tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד לצבירי לוויינים (Clusters), וקונסטלציות גדולות (דוגמת מערכות ניווט לווייניות), התפיסה של לוויינות מבוזרת שמה דגש רב על אחידות הפלטפורמות החלליות המרכיבות את הלוויין המבוזר.
חלקיו של הלוויין המבוזר יכולים להיות רכיבים ייעודיים, זולים ותקניים המייצרים "שלם הגדול מסכום חלקיו" באמצעות סינרגיה בין החלקים.
מקור התפיסה של לוויינות מבוזרת היא בסוכנות למחקרים מתקדמים של משרד ההגנה האמריקאי, DARPA.
הסוכנות זיהתה מספר חולשות בלוויינים האמריקניים, הנובעות ממספר גורמים:המחיר הגבוה של לוויין צבאי, הזמן הרב העובר בין הזמנת הלוויין מהיצרן לבין השיגור ומתן השירות ללקוח, וחוסר היכולת לתקן תקלות בלוויין שהתגלו לאחר השיגור לחלל.
הפגיעות של לווייני ארצות הברית להיבטים שונים של לוחמת חלל והתנגשויות בפסולת חלל היוותה זרז נוסף לפיתוח התפיסה של לוויינות מבוזרת.
על פי DARPA, חלק ניכר מהאתגרים הטכנולוגיים של תפיסת הלוויינים המפוצלים קשור לנושאי תקשורת וניהול מידע.
אבני היסוד הטכנולוגיות שזוהו כמרכזיות ליישום הרעיון כוללות:
רשת תקשורת בעלת יכולת הקמה עצמית
יכולת העברה אלחוטית של אנרגיה
פעולת במתכונת של אשכול מחשבים
בלוויין מקובל, כאשר יש איחור בפיתוח המטע"ד (לדוגמה) נוצר עיכוב בשיגור המקרין על עיכוב בשימוש המבצעי בלוויין ובתוצריו.
בלוויינים מפוצלים, ניתן לשגר מכלולים אחדים גם לפני שהמטעד, או מרכיב מסוים מהמטעד, מושלם, ולצרף אותו אל הרשת לאחר סיום בנייתו.
במקרה של כישלון בשיגור, לא נפגע הלוויין כולו אלא רק החלק ממערך המכלולים.
יש לזכור כי לוויין מפוצל אמור לטוס לחלל באמצעות סדרה של שיגורים.
יתר על כן, גם תקלה חמורה במסלול, של אחד ממכלולי הלוויין המפוצל יכולה להפתר בקלות יחסית באמצעות שיגור מכלול חלופי.
נוסף ליתרון הכלכלי בלוויין מפוצל, יש גם יתרון צבאי ומבצעי ברור - שרידות הלוויין למתקפה עולה, והיכולת לנטרלו לחלוטין פחותה מאשר ניטרול לוויין אחוד.
לוויין מפוצל יכול להחליף מגוון של לוויינים אחודים למכלול של משימות.
בין היישומים הנבחנים ללוויינים מפוצלים ניתן לציין תקשורת, חישה מרחוק (בתחום האור הנראה והמכ"ם), גילוי שיגורים וכן הדגמת טכנולוגיות ומחקר.
אחת המעבדות המובילות בעולם בנושא היא מעבדתו של פרופ' פיני גורפיל בטכניון הפועלת במסגרת פרויקט "גלילאו" של סוכנות החלל האירופית ובמימון מועצת המחקר האירופית (ERC).
לווייתן הוא מאגר גז טבעי שאותר במרחק של כ-120 קילומטר מערבית לחיפה, בתחום המים הכלכליים של מדינת ישראל בים התיכון.
לוויתן הוא, על-פי הגדרת משרד האנרגיה, מאגר הגז הטבעי האסטרטגי והגדול ביותר של מדינת ישראל.
המאגר התגלה ב-2010. העתודות הסבירות (ברמת ביטחון של 50%) של המאגר, הוערכו ביולי 2014 בגודל של 622.4 מיליארד מטר מעוקב (21.97 TCF).
העתודות המוכחות (ברמת ביטחון של 90%) של המאגר הוערכו באותה שנה בגודל של 540 מיליארד מטר מעוקב.
בפברואר 2017 הודיעו השותפות במאגר על החלטת השקעה סופית לפיתוח המאגר לתפוקה של BCM 12 לשנה.
ההחלטה למקם את אסדת הטיפול 10 קילומטרים ממערב חוף דור-הבונים הובילה למאבק אזרחי להרחקת אסדת לוויתן, אשר כשל.
ב-31 בדצמבר 2019 החלה הזרמת הגז הטבעי ממאגר "לווייתן", דרך אסדת הטיפול, למערכת ההולכה של נתיבי הגז הטבעי לישראל.
בשנת 2021 נמכר מלוויתן גז טבעי בכמות של 10.7 BCM.
הבעלות על זכויות הפעילות בשדה מתחלקת בין הגופים הבאים: חברת נובל אנרג'י (39.66%), אשר נרכשה במהלך אוקטובר 2020 על ידי ענקית האנרגיה האמריקאית "שברון", השותפות ניו-מד אנרג'י (45.33%), והשותפות רציו (15%).
ניו-מד אנרג'י נמצאת בשליטת קבוצת דלק (במישרין ובעקיפין) שבשליטת יצחק תשובה.
השדה התגלה ב-2010 והוא אחד משדות הגז הגדולים ביותר במימי הים התיכון, ושדה הגז הגדול ביותר בעולם שהתגלה במים עמוקים בעשור הראשון של המאה ה-21. הקידוח הוא בעומק של 1,700 מטר מתחת לפני הים.
ההערכה הראשונית לכמות הגז הטבעי במאגר הייתה כ-453 מיליארד מטר מעוקב (16 TCF).
הערכות באשר לגודל המאגר המשיכו לגדול ככל שבוצעו קידוחים נוספים.
העתודות הסבירות (ברמת ביטחון של 50%) של המאגר, הוערכו ביולי 2014 בגודל של 622.4 מיליארד מטר מעוקב (21.97 TCF).
במהלך 2012–2013 התנהל משא ומתן עם חברת וודסייד האוסטרלית על כניסתה כשותפה במאגר.
העסקה בוטלה בשנת 2014, עקב מחלוקת בין החברה האוסטרלית לבין משרדי הממשלה ורשות המס.
לאור בעלות צולבת בין שני מאגרי הגז הגדולים בישראל - לוויתן ותמר - גורמים ממשלתיים הביעו חשש מיצירת מונופול וביקשו לשנות את מבנה הבעלות של שדות הגז.
לאחר משא ומתן בין הממשלה לשותפות הקידוח בלוויתן, ב-23 בדצמבר 2014 הודיע הממונה על ההגבלים העסקיים, דייוויד גילה, על נסיגתו מההסכם שגיבש עם השותפות בקידוח לוויתן על פיו שקל להמליץ לבית הדין להגבלים עסקיים להעניק לשותפות פטור מהסדר כובל.
עם הכרזתו של הממונה נעצרה פעילות פיתוח מאגר לוויתן (חתימה על חוזים, הסכמי מימון וכו') עד לחתימה על מתווה הגז כשנתיים מאוחר יותר.
במהלך תקופה זו התכנסו נציגי משרדי הממשלה השונים לגיבוש מתווה ארוך-טווח וכולל שיאפשר את פיתוח מאגר הגז הטבעי שהתגלו לחופי ישראל, אלו שנמצאו ואלו שטרם נתגלו.
המסגרת הרגולטורית שגובשה היוותה הסדרה חוקית וכוללת של כל פעילות חיפושי הגז והנפט בישראל, מתוך מטרה להגביר את היציבות רגולטורית לפיתוח פרויקטים בסדר גודל של מאגר לוויתן.
לבסוף, מתווה הגז אושר על ידי ממשלת ישראל במהלך דצמבר 2016, והעניק למפעילי מאגרי הגז פטור ממספר חוקי הגבלים עסקיים.
בפברואר 2017 הודיעו השותפות במאגר על החלטת השקעה סופית לפיתוח המאגר לתפוקה של 12 BCM לשנה, כך שעד סוף 2019 תחל הזרמת גז מהמאגר.
על פי תוכניות הפיתוח שהציגו השותפות במאגר, השלב השני בפיתוח המאגר יכלול הפקה של 21–24 BCM, במועד שטרם נקבע.
עם קבלת החלטת ההשקעה החלה העבודה על פיתוח המאגר, אשר התקיימה ב-22 מדינות ברחבי העולם, כללה למעלה מ-50,000 עובדים ומעל 5 מיליון שעות עבודה.
בראשית שנת 2019 הוצבו בים רגלי אסדת הטיפול אשר ממוקמת כ-10 ק"מ מערבית מחוף דור.
חלקה התפעולי של האסדה הגיע ברבעון השלישי של שנת 2019, ובמבצע הנדסי מורכב הונחה על רגלי האסדה ונעשו בה ההכנות להפקת הגז ואספקתו.
אסדת הטיפול מבצעת הפרדה של הגז מנוזלים שנשאבו יחד עם הגז מבטן האדמה (קונדנסט ומי תוצר) לצורך אספקתו לצרכנים.
עלות פיתוח פרויקט לוויתן עמדה על כ-3.6 מיליארד דולר, אשר מומנו במלואם באופן פרטי על ידי השותפות במאגר.
עם סיום הפרויקט הודיעו השותפות כי הצליחו לחסוך כ-160 מיליון דולר בתקציב הפיתוח הראשוני, שעמד על 3.75 מיליארד דולר.
בדצמבר 2018 נדחתה על ידי המשרד להגנת הסביבה בקשת חברת נובל אנרג'י להיתר פליטה באסדה שבה יהיו 8,852 רכיבי ציוד.
החברה הגישה בקשה מחודשת לקבלת היתר פליטה ולאחר בחינתה התאפשרה הזרמת הגז בהתאם ללוחות הזמנים המקוריים.
ב-31 בדצמבר 2019 החלה הזרמת הגז הטבעי ממאגר "לווייתן" למערכת ההולכה של נתיבי הגז הטבעי לישראל.
המבנה התפעולי של אסדת הטיפול, שהורכב בטקסס ארצות הברית במשך 26 חודשים, מורכב מחמש יחידות תפעוליות שונות, שכולן הושטו דרך האוקיינוס האטלנטי והים התיכון על גבי דוברות ענק ייעודיות.
