tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החלקים השלישי עד השישי של הספר כוללים את טענות 11–31, המבססות תכונות של תנועה במסלולים בצורה של חתכי חרוט אקסצנטריים (כולל אליפסות) ואת הקשר שלהם לכוחות היפוך ריבועיים המכוונים למוקד, וכוללות (בחלק השישי) את משפט ניוטון על עקומים סגורים (למה 28).
חלקים 4 ו-5 הם בעלי עניין מתמטי נטו, ואין להם תפקיד מרכזי בהמשך הפרינקיפיה.
בחלקים אלו ניוטון מציג כמה מתגליותיו הגאומטריות על חתכי חרוט וטרנספורמציות פרויקטיביות, ומציג את פתרונו הסינתטי לבעיית פאפוס העתיקה.
כדי לפתור את הבעיה ניוטון פיתח אלמנטים של גאומטריה פרויקטיבית, ובחלק 5 הוא מראה כיצד לבנות חתך חרוט שעובר דרך נקודות נתונות ומשיק ל- ישרים נתונים (כאשר n בין 0 ל-5).
טענות 43–45 כוללות הדגמה של התכונה שבמסלול אקסצנטרי תחת כוח מרכזי בו האפסיד עשוי לנוע, אוריינטציה יציבה ולא נעה של קו האפסיד הוא אינדיקציה נוספת לחוק משיכה היפוך-ריבועי.
טענות אלה כוללות את משפט ניוטון על מסלולים סובבים (Newton's theorem of revolving orbits), אותה הוכיח ניוטון בניסיון להסביר את נקיפת האפסיד של הירח.
בין היתר ניוטון מכליל בטענה 55 בחלק זה את החוק השני של קפלר לתנועות בהן מרכז הכוח נמצא מחוץ למישור התנועה של החלקיק (מצב שמתאפשר עקב הקיבוע למשטח העקום).
בעיה חשובה זו נחקרה מאוחר יותר על ידי כמה מבני משפחת ברנולי ואוילר.
הספר הראשון מכיל כמה הוכחות עם קשר חלש לדינמיקה של העולם האמיתי, אך יש בו גם מספר חלקים שלהם יש ישימות מרחיקת לכת למערכת השמש והיקום:
טענות 57–69 דנות בתנועה של מספר גופים הנתונים להשפעת כוחות המשיכה ההדדיים שלהם.
טענות אלה הן בעלות חשיבות ראשונה במעלה לחקר בעיות הנוגעות לדינמיקה של מערכת השמש, וכוללות את טענה 66 ואת 22 התוצאות הנגזרות ממנה, שהייתה תרומה חשובה מוקדמת לתורת הפרטורבציות האסטרונומיות.
בטענה זו ניוטון תיאר בצורה כמותית את האפקט הפרטורבציוני שיש לכבידה שמפעילה השמש על מסלול הירח סביב כדור הארץ (שהיה מהווה חתך חרוט אלמלא אפקט זה היה קיים).
בטענות אלה ניוטון עשה את הצעדים הראשונים בהגדרת ומחקר הבעיה של תנועת שלושה גופים מסיביים הנתונים להשפעת כוחות המשיכה ההדדיים שלהם, בעיה שזכתה לתהילה (בגלל הקושי הרב שלה) כבעיית שלושת הגופים.
הטענות האחרונות בספר זה, טענות 70–84, דנות בכוחות המשיכה שיוצרים גופים כדוריים.
טענות אלה כוללות את ההוכחה מבוססת האינטגרציה של ניוטון לטענה שגופים כדוריים מושלמים מפעילים משיכה כאילו כל המסה שלהם נמצאת במרכזם.
תוצאה יסודית זאת, הידועה כמשפט הקליפה (shell theorem), מאפשרת לחוק היפוך הריבוע של הכבידה להיות מיושם למערכת השמש האמיתית בדרגה גבוהה מאוד של קירוב.
בחלק ה־13 של הספר ניוטון עוסק בכוחות המשיכה שיוצרים גופים לא-כדוריים, והוא מציג את הפתרון למשיכה שיוצר ספרואיד בצורה של טור אינסופי.
בנוסחה שלו לחישוב הווריאציה של הכבידה על ספרואיד הוא עשה שימוש בספר השלישי במסגרת חישוב האליפטיות של כדור הארץ.
הספר הראשון היה מחולק לשני כרכים בגלל אורכו.
הספר השני עשיר בתוצאות מתמטיות, ודן בעיקרו בתנועה של גופים בתווך בעל התנגדות.
בדיוק כפי שניוטון בחן את ההשלכות של חוקי משיכה שונים בספר הראשון, כך גם הוא בוחן חוקי התנגדות שונים בספר השני; לכן החלק הראשון עוסק בהשלכות של כוח התנגדות פרופורציונלי למהירות, והחלק השני עוסק בהשלכות של כוחות התנגדות המתכונתיים למהירות בריבוע.
בחלקים אלו ניוטון גם הציג ופתר את הבעיה הראשונה אי פעם של ענף המתמטיקה הידוע כחשבון וריאציות, כאשר גזר משיקולים מתמטיים-פיזיקליים את הצורה בעלת ההתנגדות המינימלית (צורת הקליע האופטימלית).
הספר השני דן גם (בחלק החמישי) בהידרוסטטיקה ותכונות של זורמים דחיסים (עם יישומים לחישוב צפיפות האטמוספירה בכל גובה שהוא).
ההשפעה של התנגדות האוויר על מטוטלות (תנודות משוככות) נלמדת בחלק השישי, יחד עם הדיווח של ניוטון על מבחנים ניסויים של התנהגות התנגדות האוויר כאשר למטוטלת נתוני התחלה שונים.
בחלק השמיני, ניוטון מספק כללים לגזור את המהירות של גלים מכניים בזורמים וגזים ומקשר אותה לצפיפות הזורם ולפרמטר הדחיסות שלו (טענה 48; זו תהפוך לחשובה מאוד באקוסטיקה).
הוא מניח שהכללים האלה תקפים לאור וקול ומעריך שמהירות הקול היא בערך 1088 רגל בשנייה ושהיא יכולה לגדול בתלות בתכולת אדי המים של האוויר.
היקף הפיתוחים שלו בנוגע לגלים מכניים נוגע לא רק לגלי קול אלא גם לגלי ים (בטענות 44 ו-46), שם הוא מציע נוסחאות שהתבררו כנכונות.
החלק התשיעי והאחרון של הספר, שכותרתו "על התנועה המעגלית של זורמים", מהווה גם הוא תרומה יסודית וחשובה למכניקת הזורמים, ובו ניוטון קובע קיומו של קשר ליניארי בין קצב הגזירה של הזורם וכוחות ההתנגדות הפנימיים (חיכוך בין שכבות הזורם) הקיימים בתוך הזורם (הצגת המונחים של זורם ניוטוני ומקדם הצמיגות).
ניוטון מדגים את השלכות ההנחה הזאת במגוון משפטים הנוגעים לזרימה מסתחררת של זורם.
חלק מועט יותר מן הספר השני שרד את מבחן הזמן לעומת הספר הראשון והשלישי, ונטען כי הוא נכתב בעיקר כדי לדחות את התאוריה של דקארט שכבידה בין גופים היא תוצאה של מערבולות באתר.
ניוטון כתב בסוף הספר השני על המסקנה שלו שההיפותזה של מערבולות באתר לחלוטין לא תאמה את התצפיות האסטרונומיות בפועל, ולא עזרה להסביר אותן אלא להפך, יצרה בלבול רב.
ספר 3, על מערכת העולם
על מערכת העולם הוא חיבור על כבידה אוניברסלית שמנתח את ההשלכות שלה, במיוחד אלו הקשורות לאסטרונומיה.
הוא מתבסס על הטענות של הספרים הקודמים ומיישם אותם לתנועות הנצפות במערכת השמש – הרגולציות והאי־רגולציות של מסלול הירח, התאוריה הראשונה של "נקיפת שוויון היום והלילה", משפט ניוטון על דעיכה מסלולית, יישומים לתנועתם של ירחי צדק, לשביטים ותופעת הגאות והשפל.
הספר מביא בחשבון גם אוסצילטור הרמוני בשלושה ממדים, ותנועה תחת חוקי כוח שרירותיים (בספר זה ניוטון הוכיח משפטים על כוח היפוך שיורד לפי החזקה השלישית של המרחק).
החלק הראשון של הספר מכיל את 21 הטענות הראשונות שלו, ופותח בהצגה של סדרת תופעות אסטרונומיות.
הפרק מתבסס על הטענות של הספר הראשון כדי להראות שחוקי קפלר והרעיון של כבידה עולמית תקפים לכל כוכבי הלכת והירחים במערכת השמש, ומדגים את נכונותם במקרה של ירחי צדק.
ניוטון מציין את התצפיות האסטרונומיות עליהן הוא מסתמך, ומבסס צעד אחר צעד את ההשערה שחוק הכבידה הוא חוק אוניברסלי התקף לכל שני אלמנטי מסה ביקום, ובמערכת השמש בפרט (חלק ניכר מן המידע הושג בעזרתם של ג'ון פלמסטיד ואדמונד האלי).
בטענה 19 בחלק זה ניוטון מוכיח את התוצאה על פחיסות כדור הארץ כתוצאה מסיבובו העצמי, ומחשב את הערך עבור האליפטיות של כדור הארץ.
החלק השני פותח בהסבר איכותי קצר ולא טכני לתופעת הגאות והשפל (שנובעת מהשפעת כבידת הירח), כאשר לאחריו הקורא מיד שוקע בפרטים המורכבים של התאוריה הירחית של ניוטון.
ניוטון מראה כיצד היבטים רבים של תנועתו המורכבת של הירח ניתנים להסבר במונחים של האפקט של כבידת השמש על מערכת הארץ-ירח.
התאוריה החדשה של ניוטון והאתגרים שהציבה היו מושא המחקר המרכזי של אסטרונומים במהלך מאתיים השנים הבאות, ששאפו לפתח מודל מורכב ומדויק יותר ויותר לתנועת הירח (התקוות לפתח מודל עם דיוק מושלם באו אל קצם בעבודתו המזהירה של אנרי פואנקרה, שהניחה את היסודות לתורת הכאוס).
החלק השלישי פותח בטענות 36 ו-37, אשר דנות לעומק ובאופן כמותי בתופעת הגאות והשפל הירחית והשמשית, ובטענה 38 ניוטון נותן הסבר איכותי וכמותי מדוע אותם פנים של הירח תמיד פונות לכיוון כדור הארץ (תופעה המכונה "נעילת גאות").
