tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השניים החליטו לזנוח את לימודי הדוקטורט שלהם לטובת המשך פיתוח המנוע החדש, אשר לימים יהפוך לגוגל.
השניים החלו לגייס הון עבור הפרויקט ופתחו את חברתם המפורסמת ב-1998. עם הצלחת מנוע החיפוש החברה המשיכה להתפתח והחלה לספק שירותים נוספים לבד מחיפוש באינטרנט והייתה לאחת מחברות הענק של האינטרנט.
ברין משמש כיום כמנהל הטכנולוגי של גוגל.
ב-2007 נישא לאנליסטית הביוטכנולוגיה האמריקאית-יהודייה, אן ווצ'יצקי (אחותה של מנכ"לית יוטיוב, סוזן ווצ'יצקי).
ב-2008 נולד להם בן, ובת ב-2011. באוגוסט 2013 התפרסם שברין ואשתו נפרדו, לאחר שניהל רומן עם מנהלת שיווק של גוגל גלאס, אמנדה רוזנברג.
ביוני 2015 הוא ואשתו ווצ'יצקי התגרשו.
מאז 2018 הוא נשוי ליזמית טכנולוגיית המשפט, ניקול שנהאן, ולהם בת שנולדה בשלהי 2018. בתחילת 2022 הגיש בקשה לגירושין משנהאן.
ברין וגרושתו ווצ'יצקי, עדיין מנהלים ביחד את "קרן ברין ווצ'יצקי".
הם תרמו רבות ל"קרן של מייקל ג'יי פוקס" לחקר מחלת פרקינסון, וב-2009 העניקו מיליון דולר לארגון האמריקאי-יהודי, "היאס", לסיוע לפליטים ומהגרים.
ביולי 2025 פורסם כי ברין התבטא בפורום פנימי של עובדי Google DeepMind בנוגע למלחמה בעזה.
בדבריו אמר: "עם כל הכבוד הראוי, השימוש במונח 'רצח עם' בהקשר לעזה פוגע עמוקות באנשים יהודים רבים שסבלו מרצח עם אמיתי.
הייתי גם נזהר מציטוט ארגונים אנטישמיים כמו האו"ם בקשר לנושאים אלה".
הרוזן סרגיי יולייביץ' וִיטֵּה , נודע גם בתור סרגיוס ויטה היה מדינאי רב השפעה ומי שעמד בראש תיעושׂ האימפריה הרוסית.
הוא חיבר את מנשר אוקטובר וקידם את החוקה הרוסית הראשונה.
ויטה גם היה ראש מועצת השׂרים (ראש הממשלה הרוסית).
הוא נולד בטביליסי שבגאורגיה בשנת 1849 במשפחה של גרמנים-בלטים.
לאחר הלימודים עבד במערכת מסילות הברזל.
בתפקידו של ויטה כשׂר האוצר הרוסי מ-1892, ביצע רפורמות רבות ברוסיה שהראשונה ביניהן הייתה תיעושׂ המדינה.
במהלך מהפכת 1905 נאלץ להתפטר לטובת מחליפו איוואן גורמיקין.
באוגוסט 1903, לאחר פרעות קישינב, נפגש איתו תאודור הרצל.
ויטה פתח בנאום אנטישמי: "היהודים מספקים די סיבות לאיבה.
ויטה הוסיף כי קשה להגן עליהם משום ש"מיד יקומו ויאמרו כי קנו אותך בכסף".
לדבריו, אמר לצאר המנוח אלכסנדר השלישי: "אילו היה אפשר להטביע שישה או שבעה מיליוני יהודים בים השחור, הייתי מצדד בכך בהחלט.
הרצל הציג את תוכניתו ליציאת היהודים וביקש מוויטה שהממשלה תנקוט "צעדים מסוימים של עידוד", וויטה השיב: "אך הרי מעודדים את היהודים להגירה, למשל בבעיטות באחוריים".
הרצל הציג את בקשותיו, ובהן הסרת האיסור על רכישת מניות הבנק הציוני.
סרגיי גיורגוביץ' גורשקוב היה אדמירל בצי של ברית המועצות, מפקד הצי הסובייטי במהלך המלחמה הקרה.
היה אחראי במידה רבה לגידולו ופיתוחו של הצי והפיכתו לכוח ימי גלובאלי.
גורשקוב נולד בעיר קמיינץ פודולסקי שבאימפריה הרוסית (כיום בשטח אוקראינה) בשנת 1910. לאחר סיום בית ספר תיכון התקבל ללימודים בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה, אך כעבור שנה עזב את האוניברסיטה לטובת לימודים בבית ספר לקציני חיל הים בלנינגרד.
לאחר סיום לימודיו ב-1931 שירת בתפקידי פיקוד שונים בצי הים השחור.
בשנת 1932 הועבר לצי האוקיינוס השקט, שם מילא שורה של תפקידים מנווט של משחתת ועד למפקד פלוגת סיירות.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות קיבל פיקוד על שייטת משחתות בים השחור.
הוא הצטיין בעת הגנת אודסה וחצי האי קרים.
באותה שנה הועלה לדרגת אדמירל והיה לאדמירל הצעיר ביותר בחיל הים של ברית המועצות.
בשנת 1942 שייטת בפיקודו השתתפה בהגנת עיר הנמל נובורוסיסק.
בשנת 1944 הקים ופיקד על שייטת ספינות קלות, אשר לחמה על הנהר דנובה ברומניה והונגריה.
לאחר סיום המלחמה מונה לראש מטה של צי הים השחור.
בשנת 1955 מונה לסגן מפקד חיל הים של ברית המועצות.
בשנת 1956 הוא מונה למפקד חיל הים הסובייטי על ידי ניקיטה חרושצ'וב.
במסגרת תפקידו היה אחראי על הרחבתו המאסיבית של הצי הסובייטי מכוח שמשימתו העיקרית הייתה הגנת חופי המדינה לצי ימי מפואר ששייט בכל האוקיינוסים של העולם והיווה איום משמעותי על הציים של ברית נאט"ו והצי האמריקאי בראשם.
הוא פרש מתפקידו בחיל הים ב-1985, לאחר כמעט 30 שנה בתפקיד.
סרגיי גורשקוב נפטר בשנת 1988 ונקבר במוסקבה.
בית חולים מרכזי של הצי הרוסי קרוי על שמו.
כמו כן בצי הרוסי הייתה נושאת מטוסים אשר נקראה על שמו, אך בשנת 2004 היא נמכרה להודו.
סֵרְגֶיִי טַאנֶיֶיב , מתלמידיו של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי, היה מלחין רוסי, פסנתרן, מרצה למיחבר, תאורטיקן מוזיקלי וסופר.
טאנייב נולד ברוסיה הצארית, בעיר עתיקה ולדימיר השוכנת על נהר הקליאזמה (Клязьма), למשפחה תרבותית ויודעת-ספר שמִן האצולה הרוסית.
דוֹדנו הרחוק, אלכסנדר טאנייב היה עצמו מלחין, ודודניתו מדרגה ראשונה, אנה ווירוּבּוֹבָה הייתה גבירה בעלת השפעה רבה בחצר הצאר.
הוא החל לנגן בפסנתר עוד בגיל 5 והתקבל לאקדמיה למוזיקה במוסקבה ב-1866 (שנת הקמתה).
בין מוריו היו צ'ייקובסקי, להלחנה, ומייסד האקדמיה ניקולאי רובינשטיין, לפסנתר.
טאנייב סיים את לימודיו בשנת 1875 כסטודנט הראשון באקדמיה, שזכה בעיטור הזהב הודות לשני הישגים; ההלחנה הטובה ביותר והביצוע המוצלח ביותר (פסנתר).
באותה שנה (1875) טאנייב החל את ראשית דרכו כפסנתרן קונצרט במוסקבה באשר ניגן את הקונצ'רטו לפסנתר מס'.
1 ברה מינור, מאת יוהנס ברהמס.
בעת ההיא, היה טאנייב גם סולן הופעת הבכורה במוסקבה של הקונצ'רטו לפסנתר מס'.
1 בסי במול מינור, מאת צ'ייקובסקי.
נראה, שצ'ייקובסקי התרשם לטובה מן הביצוע של טאנייב, כיון שפנה אליו בבקשה לבצע את בכורת הקונצ'רטו מס'.
(לאחר מות צ'ייקובסקי, טאנייב השלים ואף ביצע בנגינת בכורה את הקונצ'רטו מס'.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה, השתכן למשך 5 שנים בפריז, שם התערה בחוגים האמנותיים והתרועע עם איוון טורגנייב, גוסטב פלובר, סזר פרנק, קמיל סן-סאנס ואחרים.
טאנייב הורה באקדמיה למוזיקה במוסקבה ושימש בתפקיד מנהל מוזיקלי במשך השנים 1885-1889. השפעתו כמרצה להלחנה ניכרה עד מאוד.
בין תלמידיו היו: אלכסנדר סקריאבין, סרגיי רחמנינוב, ריינהולד גליאר, פול יואון וניקולאי מטנר.
בחודשי הקיץ שבשנים 1895-1896, התארח טאנייב באחוזת יסנאיה פוליאנה, ביתם של הסופר הנודע לב טולסטוי ואשתו סופיה.
זו נמשכה אל המלחין, בקשר שהביך את ילדיה והפיח קנאה בלבו של טולסטוי.
עם זאת, הקשר עם טאנייב הקל על מצוקת הבדידות שחוותה, כאשר טולסטוי התרחק מחיי-המשפחה והקדיש עצמו למען הפציפיזם האנרכיסטי הנוצרי, שתפס מקום חשוב בשנות חייו האחרונות של הסופר.
סיפור התאהבותה של סופיה בטאנייב וביצירותיו מהדהד בסיפורו העמוק והנוקב של טולסטוי, המגולל עלילה בנושא חיי-נישואין: "סונטת קרויצר".
אחרית ימיו של טאנייב התערערה עד מאוד בשל התמכרותו לאלכוהול.
הוא נפטר בדִיוּדְקוֹבְוֹ שליד מוסקבה, משלקה בדלקת-ריאות, שתקפה אותו לאחר שנכח בטקס ההלוויה של אלכסנדר סקריאבין, תלמידו.
מוזיאון המוקדש לזכר טאנייב הוקם במקום פטירתו, כמו כן קיימת יחידה המוקדשת לטאנייב במוזיאון צ'ייקובסקי שבקלין.
סגנונו של טאנייב מאופיין בנטייה אירופאית ובעיקר גרמנית שמקורה באקדמיה למוזיקה במוסקבה, בשונה מן הרוח הלאומנית הרוסית של האסכולה החופשית למוזיקה של מילי באלאקירב, שהייתה מקובלת ברוסיה של התקופה.
