tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך חודש אוגוסט 2007 הונחה אבן הפינה למתחם המגורים על ידי הרב אהרן טייטלבוים, האדמו"ר של חסידי סאטמר.
לאחר עיכובים במהלך הבנייה נחנך פרויקט המגורים ב-2014.
אולם קולנוע אדיסון שימש, מלבד להקרנת סרטים, בעבור מופעי תרבות מקומיים ובינלאומיים, שכללו הצגות תיאטרון, קונצרטים, אופרות וכן מופעי מוזיקת פולקלור, רוקנרול וג'אז.
בין האמנים שהופיעו בו היו: הצ'יזבטרון, התיאטרון הקאמרי, יאשה חפץ, ז'ולייט גרקו, פריד אל-אטרש, אום כולתום, ליונל המפטון, הקומפניון דה לה שנסון וקליף ריצ'רד עם הצלליות.
ב-30 בדצמבר 1936, ערכה התזמורת הפילהרמונית הישראלית (אז תחת השם התזמורת הפילהרמונית הארצישראלית) קונצרט באולם בניצוחו של ארטורו טוסקניני, ארבעה ימים לאחר קונצרט הבכורה שלה בתל אביב.
זה היה הקונצרט הראשון שהועבר בשידור ישיר בתחנת קול ירושלים.
מאז שימש האולם את התזמורת במשך שנים רבות לעריכת קונצרטים בירושלים.
במרץ 1937 ערך תיאטרון הבימה מספר הופעות של המחזה הדיבוק באולם.
ב-13 במאי 1937 ערכה התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית קונצרט חגיגי לכבוד הכתרתו של המלך ג'ורג' השישי בניצוחו של מלקולם סרג'נט.
עמוס עוז בספרו "הר העצה הרעה" כתב על נשף שנערך באולם ב-1946:
ב-1951 נערך קונצרט של התזמורת הסימפונית ירושלים עליה ניצח לראשונה בישראל אוטו קלמפרר, בתוכנית על טהרת יצירותיו של מוצרט, ובהן הקונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת ברה מינור, ק' 446, עם פרנק פלג כסולן.
עוד בוצעו הפתיחה לאופרה "דון ג'ובאני", הסרנדה ק' 239 והסימפוניה מס' 29 בלה מז'ור.
ב-1971 נערך קונצרט נוסף של התזמורת הסימפונית בניצחו.
ביולי 1963 פרצה התפרעות המונית, לאחר שקהל צעירים לא היה מרוצה מרמת הריקוד של להקת רקדניות טוויסט שהופיעו באולם.
ב-5 באוקטובר 1963 נערכו שתי הופעות של קליף ריצ'רד, שבחוץ התגודדו עוד מאות אנשים שנותרו ללא כרטיסים.
בינואר 1971 נערכו הופעות של המחזמר שיער בכיכובו של צביקה פיק באולם, כאשר בחוץ הפגינו נטורי קרתא נגד המופע.
דמותו של הקולנוע מופיעה במרכז הסרטון המונפש של השיר תתארו לכם של הזמר שלמה ארצי.
קולמוסנט היה מגזין רשת, שפעל ממרץ 2003 ועד פברואר 2020. המגזין הועלה על ידי רפי גטניו, יורם המזרחי ושמעון מנדס ונועד להציע במה ליוצרים בעברית להשתתף בכתיבה משותפת של סיפור בהמשכים, לפרסם יצירות אישיות, לפרסם מאמרים בכל נושא ולהשתתף בדיונים השונים בפורום האתר.
פורום קולמוסנט הוא פורום שהכתיבה בו אפשרית למשתמשים רשומים בלבד.
בפורום מתנהלים דיונים בכל נושא העולה על דעתם של כותבי המאמרים, הכותבים בו ללא תמורה כספית.
עבודת העריכה נעשית בהתנדבות על ידי צוות עורכים.
בין הכותבים המפרסמים בו רשימות שבועיות: הסופר אלי אשד והעיתונאי יורם המזרחי.
קולן או מצלל הוא כלי פשוט שנועד לעזור בכוונון כלי נגינה.
הקולן הומצא ב-1711 על ידי המוזיקאי האנגלי ג'ון שור, כשהוא מכוון לתדר של 423.5 הרץ.
הקולן מיוצר בדרך כלל ממתכת וצורתו כצורת מזלג בעל שתי שיניים מוארכות.
הקולן מתוכנן להשמיע צליל טהור, כלומר בתדר אחד בולט הנקבע מראש בעת יצורו.
כדי להפיק את הצליל מהקולן יש להכות בעזרתו על חפץ קשה כלשהו ולהמתין מספר שניות להתייצבות הצליל (דעיכת תדרים אחרים).
מכיוון שהצליל המופק הוא בעוצמה יחסית נמוכה, נהוג לעיתים להצמיד את הקולן לאחר יצירת הצליל לאוזן או למשטח כדוגמת שולחן עץ המשמש כתיבת תהודה לצורך הגברת הצליל.
הקולן הומצא ב-1711 על ידי המוזיקאי האנגלי ג'ון שור שהיה נגן חצוצרה מלכותי בחצרו של ג'ורג' הראשון מלך בריטניה, שם הוא ניגן בהנחיית המלחין גאורג פרידריך הנדל.
הקולן שהוא יצר היה מכוון לתדר של 423.5 הרץ.
ניתן אמנם לייצר קולן עבור כל תדר (ועל כן, עבור כל תו מוזיקלי), אך הסוג הנפוץ ביותר הוא קולן המכוון להשמיע את התו 'לה' באוקטבה הרביעית של פסנתר.
סוג זה מכונה 'A-440' על שם התו 'לה' (המכונה באנגלית 'A') שהתדר שלו הוא 440 הרץ.
התקן של 440 הרץ נקבע ב-1939 על ידי ועדה בינלאומית ואושר על ידי ארגון התקינה הבינלאומי ב-1955. השימוש בתו 'לה' לכיוון כלי מיתר ופסנתרים רווח בתזמורות זמן רב ומכיוון שבעבר השתמשו במספר תדרים באזור ה-440 הרץ כדי לייצג את התו 'לה', נועד התקן לוודא אחידות צליל בין התזמורות השונות.
על כל פנים, לא כל התזמורות מנגנות ב-A-440; תזמורות בצפון אמריקה בדרך כלל מנגנות מעט גבוה יותר (כדי לקבל צליל מבריק יותר), ואילו תזמורות של מוזיקה עתיקה מנגנות במגוון כוונונים רחב, לרוב נמוך יותר.
בעולם החזנות היהודי רווח השימוש בקולן על ידי החזנים ומנצחי המקהלות, כדי לכוון את הקול שלהם בצורה מדויקת.
השימוש בקולן עורר פולמוס בדבר השימוש בו בשבת וביום טוב או שיש בכך משום איסור שבות של השמעת קול בשבת, בדומה לשימוש בכלי נגינה מחשש שמא יתקן כלי שיר.
רבים מהפוסקים כתבו לאסור את השימוש בקולן בשבת לכתחילה, אך כיוון שהדבר רווח מאוד בקרב החזנים יש מן הפוסקים שכתבו שאין למחות על השימוש בקולן כיוון שיש סברות להתיר זאת וכן על פי העיקרון ההלכתי "מוטב שיהיו שוגגין ואל יהיו מזידין", וכפי שכתבו להתיר הערוך השולחן והרב עובדיה יוסף.
קוּלְמוּס או קוּלְמוֹס הוא נוצה או קנה המשמשים לכתיבה.
מקור המילה קולמוס בשפה יוונית שבה היה קרוי הקנה המצוי "kalamos", משם עשה דרכו ללשון חז"ל ולשפה הלטינית (Calamus).
באנגלית מבחינים בין Reed pen, קולמוס הנעשה מקנה, לבין Quill, קולמוס הנעשה מנוצה.
הקולמוסים הקדומים הוכנו מקנה או במבוק, על ידי חידודו של קטע מהקנה.
נתגלו קולמוסים מסוג זה כבר במצרים, מהמאה ה-4 לפנה"ס, ואף כאלה שלהם מאפיינים מתקדמים (כגון חוד חצוי).
קולמוסים העשויים קנה שמשו בעיקר בקהילות יהודיות באגן הים התיכון, ואלה עדיין משמשים סופרי סת"ם גם בימינו, השומרים על מסורת הכנה זו, למרות שאלה הנוצתיים הפכו נפוצים יותר וקלים יותר להכנה, מבחינה טכנית.
השימוש בנוצה כקולמוס החל במערב ככל הנראה מימי הביניים המוקדמים (מאה 6 לספירה) והפך נפוץ עקב היותה נוחה יותר לכתיבה על קלף והיותה ניתנת להשגה יותר מהקנה המסורתי.
למעשה, המילה קולמוס שפירושה קנה הפכה לשמה של הנוצה ששימשה לכתיבה בגלל השימוש בה בדומה לקולמוס הקנה בו כתבו בעבר.
קולמוס הנעשה מנוצה של ציפור גדולה עדיין נמצא בשימוש בימינו, ככלי מדויק וגמיש בתחום הקליגרפיה.
לפני הכנת הקולמוס מהנוצה נהוג לרכך אותה על ידי השריה בחומץ או מים רותחים.
לאחר מכן חותכים את קצה הנוצה כך שייווצר צינור חלול, ומשאירים קצה אחד בולט בעובי של כשני מילימטרים (תלוי בעובי הכתב הנדרש).
לקצה זה דואגים שתהיה צורה מלבנית חדה, ועושים חריץ דק, שמטרתו לאגור ולווסת את הדיו ולשחררה מטה לכיוון החוד.
קצה מלבני זה נטבל בדיו והנוצה מוחזקת כלפי מטה כאשר הצד של המלבן נמצא בחלק העליון של הגליל אך צמוד לנייר (או לקלף).
קיימים הבדלים מזעריים בצורת החוד בין הכותבים כתיבה אשכנזית לכותבים בכתב אחר, בעיקר בהפרש הגובה בין שתי ה'רגלים' שנוצרות על ידי החריץ.
סופרי סת"ם משתמשים בקולמוס לצורך כתיבת ספרי התורה, תפילין, מזוזות ומגילות על קלף.
את הקולמוס מכינים מקנה מצוי או מנוצה (רצוי עיקרית) של עוף גדול – בימינו בעיקר תרנגול הודו או אווז.
למרות חוסר הפופולריות ישנם קולמוסים העשויים ממתכות שונות.
כיום נפוצים אף קולמוסים העשויים מפלסטיק או חרסינה.
