tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא כלל גני פרחים, ביתן ריקודים, פארק שעשועים, אגם ואזורי פיקניק.
סצנת ערב בין הדמויות ארלין סימס (בגילומה של אן פרנסיס) ובוז מרדוק (בגילומו של ג'ורג' מהריס) מהפרק "חודש של יום ראשון" של סדרת הטלוויזיה "כביש 66" משנת 1961 צולמה במקום בגני קולומביה, שם היא נופלת אל זרועותיו.
מאוחר יותר בנה קלארק אחוזה הרבה יותר גדולה ופזרנית בת 121 חדרים בשדרה החמישית בניו יורק, בית ויליאם א.
קלארק כיהן כנשיא שתי הוועידות החוקתיות של מדינת מונטנה בשנים 1884 ו-1889.
קלארק השתוקק להיות מדינאי והשתמש בעיתונו, The Butte Miner, כדי לקדם את שאיפותיו הפוליטיות.
בתקופה זו, ביוט הייתה אחת הערים הגדולות במערב.
הוא הפך לגיבור בהלנה, מונטנה, על ידי קמפיין לבחירתה כבירת המדינה במקום אנקונדה.
בקרב זה על מיקומה של הבירה היו אלמנטים של אירים מול אנגלים, קתולים מול פרוטסטנטים, ואנטי-בונים חופשיים מול הבונים החופשיים.
חלומו רב השנים של קלארק להפוך לחבר הסנאט של ארצות הברית הביא לשערורייה ב-1899 כאשר נחשף כי הוא שיחד את חברי בית המחוקקים של מדינת מונטנה בתמורה להצבעתם.
באותה תקופה, הסנאטורים האמריקנים נבחרו על ידי בתי המחוקקים במדינותיהם.
קלארק מת ב-2 במרץ 1925 בגיל 86 באחוזתו בניו יורק, ונקבר בבית הקברות וודלאון בברונקס, ניו יורק.
עזבונו במותו הוערך בשווי של 300 מיליון דולר, (שווה ערך ל-4.15 מיליארד דולר בשנת 2023), מה שהופך אותו לאחד האמריקאים העשירים אי פעם.
במאמר משנת 1907, מארק טוויין, שהיה חבר קרוב של יריבו של קלארק, הנרי ה.
רוג'רס, מארגן של חברת הכרייה הממוזגת של נחושת, תיאר את קלארק כעצם התגלמות העודף והשחיתות של העידן המוזהב:
נישואיו הראשונים היו לקתרין לואיז "קייט" שטאופר, עימה התחתן ב-1869 עד מותה ב-1893.
ביחד, נולדו להם שבעה ילדים, ביניהם צ'ארלס ווקר קלארק וויליאם אנדרוז קלארק הבן.
לאחר מותה של קייט ב-1893, ויליאם התחתן עם אשתו השנייה, האישה שהייתה בת חסותו, אנה אוגניה לה שאפל (10 במרץ 1878, מישיגן – 11 באוקטובר 1963, ניו יורק).
הם טענו שנישאו ב-1901 בצרפת.
אנה הייתה בת 23 וויליאם היה בן 62. נולדו להם שני ילדים:
לואיז אמיליה אנדרה קלארק (13 באוגוסט 1902, ספרד – 6 באוגוסט 1919, רנג'לי, מיין)
בתחילת 1946, אנה הזמינה את רביעיית פאגאניני, ורכשה את ארבעת הכלים המפורסמים של סטרדיוואריוס שהיו פעם בבעלותו של ניקולו פגניני לשימושם.
קלארק תרם 135 דונם לצופיות לכבוד בתו הבכורה (על ידי אשתו השנייה), לואיז אמיליה אנדרה (שמתה בגיל 16 מדלקת קרום המוח), ששמחה שם מאוד.
מחנה הצופים באחוזת בריארקליף נקרא מחנה אנדריי קלארק.
אוסף האמנות של קלארק נתרם לגלריית קורקורן בוושינגטון הבירה לאחר מותו, והעשיר מאוד את אחזקות המוזיאון באמנות אירופית ואמריקאית.
התרומה של קלארק כללה גם בניית אגף חדש עבור הקורקורן, המכונה כנף קלארק.
העיר לאס וגאס הוקמה כתחנת תחזוקה לרכבת סן פדרו של קלארק, לוס אנג'לס וסולט לייק.
הוא חילק ל-1200 מגרשים, שחלקם בפינת רחוב פרמונט בלאס וגאס נמכרו במחיר של עד 1,750 דולר.
אזור לאס וגאס אורגן כמחוז קלארק, נבאדה, על שמו של קלארק.
המעורבות של קלארק בהקמת לאס וגאס מסופרת באור שלילי מובהק על ידי כריס רומנו בפרק "לאס וגאס" של ההיסטוריה השיכורה של קומדי סנטרל, כאשר ריץ' פולצ'ר מגלם את קלארק.
קלארקדייל, אריזונה, על שמו של קלארק, הייתה האתר של פעולות התכה של המכרות של קלארק בג'רום הסמוכה, אריזונה.
העיירה כוללת את אחוזת קלארק ההיסטורית, שספגה נזקי שריפה חמורים ב-25 ביוני 2010. קלארקדייל היא ביתה של הנסיעה ברכבת המדברית של קניון ורדה, העוקבת אחר המסלול ההיסטורי שקלארק בנה ב-1911 ובה נמצא מוזיאון הנחושת לאמנות.
ויליאם באטלר היה חייל אמריקאי, בעל מטעים, בעל עבדים וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
באטלר נולד ב-17 בדצמבר 1759 במחוז פרינס ויליאם במושבת וירג'יניה, ועבר לקרוליינה הדרומית כאדם צעיר.
באטלר היה חבר בוועידת המדינה שאימצה את חוקת ארצות הברית, והיה חבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1787 עד 1795. הוא היה השריף של מחוז תשעים ושש ב-1791, ונבחר למייג'ור גנרל של דיוויזיית אזור ההרים של מיליציית המדינה ב-1796.
באטלר נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לקונגרס השביעי ולחמשת הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן מ-4 במרץ 1801 עד 3 במרץ 1813. לאחר מכן הוא בחר שלא להתמודד לבחירה מחדש.
באטלר היה מייג'ור גנרל שפיקד על הכוחות שגויסו להגנה על קרוליינה הדרומית במלחמת 1812, ולאחר מכן פרש למטע שלו, על נהר הסאלודה, ליד מאונט וילינג, קרוליינה הדרומית.
הוא מת במטע שלו ב-15 בנובמבר 1821 בגיל 61, ונקבר בבית הקברות של משפחת באטלר בכנסייה המתודיסטית באטלר, ליד סאלודה.
ויליאם באטלר היה אביהם של ויליאם באטלר הבן, אנדרו פיקנס באטלר ופירס מייסון באטלר, וסבו של מת'יו באטלר.
כולם מלבד פירס באטלר (שכיהן כמושל קרוליינה הדרומית) היו חברי הקונגרס של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
באטלר היה בן דוד ראשון של סופיה באטלר (סמית') בונהאם, אמם של ג'יימס באטלר בונהאם, שנהרג בקרב אלמו וחבר הקונגרס האמריקני מילדג' לוק בונהאם.
ויליאם באטלר הבן היה רופא אמריקאי, בעל עבדים וחבר ונציג ארצות הברית מקרוליינה הדרומית.
הוא היה בנו של ויליאם באטלר האב, אחיו של אנדרו באטלר, ואביו של מת'יו באטלר, שכולם כיהנו כחברי הקונגרס של ארצות הברית.
באטלר נולד ליד העיירה סלודה, קרוליינה הדרומית ב-1 בפברואר 1790. הוא היה בנם של ויליאם באטלר (1759–1821) ובית'לנד פוטה (לבית מור) באטלר (1764–1853).
בין אחיו היו אנדרו באטלר, חבר הסנאט של ארצות הברית דמוקרטי מקרוליינה הדרומית ופירס מייסון באטלר מושל קרוליינה הדרומית מ-1836 עד 1838.
הוא סיים את לימודיו במכללת קרוליינה הדרומית בקולומביה בשנת 1810. הוא למד רפואה וקיבל רישיון לעבוד כרופא.
במהלך מלחמת 1812, הוא שירת כמנתח בצי ארצות הברית בקרב ניו אורלינס.
באטלר שירת בצי עד 6 ביוני 1820, אז התפטר מתפקידו.
בשנת 1825, הוא עבר לגרינוויל, קרוליינה הדרומית, שם החל לעבוד כרופא כפרי.
הוא נבחר כוויגי לקונגרס ה-27, וכיהן מ-4 במרץ 1841 עד 3 במרץ 1843. הוא שימש כסוכן של האינדיאנים משבט הצ'רוקי מ-29 במאי 1849 ועד מותו בשנה שלאחר מכן.
בזמן שהוצב ברוד איילנד ב-1819, הוא התחתן עם ג'יין טווידי פרי.
היא הייתה בתו של כריסטופר ריימונד פרי, והייתה אחות של אוליבר הזארד פרי ומת'יו פרי.
הם היו הורים לילדים רבים, כולל מת'יו באטלר.
באטלר מת בפורט גיבסון, הטריטוריה האינדיאנית (כיום אוקלהומה) ב-25 בספטמבר 1850 ונקבר ליד ואן בורן, ארקנסו.
וִילְיֶאם אֶלֶרִי צֶ'נִינְג היה המטיף האוניטריאני הבולט ביותר בארצות הברית בראשית המאה התשע-עשרה, ויחד עם (1786–1853), אחד התאולוגים המובילים של האוניטריאניזם.
צ'נינג היה ידוע בדרשותיו ובנאומיו הציבוריים הבהירים והנלהבים, וכהוגה דעות בולט בתאולוגיה הליברלית של אותה תקופה.
דתו והגותו היו בין ההשפעות המרכזיות על ה של ניו אינגלנד, אף שמעולם לא תמך בגלוי בדעותיהם, שאותן ראה כקיצוניות.
תמיכתו בפילוסופיה ובתאולוגיה המתפתחת של האוניטריאניזם באה לידי ביטוי במיוחד ב"דרשת בולטימור" שנשא ב-5 במאי 1819, שניתנה בהסמכתו של התאולוג והמחנך (1789–1866) ככומר הראשון של "" שאורגנה אז.
