tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם הקליפ השביעי האחרון, "חשפנית", צולם בשחור לבן ובו נראית גוש לבושה במחוך בתנוחות פתייניות במועדון חשפנות, תוך שהיא שרה את הבית הראשון של השיר בלבד.
מבקרת המוזיקה תימורה לסינגר כתבה כי נשמע בקולה של גוש שהיא הייתה שיכורה בעת ביצוע השיר, ובאתר "וואלה!" נכתב כי השיר הראה שינוי משמעותי בסגנון המוזיקלי של גוש ביחס לשני אלבומיה הראשונים.
השיר היה אחד מעשרת השירים המושמעים ביותר בישראל לשנת תש"ע.
אהבה היא קבוצה של רגשות וחוויות, הקשורות לתחושה של חיבה עזה או אחדות עמוקה או יצר מוכרח כלפי ישות כלשהי: אדם, בעל-חיים, חפץ, מקום ואף רעיון.
אהבה מאופיינת בחיבה, חיפוש אחר קרבת הנאהב, דאגה לו ובקשת טובתו.
האהבה יכולה גם להתבטא בצורה רכושנית ולפעמים אף אובססיבית כלפי הנאהב.
אהבה לרוב אינה כפופה לרצונו של האוהב או של הנאהב.
כאשר האהבה אינה ממומשת, היא יכולה להיות גם מכאיבה ולא נעימה.
טרגדיות רבות, כמו גם מחזות, שירים וסיפורים רבים, עוסקים באהבות בלתי ממומשות ותוצאותיהן.
ניתן לחלק את האהבה לכמה קטגוריות.
דוגמאות לאהבה בין בני אדם כוללות:
אהבה הורית – בין הורים לבין ילדיהם.
אהבה משפחתית – בין ילדים להורים, אחים וקרובי משפחה, הקיימת בשל קרבת הדם ותחושת השייכות הטבעית.
אהבה חברית – בין חברים, הקיימת בשל תחומי עניין משותפים, רעות וחברות ותחושת הזדהות עמוקה.
אהבה רומנטית – בין בני זוג, הכוללת קרבה נפשית ומשיכה גופנית לאחר.
אהבה עצמית (גם: נרקיסיזם) – בין אדם לבין עצמו.
אהבה לחיות – כלפי בעלי חיים או לסוג מסוים של חיה או לחיה ספציפית, למשל חיית המחמד של האדם.
אהבה עיוורת – אהבה אשר מציגה את מושא האהבה כחסר פגמים ושיא השלמות.
אהבה עיוורת יכולה להיות חלק מכל סוג אהבה.
אם מגדירים את האהבה כיחס בין האדם לחיים בכללותם, יכולים להיות סוגי אהבה נוספים, ואצל בני-אדם מסוימים אותן אהבות תופסות חלק גדול יותר מאהבתם לקרובים אליהם, לדוגמה:
אהבת האל – אהבה בין אדם לאלוהיו, ובה האדם מרגיש מחובר ודבק באלוהים.
אהבת אדם – אהבה לבני-אדם באשר הם, הנובעת מאהבת החיים.
אהבה רומנטית היא צורך עז בקרבה גופנית ונפשית עם אדם אחר.
אהבה זו כרוכה לרוב במשיכה מינית, אך קיימת גם אהבה רומנטית ללא משיכה מינית, כמו גם אהבה אפלטונית, ללא קיום של מימוש מיני בין הנאהבים.
אהבה רומנטית היא נושא מרכזי באמנות, בקולנוע, בספרות, במוזיקה ובאופן כללי, בכל תחומי התרבות.
חקירתה המדעית היא ענף בפסיכולוגיה חברתית.
האהבה הרומנטית מופיעה כבר בתנ"ך, בפרט במגילת שיר השירים, שם התיאורים הרומנטיים וגילויי האהבה אינם עומדים בפני עצמם, לפי פרשנותם של חז"ל, אלא משמשים כמשל בלבד לאהבה בין אלוהים וכנסת ישראל.
היא מוזכרת במיתולוגיה היוונית אפילו כעילה למלחמה גדולה.
היא קשורה בקשר הדוק למושג האבירות בימי הביניים.
הרמב"ם קרא לאדם לאהוב את אלוהים באותה מידה שבה הוא אוהב אישה ונכסף לה, ואף המקובלים טענו שאדם שלא חווה אהבת אישה, לא יוכל לחוות אהבת אלוהים.
בתרבות היהודית בתקופת ימי הביניים הקדישו לה משוררים כדוגמת ריה"ל שירים רבים.
האהבה הרומנטית מהווה כיום בחברה המערבית שיקול מרכזי, ובחברות מסוימות אף בלעדי, להחלטה על חתונה ונישואין.
פסיכולוגים הגדירו מספר הבדלים בין אהבה רומנטית לבין מערכת יחסים המבוססת על חיבה, כאשר משיכה מינית חסרה בחיבה ובאהבה רומנטית היא תופסת מקום מרכזי.
למשל, מרכיב הדמיון והפנטזיות חזק באהבה רומנטית, אך אינו מצוי במערכת יחסים רגילה המבוססת על חיבה.
החיבה מופנית כלפי בני אדם המקנים גמולים ממשיים, אולם פרטנר לאהבה רומנטית עלול להביא דווקא מכאובים וייסורי נפש.
הבדל נוסף הוא שהחיבה מאריכה ימים, ואילו האהבה הרומנטית עלולה להיות קצרת טווח.
בחיבה, לקנאה אין תפקיד גדול, ולעיתים קרובות, ידידו של הידיד הופך לידיד גם כן.
באהבה רומנטית, הקנאה היא מוטיב מרכזי.
אהבה רומנטית כרוכה בסערות ובטלטלות רגש, בעיקר בתחילתה, ואילו החיבה יציבה ורגועה.
בהקשר זה יש להעיר שבדורות האחרונים חלה עלייה חדה בשיעור הגירושין.
בישראל הוא עומד על שליש, ובארצות הברית הוא מתקרב למחצית.
ההסבר לכך נעוץ דווקא באידאולוגיה הרומנטית העומדת כיום מאחורי הנישואין.
למעשה, ככל שהאמונה ברומנטיקה גבוהה יותר, צפויה השחיקה בנישואין להיות רבה יותר.
זאת משום שהתחושות הרומנטיות מאכזבות ואינן נותרות לאורך זמן באותה עוצמה.
ההסבר לכך הוא בחלקו ביולוגי, ומבוסס על מודלים אבולוציוניים ופסיכו-פיזיולוגיים.
הפסיכולוגיות ברשייד וולסטר הסבירו את היווצרותה של האהבה הרומנטית תוך שימוש בתאוריית הריגושים הדו-גורמית של סטנלי שכטר.
הן סוברות שעירור פיזיולוגי המיוחס לנוכחותו של פרטנר מתאים ליחסים רומנטיים מפורש כהתאהבות, גם כאשר הסיבה לאותו עירור שונה.
כך, למשל, באחד הניסויים נמצא כי זוגות שצפו בסרט פעולה החליפו ביניהם יותר ביטויי אהבה ביציאה מהקולנוע בהשוואה לכניסה אליו, ואילו בקרב זוגות שצפו בסרט נייטרלי מבחינה ריגושית, לא נמצא כל הבדל בביטויי האהבה.
עם זאת, אין לראות בתאוריית הריגושים אלא הסבר חלקי לתופעת ההתאהבות.
האהבה ובחירת הפרטנר לאהבה תלויות גם בהערכתו העצמית של האדם.
הפרטנר צפוי להיות כזה המספק גמולים הדומים לאלו המסופקים לו.
לשם דוגמה, גברים עשירים נוטים לחזר אחרי נשים יפות, אך גבר אשר אינו מרגיש כי יש לו תמורה הולמת להציע, יסתפק בבת זוג מושכת פחות.
ניסויים הוכיחו כי אדם שהערכתו העצמית הועלתה באופן מלאכותי ובאמצעות פידבק שרירותי, הרשה לעצמו לחזר אחרי פרטנריות אטרקטיביות יותר.
לרעיון החליפין ההוגנים יש חשיבות גם בתוך הזוגיות עצמה, ולא רק בתחילתה.
לתחושת בני הזוג שהצד השני מספק תמורה הוגנת להשקעתם יש חשיבות רבה, והעדרה של תחושה זו מסכן את הזוגיות.
בניגוד לקלישאה לפיה "ניגודים נמשכים", נראה שלהתאמה בין בני זוג יש תפקיד חשוב ביצירת קשר ובהמשכתו.
התאמה זו צפויה להוות תנאי מוקדם להצלחת קשר, אך, מאידך, היא עצמה נובעת בחלקה מהקשר.
אחת התאוריות הפסיכולוגיות בחקר האהבה הרומנטית מדגישה את מרכיב "ההרחבה העצמית" שבה.
תכונותיו ויכולותיו של הפרטנר הרומנטי הופכים לזמינים עבור האדם.
במחקרים התברר שמאוהבים מוצאים בעצמם תכונות רבות יותר ומתקשים להבחין בין תכונות שמצויות בהם לבין תכונות שבבני זוגם.
אחד המודלים לתיאור האהבה, שפותח בידי סטרנברג, נקרא "המודל המשולש של האהבה".
המודל מניח שלאהבה יש שלושה מרכיבים: מרכיב רגשי שהוא האינטימיות, מרכיב הנעתי שהוא התשוקה ומרכיב קוגניטיבי שהוא המחויבות.
באמצעות צירופם של מרכיבים אלה, סטרנברג מחלק את האהבה לשמונה סוגים:
היעדר אהבה - מצב שבו לא קיים אף אחד מהמרכיבים.
סוג זה מאפיין הקשר של האדם עם רוב האנשים סביבו.
חיבה - לא אהבה, קיים רק מרכיב האינטימיות.
סוג זה מצוי בין ידידים.
אהבת רעים - אהבה המכילה את מרכיב האינטימיות ואת מרכיב המחויבות.
סוג זה מצוי בין חברים טובים.
אהבה ריקה - אהבה המכילה את מרכיב המחויבות בלבד.
סוג זה קיים לעיתים אצל אנשים שנישאו באמצעות שידוך, ואצל בני זוג שנשואים במשך שנים רבות.
אהבה חסרת היגיון - אהבה המכילה את מרכיב התשוקה ומרכיב המחויבות.
סוג זה נחשב כבלתי יציב.
אהבה עזה - אהבה שבה נמצא רק מרכיב התשוקה.
סוג זה גם נחשב כבלתי יציב.
