tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1932. קמפבל החל לכתוב רומן שבמרכזו ריקטס כגיבור, אבל, שלא כמו סטיינבק, לא השלים את הספר.
ברוס רוביסון כותב כי "קמפבל נהג להתייחס לאותם ימים כאל תקופה שבה הכול בחייו החל ללבוש צורה...
קמפבל, המתעד הגדול של 'מסע הגיבור' במיתולוגיה, זיהה דפוסים מקבילים בין חשיבתו-שלו לבין אחת המסות הפילוסופיות של ריקטס.
ביצירותיהם של סטיינבק וריקטס, וגם אצל קמפבל, ניתן למצוא הדים של קארל יונג, רובינסון ג'פרס וג'יימס ג'ויס."
קמפבל המשיך בקריאה עצמאית בעודו מלמד במשך שנה ב-1933 בבית הספר קאנטרברי, ובתקופה זו ניסה לפרסם גם יצירות בדיוניות.
הוא מכר את הסיפור הקצר הראשון שלו, "אפלטוני בלבד", לכתב העת "ליברטי".
ב-1934 קיבל קמפבל משרת פרופסור במכללת שרה לורנס.
ב-1938 נשא קמפבל לאישה אחת מתלמידותיו לשעבר, הרקדנית-כוריאוגרפית ג'ין ארדמן.
לאורך רוב 49 שנות נישואיהם הם חיו בדירת שני חדרים בגריניץ' וילג' בניו יורק.
בשנות ה-80' רכשו דירה בהונולולו וחילקו את זמנם בין שתי הערים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה השתתף קמפבל בהרצאה של חוקר הודו היינריך זימר, והשניים הפכו לחברים טובים.
אחרי מותו של זימר הוטלה על קמפבל המשימה לערוך ולהוציא לאור את כתביו של זימר, ובזאת עסק במהלך העשור הבא.
בשנת 1955-56,לקראת פרסום הכרך האחרון של עיזבונו של זימר ("אמנות אסיה ההודית, המיתולוגיה והתמורות"), יצא קמפבל לשנת שבתון מקולג' שרה לורנס ונסע, בפעם הראשונה, לאסיה.
הוא בילה שישה חודשים בדרום אסיה (בעיקר הודו) ועוד שישה במזרח אסיה (בעיקר יפן).
לשנה זו הייתה השפעה עמוקה על חשיבתו ביחס לדת ולמיתוסים של אסיה, וגם על הצורך לתת שיעורי מיתולוגיה השוואתית לקהל גדול יותר, שאינו אקדמי.
ב-1972 פרש קמפבל מקולג' שרה לורנס אחרי שלימד שם 38 שנים.
קמפבל מת בביתו בהונולולו, הוואי, ב-30 באוקטובר 1987, מסיבוכים של סרטן הוושט.
לפני מותו הוא השלים צילומים של סדרת ראיונות עם ביל מויירס ששודרה באביב הבא תחת הכותרת "כוחו של המיתוס".
מיתולוגיה השוואתית והתאוריות של קמפבל
מושג המונומיתוס (מיתוס אחד) של קמפבל מתייחס לתאוריה הרואה את כל הנרטיבים המיתיים כווריאציות של סיפור גדול יחיד.
התאוריה מבוססת על הגילוי שקיים דפוס משותף מתחת לרכיבי הנרטיב של רוב המיתוסים הגדולים, ללא קשר למוצאם או לתקופת יצירתם.
קמפבל התייחס לעיתים קרובות לרעיונותיו של אדולף בסטיאן ולהבחנה שלו בין מה שהוא כינה רעיונות "עממיים" ו"יסודיים", כשהאחרון מתייחס לחומר היסוד של המונומיתוס בעוד הראשון מתייחס לריבוי הצורות המקומיות שהמיתוס לובש כדי להישאר מוביל מעודכן של משמעויות מקודשות.
הדפוס המרכזי שנחקר יותר מכל על ידי קמפבל נקרא לעיתים קרובות מסע הגיבור ותואר בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים" (1949).
קמפבל, שהעריץ את הסופר ג'יימס ג'ויס, שאל את המונח מונומיתוס מ"פיניגנז וייק" של ג'ויס.
קמפבל עשה גם שימוש רב בתאוריות של קארל יונג על מבנה נפש האדם, והשתמש לעיתים קרובות במונחים כמו "אנימה/אנימוס" ו"תודעת האגו".
