tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2009 התחתנה עם הצלם ג'ייקוב לינדורף.
לזוג 3 ילדים, כאשר האחרון נולד ב-10 באפריל 2013.
לינדה מרטין היא זמרת ומגישת טלוויזיה מצפון אירלנד, המוכרת בעולם בעיקר כזוכה באירוויזיון 1992 עם השיר "Why Me?", שאותו כתב והלחין ג'וני לוגן, ובאירלנד כחברת להקת "Chips" שפעלה בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20.
מרטין ייצגה את אירלנד גם באירוויזיון 1984 עם השיר "Terminal 3", שגם אותו כתב והלחין ג'וני לוגן, וסיימה במקום השני.
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1969 כשהצטרפה ללהקת "Chips", הם נהיו לאחת הלהקות המובילות באירלנד.
לינדה דרנל הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
דרנל נולדה בדאלאס, אחת מחמשת ילדיו של פקיד דואר.
כבר מגיל צעיר הופיעה בהצגות בבית ספר ובתיאטרון בדאלאס ונראתה מבוגרת מגילה.
ב-1937 נתגלתה על ידי סוכן של פוקס המאה ה-20 ונשלחה למבחן בד בהוליווד אבל נדחתה בגלל גילה הצעיר.
הופעתה הראשונה בהוליווד הייתה בסרט "בית מלון לנשים" בשנת 1939 בגיל 14. דריל זאנוק החתים אותה על חוזה בפוקס המאה ה-20 והקריירה של החלה לנסוק.
היא הופיעה ב-43 סרטים וכן בסדרות טלוויזיה.
שיא הקריירה שלה היה בשנות ה-40. היא הופיעה לצד שחקנים מפורסמים כמו טיירון פאואר והנרי פונדה, קירק דגלאס, קורנל ויילד, רקס הריסון ועוד.
ב-10 באפריל 1965 שהתה דרנל בבית מזכירתה לשעבר.
אש פרצה בדירה כנראה בגלל סיגריה בוערת.
דרנל נלכדה בדירה והובהלה לבית חולים כשהיא סובלת מ-80% כוויות ומתה תוך זמן קצר, בהיותה בת 42.
לִינְדָה הוּהְטִינֶן (בפינית: Linda Huhtinen; נולדה ב-9 במאי 1989) היא משוררת פינית.
לינדה הוהטינן נולדה בשנת 1989 בטמפרה, פינלנד.
היא בוגרת לימודי תקשורת ומנהל עסקים.
בשנת 2017 הציגה בעירה תערוכה, שהתמקדה בבעיית האלימות במשפחה, ומוצגיה, טקסטים כתובים ותצלומים נלווים, היו פרי שהניב שיתוף הפעולה בין המשוררת לבין קורבנות אותה אלימות.
מתגוררת בטמפרה, בה היא עובדת כשדרנית רדיו.
לינדה בר-און היא אמנית טלאים ישראלית בסגנון העכשווי.
ביצירותיה היא מבטאת רעיונות חברתיים, פמיניסטיים והיסטוריים בדמויות העשויות טלאים, רקמות, חרוזים וקמיעות ובסיפורי היצירות שלה משולבים ספרות, סמלים ומסורות עממיות.
משנת 1963 ועד 1967 למדה לתואר ראשון בספרות צרפתית ובספרות ספרדית ובפילוסופיה באוניברסיטת האל ביורקשייר.
בשנת 1967 עלתה עם בעלה לישראל, הם גרו בחיפה ובקיבוצים שונים, בתקופה זו עבדה בר-און כגננת בקיבוץ ולאחר מכן כמורה לאנגלית.
בר-און היא אמנית סיבים שבחרה ליצור מטלאים משנת 1974. בתחילה קנתה בגדים מחנויות יד שנייה פרמה אותם ותפרה מהם בגדים חדשים, וילונות, כיסויי מיטה ועוד.
בר-און התנסתה בסוגים שונים של טלאים.
זמן מה התפרנסה מתפירת בגדים ייחודיים כולם מטלאים.
הבגדים הייחודיים שתפרה בתחילה בידיים בסגנון המכונה אתני.
עם הזמן רכשה מכונת תפירה והמשיכה ליצור בגדים ייחודיים וגם הדריכה סדנאות להרצאות בנושאי יצירה בטלאים.
עם הזמן פיתחה אופן יצירה ייחודי לה.
מאז ומתמיד היא קראה, חקרה למדה והתמחתה באתנולוגיה, בדים, ארכאולוגיה, רקמה, אגדות וקרמיקה בספריתה הענפה יש ספרים בנושאים הללו ועוד נושאים שמהם היא כורה מידע לפני שהיא מתחילה ליצור כל יצירה חדשה שלה.
ב-1987 חזרו בני הזוג בר-און לישראל עם ילדיהם והתיישבו בכפר יונה, שם המשיכה בר-און ליצור מטלאים במקביל להוראה במרכזי למידה בבתי הספר.
הם גרים שם עד היום ושם יוצרת בר-און ומטפחת את ביתה וגינתה.
בר-און יוצרת סדרות של דמויות אנושיות וחייתיות המתקשרות יחדיו לסיפור הסדרה.
לאחר שהיא הוגה את נושא הסדרה.
היא חוקרת אותו מכל כיוון אפשרי, קוראת ספרות היסטורית, מקצועית, ארכאולוגית, גולשת באתרים שבהם יש מידע שקשור לנושא שלה.
היא פונה למומחיות לנושא שמוסיפות לה נקודות מבט נוספות לאלו שלה.
ולעיתים קרובות מקבלת מהן גם קטעי בדים שיכולים להשתלב בנושא שבו היא עוסקת באותו הזמן.
היא סובבת בשווקים כדי למצוא פריטים נוספים.
וכשחסרים לה בדים מתאימים היא מיצרת אותם בעצמה, בתפירה, ברקימה או בצביעה.
בשנת 1999, התקבלה היצירה שלה Triumph and Tagedy לתחרות לתערוכת אמנות טלאים נודדת של האו"ם שנושאה היה ביטויי חופש (Expressions of Freedom ) ונתמכה על ידי המרכז הבין לאומי ללימודי יצירות טלאים.
הקרן על שם רוברט וארדיס ג'יימס וכתב העת Quilter`s Newsletter Magazine נושא התערוכה התבסס על שתי הפיסקות הראשונות של 'מגילת זכויות האדם' שהאו"ם חוקק בשנת 1948. ביצירתה בר-און מראה שמלחמת העצמאות הייתה ניצחון ליהודים אך טרגדיה לערבים שבכפרים.
בראיון לבלה אלון לכתבה 'מסע אחר ליבי במזרח' בר-און מציינת ש'משואת הזיכרון' היא היצירה היחידה ממאות יצירותיה שהיא בצבעי שחור לבן בלבד.
בתערוכה בקנדה שבה הציגו אמניות טלאים ישראליות, יצירותיה של בר-און הלהיבו את אוולין וורד דה רו (Evelyn Ward de Roo) כל כך שהיא פרסמה את צילומי שש היצירות וכתבה תיאור מפורט שלהן, אשרה, חמש האמהות.
בשנת 2003, הוזמנה לינדה להשתתף יחד עם עוד שתי אמניות סיבים ישראליות ואמנית סיבים פלסטינית, בתערוכה 'זהויות בסכסוך: שני צידי המאבק' (Identities in Conflict: Both Sides of Peace) יחד עם היצירות הסיביות של ארבע האמניות, הוצגו פוסטרים של מחאה והתנגדות מהמזרח התיכון.
התערוכה הוצגה בגלריית האמנות של אוניברסיטת אינדיאנה שבסאוז בנד (Indiana University South Bend ).
במאמר ביקורת כותבת ג'ולי יורק קופנס: ...שלינדה בר-און משתמשת בצבעים בסיסיים, סימטריה גאומטרית, ושמחת ציור כמו של ילד, שמסתיר את הסכסוך הרציני, אבל הסמלים התנכיים -נחשים, דגים, זיגזגים המסמלים מים ומגיני דוד מדברים בבהירות....
המבקרת מסיימת את ביקורתה במסקנה:' שבתערוכה זו משתמע, שמחטים וחוטים בידי הנשים הישראליות והפלסטינית יכולות אולי איכשהו לרפא את הנזקים של רובים, פצצות והרטוריקה של הגברים הישראליים והפלסטיניים.
בעמוד הראשי ליד המאמר מופיעה יצירה של בר-און.
בשנת 2005 השתתפה בר-און בתערוכה ' מיסטי-כאן: דימויי קבלה, מיסטיקה ורוחניות באמנות העכשווית בישראל', בגלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון, אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב באר שבע.
בשנת 2006 השתתפה בר-און בתערוכה 'פסטין-שלמות' בגלריית אום אל-פחם.
תערוכה משותפת לאמניות ערביות ויהודיות באצירת חיים מאור.
כתב הבי.בי.סי מרטין פסינס (Martin Patience) כתב על התערוכה: שהיא דוגמה לרצונו של סעיד אבו שקרא, מנהל הגלריה באום אל-פחם להיות מקום מפגש בין יהודים לערבים.
ושבתערוכה זו שמשמעות שמה הוא שמלות בערבית ובעברית, מוצגות יצירות של אמניות יהודיות ומוסלמיות.
בשנת 2007 השתתפה בתערוכה הקבוצתית 'רקמות' רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל'.
התערוכה שיתפה אמנים מכל שכבות הציבור הישראלי.
במבוא התערוכה שבקטלוג כותב האוצר חיים מאור:" לינדה בר-און ילידת בריטניה הגדולה הפנימה את המזרחיות המנוכסת על ידי חבר העמים הבריטי כחלק מהרב-תרבותיות שלו.
מורשת זו נכסה ואימצה אל קרבה דימויים אורינטליים, מהודו ועד כוש.
בשנותיה הרבות של האימפריה הבריטית, דימויים 'בריטיים' אלו התגלגלו לפלסטינה בתקופת המנדט הבריטי ואומצו על ידי התושבים המקומיים, יהודים כערבים".
ענבל גנוסר אוצרת עוזרת שראיינה את לינדה לקטלוג, כותבת: "בשטיחי הקיר של לינדה בר-און נרקמים יחסים בין דימויים פלסטיניים לבין דימויים יהודים.
בשטיחי הקיר הרקומים והמוטלאים מוצגת כמיהתה לדו-קיום".
