tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שחרור מהצבא, באוקטובר 1945 הוא התחיל ללמוד תואר שלישי באסטרפיזיקה באוניברסיטת לנינגרד.
קפלן ידע אנגלית היטב ועבודה שלו התבססה בעיקר על מקורות שפורסמו מחוץ לברית המועצות.
הוא סיים את עבודת תואר שלישי, אך בתחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא הואשם בהזנחת הישגי מדענים רוסים.
קפלן נאלץ לעזוב ללביב בה התחיל ללמד באוניברסיטת לבוב.
הוא עבד בקתדרה לפיזיקה תאורטית ובמצפה הכוכבים של המוסד.
בשנת 1952 הוא ארגן סיור מדעי לקזחסטן (אז חלק של ברית המועצות) לביצוע תצפיות על ליקוי חמה.
בשנת 1957 קפלן סיים עבודת פוסט דוקטורט ומונה לפרופסור.
בתקופת הקיץ קפלן עבד במצפה כוכבים בחצי האי קרים.
שם הוא הכיר מעדנים מגורגיי וקיבל מהם הזמנה לעבור לעיר.
משנת 1961 קפלן עבד באוניברסיטת גורקיי.
בשנת 1966 הוא מונה לפרופסור.
בשנת 1971 קפלן השתתף בוועידה סובייטית-אמריקאית בהקשר לפרויקט SETI.
ביוני 1978 קפלן נהרג בתאונת רכבת ונטמן בגורקי.
קפלן היה מומחה בתחומים שונים של אסטרופיזיקה.
ביחד עם סולומון פיקלנר הוא כתב מספר ספרים בתחום.
ספרו "פיזיקת כוכבים" עברה מספר מהדורות ותורגמה לאנגלית.
בסך הכול הוא כתב 15 ספרים ומעל ל-170 מאמרים.
לזכר המורשת ותרומתו למדע על שמו נקרא אסטרואיד מס' 1987.
סמאויל קורמר היה מהנדס יהודי סובייטי, שעבד על פיתוח הנשק הגרעיני של ברית המועצות.
סמואיל קורמר נולד בשנת 1922 בעיירה קוסטיוקוביצ'י שבמחוז מוהילב (אז בתחומי ברית המועצות כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
בשנת 1928 המשפחה עברה לעיר אורשה בה קורמר סיים לימודי בית ספר.
בשנת 1940 קורמר החל לימודים באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה ע"ש באומן.
יולי 1941, לאחר פלישת נאצים לברית המועצות הוא גויס לשורות הצבא האדום.
תוך זמן קצר קורמר שוחרר להמשך לימודים.
לאחר סיום שנת לימודים השנייה גויס מחדש והועבר ללימודים באקדמיה לתותחנות אותה סיים בשנת 1947.
בשנת 1947 בהזמנת יולי חריטון קורמר החל לעבוד במשרד תכנון לפיתוח נשק גרעיני שעם הזמן התפתח למכון המחקר המדעי הכל-רוסי לפיזיקה ניסיונית בעיר סארוב.
הוא עבד במחלקות של וניאמין צוקרמן ובהמשך אצל לב אלטשולר.
קורמר השתתף בפרויקטים רבים שקשורים לפיתוח נשק גרעיני בברית המועצות.
בשנת 1956 קורמר סיים לימודי תואר שלישי והמשך הוא סיים פוסט דוקטורט וכיהן במכון בדרגת פרופסור.
בשנת 1970 הוחלט על הקמת מחלקה חדשה למחקרים בתחום לייזר וקורמר מונה למנהל המחלקה החדשה.
במהלך עבודה במכון קורמר הדריך כ-20 עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
על פעילתו לקורמר הוענקו פרסים רבים לרבות פרס ברית המועצות (3 פעמים) ופרס לנין.
עיטור לנין הוענק לקורמר 3 פעמים.
קורמר נפטר בגיל 59 בפלאנגה במהלך חופשה ונטמן במוסקבה.
סמואיל שטיינברג היה רופא ופסיכיאטר רוסי ממוצא יהודי.
סמואיל שטיינברג נולד בשנת 1831 (בחלק מהמקורות ב-1832 ואף 1835) במוהיליב-פודילסקי (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר מספר שנים הם עברו לקישינב בה שטיינברג סיים לימודי גימנסיה בשנת 1854.
בשנת 1860 שטיינברג סיים לימודי רפואה באוניברסיטת קייב ועבד כרופא בבתי חולים בקייב, נובגורוד וסנקט פטרבורג.
בשנים 1869/1877 שטיינברג עבר מספר השתלמויות והתמחות בפסיכיאטריה באירופה.
החל משנת 1872 הוא עבד כרופא ראשי בבית חולים לחולי נפש במוסקבה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוא היה רופא צבאי במבצר בברסט.
בשנת 1883 שטיינברג הוזמן לסראטוב בו הקים וניהל בית חולים לחולי נפש.
הוא כיהן בתפקיד מנהל ורופא ראשי עד שלנת 1905 כאשר פרש לגמלאות.
כיום בית חולים פעיל ורחוב בו הוא נמצא נקרא על שם שטיינברג.
שטיינברג פרסם מספר עבודות בתחום פסיכיאטריה קלינית ורפואה משפטית.
הוא תרגם מגרמנית ספרות מקצועית בנושא.
שטייבנרג נפטר בשנת 1909 בסראטוב ונטמן בשטח בית חולים אותו הקים וניהל
שטיינברג עבר לנוצרות, אשתו הייתה ממוצא רוסי.
בנו סרגיי (1872-1940) היה פרופסור לייצור מתכות.
בנו דמיטרי (1874-1934) היה פרופסור לפיזיקה.
סמדר שכטר (נולדה ב-6 באפריל 1971) היא טייסת והקברניטה הראשונה בחברת התעופה "אל על" והקברניטה הישראלית הראשונה מבין חברות התעופה הישראליות.
אביה היה נהג בחברת אגד, ממנהיגי הסניף בעיר.
בגיל 12 טסה לראשונה עם הוריה לדרום אפריקה בטיסה שנמשכה 19 שעות, שהציתה את תשוקתה לעולם התעופה.
לקראת גיוסה ניסתה להתקבל לקורס טיס בצה"ל ואף שלחה מכתב למפקד חיל האוויר לרמטכ"ל, בו הביעה את רצונה, אך ללא הצלחה.
את שירותה הצבאי עשתה כפקידת מבצעים בטייסת קרב וביחידה 669 של חיל האוויר.
שכטר בעלת תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ובניהול מהמכללה למינהל, ובמקביל ללימודיה החלה ללמוד טייס באופן פרטי.
לאחר שש שנות לימודים וצבירת שעות טיסה, הוציאה בשנת 1992 רישיון טיס אזרחי למטוסים קלים חד-מנועיים, ולאחר שצברה ניסיון ושעות אוויר הוציאה גם רישיון טיסה על מטוסים דו-מנועיים.
לאחר שחרורה מצה"ל עבדה שכטר כאחראית לתפעול מערך המחשוב בארץ של חברת "אייס", ובשנת 1997 החלה לעבוד כאנליסטית ב"פועלים שוקי הון והשקעות".
בשנת 1998 התקבלה לקורס טיס למטוסי דאש 7 בארקיע.
היא סיימה את הקורס בהצלחה והחלה להטיס טיסות פנים.
בשנת 2000 עברה את מבחן ההסמכה כקברניטה והייתה לאישה הראשונה בתפקיד בארקיע.
בשנת 2003 החלה שכטר לעבוד כטייסת באל על הדבר התאפשר רק לאחר שינוי המדיניות של החברה, שאיפשרה קודם לכן רק לטייסים בוגרי קורס טיס של חיל האוויר הישראלי להתקבל לעבודה.
המדיניות שונתה בעקבות תביעה שהגישו בשנת 1998 אורית קציר והאגודה לזכויות האזרח, ושכטר הייתה לטייסת השנייה בחברת אל על אחרי מרב שוורץ.
בשנת 2011 הוסמכה שכטר כקברניטה הראשונה באל-על, וביום העצמאות באותה שנה השתתפה כקברניטת בואינג 767 במטס של 4 דגמי בואינג שונים של אל על.
נכון ל-2025 שכטר היא קברניטה של מטוס הדרימליינר באל על, ובנוסף משמשת גם כממונה טכנית בצי מטוסי ה-737 של אל על.
תפקידה כולל טיפול בתקלות שוטפות, ניהול ספרות מקצועית, וקבלת מטוסים חדשים.
שכטר מתגוררת במושב טל שחר עם בעלה יאיר עיני ובנותיהם דניאלה וליה.
סמואל אמרסון סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל העשירי של מדינת מיין בין השנים 1831–1834.
סמית' נולד בעיר הוליס שבניו המפשייר, וסיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1808. לאחר מכן למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין המדינתית בשנת 1812. הוא עסק בעריכת דין בעיר ויסקאסט שבמיין.
בשנת 1819 נבחר לכהונה באספה הכללית של מסצ'וסטס, ובשנים 1820–1821 כיהן בבית הנבחרים של מיין.
בשנת 1821 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי הכללי (Circuit Court of Common Pleas) במחוז השני של מסצ'וסטס, וכאשר בוצעה רפורמה במערכת המשפט, כיהן בשנים 1822–1830 כשופט בבית המשפט שהחליף את הערכאה.
בשנת 1831 נבחר סמית' למושל מיין.
בתקופת כהונתו הועברה בירת המדינה מפורטלנד לאוגוסטה, והמשיך להתנהל הסכסוך על הגבול הצפון־מזרחי של ארצות הברית – בעיקר הגבול בין מיין לניו ברנזוויק שבקנדה.
סמית' כיהן בתפקידו עד 1 בינואר 1834.
לאחר פרישתו שב למערכת המשפט, ומונה מחדש לשופט בבית המשפט הכללי, בו שירת בשנים 1835–1837. סמית' נפטר ב־4 במרץ 1860.
סמואל אטו פיס הוא כדורגלן עבר קמרוני ששיחק בעמדת החלוץ וכיום נשיא ההתאחדות לכדורגל של קמרון.
בשיאו נחשב כאחד מהחלוצים הטובים בעולם.
ובנוסף הוא אחד הכדורגלנים האפריקאים הטובים בהיסטוריה.
