tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־1989 זכה להירשם ב"היכל התהילה של הבטיחות והבריאות", וב־1999 ב"היכל התהילה של כלי הרכב".
קיבל את מדליית האקדמיה השוודית המלכותית למדעי ההנדסה ב־1995.
בוהלין נישא למאי-בריט בוהלין, היה אב חורג לשני ילדיה והוליד שני ילדים משלו.
ב־2002 לקה בשבץ, ומספר חודשים לאחר מכן לקה בהתקף לב ומת בגיל 82. מיד לאחר מותו נכנס ל"היכל התהילה הלאומי של הממציאים" בארצות הברית.
ניליקס הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
את דמותו מגלם השחקן אית'ן פיליפס.
ניליקס הוא חייזר מגזע הטלאקסיאנים, במקור מרינאקס, ירחו של כוכב הלכת טלאקס שברביע דלתא.
סבא של סבא שלו הוא מגזע המיילינים.
כל משפחתו נהרגה בעימותים עם "סדר ההרקוניאן".
ניליקס נרדף לנצח, למרות שהוא מסווה זאת באישיותו הקלילה והעליזה תמידית.
יש לו מראה פיזי אופייני לטלאקסיאני, עם רכסים מנומרים באזור רקותיו ו"צינור שיער" בלונדיני, המסודר בקפידה על פדחתו.
בפרק הפיילוט "Caretaker", ניליקס, יחד עם שותפתו קס האוקמפה, מחולצים על ידי ספינת החלל וויאג'ר מידי הקייזון, ומצטרפים לצוות הספינה.
ניליקס מציע את שירותיו לקפטן קתרין ג'יינוויי כמדריך לרביע הדלתא.
הוא מייד ממנה את עצמו ל-"קצין מורל ראשי" ועד מהרה משתלט על חדר האוכל והופך לטבח, שכן השימוש במשכפלים מוגבל, לאור משאבי הכוח של וויאג'ר.
למרות שבתחילה ג'יינוויי לא מעריכה את ניליקס במיוחד, בסופו של דבר היא חולקת לו כבוד ומעריכה אותו כחבר חשוב בצוות שלה, ואף ממנה אותו לבסוף לשגריר הלא-רשמי של הספינה, לאחר שהוא מוכיח את יכולותיו הדיפלומטיות.
כאשר הם מגיעים לראשונה לוויאג'ר, ניליקס וקס נמצאים במערכת יחסים רומנטית, אולם זו מסתיימת על ידי קס, הנמצאת תחת השפעתו של חייזר מורד במהלך משימה מחוץ לספינה.
עם יישוב הסכסוך, קס מחליטה שלא לחדש את האינטימיות ביניהם (הרציונל המקורי של החייזר היה מבוסס על התת-מודע של קס עצמה), אם כי השניים עדיין נותרו חברים טובים לאחר מכן.
ניליקס רואה בקצין האבטחה הראשי טובוק חבר, והוא תמיד מנסה לעודד את הוולקני.
טובוק, מצידו, סובל את נוכחותו של ניליקס; גישה אשר לא השתנתה אפילו לאחר שהשניים התמזגו יחיד ליצירת כלאיים בשם "טוביקס", בעקבות תקלת טרנספורטר .
בסופו של דבר, השניים מיישבים את הבעיות שלהם, והופכים לחברים.
ניליקס מיודד גם עם סמנתה וויילדמן והבת שלה נעמי.
במהלך אירוע, כאשר טובוק נפצע קשה ואיבד את יכולתו לשלוט ברגשותיו, הוא בילה כל רגע עם ניליקס, ואמר לו שהוא מכבד אותו ורואה בו ידיד עמוק.
בתחילה, הוא סירב לעבור הליך כדי להשיב את שליטתו, ואומר לניליקס שהוא לא רוצה לחזור לפשוט "לסבול" אותו אלא להיות החבר שלו.
כאשר ניליקס מחליט לעזוב את הספינה, להישאר עם בני-מינו, טובוק מפגין בפניו כבוד והערכה על ידי פיזוז קטן ברגלו, לאחר שמוקדם יותר ניליקס הכריז כי בכוונתו "לגרום לוולקני לרקוד" בטרם מסתיים מסעם.
ההשקפות הדתיות של ניליקס מעולם לא נידונו באופן מלא, אבל במהלך רוב הסדרה הוא מאמין בגרסה הטלאקסיאנית של החיים שלאחר המוות.
בפרק "Mortal Coil" אמונתו מתערערת, לאחר שהוא נמצא מצב של מוות קליני במשך כמה שעות, ובמהלכם לא היה לו חזון של חיים שלאחר מוות.
לאחר שהובא חזרה לחיים, עם טכנולוגיית בורג שהופעלה על ידי שבע מתשע, ניליקס כל כך נסער מכך והוא שוקל לבצע התאבדות, אבל צ'קוטי משכנע אותו ששווה לחיות את החיים, ללא קשר לחיים בעולם הבא.
ניליקס עוזב את וויאג'ר לקראת סוף העונה האחרונה, בפרק "Homestead", בו הוא עובר לגור על אסטרואיד בו נמצאת מושבת טלאקסיאנים גולים.
קפטן ג'יינוויי ממנה את ניליקס לשגריר "הרשמי" של צי הכוכבים לרביע דלתא, והוא נפרד בידידות מכל חברי הצוות.
בפרק סיום הסדרה, "Endgame", ניליקס חוזר, ונראה כי מי שאכן נשאר בקשר עם חבריו.
נילי שוּפַּק (שצ'ופק; בכתב לטיני: Shupak) היא פרופסור אמריטה בחוג למקרא של אוניברסיטת חיפה.
תחום התמחותה העיקרי הוא המחקר ההשוואתי בין ארץ ישראל למצרים בתקופת המקרא, בייחוד בהיבטים של לשון, ספרות, תפיסות עולם ודעות ואמונות.
נילי שופק היא בתם של אווה לבית נוס, שריד למשפחה שנספתה בשואה, ומרדכי שצ'ופק, מהנדס ראשי של "שיכון עובדים".
היא בוגרת בית הספר הריאלי בחיפה, ושירתה בצבא כמורה מתנדבת ביישובי ספר.
ב-1968 החלה את לימודיה לתואר הראשון באוניברסיטה העברית בחוגים ארכאולוגיה ומקרא, וב-1971 המשיכה את לימודיה לתואר השני בחוגים למקרא ולמצרית.
השתתפה בחפירות הכותל הדרומי בראשותו של בנימין מזר ובחפירות פרהיסטוריות בואל קמוניקה שבאיטליה, וכן עבדה במוזיאון רוקפלר.
בשנים 1978–1979 למדה, כבעלת מלגה של DAAD לקראת התואר דוקטור, במכון האגיפטולוגי של אוניברסיטת טובינגן שבגרמניה, בראשותו של פרופ' הלמוט ברונר.
היא המשיכה את לימודי הדוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתם של פרופ' מנחם הרן ופרופ' יעקב פולוצקי.
התואר דוקטור הוענק לה ב-1984.
בשנים 1972– 1973 לימדה בחוג למקרא באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מאז 1977 מלמדת בחוג למקרא באוניברסיטת חיפה, שם הקימה את החטיבה ללימודי מצרים העתיקה ועמדה בראשה כ-15 שנה.
פרופ' שופק כיהנה בתפקיד ראש החוג למקרא שלוש פעמים, ולִמדה ושהתה כחוקר אורח באוניברסיטאות שונות מחוץ לישראל, ביניהן: Jewish Theological Seminary בניו יורק, וולפסון קולג' באוקספורד, החוג ללימודי שפות ותרבויות המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת הרווארד בוסטון, אוניברסיטת טובינגן גרמניה, ועוד.
כמו כן הוזמנה להרצות במעגל החוקרים של אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, במכון למצרית של אוניברסיטת טובינגן, במחלקה לתאולוגיה של אוניברסיטת ריקיו בטוקיו, באוניברסיטת ג'ון הופקינס בבלטימור, במכון לאורינטאליה של אוניברסיטת ורשה, במרכז האקדמי הישראלי בקהיר ועוד.
פרופ' שופק הייתה חברה בוועדות שונות לקידום הוראת התנ"ך בבתי הספר מטעם משרד החינוך, וכיהנה כיו"ר וכחברה בוועדות לאישור תוכניות לימודים במכללות מטעם המועצה להשכלה גבוהה.
משנת 2000 היא חברה במערכת "בית מקרא", כתב עת לחקר המקרא ועולמו (בהוצאת מוסד ביאליק).
נילי שופק פרסמה ספרים ומאמרים רבים העוסקים בתחומי המגע השונים בין ישראל למצרים, כפי שהם באים לביטוי במקרא ובחומר הרלוונטי בתעודות המצריות, אך היא מזוהה בראש ובראשונה עם חקר ספרות החוכמה המצרית והמקראית.
ספר משלי, הוצאת עולם התנ"ך, תל אביב, 1996: פירוש מדעי לספר משלי שייחודו בשימת הדגש על ההשוואה בין ספר משלי לחכמת המזרח הקדום בכלל ולספרות מצרים הקדומה בפרט.
הספר "אין אדם שנולד חכם' – חכמת מצרים הקדומה וזיקתה למקרא", בסדרת האנציקלופדיה המקראית של מוסד ביאליק, 2016, הוא המונוגרפיה הראשונה בעברית הכוללת את תרגום כל יצירות החכמה הדידקטית המצריות מתוך כתבי היד המצריים, ודנה בתכונות המייחדות את החכמה המצרית ובתרומתה לפתרון בעיות הכרוכות בספרות החכמה המקראית.
שופק ערכה מספר ספרים, ביניהם שני קובצי מאמרים: "ראשית ישראל במקרא ובמחקר", העוסק בסוגיה השנויה במחלוקת של ראשית עם ישראל מנקודות מבט שונות – מקראית, ארכאולוגית, היסטורית ואגיפטולוגית (בית מקרא 2003); "ספרות החכמה במקרא ובמזרח התיכון הקדום", המביא את החידושים האחרונים בתחום חקר החכמה המקראית והחוץ-מקראית (בית מקרא 2012).
"ערל שפתים – משקע מצרי בספר שמות?", בהר ובשפלה ובערבה (יהושע יב, ח) עיונים ומחקרים מוגשים לאדם זרטל בשנת השלושים לסקר הר מנשה, עורך שי בר, אריאל, ירושלים, 2008, עמ' 169– 180.