יצירותיו כוללות 9 רביעיות כלי-קשת מלאות (בנוסף לשתיים שלא הובאו לידי גמר), חמישיית פסנתר, 2 חמישיות כלי-קשת ויצירות קאמריות נוספות, הכוללות אקדמת פסנתר ופוגה בסול דיאז מינור; ארבע סימפוניות (כאשר אחת לבדה בוצעה במהלך חייו ואחת למצער הושלמה חלקית), סוויטת קונצ'רטו לכינור וקונצ'רטו לפסנתר.
כמו כן כתב יצירות תזמורתיות כגון "כוראל עם וריאציות" ומוזיקה מקהלתית: בין יצירותיו המקהלתיות ניתן למצוא שתי קנטאטות: "יוחנן הקדוש מדמשק", אופוס.
1 (המוכרת גם כ"רקוויאם רוסי") וכן "בעת קריאת מזמור", אופוס.
36 (שלעיתים מתייחסים אליה כ"שירת הברבור" של המלחין).
ביצירותיו המקהלתיות שוזר טאנייב מן המלודיות הרוסיות ומטכניקת הקונטרפונקט המעוטרת, בשימוש הראוי לשבח.
טאנייב ראה באופרה שהלחין, אוֹרֶסְטֶיַה (Орестея), שהגה במקור בשנת 1882, כהישג המרכזי של מפעל-חייו.
יצירה זו, אותה סיווג המלחין כ"טרילוגיה מוזיקלית" ולא כאופרה ושעשויה הייתה בתבנית הקרובה למחזה המקורי מאת אַייסכילוֹס, הועלתה לראשונה בתיאטרון מריאינסקי הפטרבורגי ב-17 באוקטובר 1895. זולת זאת כתב טאנייב בנבדל אוברטורה לקונצרט, עליה ניצח צ'ייקובסקי בשנת 1899, בהתבסס על לחני-הנושא הבולטים של האופרה.
סרגיי פבלוביץ' דיאגילב היה מבקר אמנות רוסי, מפיק בלט ומייסד להקת הבלטים הרוסיים "בלט רוס".
סרגיי דיאגילב נולד בשנת 1872 בנובגורוד שבאימפריה הרוסית.
החל בלימוד משפטים, וכן שירה ומוזיקה בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג (היה תלמיד של רימסקי קורסקוב אשר זיהה את כישרונו).
בתום לימודיו יסד כתב עת בשם "עולם האמנות" (מיר איסקוסטבה).
בשנת 1899 הפך לעוזר המנהל החדש של התיאטראות הקיסריים ושימש יועץ אמנותי לתיאטרון מריאינסקי, שם פעל עד 1901. בשנת 1905 אצר תערוכה ענקית של ציורי דיוקן רוסיים, אותם צדו עיניו ברחבי רוסיה, רבים מהם בלתי ידועים קודם לכן.
לאחר מכן ארגן בפריז תערוכה של ציורי דיוקן רוסיים.
איזדורה דאנקן ביקרה בסנקט פטרבורג והתקבלה בחום רב על ידי דיאגילב והסובבים אותו.
בשנת 1907 הפיק דיאגילב חמישה קונצרטים של מוזיקה רוסית בפריז (בין המנצחים: סרגיי רחמנינוב, אלכסנדר גלאזונוב, רימסקי קורסקוב ואלכסנדר סקריאבין שניצחו על יצירותיהם) ובשנת 1908 הפיק באופרה של פריז בבניין האופרה גרנייה את "בוריס גודונוב" בכיכובו של פיודור שאליאפין.
בעקבות זאת הוא הוזמן לחזור שנה אחר-כך עם בלט ואופרה, וכך נולדה להקת הבלטים הרוסיים.
דיאגילב גייס את מיטב הרקדנים הצעירים, בהם אנה פבלובה וואצלב ניז'ינסקי.
בין הנוכחים במופע הפתיחה היו הפסל אוגוסט רודן והמלחין קאמי סן-סנס.
להקת הבלטים הרוסיים יצאה לסיור מקיף באירופה ובארצות הברית.
בין המנצחים על תזמורת הבלטים הרוסיים היה פייר מונטה.
סרגיי דיאגילב הוא גדול מגלי ומטפחי הכישרונות בתחום האמנות.
הוא ידע להביא לבמה את גדולי מעצבי התפאורה והתלבושות, גדולי המלחינים, וגדולי הכוריאוגרפים להם העניק את הבמה להצגת גדולתה של האמנות.
דיאגילב הראה כיצד אמנויות שונות משתלבות באופן אינטגרטיבי זו בזו, מעשירות זו את זו, יוצרות שפה אוניברסלית בלתי-אמצעית ומחדדות את המסר האמנותי.
בין האמנים שעברו תחת ידיו ולידו ואשר עבדו זה עם זה בהשראתו ביצירת הבלטים:
אמנות פלאסטית (עיצוב תלבושות ותפאורה): ליאון באקסט (המורה של מארק שאגאל), פבלו פיקאסו, אנרי מאטיס, ג'ורג'יו דה קיריקו, ז'ואן מירו, מקס ארנסט, קוקו שאנל, אלכסנדר בנואה.
מוזיקה: איגור סטרווינסקי (ציפור האש, פטרושקה, פולחן האביב, פולצ'ינלה, כלולות (בלט), הזמיר (סטרווינסקי), אפולו מוליך המוזות), סרגיי פרוקופייב, קלוד דביסי, מוריס ראוול, מנואל דה פאיה, אריק סאטי.
כוריאוגרפיה: מיכאל פוקין, ואצלב ניז'ינסקי, ברוניסלבה ניז'ינסקה, ליאוניד מאסין, סרז' ליפר, ז'ורז' בלנשין.
ריקוד: תמרה קרסבינה, מארי ראמבר, אלכסנדרה דנילובה, אדולף בולם, נינט דה ולואה, אנטון דולין, וצלב ניז'ינסקי.
תחת ידיו של דיאגילב נוצרו הגרסאות המקוריות של הבלטים "אחר הצהריים של פאון", "משחקים", "שחרזאדה", "הבן האובד", "אפולו מוליך המוזות", "ציפור האש", "פטרושקה", "פולחן האביב", "פולצ'ינלה", "כלולות (בלט)", "הרכבת הכחולה", "דפניס וכלואה", "מצעד", "הכובע משולש הפינות", "הזמיר (סטרווינסקי)".
כמו כן העלתה להקת הבלט רוס את "הסילפידות" ואת רוח הורד.
מיסיה סרט הייתה מעורבת בכל ההיבטים היצירתיים של הבלט רוס - מהחברות עם רקדנים, ועד השתתפות בהחלטות על עיצובי תלבושות וכוריאוגרפיה.
במשך השנים תמכה כספית בלהקת הבלט; בעוד שההישגים האמנותיים של הלהקה זכו להכרה, היה לעיתים קרובות על הבסיס הפיננסי שלה רעוע.
לאחר מותו באוגוסט 1929, היא שילמה עבור לווייתו, ובכך כיבדה את האיש שהשפיע כל כך על עולם הבלט.
סרגיי דונטוביץ' דובלטוב (רוסית: Сергей Донатович Довлатов; 3 בספטמבר 1941 – 24 באוגוסט 1990) היה סופר רוסי, ממוצא יהודי.
נולד בשם סרגיי מצ'יק בעיר אופה לאב יהודי ואם ארמנית.
אביו, דונט מצ'יק, היה במאי תיאטרון ומחזאי.
המשפחה פונתה מלנינגרד הנצורה לאופה כמה חודשים לפני לידתו של סרגיי.
בשנת 1944, לאחר הסרת המצור, שבה המשפחה ללנינגרד.
הוריו התגרשו כשהיה בן 5. הוא גדל עם אמו ובגיל 16 שינה את שם משפחתו לשם הנעורים שלה.
בשנת 1959 התחיל ללמוד פילולוגיה ופינית באוניברסיטת לנינגרד, אך פרש מהלימודים אחרי שנתיים.
בילדותו למד פיסול לילדים באגודת הפיונירים בלנינגרד תחת הנחייתו של אלכסנדר נעי.
בלנינגרד הכיר את אנשי הספרות היהודים סרגיי וולף ויוסף ברודסקי, המזוהים עם חוגי הדיסידנטים האנטי-סובייטיים.
לאחר שעזב את האוניברסיטה גויס לשירות חובה בצבא.
הוא שירת במשך שלוש שנים ביחידה שאיבטחה בית סוהר בקומי.
את תקופת שירותו תיאר לאחר מכן בספרו "אזור" (Зона, כינוי רוסי לבית כלא).
לאחר הצבא חזר ללמוד באוניברסיטה בחוג לעיתונות והחל לכתוב סיפורים קצרים.
בשנים 1972–1975 גר בטאלין, בירת אסטוניה, ועבד בעיתונים הרוסיים סובייטסקאיה אסטוניה (Советская Эстония) וויצ'רניי טאלין (Вечерний Таллин).
על התקופה הזו כתב את הספר "פשרה" (Компромисс), המתאר בהומור את הקושי שבעבודת העיתונאים בברית המועצות, הנקרעים בין יושר עיתונאי לבין הצורך להתאים את כתיבתם לדרישות המחמירות של הצנזורה הסובייטית.
באותה תקופה עבד גם ב"שמורת פושקין" (מוזיאון אלכסנדר פושקין) ליד פסקוב; בהשראת האנשים שאתם עבד והתגורר בשמורה כתב את הספר "השמורה" (Заповедник).
אף על פי שהצליח בעבודתו כעיתונאי, הוא לא היה מוכן להתפשר על התוכן של ספריו, שחרגו מהנורמות המקובלות של ריאליזם סוציאליסטי.
בספריו הוא הרבה לתאר אנשים משולי החברה - אלכוהוליסטים, עבריינים, אסירים, חולי רוח, זונות וכיוצא בזה.
עקב כך ספריו לא פורסמו באופן רשמי, אך הוא הצליח להפיץ אותם באופן מחתרתי בסאמיזדאט וגם להבריח עותקים לקהילות של מהגרים רוסים בצרפת, גרמניה המערבית וארצות הברית.
אחרי שהתייאש מהניסיון לפרוץ כסופר בברית המועצות היגר בשנת 1978 עם משפחתו לאוסטריה ובשנת 1979 השתקע בארצות הברית.
