tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיסוקו בתחום הספרות התרכז בעיקר בפרסום ספרים עממיים בעברית, בלאדינו ובערבית, שהיו בחלקם עיבודים והרחבות של סיפורי המקרא, כדוגמת סיפורו של יוסף, סיפורה של מגילת אסתר, ועוד.
בעזרת חיבוריו קיווה הרב פרחי לקרב את בני הנוער למקורות היהודיים העתיקים, ולהרחיקם מההשכלה הלא יהודית, שהתפשטה בתקופתו בקרב בני הנוער היהודיים.
על מטרתו זו ניתן ללמוד מההקדמה שכתב לספרו "תקפו של יוסף":
חיבורו "עושה פלא", בו ליקט, סגנן וכתב מחדש הרב פרחי כ-94 סיפורי עם, הוא אחד מספרי סיפורי העם הנפוצים והמוכרים, למרות השנים הרבות שחלפו מאז הודפס לראשונה, בשנת 1845 בליבורנו.
ספר זה הסב למחבר פרסום גדול מאשר שאר חיבוריו, ועל תפוצתו יעיד מנהג יהודים מעדות רבות לקרוא סיפורים ממנו מדי ליל שבת, או בהזדמנויות אחרות.
הספר מכיל מגוון של מספר תקופות בסיפורת העברית ומגוון סוגות ונושאים.
ברובו, מכיל חלקו הראשון סיפורים שהועתקו בשלמותם, עם שינויים קלים, ממקורות קדומים יותר, או עובדו על פי מקורות דומים.
בחלקו השני, מקורם של רוב הסיפורים הוא בעל פה, כפי שהעיד הרב פרחי בהקדמתו לחלק זה.
על פי חוקר הפולקלור היהודי עלי יסיף, כעשרה סיפורים ארוכים הבולטים בשונותם בכל חלקי הספר, נכתבו על ידי הרב פרחי בעצמו.
עושה פלא - אוסף מעשיות נפלאות (סיפורים עממיים), שלושה חלקים, ליבורנו ה'תר"ל, ה'תרס"ב וה'תרפ"ח, ומהדורה נוספת בירושלים בשנת ה'תרס"ב
נורא תהילות - בערבית, כולל מגילת אסתר בתרגום לערבית, פיוט בערבית של הרמב"ם, וחיבורו "עושה פלא", ליבורנו, ה'תרכ"ד
רוכב ערבות - פירוש לפרקי אבות בערבית, כולל פיוט שכתב לכבוד רבי שמעון בר יוחאי, ליבורנו ה'תר"ט
שבר בת עמי - הפטרה לתשעה באב וקינה על חנה ושבעת בניה, עם פתרון (פירוש) בערבית ממדרשי חז"ל, ליבורנו ה'תרי"ח
תקפו של יוסף - חיבור על מכירת יוסף, ליוורנו ה'תרל"א וה'תרנ"ב.
תרגום של הספר בלאדינו יצא לאור בירושלים על ידי הרב חזקיה שבתי והרב נחמן בטיטו, ותרגום לערבית יהודית יצא לאור על ידי הרב שאול מקיקץ שלי, בג'רבא ה'תש"ג בהוצאת "אור תורה"
גדולים מעשי ה' - מעשיות מכתבי יד ישנים, ירושלים ה'תרע"ד
אליגריאה די פורים - סיפור נס פורים על פי מגילת אסתר, ליבורנו ה'תרל"ח
אוסף סיפורים קצרים שחיבר, הוצא לאור ותורגם מעברית לערבית יהודית על ידי אחיינו, אליעזר פרחי.
ספרים של מחברים אחרים שהוציא לאור
מעשה עבות - ליקוט מספרי הרב יצחק פרחי, ליבורנו ה'תרכ"ד וה'תרכ"ט
מעגל טוב - חיבור של הרב יוסף קונסיאו
יוסף שוסטר הוא רופא יהודי-גרמני.
מנובמבר 2014 הוא משמש כראש המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
יוסף שוסטר נולד בחיפה ב-1954. משפחתו במקור מחבל פרנקוניה.
אביו היה סוחר אשר היגר לארץ ישראל ב-1938. הורי אמו נספו באושוויץ.
שוסטר למד רפואה באוניברסיטת יוליוס מקסימיליאן בווירצבורג, והתמחה ברפואה פנימית בבית החולים יוליוס (Juliusspital) בווירצבורג.
החל משנת 1988 הוא מחזיק קליניקה פרטית לרפואה פנימית.
שוסטר מתנדב באגודה הבווארית של הצלב האדום לרפואת חירום, וחבר במועצת הביו-אתיקה של בוואריה.
בשנת 1988 שוסטר החל לכהן כראש הקהילה היהודית בווירצבורג, משרה אותו החזיק אביו בשנים 1958-1996. ב-2002 הוא נבחר לכהן כראש הקהילות היהודיות של בוואריה.
בשנת 2010 הוא נבחר לסגן ראש המועצה המרכזית של יהודי גרמניה.
לאחר שדיטר גראומן, היו"ר הקודם פרש ב-2014 מונה שוסטר ליו"ר המועצה.
שוסטר קרא מספר פעמים לדון מחדש במדיניות ההגירה המוסלמית לגרמניה ולשקול את הגבלתה לאור גילויי אנטישמיות בקרב המהגרים.
ב-2018 שוסטר עלה לכותרות בעקבות קריאתו ליהודי גרמניה להסתיר את הכיפה במרחב הציבורי בערים הגדולות.
ארגון שיתוף פעולה יהודי-גרמני, חבר דירקטוריון.
הרב יוסף (יוסי) שטרן (נולד בשנת 1971) הוא ראש ישיבת ההסדר עכו.
הוריו היו בגרעין המייסד של היישוב שבי שומרון, למד בישיבת בני עקיבא נתניה והמשיך לאחר סיום התיכון לישיבת ההסדר מעלות במחזור הראשון בו החל ללמד הרב יהושע ויצמן.
במסגרת שירותו הצבאי התגייס לצנחנים שרת כלוחם ביחידת מגל"ן.
כאשר השתחרר מצה"ל התחתן עם עפרה, בתו של הרב יהושע ויצמן ועבר ליישוב אלון מורה בו כיהן כר"ם בישיבה הגבוהה כבר בגיל 23. בתקופה זו קבר יוסף היה בשליטת צה"ל, והתעורר פולמוס סביב השליטה בו.
ממנהיגי המאבק בעד השליטה היהודית היה הרב יצחק גינזבורג אשר בין היתר ארגן לימוד תורה בקבר יוסף.
על מנת לתמוך במאבק למד הרב שטרן סדר אחד לפחות כל יום בקבר יוסף, וכך הכיר אותו הרב גינזבורג וקבע עימו חברותא.
בשנת 2002 נקרא על ידי חותנו הרב יהושע ויצמן להקים את ישיבת ההסדר בעכו כשלוחה של ישיבת ההסדר מעלות (אשר לאחר כשנתיים הפכה עצמאית) וכך הפך בגיל שלושים ואחת לראש ישיבת ההסדר הצעיר בארץ.
הרב שטרן מצהיר כי אחת המטרות המרכזיות של הישיבה היא בין היתר לבלום את התרחבות היישוב הערבי בעיר עכו שמתפשט לתוך השכונות היהודיות ומאיים על צביונה של העיר, וכן לתמוך ביישוב היהודי בעיר תוך חיזוק הקשר למורשת היהודית.
לדידו מלבד השקעת הכוחות בהתיישבות ביהודה ושומרון יש צורך בשמירה על הגליל היהודי שנזנח על ידי ראשי הארגונים הציונים דתיים.
בשנת 2009 הקים את מדרשת מרחביה על שם תלמיד הישיבה, סגן עמיחי מרחביה, שנפל בקרב בינת ג'בייל.
כמו כן הרב שטרן היה חבר הוועד הרבני המנהל של ארגון צהר.
בשנת 2023 הקים יחד עם אשתו (הרבנית) עופרה שטרן את מדרשת תכלית מבית ישיבת ההסדר עכו.
הרב שטרן מתגורר בעיר עכו והוא אב לשמונה ילדים.
הרב שטרן דוגל בשילוב התורה גם מחוץ לבית המדרש, הלכך הישיבה אותה הקים חרתה על דגלה להביא את הלימוד לידי מעשה באמצעות התנדבויות בעיר, קיום שיח בין דתיים וחילונים במסגרת הישיבה וכן הנחלת המורשת היהודית לתושבי עכו באמצעות העברת שיעורים וקיום חברותות עם הציבור הרחב.
הישיבה אף זכתה להכרה בתרומתה לעיר מפי ראש הממשלה בנאום אותו נשא בשנת 2012 בישיבת ההסדר.
השאיפה של הרב שטרן היא שפעולות אלו יעזרו לאחד את השסעים בחברה הישראלית, הנגרמת לעיתים רבות מבורות במורשת היהודית וחוסר תקשורת בין הפלגים השונים.
בשל השכלתו הרחבה של הרב שטרן בלימודי תורת ארץ ישראל אותה הנחיל הרב יהושע ויצמן בישיבת מעלות בה למד, וכן השכלתו בלימודי הקבלה אשר הושפעו רבות מתורתו של הרב גינזבורג, ניתן לראות מוטיב ייחודי בשיעורים אותם מעביר הרב הן לציבור הרחב והן לתלמידי ישיבת ההסדר.
בשיעורים אלו הרב שוזר מוטיבים קבליים בלימודי העיון בגמרא ומפתח אותם לרוב מתוך דברי הראשונים עצמם, בדומה לכך נוהג הרב בשיחות המתעסקות בענייני דיומא להראות כיצד הקבלה ואגדות חז"ל על הפסוקים מובילות לעשיה יומיומית ונוגעות לציבור הרחב.
זאת כיוון שהרב רואה במוטיבים הקבלים כלי להעברת הרעיונות המופשטים על דבר האחדות של עם ישראל, ארצו ומטרת האדם בעולמו אשר בלעדיהם הבנת המושגים הייתה נשארת חסרה.
בנוסף לכך הרב מאמין שעל הקבלה להיות מאוחדת עם המציאות המעשית, ולא צריכה להישאר ברובד מרוחק לה וכך להפוך להיות נחלתם של בודדים.
מאפיין נוסף שניתן לראות בשיעוריו של הרב שטרן הוא השימוש במוזיקה ככלי ללימוד והעברה בלתי אמצעי, לכן הרב נוהג להתחיל כל שיעור אותו הוא מעביר בשירה הקשורה לנושא השיעור, והרב אף מלחין שירים כאשר הלחן משמש ככלי להעברת רעיונות המוטמעים בטקסט.