"ספרות מצרים הקדומה", ב - ספרות המקרא מבואות ומחקרים, כרך ב', עורכת צפורה טלשיר, מבואות ומחקרים בספרות הקדומה של ארץ ישראל, בעריכת דוד רוזנטל, הוצאת יד יצחק בן צבי, ירושלים, תשע"א, עמ' 605 –656.
"הוראה לפתיים כדי לדעת: וספרות החכמה המקראית", ב - ספרות החכמה במקרא ובמזרח התיכון הקדום, עורכים נילי שופק ויאיר הופמן, בית מקרא נב (תשע"ב), מוסד ביאליק, ירושלים, עמ' 132–162; 10*–11.
בשנת תשע"ח, 2018 זכתה פרופ' שופק בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
הפרס הוענק לה על ספרה "אין אדם שנולד חכם" אשר יצא לאור בשנת תשע"ו בהוצאת מוסד ביאליק.
נילי פלר היא עורכת ישראלית.
זוכת שלושה פרסי אופיר לעריכה הטובה ביותר: לשנת 2008 על עריכת הסרט "ואלס עם באשיר", לשנת 2022 על עריכת הסרט "סבוי" ולשנת 2025 על עריכת הסרט "כן".
במהלך השנים ערכה פלר מספר סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2004 ערכה את הסדרה הדוקומנטרית "החומר שממנו עשויה האהבה" בערוץ 8. בין השנים 2006-2009 שימשה כעורכת הסדרה "פרשת השבוע".
בשנת 2008 שימשה כעורכת הסרט "ואלס עם באשיר", על עריכת הסרט היא זכתה בפרס אופיר בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר".
בין השנים 2009-2010 שימשה כעורכת הסדרה "תיבת נח" בערוץ 2. בשנת 2010 ערכה את סרטו העלילתי הראשון של אבישי סיון, "המשוטט", אשר השתתף בפסטיבל קאן במסגרת "שבועיים של במאים".
עוד באותה שנה ערכה את הסדרה "חיים אחרים", בכיכובו של עוז זהבי.
בשנת 2012 ערכה את הסדרה "יחפים", ששודרה בהוט 3. באותה שנה ערכה את סרט התעודה "גן עדן".
בשנת 2013 שימשה כעורכת הסדרה הדוקומנטרית "משפחות", הסדרה תיעדה 5 משפחת ישראליות, ושודרה בערוץ 8. באותה שנה ערכה את סרט התעודה "לפני המהפכה", וכן ערכה את סרטו של ארי פולמן "כנס העתידנים".
בשנת 2014 ערכה את סרט התעודה "כמעט חברות" ואת סרט הקולנוע "בורג".
בשנת 2015 ערכה את הסרט "תיקון" של אבישי סיון.
בשנת 2016 שימשה כעורכת הסרטים "לא פה, לא שם" ו-"הפורצת".
בשנת 2018 ערכה את סרטה של מיכל אביעד "אישה עובדת".
בשנת 2020 ערכה את הסרט "מותו של הקולנוע ושל אבא שלי גם" של דני רוזנברג ובשנת 2021 ערכה את הסרט "הברך" של נדב לפיד, שני הסרטים היו בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן.
בשנה זו ערכה גם את הסדרה "עלומים" ואת הסרט "אגדת חורבן" ששודרו בכאן 11.
בשנת 2022 ערכה את הסרט "סבוי" עליו זכתה בפרס אופיר (עם שאולי מלמד).
בשנת 2023 ערכה את הסרטים הדוקומנטריים "1341 פריימים מהמצלמה של מיכה בר-עם ו"ענבל פרלמוטר - אם זה נגמר" שזכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפרסי האופיר.
בשנה זו ערכה את סרטו השני של דני רוזנברג, "החייל הנעלם" עליו גם הייתה מועמדת לפרס "העריכה הטובה ביותר" בפרסי האופיר.
בשנה שלאחר מכן שוב הייתה מועמדת לפרס אופיר לעריכה הטובה ביותר, יחד עם רונית פורת, עבור הסרט כביש הסרגל.
בשנת 2025 ערכה את סדרת הדרמה-בדיונית הישראלית "מגרש הרוסים", ואת הסרט "כן" של נדב לפיד שהוקרן בפסטיבל קאן.
על עריכת הסרט כן, זכתה בפרס אופיר לשנת 2025.
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר 2008
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר 2022
פרס אופיר לעריכה הטובה ביותר 2025
נילס ירש את אחיו אריק הראשון והוא היה צעיר בניו של סוון השני.
הוא תמך בקאנוניזציה של אחיו קנוט הרביעי וסייע לבנו, מגנוס הראשון, מלך שוודיה על ידי רציחת היורש הפוטנציאלי, קנוט לאברד.
שלטונו החילוני זכה לתמיכת הכמורה.
נילס נרצח במלחמת אזרחים שפרצה לאחר מכן ויורשו היה אריק השני.
נילס היה בנו של סוון השני, מלך דנמרק מפילגש ששמה לא ידוע.
ארבעה מאחיו של נילס מלכו לפניו.
הוא מתועד לראשונה ב-1086, כאשר הוא נשלח להחליף את אחיו, אולף בפלנדריה.
ביולי 1103, כאשר מת אחיו, אריק הראשון, במהלך עלייה לרגל לארץ הקודש, נבחר נילס, שהיה אחרון אחיו של אריק שנותרו בחיים, כמלך בשנה שלאחר מכן, תחת בנו של אריק, האראלד.
הוא נשא לאישה את מרגרטה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה.
מקובל לחשוב שהייתה לה השפעה רבה במהלך תקופת מלכותו.
במשך רוב תקופת מלכותו של נילס, שרר בדנמרק שקט פנימי.
כרוניקה בת התקופה מתארת אותו כאדם מתון אך כשליט לא מוכשר.
הוא ביצע רפורמה במבנה הפמליה שלו כאשר הפריד אותה לגוף צבאי ולגוף מנהלתי שהיה אחראי על גביית המיסים.
הוא העניק תוארי אצולה לבני משפחתו, כולל לחתנו, אובה ולאחייניו אריק וקנוט, בניו של אחיו אריק.
הוא לא זכה לתמיכתה המלאה של אצולת זילנד.
הוא לחם נגד הוונדים בשיתוף פעולה עם פולין.
ב-1125 הוכתר בנו של נילס, מגנוס, כמגנוס הראשון, מלך שוודיה.
ב-1128 או 1129 מתה אשתו של נילס, מרגרטה וב-1130 הודח מגנוס מכס המלכות השוודי.
לאחר 26 שנים של שקט פנימי, התגלע סכסוך בין נילס לבין אחיינו קנוט לאברד.
לקנוט הייתה אהדה בדוכסות שלזוויג, שהוא היה הדוכס שלה והוא הסתמן כיורש הפוטנציאלי של נילס.
ב-7 בינואר 1131 רצח מגנוס את קנוט ליד האראלדסטד שמצפון לרינגסטד.
בתחילה גינה נילס את מגנוס על המעשה, אך בסופו של דבר גיבה אותו וכתוצאה מכך פרצה מלחמת אזרחים בין נילס לבין תומכיו של אחיו למחצה של קנוט, אריק.
בסיס התמיכה העיקרי של נילס היה ביוטלנד ובנוסף הוא זכה לתמיכתה של הכנסייה.
הוא הבטיח לעצמו את תמיכת האימפריה הרומית הקדושה על ידי ההסכמה שנתן להכפפת הארכיבשופות הדנית של לונד שבסקונה לארכיבישוף של המבורג-ברמן, צעד שהוביל את הארכיבישוף אסר מלונד לתמוך באריק.
אריק לא נחל הצלחה מרובה בדנמרק עצמה וב-1134 הוא העביר את המאבק לסקונה.
נילס ומגנוס נחתו בסקונה ביוני אותה שנה מתוך שאיפה להנחיל לאריק תבוסה.
בקרב פוטביק, שהתנהל ב-3 ביוני 1134 הופתעו נילס ומגנוס על ידי כוח פרשים גרמנים.
מגנוס נהרג בקרב ונילס נמלט וביקש לקבל מקלט אצל לותאר השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך לא הצליח להתקדם מעבר לעיר שלזוויג עצמה.
ב-25 ביוני הוא אזר אומץ והעז להיכנס בשערי עירו של קנוט, למרות שהוזהר לא לעשות כן.
"האם עלי לחשוש מבורסקאים ומסנדלרים?" הוא העיר.
הוא התקבל בברכה על ידי כמרי העיר, אך הוא נרצח יחד עם המשמר שלו על ידי תושבי העיר לפני שהם הצליחו להגיע לארמון המלכותי.
בזאת באו לקיצם שישים שנות שלטון בניו של סוון השני ואחרי נילס מלך אחיינו, אריק השני.
נילי בלאק היא אמנית לחימה ישראלית, אלופת העולם באגרוף תאילנדי בשנים 2013, 2014, 2016, 2017, 2018 ו-2019, אלופת העולם בקיקבוקס לשנת 2015, אלופת אירופה באגרוף תאילנדי בשנים 2016, 2017 ו-2018, וזוכת מדליית כסף במשחקי העולם בברמינגאהם, אלבמה 2022.
בלאק נולדה בבולטימור שבארצות הברית למשפחה יהודית חרדית-לאומית.
בשנת 1996. בהיותה בת שנתיים עלתה משפחתה עמה לישראל והשתקעה בבית שמש.
בגיל 10 החלה להתאמן בקיקבוקס, בכדורגל, בכדורסל ובפוטבול דגלים.
בגיל 11, כשהוריה התגרשו ואמה יצאה בשאלה, בלאק מצאה לדבריה באמנויות הלחימה מקום מפלט והחלה להתמיד בהן.
בגיל 12 החלה להתחרות בענף.
למדה באולפנת "נגה" בבית שמש.
בגיל 18 החלה להתחרות בטורנירים ברחבי העולם.
בשירותה הצבאי הוכרה כספורטאית מצטיינת וסיימה אותו ביולי 2015.
בשנת 2013 השתתפה באליפות העולם באגרוף תאילנדי של התאחדות IFMA, שהתקיימה בחרקוב, אוקראינה, וזכתה בתואר אלופת העולם.
ב-28 בספטמבר 2014 הגנה על התואר כשזכתה באליפות העולם לאגרוף תאילנדי שהתקיימה בקרקוב, פולין.
