tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתאח דובתובל שפיראחות דובנועה פלדמןאבא דוביואב בר לבאמא דוב / דמויות שונותעדי קוזלובסקיהחקלאי בן / מר ניסים / דמויות שונותאבי טרמיןגבוה מידי / דמויות שונותאיטן גרינברגדמויות שונותאפי בן ישראלדמויות שונותדור סרוגובועזיובל בריגסבא / דמויות שונותרוברט הניגסבתאיעל יעקבדמויות שונותרועי ניבדמויות שונותתומר פרימירי / דמויות שונותתימור שפירדמויות שונותאייר שפיר
משפחת גולדברגר היא משפחה יהודית-הונגרית (בהונגרית: Goldberger család).
האב הקדמון של המשפחה נקרא בשמו הפרטי פרץ, והיה צורף שעל פי המסורת המשפחתית היגר להונגריה מפדובה או מוונציה, לפי סברה אחרת הגיע להונגריה ממוראביה והתיישב באובודה.
פרנץ גולדברג, בנו של פרץ, ששינה את שמו מגולדברג לגולדברגר בראשית המאה ה-19 - נולד כבר באובודה בשנת 1755. הוא סחר בטקסטיל מגיל צעיר, ובשנת 1785, בשיתוף עם אמן הצביעה הכחולה המאסטר הצ'כי סטיברל, הקים מפעל לצביעה כחולה (צביעה כחולה היא טכנולוגיית צביעה ששימשה על טקסטיל.
שמה נובע מהתבנית הכחולה בצורתה המקורית.
היא הייתה בדרך כלל צביעה בלבן על רקע כחול) ברחוב לאיוש (כיום הוא מוזיאון הטקסטיל בבודפשט).
שם המפעל היה מפעל טקסטיל גולדברגר.
המוצרים שלהם הפכו במהרה פופולריים מאוד.
פרנץ החזיק מחסן וחנות בפשט.
הוא פתח סיטונאות בשנת 1800, שם מכר בעיקר מוצרים משלו.
בהמשך קנה את שני הבתים הסמוכים לבית הסדנה ולבית המלאכה והרחיב את המפעל באזור שמאחוריהם.
שמואל גולדברגר (1784–1848), בנו של פרנץ גולדברגר, המשיך את העסק אחריו.
הוא עסק בייצור באופן מעשי מאז שנת 1810 ואילו אביו פרנץ דאג למכירת המוצרים.
בשנת 1845 רכש מכונת פֶּרוֹטִין, מכונת דפוס לטקסטיל המודרנית ביותר באותה תקופה.
הגולדברגרים תמכו במהפכת 49–1848 ובמלחמת העצמאות, והשתתפו באספקת מדים לצבא ההונגרי, לכן אחרי דיכוי מלחמת העצמאות נדרשו לשלם סכום גדול של כופר מלחמה לאוסטריה המנצחת וגם לספק להם חלק ניכר מתוצרתם.
עם מותו של שמואל גולדברגר, אשתו, ארז'בט אדלר לקחה את ניהול המפעל לידיה, שעמד שוב על הרגליים במהירה, ובשנת 1854 קיבל רישיון מחדש לעסקים סיטונאיים.
האלמנה פרשה בשנת 1861 (נפטרה בשנת 1869) והעבירה את הפירמה לבניה.
בשנת 1857 ביקר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה בפשט-בודה וגם במפעל כאות "שסלח" על התנהלות משפחת גולדברגר במלחמת העצמאות.
המשפחה קיבלה את תואר האצולה בשנת 1867, אז יכלו לאמץ את תוספת השם "בוודאי" (Buday) כלומר מהעיר בודה.
בשנת 1876 בנו הגדול, ברטולד גולדברגר, לקח לידיו את הנהגת החברה עד מותו בשנת 1913. בתקופה זו הוכנסו מכונות הרוֹלֶר להדפסה על בדים במקום מכונות הפרוטין המיושנות ואלה השיגו הצלחה משמעותית בשוק ומכירות מוצרי החברה נסקו בבית ומחוץ.
בשנת 1905 הוקמה חברה בע"מ בשם גולדברגר שמואל בע"מ (שהייתה קודם חברה מוגבלת ציבורית).
לאו גולדברגר, בנו של ברטולד גולדברגר, היה דמות בולטת בתעשיית הטקסטיל ההונגרית, שמילא תפקיד מרכזי במודרניזציה של תעשיית הטקסטיל ההונגרית בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
הוא היה נשיא ומנכ"ל מפעל גולדברגר שנוסד בשנת 1785, ואחר כך מנהל האיגוד הלאומי של התעשיינים בהונגריה (GYOSZ).
יו"ר ונשיא האיגוד הלאומי של יצרני הטקסטיל ההונגריים, חבר מועצת המנהלים של המכון ההונגרי לסחר חוץ, יועץ בכיר בבנק הלאומי של הונגריה, וחבר הבית העליון של הונגריה משנת 1935. הוא נלכד על ידי הגסטאפו בשנת 1944 וגורש למחנה ריכוז.
הוא נפטר שם במחנה הריכוז מאוטהאוזן כמה ימים לאחר שחרור מחנה.
משפחת ברזאני נחשבת לאחת המשפחות המיוחסות בקרב יהדות כורדיסטן.
המשפחה העמידה מתוכה רבנים, שוחטים, ראשי ישיבות ודיינים במשך למעלה מארבע מאות שנה.
שרשי המשפחה מיוחס למשפחת "אדונים הלוי", משפחת לווים מיוחסת אשר על אבותיה נמנו חכמים כגון דונש בן לברט, דונש בן תמים ולדעת חלק מן החוקרים אף רב סעדיה גאון ורבי יצחק בן שלמה הישראלי.
אבי משפחת ברזאני, הרב נתנאל הלוי (אדוני) התגורר בכפר , ועל שמו נקראת משפחת ברזאני.
הוא שימש כמנהיגה הרוחני של יהדות צפון עיראק.
לאחר בריחתו מבארזאן לעיר מוסול, יסד בנו הרב שמואל בעיר ישיבה, וזו משכה אליה תלמידים מכל רחבי המזרח.
לאחר פטירתו של הרב שמואל, ושל חתנו-יורשו - הרב יעקב מזרחי, עמדה בצד נדיר, בראשות ישיבה זו אישה, בתו - הרבנית אסנת ברזאני.
צאצאיה של אסנת, וענפים אחרים של המשפחה, כיהנו לאחר פטירתה למשך מאות בשנים, כרבנים ראשיים בערים וקהילות רבות של יהודי בבל אשר ביניהן: בגדאד, מוסול, ארביל, עמדיה וקהילות רבות נוספות.
על פי המסורת ואילנות יוחסין שנשתמרו בחלק מענפי המשפחה, העמידה משפחה זו רצף של למעלה מ-22 דורות של רבנים שוחטים ודיינים.
צאצאי משפחת ברזאני שימשו בין ראשי הציבור בעיראק וכורדיסטן במשך מאות שנים.
כמה מבניה היו רבניה הראשיים של יהדות בבל, אבות בתי דין, רבני ערים, שוחטים, פייטנים ומחברי ספרים.
להלן רשימה של חלק מהידועים שבצאצאים הישירים של משפחה זו:
נתנאל הלוי (אדוני) – ראש קהילת יהודי כורדיסטן במאה ה-16. אבי שושלת משפחת ברזאני.
שמואל ברזאני (אדוני) – פוסק הלכה, פייטן מקובל ומחבר ספרים, עמד בראש ישיבה בכורדיסטן במאות 16–17.
יעקב מזרחי (אדוני) – תלמידו, חתנו, ואחיינו של רבי שמואל אדוני.
אסנת ברזאני – למדנית, פוסקת הלכה, פייטנית ומקובלת, עמדה בראש ישיבה בכורדיסטן במאות 16–17.
שמואל מזרחי (ברזאני) בן אסנת ויעקב – רבה הראשי של בגדאד במאה ה – 17.
יונה מזרחי (ברזאני) – רבה הראשי של בגדאד במאה ה – 17. תלמיד חכם ומקובל ומחבר ספרים.
שמעון מזרחי (ברזאני) – רבה הראשי של בגדאד במאה ה – 17. תלמיד חכם, מקובל ומחבר ספר העיבור "כנפי יונה".
אברהם מזרחי (ברזאני) – רבה הראשי של בגדאד במאה ה – 17. תלמיד חכם, מקובל ומחבר ספרי הלכה.
דוד ברזאני – רבה הראשי של מוסול במאה ה-18. על פי עדותו של צדקה חוציין נחשב לאחד מגדולי החכמים ביהדות המזרח בתקופתו.
אליהו ברזאני – רב, חכם באשי, ויו"ר קהילת יהודי מוסול בשנים 1924-1860.
יצחק ברזאני – רב הקהילה היהודית של כורדיסטן ורב המושב עין העמק.
אברהם ברזאני – רב הקהילה היהודית של כורדיסטן ומקובל.
יצחק נח – רב ואב בית דין של קהילות יהודיות בכורדיסטן, ורב מושב אלקוש שבגליל.
סלימון ברזאני – רב העיר מוסול בעיראק ואב בית הדין בה, ורבה לשעבר של טירת כרמל.
צמח ברזאני – לשעבר רב בערים עקרא ומוסול ורב היישוב מבשרת ציון.
משה ברזני – לוחם לח"י.
יואל ברזאני – לשעבר בכיר במוסד.
תא"ל אבנר ברזני – מקים נציבות קבילות החיילים, ומנכ"ל המשרד לביטחון הפנים.
צבי בר (ברזני) – לשעבר ניצב במשטרת ישראל וראש עיריית רמת גן.
יוסף ברזאני – איש ציבור, גזבר עיריית ירושלים למעלה מ-40 שנה וממייסדי שכונת אהל שלמה.
שלמה ארבלי – מפקד חטיבה וסגן מפקד אוגדת שריון.
לשעבר סגן ראש ערית אשקלון.
אמנון ברזילי – איש עסקים, לשעבר מבעלי השליטה בחברת מטיס קפיטל (היבואנית הרשמית של סוברו בארץ).
אמנון ברזאני (בר-עוז) – סגן ראש עיריית רמת השרון.
משפחת דיין היא משפחה בולטת בישראל ששורשיה בפינחס דיין מיהדות אוקראינה, חסיד סקווירה שעברת את שם משפחתו במאה ה-19. המשפחה העמידה פוליטיקאים ואנשי צבא ותקשורת בחברה הישראלית.