אטו הוא מלך השערים של נבחרת קמרון בכל הזמנים עם 56 שערים, אותם כבש במהלך 118 הופעות, הוא מדורג שלישי בטבלת ההופעות של נבחרתו.
אטו הכריז על פרישתו מנבחרת קמרון בשנת 2014.
אטו הוא השחקן הראשון בהיסטוריה של המשחק כשזוכה ב"טרבל" במשך שתי עונות רצופות עם שתי קבוצות שונות.
הוא זכה עם ברצלונה בשנת 2009 ועם אינטר מילאנו בשנת 2010.
בשנת 1998 חתם סמואל אטו על חוזה בן 6 שנים במועדון ריאל מדריד.
אטו שיחק בקבוצה רק 3 משחקים ולאחר מכן הושאל למספר קבוצות, כאשר בשנת 1999 הוא הושאל לקבוצת מיורקה שם שיחק ב-13 משחקים וכבש 6 שערים.
לבסוף שוחרר אטו מריאל מדריד כשהוא מקבל ממנה 24 מיליון אירו ובשנת 2000 חתם בקבוצת מיורקה.
משנת 2004 שיחק אטו בברצלונה איתה זכה באליפות ספרד בעונות 2004/05 ו-2005/06 ובליגת האלופות של עונת 2005/06 בה כבש את שער השוויון נגד ארסנל בגמר.
בשנה זו היה אף מלך השערים בספרד, עם 26 שערים.
בשנת 2005 במהלך חגיגות האליפות של ברצלונה, אטו קרא משפטי גנאי כלפי ריאל מדריד כנקמה אישית ובמטרה להלהיב את אוהדי ברצלונה ונענש בחומרה.
ב-אוקטובר 2006 הוא נפצע במשחק נגד ורדר ברמן במסגרת ליגת האלופות והחמיץ את רוב משחקי העונה ושב לשחק ב-4 בפברואר 2007.
בשנת 2007 אטו סירב להיכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון ברצלונה 2:0 על ראסינג סנטאנדר.
אטו תקף את פרנק רייקארד ואת רונאלדיניו, וכינה אותם "אנשים רעים".
לבסוף יישרו ביניהם את ההדורים.
אף על פי שמאמנה החדש של הקבוצה, ז'וזפ גוארדיולה, הצהיר כי אטו נמצא מחוץ לתוכניותיו לעונה הקרובה, נשאר אטו בברצלונה.
אטו היה משחקניה הבולטים בפתיחת עונת 2008/09, כבש 13 שערים ב-10 משחקים, כולל רביעייה מול ויאדוליד.
הוא סיים את העונה עם 30 שערים בסך הכול בליגה ו-36 שערים בכל המסגרות, וסייע לקבוצתו לזכות בטרבל של אליפות ספרד, גביע המלך הספרדי וליגת האלופות.
בקיץ 2009 שבו הדיבורים על התנגדותו של ז'וזפ גווארדיולה שאטו ימשיך בקבוצה, וכשלאטו נותרה עוד עונה אחת בחוזה, הוא רצה לחדשו לאורך זמן בשכר גבוה.
תחילה ניסו הצדדים להגיע להסכם, אך עד מהרה העדיפה ברצלונה למצוא לאטו קבוצה חדשה.
לבסוף נרקמה עסקה בין ברצלונה לבין אינטר מילאנו, שבה סמואל אטו יעבור לאינטר תמורת מעבר הפוך של זלאטן איברהימוביץ' לברצלונה בתוספת סכום של 45 מיליון אירו.
את משחקו הראשון במדים של אינטר, שיחק אטו במונקו מול הקבוצה המקומית כאשר נכנס כחילוף במחצית.
משחקו הרשמי הראשון של הקמרוני באינטר היה במסגרת הסופר קאפ האיטלקי בו כבש אטו שער מול לאציו בהפסדה של אינטר 1–2. את המשך העונה סיפק אטו עם שערים נוספים מול קבוצות הליגה האיטלקית.
ב-16 במרץ 2010 נכנס אטו לליבם של אוהדי אינטר כאשר כבש שער מול צ'לסי במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות.
שבוע לאחר מכן, במסגרת משחק ליגה מול ליבורנו אטו כבש צמד כשאחד משעריו היה במספרת ובכך רשם את שערי הליגה הראשונים שלו ב-2010.
ב-22 במאי 2010 הפך אטו לשחקן הראשון בהיסטוריה שזוכה ב-2 טרבלים ברציפות, אחרי שאינטר מילאנו ניצחה את באיירן מינכן בגמר ליגת האלופות 0–2. תואר זה התווסף לגביע האיטלקי ולאליפות איטליה.
את עונת 2010/2011 פתח הקמרוני בצורה טובה, כשכבש שלושער בניצחון 4:0 נגד ורדר ברמן בליגת האלופות בנוסף לבישול, ובמחזור לאחר מכן כבש צמד בניצחון 4:3 של אינטר נגד טוטנהאם בנוסף ל-2 בישולים.
במשך אותה עונה בליגה הוא כבש צמדים נגד פאלרמו, נגד בארי, נגד בולוניה, נגד רומא ונגד גנואה.
באוגוסט 2011 עבר למועדון הרוסי אנז'י מחצ'קלה.
אטו חתם על חוזה לשלוש עונות, ושכרו נקבע על 20.5 מיליון יורו לעונה.
העסקה שלשלה לאינטר מילאנו, 27 מיליון יורו.
ב-27 באוגוסט הופיע סמואל לראשונה במדי קבוצתו החדשה במשחק מול פ.צ.
רוסטוב, כאשר הוא נכנס בדקה ה-58. כבר אחרי 22 דקות במשחק הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה והציל את אנז'י מהפסד (המשחק נגמר בתוצאה 1-1).
ב-29 באוגוסט 2013 חתם לעונה אחת בצ'לסי בחוזה בסכום של 8 מיליון אירו.
אטו הבקיע את שערו הראשון בקבוצה ב-19 באוקטובר נגד קארדיף סיטי.
ב-30 ביוני 2014 חוזהו הסתיים ועזב את הקבוצה.
ב-26 באוגוסט 2014 חתם על חוזה לשנתיים באברטון.
לאחר חצי עונה בקבוצה, ב-25 בינואר 2015 חתם בסמפדוריה האיטלקית.
ב-23 ביוני 2015 חתם אטו בעולה החדשה לליגת העל הטורקית אנטליהספור.
ב-31 בינואר 2018 חתם אטו בקוניאספור הטורקית לשנתיים וחצי.
ב-15 באוגוסט 2018 חתם אטו בקטר ספורטס קלאב הקטרית.
ב-7 בספטמבר 2019, בגיל 38, הודיע אטו על פרישה מכדורגל.
בגיל 17, אטו היה השחקן הצעיר ביותר במונדיאל 1998 כששיחק בהופעת הבכורה במדי נבחרת קמרון נגד נבחרת איטליה.
הוא שיחק עם נבחרתו גם במונדיאל 2002, כמו כן הוא זכה עם נבחרת קמרון בשלושה טורנירים משמעותיים: גביע אפריקה לאומות בשנים 2000, 2002 ובמדליית הזהב באולימפיאדת 2000.
אטו נבחר לכדורגלן השנה באפריקה בשנים 2003, 2004, 2005 וב-2010. בכך הפך לשחקן שזכה בפרס זה במספר הפעמים הרבות ביותר (עקף את ג'ורג' ואה ואת עבדי פלה).
כמו כן אטו הוא השחקן היחידי אשר זכה בפרס זה במשך 3 שנים רצופות מאז שהפרס מוענק על ידי קונפדרציית הכדורגל של אפריקה.
ב-8 בספטמבר 2013, אחרי שנבחרת קמרון עלתה לשלב הפלייאוף במוקדמות המונדיאל 2014, הודיע אטו כי הוא פורש ממדי הנבחרת הלאומית.
עם זאת, חזר בו אטו ובאוקטובר 2013 הודיע כי הוא מצטרף להכנות למשחק נגד נבחרת תוניסיה בשלב פלייאוף המונדיאל.
עם זאת, ב-27 באוגוסט 2014, לאחר שהצטרף לאברטון, החליט לפרוש סופית ממדי הנבחרת.
ב-11 בדצמבר 2021 נבחר סמואל אטו לנשיא ההתאחדות לכדורגל של קמרון.
מדליית זהב אולימפית עם נבחרת קמרון: 2000
סמואל אולפורט , היה פטרולוג אנגלי, מחלוצי הפטרולוגיה המיקרוסקופית.
אחיו של ג'יימס ג'וזף אולפורט.
נולד בברמינגהאם ושם קיבל את השכלתו.
אף שעסק במסחר במשך שנים רבות, פנה אולפורט ללימודי גאולוגיה.
כאשר התגורר במשך תקופה קצרה בבאהיה שבברזיל החל לערוך תצפיות גאולוגיות.
ב-1860 החל לכתוב בהוצאה לאור של החברה הגאולוגית של לונדון.
אולפורט עסק בעיקר במחקר חלוצי בפטרולוגיה מיקרוסקופית – תחום מחקר אליו התוודע בעקבות מחקריו של הנרי קליפטון סורבי (Henry Clifton Sorby).
במיוחד התמחה בהכנת שקפים דקיקים מסלעים.
הוא חקר סלעים במקומות רבים, ובעיקר את הבזלות של דרום סטפורדשייר, את סלעי הדיוריט של ווריקשייר וזכוכית געשית באי הסקוטי ארן (Arran).
את תוצאות מחקריו פרסם ברבעון החברה הגאולוגית בשנים 1869–1879.
ב-1880 התמנה אולפורט לספרן הראשון של מייסון קולג' – היום האוניברסיטה של ברמינגהם – וכיהן גם כאוצר הראשון של מוזיאון לאפוורת' לגאולוגיה.
הוא בנה אוסף גאולוגי נרחב, אותו החל להציג בשנת 1881 במוזיאון.
האוסף כלל מינרלים, אלמוגים מלוטשים מהדבון ובעיקר דגימות סלעים ושקפים גאולוגיים מהמוקדמים ביותר.
בעקבות הידרדרות במצב בריאותו ויתר ב-1887 על משרתו כספרן.
