tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיום בחירות, סמכויות ומבנה המועצה הפלסטינית, אשר צריכה לכלול 82 נציגים, סמכויות המועצה, שדיוניה יהיו פתוחים לציבור, וועדות נוספות, ופרטים על הסמכויות והאחריות של המועצה.
פרק 2: פריסת מחדש וסידורי ביטחון כולל את סעיפים X–XVI: שלבי פריסת כוחות צה"ל מחדש, תפקידי כוחות הביטחון הישראליים והמשטרה הישראלית, גישות לקרקעות ביהודה ושומרון ורצועת עזה, חלוקת יהודה ושומרון לאזורים מוגדרים: אזור A, אזור B ואזור C.
סידורי ביטחון וסדר ציבורי, מניעת פעולות עוינות, אמצעי בניית אמון, ותפקידי המשטרה הפלסטינית.
סוכם כי המשטרה הפלסטינית שכבר הוקמה מכוח הסכם עזה-יריחו, תשולב באופן מלא במשטרה הפלסטינית, ותהיה כפופה להוראות הסכם זה.
מלבדה ומלבד מערכת הביטחון הישראלית, לא יוקמו ולא יפעלו כוחות מזוינים אחרים ביהודה ושומרון וחבל עזה.
פרק 3: עניינים משפטיים כולל את סעיפים XVII–XXI: מתאר את סמכויות המועצה הפלסטינית, כולל סמכויות טריטוריאליות, תפקודיות ואישיות בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, למעט נושאים שיוכרעו במשא ומתן על מעמד הקבע כמו מעמד ירושלים וההתנחלויות.
המועצה מחזיקה בסמכויות חקיקה, ביצוע ושיפוט בתחומים שהועברו אליה, בעוד ישראל שומרת על סמכויותיה באזורים ובנושאים שלא הועברו.
תהליך העברת הסמכויות יבוצע בשלבים, תוך שיתוף פעולה משפטי בין הצדדים, ומחלוקות ייושבו באמצעות מנגנונים ייעודיים, כולל פישור ובוררות בהסכמה הדדית.
נקבע כי ישראל והמועצה יפעילו את סמכויותיהם ואחריותם בהתחשב בנורמות ובעקרונות זכויות האדם ושלטון החוק המקובלים בעולם.
כמו כן מפורטת האחריות הכרוכה בהעברת סמכויות ואחריות מהממשל הצבאי הישראלי ומנהליו האזרחיים למועצה הפלסטינית.
פרק 4: שיתוף פעולה כולל את סעיפים XXII–XXVIII: הסעיפים עוסקים בקשרים בין ישראל למועצה ושיתופי פעולה ביניהם.
שני הצדדים מתחייבים לקדם סובלנות ולהימנע מתעמולה והסתה, לחנך לשלום, ולשתף פעולה במאבק בפשיעה הפלילית, לרבות סחר בסמים ובחומרים פסיכותרפיים.
כמו כן, מוגדרים מנגנונים להעברת סמכויות ביטחוניות ואזרחיות.
הוסכם על שיתוף פעולה כלכלי ואזורי עם ירדן ומצרים.
בנוסף, הוקמו ועדות משותפות לטיפול בשיתוף פעולה וביישום ההסכם, וכן לתיאום ולסוגיות נעדרים.
הכללים לקשרי כלכלה כפי שנקבעו בפרוטוקול על קשרי כלכלה, שנחתם בפריז ב-29 באפריל 1994, תוכניות שיתוף פעולה שיתפתחו בתקווה, תפקיד ותפקוד ועדת הקישור הישראלית-פלסטינית המשותפת שהוקמה במסגרת הצהרת העקרונות (הסכמות אוסלו 1993), הקמת ועדת פיקוח ומעקב.
יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, בשם מדינת ישראל.
יאסר ערפאת, יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין, בשם הארגון לשחרור פלסטין.
בנוסף חתמו כעדים ביל קלינטון, נשיא ארצות הברית, ווורן כריסטופר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, בשם ארצות הברית ונציגים של הפדרציה הרוסית, הרפובליקה הערבית של מצרים, הממלכה ההאשמית של ירדן, ממלכת נורווגיה והאיחוד האירופי.
כחודש וחצי לאחר החתימה נרצח יצחק רבין על ידי יגאל עמיר.
בעקבות זאת שמעון פרס החליפו כממלא מקום ראש הממשלה, עד שנבחר ראש האופוזיציה בנימין נתניהו בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה, שהתנגד להסכם.
באותה שנה נערכו בחירות ברשות הפלסטינית, ומפלגת הפת"ח בראשות יושב ראש הארגון לשחרור פלסטין, יאסר ערפאת, זכתה ב-88% מהקולות.
הצהרת העקרונות בדבר הסדרי ביניים של ממשל עצמי עם אש"ף הידועה בכינוי הסכם אוסלו א' הייתה ניסיון שהחל ב-1993 להקים מסגרת שתוביל לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
זה היה ההסכם הראשון בין ממשלת ישראל לארגון לשחרור פלסטין.
ההסכמים היו צעד ראשון בתהליך אוסלו, והם הובילו להסכמים נוספים, כמו הסכם אוסלו ב' ב-1995 והסכם חברון ב-1997.
ההסכם קבע את הקמת הרשות הפלסטינית, האחראית על ניהול שטחים מסוימים ביהודה ושומרון וחבל עזה, מהם ייסוג צה"ל.
התקופה שנקבעה להסדר זה הייתה חמש שנים, במהלכן צפוי היה להתנהל משא ומתן על הסכם קבע, שבו יפתרו סוגיות הליבה: מעמד ירושלים, זכות השיבה, מעמד ההתנחלויות הישראליות, הסדרי ביטחון וגבולות קבע.
בנוסף, הוסכם על מכתבי הכרה הדדית בין הצדדים: אש"ף הכיר במדינת ישראל והתחייב להילחם בטרור, וישראל הכירה באש"ף כנציג העם הפלסטיני.
כמו כן, הותר ליאסר ערפאת לשוב לשטחים הפלסטיניים.
המשא ומתן על ההסכם החל לאחר ועידת מדריד ב-1991, והתנהל בסודיות באוסלו, נורווגיה, בהנחיית מכון Fafo, והושלם ב-20 באוגוסט 1993. ההסכמים נחתמו בטקס פומבי בוושינגטון ב-13 בספטמבר 1993 בנוכחות יו"ר אש"ף יאסר ערפאת, ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, ונשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
על המסמכים עצמם חתמו מחמוד עבאס עבור אש"ף, שר החוץ שמעון פרס עבור ישראל, שר החוץ וורן כריסטופר עבור ארצות הברית ושר החוץ אנדריי קוזירב עבור רוסיה.
ביוני 1992, עם התקרבות הבחירות לכנסת, יצחק רבין, מועמד מפלגת העבודה, התחייב להסכים עם הפלסטינים תוך 6–9 חודשים.
באפריל של אותה שנה, יוסי ביילין, ראש חוג "משוב", פגש את טריה לארסן דיפלומט נורווגי, והם סיכמו לאחר הבחירות על ערוץ בלתי רשמי לשיחות עם הפלסטינים.
עם ניצחונה של מפלגת העבודה, יצחק רבין נבחר לראש ממשלה והמשיך בשיחות עם הפלסטינים בוושינגטון, על הסכם ביניים, אוטונומיה ולקביעת רשות פלסטינית, אולם היו חילוקי דעות, במיוחד בשל התנגדות אש"ף.
רבין ופרס, שהיו יריבים פוליטיים, הגיעו להסכמה על שיתוף פעולה, אך רבין הוביל את השיחות עם הפלסטינים והאמריקנים, בעוד שפרס עסק בשיחות באוסלו.
ב-1992, פרס הציע לנשיא מצרים מובארכ להקים אוטונומיה בעזה לפני יהודה ושומרון, רעיון שלא נדחה על ידי ערפאת.
עם זאת, בשל מגבלות שרבין הטיל על פרס, הרעיון לא התקדם.
בחודש דצמבר 1992, ד"ר יאיר הירשפלד נפגש עם נציגי אש"ף בלונדון, במגעים שיזמו ביילין והירשפלד.
לאחר ביטול "חוק המפגשים", שאסר על מגעים עם אש"ף, בינואר 1993, החלו שיחות בין הירשפלד ופונדק לבין נציגי אש"ף, כולל אבו עלא, שהציע נסיגה מעזה תוך שנתיים.
באותה תקופה, פגישה עם פרס וביילין הביאה להסכמה על הצהרת עקרונות, שנקראה "מסמך סרפסבורג", לאחר שדנו בנושאים כמו שיתוף פעולה כלכלי ותרבותי.
ההסכמים השתפרו ונפגשו עם נציגי אש"ף כדי להשיג פתרון טוב יותר בתיאום עם ישראל.
בסופו של דבר, הוסכם על העברת סמכויות לרשות פלסטינית, בהסכמת רבין, והועברה הסמכות לנציגים הנורווגים.
כחלק ממאמצי שיפור הכלכלה הפלסטינית, הוקמה ועדת היגוי בינלאומית בוושינגטון ב-1 באוקטובר 1993, שמטרתה לקדם פרויקטים תשתיתיים ולחזק את עצמאות הממשלה הפלסטינית.
הפורום נפגש באופן תדיר והצליח לגייס סכומי כסף גדולים לשיפור המצב הכלכלי של הפלסטינים.
ב-20 במאי 1993 הצטרף לשיחות מנכ"ל משרד החוץ, אורי סביר.
הוא נתבקש לבדוק את רצינות הפלסטינים, ולהתמקד בהצעה לגבי יריחו, תוך הדגשת התנגדות ישראל להכללת ירושלים ולבוררות בינלאומית בהצהרת העקרונות.
הפלסטינים הציעו שיתוף פעולה כלכלי, הסדרי ביטחון, נסיגה ישראלית ופירוז, והגברת כוח המשטרה הפלסטינית.
סביר השתלב במהרה בשיחות ושיגר דו"ח חיובי לפרס ב-22 במאי, אך הדגיש שישראל לא הסכימה עדיין לנוסח.
ביוני הצטרף למשא ומתן יואל זינגר, יועץ משפטי במערכת הביטחון, ונתן חוות דעת חיובית על הצהרת העקרונות, תוך הצעות לשיפורים בנוסח.
הוא הציע גם דרישות מהפלסטינים כמו הפסקת האינתיפאדה, תיקון האמנה הפלסטינית ושיתוף פעולה ביטחוני.
