tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שכנה בה עד מלחמת העולם השנייה קהילה יהודית גדולה.
בטעטש, כפי שכונתה העיר בפי יהודיה, התגוררה קבוצה קטנה של יהודים כבר במחצית הראשונה של המאה ה-18. ואולם התיישבות זו לא החזיקה מעמד וקהילת טעטש התפתחה רק באמצע המחצית הראשונה של המאה ה-19.
לאחר פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בעקבות מלחמת העולם הראשונה, הפסידה הונגריה בין השאר את שטח העיר לטובת הדמוקרטיה החדשה, צ'כוסלובקיה.
חלק קטן מן העיר שניצב מעברו הדרומי של נהר הטיסה נמסר יחד עם שאר שטחי טרנסילבניה הצפונית לרומניה במסגרת חוזה טריאנון (1920) ובמקום התפתחה קהילה יהודית נפרדת שכינתה את עצמה "קליין טעטש" (מיידיש: טעטש הקטנה).
בתקופה זו גדל מספר יהודי העיר והגיע ל-1,266 נפשות.
ב-1939 במסגרת הסכם עם הגרמנים, קיבלה הונגריה חזרה לידיה את השטח הצ'כוסלובקי (הגדול יותר) של העיר, וב-1940 סופח גם החלק הקטן עם שאר טרנסילבניה הצפונית לתחומי הונגריה והעיר אוחדה תחת שלטון אחד.
ב-1941 נמנו בעיר 2,150 יהודים, בעוד מספר האוכלוסייה הכללית עמד על 10,731 איש.
רבים מיהודי טעטש נספו במהלך שירותם בגדודי העבודה, מי שלא החזיקו באזרחות הונגרית גורשו כבר ביולי 1941 לאוקראינה ונרצחו בידי הנאצים ועוזריהם המקומיים.
בטעטש עצמה הוקם גטו רק לאחר כיבוש הונגריה בידי הגרמנים ב-1944, ורוכזו בו 8,000 יהודי העיר וסביבתה לרבות יהודי דיבובה.
הם נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ בסוף חודש מאי.
הרב יעקב קליין - בהמשך עבר לכהן כרבה של בילקה.
הוא היה בנו של הרב שמואל שמעלקא קליין, רבן של חוסט וסעליש ומחבר ספר "צרור החיים".
הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים (בין השנים תרכ"ד, 1864 - תרמ"ג, 1883) - בהמשך עבר לכהן כרבה של סיגט
הרב אליהו בצלאל טייטלבוים - כיהן כרב העיר במשך 45 שנה.
אחיו של הרב הקודם, כיהן קודם לכן כרב בפאליען-ריסקווע.
הרב משה טייטלבוים - בנו של הרב הקודם, חלה ונסע מיד לאחר מינויו לאיטליה, שם נפטר בערך בשנת 1920
הרב מאיר גרינוולד - נישא ב-1928 לבתו של הרב הקודם ומונה תחתיו לרב העיר.
אשתו וילדיו נספו בשואת יהודי הונגריה, הוא ניצל כעובד כפייה והתגורר בסוף ימיו בברוקלין (חתנו הוא האדמו"ר מפאפא הרב יעקב יחזקיה גרינוולד).
יהודי יליד העיר טעטש שעבר בהמשך לגור בחוסט ושם היה פעיל פוליטי במועצה הוא משה "טעטשר" רוזנפלד.
טיבאטי היא קומונה הממוקמת באזור אדמאווה, קמרון.
זוהי העיר המרכזית של נפת ג'רם.
העיירה מוקפת ביער אקליפטוסים וגובלת עם אגם מבקאו .
אגם גדול זה הוא המקור לפרסומה של העיירה עבור דגיה.
בשנים 1898–1899, נערך מסע גרמני בשם "מסע טיבאטי" ובראשו עמד אולטוויג פון קמפץ .
המסע כלל 12 שוטרים גרמנים וכ-325 חיילים אפריקאים.
ב-11 במרץ 1899 הגיעו חברי המסע לטיבאטי, שם נלחמו בתושבי העיירה.
בקרב זה נהרגו כ-300 מתושבי טיבאטי.
הכוחות הגרמנים שדדו את היישוב ושרפו אותו, לכאורה ללא כוונה.
עד היום קיימים בעיירה שרידים של קולוניאליזם גרמני בבניינים, בחלק מהחדרים בבתי ספר ציבוריים, ובמעונו של ראש האזור הגרמני שממוקם לצד בית החולים של הנפה.
על פי מפקד האוכלוסין של 2005, התגוררו בקומונה כ-72,081 נפשות, מתוכם 22,869 בעיירה טיבאטי.
האוכלוסייה היא מגוונת למדי וחיים בה קבוצות אתניות רבות.
הקבוצות הבולטות ביותר הן ההאוסה והפולה, אולם חיות בה קבוצות נוספות קטנות יותר וביניהן מבום , גבאיה , ווט , טיקאר ווודאב .
מלבד טיבאטי, הקומונה מכילה את הכפרים הבאים:
העיירה ממוקמת בשטח מוסלמי היסטורי.
יש גם מיסיון קתולי ופרוטסטנטי.
נוסף על כך, אנימיזם מסורתי הוא נפוץ למדי.
אלבּיוּס טיבּוּלוּס היה משורר לטיני ומחבר אלגיות.
ספרי השירה הראשון והשני שלו נשמרו.
טקסטים רבים אחרים המיוחסים לו, הם ממקורות שמוטלים בספק.
מעט ידוע על חייו של טיבולוס.
ישנם רק מספר אזכורים שלו על ידי סופרים מאוחרים יותר, וכן ביוגרפיה קצרה ממקור מפוקפק.
גם לא ידוע שמו הפרטי (praenomen) או מקום הולדתו.
גם בשם בית האב (nomen gentilicium) שלו הוטל ספק.
הוא השתייך ככל הנראה למעמד הפרשים וירש רכוש משמעותי.
כמו ורגיליוס, הורטיוס ופרופרטיוס, נראה כי הוא איבד את רובו בשנת 41 לפנה"ס במהלך החרמותיהם של מרקוס אנטוניוס ואוגוסטוס קיסר.
חברו העיקרי ופטרונו של טיבולוס היה מרקוס ולריוס מסאלה קורווינוס , גם הוא נואם ומשורר, כמו גם מדינאי ומפקד.
מסאלה, כמו גאיוס קילניוס מאיקנס, היה במרכזו של חוג ספרותי ברומא.
לחוג זה לא היה קשר עם חצר הקיסר ושמו של אוגוסטוס אינו מופיע בכתבי טיבולוס.
בשנת 30 לפנה"ס לערך, נשלח מסאלה על ידי אוגוסטוס לגאליה כדי להשקיט התקוממות באקוויטניה ולהשיב את הסדר בארץ זו, וייתכן וטיבולוס היה בפמלייתו.
במקרה מאוחר יותר, כנראה ב-28 לפנה"ס, הוא אמור היה ללוות את חברו שנשלח למשימה למזרח, אולם הוא חלה ונאלץ להישאר בקורפו.
טיבולוס לא אהב מלחמה, ולמרות שנראה כי חייו נחלקו בין רומא לבין אחוזתו בכפר, העדפתו האישית הייתה לחיי הכפר.
על אובדן רכושו הקרקעי מעיד הוא עצמו.
הגורם לאבדן הוא רק מסקנה, אך סבירה מאוד.
הוא הורשה להחזיק חלק מאחוזתו עם החווילה של המשפחה.
ייתכן וטיבולוס היה ה-"contubernalis" (חברו לאוהל) של מסאלה במלחמה האקוויטאנית וייתכן וקיבל עיטורי הצבא הרומי.
טיבולוס מת בטרם עת, ככל הנראה בשנת 19 לספירה, וכמעט מיד לאחר ורגיליוס.
מותו הותיר רושם עז ברומא, כפי שמתברר מתוך דברי בן זמנו, דומיטיוס מארסוס , ומתוך האלגיה שבה אובידיוס קידש את זכרו של קודמו.
ספרו הראשון של טיבולוס כולל שירים שנכתבו בזמנים שונים, בין השנים 26-30 לפנה"ס.
אהבתו הראשונה, נשואת הספר הראשון, נקראת "דליה" (Delia) בשירים, אולם אפוליוס מגלה ששמה האמיתי היה פלאניה (Plania).
בנוגע למעמדה החברתי, היא לא הייתה זכאית ללבוש את הסטולה , שמלתן של המטרוניות הרומאיות (א, 6, 68).
היא מתחמקת מהמשגיחים שהופקדו עליה (א, 2, 15; וגם 6, 7) חיזורו של טיבולוס נשא חן בעיני אמה של דליה, שעליה הוא מדבר בחיבה רבה (א, 6, 57).
מחלתו של טיבולוס בקורקירה (קורפו) נזכרת ב-3, 1 ו-55. האלגיה החמישית נכתבה במהלך התנכרות (discidium) ביניהם, והשישית נכתבה לאחר חזרתו של בעלה ובמהלך בגידתה הכפולה של דליה.
לא ניתן לקבל תיאור מדויק של מערכת היחסים ביניהם.
השירים העוסקים בה אינם מסודרים בסדר כרונולוגי.
לפעמים היא מופיעה כרווקה, לפעמים כנשואה, אולם אין שומעים דבר על נישואיה או על מותו של בעלה.
אך למרות זאת, ברור כי שהייתה זו היעדרותו של בעלה לטובת שירות צבאי בקיליקיה, שהעניק לטיבולוס את ההזדמנות לפגוש אותה, ושהוא המשיך לעשות זאת גם לאחר חזרתו של בעלה.
דליה הייתה חכמה בהונאתה - אפילו חכמה מדי, כפי שטיבולוס הבין כשגילה שהוא לא היה מאהבה היחיד.
הפצרותיו לא הועילו ולאחר הספר הראשון אין שומעים יותר על דליה.
מספר אלגיות בספר הראשון עוסקות באהבתו של טיבולוס לנער בשם "מראתוס" (Marathus).
טיבולוס מזכיר בספר הראשון גם את "היונה הלבנה מפלשתינה".
בספר הראשון מזכיר טיבולוס את יום השבת היהודי, תוך שימוש בכינוי "יום סטורן" (יום שבתאי):
כן, אפילו אני, מנחמהּ, לאחר שמסרתי את הוראותיי טרם עזיבתי,
ברוב דאגתי ביקשתי עדיין סיבות להתמהמה ולהתעכב.
ציפורים או מילים מבשרות רע היו לי לתירוץ,
או היה גם יום סטורן המקולל לעכבני.