באותה שנה העניקה לו החברה הגאולוגית את מדליית לייל – על שמו של צ'ארלס לייל.
אולפורט פרש לצ'לטנהאם, שם נפטר בשנת 1897.
סמואל אדמס היה ממנהיגי המהפכה האמריקנית, מארגן מסיבת התה של בוסטון ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בן דודו של ג'ון אדמס, נשיאה ה-2 של ארצות הברית.
סמואל אדמס נולד בבוסטון, מסצ'וסטס.
אביו היה בעל מבשלת שיכר מצליחה ואיש מעורב בפוליטיקה של בוסטון.
כשהיה סמואל נער צעיר כל השקעותיו של אביו הפכו בן רגע לבלתי חוקיות, מתוקף צו בריטי, והאב ירד מנכסיו.
נהוג לחשוב כי הייתה זאת סיבה מכרעת בעיצוב שנאתו העזה של סמואל אדמס לשלטון הבריטי בפרט ולשלטון ריכוזי ככלל.
ב-1743 סיים אדמס את לימודיו באוניברסיטת הרווארד, והחל לעסוק במסחר ועסקים.
לאורך אותה תקופה היה אדמס מעורה בפוליטיקה המקומית והיה חבר במועצת העיר של בוסטון.
כשעסקיו כשלו בשנת 1764 החל אדמס לעסוק בפוליטיקה במשרה מלאה ובתוך זמן קצר נבחר אדמס לבית המחוקקים של מסצ'וסטס.
אדמס החל, כמעט מיד, בריכוז מאמץ להקמת ועדת התיאום שפרסמה את "הכרזת הזכויות של המושבות", אותה ניסח אדמס.
אדמס היה מהמתנגדים העזים ביותר למספר חוקים שהעביר הפרלמנט הבריטי.
חוקים שמטרתם הייתה השגת רווח כספי מן המושבות.
עד שנת 1773 הצליחו אדמס ושותפיו למאבק לדחוק כמעט את כל החוקים, חוץ מאשר את החוק שקבע מס על התה.
ההתנגדות לחוק הגיע לשיאה ב-16 בדצמבר 1773, כשמספר מתנגדים מבוסטון עלו על ספינת סוחר בריטית באשון לילה והחלו לזרוק את מטען התה שלה לים.
אירוע שכונה מסיבת התה של בוסטון.
תגובת הבריטים הייתה חקיקת סדרת חוקים, שהמרכזיים שבהם היו חוקים שציוו על סגירת הנמל של בוסטון והגבלת ההתכנסויות של מועצת העיר.
תגובתו הנגדית של אדמס הייתה ארגון חרם על סחורות הבריטים.
ב-1774 התמנה סמואל אדמס, ביחד עם עוד ארבעה, לנציג מסצ'וסטס בישיבתו הראשונה של הקונגרס הקונטיננטלי.
אדמס המשיך את שירותו בקונגרס לכהונה שנייה והיה לאחד התומכים הקולניים בהכרזה לעצמאות המושבות.
ב-1776 היה אדמס אחד מהחותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
אדמס המשיך את שירותו בקונגרס עד שנת 1781. בתחילה היה אדמס ממתנגדי החוקה החדשה, אך לבסוף התרצה ותמך בהצטרפות מסצ'וסטס כמדינה לאיחוד.
בשנת 1793 נבחר אדמס לתפקיד מושל מדינת מסצ'וסטס וכיהן בתפקיד עד שנת 1797.
אדמס נפטר בגיל 81, כנראה מסיבוך של מחלת פרקינסון בה לקה, ונקבר בבית הקברות הישן של בוסטון (בו קבור גם ג'ון הנקוק).
על שמו הוקמה בבוסטון מבשלת בירה - סמואל אדמס והיא אחת המבשלות המצליחות בארצות הברית.
סמואל בארבר היה מלחין אמריקאי.
בארבר נולד בווסט-צ'סטר שבפנסילבניה, למשפחה מוזיקלית: אמו הייתה פסנתרנית ואחותה זמרת אלט מפורסמת.
הוא החל לנגן בפסנתר בגיל שש, את יצירתו הראשונה כתב בגיל שבע, ובגיל 12 כבר שימש כנגן עוגב בכנסייה המקומית.
בגיל 14 התקבל למכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, שם למד פסנתר, שירה וקומפוזיציה.
שם גם פגש את ג'אן קרלו מנוטי, לימים שותפו לחיים וליצירה (מנוטי כתב את הלברית לשתיים מהאופרות שהלחין).
בגיל 23 כתב בארבר את יצירתו התזמורתית הראשונה: האוברטורה "The School of Scandal", שביצעה תזמורת פילדלפיה.
בשנת 1936 כתב רביעייה לכלי קשת, ובשנת 1938 עיבד את חלקה השני לתזמורת כלי קשת רחבה תחת השם "האדאג'ו לכלי מיתר".
גרסה זו הייתה ליצירתו המוכרת ביותר וכן ליצירה האמריקנית הראשונה שבוצעה על ידי המנצח ארטורו טוסקניני.
בהשפעת דודתו הזמרת וכבעל הכשרה בשירה בעצמו, הרבה בארבר לכתוב יצירות ווקאליות, מהפופולריות ברפרטואר הקלאסי של המאה ה-20. גם את האדג'ו הידוע לכלי מיתר עיבד למקהלה מעורבת בת שמונה קולות.
פרט לכך כתב מספר אופרות, יצירות לכלי סולו ותזמורת (ביניהן קונצ'רטו לכינור, יצירות לצ'לו ולפסנתר), יצירות לפסנתר סולו ולהרכבים קאמריים שונים.
בארבר זכה בפרסים רבים על יצירתו, בהם שלושה פרסי "פוליצר" בשנים 1935, 1936 (על הקונצ'רטו לפסנתר ותזמורת), וב-1958 (על האופרה "Vanessa").
יצירותיו בוצעו על ידי רשימה ארוכה של אמנים ידועי שם, בהם ולדימיר הורוביץ, מרתה גרהם, ארטורו טוסקניני, ג'ון בראונינג, ג'ני טוראל ואלאנור סטבר.
כמעט בכל יצירותיו של בארבר ניתן להבחין בקו מלודי אחד לפחות ברור ודומיננטי, לכן הוגדר לעיתים כ"נאו-רומנטיקן", אולם ניתן לזהות בהן גם השפעות קלאסיות ומאפיינים מודרניים ודיסוננטים בסגנון סטרווינסקי.
סגנונו היה אקלקטי וקשה לאפיון: הוא לא ייסד אסכולת כתיבה חדשה, לא דבק בסגנון מסוים, נמנע מלהיקלע לוויכוח הנפוץ בזמנו בעולם המוזיקה – סטרווינסקי (מוזיקה טונאלית) לעומת שנברג (מוזיקה אטונאלית) – וככזה משך אליו אש מבקרים וקולגות.
בשנת 1966 הועלתה הופעת הבכורה של אופרה שכתב – "אנטוניוס וקלאופטרה" – בטקס פתיחת האודיטוריום של בניין המטרופוליטן אופרה במרכז לינקולן לאמנויות הבמה.
האופרה ספגה ביקורת קשה וסימנה את בארבר כמלחין ש"אינו רלוונטי לתקופתו".
לאחר מפלה זו מיעט בארבר לכתוב, ויצירותיו האחרונות זכו להתעניינות מועטה בלבד.
סר סמואל ווייט בייקר היה מגלה ארצות בריטי, ומושל מחוז אקווטוריה בסודאן.
בייקר נולד בלונדון והתחנך בבריטניה ובגרמניה.
אביו היה איש חברת הודו המערבית וייעד לבנו קריירה מסחרית.
אך ניסיון קצר בעבודת המשרד הוכיח כי אינו מתאים לחיים מסוג זה.
ב-1843 נישא בייקר להנרייטה בידולף מרטין, בתו של כומר אנגלי.
לאחר מכן יצא למאוריציוס, ושהה שם למעלה משנתיים.
ב-1846 נסע לסרי-לנקה (שנקראה אז ציילון) וייסד שם מושבה חקלאית בשם נווארה אליה, ששימשה גם כמעון נופש הררי.
בעזרת אחיו הביא למושבה מהגרים מאנגליה, וגידל שם בקר.
במהלך שהותו בציילון פרסם ספר בשם "הרובה וכלב הציד בציילון" (1853), ושנתיים לאחר מכן את הספר "שמונה שנות נדודים בציילון".
הספרים הקנו לו שם כצייד.
בשנת 1855 יצא למסע לקונסטנטינופול, ובתקופה זו מתה אשתו הנרייטה.
בנסיעה זו נכח במכירת שפחות מין בעיירה וידין המצויה כיום בבולגריה.
הוא רכש נערה טרנסילבנית בשם ברברה מריה שש, קרא לה פלורנס, והמשיך עמה במסעותיו.
לאחר שנים, לפני ששב לאנגליה, נישא לה.
הוא המשיך במסעותיו לאזור קרים ולאחר מכן פיקח על סלילת מסילת ברזל בדוברוג'ה, שחיברה את הדנובה אל הים השחור.
לאחר השלמת הסלילה בילה מספר חודשים נוספים בדרום מזרח אירופה ובאסיה הקטנה.
במרץ 1861 יצא לראשון מבין מסעותיו במרכז אפריקה, במטרה לגלות את מקורות הנילוס ולאתר את המשלחות של קפטיין ג'ון הנינג ספיק וקפטיין ג'יימס אוגוסטוס גראנט באזור אגם ויקטוריה.
לאחר שנה אותה בילה בגבול סודאן-אביסיניה, ובה למד את השפה הערבית על בוריה, חקר את נהר העטברה ומקורות אחרים של הנילוס, והוכיח כי מקורם של סלעי המשקע של הנילוס הוא באביסיניה, הגיע לח'רטום, ושהה בה עד 1862, עת יצא למסע בעקבות מסלולו של הנילוס הלבן.
חודשיים לאחר מכן, בגונדוקורו, נפגש עם ספיק וגראנט, שלאחר שגילו את מקורות הנילוס, המשיכו בעקבות הנהר אל מצרים.
הצלחתם של ספיק וגרנט גרמה לבייקר לחשוש שלא נותר לו דבר לחקור, אך שני החוקרים נתנו לו מידע שאיפשר לו, לאחר שנפרד מהם, לאתר את אגם אלברט, שעליו שמעו ספיק וגראנט אך שמועות.
