tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאבל סודופלטוב, אנטולי סודופלטוב, ג'רולד ל.
שכטר, "משימות מיוחדות: זיכרונותיו של עד לא רצוי – מרגל סובייטי", בוסטון: ליטל, בראון ושות', 1994.
אדווין סטווינסקי, זרובינס – משפחת "רזידנטורה", אולמה-פרס, 2002, מוסקבה (ברוסית).
אליזבת מתורינגיה , הקרויה גם אליזבת מהונגריה (או בהונגרית: Árpád-házi Szent Erzsébet, אליזבת הקדושה) הייתה נסיכה בממלכת הונגריה שהוכרזה כקדושה בנצרות הקתולית.
אליזבת נולדה ב-7 ביולי 1207 וחיה במרבית שנותיה (עד מותה בגיל 24) בגרמניה.
היא נולדה בשארושפטק (בממלכת הונגריה) כבתם של אנדראש השני, מלך הונגריה ושל גרטרוד ממראניה.
בגיל צעיר הובאה לחצר תורינגיה, על מנת שנישואיה הצפויים לנסיך תורינגיה יביאו לברית בין המשפחות.
היא נישאה בגיל 14 והתאלמנה מבעלה בגיל 20. את הונה החליטה להעביר לעניים ולבנות בתי חולים, דבר אשר הפך אותה לסמל לצדקה בנצרות לאחר מותה, ארבע שנים מאוחר יותר.
כבר בחג הפנטקוסט ב-1235, ארבע שנים בלבד לאחר מותה, הוכרזה כקדושה.
היו להכרזה זו טיעונים הנתמכים במעשי ניסים שכביכול אירעו למאמינים לאחר מותה ובשל פעילות הצדקה שלה, אך למעשה ברקע לכך גם העובדה כי היא באה מאחת המשפחות החשובות באירופה במאה ה-13. דודתה, הדוויג מאנדכט הוכרזה אף היא קדושה.
אליזבת הקדושה היא אחת הקדושות החשובות בגרמניה (בעיקר בהסן ובתורינגיה) ובהונגריה.
אירועים המציינים תאריכים "עגולים" למותה או היוולדה מצוינים ברוב טקס, אפילו בתקופות שבהן היו מדינות אלו תחת משטר קומוניסטי.
כך, למשל, צוין יום השנה ה-750 לפטירתה, ב-1981 בכנסיות גרמניה המזרחית עם המיסה ההמונית הראשונה במדינה זו, שבה השתתפו עשרות אלפים ושהתקיימה ליד קתדרלת ארפורט.
גם לרגל יום השנה ה-800 להולדתה, ב-2007, התקיימו בגרמניה תערוכות ואירועים רבים.
בישראל ניתן לראות פסל של אליזבת הקדושה במתחם בית החולים אוגוסטה ויקטוריה.
אליזבת פריי , הייתה אשת-רוח בריטית, הומניסטית, פעילת זכויות אדם ופעילת רפורמות חברתיות.
פעילותה של פריי, שנוספה לפעילותו של ההומניסט ג'ון הווארד, הביאה לרפורמות מרחיקות לכת ביחס החברה לאסירים בבתי כלא, ובהחלת אמות מידה הומניסטיות כלליות הרואות באסיר אדם בעל זכויות.
דיוקנה מתנוסס על שטר כסף 5 לירות שטרלינג שהוכנס למחזור בשנת 2001.
אליזבט פריי נולדה בעיר נוריץ' שבאנגליה, למשפחת גורני, משפחה נוצרית קווייקרית.
אביה, שהיה שותף בניהול בנק, איפשר למשפחה חיי רווחה.
אליזבת ואחיותיה גדלו ברוח שוויונית שעודדה לימוד אקדמי, מעורבות פוליטית ומעורבות חברתית אף לנשים, וזאת בשונה מהמקובל באותה תקופה.
בשנת 1800 נישאה לג'וזף פריי, בנקאי בעל שם ובעל קשרים פוליטיים, קווייקר אף הוא.
לבני הזוג נולדו 11 ילדים.
בשנת 1811 הוכרה ככומר בכנסייה הקווייקרית.
בעידוד ידיד המשפחה בעל עמדות הומניסטיות ביקרה אליזבת פריי בכלא ניוגייט שבלונדון.
תנאי המאסר שראתה היו מחרידים.
האסירים שהו בתנאי צפיפות וזוהמה, היו חשופים להתעללויות מצד אסירים אחרים ומצד סוהרים ללא פיקוח.
לא הייתה הפרדה מובנית בין גברים לנשים בכלא, ולא היה פיקוח שמנע פגיעה בנשים האסירות מצד אסירים אחרים ומצד סוהרים.
לא היה טיפול רפואי נאות, דבר שהביא לחולי ולעיתים למוות.
הסוהרים לא קיבלו משכורות מהמדינה, ואת שכר עבודתם נהגו לגבות מהאסירים עצמם, בכניסתם ובצאתם מהכלא, לעיתים תוך שימוש בכוח.
עונש המוות היה נהוג ביותר מ-200 עבירות, וכן הייתה מקובלת ענישה גופנית כדוגמת הכאה.
פריי ומשפחתה היו מקורבים לשרים בכירים בממשלה.
פריי נפגשה מספר רב של פעמים עם גורמים בעלי השפעה שלטונית, וכן נפגשה עם המלכה ויקטוריה, שהעריכה כפי הנראה את פעילותה.
בשיתוף עם אחיה ג'וזף גורני, פעלה אליזבת פריי לביטול עונש המוות בבריטניה על רוב העבירות, ולביטול הענישה הגופנית.
בשנת 1817 הקימה את העמותה הציבורית לשיפור תנאי הכליאה של נשים אסירות בכלא ניוגייט, עמותה שהקמתה הייתה דבר ראשוני ויוצא דופן בזמן ההוא.
לאור פעילותה הציבורית ושתדלנותה הפוליטית, נחקק בפרלמנט הבריטי בשנת 1823 חוק המחייב את השלטונות במתן זכויות לאסירים (Gaols Act 1823) , שכלל:
תשלום לסוהרים על ידי הנהלת הכלא, ואיסור על לקיחת תשלום מידי האסירים עצמם.
הפרדת אסירות מאסירים, ומינוי סוהרות נשים לשמירה על אסירות.
איסור על הכאת אסירים ועינויים לצורכי ענישה.
בנוסף, הביאה שתדלנותה להפחתה משמעותית של העבירות עליהן הוטל עונש מוות; דבר שהביא לתחילתו של מהלך לביטול עונש זה כעבור שנים.
בין פעולותיה הנוספות סייעה אליזבת פריי לחסרי בית על ידי בניית מקלט ציבורי לחסרי דיור.
לפי דבריה הקימה את הבית לאחר שראתה ברחוב גופה של נער שלא שרד את החורף הקשה של 1818. בשנת 1824 ייסדה בעיר ברייטון עמותה ציבורית לביקורי בית לצורך תמיכה בנזקקים.
עם פטירת בעלה בשנת 1828 הפך אחיה למנהל העסקים, ובתקופה זו הורחבו פעולותיה הציבוריות.
בשנת 1840 פתחה לראשונה בית ספר ציבורי לנשים העוסקות בתפקיד אחיות רחמניות, דבר שהיווה לימים השראה לפלורנס נייטינגייל, מייסדת מקצוע הסיעוד המודרני.
פעולותיה אלה, שהיו ראשוניות בגישתן, היוו שינוי משמעותי מהיחס המקובל מצד החברה כלפי אוכלוסיות חלשות, בתקופת המהפכה התעשייתית.
אליזבת' קובלר-רוס (Elisabeth Kübler-Ross; 8 ביולי 1926 - 24 באוגוסט 2004) הייתה פסיכיאטרית שווייצרית-אמריקאית, חוקרת חלוצה בתחום המחקר החברתי של המוות ומחברת הספר פורץ הדרך "על מוות וגסיסה" (1969), שבו פיתחה והציגה את מודל קובלר-רוס.
בנוסף, קובלר רוס, שהרבתה לעבוד עם חולים במצב סופני, תרמה לחשיבה אודות תהליכים שעובר האדם במצבים אלה ביחס למותו הקרב.
נולדה במשקל קילוגרם אחד בלבד כאחת משלישייה זהה.
בשנת 2007 היא צורפה להיכל התהילה של הנשים האמריקאיות.
היא זכתה ב-20 תארים לשם כבוד ועד ליולי 1982 לימדה, להערכתה, 125,000 סטודנטים בקורסים אוניברסיטאיים, סמינריונים ומקצועיים על תהליכי מוות וגסיסה.
קובלר-רוס גם חקרה עשרות אלפי מקרי מוות קליני, תופעת חוויית סף-מוות.
מתוכם הבחינה בחמישה מאפיינים משותפים לאנשים בזמן הפטירה.
בגיל 44 ניסחה קובלר-רוס את החוקיות של השעות הראשונות של החיים שלאחר המוות ופירטה ממצאים ועדויות לראשונה בספרה "על מוות ומיתה" – מה שהגוססים יכולים ללמד את הרופאים, האחיות, הכמורה, ומשפחותיהם
הספרים של אליזבט קובלר-רוס שתורגמו לעברית הם:
המוות חשוב לחיים, הוצאת כתר, 2002 189 עמודים, תרגום: ירדן בר-כוכבא.
לחיות עם המוות, הוצאת צריקובר, 223 עמודים.
חיים בצל המוות, הוצאת מודן, 2002 189 עמודים, תרגום: תמר עמית.
אליזבת אן פרקינס היא שחקנית אמריקאית, שהייתה מועמדת לשלושה פרסי אמי ושני פרסי גלובוס הזהב על תפקידה בתור ססיליה הודס בסדרה "העשב של השכן".
פרקינס נולדה בקווינס, ניו יורק, בתה של ג'ו ויליאמס, יועצת לטיפול בסמים ופסנתרנית קונצרטים, וג'יימס פרקינס, חקלאי, סופר ואיש עסקים.
הופעת הבכורה שלה הייתה בניו יורק בשנת 1984 במחזה של ניל סיימון, "יומן חוף ברייטון".
לאחר מכן עבדה במספר תיאטראות.
היא הופיעה לראשונה בקולנוע ב-1986, בסרטו של הבמאי אדוארד זוויק "הרומן של אתמול בלילה".