במכתב מרבין ב-7 ביוני נדרש להפסיק את השיחות, אך פרס הסביר לו את היתרונות והגם הגיעו להסכמה.
ב-13 ביוני, זינגר ואבו עלא נפגשו באוסלו ותחילו לדון בפרטי הצהרת העקרונות, תוך הצעות לשינויים בנוסח שיתאימו לדעת הקהל הישראלית.
זינגר המשיך לעבוד על הנוסח, וההסכמות בין הצדדים הלכו והתגבשו, למרות דאגות הפלסטינים מהמצב בשטחים.
עד יולי, התקיימו ישיבות מרתוניות בנורווגיה לגיבוש נוסח סופי של הצהרת העקרונות.
ערפאת נדרש לעבור שינוי ממנהיג גולה בעל אידאולוגיה של מוקאוומה וטרור, ליושב ראש הרשות הפלסטינית.
בשיחות שנערכו ביולי 1993, הפלסטינים ניסו להפעיל לחצים על ישראל, בדרישה לנסיגה מידית מעזה והעברת סמכויות לפלסטינים, אך ישראל סירבה.
לבסוף, ב-25 ביולי, הוסכם על "עסקת חבילה" של ויתורים הדדיים, שבמסגרתה הפלסטינים הסכימו להכיר בישראל, אם כי ההכרה לא הייתה רשמית.
בסוף יולי, ישראל הסכימה לשקול הכרה באש"ף, בתנאי שהפלסטינים יקבלו את הצעות ישראל.
המשא ומתן הוביל להסכמות נוספות והתקיימה פגישה אחרונה ב-13 באוגוסט, במטרה לסיים את המשא ומתן.
ביולי-אוגוסט 1993, התקיימו שיחות אינטנסיביות בין נציגי ישראל והפלסטינים על נוסח מתון יותר להצהרת העקרונות.
הנוסח כלל הצהרה בת שבע נקודות שהפלסטינים היו מוכנים לקבל, אשר תידחה למועד החתימה.
בין היתר היא כוללת הכרה הדדית בין ישראל ואש"ף ופיוס לפני הסכם שלום.
ב-13 באוגוסט התקיימה הפגישה האחרונה לפני החתימה בסרפסבורג, בה נדונו בעיות כ"הכרה הדדית", "יחסי אש"ף עם המשלחת בוושינגטון" ו"נושאים במחלוקת".
לאחר משבר, והמשך שיחות טלפון אינטנסיביות בין פרס, הולסט, ערפאת ואבו עלא, נמצא נוסח מוסכם למספר סעיפים בעייתיים.
בלילה שבין 19 ל-20 באוגוסט 1993, נחתם ההסכם בראשי תיבות על ידי אבו עלא, חסן עספור, אורי סביר ויואל זינגר.
לאחר מכן, פרס והולסט טסו לארצות הברית להבטיח את תמיכת האמריקאים.
ב-28 באוגוסט דיווח פרס על ההסכם למזכיר המדינה וורן כריסטופר, וב-30 באוגוסט אושר ההסכם בישיבת הממשלה.
ההסכמים כללו הכרה הדדית, שבה ישראל הכירה באש"ף כנציג הלגיטימי של העם הפלסטיני, ואש"ף הכיר במדינת ישראל וזכות הקיום שלה.
אש"ף התנער מהטרור וכל צורת אלימות אחרת, או מרצונו להשמדת מדינת ישראל.
הן סוכם כי החלטות 242 ו-338 של מועצת הביטחון של האו"ם, הן חלק בלתי נפרד מתהליך השלום כולו.
ההסכמים הביאו להקמת רשות פלסטינית עם ממשל עצמי זמני.
רשות זו הייתה אמורה לנהל את העניינים הפלסטיניים, אך ללא ריבונות מלאה.
כדי שהפלסטינים ינהלו את עצמם על פי עקרונות דמוקרטיים, יתקיימו בחירות פוליטיות חופשיות וכלליות למועצה.
תהיה העברת סמכויות מצבא ההגנה לישראל לרשות הפלסטינית, בנושאי פנים כמו חינוך ותרבות, בריאות, רווחה, מיסוי ישיר ותיירות.
היא תקים כוח משטרה עצמאי, בעוד שישראל תמשיך לשאת באחריות להתגונן מפני איומים חיצוניים.
בנוסף הוקם על תוקם ועדה לשיתוף פעולה כלכלי ישראלי-פלסטיני על מנת לפתח וליישם באופן שיתופי את התוכניות שזוהו בפרוטוקולים.
ההסכמים קראו לנסיגה ישראלית מחלקים ביהודה ושומרון וחבל עזה, מרצועת עזה ואזור יריחו.
הרשות הפלסטינית אמורה הייתה לקבל בהדרגתיות שליטה על השטחים הפלסטיניים, ובהמשך החלה לקבל עליהן אחריות, כמו בהסכם עזה ויריחו תחילה משנת 1994. עם הנסיגה הישראלית תיפתח תקופת מעבר בת חמש שנים, בהם ידונו הצדדים במשא ומתן על פתרון קבע בסוגיות המרכזיות: ירושלים, פליטים פלסטינים, התנחלויות ישראליות, גבולות וביטחון.
הסכם אוסלו הראשון מכיל 17 סעיפים ו-4 נספחים.
הנספחים משקפים את הנושאים המרכזיים בהסכמים, כולל תחום הביטחון, הכלכלה והפיתוח האזורי.
נספח 1: תנאי הבחירות הפלסטיניות – כולל הסכמים בנוגע למערכת הבחירות הפלסטינית, כללים ותקנות לניהול הבחירות, ארגון תקשורת המונים, ואפשרות לרישוי תחנת טלוויזיה.
נספח 3: שיתוף פעולה כלכלי – הסכמה להקים ועדה ישראלית-פלסטינית לשיתוף פעולה כלכלי, שתעסוק בנושאים כולל מים, חשמל, אנרגיה, כספים, תחבורה, תקשורת, תעשייה, רווחה חברתית, הגנת סביבה, תקשורת והסדרת יחסי עבודה.
נספח 4: פיתוח אזורי – שני הצדדים ישתפו פעולה בהקשר של מאמצי השלום הרב-צדדיים בקידום תוכנית פיתוח לאזור, לרבות יהודה ושומרון ורצועת עזה, שייזמו מדינות ה-G7.
הסכם הביניים כולל מספר סעיפים שמתארים את סמכויות הרשות הפלסטינית, עד שתגיע למעמד קבע:
סעיף IV - תחום השיפוט של הרשות: תחום השיפוט של הרשות תחול על שטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, למעט נושאים שיידונו במשא ומתן על מעמד הקבע.
סעיף V - סוגיות של משא ומתן על מצב קבע: מספר נושאים, כגון ירושלים, פליטים, התנחלויות, ביטחון וגבולות, יידונו במשא ומתן על מעמד הקבע.
סעיף VI (2) - העברת סמכויות: הפלסטינים יעבירו שמות של המורשים לניהול הסמכויות בתחום חינוך, בריאות, רווחה, מיסוי ישיר, תיירות ושאר תחומים מוסכמים.
סעיף VII (2) - שיתוף פעולה: הסכם הביניים יכלול הסדרים לשיתוף פעולה ותיאום בין הצדדים.
סעיף VII (5) - סמכויות ישראל: ישראל תוכל להפעיל את סמכויותיה, שלא הועברו לרשות, גם לאחר נסיגת הממשל הצבאי.
סעיף VIII - משטרה: הסכם הביניים יכלול הסדרים לשיתוף פעולה בין המשטרות הישראלית והפלסטינית, תיאום ושיתוף פעולה באמצעות סיורים משותפים.
כמו כן, סוכם כי העברת הסמכויות למשטרה הפלסטינית תתבצע בהדרגה.
סעיף X - מינוי פקידים: המשלחות הישראליות והפלסטיניות יחליפו שמות נציגים שיועדו על ידן כחברים בוועדת הקישור המשותפת.
סעיף XI - המשך אחריותה של ישראל: ההסכמים מציינים את הצעדים העוקבים להעברתם של סמכויות, כמו גם את התנאים לשיתוף פעולה וביטחון, תוך שמירה על מעמד ישראל בתחום הביטחוני והסדרי הגבולות.
כוחות צבא ישראלים ואזרחים יורשו להמשיך להשתמש בכבישים בחופשיות בתוך רצועת עזה ואזור יריחו.
היו חששות בשני הצדדים בנוגע לכוונות הצד השני.
בישראל, הוויכוח על הסכמי אוסלו היה חזק ומפולג בין השמאל לימין.
לאחר דיון בן יומיים בכנסת על ההסכמים והכרזת הממשלה, נערכה ב-23 בספטמבר 1993 הצבעת אמון בה הצביעו 61 חברי כנסת בעד, 50 התנגדו ו-8 נמנעו.
הישראלים חששו שהפלסטינים נכנסו להסכם כטקטיקה בלבד, ולא היו כנים בנוגע לרצונם בשלום ובדו-קיום עם ישראל.
הם ראו בהסכם חלק מ"תוכנית השלבים" של אש"ף, שמטרתה השגת ריבונות פלסטינית, עד לתפיסת כל השטח.
גם ראש עיריית ירושלים אהוד אולמרט התנגד להסכם, כינה אותו "ענן אפל מעל העיר", והעדיף לפעול לרציפות ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים.
גם בקרב הפלסטינים היו חילוקי דעות.
הפת"ח, שניהל את המשא ומתן, קיבלה את ההסכמות, אך חמאס, הג'יהאד האסלאמי והחזית העממית לשחרור פלסטין התנגדו.
פלסטינים רבים חששו ממהלכים ישראליים עתידיים, במיוחד בתחום ההתנחלויות.
הם חששו שישראל לא תהיה כנה בפירוק ההתנחלויות, במיוחד סביב ירושלים, וחששו מהרחבת ההתנחלויות הקיימות או בניית חדשות.
ב-13 בספטמבר 1993 פתח צבא לבנון באש על הפגנה נגד אוסלו בדרום ביירות שאורגן על ידי חזבאללה, הרג תשעה בני אדם ופצע שלושים.
בשנת 1994 קיבלו ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, שר החוץ הישראלי שמעון פרס ויו"ר אש"ף יאסר ערפאת את פרס נובל לשלום בעקבות החתימה על הסכם אוסלו, "על מאמציהם ליצור שלום במזרח התיכון".