לכתיבת סת"ם - ספרי תורה תפילין ומזוזות יש כמה סוגי קולמוסים לשימוש :
קנה - עדות המזרח היו משתמשים בקולמוס קנה.
נוצה - בארצות אשכנז בגלל הקור והרטיבות לא היה ניתן להשתמש בקנה ולכן השתמשו בנוצה
נירוסטה - המצאה חדשה יחסית
פלסטיק - זול ונוח לשימוש
קרמי - המצאה חדשה, הוא עמיד מאוד ומצריך טיפול לעיתים רחוקות.
קולנוע הוא תחום אמנות העוסק ביצירתם ובהקרנתם של סרטי קולנוע.
הקולנוע הוא מערכת תרבותית, במסגרתה נוצרים מאות ואלפי תוצרי תרבות הנצפים על ידי מיליונים ברחבי העולם.
הקולנוע הוא בין השאר כלי תקשורת המונים, מדיום עצמאי ומובחן, והוא בעל השפעות גדולות על החברה והתרבות.
למרות היותו לרוב מוצר בידורי אשר מוקרן להמונים, אומנות הקולנוע נחשבת לאחת מבין שבע האמנויות.
המילה קולנוע היא הלחם של: המילה "קול" והסיומת "נוע" (מלשון תנועה).
את תוצרי העשייה הקולנועית של טרום המצאת הפסקול נהוג לכנות ראינוע.
יש המכנים אותה האומנות השביעית.
המילה בעברית משמשת גם לתיאור האמנות או המדיום וגם כקיצור של המונח "בית קולנוע", כך שיש לה מספר תפקידי משמעות – דוגמאות:
"אני לומד [הפקה או צילום] קולנוע".
"לקולנוע [ככלי תקשורת] יש השפעה רבה על בשל ייצוגי הזר בחברה".
"אני אוהב לראות קולנוע ישראלי" – "אני אוהב סרטי קולנוע שהופקו בישראל" או "את הסגנון הייחודי של הקולנוע בישראל".
צירופים כמו: מצלמת קולנוע, כוכב קולנוע, בית קולנוע, אולפן קולנוע, סוגה קולנועית, קולנוע ביתי, "קולנוע מוגרבי", סרט קולנוע, המבע הקולנועי, אמנות הקולנוע, קולנוען.
בשפה האנגלית (ובשפות נוספות) נעזרים בשורשים נוספים לתיאור נושאים בתחום – דוגמאות:
"Film" (סרט); "Film genre" (סוגה קולנועית); "Film technology" (טכנולוגיות של הפקת קולנוע); "Film theory" (תיאוריה קולנועית); "American film" (סרט אמריקאי); "Filmmaking" (עשיית סרט).
"Movie" (סרט קולנוע); "Movie studio" (אולפן קולנוע); "Movie star" (כוכב קולנוע); "Movie theater" (בית קולנוע).
הייחודיות של הקולנוע כמדיום עצמאי נובעת משתי תכונות הנמצאות בבסיסו: צילום ותנועה.
קולנוע נוצר כאשר מריצים תמונות רבות זו אחר זו, העין האנושית איננה מסוגלת להבחין בין תמונה לתמונה וכך נוצרת אשליה של תנועה.
העיקרון עליו מבוסס הרעיון – נקרא "עקרון התמדת המראה", על אף שבין תמונה לתמונה יש חושך, המוח האנושי משלים את התמונות אחת לשנייה ורואה אותן כתמונה אחת נעה.
הזמן הוא מרכיב משמעותי באפיון הייחודיות של הקולנוע.
המצאת מצלמת הקולנוע אפשרה לראשונה בתולדות האנושות "להנציח את הזמן".
בשונה מצילומי סטילס, שכבר היו נפוצים לפני הקולנוע, ואפשרו הנצחה של רגע מסוים בודד – מצליח הקולנוע ללכוד את התנועה, פעולה שמתרחשת על פני זמן.
שלהי המאה ה־19 וראשית המאה ה־20: המצאת המקרן וצעדים ראשונים
הגרסאות הראשונות של מקרני הקולנוע, היו מבוססות על מכשיר שכונה פנס קסם - מכשיר אופטי המשמש להקרנת תמונות על מסך, הזואיטרופ לדוגמה היה מכשיר עם תמונות, כאשר סובבו אותו - היה ניתן להביט דרך עינית ולראות תנועה.
בשנת 1879, ממציא בשם אדוארד מויברידג' צילם בעזרת מערך של מצלמות את תנועת הרגליים של סוס דוהר ויצר מהן "סרטון" על ידי זואופרקסיסקופ - שניתן לראות בו את מקרן הסרטים הראשון.
הטכנולוגיה שקדמה לקולנוע המודרני והציגה יצירות מצולמות של קטעי תנועה, אך ללא צליל - נקראה ראינוע.
הקרנת הראינוע הראשונה הייתה בשנת 1895 כאשר האחים לומייר הקרינו בפני קהל מספר סרטים קצרים בני דקה, בהם סרט שתיאר כניסה של רכבת לתחנה (רכבת נכנסת לתחנה), עובדים במפעל היוצאים להפסקת צהריים ועוד.
היום ידוע שככל הנראה באוסטריה התבצעה הקרנה של סרטים מספר חודשים קודם לכן אבל התואר אבות הקולנוע נשמר לאחים לומייר.
השנים הראשונות של הקולנוע כללו בעיקר סרטים קצרים ללא תנועות מצלמה וללא עריכה.
צלמים נשלחו למקומות רבים ורחוקים (בהם ארץ ישראל) על מנת לתעד אותם ולהביאם חזרה להקרנות.
עם הזמן החלו הצלמים והקולנוענים לפתח ולשכלל את הדרך שבה יצרו קולנוע.
ז'ורז' מלייס נחשב לקולנוען הראשון שהשתמש בכלי הקולנוע כדי לספר סיפור, הסרטים שלו כללו לראשונה חיבור של שוטים שונים ואפקטים מיוחדים (כמו בסרטו המפורסם מסע אל הירח).
יוצר נוסף וחשוב בהתפתחות הקולנוע הוא אדווין פורטר, שפיתח לראשונה את העריכה הצולבת ותנועות המצלמה.
הקולנוע ההוליוודי החל את דרכו יחד עם הקולנוע עצמו.
הוליווד עצמה הוקמה בתחילת שנות העשרים, כשיוצרי הראינוע נדדו מערבה.
שם רכשה קבוצה מהם אדמה מבעליה, ששמם היה הוליווד, והחליטו להשאיר את השם.
הוליווד הייתה במקום מושלם למגוון של אתרי צילום.
החל מהנוף ההררי מצפון, הים במערב, ההרים והמדבר במזרח, ועמקי קליפורניה הפוריים.
גריפית התחיל את הקריירה הקולנועית שלו בתור שחקן, אך מהר מאוד התחיל גם לצלם ותוך זמן קצר גם קיבל הזדמנות לביים.
בשנת 1915 ביים את סרטו הראשון החשוב "לידתה של אומה".
הסרט עסק במלחמת האזרחים בארצות הברית ויצר למעשה את שפת הקולנוע כפי שאנו מכירים אותה היום כמו: עריכה בתוך הסצנה, שימוש בקלוז-אפ וקצב עריכה שונה בהתאם לדרמטיות שבסצנה.
סרטו השני, "אי-סובלנות" כלל סצנות המונים ותפאורות בגובה עשרות מטרים, מצלמות שהועלו עם מעליות והמצאות רבות שהפכו את הסרט, שאורכו 163 דקות, לתצוגת איכות קולנועית כבר ב-1916.
קולנוען נוסף וידוע שהביא את הראינוע לפסגות חדשות היה צ'ארלי צ'פלין, אשר נחשב לאחת מהדמויות החשובות, והמשפיעות ביותר בהיסטוריה של תעשיית הקולנוע.
סרטיו של צ'פלין הביאו לעולם קולנוע חדש שלא נראה כמוהו, כוריאוגרפיה ייחודית ושימוש מבריק באביזרים ותפאורה.
בברית המועצות של אותם ימים נערך ניסוי מפורסם על ידי קולישוב עם השחקן הרוסי איוואן מוז'וחין.
ניסוי זו הביא את קולישוב לקבוע שהמהות של שוט לא נקבעת על ידי השוט עצמו אלא ממיקומו היחסי, כלומר השוטים שבאים לפניו ואחריו.
סרגיי אייזנשטיין, אחד מתלמידיו, מצמצם את הרעיון עוד יותר וקובע שהמהות של שוט נקבעת בעצם בקאט.
רעיון זה מביא לפיתוח תאוריית המונטאז' הקולנועי.
אייזנשטיין הופך להיות יוצר קולנוע מוערך בזכות אותה תאוריה קולנועית.
בברית המועצות היה ניסיון לדבר על האמנות בכלל והקולנוע בפרט על דבר שלא המוזה היא זו שאחראית לו אלא מספר חוקים שניתן ללמוד אותם וזאת כחלק מתפיסת העולם הקומוניסטית.
בהשראת התפיסה הזו אייזנשטיין כתב למעלה מ-40 ספרים שבהם הוא מסביר כיצד ניתן ליצור קולנוע.
הקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני נוצר בגרמניה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, וייחודו היה בין היתר בשל תפיסת עולמו, דרכי הצילום שלו, שימוש רב בצללים, תפאורה מוגזמת ובסגנון המשחק.
1920–1950: שילוב הפסקול ונסיקת התעשייה ההוליוודית
ניסיונות להוספה של פסקול לסרטי הראינוע החלו כבר בשלב מוקדם, אולם רק ב-1927 הופץ הסרט הראשון בליווי פסקול, "זמר הג'אז".
אף שהוא נחשב לסרט המדבר הראשון, רק חלקים ממנו כוללים דיבור ובשאר הסרט, בדומה לראינוע, הדיבור היה על ידי כתוביות שהופיעו לאחר שהדמות "דיברה".
המעבר לקולנוע המדבר לא היה קל, חלק מגיבורי הסרט האילם לא הצליחו לצלוח אותו וכוכבים רבים שקולם במציאות לא התאים לדימויים הקולנועי חדלו לשחק.
בעיה נוספת שהגיעה עם הקולנוע המדבר הייתה שהמצלמות יצרו רעש גדול, לכן היה צורך לאטום את המצלמה בחדר מיוחד, מה שהחזיר את הקולנוע שנים אחורה לימי הצילום הסטטי.
