tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במישור הגלוי (החיצוני) במישור הסמוי (הפנימי) תפיסת העצמי נכנע, צייתן/הולם, תואם
ריקנות, כמו רובוט ומלא בפנטסיות אומניפוטנטיות ונקמניוּת
גרנדיוזיות סמויה יחסים בינאישיים נָסְגָנוּת
מפחד מאינטימיות רגיש באופן מופלא
נזקק בעוצמה למעורבות עם אחרים
מסוגל להתרגש מאינטימיות, אך בתנאי שהיא זהירה וסלקטיבית הסתגלות חברתית מעדיף פעילויות ביחידות הקשורות לשעשוע או למקצוע
שולי (גבולי) או לָקְטָנִי (אקלקטי) מבחינת חברותיוּת בקבוצה
רגיש לתנועות חברתיות-פוליטיות אזוטריות, המתקשרות לצורך החזק שלו להשתייך
נטייה לעצלנות ולבטלנות חסר בהירות לגבי מטרות או יעדים
בדרך כלל כשיר לעבודה קבועה
לעיתים יצירתי למדי ובעל יכולת לתרום באופן מקורי ויוצא דופן
בעל כושר עמידה ותשוקה בתחומי עניין מסוימים אהבה ומיניות א-מיני, לעיתים נזיר
סולד מרכילות ומרמיזות מיניות מציצנות סמויה
נטייה לאוננות כפייתית וסטיות מיניות אתיקה: סטנדרטים ואידיאלים השקפות מוסר ופוליטיקה ייחודיות
נטייה לרוחניות, מיסטיקה ופראפסיכולוגיה אי אחידות מוסרית לעיתים, זלזול במוסכמות חברתיות מסוימות
מדי פעם בולטת אי מוסריות ורגישות לפשעים מוזרים, ולעיתים נוטה להקרבה עצמית אלטרואיסטית סגנון קוגניטיבי חסר מודעות
דיבור מעורפל, רשמי, מנופח, מאולץ, רהבתני
חילופין בין התבטאות רהוטה להתבטאות לא בהירה חשיבה אוטיסטית
תנודות בין חיבור חד ובהיר למציאות לבין היפר רפלקסיה לגבי העצמי
מטופל עם הפרעת אישיות סכיזואידית העיר/ציין/ביקר שהוא חסר יכולת ליהנות באופן מלא מחייו מכיוון שהוא מרגיש שהוא חי בתוך קליפה (כצדפה).
יתרה מכך, הוא ציין שחוסר יכולתו זו- מייסרת ומטרידה את אשתו.
בהתאם לבק ופרידמן, מטופלים עם הפרעת אישיות סכיזואידית מעדיפים להתייחס לעצמם כאל צופים בעולם מאשר כשותפים בו .
קשרים ומערכות יחסים עם אחרים
אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית נראים מרוחקים, מסוגרים, מסויגים, קרים ואדישים, ולעיתים מתקבל אף רושם של התנשאות וזלזול, היבטים הגורמים להם לבעיות חברתיות.
עם זאת, אחדים מהם עשויים להצליח מאוד בתחומים כגון מתמטיקה, פיזיקה, פילוסופיה, שחמט וכיוצא בזה, בשל אינטליגנציה גבוהה וחשיבה מרוכזת, תאורטית ומופשטת.
לרובם יש קושי לבנות מערכות יחסים אישיות או לבטא את רגשותיהם באופן מלא, והם עשויים לעיתים להישאר פאסיביים אל מול סיטואציות עוינות.
התקשורת שלהם עם אנשים אחרים לעיתים יכולה להיות שוות נפש, תמציתית ותכליתית.
בשל בעיות התקשורת הללו הם אינם יכולים לקבל משוב על עצמם ועל איך הם מסתדרים עם אחרים- משוב החשוב להגברת מודעותם לעצמם ולפעולותיהם בסביבה חברתית.
על פי גאנדרסון, אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית "חשים אבודים" ללא האנשים שבדרך כלל מסביבם מכיוון שהם צריכים תחושה של ביטחון ויציבות.
עם זאת, כאשר החלל האישי של האדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית מחוּלָל הם חשים מחנק ומרגישים בצורך לשחרר עצמם ולהיות עצמאיים.
הקשרים עם בני זוג הם בדרך כלל שטחיים בגלל הקושי בקרבה, אך אף על פי כן, ישנם המצליחים להתקשר בנישואין.
במסגרת נישואין או קשר של קבע ייתכן כי בן/בת הזוג יתלונן על הסתגרות וחוסר מעורבות והתעניינות.
ואכן, אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית נינוחים יותר כאשר הם במערכת יחסים שבה הפרטנר מציב להם דרישות רגשיות ואינטימיות מועטות (למשל, שגם בן הזוג אינו צורך קרבה נפשית ורגשית יתרה).
וחולק עימם בערך אותם רגשות שליליים וחיוביים, אינטימיות רגשית וחשיפה עצמית.
פירושו של דבר שאדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית יכול ליצור מערכת יחסים עם אחרים המבוססת על פעילויות אינטלקטואליות, פיזיות, משפחתיות, מקצועיות או בידוריות- כל עוד סגנון זה של יחסים לא ידרוש או יכפה דרישה לאינטימיות רגשית, שאותה אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית ידחה.
דונלד ויניקוט, סיכם את הצורך הסכיזואידי למערכות יחסים מתאימות עם אחרים עם פרשנות לפיה אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית, "מעדיף ליצור יחסים על פי תנאיו שלו ולא על פי תנאיהם ודחפיהם של האחרים", ואם הדבר אינו אפשרי הם יעדיפו בדידות.
אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית לעיתים אדישים מינית, אך עם זאת, הם אינם סובלים מאי יכולת להגיע לאורגזמה.
לאנשים רבים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית יש דחף מיני נורמלי, אך כמה מהם מעדיפים אוננות על פני התמודדות הכרוכה במציאת פרטנר מיני.
לכן, הצורך שלהם במין נראה מועט ביחס לאלו שאינם חיים עם הפרעת אישיות זו.
כאשר הוא מקיים יחסי מין הוא חש לעיתים קרובות שהמרחב האישי שלו מְחוּלָל, ולכן יהיו כאלה שירגישו כי אוננות או הינזרות ממין עדיפים מהקִרבה הרגשית שאותה הם צריכים לסבול כאשר הם מקיימים יחסי מין.
תמונה זו מתרחבת בצורה משמעותית וחריגה באופן בולט לגבי אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית המקיימים יחסי מין אקראיים ואפילו יחסי מין תדירים עם אחרים.
הארי גאנטריפ, מתאר את "הרומן המיני הסודי" שחדר לכמה נישואים סכיזואידים כניסיון להפחית את כמות האינטימיות הרגשית המרוכזת במערכת יחסים אחת.
הדהוד סנטימנטלי לכך הובע על ידי קארן הורני לפיה: "יש שמתרחקים מסקס היות שהוא יותר מדי אינטימי ליחסים קבועים, ובמקום זאת הם מספקים את צורכיהם המיניים עם זר".
באופן הפוך, ישנם אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית שפחות או יותר מגבילים את היחסים אך ורק למגעים מיניים ולא חולקים עם הפרטנר המיני שום חוויה אחרת.
לאחרונה, ג'פרי סיינפלד (Jeffrey Seinfeld), פרופסור לעבודה סוציאלית מאוניברסיטת ניו-יורק, פרסם ספר על הפרעת אישיות סכיזואידית בו הוא מפרט דוגמאות על "הרעב הסכיזואידי" המוצג כהפקרות מינית.
סיינפלד מספק דוגמה על אישה עם ההפרעה שפקדה בהיחבא בארים מגוונים כדי לפגוש גבר במטרה להשיג סיפוק מיני בלתי אישי, פעולה, טוען סיינפלד, המרגיעה את רגשות הרעב והריקנות.
סלמאן אקטאר, מסביר את הדינמיקה הזאת של פעולה ותגובה הדדית על ידי "מיניות גלויה מול מיניות סמויה.
במקום לתאר את המיניות הסכיזואידית באופן צר כמינית או א-מינית, אקטאר מציע כי שני הכוחות כאחד נוכחים בסכיזואיד, למרות כיווניהם הסותרים".
לכן, מבחינת אקטאר, תמונה קלינית מדויקת יותר של מיניות סכיזואידית חייבת לכלול הן את ההיבטים הגלויים והן את ההיבטים הסמויים.
במישור הגלוי הסממנים הם א-מיניות לעיתים התנזרות, היעדר אינטרסים רומנטיים וסלידה מרכילות מינית ורמיזות מיניות.
במישור הסמוי מציצנות ועניין בפורנוגרפיה, רגישות לארוטומניה, נטייה לאוננות כפייתית ולסטיות, אם כי אין הכרח שדבר מכל אלה יחול על כל האנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית.
אף על פי שהפרעת אישיות סכיזואידית חולקת כמה היבטים משותפים עם מצבים פסיכולוגיים אחרים, יש כמה מאפיינים חשובים המייחדים אותה ממצבים אלה.
דיכאון - בעוד שכמה מהחיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית יכולים להיות מאובחנים בנוסף עם דיכאון מז'ורי, זה לבטח לא תמיד המקרה.
בשונה מהסובלים מדיכאון, הם בדרך כלל אינם מחשיבים עצמם נחותים מאחרים, אף על פי שקרוב לוודאי הם מכירים בהיותם שונים מאחרים, לטוב ולרע.
הפרעת אישיות נמנעת - שלא כמו הפרעת אישיות נמנעת, הללו החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית אינם נמנעים מאינטראקציות חברתיות ישירות בגלל חרדה או תחושות של אי יכולת או אי כשירות, אלא משום שהם באמת ובתמים אדישים או שווי נפש ליחסים חברתיים.
בכל מקרה, במחקר מ-1989 בנושא; "סכיזואידיות והפרעת אישיות נמנעת", נמצאו רמות שוות של חרדה, דיכאון ונטיות פסיכוטיות בהשוואה למטופלים בהשגחה פסיכיאטרית.
אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית העיר שידע מוקדם, ציפיות או הנחות/השערות אולי משפיעות בכאלה רמות גבוהות.
מטופלים יכולים מנטלית/שכלית לחקות תסריטים מזיקים בשביל תוצאות שליליות שטוחות שיוכלו לקרות או שמישהו יוכל להעלות בדעתו.
תסמונת אספרגר - תסמונת אספרגר שייכת לספקטרום ההפרעות האוטיסטיות.
בשונה לה, הפרעת אישיות סכיזואידית אינה כוללת פגם בתקשורת לא מילולית (למשל חוסר בקשר עין או מצלול שפה חריג) או דפוס מוגבל של עניינים או התנהגות רפטטיבית (היצמדות מוחלטת לרוטינה או ריטואלים, או עניין בעוצמה חריגה בתחום אחד).
בהשוואה לאספרגר, הפרעת אישיות סכיזואידית מאופיינת כהפרעת התנהגות, כקשיי הסתגלות וחוסר התאמה אצל מבוגרים וסיכון מוגבר במידה מועטה לסכיזופרניה.
מה בין פנטזיה לפסיכוזה - תחת לחץ, חלק מהסובלים מהפרעת אישיות סכיזואידית יכולים לעיתים לחוות תגובה פסיכוטית קצרה.
כמו כן, כמה מהם נוטים לפתח אמון פתולוגי בפעילות פנטזיונרית בצמוד לנסיגתם מהעולם.
סכיזואידים מחוברים לדמיון כמו אינפוזיה.
נראה שבאופן כזה, פנטסיה מהווה מרכיב מהותי של "העצמי בגלות"('self in exile'), למרות זאת, בבחינה קרובה יותר, פינטוז אצל אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית מורכב הרבה יותר מאמצעי סיוע לנסיגה.
פנטסיה היא גם מערכת יחסים עם העולם ועם אחרים על ידי נציגים.
זוהי מערכת יחסים חלופית, אך אף על פי כן מערכת יחסים, המאופיינת באידיאליזציה, בהגנתיות ובמנגנוני פיצוי.
זהו ביטוי של העצמי בגלות מכיוון שזה עצמי-מוּכָל וחופשי מסכנות וחרדות הקשורות עם קשר רגשי לאנשים ומצבים אמיתיים.
על פי קליין, זהו "ביטוי של העצמי במאבק לקשר עם אובייקטים, אם כי, אובייקטים פנימיים.
פנטסיה מאפשרת למטופל החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית לחוש בקשר ועדיין להיות חופשי ממאסר במערכת יחסים.
בקיצור, בפנטזיה ניתן להיות מחובר, בקשר (לאובייקטים פנימיים) ועדיין להישאר חופשי" .
היבט זה של הפתולוגיה הסכיזואידית נדון באופן נרחב בעבודותיהם של ליינג(Laing) מ-1960, ויניקוט (Winnicott) מ-1971 וקליין (Klein) מ-1995.
אלכוהול וסמים - לפי סיינפלד(Seinfeld) ישנם אנשים החיים עם הפרעת אישיות סיכיזואידית המתמכרים לסמים או אלכוהול, או התמכרויות אחרות, שמשרתים תחליפים למערכת יחסים אנושית.
התחליף הלא אנושי לאובייקט אנושי משרת כהגנה לאדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית.
כשהוא מציג דוגמאות לאיך אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית יוצר מערכת יחסים אישית עם הסם, סיינפלד מספר איך " מכור אחד כינה הרואין "חיית המחמד הלבנה והמרגיעה שלי".
מכור אחר התייחס לקראק שלו כ"אמא הרעה שלו".
הכרתי מישהי מכורה שכינתה קראק "החבר שלי".
לא כל המכורים מכנים את הסמים שלהם בשמות, אך לעיתים זה הסימן לרגש אישי במערכת יחסים.
יחסי האובייקט מראים באופן בולט שהשימוש בסמים ואלכוהוליזם מגבירים את הפנטזיה של איחוד עם אובייקטים פנימיים, ובה בעת מאפשרים להישאר אדישים כלפי אובייקטים מהעולם החיצון.
לכן ההתמכרות נראית כאדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית עם הגנה סימביוטית (חיים משותפים לתועלת הדדית).
אקלברי(Ekleberry) מציע שמריחואנה היא אולי הסם האגו-סינתטי המתאים ביותר לסכיזואידים מכיוון שהוא מתיר מצבי פנטסיה וניתוק תוך שמירת מרחק מאחרים, מספק חוויה פנימית עשירה יותר בהשוואה לאפשרות השגתה ללא סם, ומפחית תחושות פנימיות של ריקנות וכישלון בגין אי יכולת לטול חלק בחיים.
גם אלכוהול, שניתן להשגה בקלות ולבטח זמין, הוא סם המהווה ברירה מובנת מאליה לסכיזואידים.
כמה מהם יעדיפו שימוש בשני הסמים, אלכוהול ומריחואנה כאחד.
הסכיזואידים יעדיפו להשתמש בסמים ביחידות כדי להשיג את האפקט של התהליכים הפנימיים.
התאבדות - לפי קליין, גם התאבדות יכולה להיות תֶמָה המתרוצצת במחשבתם של כמה מהאנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית, אם כי הם לא יתפתו בקלות לממשה.
הם אולי יהיו בתחושות דאון ודיכאון כאשר כל אפשרויות הקשר ימוצו, אך כל עוד ישנה מערכת יחסים כלשהי או אפילו תקווה קטנה לכזו, הסיכון להתאבדות יהיה נמוך.
הרעיון להתאבד הוא כוח מניע כנגד ההגנות של אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית.
כפי שקליין אומר: "לכמה מטופלים החיים עם ההפרעה ההתאבדות היא כמו רעש רקע עמום, שרק לעיתים נדירות יגיע לרמה הפורצת לתוך המודעות.
לאחרים, זו נוכחות מבשרת רעות, חרב דמוקלס רגשית.
בכל מקרה, זהו פחד הטמון ביסוד חווייתם של כל האנשים החיים עם ההפרעה.
טיפול תרופתי - היות שתכונות אדם החי עם הפרעת אישיות סכיזואידית דומות מאוד לסימפטומים השליליים של הסכיזופרניה, כחוסר יכולת לחוות הנאה (אַנְהֶדוֹנְיָה- Anhedonia), פגיעה בחדות הרגש (קהות רגשית) ואנרגיה נמוכה - הרי שתרופות "אנטי פסיכוטיות מהדור השני" [The atypical antipsychotics ;AAP.
לאלו שמבקשים טיפול ישנה אפשרות לבחור בין תרופות לפסיכותרפיה.
הטיפול התרופתי להללו שהם בעלי התסמינים הדומים לתסמינים השליליים של הסכיזופרניה שהוכנס לשימוש הרב ביותר לאחרונה הוא risperidone.
לפני כן, לא הייתה תרופה פסיכו טרופית שהשפיעה על התסמינים השליליים.
לפי יוסף(Joseph), מינון נמוך של risperidone או olanzapine יכולים להשפיע גם על היחסים החברתיים וגם על הקהות הרגשית; Wellbutrin (bupropion) יכול לסייע לאי היכולת לחוות הנאה.
זאת ועוד, שימוש ב-SSRIs, TCAs, MAOIs, מינון נמוך של בנזודיאזפינים וחוסמי בתא- יכולים לסייע לחרדה החברתית של הסובלים מהפרעת אישיות סכיזואידית, אף על פי שחרדה חברתית אינה הדאגה העיקרית שלהם.
פסיכותרפיה תומכת - שימוש בפסיכותרפיה תומכת במסגרת אשפוזית וחוץ אשפוזית הנערכת על ידי אדם מיומן המתמקד בתחומים כגון: מיומנויות התמודדות, שיפור מיומנויות חברתיות ושיפור מיומנויות לאינטראקציות חברתיות, תקשורת והערכה עצמית.
טיפול קבוצתי ואסטרטגיות חינוכיות - לפי בק ופרימן (Beck and Freeman), לאנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית יש:" ליקוי תפיסה שקשור לסריקת הסביבה הגורם לחוסר אותות (סימנים, רמזים) סביבתיים.
ליקוי זה מאופיין בנטייה להחמיץ הבדלים (ניואנסים) ולפזר את מגוון האלמנטים של החוויה".
התפיסה של מגוון אירועים רק מגבירה את הפחד מאינטימיות ומגבילה אותם ביחסים הבינאישיים.
גם בגלל הריחוק, ההתבדלות, העמידה מהצד, מחסום זה אינו מאפשר להם להשתמש במיומנויות החברתיות והתנהגות העוזרת להם במערכת יחסים.
לכן, קבוצת חִבְרוּת (סוציאליזציה) יכולה לעזור לסובלים מהפרעת אישיות סכיזואידית.
כפי שנאמר על ידי וויל, אסטרטגיות חינוכיות גם עובדות איתם על ידי כך שהן מאפשרות להם לזהות את רגשותיהם החיוביים ורגשותיהם השליליים.
הם משתמשים בזיהוי כדי ללמוד על רגשותיהם שלהם; הרגשות שמשכו מאחרים; ולהרגיש את הרגשות המשותפים עם האנשים הקשורים אליהם.
טיפול זה יכול לסייע לסובלים מהפרעה זו ליצור אמפתיה עם העולם החיצון.
טיפול קצר מועד - רעיון הסיכון המוגבל - לפי רלף קליין, המנהל הקליני של מכון מסטרסון, רעיון ה"סיכון המוגבל" ("closer compromise"), פירושו, שהמטופל החי עם הפרעת האישיות אולי יתעודד לחוות עמדת אמצע בין הקיצוניות של קרבה רגשית לבין המצב של גלות קבע.
כפי שהוזכר על ידי לאינג (Laing), ללא העשרה על ידי הזרקת מציאות בינאישית תתרחש התרוששות בתוך הדימוי העצמי של האדם החי עם ההפרעה והוא יהפוך יותר ויותר ריק ונדיף, הליך שעלול להוביל את הסכיזואיד עצמו לחוש לא אמיתי.