תיאור יום סטורן כ"מקולל" לא נועד לאפיין אותו או את המנהג היהודי, אלא את תפקידו כסימן מבשר רעות, בכך שבהיותו יום מנוחה, הוא אמור למנוע מאדם לצאת לדרכים.
הערה זו מראה כי טיבולוס הכיר ברמה מסוימת את מהות השבת היהודית.
הדבר מבטא את הרושם שחדירת המנהגים היהודים עשתה על החברה הרומאית.
החוקרים סבורים כי הספר השני פורסם ככל הנראה לפני מותו של המשורר בשנת 19 לפנה"ס.
הספר קצר מאוד וכולל 428 שירים בלבד והוא ככל הנראה אינו שלם.
בספר השני מקומה של דליה נלקח על ידי "נמסיס", שגם הוא שם בדוי.
נמסיס הייתה ככל הנראה קורטיזנה מהמעמד הגבוה והיו לה מעריצים אחרים מלבד טיבולוס.
הוא מתלונן במרירות על מצב השעבוד בו הוא נמצא ועל אכזריותה ולבה הקשוח.
ולמרות זאת, נראה כי היא הצליחה לשמור את אחיזתה עליו עד מותו.
אובידיוס כתב בזמן מותו של טיבולוס: "כך נמסיס ודליה ייזכרו לתקופה ארוכה: אחת היא אהבתו האחרונה של טיבולוס, האחרת היא הראשונה".
הקשר נמשך שנה כאשר נכתב ב, 5 .
מרטיאליס בוחר בנמסיס כמקור המוניטין של טיבולוס.
למרות שאופיו של טיבולוס האיש אינו ברור, דמותה של הפרסונה הפואטית שלו משתקפת ביצירותיו.
הוא היה איש חברותי, נדיב ולא-אנוכי, נאמן לחבריו עד להקרבה עצמית (כפי שמודגם בעזיבתו את דליה כדי להתלוות אל מסאלה לאסיה), וכפי הנראה נאמן למאהבותיו.
הרוך שהוא מפגין כלפיהן מוגבר על ידי עדינות נדירה בין בני העת העתיקה.
כאשר אהובתו נוהגת בו באכזריות, הוא אינו מטיל בה קללות.
במקום זאת הוא הולך לקבר אחותה הקטנה, עם זריו ודמעותיו, כדי לקונן על גורלו.
משאת הנפש שלו היא פרישה שקטה לאזור הכפר עם אהובתו לצדו.
אין לו שאיפה ואף לא השתוקקות של משורר לחיי נצח.
בעידן של חומרנות ואמונה טפלה גסות, הוא היה דתי בדרך הרומאית הישנה.
סגנונו הבהיר, השלם, אך הלא-מאולץ, הפך אותו לאהוב במיוחד ומיקם אותו, על פי שיפוטו של קווינטיליאנוס, לפני כותבי אלגיות אחרים.
באשר לחן טבעי ועדינות, לחדות הרגש וההבעה, הוא עומד יחיד.
הוא כמעט ואינו מעמיס על שורותיו למדנות אלכסנדרונית.
טיבולוס הוא יותר מהוקצע ויותר מוזיקלי, אולם עלול להפוך לחד-גוני.
פרופרטיוס, עם קשיחות מזדמנת, הוא יותר נמרץ ומגוון.
ברבים משיריו של טיבולוס ניתן למצוא יצירה סימטרית.
דוגמאות של טיבולוס במיטבו ניתן למצוא בספר א, 1, 3, 94-89; 5, 36-19; 9, 68-45; וספר ב, 6. קווינטיליאנוס אומר: "גם באלגיה אנחנו מתחרים ביוונים, שמתוכם עבורי המחבר טיבולוס נראה הכי מלוטש ואלגנטי".
כמה משיריו של טיבולוס אבדו.
אולם מצד שני, חלק גדול מהיצירות המיוחסות לו חוברו על ידי אחרים.
רק על הספרים הראשון והשני אין מחלוקת שהם פרי עטו.
הספר השלישי, הכולל 290 שירים, נכתב על ידי מחבר ברמה נמוכה הרבה יותר.
המחבר קורא לעצמו ליגדאמוס (Lygdamus) והאהבה שהוא שר על ניאירה (Neaera).
יש לו מעט כישורים פואטיים וסגנונו דל ויבש.
יש לו דברים רבים המזכירים ומחקים את טיבולוס, פרופרטיוס ואובידיוס.
לא ידוע מתי שיריו נוספו על שיריו האותנטיים של טיבולוס.
הפרדת הספר הרביעי מהשלישי לא נעשתה בעת העתיקה, אלא על ידי המלומדים האיטלקיים של המאה ה-15. הספר הרביעי מכיל שירים באיכויות שונות מאוד.
הראשון הוא יצירה על הישגיו של מסאלה והוא דל מאוד.
המחבר אינו ידוע, אולם הוא בוודאי לא היה טיבולוס.
השיר עצמו נכתב בשנת 31 לפנה"ס, שנת היותו של מסאלה קונסול.
11 השירים הבאים נוגעים לאהבותיהם של סולפיקיה וקרינתוס (Cerinthus).
סולפיקיה הייתה גבירה רומאית ממעמד גבוה וייתכן שהייתה בתה של ולריה, אחותו של מסאלה.
האלגיות על סולפיקיה נחלקות לשתי קבוצות: הראשונה (ד, 6-2) מכילה 94 שורות, שבהן חמישה שירים בעלי-חן.
הקבוצה השנייה (ד, 12-8) מכילה את מכתביה של סולפיקיה עצמה.
הם קצרים מאוד, רק 40 שורות בסך הכל, אולם בעלי עניין רב, באשר הם שירי האהבה היחידים ששרדו, שנכתבו על ידי אישה רומאית.
השתפכויותיהם הישירות ומלאות התשוקה מזכירות את גאיוס ולריוס קאטולוס.
הסגנון והמשקל המטרי מגלים טירונית בכתיבה פואטית.
השיר ה-13 (24 שורות) הוא לכאורה של טיבולוס, אולם הוא לא יותר מקנטו (ציטוט של שיר) מטיבולוס ופרופרטיוס.
השיר ה-14 הוא מכתם קטן בן 4 שורות שלא ניתן לקבוע את מחברו.
השיר האחרון הוא המכתם או הקטע מאת דומיטיוס מארסוס הנזכר למעלה.
מספר חוקרים מייחסים את החלק שבין ספר ג, 12-8 עד ספר ד, 6-2, לטיבולוס עצמו.
השיוך הישיר של החלק שבין ספר ג, 19 עד ספר ד, 13 (שיר 13, "מאהבת תישלח מהשמיים אל טיבולוס") אל טיבולוס, כנראה הביאה להכללתו באוסף ומאוחר יותר להוספת הספר השלישי אל שני הספרים האותנטיים.
הספרים השלישי והרביעי מופיעים בגרסתם הישנה ביותר כספר אחד, והם מכילים יצירות מאת מחברים שונים בסגנונות שונים, שאף אחת מהן לא ניתן לייחס לטיבולוס בוודאות כלשהי.
המסקנה הטבעית מכך היא שאוסף של יצירות מפוזרות הקשורות למסאלה ולחברים בחוג החברתי שלו, נוסף כנספח לשרידים האותנטיים של טיבולוס.
לא ניתן לקבוע בדיוק מתי נוצר "אוסף מסאלה" זה, אולם הוא לא נוצר אלא לאחר מותו של טיבולוס ב-19 לפנה"ס, ואולי אפילו הרבה יותר מאוחר, בשלהי המאה ה-1 לספירה.
מלבד אלה, שתי יצירות באוסף הנקראות "פריאפיאה" (Priapea), אחת היא מכתם והשנייה יצירה ארוכה יותר, יוחסו לטיבולוס, אולם ישנן מעט ראיות חיצוניות ואין ראיות פנימיות לכך שהוא המחבר.
כאריסיוס (66 ו-105) מצטט חלק משיר שאינו נמצא בין שיריו הקיימים של טיבולוס.
בסופם של כתבי היד האמברוסיאני, הותיקני וכתבי היד הנחותים יותר, נמצא החיבור הקצר "חיי טיבולוס" (Vita Tibulli).
יש בו רק מעט שאין ביכולתנו להסיק מיצירתו של טיבולוס עצמו ומתוך מה שהורטיוס אומר על אלביוס, אולם ייתכן שמחברו לקח כמה דברים מספרו של סווטוניוס, "על משוררים" (De Poetis).
ישנו דיון אחר בעל חשיבות, על שאלת זיהוי המשורר עם "אלביוס" של הורטיוס, כפי שנעשה על ידי פומפוניוס פורפיריון בסכוליה שלו.
כתב היד הטוב ביותר של טיבולוס הוא האמברוסיאנוס (A), שתוארך לשנת 1375 לערך, שבעליו המוקדם ביותר הידוע לנו הוא קולוצ'יו סלוטאטי .
שני כתבי יד מתחילת המאה ה-15 הפריזאי (שנכתב בפירנצה בשנת 1423) והוותיקני (שגם הוא נכתב בפירנצה, בשנת 1426).
ישנם גם מספר קטעים מאת טיבולוס ב"פלורילגיום גאליקום" (Florilegium Gallicum), אנתולוגיה מאת סופרים לטיניים שונים, שקובצה באמצע המאה ה-12, ומספר קטעים ב-Excerpta frisingensia, שנשמרה בכתב יד הנמצא כיום במינכן.
ישנה חשיבות גם לקטעים מתוך ה-Fragmentum cuiacianum האבודה, בעריכת יוזף יוסטוס סקליגר, שנמצאים כיום בספרייה בליידן, מאחר שהם אינם תלויים בכתב היד A.
הקובץ כלל את החלק שבין 3, 4, 65 ועד הסוף, ובעל ערך באופן יחסי לקטעים בלבד, מאחר שכתבי היד האחרים חסרים את 3, 4, 65. "קודקס קויאקיאנוס", כתב יד מאוחר הכולל את קאטולוס, טיבולוס ופרופרטיוס, עדיין נשמר.
אל-אמיר פארוק הייתה אוניית מלחמה מסוג סלופ מלחמתי שנחשבה אוניית הדגל של הצי המצרי.
האונייה השתתפה בסיוע לחיל המשלוח המצרי בארץ ישראל, וטובעה מול חוף עזה בי"ט תשרי התש"ט - 22 באוקטובר 1948 על ידי סירות נפץ שרכש חיל הים הישראלי מעודפי הצבא האיטלקי ממלחמת העולם השנייה, שהיו עד אז נשק הפתעה.