משפחת הברון גוטמן מגלשה ובלישצ'ה (בהונגרית: Gutmann család) היא משפחה יהודית-הונגרית שקיבלה תואר אצולה ולאחר מכן תואר ברון בממלכת הונגריה במאה ה-19.
הנריק גוטמן (1805–1890), יליד נג'קניז'ה, קיבל את תואר האצולה בשנת 1869 יחד עם תוספת השם מִגלשה (בדומה לתואר הגרמני von או האנגלי sir).
הנריק ייסד את העסק המקומי של המשפחה בשנת 1836, בו עסק במסחר בעצים ובדגנים.
מאוחר יותר התמנה לנשיא הקהילה היהודית, המקומית.
היו לו כמה בנים אדן, לאסלו, וילמוש ואלפרד.
הנריק גוטמן היה גם נשיא בנק החיסכון של נג'קניז'ה, המייסד ונשיא של בנק המסחר והתעשייה בעיר וכן אזרח כבוד של העיר, הוא קיבל את תואר האצולה ממלך הונגריה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה אשתו הייתה ננט שטרסר (1819–1878).
וילמוש גוטמן (1847–1921), אחד מבניו של הנריק, ,גם הוא היה תושב העיר נג'קניז'ה וקיבל ב-25 בפברואר 1882 תואר "יועץ חצר מלכותי", ב-16 בספטמבר 1904 הוענק לו תואר ברון עם תוספת השם מִבֶּלִישְצֶ'ה.
וילמוש, ניהל את העסק המשפחתי ופיתח את מפעל עבודות העץ בבלישצ'ה למפעל גדול ורציני.
היו לו 3,000 עובדים בתחילת המאה ה-20, אך בשנת 1892 הפך לאחד המייסדים ולבעל המניות העיקרי של מבשלת הבירה נג'קניז'ה.
לאחר מותו של וילמוש, אחיו, לאסלו, חיסל את עסקי המשפחה בנג'קניז'ה.
נכדיו של וילמוש, הברון שאנדור, יליד 1924, ואחיו, הברון וילמוש, יליד 1927, שינו את שם משפחתם מגוטמן ל"גלשאי".
משפחת דאעוק (אל-דאעוק; בערבית: آل داعوق) היא אחת מ"שבע המשפחות של ביירות", בירת לבנון.
משפחות שכוננו את הממשל המקומי של העיר בהסכם פנימי ביניהן וחיצוני מול הסולטנות הממלוכית השלטת במצרים, באמצע המאה ה-14 (1350 או 1351).
מקור המשפחה, לפי שורש שמה, כנראה באל אנדלוס או אנדלוסיה שלפני הרקונקיסטה.
בהיסטוריה הידועה, אבות המשפחה ברחו ממרקש שבמרוקו ללבנט בסוף המאה ה-12 בתוך זרם פליטים ערבים שנמלטו בתקופה זו מחצי האי האיברי לארצות המגרב וללבנט מאימת המלכים הקתולים.
בני המשפחה מתגוררים בעיקר בראס ביירות ובשכונות נוספות בבירה הלבנונית.
צאצאי המשפחה פזורים במקומות נוספים שבהם קיימת קהילה לבנונית, כמו: קליפורניה, אונטריו, קוויבק, מרקש.
וכן בסוריה, בעיקר בדמשק ובחמה.
מרבית בני המשפחה מוסלמים סונים או נוצרים.
מבני המשפחה נודעו בדורות האחרונים:
עומר מוחמד דאעוק - מושל וראש העיר ביירות ב-1918, פוליטיקאי ופילנתרופ
אחמד דאעוק (1892–1979) - ראש העיר ביירות וראש ממשלת לבנון בשתי קדנציות נפרדות, הראשונה תחת המנדט הצרפתי
מוחמד עומר דאעוק (1910–2006) - מטיף לבנוני לאסלאם שהקים ב-1949 את קבוצת 'עבד אל-רחמן' בביירות כתגובת נגד לנכבה הפלסטינית
וליד דאעוק - איש עסקים ופוליטיקאי לבנוני, שר ההסברה של לבנון
עיזאת דאעוק - יזם ואיש עסקים לבנוני, פעל בעיקר בתחום הקוסמטיקה, הונו הוערך עם מותו במאה מיליון דולר
משפחת גומפרץ היא משפחה יהודית ותיקה, חשובה ומפורסמת בגרמניה.
ראשיתה המתועדת של המשפחה ב (השם הפרטי גומפרכט, נפוץ כבר ב) באזור הריין התחתון , בערים אמריך , קלווה ווזל.
במאות הבאות שגשגה המשפחה ובניה התגוררו ברחבי גרמניה: בברלין, ברסלאו, המבורג ופירת וערים נוספות.
ענף של המשפחה השתקע באמסטרדם שבהולנד וענף נוסף בלונדון, שממנו מקורם של בני המשפחה שהתיישבו בארצות הברית.
משפחת ברונפמן היא משפחה קנדית-יהודית של אנשי עסקים ונדבנים.
את תהילתה הראשונית היא חייבת לשמואל (סמואל) ברונפמן (1889–1971), הנחשב היהודי הקנדי המשפיע ביותר באמצע המאה ה-20. הוא עשה את הונו בעסקי המשקאות במהלך תקופת היובש בארצות הברית, באמצעות ייסוד חברת סיגראם, ומאוחר יותר היה נשיא הקונגרס היהודי הקנדי.
המשפחה היא ממוצא רוסי-יהודי ורומני-יהודי; מיסד השושלת, יחיאל (אקיאל) ברונפמן, היה במקור חקלאי טבק מבסרביה.
מקור השם "ברונפמן" הוא כנראה מ"בראָנפֿן" ביידיש, מילה שמקורה הגרמני Branntwei ומשמעותה משקה אלכוהול מזוקק, שפירוש הצירוף בראָנפמאַן הוא אדם שמייצר או מוכר משקאות דוגמת ויסקי.
לטענת שמואל ברונפמן הדבר היה צירוף מקרים, והשם לא קשור לעובדה שהוא היה מעורב בעסקי הויסקי.
משפחת ברונפמן בקנדה התחילה עם חקלאי הטבק יחיאל ברונפמן (המכונה גם אקיאל ברונפמן; 16 בנובמבר 1855–24 בדצמבר 1919) ואשתו מינדל (לבית אלמן; 25 במאי 1863–11 בנובמבר 1918), שהיגרו מהעיירה אוטאץ' בבסרביה (היום במולדובה) לקנדה עם ילדיהם בשנת 1889, בעקבות הפוגרומים האנטישמיים של רוסיה האימפריאלית.
המשפחה התיישבה בחווה ליד וואפלה, ססקצ'ואן, אך עד מהרה עברה לברנדון, מניטובה.
בשנת 1903, המשפחה לוותה כסף לרכישת מלון באמרסון, מניטובה, שהתברר כרווחי בשל בניית מסילות הרכבת באזור.
עם כניסתו של האיסור על מכירת משקאות חריפים בקנדה, סמואל ואחיו הפנו את מרצם למכירת משקאות חריפים בהזמנה בדואר.
בעקבות צו סגירה של הממשלה נגד העסק, האחים נקטו בשיטה חדשה: מכיוון שעדיין היה חוקי למכור אלכוהול כתרופה, האחים מיתגו מחדש את המשקאות שלהם בשמות של תרופות.
סמואל השתלט על העסק לאחר סיום תקופת היובש בארצות הברית, ונודע בכינויו "מר סם".
בשנת 1928 רכשו האחים ברונפמן את מזקקת הוויסקי הקנדית "סיגראם" ומיזגה אותה עם עסקי המשקאות חריפים שלהם.
עם סיום תקופת היובש בארצות הברית ב-1933, היה ל"סיגראם" מלאי גדול של ויסקי ועסקיהם פרחו.
במשך השנים התפתחה "סיגראם" לתאגיד רב-לאומי שפעל בתחומים רבים בנוסף למשקאות.
סיידי ברונפמן, אשתו של סמואל, הייתה נשיאת אגודת הנשים הצעירות העבריות החל משנת 1929, ומאוחר יותר ייסדה את חטיבת הנשים של ה-Combined Jewish Appeal.
בשנת 1952, בני הזוג הקימו את "קרן הצדקה של משפחת סמואל וסיידי ברונפמן" כדי להעניק תרומות בעיקר לתמיכה בחינוך, אמנויות, שימור המורשת ויוזמות קהילתיות יהודיות.
בתם, פיליס למברט, הקימה את המרכז הקנדי לארכיטקטורה.
במשך שנים נוהלה חברת "סיגראם" על ידי בניהם של סמואל וסיידי, אדגר וצ'ארלס ברונפמן; ואחר כך נכדם אדגר ברונפמן הבן, שיזם את מכירת החברה לויוונדי.
בתו הצעירה של אדגר האב, קלייר ברונפמן, הייתה מעורבת בפרשת נקסיום, כת אמריקאית, שעסקה בסחר במין, עבודות כפייה וסחיטה באיומים, תוך כדי התחזות לחברת שיווק.
היא ונידונה לכמעט שבע שנים על תפקידה בפרשה.
אחייניו של סמואל, אדוארד ופיטר ברונפמן (בניו של אלן ברונפמן), הקימו את חברת "אדפר השקעות" (שאחר כך הפכה לחברת "ברוקפילד ניהול נכסים").
חברה זו הייתה בשנות ה-80 של המאה ה-20 לאחת החברות הגדולות אי פעם בקנדה, מבחינת היקף הנכסים שהחזיקה.
ב-1994 תמכה משפחת ברונפמן, בשיתוף אוניברסיטת מקגיל במונטריאול, קוויבק, בהקמת מכון מקגיל לחקר קנדה (MISC).
שמואל ברונפמן היה פעיל בארגונים יהודיים וציוניים ועם הקמת המדינה תרם בקביעות ובנדיבות למוסדות וארגונים בישראל.
ב-1951 הקים עם שותפים את חברת "קנדה-ישראל", שעסקה בהשקעות ומתן אשראי למדינת ישראל לקניית סחורות בקנדה.
בפברואר 1956 ביקר בישראל, במהלך הביקור ערך סיור בחבל לכיש, תרם כסף להקמת בית הספר ומועדון נוער במושב שהוקם באותה עת, והוחלט לקראו אותו על שמו אבן שמואל.
ב-1960 הפכה חברת "קנדה-ישראל" לזרוע ההשקעות של המשפחה בישראל.
הם מינו את יעקב (ז'ק) ברין כמנכ"ל החברה ונציגם בישראל.
ההשקעה המשמעותית הראשונה שלה הייתה ברכישת השליטה ברשת המרכולים שופרסל.
