tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפשר להסתכל על כתובות אלו כמספרים שלמים בעצמן, ושני בתים נקראים "סמוכים" אם כתובותיהם נבדלות ב-1. המונח "סדר הבתים" מתייחס לאופן בו מאוחסנים בזיכרון המחשב מספרים שלמים שמיוצגים על ידי מספר בתים.
מספרים מיוצגים בזיכרון המחשב בצורה בינארית, כלומר על ידי רצפים של סיביות.
מאז נתקבעה המוסכמה, כמעט כל המספרים בכל המחשבים מיוצגים על ידי מספר שלם של בתים, או במילים אחרות, מספר הסיביות שלהם הוא כפולה של 8. הגדלים הנפוצים ביותר הם מספרים המיוצגים על ידי בית יחיד, שני בתים, ארבעה או שמונה.
כאשר מספר שלם מיוצג על ידי מספר בתים (כלומר יותר מבית אחד), אחד הבתים הוא הבית "המשמעותי ביותר", ואחד הבתים "הפחות משמעותי".
הגדרות אלו שקולות לייצוג הספרות במספר עשרוני.
למשל במספר ארבע ספרתי נאמר שספרת האלפים היא "המשמעותית ביותר", וספרת האחדות היא ה"פחות משמעותית".
נפוצים בעיקר שני סוגים של "שלמים" במחשב: שלמים "ללא סימן" (unsigned), ושלמים עם סימן (signed).
עבור שלמים עם סימן, שיטת הייצוג המקובלת נקראת משלים ל-2. שלם המיוצג בבית יחיד ללא סימן יכול לייצג ערכים בין 0 ל-255, בעוד שבשיטת משלים ל-2, בית יחיד יכול לייצג ערכים בין 128- לבין 127. הטבלה הבאה מציגה את גודלי השלמים הניתנים לייצוג, כתלות במספר הבתים:
קיימות שיטות נוספות לייצג שלמים במחשב, אך האמור בערך הזה מתייחס לשתי השיטות המקובלות - ללא סימן או משלים ל-2.
מקור המונחים Little-Endian ו-Big-Endian באנגלית הוא הרומן הסאטירי משנת 1726, מסעי גוליבר של ג'ונתן סוויפט, והוכנס לשימוש במשמעות של סדר בתים על ידי דני כהן בשנת 1980.
ברומן של סוויפט מתוארת מלחמה בין ממלכת ליליפוט לשכנתה בלפוסקו.
שתי הממלכות מאמינות באותם כתבי קודש, שמציינים במפורש ש"יש לשבור את הביצה מן הצד הנכון", אך לא מפרטים איזה צד הוא ה"נכון".
צו מלכותי בליליפוט קבע שיש לשבור ביצים אך ורק מן הצד הצר, אך תושבי הממלכה השכנה, בלפוסקו, סירבו להישמע לצו והמשיכו לשבור את הביצים מן קצה הרחב (big-end), מה שנתן להם את הכינוי big-endians, והיה עילה למלחמה בין הממלכות.
במאמר שפרסם כהן באחד באפריל 1980, הוא השווה את ה"מלחמה" על סדר הבתים למלחמה בין ליליפוט ובלפוסקו, וטבע את השימוש במונחים little-endian ו-endianesses לסדר בתים.
כאמור, במוסכמה המקובלת למעשה בכל המחשבים בימינו, לכל בית בזיכרון המחשב יש כתובת משלו.
כאשר שומרים מספר שלם המיוצג על ידי מספר בתים בזיכרון המחשב, הבתים המייצגים את המספר נשמרים ברצף, כלומר הכתובת של המספר היא כתובתו של הבית הראשון, ובכתובת הבאות שאר הבתים.
נשאלת השאלה מהו הבית הראשון, וכאן צצות שתי אפשרויות: אפשר לאחסן את המספר כך שהבית הראשון הוא הבית המשמעותי ביותר של המספר, ואפשר לאחסן את המספר כך שהבית הראשון הוא הבית הפחות משמעותי של המספר.
האפשרות הראשונה נקראת "Big Endian", כלומר הכתובת היא של "הקצה הגדול", הבית המשמעותי ביותר של המספר, והאפשרות השנייה נקראת "Little Endian", כלומר הכתובת היא של "הקצה הקטן", הבית הפחות משמעותי של המספר.
בשתי השיטות, הכתובת של המספר כולו נחשבת הכתובת הקטנה: במקרה של Big Endian זו כתובתו של הבית המשמעותי ביותר, ובמקרה של Little Endian זו כתובתו של הבית הפחות משמעותי.
ניקח לדוגמה שלם המיוצג ב-16 סיביות, או שני בתים (כאמור, יש גם שלמים המיוצגים על ידי בית בודד, ארבעה, או שמונה בתים).
לצורך הדוגמה נסתכל על המספר 6716. מספר זה נכתב בבסיס ספירה 16, או הקסאדצימלי, כ-0x1A3C.
משמעות הדבר היא שהבית המשמעותי יותר הוא 0x1A (או 26 בכתיבה עשרונית), והבית הפחות משמעותי הוא 0x3C (או 60 בכתיבה עשרונית).
המחשב שומר מספר זה בכתובת זיכרון כלשהי, נקרא לה A: במחשב המשתמש בסדר בתים Little Endian, בכתובת A יישמר 0x3C, ובכתובת A+1 יישמר 0x1A, ואילו במחשב המשתמש בשיטת Big Endian, בכתובת A ישמר הערך 0x1A, ואילו ב-A+1 ישמר 0x3C.
האיור להלן מדגים איך ישמר המספר 168,496,141 או בבסיס 16 0x0A0B0C0D בייצוג של 32 סיביות (ארבעה בתים) במחשבים המשתמשים בשתי השיטות.
(שימו לב ש"הכתובת הקטנה" מופיעה בחלק העליון של האיור)
ישנם מעבדים המסוגלים לפנות לזיכרון בשתי השיטות (בדרך כלל השיטה שבשימוש בכל רגע נתון נשלטת על ידי אחת הסיביות ב"אוגר הדגלים").
דוגמאות למעבדים כאלו הם Alpha של DEC, PowerPC של IBM, SPARC V9 של סאן מיקרוסיסטמס, ARM ועוד.
פרוטוקולי תקשורת רבים יכולים להחשב בשיטת סדר בתים גדול, במובן שהחלק המשמעותי ביותר נשלח ראשון.
כך לדוגמה במערכת הטלפוניה הקלאסית, אנו מחייגים ראשית את מספר הקידומת, ולאחר מכן את שאר מספר היעד.
גם בתקשורת מחשבים מסוג IP עובדים בשיטת סדר בתים גדול.
לעיתים, סדר כזה אינו הסדר שבו המחשב פועל.
זו הסיבה שבתוכנות רבות משתמשים בפונקציות מיוחדות לפני השידור, ואחרי הקליטה.
מעבדי x86 (מעבדי אינטל) הנפוצים משתמשים בשיטת Little Endian עבור כל סוגי נתונים (מספרים שלמים, נקודה צפה ו-BCD), אך יש מחשבים בהם מספרים של נקודה צפה נשמרים בשיטת Big Endian, ומספרים שלמים מאוכסנים בשיטת Little Endian.
אין למעשה הכרח להשתמש באותה שיטה לייצג שלמים ומספרי נקודה צפה.
קיים מגוון רחב של פורמטים לייצוג מספרי נקודה צפה, וכדי להאחיד את המערכות נקבע תקן IEEE 754 , המגדיר ייצוגי נקודה צפה, אך אינו מגדיר את סדר הבתים (Endianness) בו יאוחסנו מספרים אלו בזיכרון.
עם זאת, במחשבים מודרניים סטנדרטיים (המיישמים את תקן IEEE 754), אפשר בפועל להניח כי סדר הבתים זהה עבור מספרי נקודה צפה כמו עבור מספרים שלמים.
סוגיה דומה אך לא זהה קיימת בתקשורת טורית.
בצורת תקשורת זו, הסיביות עצמן נשלחות על גבי הכבל אחת אחת, ולכן יש לענות על השאלה, כששולחים בית נתון, האם הסיבית הראשונה שנשלחת ("First Bit on the Wire") היא הסיבית המשמעותית ביותר או הפחות משמעותית של הבית.
החלטה זו שייכת בדרך כלל לתקן החומרה הפיזי, ואינה משתנה גם כאשר אותו סוג תקשורת משמש מחשבים או פרוטוקולי תקשורת Big Endian או Little Endian.
סדקזו טאניגקי (ביפנית: 谷垣 禎一; נולד ב-7 במרץ 1945) הוא פוליטיקאי יפני ששימש שר אוצר בממשלתו של ג'וניצ'ירו קואיזומי בין השנים 2003 ו-2006. טאניגקי גם שימש שר הבינוי והתחבורה בממשלתו של יאסואו פוקודה, והוא חבר בבית הנבחרים של יפן, שם הוא מייצג את הרובע החמישי של קיוטו.
הוא נבחר לנשיאות המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-28 בספטמבר 2009, לאחר תבוסתה בבחירות הכלליות של אותה שנה.
הוא מנהיג המפלגה הליברלית-דמוקרטית השני בלבד שלא כיהן במקביל בתפקיד ראש ממשלת יפן.
טאניגקי נולד בעיר פוקוצ'יאמה שבמחוז קיוטו.
הוא סיים את לימודי המשפטים שלו, עם התמחות במסים, באוניברסיטת טוקיו ב-1974, ועבד כמזכירו של אביו, שהיה שר החינוך של יפן.
לאחר מותו של אביו ב-1983, החליט טאניגקי לוותר על קריירה במשפטים, ותחת זאת התמודד על מושבו של אביו בבית הנבחרים בתור נציג המחוז השני של קיוטו.
תחת קויזומי, כיהן טאנגקי במספר תפקידים, בהם חבר בוועדה לשיקום כלכלי, חבר בוועדה הלאומית לביטחון הציבור, ובסופו של דבר, שר האוצר מ-22 בספטמבר 2003 עד 26 בספטמבר 2006. החל ב-2002 הוביל טאניגקי את סיעת קוצ'יקאי במפלגה הליברלית-דמוקרטית, שמנתה ארבעה חברים בבית היועצים ואחד עשר חברים בבית הנבחרים.
טאניגקי הכריז על התמודדותו על נשיאות המפלגה ב-28 ביולי 2006, אך סיים את ההתמודדות במקום השלישי, אחרי שינזו אבה וטארו אסו.