לאחר מכן שיחקה בסרט "אבלון" וזכתה בביקורות חיוביות על משחקה.
ב-1988 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "ביג" לצד טום הנקס.
בשנת 1991 שיחקה בסרט "הדוקטור", שגם עליו קיבלה שבחי ביקורת על הופעתה בתור חולת סרטן סופני.
בשנת 2000 שיחקה בסרט "28 יום" לצידה של סנדרה בולוק.
לפרקינס היה גם תפקיד קטן בסרט משנת 2003, "מוצאים את נמו".
פרקינס הופיעה בשנת 2005 כפסיכיאטרית במותחן "הצלצול 2", בכיכובה של נעמי ווטס.
משנת 2005 עד 2009, שיחקה פרקינס בסדרת הטלוויזיה "העשב של השכן" בתפקיד סיליה הודס, אם אלכוהולהיסטית.
עבור עבודתה בסדרה, פרקינס קיבלה שתי מועמדויות לפרס גלובוס זהב לשחקנית משנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
בנוסף, היא הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס אמי בקטגוריית שחקנית המשנה בסדרת קומדיה.
לדברי פרקינס זהו התפקיד האהוב עליה ביותר בכל הקריירה שלה.
ב-2013 פרקינס כיכבה בסדרת הקומדיה של ABC "כיצד לחיות עם ההורים שלך (לשארית חייך)".
בשנת 2022 לוהקה לעונה השנייה של הסדרה הקומית "אפטר פארטי" של אפל TV פלוס.
בעלה הראשון של פרקינס היה השחקן והבמאי טרי קיני.
הזוג התגרש, ויש לה בת אחת.
בשנת 2000 נישאה פרקינס לבעלה הנוכחי, חוליו מאקאט, צלם יליד ארגנטינה.
בגיל 44, נודע לפרקינס שיש לה סוכרת אוטואימונית סמויה (LADA), סוג של סוכרת שלרוב מאובחן בגיל העמידה.
הרומן של אתמול בלילה (1986)
ג'ימיני גליק בלה לה ווד (2004)
הפוני הקטן שלי: דור חדש (2021) - דיבוב
ספיידרמן: ברחבי ממדי העכביש (2023) - דיבוב
לטובתם האישית (1993) - סרט טלוויזיה
משובטים (1997) - סרט טלוויזיה של NBC
אם הקירות האלה היו יכולים לדבר 2 (2000) - סרט טלוויזיה של HBO
What Girls Learn (2001) - סרט טלוויזיה של שואוטיים
איך לחיות עם ההורים שלך (לשארית חייך) (2013)
אֵלִיזַבֶּת פּוֹן גּוּטְמָן הייתה נסיכת ליכטנשטיין כאשתו של פרנץ הראשון, נסיך ליכטנשטיין.
אליזבת היא בתו של הנדבן היהודי וִילְהֵלְם רַיְטֶר פּוֹן גּוּטְמָן.
אליזבת (הידועה גם בכינוי אלזה) נולדה בווינה, באימפריה האוסטרו-הונגרית דאז.
היא הייתה בתו של וילהלם ריטר פון גוטמן, ושל אשתו השנייה אידה וודיאנר.
אביה היה איש עסקים יהודי ממוראביה, אשר מילא תפקיד מרכזי במסחר בפחם, שוק אשר נכבש על ידי בית הבסבורג.
הוא קיבל תואר אבירות בשנת 1878 על ידי הקיסר האוסטרי, פרנץ יוזף הראשון.
בין השנים 1891–1892 הוא היה נשיא של הארגון הקהילה היהודית וינה (IKG), המייצג את הקהילה היהודית-אורתודוקסית בווינה.
בנישואיה הראשונים נישאה אליזבת בווינה לברון ההונגרי גיזה אירוש (Géza Erős; 1866-1908), לא היו להם ילדים.
בשנת 1914, היא פגשה בקרן הסיוע לחיילים את פרנץ, נסיך ליכטנשטיין.
אחיו של הנסיך פרנץ, יוהאן השני, נסיך ליכטנשטיין, לא אישר את מערכת היחסים הזו.
ב-11 בפברואר 1929 ירש פרנץ את אחיו יוהאן, לאחר שהוא נפטר רווק וללא ילדים.
ב-22 ביולי 1929 התחתנו פרנץ ואליזבת בווינה.
בני הזוג היו הנסיך והנסיכה הראשונים של ליכטנשטיין שיצרו קשר ישיר עם הציבור על ידי ייצוג פעיל.
כנסיכה הרבתה אליזבת להשתתף בטקסים רשמיים, ביקרה במוסדות ואת העניים, והפכה לפופולרית למדי.
אליזבת ייסדה את הארגון ליכטנשטיין-יוגנד, ארגון לבני נוער שעדיין קיים.
למרות זאת, היא זוהתה על ידי הנאצים המקומיים כחלק ממה שכונה על ידם 'הבעיה היהודית'.
אף על פי שבליכטנשטיין לא הייתה מפלגה נאצית רשמית, תנועת אהדה לנאציזם התבשלה במשך שנים במפלגת האיחוד הלאומי בליכטנשטיין.
בתחילת 1938, בסמוך לסיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, ויתר הנסיך פרנץ הראשון בן ה-84 על קבלת ההחלטות לטובת נכד אחיו בן ה-31, אשר בהמשך ירש אותו כפרנץ יוזף השני, נסיך ליכטנשטיין.
לאחר מותו של בעלה בשנת 1938, היא גרה בזמרינג פאס (Semmering-Pass), אוסטריה, עד שהגיע סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, והיא יצאה לגלות בשווייץ, שם נפטרה בוויצנאו (Vitznau) בשנת 1947.
אליזבת פון גוטמן הייתה הנסיכה הראשונה שלא נקברה בוורנוב (Vranov), אלא בקריפטה המלכותית החדשה בסמוך לקתדרלה בוואדוץ.
אליזבת פונדל ניופלד היא גנטיקאית יהודיה אמריקאית אשר מחקרה התמקד בגנטיקה של מחלות מטבוליות אצל בני אדם.
ניופלד נולדה למשפחה יהודייה רוסית, אשר היגרה לארצות הברית מפריז ב-1940. הם עזבו את אירופה כנמלטים מהמשטר הנאצי.
משפחתה התיישבה בניו יורק, שם היא הצטרפה לתיכון "האנטר", המשיכה לקווינס קולג', וסיימה ב-1948 עם תואר אקדמי במדע.
היא החלה לעבוד כעוזרת מחקר במעבדת "ג'קסון" בבר הארבור שבמיין, וחקרה בעיקר בעיות ומחלות דם אצל עכברים.
לאחר מכן, היא עברה ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וקיבלה תואר דוקטור ב-1956 בזכות העבודה שלה על נוקלאוטידים ופחמימות.
ניופלד זכתה בפרס וולף, בפרס לסקר למחקר רפואי קליני וכן זכתה במדליה הלאומית למדעים ב-1994 בזכות תרומתה להבנה של מחלות אגירה ליזוזומליות.
אליזבת פון ארנים , ארצות הברית) הייתה סופרת אנגליה, ילידת אוסטרליה.
הסופרת נודעה תחילה לקוראיה, ומאוחר יותר גם לבני משפחתה ולידידיה בשם "אליזבת" שבחרה בו, ולפעמים חתמה גם בשם-העט "אליס צ'מלי" (Cholmondley).
אליזבת פון ארנים או בשמה האמיתי מרי אנט בושאן, נולדה בבית הנופש של משפחתה בקיריבילי פוינט, על יד סידני, במדינת ניו סאות' ויילס באוסטרליה.
מגיל 3 גדלה באנגליה, לשם חזרה משפחתה.
לאליזבת פון ארנים היו 4 אחים ואחות, וכן בת דודה מאומצת מניו זילנד, קתלין בושאן, נשואה מאוחר יותר עם ג'ון מידלטון מארי ושנודעה כסופרת תחת שם העט קתרין מנספילד.
ארנים, אז עדיין בושאן, למדה במכללה מלכותית למוזיקה וזכתה בה בפרס על נגינתה בעוגב.
בשנת 1891 נישאה אליזבת לרוזן הנינג אוגוסט פון ארנים-שלאגנטין, אציל פרוסי, אותו פגשה בעת טיול באיטליה יחד עם אביה.
בני הזוג השתקעו בברלין ונהגו לבלות תקופות ארוכות באחוזת בני ארנים בנאסנהיידה, בימינו ז'נדזיני (Rzędziny), בחבל פומרניה.
נולדו להם 5 ילדים - 4 בנות ובן.
עם מורי ילדיהם בנאסנהיידה נמנו הסופרים א.מ.
בשנת 1908 חזרה ארנים ללונדון.
הרוזן ארנים מת בשנת 1910 ומאוחר יותר באותה שנה היא עברה לגור בראנדון, בשווייץ, בה בנתה לעצמה בקתה אלפינית בשם "שאלה סוליי" שם אירחה ידידים ואנשי רוח.
בשנים 1913-1910 הייתה ארנים פלגשו של הסופר ה.ג'.ולס.
ב-1916 היא התחתנה בשנית, עם הרוזן ג'ון פרנסיס סטנלי ראסל, אחיו הבכור של ברטרנד ראסל.
חיי נישואיהם השתבשו מהר ואליזבת ברחה לארצות הברית.
היא נפרדה סופית מבעלה בשנת 1919, אך ללא גרושין.
בשנת 1920 התאהבה באלכסנדר סטוארט פריר ריווס (1984-1892), מוציא לאור בריטי, צעיר ממנה ב-30 שנה.
הוא התחתן מאוחר יותר וקרא לבתו אליזבת לזכר הסופרת.
ארנים חילקה את זמנה לסירוגין בין לונדון, צרפת ושווייץ.
אחרי פריצת מלחמת העולם השנייה העדיפה לשוב לארצות הברית, בה נפטרה משפעת בגיל 74 בסנטוריום רויירסייד, צ'ארלסון, קרוליינה הדרומית.
גופתה נשרפה לפי צוואתה בבית הקברות פורט לינקולן, מרילנד ובשנת 1947 אפר גופה עורבב עם זה של אחיה סידני, בחצר כנסיית סנט מרגרת בטיילרס גרין, שבפן, בקינגהאמשייר.
