tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבירת מחסום הבושה שלנו והאומץ להיחשף כפי שאנחנו מייצרים פתיחות ותחושת קרבה מיוחדות, שלא פעם מובילות לתקשורת טובה ומקרבת הרבה יותר, לצמצום השיפוטיות ולתחושת גיבוש.
השגת חשיפה של רעיון העירום החברתי ותכניו וקידום דיון ציבורי בנושא.
קידום הזכות לחירות אישית בסביבה תומכת, תוך כיבוד גבולות אישיים ולקיחת אחריות אישית להימנעות מפגיעה, מינית או אחרת, באחרים.
קידום של נושאים קשורים, כמו:
ערעור של אידיאל היופי, הצגת תחלואיו (למשל, המחיר הנפשי שחלק ניכר באוכלוסייה משלם במאמץ להתאים לו, עד כדי הפרעות אכילה) ושינוי יחס החברה לכל מי שחורגים מהמראה שנחשב אידיאלי, בעיקר שמנים ושמנות.
ערעור של התפיסה המקובלת, שלפיה קיים לכאורה קשר הדוק בין עירום למיניות ובין גוף עירום לאובייקט מיני.
פֶּשְׁט (בהונגרית: Pest, בלטינית: Pestum, Pestinum) הייתה עיר בממלכת הונגריה, על הגדה המזרחית של הדנובה, ממול למצודת בודה.
בשנת 1873 היא התאחדה עם בודה כדי להרכיב את העיר בודפשט, עיר הבירה החדשה המאוחדת של הונגריה.
פשט הפכה לחלקה המזרחי, המישורי ברובו, של בודפשט.
פשט כוללת שני שלישים משטח העיר.
פשט ההיסטורית כללה את הרבעים V,VI,VII,VIII,IX,X,XIII ו-XIV של בודפשט של ימינו.
פשט מופרדת מבודה, החלק השני של בודפשט, על ידי נהר הדנובה.
בפשט נמצאים אתרים חשובים של בודפשט, כמו בלווארוש, הכוללת את בניין הפרלמנט ההונגרי, כיכר הגיבורים, שדרת אנדראשי והבזיליקה אישטוואן הקדוש
בשפה ההונגרית המדוברת, משתמשים בשם "פשט" כדי ציין את כל העיר בודפשט.
מקור השם פשט הוא סלאבי, ומשמעותו "תנור" או "כבשן" , בסרבית-קרואטית пећ -peć פץ', באוקראינית:піч פיץ').
המילה מקורבת גם למילה "פשצ'רה" שמשמעותה "מערה" (ייתכן כאסוציאציה למערה שבה דלקה אש.
מקור דומה יש לשם העיר פץ' שבקוסובו ואולי גם לעיר פץ' שבהונגריה.
תאוריה אחרת מבקשת לקשר בין פשט ל"פסיון", שם של יישוב מימי הרומאים המוזכר ב"גאוגרפיה" של קלאודיוס תלמי.
לפי תאוריה אחת השם של פשט קשור למערה עם מים חמים שבהר גלרט הנמצא דווקא בגדה ממול, מעבר לדנובה, ולפי תאוריה אחרת, לכבשנים לשריפת לבנים ורעפים שבהם השתמשו סלאבים באזור גם כן מעבר לנהר בין ההר גלרט לשכונת של ימינו.
גם השם הגרמני של העיר בודה - אופן - Ofen משמעותו "תנור".
בעבר ההר גלרט עצמו נקרא "הר פשט החדשה" (Nova Mons Pestiensis) ולמרגלות ההר מקום מעבר בדנובה שנקרא פשט-רוו.
קיימת תעודה מלפני פלישת המונגולים שבה דווקא האזור פשט נקרא בגרמנית "אופן".
אולם במאה הבאה השם הזה הודבק בגרמנית לבודה.
בעת העתיקה היו קיימים במקום יישובים קלטים ורומאים.
מיישוב הספר הרומאי המבוצר "קונטרה אקווינקום" (Contra Aquincum) מן המאה השלישית נותרו שרידים באזור הככר "15 במרץ" בעיר, קרוב לגשר אליזבת.
יישוב זה מוזכר בשם "פסיון" בספרו "גאוגרפיה" של קלאודיוס תלמי.
מאוחר יותר היה המקום חלק מהאימפריה ההונית ובהמשך מזו האווארית.
בסביבות 880 הגיעו ההונגרים, שמצאו באזור סלאבים ובולגרים.
הכרוניקון והנוסע הפרסי, שכתב בערבית, אבו עלי אחמד בן עומר אבן רוסתה (או "אבן דסטה") סבר שאת פשט הקימו בסביבות שנת 970 בולגרים של וולגה שהתיישבו בפאנוניה בראשות השליט חסן.
בימי הממלכה ההונגרית בימי הביניים
פשט הייתה עיר עצמאית בעלת היסטוריה ארוכה.
התיעוד הראשון המזכיר אותה נכתב ב-1148.
פשט הפכה למרכז כלכלי חשוב במאות 13-11. בתקופה זו אוכלסה פשט במידה רבה על ידי מתיישבים גרמנים שהובאו על ידי מלכי הונגריה.
בסביבות שנת 1220 הוקמה בפשט מנזר דומיניקני.
בשנת 1230 העניק המלך אנדראש השני לפשט מעמד של עיר חופשית.
בשנת 1241 המלך בלה הרביעי יצא מפשט למסעו הצבאי תוך ניסיון להגן על ארצו מפני פלישת המונגולים.
אחרי תבוסתו, המונגולים פשטו ברחבי הונגריה והרסו גם את העיר פשט.
עברו אחר כך את הדנובה הקפואה והחריבו גם את בודה העתיקה (אובודה).
בשובו לממלכתו ההרוסה, בלה הרביעי בנה מחדש את בודה בשנים 1265-1247 וכינה אותה "פשט החדשה".
בנייתה מחדש של פשט עצמה לקחה עוד כמה עשורים.
במשך הזמן הפכה לנקודת מעבר ואתר חשוב לירידים.
חשיבותה גדלה גם הודות לעובדה שהמלך נהג לכנס את הדיאטה בשדות סמוכים אליה, על גדות הנחל ראקוש.
במאה ה-15 העיר קיבלה את הזכות לבחור שופטים וב-1470 זכתה שוב למעמד של עיר חופשית.
במשך הזמן איבדה פשט את בכורתה לטובת בודה השכנה.
רוב התושבים הגרמנים שלה הועברו לבודה כבר בשנים 1247–1248 עם זאת בשלהי המאה ה-15 מנתה אוכלוסיית פשט 7,500 תושבים.
העיר הוקפה בחומה ובחפיר עם מים.
בשנת 1541 היא נפלה ללא קרב בידי הכובשים העות'מאנים.
אחרי כיבוש הונגריה על ידי הטורקים העות'מאנים פשט איבדה את חשיבותה כמרכז מסחר ואת מעמדה החשוב.
בימי השלטון העות'מאני רוב תושבי העיר היו הונגרים ומספרם הלך והתמעט.
ב-1546 חיו בפשט בקושי 700 נוצרים וב-1590 - 400. לעומת זאת מספר הלוחמים המוסלמים בה נע בין 750-1,500. מספר האזרחים המוסלמים היה יותר קטן.
בסך הכל אוכלוסיית העיר לא מנתה יותר מ-2,500-3,000 בני אדם - אנשי צבא ואזרחים כאחד.
בשנת 1542 ניסה צבא קיסרי בפיקוד יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, לכבוש את פשט בחזרה אך לא הצליח.
רק בשנת 1602 הצליחו כוחות אוסטריים לכבוש אותה ב-6 באוקטובר.
הם החזיקו אותה בשליטתם עד שנת 1604 כשהשלטון העות'מאני הושב בה על כנו.
ב-30 ביוני 1684 הצבא הקיסרי ההבסבורגי בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן כבש את המבצר שפונה על ידי העות'מאנים ושלט בו כחמשה חודשים.
הוא נכשל בפני חומות בודה (אז - בודין) ונאלץ לסגת גם מפשט.
הדוכס מלורנה לא ויתר וב-17 ביוני (או 2 בספטמבר 1686 גרש את העות'מאנים מן העיר לצמיתות.
אחרי כמה ניסיונות כושלים, ב-2 בספטמבר 1686 הצליח הצבא ההבסבורגי בפיקודו של קרל החמישי, דוכס לורן לשחרר את בודה ואת פשט מן העול העות'מאני.
השחרור עלה במחיר כבד של הרס הערים תוך כדי הקרבות ואבדות כבדות בחיי אדם שגרמו להידלדלות אוכלוסיית העיר.
השלטון ההבסבורגי עד לאיחוד בודפשט
אחרי שחרור העיר מן הכיבוש העות'מאני, השתקמו פשט ובודה בקצב מהיר, אם כי מעמדן כערים חופשיות הוחזר רק כעבור עשרים שנה.
החל משנת 1723 הפכה פשט למקום המושב של מנהל ממלכת הונגריה כחלק מהאימפריה ההבסבורגית.
עד שנת 1773 ענייני העיר נוהלו על ידי שופט.
החל משנה בחרו תושביה ראש עיר הראשון.
בשנת 1808 תחת הנהגתו של הארכידוכס הפלטין יוזף לבית הבסבורג (1847-1776) הוקם ועד לטיפוח שהפך למנוע האורבניזציה של פשט.
אז נבנו בעיר שורה של ארמונות ובניינים ציבוריים נאו-קלאסיים, תוכננו השכונות כשהראשונה מהן הייתה "העיר החדשה " Ujváros", בימינו Lipótváros שהפכה למרכז החיים הכלכליים בממלכה.
בפשט ובודה חיו משפחות אצולה רבות:בסביבות שנת 1820 חיו בפשט כ-3,000 אצילים הונגרים, כ-5% מאוכלוסיית העיר.
בבודה מספר האצילים היה 1,500, אותו אחוז מקרב תושביה.
מעמד האצילים לא היה אחיד מבחינת התבססותם הכלכלית.
היו בקרבו עשירים מופלגים בעלי אחוזות גדולות, אך קמו מתוכו גם שופטים, פקידים בכירים בעלי השכלה גבוהה, רופאים, אנשי מסחר ותעשיינים בעלי פרנסה גבוהה ובינונית ואף פחות מכך.
סוחרים מוצא יווני, סרבי ויהודי תרמו להפיכת פשט למרכז המסחר הראשי של הממלכה.
