tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם כניסתה של המאה ה־20, חששות החלו לעלות בבריטניה על יכולותיה להמשיך להגן על כל האימפריה שלה ובאותו הזמן להמשיך במשטר "בידוד מזהיר".
גרמניה החלה לעלות במהרה ככוח צבאי ותעשייתי, וכבר לא נראתה כיריב שווה בשום מלחמה עתידית.
עם ההבנה כי היא מתחילה לדעוך באוקיינוס השקט, ועם איומו של הצי הגרמני מהבית, בריטניה יצרה ברית עם יפן ב-1902, ועם שתי אויבותיה הישנות, צרפת (1904) ורוסיה (1907).
חששותיה של בריטניה למלחמה עם גרמניה התממשו ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הייתה זו המלחמה הכוללת הראשונה עימה התמודדה האימפריה והממשלה נקטה בשורת צעדים כדי להתמודד עם המצב החדש ובכלל זה החלת החוק להגנת הממלכה.
הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה ובעלות בריתה חייבה גם את מושבותיה והדומיניונים שלה, שסיפקו סיוע צבאי, כלכלי וחומרי יקר ערך לבריטניה.
מעל ל-2.5 מיליון אנשים שירתו בצבאות הדומיניונים, כמו גם אלפים רבים של מתנדבים ממושבות הכתר הבריטי.
רוב מושבותיה של גרמניה באפריקה נפלשו ונכבשו במהרה, ובאוקיינוס השקט, כבשו אוסטרליה וניו זילנד את סמואה ואת גינאה החדשה הגרמנית.
לתרומתם של הכוחות האוסטרליים והניו זילנדיים במערכה בגליפולי נגד האימפריה העות'מאנית ב-1915, הייתה השפעה גדולה על המודעות הלאומית בבית, וסימנה את קו פרשת המים בהפיכתן ממושבות לאומות עצמאיות.
שתי המדינות ממשיכות לציין את התרומה למערכה ביום אנזא"ק.
הקנדים ראו את קרב רכס וימי באור דומה.
תרומתם של הדומיניונים למאמץ המלחמתי הוכר בבריטניה ב-1917, כשהזמין ראש ממשלת בריטניה, דייוויד לויד ג'ורג' את ראשי ממשלות הדומיניונים לקבינט המלחמה האימפריאלי, כדי לתאם את המשטר האימפריאלי.
תחת תנאיו של חוזה ורסאי, שנחתם ב-1919, הגיעה בריטניה לשיא גודלה, כשנוספו כ-4.6 מיליון קילומטרים רבועיים וכ-13 מיליון נפשות לאימפריה שלה.
המושבות של גרמניה ושל האימפריה העות'מאנית חולקו בין בעלות הברית כמנדט חבר הלאומים.
בריטניה קיבלה את השליטה על ארץ ישראל, עבר הירדן, עיראק, חלקים מקמרון ומטוגו ואת טנגניקה.
הדומיניונים גם קיבלו מנדטים משלהם: דרום אפריקה קיבלה את השליטה על דרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה), אוסטרליה קיבלה את גינאה החדשה הגרמנית, וניו זילנד את סמואה.
נאורו הפכה למנדט משותף של בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד.
סדרי העולם המשתנים להם גרמה המלחמה, ובעיקר צמיחתן של ארצות הברית ויפן ככוחות ימיים, ועלייתן של תנועות העצמאות בהודו ובאירלנד, גרמו לשינוי כללי של המשטר האימפריאלי של בריטניה.
משנצטרכה לבחור בין ברית עם יפן או ארצות הברית, החליטה בריטניה שלא לחדש את הברית עם יפן, אלא לחתום על אמנת וושינגטון ב-1922, בה השלימה בריטניה עם השוויון הימי בינה לבין ארצות הברית.
החלטה זו הייתה מקור לוויכוחים רבים בבריטניה במהלך שנות ה-30, עם עלייתן של ממשלות ימניות ומיליטריסטיות ביפן ובגרמניה, מאחר שהיה חשש כי האימפריה לא תוכל להתמודד עם מלחמה בשתי המדינות.
על אף שלנושא ההגנה על האימפריה הייתה דאגה רצינית בבריטניה, באותו הזמן הייתה האימפריה חיונית ביותר לבריטניה מבחינה כלכלית: במהלך התקופה שבין שתי מלחמות העולם ייצוא וייבוא מהמושבות והדומיניונים העלה מאוד את אחוזי הרווח של בריטניה.
ב-1919, התיסכול שנגרם עקב דחייתו של הקמת בית לאומי לאירים הוביל את חברי שין פיין, מפלגה אשר תמכה בהפרדת אירלנד מהממלכה המאוחדת וזכתה ברוב המושבים האיריים בפרלמנט הבריטי בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1918, להקמת בית מחוקקים אירי בדבלין, בו הוכרזה עצמאותה של אירלנד.
הצבא האירי הרפובליקני החל בו זמנית במלחמת גרילה נגד בריטניה.
מלחמת העצמאות האירית הסתיימה בשנת 1921, עם חתימתה של הברית האנגלו-אירית.
הברית יצרה את מדינת אירלנד החופשית, דומיניון בתוך האימפריה, עם עצמאות פנימית אפקטיבית, אך עדיין מחוברת מבחינה חוקתית לכתר הבריטי.
צפון אירלנד, המכילה כשישה מתוך 32 מחוזות אירלנד, נוצרה ב-1920 כתוצאה מחוק הממשלה האירית, ושמרה על מעמדה כחלק מהממלכה המאוחדת, ולא כחלק ממדינת אירלנד החופשית.
מאבק דומה החל בהודו ב-1919, כשחוק הממשלה ההודית נכשל בריצוי הדרישה ההודית לעצמאות.
בשנת 1922 הוקמה תנועת אי-שיתוף הפעולה על ידי מהטמה גנדי בעקבות תקרית צ'ורי צ'ורה.
ב-1922, מצרים, שהוכרזה כשטח חסות בריטי עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, קיבלה עצמאות רשמית מבריטניה, על אף שהמשיכה להיות תחת חסות בריטית עד שנת 1954. הכוחות הבריטים נותרו בשטחי מצרים עד לחתימת האמנה האנגלו-מצרית בשנת 1939, בה הוסכם כי הכוחות הבריטים ייסוגו משטחי מצרים, אך ייוותרו בשטחי תעלת סואץ.
בתמורה, עזרה בריטניה למצרים בהצטרפותה לחבר הלאומים.
עיראק, מנדט בריטי משנת 1919, גם הצטרפה לחבר הלאומים בזכות עצמה לאחר שקיבלה עצמאות מבריטניה בשנת 1932.
יכולתם של הדומיניונים לקיים יחסים דיפלומטיים עם מדינות אחרות, בלא התערבותה של בריטניה, הוכרה בוועידה האימפריאלית של 1923. בקשת בריטניה לסיוע צבאי מהדומיניונים עם פרוץ משבר צ'נאק בשנה שלפני כן נדחתה על ידי קנדה ודרום אפריקה.
כמו כן קנדה גם סירבה להתחייב להסכם לוזאן ב-1923. בעקבות לחץ מצד אירלנד ודרום אפריקה, הוועידה האימפריאלית של 1926 הכריזה על הצהרת בלפור, בה הוצהר כי הדומיניונים הם "קהילות אוטונומיות בגבולות האימפריה הבריטית, השוות במעמדן, ובשום אופן לא נחותות או עליונות אחת מהשנייה" ובתוך "חבר עמים" בריטי.
להצהרה זו ניתן תוקף חוקי תחת חוק וסטמינסטר בשנת 1931. בתי הנבחרים של קנדה, אוסטרליה, ניו זילנד, איחוד דרום אפריקה, מדינת אירלנד החופשית וניופאונדלנד היו חופשיים משליטתה המחוקקת של בריטניה, הם יכלו לאיין חוקים בריטיים, ובריטניה לא יכלה להעביר חוקים בשבילם ללא הסכמתם.
ניופאונדלנד שבה למעמד המושבה שלה בשנת 1933, מאחר שסבלה מבעיות כלכליות בעקבות השפל הגדול.
אירלנד הרחיקה את עצמה מבריטניה אף יותר לאחר הצגת חוקה חדשה בשנת 1937, מה שהפך אותה לרפובליקה לכל דבר מלבד בשמה.
הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה הנאצית בספטמבר 1939 כללה גם את מושבות הכתר הבריטי ואת הודו, אך לא חייבה את הדומיניונים.
למרות זאת, קנדה, דרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד הכריזו מלחמה על גרמניה מיד לאחר מכן, אך מדינת אירלנד החופשית החליטה להישאר נייטרלית במהלך המלחמה.
לאחר נפילת צרפת ב-1940, נותרו בריטניה והאימפריה שלה לבדן מול גרמניה, עד להצטרפות ברית המועצות למלחמה ב-1941. ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל הצליח לשדל את נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט לתת לבעלות הברית תמיכה צבאית, אך רוזוולט עוד לא היה מוכן לבקש מהקונגרס להכניס את מדינתו למלחמה.
באוגוסט 1941, נפגשו צ'רצ'יל ורוזוולט לחתימת האמנה האטלנטית.
בדצמבר 1941, פתחה יפן בשרשרת מתקפות מהירות על מאלאיה הבריטית, על פרל הארבור ועל הונג קונג.
יפן הפכה לכוח אימפריאלי יציב במזרח הרחוק מאז הביסה את סין במלחמת סין–יפן הראשונה.
לאחר הניצחון חזו ביפן את מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי, בהנהגתה של האימפריה היפנית.
להתקפה היפנית על השטחים האמריקאים והבריטיים באוקיינוס השקט הייתה השפעה מיידית וארוכת טווח על האימפריה הבריטית.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמה הייתה האימפריה הבריטית בטוחה וניצחונה במלחמה היה מובטח, אך האופן בו נכנעה בריטניה ללא היסוס, שינה את מעמדה ואת יוקרתה ככח אימפריאלי.
הנזק הגדול ביותר נגרם מנפילתה של סינגפור, שלפני כן נודעה כמבצר בלתי חדיר.
ההבנה כי בריטניה לא יכולה להגן על האימפריה שלה בשלמותה, גרמה לאוסטרליה ולניו זילנד, שאויימו בידי הכוחות היפניים עקב כך, לפתח קשרים חזקים עם ארצות הברית.