היחידות שיצאו באמצע יולי 2019 הגיעו לישראל בתחילת חודש ספטמבר 2019. מתקני התפעול שהגיעו על גבי ארבע דוברות, הוצבו באמצעות העגורן הימי הגדול בעולם, המלווה במספר כלי שיט, על רגלי האסדה שהותקנו במקומן בראשית 2019. עבודות ההקמה הסתיימו ביום שלישי 17 בספטמבר 2019.
בעבודות להקמת האסדה לקחו חלק חברות מ-22 מדינות בעולם, ביניהן 160 חברות ישראליות.
במבנה התפעולי של האסדה, ממוקמים מתקני התהליך לטפול בגז של האסדה, מגורי צוות העובדים, מרחבי עבודה, מנחת מסוקים וכן לפיד שיופעל רק בעת הצורך, המהווה חלק ממערכת הבטיחות והפחתת הפליטות לאוויר מהאסדה, וממוקם בקצה הזרוע (BOOM).
אסדת הטיפול בגז של לוויתן מוצבת במרחק של כ-10 ק"מ מהחוף, בעומק מים של 86 מטרים.
גובהה מעל פני הים ועד למפלס העליון הוא 47 מטרים (כגובה של בניין בן 15 קומות), וזרוע האסדה מגיעה לגובה של 130 מטרים מעל פני הים.
אורכם של סיפוני האסדה הוא 102 מטרים ורוחבם – 80 מטרים.
משקלם עומד על 38 אלף טון.
הגז הטבעי מהמאגר עבר באמצעות שני צינורות תת-ימיים בקוטר 18 אינץ', באורך של כ-110 ק"מ ישירות לאסדת לוויתן.
הטיפול בגז נעשה כולו בים, והגז המטופל וקונדנסט מיוצב מוזרמים מהאסדה, באמצעות צינור כניסה צפוני שמחובר למערכת הולכת הגז הארצית של נתג"ז.
בהתאם להחלטת ועדת חוץ וביטחון בכנסת, השטח שסביב האסדה ברדיוס של כ-3 ק"מ אסור לשיט מסיבות בטיחותיות וביטחוניות.
מאגר לוויתן מספק גז טבעי ללקוחות בישראל ומחוצה לה.
בישראל חתמו השותפות במאגר על הסכמים למכירת גז טבעי לחברת החשמל, לכיל ובז"ן, לחברת אדלטק המקימה תחנות כוח המבוססות על גז טבעי, ועוד.
בנוסף מספק לוויתן גז טבעי ללקוחות במדינות השכנות ירדן ומצרים.
בחודש יוני 2014 נחתם מזכר הבנות בין השותפות המחזיקות בלווייתן לבין חברת בריטיש גז לייצוא 7 BCM בשנה על פני 15 שנה, למתקני הנזלת גז של החברה בטרמינל ייצוא הגז "אידקו" הממוקם בצפון מצרים.
מתקן הנזלה משמש לשם הנזלת גז להובלה באוניות, לשם ייצוא גז למדינות מרוחקות, ולא לשם הספקת גז טבעי למצרים.
מתקנים אלה הושבתו מפעילות עקב מחסור בגז במשק המצרי.
בסך הכל במסגרת חוזה זה אמורים להימכר 105 BCM, שהם כ-20% מתוך העתודות המוכחות של לווייתן.
חוזה זה טרם נכנס לתוקף והזרמת הגז מלוויתן למתקני ההנזלה טרם החלה.
בינואר 2016 נחתם חוזה לאספקת 6 BCM למשך 18 שנים עם חברת אדלטק לאספקת גז לתחנות הכוח תמר במפעל חיפה כימיקלים דרום, וסולאד באשדוד.
במרץ 2016 נחתם חוזה לאספקת 0.25-0.4 BCM לתחנת הכוח בעזה, בעלות של 50 מיליון דולר בשנה.
במאי 2016 נחתם חוזה לאספקת 13 BCM גז טבעי למשך 18 שנים עם תחנת הכוח IPM שמוקמת בבאר טוביה.
בחודש ספטמבר 2016 נחתם חוזה מחייב בין שותפות לווייתן לבין חברת החשמל הירדנית (NEPCO) שהיא חברה בבעלות מלאה של ממשלת ירדן לייצוא של עד 3.5 BCM בשנה על פני 15 שנה.
הגז הטבעי משמש כמקור האנרגיה העיקרי לתחנות הכוח השונות בירדן, וכ-90% מהגז הטבעי בירדן מגיע ממאגר לוויתן.
בסך הכל במסגרת חוזה זה אמורים להימכר כ-45 BCM שהם כ-7% מעתודות המוכחות של המאגר.
החתימה על חוזה זה היוותה עוגן מרכזי שאפשר לשותפות לקבל את המימון הבנקאי למימון פיתוח המאגר.
לצורך הזרמת הגז לירדן בנתה החברה הממשלתית נתיבי הגז הטבעי לישראל צינור הולכה נוסף, רובו במימון השותפות בלוויתן, שמאפשר הזרמה למערכת הגז הירדנית בנקודת חיבור סמוך ליישוב נווה אור.
בנובמבר 2016 נחתם חוזה לאספקת 3.12 BCM גז טבעי למשך 15 שנים עם בית הזיקוק באשדוד, להפעלת מתקני הזיקוק ותחנת הכוח הפנימית.
בדצמבר 2016 נחתם חוזה לאספקת 8.8 BCM גז טבעי למשך 20 שנים עם חברת אור אנרגיות לאספקת גז לתחנת כוח אותה היא מקימה.
בפברואר 2018 נחתם חוזה משמעותי עם חברת דולפינוס המצרית לייצוא גז בכמות של 3.5 BCM בשנה על פני 10 שנים.
הגז מיועד להשלמת צורכי הגז במשק המצרי, בעיקר לצורכי תעשייה והמסחר.
עם חתימתו הוערך היקף החוזה בכ-7.5 מיליארד דולר.
הגז למצרים יוזרם באמצעות הצינור ששימש את חברת EMG להזרמת גז ממצרים לישראל.
לצורך כך חתמו חברות נובל אנרג'י וניו-מד אנרג'י ביחד עם חברת איסט גז המצרית במהלך חודש ספטמבר 2018 על הסכם לרכישת מניות בצינור EMG, שמגיע מאשקלון לתחנת קבלה באל-עריש.
בחודש פברואר 2018 נחתם חוזה לאספקת עד 0.76 BCM גז טבעי לשנה עם חברת כימיקלים לישראל.
בנובמבר 2018 חתמה ישראל על מזכר הבנות עם קפריסין, יוון ואיטליה בכוונה לפתח יחד צינור גז טבעי אזורי, צינור הגז איסטמד, אשר יזרים גז טבעי מלוויתן למדינות המזרח התיכון ודרכן למדינות אירופה.
עלות הצינור מוערכת בכ- 7 מיליארד דולר, בשל עניין רב בפרויקט, הנציבות האירופית תרמה למעלה מ-34.5 מיליון אירו להשלמת ההכנות הטכניות, הכלכליות והסביבתיות לפרויקט.
בחודש אפריל 2019 הודיעה חברת החשמל כי שותפות לוויתן נבחרה לספק לה גז בהיקף של 4–5 BCM למשך שנתיים.
בחודש יוני 2020 הודיעו שותפי לוויתן על השלמת פרויקט המדחסים בכניסה לצינור EMG באשקלון, שמאפשר הגדלת הייצוא למצרים לכמות מרבית של BCM 4.5 לשנה ומהווה שלב ראשון בפרויקט הגדלת תשתית ההולכה לייצוא גז למצרים.
בחודש ינואר 2021 הודיעו שותפי לוויתן על חתימת הסכם עם נתג"ז במסגרתו יוקם מקטע הולכה ימי בין אשקלון לאשדוד שיאפשר הגדלת היצוא ממאגרי לוויתן ותמר למצרים לכמות מרבית של BCM 6.5 בשנה.
בפברואר 2022 סיכמה שברון עם חברת הולכת הגז בירדן על הגדלת כמויות הגז הטבעי המיוצאות למצרים תוך שימוש בתשתית ההולכה הירדנית, והחל מהרבעון השני של שנה זו זורם גז דרך נתיב זה.
באוגוסט 2025, שותפות לווייתן חתמה על הסכם ארוך טווח לייצוא גז טבעי למצרים, בהיקף מוערך של כ־35 מיליארד דולר.
הערכת להפחתה עתידית של זיהום האוויר
על-פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, הגז הטבעי הוא דלק המאובנים הנקי ביותר, והשימוש בו לייצור אנרגיה מביא לרמת פליטות נמוכה בסדרי גודל מאשר בפחם או במזוט וסולר.
להערכת המשרד להגנת הסביבה ייצור חשמל מפחם גובה בכל שנה את חייהם של 234 ישראלים והנזק הכלכלי שנגרם למשק כתוצאה מהתחלואה נאמד ב-3.6 מיליארד שקל.
עתודות הגז הטבעי שנתגלו לחופי ישראל ובראשן מאגר לווייתן מאפשרים להפחית עד כדי ביטול ייצור החשמל מפחם, מעבר לרכבים חשמליים המונעים על גז טבעי דחוס (CNG) וחשמל נקי ולהפחית את שימוש התעשייה בדלקים מזהמים, וכך להפחית את זיהום האוויר בישראל בכ-60%.
לפי דוח מצב משק החשמל לשנת 2021, כבר בשנת 2020 הושג יעד הפחתת הפליטות של פחמן דו-חמצני מייצור חשמל שהממשלה הגדירה ב-2015 לסוף העשור.
מגמת הירידה בפליטות הפחמניות צפויה להימשך בשנים הקרובות בעקבות סגירת היחידות הפחמיות באתר "אורות רבין" והסבת יתר התחנות הפחמיות לשימוש בגז טבעי.
במאי 2017 החל מאבק תושבים נגד הקמת אסדת לווייתן כ-10 ק"מ מול חוף דור-הבונים בטענה שהאסדה עלולה לסכן את בריאות התושבים, בין היתר, לזיהום אוויר מסרטן ולפגיעה בלתי הפיכה בסביבה החופית של ישראל בהינתן אפר"ן.
המתנגדים, עמותת 'שומרי הבית', שלפי פסיקות בית משפט מונעים בין היתר משיקולי נמב"י (נגד מיקום בחצרי) ועמותת צלול, דורשים כי התהליך יהיה רחוק ככל האפשר בלב ים.
השותפות בפרויקט מציגות נתונים לפיהם האסדה תפחית את זיהום האוויר בכלל ישראל, בין היתר באזור חוף הכרמל, זכרון יעקב, חדרה והסביבה, כתוצאה מהסבת יחידות ייצור חשמל באמצעות פחם ומזוט באתר אורות רבין לייצור חשמל מגז טבעי נקי וזול יותר.