כמוכן היא כותבת 'שכפמיניסטית מוצהרת עושה לינדה בר-און שימוש מגוון בדימוי הלביאות.
כביטוי לכוחן התרבותי של נשים וכמחאה נגד השימוש הציני בהן".
בשנת 2012 הציגה בר-און תערוכת יחיד בשם "בהמות משא", בבית אות המוצר הירושלמי.
בשנת 2012 שפטה בר-און ואצרה יחד עם זיוה קדר תערוכה קבוצתית "מאה שנות קיבוץ" , בהיכל התרבות ע"ש מאיר ניצן בראשון לציון.
התערוכה הוצגה גם בבירמינהם בריטניה.
ויוצגה שם גם עם סרטון יוטויב שבו מופיעה גם בר-און בין הדוברות.
בשנת 2014 הציגה את תערוכתה "חיות בחיינו" באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, האוצר פרופ' חיים מאור כתב בקטלוג.".היצורים בעבודות שבתערוכה הם קודם כל ייצוגים של בעלי חיים.
בנוסף לכך, ברובד התאורטי פרשני של העבודות, לינדה בר-און קוראת מחדש, מתוך מבט נשי מודע, את טיבן של מערכות היחסים בין בני אדם לבין בעלי חיים (בעיקר בהמות משא).
העבודות מורכבות מבחינה חזותית ומרובדות מבחינה חומרית ורעיונית.
הן מצפינות בתוכן הקשרים מיתיים, פסיכולוגיים, משלים, סיפורים ושפות מגוונות של התרבות החזותית במערב ובמזרח ביחס לאחרים".
בשנת 2017, הציגה בר-און את התערוכה "ימה וקדמה" בגלריית הסנאט שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
עבודת הטלאים התפתחה במזרח אסיה ובמזרח התיכון, כאמצעי לא לבזבז חלקים טובים של בגדים שהתבלו או נקרעו בזמן השימוש.
הצלבנים הביאו את אופן העשייה הזה לאירופה, ומשם נדדה לאמריקה יחד עם המהגרים האירופיים.
בתערוכה ימה וקדמה מחשבות נודדות בין מזרח למערב בחנה, בדקה ומביעה בטלאים ורקמה, את תנודותיהם של סיפורים מיתיים ודימויים חזותיים מן המזרח (קדמה) אל המערב (ימה).
תנועה זו של רעיונות, סמלים וסימנים מרתקת אותה, והיא הבסיס לעבודותיה בתערוכה זאת.
2012 - "בהמות משא", בית אות המוצר, ירושלים.
אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
2017 - "ימה וקדמה", אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.(הודפס קטלוג).
2005 - "מיסטי-כאן", אוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
2006 - "פסטין-שלמות", גלריית אום אל-פחם.
2012 - "מאה שנות קיבוץ", היכל התרבות ע"ש מאיר ניצן, ראשון לציון.
התערוכה הוצגה גם בבירמיגנהם, בריטניה
לינדה אן גריי היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, במאית, מפיקה ודוגמנית עבר אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידה כסו אלן יואינג, אשתו של JR (לארי הגמן), בסדרת הדרמה בטלוויזיה של רשת CBS דאלאס (1978–1989), עליה היא הייתה מועמדת לפרס אמי בפרימטיים לשנת 1981 בקטגוריית השחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה.
התפקיד גם זיכה אותה בשתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
גריי החלה את דרכה בשנות השישים בפרסומות בטלוויזיה.
בשנות ה-70 הופיעה בסדרות טלוויזיה רבות לפני שלוהקה לתפקיד סו אלן יואינג בשנת 1978. לאחר שעזבה את דאלאס הופיעה בסדרת הטלוויזיה 'דוגמניות בע"מ', ושיחקה גם בסרטי טלוויזיה, בין היתר בסרטים "רגע של אמת: למה הבת שלי?" (1993) ו"פגישה מקרית" (1994).
היא המשיכה לשחזר את התפקיד של סו אלן "בדאלאס: ג'יי.
בתיאטרון, שיחקה גריי בתפקיד גברת רובינסון המחזה "הבוגר" בווסט אנד של לונדון בשנת 2001, ואז בברודוויי בשנה שלאחר מכן.
בשנת 2007 היא כיכבה בתפקיד אורורה גרינאוויי בהפקת הבכורה העולמית של "תנאים של חיבה" בתיאטרון רויאל, ביורק ונשארה עם ההפקה כשסיירה בבריטניה.
לאחר שסדרת הטלוויזיה דאלאס השנייה בוטלה בשנת 2014, גריי עלתה שוב לבמה, הפעם בתפקיד הפייה הטובה בהפקה הלונדונית של "סינדרלה".
לינדה גריי נולדה סנטה מוניקה, קליפורניה.
היא גדלה בקולבר סיטי, קליפורניה, שם היה לאביה לסלי, שהיה שען, חנות.
לפני ששיחקה את גריי עבדה כדוגמנית בשנות השישים והחלה את קריירת המשחק שלה בפרסומות רבות בטלוויזיה, - וגם הופיעה בתפקידים קטנים בסרטים עלילתיים, כמו "סוף שבוע בפאלם ספרינגס" בשנת 1963.
גריי החלה את קריירת המשחק המקצועית שלה בשנות ה-70 בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה רבות כמו "'מרקוס וולבי", "מקלאוד" ו-"Switch", לפני שחתמה בסרטי יוניברסל בשנת 1974. היא הופיעה גם בסרטים "The Rip-Off".
בשנת 1977 היא לוהקה כדוגמנית האופנה לינדה מורקלנד, בסדרת הטלוויזיה "All That Glitter" הסדרה בוטלה לאחר 13 שבועות בלבד.
לאחר מכן גריי לוהקה לסרט הטלוויזיה "רצח בפייטון פלייס" משנת 1977.
גריי לוהקה לתפקיד סו אלן יואינג, אשתו האלכוהוליסטית של ג'י.אר, בסדרת הדרמה של CBS "דאלאס" (1978–1989, 1991).
בתחילה בתפקיד אורח בעונה הראשונה (חמישה פרקים), ולאחר מכן לתפקיד ראשי עד 1989 כשהסדרה ירדה מהמרקע.
גריי הייתה מועמדת לשני פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - דרמת סדרת הטלוויזיה ופרס אמי פריימטיים בקטגוריית השחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה על הופעתה בדאלאס.
היא קיבלה גם פרסים בינלאומיים רבים, כולל פרס במבי הגרמני ואיל גאטו האיטלקי.
היא נבחרה לאשת השנה על ידי אגודת הרדיו והטלוויזיה בהוליווד בשנת 1982.
אחרי דאלאס, שיחקה גריי בסרט הקומדיה "אוסקר" משנת 1991 לצד סילבסטר סטאלון והופיעה בהופעות אורח בדרמה הבריטית "Lovejoy" (עם איאן מקשיין).
היא גם כיכבה בכמה סרטי טלוויזיה כולל הסרט "הבדרנים (עם בוב ניוהארט) משנת 1991, "בוננזה: השיבה" (1993), "רגע של אמת: למה הבת שלי" (1993) ו"פגישה מקרית" (1994).
בשנת 1994, היא עשתה כמה הופעות אורח באופרת סבון "מלרוז פלייס", בתפקיד הילרי מייקלס, האמא של אמנדה וודוורד (הת'ר לוקליר).
היא המשיכה בתפקיד בסדרת הספין-אוף של מלרוז פלייס "דוגמניות בע"מ", שם דמותה, הילרי ניהלה את סוכנות הדוגמנות, אך התוכנית בוטלה לאחר עונה אחת.
גריי הופיעה בסרטים בטלוויזיה "דאלאס: האיחוד" ((1996) ו"דאלאס: מלחמת בני יואינג" (1998), אבל בשנים הבאות לא הופיעה בסרטים או בטלוויזיה.
בשנת 2001 גילמה גריי את גברת רובינסון בווסט אנד במחזה "הבוגר" עיבוד לספר מאת צ'ארלס ווב.
היא גם מילאה את התפקיד לזמן קצר בהפקת ברודוויי, כשהחליפה את קת'לין טרנר בספטמבר 2002.
גריי ביצעה את הופעת הבכורה שלה בבימוי בתיאטרון עם ההצגה "רצח" "בתחילה", ועבודות בימתיות אחרות כוללות "תנאים של חיבה" מונולוגים מהווגינה, "אגנס של אלוהים" ו"מכתבי אהבה".
גריי חזרה לשחק בטלוויזיה בשנת 2004 ככוכב אורח בחמישה פרקים של אופרת הסבון בשעות היום "היפים והאמיצים", כפריסילה קלי.
היא שיחקה בכמה סרטים עצמאיים, כולל הדרמה עטורת הפרסים "השתקפות החיים" (2006), שם גילמה את החברה הטובה ביותר של אישה שעברה טיפול בסרטן השד.
גריי הופיעה בשלוש מתוך חמש הסדרות בזיכיון, אם כי תפקידה בשנת "90210" לא היה הילרי מייקלס, הדמות שגילמה ב"מלרוז פלייס" (1992) וב"דוגמניות בע"מ".
ב-2012 חזרה גריי על תפקידה כסו אלן יואינג בסדרת הדרמה TNT "דאלאס", המשך לסדרה המקורית.
בשנת 2013 הופיעה ברשימת "הגרדיאן" כאחת מחמישים הלבושות היפה ביותר מעל גיל 50. באפריל 2013 הופיעה ברשימת הנשים הכי יפות של המגזין "People".
במהלך חג המולד 2014 היא הופיעה בפנטומימה בלונדון וגילמה את הפיה הטובה בבהצגה "סינדרלה" בהפקה הלונדונית.
בשנת 2015 שיחקה בסרט ערוץ הולמרק "חתונה מושלמת".
והיא לוהקה לתפקיד סבתא בסדרת הקומדיה, "אמא משמעותית".
היא הופיעה גם כג'ואנה ווינטרטורן בסדרת הרשת "ווינטרטורן".
ב־17 באוגוסט 2016 פורסם כי גריי תצטרף לצוות השחקנים של אופרת הסבון הבריטית המשודרת בערוץ 4, "הולליוקס", בתפקיד טביטה מקסוול-בראון, אמה של הדמות החדשה מארני נייטינגייל, אותה גילמה ליזט אנתוני.