על אף שבריטניה והאימפריה שלה יצאו כמנצחות במלחמת העולם השנייה, השפעות המלחמה היו קשות, גם בבריטניה עצמה וגם מחוצה לה.
רוב אירופה, היבשת ששלטה בעולם במשך המאות האחרונות, הייתה נתונה בהרס מוחלט, וישבו בה הצבאות של ארצות הברית וברית המועצות, שהפכו לכוחות הגלובליים באותו הזמן.
בריטניה עצמה הייתה על סף פשיטת רגל, שנמנעה בזכות הלוואה שלקחה מארצות הברית בסך 3.5 מיליארד דולר, שהוחזרה במלואה לארצות הברית רק בשנת 2006.
באותו הזמן, תנועות ההתנגדות להתיישבויות האירופיות החלו לעלות ברחבי העולם.
המצב אף החמיר עם תחילתו של סכסוך המלחמה הקרה בין ארצות הברית לברית המועצות, שתיהן מתנגדות לקולוניאליזם האירופי.
שתי האומות התייחסו לקולוניאליזם האירופי כמיושן, אף על פי שהאנטי-קומוניזם עלה על האנטי-אימפריאליזם בארצות הברית, ולכן תמכה בהמשך קיומה של האימפריה הבריטית.
פירושה של "רוח השינוי" ברחבי האימפריה סימנה כי ימיה ספורים.
לכן, אימצה בריטניה מדיניות של התנתקות שקטה ממושבותיה, ברגע שהייתה לה ממשלה יציבה ולא קומוניסטית להעביר אליה את המושכות.
בניגוד לדרך זו של בריטניה, ניסו האומות האחרות באירופה, כצרפת או פורטוגל, לנהל מלחמות יקרות ובסופו של דבר לא מוצלחות כדי להחזיק את האימפריה שלהן בשלמותה.
בין 1945 ל-1965, מספר התושבים עליה שלטה בריטניה מחוץ לממלכה המאוחדת צנח מ-700 מיליון לחמישה מיליון, ומתוכם שלושה מיליון תושבי הונג קונג.
מפלגת הלייבור בהנהגתו של קלמנט אטלי, שתמכה בדה-קולוניזציה, נבחרה בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1945, ופנתה לטיפול בבעיה הגדולה ביותר של האימפריה באותו הזמן, עצמאותה של הודו.
שתי תנועות העצמאות בהודו – הקונגרס הלאומי ההודי והליגה המוסלמית – ניהלו מסע תעמולה לעצמאותה של הודו במשך כמה עשורים, אך לא הסכימו על הדרך בה הדבר צריך לצאת לפועל.
העדפתו של הקונגרס הייתה מדינה הודית אחת, ואילו העדפתה של הליגה המוסלמית, שחששה מעליונותו של הרוב ההינדי בהודו הבריטית, הייתה מדינה אחת באזורים בהם רוב מוסלמי ומדינה אחת באזורים בהם רוב הינדי.
מיליוני מוסלמים חצו את הגבול מהודו לפקיסטן ומיליוני הינדים חצו בכיוון ההפוך, והאלימות שהחלה בין שתי הקהילות גבתה מחיר רב.
בורמה, שגם נחשבה לחלק מהראג' הבריטי, וציילון קיבלו את עצמאותן בשנה שלאחר מכן, ב-1948. הודו, פקיסטן וציילון הפכו לחברות בחבר העמים הבריטי, אך בורמה החליטה שלא להצטרף לארגון.
המנדט הבריטי בפלשתינה-א"י, בה חי רוב מוסלמי לצד מיעוט יהודי, בהתחשב בהתחייבות המנדטורית להקמת בית לאומי לעם היהודי ובעקבות רצונם של פליטי השואה לעלות לארץ ישראל גרם לבריטניה בעיה דומה לזו שהייתה בהודו.
בפברואר 1947 הצהירה בריטניה כי תצא משטחי המנדט ב-1948 ותשאיר את סוגיית ארץ ישראל "ללא המלצות" להכרעת אומות המאוחדות.
בעקבות כך, הצביעה העצרת של האומות המאוחדות על תוכנית החלוקה של ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית.
באותה ההזדמנות הודיעו הבריטים שיסיגו כוחותיהם מיוון וטורקיה.
בעקבות נפילתה של יפן במלחמת העולם השנייה, תנועות ההתנגדות לשלטון היפני במאלאיה עברו להתנגדות לשלטון בריטניה, שפעלה במהירות כדי לכבוש בחזרה את המושבה, ולהשתמש בה כמקור לגומי ולבדיל.
לוחמי הגרילה במאלאיה היו בעיקר מאלאים-סינים, ולכן ניסיונות הדיכוי של הבריטים נתמכו בידי המוסלמים במאלאיה, שהבינו שכאשר ההתקוממות תדוכא, תוענק למאלאיה עצמאות.
מלחמת הגרילה שנפתחה, ונודעה כמצב החירום המלאי, החלה ב-1948, ונמשכה עד ל-1960, על אף שב-1957, הרגישו הבריטים בטוחים מספיק כדי להעניק עצמאות לפדרציה של מאלאיה, כחלק מחבר העמים הבריטי.
ב-1963, הפדרציה, יחד עם סינגפור, סארוואק וצפון בורנאו התאחדו ליצירת מלזיה.
אך ב-1965, סינגפור, בה היה רוב סיני, החליטה להתנתק מהאיחוד, בעקבות מתח בין הקהילה הסינית לקהילה המאלאית.
ברוניי, שהפכה לשטח חסות בריטי ב-1888, סירבה להצטרף לאיחוד, והחליטה לשמור על מעמדה עד שהוענקה לה עצמאות ב-1984.
ב-1951, שבה המפלגה השמרנית בראשותו של וינסטון צ'רצ'יל לשלטון.
צ'רצ'יל והשמרנים האמינו כי מעמדה של בריטניה כאימפריה גלובלית תלוי בהישרדותה של האימפריה, כשבסיסה היה תעלת סואץ.
על פי תפיסה זו, התעלה אפשרה לאימפריה לשמור על שליטתה במזרח התיכון, על אף אובדנה של הודו.
אולם, שליטתה של בריטניה באזור נחלשה עם עלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר וממשלתו המהפכנית בשנת 1952. כבר בשנה שלאחר מכן הוסכם על נסיגה של צבא בריטניה מאזור תעלת סואץ ובשנת 1956 הוענקה עצמאות מלאה לסודאן.
ביולי 1956, נאצר הכריז על הלאמתה של תעלת סואץ.
אנתוני אידן, יורשו של צ'רצ'יל, החליט לשתף פעולה עם צרפת ולתכנן תקיפה ישראלית על מצרים.
תקיפה כזו הייתה מספקת לבריטניה ולצרפת סיבה להתערבות צבאית במלחמה ולהשתלטות מחודשת על תעלת סואץ.
המהלך העלה את חמתו של נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, שכן המבצע תוכנן בלי ידיעתו, ועל כן, סירב לתמוך בו.
דבר נוסף שהדאיג את נשיא ארצות הברית היה האפשרות לכניסה למלחמה של ברית המועצות, שהזהירה כי תעשה כך אם הכוחות המערביים לא ייסוגו.
אייזנהאואר איים במיטוט המטבע הבריטי, ועל כן, על אף הצלחת המבצע בפן האסטרטגי, התערבותה של ארצות הברית גרמה לנסיגת הכוחות הבריטים והצרפתים ולהתפטרותו של אידן.
משבר סואץ חשף את חולשתה של בריטניה ואת דעיכתה העולמית, וכן, הוכיח כי היא אינה יכולה לפעול יותר מבלי הסכמתה או תמיכתה של ארצות הברית.
מאורעות סואץ פגעו בפטרנליזם הבריטי: אחד מחברי הפרלמנט כינה את המבצע כ"ווטרלו הבריטי", ואחר כינה את בריטניה: "מדינת לוויין אמריקאית".
מרגרט תאצ'ר כינתה את הלך החשיבה במוסדות השלטון הבריטיים כ"תסמין סואץ", וטענה כי בריטניה לא התאוששה ממנו עד לכיבוש המחודש של איי פוקלנד מארגנטינה ב-1982.
המעמד של בריטניה במזרח התיכון נחלש בצורה משמעותית, אך לא התפוגג.
בריטניה המשיכה להתערב במאורעות באזור: במרד בעומאן ב-1957, בפיקוח על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לירדן ב-1958 ובהגנה על כווית מפני עיראק ב-1961; אולם בפעמים אלו בהסכמתה של ארצות הברית.
גישתו של ראש הממשלה החדש, הרולד מקמילן, הייתה התיישרות מוחלטת על פי הקו שהתוותה אמריקה.
בריטניה שמרה על נוכחות צבאית במזרח התיכון למשך 10 השנים הבאות.
בינואר 1968, בעקבות החלשות הכלכלה הבריטית, הכריזו ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון ושר ההגנה דניס הילי על נסיגה של צבא בריטניה מבסיסיו הממוקמים מזרחית לתעלת סואץ, שכללו את בסיסיו במזרח התיכון, אך בעיקר בסינגפור ובמלזיה.
כמו כן, הבריטים נסוגו מעדן ב-1967, מבחריין ב-1971 ומהאיים המלדיביים ב-1976.
לאימפריה הבריטית נותרו 14 טריטוריות מחוץ לאיים הבריטים, שנקראות "הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים".
שתי טריטוריות של הבריטים, חצי האי גיברלטר ואיי פוקלנד, הן עדיין מוקד מריבה בינם לבין ספרד וארגנטינה בהתאמה.
רוב המושבות הבריטיות לשעבר חברות בחבר העמים הבריטי, ארגון לא פוליטי, שבו לבריטניה אין זכויות מיוחדות אלא חברה מן המניין כמו כל יתר המדינות החברה בו.
מנהיג חבר העמים כיום הוא המלך צ'ארלס השלישי.
"ממלכות חבר העמים הבריטי" הן קבוצה של 15 מדינות עצמאיות מתוך 56 המדינות החברות בחבר העמים הבריטי, שבראשן עומד מלך משותף.
מלכן של מדינות אלו הוא המלך צ'ארלס השלישי.
תפקידי המלך בארצות מלכותו הם טקסיים וסמליים בלבד.
