tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד סופרמן, דמותה היא מבין הוותיקות ביותר בקומיקס.
לויס היא עיתונאית בכירה, שאפתנית ומוכשרת העובדת במערכת העיתון "הדיילי פלאנט" ושותפתו של קלארק קנט.
היא מכירה היטב את סופרמן ואת קלארק, אך אינה מודעת לכך ששניהם אותו אדם.
בהמשכיות לאחר המשבר בעולמות האינסופיים, כאשר לבסוף גילתה לויס שקלארק הוא סופרמן, השניים התחתנו.
לויס היא עיתונאית זוכת פרסים העובדת בעיתון "דיילי פלנט", שמתפרסם בעיר מטרופוליס.
לפי חוברות הקומיקס, גדלה לויס בעיירה קטנה בשם "פיטסדייל".
כבתו של גנרל עברה כל ילדותה מבסיס לבסיס, ואף הוכשרה באימונים צבאיים.
הקומיקס מסביר את אופייה החצוף והמפולפל של לויס בכך שאביה, שהתאכזב שנולדה לו בת ולא בן, העביר אותה אימוני צבא וכושר במשך כל חייה.
לויס החלה לעבוד ב"דיילי פלאנט" עוד בהיותה בת 15. במהלך השנים עלה מעמדה והיא נחשבה לעיתונאית הטובה במטרופוליס ומהטובות בעולם, ואף זכתה בפרס פוליצר.
בזמנה הפנוי היא כותבת רומנים, עליהם זכתה בפרס "אדגר".
כאשר לויס שמעה עדויות על קיומו של סופרמן, היא ניסתה להשיג ראיון בלעדי.
על מנת למשוך את תשומת לבו היא דרדרה את המכונית שלה לנהר, כשהיא בתוכה.
סופרמן אכן הגיע והציל אותה, ואף נתן לה את הראיון המיוחל.
אך כשלויס חזרה למערכת העיתון כדי לכתוב את הסיפור היא גילתה שקלארק קנט השיג את הריאיון לפניה.
קנט קיבל עבודה ככתב במערכת העיתון "הדיילי פלאנט", וזכה מעתה והלאה ליחס קר מצד הכתבת המפורסמת.
כעבור תקופה קצרה החלה לויס לשים לב שסופרמן וקלארק קנט לא נמצאים אף פעם באותו מקום בו-זמנית, והיא החלה לחשוד שקלארק וסופרמן הם אותו אדם.
היא הקדישה מאמצים רבים לחשוף זאת, אך קלארק תמיד הכשיל את תוכניתה ברגע האחרון.
כמו כן התקיימו בין השניים קרבות עזים על סקופים, כאשר קלארק בדרך כלל מנצח (בייחוד בסיפורים שקשורים לסופרמן), דבר שגרם ללויס לסלוד ממנו אף יותר.
אף על פי שנכתבו ספרים רבים המתארים את דמותו של סופרמן, רובם מכילים חומר מועט בלבד על דמותה של לויס ליין.
דוגמה לספר העוסק בגיבור ומכיל חומר על העיתונאית הוא Superman: The Complete History מאת ל.ס.
Lois Lane מאת מינדי ניואל , (1986)
עם הופעתה הראשונה ב-Action Comics #1, לויס ליין סומנה כבר אז כדמות חזקה ועצמאית.
ליין עובדת במשרה נחשקת ומוערכת כעיתונאית זוכת פרסים ומפורסמת, המוכנה לסכן את חייה כדי להשיג את הסיפורים הטובים ביותר.
לויס נוצרה כדמות משנה בחוברותיו של סופרמן, שמטרתה העיקרית הצגת הגיבורים: לגלוגה על קלארק קנט (זהותו הבדויה של סופרמן) ורגשי הבוז שחשה כלפיו, בניגוד להערצתה לסופרמן, הדגישו מהו "גבר אמיתי" ואיך עליו להתנהג.
עם זאת, חשוב לזכור כי דמותה העצמאית של לויס לא הייתה נכתבת אלמלא היה מקום לאישה כה חזקה בחברה.
למרות שנוצרה כדמות תומכת בלבד, תעוזתה, חוצפתה והצלחתה נתנו מודל איתן לחיקוי.
לויס הייתה לסמל לנשים שאינן זקוקות לגברים שיגדירו אותן - סמל של נשים ששמות את הקריירה שלהן לפני הכול.
לויס התייחסה בצורה קרה ומתנשאת כלפי קלארק קנט (דמותו הסודית של סופרמן) - חוברות רבות הראו את לויס מסיירת במקומות מסוכנים ומסכנת את חייה כדי להשיג סיפור, רק כדי לחזור למערכת העיתון ולגלות שקלארק כבר הדפיס אותו.
קלארק גם קיבל יחס מועדף מהעורך הראשי של העיתון פרי וייט, שהעדיף לתת לו לטפל בכתבות החשובות והמסוכנות, בטענה ש"אין זו עבודה לאישה".
הערות שוביניסטיות שכאלו היו נפוצות בזמן זה, ובכל זאת לויס סירבה לקבלן ונלחמה על הכתבות ה"מסוכנות".
בתקופה בה ז'אנר גיבורי-העל זכה לפופולריות עצומה, דמותה של לויס ליין הייתה ייחודית: עיתונאית ללא כוחות-על, המתלבשת בבגדים אפנתיים מכובדים או חליפות מחויטות.
בניגוד לנשים אחרות בקומיקס של אותה תקופה, ללויס ליין היה מראה פשוט ו"רגיל", והיא לא תוארה כאישה יפה במיוחד.
ב-1958 החלה לרוץ סדרת חוברות הקומיקס "החברה של סופרמן, לויס ליין" שנמשכו עד שנת 1974. מטרתן של החוברות הייתה משיכת קהל נשי לחוברותיו של סופרמן המפורסם.
במרכז כל חוברת עמדו הניסיונות של לויס לזכות בתשומת לבו ובאהבתו של סופרמן, יחד עם ניסיונותיה לחשוף את קלארק קנט כזהותו הבדויה של סופרמן.
בסדרה זו הוחלפה דמותה החזקה של לויס כעיתונאית בכירה באישה המאוהבת עד כדי אובססיה, והיא מתחילה לרדוף אחרי סופרמן ולהקדיש לו את מרב זמנה.
את האובססיה שלה כלפי סופרמן היא חולקת עם לאנה לאנג, אהובתו לשעבר של קלארק קנט/סופרמן מילדותו, שחוזרת לחזר אחריו.
חלק נכבד מהחוברות מעבירות הבנות במזימות אחת נגד השנייה כדי לזכות בתשומת לבו של הגיבור, שנראה משועשע מהתחרות ולא מראה העדפה לאחת מהשתיים או רצון לסיים את היריבות.
הכותבים של "החברה של סופרמן, לויס ליין" השתדלו לגעת כמה שיותר בנושאים שחשבו ל"נשיים" - כך נכתבו סיפורים רבים על חתונה של לויס (עם סופרמן או עם גבר אחר), על דימויי יופי (לויס כאישה זקנה, שמנה או מכוערת) וכן על קנאה ותככים.
הכותבים הוציאו לאור סיפורים בדיוניים המספרים איך נישואיהם של סופרמן ולויס ייראו, מה היה קורה לו הייתה לויס מתחתנת עם אדם אחר, ואיך הייתה מתנהגת אילו היו לה כוחות-על.
בכל הסיפורים, ללא יוצא מן הכלל, הכותבים הציגו את סופרמן באור חיובי ואת לויס באור שלילי.
שנות ה-90 הריאליסטיות השפיעו מאוד על דמותה של לויס ליין, וחוברות סופרמן החלו לנגוע בנושאים אנושיים הקשורים ל"איש הפלדה" ואהובתו - זוגיות, נישואין, בגידה ומוות.
שינוי זה השפיע עמוקות על דמותה של לויס ליין, שהפכה כעת למעיין מדריכה רוחנית של סופרמן, ששומרת על אנושיותו.
בשנות ה-80 החלה לויס לאבד עניין בסופרמן, והתאהבה דווקא בקלארק קנט, כאשר היא עדיין לא יודעת שהם אותו אדם.
כעבור כמה שנים של רומן הזוג התארס, וב-1991 (The Adventures of Superman #475) חלה תפנית בחוברות סופרמן, כאשר קלארק חושף בפני לויס את זהותו כסופרמן.
לויס המבולבלת פונה אליו בשאלות אנושיות והגיוניות: "איך אני יכולה להתחתן עם חצי אל?
כיצד ניתן לנהל חיי נישואים כל כך לא יציבים...?".
בשנים אלו נראה כי בניגוד לשנות ה-60, בהן חלמה לויס להתחתן עם הגבר החזק בעולם, כעת הכוח של סופרמן והמושלמות שלו מפחידים אותה.
בניגוד לשנותיה ה"צעירות" בהן חיפשה לויס גבר מושלם ואליל, עכשיו היא רוצה גבר רגיש, מתחשב ואנושי.
בתקופה זו חזר הדגש על עבודתה של לויס כעיתונאית מפורסמת.
בזמן שסופרמן נלחם בנבלי-על, רצה לויס לסקר את האירועים ולהשיג סיפורים בלעדיים.
עם זאת, סיפורים שונים בשנות ה-90 הציגו את לויס כמגוון של דמויות שונות: מאישה אוהבת ותומכת לפמיניסטית סטריאוטיפית ועד סוכנת אישית סקסית.
דמותה של לויס ליין בשנות ה-90 היא דמות חזקה ועצמאית, אך בעלת אופי המשתנה מחוברת לחוברת.
היא שומרת על עבודתה כעיתונאית בכירה ומפולפלת, ודואגת לעמוד על שלה ולהראות שהיא דמות חזקה לא פחות מסופרמן, אך עם זאת עוברת מלהיות עיתונאית בכירה, לאישה חמה ודואגת, ועד לאופי של פמיניסטית סטריאוטיפית.
נראה כי מעמדה השתפר מאוד מאז שנות ה-60 הרומנטיות, אך ניסיונם של הכותבים בשנות ה-90 לאזן בין הפן התזזיתי והשובה שבה לבין הפן האנושי והחם גרמו לאופי לא רציף ולא אמין של הדמות.
בשנת 1997 התחתנו קלארק קנט ולויס ליין.
