tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קו זה מנחה אותו ביצירת יצירות בסדרות הלא-מוגבלות במחירים זולים יחסית, וכן במיקודו בפסלי חוצות היכולים להנעים את זמנם של העוברים ושבים ברחוב.
בשנים האחרונות, לאחר הצלחתו הכלכלית של גרשטיין, הובעה ביקורת כלפי עבודתו.
ראשית, נוכח שימושו בצבעים בוהקים ומלאי-חיים, נטען כי הוא יוצר אמנות "דקורטיבית" ולא אמנות לשמה.
כמו כן נטען כי יצירתו פסלים בסדרות מצביעה על היותו אמן "מסחרי".
לטענה בדבר היות העבודות שלו דקורטיביות במידת-מה השיב גרשטיין: "הצורות והצבעים בעבודותיי הם דרך עבורי לתקשר.
כל מי שיטעם מהפרי, יגלה שאיננו רק יפה, אלא גם כולל ויטמינים.
כך, יצירתי מעגל אנושי נראית כמו פרח גדול או כמו זר פרחים, אך מתחת מסתתרת הביקורת כלפי אופי החיים האנושיים, התובנה שאנו מגיעים משום מקום והולכים לשום מקום, ובינתיים אנו סובבים במעגל, רודפים אחרי הזנב שלנו.
מי שבוחר לראות את היצירה כזר דקורטיבי, בבקשה.
אך אם אתה מסתכל בדמויות המרכיבות את מעגל אנושי תראה כי הן לא יפות.
למעשה, הן אפילו מכוערות, אבל התמונה הכוללת היא יפה ומפתה".
באשר לטענה בדבר השימוש בסדרות של עבודות מאשר בעבודות יחידניות השיב גרשטיין: "גם וורהול עשה הדפסי משי", וכי אין זה משנה אם הצייר בהכרח מצייר את העבודה בידיו או ששוליות מציירות אותה עבורו, או שהיא מודפסת.
גרשטיין מאמין ש"כל אדם ראוי ליצירת אמנות, גם אם היא ברמה של דפוס משי וקונים אותה כמו שקונים בקבוק יין איכותי.
אינני בוחר למתג את עצמי כאמן לעשירון העליון בלבד, אלא גם וגם.
ראוי שכולם יוכלו ליהנות מאמנות".
שישה פסלים של דוד גרשטיין מוצבים בפארק לאורך הרחוב עמק האלה במודיעין.
דוד גרינברג (1930 – 14 ביוני 1990) היה במאי קולנוע ישראלי, מבקר, היסטוריון ומורה לקולנוע, ממניחי המסורת הקולנועית בישראל.
גרינברג נולד וגדל בתל אביב.
למד בתיכון חדש והיה חניך תנועת השומר הצעיר.
הוא היה מחלוצי הקולנוע בישראל.
בשנת 1954 הקים את "מועדון הסרט הטוב" בתל אביב, הקרנות שבועיות של מיטב הקולנוע האירופי שהיה עורך בבית ליסין, בתקופה שעוד לא פעלו סינמטקים בישראל.
לפני הקרנת כל סרט נהג גם להרצות.
הוא ראה בקולנוע אמצעי לביטוי אמנותי ולא רק לבידור ובמהלך פעילותו להעמקת המודעות לקולנוע איכותי, הקים גרינברג בית־ספר עצמאי לקולנוע, כתב ביקורות בעיתונים "למרחב", "על המשמר" ו"הארץ", ובשנים 1957–1963 הוציא לאור כתב עת בשם "אמנות הקולנוע" שממנו פורסמו 28 גליונות.
בשנת 1967 הוציא לאור ספר אלבום בשם "הקולנוע", שכלל צילומים ודברי הסבר על הסרטים הבולטים ביותר שנוצרו במשך שבעים שנות קיומו של הקולנוע עד אז.
במקביל עסק גרינברג בבימוי לקולנוע ולטלוויזיה.
הוא ביים כ־50 סרטים קצרים, תיעודיים ונסיוניים, ביניהם: "מוכשר בלי ראש" (1963) (שהוקרן בפסטיבל קאן),וזכה בפרס בפסטיבל בברצלונה, "שער הגיא" (1965) (שהוקרן בפסטיבל קולנוע בוונציה ובפסטיבל בעיר קורק באירלנד) "טרומפלדור – יומן אישי" (1971), "הטוב, הרע והנערה" (1972) ועוד.
בשנת 1969 כתב, ביים והפיק את הסרט העלילתי היחיד שלו באורך מלא, "איריס", בכיכובם של ליאורה רמון וגדעון שמר, שאותו צילם דוד גורפינקל.
הסרט עוקב אחר מערכת יחסים יוצאת דופן בין נערה בת 16 לעיתונאי בן 40 (שאותו מגלם גדעון שמר) שהחליט לפתוח פרק חדש בחייו, עזב את משפחתו והחל במלאכת עריכת קובץ שירים מעזבון אביו.
העלילה מתרחשת בתל אביב של התקופה שלאחר מלחמת ששת הימים.
סיפור העלילה בא בהשראת איקא ישראלי, מעין סיפור ביוגרפי שלו.
הנושא, קשר בין נערה לגבר מבוגר, היה סנסציוני באותה תקופה, וכך גם העיסוק בהווי הבוהמה בתל אביב.
את שיר הנושא כתבו אהוד מנור ודוד קריבושי.
גרינברג השתייך לתנועה בקולנוע הישראלי, שכנותה "הרגישות החדשה" (את השם טבע הבמאי וההיסטוריון ג'אד נאמן) שחתרה לשחרר את הקולנוע הישראלי מקולנוע עם הגוון הציוני-תועמלני בנוסח הסרט "הם היו עשרה".
גרינברג היה מהבולטים והראשונים שבחברי התנועה.
יצירותיו חותרות לכיוון המודרניזם האירופאי, המנוגד הן ליצירה המגויסת והן לקולנוע הישראלי הפופולרי באותה תקופה, "סרטי הבורקס".
זהו קולנוע אישי יותר, נועז מבחינה צורנית.
דוגמה לכך ניתן למצוא בסרטו הדוקומנטרי מאותה תקופה, "מוכשר בלי ראש", העוקב באופן לקוני, ולכן מחריד, אחרי שגרת יום במשחטת עופות.
הסרט מייצר אנלוגיה חזקה בין המשחטה לחברה האנושית, מבלי לנסות להתעסק בנושאים ישראליים ציוניים, ולכן חורג מהמקומי ונוגע באוניברסלי.
כמו סרט זה, כמעט כל סרטי התנועה, דוקומנטריים ועלילתיים, נוצרו בתקציבים דלים, הרחק מעיני הממסד, וצולמו בעיקר בתל אביב שאת חיי היום יום שלה תיארו, בלוקיישנים אמיתיים.
רובם, כולל סרטו של דוד גרינברג "איריס", היו כישלונות מסחריים.
הביקורות, לעומת זאת, כמעט תמיד התלהבו.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 גרינברג נמנה עם חברי קבוצת "העין השלישית" שבראשה עמד האמן ז'אק קתמור, ואשר עם חבריה נמנו דפנה ערוד, איקא ישראלי, מישל אופטובסקי, אמנון סולומון, לילי אבידן ואחרים.
"העין השלישית" הייתה תנועת אוונגרד שיצרה שיתופי פעולה אמנותיים בין חברי הקבוצה, יצירת מיצגים והפקת תערוכות, ואף הוציאה עיתון בשם "סטריפ".
בספטמבר 1972 הציג תערוכה משולבת של ציור וסרטים.
התערוכה כללה 40 ציורים שבמקביל מוקרנים על מסך באולם התערוכה ארבעה סרטים שבוימו על ידו בעת ובעונה אחת על מסך אחד, זה לצד זה, שיצרו אפקט של מסך מחולק.
גרינברג צייר במשך עשרים וחמש שנה עד אז, במקביל לפעילותו הקולנועית, אך זו תערוכת היחיד הראשונה שלו.
באוגוסט 1977 ביים לטלוויזיה את התוכנית "זהו בידור", עיבוד למופע בהשתתפות אילי גורליצקי, ששי קשת, נירה רבינוביץ' ויונה עטרי, שעלה באותה עת על הבמה.
בשנת 1978 כתב וביים את הסרט "מאוריציו גוטליב", שבו הוא עוקב אחרי דמויות אוטוביוגרפיות המופיעות בתמונה הידועה "יום כיפורים" של הצייר היהודי בן המאה ה-19 מאוריצי גוטליב, ומתחקה אחריהן ואחרי הקשרים שלהן עם הצייר ממש כמו בסרט בלשי.
הסרט הופק על ידי שירות הסרטים הישראלי ושודר ב כחלק מסדרה בשם "דיוקנו של אמן".
באותה שנה גם כתב וביים סרט תיעודי על דוד בן-גוריון, במלאת חמש שנים לפטירתו.
בשנת 1987 יזם לראשונה בישראל לימודי הנפשה ממוחשבת בבית הספר לקולנוע שלו.
גרינברג נפטר ביוני 1990 ממחלת הסרטן.
את העיזבון הקולנועי שלו ביקש להעביר לספריית סינמטק תל אביב.
באוגוסט 1990 נערך לכבודו ערב זיכרון בסינמטק תל אביב.
עד הסתלקותו ב–1990 ביים גרינברג כ–30 סרטים קצרים ועבודות לטלוויזיה.
מכירה כללית "(1959) על השוק הסיטונאי בתל אביב, הסרט הישראלי הראשון שנוצר באופן פרטי לחלוטין מכיסו של יוצרו ולא בהשקעת גורמים מימסדיים.
"מוכשר בלי ראש" (1963) על תעשיית שחיטת התרנגולות המתנהלת בשיטת הסרט הנע.
בסרט קצר של 12 דקות, שזכה לפרס בינלאומי, מדליית ארד הפרס השלישי בפסטיבל סרטים בברצלונה.
