tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנ-סקי בשנת 1920. רוברט מוסיל תיאר את אורלסקה כ"השחקנית היפה ביותר מאז שאליאונורה דוזה הופיעה על הבמה" והוסיף: "רוצים לראות את השחקנית הזו בתפקיד נהדר על במת התיאטרון באירופה, אולי דסדמונה."
במהלך השואה אורלסקה שיחקה בגטו ורשה בתיאטרון פמינה ולימים "Nowy Teatr Kameralny" היא עבדה גם ב"אליינהילף", ארגון הרווחה היהודי בגטו.
היא נרצחה במחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1943 יחד עם בעלה מרדכי מזו.
מרים אנגל (נולדה ב־13 בנובמבר 1983) היא כוריאוגרפית, רקדנית, מורה בכירה למחול ושחקנית ישראלית.
אנגל היא המייסדת של להקת אנגלה ושל הפסטיבל הבינלאומי למחול סולו בירושלים, בהם היא משמשת כמנהלת אמנותית.
יצירותיה של אנגל הועלו בפסטיבלים ותיאטראות ברחבי העולם.
אנגל החלה לרקוד בגיל 3, בקונסרבטוריון למוזיקה ומחול בשכונת בית הכרם בירושלים.
ב-1997 למדה במגמת המחול של אולפנת אמונה לאמנויות, ובין השנים 1999 ל-2003 הוכשרה בסדנאות המחול של להקת ורטיגו ושל קיבוץ געתון.
בשנת 2007 סיימה את לימודי התואר הראשון ותעודת ההוראה במסלול לרקדנים מקצועיים פעילים של האקדמיה למחול בירושלים.
בשנת 2010 סיימה לימודי עיתונאות ותקשורת בבית ספר "כותרת" באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2003 השתלבה אנגל כרקדנית בלהקת המחול קולבן דאנס, בניהולו האמנותי של אמיר קולבן, בה עבדה כרקדנית מובילה כחמש עונות במופעים ברחבי הארץ ובעולם עם רפרטואר הלהקה.
בין היצירות הבולטות בהן הופיעה עם הלהקה בתפקידים מרכזיים; ארבע העונות – בשיתוף תזמורת הקמרטה ירושלים בניצוחו של אבנר בירן, אינטרפייס, חדיר, נוס.
בשנת 2005 החלה אנגל ללמד בלט קלאסי ומחול מודרני בבית הספר לריקוד של להקת קולבן דאנס.
במקביל לימדה בסדנה להכשרת רקדנים של להקת ורטיגו.
בשנת 2008 יצרה אנגל את יצירת הסולו "קומילכי" והדואט "מבושמת מרה ועיוורת" שעלו בבכורה כהפקות מקור במסגרת פסטיבל מחול שלם בירושלים.
בשנת 2009 עברה אנגל לאמסטרדם, הולנד, להשתלמות מקצועית ועבודה אמנותית בפרויקטים מקומיים, באותה שנה הצטרפה ללהקת המחול Croi Glan בקורק, אירלנד בניהולה האמנותי של טרה ברנדל.
עם חזרתה לישראל, בין השנים 2010 ל-2012 עבדה עם להקת המחול תמי - נמרוד פריד בתל אביב.
עם מופעי הלהקה סיירה אנגל בשנגחאי, סין, וביוהנסבורג, דרום אפריקה, לצד עבודה פרויקטאלית עם יוצרים ישראלים.
בשנים אלה שימשה אנגל גם כמנהלת החזרות של להקת קולבן דאנס וכמנהלת הסדנה להכשרת רקדנים של להקת קולבן דאנס.
בשנת 2011 יצרה את היצירה "חו"ליות" שעלתה בבכורה במרכז ז'ראר בכאר בירושלים.
היצירה הועלתה מאז ברחבי העולם והמשיכה לרוץ עד שנת 2018.
בשנת 2012 הקימה אנגל את להקת המחול אנגלה בה היא משמשת מנהלת אמנותית.
במסגרת הלהקה יצרה אנגל רפרטואר הפקות מקור לאנסמבל רקדני הלהקה ביניהן "בלי ידיים", "יומולדת", "סעודה אחרונה", "אוברג'ין", "גרעין".
בשנת 2013 הקימה את עמותת מרחב מחול, לקידום תחום המחול בירושלים, בית ספר למחול ומסלול הכשרה לרקדנים מקצועיים ופלטפורמות מקצועיות לקהילת אמני המחול ביניהן תוכנית ופסטיבל "יצירות מבית".
במקביל לניהול הלהקה ממשיכה אנגל ללמד בלט קלאסי, מחול מודרני אימפרוביזציה וקומפוזיציה במסגרת כיתות אמן בארץ ובעולם.
בשנת 2017 השתלבה בתיאטרון מיקרו הירושלמי, תחילה ככוריאוגרפית בהצגות כמו "המלך הראשון" ו"מלחמות היהודים" ומאוחר יותר גם כרקדנית ושחקנית בהצגה "עיר שמיים" ואף יצרה יחד עם אירינה גורליק את ההצגה "המלאכים של יהודית" בה היא משמשת שחקנית ראשית.
בין השנים 2018–2019 שימשה אנגל כמנהלת אמנותית של "סדרת מחול במזיא" בבית מזי"א לתיאטרון בירושלים.
בשנת 2019 יצרה אנגל את עבודת הסולו "נעורים" בהזמנת הגלריה הלאומית סופיה, בולגריה, כהומאז' לסבתה דורה מושנובה (1920–1994), רקדנית וציירת ילידת סופיה.
היצירה עלתה באותה שנה גם בבכורה בישראל.
"נעורים" הוזמנה להופיע בארצות הברית וברחבי אירופה ומשמשת כחלק מרפרטואר הקיים של אנגל.
באותה שנה הוזמנה אנגל ליצור את הטרילוגיה "The Lonely People" עבור להקת המחול הלאומית "בלט ארבסק" בסופיה, בולגריה.
הדואט "Two Lonely People" מתוך הטרילוגיה הוזמן להופיע בפסטיבל UBUMUTO, רואנדה.
היצירה "נעורים" החלה להגדיר את דרכה של אנגל כאמנית סולו בתחום המחול.
ב-2020, בצל משבר הקורונה העולמי, פיתחה אנגל פרויקט קונספט ייחודי ואינטראקטיבי, הממפה ומתעד דרך מחול ופרפומנס במרחב הציבורי והבימתי, סיפורי אהבה אמיתיים של עיר.
הפרויקט LoveINg JERUSALEM נערך לראשונה בעיר ירושלים, הותאם וגובש לאתר דיגיטל המופץ בארץ ובעולם כמסמך אמנותי תרבותי.
בשנת 2022 הפיקה אנגל פרויקט דומה בעיר אנקרה שבטורקיה, תחת השם LoveINg ANKARA.
בשנת 2022 יזמה את הפסטיבל הבינלאומי למחול סולו בירושלים – JISDF, בתמיכת הקרן לירושלים, עיריית ירושלים, הרשות לפיתוח ירושלים ומשרד החוץ.
במסגרת הפסטיבל הציגו כוריאוגרפים נבחרים מישראל ומהעולם יצירות מחול סולו על במה ייחודית תחת כיפת השמיים בבית הנסן בירושלים.
הפסטיבל בניהולה של אנגל ממשיך להתקיים ברציפות עד היום, ובשנת 2025 מנהלת אנגל את מהדורתו הרביעית של הפסטיבל הבינלאומי למחול סולו בירושלים שיתקיים בבית הנסן ובתיאטרון ירושלים.
בתחילת שנת 2023 הוזמנה אנגל ליצור עבור להקת המחול הלאומית הבולגרית בלט ארבסק את היצירה "העלמה והמוות" המבוססת על היצירה מאת פרנץ שוברט.
היצירה ל-18 רקדני הלהקה, הוצגה בבכורה באפריל 2023 בבית הלהקה שבתיאטרון המוזיקלי בסופיה, בולגריה, בו היא ממשיכה להופיע כחלק מרפרטואר הלהקה.
בשנת 2023 יצרה אנגל בשיתוף עם האמן שלומי שבן את הפקת המקור "הזמנתי אותך לרקוד" המופע הופק במסגרת הפסטיבל הבינלאומי למחול סולו בירושלים ושילב את גוף יצירתו של שבן במפגש אמנותי עם יצירתה המילולית של אנגל ו-8 כוריגרפים ורקדנים מסין, ארצות הברית, טורקיה, וישראל.
בשנת 2024 יצרה אנגל בשיתוף עם התזמורת הסימפונית ירושלים, והמלחין ניזאר אלכאתר את ההפקת המקור Movement No.1 המשלבת רפרטואר עשיר, קלאסי ועכשווי בביצוע התזמורת הסימפונית בשילוב עם יצירת מחול בביצוע 30 כוריאוגרפים ורקדנים מרחבי העולם.
המופע הופק במסגרת הפסטיבל הבינלאומי למחול סולו בירושלים, ואירח את המנצחת הבינלאומית ג'יזל בן דור.
אנגל מוזמנת ברחבי העולם בלהקות ופסטיבלים כאמנית אורחת ליצור, להופיע, להרצות וללמד את רפרטואר יצירותיה ואת שיטת הטכניקה הייחודית שלה.
בין הסיורים; שנחאי, סופיה, אנקרה, מילאנו, יוהנסבורג, טביליסי, מינסק, דויסבורג, קורק שבאירלנד, קיגאלי, שברואנדה, אקרה שבגאנה, ועוד.
אנגל מוזמנת מדי שנה כאמנית ומרצה באוניברסיטת דה-פול, שיקגו ובמרכז SADC, ברקלי (קליפורניה).
עבודותיה משלבות הפקות בימתיות מלאות, אירועים תלויי מקום ומרחב ,ציבורי, עסקי או דיגיטלי, ופרויקטים רחבי היקף בשיתופי פעולה בינלאומיים, מאופיינות בפרשנות ועיצוב ייחודיים ובביצוע וירטואוזי עשיר.
כתושבת ירושלים, שואבת אנגל השראה אמנותית ואינטלקטואלית ממורכבותה ואופיה הרב-תרבותי של העיר.
יצירתה מאופיינת בעיבוד החוויה הישראלית על גווניה ליצירה אינטראקטיבית ואוניברסלית.
