tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פירוק הביטלס, סייעה לפול מקרטני בהוצאת שני אלבומי הסולו שלו, McCartney (1970) ו-Ram (1971) ולמדה ממנו נגינה על קלידים.
כבר ב-"Ram" קיבלה לינדה קרדיט כיוצרת באלבום ובעת שבני הזוג הקימו בסוף 1971 את להקת Wings, הייתה לינדה חלק בלתי נפרד מהלהקה.
הלהקה זכתה במספר פרסי גראמי והייתה לאחת הלהקות המצליחות ביותר בשנות השבעים של המאה ה-20, וזאת חרף חוסר ניסיונה המוזיקלי של קלידנית הלהקה, מגרעה שהיא עצמה הודתה בנכונותה.
ב-1977 יצא לאור סינגל בשם "Seaside Woman" על ידי להקה בשם "Suzy and the Red Stripes" (סוזי והפסים האדומים).
מאוחר יותר התברר כי השיר נכתב על ידי לינדה מקרטני והוקלט עי להקת Wings כאשר לינדה עצמה משמשת כזמרת.
בני הזוג מקרטני חלקו מועמדות לפרס אוסקר על השיר "חיה ותן למות", אותו חיברו יחד לסרט מסדרת ג'יימס בונד אשר נשא את אותו השם.
אלבום סולו של לינדה, "Wide Prairie" (ערבה רחבה) הושלם לאחר מותה בידי בעלה ויצא לאור בשנת 1998. לאחר מותה השתתף פול ביצירת האלבום "Garland for Linda" (זר ללינדה), שראה אור בשנת 2000, והקדיש לזכרה את אלבומו "Ecce Cor Meum".
מקרטני הייתה צמחונית נלהבת ואף שכנעה את בעלה בצדקת דרכה התזונתית.
בסדרת ספרי הבישול שפרסמה, היא הטיפה לצמחונות והסבירה את הפיכתה לצמחונית בכך שהיא "איננה אוכלת שום דבר בעל פנים" וכן ש"אם לבתי מטבחיים היו קירות שקופים, כל העולם היה הופך לצמחוני".
בשנת 1991 היא השיקה חברה לארוחות צמחוניות קפואות שנקראה "חברת המזון של לינדה מקרטני" ומוצרי החברה זכו להצלחה גדולה.
בשנת 1995 תרמו לינדה ובעלה את קולם לפרק "ליסה הצמחונית" של סדרת הטלוויזיה המצוירת משפחת סימפסון.
בני-הזוג מקרטני הסכים להשתתף בפרק רק אם דמותה של ליסה סימפסון, שסיפור הפיכתה לצמחונית עמד במרכז הפרק, תישאר צמחונית עד תום הסדרה.
הפרק "Trash of the Titans" של אותה הסדרה הוקדש לזכרה לאחר מותה.
חברת המזון של לינדה מקרטני נקנתה בשנת 2000 על ידי יצרנית המזון האמריקאית היינץ וב-2007 נמכרה לחברת היין סלסטיאל גרופ.
מלבד היותה צמחונית אדוקה, מקרטני גם נודעה כפעילה בנושא זכויות בעלי חיים.
היא תמכה בארגונים רבים שעסקו בהגנה על זכויות בעלי חיים והייתה ממממניה של "הליגה נגד ענפי ספורט אכזריים" .
מקרטני נעצרה מספר פעמים על ידי שלטונות ארצות הברית, ברבדוס ואנגליה בחשד לאחזקת מריחואנה.
היא התבטאה כנגד שימוש ב"סמים קשים" אך טענה כי שימוש במריחואנה הוא "לא רציני".
בשנת 1995 אובחנה מקרטני כחולה בסרטן השד.
מצבה התדרדר במהרה כאשר הגידול בגופה התפשט והגיע לכבד.
היא נפטרה בגיל 56 ב-17 באפריל 1998 בחוות המשפחה בטוסון, אריזונה.
לאחר מותה נשרפה גופתה, ואפרה פוזר בשדות החווה של פול בסאסקס, אנגליה.
לאחר מותה אמר פול כי מעריציה יוכלו לשמר את זכרה אם יתרמו כספים לאגודות למלחמה בסרטן אשר נמנעות מעריכת ניסויים בבעלי חיים.
סוגיית הניסויים בבעלי חיים הטרידה את לינדה גם כשהייתה על ערש דווי והיא הקפידה שלא להשתמש בתרופות שבתהליך פיתוחן נוסו בניסויים שכאלה.
בטקס האזכרה שלה נכחו רבים, ביניהם גם חבריו של פול ללהקת הביטלס רינגו סטאר וג'ורג' האריסון.
לינדה לינגל היא פוליטיקאית אמריקאית-יהודייה, שכיהנה כמושלת ה-6 של מדינת הוואי בארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 2002 עד 2010. המושלת היהודיה השנייה בהיסטוריה של ארצות הברית.
לפני בחירתה למושלת, כיהנה לינגל כראש מועצת מחוז מאווי שבהוואי (County Mayor) וכיושבת ראש המפלגה הרפובליקנית של הוואי.
לינגל נולדה ב-1953 בסנט לואיס שבמיזורי, ילדה שנייה מתוך שלושת ילדיהם של זוג יהודים, מילדרד וריצ'רד קאטר.
אביה היה רוקח, שהפך לאחר מכן לסוחר מכוניות.
בגיל 12 עברה משפחתה להתגורר בדרום קליפורניה וזמן קצר אחר כך, ב-1965 התגרשו ההורים ולינגל גדלה אצל סבה וסבתה, יהודים יוצאי פולין.
היא סיימה את בית הספר התיכון בירמינגהם, שבעמק סן פרננדו בלוס אנג'לס וב-1975 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בעיתונאות באוניברסיטת המדינה של קליפורניה (להבדיל מאוניברסיטת קליפורניה), שבנורת'רידג', בעמק סן פרננדו, לוס אנג'לס.
עם סיום לימודיה עברה, בעקבות אביה, להונולולו שבהוואי.
האב הצטרף שם לעסק מכירת המכוניות של אחיו ואילו לינגל החלה לעבוד כדוברת איגוד נהגי המשאיות (הטימסטרס) ועובדי המלונות וערכה את העלון שלהם.
לינגל עברה לאחר מכן לאי מולוקאי שבהוואי, שם הקימה וערכה את "מולוקאי פרי פרס", עיתון קהילתי שזכה להצלחה רבה.
לינגל התגרשה פעמיים ואין לה ילדים.
ב-1972, כשהייתה עדיין תלמידת קולג' נישאה לבעלה הראשון, צ'ארלס לינגל.
שלוש שנים אחר כך, ב-1975, כשעזבה את קליפורניה להוואי, התגרשה, אף כי שמרה בהמשך על שם נישואיה אלה.
ב-1986 נישאה בשנית, לעורך דין ממחוז מאווי בשם ויליאם קרוקט.
נישואין אלה החזיקו מעמד 11 שנה עד 1997, עת התגרשו השניים, במהלך כהונתה כראש מחוז מאווי.
ב-1980, בהיותה בת 27, סגרה לינגל את עיתונה ונבחרה למועצה המחוזית של מחוז מאווי.
היא כיהנה במועצה זו במשך חמש קדנציות בנות שנתיים כל אחת.
בשש השנים הראשונות הייתה נציגת האי מולוקאי, ובארבע האחרונות נציגת המחוז כולו.
ב-1990 התמודדה על משרת ראש מועצת מחוז מאווי, מול אלמר קרבלו הדמוקרטי, לשעבר ראש מחוז מאווי ויו"ר בית המחוקקים של הוואי.
לינגל בת ה-37 ניצחה, ובכך הייתה לראש מועצת המחוז הצעירה ביותר עד אז, וכן האישה הראשונה בתפקיד.
בבחירות שהתקיימו ב-1994 היא ניצחה בשנית.
במהלך כהונתה כראש מועצת מחוז מאווי, יישמה לינגל בהצלחה תוכנית תקצוב על בסיס ביצועים (PBB, performance-based budgeting), דבר שזיכה אותה בפרס הצגת התקציב המצטיין מטעם "התאחדות מנהלי הכספים הממשלתית של ארצות הברית וקנדה" (GFOA), במשך ארבע שנים רצופות.
לינגל גם הצליחה למשוך למחוז מספר גדול של תיירים בתקופת שפל בענף התיירות והגידול במספר מקומות העבודה במחוז מאווי תרם לפופולריותה.
ב-1998 נבחרה לינגל כמועמדת המפלגה הרפובליקנית של הוואי לתפקיד מושל המדינה, אך הפסידה למול המושל הדמוקרטי המכהן, בבחירות הצמודות ביותר בהיסטוריה של הוואי.
ההפרש ביניהם עמד על 5,000 קולות, שהיוו כאחוז אחד מסך קולות המצביעים.
המפלגה הדמוקרטית של הוואי הואשמה אז, אף שלא היו הוכחות לכך, כי הריצה קמפיין של שמועות, על פיהן לינגל היא לסבית, וכי עקב היותה יהודייה היא תבטל את חג המולד כחג של מדינת הוואי.
יו"ר המפלגה הרפובליקנית של הוואי
לאחר הפסדה הצמוד במרוץ למישרת מושל, נבחרה לינגל ליושבת ראש המפלגה הרפובליקנית של הוואי, וכיהנה בתפקיד משנת 1999 עד 2002. במדינה בה המפלגה הדמוקרטית שלטת באופן עקבי, הרפורמות הפנימיות שלינגל הובילה, הביאו לבחירתם של חברים רפובליקנים לשני בתי המחוקקים של הוואי.
בשיא ההצלחה, איישו הרפובליקנים 19 מתוך 51 המושבים בבית המחוקקים של הוואי.
כמו כן, חל גידול במספר חברי המפלגה עקב הצטרפותם של צעירים רבים, ונעשה מיתוג מחדש למפלגה תחת השם "המפלגה הרפובליקנית החדשה של הוואי".
הפופולריות של לינגל בקרב תושבי הוואי הלכה וגדלה, ולא רק בקרב חברי מפלגתה.
