tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרעיון להקמת אנדרטה לאומית במרכז ג'קרטה הועלה על ידי נשיא אינדונזיה סוקרנו מיד לאחר ההכרה ההולנדית בעצמאות אינדונזיה בסוף שנת 1949. חזונו של סוקרנו היה לאנדרטה דמוית מגדל אייפל וגבוהה ממקדש בורובודור.
תחרות לעיצוב האנדרטה נפתחה פעמיים אך בחירת תוכנית עיצוב התעכבה במשך שנים עקב מחלוקות.
לבסוף אומצה תוכנית שהוכנה במקור על ידי פרדריק סילבאן (Frederich Silaban) ופותחה לבקשת סוקרנו על ידי האדריכל ר"מ סודארסונו (R.M.
עבודות הקמת האנדרטה החלו בשנת 1961 במרחב פתוח הנקרא כיום כיכר מרדקה.
לצורך הבנייה נהרסו מספר מבנים שניצבו בו.
בשנת 1963 הושלמה בניית האובליסק.
לאחר מכן עוכבו העבודות עקב קשיי מימון וההשלכות של ניסיון ההפיכה הצבאית של תנועת 30 בספטמבר בשנת 1965. בשנת 1969 התחדשו העבודות והוקם המוזיאון שבתחתית האנדרטה.
היא נפתחה לציבור ב-12 ביולי 1975.
האנדרטה מועצבת כאובליסק הניצב על גבי בסיס רבוע דמוי גביע, שאורך צלעותיו 45 מטרים.
גובהה הכולל של האנדרטה הוא 134.7 מטרים, מהם גובהו הכולל של האובליסק הוא 117.7 מטרים.
בראש עמוד האובליסק, המצופה שיש, מצויה מרפסת תצפית שממנה נשקף נוף העיר.
מעל המרפסת מתנשאת להבת העצמאות היצוקה ארד ומצופה עלי זהב, שגובהה 17 מטרים ומשקלה 24.5 טון.
עיצובו של המבנה כולו מיועד לבטא את פילוסופיות הלינגאם והיוני.
בתוך מבנה הבסיס דמוי הגביע ממוקם אולם העצמאות.
בטבורו, מוקף על ידי שורות מושבים נמוכות, ניצב חדר שקירותיו מצופים בשיש שחור ובו נשמר הנוסח המקורי של הכרזת העצמאות האינדונזית.
דלתות מקושטות בקיר המערבי של החדר - שערי העצמאות - מובילות אל תוכו.
יתר קירותיו החיצוניים של החדר מקושטים בסמלי עצמאות שונים.
על גג מבנה הבסיס ממוקמת מרפסת תצפית נוספת.
מתחת למבנה האנדרטה נמצא מוזיאון ההיסטוריה הלאומית של אינדונזיה.
זהו אולם רחב ממדים שבהיקפו ובטבורו מוצבות 51 דיורמות, המתארות את ההיסטוריה של אינדונזיה מאז המאה הרביעית לפני הספירה ועד ימי סוקרנו.
בכיכר סביב מבנה האנדרטה ניצבים תבליטים, המתארים אף הם את ההיסטוריה של אינדונזיה.
המרחב המרוצף שסביב האנדרטה הוא אתר לעריכת טקסים ואירועים לאומיים שונים.
בין המוצגים שבמוזיאון בבסיס ה"מונאס" נמצאים נוסח הכרזת העצמאות של אינדונזיה בכתב יד והנוסח המודפס של הכרזת העצמאות של אינדונזיה שניהם מיום ששי 17 באוגוסט 1945.
האנדרטה לזכר דב גרונר היא אנדרטה שהוקמה ברמת גן בשנת 1954 ועוצבה על ידי האמנית חנה אורלוף.
האנדרטה מנציחה את זכרם של דב גרונר ושל חבריו ישראל פיינרמן, יעקב זלוטניק ויצחק בילו.
שלושת הראשונים נטלו חלק ב-23 באפריל 1946 בהתקפת האצ"ל על בניין המשטרה הבריטית ברמת גן, כדי להחרים נשק ממחסניה.
פיינרמן וזלוטניק קיפחו בה את חייהם.
גרונר נפצע קשה במהלכה, נישבה והועלה לגרדום בעכו על ידי הבריטים ב-16 באפריל 1947. יצחק בילו נפל בפעולת הסחה הקשורה בהתקפה זו.
כמו כן מונצחים 14 חברי מחתרות נוספים שהוצאו אף הם להורג.
האנדרטה מציגה מאבק בין שני אריות עשויים ברונזה: הבוגר מסמל את האימפריה הבריטית ואילו הכפיר מסמל את היישוב העברי.
בפאה הראשית כתובים שמו דב גרונר ושלושת הנופלים בהתקפה על המשטרה.
בצדה השני מצוינים עולי הגרדום ותאריכי מותם, הכותרת: "לזכרם של עולי הגרדום שלחמו בשלטון הזר למען תקומת ישראל" וסמלי המחתרות: ההגנה, אצ"ל, לח"י, וניל"י.
על שתי הפאות הנותרות מצוטטים מנהיגי המחתרת: על אחת זאב ז'בוטינסקי: "בלהב המרד שא אש להצית", ועל השנייה דוד רזיאל: "ההולכים למות מקימים אותך מולדת".
במרץ 1950 בקש נציג חרות בעיריית רמת גן מהעירייה להקצות את המגרש מול תחנת משטרת רמת גן לצורך הקמת אנדרטה לזכר דב גרונר.
בקשה זאת נדחתה, אולם בינואר 1952, לאחר שסיעת חרות הצטרפה לקואליציה העירונית, ההקצאה אושרה ברוב של נציגי הציונים הכלליים, חירות והנציג הדתי.
נציגי מפלגות הפועלים ונציג הפרוגרסיבים התנגדו להקצאה בטענה שאין להקים אנדרטה לאדם יחיד ושאין להקים אנדרטה לפורשים.
ביולי 1952 החליטו הנהלת ומועצת של"ח, שיקום לוחמי חופש, על הקמת מפעל להקמת אנדרטה לדב גרונר.
בין האישים שהוזכרו כעומדים בראש המפעל נמנו יהודה לייב פישמן מימון, ראש עירית רמת גן אברהם קריניצי, אליהו אלישר, עורך דין מקס זליגמן והאדריכל מאיר רובין.
הרב יהודה לייב פישמן מימון הודיע שהוא אינו שותף במפעל כי הוא מתנגד להקמת פסלים.
רוב הכסף להקמת האנדרטה נאסף מחוץ לישראל.
בסוף אוגוסט 1952 הוחלט שהאנדרטה תוקם על ידי חנה אורלוף, ויכלול כן מאבן בגובה 5-6 מטרים ופסל מברונזה, בגובה 2-3 מטרים.
ב-5 באוקטובר 1952 התקיים טקס התחלה רשמית של גיוס הכספים להקמת האנדרטה.
בתחילה הציעה אורלוף פסל שבו גור אריות, המייצג את העם יהודי, נאבק נגד חד קרן, המייצג את האימפריה הבריטית.
אולם תוכנית זאת נגנזה בגלל שהוועד לא רצה להרגיז את הבריטים.
בינואר 1954 ביקר מנחם בגין את אורלוף בפריס כדי להתרשם מהקדמות הקמת הפסל.
בפברואר 1954 נשלח הפסל ליציקה בברונזה בפריס.
האנדרטה הוצגה למשך שעתיים במוזיאון רודן ולאחר מכן הועברה למרסיי, והעלתה על האונייה "ארצה" והגיעה לנמל חיפה ב-21 במאי 1954. ב-24 במאי 1954 התקיימה במלון סבוי מסיבה לכבוד הפסלת.
טקס הסרת הלוט מהאנדרטה התקיים ב-27 במאי 1954 בהשתתפות עשרות אלפי אנשים בכיכר גרונר שברמת גן.
נשיא המדינה הוזמן אך לא הגיע לטקס.
העיתונות בישראל התפלגה בדרך סיקור האירוע.
העיתון חרות הקדיש לאירוע את הכותרת הראשית שלה וטען ל-50,000 משתתפים.
הארץ דיווח על האירוע בכתבה בגודל בינוני בעמוד 8, ודיווח על 30,000 משתתפים.
עיתון דבר הקדיש לאירוע ידיעה קטנה בתחתית עמוד 9, ללא כותרת.
זמנים של המפלגה הפרוגרסיבית הקדישה לאירוע ידיעה בעמוד 4, והסביר שהגם שהמחלוקת עם האצ"ל נמשכת, "כיחידים תמיד נעמוד ברטט ובכבוד לזכרונם של אלה שבעוז נפש ומתוך אהבת המולדת הלכו בשירה לקראת המוות.
האנדרטה הופיעה על בול דואר כחלק מסדרת אמנות הפיסול של דואר ישראל ולצדה נערכים טקסי ימי זיכרון.
האנדאן סולטאן (בטורקית עותמ'אנית: خندان سلطان; נולדה בתאריך לא ידוע – 9 בנובמבר 1605) הייתה בת זוגו של מהמט השלישי, וולידה סולטאן בתקופה מלכותו של בנה אהמט הראשון.
ממוצא בוסני, האנדאן סולטאן הייתה משרתת בביתו של ג'רה מהמט פאשה, ביילרבי של רומליה איילת.
הוא היה בעלה של גברהאן סולטאן, בתו של הסולטאן סלים השני, אחותו של הסולטאן מוראט השלישי, ודודתו של הסולטאן מהמט השלישי.
מהמט פשה היה מנתח ("ג'רה") ומל את שהזאדה מהמט ב-1582.
בשנת 1583, כאשר מהמט מונה לסנג'ק-ביי של מניסה, הוצגה בפניו האנדאן היפהפה וניתנה לו במתנה כפילגש על ידי מהמט פאשה וגברהאן סולטאן, לפני עזיבתם את מניסה.
כשמהמט הומלך לאחר מות אביו בשנת 1595, הגיעה איתו האנדאן לאיסטנבול.
להאנדאן ולמהמט נולדו חמישה ילדים:
שהזאדה סולימאן (נולד בשנת 1586 ונפטר צעיר)
כאשר אהמט הומלך בעקבות מותו של מהמט השלישי ב-22 בדצמבר 1603, הפכה האנדאן לולידה סולטאן.
כאם של הסולטאן החדש, היא קיבלה 1,000 אקצ'ה ביום.