ב-31 באוקטובר 2015 השתתפה בתחרות אליפות העולם בקיקבוקס שנערכה בבלגרד סרביה, הביסה בגמר את המתמודדת הקרואטית, מריה מלינקה, וזכתה באליפות העולם בקיקבוקס.
ב-28 במאי 2016 השתתפה בתחרות אליפות אירופה באגרוף תאילנדי שהתקיימה בשוודיה.
בלאק העפילה לגמר, ניצחה את המתמודדת האוקראינית אירנה צ'רנובה, וזכתה בתואר אלופת אירופה באגרוף תאילנדי.
בכך הבטיחה את מקומה במשחקים העולמיים שהתקיימו בפולין בשנת 2017 .
לאחר הזכייה, נשיא התאחדות אילת, אריק קפלן, טען כי בלאק היא אחת מספורטאיות העלית הגדולות של ישראל.
ב-26 בנובמבר 2016 זכתה בלאק בגביע העולם בתחרות לאגרוף תאילנדי שנערכה בקאזאן, רוסיה.
בלאק זכתה בזהב לאחר שניצחה בקרב הגמר את המתמודדת הצרפתייה, אנלה אנגרלי.
במאי 2017 זכתה בפעם הרביעית באליפות העולם באגרוף תאילנדי לאחר שהביסה את הלוחמת הרוסייה אנסטסיה נפיאנידי בסיבוב השלישי.
ביולי 2017 זכתה במדליית ארד במשחקי העולם.
באוקטובר 2017 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה באגרוף תאילנדי שהתקיימה בפריז.
במאי 2018 זכתה במדליית זהב באליפות העולם באגרוף תאילנדי שהתקיימה במקסיקו.
ביולי 2018 זכתה במדליית זהב באליפות אירופה באגרוף תאילנדי שהתקיימה בפראג.
ביולי 2019 זכתה בפעם הרביעית ברציפות באליפות העולם באגרוף תאילנדי באליפות שנערכה בבנגקוק, תאילנד.
בנובמבר 2020, נפצעה קשה ברגלה במהלך אימון, בינואר 2021 עברה ניתוח, ומאז שיקמה את עצמה ונערכה להתחרות בשנת 2022, ב-UFC.
ביולי 2022 במשחקי העולם בברמינגהאם אלבאמה זכתה במדליית הכסף, לאחר קרב צמוד בו נוצחה על ידי צ'רסלי מנר (ארצות הברית), בתוצאה 30-27.
אלופת העולם באגרוף תאילנדי לשנת 2013
אלופת העולם באגרוף תאילנדי לשנת 2014
אלופת העולם בקיקבוקס לשנת 2015
זוכת פרס ספורטאית השנה בטקס פרס הספורט הישראלי לשנת 2015 מטעם משרד התרבות והספורט
נבחרה לאחת מ-100 היהודים המשפיעים בעולם היהודי לשנת 2015 - עיתון "אלגמיינר" .
בינואר 2016 זכתה בלאק בפרס ספורטאית השנה בקטגוריית ענפי הספורט שאינם אולימפיים בטקס פרסי הספורט הישראלי מטעם משרד התרבות והספורט.
אלופת אירופה באגרוף תאילנדי לשנת 2016
אלופת העולם באגרוף תאילנדי לשנת 2017
אלופת אירופה באגרוף תאילנדי לשנת 2017
אלופת העולם באגרוף תאילנדי לשנת 2018
אלופת אירופה באגרוף תאילנדי לשנת 2018
אלופת העולם באגרוף תאילנדי לשנת 2019
סגנית משחקי העולם באגרוף תאילנדי לשנת 2022 (ברמינגהאם אלבמה)
נילי המאירי (נולדה ב-1939) היא עורכת ומגישת תוכניות רדיו בקול ישראל בעברה, מנהלת מחלקת הילדים והנוער בקול ישראל ורשת א' בקול ישראל מירושלים.
המאירי נולדה בפתח תקווה ליצחק ושרה המאירי.
אביה יצחק המאירי היה איש ציבור ועיתונאי.
ב-27 ביולי 1955 בעת שחזר ארצה במטוס של חברת אל על משליחות באמריקה הצפונית יורט המטוס מעל שמי בולגריה על ידי מטוסי קרב בולגריים וכל 58 נוסעיו, ובהם יצחק המאירי, נספו.
נילי הייתה בת 16 בעת מותו של אביה.
לאחר שסיימה לימודיה התיכוניים בבית הספר אוהל שם ברמת גן, התגייסה בסוף שנות ה-50 לצה"ל ושירתה כקריינית בגלי צה"ל.
זמן קצר לאחר סיום שירותה בגלי צה"ל עברה לקול ישראל ועבדה שם כקריינית ומגישה כולל קריינית חדשות.
בהמשך, ערכה, הגישה וקראה סיפורים ושירים בתוכניות הילדים והנוער בקול ישראל (התוכנית לאם ולילד).
היא נהגה לפתוח כל תוכנית במשפט: "שלום לכם ילדים, כאן נילי המדברת אליכם".
המאירי אף שרה את אחד מפתיחי התוכנית.
בשנות ה-60 יצאה לארצות הברית והייתה בין מייסדי, עורכי ומגישי תחנת הרדיו העברית "כאן ישראל" בניו-יורק.
בעת שהותה בארצות הברית למדה בבית ספר A.C.R עריכה, הפקה, בימוי לטלוויזיה.
לאחר כשלוש שנות שהות בארצות הברית שבה ארצה וחזרה לערוך ולהגיש תוכניות ב"קול ישראל".
בשנת 1967 הוציאה חברת CBS שני תקליטים עם סיפורים ושירים לגילאי 4–8 בקריינותה של המאירי.
בשנות ה-80 מונתה המאירי למנהלת מחלקת הילדים והנוער של קול ישראל במקומה של מרים הרמן שפרשה לגמלאות.
בתפקיד זה כיהנה במשך כ-10 שנים.
לאחר מכן, התמנתה אחראית על רשת א' בירושלים.
נילי המאירי היא בוגרת האוניברסיטה העברית בהיסטוריה כללית, ישראלית ומזרח אסיה.
היא נשואה בשנית ולה שלושה ילדים ונכדים.
יחד עם תמר ליבס, זכתה המאירי בפרס רשות השידור על הפקת תוכנית שעסקה בטראומה של ילדים בצל מלחמות.
נילס אידן (; 25 באוגוסט 1871 – 16 ביוני 1945) היה היסטוריון ופוליטיקאי ליברלי שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1917 – 1920. יחד עם ילמאר ברנטין הוא נחשב כאדריכל המעבר של שוודיה ממונרכיה אבסולוטית למחצה לדמוקרטיה פרלמנטרית שבה הונהגו זכות בחירה לנשים בפרט וזכות בחירה אוניברסלית בכלל.
נילס אידן נולד בעיירה פיטיו (Piteå) שבמחוז נורבוטן.
אביו היה מנהל בית ספר.
את לימודיו התיכוניים הוא סיים בבית ספר בעיר לולאו.
ב-1889 החל את לימודיו באוניברסיטת אופסלה, ב-1899 הוא השלים את לימודי הדוקטור ובאותה שנה הוא היה לדוצנט בהיסטוריה באוניברסיטה.
התמחותו של אידן הייתה בהיסטוריה של שוודיה במאות ה-16 וה-17, אך הוא גם כתב על נושאים הנוגעים לאיחוד השוודי-נורווגי.
על עבודת הדוקטורט שלו שנושאה היה "ארגון הממשלה המרכזית במהלך תקופת שושלת ואסה המאוחרת (1523–1594)" הוענק לו פרס גייר.
ב-1899 קיבל אידן משרת מרצה להיסטוריה באוניברסיטת אופסלה, ב-1903 הוא קיבל תואר פרופסור חבר וב-1909 פרופסור מן המניין.
הוא שימש בתפקידו זו עד 1920, עת מונה לתפקיד מושל מחוז סטוקהולם.
בה בעת הוא היה פעיל כפוליטיקאי ליברל וכתב על נושאים בוערים בנוגע לאיחוד השוודי-נורווגי בראשית שנות התשעים של המאה ה-19. הוא עורר דיונים בקרב הסטודנטים באופסלה לקידומו של גיוס חובה שהוצע עם ביטולה של "מערכת ההקצאה" (indelningsverket, לגיוס חיילים לצבא) ב-1901 ולמען הנהגת זכות הבחירה האוניברסלית.
ב-1908 נבחר אידן לבית התחתון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי).
ב-1911 הוא נבחר להיות חבר בוועדת החוקה הפרלמנטרית וב-1912, כאשר נבחר קרל סטף הליברלי לתפקיד ראש הממשלה, נבחר אידן להיות יושב ראש הקבוצה הליברלית בבית התחתון.
לאחר מותו של סטף ב-1915, עלה כוחו של אידן כמנהיג הליברלים.
הוא השתייך לאגף הליברלי-ימני, שהחזיק בדעות האגף הימני בנושאי ביטחון, אך לא היה שותף לדעותיהם של ליברלים רבים מחסידי ההינזרות מאלכוהול וחברי התנועות החופשיות של הכנסייה, שנציגם הבולט היה קרל גוסטב אקמן.
לאחר הבחירות של 1917, שהיוו הצלחה הן מבחינת הסוציאל-דמוקרטים והן מבחינת הליברלים, הוצע תפקיד הרכבת הממשלה לליברל השמרן, יוהאן ווידן, שכשל במשימתו.
עקב כך הוצע תפקיד ראש הממשלה לאידן והוא הצליח להרכיב קואליציה עם הסוציאל-דמוקרטים בהנהגתו של ילמאר ברנטין שקיבל את תפקיד שר האוצר.
בסופו של דבר עלה בידה של ממשלת אידן להשיג רוב פרלמנטרי לטובת זכות בחירה אוניברסלית.
החשש מהתפתחות מהפכנית בשוודיה, על רקע האירועים ברוסיה ובגרמניה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, גרמו ללחץ להאצת תהליך הדמוקרטיזציה ובהצבעה אחת ב-1921 עבר חוק לזכות בחירה אוניברסלית.
ב-1920 התפטרה ממשלת אידן על רקע הוויכוח על הצטרפות לחבר הלאומים.