גריי הופיעה בסדרה מה־15 בנובמבר 2016, עד ה־22 בנובמבר 2016. מאוחר יותר פורסם כי גריי חתמה על חוזה על מנת שתופיע באופרת הסבון לתקופה ארוכה יותר.
דמותה של טביתה חזרה למרקע ב־27 בפברואר 2017, לפני שעזבה שוב ב־28 בפברואר 2017.
בשנת 2017 הצטרפה גריי לצוות השחקנים של סדרת הדרמה "Hand of God" בכיכובם של רון פרלמן ודיינה דלייני.
גריי הייתה נשואה במשך 21 שנה לאד טשרשר, ארט דירקטור וצלם שעיצב עטיפות אלבומים איקוניות רבות במהלך שנות ה-60 וה-70. נולדו להם שני ילדים: ג'ף טשרשר וקלי סלואן.
לגריי יש גם שני נכדים, ריידר וג'ק סלואן.
אחותה הצעירה בטי, נפטרה בשנת 1989 מסרטן השד.
גריי הייתה גם דודתה (מנישואיה) של השחקנית לינדזי וגנר.
לינדה ג'קסון (נולדה ב-1959) היא אשת עסקים אנגלייה.
ג'קסון נולדה וגלה בקובנטרי, אנגליה.
בשנת 1977 החלה לעבוד במשרה זמנית כפקידה במחלקת החשבונאות של חברת יגואר.
בהמשך אותה שנה עברה לעבוד במחלקת החשבונאות בקבוצת MG רובר.
במהלך עבודתה בחברה מימנה רובר את לימודיה לתואר שני במנהל עסקים (EMBA) באוניברסיטת ווריק אותו למדה בלימודי ערב.
היא הועסקה במספר משרות בתחומי הכספים והמכירות בחברה לפני שמונתה בשנת 1998 למנהלת הכספים של רובר בצרפת.
היא מונתה למנהלת הפעילות בצרפת בשנת 2000 ובשנת 2004 מונתה למנהלת הכספים הראשית באירופה.
בשנת 2005 עזבה את רובר ועברה לעבוד כמנהלת כספים בחברת סיטרואן.
כעבור ארבע שנים מונתה למנהלת הכספים של סיטרואן בצרפת.
בשנת 2010 מונתה למנהלת הפעילות של סיטרואן בבריטניה ואירלנד.
בשנת 2014 מונתה למנכ"לית סיטרואן.
בשנת 2020 הוחלפה בתפקיד על ידי וינסנט קובי, ששימש כסגנה.
בינואר 2021, כחלק מהתהליך הארגוני שהוביל להקמת תאגיד סטלנטיס, מונתה למנכ"לית פיג'ו.
לינדה לרקין היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות דיבוב דמותה של יסמין בסרט "אלאדין" משנת 1992. על תפקיד זה קיבלה את תואר אגדת דיסני בשנת 2011.
לרקין נולדה באלסקה, וגדלה בדולות', מינסוטה.
כשהייתה בכיתה ה' המשפחה עברה למייפלווד, מינסוטה.
בשנת 1990, לרקין הופיעה לראשונה בסרט "Zapped Again!" כשגילמה את דמותה של ג'ואן.
בשנת 1991 הופיעה בסדרה "רצח במשיכת קולמוס" בתפקיד מלצרית, ובסדרה "דוגי האוזר" בתפקיד קלי.
בשנת 1992 דיבבה את דמותה של הנסיכה יסמין בסרט "אלאדין", ובשנת 1993 גילמה את ליסה בפרק בסדרה "כנפיים".
בין השנים 1994–1995, היא שבה לדבב את יסמין בסרט "שובו של ג'אפר", בסדרת הטלוויזיה "אלאדין", ובסרט הטלוויזיה "אלאדין על הקרח".
בשנת 1996, לרקין גילמה את מלני מילר בסרט הטלוויזיה "Our Son, the Matchmaker", ודיבבה את יסמין בסרט "אלאדין ומלך הגנבים".
בשנת 1998 גילמה את אליסיה בשני פרקים בסדרה "טריניטי".
בשנת 1999 הופיעה בקומדיה הרומנטית "תפוס את הכלה" בתפקיד החברה של גיל.
באותה שנה דיבבה את יסמין בפרק "הרקולס והלילה הערבי" בסדרה "הרקולס".
בשנת 2000, לרקין גילמה את קלי בסרט "הדבר הטוב הבא".
בשנים 2002 ו-2005, לרקין דיבבה את יסמין בסדרת משחקי הווידאו "Kingdom Hearts".
בשנת 2007 הופיעה בתפקיד מרים למל בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית", ודיבבה את יסמין בסרט "הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפים".
בשנת 2013 דיבבה את יסמין בסדרה "הנסיכה סופיה הראשונה", ובשנת 2018 שבה לדבב אותה בסרט "ראלף שובר את האינטרנט".
בשנת 2002 נישאה לשחקן יול וסקז.
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים1990Zapped Again!ג'ואן—1992אלאדיןיסמיןדיבוב1994שובו של ג'אפר1996אלאדין ומלך הגנבים1999תפוס את הכלההחברה של גיל—2000הדבר הטוב הבאקלי2007הנסיכות של דיסני - סיפורים מכושפיםיסמיןדיבוב2018ראלף שובר את האינטרנט
לינדה ג'ונסון היא שחקנית פוקר, עיתונאית ויועצת אמריקאית.
ג'ונסון זכתה בצמיד אליפות העולם בפוקר, ובשנת 2011 נבחרה להיכל התהילה של הפוקר.
היא עבדה בשירות הדואר של ארצות הברית והייתה נוהגת לבקר בלאס וגאס על מנת לשחק בלאק ג'ק.
אביה הציע לה ללמוד לשחק פוקר, בשביל שהיא לא תשחק נגד בית הקזינו אלא נגד אנשים.
ב-1993 רכשה את מגזין הפוקר CardPlayer והייתה הבעלים במשך שמונה שנים, עד שמכרה את המגזין והמשיכה לעבודה בו ככתבת.
ג'ונסון אחת ממקימות ארגון מנהלי טורנירי הפוקר (TDA), והקימה יחד עם חברים נוספים את PokerGives.org, מוסד ללא כוונת רווח המעודד שחקני פוקר לתרום חלקים מזכיותיהם.
ב-2011 הייתה לאישה השנייה אשר נבחרה להיכל התהילה של הפוקר.
היא מוכרת כ-The First Lady of Poker, כינוי אשר קרא לה לראשונה מייק סקסטון בעקבות מעורבותה רבת השנים במשחק הפוקר, ובמיוחד בסבב הפוקר העולמי, אשר הייתה אחת ממקימיו.
לינדה דאלמן היא כדורגלנית גרמנייה המשחקת בעמדת החלוצה בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים ובנבחרת גרמניה.
דאלמן החלה את קריירת הכדורגל שלה ב-2008, כשהצטרפה לקבוצת הנוער של הינקס.
ב-2009 עברה לקבוצת הנוער של ווזל לאקהאוזן , שם הייתה פעילה גם בקבוצת הנוער של דיסבורג , בקבוצת נוער ב'.
לקראת עונת 2010-11 עברה דאלמן לקבוצת הנוער של באייר לברקוזן.
ב-6 במרץ 2011 ערכה דאלמן את הופעת הבוגרים שלה במועדון באייר לברקוזן מהבונדסליגה לנשים, בהפסד 7:1 לטורבינה פוטסדם.
במהלך תקופתה בלברקוזן שותפה דאלמן במשחק ליגה בודד.
לקראת עונת 2011-12 עברה הקיצונית למועדון אסן מהבונדסליגה.
ב-16 באוקטובר 2011 כבשה את שערה הראשון בבוגרים ושערה הראשון בבונדסליגה, בניצחון החוץ 4:0 על קבוצת הנשים של לוקומוטיב לייפציג.
דאלמן שיחקה באסן במשך 8 עונות, בהן השתתפה ב-157 משחקי ליגה.
לקראת עונת 2019-20 עברה דאלמן לבאיירן מינכן, גם היא מהבונדסליגה לנשים.
את הופעת הבכורה שלה עבור באיירן ערכה ב-17 באוגוסט 2019, בה גם הבקיעה צמד בניצחון 3:1 על פרייבורג .
בעונת 2020-21 סייעה דאלמן לבאיירן לזכות באליפות גרמניה, כשהיא מבקיעה 6 שערים ומוסיפה 8 בישולים ב-22 משחקים.
בדצמבר 2022 חתמה על הארכת חוזה בבאיירן עד 2026.
דאלמן שיחקה לראשונה עבור נבחרת גרמניה עד גיל 16 ב-18 במאי 2010, במשחק נגד נבחרת צרפת.
ב-26 באוקטובר 2011 שיחקה לראשונה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 19 במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה.
באוגוסט 2013 השתתפה באליפות אירופה עד גיל 19 בוויילס, שם הגיעה יחד עם נבחרתה עד לחצי הגמר, בו הפסידה 2:1 לנבחרת צרפת.
במרץ 2014 שיחקה דאלמן לראשונה במדי נבחרת גרמניה עד גיל 20 במסגרת טורניר שש האומות בלה מנגה שבספרד.
במסגרת נבחרת זו השתתפה בגביע העולם לנשים עד גיל 20 שהתקיים בקנדה באוגוסט 2014. דאלמן השתתפה בכל 6 משחקי הטורניר וסייעה לנבחרתה לזכות בתואר אלופת העולם בניצחון 1:0 על נבחרת ניגריה בגמר.
ב-16 בספטמבר 2016 ערכה דאלמן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה, בניצחון 4:0 על רוסיה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה.
ב-9 באפריל 2017 הבקיעה את שערה הבינלאומי הראשון בניצחון 2:1 על נבחרת קנדה במסגרת משחק ידידות.
ביורו 2017 השתתפה דאלמן בשניים מארבעה משחקי הטורניר, בו הודחה גרמניה ברבע הגמר על ידי נבחרת דנמרק.
דאלמן זומנה על ידי המאמנת מרטינה פוס-טקלנבורג לסגל נבחרת גרמניה למונדיאל 2019, בו הודחה גרמניה ברבע הגמר אחרי הפסד 2:1 מול נבחרת שוודיה.
לקראת יורו 2022 זומנה דאלמן שוב לנבחרת על ידי פוס-טקלנבורג.