טאניגקי נחשב למועמד מתון בשל השקפותיו בנושא מדיניות החוץ: בניגוד למתחרים האחרים, הוא הכריז שאם יבחר לרשות הממשלה לא יבקר במקדש יסוקוני.
טאניגקי התמנה לקובע המדיניות של המפלגה הליברלית-דמוקרטית ב-24 בספטמבר 2007, על ידי נשיא המפלגה דאז, יאסואו פוקודה.
כעבור שנה הוא קיבל את תפקיד שר הבינוי והתחבורה ולאחר התפטרותו של אסו, נבחר טאניגקי למנהיג המפלגה ב-28 בספטמבר 2009.
על אף הצהרותיו הקודמות, ביקר טאניגקי במקדש יסוקוני ב-19 באוקטובר 2009. המקדש, בייחוד בתקופת כהונתו של קויזומי, הפך לסלע מחלוקת מכיוון שבו מונצחות ומקודשות נשמותיהם של חיילי האימפריה היפנית - רבים מהם הורשעו בביצוע פשעי מלחמה.
סין וקוריאה הדרומית מוחות תכופות על ביקורים רשמיים של מדינאים יפנים במקדש זה.
טאניגקי הכריז על מחויבותו להימנע משיחות רב-מפלגתיות בנושאי רווחה חברתית ורפורמות מס עם מפלגות האופוזיציה.
הוא אף ביקר את המפלגה הדמוקרטית על תמיכתה בהעלאת מס הקנייה על אף הגירעון התקציבי בו שקועה המדינה.
על מנת ליצור קואליציה בהנהגת המפלגה הליברלית-דמוקרטית, ולאחר שסירב להצעת ממשלת אחדות לאומית, ניסה טאניגקי לערוך הצעת אי אמון בראש הממשלה דאז נאוטו קאן ביוני 2011, אך הניסיון נכשל.
"סדנה פתוחה" הייתה תערוכה שהוצגה בסתיו 1975 במוזיאון ישראל בירושלים.
התערוכה נחשבת לאחד משיאי האמנות המושגית בישראל.
בתערוכה, שאצרו יונה פישר וסרג' שפיצר, הוצגו, לצד יצירות אמנות במדיה מסורתית, גם עבודות מיצג ומיצב, שבחנו את מקומה של האמנות בהקשרים תרבותיים ופוליטיים.
על משתתפי התערוכה נמנו האמנים מיכה אולמן, עדינה בר-און, אביטל גבע, תמר גטר, גדעון גכטמן, משה גרשוני, דוד גינתון, דב הלר, יחזקאל ירדני, פנחס כהן גן, רפי לביא, מוטי מזרחי, מיכל נאמן, צבי צימרמן, אוסוולדו רומברג, גבי קלזמר ושרון קרן ("גבי ושרון"), אסתר שוורצמן (הלברכט).
שנת 1975, כעשור לאחר הקמתו של מוזיאון ישראל, מהווה ציון דרך בתולדותיו של המוסד.
ראשית, בתקופה זו השתחרר המוזיאון מאיום הסגירה שעמו התמודד בשנת 1974, בעקבות התמעטות התרומות בתקופה שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
שנית, בשנה זו נשלמה בנייתו של "ביתן בילי רוז" במוזיאון ישראל.
הביתן, ששכן בגן הפסלים שתרם בילי רוז, נועד להציג אמנות אוונגרדית ו"ניסיונית" במוזיאון.
לבסוף, באוגוסט פרשה האוצרת הראשית ומקימת אוסף הגרפיקה - אלישבע כהן.
ההצעה לקיום תערוכת "סדנה פתוחה" הייתה יוזמה של האמן סרג' שפיצר, תלמיד במחלקה לעיצוב בבצלאל, שיחד עם קבוצה של אמנים אל המוזיאון ואל יונה פישר, אז אוצר לאמנות בת-זמננו, והציעה לקיים שורה של פעולות אמנותיות בין כותלי מוזיאון ישראל.
התערוכה היוותה בעצם גלגול של מהלכים אוצרותיים במוזיאון, שלא נשאו בעבר פרי, כמו תערוכת "מבוך" (1967), לצד פעילות חוץ מוזיאלית של קבוצת +10, קבוצת משקוף ועוד.
בשונה מן התערוכות המושגיות שהוצגו במוזיאון, חלק מן הפעולות האמנותיות נועדו להתקיים במהלך ימי התערוכה, ואפשרו לצופה להתבונן בתהליך היצרה.
ב-5 במאי 1975 אישרה ועדת התערוכות של המוזיאון את התערוכה.
מרטין וויל הסביר לשאר חברי הוועדה כי "כל העת יהיה במקום אחד האמנים - כשהמטרה היא ליצור מפגש בין האמנים האלה לקהל, להסביר תהליך עשית אמנות מודרנית, להראות תהליך זה וכו'".
הנחת הוועדה הייתה שבתקופה זה זרם המבקרים במוזיאון הוא דליל ותערוכה כזו עשויה למשוך קהל שאיננו מגיע לתערוכות הרגילות של המוזיאון.
פישר פנה אל חברות מסחריות שונות כדי להשיג ציוד לתערוכה כגון ציוד להקרנת סרטים, שלא היו ברשות המוזיאון.
בנוסף, נדרש פישר לכתוב מכתב אל רשויות צה"ל במטרה לדחות את גיוסו לצה"ל כחייל סדיר של שפיצר, שנועד לסוף אוקטובר.
האמנים שלחו לפישר הצעות לתצוגה וב-7 בנובמבר הוזמנו לחלל הביתן כדי לחלק ביניהם את שטחו.
התערוכה נפתחה בתאריך 11 בנובמבר ונמשכה עד ה-12 בדצמבר 1975. היא נפתחה ללא שנשלחו הזמנות רשמית וללא אירוע פתיחה.
ההודעה לעיתונות שפרסם המוזיאון הציגה אותה ככזו שבה "אמנים עובדים לעיני הקהל" והמשלבת אמנים מוכרים באופן יחסי כגרשוני, אולמן ולביא עם אמנים צעירים בוגרי "בצלאל" ו"המדרשה".
בשונה מתערוכות אחרות, חלל התצוגה של "סדנה פתוחה" השתנה במשך תקופת התצוגה.
חלק מן העבודות שהוצגו בה נוצרו או השתנו במהלך התצוגה.
כמה מן האמנים הציגו יצירות אמנות מסורתיות, אולם, חלק גדול מהם יצר עבודות המערבות מדיה אוונגרדית שונות (כגון מיצב או מיצג).
האמנים התייחסו אליהן לא כאובייקט אלא כ-"פעולה" אמנותית.
מיכה אולמן לדוגמה, הציג בתערוכה עבודה בשם "הכנות ליציקה".
במסגרת הפעולה בנה אולמן בכל שבוע אובייקט אחר - תבנית ליציקת ספסל, תבנית רצפה או תבנית ליציקת שני עמודים - בעזרת חומרי בניין שנגנבו מאתרי בנייה שונים בשטחים שכבשה ישראל בגדה המערבית.
על פי יגאל צלמונה העבודה הציבה את השאלה הפוליטית של הבעלות על האדמה לצד היותה שלב מוקדם בשימוש של אולמן בריהוט ובחללים "נגטיביים" (תשליל) ביצירתו הבשלה.
עבודות נוספות שהשתנו בזמן התצוגה היו עבודותיהם של אסתר שוורצמן, שבנתה מבנה מעוגל עשוי אדמה שהוצב בפינת האולם.
השניים יצרו את "טראסה" קיר טרסה עשוי אבן בשיטות מסורתיות שנבנה על ידי פועלים ערבים במהלך ימי התצוגה.
העבודה שיבשה את היחס שבין 'פנים' ל'חוץ' ובין 'חלל מוזיאלי' ל'חלל פעולה', תוך שהיא מדגישה את הערכים החברתיים והפוליטיים של ה-"נוף".
בשנת 1998 שוחזרה העבודה כחלק מן התערוכה "העיניים של המדינה" במוזיאון תל אביב לאמנות.
כחלק מן השחזור הוקם קיר "בלוקים" מחופה באבן נסורה שהוזמן מקבלן.
לצד הקיר הופיעה כתובת של האמנים המתארת את שיחזור העבודה.
"לא יכולנו לשחזר עבורכם את הטראסה וגם לא את הרגש", כתבו האמנים והוסיפו - "לכו קיבינימאט.
כמה עבודות ביקשו לבחון את מעמדו של האובייקט האמנותי בין כותלי המוזיאון.
יחזקאל ירדני ערך ב-11 בנובמבר, יום הפתיחה של התערוכה, יום הולדת לבנו.
"הוזמנתי להשתתף בתערוכה שערך מוזיאון ישראל ב־11 בדצמבר 1975, תאריך שחל בו יום הולדתו של בני, ארן.
החלטתי לשלב את שני האירועים ולערוך מסיבה באולם בילי רוז.
הזמנו את כל ילדי שכונתנו, בני גילו של ארן, את סגל בית החולים 'שערי צדק', שם עובדת רעייתי, וכן כיתת גן ילדים משכונת מצוקה, בלוויית הגננת.
למסיבה לא הוזמנו בני משפחה, ואף לא אמנים, ולא גבינו דמי כניסה.
ביקשנו מהאורחים לא להביא מתנות יום הולדת.
רבים מן המוזמנים, הנמנים עם תושבי ירושלים הוותיקים, שאלו את רעייתי היכן מצוי המוזיאון וכיצד להגיע אליו, שכן עד אז לא ביקרו מעודם במוזיאון.
את הרצפה כיסינו ב־300 בלונים צבעוניים, שיועדו הן למשחק והן לעודד פעולת גומלין בין אורחינו השונים.
[…] רבים שאלוני כמה שילמתי בעד שכירת האולם, ואיך – לאחר מסיבה מעין זו לכבוד יום הולדתו השלישי של ארן – אחגוג את חגיגת בר המצווה שלו..."
דב הלר לדוגמה, הציב בתערוכה דוכן ובו מכר תפוחי אדמה לקהל הרחב.
רפי לביא הציג שלושה ציורים מאוסף המוזיאון ועליהם תלויים שלטים בכתב יד.
על ציור עירום נשי וציור נוף קטן ממדים נתלו השלטים "ראש", על דיוקן נוסף נכתב "גרניום".
דימויים מילוליים אלו הופיעו באופן רציף ביצירתו של לביא.
ע"פ עדותו של יגאל צלמונה הציב לביא ליד ציור העירום חבל תליה.
מספר עבודות עסקו בסוגיות של איקונוגרפיה וביקורת חברתית באמצעים מסורתיים.
