tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יאן סטיין לא מסתפק בסיפור בלבד, אלא מפגין שליטה מרשימה בציור מרקמים, תאורה ופרספקטיבה.
סגנונו מזכיר את בני תקופתו פיטר דה הוך וחבריאל מטסו.
ניכרת רגישות מיוחדת לרכות האור המגיע מחלון הרקע, כמו גם לתיאור תחושתי של הכלים בקדמת התמונה: קנקן בדיל, צלחת חרס וגחלים לוחשות.
הצפיפות במרכז התמונה מסיחה את הדעת מהפרספקטיבה המדויקת של הסצנה, אשר מצריכה נקודת תצפית קרובה מאוד – הסיבה לכך שהעצמים בקדמה נראים כה גדולים ומשכנעים באשליית התלת־ממד שלהם.
הציור נרכש בשנת 1818 על ידי המלך ג'ורג' הרביעי בסכום של 170 ליש"ט, ונרשם כבר בשנה שלאחר מכן (1819) כחלק מתצוגת חדר האוכל בארמון קרלטון (מספר רישום 73).
פנים חדר משמר עם חיילים מעשנים ומשחקים קלפים הוא ציור שמן מאת חרארד טר בורך, שנוצר בסביבות שנת 1640.
הציור מתאר שלושה חיילים יישובים סביב תוף גדול המשמש להם כשולחן מאולתר.
אחד מהם מעשן מקטרת חרס ארוכה, והשניים האחרים משחקים קלפים.
החייל מימין לבוש בגדים מרופטים; גרב אחת שלו צנחה וחושפת רגל גרומה ויחפה.
הוא אוחז בשני קלפים בידיים מושטות לעבר רעהו, פרש לבוש היטב, ונראה כמי שמנסה לשכנעו במהלך המשחק.
חייל רביעי ניצב בפתח הדלת משמאל ומביט לאחור לעבר השחקנים.
בקדמת התמונה מונחים חפצים המזוהים עם חיי חיילים: תא מצופה עור, מעיל וכובע, שריון חזה וסבכה מתכתית לצוואר, רצועת אבקת שרפה, תיקים וחבילות שונות.
מתא המטען מבצבץ גליל מחודד, שייתכן כי שימש לאחסון כובע.
על הקיר האחורי תלויים רובי פתיל, חנית ומקלות עזר לירי.
פלטת הצבעים מצומצמת וכוללת בעיקר חומים ואפורים, עם נגיעות של אדום ולבן בוהק.
הדמויות והרקע מטופלים לעיתים באופן סכמטי, אך פרטי הדומם בקדמה מתוארים בעדינות קפדנית.
בתחילת הקריירה שלו יצר טר בורך סצנות ז'אנר צבאיות שהתאפיינו באווירה גברית, בייצוג מרחבים פרועים ועמוסים, ובתיאור חיילים נודדים.
אף שאין תיעוד לביקור של טר בורך באנטוורפן, ייתכן שחלף בה בדרכו חזרה מאנגליה והתרשם מהספונטניות ומהישירות שביצירות הפלמיות.
נושא המשחק בקלפים היה מקובל ונפוץ בציור הז'אנר ההולנדי, אך גם ספוג במשמעויות מוסריות שליליות.
הוא נקשר לרמאות, הימורים, שתייה ותשוקה מינית — תכנים שזכו לביקורת מצד גורמים דתיים ועירוניים.
עם זאת, תיאור חיילים המשחקים קלפים שיקף גם את המציאות היומיומית של המתנה למערכה הבאה, ואת אי הוודאות הטמונה בחיי חיילים.
עישון טבק, אף הוא נושא שנוי במחלוקת מאז סוף המאה ה־15, נתפס בהקשר צבאי כהפוגה מרגיעה, וכנחמה לגוף ולנפש בתנאים קשים.
הציור משתלב בקבוצה של יצירות מוקדמות שצייר טר בורך בשנות ה־40, המתמקדות בחיילים בהפוגות שבין הקרבות.
דפוס קומפוזיציוני דומה ניכר ביצירות כגון חדר משמר עם חיילים משחקים קלפים (כ־1644, מוזיאון סטדלייק בזוולה) ו-"מחנה חיילים המשחקים קלפים" (כ־1645-1640, גלריה לאמנות בברלין).
בכל אחת מהן מופיעה שלישיית שחקנים בצירוף דמות נוספת הצופה מן הצד, לעיתים בעמידה.
שלוש היצירות מתאפיינות בפלטת צבעים מוגבלת של חומים, אפורים ונגיעות בוהקות של אדום ולבן.
ברבות מהן ניכרת סקיצה חופשית למדי של הדמויות והרקע, אך קיים טיפול מדויק ואלגנטי בפרטי הדומם, במיוחד בפריטים הצבאיים המונחים בקדמת הבמה.
הבחירה החוזרת במבנה דומה מעידה על ניסיונות מגוונים לעיבוד הנושא, תוך הדגשת ההבדלים בין מעמדות, לבוש, תנוחות הגוף והקשרים מרחביים.
אף שבשלב זה טר בורך טרם עבר לסגנונו המעודן והאינטימי של ציורי הפנים הביתיים המאוחרים יותר, ניכרת כבר התעניינות במורכבות פסיכולוגית ובעיצוב סצנות אינטראקטיביות.
מוכרות מספר גרסאות של הציור, שחלקן ממקמות את אותן דמויות בהקשר נופי.
חוקרת האמנות גודלאוגסון זיהתה בגרסאות אלה השפעה פלמית.
על סמך תיעוד חזותי, לא ידוע על העתק באיכות גבוהה דיו כדי לשייך אותו למעורבות ישירה של טר בורך עצמו.
פנים עם אישה מנגנת בווירג'ינל היא אחת מהיצירות הבולטות של עמנואל דה ויט, אמן הולנדי מהמאה ה־17 שהתמחה בתיאורי פנים ארכיטקטוניים.
בציור זה משלב דה ויט את עולמו של המרחב הביתי עם תחושת שלווה והרמוניה, תוך הקפדה יתרה על תיאור האור, הצל והפרספקטיבה המדויקת של החלל.
היצירה מייצגת את סגנונו המובהק של האמן, שנחשב לאחד מראשוני המומחים לתיאור פנים בורגני הולנדי.
הציור נוצר בין השנים 1665–1670. במשך תקופה, יוחסה היצירה בטעות לצייר פיטר דה הוך, בשל האופן המרשים בו מתוארת בה האשליה של מרחב.
זאת בין היתר משום שהציור נושא חתימה מזויפת של דה הוך.
אולם חוקרי אמנות זיהו לבסוף את דה ויט כיוצר האמיתי, בעיקר בשל השימוש המובהק שהוא עושה בפסי אור – טכניקה אופיינית לעבודות הפנים שצייר בכנסיות.
תיקון שגיאת הייחוס התרחש ב־1929, כאשר מחקר השווה בין תכונות הציור לסגנון הייחודי של דה ויטה.
גרסה נוספת כמעט זהה של היצירה שמורה כיום במוזיאון לאמנות יפה במונטריאול, ויש הסבורים כי מדובר בעותק בן התקופה או ביצירה נוספת שצייר האמן בעצמו.
בהיעדר תיעוד ישיר, אחת ההשערות טוענת כי דה ויטה יצר שתי גרסאות לציור, אולי כחלק מהסדרי תשלום עם פטרונים שונים.
הציור השמור כיום במוזיאון בוימנס ואן בונינגן ברוטרדם, נרכש בשנת 1937 בידי הבנקאי והאספן היהודי ד"ר אוסקר שטרן מברלין.
בשנת 1939, על רקע רדיפת היהודים, עזב שטרן את אירופה והיגר לארצות הברית.
בשנת 1940 נמכר הציור בגרמניה על ידי סוחר האמנות קארל בנדיקט לארנסט קיהן, שפעל כסוכן רכישות עבור הפרויקט הנאצי הידוע כ"מוזיאון הפיהרר" בלינץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה הושב הציור להולנד ונרשם באוסף המדינה ההולנדית של יצירות שנגזלו בתקופת הכיבוש הנאצי (NK).
בשנת 1960 הועבר הציור למשמורת מוזיאון בוימנס ואן בונינגן.
בשנת 2012 קבעה ועדת ההשבה ההולנדית כי מכירת היצירה בשנת 1940 התבצעה בנסיבות של כפייה הקשורה לרדיפת היהודים, והמליצה להשיב את הציור ליורשיו של ד"ר שטרן.
לאחר ההשבה נרכשה היצירה מחדש, והיא נותרה באוסף מוזיאון בוימנס ואן בונינגן.
פנינה (וכן מרגלית) היא אבן חן הנוצרת לעיתים ברכיכות ממחלקת הצדפות וכן לעיתים בקונכיות חלזונות.
זוהי אבן חן נפוצה מאוד, ובשונה מרוב אבני החן, מקורה ביולוגי (ובנוסף מינרלי-קרבונטי).
הפנינה עצמה עשויה מחומר אורגני הנוצר מהפרשות של רכיכות מסוימות ממחלקת הצדפות, ובעיקר מסדרת דמויי-פניניות (Pterioida), שמופרשות כתוצאה מגירוי החודר לצדפה.
הרכיכה מפרישה במהלך הזמן קלציט וארגוניט, שהם פולימורפים של סידן פחמתי (CaCO3), בשילוב עם חלבון קרני קשה בשם Conchiolin.
הפרשות אלו נערמות זו על זו בשכבות ויוצרות עם הזמן כדור מבריק.
מכיוון שהפנינה עשויה בעיקר מסידן פחמתי, היא נמסה בחומצה - חומץ, יין ואפילו מיץ תפוזים.
בגלימת צדפות שקשוותיהן מצופות בצדן הפנימי בחומר הקרוי דר, מצויים תאים מפרישי דר (nacre).
אם חודר גוף זר כלשהו מעבר לגלימה, התאים הללו נצמדים אליו ומפרישים דר, המצפה אותו למען לא יזיק לגוף הצדפה.
תהליך זה נמשך במשך כל ימי חייה של הצדפה.
בניגוד לאמונה הרווחת, שהגוף הזר הוא תמיד גרגיר חול שנכנס בטעות לצדפה, הרי שזה מתרחש לעיתים נדירות.
לרוב מקור הגירוי הוא אורגניזם טפיל, חומר אורגני כלשהו, או אפילו נזק לרקמת המגן הפנימית המגינה על הרכיכה.