כמנהלת אמנותית ויוצרת ומבצעת פעילה זה שנים, וכבוגרת מוסדות מחול יוקרתיים לצד לימודי עיתונאות ותקשורת, אנגל בולטת כאמנית רב תחומית ויזמית בתרבות.
בשנת 2006 זכתה אנגל בפרס מלגת קרן שרת לרקדנים מקצועיים.
2023 – העלמה והמוות – להקת המחול העכשווי הלאומית "בלט ארבסק", התיאטרון המוזיקלי, סופיה בולגריה.
2022 – זאזל – קרן יוצרים משרד התרבות והספורט, תיאטרון ירושלים, ישראל.
2022 – Bitter Sweet – במסגרת פרויקט LovINg Ankara, טורקיה-ישראל.
2019 – נעורים – תל אביב דאנס, חשיפה בינלאומית סוזן דלל, סדרת מחול במזיא, פסטיבל סמילנסקי באר שבע, רזידאנס, ירושלים ארצות הברית, בולגריה.
2019 – A-DAY – רזידנסי – De-Paul University, שיקגו, ארצות הברית.
2019 – C I Fly – יצירה לאנסמבל YESA, ברקלי, קליפורניה.
2019 – Happy – יצירה לאנסמבל Shawl-Anderson, ברקלי, קליפורניה.
2018–2019 – גרעין – פסטיבל מחולוהט, סוזן דלל, סדרת מחול במזיא, שיקגו, קליפורניה.
2018 – מתוק – יצירת סולו – רזידנסי, de-Paul University, שיקגו, ארצות הברית
2018 – City 09 – יצירה לאנסמבל, YESA, ברקלי, קליפורניה
2017 – סעודה אחרונה – פסטיבל "מואר", פסטיבל ירושלים, סדרת מחול מזיא, מחולוהט – סוזן דלל
2016 – חצילים (אוברג'ין) – תיאטרון ירושלים, פסטיבל י-ם לאומנויות, "תל אביב דאנס" סוזן דלל, בית מזיא לתיאטרון.
2015 – סבא – איך באים ילדים לעולם – פסטיבל ירושלים לאומנויות, "מחולוהט" סוזן דלל, בית מזיא לתיאטרון.
2014 – יומולדת – פסטיבל ירושלים לאומנויות, ליין פרינג', 'מחולוהט' – סוזן דלל, פסטיבל 'טולבוקס', מחול שלם.
2012–2013 – בלי ידיים – בית מזיא לתיאטרון, "מחולוהט" סוזן דלל, תיאטרון ירושלים, כנס הנשים עיתון כל העיר.
סיורים: שיקגו, סן פרנסיסקו, בולגריה, בלארוס
2008 – קומי לכי | מבושמת מרה ועיוורת – הפקות מקור פסטיבל מחול שלם, פסטיבל "EUROשלם – הולנד, גרמניה, פולין, ישראל.
מרים (מירי) גולן היא משוררת ומוזיקאית ישראלית, זוכת פרס שרת התרבות למשוררים, פרס רחל נגב לשירה, פרס פסטיבל המשוררים במטולה ופרס הרי הרשון.
גולן נולדה וגדלה בירושלים במשפחה מסורתית.
שירתה בצה"ל בחיל השריון בתפקידי מחשוב.
בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לספרות אנגלית ולספרות כללית והשוואתית.
למדה בתוכנית אישית למוסמך במדעי הרוח פילוסופיה, שירה עברית ושירה אמריקאית אך לא השלימה את כתיבת התזה.
בנוסף למדה תסריטאות בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה 'מעלה' והוראת ספרות במכון כרם.
בראשית שנות העשרים של חייה החלה לנהל אורח חיים דתי.
בשנת 2005 נישאה למוזיקאי עמיר בניון, ולהם בן ובת.
גולן החלה לכתוב שירים וסיפורים בילדותה.
שירה הראשון בדפוס, "ימים שלמים חייתי מאהבה" פורסם בגיליון 14 של כתב העת חדרים, וזכה לעיבוד תיאטרלי.
בשנת תשנ"ז זכתה בפרס הרי הרשון עבור קובץ השירים in vitro.
עד לפרסום ספרה הראשון פורסמו שיריה בכתבי עת שונים, ביניהם כרמל ומשיב הרוח.
בשנת תשס"ה פרסמה בגיליון 10 של כתב העת "כרמל" את המסה "הרוח היא ההרה" על שירתה של המשוררת חביבה פדיה.
בשנת 2010 יצרה וערכה את החוברת המלווה את אלבום הקונספט של עמיר בניון "אלוף בשחור: הרהורים".
בחוברת הופיעו שירים פרי עטה לצד שירי האלבום.
בשנת 2014 הקימה את "כנרית", הוצאת ספרים ולייבל מוזיקלי.
בשנת 2015 זכתה בפרס רחל נגב מטעם החוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית על כתב יד בעילום שם.
שנה לאחר מכן ראה אור ספרה "ללה מרי" בהוצאת כנרית.
הספר זיכה אותה בפרס שרת התרבות בתחומי היצירה הספרותית ובפרס טבע מטעם פסטיבל המשוררים במטולה.
בשנים 2017 - 2018 הגישה בכאן מורשת תוכנית רדיו אישית בנושא ספרות, יהדות ותרבות בשם "פרשת דרכים"
שיריה הוסיפו להתפרסם בכתבי עת ובעיתונות היומית: בגיליון 18 של כתב העת המוסך ראו אור שירים מתוך המחזור "קריעה".
בשנת 2020 ראה אור בתמיכת מועצת הפיס לתרבות ולאמנות ספרה השני "אל העיר - קינה", גם הוא בהוצאת כנרית.
בשנת 2021 פרסמה שירים בכתבי העת "משיב הרוח" ו"יהי", ובמוסף "תרבות וספרות של עיתון "הארץ".
ביוני 2022 פרסמה במוסף הארץ את הפואמה "הצהרת הון" שזכתה לתגובות רבות.
בהמשך השנה כתבה טורים על פרשת השבוע עבור עיתון "הארץ" וטורים אישיים על תרבות ויהדות עבור אתר הידברות.
באפריל 2022 הייתה חלק מצוות השיפוט בתחרות הסיפור הקצר של עיתון הארץ.
בנובמבר 2022 קיבלה לצד אישי ציבור נוספים את "אות החלוצים החדשים" מטעם האיגוד הספרדי העולמי.
באותו חודש ראה אור שירה "עונה" בגיליון כתב העת של אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל מאזנים.
בשנת 2023 פרסמה בהזדמנויות שונות מספר קטעים מתוך הפואמה "לונדון" במוסף "תרבות וספרות" של עיתון הארץ.
בחודש מאי השתתפה ברב שיח במסגרת התכנית "פרספקטיבות" של בית אבי חי שעסקה בקיטוב החברתי שהתעורר בעקבות הרפורמה המשפטית לצד אלמוג בהר ושפרה קורנפלד.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל פרסמה את השיר הארוך "כל הנשים ערות" שעסק בהשפעת אירועי 7 באוקטובר על נשים, ובהמשך את "עננו" (אל מסתתר), פיוט מודרני העוסק באירועי טבח 7 באוקטובר ומבקש גאולה לישראל ואת שחרור החטופות והחטופים.
בינואר 2024 השתתפה בהסכת "תהילים - שירת יחד, תפילת רבים" של הספרייה הלאומית, עם המוזיקאים שאנן סטריט ויאיר הראל.
בהמשך השנה ערכה את ספרו של חגי לובר, "בין שני חדרי הלב - יומן מלחמה וחלום", שראה אור בהוצאת ידיעות ספרים.
ספר שירה, הוצאת כנרית, 2016.
ספר שירה, הוצאת כנרית, 2020.
גולן כתבה יחד עם עמיר בניון שירים שביצע בשלושה מאלבומיו.
באלבום עץ על מים כתבה גולן את השירים "מלך בשדה", "לאן אלך מרוחך", "שיר ארץ", את "אחרי שנקרע הים" שזכה לתגובות חמות, ואת שיר הנושא של האלבום.
עבור האלבום סופה נכתבו השירים "כשיבוא השקט", ו"בכל חורף".
באלבום "מלה ברוח" בניון מבצע חמישה משיריה, ביניהם את "אין עוד יופי" שזכה להשמעות רבות.
גולן כתבה שירים עבור אמנים שונים, ביניהם מירי מסיקה, ישי לוי ומורן אהרוני.
בשנת 2019 הוציאה גרסת כיסוי לשירם של נתן אלתרמן וסשה ארגוב, "שיר משמר".
בהפקת השיר שיתפה פעולה עם המוזיקאים אדם בן אמיתי ודניאל סלומון.
בדצמבר 2022 הוציאה את הסינגל "ואילו פינו", לחן של גולן לטקסט שערכה מתוך תפילת "נשמת כל חי", בהפקת המוזיקאי צח דרורי.
באפריל 2024 הוציאה שיר שכתבה והלחינה בשם "אני לא לבד", סינגל ראשון מתוך אלבום מקורי בהפקת צח דרורי.
את השיר ליווה קליפ בבימויו של דניאל דהאן.
בסוף 2024 פורסם השיר "בדרך לשם".
מרים אליאש (3 בינואר 1909 – 8 בספטמבר 1987) הייתה אשת ציבור במשך עשרות שנים בזרם הציונות הדתית בישראל, ממייסדות והעומדות בראש ארגון הפועלות של הפועל המזרחי (לימים אמונה).
מרים אליאש לבית וורובל נולדה ב-3 בינואר 1909 בעיירה בלז שבגליציה המזרחית שהייתה שייכת אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום היא חלק מאוקראינה.
אביה היה הרב בן ציון וורובל שהיה אב בית דין בבלז ונמנה עם חכמי גליציה ומקורב לאדמו"רי בלז.
אמה יוכבד לבית טאובה נפטרה כשמרים הייתה בת 6.
על אף שהבית היה אנטי ציוני הצטרפה מרים לחוגים ציוניים וייסדה סניף "תורה ועבודה" בבלז.
מתוך כבוד לאביה, התגברה על רצונה לעלות לארץ ישראל, ורק לאחר פטירתו עלתה ב-1934 על סיפון האוניה "פולניה" יחד עם חברתה, טובה סנהדראי, עימה הייתה קשורה כל חייה.
עם עלותה לארץ ישראל עבדה כפועלת בבית חרושת למרצפות בתל אביב.
בינואר 1935 הקימה יחד עם טובה סנהדראי וחברות נוספות את ארגון הפועלות של הפועל המזרחי ונמנתה עם ההנהלה הראשונה.