אל אמיר פארוק הייתה אוניית מלחמה מטיפוס סלופ מלחמתי.
האונייה נבנתה בבריטניה והושקה באוגוסט 1926, במבנה דומה לזה של סדרת הסלופ המלחמתי מסדרת פלאואר, שנבנו במספר רב במלחמת העולם הראשונה, אם כי אונייה זו נבנתה לכתחילה כאוניית תובלה לנוסעים ולמשא.
אורכה היה 75 מטרים ורוחבה 10 מטרים.
התפוסה הייתה של 947 טון, והתפוסה נטו הייתה 319 טון.
האונייה הוסבה בשנת 1936 לאוניית מלחמה.
כחלק מההסבה הותקן באונייה תותח 3 אינץ' וארבעה מקלעים.
היא השתתפה במערכה על ארץ ישראל מ-15 במאי 1948, והובילה כוחות צבא ואספקה.
אל-אמיר פארוק התגלתה מול חופי עזה במהלך מבצע יואב, לאחר שיצאה מאלכסנדריה עמוסת חיילים ואספקה.
מטרת המצרים הייתה להעביר כוחות צבאיים לעזה כל עוד הפסקת אש חדשה לא נכנסה לתוקף, על מנת לתגבר את נוכחותם הצבאית באזור.
יוסף דרור וצוות חבלנים צוללים יצאו על גבי אח"י פלמ"ח ארבעה לילות רצופים, במטרה להצמיד מוקשים לאונייה בעת עגינתה ולהטביעה, אך אל-אמיר פארוק לא הייתה במקום.
בצוהרי 22 באוקטובר נמצאה השייטת הגדולה של חיל הים בסיור מול החוף, ובהחלטת מפקד החיל פול שולמן פנתה צפונה ויצאה מטווח ראייה.
אח"י מעוז (ק-24) יצאה לתקיפה ועליה לוחמי היחידה לחבלה ימית בפיקודו של יוחאי בן-נון.
הכוח כלל שלוש סירות נפץ וסירה נוספת לאיסוף הלוחמים לאחר שישלחו את סירות הנפץ.
התוקפים היו זלמן אברמוב, יעקב ורדי ויוחאי בן-נון.
האוספים היו יצחק ברוקמן ויעקב ריטוב.
הכוונה הייתה לתקוף בעדיפות את "אל-אמיר פארוק" ואת שולת המוקשים שאיבטחה אותה.
המטרה בעדיפות הייתה "אל-אמיר פארוק" וזלמן אברמוב יסתער ראשון עליה.
יעקב ורדי בסירה השנייה יתקוף את שולת המוקשים.
יוחאי בן-נון בסירה שלישית, יצפה כעתודה ויחליט לפי הצלחת התקיפות איזו מטרה לתקוף.
התוקפים היו אמורים לכוון את הסירה ולהפעיל את מנגנון הפיצוץ, לנטוש את הסירה ולרכב על מצוף עשוי פקק כדי להימנע מפגיעת הדף הפיצוץ במים.מנגנון הפיצוץ תוכנן לפעול בעת הפגיעה, וכלל פיצוץ עצמי לאחר השהיה של 3 דקות.
חבל ביטחון קשר את הלוחם אל המצוף כדי שיוכל למצוא אותו בחשיכה.
סירה רביעית מאותו דגם אך ללא מערכת פיצוץ תשמש לאיסוף הלוחמים.
את הסירה ישיטו יעקב ריטוב ויצחק ברוקמן, ומשימתם לשוט בעקבות התוקפים ולאסוף אותם לאחר ביצוע ההתקפה.
לראשי התוקפים הורכב נצנץ אינפרא אדום שפיתח הפיזיקאי ישראל פלח, ולאוספים הייתה משקפת מיוחדת לראיית לילה.
הסירה הראשונה ועליה זלמן אברמוב תקפה, על פי התוכנית, את ה"פארוק".
בעת הפעלת חומר הנפץ והקפיצה למים ניתק המצוף מהסירה ונפל למים, אך אברמוב מצא אותו והתיישב עליו.
הסירה פגעה פגיעה מדויקת בגוף הספינה באזור הדוודים.
הספינה החלה לטבוע ולהעלות עשן.
יעקב ורדי, שיועד לתקוף את המקשת, זכר שנאמר שבמקרה ש"אל-אמיר פארוק" בתנועה יתקוף אותה גם הוא, כדי לוודא טיבוע של המטרה בעדיפות.
הוא הבחין ש'אל-אמיר פארוק' בתנועה ונכנס לתקיפה עליה.
לאחר הפעלת המנגנון הפיצוץ התברר לו שהמצוף אינו משתחרר.
ורדי החליט לבצע סיבוב פרסה וכניסה לתקיפה חוזרת תוך כדי שחרור מחבל המצוף.
במהלך התנועה עבר ליד אברמוב שניסה לעלות אך הבהיר לו שהמנגנון הפיצוץ הופעל ועוד מעט יתבצע פיצוץ.
אברמוב עזב את הסירה ורדי שחרר את עצמו מחבל המצוף, כיוון את הסירה וקפץ למים.
סירתו פגעה סמוך לחרטום הספינה והתפוצצה.
עם שני מדורים מוצפים טבעה "אל-אמיר פארוק" במהירות, והים התמלא במלחים מצריים.
שולת המוקשים גילתה את סירת האיסוף וסגרה אליה תוך כדי ירי מקלעים ותאורת זרקורים.
יוחאי בן-נון יצא לתקוף את שולת המוקשים שביצעה ירי רצוף עליו.
לאחר הפעלת מנגנון הפיצוץ לא השתחרר המצוף.
בן-נון קפץ מהסירה ונגרר אחריה לכיוון שולת המוקשים.
בטווח 50 מטר הצליח לנתק את החבל.
סירת הנפץ פגעה בשולת המוקשים, הוציאה אותה מכשירות והיא נעצרה.
ברוקמן וריטוב בסירת האיסוף אספו את יוחאי וורדי מבין המלחים המצרים הטובעים.
באברמוב לא הבחינו עד שצעק להם בקולו החזק .{{הערה|דברים בסרט חיים שכאלה'' של ערוץ 2 על יוחאי בן-נון}} חמשת הלוחמים שבו בסירת האיסוף לאח"י מעוז (ק-24), ונאספו.
חמשת המבצעים הומלצו על ידי חיל הים לצל"ש - שר הביטחון דוד בן-גוריון קבע שיוענקו במהלך מלחמת העצמאות רק 12 עיטורי גבורה, כמספר שבטי ישראל, ולכן היה על חיל הים להסתפק בעיטור אחד, שהוענק ליוחאי בן-נון.
ב-17 ביולי 1949 היה בן-נון אחד משנים עשר לוחמי מלחמת העצמאות שעוטרו באות גיבור ישראל.
חמשת המבצעים זכו למכתב הוקרה מראש הממשלה דוד בן-גוריון.
טיבועה של "אל-אמיר פארוק" היה מכה קשה לצי המצרי שאיבד עשרות מלחים, בהם קצינים ובני אצולה המקורבים למשפחת המלוכה המצרית.
בשנת 1984 איתרו אנשי ילת"ם את האתר המדויק.
קבוצת צוללים בפיקודו של אייל ורד הוציאו משברי האונייה תותחים שהוצבו במוזיאון ההעפלה וחיל הים.
בין ותיקי שייטת 13 התהלכה שמועה שאחת הסירות לא פגעה והיא מוצגת לראווה במוזיאון מצרי.
בשנת 1998, כ-50 שנה לאחר הטבעת "אל-אמיר פארוק", יצאה לאתר הטביעה ספינה ממועדון 'צוללי הדרום' ועליה חלק ממטביעי הפארוק, בליווי צוללנים שירדו וצילמו את החורים שנפערו בגוף הספינה.
צוות צילום של ערוץ 2 בראשות דב גילהר הכין כתבה ששודרה ב"אולפן שישי".
בעת צלילה זו התגלו בבירור שתי פגיעות בגוף הספינה.
כך זכה יעקב ורדי להכרה מחבריו בחלקו בהטבעתה של הספינה.
טבוע "אל אמיר פארוק", "חיל הים במלחמת העצמאות – ראשי פרקים להסברה למפקד בחיל הים", מטכ"ל קצין חנוך ראשי, מפקדת חיל הים חינוך, 1966, עמ' 17–22.
ג'ולי פלטרר, כך טובעה "האמיר פארוק", "בין גלים – בטאון חיילי חיל־הים", אוקטובר 1975 (חוברת שנייה), עמ' 8.
זאב הים (רב חובל), פארוק טובעת ליד עזה, "בין גלים סוערים – תולדות הספנות הישראלית", הוצאת חבל ימי לישראל, מאי 1977, עמ' 20–23.
אורי מילשטיין, אביב נעורים – מבצעים מיוחדים, קומנדו ימי, פשיטות מסוקים (ההיסטוריה של הצנחנים, כרך ד'), "שלגי" הוצאה לאור, 1987, עמ' 1,412.
מייק אלדר, האויב והים – פרקים מיומן המבצעים, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1991 עמ' 25–29.
אברהם זהר, הקומנדו הימי בפלמ"ח, תג והמרכז לתולדות כוח המגן ה"הגנה" ע"ש ישראל גלילי, 1994, עמ' 44–50.
שיה בן-נון, התקופה לקחה אותנו: יוחאי בן-נון – דיוקן''', משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2003, עמ' 58–63.
טיבולדרוץ (בהונגרית: Tibolddaróc) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בטיבולדרוץ חיה קהילה יהודית ובמקום קיים בית קברות יהודי.
טיבוע אוניית המחבלים אטבירוס (Attaviros, על שם הר גבוה באי רודוס) נעשה במהלך מבצע לסיכול פיגוע גדול שתוכנן על ידי אבו ג'יהאד, סגנו של יאסר ערפאת.
יעדו של הפיגוע היה מחנה הקריה בתל אביב, והתאריך המתוכנן היה ביום העצמאות 1985. בסיכול השתתפו ספינות הטילים אח"י מולדת (מסדרת סער 4) ואח"י מבטח (מסדרת סער 2).
אוניית המחבלים "אטבירוס" טובעה מירי תותח של אח"י מולדת.
20 מחבלים שהיו על סיפונה נהרגו ושמונה ניצלו ונשבו.
לא היו נפגעים מהצד הישראלי.
אטבירוס נבנתה בהולנד עבור חברת ספנות פינית.
שמה הראשון היה קורטנס (Kuurtanes) והיא הושקה בינואר 1960 ונמסרה לבעליה בחודש מרץ של אותה שנה.