בדרך כלל הגירוי החיצוני נכנס לצדפה בעת שזו פוערת את שריונה.
גם רכיכות אחרות יוצרות גושי חומר דומים לפנינים, אך אין אלה נחשבות פנינים אמיתיות.
בחפירות ארכאולוגיות ובקברים שנחקרו נמצאו תכשיטי פנינים מהתקופה שלפני הספירה.
בימי הביניים נהגו מלכים לשלוח משלחות גדולות בחיפוש אחר פנינים כדי לשבצן בכתריהם.
על פי פליניוס, מצביא רומאי, התרברבה קלאופטרה בפני מאהבה אנטוניוס כי תוך ארוחה אחת תכלה כעשרה מיליון מטבעות ססטרטיוס.
השניים ערכו התערבות, ולמחרת קלאופטרה הגישה לאנטוניוס ארוחת ערב מפוארת וביקשה שיגישו לה משקה חמוץ שמסוגל להמיס פנינים.
הגישה ידה אל אחת מאוזניה, שם הייתה תלויה פנינה, ושמה אותה בתוך הכוס.
הפנינה נמסה בתוך המשקה שבכוס, וקלאופטרה גמעה את המשקה.
שופט ההתערבות, פלנקוס, עצר בעדה מלכלות גם את הפנינה השנייה, והכריז על קלאופטרה כמנצחת בהתערבות.
פניני ים (מכונות גם פניני מים מלוחים) ופניני מים מתוקים
גידול פניני ים מצליח פחות בגידול מלאכותי מאשר פניני מים מתוקים (הגדלות בנהרות ובאגמים), ולכן לרוב הן יקרות יותר.
פניני ים גם גדולות יותר מפניני מים מתוקים.
בעוד שגודל ממוצע של פניני מים מתוקים הוא כ-9 מ"מ, גודלן הממוצע של פניני ים הוא כ-12 מ"מ.
הגודל המשמש בתעשיית התכשיטים נע בין 15 ל-20 מ"מ.
לפניני מים מתוקים צבעים רבים.
לעומת זאת, לפניני ים רגילות צבע אפור, לבן וכסוף.
קיים זן ייחודי של פנינים שנקרא "פניני הים הדרומי" שצבען זהוב ושחור.
כיום מתקיימים ניסיונות לגידול צדפות שיניבו פנינים בצבע זהב, אך ללא הצלחה מרובה.
מנגד, פניני מים מתוקים לא יכולות להיות שחורות.
צבען של פניני הים מסוג "פניני טהיטי", הוא כהה או שחור.
כאשר החלו בתרבוּתם של פניני מים מתוקים בשנות השבעים, היה מעט ידע וטכנולוגיה כיצד לחזק את ברק הפנינה.
לעומת זאת, ההיסטוריה של הגידול המלאכותי של פניני ים ארוכה יותר (הוחל בתרבותם כבר במאה התשע עשרה) ולכן ידעו כיצד לחזק בהן את הברק.
כיום ההפך הוא הנכון מכיוון שתחום גידול פניני מים מתוקים התפתח מאוד.
כיוון שגידול פניני ים קשה יותר מגידולם של פניני מים מתוקים ומניב פחות רווח, הן יקרות יותר עד כדי פי כמה מאות.
הפנינה המפורסמת בעולם היא ה-HOPE PEARL שמשקלה כ-90 גרם והיא נמצאת במוזיאון הבריטי.
אורכה של פנינה זו כ-5.5 ס"מ והיקפה כ-8 ס"מ.
פניני מים מלוחים ניתן למצוא בדרום יפן, סביב סרי לנקה וחופי דרום הודו, באינדונזיה, בפיליפינים, בחופי קליפורניה ומפרץ מקסיקו שבאמריקה, ובאיים רבים באוקיינוס ובווייטנאם.
שליית פנינים כרוכה במקומות רבים בצלילה לפרקי זמן ממושכים, לעיתים קרובות ללא אמצעי עזר.
הצולל פוקק את אוזניו ונחיריו ושוהה במים במשך דקות תוך שימוש בצלילה חופשית בלבד.
גם לאחר שהועלו הצדפות, הרי שפנינים נמצאות באחוז קטן ביותר מהצדפות שנשלו.
מסיבה זו, רבים "מגדלים" פנינים מתורבתות: פנינים אלו גדלות בתוך צדפות בשבי, באמצעות גירויין באופן מלאכותי.
פנינים אלו עגולות יותר מן הפנינים הטבעיות, וערכן נמוך הרבה יותר.
הגירוי המלאכותי מתבצע בדרך כלל באופן שיגרום כמה שפחות דחייה לגוף זר, כדי שהרכיכה לא תמות: פותחים בכוח את שריון הצדפה - אך בזהירות רבה ולא יותר מסנטימטר אחד, ו"שותלים" בתוכה חתיכה זעירה שהופקה משריון צדפה אחרת, יחד עם חתיכה זעירה נוספת של קרום צדפה פנימי.
לאחר מכן משאירים את הצדפה בתוך התקן רשת מיוחד מתחת לפני הים, לשנתיים שלוש.
בניגוד לצדפות טבעיות, אחוז ההצלחה בגידול שכזה מגיע לכ-50%.
מפרץ אגו ביפן היה בין האזורים הראשונים בעולם בהם התחילו גידול פנינים.
העמים הקדמונים נהגו לייחס כוחות שונים לאבני חן בכלל, ולפנינה כוח של פוריות ומלכות.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הפנינה היא אבן ההולדת של חודש יוני.
אין לה ערך כשלעצמה וערכה הכספי נובע מיופייה ונדירותה.
ערכה של הפנינה משתנה בהתאם לגודלה, צורתה, בהירותה, צבעה ומין הצדפה או החילזון שממנו נלקחה.
בגלל ערכן הגבוה של הפנינים, חריזתן במחרוזת נעשית על ידי השחלתן על חוט חזק וקשירת קשר בין כל פנינה לשכנתה.
הקשרים מבטיחים שאם יתנתק החוט, לא יאבדו כל הפנינים, אלא יישארו עדיין על המחרוזת.
האזכור הראשון בעברית לפנינה הוא בספר משלי:
את הפנינים ייבאו בני ישראל לרוב מהפיניקים.
ביטוי חז"ל "אי לאו דדלאי לך חספא, לא משכחת מרגניתא תותה" פירושו "אילולי הרמתי את החרס עבורך, לא היית מוצא את המרגלית תחתיו".
רבנו תם ביאר את הקשר בין חרסים לפנינים, בכך שבקרקעית הים יש אבנים רחבות כחרסים ותחתיהן נמצאות המרגליות.
ביטוי דומה נמצא במסכת בבא קמא "צללת במים אדירים (להעלות מרגליות), והעלית בידך חרס".
רבינו גרשום כתב כי "רגילים אנשים לשחוק פנינה לתוך משקה משום רפואה" (תרגום מארמית).
כלומר, היה מקובל בזמנו (המאה ה-10 וה-11) להמיס פנינה לתוך משקה ולצרוך אותה בתור תרופה, אולם ייתכן שרק עשירים יכלו להרשות לעצמם תרופה יקרה כזאת.
משל הפנינה היקרה של ישו משווה את מלכות השמיים לפנינה יקרה.
ספר הפנינה היקרה הוא אחד מכתבי הקודש של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
פנינה זַלצמן (24 בפברואר 1922 – 16 בדצמבר 2006) הייתה פסנתרנית ישראלית.
כונתה "הגברת הראשונה של הפסנתר בישראל".
הייתה פרופסור לפסנתר בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שופטת בתחרות רובינשטיין ובתחרויות נוספות, כלת פרס ישראל למוזיקה לשנת 2006.
זלצמן נולדה ב-1922 בתל אביב ללאה לבית קסטֶלָנֶיץ, גננת, ושמואל זלצמן, רואה חשבון.
הוריה היו שוחרי תרבות וחובבי מוזיקה, שעודדו אותה מילדותה בלימודי הנגינה בפסנתר.
השחקנית דבורה קסטלניץ היא דודתה.
כשהייתה בת שבע, הגיע הפסנתרן המהולל אלפרד קורטו להופיע בארץ ישראל, שמע את נגינתה והזמין אותה לבוא ללמוד אצלו בפריז.
הוא כתב אודותיה לחיים ויצמן: "הילדה הזאת היא מוזיקה שמתגלמת בבן אנוש".
בהיותה בת שמונה התקבלה ללימודים באקדמיה, בתמיכת משפחת רוטשילד, כילדה יחידה בין סטודנטים בוגרים.
בין מוריה היו איגור סטרווינסקי, פבלו קזאלס, ארתור רובינשטיין וארטור שנאבל.
בשנת 1936 סיימה את בית ספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
בשנת 1939 הופיעה לראשונה עם התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית הצעירה לימים, ובגלל מלחמת העולם השנייה לא יכלה לשוב להמשך לימודיה לצרפת ונשארה בארץ.
בתקופת המלחמה הופיעה עם הפילהרמונית בארץ ישראל ובמצרים.
בהופעותיה גם גייסה כספים למען היישוב ולמען התזמורת.
במלחמת העצמאות הופיעה לפני חיילים.
היא דחתה הצעות להתגורר בחוץ לארץ באמרה כי היא חושבת שזו בגידה.
אחיה הצעיר (1927–1948), נהרג במלחמת העצמאות בביר עסלוג', בנגב.
בשנת 1960 יצאה למסע הופעות סביב העולם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, שבמהלכו ביצעה בבכורה עולמית את הקפריצ'ו לפסנתר מאת פאול בן-חיים.
בשנת 1963 הייתה הפסנתרנית הישראלית הראשונה שניגנה בברית המועצות, ורבים מהקהילה היהודית באו במיוחד לראותה.
החל מ-1973 הייתה פרופסור מן המניין בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, שבה הייתה חברת סגל משנת 1969. בין תלמידיה הרבים באקדמיה ומחוצה לה היו הפסנתרנים דרור אלימלך, אלישע אבס, נמרוד דוד פפר, עידו בר-שי, יוסי רשף, יונתן רזאל וירון רוזנטל.
במשך השנים הופיעה ברחבי העולם, באירופה, בארצות הברית ובקנדה, בסין וביפן, באוסטרליה ובניו זילנד, בדרום אמריקה ובאפריקה, תחת שרביטיהם של גדולי המנצחים בעולם כמו פול פאריי, גאורג שולטי, מרק לברי, נעם שריף, זובין מהטה, קרלו מריה ג'וליני, שארל מינש, יוזף קריפס, נוויל מרינר ומנדי רודן.