על המצבה נחרת בלטינית האפיטף parva sed apta, כלומר "קטנה אך מוכשרת", רמז לקומתה הנמוכה.
בדיעבד כינתה ארנים בספריה את בעלה הראשון השתלטן בכינוי התנ"כי "איש התוכחות" והכתיבה הפכה בשבילה למקלט מפני הנישואים שנתגלו כבלתי מתאימים.
בעלה צבר חובות גדולים ונשלח בסופו של דבר לבית הסוהר.
באותה תקופה היא בחרה לעצמה את שם העט "אליזבת" וסללה לעצמה קריירה ספרותית עם פרסום ספרה החצי-אוטוביוגרפיה המהורהר ובאותו זמן סאטירי Elizabeth and Her German Garden ("אליזבת והגָן הגרמני שלה") (1898).
יצירה זו, בה פירטה את מאמציה לטפח גן באחוזתה ולהשתלב בחברה היונקרית הגבוהה, זיכתה אותה בהצלחה רבה.
הספר ידע עשרים הדפסות חוזרות בשנתו הראשונה.
יצירות אחרות ביטאו מחאה נגד שלטון היונקרים וכללו הסתכלויות שנונות על החיים בפרובינציה הגרמנית: The Princess Priscilla's Fortnight (1905), Fraulein Schmidt and Mr Anstruther (1907).
ארנים נהגה תחילה לחתום על ספריה "מאת הסופרת אליזבת והגן הגרמני שלה'"ובהמשך דרכה חתמה פשוט "אליזבת".
היא לא כתבה מעולם אוטוביוגרפיה קונבנציונלית, ספרה 'All the Dogs of My Life' (כל הכלבים של חיי) המוקדש לכלבי המחמד שלה, כולל הצצות אל חיי החוגים החברתיים הנוצצים שבהם חיה.
הרומן "ורה" משנת 1921, טרגי-קומדיה אפלה ששאבה השראה מנישואיה השניים הכושלים עם הרוזן ראסל, היה הספר שזכה במרב שבחי המבקרים.
ג'ון מידלטון מארי תיאר אותו כמעין "אנקת גבהים" אך בסגנון ג'יין אוסטן.
הספר, טוען טרנס דה ויר וייט, תרם לעלייה בפופולריות של אתר הקיט האיטלקי פורטופינו.
הוא כנראה הספר הפופולרי ביותר של ארנים, ונבחר עם פרסומו לספר החודש על ידי המועדון בעל אותו שם "Book-of-the-Month club" בארצות הברית.
יצירה אחרת שלה, הרומן "מר סקפינגטון" עמד בבסיס סרט בהפקת האחים וורנר בשנת 1944, היה גם מועמד לאוסקר.
שיחקו בו בטי דייוויס וקלוד ריינס.
ב-1945 הספר עובד למחזה רדיופוני בתוכנית Lux Radio Theater ששודרה ב-1 באוקטובר באותה שנה.
אחרי 1983 ההוצאה לאור "ויראגו" הדפיסה מחדש את יצירותיה עם דברי מבוא חדשים מאת סופרים מודרניים, שאחדים מהם ניסו לנכס אותה בתור סוג של פמיניסטית.
ההומור הנשכני שלה וגישתה החריגה כלפי החיים באו לידי ביטוי בהערה כמו זו המופיעה באחד ממכתביה: "אני כל כך שמחה שלא מתתי בהזדמנויות השונות שבהן בכנות רציתי בכך, מכיוון שאחרת הייתי מחמיצה כל כך הרבה מזג אוויר נאה".
אליזבת פון ארנים כתבה בחייה 21 רומנים.
ָ* April Baby's Book of Tunes (1900) (ספר המנגינות של התינוקת אייפריל)
עם איורים מאת קייט גרינוויי
(The Ordeal of Elizabeth (1901 נשמרה כטיוטה ופורסמה אחרי מותה
(1917) Christine - פרסמה תחת כינוי העט אליס צ'מלי
בכפר בוק שבפולין, הוצב פסל לזכר הסופרת, בחזית הכנסייה בה נהגה להתפלל.
אליזבת ספריגס הייתה שחקנית אופי אנגלייה.
במסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית שיחקה ספריגס בתפקידים כמו האומנת ב"רומיאו ויוליה", גרטרוד ב"המלט" וביאטריס ב"מהומה רבה על לא דבר".
ב-1978 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה במחזה "מכתבי אהבה על נייר כחול" מאת ארנולד וסקר.
היא הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר על הופעתה בסרט "על תבונה ורגישות" משנת 1995. סרטים נוספים בהם השתתפה היו "ירושתו של ריצ'רד" (1980), "מנגינה שבלב" (1991), "Paradise Road" (מ-1997) ו"הארי פוטר ואבן החכמים" (2001).
ספריגס נולדה בבאקסטון שבדרבישייר בשם אליזבת' ג'ין ויליאמס.
היא למדה בקולג' המלכותי למוזיקה ולימדה דיבור ודרמה בקובנטרי שבווריקשייר.
היא התחתנה בגיל 21 אבל נישואיה היו כושלים, ובהחלטה "הכואבת ביותר בחייה" היא עזבה את בעלה ואת בתה הקטנה כדי לממש את החלום שלה להיות שחקנית.
"הרצון לשחק העיק עלי כמו משקולת", אמרה מאוחר יותר "וידעתי שאם לא אעשה דבר בנדון, זה יהרוס אותי".
היא כתבה לתיאטרון בסטוקפורט שבצ'שייר וביקשה עבודה והתקבלה.
היא עבדה עם להקות תיאטרון רבות בין השאר בברמינגהאם ובבריסטול.
ב-1962 הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית (RSC).
עד 1976 הופיעה ספריגס עם הלהקה השייקספירית המלכותית תחת ניהולו של פיטר הול.
היא גילמה דמויות שייקספיריות רבות בהן האומנת ב"רומיאו ויוליה", גרטרוד במחזה "המלט" לצדו של דייוויד וורנר, קלפורניה ב"יוליוס קיסר", מיסטרס פורד ב"נשות וינדזור העליזות" ובתפקיד ביאטריס השנונה ב"מהומה רבה על לא דבר".
עוד שיחקה בהפקות של המחזה "איזון עדין" מאת אדוארד אלבי, ב"מייג'ור ברברה" מאת ג'ורג' ברנרד שו ובקומדיה "London Assurance" מאת דיון בוסיקו בתפקיד ליידי גיי ספנקר לצדו של דונלד סינדן .
ב-1976 עזבה ספריגס יחד עם הול את הלהקה השייקספירית המלכותית ועברה לתיאטרון הלאומי.
בעונה הראשונה היא שיחקה בתפקיד המדיום מאדאם ארקטי במחזה "Blithe Spirit".
בין תפקידיה הרבים בתיאטרון הלאומי היו במחזה "וולפון" יחד עם פול סקופילד, "The Country Wife" וב"מקבת'" עם אלברט פיני.
ב-1978 זכתה ספריגס בפרס אוליבייה לשחקנית המשנה הטובה ביותר על משחקה במחזה "מכתבי אהבה על נייר כחול" מאת ארנולד וסקר.
היא גילמה את אשתו של מנהיג איגוד מקצועי שגוסס ומעלה זכרונות מראשית חייהם המשותפים.
ב-1976 היא גילמה את הדמות במחזה בטלוויזיה בהפקה של ה-BBC.
פריסטלי , וב-1991 הופיעה במחזה "Arsenic and Old Lace" בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
עד לאמצע שנות השבעים של המאה העשרים ספריגס כמעט שלא הופיעה בטלוויזיה.
היא גילמה את קלפורניה ומיסטרס קוויקלי בסדרת המחזות השייקספיריים של ה-BBC.
ב-1987 שיחקה בתפקיד טאבי ב"דוקטור הו" במיני-סדרה "Paradise Towers" בכיכובו של סילבסטר מקוי.
ב-1987 הייתה המכשפה בסדרת הטלוויזיה לילדים בשם "סיימון והמכשפה".
ב-1990 הופיעה בתפקיד בלתי נשכח כאחת הרכלניות בעיבוד של ה-BBC לרומן "תפוזים הם לא הפרי היחיד" מאת ג'נט וינטרסון.
ב-1992 שיחקה בעיבוד הטלוויזיוני ל-"The Old Devils" מאת קינגסלי אמיס ולרומן "Anglo-Saxon Attitudes" מאת אנגוס וילסון.
ב-1994 גילמה את גברת גאמפ בעיבוד של ה-BBC לרומן "מרטין צ'זלוויט" מאת צ'ארלס דיקנס, ואת גברת קדלוולדר במיני-סדרה "מידלמארץ'" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ורג' אליוט.
עוד בטלוויזיה השתתפה בסדרות כמו "Heartbeat", "פוארו", ובסדרה הבלשית "רציחות במידסומר", בה גילמה קורבן רצח בפרק הפיילוט ב-1997, וב-2006 הופיעה בפרק נוסף בסדרה בדמות אחותה התאומה של אותה אישה.
בקולנוע שיחקה ספריגס ב-1968 בסרט "Work Is a Four-Letter Word", וב-1969 בסרט "Three into Two Won't Go", שניהם בבימויו של פיטר הול.
ב-1995 הופיעה בתפקיד גברת ג'נינגס בסרט זוכה האוסקר על התסריט "על תבונה ורגישות".
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר (בפרס זכתה קייט וינסלט שהייתה שותפה לצוות השחקנים של "על תבונה ורגישות").
ב-2001 גילמה את דמות האישה השמנה בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים".
הסרט האחרון בו השתתפה היה " Is Anybody There?" יחד עם מייקל קיין, שיצא לאקרנים זמן קצר אחרי מותה.
שני הנישואים הראשונים של ספריגס הסתיימו בגירושים.
בעלה הראשון היה קנת' ספריגס, ובעלה השני היה מרשל ג'ונס שהיה אף הוא חבר בלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-1997 התחתנה עם מארי מנסון, נהג מונית ומוזיקאי, אותו פגשה כשהופיעה במחזה "London Assurance".לספריגס נולדה בת אחת בנישואיה הראשונים.
היא נפטרה ב-2 ביולי 2008. טקס הלוויה התקיים בווירג'ינס צ'רצ'יארד בעיר ת'יים שבאוקספורדשייר.