צ'נינג, בנם של ויליאם צ'נינג ולוסי אלרי, נולד ב-7 באפריל 1780 בניופורט, רוד איילנד.
הוא היה נכדו של ויליאם אלרי (1727–1820), מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, סגן מושל רוד איילנד, נשיא בית המשפט העליון ואזרח רב השפעה.
בילדותו, טיפלה בו השפחה המשוחררת, , שהשפיעה מאוחר יותר על דעותיו בנושא ביטול העבדות.
הוא הפך לליברל מניו אינגלנד, ודחה את הדוקטרינות הקלוויניסטיות של ו"בחירה אלוהית".
צ'נינג נרשם למכללת הרווארד בתקופה סוערת, במיוחד בשל המהפכה הצרפתית שהתרחשה אז.
הוא כתב מאוחר יותר על אותן שנים:
לאחר שסיים את לימודיו כמצטיין במחזורו בשנת 1798, הוא נבחר לשאת את נאום טקס הסיום, אך נאסר עליו על ידי סגל המכללה להזכיר את המהפכה ונושאים פוליטיים אחרים בנאומו.
בהתנגדותו לאורתודוקסיה הקלוויניסטית האמריקאית המסורתית, צ'נינג העדיף מערכת יחסים עדינה ואוהבת עם אלוהים.
הוא התנגד לנצרות רפורמית על כך שהיא:
מאבקו הפנימי של צ'נינג נמשך במשך שנתיים שבהן חי בריצ'מונד, וירג'יניה, ועבד כמורה פרטי עבור .
הוא הגיע לאמונתו הסופית רק לאחר חיבוטי נפש וקשיים רבים.
צ'נינג נקרא לכהן ככומר ב"" בבוסטון בשנת 1803, שם נשאר עד סוף חייו.
הוא חי בתקופה של מתח גובר בין ליברלים דתיים לשמרנים ונשא בעמדה מתונה, תוך דחיית הקיצוניות של שתי הקבוצות.
בשנת 1809 הוא נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1815, צ'נינג היה מעורב במחלוקת בולטת על עקרונות האוניטריאניזם עם (1770–1821).
סקירה של עלון על אוניטריאניזם אמריקאי (אוניטריאניזם אמריקאי; או היסטוריה קצרה של התקדמותן ומצבן הנוכחי של הכנסיות האוניטריאניות של אמריקה), שיוחסה ל, פורסמה בכתב העת "The Panoplist" ביוני 1815. צ'נינג התנגד לאופן שבו אוניטריאנים בארצות הברית הוצגו בסקירה.
ווסטר השיב להתנגדות זו, ובעקבות כך התנהל ביניהם חילופי עלונים.
למרות עמדתו המתונה, צ'נינג הפך מאוחר יותר לדובר ולפרשן הראשי של האוניטריאניזם, לאחר שש עשרה שנים בכנסיית רחוב פדרל בבוסטון.
הוא הוזמן דרומה שוב למרילנד כדי לשאת את דרשת ההסמכה של המחנך והתאולוג הנודע לעתיד (1789–1866), הכומר הראשון (1819–1823) שנקרא לקהילה שאורגנה זה עתה (1817) בבולטימור, הידועה בשם "".
דרשה זו נודעה לעד בשם "דרשת בולטימור".
הדרשה ניתנה ביום רביעי, 5 במאי 1819, וכותרתה הייתה "נצרות אוניטריאנית".
בה, הוא פירש את עקרונות היסוד הייחודיים של התנועה האוניטריאנית המתפתחת, שאחד מהם היה דחיית השילוש הקדוש.
עקרונות חשובים נוספים היו האמונה בטוב ליבו של האדם והכפפת רעיונות תאולוגיים לאור התבונה (יום השנה של הדרשה נחגג ומצוין מדי שנה על ידי הכנסיות של ה במרילנד, ומחוז ג'וזף פריסטלי שלה כ"יום ראשון של האיחוד", עם אורחים אקומניים מזדמנים מזרמים נוצריים אחרים).
בהתבסס על דרשות אלו כינה הסופר והמבקר את צ'נינג בחיבורו הביקורתי "סופרים אמריקאים" (1824-25) כאחד המטיפים הטובים במדינה.
הוא אמר: "כתביו שפורסמו מצטיינים בפשטות, בבהירות ובעוצמה".
בשנת 1828, הוא נשא דרשת הסמכה מפורסמת נוספת, שכותרתה "דמיון לאלוהים".
הרעיון של הפוטנציאל האנושי להיות כמו אלוהים, שצ'נינג טען כי הוא מעוגן היטב בכתבי הקודש, נתפס ככפירה על ידי הממסד הדתי הקלוויניסטי של ימיו.
בדרשה זו טען צ'נינג לראשונה לאפשרות של התגלות באמצעות התבונה ולא רק מתוך כתבי הקודש.
הספר "פילוסופיה אמריקאית: אנציקלופדיה" מסווג אותו כאחת מכמה דמויות ש"נקטו גישה יותר פנתאיסטית או בכך שדחו את ההשקפות על אלוהים כנפרד מהעולם".
אפילו בסוף ימיו הוא דבק באמונה הבלתי ב: .
בשנותיו האחרונות עסק צ'נינג בנושא העבדות, אף שמעולם לא היה חבר נלהב בתנועה לביטול העבדות.
צ'נינג כתב ספר בשנת 1835 שכותרתו "עבדות".
עם זאת, צ'נינג תואר כ"".
הוא החזיק באמונה אמריקאית נפוצה לגבי נחיתותם של עמים אפריקאים ועבדים, והאמין שלאחר שחרורם, האפריקאים יזדקקו למשגיחים.
המשגיחים (שהיו בעיקר אדוני עבדים לשעבר) היו נחוצים מכיוון שהעבדים היו מתמסרים לעצלות.
יתר על כן, הוא לא הצטרף לתנועה לביטול העבדות מכיוון שלא הסכים עם דרך התנהלותם, והרגיש שהתאגדויות מרצון מגבילות את האוטונומיה של האדם.
לכן, הוא בחר לעיתים קרובות להישאר נפרד מארגונים ומתנועות רפורמה.
עמדת ביניים זו אפיינה את גישתו לגבי רוב השאלות, אף שכושר הביטוי שלו והשפעתו החזקה על העולם הדתי עוררו את איבתם של קיצונים רבים.
לצ'נינג הייתה השפעה עצומה על החיים הדתיים (והחברתיים) של ניו אינגלנד ואמריקה במאה התשע-עשרה.
לקראת סוף חייו, צ'נינג אימץ את גישת הביטול המיידי של העבדות.
השקפתו המתפתחת בנושא זה טופחה על ידי הצלחת ביטול העבדות הבריטי באיי הודו המערבית הבריטיים בשנת 1834 והיעדר המהפך החברתי והכלכלי הצפוי בקריביים לאחר האמנציפציה.
בשנת 1837, צ'נינג פרסם עלון, בצורת מכתב גלוי לסנאטור הנרי קליי, שבו התנגד לסיפוח טקסס, בטענה שהמהפכה שם הייתה "פלילית".
צ'נינג כתב בהרחבה על הספרות הלאומית החדשה והמתפתחת של ארצות הברית, באומרו שספרות לאומית היא "הביטוי של תודעת אומה בכתב", ו"ריכוז האינטלקט במטרה להפיץ את עצמו למרחקים ולהכפיל את האנרגיה שלו".
צ'נינג נפטר ב שבוורמונט, שם הוצבה אנדרטה לזכרו.
הוא קבור ב, בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
הנרי וודסוורת' לונגפלו כתב שיר בן חמישה בתים בשם "לוויליאם א.
צ'נינג", שפורסם בספרו משנת 1942.
"בית צ'נינג", שנקרא על שמו, נוסד על ידי בשנת 1857 בחדר תשמישי הקדושה של כנסיית רחוב פדרל של צ'נינג.
בשנת 1880, כומר אוניטריאני צעיר בניופורט, , פרסם ביוגרפיה בשם "ויליאם אלרי צ'נינג, זיכרון למלאת מאה שנה".
"כנסיית הזיכרון על שם צ'נינג" נבנתה בניופורט, רוד איילנד בשנת 1880 לציון יום הולדתו ה-100.
פסל ברונזה של צ'נינג מאת הוקם בשנת 1892 בפארק טורו בניופורט, מול כנסיית הזיכרון על שם צ'נינג.
פסל ברונזה של צ'נינג מאת הוקם בשנת 1903 בקצה , בצומת של רחוב ארלינגטון ורחוב בוילסטון.
הוא ניצב מעבר לרחוב מכנסיית רחוב ארלינגטון שבה שירת (ומכנסיית רחוב פדרל).
דיוקן שלו תלוי גם במבואה של הכנסייה האוניטריאנית הראשונה של בולטימור בבולטימור, מרילנד, לצד אזכורים שנתיים בטקסי "יום ראשון של האיחוד" בחודש מאי.
"", בית ספר יומי עצמאי לבנות בגבעת הייגייט ב, צפון לונדון, שנוסד במקור בשנת 1885 עבור בנותיהם של כמרים אוניטריאנים, נקרא על שמו.
לצ'נינג הייתה השפעה עמוקה על תנועת ה, אף שמעולם לא הצטרף רשמית להשקפותיה.
ויליאם בלינגר בולוק היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
בולוק נולד בשנת 1777 בסוואנה שבג'ורג'יה, והיה בנו הצעיר של ארצ'יבלד בולוק, שמת באותה שנה.
הוא למד משפטים הוסמך לעריכת דין בעיר סוואנה בשנת 1797. בשנת 1804 מונה לתובע הפדרלי המחוזי, וב־1812 נבחר לראש עיריית סוואנה.
בשנת 1814 אף כיהן כחבר מועצת העיר (אלדרמן).
במהלך מלחמת 1812 שירת ביחידת הארטילריה הכבדה של סוואנה – מיליציה שהייתה אחראית על הגנת חופי ג'ורג'יה.
לאחר המלחמה כיהן במספר תפקידים ציבוריים בג'ורג'יה: היועץ המשפטי של המדינה (Solicitor General), גובה המכס, חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה וחבר הסנאט של ג'ורג'יה.
הוא מונה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית כדי למלא את מקומו של ויליאם קרופורד שהתפטר, וכיהן שם מ־8 באפריל 1813 ועד 6 בנובמבר 1813, אז הוחלף על ידי ויליאם ואייט ביב.