ב-1989 מכרו את המניות שהחזיקו בשופרסל ברווח ניכר.
ב-1961, תרמה המשפחה מיליון דולר להקמת מוזיאון לארכאולוגיה כחלק ממוזיאון ישראל.
שמואל ברונפמן עמד גם בראש ועד התורמים להקמת "בית התפוצות".
ב-1964, הקימה "סיגראם" חברת בת בישראל בשם "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל", המוצר הראשון שהחברה ייצרה ושיווקה היה "ליקר סברה".
במאי 1990 נחתם הסכם להעברת פעילות "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל" לידי יקבי כרמל מזרחי.
באותה עת "יצרני שיכר בינלאומיים לישראל" ייצרה 5 סוגי משקאות שתי גרסאות של "סברה", וודקה וג'ין ששווקו מחוץ לישראל גם תחת המותג "סברה".
במהלך שנות ה-70 וה-80 השקיעה "קנדה-ישראל" בשורה של חברות מובילות במשק הישראלי, בהן: החברה לישראל, הבנק הבינלאומי וטבע תעשיות פרמצבטיות.
בינואר 2006 אמר צ'ארלס ברונפמן שההשקעה בכור הייתה טעות ומכר את הקונצרן לנוחי דנקנר.
ב-1990, אנדריאה וצ'ארלס ברונפמן יזמו ותרמו להקמת תוכנית קרב למעורבות בחינוך, ב-1994 היו בין התורמים המייסדים של פרויקט תגלית וב-1997 הקימו את תוכנית עמיתי ברונפמן בישראל.
בשנות ה-90 השקיעה המשפחה, בשותפות עם איל ההון ג'ורג' סורוס, בנק ההשקעות מריל לינץ' ומשקיעים נוספים, כ-300 מיליון דולר בחברת "ג'יאוטק", שפיתחה טכנולוגיה חדשנית לתקשורת סלולרית על בסיס טכנולוגיית דילוג תדרים שפותחה ברפא"ל לטילים.
בשיאה נסחרה החברה בבורסה לפי שווי של 1.3 מיליארד דולר והעסיקה 1,200 עובדים אך ב-1998 פשטה את הרגל.
במאי 2012, תרם צ'ארלס ברונפמן עשרה מיליון דולר לשיפוץ היכל התרבות בתל אביב, בתנאי ששמו של המבנה יוחלף מ"אולם מאן" (על שם פרדריק מאן, שתרם 250 אלף דולר להקמתוה ב-1956) ל"היכל התרבות ע"ש צ'ארלס ברונפמן".
התזמורת הפילהרמונית פנתה לבני משפחת מאן, החיים בארצות הברית, והם הסכימו לשינוי השם, כל עוד תרומתו של מאן תונצח בתוך ההיכל.
בתמורה להסכמתה, קיבלה המשפחה כ-300 אלף דולר.
בשנת 2015, לאחר הפסקה של 9 שנים, חזרה קלרידג', תחת ניהולו של סטיבן ברונפמן (בנו של צ'ארלס ברונפמן) להשקיע בישראל.
היא חברה לקרן פנסיה קנדית לצורך השקעות בתחומי הטכנולוגיה בישראל.
בין השאר השקיע בחברת הסייבר אלגוסק, ובחברת התוכנה ג'יגה ספייסס.
משפחת גולדסמיד מזוהה עם קבוצת בנקאים אנגלו-יהודיים, בראשם עומד אהרון גולדסמיד (שנפטר ב-1782), סוחר מהולנד שעבר להתגורר באנגליה סביב שנת 1763. בניו, בנימין גולדסמיד (כ.
1756-1810), הקימו פעילות עסקית משותפת בלונדון כסוכנים לשטרות בשנת 1777, והפכו לגורמים משמעותיים בשוק ההון בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, כאשר עבדו בשיתוף פעולה עם הממשל.
ב-1810, לאחר שהכספים של אברהם גולדסמיד איבדו ערכם, הוא הוכרח להכריז על פשיטת רגל ולבסוף התאבד.
אחיו, שנפל לדיכאון קשה, ביצע מעשה דומה שנתיים לפני כן.
שני האחים ידועים בתרומותיהם הנדיבות, גם במסגרת ציבורית וגם פרטית, ותרמו רבות להקמה ולניהול של בית המקלט הימי, ששינה את שמו למאוחר יותר למקלט הצי המלכותי.
בנימין גולדסמיד הותיר אחריו ארבעה בנים ובת, מרי אן גולדסמיד, שנישאה לטימוטי ייטס בראון בשנת 1812; בעוד אברהם השאיר אחריו בת, איזבל גולדסמיד.
סר אייזק גולדסמיד, הברון הראשון, נשא לאישה את בת דודתו, איזבל (בתו של אברהם גולדסמיד).
בנם השני, סר פרנסיס גולדסמיד, קיבל את התואר הברון השני (1808-1878).
פרנסיס זכה להיות היהודי הראשון שנעשה לעורך דין באנגליה, והמשיך לייצג את מחוז רידינג.
הוא גם נישא לבת דודתו, לואיזה גולדסמיד, אך לא נולדו להם ילדים.
בעקבות זאת, סר ג'וליאן גולדסמיד, הברון השלישי (1838-1896), אשר היה בנו של פרדריק דייוויד גולדסמיד (1812–1866), חבר פרלמנט מטעם הוניטון, ירש את התואר.
סר ג'וליאן, אשר שימש כחבר פרלמנט למשך שנים רבות והוערך על עושרו, יכולתו והשפעתו, הוקצה כחבר במועצה הפרטית.
חבר מכובד נוסף מאותה משפחה היה סר פרדריק ג'ון גולדסמיד (1818-1908), בנו של ליונל פראגר גולדסמיד.
אחותו נישאה להנרי אדוארד גולדסמיד (1812–1855), עובד מדינה הודי בולט, בנו של אדוארד גולדסמיד.
הרפורמה שלו במערכת ההכנסות בבומביי והכנסת מערכת חדשה, שהוקמה לאחר מותו, באמצעות דוחותיו בשנים 1840–1847, ועבודתו המסורה בסקרי קרקע, נחשבו לבעלי חשיבות עליונה למערב הודו וביססו את זכרו.
משפחת דמידוב הייתה משפחת אנשי מסחר, תעשייה ובעלי אדמות רוסית שפעילותה התפתחה בתקופת פיוטר הגדול.
אביו של ניקיטה דמידוב שהיה מייסד השושלת הגיע לאזור טולה מאחד מכפרי הסביבה.
בהתאם למסורת, ניקיטה דמידוב הצליח לייצר רובה שהיה באיכות טובה וזול בהרבה מהרובאים שהצבא הרוסי היה רוכש באירופה.
בשנת 1702 הוא קיבל לבעלותו מפעל לייצור נשק.
דמידוב היה בין העוזרים המשמעותיים של פיוטר הגדול בבניית סנקט פטרבורג ותרם לנושא כספים רבים.
בנו אקינפי המשיך בהתרחבות של עסקי המשפחה וקיבל תואר אצולה.
בנו של אקינפי גריגורי (1715–1761) התעניין במדעים.
הוא הקים גן בוטני מדעי הראשון בתחומי האימפריה הרוסית.
לאחר שריפה בבניין הסיפרייה של האקדמיה למדעים הוא קלט בביתו אוסף הספרים ואוספים אחרים של האקדמיה.
בשנת 1755 הוא הצליח לשכנע את השלטונות לחלק את הירושה של אביו וכל הילדים יצאו לדרך נפרדת.
בשנת 1815 הוא עבר לפירנצה והקים בעיר גלריה לאמנות.
פבל דמידוב (1728–1821) סיים לימודים באוניברסיטת גטינגן.
ביחד עם הספרייה האוסף נתרם לאוניברסיטת מוסקבה.
הוא ידוע כמייסד פרס דמידוב.
אנטולי דמידוב (1812–1870) רוב חייו התגורר מחוץ לרוסיה.
הוא היה נשוי לאחייניתה של נפולאון.
הוא רכש נסיכות סן-דונטו בטוסקנה, רכש והרחיב וילה די פראטולינו.
בעיר ברנאול ובירוסלבל הוקמו פסלים לשכר פעילות במשפחה.
בסנקט פטרבורג הוקם "גשר דמידוב".
על פעילות של חברי המשפחה לקידום פירנצה הם הוזכרו בחזית של קתדרלת סנטה מריה דל פיורה.
בשנת 1983 צולם סרט קולנוע על פעילות המשפחה.
סופר יבגני פיודורוב כתב ספר ב-3 כרכים על פעילותם.
משפחת דריווש לפני אלכסנדר היא ציור שמן על בד מאת פאולו ורונזה, שנוצר בשנים 1565–1567. מידותיו 236.2 × 474.9 ס"מ בהתאם לממדיו על המסגרת, והטכניקה - שמן על בד.
היצירה מוצגת באוסף הקבע של הגלריה הלאומית בלונדון.
הקומפוזיציה של "משפחת דריווש לפני אלכסנדר" מאורגנת בשתי שכבות מרחביות ברורות: בקדמה מתוארת קבוצת הדמויות העיקריות בפרישה אופקית דרמטית, ואילו ברקע נראים דמויות ארכיטקטוניות־רפאיות המתמזגות באור חיוור.
במרכז התמונה, אלכסנדר הגדול בלבוש שושני מחווה בידו לעבר חברו הקרוב הפייסטיון, המזוהה לפי שריונו הכהה והגלימה הכתומה.
סביבם סבים לוחמים, משרתים, גמדים ודמויות נוספות במעמדות שונים.
דמויות משפחת דריווש כרועות לפני אלכסנדר, מסודרות ברצף מימין לשמאל: האם סיסיגמביס, המלכה סטטירה, שתי הנסיכות, והנסיך הצעיר בלבוש אדום.
האדריכלות המונומנטלית המקיפה את הקומפוזיציה בנויה ממסכים של עמודים בסדר קורינתי, מזרקה רוסטיקנית במרכז, ובלוסטרדות המצויות גם משמאל וגם ברקע העמוק.
ורונזה שינה את מבנה המזרקה במהלך העבודה, והסווה את המעבר באמצעות הוספת דמויות, ראשי סוסים ולוחם עם רומח, שחוצץ בין אזורי הגובה.
אף שברקע נראים דמויות בהירות ודלילות, הן אינן בלתי גמורות – הצביעה שלהן דקה אך רבת שכבות.
השפעות חומריות לאורך השנים שינו את מראה היצירה בחלקים מסוימים.
