tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אקסיס אוף ג'אסטיס-סדרת קונצרטים ערך 1 (2004)
(אלבום קאברים בשיתוף אומנים אורחים דוגמת סרג' טקיאן, טום מורלו ועוד)
ג'ון דאולנד היה משורר, מלחין, זמר ונגן לאוטה אנגלי.
המוזיקה הכלית שחיבר זכתה לתחייה ורכשה לה מקום ברפרטואר של נגני הלאוטה, הויולה דה גמבה, והגיטרה במאה העשרים.
הסברה המקובלת היא שדאולנד נולד בלונדון.
ידוע שבשנת 1580 נסע לפריז, שם הועסק בשירותו של השגריר בחצר המלוכה הצרפתית.
באותה תקופה הפך לקתולי, וטען מאוחר יותר שבשל כך לא הוצעה לו משרה בחצר הפרוטסטנטית של המלכה אליזבת (למרות שדבר החלפת הכנסייה שלו לא נודע בציבור, ומוזיקאים קתוליים אחרים זכו לקבל משרות בחצר המלכה).
הוא הועסק במשך שנים רבות בחצרו של כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
בשנת 1606 שב לאנגליה, ובשנת 1612 זכה למשרה בחצרו של ג'יימס הראשון כנגן לאוטה.
לא ידוע על יצירות שחיבר מאז ועד מותו בלונדון בשנת 1626.
רוב יצירותיו נכתבו ללאוטה, ורובן הועברו בכתב-יד בלבד.
יצירתו הידועה ביותר היא "פאוואן הדמעות" (Lachrimae Pavan), שנכתב ככל הנראה סביב 1590 ונודע בכל אירופה.
היצירה זכתה לעיבודים שונים וכן לסדרות של ואריציות מאת מלחינים כמו: תומאס מורלי, ויליאם בירד, היינריך שיידמן, יאקוב ואן-אייק ורבים אחרים.
מוטיב הפתיחה של היצירה לבדו שימש לפתיחתם של פאוואנים רבים.
ב-1600 פרסם את הפאוואן בגרסה קולית, כשיר הלאוטה "Flow My Tears", להלן הבית הראשון שלו:
את ספר היצירות לקונסורט (1604) פתח בסדרה של שבעה פאוואנים, תחת הכותרת Lachrimae או Seaven Teares Figured in Seaven Passionate Pavans לחמש ויולות דה גמבה ולאוטה.
הפאוואן הפותח את הסדרה מבוסס גם הוא על "פאוואן הדמעות", וששת הפאוואנים העוקבים מתבססים על רעיונות אשר מופיעים בפאוואן הראשון.
המוזיקה של דאולנד, וחלק ניכר מהטקסטים לשיריו, הם מלנכוליים באופיים, לפי האופנה המקובלת בתרבות החצר האליזבתית.
הוא כתב יצירה תחת משחק המילים בכותרת Semper Dowland, semper dolens (תמיד דאולנד, תמיד מדוכא), ולעיתים היה חותם את שמו "ג'ון דאולנד של הדמעות" (John Dolandi de Lachrimae).
למרות שמעולם לא נשכח באנגליה (וספר שיריו הראשון אף הודפס מחדש ב-1844), העניין ביצירתו התעצם בראשית המאה ה-20, בעיקר בזכות פועלם של המלחינים פיטר וורלוק ובנג'מין בריטן.
שירו של דאולנד Come Heavy Sleepe, the Image of True Death, נתן את ההשראה ליצירתו של בריטן Nocturnal after John Dowland for guitar, אשר נכתבה בשנת 1964 עבור הגיטריסט ג'וליאן ברים.
ביצירה זו שמונה וריאציות המבוססות על נושאים מתוך השיר או הליווי שלו בלאוטה, אשר נפתרות לנגינת גיטרה של השיר עצמו.
ב-1972 פורסמה המונוגרפיה המקיפה הראשונה אודותיו.
הרכב הקונסורט אוף מיוזיק (Consort of Musicke) ערך בשנים 1976-1981 את ההקלטה החלוצית של מכלול יצירות דאולנד.
יוצרים עכשוויים הקליטו ביצועים של יצירותיו של דאולנד.
בשנת 1999 הוקלט בחברת ECM New Series האלבום "In Darkness Let Me Dwell" ובו ביצועים חדשים לשיריו של דאולנד, בביצועם של הטנור ג'ון פוטר, נגן הלאוטה סטפן סטבס, והכנרת מאיה הומבורגר, יחד עם מוזיקאי הג'אז האנגלים ג'ון סורמן וברי גאי.
אלביס קוסטלו כלל הקלטה של יצירתו של דאולנד "Can she excuse my wrongs" (יחד עם Fretwork ו-The Composers ensemble) כרצועת בונוס בהוצאה המחודשת של אלבומו The Juliet Letters.
באוקטובר 2006 הושק לחנויות אלבומו של סטינג Songs from the Labyrinth בחברת ההקלטות דויטשה גרמופון.
סטינג, אשר תואר כמעריץ של דאולנד, הפיק את האלבום יחד עם נגן הלאוטה אדין קרמזוב.
ג'ון רודריגו דוס פסוס היה סופר וצייר אמריקאי.
דוס פסוס נולד בשיקגו, בן לעורך דין עשיר ממוצא מדייריאני פורטוגזי, שיכול היה להרשות לעצמו להעניק לבנו את החינוך הטוב ביותר.
ב-1907 הוא נשלח ללמוד בבית הספר קואט בוולינגפורד שבקונטיקט.
לאחר מכן הפליג ונסע עם מורה פרטי לטיול בן שישה חודשים לצרפת, אנגליה, איטליה, יוון, המזרח התיכון, ולמד ללמוד ולשלוט באומנות הקלאסית, באדריכלות ובספרות.
בשנת 1913 החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
בסיום התואר הראשון ב-1916 הפליג לספרד על מנת ללמוד אומנות ואדריכלות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הרוחשת באירופה, כשארצות הברית טרם הצטרפה אליה, התגייס דוס פסוס ביולי 1917 ל-S.S.U.60 AK של גיס האמבלונסים של נורתון-האג'ס, בצוותא עם חבריו אי.אי.
הוא עבד כנהג בפריז שבצרפת ובצפון-מרכז איטליה.
בתום הקיץ של שנת 1918 השלים דוס פסוס את הטיוטה של הרומן הראשון פרי עטו.
באותה עת הוא התגייס לחיל הרפואה של צבא ארצות הברית במחנה קריין שבפנסילבניה.
בסיום המלחמה הוא הוצב בפריז, שם ועדת החינוך של הצבא מעבר לים התירה לו ללמוד אנתרופולוגיה בסורבון.
דמות בטרילוגיה האמריקאית שלו עוברת אותה קריירת שירות צבאי ומוצבת בפריז לאחר המלחמה.
ג'ון דוס פסוס נחשב אחד מ"סופרי הדור האבוד".
הרומן הראשון שכתב פורסם ב-1920 ונקרא "יוזמה של איש אחד: 1917".
לאחריו פרסם את הסיפור האנטי-מלחמתי "שלושה חיילים", שהביא לו הכרה נרחבת.
רומנו מ-1925 על החיים בעיר ניו יורק, "מנהטן טרנספר", היה הצלחה מסחרית.
ברומן זה דוס פסוס החל לשלב טכניקות של זרם התודעה.
דוס פסוס המהפכן החברתי ראה את ארצות הברית כשתי אומות, אחת עשירה ואחת ענייה.
הוא כתב בהערצה על ארגון פועלי התעשייה של העולם ומחה על חוסר הצדק שבהרשעתם של סאקו וונצטי.
יחד עם אישים אחרים בארצות הברית ובאירופה, הוא פעל למען ביטול עונש המוות שנגזר עליהם, קמפיין שכשל בסופו של דבר.
ב-1928 שהה דוס פסוס חודשים אחדים ברוסיה על מנת ללמוד את השיטה החברתית הנהוגה במדינה.
ב-1937, במהלכה של מלחמת האזרחים בספרד, הוא שב לספרד בצוותא עם חברו ארנסט המינגוויי.
עם זאת, דעותיו על התנועה הקומוניסטית החלו להשתנות ולהפוך לביקורתיות יותר.
יחסיו עם המינגוויי והרברט מתיוס התקררו בשל ביקורתו על גישתם כלפי המלחמה ועל נכונותם לתמוך בתעמולה סטליניסטית ולהעניק לה מיוקרתם.
לאורכה של הקריירה הארוכה והמוצלחת שלו כתב דוס פסוס ארבעים ושניים רומנים, כמו גם שירים, מסות ומחזות, ויצר למעלה מארבע מאות יצירות אומנות.
עבודתו העיקרית היא הטרילוגיה האמריקאית: "המקביל הארבעים ושנים" (1930), "תשע עשרה תשע עשרה" (1932), ו"הכסף הגדול" (1936).
דוס פסוס השתמש בטכניקות ניסיוניות ברומנים הללו, במזגו גזירי עיתונים, אוטוביוגרפיה, ביוגרפיה, וראליסם בדוי על מנת לצייר פנורמה רחבה של התרבות האמריקאית במהלכם של העשורים הראשונים של המאה העשרים.
אף על פי שכל רומן עומד בפני עצמו, מתוכננת הטרילוגיה להיקרא כמכלול.
התובנות הפוליטיות והחברתיות של דוס פסוס ברומנים הללו מנבאות שחורות על השביל הפוליטי והכלכלי שאליו מנותבת ארצות הברית, ומעטות מבין הדמויות מצליחות להחזיק באידיאלים שלהם במהלכה של מלחמת העולם הראשונה.
ככל שדוס פסוס הזדקן הוא פנה לימין הפוליטי.
באמצע שנות השלושים הוא כתב סדרת מאמרים קוטלים אודות התאוריה הפוליטית הקומוניסטית ויצר קומוניסטי אידיאליסט ב"הכסף הגדול", שבמהרה נחרב עליו עולמו כתוצאה ממעשיה של קבוצת החשיבה במפלגתו.
בזמן שהסוציאליזם צבר תאוצה באירופה כתגובה לפשיזם, גרמה כתיבתו של דוס פסוס לירידה חדה במכירות הבינלאומיות של ספריו.
