tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית הגידול הטבעי של העצלנאים הם יערות הגשם העבותים של דרום אמריקה, בעיקר בברזיל ובמרכז אמריקה כמו בקוסטה ריקה, אשר כרבע משטחה הכולל פארקים לאומיים, מקדשים או בקתות אקולוגיות, מוקדש להגנה ולשימור העצלנים.
העצלן הוא שוכן עצים מובהק, ואת מרבית חייו הוא מבלה על העץ.
שם הוא מזדווג, אוכל ואף ישן (בדרך כלל כשהוא נתלה במהופך בעזרת ידיו).
אורך חייו הממוצע נע בין 10 ל-20 שנים.
עצלנים החיים בטבע תועדו ישנים במשך כ-9.6 שעות בממוצע ביממה בלבד.
הם פעילים בעיקר בשעות הערב המוקדמות עד חצות הליל, וישנים בעיקר באשמורת האחרונה של הלילה.
בשביה, ישנים העצלנים במשך כשש עשרה שעות ביממה.
העצלן יורד אחת לכמה ימים מהעץ רק לעשיית צרכיו.
למדענים לא ברור מדוע הוא יורד מהעץ לשם כך, שכן הוא הופך את עצמו לפגיע מאוד לטורפים; עם זאת, לדעת מומחים רעש נפילת הצרכים מגובה העץ עלול למשוך טורפים.
גופו של העצלן מותאם בצורה הטובה ביותר לחיים על העץ; הפרווה העבותה והתנועה האיטית עוזרת להסוואתו מעיני אויביו, ואילו הציפורניים והגפיים החזקות מסייעות לטיפוס על העץ ולאחיזה בו.
העצלנאים מתאפיינים בתנועה איטית במיוחד.
הם לא נעים כשאין צורך בכך, וגם כשהם עושים זאת הם נעים באיטיות רבה.
על הקרקע נע העצלן בזחילה, וכשהוא נתון בסכנה, הוא נע קצת מהר יותר, במהירות של כ-4.5 מטרים לדקה.
ככל הנראה התזוזה האיטית יחד עם הפרווה העבותה וצבעי ההסוואה מסייעים לעצלן להסתתר ולא להתגלות ביער גשם.
העצלנאים אינם מנהלים אורח חיים חברתי במשך רוב השנה, והפרטים השונים לא חיים קרוב זה לזה.
הזכר אינו עושה דבר בענייני חיזור.
הנקבה היא זאת שמשמיעה קולות ומפיצה ניחוח מיוחד סביבה.
כאשר הסימנים מגיעים אל הזכר המצוי בסביבה, הוא יורד מהעץ שלו, מטפס אל העץ שלה.
ההזדווגות נמשכת בין שניות בודדות ל-30 שניות.
הם לעולם לא ייפגשו שוב.
הריון הנקבה נמשך כ-5 חודשים.
הוולד נולד מפותח יחסית, אולם הוא נותר תלוי על פרוות אימו, בדומה לגור הקואלה, עד גיל מספר שבועות.
לעיתים נשאר העצלן כל חייו על אותו עץ, ולפעמים גם הצאצאים נשארים על אותו העץ שבו חיה אימם.
בדרך כלל העצלנאים אינם נוהגים להתרחק במהלך כל חייהם מקבוצת עצים או ענפים מסוימת.
העצלן הוא אוכל כל: הוא מסוגל לאכול לטאות קטנות וחרקים, אך עיקר תזונתו מתבססת על עלים וקליפות עצים, אותן הוא תולש בעזרת ציפורניו.
את מרבית הנוזלים הדרושים לו מקבל העצלן מן הפירות והעלים שהוא אוכל, ובנוסף, לעיתים רחוקות הוא יורד מהעץ בחיפוש אחר מקור מים.
כשהוא כבר עושה זאת, מיטיב העצלן לשחות.
בצורתו החיצונית ובמבנה גופו דומה העצלן למעין קוף, אף על פי שהוא איננו כזה.
פרוותו סמיכה מאוד וארוכה, והיא מערכת אקולוגית שבה נמצאות אצות המתקיימות בטבע רק בתוך פרוותו של העצלנאי, פטריות, עש, קרדית ועוד.
אלה צובעים את הפרווה בגוני אפור, לבן, ירוק וחום, המשמשים את העצלנאים ככתמי הסוואה.
פני העצלן קטנות ופחוסות, האף גדול יחסית, ולמרבית האנשים נראות פני העצלן כמחייכות באופן תמידי.
הפרווה מסביב לצוואר ארוכה יותר מבשאר הגוף, דבר היוצר מעין אדרת שיער.
צווארם של העצלנאים גמיש מאוד והם מסוגלים לסובבו סיבוב של 270 מעלות.
העיניים והאוזניים קטנות יחסית ולעיתים מוסתרות תחת השיער.
הגפיים הקדמיות ארוכות מן האחוריות, ומשמשות לטיפוס על ענפי עצים.
בקצה האצבעות טפרים ארוכים מאוד ומעוקלים, המסייעים לעצלן להיתלות על העץ ולטפס עליו, כך שלא ייפול ממנו אף בשנתו.
חושי הראייה והשמיעה של העצלן חלשים מאוד.
בסביבתו הטבעית, העצלן כמעט שאינו נע, מזונו נמצא בהישג ידו, והוא מסתמך בעיקר על חוש המישוש כמו גם על חוש הריח למציאת מזונו ועשיית צרכיו.
אורכו של עצלן בוגר נע בין 50 ל-60 סנטימטרים.
אחד מאבותיו הקדומים של העצלן המודרני הוא העצלן הענק, ששייך לקבוצת עצלני הקרקע, שהגיע למשקל 7 טונות וגובה של שישה מטרים.
אויביו הטבעיים: חתולים גדולים כגון היגואר, אנקונדה ועופות דורסים כמו ההרפיה, המסוגלים לצוד אותו בקלות רבה.
העצלן הוכר כחיה הלאומית של קוסטה ריקה, וכן נמצא על השטרות המקומיים במדינה.
ב-1997 הוכר מקדש העצלנים שבקוסטה ריקה כמרכז להצלת עצלנים פצועים, יתומים ונטושים, לשיקומם, לקידום המחקר ולהשבתם לטבע.
עצם הזרוע (TA: Humerus) היא העצם הארוכה ביותר של הזרוע.
היא נמצאת בין הכתף למרפק.
בשלד, עצם הזרוע ממוקמת בין עצם השכם בצידה המקורב, לעצמות החישור והגומד בצידה המרוחק.
זוהי העצם הגדולה ביותר בגפה העליונה.
אפשר לחלק את עצם הזרוע לשלושה אזורים:
החלק העליון כולל את ראש העצם המעוגל, המופרק עם עצם השכם.
מרוחק מהראש, נמצא הצוואר האנטומי (Collum anatomicum humeri) ובהמשך בולטות שתי גבשושיות (הגדולה והקטנה, בלועזית – Tuberculum majus, Tuberculum minus).
לגבשושיות מחוברים השרירים מסובבי הכתף.
בין שתי הגבשושיות, נמצא חריץ (מענית) שדרכו עובר גיד הראש הארוך של שריר הזרוע הדו ראשי.
האזור שמתחת לגבשושיות, שם העצם צרה יחסית, נוטה להשבר יותר מאזורים אחרים בעצם.
תכונה זאת העניקה לו את השם הצוואר הניתוחי (Collum chirurgicum humeri).
לאורך גוף הזרוע מתחברים שרירים שונים.
באמצע אורך הגוף, אפשר לזהות את גבששת הדלתא (Tuberositas deltoidea), אליה מתחבר שריר הדלתא.
בהכללה, אפשר לומר שכל השרירים הנאחזים בעצם מגבששת הדלתא ומעלה, מניעים את הזרוע וכל השרירים הנאחזים בעצם הזרוע, למטה מגבששת הדלתא, מניעים את המרפק.
יוצא מהכלל הוא שריר הזרוע התלת ראשי, שנאחז לאורך מרבית חלקו האחורי של גוף עצם הזרוע.
עצב החישור, שנע בצורה סלילית מסביב לגוף העצם, בחלק הצידי, מותיר את חותמו בדמות חריץ רדוד מתאים (Sulcus nervi radialis).
החלק התחתון שטוח יותר מגוף העצם ומסתיים במשטח מפרקי רחב.
משני צידיו בולטים עיליות העלים (Epicondylus) הצידית והתיכונה.
בחלק הצידי של קדמת המשטח המפרקי, נמצא רֹאשִׁישׁ הזרוע (Capitulum humeri) שצורתו בליטה כדורית, אליו מופרקת עצם החישור.
בצד התיכון של המשטח המפרקי, נמצא הסליל (Trochlea humeri).
לסליל, העוטף את הקצה התחתון של עצם הזרוע, צורה המזכירה גלגלת.
דרכו, מופרקת עצם הזרוע עם עצם הגומד.
עִלִּית הָעֱלִי הצידית, קטנה יותר ופחות בולטת מעלית העלי התיכונה.
שתיהן משמשות כנקודות חיבור מרכזיות לשרירי האמה.
מחוברים אליהן, בין היתר, הגיד המשותף של פושטי כף היד והגיד המשותף של כופפי כף היד, בהתאמה.
קלוויקולה, מכונה גם עצם הצוואר) היא עצם ארוכה המהווה חלק מחגורת הכתף.
שמה העברי והלטיני (Clavicula - "מפתח קטן") ניתן לה על פי תכונתה להסתובב סביב ציר האורך שלה, בזמן הרמת הזרוע (תנועה הניתנת למישוש בעזרת היד השנייה).ישנן שתי עצמות בריח, אחת ימנית ואחת שמאלית.
עצמות בריח קיימות ברבים מבעלי ארבע רגליים.
העצמות קיימות באלו המשתמשים בגפיים הקדמיות שלהם לאחיזה והיעדרן או שרידים שלהן אופייניים לאלו המשתמשים בגפיים הקדמיות בעיקר כתמיכה ולריצה.
עצם הבריח היא עצם ארוכה בעלת שני פיתולים.
היא ממוקמת מעל הצלע הראשונה, ומחברת בעזרת שני מפרקים, מפרק שיא הכתף והבריח ומפרק החזה והבריח, בין שיא הכתף של עצם השכם לעצם החזה.
