tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנאומו, פירט ביידן את העדויות שנחשפו בפניו מאירועי טבח השבעה באוקטובר, ותיאר מקרים של רצח משפחות שלמות לצד הורים שהקריבו עצמם למען הגנה על ילדיהם.
הפירוט הגרפי והרטוריקה בנאום שימשו את הממשל האמריקאי לביסוס לגיטימציה בינלאומית לפעולותיה של ישראל, ולבדודד את ארגון חמאס בזירה הדיפלומטית.
בנוסף, ביידן בחר להשתמש במושגים חריפים כמו "רוע טהור ומוחלט" כדי לאפיין את פשעי חמאס מעבר להקשר של סכסוך טריטוריאלי מקומי.
הוא מטיח בהם ביקורת מוסרית, ומכנה את מעשיהם "הפרה של כל קוד של מוסר אנושי".
הבחירה המילולית במונח "Slaughtered" (נטבחו) היוותה חריגה מהשפה הדיפלומטית השגרתית.
עבור העם היהודי, היא נושאת עמה מטען היסטורי, תוך שהיא מהדהדת הזיכרון הקולקטיבי פוגרומים, רדיפות ורצח העם בשואה.
ביידן מתייחס מקביל ביניהם לבין "הצלקות שהותירו אלף שנות אנטישמיות ורצח עם של העם היהודי".
שימוש זה הדגיש את חומרת האירועים וסייע באפיונם כפשעים נגד האנושות.
אחד המרכיבים הרטוריים המרכזיים בנאומו של ביידן היה ההשוואה המפורשת שערך בין ארגון חמאס לבין המדינה האסלאמית (דאעש).
בהצהרתו כי "הברוטליות של חמאס מזכירה את דאעש ברגעים הנוראיים ביותר", ביקש הנשיא לסמן את חמאס כארגון טרור שאין להידבר עמו.
ההשוואה נשענה על התפיסה המקובלת על דאעש כיישות שאין לה זכות קיום, ושאין אפשרות לנהל מולה משא ומתן דיפלומטי.
הקבלה זו נועדה לבסס מסגרת לגיטימציה לפעולה צבאית נרחבת, תוך השענות על התקדים של הקואליציה הבינלאומית שפעלה להשמדת דאעש בעיראק ובסוריה.
בכך, ביקש הממשל האמריקאי להעתיק את נקודת המבט על הלחימה בעזה מהקשר של סכסוך מקומי מוגבל, אל עבר מערכה רחבה כחלק מהמאבק העולמי בטרור.
מהלך זה סיפק גיבוי למטרה הישראלית של מיטוט שלטון חמאס והשמדת יכולתיו הצבאיות.
בנוסף, היא שימשה ככלי לבידוד אזורי של חמאס מול מדינות ערב המתונות.
ביידן ביקש לאותת למדינות האזור, שחלקן סבלו בעצמן מהאיום של דאעש ורואות באסלאם הקיצוני איום ישיר על יציבותן הפנימית, כי חמאס אינו מייצג תנועת שחרור לאומית לגיטימית.
אסטרטגיה זו נועדה להקשות על מדינות ערב להעניק לחמאס גיבוי מדיני.
כלפי פנים, ההשוואה לדאעש נועדה לגייס את דעת הקהל האמריקאית דרך זיכרון קולקטיבי טראומטי.
הציבור האמריקאי, חווה את מעשי האכזריות של הארגון, ובראשם עריפת ראשי עיתונאים אמריקאים כמו ג'יימס פולי.
הצגת חמאס כגרסה מקומית של דאעש, סייעה בביסוס תמיכה ציבורית רחבה בחבילות הסיוע הצבאי, ובמתן מרחב תמרון מדיני לישראל, תוך נטרול מוקדם של ביקורת פוטנציאלית על היקף הלחימה.
מהלך זה נועד להבטיח כי התמיכה האמריקאית תישמר לאורך זמן.
ביידן חזר על מוטיב דומה גם שלושה ימים לאחר מכן, בעת שאמר במהלך נאום שנשא בפילדלפיה כי "החמאס גורמים לאל-קאעידה להיראות טהורים".
ההשוואה ספגה ביקורת באקדמיה, בשל העבודה שבין הארגונים קיימים הבדלים אידאולוגיים ומבניים עמוקים.
בעוד דאעש פועל כתנועה פאן-אסלאמית השוללת את מוסד המדינה ושואפת להקמת ח'ליפות עולמית, חמאס משלב רדיקליזם דתי עם לאומנות פלסטינית ושואף להקמת מדינה פלסטינית במסגרת המערכת הבינלאומית.
לכן, חמאס נמנע מדוקטרינת ה"תכפיר" הקיצונית של דאעש, המצדיקה רצח המוני של מוסלמים אחרים.
מאידך, ניתוחים אחרים הצביעו כי האנלוגיה מבוססת על מהות ולא רק על טקטיקה, וכי הדמיון המהותי טמון באימוץ "ניהיליזם פוליטי" – מצב שבו השנאה לסדר הקיים והרצון להשמידו מאפילים על כל שאיפה קונסטרוקטיבית לבניית מדינה או חברה.
הנאום הציג שינוי ביחס להצהרות קודמות של ממשלים אמריקאיים בסבבי לחימה ברצועת עזה, בעיקר בשל היעדרן של קריאות לאיפוק הדדי או לדה-אסקלציה מיידית.
הנשיא ביידן התמקד בהבעת תמיכה בישראל, ולא התייחס בדבריו לסוגיות במחלוקת.
הוא הצהיר כי "לישראל יש חובה להגיב לתקיפות האכזריות האלה" וקבע כי אין הצדקה למעשי הטרור, עמדה שיצרה הבחנה בין המערכה הנוכחית לעימותים קודמים, והעניקה גיבוי מדיני לפעולה צבאית עצימה נגד חמאס.
בניגוד לדפוסים שאפיינו סבבי לחימה קודמים, הנשיא ביידן נמנע מקריאה לריסון מיידי או להפסקת אש, צעד שהעניק לישראל מרחב פעולה לגיבוש אסטרטגיית התגובה.
מהלך זה ביסס את הנאום לא רק כהפגנת תמיכה מוסרית, אלא כעוגן מדיני המספק לישראל מעטפת הגנה פומבית, אם כי מבקריו טענו כי גישה זו תרמה להסלמת הקרבות ולהחמרת הפגיעה ההומניטרית.
הניסוח הנחרץ של ביידן שימש ככלי הרתעה אסטרטגי, שנועד לשקף את נכונות הממשל למנוע את התרחבות הלחימה לחזיתות נוספות, ולו במחיר של התערבות צבאית.
בראש עמדה האזהרה המרכזית – "Don't" – אשר הבהירה לשחקנים האזוריים את מחויבותה של ארצות הברית למנוע הסלמה למערכה רב־זירתית.
זה הומחש בנאום גם על ידי ההצהרה כי נושאת המטוסים ג'רלד פורד בדרכה למזרח הים התיכון.
הביטוי "אנחנו עומדים לצד ישראל" ("We stand with Israel") חזר על עצמו פעמיים ברציפות, כאמצעי רטורי של הדגשה.
הוא ביטא את המחויבות האמריקאית לביטחון מדינת ישראל, לא רק כמשקיפה מן הצד, אלא כשותפה פעילה.
הצהרה ישירה זו שונה מניסוחים קודמים של מחלקת המדינה, שהתאפיינו לעיתים בעמימות דיפלומטית, והיא סימנה עמדה נחרצת כלפי שחקנים אזוריים בנוגע למדיניות ארצות הברית.
הפגישה ההיסטורית עם גולדה מאיר
אחת הפסקאות המהדהדות ביותר בנאום הייתה חזרתו של ביידן לסיפור האישי על מפגשו עם ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, בשנת 1973. ערב מלחמת יום הכיפורים, ביידן, שהיה אז סנאטור צעיר בן 30 מדלאוור, נפגש עם גולדה מאיר בביקורו המדיני הראשון.
בנאומו ב-10 באוקטובר 2023, שחזר הנשיא את הרגע שבו גולדה, לאחר שפרשה בפניו את האיומים הביטחוניים הכבדים, לחשה לו את מה שכינתה "הנשק הסודי" של ישראל: "אין לנו מקום אחר ללכת אליו".
אזכור זה נועד ליצור זיקה ישירה בין רגעי המשבר של 1973 לבין הזעזוע של אוקטובר 2023, תוך הדגשת המימד הקיומי של המלחמה.
ביידן נוהג לספר אנקדוטה זו במשך עשורים.
מסמכים מסווגים מארכיון המדינה מאשרים את קיומה של הפגישה ואת תוכנה הכללי.
השימוש בסיפור במהלך הנאום שירת מטרה כפולה.
מחד, הוא נועד לאשש את מחויבותו הציונית האישית של ביידן, תוך מיצובו כשותף ותיק למאבקי ההישרדות של מדינת ישראל, וכמי שמבין מדם לבו את המשמעות של "מקלט בטוח" לעם היהודי.
מאידך, השימוש בביטוי "אין לנו מקום אחר" נועד לספק הצדקה מוסרית להפעלת כוח צבאי, תוך מסגור את המערכה כמלחמה על הבית היחיד של העם היהודי.
בנאומו הרשמי עם פרוץ המלחמה, כלל נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן אזהרה מפני ניצול המצב לפתיחת חזיתות נוספות, אשר תומצתה במילה אחת: "Don't".
מסר זה כוון בעיקרו כלפי איראן וארגון "חזבאללה", על רקע הערכות מודיעיניות וחשש במערכת הביטחון מפני פתיחת חזית צפונית מתואמת ורחבת היקף מול ישראל.
פנייה זו נועדה להבהיר את עמדת הממשל האמריקאי בנוגע למניעת הסלמה אזורית רב-זירתית, ולהדגיש את המעורבות האמריקאית המיועדת לשימור היציבות באזור.
בניגוד לאזהרות דיפלומטיות שגרתיות, הצהרת ה-"Don't" של הנשיא ביידן גובתה במהלך צבאי רחב ומהיר.
במקביל לנאום, ביידן הורה לפנטגון על שינוע נכסים אסטרטגיים למזרח התיכון.
פריסת הכוחות כללה את נושאת המטוסים החדשה והמתקדמת בעולם, ג'רלד פורד (CVN-78), שליוותה אותה סיירת טילים מונחים וארבע משחתות, במטרה לייצר הרתעה אסטרטגית ועליונות אווירית.