בכל זאת, ההכרה הניכרת בתרומתו בשדה הספרות בארצות אירופה תבוא רק שלושים שנה לאחר מכן, עת הוזמן ב-1967 לרומא על מנת לקבל את פרס פלטרינלי המכובד, בשל ייחודו הבינלאומי בספרות.
הגם שחסידיו של דוס פסוס גרסוכי התעלמו מעבודתו המאוחרת בשל השינוי שחל בדעותיו הפוליטיות, ישנה תמימות דעים בקרב המבקרים שאיכות הרומנים שלו הידרדרה משמעותית לאחר הניצחון שהשיגה ארצות הברית.
בשנים 1942 עד 1945 עבד דוס פסוס כעיתונאי בסיקור מלחמת העולם השנייה.
ב-1947 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לאומנות, אולם טרגדיה איומה ניחתה עליו כשבתאונת מכונית נהרגה אשתו מזה שמונה עשרה שנה, קתרין סמית, והוא איבד את ראייתו באחת מעיניו.
לבסוף הוא נישא לאליזבט הולדרידג' (1909–1998), הוא המשיך לכתוב עד למותו בבולטימור בשנת 1970.
גופתו נטמנה בבית הקברות הכנסייתי של אוקמיקו בקהילת קופל, במחוז ווסטרמורלנד שבוירג'יניה, לא רחוק מביתו.
לעבודותיו החלוציות של דוס פסוס בבדיה הלא-ליניארית הייתה השפעה עצומה בשדה הספרות.
במיוחד אלפרד דבלין בספרו "ברלין אלכסנדרפלץ" והטרילוגיה של ז'אן-פול סארטר "הדרכים לחופש", מראות את ההשפעה של שיטותיו.
במסה המצוטטת תכופות משנת 1936, מתייחס סרטר לדוס פסוס כ"סופר הגדול ביותר של זמננו".
ייתכן שהעבודה הידועה ביותר שהושפעה מדוס פסוס היא פרי יצירתו של סופר המדע הבדיוני ג'ון ברונר, זוכה פרס ההוגו לשנת 1968: "לא רומן: לעמוד על זנזיבר".
בספר משתמש ברונר בגזרי עיתונות בדויים, בהודעות טלוויזיה, וב"דוגמאות" אחרות שנלקחו מהחדשות והתקשורת הבידורית של שנת 2010.
ספר "The Unwinding" שפורסם בשנת 2013 נכתב בהשראת סדרת ספרים על ארצות הברית שדוס פסוס כתב בשנות ה-30.
לפני היהפכותו לסופר המוביל של זמנו, ג'ון דוס פסוס שרטט וצייר.
במהלכו של הקיץ של שנת 1922, הוא למד בבית הספר המילטון איסטר פילדס באוגנוקוויט שבמיין.
רבים מספריו פורסמו במהלכן של עשר השנים שלאחר מכן, ועוטרו בציורי עטיפה ואיורים פנימיים שדוס פסוס יצר.
ציוריו הושפעו ממגוון תנועות: הוא מיזג מרכיבים של אימפרסיוניזם וקוביזם, על מנת ליצור את סגנונו המיוחד.
עבודתו התפתחה ליותר מאשר תחביב זניח כשהוצגה התערוכה הראשונה שלו במועדון האומנות הלאומית של ניו יורק בשנת 1922, ובשנה שלאחר מכן במועדון האולפן של גרטרוד וויטני בעיר ניו יורק.
בעוד שדוס פסוס מעולם לא רכש הכרה כאומן גאון, הוא המשיך לצייר לכל אורך חייו ועבודתו זכתה להערכה רבה.
אומנותו שיקפה לעיתים קרובות את מסעותיו בספרד, מקסיקו, צפון אפריקה, וכן הרחובות ובתי הקפה ברובע מונפרנאס שבפריז, שם הוא נהג לבקר לעיתים תכופות ביחד עם רעיו ארנסט המינגוויי, בלייז צנדרס ואחרים.
בין 1925 ל-1927 כתב דוס פסוס מחזות, כמו גם יצר פוסטרים ויצר תפאורות עבור תיאטרון המחזאות הניו יורקי בעיר ניו יורק.
בשנותיו המאוחרות הוא הפנה את מאמציו לצייר את סביבת מקום מגוריו במיין ובוירג'יניה.
בתחילת 2001 נפתחה בספריית קווין בורו בעיר ניו יורק תערוכת "האומנות של ג'ון דוס פסוס", לאחר מכן היא הוצגה במקומות שונים ברחבי ארצות הברית.
פרס דוס פסוס הוא פרס ספרותי הניתן מדי שנה על ידי המחלקה לאנגלית ולשפות מודרניות באוניברסיטת לונגווד.
מטרת הפרס היא הענקת הכרה ל: "סופרים יצירתיים אמריקנים שהפיקו גוף ממשי של פרסום בולט המפגין מאפיינים של כתיבתו של דוס פסוס: חקירה נמרצת ומקורית של נושאים אמריקאיים ייחודיים, גישה ניסויית לצורה, ועניין בטווח רחב של חוויות אנושיות".
מנהטן טרנספר/ ג'ון דוס פסוס; תרגמו מאנגלית: דן דאור ואלי הירש.
ג'ון דאנסטפל היה מלחין אנגלי של מוזיקה פוליפונית בשלהי ימי הביניים וראשית תקופת הרנסאנס.
הוא היה בין המלחינים המפורסמים ביותר שפעלו בחלקה הראשון של המאה ה-15, כמעט בן-זמנו של ליונל פאואר והשפעתו הייתה רבה, לא רק באנגליה אלא גם ביבשת אירופה, בייחוד בסגנון המתפתח של האסכולה הבורגונדית.
בדרך כלל ניתנת עדיפות לאיות "דאנסטפל", השכיח כמעט כפליים בהתייחסויות מוזיקליות מ"דאנסטבל".
במקורות האנגליים המועטים קיימת התפלגות שווה בין b ל-p; עם זאת, המקורות החוץ-מוזיקליים של התקופה, ביניהם כאלה הטוענים להיכרות ישירה עם המלחין, מאייתים את שמו ב-p.
דאנסטפל נולד ככל הנראה בדאנסטבל, בדפורדשייר.
תאריך הולדתו משוער, בהסתמך על המוקדמות ביותר בין יצירותיו ששרדו עד היום (מסביבות 1410 - 1420), שמצביעות על תאריך לידה בסביבות 1390. רבים מפרטי חייו משוערים.
דבר אינו ידוע על הכשרתו המוזיקלית ועל הרקע שלו.
ברור שהיה אדם משכיל מאוד, אם כי אין תיעוד לקשר עם אוניברסיטת אוקספורד או קיימברידג'.
מקובל על רבים, שעבד בשירותו של ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, בנו הרביעי של הנרי הרביעי ואחיו של הנרי החמישי.
במסגרת זו שהה תקופת מה בצרפת, בחצר של בורגונדיה, שם התקבלו הוא והמוזיקה שלטו בברכה, הואיל והדוכס היה עוצר של צרפת משנת 1423 עד 1429, ואחר מושל נורמנדיה משנת 1429 עד מותו בשנת 1435. השפעתו של דאנסטפל הייתה רבה על גיום דופאי, שהיה המלחין הבא אחריו בחשיבותו.
דאנסטפל החזיק בנחלה בנורמנדיה, כמו גם בקיימברידג'שייר, אסקס ולונדון, על פי רישומי מס משנת 1436. אחרי שבשנת 1437 הלכה לעולמה עוד פטרונית שלו, המלכה האם ג'ואן, היה כנראה בשירותו של המפרי, דוכס גלוסטר, בנו החמישי של הנרי הרביעי.
שלא כמלחינים רבים באותה תקופה, נראה שדאנסטפל לא היה איש דת, אם כי יש קישורים למנזר סנט אלבנס ; כנראה היה נשוי, על סמך רישום של נשים שנשאו את שמו באזור הכמורה שלו, והייתה לו גם אחוזה בהרטפורדשייר.
נוסף לעבודתו כמלחין, יצא לו בתקופתו שם של אסטרונום, אסטרולוג ומתמטיקאי (לדוגמה, ספר בספריה הבודליאנית, כתוב ברובו בכתב ידו של ויליאם וורסטר, מאשר כי מידע מסוים הכלול בו הועתק מכתבי דאנסטפל).
כמה מעבודותיו האסטרולוגיות השתמרו בכתב יד, כנראה שלו.
לקשרים של דאנסטפל עם מנזר סנט אלבנס יש לפחות שני אזכורים:
אב המנזר וטהאמסטד עמד בקשרים עם הדוכס מגלוסטר והמוטט מושווה הקצב של דאנסטפל, Albanus roseo rutilat, שחלק מן הטקסט הלטיני שלו עובד כנראה בידי וטהאמסטד משיר ישן יותר, נכתב בבירור בשביל סנט אלבנס, אולי לצורך ביקור הדוכס מבדפורד במנזר בשנת 1426.
התוכנית של וטהאמסטד לספריה מפוארת למנזר בשנים 1453-53 כללה שנים-עשר חלונות זכוכית צבעוניים, המוקדשים למקצועות הלמידה השונים.
דאנסטפל מוזכר באופן ברור, אם גם בעקיפין, בכמה מבתי השיר שאב המנזר חיבר לכל חלון, לא רק בנושא המוזיקה אלא גם באסטרונומיה, רפואה ואסטרולוגיה.
דאנסטפל מת בערב חג המולד של שנת 1453, כפי שמצוין בכתובת על גבי לוח המצבה שלו, שהיה במקום קבורתו, כנסיית סנט סטיבן וולברוק בלונדון עד שזו נהרסה בשרפה הגדולה של 1666. הכתובת, הקובעת גם שהיה לו "ידע נסתר בכוכבים", תועדה ברשומות של ראשית המאה ה-17 ונקבעה מחדש בכנסייה ב-1904.
מעט מאוד כתבי-יד מקוריים של יצירות דאנסטפל עודם קיימים באנגליה, והדבר נכון גם לגבי מלחינים אחרים בני המאה ה-15. אנגליה הייתה אומנם מרכז של פעילות מוזיקלית, שתפוקתה אף עלתה, במובנים מסוימים, על זו של האסכולה הבורגונדית, אך כמעט כל המוזיקה הושמדה בין 1536 ל-1540 כשהמנזרים פורקו בצו הנרי השמיני.