בארצות הברית עבד דובלטוב כעיתונאי בכתבי עת רוסיים ליברליים נוביי אמריקנייץ (Новый американец) וקונטיננט (Континент) והגיש תוכנית אישית ברדיו אירופה החופשית.
שם גם זכה להכרה כסופר פרוזה.
כמה מסיפוריו תורגמו לשפה האנגלית, פורסמו בכתב העת ניו יורקר וזכו לביקורות חיוביות.
לקראת סוף שנות השמונים, בתקופת הפרסטרויקה, דובלטוב קיבל הכרה גם ברוסיה, אך הוא לא זכה לראות את ספריו מתפרסמים באופן גלוי במולדתו.
הוא נפטר בשנת 1990 מאי ספיקת לב ונקבר בניו יורק.
בשנות התשעים מרבית חיבוריו יצאו לאור ברוסיה בארבעה כרכים.
כמו כן, בשנת 1993 יצא הסרט "קומדיה עם משמעת חמורה" (Комедия строгого режима), המבוסס על אחד הסיפורים מתוך ספרו "אזור", המתאר אסירים שמעלים הצגה על חיי לנין.
היו לו ארבעה ילדים (שלוש בנות ובן).
ספרים רבים של דובלטוב עושים רושם של אוטוביוגרפיה: הם כתובים בגוף ראשון ובחלקם המספר מזדהה בשמו של דובלטוב, דמויות רבות מבוססות על מקומות העבודה שלו, על בני משפחתו ועל מכריו, שחלקם אנשי ספרות ידועים.
למרות זאת, שימוש בדמויות מוכרות ובכתיבה מעין-אוטוביוגרפית היו עבור דובלטוב אמצעי ספרותי ואין לראות בספרים האלה תיאור מהימן של התרחשויות אמיתיות.
חוסר העקביות שבתיאור פרטיו האישיים ושל מוטיבים חוזרים בספריו היו לנושא של מאמרים רבים, ביניהם ההקדמה לכרך הראשון של חיבורי דובלטוב שנכתבה על ידי סמיון אלטוב ומאמרי ביקורת בעיתוני ספרות רוסיים, כגון אינוסטראנאיה ליטרטורה (Иностранная литература).
בתרגום שי מרקוביץ': "אנחנו ושכמותנו" (Наши), אשר דמויותיו מבוססות באופן חלקי על בני־משפחתו, "בארץ ניכר" (Иностранка; מילולית - "חו"לניקית"), על קורות אם חד הורית המהגרת מברית המועצות ומתקשה להשתלב בקהילת המהגרים הסובייטיים בניו יורק.
בתרגום סיון בסקין: "המזוודה" (בהוצאת אחוזת בית, 2009).
הספר כולל את הרומנים "השמורה" ו"המזוודה".
דמותו בסרט דובלטוב על חייו גולמה על ידי השחקן הסרבי מילאן מאריץ'.
סרגיי ואסילייביץ' זוּבַּאטוֹב 1864 - 15 במרץ (2 במרץ לפי הלוח היוליאני) 1917) היה מדינאי ואיש מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית, עובד בכיר בתחום הבילוש הפוליטי, יועץ לענייני משפט וראש מחלקת האוכרנה במוסקבה (1896-1902), ואחר כך ראש המדור המיוחד במחלקת המשטרה (1902-1903).
זובאטוב נחשב למייסד מערכת הבילוש הפוליטי ברוסיה שלפני המהפכה.
הוא היה מייסד מערכת ארגוני הפועלים החוקיים שכונו זובאטובשצ'ינה (האיגודים של זובטאוב), ביניהם גם מפלגת הפועלים היהודית הבלתי-תלויה, שמראשיה היו מניה שוחט.
הוא נחשב לאבי "הצאריזם העממי", כשניסה להחיל רפורמות סוציאליות שיטיבו עם מעמד הפועלים תחת המונרכיה והוא נחשב כנראה לאחד הסוכנים החשאיים הערמומיים ביותר ורבי-החזון ביותר של המאה ה-20 כולה.
סרגיי זובאטוב נולד במוסקבה במרץ 1864 במשפחתו של קצין בכיר, אביו ואסילי זובאטוב שירת בביתו של שר ההגנה הרוסי מאליוטין, בשדרות טבר במוסקבה, ושם גם חיה משפחת זובאטוב.
ב-1881 עם סיום הגימנסיה, המשיך לימודיו בגימנסיה המוסקבאית מס' 5, במהלך לימודיו התעניין בניהיליזם וקרא את כתביו האסורים של פיסארב.
ב-1882 הקים חוג משלו לניהיליסטים מהגימנסיה.
הוא נהג להתווכח רבות עם מוריו והטיף רבות בקרב חבריו את רעיונות הניהיליזם.
בזמנו החופשי נהג לקרוא הרבה, בעיקר את כתביהם של פיסארב, צ'רנישבסקי, ברווי-פלרובסקי, מיל, ספנסר, דרווין, קרל מרקס ואחרים.
לאחר השלמת לימודיו בגימנסיה, זובאטוב עבד בלשכת שירות של האצולה המוסקבאית, ובמקביל עבד תמורת משכורת זעומה בספריית מיחין שבשדרות טבר, שהייתה בבעלותה של אלכסנדרה ניקולאייבנה שנישאה לו לבסוף.
הספרייה הייתה פופולרית מאוד בתקופה ההיא בקרב צעירי מוסקבה, כיוון שניתן היה להשיג שם ספרים אסורים.
זובאטוב שמח להציע לכל מי שהיה חפץ ספרות אסורה ובכך משך אליו גם מהפכנים צעירים.
בצעירותו זובאטוב בנה קשרים עם משתתפים בחוגים עממיים שונים, אף שהוא עצמו לא נמשך לרעיונות המהפכניים.
סמוך לשנת 1884 הוא הכיר את חוגו של מיכאיל הוץ, שבו היו חברים רובינוק, פונדאמינסקי ואחרים.
חברי החוג למדו את כתביהם של סופרים עממיים ממעמד הפועלים - לברוב ומיכאילובסקי.
הוץ וחבריו היו מבקרים בתכיפות את ספריית מיחין.
זובאטוב שמר עמם על קשר וסבר כי הם "חברתיים" (כשנמשכו לכתביהם של לברוב ומיכאילובסקי) והוא היה "תרבותי" (כשנמשך לכתבי פיסארב).
בתוכו פנימה זובאטוב חש לא נוחות בקרבם והתקשה לסמוך עליהם, אלא שזה לא הפריע להם להמשיך להשתמש בספרייתו.
ב-1886 היה לעובד טלגרף בתחנה המרכזית במוסקבה ובתחנות אחרות.
בקיץ של אותה שנה, הוזמן לתשאול אצל ראש מחלקת האוכרנה של מוסקבה, ניקולאי ברדיאייב, שדיווח לזובאטוב כי נעשה שימוש בספרייה שלו על ידי מהפכנים כזירה לתאוריות קשר, והוא נחקר באזהרה כחשוד.
בתגובה, זובאטוב הציע את שירותיו כסוכן חשאי ומרגל בקרב המהפכנים, על מנת למגר את התופעה ולחסל את חוגי המהפכנים.
בסתיו 1886 זובאטוב החל לעבוד כסוכן של האוכרנה, ובשנים 1886-1887 זובאטוב שיחק היטב את תפקידו כמהפכן מוצלח, ובזכות עבודתו כסוכן כפול הצליח לסייע למשטרה ולאוכרנה בלכידת מהפכנים רבים, ביניהם גם הוץ, פונדמינסקי ואחרים.
בפרשנות שנתן לעבודתו, בפני ראש משטרת מוסקבה, י.
יורקובסקי, זובאטוב כתב: "הנה אנשים אלה, אמרתי לעצמי, אשמים בשל פעילותם הפלילית על סמך ראיות שנמצאו בעת החקירה, שבוצעה בזמן על ידי הז'נדרמריה, לא דחפתי אותם בצורה מהפכנית, אבל הודות ללבוש מוסווה של מהפכן, מצאתי אותם"
ב-1887 זובאטוב הוכרז כ"פרובוקטור" ותככן ובכמה חוגים מהפכניים אף זממו להתנקש בחייו.
עקב זאת, הוצעה לו עבודה פעילה כסוכן במשטרה וב-1 בינואר 1889 החל לעבוד במחלקת האוכרנה של מוסקבה וב.
החל מ-1889 זובאטוב עבד כאיש המשימות מיוחדות של מחלקת האוכרנה המוסקבאית, ובתפקידו זה הוא עמד בראש המחלקה להפעלת סוכנים (אגנטורה), כאדם המכיר מקרוב את העבודה.
בעת שירותו באוכרנה, עסק בבילוש פוליטי והביא לחשיפת חוגים מהפכניים רבים.
כמה ממכריו תיארו את שיטות הפעולה של זובאטוב: לאחר מעצרם של מהפכניים רבים, היה מזמין כמה מהעצורים, שעניינו אותו, והיה משוחח איתם במשרדו על רעיונות התנועה המהפכנית, על כוס תה, במשך שעות.
זובאטוב היה נוהג לדבר אל לבם של המהפכנים הצעירים ומנסה לגייסם לשורות האוכרנה.
גם אלה מהם שסירבו לשתף פעולה עם המשטרה היו נוטים להסכים לנטוש את הדרך המהפכנית, כתוצאה מהשיחות הממושכות עמו, על כוס תה מהביל.
בשל עבודתו, הוא הצליח להתפרסם לא רק במוסקבה כולה כי אם גם מחוצה לה.
בתקופת עבודתו באוכרנה המוסקבאית נחשפו ארגונים מהפכניים רבים וחוסלו.
באפריל 1892 חוסל חוג המהפכנים של מ.
באפריל 1894 מפלגת "הזכות העממית" חוסלה לגמרי ובמאי 1895 נעצר איוואן רספוטין שתכנן להתנקש בחיי הקיסר.
בשל עבודתו של זובאטוב, ההצטרפות לארגוני המהפכנים במוסקבה הפכה לדבר מסוכן ושמו של זובאטוב נישא בפני המהפכנים כשם שנוא.
בשל כך, זכה זובאטוב לקידום וב-1894 התמנה לסגן ראש האוכרנה המוסקבאית וב-1896, לאחר התפטרותו של ברדיאייב, היה לראש האוכרנה של מוסקבה.
עם מינוייו לראש האוכרנה במוסקבה, החל זובאטוב לפתח את מערכת הבילוש הפוליטי.
הוא הכניס שיטות עבודה חדשות, בנה מערכות רישום, צילום, מידור וסיווג וארגון מחלקות תפעול הסוכנים לרמה המקבילה לזו שהייתה נהוגה במדינות מערב אירופה.