אליה הצטרפה קבוצת התקיפה של נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69), שנשלחה למרחב המפרץ הפרסי והים התיכון, מהלך שנועד לתגבר את ההרתעה הישירה מול איראן ולאפשר לארצות הברית יכולת פעולה מבצעית בשתי זירות ימיות במקביל.
נוסף על העוצמה הימית, חיל האוויר האמריקאי תוגבר משמעותית בטייסות קרב מתקדמות מסוג F-35, F-15, F-16 ומטוסי תקיפה קרקעית מסוג A-10, אשר נפרסו בבסיסים אסטרטגיים בירדן ובמדינות המפרץ כדי להבטיח עליונות אווירית ויכולות יירוט טילים.
לצד המערכים הכבדים, נשלחו לאזור גם כוחות מיוחדים ומומחים, ביניהם צוותי משא ומתן לשחרור בני ערובה ויועצים צבאיים כדוגמת לוטננט גנרל ג'יימס פ.
גלין, שתפקידם היה לסייע בתכנון הטקטי ובאיסוף מודיעין לטובת מאמצי השבת החטופים.
המהלך המקיף המחיש כי האזהרה האמריקאית אינה מסתכמת ברטוריקה בלבד.
הערכת אפקטיביות ההרתעה של מדיניות ה-"Don't" הציגה מצביעה על הצלחה מעורבת במבחן הזמן.
בטווח המיידי, נמנעה הצטרפותו של ארגון "חזבאללה" ללחימה עצימה בהיקף מלא.
בשלב זה, אימץ הארגון אסטרטגיה של לחימה "מתחת לסף המלחמה הכוללת", מה שצמצם את היקף העימות בחזית הצפונית בראשית המלחמה.
הצלחה זו מיוחסת בין היתר לנאום.
עם זאת, בטווח הארוך נרשמה פעילות מתמשכת של גורמים בציר השיעי, לרבות החות'ים ומיליציות שיעיות בעיראק, שניהלו לוחמת שחיקה נגד מטרות ישראליות ואמריקאיות.
היעדר תגובה צבאית אמריקאית ישירה נגד איראן תואר כגורם שאפשר לציר השיעי מרחב תמרון מבצעי, ולהתהדקות "טבעת האש" האיראנית.
לפי הערכות המודיעין, ארגוני הפרוקסי האיראניים פעלו תחת ההנחה כי הממשל האמריקאי יימנע מהסלמה ישירה מול טהראן.
בנאומו התחייב הנשיא ביידן לוודא שלישראל "לא יחסר דבר" לצורך הגנתה.
התחייבות זו תורגמה במהירות לרכבת אווירית של תחמושת וציוד צבאי, אשר החלה לנחות בבסיס נבטים כבר ב-10 באוקטובר 2023, במקביל לנאום עצמו.
עומק השותפות האסטרטגית בא לידי ביטוי גם בצעד חריג של פתיחת מחסני החירום האמריקאיים הממוקמים בישראל (WRSA-I) לשימוש צה"ל, מה שהבטיח רציפות תפעולית גבוהה כבר משלבי הלחימה הראשונים.
המהירות והיקף הסיוע בולטים בהשוואה למבצע "ניקל גראס" במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-1973. אז, החלה הרכבת האווירית רק שבוע לאחר פרוץ הקרבות, ובעיכוב קריטי שנבע בין היתר משיקולים גאו-פוליטיים, הרי שבשנת 2023 המענה האמריקאי החל באופן מיידי.
בעוד שהנשיא ניקסון תחת לחצי המלחמה הקרה ונאלץ להפעיל לחץ על הפנטגון, בעוד הנשיא ביידן הוביל את המהלך באופן אישי ופומבי ללא עיכובים מדיניים.
ההבדלים בין המערכות ניכרים גם בהיבט הלוגיסטי ובסוג החימוש.
בפן הלוגיסטי, ב-1973 הועברו כ-22,000 טונות ציוד שכללו בעיקר פלטפורמות כבדות כמו טנקים ומטוסי פנטום וסקייהוק, לצורך החלפת אבדות בשדה הקרב.
לעומת זאת, במלחמת "חרבות ברזל" שונעו עשרות אלפי טונות של חימוש, תוך דגש על אספקה שוטפת של מיירטי "כיפת ברזל", חימוש מונחה כמו JDAM פגזי 155 מ"מ וערכות הנחיה.
באוקטובר 2024 מחקר של מכון ווטסון הראה כי מתחילת המלחמה הוציאה ארצות הברית יותר מ־22 מיליארד דולר על סיוע צבאי לישראל.
סיוע זה הוערך אז כ־70% ממימון המאמץ המלחמתי.
במבצע ניקל גראס נמשך 32 ימים, במהלכם הוטסו לישראל כ-22,325 טון של ציוד בשווי כ-2.2 מיליארד דולר.
בעוד שבמלחמת חרבות ברזל נחתו בישראל למעלה מ-1,000 מטוסי סיוע, כאשר סך הציוד שהועבר חצה את רף ה-120,000 טון.
בנוסף למטוסים, הגיעו לישראל כ-150 אוניות מטען שהובילו חלק ניכר מהאספקה.
הנאום של הנשיא ביידן חשף את הפערים בחברה ובפוליטיקה האמריקאית ביחס לישראל, והציף מתחים פנימיים, הן בתוך המפלגה הדמוקרטית והן בזירה הציבורית הרחבה.
בגבעת הקפיטול זכה הנאום לתמיכה דו-מפלגתית וממסדית רחבה, כאשר מנהיג המיעוט בסנאט, הרפובליקני מיץ' מקונל, שיבח את עמדת הנשיא וקרא לאישור חבילות הסיוע ללא דיחוי או תנאים.
מקונל אף הדגיש כי התניית סיוע לישראל מהווה "מתנה לטרור", עמדה שזכתה לגיבוי גם מצד ראשי המפלגה הדמוקרטית, שהתייצבו מאחורי הקו התקיף שהציג ביידן מול חמאס.
לעומת התמיכה הממסדית, האגף הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית והקהילה הערבית-אמריקאית הגיבו בחריפות נגד מדיניות הנשיא.
בקרב הקהילות הערביות והמוסלמיות בארצות הברית נרשמה אכזבה, וביקורת מרכזית נוגעת לתחושת האפליה בין אזרחים אמריקאים.
הממשל השקיע משאבים בחילוץ אזרחי ארצות הברית מישראל, בהשוואה למה שנתפס כהפקרת קרובי משפחה של אמריקאים בעזה.
בקהילה המוסלמית גם נמתחה ביקורת על התעלמות ביידן מהקורבנות הפלסטינים בנאום, מה שיצר בקרבם כי בעיניו חיי פלסטינים שווים פחות מחיי ישראלים.
תחושה זו התגברה נוכח היעדר קריאה נחרצת להפסקת אש מצד הנשיא, צעד שהתפרש על ידם כמתן לגיטימציה לפגיעה נרחבת באוכלוסייה האזרחית.
המבקרים הצביעו על סטנדרט כפול בכל הנוגע לאכיפת זכויות האדם.
בעוד שהממשל הגדיר את ניתוק התשתיות האזרחיות באוקראינה כפשע מלחמה, הוא נמנע מלעשות כן כשישראל נקטה צעדים דומים בעזה.
בקהילה הובעה מחאה על השימוש בתיאורים גרפיים קשים, שלטענתם לא תמיד אומתו, בטענה כי סגנון זה מחזק סטריאוטיפים של ברבריות כלפי מוסלמים, ומשמשת כדלק לאסלאמופוביה בארצות הברית.
הממשל האמריקאי דחה בתוקף את ההאשמות על סטנדרט כפול, והדגיש את ההבדל המהותי בין תקיפה מכוונת של תשתיות אזרחיות, לבין פגיעה אגבית הנובעת משימוש צבאי של חמאס במתקנים אזרחיים, כמו בתי חולים ובתי ספר, לצורכי טרור.
בבית הלבן הבהירו כי לישראל הזכות והחובה להגן על אזרחיה, וכי האחריות למשבר ההומניטרי מוטלת על חמאס המשתמש באוכלוסייה כמגן אנושי.
בנוגע לביקורת על התיאורים הגרפיים של מעשי הטבח, הממשל הדגיש כי חלק ניכר מהזוועות – לרבות מקרי רצח המוני והתעללות – תועדו בזמן אמת על ידי המחבלים עצמם ואומתו על ידי גורמי רפואה ופורנזיקה עצמאיים.
עם זאת, במקרים בודדים שבהם עלה ספק לגבי פרטים ספציפיים, כמו סוגיית עריפת ראשי התינוקות, הבהירו כי הנשיא התייחס לדיווחים בתקשורת הישראלית ולתמונות שהוצגו לו, וכי עצם הדיון בפרט כלשהו, אינו גורע מהוכחת האכזריות המערכתית שהופגנה בטבח.
חברת הקונגרס רשידה טליב, מראשי קבוצת ה"סקווד", האשימה את ביידן בתמיכה ב"רצח עם" והזהירה מפני השלכות אלקטורליות בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2024. משפיענים מוסלמים בארצות הברית כמו יאסר קאדי ועמר סולימאן הפכו את הזעם הציבורי על המלחמה לתוכנית פעולה פוליטית.
הם הנחו את הקהילה להשתמש בכוח האלקטורלי שלה להשפיע על מדיניות הבית הלבן, תוך ניצול התלות של ישראל בארצות הברית.
הצלחת הקמפיין ניכרת בצניחה בתמיכה בביידן בקרב ערבים אמריקאים (מ-59% ל-17%).
מהלך אסטרטגי זה, שהמיר את הרגשות בקהילה לכוח פוליטי ממוקד, איים על מעמדו של ביידן במדינות מפתח כמו מישיגן.
מנהיגים מוסלמים וערבים-אמריקאים הוביל את קמפיין "נטשו את ביידן" ("Abandon Biden") במדינות מפתח, במטרה למנוע את בחירתו מחדש של ג'ו ביידן ב-2024. יוזמה פוליטית זו נולדה כתגובה למדיניותו ותמיכתו במלחמה בעזה, ודרש הפסקת אש קבועה ועצירת משלוחי נשק לישראל.
במדינות מפתח כמו מישיגן, המהלך הוביל לכך שאלפי מצביעים דמוקרטים מסורתיים מהקהילה הערבית-אמריקאית נמנעו מהצבעה, הצביעו למועמדי צד שלישי כמו ג'יל סטיין, או אף העבירו את תמיכתם לדונלד טראמפ.