לכן, כדי ליצור אינטראקציות עם אחרים שתהיינה סתגלניות יותר ומעשירות "עצמי" יותר ולחוש אמיתי, יש לעודד את המטופל לקחת סיכונים על ידי הפחתת המרחק הבינאישי, הגדלת הקשרים, התקשורת, ועידוד השיתוף ברעיונות, תחושות ופעולות.
"סיכון מוגבל" פירושו כי בזמן שפגיעות/רגישות האדם החי עם ההפרעה לחרדות אינה מתגברת, היא מתואמת ומנוהלת באופן סתגלני יותר.
כאן המטפל מעביר למטופל שוב ושוב את המסר לפיו "החרדה היא בלתי נמנעת, אך עדיין ניתנת לניהול ושליטה", וללא שום אשליה שפגיעות/רגישות האדם החי עם ההפרעה לכזו חרדה יכולה לעבור לצמיתות.
הגורם המגביל הוא הנקודה שבה הסכנות מאינטימיות מתגברות/מכריעות והמטופל מוכרח לסוג ולהימלט שוב.
קליין מציע ש"הסיכון המוגבל" חייב להיות מוצהר כדבר המצוי באחריותו הישירה של המטופל.
המטפל מעביר תמיד את המסר שאלה הם רשמיו.
הוא או היא אינם קוראים את מחשבותיו של המטופל או כופים אג'נדה, אלא פשוט מביעים עמדה.
בנוסף, עמדת המטפל היא הרחבה של שאיפתו הטיפולית של המטופל("יעדיך/מטרותיך", "נכונותך" ו"מאמציך").
לבסוף, המטפל מונחה להעניק תשומת לב מיוחדת לצורך לבצע פעולות אלה מחוץ לסביבה/מסגרת הטיפולית.
טיפול ארוך טווח - קליין מציע כי "עבודה שלמה" (working through) היא השכבה השנייה של הטיפול ארוך המועד בעבודה הפסיכותרפית עם אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזואידית.
מטרותיה הן לשנות מהיסוד את הדרכים הישנות של ההרגשה והחשיבה ולשחרר את עצמו מהפגיעות/רגישות לחוויות של אותם רגשות המתקשרים לאותן מחשבות ורגשות ישנים.
פעילות תרפויטית חדשה נקראת "היזכרות עם הרגשה" (remembering with feeling).
מדובר בתהליך ההיזכרות הרגשית כיצד התהווה העצמי הכוזב בילדות.
פירוש הדבר שאדם חייב להיזכר בתנאים ובאִסּוּרים שנכפו על חירותו לחוות את העצמי בחברת אחרים.
בסופו של דבר, היזכרות עם הרגשה מובילה את המטופל להבנה שהוא או היא היה נטול אפשרות בחירה בתהליך התפתחות העמדה הסכיזואידית כלפי אחרים.
לא הייתה למטופל הזדמנות לבחור מתוך דרכים אפשריות לחוויית העצמי והתקשרות עם אחרים ולא היו לו ממש אופציות.
העצמי הכוזב היה בפשטות הדרך הטובה ביותר שהמטופל יכולה היה לקבל הכרה, הסכמה, אישור וקבלה של העצמי (האספקה הרגשית ההכרחית להישרדות הרגשית), בזמן הדיפת/מניעת/הרחקת הרגשות המתקשרים לדיכאון הנטישה.
אם מטרת הטיפול קצר הטווח היא לגרום למטופל להבין שהוא אינו מה שהוא נראה אלא שהוא גם יכול להתנהג באופן שונה, הרי שהטיפול ארוך הטווח נועד לגרום למטופל להבין מי הוא ומה הוא כיצור אנוש/כאדם, מה הוא באמת רוצה ומה הוא באמת מכיל.
מטרת ה"עבודה שלמה" (working through) היא לא להשיג על ידי גילוי פתאומי של המטופל את העצמי החבוי שלו, את כישרונותיו במלואם והיצירתיות החיים בתוכו, אלא היא תהליך שחרור עצמי איטי ממאסר דיכאון הנטישה כדי לקבל הזדמנות לחשוף את הפוטנציאל.
זהו תהליך של התנסות באלמנטים הספונטניים הבלתי תגובתיים שניתן לחוותם במערכת יחסים עם אחרים.
העבודה דרך דיכאון הנטישה היא תהליך מורכב, ממושך וקונפליקטואלי שיכול להיות חוויה מכאיבה מאוד מבחינת מה שהמטופל נזכר בו ומה היה חייב להרגיש.
זה מעורב באבל ועצב עמוק על אובדן האשליה שהייתה למטופל תמיכה מספקת לצמיחת העצמי האמיתי.
כמו כן, זהו אבל על אובדן זהות, העצמי הכוזב, שהאדם בנה והתמקח עמה רוב חייו.
הפריקה מהעצמי הכוזב דורשת ויתור על דרך הקיום היחידה שהמטופל ידע לגבי האינטראקציות עם אחרים, אינטראקציות שהיו טובות יותר מחוויה של עצמי חסר ארגון ובלתי יציב, לא משנה כמה כוזבת, הגנתית והרסנית זהות כזאת יכולה להיות.
לפי קליין, הפריקה מהעצמי הכוזב, מאפשרת לעצמי האמיתי המוחלש את ההזדמנות להמיר את הפוטנציאל ואפשרויותיו לממשות.
תהליך ה"עבודה שלמה" (working through) מביא עמו תגמולים מיוחדים שהאלמנט החשוב בהם לעצמי המודע החדש הוא צמיחת ההבנה/הגשמה על ידי האדם שיש לו צורך פנימי יסודי להיות קשור/להשתייך שניתן להביעו במגוון דרכים.
רק מטופל החי עם ההפרעה, מציע קליין, שעבד על דיכאון הנטישה...לבסוף יאמין שהיכולת להתקשר/להשתייך והכמיהה להתקשר/להשתייך נארגים לתוך מבנה קיומם, שהם באמת חלק ממי שהם ומה שהם מכילים כבני אדם.
זהו אותו רגש שלבסוף מאפשר לאדם החי עם ההפרעה להרגיש את התחושה האינטימית ביותר של היות קשור עם האנושות בכלל, ועם אדם אחר בפרט.
לסכיזואיד, דרגה כזאת של ביטחון וודאות היא ההתגלות מעוררת נחת הרוח והסיפוק הגדולים ביותר, והופכת ליסוד המארגן באופן חדש ועמוק את חוויית העצמי.
אדם בן 18 ומעלה שנקבעו לו 40% נכות ומעלה על ידי המוסד לביטוח לאומי בגין הפרעה נפשית זכאי לקבל שירותי סל שיקום, ראה ערך מורחב להלן
הפרעת אישיות אנטיסוציאלית היא הפרעת אישיות, שמאופיינת בדפוסי התנהגות מתמשכים של מחסור באמפתיה, אימפולסיביות, הפרת נורמות חברתיות, והתנהגות תוקפנית.
ההפרעה מסווגת ומאובחנת לפי איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי (DSM), באשכול ב' של הפרעות האישיות, ונמצאת גם במסמך סיווג המחלות הבינלאומי (ICD), בשם הפרעת אישיות דיסוציאלית (Dissocial Personality Disorder).
אף על פי שבשני ספרי האבחון מצוין כי האבחנות כוללות את מה שמכונה פסיכופתיה או סוציופתיה, לטענת חלק מהחוקרים למרות הדמיון קיים גם שוני.
הפרעת אישיות אנטיסוציאלית מאופיינת בדפוס התנהגותי של הפרה או התעלמות מתמשכת מנורמות חברתיות, מוסריות, זכויות ורגשות של אחרים.
על פי רוב, אנשים הלוקים בהפרעת אישיות זו לא יחוו נקיפות מצפון כאשר הם מנצלים אחרים לצורכיהם האישיים או להנאתם האישית.
לעיתים קרובות, הם יתמרנו אחרים באמצעות ניהול הרושם, או באמצעות הפחדה ואלימות.
הם עשויים להפגין יהירות, היעדר חרטה, להחזיק בעמדות שליליות, ולהפגין זלזול כלפי האנשים שבהם פגעו.
מאפיין מרכזי של ההפרעה הוא חוסר אחריות.
הלוקים בהפרעה עשויים לנהל אורח חיים נצלני, עברייני או טפילי, להתקשות לשמור על מקום עבודה יציב, ולהתכחש למחויבויות החברתיות והכלכליות שלהם.
לעיתים קרובות ינהגו באימפולסיביות ובפזיזות, מבלי לשקול את תוצאות מעשיהם או בהתעלם מהשלכות המעשים.
הם עלולים לסכן תכופות את עצמם ואת הסובבים אותם באמצעות נהיגה פזיזה, שימוש ציבורי בסמים, משחק בנשק, ועוד.
לעיתים קרובות התנהגותם תוקפנית, עוינת וגסת רוח.
מזגם מהיר חמה, ותגובתם לפרובוקציה או לתסכול עלולה להיות אלימה.
אנשים עם הפרעת אישיות זו נוטים להשתמש לרעה בסמים או באלכוהול, והפרעות התמכרות שונות הן שכיחות מאוד בקרב אוכלוסייה זו.
על פי מחקר אחד 90% מהלוקים בהפרעה זאת סובלים מהפרעת התמכרות.
התנהגויות אלה מובילות אנשים עם הפרעת אישיות זו לקונפליקט תכוף עם החוק, ולאנשים רבים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית יש היסטוריה נרחבת של התנהגות אנטי-חברתית ועבירות פליליות עוד מתקופת ההתבגרות.
בעיות חמורות ביחסים בין-אישיים נראות לעיתים קרובות אצל אנשים עם ההפרעה.
יחסיהם הבין-אישיים מתפתחים עם מניעים של מניפולציה, ניצול או התעללות באחרים.
בעוד שלרוב אין להם בעיות ביצירת מערכות יחסים, הם עשויים להיתקל בקשיים בשמירה עליהן.
יחסיהם עם בני משפחה וקרובי משפחה הם לעיתים קרובות מתוחים בשל התנהגותם והבעיות התכופות שהתנהגותם גורמת.