באוקטובר 1995 הצהיר יצחק רבין בעת אשרור הסכם אוסלו מעל בימת הכנסת על גבולות בני הגנה: "גבול הביטחון להגנת מדינת ישראל יוצב בבקעת הירדן בפירוש הנרחב ביותר של המושג הזה".
בנוסף להסכם הראשון הגיעו הצדדים להסכמים נוספים:
הסכם קהיר – הסכם שנחתם ב-4 במאי 1994 בקהיר, אשר יזם נסיגה ישראלית חלקית מרצועת עזה ומאזור יריחו, ולכן מכונה "הסכם עזה ויריחו תחילה".
פרוטוקול פריז – הם הסכם כלכלי בין ישראל לאש"ף המשלב בין הכלכלה הפלסטינית והכלכלה הישראלית באמצעות איחוד מכסים ב"מעטפת המכס".
הסכם אוסלו ב' – הסכם הביניים על הגדה המערבית ורצועת עזה שנחתם ב-28 בספטמבר 1995, והעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות המרכזיות וכ-450 כפרים.
לאחר 1995 נחתמו מספר הסכמים נוספים ליישום הסכמי אוסלו.
הסכם בייג'ינג (באותה תקופה נקראה הסכם פקינג, בסינית: 北京條約) נחתם בסין ב-18 באוקטובר 1860, והיווה את סיומה הרשמי של מלחמת האופיום השנייה.
התוצאה המרכזית של ההסכם, שהשלטון בסין נאלץ לחתום עליו בעקבות תבוסתו במלחמה, הייתה העברת חלקו הדרומי של חצי האי קאולון והאי הונג קונג משליטת סין לשלטון בריטניה.
הכרה וקבלה רשמית מצד סין של עקרונות חוזה טיינג'ין.
אישור לתושבי סין להגר אל מחוץ לגבולותיה למטרות עבודה.
קנס גבוה שסין תשלם לבריטניה ולצרפת כפיצויים.
הסכם בולוניה, קרוי גם "תהליך בולוניה", הוא אמנה בין האוניברסיטאות במדינות אירופה השונות, הנועד לצורך הכרה הדדית בתוכניות לימוד ותארים אקדמיים.
לשם כך נוצרה תוכנית ליישום הדרגתי, עם תאריך יעד להשלמה בשנת 2010, של סטנדרטיזציה והתאמה של קורסים ונקודות זכות אקדמיות עבור תארים זהים ברחבי היבשת.
תוחלת הסכמה זו בהכרה מיידית ופשוטה בערכם של לימודים אקדמיים אשר התקיימו במדינות אירופאיות שכנות, וזאת חרף הבדלי שפה, תרבות ומקום.
הבנה זו אינה עניין של מה-בכך, שכן עד לתהליך בולוניה נדון היה כל מקרה לגופו.
התהליך אינו יוזמה של האיחוד האירופי, והמדינות המיישמות אותו אינן בהכרח חברות בו.
אחד התוצרים של ההסכם הוא בביטולו של התואר "דיפלומה", אשר היה תואר סטנדרטי מזה מאות שנים במספר גדול של מדינות מרכז אירופאיות, בעיקר באלו הדוברות גרמנית, והחלפתו בתארים האנגלו-סקסיים "בוגר" ו"מוסמך" (BA & BSc ו-MA & MSc, בהתאמה).
האחדַת התהליך האקדמי באירופה הוא תהליך המאפשר לשוק האירופאי להעריך ולהעסיק עובדים אקדמיים מארצות שכנות, וכן להסתמך על מוצרים אקדמיים, כדוגמת מחקרים מדעיים וחברתיים, והוא תהליך נוסף ומשמעותי בהפיכתה של אירופה לפדרציה הרב-לאומית הקרויה האיחוד האירופי.
הסכם בולוניה קרוי על שם המקום בו הוחלט על התהליך, באוניברסיטת בולוניה, בשנת 1999, ב"הצהרת בולוניה" של מספר מדינות אירופאיות.
על ההסכמה הראשונית חתמו 29 מדינות, ובהמשך הצטרפו לאמנה מדינות נוספות.
מדינת ישראל השתתפה בדיונים על תקן "משקיפה" בלבד ולא לצורך יישום או התייחסות.
רצון ראשוני ליישום תהליך בולוניה החל בארץ בשנת 2006, אולם מעולם לא קיבל ביטוי ממשי.
עם השנים, נגוזה כוונה זו ואין תאריך יעד ליישום עקרונות דומים לאלו אשר יושמו בתהליך בולוניה, אם בכלל.
על-פי גופי ההסכם הרשמיים אין לישראל תוקף כחברה עתידית בהסכם משום היותה מחוץ לגבולותיה הגאוגרפיים של יבשת אירופה.
מאחר שמדינת ישראל אינה מאמצת מרצון את מסקנות תהליך בולוניה, קיימת הערכה לפיה עלול להיווצר מצב בעייתי עבור סטודנטים ישראלים בהערכת התארים האקדמיים שהתקבלו בישראל, אם ירצו להמשיך את לימודיהם באירופה.
חוסר התאמה בהערכת תארים אקדמיים קיים כבר עתה בלימודים לתואר "מוסמך" בפקולטות רבות בארץ, בהן תפח עם השנים היקף הלימודים לכזה אשר אינו תואם את התארים המקבילים לו באירופה.
כמו כן, בולטת הבעיה בהכרה בלימודי אדריכלות בארץ, אשר נמשכים לאורך 5 שנות לימוד ומסתיימים בתואר "בוגר" בלבד.
ברחבי העולם בולט יישום חלקי או דומה של התהליך גם באקדמיות נוספות מחוץ ליבשת אירופה, כגון ברחבי צפון-אמריקה, סין, יפן, אוסטרליה ואף במדינות המזרח-התיכון.
הסכם אנטי-קומינטרן נחתם בין גרמניה הנאצית ובין האימפריה היפנית ב-25 בנובמבר 1936. איטליה הפשיסטית הצטרפה להסכם ב-1937. ההסכם היה מכוון כנגד האינטרנציונל הקומוניסטי שכונה "קומינטרן", וכנגד ברית המועצות.
נקבע כי במקרה של מתקפה של ברית המועצות כנגד גרמניה או יפן שתי המדינות תיוועצנה בדבר הצעדים שיש לנקוט על מנת "לשמור על האינטרס המשותף".
הן הסכימו שאף אחת מהן לא תכרות ברית פוליטית עם ברית המועצות.
גרמניה אף הכירה במדינת הבובות היפנית במנצ'וריה, מנצ'וקוו.
ב-1937 הצטרפה איטליה לברית, ויצרה את הקבוצה שתיוודע לימים כמדינות הציר.
באוגוסט 1939 הפרה גרמניה את ההסכם כאשר חתמה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הסכם ל"אי תוקפנות" בין ברית המועצות וגרמניה.
אך ב-1940 שבו יפן ואיטליה וחתמו על ההסכם התלת-צדדי שקיבע את המונח מדינות הציר ויצר את הברית הצבאית המנוגדת לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
לאחר מבצע ברברוסה, מתקפת הפתע הגרמנית על ברית המועצות, ב-1941, חודש בנובמבר 1941 הסכם האנטי-קומינטרן, ונקבע כי הוא תקף לחמש שנים נוספות.
הפעם הצטרפו אליו פרט ליפן, איטליה וגרמניה גם ממלכת בולגריה, ממשלת הבובות היפנית המכונה ממשלת ואנג ג'ינג-ויי מטעם סין, קרואטיה, דנמרק שהייתה תחת שלטון כיבוש נאצי, פינלנד, ממלכת הונגריה, ממלכת רומניה, סלובקיה והמדינה הספרדית.
המדינה העצמאית של קרואטיה (1941)
מדינות שהיו מועמדות ומדינות שהוצע להן לקחת חלק בברית אך הן סירבו או סורבו
: כניסתה של ארגנטינה לברית נחשבה בעיני הגרמנים כאחד מהיעדים במשימה לערב את מדינות ABC (ארגנטינה, ברזיל וצ'ילה) בברית האנטי-קומוניסטית שהם רצו להקים בדרום אמריקה.
ארגנטינה מעולם לא לקחה חלק בברית.
: כניסתה של ברזיל לברית נחשבה בעיני הגרמנים כאחד מהיעדים במשימה לערב את מדינות ABC.
נשיא ברזיל, ז'טוליו ורגאס אישר את חוקת המדינה החדשה בנובמבר 1937 לאחר שטען כי התקיים במדינה ניסיון להפיכה קומוניסטית.
לאחר אישור החוקה, הפכה ברזיל למדינה בעלת הפוטנציאל הגבוה ביותר מבין מדינות דרום אמריקה שיוכלו להיכנס לברית אך ברזיל דחתה הצעה גרמנית להיכנס לברית מאחר שחששה שהדבר יפגע ביחסיה הדיפלומטיים עם האמריקאים והבריטים.
האימפריה הבריטית: לאחר שיואכים פון ריבנטרופ הפך לשגריר גרמניה בממלכה המאוחדת, היטלר הבהיר שהצטרפות בריטית להסכם היא "משאלתו הגדולה ביותר".
ריבנטרופ היה סקפטי בנושא אך תלה תקווה במלך אדוארד השמיני, אותו תפס כידיד של גרמניה.
בסופו של דבר, בריטניה לא לקחה חלק בהסכם ובהמשך המלחמה אף נלחמה נגד גרמניה והכניעה אותה יחד עם שאר בעלות הברית.
נורווגיה: לנורווגיה הייתה ממשלה ששיתפה פעולה עם הנאצים, ובראשה עמד וידקון קוויזלינג.
נורווגיה רצתה להצטרף לברית על מנת למקסם את כוחה הפוליטי, אך בסופו של יום היא מעולם לא הצטרפה לברית האנטי-קומינטרן.
: פורטוגל שקלה את האפשרות לקחת לקחת חלק בברית, במיוחד לאחר שהספרדים הצטרפו לברית.
כאחת משלוש המדינות היחידות שהצביעו נגד כניסת ברית המועצות לחבר הלאומים (לצד הולנד ושווייץ) פורטוגל הייתה אחת המדינות הכי אנטי-סובייטיות באירופה ובעולם.
תלותה הכלכלית והנאמנות הדיפלומטית לבריטניה, הפכה בעיני שגריר גרמניה בפורטוגל, הברון אוסוולד פון הוינינגן-הונה, כאופציה בלתי סבירה והוחלט בעקבות כך להוריד אותה מהפרק.