לאחר פרישתו מכס ראש הממשלה מונה אידן לתפקיד מושל מחוז סטוקהולם, תפקיד אותו הוא המשיך למלא עד 1938 ובמקביל המשיך להיות חבר הפרלמנט.
התנגדותו חקיקת לחוק היובש, מהלך שהובל על ידי הרוב במפלגתו, גרם לו ולשליש מחברי הסיעה הליברלית בפרלמנט לפרוש מהמפלגה ב-1923 ולהקים מפלגה חדשה.
בשנים 1986 - 1990 למדה לתואר ראשון בצילום באקדמיה לאמנות ועיצוב בבצלאל.
בין השנים 1991 - 1994 למדה לתואר שני בחוג לתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
ב–1995 החלה לאצור את הגלריה של בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים וכעבור שנה החלה לעבוד במוזיאון תל אביב כעוזרת לאוצרת במחלקת הצילום.
בשנת 2000 מונתה לאוצרת המחלקה לצילום.
גורן נפטרה מסרטן ב-2016, כשנה לאחר איבחון המחלה.
תערוכות נבחרות שאצרה במוזיאון תל אביב
2000 - "שוקה גלוטמן: כאן גרים בכיף מר פואטי ומר פאתטי"
2008 - "התרוקנות - עבודות מאוסף דורון סבג" (בשיתוף עם איה לוריא)
2010 - "צילום פופ פוסטמודרני", דייוויד לה־שאפל
2011 - "לפני הספירה", גסטון צבי איצקוביץ
2011 - "ריאליטיטראומה realitytrauma", אבי גנור
2012 - "8 קוב חלל מוזיאון" (בשיתוף עם נוגה דוידסון וסאלי הפטל נוה)
2014 - "מתרחק ממשהו, נועץ בו את עיניו", יאיר ברק
פרס קונסטנטינר לצילום לאמן ישראלי
פרס לורן ומיטשל פרסר לצלם ישראלי צעיר
פרס פריקס פיקטט לצלמים בינלאומיים
נילי דרורי קאראמט (נולדה ב-7 באוגוסט 1960) היא סייפת עבר ישראלית, היא ייצגה את ישראל בשתי אולימפיאדות (מונטריאול 1976 ולוס אנג'לס 1984).
במשחקי אסיה שנערכו בטהראן, איראן בשנת 1974 זכתה דרורי במדליית ארד בתחרות הקבוצתית ברומח, ביחד עם חברי נבחרת ישראל, ענבר גיא, נורית כרמי, ואורלי שרייבר, אחרי הנבחרת של איראן שזכתה במדליית הזהב והנבחרת של יפן שזכתה במדליית הכסף.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) הייתה דרורי הספורטאית הצעירה ביותר במשלחת הישראלית, בת 15 שנים ו-351 ימים והנציגה היחידה מישראל בסיף.
בתחרות רומח אישי היא סיימה במקום 34 בתחרות.
בסיבוב הראשון היא ניצחה ב-2 קרבות, בין היתר את מי שעתידה לזכות במדליית הכסף, מריה קונסולטה קולינו מאיטליה (5 - 1) והפסידה ב-3 קרבות (14 - 19), בסיבוב השני היא ניצחה בקרב אחד והפסידה ב-4 קרבות (8 - 24).
בתחרויות הסיף של כינוס הפועל ה-11 שנערכו בעכו במאי 1979, זכתה דרורי במדליית זהב ברומח אישי, לאחר ניצחון בקרב הגמר 5 -4 על קוליאטי מקנדה.
באליפות העולם בסיף עד גיל 20 שנערכה בוונציה, איטליה באפריל 1980 זכתה דרורי במקום שישי.
ב-18 בספטמבר אותה שנה היא הודיעה על פרישה מסיף תחרותי, אך בהמשך היא חזרה בה מהפרישה.
דרורי נישאה בשנת 1985 למאמן הטורקי של ישראל וגרמניה, ממט קאראמט.
לזוג שתי בנות והם מתגוררים בטורקיה.
בתם הבכורה, מרווה קאראמט, הייתה חברה בנבחרת טורקיה בסיף.
בתם השנייה, אירם קאראמט , ייצגה את טורקיה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) לראשונה מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) וסיימה במקום 27.
נילי הרניק (נולדה ב-28 במרץ 1969) היא גאופיזיקאית ישראלית, פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב המתמחה בחקר תבניות זרימה באטמוספירה ומכניקת רצף גיאופיזית, מחקריה עוסקים בין היתר בסירקולציה של טרופוספרה ושל הסטרטוספרה ובגלים ואי יציבות בזרימות גיאופיזיות.
נילי הרניק היא פרופסור במדעי הגיאופיזיקה, בעלת תואר בוגר בגיאופיזיקה, מדעי האטמוספירה והחלל, ודוקטורט במדעי האטמוספירה.
את תוארה בגיאופיזיקה קיבלה פרופ' הרניק באוניברסיטת תל אביב בשנת 1993, ואת הדוקטורט שלה קיבלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 2000
מחקרה של פרופ' הרניק עוסק בשני תחומים עיקריים: תבניות זמירה באטמוספירה ומכניקת רצף גאופיזית.
מחקרה מאוד תאורטי ועוסק בהבנת תהליכים המייצרים תבניות זרימה גליות במערכת של אטמוספירה מפושטת, ואיך הגלים האלו - במרכזם גלי רוסבי (Rosby waves) - משפיעים ומושפעים מהזרימה הממוצעת עליה הם מתפתחים.
חלק ממחקריה עוסקים בהבנה מכניסטית של תהליך הנקרא "אי יציבות ברוקליני" (barcolinic instability).
תהליך זה הוא אחד התהליכים המרכזיים באטמוספירה הקשור להיווצרות סופות מזג אוויר.
פרופ' הרניק ופרופ' אייל חפץ ביחד הבינו כיצד שתי הגישות המרכזיות להסברת תהליך זה מתחברות ביחד.
חלק אחר ממחקריה של פרופ' הרניק עוסק בגלים פלנטריים שעולים לסטרטוספרה, במחקרה בנושא הזה הראתה פרופ' הרניק שלפעמים הגלים הפלנטריים שעולים לסטרטוספרה מוחזרים כלפי מטה, וההחזרה הזאת שקוראת בתנאים מסוימים מאוד משפיעה על כל הזרימה בסטרטוספירה ואף בטרופוספירה.
מחקרה החשוב ביותר של פרופ' הרניק הוא על ההשפעות של זיהום האוויר על מזג האוויר באמריקה הצפונית.
במחקרה פרופ' הרניק הראתה שבאזור הדרום מערבי של אמריקה הצפונית יש כבר תהליך התייבשות משמעותי, והיא משערת שאם ההתייבשות תמשיך, מזג האוויר של האזור יהפוך לכמו בצורת ה"דאסט בואל" (dust bowl) של 1950.
במחקרה פרופ' הרניק השתמשה בתשעה עשר מודלים של מזג האוויר הנמצאים בדיווח ההערכה הרביעי של הפאנל הבין ממשלתי לשינוי מזג האוויר (IICP), ומצאה שהתחזית שהמודלים מראים עוקבת אחרי תרחיש הפליטה A1B, שאומר שפליטת הפחמן הדו-חמצני תעלה עד שנת 2050, ואחרי שנה זאת פליטת הפחמן הדו-חמצני תתחיל לרדת באיטיות.
מצטיינת דיקן בתואר ראשון, החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים, אוניברסיטת תל אביב, 1992
סיום בהצטיינות תואר ראשון, החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים, אוניברסיטת תל אביב, 1993
מלגת פולברייט ללימודים בארצות הברית, 1993
פרס צ'רני ללימודים במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, 1993
עמיתת מחקר, מכון למונט-דוהרטי, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, 2001-2003
עמיתת הוראה, מכון למונט-דוהרטי, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, 2003-2004
מרצה, החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים, אוניברסיטת תל אביב, 2004-2008
מרצה בכירה, החוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים, אוניברסיטת תל אביב, 2008-עכשיו
מדענית נלוות, מכון למונט-דוהרטי, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, מ-2008 ומתמשך
מדענית אורחת, מכון ויצמן, 2013-עכשיו.
נילי פרידלנדר (31 באוגוסט 1939 – 1 במאי 2023) הייתה עיתונאית, וסופרת ישראלית, כתבה בעיקר בתחומי סגנון חיים וטיולים בישראל.
פרידלנדר נולדה בשנת 1939 בווילנה שבליטא ערב מלחמת העולם השנייה.
השם נילי הוענק לה במקור, על ידי הוריה הציונים, שבחרו את השם בעקבות האהבה לארץ ישראל בכלל, ולסיפור הגבורה של מחתרת ניל"י בפרט.
נילי נולדה זמן קצר לפני שהוריה ביקשו לעלות לארץ ישראל.
מאחר שהיא לא הייתה רשומה עדיין בדרכון של הוריה, לא אישרו לה לעלות איתם.
אביה פנה למשרד לביטחון המדינה, ובסופו של דבר אושרה יציאתם.
המשפחה החלה במסע המפותל לארץ ישראל: הם הגיעו לאודסה, משם נסעו בטרמפים יבשתיים וימיים (באוניות ובכלי רכב אחרים) לאיסטנבול ומשם לקפריסין.
בקפריסין הצליחו לעלות על אוניית הצבא הבריטי, שהייתה בדרכה לישראל, ולקחה אותם עד נמל חיפה.
לאחר מסע מפרך שארך כשנה וחצי, בשנת 1941 הגיעה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בחיפה.
הוריה היו חובבי ארכאולוגיה וטיולים בארץ ואוהבי טבע, מה שהשפיע על בחירת הקריירה של פרידלנדר בהמשך.
פרידלנדר למדה בתיכון עירוני קריית חיים והייתה עיתונאית צעירה ב"הארץ שלנו".
את שירותה בצה"ל עשתה ביחידת המיעוטים (יחידה 300) שחייליה היו דרוזים, צ'רקסים וערבים נוצרים, דבר שגם כן עתיד היה לנווט את בחירות הכתיבה העיתונאיות שלה.
לאחר סיום שירותה הצבאי עברה פרידלנדר להתגורר בירושלים והחלה בלימודי תואר ראשון ב.
בשנת 1963, במהלך לימודי התואר הראשון, החלה לכתוב ב"מעריב".