כדי להשלים משימה זו, יש לדבר על דברים שהיו קיימים לפני המילים ומעבר להן, לכאורה משימה בלתי אפשרית, אשר פתרונה טמון במטאפורות הנמצאות במיתוסים.
מטאפורות אלו הן הצהרות המובילות מעבר לעצמן אל ההתעלות.
מסע הגיבור היה סיפורם של גבר או אישה אשר, מתוך סבל רב, זכו להתנסות במקור הנצחי וחזרו עם מתנות שדי בכוחן כדי להוציא את החברה שלהם לחופשי.
שלבים אלה, וכן הסמלים שנתקלים בהם במהלך הסיפור, מספקים את הצורך במטאפורות כדי לבטא את האמיתות הרוחניות שהסיפור מנסה להעביר.
מטאפורה בעיני קמפבל, בניגוד להשוואות העושות שימוש במילה "כמו", הטוענות לפירוש מילולי של הדבר שהן מתייחסות אליו, כמו במשפט "ישו הוא בן האלוהים" ולא "מערכת היחסים של האדם עם אלוהים היא כמו זו של בן עם אביו."
בשנת 2000, בסרט התיעודי "ג'וזף קמפבל – מסע הגיבור", הוא מסביר את אלוהים במונחים של מטאפורה:אלוהים הוא מטאפורה למסתורין המתעלים על כל הקטגוריות של המחשבה האנושית, אפילו הקטגוריות להוויה ולאי-הוויה.
אלה הן קטגוריות של מחשבה.
כלומר, זה פשוט עד כדי כך.
תלוי כמה אתה רוצה לחשוב על זה.
אם זה מועיל לך או לא.
אם זה מחבר אותך אל המסתורין שהם בבסיס ההוויה שלך.
אם זה לא מועיל, אז זה שקר.
אז מחצית מבני האדם בעולם הם אנשים דתיים שחושבים שהמטאפורות שלהם עובדות.
הם אלה שאנו מכנים בשם תאיסטים.
המחצית השנייה הם אנשים שיודעים שהמטאפורות אינן עובדות.
אלה הם האתיאיסטים.יש חוקרים שלא הסכימו עם רעיון ה"מונומיתוס" בגלל היחס הפשטני מדי שלו לתרבויות שונות.
לדברי רוברט אלווד, "נטייה לחשוב במונחים כלליים של עמים, גזעים...
היא ללא ספק הפגם העמוק ביותר בחשיבה המיתולוגית."
קמפבל תיאר לעיתים קרובות את המיתולוגיה כבעלת ארבעה תפקידים בחברה האנושית.
אלה מופיעים בסוף יצירתו "מסכות האלוהים: מיתולוגיה יצירתית", וכן בהרצאות שונות.
התפקיד המופשט התעוררות של תחושת מורא בפני המסתורין של ההויה.
לדברי קמפבל, את המסתורין המוחלטים של החיים, מה שהוא כינה בשם המציאות העילאית, לא ניתן לתפוס במישרין במילים או בתמונות.
לעומת זאת, סמלים ומטאפורות מיתיות מצביעים אל מחוץ לעצמם ואל תוך המציאות.
הם מה שקמפבל כינה "הצהרות" והמחזתן באמצעות הפולחן יכולה לתת למשתתף תחושה של אותם מסתורין אולטימטיביים כחוויה.
"סמלים מיתולוגיים יכולים לגעת ולרומם את מרכזי החיים מעבר להישג ידם של ההיגיון והכפייה...
התפקיד הראשון של המיתולוגיה הוא ליישב את התודעה בערנות עם ה-mysterium tremendum et fascinans של היקום הזה כפי שהוא.
בחברות קדם-מודרניות המיתוס תפקד גם כפרוטו-מדע, המציע הסברים לתופעות הפיזיות שהקיפו את החיים והשפיעו עליהם, כגון חילופי עונות ומחזורי חיים של החי הצומח.
מתן תוקף ותמיכה לסדר חברתי קיים
חברות קדומות נאלצו להסתגל לסדר חברתי קיים כדי לשרוד.
זאת מפני שהן התפתחו תחת "לחץ" של צרכים אינטנסיביים הרבה יותר מאלה שנתקלים בהם בעולם המודרני שלנו.