בנוסף, היה בולוק אחד ממייסדי הבנק המדינתי של ג'ורג'יה וכיהן כנשיא הבנק בין השנים 1816 ל-1843.
לפי מפקדי האוכלוסין: בשנת 1830 החזיק ב־7 עבדים, בשנת 1840 ב־20 עבדים, ובשנת 1850 היו בבעלותו 44 עבדים.
בולוק נפטר בסוואנה ב-6 במאי 1852 ונקבר בבית הקברות לורל גרוב בעיר.
בולוק היה בנו הצעיר של ארצ'יבלד בולוק, דודו של ג'יימס סטיבנס בולוק, סבא של ג'יימס דאנוודי בולוק, מרתה בולוק רוזוולט ואירווין סטיבנס בולוק, סבא רבא של הנשיא תאודור רוזוולט ואליוט רוזוולט, וסבא רבא רבא של הגברת הראשונה של ארצות הברית אלינור רוזוולט.
ויליאם אפהאם היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ורמונט.
ויליאם אפהאם נולד בלסטר שבמסצ'וסטס, ב־5 באוגוסט 1792, לסמואל אפהאם ולמרתה "פאטי" (ליברסמור) אפהאם.
בשנת 1802 עברה המשפחה למונטפלייר, ורמונט.
אפהאם עבד בחווה המשפחתית ולמד בבתי הספר המקומיים עד גיל 15, אז נפגע כאשר היד שלו נלכדה במטחנת סיידר; כל אצבעות יד ימין שלו רוסקו, והדבר הוביל לקטיעה מלאה של כף היד.
משם פנה למסלול לימודים אקדמי כהכנה לקריירה מקצועית, למד באקדמיית מונטפלייר ובמסגרת שיעורים פרטיים, למד באוניברסיטת ורמונט, ולאחר מכן משפטים, תחילה אצל סיירוס וורד, ולאחר מכן אצל סמואל פרנטיס.
בשנת 1835 העניקה לו האוניברסיטה תואר לשם כבוד.
אפהאם הוסמך כעורך דין ב־1811 והחל לעסוק במקצוע במונטפלייר בשותפות עם ניקולס בייליס.
לאחר שנים אחדות המשיך כשותף הבכיר במשרדו שלו.
הוא הנחה מתמחים רבים במשפטים, ובהם פיטר וושבורן.
הוא נכנס לפוליטיקה כחבר המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ותמך ברפורמות שונות ובהן ביטול העבדות ותנועת המתינות לאיסור על שתיית אלכוהול.
בשנים 1827–1829 כיהן בבית הנבחרים של ורמונט, ובשנים 1829–1830 כיהן כתובע המחוזי של מחוז וושינגטון.
בתחילת שנות ה־30 הצטרף למפלגה האנטי־מאסונית, ועמד בראש הוועידה המדינתית שלה בשנת 1832.
ב־1834 היה מועמד המפלגה הוויגית והמפלגה האנטי־מאסונית לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של ורמונט.
התוצאות לא הניבו רוב לאף מועמד, והוא פרש לפני הסבב השני, שבו ניצח הוויגי .
באמצע שנות ה־30 כיהן כיושב ראש המפלגה הוויגית בוורמונט.
ב־1838 התמודד שוב ללא הצלחה מול .
בבחירות 1840 פעל בכל המדינה למען מועמד הוויגים לנשיאות, ויליאם הנרי הריסון.
בשנת 1842 התפטר הסנאטור סמואל פרנטיס כדי להתמנות לשופט פדרלי.
סמואל קרפטס מונה למלא את מקומו עד תום הכהונה, אך לא התמודד על כהונה מלאה.
אפהאם ניצח בבחירות והפך לסנאטור מטעם המפלגה הוויגית.
הוא עמד בראש ועדת החקלאות (הקונגרס ה־28) ווועדת הפנסיות (הקונגרס ה־29).
אפהאם, שהתנגד לעבדות, התנגד למלחמה נגד מקסיקו והגיש הצעות לסיום מיידי שלה.
הוא התנגד להתרחבות העבדות לשטחים חדשים, הצביע נגד "חוק העבד הנמלט" משנת 1850 ונגד מרכיבים נוספים ב"פשרת 1850".
הוא גם תמך ב"חוק וילמוט" שנועד למנוע הנהגת עבדות בשטחים חדשים שנרכשו בעקבות המלחמה.
אפהאם מת מאבעבועות שחורות בוושינגטון די.
ב־14 בינואר 1853. מכיוון שהמחלה נחשבה מדבקת, נערכה לו הלוויה מהירה, והוא נקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון מבלי שהוחזר לקבורה בוורמונט.
ויליאם בראדלי אמסטד היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קרוליינה הצפונית ה־63 בין 1953 ועד מותו ב־1954. כדמוקרט דרומי, קודם לכן ייצג את קרוליינה הצפונית בסנאט של ארצות הברית בין 1946 ל־1948 ובבית הנבחרים של ארצות הברית בין 1933 ל־1939.
אומסטד נולד ב־13 במאי 1895 במנגום טאונשיפ שבצפון מחוז דרהאם.
בשנת 1916 קיבל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, שם היה חבר בחברת הפילנתרופיה, כמו כמה מושלי קרוליינה הצפונית שכבר למדו באוניברסיטה זו.
בשנת 1948, כשהיה סנאטור, צוטט באומרו ב־Daily Tar Heel: "אם היה בידי כל מה שלמדתי בהיכלי הפילנתרופיה וביד שמאל כל מה שלמדתי באוניברסיטה, לא הייתי מחליף את חוויותיי בדיונים על שום דבר אחר שלמדתי כאן".
אמסטד לימד היסטוריה בבית ספר תיכון במשך שנה אחת לפני שהצטרף לצבא ארצות הברית עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917. שירת כקצין והשתתף בקרבות בצרפת.
שוחרר ב־1919 בדרגת לוטננט ראשון, ושירת בגדוד מקלעים מס' 317 של הדיוויזיה ה־81 ("ויילדקט").
לאחר מכן למד משפטים בקולג' טריניטי (כיום אוניברסיטת דיוק).
רוב הקריירה המשפטית שלו הייתה כתובע, והוא כיהן כתובע מחוזי באזור חמשת מחוזות בין השנים 1927–1933.
לאחר שהפסיד בבחירות לסנאט ב־1948, התמודד אמסטד למשרת המושל ב־1952 ונבחר.
אמסטד הקדיש כמה שבועות להכנת נאום ההשבעה שלו.
הוא הושבע כמושל קרוליינה הצפונית ב־8 בינואר 1953, באודיטוריום הזיכרון.
הוא גם ביקר את תוכנית סלילת הכבישים של קודמו בתפקיד, שלטענתו הטילה נטל כספי כבד על המדינה.
אמסטד היה מותש מטקסי היום והרגיש חולה, אך עמד לקבלת פנים של ארבע שעות באחוזת המושל והשתתף בערב גם בנשף.
את רוב היום שלמחרת הקדיש לסידור משרדו, וב־10 בינואר עבד במשרד עורכי הדין שלו בדרהאם לפני שחזר לביתו ליד בהאמה בערב.
הוא הזעיק רופא לאחר שלא הצליח להירדם בשל שיעול, ולאחר חצות פונה לבית החולים ווטס שבדרהאם.
שם גילה הרופא שהוא עבר התקף לב וקרוב לפתח דלקת ריאות.
הרופא פרסם הצהרה שהמושל סובל מ"התקף לב קל" ושמצבו משתפר במהירות, וצפה שישוחרר בתוך 12–15 ימים.
מנהיגי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית לא היו בטוחים אם להתחיל את המושב בזמן שאמסטד מאושפז, אך הוא התעקש שיחלו בעבודתם, תוך שלא נתן כל הנחיות לנשיא הסנאט, סגן המושל לותר הודג'ס.
בין השניים שררו יחסים מתוחים עוד מתקופת הבחירות, שבהן אמסטד ניסה להתרחק מהודג'ס.
אמסטד גם לא נתן להודג'ס שום רמז לגבי סדר היום החקיקתי שלו, והתעלם ממנו במשך כל כהונתו.
אמסטד היה מאושפז 27 ימים, ואז שב לאחוזת המושל בתנאי שיישאר במיטה ויעבוד שעות מוגבלות.
הוא סמך על אחיו ג'ון ועל יו"ר בית הנבחרים לשעבר, ו.
פרנק טיילור, שינהלו את רוב תוכנית החקיקה שלו.
קבוצות קטנות של מחוקקים הגיעו לחדר השינה שלו כדי לדון בתוכניותיו.
הוא מעולם לא החלים לחלוטין מהתקף הלב ונותר במצב בריאותי ירוד.
ביוני 1953 מת הסנאטור ויליס סמית'.
התקשורת החלה מיד לשער את מי יבחר אומסטד להשלמת 18 החודשים שנותרו לכהונתו של סמית'.
אמסטד אמר מעט בפומבי, מלבד זאת שהבחירה תהיה באדם בעל זיקה לחקלאות ושיכבד את האיזון המסורתי בין מזרח למערב המדינה בייצוג פוליטי.
מכיוון שהסנאטור השני מטעם המדינה, קלייד הואי, הגיע מהאזור המערבי, הונח כי אמסטד ימנה מועמד מהמזרח.
ב־10 ביולי מינה אמסטד בהפתעה את אלטון לנון, עורך דין מווילמינגטון שעבד בקמפיינים של אמסטד לסנאט ולמושלות.
חבריו של אמסטד טענו שהמינוי נעשה רק כדי "להיפטר מהעניין", בעוד פרשנים סברו שלנון נועד להיות מועמד "סוס שחור" שיוכל לנצח בבחירות הקרובות תחת כנפי הפופולריות של אומסטד.
הואי נפטר ב־12 במאי 1954, מה שנתן לאומסטד הזדמנות למנות סנאטור שני – הזדמנות שלא ניתנה לאף מושל בארצות הברית מאז 1936. זמן קצר לאחר מכן פרסם בית המשפט העליון של ארצות הברית את פסק הדין בעניין Brown v.
Board of Education, שקבע שהפרדה גזעית בבתי הספר הציבוריים אינה חוקתית.