כתוצאה מהחסכים ומחוסר היכולת לתחזק מערכות יחסים בריאות אנשים הסובלים מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית עלולים למצוא את עצמם במצבים כמו גירושים, אבטלה, חוסר בית, ואפילו במצבים מסכני חיים.
הסובלים מההפרעה חשדנים מטבעם ומתקשים ליצור מערכות יחסים משמעותיות, שכן אמון באחר עלול להעמיד אותם בעמדת חולשה, ובסכנת פגיעה או ניצול.
הם סובלים מעיוות פרנואידי של המציאות, נוטים לפרש אותה כעוינת, ונוהגים לייחס כוונות זדון לזולת גם כאשר הוא פועל בתום לב.
תכונה זו קרויה הטיית ייחוס כוונות זדון (Hostile attribution bias).
מחקר של דוג' ועמיתיו, שנערך בקרב עבריינים צעירים בכלא שמור במיוחד, אישש כי קיים מתאם חיובי בין הטיה זו לבין הנטייה להגיב בתוקפנות לפרובוקציות, ולהיקף העבר הפלילי של הנבדקים.
ההתנהגות העוינת מגדילה את הסיכוי לתגובה עוינת מהסביבה, וכך נוצר מעגל קסמים שלילי המחריף את עוצמת העימות.
מרטנז (2004) זיהה, כי במסגרת טיפולית היעדר האמון בקשר תורם לפסימיזם טיפולי, ולתוצאות טיפוליות שליליות.
סף תסכול נמוך או "נהנתנות קצרת טווח", הוא מושג המשמש לתיאור חוסר היכולת לסבול רגשות לא נעימים או מצבים מלחיצים.
האדם חש כי המציאות צריכה להתאים את עצמה לרצונותיו, ושכל תסכול חייב להיפתר במהירות ובקלות.
במידה ולא מתרחש הדבר, מופיעה מצוקה רגשית.
באופן פרדוקסלי, הנטייה להימנעות מאירועים מתסכלים מובילה לתסכול מוגבר וללחץ נפשי גדול יותר.
אי לכך, רבים מהסובלים מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית מעדיפים סיפוקים מיידיים על פני תגמולים ארוכי-טווח.
הם אינם מקדישים מחשבה רבה לעתיד לבוא, פועלים בלהט הרגע, נמנעים מלהתמודד עם רגשותיהם הפנימיים המורכבים, ומתרכזים בשליטה חיצונית בסביבה.
המושג לקוח מתוך גישת הטיפול רציונלי-אמוטיבי והיא תכונה המאופיינת בתובענות כלפי הזולת (demandingenss) ודרשנות.
אמפתיה מזוהה כתהליך מרכזי בתקשורת בין-אישית אשר חיונית להתפתחותה של התנהגות פרו חברתית.
בקרב הסובלים מההפרעה, חוסר אמפתיה בא לידי ביטוי בעיסוק עצמי מוגזם, תוך הפגנת אדישות, ציניות ואנוכיות כלפי הזולת, לעג כלפי הנפגע וכן כלפי אוכלוסיות חלשות ומוגבלות.
אדם עם אישיות אנטיסוציאלית עשוי להציג את עצמו כ"זאב בודד" מתוך בחירה ויתייחס לרגשות כאות לחולשה.
כאב וסבל של אחרים יחוו אצלו כמשהו מרוחק ומנותק מעצמו.
בספר האבחנות של איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי, ה-DSM, מוגדרת הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, כדלקמן:
דפוס נרחב של התנהגות של התעלמות ופגיעה בזכויותיהם של אחרים המתרחש מגיל חמש-עשרה וכולל לפחות שלושה מהמאפיינים הבאים:
כישלון בהיענות לנורמות התנהגות מקובלות בהשוואה לנורמות המתייחסות לשמירה על החוק; ביצוע תכוף של מעשים שיכולים להוות עילה למעצר.
הונאה: שקרים רבים, זהויות בדויות, רמייה לשם הנאה ורווח אישי.
אימפולסיביות או קושי בתכנון מראש.
עצבנות ותוקפנות, על ידי אלימות פיזית או תקיפות רבות.
התעלמות פזיזה מביטחונו האישי ומביטחונם של אחרים.
חוסר אחריות עקבי, כפי שעולה מכישלון לקיים התנהגות עקבית בעבודה, או לעמוד בהתחייבויות כספיות.
מחסור בחרטה, או אדישות לפגיעה או גנבה מאחרים.
על האדם להיות בן 18 לפחות בעת קבלת האבחנה.
יש עדויות לקיום הפרעת התנהגות לפני גיל 15.
היארעות של התנהגות אנטיסוציאלית אינה מתרחשת במהלך סכיזופרניה, או הפרעה דו-קוטבית.
מכיוון שהקריטריונים הנוכחיים של הפרעת האישיות האנטיסוציאלית מדגישים דפוסי התנהגות על פני תכונות אישיותיות, עלה חשש שיינתנו אבחונים שגויים בעקבות התנהגות עבריינית "רגילה".
אי לכך, המודל החלופי לאבחון הפרעות אישיות של DSM-5 שם דגש על תכונות יציבות, כגון אגוצנטריות, מחסור באמפתיה, הכוונה עצמית, מניפולטיביות ואימפולסיביות.
גישה זאת נקראת הגישה הממדית לאבחון הפרעות אישיות.
בפסיכולוגיה אישיותית "ממד" מתייחס לרצף שבו יכולות להיות לאדם רמות שונות של המאפיין, בניגוד לתפיסה הדיכטומית והקטגורית (יש או אין את המאפיין).
לפי המודל הממדי, הפרעות אישיות מסווגות לפי אלו מאפיינים נמצאים באיזו רמה.
הגישה הממדית כלולה ב-DSM-5 תחת סעיף III והיא מתוארת כ-"Emerging Measures and Models" או המודל החלופי להפרעות אישיות.
קבוצת העבודה של DSM החליטה לשמור על המודל הישן והדיכטומי.
בכל זאת, המודל החלופי להפרעות האישיות נשאר על-מנת לעודד מחקר נוסף כיצד ניתן ליישם אותן בפרקטיקה הקלינית וייתכן מאוד כי בעתיד הוא יחליף את המודל הנוכחי, או יהיה שילוב בין השניים.
המאפיינים המהותיים של הפרעת האישיות האנטיסוציאלית על פי המודל החלופי הם ליקויים בתפקוד האישי (תחושת העצמי והבין-אישי) והנוכחות של תכונות אישיות פתולוגיות.
אבחנה של הפרעת אישיות זו מתבצעת לפי הקריטריונים הבאים:
זהות: אגוצנטריות, הערכה עצמית הנגזרת מרווח אישי, כוח אישי, או הנאה.
הכוונה עצמית: הגדרת מטרות המבוססת על סיפוק אישי; היעדר סטנדרטים פרו-חברתיים פנימיים שמתלווים לכישלון להיענות להתנהגות אתית, חוקית או נורמטיבית מבחינה תרבותית.
אמפתיה: חוסר אכפתיות או התעלמות מרגשות, צרכים או סבל של אחרים; מחסור בחרטה כלפי קורבנות.
אינטימיות: אי-יכולת לקיים יחסים אינטימיים הדדיים, שכן ניצול הוא מרכיב מרכזי ביחסיהם האישיים, לרבות באמצעות הונאה וכפייה; שימוש בדומיננטיות או הפחדה על מנת לשלוט באחרים.
מניפולטיביות: שימוש תכוף בתחבולה כדי להשפיע או לשלוט באחרים; שימוש בפיתוי, קסם אישי, לשון חלקלקה או חנופה של האדם על מנת להשיג את מטרותיו.
חוסר אמינות והונאה: מצג שווא של העצמי; האדם מציג את עצמו בצורה מסולפת.
קשיחות: חוסר דאגה לרגשות או לבעיות של אחרים; מחסור באשמה או חרטה על ההשפעות השליליות או הפוגעניות של האדם על אחרים; מרבה לתת ביטוי לתוקפנות וסאדיזם.
עוינות: רגשות כעס מתמשכים או תכופים; כעס או עצבנות בתגובה למעשים מינוריים ולעלבונות; תגובתיות אכזרית, זדונית או נקמנית.
חוסר אחריות: התעלמות – וכישלון לקיים מחויבות או התחייבויות פיננסיות; חוסר כבוד להסכמים והבטחות וכישלון להשלים אותם.
אימפולסיביות: פועלים על בסיס רגעי (בלהט הרגע) ללא תוכנית או שיקול תוצאות מעשיהם; כישלון לבנות ולעקוב אחר תוכניות לחיים.
נטילת סיכונים: מעורבות בפעילויות מסוכנות העלולות לגרום לפגיעה עצמית, וללא התחשבות בהשלכות; נטייה לשעמום והתחלת פעילויות חסרות מחשבה כדי להפיג את השעמום; חוסר דאגה לגבי יכולות אישיות, הכחשה ושלילת הסכנה האישית בה האדם מצוי.
הליקויים בתפקוד האישיות וביטוי התכונות הוא יציב יחסית לאורך זמן ועקבי על פני הקשרים רבים.
הליקויים בתפקוד האישיות וביטוי התכונות אינם חלק משלב התפתחותי או הסביבה החברתית של האדם.
הליקויים בתפקוד האישיות והביטוי של תכונות האישיות אינם נובעים מהשפעות פיזיולוגיות של חומר (למשל, שימוש בחומרים פסיכו-אקטיביים, תרופות) או מצב רפואי (למשל, פגיעת ראש חמורה).
האבחנה כאמור שכיחה מעט יותר באזורי עוני, שכונות מצוקה וכדומה, אולם יש להבחין בין אנשים שמבטאים התנהגות אנטי-חברתית כתוצאה מכך שגדלו בסביבת מצוקה, ולכן מקור ההתנהגות הזה אצלם הוא נרכש, לבין אנשים שאצלם התנהגות זו היא תוצר של הפרעת אישיות אנטי סוציאלית.
לכן בעת איבחון של ההפרעה חשוב לקחת בחשבון את ההיסטוריה של האדם, הסביבה בה גדל וכדומה.
