tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1993 הוא הצטרף לצוות סובארו לאליפות הראלי הבריטית לצידו של אליסטר מקריי בסובארו לגאסי.
הוא ניצח ארבעה מרוצים והפך לאלוף הבריטי הצעיר ביותר אי פעם.
בעונה זו הוא גם סיים במקום השביעי בראלי בריטניה.
בעקבות הצלחה זו נשאר ברנס עם סובארו להתחרות בעונות של 1994 ו-1995 באליפות הראלי של האסיה-פסיפיק הכוללת את ראלי ניו זילנד, אוסטרליה ובריטניה.
התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שלישי בראלי בריטניה ב-1995 אחרי חבריו לקבוצה קרלוס סאינס ואלוף העולם לאותה שנה קולין מקריי.
ב-1996 הצטרף ברנס לקבוצת ראליארט מיצובישי באליפות העולם והשיג ניצחון בראלי ניו זילנד שהיה באותו הזמן רק חלק מאליפות האסיה-פסיפיק.
בשנת 1997 השתתף ברכב הזהה לזה של חברו לקבוצה ואלוף העולם טומי מקינן, מיצובישי לנסר Evo VI בקטגוריה A הבכירה, אך מטעמים שיווקיים מותגה כמיצובישי כריזמה GT.
התוצאות של ברנס היו טובות.
בחמישה מרוצים מתוך השמונה בהם השתתף הוא סיים במקום הרביעי.
יחד עם מקום שני בראלי סאפארי, הוא סיים את העונה במקום השביעי.
ב-1998 השיג ברנס את ניצחון הבכורה באליפות העולם כשהוא מנצח בראלי ספארי שהיה ידוע בתור הראלי הקשה והמאתגר ביותר.
את ניצחונו השני הוא השיג במירוץ האחרון לאותה שנה, ראלי בריטניה.
זה גם היה המירוץ האחרון של ברנס במיצובישי.
הניצחון הושג לאחר פרישה דרמטית של קרלוס סיינז בשלבי הראלי הסופיים.
פרישה זו גם העניקה את אליפות העולם השלישית ברציפות לחברו לקבוצה טומי מקינן ואת אליפות היצרנים למיצובישי.
ברנס חזר לפרודרייב ולסובארו לעונת 1999, לצידם של יוהא קנקונן וברונו ת'ירי, לאחר שקולין מקריי עזב לפורד.
ברנס סיים את העונה במקום השני אחרי טומי מקינן שזכה באליפות בפעם הרביעית ברציפות.
הוא גם הוביל את סובארו למקום השני באליפות היצרנים אחרי טויוטה.
שנה לאחר מכן הגיע גם כן במקום השני אחרי מרקוס גרונהולם, שותפו לעתיד, שזכה עם פיג'ו באליפות בשנתו הראשונה כנהג במשרה מלאה.
עונת 2001 לא נראתה מבטיחה בתחילה.
ברנס לא הצליח להשיג נקודות בשני אירועי הפתיחה במונטה קרלו ובשוודיה.
מקום רביעי בפורטוגל ומקום שני בארגנטינה וקפריסין, בשניהם אחרי קולין מקריי, שיפרו את המצב.
בהמשך גם מקריי והמתמודד השני על האליפות, טומי מקינן, נקלעו לקשיים משל עצמם בעוד ברנס צובר נקודות בעקביות.
הוא השיג את הניצחון הבודד של העונה בניו זילנד וסיים שני באוסטרליה כך שהשלושה הגיעו, יחד עם קרלוס סיינז בפורד, לאירוע האחרון בבריטניה כשלכל אחד סיכוי לזכות באליפות.
במרוץ, כל השלושה פרשו עד לסוף היום השני כך שסיום של ברנס במקום השלישי, אחרי צמד נהגי הפיג'ו מרקוס גרונהולם והארי רובנפרה, העניק לו את אליפות העולם ואת הכבוד להיות האלוף האנגלי הראשון.
לחגיגת ההצלחה השיקה סובארו בבריטניה מהדורה מיוחדת של האימפרזה, ה-RB5 .
לאחר הזכייה הפך ברנס לגולה מס לאחר שעבר לאנדורה.
הוא תכנן להפוך ליזם נדל"ן לאחר פרישתו ממרוצי הראלי.
ברנס הצטרף לפיג'ו לעונת 2002 שהייתה באותה תקופה הקבוצה המובילה.
ברנס התקשה לעמוד בביצועים של חבריו לקבוצה מרקוס גרונהולם (בעפר) וז'יל פאניצ'י (באספלט).
הוא אמנם ניצח את ראלי ארגנטינה אבל עד מהרה נפסל כאשר ה-206 שלו נמצאה במשקל הנמוך מהתקן.
בראלי ניו זילנד הוא הוביל עד היום האחרון בו התהפך עם המכונית ופרש.
את העונה הוא סיים במקום החמישי עם חמש פעמים על הפודיום אך ללא ניצחונות.
את עונת 2003 הוא הוביל לרוב אורכה עם שבע פעמים על הפודיום.
סיום נוסף ללא ניצחונות וסיום במקום הרביעי בדירוג הביאו אותו להחלטה לעזוב את הקבוצה הצרפתית ולחזור לסובארו לעונת 2004 לצידו של פטר סולברג הנורווגי.
בחודש נובמבר 2003 לעומת זאת, כשהוא בדרך לראלי בריטניה עם סיכוי לזכות באליפות, חווה ברנס התעלפות תוך כדי נהיגה יחד עם נהגה של פורד, מרקו מרטין.
בעקבות זאת הוא פרש מהאירוע ומאוחר יותר אובחן כסובל מאסטרוציטומה, סוג של גידול ממאיר במוח.
במהלך שנת 2004 הוא קיבל טיפולים ובעקבותיהם נותח באפריל 2005, ניתוח שתואר כ"מצליח מאוד".
עם זאת, התקווה התבדתה מהר כשאובחן שהגידול הוא ממאיר.
ריצ'רד ברנס מת ביום שישי, 25 בנובמבר 2005, בווסטמינסטר, לונדון בגיל 34, ארבע שנים בדיוק לאחר הזכייה באליפות העולם בראלי.
ברנס מת לאחר שהיה בתרדמת במשך כמה ימים כתוצאה מהגידול.
הוא הותיר אחריו את אביו אלכס ואת חברתו זואי סקוט.
תוכנית הטלוויזיה הבריטית טופ גיר, שבה ברנס כבר הופיע פעמיים בעבר, שידרה לכבודו מחווה ב-4 בדצמבר 2005 (עונה 7, פרק 4).
הסיקור התקשורתי על מותו היה דל יחסית מאחר שמרב תשומת הלב הציבורית הופנתה למותו של אגדת הכדורגל ג'ורג' בסט, שמת באותו היום.
סובארו קיימה מחווה לברנס ב-2006, כאשר מעל 50 סובארו אימפרזה RB5 עלו על המסלול בקסל קומב.
סובארו גם הוציאו בשנת 2007 מהדורה מיוחדת של הסובארו אימפרזה WRX STI, ה-RB320.
הלהקה הסקוטית טראוויס הקדישו את אלבומם The Boy With No Name לברנס.
שנה קבוצה רכב 1 2 3 4 5 6 מיקום נקודות 1993 ריצ'רד ברנס סובארו לגאסי 4WD טורבו2?
1996 פטרונס מיצובישי ראליארט מיצובישי לאנסר EVO IIIפרשפרש21522 58 1997מיצובישי ראליארט מיצובישי לאנסר EVO III4446 30
ריצ'רד אלנסוורת ג'ול היה שוטר ומאבטח אמריקאי.
בעת שעבד כמאבטח של AT&T, הוא נודע בעקבות תקרית הפיצוץ בפארק האולימפי באולימפיאדת הקיץ 1996 באטלנטה, ג'ורג'יה.
ג'ול גילה תרמיל מלא בשלוש פצצות צינור בשטח הפארק, הזהיר את המשטרה וסייע בפינוי האזור לפני שהתפוצצה הפצצה ובכך הציל אנשים רבים מפציעה או מוות.
תחילה התקשורת היללה אותו כגיבור, אך מאוחר יותר הפך לחשוד, לפני שבסופו של דבר נוקה מאשמה.
המקרה של ג'ול הפך לדוגמה לנזק שעלול להיגרם על ידי התקשורת על בסיס הטיה.
אף על פי שמעולם לא הואשם, הוא עבר "משפט תקשורתי" שהשפיע מאוד על חייו האישיים והמקצועיים.
בסופו של דבר, ג'ול נוקה לחלוטין מאשימה, לאחר שנלכד אריק רודולף, שזוהה בתור המחבל שהטמין את הפצצות.
בשנת 2006 הודה מושל ג'ורג'יה, סאני פרדו באופן רשמי לג'ול על התפקיד שמילא בהצלת חיים בתקרית הפיצוץ.
ג'ול נפטר ב-29 באוגוסט 2007 מאי ספיקת לב כתוצאה מסיבוכי סוכרת בגיל 44.
ג'ואל נולד בשם ריצ'רד ווייט בדנוויל, ג'ורג'יה, בנה של בובי, רכזת תביעות ביטוח, ורוברט ארל ווייט, שעבד בחברת הרכב שברולט.
הוריו של ריצ'רד התגרשו כשהיה בן ארבע.
אמו התחתנה בשנית, לג'ון ג'ול, מנהל ביטוח, שאימץ את ריצ'רד.
ריצ'רד היה נשוי לדיינה ג'ול.
דיווחים חדשותיים מוקדמים היללו את ג'ול כגיבור על שעזר בפינוי האזור לאחר שאיתר את החבילה החשודה.
במשך השבועות הבאים, אמצעי התקשורת התמקדו בו באגרסיביות כאשם אפשרי ותייגו אותו כחשוד, תוך שהם מספרים על חייו כדי להתאים לפרופיל "המפגע הבודד" שהודבק על ידי ה-FBI.
התקשורת תיארה, בדרגות שונות, את ג'ואל כקצין אכיפת חוק כושל שאולי שתל את הפצצה כדי שיוכל "למצוא" אותה ולהיות גיבור.
מחקירת משרד המשפטים על התנהלות ה-FBI נמצא שלשכת החקירות הפדרלית ניסה לתמרן את ג'ול כדי שיוותר על זכויותיו החוקתיות, בכך שאמרו לו שהוא משתתף בסרט הכנה בנושא גילוי פצצות, אף על פי שהדו"ח הסיק כי "אין הפרה מכוונת של זכויותיו האזרחיות של אדון ג'ול ושום התנהגות בלתי הולמת פלילית "התרחשה.
