייה.
לדחייה על ידי קבוצה חברתית שלמה יכולות להיות השפעות שליליות במיוחד, במיוחד כשהיא מביאה לבידוד חברתי.
לחווית הדחייה עשויות להיות השלכות פסיכולוגיות שליליות כמו בדידות, הערכה עצמית נמוכה, תוקפנות ודיכאון.
חוויה כזו יכולה להוביל לרגישות מוגברת לדחייה עתידית.
דחייה חברתית עשויה להיות כואבת מבחינה רגשית בגלל הצורך החיוני של האדם באינטראקציה חברתית עם בני אדם אחרים.
אברהם מאסלו ותאורטיקנים אחרים טוענים שהצורך באהבה והצורך בהשתייכות הם מניעים אנושיים בסיסיים.
לפי מאסלו, כל בני האדם, גם כאלו מופנמים, צריכים להיות מסוגלים לתת ולקבל חיבה כדי להיות בריאים מבחינה פסיכולוגית.
פסיכולוגים מאמינים שמגע פשוט או אינטראקציה חברתית עם אחרים אינם מספיקים כדי למלא את הצורך בקבלה.
במקום זאת, לאנשים יש דחף חזק ליצור ולשמור על קשרים בין-אישיים הדדיים ולהרגיש נאהבים.
בני אדם זקוקים גם למערכות יחסים יציבות, וגם לאינטראקציות מספקות עם האנשים בתוך מערכות היחסים הללו.
אם אחד משני המרכיבים חסר, האדם יתחיל להרגיש בודד ואומלל.
לפיכך, דחייה היא איום משמעותי.
למעשה, נראה שרוב החרדות האנושיות משקפות חששות הנוגעות להדרה חברתית ולבדידות.
השייכות לקבוצה חשובה גם לצורך גיבוש זהות חברתית, שהיא מרכיב מרכזי בתפיסה העצמית.
על פי תאוריה של חוקר מאוניברסיטת דיוק, המטרה העיקרית של הערכה עצמית היא לפקח על יחסים חברתיים ולזהות דחייה חברתית מבעוד מועד.
על פי תפיסה זו, ההערכה העצמית היא סוציומטר המפעיל רגשות שליליים כאשר מופיעים סימני הדרה.
מחקרים בפסיכולוגיה חברתית מאשרים את הבסיס המוטיבציוני של הצורך בקבלה.
באופן ספציפי, פחד מדחייה מוביל להתנהגות קונפורמית, להיכנעות ללחץ חברתי ולעמידה בדרישות של אחרים.
הצורך בהשתייכות מתחזק תחת לחץ.
דחייה בילדות יכולה להימדד הן באמצעות סוציומטריה והן באמצעות שיטות דירוג אחרות.
מחקרים מראים שחלק מהילדים הם פופולריים ומקבלים דירוגים גבוהים, ילדים רבים מקבלים דירוג בינוני, ומעט מהילדים הם דחויים ומקבלים דירוגים נמוכים בדרך כלל.
מדד אחד של דחייה מבקש מהילדים לציין שמות של בני גילם שהם אוהבים ולא אוהבים.
ילדים דחויים מופיעים מעט ברשומות של "אהבתי", ובהרבה רשומות של "לא אהבתי".
ילדים שנתפסים כמוזנחים מקבלים מעט רשומות מכל סוג.
לדברי קארן ביירמן מאוניברסיטת פנסילבניה, רוב הילדים שנדחים על ידי בני גילם מציגים אחד או יותר מדפוסי ההתנהגות הבאים:
שיעורים נמוכים של התנהגות זולתנית, למשל התנהלות בתורות או שיתוף.
שיעורים גבוהים של התנהגות אגרסיבית.
שיעורים גבוהים של התנהגות לא קשובה, לא מותאמת לגילם או אימפולסיבית.
שיעורים גבוהים של חרדה חברתית.
ביירמן טוענת שילדים פופולריים מפגינים הבנה חברתית ויודעים מתי ואיך להצטרף לקבוצות משחק.
ילדים שנמצאים בסיכון לדחייה נוטים להתפרץ למשחקים באופן מפריע בתדירות גבוהה יותר, או להיתקע בחוץ מבלי לנסות הצטרף כלל.
ילדים אגרסיביים שהם אתלטיים או בעלי כישורים חברתיים טובים צפויים להתקבל על ידי בני גילם, והם עלולים להפוך למנהיגים בהטרדה של ילדים אחרים.
ילדים בני מיעוטים, ילדים עם מוגבלויות או ילדים בעלי מאפיינים חריגים או התנהגות שונה מהנורמה הם בעלי סיכויים גדולים יותר לחוות דחייה.
בהתאם לנורמות של קבוצת השווים, לפעמים אפילו הבדלים קלים בין ילדים מובילים לדחייה או לנידוי.
ילדים מופנמים שמעדיפים משחק בודד נוטים פחות להידחות מילדים שמראים סימנים של חוסר ביטחון או של חרדה.
לאחר שדחייה התבססה היא נוטה להיות יציבה לאורך זמן, ובהתאם יהיה לילד קשה יותר להתגבר עליה.
חוקרים מצאו שדחייה ממושכת מזיקה יותר, וסביר שהיא תימשך גם לאחר שהילד עובר לבית ספר אחר.
אחת הסיבות לכך היא שדחייה קבוצתית עשויה לשנות את האופן שבו הילד מתנהג בחברה, ולהשפיע על אינטראקציות חברתיות של הילד גם לאחר מכן.
כאשר ילדים דחויים וילדים פופולריים מתנהגים בצורה דומה ומגיעים להישגים דומים, ילדים פופולריים צפויים לזכות ביחס חיובי הרבה יותר.