רבות מהמושבות הבריטיות לשעבר חולקות עם בריטניה את אותם המאפיינים; את השפה האנגלית, המערכת הדמוקרטית, המערכת המשפטית, הצבא המשטרה והשירותים הציבוריים, מערכת המידות והמשקל האימפריאלית, נהיגה בצד השמאלי של הכביש, סוגי הספורט וכו'.
האימפריה המראטהית הייתה ממלכה בדרום ומרכז הודו שנוסדה בשנת 1674 והתקיימה עד 1818. האימפריה המראטהית ההינדואסטית דחקה את האימפריה המוגולית ששליטיה היו מוסלמים מרוב שטחיה של הודו.
עם היחלשותה ההדרגתית של האימפריה המראטהית הגבירו הבריטים את שליטתם בתת-היבשת ההודית.
המראטהים חיו באזור שמסביב לפונה שנים רבות ונלחמו בשליטים המוגולים של צפון הודו.
תחת שלטון הצ'הטרפטי שיוואג'י הפכו המראטהים לאגרסיביים יותר והחלו לערוך פשיטות תכופות בשטחם של המוגולים.
בסופו של דבר פתח אורנגזב, מנהיג המוגולים, במתקפה על הדרום המראטהי.
לאחר שצבאם ניגף במהירות, המראטהים פנו ללוחמת גרילה, שבה נחלו הצלחה רבה יותר.
המלחמה הארוכה בדרום דילדלה את המקורות הפיננסיים של המוגולים.
דתם של המראטהים הייתה הינדית, ולפיכך העימות איתם עורר חשש למרי הינדי ולפגיעה בשיתוף הפעולה הבין-דתי שהיה מסימני האימפריה המוגולית.
בשנת 1674 חש שיוואג'י, אז מנהיג המראטהים, ביטחון מספיק כדי להכריז על עצמו כקיסר.
האימפריה המוגולית התפוררה, והמראטהים התפשטו וכבשו חלקים ניכרים של מרכז הודו עד שנת 1680. אולם גורל האימפריה המראטהית לא היה טוב מזה של קודמתה.
עד סוף המאה ה-18 היא הפכה לקונפדרציה, והקשר בין מרכיביה היה רופף.
שליטה למעשה היה ראש-הממשלה שכונה "פשווה" (Peshwa).
קרב פאניפאט (Panipat) היה המסמר האחרון בארונה של האימפריה, והשפעתו על המראטהים הייתה כזו של קרב ווטרלו על נפוליאון.
למעשה, עד היום לביטוי "לפגוש את הפאניפאט שלך" במראטהית יש אותה משמעות כמו לביטוי "לפגוש את הווטרלו שלך" באנגלית.
התנגדות המראטהים לכיבוש הבריטי של הודו הייתה עזה ביותר, אולם עד 1818 כבר מיגרו אותה הבריטים כליל.
שם האימפריה נשמר עד היום בשמה של המדינה ההודית מהאראשטרה (Maharashtra) שנמצאת במרכז-מערב הודו, באותו האזור בו החלה האימפריה המראטהית את התרחבותה.
זוהי המדינה השנייה בגודלה בהודו מבחינת אוכלוסייה ומונה כ-112 מיליון אנשים.
העיר המרכזית בה היא מומבאי שהיא העיר הגדולה ביותר במדינה.
השפה המדוברת במדינה היא מראטהי שהייתה חשובה גם בתקופת האימפריה המראטהית.
לצד הקיסר כיהן ברוב תקופת האימפריה גם ראש-ממשלה (פשווה) שבתקופות מסוימות היה בעל כוח רב.
לצידו עמדו שרים שסייעו לו בתפקידו והיו אחראים על ניהול תחומים שונים באימפריה: אוצר, ענייני פנים, צבא, ניהול ענייני החוץ, ענייני דת וכדומה.
האימפריה המוֹגוּלית (מפרסית: دولتِ مغل; מבטאים: "מוֹרוּלית", گورکانیان - גוראקניאן; באורדו: مغلیہ سلطنت) הייתה אימפריה שראשיה היו מוסלמים ממוצא מונגולי, ששלטה בתת-היבשת ההודית מתחילת המאה ה-16 עד לאמצע המאה ה-19. היא נוסדה על ידי באבור, שהיה מצאצאי טימור לנג וג'ינגיס חאן ושהצליח להביס את סולטנות דלהי.
ברוב שנות קיומה ניסו שליטיה לשמור על שיתוף פעולה בין-דתי בין מוסלמים להינדים.
האימפריה המוגולית איבדה שטחים רבים לכיבושי שר שאה בזמן שלטונו של הומאיון, אך תחת שלטון אכבר התרחבה האימפריה באופן משמעותי, והמשיכה לגדול עד תום תקופת שלטונו של אורנגזב.
לאחר מותו בשנת 1707, החלה האימפריה בשקיעה מדודה ואיטית בכוחה, אף על פי ששמרה על כל סממני השלטון למשך כ-150 שנים נוספות.
בשנת 1739 היא הובסה על ידי צבא פרסי בראשות נאדיר שאה ובשנת 1756 בזז צבאו של אחמד שאה את דלהי.
מרבית שטחי האימפריה נכבשו בהדרגה על ידי האימפריה המראטהית שבסוף המאה ה-18 שלטה במרבית מרכזה של הודו, כשנציגי המוגולים שבשמם הפכו לנוואבים, הקימו בפועל ממלכות משל עצמם כך שבפועל לא היו כפופים למוגולים.
סופה הרשמי של האימפריה היה דיכוי המרד ההודי הגדול של 1857 על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית, הגם שאז הייתה האימפריה מושג סמלי למעשה, ללא כוח ממשי.
האימפריה הע'זנית פלשה בסוף המאה ה-10 מכיוון חוראסאן ליבשת הודו.
הסולטאן מחמוד מע'זנה חצה את נהר אמו, ואחרי מספר קרבות הצליח לחדור אל עמק האינדוס, שם יצר ממלכה איסלאמית שהלכה והתפשטה אל תוך הודו עצמה.
כתוצאה מאבדן כוחם של הע'זנים, השתלטו הע'ורים על שטחי האימפריה.
בתחילת המאה ה-13, קוטב-א-דין אייבק אחד ממפקדי הצבא של מוחמד מע'ור, הכריז על עצמו כסולטאן הראשון של הסולטנות של דלהי.
אימפריה זו הצליחה להתפשט על פני חלקים גדולים מצפון הודו.
טימור לנג פלש לצפון הודו ובזז את דלהי ב-1398 והנהיג את האימפריה הטימורית קצרת-הימים שמרכזה היה בסמרקנד (באוזבקיסטן הנוכחית).
האימפריה הטימורית איחדה את המונגולים בפרס (אבותיו של באבור) ועמים מערב-אסייתים אחרים.
אולם טימור לנג לא שלט בהודו באופן ישיר אלא השאיר שליט מקומי, סוג של וסאל, שטיפל בעניינים המקומיים מטעמו.
כלומר, החל מהמאה ה-12 הייתה שליטה מוסלמית בצפון תת-היבשת ההודית.
המייחד את המוגולים היה שלטון יציב וארוך טווח, שלא אפיין את הנסיכויות שהתקיימו לפני כן.
בתחילת המאה ה-16, צאצאי הפולשים המונגולים, טורקים, פרסים והאפגנים לדרום-מערב אסיה - המוגולים - פלשו להודו תחת הנהגתו של זהיר-א-דין באבור.
באבור היה נכד נינו של טימור לנג.
באבור גורש מסמרקנד ובתחילה קבע את מרכז שלטונו בקאבול בשנת 1504; מאוחר יותר הפך לשליט המוגולי הראשון (1526–1530).
תוכניתו הייתה להרחיב את שליטתו מזרחה לתוך פנג'אב, לשם ביצע מספר פשיטות.
ואז, הזמנה מראש שבט אפגני אופרטוניסטי בפנג'אב הביאה את באבור ממש ללב סולטנות דלהי, שם שלט איברהים לודי (1517–1526).
באבור, מפקד צבאי למוד קרבות, נכנס להודו בשנת 1526 עם צבאו המאומן שמנה 12,000 לוחמים כדי להתעמת עם צבאו המסורבל והמפוצל של הסולטאן, שמנה מעל 100,000 איש.
באבור הביס את צבא הסולטאן בפניפט (בערך תשעים ק"מ צפונית לדלהי).
הוא השתמש בארטילריה ניידת וטכניקות פרשים מתקדמות, והשיג ניצחון מוחץ.
בשנה שלאחר מכן, הוא הביס גם את קונפדרציית הראג'פוטים בהנהגת ראנה סנג'ה.
בשנת 1529 הביס באבור את הכוח המשותף של הצבאות האפגנים וצבא סולטאן בנגל, אך נפטר בשנת 1530, בטרם הספיק לממש את הישגיו הצבאיים.
הוא השאיר אחריו את זכרונותיו ("באבור נאמאה"), מספר גנים מרהיבים בקבול, לאהור ואגרה, וצאצאים שיגשימו את חלומו להקמת אימפריה בהינדוסטאן.
באבור ידע שלא יוכל לשלוט ישירות בכל הטריטוריה שכבש ולכן שילב את האליטה המקומית (הינדית ומוסלמית) בתוך מנגנון השלטון שלו.
לבאבור היו ארבעה בנים: הומאיון, מירזא כאמראן , מירזא עסכרי , מירזא הינדל .
כל אחד מהבנים הללו קיבל נתח מהממלכה שהוריש באבור.
הומאיון (1530–1556) ירש את נחלות אביו בתת-היבשת ההודית וקבע את אגרה כעיר הבירה שלו.
קמרן מירזה ירש את הנחלות הצפוניות קאבול ולאהור והפך ליריבו החזק ביותר של הומאיון.
ב-1540 פלש הקצין הלודי לשעבר, שיר שאה סורי בראש כוח פשטוני לנחלותיו של הומאיון וכבש את דלהי.
הומאיון ואשתו ההרה חמידה באנו ביגום נמלטו דרך מדבר טהאר אל שליט סינד, מחוז לידתו של באבור, שם נולד בנו אכבר ומשם הגיע לאיספהאן כאורח של החצר הספווית.
ב-1545 מת שיר שאה סורי ובנו אסלאם שאה סורי ירש את הממלכה.
השליט הספווי תהמאספ הראשון סייע להומאיון בתמורה להבטחה שהומאיון ימסור לו את קנדהאר.
בשנת 1555 הומאיון תפס מחדש את דלהי.