בהתייחסו אל ה-יונבומבר, ג'יי לנו כינה אותו "אונה-אידיוט".
אזכורים אחרים תיארוהו כ"אונה-בובי" (על שם אמו) ו"אונה-מאמא".
ג'ואל מעולם לא הואשם רשמית, אך ה-FBI ערך חיפושים בביתו ביסודיות ובפומבי פעמיים, חקר את מקורביו, חקר את הרקע שלו וערך מעקב במשך 24 שעות ביממה.
הלחץ הוקל רק לאחר שפרקליטיו של ג'ול שכרו סוכן לשעבר של ה-FBI כדי לנהל פוליגרף שג'ול עבר בהצלחה.
באוקטובר 1996 חוקר הפרקליטות קנט אלכסנדר, במעשה חריג ביותר, שלח לג'ול מכתב שניקה אותו רשמית, ובו נאמר "על סמך הראיות שפותחו עד כה...
ריצ'רד ג'ול לא נחשב למטרה לחקירה פלילית פדרלית בנושא ההפצצה ב-27 ביולי 1996, בפארק האולימפי באטלנטה".
לאחר שזוכה הגיש ג'ול שורה של תביעות נגד כלי התקשורת שלטענתו השמיצו אותו, בעיקר NBC News ו-The Atlanta Journal-Constitution והתעקש לקבל מהם התנצלות רשמית.
לין ווד היה עורך הדין הראשי בכל תיקי הדיבה של ג'ול.
בשנת 2006 אמר ג'ול כי התביעה אינה נוגעת לכסף וכי הרוב המכריע של הרווחים עברו לעורכי דין או מיסים.
הוא אמר שהתביעה נועדה להשיג את ניקוי שמו מהחשדות שהוטלו עליו.
ריצ'רד ג'ול נגד מכללת פיידמונט
ג'ול הגיש תביעה נגד מעסיקו לשעבר במכללת פיידמונט, נשיא המכללה ריימונד קליר ודובר המכללה סקוט רולס.
סנגוריו של ג'ול טענו כי קלייר התקשר ל-FBI ודיבר עם עיתוני אטלנטה וסיפק להם מידע כוזב על ג'ול ותנאי העסקתו שם כמאבטח.
מכללת פיידמונט הסתפקה במתן סכום שלא פורסם.
ג'ול תבע את NBC News בגין הצהרה של הכתב טום ברוקוו שבה נאמר כי "ההשערה היא שה-FBI קרוב לפתוח תיק...
[וכי] כנראה שיש להם מספיק [חומר] כדי לעצור אותו כרגע, כנראה מספיק להעמידו לדין, אך תמיד יש צורך שיהיה מספיק כדי להרשיע אותו.
במקרה זה ישנם עדיין כמה חורים".
אף על פי שב-NBC דבקו באמירות אלה שהתבררו כלא נכונות, הרשת הסכימה לשלם פיצוי בסך 500,000 דולר.
ריצ'רד ג'ול נגד ניו יורק פוסט
ב-23 ביולי 1997 תבע ג'ול את "הניו יורק פוסט" בסכום של 15 מיליון דולר, בטענה כי העיתון הציג אותו במאמרים, תצלומים וקריקטורה מערכתית כאדם "סוטה" עם "היסטוריה תעסוקתית ביזארית" שהיה ככל הנראה אשם בהפצצה.
בסופו של דבר העיתון הסתפק בתשלום סכום שלא פורסם.
ג'ול תבע גם את העיתון Atlanta Journal-Constitution, זאת לאחר שהעיתון פרסם ידיעה לפיה ה-FBI חושד כי המאבטח 'הגיבור' הטמין את הפצצה, מה שהביא בהמשך להכפשה התקשורתית נגד ג'ול.
במאמר אחד, העיתון השווה את המקרה של ריצ'רד ג'ול לזה של הרוצח הסדרתי וויין ויליאמס.
העיתון היה הנאשם היחיד שלא הסכים לשלם פיצויים.
התביעה נותרה תלויה ועומדת במשך מספר שנים, לאחר שנבחנה פעם אחת על ידי בית המשפט העליון בג'ורג'יה והפכה לחלק חשוב בפסיקה ביחס לשאלה האם ניתן לכפות על עיתונאים לחשוף את מקורותיהם.
יורשיו של ג'ול המשיכו ללחוץ לפסיקת התיק גם לאחר מותו של ג'ול, אולם ביולי 2011 נדחו בסופו של דבר כל טענותיהם על ידי בית הדין לערעורים.
בית המשפט הגיע למסקנה כי "מכיוון שהמאמרים במלואם היו נכונים במהותם בעת פרסומם - אף על פי שחשדותם של החוקרים נחשבו בסופו של דבר כבלתי מבוססים - הם אינם יכולים להוות בסיס לתביעה על הוצאת שם רע."
אף על פי שרשת CNN שילמה פיצויים, ברשת טענו שהכיסוי התקשורתי שלה היה "הוגן ומדויק".
ביולי 1997 הביעה התובעת הכללית, ג'נט רנו, כשנשאלה על ידי כתבת בכנס החדשות השבועי הקבוע שלה, צער על הדלפת חקירת ה-FBI לתקשורת שהובילה להכפשה הרחבה.
היא התנצלה ואמרה, "אני מצטערת מאוד שזה קרה.
אני חושבת שאנחנו חייבים לו התנצלות.
בנוסף, בשנת 1997 הופיע ג'ול בפומבי בקולנוע ובטלוויזיה.
הוא הופיע בסרטו של מייקל מור מ-1997, הגדול.
הוא גם הופיע בהופעת אורח בפרק מ-27 בספטמבר 1997 של סאטרדיי נייט לייב, בו הוא התנגד בבדיחות לב להצעות שהוא אחראי למותם של האם תרזה והנסיכה דיאנה.
ב-4 ביולי 2001 נבחר ג'ול להיות שר הטקס במצעד יום העצמאות שנערך בכרמל, אינדיאנה, שנושאו היה "גיבורים שלא הוכרו".
ב-13 באפריל 2005 נוקה ג'ול לחלוטין מחשד כאשר הודה אריק רודולף באשמתו בביצוע הפיגוע בפארק האולימפי, כמו גם בשלושה פיגועים נוספים בדרום.
ב-1 באוגוסט 2006 הילל מושל ג'ורגיה סאני פרדו את ג'ול על מאמצי ההצלה שלו במהלך הפיגוע.
ג'ול עבד בעבודות אכיפת חוק שונות, כולל כקצין משטרה בפנדרגרס, ג'ורג'יה.
הוא עבד כסגן שריף במחוז מריוות'ר, ג'ורג'יה עד מותו.
הוא גם נשא נאומים במכללות שונות על מעשהו.
בכל יום השנה להפצצה עד מחלתו ומותו בסופו של דבר, הוא היה מניח ורד באופן פרטי על במת הפארק האולימפי, שם מתה אליס הות'ורן.
ג'ול מת ב-29 באוגוסט 2007, בגיל 44. הוא סבל ממחלת לב קשה, מחלת כליות וסוכרת.
בדצמבר 2019 יצא לאקרנים הסרט ריצ'רד ג'ול, המבוסס על המאמר "סיוט אמריקאי: הבלדה על ריצ'רד ג'ול" מ-1997 שפורסם במגזין "Vanity Fair", בהפקתו ובימויו של קלינט איסטווד.
בכיכובם של פול וולטר האוזר בתפקיד ג'ול וסם רוקוול כעורך דינו.
ישנו גשר קטן שנקרא לכבודו של ג'ול מזרח לכביש 82 בין סימני הרוחק 15 ו-16 (במעבר מווייקרוס לטיפטון).
ריצ'רד ג'ול הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של קלינט איסטווד, המגולל את סיפורו של מאבטח אמריקאי העובד ב-AT&T, ריצ'רד ג'ול, אותו מגלם פול וולטר האוזר, שמציל בגבורה חיי אזרחים מפצצה באולימפיאדת 1996, אך הוא מואשם כחשוד שלא בצדק על ידי עיתונאים והתקשורת הרואים בו חשוד מרכזי.
לצד האוזר מככבים גם סם רוקוול, קתי בייטס, ג'ון האם ואוליביה ויילד.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בדצמבר 2019 בארצות הברית, על ידי האחים וורנר.
הסרט מתעד את אירועי חייו של ריצ'רד ג'ול לאחר שחשף את המזימה שהביאה להפצצה בפארק האולימפי.
אף על פי שסייע בפינוי אזרחים, ג'ול נחשב לחשוד ועובר חקירות על ידי הבולשת הפדרלית ושמו מוכפש על ידי אמצעי התקשורת בארצות הברית.
הפרויקט הוכרז בפברואר 2014 כאשר לאונרדו דיקפריו וג'ונה היל עבדו יחד כדי להפיק את הסרט, כאשר היל אמור היה לגלם את ג'ול, ודיקפריו את עורך דין שעזר לג'ול לנווט בין אמצעי התקשורת שהכפישו אותו.
פול גרינגראס החל במשא ומתן כדי לביים את הסרט עם בילי ריי שכתב את התסריט.
באפריל 2015, גרינגראס כבר לא היה מעורב בסרט, כאשר קלינט איסטווד ניהל שיחות לביים.
עם זאת, בספטמבר 2016 נקבע כי עזרא אדלמן יביים.
במשך זמן-מה לא הוכרז על התפתחויות בפרויקט עד אפריל 2019, אז חזר איסטווד למשא ומתן לצורך ביום הסרט לאחר שאדלמן עזב את הפרויקט.
דיקפריו והיל כבר לא היו קשורים להפקה באופן רשמי, אף על פי שהם נותרו כמפיקים.
בחודש מאי רכשו האחים וורנר את זכויות הסרט מידי דיסני.
ביוני לוהק סם רוקוול כעורך הדין, ופול וולטר האוזר ג'ול.
קתי בייטס, אוליביה ויילד, ג'ון האם ואיאן גומז לוהקו גם הם.
ביולי 2019 הצטרפה נינה אריאנדה לצוות השחקנים.
הצילומים החלו ב-24 ביוני 2019 באטלנטה.
קדימון ראשון שוחרר ב-3 באוקטובר 2019.