בשנות ה-30 וה-40 היא עברה במקומות שונים ברחבי ארץ ישראל ופעלה לארגן בהם סניפים של הארגון.
מאז ועד סוף ימייה הייתה פעילה מרכזית בארגון ונציגת הארגון בקונגרסים הציוניים.
בה' ניסן תרצ"ו (1936) נישאה ליחיאל אליאש מייסד בני עקיבא ואליצור.
לקראת הבחירות לאספה המכוננת התאחדו כל המפלגות הדתיות לחזית דתית מאוחדת ובגלל דרישת נציגי אגודת ישראל נקבע שרשימתם לא תכלול נשים.
אליאש מוקמה במקום השלישי ברשימת הפועלת והאשה הדתית אך הרשימה קיבלה 0.7 אחוזים מהקולות שלא הספיקו למושב.
במהלך השנים השתתפה בהקמת מועצת ארגוני נשים בישראל שהייתה מסגרת לכל ארגוני הנשים.
במלחמת העצמאות הייתה חברה בועד למען החייל וכנציגת הוועד, נסעה לירושלים בשיירה הראשונה שעברה בדרך בורמה.
כמו כן שירתה כחברת הוועד הפועל הציוני ובהנהלת המפד"ל.
ב-1960 התאחדו ארגון הפועלות של הפועל המזרחי עם ארגון נשי מזרחי בשם "תנועת הנשים הדתית לאומית" (תאד"ל), ששינתה את שמה לימים ל"אמונה".
מרים אליאש כיהנה כגזברית וכראש מחלקת תרבות וארגון בתנועה.
ב-1968 הייתה נציגת הפועל המזרחי בקונגרס הציוני הכ"ז שהתקיים בירושלים.
נפטרה בי"ד אלול התשמ"ז (8 בספטמבר 1987) ונקברה בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
על שמה נקרא רחוב מרים אליאש, בעיר תל אביב-יפו.
מרים ויחיאל אליאש לימים הם את קבעו מושבם בשיכון הפועל המזרחי בצפון תל אביב.
בשיכון הפועל המזרחי בצפון התגוררו חברי הכנסת ושליחי התנועה.
ביניהם בנימין שחור, פנחס שינמן וחברתה ושותפתה של מרים לדרך, טובה סנהדראי אשר כיהנה גם כסגנית יו"ר הכנסת במשך שנים רבות.
למרים ויחאיל אליאש נולדו 3 בנים: עו"ד ד"ר בן ציון אליאש; עו"ד אמוץ אליאש, לשעבר סגן ראש עיריית רמת גן (אשתו היא שולמית אליאש); ד"ר אחיה אליאש (אשתו היא שרה אליאש).
מרים בן (מריליז בן חיים) (10 באוקטובר 1928- 19 בנובמבר 2001) הייתה סופרת, ציירת ולוחמת חירות מאלג'יריה.
מרים בן היה כינויה הספרותי של מריליז בן חיים (Marylise Ben Haim).
היא למדה לזמן קצר בבית ספר יהודי, אך השלימה את לימודיה בבית בגלל התנגדות אביה לציונות.
במלחמת העולם השנייה, היא גורשה מבית הספר התיכון בו למדה באלג'יר עקב החוקים והתקנות שהנהיגה ממשלת וישי.
כבר בגיל צעיר הייתה בן פעילה בנושא הצדק הברתי, במיוחד במאבק בעוני בקרב אוכלוסיית המקומיים באלג'יריה.
באותם ימים היא הצטרפה לשורות הנוער הקומוניסטי בה גם אחיה היה פעיל.
בעקבות סילוק ממשל וישי באלג'יריה, היא שבה לספסל הלימודים.
תוך כדי לימודיה בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטה באלג'יר עברה קורסים בהוראה.
ב-1952 נתמנתה להיות מורה בבית ספר של כפר קטן ועני.
מאחר שהאיכרים לא שלחו את ילדיהם לבית הספר משום שהיו יחפים וללא נעליים, מריליז טרחה ללכת לבתיהם וללמד אותם שם.
בשנים 1955-1954, תוך כדי עבודתה כמורה, כתבה לעיתון הקומוניסטי בשפה הצרפתית Alger Républicain.
מכאן קצרה הייתה הדרך להצטרפותה לשורות הלוחמים נגד הכיבוש הצרפתי באזור אוּאָרְסֶנִיס (Ouarsenis) בהרי האטלס.
נרדפת על ידי המשטרה הצרפתית, ב-1958, בית דין צבאי גזר נגדה, בהיעדרה, 20 שנות מאסר.
השלטונות הצרפתים התנקמו בבני משפחתה והתנכלו להם עד שהם נאלצו להגר למרסיי שבצרפת.
מריליז חיתה במחתרת בזמן מלחמת העצמאות של אלג'יריה עד להכרזת עצמאותה של אלג'יריה.
היא שבה ללמד כמורה, ובהמשך מונתה ליועצת חינוכית באחד המוסדות להכשרת מורים.
שנתיים לאחר מכן, בשל בריאותה הרעועה, היא נאלצה להפסיק לעבוד ונסעה לצרפת להתרפא.
לאחר שהקולונל הווארי בּוּמדיאֶן תפס את השלטון באלג'יריה ביוני 1965, משטרו רדף את הקומוניסטים.
אלה מתוכם, וביניהם מרים בּן, שנמצאו מחוץ לארצם לא שבו אליה מאחר שהשלטונות נהגו לעצור אותם מייד עם שובם אליה.
מרים בן ניצלה את תקופת הגלות שנכפתה עליה כדי ללמוד בסורבון.
בהמשך לימודיה היא כתבה תזה בהיסטוריה מודרנית.
ב-1967 הוצג בפאריס המחזה שלה, "לילה" (Leïla).
בשנת 1974 היא שבה למולדתה ולעבודתה.
עד לצאתה לגמלאות בשנת 1985 היא הייתה האחראית על שתי מגמות, לימודי שפות ומדעי החברה, במכון הלאומי בעיר בּוּמֶרְדֶס (Boumerdes).
תוך כדי עבודתה היא פרסמה נובלות ושירים.
להקת התיאטרון של הסופר הנודע כּאתֶב יָאסִין (Kateb Yacine) (1989-1929) הציגה בשנת 1979 את המחזה שלה "נוֹרה" (Nora).
לצד יצירתה הספרותית, מרים בן גם ציירה.
תערוכות של ציוריה נערכו באלג'יריה, בפאריס ובערים שונות באירופה.
היא הייתה חברה באגודת הסופרים האלג'ירית, בתנועת הנשים האלג'יריות ובאגודה הלאומית של ותיקי המֻגָ'אהִדִין (לוחמי השחרור האלג'ירים).
בתחילת שנות ה-90 של ה-20, כאשר גברה מלחמת האזרחים העקובה מדם באלג'יריה וגברו האיומים על חייה מצידם של קנאים איסלאמים נאלצה מרים בן לצאת שוב לגלות לצרפת.
כאן היא המשיכה את פעילותה הספרותית, האמנותית והציבורית.
ב-1999 היא פרסמה את ספר זיכרונותיה, "כאשר הקלפים הם מזויפים" (Quand les cartes sont truquées).
ב-19 בנובמבר 2001 הלכה לעולמה.
"כאשר הקלפים מזויפים" 1999- זכרונות
מירה ז'לזנובה (השם האמיתי - מרים סולומונובנה אייזנשטדט, לפני הנישואים - קאזארינסקאיה, 1909, קייב – 23 בנובמבר 1950, מוסקבה) הייתה עיתונאית, סופרת, פעילת הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
נולדה בקייב בשנת 1909. אבא - סולומון (שלמה) קזרינסקי, עורך דין.
בשנת 1927 נישאה לליאופולד אייזנשטאדט, עיתונאי לנינגרדסקיה פראבדה, מחבר נאומי מזכיר הוועדה המחוזית של לנינגרד במפלגה הקומוניסטית סרגיי קירוב.
בשנת 1932 סיימה את לימודיה במכון לפילוסופיה וספרות של לנינגרד.
משנת 1934 עבדה במוסקבה ככתבת ב"ליטרטורנאיה גאזטה", בעלת טור בעיתון "קומסומולסקאיה פראבדה" ובעלת טור בעיתון בשפת היידיש "אייניקייט".
היא כתבה מספר סדרות של מאמרים עיתונאיים על יהודים - גיבורי ברית המועצות, פרטיזנים, שבויים במחנות ריכוז.
הפרסומים של העיתון "אייניקייט" (אחדות) הועברו בערוצי לשכת המידע הסובייטית "סובאינפורמביורו" למדינות בעלות הברית.
ב-3 ביולי 1941 עברה אוואקואציה יחד עם בתה, תחילה - לסטלינגרד, אחר כך - לפרונזה.
מאז קיץ 1942, לאחר שחזרה למוסקבה, הייתה פעילה במנגנון הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
הייתה מהראשונות לאסוף חומרים על קורבנות השואה וגיבורי המלחמה היהודים, והכינה ספר פרוזה תיעודית המבוססת על הסיפורים שנאספו.
הפרסום המפורסם ביותר שלה היא רשימת יהודים שקיבלו עיטור גיבור ברית המועצות.
ב-2 באפריל 1942 שלחו מנהיגי הוועד היהודי האנטי-פשיסטי, שלמה מיכאלס ושכנא אפשטיין, פתק לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית אישית לאלכסנדר שצ'רבקוב שבו נשאל עובדת היעדר נתונים על יהודים בסטטיסטיקת הענקת העיטורים בין המשרתים בחזית בגיליון ינואר של המגזין "בולשביק".
שצ'רבקוב לא השיב, אבל אז החלו להתפרסם הנתונים על כמות הענקת עיטורים ליהודים הנלחמים.
באמצע 1945 היא הייתה הראשונה לפרסם ב"אייניקייט" רשימה מלאה של היהודים שקיבלו עיטור "גיבור ברית המועצות".
על פי החישובים שלה, עד סוף המלחמה העיטור הוענק על פועלם ל־135 יהודים.
את כל הנתונים היא קיבלה במחלקת העיטורים השביעית של GlavPUR (המנהלת הפוליטית הראשית של הצבא האדום) על סמך מסמכים שנערכו ואושרו במחלקת כוח האדם, על פי בקשה רשמית שהייתה חתומה על ידי מיכאלס, ובאישורו של שצ'רבקוב.