בעיר חיו קבוצות אתניות רבות.
פרט לגרמנים, הונגרים, סרבים ויהודים, קמו בה קהילות קטנות יותר של יוונים, ארומנים וסלובקים.
אוכלוסיית פשט עלתה ומנתה כפליים מאוכלוסיית בודה.
חלה פריחה גם בחיי התרבות והמדע.
ב-3 בנובמבר קמה בעיר האקדמיה ההונגרית למדעים בעקבות יוזמה של אישטוון סצ'ני ואחרים.
בפשט פעלו בית המשפט העליון, האוניברסיטה (החל מ-1784), הקונסרבטוריון למוזיקה, המוזיאון הלאומי וכו'.
פשט הפכה למרכז תרבות חשוב גם עבור עמים אחרים בממלכה.
למשל, הסרבים מפשט ובודה הקימו בה את החברה לספרות ולמדעים "מטיצה סרפסקה"
במרץ 1838 עלה נהר הדנובה על גדותיו והעיר סבלה משיטפונות הרסניים במיוחד.
חלקים של העיר מצאו עצמם מתחת לשמונה מטרים של מים.
נהרסו או ניזוקו קשות כשלושה רבעים מבנייני פשט.
מראה העיר בימינו הוא תוצאה של שיקומה בשנים שלאחר השיטפונות.
בשנת 1848 נבנה גשר השלשלאות הראשון, גשר סצ'ני, שחיבר את פשט עם בודה מעל הדנובה.
בימי השלטון האוסטרו-הונגרי, בשנת 1873 שתי הערים התאחדו יחד עם בודה העתיקה (אובודה) והפכו לבודפשט.
ב-30 ביולי 1866 נחנכה בפשט מסילת רבי סוסים ראשונה שחיברה את ככר סנה ("ככר החציר", כיום ככר קלווין) עם שער העיר באויפשט.
אחרי שיקום העיר וחיזוק הסכרים, ב-9 במרץ 1876 עמדה פשט בהצלחה מול מבול של שלג שהעלה מאוד את מפלס הדנובה.
בשנות ה-1830 עלתה בתודעה הציבורית התוכנית לאחד את שתי הערים התאומות - פשט ובודה.
אישטוון סצ'ני יזם למטרה זו את הקמת גשר השלשלאות על הדנובה.
הוא כתב על כך בשנת 1831 בספר שנקרא "העולם"
ב-1849 עקב בניית הגשר על שם סצ'ני מעל הדנובה אוחדה פשט לראשונה עם בודה לזמן קצר בימי המהפכה הונגרית בימי אביב העמים.
ב-1873 העיר המאוחדת בודפשט הפכה למציאות על ידי איחודן של פשט על 200,000 תושביה עם בודה על 54,000 תושביה ואובודה על 16,000 תושביה.
פשוק-מקור (שם מדעי: Anastomus) הוא סוג של עופות ממשפחת החסידתיים בו שני מינים המצויים בהודו, דרום-מזרח אסיה וגם באפריקה שמדרום לסהרה ומדגסקר.
עופות אלה הם אוכלי רכיכות ובעלי מקור ענקי המעוקל בחלק העליון כך שיוכל לחלץ את הרכיכות מהקונכיות שלהם.
הם ניזונים בעיקר ממיני חלזונות שונים.
הם בעלי נוצות כהות ורוב זמנם מצויים על הקרקע.
פשחור בן מלכיה היה אחד משריו של המלך צדקיהו, שנשלחו לירמיהו במצוות המלך בבקשה:
ב פשחור בן מלכיה המלווה ביהוכל בן שלמיהו, דורשים את מותו של ירמיהו.
יש הסוברים כי פשחור בן מלכיה וצפניה בן מעשיה אשר נשלחו לירמיהו על מנת שיתפלל עבור העיר היו מרעיו של ירמיהו ואולי אף פרו-בבליים כמוהו, וזאת מפני שקשה להעלות על הדעת שצדקיהו ישלח פקידי חצר במטרה לאיים על ירמיהו בעודו מבקש שיתפלל עבורם.
אך בספר ירמיהו, פשחור בן מלכיה ויהוכל בן שלמיהו, מבקשים את מותו של ירמיהו:
ייתכן כי פקידים אלה שירתו במנגנון האזרחי ותמכו במרד בבבלים בתמיכת מצרים, ורק מילאו את תפקידם במצוות המלך.
בשני פרקים בספר ירמיהו, ו, כוללת המשלחת שני שרים: המשלחות מבקשות להתפלל עבורם וככל הנראה הכוונה היא לבקש את חזונו של הנביא בשעת צרה.
אלכסנדר רופא טוען שייתכן שמספר משלחות הגיעו לירמיהו אך בשני הפרקים מדובר במשלחת אחת.
לשיטתו אף אחד מהכתובים אינו מדווח על משלחות נוספות שהגיעו בעבר אל הנביא, ובכל אחד מהמקורות מדובר על יחידים, ולכן נראה כי מדובר על שני מחברים שונים המדווחים על אותה משלחת.
פשוק-מקור אפריקני (שם מדעי: Anastomus lamelligerus) הוא מין של עוף ביצה אפריקני ממשפחת החסידתיים.
הוא קרוב רחוק של החסידה, ושייך לסוג פשוק-מקור.
הוא בעל נוצות שחורות עם מקור גדול ומעוקל דמוי צבת בצבע אפור בהיר ולעיתים מעט צהבהב.
פשוק המקור מצוי מסנגל ואתיופיה לאורך רוב יבשת אפריקה עד לקוואזולו-נטאל בדרום אפריקה.
הוא מצוי בביצות, גדות אגמים בוציים, מישורים לחים וערבות הסוואנה.
הוא נמצא בכמה אזורים גם בקרבת החופים.
עוף זה ניזון בעיקר מרכיכות כמו חלזונות מים שונים.
הוא תופס במים חילזון, מעביר אותו ליבשה ומשתמש במקורו כדי לחדור את הקונכייה ולשלות משם את החילזון בשלמותו.
בנוסף לחלזונות הוא גם ניזון מסרטנים, חרקים גדולים, תולעים, צפרדעים ודגים.
בתנאים טובים מתאספים חסידות רבות באתרי התזונה.
פשוק-מקור אסייתי (שם מדעי: Anastomus oscitans) הוא מין של עוף ביצה ממשפחת החסידתיים.
הוא מצוי בדרום-מזרח אסיה והודו.
פשוק המקור האסייתי לעומת קרובו האפריקני מזכיר מאוד חסידה.
הוא מאופיים בעיקר בזכות מקורו המעוקל הגדול שצבעו אדום-אפור.
המקור מעוצב בצורה בה יש פתח בין שתי הלסתות כמו מפצח אגוזים.
צורה זו עוזרת לעוף לפתוח את טרפו.
הוא מצוי בטבע בביצות ובגדות נהרות מהודו עד לבנגלדש ולתאילנד.
הוא מחפש בביצות את טרפו הכולל בעיקר רכיכות גדולות כמו חלזונות מים (בעיקר מהסוג Pila והסוג תפוחון).
הוא שולף את אחד החלזונות מהמים ומחלץ אותו מהקונכייה עם מקורו העליון ומוציא אותו בשלמותו.
הוא ניזון בנוסף מחרקי מים, סרטנים, דוחיים ודגים.
פשטי נפלו (בהונגרית: Pesti Napló, שפירושו "יומן של פשט") היה יומון פוליטי הונגרי, שפורסם בין מרץ 1850 לבין אוקטובר 1939. ייסוד היומון נחשב כאירוע העיתונות החשוב ביותר בתולדות שני העשורים שלאחר מהפכת 1848 בהונגריה.
היומון פשטי נפלו נוסד בשנת 1850 על ידי פרנץ צ'אסאר, עורך דין, משורר, נזיר בנדיקטיני, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
צ'אסאר היה גם הבעלים של העיתון רק לתקופה קצרה עד 30 ביוני באותה השנה.
עורכי העיתון התחלפו בזה אחר זה, ובהם הסופר ז'יגמונד קמני, עד שנת 1853 כשמונה הפובליציסט יאנוש טרק להיות העורך.
שמו פורסם לראשונה כעורך העיתון ב-13 בפברואר 1853. למעשה במשך כשלושים שנים התחלפו העורכים בזה אחר זה, אך לא השאירו חותם רב על העיתון ואופיו.
במשך השנים, ובמיוחד לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867, שהיווה נקודת מפנה ביהדות הונגריה שזכתה בשוויון זכויות מלא, גדל דור יהודי משכיל שפנה במיוחד למקצועות חופשיים: עורכי דין, רופאים, סופרים, אמנים, ובמיוחד אנשי תקשורת.
דור זה בגר והבשיל לקראת סוף המאה ה-19 ותפס את מקומו בעמדות בכירות באקדמיה, בפוליטיקה, באומנות ובכלל באינטליגנציה בהונגריה.
גם המול"ים התחלפו בתדירות גבוהה (כמו העורכים) במשך 45 שנים.
בשנת 1895 מו"ל בשם קוסמוס בע"מ החל להוציא את העיתון.
החברה מסרה את ניהול ההוצאה לאורמ לקצין צבא לשעבר שביקש לשמור על סדר צבאי בהוצאה לאור בקרב אנשי צוות ההפקה שלא הורגלו לכך.
בסוף יולי 1896 התפטר יוזיף וסי, עם 16 או 18 אנשי צוות - כל מערכת העיתון - ועברו כולם כאחד לעיתון חדש שהוקם, בודפשטי נפלו (Budapesti Napló), כלומר "היומן של בודפשט", שהושק בניהולו של יוז'ף וסי כעורך הראשי גם בעיתון החדש.
הפשטי נפלו הופיע שש פעמים בשבוע בערב, באוקטובר 1852, הייתה מהדורת בוקר מצומצמת של עמוד כפול אחד, לפעמים אחת וחצי.
משנת 1892 העיתון לבש צורה קבועה של ארבעה עמודים כפולים.
מאמר הפסחא המפורסם של פרנץ דיאק, (מדינאי הונגרי, היה ידוע בהונגריה אז כ"איש החכם באומה") שיזם פולמוס מכריע בחברה ההונגרית שהוביל בסופו של דבר לפשרה, התפרסם גם הוא בפשטי נפלו ב-16 באפריל 1865.