במאים רבים עדיין העדיפו לביים סרטים אילמים ולא להשתמש בטכנולוגיה החדשה, אך התלהבות ההמון מהסרט המדבר בהוליווד זירזה את האולפנים הזדרזו להמיר את הכוכבים האילמים שלהם אל תוך המהפכה המדברת.
בשנות השלושים ובשנות הארבעים, במהלך התקופה אשר זכתה לכינוי "עידן הזהב של הוליווד", הפיקו אולפני הסרטים בהוליווד בעיקר סרטי מערבונים, סרטי סלפסטיק, סרטי "פילם נואר", סרטים מוזיקליים (מחזמר), סרטי אנימציה מצוירים וסרטים ביוגרפיים.
באותה העת אלפי אנשים הועסקו על ידי אולפני הסרטים - שחקנים, מפיקים, במאים, כותבים, פעלולנים, אנשי מלאכה וטכנאים.
בבעלותם של אולפני הסרטים היו מאות בתי קולנוע בערים שונות ברחבי ארצות הברית בהם הוצגו הסרטים שלהם.
נקודת השיא של תעשיית הסרטים האמריקאית הייתה במהלך אמצע שנות הארבעים כאשר אולפני הקולנוע הפיקו באותה העת כ-400 סרטים בשנה אשר הוצגו בפני קהל של 90 מיליון צופים אמריקאים מדי שבוע.
במקביל להתפתחות הקולנוע ההוליוודי, החלו אנשי דת ותרבות לחשוש מחשיפה של הציבור לתכנים מיניים ואלימים.
לפתרון הבעיה נוסחה מערכת הנחיות בשם קוד הייז בה הוחלט אלו מעשים אינם ראויים להופיע על המסך, האולפנים קיבלו על עצמם את הוראות הקוד מה שהשפיע רבות על עיצוב הקולנוע ההוליוודי בשנות ה-30 וה-40.
בשנת 1941 מוציא לאקרנים הבמאי אורסון ולס את הסרט האזרח קיין - סרט מופתי שנחשב לאחד החשובים בהיסטוריה של הקולנוע.
חידושיו כללו שפה קולנועית עשירה, שבירה של מסגרת הזמנים המוכרת ובנייה של דמויות מורכבות ובעלות מספר צדדים.
1930–1970: השפעות מקבילות מאירופה ומלחמת העולם השנייה
במקביל להתפתחות והתבססות הקולנוע ההוליוודי, גם באירופה מתקיימת ומתפתחת תעשיית סרטים עצמאית.
עם הזמן החלו מגמות וזרמים בקולנוע האירופי להשפיע על העיצוב והתוכן בקולנוע ההוליוודי והעולמי.
הריאליזם הפואטי היה תנועה אמנותית שהתפתחה בצרפת החל משנות ה-30 עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הריאליזם הפואטי לא היה אחיד כמו זרמים קולנועיים אחרים באותה תקופה, והיווה יותר מגמת יצירה מאשר אסכולה מגובשת.
הריאליזם הפואטי התאפיין בעיסוק בדמויות משולי החברה שמקבלות את ההזדמנות שלהן לממש את אהבת חייהן אולם מחמיצות אותה בסופו של דבר, מוצפות באווירה פטליסטית, נוסטלגית ומרירה.
סוג זה של ריאליזם נקרא "ריאליזם פואטי" נוכח הרמה הגבוהה של האסתטיקה בצילום, תוך הקפדה יוצאת דופן על דימויים וויזואליים ריאליסטיים, שלעיתים משכה את תשומת הלב לצדדים התיאוריים של הסרט ולא לעלילה עצמה.
הנאו-ריאליזם האיטלקי היה זרם משפיע בקולנוע שנוצר באיטליה בשלהי מלחמת העולם השנייה ודעך בתחילת שנות ה-50. כראי למצב הקשה ששרר באיטליה שאחרי המלחמה, הנאו-ריאליזם עסק בעיקר בקשיי היום-יום של בן מעמד הפועלים ושאר המעמדות הנמוכים בחברה: ייאוש, עוני ותבוסות לאן שלא יפנה.
הגל החדש של הקולנוע הצרפתי היה תנועה קולנועית בשנות השישים של המאה ה-20. סרטי הגל החדש הצרפתי נשאו לרוב אופי אקזיסטנציאליסטי ועסקו בנושאים כמו הדגשת תפקידו של היחיד בקבלת האבסורדיות שבקיום האנושי.
שנות ה־70 והלאה: קולנוע מודרני
אמנם סוג זה של סרטים החל לפעול כבר בתקופת הסרט האילם, אך מוראות המלחמה הציפו שוב את הפחד מהקומוניזם, ערכיות האומה האמריקנית, הפחד מפצצת האטום והקידמה הטכנולוגית.
דבר זה התבטא במיוחד בסרטים אלו, שזכו לשם "סרטי B" עקב נחיתותם הביצועית.
אומן בולט בתקופה זו הוא אלפרד היצ'קוק, אמן סרטי המתח והמסתורין.
כמו כן, הייתה תחייה קצרה של מחזות הזמר, והקומדיות הרומנטיות, שוב על רקע מלחמת העולם השנייה, הפעם החזית הייתה הרבה יותר אופטימית מבעבר.
בתחילת שנות השמונים הוא יצר את "אי.
דרמה - סרט דרמה (או סרט דרמטי או דרמה קולנועית) הוא סוגה קולנועית (ז'אנר קולנועי) המתמקדת בהתפתחות של דמויות ריאליסטיות המתמודדות עם קונפליקטים ואתגרים שונים
מתח - מוֹתחן הוא סוגה המיושמת בספרות, בקולנוע ובטלוויזיה.
המותחן מאופיין בשימוש בפעולה ובמקצב גבוה, ובדמות הגיבור או הפרוטגוניסט שהוא בעל תושייה וצריך לסכל את מזימותיו של נבל המצוי מצדו הבלתי מוסרי של המתרס, ולרוב גם בעל כוח או ממון רב יותר.
בנוסף, יש שימוש באמצעים ספרותיים רבים כמו מתח, גורמי הסחה שונים וקליף האנגרים
פעולה - סרט פעולה או סרט אקשן הוא סוגה קולנועית המאופיינת במתן דגש על התרחשויות פיזיות, כגון קרבות, מרדפים, פיצוצים ופעלולים.
סוגת הפעולה משולבת לעיתים קרובות עם סוגות אחרות, כגון קומדיה, מדע בדיוני או אימה.
מדע בדיוני - סרט מדע בדיוני הוא סרט בסוגה הקולנועית הנפוצה והפופולרית מדע בדיוני.
נושאים האופייניים לסרטים אלו כוללים בין השאר מסעות בחלל, מפגשים עם חייזרים, רובוטים, קיבורגים, אנדרואידים ובינה מלאכותית, מסע בזמן, הנדסה גנטית, סרטי אסונות ואפוקליפסה, סרטי גיבורי-על וסרטי קומיקס.
פנטזיה - ז'אנר סרטי הפנטזיה הוא ז'אנר קולנועי אשר מאופיין בכך שהוא מכיל אלמנט כלשהו של פנטזיה, קלוש ככל שיהיה.
קומדיה - קומדיה היא סוגה קולנועית הכוללת סרטים שמטרתם המרכזית להצחיק ולשעשע את צופיהם, ומתאפיינת בדרך כלל באווירה קלילה ובנטייה לסיום העלילה בסגירה חיובית והרמונית
אימה - סרט אֵימָה (לפעמים נקרא זְוַעֲתוֹן) הוא סוגה קולנועית שתוכנו מכוון לעורר בצופים בו פחד, אימה, בעתה, חלחלה, חרדה, זעזוע או דחייה.
מיוזיקל - סרט מוזיקלי ("מיוזיקל"), הוא ז'אנר של סרטים שבהם משולבים שירים וריקודים שאותם מבצעים השחקנים.
דוקומנטרי - סרט תיעודי או סרט דוקומנטרי הוא סרט קולנוע שמטרתו לתעד את המציאות – בניגוד לסרט עלילתי שמטרתו להציג תסריט בדוי (אם כי לעיתים הוא מבוסס על סיפור אמיתי) סרטים אלו עשויים להיות מיוצרים למטרות בידור, או למטרות שונות דוגמת מטרות חינוכיות.
אנימציה - "סרטים מצוירים" הוא ז'אנר קולנועי שמצולם רובו ככולו בציורים או בתוכנות אפקטים מיוחדים.
סוגה זו משמשת בעיקר או כדי להקליל מסר - נניח אם התוכן של המסר הוא מפחיד מדי או גס מדי; - או כשמדובר בסרט לילדים שאז מעדיפים להראות הכל בציור צבעוני ופשוט ללא הרבה פרטים.
תחילתה של האנימציה בקולנוע בסרטונים קצרים, לדוגמה הסרטונים של "מיקי מאוס".
בשנת 1934 החל וולט דיסני לעבוד על סרט אנימציה מצויר באורך מלא - "שלגיה ושבעת הגמדים".
בשנת 1937 יצא הסרט לאקרנים והפך להצלחה כבירה.
בעקבות הצלחה זו נוצרו באולפני וולט דיסני סרטי אנימציה רבים בשנות הארבעים והחמישים כשבחלקם משתתפים גם שחקנים.
בשנות השישים והשבעים חלה ירידה בכמות הסרטים המצוירים שהופקו על ידי החברה.
ב-1984 תחת מייקל אייזנר כמנכ"ל החברה, התחולל "הרנסאנס של דיסני": החברה החלה לייצר להיטים שזכו להצלחה רבה.
בין הידועים שבהם, "בת הים הקטנה", "אלאדין", "היפה והחיה", הסרט המצויר היחיד שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, ו"מלך האריות", שהיה במשך שנים לסרט האנימציה הריווחי בכל הזמנים.
בשנת 1998 הוציאה חברת דרימוורקס את סרטה המצויר הראשון "נסיך מצרים", אך לאחר שלושה סרטים הפסיקה חטיבת האנימציה הקלאסית של החברה את פעילותה.
בתחילת המאה ה-21 חלה ירידה בהכנסות הסרטים המצוירים של דיסני והחברה הודיעה שהיא מפסיקה את ייצור הסרטים המצוירים ועוברת לייצור סרטים רק בטכנולוגיה של אנימציה ממוחשבת.
יישום החלטה זו הגיע אל קיצו עם יציאת הסרט "הנסיכה והצפרדע".
הופעתה הראשונה של האנימציה התלת-ממדית נראתה בסרט ההמשך "עולם העתיד" משנת 1976, בו הוצגו יד ופנים תלת-ממדיות אנושיות.