לקראת בחירות 2002 למושל הוואי, היא מונתה שוב כמועמדת המפלגה, כשלמולה הציבו הדמוקרטים את סגנית המושל הקודם, מייזי הירונו (לימים סנאטורית).
היה זה המקרה הראשון בהוואי ואחד הראשונים בארצות הברית כולה, בו שתי נשים היו המועמדות המרכזיות למשרת מושל.
מצעה של לינגל ביקר את פעילויות השלטון הדמוקרטי בארבעים השנים האחרונות בהוואי.
המצע גם שם דגש על ההבדלים בין המסר של לינגל לבין מסרים רפובליקנים ישנים ושמרנים יותר.
לינגל זכתה בבחירות, כשלצידה סגנה, ג'יימס איונה, שופט ממדינת הוואי ובן מיעוטים.
בנוסף, היא האישה היהודיה השנייה שנבחרה כמושלת של מדינה בארצות הברית.
כמושלת הוואי, חזרה לינגל ושחזרה שוב את הצלחתה בניהול פיננסי נבון כפי שעשתה בתפקידה הקודם כראש מחוז מאווי.
היא הצליחה להביא את הוואי לעודף תקציבי של 270 מיליון דולר, לעומת גירעון שעמד על 250 מיליון דולר בעת היבחרה.
כמו כן, נזקפה לזכותה ירידה ניכרת באחוזי האבטלה במדינה.
בעניינים אחרים, לינגל חתמה על חוק הפסילה השלישית (עבירה שלישית מחייבת עונש מאסר בפועל כבד יותר), ועל חוק להקמת אתר אינטרנט למעקב ופרסום ברבים של פעילות עברייני מין, כולל כאלה שכבר ריצו את עונשם.
מידע זה זמין כיום לציבור באתר האינטרנט המתאים.
לינגל גם שאפה לפצל את מועצת החינוך המדינתית לשבע מועצות בתי ספר מקומיות, אך בכך נכשלה.
לאורך תקופת כהונתה, נהנתה לינגל באופן עקבי מאחוזי תמיכה בסביבות ה-70%, אולם לא הצליחה להרחיב את הפופולריות שלה כך שתחול גם על מפלגתה, במדינת הוואי, שהיא דמוקרטית באופן מסורתי.
בבחירות אמצע הקדנציה, ב-2004 היא הקדישה מאמץ רב לסייע למועמדי מפלגתה הרפובליקנים לבתי המחוקקים של הוואי.
הדמוקרטים נהנו מרוב מיוחס ברשות המחוקקת, והיא ניסתה להכניס מספיק נציגים רפובליקנים, כך שהדמוקרטים לא יוכלו לבטל וטו שלה.
לינגל נכשלה במאמציה אלה והמועמדים הרפובליקנים לבתי המחוקקים של הוואי, לא רק שלא עלו, הם אף איבדו חמישה מושבים והגיעו למספר מושבים כמעט חד-ספרתי.
לינגל גם כיהנה במקביל כממלאת מקום יושב ראש הוועדה של המפלגה הרפובליקנית, שהתכנסה בניו יורק ובחרה את הנשיא ג'ורג' וו.
בוש כמועמד לתקופת כהונה שנייה כנשיא.
בהמשך לכך היא ניסתה לסייע גם למערכת הבחירות שלו, לקדנציה השנייה, למול המועמד הדמוקרטי ג'ון קרי.
המועמדים הרפובליקנים לנשיאות לא ניצחו בהוואי מאז המירוץ השני של רונלד רייגן בשנת 1984 ובסופו של דבר גם היא נכשלה במאמץ זה וקרי ניצח בהוואי, אף שהפסיד בארצות הברית כולה.
על אף חולשתה לכאורה של לינגל בעזרה למפלגתה בבחירות 2004, בבחירות 2006 למושלות הוואי היא ניצחה שוב.
היא כיהנה בסופו של דבר שתי קדנציות מלאות כמושלת, עד 2010. המועמד שהמפלגה הדמוקרטית הציבה מולה ב-2006 היה רנדי איווסה, סנאטור לשעבר בבית המחוקקים של הוואי, אשר תקף אותה בין השאר גם על קרבתה לנשיא בוש (הבן), שהפופולריות שלו הייתה בשפל באותה שנה.
לינגל זכתה בניצחון כנגד איווסה, בהפרש הקולות הגדול ביותר בהיסטוריה של הוואי, 63% למול 35% ליריבה הדמוקרטי.
ב-2008 נשאה לינגל נאום מרכזי בוועידת המפלגה הרפובליקנית, שבחרה בג'ון מקיין כמועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית.
מי שירש את תפקיד מושל הוואי בינואר 2011, במקום לינגל היה הדמוקרט ניל אברקרומבי.
יחד עמו נכנס לתפקיד סגן המושל, במקום ג'יימס איונה סגנה של לינגל, בריאן שץ, יהודי אף הוא.
כך נשמר ייצוג יהודי בצמרת ממשל הוואי, מדינה בה היהודים מהווים פחות מאחוז אחד מהאוכלוסייה.
לינגל הייתה המועמדת הרפובליקאית לסנאט ארצות הברית מטעם הוואי בבחירות של שנת 2012. היא הפסידה למועמדת הדמוקרטית מייזי הירונו כשקבלה כ-37.4% מהקולות לעומת 62.6%.
לינגל היא ליברלית יחסית מבחינה חברתית, במפלגה הרפובליקנית השמרנית בדרך כלל.
היא חברה בין השאר בארגון הקרוי "רשימת משאלות הלב" (The Wish List), שמטרתו איסוף תרומות למערכות הבחירות של מועמדות רפובליקניות התומכות בזכות נשים לבחירה בהפלה מלאכותית (pro-choice).
כמו כן, היא חברה בארגון "הרוב הרפובליקני למען בחירה", שגם הוא בעל דעות ליברליות יחסית בתחום זה.
בנוסף, היא גם נגד עונש המוות, עמדה יוצאת דופן אף היא, במפלגה הרפובליקנית.
מאידך, בתקופת כהונתה כמושלת, בעקבות מעצרם של ארבעה מורים בהוואי בעוון שימוש בחומרים אסורים, היא פעלה להוספת סעיף מיוחד לחוזי המורים, האוסר עליהם לעשן סמים.
לינגל גדלה וחיה עד גיל הקולג', בסביבה שהייתה בעיקרה יהודית.
היא נחשבת כיום כמקורבת לתנועת חב"ד, מקפידה על לימוד פרשת השבוע, מכשירה את מטבחה לפסח ומציינת גם את כל יתר החגים היהודיים.
עם השבעתה לכהונתה השנייה כמושלת, הוזמן לטקס רב מטעם חב"ד, על מנת לברך את ממשלה, ובמהלך שתי תקופות כהונתה כמושלת, היה מקובל בבית הממשל, לערוך "סדר" מידי פסח, להדליק חנוכיה מידי חנוכה ולקבל עבורה מדי יום ששי משלוח מיוחד של חלה לשבת.
לינגל ידועה באהדתה לישראל והיא גם דוברת מעט עברית.
במרוציה לכהונת מושלת הוואי היא נתמכה בצורה משמעותית על ידי שלל ארגוני הלובי היהודי ואף מספר גורמים מהלובי הישראלי, בין הארגונים המרכזיים שהביעו בה תמכה היו איפא"ק, הקואליציה היהודית הרפובליקנית" ואף אנשי חב"ד עבדו קשה כדי לסייע לה, התרימו למענה כספים וביום הבחירות הסיעו בוחרים לקלפיות.
לינגל מצידה הציבה את יהדותה ואת מדינת ישראל במרכז מסע הבחירות שלה.
לדבריה, "בזכות יהדותי הצלחתי ליצור קשרים עם קבוצות אתניות שונות".
בנוסף, היא סיפרה שהיא תורמת כסף בכל שבוע "לנטיעת עצים בישראל", וכי לדעתה "ישראל היא נמל מבטחים, לשם יוכלו יהודים להגיע בעת צרה".
לינגל קיבלה מכתבים אנטישמיים, בנוסח "לכי הביתה יהודייה, הסתלקי מהוואי", לצד האותיות אס-אס ודואר שנאה אחר, לרבות איומים על חייה.
בניגוד לתגובותיה בעת מערכת הבחירות הראשונה שלה, והכושלת, לכהונת המושלת, ב-1998, ב-2002 היא לא הסתירה את המכתבים אלא ערכה מסיבת עיתונאים ויצאה עם זה לתקשורת.
"באותו רגע השנאה פסקה", לדבריה.
לינגל ביקרה בישראל מספר פעמים, בין השאר ב-2004 כשעמדה בראש משלחת מחוקקים ופוליטיקאים אמריקאים בכירים וב-2008, כשהשתתפה במשלחת הנשיא בוש (הבן), שביקרה בישראל לרגל יום העצמאות ה-60 למדינה.
לינדה האנט היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1983 על תפקידה בסרט "שנה בצל הסכנה".
האנט נולדה בעיירה נוריסטאוון שבניו ג'רזי וגדלה בעיירת וסטפורט שבקונטיקט, היא בתם של אלסי, מורה לפסנתר וריימונד האנט סגן נשיא של חברת נפט בלונג איילנד, להאנט אחות אחת בשם מרסיה.
האנט החלה את הקריירה שלה ב-1980 בקומדיה המוזיקלית של רוברט אלטמן "פופאי" בתפקיד גברת אוקסהארט.
בשנת 1983 זכתה האנט בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדרמת המלחמה הרומנטית של פיטר ויר "שנה בצל הסכנה".
בסרט גילמה האנט את דמותו של בילי קוואן - צלם מקומי, שעוזר לעיתונאי אוסטרלי להבין את המהפכה הקומוניסטית באינדונזיה.
האנט היא השחקנית הראשונה שזכתה בפרס זה על תפקיד המגלם גיבור מהמין השני, על תפקידה בסרט הייתה האנט מועמדת גם לפרס גלובוס הזהב.
מלבד קריירת קולנוע, פיתחה האנט גם קריירת תיאטרון מפוארת הכוללת שתי זכיות בפרס אובי ובמועמדות לפרס טוני.