אהבה רומנטית - אהבה שבה נמצאים מרכיבי האינטימיות והתשוקה.
סוג זה נחשב כקצר טווח, ברוב המקרים.
אהבה מושלמת - אהבה שבה נמצא מרכיב האינטימיות, מרכיב התשוקה ומרכיב המחויבות.
לטענת סטרנברג, סוג זה קשה להשגה וקשה לשמור עליו לאורך זמן.
פסיכולוגים אחרים הציעו שיש שישה סוגים של אהבה:
אהבה לוהטת - מערכת יחסים המבוססת על תשוקה עזה לבן הזוג.
אהבת משחק - מערכת יחסים המבוססת על משחק.
אחד מבני הזוג מתייחס לאהבה כאל משחק.
אהבה לוגית - מערכת יחסים המבוססת על חישובים רציונליים.
אהבת חברים - מערכת יחסים המבוססת על חברות עמוקה בין בני הזוג.
אהבה ללא אני - מערכת יחסים שבה אחד מבני הזוג מאבד את ייחודו ונטמע בבן הזוג השני.
אהבה רכושנית - מערכת יחסים שבה אחד מבני הזוג מתייחס לבן הזוג השני בצורה רכושנית.
מודל נוסף של אהבה פותח בידי הפסיכולוג אריך פרום, שראה באהבה את הדחף החזק והמשמעותי ביותר באדם, להתאחד עם הזולת, ובה ראה את הפתרון האידיאלי לבעיית הבדילות הקיומית שהאדם חווה בחייו.
על פיו יש שלשה סוגים של אהבה:
אהבה מזוכיסטית, שבו האוהב מתבטל כלפי מושא אהבתו ומוכן לעשות הכול בשבילו.
בהתבטלותו, האדם נפרד מקיומו העצמי המכאיב והופך להיות חלק מהוויה אחרת, אותה הוא מעריך כגדולה וחזקה יותר.
בדרגות גבוהות אהבה זו יכולה להגיע להערצה ואף לפולחן אישיות.
אהבה סדיסטית, שבו האוהב מבטל את מושא אהבתו כלפי עצמו.
האוהב מעצים את אישיותו בכך שהוא "בולע" את הזולת ושולט עליו, מכיוון שהוא רואה בו מכשיר להעצמה אישית ולבריחה מהחידלון ושאלות הקיום שלו.
בדרגות הגבוהות אפשר למצוא אהבה זו אצל מנהיגים ו"גורויים" כלפי עדת מעריצים.
אהבה בוגרת שהיא האידיאלית, שבו שני בני אדם עומדים זה מול זה במלוא אישיותם הלא מתבטלת, ומשלימים אחד את השני באופן הדדי, באופן שאינם מבטלים את עצמם אחד כלפי השני.
פסיכואנליזה פרוידיאנית של מושא האהבה
פרויד התעסק רבות בקשרים בהם הדחף המיני משפיע ומנהיג את ההתנהגות כמו גם בדרך בה הדחף המיני מתעצב על ידי חוויות ילדות.
במאמר שפרסם בשנת 1910 מתאר פרויד טיפוס גברי מוקצן הנמשך רק לנשים אשר שייכות לאדם אחר בין אם חבר, בעל או ארוס; ושמתנהגות בצורה זולה ומתירנית מבחינה מינית.
המשיכה לנשים שאינן פנויות משרת סיפוק לדחפים תחרותיים ועוינים כלפי בן הזוג של האישה, ואילו נשים המתנהגות בצורה מתירנית מינית מעוררות רגשות קנאה בטיפוס גברי זה כלפי בני זוג המזדמנים שלהן.
על פי פרויד טיפוס גברי זה מונע מחוסר התגברות תקינה על התסביך האדיפלי.
חלק בלתי נפרד של הדמות האימהית היא השתייכותה בקשר זוגי לאב, וקשר עם האם יכלול פגיעה באב.
ההסבר למציאת בת זוג בעלת מאפיינים מתירניים מורכב יותר ומכילה ניתוח של תהליך גילוי המיניות בתחילת גיל ההתבגרות.
בגיל זה הנער נחשף לראשונה ל"סוד חיי המין" המעורר בוז ומרדנות בד בבד עם הריסת הסמכות ההורית כתוצאה מחשיפת פעילותם המינית, שלרוב בתחילתו מודחק.
בנוסף לחשיפת "סוד חיי המין" לרוב נחשף הנער גם לנשים אשר עוסקות בזנות, והוא מגיע למסקנה כי ביכולתן של נשים אומללות אלו להכניסו לסודות חיי המין.
בשעה שבה הוא מבין כי הוריו פעילים מינית "הוא מציין לעצמו מתוך היגיון ציני, שבעצם אין הבדל גדול כל כך בין האם לפרוצה".
דברים אלו מעוררים בו את הדחפים והתשוקות הנושנות מילדותו, והוא מתחיל לחשוק מחדש באמו.
אם דחפים אלו אינם חולפים הם מועברים לעולם הפנטזיות הלא מודע של העלם.
קבעון של פנטזיות אלו ישפיעו על העדפתו של הבוגר את בן הזוג, בנוסף פרויד מציין כי משיכה של גברים צעירים לנשים המבוגרות מהם נובעת גם היא מפנטזיית האם.
בסיום המאמר מבהיר פרויד כי תהליכים אלו נפוצים בקרב בני אדם רבים אם כי בצורה חלקית או מוחלשת.
כימיקלים במוח האנושי הם מרכיב הכרחי להתאהבות.
כימיקלים אלו פועלים במעגלים המוחיים המווסתים תגמול ומוטיבציה.
בפרט ההורמונים אסטרוגן וטסטוסטרון מעורבים ביצירת התשוקה המינית; אדרנלין גורם לתחושת "פרפרים בבטן"; נוראפינפרין גורם להפעלת מערכת העצבים הסימפתטית אשר מאיצה את קצב פעימות הלב ומעלה את רמת העוררות לנוכח גירוי הקשור לבן הזוג; רמות נמוכות של הורמון הסרוטונין לאחר ההתאהבות גורמים לתסמיני התמכרות לבן הזוג.
האפקט המשותף של הכימיקלים הללו בתוספת השפעתם של השינויים המעגליים במוח – גורם לאופוריה, תאווה, אובססיביות, יתר מרץ, חוסר שינה, חוסר תיאבון ותשומת לב ממוקדת באדם הנאהב.
המנגנונים הביולוגיים שמובילים את ההתנהגות נבדלות בין גברים לנשים.
אצל נקבות ההורמון אוקסיטוצין, המופרש בין היתר בעת קיום יחסי מין, משחק תפקיד חשוב ביצירת ההיקשרות בין בני הזוג ובשימור הקשר לאורך הזמן כמו גם בהיקשרות עם ילד.
כמו כן ההורמון מהווה את הבסיס ליצירת מערכת יחסים מונוגמית.
לעומת זו אצל גברים ההורמון המרכזי בתחזוק ההתנהגות החברתית בין בני הזוג הוא וזופרסין, כאשר התנהגות אופייניות להגנה על בת הזוג והצאצאים מקושרת להורמון זה.
כמו כן מולקולות אשר מזוהות על ידי קולטני הריח הנמצאים באף משפיעות גם הן על תהליכי ההתאהבות והאהבה.
מולקולות אלו הנקראות פרומונים לוקחות חלק בהסבר הבדלים בין אישיים במשיכה בין בני זוג, אך טיב המנגנון אינו ברור דיו עקב עדויות סותרות.
השפעת הכימיקלים שהוזכרו מתעמעמת לאחר תקופת זמן מסוימת, וכשזה קורה הקשר הופך להיות דומה לקשר בין רעים.
מחקר שביצעו מדענים מאוניברסיטת מקוורי הראה כי המוח האנושי מפתח תודעת זיכרון משותפת במהלך ניהול מערכת יחסים זוגית ממושכת.
במחקר נתנו לאנשים המצויים בקשר זוגי תרגילי זיכרון משותפים, ומצאו כי זוגות אוהבים שהקשר ביניהם הוגדר כאינטימי הצליחו להשתמש במערכת ידע משותפת, מבוססת זיכרון, כדי להעלות זיכרונות בצורה טובה יותר.
שנעשה על ידי חוקרים מאוניברסיטת וירג'יניה מצא שלרגש האהבה אפקט נוירולוגי: אדם שאוהב אדם אחר, מחשיב אותו כחלק מעצמו.
במחקר הנבדקים עברו סריקות מוחיות, fMRI שבאמצעותן נבחנה הפעילות המוחית שלהם בסיטואציות מאיימות.
המחקר כלל שלושה סוגי סיטואציות: הראשונה, הנבדקים עצמם היו תחת איום, בשנייה אדם שהם אהבו היה תחת איום ובשלישית אדם זר.
השוואת הסריקות המוחיות הראתה כי התגובות הרגשיות בזמן שהנבדקים היו נתונים באיום וגם בזמן שאדם שאהבו היה נתון באיום היו זהות.
נתונים אלו תומכים בהשערה כי האדם מזהה את האדם שהוא אוהב כחלק מעצמו: וברגע שהוא נתון בסכנה, הוא ירגיש כאילו הוא נתון בסכנה גם.
פילוסופים, משוררים וסופרים רבים הגו בשאלה מהי האהבה וכיצד ניתן להגדיר אותה.
אפלטון הגדיר את האהבה בביטוי הממצה: "האהבה היא התשוקה להוליד בתוך היופי".
הפילוסופים היוונים דנו רבות בשאלה מה מבדיל בין אהבת אמת לבין אהבת בוסר.
הדיונים עסקו גם במיתוס של אריסטופאנס על הנפש התאומה, על פיו "בראשית חיו בני האדם מחוברים בזוגות, לכל יצור היו שני ראשים, 2 לבבות ו-4 רגליים ו-4 ידיים.
ושתי הנפשות אהבו זו את זה אהבה גדולה ובילו את כל חייהם באושר שמיימי.
אושר זה גרם להם לחטא ההיבריס וכתוצאה מכך נענשו על ידי האלים: זאוס חצה כל ייצור לשנים באמצעות חזיז הברק שלו והפריד כל איש מנפשו התאומה.
ללא החצי השני, חייו של כל אדם היו מלאים כאב, וכדי להתגבר עליו הוא חיפש אחר החצי השני שלו - נפשו התאומה, על מנת שיוכל להתאחד עמה ולבלות איתה יחד." לפי מיתוס זה, המופיע ב"המשתה" של אפלטון - אהבת אמת אפשרית רק בין שתי נפשות תאומות ושאהבה אמיתית בהכרח הדדית.