ביום שישי 9 בינואר 1604, נשלחה הולידה סולטאן לשעבר, ספייה סולטאן, יחד עם שהזאדה מוסטפא (לימים מוסטפא הראשון) להתגורר ב"ארמון הישן" שנמצא בכיכר באיזיט.
זמן קצר לאחר הכתרתו, אהמט רצה להביע את תודתו למהמט פאשה וגברהאן סולטאן שהכירו בין הוריו.
אולם באותה העת, ג'רה מהמד פאשה היה קשיש וחולה ומת ב-9 בינואר 1604. לכן אהמט כיבד את אשתו של הפאשה המנוח.
הוא גם קרא על שמה את אחת מבנותיו.
כעוצרת שותפה, החלה מיד לבנות את רשת לקוחותיה והייתה מעורבת באופן פעיל בניהול עניינים שושלתיים וקיסריים יחד עם המורה של אהמט, מוסטפא אפנדי.
אהמט הודיע מספר פעמים על להיטותו לצאת למלחמה.
נראה כי האנדאן סולטן ומוסטפא אפנדי יעצו לו לנהוג בצורה זו כדי לתת לציבור את הרושם שהוא מסוגל לשלוט במדינה.
הוא גם החל לבלות זמן רב מחוץ לארמון, בעיקר בציד או סייר בסתר, ללא קשר למזג האוויר.
האנדאן סולטאן הבינה במהרה שבנה יכול בקלות להעמיד את עצמו בסכנה ולכן יש צורך לעקוב אחריו מקרוב.
היא העדיפה את חבריה הבוסנים בחצר של בנה.
היא שכנעה את אהמט למנות את יבוז עלי פאשה לווזיר הגדול ושמרה על קשר הדוק איתו, במיוחד בחודשים הקריטיים הראשונים לשלטונו של אהמט.
באביב 1604, היא ומוסטפא אפנדי הורו לעלי פאשה לקחת פיקוד בהונגריה.
באוגוסט 1604 הורה אהמט להוציא להורג את סגן הווזיר הגדול קאסים פאשה, ובינואר 1605 את יורשו סריקצי מוסטפא פאשה, ובשני המקרים החלטתו אושרה ועודדה על ידי האנדאן סולטן ומוסטפא אפנדי שניסו להיפטר מאנשיה של ספייה סולטאן בחצר המלכות.
בגלל השפעתה של האנדאן סולטאן על בנה, דרוויש מהמט אגא החליף את באירן אגא כגנן הראשי בקיץ 1604. בכל פעם שהאנדאן, אהמט ודרוויש הגיעו לגני הארמון, היא גרמה לאהמט להבטיח כי הוא לא יעשה שום דבר בניגוד למה שדרוויש יגיד.
הודות לתמיכתה הרציפה של האנדאן, הוא הצליח להפוך לחביב על אהמט.
האנדאן סולטן שימשה גם כמתווכת בין בנה לבין פקידי ממשל אחרים.
כל מוזמן שרצה לתקשר עם אהמט היה צריך להגיש תחילה את עתירתו.
ההיסטוריון בן זמננו, אבראהים פיסבי, הטיל ספק בחוכמתה, אך נתן לגיטימיות לסמכותה על בנה באמירה ישנה ופופולרית "זכות האם היא זכות האל".
האנדאן סולטאן נפטרה בארמון טופקאפי ביום רביעי, 9 בנובמבר 1605 לאחר מחלה ממושכת.
בהלווייתה חולקו כמויות גדולות של אוכל ונדבה לעילוי נשמתה.
היא נקברה לצד בעלה במאוזוליאום שלו במסגד איה סופיה באיסטנבול.
אהמט למרות דרישותיהם של הווזירים להישמע למסורת האבל בן שבעה הימים, לא דחה את יציאתו מאיסטנבול למערכה נגד מרידות הג'לאלי.
לאחר מותה של האנדאן, הפך האג'י מוסטפא אגא, לסריס הראשי של ההרמון הקיסרי (הסמכות הגבוהה ביותר בהרמון) לאורך שלטונו של אהמט.
האן קאנג (בקוריאנית: 한강; נולדה ב-27 בנובמבר 1970) היא משוררת וסופרת דרום קוריאנית.
ספרה המפורסם ביותר הוא "הצמחונית", אשר תורגם לשפות רבות.
זוכת פרס בוקר הבין-לאומי, ביחד עם מתרגמת הספר מקוריאנית לאנגלית דבורה סמית'.
זוכת פרס נובל לספרות לשנת 2024.
האן קאנג נולדה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית.
כשהייתה בת עשר עברה עם משפחתה לסיאול, בירת קוריאה הדרומית, ושם גדלה.
אביה ואחיה היו סופרים, וכבר בגיל 14 החליטה אף היא להיות סופרת.
מיד עם סיום לימודי התיכון החלה ללמוד ספרות קוריאנית עכשווית באוניברסיטת יונסי.
ב-1993 פרסמה לראשונה שירים וסיפורים קצרים אינטרוספקטיביים, שזכו לתשבחות ופרסים.
היא המשיכה בהתבוננות הפנימית ואף פנתה לבודהיזם.
בחורף 1994 פרסמה האן קאנג את הסיפור הקצר "Red Anchor" (עוגן אדום) וזכתה בפרס ספרותי בסיאול, וב-1995 פרסמה אסופת סיפורים קצרים בשם Love in Yeosu.
בראיונות ציינה שהיא החלה לכתוב רק לאחר שנערכו בחירות חופשיות בקוריאה הדרומית, לאחר תום המשטר הדיקטטורי שהחל בהפיכה הצבאית של פאק צ'ונג-הי ונמשך גם לאחר מותו.
לדבריה, המצב הפוליטי החדש מאפשר לה ולסופרים דרום קוראנים נוספים לייצר כתיבה מסוג חדש.
בתחילת שנות השלושים לחייה היא סבלה מכאבים בלי מוסברים בידיים שגרמו לה סבל רב.
במשך שלוש שנים היא כתבה רק על ידי הקשה עם עט על מקלדת.
בשנת 1998 השתתפה האן קאנג בתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה במשך שלושה חודשים, מטעם המועצה הקוריאנית לאומנויות.
ספרה המפורסם של האן קאנג ביותר הוא "הצמחונית" , שיצא לאור בשנת 2007. הספר מספר על אישה "רגילה" ששמה יונג הי שמחליטה להיות צמחונית.
היא רואה בצמחונות דרך להימנע מלעשות רע, ולטהר את עצמה.
לדעתה אכילת בשר מסמלת את האלימות של בני האדם.
יונג הי מתחילה להזדהות כצמח, מפסיקה לאכול בכלל ואחר כך גם מנסה לצאת מגבולות הגוף הגשמי שלה ולהפוך לעץ.
חלק מההשראה של האן קאנג לכתיבת הספר הוא משפט של יי סאנג, משורר קוריאני:
"הצמחונית" תורגם לשפות רבות, וזהו הספר היחיד של האן קאנג שתורגם לעברית (בהוצאת סאגה), עובד לסרט קולנוע, זכה בפרס הבוקר הבינלאומי נבחר על ידי הניו יורק טיימס לאחד מעשרת הספרים הטובים לשנת 2016.
האן מציינת את התקוממות קוואנגג'ו כאירוע מכונן בחיי משפחתה ושהשפיעה עמוקות גם על יצירתה.
במאי 1980 יצאו סטודנטים ואזרחים רבים לרחובות במחאה על המשטר הצבאי שהחל בזמן עלייתו לשלטון של הנשיא צ'ון דו-הוואן.
המהומות דוכאו על ידי הצבא ביד קשה ומאות אזרחים נהרגו.
משפחה של האן עזבה את העיר כשנה לפני פרוץ ההתקוממות, והוריה הרגישו "אשמת ניצולים".
ספרה "Human Acts" ("פעולות האדם") נפתח בתיאור ההתקוממות.
הרומן "אנחנו לא נפרדים" עוסק בקורבנות של אזורי עימות שנעלמו או נספו מתחת להריסות או בקברי אחים, מבלי שנפרדו מחבריהם וממשפחתם.
הספר נועד לשמר את זכרם, ולהבטיח להם שהם לא יאבדו, יינטשו או יישכחו.
האן קאנג נשואה לפרופסור קיו הי, מבקר אומנות, ולשניים בן.
היא מלמדת כתיבה יצירתית במכון לאומנויות בסיאול, וכותבת סיפורים ורומנים.
The Vegetarian - 2007 (ראה אור בעברית בשם הצמחונית, תרגום מאנגלית על ידי שרון קרמנר, הוצאת סאגה, 2017)
2016 - פרס בוקר עבור הרומן "הצמחונית", ביחד עם דבורה סמית', שתרגמה אותו לאנגלית.
2023 - פרס מדיסיס עבור הרומן "Don't Say Goodbye"
האנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו (בקוריאנית: 만수대대기념비), או האנדרטה הגדולה, היא קומפלקס של מונומנטים בלב פיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית.
האנדרטה כוללת 229 פסלי דמויות, המנציחים את ההיסטוריה של המאבק המהפכני של העם הקוריאני לקראת עצמאות, ובמיוחד את מנהיגיו.
החלק המרכזי של האנדרטה, שהוא גם המוכר ביותר, מורכב משני פסלי ארד בגובה 22 מטר כל אחד בדמותם של אבי האומה והנשיא הנצחי של הרפובליקה, קים איל-סונג (משמאל בתמונה), ובנו ויורשו בתפקיד המנהיג העליון של קוריאה הצפונית, קים ג'ונג-איל (מימין בתמונה).
הפסל הוא אחד מהסממנים הבולטים של פולחן האישיות הצפון קוריאני, אשר מפאר את משפחת קים.
האנדרטה הושקה במקור בחודש אפריל 1972, לרגל יום הולדתו ה-60 של קים איל-סונג.
בעת ההשקה, האנדרטה כללה רק את פסלו של קים איל-סונג, שהיה עשוי במקור מזהב, אך מאוחר יותר שונה לארד.
לאחר מותו של קים ג'ונג-איל בשנת 2011, נוסף לאנדרטה גם פסלו, מצפון לפסל הישן של קים ג'ונג-איל.
במקביל, בוצע שינוי קל בפסלו של איל-סונג, כך שישקף את דמותו בגיל מאוחר יותר, ובעודו מחייך.
במקור, פסלו של קים ג'ונג-איל כלל מעיל ארוך שעטף את הדמות, אך העיצוב שונה זמן קצר לאחר מכן למעיל מסוג אנוראק.