כבר בתחילת עבודתו כראש האוכרנה המוסקבאית, נקשר זובאטוב ליבסטראטי פאבלוביץ' מדניקוב ופעל לצדו בגיוס תמיכתם של הפועלים.
זובאטוב צפה את עליית המרקסיסזם ברוסיה והוא הציע אמצעי-נגד יעילים.
זובאטוב הצליח להקים ארגוני פועלים מלוכנים תוך הפיכת המונרכיה לכוח שיפוט אובייקטיבי, המסוגל לתווך בעת סכסוך בין הפועלים לבעלי המפעלים.
בעבודתו בראש האוכרנה לצד מדניקוב, הקים זובאטוב את צוות התגובה המהירה («Летучий отряд филёров») בראשות מדניקוב, מחלקה שהורכבה מ-30 סוכנים מיומנים למדי, שביצעה מעקבים מוצלחים וסוכניו נדרשו לפעול כנגד המהפכנים ברוסיה כולה.
סוכן של מדניקוב היה מסוגל להעביר ערב שלם בשכיבה בתוך מכל הניקוז מתחת לאמבט (מה שאכן נדרש בהזדמנות אחת) והיה מסוגל להמתין לאובייקט שלו במשך שעות רבות בקור אימים.
שיטות הפעולה של האוכרנה המוסקבאית אומצו אחר כך על ידי שאר מחלקות האוכרנה בקיסרות הרוסית.
יבסטרטי מדניקוב היה איש ימינו של זובאטוב, שפעל כפקיד המשימות המיוחדות.
תחת זובאטוב, האוכרנה המוסקבאית הצליחה לחסל ארגוני פועלים ומהפכניים רבים ברחבי האימפריה הרוסית כולה.
ב-1896 חוסלה קבוצת רצון העם הפטרבורגית, באותה שנה חוסלה התנועה הסוציאל-דמוקרטית "איגוד הפועלים המוסקבאי" וב-1898 נעצר במינסק ראש הבונד היהודי, ארקדי קרמר.
באותה שנה החל פעיל הבונד מיכאל ישראל קפלינסקי להיות סוכן של זובאטוב.
ב-1900 נעצרו במינסק גם מנהיגי "מפלגת הפועלים לשחרור פוליטי של רוסיה" בראשותו של ג.
ב-1901 נעצרו מנהיגי "האיחוד הצפוני של הסוציאל-רבולוציונרים" במוסקבה.
ב-1896, כשחוסלה התנועה הסוציאל-דמוקרטית "איגוד הפועלים המוסקבאי", הבחין זובאטוב בעת תשאול העצורים כי האיגוד איחד חוגים סוציאל-דמוקרטים שהתחלקו לשתי קטגוריות: אינטליגנטים-מהפכנים ופועלים.
האינטליגנטים הבינו מיד מדוע נעצרו, כשהפועלים לא הבינו את סיבת המעצר.
הפועלים לא הבחינו במאפיין פוליטי כלשהו בפעילותם.
זובאטוב התעניין בפעילותם של הסוציאל-דמוקרטים וקרא ספרות בנושא יישום הסוציאל-דמוקרטיה בקרב המהפכניים הרוסיים.
באפריל 1898 הציע זובאטוב תוכנית לשיפור מצבם של הפועלים והגישהּ בפני ראש משטרת מוסקבה, האובר-פוליצמייסטר המוסקבאי - דמיטרי טרפוב, שבתורו העביר את פרטי התוכנית ליד הגנרל-מושל של מוסקבה, סרגיי אלכסנדרוביץ'.
כשאושרה תוכניתו, תשאל זובאטוב את הפועלים העצורים והבהיר בפניהם שהממשלה אינה האויבת שלהם וכי האינטרסים שלהם - הם האינטרסים של השלטון המלוכני.
הוא הבדיל בין מטרות המהפכניים האינטליגנטים - שהתבססו על תאוריה אידאולוגית, לבין מטרות הפועלים - שביקשו להרוויח את פת לחמם.
עבודתו של זובאטוב נשאה פרי ובאמצעות אותם פועלים, הקים איגודי פועלים רבים פרו-מלוכניים.
באוקטובר 1902 הועבר זובאטוב לסנקט פטרבורג ומונה לפקיד המדור המיוחד של מחלקת המשטרה.
המדור המיוחד הוקם ב-1898 לצורך הפעלת סוכנים חשאיים ובתחילה עמד בראשו לאוניד רטאייב.
באפריל 1902, לאחר רצח שר הפנים דמיטרי ספיאגין, מונה ויאצ'סלב פלווה להחליפו.
בעת נסיעותיו בפולטבה וחרקוב הוא נתקל בעימותי החקלאים ובדרכו חזרה לפטרבורג עצר במוסקבה ונפגש עם זובאטוב.
בשיחות ביניהם הדגיש זובאטוב את חשיבות הרפורמות הסוציאליות לדיכוי המהומות המהפכניות, אלא שזובאטוב סירב להאמין כי המהפכה ניצבת בפתח וטען כי מדובר בקבוצות מהפכניות שונות שראוי לחסלן.
חרף חילוקי הדעות ביניהם, הוזמן זובאטוב לפטרבורג כדי לעבוד במדור המיוחד של מחלקת המשטרה של משרד הפנים, זאת ביוזמתו של אלכסיי לופוחין, ראש מחלקת המשטרה דאז, שהעריך מאוד את עבודתו של זובאטוב.
ראש המדור המיוחד במחלקת המשטרה
עם מינויו לראש המדור המיוחד במחלקת המשטרה זובאטוב החיל רפורמה כוללת במערך הבילוש הפוליטי וביוזמתו הוקמו מחלקות אוכרנה בערים הגדולות, שהוכפפו למחלקת המשטרה, והוטל עליהן לבצע את כל מבצעי הבילוש הפוליטי, לרבות מעצר מבוקשים, אף שבעבר, תפקידים אלה בוצעו על ידי הז'נדרמריה שפורקה.
לראש מחלקות האוכרנה החדשות מונו רבים מעמיתיו של זובאטוב שהעריכו את שיטות העבודה שלו.
תחת זובאטוב המדור המיוחד עצמו, פולג לשתי פלוגות - פלוגת ראשי האוכרנה שבראשה עמד ל.
מנשיקוב ופלוגת הפיקוח והבילוש שנוהלה על ידי יבסטרטי מדניקוב.
כתוצאה מהרפורמות של זובאטוב, בידיו נחו כל פעילויות הפיקוח והבילוש הפוליטי ברוסיה כולה.
אלא שאחרי העלייה המטאורית, שהוכתרה במינויו למפקד המדור המיוחד של מחלקת המשטרה (שריכזה בידיה את כל הבילוש הפוליטי) הקריירה של זובאטוב התרסקה באחת ב-1903. שר הפנים ויאצ'סלב פלווה חשד שזובאטוב תומך בסיעתו של שר האוצר סרגיי ויטה, יריבו הפוליטי.
נוסף לזה, פלווה לא האמין ברפורמות של זובאטוב ולא שבע נחת מהקמת איגודי הפועלים הפרו-מונרכיים.
בקיץ 1903, ללא הסברים, הוא דרש את פירוקה של מפלגת הפועלים היהודית הבלתי-תלויה (Еврейская независимая рабочая партия) וכך מנהיגי המפלגה הודיעו על פירוקה זמן-מה לאחר מכן ואף נטען כי כמה מהם נורו.
לאחר המקרה, זובאטוב ביקש להתפטר מתפקידו אך מנהליו סירבו והוא החל יותר ויותר לבקר את שר הפנים וטען כי ככל שיקדים פלווה להתפטר כן ייטב עבורו ועבור רוסיה כולה.
ביולי 1903 זובאטוב נפגש עם שר האוצר ויטה ושטח באוזניו את אי שביעות רצונו משר הפנים.
דבר הפגישה הגיעה לאוזניו של פלווה והלה מיהר לפטרו.
אלא שזובאטוב לא חדל לפעול כנגד שר הפנים ובפגישות נוספות עם סרגיי ויטה, שנערכו בדירת הנסיך ו.
משצ'רסקי, ניסה להוביל מהלך לפיטוריו של שר הפנים ומינויו של סרגיי ויטה לשר הפנים במקומו.
התוכנית הייתה כי זובאטוב יכתוב מכתב לנסיך משצ'רסקי והלה יעביר את המכתב לידי הקיסר.
אלא שדבר המכתב הגיע לאוזניו של שר הפנים פלווה ותגובתו לא אחרה לבוא.
ב-19 באוגוסט 1903 השר נפגש עם זובאטוב במשרדו וביצע תשאול בנוכחות נציג הז'נדרמריה ו.
פון ואליה והאשים את זובאטוב בביקורת מסיתה כנגד השר ובהיותו בוגד, כיוון שהסגיר סודות מדינה לידי הפועלים המהפכניים.
זובאטוב פוטר מכל תפקידיו במשטרה ונדרש לעזוב את פטרבורג.
בשעת ערב מאוחרת בהגיעו לתחנת הרכבת באו להיפרד ממנו רבים מעובדיו במחלקה ולבסוף נסע למוסקבה.
בנובמבר אותה שנה נכפתה עליו הגלייה לפרובינציה והוא נסע לעיר ולדימיר.
תפקיד ראש המחלק המיוחד הועבר לידי א.
ב-15 ביולי 1904, התנקש איגור סאזונוב, חבר במפלגת הסוציאל-רבולוציונרים, בחייו של שר הפנים ויאצ'סלב פלווה, ופתח פתח לשובו של זובאטוב לצמרת הממסד המשטרתי.
סביאטופולק-מירסקי לשר הפנים החדש, זכה זובאטוב לפנסיה מסודרת וזוכה מכל האישומים שהטיח בו שר הפנים הקודם.
השר הציע לו לשוב לשירות המשטרה אך הוא לא ניצל את ההזדמנות.
דמיטרי טרפוב וסרגיי ויטה ביקשו ממנו לשוב לשירות אך הוא סירב - האווירה הפוליטית והחברתית השתנתה והוא חש שרעיונותיו לא יזכו עוד לתמיכה וקיווה כי הרפורמות של סביאטופלק-מירסקי, דמיטרי טרפוב וסרגיי ויטה יביאו לשינוי.
עם פרוץ מהפכת 1905 נוכח לדעת שרעיונותיו נכשלו וכך הוא כתב במכתבו לפובליציסט ולדימיר בורצב:
ב-1910 שב מגלותו בולדימיר והתיישב במוסקבה, על גדות נהר מוסקבה.