בראשית העת החדשה הפילוסוף ברוך שפינוזה כתב כי לכל אדם שלושה רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב.
מרגשות אלה נגזרת רגשת האהבה.
לפי שפינוזה, "אהבה היא שמחה בליווי אידיאה של סיבה חיצונית".
כלומר, אהבה היא תחושה של שמחה הנגרמת כל פעם שהנפש מעלה ברוחה סיבה חיצונית, כגון אשה יפה.
שמחה, לפי שפינוזה היא "היפעלות (רגש) שעל ידו באה הנפש לידי שלמות מרובה מבתחילה", הגדרה זו היא הגדרה מאוד אגוצנטרית ומגדירה את האהבה לפי מידת השמחה שגורם מושא האהבה לאוהב, ולא לפי מידת הנכונות של האוהב להקריב למען מושא אהבתו (הגדרה אלטרואיסטית).
לפי הגדרה זו של שפינוזה, דייג אכן אוהב דגים.
לכן, סביר להניח שהשימוש שלו במילה "אהבה" איננו מיוחד ל"אהבה רומנטית".
הפילוסוף הספרדי חוסה אורטגה אי גאסט ציין כי "לא היה בעבר פילוסוף גדול כלשהו, שלא ראה חובה לעצמו להעלות תורת אהבה משלו.".
בדומה לשפינוזה, הפילוסוף האנגלי ג'ון לוק סבר שניתן להעמיד את כל מערך הרגשות סביב מספר מצומצם של רגשות.
אצל לוק כיאה לאמפרציסט היו אלו תחושות ולא רגשות: הנאה וכאב (במקום עצב ושמחה אצל שפינוזה).
אם כן, משתי תחושות הבסיס גוזר לוק את תפיסת האהבה שלו.
האהבה לדבריו של לוק היא תוצר של הנאה וההפך השנאה היא תוצר של כאב; אני אוהב את מה שאני נהנה ממנו ושונא את מה שאני שכואב לי ממנו.
לדוגמה: אדם האומר שהוא אוהב ענבים, מתכוון לכך שאכילת ענבים מסיבה לו הנאה.
אם כן, האהבה אינה אלא "מחשבת עונג" על הנאה ספציפית בהימצאה כמו גם בהיעדרה.
סטנדל, מגדולי הסופרים הצרפתיים, הציג בספרו "האהבה" את האהבה כתאוריה של "ההתגבשות" (קריסטליזציה), כפרי של הזיה.
כשם שענף שנזרק למכרה מלח מתכסה בגבישים מזהירים המקשטים את הענף, כך הדימוי האמיתי של האישה שנופל לתוך נפשו של הגבר, מתכסה ברקמה של דמיונות, המקשטים אותו בכל סוגי השלמות האפשרית.
האדם מתאהב כאשר דמיונו מקרין סגולות לא קיימות בזולת, וכאשר הוא מתפכח מהן, גם נעלמת האהבה.
הפילוסוף הספרדי חוסה אורטגה אי גאסֶט התנגד נחרצות לתפיסה זו, שראה בה גימוד וסילוף של האהבה, ובמסתו "פניה של האהבה" מ-1926 הגדיר את האהבה "כפעולה צנטריפוגלית של הנפש, הפונה לעבר מושא האהבה בזרימה מתמדת, ואופפת אותו באהדה חמה, מאחדת אותנו עמו, ומאשרת בעליל את קיומו".
הגדרה נוספת שלו לאהבה שהיא התמזגות טוטלית ובמילותיו "האהבה הצרופה מתאפיינת בשני מרכיבים הקיימים בה בעת ובעונה אחת: תחושה של 'הקסמות' מן הזולת היוצרת 'אשליה' גמורה בתוכנו, האומרת כי שאפנו את הזולת בתוכנו, עד לעומק ההווייתי העמוק שלנו, והוא חי בנו הוויה שלמה שורשית".
הפסיכולוג והפילוסוף אריך פרום שהקדיש לעניין ספר בשם "אמנות האהבה", ראה באהבה את התשובה לבעיית הקיום האנושי ולחוויית הבדילות האנושית, שאותה ראה כאם כל המצוקות.
הוא קבע כי האהבה היא אמנות, שיש ללמוד אותה מבחינה תאורטית ויישומית, כשם שלומדים מוזיקה, נגרות או הנדסה.
את האהבה הגדיר כ"השגת אחדות בינאישית בהתמזגות עם נפש שנייה", והריסת המחיצות המבדילות בין האדם לזולתו.
"פרדוקס של שתי נפשות שהיו לאחת, ובכל זאת נשארו שתיים".
הגדיר את האהבה כהכרה בסגולת יחידאותו של אדם אחר, וראייתו בכל עצם אנושיותו ואישיותו.
האהבה לתפיסתו היא פן אחד של תופעה אנושית מקיפה יותר שהוא מכנה אותה בשם "התעלות מעבר לעצמו".
אחרים, בייחוד משוררים, העדיפו להגדיר את האהבה באמצעות אלטרואיזם ונתינה חסרת-גבולות כלפי מושא האהבה.
באמנות, על כל סוגיה וגווניה, האהבה לוקחת חלק מרכזי, הן באמנות המקצועית והן באומנות העממית.
ביצירות מוזיקליות, סיפורים, שירים, ציורים ופסלים האהבה היא נושא שכיח, המופיע באמנות של כל לאום או שכבת גיל.
האהבה במיתולוגיה היוונית והרומית מאזכרת את דמותו של ארוס הוא קופידון (אמור) לעיתים עם ולעיתים בלי בת זוגו - פסיכה.
בימי הביניים נמנעו אמנים מלתאר את מעשה האהבה עצמו ונטו לרוב לתאר אהבה מיוצגת באהבת אם לבנה, בעיקר בציורי המדונה.
במאה ה-19 נעשה שכיח יותר מופע האהבה הארוטית, בעיקר אהבה בין אישה צעירה לבין גבר.
שאר סוגי האהבה כמו אהבת גברים, אהבת נשים ואף אהבה מבוגרת זוכים לייצוג מועט.
במאה ה-20 הפכו ייצוגי האהבה באמנות להיות חושניים יותר, עירום מרומז הפך לעירום חזותי ואף הוצג מעשה האהבה עצמו.
במוזיקה המודרנית (רוק, פופ, ראפ, מזרחית וכולי) מדובר על אהבה בחלק משמעותי מהשירים.
והאהבה, על צורותיה וגווניה (רומנטית, עיוורת, אהבת רעים ועוד), גם כשאינה מוסברת בפירוש, מתפרשת בשירים.
חיים נחמן ביאליק מתאר בשירו "הכניסיני תחת כנפך", את הגעגועים לאהבה במילים: "הכניסיני תחת כנפך / והיי לי אם ואחות / ויהי חיקך מקלט ראשי / קן תפילותי הנידחות".
בשירו של אברהם חלפי "עטור מצחך" נאמר: "לא הייתי רוצה להיות לך אח / לא נזיר מתפלל לדמותו של מלאך" - מדובר על כך שהדובר רוצה את האהבה הפיזית והרומנטית, מעבר לאינטימיות והמחויבות).
המשורר העכשווי אליעז כהן הרבה לעסוק בנושא, ספרו מחר הירח יזרע - נ"א שירי אהבה, עוסק כולו בנושא.
ביהדות קיימות שלוש מצוות הקשורות לאהבה, ממש מדאורייתא:
אהבת ה' – "ואהבת את ה' אלוהיך".
נוסף לכך מורה היהדות על עוד מושאים הראויים לאהבה, למשל אהבת האדם את עצמו, בן/בת הזוג, המשפחה, ארץ-ישראל, התורה, החכמה ועוד.
אופייני שביהדות, האהבה נטולת יצר ובאה לידי הגשמה על פי התניות.
על הפסוק "ואהבת לרעך כמוך" אמר התנא רבי עקיבא "זהו כלל גדול בתורה".
כלל זה גורס כי האדם יעניק לרעיו וסובביו את אותה אהבה שהוא מעניק לעצמו.
לכן חז"ל דורשים מהאדם קודם כל לאהוב את עצמו, ואז הוא יוכל להעניק לרעיו ולסובביו את האהבה שהוא חש בעצמו.
כהשלמה שלילית לציווי זה, אמר - עוד לפני רבי עקיבא - הלל הזקן: "דעלך סני, לחברך לא תעביד", כלומר: מה ששנוא עליך - אל תעשה לחבריך.
הרמב"ן וגם הרמב"ם הבינו את הפסוק כדרישה מצד האוהב, שישאף לרווחת חברו, כלומר לספק לו עושר, כבוד, ידיעה וחכמה - במידה שהוא היה רוצה לעצמו (ספר המצוות, מצוות רו).
את המצווה הזאת הוא מרחיב במשנה תורה והיא כוללת ביקור חולים, ניחום אבלים, לוויית המת, לשמח את הכלה והחתן וסיפוק צורכיהם (משנה תורה הלכות אבל יד, הלכות מתנות עניים ח ועוד).
חז"ל לא הסתפקו בהדרכה כללית לאהבה, אלא גזרו מכך הלכות שונות ובהם להעניש חוטא באהבה ולא בשנאה ובנקמה.
ולבחור לאדם שראוי לעונש, עונש שיסבול בו פחות.
חז"ל הורו לגבר לא לקדש אישה מבלי שראה אותה, למשל על ידי שליח, בגלל החשש שהיא תתגנה עליו ברגע שיראה אותה, והוא יפגע בה בניגוד לצו של ואהבת לרעך כמוך.
מכיוון שלא ניתן לצוות על אהבה, החכמים למעשה הימרו מצווה זו בפעולות שראוי שראוי שאדם יבצע כלפי הזולת.
מצוות אהבת הגר, היא מצווה מנומקת: "ואהבתם את הגר, כי גרים הייתם בארץ מצרים".
היהודי מצווה לאהוב את הגר, ולספק לו את מחסורו, כפי שאלוהים נוהג כלפי האדם: 'לתת לו לחם ושמלה', 'כאזרח מכם יהיה לכם הגר הגר איתכם'.
על פי ספר החינוך: (ספר החינוך תל"א:).
ביהדות ניטש ויכוח על מיהו 'גר', והרמב"ם נתן למילה משמעות מצמצמת (ספר המצוות רז), ואילו אלבו העניק לה משמעות אוניברסלית (ספר העיקרים, ג כה).