מקורות מקוריאה הדרומית העריכו כי עלות פסלו של קים ג'ונג-איל הייתה בסביבות ה-10 מיליון דולר, כאשר לשם גיוס הסכום הנדרש, העובדים הצפון-קוריאנים שעבדו בחו"ל בתקופה זו נדרשו על ידי המשטר לתרום כל אחד 150 דולר לשם בניית האנדרטה.
מאחורי הפסלים המרכזיים באנדרטה ממוקם מבנה מוזיאון המהפכה הקוריאנית, כאשר עליו מוצג ציור קיר של הר פאקטו, אשר נחשב כהר קדוש בקוריאה הצפונית, וכבעל קשר ישיר למהפכה הקוריאנית ולחייו של קים איל-סונג.
מצדי הפסלים המרכזיים, לאורך שני השבילים העוקפים את הפסלים ומובילים למוזיאון, מוצגים פסלים שונים בקנה מידה קטן יותר של חיילים, פועלים, ואיכרים אשר לקחו חלק במאבק המהפכני להגשמת המהפכה הסוציאליסטית.
הגובה הממוצע של פסלים אלו הוא כ-5 מטר.
כל המבקרים באתר, בין אם תושבים מקומיים ובין אם מבקרים זרים, מצופים לקוד בפני האנדרטה, וכן להניח פרחים למרגלותיה לשם הפגנת כבוד.
כמו כן, ובניגוד לטענה נפוצה, אין כל איסור לצלם את האנדרטה, אך עם זאת, יש לוודא כי התמונות כוללות את שני הפסלים בשלמותם, וכן להקפיד על צילום מחזית האנדרטה.
האנדרטה הלאומית לשלום ולצדק היא אתר ההנצחה הלאומי לקורבנות לינץ' בארצות הברית, ולהכרה בעבר של הטרור הגזעי.
היא הוקמה על ידי ארגון יוזמה לצדק שווה בעיר מונטגומרי, שבאלבמה ונפתחה ב-26 באפריל 2018.
לינץ' הוא מעשה אלימות קשה המבוצע על ידי "קבוצה" או "המון" (mob), כלפי קרבן, לרוב מקבוצת מיעוט, ולעיתים מסתיים ברצח.
אלימות זאת מופעלת ללא סמכות חוקית.
בארצות הברית חלה לאורך השנים אפליה כלפי בני אדם שחורים שלעיתים קרובות לוותה באלימות קשה ומעשי לינץ' נרחבים.
הצעת חוק נגד מעשי לינץ' שהונחה ב-1918 על ידי לאונידס סי.
דאייר בבית הנבחרים של ארצות הברית, הגדירה מעשה לינץ' כ"אסופה של שלושה אנשים או יותר שפועלים יחד במטרה לקחת את החיים של אדם, ללא סמכות החוק, כמעשה ענישה, או על מנת למנוע עבירה ציבורית ממשית או משוערת".
הצעת החוק, שהתקבלה בבית הנבחרים ונבלמה בסנאט, איפשרה להטיל קנסות על הקהילה כולה בעקבות מעשה לינץ', בהתאם לגישה שמעשי לינץ' נתמכים על ידי הקהילה.
מאחר שלא אושרה בסנאט, לא התקבלה כחוק.
מאז 1882 היו כ-200 ניסיונות להעביר חוקים דומים בקונגרס של ארצות הברית עם הגדרות שונות.
אך רק בשנת 2018 העביר הסנאט את הצעת החוק צדק לקורבנות מעשי לינץ' של קמלה האריס, קורי בוקר, וטים סקוט.
לפי הצעת חוק זו, מוגדר מעשה לינץ' כעבירה בה שני אנשים או יותר גרמו נזק לגופו של אדם אחר מסיבות שקשורות בגזע, צבע עור, דת, לאום, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, או נכות.
האנדרטה נבנתה על שטח של 24 דונם באזור מרכז העיר של בירת מדינת אלבמה, על ידי ארגון היוזמה לצדק שווה (EJI), מוסד ללא כוונת רווח שבסיסו במונטגומרי.
הארגון אחראי בין השאר על הקמת מוזיאון המורשת: מעבדות ועד כליאה המונית.
בסמוך לאתר שוק העבדים במונטגומרי, בו נמכרו אפריקאים-אמריקאים משועבדים במכירות פומביות.
עלות פיתוח ובניית מתחם האנדרטה מוערכת ב-20 מיליון דולר, אשר גויסו מקרנות פרטיות.
מייסד EJI, בריאן סטיבנסון, שאב השראה מאנדרטה לזכר יהודי אירופה שנרצחו בברלין, גרמניה, וממוזיאון האפרטהייד ביוהנסבורג, דרום אפריקה, כדי ליצור אנדרטת זיכרון ראשונה לקורבנות עליונות לבנה בארצות הברית.
במרכז המתחם עומדת כיכר הזיכרון שבה תלויים 805 מלבני פלדה בגודל ובצורת ארונות קבורה, המייצגים את כל המחוזות בארצות הברית בהם תועדו אירועי לינץ', כפי שדווחו במחקר שפורסם על ידי EJI, Lynching in America: Confronting the Legacy of Racial Terror (2017).
בין 1877–1950 תועדו יותר מ-4300 לינצ'ים של אפריקאים-אמריקאים, אשר התרכזו ב-12 מדינות הדרום, אך גם במספר מדינות אחרות.
האנדרטה היא העבודה הגדולה הראשונה בארצות הברית אשר נוקבת בשמות הקורבנות וחולקת להם כבוד.
על כל אחד מלוחות הפלדה חרוטים שמות של נרצחי לינץ'.
מרכז ההנצחה עוצב על ידי MASS Design Group מבוסטון יחד עם מעצבי התאורה Lam Partners, והוא נבנה על שטח של 24 דונם שנרכשו על ידי EJI.
יצירות אמנות במוזיאון כוללות פסל על העבדות של האמן הגאנאי קוואמה אקוטו-במפו, פסל המוקדש לנשים שהחזיקו את חרם האוטובוסים של מונטגומרי של האמנית דיינה קינג, כדי לייצג את תקופת המאבק על זכויות האזרח; וכן עבודה המתייחסת לאלימות המשטרתית של היום ולמערכת המשפט המוטה מאת האנק וויליס תומאס.
במיצב של תומאס, Rise Up, המוקד הוא קיר, ומתוך הקיר יוצאים פסלים של ראשים וגופים שחורים המרימים את ידיהם בכניעה לצופה.
היצירה מעלה את הרעיון של ניראות, שהיא גם המטרה של כל האנדרטה.
הצופה מתבקש להתמקד, ולראות את הנושא של יצירת האמנות.
לעומת העבודות האחרות שבמתחם, אשר מעלות סוגיות היסטוריות, פסל זה מתייחס לנושא העכשווי של ברוטליות משטרתית נגד אנשים שחורים.
תומאס אמר על עבודתו שהוא רואה אותה כמעלה שאלות שצריך לשאול.
מחוץ למבנה, בשטחים המטופחים המקיפים אותו, מוצבים ספסלים עליהם המבקרים יכולים לשבת כדי להרהר.
אזורים אלו מוקדשים לכיבוד והנצחת פעילים כגון אידה ב' ולס, אשר בשנות ה-1890 סיכנה את חייה כדי לדווח את האמת לגבי לינצ'ים.
שם מונחים בשורות עמודי פלדה זהים לאלה התלויים באנדרטה.
עמודים אלה נועדו להיות זמניים, ו-EJI מבקש מנציגי כל המחוזות לבוא ולקחת את העמודים המתייחסים לאזורם, ולהקים עמם אנדרטאות מקומיות.
בתחילת 2018, חודש לאחר פתיחת המתחם, דווח בעיתונות שלאחר קבלת עתירה מאזרחים שוקל מחוז מונטגומרי לבקש את העמודים "שלו", ושהעיר מונגומרי והמחוז דנו בעניין עוד לפני העתירה.
זהו חלק בהיסטוריה האמריקאית אשר מעולם לא טופל באופן בוטה וישיר".
ראש העיר טוד סטריינג' אמר שהאנדרטה מציעה "את הסיכוי הטוב ביותר של האומה שלנו לפיוס".
טקסי הפתיחה, שנערכו במאי 2018, משכו קהלים גדולים של מבקרים למונטגומרי.
בין המופיעים באירועי היו סטיבי וונדר, פטי לבל, ואשר.
האתר והמוזיאון הנלווה צפויים למונטגומרי גדילה משמעותית בתיירות, גם אם מדובר ב"תיירות אפלה".
המספרים צפויים להגיע עד 100,000 מבקרים נוספים בשנה, למרות התשתית של מונטגומרי אשר כפי הנראה אינה מספקת גישה קלה עבור מבקרים למרכז העיר.
יחד עם האנדרטה נפתח מוזיאון המורשת: מעבדות ועד כליאה המונית.
המוזיאון מציג תיעוד היסטורי לצד דרמטיזציה של העבדות והגזענות בארצות הברית.
ההתקדמות דרך המוזיאון היא כרונולוגית, ומתחילה בעבדות, ומתקדמת דרך תקופות הלינצ'ינג והג'ים קרואו, דרך עידן המאבל לזכויות האזרח, ועד לזמן הווה.
הוא כולל מיצגים על השעבוד של אפריקאים-אמריקאים, גזענית ולינצ'ים, הפרדה גזעית, ואפליה גזעית.
המתחם כולל יצירות אמנות נוספות של גלן ליגון, ג'ייקוב לורנס, אליזבת Catlett, טיטוס כפאר, וסנפורד ביגרס.
אחת התצוגות היא אוסף של אדמה ממקומות בהם בוצעו לינצ'ים מרחבי ארצות הברית.
התערוכה מכוונת להראות את ההשפעה המכריעה של עבדות, לינץ', ודיכוי שחור ברחבי הארץ.
המוזיאון מכיל 11,000 רגל מרובע של תצוגה, כולל היסטוריה שבעל פה, חומרים ארכיוניים, וטכנולוגיה אינטראקטיבית.
האנגר 11 הוא אולם הופעות ומועדון לילה בנמל תל אביב המשמש לאירועים תרבותיים ועסקיים.
מתקיימות בו הופעות של אמנים ישראלים, אמנים בין-לאומיים, תערוכות, אירועי בוטיק, מסיבות חברה וחגיגות מפוארות.
המועדון הוקם ב-1996 על ידי זאב אייזיק, אמרגן מופעים בינלאומיים אוסטרלי שעלה לישראל, לאחר שזכה במכרז של חברת "אוצר מפעלי ים" (מפעילת נמל תל אביב שלימים מוזגה עם חברת "אתרים") לשכירת המבנה ושיפוצו.