בשנת 1986 הוקמה חברת פיקסאר הנחשבת לחלוצת האנימציה הדיגיטלית.
ה-CGI הוסיף והדהים כאשר בשנת 1991 יצא הסרט "שליחות קטלנית 2" ובו נראתה טכנולוגיית המורפינג של המחסל T-1000. גם סרט זה זכה באוסקר בקטגוריית האפקטים.
גרפיקת CGI דו-ממדית צברה תאוצה גם בסרטי אנימציה קלאסית, מה שהעצים את תחושת האיורים שצוירו באופן ידני, כדוגמת סצנת אולם הריקודים בסרט "היפה והחיה".
פריצת הדרך הושגה בשנת 1993, כאשר דמויות CGI של דינוזאורים שולבו בסצנות עם בני אדם בסרט "פארק היורה".
באותה שנה, סדרת הטלוויזיה המדע בדיונית "בבילון 5" הייתה הראשונה שהשתמשה במודלים ובאפקטים ממוחשבים בניגוד לשימוש במיניאטורות ובדגמים כפי שהיה נפוץ עד אז.
שנת 1995 הביאה ליציאת הסרט "צעצוע של סיפור" וגם להקמתם של מספר אולפני אנימציה בנוסף ל-ILM ופיקסאר, כאשר המפורסמת שבהם היא Weta Digital, שעמדה בראש יצירת האפקטים של סרטים מובילים כדוגמת "סדרת סרטי שר הטבעות", "סיפורי נרניה: האריה, המכשפה וארון הבגדים" והמשכו "סיפורי נרניה: הנסיך כספיאן" ו"קינג קונג" המחודש.
הטכנולוגיה התקדמה לכדי הוספת ניצבים ואנשי פעלולים וירטואליים (כדוגמת גולום בסדרת סרטי שר הטבעות וסופרמן בסרט סופרמן חוזר) וכן הוספה מסיבית של דמויות חיות בסצנות הומות אדם (דוגמת שדות הקרב בסרטי שר הטבעות).
בשנת 2001 יצא לאקרנים הסרט התלת-ממדי פיינל פנטזי שהגדיר מחדש את השימוש ב-CGI, היות שניסה לדמות מראה פוטו-ריאליסטי לדמויות אנוש.
קולנוע באפריקה, אסיה ודרום אמריקה
קיימות תיאוריות וגישות רבות אודות הקולנוע.
התאוריה הקולנועית עסקה בתחילתה בעיקר בשאלות אודות מהות הקולנוע, בתנאים ההכרחיים להיות הקולנוע "קולנועי" ובייחודיות מדיום הקולנוע בייחס לאומנויות האחרות ולדרכי תקשורות שונות.
בהמשך, התאוריה הקולנועית התרחבה, והיא מהווה מסגרות רעיונית להבנת הקשר שבין הקולנוע לבין המציאות, המנגנונים השונים המעורבים בתהליך הצפייה בסרט, הצופה היחיד וההחברה על גווניה.
הפקת סרטים היא יקרה, ולכן ההשקעות הגדולות מתבצעות לרוב על ידי אנשים בעלי ניסיון.
הסרטים מדורגים לרמות שונות, כשרמות גבוהות יותר
פירושן השקעה גדולה יותר ויקרה יותר.
חברות הסרטים מתכננות את הוצאת הסרטים לאקרנים מראש, כך שהסרטים ברמות הגבוהות ביותר ייצאו לאקרנים בזמני החופשים והחגים, והסרטים הפחות טובים ייצאו לאקרנים בזמנים פחות פופולריים.
אף שלפעמים היה מתגלה לאחר יציאת הסרטים שהרמה הגבוהה נכשלה ודווקא הרמה הנמוכה הייתה הצלחה.
עוד כשהייתה בתחילת דרכה, עיקר תעשיית הסרטים הייתה בידי האמריקאים.
כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20 90% מהסרטים הבריטים ושני שלישים מהסרטים בצרפת ואיטליה נוצרו בארצות הברית.
כמו כן, בארצות הברית התפתח ה"דרייב אין" (drive in) שבו מקרינים סרט בחנייה והצופים יושבים ברכביהם וצופים.
מאז סוף המאה ה-20, החל מספר מתחמי הדרייב-אין לקטון באופן ניכר מול עלייה במכירות מערכות "קולנוע ביתי".
בזמן הראינוע, הבדלי שפה שבין ארץ לאחרת לא היוו מגבלה מכיוון שהסרטים היו אילמים.
מדי פעם, כשנוצר צורך, היו מקרינים במקביל לסרט כותרות (במעין שלט נלווה) וכשרצו להקרין סרט בארץ אחרת, החליפו את הכותרות לשפה המדוברת באותה ארץ.
הוליווד ידועה כמרכז הפקות הסרטים העולמי.
לאחר שהוקם האולפן הראשון בהוליווד בשנת 1911 וכן גל האולפנים אחריו, עברה הוליווד תנופה ושגשוג כלכלי והפכה למרכז עולמי ליצירת סרטים.
עם הזמן נתקלה התעשייה בהוליווד בקשיים כירידת הביקוש בזמן הטלוויזיה, התייקרות הפקת הסרטים וקשיים בינלאומיים ממדינות אחרות שרצו לעודד את תעשיית הסרטים אצלן.
לחברות הסרטים הגדולות ישנה שליטה במגוון נושאים חוץ מהפקת הסרטים כמוזיקה, ערוצי טלוויזיה והפצה, מה שמחזק את החברות ואת היכולות שלהן.
לחברת וולט דיסני, למשל, יש ערוץ טלוויזיה משלהם.
הטלוויזיה פגעה בתעשיית הקולנוע, והקטינה את הביקוש לבתי הקולנוע.
עם זאת, למפיקי הסרטים נוסף רווח לאור העובדה שלערוצי הטלוויזיה נדרשים חומרים לשידור בכמויות גדולות.
בנוסף, כדי לחסוך בהוצאות התמלוגים, רכשו ערוצי הטלוויזיה סרטים ישנים שכבר אינם בקולנוע.
לאורך השנים, התעשייה התפתחה, צברה ניסיון ושידרגה את היכולות הטכנולוגיות, המקצועיות והאומנתיות.
הורדות סרטים לא-חוקיות דרך האינטרנט, החל משנות ה-90 של המאה ה-20, פגעו במפיצי הסרטים.
הורדות אלו הפכו נפוצות יותר ויותר, תוך כדי שהן גוזלות קהל יקר מבתי הקולנוע, ובכך, בעקיפין, מהאולפנים.
אחת הדרכים שבהן האולפנים מנסים להאבק בהורדות הלא-חוקיות הם שירותי סטרימינג, רכישת סרטים דרך האינטרנט באופן חוקי, על ידי שירותים כמו נטפליקס.
מתחילת שנות ה-50 ועד היום, התפתחה בישראל תעשיית קולנוע עירנית, איכותית ומשגשגת.
תעשיית הקולנוע ייצרה במהלך שנותיה מאות סרטים במגוון סגנונות ובמגוון ז'אנרים בהם סרטי דרמה, קומדיות, סרטים תיעודיים וסרטים קצרים.
רבים מהם זכו להערכה בישראל ומחוצה לה.
התעשייה עצמה ידעה עליות וירידות, אך במשך שנים רבות, ידע הקולנוע הישראלי למשוך מאות אלפי צופים לבתי הקולנוע ולייצג את ישראל בכבוד בתחרויות ובפסטיבלים ברחבי העולם.
תעשיית הקולנוע בישראל ידועה בעיסוק שלה בסכסוך הישראלי-פלסטיני, בנושאים חברתיים וסוציו-אקונומיים, ובחברה הישראלית.
הסרטים שנוצרו היו נדירים, ולרוב באיכות שלא תאמה את הסרטים שיובאו מחוץ לארץ.
שנות ה-50 הביאו להתפתחות מסוימת כשהוקמו אולפני קולנוע ישראלים כ"סרטי גבע" ו"אולפני ההסרטה בישראל" בהרצליה, ומספר סרטים עלילתיים נוצרו ואף בשנת 1954 התקבל חוק לעידוד הסרט הישראלי.
בשנות ה-60 הקולנוע הישראלי קיבל תנופה עם ההחלטה על מתן החזר מס על רכישת כרטיסים, שאיפשרה הפקת סרטים ישראליים על ידי חברות מסחריות, תוך ציפייה סבירה להחזרת ההשקעה וקבלת רווחים.
הסרט הישראלי בשנות השישים טרם השתחרר מן המוגבלות והתבניות של "הריאליזם הציוני", ואף סרטים שעסקו בקונפליקטים העדתיים והתרבותיים לא מיצו את הקונפליקט עד תום, ונותרו שבויים בקווי עלילה והצגת דמויות שראשיתם בשנות החמישים.
בשנים אלו הוקמה תנועת "הרגישות החדשה" שמטרתה הייתה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אמנותיים ואסתטיים ובעלי נושאים ומאפיינים צורניים ותוכניים הלקוחים מן הקולנוע האיכותי האירופי, ובמיוחד מסרטי "הגל החדש בקולנוע הצרפתי".
סרטים אלו הצליחו בקופות אך לא זכו לביקורות אוהדות.
סרטים אלו לרוב היו קומדיות עממיות או מלודרמות רגשניות.
הסרטים באותה התקופה החלו לבטא את השינויים שעברה החברה הישראלית לאחר מלחמת יום כיפור, בירידת קרנן של המיתוסים הציוניים, ובמעבר מחברה שיתופית וחלוצית לעבר התרכזות במימד האישי.
כך, צעירים "צברים" תוארו בסרטי הפולחן כמרוכזים אך ורק בעולמם האישי, ואפילו חיילי צה"ל ומפקדיו תוארו כדמויות נלעגות בסרט הפולחן "גבעת חלפון אינה עונה".
שנות ה-80 הביאו להתרחקות של הקהל הישראלי מבתי הקולנוע.
סרטים אלו התרחקו מפוליטיקה ומז'אנר סרטי הבורקס והתמקדו בעיקר בהווי החיים האישי של החברה הישראלית.
הצלחה זו מיוחסת להשתפרות ניכרת באיכות הסרטים, להתרחקות הולכות וגוברת מיצירה פוליטית, ובעיקר לכספים שהחלו לזרום לתעשיית הקולנוע מהממשלה ומחברות הטלוויזיה.