בטקס השתתפו בני משפחה וחברים בהם בתה ונדי, שינייד קיוזאק, ג'יימס אליס ולזלי שארפ.
עוד נכחו בטקס ג'רמי איירונס, רוברט הארדי ופיטר ווהן.
אליזבת קלרה הית'-סליידן הייתה שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מגילום דמותה של שרה ג'יין סמית' בסדרת המדע בדיוני הבריטית "דוקטור הו".
היא שיחקה בסדרה בשנים 1973 עד 1976 לצדם של הדוקטורים ג'ון פרטווי וטום בייקר.
היא חזרה לגלם את הדמות בשנים שאחר כך גם בעונות הבאות של "דוקטור הו" וגם בסדרות הספין אוף "K-9 and Company" ו"הרפתקאות שרה ג'יין".
מילדות התעניינה סליידן בבלט ובתיאטרון.
באמצע שנות השישים של המאה העשרים החלה להופיע בתיאטרון, לעיתים קרובות כמנהלת במה.
ב-1970 עברה ללונדון והופעתה בפרק בדרמה המשטרתית "Z-Cars" הובילה לליהוקה לסדרה "דוקטור הו".
היא השתתפה כחלק מצוות השחקנים עד 1976 לצדם של פרטווי ובייקר.
בהמשך שיחקה בתפקידים נוספים בטלוויזיה וברדיו לפני שפרשה חלקית באמצע שנות השמונים כדי להקים משפחה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חזרה סליידן להופיע בסדרות נוספות הקשורות ל"דוקטור הו", ולבסוף קיבלה תפקיד ראשי בסדרה "הרפתקאות שרה ג'יין".
ב-2010 זכתה הסדרה בפרס הדרמה לילדים הטובה ביותר של "Royal Television Society".
כמו כן השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה הראשית, והייתה קריינית בתוכניות "מאחורי הקלעים" שצורפו לסדרה ב-DVD.
אליזבת קלרה הית'-סליידן נולדה בליברפול.
היא בתם היחידה של טום סליידן, שנלחם במלחמת העולם הראשונה ושירת במשמר המולדת במלחמת העולם השנייה, ושל אשתו גלדיס.
כבר בילדותה גילתה עניין בהופעות.
בגיל חמש התחילה ללמוד לרקוד, והופיעה בהפקה של "הרויאל בלט".
סליידן למדה בבית ספר תיכון לבנות אגברת' וייל .
סליידן למדה בבית הספר למשחק אליוט-קלארק.
ב-1965 הופיעה לראשונה בסרט קולנוע "Ferry Cross the Mersey" כניצבת.
אחר כך הצטרפה ללהקת התיאטרון "הילבארק פליירס" בהפקה תחת כיפת השמים של המחזה "מהומה רבה על לא דבר" וגילמה את הירו.
אחרי שנתיים בבית ספר למשחק החלה סליידן לעבוד בליברפול פלייהאוס כעוזרת למנהל במה.
הופעתה הראשונה בתיאטרון הייתה בתפקיד משרתת במחזה "הלילה השנים עשר".
חודשים אחדים אחרי כן גילמה גופה במחזה "The Physicists".
היא ננזפה כשציחקקה על הבמה כאשר בריאן מילר, שעתיד להיות בעלה, לחש באוזניה את המילים "Respiration nil, Aston Villa two".
היא הייתה מנהלת במה מוצלחת, ולכן לא קיבלה תפקידים רבים להופיע בהם.
בראיון סיפרה שבמקרים אחדים היא עשתה טעויות בכוונה, וכך החלה לקבל תפקידים על הבמה.
בסופו של דבר החלה סליידן לעבוד בתיאטרון רפרטוארי כשהיא נוסעת ומופיעה במקומות שונים בבריטניה.
ב-1966 עברה עם מילר למנצ'סטר וחייתה שם במשך שלוש שנים.
השניים התחתנו ב-8 ביוני 1968. סליידן שיחקה בתפקידים רבים הבולט שבהם הוא דזדמונה במחזה "אותלו", הפעם הראשונה שהופיעה בתפקיד ראשי.
בנוסף הופיעה סליידן ברדיו לידס ובגרנדה טלוויז'ן.
ב-1970 השתתפה בשישה פרקים באופרת הסבון הוותיקה "קורוניישן סטריט" בה גילמה את אניטה ריינולדס הברמנית.
ב-1969 הופיעו סליידן ובעלה במחזה "How the Other Half Loves".
ב-1970 הועלה המחזה בלונדון ובני הזוג עברו לגור שם.
התפקיד הראשון שלה בטלוויזיה בלונדון היה בשני פרקים בסדרה "Z-Cars".
אחר כך שיחקה בתפקיד טרוריסטית בפרק בסדרה "Doomwatch" ושוב בסדרה "Z-Cars".
ב-1973 השחקנית קייטי מאנינג, ששיחקה בתפקיד המלווה של הדוקטור (ג'ון פרטווי) בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", עזבה את הסדרה.
רון קרדוק מפיק הסדרה "Z-Cars" המליץ על סליידן בפני בארי לטס, המפיק של "דוקטור הו".
סליידן הגיעה לאודישן ולא ידעה שהיא נבחנת לתפקיד המלווה.
התפקיד של שרה ג'יין סמית' יועד בתחילה לשחקנית אפריל ווקר, אבל בזמן החזרות נראה שהיא ופרטווי לא התאימו, ואז נמסר התפקיד לסליידן.
סליידן שיחקה בסדרה "דוקטור הו" במשך שלוש וחצי עונות, לצדו של פרטווי שגילם את הדוקטור השלישי ולצדו של טום בייקר בתפקיד הדוקטור הרביעי.
היא חזרה וגילמה את הדמות של שרה ג'יין סמית' פעמים אחדות אחר כך.
ב-1981 ביקש ממנה המפיק ג'ון נתן-טרנר לחזור לסדרה כדי להקל על המעבר בין טום בייקר לדוקטור החדש פיטר דייוויסון.
היא סרבה אבל הסכימה להופיע בפיילוט לסדרת ספין-אוף בשם "K-9 and Company" בכיכובו של הכלב-הרובוט K-9 מ"דוקטור הו".
אבל לא היה המשך לפיילוט.
שנתיים אחר כך הופיעה סליידן בפרק ספיישל לציון 20 שנה לסדרה בשם "חמשת הדוקטורים".
ב-1993 גילמה שוב את הדמות בתוכנית הצדקה "Children in Need" בפרק בשם "Dimensions in Time".
ב-1995 הפיקה סרט וידאו בשם "Downtime" לצדו של ניקולס קורטני, מי שכיכב לצדה בתפקיד בריגדיר לת'ברידג'-סטיוארט, ועם דבורה ווטלינג בתפקיד ויקטוריה ווטרפילד.
סליידן שיחקה בתפקיד שרה ג'יין גם בתסכיתים אחדים.
שניים מהם הופקו עבור רדיו ה-BBC ב-1993 הופק התסכית "The Paradise of Death", וב-1996 הופק התסכית "The Ghosts of N-Space", בהם השתתפו גם ג'ון פרטווי וניקולס קורטני.
ב-1997 זכתה סליידן בפרס היכל התהילה של "Cult TV".
חברת ההפקה "Big Finish Productions" הוציאו לאור שתי סדרות של תסכיתים בהשתתפות שרה ג'יין סמית' ב-2002 וב-2006. בעלה בריאן מילר הופיע בסיפור "Ghost Town", וגם בתה סיידי השתתפה בתסכיתים.
בעקבות ההצלחה של הסדרה המחודשת "דוקטור הו" משנת 2005, חזרה סליידן לגלם את שרה ג'יין בפרק "School Reunion" משנת 2006 לצדו של דייוויד טננט שגילם את הדוקטור העשירי.
בעקבות הופעתה המוצלחת בסדרה החלה סליידן לככב בסדרה משלה "הרפתקאות שרה ג'יין", ספין-אוף של "דוקטור הו" המתרכז בדמותה של שרה ג'יין.
את הסדרה יצר ראסל ט.
דייוויס והיא הופקה ב-BBC Wales עבור הערוץ לילדים CBBC.
ביום השנה החדשה של 2007 שודר פרק ספיישל של 60 דקות, ובספטמבר 2007 שודרה העונה הראשונה שכללה 10 פרקים.
ב-2008 שודרו 12 פרקים של העונה השנייה.
אותו פורמט היה לסדרה גם בעונות השלישית והרביעית עד לנובמבר 2010. העונה החמישית הוזמנה לשידור בסוף 2011, וצולמו שישה פרקים מתוכה.
באפריל 2011 נפטרה סליידן, והחלק השני של הסדרה לא צולם כלל, מה שהביא לסיום הסדרה באופן רשמי.
ששת הפרקים הראשונים של העונה החמישית שודרו כמתוכנן באוקטובר 2011 והוקדשו לסליידן.
ב-2010 זכתה התוכנית בפרס " Royal Television Society" לסדרת הדרמה לילדים הטובה ביותר.
סליידן הקליטה על גבי CD את סיפורי "הרפתקאות שרה ג'יין" שיצא לאור בנובמבר 2007.
סליידן חזרה להופיע בסדרה המחודשת "דוקטור הו" בפרקי הסיום של העונה הרביעית "The Stolen Earth" ו-"Journey's End".
הופעתה האחרונה של סליידן ב"דוקטור הו" הייתה בפרק "סוף הזמן", הפרק האחרון של דייוויד טננט בתפקיד הדוקטור.
ב-1976 אחרי סיום השידור הראשון של "דוקטור הו" חזרו סליידן ובעלה לליברפול והופיעו בסדרה של הצגות.
בין השאר שיחקה עם מילר במחזה "Mooney and his Caravans".
אחר כך הופיעה במשך שנתיים כמנחה של תוכנית טלוויזיה לילדים "Stepping Stones".
היא שיחקה עם בעלה בדרמה "Send In the Girls" של רשת ITV.
עוד הופיעה במחזה של ה-BBC במסגרת "Play for Today", בסיטקום "Take My Wife", ובתפקיד קטן בסרט "Silver Dream Racer" משנת 1980.
ב-1981 בארי לטס, שהיה מפיק של "דוקטור הו", ליהק את סליידן בתפקיד ראשי בהפקה של ה-BBC "גוליבר בארץ ליליפוט".