אהבת ה' (כינוי לאלוהים) היא מצוות עשה מהתורה הכתובה בפרשת שמע ישראל, פרשה מרכזית ביהדות שמונחת בתפילין ונקראת פעמיים ביום בקריאת שמע:
בפרשת והיה אם שמוע, אלוהים מודיע לבני ישראל שאם הם יעבדו אותו באהבה בכל ליבם ובכל נפשם, הוא יברך אותם ואת יבולם:
בשתי הפרשיות מצווים עם ישראל לקבוע את הפרשיות האלו בליבם, ללמד אותם לבניהם, לקשור אותם על ידיהם וראשם (תפילין), ולכתוב אותם על מזוזות ביתם (מזוזה).
הרמב"ם קובע שהדרך הראויה בעבודת ה' היא האהבה, כלומר אמונה לשמה, ואילו היראה, כלומר אמונה שלא לשמה, היא בדרגה פחותה יותר.
אהבה שתלויה בדבר ואהבה שאינה תלויה בדבר
חז"ל לימדו: "כל אהבה שהיא תלויה בדבר, בטל דבר, בטלה אהבה.
ושאינה תלויה בדבר, אינה בטלה לעולם.
איזו היא אהבה התלויה בדבר?
זו אהבת דוד ויהונתן" (פרקי אבות ה:טז).
אהבה התלויה בדבר היא אהבת הנעים, המענג והמועיל; ואילו אהבה שאינה תלויה בדבר, היא דאגה לנאהב ללא מניע או סיבה חיצוניים.
אהבה זו למעשה אינה אנושית, ובהקשר התאולוגי היהודי היא באה לידי ביטוי בלימוד תורה לשמה או בעבודת ה' מתוך אהבה גרידא.
היהודי נקרא לאהוב את השם, שלא מתוך יראה או מתוך ציפייה לשכר.
החסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט הדגישו את חשיבותה של העשייה מאהבה בעבודת ה'.
על פי הרמב"ם, בפירושו למשנה אהבה שאינה תלויה בדבר היא אהבה שתוכן רוחני הוא המעורר אותה.
וכיוון שהרוח היא נצחית, היא קיימת לעולם ואינה חולפת.
על פי אלבו (מאמר שלישי) אהבה שאינה תלויה בדבר היא אהבת הטוב.
על פי רבי עקיבא, מגילת שיר השירים היא קודש קודשים, בשל תפיסתו שהיא מבטאת את האהבה שיש בין האדם לה'.
מעבר לאהבות אלו, גם האהבה הפשוטה שמגלמת שיר השירים, אהבת איש ואשה, תופסת מקום כשיאה של אהבת הרֵע, ומתוארת בשיר השירים:
אהבה בימי כולרה (בספרדית: El amor en los tiempos de cólera) ספר מאת גבריאל גרסיה מארקֶס המתאר את אהבתם של שני גברים לאותה אישה, על רקע קולומביה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. בספרדית שם הספר הוא דו-משמעי, שכן cólera היא גם מחלת הכולרה וגם כעס.
כמו רבים מספריו של גבריאל גארסיה מארקס, עלילת הספר נטווית אט אט מסיפורים רבים בחייהם של הדמויות השונות בספר.
עם זאת עלילת הספר המרכזית היא אהבתו הממושכת של פלורנטינו אריסה לפרמינה דאסה, הנשואה לדוקטור חובנאל אורבינו.
הספר פותח בתיאור חייהם של פרמינה דאסה וחובנאל אורבינו הנשואים זה חמישים שנים.
הוא מתאר את חייהם המשותפים, עד מותו של חובנאל אורבינו בגיל 81, שנגרם מנפילה מסולם.
בשעת הלוויה מגיע אל הבית פלורנטינו אריסה ומצהיר על אהבתו הנצחית לפרמינה דאסה והיא דוחה אותו בכעס.
משם חוזר הסיפור חמישים וחמש שנים אחורה, ומתאר את היכרותם של פלורנטינו אריסה ופרמינה דאסה.
פלורנטינו אריסה הוא בנו הלא חוקי של סוחר עשיר לאם ענייה, ופרמינה דאסה היא בת למהגר עשיר ויתומה מאימה.
הוא מבחין בה בזמן שהוא מביא מברק לאביה, ומתאהב בה.
הוא מחזר אחריה באמצעות מכתבים, ובסופו של דבר היא משיבה לו, וכך מתחיל סיפור אהבה סודי ביניהם שמתרחש כולו על דפי המכתבים שלהם.
בסופו של דבר אביה מגלה את הדבר ולוקח אותה למסע ארוך, אך היא ממשיכה להתכתב עם פלורנטינו אריסה.
בשובה היא רואה אותו שוב, ומבינה שבעצם אינה אוהבת אותו, ובמשפט אחד דוחה אותו ומפסיקה לגמרי כל קשר עמו.
המשך הספר מתאר את סיפור האהבה בין פרמינה דאסה לחובנאל אורבינו, ובמקביל איך ממשיך פלורנטינו אריסה לאהוב את פרמינה דאסה, למרות שהוא שוכב עם נשים רבות אחרות במשך הזמן הזה.
אחרי סיפורים רבים המתארים את האהבות השונות חוזר הספר לנקודה בה חובנאל אורבינו מת, ולדחייתו של פלורנטינו אריסה.
הוא חוזר וכותב לה מכתבים, והופך אט אט לידידה הטוב, ובסופו של דבר גם למאהבה.
הספר עובד לסרט קולנוע בבימויו של מייק ניואל ובכיכובו של חאווייר ברדם ויצא לאקרנים בשנת 2007. שם הסרט היה "אהבה בימי כולרה", ובו שאקירה שרה את שירי הפסקול Love in the Time of Cholera, שיצא עבורו.
בנוסף, הוציאה שאקירה מיני-אלבום בשם Love in the Time of Cholera, המכיל בתוכו שלושה שירים הקשורים לסרט ולספר.
אהבה אפלטונית פירושהּ יחסי חיבה זוגיים נטולי מרכיב מיני, במיוחד באותם מקרים שבהם המתבונן מן הצד עשוי להניח שקיים אלמנט מיני ביחסים אלה.
דוגמה נפוצה של אהבה אפלטונית היא רעות אמיצה ומשמעותית, חסרת מרכיב מיני, בין גבר ואישה הטרוסקסואלים.
משמעות מודרנית זו של המונח שונה מהאידיאל האפלטוני של האהבה.
אף שהאידיאל האפלטוני של אהבה הוא של אהבה טהורה, אולם אין זו אהבה נעדרת תשוקה, אלא כזו המתעלת את התשוקה המינית לערוץ רוחני, דבר הפותח פתח לאפשרויות הנאה רבות הנעלות מהנאת המין.
בביטויה האפלטוני המקורי, אהבה זו נועדה להביא את האוהבים קרוב יותר לאידיאל האפלטוני של יופי.
אהבה זו מתוארת לפרטיה בדיאלוג האפלטוני פיידרוס כצורה של שגעון אלוהי שהוא מתת האלים וביטויו הנכון זוכה להכרת האלים בעולם הבא.
הביטוי אהבה אפלטונית (לטינית: amor platonicus) נטבע במאה ה-15 על ידי המלומד מרסיליו פיצ'ינו בן פירנצה כשם נרדף ל"אהבה סוקרטית" (לטינית: amor socraticus).
שני הביטויים מכוונים לחיבה לפי אישיותו וחוכמתו של אדם ולא לתכונותיו הפיזיות.
הביטוי מתייחס לקשר החיבה המיוחד בין שני גברים, אותו הביא אפלטון לרום מעלתו בדיאלוגים האפלטוניים ואשר בא לידי ביטוי מיוחד ביחסי החיבה שבין סוקרטס לתלמידיו הצעירים ובמיוחד בין סוקרטס לאלקיביאדס.
סוקרטס המורה המבוגר, שאהב מאוד נערים יפים, השאיר רושם עז על אלקיביאדס הצעיר שהעיד על עצמו ב"המשתה" כי "סוקרטס הוא האדם היחיד שאני מתבייש בפניו" - .
אלקיביאדס דואג להימצא ביחידות עם סוקרטס ומנסה להפעיל עליו את קסמיו בפיתויים ההולכים ונעשים בוטים ומפורשים יותר ויותר.
סוקרטס לא מתפתה וממשיך לכוון את תלמידו למחשבה פילוסופית טהורה.
בסופו של דבר, לאחר שרמזים ודיבור מפורש לא עוזרים, נכנס אלקיביאדס למיטתו של סוקרטס
הביטוי האנגלי (Platonic Love) מקורו במאה ה-17 בספרו של סר ויליאם דווננט "מאהבים אפלטוניים" משנת 1636. לתקופה קצרה בהיסטוריה הייתה אהבה אפלטונית אופנתית בחצר המלכות האנגלית, במיוחד בחצרה של המלכה הנרייטה מריה, אשתו של המלך צ'ארלס הראשון.
אהבה אפלטונית הייתה לנושא מקובל בקטעי מחול ושירה בתקופת מלכותו של צ'ארלס הראשון, אולם יצאה מן האופנה זמן קצר אחר כך.
באופן אירוני מסופר לכאורה שדווקא הפילוסוף המזוהה ביותר עם אהבה אפלטונית, דהיינו אפלטון, וכן סוקרטס ומרסיליו פיצ'ינו (אשר טבע את המונח), כולם השתייכו לקהילה גברית אשר חמדה נערים צעירים.
כולם קיימו יחסי ידידות של מורה ותלמיד עם נערים צעירים, יחסים שבהם היה מרכיב ארוטי ברור.
המושג של אהבה אפלטונית צמח על רקע הניגוד שבין מציאות שבה מתקיימים יחסי מין גשמיים בין מבוגרים לנערים מתבגרים, לבין רעיון פילוסופי של אהבה טהורה ורוחנית כפי שתוארה בכתבי אפלטון.
על רקע ההבנה המודרנית של "אהבה אפלטונית" יש שרואים בו מונח פרדוקסלי לאור נסיבות חייהם של הפילוסופים שהגותם שימשה בסיס למונח.
אפלטון וכך גם בני דורו לא טענו כי יחסי גברים עם נערים צריכים להיות נעדרי מרכיב ארוטי, אלא שהתשוקה ליופי הנער היא הבסיס לידידות ולאהבה בין השניים.
אולם, משהכירו בכך שתשוקתו הארוטית של הגבר לנער היא שהזינה את היחסים, הם טענו כי נבון יותר שלא להביע תשוקה זו באופן מיני-גופני אלא לתעלה לעולמות האינטלקטואליים והרגשיים.