מותו של הומאיון בשנת 1556 השאיר את המשימה של הרחבת האימפריה לבנו בן ה-13 ג'לאל א-דין אכבר (שלט 1556–1605).
לאחר ניצחון צבאי בקרב פניפט השני בשנת 1556, העוצר באירם ח'אן התחיל במדיניות של התרחבות בשמו של אכבר.
כשהגיע אכבר לגיל השלטון, הוא החל לשחרר את עצמו מהשפעותיהם של שרים, פלגי החצר, ואינטריגות הארמון, והוכיח את יכולתו כמנהיג ואת כוח שיפוטו.
כ"מכור לעבודה" שכמעט לעולם לא ישן יותר משלוש שעות בלילה, השגיח בעצמו על מימוש המדיניות הציבורית שלו, שיצרה את עמוד השדרה של האימפריה המוגולית למשך יותר מ-200 שנה.
הוא המשיך לכבוש ולספח שטח עצום שנפרש מקבול בצפון-מערב, קשמיר מצפון, בנגל ממזרח, ומעבר לנהר נרמדה במרכז הודו - שטח מקביל בגודלו לטריטוריות המאוריות 1,800 שנה לפני כן.
אכבר ידוע גם במפעלי בנייה ובראשם פטהפור סיקרי ומבצר אגרה.
תקופת שלטונם של ג'האנגיר (1605–1627) ושאה ג'האן (1628–1658) התאפיינה ביציבות פוליטית חיצונית ומאבקי שלטון מרים במשפחת המלוכה, פעילות כלכלית ערה, יצירות אומנות מרהיבות ובניינים מונומנטליים.
אחת מנשותיו האחרונות של ג'האנגיר הייתה בת למשפחה פרסית בשם מהר-און-ניסה (פרסית: مهر النساء), שאת שמה שינה לנור ג'האן (אור העולם, וגם שילוב שמותיו, נור א-דין וג'האן-גיר), שהפכה לאישה החזקה ביותר בחצר, בפועל אף יותר מבעלה הקיסר.
כתוצאה מכך מצאו מקלט בהודו משוררים, מלומדים ופקידים פרסיים, שנמשכו לעושר ולזוהר.
במקביל, פשו חוסר יעילות ושחיתות, והעלייה במספר הפרסים בראשות השלטון איימה לערער את האיזון העדין וחוסר הפניות של החצר.
ג'האנגיר, כבן לאם הינדואית, אהב את החגים ההינדואים, אך גם תמך בהמרות דת המוניות לאסלאם.
הוא רדף את מאמיני הג'ייניזם ואף הוציא להורג את הגורו ארג'ון דאס, הקדוש-מורה החמישי של הסיקים.
שחרור 52 נסיכים הינדואים משביים בשנת 1620 הוא הבסיס לחשיבות הדיוואלי אצל הסיקים.
מזימתה של נור ג'האן להבטיח את הכתר לנסיך שבחרה הביאה את שאה ג'האן למרוד באביו בשנת 1622. באותה שנה, השתלטו הפרסים על קנדהאר בדרום אפגניסטן, מהלך שהנחית מכה קשה ליוקרה המוגולית.
בין 1636 ו-1646 שלח שאה ג'האן צבאות מוגוליים לכבוש את רמת הדקאן ואת החבל שמצפון-מערב למעבר ח'ייבר.
אף על פי שהצבא המוגולי הראה את כוחו, מערכות אלו דלדלו את אוצר האימפריה.
המדינה, שהפכה למכונת מלחמה משומנת, הכפילה פי ארבעה את מספר האצילים, וכך גם גדלו הדרישות למיסים מהאיכרים.
האיחוד הפוליטי והשמירה על החוק והסדר הציבורי בשטחים נרחבים עודדו את היווצרותם של מרכזי מסחר ואומנות כמו לאהור, דלהי, אגרה ואחמדאבד, המקושרות על ידי דרכים ביבשה ובמים למקומות מרוחקים ולנמלים שונים.
הטאג' מהאל נבנה באגרה בתקופת שלטונו של שאה ג'האן כקבר לאשתו האהובה, מומתאז מהאל (אחייניתה של נור ג'האן).
המבנה מסמל את ההישגים האמנותיים של המוגולים, כמו את בזבזנותם גם כאשר המשאבים הלכו והצטמקו.
מעמדם הכלכלי של האיכרים והאומנים לא השתפר, בשל כישלונו של המנגנון השלטוני ליצור שינוי בר קיימא במבנה החברתי.
לא היה תמריץ לגובי המיסים, שדאגתם העיקרית הייתה הרווח האישי והמשפחתי שלהם, ליצור מקורות הכנסה המנותקים מזמינדרים (בעלי אדמות בתמורה להיותם גובי מיסים) הינדואים דומיננטיים ומנהיגי כפרים אשר האינטרס האישי שלהם כמו גם הדומיננטיות המקומית שלהם מנעה מהם מלהעביר את מלוא חובם לאוצר האימפריה.
בתלות המתמשכת והגדולה מאי-פעם שלהם במיסים על האדמה, טיפחו המוגולים את אותם כוחות שבדיעבד הביאו לפירוק האימפריה.
אחרון המוגולים הגדולים היה אורנגזב (שלט מ-1658 עד 1707), שתפס את כס המלוכה על ידי כך שכמו אביו וסבו מרד באביו, הרג את כל אחיו וכלא את אביו.
אורנגזב לא היה זה שיחזיר את האימפריה לגדולתה.
אורנגזב אסר בניית מקדשים חדשים, הרס כמה מהקיימים, והטיל מחדש את הג'יזיה שביטל סבו.
פוריטני באופיו, הוא אסר השמעת מוזיקה בארמון, אסר על קיום טקסים, ורדף את הסיקים בפנג'אב.
המתחרים על הכתר המוגולי לחמו זה בזה, ושלטונם קצר המועד של יורשיו של אורנגזב היו רצופי סכסוכים.
האימפריה המוגולית עברה תהפוכות כאשר שליטים מקומיים פרשו ממנה והקימו ממלכות עצמאיות.
המוגולים נאלצו לכרות ברית שלום עם המורדים המרתים, והצבאות הפרסים והאפגנים פלשו לדלהי, כשהם בוזזים ממנה אוצרות רבים, ביניהם כס הטווס, בשנת 1739.
בשנים שלאחר מכן התמודדו המוגולים עם עלייתה של האימפריה המראטהית, ושטח שליטתם הצטמצם לאזור מסביב לדלהי.
המוגולים המשיכו לתפקד כשושלת גם תחת כיבוש שטחם על ידי המראטהים בשנת 1785 ועל ידי הבריטים בשנת 1803. הקיסר המוגולי האחרון, בהאדור שאה השני, גורש בשנת 1857 למיאנמר לאחר שהבריטים האשימו אותו במעורבותו במרד ההודי הגדול, ובכך בא הקץ על האימפריה.
עם זאת, רבים אחרים, מפשוטי העם ועד פקידים בכירים, היו הינדים.
כשבאבור הראשון יסד את האימפריה, הוא לא הדגיש את השתייכותו הדתית המוסלמית, אלא יותר את מורשתו הטורקית (השם "מוגול" הופיע ככל הנראה במאה ה-19. הוא נגזר ככל הנראה מ"מונגול" - ענף אחר בעץ המשפחה של באבור).
המוגולים השתמשו בשיטה של מנסבדרים לקביעת מסי מקרקעין.
הקיסר (שתוארו היה "באדשאה" או "סגן שאה" ביחס לשאה של פרס, קיסר כל הקיסרים) העניק זכויות לגבות מסי מקרקעין ל"מנסבדר" בתמורה להבטחת חיילים בעת מלחמה.
ככל ששטח האדמה שהוענק היה גדול יותר, כך נדרש ה"מנסבדר" להבטיח יותר חיילים.
ה"מנסב" לא עבר בירושה, ובידי הקיסר הייתה הסמכות לבטלו, מה שנתן כוח שליטה רב בידי השלטון המרכזי על המנסבדרים.
את המס גבו גובי מיסים עבור המנסבדר בתמורה ל-10% מהסכום שנגבה.
חלק מהכסף נשאר אצל המנסבדר וחלק עבר לידי השלטון המרכזי.
המוגולים הגדולים (ה"בהאדשים של הינדוסטן"):
הומאיון (1530–1556) - בתקופתו נחלשה האימפריה
אורנגזב (1658–1707) - גרם להתפוררות האימפריה
המונח "מוגול" משמש לעיתים כדי להתייחס למוסלמים בהודו על ידי אנשים מחוץ להודו.
שימוש זה אינו מקובל בהודו עצמה.
בז'רגון העיתונאי המילה "מוגול" משמשת כדי לציין איש עסקים מצליח שבנה לעצמו במו ידיו אימפריה עסקית (לרוב מונופוליסטית) בתעשייה אחת או יותר.
השימוש במילה הוא אזכור ברור לעושר ולרוחב של האימפריה שנבנתה על ידי המלכים המוגולים של הודו.
רופרט מרדוק, למשל, הוא "מוגול חדשות".
האימפריה המונגולית הייתה האימפריה השנייה בשטחה בתולדות האנושות (אחרי האימפריה הבריטית), והגדולה ביותר מבחינת שטח יבשתי רציף, כשהיא מתפרשת בשיאה (בשנת 1268) על פני כ-33 מיליון קמ"ר – מדרום-מזרח אסיה ועד למזרח אירופה.
האימפריה נוסדה על ידי ג'ינגיס חאן בשנת 1206. תחת שלטונה חיו 22.3% מאוכלוסיית העולם בזמנו, כ-110 מיליון תושבים, והיא שלטה גם בארצות גדולות כמו סין, איראן ורוסיה.
בסוף המאה ה-13 החלה האימפריה המונגולית להתפרק, וחולקה לארבעה חלקים: חאנות צ'אגאטאי, שושלת יואן, אורדת הזהב והשושלת האילח'אנית.
בעזרת כוח צבאי ומניפולציה פוליטית איחד ג'ינגיס חאן את השבטים המונגולים הנוודים היריבים תחת הנהגתו ב-1206. במהרה נקלעו המונגולים למלחמה בממלכת ג'ין וממלכת שיה המערבית בצפון סין.
הם כבשו את מזרח פרס ב-1220, ועד מהרה דהרו לכיוון מזרח רוסיה והקווקז.
לפני שמת, חילק ג'ינגיס חאן את האימפריה בין בניו שהמשיכו לשלוט ביד רמה והרחיבו את גבולותיה של האימפריה.