: כניסתה של צ'ילה לברית נחשבה בעיני הגרמנים כאחד מהיעדים במשימה לערב את מדינות ABC בברית האנטי-קומוניסטית שהם רצו להקים בדרום אמריקה.
צ'ילה מעולם לא לקחה חלק בברית.
הֶסְכֵּם אַנְקָרָה (בטורקית: Ankara Antlaşması) נחתם ביום 20 באוקטובר 1921 באנקרה שבטורקיה בין נציגי ממשלת צרפת לנציגי האספה הלאומית הגדולה של טורקיה, וסיים באופן רשמי את מלחמת טורקיה–צרפת בדרומה של אסיה הקטנה.
ההסכם נחתם לאחר שהסכם השלום בקיליקיה שנחתם בין הצדדים הניצים ב-9 במרץ 1921 בלונדון לא השיג את מטרתו, והלוחמה המשיכה.
לפי ההסכם נסוגו הצרפתים משטחי דרום אנטוליה עליהם השתלטו לאחר מלחמת העולם הראשונה בהתאם להסכמותיהם עם הבריטים במסגרת הסכם סייקס–פיקו, ובתמורה הכירו הטורקים במנדט הצרפתי על סוריה.
הסכם אנקרה השפיע במידה רבה על ניסוח קו הגבול בין הרפובליקה של טורקיה למנדט הצרפתי על סוריה כפי שנקבע מאוחר יותר בהסכם לוזאן שנחתם ב-1923.
עד יום 3 בינואר 1922 השלימו הצרפתים את פינוי חייליהם משטחי אסיה הקטנה שנותרו בחזקתם, ובכלל זה מהערים גזיאנטפ, טרסוס ואדנה, ונסיגתם לוותה במנוסה של תושבים ארמנים מהאזור.
הסדרת דרישותיהם של הצרפתים בחלקים אחרים של אסיה הקטנה, דהיינו באזור מצרי דרדנלים ובוספורוס וכן לאורך חופי הים השחור הוסדרה באופן סופי במסגרת שביתת הנשק של מודניה.
הסכם בוקרשט, שנחתם ב-10 באוגוסט 1913, בין בולגריה ובין יריבותיה במלחמת הבלקן השנייה, רומניה, סרביה, מונטנגרו, יוון והאימפריה העות'מאנית, סיים את מלחמת הבלקן השנייה וקבע גבולות חדשים בין המדינות.
ההסכם נועד לחלוקת השטחים שנכבשו מידי האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת הבלקן הראשונה.
בהתאם להסכם זה הוזז הגבול בין רומניה ובין בולגריה, כך ששטח בן 6,960 קילומטרים רבועים, עם אוכלוסייה של 286,000 תושבים, עבר משלטון בולגרי לשלטון רומני.
החבל המדובר, שכונה ברומניה בשם קדרילטר ובבולגריה בשם דרום דוברוג'ה, על החוף המערבי של הים השחור, כלל את המצודה סיליסטרה והערים בלצ'יק (נמל לחוף הים השחור) וטוטראקאן (נמל לחוף הדנובה).
בולגריה התחייבה גם להרוס ולא לבנות מחדש את המצודות שבין הערים רוסה ושומן, ברדיוס של 20 קילומטר מסביב לבלצ'יק.
הגבול המזרחי של סרביה הועבר מפסגת פאטאריקה, אל נתיבי הנהרות וארדאר וסטרומה עד למפגש הגבול הבולגרי עם הגבול היווני, פרט לחלק העליון של נחל סטרומשניצה (יובל של הסטרומה), שנשאר בתחום הבולגרי.
סרביה קיבלה תוספת שטח במרכז מקדוניה, כולל אוחריד, ביטולה, קוסובו, שטיפ וקוצאני ואת החלק המזרחי של מחוז נובי פאזאר.
סה"כ תוספת השטח שקיבלה סרביה הייתה 39,740 קילומטרים רבועים ותוספת אוכלוסייה של כמיליון וחצי תושבים.
הגבול בין יוון ובין בולגריה הועבר מפסגת בלסיצה אל שפך הנחל מסטה, על חוף הים האגאי.
שינוי זה הגדיל את השטח של יוון ב-43,850 קילומטרים רבועים וכלל את החבלים אפירוס, דרום מקדוניה והערים סלוניקי וקוואלה.
שינוי זה השאיר בידי הבולגרים רצועה בחוף הים האגאי באורך של 113 קילומטרים בלבד, בין שפך המסטה ובין שפך המריצה עם גישה לנמל אלכסנדרופולי.
הגבול היווני הורחב גם בצפון והוכלל בו גם המבצר יואנינה.
בנוסף לכך ההסכם העניק סופית ליוון את כרתים והשלטון היווני עליה הושת עליה מ-14 בדצמבר באותה שנה.
על פי ההסכם בולגריה קיבלה חלק ממקדוניה, כולל העיר סטרומיצה, הגדילה את שטחה ב-25,027 קילומטרים רבועים ואת אוכלוסייתה ב-129,490 תושבים.
בולגריה, שמטרת מלחמתה הייתה כיבוש מקדוניה כולה ובעיקר אוחריד וביטולה והשלטת הגמוניה בולגרית בחבל הבלקן נאלצה להיסתפק ברצועת חוף קצרה יחסית על חוף הים האגאי.
יוון, למרות זכייתה בסלוניקי החשובה ובקוואלה, לא קיבלה את מלוא מבוקשה - בראשית המלחמה העלתה תביעות לשטחים המאוכלסים בשלושה מיליוני יוונים.
יוון עמדה גם בפני תביעותיה של איטליה באלבניה ובאיים הדודקאנסיים.
הסכם בוקרשט מ-3 במרץ 1886, שנחתם בבוקרשט, רומניה, על ידי סרביה ובולגריה סיים את מלחמת בולגריה-סרביה.
ההסכם החזיר את הסטטוס קוו הטריטוריאלי בין שתי המדינות, ובשל עמדתה החיובית של בריטניה הגדולה אושר משפטית.
הסכם בוקרשט נודע כאחד מהסכמי השלום הקצרים ביותר בתקופה המודרנית.
הוא כלל רק סעיף אחד שנוסחו היה: "השלום בין ממלכת סרביה ונסיכות בולגריה מושב על כנו מיום החתימה על הסכם זה".
באפריל 1886 נקבע, בהסכם בין האימפריה העות'מאנית, בריטניה, רוסיה ואלכסנדר נסיך בולגריה, שנחשב לעיתים כהמשך של הסכם בוקרשט, שנסיך בולגריה יהיה גם המושל של רומליה המזרחית באוניה פרסונלית אך לא באיחוד מלא.
נקבע גם שמושל רומליה המזרחית יצטרך להמשיך לזכות לאשרור מינויו כל חמש שנים מהשולטן העות'מאני ומהמעצמות.
הסכם בוקרשט, שנחתם ב-27 באוגוסט 1916, בין רומניה ובין מדינות ההסכמה קבע את תנאי ההצטרפות של רומניה למדינות ההסכמה במלחמתן נגד מעצמות המרכז.
אחרי שנתיים של נייטרליות כלפי המדינות שנאבקו במלחמת העולם הראשונה, הצטרפה רומניה למדינות ההסכמה תמורת הבטחה לסיפוח טרנסילבניה, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ורוב תושביה היו רומנים.
קרוב לחצי מיליון חיילים רומנים חצו את מעברי הרי הקרפטים מרומניה אל טרנסילבניה ותקפו את הצבא האוסטרו-הונגרי, אולם לאחר מכן תקף צבא גרמני-בולגרי את רומניה מדרום, וצבא גרמני נוסף עצר את הפלישה הרומנית לטרנסילבניה והדף אחורה את הרומנים.
במהלך המלחמה נכבשה בירת רומניה, בוקרשט והממשלה הרומנית נסוגה ליאשי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה איבדה רומניה כמאה אלף חיילים ונגרמו לה נזקים גדולים, אך טרנסילבניה צורפה אל רומניה.
הסכם אקרמן הוא חוזה דיפלומטי, שנחתם ב-7 באוקטובר 1826 במצודת אקרמן (בחבל בודג'אק באוקראינה של ימינו) בין האימפריה הרוסית לאימפריה העות'מאנית.
ההסכם קבע, כי הוויוודים של נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה ייבחרו, כל אחד לחוד, על ידי מועצת הבויארים (Sfatul boieresc) שלו לכהונה של שבע שנים, באישורן של שתי המעצמות החתומות על ההסכם.
כמו כן הוסכם על נסיגת הצבא העות'מאני משתי הנסיכויות, בהן שהה מאז 1821. (חיילים טורקים נשלחו לאזור באותה שנה כדי לדכא את צבאו של מנהיג פיליקי אטריה, אלכסנדר איפסילנטי ואת מהפכת טודור ולדימירסקו.) כחלק מההסכם הטורקים העבירו לשלטון ולאכיה את נמלי ג'יורג'יו, בראילה וטורנו מגורלה שלגדות הדנובה.
עניין נוסף שהחוזה עסק בו היה הבעיה הסרבית: סעיף 5 העניק אוטונומיה לנסיכות סרביה שבשליטה עות'מאנית, השיב לסרבים את השטחים שנלקחו מהם ב-1813, והתיר להם לנוע בחופשיות ברחבי האימפריה העות'מאנית.
ההסכם לא החזיק מעמד זמן רב.
בקרב הימי במפרץ נאווארינו (1827) הנחיל הצי הרוסי, ביחד עם ציי בריטניה וצרפת, תבוסה לצי העות'מאני, במטרה לסייע למאבק העצמאות היווני.
הסולטאן מהמוט השני התנער מהסכם אקרמן, וגרם להתלקחותה של מלחמה נוספת בין רוסיה לטורקיה בשנים 1828–1829.
הסכם בְּרֶטוֹן-ווּדְס (באנגלית Bretton-Woods) הוא הסכם סחר בינלאומי אשר קבע את שערי החליפין של מטבעות בין המדינות המפותחות.
ההסכם נחתם במהלך ועידת פסגה כלכלית בינלאומית שנערכה ביולי 1944 בעיירה ברטון-וודס שבניו-המפשייר שבארצות הברית ומכאן שמו.
ועידת ברטון-וודס נועדה להניח את היסודות לשיטה הפיננסית העולמית לאחר מלחמת העולם השנייה והשתתפו בה 44 מדינות.
בין המדינות המשתתפות: ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, סין, ברזיל, מקסיקו ועוד.
מנגנון שער החליפין שעליו הוסכם בוועידה נקרא "מערכת ברטון-וודס" (באנגלית "Bretton Woods system").