במהפכה השנייה, בפברואר או מרץ 1917, מיד לאחר שנודע לו כי הקיסר ניקולאי השני ויתר על כסאו לטובת אחיו מיכאיל, אבי "הצאריזם העממי", התאבד זובאטוב בירייה.
סרגיי יוסיפוביץ יוּטקֶביץ' היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
בשנת 1982 זכה בפרס אריה הזהב על מפעל חייו.
השתתף באופן פעיל בכתיבת תסריטיהם של רבים מהסרטים שביים.
סרגיי יוטקביץ' נולד בסנקט פטרבורג.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה עבד בתפקידים שונים בתיאטראות בקייב וסבסטופול.
בשנים 1921–1923 למד משחק ובימוי אצל וסבולוד מיירהולד.
את סרטו הראשון ביים בשנת 1925. בשנת 1928 התמנה למנהל המחלקה הראשונה באולפני "לֶנפילם" (Ленфильм) בלנינגרד וניהל אותה במשך כעשור.
בשנת 1938 צילם את סרטו הראשון על ולדימיר לנין.
נושא זה היה בין המובילים אצל יוטקביץ', ובהמשך הוא ביים מספר סרטים על לנין.
בשנת 1938 עבר למוסקבה והיה המנהל אמנותי של אולפני "סוֹיוּזדֶטפילם" (Союздетфильм), שהתמחו בסרטי ילדים והנוער.
במקביל לימד במכון הסובייטי הממלכתי לאומנות הקולנוע (VGIK).
במהלך מלחמת העולם השנייה המשיך לביים סרטים.
הוא ביים כמה סרטים תוך שימוש בדמות החייל האמיץ שווייק שמשתתף במלחמה נגד הנאצים.
אחד מסרטי הסדרה נאסר להקרנה.
בשנת 1944 ביקר בצרפת וביים בה את הסרט "צרפת המשוחררת".
בשנת 1947 ביים סרט נוסף על לנין.
הממסד המפלגתי היה בדעה שדמות של לנין אינה גדולה דיה, והקרנת הסרט נאסרה.
הממסד החל לרדוף אותו, הוא הואשם בקוסמופוליטיות פוטר מ-VGIK ולא היה יכול להמשיך בבימוי סרטים מספר שנים.
לאחר מות יוסיף סטלין יוטקביץ' חזר ללמד ב-VGIK (פעל במכון עד לסוף שנות ה-60) ולביים.
בשנת 1955 ביים את הסרט "אותלו", שהוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן וזכה בפרס.
נסע לקאן וקשר קשרים עם קולנוענים ואנשי תרבות צרפתים.
בהמשך הוזמן להיות בין שופטי הפסטיבל.
בשנת 1958 חזר לנושא המרכזי שלו, סרטים על לנין, וביים סרט חדש.
בשנת 1965 ביים את הסרט "לנין בפולין", שזכה בפרס פסטיבל הקולנוע בקאן.
גם סרטו האחרון, שבוים בשנת 1981, לאחר הפסקה ארוכה, הוקדש לחייו של ולדימיר לנין.
בשנת 1968 טיפל צוות בראשותו בשחזור סרטו של סרגיי אייזנשטיין "שדה בֶּז'ין", שנאסר להקרנה בשנות ה-30 ורק חלקים מהחומר שצולם נשמרו.
במקביל לבימוי סרטים, ביים מספר הצגות בתיאטראות של מוסקבה ולנינגרד.
יוטקביץ' נפטר במוסקבה ב-1985, בגיל 80. נטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
סרגיי גרסימוב היה במאי, שחקן ותסריטאי קולנוע סובייטי.
סרגיי גרסימוב נולד בכפר במחוז צ'ליאבינסק (לפי עדויות אחרות ביקטרינבורג או עיר אחרת באזור הרי אורל.
אביו היה מהנדס שהוגלה מסנקט פטרבורג בעקבות השתתפות בפעילות נגד המשטר.
לאחר מספר שנים בסיביר המשפחה עברה לאזור הרי אורל.
כאשר סרגיי הצעיר היה בן שלוש בלבד, אביו נהרג במהלך סיור גאולוגי באזור.
ב-1915 סרגיי גרסימוב החל ללמוד בבית הספר ביקטרינבורג.
בשנים 1923-1925 למד בבית הספר לציור בלנינגרד.
לאחר סיומו גרסימוב למד משחק.
בשנת 1925 הוא הצטלם בפעם הראשונה בסרט.
בשנות ה-20 גרסימוב הצטלם בעיקר בסרטי גריגורי קוזינצב.
ב-1930, ביים גרסימוב את סרטו הראשון.
הצלחתו הראשונה כבמאי הייתה ב-1936 עת הופץ סרטו "שבעת האמיצים" (Семеро смелых).
בסרט זה הוא שיתף את תלמידיו ואשתו תמרה מקרובה.
עבור סרטו "המורה" שצולם ב-1939, גרסימוב קיבל פרס סטלין בשנת 1941.
ב-1941 כתב גרסימוב את התסריט, ביים ושיחק בסרט "נשף מסכות" על פי מיכאיל לרמונטוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה צילם בעיקר סרטי תעודה.
עד ל-1943, חיו גרסימוב ואשתו בלנינגרד הנצורה.
הוא היה ראש צוות הצלמים הסובייטים בוועידת יאלטה ובוועידת פוטסדאם.
במהלך המלחמה גרסימוב אימץ את בן אחות של אשתו שנישאר יתום.
לזוג לא היו ילדים אחרים.
ב-1944, הגיעו גרסימוב ואשתו למוסקבה והוא חזר ללמד ב-VGIK.
רוב תלמידיו מאותה תקופה שותפו בסרט "המשמרת הצעירה" (1948) על פי ספרו של אלכסנדר פדייב.
על עבודה זו הוענק לו פרס סטלין בפעם השנייה.
ב-1950, ביים גרסימוב סרט תיעודי "סין המשוחררת" ביחד עם אנשי קולנוע סיניים.
על סרט זה הוא קיבל את פרס ברית המועצות בפעם השלישית.
בסוף שנות ה-50, עבד גרסימוב על הסרט "הדון השקט" על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב בשם זה.
גם לסרט זה כתב גרסימוב את התסריט.
הסרט צולם ב-3 פרקים וקיבל עיטורים במספר פסטיבלים בינלאומיים.
ב-1959 כיהן גרסימוב כיושב ראש חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בשנות ה-60, צילם גרסימוב מספר סרטים על החיים בברית המועצות.
ב-1967 וב-1971 הוכרו סרטים אלו כ-"סרט השנה" בברית המועצות.
בשנות ה-80, ביים גרסימוב שני סרטים על פיוטר הגדול בצעירותו.
ב-1984, ביים גרסימוב סרט על הימים האחרונים של לב טולסטוי.
בסרט זה שיחק גרסימוב את טולסטוי ורעייתו שיחקה בתפקיד אשתו של הסופר.
במשך כל התקופה גרסימוב שילב את עבודת הבימוי עם עבודה ב-VGIK.
לאחר פטירתו, הוענק למכון זה שמו לאות הוקרה על פעילותו.
גרסימוב נפטר ב-1985 לאחר שעבר ניתוח לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
סרגיי איבאנוביץ' ואווילוב (רוסית: Сергей Иванович Вавилов; 24 במרץ/12 במרץ 1891 - 25 בינואר 1951) היה פיזיקאי סובייטי.
הוא עסק בעיקר באופטיקה ולומינסנציה.
על מחקריו שביצע הוא קיבל 4 פעמים פרס סטלין, עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
בשנים 1945-1951 המדען היה נשיא האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
אחיו הבכור הוא הבוטנאי הנודע ניקולאי ואווילוב.
הוא למד בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה וסיים אותה בשנת 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס ושירת בהנדסה קרבית.
בשנת 1918 ואווילוב החל ללמד פיזיקה במוסדות להשכלה גבוהה במוסקבה, כולל אוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1925 ואווילוב נסע לגרמניה והשתתף במספר כנסים מדעיים.
בשנת 1929 הוא קיבל תואר פרופסור.
עוד במהלך שנות ה-20 ואווילוב יזם מחקרים בתחום לומינסציה.
הוא היה מנחה מדעי של פאבל צ'רנקוב שבהמשך על עבודות בחקר קרינת צ'רנקוב זכה בפרס נובל לפיזיקה.
בשנת 1932 ואווילוב מונה למנהל מכון לבדב לפיזיקה.
באותה שנה ואווילוב נבחר לחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
כאשר בשנת 1940 אחיו ניקולאי ואווילוב נעצר, סרגיי ואווילוב הלך ללברנטי בריה וויאצ'סלב מולוטוב במטרה להגיע לשחרור אחיו אך ללא הצלחה ואחיו נפטר בכלא בשנת 1943.
במהלך מלחמת העולם השנייה ואווילוב עסק בפיתוח מכשירים אופטיים לצורכי הצבא.
ואווילוב היה בין יוזמי העמקת מחקרים בתחום פיזיקה גרעינית בברית המועצות.
בשנת 1945 ואווילוב מונה לנשיא האקדמיה למדעים של ברית המועצות במקום ולדימיר קומארוב, וכיהן בתפקיד זה עד סוף חייו.
ואווילוב פעל בתחום מדע פופולרי וכתב ספרים על חייו של מספר מדענים.
הוא פעל להכרה של מיכאיל לומונוסוב כמייסד המדע הרוסי וייסד את מוזיאון על שמו.
ואווילוב נפטר ממחלת לב ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
החל משנת 1951 בברית המועצות וכיום ברוסיה מוענקת מדליה על שמו עבור מחקרים בתחום הפיזיקה, מספר מכוני מחקר של האקדמיה נקראים על שמו.
סרגיי ליאונידוביץ' דורנקו היה עיתונאי ומנחה טלוויזיה ורדיו רוסי.
עיקר פרסומו בא לו מתוכנית האירוח החדשותית השבועית, שהגיש בשנים 1999–2000 בערוץ הטלוויזיה ORT.
דורנקו נולד בקרץ', חצי האי קרים, ברית המועצות.
בשנת 1982 סיים את לימודיו באוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה במוסקבה, ושימש כמתורגמן פורטוגזית-רוסית באנגולה.
ביוני 1984 התגייס לצבא, אבל שוחרר בינואר 1985 בשל בעיות בריאות.
תוכנית האירוח שלו שפנתה למעמדות הבינוני והנמוך ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, נקראה "התוכנית של סרגיי דורנקו", והוא זכה לאחוזי צפייה נכבדים.