ילדים דחויים צפויים להיות בעלי הערכה עצמית נמוכה יותר, ולהיות בסיכון גבוה יותר לדיכאון.
חלק מהילדים הדחויים מציגים דווקא התנהגות מוחצנת, ומפגינים תוקפנות.
מכיוון שילדים עם בעיות נוטים יותר להידחות, מדובר במעגל הדדי שמזין את עצמו - הדחייה מובילה לתוקפנות שמובילה לדחייה חברתית גדולה יותר.
ילדים דחויים נוטים לחוות יותר בריונות, ופעמים רבות יש להם פחות חברים מאשר ילדים פופולריים.
עם זאת, לחלק מהילדים הפופולריים אין חברים קרובים, בעוד שלחלק מהילדים הדחויים דווקא יש.
דחייה חברתית מזיקה פחות לילדים שיש להם חבר קרוב אחד לפחות.
ניתוח של 15 מקרי ירי בבית ספר בין השנים 1995 ל-2001 מצא שדחיית חברתית הייתה קיימת בכל המקרים מלבד בשניים (87%).
במקרים הללו הייתה מעורבת דחייה חריפה וממושכת, שלעיתים קרובות הופיעה בצורה של נידוי, של בריונות או של דחייה רומנטית.
מחברי המאמר ציינו כי על אף שסביר שלחוויות הדחייה הייתה תרומה לקיום הירי בבית הספר, היו לכך קיימים גם גורמים נוספים, כגון דיכאון, שליטה לקויה בדחפים ופסיכופתולוגיות אחרות.
קיימות תוכניות המנסות לסייע לילדים הסובלים מדחייה חברתית.
סקירה של 79 מחקרים מבוקרים מצאה שאימון לצורך שיפור מיומנויות חברתיות יעיל מאוד בסיוע להתמודדות עם דחייה חברתית (גודל אפקט של r=0.40), עם אחוזי הצלחה של 70%, בהשוואה ל-30% הצלחה בקבוצות הביקורת.
עם זאת, חלה ירידה ביעילות השיפור לאורך זמן, כאשר מחקרי מעקב הראו גודל אפקט קטן במקצת (r=0.35).
אצל בני נוער ומבוגרים כאחד, דחייה רומנטית מתרחשת כאשר אדם מסרב למחוות רומנטיות של אדם אחר.
הוא עשוי להתעלם או למנוע קרבה של אדם שמעוניין בו מבחינה רומנטית, או לסיים באופן חד צדדי מערכת יחסים זוגית קיימת.
אהבה נכזבת היא חוויה שכיחה אצל בני נוער.
דחייה רומנטית היא חוויה רגשית כואבת שמעוררת תגובה בגרעין הזנבי של המוח, וכן פעילות מוגברת של דופמין ושל קורטיזול.
אנשים דחויים חווים מנעד של רגשות שליליים הכוללים תסכול, כעס עז, קנאה, שנאה, ובסופו של דבר הרגשות עשויים להפוך להשלמה, לייאוש או לדיכאון.
עם זאת, קיימים מקרים שבהם הרגשות נעים לסירוגין בין דיכאון לבין כעס.
דזמונד מיילס הוא דמות בדיונית המופיעה בסדרת המשחקים "Assassin's Creed".
הוא הוצג לראשונה כפרוטגוניסט של אחוות המתנקשים המודרנית במשחק המקורי "Assassin's Creed", והוא צאצא למספר דמויות מפתח שנשבעו אמונים למסדר; ביניהם אקילוס, אלטאיר אבן לא-אחד, אציו אודיטורה דה פירנצה, קונור קנוויי, אדוארד קנוויי והיית'ם קנוויי.
דמותו מדובבת על ידי נולאן נורת' בסדרת המשחקים.
דזמונד נולד למתנקש ויליאם מיילס במתחם בשם "החווה" שנועד להפוך ילדים צעירים למתנקשים.
בגיל 16, דזמונד החליט שהוא שבע מסיפורי המתנקשים והטמפלרים וכן משיטות האימון הנוקשות של אביו.
בעקבות זאת, דזמונד ברח מהחווה בעזרת הכישורים שלמד לאורך ילדותו.
לאחר מכן, בעצת אנשים שהוא פגש בדרכו, הוא החליט להשתקע בעיר ניו יורק.
בשנת 2005, דזמונד קיים סטוץ עם אישה וללא ידיעתו נולד לו ממנה ילד (אלייז'ה מיילס).
במשחק הראשון בסדרה, דזמונד מוצג כמתנקש לשעבר המנהל חיים פשוטים בתור ברמן בניו יורק.
על מנת להסתיר את זהותו, הוא חי תחת שמות בדויים ומשתמש רק במזומן כדי להגן על עצמו.
למרות זאת, בסופו של דבר הוא נתפס ונלכד על ידי "תעשיות אבסטרגו", חברה המשמשת כחזית של מסדר הטמפלרים של העת המודרנית.
לאחר שהוכנס למתקן של אבסטרגו ברומא, דזמונד נאלץ להיכנס לאנימוס, מכונה המאפשרת לו לחיות מחדש את זיכרונות אבותיו המאוחסנים ב-DNA שלו.
האנימוס מתרגם את הזיכרונות הללו לסביבה תלת־ממדית, שבה דזמונד שומר על מידה מסוימת של שליטה, אך חייב להישאר מסונכרן עם הפעולות המדויקות של אבותיו בכל רגע נתון, אחרת הוא מסתכן בכך שהוא יזרק מהאנימוס.
תחת השגחתם של המדען הראשי של אבסטרגו, ד"ר וורן וידיץ', ועוזרתו לוסי סטילמן, דזמונד מקבל הוראה לחיות מחדש את זיכרונותיו של אלטאיר אבן לא-אחד, כדי לעזור לאבסטרגו למצוא מידע ספציפי שהם מחפשים, ושוידיץ' מסרב לחשוף את מהותו.