אירועים עיקריים בתחילת דרכה של האימפריה
1206: טמוצ'ין ששלט בכל מונגוליה, קיבל את התואר ג'ינגיס חאן, שמשמעותו גדול השליטים, או שליט העולם.
1207: המונגולים התחילו במערכה נגד ממלכת שיה המערבית (הטנגוטים), שכללה את חלק מצפון מערב סין וחלקים מרמת טיבט (היום צ'ינגהאי).
המערכה נסתיימה חלקית ב-1210 עם כניעתו של שליט שיה לג'ינגיס חאן (וכניעה סופית ב-1227, כאשר במהלך המערכה מת ג'ינגס חאן עצמו, מסיבות טבעיות).
1211: ג'ינגיס חאן הוביל את צבאותיו דרך מדבר גובי נגד שושלת ג'ין מצפון סין.
באותו זמן, אחד השבטים המונגולים שלא סרו למשמעתו של ג'ינג'ס, שבט נאימן, מכריז על נאמנותו לממלכת קארה חיטאי.
כתוצאה מכך, מנהיג הנאימנים, קושלוק, הופך למנהיג הקארה חיטאי.
1218: המונגולים כבשו את אתת (כיום אזור בקזחסטן) ואת אגן טארים (צפון סין).
במערב, הוצאתו להורג של שגריר מונגולי בפרס על ידי השאה של האימפריה הח'ווארזמית פתחה את הדהירה המונגולית למערב.
באותו זמן, ג'ינג'יס ח'אן פולש לממלכת קארה חיטאי, הורג את קושלוק, ושם קץ לממלכת החיטאיים.
1219: המונגולים חצו את ג'קראסטס (נהר במרכז אסיה) והתחילו בפלישתם לטרנסאוקסאניה.
1219–1221: בשעה שהמלחמה בצפון סין עדיין נמשכת, המונגולים חדרו למרכז אסיה והשמידו את האימפריה הח'ווארזמית בפרס.
1223: המונגולים זכו בניצחון חשוב נגד לוחמים סלאבים בקרב על נהר קלקה, כיום אוקראינה.
1227: מותו של ג'ינגיס חאן; המנהיגים המונגולים חזרו לבירה כדי לערוך התייעצות ביניהם ובסיומה אוגדיי ח'אן עולה לשלטון.
גודלה של האימפריה בשלב זה כבר היה כ-26 מיליון קמ"ר, פי ארבעה משטחה של האימפריה הרומית.
1234: כיבוש החלק הצפוני של סין מידי שושלת ג'ין.
1237: תחת הנהגתו של באטו חאן, המונגולים חזרו למערב כדי לכבוש את הנסיכות של רוס של קייב.
1240: המונגולים בזזו את קייב.
צבא מונגולי נוסף פלש לקוריאה.
1241: המונגולים הביסו את ההונגרים והקרואטים בקרב על סאג'ו, ואבירים טבטונים בקרב על ליגניטץ בפולין.
1241–1242: תחת הנהגתו של באטו חאן המונגולים פלשו לבולגריה ואילצו אותם לשלם מיסים שנתיים.
1253: כיבוש העיר דאלי וממלכת דאלי בחבל יונאן של ימינו.
1279: שושלת סונג מגיעה אל קיצה כאשר קובילאי ח'אן כובש את האנגג'ואו, בירת הקיסרות, ובכך מביא לסיום ההשתלטות על שטח סין.
המונגולים פיתחו שיטה פשוטה אך יעילה מאוד של לוחמה.
היא התבססה על המסורת הישנה של לחימה בערבה ובשטחים פתוחים, כפי שהיה נהוג בפרס מאז ימי הממלכה האחמנית.
הצבא הורכב מיחידות של עשרה אנשים שנקראו ארבאן.
עשרה ארבאנים יצרו פלוגה שנקראה ג'אגון; עשרה ג'אגון יצרו גדוד שנקרא מינגהאן ועשרה גדודים יצרו חטיבה שנקראה טומן (הכוללת כ-10,000 לוחמים), שהיא המקבילה לאוגדה מודרנית.
שישה מכל עשרה לוחמים מונגולים היו קשתים רכובים בעלי שריון קל, ויתר הארבעה היו פרשים כבדים יותר או פרשים נושאי רומח.
לקשתים המונגולים הייתה יכולת של יריית חיצים אחורה תוך כדי רכיבה קדימה בדיוק רב.
הפרשים הקלים שנקראו קאשיק, היו ניידים ביותר ביחס לסטנדרטים של אותם ימים ויכלו לבצע טקטיקות של איגוף בקלות, לעומת האבירים מאירופה שלא היו מסוגלים לכך.
הסוסים המונגולים היו קטנים יחסית, ובמרוץ בתנאים שווים הם היו מאבדים יתרון.
מאחר שלשאר הצבאות היו פרשים כבדים בהרבה, המונגולים יכלו בקלות להשיג את אויביהם בקרב.
בנוסף, הסוסים המונגולים היו מאוד חזקים ובעלי סיבולת גבוהה, דבר שאפשר להם לעבור מרחקים גדולים בקלות ולהפתיע את האויב, כשהוא מצפה שהם יגיעו בעוד ימים, אם לא שבועות מאוחר יותר.
שלא כמו צבאות נודדים אחרים כמו ההונים או הוויקינגים, למונגולים לא הייתה בעיה בלחימת מצור.
מיד לאחר מספר כישלונות לא מהותיים בהתקפת ערים בצפון סין, גייסו המונגולים מומחים צבאיים ומהנדסים סיניים מהערים שנכבשו ובעזרתם הם בנו כלי מצור כמו הטרבושה, הקטפולטה ומכונות אחרות, דבר שאפשר הטלת מצור גם על ערים מוגנות ומבצרים.
כלי המצור האלה נתגלו יעילים גם במערכה האירופאית, שכן הם נבנו במקום שבו השתמשו בהם באמצעות עצים שהיו בסביבה.
המשמעת בצבא המונגולי הייתה גבוהה ביותר.
הכוחות של האימפריה המונגולית היו מאומנים, מסודרים, ומצוידים לניידות ולמהירות.
לחיילים המונגולים היה שריון קל ביחס לצבאות אחרים שמולם התמודדו המונגולים, זאת כדי להגביר את ניידותם בשדה הקרב.
בנוסף, קווי האספקה פעלו באופן עצמאי על ידי החיילים, מה שהגביר מאוד את מהירות הצבא ושליחים מונגולים עזרו לשמור על קשר בין החיילים למפקדיהם.
כל המערכות הצבאיות תוכננו היטב ובזהירות, על ידי סיור בשטחי האויב ואיסוף מידע מודיעיני על תנועת צבאות.
ההצלחה של הארגון והניידות של הצבא המונגולי אפשרו להם להילחם בכמה חזיתות בבת אחת.
כל הגברים מגיל 16 עד 60 שיכלו לעבור את האימונים המפרכים הורשו להתגייס לצבא, מה שנחשב לכבוד גדול בקרב השבטים הלוחמים.
באימפריה המונגולית הונהגה שיטת חוקים על ידי ג'ינגיס חאן, שנקראה יאסה, שמשמעותה סדר.
אחד החוקים העיקריים ביאסה היה שמעמד האצילים קיבל יחס זהה לזה של האדם הפשוט.
מערכת החוקים הקפדנית הפכה את האימפריה המונגולית למקום בטוח מאוד ומנוהל כהלכה.
חוקרים ומבקרים מאירופה נדהמו מהארגון המופתי והסדר באימפריה.
בין השאר, מצביאים וראשי שבטים נבחרו על פי יכולותיהם, לכל הדתות היה חופש מוחלט, כל צורות העינוי היו לא חוקיות, גנבה וונדליזם היו אסורים לחלוטין.
לפי האגדה, אישה שהחזיקה שק מטבעות זהב יכלה לטייל בבטחה מקצה אחד של האימפריה לשני.
גם בכתביהם של סוחרים מאירופה (והמפורסם שבהם – מרקו פולו) נרשמת התפעלות מהיעילות והסדר ששרר באימפריה.
האימפריה נוהלה על ידי פרלמנט לא דמוקרטי, שנקרא קורילטאי, שבו נאספו מנהיגי השבטים ונפגשו עם החאן כדי לדון על מדיניות הפנים והחוץ.
בכל רחבי האימפריה פותחו דרכי מסחר ומערכות דואר מתוחכמות (שנקראו "יאם").
סוחרים ושליחים לרוב מסין, מהמזרח התיכון ומאירופה השתמשו במערכת זו.
ג'ינגיס חאן יצר גם שפה כתובה, כדי לאפשר לתושבים ללמוד קרוא וכתוב, ופטר מורים, עורכי דין ואמנים מתשלום מיסים, אף על פי שהמיסים נשארו כבדים על כל שאר הנתינים.
האליטה המונגולית ורובם של הנוודים היו שאמאניסטים, וכן גם משפחת המלוכה מימי ייסוד האימפריה.
הדת השלטת באותה תקופה בבית המלוכה של אוגדיי הייתה הנצרות הנסטוריאנית, בהשפעת שבט הקראיידים הטורקי שישב במונגוליה הקדומה והחזיק בדת זו.
כתוצאה מכך, אשתו הקראידית של אוגדיי הייתה נוצרייה, וגם נשותיהם של אחיו של אוגדיי, שהיו אף הן קראיידיות נוצריות.
לאחר שהביסו את ממלכת קארה חיטאי, האימפריה המונגולית גבלה במערב עם האימפריה הח'ווארזמית (איראן של היום), שנשלטה על ידי השאה עלאא' א-דין מוחמד.
השאה כבש שטחים במזרח כמו סמרקנד ואפגניסטן והיה גם מצוי בסכסוך עם הח'ליף של בגדאד ממערב לאחר שסירב להכיר בו כמנהיג הראשי של האסלאם.
ג'ינגיס חאן לא תכנן כלל לפלוש לח'ווארזם בטווח הקרוב, אלא קיווה לשתף פעולה עם הפרסים בתחום הכלכלי ואולי אפילו לכרות ברית עימם.
ב-1218 החלו שתי האימפריות לשתף פעולה ביניהן ויצרו דרכי מסחר.
השאה היה מאוד חשדן לגבי כוונותיו של ג'ינגיס חאן, במיוחד לאחר שקיבל מסרים מהשגרירים שלו בסין שתיארו כמה אכזריים היו המונגולים כשכבשו ערים סיניות.