התפקיד של ליידי פלימנאפ נכתב במיוחד עבורה, ולדבריה היה התפקיד האהוב עליה.
היא המשיכה להופיע בפרסומות טלוויזיה ובהפקה נוספת של לטס "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות" בתפקיד הנמנמן.
ב-1985 הולדת בתה סיידי, סליידן פרשה חלקית והקדישה את זמנה למשפחה.
עם זאת הופיעה מדי פעם בטלוויזיה.
ב-1991 כיכבה סליידן בתפקיד אלכסה לצדו של קולין בייקר בפרק "The Last Mission" מתוך סדרת התסכיתים "The Stranger".
עוד השתתפה בתפקיד ברניס סאמרוויל בעיבוד אודיו של הרומן "Walking to Babylon" מאת קייט אורמן .
ב-1995 הופיעה בתפקיד ד"ר פט יולנד בארבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה "Peak Practice".
ב-1996 שיחקה בתפקיד סופי בסיטקום "Faith in the Future" והופיעה ב-15 פרקים של תוכנית לימודית של ה-BBC בשם "Numbertime", ששודרה מדי שנה במשך 10 שנים.
תוכנית זאת הייתה האחרונה בה הופיעה בטלוויזיה עד ל-2006 אז שיחקה בפרק ""School Reunion" בסדרה "דוקטור הו".
ב-2008 ו-2009 הופיעה סליידן בהפקת פנטו של "פיטר פן" ושיחקה בתפקיד גברת דרלינג ובתפקיד בת ים יפהפייה.
הופעתה הפומבית האחרונה של סליידן הייתה ב-28 בנובמבר 2010 בפרסי הילדים של האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה .
ב-7 בנובמבר 2011 אחרי מותה פורסמה האוטוביוגרפיה של סליידן "Elisabeth Sladen: The Autobiography" בהוצאת Aurum Press Ltd.
הספר הושק באירוע של "The Doctor Who Experience" בקנזינגטון אולימפיה ב-26 בנובמבר 2011 בנוכחות בריאן מילר, סיידי מילר, טום בייקר וטרנס דיקס.
ב-1 בדצמבר יצא לאור הספר מוקלט על גבי CD בהקראת קרוליין ג'ון בהוצאת ה-BBC.
את ההקדמה לספר כתב דייוויד טננט שגילם את הדוקטור העשירי.
סליידן התחתנה עם השחקן בריאן מילר ב-8 ביוני 1968 בליברפול.
ב-1993 הופיעה בתם סיידי מילר לצדה של סליידן בסרט הדוקומנטרי "30 שנה בתוך הטארדיס".
בפברואר 2011 אובחנה סליידן כחולה בסרטן הלבלב.
אליזבת אלינור סידל הייתה דוגמנית שעבדה עבור אמנים אנגלים, משוררת ואמנית.
היא הייתה השראתם של אמנים מהאחווה הפרה-רפאליטית שכללה בתוכה גם את וולטר דוורל, ויליאם הולמן הנט, ג'ון אברט מיליי (אחראי לתמונה הבלתי נשכחת מ-1852 אופליה) ובעלה של סידל, דנטה גבריאל רוזטי.
סידל הופיעה בקביעות בציוריו המוקדמים שעסקו בנשים.
סידל מתה ממנת יתר של לאודנום בחודשים המוקדמים של 1862.
אליזבת אלינור סידל נקראה כך על שם אמה, 'ליזי' סידל נולדה ב-25 ביולי 1829, בבית המשפחה ברחוב צ'ארלס, האטון גארדן שבבריטניה.
הוריה היו צ'ארלס קרוק סידל, שטען שמשפחתו היא נצר לאצולה ואלינור אוונס, ממשפחה שמקורה באנגליה ובולש.
בזמן שנולדה אביה עסק בעסקי הסכו"ם אך ב-1831, משפחתה עברה לבורווג' בסווטווארק בדרום לונדון, אזור יוקרתי פחות.
בסווטווארק נולדו שאר אחיה של ליזי.
אף על פי שלא נמצאו רישומים שמוכיחים כי הלכה לבית ספר, ליזי ידעה קרוא וכתוב, כנראה על ידי הוריה.
אהבתה לשירה התגלתה כבר בגיל צעיר לאחר שנתקלה בטעות בקטע שירה של טניסון שמצאה על פיסת עיתון שעטפה את החמאה בביתה.
אירוע זה היווה את ההשראה שלה לכתוב שירה בעצמה בהמשך.
הפוטנציאל של סידל זוהה לראשונה על ידי וולטר דוורל ב-1849, כאשר סידל עבדה בייצור ועיצוב כובעים.
היא הועסקה כדוגמנית על ידי דוורל ודרכו הוצגה לאמנים הפרה-רפאליטים.
אף על פי שמאוחר יותר היא שובחה עבור יופייה, במקור סידל נבחרה בגלל פשטותה.
בזמנו, דרוול עבד על ציור שמן גדול שהוא משחזר תמונה מהמחזה "הלילה השנים עשר", שמציג בתוכו את הדמויות הראשיות של המחזה.
כמו שאר הפרה-רפאליטים, דרוול מצא את השראתו באנשים חיים ולא במוזות עתיקות מיתוסים.
בזמן שביסס את הדמויות הגבריות הראשיות על עצמו ועל חברו דנטה רוזטי, כל שנותר הוא למצוא בחורה שיכולה להתלבש ולהתחזות לגבר.
תמונה זו הייתה הראשונה לה סידל דגמנה אי פעם.
כאשר דגמנה עבור תמונתו של מיליי "אופליה" ב-1852, סידל צפה באמבטיה ימים ארוכים במהלך החורף כדי לדמות את אופליה הטובעת.
האמבטיה בה שכבה חוממה מלמטה בקביעות על ידי מנורות.
באחד הימים, מיליי, שהיה כל כך עסוק בציורו, לא שם לב שהמנורות כבו והמים הפכו לקפואים.
סידל לא פצתה את פיה למחאה וחלתה כתוצאה ממקרה זה בדלקת ריאות.
ישנן השערות רבות להשפעה של המקרה הזה על בריאותה.
סידל הייתה המוזה המרכזית בחייו הצעירים של דנטה רוזטי.
הוא פגש אותה ב-1849 וכבר ב-1851 היא דגמנה עבורו.
רוזטי שהפסיק להזמין דוגמניות אחרות לעבודותיו וגרם לה להפסיק לדגמן עבור אמנים אחרים.
יש הטוענים שרוזטי צייר אלפי תמונות שונות של סידל.
סידל שהתה בפריז ובניס מספר שנים בשל מצבה הבריאותי.
היא חזרה לאנגליה ב-1860 בשביל להתחתן עם רוזטי.
חתונתם התרחשה ביום רביעי ה-23 במאי 1860 בכנסיית קלמנטס שבעיר הייסטינגס, ללא חברים ומשפחה.
עדיהם היו אנשים שהכירו בעיר זו.
בזמן החתונה סידל הייתה כל כך חולה שהיה צריך לשאת אותה לכנסייה אף על פי שמקום שהותם היה ממוקם חמש דקות ממנה.
בעשר השנים שקדמו לנישואיהם, רוזטי ביטל את אירוסיהם מספר פעמים והרומנים שלו עם נשים אחרות היו ידועים לכל.
הסטרס של מעשיו השפיעה לרעה על סידל שניצלה את מצבה הבריאותי כדי להשאיר את רוזטי בחיקה.
היא נפלה לדיכאון עמוק שסיפק לה גישה ללאודנום אליו היא התמכרה.
ב-1861 סידל נכנסה להריון, היא ציפתה לתינוק באושר רב אך כשזה נולד מת דיכאונה רק התגבר.
קצת לאחר מכן היא נכנסה להריון פעם שנייה.
סידל נטלה מנת יתר של לינדאום ונמצאה על ידי רוזטי חסרת הכרה ורוח חיים במיטתם.
היא מצאה את מותה בבוקר של ה-11 בפברואר בשנת 1862. אף על פי שמותה הוגדר כתאונה, יש הטוענים שרוזטי מצא מכתב התאבדות.
מלא בצער, רוזטי צירף לקברה של סידל את צרור שיריו שהיו עותק יחיד.
ב-1869, לאחר שהיה מכור לסמים ואלכוהול ועבר תקופות קשות בחייו, רוזטי החליט באובססיביות שעליו להחזיר את יצירותיו האבודות בקברה וגרם לכך שיוציאו אותם משם.
אליזבת סטיוארט הייתה רעייתו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ולזמן קצר הייתה מלכת בוהמיה.
בשל העובדה שתקופת שלטונו של בעלה כמלך בוהמיה ארכה חורף אחד בלבד, כונתה אליזבת לעיתים בכינוי "מלכת החורף" (בצ'כית: zimní královna).
אליזבת הייתה ילדתם השנייה ובתם הבכורה של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ושל רעייתו, אן, נסיכת דנמרק.
היא גם הייתה נכדתה של מרי, מלכת הסקוטים.
אליזבת הייתה מבוגרת בארבע שנים מאחיה צ'ארלס, לימים צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
עם היכחדותה של שושלת בית סטיוארט ב-1714, ירש נכדה של אליזבת את כס המלוכה הבריטית כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה והחל את קו הירושה של בית הנובר.
מלך הממלכה המאוחדת הנוכחי, צ'ארלס השלישי, הוא צאצא ישיר של אליזבת סטיוארט בדור אחד עשר ושנים עשר בשני קווי ירושה שונים.
רוב משפחות המלוכה האחרות של אירופה, כולל אלה של ספרד, דנמרק, נורווגיה, בלגיה, לוקסמבורג, הולנד ושוודיה, וכן משפחות המלוכה לשעבר של יוון, רומניה, גרמניה, ורוסיה, הם גם צאצאים של אליזבת סטיוארט.
אליזבת נולדה בארמון פוקלנד שבמחוז פייף שבסקוטלנד.
בעת לידתה היה אביה מלך סקוטלנד בלבד.
היא נקראה על שמה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה והיא הוטבלה ב-28 בנובמבר 1596 בקפלה המלכותית בארמון הולירוד שבאדינבורו.