קומיקס החתונה פורסם במקביל לפרק החתונה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן".
בסרט הקולנוע "סופרמן" ובהמשכיו, לויס ליין גולמה על ידי השחקנית מרגו קידר.
בסרט השני התאהבה בסופרמן והוא אף לקח אותה לערב רומנטי במבצר הבדידות שלו באזור הארקטי.
בסרטי הקולנוע "איש הפלדה", "באטמן נגד סופרמן: שחר הצדק" ו"ליגת הצדק" (+"ליגת הצדק: גרסת סניידר"), השחקנית איימי אדמס מגלמת את דמותה של לויס ליין.
בגרסה זו של מיתולוגיית סופרמן, ליין היא זוכת פרס פוליצר אשר עוקבת אחר קלארק קנט אל מקום הימצאה של ספינת סיור קריפטונית ומגלה את כוחותיו המיוחדים.
היא רוצה לכתוב עליו תחקיר עיתונאי, אך לומדת לכבד את רצונותיו להישאר אנונימי ואף עוזרת לו להביס את גנרל זוד כאשר הוא וחייליו תוקפים את כדור הארץ.
ב"סופרמן: סדרת האנימציה", "ליגת הצדק: סדרת האנימציה" וסרטי האנימציה המבוססים עליהם, לויס ליין דובבה בידי דיינה דלייני, ובישראל על ידי ענת ניב.
ב"לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן", השחקנית טרי האטצ'ר מגלמת את דמותה של לויס ליין בתפקיד ראשי.
לויס מתוארת כעיתונאית שאפתנית, עקשנית ורבת תושייה.
למרות שהיא נקטה בשקרים לבנים על מנת להשיג סקופים, היא מתוארת כדמות מוסרית ביותר, שלעיתים קרובות מסייעת לסופרמן להישאר איתן מבחינה מוסרית ומורלית ולא להיכנע לייאוש.
במהלך הסדרה מנהלת לויס יחסים מורכבים עם קלארק קנט: הם מתחילים בתחרותיות ויריבות, נמשכים ליחס של שותפות קורקטית, ידידות עמוקה, חברות ולבסוף רומן ואף חתונה.
בהתחלה לויס מאוהבת בסופרמן אך לבסוף היא מתאהבת בקלארק (עוד לפני שנודע לה סוד זהותו).
בעונה השלישית גילתה את זהותו ובסוף אותה עונה התחתנה עם קלארק.
בסדרת הטלוויזיה "סמולוויל", דמותה של לויס ליין הופיעה החל מעונתה הרביעית של הסדרה, בגילומה של השחקנית אריקה דוראנס.
באירועי הקרוסאובר "עולמות אחרים" ו"המשבר בעולמות האינסופיים" של יקום החץ גילמה את דמותה השחקנית ביטסי טולוק, שהמשיכה לגלם את הדמות בסדרה "סופרמן ולויס".
לויצן אגברטוס יאן בראואר (בהולנדית: Luitzen Egbertus Jan Brouwer; ידוע בעיקר בשמו המקוצר L E J Brouwer; 27 בפברואר 1881 – 2 בדצמבר 1966) היה מתמטיקאי הולנדי, אבי זרם האינטואיציוניזם בפילוסופיה של המתמטיקה.
עסק בטופולוגיה, תורת הקבוצות, תורת המידה ואנליזה מרוכבת.
על שמו קרוי משפט נקודת השבת של בראואר.
בראואר נולד בהולנד להורים פרוטסטנטים.
בגיל 14 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
למד מתמטיקה באוניברסיטת אמסטרדם, ובשנת 1904 קיבל תואר מוסמך.
כבר בתחילת לימודיו גילה עניין גם בפילוסופיה של המתמטיקה, במיסטיקה ובפילוסופיה.
בשנת 1905 פרסם את הספר Leven, Kunst, en Mystiek (החיים, אמנות ומיסטיקה).
ב-1907 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שתרמה תרומה נכבדה לוויכוח שבין ברטראנד ראסל לאנרי פואנקרה על יסודות המתמטיקה.
בשנים 1909–1951 כיהן כפרופסור באוניברסיטת אמסטרדם.
במסגרת מחקריו בטופולוגיה נתן הגדרה גאומטרית למושג הממד, וקישר מושג זה להגדרה המקובלת בגאומטריה אנליטית.
הוכיח משפט יסודי בטופולוגיה אלגברית.
משפט נקודת השבת של בראואר מוכיח קיום של נקודת שבת במצבים מסוימים, אך אינו מראה דרך למצוא אותה.
ברבות השנים הפך בראואר למתנגד חריף לגישה של הוכחות לא בונות דוגמת זו שלו עצמו.
כיוצרו של זרם האינטואיציוניזם במתמטיקה הציע בראואר לוגיקה חדשה, השונה מהלוגיקה הפרגיאנית; ה"לוגיקה האינטואיציונית" אינה כוללת את כלל השלישי מן הנמנע (החוק על פיו טענה חייבת להיות אמיתית או שקרית, ואין חלופה אחרת).
אקסיומת הבחירה נדחית אף היא.
בראואר הלך בדרך זו כחלופה לפורמליזם.
דרך זו מובילה לקיצוץ משמעותי של רבים מענפי המתמטיקה, ובעקבות זאת זכתה לביקורת על ידי מתמטיקאים רבים.
עם זאת ישנם פיתוחים שאפשריים במתמטיקה אינטואיציוניסטית בלבד, ולא במתמטיקה קלאסית.
היה מרצה מוזמן לקונגרס הבינלאומי של המתמטיקאים ב-1908 ברומא וב-1912 בקיימברידג'.
בשנת 1912 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה בראואר מעורב בעימות עם המתמטיקאי הנודע דויד הילברט, סביב מדיניות העריכה של כתב העת Mathematische Annalen.
כאשר בראואר מנע פרסום מאמרים של אוסטיודן בכתב העת הדיח אותו הילברט מעריכת כתב העת.
בראואר הפך למבודד, והמשך קידומו של האינטואיציוניזם נעשה בידי תלמידו, ארנד הייטינג.
מאוחר יותר הביא קורט גדל לשילוב הרעיונות של האינטואיציוניזם בלוגיקה המתמטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה תמך בראואר במחתרת ההולנדית, וסייע לתלמידיו היהודים.
בשנת 1943 שלטונות הכיבוש הגרמנים דרשו לחתום על הצהרת נאמנות לגרמניה, ובראואר עודד את תלמידיו להיענות לדרישה זו.
לאחר תום המלחמה נימק את צעדו ברצון שהסטודנטים יוכלו לסיים את לימודיהם, אך הוא הושעה מעבודתו למשך חודשים אחדים, עד לבירור פרשה זו.
לאחר פרישתו מאוניברסיטת אמסטרדם בשנת 1951, הרצה באוניברסיטאות בדרום אפריקה, בארצות הברית ובקנדה.
בשנת 1966 נהרג בתאונת דרכים.
לויס וקלארק: הרפתקאותיו החדשות של סופרמן היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על חוברות הקומיקס של סופרמן.
פרק הבכורה שודר במקור בארצות הברית ברשת ABC ב-12 בספטמבר 1993, בכיכובם של דין קיין כסופרמן / קלארק קנט, טרי האטצ'ר כלויס ליין וג'ון שיאה כלקס לות'ר.
אבן היסוד שעליה נבנתה הסדרה היא פילוסופיית הקומיקס של הכותב ג'ון ביירן, ולפיה קלארק קנט הוא אישיות ממשית וסופרמן הוא "האני האחר" שלו.
כפי שכותרת התוכנית מרמזת, קיימת התמקדות על מערכת היחסים בין לויס וקלארק במיוחד לאור העובדה שקלארק הוא בעצם גם סופרמן.
שם הסדרה הוא פרפרזה על לואיס וקלארק.
בישראל שודרה הסדרה לראשונה בערוץ הילדים ואחר כך בערוץ AXN.
ב-17 במאי 1966, ג'ונתן ומרת'ה קנט צפו בחללית מתרסקת לתוך שדה מחוץ לעיירה סמולוויל שבקנזס.
כאשר השניים התקרבו לחללית, הם מצאו שם תינוק ששמו קאל-אל, החליטו לאמץ אותו וקראו לו קלארק ג'רום קנט.
עשרים ושבע שנים מאוחר יותר, קלארק עובר למטרופוליס ומתחיל לעבוד כעיתונאי במערכת העיתון "הדיילי פלאנט".
עורך העיתון (והבוס של לויס וקלארק), פרי וייט, מצוות אותו כשותף לכתבת לויס ליין.
קלארק מתאהב בלויס מיד כשנפגש איתה ואילו לויס בהתחלה רואה אותו כמטרד ולא מייחסת אליו חשיבות, אך עם הזמן מתרגלת לעבודה עם קלארק ומתחילה לחבב אותו.
באחד מהימים סופרמן מגיע ומציל את לויס מצרה, והיא מתאהבת ב"אני האחר" של קלארק.
במקביל לרומן המתפתח בין השניים, רוב הפרקים מספרים על התמודדותם של לויס וקלארק (וכך גם סופרמן) עם פושע, לכידתו והשגת סקופ בלעדי על האירוע שחוו.
לאורך העונה הראשונה מתמודדים השניים בעיקר עם לקס לות'ר, איש עשיר ובעל כוונות זדוניות שגם מאוהב בלויס ליין.
בעונה השנייה לויס וקלארק מתחילים לצאת יחד, כאשר השיא הוא בסוף העונה, כשקלארק מציע ללויס נישואים.
לויס עונה בשאלה: "מי שואל, קלארק או סופרמן?" ובכך מובן כי לויס גילתה את זהותו השנייה של קלארק.
בעונה השלישית השניים מנסים שוב ושוב להינשא, דבר בעייתי בגלל מספר נבלים המנסים לנקום בזוג ומשבשים את תוכניותיהם.
באמצע העונה לויס מאבדת את זכרונה, ובהמלצת הרופא שלה, קלארק לא מספר לה הכל מיד.
בהמשך מתברר שהדוקטור הטעה את קלארק כדי לצאת עם לויס בעצמו.
העונה הרביעית והאחרונה מציגה את הזוג הנשוי והמאושר, הפרק האחרון ששודר ב-14 ביוני 1997 מפתיע כאשר בביתם של הזוג נמצא תינוק מסתורי בעריסה.