עצם הבריח צרה יותר, קצרה יותר, מפותלת פחות וחלקה יותר בנשים מאשר בגברים.
הקצה התיכון שלה מעוגל והקצה הצידי שלה משוטח.
עצם הבריח מספקת חיבור קשיח יחיד בין הגפה העליונה לגו.
אופיו של החיבור, המרחיק את הגפה העליונה מהגו, מאפשר חופש תנועה רב לגפה.
מאידך, פגיעה עתירת אנרגיה בגפה העליונה, נוטה לא פעם להתבטא בשבר של עצם הבריח, החלשה יחסית לעצמות הגפה האחרות.
בנוסף, עצם הבריח מגנה על מבנים חיוניים כגון עצבים וכלי דם העוברים מאחוריה.
לכן, תזוזה של העצם ממקומה נחשבת פציעת חירום.
למרות סיווגה של עצם הבריח כעצם ארוכה, היא אינה מכילה מח עצם (קיומו של מח עצם, אופייני לעצמות ארוכות).
מבנה הפנימי כולל רקמת עצם ספוגית עטופה ברקמת עצם צפופה.
רבים מהשרירים הגדולים של הגפה העליונה, נאחזים בעצם הבריח.
ביניהם אפשר למנות את שרירי הדלתא והחזה הגדול, המניעים את הזרוע, את שריר עצם החזה, הבריח והזיז הפיטמתי המניע את הצוואר ואת שריר הטרפז המשתתף בהנעת הזרוע והצוואר שניהם.
השריר התת-בריחי מחבר בין עצם החזה לעצם הבריח כך שפעולתו מעגנת את עצם הבריח למפרק החזה והבריח ומניעה למטה את העצם.
שבר בעצם הבריח, הוא השבר הנפוץ ביותר ומהווה כ 5% מהשברים שמגיעים לטיפול בחדרי מיון.
השבר נפוץ יותר בגברים ובדרך כלל קשור לפעילות ספורטיבית כגון רכיבה על אופניים או לתאונות, עם דגש על אופנועים.
השברים בעצם הבריח נחלקים באופן הבא:
80% בשליש האמצעי של העצם
15% בשליש המרוחק של העצם, בסמוך לחיבור לכתף
5% בשליש הקרוב של העצם, סמוך לאזור הצוואר
לעיתים, במקום השבר נוצרים חלקים קטנים של העצם, המכונים "פרפרים".
הטיפול בשבר בעצם הבריח, נחלק לשני סוגים, טיפול 'שמרני', שמתבסס על קיבוע, וטיפול ניתוחי.
ישנם מחקרים הטוענים כי בטווח של שנה, ההבדלים בין אופני הטיפול מתבטל (נכון ל-2012).
ואכן, נכון לשנת 2017 עדיין רוב מוחלט של הטיפולים בשבר זה הם טיפולים שמרניים.
עם זאת, ככל שמתפתחות טכנולוגיות חדשות, יש יותר ויותר רופאים הממליצים על האופציה הניתוחית.
טיפול שמרני בשבר בעצם הבריח, מתבסס על קיבוע של היד, אם באמצעות מתלה צוואר או באמצעות רצועה בצורה של 'שמיניה', המחזיקה את כל האזור.
בטיפול זה נותנים לגוף לרפא את אזור השבר בתהליך טבעי.
יתרונות הטיפול הוא העדר הסיכונים הכרוכים בניתוח, שיכולים להתבטא בזיהום, פגיעה בעצבים באזור, פגיעה בכלי דם, הסתבכות הקשורה להרדמה וכיוצא בזה.
החיסרון הוא שלעיתים, כאשר מדובר בשברים עם תזוזה, יכול להיווצר קיצור של העצם.
זאת משום שהשרירים המחוברים לעצם מפעילים כח ואינם מאפשרים לשני הקצוות להגיע בדיוק זה מול זה.
קיצור העצם יכול להוות לעיתים בעיה אסתטית בלבד, ולעיתים יכול להשפיע על התפקוד.
כמו כן יכולים להיות מקרים של אי-חיבור, גם לאחר תקופה ארוכה.
הטיפול הניתוחי הקלאסי, מתבסס על פתיחה של מקום השבר, וחיבור כל חלקי העצם באמצעות פלטת מתכת, העשויה לרוב מטיטניום.
שימוש בפלטה אורתופדית לחיבור שברים, הוא הליך מקובל עבור טיפולי שברים שאינם ניתנים לריפוי באמצעות קיבוע בלבד.
אך הבעיה עם פתרון זה במקרה זה הוא שעצם הבריח קרובה מאוד לעור, ולכן פלטה כזו יכולה לבלוט ולהפריע (כמו למשל בסחיבה של תיק עם רצועות), ונוצר צורך להוציא אותה לאחר תום תהליך האיחוי, דבר הדורש שוב ניתוח עם כל המשמעויות הנלוות לכך.
פתרון חדשני יותר, הוא באמצעות טכניקה של ניתוח 'זעיר פולשני'.
בטכניקה זו עושים שני חתכים קטנים בעור.
החתך הראשון מתבצע מעל מקום השבר עצמו, דרכו קודחים תעלה עבור פין שיוכנס בהמשך.
ולאחר מכן מחזירים את חלקי העצם למקומה.
חתך נוסף מתבצע בצד הרחוק של העצם, דרכו מחדירים פין מתכתי תוך לשדי, אשר נמצא במרכז העצם, ומחזיק את החלקים שלה עד לריפוי.
לאחר הריפוי הפין נשאר בתוך העצם ואינו מפריע.
תהליך הריפוי מהיר יחסית לטיפול השמרני, והסיכוי לחזרה לתפקוד מלא גבוה.
בישראל, מתבצע טיפול זה במסגרת רפואה פרטית בלבד.
עצם החִישּׁוּר (רדיוס, TA: Radius), היא עצם ארוכה, שנמצאת בין מרפק היד לשורש כף היד.
עצם החישור קצרה וקטנה יותר מעצם הגומד, ושתי העצמות יחד, מרכיבות את האמה.
שמה של עצם החישור מקורו במונח הלטיני radius, שפירושו חישור של גלגל, וניתן לה לפי צורתה המזכירה חישור גלגל.
חלקה העליון של העצם כולל ראש, צוואר וגבששת.
לראש (Caput radii) מבנה גלילי, עם שקע במשטח העליון שלו, המתאים למבנה העגול של הראשיש של עצם הזרוע, אליו הוא מופרק.
היקפו של הראש חלק, חלקו התיכון רחב ומופרק עם נישה מתאימה בעצם הגומד.
יתר ההיקף, צר יותר ועטוף ברצועה הטבעיתונית (Ligamentum anulare radii).
בהמשך לראש נמצא הצוואר (Collum radii) ובהמשך לו, בצד הקדמי של העצם, נמצאת בליטה בשם גבששת החישור (Tuberositas radii).
לגבששת החישור מתחבר שריר הזרוע הדו ראשי.
לגוף עצם החישור (Corpus radii), צר בחלקו העליון ומתרחב ככל שמתקרבים לחלקו התחתון, צורת מנסרה.
שלושה קווים המפרידים את גוף העצם לשלושה משטחים, מעניקים לו את צורתו: גבול קדמי (Margo anterior radii), גבול אחורי (Margo posterior radii) והרכס הבין גרמי (Margo interosseus radii).
לרכס הבין גרמי, מחובר הקרום הבין גרמי (Membrana interossea), המחבר בין עצם החישור לעצם הגומד.
שרירים המניעים את שורש כף היד ואת אצבעות כף היד, נאחזים לאורך גוף העצם.
ביניהם, מרבית השרירים החיצוניים (לכף היד) המניעים את האגודל והשרירים האחראים על תנועות הסיבובים כלפי מטה וכלפי מעלה של האמה.
החלק התחתון של עצם החישור, רחב ובעל שני משטחים מפרקיים.
בצידו התיכון נמצאת נישה (Incisura ulnaris) המתאימה לראש עצם הגומד, אליו היא מופרקת דרך מפרק החישור והגומד המרוחק.
תחתון יותר, בקצה העצם, משטח מפרקי נוסף, מחולק לשניים, המתאים לעצמות שורש כף היד - הסירה והסהר.
בחלק האחורי בולטת הגבשושית הגבית (Tuberculum dorsale) התומכת ומפרידה בין חלק מגידי פושטי כף היד והאגודל, הנעים משני צדדיה.
בחלק הצידי, בולט זיז החרט (Processus styloideus radii), נקודת אחיזה לרצועות כף היד ומעבר לחלק מהגידים המניעים את האגודל.
עצם הגֹּמֶד (TA: Ulna, בלטינית: אולנה - מרפק), או עצם הזֶנֶד, היא עצם ארוכה הממוקמת בין עצם הזרוע לשורש כף היד, מרכיבה את שלד האמה ביחד עם עצם החישור.
עצם הגומד רחבה בחלקה העליון, והיקפה הולך ומוצר ככל שמתקרבים לחלקה התחתון.
לחלקה העליון של העצם צורה המזכירה מפתח צינורות.
לוע המפתח מורכב מזיז המרפק (Olecranon) הבולט (זיז המרפק אינו מכוסה ברקמה למעט עור, לכן הוא ניתן למישוש בקלות) ומהזיז הַוָּוִי (Processus coronoideus ulnae).
חלקו הפנימי של הלוע, החריץ הסהרוני (Trochlear notch), מופרק עם הסליל (Trochlea humeri) של עצם הזרוע.
מפרק החישור והגומד המקורב נמצא בחלק הצידי של עצם הגומד, בין חריץ מתאים לראש החישור.
בזיז המרפק נאחז פושט המרפק – שריר הזרוע התלת-ראשי.
שרירים נוספים, בהם שריר הזרוע והשריר כופף האצבעות העמוק, נאחזים בזיז הווי ובגבששת הגומד (Tuberositas ulnae), המרוחקת ממנו קמעה.
לחלקו העליון של גוף העצם צורת מנסרה.
שלושה קווים מחלקים את הגוף לשלושה משטחים.
הקו הבולט ביותר הוא הרכס הבין גרמי (Margo interosseus ulnae), אזור האחיזה של הקרום הבין גרמי (Membrana interossea) המחבר בין העצם לעצם החישור.
השרירים כופפי האצבעות נאחזים באזור הקדמי והתיכון של גוף העצם.