שני גורמים פוליטיים עיקריים הביאו למערכת ברטון וודס: הניסיון המשותף של שתי מלחמות העולם, והתחושה שכישלון ההתמודדות עם הבעיות הכלכליות שנבעו במלחמה הראשונה הוביל לשנייה; וריכוז הכוח במספר קטן של מדינות.
המשבר הכלכלי בין שתי מלחמות העולם
בין המעצמות היה חוסר תיאום בקביעת שערי החליפין בתקופה בין שתי מלחמות העולם, דבר שהחמיר את המתחים הפוליטיים.
ניסיון זה הקל על ההחלטות שהתקבלו בוועידת ברטון וודס.
החוויה של מלחמת העולם הראשונה הייתה רעננה במוחם של פקידי הציבור שהובילו את הדיונים.
המשתתפים בוועידת ברטון וודס קיוו להימנע מחזרה על חוזה ורסאי שלאחר מלחמת העולם הראשונה, שיצר מספיק מתח כלכלי ופוליטי אשר הוביל למלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה בריטניה חייבת לארצות הברית סכומים ניכרים, שבריטניה לא יכלה להחזיר כיוון שהשתמשה בכספים כדי לתמוך בבעלות בריתה כמו צרפת במלחמה; בעלות הברית לא יכלו להחזיר את הכספים לבריטניה, ולכן בריטניה לא יכלה להחזיר אותם לארצות הברית.
הפתרון שנקבע בחוזה ורסאי על ידי הצרפתים, הבריטים והאמריקאים היה חיוב גרמניה בחובות שנצברו.
אם הדרישות כלפי גרמניה היו לא מציאותיות, הרי שזה לא היה מציאותי לצרפת להחזיר לבריטניה, ובריטניה להחזיר לארצות הברית.
לפיכך, "נכסים" רבים במאזן הבנקים בעולם היו למעשה חובות אבודים, שהגיעו לשיאם במשבר הבנקאות ב-1931. ההתעקשות הבלתי מתפשרת של המדינות הנושות לפירעון חובות המלחמה ומתן פיצויים לבעלות הברית, בשילוב עם נטייה לבידוד, הביאה לפירוק המערכת הפיננסית הבינלאומית ולמיתון כלכלי עולמי.
בעקבות המלחמה יישמו מספר מדינות מדיניות של פיחות מטבעותיהן בעקבות המשבר בניסיון להגדיל את תחרותיותן בשוק (כלומר, העלאת היצוא והורדת היבוא).
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גברו הזרמים הבינלאומיים של הון פיננסי ספקולטיבי, דבר שהוביל למצבי קיצון במאזן התשלומים במדינות אירופה ובארצות הברית (כלומר עליות וירידות מהירות במאזן).
בשנות ה-30 של המאה ה-20, היו מוגבלים השווקים העולמיים בהיקפם בגלל המחסומים וההגבלות על היקף הסחר וההשקעה הבינלאומי.
חסמים שהושמו ללא תכנון או מדיניות ברורה, מונעים מלאומניות ונכפו ללא הסכמה בין מדינות.
המדיניות הלאומנית ולעיתים קרובות האוטרקית והפרוטקציוניסטית שהופיעה במהלך המחצית הראשונה של העשור אצל מדינות רבות, עבדה באופן לא עקבי ולא הביאה לקידום החלפת יבוא בייצור מקומי, או להגברת היצוא הלאומי.
הבנקאים המרכזיים ניסו לנהל את המצב על ידי מפגש זה עם זה, אך הבנתם את המצב כמו גם קשיים בתקשורת בינלאומית, הפריעו לכך.
הלקח היה שפעולות בהובלת בנקאים מרכזיים לא מספיקות ויש צורך במערכת בינלאומית מוסכמת.
בריטניה בשנות ה-30 של המאה ה-20 קיימה גוש סחר עם מדינות האימפריה הבריטית המכונה "גוש השטרלינג".
אם בריטניה ייבאה יותר ממה שייצאה למדינות כמו דרום אפריקה, מקבלי תשלום בשטרלינג דרום אפריקאים נטו להפקיד אותם בבנקים בלונדון.
פירוש הדבר היה שאף על פי שבריטניה ניהלה גירעון סחר, היה לה עודף במאזן תשלומים ובחשבון הפיננסי התשלומים היו מאוזנים.
יותר ויותר, מאזן התשלומים החיובי של בריטניה הצריך הפקדת הון ממדינות האימפריה בבנקים בריטים.
תמריץ אחד עבור, למשל, בעלי ראנד דרום אפריקאים להפקיד את הונם בלונדון ולשמור על הכסף בשטרלינג, כל עוד השטרלינג היה בעל שער חליפין גבוה.
לאחר שהפעילות התעשייתית בבריטניה ירדה בצורה חדה בשנות העשרים, הדרך לצאת מגירעון הסחר הייתה פיחות מטבע.
אך בריטניה לא ביצעה פיחות, כדי שההון שנצבר מהסחר של האימפריה הבריטית לא יעזוב את המערכת הבנקאית שלה.
הנחת המוצא של ההסכם הייתה ששיתוף פעולה בינלאומי כלכלי יגביר את יציבות הסדר העולמי.
בעקבות הוועידה הוקמו קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי.
היוזמה להקמת גופים אלו, אשר מהווים זרוע של הממשלות להשפעה על הכלכלה העולמית, התבססה על עקרונות הכלכלה הקיינסיאנית שפותחה על ידי הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס בעשור שקדם לכינוס הוועידה.
גישתו של קיינס דגלה במעורבות ציבורית בניהול הכלכלה, ובמסגרתה אף הציע ליצור מטבע לסחר בינלאומי שיגובה בסל סחורות, אך הצעה זו לא מומשה.
ההסכם קיבע את ערכם של מטבעות בינלאומיים מול הדולר האמריקאי.
בכך ביטא ההסכם הלכה למעשה את הפיכת ארצות הברית למעצמה כלכלית עולמית.
ערכו של הדולר עצמו נקבע ל-1/35 אונקיית זהב, ומכיוון ששאר המטבעות הוצמדו לדולר - נכפה על המדינות תקן הזהב בעקיפין.
ההסכם נועד למנוע משברים כלכליים נוספים דוגמת המשבר הכלכלי של שנות ה-30. עקרון מרכזי של הסכם ברטון-וודס בוטל למעשה בשנת 1971 עם הכרזתו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון על ביטול אפשרות המרת דולרים בזהב.
הרקע להחלטה היה גידול בגירעון במאזן המסחרי של ארצות הברית, אשר נבע מהוצאות העתק על מלחמת וייטנאם והוביל לעלייה דרמטית באינפלציה בארצות הברית.
עם תחילת עידן הגלובליזציה, הלכו ונעלמו עקרונות ההסכם.
בשנת 1989 טבע הכלכלן ג'ון וילאמסון את המונח קונצנזוס וושינגטון, שהיה סממן המעבר לפרדיגמה כלכלית חדשה שכונתה כלכלה נאו-ליברלית.
עם זאת, המורשת של הסכם ברטון-וודס ששמה את הדגש על חשיבות שיתוף פעולה בינלאומי בענייני הכלכלה נותרה על כנה.
הסכם בוקרשט שנחתם במאי 1812, בבוקרשט, בין האימפריה הרוסית ובין האימפריה העות'מאנית, קבע את התנאים לסיום המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812).
באוקטובר 1806 ציווה הצאר אלכסנדר הראשון על צבאו לחצות את הדניסטר ולכבוש את הנסיכויות הרומניות, נסיכות מולדובה וולאכיה.
במשא ומתן שנערך בין רוסיה ובין צרפת לשם כריתת חוזה טילזיט בקיץ 1807 ובשיחות שנערכו בפגישת הצאר עם נפולאון במפגש ארפורט, קיבל הצאר את הסכמת נפולאון לכיבוש הנסיכויות הרומניות, אם יצליח לבצע זאת צבאית.
בהתבססם על ההסכמה עם נפולאון, הרוסים הגישו הצעות להסכם שלום כבר ב-1811, בשיחות שנערכו בג'יורג'יו, לאחר תבוסות של הצבא העות'מאני ברוסה ובסלובוזיה (בקרבת ג'יורג'יו).
לפי הצעות הרוסים הנסיכויות מולדובה וולאכיה, על עריהן ואוכלוסייתן, היו אמורות להסתפח לאימפריה הרוסית לתמיד, כך שהגבול בין שתי האימפריות, הרוסית והעות'מאנית, אמור היה להיות הדנובה.
המתווכים הבריטים והצרפתים ניסו למשוך את הדיונים זמן רב ככל האפשר בעוד מיכאיל קוטוזוב דחק בקבלת ההסכם מהר ככל האפשר וזאת משום שהצדדים התכוננו לפלישה הצרפתית הצפויה לרוסיה.
השער הנשגב דחה את ההצעות הרוסיות ואז רוסיה הודיעה שתהיה מרוצה בסיפוח הטריטוריה שבין הסירט ובין הדניסטר.
ההתפתחויות הצבאיות והפוליטיות גרמו לכמה פוליטיקאים וגנרלים רוסים להציע לממשלתם שתסתפק בסיפוח הבוג'אק בלבד, אך השתפרות במצב הצבאי הובילה את הרוסים להתעקשות על השטח שבין הפרוט ובין הדניסטר.
ההסכם נחתם במאי 1812 בבית הארחה השייך לסוכן הרוסי ממוצא ארמני, עמנואל מרזאיאן.
ההסכם כלל 16 סעיפים גלויים ושני סעיפים סודיים.
על פי הסעיפים 4 ו-5 האימפריה העות'מאנית העבירה לידי האימפריה הרוסית טריטוריה של 45,630 קילומטרים רבועים עם קרוב לחצי מיליון תושבים, 5 מצודות, 17 ערים ו-695 כפרים.
חבל הארץ כונה על ידי הרוסים, החל מ-1813, בשם בסרביה.
על פי סעיף 6 הועברו לידי האימפריה העות'מאנית הערים אחלכלכי, פותי ואנאפה, אך רוסיה קיבלה את הנמל סוחומי ועוד יישובים בהרי הקווקז.
החוזה גם קבע מידה רבה של אוטונומיה לסרביה, אוטונומיה שהייתה תשתית לעצמאותה העתידית.
על פי ההסכם התחייבה האימפריה הרוסית להוציא את צבאה מנסיכות מולדובה ולאפשר, במהלך שנה אחת, את זכות התושבים למכור את רכושם ולעקור ממולדובה לבסרביה או מבסרביה למולדובה.