דין קיין – סופרמן / קלארק קנט, חי חיים כפולים הן כסופרמן והן ככתב עיתון "הדיילי פלאנט".
טרי האטצ'ר – לויס ליין, כתבת מצליחה ב"דיילי פלאנט", שותפתו ולימים בת זוגו של קלארק.
ליין סמית' – פרי וייט, עורך "הדיילי פלאנט".
מייקל לנדס (עונה 1) וג'סטין וולין (עונות 2–4) – ג'ימי אולסן, צלם מערכת עיתון צעיר וחבר טוב של לויס וקלארק.
טרייסי סקוגינס (עונה 1) – קאט גרנט, כתבת רכילות ב"דיילי פלאנט" המנסה לפתות את קלארק.
קיי קאלן – מרתה קנט, אמו של קלארק.
אדי ג'ונס – ג'ונתן קנט, אביו של קלארק.
ג'ון שיאה – לקס לות'ר, אוליגרך נבל המתגורר במטרופוליס.
בן זוגה של לויס לתקופת מה.
לוֹיס לאורי היא סופרת ילדים אמריקאית.
ספריה של לאורי מופנים לגילאים שונים, ואינם נמנעים מעיסוק בנושאים קשים כגון מחלת הסרטן או השואה.
עם זאת, לאורי היא יוצרת הסדרה המצליחה והמשעשעת, "אנסטסיה קרופניק" המיועדת לילדים בגיל בית הספר היסודי.
ספריה של לאורי תורגמו לשפות רבות, ביניהן עברית, ולאורי זכתה פעמיים במדליית ניוברי, פרס אמריקאי יוקרתי לספרות ילדים.
פעם על ספרה "מונה מספר לכוכבים" (1989) המספר את סיפור הצלת יהודי דנמרק במהלך השואה, ופעם על ספרה "המעניק" (1993), ספר ראשון מתוך סדרה בת ארבעה ספרים, המספר את קורותיו של ילד החי בחברה אוטופית לכאורה, שבה כל העימותים בין בני האדם נפתרו.
לאורי נולדה בהונולולו שבהוואי בשם לויס אן הָמֶרסברג (Lois Ann Hammersberg).
היא הייתה האמצעית מבין שלושת ילדיהם של רוברט וקת'רין המרסברג.
אביה היה רופא שיניים ששירת בצבא ארצות הברית, ובילדותה נדדה לאורי במקומות רבים בעקבות עבודתו של אביה.
בין היתר שהתה המשפחה לאחר מלחמת העולם השנייה בין 1948 ל-1950 ביפן.
לאחר שסיימה את חוק לימודיה בבית ספר תיכון בניו יורק התחילה לאורי לימודי תואר ראשון באוניברסיטת בראון, בשנת 1954. בשנת 1956, בהיותה בת 19, נישאה לחבר ללימודים בשם דונלד לאורי, והפסיקה את לימודיה.
לאורי הביאה לעולם ארבעה ילדים מנישואיה לדונלד, שהיה קצין בצבא ארצות הברית.
בעקבותיו נדדה המשפחה במקומות שונים בארצות הברית בהם הוצב.
לאחר מספר שנים סיים דונלד את שירותו הצבאי, והחל ללמוד משפטים.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים התיישבה המשפחה, בשנת 1963, בפורטלנד במדינת מיין.
לאחר שילדיה גדלו, החליטה לאורי להשלים את השכלתה, וסיימה לימודי תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת דרום מיין בשנת 1972. בתקופה זו החלה גם לעבוד כצלמת ועיתונאית עצמאית.
היא התמחתה בצילום ילדים, וביצירת כתבות מצולמות על נושאים הקשורים בילדים ונוער.
בתקופה זו משכה עבודתה את תשומת לב אנשי הוצאת הספרים הגדולה "האוטון מיפלין" ואלו עודדו אותה להוציא לאור את ספרה הראשון.
בשנת 1977 הוציאה לאורי לאור את ספרה הראשון, "קיץ למות בו" (A Summer to Die), המספר את סיפורן של שתי אחיות, שאחת מהן חולה בלוקמיה.
ספר זה היה מבוסס על ניסיון החיים של לאורי, שאחותה הלן, המבוגרת ממנה בשלוש שנים, מתה מסרטן בהיותה בת 28. הספר הצליח, והביא לכתיבת ספרים נוספים ולהכרה בכשרונה של לאורי, שהייתה אז בת ארבעים, כסופרת וצלמת.
הצלחה זו הביאה לניתוק מבעלה, ובשנה בה יצא הספר לאור התגרשה לאורי.
לאחר גירושיה עברה לאורי לגור בקיימברידג' שבמסצ'וסטס, שבה גרה לתקופה קצרה בעת שבעלה למד באוניברסיטה.
היא מקדישה את חייה לכתיבה ולטיפול במשפחתה ובחיות המחמד שלה.
בשנת 1995 עברה טרגדיה נוספת כאשר בנה ג'ון, שהיה טייס קרב בצבא ארצות הברית, נהרג בהתרסקות מטוסו.
ספריה של לאורי מיועדים לגילאים שונים, כתובים בסגנונות שונים, ועוסקים בנושאים שונים.
סדרת "אנסטסיה קרופניק" (Anastasia Krupnik) המצליחה היא סיפור משעשע על ילדה דעתנית וממושקפת בת 10, בעוד שסדרת "המעניק" היא מעין מדע בדיוני המתרחש בעולם דמיוני, בו נפתרו כל הקונפליקטים בין בני אנוש, באמצעות חוקים, אך ילד בן 12 ושמו ג'ונס מגלה כי מאחורי החזות האידילית מסתתר עולם אפל.
לאורי אינה מתחמקת מהתמודדות עם נושאים קשים כמוות, מחלה או השואה.
גם סדרות משעשעות יותר, המיועדות לקוראים צעירים, כסדרת "אנסטסיה קרופניק" או סדרת "גוני גרין" אינן מתחמקות מעיסוק בנושאים קשים.
על פי הסופרת, כל ספריה עוסקים באותו נושא כללי: חשיבות הקשרים בין בני אנוש, והתפקיד שמשחקים בני אדם בחייהם של בני האדם אחיהם.
כתיבתה של לאורי זכתה להכרה ולפרסים רבים.
מונה מספר לכוכבים; מאנגלית: יחיעם פדן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997.
המעניק; תרגום: דפני לוי-ינוביץ, ירושלים: כתר, 1998 (The Giver).
הכחול האבוד; תרגמה מאנגלית: יעל ענבר; עורכת הספר: גילי בר-הלל, ירושלים: כתר, 2002.
גוּנִי גרין בבית הספר; איורים: מידי תומאס; מאנגלית: מאירה פירון, תל אביב: טל־מאי, תשס"ה-2005 (Gooney bird greene).
אנסטסיה; מאנגלית: מאירה פירון, תל אביב: טל-מאי, תשס"ו-2006 (Anastasia Krupnik).
אנסטסיה אחראית על הבית; מאנגלית: מאירה פירון, תל אביב: טל-מאי, תשס"ז (Anastasia on her own).
וילובי: משפחה מהספרים; מאנגלית: מאירה פירון, הוצאת טל־מאי וידיעות ספרים, 2017. (The Willoughbys)
שליח; מאנגלית: ניצן לפידות, הוצאת כתר, 2015. (Messenger)
לויס מקמסטר בוז'ולד היא סופרת מדע בדיוני ופנטזיה.
כתבה עשרות ספרים שתורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים וזכתה במספר פרסי הוגו ונבולה, פרס סקיילארק ופרס מיתופואטיק לפנטזיה למבוגרים.
ב-2020 הייתה הסופר ה-36 (הסופרת השישית), שזכה ב"פרס הגרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 מדי שנה או שנתיים, במסגרת טקס חלוקת פרסי נבולה.
רוב ספרי בוז'ולד מחולקים לשלוש סדרות: וורקוסיגן , צ'אליון וסכין השיתוף .
בוז'ולד נולדה ב-2 בנובמבר 1949 בעיר קולומבוס שבאוהיו, ארצות הברית.
היא למדה באוניברסיטת אוהיו בין השנים 1968 - 1972, אך לא סיימה את לימודיה.
מאוחר יותר ציינה כי לימודיה האמיתיים בשנים הללו היו קריאה של חמישה ספרים מהאוסף האוניברסיטאי במשך עשור, קריאה של מדע בדיוני בתור נערה והקשבה לאביה המהנדס.
היא התחילה לכתוב בשנת 1982 ובשנת 1985 מכרה את סיפורה הראשון.
בשנת 1986 שלושת הספרים הראשונים של בוז'ולד יצאו לאור בהוצאת Baen בכריכה רכה.
שישה מספרי סדרת הספרים בריאר תורגמו לעברית.
רסיסים של כבוד (1986) הספר הראשון כרונולוגית בסדרת וור, יצא בהוצאת זמורה ביתן
בריאר - זוכה פרס (1991) פרס הוגו, מועמד לפרס פרס נבולה, יצא בהוצאת זמורה ביתן
שוליית הלוחם (1986) - הספר הראשון שמציג את מיילס וורקוסיגן, יצא בהוצאת זמורה ביתן
משחקי אצולה -(1990) זוכה פרס הוגו, יצא בהוצאת מודן
סיטגנדה - (1995), יצא בהוצאת מודן
הברית של קפטן וורפטריל (2013) מועמד לפרס הוגו, יצא בהוצאת "סיאל"
הלוֹיקוֹפְּלַסְט (גרמנית: Leukoplast) הוא סרט-דבק רפואי מסוג מיוחד המתבטא בהרכב בד-הסרט החזק והמסיבי, ובהרכב חומר הדבק החזק והעמיד שלו
הלוֹיקוֹפְּלַסְט, פרי תוצרת החברה הגרמנית "בריסדורף מוצרים רפואיים בע"מ" (AG Beiersdorf) שמקום מושבה היה ליד המבורג, הוא חומר חבישה ותיק שנכנס לפס היצור כבר משנת 1921 ומאז שווק לאורך שנים רבות עד זמננו.
בשנת 2001 חָבְרָה חברת Beiersdorf לחברה Smith & Nephew הלונדונית, ויחדיו הקימו מיזם משותף שנקרא BSN; גם עתה בסיס החברה החדשה היה בהמבורג.