ב-1984 הופיעה האנט בסרט האקשן הבדיוני "חולית" ובדרמה הרומנטית מועמדת שני פרסי אוסקר "הבוסטונים".
ב-1985 שיחקה האנט במערבון האקשן מועמד 2 פרסי האוסקר "סילברדו".
במהלך שנות ה-90 הופיעה האנט בסרטים "שוטר בגן ילדים", "משהו ללבוש", "פוקהונטס" ו"רליק".
ב-2006 שיחקה האנט לצד ויל פרל ומגי ג'ילנהול בדרמה הקומית "מעבר לכל דמיון".
מאז 2009 היא משחקת בסדרת המתח NCIS: לוס אנג'לס תפקיד הנרייטה "הטי" לאנג (עונות 1–12; כוכב אורח מיוחד עונות 13–14), סוכנת מיוחדת מפקחת של NCIS ומנהלת תפעול של משרד הפרויקטים המיוחדים.
האנט הייתה אחד ממקורות ההשראה לפיתוח דמותה של "עדנה מודה", מעצבת בגדיהם של גיבורי העל בסדרת סרטי "משפחת סופר-על".
האנט היא לסבית מוצהרת, שותפתה לחיים מאז שנת 1978 היא קארן קליין.
גובהה של האנט הוא 1.45 מטר והיא אובחנה כסובלת מגמדות על רקע חוסר בהורמון גדילה.
אם מבט היה יכול להרוג (1991)
לפני ששלטנו על הארץ (2003)
"אושוויץ, הנאצים והפתרון הסופי", סדרה דוקומנטרית, קריינות (2005)
"החוויה האמריקאית", סדרה דוקומנטרית, קריינות (1993–2006)
לינדה נוכלין הייתה היסטוריונית ומבקרת אמנות אמריקאית.
תרומתה העיקרית הייתה בחקר אמנות המאה ה-19 וה-20. בנוסף, נחשבת נוכלין לאחת מחלוצות מחקר האמנות הפמיניסטית.
נוכלין נולדה בברוקלי, ניו יורק.
בשנת 1952 סיימה את לימודי התואר השני באוניברסיטת קולומביה.
את עבודת הדוקטורט סיימה בשנת 1963 באוניברסיטת ניו יורק.
נושא המחקר שלה היה הצייר הצרפתי הריאליסט גוסטב קורבה.
היא תרמה תרומות רבות לחקר הריאליזם, ואמנות המאה התשע עשרה נותרה עניין מרכזי לאורך כל הקריירה שלה, שכללה תפקידים אקדמיים במכללת ואסר, מרכז הבוגרים באוניברסיטת העיר ניו יורק, אוניברסיטת ייל והמכון לאמנויות יפות באוניברסיטת ניו יורק.
כאוצר, נוכלין ארגנה תערוכות כמו "נשים אמניות: 1550–1950" (1976) במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ו"פמיניזם גלובלי "(2007) במוזיאון ברוקלין.
בשנת 1971 פורסם את מאמרה בעל ההשפעה "למה לא היו אמניות גדולות?" בכתב העת 'ArtNews'.
המאמר הצביע על הממד החברתי המערבי שלא אפשר התפתחות אמנותית שווה לנשים אמניות.
נוכלין המשיכה ביצירת קו מחקר פמיניסטי גם כאוצרת בשורה של פרויקטים כגון התערוכה "נשים אמניות 1550–1950" במוזיאון העירוני לאמנות בלוס אנג'לס בשנת 1976 או "פמיניזם גלובאלי" (Global Feminisms), שהוצגה בשנת 2007 במוזיאון ברוקלין.
לינדה בן צבי היא פרופסור אמריטה לתיאטרון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת קולורדו.
מומחית בעלת שם עולמי לסמואל בקט.
בן צבי למדה לתואר ראשון בספרות אנגלית ופילוסופיה באוניברסיטת בוסטון, תואר שני בספרות אנגלית באוניברסיטת ניו יורק ודוקטורט בספרות אנגלית באוניברסיטת אוקלהומה.
שימשה כפרופסור לתיאטרון וספרות אנגלית באוניברסיטת קולורדו.
היא עמיתה של הקרן הלאומית למדעי הרוח ושל ספריית הקונגרס בארצות הברית.
לימדה באוניברסיטה העברית במלגת ליידי דייוויס.
בן צבי הייתה נשיאת חברת סמואל בקט הבינלאומית (International Samuel Beckett Society).
משנת 1996 עומדת בראש קבוצת המחקר על סמואל בקט של הפדרציה הבינלאומית למחקר בתיאטרון (International Federation of Theatre Research).
היא העורכת של כתב העת אסף (Assaph) הדן במחקר בתיאטרון ישראלי באנגלית.
בשנת 2006 יזמה כנס בינלאומי שהוקדש לחייו וליצירתו של סמואל בקט בתל אביב.
בשנת 1996 ערכה את אסופת המאמרים על התיאטרון הישראלי "Theater in Israel".
בן צבי הייתה חברה בארגון ארבע אמהות וניהלה את קשרי החוץ באנגלית של הארגון.
עורכת לינדה בן צבי, שמעון לוי, 2005
לינדה ג'זק היא שחיינית עבר אמריקאית.
היא בעלת מדליה אולימפית, אלופת עולם ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר גב.
לינדה ג'זק נולדה בפאלו אלטו, קליפורניה.
היא התאמנה במועדון השחייה של סנטה קלרה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכתה ג'זק במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:20.47 דקות, אחרי מזרח גרמניה (4:14.74 דקות) ולפני הולנד (4:21.45 דקות).
בנוסף, סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.74 דקות, המנצחת הייתה אולריקה ריכטר ממזרח גרמניה (1:03.30 דקות).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה ג'זק במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.55 דקות, אחרי מזרח גרמניה (4:07.95 דקות) ולפני קנדה (4:15.22 דקות).
במשחה השליחות היא שחתה את 100 מטר גב בתוצאה של 1:04.15 דקות.
בנוסף, היא סיימה במקום 11 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.01 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברלין, גרמניה המערבית בשנת 1978 זכתה ג'זק ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בשיא תחרות חדש של 1:02.55 דקות
בשנת 1979 במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסן חואן בפוארטו ריקו זכתה ג'זק ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.33 דקות, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:16.07 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:13.24 דקות.
ג'זק ניבחרה לייצג את ארצות הברית באולימפיאדת מוסקבה (1980) שהייתה אמורה להיות הגדולה שלה, אך היא לא השתתפה בה בגלל החרם האמריקאי בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
לינדה דניס בלייר היא שחקנית קולנוע אמריקאית.
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר וזוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1973 על תפקידה בתור הנערה רייגן בסרט "מגרש השדים".
בלייר נולדה בעיירה ווסטפורט שבקונטיקט.
בתם של אלינור ושל צייד הכישרונות ג'יימס בלייר, לבלייר אח בשם ג'ימי ואחות בשם דבי.
כבר בגיל שש שלחוה הוריה להיות דוגמנית, שיחקה לראשונה באופירת הסבון "פנים חבויות".
בלייר נבחרה ב-1973 מתוך 600 מועמדות לתפקידה של רייגן מק'ניל בתה אחוזת דיבוק השדים של כריס (אלן בורסטין) בסרט האימה "מגרש השדים".
הופעתה העניקה לבלייר בת ה-14 את פרס גלובוס הזהב ומועמדות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, זאת לפני שהציבור הרחב גילה שאת קולו של השטן דיבבה השחקנית זוכת פרס האוסקר מרסדס מקמברידג', העובדה שבלייר זכתה כביכול לקרדיט על עבודה של שחקנית אחרת הרסה למעשה את סיכוייה לזכות באוסקר.
חברת האחים וורנר הציבה לבלייר מאבטחים במשך חצי שנה לאחר יציאת הסרט בעקבות איומים על חייה מצד גורמים נוצריים קיצוניים אשר טענו שהסרט מהלל את השטן.
בלייר הופיעה בתפקיד הראשי בתור רייגן גם בסרט ההמשך שיצא ארבע שנים לאחר מכן, שיחקה בתפקיד הראשי גם בסרט "השתלטות מחדש" ב-1990 המהווה פארודיה על הסרט.
ב-1981 שיחקה בסרט האימה "ליל הגיהנום" בתור מרטי גיינס הרוצה להתקבל לאחווה בקולג'.
לשם כך היא ועוד שלושה סטודנטים נאלצים לשהות בבית נטוש שבו התחולל טבח של משפחה שלמה על ידי האב.
הופעתה הראשית בסרט האקשן "רחובות פראיים "זיכתה" את בלייר בפרס פטל הזהב על היותה השחקנית הגרועה ביותר לשנת 1984, על התפקיד הועמדה גם לפרס סאטורן.
בלייר היא פעילת זכויות למען בעלי חיים ופועלת עם ארגוני סיוע בינלאומיים כגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, וראייטי ואחרים.
בלייר מקדישה את זמנה לארגון הסיוע שהקימה בעצמה במטרה להציל חיות אבודות, מוזנחות ונפגעות.
רציחות קטנות במעלה הרחוב (1988)
לינדה שטרן זיסקוויט היא מתרגמת ומשוררת ישראלית הכותבת בשפה האנגלית.
זיסקוויט נולדה בבאפלו שבניו יורק, למדה באוניברסיטת טאפטס ולאחר מכן בהרווארד וב-SUNY.
עלתה לישראל בשנת 1978 ומתגוררת בירושלים.
כיום מלמדת שירה, ספרות עברית ותרגום באוניברסיטה העברית, וכן מלמדת בתוכנית לימודים של אוניברסיטת וסליאן-בראון בישראל.
זיסקוויט פרסמה שלושה קובצי שירה ועסקה בתרגום שירים עבריים לאנגלית, ובהם שירי יונה וולך.
במשך כעשר שנים שימשה כעורכת הספרותית של Tikkun וכיום משמשת כעורכת הספרותית של Maggid: A Journal of Jewish Literature.
נשואה לעורך הדין דונלד זיסקויט ואם לחמישה ילדים.