14 דקות, 1965.סרטון שהפיקה האגודה לתרבות הדיור בשיתוף עם מרכז ההסברה (שירות הסרטים הישראלי).
שיכונים בישראל מתגוררות באותו הבניין משפחות מעדות שונות.
לעיתים קרובות יוצרים הבדלי המנהגים חיכוכים בין הדיירים.
סרט קצר זה מעודד את דיירי השיכונים לגשר על ההבדלים ביניהם כדי לשפר את איכות החיים במקום מגוריהם
"שער הגיא (1965) סרטו המוערך ביותר.
שבע עשרה שנים מאז מלחמת העצמאות, מכסה הטבע אט אט על שרידיה.
אולם על אם הדרך לירושלים, במקום שבו ניסו שיירות משוריינות לעלות אל הבירה הנצורה, הם עדיין נראים בבירור.
תעלות קשר, גדרות תיל, שלדי רכבים משוריינים ותמונות מירושלים בזמן המלחמה הם השחקנים הראשיים בסרט זה.
ללא קריינות, הם מספרים את סיפורו של אחד משדות הקרב המפורסמים ביותר של המלחמה.
מוזיאון ישראל.סרט של 20 דקות ,1965
איריס, -1968 סרט עלילתי באורך מלא שהתבסס על חוויות של גרינברג ומקורביו בבוהמה התל אביבית ברחוב דיזנגוף והתבסס גם על דמותה של המשוררת דליה הרץ.
הר הירדן ומקורותיו – סיור מצולם (בצבע) לאורך נהר הירדן, החל בחרמון, הנחלים בניאס, דן ושניר, עבור בכנרת, בקיבוצים שהוקמו לצד הנהר, הדייגים בטבריה, בית הכנסת בכפר נחום, ערבות הירדן, מנזר קסר אל יהוד וים המלח.
טרומפלדור פרקי חיים (1971).סרט של 28 דקות שעוקב אחר סיפור חייו של טרומפלדור, ברוסיה ובארץ ישראל, דרך קטעים מיומנו ומכתביו, סרטים ותמונות מתקופתו ושחזור הקרב בו נפל.
1971. 10 דקות.סרט הסברה קצר שהופק על ידי שירות הסרטים הישראלי עבור שרות התעסוקה ומשרד העבודה.
סרט תעודי עבור הטלוויזיה הישראלית שנוצר במשך השנים 1969-1972 ולא הוקרן מעולם.
סרט של 20 דקות (1972) הפקה משותפת של רשות השידור – הטלוויזיה הישראלית ושירות הסרטים הישראלי, סוקר את הדרכים והמבצרים הפזורים בישראל.
שרידי דרכים, גשרים, חאנים ומבצרים מהווים עדות אילמת לקרבות ומלחמות אשר התחוללו בעבר בארץ ועל העמים אשר בנו את הדרכים ומקומות המפגש אלה.
סרט תיעודי שהופק על ידי ההסתדרות הכללית והמשרד לקליטת העלייה.
עולים מצרפת, דרום אמריקה, ברית המועצות, ארצות הברית והודו מדברים על קליטתם בישראל.
בעוד חלקם מספרים על בדידות ואף אפליה, אחרים מתארים שתוך זמן קצר הם חשו "ישראלים לכל דבר ועניין."
בין דם לדם –עלילות הדם לאורך הדורות, סרט של 11 דקות, 1975.סרט שביים דוד גרינברג ומציג באמצעות ציורים את עלילות הדם שהעלילו על היהודים במשך הדורות.
עלילות הדם האשימו את היהודים בכך שעשו שימוש בדם של ילדים לא יהודים על מנת לקיים את פולחן הפסח.
העלילות שהחלו במאה ה-12 ונמשכו עד המאה ה-20 התרחשו באזורים גאוגרפים מרוחקים כגון אנגליה, פולין ודמשק.
דיוקנו של אמן – חייו אהבתו ומותו של הצייר היהודי מאוריצי גוטליב.סרט של 38 דקות מ--1978 חקירה בלשית ממש על חייו של הצייר היהודי הידוע מאוריצי גוטליב שמת בגיל צעיר ביותר.
חתן בראשית,1978 סיפור חייו של בן-גוריון מזוויות פחות ידועות פרקים בחייו כפי שבאו לביטוי ביומנו.
(1980) סרט תיעודי של 10 דקות.רט הסברה קצר שהופק על ידי שירות הסרטים הישראלי עבור שרות התעסוקה ומשרד העבודה.
נערים ונערות בגילים 14-18 אשר מחפשים לרכוש מקצוע, משכורת למימון לימודי ערב, או לסייע כלכלית למשפחתם יכולים למצוא עבודה בלשכת התעסוקה לנוער, שם יסייעו להם יועצי התעסוקה, והפסיכולוגים המסייעים לאבחן ולהתאים להם את העבודה התאימה ביותר.
הסרט מציג את הלשכה וכיצד היא פועלת.
תעלומת ראשי הציפורים סרט של 40 דקות, 1981 על כתב יד מסתורי מימי הביניים של ההגדה שבו הדמויות מופיעות עם ראשי ציפורים בלבד.
סוסקין סרט של 26 דקות מ-1983 על יצירתו של הצלם התל אביב הראשון.
סיפורו של הצלם הראשון של העיר תל אביב במילים ובתמונות, תמונותיו ההיסטוריות מתולדות העיר משמשות עד היום כמקור הוויזואלי היחידי להמחשת בנייתה בחולות של העיר העברית הראשונה.
הפקה של שירות הסרטים הישראלי.
הרודיון - תעלומת קברו של הורדוס, 1984, סרט של 28 דקות,:שירות הסרטים הישראלי.
הסרט מתחקה אחר דמותו של המלך ומתאר את ימיו האחרונים.
אחר כך הוא מתמקד במחקר הארכאולוגי בהרודיון ובעיקר בחיפוש קברו של הורדוס.
הסופרת יהודית קציר פרסמה סיפור שהתבסס על דמותו של דוד גריבנברג :
הסיפור "הנעליים של פליני" בקובץ "סוגרים את הים " מ-1990".
"גיבור המשנה" של הנובלה הוא יהושע שפילמן, במאי כושל שחולם לעשות סרט בנוסח פליני.
דמותו של שפילמן נכתבה בהשראת דוד גרינברג שהיה מורה וידיד של קציר, והסיפור מוקדש לו.
דוד דביר (נולד ב-12 בספטמבר 1949) הוא רקדן ומורה ישראלי למחול.
נודע לציבור הרחב בשל היותו שופט בתוכניות המציאות "נולד לרקוד", "רק רוצים לרקוד" ו"רוקדים עם כוכבים".
נולד בשם דוד דוידוביץ בקיבוץ נחשולים.
בגיל שנה וחצי חלה במחלת הפוליו אשר שיתקה אותו בחצי גוף שמאל.
התחנך בכפר הנוער בניצנים ובחוות הנוער הציוני בירושלים, ובשנים 1966–1968 למד במדרשה לחינוך גופני בבאר שבע.
שירת בצה"ל כקצין בצנחנים, סיים קורס מפקדי כיתות וקורס קצינים ושימש כמדריך אימון גופני בבסיס חצור.
בשנת 1971 החל ללמוד בבית הספר למחול "בת דור".
כבר בתקופת לימודיו בבית הספר למחול, דביר הופיע כרקדן בשני סרטי קולנוע: "ישו כוכב עליון" ו"קזבלן".
כמו כן, הופיע כרקדן אורח עם להקת "IOS" בעת סיור שקיימה בישראל.
השתלם בלהקת המחול של פול טיילור בארצות הברית בשנת 1974, ועבר קורס ניהול למנהלים בכירים ב"דייל קרנגי" בשנת 1985. בשנת 2000 השתתף בהשתלמות למורים ולבוחנים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
בשנת 2007 היה בהשתלמות בבית הספר למחול ע"ש וגאנובה בסנקט פטרבורג ברוסיה.
כמו כן, היה מורה אורח בקורס קיץ לרקדנים ולמורים בהאג, הולנד.
דביר מופיע יחד עם אורית קינן במפגשים לילדים ונוער דרך "סל תרבות ארצי", אמנות לעם" ו"סל תרבות שטראוס".
שימש כשופט בתוכנית המציאות "רק רוצים לרקוד" של קשת בערוץ 2, ששודרה במהלך שנת 2017.
ב-2019 השתתף בתוכנית הריאליטי "הישרדות VIP עונה 3" שברשת 13.
ב-2022 החל לשמש כשופט בתוכנית "רוקדים עם כוכבים", שחודשה בקשת 12.
ב-2025 השתתף בעונת ה-VIP השביעית של תוכנית הבישול "MKR המטבח המנצח" עם אשתו דליה.
חבר הוועדה למחול באמנות לעם
מנהל אמנותי של "הרמת מסך"
מבקר מחול במחלקת האמנויות של קול ישראל
יועץ מחול במתא"ן – מפעל תרבות ואמנות לנוער
חבר במועצה העירונית לאמנויות של עיריית תל אביב-יפו
חבר הוועדה המקצועית של קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב
יוצר תוכניות מחול לנוער בבתי ספר ובמרכזים קהילתיים
בוחן במבחני קרן התרבות אמריקה-ישראל
שופט בתוכנית הטלוויזיה "נולד לרקוד" (2005–2008)
מנחה קבוצת הסטודיו בתוכנית "לא נפסיק לרקוד" (2009)
ראש מגמת המחול בבית הספר התיכון לאמנויות תלמה ילין בגבעתיים (1989–2019)
1978 – פרס קרן יאיר שפירא (רקדן צעיר מבטיח)
1980 – פרס כינור דוד, רקדן השנה
1990 – פרס אמנות לעם על מפגש המחול "גברים במחול"
דביר נשוי לדליה, רקדנית במקצועה.
מתגורר ברמת גן ולו שתי בנות.
דוד גלס (16 באוקטובר 1936 - 16 באוגוסט 2014) היה עורך דין, וחבר הכנסת בכנסת התשיעית מטעם המפד"ל.