חברה זו נרכשה בשנת 2006 על ידי חברת "Montagu Private Equity" אשר בסיס משרדיה בלונדון.
המילה 'לויקופלסט' מורכבת משתי מילים ביוונית-עתיקה, ומשמעות השם בכללותו היא "פלסטר-לבן" (או רטייה לבנה).
מקור המילה לויקו ביוונית עתיקה: λευκός (תעתיק אנגלי: leukos.
השימושים העיקריים של הלויקופלסט הם בתחום הרפואי.
סרט-דבק זה, מיועד לקיבועים רפואיים (כגון עירויים או קטטרים) ולאבטחת תחבושות.
עם זאת, ניתן לנצלו גם לצרכים אחרים הדורשים דבק עם חוזק גבוה.
ייחודיות הלוֹיקוֹפְּלַסְט מתבטאת בדבק החזק שבו העשוי מתחמוצת אבץ אשר מאפשרת לו להידבק אל העור באופן חזק גם תחת עומס כבד.
סרט הלויקופלסט עשוי ממשי מלאכותי (הידוע בשם: Rayon), ללויקופלסט יש כוח מתיחה גבוה לעומת המיקרופור; כתוצאה מכך הלויקופלסט לא ניתן לחיתוך ללא מספריים בדרך כלל, לעומת מיקרופור הניתן לחיתוך גם בלי מספריים.
הלויקופלסט הוא דבק עמיד מאוד במים לעומת סרטי-דבק רפואיים רבים אחרים.
הלויקופלסט מיועד לחבישות העלולות להזדהם משמן או נפט והוא מהווה חוצץ לחומרים אלה.
בדומה למיקרופור, גם הלויקופלסט 'נושם' אם כי במידה פחותה מהמיקרופור.
כמו כן, למרות יתרונות הלויקופלסט בתחום החוזק למיקרופור יש את היתרונות שלו בתחום נוחות השימוש וכח הנשימה שלו.
בנוסף לכך, מחירו היקר של הלויקופלסט ביחס לשאר סרטי הדבק הרפואיים (כמו מיקרופור), הוא שגורם לו להימצא בכמות פחותה אצל צוותים רפואיים ציבוריים.
סרט הלוֹיקוֹפְּלַסְט מיוצר במגוון רחב של גדלים וצבעים, לפי שימושים שונים המיועדים לו.
הלויקפלסט משווק בתוך מארז דמוי טבעת, המשמשת כמתקן קטן לאחסון סליל הסרט על מנת לשמור על נקיונו.
בדומה למיקרופור, הלויקופלסט (Leukoplast ™) הוא סימן מסחרי רשום של "Smith & Nephew".
לויס פאטריס גריפין היא דמות מצוירת בדיונית בקומדיית המצבים המונפשת האמריקנית "איש משפחה".
לויס הופיעה לראשונה בטלוויזיה ב-20 בדצמבר 1998 והיא מדובבת על ידי אלכס בורסטיין.
לויס היא אמם של סטואי, מג וכריס ונשואה לפיטר.
לויס מתגוררת בעיר הבדיונית קוהוג שברוד איילנד עם משפחתה וכלב המשפחה בריאן.
לויס היא בתם של קרטר וברברה פיוטרשמידט, נוצרים עשירים-רפובליקנים.
באחד הפרקים מתגלה כי אמה של לויס היא ניצולת שואה עם מבטא ניו יורקי אשר מסתירה את יהדותה.
לטענת אמה (המכונה "באבס") הסתרת מוצאה היהודי הייתה החלטה יזומה שלה ושל בעלה כדי שלא ינודו ממועדון עשירי העיר הידועים בגזענותם ובאנטישמיות שלהם.
לויס היא עקרת הבית במשפחה, ובחלק מהפרקים היא מעבירה שיעורי נגינה בפסנתר.
לויס עבדה בעבודות שונות; באחד הפרקים היא הייתה מגישת החדשות של רשת "פוקס", ובפרק נוסף היא הייתה מועמדת לראשות העיר של קוהוג.
לוֹיְקוֹפֶּנְיָה (לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: מִעוּט כַּדּוּרִיּוֹת לְבָנוֹת או מִעוּט תָּאֵי דָּם לְבָנִים; בלועזית: Leukopenia) היא מדד מעבדתי המשקף ירידה בספירת תאי הדם הלבנים בדם אל מתחת לטווח התקין.
מצב זה מעלה את הסיכון לזיהום בשל הירידה בתפקודה של מערכת החיסון.
נויטרופניה, תת-סוג של לויקופניה היא מצב הנגרם מירידה בייצור או מעלייה בהרס של נויטרופילים, תאי הדם הלבנים הנפוצים ביותר.
יכולים להשתמש הן במונח לויקופניה והן במונח נויטרופניה לירידה בספירת נויטרופילים, המדד החשוב ביותר לזיהוי סיכון לזיהום.
ספירת תאי דם לבנים נמוכה יכולה להיגרם כתוצאה מזיהומים נגיפיים חריפים, כמו הצטננות או שפעת.
בנוסף, היא יכולה להיגרם כתוצאה מכימותרפיה, הקרנות, מיילופיברוזיס ראשונית ואנמיה אפלסטית.
גם איידס יכול להיות סיבה למיעוט תאים לבנים.
סיבות נוספות של ספירת תאי דם לבנים נמוכה הן זאבת, לימפומת הודג'קין, סוגים מסוימים של סרטן, טיפוס הבטן, מלריה, שחפת, קדחת דנגי, זיהומי ריקציה, הגדלה של הטחול, מחסור בחומצה פולית, פסיטקוסיס, אלח דם ומחלת ליים.
קיימות סיבות רבות אחרות, כגון מחסר במינרלים מסוימים כמו נחושת או אבץ.
פסאודולויקופניה (Pseudoleukopenia) יכולה להתפתח בתחילתו של הזיהום.
כדוריות הדם הלבנות (בעיקר נויטרופלים, כתגובה לפציעה ראשונית) מתחילות לנדוד לכיוון אתר הזיהום וניתן לראותן שם.
הגירתן גורמת למח העצם לייצר עוד מהן כדי להילחם בזיהום וכדי להשלים את המחסור שנוצר בכדוריות הדם הלבנות.
אולם כשנלקחת דגימת דם בתחילת הזיהום היא מכילה כמות נמוכה של תאי דם לבנים, ולכן מצב זה נקרא "פסאודלויקופניה".
תרופות מסוימות יכולות להשפיע על המספר והתפקוד של תאי הדם הלבנים.
תרופות אלו כוללות את קלוזאפין, תרופה אנטי-פסיכוטית עם תופעת לוואי נדירה שגורמת לחוסר מוחלט של כל הגרנלוציטים (נויטרופילים, בזופילים ואאוזינופילים), וכן דיפירון (אופטלגין) שלה תופעת לוואי דומה.
בופרופיון, תרופה נוגדת דיכאון שגם משמשת לגמילה מעישון והתמכרות לסמים, יכולה לגרום ללויקופניה בשימוש לטווח ארוך.
מינוציקלין היא אנטיביוטיקה שידועה כגורם ללויקפוניה.
ישנם גם דיווחים על לויקופניה שנגרמת על ידי חומצה ולפרואית, תרופה המשמשת לאפילפסיה, הפרעה דו-קוטבית ומיגרנה.
התרופה האנטי-אפילפטית למוטריג'ין נקשרה אף היא עם ספירת דם לבנה נמוכה.
תרופות אחרות נוספות שיכולות לגרום לתופעה זו הן תרופות שמדכאות את מערכת החיסון, כמו רפמיצין, טקרולימוס, ואחרות.
כימותרפיה שמטרתה הם תאים הגדלים במהירות, כמו גידולים, יכולה גם להשפיע על תאי דם לבנים משום שהם מתאפיינים בגידול מהיר במח העצם.
תופעת לוואי שכיחה של טיפול בסרטן היא נויטרופניה, ירידה של כמות הנויטרופילים (סוג ספציפי של תאי דם לבנים).
לוֹיְקוֹצִיטוֹזִיס (לפי מונחי האקדמיה ללשון העברית: רִבּוּי כַּדּוּרִיּוֹת לְבָנוֹת או רִבּוּי תָּאֵי דָּם לְבָנִים, בלועזית: leukocytosis) הוא מדד מעבדתי המשקף עלייה בספירת תאי הדם הלבנים בדם מעבר לטווח התקין.
העלייה במספר תאי הדם הלבנים נגרמת ברוב המקרים כתוצאה ממצבי דלקת, למשל כתוצאה מזיהום, אך לעיתים היא גם קשורה בסיבות נוספות, בין אם פיזיולוגיות כגון פעילות גופנית, היריון ומצבי דחק אחרים, ובין אם אחרות כגון ממאירויות, במיוחד של תאי הדם הלבנים, ותופעת לוואי של תרופות.
נהוג לסווג לויקוציטוזיס לפי סוג תאי הדם הלבנים הנמצאים בעודף: נויטרופיליה (ריבוי נויטרופילים), לימפוציטוזיס (ריבוי לימפוציטים), מונוציטוזיס (ריבוי מונוציטים), אאוזינופיליה (ריבוי אאוזינופילים) ובאזופיליה (ריבוי באזופילים).
טווח ערכי הייחוס המקובל לספירת תאי דם לבנים בדם הוא 4,300–10,800 תאים למיקרוליטר (4.3–10.8 מיליארד תאים לליטר) באדם בוגר, אולם טווח זה יכול להשתנות ממעבדה אחת לאחרת, ובילדים הוא גם תלוי גיל.
חריגה מהטווח בכיוון מעלה מוגדרת כלויקוציטוזיס.
כאשר מספר תאי הדם הלבנים עולה על 30,000–50,000 תאים למיקרוליטר, מצב זה נקרא תגובה לוקמואידית.
למרות השם, אין הכרח כי ספירה חריגה זו של תאי הדם הלבנים נובעת מלוקמיה.
בספירת תאי דם לבנים של למעלה מ-100,000 תאים למיקרוליטר מדובר בהיפרלויקוציטוזיס, אשר עלול להוביל להגברת צמיגות הדם וללויקוסטזיס.
לעיתים, ריבוי תאי הדם הלבנים מלווה ביציאה של תאי דם לבנים לא בשלים ממח העצם למחזור הדם, בשל הדרישה הגוברת לתאי דם לבנים או בשל עודף של תאים צעירים במח העצם על רקע ממאירות.
