tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסתכל אצל הציונים הללו, ראה איך בונים עיר!", בהזדמנות השנייה, בשנת 1913 העניק ג'מאל פאשה "בהתקף של נדיבות" למושבה חקלאית ראשון לציון את השטחים ממנה ומערבה עד לים התיכון, שלימים נבנו עליה שכונות מערב העיר.
מהיהודים ביקש ככלל תושבי האזור לגלות נאמנות לשלטון במאבקו למען "ניצחון האור על החושך וניצחון האנושיות האשלאמית".
ג'מאל העריך את הכוחות המקצועיים וההשכלה של היהודים, כרופאים, מהנדסים ואגרונומים.
הוא הסתייע בשירותיו של האגרונום אהרן אהרנסון (לאחר מכן איש ניל"י) במאבק נגד מכת הארבה.
בענייני אספקת מזון הוא נועץ בד"ר ארתור רופין ובמומחים יהודים אחרים.
את ארגון הנטיעות בנגב הטיל על אליהו קראוזה מנהל מקוה ישראל ותלמידיו.
מהנדס יהודי בשם נחום וילבושביץ' (אף הוא היה איש ניל"י בהמשך) נתמנה להיות מהנדס ראשי במטהו.
אולם בשנת 1915, לכשהגיעו הידיעות על הקמת גדוד נהגי הפרדות ועל השתתפותו בקרב גליפולי, ולאחר מכן על דבר הקמת הגדודים העבריים על ידי זאב ז'בוטינסקי, שינה ג'מאל את יחסו ליהודים והחל לדכאם ולרודפם.
תוך כדי כך, ובמשך יתר תקופת מלחמת העולם הראשונה, דיכא ג'מאל באכזריות כל פעילות לאומית, יהודית כערבית, בתחום שלטונו.
באביב 1916 ציווה לתלות בירושלים באקראי חמישה עריקים מהצבא, מהם שני יהודים, שני מוסלמים ונוצרי אחד.
הסיבה שהוצאו להורג יהודים, מוסלמים ונוצרי נועדה להראות שלא ירחם על עריקים מכל מוצא.
במידת מה, השלטון העות'מאני התייחס ליהודים טוב יותר מאשר לערבים.
זאת בזכות קציני מטה מגרמניה, אז בעלת ברית של האימפריה העות'מאנית, אשר ביקשו למנוע רגשות אנטי-גרמניים בקרב יהודי אירופה.
גם יתר הקבוצות הלאומיות תחת שלטונו סבלו קשות: הגיוסים ההמוניים לצבא והחרמות המזון המיטו רעב כבד בסוריה ובלבנון, ואינטלקטואלים ולאומנים ערבים ניתלו בדמשק ובביירות.
שבויי מלחמה בדווים מן המרד הגדול במדבר נטבחו ללא רחמים.
פשע המלחמה החמור ביותר שביצע אחמד ג'מאל היה השמדת האוכלוסייה הארמנית בסוריה במסגרת רצח העם הארמני.
בתוקף תפקידו כמושל צבאי הורה ג'מאל לגרש ולהשמיד קהילות ארמניות שלמות בתחום שליטתו.
באמצע 1915 רוכזו הארמנים במחנות הסגר בהם גוועו ברעב החלשים, בעוד החזקים נלקחו לעבודה בתנאים תת-אנושיים בפרויקטים שאפתניים, כגון מסילת הברזל לבגדאד דרך האזורים ההרריים של כורדיסטן.
תחת אחריותו של ג'מאל אירעו מעשי הטבח המוניים בא-רקה, בראס אל-עין אשר במחוז אל-חַסָכָּה ובדיר א-זור.
אחרי שביתת הנשק בשנת 1918 נמלט ג'מאל ב-2 בנובמבר 1918, לברלין, ומשם לשווייץ ולרוסיה.
בעזרת הבולשביקים הוא הגיע לאפגניסטן מתוך כוונה להמשיך במלחמה נגד הבריטים.
במקביל, הוא ושותפיו לטריומווירט נידונו למוות שלא בפניהם על ידי בית דין צבאי עות'מאני באשמת פשעי מלחמה – בין היתר גם על מעשי טבח נגד הארמנים.
במסגרת "מבצע נמסיס" של הנוקמים הארמנים, נרצח ג'מאל פאשה ב-21 ביולי 1922 על ידי שני מתנקשים ארמנים בטביליסי, בירת גאורגיה.
באותה שנה התפרסם ספרו "זכרונותיו של מדינאי טורקי 1913–1919".
אחמד בן-בלה היה נשיא אלג'יריה הראשון ואבי האומה האלג'ירית.
אחמד בן-בלה נולד בעיירה מע'ניה לאיכר פשוט שאיבד את בכורו.
כדי שיוכל להצטרף לאביו בעבודה, נרשם שבן-בלה נולד ב-25 בדצמבר 1916 ובכך הקדים בשנתיים את מועד הפטור מחובת הנוכחות בבית הספר.
לאחר שירות בצבא הצרפתי, שב בן בלה לאלג'יריה והחל בקריירה ציבורית.
בסוף שנות ה-40 פנה לפעולות טרור באזרחים לא חמושים וביצע פשעים פליליים (דוגמת שוד בנק בעיר אוראן) כדי לממן אותן.
ב-1950 נדון למאסר אך נמלט למצרים בשנה לאחר מכן.
בנובמבר 1954 שב לאלג'יריה, ייסד את המחתרת החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה שלחמה במלחמת העצמאות של אלג'יריה נגד השלטון הצרפתי.
ב-1956 נעצר ונכלא שוב ושוחרר לאחר שש שנים בעקבות הסכמי אוויאן בתחילת 1962. במהרה התפתח עימות בינו ובין בן חדה, ראש הממשלה הזמנית.
בן בלה כרת ברית עם הרמטכ"ל הווארי בומדיין והגיע להסכם עם בן חדה על פיו הוא יחזיק במוסרות השלטון במשך חודש כדי להביא לשקט במדינה ותקופה שבה יתקיימו בחירות.
בן בלה ניצל את אותו חודש להביא את צבאו של בומדיין, שמנה כ-45,000 חיילים נאמנים, להשתלט על מוקדי הכוח במדינה.
ב-9 בספטמבר 1962 נכנסו אלפי חיילים של בומדיין לבירה אלג'יר בניגוד להסכם לפירוז העיר ובן בלה נאם בעיר נאום ניצחון.
הוא הוציא את מתנגדיו, בהם בן חדה, מרשימת המתמודדים בבחירות והבטיח את ניצחונו הוא בבחירות.
בומדיין הציג בסוף ספטמבר 1962 את ממשלתו בה הוא היה ראש ממשלת אלג'יריה.
שלטונו של בן בלה נשענה על שניים: מוחמד חיידר ראש הלשכה המדינית ובומדיין מפקד הצבא.
במהרה התפטר חיידר ובן בלה נהיה תלוי יותר ויותר בבומדיין.
בשנת 1963 הוא נבחר פה אחד לנשיאות אלג'יריה.
במסגרת תפקידו השיב את הסדר הציבורי וערך מספר רפורמות חקלאיות.
תלותו של בן בלה בבומדיין הביאה להשפעה רבה של בומדיין על המדיניות של בן בלה, שכללה השתייכות אל המדינות הבלתי-מזדהות, רפורמה קרקעית והלאמות.
אולם לצד זאת, קשר בן בלה קשרים טובים עם צרפת.
ב-1 באוקטובר 1963, כאשר בקאביליה התבצרו מורדים במשטר בן בלה, מינה בן בלה רמטכ"ל אחר לצבא אלג'יריה במקום בומדיין שנותר שר ההגנה בלבד.
בומדיין שנחשב לנאצריסט ביקש להזעיק סיוע מצרי לחיסול המרידה, בעוד בן בלה רצה להתפשר עם המורדים, שדרשו את הדחתו של בומדיין.
אולם המתיחות בין בומדיין לבן בלה לא התפתחה ובאפריל 1964 הכחיש בומדיין קיומו של קרע ביניהם.
בשנת 1964 קיבל מברית המועצות את פרס לנין לשלום, במעמד קבלת הפרס קרא בן-בלה להשמדת ישראל.
ביוני 1965 הודח מהשלטון על ידי שר ההגנה בממשלתו, הווארי בומדיין והושם במעצר בית.
לאחר מות בומדיין, ב-4 ביולי 1979, הוקלו במעט המגבלות שהוטלו עליו, ובאוקטובר 1980 הוא שוחרר ממעצרו.
החששות שבן בלה יצליח לשלהב את ההמונים נגד המשטר התבדו.
ב-1982 עזב את אלג'יריה ויצא לגלות בפריז, בה הוא ארגן שביתה של פועלים מוסלמים ברנו.
בפשיטה על ביתו בפריז בתחילת 1983 נמצאו כלי נשק בלתי חוקיים ומסמכים שהעידו על פעילותו הפוליטית.
ארבעה משומרי ראשו גורשו מצרפת והוא עבר ללוזאן בשווייץ.
בן בלה היה לתומך של האסלאם הקיצוני ויצר קשרים עם אש"ף וקדאפי.
אחמד ג'יבריל היה טרוריסט פלסטיני, המנהיג והמייסד של ארגון הטרור "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית".
ג'יבריל נולד ב־1938 ביאזור (במקום שבו שוכנת בימינו אזור).
ב-1948 נכבשה העיירה והתרוקנה מתושביה.
ג'בריל למד באקדמיה הצבאית בקהיר, וסיים את לימודיו ב-1959. באותה עת יסד את "החזית לשחרור פלסטין".
הוא שב לסוריה, התגייס לצבא ושירת כקצין בחיל ההנדסה.
במהלך השירות צבר ניסיון בשימוש בחומרי נפץ.
הוא סיים שירותו בצבא ב-1963. הקים יחד עם ג'ורג' חבש ב־1967 את החזית העממית לשחרור פלסטין, ארגון בעל אידאולוגיה מרקסיסטית שהתנגד לתנועת הפת"ח הלאומנית של יאסר ערפאת.
בשנת 1968, על רקע סכסוך עם ג'ורג' חבש התפלג מהחזית העממית וייסד את ארגון "החזית העממית - המפקדה הכללית", שהצטרף לאש"ף.
ג'יבריל נותר נאמן לסורים ומפקדת ארגונו נותרה בדמשק.
מבחינה אידאולוגית לא היה הבדל גדול בין ארגונו לבין "ארגוני סירוב" אחרים, אך הוא דגל מאז ומעולם בטרור אלים כדרך היחידה לשחרור הפלסטיני, והוביל פעולות טרור רבות, בהן "ליל הגלשונים".