בתחילת דרכה העיתונאית ב"מעריב" כתבה פרידלנדר בעיקר על השכונות שריתקו אותה בירושלים, ולאחר מכן הרחיבה בהדרגה את נושאי כתיבתה לכל חלקי ארץ ישראל.
לאחר מלחמת יום הכיפורים הגיעה למסקנה שציבור קוראי העיתונים לא נחשף מספיק לתכנים העוסקים בטבע בארץ.
במהלך השנים בהן כתבה עבדה בשיתוף פעולה צמוד עם פקחי רשות הטבע והגנים, שחשפו אותה להיכרות עם צמחים, צורות נוף ובעלי חיים שונים, ואף שיתפה פעולה איתם בנושאים שונים הקשורים לשמירת הטבע ועוד.
פרידלנדר אהבה לכתוב על מקומות שאינם מוכרים, חלקם בכפרי הדרוזים והצ'רקסים איתם שמרה על קשר מאז שירותה הצבאי, והקפידה לחשוף את קוראיה לטיולים פשוטים, שלא דורשים מאמץ וכסף רב על מנת ליהנות מהם.
במהלך הקריירה העיתונאית שלה כתבה פרידלנדר טורים שונים, בין היתר טור שבועי בעיתון מעריב שנקרא "סוגרת שבוע", המלצה שבועית על טיולים בעיתון סופשבוע בשם "טיול סופשבוע" ובמגזין סגנון מעריב.
בעקבות הצלחת הטור שלה במעריב, הוחלט על ידי הוצאת מעריב לאגד את כל הטורים לספר, ובשנת 1996 יצא ספרה הראשון: "קרוב לבית".
הספר הפך בתוך זמן קצר לרב-מכר ופרידלנדר החלה לעבוד על ספר שני.
ספרה השני אמור היה במקור לעסוק בטיולים באזור איטליה, אך עם פרוץ האינתיפאדה השנייה נפלה ההחלטה לכתוב ספר נוסף שיעסוק בישראל, ובשנת 2001 יצא ספרה: "ההנאות שבדרך: 40 סופי שבוע.
בשנת 2003 יצאה לגמלאות ממעריב לאחר 40 שנות עבודה.
ההנאות שבדרך: 40 סופי שבוע, יצא לאור על ידי הוצאת מעריב – הד ארצי, בשנת 2001, מכיל 294 עמודים
קרוב לבית, יצא לאור על ידי הוצאת מעריב – הד ארצי, בשנת 1996, מכיל 287 עמודים
נילי לביא היא פרופסורית לפסיכולוגיה ולמדעי המוח ומנהלת מעבדת הקשב והמודעות הקוגניטיבית במכון למדעי המוח הקוגניטיביים ביוניברסיטי קולג' לונדון.
עמיתה באקדמיה הבריטית, באגודה למדעי הפסיכולוגיה האמריקנית, האגודה המלכותית לביולוגיה והאגודה הבריטית לפסיכולוגיה.
לביא ידועה בעיקר בזכות פיתוח תאוריית העומס התפיסתי של תשומת לב, תפיסה ושליטה קוגניטיבית בהקשר של עיבוד מידע.
לביא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1987, והמשיכה לדוקטורט בפסיכולוגיה קוגניטיבית אותו סיימה בשנת 1993. את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת ברקלי, במעבדה של אן טריזמן.
לאחר סיום הפוסט-דוקטורט עברה לאנגליה, שם קיבלה את תפקידה הראשון באקדמיה, במעבדה לפסיכולוגיה יישומית (כיום היחידה למדעי הקוגניציה והמוח), באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1995 היא הצטרפה ליוניברסיטי קולג' לונדון.
מחקרה של לביא עוסק בהשפעות של עומס מידע על מנגנוני המוח, תפקודים פסיכולוגיים (תפיסה, מודעות, זיכרון ורגש) והתנהגות.
מחקר זה נערך במסגרת של תאוריית העומס שפיתחה הנוגעת לתשומת לב ולשליטה קוגניטיבית.
לביא הציעה במקור את תאוריית העומס באמצע שנות התשעים כדי ליישב את הוויכוח בנוגע לשלב שבו נעשית סלקציה של הקשב בעיבוד המידע.
התאוריה הציעה גישה חדשה באשר לאופי עיבוד המידע, לפיה לעיבוד מידע תפיסתי יש יכולת מוגבלת, אך העיבוד מתבצע באופן אוטומטי על כל המידע שבתוכו.
התאוריה מתייחסת להשפעה של תשומת הלב על עיבוד מידע, תפיסה חזותית ומודעות, ובעיקר השימוש בזיכרון העבודה במהלך ביצוע משימות, והדרכים בהן אנשים יכולים להפעיל שליטה קוגניטיבית על התפיסה וההתנהגות שלהם.
2006 - פרס האגודה הפסיכולוגית הבריטית לקוגניציה על תרומה יוצאת דופן למחקר.
2011 - נבחרה כ"אישה מעוררת השראה" בקמפיין WiSE (נשים למדע, הנדסה ובנייה)
2012 - פרס אמצע הקריירה מהאגודה לפסיכולוגיה ניסויית.
לאחר שעברה לאנגליה נישאה לפרופסור ג'ון דרייבר , אף הוא פסיכולוג קוגניטיבי.
התאלמנה ב-2011, אם לשני בנים.
נילי דותן (נולדה ברומניה ב-28 במרץ 1955) היא במאית קולנוע, תסריטאית, עורכת תסריטים, מחזאית ועיתונאית ישראלית.
"הסרטים הקצרים שביימה בשנות ה-70 של המאה ה-20 נכנסו לפנתאון של הקולנוע הישראלי הקצר"
דותן נולדה ברומניה בשם קורנליה דולהשטיאנו, אחותם הצעירה של הנרי ושמעון דותן.
גדלה במושב ערוגות ולמדה בתיכון בבאר טוביה במגמה חברתית.
עדי נוי כתבה בידיעות אחרונות, כי "מהמושב הנ"ל, וליתר דיוק ממשפחת דותן, (שמעון דותן ונילי דותן) יוצאים בזה אחר זה, שנה אחר שנה שני מבריקים צעירים ומבטיחים".
הסרט יצא למסכים בישראל ברשת ג.ג.
בשנת 2000. הסרט הופק על ידי נילי דותן כהפקה עצמאית וקיבל מענק להשלמתו מקרן הקולנוע הישראלי.
הסרט השתתף בפסטיבל חיפה בשנת 2019 ובכמה פסטיבלים בחו"ל וזכה במקום ראשון בפסטיבל לקולנוע אלטרנטיבי בפיצ'יאנו, באיטליה בשנת 2001. במקביל לעבודתה הקולנועית כתבה עבור עיתונים שונים, ביניהם מוניטין, גלובס ומוספיו והעיר.
מאמצע שנות ה-80 עבדה כמתרגמת סימולטנית מרומנית לעברית בחזרות להצגות עבור במאים אורחים מרומניה בתיאטרון באר שבע ובהבימה, ביניהן המלט והספר מסביליה בבימוי דינו צ'רנסקו, השטן ממוסקבה בבימוי קטלינה בוזויאנו ו"ליר" מאת אדוארד בונד, בבימוי סילביו פורקרטה.
כמו כן תרגמה סימולטנית מאנגלית בהצגות "מקהלת אי ההסכמה" בבימוי פאטריק טאקר ובית הבובות בבימוי הלנה קאוט האוסון.
בשלהי שנות התשעים כתבה מחזות לנוער שהוצגו במסגרת 'אמנות לעם' וכן ביימה כתבות עבור ערוץ 2 בתוכנית 'זמן מדע' בהגשת דן מרגלית ובתוכנית התחקירים 'רשת חוקרת' בהגשת רון בן ישי.
בתחילת שנות האלפיים החלה ללמד במשך 4 שנים כתיבה לדוקו-דרמה בבית הספר לתסריטאות בתל אביב, בניהולה של עידית שחורי.
בין השנים 1993–2013 שימשה כלקטורית בקרן הקולנוע הישראלי.
יום (הולדת) אחד בחורף 1974
סיפורה של אישה המבקשת לצאת מבדידותה ביום הולדתה, בתקווה שיהיה זה יום שונה משאר ימיה.
תערוכת ציורים ניידת מגיעה אל השכונה המשמימה שבה גר הקצב אהרונוב.
ההתרגשות האוחזת בו ובתושבי השכונה, מובילה אותו לעשות מעשה בלתי צפוי.
בהשתתפות קרלוס ברגר ואולגה שפנדורף, 1975.
נערה צעירה בורחת מהכפר אל העיר הגדולה, מטלטלת את חייהם של שני גברים מבוגרים ועריריים, ונעלמת בפתאומיות, בדיוק כפי שהגיעה.
בהשתתפות אורנה לביא, מוסקו אלקלעי, אלברט כהן, דבורה קידר וגד קינר, 1978.
סרט דוקומנטרי שצולם בישראל ובאוגנדה העוקב במשך 5 שנים אחר סיפור הישרדותן של שתי נשים נוצריות, פליטות מסודאן ומאריתריאה, שברחו לישראל בתקווה למצוא בה מקלט.
הסרט הופק על ידי סשה קליין עבור הערוץ הראשון ושודר במסגרת התכנית "הסיפור האמיתי" באוקטובר 2016. הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי העולם:
"פסטיבל הקולנוע העצמאי בוושינגטון, ארצות הברית" – "DC Independent Film Festival, Washington DC – February 2017", 18 בפברואר 2017
פסטיבל הקולנוע הבינלאומי בקורק, אירלנד.
הסרט זכה בפרס הבימוי הטוב ביותר בקטגוריה של סרטים דוקומנטריים – "Best Documentary Director Award"
הסרט זכה בפרס שועל הזהב עבור סרט הנשים הטוב ביותר – "Golden Fox Award for Best Women's Film"
פסטיבל לסרטים דוקומנטריים על העולם האפריקאי, באוניברסיטה על שם סם יוסטון בהאנטסוויל, טקסס, ארה"ב – פברואר 2018 – "Africa World Documentary Film Festival".
מבקר הקולנוע גידי אורשר התייחס לסרטיה של נילי דותן בכתבה שכתב בעיתון מעריב, ככאלה שנוגעים בחייהם של "אנשי השוליים ולא לכוכבים...בנושא הסרטים ובאווירה שלהם יוצאת נילי עם משהו יוצא דופן, נעים ומקורי בנוף הקולנועי של ישראל...
את נילי לא מעניינים ה"כוכבים" היא מחפשת ומציגה את ה"פשוט".