אמסטד כעס על ההחלטה, סבר שבית המשפט חרג מסמכותו ופגע בזכות המדינות לקבוע כיצד להשקיע את כספן, אך האמין בשלטון החוק וחשב שאין לדחות את ההחלטה על הסף.
הוא גם חש שתגובה ציבורית נסערת תהיה בלתי הולמת ולא נבונה פוליטית.
ביוני 1954 מינה אמסטד את סם ארווין להחליף את הואי המנוח.
בריאותו של אמסטד הידרדרה במהלך כהונתו, והחמרה נגרמה בשל עומס העבודה הרב שהטיל על עצמו.
ב־7 בנובמבר 1954 מת בבית החולים וואטס בשעה 9:10 בבוקר, לצד אשתו ובתו.
הלוויה נערכה יומיים לאחר מכן, ואילו סגן המושל לותר הודג'ס הושבע כמושל במקומו.
אמסטד נטמן בבית הקברות של כנסיית מאונט טייבור במנגום טאוונשיפ, קרוב לבאהמה.
אמסטד במחוז דארה נקרא על שמו ב־1957. בשנת 1966, קריית המדינה קרוליינה הצפונית קראה לפארק מדינתי בראלי על שמו – פארק המדינה ויליאם ב.
ויליאם סיגר ארצ'ר היה פוליטיקאי, בעל מטעים ועורך דין מווירג'יניה.
הוא כיהן מספר פעמים בבית הנבחרים של וירג'יניה, וכן בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1841–1847.
ארצ'ר נולד ב-5 במרץ 1789 ב־'The Lodge' (המכונה גם 'Red Lodge') במחוז אמיליה, וירג'יניה, לאליזבת אגלטון (נפטרה ב־1826) ולבעלה ג'ון ארצ'ר (1746–1812).
הוא קיבל חינוך פרטי הולם למעמדו, וב־1806 השלים את לימודיו במכללת ויליאם ומרי.
אביו (וכן אחיו הצעיר) נפטרו ב־1812. בתקופה זו למד ארצ'ר משפטים, ככל הנראה אצל דודו ג'וזף אגלטון (1754–1811), קצין לשעבר במלחמת העצמאות שעבר למחוז אמיליה, שם היה בעל מטעים, פוליטיקאי ושופט שלום מקומי.
דוד אחר, לוטננט ריצ'רד טנר ארצ'ר, גם הוא הגיע לאמיליה לאחר שירותו במלחמת העצמאות.
ארצ'ר נישא והייתה לו בת, שלא שרדה אחריו.
עם מותו הותיר אחריו מספר אחיות ואת בנו הלא־חוקי.
בשנת 1810 התקבל ארצ'ר ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין במחוז אמיליה ובמחוז פוהאטן השכן.
הוא ניהל גם מטע במחוז אמיליה תוך שימוש בעבודת עבדים.
במפקדים הפדרליים מופיעים נתוני העבדות הבאים: ב־1820 החזיק ויליאם ס.
עם מותו, החזיק ארצ'ר 88 עבדים וכן קרקעות במחוז אמיליה ובמדינת מיסיסיפי.
ארבע פעמים נבחר ארצ'ר לייצג את מחוז אמיליה בבית הנבחרים של וירג'יניה בין השנים 1812–1819, אם כי באחת הפעמים לא הצליח להיבחר מחדש.
היסטוריון שבחן את נאומיו טען כי עמדותיו היו אנטי דמוקרטיות, וציין כי למרות קמפיינים שניהל, מצביעי מחוז אמיליה סירבו לבחור בו כנציגם בוועידות החוקתיות של וירג'יניה בשנים 1829 ו־1850.
ארצ'ר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ג'יימס פלזנטס שהתפטר לאחר שנבחר לסנאט של ארצות הברית.
הוא החזיק בעמדה שמרנית התומכת בזכויות המדינות, ובמהרה הציג החלטה הקובעת כי לקונגרס אין סמכות חוקתית לאשר את הפעלתו של בנק ארצות הברית.
בבחירות לנשיאות 1824 תמך ארצ'ר בוויליאם קרופורד.
בבחירות שלאחר מכן תמך באנדרו ג'קסון, אך פרש מן הדמוקרטים הג'קסוניאנים לאחר שג'קסון הסיר באופן חד־צדדי פיקדונות ממשלתיים מבנק ארצות הברית.
לאחר מכן הצטרף ארצ'ר למפלגה הוויגית, אף שהתנגד לתמיכתו של הנרי קליי בתוכנית השיפורים הפנימיים.
בשנת 1840 השיגו הוויגים רוב בבית המחוקקים של וירג'יניה, ועל בסיס ההצבעה השנייה נבחר ארצ'ר לסנאט של ארצות הברית במקום ויליאם רואן.
בתקופתו התבלטו סוגיות של התרחבות טריטוריאלית ועבדות.
ארצ'ר תמך במאמצי הנשיא ג'יימס פולק לבטל את התביעות הבריטיות על טריטוריית אורגון, אך התנגד לסיפוח טקסס, מחשש שיוביל למלחמה עם מקסיקו – כפי שאכן קרה.
הוא היה גם אחד החברים המרכזיים בוועדה שגיבשה את פשרת מיזורי.
ארצ'ר לא זכה לתמיכה מספקת בבית המחוקקים המדינתי לקראת הבחירות מחדש; בשנת 1846 בחרו המחוקקים ברוברט מ.
האנטר, במקום ארצ'ר ובמקום המושל לשעבר ויליאם סמית'.
לאחר סיום כהונתו שב ארצ'ר לעיסוקו המשפטי ולניהול המטעים שבבעלותו.
הוא כיהן גם כנאמן של מכללת המפדן-סידני בשנים 1820–1839.
ארצ'ר נפטר ב־28 במרץ 1855 ב־'The Lodge' שבמחוז אמיליה, ונקבר בבית הקברות המשפחתי.
בצוואתו הוריש את עזבונו הגדול – שכלל 2,000 אקרים של אדמה, 2,500 ספרים, עבדים ורכוש נוסף – לשלוש אחיותיו, שהחליטו לחלקו לארבעה חלקים כדי לכלול בו גם את בנו הלא־חוקי, ויליאם סיגר ארצ'ר וורק.
ויליאם אלפרד בקינגהאם היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל קונטיקט בתקופת מלחמת האזרחים האמריקאית ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית בייקון בקולצ'סטר, קונטיקט, אך לא רכש השכלה אקדמית.
ב־30 בספטמבר 1830 נישא לאלייזה ריפלי, בתם של דווייט ואלייזה (קויט) ריפלי מנוריץ'.
בקינגהאם פנה לקריירה מסחרית, וב־1848 היה שותף להקמת חברת Hayward Rubber Company, שהתפתחה למיזם עסקי מצליח.
הוא כיהן כראש עיריית נוריץ', קונטיקט, בשנים 1849–1850 ושוב בשנים 1856–1857, וכן שימש כגזבר העיר וחבר מועצת העיר.
לאחר שזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד המושל בשנת 1858, נבחר בקינגהאם לתפקיד וכיהן כמושל קונטיקט ה־41. הוא נבחר מחדש שבע פעמים רצופות וכיהן בין 5 במאי 1858 ל־2 במאי 1866. במהלך כהונתו התמודד בהצלחה עם משבר כלכלי שפקד את המדינה ועם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
בקינגהאם דאג לגיוס כוחות צבאיים בהיקף רחב, ואף החל ללוות כספים על שמו האישי לצורך מימון מאמצי המלחמה של המדינה, עוד בטרם אושרו תקציבים רשמיים לכך.
מלחמת האזרחים הייתה הגורם המרכזי לאורך כהונתו הארוכה כמושל.
בקינגהאם היה תומך נלהב של הנשיא אברהם לינקולן, והשניים קיימו קשר אישי קרוב.
הוא פעל ללא לאות לגיוס חיילים ואספקה, טיפל בהתכתבויות עם חיילים בחזית, וביקר אותם הן בשדה הקרב והן במדינה.
הוא נודע בדאגתו לרווחת חיילי קונטיקט, ואף צוטט באומרו כי אין לאפשר לאף חייל מהמדינה לסבול מחוסר כל.
במהלך המלחמה שלחה קונטיקט כ־54,882 חיילים.
לאחר שהקונגרס אישר גיוס חיילים אפרו-אמריקאים, שכנע בקינגהאם את האספה הכללית של קונטיקט לאשר הקמת רגימנט מדינתי של חיילים שחורים, הראשון שבהם היה הרגימנט ה־29. בשל פעילותו זכה לכינוי "מושל מלחמה".
בשנת 1866 סירב להתמודד מחדש על כהונת המושל.
ב־4 במרץ 1869 נבחר לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו עד מותו בשנת 1875. במהלך כהונתו בסנאט עמד בראש ועדות שונות, בהן ועדת הצעות החוק הערוכות, ועדת החקירה והצמצום, וועדת ענייני האינדיאנים.
בקינגהאם נפטר בנוריץ' ב־5 בפברואר 1875, ונקבר בבית העלמין ינטיק בעיר.
אוניית צי ארצות הברית USS Governor Buckingham נקראה על שמו.
הוא היה תומך ונדבן של אוניברסיטת ייל, שימש כנשיא מועצת הנאמנים של Norwich Free Academy וכנשיא איגוד ההתנזרות של קונטיקט.
ביתו בנוריץ' נמצא בבעלות העיר ונכלל במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים.
רחוב, בית ספר ופסל בבניין הקפיטול של קונטיקט בהרטפורד מנציחים את שמו.
ויליאם בליי , ספן בריטי מפורסם ומושל קולוניאלי.
הוא מוכר בעיקר בכך שפקודיו מרדו בו בשני אירועים היסטוריים, האחד, המרד המפורסם שאירע על הספינה תחת פיקודו, ה"באונטי" והשני הוא המרד הצבאי באוסטרליה המכונה מרד הרום.
נוסף על כך הוא נודע גם בשל המסע שערך בסירה רעועה ורופפת, מן המקום בו הושלך בלב האוקיינוס השקט ביחד עם מלחיו, ועד האי טימור, מרחק 6,710 ק"מ מערבה משם.
בגיל 18 הצטרף בליי הצעיר לצוותו של ג'יימס קוק והשתתף במסעו השני סביב כדור הארץ בשנים 1772 – 1775. במסע זה גילה בליי בטהיטי את עץ פרי הלחם.