ריצ'רד גרנל הוא דיפלומט אמריקאי, שכיהן כשגריר ארצות הברית בגרמניה וכממלא מקום ראש המודיעין הלאומי.
גרנל בעל תואר ראשון בממשל ומינהל ציבורי מאוניברסיטת אוונג'ל במיזורי ובעל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
גרנל שימש דוברם של מושל ניו יורק ג'ורג' פטאקי, ראש עיריית סן דייגו סוזן גולדינג, וחברי בית הנבחרים של ארצות הברית מארק סנפורד ודייב קמפ.
ב-2001 מונה על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש לדובר שגריר ארצות הברית באו"ם וכיהן בתפקיד עד 2008 תחת ארבעה שגרירים.
כמו כן שימש החל מ-2004 כנציג מחליף מטעם ארצות הברית במועצת הביטחון של האו"ם.
ב-2009 הקים את חברת "Capitol Media Partners" הפועלת בלוס אנג'לס ובוושינגטון די.
בתחום של אסטרטגיה תקשורתית, ייעוץ פוליטי ויחסי ציבור.
כמו כן שימש כפרשן בפוקס ניוז.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012 שימש גרנל לתקופת מה דובר לענייני מדיניות חוץ וביטחון לאומי של מועמד המפלגה הרפובליקנית מיט רומני.
במאי 2018 החל לכהן שגריר ארצות הברית בגרמניה תחת נשיאותו של דונלד טראמפ.
כשגריר התעמת עם הממשל הגרמני על רקע מחלוקות עם מדיניותו של טראמפ באשר להסכם הגרעין עם איראן, צינור הגז נורד סטרים, תמיכה במשטרים שמרניים וימניים באירופה, וקשרים עם גורמי ימין בגרמניה.
ב-2019 מונה בנוסף גם לשליח נשיאותי מיוחד לשיחות השלום בין סרביה לקוסובו, שהולידו את הסכם סרביה-קוסובו.
בפברואר 2020 מונה על ידי טראמפ לראש המודיעין הלאומי בפועל, לאחר שקודמו ג'וזף מגווייר פוטר.
הוא שימש בתפקיד עד מאי 2020.
בדצמבר 2024 מונה על ידי הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ לשליחו למשימות מיוחדות.
ב-2025 מונה בנוסף למנהל מרכז ג'ון פ.
גרנל הוא הומוסקסואל וחי עם בן זוגו.
הוא פעיל למען זכויות להט"ב, חתם על מסמך תמיכה כידיד בית המשפט בנישואים של בני-זוג מאותו המין שהוגש לבית המשפט העליון של ארצות הברית, ועומד בראש המאמץ של ממשל טראמפ לסיום הגדרת הומוסקסואליות כפשע במדינות העולם השונות.
הוא ההומסקסואל שכיהן בתפקיד הבכיר ביותר מאז ומעולם במשרדי הממשלה הפדרלית, עד השבעתו של פיט בוטיג'ג' כמזכיר התחבורה של ארצות הברית.
ריצ'רד הדסון בריאן הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נבדה בשנים 1989–2001. טרם היבחרו לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית, היה בריאן מושלה ה-25 של נבדה במשך שש שנים, כתובע הכללי של המדינה וכחבר הסנאט של נבדה.
בריאן נולד בוושינגטון הבירה בקיץ 1937, וסיים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת נבדה ברינו ב-1959, שם היה חבר באחווה אלפא טאו אומגה.
הוא סיים את לימודי תואר ראשון במשפטים במכללת הסטינגס למשפטים של אוניברסיטת קליפורניה.
ב-1963 התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת נבדה.
הוא היה הסנגור הציבורי הראשון של מחוז קלארק.
בשנים 1972–1978 היה חבר הסנאט של נבדה, הבית העליון של בית המחוקקים של המדינה.
ב-1979 מונה לתובע הכללי של נבדה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1983.
ב-1982 נבחר בריאן למושל נבדה, והוא כיהן בתפקיד בין השנים 1983–1989. לאחר סיום כהונתו כמושל, הצליח בריאן להיבחר אל הסנאט של ארצות הברית ובמשך 12 שנה ייצג את מדינתו בבית העליון של הקונגרס האמריקאי.
במהלך כהונתו בסנאט היה בריאן חבר בוועדת הכספים, בוועדת הבנקאות, בוועדת המסחר ובוועדת המודיעין.
הוא בחר שלא להתמודד בבחירות חוזרות ב-2000. הוא נמנה בין שלושת הסנאטורים הדמוקרטים שהודיעו על אי-התמודדותם ב-2000 לצד דניאל פטריק מויניהאן מניו יורק ופרנק לוטנברג מניו ג'רזי.
בריאן ידוע לשמצה בקרב חוג המדענים בשל התנגדותו השמרנית לפרויקט סט"י, ובשל העובדה שהציג תיקון לתקציב המדינה של ארצות הברית ב-1994 שהבטיח את ביטול "סקר גלי-המיקרו ברזולוציה גבוהה" והפסקת פרויקט סט"י של מנהל האווירונאוטיקה והחלל הלאומי.
בנאס"א נמתחה ביקורת רבה על בריאן בשל התנגדותו לפרויקט המשתמש בקרינה אלקטרומגנטית כדי לחפש חיים תבוניים מחוץ לכדור הארץ.
בין השאר נטען כי עשה זאת מתוך נקמה בנאס"א ללא כל התחשבות בהשלכות מעשיו על המחקר המדעי.
בריאן התמקד גם במניעת השימוש בהר יוּקה כאתר אחסון לטווח ארוך של פסולת גרעינית.
אף על פי שמאגר הפסולת הגרעינית בהר יוקה נבנה בעת כהונתו של בריאן בסנאט, התנגדותו למיזם המשיכה להיות פעילה זמן רב גם לאחר שבריאן פרש מהסנאט, בטרם הכריז נשיא ארצות הברית ברק אובמה על הפסקת השימוש בהר יוקה כמאגר פסולת גרעינית.
בראשית דצמבר 2019 הודיע בריאן על תמיכתו בהתמודדות סגן הנשיא לשעבר ג'ו ביידן בבחירות המקדימות לנשיאות במפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020.
סר ריצ'רד לוואנהאם גרדנר, FRSB, FRS הוא אימבריולוג וגנטיקאי בריטי.
גרדנר נולד בדורקינג שבמחוז סארי, אנגליה.
אביו נהרג שבועות ספורים אחרי לידתו, בעת פלישת בעלות הברית לסיציליה במהלך מלחמת העולם השנייה.
גרדנר למד מדעי הטבע בקתרינה קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג', ולאחר מכן דוקטורט במחלקת הפיזיולוגיה שבאוניברסיטה אצל זוכה פרס נובל, רוברט אדוארדס.
ב-1973 התקבל כמרצה באוניברסיטת אוקספורד, שם כיהן מ-1978 עד פרישתו לגמלאות ב-2008, כפרופסור.
סר ריצ'רד נלסון גייל היה גנרל בריטי, אשר לחם במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
גייל נולד ב-25 ביולי 1896 בלונדון, לווילפרד גייל, סוחר מקינגסטון על ההול, ואשתו הלן וובר אן, בתו של ג'וזף נלסון, מטאונסוויל, קווינסלנד, אוסטרליה.
שנותיו הראשונות של חייו הוא בילה באוסטרליה ובניו זילנד עקב אביו שהשיג תעסוקה בביטוח, אולם משפחת גייל חזרה לאנגליה בשנת 1906. לאחר סיום לימודיו הוא רצה להתגייס כקצין ברגימנט הארטילריה המלכותי, אך לא היו לו את הציונים או הכישורים הגופניים הנדרשים לכך.
בשנת 1915 התגייס גייל ל, והצטרף לרגימנט וסטרשייר, אולם מאוחר יותר הועבר לפלוגת מקלעים ולחם עמה במלחמת העולם הראשונה, בתחילה כחלק מהחטיבה ה-164 (צפון לנקשייר) במסגרת הדיוויזיה ה-55 (מערב לנקשייר), ומאוחר יותר כחלק מהחטיבה ה-126 (מזרח לנקשייר) במסגרת הדיוויזיה ה-42 (מזרח לנקשייר).
על פעולותיו בקרבות הוענק לו עיטור הצלב הצבאי והוא הועלה לדרגת קפטן.
לאחר המלחמה הוא שירת בהודו בשנים 1919–1936, ולאחר מכן הועבר למטה הרגימנט הקל של דוקס קורנוול ובהמשך שירת במשרד המלחמה.
בדצמבר 1940 מונה גייל למפקד הגדוד 2/5, רגימנט לסטרשייר המלכותי, שהיה חלק מהחטיבה ה-138 בדיוויזיה ה-46, ושירת עמה בסקוטלנד, ולאחר כן במזרח אנגליה.
בקיץ 1941 הוא מונה לחטיבת הצנחנים ה-1, שהייתה חלק מהדיוויזיה המוטסת ה-1 בפיקודו של פרדריק בראונינג, ובפברואר 1942 נשלח כוח מחטיבתו בפיקודו של ג'ון פרוסט למבצע בייטינג.
במאי 1943 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה המוטסת ה-6, אותה אימן לקראת הפלישה לנורמנדי.
הדיוויזיה צנחה בנורמנדי ב-6 ביוני 1944 במבצע טונגה, שהיה חלק מהפלישה לנורמנדי, וחלק מהדיוויזיה השתלט על גשרי האורן.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בנורמנדי תחת פיקוד הקורפוס ה-1 בפיקודו של ג'ון קרוקר, ובמרץ 1945 לחם עמה במבצע ביזה לצליחת נהר הריין.
במאי 1945 הוא מונה למפקד הקורפוס המוטס ה-1 ועבר עמו להודו, על מנת לתכנן מבצע מוטס ביפן, אולם המבצע בוטל בעקבות כניעת יפן וסיום המלחמה.
בינואר 1946 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, וב-4 בדצמבר אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
גייל נשלח עם הדיוויזיה לארץ ישראל, שם היה אחראי על צפון הארץ, בעוד הדיוויזיה המוטסת ה-6 הייתה אחראית בדרום הארץ.
בינואר 1948 הוא מונה למפקד הכוחות הבריטיים במצרים, ובשנים 1949–1952 היה אחראי לאימונים צבאיים במשרד המלחמה.
ב-6 ביוני 1952 הוא הועלה לדרגת גנרל, ומונה למפקד ארמיית הריין הבריטית.