בנוסף, הח'ליף של בגדאד ניסה להצית מלחמה בין המונגולים לשאה מספר שנים לפני כן, אך ג'ינגיס חאן סירב לפתוח במלחמה עם ח'ווארזם משום שהוא הרוויח הרבה מהסחר איתה, מה גם שהיה שרוי במלחמה עם שושלת ג'ין במזרח ולא רצה לפתוח חזית נוספת במערב.
עוד באותה שנה (1218) שלח ג'ינגיס משלחת של 500 איש כדי לפתוח באופן רשמי את קו המסחר עם ח'ווארזם.
כאשר הגיעה המשלחת לעיר אוטרר בח'ווארזם, מושל העיר ציווה לעצור את כל המונגולים באשמת ריגול.
בתגובה ג'ינגיס חאן שלח קבוצה נוספת של שלושה שגרירים מהם שניים מונגולים ואחד מוסלמי כדי לפגוש את השאה ולדרוש ממנו את שחרורם של חברי המשלחת ולהעניש את מושל העיר.
השאה בתגובה הוציא להורג את שלושת השגרירים ושלח את גופותיהם חזרה לחאן וגם הורה להרוג את כל חברי המשלחת המונגולית.
בעיני ג'ינגיס חאן נחשבו השגרירים כחסינים דיפלומטית, כמי שאסור לפגוע בהם.
הדבר הוביל לפלישה לח'ווארזם ב-1219 שהוביל ג'ינגיס חאן בעצמו.
ג'ינגיס חאן אסף צבא אדיר שמוערך בין 200,000 ל-300,000 חיילים ביחד עם המצביאים הטובים ביותר שלו.
בנוסף הוא צירף לצבא שלו חיילים זרים כמו מומחים סינים ללוחמת מצור ולבניית גשרים.
בפלישה לפרס השתמש החאן לראשונה במתקפה לא ישירה, שלימים תהפוך למודל של צבאות רבים, כגון גרמניה הנאצית.
ג'ינגיס חאן פיצל את כוחותיו לשלושה, ושלח אחד מהם לרדוף אחרי השאה ולהורגו, בזמן שיתר הצבא ישמיד את כוחותיו של המלך ויהרוס את המדינה.
לשאה היה צבא בגודל של כ-400,000 חיילים בקירוב, אך הוא לא אורגן לצבא אחד אלא פוצל בין ערים שונות, משתי סיבות.
הראשונה היא שהשאה פחד שכל צבאו יהיה מאורגן כיחידה אחת, תחת פיקוד אחד.
הסיבה השנייה היא שדיווחים שהגיעו מסין אמרו שהמונגולים לא מומחים בלוחמת מצור, ומתקשים לכבוש ערים ומבצרים שנמצאים מאחורי חומה.
החלטות אלו של השאה התבררו מאוחר יותר כשגיאות חמורות שעלו לו בממלכתו.
הפלישה המונגולית למזרח התיכון כללה הן כיבושים בכוח, והן כניעה מרצון של האזורים שכיום הם: איראן, עיראק, סוריה וחלקים מטורקיה בין השנים 1260 ו-1300. בשנים אלו שלטו המונגולים לתקופה קצרה גם על ארץ ישראל.
הקרבות החשובים במזרח התיכון היו הקרב על בגדאד בשנת 1258, כשהמונגולים בזזו את העיר שהייתה במשך 500 שנים מרכז העולם האיסלאמי, וקרב עין ג'אלות בעמק יזרעאל בשנת 1260, שבו הצליח הסולטן הממלוכי לבלום את ההתקדמות המונגולית בלבנט שאיימה על מצרים.
עקב שילוב של בעיות פוליטיות, בהן מאבקי הירושה במותו של מונגקה חאן, וגורמים גאוגרפיים, בהם חוסר בשדות מרעה לסוסים, הייתה הפלישה המונגולית למזרח התיכון הגבול הרחוק ביותר שהמונגולים הגיעו אליו באזור הים התיכון המזרחי.
הפלישה המונגולית לאירופה כללה בעיקר את כיבוש רוס של קייב, רובה של רוסיה, פולין והונגריה.
במשך שלוש שנים (1237–1240) המונגולים החריבו עד היסוד את כל הערים המרכזיות של רוסיה, מלבד הערים נובגורוד ופסקוב.
ג'ובאני דה פיאן דל קרפינה, שליח האפיפיור למונגוליה, שעבר דרך קייב בפברואר 1246, כתב:
לאחר מותו של ג'ינגיס חאן
אוגדיי חאן, בנו השלישי של ג'ינגיס חאן ויורש העצר, מונה לשליט האימפריה המונגולית לאחר מות אביו.
אך לאחר מותו ב-1241 התחילו להופיע סימנים ראשונים של ההתפלגות באימפריה.
בין נכדיו של ג'ינגיס החלה יריבות על השלטון, מה שהוביל את אשתו של אוגדיי לכהן כשליטה במשך חמש שנים עד שבנה גויוק חאן הוכתר כחאן.
אף על פי שהוא הוכר כחאן של האימפריה, אחיו הולגו חאן ואחיינו ברקה פתחו ב-1263 במלחמה נגדו, ולאחר מותו של קובלאי לא הייתה הסכמה לגבי החאן הבא, והאימפריה המונגולית התפרקה בשלבים.
אחד הכיבושים החשובים של הולאגו חאן היה כיבוש בגדאד מידי הסלג'וקים ב-1258, דבר אשר השפיע על עולם האסלאם, בכך שהביא לקיצה של הח'ליפות העבאסית.
אזורים שלא נכבשו על ידי המונגולים
רק מעט אזורים שהיו נגישים למונגולים חמקו מכיבוש – הודו-סין, דרום אסיה, דרום בורמה והודו, יפן, מערב אירופה וערב.
בנוסף, ערים חשובות שלא נכבשו הן אנגקור, באגאן וסיבסגאר, ובמערב וינה וירושלים, שתיהן חמקו מזעם המונגולים בגלל מותם של ג'ינגיס ח'אן ואוגדיי ח'אן.
בשעה שהאימפריה המונגולית התפשטה לתוך פולין ואיימה על אוסטריה, הגיעו שמועות על מותו של אוגדיי חאן ב-11 בדצמבר 1241. לפי המסורת המונגולית כל המפקדים המונגולים והנסיכים היו חייבים לחזור לבירה קראקורום כדי לבחור חאן חדש.
כולם חשבו שהנטישה המונגולית את אירופה היא זמנית בלבד, אבל למעשה המונגולים לא תכננו לשוב ולתקוף את אירופה.
היסטוריונים מערביים מעריכים כי אירופה ניצלה מגורל מר בגלל חוסר נכונותם של המונגולים להילחם בסביבה עירונית צפופה מחד, ומאידך מיוערת וחסרת שדות מרעה רחבי ידיים שמהם יוכלו המונגולים להאכיל את סוסיהם, תנאי הכרחי להתקדמות הצבא.
גבול שדות המרעה הפך לגבול האימפריה.
בנוסף, מזג האוויר הלח של אזורי החוף באירופה השפיע לרעה על דיוק קשתותיהם.
האקלים הוא גם הסיבה שבגללה לא פלשו המונגולים להודו.
אזור נוסף שלא נכבש על ידי המונגולים היה וייטנאם.
התקפותיהם נהדפו ב-1257, 1285 ושוב ב-1287/1288. יפן גם היא הצליחה להדוף את הפלישה המסיבית של המונגולים אל אייה ב-1274 וב-1281. כישלונם של המונגולים נבע מכך שקובלאי חאן שלח שני צבאות בו זמנית, אחד ליפן ואחד לווייטנאם, במקום לרכז את כוחותיו תחילה בווייטנאם ואחר כך ביפן.
בנוסף, הצי המונגולי שנשלח ליפן לא היה ערוך ומוכן לסערות שפקדו את חופי יפן.
ב-1281 הטביעה סופת טייפון הקרויה קאמי-קאזה (רוח האלים) את מרבית הצי והטביעה את רוב הצבא המונגולי שהיה בדרך ליפן.
הפלישות המונגוליות ליפן נחשבות לציוני דרך חשובים ביותר בהיסטוריה של יפן.
כמו וייטנאם ויפן כך גם דרום אסיה הצליחה להדוף את ההתקדמות המונגולית.
למרות שליטה מוגבלת בממלכת באגאן לא כבשו המונגולים את בורמה, ולא הצליחו לעבור את ההימאליה המערבית ולכבוש את ממלכת אחום.
בהודו המערבית הסולטאנים ששלטו באותה תקופה בהודו הצליחו למנוע מהמונגולים להתקדם פנימה לתוך הודו לאחר שאלה כבר פלשו לפנג'אב ולדלהי.
מזג האוויר החם והלח השפיע על דיוק קשתותיהם וגרם לתחלואה בקרב הצבא המונגולי.
בנוסף, היסטוריונים מעריכים שההצלחה מצד ההודים הייתה בזכות הפילים ההודים והפרשים האסיאתים שעמדו לרשות המנהיגים של הודו.
למרבה האירוניה, 300 שנה אחרי הפלישה הלא מוצלחת, באבור מייסד האימפריה המוגולית ששלטה בהודו, טען שהוא צאצא של ג'ינגיס חאן.
האזור האחרון שהצליח לעמוד בפני פלישת המונגולים היה ממלכות מוסלמיות במזרח התיכון.
הממלוכים הגנו בהצלחה על ארץ ישראל בעזרתו של ברקה חאן המונגולי, שקשר איתם ברית לאחר שאחיינו הולאגו חאן פלש לבגדאד ורצח את הח'ליף.
ברקה חאן היה המנהיג של האורדה הכחולה, ומוסלמי אדוק, שביקש לסגור חשבון עם הולאגו ולמנוע ממנו לפלוש למצרים וסוריה ולאיים על אחיו המוסלמים.
בפי חוקרים בני ימינו, האימפריה החתית או הממלכה החתית החדשה הוא מונח התוחם חלק בהיסטוריה החתית.
שלב זה החל בשלטון תודחליה הראשון שמלך בין השנים 1430 - 1400 לפנה"ס, וסיים את תקופת הממלכה התיכונה, ותם בימי שופילוליומה השני שחרבה ככל הנראה בעת פלישת גויי הים בסביבות שנת 1178 לפנה"ס.