בנוסף לאחרים, נאחזים בגוף העצם גם השרירים המסובבים את האמה פנימה והחוצה.
חלקה התחתון של עצם הגומד קטן וכולל שתי בליטות.
הבליטה הצידית יותר, הראש (Caput ulnae) המעוגל, מופרקת עם עצם החישור.
הבליטה השנייה, צרה יותר מהראש ותיכונה לו, היא זיז החרט (Processus styloideus ulnae).
בחריץ שבין הבליטות, עובר גיד הפושט את שורש כף היד.
עצלנות (או עצלות) היא התנהגות המאפיינת אדם שלא מבצע את מטלותיו, כמו עבודה או לימודים, ומבכר את המנוחה.
אדם שיש לו נטייה לעצלנות מכונה "עצלן" או "עצל".
העצלנות מתוארת כהתנהגות שלילית ביהדות, נחשבת כאחד משבעת החטאים בנצרות, והיא אחד מחמשת המעצורים בבודהיזם.
לאורך השנים בני האדם נוטים לראות את העצלנות כתכונה שלילית, כאשר מנסים להבין ולהסביר את מעשיו של האדם, המתייחסים לשלושה מרכיבים, אשר מהווים את העצלנות.
הראשון מביניהם הוא, ביצועיו של האדם, השני הוא יכולות (נתפסות) של אדם או תנאים מוקדמים וקושי במשימה קיימת והשלישי מדבר על המוטיבציה (הנתפסת) של הפרט והמאמץ שמושקע במשימה נתונה.
למרכיבים אלה מוצגות שתי נקודות מבט, אשר נוגעות לאפיון אחרים כעצלנים.
האחת היא גישת היוריסטיקה והטיות של עמוס טברסקי ודניאל כהנמן, אשר מדברת על כך שבני האדם מבצעים שיפוטים יומיומיים על בסיס מידע שנגיש עבורם באותו הרגע על האדם, אך לרוב מידע זה מטעה מפני שלשיפוט על עצלנות דרוש ידע על הרגשות, המחשבות והמוטיבציה של האדם הנידון, שאינם נגישים במיוחד.
נקודת המבט השנייה היא תאוריית הייצוגים החברתיים של מוסקוביץ', אשר בוחנת כיצד יחידים מאופיינים כעצלנים בהקשר חברתי, תרבותי ומשווה את מעשיו וחווייתו האישית של האדם עם מגוון ארוך של נורמות וערכים.
לכן, לפני שנמהר לאפיין אדם כעצלן יהיה עלינו לשאול מהם המחסומים העומדים בפניו שאינם נראים לנגד עניינו?
הכרה במחסומים אלו תהייה הצעד הראשון לשבירת התפיסה של המושג "עצלנות".
אנשים מאושרים יותר כאשר הם בתעסוקה מאשר הם בטלים, גם כאשר התעסוקה נכפית עליהם.
הם נרתעים משעמום וחוששים מבטלה, מחפשים חוויות מגוונות, ורואים את העבודה כסגולה.
כמו כן, אנשים בטלים עוסקים לעיתים קרובות בעיסוק הרסני.
תעסוקה והתגברות על עצלנות יוצרות תחושת הערכה עצמית ושביעות רצון פנימית, בעוד היגררות אחריה יכולה להוביל לדיכוי עצמי.
עצלנות יכולה להעניק הנאה וסיפוק רגעיים ומידיים כתוצאה מהתחמקות מהחובות, אך לאחר מכן תגיע הרגשת תוכחה פנימית והלקאה עצמית.
בספר משלי קיים קטע המדבר בגנות העצלנות, ומזכיר את הנמלה כדוגמה לחריצות:
המוח שלנו מתוכנת לשמר אנרגיה, תכונה שהתפתחה אצל אבותינו הנוודים, שבהם שימור אנרגיה היה קריטי להישרדות.
תכונה זו, שבזמנם הייתה חיונית, עלולה להתבטא בעידן המודרני כנטייה לעצלנות, במיוחד כאשר מדובר במשימות פיזיות או מנטליות מורכבות.
אחת הסיבות המרכזיות לכך היא חוסר איזון בדופמין – נוירוטרנסמיטר הקשור למוטיבציה, אשר משפיע באופן ישיר על רמות ההתרגשות והפעילות.
כאשר רמות הדופמין נמוכות, עשוי להיווצר קושי לחוש מוטיבציה, בעוד שרמות גבוהות מדי עלולות לגרום להתנהגות אימפולסיבית ולקושי בהתמדה במשימות שגרתיות.
עם זאת, פעילות גופנית יכולה לתרום לשיפור האיזון של נוירוטרנסמיטרים כמו דופמין, ובכך לשפר את המוטיבציה הכללית.
בנוסף, פעילות מופחתת בקורטקס הפרה-פרונטלי – אזור במוח האחראי על תכנון, קבלת החלטות ובקרה עצמית – עלולה לגרום לדחיינות ולחוסר מוטיבציה.
תופעה זו מקבלת משנה תוקף בגילאים צעירים, שכן הקורטקס הפרה-פרונטלי ממשיך להתפתח עד לסוף שנות העשרים, ולכן ייתכן שצעירים יהיו נוטים יותר לעצלנות כתוצאה מהתפתחות מוחית שאינה בשלה לחלוטין.
חוסר שינה מהווה גורם נוסף אשר עלול להשפיע על המוטיבציה, שכן הוא מפחית את כוח הרצון ואת התפקוד הקוגניטיבי, מה שמקשה על ייזום משימות.
לא בכדי כ-50% מהסטודנטים מדווחים על דחיינות שלעיתים קרובות נובעת ממחסור בשינה.
מעבר לכך, יש לקחת בחשבון השפעות של מחלות כרוניות כמו סוכרת או תת-פעילות של בלוטת התריס, אשר גורמות לעייפות מתמשכת ולחוסר אנרגיה, ובכך מגבירות את תחושת העצלנות.
לבסוף, תזונה לקויה עשויה אף היא לפגוע ברמות האנרגיה והריכוז, ולתרום לתחושת עייפות וחוסר חשק לבצע משימות, הן פיזיות והן מנטליות.
פחד מכישלון או אפילו פחד מהצלחה עלולים להוביל אנשים לחבל בעצמם ולהימנע מהגשמה, לעיתים מתוך תחושת חוסר ערך או אמונה שאינם ראויים להצלחה.
תחושות אלו משתלבות לעיתים קרובות עם חוסר ביטחון עצמי או הערכה עצמית נמוכה, הגורמים לאדם להטיל ספק ביכולתו להתמודד עם משימות ולהעדיף להימנע מהן מתוך חשש לכישלון.
כאשר לכך מתווספת לכך תחושת חוסר תקווה או תחושת חוסר משמעות בעשייה, המוטיבציה פוחתת עוד יותר – שכן קשה לפעול כשאין מטרה ברורה שמניעה קדימה.
בנוסף, אנשים רבים סובלים מ"חישוב הידוניסטי" לקוי – קושי לאזן בין תגמולים עתידיים לבין סיפוקים מיידיים.
הנטייה לבחור בנוחות זמנית על פני מאמץ משתלם לטווח הארוך מובילה לדחיינות ולחוסר עשייה.
גם תכונות אישיות משחקות תפקיד חשוב: רמות גבוהות של אימפולסיביות, נטייה לפרפקציוניזם או כישורי ניהול עצמי ירודים עשויים להגביר את הנטייה לעצלנות.
לעיתים, דחיינות עצמה משמשת כמנגנון התמודדות מול רגשות שליליים או משימות הנתפסות כמאיימות – כך שנראה שעצם ההימנעות היא הדרך של המוח לנסות להגן על עצמו.
עם הזמן, דפוסי הימנעות עלולים להפוך להרגלים מושרשים המחזקים את עצמם, ובכך להעמיק את תחושת העצלנות.
בנוסף, קיימים עיוותים קוגניטיביים כגון נטייה להערכת יתר של קושי, תחושת חוסר יכולת או פרשנות שלילית למצבים, אשר עשויים לתרום לשיתוק מנטלי ולחוסר יוזמה.
במקרים אלו, טיפולים פסיכולוגיים כגון טיפול קוגניטיבי-התנהגותי (CBT) עשויים לסייע בזיהוי דפוסי חשיבה לא יעילים ובשבירתם.
כמו כן, חוסר בקביעת מטרות ברורות או היעדר שגרה יומיומית עלול להקשות על התחלת משימות ועל התמדה בהן, שכן בהיעדר מסגרת מובנית פוחתת היכולת לארגן פעולה ממוקדת.
עצם אישנגו היא כלי עתיק עשוי עצם שוק של בבון.
העצם ארוכה, צבעה חום כהה, ובקצה אחד שלה שובצה חתיכה חדה של קוורץ, כנראה לשם חריטה או כתיבה.
התקופה שבה נוצר הממצא מתוארכת בין 22,000 -20,000 שנה לפני זמננו.
תחילה חשבו החוקרים כי הממצא הוא מקל ספירה, מכיוון שיש לכל אורכו סימני ספירה, החרוטים בשלוש עמודות, אך מספר מדענים מאמינים כי הצורה הקיבוצית בה הם נמצאו מעידה על הבנה מתמטית אשר נמצאת מעבר לספירה פשוטה.
עצם אישנגו נמצאה בשנת 1960 בידי הגאולוג הבלגי ז'אן דה הנזלן דה ברוקור (Jean de Heinzelin de Braucourt) בזמן שחקר את מה שהיה אז קונגו הבלגית (כיום קונגו, בעבר זאיר).
העצם התגלתה באזור האפריקאי של אישנגו, שהייתה עיר מרכזית קרוב למקור נהר הנילוס, באגם אדוארד (כיום בין אוגנדה לקונגו).
האוכלוסייה של צד האגם באישנגו מלפני 20,000 שנה היו כנראה בין הקבוצות הסופרות הראשונות, אך הם החזיקו רק כמה מאות שנים, בגלל התפרצות הר געש באזור.
תחילה תוארך הממצא בין 11,000 ל-8,000 שנה לפני זמננו, אך התיארוך של המקום בו הוא נמצא גרם להערכה שונה, וכיום הדעה המקובלת היא שאכן היא בת 20,000 שנה.
עצם אישנגו נמצאת בתצוגה קבועה במוסד הבלגי המלכותי למדעי הטבע בבריסל, בלגיה.