דוד גלס נולד במושב בלפוריה שבעמק יזרעאל.
אל העולם הדתי התוודע על ידי בן המושב הרב גדליה נדל, מתלמידי החזון איש.
בשנת 1954 למד בישיבת סלונים ברמת גן.
בשנים 1954–1957 שירת בצה"ל ככתב צבאי בביטאון הרבנות הצבאית "מחניים".
את שירות המילואים עשה בחיל התותחנים, ולאחר מכן סיים קורס חוקרי זיהוי והגיע לדרגת סגן.
בשנת 1970 קיבל תואר בוגר (בהצטיינות) מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו היה חבר המערכת הראשונה של "משפטים".
בשנת 1977 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1960–1974 עבד במשרד הדתות, ומילא שם תפקידים של מנהל לשכת השר, מנהל המחלקה לקראים ושומרונים, מנהל המחלקה לשירותי קבורה, יועץ לסגן השר, סמנכ"ל לתפקידים מיוחדים, וסמנכ"ל למינהל.
ערך, יחד עם זרח ורהפטיג וחיים חפץ, את הספר "דת ומדינה בחקיקה: לקט חיקוקים ופסיקה", שיצא לאור ב-1973. בשנים 1974–1977 כיהן כמנהל הכללי של משרד הדתות.
החל ב-1977 ועד יום מותו היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין גלס-ברסלע (שילוב כהונה בכנסת ועיסוק פרטי היה מותר באותה עת).
כיהן במשך 8 שנים כדיין בבית הדין הארצי של לשכת עורכי הדין בישראל.
מתמחה במשפט חוקתי, מינהלי ודתי.
דוד גלס היה נשוי ולו שני ילדים.
נפטר ב-16 באוגוסט 2014 כתוצאה מסיבוך בדלקת בכיס המרה.
בשנים 1960–1984 היה פעיל וחבר במוסדות המרכזיים של מפד"ל, והיה יו"ר המפד"ל בירושלים – הסניף הגדול ביותר של המפלגה.
היה מראשי סיעת "ליכוד ותמורה" בראשה עמד יצחק רפאל.
בשנת 1974 עלו טענות שהוא השתתף במשא ומתן הקואליציוני מטעם המפד"ל, למרות היותו עובד מדינה.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם מפד"ל.
וכיהן כיו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט וחבר בוועדות הכנסת השונות.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית, בשנת 1981, התערער מעמדו במפלגה בגלל מעורבותו כעד בחקירות נגד ישראל אבו חצירא.
ניסיונו לארגן את "קשר אוסלו ב'" להדחת יוסף בורג ורפאל בן נתן מהרשימה לא צלח וגלס מצא את עצמו מחוץ לכנסת.
בעקבות זאת ביקש גלס סליחה מיצחק רפאל וניסה לפעול יחד איתו לשיבה לכנסת.
ב-1984 פרש מהמפד"ל, על רקע מה שראה כהקצנה הימנית של המפלגה, והצטרף ל"מערך" שבו כיהן כחבר לשכת המפלגה וכמועמד מטעמה לכנסת.
לאחר שנה פרש מהמערך בשל טענות על יחס משפיל ומתנשא של הנהגתה לנושאי דת ולחברים הדתיים שבשורותיה.
ב-1984 התקרב לתנועת ש"ס, בתחילה כיועץ משפטי של התנועה, ובמרוצת השנים גם כיועץ פוליטי וכמקורב לאריה דיין ולמנהיג הרוחני של התנועה הרב עובדיה יוסף.
היה איש סודו של הרב עובדיה יוסף, שאף הפקיד בידו את צוואתו.
עוד בהיותו ח"כ מטעם המפד"ל השתתף בכנס הראשון של תנועת "שלום עכשיו" והטיף באופן עקבי לנסיגה מ"השטחים" ולפשרה עם הפלסטינים.
היה חבר מועצת "יוזמת ז'נבה", חבר ב"קבוצת אלסינור" שהוקמה ביזמת מרכז פרס לשלום והמרכז הפלסטיני ללימודים אסטרטגיים וחבר בקבוצת התמיכה הישראלית של ארגון Forward Thinking מלונדון שחתרה לפתרון הסכסוך בין ישראל לפלסטינים.
ר' דוד גנז או גאנז (1541 ה'ש"א – 1613 ה'שע"ג) היה אסטרונום, מתמטיקאי, גאוגרף והיסטוריון יהודי-גרמני, מראשוני אנשי המדע היהודים בעת החדשה.
עבד במצפה הכוכבים של טיכו ברהה יחד עם יוהאנס קפלר.
בכתביו נזכרים לראשונה בעברית שמו של קופרניקוס והמודל ההליוצנטרי שלו.
היה תלמידם של הרמ"א, המהר"ל מפראג, ור' אליעזר טריוש מפרנקפורט.
גנז נולד ב-1541 למשפחה יהודית בעיר ליפשטאדט , כיום במערבה של גרמניה.
אביו, שלמה, היה מלווה בריבית.
למד בישיבה בבון ובפרנקפורט עד גיל שש-עשרה או שבע-עשרה ואז, כמועמד לרבנות, עקר, כרבים אחרים, לישיבת קרקוב שבראשה עמד אז הרמ"א.
בדרכו פקד אותו מאורע מכריע בחייו.
כשהתארח בבית דודו הרב מאן בסקסוניה, הוא מצא בספרייתו את ספרו של אוקלידס, "יסודות" בתרגום לעברית של משה אבן תיבון.
בלבו נדלקה תשוקה עזה למתמטיקה ולמדע האסטרונומיה.
כנער יהודי מגרמניה, היה תלמיד ישיבה המועמד לרבנות, שאוצר ידיעותיו בחכמה חיצונית, בשלב זה, קלושות.
אך למזלו של גנז, רבו הרמ"א היה פתוח לפילוסופיה ולמדע.
בכל ימות החול למדו בישיבה תלמוד, אך בשבתות ובמועדים הותר ללמוד מדעים ודוד גנז ניצל זאת להרחבת ידיעותיו.
ב-1559 הגיע הרב גנז לפראג, ככל הנראה לקרובי משפחתו תושבי העיר, בהם יואכים גנז.
"פראג, העיר הגדולה קריה עליזה עיר רבתי עם" הוא כותב.
בפראג נפתחו לפניו שערי בית המדרש של המהר"ל מחד ושערי מיטב המדענים שבעיר מאידך.
הוא הצליח לחיות בשני העולמות.
רבי דוד גנז שילב את לימוד התורה בלימוד הנושאים הטכניים של אמצעי מדידה והתקבל אצל טיכו ברהה.
הרב דוד גנז כתב ספרים רבים, אך רובם נותרו בכתבי יד שלא נשמרו.
יוצאים מכלל זה שני חיבורים עיקריים:
צמח דוד – כרונולוגיה היסטורית, שהתפרסמה עוד בחייו של גנז, בשנת 1592. החיבור נהיה כה פופולרי בהמשך, שנדפס בשמונה מהדורות שונות וזכה אף לתרגום לטיני.
בשל כך, רוב ההיסטוריונים היהודים במאה התשע עשרה ראו בדוד גנז את חלוץ ההיסטוריונים היהודים.
נחמד ונעים הוא החיבור המתמטי-אסטרונומי של גנז.
החיבור הראשוני נכתב סביב שנת 1597. הוא שינה ועדכן אותו, ואף הוסיף לו פרקים עד זמן קצר לפני מותו.
החיבור המעודכן נדפס בפראג בשנת 1612 בכותרת "ספר מגן דוד".
בחתימה מצויה פסקה קצרה מאת המדפיס, שציין כי מהדורה מקוצרת זו היא ניסיון לבדוק אם ישנם מתעניינים שירצו בהדפסת הספר כולו.
גרסאות נוספות של החיבור מצויות במספר כתבי-יד המאוחרים לדפוס "מגן דוד" ונושאים כותרת חדשה בשם: "נחמד ונעים".
זוהי גרסה מתוקנת ומורחבת שהספיק להכין המחבר לפני מותו בשנת 1613. גרסה זו נדפסה תחת הכותרת "ספר נחמד ונעים" רק 130 שנה לאחר מותו, ביעסניץ ב-1743. גנז מדגיש בספר את השימוש בכלי הצפייה בכוכבים, על חשבון הצד המתמטי.
זהו צעד מודרני נועז לתקופתו, כיוון שהוא מעמיד את האמפיריציזם של התצפית מעל לדרך הסכולסטית הנהוגה.
גנז הפנה עורף לתמונת הקוסמוס של תלמי לטובת הסברים אחרים.
ב"נחמד ונעים" מסר גנז לראשונה בעברית דיווח על השיטות הקוסמולוגיות החדשות.
הוא הזכיר את קופרניקוס, וזהו האזכור הראשון של המדען בעברית.
כמו כן יצא גנז בספרו נגד השימוש הנרחב באסטרולוגיה.
חלק נוסף של הספר עוסק בתמונת העולם ובמיפויו.
גם בתחום זה חידש גנז ותיאר את המסעות האירופאים ותיאור גאוגרפי של העולם באופן הרחב והמעודכן ביותר לזמנו.
הוא ציין שהקדמונים חשבו שיש שלוש יבשות בלבד, ותיאר מפת עולם מלאה הכוללת שמונה יבשות:
רבי דוד גנז שמע מטיכו ברהה ומקפלר על המודל ההליוצנטרי של קופרניקוס, שבו נמצאת השמש במרכז וכל הכוכבים סובבים סביבה, ועל המודל הגאוצנטרי שהיה המודל האמיתי לדעת ברהה (בהתאם לתצפיותיו), ובו השמש היא מרכז רק של חמישה כוכבי לכת וכדור הארץ אינו סובב סביבה.
בנושא דומה, הרב גנז מעיד שעימת אותם עם אמרת חכמי ישראל (): .