בטענה 39 ניוטון מצליח להראות שהאפקט הכבידתי של הירח על כדור הארץ הפחוס יכול להסביר את הפרצסיה של ציר כדור הארץ ברמת דיוק גבוהה – הערך של זמן המחזור של הפרצסיה שחישב ניוטון עמד בקירוב על 26,000 שנה – וזהו בדיוק הערך שמצא היפרכוס מתצפיות אסטרונומיות.
החלק הרביעי והאחרון של הספר השלישי אתחל את התאוריה של חיזוי מסלולי שביטים, וכולל משפטים מקוריים רבים על חתכי חרוט ותנועה קרובה לפרבולית.
חשיבותו נחה גם בניתוח של מידע אסטרונומי ושיטות בחירת הנתונים בהם ניוטון נעזר כדי לבחור על אילו תצפיות אסטרונומיות יש להסתמך (שכן כמות המידע האסטרונומי שנאסף על שביטים הייתה דלה בהרבה מאשר על כוכבי הלכת).
מושגי היסוד של הדינמיקה הניטונית
סדרת ההגדרות ששימשו להנחת יסודות הדינמיקה ב"פרינקיפיה" זהה לאלו שניתנות בטקסטים מדעיים בימינו.
ניוטון פתח בהגדרת המושג היסודי מסה:
בהגדרה זו נעזר ניוטון לאחר מכן כדי להגדיר את "כמות התנועה" (במונחים של ימינו: תנע), ואת עקרון ההתמדה שבו מסה תופסת את מקומו של המושג הקרטזיאני הקודם של "כוח עצמותי".
הגדרות אלו היוו את התשתית להגדרת מושג יסודי נוסף בתורה הניוטונית והוא מושג הכוח.
ניוטון הציג את מושג הכוח כשיעור השינוי בכמות התנועה של הגוף, או בתנע שלו.
מסקרן הדבר, שעבור קוראי ימינו, תיאור המושג כוח נקרא לא נכון מבחינת ממדיו (יחידותיו), ובצדק, שכן ניוטון אינו מציב את המושג של זמן בהגדרותיו, שכן כוח שווה לקצב שינוי התנע.
מהות חוקי התנועה בניסוחם הראשוני
שלושת החוקים מגדירים את ההתנהגות הפיזיקלית־מתמטית של המאסה החומרית תחת אילוצים ותנאים שונים.
חוק I: כל גוף יתמיד במצבו כל עוד שקול הכוחות עליו הוא אפס.
חוק II: שינוי התנועה הוא פרופורציוני לכוח המניע המופעל; והוא בכיוון הקו הישר שבו פועל הכוח הזה.
חוק III: לכל פעולה יש תמיד פעולה מנוגדת השווה לה; או, הפעולות הדדיות, ששני גופים פועלים זה על זה, הן תמיד שוות זו לזו ומכוונות לעברים מנוגדים.
המסה אינה מוגדרת אצל ניוטון כמאפיין עצמי של גוף, כמו: צורה, גודל או משקל.
ההגדרה מבטאה את החוקיות של הפעולות והתגובות להן היא כפופה, כאשר פועל עליה כוח חיצוני רגעי השואף לשנות את המצב האינרטי, בין אם הוא מנוחה או תנועה קצובה.
דהיינו, אנו למדים על מהותה של המסה מתוך פעולות הגוף ותגובותיו לסביבה ולא מתוך תכונותיו העצמיות
הרקע של האירועים – קונספט המרחב המוחלט הניוטוני
הוא מגדיר מרחב וזמן "לא כפי שהם ידועים היטב לכל".
במקום, הוא מגדיר זמן "אמיתי" ומרחב כ"מוחלט" ומסביר:
בספרו מתאר ניוטון את היקום כאינסופי ונצחי, אשר קיומו ומהותו שקולים לשתי התכונות שתוארו בציטוט: אבסולוטיות המרחב, ונצחיות הזמן.
ואכן, בספרו ניוטון מתאר את היקום כמין שעון ענקי שכל חלקיו פועלים יחד בדיוק מושלם ובחפיפה אחד לשני כשיוצר השעון – אלוהים; מכוון את מחוגיו בכל רגע.
בעיני רוחו של ניוטון עמד דגם היקום הנצחי כהתגלותה של האלוהות בטבע, כאשר המרחב והזמן הם אופני התגלותו של האל.
כדי למנוע את האפשרות שהציבור הרחב יפרש את "פרינקיפיה" כקריאת תיגר על מקומו של האל בעולם, ניוטון הוסיף ליצירתו חלק העוסק בכללי החשיבה בפילוסופיה.
ארבעת הכללים שהוא ניסח היוו גם דרך להצעת הסברים לתופעות מסתוריות בטבע.
כל כלל שהוצע בידי ניוטון משרת עבורו תפקיד מסוים בשיכוך הרוחות הסוערות של הפילוסופים באמצעות הצגת התופעות בטבע כחסרות מענה באופן כללי.
ב"פרינקיפיה", הוא מסביר כל כלל בצורה מפושטת יותר או נותן דוגמה כדי להמחיש מה כוונתו של כל כלל.
הכלל הראשון קובע במילים אחרות כי בטבע לעולם לא מתרחש משהו ללא סיבה מכוונת וישירה מאחר שתכנונו האינטליגנטי של האל הוא האופטימלי ביותר האפשרי.
הכלל השני קובע כי אם גורם אחד מיועד לתופעה מסוימת, אזי אותו גורם במדויק מיועד לכל תופעה מדעית דומה (אור השמש הלוהטת או של המדורה).
בקצרה, כאשר הוא מדגים את שני הכללים האחרונים, הוא נעזר בהם כדי להסביר את הכבידה ואת המרחב.
בתקופתו, שני הנושאים הללו היו מסתוריים מאוד וניוטון נעזר בכלליו כדי לנמק כל הבט של תופעות אלו.
בסוף, ניוטון מסיים את הבהרתם של החוקים באמצעות שילובו של האל בכל תהליך או ישות בעולם הזה.
ניוטון קובע כי כל דבר מתוכנן ומותווה בצורה מושלמת בידי האל.
ניוטון נכנס לפרטים בתיאורו כיצד תכנונו האינטליגנטי של האל פועל לבדו ללא עזרתו או נוכחותו המורגשת של האל.
הכבוד שניוטון רכש בספרו וההערכה האולטימטיבית שנתן לאל, שוככו את כל האנשים שעשויים היו לדחות את עבודתו הבלתי ניתנת להכחשה.
יצירתם של ארבעת החוקים בידי ניוטון חוללה מהפכה באופן החקירה של כל תופעה שהיא.
עם יצירת החוקים, ניוטון היה מסוגל להתחיל לספק הסברים לכל התעלומות הגדולות של העולם המדעי דאז.
ניוטון הפעיל את כוחם של החוקים הללו לא רק כדי להרחיק לכת במתן מענה לשאלות מדעיות יותר מכל מדען אחר בזמנו, אלא גם כדי לשחזר צעדים מדעיים ולזהות יצירות ופריצות דרך מדעיות גדולות של העבר.
בעזרת המתודה המדעית החדשה שלו הוא החליף את זו של אריסטו והיה מסוגל לשכלל את השיטה הניסויית של גלילאו.
הבריאה מחדש של שיטת גלילאו הייתה כה משוכללת שהיא מעולם לא השתנתה מאז ומדענים עדיין משתמשים בה כיום.
קבלת הפרינקיפיה על ידי הקהילה המדעית
מעניין שלמספר גדלים בדינמיקה שנעשה בהם שימוש בספר (כגון תנע זוויתי), לא ניתנו שמות.
מדע הדינמיקה כפי שהוצג בשני הספרים הראשונים היה כה מבוסס ועקבי שהוא התקבל מיד בקרב קהילת המדענים באירופה: לדוגמה ג'ון לוק שאל את כריסטיאן הויגנס אם הוא נותן אמון בהוכחות המתמטיות, והויגנס השיב כי הוא סמוך ובטוח בנכונותם של ההוכחות.
אף על פי כך, הקונספט של כוח משיכה הפועל ממרחק זכה ליחס קר יותר.
בכתביו, ניוטון כתב כי חוק הריבוע־ההפוך נובע באופן טבעי ממבנה החומר.
למרות זאת, הוא לא הוסיף משפט זה בגרסה שפרסם, בה הוא טען במקום שתנועת הכוכבים היא עקבית עם חוק הריבוע־ההפוך, אבל סירב לציין מה מקור החוק הזה.
הויגנס ולייבניץ שמו לב שחוק זה אינו מתיישב עם קיומו של האתר.
מנקודת מבט קרטזיאנית היה, אפוא, פגם בתאוריה (אף על פי שלולא הנחת קיומו של האתר ניתן להבין ההקשר המתמטי ולא רק הניסויי ליחס זה מהגדרות שטף ושדה פיזיקלי).
להגנתו של ניוטון נחלצו מאז פיזיקאים מפורסמים רבים – וזאת מכיוון שהוא הצביע על כך שהצורה המתמטית של התאוריה חייבת להיות נכונה ומכיוון שהסבירה את המידע האסטרונומי, אך סירב לשער השערות הלאה לגבי הטבע הבסיסי של הכבידה.
הכמות העצומה של תופעות שהובאו לארגון וסדר באמצעות התאוריה הייתה כה מרשימה שה"פילוסופים" הצעירים יותר אימצו תוך זמן קצר את השיטות ואת שפת ה"פרינקיפיה".
ערב א-נעים הוא כפר בדואי בגליל התחתון השייך למועצה האזורית משגב.
הכפר שוכן סמוך ליישובים אשחר ואשבל, צפונית לעיר סח'נין ודרומית לכרמיאל.
ערב א-נעים מונה כ-650 תושבים, וקיבל הכרה ממשלתית כיישוב בשנת 1999.
במשך שנים רבות נחשבו התנאים הפיזיים והכלכליים בכפר לירודים ביותר, וחסרו: חשמל, מים, תשתיות, ביוב, כבישים ועוד.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבע הדבר בעיקר מכך שלכפר לא הייתה תוכנית מתאר מאושרת, ולכן לא ניתן היה לבנות תשתיות באופן חוקי.
בהתערבותו של השר פואד בן אליעזר, אשר ביקר במקום ולא שבע רצון מתנאי הקיום של תושביו, זכו גן הילדים שהוקם מתרומה ותחנת טיפת חלב המאולתרת בחיבור לחשמל, חיבור אשר מספק חשמל בעומסים נמוכים ואינו מאפשר אפילו חימום כראוי בחודשי החורף הקרים באזור.