שלוש העמודות בהן מקובצות החריטות האי-סימטריות מרמזות שכלי זה שימש למטרה מעשית ולא לנוי.
ייתכן שאנשי האישנגו השתמשו בכלי כדי להרכיב מערכת מספרים.
בעמודה המרכזית ניתן לראות, מימין לשמאל, שלושה חריצים, ואז שישה.
לאחר מכן מופיעים ארבעה חריצים ואחריהם שמונה חריצים.
לאחר מכן, ניתן להבחין בעשרה חריצים, ואחר-כך - חמישה.
הסדר בו נמצאים מספרים אלו מראה כי הם אינם אקראיים לחלוטין, אלא מרמזים על הבנה בסיסית של מספר פעולות חשבון כמו כפל וחילוק ב-2. העצם, אם כן, יכלה לשמש בתור כלי ספירה לחישובים אריתמטיים פשוטים.
גם מספרי החריצים בשתי העמודות הנוספות עשוי להצביע על מיומנויות חישוב.
הארכאולוג אלכסנדר מרשק (Alexander Marshack) בדק את עצם האישנגו מיקרוסקופית, והעלה את ההשערה שאולי עצם האישנגו שימשה כלוח שנה חצי שנתי.
קלאודיה זאסלווסקי , מתמטיקאית אמריקאית שחקרה את הקשר בין הדת למתמטיקה, שיערה שעצם האישנגו שימשה למעשה אישה, שעקבה אחר מחזורה החודשי, באמצעות הירח.
כמה מקלות ספירה קדמו לעצם האישנגו, וחריטות מעשה אדם נמצאו בעצמות ובאבנים ברחבי העולם.
עצם הלבומבו , עצם השוק בת 42,000-43,000 שנים, שהיא הממצא המתמטי העתיק בעולם, נמצאה במערה בגבול דרום אפריקה-סוואזילנד.
חרוטים עליה 29 סימונים מדויקים שכנראה סימלו משך של חודש ירחי אחד.
כמו כן, ב-1937 נמצא בצ'כוסלובקיה עצם שוק של זאב, עם 57 חריטות, המקובצות לקבוצות של חמש.
עצלן רעמתי (שם מדעי: Bradypus torquatus), הידוע גם כאאי, הוא אחד מארבעת המינים בסוג עצלן תלת אצבע.
בנוסף אליו קיימים המינים עצלן גמדי, עצלן חום-גרון ועצלן חיוור-גרון.
לעצלן הרעמתי ראש קטן, עיניים ואוזניים קטנטנות, וזנב קטן החבוי בפרוותו.
בפרוותו הגסה מצויים בדרך כלל אצות, קרדיות, קרציות, חיפושיות ועשים.
הפרווה היא כהה, ארוכה ודמוית רעמה בראש, בצוואר ובכתפיים, ומכאן שמו, אורך פרוותו באזור הראש יכול להגיע עד 15 ס"מ.
הפרווה שעל בטנו היא דקה, סמיכה, וחיוורת.
הוא ניזון מהעלים, מהניצנים, ומהענפים הרכים של מספר עצי יער, במיוחד אלה מהסוג Cecropia.
הוא יורד לקרקע רק כדי לעשות צרכים, או לעבור לעץ אחר אם אי אפשר לזוז מענף לענף.
הוא כמעט ולא יורד לקרקע מפני שאם הוא נמצא על קרקע נמוכה, הוא אינו יכול לעמוד וללכת, על הקרקע, העצלן יכול רק לגרור את עצמו בעזרת רגליו הקדמיות הארוכות והחזקות יותר.
הגנותיו הראשיות הן לא לזוז בכלל וכך לא יבחינו בו או להשתמש בטפריו החדים והחזקים.
העצלן הרעמתי הוא חיה סוליטרית.
בשנת 1955, העצלן הרעמתי היה מצוי רק בבאהיה, אספיריטו סנטו, וריו דה ז'ניירו במזרח ברזיל, ביערות החוף של באהיה.
אוכלוסייתו התדלדלה ככל שהיערות נכרתו.
האיום העיקרי לעצלן הרעמתי הוא הרס בתי גידול כתוצאה מכריתת עצים, הפקת פחם עץ, ואישור לנטיעת מטעים ולגידול בקר.
ציד ממושך הוא גם כן איום.
עצלני קרקע או עצלני ענק הוא שם כולל למיני עצלנאים, שנכחדו.
קבוצה זו אינה טקסונומית (פוליפילטיות) וכוללת כמה משפחות, כולל של העצלנים המודרניים.
עצלני הקרקע התפתחו לפני 35 מיליון שנים ונכחדו לפני 10,000–5,000 שנים.
השורדים האחרונים בקבוצה זו חיו באיים האנטילים, וקיימות טענות שהמשיכו לשרוד שם עד שנת 1550 לספירה, אף על פי שעל סמך תיארוך רדיומטרי, הפרט הצעיר ביותר שנמצא הוא בן 4,190 שנה.
לעומת זאת, ביבשות אמריקה הצפונית והדרומית, עצלני הקרקע האחרונים נכחדו לפני 10,000 שנים או יותר.
המושג "עצלני קרקע" משמש כשם כללי לכל העצלנים שנכחדו, בשל הגודל היחסי של הצורות הקדומות ביותר שנתגלו, להבדיל מעצלני העצים, הקטנים מהם משמעותית, אשר ממשיכים להתקיים ביערות אמריקה הדרומית.
לפיכך, על אף שמם, לא כל עצלני הקרקע בילו את חייהם על פני האדמה.
הגדול בעצלני הקרקע היה המגתריום, בגודל של פיל אסייתי ובגובה של 6 מטרים ומשקל של 4 טונות.
פלאונטולוגים זיהו יותר משמונים סוגים של עצלני קרקע, בכמה משפחות:
עצלן חיוור-גרון (שם מדעי: Bradypus tridactylus) הוא אחד המינים בסוג עצלן תלת אצבע השוכן ביער גשם טרופי בצפון אמריקה הדרומית.
הוא דומה במראו, ולעיתים קרובות מזוהה בטעות כעצלן חום-גרון, אשר לו תפוצה רחבה יותר.
לעצלן חיוור-גרון ראש עגול ואוזניים חיצוניות קטנות.
גפיו ארוכות וקצרות, אורך ידיו כמעט כפול מאורך רגליו, כאשר לכל יד ורגל יש שלושה טפרים.
אורך גופם של הזכרים הוא בין 45 ל-55 ס"מ ואורך זנבם הקצר הוא בין 4 ל-6 ס"מ.
לעומתם, הנקבות גדולות יותר, אורכן בין 50 ל-75 ס"מ ומשקלן בין 3.8 ל-6.5 ק"ג.
פרוותו מגיעה לעד 10 ס"מ באורכה ומצויים בה בדרך כלל אצות ירוקות אשר נותנות לעצלן מראה ירקרק ועוזרות בהסוואתו בנוסף מצויים חרקים שונים כמו עצלני עש וסוגים מסוימים של חיפושיות.
צבע הפרווה אצל עצלן בוגר הוא אפור על רוב גופו, וכתמים כהים יותר נמצאים על גבו, כתפו ומפרק הירך שלו.
לזכרים יש כתם צהוב בהיר או כתום על הגב שמחולק בפס שחור מרכזי.
קשה להבדיל בין עצלן חיוור הגרון לבין עצלן חום הגרון שקרוב אליו בסוגו, אך לו, כששמו מרמז, יש כתם צהוב חיוור על הגרון.
עיניו גדולות וככל הנראה חסרות תאי מדוכים ברשתית, דבר המציע שסוג עצלן זה אינו יכול לראות בצבעים.
למרות שאוזניו קטנות למראה לעצלן חיוור גרון יש שמיעה מצוינת.
כמו כן, דווח שיש לו חוש ריח טוב.
לעצלן יש תשע חוליות צוואר ראשוניות אשר נותנות לו יכולת גמישות גבוהה.
כתוצאה מכך, עצלן חיוור גרון יכול לכופף את ראשו קדימה ואחורה עד 270° ולסובב אותו עד 330°.
ברשותו שני נקבים בקדמת לוע האף, מאפיין המבדיל אותו משלושת המינים האחרים.
לנקבות יש שתי בלוטות חלב באזור החזה.
לזכרים אין בלוטת הערמונית נבדלת, אין להם שק אשכים ורק שלפוחית זרע ראשונית.
הפה מצופה ברירית שחורה, למרות שלשונם הגדולה והכבדה בצבע ורוד.
מרקם החך מקומט, והלשון מכוסה בחריצים רבים, ככל הנראה כדי להתאים לתזונת העצלן.
כמו לעצלני תלת אצבע אחרים, יש לו רק חמש שיניים בכל צד של הלסת העליונה וארבע בכל צד של הלסת התחתונה וצורתן פשוטה ועגולה.
השיניים הקדמיות בלסת העליונה קטנות בהרבה משאר השיניים.
לעצלן ושט קצר אבל הקיבה גדולה ומסובכת, בנוסף יש להם נרתיק גרוני בתחילת המעי הגס.
עצלן חיוור גרון נמצא רק ביערות טרופיים של צפון אמריקה הדרומית, לרבות גיאנה, סורינאם, גיאנה הצרפתית, מערב ונצואלה וקולומביה, וברזיל בצפון האמזונאס.
עצלנים חיוורי-גרון הם סוליטרים, אוכלי עלים, שחיים כמעט את כל חייהם על העצים.
הם אוכלים רק עלים כולל אלו של המשי ושל ההוואה.
בין טורפי העצלן ידועים היגואר, ההרפיה והאנקונדה.
עצלן חיוור-גרון ישן על עצים בדרך כלל במהופך כאשר הוא נתלה עם ידיו ולפעמים הוא נשאר בתנוחה זאת גם כמה זמן לאחר שהוא מת.
העצלנים ישנים מעל לשמונה עשרה שעות כל יום, והם עוברים בין ענפי העץ רק באטיות רבה.
הם יורדים מהעצים מעת לעת כדי לעשות את צורכיהם בערימה של כדורים קטנים בבור שנחפר באדמה.
הם משמיעים קול שריקה חלש הנשמע כ"אאי".
למרות אורח חייהם כשוכני עצים מובהקים, הם גם שחיינים יעילים בעת הצפות.
ההזדווגות מתרחשת על העצים, תקופת ההריון נמשכת כשישה חודשים שאחריו מולידה האם צאצא אחד.