כדי להבהיר את הבלבול הזה, מלומדים צרפתיים הציעו הבחנה בין המושגים "אהבה אפלטונית" (צרפתית: amour platonique) (שהוא המושג המוכר של אהבה נעדרת מרכיב מיני) לבין "אהבה בדרכו של אפלטון" (צרפתית amour platonicien).
המונח אהבה אפלטונית בימינו אינו מתייחס בדרך כלל לאהבה בדרכו של אפלטון.
אהבה במנוסה הוא סרט קולנוע שביים פרנסואה טריפו.
הסרט צולם בצרפת ויצא ב-1979. השחקנים הראשיים הם ז'אן-פייר לאו, קלוד ז'אד, מרי-פרנס פיסיי ודניאל מזגיש.
הסרט הוא הפרק המסכם את קורותיו של אנטואן דואנל, בן דמותו של טריפו.
אנטואן הוא עכשיו אדם בוגר ואב לבת, על סף גירושין מאשתו כריסטין.
הוא עובד כמגיה בהוצאת ספרים ומפתח את הקריירה הספרותית שלו.
אף על פי שעבר כבר את גיל שלושים, אין אנטואן נעשה חכם יותר בכל הנוגע ליחסיו עם נשים, וכמו בנעוריו הוא ממשיך להיות רומנטיקן ללא תקנה ורודף נשים.
אהבה אחרי הצהריים הוא סרט קולנוע קומי-רומנטי משנת 1957 בבימויו של בילי ויילדר ובכיכובם של גרי קופר, אודרי הפבורן ומוריס שבלייה.
גיבורי הסרט הם בלש פרטי החי בפריז (מוריס שבלייה), בתו אריאן, סטודנטית לנגינה על צ'לו (אודרי הפבורן) ומושא חקירתו של הבלש - "פלייבוי" אמריקאי עשיר בשם פרנק פלניגן (גרי קופר).
בעל נבגד של אחת הנשים עימהן קיים פלניגן קשרים רומנטיים שוכר את הבלש הפרטי לעקוב אחרי פלניגן.
אריאן, העוזרת לאביה בתיקי החקירה במשרדו מגלה עניין בפלניגן ואף מתאהבת בו.
לאחר שאריאן מגלה שהבעל הנבגד רוצה לרצוח את פלניגן היא מזהירה אותו.
אריאן, המאוהבת בפלניגן, חוששת כי ישבור את ליבה, ולכן מתחפשת לאשת מסתורין עשירה המפתה את פלניגן.
פלינגן מתאהב באשת המסתורין ושוכר את הבלש הפרטי לגלות מי היא.
בסוף הסרט מתקן פלניגן את דרכיו ומחליט להתחתן עם אריאן.
אהבה אחת גדולה הוא שם אלבומה השלישי של הזמרת והיוצרת ורד קלפטר.
האלבום יצא לחנויות ב-10 באפריל 2008 בחברת התו השמיני, בהפקה מוזיקלית של עמוס עבר הדני, ששיתף עימה פעולה עוד מימי להקת "לגמרי לא שקטים".
האלבום כולל 11 שירים אותם כתבה והלחינה קלפטר, ובנוסף את השיר "פרידה", אותו הלחינה למילותיה של לאה גולדברג, שיצא במסגרת הפרויקט "שרות לאה גולדברג" וזיכה אותה בפרס אקו"ם לשנת 2007. מתארח בו יצחק קלפטר, בעלה לשעבר, בדואט "שלך לעד", בו הוא גם משתתף בנגינה על גיטרה חשמלית.
האלבום מינורי ואינטימי, בולטת בו נגינת הגיטרות ומרבית הטקסטים עוסקים בזוגיות ובאהבה.
ורד קלפטר - גיטרות אקוסטיות, כותבת מילים, מלחינה
עמוס עבר הדני - גיטרות חשמליות, קלידים, מעבד, מפיק מוזיקלי
רוני עברין - כלי הקשה
פיטר רוט - גיטרה בס ב"ספטמבר"
גיל לדין - תופים ב"ספטמבר"
יצחק קלפטר - גיטרה חשמלית ב"שלך לעד"
אהבה אסורה או "הדיבוק בשדה התפוחים" הוא סרט קולנוע משנת 1997, שעובד על בסיס המחזה הקלאסי "הדיבוק" מאת ש.
בדומה למחזה אשר חובר בין השנים 1913 ל-1916, גם הסרט מספר על החברה החרדית השמרנית ועל כיבוש היצר.
הסרט מגולל את סיפורו של חנן (יחזקאל לזרוב), בחור חילוני שנתייתם מהוריו החרדים בילדותו.
הוא מתאהב בלאה (איילת זורר), בת לאב חרדי קשוח (יגאל נאור) שהיה חברו הקרוב של אביו של חנן.
בעזרת הרב עזריאל (משה איבגי) וספרי הסוד היהודיים מתוודע חנן לעולם מסתורי ובאמצעותו הוא מנסה לזכות באהובת לבו החושקת בו אך הובטחה זה מכבר לגבר אחר (גילי שושן).
שחקנ/ית דמות יחזקאל לזרוב חנן איילת זורר לאה יגאל נאור משה סנדר אורנה פורת פרידה אלון דהן אלי משה איבגי הרב עזריאל אלברט אילוז מיכאל גילי שושן מנשה יובל זמיר רבי נחמן שבתאי קונורטי טיש ענבר סוירפמן גאולה
זהבה בן הקליטה עבור פסקול הסרט את השיר "אהבה אסורה", שכתבה סוזי רוגובין והלחין ישי אמיר וזכה להצלחה גדולה.
הסרט זכה ב-5 פרסי אופיר בקטגוריות: הצילום הטוב ביותר (מנו קדוש), העריכה הטובה ביותר (דב שטויר), העיצוב האמנותי הטוב ביותר (יעקב תורג'מן), עיצוב התלבושות הטוב ביותר (ליאורה דינולסקו) והפסקול הטוב ביותר (יואב שריג ודב שטויר).
כמו כן זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי WorldFest ביוסטון.
אהבה אסורה הייתה אופרת סבון גרמנית אשר שודרה במשך עשרים שנים, מבכורתה ב-2 בינואר 1995 עד לסיומה ב-26 ביוני 2015. הסדרה התבססה במקור על אופרת הסבון האוסטרלית Sons and Daughters אך העלילה התרחקה מן הסיפור המקורי במהלך השנים.
ישנם מספר קווי עלילה מקבילים המספרים על חייהן של דמויות צעירות ומבוגרות; מרבית ההתרחשות היא בערים קלן (שם מתרחשים רוב הצילומים) ודיסלדורף.
בעונה הנוכחית העלילה מתמקדת במשפחת פון לאנשטיין האריסטוקרטית ומשפחת ברנדנר מן המעמד הבינוני.
שני השחקנים שנשארו מימיה הראשונים של הסדרה הם גבריאלה מצגר (בתפקיד צ'רלי שניידר) וקונרד קראוס (בתפקיד ארנו ברנדנר).
התוכנית הפכה פופולרית בקרב קהילות הלהט"ב באירופה וארצות הברית בזכות הדמויות הלהט"ביות בה והעובדה שביסקסואליות והומוסקסואליות מוצגות בה כשוות למערכות יחסים הטרוסקסואליות.
אהבה הוא פסל מעשה ידי אמן הפופ ארט האמריקני רוברט אינדיאנה.
הפסל מורכב מארבע אותיות בשפה האנגלית המרכיבות יחד את המילה "LOVE" - "אהבה" באנגלית.
האותיות "L" מצויה בחלקו השמאלי העליון של הפסל והאות "O" מצויה בחלקו הימני של הפסל (כאשר האות O מוטה על צידה), והאותיות "V" ו-"E" בחלקו התחתון של הפסל, כאשר האות "V" ממוקמת מתחת לאות "L", והאות "E" מתחת לאות "O".
הפסל המקורי עשוי פלדה וממוקם כיום במוזיאון אינדיאנה לאמנות, והעתקים רבים שלו מצויים באתרים רבים ברחבי העולם.
בגרסה העברית של הפסל, הממוקמת בגן הפסלים של מוזיאון ישראל בירושלים, האותיות "א" ו-"ה" מצויות בחלקו העליון של הפסל (כאשר האות "א" מימין והאות "ה" משמאל, כשהיא אינה מוטה), ומתחת לאות "א" מצויה האות "ב" ומתחת לאות "ה" מצויה אות "ה" נוספת, ועוצבו בגופן "הצבי".
עיצוב זה של האותיות הוכן לראשונה בשנת 1964 כעיצוב כרטיס ברכה עבור המוזיאון לאמנות מודרנית (המומה) שבניו יורק, והפסל הראשון בעיצוב זה הוצג בעיר ניו יורק בשנת 1970. הפסל הועבר למוזיאון אינדיאנפוליס לאמנות בשנת 1975.
גרסאות נוספות של הפסל קיימות בסינית, איטלקית וספרדית.
כמו כן, היווה השראה ביצירת הלוגו I Love New York.
העתקים של הפסל מצויים באתרים רבים בארצות הברית:
בשדרה השישית של רובע מנהטן בעיר ניו יורק;
בקמפוס ברוקלין של מכון פראט בניו יורק;
במוזיאון לאמנות של אוניברסיטת בריגהאם יאנג שביוטה;
באתר הנופש רד רוק שבלאס וגאס, נבדה;
באוניברסיטה המדינתית של ויצ'יטה, בקנזס;
מחוץ לארצות הברית ממוקם הפסל בגרסתו האנגלית במספר מקומות:
בבניין טאיפיי 101 בטאיפיי שבטאיוואן;
בכיכר דל סאגראדו קוראזון, בילבאו, ספרד;
ברחוב וירג'יניה המערבית, בוונקובר, קנדה;
גרסה בשפה העברית ממוקמת במוזיאון ישראל שבירושלים.
גרסה בשפה האיטלקית ("AMOR") ממוקמת בגלריית ויטוריו עמנואלה השני במילאנו שבאיטליה.
ברוסית - מופיע בפארק גורקי (מוסקבה), עם האותיות "горько" (פירוש מילולי "מר", קריאה נפוצה בחתונות בעולם דובר הרוסית)
אהבה הוא סרט דרמה צרפתי בבימויו וכתיבתו של מיכאל הנקה.
בסרט משחקים ז'אן-לואי טרנטיניאן, עמנואל ריבה ואיזבל הופר.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן שם זכה בפרס דקל הזהב.
זוכה פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 2012, פרס סזאר ופרס לומייר לסרט הטוב ביותר.