בשנת 1957 הוא פרש מהצבא, אולם בשנת 1958 חזר לשירות ומונה לסגן מפקד כוחות נאט"ו באירופה, תפקיד אותו מילא עד לספטמבר 1960. בנוסף הוא היה שלישה הצבאי של המלכה אליזבת השנייה בין השנים 1954–1957, קולונל הכבוד של רגימנט ווריקשייר בין השנים 1950–1961, וקולונל הכבוד של הרגימנט המוצנח בין השנים 1956–1967.
גייל נפטר בביתו בקינגסטון על התמזה, לונדון ב-29 ביולי 1982, ארבעה ימים בלבד לאחר יום הולדתו ה-86.
ריצ'רד ברידג'ס ביצ'י היה צייר ואדמירל בצי המלכותי.
ריצ'רד ביצ'י נולד לשני ציירים בריטים, סר ויליאם ביצ'י ואשתו השנייה, אן ג'זופ.
אחיו כללו את האדמירל והצייר הבריטי פרדריק ויליאם ביצ'י, את הצייר והחוקר הנרי ויליאם ביצ'י ואת הצייר ג'ורג' דאנקן ביצ'י.
ריצ'רד ביצ'י הצטרף לצי המלכותי בגיל 14, ובסופו של דבר עלה לדרגת אדמירל.
כמו אביו וכמה מאחיו, הוא היה צייר מהולל, שתיעד נמלים וסצנות ימיות שונות.
לאחר שסיים המכללה הימית המלכותית, בפורטסמות', הפליג ביצ'י באוניה "בלוסום" בפיקודו של אחיו פרדריק ויליאם ביצ'י, אל האוקיינוס השקט, שהמשיכה למצר ברינג כדי לנסות לתמוך במשלחת של ג'ון פרנקלין.
הוא הועלה לדרגת סגן בשנת 1828. לאחר מכן שירת בים התיכון, ובשנת 1835 הועבר לביצוע סקר באירלנד.
הוא התמנה לקצין בשנת 1846, ואז בשנת 1851 הועלה לדרגת סרן.
בשנת 1879, הרבה אחרי סיום הקריירה הימית הפעילה שלו, הוא הועלה לדרגת סגן אדמירל.
לאחר פרישתו מחיל הים בשנת 1864, הוא התיישב באירלנד, התגורר שנים רבות במונקסטאון, ובהמשך בפמברוק רוד, דבלין.
הוא הציג באופן קבוע ציורים של נושאים ימיים באקדמיה המלכותית היברניאן בדבלין.
הם העניקו לו תואר כבוד בשנת 1868.
בשנת 1877 בערך, הוא התיישב בפלימות'.
בשנת 1844 התחתן עם פרידסוויד מריה מור סמית' ונולדו לו שתי בנות, אנני ביצ'י ופרידסוויד ביצ'י.
בשנת 1882, בתו פרידסוויד הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס שפתרה בעיות שחמט.
ספרה "פריחת השחמט" ראה אור בשנת 1883, ואחריו "פירות שחמט" בשנת 1884, אותו כתבה יחד עם בעלה, תומאס ב.
בשנת 1888, כשלוש שנים לאחר מות אשתו הראשונה, התחתן ביצ'י עם פרנסס, בתו של הכומר אננסלי סטיוארט ממכללת טריניטי, דבלין.
סר ריצ'רד ג'ון רוברטס (נולד ב־6 בספטמבר 1943) הוא ביוכימאי וביולוג מולקולרי בריטי.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1993 עם פיליפ אלן שארפ על גילוי אינטרונים ב-DNA איקריוטי ומנגנון שחבור הגנים.
כיום הוא עובד בניו אינגלנד ביולאבס.
רוברטס נולד בדרבי, בנם של עדנה (אולסופ) וג'ון רוברטס, מכונאי רכב.
כשהיה בן ארבע עברה משפחתו של רוברטס לבאת'.
כילד הוא רצה בהתחלה להיות בלש ואז, כשקיבלו סט כימיה, רצה להיות כימאי.
בשנת 1965 סיים את לימודיו באוניברסיטת שפילד בתואר ראשון בכימיה ואחריו דוקטורט בשנת 1969. עבודת הגמר שלו כללה מחקרים פיטוכימיים של ניאופלבנואידים ואיזופלבנואידים.
בשנים 1969–1972 ערך מחקר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
לפני שעבר למעבדת קולד ספרינג הארבור,שם הועסק על ידי ג'יימס דיואי ווטסון, מגלה שותף למבנה ה- DNA וחתן פרס נובל.
בתקופה זו שימש חוקר אורח במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית בקיימברידג' שם עבד יחד עם פרדריק סנגר.
בשנת 1977 פרסם את תגליתו של שחבור רנ"א.
בשנת 1992 עבר לניו אינגלנד ביולאבס.
בשנה שלאחר מכן, הוא חלק פרס נובל עם עמיתו לשעבר בקולד ספרינג הארבור, פיליפ אלן שארפ.
במיוחד לגילויו של רוברטס את שחבור הגנים האלטרנטיבי, הייתה השפעה עמוקה על המחקר והיישומים של הביולוגיה המולקולרית.
ההבנה שגנים בודדים יכולים להתקיים כקטעים נפרדים ומנותקים בתוך גדילים ארוכים יותר של ה- DNA התעוררה לראשונה במחקר שלו ב־1977 בנושא אדנווירוס, אחד הנגיפים האחראים לגרימת הצטננות.
המחקר של רוברט בתחום זה הביא לשינוי מהותי בהבנתנו את הגנטיקה, והביא לגילוי גנים מפוצלים באורגניזמים גבוהים יותר, כולל בני אדם.
בשנת 1992 קיבל רוברטס תואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לרפואה באוניברסיטת אופסלה, שוודיה.
לאחר היותו זוכה פרס נובל בשנת 1993 הוענק לו תואר כבוד (דוקטור למדעים) מטעם אוניברסיטת באת' בשנת 1994. רוברטס קיבל גם את פרס צלחת הזהב של האקדמיה האמריקאית להישגים בשנת 1994.
רוברטס נבחר לעמית החברה המלכותית לכימיה (FRS) בשנת 1995 וחבר בארגון הביולוגיה המולקולרית האירופית (EMBO) באותה שנה.
בשנת 2005 נקראה על שמו הרחבה של מיליוני לירות למחלקה לכימיה באוניברסיטת שפילד, שם היה סטודנט.
מחלקה למדעים משופצת בבית הספר לצוק בבצ'ן (בעבר בית הספר לבנים באת') נקראה גם על שם רוברטס, שתרם סכום נכבד מזכיותיו בפרס נובל לבית הספר.
רוברטס חבר במועצה המייעצת לחדשנות מטופלים, מקום ללא מטרות רווח, בינלאומי, רב לשוני, ללא תשלום עבור מטופלים ומטפלים בכל מחלה שתשתף בחידושים שלהם.
הוא גם יו"ר הברית המדענית הזוכה, מחקר תומך ללא כוונת רווח ברחבי העולם.
בשנת 2016, רוברטס ונובליסטים אחרים חיברו וחתמו על "מכתב הזוכים התומך בחקלאות מדויקת (GMO)" שהופנה למנהיגי גרינפיס, האו"ם וממשלות עולמיות וסר רוברטס דגל באורגניזמים בעלי שינוי גנטי (GMO) בכלל ובזהב.
ריצ'רד גדזה הוא כדורגלן גנאי, המשחק בעמדת החלוץ בסומאגיט.
גדזה, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל אבוסוה דווארפס.
ב-7 באוקטובר 2012, גדזה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ברקום ארסנל.
ב-9 בספטמבר 2015, גדזה חתם בדלהי דינמוס מהסופר ליג ההודי.
ב-14 באוקטובר, גדזה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד פונה סיטי.
הלסינקי מליגת העל הפינית, במדיה שיחק עד ל-7 בספטמבר.
ב-1 בפברואר 2017, גדזה הושאל לזירה מליגת העל האזרית עד לסיום העונה, אז חתם על חוזה בקבוצה.
ב-11 ביולי 2018, גדזה חתם בוולנטר מליגת העל הרומנית.
כעבור שנה, גדזה חזר לקדנציה שנייה בזירה וחתם לחמש שנים במועדון.
ב-7 באוגוסט 2020, גדזה חתם בשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
ב-23 ביוני 2021, גדזה חתם בבני סכנין מליגת העל, אך שוחרר ממנה אחרי שרשם שתי הופעות בלבד בגביע הטוטו.
בינואר חתם בשייח ראסל מליגת העל הבנגלית.
ב-30 באוגוסט 2013, גדזה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בהפסד 1-0 ל.
ריצ'רד (רִיק) ג'י רוזנר הוא תסריטאי טלוויזיה ואישיות ריאליטי יהודי-אמריקאי הידוע בציוני מבחני האינטליגנציה יוצאי הדופן שלו ובקריירה הלא שגרתית שלו.
הוא השיג כמה מהציונים הגבוהים ביותר שנרשמו אי פעם במבחני IQ שנועדו למדוד אינטליגנציה יוצאת דופן.
עם זאת, הוא נודע כמי שלקח חלק בפעילויות שאינן קשורות בדרך כלל לגאונים.
על פי רוזנר הוא עבד כחשפן, מלצר החלקה על גלגיליות, סדרן ודוגמן עירום.
הוא הופיע בסרטים תיעודיים ופרופילים על פעילותו והשקפותיו.
הוא גם הופיע גם בפרסומת של דומינו'ס פיצה וגם בפרסומת של ברגר קינג ותבע את תוכנית החידון מי רוצה להיות מיליונר?
(בארצות הברית) על שאלה פגומה לכאורה שפספס כמתמודד בשנת 2000. הוא כתב והפיק עבור שעשועונים, חידונים ומספר תוכניות שהפיק ג'ימי קימל, ביניהן The Man Show, Crank Yankers, וג'ימי קימל לייב!
הוא למד 10 שנים בתיכון, ופרש ב-1987. רוזנר החל לעבוד על התיאוריה של הכל בסביבות גיל 21, וחזר לתיכון בגיל 26 כדי לקבל "אחד מאותם שילובים של כיסאות שולחן" במקום שקט כדי לחשוב איך התיאוריה עשויה לעבוד, ולערוך השוואה בראיון למשרד הפטנטים השווייצרי של אלברט איינשטיין.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון ולמד באוניברסיטת קולורדו, בולדר לסירוגין, שם היה חבר באחוות פי קאפה טאו, הופיע רוזנר כמפתח גוף בכוריאוגרפיה מוקדמת מאת ננסי דאו קיין.