במבחן התוצאה, שחיקת התמיכה בערים כמו דירבורן, העיר הערבית-אמריקאית הגדולה ביותר, שם צנח שיעור התמיכה בדמוקרטים מכ-70% ב-2020 לכ-36% בלבד ב-2024, תרמה משמעותית לניצחונו של טראמפ במישיגן ובמדינות "החומה הכחולה".
בעת פרסום הנאום קבלתו בציבור בישראל תוארה כביטוי משמעותי לתמיכה אמריקאית.
הנאום נישא שלושה ימים לאחר מתקפת הפתע, בתקופה שבה שררה בציבור תחושת הלם ואי־ודאות, על רקע ביקורת נרחבת על תפקוד מוסדות המדינה, ובטרם הוקם קבינט המלחמה.
הנאום, הציג צעדים מדיניים וצבאיים שנתפסו כבעלי חשיבות, תרמו לחיזוק המורל הציבורי.
לאור זאת, ביטויי תמיכה ציבוריים לוו בפרסום שלטי חוצות עם תמונת הנשיא ביידן וכתובות הוקרה, אשר שיקפו הערכה להזדהות האמריקאית, ולנכונות ארצות הברית להתייצב לצד ישראל בזמן משבר.
ראש הממשלה נתניהו, נשיא המדינה הרצוג ומנהיגי האופוזיציה, יאיר לפיד ובני גנץ, שיבחו כולם את העמידה האיתנה של ארצות הברית.
לפי שגריר ישראל בארצות הברית לשעבר, מייקל אורן, היה זה "הנאום הציוני ביותר שנשא נשיא אמריקאי אי-פעם".
ראש הממשלה בנימין נתניהו גם התייחס לנאום בפתח המושב השני של הכנסת ה-25: "הנשיא ביידן אמר לכם באנגלית: "Don't do it".
אני אומר לכם אותו הדבר בעברית: תיזהרו".
מעבר לכך, הנאום נתפס כהצהרה ערכית שחיזקה את תחושת החוסן והביטחון הלאומי בזמן המשבר.
בתקשורת הישראלית הנאום התקבל באהדה.
בג'רוזלם פוסט נכתב כי "נאום ג'ו ביידן הציב רף חדש ליחסי ארצות הברית-ישראל", וכן ""רף חדש של תמיכה במדינת היהודים בעת מלחמה".
עם זאת, בפרספקטיבה של זמן, לצד האהדה הראשונית הרחבה, עלו גם קולות ביקורתיים, בעיקר מצד חוגי ימין שמרניים בישראל.
מבקרים אלו טענו כי התמיכה המופגנת בנאום והחיבוק האמריקאי הציבו גם מגבלות על חופש הפעולה המבצעי של צה"ל והכתיבו תנאים הומניטריים ומדיניים שנתפסו על ידם ככובלים.
ככל שהתמשכה המערכה, החלו לעלות שאלות בנוגע למחיר האסטרטגי של התלות המוחלטת בסיוע ובלגיטימציה האמריקאית שהוצגו בנאום.
בפורום "הביטחוניסטים" ציינו כי ההישענות על המטרייה המדינית שהוצגה בנאום יצרה "ציפיות אמריקאיות לוויתורים ישראליים".
השר לביטחון לאומי, איתמר בן גביר, מתח ביקורת על לסיוע ההומניטרי שקודמה בנאום, וטען נגד ביידן: "במקום לגבות את ישראל הוא תומך בחמאס".
בדומה לכך, העיתונאית קרולין גליק טענה בטורי דעה כי הצהרתו של ביידן "אתם לא לבד", לא הייתה ערבות לביטחון ישראל, אלא נשמעה כ"איום" על כבילת ידיה של ישראל.
לדבריה הנאום הניח את התשתית למדיניות של "ניהול הסכסוך" על פני ניצחון מוחלט.
מדינות ערב המקיימות קשרים עם ישראל נתקלו במציאות אסטרטגית מורכבת.
איחוד האמירויות ובחריין נקטו בקו זהיר שכלל גינוי לחמאס, לצד קריאה להגנה על אזרחים, במטרה לשמור על יציבות הסכמי אברהם תחת תנאי לחץ קיצוניים.
ירדן ומצרים הציגו עמדות יותר תקיפות, כאשר המלך עבדאללה והנשיא א-סיסי גינו את הפגיעה באזרחים, והביעו חשש מפני אפשרות של טרנספר פלסטינים לשטחן, תרחיש שתואר על ידם כ"נכבה שנייה".
שתי המדינות סירבו לקליטת פליטים והציגו הסתייגות מנאומו של ביידן, שנתפס בעיניהן כמתן לגיטימציה להרס נרחב ברצועת עזה.
לאחר הנאום, דווח ברשת "ABC" כי עבור רבים בעולם הערבי ומוסלמים אמריקאים, ביידן הפך ל"פֶּרְסוֹנָה נוֹן גְּרָטָה".
עמדה זו שיקפה את הלכי הרוח ברחוב הערבי, שם התקבל הנאום בהתנגדות עזה והבליט את מורכבות ההשפעה של ארצות הברית באזור.
הזעם הציבורי גבר בתגובה למה שנתפס כעמדה אמריקאית חד-צדדית.
הוא בא לידי ביטוי עם ההצהרה הירדנית על ביטול הפסגה המתוכננת בעמאן בין הנשיא ביידן למנהיגי ירדן, מצרים והרשות הפלסטינית.
הביטול התרחש שעות ספורות לפני שהייתה אמורה להתקיים, על רקע הפיצוץ בבית החולים אל-אהלי בעזה, שיוחס תחילה לישראל, ובהמשך התברר כי הפיצוץ נגרם משיגור כושל של רקטה פלסטינית.
לפי "אל-ג'זירה", התקרית הדגישה את הקושי של משטרים ערביים לשתף פעולה באופן גלוי עם הממשל האמריקאי תחת לחץ פנימי.
ארגוני הטרור, ובראשם חמאס וחזבאללה, הגיבו לנאום ולצעדים הצבאיים הנלווים בניסיונות דה-לגיטימציה הממסגרים את המעורבות האמריקאית כפעולה "אימפריאליסטית".
חמאס נקט בלוחמה פסיכולוגית וטען כי דברי הנשיא מעניקים כסות לביצוע טבח בתושבי עזה, תוך ניסיון להציג את העימות כחלק ממאבק אנטי-אימפריאליסטי רחב.
במקביל, חזבאללה הציג את שיגור נושאות המטוסים כעדות לחולשת ישראל וכתלות שלה בתמיכה חיצונית לצורך הישרדותה.
בדבריו ביקש הארגון לשמר את אתוס העמידה האיתנה של ציר ההתנגדות, תוך הדגשה כי נושאות המטוסים אינן מרתיעות את האומה הלבנונית או את פלגי ההתנגדות.
בעקבות הנאום התפתח בתוך הממסד המדיני האמריקני, ובדגש על מחלקת המדינה, גל של התנגדות פנימית למדיניות הממשל כלפי הסכסוך.
תופעה זו באה לידי ביטוי בסדרה של התפטרויות מחאה מצד פקידים בדרגים גבוהים, אשר נימקו את פרישתם בחילוקי דעות מוסריים ומקצועיים בנוגע לאספקת הנשק לישראל, לניהול הסיוע ההומניטרי ולעמידה בסטנדרטים של זכויות אדם.
לצד הפרישות האישיות, נרשמה פעילות מוגברת ב"ערוץ ההסתייגות" , מנגנון רשמי המאפשר לעובדי המדינה להביע ביקורת על קווי המדיניות, בהיקף הנחשב לחריג מבחינה היסטורית.
התפתחויות אלו משקפות מתח מובנה בתוך הרשות המבצעת בין הדרג המקצועי לבין האסטרטגיה של הממשל, ומצביעות על שחיקה בקונצנזוס הפנימי בנוגע למדיניות החוץ האמריקנית במזרח התיכון.
באופן ספציפי, הודגשה הטענה כי הממשל מתעלם במכוון מדיווחים על חסימת סיוע הומניטרי על ידי ישראל, כדי להימנע מהפעלת סנקציות מתוקף החוק האמריקני (Section 620I).
ההתפטרויות במחלקת המדינה האמריקנית החלו כבר באוקטובר 2023, בעקבות יישומה של דוקטרינת ה-"Don't".
הראשון היה ג'וש פול, מנהל בלשכה לעניינים מדיניים-צבאיים האחראית על העברות נשק, אשר בחר לעזוב את תפקידו.
פול מחה נגד אספקת סיוע צבאי ללא מנגנוני פיקוח הדוקים.
הוא נימק את הצעד בכך שאינו מסוגל לתמוך באספקת נשק "עיוורת", שלדבריו מובילה לסבל אזרחי כבד.
המגמה המשיכה עם התפטרויות נוספות, כמו של אנל שליין מהלשכה לזכויות אדם, היועצת הצבאית סטייסי גילברט, הדוברת האלה רהריט ואנדרו מילר, סגן עוזר המזכיר המדינה לענייני ישראל-פלסטין.
אלו משקפות שסע פנימי עמוק אל מול דוקטרינת ה-"Don't" של הממשל.
בעוד שנאום הנשיא ביידן נועד להציב קווים אדומים לשחקנים אזוריים ולמנוע הסלמה, גל העזיבות מדגיש ביקורת מקצועית לפיה היא נעדרת "קווים אדומים" דומים כלפי ישראל.
מבקרי המדיניות האמריקאית, בהם אנליסטים במכוני מחקר כגון "Foreign Affairs" וגורמים דיפלומטיים באיחוד האירופי, טענו כי הרטוריקה הנחרצת והיעדר הקריאה לריסון בנאום זה, תרמו להסלמה בלתי מבוקרת ופגעו ביכולתה של ארצות הברית לשמש כמתווך הוגן בהמשך הלחימה.
גישה זו גם ספגה ביקורת חריפה גם מצד ארגוני זכויות אדם כמו אמנסטי אינטרנשיונל, ממדינות ערב ומחלקים מהקהילה הבינלאומית, שראו בה "אור ירוק" להחרפת המשבר ההומניטרי בעזה.
בקרב מומחי ביטחון ופרשנים קיימת מחלוקת באשר למידת ההשפעה של הנאום על המציאות בשטח.