תמר גטר יצרה ציור קיר שכונה "חצר תל-חי (ערוכה בשני מגדלים)".
הציור נוצר בעזרת גירי פחם על גבי שני קירות בפינת הביתן.
ציור זה מבוסס על מוטיב "חצר תל חי" שבו הרבתה להשתמש בשנים אלו.
אל מול טור של ייצוגים איזומטריים אנכי של המבנה, יצרה גטר תיאורים מאוזנים נוספים בקנה מידה גדול יותר של המבנה, המתוארים על צידם.
בשנת 1988 שוחזר הציור בתערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות.
דוד גינתון, שתכנן ליצור פורטרט באמצעות ציירי קלסתרון, הציג לבסוף שבע עבודות עבודות בטכניקה מסורתית המבוססות על תצלומי עיתונות בשמות "מה תלוי במיתלה" (1975), "תכולת הזהב" (1975), ו-"נשיקת יהודה" (1975).
היצירות שילבו דפי עיתון ודיקט בנוסח "דלות החומר".
מבין העבודות שרדה עבודה אחת בלבד בשם "לוחם פלנגות במסכה", הנמצאת היום באוסף רוני דיסנצ'יק.
פנחס כהן גן הציג את "דגל ארצות הברית" (1975) - דגל בד גדול ממדים (446x274 ס"מ) שנתפר על פי הזמנת האמן בצורה חד כיוונית ונראה כתמונת ראי של דגל ארצות הברית המקורי.
גדעון עפרת ראה בעבודה כביטוי להתמודדות עם אימפריאליזם תרבותי.
לעומת אמנים אלו הציגו אחרים פעולות אמנותיות שעירבו היבטים של מיצב ומיצג.
עבודתה של מיכל נאמן, "כדים שבורים", לדוגמה, התייחסה אל ספרו של פיודור דוסטויבסקי "האדיוט" (1869).
נאמן תלתה קטע מן הספר המתייחס לאירוע של שבירת כד.
לצדו הועמד ארגז של כדים וצנצנות מזכוכית חברון וכן כן ועליו כד אותו הוזמן הצופה לשבור.
גדעון גכטמן יצר את העבודה "עבודה עברית" (1975).
במסגרתה עבד גכטמן כפועל בניין בבנייה שנערכה באותה עת במוזיאון ובלילות ישן גכטמן בביתן.
העדויות לעבודתו של גכטמן בחלל התערוכה היו חפציו בביתן - מזרן ואמצעי בישול מאולתרים, תצלומים של מגורי פועלים ערבים באתרי בנייה שונים וכן תליית מודעות ועליהן הכיתוב "עבודה עברית" המעוצבות כמודעת אבל.
שיחזור העבודה נמצאת כיום אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות והוצג ב"ארט פוקוס" (1999) ובתערוכתו הרטרוספקטיבית של גכטמן בשנת 2010 במוזיאון ישראל.
עדינה בר-און הציגה במשך התערוכה ארבעה מיצגים בפני קהל.
באחד, צעדה לאורך קיר הטרסה שיצרו גבי ושרון כשבכול אחת מידיה מרובע של בריסטול בצבע תכלת.
לאחר מכן התיישבה על כיסא שהוכן מראש כשפניה אל קיר הביתן.
במיצג שני, נכנסה בא-און לחלל התערוכה כשעל גבה ריבוע של נייר בצבע זהב.
היא ביצעה כמה פעולות על גבי שני שטיחים שהוכנו מראש בחלל.
למרות שלבר-און כתבה טקסטים אישיים כהכנה למופעים, הרי שהמיצגים היו לא מילוליים באופיים ועסקו ביחס שבין פעולת האמן לקהל הצופים ולחלל.
אמן נוסף שיצר מיצג היה מוטי מזרחי, שגייס משתתפים לעבודה "מתאבקים".
משה גרשוני הציג בתערוכה גרסה מוקדמת של המיצב "יד ענוגה" (1978), במסגרתו הושמע שירו של זלמן שניאור "יד ענוגה" בקולו של גרשוני מרמקול על גגו של המוזיאון כמעין "מואזין".
אוסוולדו רומברג ורפי לביא הציגו, סרטי וידאו.
לא ידוע אילו סרטים הם היו.
במשך השנים תפשה התערוכה "סדנה פתוחה" מעמד של אירוע חשוב בתולדות האמנות הישראלית.
הדבר נוצר כתוצאה מן החשיבות של עבודות רבות בהיסטוריה האישית של האמנים, שרבים הפכו למרכזיים באמנות הישראלית.
עבודות אלו המשיכו בערעור מושגי המדיה האמנותית השונות, תוך הכנסת ממד פוליטי אליהן.
במשך השנים שעד לסוף העשור, נסוג פישר מתערוכות קבוצתיות אוונגרדיות, לטובת תערוכות יחיד.
בעיתונות בת התקופה לא זכתה התערוכה כמעט להתייחסות.
חלק גדול במכך ניתן לתלות בחוסר קידום התערוכה בידי המוזיאון.
יוצא מן הכלל היה מאמר אוהד של יגאל צלמונה בעיתון "מעריב", ששיבח את השילוב בין אמנים ותיקים לחדשים.
יונה פישר טען בראיון מאוחר כי התערוכה הצליחה, לראשונה, לשלב בין קבוצת האמנים ה"ירושלמים", שזוהו עם "בצלאל" ועם אמנות מושגית כגון מיכה אולמן, משה גרשוני, אוסוולדו רומברג ואחרים, עם קבוצה של אמנים "תל אביבים", שבראשם רפי לביא.
למרות שהתערוכה הייתה חסרת תזה או רעיון מרכזי, במשך השנים הודגש בביקורת הפן הפוליטי שעלה מעבודות שונות.
יגאל צלמונה, לדוגמה, תיאר את התערוכה בספרו "100 שנות אמנות ישראלית" (2010), ובייחוד את יצירותיהם של גכטמן, אולמן וגבי ושרון כביטוי אמנותי המצביע על "נקודת העיוורון של המבט הישראלי על הפלסטינים", שעבודות אלו משמשות לה כ-"עקבות מרוקנות מנוכחות".
בשנת 1998 הוצגו חלקים מן התערוכה בתערוכה "העיניים של המדינה" ובקטלוג הנלווה אליה, שאצרה אלן גינתון במוזיאון תל אביב לאמנות.
סדנה לעצבים היא סדרה קומית אמריקאית שהועלתה לראשונה על ידי FX ב-28 ביוני 2012. הסדרה מבוססת על סרט בעל שם דומה משנת 2003 בכיכובו של ג'ק ניקולסון, כאשר בסדרה מככב צ'ארלי שין בתפקיד דומה.
ב-7 בנובמבר 2014 בוטלה הסדרה על ידי רשת FX.
פרק הבכורה של הסדרה שבר את שיאי הצפייה בפרק בכורה של סיטקום בערוץ כבלים אמריקאי עם 5.74 מיליון צופים.
צ'ארלי גודסון (צ'ארלי שין): שחקן בייסבול מקצועי לשעבר שלאחר פציעה פרש והפך למנהל סדנה לעצבים.
ד"ר קייט ויילס (סלמה בלייר): שותפה של צ'ארלי למחקר מין, במהלך הסדרה קיימו השניים מערכת יחסים ללא מחויבות.
ג'ניפר גודסון (שוני סמית'): אשתו לשעבר של צ'ארלי.
סאם גודסון (דניאלה בובדילה): בתם של צ'ארלי וג'ניפר.
מרטין גודסון (מרטין שין): אביו של צ'ארלי, איתו יש לצ'ארלי יחסים עכורים עוד מילדותו.
לייסי (נורין דה וולף): מטופלת בסדנת העצבים של צ'ארלי לאחר שירתה בבן זוגה.
דמותה מאופיינת בחומרניות ומטרתה למצוא גבר עשיר.
פטריק (מייקל ארדן): מטופל הומו בסדנת העצבים של צ'ארלי.
דמותו מאופיינת בדיבור ציני ומתנשא מעל חבריו לקבוצת המטופלים.
נולן (דרק ריצ'רדסון): מטופל בסדנת העצבים של צ'ארלי.
דמותו מאופיינת בחוסר אסרטיביות, טיפשות, בעל לב טוב ומנסה להשיג את לייסי לאורך הסדרה.
אד (בארי קורבין): מטופל בסדנת העצבים של צ'ארלי.
שון הילי (בריאן אוסטין גרין): מנהל מועדון חשפנות.
ד"ר ג'ורדן דנבי (לורה בל בנדי): תחרותית ודעתנית.
ברט (ברט באטלר): ברמנית בפאב בו מבלה צ'ארלי.
"סדנת ההדפס ירושלים" היא סדנת הדפס וגלריה לאמנות הפועלת בירושלים מאז שנת 1974.
סדנת ההדפס נוסדה בירושלים בשנת 1974 בידי אריק קילמניק.
בתחילה שכנה במבנה ברחוב רבי עקיבא.
בשנת 1977 עברה הסדנה למבנה עות'מאני ברחוב הנביאים.
מדי שנה מוזמנים כ-20 אמנים לסדנה ליצור הדפסים בטכניקות שונות כגון דפוס משי, תחריט, תצריב ועוד.
הסדנה ממנת את תהליך היצירה ומאפשרת אותו בעזרת צוות הדפסים של הסדנה.
במהלך השנים פותחו בסדנה מגוון טכניקות הדפס חדשניות, כגון "בסיס לבן אלבה טינטה" (או "אלבה טינטה ירושלים").
על האמנים שהוזמנו לעבוד במקום נמנים יוצרים כמשה גרשוני, יגאל תומרקין, מנשה קדישמן, אברהם אופק, אסף בן צבי, אלכס קרמר, דב הלר, אלימה, הילה לולו לין, רענן לוי ורבים נוספים.
צוות הסדנה כולל דפסים-אמנים המתמחים בטכניקות שונות.
בין הדפסים גם אמנים ידועי שם כגון שרון פוליאקין, לארי אברמסון ואחרים ששימשו כדפסים-אמנים בסדנה.
בנוסף, הסדנה מקיימת קורסים ללימוד טכניקות ההדפס השונות וכן מפעילה שתי גלריות המתמקדות בתחום ההדפס.
ארכיון הסדנה מכיל אוסף גדול של הדפסים מקוריים של אמנים ישראלים ובינלאומיים.
על היצירות שהודפסו בסדנה נמנים 43 ספרי אמן במהדורות מוגבלות.