היא בעלת גלריה ארטספייס במושבה הגרמנית בירושלים.
לינדה סו פארק היא סופרת אמריקאית שמחברת ספרי ילדים וספרים למבוגרים.
סו פארק נולדה בעיר אורבנה למשפחת מהגרים.
סיימה תואר באנגלית מאוניברסיטת סטנפורד ותואר בספרות מטריניטי קולג' ומאוניברסיטת לונדון.
בשנת 2002 זכתה במדליית ניוברי על ספרה כד החרס השבור.
בנוסף, כתבה את הספר זהירות: סופה ששייך לסדרת 39 רמזים, ואת הספר "משבר אמון", ששייך לסדרת ההמשך של "39 רמזים", קהילים נגד ווספרים.
ספר נוסף שלה שתורגם לעברית הוא "ארוכה הדרך למים".
הספר זכה להצלחה רבה בארצות-הברית ונמכר במיליוני עותקים.
לינדה מדאלן (בנורווגית: Linda Medalen; נולדה ב-17 ביוני 1965) היא כדורגלנית עבר נורווגית ששיחקה בעמדת החלוצה.
מדאלן, שסיימה כמלכת השערים של טורניר הכדורגל באולימפיאדת אטלנטה 1996, נחשבת לאחת מהכדורגלניות הנורווגיות הטובות אי פעם.
מדאלן נולדה ב-1965 בעיר סאנס , וכבר בגיל 16 החלה לשחק בקבוצת הנשים של ויקינג.
ב-1987 היא עברה לאסקר, שנחשבה באותם ימים לאחת מהקבוצות הטובות בליגה הנורווגית.
בעונתה השנייה בקבוצה, סיימה מדאלן כמלכת השערים של הליגה (22 שערים), והובילה את אסקר לאליפות ראשונה בתולדות המועדון.
באותה שנה, היא אף ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת נורווגיה.
ב-1988, היא הייתה חלק מסגל הנבחרת שהשתתף בטורניר ההכנה של פיפ"א לקראת גביע העולם 1991. טורניר ההכנה נערך בסין, והנבחרת הנורווגית זכתה בו לאחר ניצחון 0-1 בגמר על שוודיה משער של מדאלן.
בסיום התחרות היא אף נבחרה להרכב המצטיינות של הטורניר על ידי התקשורת הסינית.
בקיץ 1989, לקחה מדאלן חלק באליפות אירופה שנערכה במערב גרמניה.
במשחק חצי הגמר נגד שוודיה, היא כבשה את השער הראשון לזכות הנורווגיות, שבסופו של דבר ניצחו 1-2 ועלו לגמר.
בגמר פתחה מדאלן בהרכב הראשון, אך לא הצליחה למנוע את ההפסד 4-1 למערב גרמניה.
שנת 1991 הייתה אחת השנים הפוריות ביותר בקריירה של מדאלן: היא סיימה כמלכת השערים של הליגה (29 שערים), הובילה את אסקר לזכייה בגביע המדינה לאחר שכבשה צמד בגמר, זכתה באליפות עם קבוצתה לאחר שזו לא הפסידה כל העונה, והשתתפה עם נורווגיה בגביע העולם שנערך באותה שנה בפעם הראשונה.
בשלב הבתים של גביע העולם, סיימה נורווגיה במקום השני עם ארבע נקודות והעפילה לרבע הגמר.
ברבע הגמר גברו הנורווגיות 2-3 על איטליה, ובחצי הגמר ניצחו 1-4 את שוודיה (מדאלן כבשה צמד).
במשחק הגמר, הפסידה נורווגיה 2-1 לארצות הברית, כשמדאלן זוכה לכבוש את שער הכבוד לזכות נורווגיה.
מדאלן, שכבשה שישה שערים במהלך הטורניר, זכתה בפרס כדור הארד, המוענק לשחקנית השלישית בטיבה במונדיאל.
ב-1993, מדאלן שיחקה עם נורווגיה באליפות אירופה שנערכה באיטליה.
שנתיים לאחר מכן, בגביע העולם שנערך בשוודיה, הגיעה מדאלן לשיא הקריירה המקצוענית שלה.
מדאלן, שלא כבשה אף שער בטורניר, פתחה בהרכב הראשון בכל ששת משחקיה של נורווגיה, והייתה גורם מרכזי בזכייה.
זמן קצר לאחר מכן, חתמה מדאלן בניקו ששיחקה באותם ימים בליגת העל היפנית.
כבר בעונתה הראשונה בקבוצה, נבחרה מדאלן לנבחרת השנה של הליגה, והייתה לאירופאית היחידה שהייתה כלולה בו.
בעונה השנייה שלה במועדון, היא כבר הובילה את ניקו לזכייה באליפות וגביע, תוך כדי שהיא נבחרת לקבוצת השנה וזוכה בפרסי כדורגלנית השנה ומלכת השערים (29 שערים).
באותה שנה, היא אף זכתה בתואר מלכת השערים של טורניר הכדורגל באולימפיאדת אטלנטה, לאחר שכבשה ארבעה שערים והובילה את נורווגיה לזכייה במדליית הארד.
ב-1998, לאחר שלוש עונות ביפן, חזרה מדאלן לאסקר, והייתה שותפה איתה לשתי זכיות רצופות באליפות נורווגיה.
שנה לאחר מכן, ב-1999, השתתפה מדאלן בטורניר הבינלאומי האחרון בקריירה שלה - גביע העולם שנערך בארצות הברית.
מדאלן, שהוסטה על ידי המאמן לעמדת ההגנה, שימשה בטורניר כקפטנית הנבחרת.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה נורווגיה במאזן מושלם, כשבמהלכו כובשת מדאלן שער אחד.
במשחק על המקום השלישי - משחקה האחרון של מדאלן בנבחרת, החמיצה אן קריסטין אהרונס את הפנדל המכריע בבעיטות ההכרעה, ונורווגיה הפסידה לברזיל.
ב-11 שנים בנבחרת נורווגיה, שיחקה מדאלן ב-152 משחקים וכבשה 64 שערים.
בסוף עונת 2001, הודיעה מדאלן על פרישה ממשחק פעיל.
ב-2006 היא חזרה לעונה אחת לאסקר, אך שימשה בעיקר כשחקנית מחליפה.
מיד לאחר פרישתה, החלה מדאלן לעבוד כקצינת משטרה באסקר.
לינדה גורדון היא היסטוריונית אמריקאית, הנמנית עם חשובי ההיסטוריונים החברתיים הפועלים כעת בארצות הברית.
היא מרצה באוניברסיטת ניו יורק, חוקרת בתחומי היסטוריה ומדעי הרוח.
מחקריה מתמקדים בנושאי מדיניות הרווחה בארצות הברית, תוך דגש על משפחה ומגדר.
לינדה גורדון נולדה בעיר שיקגו, אילינוי שבארצות הברית, אך רואה בפורטלנד אורגון, את עיר מולדתה.
גורדון נשואה לאלן הנטר ואם לבתם רוזה.
היא מתגוררת נכון לשנת 2014 בעיר ניו יורק ובמדיסון שבויסקונסין.
גורדון סיימה לימודי תואר ראשון במכללת סוות'מור, היא בעלת תואר שני ושלישי בהיסטוריה רוסית מאוניברסיטת ייל, (קיבלה דוקטורט ב-1970).
עבודת הדוקטורט שלה פורסמה לימים בשם "מרד הקוזאקים".
בין השנים 1968–1984 לימדה גורדון באוניברסיטת מסצ'וסטס.
מ-1984 ועד 1999 שימשה כמרצה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם הוענקה לה הקתדרה היוקרתית ביותר וחברות בפורום החוקרים הבכיר באוניברסיטה.
גורדון כיהנה במועצה הלאומית בנושא אלימות כלפי נשים, שהוקמה ב-1995 בתקופת נשיאותו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
ב-1996 הייתה פעילה בקמפיין (הכושל) של קבוצת חוקרים , במחאה על ביטולו של הסיוע למשפחות עם ילדים נזקקים.
כיום היא מכהנת כפרופסור למדעי הרוח והיסטוריה באוניברסיטת ניו יורק ומרצה בקורסים למגדר, תנועות חברתיות, אימפריאליזם וארצות הברית של המאה ה-20.
החל משנות ה-70 עוסק מחקרה של לינדה גורדון בשורשיה ההיסטוריים של המדיניות החברתית העכשווית בארצות הברית ובעיקר כפי שהם נוגעים לסוגיות של מגדר ומשפחה.
בין ספריה ומאמריה החשובים נמנים:
ב-1976 פרסמה את ספרה "Woman's body, woman's right" בו סקרה את ההיסטוריה החברתית של מדיניות פיקוח ילודה בארצות הברית.
בספר מתואר מאבקן של נשים לממש את זכותן על גופן, ולמנוע או לסיים הריונות בלתי רצוניים, באמריקה של סוף המאה ה-19 והמאה ה-20. גורדון עקבה אחר המחלוקת הרבה בנושא אמצעי מניעה והפלות, והעלתה נתונים חדשים על תנועות שתמכו בהוצאת הפלות מחוץ לחוק.
הספר נערך שנית ופורסם מחדש ב-2002 בשם "The moral property of woman".
ב-1988 פרסמה גורדון את "Heroes of their own lives", מחקר היסטורי העוקב אחר מדיניות ארצות הברית בנושא אלימות במשפחה.
המחקר התייחס לנושאים של התעללות מינית, התעללות בילדים, הזנחה ואלימות כלפי נשים בשנים 1960–1988. גורדון עקבה אחר הדעה המשתנה כלפי אלימות במשפחה, לנוכח השינוי באידאולוגיות הפוליטיות ובמושגים של מגדר ומשפחה.
מחקרה בדק כיצד תפיסה חברתית-ציבורית של נישואין, מצוקה, אלכוהוליזם ובעיות נפשיות, פועלים לרעתם, ולעיתים לטובתם, של קורבנות אלימות במשפחה.