ב-19 בינואר 2010 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה את תוכנית המתאר של היישוב, לאחר עיכובים רבים.
בכך אושרה תוכנית הבנייה האחרונה של הכפרים הבדואים במשגב.
תהליך זה כלל תיאום של גורמים רבים, בהם: מינהל מקרקעי ישראל, רשות הטבע והגנים, קק"ל, משרד הפנים ומשרד הבינוי והשיכון.
ביישוב מעל 350 ילדים ובני נוער, עשרות מהם חרשים.
תלמידי בית הספר היסודי בכפר לומדים בכמאנה ובסלאמה, בעוד תלמידי החינוך העל-יסודי נשלחים לבתי ספר בסח'נין, בהם רוב התלמידים אינם בדואים (דבר היוצר מקרים של ניתוק ותחושות נחיתות בקרב תלמידי הכפר).
מאפיין תרבותי מעניין הוא שבכפר התפתחה שפת סימנים ייחודית שמשמשת את החרשים בכפר.
את הפעילות החינוכית ביישוב מפעיל רכז נוער מטעם המועצה.
בשנים האחרונות מפעילים חברי קיבוץ אשבל בשותפות עם רכז הנוער מרכז למידה, מועדון חברתי לילדים ולנוער, קבוצות נשים וקבוצות מנהיגות, העוברות הכשרה בקיבוץ אשבל.
כמו כן, קיימת פעילות של קידום נוער ביישוב.
עראבה היא עיר ערבית-מוסלמית במחוז הצפון בישראל, בבקעת סכנין, בצפון הגליל התחתון המרכזי (לב הגליל), כ-7 ק"מ מדרום-מזרח לכרמיאל, כק"מ אחד ממזרח לסח'נין וכק"מ אחד ממערב לדיר חנא.
בתקופות הרומית והביזנטית היה במקום ישוב יהודי בשם ערב, הנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו, בתלמוד וכן אצל אוסביוס.
במקום נתגלתה כנסייה מהתקופה הביזנטית.
במאה ה-18, עראבה הייתה מקום הולדתו של דאהר אל עומר ואחד ממרכזי שלטונו.
בשנת 1976 התרחשו ביישוב הפגנות יום האדמה הראשון.
סמלה של המועצה הוא בצל, אבטיח ומלון המסמלים את הגידולים המסורתיים של חקלאי עראבה.
עראבה שוכנת במקום בו שכן בעבר היישוב היהודי ערב, ומשמרת את שמו.
היישוב נזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בשם גבּרה (Gabara) כאחד משלושת היישובים היהודיים הגדולים בגליל בעת המרד הגדול.
בכפר מצויים קברים המיוחסים מזה מאות בשנים לתנאים רבי ראובן האיצטרובלי ורבי חנינא בן דוסא שאף קבור במקום, אשר בתלמוד מצוין כי מוצאו מהכפר "ערב" והמקומיים מכנים את דמותו בשפה הערבית: 'א-סדייק' – הקרוב בהוראתו לצדיק או קדוש.
בנוסף, אוסביוס באונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה) מזכיר את היישוב כאחד הכפרים היהודיים במחוז ציפורי.
בחפירות שנערכו בכפר בשנת 1967 נתגלתה כנסייה ביזנטית מהמאה השישית, בשטח של כ-500 מ"ר, עם רצפת פסיפס חגיגית שהועברה למוזיאון רוקפלר בירושלים.
עראבה מוזכרת בקצרה על ידי הנוסע הערבי יאקות אל-חמאווי בספרו מועג'ם אל-בולדאן, שנכתב בתחילת המאה ה-13. במהלך ההיסטוריה הייתה עראבה כפר חקלאי, שהשתמש במרחבי בקעת בית נטופה לגידולים חקלאיים.
בתקופה העותמאנית השתייך הכפר עראבה למחוזות שונים באימפריה, על פי השינויים האדמיניסטרטיביים התכופים בה: למחוז ציידא (צידון), צפד (צפת), עכא (עכו) וביירות.
בסוף המאה ה-17 לחמו תושביה המוסלמים של עראבה כנגד הדרוזים בחרבת סלאמה.
את תושבי עראבה הנהיג זיידן, סבו של דאהר אל-עומר.
מספר שנים לאחר מכן הגיע דאהר עצמו לעיירה, על פי האגדה, לחפש מקלט לאחר שהרג חייל טורקי, ושם יצא לעזרתו שייח' מקומי בשם מוחמד נאסר, ולאחר שדאהר סייע לנאסר ליישב סכסוך עם כפר שכן, החלה שרשרת אירועים שהסתיימה בייסוד ממלכתו של דאהר בגליל.
אל-עומר נולד בכפר עראבה בשנת 1695, כבן למשפחה עשירה.
הגרעין של צבאו, בהיותו מושל הגליל היה מבני עראבה ודיר חנא.
דאהר אל-עומר לא הקים לעצמו בירה קבועה ובתקופת שלטונו הוא נע בעיקר בין טבריה לעכו ולעראבה.
לפיכך הפכה עראבה בתקופתו למוקד של עוצמה פוליטית-חברתית ברמת המחוז העותמאני.
בית המנהלה ובית המשפט של אל-עומר ניצב עד היום בעראבה.
לפי מסורת מקומית חודש היישוב בתחילת המאה ה-19 על ידי ערבים מוסלמים שהגיעו משכם ומירושלים.
בשנת 1906 פקדה את הכפר מגפת כולרה שקטלה, כמסופר, כ-900 מבין 1,500 תושביו.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו 1,224 תושבים, מתוכם 37 נוצרים, ו-253 בתים נושבים.
על פי תוכנית החלוקה נכלל הכפר עראבה בתחומה של המדינה הערבית העתידית.
למדינת ישראל הוא צורף רק לקראת סוף מלחמת העצמאות, לאחר שנכבש במבצע חירם (ב-29 וב-30 באוקטובר 1948).
עראבה ושני הכפרים הסמוכים, סכנין ודיר חנא, נכנעו ללא קרב.
אולי בזכות העובדה שלא שימשו לפני כן כבסיסי פעילות של צבא ההצלה, נמנעו מהם פעילויות צבאיות כפי שהתרחשו בכפרים רבים אחרים באזור "כיס" הגליל, שנכבש במבצע זה.
בכפר מצאו מקלט כמה מאות פליטים מכפרים אחרים בגליל.
עראבה לא רק הפך למקום מקלט לעקורי מלחמת העצמאות, אלא שבמקרה מסוים גם גילה סולידריות והתגייס לעזרתם של שכנים שגורלם היה קשה יותר.
בשנת 1949 פנה אב הכנסייה של הכפר השכן עילבון, כפר נוצרי ברובו, בבקשת עזרה מכומר הקהילה הנוצרית בעראבה.
תושבי כפרו גורשו באותה העת ללבנון, שדותיהם נותרו ללא טיפול והכומר חיפש מי ידאג לגורל הגידולים עד שלאנשי הכפר יותר לשוב לגבולות ישראל.
במחווה קולקטיבית התאחדו כל החמולות של עראבה ואנשי הכפר יצאו לטפל בשדותיהם של אנשי עילבון.
עראבה הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1965 ובינואר 2016 הוכרזה כעיר.
החל מקום מדינת ישראל ועד שנת 1966 נשלט עראבה, כמו היישובים הערביים האחרים בישראל, באמצעות ממשל צבאי.
כבר מראשית שנות החמישים ניתן להבחין בניצני מחאה עממית, שהמוקד שלה היה מאבק על הקרקע.
הפלאחים נאבקו נגד תוכניות הממשל לטענתם להפקיע את אדמותיהם; מאבק שהתנהל בבתי המשפט, מעל דפי העיתונות ובשטחים המועמדים להפקעה עצמם.
בשנת 1951 סיכלו פלאחים מעראבה תוכנית ממשלתית להפקעת שטח חקלאי נרחב הידוע בשם רומאנה, כאשר המשיכו לעבד אותו, למרות האיסור וסגירת השטח, וגרמו לממשלה לסגת מכוונתה.
בשנת 1956 הרס הממשל הצבאי את ביתו של אחד מתושבי עראבה, בית שהיה אחד הראשונים שנבנו בכפר אחרי 1948. הנימוק להריסה היה שהבית נבנה ללא היתר בנייה כחוק.
תוך ימים ספורים התארגנו תושבי הכפר ובנו את הבית מחדש.
בשנת 1963 התארגנו חקלאים מעראבה לפעולת מחאה על התנכלויות המשטרה כלפיהם בזמן שהם מובילים פועלים ובני משפחה לעיבוד האדמות.
המפגינים נסעו מעראבה למשרד החקלאות בנצרת על גבי טרקטורים ומחו על התנהגות המשטרה, שבה ראו ניסיון לגזול מהם את הזכות לעבד את אדמותיהם.
הממשל הצבאי היו ער לפוטנציאל ההתנגדות בעראבה, ובחר להקים בכפר תחנת משטרה שתפקידה להדק את השליטה בעראבה ובשני הכפרים הסמוכים, סכנין ממערב ודיר-חנא ממזרח.
מהמאבק להגנת הבעלות על הקרקע נגזרה גם שאלת השליטה במקורות המים.
חלק מהתושבים טענו כי יש להשאיר את השליטה באספקת המים בידי תושבי הכפר באמצעות אגודה עות'מאנית עצמאית, ללא קשר עם חברת מקורות הממשלתית, בעוד שחלק אחר טענו כי יש להתקשר עם חברת מקורות, אשר תספק את המים ואילו תפקידה של האגודה יהיה חיבור הבתים לרשת המים.
המגמה השנייה, בעידודו של הממשל הצבאי, היא שגברה, וכך הוקמה אגודת אל-נדא, שבה נציגי החמולות בכפר ובראשה אימאם הכפר, קאיד נגאר.
האגודה היא שיזמה את פרויקט תשתית אספקת המים לבתי המגורים בעראבה.
המאבק מול השלטון על האדמה נשא בעראבה, כמו ביישובים ערביים אחרים, משמעות מרחיקת לכת הרבה יותר מאשר הגנה על אמצעי הייצור של הפלאחים.
יש הטוענים כי בתרבות הערבית מוקנה לאדמה ערך רב השווה בחשיבותו וביוקרתו לערך "כבוד המשפחה" .