הראשון שבהם היה ספר האמן "יג' תחריטים לשירי ח.
ביאליק" שיצר גרשוני בשנת 1988.
אחד מן המכבשים של הסדנה הוא מכבש בן כ-200 שנה תוצרת "Amos Dell'Orto in monza".
מכבש זה ששימש את יחיאל ברי"ל, מיכל הכהן ויואל משה סלומון בהדפסת העיתון "הלבנון" והוא הובא לסדנה בשנת 1985. מכבש עתיק נוסף הוא מתוצרת "Hughes and Kimber", המתוארך לשנת 1810 שהובא לבצלאל בידי יעקב איזנברג בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20.
פעילות הסדנה הוצגה במספר תערוכות מוזיאליות בעבר.
בין היתר בתערוכות "חותם הדפס: עשרים שנה לסדנת ההדפס, ירושלים" (1994) במוזיאון ישראל, ו-"זמן הדפס" (2014) ב ועוד.
בשנת 2015 הוציאה הסדנה את הספר "100 שנות אמנות הדפס בישראל", המציג את התפתחות המדיום בישראל וכן את פעילותן של סדנאות ההדפס השונות הפועלות בישראל.
במהלך פעילותה הוצגו בסדנה עשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות, מרביתן מיצירות שנעשו בסדנה.
בין התערוכות העיקריות שהוצגו בסדנת ההדפס ירושלים:
"סדקים" הוא אלבום האולפן השלושה-עשר של הזמר הישראלי אביב גפן, אשר יצא לאור ב-12 בספטמבר 2014.
מתוך האלבום יצאו לאור שלושה סינגלים: "כאב על כאב", "עולם חדש", שהקליפ שלו צולם בטוקיו, יפן, ודואט עם מתי כספי בשם "מסתובב".
השיר הגיע בשנת 2015 לעשרת המושמעים של אקו"ם, ואף נכנס למקום 8 במצעד הפזמונים של רשת ג' ומקום 24 במצעד הפזמונים של גלגלצ באותה השנה.
באלבום זה נטלו חלק חברי להקת התעויוט תומר צדקיהו וערן מיטלמן.
תוך מספר שבועות, זכה האלבום במעמד "אלבום זהב".
גיא מנטש - קולות רקע, זמרה (6)
יהל דורון - קולות רקע, זמרה (6)
ערן מיטלמן - פסנתר (8)
יובל כהן - סקסופון (8)
אלי מגן - קונטרבס (8)
אלכס משה - קולות רקע (10)
"סדנת ההדפס של בית האמנים, תל אביב" היא סדנת הדפס שהוקמה בשנת 1965 על ידי אגודת הציירים והפסלים בתל אביב-יפו ושוכנת במבנה בית האמנים תל אביב.
סדנת ההדפס של בית האמנים תל אביב הוקמה בשנת 1965 על ידי טוביה בארי לצד אגודת הציירים והפסלים בתל אביב-יפו.
בתחילה, עסקה הסדנה במדיום התחריט והתצריב.
לאחר מכן נוספו טכניקות נוספות כגון והן הדפס רשת וליתוגרפיה.
במשך השנים נוהלה הסדנה על ידי אמנים שונים ובהם אלימה, דן קריגר, משה גבעתי, אליהו דינר ואחרים.
בנוסף, לימדו בסדנה אמנים רבים כגון אריק קילמניק, צבי טולקובסקי, אריה רוטמן, דן קריגר ואחרים.
לצד קורסים בטכניקות ההדפס השונות, הסדנה עוסקת בהפקה של הדפסים עבור אמנים.
בין היתר הפיקה הסדנה הדפסים עבור "אלבום בנק הפועלים", אלבום שנתי של אמנים בטכניקות ההדפס השונות.
מימאר סדפקאר מהמט אגה ביצ'אקצ'יו (בטורקית: Mimar Sedefkar Mehmed Ağa Biçakçiu, صدفکار محمد آغا בערך 1540–1617) היה אדריכל עות'מאני, ממוצא אלבני, מפורסם כמתכנן של המסגד הכחול (סולטאן אהמט ג'אמי) של הסולטן אהמט הראשון באיסטנבול.
מהמט אגה נולד בסביבות 1540. לפי הביוגרף שלו, ג'אפר אפנדי, היה ממוצא אלבני, יליד העיר אלבסן.
הוא היה ככל הנראה צאצא למשפחת ביצ'קצ'יו.
על מוצאו מאלבסן דיווח גם אווליה צ'לבי בספרו "Seyahatnâme".
הגיע לאיסטנבול בשנת 1562-1563 והיה למשך שנה חייל במשמר של הסולטן סולימאן המפואר הוא שירת בגן הפרטי חסבהצ'ה של הרמון הסולטן.
עשה שש שנות חניכות (acemioğlan) בבית הספר אנדרון והשתלם במוזיקה העות'מאנית, באמנות ובגאומטריה.
הוא למד והתפרנס מעיבוד פנינים וצדף ולכן כונה "סדפקאר", כלומר "העובד בצדף".
עזב עבודה זו כדי ללמוד בשנים 1589-1570 אדריכלות אצל מימר סינאן (1588-1489), גדול אדריכלי האימפריה העות'מאנית.
הוא הפך בהמשך לעוזרו הראשי של סינאן ולממלא מקום שלו.
בינואר 1586 הופקד על השלמת בניית המסגד מורדייה במניסה, מבנה שתוכנן על ידי סינאן.
אולי בעצתו של סינאן העניק ספר קוראן משובץ בצדף כמתנה לסולטן מוראט השלישי והתמנה ל"שומר שער" ("קפיג'י", או "בוואב").
אחרי מות סינאן ב-1588 לא ניתן למהמט אגה לרשתו כאדריכל של הסולטן.
בתפקיד זה מינה הווזיר הגדול קניז'לי סיאבוש פאשה את דאווט אגה, שהיה עד אז אחראי לדרכי המים ונודע בבניית המסגד החדש ברובע אמינני באיסטנבול.
בסביבות שנת 1590 ערך מהמט אגה מסע למצרים וברחבי ערב.בשובו ב-1591 הגיש מהמט אגה לסולטן עוד מתנה:נדן יקר-ערך.
לאחר מכן קודם לתפקיד "מנהל ראשי" - ("מוחזירבאשי").
בהוראת הסולטן ביקר כמפקח ברומליה, בשטחי בולגריה ומקדוניה, לרבות בסלוניקי, כמו כן נסע לקרים, לנסיכות מולדובה, ולאכיה, טרנסילבניה והונגריה, אלבניה, סרביה ובוסניה והרחיק עד למלטה, צרפת וספרד.
כששה חדשים כיהן כמושל ממלא מקום של העיר דיארבקיר ושהה בזמן מה גם בסוריה.
ב-1597 התמנה לאחראי של תחבורת המים.(Su Nazırı)
אחרי הוצאתו להורג של דאווט בשנת 1599 התמנה מהמט אגה לאדריכל מלכותי על ידי דלגיץ' אהמט אגה, שכיהן כאדריכל ראשי לצד בית הדין הקיסרי העות'מאני והיה המתכנן של קבר מהמט השלישי בגן אגיה סופיה.
ב-1606 ירש מהמט אגה גם את תפקידו של דלגיץ' אהמט - Mimar bași או
בשנים 1609-1616 הקדיש מהמט אגה את כל מרצו לבניית המסגד "סולטן אהמט" שנודע כ"מסגד הכחול" בגלל צבע אריחיו (אריחי איזניק) קישוטיו.
מהמט אגה תכנן אותו בהשראת איה סופיה, מלאכת המחשבת של האדריכלות הביזנטית שנבנתה במאה השישית.
הבניין נועד להיות סימטרי באופן מושלם, עם כיפה גדולה מרכזית הנתמכת בארבע חצאי-כיפות ומוקפת בכמה אקסדרות קטנות.
נדרש לבנות בשביל הסולטן אהמט הראשון כס מלכות מאגוז משובץ בצדף ושריון של צב.
הכס מוצג עד ימינו בארמון טופקאפי.
בפינות שונות באיסטנבול ניתן לראות עוד מסגדים, תעלות, קסרות ובארות שהוא בנה.
ג'אפר אפנדי כתב עבורו ספר שבו הוסברה לקוראים תורת האדריכלות, כולל שיטות העבודה שבה והוראת המקצוע באותה תקופה.
מהמט אגה הלך לעולמו בשנת 1617, כמעט באותו זמן עם פטרונו, הסולטן אהמט הראשון.
"מסגדי אהמט" באיסקידר, סמסון, לאדיק
שיפוץ מסגד אסטברוז ברובע ביילביי באיסקידר
השתתף בבנית מסגד הארמון קאוואק באיסקידר
השתתף בבניית מסגד עות'מאן השני בגינגרן (וידוס)
השתתף בבניית קברו של מהמט השלישי
סביל אהמט - מול קבר הסולטאן איופ
בארות אהמט (צ'שמה) - באלמדר, טופחאנה, היידר פאשה, איסקידר, במספנה בקרן הזהב וכו'
שיפוץ הבאר סולטאן עות'מאן השני בגאלאטה
שיפוץ הארמון (סראי) איברהים פאשה
ביתני אהמט הראשון בארמונות בשיקטש וטופקאפי
הגשר והקרוואנסראי אקמקצ'יזאדה אהמט פאשה באדירנה
שיפוץ הגשר והמסגד סולטאן מוראט השני באיזינקפרי באזור אדירנה
מסגד, חמאם ובארות באלבסן, אלבניה
דרך יצירותיו האדריכליות, הטביע סדפקאר מהמט אגה חותם בל יימחה על העיר איסטנבול.
מסגד סולטאן אהמט נחשב לפסגת מפעל חייו.
הוא נמצא בככר הידועה גם היא כככר סולטן אהמט.
כתלמידו האחרון של מימר סינאן, הוסיף מהמט אגה את צביון סגנונו הצבעוני למורשת מורהו.
מסגד סולטאן אהמט נחשב למסגד הגדול האחרון של העידן הקלאסי בתולדות האדריכלות העות'מאנית.
, "Risale-i Mimariye" (ספר לימוד לאדריכלות) - ספר אוטוביוגרפי ומקצועי, נכתב עבורו על ידי הסופר ג'אפר אפנדי
"סדקים" הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2018, שנכתב על ידי מיכל אקרמן פרקש ובוים על ידי אריק לובצקי.
הסרט עוקב אחר עודד (שמואל וילוז'ני), איש אקדמיה בכיר שמואשם על ידי הדוקטורנטית שלו לשעבר בהטרדה מינית, ואשתו, מירב (צופית גרנט).