מחקר גדול של סוואנסון ואח' (1994) שנערך על הקהילה הראה כי 90.4% מהמאובחנים עם ההפרעה סובלים מהפרעה נפשית נוספת, כאשר שימוש לרעה בסמים היא אחת האבחנות השכיחות ביותר בקרב אוכלוסייה זאת.
כ-50% יסבלו מהפרעות חרדה, וכרבע יסבלו מדיכאון קליני.
הפרעות נוספות המתרחשות לעיתים קרובות עם ההפרעה הם הפרעת שליטה בדחפים, הפרעת סומטיזציה, הפרעת קשב, ריכוז והיפראקטיביות, הפרעה דו-קוטבית, הפרעת אישיות גבולית, הפרעת אישיות היסטריונית, והפרעת אישיות נרקיסיסטית.
הקשר בין שימוש לרעה בסמים לבין התנהגות אלימה הוא משמעותי ביותר.
מחקר אפידמיולוגי מקיף, הראה כי כאשר יש אבחון של שימוש לרעה בסמים, יש קשר חזק יותר לאלימות יותר מאשר כאשר יש הפרעות נפשיות.
מחקרים רבים מדווחים כי בין 80% עד 85% מהאנשים הסובלים מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית עומדים גם בקריטריונים לאבחנה זאת.
עם זאת, אין הדבר מעיד בהכרח על קשר סיבתי, אלא על חסכים הנובעים מההפרעה, כפי שצוין לעיל.
מחקר חדש שנערך על קהילות טיפול כפריות כפרי מצא כי 71% מהאנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית השתמשו לרעה באלכוהול, ו-62% מהם גם השתמשו לרעה בחומרים פסיכו-אקטיביים שונים.
יותר מחצי השתמשו לרעה בקנאביס, וכמעט שליש השתמשו לרעה באמפטמינים.
מחקר שבדק שתיינות אפיזודית (Episodic) בקרב סטודנטים לתואר ראשון במכללה מצא כי להפרעת אישיות אנטיסוציאלית יש מתאם משמעותי עם שתייה אפיזודית כבדה.
מחקר נוסף מצא כי משתתפים עם מחלת נפש חמורה, ותחלואה נלווית של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית היו בסיכון גבוה יותר להתאבדות, ולהשתמש ברעה בסמים בתדירות גבוהה יותר, בעיקר אמפטמינים וסמים נרקוטיים.
אנשים עם הפרעת אישיות זאת עשויים גם לעשות שימוש לרעה בתרופות, או שימוש בחומרים אחרים כגון דבק או גז מזגנים.
ברור כי שימוש לרעה מערים קשיים נוספים על הטיפול באנשים הסובלים מההפרעה, ויגביר את הקושי התפקודי שלהם בתחומי הבריאות, התעסוקה, הפנאי, והיחסים הבין-אישיים.
עוד נמצא כי בשילוב עם אלכוהוליזם, לאנשים עם הפרעה זאת יש ליקויים משמעותיים בתפקוד של האונה המצחית בבדיקות נוירופסיכולוגיות, וגדולים יותר מאלו שבדרך כלל קשורים למצבים השונים.
חוקרים משערים כי התנהגות אנטי-חברתית מסוימת מתפתחת כאמצעי להתמודדות עם חרדה בקרב אנשים ללא משאבים רגשיים מתאימים לפתור בעיות ולהתמודד עם תסכולים בדרכים יעילות.
כמו כן, ייתכן כי גורם משותף, שיכול להיות סביבתי או גנטי, עומד בבסיס הקשר בין הפרעות חרדה להפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
הסבר אפשרי נוסף הוא שחרדה מתפתחת בעקבות השלכות ההתנהגות והקושי הכלכלי, החברתי והמשפטי אותה היא לעיתים גוררת.
מסקר לאומי של תחלואה נלווית שנערך ב-48 מדינות בארצות הברית, עולה כי יותר מחצי (53.3%) מהנבדקים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית סבלו גם מהפרעות חרדה שונות.
נוסף על כך, אנשים שסבלו גם מהפרעת האישיות וגם מהפרעת חרדה היו בסיכון מוגבר לסבול מדיכאון חמור, שימוש לרעה בסמים, ואובדנות, בהשוואה לאלו עם ASPD בלבד.
באופן דומה, בשתי מדגמים קהילתיים גדולים, אחד מארצות הברית ואחד מקנדה, נמצא כי 47% מהמבוגרים שסבלו מ-ASPD, או היו בעלי היסטוריה של הפרעת התנהגות, סבלו מהפרעת חרדה.
הקשר בין הפרעת אישיות אנטיסוציאלית לחרדה נותר משמעותי גם לאחר שליטה על משתנים שונים כמו מאפיינים סוציו דמוגרפיים, דיכאון, ושימוש לרעה בסמים.
עבריין עם אישיות אנטיסוציאלית מתנהג באופן חסר התחשבות ואמפתיה, ומופעל על ידי דחפים הדורשים פורקן מיידי.
הוא מאופיין בהתפרצויות זעם ואלימות, באדישות ובחוסר אחריות.
קיימת בו נטייה להאשים את הסביבה, והוא בדרך כלל אינו סובל מרגשות אשמה.
עבריין כזה מעלה את הביטחון העצמי שלו באמצעות העבריינות, מקבל תחושה של כוח ויכולת התמודדות, ונותן ביטוי לדחפיו ולהתנהגותו האנטי-חברתית שמשמשים עבורו מנגנון הגנה שמספקת לו צרכים פסיכולוגיים ומשמשת עבורו דרך לעקיפת החרדה.
על פי אנדרוז ובונטה (2010), הגורמים שקשורים במובהק למועדות (רצידיביזם) הם אישיות אנטיסוציאלית ועבר פלילי.
באופן כללי, אסירים עם הפרעת אישיות הם בעלי סיכון גבוה פי 26% לרצידיביזם, בהשוואה לעבריינים ללא הפרעת אישיות.
מחקר אחד מצא כי עבריינים הסובלים מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית הם בעלי סיכוי גבוה של כמעט פי 5 לרצידיביזם, ופי 4 לרצידיביזם אלים, בהשוואה לעבריינים ללא הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
את שיעור הרצידיביזם הגבוה אפשר להסביר באופן חלקי על ידי הקריטריונים של ההפרעה: עבריינים שעומדים בקריטריונים לאבחנה לרוב יהיו בעלי בעיות התנהגותיות שצפויות להמשיך ואף להחמיר לאחר שחרורם ממאסר בהיעדר טיפול מתאים.
התיאוריה הפסיכודינמית מציעה כי המאסר מהווה המשך לקשרים של האסיר עם הוריו, וכך מנהל בית הסוהר וסגל הביטחון ממשיכים את יחסיו עם הוריו ואת הצורך שלו להילחם בסמכות.
האסיר האנטי-סוציאלי משיג סיפוק וזהות אנטי-סוציאלית על ידי שימור הדמויות הסמכותיות ועל ידי המשך ההתמרדות נגדן.
בית הסוהר מהווה סביבה שמכילה את המרדנות שלו באמצעות סמכות ונורמות חברתיות, שהן הסגל והן האסירים מצפים להן.
המאסר גם עשוי לספק פונקציות אימהיות רבות שהיו חסרות לאסיר בילדותו.
ארוחות קבועות, לוח פעילויות, והתייחסות רפואית.
הופר (1988) מתייחס לאספקטים בסביבת המאסר כבעלי ממד פסיכולוגי, שמושך חלק מהאסירים חזרה אל הכלא, ובאופן יוצא דופן מחזק המאסר מנגוני הגנה לא מודעים והפרעות אישיות.
אחת ההבחנות המקובלות במחקר ובפרקטיקה הנוגעות לעוברי חוק אלימים היא הבחנה בין שתי תתי-קבוצות של התנהגות אלימה: אלימות פרו-אקטיבית ואלימות תגובתית.
אלימות פרו-אקטיבית מזוהה עם אפקט נמוך ועם היעדר ביטוי רגשי במהלך הוצאתה לפועל, והיא מכוונת מטרה, בין שמדובר במטרה אישית (למשל, לקבל כסף) או חברתית (למשל, ביסוס מעמד חברתי).
ניתן לאפיין את האלימות של הסובלים מההפרעה כתגובתית בעיקרה.
הם לא יהססו לתקוף את בני משפחתם או את חבריהם בעקבות תסכול או פרובוקציה, ואף מדובר בתגובות שכיחות למדי.
אלימות תגובתית היא אלימות הנקשרת להפרעת אישיות אנטיסוציאלית לעיתים קרובות והיא מבוססת על עוררות רגשית עזה ואימפולסיבית, כתגובה מיידית לאירועים שהפרט תופס כניסיון התגרות ופרובוקציה או כאיום ממשי על הנפש – ומתקשה להכיל את התסכול שהם מעוררים בו.
המושג אלימות תגובתית עומד בזיקה לתאוריית תסכול-אגרסיה שבבסיסה הטענה כי התנהגות אלימה ואגרסיבית היא תוצר של תנאים מקדימים, כגון תסכול או פרובוקציה ממשית או מדומיינת שהאדם חווה.
מסיבה זאת עוברי חוק הנוקטים באלימות זאת מכונים "תוקפניים", "בעלי דם חם", ו"אימפולסיביים".
עם המקורות ההתפתחותיים של אלימות זאת נמנים אקלים משפחתי קר, הנעדר יחס אמפתי וקשר תומך.
ספרות המחקר מסבירה את הנטייה לאלימות תגובתית בעיוותי תפיסה, הטיית ייחוס כוונות זדון, וויסות רגשי נמוך.
מלבד אלו, אלימות תגובתית קשורה גם לדיכאון קליני, חרדה, נטייה לאובדנות, והיא מזוהה מאוד עם מאפייני ההפרעה השונים.
על-פי DSM-5, סובלים מן ההפרעה כ-3% מן הגברים וכ-1% מן הנשים באוכלוסייה הכללית.
ההפרעה שכיחה מאוד במסגרות פורנזיות, כגון בתי סוהר.
סקירה ספרותית משנת 2002 ציינה כי שכיחות ההפרעה בבתי סוהר היא 47% בקרב גברים, ו-21% בקרב נשים.