הפיגמנט שמן־קובלט (smalt) שבשמים התבהר לגוון אפרפר, ואילו צבעי הירוק המבוססים על verdigris ו־lead-tin yellow התכהו וגרמו לעמעום שמלתה של המשרתת משמאל.
אדריכלות הרקע הפכה בחלקה לשקופה, ובפרט סוסי התהלוכה והדמויות על הגדרות משתלבות כעת עם שכבות הצבע שמתחתן.
הקונטרסט הצבעוני המרשים נשמר בעיקר בקדמת הבמה: האדום של בגדי אלכסנדר, הכחולים העזים של שמלות הנסיכות, והצהובים של הבד הרקום.
אלה נוגדים את הרקע האפרפר והבהיר, ויוצרים רושם טקסי אך גם רגיש.
המשחק בין אור וצל נשלט על ידי התאורה הצדדית המדגישה את הברק המתכתי של השריונות והאבנים הטובות, ומאירה בעדינות את פני הכורעות ארצה.
השילוב בין הדר, איפוק וסדר מופתי בקומפוזיציה מייצר אווירה של רוממות מאופקת ומתח דרמטי מאופק.
הציור מתאר את ביקורו של אלכסנדר הגדול, בגיל 23, אצל בני משפחתו של דריווש השלישי לאחר ניצחונו בקרב איסוס בשנת 330 לפני הספירה.
אם המלך, סיסיגמביס, כרעה ברך בטעות בפני הפייסטיון, חברו הקרוב של אלכסנדר, אך אלכסנדר ניחם אותה באומרו כי הפייסטיון הוא "אלכסנדר נוסף".
לצידה של סיסיגמביס ניצבות אחותו של דריווש, סטטירה, שהייתה גם אשתו, ובנותיה – שתיהן בלתי נשואות, והבכורה קרויה גם היא סטטירה (או ברסינה, לפי גרסאות אחרות).
בנו הצעיר של דריווש מיוצג בציור כילד לבוש אדום העומד ליד סיסיגמביס.
לפי פלוטרכוס, אלכסנדר נהג בבני המשפחה בכבוד רב, שמר על מעמדם המלכותי והבטיח כי יזכו ליחס נאות.
יש הסוברים כי הדמות בלבוש שושני היא אלכסנדר, ואילו הדמות בשריון כהה עם גלימה כתומה היא הפייסטיון, המופתע מן המעמד.
ג'ון איסטלייק הציע כי הסוס המתנשא מאחור הוא בוקפאלוס, סוסו האגדי של אלכסנדר.
המקור הסביר ביותר לעלילה הוא חיבורו של ולריוס מקסימוס, שזכה לתפוצה נרחבת באיטלקית בתקופת הרנסאנס, ומתאר את האירוע כסמל לידידות אצילית, ללא הפרטים המורכבים המופיעים אצל דיודורוס סיקולוס, קורטיוס או פלוטארכוס.
לאורך השנים רווחה הסברה כי הציור "משפחת דריווש לפני אלכסנדר" מהווה דיוקן משפחתי מהולל של משפחת פיזאני.
כך למשל, הקטלוגים המוקדמים של הגלריה הלאומית קבעו כי הדמויות הראשיות הן דיוקנאות של בני המשפחה, והיסטוריון האמנות ססיל גולד טען כי אין מנוס מן המסקנה שרובן מבוססות על אנשים ממשיים.
ואולם, כאשר ורונזה שילב דמויות עכשוויות בציוריו, נהג לעשות זאת בגלוי – למשל, בתיאורי תורמים המזוהים בבירור באלטרפיסים ובסעודות.
הדמויות בציור הנוכחי עשויות להיות אידיאליות, פרי דמיונו של האמן.
דמות הלוחם מזוקן השחורה, המופיעה גם בציור התקרה של "הכתרת אסתר" בכנסיית סן סבסטיאנו, הוצעה כדיוקן עצמי של ורונזה, אם כי לא ברור מדוע היה מתאר את עצמו בשריון.
דמותו של אלכסנדר מזכירה קדושים צעירים אחרים בציוריו, והמלכה שבקדמת הבמה דומה לדמויות נשיות שצייר - ובהן קתרינה הקדושה וונוס.
רסקין טען כי מטרת הציור הייתה להבליט את דיוקנה של נערה אחת, אך דווקא הנסיכה הצעירה, הפחות מושכת, נראית כדמות ריאליסטית במיוחד.
גם אם אין מדובר בדיוקנאות ממשיים של בני פיזאני, ייתכן כי הנושא נבחר בשל משמעותו עבור המשפחה, שהייתה פעילה הן במסחר והן בשירות הציבורי.
בני המשפחה כללו קרדינל, בישוף פדובה, וגנרל שלחם בקרב לפאנטו - אף כי האחרון לא נודע באצילות נפש כפי שמתוארת בציור.
לצד הדרמה ההיסטורית וההצגה הטקסית, הציור "משפחת דריווש לפני אלכסנדר" כולל רכיבים סמליים המטעינים את הסצנה במשמעויות מוסריות ואידאולוגיות.
במסורת הפרשנות המוקדמת, ג'ובאני רידולפי זיהה בציור ביטוי לגדולתו הרוחנית של אלכסנדר, שהתגלמה באיפוקו, בצניעותו ובדחיית המנהגים האלימים של מפקדים בני התקופה.
גישה זו תואמת את חיבורו של ולריוס מקסימוס, שנחשב למקור הסביר ביותר לבחירת הנושא, ובו מודגש אופיו האציל של אלכסנדר וחברותו ההרואית עם הפייסטיון.
הציור משלב גם סמלים חזותיים ישירים: המשרת הנושא את מגן אלכסנדר עוטה מעיל כסוף שמעוטר בנשר חד־ראשי – סמל מובהק של האימפריה הרומית הקדושה, אשר שימש בציורים נוספים מן התקופה לציון המשכיות רעיונית בין רומא הקלאסית לבין סמכות שליטים בני הזמן.
עיטור זה הופיע גם ביצירות של טיציאן וורונזה עצמו, ובמקרה זה נטען בתוכן אימפריאלי במסגרת התיאור של כיבוש מוסרי והכרה במלכות.
פריט נוסף בעל מטען סמלִי הוא הכתר שאוחזת הנסיכה הבכורה.
אחד החוקרים הציע כי מדובר ברמז לנישואין העתידיים בין הנסיכה לאלכסנדר, אך המחבר מערער על פרשנות זו ומציע כי מדובר למעשה בכתר של המלכה האם, שהוסר לצורכי השתחוות – כיאה למעמד ולנורמות של כניעה מרצון, בדומה לתיאור מלכים בתמונות האדרה דתיות.
גם בשריון הפייסטיון ניכרת סמליות חצרנית: אל תוך המתכת שובצו דגמים דקורטיביים של עלי דפנה – סמל מסורתי לניצחון, תהילה ומידות נעלות.
שילוב זה מזכיר עיטורים על שריונות טקסיים שיוצרו בבתי מלאכה איטלקיים בני המאה ה־16 בעבור נסיכים ובני אצולה, ובכך מחבר בין ההקשר ההיסטורי של הסצנה לבין אידיאלים עכשוויים של שלטון, הדר ולויאליות.
על פי סיפור משפחתי שהועבר בעל־פה, פאולו ורונזה צייר את "משפחת דריווש לפני אלכסנדר" במהלך שהות קצרה בבית כפרי של משפחת פיזאני, כתגובה להכנסת האורחים שזכה לה שם.
לטענת אנטואן דֶזאלייה ד'ארז'נוויל, הבעלים סיפר לו כי ורונזה צייר את היצירה בסתר, גלגל אותה והסתירה מתחת למיטתו, והודיע לאחר מכן לבני המשפחה כי השאיר להם תשלום בעד האירוח.
אף שהסיפור חזר גם בגרסאות אחרות, ובהן זו של גתה, החוקרים מטילים ספק באמינותו – בין היתר בשל גודל היצירה, משך הזמן הדרוש לביצועה, והיעדר ראיות להזמנה ספונטנית.
עם זאת, ייתכן כי אכן צוירה באחת מווילות המשפחה כמחווה אישית מצד האמן.
עותק בגודל מלא של היצירה נעשה ככל הנראה בידי פרנצ'סקו מינורלו מאסטה, ותלה באותה וילה.
הוא הועבר לארמון פיזאני לאחר שהציור המקורי נמכר לגלריה הלאומית.
מינורלו אף צייר תמונה נוספת בהשראת חיי אלכסנדר – "אלכסנדר מעניק את קמפספה לאפלטס" – אשר תלתה לצד העותק.
ייתכן שמינורלו עסק בעיטור הווילה ביצירות מקוריות והעתקים של ציירים מהוללים, ובהם טיציאן.
בסופו של דבר התברר כי הציור המקורי הוזמן לווילה אחרת של המשפחה, במונטניאנה, על ידי בן המשפחה פרנצ'סקו פיזאני, אשר לא החזיק בווילה באסטה.
האזכור הראשון של "משפחת דריווש לפני אלכסנדר" בוונציה מופיע בדיווח מ־1632, שבו צוין כי יצירה זו, המיוחסת לאלכסנדר הגדול, הוצעה למכירה על ידי אחד מאצילי העיר – ככל הנראה פרנצ'סקו פיזאני.
לפי צוואתו משנת 1647, הציור הועבר לארמון פיזאני מוֹרֶטָה שבקנאל גראנדה, שם שהה במשך יותר ממאתיים שנה.
בסביבות 1745–1747 נוצר ציור נוסף על סיפור מיתולוגי של אלכסנדר, מאת פיאצטה, שייתכן ונועד לשמש בן־זוג ליצירתו של ורונזה.
שתי היצירות נתלו ככל הנראה בשני חדרים מקבילים בקומה הראשית של הארמון, שעוטרו גם בתקרות פרסקו מאת טייפולו ואנג'לי.
בשנת 1857, לאחר משא ומתן ארוך ומתוחול שכלל סירובים, תיווכים רבים ולחצים דיפלומטיים, נמכר הציור לגלריה הלאומית בלונדון תמורת 360,000 פרנק אוסטרי (כ־12,280 ליש"ט).
המכירה עוררה מחלוקת ציבורית ופוליטית נרחבת, ורבים ראו בה מעשה בלתי פטריוטי.
הציור הובל בזהירות מוונציה, עבר דרך טריאסטה וליברפול, והוצב בגלריה בלונדון ב־16 בספטמבר 1857. תגובת הציבור והעיתונות לרכישה הייתה חיובית, ואף המלכה ויקטוריה הגיעה לראותו.