היא הייתה בעלת מעמס של 775 טון ותפוסה של 493 טון; אורכה היה 70 מטרים ורוחבה 10 מטרים.
בשנים הבאות החליפה האונייה ידיים כמה פעמים בין כמה חברות בפינלנד ובנורווגיה, ובהתאם השתנה גם שמה.
ב-1972 עברה האונייה שיפוץ והותקנה בה דלת מתרוממת בדופן.
ב-1977 נמכרה האונייה לחברה ברישום פנמי, ובשנים הבאות נמכרה כמה פעמים בין חברות ספנות שונות, הרשומות תחת דגל פנמה.
ב-1984 נמכרה האונייה לחברת "לאקי קפטן" (Lucky Captain), גם היא חברה רשומה בפנמה, ושמה שונה ל"אטבירוס" (Attavirus).
לאחר גירוש אנשי אש"ף מביירות באוגוסט 1982 והתבססותם בתוניס, החלו ראשי הארגון בתכנון פעולות נגד ישראל מבסיסם החדש.
אבו ג'יהאד, סגנו של ראש הארגון, יאסר ערפאת, זיהה עוד בשנות ה-70 של המאה ה-20 את הזירה הימית כתווך שממנו ניתן לפעול נגד ישראל, על ידי התקרבות לחוף באונייה, ירידת מחבלים בסירות גומי מהאונייה אל החוף, וביצוע פיגוע בסמוך אליו.
הפיגוע במלון סבוי ב-1975 והפיגוע בכביש החוף ב-1978 בוצעו על פי תפיסה זו.
אבו ג'יהאד החל ב-1984 בתכנון פיגוע גדול בישראל.
הכוונה הייתה לבצע פיגוע מיקוח בישראל ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
המחבלים היו אמורים להגיע בדרך הים לישראל כשהם חבויים במכולה על סיפון אוניית משא, ממנה ירדו לשלוש סירות גומי כאשר תגיע האונייה למרחק כ-100 קילומטרים מחופי תל אביב.
המחבלים, מצוידים ברובים, מטולי RPG-7 וחומר נפץ, היו אמורים להגיע לחוף בת ים.
על פי התכנית היו המחבלים אמורים להשתלט על אוטובוס מלא בנוסעים שעמו יחדרו לבסיס הקריה, שם יבצעו פיגוע מיקוח עם בני הערובה שילכדו, שחלקם היו אמורים להיות קצינים בכירים שייתפסו בקריה.
אם ישתבש המבצע תכננו המחבלים לבצע ירי לשם הרג המוני.
לצורך המבצע רכש אש"ף את האוניות "מון לייט" ו"אטבירוס", שתיהן אוניות משא בינוניות.
שתי האוניות עגנו בעיר ענאבה שבמזרח אלג'יריה, סמוך לגבול תוניסיה, במרחק 2,900 קילומטרים מחופי ישראל.
בקהילת המודיעין הישראלית החל להיאסף מידע שהצביע על הכוונה ליזום פיגוע גדול.
כאשר הגיע המידע על רכישת שתי אוניות סוחר הוסקה המסקנה שמתוכנן פיגוע מהים.
ב-7 באפריל יצאו ארבע ספינות טילים מישראל לאלג'יריה למבצע דרך נץ.
בליל 14 - 15 באפריל הורידו ספינות הטילים לוחמים של שייטת 13, שחדרו לנמל ענאבה, איתרו את האונייה "מון לייט" והטביעו אותה.
"אטבירוס" לא נמצאה ובצה"ל הסיקו שהאונייה יצאה כבר בדרך לפיגוע והחלו בסריקות אחריה.
בדיעבד הסתבר ש"אטבירוס" יצאה לדרכה מאלג'יר, במגמה להגיע לנקודת הורדה במרחק של כ־60 מייל (כ־100 ק"מ) ממערב לתל אביב, שם הייתה אמורה להוריד שלוש סירות גומי ובהן 20 מחבלים.
סירות הגומי היו אמורות לנוע לכיוון החוף תוך שמירה על דממת קשר והימנעות ממגע עם כלי שיט.
האונייה תוכננה לחזור לאחר השילוח לאזור פורט סעיד ולהמתין שם.
טיסות סיור של חיל האוויר בניסיון לאתר את ה"אטבירוס" לא מצאו דבר.
ביום שישי, 19 באפריל, יצאה אח"י מולדת לסיור מול החוף הדרומי של ישראל.
"מולדת" הייתה בפיקוד סא"ל דני הלוי ועליה הייתה גם חוליית לוחמי שייטת 13 וחוליית האזנה.
אח"י מבטח, בפיקודו של סרן ירון צחר, יצאה לסיור מול החוף הצפוני.
במהלך הלילה סבלה אח"י מולדת מתקלה באחד המנועים, אך הלוי החליט להמשיך עם שלושה מנועים בלבד.
בשבת 20 באפריל בצהריים, כשהייתה אח"י "מולדת" כ-70 מיל מהחוף בקו רוחב אשקלון, אותרו במכ"ם קבוצת מטרות בתנועה מדרום לצפון.
הלוי החליט להתמקד ב-25 אוניות שמפליגות צפון־מזרחה, לכיוון סוריה וללבנון.
בדיקת הקורסים והמהירות ציינה אונייה שמסלולה יעבור קרוב יותר לחופי ישראל מהאחרות.
היה לילה חשוך מאוד, ללא ירח.
בשעה 23:15 התקרבה אח"י מולדת לירכתי האונייה החשודה.
בהדלקת זרקור הקסנון לזמן קצר נראה שם האונייה בבירור: ATTAVIROS, וכן התגלתה הדלת המאפשרת הורדת סירות בדופן.
בשלב זה הייתה הכוונה רק להרחיק את האונייה מחופי ישראל.
"מולדת" קראה ל"אטבירוס" בערוץ 16, ערוץ הקשר הימי הבינלאומי ודרשה ממנה לשנות את נתיב הפלגתה ולנוע לכיוון צפון־מערב.
אטבירוס השיבה באנגלית שכלי השיט נמצא במים הטריטוריאליים המצריים ולפי כך היא ממשיכה בדרכה.
בשעה 00:09 דיווח הלוי למפקדת חיל הים שהוא נמצא במרחק של כ־500 מטר ומבקש אישור לירי אזהרה.
"אטבירוס" שינתה לפתע כיוון והחלה להפליג חזרה לעבר פורט סעיד.
הלוי חשש שהאונייה תיכנס למי החופים של מצרים ותתחמק.
בשעה 00:30 הורה הלוי על ירי צרור להפחדה מתותח הפלנקס של "מולדת" לעבר חרטום ה"אטבירוס".
זו המשיכה במסלולה ולאחר זמן קצר נורתה ממנה רקטת RPG לעבר "מולדת", מלווה בצרור ירי מנשק קל.
הירי הבהיר לצוות "מולדת" שהמדובר באוניית המחבלים, ומפקד האונייה קיבל הוראה לירות על מנת לשתק.
"מולדת" התרחקה מעט כדי שתוכל לירות מהתותח העיקרי שלה, בקוטר 76 מ"מ, ופתחה באש מטווח 2,700 מטרים.
לאחר ירי של 42 פגזים בתוך דקות ספורות נעלמה המטרה ממסך המכ"ם.
"מולדת" נעה אל הנקודה האחרונה שבה נראתה ה"אטבירוס" על המכ"ם.
תוך כדי תנועה הבחינה "מולדת" בשני כלי שיט, כנראה ספינות טילים מצריות, שנראו על מסך המכ"ם.
שני כלי השיט נעו לכיוון "אטבירוס" במהירות 22 קשר (40 קמ"ש), מכיוון פורט סעיד.
לאחר כמה דקות הסתובבו כלי השיט המצריים ושבו לנמל.
אח"י מולדת המשיכה בחיפושים אחר ניצולים, ואנשי הצוות חשו בריח של סולר וראו קרשים ושברים שונים במים.
עם ההתקרבות לאזור שבו הייתה אטבירוס החלו להישמע שריקות ממשרוקיות הנמצאות בחגורות ההצלה.
אח"י מבטח, בפיקוד סרן צחר, נמצאה כ-70 מיל ימי (כ-130 ק"מ) מצפון לאזור ההיתקלות.
כאשר התברר שהאונייה שגילתה "מולדת" היא אכן "אטבירוס" פנתה "מבטח" ונעה דרומה במהירות 40 קשר (74 קמ"ש), מהירות גבוהה יחסית למהירות הרגילה הנהוגה בסיור, 30 קשר (כ-55 קמ"ש).
לאחר הפלגה של כשעתיים הגיעה אח"י "מבטח" לנקודה שבה הוטבעה "אטבירוס" וסייעה באיסוף המחבלים.
הלוי ידע שהניצולים הנמצאים במים הם מחבלים מיחידת עילית של אש"ף, ושאף להקטין את הסיכון לאנשיו.
בשל כך החליט לא להוריד את צוות שייטת 13 בסירות גומי למים לצורך החילוץ, אלא התקרב עם הספינה והאיר על הניצולים בזרקור הקסנון.
במהלך ההתקרבות כיוונו אנשי צוות הספינה נשק על המחבלים והורו להם ברמקול להרים ידיים.
שמונה מחבלים, מהם שלושה שהיו בצוות האונייה, נתגלו בחיים.
הם היו במצב של חצי ציפה ולא ניתן היה לראות מה יש בחלק הגוף התחתון.
מתוך זהירות, שמא הם נושאים מטעני נפץ, הורו להם להתפשט ולעלות בסולם החבלים, כשהחיילים מכוונים אליהם את כלי הנשק.
מיד עם עלייתם לאונייה נכבלו המחבלים באזיקים.
תהליך החילוץ היה איטי ונמשך כארבע שעות.
גם לאחר הטבעת "אטבירוס" היה חשש שהאונייה הספיקה להוריד חוליית פיגוע לפני שהוטבעה, ושזו נמצאת כבר בדרך לחופי ישראל.
בחקירה ראשונית של הניצולים התברר שבאונייה היו עוד 20 מחבלים שטבעו, והחשש שהיה מחוליית פיגוע שירדה מוקדם יותר מהאונייה התבדה.
בחקירת המחבלים המסודרת שהתקיימה בהמשך התברר כי התאמנו לקראת המבצע במשך כמעט שנה.
האימונים, שהתקיימו באלג'יריה, התחלקו לשלב יבשתי ולשלב ימי, וכללו גם ניווט ימי ושימוש במצפנים.