הסרט מתאר את זקנתם של בני זוג, עד למותם.
הסרט מגולל את סיפורם של בני הזוג אן (עמנואל ריבה) וז'ורז' (ז'אן-לואי טרנטיניאן), מורים לנגינה שיצאו לגמלאות.
בתחילת הסרט אן לא מגיבה לדבריו של ז'ורז'.
היא עוברת ניתוח שמשאיר אותה משותקת בחלק הימני של גופה.
לאחר הניתוח אן מנסה להתאבד, אך אינה מצליחה.
מצבה של אן מדרדר כאשר היא עוברת שבץ מוחי.
היא מתחילה לקבל טיפול סיעודי הכולל החלפת חיתולים והאכלה דרך עירוי.
בתם, איב (איזבל הופר), מנסה לשכנע את ז'ורז' לקחת את אן לבית אבות.
אך ז'ורז' מסרב להצעה בטענה שאן לא הייתה מסכימה להישלח מביתה.
לאחר שמצבה של אן מדרדר עוד ועוד, ז'ורז' חונק את אן באמצעות כרית ומביא למותה, ונראה שז'ורז' שם קץ גם לחייו שלו.
ז'אן-לואי טרנטיניאן – ז'ורז' לורן
עמנואל ריבה – אן לורן
איזבל הופר – איב לורן
ויליאם שימל – ג'וף, בעלה של איב
אלכסנדר תארו – אלכסנדר, תלמיד של ז'ורז' ואן.
הסרט קיבל ביקורות מהללות עם ציון של 91% מהאתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 129 ביקורות.
האתר "Metacritic" נתן לסרט ציון של 93 בהתבסס על 36 ביקורות.
בנוסף עמנואל ריבה קיבלה ביקורות חיוביות על משחקה.
זכייה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר
זכייה בפרס דקל הזהב של פסטיבל הקולנוע בקאן
מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר (מיכאל הנקה)
מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (מיכאל הנקה)
מועמד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (עמנואל ריבה)
זכייה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר
מועמד לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר (עמנואל ריבה)
מועמד לפרס באפט"א לבמאי הטוב ביותר (מיכאל הנקה)
מועמד לפרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (מיכאל הנקה)
מועמד לפרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר
זכייה בפרס סזאר לסרט הטוב ביותר
זכייה בפרס לומייר לסרט הטוב ביותר
אהבה אסורה (בספרדית: Los buscas de siempre) היא טלנובלה ארגנטינאית שהופקה עבור ערוץ הטלוויזיה Azul TV בשנת 2000. הכוכבים הראשיים של הסדרה הם פבלו אצ'ארי וננסי דופלה עם השתתפותו של נאצ'ו גדנו בתור האנטגוניסט הראשי.
בעקבות צילומי הטלנובלה, פבלו אצ'ארי וננסי דופלה התאהבו, התחתנו והביאו ילדים לעולם.
בישראל שודרה הטלנובלה בערוץ "ויוה" ושודרה הגרסה הבינלאומית.
בארגנטינה הסדרה המשיכה לעוד 70 פרקים נוספים והסתיימה בפרק 270.
מרטין חימנס גר עם אמו, אביו ואחותו, אאוחניה.
הם ניהלו חיי משפחה שלווים, עד שגילו כי אב המשפחה קרלוס ניהל חיים כפולים - יש לו משפחה נוספת, עם סילבינה אלסגה וילדיהם המשותפים אריאל וברברה.
בעקבות המידע נכנסה אשתו של קרלוס לדיכאון ומתה.
לאחר מותה, עבר קרלוס לגור עם ילדיו אריאל ואאחניה בביתה של סילבינה, אשתו השנייה של קרלוס.
לסילבינה יש בת נוספת - ברברה.
ברברה ומרטין רבים לעיתים קרובות, אך עד מהרה הם מגלים שמאחורי השנאה מסתתרת אהבה.
סילבינה תופסת אותם "על חם" ומאיימת על מרטין שיעזוב את הבית, או שהיא תספר לקרלוס.
הוא עוזב את הבית ועובר להתגורר עם דודתו טיטינה ועם סבו.
מרטין מתחיל לעבוד ברחוב והופך לרוכל.
יש למרטין חברים טובים ובהם מנוסנטה, גבר מחוספס ושמנמן אך מוכן להקשיב לו בכל עת.
מרטין מאוד אהוד בשכונה וטיטינה דודתו מאוד אוהבת אותו אך היא מצרה על כך שמרטין שונא את אביו בשל הקשר הכפול שניהל.
מרטין לא מגלה לה שהוא מאוהב בברברה.
לאחר 10 שנים, ברברה הופכת ליד ימינו של אביה בחברה המשפחתית, ומאורסת לפרננדו, גבר שאפתן ורשע.
מטרתו של פרננדו הוא להשתלט על החברה של משפחת אלסגה.
באופן מקרי ברברה ומרטין נפגשים שוב ומגלים שאהבתם האסורה עדיין חזקה, ומנסים להילחם בה.
פרננדו מצדו מתחיל להתעלל במשפחת אלסגה ומעשיו כוללים אונס, רצח, שוחד ואפילו מרעיל את הכלבה האהובה על מרטין, בריסה.
הוא מנסה וגם מצליח לאנוס את אאוחניה הצעירה, אחותה של ברברה.
ברברה נמצאת תחת איומים עקביים של פרננדו ונאלצת לנסוע לאירופה כאשר היא מגלה שהיא בהיריון.
היא חוזרת מאירופה ולצער כולם מחדשת את אירוסיה לפרננדו.
מרטין נותר שבור ומתנחם בזרועותיה של לולה, אחותו של חברו הטוב, מנוסנטה, והם נישאים.
יותר מאוחר מנוסנטה מגלה כמה מהסודות של פרננדו, וכאשר הוא רוצה לגלות למרטין - פרננדו רוצח אותו.
בעקבות איומים על חייו של קרלוס, הוא שוכר שומר ראש - אישה בשם רפאלה (אמיליה מזאר) והדברים מובילים לכך שקרלוס מחליט לשדך את רפאלה למרטין.
בהתחלה השניים לא מסתדרים אבל אז רפאלה מתאהבת במרטין.
הקשר הזה הוא אחד מני רבים שמרטין מנהל לאורך הסדרה אך לבו שייך רק לאחת - ברברה.
בטו סנטנה (סבסטיאן אסטבנס) הוא כדורגלן מצליח.
יש לו סבתא, דומינגה (אדלה גלייחר) ואחות קטנה בשם ג'סיקה (חימנה אקרדי).
הוא כוכב שנוי במחלוקת והוא מאוד גס, חצוף, חושב שהוא כוכב העולם - כל זה עד שהוא פוגש במקרה בד"ר לאורה קנטון (ויויאנה סקונה), אישה נשואה שלא נכנעת לגסות הרוח שלו ודווקא לא מרוצה מכך שהיא צריכה לטפל בו בעקבות תאונה שהוא עושה על מגרש הכדורגל.
לאורה נשואה לסנטיאגו ויש לה בן חורג - דריו (לוקאס פריירו).
יש לה גם אח שקוראים לו אוקטביו (אוקטביו בורו) המשמש לה אוזן קשבת בעת צרה.
הכול היה יכול להיות נפלא עבור לאורה אילולא העובדה הפעוטה שבנה החורג, דריו, פיתח אליה אובססיה, ושהיא התאהבה בבטו סנטנה באופן בלתי צפוי.
כאשר סנטיאגו מגלה על האהבה ביניהם הוא מאבד שליטה ומאיים להפריע להם.
דריו מצדו פועל בצורה אחרת - הוא כופה את לאורה ומתעלל בה.
בסופו של דבר, הסיטואציה מסתבכת וסנטיאגו מקבל מכה ממעדר ונהרג.
דריו מתאשפז במוסד וכעת לאורה ובטו יכולים לחיות ביחד.
עד שהם מגלים שהם הורים טריים....
בינתיים, אל הבית של טיטינה, מגיעים דיירים חדשים; בניטו בוסלי (רודולפו ראני), "בבה" בפי כולם, ודולורס "לולה" בנווידס (קרולינה פפלאו).
לולה היא אישה צעירה ויפה שחוותה סבל רב בחיים שלה כולל אהבה נכזבת לאקס שלה לשעבר, "צ'יבו" (אסטבן פרול) והעובדה שהייתה בכלא בעבר.
היא פוגשת במרטין וכמובן שמתאהבת בו.
"בבה" הוא אביה, והשניים לא בדיוק מסתדרים כי היא טוענת שהוא לא גידל אותה נכון והיה מכור להימורים.
"בבה" מכור להימורים, טיפוס צבעוני ומעניין בפני עצמו.
מרטין ולולה הופכים לזוג אחרי שברברה ופרננדו מתארסים.
יום אחד מוצאים מרטין ולולה בפתח ביתם תינוק, שזהותו אינה ידועה.
בינתיים, בבית משפחת אלסגה, אריאל (ממתיאס אספוטולו) מחליט לעזוב את המדינה לאחר רומן כושל עם מרסיה (אנדריאה ברביירי).
באחד ממעשי הרצח של פרננדו, מרטין מגיע לזירת הרצח ונעצר.
בכלא הוא מכיר את "צ'יבה" - אהובה לשעבר של לולה, והמצב ביניהם מסתבך אף יותר כאשר לולה מגלה שמרטין מאוהב באחותו.
לבסוף השניים נפרדים ולולה חוזרת לזרועות "צ'יבה" שהשתחרר מהכלא.
באחת המזימות האחרונות של פרננדו, הוא מוצא אישה שנראית דומה לברברה - סנדרה.
הוא מכניס אותה לאחוזה והיא מחליפה את ברברה.
כאשר המזימה מתגלה, פרננדו רוצח אותה.
כמובן שסוף טוב הכול טוב - ופרננדו מוצא את מותו.
בפרק האחרון של הסדרה מרטין וברברה מתאחדים ומתחתנים.
פבלו אצ'ארי - מרטין חימנס.
ננסי דופלה - ברברה חימנס אלסגה.
ארתור בונין - קרלוס חימנס אלסגה.
לואיסנה ברנדו - סילבינה דה חימנס אלסגה.
קרולינה פפלאו - דולורס "לולה" בנווידס.
לואיס לוקו - ראול בנווידס "מנוסנטה".
איגנסיו גדנו - פרננדו בדוז'ה לוגונס.
חסמין סטוארט - אאוחניה חימנס אלסגה.
מתיאס אפוסטולו - אריאל חימנס אלסגה.