הסופר הנרי ג'יימס תיאר את השפעתו המרהיבה של הציור על מבקר בלונדון החורפית, וציין כי בזכותו ניתן לחלום על שיט עד שער הארמון הוונציאני.
משפחת ג'מסטון היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה-קומית שנוצרה על ידי דני מקברייד, שעלתה לראשונה ב-18 באוגוסט 2019 ב-HBO.
הסדרה עוקבת אחר משפחה טל-אוונגליסטית מפורסמת ולא מתפקדת.
מקברייד מככב גם בסדרה, לצד אדם דה-וויין, אדי פטרסון, טוני קוואלרו, קאסידי פרימן, גרגורי אלן וויליאמס, טים באלץ וג'ון גודמן .
הסדרה הסתיימה ב-4 במאי 2025, לאחר ששודרו ארבע עונות ו-36 פרקים.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות ממבקרים.
The Righteous Gemstones היא סדרה העוקבת אחר משפחת טלוונגליסטים מדרום קרוליינה, בראשות אלי ג'מסון, אב אלמן וראש כנסיית ענק.
אלי וילדיו הבוגרים – ג'סי, ג'ודי וקלבין, מנהלים אורח חיים ראוותני ומפונק, הממומן כולו מכספי התרומות של הקהילה.
בעונה הראשונה, גיסו של אלי, בייבי בילי פרימן, מצטרף להנהגת סניף חדש של הכנסייה, הממוקם בקניון מקומי.
המהלך גורם לעימות עם הכומר ג'ון וסלי סיזונס, שעומד בראש כנסייה שכנה קטנה יותר ומרגיש מאוים.
במקביל, שלישיית דמויות רעולות פנים מנסות לסחוט את ג'סי באמצעות סרטון המתעד התנהגות מינית פרועה שלו ושל חבריו.
בעונה השנייה, ג'סי ואמבר משתפים פעולה עם מנהיגי כנסיות ענק מטקסס, לייל ולינדי ליסון, במטרה להקים אתר נופש נוצרי במתכונת טיים שרינג.
המשפחה מתמודדת עם איומים רבים, למשל קבוצה מסתורית של רוכבי אופנוע רצחניים.
בעונה השלישית, אלי מפחית את מעורבותו בניהול הכנסייה ומעביר את השליטה לילדיו.
אחותו הענייה, מיי–מיי, חוזרת לחייו ומבקשת עזרה להגן על משפחתה מבעלה לשעבר, פיטר, מנהיג מיליציה נוצרית קיצונית הנוטר טינה ארוכה כלפי משפחת ג'מסון.
במקביל, סדרת בגידות מאיימת לפרק את מערכות היחסים של ג'ודי ובי.ג'יי ושל קלבין וקיף.
בעונה הרביעית והאחרונה, ילדי משפחת ג'מסון ממשיכים לנהל את הכנסייה תוך כדי התמודדות עם חייהם האישיים הסוערים: ג'סי מנסה להשאיר אחריו מורשת ולשמור על שליטה בבניו המרדניים, בעוד ג'ודי מטפלת בבעלה בי.ג'יי, שנפצע בתאונת ריקוד על עמוד.
קלבין, שכעת נמצא בזוגיות עם קיף, זוכה למעמד חדש לאחר שייסד את PRISM – ארגון התומך ב.
העניינים יוצאים משליטה כאשר אלי, בודד ומתגעגע, נכנס לקשר רומנטי עם לורי מילסאפ, חברתה הקרובה של איימי-לי.
משפחת דובקובסקי הם זוג הורים ושלושת בניהם מפולין, שהוכרו כחסידי אומות העולם על הצלת משפחה יהודית בתקופת השואה.
בולסלב דובקובסקי (בלועזית: Bolesław Dobkowski; 2 בפברואר 1898 – 15 באפריל 1976)
אפולוניה דובקובסקי (בלועזית: Apolonia Dobkowski; 1 בפברואר 1903 – ?)
מייצ'יסלב דובקובסקי (בלועזית: Mieczyslaw Dobkowski; 1 בינואר 1926 – ?)
וינצנטי דובקובסקי (בלועזית: Wincenty Dobkowski; 20 ביולי 1933 – 13 ביולי 2006)
תדאוס יאן דובקובסקי (בלועזית: Tadeusz Jan Dobkowski; 3 ביוני 1928 – ?)
משפחת דובקובסקי התגוררה בכפר ז'נקלו (Zanklewo).
אבי המשפחה, בולסלב דובקובסקי, ניהל חווה.
ישראל לוין, ראש משפחת לוין, היה חייט מוערך שקיבל עבודות תפירה ממכובדים רבים, ובכללם אנשי כנסייה ואנשי צבא, בזכות זאת קנה לו ידידים פולנים רבים.
ישראל ובולסלב הכירו במלחמה הפולנית-סובייטית בה לקחו חלק.
בסתיו 1942, משפחת לוין נמלטה מגטו לומז'ה במחוז ביאליסטוק לאחר חיסולו וחיפשה בדחיפות מקום מסתור.
לאחר נדידה ממושכת בשדות וביערות, וסירובם של מכרים רבים של ישראל לוין להעניק מחסה לו למשפחתו, הגיעו הארבעה, ישראל לוין, אשתו חסיה (פייגה), בנם יצחק (יאן) ובתם תרזה אידה (סרנה), לכפר ז'נקלו לבית משפחת דובקובסקי.
בתחילה, משפחת דובקובסקי בנתה עבורם שני מקומות מסתור באסם בחווה, אך בהמשך בני המשפחה התחבאו בעליית הגג.
בני משפחת דובקובסקי נאלצו לעמוד על המשמר ולשמור על ערנות תמידית כדי להתריע למשפחת לוין כל פעם שראו גרמנים מגיעים, על מנת שיוכלו בני משפחת לוין להספיק לעבור מעליית הגג למסתורם מתחת לרצפת הסלון, אשר היה בעל פתח כניסה דרך ארון הקיר.
הסתרת משפחת לוין גרמה למשפחת דובקובסקי להימצא בפחד תמידי, וחשש להיתפס ולשלם על כך בחייהם.
בסתיו 1944, שוטרים גרמנים תפסו את יצחק לוין בשעה שעזר למשפחת דובקובסקי בחווה, ועצרו אותו.
הוא נשלח למחנה גראדי, אך חולץ על ידי מייצ'יסלב ותדאוש דובקובסקי.
משפחת דובקובסקי החביאה את בני משפחת לוין עד אביב 1945, ללא כל תמורה כספית.
בשנת 1945, השכנים האנטישמיים של משפחת דובקובסקי, ששמעו על מעשיהם במהלך השואה, שלחו כנופיית בריונים שפשטו על החווה ושדדו את רכושם.
הם הכו קשות את בולסלב עד שאיבד את הכרתו.
בסיום המלחמה, משפחת לוין עברה לעיר לודז'.
בשנות ה-50 המוקדמות עלתה המשפחה לישראל, וכאות הוקרה העבירה את הבעלות על ביתם בעיר וויז'נה למשפחת דובקובסקי.
בני משפחת לוין שמרו על קשר מכתבים ונהגו לשלוח חבילות למשפחת דובקובסקי.
ב-1967 נותק הקשר בין פולין לישראל, וכתוצאה מכך נותק הקשר גם בין המשפחות.
במהלך השנים עבד וינצנטי כמלח בצי הסוחר הפולני, ולאחר מכן כנהג משאית.
ב-1989 שב וחודש הקשר בין פולין לישראל, מה שגרם לחידוש הקשר בין שתי המשפחות.
ב-31 באוקטובר 1991, יד ושם הכיר בבולסלב דובקובסקי, אפולוניה דובקובסקי, מייצ'יסלב דובקובסקי, וינצנטי דובקובסקי, ותדאוס יאן דובקובסקי כחסידי אומות העולם.
וינצנטי דובקובסקי ביקר בישראל פעמים רבות, וב-10 במרץ 1997 ניתנה לו אזרחות כבוד של מדינת ישראל.
בעת שהותו בישראל התגורר בביתו של יצחק לוין בגבעתיים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל "יד ושם" ושירות הביטחון הכללי שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של וינצנטי.
הוא נפטר בישראל ב-13 ביולי 2006, בגיל 73, והובא למנוחות בעיר אלק בפולין.
על מצבתו נכתב כי נפטר בארץ הקודש.
משפחת היטלר הייתה משפחתו של קנצלר גרמניה והפיהרר אדולף היטלר.
אזור המגורים של משפחת היטלר
אזור מגוריה של משפחתו של היטלר היה במחוז ואלדפירטל , בצפון-מערב אוסטריה תחתית ועל גבול בוהמיה, עובדה שעוררה שמועות על כך שמוצאו של היטלר הוא בחלקו בוהמי (דהיינו, סלאבי).
אלויס שיקלגרובר, אביו של אדולף היטלר
אלויס שיקלגרובר כאשר הוטבל אביו של היטלר לנצרות, לא מילאו את שם אביו בספר ההטבלות וכתוצאה מכך זהותו אינה ידועה בוודאות עד היום .
חמש שנים לאחר הולדת אלויס, נישאה אמו, מריה אנה, לפועל שכיר בשם יוהאן גאורג הידלר .
כאשר היה אלויס בן תשע, מתה אמו והוא הועבר וגדל אצל אחיו של יוהאן גאורג, יוהאן נֵפּוֹמוּק הידלר.
שנים רבות לאחר מכן, כאשר היה אלויס בן 39, הוא שינה את רישומיו בספר ההטבלות, כך שהוצג כבנו של אביו החורג יוהאן גאורג הידלר (שמת 19 שנים לפני כן), וכן שינה את שם משפחתו להיטלר (Hitler).
הועלו מספר השערות לפשר שינוי מפתיע זה במעמדו של אלויס.
הראשונה היא כי יוהאן נפומוק ביקש להפוך את אלויס ליורשו הרשמי.
עדות מחזקת לכך ניתן למצוא בכך שהשינוי בוצע רק אחרי מות אשתו של יוהאן נפומוק, וכן מכך שלאחר מותו של יוהאן נפומוק קנה לו אלויס בית מרווח בסכומים שעמדו לרשותו לפתע באופן מסתורי.
הוא עבד זמן מה כמתמחה אצל סנדלר ולאחר מכן הצטרף לשירות הציבורי האוסטרי כפקיד מכס.
עם הזמן הגיע לדרגת מפקח ובשנת 1875 הפך עוזר מפקח ראשי במכס באזור מגוריו, הדרגה הגבוהה ביותר האפשרית לאדם בעל השכלת בית-ספר יסודי.