היא שותפה בכל ששת משחקי הטורניר (5 פעמים כמחליפה), וסייעה לנבחרת גרמניה להגיע לגמר בו הפסידה 2:1 לנבחרת אנגליה.
דאלמן חובבת בעלי חיים, ומגדלת סנאים בחצר ביתה.
לדאלמן זוג אחיות תאומות, פאולין וג'ול , שתיהן כדורגלניות מקצועיות.
דאלמן בקשר חברותי טוב עם חברתה למשחק בבאיירן ונבחרת גרמניה לינה מאגול, הגדולה ממנה בשבועיים בלבד.
אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17; מקום שלישי: 2011
גביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20: 2014
לינדה וולברטון היא תסריטאית, מחזאית וסופרת אמריקאית, שיצירותיה הבולטות כוללות את התסריטים של כמה מסרטי דיסני וגרסאות בימתיות שלהם.
וולברטון היא האישה הראשונה שכתבה סרט אנימציה לדיסני, "היפה והחיה" (1991), שהוא גם סרט האנימציה הראשון אי פעם שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בנוסף היא הייתה שותפה לכתיבת התסריט של "מלך האריות" (1994), סיפקה חומרים תסריטאים ל"מולאן" (1998), ועיבדה את התסריט של "היפה והחיה", אותו היא כתבה, לגרסת ברודוויי לסרט, עבורו קיבלה מועמדות לפרס טוני וזכה בפרס אוליבייה.
בין עבודותיה נכללים התסריטים של "אליס בארץ הפלאות" (2010) ומליפיסנט (2014), שניהם זכו להצלחה קופתית משמעותית.
התסריט של "אליס בארץ הפלאות" הפך אותה לתסריטאית הראשונה עם קרדיט כתיבה יחיד על סרט שהכניס מיליארד דולר.
כתבה את התסריטים של סרטי ההמשך לשני הסרטים האלה - "אליס מבעד למראה" (2016) ו"מליפיסנט: אדונית הרשע" (2019).
לינדה ג'יווין היא סינולוגית וסופרת ומתרגמת יהודייה אוסטרלית ילידת ארצות הברית.
לינדה ג'יווין נולדה בניו לונדון, קונטיקט, למשפחה יהודית.
הסבים שלה היו פליטים יהודים מהאימפריה הרוסית, שהיגרו לארגנטינה ולארצות הברית.
העניין שגילתה בסין ובשפות סיניות הוביל אותה ללימודים בתחום, באוניברסיטת בראון.
ב-1977 עברה לטאיוואן, כדי להעמיק את ידיעותיה וב-1979 עברה להונג קונג.
עבודתה הראשונה הייתה עריכת תוכני ספרים עבור הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
בהמשך היא עבדה עבור המגזין Asiaweek, שם הכירה מלומד אוסטרלי בשם Geremie Barmé, איתו התחתנה בהמשך.
בני הזוג עברו, ב-1986, לקנברה, אוסטרליה.
2021, The Shortest History of China, ההיסטוריה הכי קצרה של סין, תורגם לעברית מאנגלית על ידי תום דולב והופיע בהוצאת דביר ב-2022.
לינדה אלואיז גרג הייתה משוררת אמריקאית.
לינדה גרג נולדה בניו יורק ב-9 בספטמבר 1942 עם אחות תאומה, לואיז בלינדה גרג.
לתאומות היו שתי אחיות נוספות.
אביה, הרולד, היה אדריכל ואמה, פרנסס (רנדל) גרג, הייתה מורה.
ב-1944 רכשו בני הזוג גרג שטח אדמה במחוז מארין בקליפורניה, והחלו בבניית האתר שהפך, ב-1945 ובמשך 24 השנים הבאות, ל"חוות היער", מחנה הקיץ הראשון המשולב גזעית במדינה.
במשך תשעה חודשים בשנה, היו לינדה ולואיז כמעט לבדן, על פסגת הר מוקפת טבע ובלתי מיושבת.
זהו השקט שבו התפתחה שירתה ואישיותה של לינדה.
בהרצאה ב-2015 סיפרה כי "כשהייתי ילדה גרתי על אלף דונם עם 27 סוסים, והייתי לבד הרבה זמן.
כנערה, שאפה לפתח קריירה ספרותית, בניגוד לרצונו של אביה.
הוא ביקש עבורה מקצוע מקובל ויציב יותר, אולם לינדה הייתה נחושה ללכת בעקבות אהבתה לכתיבה.
אי הסכמה זו עם אביה הובילה לכך שעזבה את הבית בגיל צעיר, ומצאה מקלט על סירה בה התגורר האמן היווני-צרפתי ז'אן ורדה .
הסירה עגנה בעיר ואייחו, סמוך לגשר שער הזהב בסן פרנסיסקו.
החיים בואייחו באותה תקופה היו שזורים בתנועת תרבות-הנגד של ילדי הפרחים בסן פרנסיסקו, וכללו סופרים ומשוררים כמו אלן גינסברג, אלזה גידלו , טום רובינס, אלן ווטס ומאיה אנג'לו.
היה זה פרק משמעותי בחייה של לינדה, ובסופו נרשמה ללימודים באוניברסיטת סן פרנסיסקו.
היא סיימה תואר ראשון באמנויות ב-1967 ותואר שני באמנויות ב-1972.
לאחר שסיימה את התואר השני, החלה לכתוב ולפרסם שירים באנתולוגיות, בכתבי עת ספרותיים כמו האטלנטיק, The Paris Review, ו-The Kenyon Review , ובמגזינים כמו הניו יורקר.
ספר שיריה הראשון, "מואר מדי מכדי לראות", יצא לאור ב-1981, כשהייתה כמעט בת 40. בהמשך פרסמה שישה ספרי שירה נוספים, שזכו לשבחים והערכה רבה.
בעשורים מאוחרים יותר, החלה ללמד שירה בבתי ספר ואוניברסיטאות.
היא לימדה במוסדות כמו אוניברסיטת איווה, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ואוניברסיטת יוסטון.
במשך שנתיים הרצתה בתוכנית לכתיבה יוצרת במרכז האוניברסיטאי לאמנויות באוניברסיטת פרינסטון.
היא נחשבה למורה אגדית וטיפחה דורות חדשים של משוררים.
גרג קיבלה פרסים רבים בהם מלגת גוגנהיים (1982), פרס וויטינג לשנת 1985 (ביחד עם ג'יימס סקיילר ועוד שני משוררים), מענק הקרן הלאומית לאמנויות לשנת 1993, פרס שרה טיזדייל לשנת 2003, מלגת קרן ספרות לאנן לשנת 2003, פרס PEN/Voelcker לשירה לשנת 2006, פרס ג'קסון לשירה לשנת 2009, ופרסי פושקרט רבים.
המשורר ג'יימס ריצ'רדסון אמר עליה: "במשך שלושים שנה היא כתבה שירים בפשטות המסעירה של השיר הראשון".
זמן קצר לאחר תחילת לימודיה באוניברסיטת סן פרנסיסקו הכירה את המשורר ג'ק גילברט, כשלמדה בכיתתו.
הוא היה מבוגר ממנה ב-17 שנים.
בין השניים התפתח קשר רומנטי שנמשך שמונה שנים, מ-1962 עד 1970, במהלכו התגוררו במשך מספר שנים ביוון ובדנמרק.
הם נותרו חברים קרובים לכל ימי חייהם והשפיעו עמוקות זה על יצירתו של זו.
בסוף שנות ה-70 נישאה לג'ון ברנטלינגר, מרצה לפילוסופיה יוונית באוניברסיטת מסצ'וסטס באמהרסט, שהפך לאחר מכן לפילוסוף ואקטיביסט מרקסיסטי.
בני הזוג התגרשו ב-1990 ולינדה נסעה לשיקגו בעקבות אהוב בלתי מושג, שזהותו אינה ידועה.
קשר זה הסתיים ב-1994 והוביל לתקופה מהקשות בחייה, שתועדה בספר שיריה הרביעי שיצא לאור ב-1995.
בשנים שלאחר מכן עברה לגור ביוון ולאחר מכן באזור מבודד במדבר שמחוץ למארפה , טקסס.
החל משנת 2006 התגוררה באיסט וילג' בניו יורק.
מצבה הבריאותי הדרדר בעשור האחרון לחייה ואת רובו בילתה בדירתה.
היא אירחה בביתה מפגשים לא רשמיים רבים, גם כאשר הופעותיה הפומביות פחתו ושיריה פסקו, במיוחד לאחר מותו של ג'ק גילברט ידיד נפשה, ב-2012.
ב-20 במרץ 2019 נפטרה כתוצאה מסרטן בבית החולים בית ישראל בניו יורק.
כאשר יצא לאור ספר הביכורים שלה ב-1981, היא כבשה בסערה את סצנת השירה האמריקאית העכשווית.
זה היה אחד הספרים המדוברים של השנה.
"לינדה גרג מחזירה אותנו לשירה...
היא מקורית ומסתורית, אחת המשוררות הטובות באמריקה", כתב המשורר ג'רלד סטרן .
שירתה הלירית של גרג זכתה לשבחים בזכות יכולתה לחקור אבל, בדידות, אובדן וגעגוע לצד הכוחות והיופי שהיא שואבת מהם.
שירתה הייתה נגישה וכתובה בפשטות ובהירות, אך עוצמתית ומרגשת.
שיריה עסקו במידה רבה באהבה, רומנטית ואפלטונית כאחד.
היא חקרה את המורכבות של מערכות יחסים אנושיות ואת ההשפעה הרגשית העמוקה של קשרים אינטימיים.
היא העמידה את השמחה והצער שבאהבה זו לצד זה, עם המשא ומתן המתמיד שלהם בחיי האדם.
חלק גדול משירתה נכתב בהשראת מסעותיה הנרחבים בעולם ושנות ילדותה בנופי גן העדן של קליפורניה.
לדבריה הייתה "עשויה מהנוף", מה ששהשפיע על עבודתה לאורך כל חייה.
היא תיארה בשיריה את הסביבה הטבעית בפרטי פרטים, שאבה השראה מהטבע, ושיקפה הערכה עמוקה ליופיו ולעוצמתו.
לעיתים קרובות בחינת הטבע הצטלבה עם התבוננות פנימית.
"מה שנראה לי מדהים בשיריה של לינדה גרג הוא היכולת שלה להשתמש בעולם הפיזי כשער לעושר של החיים הפנימיים", כתבה המשוררת טרייסי ק.