הרשימה הועתקה והודפסה מחדש על ידי העיתונות האירופית והאמריקאית.
פרסומה האחרון שלה, שנכתב יחד עם סאמואיל (שמואל) פרסוב, היה ספר מסות, שגיבוריו היו מהנדסים יהודים, נציגי האינטליגנציה הטכנית.
חיבור הספר נהרס והושמד זמן קצר לאחר חיסול הוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
בשנת 1946, פובליציסט ואיש ציבור יהודי, מארגן הסיוע לצבא האדום בארצות הברית, בנציון גולדברג, הגיע למוסקבה מניו יורק.
כחלק מהתקשורת שלו עם הוועד היהודי האנטיפאשיסטי קיימה איתו מיררה ז'לזנזובה מספר פגישות ושיחות, שהיו בהמשך לסיבת מעצרה במהלך חקירת "תיק הוועדה היהודית האנטי-פשיסטית".
בחקירה היחידה שנערכה עליה ב-20 במאי, פרסום המספר 135 הפך לאחד האישומים המרכזיים נגדה.
בעלה של מירה, לאופולד אייזנשטאדט, כתב מלחמה שפוטר אז מכל התפקידים "בשל אובדן ערנות", קיבל בקיץ הערכת בדיקה והוכיח כי הרשימות התקבלו באופן רשמי על ידי מירה ז'לזנובה, אך הדבר לא שינה דבר בגורלה.
במקרה שלה, על פי זכרונותיה של בתה, שראתה מאוחר יותר את פרוטוקול החקירה ההיא, יש רק עמוד אחד ועליו גזר דין "לעונש מוות".
תיק מרים אייזנשטדט נקשר לתיק ZIS, שכן רק כך הצליחו החוקרים להראות את הקשר בין מפעל הרכבים ZIS לוועד.
גזר הדין הוקרא בפניה ב-22 בנובמבר 1950, במקביל לשותפה לספרם האחרון סאמויל פרסוב, עורך הוועד נאום לוין, המהנדס הבכיר ב-ZIS פאבל מוסטוסלבסקי ומנהל מפעל ההסעדה הציבורי ב-ZIS בוריס פרסין.
למחרת, 9 עובדים נוספים ב-ZIS נידונו למוות, בסך הכל 48 אנשים במפעל קיבלו גזרי דין במהלך הטיהור.
מרים אייזנשטאדט נורתה ב-23 בנובמבר 1950.
בעל - לאופולד אברמוביץ' אייזנשטדט (ז'לזנוב), עיתונאי.
בת - עורכת, מבקרת ספרות נאדז'דה ברגלסון (ז'לזנובה) (1933 - 2014), מחברת הספרים "בוריס פולבוי: פרוזה, עיתונות, זכרונות" (מוסקבה, 1985), "דפים חוזרים" (מוסקבה, 1990), מאמרים ביקורת ספרות וגם ספרי זיכרונות.
מרים אלמעאדיד היא פרופסור לפיזיקה ומדעי החומרים באוניברסיטת קטר.
מרים היא בת לשבט אלמעאדיד שבקטר.
בשנת 2001 הוסמכה לפרופסור בתחום חומרים מורכבים מטעם אוניברסיטת אלכסנדריה, מצרים.
משנת 2016 כיהנה בתפקיד סגנית נשיא אוניברסיטת קטר למחקר ולימודים מתקדמים.
אלמעאדיד הייתה מנהלת המרכז לחומרים מתקדמים (CAM), ומייסדת התכנית ללימודי התואר השני במדעים וטכנולוגיות של החומרים, באוניברסיטת קטר.
המחקר שמרים אלמעאדיד ביצעה היה בתחום אפיון ומבנה פולימרים, ננו מרוכבים וטכניקות ננוטכנולוגיות.
מרים פועלת כיועצת לתעשיינים, שרי ממשלה ובעלי עניין בתחומי התמחותה.
מייסדת, עורכת ראשית ושותפה במגזין Emergent Materials (Springer).
חברה בוועדת מועצת המחקר, ועדת איכות וניהול וועדת רפורמות חדשות.
פרס חונכות ומצוינות במנהיגות נשים (LEWA).
AL-Bairaq - פסגת החדשנות העולמית לחינוך (WISE), 2015.
פרס המדינה להערכה ותמריץ למדע 2014.
פרס שירות מצטיין של הפקולטה.
פרס שירות מצטיין לפקולטה – פרס מיוחד - אוניברסיטת קטר (2011–2012).
חומרים פולימרים מחוזקים מפלסטיק ממוחזר.
פרופסור מרים אלמעאדיד פרסמה למעלה מ־200 מאמרים בתחום מחקרה.
בהמשך רשימה חלקית של ספריה.
ביופולימרים מרוכבים באלקטרוניקה, מחברים: קישור קומאר סדאסיווני, ג'ון-ג'ון קביבהאן, דיפלקשמי פונמה, מריאם עלי SA Al-Maadeed, Jaehwan Kim, הדפס, אלקטרוני
תרכובות וחומרים של פוליאולפין, יישומים בסיסיים ותעשייתיים, עורכים: Mariam AlMaadeed, Igor Krupa, Springer.
מדע פולימרים ויישומים חדשניים: חומרים, טכניקות ופיתוחים עתידיים.
מרים אליזבת בנג'מין הייתה מורה וממציאה אפרו-אמריקאית.
בשנת 1888 היא המציאה כיסא מיוחד המשלב פעמון וסימן בגב הכיסא, המראה כי היושב בו זקוק לעזרה.
הכיסא יועד במקור לשימושים רבים, הפטנט נעשה בשימוש בבתי מלון.
המיועד לבתי מלון, מה שהפך אותה ככל הנראה לממציאה האפרו-אמריקאית השלישית של שמה נרשם פטנט, אחרי ג'ודי ריד ושרה גוד.
בנג'מין נולדה בצ'ארלסטון (קרוליינה הדרומית) בשנת 1861, המבוגרת מחמישה ילדים, להוריה פרנסיס בנג'מין ואילייזה הופקינס בנג'מין.
בשנת 1873 משפחתה עברה לבוסטון מסצ'וסטס, שם למדה בתיכון לבנות אותו סיימה בשנת 1881. לאחר סיום לימודיה היא קיבלה משרה של עוזרת שנייה במוסד סטנטון בג'קסונוויל, פלורידה.
היא מונתה בשלב מסוימת לאחראית על ההשכלה במחוז דובל.
בנג'מין הייתה מורה בוושינגטון די סי בין השנים 1888–1895 ברשת בתי הספר המוניציפלית המיועדת לשחורים.
בזמן שעבדה כמורה, היא למדה רפואה באוניברסיטת הווארד בין השנים 1894 ו-1895. לאחר מכן היא עברה מבחנים לשירות האזרחי והחלה לעבוד במספר מחלקות פדרליות.
היא השיגה השכלה משפטית, כנראה באמצעות קריאת ספרים ולימוד מעורך דין וקיבלה הסמכה כעורכת דין.
הפטנט של מרים בנג'מין הוגש ואושר ב־17 ביולי 1888. הוא קיבל מספר פטנט US386289A.
מדובר בכיסא עם פעמון שמחובר לשלט קריאה ומיועד לשימושים רבים ביניהם בתי מלון, מסעדות, רכבות, אוניות, תיאטראות אולם הקונגרס, בית הנבחרים, בתי משפט וכן בבתי חולים על ידי מי שאינו יכול לדבר.
כאשר האורח יושב על הכיסא הוא לוחץ על כפתור קטן בצד שגורם לפעמון לצלצל ומראה סימן אדום בגב הכסא דבר שמסמן לעובד מי מהאורחים זקוק לו.
הכיסא נועד לחסוך בעובדים ככה שהמלצר יכול גם לראות מי מהאורחים זקוק לו ולחסוך לאורחים לקרוא בקול רם או למחוא כפיים על מנת לקבל שרות.
לטענתה הכיסא יחתוך את כמות העובדים בחצי, וכן יצור אווירה נעימה ושקטה יותר בבית המלון.
בנג'מין קיוותה כי הכיסא ישמש עורכי דין בבתי משפט ולאחר מכן ישמש את בית הנבחרים בארצות הברית.
מערכת דומה אכן הותקנה בסוף בבית הנבחרים בשנת 1895. המערכת שהמציאה היוותה בסיס מאוחר יותר למערכת בה נוסעים קוראים לדיילים ודיילות במטוסים.
בשנת 1895 הופיעה בנג'מין עם המצאתה ביריד באטלנטה ג'ורג'יה שנוסד על ידי ראש העיר לשעבר של אטלנטה ויליאם המפיל, שמטרתו לקדם את דרום ארצות הברית, להציג מוצרים וטכנולוגיות חדשות ולקדם המסחר עם אמריקה הלטינית.
במסגרת היריד הופיעו אפרו-אמריקאים רבים עם המצאותיהם, ביניהם מרים בנג'מין.
לאחר המצאת הפטנט ב־1888 המשיכה בנג'מין להמציא המצאות נוספות.
כאשר היא שבה לבוסטון בשנת 1900 היא הגדירה עצמה כעורכת דין בתחום הפטנטים, והיא רשומה כעורכת דין על פטנט של אחיה מ-1893. בשנת 1903 המציאה מכשיר תפירה המיועד לשמלות.
ב־4 בדצמבר 1917 היא קיבלה פטנט מספר 1,249,000 עבור מכשיר המיועד לווסת את הטמפרטורה של כפות הרגליים בנעליים.
תחת שמה בנג'מין גם הלחינה יצירות מוזיקליות, בעיקר לפסנתר.
בשנת 1920 היא חזרה לבוסטון שם חיה ועבדה עם אחיה עורך הדין אדגר בנג'מין.
יחד עם שרה בון, אלן אגלין, ושרה גוד היא נחשבת לאחת מארבע הנשים האפרו-אמריקאיות הראשונות שהמציאו טכנולוגיות המיועדות לשימוש ביתי.
אדגר בנג'מין (1869–1972) עורך דין אשר הקים מרכז רפואי שקרוי על שמו (Edgar P.
מרים בנג'מין מעולם לא נישאה.
רוב חייה היא חיה עם אמה האלמנה אלייזה ג'ין הופקינס בנג'מין בבוסטון.
מרים אלון (23 במרץ 1938 – 6 בנובמבר 2011) הייתה אשת רדיו וסופרת ילדים ישראלית.