עם שובו לחדרו, דזמונד, שסובל מ"אפקט הדימום" עקב חשיפה ממושכת לאנימוס, מגלה שרכש את אחת מהיכולות של אלטאיר: "ראיית נשר", זה מאפשר לו להבחין בין חבר לאויב ולקרוא הודעות מוצפנות שנכתבו על קירות ורצפות על ידי "סובייקט 16", סובייקט הניסוי הקודם של אנימוס שלוסי ווידיץ' מזכירים מדי פעם.
Assassin's Creed II ממשיך מהמקום בו הסתיים המשחק הראשון, כאשר דזמונד בורח ממתקן אבסטרגו בעזרת לוסי, שהתגלתה כמתנקשת סמויה.
לאחר שנלקח למחבואם של המתנקשים, דזמונד פוגש את שאר הצוות של לוסי.
ההיסטוריון שון הייסטינגס והטכנאית רבקה קריין.
ונכנס לאנימוס 2.0, שנבנה על ידי רבקה, כדי לעבור הכשרה מהירה כמתנקש באמצעות אפקט הדימום.
דזמונד מתחיל לחיות מחדש את זיכרונותיו של אציו אודיטורה דה פירנצה, אביו הקדמון מתקופת הרנסאנס, על מנת לאמץ את כישוריו ויכולותיו.
לאחר ניווט מוצלח בזיכרונותיו המוקדמים של אציו, דזמונד מחולץ מהאנימוס כדי למנוע את הפגיעה הנפשית שסבל סובייקט 16 כתוצאה מאפקט הדימום.
זמן קצר לאחר מכן, דזמונד משחזר באופן בלתי רצוני את הזיכרון של אלטאיר בזמן שהוא מחוץ לאנימוס, כתוצאה מאפקט הדימום.
לאחר שהעביר עוד זמן ב-Animus 2.0, דזמונד מתחיל להסתגל לכישורים החדשים שפיתח והופך למומחה בריצה חופשית ובלחימה, בדיוק כמו אבותיו.
הקטע האחרון בזיכרונותיו של אציו מביא את אציו ודזמונד המופתעים לחדר עתידני מתחת לקפלה הסיסטינית, שם פוגשת אותם הולוגרמה של מינרווה, מדענית הגזע קדום המכונה האיסו, גזע שיצר את האנושות ואת פיסות גן העדן.
מינרווה פונה לדזמונד בשמו, בידיעה שהוא משחזר את זיכרונותיו של אציו, ומדברת על אסון שחיסל את רוב הגזע שלה לפני אלפי שנים, ואשר אמור להתרחש שוב עד סוף אותה שנה, אם דזמונד לא ימנע זאת.
לאחר מכן דזמונד נמשך מהאנימוס כאשר אבסטרגו מגלים את המחבוא של המתנקשים, מה שמאלץ את הצוות לברוח למקום מסתור חדש.
דזמונד, לוסי, שון ורבקה מגיעים למונטריג'וני, שם הם מקימים בית בטוח בווילה אודיטורה.
דזמונד נכנס מחדש לאנימוס 2.0 כדי להמשיך לחיות מחדש את הזיכרונות של אציו ולגלות מה הוא עשה עם תפוח גן העדן שהשיג, בתקווה להשתמש בחפץ כדי להביס את הטמפלרים ולעצור את האסון שממנו הזהירה אותו מינרווה.
לאחר שלמדו שאציו החביא את התפוח של עדן מתחת לקולוסיאום, דזמונד והמתנקשים האחרים הולכים לשם כדי להחזיר אותו.
דזמונד לוקח את התפוח, אבל דרכו איסו אחר בשם ג'ונו משתלט על גופו ומאלץ אותו לדקור את לוסי, באומרו שהיא הייתה בוגדת בו אם היה מאפשר לה להתלוות אליו עוד.
לאחר מכן דזמונד נופל לתרדמת ומוכנס בחזרה לאנימוס על ידי שני מתנקשים לא ידועים במטרה לשמר את הכרתו.
ב-Assassin's Creed: Revelations, דזמונד מתעורר בתוך החדר השחור, אזור בטוח בתוך האנימוס.
באי של החדר השחור, הוא פוגש את המבנה הדיגיטלי של סובייקט 16, קליי קצמארק, שאומר לדזמונד שעליו למצוא זיכרון שמקשר אותו עם אלטאיר ואציו, כדי שהאנימוס יוכל לתקן את התודעה המרוסקת שלו.
בעודו במצב זה, דזמונד יכול לשמוע שיחות בין שון, רבקה ואביו, וויליאם מיילס, המודאגים ממצבו, ולגשת לחמישה רצפי זיכרון המפרטים את חייו לפני חטיפתו על ידי אבסטרגו.
ברצפים האלו, דזמונד מעלה זיכרונות מתקופתו ב"חווה", שם גדל בסודיות בין המתנקשים האחרים, ובאימונים הקשים של אביו, שגרמו לו לברוח ביום הולדתו ה-16, בשל אי רצונו לחיות את החיים שהוריו בחרו עבורו.
בסופו של דבר, הוא עבר לניו יורק, שם קיבל עבודה בבר, אבל תמיד התחרט שלא הצליח להיפרד כראוי מהוריו.
בעקבות חטיפתו, הוא האשים את עצמו על כך שלא לקח את האזהרות והאימונים של הוריו ברצינות רבה יותר.
בהווה, דזמונד מבין שימיו הקלים ביותר מאחוריו ולבסוף מקבל את תפקידו כמתנקש.