כלומר, חכמי ישראל סברו שיש לכוכבים יכולת תנועה עצמאית, אך הם נסוגו מפני דעת חכמי אומות העולם ואישרו שהצדק עמם, שהכוכבים מונעים רק על ידי תנועת הגלגלים שעליהם הם רוכבים.
לפי עדותו של הרב גנז, טיכו ברהה (ולאחר מכן גם קפלר) פנה אליו ואמר לו שהצדק היה דווקא עם חכמי ישראל, בניגוד לתפיסה האסטרונומית התלמיית ששלטה עד זמנו:
סביר להניח שהמהר"ל למד אודות שיטת קופרניקוס מהרב גנז, תלמידו.
כמו כן, לא מן הנמנע שגנז הפגיש את המהר"ל עם טיכו ברהה.
דוד גנז נפטר בשנת 1613 ונטמן בבית הקברות היהודי העתיק בפראג.
בראש מצבתו מופיעים ציור של אווז (בהתאם לשם משפחתו - Gans - בגרמנית: אווז) ומגן דוד.
בשנת 1967 יצא לאור בצ'כוסלובקיה בול דואר ובו צילום מצבתו של דוד גנז.
דוד גריילסאמר , הוא פסנתרן ומנצח ישראלי, החי ופועל בין פריז, ז'נבה ותל אביב.
החל מ-2022 הוא המנצח הראשי והמנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של מדיין בקולומביה.
כמו כן הוא מנצח התזמורת קמראטה של ז'נבה.
דוד גריילסאמר נולד ב-1977 כבנם הבכור בין חמשה בנים של מרים ואילן גריילסאמר, מרצים באוניברסיטת בר-אילן, ואחיו של הזמר מיכאל גריילסאמר.
גריילסאמר התחיל את לימודיו המוזיקליים בגיל 6, בקונסרבטוריון רובין בירושלים.
לאחר שירותו הצבאי, נסע לארצות הברית ולמד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם סיים תואר שני בפסנתר כתלמידהּ של יוכבד קפלינסקי וכמו כן השתלם בלימודי ניצוח.
לאחר לימודיו, המשיך ללמוד ולהשתלם אצל הפסנתרן האמריקאי ריצ'רד גוד.
בשנת 2004 פתח גריילסאמר את הקריירה שלו כסולן בקונצרט בלינקולן סנטר בניו יורק, הופעה שזכתה לשבחים מצד הניו יורק טיימס.
מאז, הוא מוזמן לנגן בקביעות עם התזמורות הגדולות ביותר, כגון התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו, תזמורת המוצרטיאום של זלצבורג והתזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת, ובאולמות היוקרתיים בעולם כדוגמת הוויגמור הול בלונדון, הסנטורי הול בטוקיו, הסאל פלייל בפריז ועוד, וזוכה לשבחים ולביקורות נלהבות.
בשנת 2005 הקים גריילסאמר את אנסמבל סואדמה, וכיום הוא מנצחה ומנהלה האומנותי.
בשנת 2010 מונה למנהל המוזיקלי ולמנצח של הקאמרטה של ז'נבה.
בשנת 2008 חתם על חוזה עם חברת איי.אם.ג'י, סוכנות אומנים בינלאומית מהחשובות בעולם.
במאי 2011 חתם עם חברת הענק סוני מיוזיק (בה חתומים בין השאר יצחק פרלמן, לאנג לאנג, מאריי פרחיה ועוד) על חוזה בלעדי ארוך טווח.
באוגוסט 2011, לאחר קונצרט שגריילסאמר ביצע בניו יורק, המבקר המוזיקלי של הניו יורק טיימס הגדירו כאחד הפסנתרנים המועדפים עליו, והוסיף: "עבורי האומנות האלגנטית של גריילסאמר ודרכו לנגן בפסנתר, מספקים הרבה יותר מהווירטואוזיות של לאנג לאנג".
נכון ל-2020 הוציא גריילסאמר תשעה אלבומים.
בשנת 2012 הוציא שניים בהוצאת סוני קלאסיקל: הראשון, בפברואר 2012, נקרא "Baroque conversations" (שיחות בארוק).
מבקר המוזיקה של ה"סן פרנסיסקו כרוניקל" הילל את האלבום וכתב: "זהו הישג מדהים, ניצחון לחדשנות ולחקירה מוזיקלית מבריקה...אין שום ספק שזהו אומן בעל חשיבות עצומה.".
האלבום השני שיצא באוקטובר 2012 נקרא "Mozart In-between".
באלבום החדש גריילסאמר ניגן וניצח על התזמורת הקאמרית של ז'נבה.
בדצמבר 2012 נבחר תקליטו "Baroque conversation" על ידי ה"ניו יורק טיימס" כאחד מתקליטי השנה במוזיקה הקלאסית.
דוד גריילסאמר מוכר ומוערך במיוחד בגין ביצועיו הייחודיים ליצירותיו של מוצרט.
בשנת 2008, ביצע ביום אחד קונצרט מרתון בפריז, בתוכנית שכללה את מכלול הסונאטות של מוצרט, ולאחר מכן ביצע שוב את מכלול הסונאטות בפסטיבל ורבייה בשווייץ ובסיבובי הופעות בינלאומיים נוספים.
לגריילסאמר הייתה מאז ומתמיד קרבה גדולה למוזיקה של תקופת הרנסאנס, הבארוק ולמוזיקה בת זמננו, והוא אינו מהסס לערב סגנונות אלו בהופעותיו.
הוא מרבה להציע למאזינים ברחבי העולם תוכניות קונצרטים נועזות, המשלבות חדש וישן.
הוא גם מרבה לבצע יצירות נדירות ויוצאות דופן, במקרים רבים בביצועי בכורה עולמיים.
דוגמה לאחת מהופעותיו המרחיקות לכת היא הרסיטל דומניקו סקרלטי/ג'ון קייג', שבה ביצע גריילסאמר סונאטות של סקרלטי על פסנתר וסונאטות של קייג' על פסנתר ממותקן.
על מנת לקרב ולגלות את עולם המוזיקה הקלאסית למאזינים חדשים ולצעירים, דוד גריילסאמר יוצר בכל שנה פרויקטים מקוריים, המשלבים תיאטרון, מחול ומוזיקה.
דוד גריילסאמר הוזמן לנגן עם התזמורות החשובות בישראל, ואף זכה לשבחים רבים מהעיתונות על הופעותיו.
בראיונות בעיתונות הישראלית, גריילסאמר דיבר רבות על החשיבות שבעידוד פסנתרנים ומלחינים ישראלים צעירים, ועל החשיבות שביצירת תוכניות וקונצרטים מקוריים ומגוונים גם בישראל.
הוא מרבה לתת במה ליצירות ישראליות מקוריות כדוגמת "פנטאסטרוף ראשון" של המלחין הישראלי יונתן קרן ו"וואם" של המלחין הישראלי מתן פורת.
מוצרט, הקונצ'רטי המוקדמים, ונגווארד קלסיקס, 2006. עם תזמורת סואדמה, דוד גריילסאמר פסנתר וניצוח.
מוצרט, קונצ'רטי מספר 22 ו-24, נאיב, 2009. עם תזמורת סואדמה, דוד גריילסאמר פסנתר וניצוח.
גרשווין/טנסמן/בולנז'ה, נאיב, LIVE .2010 בסאל פלייל בפאריס, עם התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת.
Baroque conversations, סוני קלאסיקל/סוני מיוזיק, 2011.
Mozart In-between, סוני קלאסיקל/סוני מיוזיק, 2012. עם התזמורת הקאמרית של ז'נבה, דוד גריילסאמר פסנתר וניצוח.
Labyrinth - 2020 - סולו - (זכה להערכת "ניו יורק טיימס" וכלי תקשורת אחרים)
מוצרט, הקונצ'רטי המוקדמים, "דיסק השנה" של הדיילי טלגרף, 2007.
פרסי המוזיקה הצרפתיים, "פריצת השנה" בקטגוריית הסולן האינסטרומנטלי, 2008.
fantaisie_fantasme, "שוק", מגזין עולם המוזיקה, 2008.
fantaisie_fantasme, "תקליט השנה", הסאנדיי טיימס, 2008.
fantaisie_fantasme, פרס "מאסטרו", מגזין פסנתרן, 2008.
Baroque conversations, "תקליט השנה", ניו יורק טיימס, 2012.
דוד גלעדי (קליין) (16 בספטמבר 1908, כ' באלול ה'תרס"ח, סילאג'צ'ה, טרנסילבניה, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום רומניה – 18 במאי 2009, כ"ד באייר ה'תשס"ט, תל אביב, ישראל) היה סופר, עיתונאי, עורך ומתרגם ישראלי.
גלעדי נולד ב-1908 בשם דוד קליין בעיירה סילאג'צ'ה שבטרנסילבניה, שהייתה אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (מ-1918 צ'הו סילבאניי (Cehu Silvaniei) ברומניה).
אביו, הרב שלמה זלמן קליין, שימש רבה של סילאג'צ'ה במשך חמישים שנה והיה נכדו של הר' שמואל שמעלקא קליין, רבן של חוסט וסעליש ומחבר ספר "צרור החיים".
לגלעדי היו שבעה-עשר אחים ואחיות.
רבים מבני משפחתו נספו בשואה.
למד שלוש שנים בישיבתו של הרב שאול בראך בקרולי.
משם עבר ללמוד בעוד ישיבות ולבסוף בגימנסיה היהודית בבודפשט.
בגיל 18 גורש לרומניה בשל העדר אזרחות הונגרית.
החל לכתוב בעיתון בשפה ההונגרית "אוי קלט" בשבועון "עמנו".
בהמשך עבד ככתב עבור היומון ההונגרי (לא-יהודי) "מאי וילאג", ושם החל לחתום בשם העט "גלעדי", שלימים היה לשמו.
עלה לארץ ישראל ב-1934 והתגורר תחילה בכפר סבא, שם עסק בחקלאות.