בעראבה התמקד המאבק סביב שטח של כ-19,000 דונמים אדמה מעובדת המכונה שטח אל-מל, שבבעלות תושבים משלושת הכפרים דיר-חנא, עראבה וסכנין.
אזור זה כונה שטח 9. אדמות אלה הוכרזו עוד בשנותיה הראשונות של המדינה שטח צבאי סגור, הדרוש לצה"ל כשטחי אש לצורכי אימונים, והצבא אסר על בעלי הקרקעות את הכניסה אליו, אם לתקופות מסוימות ואם באופן קבוע.
כניסת התושבים לשטח זה נחשבה לעבירה על החוק ואף נפתחו תיקים פליליים כנגד מפירי הצווים ולא פעם הוגשו נגדם כתבי אישום בבתי המשפט.
ראשי המועצות פנו לממשלות פעמים רבות בבקשה לבטל את צווי איסור הכניסה, אך בקשותיהם נדחו.
עד סוף שנות השישים וראשית שנות השבעים לא העזו רוב תושבי עראבה לגלות מעורבות פומבית במישור הפוליטי הארצי.
בבחירות לכנסת שמרו על דפוסי הצבעה קבועים של תמיכה ברשימות מטעם השלטון, ופעולות המחאה הספורדיות שבהן נטלו חלק התייחסו לבעיות מיידיות של הכפר.
מצב זה השתנה כאשר הדור הצעיר הטמיע את ניסיון המאבקים עד אז ותרגם אותו למודעות פוליטית, שגם הושפעה מאופני השיח הפוליטי האזרחי אשר התפתחו בחברה הישראלית היהודית.
בדומה ביישובים ערביים אחרים בישראל, החלו להישמע בעראבה דרישות פוליטיות ברמה הארצית ולא רק הכפרית מקומית.
אירועי יום האדמה בשנת 1976 החלו בהפגנות בעראבה, ובסכנין ודיר חנא הסמוכות.
אחד מששת הרוגי יום האדמה היה ח'יר יאסין, תושב עראבה.
בעימותים הקשים בין המפגינים לבין כוחות הצבא שנמשכו למחרת נהרגו עוד שלושה מתושבי סח'נין ונפצעו עשרות מתושבי שלושת הכפרים.
מפגין נוסף שנהרג היה תושב כפר כנא ועוד הרוג במחנה הפליטים נור-שמס שבגדה המערבית.
אירועי אוקטובר 2000 כללו התפרעויות והפגנות בעראבה ובסביבתה ושניים מתושבי הכפר, אסיל חסן עאסלה ועלאא ח'אלד נסאר, נהרגו במהלכם מאש המשטרה, במהלך התפרעויות בצומת לוטם.
על שמם של עאסלה ונסאר קרויים רחובות בעראבה.
עראבה נמצא סמוך לשני מעיינות (עין־אל־בלד ועין־נאטף), בנוסף למאגר מים מלאכותי שחפרו התושבים בשולי הכפר להשקיית עדרים ולשימושים חקלאיים נוספים.
במאגר, שנקרא בשם אל-בירכה , טיפלו תושבי הכפר בצורה קולקטיבית במשך מספר דורות, עד שבשנות התשעים הוחלט לבנות במקומו בית ספר.
מבחינה טופוגרפית נבנה הכפר בבקעת סכנין סמוך לרכס הררי מעל בקעת בית נטופה, שאת אדמותיה עיבדו תושבי הכפר עד 1948.
המבנה הפיזי של הכפר עראבה גם הוא לא היה שונה בעבר ממבנה הכפר הערבי הקלאסי בארץ.
על פי עראף (1996 א) ואחרים, הכפר הערבי צמח סביב גרעין של בתים רצופים וצפופים, עם שבילים צרים ביניהם.
צפיפות הבניה העניקה ביטחון מינימלי לתושבים על רקע חוסר יכולתו של השלטון המרכזי, במשך תקופות היסטוריות ארוכות, לספק ביטחון כזה.
במאה ה-20 נוספה בנייה מזורזת חדשה מסביב לגרעין הוותיק, הן בשל הגידול הטבעי והן בשל הצטרפות עקורים מיישובים אחרים, עד שמראה הכפר הזכיר את אופי הבינוי בשכונות העוני ("סלאמס") במדינות העולם השלישי.
במבנהו הפנימי מתחלק הכפר הערבי הקלאסי לגושים על פי חמולות, כאשר כל חמולה התגוררה בשכונה נפרדת שהייתה לרוב סגורה בפני בני חמולות אחרות והיוותה יחידה גאוגרפית מובחנת.
בני החמולה חונכו לשמר את הקולקטיב החברתי החמולתי, שימור שהתבטא בין השאר בנישואי קרובים ובמגורי הבנים בסביבת ההורים.
לכל חמולה מקום מפגש משלה שבו נערכים אירועים חברתיים שונים.
מקומות מפגש אלה, שזכו לשמות שונים - זאוויה (ZAWYI), מדאפה (MADAFA) או מנאזיל (MNAZEEL) - היוו מוסד חברתי ופוליטי, דהיינו מוקדי עוצמה.
בהם התקבלו אורחים מחמולות אחרות או נציגי השלטון המרכזי.
הזאוויה של חמולת כנאענה מוקמה בכניסה ליחידה הגאוגרפית של החמולה בעראבה ועודנה קיימת עד היום.
החמולה ייחסה לזאוויה חשיבות וכבוד וקבעה אותה כתחנה אחרונה בטקס האחרון בכל חתונה מסורתית, טקס הנקרא אל-זפה.
אל-זפה חותמת שורה של טקסים שנמשכים על פני שבוע ולעיתים יותר.
החתן חיכה בזאוויה עם חלק מאורחיו עד שראשי החמולה ונכבדי השכונה יביאו את הכלה מבית הוריה לביתו.
בשלהי שנות השמונים נחלש מעמדה החברתי של הזאוויה, וטקסי החתונות של חמולת כנאענה המשיכו עד לביתו של החתן.
הזאוויות המפורסמות בעראבה היו של המוח'תאר סאלח אחמד כנאענה, של פאוזי סלים יאסין ושל יוסף אסמאעיל עאסלה שנערכו בשנות החמישים והשישים.
בעראבה מונו שלושה מוח'תארים שהתחרו זה בזה על שליטה בחיי הכפר.
למרות התוצר הדל שהפיקו הפלאחים מאדמתם גבו המוח'תארים מיסים בשיעורים גבוהים בהרבה מהשיעור הרשמי, ושמרו את ההפרש ברשותם.
לדוגמה, מס אל-עושור (בעברית: מעשר), המס הבסיסי על תוצר חקלאי, שאמור היה להיות בשיעור של 10%, הגיע בפועל ל-30%.
על רקע זה צמחו אי שקט וסכסוכים פנימיים, אולם כל עוד זרמו המיסים כסדרם לקופת המדינה לא התערב השלטון המרכזי בחיי הכפר ובפעולותיהם של המוח'תארים.
בתנאים אלה הפסידו פלאחים רבים את הבעלות על אדמתם, בשל חוסר יכולתם לשלם את המיסים שהוטלו עליהם.
תופעה נוספת שנלוותה לכך הייתה פלאחים שהעדיפו לרשום את אדמותיהם על שמם של שיח'ים ובעלי עוצמה, בתקווה ששמם לא יופיע בתעודות רשמיות וכך יוכלו לחמוק מן המפגש הקשה עם השלטון המרכזי ודרישותיו, כמו למשל חובת הגיוס לצבא הטורקי.
בתקופת שלטון המנדט הבריטי, איבדו המוח'תארים חלק מסמכויותיהם לטובת האדמיניסטרציה של השלטון המרכזי, אולם מעמדם הבסיסי, כבאי כוח השלטון בכפר וכשליטי החיים החברתיים בכפר נותר בעינו.
הבריטים עודדו את התחרות והסכסוכים בין שלושת המוח'תארים של עראבה במסגרת מדיניות "הפרד ומשול" שהנהיגו בכל הכפרים בארץ.
בנוסף, עודדו סכסוכים בין הכפרים השונים, למשל בין עראבה לבין סח'נין ומע'אר.
מוסד המוח'תאר נעלם מספר החוקים עם הקמתה של ישראל, אולם באופן מעשי נמשך גם בשנות החמישים והששים.
הוא שימש את צורכי הממשל הצבאי ומפלגות השלטון.
כמוח'תארים של עראבה בשנותיה הראשונות של המדינה שימשו פאוזי סלים יאסין, מחמד עלי כנאענה ומוסטפא אבראהים עאסלה.
המוח'תרים המשיכו ליהנות מסמכות בלתי פורמלית שעוגנה ביכולת השפעתם על חיי תושבי הכפר.
בחירת ראש המועצה לא הפחיתה ממעמדו החברתי של המוח'תאר והוא המשיך להיות בעל סמכות בעיני התושבים.
ב־1 במרץ 1964 חתם שר הפנים דאז, משה חיים שפירא, על הצו למינוי מועצה מקומית ממונה לעראבה, שנועדה להחליף את המוח'תארים אשר מונו על ידי השלטון המרכזי בעבר.
15 חודשים אחר כך, ביוני 1965, התקיימה הישיבה הראשונה של המועצה בת תשעה חברים אשר מונו לתפקידם על ידי השר.
התשעה בחרו מתוכם את אחמד תופיק יאסין לתפקיד ראש המועצה, עד הבחירות הראשונות, שנקבעו לשנת 1968. גם אחרי הבחירות המשיך בתפקידו אותו ראש מועצה, הפעם כשהוא נבחר בקולות חברי המועצה החדשה, הנבחרת.
רשימת תשעת חברי המועצה הראשונה, הממונה, מראה כי השלטון המרכזי הקפיד לשמור על ייצוג החמולות הגדולות בעראבה.
המועצה הממונה דאגה להקמת בית ספר ראשון שכלל 15 חדרי כיתה.
בית הספר נבנה בתוך שטח חמולת יאסין, החמולה של ראש המועצה, אף שהמועצה הכינה תוכניות להקמת בתי ספר נוספים.
הכפר כולל כיום 40 חמולות אשר ניתן לחלקן לחמש קטגוריות מרכזיות: החמולות הגדולות, החמולות הבינוניות, החמולות הקטנות, העקורים (שבניהן הגיעו בעיקר במלחמת 1948) והנוצרים.
להלן רשימת שש החמולות הגדולות:
יאסין-נסאר: איחוד בין שתי חמולות המתייחסות, לטענת השיח'ים, לסב קדמון משותף בשם יונס.