סמית' , שהייתה תלמידתה באוניברסיטת קולומביה.
נושאים של רוחניות, מיסטיקה וחיפוש משמעות העסיקו אותה ורווחים בשירתה.
היא התעמקה בשאלות קיומיות וחקרה רגעים של שקט והתבוננות, של התעלות או התגלות.
השופטים שהעניקו לגרג את פרס ג'קסון לשירה ב-2009 ציינו בנימוקיהם כי היא "מתווה את הרגש האנושי המוביל את הקורא, לפעמים לאמירה מטאפיזית או מיסטית, ולפעמים להתבוננות גלויה בעולם הפיזי".
על החוויה שבקריאת שיריה כתב המשורר יוסף ברודסקי: "העוצמה המסנוורת של שורותיה של לינדה גרג צורבת את נפשו של הקורא כפי שעושים ברק או שברון לב".
לינדה הודס לבית מרגוליס הייתה רקדנית, מורה וכוריאוגרפית בכירה בלהקתה של מרתה גרהם שביצעה תפקידים ראשיים ברבות מיצירותיה.
נציגתה של מרתה גרהם בהקמת להקת בת שבע.
במקביל רקדה במחזות מוזיקליים בברודוויי ובהפקות טלוויזיה בניו יורק.
הודס נולדה ב-1931 בארצות הברית.
היא החלה את לימודי המחול בגיל תשע בכיתת הילדים בבית הספר של מרתה גרהם בניו יורק.
בשנת 1953 הצטרפה ללהקת המחול של מרתה גרהם.
הודס הייתה נשואה לרקדן האמריקאי סטיוארט הודס שרקד גם הוא בלהקתה של גרהם (1947–1958) וגם רקד בברודוויי.
לזוג נולדו שתי בנות קתרין ומרתה.
הם התגרשו בשנת 1964. בארץ נישאה לרקדן אהוד בן דוד, ובתם היא טל.
בלהקת המחול של מרתה גרהם הייתה רקדנית, מורה וכוריאוגרפית.
מרתה כתבה עבורה כוריאוגרפיה של המחול The Act.
הודס הייתה מנהלת אמנותית שותפה של להקתה של מרתה גרהם ולאחר מכן מנהלת בית הספר פול טיילור ושל טיילור 2 (1992–8) ומשנת 1998 החלה לעבוד בעריכת פרויקט שימור הרפרטואר של קרן טיילור.
בשנת 1964 הגיעה לישראל כאסיסטנטית של גרהם, על מנת לסייע בייסוד להקה רפרטוארית של מחול מודרני בארץ בניהולה של הברונית בת שבע דה רוטשילד ולנהל את ההכנות להופעת הבכורה של להקת בת-שבע עם ריקודיה של מרתה גרהם.
הודס הייתה נציגתה של גרהם היועצת האמנותית ללהקת המחול בת שבע, שסייעה בהקמת הלהקה, על בסיס הטכניקה שלה.
גרהם גם נתנה ללהקה לבצע שבע מעבודותיה, זכות שאף להקה בעולם לא קיבלה – מעולם הודס כבר הכירה חלק מהרקדנים בניו יורק משום שהגיעו ללמוד את שיטת גרהם בבית ספרה של גרהם בניו יורק.
כבר בניו יורק, לינדה הודס שהייתה רקדנית בלהקתה של גרהם, שימשה אסיסטנטית לגרהם ולימדה את יצירותיה.
הופעת הבכורה של להקת בת-שבע הייתה רגע היסטורי בתולדות המחול בישראל.
בשנת 1964 לימדה טכניקה של גרהם בלהקת המחול בת שבע כנציגתה הבכירה של מרתה גרהם, הכוהנת הגדולה של המחול המודרני האמריקאי.
בשנת 1965 שבה הודס לישראל כדי להדריך את רקדני הלהקה בביצוע הכוריאוגרפיות של גרהם ביצירות נוספות הגן, אחוז מלחמה ושעשועי המלאכים, והחליטה להשתקע בישראל.
הודס הצטרפה ללהקת בת-שבע כמורה וכרקדנית.
הודס נשארה בלהקה עד לשנת 1970 כרקדנית, כמורה וכמנהלת חזרות.
עד לשנת 1975 שימשה אחראית על הרפרטואר של מרתה גרהם בבת-שבע והייתה מנהלת אמנותית עמיתה לסירוגין בשנים 1971–1974. תרומה רבה נקשרה לדרכי עבודתה של הודס בלהקת בת-שבע שנסקה אל פסגת המחול המודרני העולמי.
אלה היו שנות הזוהר, וסיוריה באירופה ובארצות הברית בסוף שנות ה-60 ותחילת ה-70 היו מסעות של ניצחון ללהקה.
הודס רקדה בלהקת בת-שבע בריקודים אדם וחווה, אוהל המראות (1965), צו הרשות, פנים ומסכה (1966), לשונות אש (1967), קלעים, תנועות (1969).
נוסף על כך יצרה הודס עבור הלהקה את הכוריאוגרפיה ליצירותיה המופע (1967) והבט בעצמך (1972).
ב-1970 פרשה מריקוד בבת-שבע ופעלה ככוריאוגרפית אורחת בבלט רמבֶּר בלונדון, וכמורה ומנהלת חזרות בנדרלנדס דאנס תיאטר NDT בהולנד.
כמו כן לימדה מחול בבית הספר למחול ג'וליארד, בנייבורהוד פלייהאוס ובאמריקן דאנס פסטיבל בניו-יורק.
בהמשך לימדה בבית הספר למחול בת-דור, ב ובתאטרון מחול ענבל.
ב-1974 חזרה הודס ללהקת בת-שבע כדי לרקוד ביצירתה של גרהם חלום.
ב-1974 ניהלה את בית הספר למחול והלהקה של ליה שוברט וקאי לוטמן, בחיפה.
ב-1975 שבה לניו יורק וניהלה את בית הספר למחול של מרתה גרהם, שם שימשה מנהלת חזרות ובשנים 1979–1991 גם מנהלת אמנותית שותפה.
היא המשיכה כאחראית על מורשתה של מרתה גרהם.
בשנים 1992–1998 שימשה מנהלת חזרות בלהקתו של פול טיילור וניהלה אמנותית את להקתו טיילור 2. הודס המשיכה לפעול במסגרת בית הספר והלהקה של טיילור.
לינדה מארי מקמהן היא פוליטיקאית אמריקאית, מנהלת עסקים ומתאבקת מקצועית בדימוס.
המכהנת כמזכירת החינוך של ארצות הברית תחת הנשיא דונלד טראמפ.
בעבר שימשה כמנהלת ה-25 של מינהל עסקים קטנים מ-2017 עד 2019.
מקמהן נולדה בשם לינדה מארי אדוארדס בניו ברן שבקרוליינה הצפונית למשפחה ולשית-אמריקאית, בתם של אוולין והנרי אדוארדס.
היא הייתה בת יחידה וגדלה כ"טום בוי" ששיחקה כדורסל ובייסבול.
הוריה עבדו שניהם בבסיס חיל הנחתים צ'רי פוינט.
היא גדלה במשפחה בפטיסטית שמרנית, אך כשהתבגרה המירה את דתה לקתולית.
לינדה אדוארדס בת ה-13 פגשה את וינס מקמהן, שהיה אז בן 16, לראשונה כשהייתה נערה.
אימותיהם עבדו יחד באותו בניין, אך לא הכירו זו את זו.
ב-26 באוגוסט 1966, נישאה אדוארס בת ה-17 למקמהן בן ה-21 (זאת לאחר ארבע שנים של היכרות).
בנם שיין נולד ב-1970, ואחריו הבת סטפני ב-1976. היא נרשמה לאוניברסיטת מזרח קרולינה ב-1966, שם השיגה תואר ראשון בצרפתית.
התכנית האקדמית שסיימה נועדה להכין אותה להוראה.
מקמהן, יחד עם בעלה, וינס מקמהן, הקימה את חברת בידור הספורט Titan Sports, Inc.
(לימים WWE) שם עבדה כנשיאה ומאוחר יותר כמנהלת כללית מ-1980 עד 2009. במהלך תקופה זו, החברה גדלה מעסק אזורי בצפון-מזרח ארצות הברית לתאגיד רב לאומי גדול.
היא הופיעה מדי פעם על המסך, בעיקר בריב עם בעלה שהגיע לשיאו ב"רסלמניה 17".
ב-2009 עזבה את WWE כדי להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית בקונטיקט מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הפסידה לדמוקרט ריצ'רד בלומנטל.
היא התמודדה שוב לתפקיד ב-2012, אך הפסידה לדמוקרט כריס מרפי.
ב-7 בדצמבר 2016 הודיע דונלד טראמפ (הנשיא הנבחר דאז) כי ימנה את מקמהון למנהלת של הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית.
מזכירת החינוך של ארצות הברית
ב-19 בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו למנות את מקמהן למזכירת החינוך של ארצות הברית.
מינויה של מקמהן ספג ביקורת מצד אנשי מקצוע בתחום החינוך, בהם נשיאת איגוד החינוך הלאומי רבקה ס.
פרינגל, שיצאה חוצץ נגד המינוי בשל תמיכתה בביטול מחלקת החינוך של ארצות הברית שבראשה היא יועדה לעמוד, וכן את היעדר כישורי הניהול שלה באופן כללי.
כמו כן, מקמהן הואשמה שהרוויחה עשרות או מיליוני דולרים מקידום אלימות והחפצת נשים צעירות.
ב-20 בינואר 2025 הוגשה מועמדותה אל הסנאט של ארצות הברית והועברה לוועדת הבריאות, החינוך, העבודה והפנסיונים.
ב-13 בפברואר 2025 נערך לה שימוע לקראת הצבעה.
ב-20 בפברואר 2025 אישרה הוועדה את מועמדותה בהצבעה של 12 מול 11.
ב-3 במרץ 2025 אישר הסנאט את מינויה של מקמהן למזכירת החינוך של ארצות הברית ברוב של 51 מול 45.
עם כניסתה לתפקיד, הובילה קו תקיף נגד מה שהגדירה כ"אפליה אנטישמית ממוסדת" בקמפוסים של אוניברסיטאות עילית בארצות הברית.