אנה מריה פיצ'יו - טיטינה פרר.
רודולפו ראני - בניטו בוסלי "בבה".
סבסטיאן אסטבנס - בטו סנטנה.
ויויאנה סקונה - לאורה קונטון-סנטנה טדסקו.
אסטבן פרול - נסטור בלדגרדו "צ'יבה".
אמיליה מזאר - רפאלה דה מתאו.
חואן ויטלי - סנטיאגו קנטון.
אדלה גלייחר - דומינגה דה סנטנה.
לוקאס פריירו - דריו קנטון.
חימנה אקרדי - ג'סיקה סנטנה.
אהבה אסורה בפטרבורג הוא מותחן ריגול מאת מישקה בן דוד, שיצא לאור בהוצאת כתר בשנת 2008. בן דוד שירת ב"מוסד" בתפקידי שטח, מודיעין ופיקוד, והגיע בו לדרגה גבוהה.
בין היתר כיהן כראש מחלקת המודיעין של אגף המבצעים במוסד.
גיבור הספר הוא יוגב בן ארי, סוכן חשאי באגף המבצעים של המוסד, המצוי בשליחות חשאית בסנט פטרבורג.
הספר מתאר את מסכת חייו של יוגב, אשר גדל במושב בערבה, שם הכיר את אהובתו, אורית.
יוגב שירת כלוחם וכמפקד מחלקה בצנחנים ולאחר שחרורו התגייס למוסד, עבר את הקורס המבצעי ושימש כלוחם ומפקד ביחידה מבצעית במוסד.
כאיש יחידת כידון לקח חלק בפעולות במסגרת אגף המבצעים המיוחדים של הארגון.
אשתו, אורית, לא הסכימה עם אורח חייו ואף סלדה ממקום העבודה שלו, בעוד שהוא מוצא עצמו מעורב במבצעי סיכול טרור ברחבי העולם, ובהם התנקשויות, המערערים את שלוות נפשו.
הניסיונות העקרים שלהם להביא ילד לעולם, כמו גם הקונפליקט הערכי ביניהם, המונע בעיקר מן הגישה הפציפיסטית בה נוקטת אורית אל מול יוגב, איש הזרוע הארוכה של מדינת ישראל, מרחיקים אותם זה מזה, ומובילים לכעס, לשנאה ובסופו של דבר לפרידה כואבת ומייסרת.
לאחר גירושיו מבקש יוגב לפרוש מן הארגון, אולם מפקדיו משכנעים אותו לצאת, בזהות בדויה של איש עסקים קנדי, לרוסיה כדי לנסות לאסוף מידע על איראן.
בסנט פטרבורג הוא התאהב, כמו במקרה, במוכרת בחנות ספרים בשם אנה.
או אז החליט החלטה דרמטית - להפוך את השקר לאמת.
סיפור הכיסוי שלו יהיה מעתה למציאות חייו.
לא עוד סוכן חשאי שנישואיו נהרסו בגלל סוד שהסתיר במשך שנים.
מהיום הוא יהיה איש עסקים קנדי המנהל חיים שקטים עם מוכרת הספרים שבה התאהב.
אהבה במחשבה הוא סרט גרמני בבימויו של אכים פון בוריס.
הוא יצא לאקרנים בגרמניה ב-24 בנובמבר 2004. הסרט מבוסס על מקרה אמיתי שנודע כ"טרגיית הנערים בסטגליץ".
עלילת הסרט מתרחשת בברלין בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20. בסצנת הפתיחה, פול מתושאל בידי המשטרה בנוגע למכתב שכתב, לאחר מכן הסרט חוזר לאחור והאירועים שהובילו את פול לתחנת המשטרה נחשפים לצופה.
פול הוא משורר צעיר וביישן ממעמד הפועלים שמאס בבדידות.
חברו, גנטר, הוא אריסטוקרט והומו מוצהר, המאוהב בבחור בשם האנס.
בסוף שבוע אחד, פול מתארח בביתו של גנטר בזמן שהוריו נעדרים.
פול מתאהב באחותו של גנטר, הילדה, שמנהלת רומן עם האנס למורת רוחו של אחיה.
במהלך הסרט פול וגנטר מנהלים שיחות על אהבה, ומסכימים ביניהם שאם לא יוכלו לממש את אהבותיהם, יתאבדו יחדיו.
גנטר מארגן מסיבה בסוף השבוע במהלכה משתכרים הנערים, פול מבין שהילדה לא מעוניינת בו ושוכב עם אלי, חברתה של הילדה ושכנתם שמאוהבת בו.
אל המסיבה מגיע גם האנס, שמנשק את גאנטר, אך בהמשך כשהוא נמצא עם גאנטר והילדה, הוא בוחר בה, וגאנט עוזב את המקום.
האנס מבלה עם הילדה את הלילה שאחרי המסיבה, ובינתיים פול וגאנטר מחליטים להוציא את תוכניתם לפועל.
הם נשארים ערים כל הלילה וכותבים את מכתבי ההתאבדות שלהם, אך כשמגיע הבוקר פול חוזר בו מהחלטתו, וגאנטר יורה בהאנס ומתאבד.
הסרט מסתיים בחזרה לחקירה של פול ובסצנת המשפט שלו.
פרס אגודת מבקרי הקולנוע הגרמנים לשחקן הטוב ביותר - אוגוסט דיהל.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בקופנהגן - ברבור הזהב לשחקנית הטובה ביותר - אנה מריה מואה.
פרס האקדמיה האירופית לקולנוע - חביב הקהל בקטגוריית השחקן הטוב ביותר - דניאל בריהל.
אנה מריה מואה - הילדה
אהבה אסורה (בטורקית: Aşk-ı Memnu) היא סדרת דרמה טורקית ששודרה במקור בערוץ Kanal D בין השנים 2008–2010. היא עיבוד של הרומן "אהבה אסורה" משנת 1899 מאת הסופר הטורקי האליד זייה אושאקליגיל.
ב-2013 נוצרה הסדרה "Pasion Prohibida", גרסה לטינית של הסדרה.
אדנן הוא אלמן עשיר, שגר באחוזה מפוארת באיסטנבול עם שני ילדיו ועם אחיינו, בהלול, שהתייתם מהוריו בגיל צעיר.
בהלול הוא גבר יפה ומרשים, שכל בחורות האזור נופלות לרגליו.
ביחטר היא בחורה צעירה ויפה, בתה של אשת חברה בשם פידרבס.
פידרבס שמה עינה מזה זמן מה על אדנן ורואה בו מטרה כלכלית שתביא לסגירת חובות העסק המשפחתי.
לתדהמתה, היא מגלה שאדנן התאהב דווקא בבתה ביחטר, שצעירה ממנו בשנים רבות, ושהשניים עומדים להינשא.
על אף התנגדותם של ילדיו, נושא אדנן את ביחטר לאישה, שהסכימה להינשא לו בעיקר כדי לנקום באימה רודפת הבצע.
בהלול וביחטר אינם מחבבים זה את זה כלל וכלל - ביחטר חושבת שבהלול הוא רודף שמלות אגואיסט, שמשחק ברגשותיהן של בחורות, והוא סמוך ובטוח שהיא התחתנה עם אדנן אך רק בגלל הכסף.
על אף תחושותיהם, השניים מוצאים את הדרך לשמור על שקט תעשייתי.
אולם עם הזמן קורה משהו בין בהלול וביחטר.
הם מכירים זה את זה טוב יותר והקרבה ביניהם הופכת למשיכה עזה.
בין השניים מתפתח רומן אסור וסוער, שהשלכותיו יהיו קשות מנשוא לכל הסובבים אותם.
ביחטר יוראוגלו זיאגיל (ברן סאאת): ביחטר היא בחורה צעירה ויפה שמאשימה את אמה, פירדבס במותו של אביה.
כאשר אמה תכננה להתחנן עם אדנן זיאגיל, אלמן עשיר, אדנן מציע נישואים לביחטר במקום לאמה.
ביחטר מסכימה, אך למעשה היא אוהבת את אדנן רק בתור אב, לא בתור בעל.
לאדנן כבר יש שני ילדים מנישואיו הראשונים.
בינה לבין בהלול, אחיינו של אדנן, מתפתח רומן.
בהלול האזנדר (קיבאנץ' טטליטו): בהלול הוא אחיינו של אדנן אך הוא גר איתו מאז ילדותו, כאשר איבד את הוריו.
יש לו הרבה בחורות בחייו, אך הוא מתאהב בביחטר.
למרות זאת, הוא לא מספיק אמיץ כדי להגן על אהבתם האסורה.
הוא אוהב את ניהאל כמו אחות.
אדנן זיאגיל (סלצ'וק יונטם): אלמן עשיר שמתאהב בביחטר, הצעירה ממנו בשנים רבות.
יש לו שני ילדים, ניהאל ובולנט.
פירדבס יוראוגלו (נבהאט צ'הרה): אמן של ביחטר ופייקר.
בעלה מת מהתקף לב כאשר גילה שהיא בוגדת בו.
היא רצתה למנוע את האהבה בין ביחטר לבהלול.
דניז דה קורטון (זרין טקינדור): האומנת של ניהאל ובולנט, אוהבת את אדנן.
ניהאל זיאגיל (האזל קאיה): בתו המתבגרת היפה של אדנן המתאהבת בבהלול, אך היא לגמרי עיוורת לגבי רגשותיו כלפיה.
פייקר יראוגלו אונל (נור פטהאולו): אחותה הגדולה של ביחטר, בתה של פירדבס.
אהבה, שנאה ומה שביניהן הוא סרט דרמה אמריקאי, בבימויה של ליזה ג'ונסון.
הסרט מבוסס על הסיפור הקצר מתוך ספרה של אליס מונרו, "שנאה, ידידות, חיזור, אהבה, נשואים" (Hateship, Friendship, Courtship, Loveship, Marriage), שעובד לתסריט על ידי מארק פוארייה.
כוכבת הסרט היא קריסטן ויג ומשחקים בו בתפקידים הראשיים: גאי פירס, ניק נולטי, היילי סטיינפלד, ג'ניפר ג'ייסון לי, כריסטין לאטי וסאמי גייל.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ב-6 בספטמבר 2013 וב-11 במרץ 2014 פורסם הקדימון שלו והוא יצא למסכים, אך נכשל וירד אחרי מספר שבועות.
ג'והנה פרי (קריסטן ויג) היא אישה צעירה.
מגיל 15 היא טיפלה בבדידות באישה מבוגרת בחווה כפרית מרוחקת וזה היה כל עולמה.