בחקירות התקבל מידע יעיל, שסייע בתפיסת אניות נוספות.
המחבלים הוחזקו בישראל במשך כחודש.
הם שוחררו במסגרת עסקת ג'יבריל, במאי 1985.
אח"י מולדת נכנסה לנמל באשדוד כשמקל של מטאטא קבוע על התורן, סימן להטבעת ספינת אויב.
אח"י מבטח המשיכה ונכנסה לנמל חיפה.
ברציפים באשדוד ובחיפה המתינו לספינות קצינים בכירים וחיילים, שהריעו להן עם הגעתן.
ראש הממשלה, שמעון פרס, שוחח עם סא"ל דני הלוי בטלפון ואמר לו ש
סא"ל דני הלוי וצוותו קיבלו על תפקודם בפעולה תעודת הערכה ממפקד חיל הים אלוף אברהם בן שושן:
שםתפקידפעילותאלוף אברהם בן שושןמפקד חיל היםתת-אלוף אריה רונה ראש מספן המודיעיןאל"ם שמעון מאירמפקד שייטת ספינות הטיליםניהול הפעילות הימית ליירוט אוניית המחבליםסא"ל דני הלוימפקד אח"י מולדתגילוי, זיהוי וירי להטבעת אוניית המחבליםסרן ירון צחרמפקד אח"י מבטחסיור בגזרה הצפונית, סיוע בזיהוי ושביית צוות אטווירוס במים
שמוליק ברזני ואחרים, האטבירוס, "אח"י פלברה אגדות שקרו באמת" בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 404
טיבו פינו הוא רוכב אופני כביש צרפתי מקצועי לשעבר.
פינו סיים שלישי בטור דה פראנס 2014 וניצח את קטגוריית הרוכב הצעיר במרוץ זה, כשבסך הכל ניצח שלושה קטעים בטור דה פראנס (2012, 2019, 2015), שני קטעים בוואלטה אספניה (2018) וקטע בג'ירו ד'איטליה (2017).
בתחום המרוצים החד יומיים, ניצח את המונומנט ג'ירו די לומברדיה ב-2018.
פינו הצטרף לקבוצת FDJ בשנת 2010, שבה המשיך לרכוב לאורך כל הקריירה שלו.
הוא סיים בשנה זו במקום חמישי כללי בטור ד'לאן.
פינו סיים במקום השלישי הכללי בטור של טורקיה, שני כללי באלפס איסר טור, ושביעי כללי במרוץ הקטעים "באיירן - רונדפארט".
פינו השתתף גם בדופינה ליברה, מרוץ בדרג הוורלד טור שנחשב להכנה לטור דה פראנס, וסיים בו במקום ה-16 כללי.
הוא ניצח את הקטע ה-5 של טור אלזס (ואף ניצח את המרוץ) ואת הקטע ה-3 וה-5 של טור ד'לאן (סיים 14 כללי).
הוא ניצח את מרוץ הסטימנה לומברדה, וגם את הקטע הראשון במרוץ.
פינו לקח חלק בטירנו - אדריאטיקו, וסיים במקום ה-50 הכללי, וה-8 בדירוג הצעירים.
הוא השתתף גם בוולטה אה קטלוניה, ובטור של חבל הבסקים, אך לא הצליח לסיים את שניהם (בטור של חבל הבסקים, פרש במהלך הקטע החמישי, ובוולטה אה קטלוניה, פרש במהלך הקטע השלישי).
הוא השתתף בטור דה רומאנדי, וסיים במקום ה-11 הכללי, וה-2 בדירוג הצעירים.
הוא השתתף בטור דה סוויס, אך נטש את המרוץ במהלך הקטע ה-8. הוא רשם השתתפות ראשונה בגראנד טור כאשר נבחר לסגל קבוצתו לטור דה פראנס, וכבר בהשתתפותו הראשונה, ניצח את הקטע ה-8, סיים עשירי כללי, ושני בדירוג הצעירים.
הוא ניצח את הקטע החמישי של הטור ד'לאן, אך סיים רק במקום ה-35 הכללי.
פינו סיים במקום השמיני בוולטה אה קטלוניה, ובמקום השנים עשר בטור דה רומאנדי.
הוא סיים שני בדירוג הצעירים באותו המרוץ.
בטור דה סוויס, רשם הופעה מעולה כאשר סיים במקום ה-4. לאחר מכן, סיים שני כללי בדירוג ההרים, ושישי בדירוג המאיצים.
בטור דה פראנס, לא התחיל את הקטע ה-16 ובכך פרש.
הוא סיים שישי בטור ד'לאן, ורשם השתתפות ראשונה בוואלטה אספנייה, בה סיים במקום ה-7. הוא סיים במקום ה-50 באליפות העולם, ובקלאסיקה ג'ירו די לומברדיה סיים במקום ה-12.
הוא השתתף בטירנו - אדריאטיקו, וסיים במקום ה-13 בוולטה אה קטלוניה.
הוא סיים תשיעי בטור של חבל הבסקים, ו10 בטור דה רומאנדי.
הוא ניצח את דירוג הצעירים בבאיירן רונדפארט, וסיים במקום ה-5 הכללי.
בטור דה פראנס, סיים פעמיים במקום ה-2 (בקטעים 18 ו10), וסיים במקום ה-3 הכללי (8:15 דקות פער) אחרי וינצ'נצו ניבאלי וז'אן כריסטוף פרו וניצח בעקבות כך את קטגוריית הרוכב הצעיר, למרות זאת, בשל הפער הגדול מניבאלי הוא לא באמת היווה איום על החולצה הצהובה.
הוא נבחר שוב לוואלטה אספנייה, אך נטש את המרוץ במהלך הקטע ה-11. הוא סיים תשיעי בגראנד פרי וואלני, ו-14 במונומנט ג'ירו די לומברדיה.
פינו סיים רביעי בטירנו - אדריאטיקו, וסיים שני בדירוג הצעירים.
הוא ניצח את אותו הדירוג במרוץ הקריטריום אינטרנשיונל, וסיים במקום ה-2 הכללי.
הוא סיים עשירי בטור של חבל הבסקים, ורביעי בטור דה רומאנדי (וניצח את דירוג הצעירים ואת הקטע החמישי).
הוא ניצח את הקטע החמישי של טור דה סוויס, וסיים רביעי כללי.
בטור דה פראנס, ניצח את הקטע ה-20 שהסתיים בעליית האלפ דואז' המסורתית, אך סיים במקום ה-16 הכללי, וה-4 בדירוג הצעירים.
הוא ניצח את הטור דו לאנגדו, ואף ניצח את הקטע הראשון.
הוא סיים רביעי במילאנו - טורינו, ושלישי בג'ירו די לומברדיה.
פינו סיים שני בגראנד פרי מארסיי, לאחר שהפסיד לדריס דבנינס בספרינט.
הוא במקום ה-3 הכללי באטוי דה באסז', ורביעי בוואלטה אלגראבה.
הוא סיים במקום החמישי הכללי בטירנו - אדריאטיקו, וניצח את הקטע השני והשלישי בקריטריום אינטרנשיונל, ואף ניצח את המרוץ כולו.
הוא ניצח את הקטע ה-3 בטור דה רומאנדי שהיה נגד שעון, וסיים שני כללי.
הוא ניצח את הקטע ה-6 בדופינה ליברה, וסיים במקום ה-16 הכללי.
לאחר מכן, ניצח את אליפות צרפת בנגד שעון ובמקצה הכביש, סיים במקום ה-12. בטור דה פראנס, פרש לפני הקטע ה-13.
פינו ניצח את הקטע ה-2 של הוואלטה אנדלוסיה, וסיים במקום ה-3 הכללי.
הוא סיים תשיעי בקלאסיקה סטראדה ביאנקה, וניצח את הקטע ה-5 בטור ד'אלפס, וסיים במקום השני הכללי.
הוא התחרה לראשונה בג'ירו ד'איטליה, ניצח את הקטע ה-20 וסיים במקום ה-4 הכללי.
הוא התחרה גם בטור דה פראנס, אך נטש את המרוץ במהלך הקטע ה-17. הוא סיים במקום ה-17 בקלאסיקה סן סבסטיאן, הוא ניצח את הטור ד'לאן וגם את קטגוריית מלך ההר.
הוא סיים שני בטרה ואלי וארסיין, שמיני במילאנו - טורינו, וחמישי בג'ירו די לומברדיה.
פינו סיים עשירי בוולטה אה קטלוניה, וראשון ב.
הוא השתתף בג'ירו ד'איטליה 2018 שיצא מישראל.
בזינוק לקטע ה-20 היה מדורג במקום השלישי בדירוג הכללי, אך בקטע זה נקלע לפיגור גדול שנבע מהתייבשות ותשישות מצטברת.
בעקבות כך לא זינק לקטע ה-21 ואושפז בבית חולים.
תהליך החלמתו הממושך מנע ממנו השתתפות בטור דה פראנס באותה השנה.
הוא סיים שלישי בדירוג הכללי בטור של פולין, ניצח את הקטעים ה-15 וה-19 בוואלטה אספנייה וסיים את המרוץ במקום הרביעי בדירוג הכללי.
בהמשך העונה פינו רשם הצלחות גדולות באיטליה, כשניצח במונומנט ג'ירו די לומברדיה ולאחר מכן במילאנו–טורינו.
לפני זה הוא סיים שני בטרה ואלי וארסינה, לאחר שהפסיד לתומאס סקווינס בספרינט סיום.
הוא סיים תשיעי באליפות העולם באינסבורק.
פינו סיים רביעי בטור של הפרובנס.
וניצח את הקטע ה-3 ואת המרוץ כולו בטור דו האו ואר.
הוא סיים במקום החמישי הכללי בטירנו - אדריאטיקו, ו-11 כללי בוולטה אה קטלוניה.
הוא סיים שלישי כללי בטור ד'לאן, וניצח את המרוץ כולו ואת דירוג המאיצים והמטפסים.
הוא סיים חמישי בדופינה ליברה וניצח את הטור של האלפים.
כל זה הביא אותו לכושר טוב בטור דה פראנס, הוא ניצח את הקטע ה-14 שהסתיים בעליית הטורמאלה המיתולוגית.
בקטע ה-18, נפצע פינו לאחר שקיבל מכה מהכידון, אך הצליח לסיים את הקטע עם המובילים.
למחרת, בקטע ה-19, פינו זינק לקטע אך הפציעה הכניעה אותו והוא פרש מהמרוץ
טרם פרישתו, היה מדורג במקום ה-5. פער של 1:50 מהמוביל, ז'וליאן אלאפיליפ.