בשנת 1787 נתבקש בליי להפליג לטהיטי כדי לאסוף שתילים של עץ הלחם ולהעבירם לאיי הודו המערבית.
לאחר עזיבתם את האי הטרופי התקומם רובו של הצוות כנגד מפקדם התקיף ותפס במקומו את הפיקוד על הספינה.
בליי הושם בסירה קטנה שבה נדחסו 18 מפקודיו שנותרו נאמנים לו.
במקום לשוט לכיוון נמלים ספרדיים, וכך להגיע לבריטניה לאחר עיכובים, החליט בליי, בשל אמונו העמוק בכישרון הניווט שלו, לשוט לעבר טימור על מנת לדווח בהקדם על המרד, כדי שיוכלו ספינות בריטיות לרדוף אחר המתמרדים.
הוא עשה את דרכו במרחבי האוקיינוס עד איי הודו המזרחית, ללא אמצעי ניווט ראויים וללא צידה מספקת.
במסע רב סכנות זה, זכה בליי במוניטין שלו כימאי וכנווט מן השורה הראשונה.
לאחר שובו לבריטניה, נתבקש בליי ב-1791 לצאת שוב אל האוקיינוס השקט כדי לייבא שתילים של עץ פרי הלחם.
המסע הסתיים בהצלחה ועד היום פרי עץ הלחם הוא מאכל פופולרי באיי הודו המערבית.
שנה אחרי כן, פרסם את ספרו "מסע בים הדרומי".
במסגרת המסע ליקט בליי מפירות עץ האקי (Ackee) והציגם בשובו מהמסע לפני החברה המלכותית.
השם המדעי של הפרי Blighia sapida ניתן לכבודו של בליי.
בשנים 1805 – 1808 כיהן בליי בתפקיד המושל של המושבה הבריטית בניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
במסגרת תפקידו נדרש בליי להשליט סדר ולהתעמת עם כוחות הצבא שבמקום.
בליי הסתכסך עם אנשי הצבא, ומפקד הצבא ציווה להדיח אותו ב-1808 במסגרת אירועי מרד הרום.
בליי סירב לעזוב לפני שיוחלף כחוק.
בעקבות התלונות של אנשי הצבא כנגד בליי ושל בליי כנגד אנשי הצבא, ולאור כישלונו של בליי להשליט סדר במושבה, החליט משרד המושבות שלא למנות עוד קצינים ימיים כמושלי המושבה, אלא להחליף לגמרי את הכוח הצבאי ששהה בה.
במסגרת השינוי הושב בליי פורמלית לתפקידו ל-24 שעות, ב-1810, והוחלף מייד לאחר מכן על ידי לכלן מקווארי, מי שיהיה המושל האוטוקרטי האחרון של המושבה.
עם שובו של בליי לבריטניה, הוא קודם בדרגות עד לדרגת תת-אדמירל, אך לא זכה במינויים משמעותיים למסעות ימיים נוספים, ובשארית הקריירה שלו עסק בעיקר במשימות ימיות סביב בריטניה.
בליי קבור בלונדון, בחצר כנסייה המצוייה על הגדה הדרומית של נהר התמזה.
ליד קברו נטוע עץ הלחם.
ויליאם בלייק היה משורר, מיסטיקן, צייר ואמן תחריטים בריטי.
בלייק, שהיה בלתי מוכר ובלתי מוערך במהלך רוב ימי חייו, נחשב כיום כדמות מרכזית במסגרת המחקר ההיסטורי של השירה והאמנויות החזותיות בעידן הרומנטי.
"ספרי הנבואה" רחבי היריעה שלו הביאו את מבקר הספרות בן המאה העשרים, נורת'רופ פריי, לומר לגביהם ביחס לציוריו ותחריטיו, מוערך כיום בלייק כ"אמן הגדול ביותר שבריטניה אי פעם הצמיחה, עד כמה שניתן להרחיק ולומר", זאת לפי טענתו משנת 2005, של מבקר האמנות ג'ונתן ג'ונס, במאמר הגרדיאן "גן העדן של בלייק".
בשנת 2002, בסקר שבוצע על ידי ה-BBC, הוצב בלייק במקום ה-38 ברשימת 100 האישים הבריטים החשובים ביותר בהיסטוריה.
על אף שבלייק התגורר בלונדון במשך כל ימי חייו (למעט 3 שנים בהן בילה בפלפהאם).
הוא הפיק עבודות אמנות מגוונות ביותר מבחינה נושאית ועשירות בסמלים, אשר אימצו אל חיקן את מושג הדמיון היוצר "כלבושו הגשמי של האל" או "כקיום האנושי עצמו"..
על אף שבלייק נחשב כמטורף בעיני בני זמנו, בשל השקפת עולמו האקסצנטרית, הוא מוערך מאוד על ידי מבקרים מאוחרים בני זמננו, זאת בשל כושר הביטוי והיצירתיות הגבוהים שלו, מצד אחד ומן הצד השני, בשל שילובן המוצלח של אותן המגמות, המיסטיות והפילוסופיות, בהן האמין, במסגרת יצירותיו.
ציוריו ושיריו סווגו לא אחת, כשייכים לזרם התנועה הרומנטית ואף סווגו כ"פרה-רומנטיים".
על אף היותו חסיד נלהב של התנ"ך (מבחינה תאולוגית בלייק האמין בדואליות כדוגמת המרקיוניזם) הוא גילה יחס עוין ביותר כלפי הכנסייה האנגלית (למעשה, כלפי הממסד הדתי בכללותו), כאשר הוא העלה על נס ביצירתו, גם אם בצורה חלקית, את רעיונותיהן ומטרותיהן של המהפכות הצרפתית והאמריקאית.
לצד אנשי מחשבה ליברליים אלו, בלייק הושפע מהוגה הדעות והמדען השוודי עמנואל סוודנבורג, אשר על בסיס כתביו האזוטריים נוסדו מספר זרמים נוצריים, סוודנבורגיאניים , ומהמיסטיקן הגרמני יאקוב במה.
על אף השפעות ידועות אלו, הייחוד של יצירתו של בלייק הופך את הניסיון להגדירו מבחינה אמנותית לקשה מאוד.
חוקר הספרות והאמנות בן המאה ה-19, ויליאם מייקל רוזטי, אפיין אותו כ"מאור מהולל"..
שיתוף הפעולה של בלייק עם אשתו, קת'רין בושה, היה חיוני מאוד בתהליך היצירה של ספריו.
בּוּשֶׁה עבדה כמדפיסה וכאומנית צבעים עבור יצירותיו.
, כותב חוקר הספרות אנגוס ווייטהד.
ויליאם בלייק נולד ב-28 בנובמבר 1757, ברחוב ברוד 28 (כיום ברודוויק) שבסוהו, לונדון למשפחה ממעמד הביניים.
היה השלישי בין שבעה ילדים, שניים מתוכם נפטרו בינקותם.
הוריו השתייכו לכנסייה פורשת, ייתכן שלכנסייה המוראבית ("האחווה הבוהמית") שנוסדה על ידי ניקולאוס צינצנדורף.
בלייק נשלח לבית הספר, אולם שהה שם פרק זמן קצר, במהלכו הספיק ללמוד קרוא וכתוב ובגיל 10 החל לקבל חינוך ביתי מאמו קת'רין בלייק (רייט).
אף על פי שמשפחת בלייק השתייכה לכנסייה המוראבית,, ויליאם התינוק נטבל כאנגליקני בכנסיית סט.
הכיר היטב את התנ"ך ואת הברית החדשה מילדותו וכתבי הקודש נתנו לו השראה ביצירתו האמנותית ובכתיבתו.
התנ"ך היווה מקור השפעה מוקדם וניכר על בלייק והמשיך להוות מקור השראה במהלך חייו.
ילדותו של בלייק, לפי בלייק עצמו, כללה חוויות דתיות-מיסטיות, למשל: הוא "התבונן בפני האל צמודות כנגד חלונו, חזה במלאכים בינות לערימות השחת, וכן זכה לביקורי הנביא יחזקאל".
כישרונו האמנותי בלט כבר בנעוריו.
בגיל 10 החל בחריטת תמונות של עתיקות יווניות, שנרכשו עבורו על ידי אביו, שיטה שהייתה מועדפת בזמנו על ציור.
במהלך חריטת תמונות אלו, בלייק נחשף לראשונה לעיצובים בסגנון הקלאסי, באמצעות יצירתם של האמנים רפאל, מיכלאנג'לו בואונרוטי, מרטן ואן הימסקרק ואלברכט דירר.
כמות ההדפסים והספרים אשר ג'יימס וקת'רין היו יכולים לרכוש עבור ויליאם הצעיר, מלמדת שהמשפחה נהנתה מרווחה כלכלית ומעושר יחסי, לפחות לפרק זמן מסוים.
בהגיעו לגיל 10, הוריו כבר הבחינו בעקשנותו ובנטייתו המרדנית, דבר שהניעם להפסיק לשלוח אותו לבית הספר ובמקום זאת הוא נרשם ללימודים בבית הספר לציור על שם הנרי פרס שבסטרנד.
הוא קרא בשקיקה נושאים שנגעו ללבו באופן אישי בלבד, דבר שהצביע על דרך התעניינותו הייחודית והבלתי שגרתית.
במהלך אותו הזמן, בלייק החל להסתקרן משירה; יצירתו המוקדמת משקפת את הידע אותו רכש מקריאת משוררים כגון בן ג'ונסון ואדמונד ספנסר וכמו כן את היכרותו עם הטקסט המקראי של ספר תהילים.
ב-4 באוגוסט 1772 החל בלייק לשמש שוליה בסדנתו של החרט ג'יימס באזיר (James Basire Sr), אשר הייתה ממוקמת בגרייט קווין סטריט, לונדון, תמורת סכום של £52.10, לפרק זמן של 7 שנים.
בסוף תקופת חניכותו, בלייק הפך לתחריטאי מקצועי.
יצוין שאין בנמצא שום תיעוד המצביע על מחלוקות או חוסר הסכמות שהתעוררו בין השניים במהלך כל תקופת הכשרתו של בלייק.
אולם על פי הביוגרפיה שחיבר פיטר אקרויד, בלייק הוסיף את שמו של באזיר לרשימת יריביו האמנותיים - אולם אז החליט להוציאו מהרשימה.