בהמשך עבר לגור בתל אביב.
עם ייסוד העיתון "הצופה" ב-1937 היה הכתב הראשון שלו, ולאחר מכן היה עורך לילה בעיתון.
הצטרף ל"ידיעות אחרונות", וב-1948 נמנה עם מייסדי "מעריב" ושם עמד בראש המערכת בירושלים לאחר מכן שימש שליח "מעריב" בצרפת.
גלעדי היה איש "תנועת המזרחי", ומונה על ידי השר חיים משה שפירא כאחראי עלייה בצירות ישראל בבוקרשט.
דיבר הונגרית, רומנית, צ'כית, יידיש ועברית.
תרגם שירה משפות אחדות: שירים מ"ספר התמונות" מאת ריינר מריה רילקה מגרמנית; שירי שארל בודלר מצרפתית; לקט מהשירה הרומנטית הצרפתית; ותרגומים מהשירה ההונגרית.
דוד גלעדי נפטר ב-18 במאי 2009 בגיל 100. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
היה נשוי להלן (לאה) עד למותה ב-1979. בתו היא הסופרת שולמית לפיד, שתיעדה את סיפור חייו של אביה ואת ימי ילדותה בספרה "ואולי לא היו" (כתר, 2011).
היא הייתה נשואה לשר המשפטים, יוסף (טומי) לפיד.
נכדיו: יאיר לפיד - פוליטיקאי, עיתונאי, וסופר, ראש ממשלה לשעבר, והפסיכולוגית וחוקרת התרבות פרופ' מירב רוט.
מרדכי לבנון: אמן ויצירתו / דוד גלעדי (מראות לבנון: חיים הזז; אחרית דבר: נחום גוטמן), ירושלים: עזבון מרדכי לבנון, 1970
אבל פן: האמן ויצירתו, ירושלים: גלריה ארטא, 1979
מארק שאגאל: סיפור חיים ופרקי ציור, [תל אביב]: יבנה - מסדה, תשמ"ו-1986
מסילות באמנות : 82 ציירים ישראלים, תל אביב: יבנה, תשמ"ו-1986.
חרוזי קיץ / דוד גלעדי (עורכת: יהודית רותם), תל אביב: רם - שרותי הוצאה לאור, תשנ"ג
יחיד ורבים, תל אביב: הפקה - רם שירותי הוצאה לאור, תשנ"ד
ההרג האחרון, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח-1998 – על טבח סרמאשו במלחמת העולם השנייה, 1944
ניגונים אשכנזיים: ושירי אפילוג, רמת השרון: מביוס, תשס"א-2001
רבי שמעלקא [=שמואל שמלקא קלין]: סיפור תולדותיו של רב גאון / הרב שלמה ז' קליין (עריכה והערות: ד' גלעדי), תל אביב: י' דויד, תשט"ז
יעקב איזנשר: (אלבום איזנשר) / [נערך ע"י] דוד גלעדי, רמת גן: מסדה, 1974
ספר יהודי סאלאז'-סילאדי: תולדותיהם, קהלותיהם, משפחותיהם - בנין ופריחה, חורבן וקמילה / בעריכת דוד גלעדי, תל אביב: ועד יהודי סילאדי בישראל, תשמ"ט-1989
ספר המהנדסים והעלייה השלישית מהונגריה 1920–1930 (העורך: דוד גלעדי; עוזרת עריכה: יהודית רותם), תל אביב: התאחדות עולי הונגריה - המרכז, תשנ"א
יואל גרבל: צייר (בעריכת דוד גלעדי; תצלומים: אברהם חי), [תל אביב]: ח' גרבל, 1994
מולה בן חיים - צייר ויצירתו / [עורך: דוד גלעדי; עיצוב והפקה: חיים רון), [הרצליה?]: מביוס, 1997
ליקוטי שלמה-ספר האסיף: חידושי אגדה הלכה / הרב שלמה ז' קליין (הוצאה לאור: ד' גלעדי), תל אביב: תשמ"ט-1989
אהרן הטסגי, קזבק: תעודת זמננו (מהונגרית: ד' גלעדי), תל אביב: עם עובד (סדרת "מן המוקד"), תש"ה.
רומן-רפורטז'ה על פרשת ספינת המעפילים "קזבק"
לקט מהשירה הרומנטית הצרפתית (תרגם: דוד גלעדי; ציור השער ואיורים: הדי קון), תל אביב: עקד, תשמ"ד-1984
משירי שארל בודלר / מצרפתית: דוד גלעדי), תל אביב: עקד, תש"ן-1989
שירים מ-"ספר התמונות" / ריינר מריה רילקה (תרגם: דוד גלעדי), ביתן, 1997
תרגומים מהשירה ההונגרית / דוד גלעדי (איורים: בן סלומון), הרצליה: מביוס, תשנ"ז-1997
הרב דוד ראובן דודקביץ (נולד בשנת תשכ"ד, 1964) הוא רב דתי לאומי חסידי מרבני הציונות הדתית.
רב היישוב יצהר, ראש ישיבת רועה ישראל ומנהל מחלקת הכשרות במועצה הדתית שומרון.
בעבר היה ראש ישיבת עוד יוסף חי, וחבר בוועד רבני יש"ע.
נולד ברמת גן לעמנואל וטובה.
למד בישיבה התיכונית בנחלים ושנה בישיבת קדומים.
לאחר מכן למד בישיבת ההסדר אור עציון, במסגרתה שירת כלוחם בגדוד 51 של חטיבת גולני ואף בתוכנית שילוב של תלמידי ישיבות הסדר בחיל האוויר.
בסוף שנת תשמ"ד (1984) נישא, ולאחר תקופה קצרה עבר לקדומים והצטרף לתלמידי ישיבת עוד יוסף חי ששכנה אז בקבר יוסף בשכם.
הרב דודקביץ לא רצה להתפרנס ממלגת האברך בישיבה ולכן עבד למחייתו כרבש"ץ ביצהר ואף שימש בהמשך כנהג האמבולנס.
נבחר לחבר מזכירות היישוב, ומשנת תש"ן (1990) משמש כרב היישוב.
הרב דודקביץ' מעביר שיעור שבועי בישיבת אש קודש לבעלי תשובה ברמת גן וכן בישיבת ההסדר רמת גן.
חבר בוועד רבני יש"ע ובאיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
בנוסף הוא אחד מקבוצת רבנים העומדת מאחורי מפלגת הציונות הדתית בראשות ח"כ בצלאל סמוטריץ'.
ייסד יחד עם הרב שמואל אליהו את הדלקת הציונות הדתית בל"ג בעומר במירון.
בשנת ה'תשע"ה הקים את ישיבת 'רועה ישראל' לצד הכולל שהוא עומד בראשותו.
הרב משה שחר הוא ר"מ שיעור א בישיבה (בנו של הרב אביהוא שוורץ),
בשיעור ב' בישיבה הרב אבנר נחושתן, רב היישוב רחלים לשעבר.
הרב חיים בן שושן (בנו של חכם ישועה בן שושן, וחתנו של הרב חיים אביהוא שורץ) ר"מ שיעור ג',
הרב שמעון רוזנצוויג – רב היישוב כפר תפוח, הוא ר"מ של שיעור ד'.
הרב חנניה פולק – רב היישוב אחיה הוא ראש כולל הלכה,
והרב אריה טסלר אחראי על לימודי הבקיאות בישיבה.
בישיבה נלמדים גם תורת החסידות וכתבי הראי"ה קוק.
הישיבה פרסמה כמה ניגונים, בהם אום אני חומה.
ניגוני הכנה להדלקת נרות חנוכה.
ניגון "חמול" בלחן של חסידות ויז'ניץ.
לאחרונה הישיבה הוציאה שתי ניגונים לזכרו של תלמיד הישיבה יהונתן לובר הי"ד שנהרג במהלך הלחימה בעזה במלחמת חרבות ברזל, האחד זה לב טהור - צמאה לך נפשי והשני זהו שיר חיזוק ותפילה: אבינו מלכנו הרם קרן ישראל עמך.
רבו המובהק בענייני הלכה היה הרב שלמה זלמן אוירבך.
בנוסף, היה לו קשר קרוב עם הרב אברהם דוד רוזנטל, שהיה רבה של שכונת שערי חסד בירושלים.
מבחינה השקפתית, הרב דודקביץ' רואה את עצמו כחלק מהעולם הציוני דתי, אך לאורך השנים מתקיים קשר קרוב בינו לבין העולם החרדי, הן הליטאי הן החסידי.
בין החצרות החסידיות שאליהן קשור הרב, אפשר למנות את קרלין, סלונים – וכן את ענפיו השונים של בית רוז'ין, שכמה מהם התייחדו ביחסם האוהד לציונות, ובפרט את רבי יעקב פרידמן מהוסיאטין, שהיה אדמו"ר ציוני.
עוסק רבות בענייני "תורת ארץ ישראל".
בתקופת תוכנית ההתנתקות תמך בקריאתו של הרב אברהם שפירא לסרב פקודה והיה אחד מתוך שלושת הרבנים שהרב שפירא מינה מטעמו למאבק.
עוסק בעניינים ציבוריים, ונחשב לאחת הדמויות המשפיעות במפלגת הציונות הדתית.
השר בצלאל סמוטריץ' מרבה להתייעץ איתו, וחה"כ צבי סוכות נמנה עם תלמידיו.
הרב דודקביץ נשוי לדפנה (לבית בן זמרה), ואב לשתי בנות.
בתו מוריה נשואה לאביעד מן, בוגר ישיבת מרכז הרב, מנכ"ל כולל גבעת אסף ובנו של הרב משה מן, ראש ישיבת דרכי נעם.
גיסיו הם פרופ' זהר עמר, הרב גדי בן זמרה, רב אולפנת מעלה לבונה ור"מ בישיבת חומש, המפיק צ'יקו בן זמרה ואלדד בן זמרה, מנכ"ל החברה לפיתוח בנימין.