המחקר עסק בתקופה מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 - לצד ה"גילוי" וההבנה כי אלימות במשפחה אינה בעיה אישית או פרטית אלא בעיה חברתית - ועד לעלייתן של תנועות נשים ושוויון זכויות של המאה ה-20. על מחקרה זה הוענק לה פרס ע"ש ג'ואן קלי מהאגודה ההיסטורית האמריקאית.
ב-1992 פרסמה ביחד עם הפילוסופית ננסי פרייזר את המאמר "חוזה מול צדקה".
במאמר הן דנו בשאלת "אזרחות חברתית" בארצות הברית.
הן טוענו כי חוסר השוויון האזרחי, מקורו בתקופת המהפכה האמריקאית, בעת שגברים קיבלו את זכויות הקניין, חופש הביטוי וזכויות משפטיות.
אי השוויון המגדרי, כפי שבא לידי ביטוי אז, ממשיך להשפיע על חוסר היכולת לכונן "אזרחות חברתית" בארצות הברית היום.
חלק מהזכויות הסוציאליות נתפסות כסוג של צדקה ולא חובה של המדינה כלפי אזרחיה.
בחברה שבה אנשים יכולים להתפרנס ולחיות בכבוד ובאופן לגיטימי רק בזכות "יחסים חוזיים", ובה בעת באלו הנתמכים בעזרה סוציאלית מודבקת סטיגמה, אזרחות חברתית אינה יכולה להתקיים.
המנטליות האמריקנית, בה שולטת דיכוטומיה של "חוזה מול צדקה", אינה מאפשרת התפתחותה של אזרחות חברתית.
גורדון ופרייזר הציעו לנתק את רעיון האזרחות מהקניין לבססו על סולידריות חברתית.
ב-1994 פרסמה לינדה גורדון את מחקרה "Pitied But Not Entitled" העוסק בהיסטוריה של מדיניות הרווחה, בעיקר בהתייחס לאמהות חד הוריות וילדיהן.
גורדון בחנה את מדיניות הרווחה של הממשל בארצות הברית וכן את השפעתן של תנועות נשים לבנות ושחורות על יצירת סדר יום חברתי ועזרה סוציאלית, כפי שבאו לביטוי בשנים 1890–1935. אחת הטענות העיקריות שהעלתה היא שקצבאות ה-ADC/AFDC הן תוצאה של מדיניות רווחה מטרנליסטית, המושפעת מפעילותן של תנועות הנשים לקצבאות מבוססות צורך.
אי לכך, קצבאות אלו הן בהכרח מתייגות, ממוגדרות ובלתי נדיבות.
גורדון זכתה בפרס "ברקשייר" לספר הטוב ביותר בהיסטוריה של נשים ובפרס "גוסטבו מאיירס" לזכויות האדם.
בשנות ה-90 פנתה גורדון לעסוק במחקר על יצירתם של הנרטיבים כפי שהם באים לידי ביטוי בתיאור אירועים היסטוריים, מתוך רצון לפרוס יריעה נרחבת ולהאיר זוויות שונות של התפתחויות היסטוריות.
המספר על התנכלויותיהם של אנשי המשמר האזרחי (לבנים ברובם), כנגד תושבים אמריקאים ממוצא מקסיקני, בתגובה על הניסיון לשלב בתוכם קבוצה של יתומים אירים, שהובאו לאזור על ידי נזירות קתוליות.
למעשה, נשים הן אלו שגרמו לעימות: נשים מקסיקניות הסכימו "לאמץ" את היתומים האירים ולצרפם לכנסייה הקתולית ואילו נשים לבנות ראו בחטיפתם של היתומים כהצלה של ממש.
היתומים נחטפו על ידי פורעי החוק הלבנים, ועל אף המעשה הפלילי ביהמ"ש קיבל את עמדתם של החוטפים.
גורדון השכילה להעלות פיסה "מטרידה" ונשכחת בהיסטוריה האמריקאית: לנתח מחדש את הצומת הסבוכה שבה מתנגשים ערכי המשפחה והגזענות - קונפליקט המהדהד בוויכוח של ימינו על "טובת הילד".
ב-2006 הוציאה לאור אלבום מצילומיה של הצלמת דורותיאה לאנג, בו חשפה גורדון צילומים היסטוריים המתעדים את מעצרם של היפנים-האמריקאים בזמן מלחמת העולם השנייה ופינויים למחנות מעצר.
ב-2009 יצאה לאור הביוגרפיה שכתבה גורדון אודות הצלמת דורותיאה לאנג "Dorothea Lang: A Life Beyond Limits".
הביוגרפיה מתארת את סיפורה של הצלמת שהתפרסמה לראשונה כשנשלחה לצלם ולתעד בתקופת "השפל הגדול" אזורים מוכי שפל.
תמונותיה הביאו מבט הומני על הטרגדיה האנושית.
גורדון זכתה בפרסים רבים על ביוגרפיה זו: "פרס בנקרופט" לספר הטוב בהיסטוריה של ארצות הברית, פרס ה"לוס אנג'לס טיימס" לביוגרפיות, ופרס מטעם "מועדון האמנים הלאומי" עבור כתיבה אמנותית.
לינדה לאבין הייתה שחקנית וזמרת יהודייה-אמריקאית.
בעלת שש מועמדויות לפרס טוני מתוכן זכייה אחת על כיכובה במחזה "בדרך לברודוויי" מאת ניל סיימון, וזוכת שני פרסי גלובוס זהב עבור תפקידה בתור אליס הייט בסדרה הקומית "אליס" .
לאבין נולדה בעיר פורטלנד, מיין שבארצות הברית למשפחה שלקחה חלק פעיל בקהילה היהודית המקומית.
הוריה הם לוסיל (לבית פוטר), זמרת אופרה, ולאיש העסקים דייוויד ג'יי לאבין.
לאבין היא בוגרת בית ספר מייפליט ומכללת ויליאם ומרי.
את דרכה בתעשיית הבידור החלה בטלוויזיה בתפקידי אורח שזימנו לה את תפקיד הבלשית ג'ניס וונתוורת' בסדרת המשטרה הקומית "ברני מילר" .
לאבין עזבה את התוכנית בעונתה השנייה על מנת לשחק בתפקיד הראשי בעיבוד הטלוויזיוני הקומי "אליס" לסרט "אליס לא גרה כאן יותר".
הסדרה הייתה ללהיט גדול של רשת CBS, ולאבין, ששיחקה את אליס הייט, זכתה על משחקה בשני פרסי גלובוס הזהב רצופים בשנים 1978 ו-1979 בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית.
בשנת 2013 שיחקה בקומדיית המצבים של שון הייז "שון מציל את העולם" בתפקיד לורה אמו של גיבור העלילה שון האריסון (הייז).
היא שיחקה בסרטו של אלן רנה "אני רוצה ללכת הביתה" ובקומדיות "תוכנית גיבוי" ו"את, אני והשאר".
ללאבין קריירת תיאטרון מפוארת המתפרסת על למעלה מ-40 שנה.
היא זכתה בפרס טוני בשנת 1987 על הופעתה במחזה של ניל סיימון "בדרך לברודוויי".
היא הייתה מועמדת לחמישה פרסי טוני נוספים, בין היתר על תפקידיה במחזות "יומנה של אנה פרנק" בתפקיד גברת ואן דאן ו"The Tale of the Allergist's Wife ".
בשנת 1999 גילמה את הדמות הראשית של רות' שטיינר במחזה "הרומן הראשון שלי" מאת המחזאי דונלד מרגוליס, שהוצג בהפקה מקומית בלוס אנג'לס.
היא הייתה נשואה לשחקנים רון ליבמן וקיפ ניבן.
מאוחר יותר, התגוררה לאבין בניו יורק עם בעלה השלישי, המוזיקאי סטיב באקונס.
היא נפטרה ב-29 בדצמבר 2024 בגיל 87 מסיבוכים של סרטן הריאה.
אני רוצה ללכת הביתה (1989)
איך להיות מאהב לטיני (2017)
חוק וסדר: כוונה פלילית (2002)
ההמבורגרים של בוב (2013) - דיבוב
סאיף היא מיקרוביולוגית, וירולוגית ואימונולוגית אמריקאית, שמתמחה בעיקר בחקר המחלות הזיהומיות של בעלי החיים.
סאיף היא פרופסור באוניברסיטת המדינה של אוהיו בווסטר, חברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
זכתה בפרס וולף לחקלאות בשנת 2015,
על גילוי מיני נגיפים התוקפים את מערכת העיכול והנשימה של חיות משק ושל בני אדם.
תגליותיה הובילו אותה להבנה פורצת דרך של מערכת החיסון ביונקים, ולפיתוח אסטרטגיות וגישות חדישות לפיתוח חיסונים אנטי-ויראליים.
היא גילתה מנגנונים מורכבים באמצעותם פועלת מערכת החיסון של בעלי החיים כהגנה מפני זיהומים במערכת העיכול.
לינדה סאיף נולדה ב-1947 כלינדה מארש צימר במשפחה של גרמנים-אמריקאים במדינת אוהיו.
היא בילתה חלק רב מילדותה בחוות סביה ובסביבתה.
אחרי לימודי תיכון למדה עד שנת 1969 לתואר ראשון בביולוגיה וכימיה, אותו סיימה בהצטיינות במכללת ווסטר, אחר כך סיימה בשנת 1972 תואר שני באימונולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס, בהדרכת א.
עבודת המאסטר שלה הייתה גילוי הציר האימונולוגי SIgA מעיים- עטינים אצל חזירים עם אחד התיאורים הראשונים של מערכת החיסון השכיחה של הריריות
בשנים 1969–1976 השתלמה כחוקרת בתחום הביולוגיה המולקולרית בקליבלנד, אוהיו, באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב ועשתה עבודת דוקטורט בווירולוגיה ובאימונולוגיה באוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס.
בשנת 1992 ביצעה לינדה סאיף מחקרים וירולוגיים אימונולוגיים בארגנטינה במסגרת מלגת פולברייט.
בהמשך בשנים 1976–1979 עשתה עבודת בתר-דוקטורט במכון הלאומי לבריאות ובמרכז החקלאי למחקר ולפיתוח, בפקולטה למדעיים וטרינריים של אוניברסיטת המדינה של אוהיו בווסטר.