ב-21 במאי 1985 נערכה עסקת ג'יבריל - עסקת חילופי שבויים בין ישראל לבין ארגונו של ג'יבריל, במסגרתה שוחררו 1,150 אסירים ועצירים ביטחוניים שהיו כלואים בישראל כנגד שלושה שבויי צה"ל.
ג'יבריל היה גם בין ראשוני הפלסטינים שנהנו מתמיכת איראן, חזבאללה והג'יהאד האיסלאמי.
בהיותו מוסלמי, שלא כחבש הנוצרי, עלה בידו לשלב את האידאולוגיה שלו ביתר קלות עם האסלאם הקיצוני.
עם עליית כוחו של החמאס הפסיק להיות ארגונו של ג'יבריל בבחינת איום ממשי.
ג'יבריל נפצע קשה בפיצוץ במהלך תרגיל בבקאע בשנת 1997. כמו כן, בשנת 2000, נעשה ניסיון להתנקש בו בירי על רכבו סמוך למפקדת החזית העממית - המפקדה הכללית מדרום לביירות.
בנו הבכור של ג'יבריל, ג'יהאד אחמד ג'יבריל, אשר אמור היה לרשת את אביו בהנהגת הארגון, נהרג בפיצוץ מכונית תופת בביירות ב־20 במאי 2002. אביו האשים את ישראל באחריות למותו.
בראיון לערוץ הטלוויזיה אל-מיאדין בפברואר 2017 הביע תקווה שהמשטר האיראני יתמוך צבאית בפלסטינים בעימות עתידי עם ישראל.
בשנותיו האחרונות סבל ג'יבריל משורת בעיות רפואיות.
אחמד ג'יבריל מת בבית חולים בדמשק, ב־7 ביולי 2021, בגיל 83.
חוסיין עבדלעמיד אחמד חוסאם , הידוע יותר בכינויו מידו, הוא כדורגלן עבר מצרי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן את קבוצת א-זמאלכ מהליגה המצרית.
מידו הידוע גם בשל מזגו החם, הוא הכדורגלן המצרי בעל המשכורת הגבוהה ביותר בכל הזמנים.
את הופעתו הראשונה במדי נבחרת מצרים ערך בניצחונה של מצרים בתוצאה 2-1 מול נבחרת איחוד האמירויות הערביות, ובמשחק זה גם כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת.
בשנת 2005 ייסד במצרים בית ספר לכדורגל על שמו, מתוך תקווה לחולל תפנית בכדורגל המצרי.
באייאקס אמסטרדם, ההולנדית, צבר מידו ממוצע של שער לכל שני משחקים, אך סבל מבעיית התאקלמות במועדון, שכללה חיכוכים עם מאמנו רונאלד קומאן, ודיווח שבמהלך ויכוח זרק זוג מספריים על חברו לקבוצה, החלוץ זלאטן איברהימוביץ'.
הוא צבר 43 הופעות במדי נבחרת מצרים, אבל גם בה היו לו חיכוכים עם מאמן הנבחרת מרקו טארדלי.
ב-2004 טען שהוא לא זמין למשחקי הנבחרת בגלל פציעה, על אף ששיחק במשחק ידידות בקבוצתו האיטלקית רומא 24 שעות בלבד מאוחר יותר.
טארדלי הדיח אותו מיד מסגל הנבחרת והתאחדות הכדורגל המצרית הכריזה שהוא מושעה לצמיתות מהנבחרת.
בינואר 2005, הוא חתם על חוזה השאלה ל-18 חודשים עם טוטנהאם הוטספר מלונדון, והכריז על חרטתו על מעשיו בעבר.
הוא כבש צמד שערים במשחק הבכורה שלו בטוטנהאם.
למרות זאת, הוא התקשה להסתגל לסגנון הכדורגל באנגליה.
באותו הזמן, טארדלי כבר פוטר ממשרת המאמן במצרים, וההתאחדות המצרית החליטה לשקול מחדש את השבתו של מידו לנבחרת, בתנאי שיסכים להתנצל על התנהגותו בעבר.
בפברואר, כאשר קבוצתו שיחקה במשחקי גביע ה-FA, משחקים שבהם לא היה יכול להשתתף מבחינה חוקית, מידו טס לקהיר והתנצל בפומבי על התנהגותו.
חודש לאחר מכן, הוא נקרא לחזור לשחק במדים הלאומיים.
ב-8 בפברואר 2006, נזרק מידו פעם נוספת מהנבחרת בעקבות ויכוח במהלך טורניר גביע אפריקה לאומות, עם מאמנו החדש, חסאן שחאטה, במהלכו כינה את שחאטה חמור.
הוויכוח החל לאחר החלפתו של מידו במהלך משחק חצי הגמר נגד סנגל.
התאחדות הכדורגל המצרית השעתה מידית את מידו מהנבחרת הלאומית למשך שישה חודשים.
מאוחר יותר התנצל מידו בפני מאמנו וחברי הנבחרת שזכתה בלעדיו בגביע אפריקה לאומות לאחר ניצחון 4-2 בפנדלים, בגמר מול נבחרת חוף השנהב.
מידו ייסד לעצמו מורשת בקרב האוהדים שהחלו לשיר "מידו, יידו", יידו הוא כינוים של אוהדי הספרס שניתן להם כיוון שחלק גדול מתוכם הם יהודים.
יחסיו עם המאמן, מרטין יול, היו טובים יותר בהשוואה לקודמים.
תקופת השאלתו לטוטנהאם הייתה אמורה להסתיים בקיץ 2006. למרות זאת, הוא אמר שאינו חפץ לשוב לשחק ברומא, אלא מעדיף לחתום על חוזה קבוע עם טוטנהאם.
ב-18 בפברואר 2006, מאמן טוטנהאם, מרטין יול, הכריז שהמועדון רוצה להחתים את מידו על חוזה על בסיס קבוע בעקבות יכולתו הטובה ואהבתו למועדון.
לאחר שמועות על התעניינות ממועדונים אחרים, הוא נקנה על ידי טוטנהאם ב-4 מיליון פאונד.
בטוטנהאם שיחק מידו שנה אחת בלבד עד שעבר בעונת לקבוצת מידלסברו האנגלית, ממנה הושאל למספר קבוצות.
ביוני 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
בינואר 2014 הפך למאמן הצעיר ביותר בתולדות הליגה המצרית, כשמונה בגיל 30 למאמן קבוצת א-זמאלכ.
אַחְמַד חַסַן זֶווֵיל היה כימאי מצרי-אמריקני שזכה בפרס נובל לכימיה בשנת 1999 על עבודתו החלוצית בחקר תגובות כימיות בטווחי זמן קצרים ביותר.
הוא כיהן כפרופסור בקתדרה לכימיה ע"ש לינוס פולינג, פרופסור לפיזיקה ומנהל המרכז לביולוגיה פיזית למדע וטכנולוגיה אולטרה-מהירים במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
זוויל נולד בדמנהור, 60 קילומטרים דרום-מזרחית לאלכסנדריה, וגדל בדאסוק במשפחה מוסלמית.
הוא היה בנם של חסן זוויל, מכונאי במקצועו שעבד בהמשך כפקיד ממשלתי, ושל אשתו, רווחיה דאר.
סיים תואר ראשון באוניברסיטת אלכסנדריה ואחר כך עבר לארצות הברית, שם קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר מחקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, עבר בשנת 1976 למכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech) ומאז ועד מותו כיהן בו כחוקר.
בשנת 1990 מונה לראש הקתדרה לכימיה פיזיקלית על שם לינוס פאולינג.
בעבודתו פיתח זוויל שיטה למעקב אחר אטומים ומולקולות במהלך התגובה הכימית, באמצעות הבזקי לייזר מהירים במרווחי זמן של פמטו-שניות (femtoseconds).
כך התחקה במדויק אחר שבירתו של הקשר הכימי ויצירתו מחדש, והוכיח את קיומם של תוצרי ביניים שהיו תאורטיים בלבד לפני כן.
בשנת 1993 הוענק לאחמד זוויל, בישראל, פרס וולף לכימיה.
בשנת 1999 היה למצרי השלישי שקיבל פרס נובל, אחרי אנואר סאדאת בשנת 1978 (פרס נובל לשלום) ונגיב מחפוז בשנת 1988 (פרס נובל לספרות).
מאז עסק זוויל, לצד מחקרו, גם בפעילות ציבורית, א-פוליטית, להנחלת המחקר המדעי התקין במדינות מוסלמיות, במדינות ערב ובמיוחד במצרים.
אחמד זוויל היה נשוי פעמיים.
את אשתו הראשונה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת אלכסנדריה.
הוא התגרש ב-1979 ובשנת 1989 התחתן שוב עם רופאה ממוצא סורי, דמה פאהם.
נולדו לו ארבעה ילדים, שניים מכל מערכת נישואים.
אחמד סעיד ח'ליל אל-ג'עברי , המכונה "אבו מוחמד" (أبو محمد), היה טרוריסט פלסטיני ובכיר בארגון הטרור חמאס שברצועת עזה.
רשמית היה סגנו של מוחמד דף ברצועת עזה, אך נחשב למפקד בפועל של הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם, לאחר שמוחמד דף נפגע בהתקפת חיל האוויר הישראלי.
הוגה, יוזם ומתכנן חטיפת גלעד שליט.
לאחר חמש וחצי שנים חתם באופן אישי על שחרורו.
ב-14 בנובמבר 2012 נהרג על ידי צה"ל בראשית מבצע עמוד ענן.
ג'עברי נולד ב-4 בדצמבר 1960 בשכונת שג'עייה שברצועת עזה המצרית.
נמנה עם פלג של חמולת ג'עברי החברונית, שנמלטו לעזה מחשש לנקמת דם.
סיים את לימודיו באוניברסיטה האסלאמית בעזה עם תואר בהיסטוריה.
ג'עברי, דור שלישי בסג'עיה, היה עצור בישראל משנת 1982, במשך 13 שנה, בגלל פעילותו בפת"ח.
במהלך שהותו בכלא פגש את סלאח שחאדה, שהיה שותפו לתא, ושחאדה שכנע אותו לעבור לחמאס.
באמצע שנות ה-90 שימש ג'עברי כפעיל תשתית בדרג הביניים בתנועת חמאס.
במסגרת פעילותו בארגוני צדקה (דעוה) של התנועה, שימש חוליה המקשרת בין פעילות איסוף כספים לבין הפעילות הצבאית.