כאשר האנימוס מתחיל למחוק את האי שבאנימוס כדי להיפטר מעודפי נתונים, קליי מקריב את עצמו כדי למנוע את מחיקת דזמונד, אבל לא לפני שהעביר אליו את הזיכרונות הגנטיים שלו.
בסופו של דבר, דזמונד מסוגל להגיע למצב המאפשר לו לתקשר עם האיסו יופיטר, שמכוון אותו למצוא את המקדש הגדול כדי שיוכל להשתמש בטכנולוגיה שבפנים כדי להציל את האנושות מהתלקחות השמש שתפגע בכדור הארץ בתוך מספר שבועות.
בעקבות זאת, דזמונד מתעורר מתרדמתו ומוצא לידו את שון, רבקה וויליאם, ופשוט מצהיר שהוא יודע מה עליהם לעשות.
ב-Assassin's Creed III, דזמונד מגיע למקדש הגדול, הממוקם במערכת מערות בניו יורק, וניגש אליו בעזרת התפוח של עדן.
בעזרת אביו וחבריו, דזמונד חי מחדש את הזיכרונות של אבותיו היית'ם קנווי וקונור באמצעות האנימוס 3.0, בתקווה למצוא את מפתח הכספת המרכזית של המקדש, שם נמצא הפתרון לעצירת התלקחות השמש.
במהלך ההפסקות שלו בין הסשנים של האנימוס, דזמונד חוקר את המקדש ומשוחח עם ג'ונו, שמספרת לו עוד על ההיסטוריה של הגזע שלה ועל הניסיונות הכושלים שלהם לשרוד את האסון הגדול.
המתנקשים גם מחפשים אחר סוללות של איסו כדי להפעיל את המקדש הגדול ולאפשר להם לגשת אל הכספת המרכזית, כאשר דזמונד נשלח לאחזר אותן בשל כישוריו הטובים.
דזמונד מחזיר בהצלחה שתי סוללות ממנהטן ומסאו פאולו, שם הוא נתקל ב-Daniel Cross הטמפלרי, שנשלח על ידי אבסטרגו כדי ללכוד אותו.
כשמועד ההתלקחות הסולארית מתקרב, וויליאם מתנדב להשיג את הסוללה הסופית כדי שדזמונד יוכל לאתר את המפתח, אך הוא נתפס על ידי אבסטרגו ונלקח למתקן שלהם ברומא בניסיון לגרום לדזמונד למסור את תפוח העדן שלו.
במקום זאת, דזמונד מסתער על המתקן כדי להציל את אביו, הורג את קרוס וורן וידיק ומתפייס עם אביו בתהליך.
לאחר שליפת המפתח, דזמונד ובני בריתו נכנסים לכספת המרכזית, ומגלים שם כן, לאחר מכן מופיעות ההולוגרמות של מינרווה וג'ונו המעמידות בפניו בחירה קשה:
הראשונה מזהירה את דזמונד לא לגעת בכן, שכן זה יהרוג אותו וישחרר את ג'ונו, שנכלאה במקדש כדי למנוע ממנה לכבוש את האנושות.
בתגובה, ג'ונו מראה לדזמונד חזון של מה יקרה אם התלקחות השמש תפגע בכדור הארץ: אף על פי שדזמונד יהפוך לדמות דמוית משיח עבור ניצולים אחרים ויזכה לכבוד כאל לאחר מותו, הדורות הבאים יעשו מניפולציות על מורשתו בשביל הרווח האישי שלהם.
לאחר מספר רגעים של חשיבה, דזמונד מחליט לשחרר את ג'ונו, מתוך אמונה שלאנושות יש סיכוי טוב יותר להילחם בה מאשר לבנות מחדש את החברה לאחר התלקחות השמש.
כשהאחרים עוזבים את המקדש, דזמונד נוגע בכן, מה שמשחרר את ג'ונו ומפעיל מגן סביב כדור הארץ שעוצר את התלקחות השמש, במחיר חייו.
למרות מותו, דזמונד נשאר נכס רב עוצמה עבור הטמפלרים והמתנקשים ב-Assassin's Creed IV: Black Flag.
זמן קצר לאחר מותו, צוות התאוששות של אבסטרגו נשלח לאסוף דגימות מגופו עבור פרויקט מדגם 17, הפרויקט החדש שלהם.
ה-DNA שלו מאוחסן בשרתים של Abstergo Entertainment, שם מופקד צוות אנליסטים לחיות מחדש את הזיכרונות הגנטיים שהועתקו וללמוד על אבותיו.
על אחד מהם, מוטלת המשימה לחיות מחדש את זיכרונותיו של אדוארד קנווי אביו של היית'ם קנווי וסבו של קונור.
אמנם מדובר לכאורה באיסוף נתונים לסרט עלילתי על חייו של אדוארד, אבל בפועל אבסטרגו מבקשת למצוא את המצפה, אתר של איסו המארח מכשיר מעקב מתקדם וכמה בקבוקונים של דגימות דם של איסו.
במהלך המחקר שלהם, דמות השחקן גונבת ושולחת בחזרה למתנקשים מספר הקלטות שהשאיר דזמונד המפרטות את הספקות הראשוניים שלו לגבי עזיבתו את החווה, את קבלתו לתפקיד שהוא נבחר לבצע ואהבתו להוריו.
מכיוון שאבסטרגו יכולים כעת לאסוף את הזיכרונות הגנטיים של כל אחד מבלי צורך להשתמש באנליסטים הקשורים לתחום הדם, גופו נותן לאבסטרגו ידע מלא על חיי המשפחה שלו.
ילד בשם אלייג'ה מובא על ידי אמו לקליניקה של אבסטרגו בניו יורק.
אנליסטים של אבסטרגו מגלים שהילד חולק בדיוק את אותה שושלת פטריליניאלית של דזמונד, מה שמעיד על כך שייתכן שהוא הגיע ממנו ללא ידיעתו כמה שנים לאחר בריחתו מהחווה.