בסוף 1892 עזב העיתונאי ההונגרי-יהודי איזידור ברנה (בראון) את מערכת היומון בודפשטי הירלפ ומונה לעורך הראשי של העיתון פשטי נפלו עד 1896. בשנת 1901 קנה יוז'ף שוראני, יזם הונגרי-יהודי עשיר, את העיתון (למעשה את רוב מניות החברה).
קורנל אבראני - שוב הפך לתקופה קצרה העורך הראשי.
בתקופתו הגיע לעיתון אנדור מיקלוש, שעזב את פשטי נפלו (פוטר) בשנת 1910, עם כמה מאנשי מערכת והקים את "האשט".
בפשטי נפלו פרצה השביתה העיתונאית הראשונה בהונגריה עד שהעורך הראשי ובעל העיתון שוראני נתן את העלאת השכר המבוקשת.
בשנת 1917 נרכש העיתון מיוז'ף שוראני על ידי החברה של משפחת הטווני-דויטש ההונגרית-יהודית.
לאיוש הטווני הפך אותו ליומון בצד השמאלי של המפה הפוליטית ובעל אופי ספרותי.
העיתון נאסר להופעה יחד עם "עיתונים בורגניים" אחרים בשנת 1919 במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא הופיע שוב ב-28 בספטמבר 1919, כשהוא ריק בעמוד הראשון, מכיוון שהמאמרים בו צונזרו.
הטווני, שהיגר לווינה ועמד בפני פירוקו של הפשטי נפלו, העביר אותו למעשה ללא תשלום לשאנדור משטר העורך האחראי ולאלמר סגה, בעל טור בעיתון.
הם הפכו למעשה רק למתווכים כי בסופו של דבר הועבר העיתון על ידם לבעלות של אנדור מיקלוש בעבור קצבה לכל חייהם של שני הנ"ל (1920).
הפשטי נפלו שרד, הופיע בבוקר, האשט הופיע בצהריים.
בדצמבר 1933 נפטר אנדור מיקלוש והוריש את החברה ואת האחוזה שלו לאשתו השחקנית.
בשנת 1939 המדינה הפסיקה את הופעת הפשטי נפלו הוותיק בעל העבר המפואר.
פשוט מאסה הוא ספר ספין-אוף בסדרת "הבילוש החדש" של הסופר הרוסי בוריס אקונין שיצא לאור במאי 2020.
הרומן פורסם תחילה כאודיו ובגרסת המקור מכיל 448 עמודים.
הספר מגולל את קורותיו של משרתו היפני של פנדורין, מסאהירו שיבאטה לבד, ללא פנדורין.
עוזרו של הבלש יוצא להרפתקה חדשה כשהוא חוזר למולדתו יפן, שהשתנתה מאוד במהלך נדודיו.
הרומן יצא בשלוש גרסאות: דפוס נייר, גרסת אודיו וגרסה אלקטרונית.
הרומן המודפס מכיל מדבקות צבע וכמאתיים רישומים בשחור-לבן, בהם ניתן לראות את יפן.
לדברי אקונין, שכתב רומן זה בהנאה מיוחדת, במהלך הפנדמיה, "הגיוני לקלוט שני סוגים של מידע אמנותי: ראשית, על אלה שחיים הרבה יותר גרוע ממך, ושנית, משהו הרפתקני ומרגש כדי להסיח את הדעת."
עימות טרגי מתרחש בין שני פושעים מטוקיו: הגנב האצילי טצומאסה שיראקאבה והגנגסטר סאי טדאקי.
מונחה על ידי קוד משונה של כבוד הגנבים, טטסומאסה לעולם לא גונב מאנשים טובים ומעניים, אבל העיקר שהוא מעולם לא שולל מאיש את חייו.
טדאקי, נהפוך הוא, ידיו מגואלות בדם וכל הכוח של כנופייתו מבוסס על אכזריות והתעלמות מוחלטת מכל החוקים.
במשפחת טצומאסה נולד בן, הנערץ על ידי הוריו, תינוק בן שנה בשם מסאהירו: אף שמאסה מחשיב עצמו כנטול שורשים, למעשה, דם אצילי זורם בעורקיו.
שנים לאחר מכן, לאחר מות אדונו, מאסה יוצא להרפתקאות ומחליט לעזוב את אירופה ולחזור ליפן, ממנה הוא נעדר יותר מארבעים שנה.
חזרתו לארץ מולדתו נופלת בדיוק ב-1 בספטמבר 1923 - יום רעידת האדמה הגדולה שחיסלה את יוקוהמה ואת רוב טוקיו.
ביום דרמטי זה, מאסה מציל תלמידת בית ספר אנגלי מציפורני סרסורים, מתוודע למנהיג היאקוזה המקומית ורוכש קשרים מועילים במשטרה הקיסרית, שיקבעו את גורלו בהמשך.
כמה שנים לאחר מכן, מאסה יהיה במרכז קנוניה מסובכת ביותר סביב הגנרל גריגורי סמיונוב — ממנהיגי התנועה הלבנה — שהצליח לכאורה לייצא את הזהב האגדי של קולצ'ק ליפן.
פשוטים הוא סינגל של הזמר-יוצר עקיבא, אשר יצא לאור ב-15 במרץ 2020 מתוך אלבומו השני "אל תעזבי ידיים".
השיר נכתב על ידי תורג'מן יחד עם אשתו, צורית, בדומה ללהיטו הקודם "אל תעזבי ידיים", הולחן על ידי תורג'מן והופק על ידי מאור שושן.
על השיר סיפר תורג'מן: "אחרי כל השאלות, החיפושים, הרצונות הגדולים, בסוף, ישנה בקשה פשוטה, אבל כל כך לא פשוטה: לבית, לבריאות.
כששום דבר הוא לא מובן מאליו אז כל דבר הוא מתנה.
בתפילה לשגרה מבורכת שתבוא עלינו על כולנו אמן", וכן הגדיר את השיר כ"בן הזוג" של שירו של הזמר עידן רפאל חביב, "שלמים", שכתב והלחין תורג'מן.
השיר זכה להצלחה, כשהגיע בשיאו למקום השישי במצעד הרשמי של גלגלצ, ואף למקום ה-24 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet, כשלצידו השירים "אל תעזבי ידיים" בביצוע תורג'מן שהגיע למקום השביעי ו"שלמים" בביצוע עידן רפאל חביב, שכתב והלחין והגיע למקום הראשון.
בסמוך לצאת הסינגל, פורסם בערוץ היוטיוב של תורג'מן וידאו קליפ רשמי לשיר, אשר בוים על ידי יעקב אסרף.
נכון לאוגוסט 2025 לשיר יש למעלה מ-17 מיליון צפיות.
הפשיזם באירופה היה מורכב מאידאולוגיות פשיסטיות שונות שאומצו על ידי ממשלות וארגונים פוליטיים באירופה במהלך המאה ה-20. הפשיזם החל באיטליה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ותנועות פשיסטיות אחרות, שהושפעו מהפשיזם האיטלקי, הופיעו לאחר מכן ברחבי אירופה.
הוגי הדעות ז'ורז' סורל ושארל מוראס נחשבים לאבות האידאולוגיים של הפשיזם האירופאי.
יסודות הפשיזם באירופה זוהו לראשונה בממלכת קרנארו האיטלקית, בהנהגתו של גבריאלה ד'אנונציו, שהשפיע עמוקות על בניטו מוסוליני.
ד'אנונציו כינה את האידאולוגיה שלו "סינדיקליזם לאומי".
בשנת 1919 כתב המשורר פיליפו תומאזו מארינטי, יחד עם , חיבור אידאולוגי בשם "המניפסט של צורות הלחימה האיטלקיות", או בקיצור "".
ב-1921, בהשראת חיבור זה, מוסוליני קרא למפלגתו בשם "המפלגה הפשיסטית הלאומית".
מוסוליני פרסם בשנת 1932 את החיבור "תורת הפשיזם" המציג את עיקרי האידאולוגיה.
מפלגות רבות באירופה הושפעו מהמפלגה הפשיסטית הלאומית באיטליה.
למפלגות אלה היו המאפיינים העיקריים של הפשיזם: משטר סמכותני, שימוש במיליציות אלימות כנגד מתנגדיהן, קו תעמולה השולל ליברליזם, אינדיבידואליזם, דמוקרטיה או קומוניזם, וכלכלה קורפורטיסטית.
רובן חיקו גם את השימוש בהצדעה הרומית ולבשו מדים בצבע כהה אחיד.
בין המפלגות הפשיסטיות באירופה נמנו המפלגה הנאצית בגרמניה, איגוד הפשיסטים הבריטי, מפלגת חזית המולדת האוסטרית, משטר 4 באוגוסט ביוון, מפלגת הפלנחה בספרד, המפלגה הלאומית-נוצרית ברומניה, ומפלגות דומות בפורטוגל ויוגוסלביה.
לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה קמו באירופה ממשלות שנתמכו על ידי גרמניה הנאצית ואימצו אידאולוגיה פשיסטית, שמאפייניה הם משטר סמכותני, לאומנות קיצונית ואנטי-קומוניזם.
בין הממשלות הללו נמנו השלטון בצרפת של וישי, משטר האוסטאשה בקרואטיה, נאשונל סמלינג בנורווגיה, ממשלת צלב החץ בהונגריה, הממשלה של מפלגת חזית המולדת האוסטרית, ממשלתו של אמיל האכה בצ'כיה, משטר המדינה הלאומית-לגיונרית של יון אנטונסקו ברומניה וממשלתו של יוזף טיסו בסלובקיה.
אישים בולטים באירופה הזדהו עם הפשיזם, בהם אוסוואלד מוסלי, חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, קורנליו זליה קודריאנו, חריסטו לוקוב, אלכסנדר צאנקוב וסוון אולוב לינדהולם.
התנועות הפשיסטיות השונות לא היו מתואמות בפעילויותיהן לפני מלחמת העולם השנייה, אף כי נעשה ניסיון לאחד את התנועות הפשיסטיות האירופאיות בכנס שנערך בשנת 1934 במונטרה וקיבל תמיכה ממוסוליני.
משתתפי הכנס לא הצליחו לגבש אידאולוגיה אחידה לתנועות השונות.
אחריו נערכו מספר כנסים נוספים, וגם בהם התגלעו חילוקי דעות רבים בין המשתתפים.
הפשיזם האירופי השפיע על תנועות פוליטיות גם מחוץ לאירופה.