המיתולוגיה אישרה את הסדר ואכפה אותו על ידי ביטויו בסיפורים עצמם, לעיתים קרובות תוך תיאור איך נולד הסדר כתוצאה מהתערבות אלוהית.
קמפבל התייחס לעיתים קרובות למיתוסי ה"קונפורמיות" האלה כגון "הנתיב הימני" כדי לבטא את יכולות הלוגיקה, הסדר והליניאריות של המחצית השמאלית של המוח.
אולם יחד עם המיתוסים האלה, הוא הבחין גם בקיומו של "הנתיב השמאלי", דפוסים מיתיים כמו "מסע הגיבור" שהם מהפכניים באופיים בכך שהם דורשים מהיחיד להתעלות על הנורמות החברתיות ולפעמים אפילו על המוסר.
כשאדם חי את חייו, יעמדו בפניו אתגרים פסיכולוגיים רבים נתקל.
המיתוס יכול לשמש כמדריך למעבר מוצלח בשלבי החיים.
תפיסת המיתולוגיה של קמפבל לא הייתה מקובעת, וספריו מתארים בפירוט כיצד מיתולוגיות התפתחו לאורך זמן, תוך מתן ביטוי למציאות שכל חברה נאלצה להסתגל אליה.
בשלבים שונים של התפתחות תרבותית יש מערכות מיתולוגיות שונות אך ניתנות לזיהוי.
בשלב זה של האבולוציה הדת הייתה אנימיסטית, והטבע כולו נתפס כרווי נוכחות רוחנית או אלוהית.
במרכז הבמה ניצבה חיית הציד העיקרית של התרבות, בין אם הבאפלו אצל ילידי אמריקה או האילנד אצל שבטי דרום אפריקה, וחלק גדול מהדת התמקד בהתמודדות עם המתח הפסיכולוגי הזה שנבע מהמציאות של הכורח להרוג כנגד האלוהות של החיה.
הדבר נעשה על ידי הצגת בעלי החיים כיוצאים ממקור ארכיטיפי נצחי ובאים לעולם הזה כ"קרבנות מרצון", מתוך הבנה כי חייהם יוחזרו אל האדמה או אל האם בטקס של שחזור.
מעשה הטבח הופך אז לטקס שבו שני הצדדים, בעלי חיים ובני האדם, הם משתתפים שווים.
ב"מיתוס" וב"כוחו של המיתוס", קמפבל מספר את הסיפור המכונה "אשת הבאפלו", כפי שסופר על ידי שבט הבלקפוט מצפון אמריקה.
הסיפור מתאר תקופה שבה הבאפלו הפסיקו לבוא אל מישורי הציד, והשבט נותר לגווע ברעב.
בתו של הצ'יף מבטיחה להינשא לצ'יף של הבאפלו בתמורה להופעתם מחדש, אבל בסופו של דבר היא ניצלה ולמדה מבעלי החיים עצמם את ריקוד הבאפלו, שבאמצעותו יחזרו רוחות מתיהם אל מקור החיים הנצחי שלהם.
אכן, קמפבל לימד שלאורך כל ההיסטוריה, האנושות החזיקה באמונה שכל החיים באים וחוזרים אל ממד אחר החורג מגבולות הזמן, אבל ניתן להגיע אליו באמצעות פולחן.
העיסוק בחקלאות, שהחל באדמות המרעה הפוריות של המזרח הקדום והסהר הפורה של מסופוטמיה בעידן הברונזה ועבר לאירופה, התפשט יחד עם דרך חדשה להבין את יחסיה של האנושות עם העולם.
באותה תקופה האדמה נתפסה כ"אם", וכל המיתוסים התמקדו בכוחותיה נותני החיים.
מחזור הצמחים ועיבוד האדמה השתקפו בטקסים דתיים שכללו לעיתים קרובות קרבן אדם, סמלי או ממשי.
הדמויות הראשיות של מערכת זו היו אלה נקבה גדולה, אמא אדמה, ובנה/בן זוגה המת-לנצח והקם לתחייה לנצח, אל זכר.
בשלב זה המוקד היה ההשתתפות בקצב המחזורי שהעולם נע לפיו כפי שבא לידי ביטוי בארבע עונות השנה, לידה ומוות של יבולים ומופעי הירח.