בעוד שיש הרואים בנוכחות האמריקאית המסיבית את הגורם המרכזי שבלם פתיחת מערכה רב-זירתית כוללת, אחרים טוענים כי ההחלטה של חזבאללה ושל איראן שלא להסלים את המצב לכדי מלחמה כוללת, נבעה בראש ובראשונה משיקולים אסטרטגיים פנימיים, מאילוצים פוליטיים בלבנון ומהערכת סיכונים עצמאית, ולאו דווקא כתוצאה ישירה מההרתעה האמריקאית.
כנגד אסטרטגיה זו הושמעה ביקורת, לפיה היא התבססה על קריאה שגויה של המפה הפוליטית בישראל.
במקום לייצר מנוף לחץ, התמיכה הבלתי מסויגת פורשה בירושלים כ"צ'ק פתוח" (Blank Check).
תומאס פרידמן ואחרים ציינו כי ביידן סיפק את האמצעים למלחמה מבלי לדרוש תמורה מדינית או הומניטרית הולמת, מה שהוביל לאובדן שליטה אמריקני על אופן ניהול המערכה.
הגעתו של הנשיא ביידן לישראל ב־18 באוקטובר 2023, בעיצומה של המלחמה, היוותה מפגן סולידריות שנועד לבסס הרתעה.
דבריו במהלך הביקור חיזקו את המסרים מנאום ה־"Don't".
בנאומו בתל אביב חזר הנשיא על מחויבותה הבלתי מעורערת של ארצות הברית לביטחון המדינה, תוך שהוא מצהיר כי ישראל לעולם לא תעמוד לבדה, וכי התמיכה האמריקאית היא נכס אסטרטגי ארוך טווח שיעמוד לנצח.
הביקור היווה את התרגום המעשי למדיניות ההרתעה במרחב כפי שהתווה בנאום.
בעוד שהנאום הגדיר את הגבולות האדומים ברמה הרטורית, הנוכחות הפיזית של הנשיא בישראל תחת אש נועדה להעניק משקל סגולי לאזהרותיו.
המהלך נועד להבהיר לשחקנים אזוריים, ובראשם איראן וחזבאללה, כי המחויבות האמריקאית אינה מסתכמת בגיבוי מדיני בלבד, אלא כוללת מעורבות צבאית פעילה בשימור היציבות האסטרטגית של ישראל.
הביקור סיפק תוקף מעשי להצהרות הנשיא בדבר היותה של ישראל נכס אסטרטגי ולא רק שותפה ערכית.
בנאומו בוושינגטון הדגיש ביידן את חובתה של ארה"ב להבטיח את ביטחון ישראל.
הגעתו לתל אביב בעיצומה של המערכה נועדה לקבע בתודעה הבינלאומית את התפיסה כי "ישראל לא תעמוד לבדה".
במישור החומרי, הביקור שימש כחוליה המקשרת בין ההצהרה העקרונית בנאום ה־10 באוקטובר לבין הקצאת משאבים בפועל.
בעוד שבנאום הובטח כי ארצות הברית תוודא שלישראל לא יחסרו אמצעי לחימה, במהלך הביקור הוצגה תוכנית עבודה קונקרטית שכללה הכרזה על בקשת סיוע חסרת תקדים מהקונגרס.
נוכחות הנשיא בישראל העניקה משקל פוליטי רב לדרישה התקציבית, והפכה את מחויבות הממשל לביטחון ישראל מהצהרת כוונות כללית למדיניות הצטיידות וסיוע צבאי רחבת היקף ומחייבת.
בנוסף, בנאום שנשא ביידן הוא הגדיר את פעולות חמאס במונחים מוסריים נחרצים, תוך שימוש בביטויים כגון "רוע מזוקק".
הביקור בישראל העניק ממד מוחשי לקביעות אלו, באמצעות מפגשים עם ניצולי הטבח ועם משפחות החטופים, אשר פרשו בפניו את עדויותיהם.
מהלך זה סייע בביסוס לגיטימציה מוסרית לעמדת הממשל ובחיזוק הזדהות ציבורית ודיפלומטית עם ישראל בזירה הבינלאומית.
במקביל למאמצי ההרתעה הצבאיים, הממשל האמריקני העניק לישראל "מעטפת הגנה" מדינית במועצת הביטחון של האו"ם, ששימשה ככלי המרכזי למתן מרחב זמן פעולה לצה"ל.
מדיניות זו התבטאה בשימוש בזכות וטו סדרתית על החלטות שקראו להפסקת אש מיידית ובלתי מותנית, תוך שימוש בלוגיקה של נאום ה-"Don't": מניעת התערבות חיצונית שתכפה על ישראל הפסקת לחימה לפני השגת יעדים כלשהם.
וושינגטון טענה לאורך חודשי הלחימה כי החלטות שאינן מתנות את הפסקת האש בשחרור החטופים ובגינוי מפורש של חמאס הן "מסוכנות", ועלולות לתגמל את הטרור.
בכך, הווטו האמריקני אפשר לישראל להמשיך בתמרון הקרקעי, תוך דחיית לחצים בינלאומיים כבדים מצד מדינות ערב והגוש האירופי.
עם זאת, השימוש בווטו יצר מתח גובר בין התמיכה הצבאית לבין הבידוד הדיפלומטי המעמיק של ארצות הברית בזירה הבינלאומית.
הממשל מצא עצמו בעמדה מורכבת: מחד, הוא מנע החלטות מחייבות במועצת הביטחון כדי לאפשר לישראל להשלים מהלכים צבאיים נגד חמאס, ומאידך, ככל שהלחימה התארכה והמשבר ההומניטרי החמיר, הווטו האמריקני נתפס פחות ככלי להרתעה אזורית ויותר כמתן "צ'ק פתוח" לישראל.
הסתירה הזו הגיעה לשיאה כאשר ארצות הברית החלה להציע נוסחים חלופיים משלה, שקראו להפסקת אש זמנית בלבד, בניסיון לאזן בין הצורך המבצעי של צה"ל לבין הדרישה העולמית הגוברת לעצירת הלחימה.
ככל שהתמשכה הלחימה, החל הממשל האמריקאי להסיט את דגשיו הרטוריים והמעשיים, בתהליך ששיקף את המתח הגובר בין התמיכה הבלתי מסויגת בישראל לבין הלחץ הבינלאומי והפנים-פוליטי.
בעוד שנאום ה-"Don't" התמקד כמעט לחלוטין בזכותה של ישראל להגנה ובהרתעת אויביה, הצהרות מאוחרות יותר של ביידן ואנשי ממשלו החלו לשלב דרישות קונקרטיות להגנה על אזרחים פלסטינים ולהגדלת הסיוע ההומניטרי לרצועה.
שינוי זה סימן את סיומו של "צ'ק פתוח" מבחינה מידית, והחלפת המדיניות בגישה של "חיבוק דוב", המשך גיבוי אסטרטגי וצבאי מחד, לצד ניסיונות גוברים להכתיב את אופי הפעולה הצבאית ולצמצם את הפגיעה בבלתי מעורבים מאידך.
במקביל, המאמץ האמריקאי התרחב מהזירה הביטחונית לזירה המדינית-אזורית, תוך ניסיון למנף את המלחמה לקידום עסקת חטופים שתשולב בנורמליזציה עם ערב הסעודית.
החרפת המצב ההומניטרי והמבצע ברפיח
בהמשך נעשה שימוש במונח "מדיניות ה-Don't" של הנשיא ביידן גם בהקשרים אחרים.
היא אף תועלה בהמשך ככלי להפעלת לחץ מדיני-מבצעי על נתניהו, בין היתר באמצעות בעיכוב מוצהר של משלוחי חימוש ייעודיים, על רקע התכנית המבצעית לפעולה צבאית ברפיח.
אף שתקדימים של עיכוב אספקה ביטחונית תועדו בעבר בעתות לחימה, אירוע זה אופיין בחריגות משמעותית בשל פומביותו והעברת המסרים בערוצי תקשורת עולמיים.
זאת לאחר שהערכת הממשל בוושינגטון הגיעה למסקנה כי קבלת ההחלטות בירושלים הושפעה בעיקר מאילוצים פוליטיים פנימיים.
עם חציית רף 25,000 ההרוגים ברצועת עזה, חל שינוי משמעותי ברטוריקה של הממשל האמריקני, שהגיע לשיאו בפברואר 2024 כאשר הנשיא ביידן הגדיר את התגובה הישראלית כמוגזמת.
הצהרה זו סימנה את הקרע הפומבי הראשון עם ראש הממשלה נתניהו, כאשר המוקד המדיני והצבאי עבר לעיר רפיח, ששימשה באותה עת מקלט לכ־כ־1.4 מיליון עקורים.
בתגובה לתוכניות המבצעיות, הציב הממשל אולטימטום פומבי נדיר, במסגרתו איים ביידן לעצור משלוחי נשק התקפי, ובהם פצצות כבדות ופגזי ארטילריה, אם תבוצע פלישה למרכזי אוכלוסייה בעיר, ללא תוכנית הגנה אמינה לאזרחים.
הלוגיקה האמריקנית גרסה כי פעולה רחבה ברפיח תביא לקריסת עורק הסיוע ההומניטרי ותיצור משבר שיהיה בלתי נסבל פוליטית, במיוחד לקראת שנת הבחירות בארצות הברית.
במאי 2024, עם תחילת הפעילות הישראלית ברפיח, מימש הממשל את איומו והקפיא משלוח של אלפי פצצות, מהלך שזכה לתגובה מתריסה מצד נתניהו, שהצהיר כי ישראל תילחם בציפורניה ותעמוד לבדה אם תידרש לכך.
נתניהו מיסגר את ההקפאה כ"אמברגו נשק", נרטיב שסייע לו לגייס תמיכה רפובליקנית רחבה בקונגרס.
עם זאת, במבחן המציאות התגלה ה"קו האדום" האמריקני כגמיש.
מחלקת המדינה אימצה את הפרשנות שמדובר בפעולה מוגבלת בלבד, ולא במבצע קרקעי נרחב, מה שאפשר לממשל להביא לחידוש רוב משלוחי הנשק.
המתקפה האיראנית וחידוש דוקטרינת ה-"Don't"
גבולות הגזרה של דוקטרינת ה-"Don't" נבחנו באפריל 2024, כאשר איראן שיגרה מאות טילים וכטב"מים לעבר ישראל בתגובה לחיסול בדמשק.
אירוע זה סימן את המעבר מעימות עקיף לעימות ישיר, והביא לביקורת על המדיניות האמריקאית, לפי האיום הרטורי, ללא נכונות להפעלת כוח התקפי מסיבי נגד איראן עצמה, איבד מכוחו.