בשנותיה הראשונות בסקוטלנד גדלה אליזבת בארמון לינלית'גו, שם היא הושמה תחת השגחתם של הלורד ליווינגסטון ושל רעייתו.
כמה שנים מאוחר יותר הושמה תחת השגחתם גם בתו השנייה של המלך, מרגרט.
אליזבת לא הקדישה תשומת לב רבה לאחותה הצעירה ובגיל זה הייתה חיבתה נתונה לאחיה הנרי.
ב-1603 מתה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה ואביה של אליזבת סטיוארט, ג'יימס, ירש את כתרי אנגליה ואירלנד.
יחד עם אחיה הבכור הנרי, עשתה אליזבת את המסע דרומה לאנגליה עם אמה.
אליזבת נשארה כמה שבועות בחצר המלכות, אך לא קיימת עדות שהיא נכחה בטקס ההכתרה של הוריה ב-25 ביולי 1603. סביר יותר להניח שבאותה עת עברו ילדי המשפחה המלכותית כבר לאחוזת אוטלנדס, מעון ציד של בית טיודור ליד וייברידג' שבמחוז סארי.
ב-19 באוקטובר 1603 הוצא צו מלכותי המפקיד את חינוכה וגידולה של אליזבת בידי הלורד הרינגטון ורעייתו.
בתקופה זו התוודעה אליזבת לאן דדלי שאיתה היא קשרה קשרי ידידות שנמשכו כל חייה.
חלק מהכוונות שעמדו מאחורי מזימת אבק השרפה ב-1605 היו לרצוח את אביה של אליזבת ואת האצולה הפרוטסטנטית, לחטוף את אליזבת בת התשע ולהכתיר אותה כמלכת אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, כמלכה קתולית.
הקושרים בחרו באליזבת לאחר ששקלו את כל האפשרויות שעמדו בפניהם.
הם שיערו שהנסיך הנרי ייהרג יחד עם אביו.
צ'ארלס נראה להם חלוש (הוא רק למד ללכת) ומרי הייתה צעירה מדי.
מאידך, אליזבת נכחה כבר במעמדים רשמיים והקושרים סברו שהיא תוכל למלא את התפקידים הטקסיים למרות גילה הצעיר יחסית.
הקושרים התכוונו לעורר מרד במידלנדס שיפרוץ בתאום עם הפיצוץ בלונדון ובה בעת להבטיח את עלייתה של אליזבת לשלטון כמלכה בובה.
לאחר מכן היא הייתה אמורה להתחנך כמלכה קתולית ובבוא היום להינשא לקתולי.
המזימה כשלה כאשר הקושרים נתפשו בעקבות מקרה הלשנה וגאי פוקס נלכד על ידי חיילי המלך לפני שהצליח להצית את מטען הנפץ.
אליזבת זכתה לקבל חינוך מקיף שהתאים לנסיכה בת זמנה.
חינוכה כלל לימודי טבע, גאוגרפיה, תאולוגיה, שפות, כתיבה, היסטוריה, מוזיקה ומחול.
היא לא למדה לימודים קלאסיים, שכן אביה האמין ש"ללטינית יש השפעה אומללה על נשים ההופכת אותן לערמומיות".
בהיותה בת 12 שלטה אליזבת בכמה שפות, כולל צרפתית שלימים תשמש אותה לתקשורת עם בעלה.
היא גם הצטיינה ברכיבה, הייתה לה הבנה עמוקה בדת הפרוטסטנטית והיה לה כישרון בכתיבת מכתבים.
היא גם אהבה מאוד לעסוק בקריאה.
כבתו של מלך שולט הייתה אליזבת כלה מבוקשת מאוד.
מחזרים מכל רחבי היבשת באו לבקש את ידה.
הנסיך גוסטב אדולף משוודיה, בנו של מלך שוודיה ולימים גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה.
הנרי הווארד, רוזן נורתהאמפטון הראשון
תאופיליוס הווארד, לימים רוזן ספוק השני
אוטו, נסיך הסן, בנו של מוריץ, רוזן הסן-קאסל
ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה
כל אחד מהמחזרים היה בעל מעמד ועוצמה שיכלו להאדיר את גדולתה של אליזבת.
כאשר ירש אביה של אליזבת את כתר אנגליה ב-1603, הפכה אנגליה לשחקנית ראשית בבמה האירופאית.
שלא כמו אליזבת הראשונה שהייתה חשוכת ילדים, יכול היה ג'יימס הראשון, רק בזכות היותו אב לילדים, להיות שחקן מפתח בפוליטיקה השושלתית של אירופה.
לפיכך, לבחירתו של חתנה המיועד של אליזבת לא היה קשר רב עם העדפותיה האישיות והשיקול העיקרי שעמד מול עיניו של ג'יימס הייתה התועלת שתצמח משידוך זה.
רוב המחזרים נדחו במהירות מסיבות שונות.
כמה מהם פשוט לא היו ממעמד גבוה מספיק ולא היה להם הרבה מה להציע.
גוסטב אדולף משוודיה, שמכל הבחינות נראה מתאים, נדחה על רקע היותה של ארצו במצב מלחמה מול ארצה של אן מדנמרק, אמה של אליזבת.
יותר מכך, אנגליה לא הייתה יכולה להתמודד עם מהפכה דתית נוספת ולפיכך השיקול הדתי עמד מעל הכל.
החתן שנבחר בסופו של דבר לאליזבת היה פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
פרידריך היה ללא ספק ממוצא שושלתי מכובד.
בין אבות אבותיו נכללו מלכי אראגון וסיציליה, הנסיכים הבוחרים של הסן-קאסל, דוכסי בראבנט ודוכסי סקסוניה ורוזני בית נסאו.
לזוג הצעיר היה גם אב קדמון משותף בדמותו של הנרי השני, מלך אנגליה.
פרידריך היה מבכירי הנסיכים של האימפריה הרומית הקדושה ותומך נאמן של האמונה הפרוטסטנטית.
פרידריך הגיע לאנגליה ב-16 באוקטובר 1612 ונראה היה שרעיון הנישואין התאים לשני בני הזוג כבר מההתחלה.
בני התקופה הבחינו בכך שפרידריך היה מוקסם מחברתה של אליזבת ומהשיחה עמה.
הוא גם קשר קשרי ידידות עם אחיה הבכור של אליזבת, הנסיך הנרי, דבר שנתן לו נקודות זכות רבות אצל אליזבת.
המלך ג'יימס לא לקח בחשבון את אושרם של בני הזוג, אלא ראה חשיבות רבה בהשגת הרמוניה באנגליה עצמה בפרט ובאירופה בכלל.
היחידה שנראה היה שהיא לא מרוצה מהשידוך הייתה המלכה אן.
כבתו של מלך, כאחותו של מלך וכרעייתו של מלך, היא שאפה להיות אמה של מלכה.
נראה היה שהיא חיבבה את הליכותיו של פרידריך ואת אופיו הנדיב, אך היא פשוט חשה שהוא ממוצא נחות מדי.
ב-6 בנובמבר 1612 מת הנרי פרדריק, נסיך ויילס, אחיה של אליזבת.
מותו גבה ממנה מחיר נפשי גבוה ומעמדה כשנייה בתור לכתר הפך אותה לשידוך מבוקש אף יותר.
המלכה אן וכל אלו שהיו תמיד תמימי דעים אתה, שתמיד החשיבו את נסיכות פפאלץ כשידוך בלתי מתאים לאליזבת, התחזקו בהתנגדותם.
אליזבת עמדה לצדו של פרידריך, שנשא חן בעיני אחיה המנוח ושהיא ראתה בו כג'נטלמן מושלם.
מעל הכל, הוא נתפס כמי שיהיה המנהיג העתידי של המחנה הפרוטסטנטי בגרמניה.
חתונתם של פרידריך ואליזבת נערכה ב-14 בפברואר 1613 בקפלה המלכותית בארמון וייטהול והייתה אירוע רבתי בו נכחו אנשי מלוכה יותר מאי פעם בחצר המלכות האנגלית.
הזיווג זכה לפופולריות יוצאת מן הכלל והחתונה הייתה הזדמנות להשתפכות של אהדה ציבורית.
הטקס נחגג באירועים מפוארים בלונדון ובהיידלברג, כולל חגיגות פאר שעלו כמעט 50,000 ליש"ט וכמעט גרמו למלך ג'יימס לפשיטת רגל.
בין החוגגים שכתבו על האירוע היה ג'ון דאן שכתב שיר לכבוד נישואיהם של אליזבת ופרידריך.
כותב בן התקופה ראה את הנישואין כאירוע יוקרתי שהעלה את מעמדה של אנגליה בגרמניה.
לאחר שהייה של כמעט חודשיים בלונדון להמשך החגיגות, החל הזוג הצעיר במסעם לחצר הנסיכות בהיידלברג.
המסע היה רצוף בפגישות עם אנשים, סעודות ומופעי בידור במגוון רחב של מופיעים ובני לוויה.
בכל מקום בו עצרו אליזבת ופרידריך, היה מצופה מהם להעניק מתנות.
התקציב לכך לא היה כל כך מצוי בידיה, עד שהיא נאלצה לעשות שימוש באחד מתכשיטיה כערבון לקניית המתנות.
הגעתה של אליזבת להיידלברג נתפשה כגולת הכותרת של מדיניות ליצירת מקום מרכזי עבור נסיכות פפאלץ בבמה הפוליטית הבינלאומית ולפיכך ציפו לה שם בכיליון עיניים וקידמו אותה בברכה.
בן זוגה הטרי של אליזבת העביר את מקום מושבו לטירת היידלברג ויצר שם "אגף אנגלי" עבור אליזבת, כולל גן חיות וגן איטלקי בסגנון הרנסאנס, סגנון שהיה פופולרי מאוד באנגליה באותה תקופה.
הגן, שכונה Hortus Palatinus, תוכנן על ידי מורה לשעבר של אליזבת, סלומון דה קו וכונה על ידי בני התקופה "הפלא השמיני של העולם".
אף על פי שאליזבת ופרידריך נחשבו לזוג מאוהב ורומנטי לכל אורך חיי הנישואין שלהם, החלו לצוץ אז בעיות.
לפני שהם עזבו את אנגליה, קיבל המלך ג'יימס מפרידריך הבטחה שלאליזבת תהיה עדיפות על פני אמו של פרידריך ושהוא יתייחס אליה תמיד כאל מלכה.