לצד זאת, סגנון החריטה בקווים של באזיר כבר נחשב באותו הזמן למיושן בהשוואה לסגנונות חריטה מקובלים ומהודרים יותר כגון סגנון המצוטינט או סגנון החריטה בנקודות.
הועלתה השערה שההתמחות של בלייק בסגנון חריטה מיושן זה, אותו למד אצל באזיר, עמדה בעוכריו כשניסה לקבל עבודות חדשות או הכרה בשלב יותר מאוחר.
כעבור שנתיים, באזיר שלח את חניכו כדי שיצייר העתקים של איורים שהיו תלויים על קירותיהן של הכנסיות הגותיות שבלונדון (ואולי במטרה ליישב מחלוקת שצצה בין ג'יימס פארקר, חניך אחר של באזיר, לבין בלייק).
החוויות שעבר בלייק במנזר וסטמינסטר סייעו בגיבוש סגנונו האמנותי ורעיונותיו.
מנזר וסמינסטר של ימיו, היה מעוטר בחליפות שריון, בדמויות מצוירות של אנשים מתים ובדמויות שעווה רבגוניות.
אקרויד מציין: אולם לא כך היה: הלימוד לפרטי פרטיו של הסגנון הגותי (אשר אותו הוא החשיב כ"סגנון בעל חיות") השאיר חותם ברור באמנותו.
באותן שעות אחר צהריים ארוכות, כאשר בלייק בילה את זמנו מצייר סקיצות במנזר, פעילותו הופרעה לעיתים על ידי הנערים מבית הספר וסטמינסטר שבסמוך, אשר הורשו להיכנס למתחם המנזר.
הנערים נהגו באופן תדיר להטריד את בלייק וכשאחד מהם ייסר אותו באופן כה בולט, בלייק הכה בנער נמרצות והפילו מאחד הפיגומים לקרקע לאחר שבלייק העלה קבילתו בפני הכומר הראשי, הוחלט לאסור על הנערים להיכנס למתחם המנזר.
בכותלי המנזר, החלו להתגלות בפניו של בלייק חזיונות רבים כאשר באחד מהם נראו ישו ושליחיו, לצד תהלוכה ענקית של נזירים וכמרים אשר למזמוריהם האזין כביכול בלייק.
ב-8 באוקטובר 1779 התחיל בלייק ללמוד באקדמיה המלכותית שבלונדון, ב-Old Somerset House, שבסטרנד, לונדון, אחד ממוסדות האמנות המכובדים בעיר.
על אף שתנאי לימודיו לא הצריכו מימון כספי כלשהו, ציפו ממנו לרכוש בעצמו את החומרים במהלך תקופת לימודיו בת שש השנים.
שם הוא מרד ב"סגנון הבלתי מהוקצע" של ציירים בני דורו, כגון רובנס, שקודם על ידי נשיאה הראשון של האקדמיה, ג'ושוע ריינולדס.
ברבות הזמן, החל בלייק לתעב את גישתו של ריינולדס בנוגע לאמנות, ובמיוחד את שאיפתו למצוא "יופי ואמת כלליים".
ריינולדס כתב בספרו Discourses, ש; בלייק השיב, בהערות השוליים לעותק הפרטי שלו, ש.
בלייק אף תיעב את חסדנותו של ריינולדס, אותה החשיב כסוג של צביעות.
כנגד ציור השמן האופנתי של ריינולדס, הוא העדיף את הדייקנות הקלאסית של מקורות ההשפעה המוקדמים שלו, מיכלאנג'לו ורפאל.
בלייק אף התיידד עם האמנים ג'ון פלקסמן, תומאס סטות'ארד וג'ורג' קומברלנד, במהלך השנה הראשונה שלו באקדמיה המלכותית.
הם חלקו במשותף דעות רדיקליות, כשסטות'ארד וקומברלנד מצטרפים לאגודה למידע חוקתי .
ב-1782 התחתן בלייק עם קתרין בושה.
קתרין הייתה ילדה ענייה שלא ידעה קרוא וכתוב (על הסכם הנישואין חתמה בסימון X).
בלייק לימד אותה קרוא וכתוב ואף חנך אותה בחריטה.
בלייק עסק גם בשירה ואוסף השירים הראשונים שלו, Poetical Sketches, יצא לאור ב-1783, בהוצאה עצמית.
בלייק ככל הנראה האמין שבעזרת הוצאה לאור עצמית יוכל לחמוק מהרודנות והצנזורה הכנסייתית.
ב-1788, בגיל 31, התחיל בלייק להשתמש בטכניקת "חריטת לוחות", השיטה בה הוציא לאור את רוב ספריו.
השיטה אפשרה לבלייק להדפיס בעצמו את ספריו ולכלול בתוכם איורים וכתב.
ספריו התבלטו כיצירות אמנות ייחודיות והיוו פריצת דרך רדיקלית בזמנן, לאו דווקא בסגנון ההדפסה הייחודי, אלא בזכות השיח הפואטי והפילוסופי המאפיין אותם.
בלייק כתב את השיר הקצר "ירושלים", שיצא לאור לראשונה בשנת 1808, ולאחר שהולחן על ידי המלחין האנגלי הוברט פרי בשנת 1916 הפך להמנון אנגלי פופולרי, וגם במדינות נוספות דוברות אנגלית.
"שירי תום וניסיון" הוא ספר שירה לירית בן שני חלקים המתייחסים זה לזה באופן דיאלקטי, כך שלכל שיר בחלק הראשון יש שיר מקביל בחלק השני.
שירי התום הם שירים שמחים על הדברים הפשוטים ביותר מנקודת המבט התמימה, הלבבית, הרעננה, והספונטנית של ילד; ומשקפים את המצב שלפני חטאו של האדם הראשון.
שירי הניסיון שירים נוגים על דברים דומים כפי ניסיון החיים של מבוגר, ומשקפים את המצב האנושי לאחר חטאו של האדם הראשון.
בשירי התום הילד והשיבה לטבע לראשונה קיבלו מקום מרכזי בשירה האנגלית, והם בישרו את השירים הרומנטיים של וורדסוורת' (בספרו "בלדות ליריות").
כתב סטופפורד ברוק: "לחבר שיר נעים זה מהדברים הנדירים ביותר בעולם...
להצליח לחבר שירים רבים כאלה, או אפילו חצי תריסר באיכות טובה, שייך רק ליקירי הטבע...
בלייק חי בעולם חזיוני משלו בו כל הדברים שמחו ושרו.
כל הדברים הנפלאים היו ממשיים עבורו ממש כמו ארץ פיות לילד".
בשירי הניסיון בלייק עוסק בסבל האנושי, ותוך שימוש באירוניה מגנה כל דבר, הסותר את אושרו וטובו של האדם: אכזריות (ההפך מחסד), קנאה (ההפך מרחמים), אימה (ההפך מאהבה), חשאיות (ההפך משלום), ואת הביטויים הדתיים והחברתיים שלהן.
בשירים אלו יש ניצנים של המיתולוגיה שתשמש אותו בספרי הנבואה.
בלייק התאפיין בנקודת מבט ייחודית על הדת הנוצרית.
ב-1789 הצטרף יחד עם אשתו לכנסייה החדשה של המדען השוודי
בלייק האמין שהאמת נרכשת על ידי התגלות עצמית בחזיונות, ולא על ידי לימוד.
"חזיונות" אלה, אשר היו על גבול ההזיה, היו להתנסויות שהדריכו אותו בחייו.
חזיונות אלה החדירו בו אמונה איתנה בדרכו האמנותית, אבל גם הובילו אחרים לכנותו מוזר ואף משוגע.
בספרו נישואי העדן והשאול, התחיל בלייק לפתח מיתולוגיה משלו, שהכילה שלל רב של דמויות כדוגמת אורק, משיח ו-Urizen, האל הרשע.
בלייק אהב את שיריו של ג'ון מילטון וניסה כמוהו ליצור הגדרות משלו לגן-עדן ולגיהנום.
התשוקה ליצור מחדש את הקוסמוס היא לב עבודתו.
המיתולוגיה שלו תיארה לעיתים קרובות את המאבק בין הארה ואהבה חופשית מצד אחד, לבין חינוך נוקשה וערכים מצד שני.
בלייק ראה את עצמו כנביא של עידן חדש, וההזדהות שלו עם אהבה חופשית ודמוקרטיה הפכה אותו לגיבור של אומנים מודרניים רבים.
ביצירתו The Last Judgement מסכם בלייק במילים ואיורים את המיתולוגיה שכתב.
ג'ים מוריסון, מנהיג להקת הדלתות, קרא ללהקתו בהשראת ספרו של אלדוס הקסלי "דלתות התודעה" ("Doors of Perception"), הקרוי על שם ביטוי המופיע באחד משיריו של בלייק.
בוער באור - ספר בדיוני שבו בלייק הוא אחת מהדמויות, מאת טרייסי שבלייה, בהוצאת כנרת, 2009.
הדרקון האדום - ספר מתח בלשי מאת תומאס האריס, בו אחת הדמויות הראשיות (רוצח סדרתי) מבססת את רציחותיה על יצירתו של בלייק "הדרקון האדום הגדול והאישה העטויה שמש".
בסרט בלייד ראנר שביים רידלי סקוט ויצא ב-1982, מופיעים ציטוטים משיריו של בלייק.
בסדרת ספרי "אלווין מייקר" של הסופר האמריקאי אורסון סקוט קארד המתאר היסטוריה חלופית בתקופה שבין מלחמת העצמאות למלחמת האזרחים של ארצות הברית מופיעה דמותו של בלייק כסופר נודד המכונה "Taleswapper", "מחליף הסיפורים", בעל כישרון מיוחד להיות עד לאירועים בעלי משמעות היסטורית.
בסרט איש מת שביים ג'ים ג'ארמוש ויצא ב-1995, שם הדמות הראשית הוא ויליאם בלייק, אחת הדמויות מאמינה כי הוא לא אחר מגלגול מודרני של ויליאם בלייק.
הפואמה "הו חמנית" מתוך ספרו של בלייק "שירי תום וניסיון" מופיע בספר "זריחה על האסיף" מאת סוזן קולינס.
ירושלים, 1808, המנונה הבלתי רשמי של אנגליה
גופתו של הבל נמצאה על ידי אדם וחוה, יצירה מאת בלייק, המתוארכת ל-1826. היצירה נסובה סביב מציאת אדם וחוה, הוריהם של קין והבל, את גופתו של בנם הבל, שנרצח על ידי קין אחיו.