החברה להגנת הטבע, אדם טבע ודין ורשות הטבע והגנים הודיעו על תמיכתם במיקום האסדה כ-10 ק"מ מהחוף.
מצה"ל, שאחראי לאבטח את האסדה, נמסר כי שיקולי ביטחון תומכים בקירוב האסדה לחוף.
ביולי 2018 התבטא מנכ"ל ניו-מד אנרג'י, יוסי אבו, בנושא בניית אסדת הגז ואמר "עברנו את נקודת האל חזור".
על פי השותפות במאגר, אסדת לווייתן נבנית בהתאם לסטנדרטים הגבוהים המקובלים בעולם המערבי, תוך שימוש בטכנולוגית מיטביות במטרה להביא לשמירה המקסימלית על הסביבה.
על האסדה נבנית מערכת סגורה להפחתת פליטות שמטרתה להביא לכך שהפליטות לאוויר במהלך פעילותה יהיו במינימום האפשרי, ולא יגרמו להשפעה על איכות האוויר ביבשה.
המערכת תוכננה כך שרדיוס ההשפעה של האסדה על איכות האוויר יהיה מאות מטרים בלבד, וגם בו יעמדו הפליטות בתקנים.
אסדת לווייתן מתוכננת כמערכת סגורה– כלומר הפרדת הנוזלים מהגז על האסדה תעשה באמצעות מערכות שמטרתן לדחוס גזים בלחץ נמוך ותאפשר לנצלם לשימוש חוזר כמקור אנרגיה במחממים שעל האסדה.
בהודעה שפרסם משרד האנרגיה: "במצבים בלתי שגרתיים (כגון תקלה או בדיקות תקופתיות) ינותבו הגזים לשריפה בלפיד, כפי שנהוג בעולם כולו, ולא יגיעו לחוף.
אסדת לוויתן תהיה מחויבת לעבוד אך ורק על-פי חוק אוויר נקי ולקבל היתר פליטה התואם את החוק מהמשרד להגנת הסביבה."
תהליכי בניית האסדה ותכנונה בוצעו על סמך הנחיות עקרוניות שהציג המשרד להגנת הסביבה לשותפות לווייתן, במטרה להביא לכך שעם הפעלתה היא תעמוד בתנאים שהגדיר המשרד.
שורה של מודלים שבחנו את היקפי הפליטה הצפויים מאסדת לווייתן במהלך פעילות העלו שלא צפויה השפעה על איכות האוויר ביבשה.
מודלים אלה נעשו בין היתר על ידי המשרד להגנת הסביבה.
למסקנה זהה הגיע גם פרופ' דוד ברודאי מהיחידה להנדסת הסביבה מים וחקלאות בטכניון.
מומחה לאפידימיולוגיה סביבתית, פרופ' מיכה ברחנא, מי שכיהן בתפקיד רשם הסרטן במשרד הבריאות, קבע בחוות דעת שהכין לבקשת המועצה האזורית חוף כרמל כי לא צפויה השפעה על בריאות התושבים באזור כתוצאה מהפעלת האסדה.
לויתן הוא רומן מאת ז'וליאן גרין אשר יצא לאור בשנת 1929. הספר מתאר את חוסר הישע של בני האדם, כאשר נכנעים הם לייצרם.
המצב שבו הגורל רודה בבני האדם מתואר כשווה ערך למצב בו המפלצת הקדמונית לווייתן שולטת.
הספר מתמקד במר גרה, אדם מן השורה אשר העתיק את מגוריו מפריז לעיר שדה קטנה בצרפת ביחד עם אשתו בשל בעיות כלכליות.
יחסי בני הזוג קרים וחסרי תשוקה.
גרה משתעמם מחייו חסרי הריגוש, וחושק באהבה אמיתית.
למחייתו, גרה מעניק שעורים פרטיים לבן משפחת גרוז'רוז', משפחה בורגנית מקומית.
הוא נוהג לאכול בבית האוכל של מרת לון, אשר מנהלת את המקום ביד קשה ובאופן שמרני.
בת חסותה של לון, אנז'ל, מעניקה שירותי מין ללקוחות המסעדה.
גרה מתאהב בה ומפתח אליה אובססיה.
מאוחר יותר, כשמגלה גרה שהיא שכבה עם כל גברי העיירה, הוא מחליט להרגה.
הוא נתקל בה ותוקף אותה, משחית את פניה.
בדרכו הביתה הוא פוגש באיש זקן ומחסל גם אותו.
לאחר מסע הרצח נמלט גרה מהעיירה והספר מתמקד באנז'ל.
אנז'ל הסתכסכה עם מרת לון, בעקבות ניסיונה להרחיק ילדה מקומית בשם פרננד ממקצוע הזנות.
לאחר שפניה הושחתו גברי העיירה לא מעוניינים בה עוד, ולון החליפה אותה בפרננד.
גברת גרוז'רוז' משתעממת מחייה הבורגנים ומבעלה המריר, וקובעת פגישה עם גרה, איתו היא מקווה שתנהל רומן.
גרה חוזר לעיירה בחשאי ופוגש את אנז'ל.
הוא מציע לה לברוח ביחד אתו, אומר לה שהוא ישיג את הכסף ממרת גרוז'ורז'.
מאוחר יותר מגיע גרה לבית בני הזוג גרוז'ורז', הגברת מחביאה אותו כאשר כל דיירי ביתה נרדמו.
בבוקר מרת גרוז'ורז' מתאכזבת לגלות שגרה הגיע העירה בשביל אנז'ל ולא בשבילה, ומבינה שהיא אוהבת אותו אך הוא אינו מחזיר לה אהבה.
גברת גרוז'ורז מחליטה להעביר הודעה דרך פרננד לאנז'ל ובה כתוב שגרה נמצא בביתה ושתקרא למשטרה.
כשפרננד הגיעה לבית מרת לון, קראה מרת לון את המכתב והחליטה לצאת ולקרוא למשטרה, בתגובה אמרה אנז'ל לפרננד לצעוק לגרה שיברח.
במקביל הגברת נכנסת אל חדרו של גרה ושואלת אותו אם הוא חושב שאנז'ל אוהבת אותו.
במהלך הוויכוח ביניהם המשטרה פורצת לבית.
בסוף הסיפור, מסופר שאנז'ל נדרסה למותה, בעוד שסיום אירועי ההתרחשות הקודמת אינם ידועים.
בשנת 1962 עובד בצרפת הספר לסרט קולנוע בבימוי לאונאר קז'ל (Léonard Keigel).
בסרט כיכבו לואי ז'ורדאן בתפקיד גרה, מארי לאפורה בתפקיד אנז'ל, מדלן רובינסון (Madeleine Robinson) בתפקיד מרת לון, לילי פאלמר (Lilli Palmer) בתפקיד גברת גרוז'רוז' ונטלי נרבל (Nathalie Nerval) בתפקיד אשתו של גרה.
בארצות הברית התפרסם הסרט תחת השם "מסע אפל" (Dark Journey) ובאיטליה תחת השם "ליל החטא" (La notte del peccato).
בשנת 1968 תורגם הספר מצרפתית על ידי בבה ינאי ויצא בהוצאת עם עובד, בסדרת ספריה לעם.
אדיר כהן שיבח את תרגומה של ינאי, הוא כתב שהוא קריא ובהיר ועוד הוסיף כי "[התרגום] מצליח להטעימנו מכוח מבעו המקורי של יוצר סיפור זה".
האיור על העטיפה מעשה ידי שלמה ויתקין.
לוויה בצהריים הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת הדרמה בבימויו של אדם סנדרסון, שגם כתב את התסריט, עם הילה וידור ויובל ינאי בתפקידים הראשיים.
הסרט מבוסס על ספרו של ישעיהו קורן הנושא את אותו השם, שיצא לאור בשנת 1974.
הגר (הילה וידור) היא סוג של עוף מוזר.
היא לא מוצאת את מקומה בחיי הקהילה ובעיקר לא מצליחה להתמסר לחיים המשותפים עם בעלה (יובל ינאי), על אף ניסיונותיו החוזרים ונשנים לשלב אותה בכפר ולהקים איתה משפחה.
לאחר שהיא נאלצת לשמור על יפתח (מתן אברבך), בנה בן העשר של השכנה (מירב גרובר), הגר מגלה ילד עדין ופגיע הנוגע לליבה.
למרות חששותיו של הילד, היא מצליחה למשוך אותו אחריה אל חורבותיו של כפר נטוש - אל מקום המסתור שלה.
שם, בין הבתים ההרוסים, הגר חושפת את יפתח לקבוצת חיילים, המבצעת אימוני שטח, ומפנה את תשומת לבו אל חייל אחד סורר (אדריאנו חאובל), אשר אחריו היא עוקבת זה זמן מה.
הילד מוקסם מהחייל, מהחורבות ומהעולם החדש שנפתח בפניו וחומק מביתו לטיולים נוספים עם הגר במקום האסור.
באמצעות הילד הגר אוזרת אומץ ליצור קשר עם החייל ומתקרבת אל תשוקותיה, מתקרבת אל עצמה אך גם מתקרבת אל עברה של טרגדיה גדולה.
איתמר הנדלמן סמית, חבר של אדם סנדרסון, המליץ לו לקרוא את "לוויה בצהרים", לדבריו הספר הישראלי הטוב ביותר שנכתב.
סנדרסון קרא את הספר והתאהב באווירה של הסיפור ובדמותה של הגיבורה הגר ארליך.
סנדרסון קיבל תחושה שהוא רדוף והייתה לו תמונה בראש של אישה שהולכת במסדרון של בית ריק.
הוא נמשך לפענח את האישה הזאת והאניגמה הזאת הובילה אותו לביים את הסרט.
הוא נפגש עם הסופר, ישעיהו קורן, שנתן לו יד חופשית בכתיבת התסריט.
סנדרסון פנה לחברת ההפקה "יולי אוגוסט הפקות" (שהפיקה בין השאר את "ביקור התזמורת", "שבעה" ו"מרגל השמפניה") כדי שיפיקו את הסרט, המפיקים אילון רצ'קובסקי ויוחנן קרדו (מ"יולי אוגוסט") התלהבו מהרעיון והצטרפו.
סנדרסון קיבל מענק לפיתוח תסריט מקרן רבינוביץ' והתחיל לעבוד עם כותבים שונים אך בסופו של דבר החליט לכתוב בעצמו.
לאחר שקרן הקולנוע הישראלי נתנה לתסריט מענק הפקה, הסרט יצא לדרך ובנוסף זכה להשקעה ממפיק הטלוויזיה והקולנוע יוסי עוזרד, מייסד ובעלים-שותף של חברת ההפקה "יולי אוגוסט".