עבדה בקול ישראל כקריינית חדשות וכן בתחומי המוזיקה, התרבות ועוד.
בנוסף הייתה גם מדריכת קריינים.
מרים אלון נולדה בקריית מוצקין.
למדה במוסד החינוכי "שומריה" במשמר העמק.
למדה בבית הספר למשחק של "הבימה".
בתחנת קול המוסיקה הקריאה שירי משוררים בפינה "'רגע של שיר".
אלון הייתה נשואה לאיש הרדיו הוותיק יצחק שמעוני ולהם ארבעה ילדים ושנים עשר נכדים.
בנה הוא השחקן אסי שמעוני, ממייסדי תיאטרון פסיק.
מרים אלון נפטרה בירושלים ב-2011 בעקבות מחלה קשה ממנה סבלה בשלוש שנותיה האחרונות.
נטמנה בבית העלמין הר המנוחות.
לגן בחדר (ירושלים: כתר, 1980); איורים – דודו גרשטין
משקפים ורדים (ירושלים: כתר, 1981); איורים – דוד גרשטיין
לגעת כמעט בתקרה (ירושלים: כתר, 1984); איורים – אלישבע געש
גלידה עם קצפת (תל אביב: ספרית פועלים, 1988); איורים – יפתח אלון
חלום של יום הולדת (ירושלים: כתר, 1988); ציורים – יפתח אלון
רון עכברון (תל אביב: נ.
קמחי, תשמ"ז); ציורים – אנה טורק (סדרה בת שנים-עשר ספרים)
לבד בבית (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ז 1996); איורים – אבנר כץ
המקום שבו אני גר (ירושלים: שמעוני, 2012); איורים – ז'קי לוי
יהודה אטלס כתב: "אלון השתייכה לסוג הכותבים לילדים שמדברים ישירות אל הילד, מבלי לקרוץ להורים מעבר לכתפו.
דרך שיריה היא מראה מה רוחש בראשו של ילד, כשכל התבוננות או חיווי מפי הילד בשיריה יכולים להתפרש בקלות גם כאמירה כללית יותר".
מרים תרסה ברגמן (בספרדית: Myriam Teresa Bregman; נולדה ב-25 בפברואר 1972) היא אקטיביסטית ופעילה פוליטית ארגנטינאית.
בבחירות לנשיאות באוקטובר 2023, הייתה מועמדת מטעם חזית השמאל הפועלית.
מרים תרזה ברגמן היא עורכת דין, אקטיביסטית ופוליטיקאית ארגנטינאית ממוצא יהודי-גרמני.
היא מנהיגה של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית (PTS), מפלגת שמאל טרוצקיסטית.
היא הייתה נציגה בקונגרס הלאומי הארגנטינאי מטעם מחוז בואנוס איירס בשנים 2015 עד 2016 ומועמדת לסגן נשיא מטעם חזית שמאל העובדים.
היא הייתה אחת מעורכי הדין של חורחה חוליו לופס, עד שנעלם ב-2006 לאחר שמסר עדות נגד מיגל אוסבלדו אצ'קולץ, שהורשע לבסוף ברצח עם, על פשעים שבוצעו במהלך הדיקטטורה הצבאית האחרונה בשנות השבעים והשמונים של המאה העשרים.
ב-1997 הייתה ברגמן מהמייסדות של מרכז אנשי מקצוע לזכויות אדם (Centro de Profesionales por los Derechos Humanos), שמספק הגנה וייעוץ לעובדים מועסקים ומובטלים, וכן התערבות נגד דיכוי ופטור מעונש, ושל הארגון "צדק קיבוצי עכשיו!" (תובעים במקרים של פשעים נגד האנושות שנעשו בשנות השלטון של המשטר הצבאי בארגנטינה).
מרים ברגמן היא תומכת ידועה של קבוצת הכדורגל אסטודיאנטס לה פלאטה.
היא נולדה בטימוטה, עיירה קטנה בפנים מחוז בואנוס איירס, למשפחה ממוצא יהודי-גרמני שהתיישבה באנטרה-ריוס עם הגעתה לארגנטינה.
בטימוטה התגוררה עד גיל 15, ולאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, עברה לבואנוס איירס יחד עם משפחתה.
היא סיימה את לימודיה כעורכת דין באוניברסיטת בואנוס איירס בשנות ה-90 לאחר מכן החלה את פעילותה במפלגת הפועלים הסוציאליסטית (PTS).
מרים ברגמן השתתפה בהגנה ובייעוץ של עובדים מועסקים ומובטלים בעיר בואנוס איירס ובמחוזות בואנוס איירס ונאוקן.
מאז 1998, היא עורכת דין של עובדי חברת Ceramica Zanon מנואקן, בהיותה אחת מעורכי הדין שפעלו בתיק תקדימי שבו נידונה חברת זנון בגין "נעילה פוגענית".
פעילותה בלטה במקרה של קטלינה בלגר, עובדת פפסיקו, תיק שהפך לתיק עקרוני בנוגע לפיטורים מפלים והזכות להגנה לעובדים פעילי זכויות עובדים ללא מנוי רשמי של איגוד מקצועי ("נציגים דה פקטו").
ייצגה את העובדים של פפסיקו, נגד הסגירה הבלתי חוקית של המפעל שלו בוויסנטה לופז ב-20 ביוני 2017, וגינתה את התובע גסטון לראמנדי שהורה על פינוי מהמפעל ב-13 ביולי באותה שנה, באמצעות כוח משטרתי.
מקרים של דיכוי ורדיפה של המדינה
ברגמן השתתפה בהגנות פליליות רבות במקרים של דיכוי משטרתי ורדיפת חברי איגודים ורדיפות פוליטיות.
היא חלק מצוות עורכי הדין של קרלה לקורטה, קורבן של "ההדק הקל" של משטרת בואנוס איירס וגם חברה במרכז המקצוענים לזכויות אדם.
היא הייתה מעורבת בהבאתו לחקירה של סוכן המודיעין אמריקו בלבואנה מהמשטרה הפדרלית בארגנטינה, בגין חדירות לארגונים עממיים.
השתתפות במשפטים החוקרים פשעים נגד האנושות
היא השתתפה במשפט הראשון שנערך בארגנטינה, לאחר פתיחה מחדש של התיקים בגין פשעים נגד האנושות, בהליך נגד ראש משטרת בואנוס איירס לשעבר, מיגל אוסוולדו אצ'קולץ, תיק בו קבוצת צדק עכשיו!
מלה פלאטה האשימה את ראש משטרת בואנוס איירס ברצח עם (2006).
בתום אותו משפט נעלם אחד המשתתפים בתביעה, חורחה חוליו לופס, ונפתח תיק בגין היעלמותו, שנמשך עד היום.
במהלך משפטו של חורחה "טיגרה" אקוסטה, בנוגע לפשעים שבוצעו בבית הספר למכניקה של הצי (ESMA), הייתה ברגמן עורכת דין תובעת.
היא השתתפה במשפטים שנערכו בגין הפשעים שבוצעו בבית הספר למכניקה של הצי (ESMA) נגד הנאמן Héctor Febrés (2007), ובמשפט השני נגד שמונה עשר רוצחי עם, המייצגים, בין היתר, את המקרה של רודולפו וולש, ריימונדו וילפלור וארגונים כמו איגוד העצירים והנעלמים לשעבר (2009 עד 2011).
ברגמן הייתה גם עורכת דין תובעת במשפט בעל פה נגד כריסטיאן פדריקו פון ורניך, בעיר לה פלאטה (2007), במשפט בגין פשעים נגד האנושות שבוצעו בקמפו דה מאיו, תיק "פלוריאל אוולנדה" בסן מרטין, מחוז של בואנוס איירס (2009), "Mansión Seré" (נגד מדכאים בבואנוס איירס ובמאר דל פלאטה, 2008) ואחרים.
בשנת 2008 היא זכתה לציון לשבח של ועדת זכויות האדם של לשכת עורכי הדין הפדרלית בארגנטינה.
בשנת 2016 היא קיבלה מכתב מאיים מקרלוס בלאקווייר ומנהלי מפעל לדסמה, בעת הכנת נסיעה למחוז חוחוי לקבלת תלונות על התנהלות המפעל והפרות של זכויות האדם הקיימות באותו מחוז.
מרים ברגמן הייתה מועמדת לראשות הממשלה של העיר בואנוס איירס בשנים 2011 ו-2015 מטעם חזית השמאל והעובדים.
היא כיהנה בקונגרס בין יוני 2015 לדצמבר 2016 בעקבות ההסכמה בין חברי החזית השמאל על רוטציה בכהונה בקונגרס.
היא נבחרה כנציגה של העיר בואנוס איירס בבחירות לבית המחוקקים ב-2021 עם קואליציית החזית השמאלית ופועלים-אחדות, שבהן השיגה 141,000 קולות, המקבילים ל-7.7% מכלל המצביעים.
באוגוסט 2023, נבחרה ברגמן להיות מועמדת חזית השמאל הפועלית לנשיאות ארגנטינה בבחירות שתתקיימנה באוקטובר 2023. בבחירות המקדימות זכתה ב-358,317 קולות מתוך 510,976 קולות שניתנו לחזית השמאל הפועלית.
מרים בת נקדימון בן גוריון הייתה בת לאחת המשפחות העשירות בירושלים, בתקופה שקדמה לחורבן בית שני.
בעקבות החורבן, מרים ירדה מכל נכסיה והייתה צריכה לפרנס את עצמה בעבודות משפילות.
חז"ל מביאים את סיפורה, בין היתר כדי לדון בסיבות שגרמו למצבה.
סיפור בתו של נקדימון בן גוריון, שירדה מגדולתה, מופיע בכמה מקומות ורק באיכה רבה מופיע שמה:
מהקשר הדיונים במשניות ובגמרא שמיד לאחריהן, מסיקים שמרים הייתה "שומרת יבם" דהיינו אלמנה שטרם סוכם עם אחי בעלה, היבם, האם יישא אותה לאשה או שיתקיים טקס חליצה, ולכן היא נזקקת לפסיקת חכמים, בשאלה כמה כסף היא יכולה למשוך לצרכיה, מממונו ונכסיו של בעלה המנוח.
על פי הכתוב בתלמוד, באותם ימים נפטר אחיה של מרים ואלמנתו נזקקה, אף היא, לפסיקת חכמים בעניין דומה: ובהמשך נאמר עליה .