עד אז ההאנגר שימש כמחסן קרמיקות וההאנגרים סביבו הוכרזו כמבנים מסוכנים המיועדים להריסה.
המתחם שופץ ועבר לניהול "חברת האנגר 11" הדואגת לפעילותו השוטפת.
לאייזיק היה שותף נוסף במניותיה, איש העסקים אלברט פולדיאן.
במרוצת השנים הסתכסכו השניים ובשיא הסכסוך הגיש פולדיאן לבית המשפט המחוזי בתל אביב בקשה להוציא צו מניעה זמני, האוסר על אייזיק, לפעול על דעת עצמו בשם החברה.
פולדיאן טען שהחל מנובמבר 2004 החל אייזיק לפעול לדחיקת רגליו מהאנגר 11, תוך שהוא משתלט על כל הזכויות בחברה.
השניים הסכימו על בוררות ושנת 2006 פסק הבורר שמואל רוזנבלום כי השליטה במניות החברה וכן ניהולה העסקי, המסחרי והתפעולי, יוותרו בידי אייזיק.
עם זאת הוא חייב אותו להשיב לפולדיאן את השקעותיו בשיפוץ המתחם, על סך 800 אלף דולר, וכן 600 אלף דולר המהווים השתתפות בהכנסות ההאנגר.
בשנת 2010, "חברת האנגר 11" שכרה גם את מבנה 9 הצמוד לטובת הקמת אולם אירועים נוסף במתחם.
לאחר כשנה בה לא הופעל האולם, בשנת 2011 חברת אתרים, החברה העירונית לפיתוח אתרי תיירות בתל אביב, תבעה את פינוי חברת האנגר 11 מהמקום.
לטענתה הופרו הסכמי השכירות וכן חברת האנגר 11 חייבת דמי שכירות על סך רבע מיליון שקלים.
התביעה הסתיימה בהסכם וחברת האנגר 11 המשיכה לשלוט גם במבנה 9, בו הקימה אולם אירועים המכונה "הפדרציה".
בשנים 2011–2012, שימש האולם את התזמורת הפילהרמונית הישראלית כאולם חליפי בעת שהיכל התרבות היה בשיפוצים.
אולם באוגוסט 2012, לאחר כ-50 הופעות של התזמורת באולם, היא החליטה להפסיק את השימוש בו עקב תלונות רבות של מנויים.
בשנת 2021, שופץ האולם מהיסוד בשיתוף פעולה של חברת האנגר 11 וחברת אתרים, המנהלת את נמל תל אביב.
ההאנגר מתאים להופעות ואירועים של החל מ-350 משתתפים ויכול להגיע לקיבולות של עד לכ-3,000 איש.
מערכת ההגברה היא מבית L-Acoustics ו-Outline.
מערכת התאורה בת כ-700 פנסים מבית מרטין פְּרוֹפֶשְיוֹנָל וכוללת מחשבי תאורה של Chamsys ושל MA.
המערכת כוללת 18 מקרני 4K מסונכרנים המקרינים וידאו-ארט ב-360 מעלות על קירות בגובה 8 מטרים.
הסינכרון מאפשר מגוון רחב של צורות הקרנה, כולל תמונות וסרטים, וידאו בלייב מהאירוע עצמו וכן הקרנה פנורמית על כלל קירות.
האולם מציע "מופעי 360" ובהם במה מסתובבת המוצבת במרכז האולם ומאפשרת קרבה ליותר צופים.
הותקנה באולם במה הידראולית חדשנית ובכך נעשה האולם לאולם האירועים הראשון בישראל המספק במה הידראולית חשמלית.
באולם הוקלטו מספר אלבומי הופעה, בהם מוש בן ארי Live בשנת 2007, אביב גפן & התעויוט Live בשנת 2008, 4 תחנות של שלום חנוך משנת 2011, דודו טסה בהופעה משנת 2017 וכן Bootleg Archives Volumes 6-10 של Manfred Mann's Earth Band משנת 2017.
בשנת 2003 כדורגלן נבחרת ישראל, שמעון גרשון, והדוגמנית מלי לוי, נישאו בהאנגר 11 באירוע מפואר ומרובה בידוענים.
בשנת 2006 נערכה בו השקה גדולה לבושם מבית לנקום.
באותה שנה התקיים גם פסטיבל האנפלאגד הראשון של ת"א.
לאחר מלחמת לבנון השנייה המקום הועמד בחינם לרשות יצרני מזון קטנים מהצפון כדי שיוכלו למכור את מרכולתם.
בשנת 2013 התקיימה במתחם תערוכת "Spacemania", תערוכת החלל הגדולה בישראל.
בשנת 2016 התקיים במתחם שיעור יהדות ואקטואליה מפיה של סיוון רהב מאיר.
באותו יום התקיימה במקום הופעה של שרית חדד ואייל גולן ובה 2,400 איש.
בשנת 2019 שבוע האופנה של תל אביב התקיים בהאנגר.
האירוע היה אמור להתקיים במקום גם בשנת 2020 אך נדחה בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש, הוקם במקום מטה ובמת ריקודים אשר שימשה את פעילי מפלגת כחול לבן.
הצגות חנוכה שהוצגו בהאנגר 11
מקבולה האנדה אזיינר (בטורקית: Makbule Hande Özyener; נולדה ב-12 בינואר 1973) היא זמרת-יוצרת ומלחינה טורקייה.
את הקריירה שלה החלה בשנת 2000, כאשר הוציאה את אלבום הבכורה שלה Senden İbaret.
ינר היא אחת מהאמנים הטורקיים המצליחים ביותר בכל הזמנים, תוך שהיא גם אחד מהאמנים הטורקיים עם מספר הלהיטים הרב ביותר ועם מספר המכירות הגבוה ביותר וזאת, בנוסף לעובדה שהיא מחזיקה באלבום , שנחשב לאחד מהאלבומים הטורקיים הנמכרים ביותר בכל הזמנים.
ינר ידועה כמתחרה של אחת מהאמניות הטורקיות המצליחות בהיסטוריה דמט אקאלין ובמהלך הקריירה של שתיהן, הן הושוו פעמים רבות על ידי אתרי מוזיקה ומגזינים שונים.
לאחר שסיימה את חטיבת הביניים שלה, היא החליטה ללכת לקונסרבטוריון, אך לאחר שהתמודדה עם התנגדויות מצד משפחתה, היא נרשמה לתיכון לבנות ארנקוי.
היא עזבה את בית הספר והתחתנה.
חלקם נחשבים לחלק מהלהיטים הטורקיים המצליחים ביותר בכל הזמנים.
אף על פי ששיריה האלקטרוניים של ינר זכו לשבחים ביקורתיים, היא ספגה הפסד מסחרי בהשוואה לשיריה הראשונים, מה שהביא לבעיות עם שותפיה ומפיקיה.
דבר זה גרם לשינוי בחברת התקליטים שלה והיא חתמה על כמה חוזי הקלטות שונים.
במהלך הקריירה שלה, הוציאה אלבומים בשלל סגנונות שונים.
במאי 2018, חזרה לכותרות בעקבות הלהיט הבינלאומי "Manzara", שהוציאה ביחד עם הזמרת איילין ג'ושקון.
השיר נכלל באלבומה של ג'ושקון, Sinsirella.
את הקריירה שלה החלה האנדה ינר בשנת 2000, כאשר הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Senden İbaret.
האלבום זכה להצלחה מתונה ובהמשך הוציאה את , שהפך לימים לאחד מהאלבומים הטורקיים המצליחים והנמכרים ביותר בכל הזמנים.
בין הלהיטים שנכללו באלבום ניתן למנות את ", "Şansın Bol Olsun", "Evlilik Sandalı" ו-"Küs".
אלבומה השלישי Aşk Kadın Ruhundan Anlamıyor, זכה גם הוא להצלחה חסרת תקדים ולביקורות חיוביות.
לשיר "Aşk Kadın Ruhundan Anlamıyor", יצא וידאו קליפ והוא זכה להצלחה רבה.
השיר "Acele Etme", הפך ללהיט גם כן וכך גם "Kırmızı".
אלבומה הרביעי והמצליח Apayrı, יצא לאור בשנת 2006 ומתוכו יצאו שירים נוספים שזיכו את האנדה ינר בהצלחה הרבה לה היא זכתה באותן השנים.
באותה השנה, הוציאה את המיני-אלבום המצליח Hande Maxi, שהופץ ברחבי טורקיה וברחבי העולם בפורמטים שונים.
אלבום האולפן החמישי שלה , יצא לאור בשנת 2007 וזכה בפרסי הזהב FM של איסטנבול בקטגוריית "אלבום הפופ הטוב ביותר של אישה".
האלבום המשיך את קו ההצלחה של ינר והוסיף לרפרטואר שלה להיטים נוספים.
האלבום עצמו נמכר בלמעלה מ-200,000 עותקים.
אלבומה השישי Hipnoz, יצא בשנת 2008 והיה לאלבום הטורקי החמישי הנמכר ביותר.
בפרק זמן מסוים נמכר בלמעלה מ-50,000 עותקים.
אלבומה השביעי , זכה להצלחה גם כן כאשר נמכר בלמעלה מ-68,000 עותקים.
גם לאחר שהוציאה שבעה אלבומים, הצלחתה של ינר נשמרה ואלבומה השמיני , היה מצליח אף יותר מחלק מאלבומיה הקודמים, כאשר נמכר בלמעלה מ-100,000 עותקים.
אלבום בולט שהוציאה במהלך שנת 2010 היה Hande'yle Yaz Bitmez, שכלל רמיקסים לשיריה והיה לאלבום נמכר בטורקיה.
בספטמבר 2011, שנה לאחר צאת אלבומה השמיני והמצליח, הוציאה ינר את אלבומה התשיעי Teşekkürler.
האלבום זכה להצלחה ונמכר בלמעלה מ-60,906 עותקים.
בשנת 2012, יצא אלבום הרמיקס Rüya.
אלבומה העשירי Kraliçe, נקרא בשם "מלכה" ונועד להיות אלבום קונספט מיוחד היות שהוא אלבום האולפן העשירי של ינר.
גם הוא זכה להצלחה ונמכר בלמעלה מ-80,997 עותקים.
אלבומה האחד עשר Mükemmel, יצא לאור ביוני 2014 וזכה להצלחה רבה בטורקיה עם מכירות של למעלה מ-60,048 עותקים.