בסוף יולי ובמהלך אוגוסט 2024 חלה עלייה משמעותית במתיחות הביטחונית במזרח התיכון, בעקבות רצף חיסולים ממוקדים של בכירים בציר הפרו-איראני: פואד שוכר בביירות ואיסמעיל הנייה בטהראן.
אירועים אלו הובילו להערכה בממשל האמריקני כי האזור ניצב בפני סיכון להסלמה רחבה, דבר שהניע עדכון של אסטרטגיית ההרתעה האזורית.
אסטרטגיית ה-"Don't" של הנשיא ביידן עודכנה באוגוסט 2024 במטרה למנוע תגובה איראנית או פעולה של חזבאללה שתדרדר את האזור למלחמה כוללת.
האזהרה המדינית נשענה על שילוב של תגבור כוחות אופרטיבי, סיוע כלכלי ומחויבות מוצהרת להגנה אזורית.
השילוב בין הפגנת יכולת טכנולוגית לבין תמיכה חומרית ודיפלומטית היווה את ליבת המאמץ האמריקני לבלום את ההסלמה ולשמר את היציבות היחסית במרחב לאחר האירועים בביירות ובטהראן.
בניגוד למענה הצבאי באוקטובר 2023, הפעם התמקד המענה האמריקני בפריסת אמצעי לחימה איכותיים ומתקדמים, ובראשם מטוסי F-22 ראפטור שנחתו באזור ב-8 באוגוסט.
פריסה זו, לצד הצבת הצוללת הגרעינית "ג'ורג'יה" וזירוז הגעת נושאת המטוסים "אברהם לינקולן", נתפסה כניסיון להמחיש את יכולת החדירה של ארצות הברית למרחבים רגישים באיראן, ואת יכולתה לפעול באופן חשאי מול נכסים אסטרטגיים.
במקביל למהלכים הצבאיים, אישר הממשל האמריקני ב-9 באוגוסט העברת סיוע ביטחוני לישראל בסך 3.5 מיליארד דולר לצורך רכש ציוד ונשק.
מהלך זה עורר דיון פוליטי ומדיני באשר להשפעותיו: מחד, הוצג הסיוע כמרכיב חיוני לחיזוק ההרתעה והביטחון של בעלת ברית במקרה של מתקפה רב-זירתית.
מאידך, עלתה ביקורת מצד גורמים שטענו כי הזרמת חימושים בהיקף כזה, במקביל לניסיונות התיווך להפסקת אש, עלולה לשדר מסרים סותרים ולפגוע ביכולתו של ביכולתו של הממשל לשמש כמתווך נייטרלי ולהפעיל לחץ מדיני אפקטיבי על הצדדים.
נאום השפנים והחזירים או נאום השפנים הוא כינויו של נאום שנשא הרב אלעזר מנחם שך, מנהיג החרדים הליטאים, ב-26 במרץ 1990 (א' בניסן ה'תש"ן) בכנס תנועת דגל התורה בהיכל יד אליהו בתל אביב.
בנאום זה הביע הרב שך את ביקורתו על החברה החילונית, המערך והקיבוצים, "מגדלי השפנים והחזירים" בלשונו.
הרב שך פרס בנאומו את עיקרי אמונתו בנוגע לציבור היהודי חילוני.
העניין הרב שעורר הנאום, ששודר בשידור חי בטלוויזיה, נבע מהעובדה שנישא בעיצומו של משבר "התרגיל המסריח", כאשר לא היה ברור האם מפלגת ש"ס תצטרף לממשלה בראשות שמעון פרס.
המשמעות הפוליטית של הנאום התבררה יותר מאוחר, כאשר ש"ס סירבה להצטרף לממשלה בראשות פרס, ובמקום זאת קמה ממשלה צרה בראשות יצחק שמיר.
שבוע וחצי לפני הנאום הגיעה מפלגת ש"ס להסכם עם שמעון פרס על הפלת ממשלת האחדות של שמיר.
הרב עובדיה יוסף אישר את המהלך, אולם לש"ס היה אז מנהיג רוחני נוסף – הרב שך.
עמדתו, ששללה חיבור עם השמאל, הייתה ידועה, ובפרט התנגד לשמעון פרס באופן אישי, בשל תמיכתו בתיקון לחוק ההפלות בשנת 1981. אולם לא היה ברור עד כמה הוא יתערב בענייני ש"ס, והאם יאפשר לחברי הכנסת של ש"ס, שנדרשו לצורך השגת קואליציה של 61 חברי כנסת, להצטרף לממשלתו של פרס.
פרס קיווה שעמדתו של הרב שך, שתמכה בהחזרת שטחים, תטה את הכף ותאפשר לש"ס, ואולי אף לדגל התורה, להצטרף לקואליציה שלו.
בתקשורת פורסם שבנאום צפויה התנגדות הרב שך להחזקה ב"שטחים".
פתק בכתב ידו בעניין היה תלוי בישיבת "תפארת נתניה" וקבע שאין שום עניין להחזיק ב"שטחים" אם הם מביאים יהודים לידי סכנה, ושאין "לבטל תורה" (כלומר לבזבז זמן, במקום לימוד התורה) בעניין זה.
צוותי תקשורת מישראל ומרחבי העולם הצטופפו בהיכל הספורט יד אליהו, מקום הכינוס המפלגתי שתוכנן זמן רב לפני המשבר הקואליציוני, כדי לשמוע את מוצא פיו של הרב שך.
הכניסה הותרה לעיתונאים גברים בלבד, מה שעורר את חמתן של עיתונאיות.
פאר לי שחר מעיתון "על המשמר" אפילו התחפשה לגבר, אך נתפסה.
פובליציסטים הביעו תרעומת על כך שהמדינה מצטיירת כ"חומייניסטית" ו"בשליטת אייתולות".
הנאום הועבר בשידור חי בתקשורת הישראלית, לאור החשיבות הפוליטית שציפו שתהיה לו.
בנאום עצמו לא דיבר הרב שך ישירות על המצב הפוליטי והעדיף להתמקד במסר רוחני, אך מסר חריף ותקיף כלפי הציבור החילוני.
העיתונאי אבישי בן חיים תיאר אותו בתור ה.
הרב שך תקף את הסברה שהציונות והכוח הביטחוני הם שמבטיחים את עתיד העם:
מכאן עבר להתקפה על הקיבוצים ועל השמאל:
התקשורת התאכזבה מתוכן הנאום, אשר לא נתן תשובה חד-משמעית לנושא הפוליטי שעמד על הפרק.
הרב עובדיה יוסף הגיע בעצמו לשבת לצידו של הרב שך בעת הנאום, ואף נאם אחריו והצהיר "יד ביד נלך עם מרן ראש הישיבה שליט"א, חלילה מהיות פירוד בינינו", אך עדיין היו בשמאל שניסו להיאחז בעובדה שהרב שך לא שלל במפורש את ההצטרפות לממשלת מערך.
אולם משמעות הנאום התבררה לאחר מספר ימים: הרב שך שכנע את הרב עובדיה יוסף, ש"ס סירבה להצטרף לממשלת פרס, וסיכוייו של פרס להקים ממשלה בראשותו קטנו ביותר.
בשיחה לא רשמית עם ראשי ישיבות מצרפת, התייחס הרב עובדיה יוסף לנושא בפארפרזה על דברי הרב שך, וכינה את ראש הממשלה יצחק שמיר "אוכל שרצים", ועל אריאל שרון אמר כי "אמנם אינו אוכל שרצים אבל חזירים הוא אוהב מאד", אלא שהרב שך הוא "עקשן" בנושא.
בקיבוצים עוררה המתקפה של הרב שך זעם, מנגד חברי הקיבוצים הדתיים גילו הבנה לדבריו.
גינו אותה דמויות מחוגי שמאל, אך גם אנשי ימין כמו אריאל שרון ורפאל איתן השמיעו דברים בזכות אנשי הקיבוץ.
שמעון פרס, הנפגע העיקרי מהנאום, סירב להגיב.
עיתון החרדים הליטאים, "יתד נאמן", קרא לאנשי הקיבוץ להתמודד עם טענותיו של הרב שך לגופן.
למרכיב הרוחני בנאומו של הרב שך הייתה השפעה מועטה.
לא התפתח דיאלוג של ממש בין אנשי הקיבוצים והשמאל לבין החרדים, ושני הציבורים נותרו בריחוקם.
מאידך הייתה השפעה מסוימת של דברי הרב שך לליבות הציבור החילוני שאליו פנה ובעקבותיו רבים מהציבור החילוני חזרו בתשובה.
כך גם מעידה אנקדוטה שפורסמה בעיתון הליטאים "יתד נאמן" (בערב פסח תשס"ה) על חוזר בתשובה צעיר, שלפי הנכתב חזר בתשובה בעקבות חריפות נאום זה, וביקש לקבל מאוחר יותר ברכה מהרב שך.
הרב מנחם מנדל שניאורסון, בר פלוגתא של הרב שך במשך שנים רבות, הגיב לנאום בנאום משלו, אותו נשא בשבת שלאחר מכן בבית מדרשו.
הרבי אמר כי אין כל רשות לאף אדם לדבר נגד העם היהודי.
התפיסה היהודית היא ש"ישראל אף על פי שחטא ישראל הוא", בני ישראל הם "בנו יחידו" של אלוהים וכל המדבר בגנותם כמדבר בגנותו של האל.
יש לסייע לכל יהודי לקיים את כל מצוות הדת, אך בשום אופן לא לתקוף אותו.
הרבי הגדיר את בני דורו כ"אודים מוצלים מאש", וכ"תינוקות שנשבו", שאין הם אשמים בידיעותיהם וביחסם ליהדות.
מהעבר השני, פרסמה התאחדות הרבנים בארצות הברית וקנדה שמזוהה עם חסידות סאטמר, תגובה ששוללת את עמדתו של הרב שך שהיא פשרנית כביכול, מאחר שהבדיל בין יהודים אוכלי חזיר ושפנים לבין אלו שאינם שומרים תורה ומצוות, וגם את עמדתו ה"מיליטנטית" של הרב שניאורסון שתומך במדיניות של "אף שעל".
הרב מרדכי אליהו, התייחס לנאום ואמר שגם אוכלי חזיר ושפנים הם יהודים, ואפילו אם כל הרבנים יחליטו כמו הרב שך, הם לא יכולים להפקיע את השם "יהודי" מאף אדם.