יוסף רקובר (דצמבר 1905 – נובמבר 1986) היה רופא פנימי ורופא ריאות, רופא יחידת פרטיזנים במלחמת העולם השנייה, מנהל מחלקת ריאות בבית חולים הדסה ירושלים ופרופסור לרפואה פנימית בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
רקובר נולד בשנת 1905 בוורשה, הבן השלישי מתוך ארבעה ילדים, בשנת 1925 יצא רקובר לפריס לאחר שהתקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת סורבון.
בפריס התחתן עם זיגריד, רופאה ממוצא גרמני.
במאי 1932 סיים רקובר את לימודי הרפואה והתמחה בפולין ברפואת ריאות ושחפת.
במהרה, התמנה רקובר למנהל בית חולים לחולי שחפת בעיר נובוגרוד בפולין.
במלחמת העולם השנייה היה רקובר רופא של הפרטיזנים, נשוי לרופאה ואב לילד בן חמש.
בעת מנוסתם מהנאצים, שמרו בני המשפחה מורפיום בארון למקרה חירום.
באחד ממקומות המבטחים שאליהם הגיעו, אמרו להם שהנאצים עוברים מבית לבית ורוצחים יהודים, רקובר חיפש מקום מסתור, אבל הנאצים דפקו על הדלת ורעייתו זיגריד הזריקה לה ולבנה ברטי מורפיום.
רקובר מצא אותם מתים והזריק לעצמו את מעט המורפיום שנשאר בבקבוק, אבל הכמות לא הספיקה להרוג אותו, אלא הביאה לעלפונו.
את הגופות פינו לקבר אחים אזורי.
הפרטיזנים, שרקובר היה הרופא שלהם, לא הרימו ידיים עד שמצאו אותו בערימת המתים.
הם גילו שיש לו עדיין דופק ונשימה והחיו אותו.
רקובר הצטרף לפרטיזנים בראשותו של הד"ר יחזקאל אטלס, והשניים הקימו בית חולים שדה בית החולים שירת יהודים ופרטיזנים רוסים גם יחד.
רקובר, שהיה רופא פנימי, עסק בבית החולים בכל פעילות רפואית, שכללו ניתוחים כירורגים וגיניקולוגים.
בין שורות הפרטיזנים הכיר רקובר את סוניה, שעבדה כאחות ואיבדה את בעלה הראשון ובנם ב.
בשנת 1947 הזוג עלה לארץ ישראל לאחר מסע ארוך, דרך ונציה וקפריסין.
במלחמת העצמאות רקובר עבד בצפת ב"בית החולים הארצי לחולי ריאה בצפת", (בתקופת הקרבות עבר בית החולים לחולי ריאה לזכרון יעקב) והיה יד ימינו של מנהל בית החולים, הד"ר פנחס וייל.
בשנת 1952 עברו וייל ורקובר למרכז רפואי הדסה, בירושלים, לאחר שווייל נתמנה למנהל מחלקת ריאות ורקובר, לסגנו.
בצאת הד"ר וייל לגמלאות רקובר נתמנה למנהל המחלקה, ולפרופסור בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
רקובר נפטר בשנת 1986 ונקבר בהר המנוחות.
מאשתו השנייה, נולדו לרקובר שתי בנות שגם הן היו לרופאות: פרופ' נחמה אורי רופאת אף אוזן גרון, מנהלת היחידה לאף ולסינוסים בבית חולים כרמל ופרופסור-משנה בפקולטה לרפואה של הטכניון, ופרופ' גליה רהב, מנהלת המחלקה למחלות זיהומיות בתל השומר ופרופסור קליני בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר בבאוניברסיטת תל אביב.
גם נכדיו של רקובר הם רופאים: כך לגבי שני בניה של אורי, ונכון לשנת 2022, בתה של רהב היא רופאה המתמחה בגינקולוגיה ומיילדות במרכז הרפואי מאיר בכפר סבא ובנה לומד בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
יוסף שורץ (25 בנובמבר 1936 - 5 באפריל 2018) היה ביוטכנולוג שהתמחה בשוקי המזרח הרחוק.
פיתח ערוצי מחקר ומסחר בין ישראל, יפן וקוריאה בתחום הפארמה.
ד"ר יוסף שורץ נולד בקריית חיים לחיה, עקרת בית ומנחם שורץ, עובד נמל חיפה.
בשנת 1961 סיים תואר ראשון בטכניון, הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון.
במהלך לימודיו לתואר שני באותו מוסד, עבד כמהנדס ייצור באסיא מעבדות כימיות, שרכשה בשנת 1968 את טבע תעשיות פרמצבטיות.
בהמשך עבר לחברת פלנטקס שעסקה בתחום חומרי גלם לתרופות ממקורות טבעיים.
בין השנים 1965- 1967 שימש כטכנולוג ראשי ומנהל מו"פ של חברת המזון אסם והיה שותף לפיתוח חטיף הבמבה המוכר.
את הדוקטורט שלו סיים בשנת 1970 במסגרתו ערך מחקר יחד עם פרופ' פנחס מרגלית בנושא ייצור חומרים נותני טעם ממקור מיקרוביאלי.
לאחר סיום הדוקטורט ניהל פרויקטי הקמת מפעלים בצרפת וביוון ובשנת 1976 הצטרף לכור סחר, החטיבה המסחרית של כור תעשיות וניהל במשך 5 שנים את הפעילות ביפן ובקוריאה עד לשנת 1981.
לאחר החזרה מהשהות ביפן, ד"ר שורץ ניהל משרד עצמאי באמצעותו המשיך לקדם ערוצי מסחר ענפים במזרח הרחוק ובמדינות נוספות בתחום חומרי הגלם לתרופות.
כמו כן הביא השקעות של חברות מהמזרח הרחוק במספר פרויקטים בארץ בתחום המחקר הביוטכנולוגי, במסגרת אוניברסיטת תל אביב ומכון ויצמן למדע.
פיתוח יצוא ישראלי לשוקי אסיה
עקב עברו המקצועי של ד"ר יוסף שורץ בענף הכימיה, ביסס את עיקר פעילותו בענף זה והחדיר ליפן יצוא מרשים של כימיקלים ממפעלים ישראלים שונים כגון : מכתשים, חיפה כימיקלים, מפעלים פטרוכימיים, פרוטרום, גדות ועוד.
בצד קשיי השוק היפני נאלץ ד"ר שורץ להתמודד בעיקר בקשיי יצוא גלוי מישראל עקב המודעות הגבוהה של התעשייה היפנית לחרם הערבי.
ד"ר יוסף שורץ נישא לנירה שורץ, אב לשתי בנות וסב לחמישה נכדים.
סבל ממחלת פרקינסון לאורך שנים רבות ולמרות זאת הצליח לנהל אורח חיים מקצועי רב גוני.
נפטר בגיל 81 בביתו מוקף בבני משפחתו.
יוסף שוב (נולד ב-9 בדצמבר 1931) הוא אגרונום שתיאר לראשונה את המבנה המורפולוגי של צמח הגרברה, וממציא השם סוסיתא למכונית הישראלית הראשונה.
יוסף שוב נולד בנר חמישי של חנוכה תרצ"א וגדל במושב גני עם בשרון, שם חי מרבית חייו.
בן בכור לברכה ומאיר שוב – חלוצים וחקלאים.
הוא למד בתיכון כצנלסון בכפר סבא ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בשלהי מלחמת העצמאות, בגיל 17, גויס לצה"ל, לפלוגת הנח"ל הראשונה.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף לקיבוץ הראל שהוקם על ידי יוצאי פלמ"ח ועבד כנוטע במטעי הקיבוץ.
בשנת 1955 פורק קיבוץ הראל על רקע פוליטי והחברים נטשו את המקום.
יוסף שוב נרשם ללימודים בפקולטה לחקלאות ברחובות, שהיא שלוחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא בחר להתמחות כאגרונום במחלקה לפרחים שהיה בין מקימיה.
את עבודת הדוקטורט שלו הקדיש לחקר צמח נץ החלב הערבי, במטרה להופכו לגידול כלכלי ליצוא.
עם סיום לימודיו המשיך שוב לעבוד כחוקר וכמרצה במחלקה לפרחים במשך 18 שנים.
בשנים 1970–1990 ערך את כתב העת המקצועי "חממות ופרחים", שהתפרסמו בו מחקרים פורצי דרך בגידול ענף הפרחים בארץ, וכתב בהאנציקלופדיה לחקלאות את הערכים: בצלים ופקעות וגרברה.
את הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת המדינה של מישיגן בשנים 3–1972, במהלכו עסק בחקר הפיזיולוגיה והמורפולוגיה ההתפתחותית של צבעוני ויקינטון.
מאמרו על מחקריו בצמחי הצבעוני שהתפרסם בכתב העת המדעי Journal of the American Society for Horticultural Science נבחר על ידי מערכת העיתון כמאמר המדעי הטוב ביותר לשנת 1976 וזכה בפרס Alex Laurie Award.
בד בבד עם עבודתו כמרצה בפקולטה לחקלאות הקים ד"ר שוב במשקו שבמושב גני עם חממה לטיפוח זני גרברה.
כשהקים את החממה ב-1963 נחשב עדיין צמח הגרברה כמין בוטני המתאים לגינון בלבד (Gerbera jamsonii).
ד"ר שוב תיאר את המבנה המורפולוגי של צמח הגרברה ופיתח את שיטת ריבויו באמצעות ייחורים - שיטה שקידמה מאוד את התפתחות ענף הגרברות בארץ ובעולם.
את תוצאות מחקרו על הגרברה פרסם בכנס הקונגרס הבינלאומי של החברה להורטיקולטורה שנערך בישראל ב-1965. בעקבות פרסום זה הגיע צוות המחקר של תחנת הניסיונות באלסמיר שבהולנד (Research Station for Floriculture, Aalsmeer, Netherlands) ללמוד את שיטת הריבוי שפיתח.
מאז הפך גידול הגרברה לגידול כלכלי שאיפשר את ריבויים המהיר של זנים חדשים ואת הפצתם למגדלי פרחים בעולם.
על מחקר ופיתוח ענף הגרברות בישראל זכה ד"ר שוב בפרס משרד החקלאות בשנת 1986, ובאות הוקרה מענף הגרברה על פועלו ותרומתו רבת השנים בתחום ההדרכה וטיפוח זני הגרברה בשנת 2004.