הוא היה האירופי הראשון שחזה באגם ב-14 במרץ 1864. לאחר שחקר את הסביבה והוכיח כי הנילוס עובר דרך אגם אלברט, (שבייקר הגזים באשר לגודלו) החל במסע חזרה, והגיע לח'רטום במאי 1865.
באוקטובר שלאחר מכן שב לאנגליה עם פלורנס, שליוותה אותו בכל מסעותיו.
לאות הוקרה על הישגיו העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית את מדליית הזהב שלה, וכיבוד זהה הוענק לו על ידי החברה הגאוגרפית של פריז.
באוגוסט 1866 הוענק לו תואר אבירות.
באותה השנה פרסם ספר על מסעותיו לחקר הנילוס, וב-1867 פרסם ספר נוסף על מקורות הנילוס באביסיניה.
שני הספרים יצאו במספר מהדורות.
כן פרסם סיפור בשם "מושלך על ידי הים" ב-1868. ב-1869 ליווה את הנסיך מוויילס, שהיה לאחר מכן למלך אדוארד השביעי במסעו במצרים.
בייקר מעולם לא זכה להכרה הציבורית לה זכו חוקרים בריטים אחרים באפריקה בזמנו.
המלכה ויקטוריה נמנעה מלהפגש עמו, בשל הסתייגותה מהדרך בה רכש את פלורנס, או בשל כך שטרם נישא לה.
אחיו, ולנטיין בייקר, הסתבך בעניין שכלל תקיפת אישה ברכבת, ואירוע זה פגם אף הוא במוניטין של בייקר בממסד השמרני הוויקטוריאני.
ב-1869, לבקשת מושל מצרים העות'מאני אסמאעיל פאשא, פיקד בייקר על משלחת צבאית לאזורים המשווניים של הנילוס, במטרה לדכא את הסחר בעבדים ולהפוך את האזור ראוי למסחר.
בטרם יצא מקהיר ועמו 1,700 חיילים מצרים, רבים מהם אסירים משוחררים, ניתן לו התואר פאשה, ודרגת גנרל בצבא העות'מאני.
פלורנס ליוותה אותו אף במסע זה.
אסמאעיל מינה אותו למושל המדינה החדשה בדרום סודאן (שהייתה אז בשליטה מצרית) וכונתה "אקווטוריה", וזאת למשך ארבע שנים, בשכר של עשרת אלפים לירות שטרלינג לשנה (הון עתק באותם הימים).
היה עליו להתמודד עם קשיים רבים, שנבעו מהעובדה שסחר העבדים היה הבסיס לכלכלתה של דרום סודאן, וכי איש מהמעורבים במינהל באזור לא רצה בסיומו של מפעל משגשג זה.
בייקר הביא לאזור זה את היסודות שעליהן יוכלו אחרים לבנות מינהל תקין בתקופות מאוחרות יותר.
לאחר ארבע שנים בהן היה מושל אקווטוריה שב לקהיר, והוחלף בתפקידו בידי המושל החדש, הקולונל צ'ארלס ג'ורג' גורדון.
ב-1874 שב לאנגליה עם פלורנס, לה נישא, ורכש אחוזה כפרית בדרום דבון, שם חי את שארית חייו.
הוא המשיך לפרסם ספרים העוסקים במסעותיו ("איסמעיליה" (1874), "קפריסין כפי שראיתיה" (1879).
הוא יצא למסעות לקפריסין, מצרים, הודו, יפן והרי הרוקי.
את סיפורי הציד שלו פרסם ב-1890 בספר בשם "חיות הפרא ודרכיהן".
גם בתקופה זו המשיך במעורבותו בענייניה של מצרים, התריע מפני אובדנה של סודאן וזניחתה על ידי האימפריה הבריטית, ודחק לכיבושה.
כן עסק בשאלות של הגנה ימית ואסטרטגיה.
הוא מת ב-1893 ונקבר בבית הקברות ברומפטון שבלונדון.
סמואל אנתוני אליטו הבן הוא עורך דין ומשפטן אמריקאי, שמכהן מאז 2006 כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש ונחשב לשופט שמרן.
הוא תואר לעיתים כסמן הימני ביותר בבית המשפט, או הימני ביותר יחד עם קלארנס תומאס.
אליטו נולד בטרנטון שבמדינת ניו ג'רזי, למשפחה ממוצא איטלקי.
הוא שופט בית המשפט העליון השני ממוצא איטלקי, אחרי אנטונין סקאליה.
אליטו גדל בעיירה המילטון, פרבר של טרנטון.
ב-1968 סיים אליטו את לימודי התיכון בהמילטון בהצטיינות, ולאחר מכן החל ללמוד בבית הספר "וודרו וילסון למדיניות ציבורית ויחסים בינלאומיים" באוניברסיטת פרינסטון.
ב-1972 הוא סיים את לימודיו בפרינסטון, לאחר שכתב תזה שכותרתה "מבוא לבית המשפט לחוקה של איטליה".
הפרק האחרון של התזה עוסק בפסיקות של בית המשפט האיטלקי בענייני דת ומדינה.
ב-1971 הוא היה יושב הראש של ועדת סטודנטים בנושא "גבולות הפרטיות בחברה האמריקאית".
דו"ח הוועדה עסק בצורך ביצירת כללים וחוקים שמגנים על הפרטיות של אזרחים אמריקאים ומאזנים בין הצורך בשמירה על הביטחון והזכות לפרטיות.
הדו"ח קרא גם לאיסור על אפליה בהעסקה נגד הומוסקסואלים והגדרה של פעילות הומוסקסואלית כחוקית.
אף ששמו של אליטו רשום כיושב ראש הוועדה, לא ברור באיזו מידה הדו"ח משקף את עמדותיו הפרטיות באותו הזמן.
לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון, הצטרף אליטו לקבוצה בשם "בוגרים מודאגים בפרינסטון", שחבריה אשר היו ברובם שמרנים, התנגדו בין השאר להחלטה של האוניברסיטה ב-1969 לקבל נשים ללימודים ללא הפרדה מגדרית ולמדיניות של העדפה מתקנת.
במהלך השימוע שערכה ועדת המשפט של הסנאט לאליטו לפני מינויו לבית המשפט העליון, הוא נשאל על חברותו בקבוצה וטען שלא היה פעיל בה מלבד עצם הצהרתו על השתייכות לה.
עם זאת, כשהוא הגיש ב-1985 בקשה לעבודה בממשל רייגן, הוא ציין בה את חברותו בארגון.
לאחר שסיים את לימודיו בפרינסטון, המשיך אליטו ללימודי משפט באוניברסיטת ייל.
ב-1975 ותפקד במהלך לימודיו כעורך בכתב העת Yale Law Journal.
הוא פרסם בכתב העת הערת מחקר שעוסקת בהחלטות בית המשפט לגבי החוקתיות של לימודי דת בבתי ספר ציבוריים במהלך הזמן הפנוי של התלמידים, ובאופן שבו האינטראקציה בין השופטים בתיקים הנוגעים לשאלה זו הביאה לפרשנויות מוטעות של הדין.
המאמר זכה בפרס על התרומה הטובה ביותר של סטודנט לכתב העת ב-1974.
בשנים 1976–1977 שימש אליטו כעוזר משפטי של השופט לאונרד גארת בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים.
לאחר מכן הוא שימש כעורך דין מטעם מחלקת המשפט של ארצות הברית , בבית המשפט הפדרלי המחוזי בניו ג'רזי.
בשנים 1981–1985 הוא שימש כעוזר פרקליט המדינה של ארצות הברית, ובמסגרת תפקיד זה הוא ייצג את עמדת הממשל הפדרלי בפני בית המשפט העליון ב-12 תיקים.
בשנים 1987–1990 הוא שימש כפרקליט הראשי של ארצות הברית במחוז ניו ג'רזי.
המשפט המתוקשר ביותר שניהל אליטו בתקופה זו, הוא נגד 20 נאשמים, שהואשמו בחברות בארגון הפשע לוצ'זה, אחת מ"חמש המשפחות".
בתום המשפט, אחרי כיומיים שבהם הדיינו המושבעים, כל ה-20 זוכו.
בשנים 1990–2004, במקביל לכהונתו כשופט, לימד אליטו משפט חוקתי וקורסים על משפט וטרור ועל זכויות האזרח בבית הספר למשפט של אוניברסיטת סיטון הול הקתולית בניו ג'רזי.
שופט בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים
בפברואר 1990 הכריז הנשיא ג'ורג' ה.
בוש שאליטו הוא מועמדו לתפקיד שופט בבית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית.
מינויו אושר פה אחד בסנאט ב-27 באפריל באותה השנה.
הוא כיהן בתפקיד עד 2006, עת התמנה לבית המשפט העליון.
בשנת 1992 אליטו היה אחד משלושה שופטים בבית המשפט לערעורים, שהחליטו בעתירה הורות מתוכננת נגד קייסי.
הארגון העותר (מוסד להורות מתוכננת) ערער על חוק מפנסילבניה שקבע חמש מגבלות שונות על הזכות להפלה, בטענה שהמגבלות אסורות על פי פסק דין רו נגד וייד.
השופטים אישרו את החוק, מלבד הוראת חוק אחת, שנשים שמבקשות לעשות הפלה צריכות ליידע את האב.
אליטו כתב דעת מיעוט שבה הסביר שהוא היה מקבל את החוק בכללותו, כולל ההוראה שבית המשפט פסל.
בית המשפט העליון הפך מאוחר יותר את ההחלטה, בפסק דין חשוב ששימר ופירש מחדש את הפסיקה ברו נגד וייד.
במהלך ישיבתו של אליטו בבית המשפט העליון, הוא כתב את דעת הרוב שביטלה את הפסיקה הזו בדובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון.
ב-1 ביולי 2005 הודיעה סנדרה דיי אוקונור על כוונתה לפרוש מבית המשפט.
בתחילה רצה הנשיא ג'ורג' וו.
בוש למנות במקומה את ג'ון רוברטס.
אולם, לפני שהספיק לעשות זאת, נפטר נשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט, ורוברטס מונה כנשיא בית המשפט במקומו.