לאחר כמה חודשים בפתיחת ירחי כלה בהיכל ישיבת פוניבז' הסביר הרב שך בהרחבה את דבריו:
לאחר מכן הרחיב על דיני המשפחה:
ובנימה יותר אוהדת דיבר על הקיבוצים:
מצב האומה הוא נאום שנתי שנושא נשיא ארצות הברית מול ההרכב המלא של הקונגרס (הסנאט ובית הנבחרים), במטרה לדווח על מצב המדינה ועל כוונות החקיקה.
הנאום נערך בחודש ינואר או פברואר.
הדרישה שהנשיא ידווח מדי פעם לקונגרס על מצב האומה נקבעה בפרק 2 לחוקת ארצות הברית, ומקורה בנאום מן הכס (נאום המלך או המלכה מול בית המחוקקים המקומי).
הנשיא הראשון של ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון, נשא את נאום מצב האומה הראשון ב-8 בינואר 1790, בעיר ניו יורק.
הנשיא השלישי, תומאס ג'פרסון, החליט בשנת 1801 לשלוח לקונגרס נאום כתוב, שנקרא בקול על ידי פקיד.
הנוהל הזה נשמר עד לשנת 1913, בה שב הנשיא וודרו וילסון לנאום בעצמו מול הקונגרס.
הנשיא האחרון ששלח נאום כתוב לקונגרס היה ג'ימי קרטר, בשנת 1981.
שמו המקורי של הנאום היה "המסר השנתי של הנשיא לקונגרס", והמונח "מצב האומה" נקבע על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט בשנת 1935.
הנאום משודר ברדיו החל מנאומו של הנשיא ג'ון קלווין קולידג' ב-1923, בטלוויזיה משנת החל מנאומו של הנשיא הארי טרומן ב-1947, ובאינטרנט החל מנאומו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ב-2002.
במהלך הנאום, מתאר הנשיא את הישגי הממשל בשנה שחלפה, ואת חזונו לשנה הקרובה.
בין הנוכחים באולם נמנים חברי המטות המשולבים של הצבא, שופטי בית המשפט העליון, חברי הקבינט הנשיאותי וכן אורחים מיוחדים אותם רשאים להביא הנוכחים בנאום.
הנאום אורך כשעה, ונקטע פעמים רבות בשל תשואות הצופים.
במהלך הנאום, לאור העובדה כי כל חברי הקבינט מתכנסים במקום אחד, נעדר מן האולם אחד מחברי הקבינט של ארצות הברית (או מחברי בית הנבחרים) הנמנה בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, על מנת לוודא שבמקרה של אסון בקונגרס יהיה איש ממשל שיוכל להחליף את הנשיא.
על איש זה מופקדת אבטחה ברמה נשיאותית, והוא נקרא "שורד מיועד".
נאום הצ'חצ'חים הוא כינוי לנאום שנשא דודו טופז במהלך הבחירות לכנסת העשירית בשנת 1981.
ב-27 ביוני (כ"ה בסיוון ה'תשמ"א), נערכה עצרת הבחירות המסכמת של המערך בראשות שמעון פרס בכיכר מלכי ישראל, שלושה ימים לפני הבחירות.
במהלך העצרת נאם השחקן והבדרן דודו טופז ובנאומו לעג למצביעי הליכוד וכינה אותם צ'חצ'חים.
למחרת היום, נערכה באותו מקום עצרת הבחירות המסכמת של הליכוד בה נשא מנחם בגין נאום תגובה.
הנאום ונאום התגובה נחשבים מהנאומים המפורסמים ביותר בפוליטיקה הישראלית, וסימן בעיני רבים את קו השבר בין שתי המפלגות, כשהליכוד מייצג את המזרחים ואילו המערך את האשכנזים.
מערכת הבחירות לכנסת העשירית נחשבה למערכת הבחירות הסוערת ביותר בתולדות מדינת ישראל.
היו אלו הבחירות הראשונות מאז עליית הליכוד לשלטון ב-1977, שהייתה הפעם הראשונה בה השלטון במדינה לא היה בידי מפלגת העבודה הישראלית.
בעיני רבים חילופי השלטון היו "תאונה היסטורית", ולרבים נראה כאילו המערך יצליח להשיב לעצמו את השלטון באותה מערכת בחירות.
על אף הסכמי קמפ דייוויד שהשיגה ממשלת בגין, ומדיניותה הכלכלית אשר הובילה להיפר אינפלציה – בתחילת שנת 1981, עם הקדמת הבחירות, הסקרים ניבאו ניצחון מוחץ למערך ומפלה קשה לליכוד.
לעומת זאת, הליכוד נותר חזק בקרב עדות המזרח.
רבים מבני עדות המזרח ותושבי עיירות הפיתוח חשו כי קולם לא בא לידי ביטוי בזמן שלטון המערך, ואילו בגין הקפיד להעניק להם תשומת לב מיוחדת עוד לפני שנבחר לראשות הממשלה.
הפחד מפני עליית המערך לשלטון גרם לתקריות אלימות באותה מערכת בחירות: בסיורים ברחובות, הותקפו פעילי מערך מילולית בידי תומכי ליכוד.
בנוסף, הותקפו מועדונים של המערך, פוצצו כנסי בחירות, ורבו התקפות על מועמד המפלגה, שמעון פרס.
בנאומי המערך נשמעו משפטים רבים שנחשבו כעדות לאפליה העדתית: בכנס שבו נזרקו על פרס עגבניות, הוא קרא לזורקים אספסוף.
באספת בחירות בבית שמש, צעיר בשם הרצל חנוכה הניף אצבע משולשת לעבר פרס, כשחברו הניף סכין.
פרס הגיב בצעקות, כינה את התנועה "תנועה מזרחית מגונה", וטען שתומכי בגין הם "חבורת שיכורים".
את נאומו סיים פרס באזהרה שהצבעה לליכוד היא "הצבעה למדינה ערבית" (בפועל הוא דיבר על תוכנית האוטונומיה של הממשלה, שהעלתה חשש לאובדן הרוב היהודי במדינה).
הופעתו של הרצל חנוכה הובלטה בתשדירי המערך, עם הסיסמה "את הטירוף הזה חייבים לעצור".
הפצצת הכור העיראקי והמדיניות הכלכלית של יורם ארידור הצליחו לצמצם את הובלת המערך בבחירות, ושבוע לפני הבחירות הראו הסקרים על תיקו בין שתי המפלגות.
ביום שבת, ה-27 ביוני, נערכה בכיכר מלכי ישראל עצרת הבחירות המסכמת של המערך.
באותו הזמן עוד לא באו לאספה אנשי תקשורת, פרט לכתב "הארץ" אמנון ברזילי, וצוות צילום של חיים יבין לכבוד הסדרה שיועדה לשידור לאחר הבחירות, "הנבחרים".
הכתב לענייני מפלגות של "הארץ" אמנון ברזילי דיווח על דבריו הבוטים של טופז, והיה העיתונאי היחיד שפרסם למחרת העצרת את הדברים, בניגוד לבקשת בכירים במערך.
הוא טען כי הדגל האדום הוא סמלה של ברית המועצות, שדיכאה את זכויות האדם ואת השפה העברית, שסיפקה נשק לאויבי ישראל ושלחה עצירים פוליטיים למחנות ריכוז.
לאחר מכן טען כלפי הקיבוצים, אותם הרבה לתקוף באותה מערכת הבחירות, "הם שונאים קפיטליזם, אבל אוהבים את הקפיטל!" בניסיון ללכד סביבו את השכבות החלשות.
לאחר מכן הגיע שיא הנאום.
בגין סיפר כי אמש, בפני מאה-אלף אנשים שבעצרת המערך, עמד על הבמה שחקן צעיר ואמר את הדברים הבאים – ואז החל בגין מצטט את דבריו מתוך פתק : .
בגין עמד על הבמה והפנה את נאומו באותו רגע אל דודו טופז ואל הקהל כדי לספר על בני עדות המזרח ובני עדות אשכנז שלחמו וחרפו נפשם ביחד במחתרות וסיפר את הסיפור על עולי הגרדום, פיינשטיין האשכנזי וברזני העיראקי : .
לפי בגין, טופז חילל את כבודה של אוכלוסייה שלמה בישראל, כיוון שהמזרחים לחמו במלחמות ישראל.
לסיום נאומו, קרא בגין לנוכחים להתקשר אל כל מכריהם ברחבי הארץ: "רק תספרו להם מה אמר פה דודו טופז, כל העם חייב לדעת את זאת.
זה משפט אחד בסך-הכל: הצ'חצ'חים כולם במצודת זאב.
צ'חצ'ח הוא כינוי סלנג לפרחח – נער פרוע חסר דרך ארץ.
מקור השם אינו ברור לחלוטין, אך ככל הנראה מבוסס על האופן שבו נשמע דיבורם של עולים ממרוקו, שבו בולטות אותיות כמו צ' וח', באוזני העולים בני עדות אשכנז.
במילונם של דן בן אמוץ ונתיבה בן-יהודה, "מילון עולמי לעברית מדוברת", מוגדרת המילה צ'חצ'ח כ"כינוי ליוצא צפון אפריקה".
הכינוי רווח בישראל לפחות משנות השבעים.
לטענת טופז, מינה צמח טענה בפניו שהנאום העביר שני מנדטים מהמערך לליכוד.
מכל מקום, שלושת הסקרים האחרונים, שפורסמו בימים 28 ו-29 ביוני 1981 (של מינה צמח, חנוך סמית ודייוויד גארת', יועץ הסקרים של הליכוד), הראו על המשך שוויון הכוחות, שהצטייר בשבוע האחרון של יוני.
במערכת הבחירות עצמה ניצח הליכוד בהפרש של מנדט בודד (כעשרת אלפים קולות), עם 48 מנדטים לעומת 47 של המערך.
טופז פוטר מעבודותיו בעקבות הנאום, הסתגר בביתו וניסה לכתוב ספר שהוא תכנן לקרוא לו "מה שמו" (כהתייחסות לדברי בגין שלא זכר את שמו).
לאחר מכן עיבד את הספר למופע בשם "פליטת פה".
לאחר הנאום ניסו רבים בליכוד לשחזר את הצלחתו במהלך השנים: בנימין נתניהו ניסה לבצע זאת לאחר שתיקי דיין קראה לתומכי הליכוד "אספסוף מהשוק", אולם דבר זה לא מנע את הפסדו בבחירות למועמד מפלגת העבודה (אז ישראל אחת), אהוד ברק.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים, לאחר שהאמן יאיר גרבוז תקף "מנשקי קמעות", נאם נתניהו בעצרת ימין כנגד הנאום.