בין שנת 2016 לשנת 2017 הוציאה ינר שני אוספים שנחשבים לאלבומי אולפן ושמם הוא Hepsi Hit Vol.
2. מתוך הראשון מביניהם יצא הלהיט "Mor", שהפך ללהיט עצום בטורקיה כאשר היה בפסגת המצעד של המדינה במשך שלושה שבועות.
השיר היה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר במדינה באותה השנה בה יצא.
השני מביניהם, היה לאלבום הרביעי הנמכר ביותר בטורקיה בפרק זמן מסוים ובעקבות כך דורג גם במקום הרביעי במצעד האלבומים הנמכרים של המדינה.
במאי 2018, הוציאה ביחד עם איילין ג'ושקון את הלהיט "Manzara", שהפך לאחד מהקליפים הטורקיים הנצפים ביותר בכל הזמנים, כאשר צבר למעלה מ-140 מיליון צפיות.
בשנת 2020, הוציאה שני סינגלים "Pencere" ו-"Bela".
את אלבום האולפן הראשון שלה מזה שלוש שנים, Carpe Diem, הוציאה ינר בשנת 2020. בהמשך לכך, יצא האלבום Afrodizyak.
האנדרטה הלאומית לזכר השואה היא אנדרטת שואה באוטווה - בירת קנדה, בפרובינציית אונטריו,שבקנדה.
האנדרטה ממוקמת למול מוזיאון המלחמה הקנדי, בפינת הרחובות ולינגטון (Wellington Street) ובות' (Booth Street), כ-1.5 קילומטרים מגבעת הפרלמנט.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד.
האנדרטה מתוחזקת על ידי נציבות הבירה הלאומית (National Capital Commission).
חוק האנדרטה הלאומית לזכר השואה (National Holocaust Monument Act) - חוק מספר C-422 נחקק ואושר (בהסכמת המלכה) ב-25 במרץ 2011. החוק הוצע כהצעת חוק פרטית, מטעם טים אופאל, שר המדינה (Minister of State) (שר הפנים) וחבר פרלמנט מטעם מחוז אדמונטון-פארק שרווד (Edmonton—Sherwood Park).
החוק זכה לתמיכה פה אחד.
האנדרטה תוכננה להיחנך בסתיו 2015, אולם מועד חנוכת האנדרטה נדחה לאביב 2017 עקב עיכובים בבנייה.
בשל עיכובים נוספים, האנדרטה נחנכה ב-27 בספטמבר 2017, בנוכחות ראש ממשלת קנדה, ג'סטין טרודו.
היוזמת להקמת האנדרטה הייתה של לורה גרוסמן (Laura Grosman), סטודנטית לשעבר באוניברסיטת אוטווה, ונכדתו של ניצול שואה יליד פולין.
לורה גרוסמן החלה בקמפיין להקמת אנדרטה ונפגשה עם חברי פרלמנט שונים כדי שיתמכו בהגשת הצעת חוק פרטית.
ביוני 2025 הושחתה האנדרטה בכתובת אנטישמית, כשבהמשך התברר שזה נעשה על ידי עורך הדין של עיריית אוטווה, ובעקבות כך הוגשה נגדו תביעה משפטית והוא פוטר מעבודתו.
האנדרטה היא מתחם שקוע, הכולל חצר פנימית וכתלים, שנוצקו כולם מבטון.
צורתו הכללית של המתחם במבט מן האוויר דומה לצורתו של מגן דוד.
המרכיב הבולט הפיזי במתחם בנוסף לחצר הוא של מגדל שלום מוגבה.
שטחו הכולל של מתחם האנדרטה הוא 3,000 מטר רבוע.
השטח הפתוח בה יכול להכיל עד 1,000 איש בעמידה.
עובי כותלי הבטון באנדרטה הוא בין 300 ל-800 מילימטר.
בחצר הפנימית של האנדרטה מוצגים 21 לוחות הנושאים טקסטים ותמונות.
מספר תמונות סמליות שצולמו ברחבי אירופה הוצגו כאיורים על גבי כתלים באנדרטה.
באולם פנימי סגור בתוך המתחם דולקת אש תמיד.
האנדרטה הלאומית לטיסה 93 היא אנדרטה שנבנתה להנצחת זכר הנספים בטיסה 93 של יונייטד איירליינס, שהייתה אחת מארבעת המטוסים שנחטפו בפיגועי 11 בספטמבר.
מאבק הנוסעים וצוות הטיסה בחוטפי המטוס הוביל להתרסקותו, שמנעה מהם את השגת מטרתם.
האנדרטה ממוקמת סביב אתר התרסקות הטיסה, בעיר סטוניקריק שבמחוז סומרסט, פנסילבניה, 126 ק"מ דרומית מזרח לפיטסבורג ו־364 ק"מ מערבית לפילדלפיה.
זמן קצר לאחר ההתרסקות הוקמה אנדרטה זמנית ל-40 הקורבנות.
השלב הראשון של האנדרטה הקבועה הושלם, נפתח ונחנך ב-10 בספטמבר 2011, ערב יום העשור לפיגועים.
האנדרטה מעוצבת כגרסה שונה של היצירה "ירח החיבוק" מאת פול ומילנה מרדוק.
מרכז מבקרים העשוי מבטון וזכוכית נפתח ב-10 בספטמבר 2015, על גבעה המשקיפה על אתר ההתרסקות ועל קיר השמות העשוי משיש לבן.
התצפית במרכז המבקרים וקיר השיש הלבן מיושרים שניהם לאורך המסלול שבו חלפה טיסה 93.
מבין ארבעת המטוסים שנחטפו ב-11 בספטמבר 2001, טיסה 93 של יונייטד איירליינס היא היחידה שלא הגיעה ליעדם המתוכנן של החוטפים, שלכאורה היה הקפיטול בוושינגטון הבירה, משכנו של הקונגרס של ארצות הברית.
כמה מהנוסעים ואנשי הצוות ביצעו שיחות טלפון סלולריות מהמטוס החטוף, בהן שמעו על ההתקפות המקבילות במרכז הסחר העולמי בניו יורק והפנטגון במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה.
הם החליטו להסתער ולהשתלט מחדש על המטוס מידי החוטפים.
המטוס התרסק בשדה בעיר סטוניקריק, כ־240 ק"מ צפונית-מערבית לוושינגטון הבירה, והרג את כל 40 הנוסעים ואנשי הצוות, וכן גם את ארבעת הטרוריסטים.
בשנים הראשונות לאחר ההתרסקות היה האתר מוקף גדרות וסגור לציבור, למעט בני משפחות הנספים.
האנדרטה הזמנית להנצחת הקורבנות הייתה ממוקמת באותן השנים על צלע גבעה, במרחק 450 מטרים מאתר ההתרסקות עצמו.
היא כללה גדר טבעות באורך 40 רגל (12 מטרים) – אורך המנציח את 40 הנוסעים ואנשי הצוות – שעליה יכלו המבקרים להשאיר פרחים, דגלים, כובעים, מחרוזות תפילה ופריטים אחרים.
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית אסף את אותם פריטים.
ערים רבות הביעו רצון להנציח את גיבורי טיסה 93. בין הראשונות הייתה מרשל, טקסס, שבהוראת ועדת העיר, קראה לרחוב "טיסת יונייטד 93" בראשית 2002. הדוברת המרכזית הייתה ברברה קטוצי, אמה של הנספה לורן גרנדקולס.
סמוך לגדר הוקמו כמה אנדרטאות ובהן לוח שמות העשוי מברונזה, דגלים וצלב גדול.
האנדרטה הזמנית כללה גם שורה של מלאכי עץ קטנים, אחד לכל נוסע או איש צוות.
על מעקות הבטיחות באנדרטה היו גם הודעות בכתב יד.
באתר ההנצחה היה גם מבנה קטן בו יכלו המבקרים לחתום על ספר אורחים.
הבניין אויש על ידי מתנדבי שירות הפארקים הלאומיים, שנקראו "שגרירים"; תפקידם היה לענות על שאלות.
בשנים שלאחר הפיגועים הגיעו לאתר ההנצחה כ-150,000 מבקרים מדי שנה, מספר שהגיע לכמעט מיליון איש נכון ליולי 2008.
האנדרטה הזמנית, ששכנה במשך שנים על קרקע שהחכירה לאנדרטה סבונבק בע"מ, חברת פחם שבסיסה בסומרסט, פנסילבניה, הועברה ב-2008 מכיוון שהחברה לא חידשה את חוזה ההחכרה.
היא הועברה לרוחב הכביש על קרקע שהיא חלק מכ-900 דונם (360 הקטרים) שקרן משפחות טיסה 93 קנתה ב-2008.
ב-7 במרץ 2002 הציג חבר הקונגרס ג'ון מורטה הצעת חוק בבית הנבחרים של ארצות הברית להקמת אנדרטה לאומית שפותחה על ידי ועדה, ובסופו של דבר תנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים.
ב-16 באפריל 2002, הסנאטור ארלן ספקטר הציג בסנאט הצעה של "חוק הזיכרון הלאומי לטיסה 93".
ב-10 בספטמבר 2002, הצעת החוק עברה בשני בתי הקונגרס.
הצעת החוק הסופית חרגה במפורש את ארבעת החוטפים מהנצחה.
כאשר נחתם על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-24 בספטמבר 2002, הוא הפך לחוק ציבורי מס' 107–226, והאתר היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
עד ספטמבר 2005, הוועדה המייעצת של טיסה 93 נדרשה לשלוח למזכיר הפנים ולקונגרס המלצות לתכנון, עיצוב, בנייה וניהול ארוך טווח של אנדרטה קבועה.
החוק גם קבע רכישת כל קרקע נדרשת ממוכרים מרצון.
קמפיין האנדרטה הלאומית לטיסה 93 נעשה בשיתוף עם משפחות קורבנות הטיסה, הוועדה הפדרלית המייעצת של טיסה 93, כוח המשימה להנצחת טיסה 93, שירות הפארקים הלאומיים, קרן הפארק הלאומי ונציגים רבים של ארגונים מקומיים, ממלכתיים ולאומיים, סוכנויות ואינטרסים, כמו גם אנשים מרחבי העולם על מנת לבנות אנדרטה קבועה.