בלייק מעמיד במרכז היצירה דווקא את קין, בדרך יצירתו האמנותית הייחודית.
סולם יעקב, יצירה מאת בלייק המתארת את הסיפור המקראי הלקוח מספר בראשית, פרק כ"ח, סולם יעקב.
היצירה מתוארכת ל-1805 ומוצגת במוזיאון הבריטי בלונדון.
1797: אדוארד יאנג, הרהורי לילה
1808: ג'ון מילטון, גן העדן האבוד
חלק א' - William Blake • ויליאם בלייק, מתוך התוכנית חיים של אחרים עם ערן סבאג, בהנחיית ערן סבאג ודוקטור דוד סורוצקין.
חלק ב' - William Blake • ויליאם בלייק, מתוך התוכנית חיים של אחרים עם ערן סבאג, בהנחיית ערן סבאג ודוקטור דוד סורוצקין.
חלק ג' - William Blake • ויליאם בלייק, מתוך התוכנית חיים של אחרים עם ערן סבאג, בהנחיית ערן סבאג ודוקטור דוד סורוצקין.
ויליאם בלאק היה סופר ומשורר סקוטי.
בלאק הוכשר כצייר נוף, הכשרה שהשפעה על כתיבתו.
בצעירותו בגלאזגו הוא למד ציור והיה עיתונאי.
באותה תקופה הוא התייד עם קולין הנטר.
הודות לניסיונו בעיתונות בגלאזגו, התקבל לעבודה כעיתונאי ב "מורנינג סטאר" ולאחר מכן כעורך משנה ב"דיילי ניוז".
הרומן הראשון פרי עטו פורסם ב-1868, אולם רק בשנת 1871, עם פרסום "בתו של חת", זכה בלאק לתשומת לב הקוראים.
הוא פרסם את "ההרפתקאות המוזרות של פייתון" וב-1873 את "נסיכת טול", שזכו לפופולריות רבה.
בלאק פרש מהעיתונאות והתמסר לכתיבה.
הוא פרסם עוד כמה ספרים, האחרון בהם יצא לאור ב-1898, מעט לפני מותו.
ויליאם בויד הוא סופר ותסריטאי אנגלי.
בויד נולד באקרה גאנה (מדינה במערב אפריקה).
הוא חיבר מספר ספרים, ביניהם את "חוף בראזוויל" (Brazzaville Beach), ספר העוסק בדמותה של מדענית החוקרת את התנהגות השימפנזים באפריקה.
בויד זכה בפרס "Whitbread Book award" בשנת 1981, על ספרו "A Good Man in Africa" (אדם טוב באפריקה).
הוא היה מועמד לפרס "Booker Prize for Fiction" בשנת 1982 על ספרו מלחמת הגלידה, אשר זכה באותה השנה בפרס "John Llewellyn Rhys Prize".
בשנת 1988, בויד כתב ספר נוסף, ששמו הוא – Nat Tate.
הספר עוסק באמן אמריקאי, שחי בין השנים 1928–1960. הספר מבוסס על סיפור חייו הטרגי של נט טייט, שלמעשה לא התקיים מעולם.
בשנת 1992 השתתף בכתיבת התסריט לסרט צ'פלין.
בשנת 1999 ביים את סרטו הקולנועי הראשון "השוחה" לו גם כתב את התסריט אודות הקרב על הסום במלחמת העולם הראשונה.
ויליאם בויד היה שחקן קולנוע אמריקאי.
בויד התפרסם בדמות הבוקר הצווחני "הופלונג קסידי" (Hopalong Cassidy), דמות שאותה גילם ב-66 סרטים החל משנת 1935. הוא הופיע כדמות זו על גיליון השער של טיים מגזין ב-27 בנובמבר 1950.
בזכות תרומתו הרבה לקולנוע האמריקאי זכה בויד למשבצת בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בנוסף, ייטס מונה לסנאט האירי (בעצתו ותמיכתו של דזמונד פיצג'רלד), והיה חבר בו במשך שתי כהונות רצופות.
כאדם צעיר, הושפע ייטס מהאסתטיקה ומהאחווה הפרה-רפאליטית וכן מהסימבוליסטים הצרפתים.
לצד השפעתם של המשוררים ג'ון קיטס, ויליאם וורדסוורת' ואחרים, מבחינת התיאוריה האסתטית העוסקת במסכות פיזיות ורוחניות שפיתח ייטס, והביע במחזותיו וכן בספרו 'חזון', ניתן לזהות את השפעתו של אוסקר ויילד.
כמו כן, הוא העריץ את המשורר הבריטי ויליאם בלייק.
ייטס היה דמות מפתח בתחייה התרבותית האירית, ושאף באמצעות שיריו המוקדמים להחיות מחדש את ספרותה העתיקה של אירלנד.
לעיתים הדגיש בשירתו נושאים פוליטיים, ומעורבותו בענייניה הציבוריים של אירלנד הובילה לבחירתו לסנאט האירי ב-1922. ייטס החיה מחדש את טכניקת החריזה והמשקל בתקופה שבה אמנות כתיבת השירה כמעט קפאה על שמריה.
כמו המשורר האמריקאי רוברט פרוסט והמשורר הבריטי תומאס הרדי, הוא ידע לנצל בכישרון רב את תבניות השירה בהן השתמש, לכדי מימוש הפוטנציאל הגבוה ביותר הטמון בהן, ובו-זמנית מצא דרך להביע את קולו בשפה עממית מדוברת, חדישה ורעננה.
סגנון השירה של ייטס התפתח בכמה שלבים, ומאוחר יותר בחייו הוא נמנה עם המשוררים המודרניסטים הבולטים ביותר, לצד עזרא פאונד ות"ס אליוט.
בשנותיו המאוחרות יותר, החליט ייטס לעצב מחדש את שירתו, בעזרתו של עזרא פאונד, באמצעות שירים שהם לא רק פרובוקטיביים וחדשניים, אלא גם מהפנטים ומלאי יופי.
מגיל צעיר נשבה ייטס בקסמן של אגדות עם איריות ונהיה חסיד נלהב של מיסטיקה.
נושאים אלו, הפולקלור האירי ועולם המיסטיקה, מופיעים רבות בכמה מתקופות יצירתו.
דבר זה מתבטא בדגש על שימוש בסמלים מעולם המיתולוגיה האירית, החל מהשלב הראשון של יצירתו, שנמשך עד תחילת המאה ה-20, ועד לשימוש גובר והולך בסמלים אישיים יותר, אם כי הקשורים אף הם לנופיה של מערב אירלנד, בהם התמקד החל מהשלב האמצעי ועד המאוחר של יצירתו.
דבר זה משקף את השניות השזורה בשיריו, בין המישור האישי לבין הלאומי, שהתבטאה בעיקר במשבר הזהות התרבותי אותו עבר ייטס כבן המעמד הפרוטסטנטי האנגלו-אירי השליט, שניסה לשמר את מסורותיו (שעמו התמודד ייטס דרך משיכתו לתרבויות המזרח), לבין רצונו להחיות את התרבות והשפה הקלטית העתיקות.
כרך השירה הראשון פרי עטו, "נדודי או'שין ושירים אחרים", פורסם בשנת 1889. השירים הכלולים באוסף מתאפיינים במקצב אטי ולירי, דבר המשקף את החוב האמנותי שחלק ייטס למשוררים אחרים כגון אדמונד ספנסר ופרסי ביש שלי, וכמו כן למשוררי האחווה הפרה-רפאליטית.
החל מ-1900, במהלך שנות העשרים ועד סוף חייו, נעשתה שירתו של ייטס יותר ריאליסטית, והתבססה דווקא על הרעיונות האזוטריים אותם גיבש בספרו "חזון" (1925).
הוא החל לזנוח את רוב אמונותיו הטרנסצנדנטליות אשר להן נחשף מנעוריו.
עם זאת, הוא המשיך לעסוק במסכות פיזיות ורוחניות, אשר קשורות בקשר הדוק לתאוריות שהציג בדבר מעגליות מחזורית-היסטורית של האנושות והעולם בכלל, המתוארת בהרחבה גם היא בספר "חזון".
ויליאם בטלר ייטס נולד בסנדימאונט שבדבלין, מחוז דבלין, אירלנד.
אביו, ג'ון בטלר ייטס (1839–1922), היה צאצאו של ג'רוויס ייטס, סוחר בבגדים וצייר מפורסם שנפטר ב-1712, שאף היה חייל בשירותו של מלך אנגליה ויליאם השלישי.
בנג'מין ייטס, נכדו של ג'רוויס וסב-סב-סבו של ויליאם, נישא למרי בטלר בשנת 1773, בת למשפחה אשר היו בבעלותה נחלות במחוז קילדייר שבאירלנד.
לאחר נישואיהם, הם החליטו להוסיף את השם בטלר לשם משפחתם.
מרי, הייתה למעשה, צאצאית של הרוזנים הראשונים לבית אורמונד, אשר השתייך לענף ניאם-גאורן.
בעת נישואיו למד אביו משפטים, אך לאחר זמן מה פרש מלימודיו אלה, ונעשה לסטודנט בבית הספר לאמנות הת'רלי'ס שבלונדון, ולצייר פורטרטים ידוע.
אמו, סוזן מרי פולקספן, באה ממשפחת סוחרים אנגלו-אירית אמידה מהעיר סלייגו.
משפחתה ניהלה בעיר זו עסק לייצור קמח וכמו כן הייתה מעורבת בניהולה של חברת ספנות מקומית.
לאחר שויליאם נולד, העתיקה המשפחה את מקום מושבה למרוויל שליד סלייגו, בית משפחת פולקספן, משפחת אמו המורחבת.
בית זה נחשב אצל ייטס כבית ילדותו.
יתרה מכך, ייטס החל להתייחס לעיר זו כאל ביתו הרוחני, והגדיר את האזור כמקום שעיצב את ילדותו בצורה העמוקה ביותר.
נופיה של סלייגו, הפכו עם הזמן, הן מבחינה ספרותית והן מבחינה סימבולית, "אדמת לבו" של ייטס, הארץ היקרה לו ביותר.
ידועה אמירתו של ג'ון בטלר ייטס, אבי המשפחה, .
לבד מאביו, גילו גם אחרים במשפחה נטיות אמנותיות.