בעיני רבים הזעם שעוררו דברי גרבוז, ונאום התגובה שנשא נתניהו, הצליחו לעורר רבים מתומכי הליכוד להצביע עבור המפלגה, ובכך להעניק לה יתרון של שישה מנדטים על פני מפלגת המחנה הציוני.
נאום מן הכס הוא אירוע המתקיים במונרכיות מסוימות שבו הריבון המכהן, או נציגו, קורא נאום מוכן באוזני חברי הפרלמנט בעת פתיחת מושבו ומתווה את מדיניות הממשלה לתקופת המושב.
אירוע זה מתקיים לרוב אחת לשנה, למרות שבכמה מקומות הוא יכול להתרחש בתדירות גבוהה או נמוכה יותר, בעת פתיחת מושב הפרלמנט.
ברפובליקות רבות אומץ נוהג דומה, כאשר ראש המדינה, לרוב הנשיא, נואם בפני הפרלמנט, לדוגמה: בארצות הברית, נושא נשיא ארצות הברית את נאום מצב האומה.
מבחינה היסטורית, בתקופות בהן הייתה למלך שליטה ישירה על הממשלה, בנאום הותוותה המדיניות והמטרות של המונרך.
בנסיבות אלו הנאום נכתב על ידי יועצי המלך, אך המלך פיקח על ניסוח הנאום, לפחות בהיקף מסוים והיה לו שיקול דעת סופי בנוגע לתוכן הנאום.
במונרכיות חוקתיות כיום, בין אם על פי חוק ובין אם על פי המוסכמות, קורא ראש המדינה (או נציגו) את הנאום מן הכס, אך הנאום נכתב על ידי שרי הממשלה.
הנאום מתווה את סדרי העדיפות של הממשלה בנוגע לסדר היום החקיקתי של המדינה, שלגביו מתבקש שיתוף הפעולה של הפרלמנט.
בממלכה המאוחדת הנאום ידוע בשם "הנאום רב החסד של הוד מלכותו" (His Majesty's Most Gracious Speech) או "הנאום רב החסד" (Gracious Address), או בצורה פחות רשמית "נאום המלך" (king's Speech), או "נאום המלכה", כאשר המלכה היא אישה.
בקנדה הכינוי לנאום מקוצר ל"נאום הכס" .
החל מ-1973 נושא סגן המושל של קוויבק נאום השבעה קצר שמכונה "גילוי דעת" , לאחר שראש ממשלת קוויבק נושא את "נאום הפתיחה" (Discours d'ouverture) שלו, ושבין השנים 1974 – 1984 נקרא "נאום ההשבעה" (Message inaugural).
באוסטרליה נקרא נאום זה "נאום המושל" (Governor's speech) או "נאום הפתיחה" (opening speech).
בהונג קונג כונה נאום זה בתקופה בה כיהן כריס פטן כמושל המושבה "נאום המדיניות" (Policy address).
במדינת אירלנד החופשית נשא המושל הכללי את נאומו בפני הדאל אירן, אך נאום זה נישא רק פעמיים, ב-1922 וב-1923.
בממלכות חבר העמים הבריטי, הנאום מן הכס הוא חלק מטקס פתיחת הפרלמנט.
מקורות מסוימים מעידים שהטקס התקיים מאז ימי הביניים, בעוד שאחרים מתארכים את מקורותיו למאה ה-16, כאשר הפכה אנגליה להיות מונרכיה אבסולוטית.
הנאום הסביר לפרלמנט את הסיבות לכינוסו ולעיתים התווה את המדיניות והמטרות של הריבון.
המונרך היה נואם ישירות אל הפרלמנט באופן אישי ואדוארד השלישי (ב-1365), ריצ'רד השני ואדוארד הרביעי, אכן עשו זאת.
עם זאת, מגוון רחב של אישים נשאו את הנאום בשמו של הריבון, כמו שופטים, הארכיבישוף מקנטרברי, הלורד יושב הראש, בישופים שונים והלורד שומר החותם.
כיום, במסגרת משטר המונרכיה החוקתית, הנאום נכתב על ידי הממשלה המכהנת, עם או בלי מעורבותו של המלך והוא מתווה את תוכניות החקיקה של מושב הפרלמנט החדש.
על פי המסורת הפרלמנטרית שאסרה על הריבון להיכנס אל הבית התחתון, בממלכות שבהן פרלמנט דו-בתי, מתקיים הטקס באולם הבית העליון, כשחברי שני הבתים נוכחים.
בפרלמנטים חד-ביתיים, הנאום נקרא באולם הפרלמנט עצמו.
במדינת אירלנד החופשית נקרא הנאום באולם הבית התחתון בדרך כלל.
בממלכה המאוחדת, נישא הנאום באופן מסורתי על ידי המונרך המכהן בטקס פתיחת הפרלמנט.
המסורות הקשורות לטקס ולנאום מגיעות עד למאה ה-16 והטקס במתכונתו הנוכחית קיים משנת 1852, כאשר ארמון וסטמינסטר נבנה מחדש לאחר השריפה של 1834. כיום הטקס מתקיים אחת לשנה בחודש מאי (עד ל-2011 הוא היה מתקיים בנובמבר או בדצמבר), או מיד לאחר קיום בחירות כלליות.
המונרך רשאי למנות נציג מטעמו לשאת את הנאום במקומו.
המלכה אליזבת השנייה עשתה כן ב-1959 וב-1963 כאשר היא הייתה בהריון לפני לידתם של הנסיך אנדרו והנסיך אדוארד בהתאמה ויושב ראש בית הלורדים קרא את הנאום במקומה, בשנת 2022 קרא את הנאום הנסיך צ'ארלס (לימים מלך הממלכה המאוחדת).
במדינות שחולקות עם הממלכה המאוחדת את אותו מונרך, הנאום מן הכס נקרא בדרך כלל בשם המונרך על ידי המושל הכללי, למרות שהמונרך יכול לשאת את הנאום בעצמו.
מכל הפרובינציות של קנדה, רק בקוויבק מכונה הנאום "הנאום מן הכס".
בטריטוריות הבריטיות שמעבר לים שבהן נהוג לשאת את הנאום, קורא אותו המושל.
לא נהוג לשאת נאום כזה בבתי המחוקקים של אומות הבית והמקבילה הקרובה ביותר לנאום מן הכס היא ההצהרה על סדר היום החקיקתי של הרשות המבצעת שנישא על ידי השר הראשון.
עם זאת, המונרך הבריטי מבקר ונואם לעיתים בבתי המחוקקים הללו בנסיבות רשמיות פחות.
עד כה, נכחה המלכה ונשאה נאומים בכל טקסי הפתיחה של הפרלמנט הסקוטי, בהם היא הביעה את הרהוריה על הישגי הפרלמנט, איחלה לחבריו הצלחה במושב שנפתח, ולא התייחסה לתוכניות הרשות המבצעת.
אין זה מקובל שהקהל המאזין לנאום, כולל חברי הפרלמנט, יביעו תמיכה או הסתייגות מתוכן הנאום בזמן הקראתו, אך הוא מהווה נושא לדיון ולהצבעה הנערכים לאחר הטקס ומתקיימים בשני בתי הפרלמנט.
מבחינה רשמית הפרלמנט מודה למונרך על הנאום.
עם זאת, הדיון על הנאום מכסה היבטים נרחבים של המדיניות המוצעת של הממשלה כפי שמשתקפת בנאום והוא נמשך כמה ימים אחר כך.
כאשר מתקיימת הצבעה על הצעת התגובה לנאום, היא נחשבת להצבעת אמון בממשלה.
בבתי מחוקקים מסוימים הדיון וההצבעה שנערכים לאחר הנאום הם באופן מסורתי על נושאים אחרים, מתוך מטרה להדגיש את עצמאותו של הפרלמנט מהכתר.
זהו נוהג שמקורו לאחר שצ'ארלס הראשון נשפט והוצא להורג על ידי הפרלמנט.
בבית הנבחרים הבריטי, נהוג באופן מסורתי לדון בחוק הפעולות הבלתי חוקיות, כשבמקביל דן בית הלורדים בחוק ועדות הכנסייה הנבחרות.
בבית הנבחרים של קנדה החוק דן בנשיאת שבועות לנושאי תפקידים, ואילו בסנאט הקנדי החוק דן ברשת הרכבות.
באוסטרליה ובניו זילנד לא נהוג לדון בחוקים באופן זה, תחת זאת הפרלמנטים דנים בנושאים שאין עליהם מחלוקת לפני שהם מנהלים דיון על הנאום.
במונרכיות אחרות, כמו הולנד ונורווגיה, קיימים טקסים בעלי אופי דומה.
ביפן, נושא הקיסר רק נאום ברכה קצר במהלך טקס פתיחת הדיאט.
הקיסר לא מתייחס בנאומו לאף היבט במדיניות הממשלה, תחת זאת הוא מאפשר לראש הממשלה לדון בעניינים פוליטיים.
באופן דומה, בשוודיה, מאז אמצע שנות השבעים של המאה ה-20, נושא מלך שוודיה, לבקשת יושב ראש הפרלמנט, נאום סמלי קצר המסתיים בכך שהמלך מכריז על פתיחת המושב השנתי של הפרלמנט ומיד לאחר מכן נושא ראש הממשלה הצהרה על סדר היום של הממשלה לשנה הבאה.
בתאילנד נושא המלך נאום בו הוא מייעץ לאספה הלאומית בעבודתה.
במלזיה נהוג נוהל דומה, במסגרתו נושא היאנג די-פרטואן אגונג (השליט העליון של המדינה) נאום בפני חברי הפרלמנט בישיבת פתיחה חגיגית מדי שנה בחודש מרץ.
ברפובליקות רבות נושא הנשיא נאום בפני חברי בתי המחוקקים, כדוגמת נאום מצב האומה שנושא נשיא ארצות הברית.
ברוב מדינות ארצות הברית, נושא המושל נאום דומה בפני בתי המחוקקים של המדינות.
נוהג דומה קיים גם בפיליפינים.
בכנסת נהוג שישיבת הפתיחה לאחר בחירתה של הכנסת והישיבה הראשונה של כל מושב (אחת לחצי שנה) יפתחו בנאום של נשיא המדינה.