"רימון בין לבבות" – על פי משה עמיאל, על פרשת התאבדותם של משה ברזני ומאיר פיינשטיין בכלא בשנת 1947, בבימוי דור פלס ובהשתתפות אורן שאב, יוסי עייני, נירית אהרוני ואליעזר אפלבאום.
"אהבה ראשונה" (שמשון ודלילה) – קומדיה על אהבה ראשונה בהשתתפות אריק משעלי
"הזקן ואני" – כתיבה משותפת עם יורם גל בהשתתפות דביר בנדק.
דותן הייתה נשואה ליורם גל ולהם בן משותף.
מלגה כספית מהקרן לעידוד הסרט הקצר של משרד המסחר והתעשייה, להפקת הסרט אהרונוב.
מלגה כספית מהקרן לעידוד הסרט הקצר של משרד המסחר ותעשייה, להפקת הסרט אנה עברה בעיר.
תסריט לפיצ'ר – "40" זכה בפרס הראשון בתחרות על שם מיקי אלבין, 1998.
פרס ראשון עבור הסרט פרא שאותו הפיקה בפסטיבל הסרטים לקולנוע אלטרנטיבי בפיצ'יאנו, איטליה.
פרס ראשון עבור "הסרט הטוב ביותר לבמאית באירלנד" – פצעי מדבר, 2018.
פרס ראשון בפסטיבל כלכותא, הודו – "פרס שועל הזהב עבור סרט הנשים הטוב ביותר" – פצעי מדבר, 2018.
מקום ראשון על כתיבת הסלוגן למיץ עגבניות – "דרקולה – משקה עם שיניים".
ניליה האנטר ביידן הייתה מחנכת אמריקאית ואשתו הראשונה של ג'ו ביידן, לימים נשיא ארצות הברית.
האנטר מתה בתאונת דרכים ב-1972 בעת שנסעה יחד עם בתה התינוקת נעמי, אשר גם נהרגה וגם עם שני בניה, בו והאנטר שנפצעו אנושות אך נשארו בחיים.
ניליה האנטר נולדה ב־28 ביולי 1942 בסקניאטלס, ניו יורק ללואיז (לבית בזל) ורוברט האנטר.
היא למדה בפן הול, פנימייה שמכילה בית ספר תיכון ושוכנת בפנסילבניה.
הייתה פעילה במועדון הצרפתית של בית הספר, שיחקה בהוקי ונהגה לשחות באופן תדיר.
לאחר הלימודים התיכוניים למדה באוניברסיטת סירקיוז והייתה מורה בבית באותה העיר.
ניליה האנטר פגשה את ג'ו ביידן בנסאו שבאיי בהאמה כשביידן היה בחופשת האביב.
זמן קצר לאחר מכן עבר גם ביידן לסירקיוז ולמד בבית ספר למשפטים במקום.
בני הזוג נישאו ב־27 באוגוסט 1966. לאחר החתונה עברה המשפחה הטרייה לווילמינגטון, דלאוור, שם היה ביידן חבר במועצה המחוזית של מחוז ניו קאסל.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ג'וזף רובינט "בו", רוברט האנטר ונעמי האנטר.
ביידן התמודד מול הסנאטור האמריקני מדלאוור, ג'יימס קיילב בוגס וניליה תוארה כ"מוח" מאחורי הקמפיין של ביידן.
ב־18 בדצמבר 1972, זמן קצר לאחר שבעלה נבחר לסנאט, נסעה ניליה עם שלושת ילדיה לקנות עץ חג המולד.
אך במהלך הנסיעה המכונית נפגעה על ידי משאית ניליה ונעמי נהרגו, ושני בניה שרדו את התאונה עם פציעות קשות, ביידן סבר כי נהג המשאית, קרטיס דאן היה שיכור בזמן התאונה אך סברות אלו התגלו כשגויות במהרה.
גנרל-מיור סר נילס אולף (בנורווגית: generalmajor Sir Nils Olav) הוא פינגווין קיסרי המתגורר בגן החיות אדינבורו שבסקוטלנד.
הוא משמש כקמע הרשמי של המשמר המלכותי הנורווגי, אשר בו הוא חבר רשמי בדרגת גנרל-מיור.
הוא אף משמש בתפקיד קולונל המטה של המשמר.
השם "נילס אולף" על התארים והתפקידים הנלווים לו, עובר בירושה בין פינגווינים קיסריים בגן החיות אדינבורו מאז 1972. מחזיק השם והדרגות הנוכחי הוא נילס אולף השלישי.
בשנת 1961 ביקר המשמר המלכותי הנורווגי במצעד צבאי רב-לאומי שנערך באדינבורו.
לוטננט בשם נילס אגליאן ביקר בגן החיות שבעיר, וגילה התעניינות רבה במושבת הפינגווינים הקיסריים שלו.
ב-1972 חזר המשמר המלכותי לאדינבורו, והפעם, שכנע אגליאן את חבריו ומפקדיו לאמץ פינגווין אחד שיהפוך לקמע המשמר.
חיילי המשמר החליטו לקרוא לפינגווין נילס על שמו של אגליאן, ואולף על שם אולף החמישי, מלך נורווגיה.
הפינגווין צורף באופן רשמי למשמר המלכותי וקיבל דרגת ויסקורופורל (רב-טוראי).
בכל פעם שבה המשמר חזר לאדינבורו, הלכו חייליו לגן החיות כדי לבקר את נילס אולף, ובכל פעם הוא הועלה בדרגה.
ב-1987 מת הפינגווין הראשון, והמשמר אימץ פינגווין חדש וקרא לו "נילס אולף השני".
הפינגווין החדש ירש את כל דרגותיו של הפינגווין הראשון.
במהלך ביקור המשמר ב-2005, מונה נילס אולף לתפקיד קולונל המטה של המשמר.
מדובר בתפקיד סמלי שבעבר היה מוענק בעיקר לבני אצולה.
במהלך אותו ביקור, תרמו חיילי המשמר לגן החיות באדינבורו פסל ברונזה בגובה 4 מטרים של נילס אולף.
פסל נוסף הוצב גם במחנה המשמר באוסלו.
ב-15 באוגוסט 2008 העניק האראלד החמישי, מלך נורווגיה תואר אבירות לנילס אולף, שהפך בכך לבעל החיים הראשון שקיבל תואר אצולה נורווגי.
חיילי המשמר ערכו בגן החיות טקס מכובד במהלכו העניקו לנילס אולף את התואר והקריאו מכתב ברכה מהמלך.
כמה מאות אנשים התאספו לצפות בטקס.
נילס אולף השני מת זמן קצר לאחר מכן, והמשמר אימץ את "נילס אולף השלישי".
במהלך הביקור של המשמר באדינבורו ב-2016 הוא הועלה לדרגת בריגדיר.
במהלך ביקור של המשמר ב-2023 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
נילי חנה מרפיש (1924 – 5 באוקטובר 2012) הייתה לוחמת וחברה במחתרת לח"י.
לימים נישאה לנתן מרפיש, אף הוא לוחם לח"י וקריין תחנת השידור קול המחתרת העברית.
חנה נולדה בשנת 1924 בלובלין, פולין למשה וצ'רנה שטרן.
לחנה היו 5 אחים - יצחק הבכור, אברהם (איתן) ושלושה אחים צעירים ממנה יוסף, צבי ומאיר.
מאיר, בן הזקונים נהרג במלחמת השחרור, ערב הכרזת המדינה בהגנה על גוש עציון.
בלובלין הייתה משפחת שטרן משפחה ענפה שחיה בשכנות.
האב היה סוחר תבואה ולאם הייתה חנות מכולת.
המשפחה הייתה דתית אורתודוקסית וציונית.
חנה חוותה אנטישמיות כילדה בבית הספר וברחוב.
עד סוף ימיה לא הסכימה לחזור לפולין לביקור ולא דיברה פולנית בעיקרון.
בשנת 1936 עלו משה וצ'רנה שטרן עם ילדיהם לישראל מטעמים ציוניים (יצחק הבכור נשאר בפולין עד 1939 והצטרף למשפחה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה).
כל שאר המשפחה הגדולה נשארה בפולין והושמדה בשואה.
האב משה עבד בעבודות שונות, כפועל, סולל כבישים ובמפעלי ים המלח.
במלחמת השחרור הוא נפל בשבי הירדנים עם נפילת המפעלים לידם.
האם צ'רנה עבדה בעבודות ניקיון וחנה כילדה עזרה לה אחרי הלימודים.
חנה למדה בבית ספר דתי בית יעקב.
כבר בבית הספר נתגלתה מרדנותה.
היא לא הסכימה ללבוש גרביים ארוכות וחולצות עם שרוולים ארוכים בקיץ, ועמדה על זכותה להתלבש כרצונה.
כנערה צעירה הייתה עדה למאורעות 1936–1939 ועלייתו לגרדום של הרוג המלכות הראשון שלמה בן יוסף.
אלו השפיעו על החלטתה להצטרף לתנועת בית"ר בגיל 15, זאת בניגוד לאחיה שהצטרפו לתנועה הדתית בני עקיבא נמשכה חנה לתנועה לאומית.
חנה עזבה את לימודי היום, עברה ללימודי ערב והחלה לעבוד בחנות הצילום שוורץ בירושלים.
לאחר הפילוג בין אצ"ל ולח"י, החליטה חנה שדרכה של לח"י תואמת את השקפותיה והצטרפה למחתרת.
היא בחרה בשם המחתרתי נילי, ושמה המחתרתי דבק ונשאר שמה אצל רוב מכריה, כולל המשפחה שהקימה, משך כל ימי חייה.
בתחילה הייתה עיקר פעילותה הפצת חומר הסברה, הדבקת כרוזים וכן שימשה כמקשרת, כולל הקשר לאסירי המחתרת בבית האסורים בירושלים - כאשת קשר בינם לבין אריה לוין רב האסירים.
עקב התמחותה בצילום, פיתוח והדפסת תמונות, התקבלה נילי לעבודה אצל הצלם אורושקס, שהיה צלם הרשמי של הנציב העליון הבריטי.
בזמן עבודתה נהגה לפתח עוֹתָקים כפולים של תמונות והעבירה אותם ללח"י.
לאחר ניסיון ההתנקשות של לח"י בנציב הרולד מקמייקל, בשנת 1944, הבריטים החלו לחפש אחריה.