זני גרברה על שם גיבורות ישראל
לימים עזב ד"ר שוב את עבודתו בפקולטה לחקלאות והתמקד בטיפוח זנים חדשים של פרח הגרברה בחממה שלו.
במהלך השנים פיתח עשרות זני גרברות המופצים בארצות רבות.
גורדון וההתיישבות העובדת הציונית בארץ ישראל ד"ר שוב עובד בעצמו בחממה שלו ונעזר רק לעיתים רחוקות בעובדים שכירים.
בשנים 1978 - 1982 התנדבה שושנה ספקטור, מי שהייתה קצינה בפלמ"ח ויד ימינו של יצחק שדה, לעזור בעבודת הטיפוח בחממה, וביקשה שזני הפרחים החדשים שיפותחו בזמן עבודתה יקראו על שמות 22 בנות ישראל (רובן מהפלמ"ח) שלחמו ונפלו במלחמת העצמאות.
ד"ר שוב קיים את בקשתה וכך זכו לוחמות כגון חנה סנש, ברכה פולד, זהרה לביטוב ואחרות שפרחי גרברה נקראו על שמן.
בשנת 2005 ד"ר שוב התוודע לרעיון ישראלי מקורי בשם אוטואגרונום, המציע ניהול אוטומטי של ממשק ההדשיה (השקיה הכוללת דשנים) המסונכרן עם מהלכי פעילותם הפיזיולוגית של הצמחים עצמם, בזמן אמת של צריכת המים, החמצן והמינרלים לצורך פעילותם זו.
עקב השימוש במערכת בקרת השקיה זו בעשרות גידולים חקלאיים התברר שהצמחים צורכים מים גם בלילה בכל אחד מימי השנה, ושהם זקוקים רק לכ-50 אחוז מכמות המים וכ-20 אחוז מכמויות הדשנים המומלצות על ידי מערכת המחקר וההדרכה החקלאית הממוסדת.
כיום משמש ד"ר שוב בהתנדבות כחוקר וכדובר של חברת אוטואגרונום בארץ ובעולם.
בשנת 1959 הכריזה יצרנית הרכב הישראלית אוטוקרס על תחרות לבחירת שם למכונית ישראלית חדשה פרי פיתוחה.
שוב, אז עדיין סטודנט, הציע את השם סוסיתא, שנבחר מבין 2,355 ההצעות שהוגשו.
שישה אנשים נוספים הציעו את השם הזה, ולצורך הכרזה על הזוכה נערכה הגרלה.
בשל הבחינות, שוב נעדר מטקס ההגרלה שנערך בחיפה, וקיבל את ההודעה על זכייתו במברק.
הוא זכה בפרס בסך 500 לירות ובהנחה גדולה על רכישת הסוסיתא הראשונה שלו.
ד"ר יוסף שוב נשוי לשרה שוב - חוקרת חגי ישראל; ואב ליעל שוב – מבקרת קולנוע; לעמוס שוב - שהיה איש תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה; למורן שוב רובשוב – אוצרת אמנות; ולעודד שוב – גיטריסט קלאסי.
יוֹסֵף שִׁידָא הוא שֵׁד המוזכר בתלמוד הבבלי, כמי שמקיים שיחות עם האמוראים.
במסכת עירובין ישנו דיון האם קיים איסור יציאה חוץ לתחום אף מעל עשרה טפחים.
אחת מהוכחות הגמרא היא ממעשה שהיה:
ראיה זו נדחית בגמרא בכך שאפשר שאותו אדם היה 'יוסף שידא'.
רש"י מפרש שיוסף השד לא שמר שבת.
מדברי רש"י ניתן להבין ששאר השדים הם שומרי שבת.
הרב דוד יואל ווייס כתב שהבנה זו ברש"י אינה מוכרחת וכוונתו שהוא לא שמר שבת כשאר השדים.
בספר אור זרוע כתב בשם רבי יהודה החסיד שהשדים מקיימים את כל מצוות התורה ויוסף שידא לא חילל שבת כיוון שיצר קשר עם שד אחר שסיפר לו את הדברים.
רבי אלעזר מגרמייזא הוכיח מסיפור זה של יוסף שידא שאף ששדים שומרים תורה ומצוות עדין אינם שומרים שבת.
הרב חיים אלעזר שפירא כתב שיוסף שידא שמר שבת והוא מ"קליפת נוגה".
המאירי בפירושו במקום כותב שהגמרא שואלת ב"דרך צחות" שאולי ההלכות נמסרו על ידי מחלל שבת.
מהר"ל מפראג כתב שכוונת הגמרא אליגורית: ההלכות המדוברות הגיעו ממקור גרוע.
יוסף שידא הוזכר גם במסכת פסחים על ידי רב יוסף ורב פפא המצטטים בשמו דברים הנוגעים להלכות זוגות.
יש שביארו שרב יוסף אמר את הדברים בעצמו, והוא מכונה "יוסף שידא" כדי לבטא את הבנתו בכוחות הרע שבעולם.
הרמ"ז כתב פירוש דומה: יוסף שידא הוא היצר הרע של רב יוסף.
בספר הזוהר נכתב שיש שדים יהודים "שדין יהודאין" והם עוסקים בתורה, אחד מהם הוא "יוסף שידא" שנקרא כך מכיוון ש"אוליד ליה שד" (=ילד אותו שד).
יש שגרסו במקום "אוליד" "אוליף" והכוונה שלמד משד לפי גרסה זו יהודה אבידע הבין שכוונת הזוהר היא שיוסף שידא לא היה שד אלא נקרא כך מפני שלמד משד.
כך הבין גם חגי דגן.
בזוהר חדש רבי יהושע בן לוי מספר על היתקלות איתו: פעם אחת נקלעתי להר הסלע של עיטם ומצאתי בשני צידי הסלע שני גברים, בעלי שני פיות, והיו מדברים זה עם זה: בוא ונעביר אותו מן העולם.
הזדמן להם אותו איש גדול של אגרת בת מחלת ושמו יוסף שידא.
אמר להם: זהו הרב הגדול, העליון של הדור, שבגזרת פיו העברירני מהישוב של הארץ, וזהו שמכריזים עליו ברקיע.
רבי אברהם אזולאי כתב שביוסף שידא היו בחינות טובות, הוא הזדכך, וזכה לבחינה מסוימת של השארות הנפש כמעט כשל חסידי אומות העולם.
על הגמרא המספרת על יונתן שידא כתב רש"י שייתכן והוא אדם הבקי בשדים.
רבי לוי בן אברהם בן חיים כתב כך גם על יוסף שידא.
הגמרא במסכת חולין מספרת שלרב פפא היה שד שהיה משמש אותו, יש שכתבו שהוא יוסף שידא.
רבי חיים ויטאל גרס כך בגמרא בחולין.
הרשב"א למד ממספר מקרים המובאים בתלמוד ובמדרשי אגדה, ובכללן סיפורו של יוסף שידא, שלעומת "מעשה כשפים", אין איסור ב"מעשה שדים"
רבי מנחם ציוני כתב בספרו "צפוני ציוני" מספר פרטים על מלכי השדים בשם "קבלת יוסף שידא בן אחיו של שמהוריש הגדול".
הרב יהודה אסאד כתב שלא ייתכן שלשד יש שם יהודי ועל כן טען שזה כינוי שניתן לו על ידי חז"ל.
מנגד רבי צדוק הכהן מלובלין כתב ששדים נוצרים מפגם הברית ויוסף שידא נקרא "על שם יוסף הצדיק כדי לבטא את העובדה שהוא שד שנוצר בדרך קדושה".
מוזכר בהשבעה לגירוש רוחות מהמאה ה-17 כדמות שלילית.
הרב יהודה יודל רוזנברג בספרו "נפלאות מהר"ל" כתב שהמהר"ל מפראג קרא לגולם שיצר "יוסף", מפני ש"המשיך" בו את רוחו של יוסף שידא.
הרב חיים הירשנזון שילב את דמותו של יוסף שידא בסיפור "למואל מלך" שבספר מוצאי מים.
בספרו של שי צ'רקה, "לעזאזל עם בבא", פוגש גיבור הסיפור את יוסף שידא המספר שהוא מקור כל הידע של חז"ל אודות שדים.
בספר חרשתא מאת יהודית קגן יוסף שידא הוא תלמיד חכם, בנו של אשמדאי אשר מתמנה לבסוף למלך השדים.
בספר "שדים ברחוב אגריפס", (זמורה-ביתן, 2012) מאת חגי דגן יוסף שידא הוא שד מבוגר המשמש מעין סוכן ידיעות-בלש.
יוסף שטיין (1904–1943) היה רופא יהודי מומר, מנהל בית החולים בית החולים צ'יסטה בגטו ורשה.
הוכר בקרב הרופאים בזכות עבודתו בתחום הפתולוגיה והאנטומיה ובזכות השתתפותו במחקר הרעב.
עבודתו המחקרית במיקרופתולוגיה, בתחום מחלת הטיפוס, הייתה ידועה במיוחד בקרב פתולוגים גרמנים.
הוא נספה בטרבלינקה בשנת 1943 יחד עם אשתו.
שטיין סיים את לימודיו בשנת 1927, וכיהן כעוזר הוראה ומרצה באוניברסיטת ורשה.
לפני מלחמת העולם השנייה שימש שטיין מומחה לאנטומיה פתולוגית ועמד בראש המחלקה לפתולוגיה של בית החולים "רוח הקודש".
הוא היה מומחה בתחום ולמרות גילו הצעיר היה בעל תואר דוצנט.
שטיין המיר את דתו לנצרות בשל הגזרות שהוטלו באותה תקופה על היהודים וכדי לקדם את הקריירה המדעית שלו.
השלטון הפולני רחש לו אמון בשל התנצרותו, ועל כן קיבל תפקיד ניהולי במערכת הבריאות.
בתחילת הכיבוש הגרמני הצהיר שטיין שהוא פולקסדויטשה.
אף על פי שהיה יהודי מומר, הוא נחשב לפי חוקי הגזע כיהודי, ולכן היה עליו לחיות בגטו.
בתוך הגטו המשיך את עבודתו בתחום הרפואה ומונה לראש בית החולים צ'יסטה שבגטו ורשה.
מאחר שהיה רופא, ענד בנוסף לטלאי הצהוב גם סרט צבעוני, שציין את תפקידו.
הסרט הנוסף הבדיל בינו לבין תושבי הגטו, וביטא את מעמדו המועדף ובעל זכויות היתר.
הסרטים הכפולים הללו הגנו עליו באופן חלקי מפני הפורענויות שהתרחשו לעיתים קרובות ברחובות הגטו.