לאחר שמונה רוברטס, הכריז בוש שמועמדתו להחליף את אוקונור היא הארייט מאיירס, עורכת דין ששימשה כיועצת משפטית של בוש ופרקליטתו האישית.
מינוי זה ספג ביקורת רבה, שכן למאיירס לא היה ניסיון רב, ולבסוף מאיירס הודיעה שהיא מוותרת על המינוי.
ב-31 באוקטובר הכריז בוש שאליטו הוא מועמדו החדש להחליף את אוקונור.
בתאריכים 9–13 בינואר 2006 ערכה ועדת המשפט של הסנאט שימוע לאליטו לקראת ההצבעה בסנאט.
הסנאטורים הדמוקרטים הביעו ביקורת על המינוי וטענו שעמדותיו השמרניות יטו את החלטות בית המשפט.
אליטו אמר שגישתו המשפטית היא אוריג'ינליסטית (פרשנות החוקה על פי הכוונות המקוריות של כותביה), בדומה לגישה של אנטונין סקאליה וקלארנס תומאס השמרנים.
הוא סירב להגיד כיצד יכריע בשאלות הקשורות להפלות.
בסיכום השימוע הצביעו חברי הוועדה בהתאם להשתייכותם המפלגתית, כאשר 10 חברי ועדה רפובליקנים תמכו במועמדותו ו-8 חברי ועדה דמוקרטים התנגדו לה.
ב-31 בינואר הצביעה מליאת הסנאט בעד אישור המינוי, ברוב של 58 תומכים מול 42 מתנגדים.
הפסיקות של אליטו מאז מינויו לבית המשפט העליון נטו לכיוון שמרני, ימני וליברטריאני.
בית המשפט העליון ביטל את פסיקת בית המשפט לערעורים ופסל את החוק בכללותו.
בשנת 2007, אליטו תמך בדעת הרוב בפסק דין גונזלס נגד קרהארט (Gonzales v.
Carhart), שקבע שחוק פדרלי שאוסר על "הפלה חלקית" (שיטת "הרחבה ופינוי", או D&E) הוא חוקתי.
שבע שנים קודם לכן, פסק דין שכתב סטיבן ברייר ונתמך על ידי סנדרה דיי אוקונור פסל חוק דומה.
הפסיקה מ-2007 עברה בזכות קולו של אליטו, שהחליף את אוקונור.
פרשנים הסיקו מכך שמינויו של אליטו במקום אוקונור שינה את היחס של בית המשפט להפלות.
ביוני 2022 כתב אליטו את דעת הרוב בתיק דובס נגד הארגון לבריאות נשים בג'קסון, שבה נקבע שפסק דין רו נגד וייד ופסק דין הורות מתוכננת נגד קייסי מוטעים ובטלים.
בשנת 2007 כתב אליטו את דעת הרוב בתיק , בו נקבע שעובדים לא יכולים לתבוע מעסיקים בגין אפליה על רקע של גזע או מגדר, אם טענותיהם מתבססות על פעולות שעשה המעסיק לפני יותר מ-180 יום.
ההחלטה התבססה על פרשנות של חוק שחוקק הקונגרס (ולא של החוקה).
בתגובה, הקונגרס העביר בשנת 2009 את "חוק תשלום הוגן על שם לילי לדבטר", שנקרא על שם העותרת בתיק.
אליטו כתב שורה של פסקי דין שהתפרשו כמפלה עבור ארגוני עובדים.
בשנת 2018 כתב אליטו את דעת הרוב בפסק דין Janus v.
AFSCME, שקבע שאסור לאיגודי עובדים במגזר הציבורי לחייב עובדים שאינם חברים באיגוד לשלם אגרות לאיגוד, בנימוק שחיוב בתשלום פוגע בחופש הביטוי של העובדים, שמוגן על ידי התיקון הראשון לחוקה.
ההחלטה ביטלה פסק דין אחר באותו נושא משנת 1977 (Abood v.
היא פורשה כמפלה קשה עבור איגודי עובדים, ופסק הדין עצמו מציין שלהחלטה יהיו השלכות פיננסיות שליליות על איגודים במגזר הציבורי.
דוחות שפורסמו לאחר מכן הראו שמספר איגודי עובדים גדולים במגזר הציבורי איבדו אחוז ניכר מהכנסותיהם ובמקרים מסוימים איבדו יותר מ-90% ממשלמי האגרות.
אליטו היה אחד משופטי הרוב בפסק דין מחוז קולומביה נגד הלר (District of Columbia v.
Heller), שקבע שהתיקון השני לחוקה מגן על זכותם של אזרחים פרטיים לשאת נשק ואוסר על הממשל הפדרלי להגביל נשיאת נשק למטרות חוקיות, שבאופן היסטורי נחשבו ללגיטימיות, כגון למטרות של הגנה עצמית בבית האזרח.
פסק הדין פסל חוק בוושינגטון די.
שאסר על נשיאת נשק בציבור וקבע שעל נשק המאוחסן בבית האזרח להיות פרוק, מפורק, ומוגן באמצעות מנעול על ההדק.
פסק דין זה התייחס לממשל הפדרלי בלבד ולא למדינות, שכן ב-2008 עדיין לא קבע בית המשפט העליון שהתיקון השני חל על המדינות.
בשנת 2010 כתב אליטו את דעת הרוב בפסק הדין מקדונלד נגד העיר שיקגו , שבו נקבע שהתיקון ה-14 החיל את המגבלות הקבועות בתיקון השני על המדינות.
לפי פסיקה זו לכל האזרחים בכל המדינות קיימת הגנה חוקתית על זכותם לשאת נשק.
עם זאת, שני פסקי הדין לא קבעו שהזכות לשאת נשק היא אבסולוטית.
אסדרה של נשיאת נשק היא לגיטימית עד גבול מסוים, ואת גבולות הלגיטימיות של חוקים בנושא יש להבין על פי ההיסטוריה והמסורת של ארצות הברית.
שני פסקי הדין נתפסו כמפלה עבור התומכים בהגבלות על נשיאת נשק.
בשנת 2014 כתב אליטו את דעת הרוב בפסק דין ברוול נגד הובי לובי (), שבו נקבע כי בהתאם ל"חוק שימור חופש הדת" (1993), חברות פרטיות פטורות מכללים רגולטוריים שהן מתנגדות להם מטעמים דתיים, אם ישנה דרך מגבילה פחות לקדם את האינטרסים הקבועים בחוק.
באופן ספציפי, חברות פרטיות פטורות מהחובה של מעסיקים לספק לעובדיהם ביטוח רפואי שכולל אמצעים למניעת היריון, חובה שנקבעה על ידי מחלקת הבריאות של ארצות הברית אחרי שעבר חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (אובמה-קייר).
זו הייתה הפעם הראשונה שבית המשפט העליון הכיר בזכותן של חברות פרטיות להצהיר על אמונה דתית ולזכות בהגנה על אמונה זו.
אליטו הצטרף למסקנה של הרוב (אך לא לחוות הדעת של הרוב) בפסק דין "פולטון נגד העיר פילדלפיה" (Fulton v.
City of Philadelphia), שקבע שהעיר פגעה בחופש הדת של סוכנות אימוץ ילדים קתולית כאשר היא מנעה מהסוכנות להשתתף בתוכנית האימוץ של העיר משום שהסוכנות לא הסכימה לעזור לבני זוג מאותו המין.
בחוות דעת נפרדת, אליטו כתב שהוא היה הולך רחוק יותר מהרוב ומבטל פסיקה קודמת של בית המשפט (Employment Division v.
Smith), שקבעה שמדינות יכולות אך לא מחויבות להתחשב בשיקולים של אמונה דתית בבואן לאכוף את החוק במדינה.
בהחלטה הראשונה שלו בבית המשפט העליון, בשנת 2006, הצטרף אליטו לשופטים הנחשבים לליברלים בפסק דין שעיכב הוצאה להורג של נידון למוות ממיזורי (האסיר הוצא להורג לבסוף בשנת 2014).
עם זאת, אליטו נוטה באופן כללי להצביע בעניינים הקשורים לעונש מוות והוצאות להורג יחד עם השופטים השמרנים.
בשנת 2015 הוא כתב את דעת הרוב בפסק דין גלוסיפ נגד גרוס (Glossip v.
אליטו כתב בפסק הדין שעונש המוות הוא חוקתי ולכן חייבות להיות שיטות חוקתיות להוצאה להורג.
הוא הוסיף שאומנם כולם רוצים למות בשלווה, אך להרבה אנשים אין את "המזל הטוב הזה", והדרישה ששיטת ההוצאה להורג לא תכלול כל סיכוי לכאב תביא לביטול עונש המוות.
הפסיקה קבעה גם שנידונים למוות שמערערים על האופן בו מתכוונת המדינה להוציאם להורג, מחויבים להציע שיטת הוצאה להורג חליפית.
כלל זה הקשה בהמשך על ערעורים לגבי שיטת ההוצאה להורג.
אליטו היה חלק משופטי הרוב בפסק דין מחוז שלבי נגד הולדר (Shelby County v.
Holder) משנת 2013, שביטל הוראות בחוק זכות ההצבעה משנת 1965, אשר מחייבות מדינות ומחוזות מסוימים בדרום ארצות הברית, אשר על פי קביעת הקונגרס נטו בעבר לפגוע בזכות ההצבעה של מיעוטים, לקבל אישור מבתי משפט פדרליים לפני ביצוע שינויים בחוקי ונוהלי הבחירות שלהם.
בשנת 2021 כתב אליטו את דעת הרוב בפסק דין "ברנוביץ' נגד הוועדה הדמוקרטית הלאומית" (Brnovich v.
Democratic National Committee), שאישר חוק חדש בנוגע להצבעה בבחירות באריזונה, אחת מהמדינות שלפני 2013 היו מחויבות לקבל אישור לשינויים בחוקי בחירות.
החוק החדש קבע שלא יספרו פתקי הצבעה שישולשלו לקלפי במחוז בחירה שונה מזה שנקבע לאזרח.
בנוסף, החוק קבע שרק האזרח המצביע, באופן אישי, רשאי להתעסק עם פתק ההצבעה שלו, גם במקרה של הצבעה בדואר.