נאום הר הצופים הוא נאום שנשא יצחק רבין, רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, ב-28 ביוני 1967 (עם סיום המלחמה) בטקס קבלת תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
את הנאום חיבר קצין חינוך ראשי, מרדכי בר-און ורבין הקריא את הנאום מכתב ידו של מרדכי בר-און.
בשבוע שלאחר סיום הקרבות העניקה האוניברסיטה תוארי דוקטור לשם כבוד לנשיא המדינה זלמן שזר, לרמטכ"ל רבין ולמכובדים נוספים.
הטקס נערך בתיאטרון המעלות שבקמפוס האוניברסיטה בהר הצופים, שלא היה נגיש לציבור בין השנים 1948-1967, ולאחר נסיגת הצבא הירדני במלחמת ששת הימים מההר התאפשרה הגישה אליו מחדש.
בהענקת התואר, ביקש סנאט האוניברסיטה העברית להביע
הענקת התואר נחשבה לשיאו של ערב ההוקרה, ונאומו, שביטא את רוח צה"ל, עורר הד נרחב בציבור.
לפי ראייתו של תום שגב, מדובר במעמד בעל משמעות עמוקה.
רבין כינה את הטקס "מעמד הר הצופים" בהקבלה ל"מעמד הר סיני", שגב נותן בפרשנותו, למעמד מספר משמעויות:
משמעות גאופוליטית: טקס חלוקת התארים נערך בקמפוס האוניברסיטה העברית על הר הצופים.
במלחמת העצמאות כותר הר הצופים על ידי הלגיון הירדני והפך למובלעת ישראלית במזרח ירושלים אשר כניסת אזרחים אליה הוגבלה.
במלחמת ששת הימים חברו כוחות צה"ל למתחם, שחדל להיות מובלעת.
עריכת הטקס בהר הצופים סימלה, על פי חלק מהפרשנים, את ריבונות מדינת ישראל על ירושלים המאוחדת כבירת המדינה וכבירתו הנצחית של עם ישראל.
בנאומו אמר רבין כי הטקס נערך "במקום הקדום ומלא ההוד הנשקף אל בירת הנצח שלנו".
מקור נוסף אשר תומך בטענה זו ניתן למצוא בנימוקי מתן התואר על ידי סנאט האוניברסיטה, כאשר נאמר כי אחת מהסיבות היא "תודה על השבת ירושלים כולה לגבולה של מדינת ישראל והחזרת הר הצופים לאוניברסיטה העברית."
משמעות חברתית: עד מלחמת ששת הימים נערך לפי ראיית שגב, עימות תרבותי חריף בין האקדמיה לבין צה"ל בנוגע לעיצוב ערכי הדור הצעיר.
ביטוי לעימות זה הוא רואה במחאתו של רקטור האוניברסיטה העברית, נתן רוטנשטרייך, שראה את הסיסמה "הטובים לטיס" שהתפרסמה בשנות השישים, כלוחמנית.
ההכרה ברמטכ"ל כדוקטור לשם כבוד הייתה, על פי שגב, מעין הכרה בצה"ל כאחד ממעצבי הערכים והמוסר הראשיים של החברה הישראלית.
משמעות פוליטית: המעמד היווה נקודת זינוק לפעילות הציבורית של רבין בשנים שלאחר פרישתו מצה"ל.
על פי פרשנותו של תום שגב, העובדה שרבין זכה לקבל את התואר ולא שר הביטחון משה דיין שהיה ממפלגת האופוזיציה רפ"י מיסודו של דוד בן-גוריון, הייתה מעין קבלה של האוניברסיטה את שלטון המערך בראשותו של ראש הממשלה לוי אשכול.
בראיון עם לוי יצחק הירושלמי, ב-1977, התייחס רבין להקשר של הנאום עם המאורעות במבצע יבוסי במלחמת העצמאות, בעת שכמפקד חטיבת הראל קיבל אולטימטום בריטי לפנות את שייח' ג'ראח, וכיוון שיעץ לבן-גוריון, ליצחק שדה ולדוד שאלתיאל לסרב לאולטימטום, פקד על פלוגת פלמ"ח בפיקוד לעמוד מול גדוד בריטי שהיה מצויד בטנקים ובתותחים.
בעקבות האש הבריטית הכבדה שנפתחה עם תום האולטימטום, נסוג חלק מכוח הפלמ"ח אל הר הצופים וחלק אחר נשבה.
בתיווכו של קצין הקישור חיים הרצוג, הסכימו הבריטים שרבין יעלה לפגוש את אנשיו בהר הצופים על גבי סיפון טנק קרומוול בריטי.
נאום "קורי העכביש" הוא נאום שנשא מזכ"ל חזבאללה השייח' חסן נסראללה ב-26 במאי 2000 בעיירה בינת ג'בייל, במהלך חגיגות הניצחון של חזבאללה לאחר נסיגת צה"ל מלבנון יום לפני כן, ב-25 במאי.
הנאום קיבל את שמו ממשפט מפתח בנאום: "יש לה (לישראל) נשק גרעיני והכוח האווירי החזק ביותר באזור – אבל באמת שהיא חלשה יותר מקורי עכביש".
מקור שם הנאום הוא מסורת העכביש בקוראן.
מקור שם הנאום בערבית והבסיס לתיאוריה העולה מתוכו הוא מתוך פסוק בקוראן:
במהלך נאומו של מנהיג חזבאללה, השייח' חסן נסראללה, אמר בין היתר כי "יש לה (לישראל) נשק גרעיני והכוח האווירי החזק ביותר באזור, אבל באמת שהיא חלשה יותר מקורי עכביש".
סביב דברים אלה נבנתה תאוריה המכונה "תאוריית קורי העכביש".
לפי תאוריה זו, בעוד ישראל היא מעצמה צבאית חזקה, החברה הישראלית היא חברת שפע מפונקת שעייפה ממלחמות, וסף כוח העמידה של אזרחיה נמוך.
התאוריה גורסת כי אף על פי שצה"ל חזק, אזרחי ישראל, שרגישים לקדושת החיים ואובדן חיי אדם, אינם מוכנים עוד להילחם ולהקריב חיים כדי להגן על האינטרסים הלאומיים שלהם.
בנוסף, על פי תפיסה זו, החברה הישראלית היא חברת מהגרים מסוכסכת ומפולגת, וחסרה את הגיבוש ההכרחי, לשיטת נסראללה, כדי לנצח בעימותים האזוריים.
כחלק מניסיונו ליצור דה-מורליזציה בחברה הישראלית, הקדיש בנאומו חסן נסראללה, הרחבה מיוחדת בפנייה לעם הפלסטיני, ופנייה עקיפה לעם ישראל:
הנאום שודר בשידור ישיר בכל רחבי העולם הערבי, דרך רשתות התקשורת הערביות.
חסן נסראללה נתפס בעיני העולם הערבי בעת הזו כמנצח היסטורי על "הישות הציונית".
מזרחנים רבים טענו כי הנאום השליך לימים באופן ישיר על הסכסוך הישראלי-פלסטיני וחיזק את ביטחונם ורצונם של הארגונים הפלסטינים לפתוח באינתיפאדה השנייה, כעבור ארבעה חודשים.
במשך שש השנים הראשונות לאחר הנסיגה החד-צדדית של צה"ל מלבנון, נשמר שקט יחסי, אך מתוח, בגבול ישראל–לבנון.
שקט זה הופר מספר פעמים במהלך 6 השנים הללו ונשבר ב-12 ביולי 2006, כאשר חזבאללה ביצע פיגוע חטיפה בגבול ישראל–לבנון – שבו חטף שני חיילי צה"ל.
לאחר החטיפה פרצה מלחמת לבנון השנייה, במסגרתה יצא צה"ל למבצע "קורי פלדה" לכיבוש העיירה בנת ג'בייל.
שם הקוד של המבצע מבקש להשיב לנאומו של נסראללה ולתאוריה שהתפתחה סביבו, כי מדינת ישראל חזקה מכפי ששיער.
בסרטון שפרסם ארגון הטרור חמאס, "תקוף, תעשה פיגועים", במהלך מבצע צוק איתן, מושמע ברקע שיר תעמולה של חמאס בעברית משובשת.
אחת מפסקאות השיר אומרת על הישראלים: "כקורי עכביש הם מתגלים".
לאחר תקיפת מפקדת חזבאללה בביירות במבצע סדר חדש עקץ בנימין נתניהו את נסראללה, שנהרג בתקיפה, ואמר "אנחנו נאבקים על הקיום.
האויבים שלנו חשבו שאנחנו קורי עכביש, כך אחד מהם נהג לומר.
יש פה גידי פלדה, גם של רצון וגם של עוצמה".
הקדוש נָאוּם מפרסלב (או Sveti Naum, הקדוש נאום מאוחריד) (830 לערך – 23 בדצמבר 910) היה מלומד בולגרי שחי בתקופת ימי הביניים, סופר ומורה.
אין כמעט מידע על חייו לפני שחזר ממורביה הגדולה לבולגריה.
לפי ההגיוגרפיה של הקדושים קירילוס ומתודיוס שנכתבה על ידי קלמנט מאוחריד, נאום השתתף במשלחת שלהם למורביה הגדולה וב-867 או 868 הפך לכומר ברומא.
בשנת 885 גורש נאום ממורביה הגדולה, לאחר ששהה זמן מה בכלא בגלל התנגדותו לכמורה הגרמנית ששלטה במקום.
באותה שנה, או בזו שלאחריה, נאום הגיע לפליסקה ביחד עם קלמנט מאוחריד, אנגלריוס וייתכן שגם גוראזד (לפי מקורות אחרים, בתקופה זאת גוראזד כבר לא היה בחיים).
נאום היה אחד מהמייסדים של בית הספר לספרות של פליסקה (שמאוחר יותר נודע בשם בית הספר לספרות של פרסלב), ועבד שם בין 886 ל-893. לאחר שקלמנט התמנה לתפקיד הארכיבישוף של דרמבינקה (וליקה) ב-893, נאום המשיך בעבודתו של קלמנט בבית הספר לספרות של אוחריד.
ב-905 נאום ייסד את המנזר באגם אוחריד, ולאחר מותו שונה שם המנזר והוא נקרא על שמו.
נאום נפטר ב-23 בדצמבר 910, בעיר אוחריד שבאימפריה הבולגרית (כיום במקדוניה הצפונית).
פסגת הקדוש נאום באי ליווינגסטון שבאיי שטלנד הדרומיים, אנטארקטיקה, נקראת על שם נאום.