כמו כן, ההפרעה שכיחה יותר בקהילות טיפוליות לנפגעי התמכרות לסמים או אלכוהול מאשר היא באוכלוסייה הכללית, נתון נוסף המצביע על קשר בין שימוש בחומרים לבין הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
באוכלוסיית הכלא בבריטניה שכיחות ההפרעה היא 63% בקרב גברים, 49% בקרב גברים במעצר, ו-31% בקרב נשים.
על פי פרופסור רוברט ד' הייר בבתי סוהר נצפתה היארעות של 75%.
בניגוד בולט לכך, שכיחות הפסיכופתיה בקרב אסירים בבריטניה היא רק 4.5% כאשר משתמשים בסף אבחון של 30 נקודות ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, ו-13% כאשר משתמשים בסף אבחון של 25 נקודות.
ההפרעה שכיחה יותר באזורים עירוניים עניים, ובתוך אזורים אלה – בקרב אנשים שאין להם בסיס מגורים יציב.
ההפרעה מתבטאת לפני גיל 15. ההפרעה שכיחה פי 5 בקרובי משפחה של אנשים הסובלים ממנה, ביחס לאוכלוסייה הכללית.
במחקר עוקבה ישראלי שנערך על האוכלוסייה הכללית נמצא כי שכיחות ההפרעה היא 0.7%.
ההפרעה הייתה שכיחה יותר בקרב גברים ממוצא ספרדי, ובקרב אנשים עם רמת השכלה נמוכה.
תוצאות מגוף מחקר שהולך וגדל מצביעות על כך שאינטראקציה מורכבת בין גורמים ביולוגיים (גנטיים, פיזיולוגיים, נוירוביולוגיים) לבין גורמים סביבתיים תורמים להתפתחות ההפרעה.
בשנים האחרונות מספר מחקרים קידמו את הידע בתחום זה.
ניתוח-על נרחב קבע כי התורשתיות של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית היא בין 40%–50%.
כלומר שגורמים תורשתיים מסבירים בערך מחצית מהשונות באבחנה של הפרעת אישיות אנטי-חברתית, ואילו השפעות סביבתיות-משותפות והשפעות סביבתיות לא-משותפות אחראיים למחצית האחרת.
במחקר חדש גילו חוקרים מפינלנד אילו גנים מעורבים בהתפתחות של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
המחקר הצביע על כך שמי שנושא 4 מוטציות בכרומוזום מספר 6 הוא בעל סיכוי גבוה פי 1.5 לפתח הפרעת אישיות אנטי-חברתית מאשר מי שאינו נושא אותן.
SLC6A4 הוא חלבון טרנס-ממברני פרה-סינפטי האחראי על ספיגה חוזרת של סרוטונין מהסינפסה.
מחקרים שנערכו על אוכלוסיית האסירים הראו כי הגרסה הקצרה קשורה להתנהגות אנטי-חברתית ואימפולסיבית.
עם זאת, מחקרים בנושא פסיכופתיה מגלים כי הגרסה הארוכה, ה-"L", נקשרת לפריטים של גורם 1 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת, פריטים המתארים סגנון בין־אישי נועז, ומאפיינים רגשיים של פסיכופתיה כגון אגואיזם קשוח, היעדר חרדה, גרנדיוזיות, ומניפולטיביות.
כאמור גנטיקה עשויה להשפיע על מחצית מההפרעה, אך זה עדיין משאיר חלק גדול הנובע מהשפעות סביבתיות.
במקרים רבים קשה לאמוד את השפעת הגנים מול השפעת הסביבה, משום שהשניים מעורבבים זה בזה.
אם אחד ההורים או שניהם הם אנטי-חברתיים, סביר להניח שגורמי סיכון גנטיים להתנהגות אנטי-חברתית יעברו לילד בתורשה.
בגלל זה, קשה לקבוע עד כמה השפעות סביבתיות הקשורות להורה אנטי-חברתי משפיעות על הפרט.
ילד או ילדה עם הורה אנטי-חברתי עלול להיות בעל סיכוי גבוה יותר לחוות התעללות, או להיות עד לאלימות בבית.
נתונים מסקירה אפידמיולוגית מצביעים על כך שעדות של ילדים לאלימות במשפחה מגבירה את הסיכון שלהם לביצוע אלימות כלפי בני זוג אינטימיים עתידיים.
יש לציין כי הסקירה מצביעה על גורם סיכון אפשרי, ולא מעידה על הכלל.
הורים אנטי-חברתיים עשויים גם לנקוט באסטרטגיות ניהול פוגעניות (למשל, משמעת חריפה וחסרת עקביות, פיקוח ירוד על הילד, היעדר חום כלפי הילד), ועשויים להתקשות בסיפוק משאבים הולמים לילד.
המושג 'הורות מחמירה' זוכה להתייחסות רבה בשל התרומה האפשרית שלו לפיתוח הפרעות מוחצנות אצל ילדים.
המושג מתייחס לתגובות רגשיות שליליות ולפעולות כוחניות וכופות שההורים מפנים כלפי ילדיהם.
המתאם בין סגנון הורות זה ובין התפתחותה של התנהגות אנטי-חברתית הוא אחד הגבוהים שנמצאו בספרות.
אחת הדרכים שבהן גורמים סביבתיים כגון התעללות בילדות עלולה להוביל להפרעת אישיות אנטי-חברתית בבגרות היא דרך השפעות ישירות של הסביבה על מערכות ביולוגיות.
הסביבה יכולה להשפיע על האופן בו הגנים מתבטאים (למשל, אם הגנים הם "מופעלים" או "מכובים") והיא יכולה לשנות את רמות ההורמונים והנוירוטרנסמיטרים, שבתורם משפיעים על תפקוד המוח.
לגורמים סביבתיים בחיים המוקדמים עשויה להיות השפעה מובהקת על מערכות ביולוגיות שונות.
מסקנה אחת בעניין זה נעשתה על ידי מחקר הדמיה מוחית שבדק כיצד התעללות רגשית, פיזית ומינית בילדות, השפיעה על מבנה המוח של עבריינים אלימים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
המחקר מצא כי נפח התלמוס היה מופחת אצל עבריינים אלימים שחוו התעללות בתקופת הילדות, בהשוואה לעבריינים אחרים וקבוצת בקרה.
מחברי המחקר משערים כי ליקוי זה עשוי להקשות על אנשים עם הפרעה זו לדכא זיכרונות פולשניים ומחשבות הקשורות להתעללות המוקדמת והניצול שעברו.
גורם נוסף שנבחן בהקשר של התפתחות הפרעת אישיות אנטי-חברתית הוא צפייה מוגזמת בטלוויזיה.
במחקר עוקבה בן 26 שנה עקבו אחר 1,037 אנשים צעירים שבילו זמן רב בצפייה בטלוויזיה במהלך הילדות והנעורים.
המחקר גילה כי הם היו, באופן משמעותי, בעלי סיכוי גבוה יותר לקבל אבחנה של הפרעת אישיות אנטי-חברתית, וסביר יותר שתהיה להם הרשעה פלילית בבגרותם.
מתאם זה נשאר משמעותי גם כאשר שלטו במשתני מחקר שונים כמו מגדר, מנת משכל, מעמד חברתי-כלכלי, התנהגות אנטי-חברתית קודמת, ובקרת הורים.
מחברי המחקר משערים מה הם המנגנונים שתורמים להתפתחות הפרעת אישיות אנטי-חברתית כתוצאה מצפייה ממושכת בטלוויזיה.
אפשרות אחת מבוססת על תאוריית הלמידה החברתית שנקראת "למידה באמצעות צפייה", לפיה התנהגויות הנראות בטלוויזיה מחוקות או מופנמות על ידי הילד.
בני נוער גם עשויים להראות רגישות מופחתת לאלימות או סבל של אחרים, או לפתח אמונות ועיוותי חשיבה על השימוש בתוקפנות ובאלימות כאמצעי לפתרון בעיות.
מנגנונים נוספים שעשויים להתפתח הם אינטראקציות חברתיות מופחתות עם בני גילם או עם ההורים, הישגים לימודיים נמוכים, וסיכון מוגבר לאבטלה.
במחקר נוסף נבדקו מרכיבים שונים של סביבת הילדות המוקדמת שהיו קשורים לתכונות של הפרעת אישיות אנטי-חברתית כמעט 20 שנה מאוחר יותר.
המחקר מצא כי רמת החום שהורים הפגינו כלפי הילד במהלך 18 החודשים הראשונים לחייהם, היו מנבא משמעותי להפרעת אישיות אנטי-חברתית בבגרות.
בין גורמי הסיכון היו סימנים של נסיגה אימהית, אינטראקציה שקטה עם הילד, כישלון להרגיע את התינוק, ושימוש בצעצועים במקום חום וחיבה.
שימוש בסמים: אבחנה של הפרעת אישיות אנטי סוציאלית תינתן רק אם מאפייני ההפרעה שתוארו לעיל היו קיימים אצל האדם לפני גיל 15. למרות ששימוש בסמים היא אבחנה שכיחה בקרב אוכלוסייה זאת, התנהגותם תימשך גם כאשר הם לא תחת ההשפעה.
סכיזופרניה והפרעה דו־קוטבית: התנהגות אנטי-חברתית המתרחשת בלעדית על רקע של סכיזופרניה או הפרעה דו-קוטבית לא תיחשב להפרעת אישיות אנטי-סוציאלית.
הפרעות אישיות אחרות: חלק ממאפייני הפרעה זו יכולים להיות דומים למאפיינים של הפרעות אישיות אחרות (למשל הפרעת אישיות נרקיסיסטית).
עם זאת הפרעת אישיות אנטי סוציאלית תתאפיין בתמונה קלינית שבמרכזה קושי של האדם המאובחן לנהוג לפי נורמות חברתיות מקובלות, חוסר אמינות, אימפולסיביות, חוסר אחריות ועוד כמפורט לעיל.
הפרעת אישיות נרקיסיסטית: אנטיסוציאליים ונרקיסיסטים חולקים נטיות לחלקלקות, שטחיות, ניצול, והיעדר אמפתיה.