סיפורה של מרים בתלמוד הבבלי
רבן יוחנן בן זכאי (ריב"ז) נהג לצאת מירושלים, רכוב על חמורו וחבורה מתלמידיו הלכו עמו, כדי ללמוד ממנו.
באחד המקרים פגשו צעירה שמרוב עוניה ליקטה גרעיני שעורה (שלא התעכלו) בתוך גללי בהמות.
כשהבחינה בריב"ז, , נעמדה לפניו וביקשה שיפרנס אותה.
והיא ענתה לו במשל, שהיה נהוג אז: כלומר אי אפשר לשמר ממון באמצעות מלח (כדרך שמשמרים מזון).
ריב"ז שאל אותה לגבי ממונו של חמיה כלומר ממונו של אבי וממונו של חמי היו מעורבים זה בזה ואבדו יחד.
ואז הזכירה לריב"ז את עושרה ושאלה: ריב"ז זכר וסיפר לתלמידיו: (מיליון) .
בהמשך הדיון מוזכר בגמרא שרבי אלעזר ברבי צדוק פגש אותה, אף הוא, .
הסיפור דלעיל מופיע בספרי, דברים, בשינויים קלים בלבד:
אופיה של מרים בת נקדימון
באיכה רבה מופיע סיפורה של אלמנה צעירה שרגילה להתבשם מדי יום בתמרוקים בסכום עתק, אך היא אינה רוצה לסמוך על עושרו של אביה, אלא מבקשת לתבוע את תמרוקיה הרגילים, דווקא מתוך ממונו של בעלה המנוח .
היא סבורה שהסכום שפסקו לא יספיק לצרכיה, היא לא שותקת ומעיזה פניה אל מול החכמים: והם מקבלים עליהם את פסק דינה .
על אף היותה בת עשירים מפונקת, כאשר ירדה מנכסיה, וברצונה לקיים את עצמה, היא לא בחלה בעבודה קשה ומשפילה ולא התביישה בזהותה ובמצבה.
כשפגשה את ריב"ז נעמדה לפניו ולא רק שהציגה את עצמה, אלא אף ביקשה ממנו לסייע לה במצוקתה ולפרנסה.
חז"ל לא מספרים מה עלה בגורלה, והיא מוזכרת רק אגב דיונים הלכתיים וסיפורים אמוניים לגבי הסיבות שהביאו אנשים "מאיגרא רמא לבירה עמיקתא".
מרים גולדשטיין (נולדה ב-1976) היא חוקרת ישראלית-אמריקאית בתחום הספרות הערבית-היהודית בימי הביניים.
היא פרופסור לערבית במחלקה לשפה וספרות ערבית בהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקרה מתמקד בהיסטוריה התרבותית, האינטלקטואלית והספרותית של היהודים באגן הים התיכון והמזרח הקרוב, על בסיס טקסטים בערבית-יהודית, ערבית ועברית.
היא התפרסמה בעיתון "הארץ" כמי שרוכבת לעבודתה מדי יום באופניים, אל קמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
מרים גולדשטיין נולדה וגדלה בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
היא השלימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת הרווארד בהצטיינות יתרה בשנת 1999. לאחר מכן, זכתה במלגת מארשל (Marshall Fellowship) ללימודי תואר שני באוניברסיטת קיימברידג', אותו השלימה בשנת 2001. בהמשך, עלתה גולדשטיין לישראל והשלימה את לימודי התואר השלישי באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות יתרה בשנת 2007.
גולדשטיין מתגוררת בשכונת קטמון הישנה בירושלים עם בן זוגה מישה וארבעת ילדיהם.
גולדשטיין היא פרופסור לערבית במחלקה לשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא פרסמה מאמרים רבים העוסקים בספרות הערבית ובספרות הערבית-היהודית.
מחקריה עוסקים בפרודיה על חיי ישו שנכתבה על ידי יהודים והידועה כ"תולדות ישו", בגרסאותיה השונות בערבית-יהודית ועברית שהיו בשימוש במזרח הקרוב, וכן בספרות ערבית וערבית-יהודית, בפרשנות המקרא בערבית-יהודית, ובהיבטים שונים של יחסים בין-דתיים במזרח הקרוב דובר הערבית.
כיום, מחקרה של פרופ' גולדשטיין מתמקד בשני פרויקטים עיקריים.
שחזור, תעתיק ותרגום של פירוש התורה מהמאה העשירית מאת החכם הקראי הבגדאדי יעקב הקרקסאני, "ספר הגנים והפרקים" (כתאב אלריאץ' ואלחדאא'ק) וזיהוי וקטלוג של החומרים המקראיים באוסף פירקוביץ'.
עבודתה המחקרית של פרופ' גולדשטיין זכתה לתמיכה של מספר קרנות ומלגות, ביניהן:
חברה בוועדות המייעצות של ארגון שלמה פינס והחברה ללימודי ערבית-יהודית
"מרים בת ניסים" (ידוע גם לפי שורת הפתיחה בשם "זה היה בעדן לפני ירח", או "החמור הקטן בלעם" לפי שורת הפזמון) הוא שיר שכתב נתן אלתרמן והלחין משה וילנסקי בשנת 1947 עבור תוכנית התיאטרון "לי לה לו".
השיר "מרים בת ניסים" מתאר את מסע עלייתהּ של משפחה בת 14 נפשות מתימן לארץ ישראל, ואת חוויות התאקלמותה בארץ.
בשיר הומוריסטי זה ביקש אלתרמן דווקא להעביר מסר רציני, כי הניצחון על שונאי ציון יושג בזכות ההתיישבות והעולים לארץ, הגדולים והקטנים, המחזקים את היישוב העברי הקטן בראשית דרכו.
השיר בוצע לראשונה על ידי שושנה דמארי בתוכנית העשירית של התיאטרון המוזיקלי "לי לה לו", ב-18 במרץ 1947, והפך עד מהרה ללהיט.
אלתרמן ווילנסקי הוציאו שירים נוספים על העלייה מתימן, כמו "בכרם תימן" ("אל תפחדי תמר"), "בכרמי תימן", "שולמית", "גדליה רבע איש", ו"אני מצפת", שאת רובם ביצעה במקור שושנה דמארי.
אסנת פז הקליטה את השיר בתקליט "אסנת פז – ארץ ישראל שלי" (1974).
ורדינה כהן ביצעה את השיר בתוכנית "אולפן עצמאות בצעד תימני" (1990).
ליאור כלפון, מתוך המופע "אהבת קיץ" בבימויו של אורי פסטר (1997).
הזמרת יונית שקד גולן, מתוך האלבום "יונית שקד גולן: אוסף פרטי" (2010).
ישראל ברייט ביצע גרסה מלודית-ג'אזית בתוכנית הטלוויזיה "הינשופים" (2011).
דנה אינטרנשיונל ביצעה גרסה משלה לשיר (2014).
גלית גיאת ביצעה את השיר במופע "פסנתר ותוף פח" (2014).
נתן סלור, מתוך המופע "לשיר איתה - מחווה לשושנה דמארי" (2018).
אופירה גלוסקא ביצעה את השיר בעברית וביידיש, במועדון זמר לשירי צוות הווי נח"ל (2021).
דפנה דקל, מתוך "שוק המציאות", קברט מוזיקלי משירי נתן אלתרמן, בהלחנתם של משה וילנסקי וסשה ארגוב ובבימויו של שוקי וגנר (2021).
מרים ברגותי היא סופרת ועיתונאית פלסטינית, ילידת ארצות הברית.
מרים ברגותי, בת למשפחת ברגותי, נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית.
בשנת 2003 עברה משפחתה לרמאללה.
היא למדה סוציו-בלשנות וסיימה תואר ראשון בשפה וספרות אנגלית באוניברסיטת ביר זית.
לאחר מכן, קיבלה תואר שני בסוציולוגיה ושינוי גלובלי מאוניברסיטת אדינבורו.
עבודת הגמר שלה עסקה ביחסי אשכנזים ומזרחים בישראל.
במהלך לימודיה, התנדבה בארגוני זכויות אדם שפעלו בירדן, סוריה, לבנון ובשטחי הרשות הפלסטינית.
באפריל 2014, נעצרה על ידי חיילי צה"ל בטענה שיידתה אבנים ונכנסה לשטח צבאי סגור.
הטענות לא גובו בראיות, וכעבור מספר ימים בית משפט צבאי זיכה אותה.
ברגותי פרסמה דיווחים עיתונאיים והופיעה כפרשנית פוליטית במגוון כלי תקשורת, בהם CNN, אל-ג'זירה, הגרדיאן, BBC, האפינגטון פוסט, ניו יורק טיימס ומוניטור המזרח התיכון.
היא מרבה לדווח על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ובין השאר דיווחה בספטמבר 2024 על מבצע "מחנות קיץ" בג'נין.
בין השאר, פרסמה כתבת פרופיל על חנאן עשראווי.
כסופרת, כתבה מספר פרקים בספרים העוסקים בתרבות הפלסטינית.
כיום לומדת לתואר דוקטור בסוציולוגיה ומלמדת סוציולוגיה באוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין.
מרים בנימיני (1940 – 15 באוגוסט 2025) הייתה אסטרולוגית, סופרת ובעלת טור פופולרי בעיתונות הישראלית.
נחשבת לדמות בולטת בתחום האסטרולוגיה בישראל מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, ומוכרת כמי שפרסמה את המושגים "מרקורי בנסיגה" ו"ירח שחור".
בנימיני נולדה בזמן מלחמת העולם השנייה בקבוצת יבנה להורים עולים מגרמניה והולנד.
אביה מנחם בר-דרומא כיהן בשנות ה-60 כראש המועצה האזורית חבל יבנה.
היא עברה ילדות קשה בבית הילדים בקיבוץ, חוויה שעיצבה את תפיסת עולמה.
לאחר השירות בצה"ל, למדה מוזיקה, והייתה נגנית קלרינט בתזמורת משטרת ישראל.
את דרכה באסטרולוגיה החלה בשנת 1974, בעקבות מפגש עם קורא בכף היד, ומאז הקדישה את חייה לתחום.
בשנת 1975, הופיעה בתוכנית טנדו של ירון לונדון.
בשנת 1974 החלה לפרסם תחזיות אסטרולוגיות, תחילה בבתי קפה, בהם "הגלריה הקטנה" בירושלים ובהמשך בטלוויזיה.