תנועות פשיסטיות היו פעילות בתחילת המאה ה-20 בשולי הפוליטיקה של אמריקה הדרומית, אוסטרליה ודרום אפריקה, ובאופן דומה פעל הלגיון הכסוף של אמריקה בארצות הברית.
נשיא ברזיל ז'טוליו ורגאס ו"המדינה החדשה" אותה הנהיג הושפעו מתורתו של מוסוליני.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הוחלפו הממשלות הפשיסטיות ששלטו במדינות אירופה, למעט ספרד ופורטוגל.
ברחבי אירופה השימוש במילה "פשיזם" או נגררותיה לתיאור מפלגות או תנועות פוליטיות נאסר או נחשב לפסול.
כמה מפלגות נאו-פשיסטיות קמו באיטליה, גרמניה ובריטניה, אך הן לא הפכו לתנועות המוניות.
הקשרים בין הפשיזם האיטלקי לגרמניה הנאצית
מערכת היחסים בין היטלר למוסוליני
בניטו מוסוליני ואדולף היטלר לא היו בעלי ברית בתחילת דרכם.
מוסוליני שאף להפיץ את האידאולוגיה הפשיסטית ברחבי העולם, אך מיעט בערכם של היטלר ושל המפלגה הנאצית בגרמניה.
מאידך, היטלר העריץ את מוסוליני וביקש להיוועץ בו באשר לאופן בו יוכלו הנאצים להגביר את כוחם, כפי שעשה מוסוליני באירועי המצעד על רומא.
מוסוליני לא נענה לבקשתו של היטלר מכיוון שלא ייחס כל חשיבות לתנועה הנאצית, ואף חשב שהיטלר קצת משוגע.
על הספר "מיין קאמפף" אמר שהוא משעמם ומלא קלישאות.
כמו כן הייתה למוסוליני עוזרת אישית ומאהבת, מרגריטה צרפתי, שהייתה יהודיה.
היא מילאה תפקיד חשוב בקידום התעמולה הפשיסטית באיטליה.
התנועה הפשיסטית האיטלקית לא הייתה אנטישמית ברובה, פרט למיעוט שאימץ את רעיונותיו של היטלר ונחשב לקיצוני.
סיבה נוספת לעוינות בין התנועה הפשיסטית באיטליה לגרמניה הנאצית הייתה חילוקי דעות בין איטליה לגרמניה על שליטה בשטחים כמו חבל הסודטים ודרום טירול.
על אף חילוקי הדעות בין התנועות, ההתפתחויות במלחמת העולם השנייה אילצו את מוסוליני לשתף פעולה באופן הולך וגובר עם גרמניה הנאצית, ולאמץ את תורת הגזע הנאצית.
ב-1937 הצטרפה איטליה הפשיסטית להסכם אנטי-קומינטרן, ובשנת 1939 נחתמה ברית הפלדה בין המדינות.
בתקופה זו החל שיתוף פעולה צבאי נרחב, במהלכו הן סייעו זו לזו בכיבושים טריטוריאליים.
ההבדל הבולט ביותר בין הנאציזם למפלגות הפשיסטיות האחרות באירופה היה ההסתמכות על תורת הגזע הנאצית, שהייתה בראש סדר העדיפויות של הנאציזם, אך לא בראש סדר העדיפויות של המפלגות האחרות.
מודל הפשיזם האיטלקי דגל באחדות לאומית ככוח נגדי לסוציאליזם המרקסיסטי והקומוניזם, והפשיסטים באיטליה חשבו שתורת הגזע עלולה לפגוע באחדות זו.
לעומת זאת, הנאציזם שם דגש על יישום תורת גזע במדיניות החברתית והכלכלית.
בנאום בשנת 1921 בבולוניה אמר מוסוליני: "הפשיזם נולד [...] מתוך צורך עמוק ועתיק של הגזע הארי והים תיכוני שלנו." בנאום זה התייחס מוסוליני לאיטלקים כאל תת-גזע ים-תיכוני של הגזע הארי, בעלי תרבות ושפה הודו-אירופאית, בדומה לשאר עמי אירופה.
עם זאת, בתחילה דחה הפשיזם האיטלקי בתוקף את התאוריה הנורדית שעליה התבסס הגזע הארי, לפיה "ארי טהור" הוא בעל תכונות פיזיות מסוימות שהוגדרו כנורדיות, בהן שיער בלונדיני ועיניים כחולות.
מוסוליני, ורוב הפשיסטים האיטלקים, חשו רגשי נחיתות כלפי התאוריה הנורדית ושנאו את תומכיה, מכיוון שתומכי תאוריה זו הציגו במשך שנים רבות את עמי הים התיכון כנחותים ובעלי "ניוון גזעי".
מוסוליני קידם את הגאווה הלאומית האיטלקית כדרך להתגבר על רגשי הנחיתות הללו.
בשיחה פרטית עם אמיל לודוויג בשנת 1932 לעג מוסוליני למושג "הגזע העליון" והוקיע את תורת הגזע כמטופשת.
מוסוליני לא האמין שיש לתורת הגזע חשיבות.
הוא ראה את עצמו כקיסר רומי בן ימינו, החשיב את התרבות האיטלקית כאליטה, ושאיפתו הייתה קידום העליונות התרבותית של האיטלקים, ללא שום קשר לתורת הגזע.
בראיון אמר: "גזע יכול לשנות את עצמו ולשפר את עצמו.
לדעתי אפשר לשנות לא רק את הקווים הסומטיים, את הגובה, אלא גם את האופי.
השפעת הלחץ המוסרי יכולה לפעול באופן דטרמיניסטי גם במובן הביולוגי."
האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג היה ספקן לגבי הגזע והפשיזם האיטלקי, אך הוא האמין ששיפור הגזע האיטלקי אפשרי אם יתרחשו שינויים גדולים שיהפכו אותו לגזע "ארי".
תאורטיקנים נאצים האמינו גם שנפילתה של האימפריה הרומית נבעה מהכלאה בין גזעים שונים שיצרו גזע איטלקי "מזוהם", שהיה נחות.
גם היטלר האמין בכך, והוא ראה במוסוליני מנהיג שמנסה להפוך את האיטלקים לעם חדש, חזק ותוקפני, כמו בימי האימפריה הרומית.
הוא לא הסתיר את השקפתו, ובפגישתו בפעם הראשונה עם מוסוליני בשנת 1934 אמר לו שכל עמי הים-התיכון "נגועים בדם כושי", ולכן לדעתו הם "מנווונים גזעית".
היחסים בין איטליה הפשיסטית לגרמניה הנאצית התדרדרו עוד יותר לאחר ניסיון ההתנקשות בקנצלר הפשיסטי של אוסטריה אנגלברט דולפוס בשנת 1934. דולפוס היה בן-ברית מרכזי של מוסוליני, והוא זעם על ניסיונו של היטלר להשתלט על אוסטריה.
כתגובה להתנקשות לגלג מוסוליני על היטלר ועל הערתו בנוגע ל"טומאת הגזע האיטלקי".
הוא ציין לגנאי את חוקי נירנברג המחייבים לציין את האות "J" בדרכוניהם של יהודי גרמניה הנאצית, בהתאם להגדרה הנאצית של "מיהו יהודי", ואמר שהגדרה זו זה מוכיחה שלא קיים "גזע גרמני": "האם קיים גזע גרמני?
האם אי פעם היה קיים?
אנחנו עונים: לא קיים גזע גרמני...
לפני כמה ימים האנתרופולוג המפורסם סר גרפטון אליוט סמית' נאם בכנס מדעי באירופה, ולא היסס לקבוע שהדוקטרינה הנאצית של "גזע ארי טהור" סותרת במובהק את כל הידע המקובל במדע האנתרופולוגיה."
תחת הנהגתו של מוסוליני שונו לשפה האיטלקית שמות של מקומות שהיו תחת שליטת איטליה בקרואטיה, סלובניה, גרמניה וצרפת.
לאזורים אלה נשלחו מורים איטלקים שהשתלטו על מערכת החינוך.
מורים, משוררים, סופרים, אמנים ואנשי דת מהמדינות הללו הוגלו למחנות "חינוך מחדש" בדרום איטליה.
כתגובת-נגד להשתלטות התרבותית קמה בסלובניה מחתרת פרטיזנית שנאבקה בפשיסטים האיטלקים.
מבחינת מוסוליני, נאמנות לאומה האיטלקית הייתה תנאי מספיק להשתלבות בחברה הפשיסטית.
בפגישות עם נכבדים ערבים בלוב השתכנע להעניק למוסלמים זכויות אזרח נרחבות וחלקם אף הצטרפו לפלג של המפלגה הפשיסטית האיטלקית שהוקם בלוב.
מאוחר יותר, בלחץ גרמניה הנאצית, המשטר הפשיסטי אימץ את תורת הגזע, והוטלו עונשי מאסר של חמש שנים על איטלקים שחיו בלוב והיו בקשר זוגי עם מוסלמים.
הגישה הגזענית הייתה זו שגם אפשרה את הדיכוי האכזרי באתיופיה, ובמהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שרפו כוחות הצבא האיטלקי כפרים שלמים באתיופיה על יושביהם, וביצעו את טבח 12 ביקטיט.
על אף ההבדלים, רב המשותף מהמבדיל בין הנאציזם לפשיזם האיטלקי.
קווין פסמור כתב בספרו על הפשיזם: "הדמיון בין הפשיזם האיטלקי לנאציזם כה רב שאפשר לתאר את שתי התנועות כפשיסטיות.
הן באיטליה והן בגרמניה עלתה לשלטון תנועה שביקשה ליצור אחדות לאומית באמצעות דיכוי אויבים לאומיים ושילוב כל המעמדות החברתיים ושני המינים במסגרת לאומית צבאית כמצב קבע."
שאלת הדת הבדילה באופן ניכר בין הנאציזם לבין רוב המפלגות הפשיסטיות באירופה, כמו מפלגת חזית המולדת האוסטרית, שדבקו בנצרות קתולית.
הנאציזם התבסס על פולקיזם ונכללו בו יסודות של תורת הנסתר ופגניות, והוא היה עוין כלפי הנצרות המסורתית.
התגלעו מחלוקות עמוקות בין הנאצים לבין הממסד הנוצרי בגרמניה.
הנאצים ניסו לייסד דת חדשה בשם "" שמבוססת על אנטישמיות, מכווצת את מעמדו של ישו כמייסד הדת ומאדירה את הפיהרר כמנהיג העם.