כתוצאה מכך, היה הכרח לשחזר את יצירותיו של דאנסטפל ממקורות ביבשת אירופה (שהעיקריים בהם צפון איטליה והאלפים הדרומיים).
מן העובדה, שהעתקים רבים מספור של יצירותיו נמצאו בכתבי יד איטלקיים וגרמניים אפשר להסיק, שתהילתו נפוצה ברבים.
המשורר הצרפתי מרטין לה פרנק דיבר בשבחו כשכתב בפואמה המחורזת שלו Le Champion des Dames שה-contenance angloise ("קלסתרו או המסווה האנגלי") של דאנסטפל השפיע על דופאי ובנשואה.
כמה עשורים אחר כך, בסביבות 1476, הציגו המלחין והתאורטיקאי הפלמי יוהנס טינקטוריס כ-fons et origo, התומך העקרי, באמנות החדשה שמקורה באנגליה.
ה"קלסתר האנגלי", שמרטין לה פרנק לא הגדיר, התייחס מן הסתם לסגנונו האופייני של דאנסטפל, שעשה שימוש בהרמוניה משולשת מלאה, לצד נטייה ברורה למרווח הטרצה.
בהנחה, שדאנסטפל עשה כמה שנים ביבשת עם הדוכס מבדפורד, הרי שהתוודע אל הפובורדון הצרפתי; הוא שאל לעצמו כמה מן המצלולים ויצר הרמוניות אלגנטיות במוזיקה שלו עצמו, בשימוש בטרצות וסקסטות.
מאפיינים אלה, כשמתייחסים אליהם כמכלול, מגדירים לכאורה את המוזיקה של הרנסאנס המוקדם ודברי הפרשנות של לה פרנק ושל טינקטוריס מרמזים לאפשרות, שרבות מן התכונות האופייניות האלה צמחו באנגליה והכו שורש באסכולה הבורגונדית בסביבות אמצע המאה.
שתי בעיות גדולות ניצבות לפני מוזיקולוגים החוקרים כיום את המאה ה-15: ראשית, הקביעה אילו מן היצירות האנונימיות הרבות שנותרו לפליטה נכתבו על ידי אילו מלחינים ושנית, התרת הסבך של ייחוסים סותרים.
דאנסטפל היה אחד הראשונים שחיברו מיסות תוך שימוש במלודיה יחידה בתור קנטוס פירמוס.
דוגמה טובה לטכניקה זו היא Missa Rex seculorum שלו.
הנעימה הפופולרית "או רוזה בלה", שלפנים חשבו אותה ליצירה של דאנסטפל, מיוחסת כיום לג'ון בדינגהם.
עם זאת, כיוון שחלק גדול כל כך מרפרטואר המזמורים האנגליים ששרד מן המאה ה-15 הוא אנונימי וידוע כי דאנסטפל כתב רבים מהם, רוב החוקרים חושבים זאת לסביר - מסיבות סגנוניות וסטטיסטיות גם יחד - שכמה מן המזמורים האנונימיים מן התקופה הזו נכתבו למעשה בידי דאנסטפל.
ג'ון דאלי הוא כנר אמריקאי, נגן כינור שני ברביעיית גוארנרי.
דאלי נולד במדיסון, שבמדינת ויסקונסין, בארצות הברית, ולמד אצל אפרם צימבליסט.
דאלי נמנה עם סגל המורים של קונסרבטוריון אוברלין, משתתף בפסטיבל מרלבורו והוא "אמן הבית" באוניברסיטת אילינוי.
במשך השנים הרבה דאלי להופיע ברחבי ארצות הברית, קנדה, אירופה, יפן, אוסטרליה וניו זילנד, הן ברסיטלים והן כסולן עם תזמורת.
כיום הוא נמנה עם סגל המרצים בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת מרילנד.
דאלי מנגן בכינור ניקולא לופו, שנבנה בצרפת ב-1810.
דאלי היה חבר ברביעיית המיתרים אוברלין.
יוהנס "ג'ון" הנדריקוס הוברט דה מול (בהולנדית: Johannes "John" Hendrikus Hubert de Mol; נולד ב-24 באפריל 1955) הוא איש טלוויזיה הולנדי, הידוע במיוחד בשל פיתוח הפורמט לתוכנית "האח הגדול" ולתוכנית The Voice.
דה מול ייסד את חברות ההפקה אנדמול וטלפה.
בשנת 2005 העריך המגזין פורבס כי דה מול הוא אחד מחמש מאות האנשים העשירים בעולם, והונו מוערך ב-2.5 מיליארד דולר.
דה מול התחיל את הקריירה שלו כטכנאי בתחנת רדיו, ובשנת 1979 ייסד חברת הפקות בשם "John de Mol Productions" שהפיקה תוכן עבור תחנות טלוויזיה מקומיות.
ב-1994 חבר למפיק העל ההולנדי יופ ואן דן אנדה להקמת חברת אנדמול.
בשנות קיומה הפיקה החברה פורמטים מצליחים לטלוויזיה בכל העולם כאחד נגד מאה וגם דיל או לא דיל, אך עיקר פרסומה ביצירת פורמט הטלוויזיה "האח הגדול", העוקב אחר חבורת אנשים המסוגרים בבית בו מותקנות מצלמות העוקבות אחר מעשיהם עשרים וארבע שעות ביממה.
הצלחת החברה הביאה להנפקתה בבורסה ההולנדית לפי שווי שוק של 109 מיליון יורו בשנת 1996, עוד בטרם הצלחת "האח הגדול" אותה הפיקה בין 1997 ל-1999. בשנת 2000 מכר דה מול את מניותיו באנדמול לחברה הספרדית "טלפוניקה" שרכשה את כל החברה עבור 11 מיליארד מארק גרמני.
הוא המשיך לשמש בתפקיד מנהל יצירתי בחברה עד 2004.
בשנת 2005 ייסד דה מול את ערוץ הטלוויזיה טלפה שרכש את זכויות השידור של ליגת העל ההולנדית בכדורגל והפיק גם תוכנית ברוח תוכנית הטלוויזיה השוודית "משלחת רובינסון", פורמט דומה וקודם ל"הישרדות".
התחנה שידרה בתחילה רק בערבים, ובשעות הבוקר שודר בה ערוץ ניקלודאון.
הערוץ החל לשדר תוכנית בצורה מלאה ב-16 בדצמבר 2006 ושינה את שמו ל"טיין" (Tien).
שידורי הערוץ כשלו מבחינה מסחרית, והוא נמכר לחברת RTL בהולנד, שסגרה את הערוץ, והעבירה חלק מתוכניות הטלוויזיה שבו כגון שידורי ליגת העל ההולנדית לתחנות שהיא מפעילה.
בשנת 2007 שב ורכש דה מול את אנדמול כחלק מקבוצה לה שייכים גם החברה האיטלקית מדיה-סט וסילביו ברלוסקוני, ששילמה 4.6 מיליארד על מנת לרכוש את אנדמול.
בדצמבר 2009 הגיע לישראל כדי להשתתף ב"פסטיבל ראש פינה לטלוויזיה".
באפריל 2013, רכשה אנדמול יותר מ-50% מחברת ההפקות הישראלית קופרמן, שבבעלות משותפת של אלעד קופרמן וינון קרייז.
אנדמול רכשה את כל המניות של קרייז, שהיה יו"ר ומנכ"ל אנדמול, וקיבלה שליטה בחברה.
החברה שינתה את שמה ל"אנדמול שיין ישראל", וקופרמן המשיך לנהל אותה.
דה מול הרחיב את עסקיו אל מחוץ לתחום הטלוויזיה.
הוא בעל מניות עיקרי בחברת ספייקר יצרנית המכוניות, בית השקעות בשם CYRTE, חברת הטלקומוניקציה ורסטל והחזיק מניות במועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
במרץ 2015, מכר את חברת טלפה מדיה (Talpa Media) לחברת ITV, רשת הטלוויזיה המסחרית הגדולה בבריטניה, תמורת סכום של כ-1.1 מיליארד יורו.
דה מול גרוש מהזמרת וילקה אלברטי.
בנם הוא השחקן ג'וני דה מול.
ג'ון תומאס דוויט היה שחיין אוסטרלי.
היה אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה 100 מטר חופשי.
דוויט נולד וגדל בגרנוויל, פרבר במערב סידני.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית כסף.
מדליית כסף במשחה 100 מטר חופשי בתוצאה של 55.8 שניות, אחרי חברו לנבחרת ג'ון הנריקס שקבע שיא עולם חדש של 55.4 שניות, ולפני גארי צ'פמן (56.7 שניות) אף הוא מאוסטרליה.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 8:23.6 דקות, לפני ארצות הברית (8:31.5 דקות) וברית המועצות (8:34.7 דקות).
כשחיין שני הוא שחה תוצאה של 2:06.4 דקות, התוצאה המהירה בתחרות.
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים וחצי ונשבר על ידי סטיב קלארק מארצות הברית (54.4 שניות).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בקארדיף ויילס בשנת 1958 זכה דוויט ב-3 מדליות זהב, במשחה 110 יארד חופשי (56.6 שניות), במשחה שליחים 4x220 יארד חופשי (8:33.4 דקות) ובמשחה שליחים 4x110 מטר מעורב (4:14.2 דקות).
באולימפיאדת רומא (1960) זכה דוויט בשתי מדליות, מדליית זהב ומדליית ארד.
מדליית זהב במשחה היוקרתי ביותר 100 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 55.2 שניות, לפני לאנס לארסון מארצות הברית (55.2 שניות) ומנואל דוס סנטוס פילו מברזיל (55.4 שניות).
מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:13.8 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 8:10.2 דקות ויפן (8:13.2 דקות).
כשחיין שני הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:03.2 דקות.
באחת ההחלטות המעוררות מחלוקת הגדולות במשחקים האולימפיים, במשחה 100 מטר חופשי, ששת שופטי המקום היו חלוקים בדעותיהם.