מצב זה מכונה "סטייה שמאלה".
לויס גנדן הייתה חסידת אומות העולם, אחת מחמישה אזרחי ארצות הברית שהוכרו בתואר זה.
גנדן נולדה וגדלה בגושן שבאינדיאנה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, לימדה גנדן אנגלית בקהילה מנוניטית בדרום צרפת.
גנדן הצילה מספר ילדים יהודים ומספר פליטים ספרדים ממעצר.
היא הצילה לפחות ילדה אחת ממחנה הריכוז ריווזאלט (Rivesaltes) בדרום צרפת, ליד הגבול עם ספרד, והמשיכה בפעילות ההצלה שלה גם לאחר כיבוש אזור משטר וישי על ידי הגרמנים בנובמבר 1942. פעילי הצלה נוסף שהציל יהודים ממחנה זה היו פול קוראזי הלגה הולבק ומרי אליזבת אלמס.
בינואר 1943 נעצרה גנדן בידי הגרמנים.
היא שוחררה בשנת 1944 בעסקת חילופי שבויים וחזרה לביתה באינדיאנה.
בשנת 1958 נישאה גנדן לאלמן ארנסט קלמנס.
לא היו לה ילדים משלה, אך הייתה לה בת חורגת מנישואיה.
היא לימדה צרפתית בקולג' גושן ובאוניברסיטת טמפל.
כמו כן הייתה בתפקיד כומר בכנסייה מנוניטית.
בשנת 2013 הכיר יד ושם בלויס גנדן בתור חסידת אומות העולם.
לויס וילסון , הידועה גם בשם לויס W, הייתה ממייסדי אל אנון, קבוצת תמיכה עבור חברים ובני משפחה של אלכוהוליסטים.
היא הייתה אשתו של ביל W ממייסדי אלכוהוליסטים אנונימיים (AA).
נולדה למטילדה וקלארק ברנהם, קלארק ברנהם עבד בחופשת הקיץ בורמונט, שם סיפק טיפול רפואי לנופשים.
ברנהם רוג'רס, אחיה הצעיר של לויס, התיידד עם נער מקומי בשם ביל וילסון.
לויס וביל נפגשו בקיץ 1914, כאשר לויס הייתה 23 וביל בן 19. באותו זמן, לויס הייתה בוגרת מכללה, בקיץ שלאחר מכן הם התארסו בחשאי.
הם נישאו ב -24 בינואר 1918, בכנסיית סוודנבורג ניו יורק.
באותו זמן, ביל היה בצבא והם רצו להתחתן לפני שהוא ישלח לאירופה עקב מלחמת העולם הראשונה.
לויס עבדה כמרפאה בעיסוק בהיעדרו.
לאחר שובו, בני הזוג קיוו להקים משפחה, אבל אחרי כמה הפלות יעצו לה כי ההריון יהיה מסוכן או בלתי אפשרי.
ניסיונותיהם לאמץ ילדים לא צלחו.
לאחר שביל עבר שיקום ו-AA נוסדה, לויס החלה לעבוד על תוכנית כדי לסייע למשפחות של אלכוהוליסטים.
מאמצים אלה הובילו להקמת של אל-אנון.
לוין אוגוסט גוטליב תיאופיל פון בניגסן (; 10 בפברואר 1745 – 3 בדצמבר 1826) היה רוזן גרמני אשר לחם בצבא האימפריה הרוסית במהלך המלחמות הנפוליאוניות, והגיע לדרגת גנרל.
בניגסן נולד ב-10 בפברואר 1745 בעיר בראונשווייג, למשפחת אצולה מהנובר.
ב-1759 התגייס כקצין זוטר למשמר של נסיכות הבוחר מהנובר.
הוא לחם במסגרת זו במלחמת שבע השנים, וב-1762 כבר החזיק בדרגת האופטמן.
באותה שנה נפטר אביו, ובניגסן פרש מהצבא לטובת חיי נישואין וניהול האחוזה המשפחתית בבנטלין.
הוא ניהל את הירושה שלו בצורה כושלת, ולא גילה חוש מסחרי מפותח, כתוצאה מכך פשט את הרגל ב-1772. הוא ניסה למצוא מעמד בחצרה של מלכת דנמרק הגולה קרוליין מתילדה, אשר אימצה את בתו המבוגרת סופי (1769-1850).
ב-1773 הוא קיבל את הצעתה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה והתגייס כמיור לצבא האימפריה הרוסית.
הוא לחם כנגד האימפריה העות'מאנית במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1768–1774), ועם סיום המלחמה הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובמקביל הועבר מחיל הרגלים לחיל הפרשים.
הוא השתתף גם במלחמת ההמשך כנגד העות'מאנים, ובשנת 1787 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל על חלקו בכיבוש העיר אוצ'קיב.
ב-1790 הועלה לדרגת קולונל, וב-1794 הוא השתתף בדיכוי המרד בפולין שהובל בידי תדיאוש קושצ'ושקו.
על חלקו בדיכוי המרד הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור וקיבל אחוזה במינסק.
ב-1796 הוא השתתף במסע המלחמה נגד השושלת הקאג'ארית, ולקח חלק חשוב בכיבוש דרבנט.
ב-1798 הוא הועלה לדרגת גנרל לייטננט.
בניגסן היה מהמתנגדים לרפורמות שניסה להוביל פאבל הראשון, קיסר רוסיה.
הוא היה ממנהיגיה של חבורת קושרים מקרב הצבא שרצחו את הקיסר בחדר השינה שלו ב-11 במרץ 1801. לא ברור אם בניגסן לקח חלק ברצח בפועל או לא.
הקיסר החדש, אלכסנדר הראשון, לא רק שלא העמיד לדין את הקושרים, אלא העלה את בניגסן לדרגת גנרל חיל הפרשים ומינה אותו למושל ליטא.
ב-1805, במהלך מלחמת הקואליציה השלישית, הוא מונה למפקד ארמייה ונצטווה לסייע לאימפריה הרומית הקדושה כנגד הגרנד ארמה של נפוליאון בונפרטה.
בניגסן הגיע עד ברסלאו, אולם בטרם הספיק לקחת חלק בקרבות נחתם חוזה פרסבורג שסיים את המלחמה.
ב-1806, במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, נצטווה בניגסן לנוע לגרמניה ולחבור אל הצבא הפרוסי.
בטרם הספיק בניגסן להגיע, הובסו הפרוסים בקרב ינה-אאורשטדט באוקטובר.
בניגסן מצדו נפגש בדצמבר בכוח צרפתי בפיקודו של ז'אן לאן.
הצדדים לחמו בקרב פולטוסק, אשר הסתיים בניצחון טקטי רוסי.
בניגסן הצליח לחבור אל כוח פרוסי בפיקודו של אנטון וילהלם פון ל'סטוק בפרוסיה המזרחית, ובפברואר 1807 הוא לחם בנפוליאון עצמו בקרב אילאו.
למעשה, הצרפתים היו על סף הפסד לולא נסיגה מוקדמת של בניגסן.
נפוליאון הצליח לשחזר את הצלחותיו במהלך יוני, עת נפגש עם בניגסן בקרב פרידלנד.
בקרב זה הוכיח נפוליאון שוב את גאונותו האסטרטגית, והנחיל לבניגסן תבוסה ניצחת.
הרוסים איבדו בין 18 ל-20 אלף מלוחמיו, שהיוו כ-30 אחוזים מצבאו של בניגסן.
בשל תוצאות הקרב, נחתם שלום טילזיט.
בעקבות כך, בניגסן התפטר מהצבא ופרש לאחוזותיו.
ב-1812 הוא חזר לצב לבקשתו האישית של פילדמרשל קוטוזוב, והשתתף בקרב בורודינו.
חילוקי דעות עם קוטוזוב גרמו לו לצאת לחופשה של מספר חודשים, אולם בתחילת 1813 הוא שוכנע בידי הקיסר לפקד על כוחות המילואים שהוצבו בפולין, ועם כוח זה הוא כבש באותה שנה את דוכסות ורשה.
בהמשך הוא פיקד על הכוח הרוסי שלחם בקרב לייפציג, ועל כך הוענק לו תואר רוזן מידי הקיסר.
הוא השתתף גם במצור על המבורג אשר הוחזקה בידי המרשל דאבו.
ב-1818 הוא פרש מהצבא, ועבר לגור באחזתו בבנטלין שבממלכת הנובר.
לוֹיס וייז הייתה פרסומאית ועיתונאית יהודיה אמריקאית.
פרסמה מעל 60 ספרים במגוון נושאים, בין היתר, אודות עסקים, אהבה ומשפחה.
וייז נולדה בשם לויס וולגמות (Wohlgemuth) למשפחה ממוצא יהודי בקליבלנד שבאוהיו.
בגיל 17 החלה לעבוד כעיתונאית עבור היומון The Cleveland News ו-Cleveland Press.
בגיל 18 עבדה על כתבה עבור מגזין "לייף" עם הצלם אלפרד אייזנשטאדט.
מאוחר יותר עבדה עבור "ווג" ו"קוסמופוליטן".
ממקום מושבה בקליבלנד הייתה שותפה להקמת סוכנות פרסום בשם Wyse Advertising; וייז חיברה סלוגן שהיה למוכר ביותר ברחבי ארצות הברית עבור חברה קטנה מאוהיו בשם "Smucker Co" וקמפיין הפרסום שיצרה עבורה וייז גרם לפרסום רב של סמאקרס.
הסלוגן היה: "עם שם כמו סמאקרס, זה חייב להיות טוב".
על המשפט הזה חזר ג'וני קרסון בתוכניתו The Tonight Show.
בשנת 1966 הקימה וייז הקימה חברת פרסום בניו יורק.
היא עבדה עבור מגוון רחב של לקוחות על קמפיינים שונים, ביניהם אמריקן אקספרס ורבלון.
ספרה הראשון של וייז היה "אני לא רוצה ללכת לישון – ספר לילדים", בהוצאת מקמילן בשנת 1963. היא כתבה באופן שוטף במשך שנים מספר, כולל ספרי שירה, שתוארו כ"שירה פרסומית או חוברות של כרטיסי ברכה כמתנה".