הם שינו את מנהגי חג המולד בגרמניה הנאצית ואף ניסו להקים רשת של כנסיות בשם "" אך ללא הצלחה.
האפיפיור פיוס האחד עשר פרסם ב-10 במרץ 1937 את המנשר "מיט ברננדר זורגה", בו הוא גינה את השלטון הנאצי והביע ביקורת על הנאציזם ועל היטלר.
נגינה בכינור, כותרת אלטרנטיבית פשוט מיקי, הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1930 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי סרטי קולומביה.
זהו הסרט הקצר ה-16 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והראשון שהופק באותה השנה.
הסרט הוא מופע סולו של מיקי מאוס מנגן בכינור על במה; מיקי הוא הדמות היחידה שמופיעה בסרט, מלבד הקהל ומטרידן שאינם מוצגים.
הוא בוים על ידי וולט דיסני והוא הסרט המצויר הראשון של מיקי שלא הונפש על ידי אב אייוורקס.
לאחר שמספר מסכים נפתחים, מיקי נכנס לבמה עם הכינור שלו, לקהל קשוב פחות או יותר.
מיקי מנגן את "תמונות ילדות" של רוברט שומאן ואת "מחול הונגרי מספר 5" של יוהנס ברהמס, עד אשר הוא מוצף ברגשות ועוזב את הבמה.
הקהל מריע, העכבר נכנס מחדש, וכהדרן הוא מנגן את המתכונת האחרונה של האוברטורה של ויליאם טל.
לאורך המופע מיקי נלעג פעם אחר פעם על ידי מטרידן מסוים מהקהל, אך הוא בכל זאת ממשיך לנגן את היצירה בהצלחה רבה למרות ששבר בטעות את הכינור.
וכאשר הוא קד בפני הקהל בסוף, מיקי נמחץ תוך כדי התהליך על ידי המסכים.
סוגיה הנוגעת לסרט זה היא האם כותרת הסרט היא "Fiddling Around" ,"Fiddlin' Around" (נגינה בכינור) או "Just Mickey" (פשוט מיקי).
בשנת 2009, דייוויד גרשטיין , סופר קומיקסים והיסטוריון לסרטי הנפשה, חשף הדפס מקורי משנת 1930 אשר מראה את "Fiddling Around", מה שמרמז ש-"Just Mickey" היה כותרת בעבודה.
בספרו "מיקי מאוס: ההיסטוריה האולטימטיבית" משנת 2018, גרשטיין היה נחרץ יותר: "מקורות עיון עכשוויים רבים מזהים את הסרט הזה לפי שם העבודה שלו, "Just Mickey", ששימש בחלק מהפרסום לפני ההפצה של פאוורס (פט פאוורס היה בעל החברה Celebrity Productions, ששימשה כחברה המפיצה לסרטי מיקי מאוס עד סרט זה).
למעשה, עם זאת, הכותרת הסופית - שתחתיה הסרט היה מוגן בזכויות יוצרים, הופץ על ידי קולומביה, פורסם והוצג - הוא "Fiddling Around"".
בספרו "הסרטים של מיקי: סרטי הקולנוע של מיקי מאוס", הייס גרוב מציין: "כמו סרטים מוקדמים אחרים של מיקי, "פשוט מיקי" עוסק יותר ביצירת מוזיקה מאשר בעלילה.
אבל הסרט כולל את אחת מההופעות המוקדמות והטובות ביותר של מיקי, והוא מכיל כמה הנפשות טובות של הבעות פנים של מיקי...
יתרה מכך, תנועות הידיים בסרט זה משכנעות להפליא.
"פשוט מיקי" הוא חלון ראווה מוקדם של שאיפתו של וולט דיסני לשפר את אמנות ההנפשה.
היותו הסרט הראשון של מיקי מאוס לאחר עזיבתו של אב אייוורקס בינואר 1930, זה מראה שהאולפן יכול היה להסתדר טוב מאוד בלעדיו".
ראיין קילפטריק, מאתר הפודקאסט "The Disney Film Project", מסכים: "הדבר שמשאיר את העניין שלך...
הם ההבעות על פניו של מיקי.
הוא עובר ממורת רוח על מטרידן, לתשוקה לנגינה שלו לאושר לביצוע שנעשה היטב מרגע לרגע, עם מעברים טבעיים, לא רק לקפוץ מהבעה להבעה...
אני יכול לדמיין שהאנימטורים לקחו את זה כאתגר ליצור מגוון חדש של הבעות ורגשות דרך מיקי".
ב-8 ביוני 1930, עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "סרט טוב: בתור וירטואוז בכינור, למיקי מאוס יש הרבה צרות עם מיתרים שבורים וקהל קשוח שכולל בחור אחד שממשיך לצחוק עליו צחוק של סוס.
אבל הפעולות המתוחכמות והאקרובטיות של מיקי על הכלי שלו, שבעזרתו הוא מפיק שפע של קומדיה וגם מוזיקה, מביאות אותו להדרן.
ב-21 ביוני 1930, כתב העת "Motion Picture News" פרסם: "הוגן: יש מעט מאוד אקשן בסרט זה של מיקי מאוס, רובו מוקדש לתקריב של מיקי מנגן מוזיקה קלאסית על כינור.
העבודה המצוירת החכמה, לעומת זאת, מפצה על המחסור ברעיונות והצל של מיקי, המוטל על הרקע באור הזרקורים, נע בתאום מלא יחד איתו, נותן אפקט של עומק יוצא דופן בסרטים מצוירים".
ב-9 ביולי 1930, מגזין וראייטי החמיא ליצירה של וולט דיסני על הרעיון שלשם שינוי מיקי מבצע מופע סולו ותנועותיו האקרובטיות של מיקי בניגונו על הכינור.
פשוט להיות הוא אלבום האולפן השני של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה ברגר שפורסם ב-1 ביולי 1998, בהוצאת חברת התקליטים NMC.
ביולי 1998, ארבע שנים מאז הוציאה את אלבום הבכורה שלה, דנה ברגר, הוציאה ברגר את אלבום האולפן השני שלה, פשוט להיות, בהפקת יובל שפריר.
"פשוט שריונר" הוא שיר משנת 1969 שכתב יורם טהרלב, הלחין שאול ביבר וביצעה להקת גייסות השריון.
השיר נכלל בתוכניתה השביעית של להקת גייסות השריון: "פשוט שריונר", שעלתה לאוויר בשנת 1969. בין חברי הלהקה באותה עת היו אבי טולדנו, ריקי מנור ודודו זר.
במקור כלל השיר שבעה בתים, כשכל בית הוא למעשה סולו לכל אחת מבנות הלהקה.
אולם הבמאי שייקה אופיר סבר כי השיר ארוך מדי ועל כן החסיר ממנו שני בתים.
בכל בית בשיר יש שמונה שורות.
השיר הוא מונולוג אישי של אישה המספרת על אהבתה הבלתי מוסברת לשריונר (לוחם בטנק), אותו פגשה בלב חצי האי סיני.
היא מדגישה שאהבתה אליו לא נובעת ממראהו החיצוני או מתכונותיו המרשימות, אלא מעצם היותו שריונר.
פשטות המתחדשים הוא כתב עת תורני מקוון בעריכת הרב ישראל הלפרין, העוסק בנושאים שונים המשיקים לפשוטו של מקרא מזווית תורנית-ישיבתית.
הגיליון הראשון יצא לאור בתשרי תשע"ט, ומאז יצאו 25 גיליונות.
בעבר היו חברים במערכת כתב העת הרב שמואל בר שלום והרב ישי הבלין.
כיום חברים במערכת כתב העת הרב משה גרינהוט והרב הראל דביר.
רוב כותבי המאמרים משתייכים לציבור החרדי.
שמו של כתב העת לקוח מהתבטאות של הרשב"ם בשם סביו, רש"י, שלפיה מתחדשים פירושי פשט לתורה בכל יום:
לרוב, יוצאים חמישה גליונות בשנה, וכל גיליון מתפרסם עם תחילת חומש חדש בקריאת התורה בבתי הכנסת וחלק ניכר מהמאמרים בכל גיליון עוסקים באותו חומש, לצד מאמרים אחרים שעוסקים בכל חלקי התנ"ך.
חלק מהגליונות מוקדשים, לצד החומש, גם לחג הסמוך לצאת הגיליון, וכוללים מאמרים המתעמקים באזכורי אותו חג בתנ"ך.
מאמרים רבים עוסקים במשנתם של הרב יהודה קופרמן והרב לייב מינצברג, שהרבו לעסוק בפשוטו של מקרא.
בין הכותבים נמנים הרב אליהו מאיר פייבלזון, הרב ישעיה לוי, הרב יחיאל משה ורטהיימר (עורך כתבי הרב מינצברג), הרב ד"ר מרדכי הלפרין, הרב יחיאל מאיר, הרב אורי הולצמן, הרב אברהם מנחם הורוויץ, הרב יצחק שילת, הרב עזריה אריאל והרב יהושע ענבל.
כתב העת כולל מדור לביקורת ספרים תורניים, בעיקר כאלו שעוסקים בפשוטו של מקרא.
גיליון כ"ה כלל מדור הנצחה לזאב חנוך (ז'אבו) ארליך ובו מאמרים העוסקים בפשוטו של מקרא לאור הראליה הארץ-ישראלית.
תגובות ופולמוסים סביב כתב העת
גליונות כתב העת מתפרסמים בפורום אוצר החכמה ובפורום לתורה, ויש מהם שעוררו דיונים ארוכים ומרובי משתתפים סביב שאלת הגדרת 'פשוטו של מקרא' והסמכות הנתונה לפרש אותו בדורנו, כולל ביקורת על מאמרים שפורסמו בכתב העת.
הרב נתנאל אדיר ראה בכתב העת סמן לשינוי שעובר הציבור החרדי, ועמד על גורמים שונים למוטיבציה לעסוק בפשוטו של מקרא.
איתמר בן עמי מנה את כתב העת יחד עם מיזמים נוספים שמהווים, בעיניו:
הפשחוריים (שם מדעי: Geocoridae) הם משפחת פשפשים טורפים זעירים המונה כ-300 מינים, בעלת תפוצה כלל עולמית.
הפשחוריים נחשבים מועילים ביותר מאחר שהם ניזונים ממגוון רחב של חרקים מזיקים ואקריות הפוגעים בצמחי נוי וגידולים חקלאיים ומשמשים בבקרה על אוכלוסיית המזיקים (לצד הדברה כימית ואמצעים פיזיקליים).