תחת הנהגתה, מחלקת החינוך האמריקאית הפעיל לחצים פדרליים משמעותיים נגד מוסדות להשכלה גבוהה שהואשמו באי־התמודדות עם גילויי אנטישמיות, בעיקר על רקע הפגנות פרו-פלסטיניות שנערכו בקמפוסים בעקבות מלחמת חרבות ברזל ב־2023.
במסגרת מדיניות זו, הובילה מקמהון את המהלך להסכם תקדימי עם אוניברסיטת קולומביה, שבמסגרתו התחייבה האוניברסיטה ביולי 2025 לשלם לממשל הפדרלי יותר מ־220 מיליון דולר – כולל 200 מיליון דולר כהחזר על מימון מחקרי שבוטל, ועוד 21 מיליון דולר להסדרת טענות להפרת זכויות אזרח של עובדים יהודים.
ההסכם כלל התחייבויות מצד האוניברסיטה לרפורמות מקיפות במדיניות המשמעתית, בתוכניות הלימוד ובמדיניות הגיוון בקמפוס.
בהצהרתה לאחר החתימה על ההסכם, כינתה מקמהון את ההסדר "נקודת מפנה במאבק הלאומי באפליה אנטישמית", והדגישה כי "הרפורמות של קולומביה הן מפת דרכים לאוניברסיטאות עילית המבקשות לשקם את אמון הציבור".
ההסכם זכה לסיקור תקשורתי נרחב, ונחשב בעיני תומכיה להישג מדיניות מרכזי בקדנציה שלה.
לינדה ורו באן (בהונגרית: Verő Bán Linda; נולדה ב-23 בפברואר 1976) היא רבנית, מחברת, ואשת חינוך יהודייה-הונגרית.
ורו באן היא מהפעילים הבולטים של הקהילה היהודית בבודפשט.
לינדה ורו באן נולדה ב-1976 בבודפשט, בת למשפחה יהודית קונסרבטיבית.
היא נחשבת לאחת מראשוני היהודים בהונגריה שפעלו לשיקום החיים היהודיים בבודפשט לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בהונגריה, כאשר עדיין הייתה נערה.
ורו באן הייתה פעילה במיוחד בתחיית החיים היהודיים בהונגריה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 2013 סיפרה לעיתונאית ליסה אבנד: "אי אפשר היה לקיים את היהדות תחת הקומוניזם, ורק לאחר נפילת המשטר התחילו אנשים לנסות לשחזר את זהותם.
הם אולי לא הולכים לבית הכנסת, אבל הם עדיין רוצים לבטא את התרבות היהודית שלהם".
לינדה באן למדה באוניברסיטה העברית בירושלים בפקולטה לתולדות האמנות וללימודים כלליים.
בראשית דרכה המקצועית שימשה שליחה של תנועת מסורתי עולמי , ולאחר מכן השתתפה בתוכנית מלגות של המכון האירופי ללימודים יהודיים (Paideia) בסטוקהולם שבשוודיה.
בשנת 2002 נישאה לרב טמאש ורה , ומאז היא עוסקת בחינוך יהודי בלתי-פורמלי ובבניית קהילה בבית הכנסת פרנקל שבבודפשט.
במסגרת פעילותה שם, ורו באן ייסדה בספטמבר 2015 ייסדה את סניף BBYO הונגריה, הפועל למען נוער יהודי הונגרי בגילאי 12 עד 16.
במרוצת השנים חיברה ורו באן 13 ספרים למשפחות צעירות העוסקים במסורת ובזהות יהודית.
ספרים אלה הם הספרים החינוכיים המודרניים הראשונים לילדים יהודים שהתפרסמו בהונגרית מאז השואה.
כמה מספריה תורגמו לשפות אנגלית, גרמנית, סלובקית, צרפתית, רוסית וקרואטית.
ספרה של באן "What Does It Mean To Be Jewish?" זכה לשבחים מאת "הפינגטון פוסט", שם נבחר על ידי הבלוגר והרב בראד הירשפלד כ"ספר היהודי הטוב ביותר של שנת 2010".
לינדה גארון מישל היא במאית טלוויזיה ישראלית, הידועה בעיקר בשל תוכניות הילדים שביימה במסגרת "הטלוויזיה הלימודית" בשנות ה-70 וה-80.
מישל נולדה ב-1949 בדרום אפריקה וגדלה ביוהנסבורג.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון עלתה לישראל וב-1970 סיימה תואר בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת לימודיה השתתפה מישל בקבוצת תיאטרון לדוברי אנגלית, לצד אליס גולמבו.
השתיים החלו במקביל את דרכן בטלוויזיה, כשבטלוויזיה הלימודית חיפשו שחקנים דוברי אנגלית לתוכנית ללימוד אנגלית.
מישל עבדה על הסט של התוכניות Here We Are, גבי ודבי ו-Debby in Hospital, וב-1975 עברה אל מאחורי המצלמה.
כנתבת תמונה הייתה מישל אחת הנשים הראשונות בטלוויזיה בישראל שעבדה בתפקיד טכני, ובין היתר השתתפה בצילומי התוכניות עברית בסימן טוב, רגע עם דודלי, מצב משפחתי, הילדים משכונת חיים, וציפיטפוט.
ב-1978 נבחרה לביים את התוכנית ללימודי אנגלית Sing A Song בכיכובה של סוזי מילר, ושנה לאחר מכן ניתנה לה הזדמנות ראשונה לביים בעברית, את התוכנית "מה פתאום?".
בהמשך ביימה גם פרקים בתוכניות "בלי סודות" ו"זהו זה".
ב-1997 ביימה עם איזי אברהמי את הסרט הדוקומנטרי The Bund, Utopia for Real שהופק לרגל מלאת 100 שנים לתנועת הבונד.
בשנים 1999–2015 הייתה בזוגיות עם חוקר האסלאם ראובן פז.
לינדה גודווין היא מדענית אמריקאית ואסטרונאוטית לשעבר בסוכנות החלל האמריקאית נאס"א.
גודווין הצטרפה לנאס"א בשנת 1980 והפכה לאסטרונאוטית ביולי 1986. היא פרשה בשנת 2010. במהלך הקריירה שלה, גודווין השלימה ארבע טיסות חלל ושהתה למעלה מ-38 ימים בחלל.
גודווין שימשה גם כעוזרת למנהל החקר והייתה חברה במינהל תפעול צוות הטיסה במרכז החלל ג'ונסון.
מאז פרישתה מנאס"א, היא קיבלה משרת פרופסורית במחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת מיזורי.
היא הייתה האישה הראשונה שביצעה הליכת חלל מחוץ לשתי תחנות חלל שונות: תחנת החלל מיר במרץ 1996 ותחנת החלל הבין-לאומית בדצמבר 2001.
גודווין נישאה לסטיבן נגל, גם הוא אסטרונאוט, שהיה המפקד בטיסת החלל הראשונה שלה.
השניים היו זוג נשוי עד למותו של נגל ממחלת הסרטן ב-21 באוגוסט 2014.
דירוג ביצועים יוצאי דופן של נאס"א
מדליית מנהיגות מצטיינת של נאס"א
מדליית שירות יוצא דופן של נאס"א
מדליית השירות המצטיין של נאס"א
לאחר שסיימה את לימודי התואר הראשון בפיזיקה ובמתמטיקה באוניברסיטת דרום-מזרח מיזורי, גודווין למדה לתואר שני באוניברסיטת מיזורי בקולומביה (מיזורי).
במהלך תקופה זו לימדה סטודנטים לתואר ראשון במעבדות פיזיקה ובנוסף שימשה במספר משרות של עוזרות מחקר.
היא ערכה מחקרים בפיזיקה של מצב מוצק בטמפרטורה נמוכה, כולל מחקרים במנהור קוונטי ומודדי ויברציה של מיני מולקולות נספגים על גבי סובסטרטים (משטחים) מתכתיים בטמפרטורות הליום נוזלי.
תוצאות המחקרים שלה פורסמו במספר כתבי עת.
גודווין היא טייסת אזרחית בעלת דירוג מכשירים.
גודווין הצטרפה לנאס"א בשנת 1980, בחטיבת תפעול המטענים במינהל תפעול המשימה, שם עבדה בשילוב מטענים (מטענים מחוברים ומעבדות חלל), וכבקרת טיסה וקצינת מטענים במספר משימות מעבורות חלל.
גודווין נבחרה על ידי נאס"א כמועמדת לאסטרונאוטית ביוני 1985 והפכה לאסטרונאוטית ביולי 1986. בין משימותיה הטכניות היו עבודות עם תוכנת טיסה במעבדת שילוב האוויוניקה של מעבורת החלל (SAIL), ותיאום פעילויות פיתוח משימות עבור השלב העליון האינרציאלי (IUS).
היא שימשה גם כראש מחלקת הופעות אסטרונאוטיות, ראש ענף פיתוח המשימה במשרד האסטרונאוטים וכאשת הקשר של האסטרונאוטים לקבוצת העבודה החינוכית שלו, סגנית ראש משרד האסטרונאוטים וסגנית מנהל, מנהלת תפעול צוות טיסה.
גודווין משמשת כיום כעוזרת למנהל חקר, מנהלת תפעול צוות טיסה במרכז החלל ג'ונסון.
גודווין בוגרת ארבע טיסות חלל, בילתה למעלה מ-38 ימים בחלל, כולל למעלה מעשר שעות פעילות חוץ-רכבית בשתי הליכות חלל.
בשנת 1991 שירתה כמומחית משימה ב- STS-37, הייתה מפקדת המטען ב- STS-59 בשנת 1994, טסה ב- STS-76 בשנת 1996, משימת עגינה לתחנת החלל מיר, ושירתה ב- STS-108 / טיסה UF-1 של תחנת החלל הבין-לאומית בשנת 2001.
הצוות גם ביצע הליכת חלל לא מתוכננת כדי לשחרר את אנטנת ה-GRO, וביצע פעילות חוץ-רכבית לבדיקת מושגי תנועה במבני חלל גדולים.
נערכו מספר ניסויים ופעילויות בסיפון, כולל בדיקת אלמנטים של צינור חום לחקר העברת נוזלים המעובדת בסביבות חוסר משקל, מנגנון עיבוד כימי לאפיון מבנה חומרים ביולוגיים וניסוי לגידול גבישי חלבון גדולים יותר מאלה שניתן לגדל על הקרקע (PCG II).
אטלנטיס נשאה ציוד רדיו חובבים לקשר קולי, טלוויזיה וציוד נוסף.