הצעירים נולדים כבר עם פרווה מלאה ועיניים פקוחות.
העצלן חיוור-גרון הצעיר נאחז בחלקה התחתון של אמו בחודש הראשון לחיו, אז הוא מגיע למשקל של כ-300 גרם.
הם מתחילים לאכול אוכל מוצק בגיל שלושה שבועות, ונגמל באופן מלא מחלב אם זמן מה לאחר החודש הראשון.
בהתחלה לצעיר יש פרווה רכה אפרפרה-חומה, שנעשית קשה וכהה יותר ככל שהוא גדל.
הם מגיעים לבגרות מינית בסביבות גיל שלוש.
הסוג עַצְלָן-תְּלַת-אֶצְבָּעִי (שם מדעי: Bradypus) הוא הסוג היחיד במשפחה עצלני תלת-אצבע והוא כולל ארבעה מינים:
כל מיני העצלן תלת האצבע חיים בדרום ומרכז אמריקה, וניזונים בעיקר מפירות ועלים.
העצלן תלת האצבע נמצא במשפחה שונה מעצלני דו אצבע.
עצלן חום-גרון (שם מדעי: Bradypus variegatus) הוא מין של עצלן תלת-אצבע, הנפוץ ביותר מסוגו, שמצוי ביערות של דרום ומרכז אמריקה.
המדינות עליהן מתפרש תחום תפוצתו הן אקוודור, בוליביה, ברזיל, הונדורס, ונצואלה, ניקרגואה, פנמה, פרגוואי, קוסטה ריקה וקולומביה.
בתי הגידול העיקריים בהם מצוי העצלן חום-הגרון הם יערות ממוזגים ויערות גשם, אך הם לעיתים נצפים גם בשפלות או בביצות.
העצלן דומה בגודלו למינים האחרים בסוג עצלן תלת-אצבע: אורכם של הזכרים והנקבות הוא כ-42 עד 80 ס"מ.
הזנב קצר יחסית, ואורכו כ-2.5 עד 9 ס"מ.
משקלם של עצלנים חומי-גרון בוגרים נע בין 2.25 ל-6.3 ק"ג, בלי הבדלים כמעט בין הזכר לנקבה.
כל רגל מסתיימת בשלושה טפרים ארוכים, שאורכם כ-7 עד 8 ס"מ ברגליים הקדמיות, וכ-5 עד 5.5 ס"מ ברגליים האחוריות.
ראשו של העצלן עגול, האף פחוס, והאוזניים לא בולטות.
צבע הפרווה חום-אפרפר, אך נעשה כהה יותר בגרון, בצדי הפנים ובמצח.
הפנים בהירות, אך יש פס חום כהה שמתמשך עד לעיניים.
בדומה לשאר מיני העצלנים, לעצלן חום-הגרון אין שיניים חותכות או ניבים, והשיניים הטוחנות פשוטות ודמויות יתד.
לעצלנים אין כיס מרה, תוספתן או מעי עיוור.
הפרווה גסה ונוקשה מאוד, ומכסה שכבה רכה יותר.
העצלנים ישנים 15–18 שעות ביום, ועשויים להתעורר למשך כשעתיים עד שלוש שעות בכל פעם, בלילה או ביום.
למרות שהם יכולים ללכת על הקרקע ואף לשחות, העצלנים מבלים את רוב חייהם על הענפים הגבוהים של העצים, ויורדים פעם בכ-8 ימים לקרקע על מנת לעשות עליה את צורכיהם.
העצלנים יחידאים מחוץ לתקופת גידול הצאצאים, וזכרים נצפו נלחמים אחד בשני בעזרת הטפרים החדים שלהם.
העצלנים מצויים בשכבה העליונה של היער ("החופה"), וניזונים מעלים צעירים של מיני עצים שונים.
הם אינם מרחיקים בחיפושיהם אחר מזון: תחום המחייה מתפרש על פני 5 עד 90 דונמים.
עצלן בעל תחום מחיה טיפוסי, של כ-50 דונמים, עשוי לבקר בכ-40 עצים ביום, וייתכן כי יתרכז בעצים ממין מסוים; הוא עשוי אף להיות כ-20% מזמן האכילה שלו על אותו עץ.
למרות שרוב העצלנים אינם בררניים, ישנם פרטים מסוימים שניזונים ממגוון מצומצם יחסית של עלים.
מין של עש, Cryptoses choloepi, מקיים עם העצלן יחסי גומלין מסוג +/0 (העש מרוויח מהם אך העצלן לא מפיק מהם תועלת) - העש חי על פרוות העצלן, ומטיל את ביציו בצואתו.
מכיוון שהעצלן מוסווה היטב וזז לאט, טורפים מעטים מסוגלים לראותו.
בין טורפיו המרכזיים נמנים עיטי הרפיה, יגוארים ולילית ממושקפת.
נקבת העצלן משמיעה לקראת עונת הרבייה קריאה חזקה דמוית צווחה אנושית, שמטרתה - למשוך זכרים.
ההזדווגות מתרחשת בדרך כלל בין ינואר למרץ בצפון אזור התפוצה, אך זמנה עשוי להשתנות בדרומו.
ההיריון נמשך כ-7 חודשים, והצאצא היחיד מכוסה בפרווה ובעל טפרים.
הגור נצמד אל בטנה של אמו במשך יותר מ-5 חודשים, למרות שהוא נגמל כבר בגיל 4–5 שבועות.
בלוטת החלב של האם אינה יכולה לאצור כמויות גדולות של חלב כמו אצל יונקים אחרים, ולכן גור העצלן משאיר את פיו צמוד לשד האם כל הזמן, ויונק את החלב מיד לאחר יצורו.
העצלן מתחיל לאכול מזונות קשים בגיל ארבעה ימים, ומלקק שאריות מזון מפיה של אמו.
תהליך זה מאפשר לגורים ללמוד אילו סוגי עלים ניתנים לאכילה, ומחקרים מראים שהעדפת המזון של עצלנים צעירים דומה לזו של אמם.
עצלני דו אצבע (שם מדעי: Megalonychidae) היא משפחה של עצלנים שחיו בעבר בדרום ומרכז אמריקה.
רוב הסוגים שהיו במשפחה נכחדו במהלך תקופת ההולוקן, ככל הנראה בשל הגעת בני האדם לדרום אמריקה.
חלק ממינים אלה היו יותר גדולים מאדם בוגר.
כל הסוגים במשפחה זו נכחדו מלבד הסוג עצלן דו-אצבע:
עצלן דו-אצבע (שם מדעי :Choloepus)
עצם האף היא אחת משתי עצמות מלבניות קטנות, השונות מאדם לאדם בגודלן ובצורתן.
שתי עצמות האף ניצבות זו לצד זו ומתחברות ליצירת גשר האף.
עצמות אלו משמשות כקבצים מצורפים לרקמות הסחוס שיוצרות את צורת האף.
לכל אחת מעצמות האף יש שני משטחים וארבעה גבולות.
המשטח החיצוני של האף, הוא קמור (מתעקם כלפי חוץ) ומכוסה במדחס הנחיר ובשריר הפרוצרוס.
במרכז משטח האף יש חור שדרכו עובר וריד קטן.
המשטח הפנימי של עצם האף הוא קעור ונע כלפי מטה.
יש בו תעלה המאפשרת לאחד את הפיצולים של עצב הנקרא עצב נוססילרי.
שברים בעצמות האף הם הנפוצים מבין השברים בעצמות הפנים.
על-פי מספר מחקרים רטרוספקטיביים, שברים בעצמות האף מהווים כ-50% מכלל שברי הפנים.
המטופל הטיפוסי הוא גבר בן 15-30 שנים שהיה מעורב בקטטה, נפל או נפגע בתאונת דרכים.
קירות האף, לרוחב האף, כוללים כל אחד שלושה זוגות של עצמות קטנות, דקות ודמויות צדף: העליון, הבינוני ואחת מקונכיות האף הנחות, אשר יוצרים את המסגרת הרזה של עצם הקונכייה.
לרוחב מבנים מעוקלים אלה שוכב הקיר המדיאלי של הסינוס בלסת העליונה.
כ-80% משברי האף מתרחשים בין החלקים הדיסטליים הסמיכים יותר והדקים יותר של עצמות האף.
למרות שגורם חזיתי יכול לגרום לשברים בעצמות האף, השפעות לרוחב שכיחות יותר.
פציעות השפעה רוחביות אלו גורמות בדרך כלל לשקע של אחת מעצמות האף ועלולות לגרום תזוזה לרוחב של עצם האף הנגדי.
רוב השברים באף מאובחנים על ידי היסטוריה ובדיקה גופנית.
ההיסטוריה כוללת בדרך כלל טראומה קיימת, אשר יכולה להיות מלווה בדימום מהאף.
הדימום נפסק בדרך כלל עוד לפני הפנייה לאיש מקצוע.
בדרך כלל אפשר להבחין בנפיחות מעל גשר האף ושינוי במראה או בצורת האף.
ממצאי בדיקה גופנית כוללים נפיחות בגשר האף וסטייה גסה של עצמות האף.
צילומי רנטגן רגילים אינם מועילים באבחון או בניהול של שברים באף לפציעת אף מבודדת.
טומוגרפיה ממחושבת של עצם האף מועילה אם יש קשר לשברי פנים.
יש להשוות את הצורה החיצונית של האף למצבה טרם החבלה כדי לקבוע, אילו תמרונים דורשים תיקון כדי לשחזר את המראה של המטופל.
עצם הדמעות או העצם הלקרימלית היא העצם הקטנה והשברירית ביותר בגולגולת.
היא ממוקמת בחלק הקדמי של הקיר המדיאלי, בתוך ארובת העין.
לעצם זו שני שטחי פנים, והיא גובלת ב־3 עצמות שונות.
עצם הדמעות היא חלק מהגולגולת.
היא ממוקמת בתוך ארובת העין, בחלק הפנימי והמרכזי ביותר של הקיר המדיאלי.
הקיר נמצא בחלק של ארובת העין שקרוב לאף.
הקיר מורכב מהבליטה הפרונטלית של עצם המקסילה, מעצם הדמעות, מהאתמואיד, ומחלק מגוף הספנואיד.
עצם הדמעות גובלת בעצמות הפנים ובעצמות הנמצאות בתוך הגולגולת - היא נמצאת על יד העצם המקסילרית, העצם האתמואידלית, והעצם הפרונטלית.