ביולי 1997 הוא סייע לבוריס ברזובסקי לאחר עסקת הפרטת חברת החזקות התקשורת הממשלתית "סְבְּיַאזינְוֶוסט" שנמכרה לאוליגרך ולדימיר פוטנין, במה שהייתה לדעת ברזובסקי, עסקה מכורה מראש.
דורנקו האשים בתוכנית הטלוויזיה שלו את פוטנין בכך שהחזיק לצורך העסקה שלדים בורסאיים, וכי בכוונתו להוציא את הכסף מחוץ לגבולות רוסיה.
באוגוסט 2000, התוכנית של דורנקו מתחה ביקורת על הטיפול הממשלתי בפיצוץ וטביעת הצוללת הרוסית קורסק.
זמן קצר לאחר מכן, התוכנית בוטלה, ודורנקו טען כי הורדת התוכנית מלוח השידורים נבעה מלחץ של הקרמלין.
מנגד, אמר מנהל רשת ORT שבה שודרה התוכנית, קונסטנטין ארנסט, כי בניגוד לטענותיו הממשלה לא הייתה מעורבת בשינוי, וכי הוא קיבל את ההחלטה לבטל את התוכנית משום שדורנקו סירב להפסיק לדון בתוכניותיה של הממשלה להלאים אחוז ניכר (49%) מהחזקותיו של איל התקשורת בוריס ברזובסקי, שדורנקו נחשב למקורבו, ברשת.
בעקבות המחלוקת, הפך דורנקו למבקר קולני של שלטונו של ולדימיר פוטין ונאלץ לעזוב את עבודתו בטלוויזיה הרוסית.
סרגיי חוחלוב-סימסון (באסטונית: Sergei Hohlov-Simson; נולד ב-22 באפריל 1972) הוא כדורגלן עבר אסטוני ששיחק בעמדת הקשר.
כיום משמש כנשיא קבוצת לבדיה טאלין.
חוחלוב-סימסון התחיל את הקריירה שלו בפלורה טאלין אלייה הצטרף בשנת , עימה זכה באליפות עונה לאחר מכן.
בשנת עבר בטרביס פארנו בה שיחק שנתיים ולאחר מכן חזר לפלורה טאלין עימה זכה בשתי אליפויות רצופות.
בשנת חתם בויליאנדי טולאביק וכעבור חצי עונה חתם בהפועל כפר סבא מליגת העל.
ב-22 בינואר 2000 ערך את הופעת הבכורה שלו בכפר סבא בתיקו 1-1 נגד בית"ר ירושלים.
בתום העונה ירד עם כפר סבא לליגה הלאומית וחתם בהפועל טייבה מהליגה הארצית.
בשנת חתם בהאמקאם הנורווגית בה מיעט לשחק.
שנה לאחר מכן חזר לאסטוניה הפעם ללבדיה טאלין בה סיים את הקריירה שלו.
בשנת מונה למאמן לבדיה טאלין אותה עזב לאחר מספר חודשים.
סרגיי ברברז (בבוסנית: Sergej Barbarez; נולד ב-17 בספטמבר 1971) הוא כדורגלן עבר בוסני ששיחק בעמדת החלוץ המשמש כיום כמאמנה של נבחרת בוסניה והרצגובינה.
ברברז, יליד מוסטאר שביוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה, החל לשחק כדורגל במועדון רק בגיל 13, לאחר שכילד צעיר יותר התעניין דווקא בכדורסל ובאתלטיקה קלה.
בגיל זה, בשנת 1984, החל לשחק ב היוגוסלבית, ובשנת 1989 עלה לקבוצה הבוגרת.
הקריירה של ברברז נעצרה בגיל 19 כאשר גויס אל הצבא העממי היוגוסלבי.
באותה שנה נסע ברברז לבקר את דודו בגרמניה.
ברברז תכנן לחזור ליוגוסלביה, אך דודו האריך את השהות שלו בשבועיים, במטרה לשלוח אותו למחנה אימונים של הנובר 96. מאמן הנובר התרשם מאוד מברברז ורצה להחתים אותו בקבוצה.
במקביל, המצב ביוגוסלביה הסלים לכדי מלחמה של ממש, ואביו של ברברז דווקא העדיף שהוא יישאר בגרמניה.
בשנת 1992 ברחו אביו של ברברז ואנה, חברתו של ברברז מהתיכון, מהעיר מוסטאר שהייתה נתונה תחת מתקפה, והשתקעו בהנובר שבגרמניה, בעוד שאמו של ברברז נשארה במוסטאר.
ברברז התחתן לאחר מכן עם אנה, ולהם שני ילדים.
ברברז החל לשחק בהנובר 96 מליגת הבונדסליגה השנייה בחצי השני של עונת 1991/92, ובאותה שנה זכתה הקבוצה בגביע הגרמני בצורה מפתיעה, כאשר ניצחה בגמר את בורוסיה מנשנגלדבך בבעיטות הכרעה, לאחר 0-0 במהלך 120 דקות.
ברברז לא שותף בגמר זה, אך נשאר בהנובר עונה נוספת, בה הבקיע שני שערים ב-18 הופעות, והנובר סיימה תשיעית.
בתום עונה זו, חתם ברברז באוניון ברלין ששיחקה אז בליגה הגרמנית השלישית.
ברברז שיחק באוניון ברלין שלוש עונות, והבקיע 46 שערים ב-88 הופעות.
כשכישרונו של ברברז כבר היה ברור לכל, הוא חתם בקיץ 1996 בהנזה רוסטוק, ולראשונה בחייו שיחק בבונדסליגה.
ברברז שיחק בהנזה רוסטוק שתי עונות, בהן הבקיע 13 שערים ב-59 הופעות.
בעונה הראשונה של ברברז ברוסטוק, 1996/97, הקבוצה ניצלה מירידה, אך בעונת 1997/98 ברברז הוביל את הקבוצה לעונת שיא, בה סיימה במקום השישי בבונדסליגה.
בתום עונת 1997/98 עזב ברברז את הנזה רוסטוק וחתם בבורוסיה דורטמונד, אך לא הטביע את חותמו בקבוצה, ועזב כעבור שנתיים, לאחר שהבקיע שישה שערי ליגה ב-36 הופעות.
בעונת 2000/01 פתח ברברז את הפרק המשמעותי ביותר בקריירה שלו, כאשר החל לשחק בהמבורג.
כבר בעונתו הראשונה הוכתר ברברז כמלך השערים של הבונדסליגה, בצוותא עם אבה סאנד, כאשר שניהם הבקיעו 22 שערים ונאבקו על מלכות השערים עד למחזור האחרון הדרמטי של עונה זו.
עם זאת, המבורג סיימה את העונה הזו רק במקום ה-13, וכשלה בליגת האלופות אליה הגיעה בזכות הישגי העונה הקודמת, למרות שברברז הבקיע שני שערים.
ברברז לא הצליח לשחזר את הישגי עונת 2000/01 בעונות הבאות, והבקיע במספרים צנועים יותר, כאשר המבורג מסיימת תמיד במרכז הטבלה.
עם זאת, בעונה האחרונה של ברברז בהמבורג, 2005/06, הקבוצה סיימה במקום השלישי והשיגה כרטיס לליגת האלופות בעונת 2006/07, כאשר ברברז תרם תשעה שערים.
בתום עונה זו, עזב ברברז את המבורג, לאחר שהבקיע 65 שערי ליגה ב-174 הופעות, ועבר לבאייר לברקוזן.
בלברקוזן ברברז שיחק שתי עונות והיה שחקן הרכב קבוע, והקבוצה סיימה בתקופתו במקומות החמישי והשביעי בבונדסליגה.
ברברז צבר 61 הופעות ליגה במדי באייר לברקוזן, בהן הבקיע 11 שערים.
בתום עונת 2007/08 פרש ברברז מכדורגל.
במאי 1998 ערך ברברז את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת בוסניה במשחק ידידות מול נבחרת ארגנטינה.
ברברז מונה בהמשך לקפטן הנבחרת, אך לא הצליח להעפיל עמה לטורנירים גדולים.
בשנת 2005 פרש מהנבחרת, אך חזר אליה לקראת מוקדמות יורו 2008. עם זאת, באוקטובר 2006 פרש שוב באופן קבוע.
ברברז ביקש בדצמבר 2009 לאמן את נבחרת בוסניה לקראת מוקדמות יורו 2012, אך התאחדות הכדורגל הבוסנית דחתה את בקשתו ומינתה במקומו את סאפט סושיץ'.
בשנת 2010 קיבל ברברז רישיון פרו לאימון מטעם אופ"א.
ברברז הוא חבר הנהלה בהמבורג נכון ל-2016.
ב-19 באפריל 2024 מונה לאמן את נבחרת בוסניה.
מלך השערים של הבונדסליגה: 2000/01
סרגיי יאקובלביץ' יאקובלב היה מדינאי ודיפלומט רוסי.
כיהן כשגריר רוסיה בישראל בשנים 2011–2015.
יאקובלב השלים את לימודיו במכון הממלכתי המוסקבאי ליחסים בינלאומיים של משרד החוץ בשנת 1971. ב-1983 סיים את לימודיו גם באקדמיה הדיפלומטית של משרד החוץ.
עבד כדיפלומט מאז 1971. כיהן כמזכיר ראשון ויועץ השגרירות הסובייטית בסוריה משנת 1986 ועד להתפרקות ברית המועצות בשנת 1991.
חזר למוסקבה ומילא שלל תפקידים במשרד החוץ של רוסיה, היה מומחה ויועץ במחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה, ובשנת 1994 נשלח לוושינגטון הבירה שבארצות הברית על מנת לייעץ לשגריר רוסיה בארצות הברית.
ב-1998 חזר למוסקבה וכיהן כסגן מנהל מחלקת המזרח התיכון וצפון אפריקה במשרד החוץ, ובשנת 2000 נשלח חזרה למזרח התיכון.
כיהן כשגריר רוסיה באיחוד האמירויות הערביות מ-30 בנובמבר 2000 ועד 3 במרץ 2006.
ב-8 ביולי 2011 מונה לשגריר רוסיה בישראל, תפקיד שמילא עד פרישתו לפנסיה ב-10 ביולי 2015.
סרגיי בוריסוביץ' בריליוב הוא עיתונאי, במאי טלוויזיה, מפיק טלוויזיה, עורך, קריין טלוויזיה מוביל ברוסיה, שמכהן כסמנכ"ל ערוץ רוסיה-1 והוא מנחה ומגיש תוכנית החדשות "חדשות בשבת" (Вести в субботу) בערוץ "רוסיה-1" של החברה הרוסית לרדיו וטלוויזיה.