ערוצי הטלוויזיה המסחריים חויבו בחוק לממן הפקת סרטי קולנוע תמורת זכויות שידור עתידיות.
גם חלק מכספי התמלוגים שחברות הטלוויזיה מפרישות לממשלה מופנים לתעשיית הקולנוע.
הסרטים הישראליים מרבים לעסוק בקונפליקטים היום-יומיים הרבים הקיימים בחברה הישראלית כיחסי דתיים-חילונים, יהודים-ערבים, אשכנזים-מזרחים.
עוד נושא שמעסיק את הקולנוע הישראלי הוא הצבא, שמהווה מרכיב חשוב בחיי הישראלי וסרטי צבא קיימים עוד מימי קום המדינה.
עוד סוגות נפוצות בישראל אך שאינן ייחודיות לה הן: מוקומנטריה, תעודרמה וסרטי מצלמה נסתרת.
הסרטים הישראלים לא עוסקים לרוב במדע בדיוני, פעולה ואגדות, בשל תקציב גבוה שדרוש לסרטים מסוג זה ואי תמיכה מצד הממסד הקולנועי הישן.
עם השנים פותחו בישראל שתי סוגות ייחודיות - "סרטי הבורקס" וסרטי "הרגישות החדשה".
שתי הסוגות היו נפוצות בשנות השישים והשבעים.
סרטי בורקס היו בנויים ממקטעים מתחלפים של מלודרמה וקומדיה על סטראוטיפים, כאשר נושא היחסים בין אנשים מחלקים שונים של האוכלוסייה הוא מרכז הסרט.
רובם עסקו בהתנגשויות בין תרבויות ועדות בישראל ובמיוחד בין אשכנזים וספרדים.
סרטי הרגישות החדשה זוהו עם תנועת הרגישות החדשה אשר ביקשה ליצור בארץ קולנוע מודרניסטי בעל ערכים אומנותיים ואסתטיים, בנוסח סרטי הגל החדש בקולנוע הצרפתי; עם זאת, התנועה מוגדרת יותר כתנועת נגד לז'אנר "הריאליזם הציוני" ששלט עד אותה תקופה ואל מול סרטי הבורקס שנתפסו כעממיים ולא איכותיים.
בעשור השני של המאה ה-21 נוצרו בארץ מספר סרטים חדשים, שהחלו לפרוץ דרך לז'אנרים חדשים כמו קומדיה רומנטית, מדע בדיוני, אקשן ואימה שלא היו נפוצים עד אז בקולנוע הישראלי.
סרטים כמו "לצוד פילים", "כלבת" ו"מי מפחד מהזאב הרע", שלא עוסקים בנושאים פוליטיים, וחלקם גם בז'אנרים פחות מרכזיים, זכו להצלחה בקופות ולאהדת הקהל.
קולנוע היה שבועון ישראלי שעסק בבידור ובקולנוע ובמיוחד בקולנוע הוליוודי, והופיע משנת 1938 ובמהלך שנות ה-40.
הופעת השבועון החלה בשנת 1938 בתל אביב, ביזמת המוציא לאור גרשום קומרוב אשר ניסה את ידו במספר יוזמות בתחום העיתונות, לרבות הוצאת העיתון ידיעות אחרונות (אשר נקלע לקשיים כספיים, ונמכר למשפחת מוזס בשנת 1939).
השבועון עסק במגוון נושאים הקשורים בקולנוע ובבידור אך במיוחד בהוליווד.
השבועון התבסס על כתבות שהתקבלו ממערכות יחסי הציבור של האולפנים בארצות הברית, וכמעט ולא היה לו צוות כותבים משלו.
החומר, תמונות, רכילות, קטעי יחסי ציבור, פורסם במדורים כגון "חוזה בכוכבים" או "שמועות ומעשים מארץ הסרטים".
לעיתים היה מפרסם העיתון סיפורים בהמשכים משל אגאתה כריסטי, ואף תשבץ שכונה "חידון מילואים", אך עיקר העיתון הוקדש לכתבות שעסקו בעלילותיהם של סרטים אמריקנים חדשים, כוכבי הבד, ומילות שירים פופולריים שהושמעו בסרטים אלו.
מערכת העיתון קיימה התכתבות קבועה עם קוראיה, ושניים או שלושה עמודים מן החוברת הדקה, בת 16 העמודים, הוקדשו למכתבי קוראים ולתשובות לשאלותיהם.
המכתבים עסקו בעיקר בתכני השבועון - קורות הכוכבים ועלילות הסרטים.
כך, למשל, "סקר" שערכה המערכת בשנת תש"ג, לפי כמות המכתבים שהגיעו המספרים על אהדתם לכוכבים גילה כי בשנה זו היו הכוכבים האהובים על קוראי המגזין (לפי סדר הפופולריות):
באופן מפתיע תפסו אירועי השעה הרי הגורל, כמלחמת העולם השנייה, מקום קטן מאוד בעולם ששיקף העיתון, וההתייחסות אל האירועים הייתה לרוב בתיאור עלילות סרטים מלחמתיים או בידיעה על כוכב שהתגייס לצבא.
השער האחורי של העיתון פרסם את תוכניות כל בתי הקולנוע בארץ, וכל התיאטראות, ובין עמודי העיתון נמצאו פרסומות רבות של מוצרים כסיגריות, בגדי נשים ובתי קפה.
כפי הנראה זכה העיתון לפופולריות מסוימת שאפשרה לו להוציא מהדורה שבועית אף בימי המלחמה בהם היה הנייר בקיצוב.
העיתון חדל מלהופיע במהלך שנות ה-40. בשנות ה-50 החל לצאת עיתון דומה בשם "עולם הקולנוע", שהתבסס אף הוא על תוכן שהתקבל ממערכות יחסי הציבור של האולפנים הגדולים, אך הוסיף לו תוכן מקורי, ותכנים מקומיים שחסרו בשבועון "קולנוע".
בשנות ה-70 התמזג "עולם הקולנוע" עם להיטון.
קולמן רנדולף הוקינס , ידוע גם בכינויים "הוק" ("Hawk") ו"בין" ("Bean"), היה סקסופוניסט טנור אמריקאי, שהשפיע רבות על הג'אז.
הוא היה מוזיקאי הסווינג הראשון שעשה שימוש בכלי הנגינה.
יכולת האלתור שלו שהתפתחה בנגינת הסולו בתזמורות הביג בנד בהן השתתף היוותה השראה למבשר הבי בופ לסטר יאנג ולנגנים כצ'ארלי פארקר וג'ון קולטריין ואיפשרה לו לקחת חלק בהתפתחות זו ולהמשיך לנגן עד שנות השישים המאוחרות.
הוקינס ניגן עם רבים ממוזיקאי הג'אז הגדולים ביותר בתקופתו, החל בלואי ארמסטרונג, בני קרטר וג'נגו ריינהארדט, וכלה בת'לוניוס מונק, מיילס דייוויס ומקס רואץ'.
הוקינס נולד במדינת מיזורי ולמד בקנזס.
הוא ניגן מגיל צעיר פסנתר וצ'לו ואל הסקסופון הגיע בגיל תשע.
ב-1921 הצטרף ללהקה בשם "Jazz Hounds" ונדד עמה בהופעות ברחבי ארצות הברית עד שהגיע עמה לניו יורק, שם הצטרף ללהקתו של פלטשר הנדרסון, עמו שהה עד 1934. בתחילה קיבל תפקידי בס בסקסופון בס במסגרת חטיבת קצב (דבר יוצא דופן למדי) וניגן גם בקלרינט, אולם בהמשך ניגן בעיקר בסקסופון טנור.
הנדרסון נתן להוקינס חופש אמנותי גדול ודון רדמן, המעבד בתזמורתו של הנדרסון, יצר עבורו תפקידי סולו מורכבים בהשפעתו של חבר אחר שהצטרף לתזמורת ב-1924, לואי ארמסטרונג.
בשנת 1934 עזב הוקינס את תזמורתו של הנדרסון ונענה להזמנה להצטרף לתזמורתו של ג'ק היילון בלונדון.
הוא נדד באירופה עד 1939, רוב הזמן כסולן.
בשנת 1937 הופיע עם בני קרטר וג'נגו ריינהארדט.
עם חזרתו לארצות הברית הקליט עיבוד לסטנדרט "גוף ונשמה" (Body and Soul).
הקלטה זו הייתה לאבן דרך בהתפתחות הג'אז; הוקינס מתעלם כמעט לגמרי מהקו המלודי, למעט ארבע התיבות הראשונות, וחוקר בסולו שלו את המבנה ההרמוני של הקטע באופן שמסכם את תפקיד הסולן בסווינג ומבשר את תפקיד הסולן בבי-בופ.
בהמשך חבר להרכב שמנה את ת'לוניוס מונק, מיילס דייוויס, מקס רואץ' ואוסקר פטיפורד במועדון ברחוב 52 והיה למארגן הקלטת הבי בופ הראשונה עם דיזי גילספי ומקס רואץ' בפברואר 1943, בהיותו המבוגר שבחבורת הצעירים.
הוא הקליט גם עם ג'יי ג'יי ג'ונסון ופאטס נאבארו והופיע עם ג'אז בפילהרמונית.
ב-1948 הקליט יצירה חלוצית בשם פיקאסו לסקסופון-סולו.
בשנות החמישים הופיע באירופה ובארצות הברית במסעי הופעות ופסטיבלים.
בשנות השישים הופיע באופן קבוע במועדון הוילג' ונגארד בניו יורק.
הוא המשיך לשתף פעולה, הן עם אמנים מובילים בבי בופ (השתתף בהקלטת התקליט "ת'לוניוס מונק וג'ון קולטריין" ב-1960 ובסוויטה "We Insist!
- Freedom Now" של מקס רואץ') והן עם אמנים ותיקים כדיוק אלינגטון, בן ובסטר, רוי אלדרידג', אוסקר פיטרסון, הרב אליס וריי בראון.
קולמר היא עיירה בצפון־מזרח צרפת, בחבל גראנד אסט, סמוך לגבול צרפת-גרמניה-שווייץ.
העיירה, שאוכלוסייתה מונה כ-70,000 תושבים, נמצאת כ-35 ק"מ מערבית לפרייבורג הגרמנית, כ-65 ק"מ מצפון לעיר השווייצרית בזל וכ-60 ק"מ דרומית לעיר הצרפתית שטרסבורג.
אחת האטרקציות המפורסמות שבה היא העיר העתיקה, שחלקה הגדול הוא מדרחוב ומשמש מעין מוזיאון פתוח לאמנות מתקופות שונות.