יחד עם העצם המקסילרית, יוצרת עצם הדמעות סוג של שקע, בו ממוקם שק הדמעות.
נוסף על כך היא מספקת חריץ בו נמצאות צינוריות הדמעות, המהוות חלק חשוב ממערכת הדמעות - הן המקשרות בין שק הדמעות ובין חלל האף.
המבנה המעוגל והחלק של העצם יוצר מקום מובנה ועם התנאים המתאימים ל"אחסון" שק הדמעות ומערכת הדמעות בכלל.
נוסף על אלו, העצם מפרידה בין מערכת הדמעות לרקמה שנמצאת בתוך חלל האף, מה שמקנה לה תפקיד חשוב נוסף.
למרות שמדובר בעצם אחת, נהוג לדבר על שני אזורים שלה - חלקה האחד בא במגע עם אזור ארובת העין, בו נמצא שק הדמעות, וחלקה האחר בא במגע עם חלל האף והתאים הנמצאים בו.
הקיר המדיאלי (ובמיוחד עצם הדמעות הנמצאת בו) הוא החלק העדין ביותר בארובת העין, והוא מקור לכמה נזקים אופייניים.
בעת חבלה עלולה עצם הדמעות להישבר.
על מנת לטפל במצב, לרוב, רופאים יבחרו באחת משתי דרכי טיפול נפוצות: ייצוב העצם במקום בעזרת ניתוח, או המתנה לאיחוי ספונטני של העצם.
מכיוון שעצם זו שברירית, והיות והיא ממוקמת ממש על הגבול בין ארובת העין לחלל האף, היא מושפעת מזיהומים שקורים באזורים הללו.
במקרה של זיהום, אנשים נוטים להתלונן על כאב באזור ארובת העין, אודם בעין, ראייה כפולה, התנפחות באזור ואפילו (במקרים קיצוניים) נזק לראייה.
רופאים לרוב יבחרו לטפל בזיהום מסוג זה בטיפול תרופתי.
זיהום (בהשפעת זיהום במבנה העין כולו)
זיהום חמור מסוג זה משפיע גם על עצם הדמעות.
לרוב, זיהום מסוג זה מופיע אצל ילדים, אך גם מבוגרים עשויים לחוות אותו.
בזיהום זה ישנו נזק רב לכל מבנה העין (ארובת העין, העין עצמה, וסביבתה), ולכן ברוב המקרים הוא דורש אף פינוי לבית חולים לטיפול בו.
סרטן העצמות עשוי להתפתח גם בעצם זו, אך זה נחשב לדבר נדיר במיוחד.
במקרה וזה כן קורה, אנשים החולים במחלה זו עשויים לחוות דברים כגון: כאב, רגישות מסביב לעין, נפיחות וחולשה בעצם.
מקרה כזה של סרטן כנראה יטופל כמו כל מקרה של סרטן אחר- עם כימותרפיה, הקרנות, וכן ניתוח.
עצם בלתי מזוהה הוא סרט מדע בדיוני ומסתורין אמריקאי משנת 2018.
הסרט מתחיל בסדרת כתוביות, שמתארת בקצרה נושאים מדעיים, שיהיה בהם שימוש במהלך הסרט:
אטומי מימן פולטים קרינה ברמת אנרגיה, שניתן לחשב אותה באמצעות גודל פיזיקלי מסתורי, שמופיע בנוסחאות פיזיקליות רבות.
הגודל הפיזיקלי הזה הוא קבוע המבנה הדק, שערכו (17)0.0072973525664 גודל חסר ממד - מספר מסתורי שמופיע בחישובים רבים של חוקי הפיזיקה הבסיסיים ביותר.
זהו קבוע מתמטי שיהיה מוכר בכל מקום ביקום.
הודעת ארסיבו היא מסר שנשלח לחלל באמצעות גלי רדיו בשנת 1974, במטרה ליצור קשר עם צורות חיים אחרות ביקום.
השדר נשלח לכיוון הצביר הכדורי M13, שנמצא במרחק של כ-22,800 שנות אור מכדור הארץ.
עצם בלתי מזוהה חודר בצהרי היום בשנת 2017 לנמל התעופה של סינסינטי במדינת אוהיו שבארצות הברית.
אנשים רבים שהיו במקום היו עדים לאירוע, שגרם לבהלה, ואשר דווח בערוצי הטלוויזיה.
כעבור זמן קצר מגיעה למקום קבוצה גדולה של אנשי FBI בראשות הסוכן המיוחד פרנקלין אלס (דייוויד סטראתיירן).
אנשי ה-FBI משתלטים על נמל התעופה, וחוקרים לעומק מה קרה.
הם מאיימים ואוסרים על כל העובדים לספר מה קרה.
גיבור הסרט הוא דריק אקברו (אלכס שארפ), סטודנט מוכשר למתמטיקה באוניברסיטת סינסינטי, בעל התנהגות אקסצנטרית.
דריק שומע את הדיווחים בתקשורת על המקרה, מבין מיד שמדובר בחוצנים, הוא עוזב את כל עיסוקיו ואת ההכנות למבחנים ומתחיל לחקור באינטנסיביות את פרטי האירוע.
הוא מגלה שאתרים שונים באינטרנט נחסמו, וששידורי הטלוויזיה מכילים מידע מוטעה ומגמתי.
הוא עובר לרשת האפלה ומוצא בה הקלטת קול אותנטית ממגדל הפיקוח של נמל התעופה בזמן האירוע.
בהקלטה זו נשמעים במקביל לקולות עובדי מגדל הפיקוח גם סדרה של רעשים מוזרים.
דריק רושם את האותות ומנסה לפענח את משמעותם.
במקביל, הסרט מתאר את יחסיו עם המורָה שלו - פרופסור רבקה הנדריקס (ג'יליאן אנדרסון), ועם חברתו ללימודים - נטלי (אלה פורנל), ועם סטודנט נוסף.
מורתו מכירה בגאוניותו, אך מצד שני איננה סובלת את ההפרעות והוויכוחים שלו בזמן השיעורים.
דריק מפענח שלב אחרי שלב את השידור שקלט.
די מהר הוא מגיע למסקנה ראשונה שהמסר בנוי כמטריצה של מספרים בינאריים, כאשר גובה המטריצה ורוחבה הם מספרים ראשוניים - בדומה להודעת ארסיבו שנשלחה מכדור הארץ אל החלל בשנת 1974. לאחר מכן הוא מגלה שהשדר כולל את הערך של קבוע המבנה הדק.
הוא מסיק, שזו עדות לציוויליזציה מתקדמת, שמשתמשת בשידור בגודל פיזיקלי אוניברסלי, חסר ממד וגודלו הוא אחד בכל היקום.
אנשי ה-FBI עוקבים אחריו ומאזינים לשיחותיו הטלפוניות, וקבוצת מדענים של ה-FBI נעזרים ברעיונותיו כדי לפענח במקביל את אותו שדר.
דריק מתנתק מחבריו ללימודים, ונטלי כועסת עליו מאוד שהבטיח ושלא קיים - לעזור לה לקראת מבחנים, ולהסיע אותה.
במהלך הסרט מתגלה, שבילדותו דריק היה עד ראייה להופעת עצם בלתי מזוהה.
הנעלם האחרון שנותר בפיענוח, הוא סדרת מספרים המופיעים במסר, אבל לא ברור באיזו יחידת מידה הם מבוטאים.
דריק פונה למורתו פרופסור הנדריקס, והיא מצליחה לפענח את יחידת המידה שבמסר: אורך הגל של קרינת אטום המימן ששווה ל-21 סנטימטר.
המספרים הללו, כאשר הם מבוטאים ביחידת מידה זו - הם המפתח למיקום המדויק בו יופיע שוב העצם הבלתי מזוהה.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותאלכס שארפ דריק אקברוהגיבור הראשי, סטודנט למתמטיקהג'יליאן אנדרסוןפרופסור רבקה הנדריקסהמורָה למתמטיקה של דריק באוניברסיטהדייוויד סטראתיירןפרנקלין אלססוכן מיוחד של ה-FBIאלה פורנל נטלי חברה ללימודים של דריקבן ביטי ליסטודנט, חבר של דריק
עצמות שימשו כחומר גלם לייצור מגוון רחב של חפצים לאורך ההיסטוריה, החל מכלי עבודה וכלי נשק ועד לפריטים אומנותיים ותעשייתיים.
הודות לחוזקן היחסי, קלות העיבוד שלהן וזמינותן הגבוהה, נעשה בעצמות שימוש נרחב בתרבויות רבות לפני פיתוח חומרים אחרים.
שימוש בכלי עצם נעשה בידי הומו ארקטוס עוד בטרם התפתח האדם.
בתקופות פרהיסטוריות השתמשו בני האדם בעצמות לייצור חפצי אמנות, מחטים, דקרים, אזמלים, חודים לכלי נשק, כפיות וחפצים נוספים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי חברות קדומות ניצלו עצמות של חיות שניצודו או נשחטו, תוך מיחזור ושימוש בכל חלק אפשרי.
בתקופות מאוחרות יותר, ובפרט בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת, יוצרו מעצמות כפתורים, כלים כמסרקות ותפוחנים, קישוטים וחלקי משחק כגון קוביות וכלי שחמט.
עצמות גדולות עובדו כידיות לכלים או לנרתיקים לחפצים חדים.
בתעשייה המסורתית שימשו עצמות לייצור דבקי עצמות, ששימשו בתהליכי נגרות, כריכת ספרים, תעשיית הנייר וכלי נגינה.
בעת המהפכה התעשייתית, החלו להשתמש בעצמות כחומר גלם לייצור פחם עצמות , אשר שימש בתהליך זיקוק הסוכר ובהכנת פיגמנטים כגון שחור עצמות.
החל מאמצע המאה ה-19 נעשה שימוש חקלאי כדשן בעצמות שנטחנו לקמח עצמות.
בעידן המודרני הצטמצם השימוש בעצמות כחומר גלם בשל זמינותם של חומרים חלופיים, אך הן עדיין נמצאות בשימוש בתעשיות שונות.
ג'לטין המופק מעצמות משמש במזון, בקפסולות לתרופות ובתחום הצילום המסורתי.