מתוך שלושת שופטי המיקום למקום ראשון, שני שופטים קבעו ניצחון לדוויט ואחד ללארסון.
מתוך שלושת השופטים למקום שני, שניים קבעו כי דוויט סיים שני ואחד לארסון.
שלושת השופטים במסלולו של דוויט מדדו תוצאה של 55.2 שניות ושלושת השופטים במסלול של לארסון מדדו תוצאות מהירות יותר (שופט אחד מדד 55.0 שניות, ושני שופטים מדדו 55.1 שניות).
הגיבוי הידני הבלתי רשמי, של השעון האלקטרוני אף הוא הראה שלארסון שחה מהר יותר, אבל, השופט הראשי של התחרות היה הפוסק האחרון ובחר להתייחס רק לשופטי המיקום ולהתעלם משופטי הזמן ולכן, מדליית הזהב הוענקה לדוויט ומדליית הכסף הוענקה ללארסון.
נוסף לכך הוא קבע לשני השחיינים תוצאה זה של שיא אולימפי חדש של 55.2 שניות.
במשך שנים המשיכו האמריקאים למחות על ההחלטה, אך ללא הועיל.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש דוויט משחייה תחרותית והחל לעבוד בחברת ספידו.
במהלך השנים התקדם וניהל את המחלקה האירופאית ואחר כך את המחלקה הבינלאומית.
בשנת 1979 הקים חברה פרטית לציוד שחייה.
בשנות ה-80 ניהל את הוועד האולימפי האוסטרלי והיה מעורב בזכייתה של סידני במכרז האולימפי.
בשנת 2006 היה מנהל המשלחת האוסטרלית למשחקי חבר העמים.
בשנת 1979 זכה דוויט להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
בשנת 1989 זכה במינוי חבר מסדר אוסטרליה.
ג'ון דאדלי, הדוכס הראשון מנורת'מברלנד , אביר מסדר הבירית היה גנרל ואדמירל אנגלי.
שירת כלורד הראשון של האדמירליות וכמנהיג מפלגת הרפורמה הדתית בחצרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה והיה אחד המקורבים אליו ביותר בימיו האחרונים.
לאחר מות הנרי, שימש כאפוטרופסו של המלך-הילד אדוארד השישי, מלך אנגליה והוביל את ממשלתו בין השנים 1550–1553 בהן הנהיג למעשה את הממלכה.
בשל יוזמתו להכתיר את ליידי ג'יין גריי למלכת אנגליה, לאחר מות אדוארד, הואשם בבגידה חמורה, נדון למוות והוצא להורג בעריפת ראש.
לפני מותו חזר באופן פומבי לאמונה הקתולית.
בזיכרון הפופולרי נחרט דאדלי כפוליטיקאי מוכשר ויצירתי, תככן ואופורטוניסט שהצליח לעטוף את שאיפתו לשררה, עושר וכבוד באצטלה של עשייה למען ממלכתו.
בנו רוברט דאדלי, רוזן לסטר, היה מועדף בחצר המלכה אליזבת הראשונה.
אביו של ג'ון דאדלי, אדמונד דאדלי, היה שר האוצר של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
אולם הוא נאשם בבגידה כאשר ג'ון היה בן ארבע או חמש ונכלא במצודת לונדון.
ב-7 ביולי 1510 הוצא להורג בעריפת ראש.
ב-1512 לקח אותו אדוארד גילפורד תחת חסותו.
דאדלי שגדל מאז בבית המשפחה נשא בהיותו בן 20 את ג'יין בת ה-16, בתו של גילפורד, לאשה.
בשל המגבלות שהוטלו על משפחתו עקב בגידת אביו, לא יכל דאדלי להתקבל למשרה מלכותית ופנה לקריירה של איש צבא, בה עשה חיל, התקדם בשירות הצי הבריטי וצבר ממון.
שני אנשי מפתח בחצר הנרי השמיני, תומאס וולסי ותומאס קרומוול, התרשמו מיכולותיו של הצעיר ושכנעו את המלך לבטל את המגבלות, דבר שאפשר לו להמנות על אנשי החצר.
ב-1532 השתתף בתפקיד טקסי בעת חתונתו של הנרי לאן בולין.
ב-1537 רכש מבן משפחה את טירת דאדלי בסטפורדשייר והפך לבעל רכוש שיאפשר לו לקבל תואר אצולה.
ב-1543 מונה על ידי הנרי השמיני ללורד האדמירליות ושנה לאחר מכן הוביל מסע מלחמה מוצלח מול סקוטלנד.
ביו יוני לאוגוסט 1545 ארגן את המגננה לאורך תעלת למאנש אל מול איומי הפלישה של צרפת במסגרת המלחמות האיטלקיות, ששיאה היה בקרב סולנט.
שירותו הצבאי הקנה לו שם של קצין ומפקד מעולה והקנה לו בשנת 1547 את תואר רוזן ווריק ואת תפקיד הלורד צ'מברלין.
הוא הכניס רפורמות רבות בצי, ארגן וצייד אותו באופן מודרני והפך אותו למודרני ולמצויד ביותר באירופה.
כמו כן התעניין דאדלי במסעות גילוי ארצות ושיט רחוק-טווח ופעל לגיוסו של מגלה הארצות סבסטיאן קבוט לשירות הבריטי.
במקביל לתפקידו הצבאי פעל דאדלי, בשנותיו האחרונות של הנרי השמיני, בנחישות במועצה המלכותית למען רפורמות דתיות וזכה בחיבת המלך ואמונו.
קידומו של דאדלי היה מקביל לקידומו של אדוארד סימור, דוכס סומרסט.
יחסיו עם סימור ידעו עליות ומורדות.
באחת מן ההתקרבויות ביניהם (ביוני 1550) נשא בכורו של דאדלי, ג'ון, את אן, בתו של סימור, לאשה.
בתקופת אדוארד השישי - שליט למעשה של אנגליה
לאחר מות המלך הנרי השמיני התמנה סימור לאפוטופסו של המלך-הילד אדוארד השישי בעוד דאדלי התמקד בתפקידי הגנה, אבטחה, מודיעין וביטחון.
שיא המהלכים המלחמתיים באותה תקופה היה קרב פיקני בסקוטלנד בשלהי 1547, בו נרשם הניצחון לזכותו של דאדלי.
נאמנותו לכתר הוכחה כאשר דיכא את מרידת קט במזרח אנגליה בקיץ 1549. בפעולות אלו ואחרות זכה דאדלי לתדמית של איש צבא וביטחון מקצועי הרותם את יכולותיו ואת האמביציה שלו לטובת הממלכה, זאת בניגוד לסימור, שפעולתו כפוליטיקאי ואיש חצר קנתה לו אויבים רבים.
בפברואר 1550 קודם דאדלי למשרת הלורד נשיא המועצה ובאוקטובר 1551 זכה בתואר דוכס נורת'מברלנד.
עלייתו של דאדלי סימנה את שקיעתו של סימור, שנאסר מספר ימים לאחר שדאדלי קיבל דוכסות בעוון בגידה וניסיון לבצע הפיכה בחצר המלך.
דאדלי הפך רשמית לאפוטרופוס המלך הצעיר ולאיש החשוב ביותר בממלכה.
בינואר 1552 הוצא סימור להורג.
תארו הרשמי של דאדלי החל מ-1552 היה לורד סטיוארט, המשרה הגבוהה ביותר בחצר ובעל סמכות ריבונית במועצה המלכותית, שנייה רק לזו של המלך.
כיוון שכאשר מלאו למלך 14 הוא היה משוחרר מחובת אישור המועצה על החלטותיו, הקפיד דאדלי לשמש לו כחבר ויועץ קרוב ואכן, המלך התייעץ עם דאדלי בכל ונטה לקבל את החלטותיו.
כפי שהיה רפורמטור בארגון הצבאי, היה דאדלי רפורמטור גם בארגון הממשלתי והציבורי.
הוא הנהיג קיצוצים נרחבים, ביטל כפילויות ובזבוזים ויזם חוקים שביססו שמרנות פיננסית.
יחד עם זאת ניסה ליצור מערכת מחירי-מקסימום ליצרנים שתאפשר מחייה לעניים.
אך מערכת המחירים שנקבעה הייתה בלתי-ריאלית וגרמה למצב בו לחקלאים היה משתלם יותר שלא למכור תוצרת במחיר הנמוך שנקבע וכך נגרם מחסור.
מחאות העניים שפרצו דוכאו ביד קשה.
דאדלי הגיע למסקנה שמצב המלחמה בו נמצאה אנגליה מול צרפת וסקוטלנד מהווה נטל כבד על אוצר הממלכה, מכניס אותה לחובות ומהווה איום על חוסן המטבע.
לפיכך, ערך מספר צעדים לכיון שלום.
הוא המליץ לאדוארד להשתדך לאליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת והגיע להסכם במסגרתו נסוגו האנגלים מהמצור הממושך על בולון בתמורה לכופר בסך 150,000 ליש"ט.
במסגרת הסכם השלום המהפכני עם סקוטלנד, נקבע לראשונה בהיסטוריה גבול מדיני מוסכם בין שתי ישויות.
הסכמי השלום גובו בכוחות אנגליים שהגנו על המעוז בקאלה ועל הגבול המדיני עם סקוטלנד.
בסכסוך בין צרפת לאימפריה הרומית הקדושה הוביל דאדלי למדיניות של נייטרליות.
ההרפתקנות הפיננסית היחידה בה תמך דאדלי הייתה בתחום מסעי גילוי הארצות.
הוא תמך במימון ישיר של הכתר במשלחת שניסתה להגיע לסין דרך "המעבר הצפון-מזרחי" ובמסעות למרוקו ולסיירה לאון.
מבחינה דתית המשיך דאדלי את הקו בו נקט אדוארד מתחילת שלטונו ואף החריף את הצעדים להלאמת אדמות המינזרים וחלוקתן, להסרת כל העיטורים מן הכנסיות ולשימוש בספר התפילות של תומאס קרנמר כחוק מדינה.
במאי 1553 חש דאדלי שמצבו הבריאותי של אדוארד לא יאפשר לו לחיות עוד זמן רב.
מתוך חשש שעם מות המלך תעלה על הכס מרי הקתולית שבלי ספק תשים קץ לקריירה שלו, החליט לסכל את עלייתה לכס המלכות.