עודד הוא איש אקדמיה בכיר שצריך לקבל פרס על עבודתו, אך באותו היום הוא מוזמן לתחנת המשטרה לאחר שמתברר לו שנועה, דוקטורנטית שלו לשעבר, הגישה נגדו תלונה כנגד הטרדה מינית.
מכן מתחילה חקירה שאליה מתלווה גם אשתו של עודד, מירב.
הסרט מגולל את המציאות החדשה שהשלושה ומקורביהם נקלעו אליה מאז הגשת התלונה והתחלת החקירה, והשינוי בחייהם.
פרופ' עודד גולדן (שמואל וילוז'ני) – איש אקדמיה בכיר ובעל שם בכיר, ביום הוא בו הוא אמור לקבל פרס על עבודתו הוא מוזמן לחקירה במשטרה עקב כך שנועה מאשימה אותו בהטרדה מינית.
בעוד שבהתחלה הוא מכחיש את ההאשמות נגדו, בהמשך הוא מתמתן ומנסה לצמצם נזקים ולחיות תחת המציאות החדשה.
מירב גולדן (צופית גרנט) – אשתו של עודד, לאחר הגשת התלונה נגדו מתחילה חשבון נפש איתו בתחנת המשטרה, ונקרעת בין הצורך להתעמת עם עודד לבין הצורך להגן על משפחתה.
נועה (ליאת אקטע) – מגישת התלונה נגד עודד והדוקטורנטית שלו לשעבר.
סדציה הוא תהליך רפואי של הרגעה, או טשטוש, או הרדמה קלה או שיכוך כאבים, בדרך כלל כדי להקל על או הליך אבחנתי (דיאגנוזה).
סדציה משמשת בדרך כלל בהליכים כירורגיים קלים כגון אנדוסקופיה, חסימת צינור הזרע, כריתת כלי דם או רפואת שיניים ולניתוחים משחזרים, ניתוחים קוסמטיים מסוימים, הסרת שן בינה או לחולים הסובלים מחרדה גבוהה.
שיטות הרגעה ברפואת שיניים כוללות (באמצעות חמצן דו-חנקני), הרגעה דרך הפה והרגעה תוך ורידית (IV).
יש דרגות לסדציה, הבחירה בדרגה המתאימה מותנית במצב הרפואי של המועמד לסדציה, בשילוב עם ההיסטוריה הרפואית האישית ומצבי סיכון (למשל BMI מעל 35).
מידת הסדציה הרלוונטית למטופל נועדה למנוע חסר-סדציה (שאז המטופל מסתכן כי הוא חווה כאב או מצוקה) ויתר סדציה (המטופל מסתכן בתופעות לוואי כגון: דיכוי נשימה שעלול להוביל למוות).
האגודה האמריקאית להרדמה (ASA) קבעה סולם בן 6 דרגות לקביעת רמת הסיכון בסדציה:
2-ASA מטופל הסובל ממחלה מערכתית קלה שאינה מגבילה את פעילותו בחיי היומיום, כולל מעשנים, נשים בהיריון וצורכי אלכוהול
3-ASA מטופל הסובל ממחלה מערכתית חמורה המגבילה את פעילותו היומיומית אך אינה משביתה אותה לחלוטין או מטופל בעל BMI מעל 40
4-ASA מטופל הסובל ממחלה מערכתית חמורה המהווה סיכון מתמיד לחייו
5-ASA חולה אנוש, שלא צפוי לשרוד ללא הניתוח
6-ASA מטופל ללא פעילות מוחית, שאבריו מוסרים למטרות השתלת איברים
סדציה מתונה – המטופל מסוגל להגיב תגובה נורמלית לגירוי מילולי / מגע
סדציה בינונית – קיים שינוי הפיך ומבוקר של התודעה, המטופל מגיב באופן תכליתי לגירוי מילולי / מגע
סדציה עמוקה – הרפלקסים החיוניים ירודים אך קיימים, המטופל אינו פוקח עיניים לקריאת שמו או למגע יד על עור גופו אך מגיב לכאב או גירוי חוזר
סדציה פליאטיבית הוא טיפול פליאטיבי שבו נעשה שימוש מבוקר בתרופות לשם הורדת רמת ההכרה, במטרה להקל את סבלו של המטופל.
משתמשים בהליך זה למשל בחולים סופניים, אשר תוחלת חייהם המוערכת היא פחות משבועיים, או בחולים שכל המאמצים הידועים והמוכרים להקלה על סבלם לא הועילו.
דוגמאות לתרופות בהן ניתן להשתמש לסדציה:
סדק געשי הוא סוג של התפרצות געשית קווית, שדרכה מתפרצת לבה, שבדרך כלל אינה מלווה בהתפוצצות.
לרוב הסדק הוא ברוחב של כמה מטרים ועשוי להיות באורך של כמה קילומטרים.
סדקים געשיים עשויים לגרום לשפכי בזלת נרחבים הזורמים תחילה בערוצים ומאוחר יותר בצינורות לבה.
לאחר זמן מה ההתפרצות בונה חרוטים געשיים ועלולה להתרכז באחד מהם או בחלקם.
לעיתים אולי לא ניתן להבחין בפתחי סדקים קטנים מהאוויר, אך שורות של מכתשים או קניונים נבנו על ידי כמה מהם.
הדייקים המזינים סדקים מגיעים אל פני השטח מעומק של כמה קילומטרים ומחברות אותם למאגרי מאגמה עמוקים יותר, לרוב מתחת למרכזים געשיים.
סדקים נמצאים בדרך כלל באזור בקעים וברצועת בקעים, כמו איסלנד ו.
סדקים געשיים הם לעיתים קרובות חלק מהמבנה של חרוטי מגן.
באיסלנד, נפתחים הרי געש, שיכולים להיות סדקים ארוכים, לעיתים קרובות במקביל לרצועת הבקעים בהם מתפצלים הלוחות הליתוספריים של הלוח האירואסייתי והלוח הצפון-אמריקאי, מערכת המהווה חלק מהרכס המרכז-אטלנטי.
התפרצויות מחודשות מתרחשות בדרך כלל משברים מקבילים חדשים שסטו בכמה מאות עד אלפי מטרים מהסדקים הקודמים.
חלוקה זו של פתחי ההתפרצות ולעיתים התפרצויות של נפח גדול של לבה בזלתית נוזלית בדרך כלל בונה משטח לבה עבה, ולא מבנה וולקני יחיד.
אך ישנם גם הרי הגעש המרכזיים, הרי געש מרוכבים, לרוב עם קלדרות, שנוצרו במשך אלפי שנים, והתפרצויות עם מאגר מאגמה אחד או יותר מתחת השולטים על מערכת הסדקים שלהם.
בספטמבר 2014 התרחשה התפרצות מסדקים באתר שדה הלבה Holuhraun מהמאה ה-18. ההתפרצות היא חלק מסדרת התפרצויות במערכת הגעשית ברדרבונגה.
פתחי הסדקים הרדיאליים של הרי געש בהוואי מייצרים גם "וילונות אש" כאשר מזרקות לבה פורצות לאורך חלק מהסדק.
פתחים געשיים אלה בונים סוללות נמוכות של התזה בזלתית משני צידי הסדק.
מזרקות לבה מבודדות יותר לאורך הסדק מייצרות שורות מכתשים של חרוטים געשיים, וחרוטי אפר.
השברים שיוצרים חרוט געשי הם חמים ופלסטיים מספיק כדי לעבור הלחמה יחד, ואילו השברים שיוצרים חרוט אפר נשארים נפרדים בגלל הטמפרטורה הנמוכה שלהם.
סדקו היא אופרה משנת 1898 בשבע תמונות מאת ניקולאי רימסקי-קורסקוב.
הלברית נכתבה על ידי המלחין, בסיועו של ולדימיר בלסקי , ולדימיר סטאסוב ועמיתיו.
רימסקי-קורסקוב קיבל השראה לכתיבת האופרה סדקו בשנת 1867, כאשר השלים פואמה סימפונית בנושא, אופ.
5 של המלחין, סדקו (פואמה סימפונית).
לאחר שסיים את הגרסה השנייה שלו ליצירה זו ב-1891, הוא החליט להפוך אותה ליצירה דרמטית וכתב אופרה.
המוזיקה עירנית, וביצועי התזמור הידועים של רימסקי-קורסקוב ניכרים בשפע לאורך כל הפרטיטורה.
לפי דבריו של המבקר הרוסי בוריס אסאפייב, שנכתבו ב-1922, סדקו מהווה את פסגת יצירתו של רימסקי-קורסקוב.
הכל התחיל במנגינה של אופוס 5 והנושא שימש השראה לרוב היצירה האופרית.
כולל נושא הפתיחה ונושאים אחרים.
לרימסקי-קורסקוב עצמו יצא "לנצל לאופרה זו את החומר של הסימפוני של היצירה הקודמת, ולעשות שימוש בנושאים ובמוטיבים כמנגינות מובילות לאופרה", כתב רימסקי-קורסקוב.
רימסקי-קורסקוב עצמו היה מעורב באופן הדוק בחזרות הקפדניות שהציב לתזמורת והסביר לתזמורת בעדינות רבה ודקדקנות רבה, יחד עם המנצח יוג'ניו אספוזיטו שגילה סובלנות רבה בעבור השיטתיות של המלחין.
רימסקי-קורסקוב בנוסף תיקן בזמן אמת טעויות בתווים.
באופן כללי הוא היה מרוצה המחזרות ומהזמרים.
הבכורה העולמית לאופרה התקיימה ב-7 בינואר 1898, שהוצגה על ידי האופרה הפרטית הרוסית בתיאטרון סולודובניקוב.
בבכורה במוסקבה, המנצח היה אותו אחד שבבכורה הקודמת, יוג'ניו אספוזיטו, עם עיצובי תפאורה של קונסטנטין קורובין וסרגיי מאליוטין.
ההפקה מומנה על ידי איל הרכבות וחברו של רימסקי-קורסקוב במסגרת חוג באלייב, סאבה ממונטוב.
זו הייתה הפעם הראשונה שאחת האופרות של רימסקי-קורסקוב הועלתה על ידי תיאטרון מסחרי ולא במימון המדינה, על ידי התיאטראות הקסריים.
הבכורה בסנקט פטרבורג התקיימה ב-26 בינואר 1901 בתיאטרון מריאינסקי, בניצוחו של אדוארד נפראבניק , ותפאורה של אפולינרי וסנצוב.