קולגן וחומרים נוספים המופקים מעצמות משמשים בתעשיות הקוסמטיקה והרפואה.
כמו כן, יש שימושים בעצמות בתעשיית כלי הנגינה, בעיקר בייצור גשרים ומפתחות לכינורות ולגיטרות.
עיבוד עצמות נעשה באמצעות חיתוך, ליטוש וגילוף.
במקרים מסוימים נהגו להרתיח את העצמות כדי לרכך אותן לפני עיצובן.
טכניקות גילוף מתקדמות התפתחו בעיקר בסין ובאירופה, שם שימשו עצמות, לצד שנהב, ליצירת פריטים דקורטיביים.
השימוש בעצמות כחומר גלם משתלב בגישה של ניצול מקסימלי של בעלי חיים בתעשיית המזון, תוך הפחתת בזבוז משאבים.
עם זאת, תהליכי עיבוד מסוימים כגון זיקוק פחם עצמות, עלולים לגרום לזיהום סביבתי.
בלוגיקה מתמטית, טענה שלא ניתן להוכיח אותה, וגם לא את שלילתה, מתוך מערכת נתונה של אקסיומות, היא טענה עצמאית ביחס לאותה מערכת.
מערכת הוכחה נתונה היא שלמה, אם אין לה טענות עצמאיות.
ישנן כמה דוגמאות מפורסמות לטענות עצמאיות:
אקסיומת המקבילים, הקובעת שדרך כל נקודה מחוץ לישר עובר קו מקביל אחד ויחיד - עצמאית ביחס לאקסיומות האחרות של גאומטריית המישור .
אקסיומת הבחירה עצמאית מהאקסיומות הרגילות של תורת הקבוצות, אקסיומות צרמלו פרנקל.
השערת הרצף עצמאית מאקסיומות צרמלו פרנקל יחד עם אקסיומת הבחירה.
המתמטיקאי האוסטרי-אמריקאי קורט גדל הוכיח ב-1931 שבכל תורה אפקטיבית עקבית המבוססת על שפה מסדר ראשון שיש בה מספיק מושגים כדי לנסח טענות על כפל במספרים השלמים, יש נוסחאות שלא ניתן להוכיח אותן או את שלילתן.
מכאן ששפה אפקטיבית חזקה מספיק, אינה יכולה להיות עקבית ושלמה, וחייבות להיות בה טענות עצמאיות.
חוק זה נקרא משפט האי-שלמות הראשון של גדל, ובעקבותיו השתנתה ההתייחסות לתוכנית הילברט לבסס את כל המתמטיקה על קבוצה סופית של אקסיומות.
משפט האי-שלמות השני של גדל טוען שלא ניתן להוכיח את העקביות של תורה (אפקטיבית וחזקה מספיק) במסגרת האקסיומות של התורה עצמה.
לפעמים אפשר להוכיח את העקביות של מערכת על ידי בניית מודל שלה במסגרת מערכת אחרת.
למשל, אקסיומות פאנו מתארות את המספרים השלמים, וניתן לבנות מודל שלהן במסגרת תורת הקבוצות.
לכן, אם תורת הקבוצות חסרת סתירות, אז כך גם מערכת פאנו.
במדע המדינה, עצמאות היא מצב שבו מדינה ריבונית להכרעותיה בתחומים שונים, הגם שאין ולא תיתכן מדינה שאינה תלויה בגורם חיצוני לקיומה הכלכלי, ובקושי קיימות מדינות שניתן לומר עליהן שהן תלויות בעצמן בלבד לצורכי הגנה על גבולותיהן.
ריבונות פירושה קיום חופשי של מערכות להכרעות פנימיות בתחומים כמו מדיניות מטבע, מיסוי, שכר, סביבה, שמירה על הסדר הציבורי וקיום שלטון החוק.
מכאן שעצמאות היא תמיד יחסית.
עצמאותה של מדינה נמדדת על פי מספר מדדים: מידת עצמאותה בתחומי מדיניות החוץ והביטחון; מידת עצמאותה הכלכלית; עצמאותה הניהולית; ומידת ההכרה הבין-לאומית בעצמאותה.
מדען המדינה והסוציולוג מכס וובר, הגדיר מדינה כארגון בעל מונופול על האלימות, כלומר, במקרה של מדינה דמוקרטית או רפובליקנית, מדינה היא ארגון שרק בידיו הסמכות, הרשות והכלים למנוע מאזרחים מימוש חירויות.
רוב המדינות מציינות את היום בו הושגה עצמאותן במובן השליטה על מדיניות החוץ והביטחון.
מדינות רבות נוהגת לציין את ייסוד עצמאותן באמצעות הכרזה.
בין מדינות אלו ניתן למנות את ישראל ואת ארצות הברית.
צריך להבדיל בין המושג "עצמאות" לבין המושג "אוטונומיה".
באוטונומיה (בניגוד לעצמאות) יש ריבונות חלקית של ישות מסוימת, עם שליטה כללית של ישות רחבה יותר.
במהלך ההיסטוריה היו ארבעה גלים גדולים של יצירת מדינות עצמאיות:
1770–1830: היווסדות ארצות הברית וסיום הקולוניאליזם הספרדי באמריקה הדרומית.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה: בעקבות התפרקותן של האימפריה העות'מאנית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
1945–1979: נפילתו של האימפריאליזם המודרני באפריקה, באוקיינוס השקט ובמזרח התיכון.
בתקופת היתפוררותו של הגוש המזרחי שהובילה לגל של פיצולי מדינות והכרזות עצמאות ברחבי הגוש המזרחים.
עצם העָצֶה או הסקרום (TA: Os sacrum) היא עצם משולשת בבסיס עמוד השדרה.
העצה מהווה גם את הגבול העליון והאחורי (פוסטריורי) של אגן הירכיים.
העצה קשורה לעצמות הכסל משני צידיה במפרקים הידועים בשם מפרקי העצה והכסל.
הכסל היא אחת משלוש עצמות המרכיבות כל חצי אגן.
חלקה העליון של העצה קשור לחוליה המותנית החמישית.
בין השניים יש מפרק המורכב גם מדיסק בין-חולייתי.
זהו אתר המועד לפורענות לפריצת דיסק.
החלק התחתון של העצה מכונה חוד (Apex ossis sacri; Apex ossis sacralis) והוא קשור לעצם העוקץ ("עצם הזנב").
אצל האדם, מנח העצה בעמידה אינו ישר אלא אלכסוני.
החלק העליון של העצה הוא הקדמי ביותר.
ההוראות של המוח עבור כל אזור האגן עוברות דרך מקלעת העצה ששורשיה הם שורשי העצבים המותניים הרביעי והחמישי.
בתוך מקלעת העצה העצבים מחליפים ביניהם סיבים שלאחר מכן הופכים שוב לעצבים ראשיים.
הללו כוללים את עצב העכוז העליון והתחתון, את עצב השת המעצבב את שרירי הגפיים התחתונות, את העצבים הספינליים (s1,s2,s3) שמסייעים בוויסות עשיית הצרכים (צואה ושתן) על ידי שליטה בסוגרים הפנימיים של המעי הגס ושל השופכה, ומעורבים במהלך הזקיפה של הפין אצל גברים ושל הדגדגן אצל נשים.
עצם הרקה (TA: Os temporale) היא אחת מזוג עצמות המצויות מצידי הגולגולת, ומרכיבות את רוב החלק הצדדי שלה.
העצם ממשיכה לכיוון בסיס הגולגולת ומרכיבה חלק קטן ממנו.
החלק החשוב ביותר של העצם הוא החלק הסלעי, שבו נמצאת האוזן התיכונה ועצב הגולגולת השמיני, האחראי על השמיעה ועל שיווי המשקל.
חלק זה מסתיים בחלק התופי, שאליו מחוברת האפרכסת.
בנוסף לעצב השמיני, יוצא מעצם זו גם עצב הגולגולת השביעי, המעצבב את הפנים ואת רוב בלוטות הפנים.
עצם השכם (TA: Scapula) המהווה חלק מחגורת הכתף, היא העצם המחברת בין עצם הזרוע לעצם הבריח.
עצם השכם היא עצם שטוחה ודקה (בחלקה היא אף שקופה לאור), בעלת מבנה משולש.
היא ממוקמת בחלקו האחורי העליון של כלוב הצלעות כך שהיא מכסה חלק מצלעות שתיים עד שבע.
לעצם השכם יכולת תנועה מורכבת ונרחבת על פני כלוב הצלעות.
יכולת תנועה זו היא פועל יוצא מחיבורה מכל צדדיה למערכת שרירי חגורת הכתף ומחיבורה הקשיח היחיד לשלד, דרך עצם הבריח.
קל לזהות את עצם השכם במבט אחורי על גב.
בזמן הרמת הזרוע והורדתה בולטים במיוחד קוץ עצם השכם, הגבול השדרתי והזווית התחתונה של העצם.
במישוש חלקה העליון של הכתף מורגשת הבליטה הגרמית הנקראת שיא הכתף.
צורתה האופיינית של עצם השכם, דמוית משולש שטוח, יצרה מספר נקודות ציון המתייחסות לצורה – משטחים או פנים, גבולות וזוויות.
בפני העצם נאחזים השרירים סובבי הכתף בגומצים גדולים ומרבית יתר השרירים המניעים את הכתף.
בחלקה הצידי, שתי בליטות גדולות ושקע, להם תפקיד מרכזי במפרק הכתף.
הפן הצלעי (Facies costalis scapulae; Facies anterior scapulae, תמונה 2) צמוד לכלוב הצלעות לפי שמו, מורכב בעיקר משקע רחב וקעור הנקרא הגומץ התת-שכמי (Fossa subscapularis).
חלקו התיכון של הגומץ מאופיין במספר רכסים רוחביים, בהם נאחזים החלקים הגידיים של השריר התת-שכמי.
בין הרכסים שוכנים החלקים השריריים של השריר.
הגומץ מופרד מהגבול השדרתי של עצם השכם, דרך שני משטחים משולשים וחלקים באזור הזוויות העליונה והתחתונה וכן דרך רכס צר העובר לאורך הגבול השדרתי, בין שתי הזוויות.
במשטחים המשולשים וברכס נאחז שריר המסור הקדמי.
המבנה הבולט ביותר בפן הגבי (Facies posterior scapulae, תמונה 1) של עצם השכם הוא קוץ השכם (Spina scapulae), המחלק את הפן לשני משטחים.