הוא זיהה את ליידי ג'יין גריי, נינתו של הנרי השביעי כיורשת החוקית והשיא לה את בנו הרביעי, גילפורד דאדלי.
את אחותה, קתרין, השיא לבעל בריתו, רוזן פמברוק ואת בתו קתרין השיא לחבר אחר במשפחה, רוזן הנטינגטון.
כך טווה רשת של נאמנות בינו לבין משפחת הטוענים לכתר.
במקביל, שכנע את אדוארד לחתום על מסמך לפיו, כיוון שהן נישואיו של הנרי השמיני לקתרין מאראגון, אמה של מרי והן נישואיו לאן בולין, אמה של מרי ואליזבת הוכרזו כמבוטלים, הרי שהן מרי והן אליזבת הן ממזרות ואינן ראויות לרשת.
לפיכך היורשת החוקית של הכתר לאחר מותו תהיה הליידי ג'יין גריי.
דאדלי החתים על המסמך גם את בישוף לונדון, ניקולס רידלי.
ב-6 ביולי מת המלך אדוארד.
דאדלי הסתיר את דבר מותו על מנת לקנות לו זמן בו יכין את ג'יין גריי להכתרה.
ב-9 ביולי הכריז רשמית על מות המלך ועל ירושתה החוקית של ג'יין.
הציבור לא קיבל את ההכתרה ברצון.
רבים בציבור שאפו לראות בהכתרתה של מרי כהוצאה לפועל של צדק היסטורי, לאחר העוול שנגרם לה ולאמה.
רבים גם היו שמחים על הדרתו של דאדלי, שנתפס, עקב הרפורמות הכלכליות שלו, כאויב העניים והכפריים, מהשליטה בחצר המלוכה.
כאשר שמעה לבסוף מרי, ששהתה בנורפוק, על מות אחיה המלך אדוארד, היא הכריזה על עצמה כמלכה.
היא נעה לכיוון לונדון, נתמכת בעיקר על ידי כפריים ממחוזות מזרח אנגליה והתמזה, בה-בעת יצא דאדלי מן העיר לכיוון קיימברידג' עם 1,500 איש וארטילריה, על מנת לבלום את כוחה של מרי.
ב-20 ביולי קיבל דאדלי מכתב ממועצת העיר לונדון המורה לו שהתקבלה החלטת מועצה לפיה מרי היא המלכה החוקית ושעליו לפרק את צבאו ולשוב מיידית ללונדון.
דאדלי שב ללונדון ב-25 ביולי ורכב למצודת לונדון שם הואשם בכך ש"הרעיל" את המלך אדוארד והסית אותו.
שומרים חמושים הגנו עליו מפני זעמו הספונטני של ההמון.
דאדלי שהה במצודת לונדון עד למשפטו, שהתקיים ב-18 באוגוסט באולם וסטמינסטר.
עם תום משפטו התחנן על חייהם של חמשת בניו והצהיר, במפתיע, על כוונתו להתוודות על חטאיו ולשוב ל"דת האמת" (הקתולית).
הוא הובא לכנסיית פטרוס הקדוש בכבלים (St.
Peter ad Vincula) בלונדון ושב לאמונה הקתולית בפני הבישוף הלורד צ'נסלור סטיבן גארדינר, ששהה במשך רוב שנות שלטונו של אדוארד השישי במצודת לונדון כאסיר.
ב-22 באוגוסט הוצא להורג בפני קהל של 10,000 איש.
לפני מותו נשא נאום ובו הביע חרטה על כך ששמע לדבריהם של "מסיטים ומטיפים" של הדוקטרינה החדשה והזהיר את הציבור לבל ילך שולל אחר המטיפים הפרוטסטנטים שדרכם מובילה לאבדון.
לאחר הנאום, כרע ברך, התווה צלב על הקש והניח את ראשו על כן ההוצאה להורג.
הוא נקבר בכנסיית סנט פיטר אד וינקולה שבמצודת לונדון.
המחלוקת על חזרתו של דאדלי לקתוליות ותדמיתו
אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת בקשר לג'ון דאדלי הוא צעדו האחרון.
הדעות חלוקות בקשר לסיבה שהניעה אותו.
בעוד מרי ראתה בכך ניצחון אלוהי מובהק, חוקרים לאורך הדורות ניסו לפצח חידה זו.
האם היה בעל אמונת-אמת ששב אל אמונת אבותיו נוכח האסון שנחת עליו או שראה בניצחונה של מרי התערבות אלוהית?
או, בהיותו מדינאי ציניקן, ביקש להשיג טובה ולהציל את חייו או לפחות לסייע לבניו ולמשפחתו, בתקווה שהצעד יעזור להם במשפטם.
בעוד שבמשך כל שנותיו היה שנוא על ידי הקתולים, הרי שצעדו האחרון של דאדלי צבע את כל פועלו כבוגדני ואופורטוניסטי גם בעיני הפרוטסטנטים.
כותבי קורות הכנסייה האנגליקנית כג'ון פוקס (John Foxe), שכתב ספר המהלל את הקרבתם של המרטירים (הקדושים המעונים) של הכנסייה, שמתו על אמונתם, גינו את דאדלי על כך שחזר בו, דבר שיכלו לעשות גם אחרים, אך לא עשו כן.
כך זכה לתדמית של "הדוכס הרע" (wicked duke) והואשם גם במותה של ג'יין גריי, נערה תמימה, ששוכנעה על ידו להפוך למלכה על מנת לספק את מאויי השלטון שלו והוצאה להורג כבוגדת.
ג'ון דה לנסי הוא שחקן אמריקאי, המופיע בסרטי קולנוע ובתוכניות טלוויזיה מאז 1977. הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו החוזרים כקיו בסדרות "מסע בין כוכבים" השונות, וכפרנק סימונס בסדרה "סטארגייט SG-1".
דה לנסי נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, בנם של אנדריאה וג'ון דה לנסי, אשר היה נגן האבוב הראשי של תזמורת פילדלפיה בשנים 1954–1977, ובשעתו אחד מנגני האבוב הידועים ביותר בעולם.
הוא נשוי לשחקנית והזמרת מארני מוסימן ויש להם שני בנים, קיגן ואואן.
דה לנסי ידוע בעיקר בזכות גילום דמותו האיקונית של קיו, דמות חוזרת בזיכיון "מסע בין כוכבים", בעלת כוחות על-אנושיים.
בנו של דה לנסי, קיגן, הופיע עם אביו כבנו של קיו בעונה 7 של "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", בפרק "Q2".
דה לנסי חזר לגלם את הדמות בעונתה השנייה והשלישית (הופעת אורח) של הסדרה "מסע בין כוכבים: פיקארד".
בנוסף לתפקידיו ב"מסע בין כוכבים", דה לנסי הופיע במספר רב של תוכניות טלוויזיה אחרות.
הוא כיכב ב-"Legend" – יצירתו של תסריטאי "מסע בין כוכבים" מייקל פילר; היו לו תפקידים חוזרים ונישנים בסדרה "סטארגייט SG-1" כסוכן NID.
הוא גם הופיע כד"ר דירוי בשלושה סרטי טלוויזיה של "Emergency!".
בנוסף, דה לנסי גם הופיע בפרקים בודדים של סדרות שונות כגון "שובר שורות", "היחידה", "חוק וסדר: לוס אנג'לס", "Torchwood: Miracle Day", "מגע של מלאכים", ו-"Special Unit 2".
דה לנסי גילם מספר דמויות בסדרות אנימציה שונות, ובהן "Duck Dodgers", "העצבונים", "Max Steel", וכן את אפלון בסדרה "הפוני הקטן שלי: חברות היא קסם".
דה לנסי העניק את קולו לסדרת פרסומות של ג'נרל מוטורס בראשית שנות ה-80.
דה לנסי העניק את קולו לדמויות אנטוניו מלוצ'יו (מתוך משחק המחשב "Interstate '76"), המלאך טריאס (מתוך משחק המחשב "פליינסקייפ: טורמנט"), וד"ר מוות (מתוך משחק המחשב "Outlaws" משנת 1997).
ביחד עם פיטר דייוויד, דה לנסי היה שותף בכתיבת הרומן "I, Q", כמו גם הרומן "Soldier of Light", אותו כתב יחד עם טום קול.
כמו כן, הוא היה אחד מכותבי ספר הקומיקס "The Gift" בהוצאת DC קומיקס.
+טלוויזיה שנה סדרה תפקיד הערות 1977–1978 סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים תפקידים שונים לרבות הפרק "Death Probe" 1978–1979 Emergency!
ג'ון ארתור דאטין הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
הוא מוכר מתפקידו כסמל ג'ורג' מילר בסדרת הדרמה המשטרתית "Heartbeat".
דאטין נולד בברנסלי שבמערב רידינג של יורקשייר.
פריצת הדרך בקריירה שלו הייתה בשנת 1977 כשגילם את יוחנן השליח במיני-סדרה "ישו מנצרת".
בעקבות תפקיד זה שיחק במחזה "Spend, Spend, Spend" מאת ג'ון גולדשמידט בתפקיד קית' ניקולסון בעלה של זוכת הפרס הגדול בטוטו.
ב-1978 כיכב בסדרת הדרמה ההיסטורית "The Devil's Crown" בתפקיד המלך ג'ון.
ב-1978 השתתף דאטין במיני-סדרה "אנקת גבהים", עיבוד של ה-BBC לרומן באותו שם מאת אמילי ברונטה, וגילם את דמותו של הינדלי ארנשו.
ב-1980 זכה להכרה רחבה כששיחק בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה "To Serve Them All My Days" כמורה ואחר כך מנהל בפנימייה לבנים בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
על תפקידו זה זכה דאטין בפרס "TV Times" לשחקן הטוב ביותר.
ב-1981 זכה לשבחים על הופעתו בסדרה "יומו של השלוש-רגל" על פי ספר באותו שם מאת ג'ון וינדהם.
ב-1983 שיחק בסדרת הטלוויזיה "The Outsider".
ב-1984 הופיע בסיטקום "ברווזים צולעים".
ב-1994 ו-1995 שיחק בסדרה הקומית "Ain't Misbehavin".