זלצמן כיהנה כשופטת בתחרות רובינשטיין מאז שנתה הראשונה, ושפטה גם בתחרויות רבות אחרות בארצות אירופה, בדרום אפריקה ובאוסטרליה.
בשנת 2006 זכתה זלצמן בפרס ישראל למוזיקה.
בנימוקי השופטים נכתב, בין היתר:
בין המלחינים שכתבו יצירות עבורה, אפשר להזכיר את פאול בן-חיים, מרק לברי ומרדכי סתר.
זלצמן נפטרה באותה שנה בה קיבלה את פרס ישראל, ונקברה בבית העלמין ירקון.
עיריית כפר סבא עורכת מדי שנה תחרות פסנתר לילדים ולנוער על שם פנינה זלצמן.
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה של עיריית תל אביב, הוסר הלוט ביולי 2014 מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתה של פנינה זלצמן ברחוב דובנוב 20 א' בתל אביב.
בשנת 2021 הוסב שמו של רחוב 2380 בתל אביב לרחוב פרופסור פנינה זלצמן.
בשנת 1947 נישאה ליגאל וייסמן; בתה היחידה, יאירה, נולדה בשנת 1953 (יאירה נקראה על שם אחיה של זלצמן, יאיר, כנר ידוע-שם שחזר מלימודיו בפריז כדי להילחם במלחמת העצמאות ונהרג ב-1948).
היא הותירה אחריה בת, העיתונאית יאירה יסמין, ושני נכדים, אורי וליאור.
פנינה דבורין (נולדה ב-9 בספטמבר 1946) היא משפטנית ישראלית.
את שירותה בצה"ל עשתה בחיל השלישות.
לאחר השחרור מהצבא הייתה דיילת בחברת התעופה אל על, ובמקביל למדה משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
התמחתה במשרד עורכי דין פרטי ובפרקליטות מחוז המרכז, ומשמשת עורכת דין משנת 1971. סיימה לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
במשך כעשרים שנה שירתה בפרקליטות המדינה כתובעת וכסגנית בכירה לפרקליט מחוז המרכז.
היא התפרסמה כתובעת במספר משפטים מפורסמים: פרשת שוחד במשרד הביטחון, הרשעת הרצל אביטן ברצח ובשוד, הרשעת חוה יערי ואביבה גרנות ברצח מלה מלבסקי, פרשת כנופיית מע"צ, הרשעת דוד בלאס בהונאת כספים מהתק"ם ועוד תיקים רבים.
לאחר שלא מונתה לתפקיד פרקליטת מחוז תל אביב עליו התמודדה, פרשה דבורין בשנת 1989 מהפרקליטות והחלה לעבוד כסניגורית בתחום הפלילי בשוק הפרטי.
היא ייצגה אנשי עסקים רבים שהואשמו בפלילים, בהם עופר נמרודי האחים משה ואריה ויינברג, שהואשמו במסגרת משפט דרעי ועופר גלזר, בעלה של שרי אריסון.
התמודדה על תפקיד של שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב אך לא זכתה בתפקיד.
בשנים 2004-2002 הנחתה את התוכנית "החוליה החלשה" בערוץ 10.
כיהנה כדירקטורית בבנק הפועלים מ-2006 ומכהנת כדירקטורית בחברת נתיבי גז לישראל.
ב-2018 החלה לשחק בהצגה "של מי החיים האלה" בתיאטרון חיפה כשהיא מוקרנת על המסך.
פנינה דבורין הייתה נשואה לזוהר דבורין, שעבד כמנהל חברה.
היא התאלמנה ממנו ב-2020. בנה גיא הוא איש עסקים ומנכ"ל "שיכון ובינוי יזמות נדל"ן חו"ל" ובתה היא השחקנית דנה דבורין, כוכבת ערוץ הילדים לשעבר.
דבורין ובעלה התגוררו במשך שנים בבית פרטי בתל ברוך.
ב-2010 עברו להתגורר ברמת אביב.
פנינה מוצפי-האלר (נולדה ב-2 בפברואר 1955) היא פרופסור אמריטה לאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעילה חברתית ישראלית.
נולדה במגדל העמק, כבת חמישית להורים שעלו מעיראק, למדה בפנימיית שטיינברג בכפר סבא.
סיימה לימודי תואר ראשון בסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית ב-1976. ב־1988 קיבלה תואר ד"ר מאוניברסיטת ברנדייס שבמסצ'וסטס, שבארצות הברית, על חיבורה: "טרנספורמציה באזור צוואפונג, מרכז בוצוואנה: מדיניות לאומית ויחסי מקומיים".
לימדה באוניברסיטת בוסטון, באוניברסיטת ברנדייס, באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, באוניברסיטת בואזיצ'י ובמכללת הוליקרסט שבווסטר מסצ'וסטס.
ב-1995 שבה לישראל והתקבלה כמרצה במחלקה למדעי ההתנהגות שבאוניברסיטת בן-גוריון ושנה אחר כך עברה לגור וללמד ביחידה ללימודי חברה במכון בלאושטיין לחקר המדבר שבאוניברסיטת בן-גוריון, בקמפוס שדה בוקר.
בין השנים 2002 ל-2003 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת אוטווה שבקנדה, עם שובה ארצה התמנתה כמרצה בכירה באוניברסיטת בן-גוריון.
בין השנים 1998 ל-2001 שימשה כעמיתת מחקר במכון ון ליר בירושלים והייתה חברת מערכת בכתב העת תיאוריה וביקורת.
שימשה גם כחברת מערכת בכתב העת Hagar היוצא לאור בשפה האנגלית בישראל ועניינו לימודי חברה.
בתחילת שנות ה-2000 כיהנה כעורכת כתב העת "הגר", ביחד עם דוקטור מיכאל פייגה.
עם שובה ארצה הייתה אחת המייסדות של הקשת הדמוקרטית המזרחית, כשאז זו נקראה "ישראל 96" ומנתה ארבעים חברים וחברות.
פעילה בפורום דו-קיום בנגב, ב-Ichad (הוועד הישראלי נגד הריסת בתים), מאז שנת 2005 היא מרצה אורחת בכלא באר שבע, במעון לנשים מוכות, ובמקום.
החל משנת 2010 הייתה חברה ביחידה ללימודי החברה בדרגת פרופ' חבר, במחלקה לאדם ולמדבר, במכון בלאושטיין לחקר המדבר, שבאוניברסיטת בן-גוריון שבנגב.
בהמשך פרשה לגמלאות כפרופסור אמריטה.
התחילה את עבודת השדה באזור כפרי בבוצוואנה, במטרה לבדוק את האופן שבו מתקבלים הלכה למעשה תהליכים של רפורמות אגרריות על ידי אנשים בשטח.
במשך חמישה עשר חודשים עשתה עבודת שדה אנתרופולוגית "מסורתית", למדה את השפה המקומית (סצוואנה), גרה בבקתה ללא חשמל ומים.
ב-1988 קיבלה את הדוקטורט מאוניברסיטת ברנדייס, נושא העבודה היה: Transformation in the Tswapong Region, Central Botswana: National Policies and LocalRealities "טרנספורמציה באזור טסוונפונג, מרכז בוצוואנה: מדיניות לאומית ומציאות מקומית".
אחרי סיום הדוקטורט נשארה ללמד בארצות הברית.
תחומי המחקר והניתוח האקדמי של מוצפי-האלר מתחלקים לשלושה נושאים המשתלבים זה בזה.
אפריקה היא העבודה האתנוגרפית הממושכת ביותר שלה, שהתחילה ב-1981, כשהעבודה המרכזית הייתה בין 1982 ל-1984 והמשיכה ב-1990, 1993 ו-2000. כשבכל אחת מהפעמים בדקה התפתחויות של המציאות שאותה חקרה בתחילת שנות השמונים.
הספר מנסה להבין איך למרות כל התנודתיות, וחוסר המיקוד הגאוגרפי בחייהם של הבצוואנה (האנשים החיים בבוצוואנה), הם יוצרים עולם של משמעות ויש להם זהויות שהן קוהרנטיות ואת זה היא עושה על ידי סיפורי חיים ועל ידי ההבנה של המשמעות החברתית של מרחב.
מבחינה תאורטית, הספר שנכתב ב-2002, מתמודד עם משבר הייצוג באנתרופולוגיה ועם התפישות הפוסטמודרניסטיות ששימשו כמערך הסבר למציאות בתהליכים המתרחשים בעולם השלישי.
היא מפתחת שם מודל שמנסה לדבר בתקופה הפוסט-פוסט מודרניסטית, פוסט-קולוניאלית ונעה בין ניתוח של עובדות פוסט-מודרניסטיות לפרשנויות של שיטות מציאות.
הספר בנוי על שתי נקודות זמן ושתי פרשנויות שהיא נתנה למציאות בבוצוואנה ובכך היא מאתגרת לא רק את האתנוגרפיה שהיא בעצמה כותבת, אלא את הקשר בין עובדות ומשמעויות.
עבודתה של פנינה מוצפי-האלר לא הסתכמה רק בבוצוואנה, אלא גם במחקר חדש שמומן על ידי קרן ישראל-הולנד.
המחקר שנעשה במשך שלוש שנים, כלל שיתוף פעולה בין ארבעה מוסדות: אחד בהולנד, שניים בבורקינה פאסו ואחד באוניברסיטת בן-גוריון בישראל.
המחקר הציע לבדוק את האופן שבו האיכרים מקבלים, דוחים או יוזמים תוכניות פיתוח ש"מונחתות" עליהם מלמעלה.
פנינה מוצפי-האלר עבדה על החיבור בין מיקרו למקרו והיא ממשיכה לעבוד עליו גם בעבודתה העכשווית בירוחם, ובודקת כיצד בני אדם משתנים והם בעלי אחריות במציאות חייהם; ומה הקשר בין תוכניות גדולות לאינדיבידואליזם בחברה.
טענתה של פנינה מוצפי-האלר היא שהפמיניזם הישראלי היה מושפע באופן לא ביקורתי רק על ידי הפמיניזם המערבי, בעיקר האמריקאי ואף פעם לא חיפש מודלים השוואתיים שנכתבו על ידי פמיניסטיות ערביות במזרח התיכון.