שטיין גם התבקש בשנת 1940 להעביר סדרת הרצאות בבית הספר לאחיות בגטו.
וכך, באמצע חודש מאי 1941 נתן את הרצאת הפתיחה בקורסים בנושא "החיים והמוות", שעסקו בנושא התברואה.
ניהול בית החולים היה כרוך בקשיים רבים, הואיל ובית החולים לא קיבל את התקציב שנדרש מהיודנראט.
לאחר תקופת מה של טיפול מוזנח בבית החולים ועלייה דרמטית בתמותה בשל תנאי התברואה הקשים, כתב שטיין את הדברים הבאים:
במכתבו כותב שטיין על דברים חיוניים לקיומו של כל בית חולים החסרים בצ'יסטה, בהם: ניקיון, מצעים, מזרנים ומיטות, אוכל ועובדים.
התקציב לא הספיק לתחזוקת בית החולים ולתשלום לעובדיו.
בתפקידו כמנהל בית החולים היה עליו להחליט על החלטות קשות וגורליות.
לקראת חודש אוגוסט 1942, התקבלה הפקודה בבית החולים כי יש לצמצם את צוות העובדים.
על שטיין הוטל להעביר באופן קבוע רשימת מפוטרים שיישלחו הם ומשפחותיהם למחנות עבודה והשמדה, ובכך בעצם לחרוץ את גורלם של עובדיו, עמיתיו ומשפחותיהם.
שטיין לא רצה לקבל עליו את האחריות על כך והורה לרופאים שלא גרו בבית החולים לפני הפקודה, לעבור לגור ברחוב אחר ושם הובטח שלא יאונה להם כל רע.
אולם, פעולה זו לא החזיקה מעמד זמן רב, ובסופו של דבר נאלץ להעביר את הרשימות באופן קבוע לאנשי האס אס.
לדברי העובדים במקום, שטיין פיטר רופאים לפי שני קריטריונים: ערכו המקצועי של הרופא והשתייכותו הדתית.
הדבר גרם למהומות רבות בקרב המפוטרים והעובדים היהודים, שכן הם ידעו כי ליהודים מומרים הייתה עדיפות אצל שטיין.
בעדותו של ד"ר ולר, אחד הרופאים, צוין: "ההמון ניסה לגזול את הכרטיסים מידיו של דוקטור שטיין".
המפוטרים לא הסכימו לעזוב את מבנה בית החולים, שהיה המקום הבטוח האחרון שלהם, ולכן נאלץ שטיין לגרש אותם בכוח בעזרת סטודנטים שהעסיק.
בנוסף לכך, נאלץ שטיין לבצע גם סלקציה של החולים: "באותו היום היו החולים עצובים והפחד היה בעיניהם, מתאי הנשים נשמע בכי עמום.
בערבו של אותו יום, היה אמור להינתן פסק דין מוות שיימסר על ידי רופאיהם", כך כתב אחד הרופאים שעבד בבית החולים על אחת הסלקציות שהתקיימו בבית החולים.
תפקידו של שטיין היה קשה מנשוא, מצד אחד, היה עליו להמשיך לדאוג לתפקוד בית החולים ומצד שני, הוטל עליו עול מוסרי - להכין רשימות מפוטרים, כאשר על יד כל שם של עובד מפוטר נאלץ לסמן אחד משני הסימנים: (+) סימן מוות, (-) נשאר בבית החולים.
שטיין היה אחד מכ-30 רופאים שלקחו חלק במחקר הרעב בגטו ורשה.
הוא עמד בראש הקבוצה שבדקה את השינויים האנטומיים בעקבות מחלת הרעב, על פי ממצאים שנמצאו בנתיחות לאחר המוות.
הוא נבחר לעמוד בראש הקבוצה בשל תאריו האקדמיים המכובדים בתחום הפתולוגיה האנטומית ובשל תפקידו כמנהל בית החולים צ'יסטה.
שטיין לא הצליח להתחמק מגזר הדין, ובפברואר 1943 נשלח ברכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה.
על פי עדויות שונות, הוא ניסה לבנות מקום מחבוא לו ולאשתו, אולם כאשר ניסה להיכנס לאחד הבונקרים נתפס על ידי הגרמנים.
ד"ר ישראל רוטבלזם מעיד כי ישב ליד שטיין בקרון הרכבת לטרבלינקה.
שטיין נפצע מיריות המשמר האוקראיני ושתת דם ברכבת.
הוא ואשתו נספו בתאי הגזים במאי 1943.
יוסף (יוסי) נחמיה שווינגר (נולד ב-15 בפברואר 1961, כ"ט בשבט ה'תשכ"א) הוא פוליטיקאי, כתב ופרשן חרדי-ישראלי.
בין השנים 1996–2000 שימש כראש המועצה הראשון של מודיעין עילית, בין השנים 2001-2024 שימש כמנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים בישראל.
נולד ב-1961 בתל אביב למרים ונפתלי שווינגר.
בצעירותו למד בישיבת עטרת ישראל.
נישא למלכה בתו של הרב יצחק זילבר ולהם ארבעה ילדים.
לאחר תקופה נישא בשנית למינדי גולובנציץ, אלמנתו של יזם הנדל"ן חיים גולובנציץ, ומתגוררים בשכונת בית וגן בירושלים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 עבד ככתב בעיתון יתד נאמן.
במסגרת עבודתו הכיר את אריה דרעי ולאחר מכן שימש כעוזרו.
בחודש מאי 1996 מונה על ידי שר הפנים לראש מועצת מודיעין עילית, עם הכרזתה כמועצה מקומית.
ב-2000 הוחלף על ידי יעקב גוטרמן.
בין השנים 2001–2024 שימש כמנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים מטעם משרד התיירות ולאחר מכן מטעם המשרד לשירותי דת.
הגיש את התוכנית "הקבינט" ברדיו קול חי.
כמו כן התראיין רבות כפרשן פוליטי ברדיו קול ברמה וברדיו קול חי.
בחודש מאי 2021 נחקר שווינגר בחשד להמתה בקלות דעת, בעקבות אסון הר מירון.
ב-30 באוגוסט 2022 שלחה ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון, וועדת החקירה הממלכתית לאסון מירון, אזהרה לשווינגר כי לא עשה די על מנת שהמרכז ימלא באופן הנדרש את תפקידו כגורם האחראי לניהול, שימור, הפעלה, פיתוח ותחזוקה ראויה של אתר קבר הרשב"י במירון.
כך בפרט בכל הנוגע לבטיחות בהר ולשלום המבקרים במקום.
ב-6 במרץ 2024 "ועדת החקירה הממלכתית" הטילה עליו אחריות אישית חמורה, והמליצה להדיחו מתפקידו כמנהל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, בהמשך אותו היום התפטר שווינגר מהתפקיד.
הרב יוסף שוורץ (כונה "הסבא קדישא מנתניה" ו"סבא לב"; ל' בניסן ה'תרצ"ז – ח' באדר ה'תשע"ג), היה רב מקובל ישראלי.
במהלך השואה ניצל מספר פעמים ממוות, אך איבד כמעט את כל משפחתו - חוץ מאימו ואחיו הקטן ראובן.
לאחר מכן הסתובב באירופה - בין השאר בהונגריה, אוסטריה, גרמניה.
עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו ראובן בספינת מעפילים.
בתור נער למד בישיבת בית יוסף אצל הרב יעקב קנייבסקי.
בתחילה התגורר במעברת שבות עם ובמחנה העולים בפרדס חנה ולאחר מכן התגורר בנתניה.
בצה"ל שירת כצנחן בנח"ל המוצנח
כשהיה בסביבות גיל 40 התחתן עם מיכל, כאשר היו לה 100 אחוזי נכות.
נולד להם בן אחד והם התגוררו בנתניה.
הרבה להשתתף בסעודות מלווה מלכה בקבר דוד המלך.
פעל להפרדת נערות שהתחברו לערבים מבני זוגן.
העיד על עצמו שפגש את המשיח ופעל להתגלותו.
ערך מסעות חיזוק ברחבי הארץ, ובקברות צדיקים.
בשבועות טרם פטירתו שהה בקהילת בעלי תשובה במושב בית מאיר, ושם נפטר בח' באדר ה'תשע"ג ממחלה בכבד.
בהלווייתו הספידוהו בין השאר: הרב שמואל אליהו, הרב צבי קוסטינר, הרב מרדכי ענתבי, והמקובל הרב שלום חמדי.
לזכרו נערכות מדי שנה הילולות במקומות שונים ברחבי הארץ, בין השאר בישיבת נחלת יוסף, ישיבת תורת החיים, בחדרה ועוד.
ב-2014 הוקמה לזכרו עמותת "עדות ביהוסף" העוסקת בגמילות חסדים.
בשנת 2017 ישיבת ברכת התורה בשבי שומרון שינתה את שמה לישיבת נחלת יוסף, על שמו.
בשנת 2018 יצא לאור השיר "לרחם לוותר לעזור" מתוך האלבום "הארת הרצון" של דרור משה קסוטו.
השיר עוסק בדמותו של הרב יוסף שוורץ.
בשנת 2022 יצא לאור השיר "חיים בסרט", סינגל מתוך האלבום "ישראל בראשית" של בנימין לוריא.
הבית השלישי בשיר מורכב מציטוטים של משפטים שאמר הרב יוסף שוורץ ללוריא.
בית הבעל שם טוב בראשות הרב דניאל סטבסקי הוציא 2 ספרים העוסקים בדמותו.
"נשמות טהורות!", ירושלים: בית הבעל שם טוב, התשע"ה, 420 עמ'
אהבת עולם אהבתיך - ספר המשך עם סיפורים, עדויות ותורות של הסבא.
יוסף רייכלגאוז הוא במאי תיאטרון, מחזאי ומורה למשחק סובייטי, רוסי וישראלי ממוצא יהודי.
הוא מייסד התיאטרון המוסקבאי "שׁקולה סוֹברֶמֶנְנוי פְּיֵסי" ומנהליו האמנותיים במשך יותר משלושה עשורים, ופרופסור במכון הרוסי לאמנות התיאטרון (GITIS).
בשנת 1999 הוענק לו התואר "אמן העם של הפדרציה הרוסית".
לאחר שינויי הנהלה במספר תיאטראות במוסקבה בשנת 2022 עבר להתגורר בישראל ופועל ביוזמות תיאטרון בנתניה, ובהן הקמת "תיאטרון מירה" .