שותפות ציבורית-פרטית זו, שהושקה ב-2005, ביקשה לגייס 30 מיליון דולר מאנשים, תאגידים וקרנות פילנתרופיים כדי לאפשר את בניית האנדרטה הלאומית לטיסה 93. לאחר 14 שנים של תכנון ופיתוח, הושלמה האנדרטה הלאומית לטיסה 93 ונפתחה לבני משפחתם של הקורבנות ב-10 בספטמבר 2015, יום לפני ציון יום השנה לפיגועים.
גבולות האנדרטה הלאומית משתרעים מכביש למברטסוויל לכביש 30 של ארצות הברית (כביש לינקולן המהיר), שם נמצאת הכניסה.
מדובר בכ-2,200 אקר (890 דונם), מתוכם כ-1,000 אקר (400 דונם) בבעלות פרטית אך מוגנים באמצעות הסכמי שותפות.
אתר ההנצחה עצמו הוא שטח בצורת קערה בשטח של 400 אקר (160 דונם), עם 1,800 אקר (730 דונם) מסביב כחיץ.
בדצמבר 2002 תרם בעל הקרקע טים למברט 6 דונם (2.4 דונם) באתר ההתרסקות ונכנס לדיונים עם הקרן לשימור לגבי תוספת של 160 אקר (65 דונם).
באמצעות כמה כספים שנתרמו מקבלות עבור הסרט טיסה 93, ארגון משפחות טיסה 93 רכש 3 דונם (1.2 דונם) בקיץ 2006. הארגון ביקש מימון פדרלי של 10 מיליון דולר לשימוש לרכישת קרקע.
בנובמבר 2006, קרן השימור רכשה 100 אקר (40 דונם) כקרקע חיץ, שתנוהל על ידי ועדת המשחקים של פנסילבניה.
PBS Coals Inc מכרה 900 אקר (360 דונם) לארגון המשפחות במרץ 2008.
סבונבק בע"מ החזיקה בחלקה של 275 אקר (111 דונם), שהייתה מכרה רצועה שהוחזר.
מייקל סבונבק, שעבד עם השמאי רנדל בל, הגיש מכתב לשירות הפארקים הלאומיים בנובמבר 2003 ובו תוכניות לבנות מוזיאון ומרכז מבקרים על אדמתו.
אף על פי שבעלי הנכסים האחרים מכרו את אדמתם עבור האנדרטה, חברת סבונבק האמינה שההתרסקות העלתה את ערך הנכס של הקרקע שלה ל-23.3 מיליון דולר, בעוד שהממשלה הכירה רק בקרקע כשווה 610,000 דולר.
הוועדה המייעצת של טיסה 93 ומשפחות טיסה 93 כתבו מכתב לנשיא ג'ורג' ווקר בוש, וביקשו ממנו להוציא צו נשיאותי שיאשר את השימוש בהפקעה מובהקת להבטחת הקרקע.
במקום זאת, סנאטורים מטעם פנסילבניה דחפו תיקון דרך הקונגרס שאפשר למחלקת הפנים לתפוס את האדמה לפי תחום מובהק.
שאלת הפיצוי עדיין לא נפתרה, ולכן התיק של United States v 275.81 Acres of Land הובא בפני בית משפט מחוזי פדרלי כדי לקבוע פיצוי ראוי עבור הנכס.
הוועדה שמונתה על ידי בית המשפט הגיעה למסקנה כי הפיצוי המתאים הוא 1,535,000 דולר.
הוועדה החליטה לבחור את העיצוב לאנדרטה באמצעות תחרות עיצוב רב-שלבית במימון מענקים מקרן היינץ וקרן ג'ון ס.
התחרות החלה ב-11 בספטמבר 2004 (יום השנה השלישי לפיגועים); מעל 1,000 ערכים הוגשו באינטרנט.
בפברואר 2005 נבחרו חמישה פיינליסטים להמשך פיתוח ובחינה.
חבר השופטים האחרון, בן 15 חברים, כלל בני משפחה, אנשי מקצוע בתחום העיצוב והאמנות, ומנהיגים קהילתיים ולאומיים.
לאחר שלושה ימים של סקירה ודיונים, הם הכריזו על הזוכה ב-7 בספטמבר 2005: Crescent of Embrace על ידי צוות עיצוב בראשות פול ומילנה מרדוק מלוס אנג'לס.
העיצוב כלל "מגדל קולות", שהכיל 40 פעמוני רוח - אחד לכל נוסע וחבר צוות שנספה.
ירח היה נוצר על ידי שביל עגול מרופד בעצי מייפל אדומים העוקב אחר צורת הקערה הטבעית של הארץ.
ארבעים חורשות של אדר סוכר אדום ועצי אלון לבנים מזרחיים היו אמורים להיות נטועים מאחורי הירח.
קיר צפחה שחור יסמן את קצה אתר ההתרסקות, שבו קבורים הקורבנות.
מספר בלוגרים וקבוצות דתיות מתחו ביקורת על העיצוב החדש.
חבר חבר מושבעים טום ברנט האב, שבנו נהרג בהתרסקות, אמר שהוא נשא נאום נלהב בפני חבריו המושבעים על מה שהוא הרגיש שהירח מייצג.
"הסברתי שזה חוזר מאות שנים אחורה כסמל אסלאמי עתיק יומין...
אמרתי להם שנהיה לצחוק אם נעשה את זה", אמר ברנט.
הנציג טום טנקרדו מקולורדו התנגד לצורת העיצוב "בגלל השימוש הבולט של הסהר כסמל באסלאם".
מייק רוזן מ"רוקי מאונטיין ניוז" כתב: "ביום השנה ל-11 בספטמבר, לא קשה לדמיין את אל-קאעידה חוגגים את ירח עצי האדר, הופך לאדום בסתיו, "חובק" את אתר ההתרסקות של טיסה 93. להם, זה יהיה אנדרטה לחללי הקדושים שנפלו.
פשוט תמציא עיצוב אחר שמבטל את המשמעות והמחלוקת".
האדריכל טען שהיישור היה מקרי ושאין כוונה להתייחס לסמלים מוסלמים, עם דבריו הסכימו איתו כמה מהמשפחות של הקורבנות.
ארגון אל-קאעידה וקבוצות הג'יהאד המזוהות איתו משתייכים לתנועה הסלפית, שבדרך כלל אינה רואה בירח סמל הייך לאסלאם, ורואה בו חידוש מאוחר יותר של אימפריות פחות אדודות לכאורה.
אחרים מתחו ביקורת על העיצוב כלא ייצוגי מדי.
ג'יימס לילק, עיתונאי ופרשן לענייני אדריכלות, כתב:
"אנחנו לא צריכים פסלי ענק של החבר'ה שדוחפים את עגלת המשקה לתוך הדלת.
אבל למרות שאנדרטה כזו תהיה פדנטית, הדורות הבאים יסיקו את העלילה.
כל מה שאתה מקבל מירח החיבוק הוא אנחה נוגה של יגון מקיף ומחילה, כאילו חייהם של כל המתים במקום הזה היו שווים בטרגדיה.
בתגובה לביקורת, הסכים המעצב לשנות את התוכנית.
האדריכל האמין שניתן לשמור על האלמנטים המרכזיים על מנת לספק ביקורת.
"זו מאכזב שיש פרשנות שגויה ועיוות פשטני של העניין הזה, אבל אם זה אכן עניין ציבורי, אז זה משהו שננסה לפתור בצורה אשר תשמור על התכונות החיוניות", אמר מרדוק בראיון טלפוני לסוכנות הידיעות AP.
לאנדרטה המעוצבת החדשה יש צורה פשוטה של עיגול, בניגוד לסהר.
עיצוב המעגל חצוי על ידי מסלול הטיסה, המסומן על ידי קרחת יער בעצים.
העיצוב החדש היה אמור להדגיש את אזור ההשפעה.
לדברי אדריכל האנדרטה, פול מרדוק:
שביל הליכה מתקרב ממגרש הגעה לאורך שפת האדמה הקדושה ומשקיפה עליה.
השביל מתרחב בסופו של דבר משער טקסי.
וקיר השמות, המורכב מ-40 לוחות של לוחות בעובי 3 אינץ' (7.6 ס"מ) של גרניט לבן מלוטש, בגובה 8 רגל (2.4 מ'), על כל אחד מהם כתוב שם 40 הגיבורים.
שני קירות שמאגפים את השער מצופים בגרניט לבן מלוטש ומסלול הטיסה מרוצף בגרניט שחור.
מעבר לשער נמצא אתר ההשפעה...
נטוע בפרחי בר, וחורשת הרוש שמעבר לו."
עלות האנדרטה הקבועה נאמדה ב-60 מיליון דולר.
נכון למרץ 2011, 20 מיליון דולר בתרומות פרטיות גויסו, חבר העמים של פנסילבניה סיפק 18.5 מיליון דולר, והקונגרס הפקיד 10 מיליון דולר; משפחות הקורבנות של טיסה 93 דחקו בקונגרס להקצות 3.7 מיליון דולר נוספים בתקציב שנת הכספים 2012. האנדרטה הקבועה תוכננה במקור להיחנך ב-11 בספטמבר 2011; יום העשור לפיגועים.
עם זאת, קצב הבנייה התעכב, בין היתר, בשל מחסור במימון ובגלל השפל הכלכלי הכללי באמריקה.
הקרקע נשברה ב-8 בנובמבר 2009, בטקס בראשות מזכיר הפנים קן סלזאר ובהשתתפות המושל אד רנדל, הסנאטור בוב קייסי והנציגים ג'ון מורטה וביל שוסטר, כמו גם פקידי הפארק הלאומי, המגיבים הראשונים, ובני משפחתם של הקורבנות.
בשנת 2017, החלה בנייתו של "מגדל הקולות" המונומנטלי בגובה 93 רגל (28 מ').
המגדל מכיל 40 פעמוני רוח - אחד לכל נוסע וחבר צוות שמת בהתרסקות, אך אף אחד עבור המחבלים שכן הם היו אחראים לחטיפה.
המגדל מהווה את שער הכניסה לאנדרטה הלאומית ונראה מכביש 30 של ארצות הברית.
הוא המבנה הגדול ביותר שנבנה אי פעם, מגדל הבטון הטרומי תומך בפעמוני אלומיניום מלוטשים באורך של 5 רגל (1.5 מ') עד 10 רגל (3.0 מ') ו גוונים שונים (קולות).
המגדל, שנבנה מ-274 טונות קצרות (249 ט') של בטון ופלדה, נבנה על ידי ל.ס.
את גובה הצלצולים הגה המלחין סמואל פלמן ונבנה על ידי יועץ הנדסת רוח, מהנדס אקוסטיקה ויוצר כלי נגינה.