העניין שלה בפמיניזם ערבי/מזרח תיכוני התחיל כשהתחילה לעבוד במחקר שמומן על ידי ממשלת דנמרק ועודד שיתוף פעולה אזורי בין חוקרים וחוקרות פלסטינים, ירדנים, מצרים וישראלים.
הם היו אמורים לתרום לפרויקט הרחב שהתכוון לסייע לשיתוף הפעולה בחקלאות, בעיקר את האספקט המגדרי.
במסגרת עבודתם של צוות מומחי המגדר האלה, ריכזה את הידע הבסיסי בכל אחת מהמדינות החברות בשיתוף הפעולה הזה, ואז ערכה ספר שמכיל את הפרקים שנכתבו על ידי מומחית המגדר המצרית, מומחי המגדר הפלסטינים, והיא הוסיפה את הפרק שעוסק ביחסי חקלאות ומגדר בישראל והספר הוא ראשוני ביחסים שבין מגדר לחקלאות.
הספר מנסה לחשוף את הקשר המורכב בין פרויקטים של פיתוח לעבודה אקדמית ובין חשיבה על מגדר ומציאות חברתית במזרח התיכון.
בעקבות העבודה על הספר והנסיעות התכופות לעמאן וקהיר, התחילה לקרוא על כתיבה פמיניסטית במזרח התיכון ומשמעויותיה ופרסמה ב-2001 מאמר בנושא ב"הגר" בשם Gender and Development שביקש לאתגר את הפמיניזם הישראלי.
עניינה במציאות הישראלית הניע את רצונה ללמוד סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, היא הביעה את הדבר במאמרה "יש לך קול אותנטי" שהתפרסם בשנת 1997 בכתב העת תיאוריה וביקורת.
במאמר היא מנסה לשלב את הביוגרפיה האישית של החוקרת עם סוגיית אתניות בישראל.
היא חזרה לעבוד על נושא החברה הישראלית רק ב-1995, וקבוצת ואן ליר היוותה זרז מרכזי לשנות את השיח על מזרחיות ומעמד בישראל.
היא כתבה והייתה בין העורכים של הספר מזרחים בישראל, שהתפרסם בשנת 2002, אותו ערכה יחד עם יהודה שנהב וחנן חבר.
אלא מזרחיות הייתה נקודת מוצא, בסיס לגיטימי לדיבור ולמחקר, נקודה שממנה אפשר להבין את החברה הישראלית.
מזרחיות הפסיקה להיות ה"שוליים" הנחקרים של האקדמיה והפכה למרכז, לאתר אנליטי ופוליטי שמתוכו נשמעים קולות הדוברים את עצמם." (מתוך מבוא לספר "מזרחים בישראל")
בשנת 2005 השתתפה בעריכת וכתיבת הספר קולות מזרחיים : לקראת שיח מזרחי חדש על החברה והתרבות הישראלית.
בין השנים 2000 עד 2004 הייתה חוקרת אתנוגרפיה במועצה המקומית המדברית ירוחם, במימון האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, שם היא חקרה יחסי מגדר ושינויי חברה.
מחקרה התמקד על התהליך של החזרה בתשובה בקהילה.
החל משנת 2005 חוקרת את עובדי הניקיון במדינת ישראל, ביחד עם הסוציולוגית אורלי בנימין מאוניברסיטת בר-אילן ועם היסטוריונית החברה מאוניברסיטת חיפה דבורה ברנשטיין.
הן מראיינות ומשתתפות בהתבוננות בשדה בוקר, ירוחם, דימונה, אופקים ובאר שבע.
פנינה מוצפי-האלר, בקופסאות הבטון: נשים מזרחיות בפריפריה הישראלית, הוצאת מאגנס, תשע"ב 2012.
פנינה מוצפי-האלר, שחורדיניוּת: לקראת אנתרופולוגיה פמיניסטית בישראל, הוצאת בבל, 2023
קולות מזרחיים: לקראת שיח מזרחי חדש על החברה והתרבות בישראלית/ עורכים: גיא אבוטבול, לב גרינברג, פנינה מוצפי-האלר.
מזרחיים בישראל: עיון ביקורתי מחודש/ עורכים: חנן חבר, יהודה שנהב, פנינה מוצפי-האלר.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2002.
פנימייה קהילתית היא מודל פנימייתי לילדים בסיכון, אשר פועל בישראל מאז שנת 1995. מפתחי המודל הם עמותת "אשלים", עמותה למען ילדים בסיכון ומשרד הרווחה.
פנימייה קהילתית שונה מפנימיית ילדים רגילה, בכך שמתוך מטרה שיקומית, היא מאפשרת לילדים ולמשפחותיהם לשמור על קשר רציף.
הפנימייה ממוקמת בכוונה תחילה בסביבת המגורים של המשפחה, כך שהילד אינו מנותק מסביבת מגוריו הקרובה.
עובדה זו מאפשרת גם שיקום המשפחה והילד יחד בתהליך אחד, ללא ניתוקו של הילד מהסביבה המוכרת לו.
משך הזמן המוקדש לתהליך השיקום הוא עד שלוש שנים, שבסופן אמור הילד לחזור לביתו.
במהלך שהותו בפנימייה, הילדים והמשפחה מקבלים סיוע הן מהשירותים הקהילתיים והן מהפנימייה.
שהותם של הילדים בפנימייה היא יום יומית (כולל לינה), והילדים שוהים בבתיהם בסופי השבוע.
ביקורי הורים הם דבר רצוי, ובדרך כלל הפנימייה מעודדת זאת.
"זכותו של כל ילד לגדול בבית הוריו ולקבל שם הזנה, חינוך, הגנה, אהבה והבנה" (הצהרת זכויות הילד בישראל, סעיף 2).
הדעה הרווחת בישראל ובעולם המערבי היא, כי המסגרת המתאימה ביותר לילד היא בית הוריו.
בשנים האחרונות שמה לעצמה מערכת הרווחה יעד - להשאיר ילדים בבתיהם, אך לפעמים אין ברירה אלא להוציא ילד מביתו.
הפנימייה הקהילתית מהווה פתרון בכך שהיא מוציאה את הילד מביתו לשם החזרתו.
צורך נוסף הוא מניעת ניתוק הילד מסביבתו המוכרת, על מנת לאפשר את חזרת הילד לביתו מבלי לזעזע את עולמו.
ילדים ובני נוער בגיל 5–14, אשר הוחלט בוועדת השמה שיש להוציאם לסידור חוץ ביתי במסגרת שיקומית.
ילדים אלו הם בעלי רמת אינטליגנציה תקינה, חלקם בעלי פער לימודי ניכר, ליקויים רגשיים, הסובלים מדחייה או הזנחה בביתם.
הילדים מוגדרים כילדים בסיכון או בסיכון גבוה.
משפחת הילד היא משפחה אשר רוצה ויכולה להשתנות ולשקם את עצמה ומוכנה לקחת חלק בתהליך שעל כל המשפחה לעבור.
מטרתה העיקרית של הפנימייה הקהילתית היא החזרת הילדים לביתם, לאחר תהליך שיקום אשר נמשך עד 3 שנים.
צוות הפנימייה אמון להעניק לילדי הפנימייה כלים אשר יעזרו להם בהמשך חייהם.
החזון הוא שהילד, בשובו הביתה, יקרין על סביבתו וישפיע על המציאות בה הוא חי, בעזרת שימוש בכלים אשר רכש במשך שהותו בפנימייה.
במקביל, במהלך שלוש השנים הללו, גם המשפחה עוברת תהליך שיקום בעזרת שירותי הרווחה.
על-פי מטרה זו, קיימים מספר עקרונות מנחים לפנימייה הקהילתית.
העקרונות המובילים את מודל הפנימייה הקהילתית
שמירה על רציפות הטיפול בילד ובמשפחה: בתקופת שהותו של הילד בפנימייה, המשפחה מעורבת בנעשה עמו.
מאחורי עיקרון זה עומדת התפיסה שחיזוק הקשר בין הילד להוריו, ושיפור היחסים הבין-אישיים, מסייעים לשיקום המשפחה והילד מהר יותר, ויכולים לקצר את פרק הזמן שהילד שוהה בפנימייה.
שימור הקשר בין הילד לבין הקהילה: מודל הפנימיות הקהילתיות עובד כחלק ממערך השירותים העירוני, וכך הוא נתפס בעין ציבורית.
בערים רבות נעשה מאמץ של העירייה ושל מוסדות שונים בעיר לקלוט את הפנימייה ולאמץ אותה, והפנימייה הופכת למפעל חינוכי מוכר בעיר.
העבודה המשותפת עם המחלקות לשירותים חברתיים מצטיירת כאחת מנקודות החוזק של הפנימיות הקהילתיות.
ראייה מערכתית: הילדים והמשפחות המטופלים בפנימייה הקהילתית עוברים במסגרת תהליך זה טיפול מערכתי של לשכת הרווחה, אשר בונה לכל אחד מבני המשפחה תוכנית שיקום אישית.
אופי הקשר של מערכת הפנימייה עם הורי הילדים
יעד מרכזי בבניית הקשר בין הורים לילדים, הוא חיזוק רגשי, שיפור הטיפול ההורי בילדים וחיזוק מעורבות ההורה בחיי הילד.
כל הפנימיות הקהילתיות דוגלות בעיקרון העירוב של ההורים והמערכת.
צוות המדריכים ומנהל הפנימייה אחראים על התנהלות חיי היום-יום של הילדים, אך נעשים מאמצים של שיתוף ועירוב ההורים בהחלטות מכריעות לגבי ילדיהם, כמו גם בחייהם השוטפים של הילדים.
מעבר לזה, חיי הילדים מתנהלים על-פי חוקי הפנימייה ובתוך המסגרת הפנימייתית, כמו בכל פנימייה אחרת.
על ההורים להביע אהדה כלפי הפנימייה והתהליכים המתרחשים בה, על מנת ששיקום הילד והמשפחה יצליח.
ילדים אשר הוריהם מתנגדים לעקרונות המודל של הפנימייה או לאופן התנהלותה, אינם מתאימים למסגרת זו.
ההיסטוריה של הפנימיות הקהילתיות בישראל
מודל הפנימייה הקהילתית פותח על ידי ג'וינט ישראל, האגף לשירותים חברתיים בעיריית לוד והשרות לילד ולנוער במשרד העבודה והרווחה.