בשאיפה להיות איש תקשורת, הוא פרסם מספר מודעות עם כותרות על פיזיקה בכתב העת הסחר הבידורי Variety בזמן שלמד בקולג'.
רוזנר עבר לניו יורק וכתב עבור MTV.
כשאשתו קיבלה הצעת עבודה בקליפורניה, הם עברו מערבה.
אף על פי שאינו מקיים מצוות, רוזנר מזדהה כיהודי.
בשנת 1985, הוא קיבל ציון 44 מתוך 48 במבחן המגה של רון הופלין, מבחן שתואר בהיסטוריה של מבחני IQ כ"מבחן לא מתוקנן שהוצע על ידי קבוצה לא ברורה המכונה מגה, כביכול הארגון הסלקטיבי ביותר בעולם של גאונים".
מ-1991 עד 1997, רוזנר היה עורך של Noesis, כתב העת של אגודת מגה.
ריק השלים את מבחן הטיטאן של הופלין והוא האדם הראשון שענה נכון על כל 48 השאלות.
בעקבות ההשקפות והדעות הקליניות של ד"ר הווארד גרדנר, רוזנר טען ש"כל הרעיון של IQ קצת מתנודד" בשל הניסיון שלו למדוד באופן ליניארי את מה שהוא רואה כנכס בעל היבטים רבים ושונים.
רוזנר החל לכתוב לתוכניות חידונים ב-1987 בסדרת MTV Remote Control.
לאחר מכן הוא כתב מספר תוכניות קליפים, ספירה לאחור ותוכניות יציאה בשנות ה-90. הופעתו של רוזנר בשנת 2000 בתוכנית החידון מי רוצה להיות מיליונר הובילה לתביעה משפטית על שאלה פגומה לכאורה שהחמיץ על גובהן של בירות מדינות שונות.
רוזנר נשאל: "איזו עיר בירה נמצאת בגובה הגבוה ביותר מעל פני הים?" וקיבלו ארבע אפשרויות תשובות: מקסיקו סיטי, קיטו, בוגוטה וקטמנדו.
רוזנר ענה לקטמנדו, שנמצאת בערך במחצית מגובה קיטו.
מכתב הדרישה של רוזנר לתוכנית עמד על כך שעיר אחרת, שאינה ברשימת ארבע אפשרויות התשובות, היא הבירה הגבוהה בעולם.
התוכנית הגיבה שזה לא משנה.
מסע כתיבת המכתבים של רוזנר והניסיונות להחזירו לתוכנית הובילו לפרופיל שלו בסדרת ארול מוריס בגוף ראשון.
ג'ימי קימל שכר אותו מאוחר יותר ככותב, מפיק וכשרון מדי פעם באוויר.
בשנת 2008, הוא הופיע במודעה של דומינו'ס פיצה עבור שורה של כריכים אפויים בתנור.
באפריל 2009 ובאוגוסט 2013, רוזנר הופיע בפודקאסט ESPN של ביל סימונס The BS Report.
במאי 2009 הופיע רוזנר בפרק של A&E Television Obsessed.
הפרק התמקד באובססיה שלו להתאמן בגלל פחד להזדקן ולמות.
ריצ'רד ג'ייקוב ברנשטיין היה פילוסוף יהודי-אמריקאי, שלימד במכללת האוורפורד וב-New School for Social Research , שם היה פרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם ורה ליסט.
ברנשטיין כתב על מגוון נרחב של נושאים ומסורות פילוסופיות כולל פרגמטיזם, נאו-פרגמטיזם, תאוריה ביקורתית, דקונסטרוקציה, פילוסופיה חברתית, פילוסופיה פוליטית והרמנויטיקה.
האורינטציה הפרגמטית והדיאלוגית ששוררה בהגותו באה לידי ביטוי גם במספר חילופי דברים פילוסופיים עם הוגים עכשוויים אחרים כמו: חנה ארנדט, יורגן הברמאס, ריצ'רד רורטי, הנס גאורג גדמר, ז'אק דרידה, אגנש הלר וצ'ארלס טיילור.
ברנשטיין היה אינטלקטואל מעורב, שלא נותר ב"מגדל השן" האקדמי, אלא עסק בסוגיות הנוגעות להיבטים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים של החיים העכשוויים.
במהלך חייו תמך ברנשטיין באופן פעיל במספר מטרות חברתיות והיה מעורב בתנועות של דמוקרטיה השתתפותית, תוך שמירה על כמה מהמעלות הקרדינליות של המסורת הפרגמטית האמריקאית, כולל מחויבות לפליביליזם, פלורליזם וטיפוח קהילות ביקורתיות.
ברנשטיין נולד בברוקלין, דור שני של במשפחת מהגרים יהודים, הצעיר מבין שלושה אחים.
הוא למד בתיכון מידווד, תיכון ציבורי בברוקלין, שם פגש לראשונה את אשתו לעתיד, קרול ל.
מפני שהיה צעיר מכדי להתגייס למלחמת העולם השנייה, ברנשטיין נרשם כסטודנט לתואר ראשון באוניברסיטת שיקגו, שם התאהב בפילוסופיה, ובסופו של דבר כתב עבודת גמר הצטיינות בשם "אהבה וידידות באפלטון: מחקר על ליסיס ופיידרוס".
בני המחזור שלו כללו את סוזן סונטג, פיליפ רות, מייק ניקולס, ג'ורג' שטיינר, ומי שיהפוך לאחד מחבריו הקרובים ביותר - ריצ'רד רורטי .
עם סיום הלימודים, ובחלקו משום שהיה צריך יותר נקודות זכות כדי להתחיל בלימודי תואר שני, חזר ברנשטיין לניו יורק לכמה שנים כדי ללמוד באוניברסיטת קולומביה שם לקח קורסים במגוון נושאים, בהם יוונית עתיקה והשילים תואר ראשון בהצטיינות (summa cum laude).
ב-1953, בעקבות עצתו של רורטי, הוא הלך לאוניברסיטת ייל כדי להמשיך בלימודי תואר שני בפילוסופיה, ותחת עצתו של הפרגמטיסט ג'ון אי סמית', כתב את עבודת הגמר שלו על המטאפיזיקה של החוויה של ג'ון דיואי.
זו הייתה תקופה שבה העניין בדיואי היה נמוך במיוד, בין היתר בשל ההשפעה הגוברת של הפילוסופיה האנליטית שלוותה בהתרחקות מהפרגמטיזם הקלאסי.
אולם, כבר מהתחלה, ברנשטיין נעשה מודע יותר ויותר להשלכות המזיקות של מה שהוא כינה "אידאולוגיה אנליטית", כלומר "האמונה שהסגנון האנליטי הוא המשחק היחיד בעיר ולפטור את שאר הפילוסופיה, פשוט לא ממש משתלמת".
אין לבלבל את ה"אידאולוגיה האנליטית" הזו עם התוצאות הקשות של הפילוסופיה האנליטית.
אחת הסיבות שהוא החליט ללכת לאוניברסיטת ייל הייתה משום שזו הייתה אחת המחלקות הבודדות שהתנגדו לאידאולוגיה המפוקפקת הזו, והציעה אווירה ייחודית שבה הוגים ("קונטיננטלים") כמו הגל, קירקגור וניטשה נקראו באותה התלהבות ורצינות כמו ויטגנשטיין וקרנפ.
שם, הוא למד תחת קבוצה יוצאת דופן של מורים, בהם קרל המפל, ג'ון סמית', ג'ורג' שרדר ופול וייס.
ברנשטיין החל ללמד את הקורסים הראשונים שלו באוניברסיטת ייל כשהיה בן 22. ב-1958, לאחר שנה כמרצה של תוכנית פולברייט באוניברסיטה העברית בירושלים, חזר לאוניברסיטת ייל.
חזרתו עלתה במקביל לבואו של חבר חדש בפקולטה,, וילפרד סלרס, שעתיד היה להשפיע רבות על עבודתו של ברנשטיין ועל גישתו הפילוסופית.
כפי שמזכיר ברנשטיין: "סלרס היה זה שלימד אותי שאפשר להשתמש בטכניקות אנליטיות כדי להתמודד עם סוגיות פילוסופיות בסיסיות.
באותה שנה הוא הצטרף למאבק סטודנטיאלי של התנועה זכויות האזרח ובמחאות כנגד מלחמת וייטנאם, ובקיץ הוא נסע למיסיסיפי כדי לקחת חלק בפרויקט הקיץ החירות של ועדת התיאום הבלתי אלימה של הסטודנטים.
בשנת 1965, לאחר עשור שבו לימד באוניברסיטת ייל, ולמרות התמיכה פה אחד של כל הפקולטה לפילוסופיה ומספר רב של סטודנטים, נדחתה קביעות על ידי ועדת הקביעות של האוניברסיטה.
אירוע זה, שאך זכה לכינוי "פרשת ברנשטיין" (Bernstein Affair), עורר מספר מחאות של סטודנטים והוביל בסופו של דבר לרפורמות בשיטת הקביעות באוניברסיטת ייל.
פרופסור פול וייס סיכם את חוסר ההתאמה של הקהילה הפילוסופית כשקבע כי "הוועדה הגיעה למסקנה באיטיות ובמודע, אבל זה לא אומר שהחלטתה לא הייתה טיפשית, לא הוגנת, מעוררת חרדה, וזו שממנה היא תיקח את זה.
האוניברסיטה והמחלקה הרבה זמן להתאושש".
מחלקות אחרות לפילוסופיה ניסו עד מהרה לגייס את ברנשטיין הצעיר, שלאחר ששקל הצעות מיותר משלושים מוסדות החליט ללכת למכללת האוורפורד , מכללה יוקרתית לאמנויות ליברליות שבה אשתו יכלה גם ללמד בקולג' בקרבת מקום והורשה לו לבנות מחלקה לפילוסופיה במרכז תוכנית הלימודים לתואר ראשון, שבה לימד במשך כ-23 שנים.
ב-1972 פגש לראשונה את יורגן הברמאס, מפגש שהוביל לידידות רבת שנים, שבאה לידי ביטוי גם בחילופים דברים ובפרויקטים משותפים.