הסב היגר מסעודיה לאזור עזה והתיישב בח'אן-יונס, שנקראת על שמו.
אחד מבניו של יונס עבר לגור בכפר עארה שבוואדי עארה ובן שני התיישב בכפר עראבה.
בנים אלה הקימו בכפריהם משפחות הנחשבות כיום לחמולות גדולות בשני הכפרים.
עד היום קיימים קשרי חיתון וקרבה חזקים בין תושבים בח'אן יונס, עארה ועראבה.
בני חמולה זו מהווים קרוב ל-20% מתושבי עראבה והיא העמידה משורותיה את ראש המועצה הראשון, אחמד יאסין, ועוד כמה ראשי מועצה שבאו אחריו.
עאסלה: החמולה השנייה בגודלה בכפר.
על פי נתוני עמותת "עראבה אל-מוסתקבאל" משנת 1992 מנתה אז כ-16.5% מהתושבים הבוגרים בכפר, אך כיום היא כמעט שווה בגודלה לחמולת יאסין–נסאר.
העאסלה מורכבת ממספר חמולות משנה, שבמרכזן צאצאיו של סב קדמון שהיגר לעראבה מעבר הירדן.
אבותיו של סב זה מקורם בכפר עסירה א-שמאלייה שליד שכם, ולכן בניו כונו בעראבה בשם אל-עיאסרה.
בחלוף הזמן השתבש השם לאל-עאסלה, והשם בגרסתו החדשה דבק בכל תושבי הגוש הדרומי של הכפר.
סיפור זה מאשש את אבחנתו של החוקר אלחאג' (1987), לפיה אין לראות בחמולה בהכרח קבוצה שבין יחידיה קיימת קרבת שארות ביולוגית, ותיתכן חמולה המבוססת בחלקה על שארות פיקטיבית.
משורות חמולה זו בא ראש המועצה הנוכחי, עלי עאסלה, שגבר על קודמו מחמולת יאסין–נסאר, אחרי ניסיונות שנמשכו שנים לזכות בראשות המועצה המקומית.
בשנת 1992 היוותה 10.8% מבעלי זכות הצבעה בכפר.
על פי המסורת החמולתית, מתייחסת לסב קדמון שהגיע לעראבה מהר כנען שליד צפת.
במאה ה-19 נחשבה קטנה וחלשה, וכאשר חולקו האדמות בבקעת נטופה בין תושבי הכפר, בשנת 1864, בני כנאענה קיבלו חלק קטן בלבד.
מאז שנות החמישים היוותה חמולה זו מקור בולט של המפלגה הקומוניסטית לגיוס עוצמה פוליטית בכפר.
בדארנה: החמולה הרביעית בגודלה, עם 9.8%.
הסב הקדמון היגר מעבר הירדן.
בניה ממשיכים לקיים קשרים חברתיים עם הענף המשפחתי המקביל בירדן.
נעאמנה: החמישית בגודלה, עם 9% מתושבי הכפר.
גם היא מתייחסת לסב שהגיע מעבר הירדן.
סבם הגיע לפני כ-300 שנה מהכפר סג'מא (SAJMA) שבצפון עבר הירדן.
הסב מת ונקבר בעראבה והותיר שלושה בנים: טאהא, מוסטפא ועודה.
מבנים אלה וצאצאיהם צמחה החמולה, שבניה מקיימים גם קשרים חברתיים עם הכפר הירדני.
החמולות הגדולות מונות יותר מ-70% מתושבי הכפר ובניהן הם גם הבעלים של כ-70% משטח הכפר.
לצידן יש חמש חמולות בינוניות: שלש, קראקרה, סעדי, דראוושה וסח.
החמולות הבינוניות מונות כ-16.5% מתושבי הכפר.
על אלה יש להוסיף 12 חמולות קטנות, המהוות כ-7.5%.
העקורים, שמקורם בכפרים אחרים בגליל, מהווים 3.1% - מיעוטם הגיעו לעראבה לפני שנת 1948, כמו חמולת גזאווי, ורובם הגיעו במהלך מלחמת 1948, ובהם החמולות מיעארי, נמארנה, רבאח, עבאהרה, מוגרבי, זבידאת ועזירי.
הנוצרים מנו בשנת 1992 כ-1.3% מתושבי עראבה ומתרכזים בשכונה המזרחית של הכפר.
בסוף התקופה העותמאנית הם מנו כ-10% מאוכלוסיית הכפר, אולם שיעורם הלך ופחת בגלל הגירת חלק מהמשפחות הנוצריות לחיפה, בהן משפחת מתא, חדאד ונגאר.
כיום יש בכפר ארבע חמולות נוצריות: ח'ורי, עואד, שמשום וחנא.
הן משתייכות לכנסייה היוונית קתולית.
בני משפחת ח'ורי נטלו חלק בולט בהרבה מעבר למשקלם המספרי בפעילות החברתית וכלכלית בכפר.
מאפייני המודרניזציה מאז שנות החמישים
מאז שנות החמישים של המאה ה-20 התחילו מאפייני המודרניזציה להעניק צביון חדש לעראבה.
מאפיינים אלה התבטאו בכניסתם של תלמידים אל בתי הספר התיכוניים בנצרת, ראמה וכפר יאסיף.
בתחילת שנות השישים החלה כניסת ציוד חקלאי חדיש שהחליף את הכלים הפרימיטיביים אשר שימשו את הפלאחים עד אז.
הציוד החדיש הגביר את התפוקה והעודפים הופנו אל השוק, בניגוד לחקלאות המסורתית, שסיפקה בעיקר את צורכי המשפחה.
עד שהשינויים הכלכליים נתנו את אותותיהם, תושבי הכפר חיו בצמצום.
אחד ממאפייניה הבולטים של המודרניזציה בעראבה היה השינוי במקורות התעסוקה.
אם בראשית המאה ה-20 רוב מוחלט של תושבי הכפר מצאו את פרנסתם בחקלאות, שהמשיכה להיות מקור הפרנסה העיקרי גם בשנות החמישים, הרי שבשנת 1992 עבדו מחוץ לכפר כ-60% מהמפרנסים, 25% עבדו בתוך הכפר במקצועות שירות, מסחר ופקידות ורק 15% המשיכו לעסוק בחקלאות.
המודרניזציה שינתה את צורת הבית הכפרי.
הבית המסורתי לא היה מקום מגורים בלבד אלא נועד לספק רבים מצורכי היומיום של המשפחה.
מלבד חדרי המגורים לבני המשפחה היו בו פינה או חדר המיועד לבעלי החיים המהווים מקור פרנסה, וכן גם מחסן חיטה ועצים כרותים לצורך אפיית לחם ובישול.
בתוך הבית או לצידו נחפר בור מים שבו נאגרו מי הגשמים לשתייה ולצרכים ביתיים.
מלבד בית המגורים העיקרי החזיקה המשפחה הקלאסית מבנה נוסף בשם אל-עיזבה בחלקה החקלאית, שנועד ללינה בעיקר בעונת הקציר ולשמירה על היבול.
היעלמות מאפייניו של הבית המסורתי גרמה לשינוי מבנהו הפיזי של הכפר.
ככל שגבר המעבר לסגנון וערכי חיים מודרניים כך גברה הנטייה להרחיב את הבנייה למגורים גם לאדמות שבעבר נשמרו לחקלאות בלבד.
כיום ניתן להבחין בעראבה בשלושה סוגים של מבנים: וילות צמודות קרקע השייכות לבעלי נכסים ויכולת כלכלית, מבני מגורים רב-קומתיים אשר נבנו בשל אילוצים של מחסור בשטחי בנייה או בשל חוסר יכולתן הכלכלית של משפחות צעירות לרכוש קרקע לבנייה, ומבנים רב-תכליתיים שקומותיהם העליונות מיועדות למגורים והקומות התחתונות לשטחי מסחר ומשרדים.
במקביל, עד שנת 1972 נעלמו המעברים שהיו קיימים עד אז בין הבתים, מעברים שבחברה המסורתית נועדו לשמש את תושבי הכפר בעת סכנה מבחוץ.
הגרעין המסורתי המקורי של הכפר כמעט ונעלם, ואת המקום המרכזי בכפר תופס היום המרכז המסחרי-משרדי, שהתפשט לאורכו של הרחוב הראשי.
מאז שנות השבעים התרחב שטחו הבנוי של הכפר, ובעקבות זאת חל שינוי במפת החמולות.
בני הדור הצעיר החלו לבנות את בתיהם הרחק ממוקדי החמולות ולהתערבב אלה באלה בשכונות החדשות.
בד בבד חל פיחות במעמדה של החמולה, המתבטא באינטראקציה החברתית.
ב-1965 חוברו בתי המגורים בעראבה לרשת מים מרכזית, בסוף שנות השישים נסללו כבישי האספלט הראשונים בכפר, והחיבור לרשת החשמל התרחש ב-1975. מאז הוקמו מוסדות חינוך כמו בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ותיכון, מועדונים למבוגרים, מרכזים לטיפול בילד החריג ומרכזי נוער מטעם גופים ציבוריים או עמותות מקומיות.
בנוסף הוקמו מוקדים המשרתים מפלגות פוליטיות כמו מפלגת העבודה, המפלגה הקומוניסטית על גלגוליה השונים, הרשימה המתקדמת לשלום ואחרות.
סניף של קופת חולים כללית הוקם בכפר בשלהי שנות השישים.
בשנת 1959 הוקם מרכז לאם ולילד של משרד הבריאות, ובשנת 1978 נכנסה לכפר קופת חולים נוספת, "מאוחדת".
מרכזים דומים הורחבו במשך השנים עם הגידול שחל באוכלוסייה.
כיום ניתן לקבל בכפר שירות רפואי זמין בכל שעות היממה.
סקר שהכינה עמותת אל-מוסתקבאל העלה כי בשנת 1992 היו בין תושבי עראבה 30 רופאים.
הראשון שבהם, ד"ר חאתם כנאענה, בוגר אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג' (בוסטון), והשני, ד"ר מחמד בושנאק, שבילדותו עבד כרועה צאן ורק בגיל מבוגר יחסית חזר ללמוד.
סיפורו של ד"ר בושנאק נחשב בעיני תושבי עראבה לסיפור מופת על נחישותו ויכולתו של האדם ללמוד ולרכוש השכלה גם בתנאי התחלה קשים.
אחוז הרופאים בעראבה ביחס לאוכלוסייה הוא הגבוה בעולם כולו.
עראבה היא כיום עיר, והעיסוק בחקלאות פינה מקומו למסחר ולשירותים, בשל העיור, והגידול במספר התושבים.