אחד מהם שוכן במבנה מהמאה השלוש-עשרה אשר שימש במקורו כמנזר.
קולמר ידועה גם בשמה השני, "ונציה הקטנה" (la Petite Venise), שניתן לה עקב הדמיון לוונציה בשל הנהר העובר בתוך העיר, בין הבתים, שבו ניתן לשוט בסירות כמו בוונציה.
המקום מהווה אטרקציה גדולה לתיירים, וסביב האזור נפתחו חנויות רבות המתפרנסות מהתיירות המשגשגת.
העיירה קולמר נוסדה במאה התשיעית לספירה.
זהו המקום שבו קרל השמן ערך את האספה הפרלמנטרית שלו בשנת 884. בשנת 1226 קיבלה העיר לראשונה מעמד של עיר קיסרית באימפריה הרומית הקדושה וב-1354 הצטרפה לדקאפול.
בשנת 1575 הצטרפה העיר לרפורמציה הפרוטסטנטית, הרבה לאחר שכנתה, שטרסבורג.
במהלך מלחמת שלושים השנים הייתה העיר תחת כיבוש שוודי במשך שנתיים.
השוודים השתלטו על העיר בשנת 1632 ואיבדו את השליטה בה בשנת 1634.
צרפת, תחת שליטתו של לואי הארבעה עשר, כבשה את העיר בשנת 1697. בשנת 1679, במסגרת חוזה נימווגן, קולמר הועברה לשליטת צרפת.
יחד עם שאר חבל אלזס, קולמר סופחה לאימפריה הגרמנית עם הקמתה בשנת 1871 כתוצאה ממלחמת צרפת–פרוסיה.
היא הוחזרה לידי צרפת בשנת 1919, במסגרת חוזה ורסאי, לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51).
היא חזרה לשליטה צרפתית בשנת 1945 אחרי הקרב שנקרא על שם האזור "כיס קולמר".
מאז ועד היום העיר נשארה בשליטה צרפתית.
יהודי העיר סבלו מרדיפות בדומה לשאר יהודי אלזס.
דוגמה אחת מבין רבות התרחשה ב-29 בדצמבר 1348. מועצת העיר של קולמר הכריזה שבידה ראיות שחזן העיר שטרסבורג, יעקב, שפך רעל בבארות של העיירה.
שטח בגודל 200 מטר על 150 מטר הנושא עד היום את השם JUDENLOCH באתר נדל"ן , נמצא בעיר קולמר כשאין עליו ולו בניין מגורים אחד.
עדות נוספת הקשורה להיסטוריה היהודית באזור, הם נוכחות שני ה-Judensäue - חזירת יהודים, הקיימים עד היום במנזר סנט מרטין בעיר.
בשנת ה'תס"ו (1705) הועתק בעיר התלמוד הבבלי כולו בידי אישה (למעט סיום מסכת נידה).
האישה הייתה אשת הרב המקומי שמואל, גננדל (בת אברהם גויגר), שהצטיינה בכתב יד יפה במיוחד.
כיום קיימת במקום קהילה יהודית קטנה המקיימת תפילות בבית הכנסת הגדול במקום, שעל אף גילו (כמאה חמישים שנה) השתמר באופן מיוחד והוא נחשב לאחד מבתי הכנסת המפוארים ביותר בכל אזור אלזס.
קולמר נמצאת במרחק של 64 קילומטר (40 מייל) מהעיר שטרסבורג בכיוון דרום–דרום-מזרח.
היא נמצאת על הקואורדינטות 48.08 צפון, 7.36 מזרח.
במרחק קצר מעבר לגבול הגרמני נמצא העיר פרייבורג ובצד השווייצרי שכנתה הקרובה ביותר היא העיר בזל.
בתוך קולמר עובר הנהר לוץ'.
העיר שוכנת ממזרח לחבל הרי הווז'.
תעלה מחברת אותה לנהר הריין.
האקלים המקומי בקולמר הוא חם ושמשי.
היא נחשבת לעיירה היבשה ביותר בצרפת.
רק 550 מילימטר של משקעים יורדים בשנה.
האקלים מייצר תנאים אידיאליים ליין אלזס, היין של המחוז בו היא שוכנת, וקולמר נחשבת לבירת הייצור שלו.
האקלים היבש נובע מקרבתה של קולמר להרים והימצאותה על קרקע נמוכה.
עננים המגיעים מכיוון מערב עולים מעלה ומורידים את מרבית המשקעים על קרקע גבוהה יותר ומשאירים את האוויר יבש וחם עד לשלב בו הוא מגיע לקולמר.
העיר העתיקה השתמרה באופן מושלם.
מבנים גדולי ממדים בסגנון גותי שבנו הגרמנים, מבנים מימי הרנסאנס המוקדמים, וכנסיות רבות קיימים עדיין בעיירה.
האמן המקומי מהמאה ה-15, מרטין שונגר, יליד ותושב העיר, צייר את היצירה "המדונה של הוורדים", הנחשבת ליצירת המופת שלו, בכנסייה הדומיניקנית בעיר.
היצירה המפורסמת ביותר בעיירה, הקרויה "מזבח איזנגים", פרי עטו של האמן מתיאס גרונוולד, מוצגת במוזיאון אונטרלינדן, המוזיאון הפופולרי ביותר בחבל אלזס.
מוזיאון נוסף בעיר נקרא מוזיאון ברתולדי על שם הפסל פרדריק אוגוסט ברתולדי, מהמאה ה-19, יליד ותושב העיר.
המוזיאון מוקדש להיסטוריה של הטבע ולאתנוגרפיה.
הוא נוסד בשנת 1859 בימי חייו של האמן וקיבל ככל הנראה את שמו הנוכחי בשלב מאוחר יותר.
בעיר שוכן גם מוזיאון צעצועים, שהוקם בשנת 1993.
קולן או קולין , המכונה "הלבן" (בגאלית סקוטית: An Fionn - "אן פיון") היה מלך סקוטלנד משנת 967 לערך ועד מותו.
קולן היה אחד משלושת בניו של אינדלף, מלך סקוטלנד (אילדאלב מק קאוסאנטין); שני הבנים האחרים היו אמלאיב ואֶוֹכאיד (Eochaid).
קולין הומלך לאחר שהביס את קודמו, דאב (דאב מק מל קולום), בקרב שנערך בשנת 965.
על פי "דברי ימי אלסטר" וה"כרוניקון סקוטורום", בשנת 971 קולין ואחיו אוכאיד נהרגו בשריפה בלות'יאן.
מצית האש היה אמדארך נסיך ממלכת סטרת'קלייד כנקמה על כך שקולין אנס את בתו של אמדארך.
ככל הנראה נקבר דאב באיונה - מקום קבורתם המסורתי של מלכי אלבה.
לאחר מותו של קולין, הומלך אחיו של דאב, קנת השני, אולם בשנת 973 הודח קנת לזמן קצר על ידי אחיו של קולין, אמלאיב.
קולנוע אוריון היה בית קולנוע ירושלמי שפעל במתכונות שונות במשך כמעט 60 שנים, בין 1938-1996.
בית הקולנוע שכן במבנה בצורת חצי גליל, העשוי מפח גלי (בדומה למבני "צריף ניסן"), בעל קירות בטון וגג קל משקל שנשען על קשתות פלדה עבות.
כתובת בית הקולנוע הייתה רחוב שמאי 4. המבנה שבו שכן קולנוע זה שימש את סניף מקדונלד'ס אוריון שבירושלים.
החל מ-2018 המבנה משמש כאכסניה בשם "הוסטל סינמה".
בית הקולנוע נבנה על ידי שותפות בין היזם הערבי דאוד דג'אני, משפחת דבאח ומשה יוסף מזרחי ובניו (שהקים קודם גם את קולנוע אדיסון).
הקמתו החלה בינואר 1938, והוא נפתח לקהל ביולי 1938. בהמשך עבר לבעלות מלאה של משפחת מזרחי, שבבעלותה היה כל שטח המגרש בין הרחובות שמאי והלל.
במקור היה בקולנוע "אוריון" אולם אחד גדול, שתפס את המבנה כולו.
בתקופת המנדט חלק מהנציבים העליונים נהגו לצפות שם בסרטים, ועבורם נשמר היציע כולו.
פנים בית הקולנוע תוכנן בהשראת אולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, וכלל בשיאו 1,400 מושבים.
בדצמבר 1949, נשקלה האפשרות להשתמש בבית הקולנוע עבור משכן הכנסת, לפני שנבחר לבסוף בית פרומין לשמש כמשכן הכנסת.
בינואר 1953, נפתח בית קולנוע נוסף במגרש הצמוד ל"אוריון", בשטח הפונה לרחוב הלל, בשם "קולנוע אורנע".
גם אותו הקימה משפחת מזרחי, והוא כלל 900 מקומות ישיבה (מתוכם 300 ביציע במפלס עליון.
בית הקולנוע המשיך לפעול עד שנות השבעים במתכונת בה הוא פעל בתקופת המנדט.
עם מות אבי המשפחה במשפחת מזרחי, חולק רכושו, כולל מתחם הקולנוע, בין בניו.
"אורנע" עבר לבעלותו של עזרא מזרחי.
לעומת זאת, חלק הארי של קולנוע "אוריון" עבר לבעלות שלום יעקב (סלי) מזרחי.
במהלך שנות השמונים, עם הגעתם של מכשירי הווידאו לארץ, הקמתן של תחנות טלוויזיה פירטיות בכבלים ופתיחת שידורי הניסיון של הערוץ השני, הלכה וירדה רווחיות בתי הקולנוע בישראל.
אולם קולנוע "אוריון" היה גדול ולרוב לא היה מלא.
לאור המצב, החליט סלי מזרחי לפצל אותו לאולמות קטנים.
הוא קיבל אישור מהעירייה ב-1984.
והחל בפיצול האולם לחמישה אולמות, בזמן שהמשיך במקביל להפעיל אותו בזמן העבודות.
האולמות הנפרדים החלו לפעול ב-1986 בשמות "אור 1" עד "אור 5".
פיצול דומה בוצע במספר בתי קולנוע אחרים ברחבי ישראל באותן השנים.
המטרה הייתה לאפשר להקרין מספר סרטים שונים במקום אחד, עם אולמות בגודל שונה, כך שסרט פופולרי יוקרן באולם גדול יותר וסרטי איכות באולם קטן במקביל.