בשנים 1979–1990 הייתה מרצה בכירה ופרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה זו, במסגרת התוכנית לחקר בריאות התזונה של בעלי החיים והפקולטה לרפואה.
בשנת 1990 התמנתה לפרופסור מן המניין לווירולוגיה ולאימונולוגיה.
בעת לימודיה ומחקריה באוניברסיטת אוהיו הכירה את בעלה, יחיא מוחמד (מו) סאיף, רופא וטרינר ערבי יליד מצרים (1934) שהיה לחוקר חשוב בתחום חקר הנגיפים והמחלות הזיהומיות של בעלי חיים ובמיוחד של עופות, פרופסור (לימים פרופסור אמריטוס) ומנהל התוכנית לחקר בריאות התזונה של בעלי החיים באוניברסיטת המדינה של אוהיו בווסטר.
עיקר מחקריה של לינדה סאיף התמקדו במערכת החיסון של הריריות ובהיבטים השוואתיים בין זיהום מזונם של בעלי חיים ושל בני אדם בנגיפים של מערכת העיכול ונגיפים נשימתיים.
היא חקרה את ההשלכות של תת התזונה ושל חסרים במיקרונוטריאנטים על החיסונים ואת הקשרים בין הפרוביוטיקה והמיקרפלורה של המעיים לבין מערכת החיסון של הילודים.
לינדה סאיף תרמה להבנת המנגנונים הריריים המגנים על בעלי החיים מפני זיהומי מעיים.
היא והצוות שלה גילו אצל החזירים את הציר האימונולוגי מעיים- עטינים, מושג חדש שהביא לידיעת המערכת החיסון המשותפת לריריות של בעלי החיים ובני האדם.
על סמך הידע הזה פנתה לגישות חדשות למניעת דלקות מעיים נגיפיות - למשל פיתחה על חזירים חיסון פומי נגד ה coronavirus TGEV (Transmitted gastro enteritic virus)
כמו כן במעבדתה פותחו שיטות חדשות לגידול ולאבחון נגיפים.
בשנת 1980 בשיתוף פעולה עם חוקרים של המכון הלאומי לבריאות של ארצות הברית גילתה לינדה סאיף את הקבוצה הראשונה של הנגיפים "Rotavirus A" אותם גידלה בתרבית תאים.
טרט גילתה את הקבוצה הראשונה של Rotavirus C שצמחו בתרבית תאים.
בשנת 1981 גילתה את הזן אוהיו של ה-Torovirus של הבקר.
פלין גילתה בתרביות תאים את ה Calicivirus הראשון של המעיים.
סמיילי גילתה genogroup חדש של Caliciviruses של מעיי הבקר.
ב-2004 עם עמיתים מן המכון הלאומי לבריאות (ק.או.צ'אנג ואחרים) זיהתה לינדה סאיף את חומצות המרה כגורם בתוכן המעיים המגביר את גדילת ה enteric calicivirus בתרביות תאים, זאת על ידי הורדה בביטוי של STAT-1.
חקרה את הפוטנציאל הפתוגני של הנגיפים על ידי חשיפה פומית של עגלים נקיים מגורמים פתוגנים.
החוקרת ייצרה חיסונים המורכבים מחלקיקים דמויי Rotavirus VLP) virus like particle) עם אימונומודולטורים, המסוגלים למנוע את מחלת השלשולים הנגרמת על ידי Rotavirus.
מכיוון שמחקריה עוררו הדים בינלאומיים, בימי מגפת ה-SARS בשנים 2002–2003 נקראה לינדה סאיף על ידי ארגון הבריאות העולמי ועל ידי המרכזים האמריקאים למאבק במחלות, לנהל במעבדתה מחקר על ה-Coronavirus הקטלני שגרם זיהום קטלני אצל חזירים.
הנגיף המועבר מבעלי חיים לבני אדם, נחשד אז כי הוא אחראי ל-SARS.
מעבדתה הוזמנה גם להצטרף לרשת המעבדות המובחרות של ארגון הבריאות העולמי International Reference Laboratories.
לזוג לינדה ו"מו" סאיף יש בן - ג'סטין סאיף, עורך דין.
חברה באיגוד האמריקאי לקידום המדע
חברה בהתכתבות של האקדמיה לאגרונומיה ולרפואה וטרינרית של ארגנטינה
1989 - פרס המעבדות ביצ'ם להצטיינות במחקר
1995 - פרס האימונולוג הווטרינרי המצטיין - מטעם האיגוד האמריקאי לאימונולוגיה הווטרינרית
2003 - חברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
2005 - נבחרה על ידי המגזין AARP (של ארגון הגמלאים בארצות הברית) כאחד מעשרת האנשים ששיפרו את העולם
2003 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת גנט, בלגיה
2015 - פרס וולף לחקלאות
לינדה סאיף פרסמה מעל 300 מאמרים מדעיים ו-58 פרקי ספרים מקצועיים.
לינדה עבדול עזיז מנוחין (נולדה ב-8 באפריל 1950) היא עיתונאית ובלוגרית ישראלית הכותבת באתרי חדשות ערביים, ואשר שימשה בעבר כראש דסק המזרח התיכון ופרשנית לענייני ערבים בטלוויזיה בערבית, בערוץ 1.
בגיל 21 נמלטה לישראל דרך איראן עם אחיה, כאשר אמה ואחותה עושות את אותה הדרך שמונה חודשים מאוחר יותר, וכשאביה נותר מאחור.
שנתיים אחר הגעתם לישראל, בערב יום הכיפורים 1973, נעלם אביה בבגדאד בלי להותיר סימן.
האב, עו"ד יעקב עבד אל-עזיז, היה אישיות מוכרת בקהילה היהודית.
בשנים ההן ביסס משטר הבעת' את כוחו בציבור, בהנהגת סגן הנשיא, סדאם חוסיין.
יהודים, קומוניסטים ומתנגדי משטר אחרים הוצאו להורג באשמות שווא כמעשה של הפגנת עוצמה.
תעלומת היעלמו לא נפתרה עד היום, וההנחה היא כי נרצח בפקודת השלטון מאוחר יותר סיפור החיפוש אחר מה עלה בגורלו יתועד בסרט הדוקומנטרי של דוקי דרור, "צל בבגדד" (2013).
עם הגיעה לישראל החלה ללמוד באולפן בירושלים בקורס קדם־אקדמי, ולמדה תחילה כלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, אך אחר כך עברה ללמוד ספרות ערבית.
תחילה הייתה למורה במגזר הערבי עד שב–1976 התקבלה לרדיו, שם עבדה כשנתיים כקריינית.
ב–1981 התקבלה לטלוויזיה בערבית, שם שימשה כעורכת מגזינים ובתפקידה האחרון שימשה כראש דסק המזרח התיכון ופרשנית לענייני ערבים.
לינדה בלינגהאם, OBE הייתה שחקנית, שדרנית וסופרת אנגלייה ילידת קנדה.
בשנים 1983 עד 1999 כיכבה בסדרת פרסומות טלוויזיה בשם "משפחת אוקסו" עבור חברת המזון Oxo .
היא ידועה מהופעותיה בסדרת הדרמה "כל היצורים גדולים כקטנים" ובסדרות הקומיות "Second Thoughts" ו-"Faith in the Future".
מ-2007 ועד 2011 הייתה פאנליסטית בתוכנית האירוח "Loose Women".
בלינגהאם נולדה במונטריאול לאם חד הורית, מרג'ורי יוז בונד (1917–2012), ונמסרה לאימוץ כשהייתה בת ארבעה חודשים כי נולדה מחוץ לנישואים.
הוריה המאמצים היו דונלד ורות בלינגהאם שגרו באסטון אבוטס במחוז בקינגהאמשייר באנגליה.
בלינגהאם למדה בבית הספר התיכון איילסברי, ואחר כך למדה משחק ב-"Central School of Speech and Drama".
הופעת הבכורה של בלינגהאם בטלוויזיה הייתה בתפקיד אחות ב-"General Hospital", אופרת הסבון של ITV משנות השבעים של המאה העשרים.
עוד שיחקה בסרט הקומדיה הקצר "The Waterloo Bridge Handicap" (מ-1978) לצדו של לאונרד רוזיטר.
תפקידים בולטים נוספים שלה היו בדמות הלן הריוט בדרמה "כל היצורים גדולים כקטנים" מאת ג'יימס הריוט (היא החליפה את קרול דרינקווטר בתפקיד זה), ובקומדיית המצבים "Second Thoughts" וסדרת ההמשך שלה "Faith in the Future".
ב-1986 שיחקה בלינגהאם בתפקיד האינקוויזיטור במיני-סדרה "The Trial of a Time Lord" מתוך סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
היא גילמה שוב את דמות האינקוויזיטור בדרמת האודיו "גאליפריי" של חברת Big Finish Productions ובתסכית דרמה בשם "Trial of the Valeyard".
ב-1998 כיכבה בתפקיד אמילי מרלו בסרט "The Scarlet Tunic", ובשנה שלאחר מכן השתתפה בתפקיד אלכסנדרה, נסיכת הסן בסדרה "The Romanovs: An Imperial Family" מאת גלב פנפילוב .
בשנים 2000 עד 2003 שיחקה בלינגהאם בתפקיד פולין פרנל בסדרה "At Home with the Braithwaites" לצדה של אמנדה רדמן ולצדו של פיטר דייוויסון שהופיע יחד איתה בסדרה "כל היצורים גדולים כקטנים".
ב-2004 הופיעה במשך חודשים אחדים בסדרה "The Bill" בתפקיד איירין רדפורד, וגם שיחקה בתפקיד מרלין בסרט "Devil's Gate".
היא שיחקה בקומדיה "בונקרס" של רשת ITV בתפקיד גברת וודלו עקרת בית בפרברים המפתה את בן השכנים בן העשרה להיות הג'יגולו שלה.
עוד באותה שנה השתתפה בתפקיד אורח בפרק בסדרה "מרק אהבה" ובפרק בסדרה "רובין הוד".