אדם עם הפרעת אישיות נרקיסיסטית אינו בהכרח אימפולסיבי, אגרסיבי ורמאי.
התנהגות עבריינית שאינה קשורה להפרעת אישיות: חשוב להדגיש הבדל בין התנהגות עבריינית להתנהגות עברינית שמקורה בהפרעת האישיות.
האחרונה תתאפיין בדפוסי התנהגות לא גמישים הגורמים להפרעה או מצוקה סובייקטיבית.
כאמור, מבנה האישיות חופף מעט עם פסיכופתיה.
אף על פי שלחלק מהאנשים המאובחנים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית יש תכונות פסיכופתיות מסוימות, לרבים אחרים אין.
לעומת זאת, על פי רוברט הייר פסיכופתים שעוברים את רף הניקוד 30 ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת יעמדו בקלות בקריטריונים של הפרעת אישיות זאת.
הקריטריונים האבחוניים הנוכחיים עבור הפרעת אישיות אנטיסוציאלית מתמקדים בעיקר בהתנהגות הנבדק, בניגוד לקריטריונים של פסיכופתיה שמתמקדים במרכיבים רגשיים, בין־אישיים, ומרכיבים של אורח חיים בנוסף למרכיבים התנהגותיים.
מספר מחקרים בדקו אם פסיכופתיה היא באמת מבנה אישיות מובחן, או שמא התכונות שמתוארות ברשימת הפסיכופתיה המעודכנת של רוברט ד' הייר הם בסך הכל מאפיינים נלווים של ההתנהגות הבלתי מסתגלת של אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
למשל, מחקר אחד בחן מדגם של 691 עבריינים שעמדו בקריטריונים להפרעת אישיות אנטיסוציאלית; מחברי המחקר ביצעו ניתוח אשכולות שגילה כי ניתן להפריד את העבריינים במדגם לתת-קבוצות שמבוססות על הבדלים משמעותיים בתכונות האישיות שלהם שבדרך כלל ניתן למצוא בספרות המקצועית על פסיכופתיה (למשל, היעדר חרדה, עכבות חלשות, דומיננטיות).
פוית'רס ועמיתיו זיהו ארבעה תת-סוגים של ASPD (פסיכופתיה ראשונית, שניונית, פסיכופתיה "מפוחדת", כמו גם נבדקים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית שאינם פסיכופתים) בתוך המדגם.
ארבעת התת-סוגים שזוהו בתוך המדגם מעידים על כך שהפרעת אישיות אנטיסוציאלית היא הפרעה הטרוגנית.
המחקר של פוית'רס שוכפל מספר פעמים.
למשל, מחקר שהתמקד במדגם של מטופלים שהיו בטיפול גמילה מסמים בהוראת צו של בית המשפט מצא מתאמים המעידים על הבדלים באטיולוגיה של שימוש בסמים בין ארבע הקבוצות השונות.
באופן ספציפי, המחקר הראה כי עבור שתי הקבוצות שאינן פסיכופתיות (נבדקים עם ASPD אך ללא פסיכופתיה, נבדקים ללא ASPD) שימוש בסמים היה מתואם באופן משמעותי עם טמפרמנט רגשי שלילי ואימפולסיביות, בעוד שבשְלוש הקבוצות האחרות רק אימפולסיביות הייתה מתואמת עם התחלת השימוש בסמים.
מחקר נוסף הצליח לשכפל את התוצאות וגם והצביע על כך שמטופלים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית היו בעלי סיכון נמוך יותר לעבור על החוק או לבצע עבירה אלימה בזמן שהותם בבית סוהר בניגוד לנבדקים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית ופסיכופתיה, שרמת הסיכון שלהם נשארה גבוהה גם במהלך שהותם בבית הסוהר.
מחקר נוסף מצא כי מה שמבדיל בין פסיכופתיה לבין הפרעת אישיות אנטי סוציאלית היה תכונה של נועזות, כלומר, רמות פחד נמוכות והיכולת להישאר ממוקד.
למשל, מחקר אחד שנעשה על מדגם של נשים עם פסיכופתיה מצא כי פסיכופתיה הייתה קשורה לסגנון למידה סלקטיבי מכוון קשב לערך הכללי של המטרה, וכי הייתה להם העדפה לסנן מידע שולי שאינו קשור למטרה שלהם, כולל מידע הקשור לסכנה.
אלו עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית בלבד, לעומת זאת, לא הראו התנהגות מסוג זה, והיו ראיות רבות להסחות דעת שהיו קשורות לפחד.
כלומר, פסיכופתים הקדישו תשומת לב כה רבה להשגת תגמולים שהם התעלמו מאותות שהזהירו אותם מפני סכנה.
מחקר נוסף הראה כי עבריינים שמאובחנים עם פסיכופתיה מראים תגובה הגנתית מופחתת להתפרצויות רעש חזקות המתרחשות במהלך צפייה בתמונות, או בין תמונות; בניגוד אליהם, עבריינים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית לא הראו תגובה שונה מזאת של אנשים ללא כל הפרעה.
יתר על כן, התוצאות הראו כי לליקויים אלה היו מתאמים מובהקים עם המאפיינים הבין־אישיים והרגשיים של פסיכופתיה.
ממצא זה מדגיש את החשיבות של המאפיינים הרגשיים והבין־אישיים בהבחנה בין פסיכופתיה והפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
החומר האפור של נבדקים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית בלבד נראה דומה לזה של אנשים ללא כל הפרעה.
מחקר זה מצביע על הבדלים נוספים בין ההפרעות ומעיד כי יש להפרעות אטיולוגיה שונה.
הפרעת אישיות אנטיסוציאלית מטופלת לעיתים נדירות, משום שאנשים עם הפרעה זו אינם נוטים לבקש עזרה.
(הם אינם רואים בעיה במצב בו הם נמצאים, מצב שמנקודת ראותם הסובייקטיבית לא גורם להם סבל).
לרוב, אנשים אלו מופנים לטיפול על ידי בני משפחה או גורמי חוק בגלל תחלואות נלוות (כגון דיכאון מג'ורי או התמכרויות), התנהגות עבריינית או איומים אובדניים.
אנשים אלו עשויים להתנגד לטיפול, אך כאשר הוא ניתן (למשל כדרך להתמודד עם תחלואה נלווית שונה), הוא יכול להיות יעיל.
כאשר ההפרעה מטופלת, ההמלצה המקובלת היא טיפול פסיכותרפיסטי.
לעיתים משולב או מתקיים בנפרד טיפול קוגניטיבי התנהגותי.
טיפולים אלו מתמקדים בהתמודדות עם השלכות ההפרעה ושליטה בהתנהגויות מסוכנות.
מספר מחקרים הראו כי טיפול במרפאות חוץ צפוי להיות בעלי סיכויי הצלחה נמוכים, אך מטא-אנליזה משנת 2002, "פסיכופתיה ופסימיזם טיפולי: אגדות קליניות או מציאות קלינית?" שבחנה 42 מחקרים שונים קבעה כי הדיווחים בהם אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית או פסיכופתיה אינם מושפעים כלל מטיפול עשויים להיות מעט מוגזמים.
במטה-אנליזה שלו מצא סלקין כי שיטות טיפול קוגניטיביות-התנהגותיות היו בעלי אחוזי ההצלחה הגבוהים ביותר (62%), יחד עם טיפול פסיכואנליטי (59% אחוזי הצלחה), בהשוואה לשיעור הצלחה של 20% בקבוצת הביקורת.
ההתערבויות היו חלק מתוכניות טיפול מובנות והיעדים הספציפיים היו רכישת מיומנויות למידה, יחד עם זיהוי של רגשות ומניעה של התנהגויות סיכון.
עם זאת, יש לציין כי הסטטיסטיקה הזאת הייתה מבוססת על 5 מחקרים, כמו גם על הדיווח העצמי של המטפלים.
גישה טיפולית אחת שהתפתחה בשנים האחרונות היא טיפול מבוסס מנטליזציה.
צורה זאת של טיפול פותחה במקור עבור אנשים עם הפרעת אישיות גבולית אך ראיות ראשוניות מצביעות על כך שטיפול זה עשוי להיות יעיל בהפחתת ההתנהגות התוקפנית של אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית בלי או עם רמה בינונית של תכונות פסיכופתיות.
טיפולי CBT שנערכו על מטופלים בקהילה הראו שיפור קטן אך לא משמעותי בתפקוד החברתי, באלימות הפיזית, ובאלימות מילולית של מטופלים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, אך לא נראה שיפור ברמת הכעס של המטופלים.
סכמה תרפיה היא גישה טיפולית אינטגרטיבית, המרחיבה את הגישה הקוגניטיבית – התנהגותית כדי לתת מענה למטופלים הסובלים מהפרעות אישיות קשות.
בהקשר של עבירות אלימות, בשנים האחרונות עולות ראיות ראשוניות על יתרונות הגישה והאפקטיביות שלה בהתערבות בקרב מטופלים פורנזיים, ובמיוחד בעבודה עם מטופלים הסובלים מהפרעה זאת ומהפרעת פסיכופתיה חמורה.
תוכניות הטיפול המבוססות על טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נשענות על ההנחה הנגזרת מתאוריית הלמידה החברתית, שהתנהגות אנטי-סוציאלית נרכשת באמצעות למידה וחיקוי, ומחוזקת במערכת של אמונות, תפיסות, וערכים.
לפי תפיסה לפיה יש להבחין בין אנשים החיים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית, ובין צעירים שגדלו וחיו בעזובה חברתית, עוני, מצוקה כלכלית וחברתית וקיבלו דוגמה לא טובה בנערותם.
עבור האחרונים, טיפול פסיכותרפי תמיכתי, בעיקר טיפול קבוצתי עשוי לעזור.
לפי תפיסה זו יחסי אמון בין המטפל למטופל, שיכנוע המטופל בכוונה הטובה של המטפל ובנייה של מסגרת טיפולית אמפתית הולמת ואוהדת יכולים להביא לשינוי חיובי.