בשנת תשפ"ד יצא לאור הכרך הראשון של ספרו משמחי לב, המעניק מבט חסידי ארץ-ישראלי על פרשות השבוע (חומשים בראשית-שמות), ובו דרשות המעובדות להנחיות מעשיות בעבודת ה'.
לספר הסכמה מהרב מרדכי אוירבך.
בשנת תשפ"ה יצא הכרך השני על חומשים ויקרא-דברים.
רבי דוד דבית הלל (1789 - 3 ביוני 1845) היה נוסע יהודי בן המאה ה-19 שערך מסע מארץ ישראל להודו.
רבי דוד דבית הלל, יהודי ליטאי, מצאצאי רבי הלל ב"ר נפתלי הירץ מחבר ספר "בית הלל" (דיהרנפורט תנ"א 1691) על השולחן ערוך, עלה מווילנה לארץ ישראל בשנת 1815 כחלק מעליית תלמידי הגר"א, והתיישב בצפת.
ב-1824 יצא למסע ברחבי ארץ ישראל ולאחר מכן פנה מזרחה דרך סוריה, כורדיסטן, ארם נהריים, המפרץ הפרסי והודו.
כעבור 5 שנים מתחילת מסעו הגיע להודו, שם שהה ארבע שנים במהלכן הדפיס בעיר מדרס קיצור מספר תיעוד מסעותיו בשפה האנגלית וכתב בהרחבה על קהילת בני ישראל (הודו).
לאחר מכן חזר לארץ ישראל דרך מצרים.
ב-1838 שהה בירושלים וסייע לנוסע אדוארד רובינסון.
ב-1840 נשלח לקושטא כדי לסייע בשחרור היהודים בעלילת דמשק.
ב-1845 הגיע פעם נוספת להודו, ובשבט תר"ו (1846) נפטר ונקבר בהודו, מצבתו מצויה היום במוזיאון נוצרי בקוצ'ין, הודו.
בשנת 1939 מצא אברהם יערי עותק מהספר באנגלית ויחד עם ד"ר ולטר יוסף פישל הדפיס חלקים ממנו בתרגום לעברית, השפה המקורית בה נכתב הספר.
פרק נוסף על המסע בהודו תורגם ב-1952 עבור הספר "בני ישראל" שהודפס על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בהקדמה לספר מציין המחבר שבניגוד לנוסעים אחרים ששהו בכל מקום זמן קצר בלבד, הוא נהג לשהות בכל מקום בו ביקר זמן ממושך, עובדה שאפשרה לו לעמוד על מצבם של בני המקום ועל אופיים ומנהגיהם:
בתיאור מסעותיו מתאר דוד דבית הלל את מה שראה בעיניו, שמועות ומסורות שונות ששמע, את מספר הנפשות בכל מקום, את מנהגי הקהילות היהודיות ואת יחסן עם שכניהן.
נושא נוסף המופיע בספרו הוא החיפוש אחר מקום הימצאם של עשרת השבטים ועדויות על גורלם, נושא בו התעסקו אנשים נוספים בני אותה תקופה.
עדויותיו משמשות מקור חשוב לחקר היישוב היהודי בארץ ישראל ובקהילות המזרח במאה ה-19. תיאוריו הם התיאורים היחידים של נוסע יהודי בארץ ישראל ברבע הראשון של המאה ה-19, וחשיבותם גם במניין המדויק של מספר היהודים בארץ ישראל באותה תקופה.
לדבריו, היו בארץ 5835 משפחות של יהודים, שהם כ-27,000 נפשות, כאשר הריכוזים הגדולים הם בירושלים (3000) ובצפת (2000).
אברהם יערי תיאר את עבודתו של דוד דבית הלל: .
מסעות ר' דוד דבית הלל / החזירם למקורם והוסיף מבוא והערות: אברהם יערי, ירושלים: [חמו"ל], תרצ"ט.
מסע לכורדיסתאן פרס ובבל: מתוך ספר המסעות של ר' דוד דבית הלל (1832) / תורגם והוצא לאור עם הערות על ידי ו"י פישל, ירושלים: דפוס העברי, תרצ"ט.
דוד גינתון (נולד ב-1947) הוא אמן ישראלי המלמד אמנות במכללת בית ברל.
חתן פרס רפפורט לאמן ישראלי, 2019.
בין השנים 1968 ל-1969 למד לימודים חלקיים בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון ובין השנים 1972 ל-1976 למד לימודים חלקיים בחוגים לתולדות האמנות ולפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1995 זכה בפרס שרת המדע והאמנויות.
נשוי לאוצרת האמנות אלן גינתון ולזוג שלושה ילדים.
1980 - מוזיאון תל אביב לאמנות, במסגרת "חדשות 1".
1993 - הגלריה הלימודית של החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה.
1995 - "Trompe- L'oeil כחול- לבן", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
1999 - הגלריה של המדרשה לאמנות, קלמניה.
2006 - "גן עדן קונצפטואלי", גלריה נגא, תל אביב.
2021 - "השם של הציור" ,מוזיאון תל אביב לאמנות.
דוד גרוּבִּי (בהונגרית: Gruby Dávid; 20 באוגוסט 1810 – 14 בנובמבר 1898) היה רופא וחוקר יהודי-הונגרי, מאבות הפרזיטולוגיה הרפואית, ומחלוצי המיקרוביולוגיה והמיקולוגיה.
גרובי נולד בכפר קיס-קר שבדרום הונגריה בשנת 1810. בגיל צעיר היגר בגפו לבודפשט, בתקווה להשביע את צמאונו לידע.
בשל יהדותו, לא הורשה להירשם לבית הספר הקתולי, שהיה התיכון היחידי בעיר, ונאלץ להסתפק בעמידה מאחורי הדלת והאזנה בעת השיעורים, עד שאחד הכמרים שם לבו לעלם המסור והכניסו על דעת עצמו.
לאחר שסיים את חוק לימודיו, עבר ללמוד רפואה באוניברסיטת וינה, הוכתר בתואר דוקטור לרפואה ואופתלמולוגיה בשנת 1839, והצטרף לצוות ההוראה עוד באותה השנה.
פרסומיו החלו ליצור עניין, ולגרובי הצעיר הוצעה פרופסורה בפקולטה לרפואה – בתנאי שיוטבל לנצרות.
גרובי סירב, ובתוך זמן קצר עזב את האוניברסיטה.
נדודיו הביאוהו לאנגליה, וזמן קצר לאחר מכן לפריז, שם השתקע.
בצרפת עסק במחקר ובהוראה פרטית.
שמונה שנים לאחר הגירתו התאזרח, ושש שנים לאחר מכן הורשה לעסוק ברפואה בצרפת.
בשלב זה זנח את עיסוקיו הרפואיים ופיתח עניין במטאורולוגיה.
בין השאר, ייסד מצפה כוכבים, ששימש כעמדת תצפית במצור על פריז במלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870-71. בשנת 1890 הוכר פועלו והוא זכה באות לגיון הכבוד.
גרובי נמצא מת במיטתו ב-14 בנובמבר 1898.
כאשר גילה גרובי את הפטרייה האחראית למחלת היערת (Favos), הייתה זו הפעם הראשונה בה הוכח שפטרייה יכולה לגרום למחלה אנושית.
דוד דה מאיו (נולד ב-1932) הוא אדריכל ישראלי מתפישת העיצוב הטוטאלי (Total Design).
תחומי העשייה שלו כוללים בינוי ערים, אדריכלות של מבני ציבור ומבנים פרטיים, עיצוב פנים ועיצוב המוצר.
זוכה אות העיצוב למפעל חיים (2005).
דה מאיו נולד בברצלונה שבספרד ליהודית וחיים דה מאיו, הורים ממוצא טורקי.
סבו מצד האם כיהן כראש הקהילה היהודית המקומית.
אביו היה סוחר שטיחים ובעקבות מלחמת האזרחים בספרד שפרצה ב-1936, נמלטה המשפחה לבואנוס איירס, ארגנטינה.
ב-1945, בגיל מצוות, אביו נפטר והאם ושלושת ילדיה עברו להתגורר במקסיקו סיטי בסמיכות לקרובי משפחתה.
בנעוריו קרא את ספרה של איין ראנד, כמעיין המתגבר, אשר ביסס את שאיפתו להיות לאדריכל.
ב-1948 עלה לישראל בסיום לימודיו בתיכון אך טרם שהספיק לעמוד בבחינות הבגרות.
הוא הצטרף לכפר הנוער הדתי של עליית הנוער ליד יגור, ובו השלים את בחינות הבגרות ובסיומן התגייס לצה"ל.
ב-1949–1955 שירת בצה"ל שירות חובה וקבע, בצוות אוויר של מפציץ B17. במהלך שירותו הצבאי למד שרטוט והחל לצייר פרספקטיבות דמיוניות.
ב-1956–1960 למד לימודי אדריכלות פנים ועיצוב המוצר בבית הספר Hogre Konstindustriella Skolan בסטוקהולם.
ב-1960 התקבל ללימודי אדריכלות בניין ובינוי ערים לשנה השלישית, והשלים את חוק לימודיו לקראת התואר באדריכלות.
במהלך שנת לימודיו האחרונה, התקבל דה מאיו לעבודה במשרדו של האדריכל והמעצב ארנה יאקובסן.
ב-1966 חזר דה מאיו לישראל והקים משרד עצמאי.
ב-1959 נשא לאישה את תמר (לבית שעיה), שהשלימה את לימודיה בעיצוב גרפי בסטוקהולם.
בנישואיהם החל שיתוף פעולה מקצועי פורה ורב שנים שנמשך עד לפטירתה של תמר ב-2008. לזוג שני ילדים.
סיגל דה מאיו, אמנית רב-תחומית, ושרון (שארק) דה מאיו, צלם קולנוע ישראלי.
לאחר מכן עבר להתגורר בתל אביב.