אבות טיפוס נבדקו בסימי ואלי, קליפורניה, מורטון, אילינוי, והמדבר באריזונה - אתרים עם תנאי רוח דומים לאנדרטה, הממוקמת באזור של מהירויות רוח ממוצעות גבוהות יחסית, ובסמוך לה חוות רוח.
בניית המגדל הראשי הסתיימה בשנת 2018 והותקנו שמונה מתוך ארבעים פעמוני הרוח.
בספטמבר 2020, פעמוני הרוח הנותרים הותקנו על ידי ARCH Production & Design NYC יחד עם המנגנון שמאפשר להם לצלצל.
השלב הראשון של האנדרטה נחנך ב-10 בספטמבר 2011 (יום העשור לפיגועים), בטקס פומבי בהשתתפות סגן נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, הנשיאים לשעבר ג'ורג' ווקר בוש וביל קלינטון, יושב ראש בית הנבחרים ג'ון ביינר, מכובדים נוספים ובני משפחה של הנוסעים, ואלפי אזרחים אחרים.
במהלך הטקס הודיע קלינטון כי הוא וביינר יפתחו במאמץ גיוס כספים לגיוס 10 מיליון דולר הנדרשים להשלמת האנדרטה.
הזמרת-יוצרת שרה מקלכלן ביצעה גם את "Angel" וגם את "I Will Remember You" בטקס החנוכה.
פעמוני הזיכרון נשמעו 40 פעמים, פעם אחת עבור כל אחד מהנוסעים והצוות כפי שהוקרא שמותיהם, מסורת ממצוות ה-11 בספטמבר השנתית.
מגדל הקולות נחנך ב-9 בספטמבר 2018 (יומיים לפני יום השנה לפיגועים).
האנגיקיוט (באיסלנדית: Hangikjöt, מילולית: "בשר תלוי") הוא מאכל חגיגי מסורתי באיסלנד, המוגש בחג המולד.
המאל עשוי מבשר כבש, בשר טלה או בשר סוס מעושן איסלנדי.
מבושל ומוגש חם או קר בפרוסות, באופן מסורתי עם תפוחי אדמה ברוטב בשמל ואפונה ירוקה, או בפרוסות דקות על לחם כגון פלטקאקה או רוגבראוד או לאופאבראוד.
הוא לוקח את שמו מהמסורת הישנה של עישון מזון על מנת לשמר אותו באמצעות תלייתו על קורותיה של סככת עישון.
לפעמים, פיסות חוט נוכחות בבשר, לאחר שהחוט נקשר סביב הבשר כדי לדחוס אותו ולהחזיק אותו יחד בזמן העישון; החוטים לא נאכלים כמובן.
ישנם מספר סוגים של האנגיקיוט.
הבשר יכול להגיע מחלקים שונים של הכבש, אך הנפוץ ביותר הוא הרגליים האחוריות.
רגל שלמה על העצם, עם שכבת שומן נאותה, נחשבת בעיני רבים לטוב מכולם, אם כי אחרים מעדיפים את הנוחות של גליל בשר ללא עצמות או רוצים לקצץ את רוב השומן.
בשנים האחרונות הפכו לזמינים סוגים נוספים, כמו האנגיקיוט "מעושן פעמיים" (TviReykt), כלומר טלה או כבש שעושנו במשך תקופה ארוכה יותר ודומים יותר בטעמם להאנגיקיוט הכפרי הישן שלעיתים קרובות היה תלוי גבוה מעל אש המטבח.
המאכל הזה מוגש בדרך כלל נא בפרוסות דקות, לפעמים בצורה דומה לפרושוטו האיטלקי, עם מלון.
האנגיקיוט מסחרי מודרני הוא בדרך כלל מעושן קלות למדי.
שני הסוגים העיקריים מעושנים עם עץ שדר איסלנדי או עם גללי צואת כבשים מיובשים.
סקר שנערך ב-2013 קבע שכ-90% מכלל האיסלנדים אוכלים האנגיקיוט לפחות פעם אחת במהלך החגים.
בשר כבש מעושן ידוע בתור macon בבריטניה, אך אינו נפוץ.
האנגלים באים, האנגלים באים הוא סרט קומדיה צרפתי משנת 1966, בבימויו של ז'ראר אורי.
בסרט, שנחשב לאחת מהקומדיות המצליחות ביותר בצרפת, מככבים בורביל ולואי דה פינס.
עלילת הסרט מתרחשת במהלך מלחמת העולם השנייה ועוקבת אחר סיפורם של שני אזרחים צרפתיים שנאלצים לעזור לקבוצת טייסים בריטים שהופלו בשטח הכבוש על ידי הנאצים להימלט ולחמוק מצבא הכיבוש הגרמני.
הסרט היה הסרט הרווחי ביותר בצרפת ב-1966 עם הכנסות של 32,994,000 דולר.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1942 כאשר טייסים בריטים מופלים מעל פריז הכבושה.
הצוות מנסה לברוח ולהתחמק מהנאצים תוך שהם נעזרים בשני צרפתים פשוטים: סטניסלאס לפרט (לואי דה פינס), מנהל תזמורת, ואוגוסטין בובין (בורביל), צייר בתיאטרון.
למרות המצב הקשה, ההרפתקה מתפתחת לכדי סיפור קומדי על ניסיונותיהם של הגיבורים להבריח את הטייסים לחופש, כל זאת תוך כדי התמודדות עם הנאצים ושורה של טעויות מגוחכות.
לואי דה פינס בתפקיד סטניסלאס לפרט – מנהל תזמורת בפריז.
בורביל בתפקיד אוגוסטין בובין – צייר תיאטרון המסתבך בהרפתקה הקומית.
הסרט זכה להצלחה מסחררת עם צאתו והפך לאחד הסרטים הפופולריים ביותר בצרפת.
הוא הפך לסרט הקומדיה הצרפתי המצליח ביותר באותן שנים עם כ-17 מיליון צופים בצרפת בלבד.
"האנגלים באים, האנגלים באים" נחשב לקלאסיקה של הקולנוע הצרפתי, וזכה לשבחים על היכולת לשלב בין סיטואציות הומוריסטיות לבין הנושא הקשה של מלחמת העולם השנייה.
האנדרטה לאמנת אנטארקטיקה מנציחה את חותמי אמנת אנטארקטיקה, שנפתחה לחתימה בשנת 1959 ונכנסה לתוקף בשנת 1961. האנדרטה ניצבת ליד תחנות המחקר פריי, בלינגסהאוזן ואסקודרו בחצי האי פילדס באי המלך ג'ורג' באיי שטלנד הדרומיים באנטארקטיקה.
האנדרטה עוצבה ונבנתה על ידי האמריקאי ג'וזף וו.
היא נחנכה בשנת 1999, במלאת ארבעים שנה לפתיחת האמנה לחתימה.
האנדרטה הוכרזה כאתר היסטורי או אנדרטה (HSM 82), בעקבות הצעה של צ'ילה לפגישת הייעוץ של אמנת אנטארקטיקה.
האנדרטה הלאומית לזכר קורבנות השואה (בספרדית: El Monumento Nacional a la Memoria de las Víctimas del Holocausto) ממוקמת בכיכר השואה (Plaza de la Shoá; תעתיק בעברית: פלאזה דה לה שואה) בעיר בואנוס איירס, בארגנטינה.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים גוסטבו נילסן (Gustavo Nielsen) וסבסטיאן מרסיליה (Sebastián Marsiglia).
האנדרטה היא מעין חומה באורך של כ-40 מטרים המורכבת מ-115 קורות בטון מקבילות, בגובה בין שישים סנטימטרים למטר ארבעים.
הרוחב הוא שלושים, שישים או תשעים סנטימטרים, העומק אינו אחיד וכן גם הצבעים משתנים על ידי שילוב פיגמנטים בבטון.
השימוש בחפצים, שאין להם שום משמעות דתית נועד להעביר את המסר שבשואה נרצחו "אנשים" שדומים לכל ארגנטינאי, רק בגלל היותם יהודים.
החלק ההיסטורי מיוצג על ידי שלושה קוביות שחורות: באחת מופיע שם האנדרטה, באחרת — מגן דוד, ובשלישית חרותת שנת ההקמה: 2014 לפי הלוח הגרגוריאני ו־5775 (ה'תשע"ה) לפי הלוח העברי.
מתקני התאורה שקועים ברצפה, כך שאנשים המגיעים בלילה, "חותכים את קרני האור" ונוצרים לצללים אנושיים על האבנים.
האנדרטה ממוקמת בין שדרת ליברטדור (Avenida del Libertador) מסילת רכבת מיטרה (Ferrocarril Mitre), רחוב פרייר (Freyre) וגשר הרכבת סן מרטין (Ferrocarril San Martin).
בשנת 1996 אישר הקונגרס הלאומי את חוק 24,636, "לבניית אנדרטה לאומית לזכר קורבנות השואה היהודית".
בשנת 2000 הורתה ממשלת ארגנטינה על בניית האנדרטה אך בשל התנגדויות לגבי המיקומים שהוצעו, נדחה הביצוע ורק בשנת 2006 אישרה עיריית בואנוס איירס את המיקום בהחלטה 2268.
בשנת 2008, אישרה העירייה (החלטה 2728) לקרוא לאתר בשמו: "כיכר ההוקרה לקורבנות השואה" (Plaza de Homage a las Víctimas del Holocausto-(Shoá.
בשנת 2009 נערכה תחרות משרדי אדריכלים שהגישו הצעות לאנדרטה ונבחרה ההצעה שבוצה.
בשנת 2013 החלה בניית הכיכר והעבודות הסתיימו סופית ב-8 בפברואר 2015. טקס ההשבעה התעכב בין היתר עקב מותו של התובע של הפיגוע ב-AMIA, אלברטו ניסמן.
ב-25 בינואר 2016, במסגרת יום הזיכרון הבין-לאומי לשואה, התקיים טקס בו הודלקו שישה נרות, אחד לכל מיליון קורבנות במחנות הריכוז הנאציים ולאחר מכן נחנכו האנדרטה ושדרת חסידי אומות העולם.
האירוע אורגן על ידי מזכירות זכויות האדם והפלורליזם התרבותי של האומה של ממשלת ארגנטינה, בהשתתפות שרים, שגרירים, פקידים, נציגי מערכת המשפט, ניצולים ומשפחות הקורבנות.