נוצרו כמה מאות קשרים עם מפעילי רדיו חובבים ברחבי העולם.
גודווין שירתה כמפקדת מטען בצוות של STS-59. מעבורת החלל אנדוור שוגרה ממרכז החלל קנדי ב-9 באפריל 1994. זו הייתה משימת מעבדת מכ"ם החלל שכללה שלושה מכ"מים גדולים וחיישן פחמן חד-חמצני ששימשו לשיפור המחקרים של פני כדור הארץ והאטמוספירה.
מכ"מי ההדמיה פעלו בשלושה תדרים וארבעה קיטובים.
יכולת רב-ספקטרלית זו של המכ"מים סיפקה מידע על פני כדור הארץ בטווח רחב של קני מידה שלא ניתן היה להבחין בהם בניסויים קודמים בתדר יחיד.
תצפיות צוות בזמן אמת על תופעות פני השטח ותנאי אקלים, בתוספת למעלה מ-14,000 תצלומים, סייעו לחוקרים בפירוש ובכיול הנתונים.
המשימה הסתיימה בנחיתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה, ב-20 באפריל 1994 לאחר שהקיפה את כדור הארץ 183 פעמים ב-269 שעות ו-29 דקות.
גודווין הייתה מומחית משימה 3 בצוות STS-76.  האטלנטיס שוגרה ממרכז החלל קנדי קומפלקס ב-22 במרץ 1996. זו הייתה משימת העגינה השלישית לתחנת החלל הרוסית מיר.
לאחר המפגש והעגינה עם מיר הושלמה העברת אסטרונאוט של נאס"א לתחנת מיר לשהייה מתוכננת של חמישה חודשים כדי להתחיל בנוכחות רציפה של אסטרונאוטים אמריקאים על סיפון תחנת החלל מיר לתקופה של כשנתיים.
בנוסף העביר הצוות ציוד של חומרת מדע, מזון, מים ואוויר במשקל כולל של כ -, והחזיר למעלה מ- של חומרה מדעית אמריקאית של סוכנות החלל האירופית וחומרה רוסית.
גודווין ביצעה הליכת חלל בת שש שעות.
משימה זו הייתה גם הטיסה הראשונה של Kidsat, מצלמה אלקטרונית הנשלטת על ידי תלמידי כיתה באמצעות קישור בין JSC Mission Control למעבורת, המשתמשת בצילום דיגיטלי מהמעבורת למדע וחינוך.
המשימה הסתיימה בנחיתה מוצלחת בבסיס חיל האוויר אדוארדס, קליפורניה, ב-31 במרץ 1996, לאחר 145 הקפות סביב כדור הארץ, מרחק תוך 221 שעות ו-15 דקות.
גודווין שירתה כמומחית משימה 1 בצוות של טיסת החלל הבין-לאומית STS-108. החללית אנדוור שוגרה ממרכז קנדי ב-5 בדצמבר 2001. זו הייתה טיסת המעבורת ה-12 שביקרה בתחנת החלל הבינלאומית.
צוות אנדוור החזיר את צוות משלחת 4 ווצוות משלחת 3. הצוות פרק מעל של אספקה, לוגיסטיקה וניסויים מדעיים ממודול הלוגיסטיקה הרב-תכליתי של רפאלו וארז מחדש מעל של פריטים שכבר אינם נחוצים בתחנה לצורך חזרה לכדור הארץ.
גודווין השתמשה בזרוע הרובוטית של המעבורת כדי להתקין ציוד ולקחה חלק בהליכת חלל כדי לעטוף שמיכות תרמיות סביב מכלולי גימבל של מערך השמש של תחנת החלל הבינלאומית.
נחיתת ה־TS-108 הסתיימה בצורה מוצלחת במתקן הנחיתה של המעבורת ב-17 בדצמבר 2001, לאחר 185 הקפות סביב כדור הארץ, מרחק תוך 283 שעות ו-36 דקות.
לינדון ביינס ג'ונסון היה נשיאהּ השלושים ושישה של ארצות הברית, בין השנים 1963–1969. כחבר המפלגה הדמוקרטית מטקסס, מילא ג'ונסון מספר תפקידים במהלך קריירה ארוכה בקונגרס האמריקאי, בו שירת כחבר בית הנבחרים (בשנים 1937–1949), וכן כסנאטור (בשנים 1949–1961).
בין תפקידיו כיהן במשך שש שנים כמנהיג הרוב בסנאט, עד שנבחר לסגן נשיא ארצות הברית ב-1960, תחת הנשיא ג'ון קנדי.
בנובמבר 1963, לאחר רצח קנדי, הפך לנשיא.
ג'ונסון הוא אחד מארבעת האנשים ששירתו בכל המשרות הניתנות לבחירה בממשל הפדרלי.
ג'ונסון נולד בחווה בסטונוול, שבטקסס, ועבד כמורה וכעוזר פרלמנטרי, לפני שנבחר בעצמו לבית הנבחרים ב-1937. הוא נבחר לסנאט ב-1948, ומונה למצליף הרוב בסנאט ב-1951. ב-1953 הפך למנהיג המיעוט בסנאט, וב-1955 מונה למנהיג הרוב בסנאט.
כמנהיג הרוב הסנאט, נודע ג'ונסון כאדם דומיננטי וכן בקשריו עם פוליטיקאים רבים שסייעו לו לקדם חקיקה.
ג'ונסון ניסה להתמודד במפלגה הדמוקרטית בבחירות של 1960 ונכשל, אולם קיבל את ההזמנה של המועמד שנבחר, ג'ון קנדי, להיות עמיתו למירוץ.
השניים ניצחו, במירוץ צמוד, את מועמדי המפלגה הרפובליקנית, ריצ'רד ניקסון והנרי קבוט לודג' הבן, וב-20 בינואר 1961, הושבע ג'ונסון לתפקיד סגן הנשיא.
ב-22 בנובמבר 1963, לאחר ההתנקשות בקנדי בדאלאס, טקסס ומותו באותו היום, ירש ג'ונסון את קנדי כנשיא.
כעבור שנה, נבחר לכהונה מלאה, בבחירות ב-1964, כשניצח את הסנאטור בארי גולדווטר, מאריזונה, ניצחון מוחץ.
בתחומי הפנים, החל ותכנן את ביצוע "החברה הגדולה" – תוכנית חברתית רחבה שכללה שירותי בריאות לחולים ועניים כמדיקר ומדיקייד, שיפור מערכת החינוך, מלחמה בעוני, שיפור זכויות האדם ושוויון זכויות לשחורים.
התוכנית כללה תמיכה בכלכלה צומחת, מלחמה בעוני ועזרה למיליוני אמריקאים לעלות מעל קו העוני.
חוקי זכויות אזרח שנחתמו בידיו אסרו אפליה על רקע גזעי במקומות ציבוריים, בסחר בין-מדינתי, ובמקומות עבודה ובדיור.
חוק זכות ההצבעה אסר דרישות מסוימות שהונהגו במדינות דרומיות על מנת להפלות אפרו-אמריקאים.
עם העברת חוק ההגירה והאזרוח, ביצע רפורמה במערכת ההגירה של המדינה, ועודד הגירה ממדינות שאינן באירופה.
נשיאותו נחשבה לשיא הליברליזם לאחר תקופת הניו דיל.
בתחומי החוץ, נתפס ג'ונסון כאחראי לעיקר ההסלמה שחלה במלחמת וייטנאם, כאשר ב-1964 העביר הקונגרס חוק שאישר שימוש בכוח צבאי בדרום-מזרח אסיה ללא הכרזת מלחמה.
מספר החיילים האמריקאים בווייטנאם גדל מכ-16,000 ב-1963 עד לכמעט 550,000 בתחילת 1968. מספר ההרוגים במלחמה עלה בהתמדה ומאמצי השלום נתקעו.
חוסר שביעות הרצון מהמלחמה לווה בתנועות אנטי-מלחמתיות גדולות ואגרסיביות, בפרט בקרב אוניברסיטאות וקמפוסים בארצות הברית וברחבי העולם.
בקיץ 1965 החלו מהומות רבות נגד מלחמת וייטנאם בערים הגדולות, והתפרעויות ומהומות בשכונות שונות במהלך הקיצים לאחר מכן.
אויביו הפוליטיים של ג'ונסון החלו לדרוש החזרת החוק והסדר.
על אף שהחל את נשיאותו עם תמיכה איתנה ונחשב למועמד מוביל בתחילת מערכת הבחירות של 1968, החליט לפרוש כבר בשלביה המוקדמים, נוכח התסכול הרב בציבור ובמפלגתו שלו עם המלחמה וההתנגדות לה.
ניקסון נבחר להחליפו, כשקואליציית הניו דיל ששלטה בפוליטיקה במשך שלושים ושש שנה התפרקה.
לאחר עזיבת תפקידו ב-1969, ג'ונסון חזר אל החווה שלו בטקסס, ומת מהתקף לב בגיל שישים וארבע ב-22 בינואר 1973.
הוא הוכתר כאיש השנה של המגזין "טיים" לשנים 1964 ו-1967. בשנת 1973 החליטה סוכנות החלל האמריקאית נאס"א לקרוא על שמו את "המרכז לטיסות חלל מאוישות" שביוסטון, הנקרא מאז "מרכז החלל ג'ונסון".
עקב מדיניות הפנים שנקט, שהעבירה חוקים רבים בנושאי זכויות אזרח, שימוש בנשק, שימור הסביבה ומדיניות רווחה, היסטוריונים מחשיבים אותו לאחד הנשיאים הטובים שהיו לארצות הברית.
עם זאת, ספג ביקורת רבה על מדיניותו במלחמת וייטנאם.
לינדון ביינס ג'ונסון נולד ב-27 באוגוסט 1908, בסטונוול שבטקסס, עיירה קטנה הקרובה לאוסטין, בבית חווה קטן, כבן הבכור למשפחה בת חמישה ילדים.
העיירה ליד החווה, ג'ונסון סיטי, נקראה על שם בן דודו, ג'יימס פולק ג'ונסון, אמו הייתה צאצאית של ג'ורג' וושינגטון ביינס, כומר בפטיסטי, שהיה נשיא אוניברסיטה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
שני סביו ואביו היו נציגים בבית הנבחרים של טקסס.