אריזונה טענה שהחוק נועד להתגונן מפני הונאת בחירות, אך הוא נתפס כניסיון של המחוקקים הרפובליקנים במדינה להטות את תוצאות הבחירות, משום שמיעוטים ובוחרים דמוקרטים נוטים יותר להשתמש בפרקטיקות שהחוק אוסר.
בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים הסכים עם הוועדה הדמוקרטית הלאומית שבפועל החוק מפלה בוחרים אינדיאנים, היספנים ושחורים.
פסק הדין שכתב אליטו דחה את החלטת בית המשפט לערעורים והחזיר את החוק מאריזונה על כנו.
אליטו לא קבע מבחן רשמי לשאלה אם מדיניות בחירות מסוימת מפלה בוחרים, אך חוות הדעה שלו קבעה מספר "כללים מנחים" בנושא.
ההחלטה והכללים המנחים שאליטו ציין נתפסו שצמצום משמעותי של כוחו של חלק 2 בחוק זכות ההצבעה למנוע אפליה בבחירות.
השופטת אלנה קגן כתבה בדעת מיעוט שפסק הדין של אליטו הוא "טרגי" משום שהוא "פוגע בחוק שנועד להביא את ההפליה בבחירות לסיומה" ורשימת הכללים המנחים של אליטו היא "מומצאת" וחסרת בסיס בחוק עצמו.
הנשיא ג'ו ביידן אמר שהוא "מאוכזב עמוקות" מההחלטה וש"במהלך תקופה של שמונה שנים בלבד, בית המשפט עשה נזק חמור להוראות חשובות של חוק הבחירות של 1965 – חוק שנדרשו שנים מאבק כדי להבטיחו".
אליטו היה בדעת מיעוט בכל פסקי הדין שהכשירו את חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (אובמה-קייר) ותמך בכל פסקי הדין שצמצמו אותו.
כך לדוגמה, הוא היה בדעת מיעוט בפסק דין NFIB v.
Sebelius שנתפס כגורלי עבור יישום החוק.
הוא כתב את פסק הדין "הובי לובי" מ-2014, שאפשר לחברות פרטיות לקבל פטור מטעמי אמונה דתית מהצעת ביטוח רפואי לעובדים שכולל אמצעים למניעת היריון.
בשנת 2020 הוא הצטרף לפסק דין שהכשיר כללים שקבע ממשל טראמפ, שהרחיבו משמעותית את הזכאות של חברות לפטור מטעמי דת (Little Sisters of the Poor Saints Peter and Paul Home v.
בחוות דעת משלו בתיק זה, אליטו הוסיף שלדעתו הכללים שקבע ממשל טראמפ אינם רק לגיטימיים אלא גם מחויבים מכוח החוק לשימור חופש הדת.
אליטו היה בדעת מיעוט בפסק דין קליפורניה נגד טקסס משנת 2021, שקבע שלטקסס אין זכות עמידה לעתור כנגד החוקתיות של אובמה-קייר.
העתירה בתיק נחשבה לאיום משמעותי על החוק, ודעת המיעוט של אליטו, שאורכה רב מזה של דעת הרוב, תוקפת את בית המשפט על "המרחק הרב שבית המשפט מוכן ללכת כדי להגן על חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה".
אלרטון (26 במאי 1828 – 22 בפברואר 1914) היה מסוחרי בשר החזיר הגדולים במדינת אילינוי, עסקן ובעל נכסים.
אלרטון היה ממקימי שוק הבשר של שיקגו והבנק הראשון של שיקגו.
הוא הקים על אדמותיו את הכפר אלרטון.
אחוזתו שופצה על ידי בנו, רוברט אלרטון וכיום היא חלק מפארק אלרטון השייך לאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
סמואל אלרטון נולד ב-26 במאי 1829 במחוז דאצ'ס במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הוא היה בן למשפחת חקלאים וכרבים באותה תקופה למד בבית הספר המחוזי בעונת החורף בלבד.
עד גיל 18 עבד אלרטון בחווה המשפחתית ולאחר מכן החל לגדל בקר באופן עצמאי.
בגיל 21 היה בידיו הון מספיק כדי לנדוד מערבה למדינת אילינוי.
בגיל 23 החל לסחור בבקר ומקנה.
במהלך שנותיו הראשונות בעסק נטה להצלחות גדולות וכישלונות גדולים לסירוגין.
הוא השקיע בגידול בקר במחוז פיאט אך בנה את משרדי החברה שלו בשיקגו.
אלרטון קנה בית בשדרת פריירי בעיר, אחד המקומות הנחשבים בקרב חברת העסקים של שיקגו באותה עת.
לרוב בחר לגור ולעבוד משיקגו ולא יצא לשטחיו הנרחבים.
החורף של שנת 1863 שינה את חייו של סמואל.
באותן שנים שירתו את שיקגו שמונה חברות רכבת אשר לכל אחת מהן היה שוק סיטונאי משלה.
סוחרי הבשר, החקלאים ועוד נהגו לעבור בין שוק סיטונאי אחד לשני ולמצוא את הסחורה המתאימה להם.
באוגוסט של אותה שנה צניחה בטמפרטורות הובילה לירידה בתוצרת הדגן באילינוי, דבר שהקשה מאוד על מגדלי החזירים והבקר במדינה להאכיל את מקנם.
סוחרי הבשר הציפו את שוקי שיקגו בבעלי חיים לשחיטה.
במקביל מלחמת האזרחים האמריקאית נערכה וצבא האיחוד יצא להתקפה הראשונה בשטח הקונפדרציה.
הכוחות הגדולים שנערכו באוהיו נזקקו לכמויות גדולות של בשר כדי לשמור על יכולת קרבית.
אלרטון קיבל את המידע על כך מדודו שגר באוהיו וביקש ממנו לקנות את כל חוזי ההאכלה לחיילי האיחוד.
במהלך כלכלי אמיץ הוא רכש כל בעל חיים שנכנס לשיקגו לשחיטה.
לאחר קבלת שטרי הקנייה על שלל בעלי החיים וחוזי הקנייה הצליח למצוא משקיעים שיממנו את המיזם בסכום כולל של $80,000 - הון עצום באותן שנים.
הרווח שעשה אלרטון מהעסקה עשה אותו "עשיר מעבר למה שניתן להבין".
באמצעות הונו וקשריו החדשים החל אלרטון להרחיב את פעילותו הכלכלית בעיר.
בשנה בה עשה את מרב הונו חבר למספר משקיעים לצורך הקמת הבנק הראשון של שיקגו.
אלרטון היה חבר בחבר המנהלים של הבנק במשך 51 שנים.
כמו כן, ניהל לתקופה את חברת הרכבת של העיר שיקגו.
אלרטון החל להרחיב את עסקיו ולרכוש חוות נוספות מלבד זו שלו.
נוסף על כך הוא פעל לפיתוח שוקי בשר בערי המערב התיכון, ביניהם שוק הבשר של שיקגו.
במותו היו בבעלותו למעלה מארבעים אלף אייקרים של אדמות ברחבי המערב התיכון, נברסקה, קליפורניה, הוואי ועוד.
בשנת 1893 התמודד אלרטון לראשות עיריית שיקגו כנציג הרפובליקני והפסיד לקארטר האריסון הדמוקרט, אשר החל בכך את הקדנציה החמישית שלו כראש העיר.
סמואל לא נפגע מהפסדו, למעשה ייתכן שהדבר הציל את חייו שכן באוקטובר של אותה שנה נרצח האריסון.
שלוש שנים לאחר מכן דיווח עיתון השיקגו טריביון כי אלרטון הוא האיש השלישי הכי עשיר בשיקגו, אחרי מארשל פילד ופיליפ ארמור.
תומפסון מפאוריה נולדו לו שני ילדיו, רוברט ה.
פדואלה נפטרה בשנת 1890 וסמואל התחתן עם אחותה - אגנס ס.
אלרטון נפטר בשנתו ב-22 בפברואר 1914. בצוואתו הוריש לאשתו, ילדיו אחת ממשרתותיו וחברו הטוב הון שערכו באותה עת עמד על 20 מיליון דולר.
אלרטון נתן מניות לאשתו ושני ילדיו ולנכדיו העניק חלק נכבד מאדמותיו.
בנו, רוברט אלרטון קיבל את אחוזת המשפחה הסמוכה למונטיסלו.
סמואַל בן יחיא אל-מוגרבי בן עבאס היה מתמטיקאי, אסטרונום ורופא יהודי שהתאסלם בשנת 1163 לערך.
בצעירותו סמואל למד עברית ולימודי דת, מתמטיקה, הנדסה ורפואה, וכבר אחרי בר המצווה החל משמש כמורה למתמטיקה.
אביו של סמואל היה ר' יהודה בן שמואל אבן-עבאס מפאס, מחבר הפיוט המפורסם "עת שערי רצון להפתח", שיש האומרים שהוא חיברו כאבל על ההתאסלמות של בנו.
הוא אכן כותב בספרו "אפחאם אל-יהוד", שכאשר החליט להתאסלם כתב לאביו מכתב ובו בישרו על החלטתו.
באותה תקופה היה אביו בחלב והוא היה בחסנכיף (כיום בטורקיה), ואביו יצא לפגוש אותו, ובדרכו, בהיותו במוסול, חלה ונפטר.
קודם להתאסלמותו היה תלמידו של המלומד היהודי ברוך בן מלכה, שהתאסלם בסוף ימיו.
באוטוביוגרפיה שכתב כנספח לספרו "אפחאם אל-יהוד" (إفحام اليهود, "השתקת היהודים"), הוא מספר על התהליך שהוביל אותו להתאסלם.
לאורך הספר מדגיש אל-מוגרבי כי המניע העיקרי לרצונו להתאסלם היה רציונלי, בשל שורת ספקות שעלו לו לגבי האמונה היהודית, וטענות לטובת האסלאם שלא יכול היה להפריך.
לפי טענה שהוא חוזר עליה במהלך הספר, כל המסורות על מעשי הנביאים בעבר הן פלאיות, ויש להאמין לכולן רק מכוח המסורת, אך אין עדיפות למסורת אחת על האחרות.
מתוך ההנחה שהאסלאם הוא הדת היחידה שמקבלת גם את האמונה בנביאי הדתות האחרות, כמו משה (מוסא) וישו (עיסא), מסקנתו היא שהאסלאם הוא הבחירה הרציונלית מביניהן.