ב-1906 הוצגה האופרה בתיאטרון הבולשוי במוסקבה בניצוחו של ויאצ'סלב סוק , ותפאורה של קונסטנטין קורובין.
ההופעה הראשונה בארצות הברית התרחשה במטרופוליטן אופרה בניו יורק ב-25 בינואר 1930 בשפה הצרפתית ועם ניצוחו של טוליו סראפין, ושנה לאחר מכן הפקה ראשונה בלונדון ביוני 1931.
הערה: במקום הסדר הקבוע שנהוג באופרות, סדקו מחולקת לשבע תמונות.
זמן: הדמות סדקו חיה במאה ה-12.
מקום: נובגורוד, הממלכה של מלך הים.
האופרה מספרת את סיפורו של סדקו, נגן גוסלי, שעוזב את אשתו, לובבה, ואת ביתו בנובגורוד ובסופו של דבר חוזר בתור אדם אמיד.
במהלך שנות מסעותיו הוא צובר הון, מתחתן עם בתם של מלך ומלכת האוקיינוס ועובר הרפתקאות נוספות.
עם שובו, העיר ולובבה אשתו שמחה.
סוחרי נובגורוד העשירים מברכים את עצמם על שגשוגם במישור הכלכלי והחברתי.
נז'טה, נגן גוסלי מקייב, שר שיר גבורה.
בתשובה לאותו אדם, גם סדקו שר, אבל הסוחרים צוחקים עליו כשהוא מנבא שנובגורוד תהיה משגשגת יותר אם יוקם נהר המחבר בין אגם אילמן לאוקיינוס.
סדקו משוטט באומללות על שפת האגם.
השירה שלו מושכת כמה ברבורים, אחד מהם משנה צורתו לוולכובה, נסיכת הים, שרוצה להתחתן עם בן תמותה.
היא מסבירה לסדקו איך לתפוס שלושה דגי זהב שיובילו אותו להון מששגשג לאחר מסע ארוך שעתיד לבוא עליו.
הנסיכה מבטיחה לו לחכות בסבלנות לשובה.
עם עלות השחר, מהאגם נשמע קולו של מלך הים.
הוא קורא לבנותיו לחזור הביתה אל המעמקים.
הבנות הופכות שוב לברבורים לבנים ושוחות למרחוק.
אשתו של סדקו, לובבה, מתגעגעת ודואגת עד מאוד לבעלה.
היא שמחה כשהוא חוזר הביתה סוף סוף, אבל הרגשות משתנים חזרה לעצב כשהוא מודיע על כוונתו לעזוב מיד כדי לחפש את מזלו.
סוחרים מתאספים ליד הרציף ונז'טה שר שיר.
הסוחרים לועגים לסדקו כאשר הוא מסביר כיצד יזכה בהונו על ידי לכידת שלושה דגי זהב.
סדקו מתערב עם אותם סוחרים שלא מאמינים לו, שהוא יכול לעשות את זה, ולאחר שהוא מצליח לתפוס את הדגים, הוא זוכה בספינות שלהם לצאת למסע שלו.
הוא מתחיל לאסוף צוות למסעו.
ארבעה סוחרים, ויקינג, אינדיאני וונציאני והודי שרים בתורם על מולדתם.
סדקו מחליט להפליג לוונציה, אל עבר הים התיכון.
צי הספינות של סדקו חוזר הביתה, עמוס באוצרות, אך מרגיע את התלהבותו.
הצוות של סדקו זורק חלק מאוצרם על המים כדי לפנק את מלך הים ולקוות להופעתו, אבל שום דבר לא מופיע.
סדקו נשאר מאחור, נצמד לבולי עץ, כשהרוח מתגברת לפתע בעודו מעל הסיפון.
הסצנה עוברת לתחום ממלכת הים, שם סדקו שר למלך ולמלכה, זוכה בידה של בתם, וולכובה.
חגיגות החתונה הופכות כל כך סוערות עד שסערה צצה, מטביעה ספינות על פני הים, וממלכת מלך הים נהרסת.
סוף שלטונו של המלך מבשר על הופעתו של צליין נוצרי.
סדקו ווולכובה נמלטים מההרס על ממלכת הים.
סדקו ישן על שפת האגם.
וולכובה משגיח עליו ושרה לו שיר ערש.
רגע לפני שהוא מתעורר, היא נפרדת ממנו ואז נעלמת, והופכת לנהר וולכובה שמקשר כעת את אגם אילמן עם הים.
לובבה מוצאת את בעלה ישן ומעירה אותו.
הוא מאמין שהמסע שלו לא היה אלא חלום, אבל המראה של הנהר החדש וצי הספינות שלו משכנע אותו שהוא באמת עכשיו אדם עשיר מאוד.
5, היא פואמה סימפונית, מאת המלחין הרוסי ניקולאי רימסקי-קורסקוב, שנכתבה ב-1867 ושופרה על ידי המלחין ב-1869 וב-1892. היצירה מכונה "הפואמה הסימפונית הראשונה שנכתבה ברוסיה".
היא בוצעה לראשונה בשנת 1867 בקונצרט של האגודה למוזיקה רוסית, בניצוחה של מילי באלאקירב.
רימסקי-קורסקוב כתב מאוחר יותר אופרה באותו השם, סדקו (אופרה), המשמשת מוטיבים מן היצירה הנוכחית.
לרימסקי-קורסקוב עצמו יצא "לנצל לאופרה זו את החומר של הסימפוני של היצירה הקודמת, ולעשות שימוש בנושאים ובמוטיבים כמנגינות מובילות לאופרה".
סדקו, סוחר ונגן גוסלי מנובגורוד מועבר לממלכת מלך הים.
שם סדקו שר למלך ולמלכה וזוכה בידה של בתם, וולכובה.
מילי באלאקירב, הוקסם מפואמה סימפונית שהלחין אנטון רובינשטיין ורצה ליצור אלטרנטיבה רוסית דומה לצורה המוזיקלית החדשה שנגלה אליה.
מבקר המוזיקה ולדימיר סטאסוב הציע לו את סיפור האגדה "סדקו,, כתב תוכנית ליצירה זו, ונתן אותה לבאלאקירב בשנת 1861. בתחילה העביר באלקירב את התוכנית למודסט מוסורגסקי, שלא עשה איתה דבר.
בסופו של דבר הציע מוסורגסקי את התוכנית לרימסקי-קורסקוב.
באלאקירב הסכים לכך, בהסתמך על הניסיון והאהבה של המלחין לים ולאוקיינוס.
במקום הלחנה מקורית המתארת בפשטות ים, רימסקי-קורסקוב השתמש בפואמה הסימפונית של פרנץ ליסט, Ce qu'on entend sur la montagne, בתור השראה.
היצירה של ליסט שימשה לעזר בעבור המלחין הבלתי מנוסה שלא נתקל אף פעם בחייו בפואמה סימפונית.
למרות שרוב המוטיבים היו של ליסט וכך גם ההרמוניה והמלודיה, נושא הסיום היה מקורי מאת המלחין.
החלק המרכזי כולל מוזיקה המתארת את מסעו התת-ימי של סדקו, את חגו של מלך הים ואת הריקוד הרוסי המביא את היצירה לשיאה.
רימסקי-קורסקוב בחר את ההרמוניה הטונאלית העיקרית של היצירה כך: תנועה ברה מז'ור, הבאה בדו מז'ור ולאחר מכן חזרה לרה מז'ור, כדי לרצות את באלאקירב.
לאחר הופעתה של סדקו, האשים מבקר אחד את רימסקי-קורסקוב בחיקוי יצירתו של מיכאיל גלינקה, קאמרינסקאיה.
תגובה זו הובילה את מוסורגסקי ליצור את כתב העת שלו Classicist, בו לעג למבקר.
בהוראתו של באלאקירב תיקן רימסקי-קורסקוב את הפרטיטורה לקונצרט בנובמבר 1869. אלכסנדר בורודין כתב ביום הקונצרט, "בגרסה החדשה הזו, שבה תוקנו קטעי תזמור רבים והאפקטים הקודמים שוכללו, סדקו היא תענוג.
הציבור בירך את היצירה בהתלהבות והזעיקו [לבמה] את קורסינקה [כינוי שנתן בורודין לרימסקי-קורסקוב] שלוש פעמים."
בשנת 1871, מנהל האגודה למוזיקה רוסית, מיכאיל אזנצ'בסקי , הציג את סדקו עם המנצח אדוארד נאפרבניק, כחלק מהמאמצים לגייס את המלחין לפקולטה למוזיקה של הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
זו הייתה גם הפעם היחידה שבה המנצח אדוארד נאפרבניק, ביצע יצירה תזמורתית מאת רימסקי-קורסקוב עבור האגודה למוזיקה רוסית.
ארבע שנים לאחר מכן, אזנצ'בסקי ביקש מנפראבניק מספר פעמים לנצח על הסוויטה הסימפונית של אותו מלחין, אנטאר.
נפראבניק סירב לבסוף, ואמר לאזנצ'בסקי בבוז לכאורה, ש"רימסקי-קורסקוב יכול גם לנהל זאת [את הביצוע] בעצמו."
בשנת 1892, רימסקי-קורסקוב תכנן מחדש ועיבד את סדקו.
"עם התיקון הזה סגרתי חשבון עם העבר", כתב באוטוביוגרפיה שלו.
"בסיום עבודה זו זה לא נותרה יצירה אחת חשובה מהזמנים בהן דעותי היו שונות מאלו של היום".
רימסקי-קורסקוב ניצח על סדקו מספר פעמים ברוסיה במהלך הקריירה שלו, וכן בבריסל במרץ 1900. ארתור ניקיש ניצח על היצירה בנוכחות המלחין בקונצרט בפריז שנערך במאי 1907.
כלי הקשה: טימפני, מצלתיים, גונג ומערכת תופים.
כלי נשיפה מעץ: פיקולו, 2 חלילים, 2 אבובים, שני קלרינטים ו-2 בסונים.
כלי נשיפה ממתכת: 4 קרנות יער, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים וטובה.
כלי מיתר: כינורות, ויולות, וקונטרבס.
פרויקט מחקר הקיץ של דארטמות' בנושא בינה מלאכותית היה סדנת קיץ מחקרית משנת 1956 שנחשבה כאירוע המכונן של בינה מלאכותית כתחום באקדמיה.
הפרויקט נמשך כשישה עד שמונה שבועות והתנהל כסיעור מוחות ממושך.
11 מתמטיקאים ומדענים תכננו במקור להשתתף; לא כולם השתתפו, אבל יותר מעשרה אחרים הגיעו לפרקי זמן קצרים.