התקציב שהוקצה היה 4.4 מיליון פזו, שנתרמו על ידי משרד התרבות הארגנטינאי והכיכר נבנתה בעלות של שני מיליון פזו.
הרשימה המלאה של התורמים רשומה על לוחית, כולל משפחת גוטליב שתרמה את התאורה של האנדרטה בלילה.
האנדרטה הבין-לאומית לקורבנות הפשיזם (בפולנית: Międzynarodowy Pomnik Ofiar Obozu, בתרגום מילולי: האנדרטה הבין-לאומית לקורבנות המחנה) היא אנדרטת הנצחה במחנה הריכוז אושוויץ II–בירקנאו בבירקנאו (בז'ז'ינקה) בדרום פולין.
היא שוכנת בקצה המערבי של מסילות הרכבת החוצות את המחנה מן השער הראשי.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכלים האיטלקים אנדראה ופייטרו קאשלה, ובוצעה בשיתוף פעולה עם האמנים הפולנים והאיטלקים יז'י ירנושקייביץ', יוליו לפאונטה וג'ורג'ו סימונצ'יני.
בניית האנדרטה ארכה כתשע שנים.
היא נחנכה ב-16 באפריל 1967. עצים ניטעו מאחורי האנדרטה על ידי תושבי בז'זינקה.
בחירת עיצוב האנדרטה נעשתה באמצעות תחרות בין-לאומית, שנערכה בשני שלבים.
השלב הראשון אורגן על ידי ועד אושוויץ הבין-לאומי בהשתתפות איחוד האדריכלים הבין-לאומי, והוכרז ב-2 ביוני 1956. הפסל הבריטי הנרי מור שימש כיושב ראש ועדת הבחירה.
סך הכל התקבלו 465 הצעות עיצוב, מכמעט 700 אדריכלים ואמנים מ-36 מדינות.
בין אלו שהגישו עיצובים היו קארל ויסר, יוזף בויס ומקס לצ'ניט.
האנדרטה האירופית לשואה בלנדסברג נמצאת בלנדסברג על הלך, באתר של תת-המחנה לשעבר מספר שבע ארפטינג (Erpfting), שהיה חלק ממתחם מחנה הריכוז קאופרינג, שהיה שלוחה רחוקה של מחנה הריכוז דכאו.
באתר נמצאים שישה מבנים, ששרדו מהמחנה עשויים מבוץ ושקועים באדמה.
על פי ההערכות, מתו לפחות 14,500 אסירים כתוצאה מרעב, מגפות, הוצאות להורג, העברות לאושוויץ-בירקנאו ומסעות מוות.
נכון לשנת 2021, ביקורים באנדרטה דורשים רישום מראש וליווי.
האנדרטה נמצאת כ-3.5 קילומטרים דרומית מזרחית לעיירה לנדסברג על הלך, כ-65 קילומטרים מערבית למינכן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביוני 1944, הקים האס אס אחד עשר "מחנות משנה" של מחנה הריכוז דכאו, בעיירה קאופרינג ובסביבתה.
המבנים נבנו בצורה חצי-גלילית, הגגות וחלק מהקירות נבנו מצינורות חרס חלולים שהונחו זה על גבי זה, חוברו בבטון וכוסו באדמה.
חלק מהמבנה היה שקוע באדמה, כדי לא לבלוט בשטח, למקרה של התקפת מטוסי קרב.
המבנים נועדו לספק פתרון מהיר וזול לשיכון אלפי עובדי כפייה בתנאים קשים ביותר.
האסירים אולצו לעבוד בייצור נשק ומטוסי קרב.
לשם כך, הוקמו שלושה מערכי בונקרים, ליד לנדסברג.
האסירים הראשונים שהגיעו לקאופרינג, היו בעיקר יהודים מגטאות בפולין ובליטא ומאוחר יותר הגיעו גם יהודים מהונגריה.
האס אס דחסו יחד יותר מ-3,000 איש, בתנאי מחיה ירודים ביותר.
מחלות התפשטו במהירות והחולים והלא כשירים, גורשו על ידי האס אס לאושוויץ, שם נרצחו.
עבודת פרך ותזונה לקויה הובילו גם למותם של אסירים רבים.
מספר האסירים שעבדו במחנו קאופרינג גדל והגיע, במרץ 1945 לכדי 10,000 איש.
בתחילת אפריל 1945, שלח האס אס את רובם בצעדת מוות לדכאו.באפריל 1945, כבשו כוחות אמריקאים את לנדסברג, שחררו את הניצולים מהמחנות ושיכנו אותם במחנה עקורים בלנדסברג.
זה היה המחנה הגדול מסוגו באזור האמריקאי ובסך הכל, כ-23,000 איש עברו דרכו, עד סגירתו בשנת 1950 ולעיתים שהו בו כ-6,000 איש, רובם יהודים.
במקביל, חלק מהנאשמים במשפטי נירנברג נכלאו במבצר לנדסברג, ביניהם אוסוולד פוהל ואוטו אולנדורף.
עד 1951 הוצאו להורג מעל 250 פושעים נאצים שהורשעו במשפטם.
היו כמה עימותים בין תושבי לנדסברג שצדדו בחנינת הפושעים הנאצים, לבין הניצולים היהודים שדגלו בלגיטימיות של גזרי הדין נגד הרוצחים.
עם השנים, "נשכחו" המחנות באזור לנדסברג.
בשנת 1983. בהמלצת נשיא גרמניה פרנץ יוזף שטראוס, אנטון פוסאט ו"התאחדות אזרחי לנדסברג במאה ה-20" תרם ניצול השואה, היהודי, אלכסנדר מוקסל את הכסף לרכישת ושיפוץ חלק מהאתר של קאופרינג VII.
בהדרגה, הוקמו מספר אבני זיכרון, לזכר קורבנות מחנות קאופרינג.
הממונה מטעם הממשלה הפדרלית לתרבות ותקשורת (Beauftragten der Bundesregierung für Kultur und Medien) על סמך החלטה של הבונדסטאג הגרמני (Deutschen Bundestages) – תוכנית מיוחדת IV.
מחוז בוואריה העילית (Bezirks Oberbayern).
מאז 2009, האנדרטה מנוהלת על ידי קרן אנדרטת השואה האירופית.(European Holocaust Memorial Foundation), שמנהלת את השימור של המקום.
בשנת 1993, קבוצת אדריכלי נוף צעירים מברלין עיצבה את האנדרטה, כשלנגד עיניה הדימוי של "פצע פתוח".
אין בה פסלים מונומנטליים או עיצוב מיוחד, והיא נועדה ליצור מקום זיכרון, תוך שיקוף המציאות במקום ובנוף שהיו בתקופת פעילות המחנה.
מתחם ההנצחה מורכב משני אזורים עצמאיים עם אבני זיכרון:
הכניסה לאתר ההנצחה, דרך "שביל זכויות האדם וכבוד האדם", המורכב משישה עמודי בזלת המייצגים באופן סמלי את המשפחה, הפרט והסולידריות.
אתר ההנצחה של מחנה הריכוז עצמו, ובו שתים-עשרה אבני זיכרון, כנגד 12 שבטי ישראל, אחת עשרה מהן הוצבו על ידי מדינות אירופאיות.
בשנת 2018 קיבלה "קרן אנדרטת השואה האירופית" את מדליית "שימור המונומנטים" בבוואריה "על מחויבות יוצאת דופן" בעבודות השימור של האנדרטה האירופית לשואה בלנדסברג.
האנדרטה לשרפה הגדולה של לונדון , המכונה בלונדון בפשטות האנדרטה, היא אנדרטה לזכר השרפה הגדולה של לונדון הממוקמת בסיטי של לונדון שבאנגליה, בסמוך לקצה הצפוני של גשר לונדון, קרוב למקום שבו פרצה השרפה בשנת 1666.
האנדרטה, שתוכננה על ידי כריסטופר רן ורוברט הוק, נבנתה בין השנים 1671 ל-1677. היא בנויה בצורת עמוד דורי מאבני פורטלנד, שבראשה דמות להבה מצופה זהב.
בצדה המערבי תבליט המתאר את השרפה, מעשה ידי קיוס גבריאל קיבר.
בתבליט נראה המלך צ'ארלס השני, ולצדו אחיו ג'יימס, דוכס יורק, (מאוחר יותר המלך ג'יימס השני), ומצדיהם מנחות דמויות החירות, האדריכלות והמדע את המלך בבנייה המחודשת של העיר.
גובה האנדרטה 61 מטר - המרחק המדויק ממקום האנדרטה למאפייה של תומאס פארינור, האופה המלכותי, בסימטת פודינג שם החלה השרפה הגדולה.
אל ראש האנדרטה ניתן להגיע בטיפוס ב-311 מדרגות.
במרפסת שבראש האנדרטה הותקן כלוב באמצע המאה ה-19, לאחר ששישה אנשים התאבדו מראש האנדרטה.
בכל אחד מצדי בסיס האנדרטה כתובות בלטינית.
הכתובת בצד הדרומי מתארת את הצעדים שנקט המלך צ'ארלס השני בעקבות השרפה.
הכתובת במזרח מתארת את בניית האנדרטה, הכתובת בצפון מתארת את פרוץ השריפה ואת הנזק שנגרם לעיר (חלק ממנה, המאשים את הקתולים בשרפה, נמחק בשנת 1831).
הכתובת בצד המערבי כתובה באנגלית ולא בלטינית.
האנדרטה לנשות מלחמת העולם השנייה ממוקמת בווייטהול, ברובע וסטמינסטר של העיר לונדון, צפונית לסנוטאף.
האנדרטה, מעשה ידיו של הפסל ג'ון וו.
מילס, נחנכה ב-11 ביולי 2005 על ידי המלכה אליזבת השנייה.
האנדרטה מנציחה את עבודתן של הנשים במלחמת העולם השנייה, אשר נטלו על עצמן עבודות אשר נחשבו קודם לכן כ"גבריות" ו"שאינן מתאימות לנשים", ובכך אפשרו את המשך תפקודה של כלכלת הממלכה המאוחדת בימי המלחמה.
גובהה של האנדרטה 6.7 מטרים, אורכה 4.8 מטרים, ורוחבה 1.8 מטרים.
האנדרטה נראית כקיר, ומכל צדדיה תלויים 11 סוגי בגדים (ובהם מדי מקצועות - כגון מדי אחיות, ומדי צבא) עשויים מתכת, המסמלים את העבודות השונות.
עלויות הקמת האנדרטה הגיעו לכמיליון ליש"ט.