נוסף על כך, מתגלה גם שהילד הוא חכם, גלגול של בן למין ה"איסו".
חוקר מאבסטרגו מציע לחטוף את הנער ולערוך עליו ניסויים.
חוקרת אחרת, איזבל ארדנט, מתנגדת לרעיון, וקובעת שעדיף לחטוף את הילד כשיהיה מבוגר יותר ולהכניסו ל"אנימוס" למשך 50 שנה כדי שאבסטרגו יוכל ללמוד את השושלת שלו.
ב-Assassin's Creed Valhalla, מתגלה שכאשר דזמונד הקריב את עצמו כדי להציל את כדור הארץ, רק צורתו הפיזית נהרגה, אבל תודעתו הועברה להדמיית מחשב שנוצרה על ידי האיסו וידועה בשם "האפור".
במהלך שהותו שם, דזמונד שכח את זהותו המקורית והפך להוויה של אור טהור בשם "הקורא", שתפקידה לנתח קווי זמן מסועפים שונים כדי לקבוע דרכים למנוע אסונות עתידיים.
בשנת 2020, המתנקשת לילה חסן נכנסת לאפור בניסיון להאט את המגנטיות של מכשיר זוהר הכוכבים העולמי, שהופעל על ידי דזמונד במותו.
כאן, לילה פוגשת את הקורא ומראה לו עוד אפשרויות וחישובים על סמך קווי זמן שלא חקר.
לאחר מכן לילה מחליטה להישאר באפור ולעזור לקורא לחקור קווי זמן נוספים, מה שמאפשר לגופה למות.
בנוסף, השחקן יכול למצוא ולהאזין לשני יומני שמע של דזמונד במחשב של לילה, שהוקלטו זמן קצר לפני מותו.
בראשון הוא מדבר על חייו כמתנקש ועל חוסר הבחירה שלו בעניין, דבר שהוא מוצא אירוני בהתחשב בתמיכה של האחים ברצון חופשי.
הוא גם מביע את אמונתו שהמתנקשים הפכו ליותר דוגמטיים ואדישים עם הזמן, שכן רובם הפסיקו לחשוב על המשמעות האמיתית של האמונה.
למרות זאת, הוא עדיין מאמין בתכליתם של המתנקשים וחושב שאנשים צריכים לפעמים מגבלות.
ביומן השני, דזמונד מדבר על אבותיו ועל איך הוא מרגיש המום לאחר שחי מחדש כל כך הרבה חיים שונים בפרק זמן קצר, כמו גם איך הוא לא מחשיב את עצמו מיוחד בגלל היותו צאצא של האיסו, מתוך אמונה שכל אחד יכול להצטרף למתנקשים ולעשות שינוי בעולם.
על פי אחד מבמאי המשחק "Assassin's Creed Mirage", דמותה של רושאן קשורה בקשר דם לדזמונד מיילס.
דזפול (בפרסית: دزفول) הוא טיל בליסטי לטווח בינוני שפותח על ידי איראן ונחשף בפברואר 2019 במפעל טילים תת-קרקעי.
הכוחות המזוינים של איראן אמרו כי לטיל יש טווח של למעלה מ-1,000 קילומטרים.
הטיל נושא ראש נפץ של 600 או 700 ק"ג ויש לו CEP (מדד המתאר מידת דיוק של אמצעי לחימה) של 5 מטרים.
הטיל יכול להגיע למהירות של מאך 7. בריגדיר גנרל אמיר עלי חאג'יזאדה אמר כי מדובר בשדרוג לדגם הישן יותר של זולפיקאר, שהיה בעל טווח של 700 קילומטרים.
דזמונד דקר, שם הבמה של דזמונד אדולפוס דאקרס (16 ביולי 1941 – 25 במאי 2006), היה זמר-יוצר ומוזיקאי ג'מייקני שהתמחה בסגנונות הסקא, הרוקסטדי והרגאיי.
יחד עם להקת הליווי שלו, (שכללה את וילסון ג'יימס ואת איסטון ברינגטון הווארד), הוא היה אחד מהאמנים הראשונים שהצליחו להוציא להיט רגאיי בין-לאומי עם השיר "Israelites" מ-1968. להיטים נוספים כוללים את "007 (Shanty Town)" מ-1967, "It Mek" מ-1969 ו-"You Can Get It If You Really Want" מ-1970.
דקר היה אמן עם השפעה גדולה על מוזיקת הרגאיי והוא זכור כאחד האמנים שהביאו את המוזיקה הג'מייקנית לתודעה העולמית.
דזמונד אדולפוס דאקרס נולד בפרובינציית סנט אנדרו (באזור קינגסטון רבתי), ג'מייקה, ב-16 ביולי 1941. דקר בילה את שנות ילדותו בקינגסטון.
מגיל צעיר נהג לבקר באופן קבוע בכנסייה המקומית עם סבתו ודודתו.
החינוך הדתי המוקדם הזה, כמו גם ההנאה של דקר משירת מזמורים, הובילו למחויבות דתית לכל חייו.
לאחר מות אמו, הוא עבר למחוז סנט מרי ולאחר מכן למחוז סנט תומאס.
במהלך שהותו בסנט תומאס, דקר התחיל היה שוליית תופר לפני שחזר לקינגסטון, שם הפך לרתך.
השירה שלו במקום העבודה משכה את תשומת ליבם של עמיתיו, שהמליצו לו לפתח קריירה מוזיקלית.
בשנת 1961 הוא ערך אודישן אצל קוקסון דוד (אולפן 1) והדוכס ריד (Treasure Isle), אך לא הצליח בשני האודישנים.