אחד מן הכרכים "שירי אהבה עבור הנשואים מאוד" יצא לאור ב-1967, ומכר מעל 200,000 עותקים.
במגזין "Good Housekeeping" פורסם מדי שבוע הטור שלה אשר עסק בחייה ובחיי משפחתה בשם "הדרך בה אנו נמצאים".
היא כתבה על אהבה, משפחה, קריירה בעיות בספרה "מוזר, את לא נראית כמו סבתא" (1989).
מבעלה הראשון, מארק וייז, התגרשה ב-1980; לזוג שני ילדים, רוברט וייז וקתרין גולדמן.
ב-1982 נישאה בשנית, למפיק התיאטרון לי גובר, אשר נפטר בשנת 1988.
ב-1990 נישאה להארווי מאירהוף (Meyerhoff), בנו של איש העסקים יוסף מאירהוף.
וייז נפטרה מסרטן בשנת 2007, בגיל 80.
היא השאירה אחריה בת נשואה, קת'רין גולדמן; בן חורג נשוי, זאב גלב, ושמונה נכדים.
נקברה בבית הקהילה עמנואל של ניו יורק.
קרן לוין אמנות חברה ותרבות הוקמה בשנת 2010 בירושלים על ידי אספן האמנות עופר לוין.
הקרן מנהלת בין היתר את אוסף לוין לאמנות ישראלית אשר נרכש ממבקר האמנות גדעון עפרת.
עפרת התחיל את האוסף בשנת 1970 ונכון לשנת 2019 הוא כולל כ-3000 יצירות הנפרשות על פני למעלה ממאה שנות יצירה ישראלית.
הקרן פועלת לשימור המורשת התרבותית המקומית ולתמיכה בדור העתיד של אמני ישראל.
לשם כך היא עוסקת בהוצאת ספרים וקטלוגים, יוזמת ומשתתפת בתערוכות, אירועי אמנות, סיורי אמנות והרצאות אמנים.
תערוכות על אוספים ברשות לוין אמנות
ב-1 בדצמבר 2022 התארחה בהיכל באומגרטן שבווינה, אוסטריה, תערוכה מוזיקלית על יצירות דיולה צילצר
באוגוסט 2019 נפתחה במוזיאון פתח תקווה לאמנות תערוכה בשם "G/HOST – דיאלוג עם יצירות מאוסף לוין" בשיתוף בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
התערוכה נערכה במסגרת הקורס "תערוכה דה פקטו", פרויקט הגמר של תלמידי מגמת אוצרות בשיתוף תלמידי תואר שני לאמנויות (MFA).
במאי 2017, בשיתוף פעולה עם שגרירות ישראל בקנדה וועדת ההון הלאומית (NCC), נתנה לוין אמנות חברה ותרבות חסות לתערוכה של יצירות הצלמת עליזה אורבך, "Aliza Auerbach: From Stone to Sea".
התערוכה התקיימה בביתן הבינלאומי של הNCC באוטווה.
במאי 2015 הוצגו 46 יצירות מתוך אוסף לוין במסגרת התערוכה: "Israel: Land and Identity" בגלריית רועי גרין בפדרציה היהודית שבקליבלנד.
מבחר השאלות מאוסף לוין לאמנות ישראלית לתערוכות
מוזיאון תל אביב לאמנות, "שמי הוא מריאן - רטרוספקטיבה מקיפה למריאן ס' מריאן (פנחס בורשטיין)", 19 בדצמבר 2022 - 27 במאי 2023. במסגרת התערוכה מוצגת היצירה "החתול השחור" וכרזת תערוכת היחיד הראשונה שלו ב-1950 מתוך אוסף לוין.
מרכז אמנויות וגלריה ע"ש אפטר-ברר, מעלות תרשיחא, "שולמית ניר - 'לראות קרוב לראות רחוק", 4 בפברואר 2022 - 2 באפריל 2022. במסגרת התערוכה מוצגת היצירה "נוף מאבן ספיר" מתוך אוסף לוין.
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, "בניין יד: פיסול קרמי רב-דורי", 25 בדצמבר 2021 - 23 באפריל 2022. במסגרת התערוכה מוצגת היצירה "אנתרופואיד" של נורה ונעמי מתוך אוסף לוין.
מוזיאון הרצליה, "חנה לוי - הפנים שלי", 21 בספטמבר 2019 – 1 בפברואר 2020. במסגרת התערוכה הוצגה היצירה "מחברת" מתוך אוסף לוין.
בית האמנים בירושלים, "משא בזמן", 22.12.18 – 09.03.19. במסגרת התערוכה הוצגו שתי עבודות מתוך אוסף לוין: "רועה וטלה" של ישראל רובינשטיין ו"הרועה" של פרלי פלציג.
גלריה אבדאע, "מראות", 22.12.18 – 13.02.19. במסגרת התערוכה הוצגו שתי יצירות של שולמית ניר, "לה בטיטה" ו-"נוף מאבן ספיר" מאוסף לוין.
מוזיאון תל אביב לאמנות, "אברהם אופק: גוף, עבודה", 31.08.18 – 30.09.18. במסגרת התערוכה הוצגה יצירה אחת של האמן, "משפחה", מתוך אוסף לוין.
מוזיאון ארץ ישראל, "המפה - לקרוא בין הקווים", 21.02.18 – 15.06.18. במסגרת התערוכה הוצגו לקט תצלומיו של האמן גסטון צבי איצקוביץ ["התנחלות"] מתוך אוסף לוין.
גלריית הסנאט באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, "הכל נשאר במשפחה: מורשת משפחתית באמנות הישראלית", 03.06.18 -21.3.18. במסגרת התערוכה הוצגו 14 יצירות מתוך אוסף לוין.
מוזיאון ארץ ישראל, "הביאנאלה ה-8 לקרמיקה ישראלית", 01.08.16 – 10.11.16. במסגרת התערוכה הוצגה יצירתו של אריאל ברלצקי "טבע דומם" מתוך אוסף לוין.
משכן לאמנות עין חרוד, "עליזה אורבך – חיים", אוקטובר – דצמבר 2016.
מוזיאון ישראל, "זה האיש – ישו באמנות ישראלית", 22.12.16 – 18.04.17. במסגרת התערוכה הוצגה יצירתו של יוסף בודקו: "היהודי הנודד והצלוב"
מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, "אורי ליפשיץ – בשר ודם", 28.05.16 - 03.09.16. במסגרת התערוכה הוצגה יצירה אחת של אורי ליפשיץ מתוך אוסף לוין: "מבט במראה"
מוזיאון תל אביב לאמנות, "ליאוניד בלקלב, חוקר דיוקנאות אובססיבי", 24.06.15 – 10.10.15. במסגרת התערוכה הוצגה יצירה אחת של האמן מתוך אוסף לוין: "דיוקן גדעון עפרת".
מוזיאון מאנה כץ, "האוונגרד היהודי, מודיליאני, ליפשיץ, זדקין ואחרים", 14.12.14 – 28.7.15. במסגרת התערוכה הוצגו היצירות שלהלן מאוסף לוין: "נביא במדבר" , "ערבי יושב" (יוסף קונסטנט), "הורה" (משה מטוסובסקי), "המשפחה בגולה"
אותות רחוקים של אור - זלדה: כתבים וציורים, עמותת זלדה, 2023.
המשותף קיבוץ - אמנות מהצד השמאלי 1978 - 1988 מאת טלי תמיר.
ירושלים: מוסד ביאליק בשיתוף הוצאת מרסל אמנות ותרבות, 2022.
גם כנענים גם צלבנים – מסותיי בארץ־ישראל מאת דוד אוחנה.
ארכיון דן אלמגור בספריה הלאומית, 2021.
"אבל הייתה שם אהבה - עיצוב זיכרון השואה", עריכה: מיכל גוברין, דנה פריבך-חפץ ואתי בן-זקן, ירושלים: כרמל, 2021.
"וינה 1900 - פריחה על סיפה של תהום", עריכה: שרון גורדון ורינה פלד, ירושלים: כרמל, 2019.
"הכל נשאר במשפחה: מורשת משפחתית באמנות הישראלית", עריכה: פרופ' חיים מאור, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון – המחלקה לאמנויות, 2018.
"הברביזון החדש: השיבה לחיים", עורך: יניב שפירא, עין חרוד: משכן לאמנות, 2017
"עליזה אורבך: חיים", עריכה: עליזה אורבך, גיא רז.
עין חרוד: משכן לאמנות, 2016
"אמיר שפט - כוכבלבפרפרקשת", גלריית גורדון 2018.
אופקים רחבים: מאוסף עפרת לאוסף לוין מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית, 2013
אופקים רחבים יותר: מאוסף עפרת לאוסף לוין מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית, 2014
ברלין – ירושלים: אמנות העלייה מגרמניה מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית 2015
פאריז-תל אביב: הקשר הצרפתי של האמנות הישראלית מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית, 2015
ניו יורק-תל אביב: הקשר האמריקאי של האמנות הישראלית מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית, 2016
ירושלים-תל אביב: אמנות בקונפליקט אורבני מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית, 2016
מעבר לאופק: אוסף לוין, עבודות נבחרות מאת גדעון עפרת קרן לוין לאמנות ישראלית, 2017
לודוויג בלום: תש"ח מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית, 2018
יובל שאול, אלימות וחמלה מאת יובל שאול, קרן לוין לאמנות ישראלית, 2018
יגאל תומרקין מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית 2019
משה קסטל מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית 2019
אריה לובין מאת גדעון עפרת, קרן לוין לאמנות ישראלית 2020
אל המרחבים: אוסף לוין, עבודות נבחרות, חלק ד' מאת גדעון עפרת, הוצאת לוין 2020
נוישטיין - קו, סביבה, מושג .מאת גדעון עפרת.
אלי שמיר: עיונים ביצירותיו, מאת גדעון עפרת.
יורם רוזוב - כל זה ראיתי, מאת יורם רוזוב, אריאל הירשפלד, גדעון טיקוצקי.
אהרון כהנא, מאת גדעון עפרת, הוצאת לוין, 2022
מאופק עד אופק: אוסף לוין, עבודות נבחרות, חלק 5, מאת גדעון עפרת, הוצאת לוין, 2023
אמנות פוליטית בישראל, מאת גדעון עפרת, הוצאת לוין, 2023
לויס ובר הייתה תסריטאית, מפיקה, במאית ושחקנית תיאטרון וראינוע אמריקאית.