למרות זאת באותה עת חשה אליזבת באי נוחות בחייה בפפלאץ, שכן אמו של פרידריך, לואיזה יוליאנה, לא הסכימה להיות בדרג נמוך יותר לטובת כלתה הצעירה ולפיכך, היחסים בית שתי הנשים מעולם לא היו יותר מידידותיים.
בתקופת שהותם בהיידלברג ילדה אליזבת שלושה ילדים: היינריך פרידריך, שהיה יורש העצר של הנסיכות שנולד ב-1614, קרל, לימים קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ שנולד ב-1617 ואליזבת שנולדה ב-1619.
ב-1619 היה פרידריך לאחד מאלה שהוצע להם כתר ממלכת בוהמיה.
בוהמיה הייתה מדינה שהאצילים שלה בחרו את מלכם.
הייתה זו אחת המדינות הפלורליסטיות המוצלחות היחידות.
בוהמיה זכתה לתקופה ארוכה של חרות דתית, אך במרץ 1619, עם מותו של המלך מתיאס, נראה היה שהמצב הולך להשתנות.
היורש בכוח לבית הבסבורג, הארכידוכס פרדיננד, היה קתולי נלהב, שרדף באכזריות אחר הפרוטסטנטים במלכותו שבשטיריה.
בפני אצילי בוהמיה עמדה אפשרות הבחירה בין קבלתו של פרדיננד כמלכם או לעשות את הצעד האולטימטיבי להדחתו.
הם בחרו באפשרות השנייה וכאשר מועמדים אחרים לא היו מוכנים לקחת את הסיכון הכרוך בכך, הם פנו לפרידריך, בן זוגה של אליזבת.
אף על פי שהיסס בתחילה, קיבל פרידריך את ההצעה.
אליזבת תמכה בו באופן מוחלט והמשפחה עבר להתגורר בפראג, שם התקבל המלך החדש בשמחה רבה.
ב-4 בנובמבר 1619 הוכתר פרידריך באופן רשמי ושלושה ימים אחריו הוכתרה אליזבת כמלכת בוהמיה.
חודש לאחר ההכתרה נולד בפראג בנם השלישי של אליזבת ופרידריך, הנסיך רופרכט, אירוע שעורר שמחה רבה בקרב תושבי הממלכה.
תקופת מלוכתו של פרידריך בבוהמיה החלה ברגל ימין, אך היא ארכה שנה אחת בלבד.
כתר בוהמיה היה תמיד עמוד התווך של הפוליטיקה ההבסבורגית, ויורש העצר פרדיננד, כעת קיסר האימפריה הרומית הקדושה, סירב להכיר במצב.
מלכותו של פרידריך הסתיימה בתבוסה שהוא נחל מידי פרדיננד בקרב ההר הלבן, ב-8 בנובמבר 1620, אירוע שהצית את מלחמת שלושים השנים.
אליזבת תיזכר בכינוי "מלכת החורף" (בצ'כית: zimní královna) ופרידריך בתור "מלך החורף", בהתייחס למלכותם הקצרה ולעונה שבה התנהל קרב ההר הלבן.
מתוך חשש מהגרוע מכל, בעת התבוסה בקרב ההר הלבן, עזבה כבר אליזבת את פראג והמתינה ללידת ילדה החמישי בטירת קוסטרין, כ-80 ק"מ מברלין.
שם, ב-6 בינואר 1621 היא ילדה את בנה, מוריץ.
על כל פנים, משמעות תבוסתו הצבאית של פרידריך הייתה שהוא לא יוכל לשוב לפראג וכל המשפחה נאלצה להימלט.
הם לא יכלו לשוב לפפאלץ, למרות העזרה שהוגשה להם מאביה של אליזבת, שכן הנסיכות נכבשה על ידי הליגה הקתולית וחיל המשלוח הספרדי.
לאחר שקיבלו הזמנה ממאוריץ, נסיך אורנז', הם שמו פעמיהם להאג.
הנסיכה אליזבת סטיוארט, שהפכה להיות נסיכה בוחרת, הייתה כעת מלכה בגלות.
אליזבת הגיעה להאג באביב 1621 כשאתה רק גרעין של חצר המלכות שלה והצפייה הייתה שהיא תישאר שם עד ליומה האחרון.
עם זאת, הגלות בהאג, אף על פי שהייתה בטוחה ונוחה יחסית, לא הייתה נעימה במיוחד.
אף על פי כן, משמעות תחושת האחריות של אליזבת לעמוד לצד בעלה בעת המהומה הפוליטית שהם נקלעו אליה, הייתה שהיא הפכה לשותפה שוות ערך, אם לא חזקה יותר, בחיי הנישואין שלהם.
בשנות הגלות בהאג ילדה אליזבת עוד שמונה ילדים, ארבעה בנים וארבע בנות.
הצעיר מבניהם, גוסטב אדולף, נולד ב-2 בינואר 1632 והוטבל בכנסייה שבה נקברו שתיים מאחיותיו שמתו בצעירותן, לואיזה ושארלוטה.
מאוחר יותר באותו חודש נפרד פרידריך מאליזבת והצטרף ללחימה לצדו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה.
זה האחרון נחלץ ב-1630 לעזרת הפרוטסטנטים בגרמניה, ובקרב ברייטנפלד, שנערך ב-17 בספטמבר 1631, הביס את הצבא הקתולי.
לאחר ניצחונו פנה אליו פרידריך בבקשת עזרה להחזרת שלטונו בפפאלץ, אולם גוסטב אדולף סירב לתמוך בו, ללא תמיכת אנגליה והולנד.
ב-17 במאי 1632 הסכים גוסטב אדולף לתמוך בפרידריך, בתנאי שיהיה כפוף לממלכת שוודיה, אולם פרידריך סירב.
בסתיו 1632 החליטו האנגלים לשלוח חיל משלוח לטובת הפרוטסטנטים, אולם בשביל פרידריך זה היה מאוחר מעט, משום שבאוקטובר באותה שנה חלה פרידריך כתוצאה מזיהום, וב-29 בנובמבר 1632 הוא מת כשהוא בן 36.
כאשר קיבלה אליזבת את הבשורה על מותו של פרידריך היא שקעה ביגון ובמשך שלושה ימים היא לא הייתה מסוגלת לאכול, לשתות או לישון.
כאשר שמע צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה על מצבה של אחותו, הוא הזמין אותה לשוב לאנגליה, אך אליזבת סירבה.
היא הרגישה צורך להיאבק למען זכויותיו של בנה, קרל לודוויג כיורש הנסיכות.
היא נשארה בהאג גם לאחר שבנה זכה בכתר נסיכות פפאלץ ב-1648.
אליזבת מילאה את זמנה בכתיבת שפע של מכתבים ובסידור שידוכים לילדיה.
חייה לאחר מותו של פרידריך טמנו בחובם כאבי לב.
ממותו של פרידריך ב-1632 ועד למותה של אליזבת 30 שנה לאחר מכן, היא חוותה את מותם של עוד ארבעה מילדיה.
מכה נוספת נתכה עליה בראשית 1649 כאשר הוצא להורג אחיה, צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה ושארית בית סטיוארט יצאה לגלות.
יחסיה עם ילדיה שנותרו בחיים היו מנוכרים משהו, אף על פי שהיא בילתה זמן רב עם נכדיה.
היא החלה לשלם את המחיר עבור היותה אם מרוחקת לרוב ילדיה ורעיון השיבה לאנגליה החל לתפוס מקום במחשבותיה.
ב-1660 התחוללה הרסטורציה האנגלית ובית סטיוארט באמצעות אחיינה של אליזבת, צ'ארלס השני, מלך אנגליה הושב לכס המלכות באנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
אליזבת הייתה נחושה לבקר במולדתה וב-26 במאי 1661 היא הגיעה לאנגליה.
ביולי כבר לא היו לה תוכניות לשוב להאג והיא ביקשה ששארית רכושה תועבר אליה.
היא עברה להתגורר בבית דררי, שם היא יצרה לעצמה בית קטן אך מרשים.
ב-29 בינואר 1662 היא עברה להתגורר בבית לסטר, אך באותה עת בריאותה כבר הייתה רופפת.
היא סבלה מדלקת ריאות וב-10 בפברואר היא החלה לדמם מהריאות.
אליזבת סטיוארט מתה בחצות ה-13 בפברואר 1662.
היא נקברה במנזר וסטמינסטר כאשר היחידי מבין ילדיה שהלך אחרי ארונה היה רופרכט.
היא נטמנה בקפלה של הנרי השביעי, "כשריד אחרון לדור הקודם, מבודדת וללא ארץ שהיא הרגישה משויכת אליה", לצד אבותיה ולצד אחיה הבכור האהוב, הנסיך הנרי.
על פי חוק ההסדר 1701 נקבע שבתה הצעירה של אליזבת, סופיה מהנובר וצאצאיה ירשו את כתרי אנגליה וסקוטלנד (ומאוחר יותר את כתר בריטניה).
באוגוסט 1714 ירש בנה של סופיה (נכדה של אליזבת) את הכתר ומלך כג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וכל בני משפחת המלוכה הקיימת עד היום הם צאצאיו ולפיכך גם צאצאיה של אליזבת.
על שמה של אליזבת נקראו נהר אליזבת בווירג'יניה, אז מושבה אנגלית, וקייפ אליזבת במדינת מיין.
ג'ון סמית' חקר ומיפה את שטחי ניו אינגלנד ונתן שמות למקומות שהיו מבוססים בעיקר על שמות שהיו נהוגים על ידי האינדיאנים.
כאשר הציג סמית' את המפה שיצר בפני צ'ארלס הראשון, הוא ציין בפניו שהוא חופשי לשנות את השמות ה"ברבריים" לשמות "אנגליים".
המלך ביצע שינויים כאלה אך רק ארבעה מתוכם שרדו עד היום, אחד מהם הוא כף אליזבת.
לאליזבת ולפרידריך נולדו 13 ילדים:
היינריך פרידריך, נסיך הכתר של פפאלץ (1614–1629)
קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ (1617–1680)
אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה בתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, וסבתו של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
אליזבת פרנציסקה נולדה ב-17 בינואר 1831 בבודה, לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ולמריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג בתם של לודוויג, דוכס וירטמברג והנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג.