בית סקנדינביה, הפנימייה הקהילתית הראשונה, פועלת על פי מודל זה משנת 1995 בעיר לוד.
עם השנים, מודל זה אומץ בכמה ערים נוספות בארץ, כאשר בכל אחת מהפנימיות המודל יושם בצורה מעט שונה, בהתאם לצורכי האוכלוסייה והפנימייה.
מודל הפנימיות הקהילתיות פועל כשלוש עשרה שנים בפועל.
זמן זה אינו מספיק על מנת לבדוק האם יש תועלת בפרויקט זה בטווח הארוך.
נכון לשנת 2008 קיימות בישראל מספר פנימיות קהילתיות.
חלק מפנימיות אלה נמצאות בתוך קומפלקס חינוכי המכיל פנימיות אחרות מסוגים אחרים (כמו פנימייה שיקומית רגילה או פנימיית יום), וחלק פועלות באופן עצמאי.
פנימיית בית טלי"ה בטבריה: ראשי התיבות של "טלי"ה" הן "טבריה למען ילדיה", וזהו שם שאכן התאים למודל הפנימייה הקהילתית.
יחידה זאת הוקמה בספטמבר 2003, ונסגרה באוגוסט 2006, בעקבות חילוקי דעות וכשלים בתקשורת בין עיריית טבריה לגוף המקים של פנימיית "בית טלי"ה" – עמותת "בית זינגר".
פנימיית נווה גלים, אשדוד: הפנימייה שוכנת בתוך קומפלקס המפעיל גם פנימייה שיקומית בה שוהים ילדים מכל רחבי הארץ, פנימיית יום ומועדונית.
פרויקט הפנימייה הקהילתית בנווה גלים החל לפני כחמש שנים, וכיום מחצית מהילדים בכל הקומפלקס הם תושבי אשדוד, המחצית השנייה הם תושבי יישובים אחרים בישראל.
בית סקנדינביה – לוד: הפנימייה הקהילתית הראשונה שהוקמה בארץ, היא מופעלת החל משנת 1995 בתחומי העיר לוד.
בפנימייה שוהים ילדים תושבי העיר לוד, שטווח הגילים שלהם נע בין חמש לארבע-עשרה.
מעלות - בית ריבקוף, ירושלים: פנימייה המתנהלת על-פי מודל הפנימייה הקהילתית, והצוות מורכב ממנהל, אם בית ומדריכים.
פנינה להב (נולדה ב-28 ביוני 1945) היא משפטנית המתמחה בהיסטוריה של המשפט הישראלי, חברת סגל הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוסטון.
להב סיימה בהצטיינות את לימודיה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ועשתה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ייל בארצות הברית, שם התמחתה במשפט חוקתי עם דגש על חופש הביטוי.
בשנות השבעים חזרה לארץ ולימדה במשך ארבע שנים באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן עברה לארצות הברית והצטרפה לסגל הפקולטה למשפטים בבוסטון יוניברסיטי.
לצד פעילותה האקדמית, נמנתה עם פעיליה הראשונים של האגודה לזכויות האזרח.
לזכותה של להב מספר הישגים חלוציים.
היא הייתה הראשונה לבנות וללמד קורס על זכויות האדם וגם הראשונה ללמד קורס על מעמד וזכויות האישה בישראל בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית.
היא פרסמה את המאמר הביקורתי הראשון על מעמדה המשפטי של האישה בישראל (כתגובה למאמר הסנגוריה הנלהב של פליאה אלבק) המאמר הראשון שהציג את התפיסה והפסיקה של חופש הביטוי בישראל והמחקר הראשון על השפעות אמריקאיות על הפסיקה הישראלית.
זכתה במספר פרסים, בהם פרס על מפעל חיים בלימודי ישראל ופרס מלטון על הצטיינות בהוראה.
בשנת 2021 הוענק לה פרס ראשת הממשלה גולדה מאיר.
שרתה כעמיתה במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות בסטנפורד, קליפורניה והמרכז ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימדה כפרופסור אורחת באוניברסיטת תל אביב ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
בין השנים 1997-1999 כהנה כנשיאת האגודה ללימודי ישראל.
הידוע שבספריה הוא הביוגרפיה "ישראל במשפט - שמעון אגרנט והמאה הציונית", על שמעון אגרנט, לשעבר נשיא בית המשפט העליון.
הספר משלב ביוגרפיה, היסטוריה וסוציולוגיה של ישראל עם היסטוריה של המשפט הישראלי בהקשרו הפילוסופי וההיסטורי.
על הספר זכתה בפרס צלטנר בישראל ובפרס גרץ בארצות הברית/ ההיסטוריונית לורה קלמן, ביוגרפית עצמה, כנתה אותו "הביוגרפיה הטובה ביותר שקראתי מעודי".
לאורך השנים פרסמה עשרות רבות של מחקרים, בעברית ובאנגלית, רבים מהם על שנותיו הראשונות של בית המשפט העליון בישראל.
ב-2022 פורסם ספרה על גולדה מאיר, הסוקר את חייה ופעלה של ראשת הממשלה הרביעית של ישראל דרך עדשת המגדר.
להב פרסמה מספר ספרים ועשרות מאמרים בעברית ובאנגלית, בין השאר על חופש הביטוי, הזכות למידע, צנזורה ביטחונית, מלחמת סיני והמסגרת החוקתית של יציאה למלחמה, חוק שווי זכויות האישה ונשות הכותל.
"העוז והמשרה: בית-המשפט העליון בעשור הראשון לקיומו", עיוני משפט יד 501-479 (1989)
"עושים היסטוריה, אל תשאלו", זמנים 98 (2007) - על פסק-דינו של בית-המשפט העליון, שאישר את ההחלטה המקורית של הממשלה לאסור על פרסום ספרו של ראש המוסד איסר הראל על חטיפת אייכמן
פנינה זר (זילברשטין) (18 בנובמבר 1930 – 8 בספטמבר 2005) הייתה סופרת ילדים ונוער ישראלית, המוכרת בזכות ספרה "לוחמים בלילה" על הקצין הבריטי אורד צ'ארלס וינגייט.
זר נולדה בתל אביב, ובה גדלה.
סיימה את לימודיה בתיכון חדש.
היא למדה טבע מיהושע מרגולין והייתה חובבת צפרות.
זר הצטרפה לתנועת הנוער המחנות העולים ובמלחמת העצמאות התגייסה יחד עם חברי התנועה לפלמ"ח ושירתה בחטיבת יפתח (הגדוד השלישי).
לאחר המלחמה למדה בחוג לחינוך בסמינר הקיבוצים, בחוג לחינוך באוניברסיטת תל אביב ובבית הספר הגבוה להשתלמות מורים.
לימדה בבתי ספר עממיים בקיבוץ חולתה, בשכונות עוני בדרום תל אביב ובגבעתיים.
אחד הפדגוגים שהשפיעו עליה היה א.ס.
ניל, שהקים את בית הספר הפתוח הראשון בעולם, סאמרהיל.
זר עסקה באופן מתמיד ביצירת דרכים חדשות ומשחקיות שנועדו לקרב את תלמידיה לאהבת השפה העברית.
אותן דרכים חדשות הקנו לה הצלחה רבה בכיתות שבהן לימדה ובעקבות כך הוזמנה על ידי משרד החינוך לכתוב תוכניות לימוד ולהדריך מורים.
בזכות אהבתה להוראה, חוש ההומור שלה והאמון שרחשה לתלמידיה, הייתה מורה אהובה.
סיפוריה הראשונים ראו אור בשנת 1953 בשבועון לילדים "הארץ שלנו".
במשך מספר שנים ערכה בשבועון זה מדור בשם "הלל המדריך", שבו השיבה על שאלות הקוראים.
בשנת 1971 ראה אור בהוצאת עם עובד ספרה "אורד וינגייט הידיד הלוחם" (או כפי שנקרא מאוחר יותר, "לוחמים בלילה"), ביוגרפיה סיפורית של אורד וינגייט.
בשנת 1972 זיכה אותה הספר בפרס למדן.
הספר זכה להצלחה אדירה ופורסם במהדורות רבות.
אורד וינגייט – הידיד הלוחם; רישומים ומעטפת מאת מילוא שור, תל אביב: עם עובד ('ספריית דן חסכן'), תשל"א.
מהדורה חדשה: לוחמים בלילה: סיפורו של אורד וינגייט, ירושלים: יד יצחק בן-צבי ('סדרת ראשונים בארץ'), תשנ"ב 1992.
פנינה גרי (24 בספטמבר 1927 – 2 באוגוסט 2023) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע, במאית, מחזאית, מנהלת אמנותית ודרמטורגית ישראלית, מן הנשים המשפיעות והחשובות בתיאטרון הישראלי.
פנינה גרי היא בתם של צִפּורה (אוסטרובסקי) ויוסף (קוֹטלָר) דרומי.
הוריה עלו לארץ מאוקראינה בשנת 1919 באונייה "רוסלאן", עם קבוצת חלוצים שנשלחה להתיישב בחברון ולהקים משתלה כדי לייער את הרי ירושלים.
אביה שינה את שמו ל"דרומי" באונייה, בדרך מאודסה דרומה, לארץ ישראל.
כששמע על הקמת המושב העברי הראשון, יצא לדרך על עגלה לגבעת שימרון בעמק יזרעאל, מעל הביצות, שם הוקמו האוהלים הראשונים של קבוצת המייסדים של נהלל.
ב-1921, קצת לפני פרעות תרפ"א, עברה המשפחה לנהלל.
פנינה היא בתם השלישית של צפורה ויוסף, אחרי מנחם (נולד בחברון) ורבקה.
פנינה ורבקה נולדו בבית החולים הראשון בעמק, בעין חרוד.
גרי למדה בתיכון בבית הספר החקלאי בנהלל.
בגיל 18 החלה ללמוד להיות גננת בסמינר למורים וגננות, במשך שנה בתל אביב, ולאחר מכן במשך שנה נוספת בגבעת השלושה.
ב-25 במרץ 1948, בחג פורים, הייתה אמורה להינשא לארוסה עלי בן צבי, בנם של רחל ינאית ויצחק בן-צבי, אך ב-16 במרץ הוא נהרג יחד עם ששת חבריו, בהתקפת כנופיות ערביות בשדות קיבוץ בית קשת.