ובר מזוהה כאחת מהבמאיות החשובות ביותר בקולנוע האמריקאי בכל הזמנים, בעיקר בעידן הסרט האילם.
כאחת מהנשים הבודדות בתעשיית הסרטים האמריקאית, ובר הייתה חלוצה בהתפתחות ההיסטורית של הקולנוע.
לאור היותה אחת הראשונות שהשתמשה בטכניקות של סאונד, מסך מפוצל ובימוי סרט עלילתי באורך מלא, לויס ובר תרמה רבות כאישה בהתפתחות הקולנוע.
נולדה בשם פלורנס לויס ובר להורים נוצרים ממוצא הולנדי ממעמד הפועלים.
בילדותה נחשבה כילדת פלא בתחום הנגינה בפסנתר.
עזבה את בית הוריה בגיל צעיר והפכה לאקטיביסטית מיסיונרית בענייני דת.
היא נאמה, שרה וניגנה באורגן כחלק מפעילויותיה המיסיונריות של הכנסייה שהייתה חברה בה.
ב-1900 נטשה את הכנסייה וחזרה לגור עם הוריה והחלה ללמוד מוזיקה כסטודנטית.
באפריל 1903 הופיעה בתפקיד הסופרן בשירה ובנגינה בפסנתר.
היא הופיעה ברחבי ארצות הברית, אך תקרית מצערת שעירבה שבירה של אחד מקלידי הפסנתר באמצע אחת מהופעותיה, גרמה לוובר לאבד את האומץ להופיע בפומבי והובילה לפרישתה של ובר מעולם המוזיקה.
מתוסכלת ומהורהרת, מחליטה ובר לשקול את עצת דודה, ולנסות את מזלה בקריירת משחק.
בשנת 1904 החליטה ובר להעתיק את מגוריה לעיר ניו יורק.
במשך חמש שנים ובר הייתה שחקנית בתיאטרון רפרטוארי .
היא השתתפה בקומדייה בשם "ZIG-ZAG" אך הגיעה למסקנה כי התיאטרון הרפרטוארי, אינו תואם את שאיפותיה כאמנית.
ב-1904 הצטרפה ובר ללהקת דרכים ועד מהרה הפכה לפרימה דונה והגיבורה המלודרמטית של הלהקה.
הביקורת לגבי הופעתה של ובר היו משבחות וציפו לה קריירה מבטיחה כשחקנית.
מנהלה של הקבוצה היה פיליפס סמולי וזמן קצר לאחר היכרותם של השניים, ובר בת ה-25 וסמולי בן ה-38, החליטו להנשא ב-29 באפריל 1904, באילינוי שבשיקגו.
ובר ויתרה על קריירה בתור שחקנית דרכים, והתחילה בדרך חדשה עם ההפקה הראשונה שלה "Mum's the Word.
ההפקה הזו הייתה יריית הפתיחה ועד 1910 ובר יחד עם בעלה סמולי, לקחו חלק בהפקות שונות בהמון אולפנים קטנים שונים עד שהכו שורשים בחברת ההפקות Rex brand, שם חלוקת התפקידים של השניים הייתה ברורה - סמולי עמד בראשה כמנהל וובר הייתה אחראית על כתיבת תסריטים קצרים ובימויים.
בפברואר של שנת 1913, הוקמה חברת ההפקות "וראייטי",חלק מאולפני יוניברסל.
החתמת ובר בחברה זו ביססה את מעמדה של ובר כאחת מיוצרות הקולנוע המשמעותיים של אותה התקופה והיווה חותמת עבור יצירותיה.
דבר זה אפשר לוובר וסמולי סביבה נוחה יותר ובעלת יותר משאבים להפיק את הפרויקטים שלהם.
ובר ניצלה את בימת הקולנוע בהעברת האידאולוגיות הפילוסופיות שלה לגבי צדק וקונפליקטים מוסריים- דבר זה הקנה לה מעמד של אוטר במרחב הקולנועי שלרוב הושווה לבמאי ד.
בשנת 1913, ובר יצרה את הסרט "Suspense".
סרט זה העמיד את ובר במעמד חלוצי בכך שהשתמשה לראשונה בטכניקת המסך המפוצל בסרט זה.
בשנת 1915 ובר יצרה 10 סרטים עלילתיים באורך מלא שתשעה מהם גם כתבה.
סרטים אלו הקנו לה את המעמד כבמאית המרוויחה ביותר של אולפני יוניברסל.
לאורך השנים ובר וסמולי עברו בין חברות ההפקות השונות בהוליווד, עד שבשנת 1917 הקימו יחד חברת הפקות משלהם בשם "Lois Weber Productions" וכך השניים השיגו לעצמם שליטה רבה יותר בנוגע לתוכן אותו הם יוצרים.
ובר התחילה להתרכז בסרטיה יותר בייצוג נשים, בעיקר מהמעמד הפועלים הבינוני, וניסתה להביא את סיפורן האינטימי והיומיומי של נשים אלו.
בשנת 1922, כמות הסרטים אותם יוצרים ובר וסמולי הולך וקטן עקב התפוררות היחסים בין השניים עד גירושיהם.
4 שנים לאחר גירושיה מפיליפס סמולי, נישאה ובר בשנית לקפטן הארי גנץ.
אף על פי שעבודתו של סמולי הלכה והתמעטה ובר המשיכה ליצור ולאורך העשור האחרון בחייה יצרה עוד חמישה סרטים באורך מלא.
סרטה האחרון, "White Heat" משנת 1934, היה סרטה הראשון והיחיד בו השתמשה ובר בסאונד.
בשנת 1935 ובר וגנץ התגרשו.
בנובמבר 1939, ובר הובהלה לבית החולים עקב דימום מדרכי העיכול.היא נפטרה שבועיים אחרי אשפוזה, בגיל 60. גורם המוות היה ככל הנראה מחלת קרוהן שלוותה את ובר במשך שנים רבות.
מלבד כמה פסקאות ואזכורים במגזינים בודדים, מותה של ובר כמעט ולא אוזכר.
הלווייתה התקיימה ב-17 בנובמבר 1939, בבית הקברות בלוס אנג'לס.
את ההלוויה מימנה הקולנוענית והעיתונאית פרנסיס מריון, גופתה נשרפה ומקום קבורת האפר לא ידוע.
כאות הוקרה עבור תרומתה הרבה של ובר לתעשיית הקולנוע בראשית ימיה, ב-8 בפברואר 1960 הוענק לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017, הוענק לוובר אות כבוד על ידי פסטיבל הקולנוע בבאפלו .
1913 - תמונתו של דוריאן גריי
לוינשטין נכסים בע"מ (לשעבר: משולם לוינשטין מבנים (1986) בע"מ), חברה בת של משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות, היא חברה פרטית ישראלית שאיגרות חוב שלה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, הפועלת בתחום הנדל"ן המניב.
פעילותה כוללת יזום, הקמה, השכרה וניהול של נכסים מניבים.
מנכ"ל החברה הוא המהנדס שאול לוטן, ויושב ראש דירקטוריון החברה הוא אליעזר אלקון.
משרדי החברה שוכנים במגדל לוינשטין שבתל אביב.
בעלת השליטה בחברה היא חברת משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות, המחזיקה כ-69.8% ממניות החברה.
משולם לוינשטין מבנים הוקמה בשנת 1986 כחברה פרטית, שמלוא מניותיה מוחזקות על ידי חברת האם "משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות".
בפברואר 2010 שם החברה שונה ל"לוינשטין נכסים", ובמאי 2010 החברה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לאחר שבוצע הליך ארגון מחדש בחברת האם שלה.
ב-15 בינואר 2017 רכשה החברה את מלוא הזכויות בפרויקט "לב הסיטי" שבבאר שבע תמורת כ-62 מיליון ש"ח.
במאי 2017 רכשה החברה מגרש השוכן בסמוך לתחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה, הידוע בשם "סולוג", תמורת כ-46 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2023 רכשה החברה קרקע בשטח של כ-6.2 דונם באזור התעשייה רמת אליהו, ראשון לציון.
קרקע זו משלימה חלקה סמוכה, בה מחזיקה לוינשטין נכסים בשטח של כ-30 דונם, ולאחר הרכישה הנוכחית היא תחזיק בכ-72% מהחלקה ובסה"כ בכ-36 דונם.
נכון ל-2023, בבעלות החברה כ־79,000 מטרים רבועים של נכסים מניבים (ובנוסף כ־112,000 מ"ר נכסים בתכנון ובהקמה), בהם משרדים, חנויות ומבני לוגיסטיקה בפריסה ארצית, בתל אביב, יקנעם, מודיעין, באר שבע, פרדסיה ועוד.
בינואר 2025 הושלמה הצעת רכש מלאה למניות החברה, במסגרתה רכשה לוינשטין הנדסה את מלוא המניות של החברה שלא הוחזקו על ידה, והחברה חזרה להיות חברה פרטית, אך במעמד של חברת איגרות חוב, משום שאיגרות חוב שלה ממשיכות להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מגדל לוינשטין, תל אביב – מגדל משרדים בן 33 קומות בדרך בגין בתל אביב שבנייתו הסתיימה בשנת 2000. המגדל נבנה בשיטת בניה חדשה, שעל מנת ללמוד אותה נסעו מהנדסי החברה לארצות הברית.
המגדל נבנה בשני שלבים ובקונסטרוקציית פלדה (שיטה הנפוצה באמריקה).
מגדל בנק דיסקונט – מגדל בן 31 קומות וכ-32,000 מ"ר, השוכן בצומת הרחובות יהודה הלוי והרצל.
מחצית מהמגדל בבעלות בנק דיסקונט לישראל, והיתר בשכירות של שגרירויות ומשרדי עורכי דין.
לוינשטין סולוג, באר שבע – מתחם עסקים בשטח 12 אלף מ"ר, על פני מגרש של כ-10 דונם, הסמוך לתחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה.
המבנה כולל שתי קומות ובהן חברות שונות כמו בזק און ליין, Yes, פלאפון ועוד.
לוינשטין בלב הסיטי, באר שבע – מרכז למסחר ועסקים השוכן סמוך לתחנת הרכבת באר שבע – מרכז וכולל 13,000 מ"ר של מסחר, משרדים וחניות.