דה מאיו הוא אחד מאדריכלי העיצוב הטוטאלי (Total Design) היחידים בעולם והיחיד בישראל.
עבודתו לא ניתנת לקיטלוג באופן מסורתי.
בעת עבודתו עם ארנה יאקובסן, בעל הגישה של העיצוב הטוטאלי, עסק דה-מאיו בתכנון ועיצוב בתחומים רבים, החל מתכנון מבנים וכלה בעיצוב מדי צוות אוויר וסכו"ם.
הרציונל העומד מאחורי עבודתו הוא התפיסה לפיה תכנון הרמוני ביחסים שבין חלקיו של השלם, למשל, בין הפנים לחוץ המבנה, או בין פנים המטוס למדי הדיילים ולסכו"ם, מוביל לביטוי אידיאלי של יצירה השואפת להגיע לשלמות.
בכך מייצג דה מאיו את התפיסה שהביאה להקמתו של בית הספר באוהאוס בגרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ואשר מצאה ביטוי בעבודתם של גדולי האדריכלים המודרניים: פרנק לויד רייט, לודוויג מיס ואן דר רוהה, לה קורבוזיה, אלוור אלטו ואחרים.
בעבודתו, לאורך תקופה של כמעט שישה עשורים, חיפש עיצוב על זמני ומצא שימוש בטכנולוגיות עדכניות לזמנן, על מנת לבטא אסתטיקה, נוחותואיכות חיים.
דה מאיו הוא בעל זיקה למינימליזם לבן ששותפים לו אדריכלי אירופה הצפונית והמרכזית.
עבודתו הראשונה בישראל הייתה שיפוץ ועיצוב בניין התיאטרון הלאומי הבימה.
את העבודה קיבל לאחר שהנהלת התיאטרון ביקשה לחדש את המושבים באולמות, ואילו הוא הציע עיצוב מוגמר לתיאטרון כולו.
במכרז שיצא לשיפוץ התיאטרון, ב-1970, זכו דה מאיו ויהודה לנדאו.
דה מאיו הרבה לעצב רהיטים ופרטי עיצוב, אך תכנן גם מספר מבנים שכללו לבד מהתכנון האדריכלי גם תכנון הריהוט ופרטי הנגרות ופרזול.
עיצוב פנים בדיור מוגן "גולדן היל", ירושלים, 1990, בתי מגורים בחיפה; בנהריה, טבריה, רמת השרון, חדרה, תל אביב, סביון, ארסוף, ירושלים, הרצליה פיתוח, נווה מונסון, אודים.
עיצוב חללי הפנים של בניין ההנהלה "תדיראן"; בנק לאומי הסניף המרכזי, תל אביב; התאחדות התעשיינים, שוודיה; לשכת ראש הממשלה יצחק רבין, ירושלים; משרדי הנהלת בורסת היהלומים, רמת גן; מרכז הירידים והקונגרסים, תל אביב;
עיצוב פח אשפה, מיטת שיזוף של "כתר", כיסאות.
כמעצב זהות תאגידית, עסק דה מאיו בחברות כגון: וימפי וסונול.
בשנים 1990–1995 שימש כאדריכל ראשי של חברת אל על.
במסגרת עבודתו כאדריכל ראשי בחברת אל על, עיצב בין היתר את פנים המטוסים, את דלפקי קבלה ואת טרקלין "המלך דוד" בנמל התעופה ב-גוריון כאב טיפוס לאולם המתנה לנוסעים שיושם מאוחר יותר גם במשרדי החברה בנמלי התעופה בלונדון ובניו יורק.
כן עיצב את מדי צוות האוויר, כולל צעיפים ונעלים, עיצוב מושבי מחלקת העסקים, ריפודים, שטיחים, ציפויי קירות תקרה ומחיצות וכדומה.
מערכת הסכו"ם שעיצב עבור אל על זיכתה אותו בפרס עיצוב למוצר ישראלי מטעם מוזיאון ישראל בשנת 1994.העיצוב שאב את מקורו מהלוגו המקורי של אל-על אשר עוצב בשעתו על ידי המעצב הגרפי דן ריזינגר.
בעקבות מותם של שלושת עובדי החברה בהתרסקות מטוס המטען באמסטרדם, עיצב גם את מצבות קבריהם.
דה-מאיו עיצב גם את מועדון טייסת 69, בחיל האוויר, את תג היחידה ואת הכריכה לספר הטייסת.
פסל "ישו הגבוה בעולם" ביוזמת הכומר הסיציליאני האב לואיג'י פרלאוטו (Ferlauto) בעיירה טרואינה (Troina), סיציליה.
זכייה בתחרות בינלאומית לאדריכלים ביוזמת הכנסייה הקתולית, זכה בפרס ראשון (1997)
מרכז אש התורה, רחבת הכותל, ירושלים (1998–2005) פרויקט הגובל ברחבת הכותל, ואשר הוקם תוך כדי המחלוקת הציבורית על עיצוב רחבת הכותל ובעצם בנייתו, נקבעה עובדה תכנונית ועיצובית בנושא זה.
דה מאיו בחר ליצור את גובה המבנה הדרוש על ידי התחפרות בחלל שמאחורי הקיר התומך שהיה צמוד לבניין ולא על ידי הגבהת הבניין, תוך שמירה על בליטות קיימות בחזית המקורית וחזית האבן.
כנסייה פרוטסטנטית, אופסלה, שוודיה, בהנחיית פרופסור פטר סלסינג, עוד בהיותו סטודנט בסטוקהולם, הצעתו זכתה בפרס ראשון (1960), הכנסייה נבנתה בשנת 1964.
1964 – תחרות לתכנון המרכז המדעי Wennegren Center, שוודיה - פרס ראשון
1964 – תחרות לתכנון כנסייה פרוטסטנטית באופסלה, בהנחיית פרופ' פטר סלסינג (Celsing), שוודיה - פרס ראשון
1965 – תחרות לעיצוב רהיטי ישיבה המיועדים לייצור המוני, Malemo Mobelmassan, (יריד רהיטים במאלמה), שוודיה, כיסאות "רימון" ו"תמר" - פרס ראשון
1965 – תחרות לעיצוב רהיט-משחק לילדים, המרכז הישראלי לעיצוב המוצר - פרס ראשון
1966 – תחרות בינלאומית לתכנון מרינה בסן סבסטיאן, ספרד - פרס רכישה
1967 – תחרות לתכנון דוכני "וימפי" לשיווק מזון מהיר, חברת Lyons, בריטניה - פרס ראשון
1969 – תחרות לעיצוב חדר בבית מלון עממי בעל צביון ישראלי, התאחדות בתי המלון בישראל והמרכז הישראלי לעיצוב המוצר, התערוכה הבינלאומית למלונאות, גני התערוכה - פרס ראשון
1969 – תחרות לעיצוב ריהוט רחוב, המועצה לארץ ישראל יפה ואגודת האינג'נרים והארכיטקטים (פח אשפה, לוח מודעות, ספסל רחוב) - פרס ראשון
1970 – תחרות מטעם אגודת יצרני הרהיטים בישראל (כסא "טריו") - פרס ראשון, ציון לשבח
1974 – תחרות לתכנון רשת חנויות נוחות בתחנות תדלוק, חברת דלק - פרס ראשון
1983 – מערכת ריהוט משרדי בהזמנת יצרנית הריהוט היוקרתי "קנול" (Knoll), זכתה בפרס בתערוכה בינלאומית לריהוט משרדי בקלן וייצגה את העיצוב הגרמני לשנת 1984
1983 – תחרות לתכנון בית קודאק, הרצליה, חברת קודאק - פרס ראשון
1994 – תחרות לעיצוב מוצר ישראלי בתחום הבית "קרייט אנד בארל", מוזיאון ישראל, ירושלים (סכו"ם למטוסים שתוכנן עבור חברת אל על) - פרס ראשון
1997 – פסל ישו הגבוה בעולם, תחרות בינלאומית למוזמנים, טרואינה (Troina), סיציליה - פרס ראשון
2005 – אות העיצוב למפעל חיים
ספרים, פרסומים ותערוכות על דוד דה מאיו
2012 – דוד דה מאיו A Total Designer, ספר, הוצאה פרטית, מאת בתיה דונר ומבוא מאת יונה פישר.
320 עמודי צבע וטקסט על רוב עבודתו.
2008 – 10 המשפיעים ביותר על עולם האדריכלות ועיצוב הפנים הישראלי, (Top Designer), מגזין.
2007 – פרויקטים נבחרים מהעולם, שנתון הפדרציה הבינלאומית של אדריכלי הפנים, IFI, סינגפור.
2006 – עיצוב ישראלי היום, אות העיצוב, ספר, הוצאת אוריין, תל אביב.
2005 – תערוכה בינלאומית לעיצוב פנים, IFI, הפדרציה הבינלאומית של אדריכלי הפנים (International Federation of Interrior Arahitects), בוסן, קוריאה הדרומית.
1985 – תערוכה מאוסף הקבע של המחלקה לעיצוב, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1970 – התיאטרון הלאומי הבימה, ספר, הוצאת התיאטרון הלאומי הבימה.
1966 – 50 שנות הכיסא, תערוכה וקטלוג, מוזיאון סטדליק (Stedelijk Museum) אמסטרדם.
הוצאה באנגלית, 330 עמודים, 293 אילוסטרציות.
חידוש בניין תיאטרון הבימה (בשיתוף יהודה לנדאו) 1970.
עיצוב פנים לספריה העירונית באשדוד.
עיצוב פנים לבית הלוחם תל אביב.
לשכות שרי ממשלה וראש הממשלה.
עיצוב בתי מלון הילטון באפריקה ובאיים הקאריביים.
עיצוב פנים מוזיאון תל אביב לאמנות הקפטריה ואולם רקנאטי, 1970.
תכנון ועיצוב מרכז ענב, תל אביב, 1995.
עיצוב פנים מרכז מורשת מנחם בגין, ירושלים.