בשיאה נמתחו גבולות האימפריה על פני רובה של אנטוליה בצפון־מערב, להוציא שני כיסים חופשיים לחופי הים האגאי, עד קפריסין במערב, חלקים ניכרים בסוריה שעד דמשק בדרום ועד לנהר הפרת במזרח.
מלכיה המוקדמים של האימפריה החתית המשיכו, במידה מסוימת, את מגמת חוסר היציבות שאפיינה את הממלכה החתית התיכונה.
מלכה הראשון של האימפריה החתית, תודחליה הראשון, היה בן למשפחת המלוכה החתית.
בניגוד לדעות קודמות הוא לא ייסד קו שושלתי חדש.
הוא הדיח את מוותלי הראשון שהיה מלך לא משושלת המלוכה.
אחד מהמהלכים הראשונים שיזם לאחר עלייתו לשלטון, היה לכרות ברית עם כיזוואתנה.
הוא עשה זאת בדרך של מגעים דיפלומטיים על ידי שהתחתן עם הנסיכה נִיכַּלמַתִי מכיזוואתנה.
ברית זאת שיפרה את יכולת התמרון של הממלכה החתית בחזית הדרומית-מזרחית.
הברית הזאת בין הממלכות הביאה להשפעה רבה של התרבות החורית-לווית על התרבות החתית בעיקר בנושא פולחן ודת, ובכך סימנה את הגברת החלחול התרבותי שאפיין את האימפריה.
תודחליה ניהל מערכות מוצלחות נגד חלב ומיתני.
כמו כן, הרחיב תודחליה את גבולות ממלכתו מערבה על חשבון ארזווה.
אף על פי כן, יורשו של תודחליה, אַרְנוּוַנְדַה הראשון, והבא אחריו חתושילי השני נפלו קורבנות להתקפות מכל כיוון ואיבדו את השליטה על אזורים נרחבים; בירתם חתושה אף נשרפה וחרבה בימי תודחליה השני.
בנו, תודחליה השלישי, נאבק לשחזר את גודל הממלכה לכבימי סבו, אולם ללא הועיל.
בשעת חירום זאת תפס שופילוליומה הראשון בכוח את השלטון.
ראשית עמל על ביסוס כוחה של חת באנטוליה, הוא יצא למסעות כיבוש למערב אנטוליה כנגד שבטי הקשקש וממלכת ארזוה ושיקם את חתושה ההרוסה.
מאוחר יותר פנה למיתני: את בירתה החריב בהתקפה ממסלול לא צפוי והטיל את מרותו על הממלכה.
מפלת מיתני עודדה את כניעת הממלכות בצפון סוריה, למעט קדש שסופה להיכבש.
צבא שופילוליומה הראשון הגיע לדמשק וכיבושיו כללו ערים רבות וחשובות, בהן חלב.
המצרים לא נענו לקריאת תיגר זאת בגין האנדרלמוסיה שגרר שלטון אמנחותפ הרביעי, הוא הפרעה אחנתון.
את בניו המשיל שופילוליומה הראשון על הממלכות המוכנעות: תֵלִפִּינוּ על חלב ושַר־קוּשוּח על כרכמיש, אותה כבש שופילוליומה הראשון במערכה מאוחרת.
על שארי מיתני המליך עצמו אַרְתַתַמַה אחרי רצח תוּשְרַתַה.
ארתתמה קרא לעזרת אשור, אולם שר־קושוח הוביל צבא שהביסו, והמליך את שַתִיוַזַה, בן תושרתה, כוואסל חתי על מיתני.
את כיזוואתנה שם שופילוליומה תחת השפעתו בכוח הדיפלומטיה.
הגישושים הדיפלומטיים הנודעים ביותר של שופילוליומה הראשון היו בנדון חתונת אחד מבניו לאלמנת תות־ענח'־אמון.
מתנגדים מצריים שמו קץ לצעד, כמו גם לחיי הנסיך החתי, ונמנע איחוד מהעוצמתיים אותם יכול היה לדעת העולם העתיק.
שופילוליומה הראשון נפטר, כפי הנראה, ממגפה שהובאה לאנטוליה.
חולי זה כנראה גבה גם את חיי ארנוונדה השני, בנו אשר מלך תקופה קצרה מאוד.
עם מות אחיו ירש לכתר מורשילי השני והוא צעיר בימים.
הכנעתו של שופילוליומה הראשון את מיתני הביאה לשחרורה של ממלכת אשור מיד הממלכה החורית.
אשור־אוּבַּלַיט הראשון כבש מידי מורשילי השני חלקים מהאזור בו מלכה מיתני.
רוחות מרד קמו בארזוה, ומורשילי השני נאלץ להיאבק בשליטי האזור עד להשתקתו.
סכנה נשקפה גם מצד שבט הקשקש בו נאבק מורשילי השני שנים ארוכות, ללא הצלחה ראויה לציון.
מותו של אחיו שר־קושוח הביא למרידה כללית בסוריה, אולם המרד דוכא במהרה.
את מורשילי השני ירש מוותלי השני.
האירוע המרכזי בימיו היה קרב קדש שנערך בין מצרים הפרעונית תחת רעמסס השני והאימפריה החתית.
העילה הישירה לעימות הייתה סיפוח שטחי ממלכת אמורו לחתים, אולם שורשי המאבק נמצאים בימי סתי הראשון שחזר לארץ ישראל והשליט בה את מרותו.
הניצחון בקרב נזקף לזכות המצרים למשך זמן רב בעקבות כתובות ממקדש אבו סימבל שתיארו אותו.
מאוחר יותר נתגלתה הגרסה החתית של הקרב, בו תואר ניצחון חתי.
למעשה, אף צד לא זכה בניצחון בקרב, אך הניצחון האסטרטגי היה לצידם של החתים כי העיר קדש נשארה בחזקתה.
מוותלי השני נפטר ובנו הצעיר אורחי-תשופ החזיק בכס למשך שבע שנים ונתכנה מורשילי השלישי.
חתושילי השלישי, אחיו של מוותלי השני, הדיח את בן אחיו ותפס את השלטון.
חתושילי השלישי נשא ונתן עם המצרים ולבסוף הגיעו שני הצדדים לחוזה שלום, הוא הסכם קדש.
הקשרים בין מצרים וחת חוזקו על־יד נישואי בת חתושילי השלישי לרעמסס.
חתושילי השלישי ניצל את עת השלום כדי לארגן את ממלכתו.
הארכיונים המלכותיים גובו, חתושה שופצה וחוקים חדשים נחקקו.
אחד ממכתביו של חתושילי השלישי נשלחו למלך האַחִייַוַה ודן, בין היתר, בעיר מִילַוַאנְדֹה ובפרשיית וִילוּסַה.
יש המזהים את וילוסה עם טרויה, את האחייוה עם האכאים של הומירוס ואת מילואנדה עם מילטוס.
וילוסה, כך עולה, הייתה נושא לסכסוך בין החתים לאחייוה, ואולי סכסוך זה תרם להתלקחות מלחמת טרויה.
פּוּדוּ־חֶבַּה, אשת חתושילי השלישי, לקחה חלק חשוב במעשיו והייתה דוגמה לנשים חזקות בהיסטוריה החתית.
יחסי חת–בבל עורערו בימיו, כנראה בגלל הסתת המלך הבבלי ביד מורשילי השלישי הגולה.
חתושילי השלישי היה המלך האחרון שהצליח לדחוק את האשורים מסוריה, ואף עשה חייל בכיבוש קפריסין.
הוא מת ונירש על ידי בנו, תודחליה הרביעי.
תודחליה הרביעי היה תחת השפעה חריפה של אמו, ומרבית עיסוקו נגע לנושאים פולחניים.
המלך ניסה לרסן את אשור תחת תוכולתי-נינורתה הראשון דרך חרם כלכלי, אך לא הצליח להשיג את מטרתו.
את תודחליה הרביעי ירש ארנוונדה השלישי ואותו ירש שופילוליומה השני.
ישנן עדויות המצביעות על מלחמה ביושבי ארזאוה ובאחייוה אשר לא עלו יפה עבור החתים.
ניצחון ימי סמוך לקפריסין בימי שופילוליומה השני היה להישג החתי האחרון.
זמן קצר לאחר מכן, במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-13 לפנה"ס, חרבה חתושה והאימפריה החתית התפוררה אחת ולתמיד.
המכה הניצחת לאימפריה החתית באה, כפי הנראה, מצד גויי הים.
קבוצת עמים זאת המיטה הרס רב בכל אזור אליו הגיעה.
פרעה רעמסס השלישי תיאר על קירות מקדשו את קרבו עם גויי הים וניצחונו עליהם - אף על פי שכפי הנראה הניצחון והקרב הם בדיה, או זקיפה לעצמו את ניצחון מרנפתח - ונוקב בשמות קורבנותיהם, בהם מוזכרת חת.
אחר קריסת האימפריה החתית החלו מופיעות ערי מדינה באזור סוריה.
כתבן היה כתב החתים היירוגליפי, שמות מלכיהם חתיים והאשורים כינו את האזור חַתִי.
עובדות אלו הובילו לכינויי עמים אלו "נאו חתים".
הממלכות החתיות החדשות שמרו מידה מסוימת של התרבות החתית, אך הקבוצה האתנית החתית לא נמנתה עליהן.
את הרִיק השלטוני באנטוליה מילאו הפריגים אשר נדדו לאזור בסמוך לחורבן האימפריה החתית, ואולי אף לקחו חלק במפלתה.
האימפריה של ברזיל הייתה הישות המדינית שהקיפה את ברזיל של ימינו תחת שלטונם של הקיסרים פדרו הראשון, ובנו פדרו השני.
נוסדה בשנת 1822, והוחלפה ברפובליקה בשנת 1889.
כתוצאה מהכיבוש הנפוליאוני של פורטוגל, עברה משפחת המלוכה הפורטוגזית לגלות בברזיל - המושבה החשובה ביותר של האימפריה הפורטוגזית.
בתקופת גלות זו הפכה ברזיל למרכז הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש, בסטטוס חדש, אשר כלל שלטון עצמי תחת משפחת המלוכה, ללא קשר היררכי לרשויות בליסבון.
מצב זה הזין את ההתנגדות להחזיר את המצב מלפני המלחמות הנפוליאוניות.
ולפיכך, ברזיל הפכה לעצמאית, אך עדיין תחת שליטתה של משפחת המלוכה הפורטוגזית.