נולד בהוואנה, קובה וגדל באקוודור ואורוגוואי.
למד במכון ללימודי שפות במונטווידאו והמשיך לימודיו גם במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה.
לאורך הקריירה שלו ראיין אישים רבים לרבות נשיאי מדינות אמריקה הלטינית ונשיאי חבר המדינות, ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון, נשיאי ארצות הברית ג'ורג' וו.
בוש וברק אובמה ונשיא ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב, ראשי ממשלת רוסיה, שרי החוץ של רוסיה וגם ראיין את נשיאי רוסיה דמיטרי מדבדב וולדימיר פוטין (איתו אף התיישב לריאיון ארוך עבור סרטו התיעודי "הנשיא").
באוקטובר 2018 זכה בפרס TEFI בקטגוריית מנחה חדשות הערב הטוב ביותר, על הגשת התוכנית "חדשות בשבת".
הופיע בהופעת קמע בתפקיד עצמו בסרט "פלישה".
סרגיי גריגורייביץ' גראסימץ (בבלארוסית: Сярге́й Герасіме́ц; ברוסית: Серге́й Григо́рьевич Герасиме́ц; 13 באוקטובר 1965 – 26 בספטמבר 2021) היה כדורגלן סובייטי ובלארוסי ממוצא אוקראיני, ששיחק בעמדת החלוץ והיה מאמן כדורגל.
סרגיי נולד בקייב, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות.
התחנך בבית הספר לכדורגל של דינמו מינסק והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של דינמו בהדרכתו של ולרי לובנובסקי, אך היה לשחקן מרכזי תחת המאמן יורי מורוזוב ושיחק בהמשך בקבוצת המילואים של אירפן.
ב-1986 עבר לשחטאר דונצק אך לא הסתדר עם המאמן אנטולי קוקוס ועזב כעבור זמן קצר וחתם בקבוצה מהליגה הבלארוסית השנייה בשם "גוריה".
הוא קיבל הצעה מקבוצת מינסק ועבר אליה כעבור זמן קצר.
ב-1993 עבר לישראל ושיחק בשורות בני יהודה תל אביב במשך 3 עונות.
הופעת הבכורה שלו בקבוצה הייתה במשחק נגד הפועל תל אביב שנערך ב-30 באוקטובר, במסגרתו בני יהודה גברה על יריבתה בתוצאה 0–4, עד מכרה התברג כאחד משחקני הקבוצה המרכזיים.
הוא חזר לרוסיה ושיחק בקבוצות בלטיקה קלינינגרד (1997), בזניט סנקט פטרבורג (1997–1999), קובנה (1999), בדינמו סנקט פטרבורג (2000) ובקבוצת טורפדו מינסק (2001–2002), בה שיחק עד לפרישתו ממשחק פעיל.
לאחר התפרקות ברית המועצות זומן לנבחרת ובהדרכת המאמן מיכאיל ורגיינקו הופיע במשחקי הנבחרת 25 פעם והבקיע 7 שערים.
גראסימץ פצח בקריירת אימון כשהחל להדריך את קבוצת הכדורגל סברסטאל צ'רפובץ בשנת 2004 ולאחר מכן אימן בקזחסטן את אוקז'טפס קוקשטאו וסייע לאנטולי בישובץ, כשהלה אימן בטום טומסק בעונת 2006 ובלוקומוטיב מוסקבה (בעונת 2007).
בסתיו 2008 חתם בצוות האימון של דינמו סנקט פטרבורג וסייע לאדוארד מאלפייב, עד 2009.
בשנת 2010 קיבל את רישיון ה-Pro שלו באימון לאחר שסיים לימודיו במוסקבה ואימן מספר קבוצות כדורגל חובבניות במחוז לנינגרד כקבוצת אוטרדנויה ופיטר.
במרץ 2014 מונה למאמן קבוצת הנוער של טוסנו מהליגה הרוסית השנייה ובעונת 2016 אימן את קבוצת יוניור סנקט פטרבורג.
בקיץ 2017 עזב את מחוז לנינגרד וחתם בקבוצת אנז'י-יוניור ממחצ'קלה, מהליגה הרוסית השנייה.
בשנת 2020 חתם בקבוצת יאדרו סנקט פטרבורג מהליגה הפטרבורגית.
בנו, סרגיי סרגייביץ' גראסימץ משחק עבור ורס רינה, מהליגה האוקראינית הראשונה (נכון לשנת 2017).
בספטמבר 2021 הלך לעולמו במפתיע, בגיל 55.
סרגיי חיז'ניצ'נקו (בקזחית: Сергей Хижниченко; נולד ב-17 ביולי 1991) הוא כדורגלן קזחי המשחק באורדבסי שימקנט בעמדת החלוץ.
חיז'ניצ'נקו התחיל את הקריירה שלו בוסטוק בה שיחק שתי עונות בוסטוק-2, קבוצת המילואים ושתי עונות נוספות בקבוצה הראשונה שלה המשחק בליגת העל הקזחית.
לקראת עונת חתם בלוקומוטיב אסטנה (לימים אסטנה).
ב-22 במרץ 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד קאיראט אלמטי.
במחזור ה-6 של הליגה, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק הליגה נגד שחטר קראגנדי.
ב-17 ביולי 2010 הושאל לאטיראו.
לקראת סיום העונה חיז'ניצ'נקו היה נבחן בפיינורד רוטרדם ההולנדית, אך בסופו של דבר חזר לקזחסטן.
ב-14 בפברואר 2011 חיז'ניצ'נקו חתם בשחטר קראגנדי.
את שער הבכורה שלו הבקיע נגד אירטיש פבלודאר.
חיז'ניצ'נקו, הפך עד מהרה לשחקן מוביל בקאראגנדי והבקיע צמד במשחק האליפות נגד אסטנה שהעניק לקבוצתו באליפות ראשונה בתולדותיה עם 16 שערים ובכך סיים גם כמלך שערי הקבוצה וסגן מלך השערים של הליגה כולה.
בעונת נעדר תקופה ארוכה מהמגרשים, עקב פציעה ברצועה הצולבת שהשביתה אותו לשישה חודשים.
בינואר חתם בקורונה קיילצה מליגת העל הפולנית, קבוצתו הראשונה מחוץ למולדתו.
ב-29 במרץ 2014 חיז'ניצ'נקו הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק ליגה נגד פוגון שצ'צ'ין.
לקראת עונת חזר לקזחסטן וחתם באקטובה.
את עונת 2016 סיים כמלך שערי הקבוצה עם 10 שערים, אך טובול סיימה רק במקום השביעי בליגה.
בינואר חתם בשחטיור סליהורסק מליגת העל הבלארוסית.
בסליהורסק, חיז'ניצנקו היה אחד משחקניה הבולטים של הקבוצה שהתחילה את העונה כמועמד לאליפות לצידה של באטה בוריסוב שמחזיקה בכתר 11 עונות עד אז.
למרות זאת, ב-16 ביוני שוחרר מהמועדון.
ב-22 ביוני 2017 חזר לקדנציה שנייה בשחטאר קאראגנדי, כאשר חתם על חוזה עד לסיום העונה.
בינואר 2018 חתם באורדבסי שימקנט.
ב-22 בפברואר 2019 חזר לאחר תשע שנים לאסטנה.
ב-11 בפברואר 2020, חזר לאורדבסי שימקנט.
בצעירותו, חיז'ניצנקו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של קזחסטן.
ב-10 ביוני 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קזחסטן בהפסד 2-1 ל.
ב-9 בספטמבר 2009 הבקיע צמד בניצחון 1-3 נגד , שהיו גם שערי הבכורה שלו בנבחרת.
נכון לספטמבר 2017, לזכותו של חיז'ניצנקו 8 שערים בנבחרת והוא מדורג שלישי ברשימת מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
סרגיי ואסילייביץ' קריאקין הוא נהג מרוצים רוסי, אלוף "ראלי דקאר-2017" באליפות הטרקטורונים.
הוא החל להשתתף בתחרויות גביעים מגיל 13. משתתף קבוע בגביע גביע אוראל.
בשנת 2002 זכה בניצחונו הראשון בתחרות טרקטורונים אזורית.
בשנת 2008, הוא היה המנצחבאליפות ה GPS אוראל על אופנועי שלג.
בשנת 2009 זכה באליפות ה- GPS שלג לנייד, שלב אליפות המדינה בטרקטורונים.
בשנת 2010 הוכתר לאלוף רוסיה.
בשנת 2011 הוא סיים באחד משלושת המקומות הראשונים באליפות אירופה בראלי וזכה גם בגביע קאן אם רוסיה.
מאז 2015 הוא משתתף במרוצי ראלי ברוסיה בקטגוריה T3 והיה לזוכה בשלב הראשון בקטגוריה זו ברוסיה.
מאז 2014 הוא משתתף בראלי דקר בקטגוריית הטרקטורונים, ומאז 2019 בקטגוריית רכבי השטח.
ב-2014 סיים במקום 7 בגמר, ניצחון במקטע העשירי; ימפה ראפטור 700. ב-2015 - מסיבות טכניות, לא השלים את המקטע הרביעי; ימפה ראפטור 700. ב-2016 סיים רביעי בגמר, שלישי במקטע הרביעי, שני במקטע הראשון; ימאהה.
במרוץ 2017 סיים במקום הראשון בגמר, ניצחון בשלושה מקטעים, מקום שני בשני מקטעים; ימאהה.
ב-2018 בשל פציעה, הפסיק להשתתף על 44 ק"מ ותפס את המקום השני בתוצאה הכללית; ימאהה.
ב-2020 השתתף בראלי דקאר בערב הסעודית, אך סיים במקום 14.
סרגיי יגורוביץ' יגורוב (11 ביולי 1905 – 3 ביולי 1959) היה מדינאי ומנהיג צבאי סובייטי, מייג'ור גנרל וראש המערך הגולאג במשרד הפנים של ברית המועצות (1954 – 1956).
נולד בשנת 1905 במשפחת אורג בעיירה יארצבו, מחוז סמולנסק.
בשנת 1919 סיים את לימודיו בבית ספר ובאפריל – נובמבר 1920, הוא עבד כרועה בחווה בכפר יושינו, במחוז דוכובשצ'ינסקי.
מנובמבר 1920 עד מרץ 1921 שירת בוועדת המחוז למאבק בעריקות ביארצבו.
במרץ-אפריל 1921 שימש כבלדר של איגוד הצרכנים המחוזי באותו מקום.