עם הזמן הפך לציר מרכזי ויצר קשר עם בכירי חמאס בחו"ל.
מתוקף תפקידו הפך מקורב מאוד לכמה מבכירי הזרוע הצבאית של חמאס, כדוגמת מוחמד דף ועדנאן אל-ע'ול.
באמצע שנות ה-90 עבר גם למעורבות ישירה בהוצאה לפועל של פיגועים.
בשנת 1998 נעצר על ידי הרשות הפלסטינית, אך שוחרר עם פרוץ האינתיפאדה השנייה, כעבור שנתיים.
ג'עברי פיקח על התפתחותה של הזרוע הצבאית של חמאס במהלך שנות האינתיפאדה השנייה, ונחשב בישראל ל"רמטכ"ל צבא חמאס".
גורמי הביטחון הישראליים סבורים כי לפיקודו היו כפופים כל מפקדי האזורים השונים ברצועת עזה, ומכלול היחידות הצבאיות השונות של התנועה: ייצור אמל"ח, מרגמות, רקטות, איסוף מודיעין, נ"מ, פעילות ימית, מנהרות, קשר, ועוד.
לאחר הריגתם של בכירים צבאיים קודמים בתנועה, כדוגמת סלאח שחאדה ואבראהים מקאדמה, ובעקבות פציעותיו הקשות של ראש הזרוע הצבאית של חמאס, מוחמד דף, בניסיונות התנקשות ישראליים, קיבל ג'עברי בסביבות שנת 2003 את הפיקוד על הזרוע הצבאית של התנועה.
ב-18 באוגוסט 2004 נעשה ניסיון להרוג את ג'עברי על ידי ירי טילים ממסוקי אפאצ'י על ביתו.
ג'עברי סבל מפצעים קלים-בינוניים מהתקיפה, ובנו, אחיו ושלושה בני משפחה אחרים נהרגו.
כמפקד הוביל ג'עברי קו של פיתוח יכולות הליבה הצבאיות של חמאס ברצועת עזה.
במקום התמקדות בהוצאת פיגועים מתוך רצועת עזה אל שטחי ישראל, הקדיש ג'עברי משאבים לבניית תשתיות צבאיות נרחבות ולהפיכת הזרוע הצבאית לכדי ארגון צבאי ממשי, על כל הקשור לכך: הגדלת כוח האדם (ב"סדיר" וב"מילואים"), השתתת היררכיה פיקודית ברורה, הקמת יחידות מקצועיות חדשות, הרחבת ארסנל הנשק, הקמת מערך אימונים והכשרה מסודר ועוד.
לאחר תוכנית ההתנתקות והשתלטות חמאס על הרצועה
ג'עברי, יחד עם בכירי חמאס סעיד סיאם וד"ר מחמוד א-זהאר, הוביל קו נצי ובלתי מתפשר בחמאס, ונחשב לאחד מיוזמי ההפיכה הצבאית האלימה שחמאס ביצעה בשנים 2006–2007 נגד הרשות הפלסטינית ברצועת עזה.
עם השלמת השתלטות חמאס על רצועת עזה, חשף עצמו ג'עברי לראשונה לתקשורת במספר ראיונות, אז כונה "אחד המפקדים החשובים ביותר של גדודי אל-קסאם".
להערכת מנגנוני המודיעין של פת"ח, לאחר ההשתלטות על הרצועה, הזרוע הצבאית של חמאס בהנהגת ג'עברי חדלה להקשיב להנחיות ההנהגה הפוליטית של חמאס ברצועה, הנחשבת למתונה באופן יחסי.
עצמאות זו כללה גם התייחסות שונה להנהגה הקיצונית יותר בדמשק.
להערכת פת"ח, ג'עברי ופקודיו לא ראו כמחייבת אפילו את עמדת ראש הלשכה המדינית של הארגון, ח'אלד משעל.
במחצית השנייה של שנת 2008 דחף אלוף פיקוד דרום, יואב גלנט, לביצוע מבצע מיוחד לחטיפת ג'עברי, על ידי כוחות מיוחדים של צה"ל.
הרמטכ"ל, גבי אשכנזי, אישר את הפשיטה, וכמוהו גם שר הביטחון, אהוד ברק, וראש הממשלה, אהוד אולמרט.
גלנט פיקד עליה מתוך חדר המבצעים של השב"כ בתל אביב.
הכוח הפושט התמקם בעמדות המתנה בעזה וארב לרכב בו נסע ג'עברי, אולם הלה פנה במפתיע ולא נסע בנתיב המתוכנן.
הכוח שב לישראל מבלי להתגלות.
באוקטובר 2011 חתם ג'עברי באופן אישי על העסקה לשחרורו של גלעד שליט.
ב-14 בנובמבר 2012 ג'עברי נהרג בסיכול ממוקד על ידי צה"ל ברצועת עזה, במבצע שעליו פיקדו ראש השב"כ יורם כהן וסגנו נדב ארגמן, באמצעות ירי מדויק שנורה לעברו מכלי טיס של חיל האוויר בעת שנהג ברכבו.
לצדו ישב ברכב ראאד אל-עטאר, מפקד החטיבה הדרומית של הזרוע הצבאית, אך הוא לא נפגע.
למרות דיווחים ראשוניים שבנו של ג'עברי היה איתו באוטו, רשת אל ג'זירה אישרה שדיווחים אלו שגויים.
הריגתו הייתה מהלך הפתיחה במבצע עמוד ענן.
על פי גרשון בסקין, טרם נהרג היה ג'עברי מעורב במגעים להפסקת אש קבועה שתמנע פגיעה של ישראל בחמאס כאשר ארגונים אחרים יורים מהרצועה אל ישראל.
על שמו נקראה הרקטה לטווח ארוך של חמאס, J-80.
ג'עברי היה נשוי לשלוש נשים, ובהן בתו של עבד אל-עזיז א-רנתיסי.
כן היה חותנו של בנו של רנתיסי, ובנו נשוי לבתו של סלאח שחאדה.
אחמד חוסיין היה מדינאי מצרי, מקים מפלגת מצרים הצעירה .
בתום לימודיו ארגן מגבית למימון הקמת מפעל לייצור תרבושים, יחד עם תומכיו, לביסוס מפלגתו העתידית.
את האידאולוגיה של המפלגה ביסס בספר שכתב, המתמקד בשלושה היבטים מרכזיים – האל, המולדת והמלך.
הספר נושא את הסיסמה "מצרים מעל כולם".
עם הצלחתו הקים ב-1933 את מפלגת מצרים הצעירה, שהפכה למפלגה פוליטית בשנת 1936.
עם רעיונותיו המרכזיים נמנים: שחרור משלטון הבריטים; שיפור מעמד הפלאח, כולל רפורמת קרקעות; חלוקה צודקת של הכספים במשק; תיעוש; הלאמה של חברות זרות; הפיכת השפה הערבית לשפה הלאומית של מצרים; ושמירה על יום שישי כיום מנוחה.
בהגותו הוא שילב בין פאן-ערביות, אופי אסלאמי, אופי מצרי וטריטוריאליות המבוססת תביעות על בסיס העבר.
אחמד וחידי (בפרסית: احمد وحیدی; נולד ב-27 ביוני 1958) הוא טרוריסט איראני שכיהן כשר הפנים ושר ההגנה של איראן, ומכהן כחבר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
וחידי שימש מפקד כוח קודס במשמרות המהפכה האסלאמית, האחראי על מבצעים מחוץ לגבולות המדינה.
בשירותו הצבאי נקשר שמו כאחראי לביצוע הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בשנת 1994, ובגינו הוא מבוקש על ידי האינטרפול יחד עם ארבעה בכירים איראנים נוספים.
סגן שר ההגנה, ושר ההגנה
בשנים 2005–2009 כיהן כסגנו של שר ההגנה מוסטפא מוחמד-נג'אר, ובספטמבר 2009 מונה לשר ההגנה במקומו, הוא כיהן בתפקיד זה עד 15 באוגוסט 2013.
ב-1 ביוני 2011 הורתה בוליביה על גירוש אחמד וחידי משטחה בעקבות בקשת ארגנטינה.
בהודעה הרשמית של ממשלת בוליביה נאמר: "ממשלת בוליביה דאגה לכך שאחמד וחידי יעזוב מיד את שטחה של בוליביה".
מאוחר יותר, התנצל שר הפנים הבוליביאני בפני עמיתו הארגנטינאי על הזמנתו של וחידי.
מ-25 באוגוסט 2021 עד 21 באוגוסט 2024 כיהן כשר הפנים תחת הנשיא אבראהים ראיסי.
לאחר מותו של ראיסי בהתרסקות מסוק, נבחר מסעוד פזשכיאן לנשיא איראן, ומינה את אסקנדר מומני לתפקיד שר הפנים.
באפריל 2024 ביקשה ארגנטינה מהאינטרפול להוציא צו מעצר לווחידי, עקב מעורבותו בביצוע הפיגוע בבניין הקהילה היהודית.
בנובמבר 2025 מונה לשמש כסגן רמטכ"ל צבא איראן.
בעקבות מעורבותו בטרור ובפרויקט הגרעין של איראן הוטלו עליו עיצומים על ידי מדינות רבות (ארצות הברית, קנדה, בריטניה, שווייץ ומדינות נוספות).
אחמד חִילמי עבד אל-באקי - באשא היה בנקאי פלסטיני וראש ממשלת הבובות שנקראה 'ממשלת כל פלסטין' משנת 1949 ועד פירוקה בשנת 1959.
נולד בצידון, לאב שהיה קצין בצבא האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1916 נלחם במלחמת העולם הראשונה בחזית סוריה.
עם הקמת ממשלת פייסל בסוריה בשנת 1918 היה מזכיר משרד הכספים, ובשנת 1919 היה שר האוצר עד נפילת מדינה זו ביולי 1920. לאחר מכן הוא התמנה לשר הכספים של עבר הירדן, תפקיד ממנו התפטר בדצמבר 1923 "מסיבות בריאותיות", בעקבות ביקורת שפורסמה עליו.
בשנת 1926 הגיע לירושלים, שם מונה על ידי המופתי אמין אל-חוסייני לממונה על הווקף.
לאחר רעידת האדמה בארץ ישראל ביולי 1927 הוא נתמנה לוועדה לענייני אשראי לסיוע לנפגעי הרעש.
בשנת 1930 ייסד עם חתנו עבד אל-חמיד שומאן את הבנק הערבי, וכיהן כמנהלו הראשון.