אורכם של הפשחוריים נע בין 3–5 מ"מ, הם בעלי עיניים גדולות ובולטות הממוקמות משני צידי הראש ומכסות את הצד הקדמי של הפרונוטום, צורת גופם אובלית והם בעלי ראש צר ורחב.
הנקבות מטילות את ביציהן על גבי עלי הצמח, הנימפות הבוקעות מתוכן עוברות מספר התנשלויות עד הגיען לבגרות.
הבוגרים בעלי כנפיים מפותחות לגמרי.
התפתחותם משלב הביצה עד הבוגר לוקחת בדרך כלל מספר שבועות בהתאם לתנאים הסביבתיים.
הפשחוריים פעילים בשעות היום וניזונים ממגוון רחב של פרוקי רגלים קטנים הכוללים כנימות עלה, אקריות וביצי חרקים.
בדרך כלל ניתן למצאם בשדות חקלאיים, גינות ואזורים בעלי צמחייה שופעת.
הם ניזונים באמצעות גפי פה מוארכים החודרים לגופו של טרפם ושואבים את תוכנו.
פשפש בודד יכול לצוד בין 50–100 פרטים ביום והוא מועיל ביותר לחקלאים.
פשיטת רגל היא הליך חדלות פירעון החל על חייבים שהם יחידים (אנשים פרטיים) להבדיל מהליך המיועד לחברות בע"מ ותאגידים, שם מתקיים הליך פירוק, בהכרזת החייב כפושט רגל ישנם יתרונות וחסרונות עבורו ועבור נושיו; ברוב המקרים, החייב הוא הגורם המבקש כניסה להליך זה כצעד הגנתי מפני נושיו.
פשיטת רגל מצטרפת להליכי חדלות הפירעון הרלוונטיים לתאגידים: פירוק והבראה.
בסיום הליך פשיטת הרגל, בכפוף להחלטת בית המשפט, החייב מקבל צו הפטר ובעקבותיו מקבל פטור מתשלום חובותיו או מתשלום של חלק מהם.
קיומו של הסטטוס המשפטי המיוחד של פושט רגל נועד להשיג שתי מטרות עיקריות:
לאפשר לחייב, אשר באמת ובתמים אינו יכול לשלם את חובותיו, "להתחיל מחדש את חייו הכלכליים" ולמנוע את התעמרות הנושים והשלטונות בו.
להסדיר את כינוס נכסיו של החייב על מנת לחלקם באופן מוסדר בין הנושים לפי סדר העדיפות הקבוע בחוק.
קיומו של הליך מסודר לפשיטת רגל, הוא חלק מהחיים הכלכליים המודרניים והוא אינטרס ציבורי מובהק, משום שהן לנושים והן להוצאה לפועל, אין עניין להתעמר ולנקום בחייב.
במקום זאת, שואפים לקבל את מה שניתן מהחוב (השאת שיעור הפירעון לנושים).
לחברה יש עניין לאפשר הזדמנות שנייה בחיים הכלכליים.
החוקים הראשונים שנחקקו בנושא באירופה, ראו בפושט הרגל עבריין.
באנגליה נחקק ב-1542 החוק הראשון, שהטיל סנקציות על החייבים ממאסר בבית כלא מיוחד לחייבים ועד עונש מוות.
בארצות הברית נחקקו חוקים במהלך המאה ה-19 שהובילו בהדרגה לגישה יותר סלחנית כלפי החייבים והגנה עליהם.
חדלות פירעון בינלאומית (transnational insolvency) או חדלות פירעון חוצת גבולות (cross-border insolvency) מתקיימת כאשר פושט רגל מחזיק בנכסים במדינה זרה.
קיימות גישות שונות לפשיטות רגל המערבות חדלות פירעון כזו: גישה טריטוריאלית הדוגלת בקיום הליך פשיטת רגל נפרד בכל מדינה, וגישה אוניברסלית הדוגלת בקיום ההליך במדינה האם.
ב-1997 גיבשה ועדת האומות המאוחדות לדיני סחר בינלאומי הצעת חוק חדלות פרעון בינלאומית, וכן ארגון עורכי הדין הבינלאומי גיבש מסמך עקרונות Concordat שבו יכולים צדדים להיעזר בגיבוש פתרון לניהול הליך.
בשנת 2000 הסדיר האיחוד האירופי את הליכי חדלות הפירעון במדינות האיחוד באמצעות "European Commission Regulation on Insolvency Proceedings", המגדיר את ההליך העיקרי להתבצע במדינה בה מתנהלים עסקי החייב.
ב-2005 העביר הקונגרס האמריקאי את BAPCPA או חוק חדלות הפירעון החדש .
בתקופה בה הועבר החוק היו כמיליון אמריקאים אשר היו מוכרזים כפושטי רגל מדי שנה.
בישראל מוסדר הנושא של פשיטת רגל ב ו שהחליף את הפקודה.
הישות הסטטוטורית המפקחת על פשיטות הרגל היא הכונס הרשמי, באגף האפוטרופוס הכללי שבמשרד המשפטים.
הצורך בפיקוח ממשלתי נובע מהעובדה שחדלות פירעון מעצם טבעה מערבת צדדים רבים אשר עניינם ההדדי עשוי להיות מיוצג בצורה הטובה ביותר בידי צד שלישי נייטרלי.
הכונס הרשמי מתפקד כנאמן בפשיטת רגל עד שבית המשפט ממנה נאמן פרטי, שהוא לרוב עורך דין.
משנתמנה נאמן, הכונס הרשמי מפקח על פעולתו.
אדם שמצוי בהליכי גירושין ומעוניין בהגשת בקשה לפשיטת רגל, יכול לבטל הענקות מסוימות שביצע במסגרת הגירושין כגון דירה ונכסים אחרים.
במקרים מסוימים בן/בת הזוג והילדים של אותו אדם יכולים להגיש בקשה לביטול הענקה וכך להגן על הנכסים שניתנו להם במתנה/ במסגרת הסכם הגירושין.
הליכי פשיטת הרגל מחולקים לארבעה שלבים עיקריים:
כל תיקי פשיטת הרגל מתנהלים בבית המשפט המחוזי.
לאחר שהוגשה בקשת פשיטת רגל, בית המשפט יכול להחליט אם ליתן צו כינוס או לא.
אם לא ניתן צו כינוס, ההליך מסתיים כבר באותה עת; אם ניתן הצו, התיק עובר לשלב הבא.
פעולתו של צו הכינוס היא לעכב את כל ההליכים המשפטיים התלויים ועומדים נגד החייב, לרבות הליכי הוצאה לפועל.
משניתן צו כינוס, חלות על החייב מגבלות רבות, כגון איסור פעילות כלכלית מסוגים שונים.
המגבלות נועדו להבטיח שהחייב לא יצבור חובות נוספים.
לרוב, החייב גם מחויב לשלם לכונס הרשמי סכום חודשי שאותו קובע בית המשפט ומנוע מלצאת את גבולות ישראל.
בתקופה שלאחר מתן צו הכינוס ולפני ההכרזה על פשיטת רגל, הנאמן עורך חקירות בדבר יכולת ההחזר של החייב.
אף במשרדי הכונס הרשמי קיימת יחידת חקירה מיוחדת (שהוקמה מכוח תיקון לפקודה מ-1996), המיועדת להתחקות אחר נכסיו של פושט הרגל ולמנוע את הברחתם מהארץ או כל הונאה אחרת.
השלב שלאחר מתן צו כינוס הוא ההכרזה על פשיטת רגל.
קיים שיקול דעת לבית המשפט אם להכריז על חייב, שניתן לגביו צו כינוס, כפושט רגל (אם מוחלט שלא לתת הכרזה כאמור, ההליך יכול להסתיים כבר בשלב זה).
משניתן צו פשיטת רגל, מגיעים ללב-לבו של ההליך: איסוף נכסי החייב מחד וחלוקתם לנושיו מאידך, באמצעות תביעת חוב.
אופן חלוקת נכסי החייב מבוסס על שני עקרונות: עקרון העדיפות ועקרון השוויון.
עקרון העדיפות קובע כי קיימות קטגוריות חוב שונות בעלות דרגה שונה.
בעדיפות ראשונה נמצאים החובות לנושים מובטחים, דהיינו מי שהבטיחו את חובם באמצעות שעבוד.
לאחר מכן נמצאות הוצאות ניהול הליכי פשיטת הרגל.
קטגוריית החוב הבאה בסדר העדיפויות היא החובות בדין קדימה, אשר כוללים חוב בגין שכר עבודה, חוב בגין ניכוי במקור משכר עבודה, מיסים מוניציפליים וממשלתיים, דמי שכירות וחוב מזונות.
לאחר החובות בדין קדימה באים יתר החובות.
עקרון השוויון קובע כי לגבי הנושים באותה דרגת עדיפות, החלוקה תתבצע בצורה פרופורציונלית לשיעור הנשייה שלהם מתוך כלל החובות באותה דרגה.
לרוב, נכסיו של חייב שנמצא בחדלות פירעון כלכלית אינם מספיקים כדי לשלם לנושים הרגילים שום חלק מנשייתם; פעמים רבות, אין בהם די כדי לשלם דבר לנושים בדין קדימה; במקרים חמורים, הם אינם מספיקים אף כדי לכסות את הדרגה הראשונה, החובות המובטחים.
הליך פשיטת הרגל מגיע לקצו בצו הפטר.
ההפטר ניתן לחייב כאשר בית המשפט השתכנע שכל מה שניתן היה לשלם לנושים שולם או כי אין תועלת בהמשך ההליכים.
משניתן צו הפטר נמחקים חובות העבר ומוסרות ההגבלות שהוטלו על החייב.
לפני התיקון ב-1996, היה נהוג למשוך את ההליכים במשך שנים עד שיצליח החייב לפרוע לפחות שליש מחובותיו.
כיום, בית המשפט מאפשר למי שנקלעו לחובות בתום לב לקבל צו הפטר מהר יותר, לעיתים אף במועד ההכרזה על החייב כפושט רגל (זאת, כאשר בניהול ההליך אין תועלת לנושים, מאחר שהחייב אינו בעל נכסים משמעותיים).
במקום לנהל את הליך פשיטת הרגל בדרך של מימוש נכסים (כמפורט לעיל), ניתן גם להגיע להסדר נושים.