ב-7 בינואר 1885, בגיל 48 ולאחר שני נישואים כושלים מהם נולדו לו שני ילדיו, אנגלה ואלויס הבן, נישא אלויס בשלישית לנכדתו של נפומוק, קלרה פלצל (Pölzl).
בידיעה בעיתון הארץ משנת 1933 דווח כי אנגלה היטלר הייתה מנהלת מטבח בבית תמחוי לסטודנטים יהודים, שם הקפידה על הלכות כשרות והלכות פסח, וכן סייעה לסטודנטים היהודים להגן על עצמם מתקיפות של נאצים.
קלרה פלצל, אימו של אדולף היטלר
קלרה פלצל נולדה בכפר האוסטרי שפיטל (Spital), הייתה נוצרייה קתולית אדוקה, וביקרה בכנסייה בקביעות.
לאחר שנישאה לאלויס שיקלגרובר ילדה שישה ילדים: גוסטב, אידה, אוטו, אדולף, אדמונד ופאולה, אך רק שניים מהם, אדולף ופאולה, הגיעו לבגרות.
קלרה עסקה בגידול הילדים, ואלויס העדיף לבלות את זמנו הפנוי בברים או בגידול דבורים.
ב-20 באפריל 1889 ילדה את הרביעי, אדולף היטלר.
בשנת 1896 ילדה בת, פאולה, ששמרה על קשר רופף עם האח המפורסם, ובמלחמת העולם השנייה שירתה כמזכירה בבית חולים צבאי.
אחרי המלחמה נחקרה פאולה על ידי המודיעין האמריקני, וחזרה לאוסטריה.
היא מתה ב-1 ביוני 1960 בגרמניה, ולא ילדה ילדים.
בשנת 1903 מת אלויס, בעלה של קלרה.
ב-21 בדצמבר 1907, בגיל 47, היא מתה ממחלת סרטן השד בעיר האוסטרית לינץ.
בשנותיה האחרונות סבלה מייסורים, ידיה של הרפואה היו כבולות באותו זמן, והטיפולים שהעניק לה רופאה היהודי, ד"ר אדוארד בלוך, הוסיפו על סבלה, על אף שניסה לעשות כמיטב יכולתו.
היו שניסו להסביר את האנטישמיות של אדולף היטלר בטינתו לרופא היהודי.
הסבר זה נדחה לאור העובדה שהיטלר דאג לוודא, לאחר עלייתו לשלטון, שהרופא יקבל מקלט מחוץ לגרמניה ואף כינהו "יהודי אציל".
פאולה היטלר הייתה אחותו הצעירה של אדולף היטלר.
פאולה הייתה בתם של אלויס וקלרה היטלר.
היא הייתה צעירה מאחיה אדולף בשבע שנים.
כאשר הייתה בת שש, מת אביה והמשפחה נותרה ללא מקור פרנסה.
ביומניה כתבה פאולה שאדולף נהג להכות אותה בילדותם, עם זאת, נראה שהיא הייתה האחות המועדפת על אדולף, שכן הוא ויתר על הקצבה שקיבל מממשלת אוסטריה ונתן אותה לאחותו.
לאחר מכן עברה פאולה לווינה, שם עבדה כמזכירה.
לא היה לה כל קשר עם אחיה בזמן שהוא היה צייר או כאשר שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
היא נפגשה איתו רק ב-1930, ומאז ראתה אותו בערך פעם בשנה.
על פי עדותה, את אווה בראון היא פגשה רק פעם אחת.
במהלך המלחמה היא התפרנסה מקצבה שהעניק לה אחיה, ולהגנתה חייתה בשם הבדוי "פאולה וולף".
היא עבדה כמזכירה בבית חולים צבאי בגרמניה.
היא הייתה בקשר עם ארווין יקליוס, רופא שהיה מבכירי המפלגה הנאצית באוסטריה ואחראי לרציחתם של יותר מ-4,000 נכים במסגרת המדיניות הנאצית.
אולם היטלר סירב לאשר להם להינשא, ויקליוס נעצר ואולץ להתחייב לנתק את הקשר עם פאולה.
בהמשך נשלח לחזית המזרחית, שם נפל בשבי הסובייטי ומת בשבי בשנת 1952.
במאי 1945, לאחר התאבדותו של אחיה, נעצרה פאולה בידי קציני מודיעין אמריקניים.
כשעומתה עם דיווחים על מה שנעשה במחנות הריכוז, הצהירה שלדעתה אחיה לא היה מודע לכך.
היא שוחררה באותה שנה, לאחר שלא נמצאה אחראית לפשע כלשהו או חברה במפלגה הנאצית, וחיה בבדידות בווינה, כשהיא מתקיימת מכספי חסכונותיה ומקצבאות.
בשנת 1952 היא עברה לברכטסגאדן שבגרמניה.
בשנת 1959 היא התראיינה לתוכנית בריטית בבימויו של פיטר מורלי (Morley), שנקראה "רודנות: שנותיו של אדולף היטלר".
היא סירבה לדון בנושאים פוליטיים, והזכירה בעיקר את ילדותם המשותפת.
בפברואר 1960 בית משפט פסק שהיא זכאית לשני שלישים מירושתו של היטלר, שכללה את זכויות היוצרים על ספרו מיין קאמפף.
אולם היא מתה ב-1 ביוני 1960, בגיל 64. בהיעדר יורשים, הונה עבר למחוז בוואריה.
ספקולציות בנוגע ל"סב יהודי" של היטלר
כאמור, אביו של היטלר נולד מחוץ לנישואין ועל כן זהות אביו, סבו של היטלר, לא נרשמה בתעודת הלידה.
הדבר הוביל לטענה שאותו סב אלמוני היה יהודי.
טענה זו מופיעה בזיכרונות שכתב הנס פרנק, המושל הכללי של פולין, בעת שהמתין להוצאתו להורג בתלייה בעקבות משפטי נירנברג.
לטענת פרנק, פנה אליו היטלר בשנת 1930 בבקשה לחקור את מוצאו, בעקבות מכתב מאחיינו, ויליאם פטריק היטלר, המאיים לחשוף את "קלון" יהדותו של היטלר ברבים.
מחקרו של פרנק העלה, לדבריו, כי סבתו של היטלר ילדה את אלויס בעת שעבדה כמשרתת בביתו של יהודי מגראץ בשם פרנקנברגר, ושמהתכתבויות ביניהם עולה שהוא שילם עבור הילד מזונות, באופן בלתי רשמי, עד גיל ארבע עשרה.
פרנק כתב כי כאשר סיפר על כך להיטלר לא הופתע האחרון ואמר כי אביו האמיתי של אלויס היה גאורג הידלר, שעמו התחתנה מריה אנה אחרי כן, אך בגלל הצורך הנואש שלה בכסף היא נאלצה להשתמש בטענות כזב כדי לסחוט את הכסף מפרנקנברגר, ביודעה שהלה יחשוש מחשיפת השערורייה בפומבי.
לגרסה זו של פרנק אין סימוכין ממשיים והיא ככל הנראה פרי דמיונו.
בגראץ לא התגוררה משפחה ששמה פרנקנברגר, ולמעשה, לא ישבו יהודים במחוז זה באותה תקופה.
לא נמצאו גם עדויות להתכתבות בין מריה אנה לפרנקנברגר כלשהו.
לפי בריגיטה האמאן, פרנק טען כך בגלל האנטישמיות המושרשת שלו, שהובילה אותו לייחס את האסון שהביא היטלר על גרמניה למוצאו היהודי.
פרנק לקה באי-דיוקים נרחבים גם בפרטים היסטוריים אחרים שכתב בסוף ימיו.
לטענת גוסטב מארק גילברט, ששימש פסיכולוג לנידוני משפטי נירנברג, יכול הסיפור להסביר את השורשים הפסיכולוגיים של משטמתו העזה של היטלר ליהודים.
היטלר היה צריך להפגין שהוא האנטישמי הגדול מכולם, כדי להתמודד עם טענות בדבר מוצאו היהודי.
אולם, אין עדות לכך שהיטלר היה אנטישמי מובהק לפני שבגר ועבר להתגורר בווינה.
כאשר מתה אמו, בהיותו בן 18 (בשנת 1907), לא הפגין היטלר יחס אנטישמי או הסתייגות מהרופא היהודי שטיפל בה.
אחרי מותה של אמו ומעברו לווינה היו קשריו עם מחוז הולדתו רופפים ביותר, כך שלא סביר שהשמועות או הסיפורים שנפוצו שם היו שורש "התסביך היהודי" שלו.
רוב הטענות שייחסו מוצא יהודי להיטלר היו חלק מפולמיקה שגרתית כנגד יריבים פוליטיים, והוטחו בהיטלר כאשר היה כבר אנטישמי מושבע.
בשנת 2022 טען שר החוץ של רוסיה סרגיי לברוב, בהתייחסו למוצאו היהודי של ולדימיר זלנסקי, כי "אפילו להיטלר היו שורשים יהודיים".
האמירה גונתה על ידי ארגון יד ושם.
משפחת הורוביץ (או הורוויץ) היא משפחת לויים.
במהלך השנים יצאו מן המשפחה רבנים, אנשי ציבור ואנשי דת, וכן מדענים, מוזיקאים ופילוסופים בעלי שם עולמי.
יש המייחסים את שורשי המשפחה להימן המשורר בן יואל בן שמואל המוזכר בספר דברי הימים (א' פרק ו' פסוק י"ח).
מסורת ברורה בהרבה, דור אחר דור, מתועדת במגילות ייחוס עתיקות, ומגיעה עד לבני משפחת הלוי בנבנשתי מנרבון ולוניל אשר בדרום צרפת וגירונה בצפון ספרד במאה ה-11. במאה ה-12 נולד רבי זרחיה הלוי הידוע בספרו ספר המאור, חיבור על דברי הרי"ף.
צאצאיו המשיכו לגור באזור דרום צרפת וגירונה, ושמרו על קשר עם חכמי פרובנס וגירונה.
עקבות המשפחה מצוינות בערים נרבון, מונפלייה ולוניל בפרובנס וגירונה בצפון ספרד.
בשנת 1391 עבר ר' יוסף הלוי מגירונה לאזור בוהמיה, (כיום צ'כיה) עקב טבח גדול ביהודי גירונה בשנה זו.
הבעל שם טוב אמר שמשפחת הורוביץ היא אחת משלוש משפחות נקיות (כלומר מיוחסות) דור אחר דור.
בספרי המלוכה של פראג נמצא כיתוב, לפיו הורוז'ובסקי הוא שופט היהודים בפראג, ייתכן שהוא היה אביו של ישעיהו ששינה את השם לאיש-הורוויץ.