הליהוק - המלהקת של "לוויה בצהרים" היא אורית אזולאי.
הליהוקים הראשונים היו של גיבורת הסרט הגר ארליך וטוביה בעלה.
סנדרסון בחר בהילה וידור ויובל ינאי, שחקנים אותם לא הכיר קודם לכן.
לתפקיד הילד בן ה-10 נבחר מתן אברבך, אותו הכירה אזולאי מ"העולם מצחיק" של שמי זרחין, סרט קודם שליהקה, בו שיחק בתפקיד קטן (אברבך שיחק גם בסרטו של יבגני רומן "איגור ומסע העגורים").
לתפקיד החייל לוהק אדריאנו חאובל, שהיה אז תלמיד השנה השנייה בסל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
שיחזור התקופה – הסרט מתרחש בשנות החמישים.
במשך שנתיים צוות ההפקה ערך סיורים ברחבי ישראל כדי למצוא שני בתים מבודדים בסגנון שנות החמישים אך לא מצא דבר.
כשיצא סנדרסון לצלם פרסומת, הוא הבחין בבתים מבודדים ונטושים, שהתאימו לרוח התקופה, ששוכנים במושב נחלים הסמוך לפתח תקווה.
בעל הבית התכוון להרוס את הבתים והוא נתן להפקה ארכה של חודש כדי לצלם את המקום.
לצילום הכפר בו הגר פוגשת את החייל בחר סנדרסון בחושנייה וברמתניה, שני כפרים עתיקים נטושים ברמת הגולן ששימשו כשטח אש של צה"ל, כשהגיעו לשם ירו על צוות ההפקה והיה צריך לתאם עם צה"ל את הצילומים.
המעצבת האמנותית היא כרמלה סנדרסון, אשתו של הבמאי אדם סנדרסון.
הבית המרכזי שבו גרים הגר וטוביה היה הרוס לחלוטין, סנדרסון עיצבה אותו מהיסוד, הרסה את הקירות, צבעה את כולו והכניסה רהיטים של שנות החמישים.
הם קיבלו ייעוץ תקופתי מהסופר ישעיהו קורן לצורך שיחזור התקופה.
הצילום – סנדרסון צייר את כל הסרט בתסריט מצויר (story-board, רצף של איורים המייצג את התסריט, טכניקה בה עובדים גם האחים כהן, בצורה זו יצר ספר שייצג את הסרט).
בשביל לגבש את סגנון הצילום סנדרסון צפה ביחד עם הצלם נדב הקסלמן בסרטים שהשפיעו עליו במיוחד: "שבילי הזעם" של טרנס מאליק, "זה ייגמר בדם" של פול תומאס אנדרסון ו"רתיעה" של רומן פולנסקי.
סנדרסון הושפע גם מציורי הכפר של הצייר אנדרו וויאט'.
הצילומים – הצילומים ארכו 21 יום, הסרט צולם בחום יולי-אוגוסט.
בתום העריכה הראשונית צילמו במשך יומיים נוספים ברמת הגולן בימים גשומים.
צלם הסרט הוא נדב הקסלמן, שצילם את סרטו של אליאב לילטי "מעשייה אורבנית".
הסרט צולם במצלמת אלקסה עם עדשות קולנוע משנות הארבעים.
הפסקול – סנדרסון נתן לשישה מוזיקאים להלחין מוזיקה לסצנה הראשונה של הסרט.
מביניהם הוא בחר בוויסאם ג'ובראן מנצרת, שהלחין את המוזיקה לסרטו של תאופיק אבו ואיל "עטאש (צימאון)".
ג'ובראן יצר בביתו תזמורת וניגן בעצמו על כל הכלים: כינור, צ'לו והרמוניקה.
העריכה - את הסרט ערך זוהר סלע, עורך ותיק שערך בין השאר את הסרטים "אוונטי פופולו", "בופור", "ארץ בראשית", "קוקו בן 19" ו"החיים על פי אגפא".
בתחילה צפו סנדרסון וסלע בכל הסרט, עוד לפני שערכו חיתוך (cut) אחד, כך למדו להרגיש את הסרט על כל חלקיו ורק אחר-כך התחילו לערוך.
ערכו במשך כשישים משמרות עריכה, כשמדי פעם הקרינו את הסרט על מסך גדול באולם קולנוע, כדי לבדוק איך החיתוך עובד.
תיקוני הצבע - סבולץ' ברטה (szabolcs barta), גריידר שהגיע מהונגריה והיה הגריידר של סרטים הונגרים וישראלים רבים ערך את תיקוני הצבע בסינפוסט.
אחד האתגרים הגדולים שעמדו בפניו הייתה לחבר בין צילומי החורף של הסרט לצילומי הקיץ, רוב הסרט מצולם בחיק הטבע והיה על סבוז' להפוך את העלים הירוקים החורפיים לעלים צהובים כדי שהשוטים יתחברו.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן - ספרד
פסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה - צרפת
פסטיבל קאמרה אימאג' - פולין
פסטיבל Black Movie - ז'נבה
פסטיבל הקולנוע היהודי - סן פרנסיסקו
מפיקים: אילון רצ'קובסקי, יוסי עוזרד, גיא יקואל, יוחנן קרדו
מבוסס על ספרו של ישעיהו קורן "לוויה בצהריים"
מקליט: אלי ביין, אשי מילוא
עיצוב פס-קול ומיקס: איציק כהן, תומר קורן
חברת הפצה: יולי אוגוסט הפקות
הופק בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי
שם השחקן שם הדמות הילה וידור הגר ארליך יובל ינאי טוביה ארליך מירב גרובר שרה שטראוס מתן אברבך יפתח שטראוס אדריאנו חאובל בני החייל רוברטו פולק אוסטרובסקי, מנהל בית הספר שלו גלבר זוריק דון נדל בעלת מכולת אליעזר אפלבוים שרת עומר עציון מפקד
ישראל החלה את פעילותה בחלל בראשית שנות ה-80, ושיגרה מאז לחלל לוויינים אחדים – לשימושים צבאיים, לשימושים אזרחיים ולמחקר.
הלוויינים הצבאיים, מסדרת "אופק", שוגרו מבסיס פלמחים בישראל, למעט הלוויין הצבאי טכסאר, ששוגר עבור ישראל מהודו.
השיגורים הצבאיים בוצעו באמצעות משגר שביט, שפותח ויוצר בישראל על בסיס תכנון של משגר טילים צבאי ישראלי מדגם יריחו 2. הלוויינים האזרחיים שוגרו מבסיסי שיגור זרים, בהם קוסמודרום בייקונור בקזחסטן ובסיס החלל האירופי קורו בגיאנה הצרפתית.
לוויין התקשורת "עמוס 6" נועד לשיגור מקייפ קנוורל בפלורידה אך התרסק על כן השיגור בטרם שוגר.
לוויינים ישראליים זעירים שוגרו מהודו, רוסיה וארצות הברית.
לוויינים נבנים במדינות רבות, וכמעט כל מדינה בעולם משתמשת בשירותי לוויין, אך רק למדינות מעטות, ובהן ישראל, יש יכולת לשגר בעצמן לוויינים לחלל.
יכולת השיגור של ישראל מוגבלת ללוויינים קלי משקל ולמסלולים נמוכים בלבד.
ההשקעה של ממשלת ישראל בתחום החלל בשנת 2018 הייתה כ-82 מיליון שקלים (שעדיין נחשבת לנמוכה בהשוואה למדינות אחרות ובהשוואה לפוטנציאל לפיתוחים בתחום החלל).
מעל 60 חברות בישראל וכ-2500 עובדים מועסקים בתחום החלל כגון פיתוח רכיבים ללוויינים והתעסקות בתחום החלל.
באפריל 2019 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו לאחר ניסיון הנחתת גשושית ישראלית על הירח במימון תורמים, כי הוא שוקל לקדם "תוכנית חלל" ישראלית חדשה אשר תתוקצב במימון ממשלתי וציבורי.
בין היוזמות שאושרו מאז, מענק של 20 מיליון שקלים למימון חלק מעלות הגשושית "בראשית 2" שתשוגר לירח ומימון לוויין התקשורת "דרור 1" שיהיה לוויין ממשלתי.
כמו כן מ-2012 משרד החדשנות מדע וטכנולוגיה, רשות החדשנות וסוכנות החלל הישראלית מימנו מעל 60 תוכניות מחקר ופיתוח של חברות ישראליות בתחומי החלל בכ-160 מיליון שקלים.
ב-2022 גיבשה סוכנות החלל תוכנית חומש להשקעה בתחום החלל בסכום של כ-600 מיליון שקלים הכוללת שלל פרויקטים לווייניים והשקעה בתחום המחקר והפיתוח וחברות ההזנק הישראליות בתחום לצד תוכניות לימודי החלל בתיכונים, אוניברסיטאות, הצבא ועוד לצד שיתופי פעולה בינלאומיים, התוכנית מחכה לאישור ולתקצוב מטעם משרד החדשנות (מדע וטכנולוגיה).
נכון ל-2023 מגלגל תחום החלל כמיליארד דולר בשנה וצפוי לגדול פי כמה בעשור הקרוב.
על פי מחקר של פירמת רואי החשבון KPMG שהוזמן מטעם סוכנות החלל הישראלית, ב-2023 פעלו בארץ 204 חברות כולל חברות הזנק בתחום החלל עם כ-7,227 עובדים ופעילות בשווי כ-6 מיליארד שקלים מדי שנה.
סוכנות החלל הישראלית מתוקצבת ב-0.02% מתקציב הממשלה השנתי.
ב-2023 הוחלט בהתאחדות התעשיינים להקים תחת איגוד ההייטק ענף לתעשיית החלל האזרחית בישראל שיסייע בקידום התחום כולל השקעות כספיות בפיתוח, סיוע בקידום טכנולוגיות וחממות טכנולוגיה, סיוע רגולטורי, סיוע בייצוא, מקור לידע האקדמי והטכנולוגי בתחום, כתובת למשקיעים בתחום ועוד.
בתחילת 2023 הוחלט אף בחיל האוויר (שמ-2005 שמו "חיל האוויר והחלל") למצב את תחום החלל הצבאי ושימושיו שבפיקוחו תחת "מנהלת חלל" שבראשה יפקד תחילה קצין בדרגת סא"ל ותגביר את פעילותה הצבאית של ישראל בחלל.