מאז 1980 פרסמה טורי הורוסקופ בעיתונות בישראל, ביניהם ב"העולם הזה" ובהמשך ב"ידיעות אחרונות", שם כתבה באופן קבוע מאז 1989. בנוסף, הגישה בגלי צה"ל את הפינה "שבשבת הכוכבים" בתוכנית הרדיו "מה יהיה" בהנחיית יואב גינאי, ובהמשך הופיעה בתוכנית רדיו שבועית ב־103fm לצד ג'ודי שלום ניר מוזס.
ידוענים רבים בישראל העידו כי התייעצו עמה באופן קבוע, בהם יהודה פוליקר וירדנה ארזי.
בנימיני ראתה באסטרולוגיה כלי להכוונה ולהבנה עצמית, לא ככלי ניבוי מוחלט.
היא הדגישה שהכוכבים אינם קובעים את גורלו של האדם, אלא מציעים "מפת דרכים" שניתן לפעול לאורה מתוך בחירה חופשית.
גישתה שואבת גם מהפסיכולוגיה החיובית, והיא מציגה את האסטרולוגיה כדרך לחיזוק האמונה, קבלת החלטות והתפתחות אישית.
על אף אמונתה הדתית, היא רואה באסטרולוגיה שליחות אלוהית, בה הכוכבים משמשים כ"שליחים של הקדוש ברוך הוא".
בין תחזיותיה הבולטות – חיזוי סיום מגפת הקורונה בספטמבר 2020 וניצחון דונלד טראמפ בבחירות 2024.
ב-15 באוגוסט 2025 הלכה לעולמה בבית החולים הדסה עין כרם בעקבות מחלה.
התגוררה בירושלים, מנישואיה, שהתפרקו בגירושין, הותירה אחריה שני ילדים.
בתה, ד"ר עירית בנימיני (לימים יונגרמן), כתבה במשך עשור את טור ההורוסקופ של מעריב והיא מרצה למוזיקה באוניברסיטת חיפה.
מרים בּוֹלֶה-לוי (נולדה ב-20 במרץ 1917) היא ניצולת שואה ישראלית ממוצא הולנדי, מחברת ספר העדויות "מכתבים שלא נשלחו", המתאר בזמן אמת את חיי היהודים בהולנד בתקופת הכיבוש הנאצי וזכה להכרה מחקרית.
מכתביה הם המקור היחיד ששרד, המתאר את ההתרחשויות מנקודת מבטו של אחד מעובדי היודסה ראט פור אמסטרדם.
בולה נשלחה עם משפחתה למחנה המעבר וסטרבורק ובהמשך למחנה ברגן־בלזן, ומשם ניצלה במסגרת עסקה להחלפת טמפלרים בניצולים יהודים.
לאחר עלייתה לארץ ישראל הקימה משפחה, עבדה בקונסוליה ההולנדית בירושלים ונטלה חלק בפעילות ציבורית וחברתית.
בולה-לוי האריכה ימים, ונכון ל-2025, היא האדם החי השני בגילו בישראל ובבריאות טובה.
בולה-לוי היא אם שכולה, ששכלה שניים משלושת ילדיה בעת שירותם בצה"ל.
בולה נולדה וגדלה באמסטרדם, בתם של שרה לוי־אוּסטרמןֹ ומאוריץ (משה) יעקב לוי (1889–1965), ולה אחות צעירה.
משפחתה הייתה בעלת אופי יהודי, ציוני ודתי.
בצעירותה הייתה חברה בתנועת הנוער "זכרון יעקב" ועסקה בסיוע לפליטים יהודים מגרמניה במסגרת "הוועד למען פליטים יהודים".
אביה כיהן במשך כמה שנים כיו"ר הקרן הקיימת לישראל בהולנד, ובולה השתלבה שם מאוחר יותר כמזכירה.
במסגרת עבודתה הכירה את לאו בולה (1992-1912) לו התארסה.
לאו, ציוני נלהב, עלה לארץ ישראל בינואר 1938, על אף שהיה ממשפחה אמידה בהולנד ולמד בסמינר לרבנים, לא רצה להישאר בגולה.
השניים הכירו כבר ב-1934 והתארסו ב-1935. כאשתו לעתיד קיבלה סרטיפיקט ב-10 במאי 1940, בדיוק כשהגרמנים נכנסו להולנד.
משנת 1941, לאחר פלישת גרמניה להולנד במאי 1940, החלה לעבוד כמזכירה במחלקה הסוציאלית של היודסה ראט פור אמסטרדם (Joodse Raad voor Amsterdam), המועצה היהודית לאמסטרדם שהוקמה ביוזמת הכיבוש הגרמני.
מכתביה הם המקור היחיד ששרד, המתאר את ההתרחשויות מנקודת מבטו של אחד מעובדי הארגון.
במסגרת עבודתה כתבה מכתבים לארוסה מנחם (לאו) בולה, שעלה לארץ ישראל ב־1938 ועבד כמחנך עברי.
המכתבים, שמעולם לא נשלחו, תיארו את הפשיטות, הגירושים והמאמצים להציל יהודים.
בהיותה חלק מהמועצה נהנתה תחילה מפטור מגירוש, אולם במאי 1943 נעצרו אביה ואחותה בידי הגסטפו ונשלחו למחנה המעבר וסֶטֶרבּוֹרק.
זמן קצר לאחר מכן, ב־20 ביוני 1943, נעצרו גם היא, אימה, חמיה וחמותה.
בינואר 1944 נשלחו כולם למחנה הריכוז ברגן־בלזן.
כעבור חמישה חודשי שהות במחנה, ביוני 1944, הגיעה בולה לארץ ישראל במסגרת טרנספורט של חילופי שבויים, שבה הוחלפו 222 יהודים הולנדים בטמפלרים שחיו בארץ ישראל.
היא ומשפחתה עלו ארצה והועברו למחנה המעצר בעתלית, שם התאחדה מחדש עם ארוסה.
בשנת 1947 נישאה בקיבוץ יבנה לד"ר מנחם בולה, מורה וחוקר בתחום החינוך, והשניים השתקעו בירושלים.
מנחם עבד באוניברסיטה העברית, ומרים עבדה מעל שלושה עשורים בקונסוליה ההולנדית בעיר.
שלושת ילדיה של בולה אינם בין החיים, והיא התמודדה עם אובדנם: חנניה, טייס בחיל האוויר שנהרג בירדן בזמן מלחמת ששת הימים, אילנה, נהרגה במסגרת שירותה הצבאי כשעלתה על מוקש ברמת הגולן, ורנה, מנהלת דיילות קרקע ב־KLM, שנפטרה ממחלת הסרטן.
בשנת 2013 תרמה לזכר בנה חנניה רבע מיליון שקל לחיל האוויר, עבור הקמת קרן מלגות לחיילי הטייסת בבסיס נבטים.
בשנות ה־2000 גילתה מחדש מכתבים שכתבה בשואה, לאחר שנותרו חבויים במשך יותר מ־70 שנה.
בשנת 2003 פורסמו יומניה ומכתביה מן התקופה במחנה הריכוז בספר "מכתבים שלא נשלחו".
את רובם כתבה לבעלה לעתיד, לאוֹ מנחם בולה, תחת הכותרת "אני יודעת, המכתב הזה לעולם לא יגיע אליך".
הספר זכה להכרה מחקרית כעדות ייחודית בזמן אמת על קורות יהדות הולנד תחת הנאצים.
פרסומו הביא את בולה להרצאות והוקרה גם בגרמניה.
מאז פטירתה של רוז ג'ירונה בפברואר 2025, בגיל 113, נחשבת מרים לניצולת השואה המבוגרת ביותר בעולם.
היא עצמאית למדי, שומרת על אורח חיים פעיל, ועוקבת אחרי עניינים ציבוריים ואקטואליים.
יומן המכתבים של מרים לוי מהווה מסמך ייחודי על חוויות יהודי הולנד בתקופת השואה, משלב תיאור אישי, התבוננות חברתית ותיעוד היסטורי נדיר.
המכתבים מציגים את מורכבות ההחלטות המוסריות בתקופה הקשה ואת חיי היומיום תחת איום קיומי, והם מספקים תובנות חשובות על חוויות הפרט בתוך ההיסטוריה הקולקטיבית של השואה.
בספטמבר 2024 הוענק לה אות ההוקרה הגבוה ביותר של העיר אמסטרדם – ה"אנדריאספנינג" – על פעילותה רבת השנים בהסברה על תקופת הכיבוש הנאצי בהולנד.
בג' בכסלו התשפ"ה עיריית ירושלים קראה כיכר בעיר על שם משפחת בולה, בטקס ראש העירייה משה לאון ובנוכחות מרים.
מרים ברד (נולדה ב-30 במרץ 1934) היא מדענית ישראלית, פרופסור להנדסת תעשייה וניהול, מחלוצי תחום הנדסת התעשייה בישראל.
ברד הייתה ממייסדי המחלקות להנדסת תעשייה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באוניברסיטת תל אביב ובשנקר.
תחומי המחקר המרכזיים שקידמה עסקו במערכות איכות, שיטות סטטיסטיות, אסטרטגיות ייצור ומודלים של גמישות ויישומם.
ב-2017 הוענק לברד פרס מפעל חיים מטעם האקדמיה.
מרים ברד (לבית ויינברג) נולדה בבוקרשט, כבת יחידה למשה (מוריס) שהיה עורך דין, וללאה (לילי), לימים עובדת סוציאלית ומנהלת לשכת סעד.
בזמן מלחמת העולם השנייה התגוררה עם משפחתה בבוקרשט.
באפריל 1940 פונתה המשפחה מביתה ומאביה נשללה הזכות לעסוק במקצועו עריכת דין, בשל היותו יהודי.
המבנה שבו שכן בית הספר היהודי שבו למדה הוחרם על ידי השלטונות, והיא עברה ללמוד בבית כנסת ששימש כבית ספר עממי בהפרדה מגדרית.
בגיל 14, לאחר תום המלחמה, התקבלה לעבודה כקריינית בתוכניות לנוער של רדיו בוקרשט, שם שידרה עד שעלתה לישראל בגיל 16. במקביל למדה בבית ספר תיכון לכימיה, משום שהיה הקרוב ביותר לבנין ממנו שודרו שידורי רדיו בוקרשט.
ב-1950 עלו ברד והוריה לישראל.