ב-2020 פתח את העונה בטור דה לה פרובאנס וסיים שביעי, 2:22 דקות מנאירו קינטנה המנצח, אך למרות זאת עוד ניכרה ברכיבתו את תהליכי השיקום מהפציעה שסיימה את עונתו בטור דה פראנס בעונה הקודמת.
לאחר מכן המשיך גם למקום שישי ב-Tour des Alpes Maritimes et du Var, 1:04 דקות מקינטנה.
לאחר מכן התחרה בפריז - ניס וסיים שלישי בקטע השביעי והאחרון, מה שהעלה אותו למקום חמישי כללי, 1:26 דקות ממקסימיליאן שכמן המנצח.
בהמשך העונה סיים רביעי בטור ד'אוקסיטניה, 37 שניות מאיגן ברנל ושני בקריטריום דו דופינה, 29 שניות מדניאל פיליפה מרטינס המנצח.
אך בטור דה פראנס, בו ציפה לסגירת מעגל אחרי מה שקרה שם ב-2019, יצא לחלוטין ממאבקי הדירוג הכללי בקטע ה-8, לאחר שאיבד יותר מ-25 דקות.
פינו איבד כל סיכוי מעשי לדירוג הכללי ולא התבלט גם בהמשך הטור, בסופו של דבר הוא סיים אותו במקום ה-29. לאחר מכן זינק לוואלטה אספנייה אך פרש לפני תחילת קטע 3.
טיבור באלוג (בהונגרית: Balog Tibor; נולד ב-1 במרץ 1966) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל הונגרי.
באלוג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבוצת הכדורגל המקומית בעיר קאקוטש.
בקיץ נרכש על ידי קבוצת מ.ט.ק.
בודפשט מליגת העל ההונגרית, בה שיחק שנתיים.
בקיץ חתם במועדון הכדורגל ואץ.
בעונות 1993–1997 שיחק ארבע שנים בקבוצת שרלרואה מהליגה הבלגית הבכירה.
באמצע עונת 1997–1998 חתם במכבי עירוני אשדוד מליגה הישראלית ושיחק בה עונה וחצי.
את עונת 1999–2000 פתח בבלגיה בקבוצת רויאל אנטוורפן, לאחר 4 משחקים חזר לישראל והצטרף לקבוצת הפועל באר שבע מהליגה השנייה.
בעונות 2000–2006 חזר לבלגיה ושיחק בקבוצות רויאל מונס וראסינג שרלרואה (ליגה רביעית) ולאחר מכן פרש ממשחק.
לזכותו של באלוג 38 הופעות בנבחרת הונגריה, במדיה הבקיע שני שערים.
באלוג החל את קריירת האימון שלו בבלגיה בקבוצה שבה פרש (ראסינג שרלרואה) ואימן בה שנתיים.
לאחר מכן שימש לפרקים עוזר מאמן, מאמן זמני ומאמן ראשי בקבוצת שרלרואה, עד שנת 2012. בשנת 2012 שימש כמאמן בקבוצת לה-לובייר מהליגה הבלגית השנייה.
בשנים 2013–2016 אימן את קבוצת רויאל אולימפיק שרלרואה.
בשנים 2016–2018 אימן שוב בקבוצת לה-לובייר לשנתיים.
מאז 2019 מאמן באלוג את קבוצת ראסינג וואוור מהליגה השלישית בבלגיה.
טִיבְּאוּ מִין (בבורמזית: သီပေါမင်; 1 בינואר 1859 – 19 בדצמבר 1916) היה המונרך האחרון של שושלת קונבאונג, מיאנמר של היום.
שלטונו החל בשנת 1878 בעודו בן 19 אך נגמר במהרה בשנת 1885 כאשר התרחשה המלחמה האנגלו-בורמזית השלישית וממלכתו סופחה לידי הראג' הבריטי תחת כתר האימפריה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
טיבאו היה בין הצעירים בבניו של המלך מינדון (שלט בשנים 1853–1878) ולמד בצעירותו במנזר בודהיסטי.
כמלך הוא הושפע מאוד מאשתו סופיאלאט ואמה, ועלייתו לכס לוותה באלימות רבה ובסכסוכים אזרחיים.
במהלך שלטונו ביצע פעולה להעשרת הסמכויות של הפרלמנט למען מודרניזציה והעלה את מספר המשרדים הממשלתיים מארבע לכדי 14:
בניסיון להיעזר בצרפתים כנגד התפשטותה של השפעת הבריטים אשר סיפחו את בורמה התחתונה בתקופת שלטונו של אביו (במסגרת המלחמה האנגלו-בורמזית השנייה), שלחה ממשלת טיבאו שגרירות לפריז בשנת 1883. שנתיים לאחר מכן נכרתה אמנה מסחרית ונציג צרפתי הגיע למנדליי.
שמועות נפוצו כי ממשלת טיבאו העניקה ויתורים כלכליים בשביל צרפת בתמורה לברית פוליטית, ופקידים בריטיים ביאנגון, קולקטה ולונדון החלו לדרוש לסיפוח מיידי של בורמה עילית.
ההתערבות הבריטית הגיעה לבסוף מתוך סכסוך מסחרי כאשר טיבאו האשים חברת סחר בריטית בהונאת הממשלה הבורמזית.
הבריטים מצדם טענו כי היו אלו הבורמזים אשר הערימו עליהם ופנו בדרישה לקנס של 100,000 לירות שטרלינג, למענה שלח המושל הכללי של הודו, פרדריק המילטון, המרקיז דופרין אולטימטום למנדליי באוקטובר 1885 בדרישה לבחון מחדש את המקרה.
טיבאו התעלם מהאולטימטום, וב-14 בנובמבר 1885 פלשו הבריטים לבורמה עילית וכבשו את מנדליי כעבור שבועיים.
טיבאו הודח ובורמה עילית שולבה במחוז בורמה הבריטי.
טיבאו הוגלה להודו, שם שהה עד מותו.
טיבאדר מיצגר (בהונגרית: Mitzger Tivadar; מרצאלי, 10 באפריל 1869 – בודפשט, 10 במרץ 1936) היה רופא, ומחזאי הונגרי.
טיבאדר מיצגר נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה מיצגר, רופא ושל צציליה קוהן.
הוא סיים את בית הספר התיכון בקאפושוואר ובסומבטהיי ואת לימודיו באוניברסיטה בגראץ, שבה קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1893. לאחר מכן ביקר באוניברסיטאות בולטות ובמכונים רפואיים בחו"ל, כולל פריז, ברלין, לינדוויזה (Lindewiese), וריסהופן (Wörishofen), בלד ובמקומות נוספים.
בשנת 1896 הקים את המכון הרפואי ל"הידרו-אלקטרותרפיה" הראשון בהונגריה בבודפשט, שאליו הגיעו גם זרים מחו"ל לטיפול רפואי.
ב-13 בפברואר 1922, בבודפשט הוא התחתן עם אנה מריה גרסטנר, בתם של קארוי גרסטנר ומריה רוּף, שהייתה צעירה ממנה ב-24 שנים.
הם התגרשו בשנת 1925. ב-29 בינואר 1935, נשא לאישה את אנה מולנאר, בתם של פטר מולנאר ומריה קלמן.
היא הייתה צעירה ממנו ב-37 שנים.
טיבאדר מיצגר נפטר שנה לאחר מכן ב-10 במרץ 1936.
חטאים בחיי המין של הנוער והשפעותיהם בגיל הבגרות.
הוצג בחודש אוגוסט 1890 במרצאלי, עם להקת ארפאד באלוג.
טיבדאר שוגאר (במקור גליק עד 1914, בהונגרית: Sugár Tivadar; בודפשט, 19 בפברואר 1897 – מוסקבה, מרכז ההוצאה להורג מחנה בוטובו, 16 ביוני 1938) היה סטודנט לרפואה, חבר חוג גלילאו, סגן נשיא המועצה הצבאית של בודפשט.
נעצר, נידון למוות והוצא להורג במשפטי הראווה של סטלין.
טיבדאר שוגאר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט לאיוש שוגאר ושל פאני ונטוך.
בשנים 1912–1917 היה חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
הוא הצטרף לעבודת חוג גלילאו בשנת 1917, שם היה חלק מהאגף האנטי-מיליטריסטי של הקבוצה בראשות אילונה דוצ'ינסקה, מה שנקרא "הסוציאליסטים המהפכניים".
ב-17 בנובמבר 1918, בבודפשט נשא לאישה את אילונה דוצ'ינסקה שממנה התגרש ב-1922. שוגאר היה חבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) כמעט מההתחלה, ובפברואר 1919, יחד עם המנהיגים הקומוניסטיים האחרים נעצר גם הוא, אך שוחרר ב-3 במרץ בשל בעיות הריאות שלו.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שירת בחו"ל והיה מזכירו של הנציב הממשלתי של הבנק האוסטרו-הונגרי.
לאחר נפילת הרפובליקה (מ-1921) הוא חי בגרמניה ולאחר מכן בברית המועצות ועבד במנגנון של הקומינטרן.
ב-15 במרץ 1938, נעצר באשמת שווא של ריגול לטובת גרמניה.
נעצר ונכלא על ידי הנ.ק.ו.ד., ונידון למוות ב-1 ביוני 1938. הוצא להורג ב-16 ביוני.
שמו טוהר והוא זוכה מכל אשמה ב-28 בנובמבר 1956.
יולאן קלן: "משפט גלילאו במאה ה-20".
הברון מאויפשט טיבאדר וולפנר (בהונגרית: Wolfner Tivadar; אויפשט, 18 ביוני 1864 – באדן ביי וין, 16 במאי 1929) היה תעשיין יהודי הונגרי, בעלים משותף של בית החרושת דיולה וולפנר ושות' באויפשט, חבר האספה הלאומית, קפטן הוסארים, אחיו של התעשיין דיולה וולפנר (1868–1944).
טיבאדר וולפנר נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש וולפנר (1827–1912) ושל קרולינה ביימל (1834–1891).
הוא סיים את לימודיו בתיכון בבודפשט.
לאחר שסיים את אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה התמחה בתעשיית העור בחברת אביו ודודו, דיולה וולפנר ושות' במפעל העור באויפשט, הוא השלים את ידיעותיו בנסיעות לימודים לחו"ל.
וולפנר העלה את מפעל העור של אויפשט לרמה מודרנית.
וולפנר היה חבר מייסד וחבר דירקטוריון באיגוד התעשיינים הלאומי ההונגרי, חבר מוביל בלשכת המסחר והתעשייה של בודפשט ומפתח המוזיאון הטכנולוגי.