ההסכם נחשב להישג צבאי ודיפלומטי חשוב עבור הצאר הרוסי ואושרר יום אחד בלבד לפני פלישת הצבא הצרפתי לרוסיה.
הצבא הרוסי שיצא מהנסיכויות הרומניות התפנה ללחימה בצבא הצרפתי והאימפריה העות'מאנית המובסת כבר לא הייתה בת ברית של הצרפתים.
הסכם ברטיני , (8 במאי 1360) הוא הסכם שנחתם בין אדוארד השלישי מלך אנגליה לבין ז'אן השני מלך צרפת.
ההסכם נחתם בכפר ברטיני שממזרח לעיר שארטר וסימל את סיום חלקה הראשון של מלחמת מאה השנים.
ההסכם נחתם ארבע שנים לאחר שז'אן השני, מלך צרפת נלקח בשבי בידי האנגלים בקרב פואטייה (19 בספטמבר 1356).
על פי הסכם זה, אדוארד השלישי ויתר על זכותו לרשת את כתר צרפת ואת דוכסות נורמנדי.
מאידך, הוכרה סמכות שלטונו בחבלי גסקוניה ופואטו ובעיר קאלה לרבות תחום המושב של קאלה שלחופי התעלה.
הוא קיבל לרשותו גם חבלי ארץ נוספים ובהם סנטון, לימוזן ופריגו.
נקבע כופר נפש בעבור שחרורו של המלך ז'אן השני מן השבי האנגלי בסכום של שלושה מיליון מטבעות זהב.
כמו כן הוסכם כי יוחזקו 40 בני ערובה לתשלום החוב מקרב האצולה הצרפתית ובהם שני בניו של המלך: ז'אן, דוכס ברי ולואי, דוכס אנז'ו.
ז'אן השני הורשה לשוב לצרפת כדי לגייס את הכספים הדרושים, אך בעת שניסה לעשות כן נמלט בנו לואי, דוכס אנז'ו מן השבי האנגלי.
המלך ז'אן השני זעם על הפרת הסכם ברטיני על ידי בנו, דבר שאותו ראה כפגיעה בכבודו.
היות שלא עלה בידו לגייס את הסכום הנדרש, חזר ז'אן השני לשביו באנגליה בתחילת 1364 ומת שם באפריל של אותה שנה.
ב-1369 בנו, שארל החמישי מלך צרפת הכריז מלחמה על אנגליה בטענה כי לא עמדה בהתחייבותיה על פי הסכם ברטיני.
ב-1377 עם מותו של אדוארד השלישי, האנגלים לא שלטו אלא בנחלותיהם סביב העיר בורדו ובעיר קאלה.
האמנה לא הובילה לשלום בר-קיימא, אך השיגה הפוגה של תשע שנים ממלחמת מאה השנים.
בשנים שלאחר מכן, הכוחות הצרפתיים היו מעורבים בקרבות נגד האנגלו-נבארזה (ניצחונו של ברטרנד דו גוסקלין בקוצ'רל ב-16 במאי 1364) והברטונים.
הסכם אמבואז היה הסכם בין הקתולים להוגנוטים (פרוטסטנטים) שנערך בטירת אמבואז ב-19 במרץ 1563, אשר סיים את השלב הראשון של מלחמות הדת בצרפת.
מצד הקתולים חתמה על ההסכם קטרינה דה מדיצ'י, עוצרת בשם בנה, שארל התשיעי, מלך צרפת.
ההסכם הכיר בזכותם של ההוגנוטים לחופש דתי והביא לסיום קרבות שבהם נהרגו מאות בני אדם.
במסגרת ההסכם הותר לבצע טקסים דתיים פרוטסטנטיים בבתים פרטיים ובערים שהוגדרו מראש במחוזות השונים.
הפרלמנט לא היה שבע רצון מההסכם, אך נכנע לרוב שהשיג המלך בן ה-14 בפרלמנט של רואן.
אולם הסכם אמבואז לא היה אלא הפוגה במלחמה.
שני הצדדים נתמכו על ידי כוחות חיצוניים: הקתולים - על ידי פליפה השני, מלך ספרד, וההוגנוטים - על ידי אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה וכוחות אלה דרבנו אותם לשוב ולהילחם זה בזה וב-1567 התחדשו המלחמות ששיאן היה ב-24 באוגוסט 1572 בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש בו נרצחו מאות הוגנוטים.
הסכם אנדרוסובו היה הסכם הפסקת לחימה שסיים את מלחמת רוסיה-פולין (1654–1667) שנמשכה 13 שנים.
ההסכם נחתם בכפר אנדרוסובו במחוז סמולנסק של היום.
ההסכם נחתם על ידי נציגי רוסיה הצארית והאיחוד הפולני-ליטאי.
נציגי הקוזאקים לא השתתפו בטקס ולא חתמו על ההסכם.
ההסכם שנחתם כלל הפסקת לחימה לתקופה של 13.5 שנים, במהלכה התחייבו הצדדים להכין "הסכם לשלום נצחי".
במסגרת ההסכם, האיחוד הפולני-ליטאי העביר לרוסיה הצארית את סמולנסק, צ'רניגוב, ושטחים באזור קורסק ובריאנסק, והכיר בסיפוח שטחי "אוקראינה של הגדה השמאלית" של נהר הדנייפר לרוסיה.
קייב הועברה לשליטה רוסית לתקופה של שנתיים, ולאחר מכן, בשנת 1686, בהסכם נוסף נקבע כי העיר תישאר ברוסיה הצארית תמורת תשלום.
רוסיה הצארית מנגד ויתרה על כל השטחים שנכבשו בליטא.
בלארוס ושטחי אוקראינה מערבית לדנייפר נותרו תחת שליטת האיחוד הפולני-ליטאי.
הסיץ' הזפורוז'י עבר לניהול משותף פולני-רוסי, תוך ניצולו במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
ההסכם כלל גם התחייבות הדדית לסיוע לקוזאקים במקרה של פלישות מחאנות קרים, וכן הסדרים בנוגע להחלפת שבויים, נכסים ומסחר, גבולות ושגרירים.
לדעת ההיסטוריונים האוקראינים, ההסכם אפשר לרוסיה הצארית לחזור בה באופן חד-צדדי, מהתחייבויותיה לאוקראינה לעזור לה בלחימה נגד האיחוד הפולני-ליטאי.
סוכם על חלוקת אוקראינה ל-2 חלקים בין המדינות שחתמו על ההסכם.
חלוקה זו אושררה פעם שנייה בהסכם שנחתם מאוחר יותר.
תנאי ההסכם הדהימו את הקוזאקים והחלו מרידות נגד הפקידות הרוסית המקומית.
ההיסטוריונים הרוסים רואים בהסכם זה צעד חשוב בהתקדמות המדינה לאיחוד העמים הסלאביים בראשות רוסיה.
אומנם ההסכם לא נתן תשובה למספר בעיות (למשל קבלת מוצא לים הבלטי), אך רוסיה החזירה לעצמה שטחים שאיבדה בתקופת הצרות.
כמו כן חלה התקרבות עם האיחוד הפולני-ליטאי על רקע מאבק משותף נגד האימפריה העות'מאנית.
הפולנים רואים בהסכם שגיאה היסטורית.
כתוצאה מהסכם זה חל שינוי במעמד המדינות באזור והאיחוד הפולני-ליטאי החל לאבד את מעמדו כמדינה השולטת באזור כולו לטובת רוסיה הצארית.
הסכם בייג'ינג הוא הסכם על כינון יחסים דיפלומטיים שנחתם בין יפן לבין ברית המועצות בעיר בייג'ינג בשנת 1925.
לאחר מהפכת אוקטובר צבא יפן פלש לשטחים שהיו בשליטת האימפריה הרוסית כולל צפון סחלין ואזורים נוספים לאורך החוף של האוקיינוס השקט.
בשנת 1920 כל הכוחות של יפן שהיו ביבשת עזבו, אך נוכחות יפנית בצפון סחלין נמשכה.
כמן כן, יפן נמנעה מהכרה רשמית של ברית המועצות.
ב-13 בפברואר 1924 הממשל הסובייטי הודיע לקונסול יפני בולדיווסטוק שלאור העדר יחסים רשמיים בין המדינות הממשל הסובייטי רואה בו בן אדם פרטי ללא זכויות דיפלומטיות.
הממשל היפני הופתע מהמלך שבוצע בעקבות הכרה רשמית של ברית המועצות על ידי צרפת, בריטניה וסין.
בעקבות המשבר, ב-14 במאי 1924 הצדדים החלו בשיחות בבייג'ינג.
השיחות נמשכו מספר חודשים והסתיימו בחתימת הסכם ב-20 בינואר 1925.
הצדדים מוכנים לכונן יחסים דיפלומטיים מלאים.
עד ל-15 במאי 1925 יפן תחזיר את כוחותיה לגבול הבינלאומי כפי שהוא הוסכם בהסכם פורטסמות'.
ממשלת ברית המועצות מודיעה שכל ההסכמים שנחתמו על ידי האימפריה הרוסית למעט הסכם פורטסמות' אינם בתוקף ויש לחתום עם הסכמים חדשים.
יפן תקבל זיכיונות להמשך ניצול שדות נפט ופחם בצפון האי סחלין (זיכיונות ניתנו במהלך שנת 1925 והיו בתוקף עש לשנת 1944).
בהמשך ברית המועצות תסכים לתת ליפן זיכיונות נוספות בכל שטח המדינה.
לאף צד אין הסכמים שמסכנים את ביטחון של הצד השני.
הסכם בוקרשט הוא הסכם שלום שנחתם בין רומניה מצד אחד ובין האימפריה האוסטרו-הונגרית, גרמניה, בולגריה והאימפריה העות'מאנית מהצד השני.
ההסכם נחתם לאחר יציאתה של האימפריה הרוסית ממלחמת העולם הראשונה, בידודה של רומניה בעקבות כך וכיבושה של חלק רב ממנה - לרבות ולאכיה עם עיר הבירה בוקרשט וחבל דוברוג'ה - על ידי כוחות מעצמות המרכז.
ההסכם נחתם תחת כיבוש גרמני בעיירה בופטאה הסמוכה לבוקרשט ב-7 במאי 1918.
רומניה נאלצה להחזיר את דרום דוברוג'ה ואת החלק הדרומי של צפון דוברוג'ה לבולגריה, בעוד שאר דוברוג'ה, הכולל את שפך הדנובה, נשלט בשליטה משותפת של מעצמות המרכז.