ב-2015 נחתם הסכם בין מנהלת החלל במשרד הביטחון והפיקוד האסטרטגי בצבא ארצות הברית, להעברת התרעות מוקדמות הדדיות במקרה סכנת התנגשות בין לוויינים או עצמים אחרים בחלל וכן קיימים שיתופי פעולה נוספים מול סוכנות החלל האירופית ונאס"א.
אופק היא סדרה של לוויינים ישראליים שהחלו בפיתוחם החל מ-1981. שני הלוויינים הראשונים בסדרה נועדו לניסויים, והיתר הם לווייני ריגול שנועדו לצילום לשם איסוף מודיעין צבאי.
הלוויינים שוגרו משדה שיגור הטילים בבסיס חיל האוויר בפלמחים על גבי משגר הלוויינים "שביט".
הלוויינים והמשגרים שלהם פותחו בתעשייה האווירית לישראל.
המצלמות ומערכות האופטיקה יוצרו על ידי חברת אל-אופ.
"אופק 1" שוגר ב-19 בספטמבר 1988 ו"אופק 2" ב-23 באפריל 1990. הלוויינים שימשו להוכחת יכולת המשגר ולבחינת מערכות הלוויין.
כל אחד ריחף בחלל חודשים ספורים לפני שנפלו לאטמוספירה ונשרפו.
"אופק 3" היה לוויין הצילום הראשון, ששוגר ב-1995 וסיים את חייו בדעיכה חזרה לאטמוספירת כדור-הארץ בשנת 2000.
"אופק 4", ששוגר ב-22 בינואר 1998, ו"אופק 6", ששוגר ב-6 בספטמבר 2004, התרסקו עם משגריהם, מדגם שביט, מעל הים התיכון בעת הנסיקה.
לוויין הצילום הצבאי "אופק 5" שוגר ב-28 במאי 2002. הלוויין סיים את חייו בדעיכה חזרה לאטמוספירה בפברואר 2024 לאחר שהדלק לתמרוניו אזל.
לוויין המכ"ם הצבאי "אופק 10", שוגר ב-9 באפריל 2014 ומבוסס על לוויין "טכסאר".
סיים את חייו ביולי 2024.
לוויין הצילום הצבאי "אופק 11", שוגר ב-13 בספטמבר 2016 מבסיס פלמחים.
סיים את חייו ביוני 2024.
לוויין הצילום הצבאי "אופק 7", שוגר ב-11 ביוני 2007.
לוויין המכ"ם הצבאי "טכסאר", שוגר ב-21 בינואר 2008 זהו הלוויין היחיד בסדרת "אופק" שלא שוגר מישראל בטיל "שביט" אלא מהודו ובמשגר PSLV ההודי.
לוויין הצילום הצבאי "אופק 9", שוגר ב-22 ביוני 2010.
לוויין הצילום הצבאי "אופק 16", שוגר ב-6 ביולי 2020 מבסיס פלמחים.
לוויין המכ"ם הצבאי "אופק 13", שוגר ב-29 במרץ 2023 מבסיס פלמחים.
לוויין המכ"ם הצבאי "אופק 19", שוגר ב-2 בספטמבר 2025 מבסיס פלמחים.
לווייני "ארוס" פותחו על ידי "התעשייה האווירית" על בסיס פלטפורמה דומה ללווייני הצילום "אופק" שבתכנונה.
שני לווייני "ארוס" שוגרו בטילים רוסיים מדגם Start-1 מקוסמודרום סבובודני בסיביר ברוסיה שנסגר מאז.
לוויין הצילום האזרחי "ארוס A1" שוגר ב-5 בדצמבר 2000. הלוויין כבר יצא מכלל שימוש ודעך לאטמוספירה ב-2016.
לוויין הצילום האזרחי "ארוס B" שוגר ב-25 באפריל 2006. הלוויין צפוי להיות בשימוש עד 2025.
לוויין הצילום האזרחי "ארוס 3C" שוגר ב-30 בדצמבר 2022 במשגר פאלקון 9 של חברת SpaceX מבסיס חיל החלל ונדנברג בקליפורניה, ארצות הברית.
הלוויין הוא חלק מדור חדש של לווייני תצפית ומכ"ם שמתוכננים לשיגור בשנים הקרובות על ידי חברת ISI המתפעלת אותם.
לווייני אופטסאט הם הנגזרת האזרחית של משפחת לווייני אופק, המבוססים על אותה פלטפורמה ומטעדים, לטובת שימושים אזרחיים.
כך למשל לווייני הצילום "ארוס" הישנים דומים לדגם הלוויין "אופסאט 2000" ואילו לוויין הצילום "ארוס C" מפותח על בסיס "אופסאט 3000".
הפלטפורמה מאפשרת גם מטעדים לשימושים נוספים כגון לווייני צילום מדעי או לווייני מכ"ם.
בהמשך פותח גם הלוויין "אופסאט 550" שכולל תצורות שונות לצילום אופטי, מכ"ם SAR או תצורה המשלבת צילום אופטי ומכ"ם באותה פלטפורמה.
תצורת הצילום הזולה יותר ללוויין מכונה "אופסאט 500" (כשליש מעלות לוויין מדגם "אופסאט 3000") בשל משקל נמוך יותר ובעלת יכולות פחותות (אך בשל מחירו ניתן לשגר מספר לוויינים מסוגו לכיסוי טוב יותר) שיכול לפעול כ-7 שנים ולצלם עצמים ברוזולציות של 50 ס"מ.
באפריל 2023 פורסם כי התעשייה האווירית זכתה במכרז של אזרבייג'ן לאספקת לווייני ריגול של "אזרקוסמוס" ובאוקטובר 2023 פורסם כי נחתם רשמית הסכם לפיו אזרבייג'ן רכשה שני לוויינים אופטיים מסוג "אופסאט 500" אותם תבנה ותשגר עבורה התעשייה האווירית ב-2026 ו-2028.
ב-20 באפריל 2009 שיגרה הודו לוויין מכ"ם בשם RISAT-2 שפותח בישראל על בסיס לוויין הטכסאר.
ב-2012 נסגרה עסקה עם איטליה שרכשה מישראל לוויין צילום צבאי משופר מסדרת "אופטסאט 3000" כחלק מהסכמי הרכש הצבאי ההדדי בשווי של 185 מיליון דולר (עלות הלוויין ובנוסף בניית תחנת קרקע לקליטת הצילומים).
הלוויין שוגר ב-2 באוגוסט 2017 בשיגור משותף יחד עם הלוויין ונוס, בטיל וגה מתוצרת חברת אריאן ספייס הצרפתית-אירופאית (שייצרה בעבר את המשגר של הלוויין עמוס 1) ושוגר מבסיס החלל האירופי קורו בגיאנה הצרפתית.
ב-30 ביולי 2023 שוגר מהודו על משגר PSLV הלוויין DS-SAR המבוסס על לוויין הטכסאר אותו בנתה התעשייה האווירית עבור סינגפור בשווי 200 מיליון דולר.
על פי פרסומים זרים, התעשייה האווירית תבנה אף עבור מרוקו 2 לווייני ריגול מסוג "אופטסאט 3000".
לווייני סדרת "עמוס" שנבנו בישראל
סדרת "עמוס" היא סדרת לווייני תקשורת אזרחיים שמרביתם נבנו על ידי התעשייה האווירית לישראל, והם מתופעלים על ידי חברת חלל תקשורת.
הלוויין האחרון שבנתה התעשייה האווירית עבור חלל תקשורת הוא הלוויין "עמוס 6" שהתרסק על כן השיגור.
עם הזמן, השם "עמוס" ניתן גם ללוויינים בייצור זר אשר מתופעלים על ידי חלל תקשורת (בעבר עמוס 5i, ועמוס 7 שהוחכרו כלוויינים משומשים לתקופת זמן קצרה של שנים ספורות, וכן עמוס 5 ועמוס 17 שלא נבנו בישראל אך נבנו במיוחד עבור חלל תקשורת).
"עמוס 1" שוגר ב-16 במאי 1996 בטיל אריאן 4. ב-2009 הופסק תפקודו בהדרגה עקב התיישנותו, לאחר שפעל מספר שנים מעבר למתוכנן.
הלוויין נרכש על ידי תאגיד התקשורת הלוויינית הבינלאומי "אינטלסאט" שנתן לו את הכינוי IS-24, והחזיק בו בחלל כ"גרוטאת חלל", השומרת על מקום פנוי בחלל עמוס הלוויינים, עד שתפס את מקומו לוויין אחר ועמוס 1 הוצא משירות.
לוויין התקשורת "עמוס 2" שוגר ב-27 בדצמבר 2003 על גבי טיל מדגם סויוז.
הלווין יצא משירות באפריל 2017.
לוויין התקשורת "עמוס 5" שוגר ב-11 בדצמבר 2011 על גבי טיל מדגם פרוטון.
בנובמבר 2015 אבד עמו הקשר ובדצמבר 2015 הוכרז בכשל מוחלט וסופי.
לוויין התקשורת עמוס 6, ב-1 בספטמבר 2016 נהרס הלוויין כליל בעת פיצוץ שאירע במשגר הטיל פאלקון 9 של חברת SpaceX במהלך ניסוי, יומיים לפני שנועד לשגרו לחלל.
לווייני "עמוס" פעילים (מתוצרת ישראל)
לוויין התקשורת "עמוס 3" שוגר ב-28 באפריל 2008 על גבי טיל מדגם זניט.
הוא החליף את "עמוס 1".
לוויין התקשורת "עמוס 4" שוגר ב-1 בספטמבר 2013 על גבי טיל מדגם זניט.
גם חברת yes שוקלת לקבל שירות מצומצם מהלוויין "דרור" עבור לקוחותיה המוסדיים שלא עברו לשירות התקשורת האינטרנטי שלה לצד אופציות נוספות כגון חוזה נוסף לשירותי תקשורת לוויינית מחלל תקשורת.
הלוויין דרור מבוסס על הידע והפיתוח של לווייני "עמוס" מתוצרת התעשייה האווירית שסופקו בעבר לחלל תקשורת.
הלוויין "דרור 1" שוגר ב-13 ביולי 2025 בטיל פלקון 9 של חברת ספייס X מבסיס קייפ קנוורל בפלורידה.
שיתוף הפעולה הקודם של ניסיון שיגור לוויין תקשורת מתוצרת התעשייה האווירית עם החברה, היה לשיגור של "עמוס 6" שהסתיים בפיצוץ המשגר והלוויין יומיים לפני השיגור ב-2016. בעתיד מתוכננים להיבנות בתעשייה האווירית לוויינים נוספים מסוג דרור שייתכן אף שיסופקו למדינות נוספות.