דוד בן-גוריון, שביקר את המשפחה מיד לאחר שחזרה מהלוויה, ציין ביומנו: "בעוד ימים אחדים עמד להתחתן עם נערה מנהלל...".
בסוף ספטמבר 1948 נסעה במשלחת של מורים וגננות למחנות העקורים סביב מינכן בגרמניה, ועבדה בהקמת גני ילדים במחנות, הדרכת גננות והקניית השפה העברית לילדים.
לאחר כחצי שנה, נשלחה להתגורר בעיר אוּלְם, כדי להמשיך בעבודתה, הפעם במחנות העקורים סביב שטוטגרט.
ב-1951 כתבה (במשך שנתיים) עבור "דבר השבוע" טור בשם "כדאי לדעת", שעסק באירועים שונים מרחבי העולם.
בשנים 1957–1953 למדה משחק בניו יורק, בבתי הספר הפרטיים של הרברט ברגהוף (Berghof) ולי סטרסברג וכן השתתפה בשיעורי "אולפן השחקנים".
ב-1958 השתתפה בהצגה "מריוס" של "הקאמרי", ושיחקה עם זיגמונט טורקוב ומאיר ינאי בתיאטרון "זוטא" בהצגה "ירח הדבש של הפרופסור וולטר".
בסוף 1958, יזמה את הפקת המחזה "בדלתיים סגורות" מאת ז'אן-פול סארטר, ושיחקה בו יחד עם שמואל עצמון, זהרירה חריפאי ואלי גרא.
הצלחתו הולידה את תיאטרון זווית (בהשראת שירו של נתן אלתרמן "זווית של פרוור").
תיאטרון זווית נוסד על ידי פנינה גרי, שמואל עצמון, שמואל עומר ונאווה שאן, ופעל תשע שנים כתיאטרון נייד, אינטימי, שהצטיין ברפרטואר ערכי וחדשני.
ב-1961 חתמה על חוזה לשנה אחת עם תיאטרון חיפה ושיחקה בהצגה "אילוף הסוררת", שחנכה את היכל התיאטרון העירוני.
ב-1966 שיחקה בהצגה "העתיד צפון בביצים", שלוש קומדיות קצרות בבימויו של תיאודור תומא: "בית הספר לאלמנות" מאת ז'אן קוקטו, "האיש שנשא אילמת" מאת אנטול פראנס ו"העתיד צפון בביצים" מאת אז'ן יונסקו.
ב-1968, ביוזמת משרד החינוך, צורפו מנהלי תיאטרון זווית ל"הבימה", שם שיחקה 12 שנים.
באותה תקופה יזמה את הקמתה של סדנה למחזה מקורי במרתף "הבימה", שנקרא "הבימרתף", וניהלה אותו במשך 3 שנים, מ-1973 עד 1976. כמה מהצגותיו הפכו ללהיטים: "קלות דעת וצביעות", "דייר משנה", "בוסמן ולנה" ועוד.
ב-1980 העבירה בהתנדבות חוג דרמטי בבית הסוהר לנשים "נווה תרצה", שם עבדה עם אסירות במשך שנה.
ב-1983 הייתה חברת הנהלת פסטיבל עכו.
ב-1981 שימשה מנהלת אמנותית של סדנת תיאטרון הגליל בקריית שמונה.
באותה שנה הוזמנה על ידי אורנה פורת, מייסדת ומנהלת "התיאטרון לילדים ולנוער", לכהן כמנהלת האמנותית של התיאטרון.
בזמן כהונתה בתפקיד זה (1990–1981), יזמה, ליוותה והציגה כ-45 מחזות, לכל הגילים, 36 מביניהם מחזות מקוריים שנוצרו בתיאטרון, כמו: "שמוליק של זהרה", "אליעזר בן-יהודה" (מאת חגית רכבי), "האי ברחוב הציפורים" מאת אורי אורלב, "תרנגול כפרות" מאת אלי עמיר ועוד.
בשנים 1990–1997 שימשה כדרמטורגית בתיאטרון.
בשנים 1997–2005 הייתה דרמטורגית בתיאטרון באר שבע, ובין 2005 ל-2010 הייתה לקטורית בתיאטרון "בית ליסין".
ב-2011 ביימה את "תמול שלשום", עיבוד למחזה לחמישה שחקנים, שעשתה לרומן מאת ש"י עגנון.
ההצגה (בהשתתפות תמר אלקן ואילה זילברמן) עלתה בתיאטרון הערבי-עברי ביפו, וגרי הייתה מועמדת לפרס "קיפוד הזהב" 2012 על העיבוד למחזה.
ב-2012 ביימה את "קוראים לי יודה", עיבוד לתיאטרון שירה שעשתה לשירי יהודה עמיחי.
גרי יצרה מעין דיוקן עצמי של המשורר בעזרת גבר ואישה (השחקנים ישי בן משה ועדי בילסקי), המייצגים את הפיצול הפנימי בנפשו.
ב-2014 ביימה את ההצגה "הנשים של בשביס זינגר", עיבוד לבמה שעשתה לחמישה סיפורים מאת יצחק בשביס-זינגר: "התיק", "הקורבן", "בתחפושת", "המפתח" ו"ינטל".
"סיפור אהבה ארץ ישראלי" – יצירתה על אהבתה – מחזה רומן וסרט
ב-2008 כתבה וביימה מונודרמה בשם "סיפור אהבה ארץ ישראלי", המבוססת על סיפור אהבתה לעלי בן צבי ואסון מותו ערב חתונתם.
המחזה תורגם לאנגלית, וההצגה רשמה הופעות באנגליה, בפסטיבל לידס (2009)
וב-"New End Theatre" בלונדון (2010), וגם באוטווה, מונטריאול, טורונטו ווושינגטון (2011), ושוב בטורונטו (פברואר 2014).
ב-2013, הועלה המחזה בפריז בתיאטרון דריוס מיו (Théâtre Darius Milhaud, Paris) (בצרפתית), בשם "Une histoire d'amour israélienne", על ידי השחקנית הצרפתייה אסטל גרינשפן (Estelle Grynszpan), בבימויה של גרי.
בשנת 2019 העלתה "קבוצת התיאטרון הירושלמי" את ההצגה "מניה: אגדה בחייה", מחזה שכתבה גרי על חייה של מניה שוחט.
בסוף 1949 נישאה פנינה במהלך שליחות בגרמניה לרוברט גרי, עיתונאי יהודי-אמריקאי, שדיווח מגרמניה שאחרי המלחמה.
שבועיים אחר-כך עבר הזוג לישראל והתגורר בירושלים.
ב-1953 עברה המשפחה לניו יורק, וב-1957 שבה לתל אביב.
נולדו להם שתי בנות, דורית ומירב, הנכד הראפר מיכאל כהן (כהן@מושון) ושני נכדים נוספים.
ב-2006 קיבלה גרי פרס מפעל חיים על שנות עבודתה כמנהלת אמנותית ב"תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער", במיוחד על פיתוח המחזה המקורי לילדים ונוער: ליווי והדרכת מחזאים מתחילים וצעירים, יבול של 35 מחזות מקוריים חדשים.
פרס הבמה לילדים ונוער שניתן מטעם ארגון "אסיטז'" ומשרד החינוך והתרבות.
2012 - פרס היצירה בתחום הציונות.
1959, 1964 – "בדלתיים סגורות" (אסטל ריגו) מאת ז'אן-פול סארטר, ביים יוסף קריסטוף, תיאטרון זווית
1960, 1965 – "אהבה שכזאת" (לידה) מאת פבל קוהוט, ביים גיורא מנור, תיאטרון זווית
1961 – "אילוף הסוררת" (ביאנקה) מאת ויליאם שייקספיר, ביים יוסף מילוא, תיאטרון חיפה
1962 – "בית במצב טוב" (רות) מאת ובבימוי משה שמיר, תיאטרון זווית
1969 – "שלכם באהבה" (סיפורי צ'כוב), ביים תיאודור תומא, צוותא
1971 – "טעם של דבש" (הלן) מאת שילה דילייני (תרגום תרצה אתר), ביימה אהובה ליאון, במת צוותא
1975 – "אנה פרנק" (פטרונלה ואן דאן) מאת פרנסס גודריץ' ואלברט האקט, ביימה אורנה פורת, תיאטרון ילדים ונוער
1976 – "שובי שבא הקטנה" (לולה) מאת ויליאם אינג', ביים בנימין צמח, במת צוותא
1969 – "שש נפשות מחפשות מחבר" (שחקנית משנה בלהקה) מאת לואיג'י פיראנדלו, בימוי יוסי יזרעאלי.
1970 – "עקידת יוסף" (גב' פסקאל, אישה א', בלה) מאת ובבימוי יורם קניוק.
1971 – "השושנה המקועקעת" (פלורה) מאת טנסי ויליאמס, בימוי מייקל מיצ'ם.
1971 – "משחק החלומות" (הקוקטית) מאת אוגוסט סטרינדברג, בימוי סנדרו מאלמקוויסט.
1972 – "סטמפניו" (רבקה המחותנת) מאת שלום עליכם, בימוי שמואל בונים.
1974 – "דלתות דופקות" (ארלן) מאת מישל פרמו, בימוי נינה מיכואלס.
1974 – "מות דנטון" (אדלאיד) מאת גאורג ביכנר, בימוי יוסף מילוא.
1969 – "חלומות" (יעקב ורדי), בתפקיד האישה המבוגרת.
1970 – "למוות אין חברים", בתפקיד גברת בוורמן.
1972 – "סלומוניקו" (אלפרד שטיינהרדט), בתפקיד השכנה.
1988 – "A Dinner of Herbs" (מייקל דארלו, BBC), בתפקיד הסבתא.רומנים ישראליים שעיבדה למחזות
"שווים ושווים יותר" מאת סמי מיכאל (בסדנת תיאטרון הגליל, 1981)
"מקום אחר" מאת עמוס עוז (בתיאטרון הקאמרי, 1982).
"מנוחה נכונה" מאת עמוס עוז (בפסטיבל עכו ובתיאטרון הנגב, 1992)
"פנתר במרתף" מאת עמוס עוז (בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, 1997)
"גיא אוני" מאת שולמית לפיד (בתיאטרון לילדים ולנוער, 1998)
"תרה" מאת צרויה שלו (בתיאטרון הקאמרי, 2008).