בקוץ נאחזים שרירי הטרפז והדלתא.
המשטח העליון לקוץ הוא גומץ הרום קוצי (Fossa supraspinata) והתחתון יותר הוא גומץ המך קוצי (Fossa infraspinata).
הגומץ הרום קוצי הוא נקודת החיבור של השריר הרום קוצי.
הגומץ המך קוצי נרחב יותר מהגומץ הרום קוצי, ובו נאחז השריר המך קוצי.
צידי לגומץ המך קוצי מתרומם רכס, מעט תיכון לגבול הבית שחיי.
בשטח בין הרכס לגבול הבית שחיי נאחזים השרירים העגולים (השריר העגול הגדול והשריר העגול הקטן).
לעיתים קרובות משמש חלקו התחתון של השטח כאזור אחיזה לסיבי שריר הגב הרחיב.
שלושת הגבולות של עצם השכם (תמונה 1) נקראים על פי מיקומם: הגבול העליון (Margo superior scapulae), הגבול השדרתי או הגבול התיכון (Margo medialis scapulae) והגבול הבית שחיי או הגבול הצידי (Margo lateralis scapulae).
בנקודות המפגש של הגבולות נמצאות זוויות העצם (תמונה 2): הזווית העליונה (Angulus superior scapulae), הזווית התחתונה (Angulus inferior scapulae) והזווית הצידית (Angulus lateralis scapulae), המוכרת יותר בשם ראש עצם השכם.
בין זיז החרטום (Processus coracoideus) לבין הגבול העליון (הקצר מהשלושה) עובר חריץ (Incisura scapulae) המשמש כמעבר לעצב.
בחלקו העליון של הגבול הבית שחיי (העבה מהשלושה) נמצאת הגבשושית המך גומתית (Tuberculum infraglenoidale) – נקודת האחיזה של הראש הארוך של שריר הזרוע התלת ראשי.
הגבול השדרתי הוא הארוך מהשלושה.
לאורכו מתחברים השרירים המעוינים ובחלקו העליון נאחז השריר מרים השכם.
במרכז חלקה הצידי של עצם השכם (איור 1) קיים שקע מעוגל בשם החלל הגומתי (Cavitas glenoidalis scapulae).
שפתי החלל הגומתי מועמקות על ידי מבנה סחוסי (Labrum glenoidale scapulae) ליצירת התאמה עם ראש עצם הזרוע, אליה הוא מופרק.
מעל החלל הגומתי נמצאת הגבשושית הרום גומתית (Tuberculum supraglenoidale) – נקודת האחיזה של הראש הארוך של שריר הזרוע הדו ראשי.
שתי בליטות גדולות כמו עוטפות את אזור מפרק הזרוע: הראשונה היא זיז קוץ השכמה (Acromion), המשכו של קוץ השכם.
שיא הכתף מופרק בחלקו העליון-התיכון, דרך מפרק שיא הכתף והבריח, לעצם הבריח.
כמו לקוץ השכם, גם בשיא הכתף נאחזים שרירי הטרפז והדלתא.
הבליטה השנייה היא זיז החרטום (Processus coracoideus).
בזיז החרטום נאחזות רצועות המחברות אליו את עצם הבריח, כמו גם רצועה אל שיא הכתף, שכמו סוגרת את חלקו העליון של מפרק הזרוע.
בזיז החרטום נאחזים גם שריר החזה הקטן, הראש הקצר של שריר הזרוע הדו ראשי ושריר החרטום והזרוע.
עצם הירך או קוּלִית (TA: Femur ;Os femoris) היא העצם הגדולה והחזקה ביותר בגוף האדם.
בשלד ממוקמת עצם הירך, המסווגת כעצם ארוכה, בין האגן לשוקה.
מפרקה העליון הוא מפרק הירך ומפרקה התחתון הוא הברך.
חלקה העליון של עצם הירך, מורכב מראש, מצוואר ומתלי הירך (הגדול והקטן).
לראש הירך (Caput femoris) צורה כדורית, רובו חלק ומכוסה בסחוס, למעט שקע קטן בשם גומת ראש הירך (Fovea capitis femoris) בו נאחזת הרצועה של ראש הירך (Ligamentum capitis femoris).
ראש הירך מופרק עם המרחשת שבאגן ליצירת המפרק הכדורי של הירך.
ראש הירך מחובר לגוף העצם דרך צוואר הירך (Collum femoris).
הצוואר הארוך יחסית, מחובר לגוף בזווית של כ-125o ולכן פגיע למאמצי הגזירה המופעלים עליו תחת משקל הגוף.
הוא "ידוע לשימצה" מהפגיעה השכיחה: שבר בצוואר הירך.
תלי הירך הם בליטות עצם גדולות, המספקות מנוף לפעולת שרירים על עצם הירך.
רוב השרירים מאזור העכוז, המניעים את הירך, נאחזים בתלים ובמבנים המקושרים אליהם.
את תל הירך הגדול (Trochanter major), הצידי מהשניים, אפשר למשש בחלקה העליון-הצידי של הירך.
נאחזים בתל הגדול מספר שרירים, ביניהם האגסי, העכוזים (הקטן והאמצעי), והתאומים (שריר התאומים העליון ושריר התאומים התחתון.
לא שריר הסובך שבשוק המכונה "שריר התאומים").
בחלקו התיכון של התל הגדול, שקע בשם גומץ תל הירך (Fossa trochanterica), אליו מתחבר השריר הסותם החיצון.
תל הירך הקטן (Trochanter minor), ממוקם בחלק התחתון של חיבור הצוואר והגוף של עצם הירך.
התל הקטן הוא נקודת האחיזה של שריר הכסל והמותניים.
בין שני התלים מחברים הרכס שבין שני התלים (Crista intertrochanterica), בחלק האחורי של הירך, והקו שבין שני התלים (Linea intertrochanterica), בחלק הקדמי.
במעלה הקו שבין שני התלים נמצאת הגבשושית המרובעת (Tuberculum quadratum), נקודת אחיזה לשרירים נוספים של הירך.
לאורך גוף העצם (Corpus femoris) נאחזים שרירי הירך והברך.
חלקו הקדמי מכוסה על ידי השריר הנרחב הביניימי (אחד מראשי השריר הארבע ראשי) ובחלקו האחורי נאחזים, לאורך מספר קווים של רכס הירך (Linea aspera), ראשים נוספים של השריר הארבע ראשי ושרירים מקרבים של הירך (מתוויכים, adductors - מניעים את הירך פנימה, לכיוון תיכון.
לדוגמה, השרירים שמופעלים בזמן רכיבה על סוס, למניעת נפילה מהאוכף).
החלק התחתון של העצם גדול יותר מהחלק העליון.
המבנים הבולטים ביותר בחלק התחתון הם שני העֱליים (עֱלי צידי Condylus lateralis femoris ועֱלי תיכון Condylus medialis femoris) וגבשושית המתוויך.
בצד הקדמי של העליים, משטח מפרקי שקוע מעט המתאים לעצם הפיקה המופרקת לו.
הצדדים התחתונים והאחוריים של העליים של הירך, מעוגלים ומתאימים לעליים של השוקה ולמניסקוסים.
כל המשטחים המפרקיים שהוזכרו משתתפים במפרק הברך.
העליים בולטים משמעותית לכיוון אחורי.
השקע שנוצר ביניהם נקרא הגומץ הבין עליי (Fossa intercondylaris).
בקדמת ובאחורי הגומץ נאחזות הרצועות הצולבות של הברך.
מעל לכל עלי נמצאת עילית עלי.
עילית העלי התיכונה (Epicondylus medialis femoris) גדולה מהשתיים ובחלקה העליון גבשושית המתוויך (Tuberculum adductorium).
שריר הסובך ("התאומים") נאחז בעילית העלי התיכונה ובעילית העלי הצידית (Epicondylus lateralis femoris).
במסכת חולין דף קיט עמוד א' - "רבי יהודה אומר קולית שיש עליה כזית בשר"
רש"י - קולית - הוא עצם עליון של ירך ובו מוח תמיד רדונדי"ל בלע"ז.
צורתה האופיינית של עצם הירך (במיוחד צורת חלקה העליון, הראש והצוואר), הפכה אותה לעצם המזוהה ביותר עם שלד האדם אחרי הגולגולת.
לכן, ניתן לזהות את הדימוי החזותי של עצם הירך בסרטים שונים, דוגמת סרטו של סטנלי קובריק, 2001: אודיסיאה בחלל:
בתחילת הסרט "2001: אודיסיאה בחלל", מגלה הומיניד לראשונה את השימוש בכלים.
הכלי הראשון בידיו של ההומיניד, ערש הטכנולוגיה האנושית אליבא דקובריק, היא עצם ירך, המשמשת להריגת הומינידים אחרים.
הסצנה הידועה זכתה לציטוטים קולנועיים לאורך השנים.
לפחות חלקם הקפידו להשתמש בעצם ירך על פי המקור.
עצם הפיקה (TA: Patella) היא עצם ססמואידית משולשת ועבה שחודה פונה מטה.
זוהי העצם הססמואידית הגדולה ביותר בגוף האנושי.
הפיקה משובצת בתוך גיד השריר הארבע ראשי ומופרקת עם העֱליים של עצם הירך.
תפקידה העיקרי של עצם הפיקה הוא מנוף לפעולת השריר הארבע ראשי (בפשיטת הברך) על ידי הגדלת זווית החיבור שלו לגבששת השוקה.
חלקו העליון של הפיקה מכונה בסיס הפיקה (Basis patellae) ובו נאחז גיד הארבע ראשי.
מהחלק התחתון של הפיקה המכונה חוד הפיקה (Apex patellae) ממשיכה רצועת הפיקה ומתחברת לגבששת השוקה.
מרבית חלקה האחורי של העצם הוא משטח מפרקי המחולק לפנים פיקתיים (Facies articularis patellae).
ישנם פנים פיקתיים עליונים, אמצעיים ותחתונים שכל אחד מהם בא במגע ישיר עם העליים של עצם הירך בתלות בזווית מפרק הברך.
עצם הלוז (או "נסכוי") היא עצם אגדית, שממנה, על פי דברי חז"ל, יבנה מחדש הגוף בימי תחיית המתים.
שמות נוספים לעצם זו הם "נסכוי" ו"בתואל רמאה".