במרכזה של תנועה זו הייתה האלה-האם שממנה כל החיים נובעים ואליה כל החיים חוזרים.
משום כך יוחס לה לעיתים קרובות תפקיד כפול, הן של אם והן של משחיתה.
כאשר החברות החקלאיות הראשונות התפתחו והפכו לתרבויות הגבוהות של מסופוטמיה ושל בבל, הצפייה בכוכבים עוררה בהם את הרעיון שהחיים על פני כדור הארץ מתנהלים אף הם לפי דפוס מתמטי קבוע דומה שבו בני אדם יחידים אינם אלא משתתפים במשחק קוסמי נצחי.
סמלו של המלך היה השמש עם כתר הזהב שלה כדימוי עיקרי, ואילו חצרו הורכבה מכוכבי הלכת הסובבים.
האלה-האם נשארה, אבל כוחותיה היו כעת מקובעים בתוך מסגרת נוקשה של יקום פועל כמו שעון.
עם זאת, שתי פלישות ברבריות שינו את הכול.
כשהעמים ההודו-אירופים (ארים) ירדו מהצפון והעמים השמיים פשטו מהמדבר הערבי, הם נשאו אתם מיתולוגיה בשליטה זכרית עם אל לוחם שסמלו היה הרעם.
תוך כדי הכיבוש, בעיקר בשל טכנולוגיה עליונה של חרשות ברזל, המיתולוגיה שלהם התמזגה במערכת הקודמת של אלת האדמה.
מיתולוגיות רבות של העולם העתיק, כגון אלה של יוון, הודו ופרס, הם תוצאה של אותו מיזוג עם אלים ששמרו על כמה מתכונותיהם המקוריות ועל אופיים אבל השתייכו כעת למערכת יחידה.
דמויות כגון זאוס ואינדרה הם אלי רעם שבאו במגע עם דמטר ודיוניסוס, אשר הקרבן הפולחני והלידה מחדש שלהם, עדות לשורשים קדם-הודו-אירופיים, היו עדיין מעוגנים ביוון הקלאסית.
אבל לרוב, הייתה סטייה בולטת לטובת הגבריות, כשזאוס עולה על כס המלוכה של האלים ודיוניסוס מורד לדרגת אל-למחצה בלבד.
הורדה-בדרגה זו הייתה עמוקה מאוד במקרה של הדימוי התנ"כי, שבו הרכיבים הנשיים נדחקו לשוליים באופן קיצוני.
קמפבל האמין כי חווה והנחש שפיתה אותה היו פעם אלי פריון שסגדו להם בזכות עצמם כשעץ הדעת הוא עץ החיים.
הוא מצא משמעות גם בסיפור התנ"כי על קין והבל, שבו קין הוא חקלאי שמנחתו החקלאית איננה מתקבלת על ידי אלוהים, ואילו הקרבן החי של הבל הרועה מתקבל.
בסדרת ההרצאות מיתוס, קמפבל מדבר על המסתורין של אלאוסיס ביוון העתיקה, שם הומחז מסעה של דמטר אל השאול למען הצעירים והצעירות בני אותה תקופה.
שם הוא הבחין כי החיטה תוארה כמסתורין עילאיים והיין כסמלו של דיוניסוס, בדומה למסתורין הנוצריים שבהם הלחם הלחם והיין נחשבים להתגלמות גופו ודמו של ישו.
שתי הדתות נושאות אותה קוסמולוגיה של "אדמה זרועה" בצורות שונות בעודן שומרות על דימוי האל המת לנצח והקם לתחייה לנצח.
מיתולוגיה של ימי הביניים, אהבה רומנטית, ולידת הרוח המודרנית
קמפבל הכיר בכך שהצורה הפיוטית של האהבה הרומנטית, שנישאה ברחבי אירופה של ימי הביניים על ידי טרובדורים נודדים, הכילה מיתולוגיה שלמה בזכות עצמה.
ב"כוחו של המיתוס", וכן בכרך "מיתולוגיה מערבית" של "מסכות האלוהים", קמפבל מתאר את עלייתו של סוג חדש של חוויה ארוטית כעניין שבין "אדם לאדם"'בניגוד להגדרה הפיזית הטהורה שניתנה לארוס בעולם העתיק ולאהבה השיתופית המצויה בדת הנוצרית.