בשנת 1922 ייסד את חברת המניות המשותפות למכרות של הרי הבקון, היה חבר מועצת העיר אויפשט ואחר כך חבר מועצת העיר בודפשט וכן חבר בהנהלת האגודה הספרותית היהודית-הונגרית.
בשנת 1896 נבחר כחבר פרלמנט במחוז גדלה מטעם המפלגה הליברלית.
הוא היה חבר בית הנבחרים במשך שתי קדנציות והשתייך לסביבתו הקרובה של הרוזן אישטוואן טיסה (ראש ממשלת הונגריה פעמיים).
וולפנר השתתף בהקמת החוג החברתי אישטוואן טיסה.
בשנת 1899 נבחר לנשיא האיגוד הלאומי של תעשייני העור ההונגרים.
בשנת 1914 לאזרח כבוד של אויפשט.
בשנת 1918 העניק מלך הונגריה תואר ברון לטיבאדר וולפנר.
הוא לקה בהתקף לב שנה וחצי לפני מותו והועבר לבית מרפא בעצת רופאיו.
טופל תחילה בקלטנלויטגבן (Kaltenleutgeben) באוסטריה ולאחר מכן עבר לבאדן בתחילת 1929, שם נפטר.
וולפנר הובא למנוחות בקבר המשפחתי בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
אשתו הייתה מריה גיטה הרצפלדר (1872–1940), בתם של איזידור הרצפלדר, עצמאי, ושל אמה שטיינר, והם נישאו ב-15 ביוני 1893 בבודפשט.
בעלה היה הברון אנדור דירסטיאי (1887–?)
אזרח כבוד של העיר אויפסש (1914)
הצלב האמצעי של מסדר פרנץ יוזף עם כוכב
טיבדאר פֶקֶטֶה (בהונגרית: Fekete Tivadar; פץ', 2 בנובמבר 1894 – סיגישוארה, 4 בנובמבר 1940) היה סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי.
טיבדאר פקטה נולד במשפחה יהודית, השלים את לימודיו בעיר הולדתו לרבות בחינות הבגרות והמשיך בלימודי משפטים בבודפשט.
הוא קטע את לימודי המשפטים והפך לעיתונאי.
תחילה עבד ב"פצ'י נפלו" (יומן פץ' - Pécsi Napló) בשנים 1912–1916 וב"סגדי היראדו" (חדשות סגד - Szegedi Híradó) בשנת 1914, ולאחר מכן התיישב בארד, שם הפך לכתב של כמה עיתונים טרנסילבניים בשפה ההונגרית בין שתי מלחמות העולם, כולל כתב העת "טול" (עט - Toll), ז'ידו יבה.
הוא ערך ופרסם את כתב העת "פקטה מאצ'קה" (חתול שחור - Fekete Macska) בשנים 1922–1923, בעיתון זה זה הגרפיקה הכותרות ועמוד השער אויירו על ידי שאנדור לוראנט-לאסנר.
פקטה כתב שירה, סיפורים קצרים, לבריות של אופרטות ולהיטים, אבל הוא היה עסוק ביותר כמתרגם.
הוא הציג שירה רומנית של אותה עת בהונגרית באנתולוגיה שלו בשם "גן האהבה" (ארד, 1924) ובכרך נוסף בתוספת יצירות מפורסמות של ליריקה רומנית קלאסית בשם "גן קלאסי" (קלוז', 1930).
בכך הוא התקדם מהמשוררים בני משפחת ואקרסקו (Văcărescu) עד אנגֶל (Anghel), ומהמודרניים הוא העדיף את שירתם של בלגה (Blaga), קראיניק (Crainic), אפטימיו (Eftimiu), מינולסקו (Minulescu).
לאחר תרגום גולמי, הוא תרגם את השירה מרומנית להונגרית תוך ידיעה דלה של השפה הרומנית, על פי דבריו, והשתדל יותר לבטא ל"נשמת השיר".
בתרגומיו, רגישותו למודרניות מעורבת במיוחד עם ספרות סלון קלה.
השפעת הפיתוי של הספרות מורגשתה במיוחד בכרך המכיל את תיק העבודות שלו (עורה של הנסיכה ג'נובווה, טימישוארה, 1923), שבו הביא לחיים את דמויות העולם התחתון היוקרתי של ערי העולם, תוך שהוא שואב מחוויות הטיולים שלו בשווייץ, איטליה וצרפת.
הוא בנה את הסיפורים שלו שנכתבו בעיקר על תחושה מינית קלה, מעין השבחה של הסדרה שבה הופיעה (פאן-ספרייה).
כרך השירה שלו: שיר על שתי מסכות מוות (ארד, 1925).
טיבדאר לאנדור, (במקור לובל או לבל - Löbl, בהונגרית: Lándor Tivadar; נג'קניז'ה, 9 בספטמבר 1873 – בודפשט, 19 באוגוסט 1954) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, סופר אמנותי, מתרגם, היסטוריון של האמנות ועורך עיתון.
טיבדאר לבל נולד למשפחה יהודית, הוא בנם של ליפוט לבל, פחח, ולפאולה ברודמן.
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה מטעם האוניברסיטה למדעים של בודפשט, אך עד מהרה החליף את עיסוקו מרפואה לעיתונאות וכן החל ללמוד אמנות.
לאנדור החל את הקריירה העיתונאית שלו בעיתון של יאנוס ויידה, העיתון הביקורתי "התקופה הנוכחית" (Jelenkor).
ב-1896 הפך לעובד ולאחר מכן לסגן עורך של היומון החשוב פשטי נפלו.
בין 1906 לבין 1908 עבד כעורך האחראי של "האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet).
לאחר סגירת העיתון היה העורך הראשי:
מ-1913 עד 1918, של העיתון העממי "דובר האמת" (Igazmondó)
ומשנת 1925 עד פברואר 1928 ושל "העיתון של בודפשט" (Budapesti Hírlap)
הוא כתב מאמרי אמנות עבור עיתונים וכתבי עת שונים, כמו גם כמה מחקרים ביקורתיים.
מאוחר יותר עבד כדרטורג קולנוע.
הוא כתב כמה מחקרים על אמנותו של הצייר ברטלן סקיי, שהיה גם חבר שלו.
בנוסף ליומנו ולכתביו, הצייר השאיר בצוואתו ללאנדור כמה רישומים יקרי ערך, מהם תרם לאנדור רבים למוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
הוא היה עורך הסדרה "המלחמה הגדולה בכתב ובתמונה" (7 כרכים, בודפשט, 1915–1925) הכוונה למה שכונתה לאחר מכן מלחמת העולם הראשונה.
הוא עסק גם בתרגום ספרותי ותירגם כמה רומנים ומחזות מאת אנטול פראנס, ויקטור שרבוליה (Victor Cherbuliez), הנריק איבסן, אלכסנדר דיומא והמחזאי יוג'ן בריו (Eugène Brieux).
אשתו הראשונה הייתה ז'ופיה זילברשטיין (1867–1916), בתם של מוריץ זילברשטיין, מורה, ושל רוזה זלנפרוינד (Seelenfreund), אותה נשא לאישה בקישפשט ב-10 בנובמבר 1898. לאחר שהתאלמן התחתן שוב.
אשתו השנייה הייתה אילונה וסידוניה וג (Vég).
מיהאי זיצ'י: חייו, אמנותו ויצירותיו.
טירת החתול וסיפורים אחרים (בודפשט, 1903)
יצירותיו הגרפיות של ברטלן סקיי (בודפשט, 1917)
שארל דה ברקלי: הסימן הקטן (רומן, בודפשט, 1901)
אנטול פראנס: מלכת רגל האווז (בודפשט, 1906, מהדורה שנייה: בודפשט, 1921, מהדורה שלישית: בודפשט, 1929)
אלכסנדר דיומא: שלושת המוסקטרים (בודפשט, 1908, מהדורה 2: בודפשט, 1924, מהדורה שלישית: בודפשט, 1928)
ארתור קונאן דויל: הרפתקאותיו של שרלוק הולמס.
ויקטור הוגו: עובדי הים (בודפשט, 1926)
קרל מאי: שליטת המדבר (בודפשט, 1935)
טיבור בנדק (בהונגרית: Benedek Tibor; בודפשט, 12 ביולי 1972 – בודפשט, 18 ביוני 2020) היה שחקן ומאמן כדורמים הונגרי ממוצא יהודי.
שלוש פעמים ברציפות אלוף אולימפי (סידני 2000, אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), אלוף עולם (ברצלונה 2003) ואלוף אירופה (סביליה 1997) בכדורמים ומאמן ראשי של נבחרת הונגריה בכדורמים (2013–2016).
אביו, מיקלוש בנדק, היה שחקן יהודי-הונגרי עטור פרסים, אמו הייתה אווה בנדק (Hodgyai), סבו היה טיבור בנדק ואחיו, אלברט בנדק, הוא עוזר במאי ושחקן.
בנדק היה נשוי פעמיים; כיוון שהיה לו חוזה באיטליה הוא גר שם משנת 1996. שם הכיר את אשתו הראשונה, פדריקה סלבטורי ילידת רומא, אותה הכיר ב-1998. הם התחתנו ב-3 באוגוסט באותה השנה.
מנישואיו אלה נולדה בתם ב-1999 בשם ג'ינברה.
הוא חזר להונגריה ב-2004 לאחר גירושיו והפך לבן זוגה של הדוגמנית פאני אפרש (Eperes Panni), אותה הכיר כבר ב-1994, אך מערכת היחסים ביניהם לא הפכה רצינית באותה תקופה.
לאחר שובו הפכו לשותפים לחיים ונולדו להם שני ילדים.
הם נישאו ב-2010 לאחר 8 שנים של חיים משותפים.
ב-2014 הקימו עסק בבעלות משותפת, את מסעדת Trattoria Gusto בבודפשט.
בשנת 2018 הובילו במשותף קמפיין פרסום עבור "סוכנות התיירות ההונגרית" לקידום התיירות להונגריה.
בנדק דיבר אנגלית ואיטלקית טובה, התחביביו היו שייט וקריאה.
בנדק התוודע לספורט לראשונה כשהיה בן חמש ואמו לקחה אותו לשחות בגלל בעיות בעמוד השדרה שלו.
הוא היה ילד מאוד חרוץ אהב לשחות, אבל מצא את משחקי הכדור מרגשים יותר.
את לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה על שם פרנץ ראקוצי.