בתחילת שנות ה-50 היו שמות שונים לתחום העוסק ב"מכונות חושבות": קיברנטיקה, תורת האוטומטים ועיבוד מידע מורכב.
בשנת 1955, ג'ון מקארתי, שהיה עוזר פרופסור צעיר למתמטיקה בדארטמות' קולג', החליט לארגן קבוצה כדי להבהיר ולפתח רעיונות על מכונות חושבות (או "מכונות החשיבה").
הוא בחר את השם "בינה מלאכותית" לתחום החדש.
הוא בחר את השם בין השאר בשל הנייטרליות שלו והניתוק של השם משאר תחומי המחקר הקשורים אליו.
בתחילת 1955, פנה מקארתי לקרן רוקפלר כדי לבקש מימון לסמינר קיץ בדארטמות' עבור כ-10 משתתפים.
ביוני, הוא וקלוד שאנון, מייסד תורת האינפורמציה שעבד במעבדות נוקיה בל, נפגשו עם רוברט מוריסון, שעסק באותה עת במחקר ביולוגי ורפואי ודנו איתו על הרעיון ובמימון האפשרי, אם כי מוריסון לא היה בטוח אם יהיה כסף זמין עבור מחקר כזה.
ב-2 בספטמבר 1955, הפרויקט הוצע רשמית על ידי מקארתי, מרווין מינסקי, נתנאל רוצ'סטר וקלוד שאנון.
בהצעה זו לראשונה העלו על הכתב באופן רשמי את המונח "בינה מלאכותית".
ההצעה קובעת: "הצעתנו היא לקיים מחקר של שני חודשים, בהשתתפות 10 אנשים, על בינה מלאכותית בקיץ 1956 במכללת דארטמות' בהאנובר, ניו המפשייר.
המחקר יתקדם על בסיס ההשערה שכל היבט של למידה או כל מאפיין אחר של אינטליגנציה ניתן בעקרון לתאר באופן מדויק כל כך שניתן יהיה לבנות מכונה שתדמה אותו.
יעשה ניסיון למצוא דרכים לגרום למכונות להשתמש בשפה, ליצור הפשטות ומושגים, לפתור סוגי בעיות השמורות כיום לבני אדם, ולשפר את עצמן.
אנו סבורים שהתקדמות משמעותית ניתן יהיה להשיג באחת או יותר מבעיות אלה אם קבוצה נבחרת היטב של מדענים תעבוד על כך יחד בקיץ." המשך ההצעה דן על מחשבים, עיבוד שפה טבעית, רשתות עצביות, תורת החישוב , הפשטה ויצירתיות, תחומים שעדיין נכללים בתחום הבינה המלאכותית.
ב-26 במאי 1956, מקארתי הודיע לרוברט מוריסון על 11 המשתתפים המתוכננים:
עוד צוין, "אנו נתרכז בבעיה של תכנון דרך לתכנות מחשבים ליצירת מושגים וליצירת הכללות.
זה כמובן נתון לשינוי כאשר הקבוצה תתכנס."
המשתתפים בפועל הגיעו בזמנים שונים, רובם לזמנים קצרים בהרבה משצוין בבקשה המקורית.
ב-18 ביוני 1956, הגיעו המשתתפים הראשונים (ריי סולומונוף וטום איטר) לקמפוס דארטמות', כדי להצטרף לג'ון מקארתי שכבר הייתה לו שם דירה.
אומרים שסדנת דארטמות' פעלה במשך שישה שבועות בקיץ 1956. אך בהערותיו של ריי סולומונוף שנכתבו במהלך הסדנה, היא נמשכה כשמונה שבועות, בערך מ-18 ביוני עד 17 באוגוסט.
ביומן דארטמות' של סולומונוף נכתב כי הוא נשא הרצאה אחרונה ב-17 באוגוסט.
מקארתי איבד את רשימת המשתתפים המקורית שלו.
סולומונוף ערך רשימה מלאה בהערותיו:
למשתתפי האירוע הייתה את כל הקומה העליונה של המחלקה למתמטיקה בדארטמות', וברוב ימי השבוע הם היו נפגשים בכיתה הראשית למתמטיקה.
אחד המשתתפים הוביל דיון המתמקד ברעיונות שלו, ולעיתים קרובות יותר התקיים דיון כללי.
הדיונים כיסו נושאים רבים, אך מספר כיוונים נחשבים ככאלה שהסדנה יזמה או עודדה: עלייתן של שיטות סימבוליות, מערכות המתמקדות בתחומים מוגבלים (מערכות מומחים מוקדמות), ומערכות דדוקטיביות לעומת מערכות אינדוקטיביות.
אחד המשתתפים, ארתור סמואל, אמר: "זה היה מאוד מעניין, מאוד מפרה, מאוד מרגש".
ריי סולומונוף שמר על רשימות המעניקות את התרשמותו מהשיחות ומהרעיונות מתוך דיונים שונים.
ב-2006 התקיים כנס AI@50 לציון 50 שנה לסדנת דארטמות'.
סדנה לעצבים הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2003, בבימויו של פיטר סגל ובכיכובם של אדם סנדלר וג'ק ניקולסון.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-11 באפריל 2003.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 75 מיליון דולרים, גרף בסך הכל בסביביות 195 מיליון דולרים בקופות ברחבי העולם.
העלילה מתמקדת בדייב בוזניק (אדם סנדלר), איש רגוע ופסיבי העובד כמנהל שיווק.
לאחר תקרית קטנה בטיסה שמתפרשת כהתפרצות כעס, דייב נשלח לסדנת ניהול כעסים תחת השגחתו של ד"ר באדי ריידל (ג'ק ניקולסון), מטפל לא שגרתי עם גישה מיוחדת ובלתי צפויה.
דרכו המיוחדת של ד"ר ריידל מובילה את דייב לשורה של מצבים קומיים מוזרים, כשהוא מנסה לעזור לו "לשלוט בכעסים" תוך כדי שהוא עצמו מעורר לא מעט כעס.
במהלך הסרט, דייב מגלה שהטיפול אינו בדיוק כפי שהוא חשב ושאולי ישנם רבדים עמוקים יותר למפגש עם ד"ר ריידל.
אדם סנדלר בתפקיד דייב בוזניק
ג'ק ניקולסון בתפקיד ד"ר באדי ריידל
מריסה טומיי בתפקיד לינדה, חברתו של דייב
וודי הרלסון בתפקיד גלדיס, שוטר קרוס-דרסר
חלקם שיבחו את הכימיה בין אדם סנדלר וג'ק ניקולסון ואת הביצועים הקומיים שלהם, בעוד שאחרים מתחו ביקורת על התסריט ועל השימוש בהומור פשטני.
הסרט נחשב לאחת מההצלחות המסחריות הגדולות של סנדלר, כשהוא הכניס מעל 195 מיליון דולר בקופות ברחבי העולם.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 42% מצד המבקרים, המבוסס על 187 ביקורות.
באתר Metacritic, הוא זכה לציון של 52 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
למרות זאת, הקהל העניק לסרט ציון גבוה יותר, והוא הצליח להתבלט בזכות שילוב הכוכבים וההומור הייחודי של הסרט.
סֵדֶר זְרָעִים הוא הראשון שבסדרי המשנה, ונכללות בו ההלכות הקשורות בעבודת אדמה וכן הלכות של ברכות ותפילות, הנמצאות במסכת ברכות.
בסדר זה ישנן 655 משניות בסך הכל.
בתלמוד נדרש הפסוק על ששת סדרי משנה.
המילה הרומזת לסדר זרעים היא "אֱמוּנַת" מפני שאדם הזורע הוא אדם מאמין, כי לעולם אין לדעת האם התבואה תצמח בשנה הבאה, עקב כל פגעי הטבע האפשריים.
סדר זרעים כולל 11 מסכתות:
מסכת ברכות, העוסקת בקריאת שמע, תפילה, ברכת המזון ושאר ברכות;
מסכת פאה, העוסקת במתנות עניים - חלקים מהתבואה, שחובה להשאירם לטובת האנשים החלשים בחברה;
מסכת דמאי, העוסקת בדמאי - תבואה, שספק אם הופרשו ממנה תרומות ומעשרות;
מסכת כלאיים, העוסקת באיסורי כלאיים - איסורי הכלאה, שעטנז והרכבה;
מסכת שביעית, העוסקת בדיני שנת שמיטה;
מסכת תרומות, העוסקת ב"תרומה גדולה" - אחת ממתנות הכהונה (ר' תרומות ומעשרות);
מסכת מעשרות, העוסקת בדיני מעשר ראשון;
מסכת מעשר שני, העוסקת בדיני מעשר שני;
מסכת חלה, העוסקת בדיני הפרשת חלה;
מסכת ערלה, העוסקת בדיני ערלה - פירות שצמחו על עץ בשלוש שנותיו הראשונות;
מסכת ביכורים, העוסקת בדיני הביכורים, וכן הכוללת פרק נוסף העוסק בדיני אנדרוגינוס.
על הסיבה לסידור זה כותב הרמב"ם, שרבי יהודה הנשיא בחר להתחיל את חיבורו דווקא ממסכת ברכות, משום שהדבר המתיר לאדם לאכול את מזונו הוא הברכה.
והיות שהתכוון לדבר על ברכות, התחיל את מסכת ברכות דווקא מהברכות והמצוות שכל אדם מחויב לקיים בכל יום (קריאת שמע ותפילה) ולאחר מכן המשיך בברכות הנהנין ושאר ברכות.
ואחר שדיבר על תיקון האכילה, התחיל בדברים שחייבים בהם בעת עבודת האדמה.
והתחיל דווקא מפאה, משום שכל המתנות חייבים בהם רק אחרי הקצירה, ואילו מצוות פאה חלה אפילו כשהתבואה עוד לא נקצרה.
והואיל והתחיל לדבר על מתנות עניים, המשיך למסכת דמאי, כי לעניים מותר לאכול דמאי.
אחר כך עבר לדיני כלאיים, כי כך זה מופיע בתורה: "לא תכלה פאת שדך...
שדך לא תזרע כלאיים"- מצוות פאה ואחר כך מצוות כלאיים.
אחר כך עבר לדיני שביעית, שאף על פי היה ראוי שדיני ערלה יופיעו קודם, משום שהם מופיעים בתורה אחרי כלאיים, ערלה אינה מצווה המוכרחת שאדם יעשה אותה, כי אם הוא לא יזרע, לא יתחייב בערלה, אך בשמיטה יש איסור נטיעה שכולם אסורים באיסור זה.