הטריגר להתאסלמות בסופו של דבר הגיע בדמות שני חלומות שחלם, אחד על שמואל הנביא שעל שמו נקרא, ואחד על מוחמד.
לפי סיפורו, שמואל הנביא הקריא לו את הפסוק מספר דברים: () וחידש לו כי מדובר בנבואה של משה על מוחמד שיופיע בעתיד.
הנביא ביסס זאת באמצעות הפסוק () המדבר על מקום מושבו של ישמעאל, אביהם האפונימי של הערבים.
בחלום שני פגש את מוחמד ששאל אותו אם ברצונו להצטרף אליו לכיבושי האסלאם, ואל-מוגרבי הסכים לכך בחפץ לב.
בבוקר למחרת שני החלומות, בחג הקורבן של שנת 558 לספירה המוסלמית (16 בנובמבר שנת 1163 לספירת הנוצרים, י"א בכסליו ד'תתקכ"ד בספירה העברית) אל-מוגרבי מיהר להתאסלם בעיר מראגה.
באותו יום החל לכתוב את ספרו "אפחאם אל-יהוד".
בספרו "אִפְחַאם אל-יהוד" ("השתקת היהודים") הוא מתפלמס עם מוצאו ומציג שורת טענות נגד היהדות מתוך כתבי המקרא.
כך לדוגמה הוא מנסה לבסס את עקרון הנסח' (نسخ.
העיקרון שחוקי האל יכולים להשתנות) מתוך ציוויים שונים בתורה שהשתנו במשך הזמן, ולכן הקוראן יכול לבטל את חוקי התורה ולצוות על חוקים חדשים.
בנוסף, הוא מצטט פסוקים מהמקרא שניבאו לטענתו על ישו ומוחמד, וטוען שחלקים רבים מהתורה זויפו בידי עזרא הסופר.
בחלק האחרון בספר הוא מביא אנקדוטה על ניסיון כושל של יהודי בגדאד לעוף לירושלים, כראיה לטיפשותם של היהודים.
מקטרגים כנגד היהדות בעולם האסלאם השתמשו בטיעונים שבספרו של סמואל אל-מוגרבי גם דורות לאחר מותו, וממשיכים לעשות בו שימוש עד ימינו.
בשנת 2006 הספר יצא לאור במהדורה מחודשת בקהיר.
אל-מוגרבי היה מחבר פורה שכתב כ-85 ספרים בכמה מהמדעים המדויקים, ביניהם אסטרונומיה, מתמטיקה (ובייחוד אלגברה) ורפואה.
בחיבוריו במתמטיקה, אל-מוגרבי המשיך את אוקלידס, וכבר בגיל 19 הוא החל לכתוב את ספרו "الباهر في الجبر" (אלבאהר פי אלג'בר = "המבריק באלגברה"), שבו השתמש באינדוקציה מתמטית.
הוא גם חקר את הבינום של ניוטון עד ל־n=12 (כ-600 שנה לפני זמנו של ניוטון) ואת משולש פסקל שהשאיר אחריו אל קראג'י.
אחת מיצירותיו ששרדו נקראת "חשיפת הטעויות של האסטרולוגים", אשר, כפי שמרמזת הכותרת, טוענת נגד הערך המדעי של האסטרולוגיה.
כמה הוגים יהודים מתקופתו הגיבו על התאסלמותו בעלבונות.
בעקבות ספרו הפולמוסי, הרמב"ם באיגרת תימן כינה את אל-מוגרבי "הפושע", ולעג לכמה מטענותיו.
המשורר יהודה אלחריזי בספרו תחכמוני כינה אותו "בן פריץ" ש"הפליא נבלות".
הפילוסוף היהודי אבן כמונה טען שאל-מוגרבי התאסלם כדי להרגיז את היהודים.
ההיסטוריון הרב יוסף סמברי כינה אותו "מוכה בסנורים" ואת ספרו "אפחאם אל-יהוד" - "שחור כפחם".
סמואל אינקום הוא כדורגלן עבר גנאי ששיחק בעמדת המגן הימני.
אינקום התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סקונדי האסאקאס.
לאחר שנה עבר לאסאנטה קוטוקו, ב-26 באפריל 2009 הוא חתם בפ.צ.
ב-12 ביולי 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבזל בהפסד 2-0 נגד סנט גאלן.
בסיום העונה זכה עם המועדון בדאבל.
ב-23 בינואר 2011 אינקום חתם בדניפרו תמורת 5.3 מיליון אירו.
ב-6 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד טאבריה סימפרופול.
ב-30 באוקטובר 2011 הוא קיבל כרטיס צהוב שני לאחר שהיה אמור להיות מוחלף על ידי איבן שאקוב והוא השאיר את החולצה שלו על המגרש, אינקום הורחק והחילוף לא בוצע.
בספטמבר אינקום שוחרר מדניפרו, וחתם בדי.סי.
ב-11 ביוני 2015 חתם בבואבישטה הפורטוגזית לשלוש שנים.
בינואר , אינקום חתם בטורפדו כותאיסי.
ב-2022 עבר לאקרה הארטס אוף אוק.
בצעירותו, אינקום שיחק בנבחרת הנוער של גאנה וזכה עימה בשנת בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ובאליפות אפריקה לצעירים בכדורגל.
ב-20 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה במשחק ידידות נגד .
סמואל בושאר היה מזרחן צרפתי וחוקר המקרא, כומר בכנסייה הרפורמית הצרפתית .
בושאר היה תלמידו של תומאס ארפניוס , ורבו של פייר דניאל אואה.
לשני כרכי ספרו "Geographia Sacra seu Phaleg et Canaan" (גאוגרפיה של ארץ כנען, קן 1646) נודעה השפעה עמוקה על פרשנות המקרא במאה ה-17.
סמואל אונטרמאייר היה עורך דין יהודי-אמריקאי ופעיל ציוני.
נולד בלינצ'בורג שבמדינת וירג'יניה בשנת 1858 להורים ממוצא יהודי-גרמני, ולאחר מות אביו, עברה משפחתו לניו יורק.
למד משפטים באוניברסיטת קולומביה, והתמחה בדיני חברות.
הפעיל משרד לעריכת דין בניו יורק עם אחיו הצעיר מוריס, ועם אחיו למחצה רנדולף גוגנהיים.
מאוחר יותר הצטרף אליהם לואי מרשל.
ניהל תיקים משפטיים מגוונים, ובהם תביעות מתוקשרות רבות, כגון זו בה תבע הרמן ברנשטיין את הנרי פורד בגין הפצת עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון בשנת 1921.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כיועץ למשרד האוצר האמריקאי בנושא דיני מיסים.
היה פעיל של המפלגה הדמוקרטית, ונודע כתומך נלהב של וודרו וילסון.
כמו כן, היה פעיל ציוני, ושימש כנשיא קרן היסוד.
נפטר בקליפורניה בשנת 1940. על אדמות שרכש במחוז וסטצ'סטר שבמדינת ניו יורק הוקמו לאחר מותו גנים שנקראו על שמו ("Untermyer Park").
סמואל אומטיטי (באנגלית ובצרפתית: Samuel Yves Umtiti; נולד ב-14 בנובמבר 1993) הוא כדורגלן עבר צרפתי יליד קמרון ששיחק בעמדת הבלם.
אומטיטי נולד בקמרון, הצעיר מבין אחיו.
בגיל שנתיים עברה משפחתו לליון שבצרפת.
בגיל 5 החל לשחק כדורגל בקבוצה המקומית מניבל ובגיל שמונה עבר למחלקת הנוער של קבוצת הפאר הצרפתית אולימפיק ליון, הוא החל לשחק בתור חלוץ, הוסט לקשר ולבסוף לבלם.
ב-8 בינואר 2012, בגיל 19, ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 בדרבי על ליון דוצ'ר במסגרת הגביע הצרפתי.
ב-14 בינואר 2012 ערך את הופעתו הבכורה בליגה הצרפתית בהפסד 0–1 למונפלייה.
ב-28 במרץ חתם על חוזה מקצועי ראשון בקבוצה.
בעונתו הראשונה בבוגרים ערך 18 הופעות בכל המסגרות.
ב-20 בספטמבר 2012 ערך את הופעתו הבכורה במסגרת אירופית בניצחון 1–2 על ספרטה פראג במסגרת הליגה האירופית.
ב-12 בינואר 2013 הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על טרואה.
ב-20 ביולי 2015 האריך את חוזהו עד 2019 לאחר התעניינות מקבוצות הפאר באירופה.
ב-12 ביולי 2016 חתם בברצלונה הספרדית תמורת 25 מיליון אירו וסעיף שחרורו נקבע ל-60 מיליון אירו.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–3 על סביליה בהסופר קאפ הספרדי.
אומטיטי זכה לשבחים רבים על התאקלמותו בברצלונה והפך במהרה לשחקן הרכב.
ב-4 במרץ 2017 כבש את שער הבכורה שלו במדי ברצלונה בניצחון 0–5 על קבוצת סלטה ויגו.
בשנת 2018 אומטיטי נפצע בברך, השחקן נמנע מלעבור ניתוח על מנת לא לפספס את המונדיאל.
כתוצאה מכך, את העונה שלאחר המונדיאל אומטיטי העביר בהתאוששות מהפציעה.
באוגוסט 2020 תוך כדי שהוא מתאושש מהפציעה בברך, חלה בקורונה.
ב-22 ביולי 2023 חזר לצרפת וחתם לשנתיים בליל.
בספטמבר 2025 פרש ממשחק בעקבות פציעה שממנה סבל.
אומטיטי שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צרפת החל מגיל 17. הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2016 שנערך בצרפת לאחר פציעתו של ז'רמי מתייה.
את הבכורה במדי הנבחרת ערך ברבע גמר הטורניר, לאחר השעייתו של עדיל ראמי, במשחק בו ניצחה צרפת את איסלנד בתוצאה 2–5.
במונדיאל 2018 כבש אומטיטי את שער הניצחון בנגיחה מהקרן במשחק חצי הגמר נגד בלגיה.
כתוצאה מכך העפילה צרפת למשחק הגמר, אומטיטי פתח במשחק הגמר שבו צרפת ניצחה את קרואטיה 4–2 וזכתה במונדיאל.