נילי עזבה את בית הוריה ועברה לנתניה והחלה לעבוד שם בחנות צילום.
הם מצאו צילומים של קצינים בריטים שפיתחה מסומנים ב-X.
נילי אמרה להם שהיא נוהגת לסמן לעצמה בחורים יפים והיא שוחררה.
בשל כך נילי הפסיקה את עבודתה בנתניה, עברה לתל אביב והפכה לחברת מחתרת במשרה מלאה.
היא חלקה חדר מרתף עם בחורה נוספת, שולמית (שרה), לימים שולמית שמיר, אשת יצחק שמיר, ממפקדי הלח"י ולימים ראש ממשלת ישראל.
והן נשארו חברות קרובות כל חייהן.
כאשר סניף חיפה הפסיק כמעט את תפקודו עקב מאסר שבעת החברים המרכזיים בו, נשלחה נילי לעבוד בשיקומו.
היא פעלה לחידוש הקשר עם הפעילים והאוהדים, עסקה בהגברת פעילות ההסברה לציבורים חדשים, ובשמירת הקשר עם פעילי המחתרת ואוהדי המחתרת בצפון הארץ.
כן השתתפה בתצפיות להכנת פעולות.
במסגרת נסיעותיה לקבוצים ומושבים בעמק יזרעאל ובגליל, ליד, נהלל נחטפה נילי בידי אנשי ההגנה ונחקרה כדי להגיע באמצעותה לשמות של אנשי לח"י.
היא לא מסרה שום מידע ושוחררה.
כעבור ימים ספורים נחטפה שוב על ידי חברי ההגנה, הפעם באיילת השחר.
היא נחקרה במשך ארבעה ימים, במהלכם שבתה רעב.
שוב שוביה הבינו שאין סיכוי להוציא ממנה מידע כלשהו ושחררו אותה.
בין הפעולות הרבות בהן השתתפה היו הפעולות של פיצוץ גשר נעמן ותקיפת בתי המלאכה של הרכבות בחיפה, פעולה בה נהרגו 11 לוחמים ומרבית האחרים נתפסו בידי מארב בריטי.
נילי הייתה בין הבודדים שהצליחו להימלט מהמארב לאחר הפעולה.
בתקופת תנועת המרי הייתה נילי גם המקשרת בין נתן ילין מור, גרא, מפקד הלח"י ואליהו גולומב, מפקד ההגנה.
לאחר מכן מונתה כאחראית על אזור הדרום ועל ארגון פעילויות מבצעיות.
ערב ראש השנה תש"ח נפגשה נילי עם חברתה שולמית שמיר בבית קפה, והן נעצרו יחד על ידי הבריטים ונשלחו למעצר בבית־לחם ואחר כך בעתלית.
נילי שוחררה ב־ 1.5.1948 ועם הקמת המדינה כמה ימים אחר כך התגייסה לפלוגת בנות לח"י בצה"ל, ומונתה לסגנית מפקדת הפלוגה - סגניתה של לאה גרנק, אשתו של הלוחם יעקב גרנק הידוע כדב הבלונדיני.
לאחר זמן קצר, לבקשתה, הועברה לחטיבת לח"י בירושלים, לחמה שם עד ש-לח"י חדלה להתקיים גם בירושלים.
בשנת 1950 נישאה נילי לנתן מרפיש, איש לח"י.
נולדו להם בן ובת: יאיר ודורית.
בשנת 1951 קיבלה נילי פנייה לחזור לצה"ל כמפקדת בה"ד 12. כיוון שהייתה אם לתינוק, סירבה להצעה והיא הצטערה על שסירבה לכך במשך כל חייה.
ביתם של נתן ונילי הפך להיות מרכז חברתי של אנשי ונשות לח"י.
נילי הקדישה את המשך חייה למשפחה ולהתנדבות במסגרת עמותת לח"י.
נילי נשארה נאמנה לאמונותיה והייתה אשת ימין בדעותיה, אך ביתה ולבה היו פתוחים לכולם.
אנשי שמאל ידועים היו בין באי ביתה כמו נתן ילין מור, שלמה בן שלמה, יוסף אריה (יוזי) ורבים אחרים.
החברוּת והאחווה קדמו לדעות הפוליטיות.
נתן מרפיש נפטר בשנת 1972, בגיל 47 ממחלת לב.
לנילי נולדו נכד, נתי, הקרוי על שם סבו נתן מרפיש, וארבע נכדות: נילי הקרויה על שמה, מאיה, מיקה ושלי.
לנילי עשרה נינים ונינות, חלקם נולדו לאחר מותה נינתה עפרי נילי דולב קרויה על שמה.
נילי פינק (נולדה ב-31 באוקטובר 1981) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, גיטריסטית, מפיקה מוזיקלית וקופירייטרית ישראלית.
נילי פינק נולדה בחיפה לצילה, מנהלת בית ספר, ויגאל, מהנדס.
בילדותה למדה לנגן על כינור בקונסרבטוריון בקריית ביאליק ועל גיטרה - באופן עצמאי.
למדה בתיכון קריית חיים והקימה בנעוריה את סניף נוער העבודה במקום.
בשנים 2004–2007, לאחר שירותה הצבאי, למדה ברימון בית ספר למוסיקה במגמת הלחנת שירים.
בשנת 2017 סיימה תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
בזמן לימודיה ברימון כתבה פינק והלחינה חלק משירי אלבומה הראשון, שאותו הקליטה שנתיים לאחר סיום לימודיה.
את האלבום הפיק המפיק המוזיקלי והגיטריסט אור בהיר, והוא הוקלט והופץ בלייבל "אנובה מיוזיק".
שירי האלבום הושמעו בתחנות רדיו רבות וחלקם נכנסו לפלייליסט של תחנת הרדיו כאן 88. משנת 2011 מופיעים פינק וההרכב שלה עם שירי האלבום ברחבי הארץ.
במקביל להוצאת האלבום ליוותה את הזמר אלי רוזן בהופעותיו והייתה כנרת בלהקתו של שחר אבן צור.
בשנת 2011 השתתפה בפרויקט "מסע אספלט" - ביצועים לשיריו של סשה ארגוב, שיצא בקול הקמפוס בניהולה המוזיקלי של טלי פולק.
פינק ביצעה שם את שירו של ע.
הלל יוסי, ילד שלי מוצלח.
בשנת 2016 הוציאה מיני אלבום של חמישה שירים, "Five", שאותו הפיקה מוזיקלית בעצמה ואת חלקו גם מיקססה.
האלבום יצא בלייבל "סוס" בניהולו של יונתן קוטנר, ושיריו הושמעו בתחנות רדיו רבות.
באותה שנה השתתפה באלבומה של הזמרת איה כורם אלפיים עשרים ושלוש.
וביצעה בו את השיר "אלף פעם", שיצא גם כסינגל.
ב-2016 גם השתתפה פינק בפסטיבל אינדינגב, במופע משותף עם דניאל ספיר.
משנת 2017 היא המפיקה המוזיקלית והגיטריסטית של להקת הפסיכדליה התיאטרלית "טוניק קלוניק".
אלבומם הראשון, "הביתה כבר", יצא ב-2019, אותו הפיק אוראל תמוז.
בשנת 2018 ניגנה במופע "חלוצות" - מחווה לשירי הלהקות הצבאיות, בהנחיית עידן אלתרמן.
במופע השתתפו אלון אולארצ'יק, ירדנה ארזי וחגית יאסו.
בשנת 2019 הקימה עם דניאל ספיר את להקת "סניקי".
ההרכב מבצע מופע אינסטרומנטלי-פסיכדלי שאת המוזיקה שלו הלחינו ספיר ופינק.
בשנת 2021 השתתפה בפרויקט "תקרית" – ביצועים לשירים מאת דוד אבידן.
באלבום שרה פינק עם אלון בר את שירו של אבידן, "תחזית קרובה".
באותה שנה השתתפה בפסטיבל אינדינגב.
מלבד המיני-אלבום Five, פינק הפיקה את השיר "אהבה שלי מתה" מתוך אלבומם הראשון של "טוניק קלוניק".
מתוך אלבומם השני, שעתיד לצאת ב-2022, הפיקה את השירים "כל אחד יושב בצד", "לא רוצה לסבול" ו"מן משהו".
כמו כן הפיקה אלבומים לזמרים עומר רביד ונחמה אסתר.
פינק היא טכנאית סאונד שמיקססה שירים לזמרים ולהרכבים רבים ובהם דור הייטנר, הילה רוח, "סניקי" ו-טוניק קלוניק".
בשנת 2006 הפיקה את פסטיבל "התוצרת" עם תמר מושינסקי ומיכאל מבורך.
הפסטיבל אירח 40 אמנים מתחומים שונים ומגוון להקות והרכבים.
בפסטיבל השתתף בין היתר יהוא ירון, שהייתה זו עבורו הופעת הבכורה של ההרכב שלו.
בשנים 2010 ו-2012 הפיקה את "פסטיבל בשביל המפעל", מרתון הופעות רחוב בהשתתפות אמנים רבים, בהם הילה רוח ולהקתה "כלבי רוח", "רומן אמפייר" ומיכל לוטן.
פינק קריינית וכותבת תוכן ותסריטים לעמותות מהמגזר השלישי והרביעי בהן הקרן החדשה לישראל, האגודה לזכויות האזרח בישראל ועמותת סיכוי.
נילס-הנינג ארסטד פדרסן (בדנית: Niels-Henning Ørsted Pedersen ; 27 במאי 1946 – 19 באפריל 2005), הידוע גם בראשי התיבות NHØP, היה נגן קונטרבס ג'אז דני.
ארסטד פדרסן נולד באוסטד , באי הדני שלן.
אביו היה נגן עוגב בכנסייה.
בילדותו הוא ניגן בפסנתר, אך מגיל 13 החל ללמוד לנגן קונטרבס.
בגיל 14, תוך כדי לימודיו, החל את קריירת הג'אז המקצועית שלו בדנמרק עם הלהקה הראשונה שלו "Jazzkvintet 60".
ב-1961 כשהיה רק בן 15 הוא הופיע לראשונה במועדון לילה בשם Jazzhus Montmartre בקופנהגן ומאז עבד שם בקביעות וליוו מוזיקאים מובילים.
כשהיה בן 17 הוא דחה הצעה להצטרף לתזמורת קאונט בייסי, בעיקר מפני שהיה צעיר מכדי לקבל אישור חוקי לחיות ולעבוד כמוזיקאי בארצות הברית.