לאחר מכן התחיל בדיני המתנות והמתנה הראשונה היא תרומה גדולה ולכן התחיל במסכת תרומות.
אחר כך המשיך את סדר במתנות למסכת מעשרות, מסכת מעשר שני ומסכת חלה.
וכשסיים לדבר על הזרעים דיבר על הפירות במסכת ערלה וסיים במסכת ביכורים, כי גם בתורה מופיעים דיני ביכורים רק בסוף התורה (בפרשת כי תבוא).
תלמוד בבלי: כיוון שרוב הסדר עוסק במצוות שקשורות לארץ-ישראל ומפני שהתלמוד הבבלי נכתב בחוץ לארץ נכללה רק מסכת ברכות.
תוספתא: נכתבו כל המסכתות שבסדר.
תלמוד ירושלמי: נכתבו כל המסכתות שבסדר.
משנה תורה לרמב"ם: הספר המקביל לסדר זרעים הוא ספר זרעים.
אך הדינים הנמצאים במסכת ברכות נמצאים בספר אהבה.
שולחן ערוך: הדינים המופיעים במסכת ברכות נמצאים בחלק אורח חיים.
שאר הדינים השייכים לזמן הזה (כמו הלכות מעשרות) נמצאים בחלק יורה דעה.
סדר זרעים הוא הסדר הראשון של שישה סדרי משנה.
הרמב"ם מסביר, שהסיבה שהוא הראשון היא משום שבשביל לעבוד את ה' צריך לחיות ואי אפשר לחיות בלא מזון.
לכן, המשנה מתחילה קודם כל בדינים הקשורים לזרעים הנאכלים שמהם עושים לחם שהוא מזונו הבסיסי ביותר של האדם.
בתורת הקבוצות, סדר חלקי על קבוצה הוא יחס בינארי המקיים אחת משתי קבוצות של אקסיומות:
היחס רפלקסיבי, אנטי-סימטרי חלש, טרנזיטיבי – זהו יחס סדר חלש.
היחס אי-רפלקסיבי, אנטי-סימטרי חזק, טרנזיטיבי – זהו יחס סדר חזק.
הקבוצה , יחד עם יחס הסדר, נקראת קבוצה סדורה.
אקסיומות אלה מתמצתות את התפיסה האינטואיטיבית של סדר: דבר אינו יכול להיות גם גדול מדבר אחר וגם קטן ממנו, ואם דבר אחד קטן משני הקטן משלישי, אז הראשון קטן מן השלישי.
מושג הסדר החלקי לוכד אינטואיציה זו באופן אקסיומטי.
המונח נוסח לראשונה על-ידי המתמטיקאים ארנסט שרדר וצ'ארלס פרס בשנת 1911.
מקובל לסמן יחסי סדר בווריאציות על סימן האי-שוויון , והיפוכו .
הסימון ליחסי סדר חלשים כולל גם רמז לסימן השוויון, כגון , בעוד שהסימון ליחסי סדר חזקים אינו כולל אותו: .
שני סוגי היחסים כרוכים זה בזה: אם יחס סדר חלש, אז היחס ( אבל ) הוא יחס סדר חזק.
אם יחס סדר חזק, אז היחס ( או ) הוא יחס סדר חלש.
יחס סדר לא יכול להיות גם חזק וגם חלש, למעט המקרה המנוון של היחס הריק על הקבוצה הריקה.
באופן כללי יכולים להיות שני איברים של שאינם ניתנים להשוואה מבחינת היחס, ולכן הוא נקרא גם יחס סדר חלקי.
אם עבור כל מתקיים או אז קוראים ליחס סדר ליניארי או סדר מלא, ולזוג קבוצה סדורה ליניארית, או שרשרת.
קבוצת כל המספרים הטבעיים המסומנת כך: עם הסדר הסטנדרטי עליהם, היא קבוצה סדורה ליניארית.
יחס החלוקה של מספרים טבעיים המסומן כך: מוגדר כך: אם ורק אם מחלק את ללא שארית.
הקבוצה המחולקת היא קבוצה סדורה חלקית שאינה סדורה ליניארית, שכן לא ניתן, למשל, להשוות בין 5 ו-2, שאינם מחלקים זה את זה ללא שארית.
יחס החלוקה אינו יחס סדר על המספרים השלמים כי אינו אנטי-סימטרי: וגם אף כי .
איבר נקרא איבר מינימלי או איבר מזערי אם לא קיים השונה ממנו עבורו .
איבר נקרא איבר מקסימלי או איבר מרבי אם לא קיים השונה ממנו עבורו .
איבר נקרא מינימום (גם: איבר קטן ביותר או איבר ראשון) אם לכל מתקיים .
איבר נקרא מקסימום (גם: איבר גדול ביותר או איבר אחרון) אם לכל מתקיים .
ההבדל בין איבר מקסימלי למקסימום הוא שבקבוצה סדורה חלקית לא תמיד ניתן להשוות איבר לשאר האיברים, ואילו מקסימום חייב להיות בר השוואה לכל שאר האיברים.
בקבוצה סדורה ליניארית שבה יש איבר ראשון לכל תת-קבוצה של , נקראת קבוצה סדורה היטב.
כאשר מתקיים , ואין עבורו , אזי אומרים כי מכסה את (ומכאן שבסדר צפוף אין שני איברים שמכסים זה את זה).
סדר השיח (צרפתית: L'ordre du Discours) היא הרצאת הבכורה של הפילוסוף הצרפתי מישל פוקו, שנערכה בקולז' דה פראנס ב-2 בדצמבר 1970 ומנתחת את מושג ה"שיח", את תפקידו להבעת האמת והידע, וכיצד הוא מושפע מיחסי כוחות ומאבקי שליטה, וכיצד ניסוחו מנוצל בידי הצדדים להשגת כח.
ההרצאה עובדה בידו לספר הפכה במהרה ל"טקסט מפתח" עבור פרשני פוקו.
מבין כל הרצאתותיו של פוקו בקולז', רק הרצאה זו יצאה לאור כספר בחייו.
את ההרצאה הקדיש פוקו למורו ופטרונו המנוח, ז'אן איפוליט, שאת כיסאו בקולז' ירש.
היפוליט היה מי שדחף טרם מותו לבחירתו של פוקו לקולז', יחד עם הפרופסורים ז'ורז' דומזיל, ז'ול וולמן ופרנאן ברודל.
הנושא: דיון מעמיק בדרכי השיח האנושי
פוקו הביע ביקורת על השיח האנושי, ושם לב לדקויות, לרבדים, ולמגמות שבכל שיחה.
את דבריו פתח במשאלה ותקווה שריבוי המילים בהרצאתו, מילים שבעצמן עוסקות במילים, יסייע לו להגיע אל מהותו של השיח.
לפי פוקו השיח היה אמור להיות כלי שבאמצעותו כל חברה תוכל לפתור את מכלול בעיותיה, מתוך דיון מעמיק וחופשי שמטרתו לחתור אל האמת ולפשר ולגשר אליה.
אבל בפועל השיח הוא כלי כוחני משתק ואלים שעוצר את הפצת המידע, מגביל את תוכן השיחות, ומנסה לעצב את דעת הקהל על פי מוסכמות החברה המוטבעות בכללי השיח.
לדעת פוקו, הבעיה שבעטיה השיח לא יכול להתנהל באופן חופשי ולא יכול להגיע לחקר האמת, הוא שהדובר כפוף ושבוי בידי התדמית שלו עצמו, תדמית הנקבעת בידי "הממסד", מסגרת חברתית הקובעת את גבולות השיח ואת כללי השיח, כלומר הממסד קובע מה ואיך ניתן לומר כל דבר.
קול פנימי מהדהד בראשו של הדובר ואומר, .
אלא שהדובר מוגבל וכבול למסגרת השואבת מהדיבור שלו את כל כוחו ומותירה שיח חלול, מדולדל וחסר משמעות.
פוקו ניסה לברר מה מפחיד את המשוחחים , מדוע הם אינם יכולים לומר את הדברים כפשוטם ותמיד מחפשים לעמוד בכללים המצופים ממנו?
בהרצאה, הסיק פוקו שהאמת תושג משקלול כל מסלולי השיח החותרים לקראת האמת באופן כן וחסר פניות.
את אימרתו של פרנסיס בייקון משנת 1597 ידע הוא כוח, היפך למעשה פוקו ב-1970, והדגיש שיש צורך במודעות לגבי הכוח ומאבקי השליטה, כדי לנסח נכון את הידע ולהבין איך הוא נוסח בידי אחרים.
הדיבור, טוען פוקו, אינו חופשי.
מופעלים עליו כללי הדרה והרחקה (בלשון [[ביהביוריזם
מדעי ההתנהגות]]: חיזוק שלילי - הכחדה וענישה) משני סוגים:
הליכים פנימיים של השיח המוביל אותו לאן שהוא זורם.
הליכים חיצוניים, כללי שיח שהחברה קובעת, במסגרת מנגנוני שימור חברתיים, ומנגנוני הפצה מידע כפי שיוסבר מיד.
איסורי דיבור - מה שאין לומר
בכל שיח קיים תוכן אסור - רבדים של שיחה שאין לדבר עליהם.
נסיבות השיח הם המובילים לקביעת הדברים הרצויים ואילו שמהן נמנעים.
תוכן הדברים שמותר או אסור לומר נקבע על פי המקום, הזמן והאופן בו נאמרים דברים.
כך לדוגמה השיח בין שני מבוגרים יהיה שונה מהשיח בין מבוגר לילד ויהיו דברים שיוסתרו מן הילד.
סמכות, השתקה, היעדר שקיפות מלאה וחסרת פניות, והאמת לאמיתה: פוקו מצביע על כך שבמקרים רבים יש דמות סמכותית בשיח - דמות החורצת דין ומחליטה בנושאים המדוברים.
למשל שופט בבית משפט, מורה מול תלמיד, אם מול ילדתה, ועוד.
לדעת פוקו, ההימנעות מאמירת דברים מתוך פחד הסמכות היא הגורמת להטיית השיח מן האמת האובייקטיבית והנכון הנייטרלי, שאליה אפשר להגיע רק עם שקיפות מלאה.
התחומים הבעייתיים ביותר שבהם יש השתקה עצמית (צנזורה פנימית) הם בראש ובראשונה הפוליטיקה - כלומר המדיניות, סדרי הכוח והשלטון, וכן והמיניות (האירוטיקה) והמוסכמות החברתיות לגביה.