סבו סמואל, היה נוצרי בפטיסט שהחשיב את היהודים כעם הנבחר, ותרם ליחסו האוהד של ג'ונסון ליהודים.
ג'ונסון נבחר לנשיא השכבה בגיל 17 והשתתף בשיעורי נאום, דיונים ובייסבול.
בגיל 15 סיים את לימודיו בתיכון, הצעיר בכיתתו ובבית הספר של ג'ונסון סיטי (שבעתיד ייקרא על שמו).
הוריו דחפו אותו להמשיך ללימודים אקדמיים ולכן עבר לקליפורניה, שם לקח קורס שנדרש כדי להתקבל ללימודים באוניברסיטה, והתפרנס מקטיף ענבים.
ב-1926 החל ללמוד באוניברסיטת המורים של דרום מערב מדינת טקסס (לימים אוניברסיטת המדינה של טקסס), שהיה סמינר להכשרת מורים.
בעת לימודיו השתתף בעימותים ובפוליטיקה של קמפוס האוניברסיטה, וערך את העיתון המקומי "The College Star".
ימיו באוניברסיטה חידדו את כושר השכנוע והארגון הפוליטי שלו.
ג'ונסון טען שסולק מבית ספרו.
במשך תשעה חודשים בין 1928–1929, לקח הפסקה מלימודיו האקדמיים ולימד ילדים שמוצאם ממקסיקו בבית ספר מופרד בדרום טקסס המיועד להם, במרחק של 140 קילומטרים מסן אנטוניו.
עבודתו עזרה לו לצבור מימון להמשך הלימודים, שאותם השלים ב-1930. בהמשך החל לעבוד כמורה בבית ספר, בעיירה קטנה בשם פירסל, ולאחר מכן העביר במשך שנתיים שיעורים בנשיאת נאומים ועריכת דיונים בבית ספר תיכון ביוסטון.
ב-1965, כשחזר לבית הספר לאחר חתימה על חוק ההשכלה הגבוהה, טען ג'ונסון שלעולם לא יישכח את הכאב שחש כשהבין שהמכללות היו סגורות לילדים העניים, וטען שהאומה לא תוכל לנוח עד שדלת הידע תיפתח לכל אמריקני.
לאחר שלימד ביוסטון, נכנס ג'ונסון לפוליטיקה.
ב-1930 לקח חלק במסע הבחירות של חבר בסנאט המדינתי של טקסס לקונגרס של ארצות הברית.
אותו סנאטור המליץ עליו לחבר בית הנבחרים הדמוקרט ריצ'רד קלברג, שמינה את ג'ונסון למזכיר לשכתו.
שם נבחר לעמוד בראש קבוצת "הקונגרס הקטן", המורכבת מעוזרים חקיקתיים, ודרכה עבד עם חברי קונגרס, עיתונים ושתדלנים.
עמיתיו כללו במהרה את עוזריו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, וכן של העמית הטקסני, סגן הנשיא ג'ון גארנר.
ג'ונסון התחתן עם קלאודיה אלטה טיילור, שנודעה בשם "ליידי בירד", ב-17 בנובמבר 1934 בטקסס.
חתונתם התקיימה לאחר שלמד חודשים אחדים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
נולדו להם שתי בנות: לינדה בירד ב-1944 ולוסי ביינס ב-1947. ראשי התיבות של כל חבר במשפחתו של ג'ונסון היו "LBJ", אפילו כלבו, ליטל ביגל.
את ראשי התיבות חקק ברחבי החווה שלו.
ב-1935, מונה ג'ונסון לעמוד בראש מנהל הנוער הלאומי של טקסס, תפקיד שבמסגרתו פעל להגביר את אפשרויות החינוך והתעסוקה של בני נוער ואנשים צעירים.
שנתיים לאחר מכן התפטר על מנת להתמודד לקונגרס.
הוא נודע כבוס קשוח שדרש לעיתים ימי עבודה ארוכים וכן עבודה בסופי השבוע.
חברים, פוליטיקאים והיסטוריונים תיארו אותו כתאוותן לכוח ושליטה.
ב-1937 זכה ג'ונסון בבחירות מיוחדות שנערכו לייצוג המחוז העשירי של טקסס בבית הנבחרים, שכיסה את אוסטין ופרווריה.
הוא ניהל קמפיין המבוסס על תוכנית הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לצד סיוע מאשתו.
בעת כהונתו שירת כחבר בוועדה לענייני חיל הים של ארצות הברית.
הוא עבד לצורך חיבור האזורים הכפריים לרשת החשמל ולמען מחוזו.
ג'ונסון סידר פרויקטים מיוחדים ליזמים שהכיר, כמו האחים בראון, שמימנו אותו לאחר מכן בקריירה.
ב-1941, ניסה להתמודד על המועמדות הדמוקרטית לסנאט.
הוא התמודד מול מושל טקסס, איש העסקים ושדרן הרדיו וילברט או'דניאל.
ג'ונסון הפסיד בהפרש זעום במערכת הבחירות המקדימות, וכך גם את המושב בסנאט, שכן טקסס הייתה מדינה שבה המפלגה הדמוקרטית שלטה.
ג'ונסון מונה ללוטננט קומנדר בשירות המילואים של הצי של ארצות הברית ב-21 ביוני 1940. כשעוד כיהן בקונגרס, נקרא לשירות פעיל שלושה ימים לאחר המתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר 1941. הוא קיבל פקודות להתייצב במשרד האחראי על הצי בוושינגטון לצורך הדרכה ואימונים.
לאחר האימונים, ביקש מתת-מזכיר הצי ג'יימס פורסטל תפקיד קרבי.
במקום זאת, נשלח לפקח על פעולות המספנות בטקסס ובחוף המערבי.
באביב 1942, כשרצה הנשיא רוזוולט לקבל דיווחים בנוגע למצב בדרום מערב האוקיינוס השקט, הוא הרגיש שיש למנות לכך בעל ברית פוליטי אמין.
פורסטל הציע את ג'ונסון לתפקיד.
ג'ונסון דיווח לגנרל דאגלס מקארתור באוסטרליה.
ג'ונסון ושני קצינים נסעו לבסיס צבאי, שעליו הוטלה המשימה להפציץ את בסיס הטיסה היפני בלאה, גינאה החדשה.
שותפו של ג'ונסון לחדר היה לוטננט משנה בצבא שהטיס מטוס מסוג B-17 מבצר מעופף.
ב-9 ביוני 1942, התנדב ג'ונסון לתפקד כמשקיף עבור המשימה להפצצת בסיס האוויר שאליה יצא שותפו לחדר.
במשימה, יורט המטוס של שותפו לחדר.
בנוגע למטוס עליו היה ג'ונסון, הוא טען שהמטוס הותקף ונאלץ לשוב על עקבותיו תחת אש, אולם אחרים טענו שהמטוס שב על עקבותיו לפני שפגש באויב עקב בעיות בגנרטור.
מטוסים אחרים שהמשיכו נורו בזמן שמטוסו של ג'ונסון נחת בבסיס הטיסה.
מקארתור המליץ להעניק לג'ונסון את כוכב הכסף, אות העיטור השלישי בחשיבותו בצבא.
לאחר אישור מצד הצבא, הוא העניק לג'ונסון את העיטור באופן אישי.
ג'ונסון, שהשתמש במצלמה, דיווח לרוזוולט, למפקדי הצי ולקונגרס בנוגע לתנאי השירות.
הוא טען שדרום מערב האוקיינוס השקט זקוק ליותר משאבים.
הוא טען, לדוגמה, שהמטוסים במצב רע.
הוא דרש עוד 6,800 חיילים והכין תוכנית בת שנים-עשר שלבים לשדרוג המאמץ.
הקונגרס מינה אותו לאחראי על ועדה מיוחדת לנושאי חיל הים, עם משימה דומה לוועדת טרומן בסנאט, חקירת חוסר יעילות.
הוא חשף את חוסר היעילות שפגע במלחמה הימית ודרש מהאדמירלים לפעול.
ג'ונסון הציע חוק לשלילת הפטור מגיוס מעובדי מספנות שהרבו להיעדר מעבודתם, אך איגודי העובדים חסמו את החוק.
הוא שוחרר משירות פעיל ב-17 ביולי 1942. הוא קודם לדרגת קומנדר (המקבילה לסגן אלוף) ב-19 באוקטובר 1949 (החל מ-2 ביוני 1948).
הוא התפטר משירות המילואים ב-18 בינואר 1964.
עיקר המחלוקת בבחירתו של ג'ונסון לסנאט קדמה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, כשגבר על המושל הפופולרי של טקסס קוק סטיבנסון.
ג'ונסון גייס כספים ומשך קהל לאספות בחירות אליהן הגיע במסוק שכור.
הוא זכה לתמיכת השמרנים בכך שתמך בחוק טאפט-הארטלי (שהגביל את איגודי העובדים) וביקר את איגודי העובדים.
סטיבנסון הגיע למקום הראשון, אולם לא השיג רוב.
לכן נערך סיבוב שני בו השקיע ג'ונסון מאמץ רב אף יותר.
תוצאות הבחירות היו צמודות מאוד – ג'ונסון ניצח בהפרש של 87 קולות לאחר שהוועדה הדמוקרטית המקומית המרכזית ספרה את הקולות.
הועלו טענות רבות לגבי זיוף קולות בבחירות אלו.
שמו של מנהל הקמפיין של ג'ונסון נקשר לאחד המחוזות, בו נמנו בדיוק בדקות האחרונות של ההצבעה 202 קולות, שבאופן מעורר חשד נכתבו באותו עט וכתב יד וסודרו לפי סדר הא"ב.
חלק מהמצביעים התעקשו שלא הצביעו באותו היום.
הוועדה אישרה את מועמדותו של ג'ונסון בהפרש של קול אחד.
הוועדה הדמוקרטית המקומית תמכה בג'ונסון בערעוריו של סטיבנסון בבית המשפט, ובבחירות הכלליות ב-1948, נבחר ג'ונסון לסנאט, לאחר שהביס את יריבו הרפובליקני ג'ק פורטר ברוב גדול, עם תוצאה מוכפלת מיריבו.
ובקונגרס זכה ג'ונסון לכינוי "Landslide Lyndon", "לינדון ניצחון ענק", בלשון סגי נהור, עקב ניצחונו הדחוק בבחירות המקדימות על יריבו.
הוא בשמחה, לצד התעלמותו מביקורות, אימץ את הכינוי.