הייטק פארק, יקנעם – בניין בשטח של כ-26,000 מ"ר, בחלקים שווים עם קבוצת כאמ אלקטרוניקה.
בבניין שוכנים בין היתר משרדיה הראשיים של חברת "ביוסנס", משרדי עו"ד וחברות היי-טק.
מתחם התחנה המרכזית הישנה, תל אביב, לוינשטין נכסים בחלקים שווים עם חברת שיכון ובינוי נדל"ן רכשו את עיקר (כ-70%) הזכויות במתחם התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
התוכנית כוללת בנייה של כ-1,333 יחידות דיור, כאשר כ-138 יחידות דיור מיועדות להשכרה ארוכת טווח.
בנוסף, התוכנית כוללת כ-150,000 מ"ר שטחי מסחר, תעסוקה ומשרדים, לצד שטחי ציבור נרחבים.
בשלב הראשון אושר מתחם 1 ("מתחם בת שבע"), הכולל כ-600 יחידות דיור וכ-60 אלף מ"ר בשטחי תעסוקה ומסחר.
לוינטק, כפר סבא – הקומפלקס יכלול קומת מסחר בשטח 1,000 מ"ר, 6 קומות משרדים בשטח כולל של כ-9,000 מ"ר בנוסף לשתי מרפסות פתוחות בכל קומה ושני מרתפי חניה בשטח 8,000 מ"ר.
לוינשטין כלל, באר שבע – פרויקט בהקמה בחלקים שווים עם חברות מקבוצת כלל ביטוח ופיננסים.
המגדל בן 19 קומות כולל משרדים להשכרה, שטחי מסחר ומבנה חניון בן 5 קומות, וכן בניין משרדים בן 10 קומות שנועד לשימושה של עיריית באר שבע.
לוינשטין לסר, פרדסיה - מרכז תעסוקה הכולל מבנה תעסוקה עם חנויות להשכרה ומפעל למיון ביצים, בשטח כולל של כ-20 אלף מ"ר, במועצה המקומית פרדסיה שבשרון.
לויס ליין היא דמות בדיונית בשבע העונות האחרונות של "סמולוויל".
דמותה מבוססת על לויס ליין, דמות שנכתבה במקור לקומיקס סופרמן ועובדה מאז מספר פעמים לסרטי קולנוע ולסדרות טלוויזיה בגרסאות אנימציה ולייב אקשן.
לויס ליין מצטרפת לסדרה כדמות משנית בפרק הראשון של העונה הרביעית.
היא הופכת לדמות ראשית בפרק הראשון של העונה התשיעית.
הדמות מופיעה ב-102 פרקים בסדרה וגם בחוברות קומיקס הממשיכות את עלילת הסדרה.
לויס היא עצמאית, סקרנית, חרוצה, ישירה ואמיצה.
מגוננת על חבריה ועל משפחתה.
לא מסתדרת במסגרות לימודיות, נכשלה בבית הספר התיכון וסולקה מהאוניברסיטה.
אבל בכל זאת הצליחה להפוך להיות עיתונאית חשובה ומשפיעה
את הדמות גילמה השחקנית אריקה דוראנס.
היא הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס סאטורן ופעם אחת לפרסי בחירת הנוער על תפקידה בסדרה כלויס ליין.
בעונה הרביעית היא עבדה ליום אחד בעיתון "הלפיד" ב"תיכון סמולוויל" שם למדה חודש בכיתה י"ב.
בעונה השישית התחילה לעבוד בעיתון "אינקוויזיטור".
בעונה השביעית היא התפטרה מעיתון "אינקוויזיטור" והתחילה לעבוד בעיתון "הדיילי פלאנט" .
חוות קנט – התארחה לתקופות ארוכות בבית קנט.
מרתה וג'ונתן קנט אהבו אותה כבת והיא אהבה אותם כהורים.
טאלון – התגוררה בשכירות בדירה הקטנה שמעל לבית הקפה.
דירה – בעונה העשירית, לויס וקלארק עוברים יחד מסמולוויל למטרופוליס לבניין בקרבת "הדיילי פלאנט", מקום עבודתם המשותף.
לויקו (בורמזית: လွိုင်ကော်မြို့) היא עיר במיאנמר המהווה את בירתה של מדינת קאיה.
לויקו שימשה המטה של הקצין המדיני הממונה על מדינות קארני , חלק מהמדינות הנסיכותיות של בורמה הבריטית, בשנת 1922 במהלך השלטון הבריטי בבורמה.
העיירה הייתה ממוקמת בחלק השטוח היחיד של אזור קארני.
בשנת 1892 המפקדה מנתה ארבע צריפים.
כסוכן של הממשלה הבריטית הוא הפעיל שליטה על שליטי קארני המקומיים, בפיקוח של המפקח בטאונגיי.
בעיר שכן המטה של מיסיון אמריקני בפטיסטי שפעל באזור.
כמו בשאר מדינת קאיה, הגישה של זרים ללויקו הוגבלה לאחר העצמאות, עם אישורים מיוחדים הנדרשים כדי להיכנס לאזור.
מאז ההפיכה הצבאית במיאנמר ב-2021, לויקאו הייתה זירת לחימה אינטנסיבית בין הכוחות המזוינים של מיאנמר לקבוצות חמושות אתניות המתנגדות לשליטה צבאית, מה שאילץ רבים מתושבי העיר לברוח.
לויס איירין מרשל לבית קימזי הייתה אשתו של תומאס ר.
מרשל, סגן הנשיא ה-28 של ארצות הברית.
במהלך כהונתו של בעלה היא כיהנה בתפקיד הבלתי רשמי של הגברת השנייה של ארצות הברית בין השנים 1913 עד 1921. היא שימשה גם כגברת הראשונה של אינדיאנה במהלך כהונתו של בעלה (1909–1913).
לויס קימזי נולדה ב-9 במאי 1873 באנגולה, אינדיאנה, והייתה בתם של ויליאם אדוארד קימזי ואליזבת דייל.
לויס נישאה לתומאס מרשל, המבוגר ממנה ב-19 שנים, ב-2 באוקטובר 1895.
בבחירות לנשיאות 1912 רץ בעלה לצד וודרו וילסון, ומונה לסגן נשיא ארצות הברית, מה שהפך אותה באופן לא רשמי לגברת השנייה של ארצות הברית, תפקיד אותו מילאה עד 1921. היא הייתה מעורבת בפעילויות צדקה בוושינגטון הבירה, ובילתה זמן בעבודה במרכז הרווחה של דיאט קיטשן במתן ארוחות חינם לילדים עניים.
ב-1917 היא הכירה אם לתאומים שזה עתה נולדו, שאחד מהם היה חולה כרוני.
הוריו של הילד לא הצליחו לקבל טיפול הולם למצבו של בנם.
לויס מרשל יצרה קשר הדוק עם התינוק, ששמו קלרנס איגנטיוס מוריסון, והציעה לקחת אותו ולעזור לו למצוא טיפול.
בני הזוג מרשל לא הצליחו להביא ילדים לעולם, אבל הם מעולם לא אימצו את מוריסון באופן רשמי, כי הם האמינו שלעבור את ההליך בעוד הוריו עדיין בחיים ייראה לציבור יוצא דופן.
במקום זאת הם עשו הסדר מיוחד עם הוריו.
מוריסון חי עם בני הזוג מרשל למשך שארית חייו.
בהתכתבות הם התייחסו אליו כמוריסון מרשל, אך באופן אישי כינו אותו "איזי".
לויס מרשל לקחה אותו לראות רופאים רבים ובילתה את כל זמנה הפנוי בניסיון לגדל אותו בבריאות, אך מצבו החמיר והוא מת בפברואר 1920, רגע לפני יום הולדתו הרביעי.
לאחר שבעלה מת ב-1925, עברה לויס להתגורר בפיניקס, אריזונה וחייתה על הפנסיה של בעלה וממכירות זיכרונותיו.
היא מתה בביתה בפיניקס ב-6 בינואר 1958, בגיל 84. היא נקברה ליד בעלה בבית הקברות קראון היל, אינדיאנפוליס, אינדיאנה.
לוין גייל היה פוליטיקאי אמריקאי.
גייל נולד ב-24 באפריל 1784 באלקטון, מרילנד, ולמד בבתי הספר הנפוצים.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק בכך באלקטון.
הוא היה חבר בסנאט של מדינת מרילנד ב-1816, ונבחר מטעם המחוז השישי של מרילנד כמועמד ג'קסוני לקונגרס העשרים, וכיהן מ-4 במרץ 1827 עד 3 במרץ 1829. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש בשנת 1828, וחזר לעסוק בעריכת דין.
אביו, ג'ורג' גייל, היה גם חבר קונגרס ממרילנד.
לוין אירווינג הנדי היה מחנך, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
הנדי נולד ב-24 בדצמבר 1861 בברלין שבמרילנד, והיה בנו של ויליאם ק.
הנדי, עורך דין בולט במחוז סומרסט, מרילנד, והכומר רוברט ג'יי ברקינרידג' מקנטקי.
כבנו של כומר שנע לעיתים קרובות, הוא גדל והתגורר במספר מקומות, ניו יורק, קנטקי והחוף המזרחי של מרילנד.
הוא התחתן עם מרי בל ב-1887 ונולדו להם שני ילדים, ל.
הוא היה גם אחיינו של ויליאם ק.
ברקנרידג', קצין בולט בצבא הקונפדרציה וחבר בית הנבחרים מקנטקי.
הנדי לימד בית ספר ברובע דמס, במחוז סומרסט, מרילנד, ובשנת 1881, בגיל 19, נבחר להיות מנהל בית הספר התיכון בסמירנה, דלאוור.
עד 1887 הוא היה מפקח על כל בתי הספר הציבוריים במחוז קנט, דלאוור, ובשנת 1890 הוא התקבל לעבודה כמנהל אקדמיית אולד ניוארק, בניוארק, דלאוור.
בינתיים, הוא למד משפטים עם ג'ון ר.
ניקולסון מדובר, דלאוור, ודיבר לעיתים קרובות בבתי ספר להכשרת מורים באזור.
הוא פרש מהוראה ב-1892, והפך לכותב מערכת בעיתון Wilmington Every Evening.