קו התחבורה הפנימי בעיר (קו 7) פועל שבעה ימים בשבוע ואף ביום הכיפורים.
נעשים ניסיונות לקדם את התיירות למקום.
בכפר פועלים בתי בד מסורתיים, המייצרים שמן זית ממטעי הזיתים המקיפים את הכפר.
בכניסה המזרחית אל הכפר הוקמה מסעדה גדולה בשם "כאן זמאן" כשם מסעדה זהה ומפורסמת בעמאן.
בכניסה הצפונית אל הכפר עמד במשך שנים רבות העתק מוקטן של פסל החירות.
כן פועלת במקום מזה מספר שנים מסעדה בשם "אוהל השלום", הממוקמת באוהל גדולה ומגישה מאכלים מסורתיים בהסבה.
עראים (שם מדעי: Laurales) היא סדרה של צמחים דו־פסיגיים, השייכת למערכת בעלי הפרחים.
סדרה זו קרובה לתחתית העץ האבולוציוני, ונמנית עם הדו־פסיגיים הקדומים יחד עם צמחים כגון מגנוליה, נימפאה ואבוקדו.
העראים מונים כ־85–90 סוגים המרכיבים שבע משפחות.
רובם עצים הגדלים באקלים טרופי.
הסדרה מיוצגת בארץ על ידי מין יחיד שהוא ער אציל.
שרידים מאובנים ראשונים של העראים שייכים לתחילת הקרטיקון.
ייתכן שמוצאה העתיק של הסדרה גרם לכך, שבמהלך התורים איבדו נציגיה את הבסיס המורפולוגי שאיחד אותם מלכתחילה.
כיום לא ניתן להצביע על תכונה מורפולוגית משותפת שמאחדת את כל העראים.
עובדה זאת הציתה ויכוחים רבים בקרב הבוטנאים אודות תיחום גבולות הסדרה.
רק בסוף המאה ה־20 נקבע ההרכב הנוכחי של הסדרה על־סמך בדיקות מולקולריות.
המיון המודרני נוטה לכלול בסדרת העראים את המשפחות הבאות:
עקרות בית נואשות היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה-קומית-מסתורית זוכת פרסי אמי וגלובוס הזהב, שנוצרה על ידי מארק צ'רי ושודרה ברשת ABC.
הסדרה מציגה את חייהן של ארבע עקרות בית המתגוררות בוויסטריה ליין (Wisteria Lane), רחוב בדיוני בפרבר רגוע בשם פיירוויו (Fairview), ועוקבת אחר מאבקיהן האישיים כשתעלומה מרחפת באוויר, לאחר התאבדותה של אחת הנשים.
הסדרה עוסקת ביחסים שבין ארבע הנשים לבין עצמן, בינן לבין בני משפחתן ובינן לבין תושבים נוספים בוויסטריה ליין.
הסדרה זכתה לביקורות מעולות, וביחד עם "האנטומיה של גריי" ו"אבודים" הקפיצה את רשת ABC למרומי טבלאות המדרוג, עם יותר מ-23.5 מיליון צופים לפרק בממוצע.
ברחבי העולם זכתה הסדרה לכ-119 מיליון צופים קבועים.
הסדרה הוגדרה לא אחת על ידי המבקרים והצופים כ"סקס והעיר הגדולה בפרברים", אך למרות זאת קיימים הבדלים רבים בין הסדרות, כשבראשם המסתורין שאפיין את הסדרה מרגעה הראשון.
הסדרה זכתה בפרסים רבים כשבהם באוקטובר 2012 זכתה בפרס "הסדרה הטובה ביותר" בטקס צרצר הזהב, מחווה לירידתה מהמסכים במאי אותה השנה.
הסדרה נפתחת עם התאבדותה המסתורית של עקרת הבית מארי אליס יאנג (ברנדה סטרונג), בביתה שברחוב ויסטריה ליין.
בעודן מנסות להיות רעיות ואמהות טובות, הרביעייה גם מנסה לגלות מדוע חברתן התאבדה.
הגילויים של מכתב סחיטה בין חפציה של מארי אליס, קלטת טיפול פסיכולוגי ממנה מתברר ששמה האמיתי הוא אנג'לה, והתנהגותו המוזרה של האלמן שהותירה, פול (מארק מוזס), גורמים להן לנסות לפתור את תעלומת חברתן המנוחה.
עם סיום העונה מתבררת סיבת התאבדותה של מארי אליס יאנג: היא נסחטה על ידי מרתה הובר השכנה.
מרתה גילתה שמרי אליס ופול חטפו את בנם זאק בהיותו תינוק מאמו הביולוגית דירדרה.
לאחר כמה שנים דירדרה חזרה לקחת את בנה ומרי אליס רצחה אותה.
מייק מגיע לפתרון התעלומה המטרידה אותו - היעלמותה של חברתו לשעבר, דירדרה.
ברי מתאלמנת לאחר שג'ורג', רוקח המאוהב בה, מחבל במכוון בתרופות של בעלה, הסובל ממחלת לב, ורוצח אותו.
טום מתפטר מעבודתו לאחר שנודע לו שלינט פגעה בקידומו כי חששה שהקידום יגביר את היעדרותו מהבית, ומציע ללינט שתחזור לעבודתה כפרסומאית.
גבריאל מוצאת עצמה בהריון, לאחר שבעלה החליף את הגלולות למניעת הריון שבהן השתמשה.
טרם כניסתו לכלא נודע לקרלוס שגבריאל בגדה בו.
סוזן מוחזקת כבת ערובה על ידי זאק, בנה של מרי אליס, המעוניין להרוג את מייק, כי חושד שהרג את אביו.
אחרי הגילוי על סודה האפל של מארי אליס, עקרות הבית ממשיכות בחייהן.
ברי, אשר בעלה נפטר, לא מתמודדת היטב עם היותה אלמנה, ויוצאת עם האיש אשר בלי ידיעתה הרעיל את בעלה כדי להיות איתה.
במהלך העונה ברי מתמודדת גם עם היותה אלכוהוליסטית וסחיטתו של בנה אשר רוצה עצמאות ואת כספי החסכונות שלו.
סוזן, עדיין מחפשת אהבה לאחר שנפרדה ממייק, מסיימת במיטה עם קארל, הגרוש שלה, ששיקר לה שנפרד מאידי.
כאשר אידי מגלה זאת, היא שורפת את ביתה של סוזן כליל.
לינט חוזרת לעבוד בפרסום, ובעלה טום הופך לעקר בית במקומה.
לקראת סוף העונה הם מתחילים לעבוד יחד כאשר לינט היא הבוסית.
יותר מאוחר גם מגלה כי לטום יש בת נוספת, ממישהי שהכיר לפני שנים רבות.
גבריאל ההרה מחליטה להיות נאמנה לבעלה קרלוס, שמרצה את מאסרו בכלא.
כאשר היא מתחילה להשלים עם היותה אמא בעתיד, היא מאבדת את התינוק.
הם מחליטים ללכת על אימוץ, אך גם זה לא מסתדר, לבסוף מחליטים שעוזרת הבית שלהם שאו-מיי תשמש גם לפונדקאית שלהם, מאוחר יותר גבי תגלה כי קרלוס יבגוד בה איתה ותגרש אותו מהבית.
כאשר הן מתמודדות עם חייהן, הנשים שמות לב למשהו חשוד בנוגע לשכנים החדשים: בטי אפלווייט ובנה מתיו, אשר עברו לוויסטריה ליין באמצע הלילה.
ומחזיקים באסיר במרתפם, המתגלה כבנה השני של בטי, אשר הרג את חברתו של אחיו.
בנה הראשון מת'יו יוצא עם דניאל, בתה של ברי, בסוף העונה הם בורחים יחד, ואז מתגלה האמת כי מת'יו הוא זה שרצח את חברתו.
בפרק האחרון לעונה, מסיבה שאינה ידועה, אורסון הודג' הידיד של סוזן דורס את מייק שבדרכו להציע לסוזן נישואים, וגורם לו להיכנס לקומה.
עברו כ-6 חודשים מאז אורסון הודג' (קייל מקלכלן) דרס את מייק עם מכוניתו.
ברי, אשר התגברה סוף סוף על מותו של בעלה רקס, מתחתנת עם אורסון.
בחגיגת האירוסין שלהם, אישה מסתורית מאשימה את אורסון בהריגת אשתו לשעבר, ובמהלך העונה השלישית, עברו הנורא נחשף.
בינתיים לינט צריכה להסתגל לכך שיש לטום ילדה נוספת מלפני שנישאה לה והיא עוברת לגור איתם לאחר שהאקסית של טום נרצחת.
גבריאל מתגרשת מקרלוס אחרי שגילתה שבגד בה עם משרתתם לשעבר ואמה הפונדקאית של תינוקם.
לבסוף היא מוצאת אהבה חדשה, אצל הפוליטיקאי ויקטור לאנג.
אידי מתחילה מערכת יחסים עם מייק לאחר שגילתה שהוא סובל משכחה ובכך שכח מאהבתו לסוזן, וסוזן ממשיכה הלאה, ומוצאת אהבה אצל בריטי בשם איאן היינסוורת' בזמן שאשתו נמצאת בתרדמת בבית החולים בסמוך למייק.
לבסוף, בנה של אידי טרוורס מקליין מבקר אצלה, וגם אחיינה אוסטין, אשר מנהל מערכת יחסים עם ג'ולי בתה של סוזן וגם עם דניאל בתה של ברי אותה הוא גם מכניס להריון.
השכנה הקשישה, קארן מקלסקי (קתרין ג'וסטן) מסתירה משהו במקפיא שלה.
התעלומה המרכזית של העונה קשורה לקתרין מייפייר אשר חוזרת לשכונה אחרי 12 שנים, יחד עם בעלה החדש אדם, בתה דילן וסוד טמון בליבה.
דילן שהייתה בזמנו חברתה הטובה של ג'ולי מאייר (בתה הבכורה של סוזן), לא זוכרת דבר לא עליה, ולא על כל התקופה בה חייתה בעבר בוויסטריה ליין.
סוזן ושאר השכנות חושדות שכל זה קשור לעזיבה הפתאומית של קתרין ולבעלה הקודם, עליו היא לא מוכנה לדבר בשום פנים ואופן.
ברי מעמידה פני הרה כדי לחפות על דניאל, שנמצאת בהריון מתקדם.
כמה חודשים אחר כך דניאל יולדת את בנה בנג'מין וברי מתעקשת לערוך לו ברית מילה בניגוד לדעת אורסון.