טכנולוגיות התקשורת שפותחו עבור הלוויין נועדו לשמש גם את המיני לוויין תקשורת "גיאונון" של תע"ש שמשקלו נועד להיות כ-650 ק"ג בלבד, בהשוואה לכ-4.5 טון משקלו של "דרור 1".
לווייני המחקר הראשונים מתוצרת ישראל היו כאמור לווייני אופק 1 ואופק 2 ששימשו כניסוי לבניית לוויינים ראשונים מתוצרת ישראל, שיגורם לחלל במשגר ישראלי וכן יכולת תקשורת ביניהם למרכז התפעול.
הלוויין הניסויי "טכסאט", ששוגר במרץ 1995 על גבי משגר רוסי מטיפוס "סטארט", כשל ולא נכנס למסלול יחד עם הלוויינים האחרים ששוגרו איתו.
בעקבות זאת נבנה במקומו הלוויין "טכסאט 2".
"גורווין טכסאט 2", לוויין ניסויי שפותח בטכניון, ושוגר לחלל ביולי 1998 יחד עם 5 לוויינים קטנים נוספים בטיל מסוג "זניט".
הוא נבנה כקובייה שאורך צלעה 45 ס"מ, ומשקלו 48 ק"ג.
הותקנו עליו גלאי אוזון, מחשב זעיר ומערכת ניווט ובקרה.
היוזמה והביצוע היו של פרופסור גיורא שביב, פרופסור חיים אשד ומר משה שחר.
הלוויין שהיה מהקטנים מסוגו בעולם הצליח להאריך ימים מעבר לצפוי, והפסיק לפעול רק בתחילת 2010. בכך שבר את שיא הפעילות של מיקרו-לוויינים, לאחר שפעל כ-12 שנים.
הלוויין "סלושסאט" (sloshsat) הוא לוויין ניסוי מדעי בפרויקט ישראלי-הולנדי-אירופאי משותף שמטרתו הייתה לבדוק את תופעת שכשוך הנוזלים במכל לא מלא בחלל כגון מכלי דלק נוזליים בלוויינים וחלליות.
המיקרו לוויין נבנה כקוביה שאורך כל צלע בה הוא 90 ס"מ ומשקלו בהמראה היה 129 ק"ג.
הלוויין שוגר בטיל "אריאן 5 ECA" מבסיס החלל האירופי קורו בגינאה הצרפתית יחד עם לוויינים אירופאים אחרים ב-12 בפברואר 2005.
סוכנות החלל הישראלית וסוכנות החלל הצרפתית שותפות במיזם לבניית לוויין המחקר המדעי המתקדם ונוס, המצויד במצלמה מולטי-ספקטרלית ומערכת הנעה חשמלית מתקדמת.
ללוויין היו שתי משימות, מדעית – חקלאות מדויקת ותעוקת צמחייה ומשימה טכנולוגית, לבחינת מערכת הנעה חשמלית ובקרה אוטונומית.
SpaceIL, הוקמה כדי להתחרות ב-Google Lunar X PRIZE במטרה לבנות גשושית קטנה המכונה "בראשית" שתשוגר לירח.
ב-2017 הייתה אחת מחמש הקבוצות שנשארו בתחרות ובשלבי הגמר, ואמורות היו לשגר ב-2018. ב-23 בינואר 2018 הודיעה גוגל כי מכיוון שאף אחת מהמתחרות לא עמדה בלוח הזמנים הסופי לשגר את הגשושית עד סוף חודש מרץ 2018, התחרות הסתיימה ללא זוכה.
בכל זאת הגשושית הישראלית שכונתה "בראשית" פותחה בסיוע תרומות ושוגרה ב-22 בפברואר 2019 באמצעות משגר "פאלקון 9" מפלורידה וניסתה לנחות על הירח ב-11 באפריל 2019 לאחר מסע של כשבעה שבועות הכולל הקפות סביב כדור הארץ והירח עד לנחיתתה שהסתיימה בהתרסקות.
לאחר כישלון הנחיתה הרכה הוכרז על כוונה לבנות גשושית המשך, אך בהמשך בוטל פרויקט גשושית ישראלית נוספת לירח שתחקה את ניסיון הנחיתה של "בראשית".
על פי ההצעות בשיתופי הפעולה, הגשושיות בפרויקטים הללו מיועדות להיבנות במפעל התעשייה האווירית ביהוד שבו נבנתה גם הגשושית בראשית.
כמו כן נבחנת משימה "ישראלית" נוספת לנחיתה על הירח, אך כזאת שלא תסתפק בנחיתה מוצלחת בלבד אלא כזאת שגם תבצע גם ניסויים מדעיים שיקדמו את חקר הירח בצעדים נוספים.
ב-9 בדצמבר 2020, הושק מיזם "בראשית 2" בטקס במשכן הנשיא.
"בראשית 2" שעל פי המתוכנן תשוגר ב-2025, מיועדת להיכנס למסלול הקפה סביב הירח המיועד להימשך כחמש שנים, ולכלול שתי נחתות זעירות שינסו לנחות על הירח ולבצע בו ניסויים.
בינתיים המיזם עוסק בגיוס כספי תרומות למימון הפיתוח ועלות השיגור.
ב-11 ביולי 2021 דווח כי המיזם גייס 70 מיליון דולר למימונו.
ב-2025 פורסם על מגעים עם סוכנות החלל האיטלקית שתצורף כשותפה למיזם אך גם מעוניינת לבצע בו שינויים כגון החלפת אחת הנחתות הזעירות בלוויינים זעירים שיקיפו את הירח.
בתחילת אפריל נודע כי המיזם הוקפא בשל חוסר מימון ואי הבשלת המגעים עם סוכנות החלל האיטלקית.
הקיובסאט "דוכיפת 1" שוגר ב-19 ביוני 2014 מבסיס חלל רוסי במשגר חלל מסוג "דנייפר" יחד עם עוד 37 מיקרו לוויינים נוספים לגובה של כ-600 ק"מ.
הלוויין הזעיר בנוי כקוביה שכל צלע בה באורך 10 ס"מ ומשקלו כ-853 גרם.
הלוויין נבנה במעבדת החלל שבמרכז המדעים בהרצליה על ידי תלמידי תיכון הנדסאים הרצליה שנעזרו בד"ר אנה הלר ממרכז המדעים.
הוא יועד לשמש כניסוי לאיתור מטיילים אבודים באזורים נטולי קליטה סלולרית באמצעות קליטת אותות מצוקה ואיתור נקודת שידורם.
בנוסף הלווין איפשר קשר בין חובבי רדיו בכל העולם ושימש כפלטפורמה חינוכית לתרגול תקשורת עם לוויינים.
ב-2014 הצטרפה מעבדת החלל של הרצליה לפרויקט האירופאי QB50 שבמסגרתו נבנה ננו לוויין נוסף בשם "דוכיפת 2" אשר שוגר ב-18 באפריל 2017 במשגר אמריקאי מסוג "אטלס 5" ממרכז החלל קנדי בפלורידה אל תחנת החלל הבינלאומית ומשם נשלח לרחף בחלל.
בתכנון הלוויין השתתפו תלמידי בתי ספר ממספר מוסדות בישראל.
הלוויין "דוכיפת 3" שוגר ב-11 בדצמבר 2019 לאחר מספר דחיות במועד השיגור.
דוכיפת 3 הוא ננו-לוויין בגודל 3 יחידות קיובסאט (10*10*34 סנטימטר) במשקל 2335 גרם וכולל מצלמה למחקר אקולוגי וציוד תקשורת לניסויי חובבי רדיו.
"דוכיפת 3" תוכנן ונבנה בשיתוף פעולה של בית החינוך הניסויי המשותף 'שער הנגב' ושל מרכז המדעים הרצליה, כמו כן תלמידות מאולפנת עופרה.
"דוכיפת 3" שוגר ממרכז החלל SHAR בהודו (סאטיש דאוון ספייס סנטר), על גבי טיל PSLV.
מספר המשימה הוא PSLV-C48. הקשר עם הלוויין סבל משיבושים חודשים ספורים לאחר שיגורו עד שהופסק לחלוטין באפריל 2020. באפריל 2022 התחדש הקשר עם הלוויין.
חברת ספייס פארמה בנתה מספר ננו-לוויינים בשם DIDO, המקיימים ניסויי מעבדה מדעיים בתנאי חלל.
החברה תכננה לשגר את הלוויין DIDO-1 כבר ב-2016 במשגר מסוג פאלקון 9, אך לאחר שהלוויין עמוס 6 התרסק על כן השיגור בהיותו על גבי משגר מסוג זה, התוכנית לשיגורו נדחתה ולבסוף בוטלה.
במקום זאת שיגרה החברה 2 מעבדות אוטומטיות בשם "נקסוס 1" (נובמבר 2017) ו"נקסוס 2" (נובמבר 2018), אל תחנת החלל הבינלאומית שלאחר תום הניסויים שביצעו הונחתו חזרה בכדור הארץ.
סך הכל הופעלו 8 מעבדות מסוג נקסוס בניסויים בחלל.
ב-17 בפברואר 2017 שוגרו 104 מיקרו לוויינים במשגר ההודי מסוג "PSLV".
בין הלוויינים נכללו מספר לוויינים מתוצרת ישראל ו-88 לוויינים מארצות הברית לצד לוויינים ממדינות אחרות.
הנאנולוויין 2-DIDO שגודלו 3U שנועד לבחינת ניסויים ביולוגיים בתנאי מיקרו-כבידה ובמשקל 4.5 ק"ג שוגר באותו שיגור.
החברה שיגרה ננו-לוויין נוסף בשם DIDO-3 שנבנה בשיתוף פעולה עם סוכנות החלל הישראלית והאיטלקית וכולל ניסויים של חוקרים מישראל ואיטליה.
הלוויין שוגר מבסיס החלל האירופי קורו בגינאה הצרפתית על משגר מסוג וגה במקבץ של 53 לוויינים ב-3 בספטמבר 2020. תחילה דובר שישוגר ב-24 במרץ 2020 אך ב-16 במרץ דווח שהשיגור נדחה למועד עתידי בשל משבר הקורונה העולמי לחודש יוני, ואז התעכב השיגור בשל תנאי מזג האוויר באתר השיגור.
דחיית השיגור ממרץ דרש את פירוק הלוויין מהמשגר וריענון החומרים שנשא בטרם הורכב מחדש על ראש המשגר.
מרכז חקר החלל באוניברסיטת אריאל פיתח את פרויקט הננו לוויינים סאטלה (SATLLA).