"תמול שלשום" מאת ש"י עגנון (בתיאטרון הערבי-עברי ביפו, 2011)
פנינה בור (30 בנובמבר 1924 – 26 בנובמבר 2009) הייתה נשיאת מסדר "בני ברית" בישראל בין השנים 1986–1998, מפקחת בני ברית בישראל וסגנית הנשיא העולמי של בני ברית.
בור נולדה בשנת בתל אביב בשם "פנינה פופובסקי".
היא הייתה השנייה משלוש בנותיהם של הורים ציוניים: אביה, יצחק פופובסקי, יליד קירובוגרד (רוסיה), היה מאנשי העלייה השנייה, אחותו אטל הייתה אף היא חלוצה בת העלייה השנייה, וכלתו של יהושע ברמן, מייסד מאפיית ברמן.
אמה של פופובסקי, זהבה לבית פלדמן, הייתה דור שלישי לילידי ארץ ישראל ואחיותיה הן ההיסטוריונית ויו"ר תנועת מכבי העולמית, רבקה רבינוביץ ושולמית פוקס.
סבתה מצד אמה הייתה אחותו של גרשון שרשבסקי, מראשוני המתיישבים בקריית עקרון ובת דודתה מדרגה שנייה היא הסופרת דבורה עומר.
את חינוכה והשכלתה רכשה בבית הספר העממי "לדוגמה" ולאחר מכן סיימה את תיכון "גאולה".
במרוצת הזמן השתלמה בשפה האנגלית ורכשה השכלה כללית רחבה נוספת באופן עצמאי.
בד בבד למדה מוזיקה, ניגנה בפסנתר, וסיימה את הקונסרבטוריון העברי בתל אביב.
בהמשך הצטרפה לשורות "ההגנה" שם שירתה עד קום מדינת ישראל.
בהמלצת פיקוד ההגנה בתל אביב התקבלה לעבודה בסוכנות היהודית, שם סיימה את תפקידה כמזכירתו של לוי אשכול, לימים ראש ממשלת ישראל, אשר ביקש אותה להעדיף את עבודתה בסוכנות היהודית על פני גיוס לצה"ל.
זאת מפני שעם קום מדינת ישראל, היה מחסור רב בכוח אדם מיומן למילוי תפקידים חשובים.
פנינה פופובסקי נישאה לצ'לן אברהם בור, מוותיקי התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בור הצטרפה לארגון "בני ברית", וכעבור זמן מה, החלה לעלות בשלבי ההיררכיה של מנהיגות הארגון.
את תפקידה הבכיר הראשון מילאה ברמת גן, כאשר נבחרה בשנת 1965 לנשיאת לשכת "מרים הנביאה" בעיר.
על פעילותה בלשכה זאת זכתה בפרס "מנורת נשיא המסדר".
בהמשך כיהנה כיושבת ראש המועצה האזורית גוש דן של המסדר, המאגדת את כל לשכות בני ברית באזור, וכראש ועדות מרכזיות, בין השאר הוועדה למען ישראל, תרבות ותיירות.
נבחרה להיות נציגת ישראל בגופים בין-לאומיים, ביניהם המועצה הבינלאומית ולאחר מכן למועצת הנגידים, הנחשבים לשני הגופים החשובים ביותר של המסדר.
בהמשך נבחרה לסגנית נשיא בני ברית בישראל.
גולת הכותרת הייתה הבחירה בה כנשיאה הארצית של ארגון בני ברית בישראל, בשנת 1986. זו הייתה הפעם הראשונה מאז יסוד המסדר בה נבחרה אישה לכהונה רמה זו.
12 שנים כיהנה בתפקיד זה (תפקידה הוארך שלוש פעמים ברציפות).
בתקופה זאת הגיע ארגון בני ברית בישראל לפריחה שהתבטאה בהקמת עשרות לשכות חדשות ברחבי הארץ ובהגדלת מעורבות הארגון בחיי החברה בישראל בצורה משמעותית, לצד גיוס תרומות נרחב מנדבנים מישראל ומחוצה לה, ביסוס המצב הכספי של המסדר וחיזוק הקשרים עם בני ברית ברחבי העולם.
לאחר מכן כיהנה כמפקחת המסדר בישראל, וכסגנית הנשיא העולמי במשך 8 שנים.
פועלה של בור במסגרת "בני ברית" זכה להוקרה בישראל ומחוצה לה.
בין הפרסים ואותות ההוקרה שקיבלה: יקירת עם יפה עם אחד, "יקירת העיר רמת גן" בשנת 1995, תואר "אם השנה" מטעם ארגון בני ברית, "מנורת נשיא המסדר" של בני ברית וכן, בנטיעת עצים על שמה ביער קק"ל.
במסגרת פעילותה בארגון נשלחה בור לחו"ל לוועידות שונות כנציגה מישראל, שם הופיעה בפני ציבור בני ברית והקהילות היהודיות בכל אתר.
בנוסף, הופיעה בפני קהילות נוצריות בכנסיות, וזאת מתוך מטרה להסביר את מצבה של ישראל.
היא הופיעה באמצעי תקשורת רבים.
כתוצאה מהופעותיה בארצות הברית, הוענקו לה תוארי "ראשי ערים", אזרחויות כבוד ועוד, מכ-15 ערים ברחבי ארצות הברית.
בין השאר, הוענק לה תואר "ראש עיריית סן אנטוניו", תעודת אזרחות כבוד עם מפתח העיר של יוסטון ותעודת הוקרה מיוחדת מאת יו"ר רובע הברונקס בניו יורק.
הירחון החשוב ביותר של ארגון בני ברית העולמי, "National Jewish Monthly", בחר בה כאחת משש נשים הפעילות ביותר בבני ברית העולמי ואשר הגיעו להישגים הגבוהים ביותר, והיחידה מחוץ לארצות הברית.
פעילות ציבורית מחוץ ל"בני ברית"
בור פעלה לאורך כל השנים גם בארגונים נוספים, מלבד ב"בני ברית": כיהנה כחברה בהנהלת מוסד "שלווה" לקשישים, הייתה חברה במועצה של "האגודה למען החייל" ובהנהלת "קרן לב"י", בריכוז מלגות לנפגעי צה"ל.
כמו כן בהמלצת ראש הממשלה נבחרה לכהן בוועדה להענקת "אות המתנדב מטעם שר העבודה והרווחה" ובוועדה להענקת "אות המתנדב מטעם נשיא המדינה".
בהמלצת ראש הממשלה נבחרה גם לכהן כנשיאת קרן סיביל מטעם משרד העבודה והרווחה לעידוד מוסדות מפת"ן בישראל.
חלק נכבד מזמנה וממרצה הקדישה פנינה למען הקהילה ברמת גן, כתושבת העיר במשך כשישה עשורים.
ברמת גן היא הייתה פעילה בוועדות שונות, הייתה חברת הנהלת התזמורת הקאמרית רמת גן, סייעה להגברת הפעילות ההתנדבותית בעיר, עודדה סיורי תיירים, והיוותה כוח מניע ונמרץ בפרויקטים שונים לרווחת תושבי העיר: הייתה פעילה בהענקת מלגות לסטודנטים תושבי העיר, סייעה בהקמת מועדוני קשישים, מועדוני שוטרים, אימוץ משפחות במצוקה ובקליטת עולים.
פנינה פֵּלאי (Peli; 6 ביולי 1932 – 26 באוקטובר 2006) הייתה פעילת ציבור, מחלוצות הפמיניזם האורתודוקסי בישראל, מרצה בתחום לימודי היהדות ומעמד האישה.
נולדה בניו יורק בשם רבקה פרל הכהן, בת לצבי ולאה הכהן, משפחה מהיישוב הישן בירושלים שירדה לניו יורק בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בצעירותה הייתה פעילה בתנועת הנוער הציונית-הדתית "השומר הדתי".
בשנת 1951 נישאה בניו יורק לבן דודה פינחס פלאי-הכהן, ששהה בניו יורק כשליח הסוכנות היהודית.
מכיוון ששם חמותה היה זהה לשמה, רבקה, אימצה את שמה השני והחלה להיקרא בשם פנינה (תרגום של פרל).
כעבור זמן עלו השניים לישראל והתגוררו בירושלים.
פלאי היא מחלוצות הפמיניזם האורתודוקסי בישראל והייתה פעילה לקידום מעמד האישה.
בשנות ה-70 התפרסמה כשהקימה בביתה מניין נשים שהתעטפו בטלית ועלו לתורה.
בשנת 1996 ארגנה בבנייני האומה בירושלים כנס בינלאומי בנושא "האישה והיהדות, האישה וההלכה", שבו השתתפו ארגונים יהודים ותנועות נשים מכל העולם.
פעלה והרצתה למען נשים עגונות ומסורבות גט.
יחד עם בעלה הקימה את "שבת יחד" - שבתות עיון משותפות לציבור הדתי והחילוני.
הייתה פעילה בארגון נאמני הר הבית.
לפינחס ופנינה פלאי ארבעה ילדים: ד"ר בטחה הר-שפי, מרצה לתלמוד בהיברו יוניון קולג', הסופרת אמונה אלון, בתשבע פלאי-סרי, פעילה בארגון קולך, ועורך הדין דעואל פלאי.
פנימיית שטיינברג היא פנימייה השוכנת בעיר כפר סבא ומופעלת על ידי האגודה לקידום החינוך.
מנהלת הפנימייה היא לירז אייל (בוגרת הפנימייה).
הפנימייה נוסדה בשנת 1967 על ידי עיריית כפר סבא והאגודה לקידום החינוך, במטרה לאפשר לילדים ברוכי כישרונות ובעלי יכולת לימודית גבוהה, שתנאי החיים בסביבתם אינם מאפשרים להם לממש את הפוטנציאל שניחנו בו, למצות את יכולתם הלימודית והחברתית.
בתי המגורים הראשונים הוקמו בפאתי כפר סבא, מכספי עיריית כפר סבא ועיזבון פירסט, תורם אמריקני שהוריש את כספו לטובת ילדי ישראל.
מאוחר יותר תרמו סול ובטי שטיינברג, זוג נדבנים אמריקנים, תרומה נוספת, וכך קיבלה הפנימייה את שמה.
בשנת 2017 מלאו לפנימייה 50 שנה.
ארבעים שנים מתוכן הפנימייה הייתה מנוהלת על ידי דוד מיזלמן.
את חגיגות היובל הפנימייה ציינה בחודש מאי 2017.