בשנת 1933 הקים את הבנק החקלאי הערבי שנפתח בתחילת 1934. הבנק הערבי סייע בפיתוח כלכלי של ערביי ארץ ישראל על ידי השקעות בפיתוח מסחר ותעשייה.
בהתאם שותף חילמי בישיבות שעסקו בפרויקטים שונים כמו פיתוח אדמות החולה והקמת נמל בעזה.
עד סוף שנות ה-30 היה חילמי מנהל הבנק הערבי.
לאחר מכן הוא נפרד מהבנק הערבי ונהיה מנהל הבנק החקלאי הערבי שהתחרה בבנק הערבי.
בשנות ה-30 היה חילמי פעיל בניסיונות למנוע מכירת קרקעות ליהודים.
הוא הבטיח לכפריים סיוע כלכלי לנזקקים לכך, כדי שימנעו ממכירת אדמותיהם ליהודים.
בין השאר הוא רכש מכספי הבנק אדמות עבור ערביי אום ח'אלד למניעת מכירת הקרקעות לקרן הקיימת.
הוא היה פעיל בהקמת ועמד בראש "קופת האומה להצלת הקרקעות" על מנת למנוע מכירת אדמות ליהודים-ציונים.
בשנת 1943 הוא היה מעורב ברכישת קרקעות בכפר ענאן כדי למנוע את מכירתם ליהודים ובחידוש פעילות קופת האומה.
החל משנת 1931 עמד חילמי בראש ועדה שארגנה תערוכות של תוצרת ערבית לעידוד קניית תוצרת ערבית והימנעות מרכישה מיהודים.
עם הקמת חברה שארגנה את התערוכה הועמד חילמי בראשה.
חילמי היה מזוהה עם מפלגת אל-איסתקלאל הפאן-ערבית.
עם הקמת הוועד הערבי העליון בשנת 1936, נמנה חילמי על חבריו, בתור מומחה לענייני כספים.
בסוף ספטמבר 1937, בעקבות רצח לואיס אנדרוס, הוא נעצר על ידי שלטונות המנדט יחד עם חברים נוספים בוועד הערבי העליון, והוגלה לאיי סיישל.
הוא שוחרר בדצמבר 1938 והתיישב בקהיר, בה השתתף בדיונים עם הבריטים לפרסום הספר הלבן.
הוא הורשה לשוב לארץ ישראל בתחילת 1940. בסוף שנת 1943 הוא היה שותף בדיונים לחידוש הוועד הערבי העליון.
לאחר שחזר כיהן כסגן נשיא הוועד הערבי העליון וכאחראי על גזרת ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר קום מדינת ישראל נמלט לקהיר, שם נבחר על ידי מועצת הליגה הערבית לראש ממשלת כל פלסטין.
הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1948–1963, ושימש כנציג-משקיף של ערביי פלסטין בליגה הערבית.
מת בלבנון ביוני 1963, ונקבר במתחם הר הבית ב-30 ביוני 1963.
אחמד ג'מאל היה פסנתרן ג'אז בעל השפעה, בעיקר על מוזיקאים-עמיתים כמוביל הרכבי ג'אז קטנים המתבססים על נגינת הפסנתר המינימליסטית והווירטואוזית שלו ושליטתו במתח המוזיקלי.
ב-2011 נבחר על ידי קוראי המגזין דאון ביט להיכל התהילה של הג'אז.
אחמד ג'מאל נחשב ל"פסנתרן של פסנתרנים" - והותיר חותם על מוזיקאים ענקים כמו מיילס דייוויס.
במהלך הקריירה שלו שנמשכה שבעה עשורים, ג'מאל הקליט יותר מ-60 אלבומים.
אלבומו האחרון, Ballades, יצא ב-2019.
נולד בשם פרדריק ראסל ג'ונס (Frederick Russell Jones) בפיטסבורג והחל לקבל הכשרה מקצועית בגיל שבע.
ב-1950 עבר לשיקגו וב-1952 התאסלם ועבר לזרם האחמדי של האסלאם.
ב-1951 הקליט את תקליטו הראשון עם הרכב בשם "שלושת המיתרים" שכלל הרכב משתנה של נגני קונטרבס ונגן הגיטרה ריי קרופורד (Ray Crawford).
ב-1955 שונה שם השלישייה ל"שלישיית אחמד ג'מאל" וההרכב הוחתם בחברת "ארגו" מבית צ'ס רקורדס.
ב-1958 החליף המתופף ורנל פורנייה (Vernel Fournier) את הגיטריסט קרופורד והתקליט שהקליטו באותה שנה, יחד עם נגן הבס ישראל קרוסבי (Israel Crosby) But Not for Me הפך ללהיט שצעד גם במצעד הפופ וחצה את גבולות הג'אז.
ההצלחה הכלכלית איפשרה לג'מאל לפתוח מועדון-מסעדה בשם "The Alhambra".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוציא ג'מאל הן יחד עם הטריו והן בהרכבים אחרים מספר אלבומים שזכו להצלחה מסחרית וביקורתית כגון Listen to the Ahmad Jamal Quintet, Alhambra, All of You, Poinciana ו-Ahmad Jamal at the Penthouse יוצא הדופן שהוקלט עם תזמורת כלי מיתר בת 15 נגנים.
ב-שנות ה-70 של המאה ה-20 ידעה הקריירה של ג'מאל ירידה מסוימת, אף על פי שהוציא תקליטים שזכו להערכה ביקורתית והשפעה כגון The Awakening מ-1970 ו-Freeflight מ-1971.
ב-שנות ה-80 של המאה ה-20 זכו תקליטים שהקליט בשיתופי פעולה להצלחה כגון In Concert שהקליט עם נגן הוויברפון גארי ברטון ו-The Essence שהקליט עם נגן הסקסופון ג'ורג' קולמן.
ב-1985 הופיע בפסטיבל הג'אז של מונטריאול והתקליט שתיעד את ההופעה Live at the Montreal Jazz Festival 1985 זכה לביקורות חיוביות במיוחד.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 זכו לביקורות חיוביות התקליטים Chicago Revisited: Live at Joe Segal's Jazz Showcase ו-I Remember Duke, Hoagy & Strayhorn בו ניגן סטנדרטים מאת דיוק אלינגטון, הוגי קרמייקל ובילי סטרייהורן.
סגנון הנגינה של ג'מאל ייחודי בווירטואוזיות השקטה שלו, שאינה מהממת את המאזין בצלילים אלא להפך, משתמשת בנגינה חסכונית מאוד, שבה רגעי השקט יוצרים תחושת מתח ודינמיות.
נגינתו השפיעה באופן מכריע על מיילס דייוויס ורד גרלנד.
אחמד דבאח הוא ראש המועצה המקומית דיר אל אסד.
בעבר היה חבר הכנסת מטעם קדימה וראש עיריית שגור.
בצעירותו היה דבאח מורה בבית ספר יסודי.
דבאח היה מנכ"ל חברת "סאלח דבאח ובניו", הכוללת רשת סופרמרקטים, חווה לגידול ושיווק בשר, והוא מקימו של קניון דבאח בדיר אל-אסד.
בבעלות משפחתו יש משחטה המספקת את רוב הבשר הטרי בארץ.
בשנת 1992 הצטרף דבאח לליכוד.
בבחירות לכנסת השבע עשרה הוצב במקום ה־51 ברשימת קדימה
ובבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה־36. לאחר התפטרותו של אבי דיכטר מהכנסת באוגוסט 2012 התמנה דבאח לחבר הכנסת ושימש בתפקיד קרוב לחצי שנה עד הבחירות לכנסת התשע עשרה בינואר 2013, בה הוצב במקום ה-9 ולא נכנס לכנסת.
דבאח היה מתומכיה של ציפי לבני בבחירות 2008 ובשנת 2012 העביר את תמיכתו לשאול מופז.
דבאח פקד אנשים רבים לקדימה ובשל כך יש שכינו אותו "קבלן קולות".
לאחר סיום כהונתו בכנסת נבחר לראשות מועצת דיר אל אסד בשנת 2013 ברוב של 93.5% מהקולות בסיבוב השני.
אחמד וסלים היא סדרת אנימציה אינטרנט קומית שנוצרה על ידי "שוגר זאזא" – תום טרגר ואור פז.
הסדרה מתארת את קורותיו של טרוריסט שרוצה שבניו ילכו בדרכו.
יאסר מג'ייף - אביהם של אחמד וסלים.
טרוריסט אשר רוצה שגם בניו יהיו טרוריסטים.
יושב לרוב בספה, מדבר עם חבוב, או יורה באנשים ונוהג להגיד את המשפט: "סתום ת'פה, יפוסי!".
אכפת לו מבניו מאוד, אבל בעיקר רוצה שכבר יהיו טרוריסטים מוצלחים שימשיכו את דרכו.
חברם של חבוב, מועצת הטרוריסטים, מוחמד אחמדנינג'אד, ובן הדוד של אחמד וסלים, אוסמה בן לאדן.
אחמד מג'ייף - בנו הבכור של יאסר.
נוהג לקלל את סלים, לכנות אותו כהומו ולהתחיל עם בחורות, אך ללא הצלחה.
יש פעמים שלאחמד אכפת מסלים, אך ממשיך, בהתנהגותו אליו.
אוהב לשחק בגיטר הירו עם סלים ובלעדיו, סימס, ולהיות במחשב.
שונא את בנו של חבוב, חפיף.
סלים מג'ייף - בנו הקטן של יאסר, נוהג להתעצבן על אחמד.
אוהב גיטר הירו, סימס, ולהיות במחשב.
לעיתים קרובות נמצא עם אחמד, ונוהג לריב איתו.
למרות התנהגותו והעצבים עליו, הוא אוהב את אחיו הבכור מאוד.
חבוב - חברו הטוב של יאסר, נוהג לצחוק על בניו של יאסר כיוון שאינם טרוריסטים.
ולפעמים גם על יאסר עצמו.
יש לו בן ששמו חפיף.
מעצבן, לא חכם במיוחד ומדבר מהר.
חפיף - בנו המעצבן של חבוב שמדבר מאוד מהר ונלהב ביותר.
התפוצץ בבניין, אך נראה ששרד לפי מה שהיה בסוף הפרק.
השפה שבה הדמויות בסדרה מדברות היא שילוב של השפות ערבית, עברית, אנגלית, ג'יבריש, צרפתית, איטלקית, יוונית, רוסית ואוקראינית.
המילים הכי נפוצות שמופיעות בכל פרק הן פאדג' ובננה.