הלוויין Satlla-1 שוגר ב-3 באוקטובר 2020 באמצעות משגר אנטרס כמטען שנשאה החללית סיגנוס אל תחנת החלל הבינלאומית שתשלח אותו ב-5 בנובמבר 2020 לרחף בחלל בגובה כ-500 ק"מ.
משימות הלוויין הן יכולת ניווט עצמי לפי צילום מיקומו ביחס לכוכבים ותמרון עצמי באמצעות גלגל תנופה (אף שאין לו מנוע בעירה לניווט) וכן יאפשר את איתורו בעזרת נוריות לד שהותקנו עליו ומערכת תקשורת בהספק נמוך.
SATLLA-2B ו-SATLLA-2A שוגרו יחד ב-13 בינואר 2022 במשגר פאלקון 9 יחד עם 8 לווייני תבל הישראלים ולוויינים זעירים נוספים מרחבי העולם.
SATLLA 2I שוגר ב-12 ביוני 2023 במשגר פאלקון 9 ותפקד כשנה וחצי.
הלוויינים שוגרו יחדיו ב-13 בינואר 2022 במשגר פאלקון 9 שנשא לחלל 106 לוויינים זעירים ובהם 8 לווייני פרויקט תבל וגם 2 לווייני SATLLA של אוניברסיטת אריאל.
זהו גלגול של פרויקט קודם שתוכנן ב-2016 בשם "ישראל 70", ובו במקור דובר על יעד שאפתני בהרבה לשגר 70 לוויינים זעירים שהיו אמורים להיבנות על ידי תלמידי תיכונים וסטודנטים באוניברסיטאות.
בתכנון העתידי הארכת פרויקט תבל ובניית כ-22 לוויינים נוספים על ידי תלמידי תיכונים בארץ.
ב-15 במרץ 2025, שוגרו על ידי חברת ספייס-X מבסיס וונדנברג בקליפורניה מקבץ 9 לווייני "תבל 2" שנבנו על ידי תלמידים מרשויות שער הנגב, ירוחם, מעלה אדומים, גבעת שמואל, כפר קרע, טייבה, הרצליה, עין מאהל וירכא.
המשימה המשותפת ללוויינים מיפוי קרינה קוסמית ובדיקת השפעת קרינה על רכיבים אלקטרוניים.
הלוויינים ישוגרו לגובה כ-500 ק"מ ומיועדים לפעול כ-3 שנים.
הלוויין שנבנה בשער הנגב ומכונה "אופיר" ע"ש ראש המועצה האזורית שער הנגב אופיר ליבשטיין שנהרג ב-7 באוקטובר, ינציח בשידור את שמות הנרצחים והנופלים ממתקפת 7 באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
בין הלוויינים הישראליים ששוגרו ב-17 בפברואר 2017 מהודו נכלל לוויין זעיר מסוג קיובסאט בשם BGUSAT אותו בנתה אוניברסיטת בן-גוריון.
לוויין זה נבנה בשיתוף עם התעשייה האווירית, הוא בגודל 3U (כלומר 10x10x30 ס"מ) ונועד לצלם גזים בתחום האינפרא אדום.
לוויין נוסף ששוגר אז הוא הלוויין PEASSS, שנבנה עם האיחוד האירופאי, ומעורבים בו גם חברת NSL הישראלית והטכניון.
הלוויין, שראשי התיבות שלו Piezoelectric Assisted Smart Satellite Structure, נושא מספר ניסויים לבחינת היתכנות טכנולוגית מסוגים שונים.
אחד מהניסויים בוחן דרכים יעילות לניצול אנרגיה בחלל על ידי מערכת המנצלת התכווצות והתרחבות של חומר מיוחד, ממירה את התנועה לאנרגיה ומפיקה זרם חשמלי.
ניסוי נוסף נועד לבחון הנעה של רכיב קטן על גבי הלוויין כדי להזיז מכלול שלם במקום להשקיע אנרגיה בלהזיז את כל המכלול.
גם הוא נכלל בשיגור המשותף מהודו.
חברת NSLComm שנוסדה ב-2015 (כיום שמה BeetleSat) ועוסקת בשירותי תכנון והנדסת נאנו לוויינים, פיתחה אנטנת לוויין בעל טכנולוגיית תקשורת בנפח גבוה (עד 1.5 ג'יגה בייט לשנייה) וזאת באמצעות אנטנת תקשורת מתקפלת מפולימר הניתנת לאריזה אף בנאנו לוויין קומפקטי.
החברה שיגרה ב-5 ביולי 2019 כניסוי את הנאנו הלוויין הראשון שלה NSLSat-1 עם האנטנה הייחודית מקוסמודרום ווסטוצ'ני הנמצא במזרח רוסיה במשגר סויוז שנשא מקבץ של 33 לוויינים במטרה להציב אותו בחלל בגובה 580 ק"מ ולתפעל אותו כחמש שנים.
לחברה שהמטה שלה נמצא באיירפורט סיטי היו תוכניות להשיג מימון ולשגר עד 30 לוויינים עד 2021 ומעל 120 ננו לוויינים עד 2023 בהתבסס על הטכנולוגיה שפיתחה לספק תקשורת בפס רחב ברחבי העולם אך מימושם נדחה.
שירותי הקרקע של לווייני החברה יסופקו על ידי רשת תחנות הקליטה הקרקעיות של חברת AWS Ground Station, שהוקמה על ידי אמזון המספקת את שירותי ענן האחסון הווירטואלי ולוקהיד מרטין המייצרת את האנטנות ותחנות הקליטה.
חברת AWS Ground Station תספק שירותי תקשורת למספר חברות המפעילות לוויינים בתחומי שימוש שונים ובהם גם NSLComm.
פלטפורמת הלוויין נבנתה בסקוטלנד ואילו מערכות התקשורת והאנטנה המתקפלת הורכבו בישראל.
החברה אף בנתה לוויין נוסף זהה שנשמר כגיבוי למקרה של כשלים בשיגור הלוויין הראשון.
הלוויין NSLSat-2 שוגר ב-3 בינואר 2023 על משגר פאלקון 9 (שנשא גם את הננו לוויין טאוסט 3 של אוניברסיטת ת"א).
בתוכניות החברה העדכניות לשגר ב-2025 סדרת 250 לווייני תקשורת זעירים (גדולים יותר מהלוויין הניסיוני NSLSat-2) ולהפעיל רשת תקשורת מ-2026.
חברת אלביט מערכות שיגרה ב-18 בדצמבר 2019 את הננו לוויין NANOVA שמידותיו 3U (כלומר 10x10x30 ס"מ) ומשקלו כ-5 ק"ג.
הלוויין שוגר ממרכז החלל SHAR בהודו (סאטיש דאוון ספייס סנטר) במשגר מסוג "PSLV" לגובה של כ-580 ק"מ.
הננו לוויין הוא חלק מניסוי להקמת רשת ננו לוויינים מתוצרת חברת אלביט מערכות באזורים נטולי כיסוי או כיסוי מוגבל לתקשורת לוויינית אזרחית ומאפשר שימושים שונים כגון חיפוש והצלה, מעקב אחרי ציי אוניות, איתור וחישה ועוד.
הלוויין מצויד במטע"ד תקשורת אולטרה-גבוה (Ultra-High Frequency) ומתופעל ממטה החברה בחיפה.
הלוויין שוגר על באמצעות חללית המטען סיגנוס אל תחנת החלל הבינלאומית, ומשם הננו לוויין שולח ב-14 במרץ 2021 על ידי האסטרונאוטים באמצעות הזרוע הרובוטית של התחנה לרחף בגובה של כ-400 ק"מ בחלל כשמרכז השליטה בו ממוקם בבניין הפקולטה להנדסה.
הלוויין הזעיר כולל ניסוי הדגמת תקשורת אופטית וקוונטית מהחלל גם מלוויינים זעירים לקראת תוכנית עתידית לפתח באוניברסיטה לוויין מחשוב קוונטי זעיר.
בעוד שני לווייני טאוסאט הראשונים פותחו בסיוע המרכז הגרעיני שורק, טאוסאט 3 פותח ונבנה כולו באוניברסיטת ת"א.
באוניברסיטה מקווים להשיק בעתיד מיזם ששמו הזמני TAU SAT X, לשיגור משותף של מספר לוויינים בו זמנית לביצוע ניסויים משותפים כלהק לוויינים.
במקביל לשיגור טאוסאט 3 חנכה האוניברסיטה בינואר 2023 תחנה קרקעית לתצפית ותקשורת אופטית וקוונטית עם הלוויינים.
פרופ' פנחס גורפיל מהפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל ומכון אשר לחקר החלל בטכניון קידם מיזם לבניית שלושה ננו לוויינים ניסויים בשם SAMSON, (משקל כל אחד כ-6 ק"ג והם יבנו כתיבות בגודל 10X20X30 ס"מ).
הננו לוויינים בפרויקט "אדליס-סמסון" אלפא, ביתא וגאמה יועדו להצטרף לשיגור הלוויין ונוס ב-2017. אך בהמשך נחתם חוזה שיגור ל-2018 במשגר ההודי "PSLV".
חלק ממימון הפרויקט הגיע מקרן אדליס.
ביוני 2018 נחנכה בטכניון תחנת הקרקע שתשמש כמרכז השליטה והבקרה ללוויינים.
על פי פרסום זר ביוני 2023 שוגרו 2 ננו לוויינים, AYRIS-1 ו־AYRIS-2 שמשימתם ניטור ספקטרום רדיו על ידי מטענים מתקדמים של רדיו תוכנה לשימוש מודיעין צבאי.
הננו לוויין נבנה על פלטפורמת הננו לוויין LEMUR 4U של חברת Spire שיצרה רשת ננו לוויינים מהגדולים בעולם.
"אלה1" הוא לוויין הדגמה מבצעי ליכולת רב שכבתית לשילוב יכולות תקשורת בין לווייני תקשורת גדולים במסלול גאוסטציונרי ללווייני תקשורת במסלול לווייני נמוך בהתאם לצורכי הלקוחות, כלומר מעבר תוך כדי שימוש בין קליטה מלוויינים שונים בלי לשבש את רצף השימוש ומומן בסיוע סוכנויות החלל האירופית והבריטית.
בתכנון ליצור רשת שלמה של ננו לווייני תקשורת בטכנולוגיה הזאת.
לישראל פיתוחים נוספים בתחום הלוויינים והחלל משותפים בחלקם בתוכניות חלל בינלאומיות וכוללים גם רכיבים שונים כמו מערכות חדשניות וקלות משקל לאבזור לוויינים, פיתוחים בתחום המיקרו לוויינים, במערכות תקשורת לוויינית ועוד.