סוזן נכנסת להריון ממייק דלפינו.
לרוע המזל, מייק מתמכר לתרופות נגד כאבים ונאלץ לעזוב את הבית לחודש כדי לעבור תוכנית גמילה.
אחרי זמן ממושך היא מגלה כי אורסון דרס אותו.
לינט סקאבו מתמודדת עם הסרטן ומנסה להסתיר את דבר המחלה מהשכנים.
במקביל, מתמודדת לינט גם עם אמה האקסצנטרית סטלה, שמחליטה לעזור למשפחת סקאבו ועוברת לגור אצלם.
גבריאל הופכת לאשת ראש העיר, ומגלה שוויקטור מתכוון לרוץ למשרת מושל קליפורניה, ולומדת שבעלה הטרי, התחתן איתה רק מטעמי רייטינג וגיוס המצביעים, מתחילה לבגוד בו יחד עם לא אחר מאשר קרלוס, בעלה הקודם שהחל בינתיים במערכת יחסים עם אידי בריט.
אידי מגלה את הרומן ומוסרת מידע לוויקטור.
זוג הומואים, לי מקדרמוט (קווין ראהם) ובוב האנטר (טאק ווטקינס) עוברים לגור בוויסטריה ליין.
בפרק המסיים את עונת החורף של הסדרה תושבי ויסטריה ליין מתמודדים עם אסון הטורנדו שמביא איתו הרס ומוות: השכנה, איידה גרינברג נהרגת משום שוויתרה על מקומה המוגן עבור אחד מילדי משפחת סקאבו, ויקטור לאנג נהרג, קרלוס נפצע קשה וככל הנראה איבד את מאור עיניו, הרבה בתים נהרסו.
בפרק האחרון קתרין מגלה את סודה הנורא לבתה דילן ולוויין (בעלה לשעבר).
בסוף הפרק האחרון "קופצת" עלילת הסדרה קפיצה של 5 שנים קדימה.
משם לומדים הצופים מעט על השינויים שיעברו על גיבורי הסדרה: גבריאל היא אם במשרה מלאה עם שתי בנות, ברי הופכת למעין "מרתה סטיוארט" בתחילת דרכה, כאשר אנדרו בנה משמש כמנהלה האישי.
בניה של לינט הופכים לעבריינים צעירים, דניאל בתה של ברי נישאת ולוקחת אליה חזרה, את התינוק שעד עכשו היה נתון לטיפולה של ברי וסוזן חיה עם בן זוג בשם ג'קסון.
העלילה מתרחשת 5 שנים לאחר סיום העונה הקודמת.
אחת מהתעלומות היא סביב בעלה של אידי, דייב ויליאמס (ניל מקדונו).
דייב מחפש לנקום במי שדרס למוות את בתו ואשתו וידוע לו שזה מישהו שמתגורר ברחוב ויסטריה.
הוא מתחיל נקמה בתושבי ויסטריה ליין, כשבראשונה הוא נפטר מקארן מקלאסקי, שגילתה על תוכניתו וניסתה בעזרת אחותה לאסוף מידע אודותיו.
קארן הספיקה לדווח עליו לממונה על שחרורו בערבות, והממונה מגיע לוויסטריה ליין, שם במהלך הופעה של להקתו של דייב (שהוקמה על ידי דייב על מנת להיות בקרבה גדולה למייק על מנת לנקום בו), מצית דייב למוות את הממונה עליו.
בנוסף, על מנת לצאת נקי מהפשע, דייב מאשים את פורטר סקאבו, בנם של לינט וטום, בהצתת המועדון.
לינט וטום מגלים שבנם פורטר מנהל רומן עם אישה נשואה, שגורמת לו להיקלע לסכסוך עם בעלה, שמנהל מועדון ומאיים לרצוח אותו.
פורטר בורח מביתם ועובר לגור עם סבתו (אמה של לינט).
קרלוס וגבריאל מתמודדים עם הקשיים שבגידול שתי בנות ובעיוורון של קרלוס כתוצאה מהטורנדו, ובמהלך העיוורון, עם קליינטית טורדנית שקרלוס השיג במהלך עבודתו כמסאג'יסט.
לאחר שראייתו של קרלוס שבה אליו, הוא מתפטר מעבודתו כמסאג'יסט.
ברי ואורסון חווים בעיות בנישואים, כשברי לא מוכנה לקבל את אורסון כעובד שותף איתה לאחר שישב בכלא.
טום מגלה כי דייב האשים לשווא את בנו בהצתת המועדון.
אידי מגלה כי דייב מדבר לאשתו המתה וסובל מהפרעה נפשית, ולאחר שהיא מגלה שהוא מטורף הרוצה לחסל את מי שהרג את אשתו ובתו, אידי בורחת מפניו, ומתנגשת בעמוד מתח גבוה.
כאשר היא יוצאת מהמכונית הפגועה, היא מתחשמלת למוות ולא מספיקה לספר לכולם על תוכניתו של דייב.
לאחר מותה, דייב מגלה במהלך האבל את וידויה של סוזן, כי היא הרגה בתאונה אישה ובת שלא במכוון, והיא מודה בפניו כי היא עד היום מצטערת על כך.
מבלי שתדע כי מדובר באשתו ובתו של דייב, סוזן מנסה לעודד את דייב בתקופת האבל על אידי.
בנה של אידי, טרוורס, אינו מעוניין לקבל את אפרה של אמו ואף מסרב להתאבל עליה, לאחר שהרגיש פגוע כי העבירה את המשמורת עליו לאביו באופן מלא.
על מנת להשלים את מסע הנקמה שלו, דייב נוסע עם סוזן ואם-ג'יי לטיול, ומשאיר קלטת למייק.
קתרין מוצאת את הקלטת, ומשאירה אותה פתוחה בתיק שלה.
מייק, שבינתיים הפך לבן זוגה של קתרין ומתכנן להינשא לה צופה בקלטת ביום חתונתו, ומגלה כי דייב מתכנן לרצוח את סוזן ואת בנו.
מייק משאיר את קתרין בשדה התעופה לבדה, וזו חושבת כי הוא לא רוצה להינשא לה.
מייק מצליח ליצור קשר עם סוזן ולהזהיר אותה לגבי תוכניותיו של דייב.
לבסוף דייב לא מסכן את בנה של סוזן ומייק וסוזן מתאחדים.
ברי שולחת מתנקש לאורסון על מנת שיעזוב את הבית.
קרלוס וגבי מאמצים את אחייניתו של קרלוס, שמסתבר כי היא מושכת את בניה של משפחת סקאבו על מנת שיעשו עבורה עבודות תמורת הנאה.
העלילה מתרחשת בתחילה עם נישואיהם המחודשים של סוזן ומייק.
קתרין אינה מוכנה להשלים עם כך שמייק עזב אותה לטובת סוזן ונוקמת בשניים.
בהמשך העונה היא עוברת התמוטטות נפשית בעקבות האירוע ומנסה את מיניותה עם אישה.
לינט נמצאת בהריון נוסף אך אינה מסכימה להשלים עם העובדה שהיא צריכה ללדת שוב והיא נכנסת לדיכאון.
לשכונה מגיעה שכנה חדשה אנגי' בולן (דראה דה-מתאו) ומשפחתה אשר מסתירים סוד כמוס מאוד מפני השכונה.
הם עוברים להתגורר בבית של מרי אליס.
ג'ולי ביתה של סוזן מותקפת על ידי אלמוני.
היחסים בין ברי ואורסון נמצאים על הסף ואורסון ממשיך לסחוט את ברי ולא נותן לה אפשרות לעזוב אותו אחרת יתלונן עלייה במשטרה.
קרלוס וגבריאל ממשיכים לא להסתדר עם אחייניתו אותה אימצו.
היא עושה להם צרות ומורדת בלי הפסקה הם שוקלים להעיף אותה אך בכל זאת ממשיכים לטפל בה.
לבסוף, הם ביחסים טובים ואנה האחיינית עוברת לניו יורק לדגמן בעזרת גבי.
קארן מקלסקי מוצאת אהבה חדשה.
ברי מבקשת מאורסון גט אבל הוא מאיים עלייה לכן היא בוגדת בו עם קארל מאחורי גבה של סוזן אשתו לשעבר, קארל רצה להציע לברי נישואים בחג המולדת הוא התכוון להציע לה נישואים בהטסת מטוס אבל המטוס התרסק והוא נהרג ואורסון נפצע ואינו יכול ללכת.
אורסון חוזר לגור אצל ברי והם מנסים לשקם את נישואיהם.
עובד חדש מגיע לקייטרינג שלה ומתגלה כבן של רקס, בעלה הראשון.
הוא מתנגח עם אנדרו ומנסה לתפוס את מקומו בחרה ובמשפחה.
קת'רין חוזרת מאשפוז בבית משוגעים, משתלבת מחדש בשכונה ומגלה שהיא לסבית.
היא עוברת לגור עם רובין, חשפנית לשעבר שסוזן עזרה לה להשתקם.
אדי, חבר של פורטור ופרסטון סקאבו, עובר לגור עם אמו ומתגלה כפסיכופת שתוקף נשים.
בעונה זו חוזר פול יאנג (מארק מוזס), בעלה של מרי אליס שהתאבדה, אשר היה גר בעבר בשכונה.
הוא הואשם ברצח, וכביכול "נבגד" על ידי דיירי השכונה, שלא תמכו וביקרו אותו.
הוא חוזר על מנת לנקום בכל השכונה.
עונה זו מתמקדת גם באשתו החדשה המסתורית של פול יאנג - בת', ותוכניותיה של פלישיה טילמן כדי לנקום את מותה של אחותה, מרתה הובר.
גבריאל וקרלוס מגלים שבתם חואניטה הוחלפה בלידתה עם תינוקת אחרת, וכתוצאה מכך גבריאל נאלצת להתחיל טיפול פסיכולוגי שמחזיר אותה לעיירה בה גדלה.
עקב בעיות כלכליות, סוזן ומשפחתה עזבו את ויסטריה ליין וסוזן נאלצת להרוויח כסף באמצעות "חשיפתה" באתר אינטרנט ומסתירה זאת מבעלה מייק.
במשך העונה היא נפצעת ונאלצת להמתין להשתלת כליה, שמגיעה בסוף מכיוון לא מתוכנן.
ברי יוצאת עם בחור הצעיר ממנה ב-17 שנים (בריאן אוסטין גרין) אותו הכירה בזמן ששיפץ לה את הבית.