במסגרת השיפוץ, בתכנון האדריכל אמנון בן צור, שאחיו ודודו תכננו את הבניין במקור, הכניסה לאולמות הקולנוע עברה מחזית המבנה הפונה לרחוב שמאי לצד המבנה לכיוון הפסאז'.
נבנו חלל כניסה חדש ומזנון, ובקומה השנייה הוקם בית־קפה מפואר בשם "גן אוריון", ששולחנותיו הוצבו בחוץ, על גג הפסאז'.
לצורך כך נהרס צריף ששימש כסטודיו של צייר השלטים מרדכי רוזנשטיין, שבשנות השישים' בנה תפאורות שלמות על גג הקולנוע, כדי למשוך קהל.
האיכות הטכנית של הסרטים ירדה, והקולנוע זכה לביקורות קשות במקומונים.
הבידוד האקוסטי של בית הקולנוע לקה בחסר, חלק מצוות ההקרנה היה בלתי מיומן וכלל תלמידי בית ספר תיכון, המקרנות סבלו מעייפות החומר ומתיקונים זולים.
האיכות הירודה של המיכשור ושל הצוות גרמו לשחיקה של עותקי הסרטים, ולכן נשלחו ל"אוריון" העותקים הבלויים ביותר.
מעבר לכך, בשניים מהאולמות שבמתחם "אוריון", אולמות "אור 4" ו-"אור 5", פגם מבנה האולם באיכות התמונה (הקרנה בתיווך מראה אלכסונית שאפשרה מיקוד חד רק במרכז המסך).
כל אלה העצימו את הביקורות השליליות.
ממדיו הקטנים של אולם "אור 5" הדביקו לו את הכינוי "קופסת נעליים."
בשנת 1987 הוביל ארנן יקותיאלי מאבק למען פתיחת בתי קולנוע בשבת בירושלים.
יקותיאלי ארגן הפגנות גדולות למען פתיחת בתי הקולנוע, ודיבר על לבם של בעלי בתי הקולנוע לנצל את המומנט הפרסומי של ההפגנות כדי לפתוח את בתי הקולנוע בשבת.
בתי הקולנוע "אוריון", "אורנע" ו"בית אגרון" אכן נפתחו בשבתות, אך כדי לא להפר את צו העירייה, הפתיחה הוגדרה כפעילות של מועדון חברים.
הראשון מביניהם שנפתח בשבת היה "בית אגרון".
כדי לשמור על מתכונת "מועדון חברים" ניתנה במקום הרצאה של עשר דקות בנושא מתחום הקולנוע לפני הקרנתו של כל סרט בשבת.
"בית אגרון" התמיד בנוהל זה במשך כמה חודשים, עד שלבסוף נזנחה ההרצאה.
השני מבין בתי הקולנוע שנפתח בשבתות היה "אורנע".
גם ב"אורנע" היו בשבת הרצאות לפני הסרט, והצופים נדרשו למלא טופס חברות בנוסף לרכישת כרטיס.
בדצמבר 1987, לאחר ששופטת בית-משפט השלום אילה פרוקצ'יה קבעה כי חוק העזר של עיריית ירושלים, האוסר על פתיחת בתי קולנוע בשבת, חורג מסמכות העירייה להוצאת חוקי עזר ואינו סביר, החליט סלי מזרחי לפתוח גם את "אוריון" בשבת.
במרבית שנות השמונים ושנות התשעים תופעל הקולנוע על ידי אדם אחד ששימש גם ככרטיסן, מפעיל ומנקה.
בסוף שנות השמונים חולק גם קולנוע "אורנע" לשניים, וחציו הפך למזנון ומאפייה בשם "קורסונט".
צופי "אורנע" נאלצו לשבת באולם צר וארוך ולראות את המסך מרחוק כאשר במהלך כל הסרט בא לאפם ריח מאפה עז.
בהמשך נסגר הקולנוע והפך למועדון לילה, שגם הוא נסגר אחרי זמן קצר.
בשנות התשעים פעל במבנה סניף של רשת המוזיקה "טאוור רקורדס".
בתחילת 1990 חתמו משפחת מזרחי ומינהל מקרקעי ישראל על הסכם להקמת פרויקט של 23 אלף מ"ר.
במקום בתי הקולנוע "אוריון" ו"אורנע", מגרש החניה ומכללת ליפשיץ.
על פי התוכנית שהציגו, ייבנו במקום מספר מגדלים רבי קומות, מעל בסיס מרכז מסחרי.
אולם מימוש התוכנית התעכב, ובינתיים בתי הקולנוע המשיכו לפעול עד שנת 1996, אז הוקמו במקום סניף של מקדונלד'ס בחזית, וסניף של רשת בית הקפה הקנדית "סקנד-קאפ" בצד הבניין (אחר כך הוקם במקומו פאב אירי).
בשנת 2003 הודיע סלי מזרחי כי הוא מתכנן לפתוח מחודש את בית הקולנוע, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
ב-13.2.25 אושר בדיון ראשון בוועדה המחוזית תוכנית בנייה חדשה על מתחם קולנוע אוריון וסביבתו במסגרתה ישוקם וישוב לפעול בית הקולנוע, ומעליו ייבנו מגדלי מגורים ובית מלון.
קולנוע "אוריון" מוזכר בשיר "ירושלים שלי" מאת דן אלמגור.
קולנה (בפולנית: Kolno) היא עיר בצפון פולין, כ-150 ק"מ צפונית לוורשה.
קולנה מוזכרת לראשונה בשנת 1222 ונראה ששכנה בתקופות אלו באזורים סמוכים למקומה הנוכחי.
ב-1425 קיבלה קולנה מעמד של עיר, ובשנת 1754 קיבלה את סמלה מאת המלך אוגוסט השלישי.
הסמל מתאר קדוש נוצרי שופך מים על בית העולה באש, כנראה על רקע השריפות התכופות שהיו במקום.
במאה ה-18 בעקבות חלוקת פולין עברה קולנה לחזקת רוסיה ששלטה בה עד למלחמת העולם הראשונה.
במאה ה-19 הפכה קולנה לעיר המרכזית במחוז.
ב-1883 היו בה 336 בתים שרובם המוחלט היה עשוי מעץ ו-5359 תושבים.
כן היו בה בית כנסת, בית משפט, משרדי המחוז, עירייה, בניין דואר, 2 כנסיות, 30 חנויות, 18 פונדקים, 2 טחנות קמח, טחנת רוח ומבשלת שיכר.
במלחמת העולם הראשונה נכבשה קולנה בידי הצבא הגרמני, ולאחר המלחמה נכללה קולנה בשטח פולין העצמאית שהוקמה מחדש, לבד מתקופה קצרה בשנת 1920 בה כבש הצבא האדום את העיר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכנסו חיילי הצבא הגרמני לקולנה, אולם כעבור תקופה קצרה יצאו ממנה, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, והעיר עברה לשליטת ברית המועצות עד לכיבושה השני על ידי הגרמנים ב-22 ביוני 1941. בעקבות ועידת יאלטה הפכה קולנה לחלק מפולין.
יהודים חיו בקולנה כ-200 שנה עד להכחדת הקהילה בתקופת השואה.
על פי נתוני המפקד שנערך ב-1754 לצורך גביית מיסים גרו בקולנה 6 יהודים.
בתקופת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון נאסר על היהודים להתגורר ביישובים הסמוכים לגבול ובהם קולנה, אך גזירה זו לא בוצעה ומספר יהודי קולנה גדל בשנים אלו.
מסוף המאה ה-19, כחלק מהמגמה הכללית של מעבר היהודים לערים הגדולות וההגירה לארצות אחרות, הלך ופחת מספר היהודים בקולנה, אולם הוא נשאר גבוה באופן יחסי לשאר תושבי העיר.
ב-1928 היו במועצת העיר כ-50% נציגים יהודיים.
באותה תקופה כיהן כסגן ראש העיר זאב רמבה, כמו כן כיהן כסגן ראש העיר גם שרגא בונים בוצ'קו.
בשל גזירות והגבלות שונות שהוטלו על היהודים, בין היתר על עיסוק בחקלאות, עסקו אחוז ניכר מהם במסחר ובמלאכה וכן במקצועות חופשיים.
בתקופת הכיבוש הראשונה של העיר בידי הגרמנים, בתחילת ספטמבר 1939, ביצעו בה אלו מעשי התעללות ושוד בקרב יהודיה, וחטפו ממנה גברים יהודים צעירים לעבודות כפייה בפרוסיה.
כמו כן, הציתו הגרמנים את בית הכנסת הגדול בעיר.
לאחר שהועברה העיר לשליטה סובייטית, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב, גורשו ממנה מספר יהודים לעומק ברית המועצות, וכמה פעילים ציונים בה ובני משפחותיהם הושמו במאסר.
עם כיבוש העיר בשנית בידי הגרמנים, ביום הראשון למבצע ברברוסה, החלו אלו בביצוע מעשי התעללות, השפלה ורצח בקרב יהודיה באופן תדיר, תוך שיתוף פעולה מצד חלק מהפולנים המקומיים.
ב-4 ביולי 1941 נצטוו כל יהודי העיר להתרכז בכיכר המרכזית בה, שם נערכה בהם התעללות המונית.
בליל אותו יום פרעו הפולנים ביהודי העיר, תוך רצח 37 יהודים, אונס נשים ונערות ושוד רכוש רב.
למחרת בבוקר חיללו הגרמנים את בית המדרש שבעיר.
ב-15 ביולי 1941 ציוו הגרמנים על הגברים היהודים מהעיר להתייצב בכיכר המרכזית בה, לכאורה למטרת עבודה.
את המתייצבים העמיסו הגרמנים על מכוניות, והם נלקחו לבורות ירי בהם נרצחו כולם.
ב-18 ביולי 1941 הורו הגרמנים לקרובי המשפחה של הנרצחים להתרכז גם הם, כדי להצטרף לכאורה לגברים במחנות העבודה, ואלו נלקחו במשאיות לכפר משצ'יבויה, בו נרצחו כולם.
בסוף חודש יולי 1941 ריכזו הגרמנים את רוב היהודים שעוד נותרו בעיר בכיכר המרכזית בה.
שם ערכו בהם הגרמנים מעשי התעללות ורצח, תוך ריצוץ ראשי תינוקות.
את הנשים והילדים שנותרו הסיעו הגרמנים במכוניות למשצ'יבויה, שם נרצחו, ואת הגברים הצעידו לכיוון קולימאג', שם נרצחו.
בין הנרצחים במועד זה היה הרב הקשיש של הקהילה, שמואל ישראל קפלן.