לאחר מכן ערך אודישן אצל חברת התקליטים של לזלי קונג Beverley's וקיבל את חוזה ההקלטות הראשון שלו.
למרות שהשיג חוזה הקלטות, עברו שנתיים לפני שדקר הוציא את התקליט הראשון שלו.
בינתיים, דקר זיהה את הכישרון של בוב מארלי, חברו לריתוך, והביא את הנער לתשומת ליבו של קונג.
בשנת 1962 "Judge Not" ו-"One Cup Of Coffee" היו ההקלטות הראשונות של מארלי, שהביע תמיד הוקרה, כבוד והערצה לדקר.
לבסוף, בשנת 1963, קונג בחר בשיר "Honour Your Mother and Father" (שנכתב על ידי דקר) כשיר הראשון שהקליט, שהפך ללהיט בג'מייקה והתחיל את הקריירה המוזיקלית של דקר.
במהלך תקופה זו, דקר אימץ את שם הבמה דזמונד דקר.
הלהיט הרביעי שלו, "King of Ska", הפך אותו לאחד הכוכבים הגדולים ביותר באי.
הלהקה החדשה הקליטה מספר להיטים בג'מייקה, כולל "Parents", "Get Up Edina", "This Woman" ו-"Mount Zion".
השירים של דקר בתקופה הראשונה של הקריירה שלו עסקו בנושאים מוסריים, תרבותיים וחברתיים של התרבות הג'מייקנית המרכזית: כבוד להורים, מוסר דתי וחינוך.
בשנת 1967 הוא הופיע בשיר של דריק מורגן "Tougher Than Tough", שסייע להתחיל טרנד של שירים פופולריים המגיבים על תת-התרבות של ה"רוד בוי" בג'מייקה.
דקר המשיך לשחרר שירים על רוד בוי כמו "Rude Boy Train" ו-"Rudie Got Soul", וכן שירים תרבותיים מרכזיים כמו "It's a Shame", "Wise Man" ו-"Unity".
בשנת 1970 הוציא דקר את השיר "You Can Get It If You Really Want", שנכתב על ידי ג'ימי קליף, והגיע למקום השני במצעד הבריטי.
דקר היסס בתחילה להקליט את השיר אך לבסוף שוכנע לעשות זאת על ידי לזלי קונג.
בשנת 1971 מת קונג, מה שהשפיע על הקריירות של דקר וקליף לתקופה קצרה.
בשנת 1972 יצא הסרט The Harder They Come שבו הופיעו שיריו של דקר "007 (Shanty Town)" ו-"You Can Get It If You Really Want" בביצוע של קליף, מה שהגביר את החשיפה הבין-לאומית של הרגאיי.
בשנות ה-80 חתם דקר בחברת התקליטים העצמאית Stiff Records.
הוא הקליט אלבום בשם "Black & Dekker" שיצא ב-1980 וכלל את להיטיו הקודמים בליווי להקת The Rumour.
דקר נשאר פופולרי כמבצע חי והמשיך להופיע עם The Rumour.
בשנת 1969 קיבל דקר מעמד של תושב קבע ועבר להתגורר בבריטניה.
בשנת 1984 הכריז על פשיטת רגל.
דקר נפטר מהתקף לב ב-25 במאי 2006 בביתו בתורנתון הית', לונדון, בגיל 64. הוא הותיר אחריו בן ובת.
דזמונד פיצג'רלד היה מהפכן, פוליטיקאי ומשורר אירי, הידוע בשל התפקיד שמילא בתנועת העצמאות האירית וכן בתפקידו כשר בממשלות השונות של אירלנד.
ב-1913, חזר פיצג'רלד לאירלנד ובשנה שלאחר מכן לקח חלק פעיל ב-Irish Volunteers, ארגון צבאי למחצה, שדרש עצמאות אירית מבריטניה.
פיצג'רלד השתתף במרד הפסחא של 1916 בדבלין ולאחר מכן נכלא לשנתיים על ידי הבריטים.
ב-1918, נבחר פיצג'רלד כחבר פרלמנט מטעם מפלגת שין פיין, מה שהוביל לשחרורו ממעצר.
במהלך מלחמת העצמאות האירית עבד פיצג'רלד כשר ליחסי ציבור של המורדים.
לאחר החתימה על האמנה האנגלו-אירית ב-1921, נמנה פיצג'רלד על מצדדי ההסכם, מה שהוביל למעורבותו במלחמת מלחמת האזרחים האירית כחבר בממשלת המדינה החופשית.
בשנים 1922 - 1927, כיהן כשר החוץ, במהלכם פעל לביסוס המעמד הבינלאומי של מדינת אירלנד החופשית שהוקמה לאחרונה מטעם המפלגה הפוליטית Cumann na nGaedhael.
נוכחותו בפוליטיקה האירית פחתה מאוד לאחר תבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות באירלנד ב-1932. עד סוף שנות ה-30, הוא הפנה את הקריירה שלו לכיוון אקדמאי.
בנו, גארט פיצג'רלד, יהפוך מאוחר יותר לטישך.
דזמונד פיצג'רלד נולד ב-1888, בשם תומאס ג'וזף פיצג'רלד, בפורסט גייט, וסטהאם, אסקס, הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
הוריו היו פטריק פיצג'רלד (1908-1831), פועל מדרום מחוז טיפררי, ומרי אן סקולרד (1927-1847), מהעיירה קסלאיילנד, מחוז קרי.
כנער, הוא החליף את שמו הפרטי לשם "דזמונד", שנתפס רומנטי יותר, למרות שאמו נהגה לקרוא לו 'טומי' במהלך חייה, וב-1910 ביקר לראשונה באירלנד.
בלונדון, הוא החל לגלות עניין בשירה – במיוחד בשירתו של ויליאם בטלר ייטס – והחל לפתח שאיפות ספרותיות משלו.