בשנת 1981 הוא זכה בפרס נגן הבס הטוב ביותר של השנה על ידי מבקרי דאון ביט.
פדרסן עבד בעיבודי צמד וטריו עם הפסנתרן קני דרו, והקליט יחד למעלה מ-50 אלבומים.
הוא גם עבד עם סטפן גרפלי וג'ו פאס והקליט רבות כמנהיג הרכב.
הקטעים הידועים ביותר שלו הם "My Little Anna", "Jaywalkin'", ו-"The Puzzle", כמו גם עיבודי ג'אז לשירי עם דנים מסורתיים.
הופעת צמד עם Rune Gustafsson ב-Vosajazz 1980, הסתיימה באלבום Just The Way You Are בלייבל Sonet Gramofon, שהוקלטה חצי שנה לאחר הפגישה הראשונה הזו.
ב-1991 הוא זכה בפרס המוזיקה של המועצה הנורדית.
זו הייתה הפעם הראשונה שהפרס הזה להלחנה הוענק למוזיקאי מבצע, ויש לייחס זאת למעמדו הבינלאומי המיוחד.
ב-1999 הוא ניגן בצמד עם הפסנתרן מולגרו מילר שהופיעה באירופה, יפן, אוסטרליה וקוריאה.
הרכב זה הורחב מאוחר יותר לטריו בהשתתפות המתופף אלווין קווין.
שלישייה זו נותרה פעילה עד מותו של פדרסן.
פדרסן מת מאי ספיקת לב בשנת 2005 בגיל 58 בקופנהגן.
הוא הותיר אחריו את אשתו סולוויג ושלושת ילדיו.
1974: פרס גראמי להופעת הג'אז הטובה ביותר של קבוצה (עבור השלישייה עם אוסקר פיטרסון וג'ו פאס)
1981: נגן הבס הטוב ביותר של השנה מאת סקר המבקרים של דאון ביט
1991: פרס המוזיקה של המועצה הנורדית
נילס פטריק אנקונקו (נולד ב-1 בנובמבר 2000) הוא כדורגלן צרפתי המשחק כמגן שמאלי באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה הגרמנית.
אנקונקו החל את הקריירה שלו בסרז'י פונטואז' , ועבר דרך מחלקת הנוער של המועדון.
בשנת 2017 הוא חתם במרסיי.
כצעיר מבטיח, אנקונקו שיחק באופן קבוע בקבוצת המילואים של מרסיי, התאמן באופן קבוע עם הקבוצה הבוגרת וישב פעמיים על הספסל של הקבוצה הראשונה בעונת 2019/20.
ביולי 2020 אנקונקו הצטרף לאברטון בהעברה חופשית, וחתם על חוזה לשלוש שנים, לאחר שדחה חוזה מקצועי במרסיי מכיוון שהתוכנית המקצועית שהוצעה על ידי המועדון הצרפתי לא הייתה משכנעת עבור המגן והתפתחותו העתידית.
ההזדמנות לעבוד תחת קרלו אנצ'לוטי שכנעה את אנקונקו להצטרף לטופיז.
סוכנו של אנקונקו, איבן לה מי, הדגיש שאנצ'לוטי התקשר לשחקן, דיבר איתו והכיר את הפוטנציאל של השחקן.
על ידי עבודה עם השחקן, אנצ'לוטי יכול להפוך אותו לשחקן מוביל.
אנקונקו ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו באברטון בניצחון 3-0 בגביע הליגה על סאלפורד סיטי, שבו הוא הרשים מאוד ויצר שותפות התקפית יעילה בצד שמאל של המגרש עם הצעיר עמיתו אנתוני גורדון.
הוא רשם הופעה חיובית נוספת במשחקו השני, גם בגביע הליגה, נגד פליטווד טאון, אותו חתם עם בישול בעקב אחורי שהכין שער למואיזה קן בניצחון 5-2.
אנקונקו שיחק את משחק הליגה הראשון שלו באברטון ב-1 בנובמבר 2020, נגד ניוקאסל יונייטד, משחק שאברטון הפסידה 2-1. הוא החליף את חברו לקבוצה לוקא דין שהיה מורחק ממשחק אחד.
את הופעתו השנייה בליגה ערך ביום האחרון של העונה, כאשר אברטון ספגה הפסד 5-0 למנצ'סטר סיטי ב-23 במאי 2021.
בינואר 2023 הושאל אנקונקו לסנט אטיין מליגת המשנה הצרפתית.
העסקה הפכה בסופו של דבר לקבועה.
ב-1 בספטמבר 2023, חתם אנקונקו על חוזה לחמש שנים באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה, עלה מהספסל כדי לכבוש שוויון בדקה ה-87 בתיקו 1-1 מול קלן.
אנקונקו, שנולד בצרפת, הוא ממוצא קונגולזי.
הוא ייצג את צרפת ושיחק פעמיים במדי נבחרת הנוער עד גיל 19 של המדינה.
ביולי 2021 קיבל אנקונקו זימון לסגל הנבחרת האולימפית של צרפת, שתתמודד מול יפן, דרום אפריקה ומקסיקו בבית א' של הטורניר.
בהמשך ערך את הופעת הבכורה שלו במדי צרפת עד גיל 23 כאשר שיחקה נגד דרום אפריקה במשחק השני של הטורניר ב-25 ביולי 2021.
נילי מרגלית (נולדה ב-1983) היא אחות ישראלית שנחטפה עם עשרות מתושבי ניר עוז במהלך הטבח בקיבוץ, שהתרחש כחלק מטבח שבעה באוקטובר, בו נרצח אביה.
בשהותה בשבי חמאס עד לשחרורה כעבור 55 ימים, בעסקת השבויים, טיפלה בחבריה החטופים תוך סיכון חייה.
התנהלותה בשבי חמאס עזרה להציל את חייהם של שבויים ששהו עימה בשבי.
נילי מרגלית היא אחות במקצועה בעלת תואר ראשון בסיעוד, ותואר שני במנהל מערכות בריאות.
בשנת 2011 סיימה בהצטיינות לימודי תואר ראשון בסיעוד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
לאחר מכן עברה לתל אביב לעבוד במחלקה כירורגית ילדים באיכילוב.
בהמשך חזרה לקיבוץ ניר עוז והחלה לעבוד כאחות במחלקת מיון ילדים בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
בנוסף לעבודתה בסורוקה, היא משמשת גם כמדריכה קלינית וכירורגית בבית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון ומרצה בבית הספר לסיעוד.
בטבח שבעה באוקטובר חטפו אזרחים עזתים את מרגלית מביתה בקיבוץ ניר עוז.
כאשר הגיעו המחבלים לקיבוץ, היא הסתגרה בממ"ד עם הכלב שלה, נצ'י, וכשהם פרצו את הדלת היא דאגה שיברח החוצה.
במשך שבועות היא הוגדרה כנעדרת, עד שיוכבד ליפשיץ, אחת מהחטופות ששוחררה משבי חמאס, סיפרה שמרגלית בחיים ומטפלת בפצועים שנחטפו.
מרגלית שוחררה מהשבי בעסקת השבויים עם חמאס ב-30 בנובמבר 2023, בפעימה השביעית.
נציגת הצלב האדום שקיבלה את פניה אמרה לה שנצ'י שרד, כי אמרו לה שזה מה שנילי תרצה לשמוע.
בתקופת השבי במנהרות חמאס, לשם נלקחה עם שאר החטופים, הזדהתה בפני השובים כאחות בבית החולים סורוקה וטיפלה בחטופים במקצועיות ובמסירות, בעיקר בקשישים שבהם.
היא טיפלה במגוון רחב של מחלות וחבלות, תוך שימוש בידע המקצועי שלה וביצירתיות שלה.
לדוגמה, כאשר אחת החטופות, תמי מצגר, נפצעה מאופנוע, מרגלית נתנה לה אנטיביוטיקה, אך פצעיה לא השתפרו.
מרגלית נזכרה שיש דבש בארון שבדירה בה שהו, והחליטה לנסות חבישה עם דבש.
החבישה עבדה, ופצעיה של תמי החלו להחלים.
בנוסף דאגה לתת טבליות קלונקס לחטופים אחרים כעזר לשינה.
במשך כ-50 ימים ולילות טיפלה בחבריה ועשתה כל שביכולתה לעזור להם ולשפר את מצבם.
השבי במנהרות הסגורות, הניתוק המוחלט מאור יום ומידיעת המתרחש בארץ היה קשה מנשוא, והקשישים, כל אחד ומצבו הרפואי ודאגותיו למשפחה ולחברים, מצאו מעט עידוד וחיזוק בטיפולה המסור.
מרגלית לא חששה להתעמת עם שוביה ואף לפנות אל בכירי חמאס שעברו במנהרות בדרישה לשיפור מצב החטופים.
פנייה זו הרגיזה את שוביה, שראו בכך עקיפת סמכות והענישו את המסורים להשגחתם בצמצום שעות תאורה ואוורור.
הרגע הקשה ביותר בתקופת שביה התרחש לדבריה ממש לפני שחרורה, כשאנשי חמאס הודיעו לירדן ביבס, אחד החטופים ששהו איתה, כי אשתו שירי וילדיו אינם בחיים.
אביה של מרגלית, אליהו (צ'רצ'יל), נרצח וגופתו הוחזרה במסגרת עסקת שחרור החטופים השלישית, שנתיים לאחר מכן.
לאחר שחזרה מהשבי החלה מרגלית להיות פעילה הן למען שחרור החטופים והן למען הכנסת תרופות לחטופים.
היא נפגשה בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס עם בכירי חברות אמריקאיות, בהם מנכ"ל פייזר אלברט בורלא, ושיתפה אותם בצרכים הרפואיים של החטופים.
כמו כן נפגשה ב-18 בינואר 2024 באותו הפורום גם עם מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש.
ב-16 באפריל 2024 הייתה אחת מ-30 אחים ואחיות שקיבלו אות הוקרה מטעם נשיא המדינה יצחק הרצוג ושר הבריאות אוריאל בוסו על פועלם להצלת חיים מתחילת מלחמת חרבות ברזל.
במאי 2024 קיבלה את אות נשיא אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, כהערכה לפועלה.
נילי לוטן היא מעצבת אופנה ישראלית-אמריקאית.