כ-80 יהודים בעלי מלאכה ונשותיהם שעוד נותרו בעיר לאחר שלוש האקציות, נרצחו בתחילת אוגוסט 1941. בסך הכל רצחו הגרמנים למעלה מ-2,000 מיהודי קולנה.
כ-50 יהודים מהעיר שהצליחו להימלט ממנה הוסגרו ברובם לגרמנים בידי איכרי הסביבה.
מכ-2,200 יהודי קולנה שרדו את השואה יהודים בודדים.
ספר זיכרון לקהילת קולנה יצא לאור בשנת 1971 בעריכת אייזיק רמבה, יליד העיירה, והסופר בנימין הלוי.
הספר כולל מאמרים בעברית וביידיש, ובסופו מדור באנגלית.
המאמרים עוסקים בקורותיה של הקהילה ובתיאור הווי החיים והדמויות שחיו בה קודם השואה.
קולם פִיוֹר הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון קנדי.
התפרסם בתפקידים משניים בסרטים "שיקגו" "רידיק: המסע מתחיל", "פרל הארבור" ו"המקור".
פיור נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית להורים איריים וגדל באירלנד ובעיר וינדזור שבאונטריו, קנדה.
לאחר שסיים את לימודיו ב"מכללת רידלי", למד בבית הספר הלאומי לתיאטרון של קנדה (אנ') במונטריאול, קוויבק.
לפיור ילד אחד מאשתו הראשונה ושלושה ילדים עם אשתו השנייה דונה איתה הוא מתגורר בעיר סטארטפורד, אונטריו.
התחיל את הקריירה שלו בסרט הצבאי "נשר הברזל 2" שצולם בבסיס חיל האוויר בחיפה ובדרמה המוזיקלית "32 סרטים קצרים על גלן גולד" בה גילם את הפסנתרן הקנדי המפורסם גלן גולד.
בארצות הברית התפרסם בפעם הראשונה בתור צ'ארלי רוס מזכיר העיתונות של הבית הלבן בתקופת כהונתו של הארי טרומן (גארי סיניז) בהפקת ה־HBO "טרומן" ובסרט האקשן "עימות חזיתי" בתור המנתח ד"ר מלקלום וולש שאחראי על ניתוח החלפת הפנים הניסיוני בסרט.
שיחק לאחר מכן בדרמה המיסטית "עיר של מלאכים" בתפקיד המנתח ג'ורדן פאריס העובד לצידה של הדמות הראשית המנתחת מגי רייס (מג ראיין) ובדרמה הקנדית "הכינור האדום" בתור הכרוז בעלילה המתרחשת במונטריאול.
ב-1999 שיחק בעיבוד הקולנועי למחזה "טיטוס אנדרוניקוס" בתפקיד הסנטור הרומאי מרקוס אנדרוניסוס אחיו של הגנרל טיטוס (אנתוני הופקינס) ובמותחן העיתונות הביוגרפי של מייקל מאן "המקור" בדמות עורך הדין ריצ'רד סקראגס אותו שוכר מפיק הטלוויזיה לואל ברגמן (אל פצ'ינו) כדי לתבוע חברות טבק שפוגעות ביודעין בבריאות הציבור.
ב-2001 שיחק פיור את האדמירל האסבנד קימל בדרמת המלחמה של מייקל ביי " פרל הארבור".
ב-2002 הופיע במיוזיקל "שיקגו" בתור הבלש האריסון שחוקר את רוקסי הארט (רנה זלווגר) ואת בעלה התמים עמוס איימוס (ג'ון ס.
ריילי) ובמותחן הפוליטי "כל הפחדים כולם" בתור סוחר הנשק אולסון .
ב-2003 השתתף בקומדיה המשטרתית " שוטרים ללא הפסקה" ובמותחן הפעולה הבדיוני "צ'ק פתוח" בתור ג'ון וולף יד ימינו של המנכ"ל המיליארדר ג'יימס רת'ריק (אהרון אקהרט).
ב-2004 שיחק במותחן ההרפתקאות האפל "רידיק: המסע מתחיל" בתור מנהיג צבא ההנקרומונגרים האכזריים לורד מארשל בו נאבק רידיק (וין דיזל).
ב-2005 שיחק בסרט האימה "השדים של אמילי" בתור קארל גונדרסון הבעלים של משרד עורכי הדין בה עובדת הפרקליטה ארין ברונר (לורה ליני).
התפרסם לאחרונה ב-2008 בסרטו של קלינט איסטווד "ההחלפה" בתור מפקח המשטרה ג'יימס דייוויס ובסרט הטלוויזיה " 24: גאולה" בתפקיד רוג'ר טיילור בעלה של נשיאת ארצות הברית אליסון טיילור (שרי ג'ונס), שסידר לפיור 12 הופעות אורח באותו התפקיד בסדרה "24".
בשנת 2011 החל פיור לשחק בסדרת הדרמה התקופתית "הבורג'ס" בתפקיד הקרדינל ג'וליאנו דלה רוברה.
תומס ומסילת הקסמים (2000) - דיבוב
רצח על הכביש המהיר (2003)
ובכיכובו של פאנצ'ו וילה בתפקיד עצמו (אנ') (2003) - סרט טלוויזיה של HBO
השקרים של אמא (2005) - סרט טלוויזיה
אקדחים (2008) - מיני-סדרה קנדית
קולמנאר וייחו (בספרדית: Colmenar Viejo) היא עיר בקהילה האוטונומית מדריד שבספרד.
העיר ממוקמת 30 קילומטרים צפונית לבירה מדריד ומונה כ- 44 אלף תושבים.
בזיליקת העלייה השמימה של מריה הקדושה
ארמיטה דה רמדיוס (ההרמיטאז' של רמדיוס, שנחשב לקדוש המגן של העיר).
מיני הוא שחקן קולנוע ותיאטרון אירי, מועמד פרס גלובוס הזהב לשנת 1993 על הופעתו בסרט "ממזר קטן".
התפרסם בתפקיד המהנדס מיילס או'בריאן בסדרות "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9" ובסרטי הפעולה "אזרח שומר חוק" ו"קון אייר".
מיני נולד בדבלין והחל ללמוד משחק כנער.
היה חלק מצוות התיאטרון האירי הלאומי "תיאטרון אבי" ושיחק בתחילת דרכו עם להקות תיאטרון באנגליה.
החל את דרכו המקצוענית כשחקן בהופעה קטנה בסרטו של ג'ון יוסטון "המת".
ב-1990 השתתף בתפקיד קטן בסרט הפעולה "מת לחיות 2" בתור טייס ובדרמה "בואו לראות את גן העדן".
מיני התגלה לראשונה ב-1991 בדרמה המוזיקלית של אלן פארקר "הקומיטמנטס" שנבחרה לסרט האירי הטוב בכל הזמנים.
ב-1992 שיחק בתפקיד משני בסרט הפעולה המצליח בהפקתו של סטיבן סיגל "מצור ימי" ובדרמה התקופתית של רון הווארד "הרחק מכאן".
מיני הועמד ב-1993 לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקן הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתו בסרט הטלוויזיה האירי של סטיבן פרירס "ממזר קטן", בו שיחק בתפקיד דס קורלי אביה של גיבורת העלילה הצעירה ההריונית שרון קורלי.
ב-1995 הופיע בקומדיה הרומנטית "האיש שעלה על גבעה וירד הר".
ב-1997 שיחק בסרט הפעולה המוערך "קון אייר" בתפקיד סוכן ה-DEA השאפתן דאנקן מאלוי.
ב-1999 שיחק בדרמה הקומית "מיסטרי, אלסקה" בתפקיד ראש עיירת מיסטרי, אלסקה סקוט פיצ'ר ובפנטזיה בת שני החלקים "האגדה הקסומה של הלפרקונים" בתור הלפרקון סימוס מולדון.
ב-2003 שיחק מיני בקומדיית הפשע האירית "אינטרמישן" בתפקיד הבלש ג'רי הלינץ' המתעמת עם הפושע להיף (קולין פארל).
ב-2004 הופיע במותחן הפשע הבריטי "לאייר קייק" בתור ג'יני יד ימינו של סוחר הסמים ג'ימי פרייס.
מיני זכה להערכה רבה בארצו בשנת 2007 על הופעתו בדרמה "מלכים".
ב-2009 התפרסם בסרט הפעולה "אזרח שומר חוק" בתפקיד הבלש דאניגן ובדרמת הספורט של זוכה האוסקר טום הופר "יונייטד המקוללת" בתפקיד מאמן נבחרת אנגליה בכדורגל דון ריווי.
ב-2010 שיחק בקומדיה "קחו אותו ליוונים" בתפקיד ג'ונתן סנו אביו של כוכב הרוק אלדוס סנו (ראסל ברנד)
בשנת 2019 שיחק בדרמה הביוגרפית "טולקין", אשר מבוסס על חייו של הסופר ג'ון רונלד רעואל טולקין, ובסרט "הבנקאי".
מיני הופיע לראשונה בסדרת המדע הבדיוני המוערכת "מסע בין כוכבים: הדור הבא" בפרק הפיילוט שלה בשנת 1987, במסגרתו גילם קצין-הגה ללא שם.
הדמות שגילם הופיעה לעיתים תכופות, כדמות אורחת, וקיבלה בסופו של דבר את השם מיילס או'בריאן.
בשנת 1993 עזב מיני את הסדרה, לטובת תפקיד בולט וקבוע בשבע עונות של סדרת הספין אוף שלה - מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 (מיני השתתף בכל 173 פרקי סדרה זו).
בשנת 1994 חזר מיני אל הדור הבא לתפקיד אורח לשני פרקים נוספים - שני הפרקים המסיימים את הסדרה.
בסך הכל הופיע מיני בסדרת הדור הבא ב-52 פרקים.
עם 225 הופעות בסך כל סדרות מסע בין כוכבים, מיני הוא השחקן בעל מספר ההופעות הרב ביותר בזיכיון זה, למעט מייקל דורן (אשר הופיע ב-280 פרקים).
"שיא מסע בין כוכבים" נוסף שמחזיק מיני, ביחד עם פטריק סטיוארט וארמין שימרמן הוא הופעה בשני פרקי פיילוט של הזיכיון מסע בין כוכבים: מיני הופיע הן בפיילוט של הדור הבא והן בפיילוט של חלל עמוק 9 (כמו גם סטיוארט.
שימרמן הופיע בפיילוטים של חלל עמוק 9 ושל וויאג'ר).