הוא הופיע לצדו של סר לורנס אוליבייה במחזה "Saturday, Sunday, Monday", חלק מסדרת הטלוויזיה "לורנס אוליבייה מגיש".
דאטין הופיע לצדה של אשתו מל מרטין בסרט הטלוויזיה "Talking to Strange Men" על פי ספר של רות רנדל, בסדרה הרפואית "חדר מיון" ובסדרה "Heartbeat".
תפקידים נוספים שלו בטלוויזיה היו בסדרות "דוק מרטין", "Touching Evil", "טגארט", "דיינג'רפילד", "רציחות במידסומר", "Peak Practice", "חדר מיון", "The Bill", "איסטאנדרס", "דיאל ופסקו", "ג'יין הול" והסדרה "Heartbeat".
ב-2007 כיכב בתפקיד אורח בגרסת אודיו של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" בפרק "Exotron & Urban Myths".
ב-2013 השתתף בסדרת הטלוויזיה "גן עדן לנשים" של ה-BBC.
ב-2016 הופיע דאטין בסדרה "האב בראון" בתפקיד ג'ורג' המונד.
ב-1998 התחתן דאטין עם השחקנית מל מרטין.
ג'ון מארק דויטש הוא כימאי פיזיקלי ומשרת ציבור יהודי אמריקאי, שכיהן כראש ה-CIA ה-17 בין מאי 1995 לדצמבר 1996 תחת הנשיא ביל קלינטון.
לפני כן כיהן בממשל כתת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית ממרץ 1994 ועד למינויו לסוכנות הביון המרכזית.
דויטש נולד בבריסל, בלגיה, להורים יהודים ממוצא רוסי.
הוא קיבל אזרחות אמריקאית ב-1945. הוא סיים תואר ראשון בהנדסה כימית באמרהסט קולג', וב-1966 סיים דוקטורט בכימיה באוניברסיטת MIT.
בהמשך עבד עבור מחלקת האנרגיה של ארצות הברית ושירת בתפקיד בכיר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לאחר עזיבתו את ה-CIA התגלה כי שמר מסמכים מסווגים רבים במחשבו הנייד האישי והלא מוגן שהיה מחובר לאינטרנט.
מ-1977 עד 1980, הוא שימש במספר תפקידים עבור מחלקת האנרגיה של ארצות הברית (DOE): כמנהל מחקר אנרגיה, ממלא מקום עוזר המזכיר לטכנולוגיית אנרגיה ותת-מזכיר המחלקה.
בשנת 1978 פרסם דויטש שני מאמרים פיזיקליים-כימיים (ב, Combustion and Flame, 1978, כרך 231 עמ' 215–221 ו-223-229) על עיצוב המנגנון של תערובת הדלק/אוויר.
הוא שימש כפרובוסט של MIT בין השנים 1985 - 1990. כדיקן MIT למדע וכפרובוסט, דויטש פיקח על פירוק המחלקה למדעי הביולוגיה השימושיים, כולל הפקולטה שלה לרעילות.
ג'ון דויל לי היה חלוץ אמריקני וחבר בולט בתנועה המורמונית ביוטה.
לי הורשע אחר-כך כרוצח המוני בשל מעורבותו בטבח מאונטיין מדוז, נידון למוות והוצא להורג ב-1877.
ג'ון דויל לי נולד ב-6 בספטמבר 1812 בקסקסקיה (Kaskaskia), אז בירת טריטוריית אילינוי, והצטרף לכנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים (מורמונים) ב-1838. הוא היה ידיד של ג'וזף סמית' הבן מייסד תנועת קדושי אחרית הימים, והבן המאומץ של בריגהם יאנג על פי דוקטרינת חוק האימוץ הקודמת של המורמונים.
ב-1839 פעל דויל כמיסיונר מטעם התנועה יחד עם חברו מילדות לווי סטיוארט (Levi Stewart).
יחד הם הטיפו באילינוי, אוהיו, קנטקי וטנסי.
במהלך תקופה זו הוא הצליח לשכנע את ביל היקמן "הפרא" להמיר את דתו למורמוניות והטביל אותו.
כמקובל אז בקרב המורמונים היה לי פוליגמיסט והיה נשוי ל-19 נשים (לפחות 11 עזבו אותו לבסוף) ונולדו לו 67 ילדים.
לי היה לכאורה חבר בחבורת הדניטים, קבוצה של צבאית למחצה של המורמונים, אם כי טענה זו שנויה במחלוקת.
לי היה גם הלבלר הרשמי של מועצת ה-50, קבוצת גברים שבימיו של ג'וזף סמית' הבן ובריגהם יאנג פעלו יחדיו לתת הדרכה בעניינים מעשיים לכנסייה, במיוחד בנוגע להגירה מערבה מחוץ לאזורים בשליטת ארצות הברית ממזרח להרי הרוקי.
לאחר רצח סמית' היגר לי יחד עם בריגהם יאנג וחברי הכנסייה האחרים ליוטה, ופעל להקמת כמה קהילות חדשות בה.
לי התגלה כחקלאי וחוואי מוצלח בעל תושייה.
ב-1856 מונה לי לסוכן לענייני אינדיאנים במחוז איירון, במטרה לסייע לאינדיאנים בחקלאות באמצעות חלוקת כלים, וזרעים והדרכה בשיטות אירופאיות.
ב-1858 שירת לי תקופה אחת כחבר בבית המחוקקים של יוטה, ובעקבות הוראה של הכנסייה ב-1872 עקר לי ממחוז איירון והקים שירות מעבורת על נהר הקולורדו, במקום הקרוי עד היום על שמו - ליז פרי (Lee's Ferry – "המעבורת של לי").
אף שהמעבורת שכנה על נתיב מסחר ראשי היה ליז פרי מקום מבודד, ושם הקימו לי ומשפחתו את החווה בעלת השם ההולם "חוות העמק הבודד" (Lonely Dell Ranch).
החווה ואתר המעבורת רשומים במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places).
ב-7 בספטמבר 1857 חנתה קבוצת בייקר-פנצ'ר, קבוצת מהגרים מארקנסו בדרכה לקליפורניה במאונטיין מדוז (מילולית "שדות האחו ההרריים") ביוטה, עמק הררי שהיו בו מים ומרעה לסוסים ושיירות העגלות נהגו לשהות בו כמה ימים כהכנה לפני חציית מדבר מוהאבי בדרך לקליפורניה.
הם הותקפו על ידי קבוצה משולבת של אינדיאנים וחברי מיליציה מורמונים מחופשים כאינדיאנים.
המהגרים יצרו קו הגנה מעגלי מהעגלות והשיבו מלחמה והתוקפים כיתרו אותם.
ביום שישי, 11 בספטמבר 1857, ניגשו שני אנשי מיליציה לעגלות של חבורת בייקר-פנצ'ר כשהם מנופפים בדגל לבן ואליהם הצטרף לי שהיה איש קשר עם האינדיאנים וקצין במיליציה.
לי סיפר למהגרים המותשים מהקרב שהוא ניהל משא ומתן עם התוקפים בני הפאיוט והם הסכימו להפסקת אש, ולכך שהמהגרים יצאו בשלום תוך הגנה של המורמונים על מנת לשוב לסידר סיטי, מרחק של 58 קילומטרים משם, בתמורת להעברת כל הבקר, הסוסים והאספקה שאיתם לידי האינדיאנים.
המהגרים קיבלו את התנאים והובלו מחוץ למתחם שלהם.
הגברים הבוגרים הופרדו מהנשים והילדים.
הגברים הוצעדו בזוגות מלווים באנשי מיליציה.
כשהאות ניתן, הסתובבו אנשי המיליציה וירו בגברים מחבורת בייקר-פנצ'ר.
הנשים והנערים נרצחו על ידי חברי מיליציה נוספים שהסתתרו בשיחים ובנקיקים הקרובים.
התוקפים השאירו בחיים 17 ילדים קטנים משום שהאמינו כי לא יהיו מסוגלים להעיד נגדם.
ויליאם אשוורת (William Ashworth) מציין באוטוביוגרפיה שלו שלאחר הטבח "המנהיגים שבין הלבנים נשבעו בשבועה המחמירה ביותר לעולם לא לחשוף את חלקם באירוע".
לי סיפר לבריגהם יאנג שהאינדיאנים היו אחראים בלעדית וש"אף אדם לבן היו מעורב בכך".
לי טען אחר-כך שהוא פעל, תחת מחאה, על פי פקודות ממפקדי המיליציה שלו.
הוא נשאר חבר נאמן בכנסייה.
שירת בבית המחוקקים של יוטה, וכאמור נשלח על ידי הכנסייה ב-1872 לתפעל את המעבורת על הקולורדו.
ב-1874 נאסר לי ונשפט בגין הנהגת הטבח.
המשפט הראשון של לי החל ב-23 ביולי 1875, בביוור (Beaver) בפני חבר מושבעים שכלל שמונה מורמונים וארבעה שלא היו מורמונים.
משפט זה הוביל לחבר מושבעים תלוי ב-5 באוגוסט 1875, ככל הנראה בשל ניסיון התביעה לצייר את בריגהם יאנג כמוח האמיתי מאחורי הטבח.
המשפט השני של לי החל ב-13 בספטמבר 1876, בפני חבר מושבעים שכולו מורמוני.
הפעם התביעה האשימה את לי בלבד בטבח.
התביעה זימנה להעיד את דניאל ולס (Daniel Wells), לבן מוריל (Laban Morrill), ג'ואל וייט (Joel White), סמיואל נייט (Samuel Knight), סמואל מקמרדי (Samuel McMurdy), נפי ג'ונסון (Nephi Johnson) וג'ייקוב המבלין.
לי גם הסכים, כנגד דעתו של פרקליטו, שהתביעה תורשה להשתמש בעדויות בשבועה של יאנג וסמית מהמשפט הקודם.
לי לא זימן שום עדים להגנתו.
הפעם, לי הורשע ונידון למוות.
לי מעולם לא הכחיש את מעורבותו בטבח, אבל טען שהוא אישית לא הרג אף אחד.
הוא אמר כי השתתף כנגד רצונו וכי הוא שעיר לעזאזל שנועד להסיט את תשומת הלב ממנהיגים מורמונים אחרים שהיו מעורבים.