מאפריל עד אוקטובר 1920. במרץ – ספטמבר 1922, הוא היה טכנאי זוטר לבנייה שיתופית ממלכתית.
בספטמבר 1924 הצטרף למפלגה הקומוניסטית (ב) ובשנת 1925 סיים את לימודיו בבית ספר לייצור טכני במוסקבה.
ביוני 1925, וביולי 1926, עבד כעוזר מעבדה במעבדה הכימית של בית הספר לייצור טכני.
מיולי 1926 עד יוני 1931 - מורה וראש המחלקה הכימית במכללת הכותנה במוסקבה.
בשנת 1931 סיים את לימודיו במכון להנדסה כימית במוסקבה.
ביוני 1931 – מאי 1932, היה סטודנט לתואר שני וראש הכשרה תעשייתית בסניף השני של המכון לטכנולוגיה כימית במוסקבה.
מאז 1932 עבד באקדמיית וורושילוב.
מאז 1937, עוזר, סגן ראש מחלקת התעשייה של הוועד המרכזי של המפלגה.
מאז 11 באוקטובר 1939 סגן ראש המשטרה החשאית וב-12 במרץ 1945 מונה לתפקיד ראש המינהל המיוחד וסגן ראש המינהל הראשי של מחנות תעשיית הכרייה והמתכות של הנקוו"ד של ברית המועצות.
ב-20 בנובמבר 1946 היה סגן ראש המנהל הראשי המיוחד, וב-3 במרץ 1948 כיהן במקביל כראש המחלקה המיוחדת השישית.
ב-16 באפריל 1949 מונה לסגן ראש המינהל הראשי לבחינת וניצול הפקדות ובניית מפעלי מתכות לא ברזליות ונדירות בשטח קרסנויארסק שבמשרד הפנים ברית המועצות.
מיום 26 במרץ 1954 עד 28 באפריל 1954 שימש כמשנה לשר הפנים של ברית המועצות.
הוא היה אחד המארגנים העיקריים לדיכוי מרד האסירים הפוליטיים בכפר קנגיר ביוני 1954. נשלח לקנגיר ב-26 במאי 1954 בראש הוועדה השנייה של משרד הפנים בהוראת השר קרוגלוב.
הוא היה המחבר הראשון והמרכזי של "תוכנית האמצעים להשבת הסדר במחלקה השלישית של מחנה סטפה".
עם עלות השחר ב-26 ביוני נכנסו למחנה 1700 חיילים ו-5 טנקים מדגם T-34 שהיו תחת שליטת המורדים במשך 40 יום, אשר ריסקו למוות אנשים לא חמושים, כולל נשים.
ערב הדיכוי, ב-25 ביוני, הוא קיבל את עיטור הדגל האדום על שירות ממושך.
רבים מהמשתתפים בדיכוי היו שיכורים מאוד, וזו הייתה אחת הסיבות לנפגעים ההמוניים בדיכוי.
יגורוב היה הכותב הראשון והעיקרי של "מעשה ועדת משרד הפנים ומשרד התובע של ברית המועצות בנושא המבצע הצבאי לדיכוי חוסר הציות ההמוני של אסירי מחנה סטפה", המצדיק שימוש מופרז בכוח לדיכוי התקוממות קנגיר.
ב-30 באוגוסט 1954, בישיבת מועצת משרד הפנים, הוא דיווח על תוצאות חיסול אי-ציות המוני של אסירי המחלקה השלישית במחנה סטפה.
הדו"ח האשים את הנהלת המחנה ואת ההנהגה החלשה מצד הגולאג של משרד הפנים ברית המועצות.
יגורוב ענה כי הוא רואה לנכון לקחת בחשבון את דעתם של מומחים צבאיים על חוקיות השימוש בכלי נשק נגד פושעים ולהגביל את העניין לעונש משמעתי.
מאז 1956 סגן ראש משרד הפנים במחוז מוסקבה.
מאז 4 בפברואר 1957, שימש כסגן ראש ההגנה האווירית במחוז מוסקבה.
בת - רוזה סרגייבנה איוואנובה (?
נכד - מיכאיל דמיטרייביץ' איוואנוב (?
– 4 בפברואר 2005), עבד גם במערך הכליאה, בשירות בתי הסוהר הפדרלי, התפקיד האחרון שמילא היה ראש מרכז המעצר מספר 1 בטולה.
נכדה - טטיאנה דמיטרייבנה בקאנובה, קרדיולוגית, גרה ועובדת במוסקבה.
סרגיי לאונידוביץ' גרמש הוא שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי-רוסי.
אמן העם של רוסיה ושחקן מוערך.
בשנת 2013 היה חלק מחבר השופטים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-35 במוסקבה.
הוא מוכר במרבית מדינות מזרח אירופה במראהו הקשוח ועם סיגריה בידו ומגלם בעיקר דמויות של אנשי משטרה, צבא או פושעים.
את פרסומו הוא זוקף לזכותו של הדמות קורוטקוב שגילם בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "קאמנסקאיה" ומוכר גם בגילות דמות אביו של הדמות הראשית מלס מהסרט "המגונדרים".
סרגיי גרמאש נולד ב-1 בספטמבר 1958 בעיר חרסון שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, במשפחת פועלים.
אמו, ליודמילה איפוליטובנה הייתה מכפר קטן במערב אוקראינה, היא סיימה את לימודיה לאחר שבעה שיעורים ובילתה את כל חייה בעבודה כסדרנית בתחנת אוטובוס.
אביו של סרגיי, ליאוניד טרופימוביץ' גרמש היה תחילה נהג, אחר כך בוגר מכון והחל לעבוד בתפקידים מינהליים.
גרמש היה ילד קשה, הוא גורש מבית הספר מספר פעמים.
לאחר הלימודים ביקש להיכנס למכון של הצי, אך בסופו של דבר הגיש מסמכים לבית הספר לתיאטרון בעיר דנייפרופטרובסק.
הוא סיים את בית הספר כאמן תיאטרון בובות.
אחר כך עבד בחרסון, נסע עם סיורים לכפרים ובחוות קיבוציות סמוכות.
שנתיים לאחר מכן נקרא לשירות צבאי בשורות הצבא הסובייטי - בגדוד הבניין.
לאחר שירותו בצבא, בשנת 1980 נסע גרמש למוסקבה כדי להגיש בקשה לבתי ספר לתיאטרון שם.
בתחילה הוא הגיש מסמכי בקשה לשלושה מוסדות תיאטרון בו-זמנית.
בהמשך בחר את בית הספר לתיאטרון האמנותי במוסקבה ללימודיו.
עם סיום בית הספר לתיאטרון האמנות במוסקבה בשנת 1984, גרמש התקבל ללהקה של התיאטרון "סוברמניק" במוסקבה.
סרגיי ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בשנת 1984, כשגילם את תפקיד אורין בבלדה ההרואית הניתוק של אלכסיי סימונוב עם אלכסנדר פקליסטוב לצדו.
אחר כך השתתף בסרטים "במדבר הירי" (1985) מאת ולדימיר חוטיננקו, "יונת הבר" (1986) מאת סרגיי סולוביוב, "איוואן הגדול" (1987) מאת גבריאל יגיאזארוב, "סטלינגרד" (1989) מאת יורי אוזרוב, "האמן ומרגריטה" (1994) מאת יורי קארה, "הצלף וורושילוב" (1999) מאת סטניסלב גובורוחין וסרטים וסדרות רבות אחרות.
לפני תחילת האלף החדש הוא כיכב ביותר מחמישים סרטים.
בשנת 2001, לוהק לתפקיד מורה העבודה סמיון בספאלצ'יקוב בדרמה המצליחה "הגיל הנדרש" של סרגיי סולוביוב שגרמש קיבל עליו את פרסי המשחק בפרס ניקה ובפרס נשר הזהב.
בשנת 2017, השחקן הופיע בסרטים "משיכה" (והמשכו "פלישה") ו"טנגו קר".
הוא הופיע גם בסרטים "מתקדמים למעלה" ו"מטילדה", בו גילם את אלכסנדר השלישי.
באותה שנה גם הופיע בסרט "השותף", שם גילם קצין משטרה בשם חרומוב, שנפשו ומוחו הועברו לגופו של ילד בן שנה.
בשנת 2020 הופיעה סדרה חדשה בכיכובו כשוטר, סדרת המדע בדיוני "פרויקט אנה ניקולאייבנה".
אשתו היא השחקנית הרוסייה אינה טימופייבה (ילידת 1963), בוגרת בית הספר לתיאטרון לאמנות במוסקבה, שחקנית תיאטרון "סוברמניק".
2012 - "הגווארדיה הלבנה", קוזיר-לשקו, אלוף-משנה בכוחות פטליורה
2017 - "טרוצקי", ניקולאי טרוצקי
2020 - "פרויקט אנה ניקולאייבנה", הקצין ויקטור סרגייביץ'
סרגיי אלכסנדרוביץ' גולובקין היה רוצח סדרתי ופדופיל סובייטי-רוסי, קורבנותיו, על פי חומרי בית המשפט, היו 11 נערים בין 1986 ל-1992. כל מקרי הרצח, למעט הראשון, בוצעו בשטח נפת אודינצובו במחוז מוסקבה.
לפני שנתפס הוא קיבל פרסום אנונימי נרחב תחת הכינוי "פישר".
גולובקין ביצע את מרבית הפשעים במרתף המוסך האישי שלו, שם באופן אכזרי ביותר עינה, אנס, הרג את קורבנותיו וביתר את גופותיהם.
גזר הדין שנקבע הוא עונש מוות וגולובקין הוצא להורג בשנת 1996. הוא היה האדם האחרון שמערכת המשפט של הפדרציה הרוסית הוציאה להורג.
תחילת סדרת מעשי רצח 1986
הרצח הראשון בוצע באפריל 1986. לאחר שעזב את הרכבת בתחנת קטואר מכיוון סביולובסקי, הוא נכנס ליער, שם פגש את אנדריי פבלוב בן ה-15, ואז, באיומי סכין, גרר אותו ליער, אנס, חנק והתעלל בגופתו.
ארבעה ימים לאחר רצח גולייאב במחוז אודינצובו, נמצאה גופתו של נער בן 16. על גופתו ספרו 35 פצעי דקירה.
בהמשך הודה גולובקין שלא אשם במעשה, והוא לא הופיע בבית המשפט.
במהלך החקירה באחת מהחקירות, סיפר חברו של אחד הקורבנות כיצד פגש אדם שהציג את עצמו פישר והיה בידו הימנית קעקוע בצורת פגיון המשולב בנחש וכיתוב "פישר".