במהלך השנים פותח בשטיינברג דגם ייחודי של "פנימייה בעיר", המאפשר לחניכים ליהנות מתחושת בית, לצד האפשרות ללמוד במערכות החינוך העירוניות.
חניכי הפנימייה לומדים בשמונה בתי ספר בעיר: חטיבות הביניים שז"ר ושרת יורם טהרלב בר לב ואלון.והתיכונים כצנלסון, גלילי, הרצוג, רבין, אורט שפירא.
הפנימייה מקיימת קשרי גומלין עם מוסדות התרבות, הפנאי והקהילה בעיר, בנוסף לכלל תנועות הנוער ונבחרות הספורט.
דגם ייחודי זה מאפשר לכל חניך לבחור נתיב לימודי וחברתי המאפשר לו לממש את יכולתו וכישרונותיו.
חניכי הפנימייה מחולקים לחמש קבוצות: בוגרי הפנימייה, תלמידי שכבת י"ב, תלמידי שכבת י"א, תלמידי שכבת י', והשכבה הצעירה- שכבות ז'-ט'.
לכל קבוצה צוות חינוכי המונה מדריך ומדריכה.
כמו כן, מלווה את הקבוצות אם בית וצוות טיפולי צמוד, הפועלים בשיתוף פעולה למען הצלחת החניכים.
בפנימייה ישנו מח"מ - מרכזיה חינוכית מקומית.
בקמפוס 7 בתי מגורים, חדר אוכל, ספרייה, חדר מחשבים, חדר מוזיקה, אמפיתיאטרון, דשא לישיבה בחברה, מגרשי קט-רגל וכדורסל צמודים.
בשטח הפנימייה נמצאים גם משרדים של חברות היי-טק העוסקות בחינוך (הפדרציה היהודית של סן פרנסיסקו ומפרש).
מרכז למידה - כדי לגשר על הפער בין רמת הלימודים בערים מהן מגיעים החניכים, לבין רמת הלימודים בכפר סבא, פועל בפנימייה מרכז המעניק תגבור לימודי בכל המקצועות.
הלמידה מתקיימת בקבוצות קטנות או באופן פרטני על ידי מורים מקצועיים.
קדם עתידים - תוכנית בת של תוכנית עתידים, המאתרת את החניכים המצטיינים ביותר, ומעניקה להם תגבור במטרה לכוונם ללימודים אקדמיים בתחומי המדעים, ההנדסה והרפואה.
החניכים זוכים לתגבור במקצועות מתמטיקה, פיזיקה ואנגלית.
בנוסף, משלבת התוכנית פעילויות חשיפה לאקדמיה, מחנות קיץ וסדנאות מנהיגות.
משמש כראש המחלקה לאדריכלות ועיצוב פנים בשנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב.
משה שרון - סופר, מאמן אישי ומרצה
פנינה בת צבי (נולדה בשם פנינה ליפמן ב-13 ביולי 1952) היא שדרנית רדיו ואשת תקשורת ישראלית.
בגיל 16 הייתה חברה בפאנל התוכנית "רדיו עשרה" בקול ישראל.
בהמשך הגישה יחד עם שלמה ארצי את התוכנית "חמים וטעים" בגלי צה"ל.
כמו כן, שימשה במאית בתוכנית "מבט שני" בערוץ הראשון, במאית כתבות תחקיר בתוכנית "עובדה" ומגישת התוכנית "פוקחים עין" בגלי צה"ל.
מגישה מאז שנת 2000 את תוכנית הבוקר "הבוקר טוב" ב-רדיו 103FM בה היא מרכזת ידיעות חשובות עבור מאזיני ומאזינות התוכנית.
ב-1991 יצא לאור בהוצאת משרד הביטחון ספרה "חיילים, אנשים צעירים", שעוסק בשירות ביחידות קרביות מובחרות.
אם חד הורית לשני ילדים.
משמשת מרצה לתקשורת במכללה למינהל.
פנימיית ניצנים הייתה פנימייה פוסט-אשפוזית לנוער בסיכון עם הפרעות נפשיות או התנהגותיות, שפעלה במושב זיתן ונסגרה ב-2011.
פנימיית ניצנים נפתחה בשנת 1994 במושב זיתן השייך למועצה אזורית שדות דן (שם קודם: עמק לוד).
בפנימייה שהו כ-60 בני נוער בסיכון בגילי חטיבת ביניים ובית ספר תיכון, שהופנו אליה לאחר סיום אשפוז פסיכיאטרי בשל הפרעות נפשיות והתנהגותיות שונות.
בשטח הפנימייה נכלל בית ספר לחינוך מיוחד לבני נוער, בית הספר ניצנים, בו למדו חניכי הפנימייה לצד חניכי חינוך מיוחד אקסטרניים מיישובי הסביבה.
בית הספר עבר ב-2010 לגדרה.
בפנימייה ניתן מענה טיפולי לבני הנוער.
כן פעלו בה מגוון חוגים ופעילויות עבור החניכים, בהם נינג'יטסו, דרמה, כדורגל, כלכלת בית, בישול, קולנוע, ספורט ועוד.
חניכים שביטאו יכולות והתנהגות מתאימה, יכלו לעבור למעון שיקומי מוגן בחולון, הוסטל בית ורד, אשר פעל לצד הפנימייה והיווה שלב מעבר לקראת יציאה מהמסגרת השיקומית והשתלבות בקהילה.
הפנימייה נסגרה ב-29 ביולי 2011 בשל קשיים תקציביים בהפעלתה.
הפנימייה הועברה לחסותה של רשת ג.י.א, ונפתחה מחדש בשם כפר הנוער האורנים - פנימיית האורנים, הממוקמת סמוך לצומת גן הוורדים בין ראשון לציון לנס ציונה.
פְּנִנָּה היא דמות מקראית, אשתו השנייה של אלקנה.
פנינה מופיעה במקרא רק שלוש פעמים בשמה, וכולן מופיעות רק ב.
פנינה היא אשתו השנייה של אלקנה.
שמה נקרא, ככל הנראה, על שמה של אבן החן המצויה ברכיכות, הפנינה.
פנינה היא אישה ולדנית ובינה ובין חנה, אשתו הראשונה, ישנה מתיחות רבה.
משפחתו של אלקנה נוהגת לעלות מדי שנה לזבוח במשכן בשילה.
עלילת הסיפור מתרחשת באחת מהעליות לרגל.
המתח הרב בין שתי הנשים גורם לחנה תסכול רב והיא מסרבת לאכול.
המחבר המקראי פותח בהצגת הבעיה, באמצעות הניגוד בין שתי הנשים, פנינה המבורכת בילדים וחנה חשוכת הילדים.
את מסגרת היחסים בין אלקנה לשתי נשותיו, מוסר המחבר בשני שלבים: בשלב הראשון הוא מוסר פרטים על אירוע וזמן ההתרחשות בפסוק ד', בו אלקנה מחלק מנות אוכל לפנינה ולבני ולבנות המשפחה, ולחנה הוא נותן כלומר מנה גדולה יותר.
בשלב שני מוסיף המספר כי האירוע בו מכעיסה פנינה את חנה, חוזר על עצמו מדי שנה בשנה: .
מהתואר ומצורת הריבוי , המתייחסת לילדי פנינה, ניתן להבין כי אלקנה התייחס יפה לאשתו פנינה, והעניק מנות לה ולכל ילדיה.
אלקנה מנסה לפצות את חנה האהובה עליו, על שאין לה זרע.
עובדת עקרותה של חנה, התפרשה בעיניה כאילו חנה אינה רצויה בעיני ה' ולכן ההתעמרות בה מותרת.
התייחסות שלילית זו חזרה על עצמה על פי המספר מדי שנה.
פנינה היא דמות משנית בפרק.
תפקידה של פנינה בסיפור הוא להבליט בדרך הניגוד את דמותה של חנה, גם בדרך אפיון ישיר וגם בדרך אפיון עקיף של הדמויות.
פנינה, אשר לה ילדים רבים, בעוד חנה חסרה צאצאים, מקניטה את חנה על שאין ביכולתה ללדת.
הניגוד בין שתי הנשים, מתבטא גם במבנה המצטלב של שמות הנשים: חנה-פנינה | פנינה חנה.
כמו כן קיים גם מבנה מקביל, המבטא את ההקבלה בין שתי הנשים: חזרת המילה שֵׁם, המספרים אַחַת ושֵּׁנִית, וחזרת המילה,יְלָדִים בסיומם של שני המשפטים בפסוק ב'.
חוקר המקרא שמעון בר-אפרת טוען כי הצבת שמה של חנה בראש המשפט בפסוק ה, מרמזת על יחסו של אלקנה לפנינה שמעמיד אותה במקום השני.
פנינה מכונה בפסוק ו' וכאן המחבר המקראי עושה שימוש במילה צר, במשמעות אויבות זו לזו.
זאת כנראה הסיבה להכעסתה את חנה.
בספרה "ויאכלו וישתו" טוענת רחל רייך כי פנינה פעלה לא מתוך רשעות אלא מתוך הבנה עמוקה למתרחש בלבה ותוך אמפתיה.
פנינה אינה רוצה לערער את אמונתה של חנה באלוהים, אלא מנסה לעורר אותה להתנער מקבלת הדין וההשלמה עם גורלה, שלהן מטיף אלקנה, ובכך היא מייצגת את היחס ההפוך לזה של אלקנה.
בספר החיצוני "קדמוניות המקרא", מסופר: "ותגדף פנינה את חנה לאמר: אין אשה אהובה אף כי יאהב אישה אותה או את יפיה.
אל תתהלל חנה ביפיה כי יתהלל המתהלל בראותו לפניו את זרעו.
ואם אין בין הנשים פרי בטנה לשווא האהבה.
כי מה הועילה לרחל כי אהבה את יעקב?
ולולא נתן לה פרי בטנה לשווא אהבתו".
חוקר המקרא יאיר זקוביץ טוען כי ההשוואה שעורכת פנינה למקרה רחל, היא בפיה כחרב פיפיות.
היא עצמה מעידה כי ניתן זרע לרחל ומדוע איפוא לא יינתן לחנה?
בהצגת הניגוד בין שתי הנשים מהדהדת סצנת דפוס במקרא, לפיה יש לאיש שתי נשים, המקנאות זו בזו ואף רבות, והבעל אוהב את העקרה שתזכה לבסוף בבן.