ישראל מציעה גם בצמצום דגמי לוויינים לשיווק ללקוחות נבחרים מחוץ לישראל כמו לווייני אופטסאט 2000 (לוויין צילום באיכות טובה בשחור-לבן, 2 לוויינים שכאלה הוצעו כבר בשנת 2000 לטורקיה וסינגפור), ואופטסאט 3000 המוצג בתצורת לוויין צילום מתקדם וכבסיס לתכנון לוויין המכ"ם מדגם טכסאר ולווייני מחקר מדעי מתקדם כמו הלוויין ונוס.
ישראל גם משווקת מחוץ למדינה שירותי תקשורת דרך לווייני עמוס הישראליים ומספקת תמונות לוויין מלווייני ארוס גם ללקוחות מחוץ לישראל (בכפוף לאישור הביטחוני).
בשנים האחרונות קמו בישראל אף חברות סטארט-אפ המתנסות בפיתוח לוויינים זעירים ליישומים שונים כמו תקשורת, מחקר מדעי, צילום ועוד המקוות להתפתח ולשגר סדרות לוויינים ללקוחות מקומיים וזרים או למכור את החברות למשקיעים וחברות זרות.
ישראל שותפה בפרויקטים שונים לפיתוח לוויינים ורכיבים ללוויינים כמו מערכות מחשוב, הנעה, מכ"ם וצילום ואף מציעה למכירה חלק מהלוויינים שפיתחה ומתמודדת בכבוד מול יצרניות לוויינים מאירופה, מרוסיה ומארצות הברית.
אולם, בשל שיקולי ביטחון ודיפלומטיה, לא מעט עסקאות למכירת לוויינים ישראליים כשלו.
בין השאר מספר ניסיונות לביצוע עסקה למכירת לווייני צילום צבאי לצבא טורקיה שכשלו בשל תנאי ישראלי לפיו הטורקים לא יצלמו אתרים בישראל משיקולי ביטחון וכן סירוב למכור רכיבים אופטיים עבור מצלמות לוויין הריגול הטורקי Gokturk-1 מאותם סיבות.
חברת אל-אופ של אלביט מערכות פיתחה סדרת "מצלמות חלל" הנושאות ברובן שם של כוכבי לכת שהותקנו בלווייני אופק וארוס ואופסאט מתוצרת תע"ש וחלקן אף סופקו ליצרניות לוויינים מחוץ לישראל.
החברה גם פיתחה את מצלמת "פלוטו" למיקרו לוויינים אותן תע"ש מייצרת גם עבור לקוחות מחוץ לישראל ואת טלסקופי החלל "טאווקס" ו"אולטראסאט" ומתמודדת גם על אספקת המצלמה ורכיבים נוספים ללוויין התצפית הווייאטנמי VNREDSat-2.
ב-2010 הכריזו סוכנות החלל האיטלקית וסוכנות החלל הישראלית על שיתוף פעולה לבניית לווייני מחקר בפרויקט שיכונה "SHALOM".
שני הלוויינים נועדו להיקרא "שלום" ו"פריזמה".
הם נועדו להצטייד במצלמה היפר-ספקטוריאליות ובנייתם נועדה להשלמה ב-2016–2017 כשעלות ההשתתפות לכל צד במיזם תעלה כ-100 מיליון דולר.
עם השנים, באוקטובר 2015, נחתם מסמך הבנות בין שתי סוכנויות החלל לפיתוח לוויין משותף אחד (ולא שניים נפרדים) בעל מצלמה היפרסקטראלית, שלמעשה יהיה דגם חדיש יותר של הלוויין ונוס הישראלי-צרפתי.
המיזם לא מומש והלוויין לא נבנה.
קיימת הצעה משותפת של סל"ה ונאס"א לבניית לוויין המיועד לבצע גילוי מוקדם של תופעות סופר נובה לטובת הכוונת חיישנים קרקעיים.
הלוויין מכונה ULTRASAT (או היה ידוע בעבר כ-LIMSAT), ויועד להיות משוגר ב-2021 אך פיתוחו ושיגורו נדחו ל-2026.
המכון לחקר החלל בטכניון בשיתוף המרכז הלאומי לחלל ומדעים באיחוד האמירויות וחברת ISI, מתכננים לשלוח עד 2030 ננו לוויין בשם CoolEarth שמשקלו עד 5 ק"ג, למרחק כ-1.5 מיליון ק"מ מכדור הארץ לנקודת החלל הנקראת לגראנז' 1 ומייצגת נקודת שיווי משקל שבה עצם המוצב בה תמיד ימצא בין כדור הארץ לשמש.
שיתוף הפעולה עם האמירויות הוקפא לאחר אירועי טבח שבעה באוקטובר.
פרופ' מורן ברקוביץ' מהפקולטה להנדסת מכונות בטכניון מוביל את מיזם טלסקופ החלל FLUTE הנמצא בניסיונות פיתוח וזוכה לתמיכת נאס"א בקידום הפיתוח הניסיוני.
מדובר בטלסקופ ייחודי שכולל יצירת טבעית בקוטר 50 מטרים ויותר, ויצירת מראה מפולימרים נוזליים המוזרקים לתוכה ומתקשים למראה קמורה על פי עקרונות מתח הפנים המאפיין נוזלים, ובכך לייתר את מורכבות שליחת מראות מלוטשות מכדור הארץ שקוטרן מוגבל, או הדפסת מראות במדפסות תלת־ממדיות בחלל וליטושן המורכב שבלתי אפשרי לייצר בתנאי חלל.
בפברואר 2018 נחתם הסכם לפיתוח שלושה לוויינים זעירים בשיתוף פעולה מדעי ישראלי-צרפתי הכולל מדענים מאוניברסיטת ליל וסוכנות החלל הצרפתית לצד מדענים מהטכניון, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב, המרכז הבינתחומי הרצליה וסוכנות החלל הישראלית.
משימת הלוויינים שישוגרו יחד ויטוסו במבנה הוא חקר שינויי האקלים בדגש על חקר העננים (מהירות ההתגבשות של עננים והשפעתם על שינויי אקלים וכן יצירת סופות רעמים).
הלוויינים הזעירים מיועדים לבצע מדידות משלושה סוגים.
הראשון מיפוי תלת־ממדי של עננים שיאפשר מעקב אחר ההתפתחות שלהם במשך זמן וכן חישוב עוצמת הרוחות המעצבות את העננים, תחום שלא נמדד בעבר מלוויינים.
השני מדידה ספקטרלית של הרכב מולקולות שונות סביב העננה כגון אדי מים ותחמוצות חנקן שיחד עם מיפוי העננים יאפשר למצוא את הגורם החשוב בהשפעת העננים על מערכת האקלים.
השלישי מדידת הברקים הנוצרים בתוך עננים היוצרים סופות רעמים והשלכותיהם על ריכוז גזי החממה כגון האוזון.
ביוני 2025 פורסם עדכון כי בפרויקט C³IEL מתוכננים לשיגור ב-2028 זוג ננו לווייני מחקר זהים המצוידים כל אחד בחמש מצלמות לחקר עננים קונבקטיביים באמצעות מדידות השפעות שונות כולל אדי המים בסביבתם, זרימת הרוחות, הפעילות החשמלית והשפעת הקרינה עליהם.
לחברת חלל תקשורת הייתה תוכנית לבניית לוויין עמוס נוסף מתוצרת התעשייה האווירית שנועד להרחיב את הכיסוי שלה לדרום אמריקה.
הלוויין נועד תחילה לשיגור במהלך 2018. התעשייה האווירית אף הציגה באוקטובר 2015 את פרויקט הלוויין שכונה עמוס E שנועד להיות קל מקודמיו במשקל 2-1.5 טון בלבד בשל שימוש במערכת הנעה חדשנית וקלת משקל המבוססת על מנוע יונים חשמלי.
במרץ 2018 פורסם רשמית כי הלוויין "עמוס 8" של "חלל תקשורת" הוזמן מיצרנית הלוויינים האמריקאית LORAL/SYSTEMS SPACE.
הכינוי שיועד ללוויין תקשורת זה (שאינו חלק מסדרת לווייני "עמוס" של חלל תקשורת) הוא "דרור" והראשון מסוגו הוא "דרור 1" אשר שוגר ב-13 ביולי 2025, כשבתכנון לבנות ולשגר עד 10 לווייני תקשורת תוצרת התעשייה האווירית מסוג זה.
בתחילת ספטמבר 2018 פורסם כי הממשלה תממן חלקית לוויין תקשורת שיבנה על ידי תעשייה אווירית, ויהיה בעל יכולות דיגיטליות מתקדמות (הלוויין ששוגר ב-13 ביולי 2025 מוכר כ"דרור 1").
ובנוסף ב-25 בספטמבר 2018 הודיעה חלל תקשורת לבורסת ת"א כי בוטל ההסכם בינה לבין חברת לוראל לייצור הלוויין וכמו כן בוטל הסכם השיגור עם חברת ספייס X.
צעדים אלו היו עשויים להעיד על בניית עמוס 8 עבור חלל תקשורת בישראל.
אך במרץ 2019 חברת שידורי הלוויין yes, מהלקוחות המרכזיים של שירותי חלל תקשורת בישראל הודיעה כי בכוונתה לעבור (ב-2023) משידורים לווייניים לשידורים אינטרנטיים (המועברים על גבי תשתית כבלים קרקעית וסלולרית), מה שסיכל את התכנון של חלל תקשורת להזמין לוויין תקשורת ישראלי נוסף.
עם זאת yes חתמה על הארכת ההסכם עם חלל תקשורת לשידורי הלוויין עד 31 באוגוסט 2024 ואף חתמה על הסכמים להארכות נוספות עד פברואר 2026 שתלויה באישור משרד התקשורת להארכת הסכם החכירה של "עמוס 7" מאסיה סאט לתאריך הזה.
אף על פי שעד תחילת 2025 הספיקה yes להעביר כ-89% מלקוחותיה הפרטיים לשידורים אינטרנטיים, הודיעה כי בכוונתה להמשיך לשרת לקוחות מוסדיים מכוחות הביטחון ולקוחות באזורים נטולי תשתית אינטרנטית קווית בשירות תקשורת לוויינית למשך עוד מספר שנים.
באוקטובר 2020 פורסם כי חלל תקשורת מקדמת מיזם משותף עם סוכנות החלל האוקראינית לבנות לוויין תקשורת שיחליף את שירותי התקשורת שמספקת חלל תקשורת לאוקראינה באמצעות הלוויין "עמוס 3".