אחיו, ויליאם, כבר היה סופר, שכתב בעיקר רומנים (תחת שם העט 'איגנטיוס פייר') וכן עיתונאי.
דזמונד היה חבר בקבוצת המשוררים והסופרים Tour Eiffel, שכללה את עזרא פאונד, תומאס ארסנט יום , פרנק סטיוארט פלינט, ריצ'רד אלדינגטון וכן סופר אירי נוסף, ג'וזף קמפבל.
הקבוצה נקראה כך על שם המסעדה שבה התכנסה, מסעדת Tour Eiffel, סוהו.
באפריל 1909, פלורנס פאר ופיצג'רלד, ערכו היכרות בין הקבוצה לעזרא פאונד, פגישה שמתוכה תצמח מאוחר יותר תנועת האימג'יזם.
ב-1911, פיצג'רלד, שהיה קתולי, נישא למייבל וושינגטון מק'קונל (1958-1884), בתו של ג'ון מק'קונל, מוכר ויסקי מבלפסט, ונכדתו של חוואי פרסביטריאני, שחי בסמוך לעיירה.
כמי שלמדה בקווינס יוניברסיטי, בלפסט, היא חלקה במשותף עם פיצג'רלד את ההתעניינות בשפה האירית; היא פגשה אותו לראשונה בלונדון, בסמינר ללימוד השפה.
הם חיו בצרפת, עד שעברו לגור במחוז קרי, במרץ 1913. באותה תקופה, הוא נהיה מעורב בקרב תנועת המשוררים האימג'יסטית.
פיצג'רלד הצטרף ב-1914 לכוח המתנדבים האירי וארגן קבוצה מכוח זה במחוז קרי.
בתור מארגן, ציפו ממנו אף לאמן את המגויסים חסרי הכשירות.
ציפייה זו פגעה במוסר העבודה שלו.
הארגון היה נתון תחת לחץ כבד: מנהיגים רבים הוגלו ביולי 1915, במסגרת החוק להגנת הממלכה 1914. פיצג'רלד תפס את מקומו של ארנסט בליית.
ב-1915, נכלא פיצג'רלד בשל נאום שנשא כנגד גיוס על רקע מלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר, הוא הוגלה מקרי, ועבר למחוז ויקלו.
אופיו הזהיר והמחושב, בנוסף להיסטוריה המשפחתית האנגלו-נורמנית רבת השנים, הפכו אותו לדמות לא פופולרית בתנועה.
הוא חש שהממונים עליו כלל לא היו מודעים למצבו זה.
במהלך מרידת חג הפסחא ובזמן תפיסת בית הדואר המרכזי, דבלין, הוא העיר: .
בשיאו של הקרב, הוא היה בתוך אירוע השריפה שהכתה את חיל המצב ששהה בבית הדואר המרכזי.
ספקן כתמיד, פיצג'רלד, שהיה אחראי על חלוקת מנות הקרב, מזכיר בספר הזיכרונות שלו הנוגע למרידת חג הפסחא, את תנועת הכוחות הפתאומית והבלתי צפויה, וכן את תיאור התנאים בבית הדואר המרכזי, מפקדתם של המורדים.
למרות שספרי זיכרונות רבים מתארים את מרידת חג הפסחא כהקזת דם ותו לא, פיצג'רלד שוחח עם פטריק פירס וג'וזף פלאנקט, בנוגע להיגיון הרחב יותר של המרידה, שנסעו לגרמניה ב-1915, לשם קבלת סיוע.
הם ציפו שגרמניה תנצח במלחמת העולם הראשונה, ולכן מרידה שתימשך לפחות שלושה ימים תאפשר לאירלנד לקבל מושב בוועידת השלום.
על אף ההכרזה על הרפובליקה האירית ב-1916, הם חשבו שיהיה זה הכרח להזמין את בנו הצעיר ביותר של הקייזר, יואכים, למלוך על אירלנד, שתהפוך ברפורמה שלטונית לממלכה לאחר המלחמה, שבה השפה האירית תהפוך להיות שוב שפת היומיום.
פיצג'רלד שוחרר מהכלא ב-1918, כאשר נבחר לחבר פרלמנט מטעם מפלגת שין פיין, מטעם מחוז הבחירה פמברוק, מחוז דבלין.
לאחר פתיחת מושב הפרלמנט האירי הראשון, ב-1919, וההכרזה על הרפובליקה האירית, הוא מונה למנהל משרד ענייני הציבור של הדאל אירן, כשהוא מצטרף ראשית כל, במהלך חודש מאי, לעיתון Nationality, כדי להחליף את לורנס גינל הכלוא.
פיצג'רלד העיר שהדוח הראשון אותו הכין עבור הדאל אירן, היה ש.
הוא נאבק כדי להרשים את העיתונות הבריטית, שסיפקה את רוב חדשות החוץ של אירלנד.
במאי 1919, ארסקין צ'ילדרס, חברו ועמיתו של פיצג'רלד, נסע לוורסאי, בכוונה להיות חלק מוועידת השלום.
תסכולו של צ'ילדרס הלך וגבר עקב הגישה הבריטית הבלתי מתחשבת כלפי עצמאותה של אירלנד.
פיצג'רלד החל להוציא לאור את ביטאון הסטנסיל Weekly Summary of Acts of Aggression by the Enemy (סיכום שבועי של פעולות התוקפנות של האויב), ביולי 1919. בנובמבר, הוא כבר חבר לצ'ילדרס כדי להוציא לאור את הבולטין האירי.
במשך עשרים ושניים חודשים, הם פרסמו את פשעיה של אנגליה, מתוך מטרה לחזק את אמינותם של הדאל אירן וכן של מפלגת שין פיין.