רומניה נאלצה להעביר לאימפריה האוסטרו-הונגרית שליטה במעברי ההרים של הרי הקרפטים.
רצועה של כ-5600 קמ"ר לאורך הגבול סופח לאוסטרו-הונגריה.
רומניה אולצה להחכיר את בארות הנפט שלה לגרמניה במהלך 90 השנים הבאות.
מעצמות המרכז הכירו (מחוץ לנוסח ההסכם) באיחודו של חבל בסרביה עם רומניה.
בהסכם זה נקבע שוויון כל הקהילות הדתיות ברומניה, כולל מתן אזרחות ליהודי רומניה חסרי האזרחות.
פקידי מנהל הכיבוש הגרמני שמרו על סמכויות מיוחדות.
ראש ממשלת רומניה הזמני, אלכסנדרו מרגילומן, חתם על ההסכם ב-7 במאי 1918. ההסכם אושר על ידי בית הנבחרים הרומני ב-28 ביוני ועל ידי הסנאט ב-4 ביולי 1918. עם זאת, סירב פרדיננד הראשון, מלך רומניה, לחתום על ההסכם.
אף על פי שבולגריה קיבלה שליטה חלקית באזור צפון דוברוג'ה היא ניסתה לשכנע את מעצמות המרכז להחזיר לה את השליטה הבלעדית באזור.
לאחר משא ומתן הסכימו מעצמות המרכז להחזיר את שטח צפון דוברוג'ה לשליטה בולגרית בלעדית כשבתמורה התחייבה בולגריה להעביר את השליטה בגדה השמאלית של נהר מריצה לידי האימפריה העות'מאנית.
פרוטוקול על ההסכם החדש נחתם בברלין ב-25 בספטמבר 1918.
ההסכם החדש היה קצר מועד מכיוון שנוכח השינויים בחזית מערב אירופה לטובת מעצמות ההסכמה, ב-24 באוקטובר 1918 הורה המלך פרדיננד בשטח החופשי של רומניה על גיוסו מחדש של הצבא הרומני במלחמה נגד מעצמות המרכז והסכם בוקרשט שממילא לא אושרר על ידי המלך, בוטל.
פרדיננד הדיח את אלכסנדרו מרגילומן מראשות הממשלה והחלף אותו בגנרל קונסטנטין קואנדה.
ב-11 בנובמבר 1918 נחתם הסכם הכניעה הגרמני ובשל כך בוטל באופן רשמי ההסכם עם מעצמות המרכז.
בחתימת חוזה ורסאי (1919) אולצה גרמניה לוותר על הזכויות שניתנו לה בעקבות הסכם בוקרשט.
ההעברות הטריטוריאליות לאוסטרו-הונגריה ולבולגריה בוטלו על ידי חוזי סן ז'רמן, ניי וטריאנון, בהתאמה.
הסכם בריוני, או הצהרת בריוני (בקרואטית: Brijunska deklaracija, בסלובנית: Brionska deklaracija), מסמך שנחתם בידי נציגים מסלובניה, קרואטיה והרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה תחת חסותה הפוליטית של הקהילה האירופית (EC) באיי בריוני ב-7 ביולי 1991. מטרת ההסכם הייתה ליצור סביבה שתאפשר דיונים באשר לעתיד יוגוסלביה.
עם זאת, בסופו של דבר הביא ההסכם לבידודו של ראש ממשלת יוגוסלביה אנטה מרקוביץ' במאמציו לשמור על אחדותה של יוגוסלביה, ועצר ביעילות כל סוג של השפעה פדרלית על סלובניה.
הוא גם אפשר לצבא העממי היוגוסלבי (JNA) להתמקד בלחימה בקרואטיה, הגשים את מטרתה של סרביה לנתק את סלובניה מיוגוסלביה, יצר תקדים בנוגע לשרטט מחדש של הגבולות והבטיח את עניינה של הקהילה האירופית בפתרון המשבר היוגוסלבי.
ההסכם סייע להפסקה במעשי האיבה בין ה-JNA לכוחות הסלובניים במלחמת עשרת הימים.
הקרואטים והסלובנים הסכימו להשעות כל פעילות הנובעת מהכרזות העצמאות שלהם, שהתרחשו ב-25 ביוני, לשלושה חודשים.
ההסכם גם פתר סוגיות הנוגעות לגבולות ולבדיקות מכס בסלובניה, סוגיות בנוגע לפיקוח טיסה ולהחלפת שבויי מלחמה.
ב-23 ביוני 1991, כשסלובניה וקרואטיה התכוננו להכרזת העצמאות שלהן, הקהילה האירופית החליטה לא להכיר דיפלומטית בשתי המדינות.
ה-EC ראתה את ההכרזות כמהלכים חד-צדדיים והציעה במקום זאת לסייע במסע ומתן בנוגע לעתיד יוגוסלביה.
בה בשעה החליטה ה-EC להשעות כל מגעים ישירים עם סלובניה וקרואטיה, מהלך שהתקבל בברכה על ידי הממשלה הפדרלית היוגוסלבית.
סלובניה וקרואטיה הכריזו עצמאות ב-25 ביוני, וכוחות הצבא העממי היוגוסלבי החלו לנוע מבסיסיהם לעבר סלובניה.
מאבק מזוין פרץ, ה-JNA וכוחות ההגנה הטריטוריאלית של סלובניה החלו להילחם על השליטה בגבולות המדינה, במלחמה שעתידה להיקרא "מלחמת עשרת הימים".
משלחת של הקהילה האירופית הגיעה לשלושה ביקורים באזור במהלך סוף יוני ותחילת יולי על מנת ליצור הסכם שיקל על משא ומתן נוסף בעתיד.
המשלחת כללה את שר החוץ של לוקסמבורג, ז'אק פוס (Poos), שהיה נשיא מועצת האיחוד האירופי באותה תקופה, ג'אני דה מיכליס (Michelis), שהיה הנשיא שקדם לו, והנס ואן דן ברוק (Broek), הנשיא העתידי.
לפני הגעתם של חברי המשלחת לבלגרד, פוס מסר לעיתונות שה-EC תיקח אחריות על המשבר.
המשלחת פגשה שם את נשיא סרביה, סלובודן מילושביץ', שדחה את התחזית שקרואטיה תעזוב את הפדרציה היוגוסלבית, משום שאוכלוסייתה מכילה 600,000 סרבים.
ב-29 ביוני הסכימו קרואטיה וסלובניה להשעות את הכרזות העצמאות שלהן על מנת לתת זמן להגיע להסדר מוסכם.
נראה היה שמשלחת ה-EC השיגה התקדמות כאשר סרביה הגיבה למהלך בהפסקת התנגדותה למינויו של חבר קרואטי בנשיאות הפדרלית, סטייפן מסיץ', לתפקיד יושב ראש הגוף.
מצג ההצלחה קיבל חיזוק נוסף כאשר ה-JNA פקד על כוחותיו שהוצבו בסלובניה לחזור לבסיסיהם.
ב-1 ביולי הוחלף דה מיכליס על ידי ז'ואאו דה דאוש פיניירו (Pinheiro), שר החוץ הפורטוגזי, על מנת לשמור על ההרכב הקיים, של הנשיא, קודמו והמיועד במשלחת ה-EC, כשההולנדי החליף את הלוקסמבורגי והפורטוגזי שובץ אחריו.
בעקבות המשלחת, התקיימו שיחות בין נציגים מהקהילה האירופית, מקרואטיה, מסלובניה, מסרביה וממשלת יוגוסלביה.
השיחות התרחשו באיי בריוני ב-7 ביולי.
לצד המשלחת, נכחו בשיחות גם נציגים מנשיאות יוגוסלביה: מסיץ', בוגיץ' בוגיצ'ביץ' (Bogićević), ג'אנז דרנובסק, ברנקו קוסטיץ' (Kostić) ווסיל טופורקובסקי (Tupurkovski).
גם ראש ממשלת יוגוסלביה מרקוביץ' נכח, לצד שר החוץ בודימיר לונצ'אר (Lončar), שר הפנים פטר גרצ'אנין (Gračanin) וסגן שר הביטחון, התת-אדמירל סטיין ברובט (Brovet).
קרואטיה יוצגה על ידי הנשיא פרניו טוג'מן וסלובניה על ידי הנשיא מילאן קוצ'אן.
את סרביה ייצג בוריסב יוביץ' (Jović), חבר סרבי לשעבר בנשיאות יוגוסלביה, שהתפטר ב-15 ביוני, הגיע במקום מילושביץ', שסירב לבוא.
הכנס החל בשעה 8 בבוקר, משלחת ה-EC קיימה שיחות נפרדות עם קוצ'אן ועוזריו, טוג'מן ועוזריו ולבסוף עם יוביץ'.
בשעות אחר-הצהריים התקיימה ישיבה מלאה עם נציגי הפדרציה, סלובנים וקרואטים, ואילו יוביץ' עזב כיוון שהיה לא מרוצה מהשיחות.
ההסכם הוכן על ידי מועצת הקהילה האירופית בהאג ב-5 ביולי.
הוא כלל הצהרה משותפת ושני נספחים המפרטים את יצירת הסביבה המתאימה לדיונים עתידיים והנחיות לכוח משקיפים ביוגוסלביה.
ההסכם, אשר נודע בהמשך כ"הסכם בריוני" או "הצהרת בריוני", חייב את ה-JNA ואת כוחות ההגנה לחזור לבסיסיהם; הוא קבע שסלובניה תשלוט בגבולותיה לבדה, ושסלובניה וקרואטיה ישעו כל פעילות הקשורה להצהרות העצמאות שלהן לפרק זמן של שלושה חודשים.
כוח המשקיפים שנשלח בעקבות ההסכם הגשים את ייעודו כשמשימת הפיקוח של הקהילה האירופית (ECMM) הצליחה במשימתה לשמור על ההפרדה בין ה-JNA לכוחות ההגנה בסלובניה, ולבסוף על הנסיגה של ה-JNA מסלובניה לחלוטין.
למרות שרק מעט הוסכם, וחותמי ההסכם פירשו מאוחר יותר את הנאמר בו בצורות שונות, הסכם בריוני ביסס את האינטרס של הקהילה האירופית באזור.
כנס ראשון בנושא יוגוסלביה התקיים לראשונה בהאג ב-10 ביולי.