רייכלגאוז נולד וגדל במשפחה יהודית באודסה, אז ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
אביו היה ותיק מלחמת העולם השנייה, מעוטר בעיטורי קרב.
בשנות ה-60 המוקדמות עבד במספר מקצועות טכניים, ובהמשך למד עיתונאות באוניברסיטת לנינגרד, שם ביים בתיאטרון סטודנטים.
מאוחר יותר עבר למוסקבה ולמד בימוי במכון הרוסי לאמנות התיאטרון (GITIS) בהנחיית מריה קנבל ואנדריי פופוב.
בתחילת שנות ה-70 החל רייכלגאוז לביים בתיאטרון "סוברמניק" במוסקבה.
בין ההפקות הבולטות שלו בתיאטרון זה נמנו "מזג אוויר למחר" על פי מחזהו של מיכאיל שטרוב, "מן הרשימות של לופטין" על פי קונסטנטין סימונוב ו"אחרי הבוקר הם התעוררו" על פי וסילי שוקשין, שעליהן זכה גם בפרס "אביב התיאטרון המוסקבאי".
בהמשך ביים בתיאטרון על שם סטניסלבסקי, בתיאטרון הדרמה והקומדיה על טַגַנקה ובתיאטראות נוספים ברחבי ברית המועצות, וכן הפקות טלוויזיה על פי מחזאות סובייטית בת זמנו.
רייכלגאוז ביים גם בתיאטראות מחוץ לרוסיה, ובהן תיאטראות בשווייץ, בטורקיה ובארצות הברית.
בישראל ביים בתיאטרון "הבימה", שם הוצג, בין היתר, מחזהו "גבר בא אל אישה" על פי סמיון זלוטניקוב.
בשנת 1988 יזם רייכלגאוז הקמת תיאטרון חדש במוסקבה, "שקולה סוברמננוי פייסי" ("בית הספר למחזה מודרני").
התיאטרון נפתח רשמית ב־27 במרץ 1989 עם ההצגה "גבר בא אל אישה" על פי זלוטניקוב, שבוימה על ידו.
רייכלגאוז שימש כמנהל האמנותי של התיאטרון עד 2022 והעלה בו עשרות הפקות, בעיקר מחזאות רוסית עכשווית.
ביוני 2022 הודיעה מחלקת התרבות של עיריית מוסקבה על סיום עבודתם של המנהלים האמנותיים בשלושה תיאטראות מובילים בעיר – "שקולה סוברמננוי פייסי", "גוגול-סנטר" ו"סוברמניק".
לפי דיווחים בעיתונות, רייכלגאוז הוחלף בבמאי דמיטרי אסטרהאן, וההחלטה נקשרה גם לעמדותיהם הביקורתיות של חלק מן המנהלים כלפי השלטון הרוסי והמלחמה באוקראינה.
לאחר פיטוריו מהתיאטרון במוסקבה עבר רייכלגאוז להתגורר בישראל, בעיר נתניה.
יחד עם הבמאי ולדימיר גורפינקל החל להעביר קורסים למשחק ולכיתות אמן בנתניה ובחיפה, המיועדים בעיקר לקהל דובר רוסית.
בפרסומי עיריית נתניה הוצג רייכלגאוז כבמאי בעל ניסיון בינלאומי, והקורסים הוגדרו כחלק מ"בית הספר לתיאטרון השלום".
ב-2024 נחתם הסכם בין עיריית נתניה לבין רייכלגאוז וגורפינקל על הקמת תיאטרון רפרטוארי מקצועי חדש בעיר, המתוכנן לפעול בבית יוחנן ולהיקרא "תיאטרון מירה".
במרץ 2025 דיווח אתר התיאטרון Teatral-online כי התקיימו פעילויות הכנה לקראת פתיחת התיאטרון, בהשתתפות מתנדבים ותלמידי הקורסים.
מאז שנות ה-70 מלמד רייכלגאוז משחק ובימוי.
מ-1976 הוא מלמד במכון הרוסי לאמנות התיאטרון (GITIS), ומשנת 2003 עומד בראש סדנה לבימוי ומשחק בפקולטה לבימוי.
בשנת 2004 הוענק לו תואר פרופסור.
בארכיון "הבימה" מתואר רייכלגאוז כבמאי הרואה בתיאטרון "שפה ועולם לעצמם" ומזוהה במיוחד עם העלאת מחזות בני זמננו ועם עבודתו רבת השנים עם המחזאי סמיון זלוטניקוב.
רייכלגאוז נמנה עם אנשי התרבות ברוסיה שהביעו ביקורת על מדיניות השלטון.
בדיווחים שעסקו בפיטוריו מתפקידו במוסקבה צוין כי השתתף ביוזמות מחאה וחתם על פניות ציבוריות נגד דיכוי מתנגדי המשטר ונגד הפלישה הרוסית לאוקראינה, וכי עמדות אלו תרמו, לפי חלק מהמרואיינים, להחלטה להחליפו כמנהל אמנותי.
1993 – "עובד אמנות מכובד של הפדרציה הרוסית".
1999 – "אמן העם של הפדרציה הרוסית".
בנוסף לעיטורים הממלכתיים זכה רייכלגאוז בפרסי תיאטרון שונים, ובהם פרס "אביב התיאטרון המוסקבאי" ופרסים מטעם עיריית מוסקבה על הפקותיו בתיאטרון "שׁקולה סוֹברֶמֶנְנוי פְּיֵסי".
הרב יוסף שלום אלישיב (א' בניסן ה'תר"ע, 10 באפריל 1910 – כ"ח בתמוז ה'תשע"ב, 18 ביולי 2012) היה למדן אוטודידקט ופוסק הלכה נודע.
הנהיג את הציבור הליטאי לאחר פטירת הרב שך.
נולד בעיר שאוול שבליטא כבן יחיד להוריו לאחר 17 שנות נישואין.
סבו מצד אימו, חיה מושא, היה המקובל רבי שלמה אלישיב (עליאשאוו), מחבר הספר הקבלי "לשם שבו ואחלמה".
אביו היה הרב אברהם לוינסון, רבה של הומל, והם העתיקו את מגוריהם לשם משאוול כשהיה כבן שנה.
בילדותו שימש כסופר של סבו, לאחר שעיניו של הסב כהו.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל עם משפחתו אשר השתקעה בשכונת מאה שערים בירושלים.
לצורך העלייה שונה שם המשפחה כנראה בעצת החפץ חיים, ל"אלישיב", כשם נעוריה של אימו, על מנת לקבל סרטיפיקט משפחתי אחד.
הרב קוק סייע למשפחה בהשגת הסרטיפיקט.
לאחר עלייתו לארץ ישראל למד תורה באופן עצמאי בבתי מדרש בירושלים.
נהג להתייעץ בנושאים הלכתיים עם הרב קוק ולהשתתף בסעודה שלישית שנערכה בביתו.
הרב קוק שידך את בני הזוג ועודד את הרב לוין להסכים לשידוך.
הוא אף סידר את חופתם.
הרב קוק גם היה הסנדק של בנם הבכור, משה.
בשנת תרצ"ח (1938) הוא הוסמך לרבנות על ידי הרב זליג ראובן בנגיס, ראב"ד העדה החרדית בירושלים.
משנת ת"ש (1940) נמנה עם רבני בית המדרש "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן.
הרב אלישיב כיהן במשך שנים רבות, מיום פטירת אביו, כרב בית הכנסת "תפארת בחורים" בשכונת מאה שערים בירושלים.
הוא השתתף בתפילות בית הכנסת ומסר בו שיעור גמרא מדי יום.
עם זאת, לא מילא את התפקידים המקובלים של רב בית כנסת, כגון נשיאת דרשות שבת הגדול ושבת שובה, מכירת חמץ של מתפללי בית הכנסת וכדומה.
בעשור הראשון של המאה ה-21, עקב חולשתו של הרב אלישיב, עבר להתפלל בבית כנסת במבנה יביל שהוצב במיוחד בסמוך לביתו, ובו מסר את השיעור.
בראשית ימי המדינה מונה הרב אלישיב לרב העיר רמלה, אך לאחר זמן קצר התפטר מתפקידו.
בח' בכסלו ה'תשי"א (3 בדצמבר 1950) מונה בידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל לדיין בבית הדין הרבני האזורי בירושלים לאחר שהגיש לרב הרצוג תשובה בהלכות עגונות, שהרשימה את הרב הרצוג.
בהמשך מונה לדיין בבית הדין הרבני הגדול, תחילה במינוי זמני לתקופה של כחודשיים בתשט"ו, בכ"ג בתמוז תשט"ו (18 באוגוסט 1955), ובמינוי קבוע החל מו' באייר ה'תשט"ז (17 באפריל 1956).
הוא כיהן במשרה זו עד ז' בחשוון ה'תשל"ג (15 באוקטובר 1972).
הרב אלישיב כיהן גם כיו"ר הוועדה הבוחנת של הרבנות הראשית לישראל לעניין מתן תעודות כושר לדיינות.
בעקבות היבחרו של הרב שלמה גורן לרב הראשי לישראל ולנשיא בית הדין הרבני הגדול, ובעקבות פולמוס פסק דין האח והאחות, פרש הרב אלישיב מבית הדין.
עם זאת, הורה לאחרים שלא לפרוש מהרבנות במקום שלא נבחר מועמד ראוי בעיניו.
בשנות ה-80 וה-90 התבלט כפוסק הלכה, ולצד הרב שלמה זלמן אוירבך כונה "פוסק הדור".
לאחר פטירת הרב שך היה למנהיג הרוחני של הציבור הליטאי בישראל ולסמכות העליונה של מפלגת דגל התורה.
בשנת 2003 עבר ניתוח חירום לתיקון עורק ראשי לאחר שהיה נתון בסכנת חיים מיידית.
כדי להקל עליו נבנה בעבורו בית מדרש בקרוואן סמוך לביתו.
משנת 2009 (ה'תשס"ט–ה'תש"ע) נחלש ואושפז מספר פעמים.
ביוני 2011 עבר ניתוח בעורק סמוך ללב.
בסמוך לכך נחלש והפסיק למסור את שיעורו היומי.
בתחילת 2012 (שבט תשע"ב) הידרדר מצב בריאותו, והוא אושפז בבית החולים שערי צדק עד ליום רביעי, כ"ח בתמוז ה'תשע"ב (18 ביולי 2012), שבו נפטר בגיל 102.
הלווייתו התקיימה בירושלים מספר שעות לאחר פטירתו, בליל יום פטירתו, אור לכ"ט בתמוז.