ברד התגוררה מספר חודשים בקיבוץ גניגר במסגרת עליית הנוער, ובהמשך חזרה לגור עם הוריה בעין שרה (כיום נהריה).
את לימודיה סיימה בבית ספר התיכון בקריית מוצקין.
ב-1953 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר.
במקביל החלה את לימודיה בטכניון בלימודי ערב במחלקה להנדסת חשמל.
בתום שירותה הצבאי המשיכה ללמוד בטכניון בהסבה להנדסה כימית בפקולטה לטכנולוגיה כימית וסיימה תואר ראשון ב־1958. בחופשות עבדה עם בעלה במעבדת מפעל מכתשים בבאר שבע.
ב-1959 התקבלה לעבודה במפעלי וולקן מצברים כמהנדסת המפעל, שם עבדה עד 1963. תוך זמן קצר הבינה שאפשרות השילוב והקידום של נשים בתעשייה מוגבלת ובעייתית.
ב-1963 היא החלה את לימודיה לתואר שני במחלקה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון שנפתחה חמש שנים קודם לכן.
היא הצטרפה לסגל האקדמי כאסיסטנטית ובהמשך כמרצה.
ב-1965 השלימה את התואר השני MSc בהנדסת תעשייה.
התזה נכתבה בהנחיית ד"ר תאודור וינשל, בתחום התנהגות ארגונית, וכותרתה "מעמדה של האשה בתפקידי ניהול בארגונים תעשייתיים ואחרים בישראל".
המחקר בחן לראשונה באופן שיטתי את סוגיית ייצוגן וקידומן של נשים בתפקידי ניהול בישראל, בתקופה שבה הנושא כמעט שלא זכה להתייחסות מחקרית.
עבודת המאסטר פורסמה כספר ב-1965 על ידי המרכז הישראלי לניהול.
ב-1970 הייתה ברד האשה הראשונה בישראל אשר הוענק לה תואר דוקטור במדעים טכניים DSc בתחום הנדסת תעשייה וניהול מטעם מהטכניון.
הדיסטרציה, שכותרתה "מהירויות והשהיות בכביש דו-מסלולי", נכתבה בהנחית פרופ' פנחס נאור.
ב-1971 עברה מחיפה לערד והצטרפה כמרצה למחלקה להנדסת תעשייה וניהול, שהוקמה באותן שנים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 1971–1978 לקחה חלק פעיל בשיפור וקידום המחלקה החדשה כמרצה וכמרצה בכירה.
ב-1976 עברה לתל אביב והצטרפה להקמת מחלקה חדשה להנדסת תעשייה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1976–1978 שימשה במקביל כמרצה בכירה במשרה חלקית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בטכניון בחיפה ובאוניברסיטת תל אביב.
ב-1978 הצטרפה כחברת סגל קבועה לפקולטה להנדסה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1987–1991 ו-2000–2002 עמדה בראש המחלקה להנדסת תעשייה באוניברסיטת תל אביב ובמהלך תשע שנים עמדה בראש ועדת הקוריקולום של המחלקה.
בשנים 1984–2003, במקביל לעבודתה בישראל, לימדה וחקרה, כמדענית אורחת, במספר אוניברסיטאות מובילות בתחום עיסוקה בעולם: באוניברסיטת איווה, באוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של סין בחפיי, עוד טרם נקשרו יחסים דיפלומטיים בין ישראל לסין (1991–1992), באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, באוניברסיטת פרדו, באוניברסיטת בינגהמטון, באוניברסיטה הטכנית של ברלין ובאוניברסיטת ברונל באנגליה.
ברד עמדה בראש מספר פרויקטים מחקריים שמומנו על ידי קרנות אירופאיות ואחרות, בהם פרויקט מחקר צרפתי ישראלי שהמאמר עליו קיבל את פרס נורמן דאדלי בשנת 2001 על תרומה לקידום שיטות ייצור.
ב-2003 פרשה לגמלאות מאוניברסיטת תל אביב וב-2005 נענתה לבקשת נשיא מכללת שנקר, אמוץ וינברג, לקחת על עצמה את תפקיד ראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול במכללה.
היא כיהנה בתפקיד שמונה שנים שבמהלכן קיבלה המחלקה אפשרות להעניק לבוגריה תואר בוגר במדעים.
במקביל המשיכה להנחות בהתנדבות סטודנטים בפרויקטי גמר ובעבודות דוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
ב-1957 נישאה לצבי ברד (שוורצברד), בן כתתה בטכניון, ב-1980 התגרשה.
כחלק מעבודת המחקר לתואר שני, חקרה ברד את ההבדלים בין נשים וגברים בשוק העבודה.
היא הגיעה למסקנה כי קיימים הבדלי שכר משמעותיים בין גברים לנשים בעלי השכלה זהה העובדים באותו תפקיד.
היא גילתה כי אחת הסיבות לכך היא כי גברים דורשים יותר בתוקף העלאה בשכר והעלאה בדרגה.
בנוסף טענה כי נשים שואפות פחות למעמד כלכלי וחברתי מה שעוצר את התקדמותן באקדמיה.
בנוסף, היא ציינה כי קיימת אפליית נשים בשוק העבודה שמנעת מנשים להתקדם לתפקידי ניהול.
תחומי המחקר המרכזיים שקידמה משמעותית עסקו במערכות איכות, באסטרטגיות ייצור, במודלים של גמישות ויישומם ובשיטות כמותיות להערכת ביצועים ואופטימיזציה.
כמו כן, מחקריה התמקדו באסטרטגיות איכות ומדדי ביצועים במערכות ייצור, כולל ניהול איכות כוללני, שיטות שיפור תהליכים ותכנון איכות, ויישומים של Design of Experiments (DOE) להערכת מערכות מורכבות ושיפור קבלת ההחלטות.
בנוסף, חקרה גמישות במערכות תעשייתיות ולוגיסטיות, כולל מודלים לניתוח וליישום גמישות במערכות ייצור ולוגיסטיקה וכן שימוש ברשת פטרי לניתוח תהליכי מערכת מקביליים.
כמו כן פרסמה ברד מחקרים העוסקים ב-(QFD) Quality Function Deployment כמסגרת מתודולוגית לתכנון ושיפור איכות והתאמתה לסביבות שונות.
תוצאות מחקריה משקפות גישה המתמקדת בשילוב כלי איכות, גמישות וניתוח כמותי לשיפור ביצועי ארגונים ותהליכים.
תאודור דב וינשל ומרים ברד, מעמדה של האשה בתפקידי ניהול בארגונים תעשייתיים ואחרים בישראל, המרכז הישראלי לניהול, 1965.
ב-1999 פורסמה הביוגרפיה שלה ב-Who's Who in the World .
ב-2001 זכתה בפרס נורמן דאדלי על מאמר שכתבה במסגרת פרויקט מחקר צרפתי-ישראלי.
ב-2017 הוענק לברד פרס מפעל חיים מטעם האקדמיה ואיגוד המהנדסים והאדריכלים, על תרומתה רבת השנים לתחום בצד האקדמי, המחקרי והמקצועי באוניברסיטאות ובמכללות, ותרומתה לקידום נשים בתחום הנדסת תעשייה וניהול.
בברית החדשה, מִרְיָם הַמַּגְדָּלִית היא אישה יהודייה המתוארת כתומכת מרכזית בישו, ונודעה כ"שליחת השליחים" .
על פי ספרי הבשורה, היא הייתה אחת מהנשים שנכחו בצליבתו של ישו ובקומו לתחייה, היא מי שטיפלה בגופתו אחרי שהורד מהצלב והיא (יחד עם מרים אימו של ישו) הייתה זו שלה בישר המלאך על קומו לתחייה של ישו:
יום חגה חל ב־22 ביולי בכנסיות הקתולית, האורתודוקסית והאנגליקנית.
הכינוי 'המגדלית' (מגדלנה) מרמז על עיר מוצאה – מגדלא, ששכנה לחוף הכנרת ומזוהה על ידי החוקרים עם העיר טריכיי הקדומה.
מרים מוזכרת בבשורה על-פי לוקאס באירוע שבו גירש ישו שדים (רוחות רעות) מגופן של מספר נשים.
על פי הכתוב הוא גירש שבעה שדים מגופה:
הקיסרית הלנה בנתה במאה הרביעית כנסייה במגדל לכבודה של מרים.
על הר הזיתים בירושלים נמצאת כנסייה המוקדשת למרים המגדלית – כנסיית מריה מגדלנה.
תיאור תפקידה בבשורה על-פי יוחנן
בבשורה על-פי יוחנן (י"ט, 25), עמדו ליד הצלב שלוש נשים בהן אמו ואחות אמו מרים אשת קלופס ומרים המגדלית.
מרים המגדלית באה לקברו וראתה כי הוא פתוח ("לפנות הבקר בעוד חשך ותבא מרים המגדלית אל הקבר ותרא את האבן מוסרה מעל הקבר"), קראה לפטרוס ותלמידו שיראו כי הקבר ריק.
כשנשארה לבד ("וישובו התלמידים וילכו אל ביתם") ראתה אדם שלא זיהתה וחשבה שהוא גנן ("ותפן אחריה ותרא את ישו עומד ולא ידעה כי הוא ישוע").
היא פנתה אליו בשאלה וכששמעה את קולו זיהתה שזה אכן ישו ("ויאמר אליה ישו "מרים", ותפן ותאמר אליו "רבוני" הוא מורה"), והיא זו שהפיצה את הידיעה על תחייתו ("ותבא מרים המגדלית ותספר אל התלמידים כי ראתה את האדון וכזאת דבר אליה").
מנהיגי הנצרות הקדומה מיזגו את המסופר על מרים המגדלית עם המסופר על מספר נשים פחות מוסריות, המוזכרות בבשורות השונות בשם מרים או אף ללא זיהוי שמן.
אחת מהן היא ה"חוטאת" ב"הבשורה על פי לוקאס", שלפי המסורת עבדה כזונה, זו שישו אמר עליה "נסלחו לה חטאותיה כי הרבה אהֶבה," ובין האחרות מרים מבית היני, המוזכרת ב"הבשורה על פי לוקאס".
האפיפיור גרגוריוס הוא זה שבשנת 591 הכריז כי: "היא שלוקאס מכנה החוטאת ושיוחנן מכנה מרים מבית היני, מאמינים אנו כי זוהי אותה מרים שמתוכה גורשו שבעה שדים לדבריו של מרקוס."