למרות הקובלנה שהעלה הדאל אירן ב-1920, באשר לכך שרשימת הפשעים לא הייתה 'מספקת', המומנטום שנוצר מאחורי הפרסומים של מחלקת התעמולה, הביאו את המתנגדים להם לכדי בלבול.
במהלך מלחמת העצמאות האירית (1921-1919), עלה בידי הבולטין לפרסם את מטרות הרפובליקה האירית בהצלחה גוברת והולכת בקרב הקהל הרחב, ולהוריד את הסיכון להתפשטות הסכסוך.
בגבשו אסטרטגיה לשמירת פרובינציית אלסטר, ארנסט בליית, המנהיג הרפובליקני, האמין שמצור על בלפסט יהיה אסון.
בניגוד אליו, שון מק'אנטה דרש תגובה למה שהוא כינה: מלחמת השמדה כנגד הלאומיות האירית; לשם כך קיים, כך טען, "הנשק היעיל של הטלת המצור".
רבים מהמנהיגים הרפובליקנים התנגדו נחרצות לכך.
פיצג'רלד הצהיר שהטלת מצור שקולה ל"הצבעה בעד חלוקת אירלנד".
נדמה שמחלקת יחסי הציבור של הדאל אירן, ניצחה במלחמת התעמולה אל מול טירת דבלין (מחלקת המידע הציבורית הבריטית), שפעולותיה כלל לא הצליחו לשכנע את הציבור.
הקבינט היה משוכנע שיש להמשיך להוציא לאור את הבולטין, בזמן שהחומרים והניירת הוחרמו במהלך פשיטה.
פיצג'רלד נעצר במרץ 1921, אך שוחרר.
בשלהי אוגוסט 1921, שינה אמון דה ואלירה את הרכב הקבינט שלו, ובו לא נכלל פיצג'רלד; על אף שפיצג'רלד החליף את צ'ילדרס בתור השר ליחסי ציבור, הוא היה אחד מאותם חברי פרלמנט, שנכשלו בניסיונות השכנוע לצרפם לצוות המשא ומתן על האמנה האנגלו-אירית, שנחתמה ב-6 בדצמבר.
ב-30 באוגוסט 1922, הוא מונה לשר החוץ בממשלת המעבר של דרום אירלנד.
ביום שבו מונה לתפקיד זה, דרום אירלנד הייתה עדיין חלק מהממלכה המאוחדת; לממשלה זו היה את תיק החוץ, אך ורק מכיוון שממשלה זו הייתה ממשלת מעבר.
מדינת אירלנד החופשית הוקמה ב-6 בדצמבר 1922.
פיצג'רלד, במכתב מ-17 באפריל 1923, הגיש בקשה בשם מדינת אירלנד החופשית להתקבל כחברה בחבר הלאומים.
אירלנד צורפה בשנה שלאחר מכן.
פיצג'רלד אף ייצג את אירלנד בוועידת האימפריה.
ב-1927, מונה פיצג'רלד לשר ההגנה.
לאחר תבוסת הממשלה בבחירות הכללית באירלנד ב-1932, החל לדעוך העניין של פיצג'רלד בפוליטיקה, למרות שהוא המשיך להיות מעורב בה.
ב-1933, לאחר האיחוד של המפלגות: Cumann na nGaedhael, מפלגת המרכז הלאומית והחולצות הכחולות, הצטרף פיצג'רלד לאחרונה.
פיצג'רלד ניסה לשוות לארגון "נופך אינטלקטואלי", והיה מאותם חברי פרלמנט שלבשו את מדי התנועה ונכנסו אליו, לפני שאקט זה הוצא אל מחוץ לחוק בידי מפלגת פיאנה פול, שהרכיבה את הממשלה.
שנות ה-1930 ראו את פיצג'רלד הופך להיות בהדרגה לרדיקלי יותר ויותר על רקע המתרחש בעולם, ופיצג'רלד החל לנקוט בעמדה שבמידה ויתרחש מאבק בין הפשיזם לקומוניזם, הוא יבחר בצד הפשיסטי.
פיצג'רלד תמך בכוחות הלאומנים של פרנסיסקו פרנקו, במלחמת האזרחים הספרדית; ולזמן מה, אף תמך בגרמניה של היטלר.
בשיחות פרטיות, החל פיצג'רלד להיענות לנטיות אנטישמיות, אך הוא לעולם לא הביע זאת באופן פומבי.
פיצג'רלד איבד את מושבו בפרלמנט בבחירות הכלליות באירלנד ב-1937, אך לאחר מכן נבחר לסנאט האירי, שם המשיך לכהן עד לפרישתו מהפוליטיקה ב-1943, לאחר הפסד צורב בבחירות הכלליות באירלנד ב-1943, בהן התמקם במקום התשיעי.
חלק מההיסטוריונים מייחסים את הפסדו של פיצג'רלד ב-1937, לעובדה שהוא הוזז הצידה ממחוז הבחירה כדי להתחיל לעבוד כמרצה למדעי המדינה באוניברסיטת נוטרדאם, אינדיאנה, ארצות הברית.
העבודה במשרה זו החזיקה מעמד למשך שנה בלבד, אך היא הובילה את פיצג'רלד להסבת תשומת לבו לכתיבת הספר Preface to Statecraft (מבוא למדינאות, 1939).
פיצג'רלד בילה חלק מתקופת מלחמת העולם השנייה, בסטרטפורד, אנגליה, מנהל את מפעל הכימיקלים אותו ניהל אחיו פראנס, זאת לאחר מותו של האחרון ב-1941.
אחד מילדיו, גארט פיצג'רלד, כיהן כמותו בשנות ה-1970 כשר החוץ, וכטישך, במהלך שתי קדנציות בשנות ה-1980.