עיצוב משרדי הנהלת בורסת היהלומים ברמת גן.
עיצוב מטוסי בואינג עבור חברת התעופה אל על.
עיצוב סכו"ם עבור חברת התעופה אל על.
עיצוב טרקליני עסקים בארץ ובעולם עבור חברת התעופה אל על.
תכנון ועיצוב בניין הישיבה "אש התורה" ברובע היהודי בירושלים (1998–2005)
דוד דוידוב (רציק) (10 במאי 1890 – 13 בנובמבר 1975) היה שחקן, במאי וצייר ישראלי יליד רוסיה.
דוידוב נולד בלודז' שבפולין הרוסית, בנם של יוסף ויהודית בת אברהם ולדר.
תחילה למד ב"חדר" ובגיל תשע נסע עם הוריו לברלין בירת גרמניה, שם למד בבית הספר התיכון.
לאחר מכן עבד במשך שנה בתחום הייצור.
מכיוון שבנעוריו הצטיין בלימודים, זכה במלגה ללימודי מוזיקולוגיה ופיתוח קול בקונסרבטוריון למוזיקה בעיר לייפציג, אותם סיים בשנת 1913. במקביל למד בבית הספר הדרמטי של פרופ' מריאן, והציג על הבמה הגרמנית בהנהלתו של צימרמן בלייפציג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר ללונדון, שם שיחק ב"וונדרלנד תיאטר" של בלומנטל, ב"ליריק תיאטר" של אפשטיין וב"פאוויליון תיאטר" של מושקוביץ.
אולם מכיוון שהיה בעל אזרחות רוסית-פולנית נאלץ לעזוב לרוסיה.
דוידוב שיחק בגרמניה בגרמנית וביידיש ואנגלית בבריטניה, אמריקה, סין, יפן, והודו.
בנוסף, נשלח לייצג את תיאטרון היידיש באנגליה בקונגרס התיאטרון היידי שהתקיים בקייב רוסיה, שם הפך לבמאי ושחקן בלהקת תיאטרון יידיש איתם סייר ברוסיה ובסין.
בשנת 1919 עלה לארץ ישראל במסע דרך הודו ומצרים, תחילה שימש קצין קשר בין המוסדות הלאומיים לממשלת המנדט ופעל בהצלחה במטרה לעודד את העבודה לפועל היהודי במערכת הרכבות.
בשנת 1920 ייסד, יחד עם מאיר תאומי, מנחם בנימיני ופרידה כרמלית, את התיאטרון העברי הראשון בתל אביב בשם "התיאטרון העברי בא"י".
התיאטרון הציג מחזות קלאסיים ודוידוב ביים בו כ-מאה חמישים מחזות מהרפרטואר היידי והעולמי.
מאוחר יותר הוא התחלף ל"התיאטרון הדרמטי" בניהולה של מרים ברנשטיין-כהן.
בשנת 1923 נסע, בעקבות מחלתו, לגרמניה.
ובשנת 1925 הצטרף ל"תיאטרון הארצישראלי", לאחר פירוקו השתתף ב"תיאטרון אמנותי".
בעקבות מחלתו פרש מעיסוקו בתיאטרון במהלך שנות ה-30 והחל בציור ורישום.
בשנת 1975 נפטר במהלך ניתוח והוא בן 85. השאיר אחריו רעיה - ציפורה, ובן - יוסף, וכן ידועה בציבור - ריטה גולברג.
בנו חי נהרג במלחמת העולם השנייה, בעת שירותו בצבא הבריטי (1945).
מדי שנה מעניקה קרן מלגות ע"ש דוידוב מלגות קיום לתלמידי החוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
ב-8 בנובמבר 2012 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון על ביתו של דוד דוידוב בתל אביב.
דוד דוד (1934- מאי 2012) היה יו"ר מועצה אזורית מטה יהודה ופעיל ציבור.
דוד נולד בעיירה גדס בתימן ועלה לישראל במבצע על כנפי נשרים.
לאחר כחצי שנה במחנה עין שמר הוא עלה להתיישבות בגבעת יערים.
למרות גילו הצעיר הוא התמנה למזכירות המושב, תפקיד בו כיהן במשך שנים רבות.
ביחד עם חבריו הוביל את המושב להיות דוגמה להצלחה של יישוב עולים.
בשנת 1960 ניהל מאבק למען בחירה חופשית של ההורים בזרם החינוך של ילדיהם, ממלכתי או ממלכתי דתי.
עם הקמת מועצה אזורית מטה יהודה ב-1964 הוא נתמנה לסגן ראש המועצה, כנציג תנועת המושבים.
ביוני 1981 הוא נתמנה לראשות המועצה, תפקיד בו כיהן שלוש קדנציות עד התפטרותו בשנת 1992.
דוד היה גם חבר בהנהלות של אגודות חקלאיות (1984–1992) וחבר המועצה הארצית לתכנון ולבנייה (1981–1993).
בשנת 1977 היה ממקימי חוג פעילי יוצאי תימן במושבים.
כן היה פעיל בעמותת "אעלה בתמר".
בשנת 1998 הוציא אוטוביוגרפיה בשם דרך גאולים.
דוד נפטר במאי 2012, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב גבעת יערים .
דוד גמבורג (נולד ב-12 בדצמבר 1993) הוא שחיין ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל הנוכחי (2019) במשחה ל-100 מטר גב (בריכת 25 מטר) ושיאן ישראל בעבר במשחה ל-100 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
בעל מדליית ארד מאליפות אירופה לנוער (הלסינקי 2010) אלוף המכביה, בעל 7 מדליות מהן 4 זהב.
הוא השחיין הישראלי הראשון ששחה 100 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) מתחת ל-48 שניות.
התאמן בפנימייה בווינגייט בהדרכתם של לאוניד קאופמן וחנן גלעד.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בבית איל, אשדות יעקב מאוחד, בפברואר 2010 זכה גמבורג במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש לאגודות ביחד עם אמרי גניאל, שקד זרוצקי וניר ברנע בתוצאה של 3:42.80 דקות
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביולי אותה שנה זכה גמבורג במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.58 שניות.
במדליית זהב זכה יעקב טומרקין (55.20 שניות) ובכך לראשונה שני שחיינים ישראלים על דוכן המנצחים באירוע זה.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף יולי הוא זכה ב-3 מדליות, כסף ו-2 ארד.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2011 זכה גמבורג ב-6 מדליות, 3 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:32.05 דקות, במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:41.81 דקות, כשחיין גב הוא שחה תוצאה של 25.74 שניות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.44 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:57.09 דקות, אחרי יעקב טומרקין (1:54.24 דקות) ולפני איתי צ'מה (1:57.96 דקות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי בצוותא עם יורי סמוליץ' בתוצאה של 1:50.52 דקות, אחרי דניס גייבורונסקי (1:50.27 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר, לאחר ששחה במשחה גמר ב' בתוצאה של 50.92 שניות, תוצאה טובה מזו של השחיין שזכה במדליית ארד.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בבלגרד, סרביה ביולי 2011 סיים גמבורג במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.36 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:45.29 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:04.84 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 2:03.28 דקות ועלה מהמקום השישי.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 2011 סיים גמבורג במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.66 שניות, במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 26.34 שניות, במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.11 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.05 שניות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בשצ'צ'ין שבפולין בדצמבר אותה שנה סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:57.25 דקות, במקום 30 במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 53.75 שניות ובמקום 39 במשחה ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 25.51 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר 2012 זכה גמבורג ב-5 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:31.11 דקות, במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב בתוצאה של 1:39.62 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:41.57 דקות.
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.66 שניות, אחרי אלון מנדל (53.07 שניות) ויהונתן קופלב (53.57 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.81 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.59 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט ביולי אותה שנה זכה גמבורג ב-7 מדליות, 3 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:25.03 דקות, כשחיין רביעי הוא שחה ב"זינוק שליחים" 50.93 שניות, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:39.58 דקות, כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:51.63 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:44.76 דקות.
בתחרות גרנד פרי באופסלה, שוודיה שנערכה בסוף ינואר 2013 זכה גמבורג ב-3 מדליות, זהב, כסף וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 50.92 שניות, מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.27 שניות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 25.20 שניות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באשדות יעקב בפברואר אותה שנה, זכה גמבורג ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 49.84 שניות אחרי יורי סמויליץ' (49.18 שניות) וטומרקין (49.45 שניות).
נוסף לכך, במשחה ל-200 מטר חופשי הוא קבע שיא אישי חדש של 1:48.65 דקות במשחה גמר ב', תוצאה טובה מזו שקבע השחיין שזכה במדליית הכסף.
בתחרות השחייה הבינלאומית החמישית שנערכה באוארס פרבר של ליסבון, פורטוגל במרץ אותה שנה זכה גמבורג בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 50.39 שניות ומדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:02.17 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בשיא אישי חדש של 55.40 שניות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-19 שנערכו בסוף יולי אותה שנה במכון וינגייט זכה גמבורג במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם לירן קונובלוב, אלמוג אולשטיין ונמרוד שפירא בר אור בשיא ישראלי חדש של 3:21.44 דקות, כשחיין ראשון קבע גמבורג שיא אישי חדש של 50.37 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.88 שניות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה במכון וינגייט באוגוסט אותה שנה זכה גמבורג במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 50.28 שניות, לפני לירן קונובלוב (50.68 שניות) וגלב איאונצ'ב (50.74 שניות).
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג שבדנמרק בדצמבר אותה שנה סיים גמבורג במקום עשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:55.13 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט בפברואר 2014, זכה גמבורג ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף וקבע שיא ישראלי חדש.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 51.53 שניות, אחרי גיא ברנע שקבע שיא ישראלי חדש של 50.77 שניות ולפני יעקב טומרקין (51.53 שניות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 53.09 שניות, אחרי ברנע (51.65 שניות) ולפני נמרוד חייט מהפועל דולפין נתניה (53.51 שניות).