ב-1989 הפך לאלוף אירופה לנוער, ב-1990 שיחק כבר בהצלחה בנבחרת הבוגרת וב-1991 זכה במדליית הארד באליפות העולם לנוער.
באותה שנה סיים את לימודיו כמאמן במכללה לחינוך גופני, ומשנת 1993 הפך לסטודנט להיסטוריה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה, שם קיבל את התואר לבסוף רק ב-2006.
באפריל 2010 ביקש ממנו מאמן נבחרת הכדורמים, דנש קמני, שיעזור באימון הנבחרת הלאומית להתכונן, לאחר מכן הפך לעוזר קבוע של דנש קמני.
ב-2012, בנדק הוביל את הקבוצה מהספסל במשחקי הנבחרת האחרונים של דנש קמני, ובינואר 2013 מונה למאמן הראשי של נבחרת הונגריה בכדורמים.
בהדרכתו, הקבוצה הפכה לאלופת העולם ב-2013. ב-2014 זכתה הנבחרת במדליות כסף גם בליגת הכדורמים העולמית בדובאי ובאליפות אירופה בבודפשט.
באוגוסט 2014 זכה עם הנבחרת במדליית כסף בליגה העולמית באלמטי.
סיים את תפקידו כמאמן לאומי ב-31 בדצמבר 2016.
ב-1 במאי 2020 הוא פרש מכל הפעילויות הקשורות לכדור מים, בשל מחלת הסרטן.
הוא נפטר ב-18 ביוני אותה שנה.
בדצמבר 2020, הוא נבחר לשחקן הכדורמים הטוב ביותר בעשרים השנים הקודמות על ידי הצבעה בפורטל המקצועי total-waterpolo.com.
ביוני 2021 נחנכו בעיר רקו, איטליה, לוח הזיכרון והטיילת הקרויה על שמו.
גביע העולם מקום שלישי : 1991
אלוף העולם לנוער מקום שלישי : 1991
אליפות אירופה לנוערמקום שלישי : 1990
אליפות אירופה מקום שני 2014
אליפות אירופה מקום שלישי 2016
הליגה העולמית מקום שני פעמיים 2014, 2013
גביע העולם השני מקום שני 2014
בשנת 2016 זכה בנדק להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
צ'אונן הייתה קורבטה של קוריאה הדרומית שנפגעה מטורפדו ליד האי באנגניונג, ב, ב-26 במרץ 2010. הקורבטה טבעה עם 46 אנשי צוות הרוגים ו-58 פצועים.
קוריאה הצפונית מכחישה את חלקה בכך.
חקירה רשמית שבוצעה על ידי צוות מומחים בינלאומיים מקוריאה הדרומית, ארצות הברית, בריטניה, קנדה, אוסטרליה ושוודיה, והגיעה למסקנה שספינת המלחמה הוטבעה על ידי טורפדו מצוללת של קוריאה הצפונית.
הירי על ספינת המלחמה נעשה על ידי צוללת ננס מדגם "יונו" מסקנות הדו"ח הביאו למחלוקת משמעותית בתוך קוריאה הדרומית.
בעקבות הטביעה, קוריאה הדרומית הטילה סנקציות נגד קוריאה הצפונית, המכונות "הצעדים של 24 במאי".
קוריאה הצפונית הכחישה שהיא אחראית לטביעה.
סין דחתה את התרחיש שהוצג על ידי קוריאה הדרומית וארצות הברית כלא אמין.
תוצאות חקירה של הצי הרוסי לא פורסמו ברבים.
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות פרסמה הצהרה בגנות המתקפה אך מבלי לזהות את התוקף.
האי באנגניונג הוא אי דרום קוריאני ב, מול חצי האי אונג'ין בקוריאה הצפונית.
הוא נמצא פחות מ-10 מיל ימי מהחוף הצפון קוריאני, ונמצא יותר מ-100 מיל מהיבשת הדרום קוריאנית.
האי נמצא מדרום וממערב לקו הגבול הצפוני, הגבול ימי דה פקטו המפריד בין קוריאה הדרומית (ROK) לבין קוריאה הצפונית (DPRK).
באזור קיים מתח בין שתי המדינות, למרות שנקבע בהסכם שביתת הנשק של מלחמת קוריאה שהאיים עצמם שייכים לדרום, גבול הים לא היה מכוסה על ידי שביתת הנשק, והצפון תובע את הים.
המצב מסובך עוד יותר בגלל הייות האזור עשיר בדיג ומוקד משיכה לספינות דיג של קוריאה הצפונית וסין.
במהלך השנים היו התנגשויות רבות בין ספינות חיל הים משני הצדדים שניסו לשלוט על מה ששני הצדדים רואים כמים טריטוריאליים שלהם.
היסטוריה של טביעת ספינות משני הצדדים
בסוף מאי 2010, ברוס קאמינגס, מומחה מאוניברסיטת שיקגו לענייני קוריאה, העיר כי יש לראות את הטביעה כחלק ממתיחות ארוכת טווח בשטח הימי שטח הפקר.
הוא ציין את קרב Daecheong, עימות בנובמבר 2009, שבו נהרגו כמה מלחים צפון קוריאנים, ותקרית שנת 1999 כאשר 30 צפון קוריאנים נהרגו ו-70 נפצעו כאשר הספינה שלהם שקעה.
בשתי התקריות, הצפון קוריאנים היו הראשונים שפתחו באש.
בתקרית של 1999 הדרום קוריאנים הסלימו את העניינים על ידי ייזום מסע 'חבטות' סירות במטרה לעצור את מה שהדרום ראה בתור הפרה של גבולותיה הימיים.
בהתחשב באירועים הקודמים הללו, קאמינגס אמר כי טביעת צ'אונן "נתקעה מהקשרה, ההקשר של מלחמה מתמשכת שמעולם לא הסתיימה.
בליל הטביעה, חיל הים של ארצות הברית וקוריאה הדרומית עסקו בתרגילי לוחמה משותפים נגד צוללות במרחק של 75 מיילים זה היה חלק מהתוכנית השנתית.
תרגיל מלחמה, המתואר כ"אחד מהתרגילים המדומים הגדולים בעולם", הכולל ספינות מלחמה רבות של ארצות הברית וקוריאה הדרומית.
ביום שישי, 26 במרץ 2010, דווח על פיצוץ שהתרחש ליד הקורבטה צ'אונן בשעה 9:22 זמן מקומי.
זהפיצוץ גרם לספינה להישבר מייד ומאוחר יותר בשעה 21:30 בערך לטבוע מול החוף הדרום-מערבי של האי באנגיונג.
מזג אוויר גרוע מפריע לחיפושים.
דיווחים ראשוניים העלו שהספינה נפגעה על ידי טורפדו צפון קוריאני, ושהספינה הדרום קוריאנית השיבה באש.
עם זאת, משרד ההגנה הדרום קוריאני הדגיש בתדריכים הראשונים לעיתונאים לאחר הטביעה כי "אין אינדיקציה למעורבות צפון קוריאנית".
ספינה אחרת שהפעילה את הסונאר שלה באותה עת, דיווחה שלא גילתה אף צוללת קרובה.
דיווחים מוקדמים העלו גם כי יחידות חיל הים הדרום קוריאני ירו על ספינה לא מזוהה בכיוון קוריאה הצפונית, אך גורם ביטחוני אמר מאוחר יותר שייתכן שהמטרה הייתה להקת ציפורים שזוהתה בטעות במכ"ם.
בספינה היו צוות של 104 איש בזמן הטביעה, ו-58 אנשי צוות חולצו עד 23:13 שעון מקומי.
46 אנשי הצוות הנותרים נהרגו.
הירכתיים של צ'אונן שקעו על הצד השמאלי במים עמוקים של 430 רגל קרוב לאתר הטביעה.
חלק החרטום לקח יותר זמן לשקוע ובינתיים נסחף 6.4 ק"מ ושקע בעומק של 66 רגל.
כשחלק קטן מהגוף נראה מעל המים.
שש אוניות חיל הים ושתי ספינות משמר החופים הדרום קוריאני החלו מייד בחילוץ וכן מטוסים מחיל האוויר של הרפובליקה של קוריאה.
ב-27 במרץ דווח כי מקווה למצוא את 46 הנעדרים צוות חי נמוג.
זמן ההישרדות במים נאמד כשעתיים וגלים גדולים הפריעו לניסיונות חילוץ.
לאחר הטביעה, הודיע הנשיא לי מיונג-בק, שהחלמת הניצולים היא בראש סדר העדיפויות.
אוויר הוזרם לתוך הספינה כדי לשמור על ניצולים בחיים.
למעלה מ-24 כלי שיט צבאיים היו מעורבים במהלך מאמץ החיפוש וההצלה, כולל ארבע כלי שיט של הצי האמריקני: USNS Salvor USS Harpers Ferry USS Curtis Wilbur(DDG 54), ו-USS Shiloh (CG-67).
ב-30 במרץ 2010 דווח כי צולל אחד מקוריאה הדרומית נפטר לאחר שאיבד את הכרתו בזמן חיפוש אחר ניצולים, ואחר אושפז.
ב-3 באפריל 2010, גורמים רשמיים בקוריאה הדרומית אמרו כי סירת דיג פרטית המעורבת בפעולות החילוץ התנגשה בספינת משא קמבודית וטבעה והרגה לפחות שני אנשים, כאשר שבעה דווחו כנעדרים.
באותו יום נמסר כי גופתו של אחד מ-46 המלחים הנעדרים נמצאה.
ב-3 באפריל 2010 ביטלה קוריאה הדרומית את חיפוש הגופות של הנעדרים.
שמשפחות המלחים ביקשו להשהות את המבצע מחשש לנפגעים נוספים בקרב צוללי החילוץ.
המוקד של הצבא עבר אז לפעולות הצלה, שהיו צפויות להימשך עוד חודש להשלמתן.
ב-15 באפריל 2010, הורם החלק האחורי של שבר הקורבטה מקרקעית הים על ידי עגורן צף חזק, נוקז ממים והונח על דוברה להובלה לבסיס חיל הים פיונגטאק.
וב-24 באפריל הועלה חלק הקדמי.
החלקים שנישלו מהים נלקחו לבסיס חיל הים פיונגטאק לצורך חקירת סיבת הטביעה על ידי מומחים דרום קוריאנים וזרים.
גופותיהם של 40 אנשי צוות מתוך 46 שירדו עם הספינה נמצאו והובאו למנוחת עולם בבית הקברות הלאומי דייג'ון.
לאחר שהעלו את שברי הספינה, הקימו קוריאה הדרומית וארצות הברית צוות חקירה משותף כדי לגלות את סיבת הטביעה.