לי טען כי לבריגהם יאנג לא היו ידע על האירוע עד לאחר שאירע.
עם זאת ב"חייו ווידויו של ג'ון ד.
Lee) הוא (או עורך הספר) כתב "תמיד האמנתי, מאז אותו יום, שגנרל ג'ורג' א.
סמית' סייר אז בדרום יוטה להכין את התושבים לפעולה של חיסול שיירת המהגרים של קפטן פנצ'ר, ואני מאמין כעת כי נשלח למטרה זו בהוראה ישירה מבריגהם יאנג".
כפי שחוקי טריטוריית יוטה קבעו, בעת קביעת גזר הדין ניתנה ללי האפשרות לבחור בצורת הוצאתו להורג: בתלייה, בעריפת ראש או בירייה.
ב-23 במרץ 1877 (כמעט 20 שנים אחרי הטבח) הוצא לי להורג על ידי כיתת יורים באתר הטבח של מאונטיין מדוז.
מילותיו האחרונות כללו התייחסות ליאנג: "אני לא מאמין בכל מה שבריגהם יאנג מטיף לו.
לא אכפת לי מי מאזין לכך.
הוקרבתי בצורה הפחדנית והשפלה ביותר".
ב-20 באפריל 1961 השיבה הכנסייה המורמונית את לי לחברות בכנסייה.
דולן הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית, בתפקידו האחרון שירת כקצין האג"ם של המטות המשולבים.
דולן למד לתואר ראשון בכימיה באוניברסיטת צפון קולורדו במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית.
באוקטובר 1986 התגייס לחיל האוויר ועבר קורס טיס בבסיס רייס שבטקסס.
שירת כטייס ומדריך טיסה על מטוסי F-16 פייטינג פלקון בבסיס מיסוואה שביפן.
בינואר 1992, במהלך שירותו ביפן, התנגש מטוסו עם מטוס תדלוק, הוא נאלץ לנטוש וחולץ לאחר חמש שעות ממימי האוקיינוס השקט על ידי חיל הים היפני.
בתפקידו הבא שימש קצין נשק ומוביל מבנה בטייסת F-16 בגרמניה.
לאחר מכן שימש מדריך ועוזר קצין מבצעים בבסיס נליס שבנבדה, וקצין בטיחות בכנף הקרב השמינית בבסיס קונסאן שבקוריאה הדרומית.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שימש ראש מדור אוויוניקה וחקר ביצועים של מטוסי F-22 ראפטור במפקדת פיקוד הקרב של חיל האוויר.
בשנים 2002–2005 שימש עוזר מפקד בית הספר למערכות נשק של חיל האוויר ומפקד טייסת F-16 המשויכת לבית הספר.
בשנים 2006–2008 מילא תפקידי מטה במחלקת ההגנה.
ביולי 2008 מונה לסגן מפקד כוח המשלוח האווירי 332 שהוצב בעיראק.
ביולי 2009 מונה לקצין קישור לסנאט במשרד מזכיר חיל האוויר.
במאי 2010 מונה למפקד כנף הקרב השמינית בבסיס קונסאן בקוריאה הדרומית.
במאי 2011 מונה לסגנו של ראש הלשכה המשפטית במשרד מזכיר חיל האוויר.
בנובמבר 2012 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד כוח המשלוח האווירי 451 ולמפקד שדה התעופה של נאט"ו בקנדהאר שבאפגניסטן.
בינואר 2013 מונה לעוזר סגן מפקד כוחות האוויר של פיקוד מרכז.
במאי 2014 מונה לראש מטה פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
ביוני 2015 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד חיל האוויר החמישי של ארצות הברית ולמפקד כוחות ארצות הברית ביפן.
באוגוסט 2016 מונה לקצין אג"ם של המטות המשולבים ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2018.
במהלך שירותו צבר דולן למעלה מ-4,000 שעות טיסה, והשתתף בלמעלה מ-200 טיסות מבצעיות.
ב-2019 מונה לסגן נשיא בחטיבת המודיעין והחלל של חברת ריית'יאון.
דולן בעל תואר שני במדעי אווירונאוטיקה וטכנולוגיה מאוניברסיטת אמברי-רידל בפלורידה, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובוגר המכללה הלאומית למלחמה.
גנרל ג'ון ליסיסן דוויט היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על הארמייה הרביעית במהלך מלחמת העולם השנייה, והתפרסם בעיקר עקב חלקו בכליאת היפנים בארצות הברית במהלך המלחמה.
דוויט נולד ב-9 בינואר 1880 בפורט סידני שבמדינת נברסקה, ארצות הברית.
הוא היה בן למשפחה ממוצא הולנדי.
ב-10 באוקטובר 1898 הוא התגייס לצבא ארצות הברית בדרגת לוטננט.
בין השנים 1899–1902 שירת ב במסגרת מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, וב-1916 הוא השתתף במשלחת העונשין למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג.
ב-1918 הוא נשלח להילחם במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, כחלק מחיל המשלוח של ארצות הברית בפיקודו של פרשינג.
הוא שרת כקצין מטה בדיוויזיה ה-42, וביולי 1918 הוא הועלה לדרגת קולונל.
הוא שימש כסגן ראש המטה הכללי של הקורפוס ה-1, ולאחר מכן שימש באותו תפקיד בארמייה ה-1. על חלקו במהלך המלחמה הוא קיבל את מדליית השירות המצוין.
בדצמבר 1924 הוא מונה למפקד רגימנט החי"ר ה-1, וב-3 בפברואר 1930 החזיק בדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים) ומונה לראש אגף האפסנאות במשרד המלחמה.
ב-14 באוגוסט 1934 הוא מונה למפקח הכללי של הבריגדה ה-1, וב-28 ביוני 1935 הועבר לפקד על הבריגדה ה-23. ב-1 במאי 1936 מונה למפקד פורט סטוטסנברג שבפיליפינים.
ב-20 בינואר 1937 מונה למפקח הכללי של הדיוויזיה הפיליפינית, וב-30 ביוני של אותה שנה מונה למפקד מכללת המלחמה של הצבא.
ב-1 בדצמבר 1939 הוא מונה למפקד הארמייה הרביעית, ובמקביל פיקד גם על אזור הקורפוס ה-9.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפה האימפריה היפנית את פרל הארבור וגררה את ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
יום למחרת, ב-8 בדצמבר, היה דוויט בסן פרנסיסקו (שהייתה בתחומי האחריות של הארמייה שלו).
באותו יום נשמעו צופרי אזעקה בעיר לאחר ש-35 מטוסי סיור יפניים נראו לכאורה מעל שמי העיר.
דוויט הזדעזע לגלות שהעיר חסרה אמצעי זהירות והגנה, ונזף בצורה חמורה בראש העיר.
הוא אף טען שכדאי להשליך כמה פצצות על העיר כדי "להעיר" אותה.
דוויט הגיש לנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט דו"ח על המצב בחוף המערבי, ומסקנתו הייתה שאזרחים אמריקאים ממוצא יפני מהווים סיכון לביטחון המדינה, ועלולים מלבצע מעשי ריגול וחבלה.
ב-19 בפברואר 1942 חתם פרנקלין דלאנו רוזוולט על הצו הנשיאותי 9066, בו התיר למפקדים הצבאיים להכריז על אזורים מהם ניתן לפנות אנשים ועל אזורים מהם היציאה אסורה.
הכרזות אלו היו תקפות הן לאזרחי ארצות הברית והן לנתינים זרים.
ב-2 במרץ חתם דוויט על הצו הציבורי מספר 1, שבו הודיע לבעלי מוצא יפני כי הם עתידים להיות מורחקים מ"האזור הצבאי מספר 1" (למעשה היה זה החוף המערבי) ונדרשה מהם התראה מראש על כוונה לשנות מקום מגורים.
ב-24 במרץ הוא הורה על הרחקת זרים מחלקים ספציפיים של "האזור הצבאי מספר 1".
כעבור שלושה ימים הורה דוויט בצו מספר 4 לכל האנשים ממוצא יפני לעזוב את האזור עד להודעה חדשה.
ב-3 במאי הוא הורה בצו הרחקת האזרחים מספר 346 כי על כל האזרחים והזרים ממוצא יפני להתייצב במרכזי כינוס עד להעברתם הקבועה למחנות עקורים.
יותר מ-112,000 איש נעקרו במסגרת פעולה זו.
כשני שלישים מהעקורים היו אזרחי ארצות הברית מלידה.
דוויט טען ש"יפני הוא יפני" בין אם הוא אזרח אמריקני או לא, והתנגד למאמצי הקונגרס להבדיל ביניהם.
הוא התנגד להקמת רגימנט החי"ר ה-442 אשר הורכב ברובו מאזרחים יפנים ילידי הוואי.
כיום, צעדי הגירוש והכליאה של היפנים שנויים במחלוקת, וככל הנראה לא היה בהם צורך אמיתי.
דוויט הפעיל צעדים דומים, אם כי ברמה פחותה יותר, נגד אמריקאים-גרמנים ואמריקאים-איטלקים.
התפרסם במיוחד סיפור יריבותו האישית עם האיטלקי רמו בוסיה (Remo Bosia) אשר ניסה להתגייס לצבא ארצות הברית.
בוסיה פרסם את הסיפור בספרו "הגנרל ואני" (The General and I).
כמו כן, דאג דוויט להוציא הוראות שישפרו את ביטחון האזרחים בתחומי האחריות של הארמייה שלו.
בין היתר הוא אסר על ציד וספורט בשעות הלילה.
ב-1943 מונה דוויט למפקד המכללה של חיל הים.
הוא החזיק בתפקיד עד פרישתו ב-1947. ב-19 ביולי 1954 קודם על פי החלטת הקונגרס לדרגת גנרל (ארבעה כוכבים).
הוא מת בוושינגטון מהתקף לב ב-20 ביוני 1962 בגיל 82. הוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'ון דה מיין הוא מנצח אמריקאי.
בשנת 2014 הוא סיים את העונה ה-20 שלו כמנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מדיסון בוויסקונסין.
הוא גם מנהל אמנותי של האופרה מדיסון.