בנוסף, הם משתמשים בשמות של אנשים מפורסמים כדי לרמוז על המאפיינים שלהם.
לדוגמה: המונח "מייקל ג'ורדן" משומש לתיאור המילה "קפיצה" משום שג'ורדן נחשב לאחד המטביעים הגדולים בתולדות ליגת ה-NBA.
סגנון האנימציה הממוחשבת שמדמה אנימציה ידנית של גזירי נייר מושפע מהסדרה סאות' פארק.
כמו כן, יש התייחסות לתופעות אינטרנטיות ודיגיטליות.
למשל, פרק שהוא פרודיה על משחק המחשב "אייסי טאוואר".
ליאסר, אביהם של אחמד וסלים, יש משפט מחץ, "ג'א-פיל מאוסה יא פוסי!" ("סתום ת'פה, חתיכת נקבה!"), אותו הוא אומר לפני שהוא יורה באחת מנשותיו בלי להסתכל בה.
השימוש בהומור שחור נועד לבקר את האלימות נגד נשים בחברה הערבית.
צעקה המצולמת מזווית עין הציפור
כל פרק מסתיים בכך שמישהו צועק "אחמד את סלים!" (אחמד וסלים), במבט למעלה תוך כדי שהמצלמה מסתובבת (בדרך כלל אביהם של אחמד וסלים יאסר צועק).
לעומת זאת, בפרק "איך הטרוריסט גנב את הכריסמס", יאסר עומד לומר "אחמד את סלים!" אבל אומר "סופגניה!" במקום זאת.
בנוסף לכל הפרקים הללו שודר בערוץ ביפ פרק פיילוט לטלוויזיה של "אחמד וסלים".
שאר הפרקים המתוכננים בוטלו, עקב ירידתו של הערוץ מהמסך, אך ניתן לצפות בפרק הפיילוט באתר ובאפליקציית 12+.
הפרק באורך 22 דקות ומשמש כגרסה ארוכה של פרק 7, כאשר לאחר שאוסמה בין לאדן נתפס הוא דורש מיאסר להפציץ את שגרירות צרפת, והוא דורש מאחמד וסלים (שבינתיים מתכוננים לדייט) לבנת את הפצצה.
אחמד זכי ימאני היה פוליטיקאי סעודי, שר הנפט במשך 24 שנים (1962–1986), וחבר בכיר באופ"ק במשך 25 שנה.
אחמד זכי ימאני נולד ב-1930. את לימודיו עשה במוסדות נחשבים ברחבי העולם, ובהם: בית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק, ובית הספר למשפטים בהרווארד.
את תואר הדוקטור שלו קיבל מאוניברסיטת אקסטר, באנגליה.
באמצע שנות ה-50 התחתן עם אישה עיראקית, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
ימאני שימש כיועץ קרוב לממשלה הסעודית כבר בשנת 1958.
ב-1962 התמנה לשר הנפט של הממלכה, תפקיד עתיר כוח והשפעה, בה קשר עוד בשנות ה-60 קשרים עם מדינות המערב רוכשות הנפט.
בראשית שנות ה-70 הוביל ימאני את המעבר של מדינות המפרץ הפרסי ממשטר של זיכיונות לחברות מפיקות נפט למשטר של שותפות בין החברות למדינות, דבר שהעלה במידה רבה את תקבולי המדינות מהפקת הנפט והגדיל את מעורבותן של הממשלות בקביעת מדיניות החברות.
ימאני גם הוביל בשנת 1972 להידוק הקשרים בין סעודיה לארצות הברית וניסה לחתום עם ארצות הברית הסכם ארוך טווח, שעל פיו ארצות הברית תתחייב לקנות כמויות גדולות של נפט מסעודיה, וסעודיה תתחייב להשתמש ברווחים בהשקעות בארצות הברית.
הסכם זה נדחה בסופו של דבר על ידי ארצות הברית ולא יצא אל הפועל.
במחצית השנייה של 1973 היה בין מובילי חרם הנפט הערבי, שקבע מכסות נפט למדינות המערביות השונות בהתאם לידידותן עם הערבים והביא להעלאה דרמטית במחירי הנפט, וכפועל יוצא, למשבר האנרגיה העולמי.
הוא דרבן את חברות אופ"ק לרסן את ייצור הנפט שלהן ולהעלות את מחירי הנפט באופן משמעותי.
בזכות מהלך זה נודע שמו של ימאני בעולם המערבי.
הוא ניהל שיחות עם מדינות מערביות שונות, שבמהלכן קשר בין תמיכה בעמדה הערבית לחוזי אספקת נפט לאותן מדינות.
דיבורים על הסכמים כאלו עם בריטניה, צרפת, מערב גרמניה, איטליה ויפן הוצגו על ידי מבקריהן כמינוי ימאני ל"שר החוץ" ה"אמיתי" של מדינות אלו.
במהלך שנת 1974 התמודד ימאני עם ניסיונות של יבואניות הנפט במערב להתארגן כנגד קרטל הנפט של אופ"ק והוביל קו מרוכך כלפי המערב תוך הצהרות על ניסיונות להוריד מחירים ולהגדיל את התפוקה.
באותה שנה הוא חתם על הסכם עם ארצות הברית.
במרץ 1975 התחתן עם אשתו השנייה, תמאם אל-אנבר, ולהם חמישה ילדים.
בדצמבר אותה שנה, נלקחו ימאני ואחרים משרי אופ"ק כבני ערובה על ידי הטרוריסט הבינלאומי איליץ' רמירס סאנצ'ס, הידוע לשמצה כ"קרלוס" או "קרלוס התן", וכמה מחברי באדר מיינהוף בווינה, אוסטריה.
הפעולה תוכננה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין בראשות ודיע חדאד, על פי הערכות בהזמנת מועמר קדאפי, שליט לוב, או סדאם חוסיין, שליט עיראק, במטרה להעלות את מחיר הנפט בניגוד למתוכנן בידי שרי אופ"ק.
קרלוס התבקש מפורשות בידי מזמיני הפעולה להוציא להורג את ימאני, בשל קשריו עם המערב, ועמו את שר הנפט האיראני ג'משיד אמוזגאר, שהואשם כמשרתו של השאה.
בסיום האירוע, לאחר שבני הערובה שוחררו, ובהם גם שרי הנפט האיראני והסעודי, זומן קרלוס לעדן לשימוע; הוא נדרש לנמק את אי-חיסולם של השרים.
אף על פי שחדאד החליט לשחררו ללא עונש, בעקבות האירוע הוא סולק מן החזית העממית, ומאז היה לשכיר חרב שפעל שלא במסגרת ארגון כלשהו.
ב-1982 התמנה כמלך סעודיה פהד בן עבד-אלעזיז בן עבד-אלרחמן, חברו של ימאני לממשלת 62' (פהד כיהן באותה ממשלה כשר הפנים).
החל מראשית שנות ה-80 החל שפל ממשי במשק הנפט: חלה ירידה בתפוקה, ביצוא ובמחירי הנפט, ועקב כך קטנו ההכנסות וקרנות הרזרבה.
ב-1985 כבר הוערכו הכנסות הנפט של הממלכה בפחות מ-28 מיליארד דולר (לעומת 100 מיליארד ב-81'), ואחוז הנפט הסעודי מכלל השוק העולמי עמד על 17% בלבד (לעומת 37% ב-76').
בתחילה, בראשית 1980, ביקש ימאני להמשיך בהיקף הגבוה של הפקת הנפט בידי סעודיה, כאשר גורמים אחרים בממשלת סעודיה דרשו לצמצם את הפקת הנפט כדי למנוע ירידת מחירים.
אולם בהמשך עבר ימאני לקיצוניות השנייה וקבע מדיניות של צמצום הפקה סעודית כדי למנוע ירידת מחירי נפט.
במדיניותו זו אף הפר הוראות של המלך שהיה זקוק להכנסות הנפט.
אולם מדיניותו כשלה ובשנת 1985, לאחר שהפקת הנפט הסעודית צומצמה דרסטית, כדי לכסות על הפקת יתר על ידי מדינות אופ"ק אחרות, שינה ימאני כיוון ועבר לתמיכה בהגברת הפקת הנפט כדי לדחוף החוצה מהשוק יצרני נפט יקר כמו בריטניה.
אולם מדיניות זאת הביאה לקריסת מחירים לה ימאני לא ציפה, מ-$25 ל-$10 לחבית והחמירה עוד יותר את המצב הכלכלי של סעודיה.
בעיצומו ובעטיו של משבר זה הדיח פהד את ימאני מתפקידו כשר הנפט, בשל חילוקי דעות על קביעת מדיניות הנפט.
בפיטורים היה מעורב גם חשש של בית המלוכה הסעודי מהיווצרות מוקדי כוח מחוץ למשפחה, בתחום האנרגיה.
לאחר פיטוריו פרש ימאני לעסקים פרטיים.
בין שנת 1987 ל-1996 היה, בין היתר, בעליו של מותג השעונים השווייצרי "vacheron constantin" (ואשרון קונסטנטין).
ישנן השערות לפיהן שעון של המותג, בעיצובו של האמן ריימונד מורטי, ששוויו נאמד בקרוב לתשעה מיליוני דולרים, נמצא בבעלותו של ימאני.
ב-1990 הקים ימאני את המרכז ללימודי אנרגיה גלובלית.
החל מראשית שנות ה-2000, התגורר ימאני בלונדון.
שייח אחמד בן מוחמד אאל ת'אני היה מושל דוחה ואחיו של אמיר קטר הראשון ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני.
כשדודו נפטר, הפך למפקד הצבא כאשר נלחמו נגד כוחותיו של מידהט פאשה ממצרים העות'מאנית.
הוא הפך לשליט הראשי של משפחת אל ת'אני לאחר התפטרותו של אחיו ג'אסם בשנת 1900 ועד השתלטותו של מוחמד בנו.
שייח אחמד בן מוחמד אאל ת'אני נרצח על ידי משרתו בדוחה בדצמבר 1905.
מובארכ בן אחמד אאל ת'אני
מוחמד בן אחמד אאל ת'אני
עבדאללה בן אחמד אאל ת'אני
עלי בן אחמד אאל ת'אני
עבדאל א רחמאן בן אחמד אאל ת'אני
נאסר בן אחמד אאל ת'אני
חאלד בן אחמד אאל ת'אני
עבדאל עזיז בן אחמד אאל ת'אני
סייף בן אחמד אאל ת'אני
ג'אבר בן אחמד אאל ת'אני
אחמד בן אחמד אאל ת'אני
אחמד בן מוחמד בן ח'ליפה אאל ח'ליפה היה השליט הראשון של בחריין ומייסד שושלת בית ח'ליפה.