בין השנים 1835 ו-1845 התחוללה בריו גראנדה דו סול מלחמת אזרחים בין הרפובליקאים למלוכנים שזכתה לכינוי מלחמת לבושי הבלויים או מלחמת פרופיליה.
סופה של האימפריה בשנת 1889, וייסוד הרפובליקה הייתה התפתחות ריאקציונרית שנעשתה בתגובה לביטול העבדות ב-1888, שיצר איום על האינטרסים של האוליגרכיה הכלכלית והפוליטית דאז.
בריחת בית המלוכה הפורטוגזי לברזיל
למלחמתו של נפוליאון נגד בריטניה בתחילת המאה ה-19 הייתה השפעה מרחיקת לכת על בית המלוכה הפורטוגלי.
משהשלים את השתלטותו על מרבית מערב אירופה, הטיל נפוליאון אמברגו מסחרי על בריטניה, אשר מנע ממנה מסחר עם היבשת.
פורטוגל, שותפת מסחר חשובה של בריטניה, הייתה יוצא מן הכלל לאמברגו הזה, כי לא נכבשה עדיין, ומשום כך פלשו הכוחות צרפתיים אליה מספרד בנובמבר 1809 ועלו על ליסבון.
ז'ואאו, נסיך פורטוגל משל בממלכה כעוצר מאז הוכרזה אמו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל כבלתי שפוייה בשנת 1792. עם פלישת כוחות נפוליאון, פעל ז'ואאו במהירות להעברת כל בית המלוכה לברזיל.
בין ה-25 בנובמבר ל-27 בנובמבר 1807 יצאו כעשרת אלפים עד חמישה עשר אלף בני אדם על סיפונן של אניות פורטוגליות, לכיוון ברזיל, כשעליהן מגינות אוניות מלחמה בריטיות.
כל המנגנון הבירוקרטי של הממלכה יצא אל המושבה הרחוקה, ובכללו שרים, יועצים, שופטים, פקידים, קציני צבא וצי ואנשי כמורה.
הם לקחו עימם את אוצר הממלכה, את הגנזך, בית דפוס שלם וכן כמה ספריות שהיו עתידות להיות הבסיס של הספרייה הלאומית בריו דה ז'ניירו.
מיד אחר הגיעו לחופי ברזיל, הורה ז'ואאו על פתיחת נמלי הים של ברזיל למדינות ידידותיות (למעשה, כמעט אך ורק בריטניה).
בכך בא הקץ למעשה על השיטה הקולוניאליסטית שנמשכה שלוש מאות שנה, ושבה שועבדה ברזיל כמושבה פורטוגלית בלבד.
עם הגיעו לריו דה ז'ניירו, ביטל ז'ואאו תקנות שונות שנועדו לחזק את התעשייה המקומית ולהפוך אותה למודרנית יותר.
הכתר הפורטוגלי היה תלוי למעשה בבריטניה, ומשום כך זכתה בריטניה בסדרה של הסכמי סחר בתנאים מוטבים, והסחר בין ברזיל לבריטניה זכה למעשה להעדפה על פני הסחר עם פורטוגל.
כמו כן זכתה בריטניה בהסכמים האלה להבטחות מעורפלות מצד פורטוגל לצמצום הסחר בעבדים, שדומות להן ניתנו גם בקונגרס וינה.
דום ז'ואאו שלח שתי משלחות צבאיות לבנדה אוריינטל, שהבטיחו את בעלות פורטוגל על האזור, שסופח רשמית ב-1821.
בואה של משפחת המלוכה לריו דה ז'ניירו קידם מאוד את חיי התרבות בעיר.
התחילו להופיע עיתונים וספרים, ונפתחו תיאטראות וספריות.
אוכלוסיית העיר הוכפלה ל-100,000 איש בזמן שהייתו של ז'ואאו השישי בעיר.
רבים מן התושבים החדשים היו מהגרים מארצות אירופאיות שונות.
כן התיישבו בברזיל מדענים רבים, בעיקר חוקרי טבע.
ישיבת בית המלוכה בברזיל הביאה גם למתחים רבים, בעיקר בין הפורטוגלים שזה מקרוב באו (במיוחד בשורות הצבא) לבין אלו שנולדו בברזיל.
בצפון מזרח ברזיל, בפרנמבוקו, פרץ מרי המוני במרץ 1817, שהקיף שכבות אוכלוסייה רבות, בגלל תחושות קיפוח של תושבי האזור ביחס לריו דה ז'ניירו.
המרי הזה קיבל ממדים של הפיכה, כאשר מנהיגיו כבשו את העיר רסיפה והקימו בה ממשלה זמנית והכריזו על הקמת רפובליקה.
המרי התפשט בכל מחוזות הספר, אך הכוחות הפורטוגליים השתלטו עליו בחודש מאי, והוציאו להורג את מנהיגיו.
איש לא העלה בתקופה זו בדעתו שברזיל קרובה לעצמאות.
המרד בפרנמבוקו דוכא, ובית המלוכה ביקש לאחד את פורטוגל וברזיל לממלכה אחת.
עם תום מלחמות נפוליאון ב-1814 בתבוסת נפוליאון, לא הייתה עוד סיבה להישארות בית המלוכה בברזיל.
אלא שז'ואאו החליט להישאר ובדצמבר 1815 הכריז על הממלכה המאוחדת של פורטוגל, ברזיל ואלגרבש.
עם מותה של אימו המלכה הומלך הנסיך העוצר ז'ואאו על הממלכה הזו, ונקרא המלך ז'ואאו השישי.
ב-20 במרץ 1816 מתה מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, וז'ואאו עלה במקומה לשלטון, אולם רק ב-6 בפברואר 1818 התקיים טקס ההכתרה.
מכיוון שז'ואאו לא מיהר לשוב לפורטוגל, שלט בה מפקד הצבא הבריטי ויליאם קאר ברספורד כדיקטטור צבאי.
ב-24 באוגוסט 1820 פרצה בפורטוגל המהפכה הליברלית שניצלה את עובדת היעדרותו של ויליאם קאר ברספורד עקב נסיעתו לברזיל, והחלה התקוממות צבאית בעיר פורטו נגד המלוכה האבסולוטית של פורטוגל.
התביעה למנות מליאה פרלמנטרית שתנסח חוקה לפורטוגל, התפשטה במהירות וללא גילויי התנגדות לשאר חלקי הארץ, וזאת למרות ניסיון המלוכה לדכא את התנועה, וב-15 בספטמבר הצטרפה גם ליסבון למהפכה.
הממשל של ויליאם ברספורד הוחלף על ידי חונטה זמנית שמטרתה הייתה לארגן בחירות לקורטס.
בקורטס שהתכנס ב-1 בינואר 1821 נבחרו כחברים נציגים מכל קצוות האימפריה הפורטוגזית.
גם בברזיל נודעו להפיכה בפורטוגל השלכות, ומרידות מקומיות פרצו בבלם ובסלבדור.
עתה התבררו המחנות השונים בשאלת חזרתו של המלך לפורטוגל.
ה"סיעה הפורטוגלית" ביקשה להחזיר את המלך ולכונן מחדש את המשטר הקולוניאלי והיה בה רוב לילידי פורטוגל.
ה"סיעה הברזילאית" הורכבה מבעלי אינטרסים שונים, בעיקר מסחריים, וביקשה להשאיר את בית המלוכה בברזיל.
הפרלמנט הפורטוגזי דרש מז'ואאו השישי לחזור מיד לפורטוגל.
לפני חזרתו באפריל 1821, מינה המלך את בנו פדרו כעוצר על ממלכת ברזיל.
צעד זה לא נשא חן בעיני חברי הפרלמנט, אשר גרסו שאכיפת הריבונות על שטחי האימפריה צריכה להתבצע משטחי פורטוגל באירופה.
בנוסף, נדרש פדרו לחזור לאירופה, על מנת להמשיך בה את תהליך הכשרתו למלוכה.
65 חברי הפרלמנט הברזילאים מחו כנגד דרישה זו ובתגובה נטשו את הפרלמנט בפורטוגל וחזרו לברזיל.
ב-7 בספטמבר 1822, הגיעה לידיו של פדרו בברזיל הודעה נוספת בנושא מאת הפרלמנט.
הדבר הוביל אותו להכריז על עצמאותה של ברזיל ועל עצמו כקיסר הראשון שלה, באירוע שנודע לימים כזעקת איפירנגה.
באותה שנה אושרה בפורטוגל החוקה, שנוסחה ברוחה של החוקה הצרפתית (1791), שקידשה הפרדה בין הזרוע המחוקקת, הזרוע המבצעת והזרוע השופטת, וייחסה למלך תפקיד סמלי בלבד.
הגה השלטון עבר לידי פרלמנט חד-אגפי, שחבריו נבחרו בבחירות ישירות, ובידיו השליטה הבלעדית בחקיקה.
בשנת 1825 קיבל ז'ואאו את התואר "קיסר ברזיל", בתמורה להכרתו בעצמאות ברזיל, וב-10 במרץ 1826 מת ז'ואאו השישי בליסבון.
בשנת 1990 נתגלו בגופתו שרידי ארסן, מה שמחזק את הטענות שז'ואאו נרצח על ידי מתנגדיו.
לאחר מותו החלה בפורטוגל מלחמת ירושת הכתר.
ז'ואאו השישי מת בשנת 1826, ופדרו הומלך כמלך פורטוגל פדרו הרביעי.
אלא שהוא סירב לעזוב את ברזיל ולשוב לפורטוגל, ואחותו איזבל מריה, נסיכת פורטוגל שלטה בממלכה כעוצרת.
הממלכה, שחוקתה משנת 1821 בוטלה עוד בידי ז'ואאו השישי, קיבלה עתה מידי פדרו חוקה חדשה, שנודעה כ"צ'רטה" של שנת 1826. העוצרת איזבל מריה ומקורביה לא ראו בעין יפה את מתן החוקה וניסו למנוע את כניסתה לתוקף.
בפורטוגל נועדה להחליפו בתו הבכורה מריה השנייה, ובברזיל, לאחר מותו, אחד מבניו.
מכיוון שאחותו איזבל מריה לא עמדה בדרישות תפקיד העוצרות בפורטוגל, החליף אותה באחיו מיגל, שהיה כאמור בגלות בווינה, כעוצר הממלכה במקום בתו הקטינה.