במסע ההלוויה, שיצא מבית מדרשו במאה שערים להר המנוחות, השתתפו על פי ההערכות כ-250,000 אנשים.
על פי צוואתו לא נישאו הספדים בהלוויה, מלבד דברי פרידה של חתנו הרב יצחק זילברשטיין.
הרב אלישיב היה אוטודידקט שלא רכש את השכלתו בלימוד מסודר בישיבות, לא בחו"ל ולא בארץ ישראל, אלא בעיקר על ידי לימוד עצמי.
את המסורת בפסיקת הלכה קיבל בעיקר אצל רבי שמשון אהרון פולנסקי מטפליק, אצל הרב זליג ראובן בנגיס ואצל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
הוא התייחד בהתמדתו, ועד שנותיו האחרונות נהג לישון שלוש שעות ביממה, מ-11 ועד 2 בלילה.
שאר שעות היממה (מלבד תפילות וארוחות) הוקדשו ללימוד.
הוא התרחק מפעילות ציבורית ואף לביתו כמעט ולא הקדיש זמן.
הרב אלישיב לא עסק בפומבי בעניינים קבליים.
כאשר נשאל הרב אלישיב האם הוא מבין את כתבי סבו בקבלה, השיב "כמו שהבנתי בגיל עשר".
עם זאת, בציבור הליטאי מקובל כי הבין בתחום זה והסתיר זאת.
סגנון התנהלותו של הרב אלישיב היה מסוגר: הוא לא הרבה להופיע בציבור, לא נאם באירועים שבהם הופיע ולא כתב ספרים.
בעת הקמת מועצת גדולי התורה של דגל התורה התבקש הרב אלישיב להצטרף כחבר מן המנין אולם לאחר סירובו הורה הרב שך לצרפו כ"חבר בעל דעה", דהיינו כמי שיש להתחשב בעמדתו גם אם לא השתתף בישיבות, לצד חתנו הרב קניבסקי.
בפועל הוא עמד בראש אחת מישיבות מועצת גדולי התורה בשנת תשס"ג, שנערכה בבית חתנו הרב עזריאל אויערבך בעת ששהה שם למנוחה.
התנגד לשילוב לימודים אקדמיים בסמינרים לבנות ולהארכת שנות הלימודים בהם.
התנגד להידברות בין חרדים לחילונים במסגרת אמנת כנרת.
בשנת תשנ"ט קיבלו מנהלי המרכז החרדי להכשרה מקצועית מקבוצת רבנים, לאחר שנועצו ברב אלישיב וברבנים נוספים, מכתב תמיכה להפעלת לימודים לגברים, לתואר באישור המל"ג למקצועות המחשב, חשבונאות ומינהל, בתנאי שלא ישולבו בהם תכנים של הגות ומחשבה "או כל לימוד שיש בו נגיעה לאפיקורסות".
אולם, בשנת תשע"ב פורסם ביתד נאמן מכתבו כנגד מוסדות להכשרה מקצועית ואקדמית, בנימוק שיש בכך החדרה של רוח ההשכלה לתוך הציבור החרדי:
נאבק בשימוש בהיתר מכירה בשנת השמיטה, תוך עימות חריף עם הרב הראשי אליהו בקשי דורון.
בפרשת הקברים בפסגת זאב בירושלים פסק על פי תשובתו של בעל "חוות יאיר" שבמקרים מסוימים ניתן לפנות קברים לצורך דרך הרבים.
הפסיקה הובילה למתיחות בין תומכי הרב אלישיב הליטאים לבין חוגי העדה החרדית ואתרא קדישא.
בזכות מעמדו, להסכמתו הייתה חשיבות רבה.
בין השאר, הסכמתו לש"ס שוטנשטיין, הועילה לקבלתו ותפוצתו של ש"ס מבואר זה בקרב המגזר החרדי (זאת לעומת תלמוד שטיינזלץ, שלא התקבל בציבור החרדי).
בשנותיו האחרונות מיעט במתן הסכמות לחיבורים תורניים.
בשנת 2011, בביקור של שרת החינוך לימור לבנת אצלו אמר כי יש לעצור תקצוב מוסדות חינוך המפלים תלמידות ספרדיות.
במכתב למנהלי הסמינרים כתב: .
לשם כך הוא הקים ועדת רבנים והורה למנהלי הסמינרים להישמע להם.
בוויכוח על השליטה בישיבת פוניבז' עמד לצדו של הרב שמואל מרקוביץ.
בשנת 2010 פרסם מכתב תמיכה בישיבת גרודנא שפונתה ממקומה בצו בית המשפט, ויצא נגד הליכתם לערכאות של התובעים.
בשנת 2011 פרסם קול קורא נגד השבועון משפחה, "המסלף ומטשטש השקפת התורה".
מעורבותו הראשונה בתחום הפוליטי הייתה ב-1988, כאשר תמך ברב שך בהקמת מפלגת "דגל התורה".
בשנים שבהן היה הרב שך מעורב בפוליטיקה, הייתה השפעתו של הרב אלישיב בפוליטיקה הארצית משנית.
בפוליטיקה הירושלמית הייתה לו השפעה רבה, ובשנת 1993 עמד מאחורי הברית שכרתו החרדים עם אהוד אולמרט, בהתמודדותו מול טדי קולק על ראשות העיר ירושלים.
בשנת 1992, לאחר כינונה של הממשלה בראשות יצחק רבין ומינויה של שולמית אלוני לשרת החינוך והתרבות, חתם על קול קורא יחד עם הרב שך והרב שלמה זלמן אוירבך האוסר על כניסה לממשלה.
בכמה מקרים נקט הרב אלישיב במדיניות של "שב ואל תעשה".
כך למשל בעת שהוקם הנח"ל החרדי מחדש בסוף שנות ה-90 התנגד לו הרב אלישיב אך לא יצא בפומבי נגדו, דברים ברוח זו פורסמו בתקופה זו בעיתון יתד נאמן, כל זאת בדומה לעמדת הרב שטינמן ובניגוד לעמדת רבנים אחרים בעיקר מחוגי העדה החרדית ונטורי קרתא שסברו שיש להילחם בהקמת מסלול זה.
כחלק מההסכמות מהסכם קואליציוני זה הוקמה ועדת טל שדנה בהמשך מתן שחרור משירות צבאי לבני הישיבות, לאחר פסק בג"ץ שביטל את ההסדר שהיה קיים עד אז.
הרב אלישיב שלח את הרב ברוך מרדכי אזרחי לדבר בפני הוועדה והורה לחברי הכנסת של יהדות התורה להצביע בעד החוק, בניגוד לרבנים אחרים שסברו כי אין לשתף כלל פעולה עם הוועדה ועם החוק.
עם פטירתו של הרב שך, בשנת 2001, ירש הרב אלישיב את מקומו כמנהיג הציבור הליטאי ומפלגתו "דגל התורה", ולצדו בלט הרב אהרן לייב שטיינמן.
על אף שכוחה האלקטורלי של "דגל התורה" לא עלה עד לפטירתו מעל שני מנדטים, השפעתו של הרב אלישיב אפשרה לו להיות בעל המילה האחרונה בכל הקשור לפוליטיקה החרדית ולהתנהלות החרדים מול החילונים.
כשהצטרפה המפד"ל לממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון ב-2003, שהייתה חברה בה גם מפלגת שינוי, הרב אלישיב הוציא הודעה חריפה כנגדה וכנגד מנהיגיה.
בתחילת 2005 עמד במוקד תשומת הלב הציבורית, כאשר בידו היה להכריע האם דגל התורה תיכנס לממשלה המקדמת את תוכנית ההתנתקות.
לאחר שהובטח לו שתוכנית הליבה לא תיושם בבתי ספר חרדיים, הוביל את ההסכמה לכניסה לממשלה בהתייעצות עם חברי מועצת גדולי התורה, על אף לחצים גדולים שהופעלו עליו מצד חוגי הימין.
הרב אלישיב הביע את התנגדותו לתוכנית ההתנתקות והוא הורה לחברי הכנסת של "דגל התורה" להצביע נגד התוכנית.
בתקשורת פורסם כי נימק זאת ברצון להעביר מסר לציבור כי "אנחנו לא בעד גירוש יהודים, אנחנו אוהבים את ארץ ישראל".
בהצבעה האחרונה בנושא בכנסת הוסיף גם כי "מדובר בפיקוח נפש".
הוא הורה לחבר הכנסת אברהם רביץ, נציגו בוועדת חוקה, חוק ומשפט, להצביע עם האופוזיציה בעד ההצעה למשאל עם על ההתנתקות, למרות איומים מספסלי השמאל בכנסת, כי ינצלו את החוק התקדימי כדי לערוך משאלי עם גם בענייני דת ומדינה.
עם זאת, הורה שלא לעזוב את הקואליציה בשל ביצוע התוכנית.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 אישר לאורי לופוליאנסקי להתמודד על ראשות עיריית ירושלים.
החלטה זו נחשבת תקדימית, לאור המדיניות שהייתה מקובלת קודם לכן בקרב החרדים האשכנזים שלא ליטול תפקידים פוליטיים בכירים בערים שאינן חרדיות.
בבחירות 2003 לראשות באותה מערכת בחירות הכריע הרב אלישיב כי בעיריית בני ברק, המחולקת ברוטציה, יש לקיים את ההסכם ולהפקיד את המשרה בידי מועמד אגודת ישראל, ישכר פרנקנטהל.
גם מינויו של הרב יונה מצגר כרב האשכנזי הראשי התאפשר בשל תמיכתו של הרב אלישיב.
ההחלטה גררה ביקורת קשה מצד גורמים דתיים לאומיים שטענו כי שיעור הקומה התורני של הרב מצגר אינו מתאים לתפקיד.
גורמים אלו טענו כי תמיכת הרב אלישיב במינוי נבעה מחשש לחידושים הלכתיים שהיה מנהיג המועמד האחר לתפקיד, הרב יעקב אריאל.
מניחים שהמניע העיקרי לפעילותו בנושא היה הרצון לביטול השימוש בהיתר המכירה בשנת השמיטה.
בשנת 2006 הצטרף הרב אלישיב לעמדת הבד"ץ העדה החרדית שגרסה כי יש להפגין כנגד עריכת מצעד הגאווה בירושלים.
לעומתם סבר האדמו"ר מגור, הרב יעקב אריה אלתר, שגרס שיש להימנע מכך, כדי שלא למשוך תשומת לב למצעד.