ה-ECMM עזרה לפתור כמה סוגיות בנוגע לבסיסי ה-JNA בסלובניה, וסייעה למגעים בין הסלובנים ל-JNA בקשר לנסיגת הצבא מסלובניה.
בקרואטיה, המאבק המזוין המשיך, וחיילי ה-JNA הפציצו את העיר אוסייק בערב חתימת ההסכם.
המשטר הפדרלי הורה על נסיגה מוחלטת מסלובניה ב-18 ביולי, בתגובה לצעדים סלובניים שהפרו את ההסכם.
ב-1 בספטמבר הורחב טווח הפעולה של ה-ECMM גם לקרואטיה.
באמצע ספטמבר, המלחמה הסלימה כשהמשמר הלאומי של קרואטיה והמשטרה צרו על בסיסי ה-JNA, ובתגובה לכך הצבא פתח במערכה נגד קרואטיה.
ההסכם בודד את מילושביץ' ומרקוביץ' במאמצם לשמר את הפדרציה.
הם זכו להתעלמות מצד ואן דן ברוק, שידיעותיו בנושא היו לקויות.
משלחת ה-EC עודדה באופן מרומז את התפרקותה של יוגוסלביה.
ההסכם הפחית את הסמכות של החלק מהנהגת ה-JNA אשר נלחם למען שימור יוגוסלביה.
ההסכם לא היה טוב לקרואטיה, כיוון שהוא השאיר אותה לבד אל מול ה-JNA והכוחות הסרביים.
על ידי הניתוק המוצלח של סלובניה מההשפעה הפדרלית, בייחוד זו של הצבא, ההסכם הגשים את מטרתם של הלאומנים הסרבים, כאשר אפשר את פרישת סלובניה ואת השרטוט מחדש של הגבולות הפנימיים.
בראיון של סברינה רמט (Ramet) עם קוצ'אן ב-1991, הוא ציין שבתמורה להבטחת מילושביץ' שסרביה לא תתנגד לעצמאות סלובניה, קוצ'אן הביע הבנה לרעיון "סרביה הגדולה".
באותו הזמן, הקהילה האירופית ראתה את ההסכם כדרך להרגיע את המשבר, ולא השכילה לייחס את ההפוגה שנבעה ממהסכם לשינוי באסטרטגיה הסרבית.
הכישלונות של משלחת ה-EC עם עזיבתו של יוביץ' ובהצהרת שרי החוץ האירופים ב-10 ביולי שה-EC תחדול מניסיונות הגישור אם ההסכם לא יוחל, רק עודדו את סרביה במטרותיה, כיוון שהיא, בניגוד לסלובניה, קרואטיה והמשטר הפדרלי, לא הייתה מפסידה דבר מפרישתה של הקהילה האירופית.
בסופו של דבר, הקהילה האירופית לקחה קרדיט על ההפסקה המהירה של הלחימה בסלובניה, מבלי להבין שהמאמץ הדיפלומטי היה קשור רק במידה מועטה למצב בשטח.
הסכם באלטה לימאן היה הסכם מסחרי בין בריטניה לבין האימפריה העות'מאנית, שנחתם ב-16 באוגוסט 1838. הסכם זה היה הפתח לכניסת המעצמות לפעילות ברחבי האימפריה בכלל וארץ ישראל בפרט.
תוצר לוואי של ההסכם הייתה החלשת כוחו של מוחמד עלי ונסיגת כוחותיו מאסיה הקטנה.
להסכם זה הייתה השפעה על החלת הטנזימאת ברחבי האימפריה.
תנאי ההסכם קבעו כי האימפריה העות'מאנית תבטל את כל המונופולים, תאפשר לסוחרים בריטיים וסוכניהם גישה מלאה לכל השווקים העות'מאניים ותחייב אותם במס באופן שווה למס המוטל על סוחרים מקומיים.
ההסכם אינו שוויוני ואין התחייבות בריטית דומה לטובת סוחרים עות'מאניים, כך למשל בריטניה המשיכה לנקוט מדיניות מגן בשווקים החקלאיים שלה.
מהמוט השני פנה בבקשת עזרה לבריטניה וצרפת, שלא באו לעזרתו, לפיכך פנה לרוסיה.
הצאר הרוסי ניקולאי הראשון, שחשש מהשלכות התמוטטות האימפריה העות'מאנית, החליט להתערב ושלח כוחות לסייע לטורקים.
ההתערבות הביאה ב-6 במאי 1833 לחתימת האמנה של קוטאהיה שהותירה את מוחמד עלי כשליט במצרים, סוריה וארץ ישראל, ג'דה, כרתים, אדנה וסודאן.
האמנה אפשרה למוחמד עלי להוריש את תפקידו לבניו אחריו.
כתמורה עבור התמיכה הרוסית, חתמו הרוסים והעות'מאנים ב-8 ביוני 1833, על חוזה הונקאר איסקלסי, בו הובטחה ערבות הדדית בין הצדדים למקרה שיותקפו בידי כוח זר, וכן התחייבו העות'מאנים שבמקרה מלחמה, יישארו מצרי הדרדנלים פתוחים רק בפני אניות רוסיות וייחסמו בפני כל צי זר.
חיזוק לחששות הבריטיים היה בספטמבר 1833, עם חתימת אמנת מינכנגרץ בין אוסטריה, רוסיה ופרוסיה בדבר מדיניות משותפת כלפי האימפריה העות'מאנית, (כמו גם כלפי פולין ונגד התנועה הליברלית).
ב-1834 פג תוקפן של קפיטולציות הסחר בין בריטניה לאימפריה העות'מאנית ושיעור המכס היה אמור לעלות, מה שהיה נותן מכה לסחר שבוצע על ידי סוחרים בריטיים.
סך איומים אלו נתנו לבריטניה תמריץ למשא ומתן עם הטורקים, כדי לקבל יתרונות בהסכמי סחר במזרח הים התיכון.
לשם כך בריטניה הושיטה סיוע להבסת מוחמד עלי ובתמורה דרשה גישה מלאה לשוקי הסחר העות'מאניים.
יזמים בריטיים, בעידוד לורד הנרי טמפל פנו למוחמד עלי בבקשה שיאפשר להם לסלול מסילת ברזל בין החוף הסורי למפרץ הפרסי, אולם סורבו.
על מנת ליצור דעת קהל אוהדת להסכם, ארקהרט פרסם מאמרים בעיתוני איסטנבול, המפרטים את היתרונות של שוקי סחר חופשיים; האינטרס הבריטי היה בעיקר מציאת שווקים לתוצרי התעשייה של המהפכה התעשייתית ואפשרות רכישת חומרי גלם זולים.
הנקודה בה נפגשו האינטרסים הבריטים עם האינטרסים של הסולטאן הייתה העובדה שהצפת השוק (כולל השוק המצרי שהיה עדיין כפוף לשער הנשגב) בתוצרת בריטית הייתה מחסלת את תעשיות הינוקא המצריות ומפחיתה את הכנסותיו של מוחמד עלי ובכך מחלישה את כוחו.
לעזרת הבריטים עמד חוסר ההבנה וחוסר הניסיון של הטורקים בצמיחה תעשייתית ובהשלכותיה וחוסר ההבנה מה, מבחינה כלכלית, יעשה ביטול המונופולים.
האינטרס העות'מאני היה החלשת כוחו של מוחמד עלי וביטחון שכוחות מצריים לא יפלשו בשנית לשטחי טורקיה עצמה.
האמנה נחתמה בבאלטה לימאן ב-16 באוגוסט 1838.
על ההסכם חתמו מהצד הבריטי הלורד פונסונבי ומהצד העות'מאני מוסטפא ראשיד, מוסטפא כיאניה ומחמט נורי.
כל מוצר אשר מיוצר, צומח או מופק באימפריה העות'מאנית, הנרכש לשם יצוא יועבר על ידי הסוחר הבריטי או הסוכן שלו, חופשי מכל סוג של תשלום או היטל כלשהי, למקום נוח למשלוח, בכניסתו למקום זה יהיה מחויב במס קבוע של תשעה אחוזים, לפי הערך, במקום כל היטלי הפנים האחרים.
בנוסף לכך, עם היצוא, ישולם היטל של שלושה אחוזים, כפי שקיים בהווה, אבל כל המוצרים שנרכשו כמשלוח לייצוא, ושכבר שולמו עליהם היטלי הפנים בכניסה לאותו מקום, ישולם עבורם רק היטל ייצוא בגובה שלושה אחוזים.
התקנות לפיהן מנפיקים פירמנים לספינות סוחר בריטיות לחציית הדרדנלים והבוספורוס תנוסחנה כך שתגרם טרחה מזערית לספינות אלו.
מוסכם על ידי הממשלה הטורקית, שהתקנות הכתובות באמנה הנוכחית תהיינה בעלות תוקף בכל רחבי האימפריה העות'מאנית, הן באירופה, הן בטורקיה, הן באסיה, במצרים, או טריטוריה אחרת באפריקה השייכת לסולטן.
התקנות תחולנה על כל הנתינים לסוגיהם השונים של האימפריה העות'מאנית; והממשלה הטורקית מסכימה בנוסף, שלא להתנגד לכך שמעצמות זרות אחרות ובססו את המסחר שלהם על בסיס אמנה זו.
אמנה זו תאושרר כחוק, האישורים יוחלפו בקונסטנטינופול במהלך 4 החודשים הבאים, כעדות לכך חותמים מיופי-הכוח של שני הצדדים.
אין נתוני סחר רשמיים לאימפריה העות'מאנית לפני 1878, אולם ידוע שהצפת השוק במוצרי טקסטיל בריטיים צמצמה את תעשיית הטקסטיל ברחבי האימפריה.
ב-1839 הסולטאן ששאף להכניע את מוחמד עלי, שיגר צבא נגד הכוחות המצרים בפיקודו של איברהים ופתח במלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה ב-24 ביוני זכה איברהים בניצחון בקרב נציבין .
זמן קצר לאחר מכן נפטר הסולטאן מהמוט השני ובנו, אבדילמג'יט הראשון בן ה-16 עלה לשלטון.
בריטניה והאימפריה האוסטרו-הונגרית התערבו בניסיון להציל את האימפריה העות'מאנית, שלחו צי גדול כאיום על אלכסנדריה וכפו על איברהים לעזוב את סוריה ולהחזירה לשלטון עות'מאני.
ב-15 ביולי 1840 נחתם הסכם לונדון (1840) בין המעצמות האירופיות בריטניה, אוסטריה, פרוסיה, ורוסיה מצד אחד, והאימפריה העות'מאנית מן הצד השני.