ההסדר מערב את החייב וכלל נושיו או אותם נושים הנקובים בהסדר.
הסדר נושים משנה את תנאי החוב של החייב כלפי הנושים, לרוב על דרך של הפחתת סכום החוב או דחיית מועד ההחזר שלו.
הנושים יוצאים מההליך עם מערך חדש של זכויות כלפי החייב.
למעשה, במקום לנצל את הנכסים הנוכחיים הנמצאים בידי החייב, מנוצל זרם ההכנסות העתידי שלו.
בעקבות התיקונים לפקודה, שנעשו מתוך מגמה להקל על החייבים, חלה עלייה משמעותית במספר המבקשים להכיר בהם כפושטי רגל בישראל.
בתי משפט בישראל מכירים בצווי פשיטות רגל שניתנים במדינות זרות כאשר קיימות אמנות מתאימות עם אותן מדינות או מטעמי צדק.
החל מתאריך 15 בספטמבר 2019, מועד כניסתו לתוקף של חוק חדלות פירעון ושיקום כלכלי, פקודת פשיטת הרגל מבוטלת.
החוק החדש מבחין בין חובות המסתכמים בפחות מ-150 אלף שקלים ובחובות גבוהים מכך.
בקשת יחיד לצו לפתיחת הליכים המוגשת לממונה או לרשם ההוצאה לפועל וכן בקשת תאגיד לצו לפתיחת הליכי חדלות פירעון, כרוכה בתשלום אגרה בסך 1,600 ש"ח (נכון ל-1 בינואר 2020).
מהלך החקיקה מהווה את הרפורמה בפשיטת הרגל אשר יצרה שינויים מהותיים רבים בהליכי פשיטת הרגל שהיו נהוגים בעבר, כגון:
יצירת שינוי מבני בסדרי הדין - חובות של יחידים, המסתכמים בסך של 150,544 ינוהלו במערכת ההוצאה לפועל וחובות גבוהים מכך ינוהלו על ידי הממונה על הליכי חדלות פירעון במשרד המשפטים ותחת פיקוח ביהמ"ש שלום.
חובות של תאגידים ימשיכו להתנהל בביהמ"ש המחוזי.
שיקום חייבים ותאגידים – השמת דגש על שיקום החייב או הבראת החברה והגבלת ההליך לתקופה מקוצרת של עד כ-4 שנים.
במקרים מיוחדים, צו הפטר יכול להינתן אחרי 18 חודשים.
הבחנה בין חדל פירעון תמים לרמאי – החוק ייוצר הבחנה בין חייבים תמימי לב שנכנסו לחובות עקב מצוקה כלכלית וטעויות בתום לב, לבין חייבים שנהגו ברשלנות או נטלו סיכונים פזיזים או יצרו חובות בזדון.
לממונה על חדלות פירעון הוקנו סמכויות חקירה פליליות לאיתור חייבים שמסתירים נכסים או מנסים לנצל לרעה את הליכי חדלות פירעון.
חלוקת הכספים לנושים – הפחתה בסך 25% מדין הקדימה שלו זכאים נושים בעלי שעבוד צף על נכסי החייב, לטובת כלל הנושים.
בנוסף, הפחתה בהיקף נרחב מדין הקדימה בגין חובות מס למדינה.
מבחינה לשונית הביטוי "פשיטת רגל" לקוח מהמשנה העוסקת בדין ודברים בין חתן לחותנו.
לעיתים נעשה שימוש במונח טרור חקלאי, כאשר יש יסוד להאמין שהפשע בוצע ממניע לאומני.
חקלאות וגידול בעלי חיים במרעה נעשית בשטחים פתוחים בהיקף גדול, ומתאפיינת בצורך להשארת רכוש יקר בשטח לעיתים, כדוגמת יבולים שנקצרו, עדרי בעלי חיים, ומזון לבעלי חיים.
מאפיינים אלו מקשים על הגנה מפני עבריינים, בניגוד לבתי מגורים, משרדים ומפעלים, שהם על פי רוב מתחמים ומבנים סגורים.
עוד בתקופת הקמת המושבות הראשונות בשלהי המאה ה-19 עלה הצורך בשמירה על השדות החקלאיים, מפני התנכלויות תושבי כפרים ערבים סמוכים, ושבטים בדואים, על רקע נוכחות שלטונית עות'מאנית דלילה מאוד באזורים הכפריים.
השמירה בתקופה זו נעשתה על ידי שומרים ערבים וצ'רקסים מקומיים, כאשר בחלק מהמקרים היה התשלום למעשה דמי חסות ששולם ל'שומרים', שהיו למעשה ראשי כנופיות שודדים מקומיות.
החל מ־1908 עברה השמירה בהדרגה לידי שומרים יהודים, כדוגמת ארגון השומר, וקבוצות שמירה קטנות שפעלו במקביל לו, כדוגמת ארגון המגן וקבוצת שמירה בפתח תקווה.
לצד הסכסוכים המקומיים על אדמות ועל זכויות שונות בין אנשי המושבות היהודים ותושבי הכפרים הערבים הסמוכים, שהיו אחד הגורמים למקרי הפשיעה החקלאית בתקופה זו, עמדה גם עוינות אידאולוגית על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי והאיבה הערבית לציונות.
דוגמה בולטת לכך היא פגיעות טרור רבות במשאבים חקלאיים בתקופת המרד הערבי הגדול, כדוגמת עקירת עצים במטעים והצתת שדות.
עם הקמת המדינה ותופעת הפדאיון הפך הנושא למשמעותי יותר, כאשר רבות מפגיעות הפדאיון היו ביישובים חקלאיים ובמשאבים חקלאיים שונים, כדוגמת השחתה וגנבה של ציוד חקלאי על ידי המסתננים.
בעקבות מבצע קדש פחתו מאוד פעולות הפדאיון, וגם כאשר התחדשו פעולות הטרור באמצע שנות ה-60, הן לרוב לא היו קשורות לציוד החקלאי.
כתוצאה מהאינתיפאדה הראשונה התגברו שוב הגנבות החקלאיות על ידי פלסטינים (בין השאר משום שעובדי החקלאות הפלסטינים פוטרו).
תופעה זו החמירה עם הסכמי אוסלו והקמת הרשות הפלסטינית והיווה את הגורם להקמת המתמיד – יחידה משטרתית עם מתנדבים חקלאים שנועדה לטפל בנושא זה.
לאחר שיפור מסוים בשלהי שנות ה-90 חלה החמרה נוספת במצב עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
מצב זה הביא את מועצה אזורית הגלבוע אף ליזום הקמת גדר הפרדה פרטית שנועדה לחסום (בעיקר) את הגנבות החקלאיות של תושבי הרשות.
הקמת גדר ההפרדה במהלך העשור הראשון של המאה ה־21 הקשתה מאוד על פשיעה חקלאית על ידי פלסטינים, באזורי מרחב התפר.
בחקירה שעבר ערבי-ישראלי שהצטרף לארגון הטרור המדינה האסלאמית וחזר לישראל, עלה שמפקדיו הורו להתארגן לביצוע פעולות טרור, ולחלופין עבירות שונות של פשיעה חקלאית וגרימת נזק לרכוש, כדרך התנגדות למדינת ישראל.
בשל דרישה גבוהה לבשר לקראת חג הקורבן, ישנה עליה בגנבות כבשים ובקר בסמוך למועד זה.
לעיתים מניעיה של פשיעה חקלאית היא מאבק בין חקלאים על משאבים, כדוגמת מאבק על שטחי מרעה בין בוקרים.
גוף נוסף שפועל בנושא ומסייע לחקלאים בצפון הארץ ובדרומה הוא השומר החדש.
בתחקיר אשתון שפורסם בהארץ עלה כי במהלך שנת 2018 נעשה שימוש פסול בדיווחים על פשיעה חקלאית בכלי התקשורת הישראליים, וגם בשל כך נדרש השר לביטחון פנים לתקצוב הטיפול בסוגיה מעבר לסדר הגדול הממשי שלה.
בעקבות העימותים בגבול עם רצועת עזה ב-2018 רווחה התופעה של שימוש בעפיפוני תבערה ונפץ להצתת שדות חקלאיים באזור עוטף עזה.
בעקבות גל הפשיעה החקלאית ממנו סובלים יישובי מועצה אזורית דרום השרון, החלה תנועת מחאה של תושבים מהמושבים אלישמע, עדנים, נווה ירק, ירקונה וגני עם.
ובחודש פברואר 2017 נערך כנס חירום בו השתתפו מאות תושבים.
במקביל החלו ועדי היישובים בפעילות להגדלת המודעות הציבורית להיקף הפשיעה החקלאית ואוזלת היד של המדינה, תוך זעקה לעזרה ומיגור התופעה.
לפשיעה החקלאית בדרום יש מספר מאפיינים.
גודל השדות החקלאיים בדרום שגדולים בממוצע מאלה שבצפון דבר שמקשה על החקלאים לשמור על שטחם מפני פגיעות.
בנוסף, בדרום חוות בודדים רבות שמתפרנסות מחקלאות בעיקר בהן מתמקדים גורמים עבריינים רבים.
ישנן סוגי עבירות המתרחשות בעיקר באזור הדרום כגון טרור חקלאי על רקע לאומני המבוצע על ידי ארגוני טרור כגון חמאס.
התיקים שנפתחו במשטרה בנוגע לפשיעה חקלאית בדרום מהווה 24 אחוז מכלל התיקים שנפתחו בנושא ברחבי הארץ.
בשנת 2017 הייתה עלייה של 47 אחוזים בגניבות תוצרת חקלאית.
בשנת 2021 חלה ירידה בכמות התיקים בנושא פשיעה חקלאית בכל המדינה, וכך חלה גם ירידה במחוז הדרומי.
אך למרות זאת אינו חל שיפור במצב, האחוז הקטן מהסיבה שקיים דיווח נמוך יותר מבעבר.
בין השנים 2016 ל-2019 כ-86% מהתיקים שנפתחו בנודע לפשיעה חקלאית נסגרו.
נתון זה מסביר אולי את הסיבה לירידה בכמות התיקים שנפתחו שכן נפגע אמון הציבור במשטרת ישראל וביכולת ההרתעה ודבר זה לא מעיד על שיפור המצב.