ב-1976, בזמן שבילה סמסטר בהוורפורד, ביקש הברמאס מברנשטין להצטרף אליו בניהול סמינר שיתקיים בדוברובניק לתמיכה בשמונה מרקסיסטים יוגוסלביים מתנגדי משטר מקבוצת פראקסיס שהודחו מאוניברסיטת בלגרד בגלל דעותיהם הפוליטיות.
מחווה זו של סולידריות הפכה למוסד בינלאומי, שמשך במהלך השנים קבוצה של אינטלקטואלים, כולל אלברכט וולמר, צ'ארלס טיילור, אנתוני גידנס, קורנליוס קסטורידיס, ריצ'רד רורטי, אלן טוריין, אגנש הלר, והסטודנטיות הצעירות לתואר שני דאז שילה בנחביב, ננסי פרייזר, וג'ודית באטלר.
מעורבותו של ברנשטיין בסמינר בדוברובניק התרחבה בשנת 1980, כשהוא הפך לעורך-שותף מייסד של Praxis International, יורשו של כתב העת היוגוסלבי החשוב Praxis, שבו כתבו מבקרי הסטליניזם ותומכי " המרקסיסזם ההומניסטי".
בשנת 1989 נבחר ברנשטיין לנשיא החטיבה המזרחית של האגודה האמריקאית לפילוסופיה, ונשא נאום נשיאותי שכותרתו "פרגמטיזם, פלורליזם וריפוי פצעים".
באותה שנה הוא הוזמן להצטרף לפקולטה לתואר שני של New School for Social Research בניו יורק, שבאותה עת חווה קשיים.
יחד עם אגנש הלר ורינר שורמן, הוביל ברנשטיין את שחזור המחלקה לפילוסופיה, והוא שימש כיו"ר בין השנים 1989 ל-2002. בתקופתו בניו סקול כתב ברנשטיין ספרים על חנה ארנדט, זיגמונד פרויד, רוע, פרגמטיות, אלימות, אירוניה והיחס בין האדם לטבע.
ברנשטיין היה נשוי לקרול ברנשטיין, שכיהנה כראש המחלקה לאנגלית במכללת ברין מאר בפילדלפיה.
ברנשטיין מת בניו יורק ב-4 ביולי 2022, בגיל 90.
עבודת ברנשטיין מגלמת את ה"אתוס" הפרגמטי שאותו ניסח שוב ושוב מאז פרסומיו הראשונים.
עבורו, פלורליזם מחויב (engaged pluralism), פליביליזם ודילברציה ציבורית אינם מושגים פילוסופיים מופשטים, אלא קווים מנחים מעשיים שחייבים לכוון פעולה אחראית.
הודות לגישה דיאלוגית זו, הוא מילא תפקיד מכריע בהרחבת האופק הפילוסופי של הפילוסופיה האמריקאית.
לברנשטיין טווה חזון קוהרנטי מתוך מסורות אינטלקטואליות סותרות לכאורה.
ופתח את הפרגמטיות לזרמים אינטלקטואליים בינלאומיים, כולל פנומנולוגיה, דקונסטרוקציה ותיאוריה ביקורתית.
התוצאה הייתה פרגמטיות קוסמופוליטית יותר, כזו שפחות מתמקדת בארצות הברית ומתאימה יותר לעולם גלובלי.
זו אמונתו של ברנשטיין שרבים מהנושאים של הפרגמטיזם האמריקאי הקלאסי צצו מחדש בעבודתם של כמה מהפילוסופים הבולטים של המאה העשרים והעשרים ואחת.
ברנשטיין מכנה זאת "המפנה הפרגמטי" (Pragmatic Turn) בפילוסופיה, שינוי עדין אך חשוב שהפגיש הוגים מגוונים כמו ויטגנשטיין, היידגר, פטנאם, הברמאס, הונת, וברנדום.
בשל אורנטציה זו ברנשטיין דאג להזמין לפנסילבניה ולניו יורק דמויות כמו דרידה, גדאמר, הברמאס וקריסטבה.
לדברי ברנשטיין, מה שעומד בבסיס המצוקה הזו הוא כמיהה עמוקה לוודאות, הדחף "למצוא איזו נקודה קבועה, איזו סלע יציב שעליו נוכל להבטיח את חיינו מפני התהפוכות המאיימות עלינו כל הזמן".
הוא קורא לבעיה זו החרדה הקרטזיאנית (Cartesian anxiety), כלומר חרדה קיומית, שנדמה כי מובילה אותנו בלית ברירה לשתי ברירות יסודיות: "או שיש תמיכה כלשהי להוויה שלנו, בסיס קבוע לידע שלנו; או שאיננו יכולים להימלט מהכוחות של חושך שעוטף אותנו בטירוף, בכאוס אינטלקטואלי ומוסרי".
אף על פי שבפילוסופיה החרדה הקרטזיאנית מופיעה בעיקר בדיון בנושאים אפיסטמולוגיים, ברנשטיין מצביע על משהו הרבה יותר עמוק ואוניברסלי בעצם המושג, משהו שחודר כמעט לכל היבטי החיים ויש לו השלכות אתיות ופוליטיות חמורות.
אחרי הכל, זה היה בשם האבסולוטים הדתיים והאידאולוגיים שבוצעו כמה מהזוועות והעוולות הגדולות ביותר בהיסטוריה האנושית.
האסטרטגיה של ברנשטיין לסילוק החרדה הקרטזיאנית היא לערער על ההנחה הבסיסית שלה, כלומר, שסוג היסודות היחיד שיכול לתמוך בידע שלנו על העולם ובפרקטיקות היומיומיות שלנו חייב להיות בלתי מעורער ומקובע לנצח.
כשהוא פונה למסורת העתיקה של הפילוסופיה המעשית, ולכמה מתומכיה העכשוויים כמו ארנדט, הברמאס וגדאמר, ברנשטיין מסוגל להראות שההכרה בסופיותנו ובטעויותנו אינה עומדת בניגוד לאמת, ידע או ביצוע נכון של דברים.
עבור ברנשטיין, "רוח הפליביליזם הפרגמטי הביקורתי מייצגת את הטוב ביותר במסורת האמריקאית ויש לו משמעות גלובלית".
אף על פי שלרוב, הפאליביליזם נתפס כדוקטרינה אפיסטמולוגית, ברנשטיין טוען שאנו יכולים להחדיר את משמעותו למחוזות אחרים של הקיום האנושי: "פליביליזם הוא האמונה שכל טוענת ידע, או באופן כללי יותר, כל טענת תקפות - כולל טענות מוסריות ופוליטיות - פתוחה לבחינה מתמשכת, לשינויים ולביקורת".
ואכן, יותר מאשר דוקטרינה מדעית או אפיסטמולוגית במובן הצר, פליביליזם הוא עמדה אתית ופוליטית, השקפת החיים שעלינו לטפח אם ברצוננו לגרש את החרדה הקרטזיאנית ולהתגבר על הברירה בין רלטיביזם לבין מסדתנות, המשפיעה על התרבות העכשווית.
לאורך עבודתו, ברנשטיין מגן על חשיבותו של השיפוט המעשי להתמודדות עם הסוגיות החברתיות, הפוליטיות, האתיות והתרבותיות המורכבות העומדות בפנינו בחיי היומיום שלנו.
העובדה שאין אלגוריתמים או הליכי החלטה א-היסטוריים לטיפול בנושאים אלו אינה חייבת להיות מניע לייאוש (כלומר החרדה הקרטזיאנית), אלא צעד ראשון בהבנה שכאשר מדובר בענייני אנוש, סוג של נימוק המתאים לפרקסיס הוא היכולת לעשות צדק עם מצבים מסוימים ביחס לפרטיקולריות שלהם.
לטענתו זה מה שאריסטו כינה "פרונסיס" (phronēsis), "תבונה מעשית" או "פיקחות", צורה של חשיבה וידע הכרוכה בתיווך המבחין בין האוניברסלי לפרטיקולרי: "תיווך זה אינו מושג על ידי פנייה כלשהי לכללים טכניים או לשיטה (במובן הקרטזיאני) או על ידי הנחתה של קביעה אוניברסלית מראש למקרה מסוים.
ה'מעלה האינטלקטואלית' של פרונסיס היא סוג של חשיבה, המניבה סוג של ידע אתי שבו מה שהוא אוניברסלי ומה שפרטי נקבעים בצופן."
אפשר לראות בפרויקט של ברנשטיין ניסיון לדמוקרטיזציה של הפרונזיס ולהראות את החשיבות הרבה של טיפוח קהילות דיאלוגיות שבהן נלקחים בחשבון טיעונים ודעות שונות והחלטות הן תוצאה של תהליך של דיון קהילתי רציני.
בנוסף לפלביליזם הפרגמטי ולשיפוט המעשי, ברנשטיין גם מדגיש את החשיבות של טיפוח פלורליזם מחויב, שהיה מרכזי גם עבור הפרגמטיסטים האמריקאים הקלאסיים, במיוחד ג'יימס ודיואי.
פלורליזם, במובן האתי הזה, קשור קשר הדוק לדמוקרטיה, לא כמערכת של מוסדות או נהלים פוליטיים אלא כדרך חיים אתית.
ככזאת, דמוקרטיה, יותר מצורת ממשל, היא מאמץ מעשי מתמשך, משימה שתמיד מונחת לפנינו ומאלצת אותנו לבנות מחדש ולהמריץ מחדש את המרחב הציבורי שבו אנו נפגשים כדי לדון ב"בעיות של גברים".
הדבר, כפי שמדגיש ברנשטיין, דורש מחויבות, עבודה קשה וטיפוח של הרגלים, גישות, רגשות ומוסדות מסוימים.
בסופו של דבר, דמוקרטיה בריאה מתבררת כתרופה היעיל ביותר נגד החרדה הקרטזיאנית והשאיפה למוחלטות, והדרך הטובה ביותר להגיע לפתרונות קהילתיים קונקרטיים, אך לא רלטיביסטיים, לדאגות הציבור שלנו.
"אתגרו של המטריאליזם המדעי", עיון: רבעון פילוסופי, כרך י"ח, חוברת א'/ב' (טבת-ניסן תשכ"ז), עמ'.
גאדאמר, האברמאס ורורטי", עיון: רבעון פילוסופי, כרך ל"ג, חוברת א/ב, בין עיון למעשה (טבת-ניסן תשמ"ד), עמ'.