דה מיין מתגורר במדיסון עם אשתו ברברה ובתם ג'ניפר (1992).
הוא שימש כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי באופרה הגדולה של יוסטון במשך שמונה עשרה שנים, ומאוחר יותר כמנהל אמנותי ומוזיקלי של האופרה פסיפיק.
דה מיין היה גם מנצח אורח עבור האופרה של לוס אנג'לס ושל התזמורת הסימפונית של סן דייגו.
בשנים 1983–1992 הוא היה המנהל המוזיקלי של בית האופרה של אומהה.
המנצח מכובד על עבודתו באופרות חדשות: הוא הוביל את הבכורות העולמיות של "לא שקט" (1973), של "ניאקסון" של ג'ון אדמס בסין (1987), ואת "שנה חדשה" של מייקל טיפט (1989).
דה מיין גם ניצח בבכורה בארצות הברית על Akhnaten של פיליפ גלאס.
הקלטה של 1976 של גרשווין של פורגי ובס עבור RCA.
ויקטור זכה "גראמי" ונשאר פרשנות benchmark של יצירת מופת אמריקאית זו.
ג'ון דגליש הוא שחקן בריטי הידוע מעבודתו בתיאטרון.
בין השנים 2008 ל-2011 גילם דגליש את אלף ארלס בסדרת הדרמה "הדרך לקנדלפורד" של ה-BBC.
ב-2011 שיחק בתפקיד ריי דייוויס בהפקה המקורית של המחזמר "Sunny Afternoon" בתיאטרון המפסטד.
באוקטובר 2014 הועברה ההפקה לווסט אנד, על הופעתו זו זכה דגליש בפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
הוא היה גם מועמד לפרס הכישרון העולה של לונדון איבנינג סטנדרד.
כחלק מהקאסט המקורי השתתף דגליש באלבום של המקורי של המחזמר.
ב-2015 הצטרף דגליש ללהקת התיאטרון של קנת בראנה, והופיע במחזות "Harlequinade" ו"אגדת חורף" בתיאטרון גאריק.
ב-2016 שיחק בתפקיד ליסנדר במחזה "חלום ליל קיץ" בתיאטרון יאנג ויק.
במאי 2017 שיחק במחזה "Common" בתיאטרון המלכותי הלאומי.
עוד באותה שנה השתתף בסרט "ליגת הצדק".
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אוליבייה2025השחקן הטוב ביותר במחזמרהמקרה המסקרן של בנג'מין באטן
ג'ון דגנקולב הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת Team Picnic PostNL.
מגיל 18 עד גיל 21 רכב בקבוצה הקונטיננטלית הגרמנית Thuringer Energie Team (יחד עם מרסל קיטל).
לאחר שסיים שני במרוץ הכביש באליפות העולם עד גיל 23 ב-2010 בגילונג (נוצח על ידי מייקל מת'יוס), חתם דגנקולב על חוזה מקצועני עם קבוצת HTC .
הוא ניצח את הקטע השני בוואלטה או אלגארבה , ואת הקטע השני בדרידאסז'ה ון ווסט פלנדרן.
הוא ניצח את מרוץ אשבורן–פרנקפורט, והוסיף שני ניצחונות בדופינה ליברה, כאשר הגיע ראשון בקטע הרביעי והשני.
הוא סיים שלישי באליפות גרמניה, ונבחר לזנק לוואלטה אספנייה, שם התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום שני בקטע ה-12, לאחר שהפסיד לפטר סאגאן.
2012: ניצחון בחמישה קטעי וואלטה אספנייה
דגנקולב חתם בקבוצת ארגוס - שימאנו (השם האחרון של הקבוצה כשדגנקולב היה בשורותיה היה ג'איינט אלפסין, כיום נקראת סאנווב).
הוא סיים חמישי במילאנו – סן רמו, וניצח את שני הקטעים הראשונים ואת קטגוריית המאיצים והצעירים בטור ארבעת הימים של דנקרק.
הוא ניצח את הקטע הראשון והאחרון בטור דה פיקארדייה, וניצח את הדירוג הכללי ואת דירוג המאיצים.
הוא ניצח את הקטע השביעי בטור של פולין.
אך בוואלטה אספנייה, דגנקולב נראה בכושר שיא וניצח חמישה קטעים (קטעים 2, 5, 7, 10, 21).
הוא סיים רביעי באליפות העולם.
2013: ניצחון בקטע בג'ירו ד'איטליה
דגנקולב סיים תשיעי במרוץ הרונדה ון פלנדרן.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, וניצח את הקטע החמישי.
אך פרש לפני הקטע העשירי.
הוא סיים שלישי באליפות גרמניה, ונבחר גם לטור דה פראנס, התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום 2 בקטע ה-7. הוא ניצח את קלאסיקת ואטנפול, וסיים שני בקלאסיקת בריסל.
הוא ניצח שני קטעים בטור של יורומטרופול, ובשני מרוצים חד יומיים בצרפת, אחד מהם היה פריז–טור היוקרתי והשני ופריז - בורז' .
דגנקולב פתח את העונה עם ניצחון בקטגוריית המאיצים באטוי דה בסאז', הוא ניצח את שלושת הקטעים הראשונים וגם את קטגוריית המאיצים בטור הים התיכון.
הוא השתתף גם בפריז–ניס, וניצח את הקטע השלישי ואת קטגוריית המאיצים.
אך בחודש מרץ רשם את אחד מההישגים הגדולים בקריירה שלו, כאשר ניצח את מרוץ הגנט–וייפלחם היוקרתי, לאחר שהקדים את ארנו דמאר ופטר סאגאן בספרינט.
הוא סיים שני במרוץ הפריז–רובה (אחרי ניקי טרפסטרה) ושני במרוץ האסקוברן - פרנקפורט (אחרי אלכסנדר קריסטוף).
הוא סיים שני באליפות גרמניה, ונבחר לסגל קבוצתו לטור דה פראנס, שם הגיע פעמיים במקום השני קטע 11 ו19. דגנקולב השתתף גם בוואלטה אספנייה, שם ניצח ארבעה קטעים (קטעים 4, 5, 12, 17), וגם את קטגוריית המאיצים (עם 169 נקודות).
הוא סיים תשיעי באליפות העולם, וניצח את מרוץ הפריז - בורגס.
2015: ניצחון במילאנו–סן רמו ובפריז–רובה
דגנקולב פתח את העונה עם ניצחון בקטע השלישי של טור דובאי.
ב-22 במרץ, רשם דגנקולב את אחד מההישגים הגדולים בקריירה שלו כאשר ניצח את המונומנט מילאנו – סן רמו, לאחר שהקדים את אלכסנדר קריסטוף ומייקל מת'יוס בספרינט רב משתתפים.
הוא סיים שביעי במרוץ הרונדה ון פלנדרן ושבוע לאחר מכן, ב-12 באפריל, רשם עוד הישג גדול בקריירה שלו, כאשר ניצח מונומנט שנחשב למרוץ החד יומי היוקרתי בעולם, הפריז–רובה.
הוא הוסיף ניצחונות בשני קטעים בטור באיירן - רונדפארט (קטעים 2, 5) וניצח את קטגוריית המאיצים.
בטור דה פראנס, סיים שני בקטע ה-4 וה-15. בוואלטה אספנייה, ניצח את הקטע ה-21 והאחרון.
דגנקולב סיים רביעי בשני קטעים בטור דה פראנס (קטעים 14 ו-16).
וניצח את דירוג המאיצים ב ואת הקטע הרביעי והאחרון.
הוא ניצח במרוץ החד יומי, מינסטרלנד ג'ירו.
ב-23 בינואר, בעת שהתאמן עם שאר חברי קבוצתו בספרד, דגנקולב ועוד שישה רוכבים היו מעורבים בתאונה לאחר שפגע בהם רכב.
דגנקולב נפצע בה באופן לא פשוט, עם חתכים באמה, בירך ובשפתיים וכמעט איבד אחת מאצבעותיו.
דגנקולב הצטרף לקבוצת טרק - סגפרדו, הוא ניצח את הקטע השלישי בטור של דובאי.
הוא סיים 7 במילאנו – סן רמו, 13 בE3 בינקבנק קלאסיק, 5 בגנט–וייפלחם, 7 ברונדה ון פלנדרן, 10 בפריז–רובה, ו-3 באשבורן–פרנקפורט.
הוא סיים שלישי באליפות גרמניה.
בטור דה פראנס, סיים שני בקטע העשירי, ושלישי בקטע ה-16.
2018: ניצחון בקטע בטור דה פראנס
דגנקולב פתח את העונה עם שני ניצחונות במרוצים חד יומיים ספרדיים, טרופאו פלמה וטרופאו קאמפוס.
הוא סיים שני באליפות גרמניה, אחרי פסקל אקרמן.
בקטע התשיעי בטור דה פראנס, דגנקולב ניצח את הקטע שעבר על אבני המרצפות והסתיים ברובה.
דגנקולב סיים שני במרוץ גנט–וייפלחם, ושני במרוץ אסקוברן - פרנקפורט.
ב-22 באוגוסט 2019, לוטו–סודאל הודיעה שדגנקולב חתם בקבוצתה, וירכב בה בעונת 2020. הוא נבחר לסגל קבוצתו לטור דה פראנס אך התרסק ולא עמד במגבלת הזמן.
הוא חזר להתחרות בטור דה לוקסמבורג, שם ניצח בקטע השלישי מספרינט רב משתתפים.
הוא סיים את עונתו בבלגיה, עם מקום עשירי בבינקבנק טור, שישי בגנט–וייפלחם, תשיעי ברונדה ון פלנדרן ורביעי בשלושת הימים של ברוז'-דה פאנה.
דגנקולב נשוי ללורה, ואב לשתי ילדות והם מתגוררים בפרנקפורט.
דגנקולב היה אחד מהאנשים שנרתמו להצלת מרוץ פריז - רובה עד גיל 23, ותוך מ-24 שעות נאספו יותר מ-11,300 יורו, מה שהבטיח את קיום האירוע.
בשל כך החליטו המארגנים לכבד את דגנקולב ולקרוא לאחד מקטעי הפאווה במרוץ ב-2020 על שמו.