כאשר ועידת אנאפוליס יצאה לדרך, הביע את התנגדותו לאפשרות של חלוקת ירושלים, הצטרף לקריאה שכותרתה "על ירושלים ידו גורל" וקרא לציבור להצטרף לעצרת הפתיחה של המאבק נגד התוכניות המדיניות של הממשלה שהתקיימה בבית הכנסת הרמב"ן ברובע היהודי בירושלים.
לקראת בחירות 2009 התגלעו חילוקי דעות בינו לבין הרב שטיינמן בשאלת זהות נציגה השלישי של דגל התורה ברשימת יהדות התורה לכנסת.
הרב אלישיב תמך במנחם כרמל בעוד שהרב שטיינמן תמך ביעקב גוטרמן ראש עיריית מודיעין עילית.
בסופו של דבר הרב שטיינמן קיבל את דעת הרב אלישיב, וכרמל שובץ במקום השביעי ואילו גוטרמן במקום השמיני ברשימה המשותפת.
על מערכת היועצים המשפטיים: "חוקי היועמ"שים גרועים מחוקי סדום", בטענה שבסדום לפחות החוק היה שווה לכולם.
בעניין בתי הדין לערעורים, סבר הרב אלישיב כי הם מותרים ואף נצרכים, כל עוד מדובר בבירור הסבירות שבפסיקה הערכאה הקודמת.
לאור זאת שימש בעצמו כדיין בבית הדין הרבני הגדול.
בזמן כהונתו בבית הדין הרבני הוא התייחד ביכולת פסיקתו בנושאים סבוכים כמו עגונות וממזרות.
הרב אלישיב השיב במהלך חייו אלפי תשובות בכתב ובעל פה.
בשנותיו האחרונות לא השיב בכתב אלא לעיתים נדירות.
דעתו הייתה שייתכן ואין דינם של החילונים כיום כדין תינוק שנשבה, משום שהם יושבים בין יהודים ויודעים שיש מי ששומרים שבת.
עם זאת, סירב לראות ביהודים שאינם שומרי תורה ומצוות גויים לכל דבר, כי אם יהודים חוטאים.
לפיכך, אמנם הם אולי אינם תינוקות שנשבו, אך גם לא "מומרים" או "משומדים".
בעניין המצוות התלויות בארץ הרב אלישיב ראה את החזון איש כ"מרא דשמעתתא" ("בעל השמועה" בארמית, דהיינו – הבקי ביותר בהלכות אלו), ו"מרא דארעא דישראל" ("בעל ארץ ישראל" בארמית, דהיינו – רבה של ארץ ישראל).
בשנת תשמ"ו פרסם יחד עם הרב שך והרב שלמה זלמן אוירבך פסק הלכה לפיו הפלאשים (עולי אתיופיה) הם ספק יהודים ועליהם לעבור גיור.
בשנת תשע"א יצא נגד פסקו של הרב עובדיה יוסף שקבע כי הגיורים הנערכים בצה"ל תקפים לפי ההלכה.
לאחר שפורסמו מודעות רחוב מטעמו ומטעם העדה החרדית לעצרת מחאה ומעמד קריעה על הפסיקה, חתם הרב יוסף על מכתב המבהיר כי התכוון להכשיר רק את מי שקיבלו על עצמם שמירת מצוות.
כפוסק החשוב ביותר בציבור הליטאי הגיעו לפתחו של הרב אלישיב שאלות רבות העוסקות בחיי אדם, וקיימות פסיקות רבות שלו בנושא.
אחת מפסיקותיו הידועות היא איסור על ניתוק ממכשירי החייאה של חולה שמת מוות מוחי.
הרב אלישיב הגדיר ניתוק כזה כרצח.
היה נשוי לשיינא חיה (לבית לוין) ולבני הזוג נולדו שנים עשר ילדים:
הרב שלמה (כ"ו בטבת ה'תרצ"א – כ"ז בתשרי תשע"ט).
הרבנית בת-שבע קניבסקי (תרצ"ב–תשע"ב) – אשת הרב חיים קניבסקי.
שרה רחל – אשת הרב יוסף ישראל ישראלזון.
דינה עטיל (תרצ"ד–תשס"ב) – אשת הרב אלחנן ברלין.
עליזה-שושנה (תרצ"ה–תשנ"ח) – אשת הרב יצחק זילברשטיין.
לאה (תרצ"ח–תש"ע) – אשת הרב עזריאל אוירבך.
הרב משה – חתנו של הרב חיים ברים, רב בית המדרש "תפארת בחורים" וממשיך אביו במסירת השיעורים.
הרב בנימין – מחבר ספרי "יד בנימין" על התלמוד הבבלי.
חתנו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ
אברהם (תש"ג–תשע"ד) – שימש את הרב בביתו
גיטה – אשת הרב בנימין רימר, ראש ישיבת קריית מלך בבני ברק
בתו רבקה נהרגה בגיל שנה וחצי בעת מלחמת העצמאות מפגיעת פגז ירדני, בן נוסף בשם יצחק נפטר בילדותו.
עם פטירתו הוערך מספר צאצאיו בכ-1,400 בהם שני נכדי נינים (דור שישי), מצאצאיה של בתו הרבנית בת שבע קניבסקי.
דודנו היה השחקן, שלמה בר שביט.
לרב אלישיב היו תלמידים רבים, והמוכר שבהם הוא הרב יוסף אפרתי שגם שימש כנהגו ועוזרו האישי ("משמש", או "נאמן ביתו", בעגה החרדית).
בין תלמידיו: הרב בן ציון קוק, שהוציא ספרים עם פסקי הלכה שלו; הרב צבי ובר; הרב משה מרדכי קרפ – רב במודיעין עילית; הרב צבי וייספיש; הרב דוד אריה מורגנשטרן – רב בשכונת רמת שלמה בירושלים; הרב יצחק דרזי, מחבר הספרים "שבות יצחק".
בשנת תשע"ג נפתח סמינר ספרדי בשם "בנות אלישיב", בהנהלת יוכבד אלישיב, אלמנת בנו אברהם.
בשנת תשע"ה נפתחה במסגרת מוסדות הר"ן בירושלים ישיבה קטנה בשם ישיבת הגרי"ש.
הוקמה רשת ישיבות בין הזמנים בשם "ישיבת רבינו יוסף שלום".
בנשיאותה עמד חתנו הרב חיים קניבסקי.
בתשע"ח הנציחה עיריית ירושלים את שמו בקרית מוסדות חינוך בשכונת רמות.
ב-2016 הוקרן ב הסרט "תורתו אומנותו" שביים עמי דרוזד.
הסרט מלווה את בן בר שביט (בנו של שלמה בר שביט שאימו הייתה בתו דודתו של הרב) במסעו להכיר את דמותו של הרב אלישיב לאחר פטירתו.
רחובות על שמו נקראו בנתניה, בית שמש, לוד, שדרות, טבריה וביתר עילית.
כתביו של הרב אלישיב קובצו על ידי תלמידיו:
קובץ תשובות – שו"ת חמישה חלקים, ירושלים תש"ס–תשע"ו
הערות – סדרת ספרים המכילה סיכומים של שיעורים על כל מסכתות התלמוד הבבלי
שיעורי מרן הגרי"ש אלישיב – ברכות, (הוצאה מחודשת של כרך אחד מתוך 'הערות'), שזורים בפסקי הלכה והנהגות ששמע הרב בן ציון הכהן קוק, הוצאת פלדהיים, תשע"א
הגדה של פסח מבית רבינו הגרי"ש אלישיב, תשס"ו
כתבוני לדורות – למעלה מ-460 מכתבים ואגרות בענייני השקפה.
מכון הוצאה לאור במשנתם של רבותינו, ירושלים, ה'תשע"ג
דברי אגדה – על פרשיות התורה ומועדים, מתוך כתב ידו יצא לאור בחייו, תשס"ה, שיחות שנאמרו ב"תפארת בחורים".
קונטרס קנין תורה – ליקוט מכתביו ומאגרותיו על לימוד התורה.
ישא ברכה – הגדה של פסח.
בעריכת הרב שלום מאיר ולך, הוצאת "תבונה".
יבקשו מפיהו – פסקי הלכות בנושאים שונים (ארבעה כרכים נכון ל-2016), הרב זליג קוסובסקי.
גליונות הגרי"ש אלישיב- פנינים ממה שרשם בעצם כתי"ק על גליוני ספריו.
כמו כן, יצאו מספר ספרים שבהם מובאות תשובות שהשיב בעל פה:
ישא יוסף – שו"ת המכיל פסקי הלכות והוראות של הרב אלישיב בנושאים שונים, בעריכת הרב יוסף אפרתי, יצא בשנת תשע"א
ישיב משה – בעריכת הרב משה טורעצקי, ירושלים תשמ"ט
פניני תפילה, פניני שבע ברכות, פניני חנוכה וציוני הלכה – בעריכת הרב בן-ציון הכהן קוק
אשרי האיש – פסקי הלכה בנושאים של אורח חיים ויורה דעה, בעריכת הרב יחזקאל פיינהנדלר, חמישה כרכים, ירושלים תש"ע
וישמע משה – בעריכת הרב משה פריד, ירושלים, תשע"א
ידון משה – פסקי הלכה אקטואליים, על ידי השואל הרב יהודה משה קופילוביץ, ירושלים תשע"ב
קב ונקי – תשובות הלכתיות.
יצא לאור על ידי חתנו הרב יצחק זילברשטיין.
על ידי "המכון להוצאת כתבי ופסקי מרן הגרי"ש אלישיב זצוק"ל":
כתבי הגרי"ש – על פרקי אבות (שני כרכים), תשע"ג–תשע"ד, מכתב ידו
כתבי הגרי"ש – על ימים נוראים וסוכות, תשע"ג, מכתב ידו
כתבי הגרי"ש – על הלכות שבת, תשע"ה.
משנת הגרי"ש – על הלכות שביעית, תשע"ד; על הלכות פסח וספירת העומר, תשע"ז.
משנת הגרי"ש – על ענייני נישואין, תשע"ו.
פסקי הגרי"ש – על או"ח, תשע"ד.
הליכות האיש – הנהגות, מאת נינו הרב משה ישראלזון, תשע"ט.
מפי האיש – הדרכות בתורה, במידות, ועובדות מופלאות, תשע"ט.
עמודו של עולם – מסכת מידות זכות והנהגות צרופות מאורחותיו של מרן זצוקללה"ה, מאת נכדו הרב יו"ט ליפא ישראלזון, תשע"ו.
הרב יוסף שמואל ברנדויין-מוריה (1897 – 1 באפריל 1974) היה האדמו"ר מסטרטין ורב בירושלים ובמקומות נוספים.