אומטיטי הפך לטבעוני ב-2020. בריאיון ל-OneFootball סיפר כי המעבר לטבעונות עזר לשפר את בריאותו.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 – 2013
סמואל רייט בודמן השלישי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר האנרגיה של ארצות הברית בקבינט של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
לפני שהיה מזכיר האנרגיה, בודמן היה סגן מזכיר המסחר של ארצות הברית וסגן מזכיר האוצר.
סמואל בודמן נולד ב-26 בנובמבר 1938 בפרוורי שיקגו שבאילינוי.
בודמן השלים את לימודיו הגבוהים בשנת 1961 לאחר שקיבל תואר ראשון בהנדסת כימיה מאוניברסיטת קורנל.
בשנת 1965, הוא השלים את הדוקטורט שלו במדעים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
במשך שש שנים הוא שימש כפרופסור להנדסת כימיה.
הוא המנהל לשעבר של בית הספר להנדסה כימית ב-M.I.T.
וחבר לשעבר במועצת ההנהלה של M.I.T.
הוא גם כיהן כחבר ההנהלה בוועדות ההשקעה ב-M.I.T., חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וכן הנאמן של ושל .
כמו כן הוא גם היה חבר בדירקטוריון של דופונט.
בינואר 2001 מונה בודמן לתפקיד תת-מזכיר המסחר של ארצות הברית.
בנובמבר 2003 נבחר על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש לתפקיד תת-מזכיר האוצר של ארצות הברית ג'ון ויליאם סנו, ונכנס לתפקיד בדצמבר אותה שנה.
ב-10 בדצמבר 2004, בודמן היה מועמדו של הנשיא בוש להחליף את מזכיר האנרגיה של ארצות הברית ספנסר אברהם.
מועמדותו אושרה פה אחד על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-31 בינואר 2005, שנכנס יום למחרת לתפקיד באופן רשמי.
הוא הוביל את מחלקת האנרגיה של ארצות הברית עם תקציב של מעל 23 מיליארד דולר ולמעלה מ-100,000 קבלנים פדרליים.
בחודש פברואר 2007, בודמן העיד בפני ועדת המשנה לכוחות המזוינים של ארצות הברית בנוגע לבעיות אבטחה במעבדה הלאומית לוס אלמוס.
הוא הצהיר כי "לב הבעיה היא בעיה תרבותית בלוס אלמוס." הוא קבע "כי בעיות האבטחה נובעות מהיהירות של כימאים, פיזיקאים ומהנדסים שעובדים בלוס אלמוס וחושבים שהם מעל כל זה."
ולזוג שלושה ילדים ביולוגיים, שני ילדים חורגים ושמונה נכדים הוא נפטר ב-7 בספטמבר 2018.
סמואל אנדרסון הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהופעתו בתפקיד דני פינק בסדרת המדע בדיוני של ה-BBC "דוקטור הו", ובדמות דניאל וילסון בסיטקום "Trollied" של רשת Sky1.
אנדרסון נולד בהנדסוורת' שבברמינגהאם לאם אירית ולאב ג'מייקני.
מגיל צעיר החליט אנדרסון שהוא רוצה קריירה של שחקן.
הוא למד בבית הספר הקתולי סטיוארט בת'רסט.
אנדרסון למד בבית הספר למשחק "Academy of Live and Recorded Arts" בלונדון.
ב-2004 קיבל את התפקיד של קרות'ר בהפקה המקורית של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט.
הוא גילם את אותה דמות בהצגות שהועלו בברודוויי, סידני, ולינגטון והונג קונג, כמו גם בגרסה הרדיופונית ובגרסה הקולנועית של המחזה.
ב-2004 הופיע אנדרסון בסדרת הטלוויזיה הקס של ערוץ Sky One.
ב-2006 וב-2007 השתתף בסדרת הדרמה קומית "Totally Frank" בערוץ 4. ב-2007 שיחק בסדרה הקומית "גאווין וסטייסי" בתפקיד פינגרס, וב-2009 חזר להופיע בסדרה באותו תפקיד.
עוד בטלוויזיה שיחק אנדרסון בסרט הקומי "Stuck" של ערוץ BBC Four, והופיע בתפקיד אורח בסדרות "רופאים" ו"חדר מיון" של BBC One.
באוקטובר 2007 החל אנדרסון לשחק באופרת הסבון של רשת ITV "אמרדייל" בתפקיד רוס קירק.
ההודעה על הליהוק שלו נמסרה בספטמבר 2007, ואנדרסון אמר על כך שזה "נפלא להשתתף בתוכנית כזו מצליחה".
לדברי מפיקת הסדרה קתלין בידלס אנדרסון היה "תוספת נהדרת לצוות השחקנים".
אנדרסון שיחק בתפקיד קבוע בסדרה עד ינואר 2009.
ב-2011 גילם אנדרסון את מר רומנטי במסע הפרסום של קפה Carte Noire.
ב-2012 השתתף במסע פרסום של חברת המזון ג'ינסטרס (Ginsters).
בפברואר 2014 הופיע בתפקיד קטן בפרק בסדרה הדרמה "Death In Paradise" של ה-BBC.
באותו זמן פורסם שאנדרסון לוהק לתפקיד דני פינק, מורה בבית הספר התיכון, בעונה השמינית של הסדרה "דוקטור הו".
הוא הופיע בסדרה ב-11 פרקים.
ב-2016 החל אנדרסון להופיע בסיטקום " Trollied" בתפקיד דניאל.
בפברואר 2016 שיחק בפרק בסדרה "Moving On" בערוץ BBC One.
ב-2017 שיחק בסדרה הקומית "Loaded" בערוץ 4.
דן 2 פרקים Red Rose ויני מייסון 4 פרקים 2023 The Chemistry of Death מקנזי 3 פרקים 2025 המלך הזאב (אנ') Wolf King ברוהאן דיבוב; 5 פרקים
סמואל אלברט לוין היה קרדיולוג יהודי-אמריקאי.
על שמו נקראים מדד לוין, "הסימן על שם לוין" ותסמונת לאון–גנונג–לוין.
סמואל אלברט לוין נולד ב-1 בינואר 1891 בלומז'ה שבפלך לומז'ה של האימפריה הרוסית (כיום בפולין), בגיל 3 היגרה משפחתו לארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בגיל 20, ובגיל 23 קיבל תואר דוקטור לרפואה מהרווארד.
בשנתו האחרונה בבית הספר לרפואה הוא נבחר לביצוע מחקר קליני בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל שבבוסטון.
ב-1916 היה לוין לאחד משני רופאים צעירים שגויסו על ידי הוועדה לשיתוק ילדים של אוניברסיטת הרווארד על מנת להתמודד עם מגפת הפוליו שהתפרצה באותה השנה.
באוגוסט 1921 ייעץ לוין בהקשר של מחלתו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לוין היה הראשון שאיבחן את מחלות של רוזוולט כמחלת הפוליו.
לוין מונה לעוזר פרופסור לרפואה בהרווארד בשנת 1930 ולרופא בבית החולים ברינגהם אנד וימנס ב-1940. הוא שימש כפרופסור לרפואה בהרווארד מ-1948 ועד לפרישתו ב-1958. הוא המשיך לתת ייעוץ קרדיולוגי בבית החולים עד מותו.
לוין היה חלוץ בטיפול בפקקת כלילית והוא היה לרופא האמריקאי השני שאיבחן מחלה זו, עליה גם פירט בספרו "Clinical Heart Disease" שיצא בשנת 1936.
לוין נפטר ב-31 במרץ 1966 בניוטון, מסצ'וסטס.
על שמו נקראה היחידה הקרדיולוגית על שם סמואל אלברט לוין בבית חולים בריגהם אנד וימנס.
נקבר בבית העלמין היהודי "עדת ישורון".
סמואל דלוצנה אינגהם היה מזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא אנדרו ג'קסון ולפני כן חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
סמואל אינגהם נולד בניו הופ, פנסילבניה לג'ונתן אינגהם, רופא בפילדלפיה, ולאן לבית ולדינג.
לאחר שלמד לימודים קלאסיים, הוא עבד כשוליה אצל יצרן נייר בפניפק קריק, לא הרחק מפילדלפיה.
לאחר סיום הכשרתו כשוליה, היה אינגהם למנהל מפעל לייצור נייר בבלומפילד, ניו ג'רזי, שם הוא הכיר את רבקה דוׂׂׂד, שאיתה הוא התחתן ב-1800 ויחד הם הביאו לעולם חמישה ילדים.
באותה שנה הוא שב לפנסילבניה ושם הוא הקים מפעל לייצור נייר בשטח החווה של אמו (אביו נפטר ב-1793), שהיה למקור פרנסתו העיקרי בשנים הבאות.
בשנים 1806–1808 היה אינגהם חבר בבית הנבחרים של פנסילבניה.
לאחר מכן מינה אותו מושל פנסילבניה כשופט שלום.
בשנים 1813–1818 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא הביס בקלות את יריביו הפדרליסטים בשתי מערכות הבחירות הראשונות בהם הוא התמודד ובבחירות של 1816 לא הוצב מולו שום מתחרה.
עד 1815 הוא היה יושב ראש ועדת בית הנבחרים לענייני הגמלאות והתביעות של המהפכה האמריקאית.
לאחר מכן הוא שימש כיושב ראש ועדת הדואר.
ב-1818 הוא התפטר מהקונגרס בשל מחלתה של אשתו.
הוא מונה כפקיד הראשי של בית המשפט לערעורים של מחוז באקס בפנסילבניה.
לאחר מכן, ועד 1820 הוא שימש כמזכיר המדינה של פנסילבניה.
ב-1822 נשא אינגהם לאישה את דבורה הול מסיילם, ניו ג'רזי.
יחד הם הביאו לעולם שלושה ילדים.
באותה שנה הוא נבחר שוב לקונגרס וכיהן שם עד 1829. הוא שב גם לתפקידו כיושב ראש ועדת הדואר.
לאחר תום כהונתו בקונגרס ועד 1831 כיהן אינגהם כמזכיר האוצר של ארצות הברית.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הבנק השני של ארצות הברית נחזה על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון כבלתי חוקתי וכמונופול מסוכן.
זו הייתה דאגתו העיקרית של אינגהם.