נקרא גם אחמד הכובש - "אחמד אל-פאתח" (أحمد الفاتح) על כך שכבש וייסד את בחריין.
אחמד בן מוחמד בן ח'ליפה אאל ח'ליפה נולד בכווית במהלך המאה ה-18. ב-1783, השתלט בהצלחה על חצי האי קטר ועל ההאי בחריין כשקרב המפנה שהוביל לניצחונו הוא הקרב על א-זובארה.
בשנת 1868 הפסידו צאצאיו במלחמת קטר–בחריין למשפחת אאל ת'אני היריבה שהשתלטה על קטר ושולטת במקום נכון למאה העשרים ואחת.
היו לו ארבעה בנים ובת אחת: עבדאללה - שהיה בנו הבכור ויורשו, סלמאן, מוחמד, יוסף והבת אמנה.
ב-18 ביולי 1795 נפטר השליט בבחריין ונקבר בטירת דיוואן, שנמצאת בשטח העיר מנאמה.
אחמד חגאזי (בערבית מצרית: أحمد حجازي; נולד ב-25 בינואר 1991) הוא כדורגלן מצרי המשחק באל-איתיחאד בעמדת הבלם.
חגאזי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של איסמאעילי.
ב-24 בנובמבר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-22 בדצמבר 2011 חגאזי חתם בפיורנטינה מהסרייה א' ששילמה 1.5 מיליון אירו על כרטיס השחקן שלו.
ב-18 בנובמבר 2012, חגאזי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד אטאלנטה ואת שער הבכורה שלו הבקיע ב-28 בנובמבר במסגרת הקופה איטליה נגד יובה סטאביה.
ב-12 בדצמבר עבר ניתוח לשחזור הרצועה הקדמית ברגלו, ניתוח שהשבית אותו לחצי שנה מהמגרשים ולכן סיים את העונה מוקדם מהצפוי.
בספטמבר נפצע שוב באותו מקום ונעדר כחצי שנה מהמגרשים בשנית.
ב-2 בפברואר 2015 חגאזי הושאל לפרוג'ה מהסרייה ב'.
ב-1 בספטמבר 2015 חגאזי חזר למצרים וחתם באל אהלי לחמש שנים.
ב-17 ביולי 2017 חגאזי הושאל לווסט ברומיץ' אלביון מהפרמייר ליג עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה.
ב-12 באוגוסט חגאזי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד בורנמות' בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בסיום המשחק, חגאזי נבחר לשחקן המצטיין.
ב-18 בדצמבר 2017 הודיעה הקבוצה כי היא מימשה את האופציה על חגאזי.
ב-26 באוקטובר 2020 הושאל חגאזי לאל-איתיחאד הסעודית לעונה אחת.
ביולי 2021 חתם רשמית באל-איתיחאד לעונה וחצי.
ב-3 בספטמבר 2011 חגאזי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מצרים במשחק נגד במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012. חגאזי נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2017 ומונדיאל 2018. ב-4 ביוני 2013 חגאזי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
נכלל בסגל נבחרת מצרים לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
נבחרי גביע אפריקה לאומות 2017
סייד אחמד ח'ומייני (בפרסית: سید احمد خمینی; 14 במרץ 1946 – 17 במרץ 1995) היה בנו הצעיר של המנהיג העליון של איראן, האייתוללה רוחאללה חומייני ואביו של חסן ח'ומייני.
היה "יד ימינו" של אביו בתקופה שלפני, במהלך ואחרי המהפכה האיראנית.
הוא היה החוליה המקשרת בין אביו לבין הפקידים וציבור.
הוא מת ממחלת לב בגיל 49 ונקבר ליד אביו.
אחמד חומייני נולד בעיר קום, איראן ב-15 במרץ 1946 (אם כי מספר מקורות קבעו את שנת הולדתו כ-1945), בקום הוא רכש את השכלתו היסודית והתיכונית בבית הספר אוהדי והאקין נזמי.
ולאחר מכן החל בלימודים בסמינר ללמודים תאולוגים איסלמים והמשיך בקורסי חווזה יסודיים ותיכוניים.
הוא הצטרף בחשאי לאביו, רוחאללה חומייני, לאחר שאביו הוגלה לנג'ף.
אשתו של אחמד חומייני הייתה פאטמה סולטאני טבטבאי, בתו של האייתוללה הגדול מוחמד באגר סולטאני טבטבאי בורוג'רדי, אחייניתו של האימאם מוסא סאדר, המנהיג הדתי השיעי של לבנון.
לפי התקשורת הפרו-ממשלתית האירנית, אחמד חומייני לקה בדום לב ב-12 במרץ 1995, ונכנס לתרדמת.
הוא מת חמישה ימים לאחר מכן, ב-17 במרץ 1995, שעות לאחר שהתחבר למכונות תומכות חיים.
ממשלת איראן הודיעה על שני ימי אבל לאומי לאחר מותו של אחמד חומייני.
אחמד חומייני קבור ליד אביו במקדש הגדול מדרום לטהראן.
לפחות עיתונאי אחד התייחס בחשדנות למותו, ואמר ש"הוא מת בשנתו", מבלי להזכיר את התקף הלב חמישה ימים לפני התרדמת ואחריו.
על פי ה"טהרן טיימס" דיווח כי השמועות בנוגע למותו של אחמד חומייני פורסמו במקור על ידי אלירזה נוריזאדה , שלכאורה היה "מרגל בריטי".
בנו של אחמד, חסן חומייני "אישר" את השמועות וחזר על הטענה שהן נוצרו על ידי "מרגל בריטי".
מקורות חוץ ממשלתיים טוענים שאחמד חומייני מת לאחר שעבר עבירה על מהפכת המנהיג העליון, האייתוללה סייד עלי חמינאי, והנשיא, האשמי רפסנג'אני.
בהזדמנויות רבות, חסן חומייני עצמו טען בפומבי שאביו הורעל על ידי סוכני המודיעין האירניים על ידי כדורים שקיבל אביו בבית החולים.
באחד המקרים הוא אמר לנדר ג'הנבאני , שהיה סגן מפקד חיל האוויר הקיסרי, שהוא זר.
ג'הנבאני השיב: "לא, כל אבותיי היו איראנים".
אחמד ביקר באזורים העניים במדינה כדי ללמוד את המחסור בהם ודיווח על ממצאיו לאימאם חומייני.
קריירת חייו הפוליטית החלה לאחר מותו של אחיו, מוסטפא חומייני.
ב-6 השנים שלאחר מות אביו הוא נשא במספר תפקידים ניהוליים.
הוא כיהן כראש המטה של אביו עד מות אביו ב-1989, מקיץ 1988 עד 1989. לאחר מות חומייני, הוא היה אחד ממקבלי ההחלטות בכל הנושאים הרשמיים יחד עם רפסנג'אני וחמינאי.
הוא היה חבר במועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן מבלי למלא תפקיד ביצועי כלשהו.
הוא היה חבר במועצה העליונה של מהפכת התרבות לפי הוראתו הרשמית של עלי חמינאי.
הוא קבל את תפקיד המשגיח על המאוזוליאום של חומייני.
בכמה הזדמניות הוא התבטא כנגד אמריקה, ישראל ומה שהוא כינה "קפיטליסטים איראנים נצלנים".
במהלך משבר בני הערובה באיראן, היה לו "תפקיד בולט" בו הוא השמיע "הצהרות אנטי-אמריקאיות נוקשות".
לטענת בני הערובה, לאחר ביקורו של אחמד בשגרירות לאחר שנכבשה על ידי נאמניו של החומייני, הוא בירך את הנאמנים על פעולתם.
הוא הדגיש כי חלק מבני הערובה היו סוכני CIA זאת על סמך המסמכים שהתגלו בשגרירות.
הוא חזר על איומיו של אביו "להעמיד חלק מהשבויים למשפט בגין ריגול", אם השאה שהופל על ידי המהפכה "לא יוחזר לאיראן".
במהלך מלחמת איראן–עיראק, תפקידו היה לדווח לאביו בנושאים כלליים מספסלי הממשלה והעברת מסרים של האימאם לפקידים ולאחרים.
הוא גם נהג לשמש כיועץ לאביו ולפקידים אחרים.
ב-29 באפריל 1989, אחמד חומייני כתב מכתב שפנה לאייתוללה מונתזרי בו ציין שמונתזרי אינו מייחס חשיבות ל"שיחות של האימאם".
בהצגת רשימה האשמות, ניסה אחמד חומייני להראות שהנהגתו של מונתזרי תזיק למהפכה.
בתגובה, מונתזרי הגן על המהדי האשמי, איש דת שיעי איראני שהודח מאוחר יותר.
אחמד מוחמד עטיה בחר , שהיה ידוע גם בכינוי אבו אכרם, היה סגן יושב הראש הראשון של המועצה המחוקקת הפלסטינית, יושב ראש הפרלמנט של חמאס ברצועת עזה וחבר הלשכה המדינית של חמאס.
בחר נולד בעזה, והיה פרופסור ב.
בשל פעילותו במסגרת חמאס, נעצר בידי הביטחון המסכל בעת מבצע המעצרים הנרחב של אנשי חמאס בעזה ב-1996 ובאקט של השפלה, גולח זקנם של בחר ושל מחמוד א-זהאר בידי מוסא ערפאת בעת המעצר.
מעשה זה, בין היתר, שימש הצדקה לרציחתו של ערפאת בספטמבר 2005.
בחר נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם חמאס בבחירות ב־2006. בעקבות הסכם מכה בין חמאס לפת"ח מונה בחר לסגנו של יושב ראש המועצה המחוקקת הפלסטינית עזיז דוויק ב-18 בינואר 2006. לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה הוא היה ליו"ר הפרלמנט הפלסטיני של חמאס ברצועת עזה.
באפריל 2007 נשא בחר ח'טבה (דרשה) בטלוויזיה בה התפלל לאללה שיהרוג את .
ב-17 בנובמבר 2023, דווח כי הוא מת לאחר שמספר ימים קודם לכן נפצע בהפצצה של חיל האוויר הישראלי בעזה במלחמת חרבות ברזל.
אחמד זיידאבאדי (בפרסית: احمد زیدابادی; נולד ב-31 באוגוסט 1965) הוא עיתונאי, סופר, פרופסור למדעי המדינה, מומחה ליחסי איראן-ישראל ופעיל פוליטי איראני.