למרות העובדה שהפשיעה החקלאית מהווה רק כ-0.22% מכלל הפשיעה המדווחת, הנזק הכלכלי המשוער שלה, ישיר ועקיף, הוא כ-2.1 מיליארד ש"ח בשנה.
בנוסף נמצאו בדו"ח מבקר המדינה משנת 2017 שני ליקויים עיקריים שהם: נתונים חסרים על היקף הפשיעה החקלאית – עוד ליקוי הנמצא בדו"ח מבקר המדינה הם: היעדר כוח אדם והמבנה הארגוני במג"ב המיועד לטפל בפשיעה חקלאית.
האזרחים בכלל מדינת ישראל ובייחוד החקלאים בדרום מרגישים שיש חוסר משילות של המדינה והממשלה בנגב.
בנובמבר 2024 נחקקו תקנות נגד פשיעה חקלאית, לפיהן כניסה לשטח חקלאי ללא רשות תגרור קנס מנהלי, ולא רק העמדה לדין פלילי.
התקנות גובשו על ידי השרים יריב לוין ואיתמר בן גביר.
עיקרי התקנות: כניסה לקרקע זרועה - קנס של 1,500 שקלים, כניסה על כלי רכב - קנס של 2,500 שקלים, וכניסת בעלי חיים - קנס של 1,000 שקלים לכל בעל חיים.
מַפַּקְתָא פְּשִׁיטְתָא (מסורית: ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ, בתרגום מילולי: ההוצאה/המהדורה הפשוטה) היא תרגום לסורית של הביבליה, הברית הישנה והחדשה.
תרגום זה הוא הביבליה המקובלת בקרב כל הכנסיות הסוריות בנצרות.
זאת גרסת הביבליה, שהייתה שגורה בפיהם של אפרים הסורי ואפרהט.
הפשיטתא היא התרגום לסורית הנפוץ היחידי.
בעבר שימשו לצידו הסירו-הקספלה, תרגום בארמית מערבית (התרגום הסורי הארץ-ישראלי) וכן תרגומים נוספים לסורית.
שני חלקי הפשיטתא, הברית הישנה והברית החדשה, הן שתי יצירות שונות שנכתבו בתקופות שונות ובידי כותבים שונים, ואוחדו מאוחר יותר על ידי הכנסייה לקודקס אחד.
שפתה של הפשיטתא היא הסורית הקדומה, שהיא למעשה להג של השפה הארמית שדוברה בעיר אדסה, ולכן עבודת התרגום נעשתה, ככל הנראה, בעיר זו.
אשר לברית הישנה, סדר כתבי היד של הפשיטתא שונה מהמקובל בכך שספר איוב מופיע מיד לאחר חמשת ספרי התורה ולפני ספר יהושע.
תרגום ספרי התנ"ך לארמית-סורית נעשה בשלהי המאה ה-2 לספירה באופן ישיר מנוסח עברי, הקרוב יותר לנוסח המסורה מאשר תרגום השבעים.
כמו כן, ניכרת השפעה מסוימת של התרגומים הארמיים האחרים (כגון תרגום אונקלוס) על נוסח הפשיטתא, ובמקומות מסוימים (בעיקר בספרים ישעיה ותהלים) נראה כי המתרגמים נעזרו בתרגום השבעים.
בפשיטתא נמצאים רכיבים נוצריים, שמרמזים אולי כי התרגום בוצע בידי נוצרים – אולי בעת התנצרותו של המלך אבגר התשיעי, מלך אדסה.
עם זאת, סגנון הפשיטתא משתנה מספר לספר, כשבמקומות מסוימים ניכרת השפעה מדרשית, דבר המוכיח כי חלקים מסוימים תורגמו בידי יהודים דוברי-סורית, ובכלל זה יהודים נוצרים קדומים.
בגלל עדויות סותרות אלו, בפועל אין הוכחות חד משמעיות למוצאו היהודי או הנוצרי של התרגום.
בנוסף לכנסייה הסורית, נעשה במהלך ימי הביניים שימוש בתרגום על ידי מחבר יהודי אחד, רבי שמואל מסנות בן חלב מהמאה ה-13, הקורא לפשיטתא 'תרגום ארמי, הרמב"ן גם השתמש בפשיטתא בשביל לצטט את הספרים החיצוניים.
נמצאים כיום כ־250 כתבי יד מלאים או חלקיים של הפשיטתא לתנ"ך.
כתבי היד העיקריים והעתיקים ביותר הם:
14,425 מתוארך למחצית השנייה של המאה ה-5 לספירה.
כתב היד כולל רק את ספרי בראשית, שמות, במדבר ודברים.
מבין כל נוסחי הפשיטתא, זהו הנוסח הקרוב ביותר לנוסח המסורה.
21 inf, נתגלה בשנת 1866 על ידי אנטוניו צ'ריאני.
כתב היד מתוארך למאה השישית או השביעית לספירה.
כתב יד זה כולל את כל התנ"ך, וכן את הספרים החיצוניים חכמת שלמה, איגרת ירמיהו, ספר ברוך, בל והתנין, שושנה, יהודית, בן סירא, , ברוך הסורי, חזון עזרא, ותרגום הספר השישי ממלחמות היהודים.
341, מתוארך למאה השמינית לספירה, וכולל הגהות רבות.
כתב יד זה כולל את כל התנ"ך, וכן את הספרים החיצוניים חכמת שלמה, איגרת ירמיהו, ספר ברוך, בל והתנין, שושנה, יהודית, בן סירא, , תפילת מנשה.
כתב היד של הבשורה של רבולה הושלם בשנת 586 במנזר המונופיזיטי של יוחנן הקדוש (מאר יוחנן) בבית זאגבה (Zagba), אשר במסופוטמיה.
הוא נושא את חתימתו של רבולה (Rabula; Rabbula), שהיה ככל הנראה נזיר במנזר.
הפשיטתא לברית החדשה נדפסה לראשונה בשנת 1555, והפשיטתא לתנ"ך כולו נדפסה לראשונה בשנת 1645. הדפסות אלו נעשו על סמך כתבי יד מאוחרים, ונוספו להן שיבושים שהוכנסו על ידי המהדירים.
נוסחים אלו נדפסו שוב ושוב ללא שינויים משמעותיים, לאחרונה בלונדון בשנת 1823 בידי סמואל לי ("מהדורת לי").
במחצית השנייה של המאה ה-19 יצאו שתי מהדורות בידי נוצרים דוברי סורית חדשה, מהדורת אורמיה (1852) ומהדורות מוצול (1887–1892).
מהדורות אלו מנוקדות, והן עולות באיכותן על המהדורות הקודמות.
בשנת 1927–1929 הרב חיים הלר הוציא את התרגום לספרים בראשית ושמות באותיות עבריות בתוספת הערות.
מהדורה מדעית של הפשיטתא, המבוססת על כתבי יד קדומים ובראשם כתב יד אמברוזיאנה, יוצאת לאור כרכים-כרכים בליידן (כרך ראשון, הכולל את הספרים בראשית ושמות, יצא בשנת 1977).
בתשע"ח התרגום על בראשית נדפס על ידי מו"ל חרדי תחת השם "תרגום סורסי" באישורו של הרב חיים קניבסקי.
כתבא קדישא / דדיתקא עתיקתא ודיתקא חדתא: / עם סהדותא (הברית הישנה והברית החדשה) הפשיטתא לתנ"ך ולברית החדשה, סורית מודרנית, ניו-יורק 1893, באתר Archive.org
הפשיטתא לברית החדשה, ניו יורק 1866, באתר Archive.org
fere VI, photolithographice edita, 1876. (הפשיטתא בכתב יד אמברוסיאנו) (קובץ בגודל 530 מגה-בייט)
הפשיטתא לברית החדשה, תרגום ארמי למקרא (אונקלוס לתורה ויונתן לנביאים [וכתובים]) עם נוסח המקרא העברי ותרגום לאנגלית באתר peshitta.org.
נוסח הפשיטתא לברית החדשה בכתיב עברי, ניו יורק 1866.
פְּשִיסְחָה (גם: פשיסחא או פרשיסחא; ביידיש: פשיסכע; בפולנית: Przysucha; ברוסית: Пшисуха - שני האחרונים מבוטאים "פְּשִׁיסוּחַה") היא עיירה (בעברה שטעטל) בפרובינציית מָזוֹבְיַה שבפולין.
העיירה נמצאת כ-100 ק"מ מדרום-מערב לוורשה, ומשמשת כבירת מחוז פשיסחה.
העיירה נודעה כמקום מושבם של מנהיגים חסידיים בולטים, בהם רבי יעקב יצחק מפשיסחה ("היהודי הקדוש") ותלמידו רבי שמחה בונם מפשיסחה.
מתלמידיהם וצאצאיהם יצאו חסידויות רבות, שרובן הלכו בדרכם המכונה שיטת פשיסחה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,500 יהודים, מתוך כ-3,200 תושבים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיה גזירות שונות, והם נלקחו לעבודות כפייה.
באוגוסט 1942 רוכזו כ-5,000 יהודי העיירה והפליטים היהודים שהגיעו אליה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה.
בסוף אוקטובר 1941 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה החולים והקשישים נרצחו במקום, וכל יתר היהודים שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר הגירוש נהרס בית העלמין היהודי בעיירה, תוך שימוש במצבותיו כאבני בנייה, ובית הכנסת בעיירה הוסב למחסן תבואה.
מכ-2,500 יהודי פשיסחה ואלפי היהודים הנוספים שרוכזו בגטו שהוקם בה שרדו את השואה בין עשרה לשלושים איש.
פשיטה היא צורת קרב, שתכליתה פעולה בשטח אויב לפרק זמן מוגדר לפי המשימה, ובסיומו נסיגה משטח האויב.
הפשיטה מיושמת במבצעים שונים: חבלה, שיבוש לוגסיטיקה, נטרול פו"ש, מודיעין, סיכול, שביית חיילי אויב, שחרור חטופים ושבויים.
שבטי נוודים אמורים, כגון הסותו, תועדו באלף ה־2 לפנה"ס מבצעים פשיטות (באכדית: šiḫṭu, "שִיחֿטֻ") על כפרים, עדרים או שיירות של יושבי קבע.
בתנ"ך מסופר על פשיטות ובהם פשיטת אברהם אבינו במלחמת ארבעת המלכים את החמישה.
לפי הסיפור, אברהם פשט ושחרר שבויים וביניהם לוט.
הפשיטה הייתה נפוצה בלוחמה במערב אירופה של ימי הביניים.