החל מ-1983 שיחקה בלינגהאם בתפקיד הדמות המרכזית בסדרה ארוכת שנים של פרסומות טלוויזיה בשם "משפחת אוקסו".
היא גילמה את דמות האם המאחדת את המשפחה על ידי בישול ארוחות ממוצרים של חברת "Oxo".
לרוב המשפחה נראתה יושבת מסביב לשולחן כשמגישים את הרוטב של Oxo.
במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה העשרים, התבגרו בני המשפחה.
ב-1999 הסתיים קמפיין הפרסומות כשהמשפחה עזבה את הבית.
ב-2007 הצטרפה בלינגהאם לתוכנית האירוח "Loose Women" והמשיכה להופיע כחברת צוות בתוכנית עד 2011.
ב-17 בדצמבר 2010 הייתה בלינגהאם מנחה אורחת של התוכנית "לורן" ברשת ITV.
ב-2013 הגישה בלינגהאם תוכנית בישול משלה בשם "My Tasty Travels".
ב-2009 הייתה בלינגהאם אחת המתחרות בעונה השביעית של תוכנית הריקודים "Strictly Come Dancing".
היא הייתה בת זוגו של הרקדן דארן בנט .
בשבוע הרביעי היא הודחה מהתחרות על ידי השופטים.
ב-1993 הופתעה בלינגהאם בסט הצילומים של הסדרה "Second Thoughts" על ידי מייקל אספל שארח אותה בתוכנית "אלה הם חייך".
ב-2011 שיחקה בלינגהאם בסרט קצר בשם "Too Close for Comfort" בו הופיעה בתפקיד האם של מייקל פלוסו, שהוא בנה.
ב-2014 חזרו השניים ושיחקו באותם תפקידים בסדרת רשת באותו שם.
כשיקוף של החיים האמיתיים גם הדמות שגילמה חלתה בסרטן.
בשנות השישים של המאה העשרים הופיעה בלינגהאם פעמיים בפסטיבל שייקספיר הפתוח בפנדלי .
באוקטובר 2007 שיחקה בלינגהאם במחזה "Vincent River" באולפני טרפלגר בלונדון, וזכתה לשבחי הביקורת על הופעתה.
מספטמבר 2008 עד יולי 2009 שיחקה בלינגהאם בתפקיד כריס הרפר בגרסה הבימתית של הסרט "נערות לוח השנה" בסיבוב הופעות ובתיאטרון נואל קאוורד שבווסט אנד.
בתקופת חג המולד והשנה החדשה של 2011 / 2012 שיחקה בלינגהאם בתפקיד הפיה הטובה במחזה "סינדרלה" בהיפודרום בברמינגהאם.
היא הופיעה שוב באותו תפקיד בתיאטרון אלהמברה שבברדפורד בעונת חג המולד 2012 / 2013.
ב-2010 פרסמה בלינגהאם את ספרה "Lost and Found" סיפור חייה והקריירה שלה.
היא קראה את הספר בערבי קריאה פרטיים ברחבי המדינה.
ב-2014, שבועות אחדים לפני מותה, הוציאה לאור את האוטוביוגרפיה שלה "There's Something I'm Dying to Tell You".
בלינגהאם הייתה נשואה שלוש פעמים.
ב-1975 התחתנה עם המפיק גרג סמית'.
מ-1981 עד 1996 הייתה נשואה לנוציו פלוזו איתו נולדו לה שני בנים, מייקל ורובי.
ב-31 במאי 2008, ביום הולדתה ה-60, התחתנה עם החבר שלה מייקל פאטמור בכנסיית סנט סטיבן ואלברוק .
ב-2014 הוענק לבלינגהאם תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על פעילות התנדבותית.
ב-16 ביולי 2013 פורסם שבלינגהאם אובחנה כחולה בסרטן המעי הגס.
בספטמבר 2014 אישרה בלינגהאם שגרורות הסרטן התפשטו לריאות ולכבד, ושנותרו לה חודשים ספורים לחיות.
היא נפטרה בבית חולים בלונדון ב-19 באוקטובר 2014.
הלוויה שלה נערכה בכנסיית סט.
ברתולומאו בקרוקרן בהשתתפות בני משפחה וחברים.
היא נקברה בבית הקברות קרוקרן טאונסנד.
לינדה מרטין אלקוף היא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק (CUNY) ומכללת האנטר, העוסקת בעיקר בנושאים של זהות, מגדר ומין.
אלקוף תומכת בפמיניזם ומתנגדת לגזענות.
היא אחת מהפילוסופיות המובילות כיום בארצות הברית בתנועת הפמיניזם ומאמריה וספריה משמשים אחד מהנדבכים האידאולוגיים של התנועה.
אלקוף קראה להכללה של קבוצות שאינן מייצגות היסטורית בפילוסופיה, ומציינת כי פילוסופים מקבוצות אלה יצרו תחומי חקירה חדשים, כולל פילוסופיה פמיניסטית, תורת הגזע הביקורתית והפילוסופיה של להטה"בק.
אלקוף נולדה ב-25 ביולי שנת 1955 לאם אמריקאית ולאב פנמי, עובדה זו כנראה גרמה לה להתייחס יותר לנושא הגזע בכתבים שלה, למרות שהיא טוענת שנושא הגזע מעסיק כל אדם בעולם המערבי והיא אינה מקשרת את עולם העבודה שלה עם העולם האישי שלה.
אלקוף קיבלה את התואר הראשון והשני שלה מאוניברסיטת ג'ורג'יה ואת הדוקטורט עשתה באוניברסיטת בראון.
אלקוף כתבה מעל לחמישה ספרים ועורכת בשיתוף עם סופרים אחרים (ערכה במשותף כ-10 ספרים) ספרים שעוסקים במין, גזע, אפיסטמולוגיה, פוליטיקה, זהות חברתית, מגדר ופמיניזם.
בנוסף לכתיבת ספרים היא מרצה ומלמדת במכללת האנטר ואוניברסיטת ניו יורק ולימדה באוניברסיטת סירקיוז.
אחד הספרים המפורסמים ביותר של לינדה מרטין אלקוף נקרא "Visible Identities" (זהויות נראות לעין).
הספר עוסק בהגדרת זהות אפיסטמולוגית וכיצד זהות זו מושפעת ומובנת דרך זהות פוליטית וחברתית.
אלקוף מקשרת בין הדיון על זהות פוליטית לדיון רחב יותר בנוגע לטבע הזהות הסובייקטיבית עצמה.
בספר זה, אלקוף טוענת כי נראות של זהויות חברתיות שונות מאפשרת דמוקרטיה פלורליסטית.
בספרה, אלקוף מציגה דיון מעמיק בתפיסה הליברלית של זהויות חברתיות ופוליטיות אך בו בזמן חושפת בעיות מרכזיות בתפישות אלו.
לטענתה, הליברליזם המודרני מתמקד באיחוד זהויות ולפיכך מאבד אלמנטים של פלורליזם ותפיסה אישית של המציאות, כפועל יוצא מזהויות מגדריות, אתניות וחברתיות מגוונות.
גישה זו של לינדה מרטין אלקוף משויכת לאפיסטמולוגיה (תורת ההכרה).
אלקוף טוענת שהמציאות נובעת מפרשנות עצמית ולכן, לא כדאי ואף אסור למזג את כל הזהויות הקטנות שיוצרות את הזהויות השונות בחברה לכדי זהות לאומית אחת.
ולמרות זאת היא טוענת שלא כולם אותו דבר וכך מתנגדת לליברליזם המודרני.
אלקוף חושבת כי יש הבדלים בין הזהויות וצריך לשמור עליהם, אך לא צריך להיות הבדל ביחס של החברה כלפיהם.
בשנת 2005, אלקוף קבלה תואר של כבוד אגודת הנשים בפילוסופיה
בשנת 2006, לינדה מרטין נכנסה לרשימת "100 ההיספנים המשפיעים ביותר בארצות הברית".
בשנת 2001 קיבלה תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אוסלו
נשיאת חברה הפילוסופית האמריקאית לשנת 13-2012.
לינדה בן שושן (נולדה ב-26 במאי 1965) היא אשת עסקים ישראלית.
בן שושן נולדה (1965) בשדרות לאפרים וסימון אבוקרט, מוותיקי שדרות, רביעית אחרי שלושה אחים.
למדה בבית הספר התיכון "תגר" באשקלון ושירתה בצה"ל כמ"כית בבה"ד 12 וכמדריכה בקורס מ"כיות.
בהשכלתה האקדמית היא בוגרת תואר ראשון בכלכלה וסוציולוגיה ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון ובנקאות, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת לימודיה שימשה כעוזרת מחקר בבנק ישראל, וכעוזרת הוראה של פרופסור דן גלאי, דיקן בית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית, המתמחה במימון והנדסה פיננסית.
ראשית דרכה המקצועית הייתה במחלקת מט"ח של בנק ישראל, ומשנת 1990 במשרד האוצר, בו כיהנה במספר תפקידי ניהול, בהם כלכלנית במחלקת קופות גמל ותוכניות חיסכון באגף שוק ההון, נציגת משרד האוצר בדירקטוריון הבורסה לניירות ערך בתל אביב וסגנית בכירה לממונה על שוק ההון.
בתפקידה האחרון בשירות הציבורי כיהנה בן שושן, בין השנים 1996–1998, כקונסול כלכלי בדרום מערב ארצות הברית, ויזמה שיתופי פעולה כלכליים בין חברות אמריקאיות במדינות דרום מערב ארצות הברית לבין חברות ישראליות.
בין השנים 1998–2003 כיהנה בן שושן כמנכ"לית "דיסקונט ניהול קופות גמל" וכמו כן שימשה כדירקטורית בחברת קה"ל – ניהול קרנות השתלמות.
בשנת 2003 מונתה לסמנכ"לית ולחברת הנהלה בבנק, ובשנת 2006 לסמנכ"לית בכירה.