"הציונות של חנה ארנדט?" בתוך: חנה ארנדט בירושלים (עורך: סטיבן אשהיים; עריכה מדעית: מיכל אלטבאואר-רודניק; תרגום מאנגלית: יעקב גוטשלק, אנאלו ורבין), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, המרכז להיסטוריה גרמנית ע"ש ר' קבנר, האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ז-2007
ריצ'רד רוברט סטיבן גאד הוא סופר, שחקן וקומיקאי סקוטי.
הוא יצר ושיחק בסדרת הדרמה של נטפליקס משנת 2024 "אייל קטן", המבוססת על מופע היחיד שלו ועל סיפורו האישי.
גאד למד בבית הספר לדרמה של אוקספורד, והשלים קורס שנתי בשנת 2012. הוא הופיע במופעי הפרינג' Cheese & Crack Whores (2013), Breaking Gadd (2014) ו-Waiting for Gaddot (2015) בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
ההצגות הוצגו לראשונה בפסטיבל והמשיכו להיות מוצגות בתיאטרון סוהו בלונדון.
המופע "Waiting for Gaddot" זכה בפרס קומדיה "Amused Moose" בשנת 2015 וכן בפרס הקומדיה הסקוטית למופע היחיד הטוב ביותר בשנת 2016. הוא גם היה מועמד לפרס מלקולם הארדי לחדשנות ולפרס צ'ורטל לחדשנות.
מופע הפרינג' של גאד משנת 2016, "Monkey See Monkey Do", זכה בפרס הקומדיה של אדינבורו לתוכנית הקומית הטובה ביותר והיה מועמד גם לפרס "Total Theatre" בקטגוריית חדשנות.
מאוחר יותר באותה שנה, גאד זכה בפרס הקומיקאי של צ'ורטל והיה מועמד לפרס Off West End לתיאטרון על הביצוע הטוב ביותר.
ההצגה הוצגה ברחבי בריטניה ובאירופה, והוצגה בפסטיבל הקומדיה הבין-לאומי של מלבורן, שם הייתה מועמדת לפרס בארי לשנת 2017. ב-2017 המופע שודר ב־Comedy Central כחלק מסדרת התיאטרון בהופעה חיה בטלוויזיה.
המופע הבא של גאד, "Baby Reindeer" ("אייל תינוק"), על חוויותיו האישיות בהן הוטרד על ידי סטוקרית, הוצג בבכורה ב-2019 בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
על מופע זה זכה בשני פרסים בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו: כתיבה חדשה לתיאטרון ופרס הבמה למצוינות משחק.
לאחר מכן, ההצגה רצה במשך חמישה שבועות בתיאטרון בוש בלונדון, שם היא זכתה בפרס תיאטרון אוף ווסט אנד לעיצוב הווידאו הטוב ביותר, וכן קיבלה מועמדות בקטגוריית המבצע הטוב ביותר.
המופע הועבר מאוחר יותר לתיאטרון אמבסדור בווסט אנד בלונדון, אך בוטל עקב מגפת הקורונה.
כמה חודשים לאחר מכן, ההצגה זכתה בפרס אוליבייה.
ב-2024 עלתה לנטפליקס הסדרה "אייל קטן", המבוססת על המחזה.
הסדרה מתארת את חוויותיו האישיות בעקבות ההטרדה והסטוקריות שחווה.
קרוב לחמש שנים, קיבל גאד כ־41,000 מיילים, כ־744 ציוצים, מכתבים רבים שנפרשו על פני מאה עמודים ויותר וכ-350 שעות של הודעות קוליות מהאישה שעקבה אחריו והטרידה אותו.
האישה, שהיא מבוגרת ממנו, מכונה מרתה בסדרה.
גאד שיחק לצד דניאל מייס בדרמת הטלוויזיה "Against the Law", שהייתה מועמדת לפרס באפט"א ב-2017. הוא שיחק בטלוויזיה בסדרות רבות, בהן "קליק", ו"קוד 404".
כתסריטאי, גאד כתב כמה פרקים של סדרת הטלוויזיה "חינוך מיני", המשודרת בנטפליקס, וכתב פרקים לסדרה "Ultimate Worrier" ולסדרה "The Last Leg" עבור ערוץ 4, שם שימש גם ככתב.
בספטמבר 2024, פורסם שגאד חתם על הסכם מבט ראשון עם נטפליקס.
מנכ"ל נטפליקס, טד סרנדוס, הודיע על ההסכם במהלך כנס בלונדון והביע תמיכה בגאד ובסיפור שסיפר בסדרה, וטען שהסיפור הוא "הסיפור האמיתי של ריצ'רד".
הוא שגריר של "We Are Survivors", ארגון צדקה בבריטניה המוקדש לסיוע לנפגעי התעללות מינית.
גאד עצמו היה קורבן להתעללות מינית.
הוא עבר הטרדה מאיימת ותקיפה מינית בשנות ה-20 לחייו.
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2024)TBAHalf Man רובןסדרה עתידית של HBO ו-BBC One
ג'ואל (נולד ב-9 בספטמבר 1950) הוא איש אקדמיה יהודי-אמריקאי ששימש הנשיא הרביעי של ישיבה יוניברסיטי (YU) בניו יורק ונשיא ומנהל ארגון הלל העולמי.
הוא כתב על נושאים הכוללים מנהיגות יהודית, תנועת BDS בקמפוסים של מכללות ונושאים אזרחיים.
ריצ'רד ג'ואל נולד ב-9 בספטמבר 1950, וגדל ביונקרס, ניו יורק.
ג'ואל למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ניו יורק.
הוא קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מהמכללה העברית בבוסטון ומכללת גרץ.
הוא היה עוזר התובע המחוזי וסגן ראש הערעורים בברונקס.
בהמשך כיהן כדיקן ופרופסור למשפטים בבית הספר למשפטים בנימין נ.
משנת 1989 עד 2003, שימש יואל כנשיא ומנהל בינלאומי של ארגון הלל, ארגון התומך בחיים היהודיים של סטודנטים במכללות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם.
בשנת 1994, בהובלת ג'ואל נפרד הארגון מארגון בני ברית, ארגון האם שלו מאז 1925.
בזמן כהונתו בהלל, הביא ג'ואל פילנתרופים גדולים לתרום לארגון כמו מייקל שטיינהרדט, אדגר ברונפמן האב, ולין שוסטרמן.
במהלך כהונתו, הלל שיתפה פעולה עם פרויקט תגלית ישראל והתרחב גם לברית המועצות לשעבר ודרום אמריקה.
במהלך כהונתו בהלל, שימש ג'ואל כראש הוועדה המיוחדת של האיגוד האורתודוקסי (OU) לבדיקת הטענות לפיהן ראשי הקהילה התעלמו מהאשמות נגד רב שהואשם בהתעללות מינית בילדים, ברוך לנר.
הוועדה הגיעה למסקנה שמנהיגי OU ו-NCSY רבים עשו טעויות חמורות בשיפוט בנושא.
ג'ואל הפך לנשיא ישיבה יוניברסיטי בשנת 2003, לאחר שהחליף את הרב ד"ר נחום (נורמן) לאם, שהיה הנשיא מאז 1976.
כנשיא מינה דיקנים חדשים לישיבה קולג', מכללת אלברט איינשטיין לרפואה, בית הספר לעסקים של סימס וישיבת רבינו יצחק אלחנן (RIETS), כמו כן הוסיף משרות סגל ברחבי האוניברסיטה.
הוא הוביל את בנייתו של מרכז יעקב ודרייזל גלוק לחקר היהדות, והקים את המרכז לעתיד יהודי.
ג'ואל הקים את בית הספר כץ ללימודים מתקדמים ומקצועיים, וביסס מחדש את מכללת אלברט איינשטיין לרפואה של ישיבה יוניברסיטי.
ג'ואל פעל גם לחיזוק תוכניות ההצטיינות של ג'יי וג'יני שוטנשטיין וס.
ג'ואל פרש מתפקידו ביוני 2017.
הוא מונה לנשיא אמריטוס וממשיך כפרופסור באוניברסיטת משפחת ברבמן, מלמד קורסי מנהיגות בקמפוסים השונים של ישיבה יוניברסיטי.
לג'ואל ולאשתו אסתר (לבית ריבנר), בעלת תואר דוקטור, יש שישה ילדים - כולם למדו בבתי ספר בישיבה יוניברסיטי - ושלושה עשר נכדים.
הם מתגוררים כיום בריברדייל, ניו יורק.
ריצ'רד ברנט היה בעל מטעים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שייצג את וירג'יניה הן בבית הנבחרים של ארצות הברית והן בסנאט של ארצות הברית, ובמהלך הקריירה שלו ייצג גם את מחוזות פיירפקס, פרינס ויליאם וסטאפורד בשני בתי האספה הכללית של וירג'יניה.
ברנט נולד בשנת 1757, כבנו הבכור של עורך הדין ולימים מחוקק פטריוט ויליאם ברנט (1732–1782), באחוזת המטע המשפחתית 'ריצ'לנד' שעל נהר הפוטומק, במחוז סטפורד שבמושבת וירג'יניה.
כ־100 שנה קודם לכן, היגר ג'ורג' ברנט מאנגליה למושבת וירג'יניה כדי להימלט ממלחמת האזרחים באנגליה ומהרדיפה נגד קתולים, והקים את מטע 'וודסטוק'.
בני משפחה בולטים נוספים היו מרגרט ברנט, וכן אלינור קרול – אחותו של ג'ון קרול, לימים הארכיבישוף הראשון בארצות הברית – שחצתה את נהר הפוטומק ממרילנד כדי לשרת את משפחת ברנט וקתולים אחרים בצפון וירג'יניה.
ברנט קיבל חינוך פרטי ולמד משפטים, אך לא נישא מעולם.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה, ניהל ברנט משרד עורכי דין פרטי בצפון וירג'יניה.
אף שהיו בווירג'יניה חוקים שהגבילו קתולים (למשל דרישה להישבע אמונים לכנסייה האנגליקנית, דבר שמנע מרבים לעסוק בעריכת דין או לכהן במוסדות המחוקקים), חוקים אלו לא נאכפו עליו.
עוד לפני שנולד, חלק מקרובי משפחתו עברו למחוז פרינס ויליאם והקימו את העיירה ברנט טאון (ברנטסוויל של ימינו) כדי להימנע מחקיקה אנטי־קתולית – יישוב שהתפתח במיוחד לאחר מות אביו של ריצ'רד, כשנעשה למושב ממשלתי מחוזי ובהמשך נהנה מצמיחת מסילת הרכבת אורנג'–אלכסנדריה.