הוא מזוהה עם התנועה הרפורמית האיראנית ונעצר מספר פעמים בשל התבטאויותיו כעיתונאי.
במהלך שהותו בכלא, זיידאבאדי זכה בשני פרסים בינלאומיים: "פרס עט הזהב לחופש לשנת 2010" ו-".
אחמד זיידאבאדי נולד במחוז כראמן שבדרום מזרח איראן.
הוא למד באוניברסיטת טהרן שם סיים דוקטורט ביחסים בינלאומיים.
נושא עבודת הדוקטורט שלו שבהמשך פרסם כספר היה "דת וממשל בישראל", שהפך אותו למומחה בנושא ישראל והמזרח התיכון.
הוא נשוי למדיה מוחמדי, שהוריה היו אסירים פוליטיים בשל התבטאויותיהם נגד המלך האחרון של איראן, מוחמד רזא.
לזוג שלושה ילדים: פרהאם, פרסה ופּויה, והם מתגוררים בטהרן.
במהלך מעצרו בשנת 2009, מדיה הורשתה לבקר אותו לראשונה בכלא אווין ב-17 באוגוסט, כחודשיים לאחר מעצרו, ולאחר מכן, פגשה אותו עוד פעם אחת בלבד, בחודש ספטמבר, שם סיפר לה כי עינו אותו במהלך חקירה.
שווי הנקי מוערך כיום בכ-5 מיליון דולרים.
זיידאבאדי התחיל את קריירת העיתונות שלו בעיתון הלאומי Ettela'at בשנת 1989. בשנת 1992, כשגולאם-חוסיין קרבסשי, שהיה אז ראש העיר הרפורמי של טהרן הקים את Hamshari (העיתון הראשון באיראן שהודפס בצבע) הוא עזב את Ettela'at והצטרף אליו.
באותו הזמן הוא כתב גם למגזין החודשי Iran-e farda וערך את העיתון Azad לכמה חודשים בין 1999–2000. בשנת 1997, הוא הפך להיות אחד מהעיתונאים הפרה-רפורמים הכי מכובדים וידועים באיראן.
במהלך השנים, הוא נעצר פעמים רבות בשל דעותיו המתנגדות למשטר האיראני והזדהותו עם הזרם הרפורמי.
ב-2000, אנשי ממשל אנטי-רפורמים ניסו לסגור עיתונים רפורמים ובמסגרת זו זיידאבאדי, שהיה אחמד מהעיתונאים הרפורמים הידועים ביותר, זומן לראשונה למשפט, ולאחר שאיחר להתייצב בבית המשפט הוא נעצר.
לאחר ששוחרר, הוא המשיך לכתוב מנקודת מבטו הרפורמית: באפריל 2007, הוא כתב מכתב למנהיג העליון האיראני עלי ח'אמנאי בו שאל אותו מדוע אסור להביע ביקורת כלפי המנהיג ומדוע האזרחים האיראנים חייבים להחזיק באותן דעות כמו המנהיג בנוגע לתוכנית הגרעין באיראן.
ב-2009 נעצר זיידאבאדי על רקע הבחירות לנשיאות איראן ביוני של אותה שנה: בחודשים שלפני הבחירות הוא ניסה לשכנע את מוחמד ח'אתמי, נשיא איראן לשעבר, לא לרוץ שוב לנשיאות בטענה שהוא דמות תרבותית ולא פוליטית שלא מסוגל להנהיג מדינה מסובכת כמו איראן, ותמך במתמודד רפורמי אחר, עבדאללה נורי.
כמעט מיד לאחר הבחירות הוא נעצר בטענה שניסה להוביל "מהפכה רכה".
זיידאבאדי נעצר לראשונה ב-28 ביולי שנת 2000 לאחר שלפי התובע האיראני סעיד מורתווזי, הוא סירב להתייצב בבית המשפט לאחר שזומן.
הוא שהה חודשיים בבידוד עד שהועבר למחלקה עם סוחרי סמים וגנבים, ומשם עבר למחלקת "Amuzeshga": חינוך מחדש.
בהמשך גם שהה זמן מה ב"כלא 59", בו מתעללים באסירים בחומרה.
הוא שבת רעב ל-12 ימים כדי למחות על תנאי המעצר שלו, ולבסוף שוחרר ב-28 בפברואר 2001. ב-13 במרץ 2001 נעצר שוב בעקבות גל מעצרים של פעילים רפורמים אך נשיא הפרלמנט האיראני, מהדי כרובי, שילם עבורו ערבות של 70,000 דולר ודאג לשחרורו.
בשנת 2003 הוא נידון ל-23 חודשי מאסר שבהמשך קוצרו ל-13 חודשים בשל "תעמולה נגד הרפובליקה האיסלאמית, דעה פומבית מטרידה ופעילות נגד הבטיחות הלאומית", בנוסף, נאסר עליו להשתתף באירועים פומביים ולכתוב כעיתונאי לחמש שנים.
המכתב הפומבי שכתב ב-2007 הוא אחת מהסיבות שבגללן נידון לשש שנות מאסר ב-21 ביוני 2009. בכלא התעללו ועינו אותו רבות כדי שיסכים להתנצל על המכתב שכתב לח'אמנאי, ועל כך שפנה אליו כ"מנהיג" במקום "מנהיג עליון".
גם הקשר שלו למועמד הרפורמי לנשיאות לשעבר כרובי, שהיה באותו הזמן במעצר בית, גרם לכליאתו.
הוא הוחזק בבידוד 141 ימים, ואשתו סיפרה כי הבידוד והשקט שהוחזק בו השפיע עליו עד כדי כך ש"הוא רצה להתאבד".
לאחר התקופה בבידוד, הוא הועבר למחלקה עם אסירים נוספים בבית הכלא אווין, עד שבפברואר 2010 עבר לבית הכלא גוהרדשט שנמצא בעיר כרג' שליד טהראן.
ב-21 במאי 2015, יומיים לפני שהיה אמור להשתחרר מהכלא, הוגלה לעיר גונבאד שנמצאת בצפון מזרח איראן וב-23 ביולי 2015, כשביקר את משפחתו בטהרן, שוחרר לאחר שקיבל שיחת טלפון מהרשויות שהוא לא נדרש לחזור לגונבד.
גינוי מעשי הטרור של חמאס
עם פרוץ מתקפת הפתע של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, הוא הביע ביקורת על איראנים שחגגו את המתקפה של חמאס על תושבי ישראל.
"אף אדם רציונלי לא חוגג תוצאה של משחק שרחוק מלהסתיים.
התחרות בין ישראל וחמאס בשלביה המוקדמים, ומתקפה משפילה על ישראל לא שווה לניצחון".
לזיידאבאדי מאז ומתמיד היו דעות מנוגדות ממנהיגיה הקיצוניים של איראן בנוגע לישראל ותפקידה במזרח התיכון.
במהלך שהותו בכלא, הוא זכה בשני פרסים בינלאומיים.
ב־17 דצמבר 2009, הודיעו לו על זכייתו ב"פרס עט הזהב לחופש לשנת 2010" מטעם ארגון העיתונאים העולמי.
הפרס מכיר בפעילות היוצאת מן הכלל, של כתיבה ומעשים פעילים, של אדם אחד, ארגון או קבוצה של אנשים שפועלים למען חופש העיתונות.
ב-2011, נבחר לזכות ב"פרס גויירמו קאנו לחופש העיתונות העולמי לשנת 2011" של ארגון האומות המאוחדות.
הוא נבחר על ידי חבר שופטים של 12 מומחי עיתונות מרחבי העולם.
נשיאת השופטים, דיאנה סנגהור, אמרה על הבחירה בזיידאבאדי:
"הפרס מביע הוקרה כלפי האומץ יוצא הדופן שלו, התנגדות למשטר, מחויבות לחופש הביטוי, דמוקרטיה, זכויות אדם, סובלנות ואנושיות.
חוץ ממנו, הפרס הכספי יוענק גם למספר עיתונאים איראנים שנמצאים במעצר כרגע".
הפרס נוצר על ידי ארגון ארגון האומות המאוחדות ב-1997 כדי להוקיר את עבודתם של אנשים או ארגונים אשר מקדמים את חופש הביטוי, במיוחד אם הפעילות הזו מסכנת את חייהם.
הזוכים מקבלים פרס כספי בסך 25,000$.
אחמד בן יחיא חמיד א-דין היה ממלכי הממלכה המותוואכלית של תימן ושלט במדינה מ-1948 עד מותו ב-1962.
שלטונו התאפיין באכזריות ובחוסר עקביות, מה שהפך אותו למוקד לניסיונות הפיכה והתנקשות תכופים.
בסופו של דבר, נפלה הממלכה זמן קצר לאחר מותו.
מנעד אויביו היה רחב - מבני משפחה שאפתניים ועד פאן-ערבים ורפובליקנים שכינו אותו "אחמד השטן".
עם זאת, הוא נשאר פופולרי בקרב נתיניו, במיוחד בני השבטים הצפוניים שכינו אותו "הטורבן הגדול".
בשל יכולתו להימלט מניסיונות ההתנקשות רבים, הוא נודע בשם "אל-ג'ין".
כמו אביו, הוא היה שמרן, אך בכל זאת כרת בריתות עם ברית המועצות, סין הקומוניסטית ורפובליקת מצרים, שסיפקו כולן סיוע כלכלי וצבאי לממלכתו.
בריתות אלו היו מונעות במידה רבה מרצונו לגרש את הבריטים מדרום תימן ולהחזיר את שטח פרוטקטורט עדן כחלק מ"תימן הגדולה".
בהמשך, הוא פנה נגד מצרים וברית המועצות.
לאחר מותו, שתיהן תמכו בהפיכה רפובליקנית נגד בנו ויורשו.
אחמד בן יחיא היה בנו הבכור של יחיא חמיד אלדין, מענף חמיד אל-דין של שושלת אל-קאסימי.
יחיא היה אימאם של זרם הזיידיה של האסלאם השיעי, שרווח בקרב שבטים בצפון תימן, משנת 1904, כאשר הוא ירש את אביו.
יחיא קיבל את התואר מלך תימן עם התפרקות השלטון העות'מאני על המדינה ב-1918.
הוא היה נמוך וחזק והיו לו עיניים בולטות.
אף על פי שכתב שירה מנעוריו, הוא נודע במזגו הנפיץ.
נפוצו סיפורים שכשהיה סטודנט למשפטים, הוא התעמת עם עמיתים סטודנטים באיומי סכין כדי להישבע שיתמכו בו יום אחד בתור האימאם.