הקימה את החטיבה לנכסי לקוחות של בנק דיסקונט, ועמדה בראשה עד לפרישתה מדיסקונט בשנת 2007. במסגרת סמכויותיה בדיסקונט הייתה אחראית על האגף לניירות ערך וחברת תכלית ניהול תיקי השקעות, וכיהנה כיו"ר הדירקטוריון של מספר חברות בנות של בנק דיסקונט: דיסקונט ניהול קופות גמל, דיסקונט נאמנות, ואילנות דיסקונט.
עוד כיהנה כנציגת הבנק בדירקטוריון של חברת "הראל השקעות".
בשנת 2005 נבחרה לאחת מ-50 הנשים המשפיעות בישראל על ידי מגזין "ליידי גלובס", בתחום עסקים ופיננסים.
כארבעה חודשים לאחר סיום עבודתה בדיסקונט, מונתה למנכ"לית קבוצת הפיננסים הדס-ארזים, שבבעלות משפחת סיטון, בעלת השליטה בקופות הגמל של בנק מרכנתיל דיסקונט.
בן שושן הייתה שותפה בכירה בבעלות על בית ההשקעות, לצד משקיעים נוספים ובהם אייזיק סיטון, יו"ר הקבוצה.
בחודש ינואר 2009 עזבה בן שושן את הקבוצה על רקע חילוקי דעות בין השותפים, אשר יושבו בהליך בוררות בין הצדדים.
בהמשך כיהנה גם כמנכ"לית חברת "אלומיניום קונסטרקשיין פרו בע"מ".
בן שושן כיהנה כדירקטורית ויו"ר ועדת השיווק בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בנוסף, שימשה דירקטורית בבנק דיסקונט, וכן בחברות "דוידוף ניהול הסדרים פנסיונים" ו"אלוני חץ נכסים והשקעות", ובקרנות ההשתלמות "עגור", "מינהל" ו"רום".
במשך כשנה כיהנה כדירקטורית בחברת "נתיבי ישראל" הממשלתית אך התפטרה על רקע מינויו של עו"ד אלעד ברדוגו לתפקיד היועץ המשפטי של החברה.
החל מהעשור השני של המאה ה-21, היא מכהנת כחברת הוועד המנהל של האגודה לקידום החינוך בתל אביב ומכללת ספיר.
במשך מספר שנים שימשה כמרצה במסלול האקדמי של המכללה למנהל בנושאי חסכון ארוך טווח ושוק ההון.
בשנת 2016 הצטרפה לדוד נצר ולדני צבר, להקמת קרן השקעות פרטית בשם "פורמה" המשקיעה בנדל"ן מסחרי באירופה, בעיקר בהולנד ואיטליה.
כיום, חברה בוועדה המייעצת של קרן "מונטה" המשקיעה בפינטק, אינשורטק, ודירקטורית במגדל אחזקות ביטוח ופיננסים.
בן שושן יזמה וייסדה את פורום האנליסטים הישראלי.
היא הייתה חברה בוועדת לובצקי לקביעת אמות מידה לחלוקת כספי הטוטו לגופי הספורט בישראל וחברת הוועד המנהל בעמותת "אתנה" לקידום ספורט הנשים בישראל.
נשואה ליעקב, עורך דין בעל משרד פרטי בתחום המסחרי, ולהם ארבעה ילדים.
"לינדה" או "לינדה לינדה" הוא שיר שכתב והלחין הזמר סמיר אל-טוויל שגם ביצע אותו.
להקת הפופ-רוק ההולנדית Tee Set הקליטה בשנת 1978 גרסה של השיר.
שנה לאחר מכן הקליט הזמר הלבנוני אדוארד את השיר בערבית.
בישראל השיר בוצע לראשונה בידי הצמד סמיר שוקרי ואיציק ארושס בהופעותיו עם טקסט שחציו עברי וחציו ערבי.
המלחין בן מוש, שעבד עם חיים משה, הציע למשה להקליט אותו וביצועו מ-1983 זכה להצלחה גדולה.
ב־1990 יצאו לרדיו רמיקסים של צבי ארז בסגנון האוס לגרסתו של חיים משה, שראו אור באלבום World Beats, אשר יועד לשיווק גם מחוץ לישראל.
הפייטן היהודי ציון יחזקאל מארצות הברית הוציא בשנות ה-90 את השיר למילים שכתב אחיו המשורר יצחק סונה על התורה.
ב-10 ביוני 2012 חידשה את השיר הזמרת שרית חדד כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
לחידוש נוספו מילים שחיבר הנרי.עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד של מדיה פורסט, והשמיני ברשת ג'.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר בוים על ידי עומר טובי שביים גם את הקליפ ל-"כמה כמה", ופורסם לראשונה ביוטיוב ב-25 באוקטובר 2012. הקליפ מציג בתוכו כמה דמויות, ביניהן שרית חדד, ולאורכו מוצגות סצנות שבהן ניתן לראות כמה נשים מחזיקות קופסאות שבתוכן יש חפצים שונים.
נכון ל-3 בספטמבר 2018, מונה הצפיות של הקליפ והאודיו שפורסמו עבור השיר, עומדים על קרוב לשני מיליון צפיות.
לינדה מזרחי-אמזלג (נולדה ב-5 באוקטובר 1982) היא סופרת ישראלית ומוציאה לאור.
מזרחי נולדה בתל אביב וגדלה בחולון.
בצה"ל שירתה בחיל הרפואה ולאחר השחרור עבדה כקוסמטיקאית.
תחילה ניהלה בלוג אינטרנטי בשם "הרומן הרומנטי".
לאחר שכתבה את ספרה הראשון, "תפסתי אותך", החליטה להוציא את הספר באופן עצמאי.
לשם כך הקימה בשנת 2015 חנות אינטרנטית חדשה לממכר ספרים בשם "ביבוקס ספרים ברשת".
בתחילה נמכרו באתר ספריה בלבד, אך כיום החנות משווקת גם ספרים של כותבים אחרים, בגרסה דיגיטלית ומודפסת כאחד.
בשנת 2016 הקימה מזרחי את הוצאת 'יהלומים', שעיקר עיסוקה הוא הוצאה לאור של ספרות מקור רומנטית, ובין היתר פרסמה את כל ספריה של עדי חזיזה.
בשנת 2017 הקימה את הוצאת 'אדל' המתמחה בהוצאה לאור של רבי מכר בין־לאומיים מהז'אנר הרומנטי־ארוטי.
בשנת 2019 הקימה את הוצאת 'מטאור', המתמחה בהוצאה לאור של ספרי מתח רבי מכר בין־לאומיים וספרי עזרה עצמית.
מזרחי נשואה, אם לשלושה ומתגוררת בבאר יעקב.
בנוסף לעבודתה כמוציאה לאור, מזרחי מעבירה גם הרצאות וסדנאות כתיבה.
כתבה טרילוגיית ספרים בשם "גולד" - הספר הראשון בהם הוא "תפסתי אותך" (2015, עצמאית), הספר השני הוא "עכשיו תורי" (2016, עצמאית) והספר השלישי הוא "לקחת סיכון" (2017, יהלומים).
כתבה את הספר "בטווח הסכנה" בשיתוף פעולה עם הסופרת פאני רצר, והוא ראה אור בשנת 2018 בהוצאת 'יהלומים'.
ספרה החמישי, "בין המילים" ראה אור בשנת 2018 בהוצאת 'יהלומים', תורגם לאנגלית ונמצא במגעים להפקתו לסרט.
הספר "לחיות את הרגע" ראה אור בתחילת שנת 2019 בהוצאת 'יהלומים', ונכנס לעשירייה הפותחת של רשת צומת ספרים בחודש מרץ.
בנוסף לספרים אלו, מזרחי פרסמה גם שני סיפורים קצרים באנתולוגיות - "יותר מסתם אגדות" ו"חלומות בהקיץ".
לינדה לפום (בהולנדית: Linda Lepomme; נולדה ב-16 במרץ 1955) היא זמרת ושחקנית בלגית.
לפום נולדה בלוקרן שבבלגיה, היא החלה את הקריירה שלה ב-1978 שהופיעה בסרט הטלוויזיה "Toch zonde dat 't een hoer is".
ב-1979 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "De paradijsvogels" המבוססת על מחזות של הסופר הבלגי גסטון מרטנס (Gaston Martens).
ב-1984 שיחקה בסרט "De leeuw van Vlaanderen" המבוסס על רומן מאת הנדריק קונסיאנס.
ב-1985 נבחרה בבחירה פנימית על ידי רשות השידור הבלגית לייצג את בלגיה באירוויזיון בגטנבורג, שם הופיעה עם השיר "Laat me nu gaan" וזכתה במקום האחרון.
ב-1996 שיחקה בפרק של הסדרה הבלשית "Heterdaad".
ב-2001 הופיעה בסרט "פולין ופולט".
ב-2009 שימשה כשופטת בתוכנית מציאות המלהקת את השחקנית לתפקיד מריה פון טראפ במחזמר צלילי המוזיקה.
לינדה לינדורף (בשוודית: Linda Lindorff; נולדה ב-9 בפברואר 1972) היא מנחת טלוויזיה שוודית.
לינדורף נולדה בשנת 1972 במחוז וסטרבוטן שבשוודיה.
ב-1990 נבחרה למיס שוודיה ונהייתה לנציגת שוודיה במיס תבל 1990.
מ-1998 ועד 2001 שימשה כמגישת מזג האוויר וכתבת במהדורת חדשות של ערוץ TV3, לאחר מכן הגישה את תוכנית התיירות והמסעות "När & fjärran".
מ-2003 ועד 2004 הנחתה את הגרסה השוודית של תוכנית המציאות "החווה".
בשנת 2007 הנחתה את התוכנית "Djur i fara" בה הוצגו חיות בסכנת הכחדה.
ב-2009 הנחתה את העונה העשירית של התוכנית "Robinson", הגרסה השוודית של תוכנית המציאות הישרדות.
בשנת 2010 הצטרפה לצוות מגישי תוכנית האירוח "Förkväll".
בשנת 2016 לקחה חלק בתוכנית "Let's Dance" שהיא המקבילה השוודית לרוקדים עם כוכבים.