בשנת 1847 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם בן דודה מדרגה שנייה פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואחר מותו התחתנה בשנת 1854 עם בן דודה קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
ב-14 בפברואר 1903 מתה אליזבת פרנציסקה בארמון אלברטינה בווינה, כתוצאה מדלקת ריאות, ונקברה בבאדן על יד וינה, שם יש רחוב על שמה.
ב-4 באוקטובר 1847 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם בן דודה מדרגה שנייה פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, בנו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה בת אחת:
מריה תרזה מאוסטריה-אסטה (1849–1919), התחתנה עם לודוויג השלישי, מלך בוואריה
ב-18 באפריל 1854 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם בן דודה קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ממנו נולדו לה 6 ילדים:
פרנץ יוזף, ארכידוכס אוסטריה (1855)
מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה (1858–1929), התחתנה עם אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד
מריה אלאונורה, ארכידוכסית אוסטריה (1864)
תרזה אליזבת אלכסנדרה פרסטר-ניטשה , הידועה כאליזבת פרסטר-ניטשה (10 ביולי 1846 – 8 בנובמבר 1935), הייתה אחותו של הפילוסוף פרידריך ניטשה והקימה את ארכיון ניטשה בשנת 1894.
פרסטר-ניטשה הייתה ידועה בדעותיה האנטישמיות ובתמיכתה בלאומנות הגרמנית ובמפלגה הנאצית, אשר התפתחו בעקבות חתונתה לברנהרד פרסטר, מורה תיכון שהפך לפעיל ימין קיצוני.
בעקבות כך, לאחר מותו של אחיה פרידריך ניטשה, שינתה פרסטר-ניטשה כתבים וספרים רבים של אחיה כך שיתאימו לאידאולוגיה שלה ושל בן זוגה, לרוב בדרכים שעמדו בסתירה לתפיסתו של ניטשה עצמו.
כתוצאה מניכוס זה, יוחסה הפילוסופיה של ניטשה בעיני רבים לאידאולוגיה הנאצית ולמיליטריזם.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ארכיון ניטשה קיבל תמיכה כלכלית ופרסום בעקבות דעותיה של פרסטר-ניטשה, והיטלר אף היה נוכח בהלווייתה של פרסטר-ניטשה יחד עם חברי מפלגה וגנרלים גרמנים אחרים.
פרסטר-ניטשה האמינה בעליונות הגזעים הטבטוניים ונישאה למסית אנטישמי, ברנהרד פרסטר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, נסע הזוג לפרגוואי ושם הקימו את נואבה-גרמניה, מושבה ארית טהורה כביכול, אך המפעל נכשל ופרסטר התאבד.
עקב משבר כלכלי חמור, נכשלה אליזבת בהנצחת בעלה כגיבור לאומי וכל ניסיונותיה לשמר את המושבה כאי של נצרות טבטונית כשלו.
לאחר התמוטטותו הנפשית של אחיה, פרידריך ניטשה בשנת 1889, שימשה אליזבת כאפוטרופוס וסעדה אותו בווימאר עד למותו בשנת 1900. היא שימרה את זכויות היוצרים לכתבי היד שלו ואף שינתה את שם ביתה ל"ארכיון ניטשה".
לאורך כל חייה, היא סירבה לספק גישה ציבורית ליצירותיו של אחיה, וערכה אותן כראות עיניה.
כתביו המסולפים של ניטשה שנערכו תחת פרשנותה המעוותת של פרסטר-ניטשה זכו להכרה נרחבת.
היא אספה כמה מכתביו המאוחרים של ניטשה תחת הכותרת "Der Wille zur Macht" ("הרצון לעצמה") ופרסמה זאת כמסה שלמה ואחידה.
תחילה פורסמה כחלק מהביוגרפיה בת שלושת הכרכים של ניטשה (1895–1904), לאחר מכן במהדורת כרך אחד (1901) ולבסוף במהדורה מחודשת של שני כרכים (1906), שנחשבה בעיני רבים כמגנום אופוס של ניטשה.
היא עיוותה את רעיונותיו של ניטשה בעבודה זו ובאחרות.
פרשנויות אלו גרמו במידה רבה לתפיסה מוטעית של ניטשה כפילוסוף מוקדם של הפאשיזם.
לאחר מותה, חזרו חוקרים אל כתבי המקור של ניטשה וזיהו עד כמה סילופיה של פרסטר-ניטשה שונים מכתביו.
היא חיברה יחד מקטעים מכ-30 מכתבים ולעיתים קרובות שינתה חלקים.
גילוי הזיופים שלה והטקסטים המקוריים השפיעו עמוקות על הפרשנות המאוחרת לפילוסופיה של ניטשה.
אליזבת פרסונס וור פאקרד הייתה סופרת ומתקנת חברתית אמריקנית.
פאקרד נישאה לכומר תיאופיליוס פאקרד ב-1839. הזוג וששת ילדיהם התגוררו באילינוי.
לאחר שנות נישואים רבות החלה לפקפק באמונות הדתיות של בעלה ובהשקפותיו התומכות בעבדות, וביטאה דעות מנוגדות לשלו.
ב-1860 החל פאקרד בהליכים לאשפוזה הפסיכיאטרי של אשתו.
לפי החוק בעת ההיא ניתן היה לאשפז אישה נשואה לבקשת בעלה או האפוטרופוס שלה, ללא עדויות אחרות לאי שפיות שנדרשו במקרים אחרים.
פאקרד שהתה שלוש שנים בבית מחסה.
ב-1863 הכריזו עליה הרופאים כבלתי ניתנת לריפוי ושחררו אותה לביתה, שבו נכלאה שוב על ידי בעלה.
פאקרד נמלטה מביתה בסיוע חבריה.
ב-1864 ניהלה פאקרד משפט ציבורי שארך חמישה ימים בלבד, וסוקר במדינה כולה, ובו הוכרה כשפויה.
לאחר מאבק משפטי נוסף זכתה במשמורת על ילדיה.
פאקרד ייסדה ארגון שיצא נגד בתי המחסה לבלתי שפויים, הובילה שינויי חקיקה באילינוי וב-30 מדינות נוספות, ופרסמה כמה ספרים ובהם:
אליזבת מריה פנייה הייתה שחקנית אמריקאית.
ידועה בין היתר בשל השתתפותה בסרטי הקולנוע "נס ברחוב שמונה", "שעת שיא", "משפחת סופר-על" ו"סבתא".
פנייה נולדה ב-23 בספטמבר 1959 באליזבת, ניו ג'רזי, בתם של מריו פנייה, שחקן, במאי, ותסריטאי שהיה מייסד שותף של אנסמבל התיאטרון הלטיני-אמריקאי, ואסטל מרגריטה (טוירק) פנייה, מנהלת אמנותית ומפיקה.
היא ממוצא קובני ובילתה חלק מילדותה בקובה.
בגיל 8, פנייה ומשפחתה עברו לגור בניו יורק.
בשנת 1975, היא הייתה חברה מייסדת של הארגון ההיספני של שחקנים לטינים.
ב-1977, היא סיימה את לימודי התיכון בבית הספר לאמניות הבמה בניו יורק.
בין חבריה לכיתה היו וינג ריימס ואסאי מוראלס, אתם כיכבה ב"לה במבה" ו"רחובות של תקווה".
ב-1979 הופיעה פנייה בסרט הבכורה שלה, "El Super", קומדיה על משפחת פליטים קובנית מהמעמד הבינוני-נמוך קובני המנסה להתרגל לחייהם החדשים במזרח הארלם".
היא עבדה שוב עם במאי הסרט לאון איצ'סו בסרטו הבא, Crossover Dreams.
משם המשיכה לסרטים מצליחים כמו "לה במבה", "חטיפה נעימה", "סולם יעקב", "כוכב בודד", "נס ברחוב שמונה" ו"שעת שיא".
בשנת 2002, היא כיכבה בסדרת Showtime, רחובות של תקווה, בתפקיד טיה ביבי קורדס, בפרק "Justicia", אותו היא גם ביימה.
היא דיבבה את תפקיד מיראז' בסרט המונפש של פיקסאר, "משפחת סופר-על".
היא שיחקה בתפקידי כוכבת אורחת בסדרות מספ7ים ו"משפחה מודרנית".
היא כיכבה בסיטקום משלה בשנת 1987, I Married Dora, ובסדרה זוכת השבחים אך קצרת החיים של ג'ון סיילס, "'Shannon's Deal" (1989-1991).
ב-1996, סיילס כתב וביים את סרט הבלשים, "כוכב בודד" ושוב ליהק אותה כשחקנית ראשית, תפקיד אשר זיכה אותה בפרסי אינדפנדנט ספיריט ובראבו לאותה השנה.
פנייה נישאה לוויליאם סטפן קיבלר ב-1988, ומאוחר יותר הם התגרשו.
ב-1994 היא נישאה להנס רולה, איתו היו לה שני ילדים.
פנייה נפטרה ב-14 באוקטובר 2014 בלוס אנג'לס, קליפורניה בגיל 55, כתוצאה משחמת הכבד עקב צריכת אלכוהול, אשר בתורה גרמה לדימום בדרכי העיכול, הלם לבבי ודום לב.
+ קולנוע וטלוויזיהשנהסרט / סדרהתפקידהערות 1979 El Super אורליטה 1980 Times Square אורחת בדיסקו 1981 They All Laughed ריטה 1985 Crossover Dreams ליז גרסיה קגני ולייסי אדליטה קרנה פרק: "Ordinary Hero" טי.
+ משחקי וידאו 2004 משפחת סופר-על מיראז' דיבוב 2013 דיסני אינפיניטי מיראז' דיבוב
אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה , הייתה נכדתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
אליזבת פרנציסקה נולדה בווינה ב-27 בינואר 1892 לפרנץ סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ולמריה ולריה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה.
ב-19 בספטמבר 1912 התחתנה אליזבת פרנציסקה עם גאורג, רוזן ואלדבורג, צייל והוהנמס, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
מכיוון שלבעלה לא היה רכוש ונכסים, השכירה אליזבת פרנציסקה את עצמה כמורה לאחייניה, ובנוסף היא עסקה כתחביב בציור.