בדצמבר 1916, במהלך מלחמת העולם הראשונה, פתח אחמד במרד צבאי נגד אביו, לאחר שביקש סיוע מהאמירויות האידריסידיות של מחוז עסיר שלו ברית עם הבריטים בחודש הקודם.
הסיבה עמדה בהתנגדות לעות'מאנים השולטים (שאביו היה קשור אליהם), שלכאורה ירו לעבר מכה, הרגו "אנשים מלומדים" וירו על הכעבה.
הוא נתמך על ידי השבט ובקאל, חמדאן, בני חרית' ובני מטר.
המרד החל בארץ הבני מטר.
עד 23 בדצמבר, אחמד הטיל מצור על צנעא.
ראשית הקריירה וההפיכה של 1948
בשנות ה-20 וה-30, אחמד סייע לאביו בהרכבת ממלכתו באמצעות אסטרטגיה, דיפלומטיה, לוחמה שבטית ותככים.
אחמד ירש מאביו תכונות של חוסר אמון עמוק בחידושים וסלידה עמוקה מכל שינוי בשיטות הממשל שנותרו כמעט ללא שיני מאז ימי הביניים.
בעודו מושל הוא הקיף את עצמו ברפורמיסטים, לעומת זאת.
הוא תמיד ניסה לשמור את הפלגים קרובים אליו אבל מזגו ההפכפך לעיתים קרובות בגד בו.
בשנת 1944 בבית המשפט שלו בתעז, הוא נשמע קורא: "אני מתפלל לאל שלא אמות לפני שאצבע את חרבי כאן בדם של המודרניסטים האלה".
ההתפרצות גרמה לאחמד מוחמד נועמאן, מוחמד אל-זובאירי ו"ליברלים" עתידיים נוספים (במובן התימני של עצמאים תימנים ורפורמים מתונים) לעזוב את חצרו ולברוח לעדן.
שם הקימו את התנועה התימנית החופשית.
אולם התנהגותו השרירותית והבלתי יציבה לא הפחיתה מהפופולריות שלו בתעז.
בעודו שימש כמושל הרס את קברו של אבן עלוואן ללא כל מחאה מצד אנשי דת שאפיים.
עם זאת, הוא לא היה דוקטרינר זיידי.
בשנת 1952 הוא כלא בחאג'ה זיידים שתקף איש דת באיב על דרשה שהיללה את שלושת הח'ליפים לפני עלי.
למרות שחייליו היו זיידים ואוכלוסיית תעז שאפי, משקיף בריטי מצא "יש נאמנות כמעט אוניברסלית לתימן, אם לא לדמותו של האימאם..."
בפברואר 1948 יחיא, שלושה מבניו ויועצו הראשי נרצחו בהפיכה, שבה הוכרז המנהיג הדתי עבדאללה בן אחמד אל-ווזיר כאימאם.
בנו של יחיא (ואחיו של אחמד) איברהים בן יחיא מונה לראש "הממשלה החוקתית".
איברהים היה במרד גלוי נגד אביו במשך שנה לאחר שברח והצטרף לקבוצה בשם "תימנים חופשיים" בפרוטקטורט עדן ב-1946. התוכנית לרצוח בו-זמנית את אחמד בתעז נכשלה, והוא התקדם לחאג'ה שם סיפקו שבטים נאמנים לכוחותיו.
בנו השלישי של יחיא, יחיא חמיד אלדין, אז מושל מחוז איב הדרומי אך אהוב על השבטים הצפוניים, גייס את הכוחות הללו למען אחיו אחמד, נכנס לצנעא וסיים את הממשלה המהפכנית קצרת המועד.
אחמד גמל לו בתפקידים של ראש הממשלה ומושל צנעא.
בתמיכת השבטים הצפוניים כמו גם מעוז השאפי של אחמד בתעז, קושרו הקושרים תוך ארבעה שבועות.
האימאם החדש אחמד, כל נאסיר לי-דין אללה ("מגן דתו של אלוהים") ישלוט מתעיז, בעוד צנעא נמסרה לבוזזים.
גם ליברלים לא קשורים נסחפו ברשת.
כשלושים נערפו ראשים, והשאר נשלחו לצינוקים.
רובם שוחררו תוך שנתיים, לעיתים קרובות לאחר כתיבת חנופה קיצונית לאימאם, אך אחרים נותרו בכלא להרבה יותר זמן.
כמלך אחמד היה פתוח יותר לקשרי חוץ מאביו, אבל הוא מעולם לא התיר יחסים חופשיים עם עמים אחרים.
שלטונו היה אוטוקרטי ושמרני; הוא מעולם לא ביטל הצעות.
נאמר שכל פרט, קטן או טריוויאלי ככל שיהיה, צריך היה לקבל את אישור האימאם, אפילו כדי להעביר משאית ממשלתית תעז או פרדות כדי לקבל מספוא.
מושל עדן דיווח, "הכל תלוי בהנהון של המלך.
ובכל זאת מצבו פתטי, כי הוא יודע שאין לו חברים."
לעולם החיצון, האימאם כמעט ולא היה מוכר, ציין רק בגלל התנהגות מוזרה לכאורה.
בשנת 1950 צוין דו"ח שירות קווי כאשר הוא ובנו מוחמד אל-בדר נישאו לשתי אחיות, אחיות בבית החולים היחיד בצנעא.
למרות שאביו אסר על כלי טיס לאחר תאונה קטלנית, אחמד היה מוקסם מהם ועם עלייתו על כס המלכות קנה שני מטוסי DC-3 ועוד אחד בשנת 1951. כל המטוסים, לעומת זאת, עמדו לרשות האימאם האישית.
הצוות השוודי היה מבועת מהפקודות הלא עקביות שלו.
המוזיאון שהיה פעם ארמון שלו (כיום כבר אינו פתוח לקהל הרחב) מכיל כביכול את "האוסף המוזר שלו של מאות בקבוקים זהים של או דה קלן, מקרנים, סרטים, רובים, תחמושת וחרבות, דרכונים, שעונים שווייצרים מותאמים אישית ובגדים מוכתמים בדם."
לשינויים במצב הרוח ולהתנהגותו הבלתי צפויה היו כמה מקורות.
העיקרי שבהם היה ההתמכרות שלו לתערובת של סמים, בעיקר מורפיום, שאותו לקח בגלל השיגרון הכרוני שלו.
הוא חי בפחד ממוות פתאומי ומגמול אלוהי.
הוא היה נתון לאמונות על טבעיות, התייעץ עם אסטרולוגים ולעיתים קרובות היה נכנע ל"משברים מיסטיים" שבמהלכם היה צם ומתנתק מהעולם למשך שבועות.
מטרת המדיניות היחידה שלו כאימאם הייתה לגרש את הבריטים מעדן ולהחזיר את מדינת החסות ל"תימן הגדולה", כפי שאביו ראה זאת.
אחמד גם האמין שבריטניה עומדת מאחורי המזימה שהרגה את אביו.
עדן היה גם מרכז לתנועת תימן החופשית, אוסף של אינטלקטואלים ולאומנים בעלי נטייה רפובליקנית שהיו גולים מהצפון .
הרטוריקה פנתה לעימותי גבול וב-26 במרץ 1955 האשים אחמד את בריטניה בהרג מספר תימנים ב"מתקפה אכזרית" בדרום תימן.
הוא נבהל עוד יותר מהתוכנית הבריטית לאגד 18 ממלכות שייח וסולטנות קטנות בתוך מדינת החסות, מה שיגבש טריטוריה תחת הגנה בריטית, טריטוריה שתימן עדיין טענה לבעלות עליה.
המתיחות עם עדן הבריטית גרמה לאחמד להתגבר על האנטגוניזם שלו לסעודיה, אותה ירש גם מאביו).
בשנת 1955, תימן החלה בשיחות במטרה להיכנס לברית צבאית עם מצרים, סוריה וסעודיה.
התחממות היחסים עלתה במקביל לצורך הסעודי בעובדים זרים כדי לשרת את תעשיית הנפט המתרחבת שלה, ובאותה שנה קבעה ממשלת סעודיה שתימנים יוכלו להיכנס ללא היתרי עבודה.
מצרים וסוריה חתמו על הסכם ליצירת ברית צבאית ערבית חדשה ב-3 במרץ 1955. האינטרס של מצרים היה להרכיב ליגה פאן-ערבית כדי להתמודד עם הנטייה הפרו-מערבית של הסכם עיראק-טורקיה האחרון (שעם הוספת פקיסטן ובריטניה הגדולה תיקרא הסכם בגדד).
עד סוף מרץ הודו מקורות דיפלומטיים מצריים שסוריה, תחת לחץ דיפלומטי מצד טורקיה ועיראק, מסרבת להתקדם בתוכניות להגנה משותפת ועשויה להחליט לסגת אם ההסכם ימשיך לאסור על החתומים לחתום על אמנת הגנה כלשהי עם כל אומה לא ערבית.
מצרים הצליחה להציל פנים, כאשר ב-26 במרץ 1955 הכריז ראש הממשלה חסן בקהיר כי תימן תצטרף לברית מצרים-סוריה-סעודי ותשתתף בוועידת ראשי הממשלה הבלתי מתוכננת בקהיר לסיום ההסכם.
ב-1955 דוכאה הפיכה של קבוצת קצינים ושניים מאחיו של אחמד, כשהאימאם אחמד התעמת אישית עם כמה ממשתתפי ההפיכה.
ב-1958, לאחר שמצרים וסוריה הכריזו על איחודן להקים את הרפובליקה הערבית המאוחדת, האימאם אחמד הסכים להשתתף בקונפדרציה בין ממלכתו לרפובליקה המאוחדת.
עם זאת, הקונפדרציה התפרקה ב-1961, מה שגרם לאימאם לכתוב שיר המבקר את הנאצריזם.
יחסי המלך עם יהודי תימן
החלטת האימאם התקבלה בהפתעה, הן מבחינת ההשלכות הדתיות והן מבחינת ההשלכות הפוליטיות.
על פי הדיווחים, יהודים שהתלוננו בפני האימאם שאינם מסוגלים למכור את רכושם קיבלו עצות כיצד הם יכולים לשחרר את רכושם ולסיים את דרכם.
הודעתו גרמה ליציאה המונית של יהודים, שזכתה לכינוי מבצע על כנפי נשרים, שהתרחשה מיוני 1949 ועד ספטמבר 1950. בתקופה זו עלו לישראל כ-50,000 יהודי תימן, כולל אלו שעלו בדצמבר 1948.