ר' יוסף הלוי ובנו ר' משה הלוי השתקעו כפי הנראה בעיירה בשם הורוביץ, היום במערב צ'כיה.
צאצאם ישעיה הלוי הורוביץ (1450–1514) התעשר, רכש, על פי הסיפור, את העיירה הורוביץ, ועבר לגור בפראג.
ישעיה היה הראשון שנשא שם משפחה זה.
כיום כל לוי הנושא את שם המשפחה הורוביץ (לצורותיו השונות - הורביץ, גורביץ' ועוד), הוא קרוב לוודאי צאצא של רבי ישעיה.
במקרים רבים ניתן לתעד את השתלשלות הדורות מימינו ועד רבי ישעיה דור אחר דור, שכן המשפחה מקפידה על תיעוד גנאלוגי מדוקדק.
בתל אביב פועלת "העמותה לחקר משפחות הורוביץ" ששוכנת בבית התנ"ך ועוסקת בגנאלוגיה של משפחה זו, ספריית העמותה מכילה ספרי עזר ואילנות יוחסין על משפחת הורוביץ.
לישעיה הלוי הורוביץ היו שבעה בנים, ושנים מהם נודעו בתולדות ישראל כרבנים ונדבנים - ר' אהרון משולם זלמן הורוביץ ור' שבתי שפטיל הורוביץ.
רבים הנושאים את שם המשפחה הורוביץ מוסיפים את התיבה "איש" ראשי תיבות של אהרון, ישעיה, ושבתאי, אבות המשפחה .
אהרון משולם זלמן הורוביץ החל בבניית בית הכנסת "פנקס שול" בפראג (הנושא את שם אחיו פנחס אשר השלים את הבניה).
בית הכנסת שימש את המתפללים בפראג במשך מאות בשנים.
לאחר השואה כתבו הניצולים על קירותיו את שמות שבעים אלף יהודי צ'כוסלובקיה אשר נספו בשואה.
כיום משמש בית הכנסת כמוזיאון.
(לפי ממצאים בכתבי היד בפראג, המקום היה שייך ליהודי בשם פנחס ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו כמה שכבות של בתי כנסת קדומים, אהרן-משולם קיבל את השטח ירושה מחותנו ישראל בן פנחס)
משפחת הורוביץ עלתה לגדולה והייתה בין ראשי הציבור בפראג במשך שנים רבות, כמה מבניה היו נשיאי ועד ד' ארצות, אבות בתי דין ורבני ערים, אך בני המשפחה הצליחו להטביע את חותמם על הדת היהודית ועל ההיסטוריה היהודית והכללית אף מעבר לתחומי העיר.
בסיפור שני תלמידי חכמים שהיו בעירנו מאת ש"י עגנון (בתוך הקובץ "סמוך ונראה") מתואר ר' שלמה הלוי הורוויץ ועגנון מייחס אותו באופן ישיר לשושלת תוך אזכור דמויות ממשיות משושלת זו כגון השל"ה.
בסיפורו של ש"י עגנון, "סיפור פשוט", מוזכר ברוך מאיר, אביו של הירשל, כבן למשפחת הורביץ, אך הדובר מדגיש כי .
משפחת ואך היא להקה המורכבת כולה מבני משפחה אחת.
המשפחה מרובת הילדים, התגוררה בעבר בקריית ארבע וכיום מתגוררת בְעֵלי.
המילים לשירי הלהקה שאובות מן התנ"ך, התפילה וממשוררים עבריים כמו אורי צבי גרינברג, רחל המשוררת, נתן אלתרמן ולאה גולדברג.
בנוסף נוכחים ביצירתם גם שירים מקוריים שכתבו בני המשפחה.
אלבומה הראשון, ביכורים, הכיל רק שירים מקוריים של המשפחה, ובאלבום השני, בין הזמנים, שולבו לחנים לקטעים מן התנ"ך, התפילה ומשוררים עבריים.
המשפחה מקיימת הופעות בהן משולבים קטעי דיבור עם שירה.
לקראת סוף שנת 2005 יצא לאור האלבום השלישי של משפחת ואך, פיסת חיים, וגם בו משולבים לחנים ומילים מקוריים.
לאחר כשנתיים הוציאה המשפחה דיסק נוסף ושמו שבת ובו מגוון שירי שבת בביצוע המשפחה, אך הפעם בשירת גברים בלבד.
בשנת 2009 יצא דיסק בשם "חופת עננים" שמכיל שירי חתונה.
ב-2014 יצא הדיסק השישי ליל אברהם.
חלק מהשירים קובצו בדיסק עלי אור שנשלח לתורמי מוסדות "בני דוד" בעלי.
בשנת 2019 הוציאו סינגל חדש בשם "כולו שבת".
בשנת 2020 במהלך משבר הקורונה הוציאו חידוש ל"אבינו מלכנו" מהאלבום "בין הזמנים" ביחד עם אלנתן שלום.
בשנת 2023 הוציאו סינגל חדש נוסף בשם "אתה הראת".
אבי המשפחה שלום, כיהן כראש המועצה המקומית קריית ארבע.
שני אחים מההרכב הם גולן ויהודה.
משפחת ואן אריק , או בשמה המקורי אדקיסון, היא משפחה של מתאבקים מקצוענים שהתחרו בעבר ב-WWE וב-WCCW.
המשפחה התגוררה בטקסס, ארצות הברית ובראש המשפחה עמד ג'ק בארטון (פריץ ואן אריק).
למשפחה בת חמשת הילדים, היה אח נוסף, ג'קי, הבכור, שהתחשמל ונפטר בגיל שבע.
בשנות ה-80 הייתה המשפחה מאוד מפורסמת בישראל, בזכות תוכנית היאבקות ששודרה בערוץ המזרח התיכון מדי שבוע.
בשנת 1985 הגיעה המשפחה לסיבוב הופעות בארץ.
ג'ק בארטון אדקיסון או בשמו המקצועני פריץ ואן אריק (16 באוגוסט 1929 - 10 בספטמבר 1997) היה שחקן פוטבול, כדורגל ומתאבק שהתחרה ב-WCCW וראש משפחת ואן אריק.
פריץ הוא אביהם של ג'קי, קווין, דייוויד, קרי, מייק וכריס ואן אריק.
מקום 207 בדירוג 500 המתאבקים הטובים בכל הזמנים על פי המגזין PWI.
אלוף עולם במשקל כבד ב-AWA
אלוף עולם במשקל כבד - Omaha version,
אלוף יחידים וזוגות מספר רב של פעמים - NAW big time in Texas.
ולטר סייבר או בשמו המקצועני ואלדו ואן אריק (נולד ב-2 באוקטובר 1933) הוא מתאבק מקצועני שהתחרה ב-WWF.
ואלדו הוא "אחיו" של פריץ ואן אריק ואביו של לאנס ואן אריק בסטוריליין בלבד, במציאות אין קרבה משפחתית בין השלושה.
פעם אחת אלוף ארצות הברית לזוגות
פעם אחת אלוף טקסס במשקל כבד
פעם אחת אלוף צפון ארצות הברית
קווין רוס אדקיסון (Kevin Ross Adkisson) או בשמו המקצועני קווין ואן אריק (נולד ב-15 במאי 1957) הוא מתאבק מקצועני שהתחרה ב-WCCW.
קווין הוא בנו של פריץ ואן אריק ואחיהם של דייוויד, קרי, מייק וכריס ואן אריק.
בשנת 2009, ארגון ה-WWE הכניס את משפחת ואן אריק להיכל התהילה של ה-WWE, כך שקווין קיבל את הפרס בשם משפחתו.
קווין פרש מעולם ההיאבקות ב-2017. הקרב האחרון שלו התרחש ב-9 ביולי 2017, בהיכל קבוצת שלמה אשר בתל אביב.
מקום 85 בדירוג 500 המתאבקים הטובים בכל הזמנים על פי המגזין PWI
דייוויד אלן אדקיסון או בשמו המקצועני דייוויד ואן אריק (22 ביולי 1958 - 10 בפברואר 1984) הוא מתאבק מקצועני שהתחרה ב-WCCW.
דייוויד הוא בנו של פריץ ואן אריק ואחיהם של קווין, קרי, מייק וכריס ואן אריק.
דייוויד נישא לראשונה בשנת 1978 לקנדי ל.
מקלאוד והתגרש לאחר כשנה, אחרי שבת שנולדה לזוג נפטרה בינקותה.
הוא נישא בשנית בשנת 1982 לפטרישה.
מת במהלך סיבוב הופעות בטוקיו, יפן, ככל הנראה מצריכת מנת יתר של סמים.
מקום 58 בדירוג 500 המתאבקים הטובים בכל הזמנים על פי המגזין PWI
קרי ג'ין אדקיסון או בשמו המקצועני קרי ואן אריק (3 בפברואר 1960 - 18 בפברואר 1993) הוא מתאבק מקצועני שהתחרה ב-WCCW.
קרי הוא בנו של פריץ ואן אריק ואחיהם של קווין, דייוויד, מייק וכריס ואן אריק.
קרי התחתן ב-18 ביוני 1983 עם קאת'י ונולדו להם שתי בנות.
בתו השנייה, לייסי, היא מתאבקת מקצועית.
הזוג התגרש ב-22 באפריל 1992. ב-4 ביוני 1986 היה מעורב בתאונת אופנוע שגרמה לקטיעת רגלו הימנית וכמעט גרמה למותו.
קטיעת הרגל נשמרה בסוד וקרי המשיך להתאבק כשעליו פרוטזה.
הסוד היה כמוס כל-כך עד שלעיתים, כשסבבו אותו אנשים אחרים, הוא נכנס להתקלח כשהוא נועל את מגפיו.
קרי סבל מבעיית סמים ופעמיים נעצר בשל כך.
לאחר המעצר הראשון נגזר עליו מאסר על תנאי, והוא היה צפוי למאסר ממושך אחרי המעצר השני, לאחר שהפר את תנאי שחרורו.
לאחר מעצר זה התאבד בירייה בליבו כשהיה בחווה של אביו בטקסס.
פעם אחת אלוף מיזורי במשקל כבד
שלוש פעמים אלוף טקסס בזוגות
פעם אחת האלוף במשקל כבד
חמש פעמים אלוף ארצות הברית במשקל כבד
ארבע פעמים אלוף המשקל הכבד
שלוש פעמים אלוף טקסס במשקל כבד
המתאבק הפופולרי של השנה ב-1984
מקום 24 בדירוג 500 המתאבקים הטובים בכל הזמנים
מקום 23 בדירוג 100 זוגות המתאבקים הטובים בכל הזמנים
מייקל ברנט אדקיסון (Michael Brett Adkisson) או בשמו המקצועני מייק ואן אריק (2 במרץ 1964 - 12 באפריל 1987) הוא מתאבק מקצועני שהתחרה ב-WCCW.