לעומת הקבוצה הזו, אנשים עם אבחנה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית יתקשו מאוד להצליח בטיפול מפני שהמוטיבציה שלהם לשינוי תהיה במקרים רבים נמוכה מאוד ותגיע כמעט תמיד ממקור ראשוני חיצוני לאדם.
אדם עם הפרעת אישיות זו יכול להסכים לקבל טיפול כדי לרצות את הוריו למשל.
עדיין, המוטיבציה לשינוי תהיה במקרים רבים אינסטרומנטלית, כלומר, מכוונת להשגת יעד כל שהוא.
לפי תפיסה זו מאפייני הפרעת האישיות עמידים לטיפול והסיכוי להצליח לשנותם בפסיכותרפיה קטן מאוד.
עם זאת, גם כאשר המוטיבציה של המטופל היא אינסטרומנטלית, מיקוד בצרכי המטופל, בבעיותיו ומטרותיו, יביא להפחתת ההתנגדות מצד המטופל.
לעיתים המטרות של המטופל האנטיסוציאלי עלולות להיות לא ממוקדות, אך מחקרים הראו שוב ושוב שיש "לזרום עם המטופל" ולהתכוונן אל המטרות שהוא מביא.
טיפול בחולים שלא מרצון היא סוגיה מורכבת שמעלה שאלות אתיות רבות.
בנושא זה דן בהרחבה המאמר "הפעלת סמכות בטיפול בבני נוער ובמבוגרים עוברי חוק" של ד"ר מאיר חובב.
כיוון אחר של השפעה אפשרית של טיפול הוא בהפחתה של רצידיביזם.
בחלק מהמקרים אנשים עם הפרעת אישיות אנטיסוציאלית שהיו בטיפול נטו להסתבך פחות עם החוק מאשר אנשים עם ההפרעה שלא היו בטיפול.
ההבדל לא היה מובהק ולא היה הבדל ברמת הרצידיביזם של עבריינים עם ההפרעה ועבריינים ללא ההפרעה.
עם זאת, מחקר אחד הראה אפקטיביות טיפולית משמעותית בהפחתת הרצידיביזם היה מחקר שהעריך את יעילותה של קהילה טיפולית מותאמת (Modified Therapeutic Community).
מודל טיפולי זה פותח בשנות ה-90 עבור אוכלוסיית בעלי תחלואה כפולה נפשית.
עקרונות הבסיס של מודל זה הם: התנהלות יומית מובנת, עידוד לפיתוח אחריות אישית, קבוצות עזרה-עצמית בהתמודדות עם קשיי החיים, ועידוד של ערכים חברתיים בתוך רשת חברתית בריאה.
בסוג זה של קהילה טיפולית נעשים שינויים על מנת להתאים אותה לצרכים ייחודיים של בעלי תחלואה כפולה בהתחשב בתסמינים פסיכיאטריים, בעיוותי חשיבה, וברמת התפקוד שלהם.
המחקר מצא כי 12 חודשים לאחר הטיפול, אלו שהיו מטופלים בקהילה היו בעלי סיכוי נמוך יותר פי 26 להיכלא מחדש בהשוואה לאלו שלא טופלו בקהילה.
אין תרופות ספציפיות להפרעת אישיות אנטיסוציאלית, אך סוגים מסוימים של תרופות יכולים לעזור בטיפול בתסמינים, כגון אגרסיביות וחוסר שקט.
לרוב, מומלצות תרופות אנטי-פסיכוטיות, מייצבי מצב רוח ונוגדי דיכאון.
על פי הצורך, מומלץ בנוסף ליטול תרופות לתחלואות הנלוות להפרעה.
הפרעת אישיות סכיזוטיפלית (Schizotypal Personality Disorder) היא הפרעת אישיות, המתאפיינת בהתנהגות מוזרה ובדפוסי חשיבה הנתפסים על ידי החברה כחריגים.
ביטויי ההפרעה עשויים לכלול התנהגות והופעה חיצונית יוצאות דופן, קשיים ביצירת קשרים חברתיים ובין אישיים, חשדנות, חשיבה מעורפלת, קושי בשמירה על רצף מילולי לוגי, דיבור מופשט ולא ברור, וקפיצה מהירה בין נושאי שיחה.
סימני ההפרעה הראשונים מופיעים בילדות ובתחילת גיל ההתבגרות, לרוב על רקע של נסיגה בלימודים, וביכולת ליצור ולשמר קשרים חברתיים.
למאפייני ההפרעה קווי דמיון לסכיזופרניה (אליה היא עלולה להתפתח לעיתים קרובות), והיא נפוצה בקרב בני משפחותיהם של חולי סכיזופרניה יותר מאשר בכלל הציבור.
לפי המהדורה החמישית של מדריך ההפרעות הנפשיות של איגוד הפסיכיאטריה האמריקני (להלן DSM V), כדי לאבחן את ההפרעה יש צורך בקיום של התנאים הבאים:
דפוס נרחב של חסכים בין אישיים וחברתיים, המתאפיינים בחוסר נוחות ניכר, ויכולת מופחתת לחוש בקיום קשר קרוב.
לחוויה זו מתלווה לרוב פירוש מוטעה של מצבים חברתיים ותקשורת בין אישית לא מילולית וכן והתנהגות אקצנטרית.
דפוסים אלה מופיעים בילדות או בגיל הנעורים המוקדם וכולל לפחות חמישה או יותר מבין הסימפטומים הבאים:
מחשבות יחס (מחשבות שווא על הדרה, אמונות יחס).
אמונות מוזרות או חשיבה במונחים של קסמים המשפיעים על ההתנהגות ואינם תואמים את המקובל בתרבות בה חי האדם.
(למשל אמונה ביכולת טלפתית, קיום של חוש שישי, ועוד).
דיווח על התנסויות הקשורות לתפיסה, כולל אשליות הקשורות לגוף.
דיבור מוזר וחשיבה מוזרה (למשל חשיבה ודיבור מטפוריים ומופשטים, שימוש יוצא דופן במילים והמצאת מילים).
אפקט (רגש) שטוח ולא תואם סיטואציה.
הופעה חיצונית או התנהגות מוזרים או אקצנטריים .
היעדר של חברים קרובים והיעדר קשרים למעט בני משפחה מקרבה ראשונה.
חרדה חברתית חזקה שאינה קטנה לאחר שהאדם הופך מוכר בסביבתו.
חרדה זו נוטה להיות קשורה לפחדים פרנואידיים ולא על ידי שיפוטים שליליים של האדם את עצמו.
ההפרעה אינה מתפתחת על רקע של סכיזופרניה, הפרעה דו־קוטבית או הפרעת דיכאון פסיכוטי, או הפרעה פסיכוטית אחרת, או אחת מהפרעות הספקטרום האוטיסטי.
אנשים החיים עם הפרעת אישיות סכיזוטיפלית יגיעו לטיפול על רקע של דיכאון ו/או חרדה חברתית, או מתח ופחות מכך על רקע של הפרעת האישיות.
אנשים המאובחנים עם הפרעת אישיות סכיזוטיפלית עשויים לחוות מצבים פסיכוטיים חולפים הנמשכים דקות או שעות, אך אינם תואמים לרוב את הקריטריונים של הפרעה סכיזופרניפורמית, או הפרעת פסיכוזה קצרה (Brief Psychotic Disorder).
במקצת מהמקרים ייתכן שהסימפטומים יתאימו גם להפרעות אלה וכן להפרעה דלוזיונלית או סכיזופרניה.
לכמחצית מהאנשים עם הפרעת אישיות סכיזוטיפלית הייתה בעבר לפחות אפיזודה אחת של דיכאון מז'ורי.
כמו כן אצל חלקם תיתכן אבחנה בהפרעות אישיות נוספות: סכיזואידית, פרנואידית, נמנעת או הפרעת אישיות גבולית.
אנשים שקרובי משפחתם חיים עם סכיזופרניה נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח את ההפרעה בהשוואה לכלל האוכלוסייה.
בתאומים זהים אפשר למצוא הפרעה זו בשכיחות גבוהה עוד יותר, המגיעה ל-33%.
ה-DSM מצביע על נתונים הנעים בין 0.6% בנורווגיה ל-4.6% בארצות הברית.
בקרב האוכלוסייה המגיעה לטיפול נפשי נע חלקם של האנשים החיים עם הפרעת אישיות סיכזוטייפלית בין 0% ל-1.9%.
ההפרעה שכיחה מעט יותר בגברים.
מהלך ההפרעה הוא יציב באופן כללי.
חלק מהאנשים החיים עם הפרעה זו עתידים להיות מאובחנים בהמשך חייהם כאנשים החיים עם סכיזופרניה, או הפרעה פסיכוטית אחרת.
במהלך חייהם עלולים האנשים החיים עם הפרעה זו לחוות בדידות, קשרים בין אישיים לא מספקים חרדה חברתית, תת-הישגיות בלימודים, רגישות יתר, מוזרויות בהתנהגות בשפה ובחשיבה, פנטזיות ביזאריות.
ילדים אלה עלולים להיות מושאים להתעללות ולהתגרויות מצד חבריהם ללימודים.
ההסתברות להתאבדות בהפרעה זו עומד על כ-10%.
המוזרויות שתוארו לעיל בקריטריונים לאבחנה חייבים להיות מוערכים על רקע הנורמות המקובלות בתרבות ממנה מגיע האדם המאובחן, שכן מה שמוזר בתרבות אחת יכול להיות מקובל בתרבות אחרת.
טקסים דתיים בתרבויות שונות שאינן מערביות (שאמאניזם, וודו ועוד) עשויות להראות למאבחן המגיע מתרבות מערבית כמוזרים מאוד ותואמים את הקריטריונים להפרעה, אך במקרה כזה לא מדובר בהפרעה נפשית אלא בטקס דתי.
הפרעות פסיכוטיות אחרות: (סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית, דיכאון פסיכוטי ועוד): שלא כמו בהפרעות אלה, בהפרעת אישיות סכיזוטיפלית, האבחנה של הפרעת אישיות זו אינה בעקבות פסיכוזה.
כלומר פסיכוזה אם וכאשר מתרחשת, מתרחשת תמיד לאחר שהאדם אובחן.