עסק גם ברכישת קרקעות בירושלים ובסביבותיה.
נולד בירושלים, דור שישי בארץ ישראל.
מצד אביו, הרב נפתלי, היה נצר לשושלת אדמו"רי סטרעטין, ומצד אמו, טובה, נצר למשפחת הורוביץ המתייחסת לשל"ה.
בעודו נער מת אביו, שיצא כשד"ר לקהילות בפולין.
הוא התחנך אצל סבו, המקובל רבי אברהם ברנדויין בצפת, ולמד אצל הרידב"ז ובישיבת עץ חיים בירושלים.
בשנת 1918 כאשר קרא זאב ז'בוטינסקי בנאום לבני הישיבות בירושלים להצטרף אל הגדוד העברי השיב ברנדויין-מוריה בשם בני הישיבות והסביר את חשיבות "והגית בו יומם ולילה".
לימים שינה גישתו זו, ובזמן מלחמת העצמאות קרא לבני הישיבות להצטרף אל הכוחות הלוחמים.
בשנת 1920 התחתן בבוסטון עם עליזה, בת האדמו"ר מבוסטון, רבי פינחס דוד הלוי הורוביץ, שלה אורס עוד בהיותו תינוק.
החתונה משכה תשומת לב ביהדות החרדית בארצות הברית ונכחו בה אלפי איש, בהם נכבדי העיר בוסטון.
בהיותו בארצות הברית התגורר בפרובידנס שברוד איילנד.
לאחר נישואיו ניסה חותנו לשכנעו להישאר בארצות הברית ולכהן שם ברבנות, אך הוא סירב וחזר לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
כאשר מונה הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת 1921, לרב הראשי לארץ ישראל, נשא הרב יוסף שמואל נאום בטקס ההכתרה.
היה מתלמידיהם של הרבנים צבי פסח פרנק ויעקב משה חרל"פ.
בברית המילה של בנו הבכור, יעקב, כיבד הרב ברנדויין את הרב יוסף חיים זוננפלד להיות המוהל, את הרב קוק בסנדקאות ואת הרב חרל"פ בברכות.
בשנות ה-20 קרא ליושבי העיר העתיקה שבין החומות לצאת מן החומות ולהתפרנס מעבודה ומחקלאות.
בשנת 1936 יצא בכרוז פומבי הקורא לאוכלוסיית העיר העתיקה שלא לעזוב את העיר, על אף הקשיים.
לפני מאורעות תרפ"ט חרד לגורל היישוב היהודי בחברון והזהיר את ראשי היישוב מפני האסון הקרב.
בחזונו ראה רצף יהודי בין ירושלים וחברון.
לשם כך היה ממקימי חברת "זיכרון דוד" שרכשה אדמות באזור גוש עציון וייסדה את המושבה מגדל עדר בשנת 1927. לאחר כישלון ההתיישבות במקום מכר את הקרקע לשמואל צבי הולצמן, שעל שמו (המעוברת) נקרא גוש עציון.
הרב ברנדויין-מוריה היה ציוני נלהב.
בנו יעקב לחם במסגרת ההגנה, בתו רבקה ובניו שלמה ומשה לחמו באצ"ל.
שלמה היה מגולי אריתריאה ומשה נאסר בלטרון ולאחר פירוק האצ"ל במסגרת יחידות החי"ש.
ביתו היה מקום מסתור ומקלט לרבים מלוחמי המחתרות, כמו גם מקום לאחסנת נשק ותחמושת.
בית הספר "שפיצר" שבו שכן בית הכנסת "מוריה", שבו כיהן ברבנות, היה לבסיס של האצ"ל שכונה "ההיכל".
רבים קראו לו "הרבי האצ"לניק", אם כאות כבוד, ואם ככינוי גנאי מפי חלק מהחרדים, שלא ראו בעין יפה את פעילותו הציונית.
לאחר השואה חש שאינו מסוגל עוד לשאת את השם הגרמני "ברנדויין" ושינה את שמו ל"מוריה".
בימי מלחמת העצמאות עודד את רוחם של הלוחמים, ובאופן אישי יצא לחלץ פצועים ונפגעים בעיר העתיקה.
הרב ברנדויין-מוריה היה מרוכשי האדמות ומבוני השכונות גאולה וכרם אברהם בירושלים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 כיהן במשך כשמונה שנים שימש כרב בקהילת העיר פרובידנס במדינת רוד איילנד בארצות הברית וזכה לכינוי "האדמו"ר מפרובידנס".
בהמשך חש כי מקומו בארץ ישראל ושב לארץ.
בימי ראשית מדינת ישראל שימש הרב ברנדויין-מוריה כרבה של שכונת עין כרם.
השכונה באותה עת הייתה שכונה נטושה ושימשה ליישובם של עולים חדשים, שהוא פעל למען קליטתם.
קשר מיוחד פיתח ליהדות מרוקו.
הקים אגודות צדקה ועזרה לנזקקים.
שנים אחדות לפני מותו הוכתר הרב ברנדויין כ"יקיר ירושלים", "על חלקו בבניין ירושלים ובחידוש תפארתה".
נפטר בכ"ח בניסן תשל"ד ונטמן בסמוך לאבותיו בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת 1996 קראה עיריית ירושלים רחוב על שמו בשכונת פסגת זאב.
בן דודו, הרב יהודה צבי ברנדויין, היה בשנות ה-60 של המאה ה-20 הרב של ההסתדרות הכללית.
יוסף שידלובסקי היה מהנדס, ממציא ותעשיין מנועים יהודי-צרפתי, יליד פולין, שפעל בצרפת ואחר כך בישראל.
שידלובסקי נולד בשנת 1896, באחוזת סקריהיטשין שעל נהר הבוג (ביחידה האדמיניסטרטיבית של דוביינקה, בחבל חלם שבפלך לובלין) בפולין, שהייתה חלק מן האימפריה הרוסית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, עת שירת כחייל בצבא האימפריה הרוסית, נלקח בשבי לגרמניה שם הועבד, בין היתר, במפעלי קרופ, גגנאו ויונקרס.
לאחר המלחמה למד הנדסה בגרמניה, ואת הפטנטים הראשונים על שמו הוציא בשנת 1920.
בעקבות הצלחת המפלגה הנאצית היגר בשנת 1930 לצרפת שם הקים, ב-29 באוגוסט 1938, מפעל בשם "טורבומקה" לייצור מנועי סילון וחלקיהם, המבוסס על המצאותיו ופיתוחיו.
בשל כיבוש צפון צרפת על ידי גרמניה הנאצית במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, העתיק את פעולותיו לסן פה דה ביגור (Saint Pé de Bigorre) שבדרום המדינה.
בשנים 1942–1941 העביר את הייצור לבורד (Bordes) שבמחוז הפירנאים המזרחיים.
כיבוש דרום צרפת על ידי הגרמנים (מבצע אנטון) אילץ אותו להימלט לשווייץ בשנת 1942, והמפעל שהקים נוצל על ידי הצבא הנאצי לביצוע תיקונים במשאיות.
בספטמבר 1944, חזר שידלובסקי לבורד על מנת לפתוח מחדש את מפעלו.
ב-1945 ייסד בברגנץ משרד מחקר עם צוות מהנדסים גרמניים שעבדו על מנועי דיימלר-בנץ.
המשרד עבר ב-1946 לניי שבדרום צרפת, ומאוחר יותר לבורד.
חברת "טורבומקה" שהקים יצרה טורבינות קטנות ובינוניות, שהותקנו במסוקים כמו "אלואט" (1955) ו"פומה" (1965) הצרפתיים, "ז'אגואר" (1968) הצרפתי-בריטי, "אלפאז'ט" (1973) הצרפתי-גרמני ואחרים.
לאחר מלחמת ששת הימים, ובתגובה לאמברגו שהטיל נשיא צרפת, שרל דה גול, על ישראל, הקים שידלובסקי בבית שמש, בשותפות עם ממשלת ישראל, מפעל לייצור מנועי סילון וחלקי מנועים, בשם "מנועי בית שמש".
המפעל, שנחנך בינואר 1969, עסק גם בפיתוח מנועים ושיפוצם.
חלקו של שידלובסקי נקנה על ידי המדינה ב-1981 והחברה הופרטה בשנת 1992. בנוסף היה שידלובסקי שותף להקמת מפעל "אורמת" ביבנה.
שידלובסקי עלה לישראל והתגורר בקיסריה.
בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במדעים טכניים מהטכניון.
נפטר ב-16 ביולי 1988 ונטמן בבית הקברות כנרת, לא רחוק מקבר אחיו אהרון שידלובסקי, ממייסדי קבוצת כנרת.
"קפיטליסט עם סוציאליסט, תעשיין עם אנרכיסט", תיאר זאת ענר שלו, נכדו של אהרון.
יוסף שידלובסקי היה נשוי לאידה קונופצקי, אזרחית גרמניה, ולזוג נולדו שתי בנות.
אחיו של יוסף שידלובסקי הוא אהרון שידלובסקי, מאנשי העלייה השנייה ומראשוני קבוצת כנרת.
שלום יוסף שילוח (9 ביולי 1941 – 3 בינואר 2011) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי, זוכה "פרס אופיר".
שילוח השתתף בהצגות תיאטרון רבות, אולם תפקידיו הידועים ביותר היו בסרטי בורקס - שם גילם בדרך כלל דמויות מזרחיות סטריאוטיפיות ומוקצנות במיוחד, בעיקר דמויות ממוצא פרסי המתאפיינות במבטא כבד.
בנוסף לעיסוקו במשחק, עסק שילוח גם בפעילות פוליטית וחברתית, ובפעילות שקראה לדו-קיום יהודי-ערבי ולשוויון הזדמנויות ליהודים ממוצא מזרחי.
שילוח היה לאחד מהכוכבים הגדולים של הקולנוע הישראלי ושיחק בלמעלה מ-80 סרטי קולנוע.
נולד בשם סירוס יוספיאן בעיירה קטנה בחבל כורדיסטן שבאיראן, ועלה לארץ עם משפחתו בגיל תשע, בשנת 1950. הוא גדל בעוני רב בשיכון המזרח שבראשון לציון.
לפי עדותו בסרט "יוסף שילוח: בעל החלומות" לא ידע קרוא וכתוב עד גיל מאוחר, אך החל לקרוא ספרים באופן עצמאי וסיים לימודי משחק במחזור הראשון של בית צבי ב-1963 לצד זאב רווח.
בתחילת דרכו נקרא בשמו העברי שלום יוסף.