היא אינה מורגלת בחיים המודרניים של בני גילה, לא כל שכן ביצירת קשרים אנושיים.
לאחר מות מעסיקתה, היא עוברת לעבוד כסוכנת בית בביתו של מר מקאולי המבוגר (ניק נולטי) ואמורה גם לטפל בנכדתו בת העשרה, סביתה (היילי סטיינפלד), המתגוררת עמו, לאחר שאמה נהרגה בתאונה ואביה, קן (גאי פירס), שישב בכלא לאחר שהואשם באחריות לתאונה, עבר לגור בשיקגו.
בסיום ארוחה הנערכת עם הגעתה לביתה החדש, מוסר קן לג'והנה פתק ובו הוא מודה לה על כך שנכנסה לתפקיד של טיפול בבתו.
לאחר שקן שב לשיקגו, ג'והנה כותבת לו מכתב תשובה נימוסי.
ג'והנה עונה לו מהמחשב בספריה הציבורית ומתאהבת בקן.
היא קונה לראשונה שמלה המחמיאה לה כאשה.
הרהיטים של קן ואשתו המנוחה (בתו של מקאולי) נותרו ללא שימוש, מאוחסנים בצד ביתו של מקאולי השומר עליהם.
ג'והנה מנקה אותם ושולחת אותם בהובלה על חשבונה, ללא אישורו של מקאולי, לשיקגו.
היא מייעדת אותם לשימוש במוטל אותו משפץ קן על מנת להתפרנס ממנו, לאחר שנכשל בכל עיסוקי העבר שלו, דבר שחיזק את הבוז והתיעוב של מקאולי אליו.
היא עצמה עוזבת את עבודתה ללא התראה ונוסעת באוטובוס לשיקגו לחיות יחד עם קן.
בהגיעה למקום היא מוצאת את קן חי בתוך חורבת המוטל המוזנחת כשהוא מסומם וחולה.
הוא מסביר לה כי לא כתב לה שום מכתב וכי אין לו כלל חשבון דואר אלקטרוני או מחשב.
ג'והנה נשברת ברגע הראשון, אך מתעשתת ומחליטה להילחם על חייה החדשים ועל חייו של קן.
קריסטן ויג - ג'והנה פרי
ג'ניפר ג'ייסון לי - קלואי (חברתו המסוממת של קן)
ניק נולטי - מר מקאולי
סאמי גייל - אדית (חברתה של סביתה)
כריסטין לאטי - פקידת בנק
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2012 בניו אורלינס בלואיזיאנה.
הסרט נכשל כישלון חרוץ בבתי הקולנוע והכנסותיו הסתכמו בכמה עשרות אלפי דולרים בלבד.
באתר Rotten Tomatoes זכה הסרט לציון 50%, והמבקרים בו הסכימו על האמירה כי "הופעתה התוססת של קריסטן ויג שווה את מחיר הכרטיס...
והיא צריכה להיות כזו, כי בשאר הסרט אין משהו ששווה ללכת אליו.
גם מבקר הקולנוע הישראלי, שמוליק דובדבני, התאכזב מהסרט וסיכם את ביקורתו: "התוצאה היא סרט טריוויאלי למדי בכל הנוגע לאופני העיצוב של מערכות היחסים בין הדמויות בו.
השורה התחתונה היא, שבסופה של כל מנהרה אפלה ממתינה הגאולה בדמותה של שומרונית טובה שתגיע מאי שם.
לפניכם עוד קלישאה ש"אהבה, שנאה" אינו טורח להחמיץ."
לעומת זאת, מבקרת הקולנוע שיילה או'מאלי, משבחת את הסרט; את חוסר היכולת של הצופה לדעת לאן עלילת הסרט תוביל, ובעיקר את הבימוי המאופק של ליזה ג'ונסון שאינה נגררת להפיכת הסרט לאופרת סבון ואת משחקה של קריסטן ויג שגם הוא מאופק וחף ממניירות.
אהבה אמיתית הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזיק אסימוב בשנת 1977 (תורגם לעברית במגזין קוסמוס: המבחר של אסימוב 3).
הסיפור מהווה חלק מסיפורי מולטיוואק.
מילטון דווידסון מחפש לעצמו אישה שתהיה אהבת האמת שלו.
לצורך כך הוא מפתח תוכנת מחשב באחד ממסופי מולטיוואק, לה הוא קורא ג'ו, ומעניק לה גישה למאגרי המידע על כל אוכלוסיית העולם.
בהתאם לפרמטרים גופניים שונים מורה מילטון לג'ו לאתר את האישה המושלמת.
מילטון מגלה שהמאפיינים האלו אינם מספיקים, ויש למצוא אישה שגם תכונותיה המנטליות טובות בעיניו.
יתרה מזו, האישה המושלמת צריכה גם שמילטון יהיה בעיניה האיש המושלם.
לכן, מילטון מדבר עם ג'ו ופורס בפניו את האישיות שלו, כדי שג'ו יוכל להשתמש במאפיינים אלו בחיפוש.
עם הזמן, ג'ו מפתח לעצמו אישיות הזהה לזו של מילטון.
לאחר שהם מוצאים את האישה המושלמת, ג'ו גורם למילטון להילקח למעצר, בתכננו לקחת את האישה לעצמו.
אהבה אילמת הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1982 בבימויו של יואל זילברג, עם שרגא הרפז, אשר צרפתי, מירי אלוני ואביבה גר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אלי תבור ויואל זילברג.
הסרט צולם בחוות סוסים במושב עולש והוא כולל קטעים רבים של סקס, וכן אונס ואוננות.
מבקרי הקולנוע כינו אותו כפורנוגרפי וטענו כי סצנות המין שובצו לסרט כדי להגדיל את הפצתו.
גיא (שרגא הרפז) מגיע לעבוד בחוות סוסים המנוהלת על ידי בני (אשר צרפתי).
בני נמצא ביחסים מתוחים עם אשתו מיקי (מירי אלוני) והם אינם מקיימים יחסי מין זמן ממושך.
בחווה עובדת גם בחורה חרשת אילמת בשם יונינה (אביבה גר) שבני פרש עליה את חסותו ומשוחח איתה בשפת הסימנים.
לגיא יש ניסיון בטיפול בסוסים ובהדרכת רכיבה.
לחווה מגיעות מספר בחורות להדרכת רכיבה והן מתרשמות מהגבר המקרין גבריות.
גילדה (לאשה רוזנברג) נמשכת אליו והם מקיימים יחסי מין בשדה ועל גבי סוס.
גם מיקי המתוסכלת נמשכת לגיא והם מקיימים יחסים כשבני לא נמצא.
יונינה עדה לכל הפעילות של גיא ונמשכת אליו אבל אינה מדברת.
גיא מחבב אותה, מנסה ללמוד את שפת הסימנים וכופה את עצמו עליה.
גיא הוא רוכב מעולה ומנצח במרוץ סוסים שנערך בכפר ערבי סמוך.
בני מגלה את היחסים בין גיא למיקי ויונינה ומתפתח ביניהם מאבק אלים שמסתיים כאשר יונינה זועקת (את שמו של גיא) בפעם הראשונה בחייה.
גיא עוזב את החווה אך יונינה רצה ומצטרפת אליו.
שחקןתפקיד שרגא הרפז גיא אשר צרפתי בני מירי אלוני מיקי אביבה גר יונינה לאשה רוזנברג גילדה ג'וני פיליפס בעלה של גילדה
"אהבה בימי כולרה" הוא סרט דרמה-רומנטי אמריקאי, משנת 2007, המבוסס על ספר בעל אותו השם של הסופר גבריאל גארסיה מארקס.
הסרט בוים על ידי מייק ניואל, לפי תסריט שכתב רונלד הארווד.
את הדמויות הראשיות מגלמים חאווייר ברדם, ג'ובאנה מצוג'ורנו, בנג'מין בראט ואנג'י ספדה.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 בנובמבר 2007, על ידי ניו ליין סינמה, סטון וילג' פיקצ'רס ופוקס המאה ה-20.
עלילת הסרט מתרחשת בקולומביה בשלהי המאה ה-19. העלילה עוסקת בפלורנטינו אריסה (חאווייר ברדם) ופרמינה דאסה (ג'ובאנה מצוג'ורנו) אשר מתאהבים אחד בשני.
האהבה של השניים מתממשת, עד שאביה הקשוח של פרמינה מפציר בה לעזוב אותו.
בעקבות כך, היא נאלצת לוותר על פלורנטינו אריסה לטובת נישואים עם רופא עשיר.
למרות הזמן שחולף, ממשיכה פרמינה לחשוב על פלורנטינו אריסה, תוך שהיא מייחלת ליום שיחזרו להיות ביחד שוב.
פסקול הסרט "Love in the Time of Cholera", יצא לאור בשנת 2007. בפסקול ישנן 22 רצועות בסך הכול.
את הפסקול הלחין אנטוניו פינטו לבדו ובו שרה שאקירה שלושה שירים; "Hay Amores", "Despedida" ו-"Pienso en Ti".
השיר "Pienso en Ti", לקוח מתוך אלבומה השלישי, "Pies Descalzos".
בהמשך, הוציאה שאקירה את המיני-אלבום השני שלה, "Love in the Time of Cholera".
במיני-אלבום נכללו שלושת שירי הפסקול אותם שרה.
המיני-אלבום יצא על גבי תקליטור ובהורדה דיגיטלית בין נובמבר 2007 לפברואר 2008. השיר "Hay Amores" יצא לאור ב-13 בנובמבר 2008, כסינגל השיווקי הראשון והיחיד מתוך המיני-אלבום.
השיר זכה להצלחה רבה במצעדים.
השיר "Despedida" שלא יצא כסינגל, זכה לשבחים והוקרה מצד מבקרי המוזיקה ואף הועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית - "השיר המקורי הטוב ביותר", בטקס שנערך בשנת 2008.
אהבה, מוות וציפורי שיר היא מיני-סדרה בריטית מסוגת הדרמה ההיסטורית משנת 2018, המבוססת על רומן באותו שם מאת יוג'ין מקייב.
בסדרה מככבים אן סקלי, ג'יימי דורנן ומת'יו ריס.
ב-26 בנובמבר 2018 שודרה הסדרה לראשונה בערוץ RTÉ One באירלנד, ויומיים אחר כך בערוץ BBC Two בבריטניה.
הסיפור מתרחש בשנת 1885 באירלנד, והוא עוקב אחר בת' וינטרס (אן סקלי), צעירה שנאבקת לשלוט בגורלה.