קרלוס מגלה את האמת על מות אמו, וכתוצאה מכך מסתיימת הידידות בין משפחת סוליס עם ברי.
בעונה החדשה מצטרפת לשכונה עוד דמות רנה פרי (ונסה ויליאמס), שהייתה החברה הטובה ביותר של לינט.
במהלך העונה מתגלה רומן ישן של רנה עם בעלה של לינט, טום.
נישואיהם של השניים נקלעים לקשיים לאחר שלינט מכריחה את טום לקחת הצעת עבודה מפתה בניגוד לרצונו.
הבנות עוזרות לשניים להיפטר מהגופה ושומרות על הסוד.
בינתיים, לברי יש חבר שוטר שמתחיל לחשוד שמשהו לא בסדר.
לסוזן יש רגשות אשמה והיא מספרת למייק שעוזר להן לכסות על הסיפור.
מאוחר יותר לינט בלית ברירה מספרת לבעלה שהיא סייעת לרצח, בזמן שהם בכלל פרודים.
קרלוס הופך להיות אלכוהוליסט בעקבות האשמה שהרגיש ברצח אביה החורג של גבריאל וברי שומרת הרבה סודות מהחבורה בנושא הסתרת הגופה וזה גורם לכל הבנות לריב ולא לדבר עימה.
בעקבות כך ברי מרגישה בודדה וחוזרת לשתות אחרי שהייתה פיכחת כבר כמה שנים.
העניינים מסתבכים כאשר מייק מסתבך עם עבריינים מהשוק האפור ונרצח לעייני סוזן בזמן שהגן עליה.
בעלה לשעבר של ברי, אורסון, חוזר לשכונה ומנסה להשיג את ברי בחזרה.
ברי מגלה כי אורסון הוא זה שעקב אחריה ושלח לה מכתב סחיטה, שכמעט גרם לה להתאבדות, ומחליטה לגרש אותו.
בעקבות כך אורסון שולח תמונות למשטרה של פיירוויו על מנת לנקום בברי כדי שיחשבו שהיא רצחה את אביה החורג של גבי.
ברי מגיעה לבית משפט, שם הבנות עוזרות לה להשיג את עורך הדין טריפ המטפל בעניין.
לינט עושה הכל על מנת להחזיר אליה את טום בו היא עדיין מאוהבת אך לא מצליחה, לקראת סיום העונה טום מתחיל להרגיש שוב את ניצוצות האהבה כלפי לינט, אף על פי שיש לו בכלל בת זוג אחרת.
קרלוס רוצה לעשות שינוי בחייו ומתפטר מעבודתו בטענה שהוא גורם רע ומתחיל לעבוד בעבודה יותר מוסרית אך פחות ריווחית בניגוד לרצונה של גבריאל.
קארן מקלסקי צריכה להתמודד עם מחלת הסרטן ואומרת שהיא רצחה את האבא החורג של גבריאל ומשחררת את ברי מהאשמות ובכל זאת בית המשפט מחליט שלא לתבוע את קראן מקלסקי.
בתה של סוזן, ג'ולי בהיריון עם התינוקת של פורטר, בנה של לינט.
בסוף בעונה בן ורנה מתחתנים ג'ולי יולדת ולינט וטום חוזרים להיות ביחד, וקארן מקלאסקי מפסידה בקרב למחלת הסרטן ומתה.
שחקנ/יתדמותתיאור הדמותעונות טרי האטצ'ר סוזן מאייר/דלפינואחת מארבע עקרות הבית שבמרכז העלילה.
יש לה ילדה מתבגרת בשם ג'וליכל העונות פליסיטי האפמן לינט סקאבואחת מארבע עקרות הבית שבמרכז העלילה, פרסומאית.
נשואה לטום ולהם חמישה ילדיםכל העונות מרשה קרוס ברי ואן דה קמפ/הודג'אחת מארבע עקרות הבית שבמרכז העלילה.
הרעיון לאנימציית הפתיחה היה של יוצר הסדרה, מארק צ'רי.
לאחר פנייה ל-16 חברות להגשת הצעות למימוש רעיון זה, נבחרה החברה ההוליוודית yU+co.
אנימציית הפתיחה מבוססת על יצירות אמנות נודעות, המציגות יחסי גבר-אישה במהלך הדורות.
"אדם וחוה", מאת לוקאס קראנאך האב, ציור משנת 1528.
נישואי הזוג ארנולפיני, מאת יאן ואן אייק, ציור משנת 1434.
אמריקן גותיק, מאת גרנט ווד, ציור משנת 1930.
פוסטר "אני גאה" ממלחמת העולם השנייה, צייר לא ידוע.
"פחיות המרק של קמפבל", מאת אנדי וורהול, שנות ה-60 של המאה ה-20.
"זוג מתווכח" ו"זוג רומנטי" מאת רוברט דייל (בסגנון המזכיר מאוד את ציוריו של רוי ליכטנשטיין)
את המוזיקה לאנימציית הפתיחה חיבר דני אלפמן.
עָר אָצִיל (שם מדעי: Laurus nobilis), ובשמו הנפוץ דַּפנָה, הוא עץ או שיח בר ותרבות, יְרֹק-עַד ודו-ביתי ממשפחת העריים.
ער אציל נפוץ כשיח גדול או עץ בינוני בגינות ברחבי הארץ, הוא מוכר בגלל עליו הגִלדניים והריחניים המשַמשים תבלין אשר רווחים בשם: עלי דפנה מין זה מייצג אופייני של החורש הים-תיכוני הסוּבְּטְרוֹפִּי לח ששרד באגן הים-התיכון מאז תקופת המיוקן.
הוא מין יחיד בסוגו באגן הים-התיכון ומלבדו יש מין נוסף שמוצאו מהאיים האזוריים ומין נוסף מהאיים הקנריים ומאיי מדרייה שבאוקיינוס האטלנטי.
אחד מהם הוא ער אזורי (קנרי) שהוכנס לישראל כעץ גינון שענפיו הצעירים בעלי שערות רכות, עליו שעירים בצידם התחתון, עגולים או דמויי אזמל רחב ופריו הבשל הוא כדורי.
מקור השם ער הוא בתלמוד.
מקור השם "דפנה" הוא מיוונית.
זר עלי דפנה מסמל מן העת העתיקה ועד היום ניצחון ותהילה ולכן החל משנת 2000 מחולק פרס בין-לאומי לספורטאים מצטיינים – Laureus World Sports Awards, על שם הצמח.
מוצאו של הער האציל ים-תיכוני, אך מגדלים אותו בארצות רבות כצמח תבלין ונוי.
תפוצתו משתרעת בהרי המרכז (בירושלים ואזורה הוא גדל רק בגינות), בהרי הצפון, בבקעה הצפונית, בגולן ובחרמון.
בישראל מגיע גובהו של ער אציל לשישה מטרים, באירופה הוא מסוגל להגיע לגבהים של מעל 12 מטרים.
ער אציל יחד עם חרוב מצוי ואלון מצוי הם המייצגים האופייניים של החורש הים-תיכוני הסובטרופי לח ששרד באגן הים התיכון מאז תקופת המיוקן.
ער אציל הוא צמח דו-ביתי, העלים באורך של 6 עד 12 סנטימטרים, ברוחב של 2 עד 4 סנטימטרים, מסודרים באופן מסורג על הגבעול.
התפרחת מופיעה בחודשים מרץ עד יוני, צומחת בקצות הענפים או בחיק העלים, הפרחים חד-מיניים (הפרח הזכרי והפרח הנקבי צומחים על צמחים נפרדים), צהבהבים, בקוטר של כסנטימטר אחד, בעלי ארבעה עלי עטיף, נישאים על עוקצים ומלווים בחפים.
הפרי הוא בית גלעין בצורת זית קטן בגודל של עד כ-17 מילימטרים ובו גלעין אחד.
בהתחלה צבעו ירוק, אך עם ההבשלה צבעו משתנה לשחור מבריק.
העלים בצבע ירוק כהה, מבריקים, נוקשים, שבירים, ומדיפים ריח חזק.
הער האציל רגיש לקרה (לטמפרטורות מתחת למינוס 7 מעלות צלזיוס), לרוחות קרות, ולקרינת שמש חזקה, וגדל טוב יותר בצֵל חלקי.
ער אציל כצמח נוי הוא צמח חצי צל ואור מלא, עמיד בקרה של ארץ ישראל, בשרב, בגיר ובמליחות במידה מה.
גדל היטב בהר בעמק ובשפלה בקרקעות שונות.
הריבוי באמצעות ייחורים בחורף ובאמצעות זרעים בסתיו.
כאשר מגדלים אותו למטרות נוי ניתן לעצבו לצורות שונות.
עצים ירוקי-עד, דו-ביתיים, נמוכים, לעיתים דמויי שיח, גובהם 7 עד 12 מ', ובתנאים מסוימים עד 18 מ'.
העלים על פי רוב בעל גזעים אחדים בסיסם מורחב.
קליפת הגזע קירח, קליפתו צפופה מאוד וצבעה חום עם גוון של שחור.
הענפים הצעירים מצולעים מעט וקירחים (שעירים מעט), בשונה מער קנרי (Laurus azorica) שענפיו הצעירים מכוסים שערות רכות.
הפטוטרת קצרה, אורכה 7 עד 10 מ"מ, ומכוסה בדלילות בשערות, בצעירותה צבעה אדום-סגול.
העלים מסורגים, פשוטים, גִּלְדָּנִיִּים (נוקשים ונשברים בקלות), משתיירים, אליפטיים עד אזמלים רחבים, אורכם 8 עד 10 ס"מ, רוחבם 3.5 עד 4.5 ס"מ.
העלים בעלי ריח נעים (יש למולל אותם לפני ההרחה).
הטרף בעל קודקוד ובסיס חדים על פי רוב, שפתו תמימה או צורה גלית, צידו העליון ירוק כהה וצידו התחתון ובהיר יותר.
שני צדדי הטרף קירחים משני הצדדים בשונה מער קנרי שעליו שעירים בצד התחתון.
הטרף מנוקד בבלוטות ארומטיות שקופות והוא בעל עורקים מנוצים (10 עד 12 עורקים משניים) בשונה מעץ הקינמון שמבסיס הטרף יוצאים 3 עורקים בולטים.
התפרחות חיקיות, סיומיות, או דמויות סוכך.
התפרחות הזכריות מרובות פרחים והנקביות מעוטות פרחים.
הפרחים ערוכים ב-2 או 3 סוככים קטנים.