לאחר מות אביו המשיך ברנט את המסורת המשפחתית, ונבחר מספר פעמים לבית הנבחרים של וירג'יניה: נציג מחוז סטאפורד ב־1788, ונציג מחוז פרינס ויליאם בשנים 1793, 1794, 1800 ו־1801.
בשנת 1794 נבחר ברנט לבית הנבחרים של ארצות הברית, וייצג את מחוז הקונגרס ה־17 של וירג'יניה בקונגרסים הרביעי והחמישי, ממרץ 1795 ועד מרץ 1799. לאחר מכן חזר לבית הנבחרים של וירג'יניה כנציג פרינס ויליאם.
בהמשך נבחר שוב לבית הנבחרים, וכיהן בקונגרס השביעי בשנים 1801–1803. בין השנים 1808–1810 כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה.
לאחר כהונתו בסנאט המדינתי, בחרו בו המחוקקים של וירג'יניה לכהן בסנאט של ארצות הברית.
הוא כיהן שם ממרץ 1809 ועד מותו בוושינגטון הבירה ב־30 בדצמבר 1814.
ברנט נקבר בבית הקברות המשפחתי הפרטי של משפחת ברנט, סמוך לאקויה, במחוז סטאפורד, וירג'יניה.
ריצ'רד מאסי גרייבס היה מנהלן בריטי בממשלת המנדט שכיהן כראש עיריית ירושלים (יוני 1947 – אפריל 1948).
גרייבס היה בנו של ואחיו החורג של הסופר רוברט גרייבס.
גרייבס למד במודלין קולג' ובקינגס קולג'.
ב־1931 היה גרייבס ראש מחלקת העבודה החדשה שהוקמה במצרים.
במהלך ביקור בארץ ישראל, כתב תזכיר על חוקי העבודה הנוהגים בארץ על סמך מפגשיו עם הנציב העליון, פקידי ממשלת המנדט וראשי גופי העובדים היהודים בהם ההסתדרות ומפא"י.
בתזכיר כתב גרייבס כי הפיקוח על אכיפתם של חוקי העבודה הקיימים אינו משביע רצון והדגיש במיוחד כי הפיקוח על ההפעלה של פקודת
הפיצויים לעובדים לקוי, משום שלא קיימת מחלקת עבודה מאורגנת המופקדת על האכיפה.
הוא מצא כי פעולתה של הסתדרות העובדים היא המקור למידה מסוימת של הצלחה בהפעלת הפקודה הזאת, מכיוון שעורכי הדין של הסתדרות מתאמצים להגן על חבריה במקרים של פגיעות בעבודה.
המלצותיו של גרייבס הובאו לדיון במועצה המבצעת והנציב העליון אימץ את עיקרן של המלצותיו של גרייבס לתיקון החקיקה בנושא עבודת נשים וילדים.
בהם שינוי הגדרה של מפעל תעשייתי כך שייכללו בה גם בתי מלאכה ומקומות עבודה אחרים, איסור העסקת ילדים יותר משבע שעות ביום; לאסור עבודה רצופה של ילדים במשך יותר מארבע שעות וחיוב יום מנוחה לילדים ונשים מדי שבעה ימים.
למרות זאת, פקודת העסקת נשים וילדים לא תוקנה לבסוף.
בפברואר 1940 מנתה ממשלת המנדט ועדה של פקידים בכירים (The Committee on Development and Welfare Services) לשם הכנת תוכנית מקיפה ומתואמת לפיתוח שירותי הרווחה בארץ.
בדו"ח הוועדה המליצה להקים מחלקת עבודה על ידי מינוי אדם בעל כישורים מתאימים לייעץ לממשלה בבעיות העבודה השונות.
במאי 1940 פנה הנציב העליון למשרד המושבות וביקש היתר למנות איש בעל
כישורים מתאימים לשמש ממונה בממשלת המנדט על תחום העבודה, וציין כי פנה לגרייבס והלה מוכן לקבל את התפקיד.
משרד המושבות אישר את יצירת המשרה ומינוי גרייבס ביולי 1940, ובספטמבר 1940 מונה גרייבס ליועץ הממשלה בענייני עבודה.
כיועץ התבקש גרייבס לדווח על מצב העניינים בנושא בארץ וכן להגיש הצעות להקמת מחלקת עבודה.
ביולי 1942 הוקמה מחלקת העבודה על פי המלצות גרייבס ובאישור משרד המושבות.
באפריל 1944 מינה נציב העליון את גרייבס ליו"ר ועדה מיוחדת לבירור סוגיית הפיצויים לנפגעי עבודה.
בוועדה היו חברים צבי ברנזון וישראל בר-שירה כנציגי ההסתדרות.
הוועדה הגישה ארבעה דו"חות: הראשון הוגש ביולי 1944 והמליץ להגדיל את שיעורי הפיצויים לעובדים שנפגעו בעבודה.
הפיצויים הוגדלו זמנית בתיקון לפקודה ב–1943, שכן שיעורי הפיצויים שהיו בתוקף לא הלמו עוד את רמות השכר במשק.
התיקון הרחיב גם את כיסוי הפקודה לשורה ארוכה של עובדים בבתי מלאכה ובמקומות עבודה אחרים שלא השתמשו בהם במכונות מוּנעות בכוח מכני.
ממשלת המנדט אימצה את ההמלצות, שר המושבות אישר אותן, וב־1945 הן הוכנסו לספר החוקים כתיקון זמני נוסף של הפקודה.
דו"ח נוסף של ועדת גרייבס הוגש ב־1945 ועסק דן בשיפור ובזירוז הנהלים המשפטיים לקביעת פיצויים במקרים של פגיעה בעבודה, והמליץ כי לשם כך תתוקן פקודת הפיצויים.
בקיץ 1946 הגישה הוועדה דו"ח שלישי ורביעי שלה.
השלישי כלל הצעה מפורטת לפקודה חדשה החלה על כל העובדים, והציע לכלול מחלות מקצוע כפגיעות בעבודה.
הדו"ח הרביעי של הוועדה הציע להקים קרן ביטוח מטעם המדינה ולחייב את כל המעסיקים לבטח באמצעותה את עובדיהם מפני פגיעות
בסוף 1946 פרש גרייבס לגמלאות.
לאחר מות ראש עיריית ירושלים מוסטפא אל-ח'אלדי באוגוסט 1944 היה סגן ראש העירייה דניאל אוסטר לראש העירייה.
הנציגים הערבים במועצה התנגדו לכהונתו של אוסטר ולהצעת ממשלת המנדט ליצור רוטציה משולשת בין חברי שלושת העדות העיקריות בעיר – מוסלמים, יהודים ונוצרים – בראשות העירייה, והודיעו על התפטרותם מהעירייה.
ביולי 1945 פיזרה ממשלת המנדט את מועצת העירייה ומינו במקומה ועדה קרואה, בנימוק שהצדדים מסרבים לקבל את הצעת הרוטציה.
בראש הוועדה הקרואה עמד ג'ורג' וובסטר, שפרש בפברואר 1947 מהתפקיד.
סגן מושל מחוז ירושלים ג'ון אלכסנדר הילטון שימש באופן זמני כראש הוועדה, וביוני 1947 מונה גרייבס לראש הוועדה, הודות להערכה לה זכה בתור ראש מחלקת העבודה.
בסוף פברואר 1948 ניסח הצעה להפסקת אש במלחמת העצמאות בירושלים, שאומצה על ידי הנציב העליון אך נדחתה על ידי היהודים והערבים.
ב־27 באפריל עזב גרייבס את ארץ ישראל לאחר שכמעט נהרג בחילופי אש בין משטרת המנדט לערבים שניסו להשתלט על בית עיריית ירושלים.
גרייבס מסר לדניאל אוסטר את המפתחות לבית עיריית ירושלים.
ב־1949 פרסם גרייבס את "ניסיון באנרכיה" (Experiment in Anarchy).
קלינטון ריצ'רד דוקינס הוא אתולוג וביולוג אבולוציוני בריטי, הידוע בשל ספרי המדע הפופולרי שכתב.
דוקינס שימש בעבר כראש הקתדרה להבנה ציבורית של המדע על שם צ'ארלס סימוני באוניברסיטת אוקספורד, והוא עמית בניו קולג' באוקספורד.
בנוסף הוא עמית החברה המלכותית (FRS) והאגודה המלכותית לספרות (FRSL).
דוקינס נודע הן בזכות מספר תאוריות מדעיות פורצות דרך שלו והן בזכות היותו פופולריזטור מפורסם של תאוריית האבולוציה.
ספרו משנת 1976 "הגֵן האנוכי" (The Selfish Gene) הוא שהביא לפריצתו לתודעה הציבורית.
הספר מציג תאוריה אבולוציונית חדשנית לפיה יש לבחון את האבולוציה ברמת הגן וביכולתו לשכפל את עצמו, ולא ברמת האורגניזם היחיד או קבוצת האורגניזמים.
לפי תפיסה זו, האורגניזם הוא רק אמצעי שנועד לשרת את הפצת הגנים, במקום התפיסה הישנה שראתה באורגניזם את המרכיב הפעיל באבולוציה.
הספר הביא לעולם גם את מושג ה"מם" (Meme) – יחידת מידע המסוגלת להשתכפל, אך בניגוד לגֵן, היא עושה זאת שלא באמצעים פיזיים, כי אם באמצעות מוחות ומאגרי מידע.
ב-1982 העלה דוקינס תאוריה, המוצגת בספרו "הפנוטיפ המורחב" (The Extended Phenotype), שלפיה האפקט הפנוטיפי אינו מוגבל לגופו של האורגניזם, אלא יכול להתפשט לתוך הסביבה, לרבות לגופם של אורגניזמים אחרים.
עבודתו כביולוג ופעילותו בתחום המדע הפופולרי, הובילה את דוקינס להתעמת עם מכחישי אבולוציה ומכחישי מדע אחרים.
הוא מבקר בולט של בריאתנות ותכנון תבוני.
בספרו משנת 1986 "השען העיוור" טען כנגד האנלוגיה הידועה לפיה העולם, והיצורים החיים, מעוצבים באופן מורכב, בדומה לשעון, שמורכבותו מעידה על תכנונו התבוני.