מייק הוא בנו של פריץ ואן אריק ואחיהם של קווין, דייוויד, קרי וכריס ואן אריק.
מייק סבל מפציעה בכתפו שנגרמה במהלך סיבוב הופעות בישראל.
לאחר שלא היה מסוגל לשוב להתאבק כתוצאה מהפציעה התאבד בנטילת מנת יתר של תרופות הרגעה.
פעם אחת אלוף ארצות הברית במשקל כבד
פעם אחת אלוף המזרח במשקל כבד
המתאבק ההשראתי של השנה ב-1985
מקום 288 בדירוג 500 המתאבקים הטובים בכל הזמנים
ויליאם קווין וון (William Kevin Vaughan) או בשמו המקצועני לאנס ואן אריק (1966) הוא מתאבק מקצועני שהתחרה ב-WCCW.
לאנס הוא "בנו" של ואלדו ואן אריק ו"אחיינו" של פריץ ואן אריק בסטוריליין בלבד.
פעם אחת אלוף המשקל הכבד
מקום 317 בדירוג 500 המתאבקים הטובים בכל הזמנים
כריס בארטון אדקיסון (Chris Barton Adkisson) או בשמו המקצועני כריס ואן אריק (30 בספטמבר 1969 - 12 בספטמבר 1991) היה מתאבק מקצועני שהתחרה ב-WCCW.
כריס הוא בנו של פריץ ואן אריק ואחיהם של קווין, דייוויד, קרי ומייק ואן אריק.
כריס סבל מאסתמה והיה קטן ממדים בשביל היאבקות.
כריס היה מדוכא מאבדנו של אחיו, מייק, ומשלא הצליח כמתאבק מקצועני התאבד בירייה וסיים את חייו בגיל 21.
מרשל ורוס הם בניו של קווין ואן אריק.
השניים החלו את הקריירה שלהם כצמד בשנת 2012, וב-2017 השתתפו עם אביהם בטורניר הפרישה שלו בתל אביב.
נכון לשנת 2024 השניים מתאבקים כצמד במסגרת Major League Wrestling האמריקאית.
הסרט המתאבקים משנת 2023 בכיכובו של השחקן זאק אפרון מבוסס על סיפורה של משפחת ואן אריק.
משפחת ויזלי היא משפחת קוסמים בדיונית המופיעה בסדרת הספרים הארי פוטר שכתבה הסופרת ג'יי קיי רולינג ובסדרת הסרטים המבוססת עליה.
היא מתוארת כמשפחה טהורת דם, המוצגת כבר בספר הראשון.
ההורים במשפחה הם מולי וארתור ויזלי, ולהם שבעה ילדים: ביל, צ'ארלי, פרסי, פרד, ג'ורג', רון וג'יני.
סימן ההיכר הבולט ביותר של משפחת ויזלי הוא צבע השער הג'ינג'י שלהם, בנוסף להיותם עניים מאוד ומסתפקים בחלקם.
המשפחה תומכת במסדר עוף החול ומתנגדת למטרותיו של וולדמורט, מה שהופך אותה ל"בוגדת דם" בעיני עוזרי וולדמורט המכונים "אוכלי מוות".
כל ילדי המשפחה למדו בבית גריפינדור שבהוגוורטס (אך לא כל צאצאי המשפחה, למשל, הנכד להורי המשפחה, בנם של ג'יני ויזלי והארי פוטר, אלבוס סוורוס פוטר שלפי עלילת המחזה הארי פוטר והילד המקולל מתמיין לסלית'רין).
ארתור ויזלי – אב המשפחה.
מתואר כאדם מקריח, ממושקף, מתחשב וטוב לב.
לאדון ויזלי יש אובססיה והערצה לכל מה שקשור למוגלגים ותחביבו העיקרי הוא לפרק חפצי מוגלגים, לנסות להבין איך הם עובדים ולכשף אותם לבסוף.
בתחילת הספר השני גונבים רון, פרד וג'ורג' את מכונית המוגלגים המעופפת שלו, כדי להביא את הארי אל המחילה, לאחר שהוא לא משיב למכתביהם שנלקחו.
כשהארי נמצא במחילה, ארתור מארח אותו בסבר פנים יפות, ומתעניין באורח החיים (המעניין לפי דעתו) של המוגלגים.
בהמשך הספר הוא מתעמת עם לוציוס מאלפוי.
כשהארי ורון מפספסים את הרכבת להוגוורטס הם גונבים את המכונית המעופפת, וכך משרד הקסמים מבין שארתור כישף את המכונית בניגוד לחוק, והוא נחקר ונקנס.
לקראת סוף הספר, כשמתגלה שג'יני התכתבה עם היומן של טום רידל (הלא הוא לורד וולדמורט בצעירותו), ארתור נוזף בה, אך מבין שהיא לא אשמה.
הוא ניצל בזכות הארי, שראה את הנעשה דרך עיניו של וולדמורט בזכות הקשר שנוצר ביניהם, ודיווח לדמבלדור.
ארתור הובהל במצב אנוש לבית חולים על שם הקדוש מנגו, ולבסוף הצליח להתאושש באופן מלא ותקין.
בתחילת הספר השישי קודם ארתור על ידי רופוס סקרימג'ר, שר הקסמים החדש ובמסגרת תפקידו החדש הוא אחראי על צוות המאתר ומחרים פריטים מזויפים המשמשים כביכול להתגוננות מפני וולדמורט ותומכיו, וזוכה להעלאה גבוהה בשכרו הנמוך.
בספר השביעי הוא משתתף במבצע להעברתו של הארי למחילה, וכשהמשפחה יורדת למסתור הוא הופך לשומר הסוד שלה.
בסוף הספר, הוא משתתף בקרב על הוגוורטס ומביס מספר אוכלי מוות.
מולי ויזלי – אם המשפחה.
מולי מתוארת כאישה שמנמנה, נמוכת קומה, נחמדה ולבבית, עקרת בית ואמא מסורה מאוד, חובבת בישול וסריגה.
מאמצת את הארי בזמן חופשותיו ומתייחסת אליו כאילו היה אחד מבניה.
בכל חג מולד שולחת מולי לילדיה ולהארי חבילה הכוללת סוודר (לרבות עם סמל גריפינדור או אות הראשונה של שמו) ודברי מאפה.
אהבתה הרבה של מולי לבני משפחתה מתבטאת בצורת הבוגארט שלה, שהוא גופותיהם המתות של משפחתה ושל הארי.
בקרב על הוגוורטס, המתרחש בסוף הספר השביעי, היא פותחת בדו-קרב מול אוכלת המוות בלטריקס לסטריינג', והורגת אותה.
ביל (ויליאם) ארתור ויזלי – בנם הבכור של ארתור ומולי.
ביל היה מדריך בהוגוורטס, ובשנתו האחרונה בהוגוורטס נבחר לכהן כמדריך ראשי.
לאחר חזרתו של וולדמורט לחיים הוא שב לבריטניה על מנת לסייע למסדר עוף החול.
בספר השישי משתתף ביל בקרב בהוגוורטס, ובמהלכו פניו מושחתות על ידי זאב האדם ואוכל המוות פנריר גרייבק.
בספר השביעי מתוארת חתונתם של ביל ופלר דלאקור, המופסקת על ידי אוכלי המוות שהצליחו להשתלט על משרד הקסמים.
לאחר תום אירועי הסדרה נולדו לביל ולפלר שלושה ילדים: ויקטואר, דומיניק ולואיס.
צ'ארלי ויזלי – הבן השני של ארתור ומולי.
בזמן לימודיו בהוגוורטס הוא היה שחקן קווידיץ' בעמדת המחפש, ואף היה הקפטן שהוביל את נבחרתו לזכייה באליפות בית הספר.
צ'ארלי מוזכר לראשונה בספר הראשון כשסייע להארי ולחבריו להבריח את נורברט (דרקון המחמד של האגריד לשעבר) מהוגוורטס.
פרסי איגנציוס ויזלי – הבן השלישי של ארתור ומולי.
פרסי מתואר כאחד שמקפיד בצורה קיצונית על שמירה וציות לכללים.
הוא היה מדריך בהוגוורטס, ובדומה לביל היה המדריך הראשי בשנתו האחרונה בבית הספר.
לפני תחילת הספר החמישי פורצת מריבה בין פרסי לבין ארתור, כיוון שפרסי סירב להאמין לגרסתם של הארי פוטר ודמבלדור על כך שוולדמורט חזר וריב זה גורם לנתק בין פרסי לבין שאר בני המשפחה.
בסוף הספר השביעי מגיע פרסי זמן קצר לפני תחילת הקרב על הוגוורטס, ומשלים עם משפחתו.
זמן קצר לאחר מכן מתואר כיצד הוא מתאבל על כך שאחיו פרד נהרג בקרב.
לאחר הספר השביעי מתברר כי פרסי התחתן ונולדו לו שתי בנות: מולי ולוסי.
פרד וג'ורג' ויזלי – זוג תאומים, הבנים הרביעי והחמישי.
נולדו ב-1 באפריל 1978. השניים ידועים בכישרונם לבצע מעשי שובבות מוצלחים.
הם מופיעים בחמשת הספרים הראשונים, בעיקר בזמן משחקי הקווידיץ' בהם הם משתתפים כחובטים.
בספר השלישי הם מעניקים להארי את מפת הקונדסאים שהייתה שייכת לאביו של הארי וחבריו (ג'יימס פוטר, סיריוס בלק, רמוס לופין ופיטר פטיגרו).
בספר החמישי מתואר כיצד הם מתכננים לפתוח חנות למכירת חפצי קונדס וממתקים, במקביל לחברותם בצבא דמבלדור.
בספר השישי מתוארת החנות שלהם כהצלחה גדולה בעולם הקוסמים.
בתחילת הספר השביעי ג'ורג' מאבד את אוזנו בזמן הניסיון להעביר את הארי פוטר מבית משפחת דרסלי למחילה, ובקרב על הוגוורטס פרד נהרג כתוצאה מפיצוץ עקב קללה של אוכלי המוות.
בספר "הארי פוטר והילד המקולל" מתואר שג'ורג' התחתן עם אנג'לינה ג'ונסון ונולדו להם שני ילדים: פרד (הקרוי על שמו של התיאום של ג'ורג') ורוקסן.