אחיו, ג'ק, הפך לצייר מוערך, ואחיותיו אליזבת וסוזן מרי – אשר היו מוכרות בקרב משפחתן ובקרב חברים קרובים בכינוין לולי ולילי – היו מעורבות ביצירה אמנותית, ובמיוחד ידועה פעילותן בתנועת האמנויות והאומנויות אשר ייצרה דברי אמנות בעבודת יד.
ייטס חונך כבן המעמד הפרוטסטנטי השליט באירלנד, אשר באותו הזמן עבר משבר זהות קשה.
בעוד שמשפחתו תמכה בשינויים שחוותה האומה האירית, התחייה הלאומית של סוף המאה ה-19 גרמה לפיחות ישיר במורשת עליה גדל, וזו בתורה השפיעה על ראיית עולמו למשך שארית ימיו.
פוסטר העיר שאימרתו של נפוליאון שכדי להבין את האדם אתה מוכרח לדעת מה התרחש בעולם כשהיה בן עשרים היא אמרה נכונה בעליל לגבי סיפור חייו של ויליאם בטלר ייטס.
שנות ילדותו ונעוריו של ייטס עמדו בצילה של היחלשות כוחו של המעמד הפרוטסטנטי, אשר היווה מיעוט, לטובת הרוב הקתולי.
שנות ה-80 של המאה ה-19 חזו בבחירתו לפרלמנט של צ'ארלס סטיוארט פרנל ובעלייתה של התנועה למען "שלטון בית" (Home Rule) ולמען עצמאות אירלנד.
כהמשך לכך, שנות ה-90 עמדו בשיאו של הגל הלאומי ששטף את האי האירי, במקביל לעליית כוחם הפוליטי של הקתולים, דבר שבלט לקראת המעבר למאה החדשה.
להתפתחויות הללו הייתה השפעה עמוקה על שירתו של ייטס, והיא בתורה השפיעה על הביוגרפיה של ארצו בעקבות חקירותיו את הזהות האירית, הן במישור האישי, הן במישור הציבורי.
ב-1867, עברה המשפחה ללונדון כדי לאפשר לאביו, ג'ון בטלר ייטס להתקדם בקריירת הציור שלו.
בתחילה, חונכו ילדי המשפחה בביתם.
אמם, שהתגעגעה לסלייגן וסיפרה להם אגדות וסיפורי עם איריים.
אביהם העניק להם חינוך בסיסי בגאוגרפיה וכימיה, גם אם בצורה לא עקבית, ולקח את הילד ויליאם לסיורי מחקר בחיק הטבע, בקרבת העיירה סלאות', לשם לימוד ההיסטוריה הפיזית של האזור הסמוך למקום מגורי המשפחה.
ב-26 בינואר 1877, החל ייטס ללמוד בבית הספר גודולפין, שם למד במשך ארבע שנים.
ככל הנראה, לא נהנה במיוחד בבית הספר ולא היה תלמיד בולט.
דו"ח בית-ספרי מאותם ימים מתאר את ביצועיו ותפקודו הלימודיים כדלקמן: "סביר בלבד.
כנראה טוב בלטינית יותר מכל מקצוע לימודי אחר.
למרות קשייו בלימוד מתמטיקה ושפות (בעיקר עקב מוגבלותו בכושר הבחנה בשמיעת צלילי דיבור שונים), ייטס מצא את עצמו מרותק לשיעורי הביולוגיה והזואולוגיה.
המשפחה חזרה לדבלין מסיבות כלכליות לקראת סוף 1880, וחייתה בתחילה במרכז העיר, בפרבר הארולד'ס קרוס ומאוחר יותר בפרבר הוות'.
במקביל לכתיבת השירה כשלעצמה, קישר ייטס בין אומנותו זו לבין רעיונות ורגשות דתיים.
בתארו את ילדותו אמר כי הייתה לו אמונה בלתי מעורערת בכך ש"אם כוח כל-יכול ושוחר טוב עיצב את גורלו של העולם, אנו יכולים לגלות את אותו גורל באמצעות המילים אשר כינסו את תשוקת לבו הפועם של עולמנו".
באוקטובר 1881 שב ייטס ללימודיו בבית הספר התיכון "ארסמוס סמית'" בדבלין.
הסטודיו של אביו שכן בקרבת מקום, והוא בילה בו זמן רב ופגש רבים מציירי וסופרי העיר.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בדצמבר 1883. בתקופה זו החל לכתוב שירה, וב-1885 פרסם את השירים הראשונים שלו, וכן את המאמר "השירה של סר סמואל פרגוסון" ב"דבלין יוניברסיטי ריביו".
בין השנים 1884–1886 למד ייטס ב"מטרופוליטן סקול אוף ארט" (כיום "הקולג' הלאומי לאמנות ועיצוב") ברחוב תומאס.
יצירותיו הראשונות שפורסמו, חוברו כשהיה בן 17 וביניהן שיר – שהושפע עמוקות מפרסי ביש שלי – המתאר קוסם המייסד ממלכה במרכז אסיה.
יצירות נוספות מתקופה זו כוללות מחזה העוסק בשלוש דמויות עיקריות (בישוף, נזיר ואישה) המואשמות בפגניות על ידי רועי צאן מקומיים, כמו גם שירי אהבה, שירי נוף וטבע רומנטיציסטים השאובים ולקוחים מתרבות אירלנד, כגון הפואמה הילד הגנוב ושירים העוסקים באבירים גרמניים.
מבקר הספרות צ'ארלס ג'ונסטון, הגדיר חלק מיצירותיו אלה של ייטס, כיצירות שמרניות אך לחלוטין לא-איריות, הנובעות לכאורה מ "מאגר חלומות עצום מלאי צער לוחש".
יצירתו המוקדמת נטתה למלאות רומנטית אשר מתבטאת למשל באוסף סיפורי הפיות "בין הערביים הקלטי" (The Celtic Twilight, הודפס ב-1893, יצא לאור בשנים 1894 ו-1902) ובאופן כללי יותר הביעה תהילה לנוף האירי אשר ייטס חלם עליו כילד.
דוגמה נאה לסגנון הפואטי המוקדם הזה של ייטס, היא השיר "אי-האגם של איניספרי" (The Lake-Isle of Innisfree), עם הצלילים השופעים והרגישות הרומנטית שבו:
בהקשר לתרגום של אבנר פרץ יש לציין שני דברים.
בתרגומים אחרים של השיר המילה "עכשיו" לא מופיעה ובכך יש פגם שמשמעותו של השיר.
גם בתרגום זה ישנו פגם.
התרגום הנכון צריך להיות: אקום לי ואלך עכשיו.
המשפחה חזרה ללונדון בשנת 1887, וב-1890 ייסד ייטס ביחד עם ארנסט ריס את מועדון הריימרס קלאב, מועדון משוררים תושבי לונדון, שהתכנסו בקביעות בכל ערב, בפאב ברחוב פליט (Fleet) כדי לדקלם משיריהם.
הקבוצה פרסמה שתי אנתולוגיות שירה ב-1892 וב-1894. ייטס שאף מאוחר יותר להעלות לדרגת מיתוס את דור משוררי הריימרס קלאב, כשהוא מכנה אותו "הדור הטרגי" באוטוביוגרפיה אותה כתב.
היצירה המוקדמת של ייטס שאבה רבות ממיתוסים ואגדות איריות, ומהשירה הפרה-רפאליטית.
ב-1893 ייטס שיתף פעולה עם אדווין אליס בחיבור המהדורה המלאה הראשונה של יצירותיו של ויליאם בלייק (The Works of William Blake: Poetic, Symbolic and Critical.
בתהליך הכתיבה הם גילו מחדש יצירה נבואית-תנ"כית רחבת היקף, שלא פורסמה מעולם על ידי בלייק, אותה הם הוציאו לאור במסגרת המהדורה באופן מיידי: "ואלה, או ארבע הזואות" (Vala, or, the Four Zoas).בשלב מאוחר יותר בחייו, ייטס שיבח את בלייק בתארו אותו כאחד מ.
במאמר שפרסם ייטס מאוחר יותר על המשורר פרסי ביש שלי, הוא כתב - "קראתי מחדש את פרומתאוס המשוחרר...
ונדמה לי עוד יותר מפעם, כי יש לו מקום ברור בין כתבי הקודש של העולם".
השיר האפי המשמעותי הראשון של ייטס היה "אי הפסלים": יצירת פנטזיה שהציבה את המשוררים אדמונד ספנסר ופרסי ביש שלי כמודל אומנותי לכתיבתה.
המחזה פורסם ב"דבלין יוניברסיטי ריביו".
ייטס קיווה לכלול את השיר באוסף הראשון אותו עמד להוציא לאור, אך שיר זה נתפס כארוך מדי ולמעשה לא פורסם מעולם במהלך חייו.
השיר יצא לאור רק ב-2014, כשהוצאת הספרים קווינקס בוקס הייתה אמונה על כך.
יצירתו הראשונה בצורת ספר הייתה העלון "מוסדה: פואמה דרמטית" (1886), שכבר הופיעה באותו כתב העת, והדפסת מאה העותקים של העלון מומנה על ידי אביו.
לאחר מכן פרסם את "נדודי או'שין ושירים אחרים" (1889).
הכותרת הארוכה של שיר זה, הראשון שלא התכחש אליו בבגרותו, מבוססת על השירים של הסדרה הפניינית במיתולוגיה האירית:
השיר מכיל לדבריו של הביוגרף ר.
שיר זה, שכתיבתו ארכה שנתיים, מדגים את השפעתם של סמואל פרגוסון והפרה-רפאליטים על יצירתו של ייטס.
השיר הציג את מה שעתיד היה להיות מהנושאים החשובים ביותר שלו: המשיכה לחיים של מחשבה והגות, כנגד המשיכה לחיים של מעשה.
לאחר פרסום זה לא כתב ייטס עוד שירים ארוכים.
שירים מוקדמים אחרים שלו עוסקים באהבה או בנושאים מיסטיים או אזוטריים.
ב-1891, ייטס הוציא לאור שתי יצירות פרוזה נוספות, "ג'ון שרמן" ו"ד'ויה", כאשר היצירה הראשונה היא נובלה והשנייה סיפור.
מעצבת הספרים וידידתו של ייטס, אלת'יאה ג'יילס עבדה על איור העטיפות של שלושת כרכי השירה הללו.