סיפור ארכיטיפי מסוג זה הוא האגדה על טריסטן ואיזולדה אשר, מלבד התפקיד המיסטי שלו, מראה את המעבר מחברה של נישואין-בשידוך כפי שהיה נהוג בימי הביניים ומקודש על ידי הכנסייה, לצורה של נישואין על ידי "התאהבות" באדם אחר שאנו מכירים בימינו.
מה שבעצם החל מנושא מיתולוגי הנושא הפך מאז למציאות חברתית, בעיקר עקב השינוי בתפיסה שחולה המיתולוגיה החדשה - ומהווה התגלמות מהותית ומרכזית של המסר הפרשני החובק-כל של קמפבל, "לכו אחרי אושרכם".
קמפבל האמין כי בעולם המודרני, התפקיד שמילאו המערכות המיתולוגיות הרשמיות, המסורתיות, נתפס על ידי יוצרים יחידים כגון אמנים ופילוסופים.
ביצירותיהם של כמה מהמועדפים עליו, כגון תומאס מאן, פאבלו פיקאסו וג'יימס ג'ויס, הוא ראה נושאים מיתולוגיים שיכולים לשרת אותה מטרה נותנת-חיים שהמיתולוגיה שירתה בעבר.
אי לכך, קמפבל האמין שדתות העולם הן "מסכות" הנושאות השפעות תרבותיות שונות של אותן אמיתות מהותיות, טרנסצנדטליות.
כל הדתות יכולות להביא את האדם למודעות נשגבת מעל ומעבר לתפיסה דו-ממדית של המציאות, או הרעיון של "זוגות של הפכים", כגון הוויה ואי-הוויה, או צדק ועוול.
ואכן, הוא מצטט מ"הריג ודה" בהקדמה ל"הגיבור בעל אלף פרצופים": "האמת היא אחת, החכמים מדברים עליה בשמות רבים."
קמפבל התייחס לעיתים קרובות בהרצאותיו ובכתביו ליצירותיהם של הסופרים המודרניים ג'יימס ג'ויס ותומאס מאן, וכן לאמנות של פבלו פיקאסו.
הוא התוודע ליצירותיהם בעת שהותו כתלמיד לתואר שני בפריס.
בסופו של דבר קמפבל אף התכתב עם מאן.
ליצירותיהם של ארתור שופנהאואר ופרידריך ניטשה הייתה השפעה עמוקה על חשיבתו של קמפבל והוא הרבה לצטט מכתביהם.
פילוסופיית "לכו אחרי אושרכם" המיוחסת לקמפבל בעקבות השידור המקורי של כוחו של המיתוס נובעת מהאופנישדות ההינדיות; עם זאת, ייתכן שקמפבל הושפע גם מהרומן של סינקלייר לואיס מ-1922, "באביט".
ב"כוחו של המיתוס", קמפבל מצטט מהרומן:
קמפבל: "האם קראת אי פעם את 'באביט' של סינקלייר לואיס?"
קמפבל: "זוכר את השורה האחרונה?
'מעולם בחיי לא עשיתי דבר שרציתי לעשות.' זה אדם שלא הלך אחרי אושרו."
האנתרופולוג ליאו פרובניוס ותלמידו אדולף אלגרד ג'נסן היו חשובים לראייתו של קמפבל את ההיסטוריה התרבותית.
קמפבל הושפע גם מעבודתם הפסיכולוגית של אברהם מאסלו וסטניסלב גרוף.
רעיונותיו של קמפבל לגבי המיתוס והקשר שלו אל נפש האדם תלויים חלקית בעבודתו החלוצית של זיגמונד פרויד, אבל בעיקר בעבודתו של קארל יונג, אשר מחקריו בנושא הפסיכולוגיה האנושית השפיעו מאוד על קמפבל.
תפיסת המיתוס של קמפבל קשורה באופן הדוק לשיטה היונגיאנית של פירוש חלומות, התלויה מאוד בפרשנות סמלית.
התובנות של יונג ביחס לארכיטיפים הושפעו במידה רבה מה"בארדו תודול" (הידוע גם בשם "ספר המתים הטיבטי").
בספרו "הדימוי המיתי", קמפבל מצטט הצהרה של יונג בנוגע ל"בארדו תודול", שלפיה הוא "שייך לסוג של כתבים שאין בהם עניין רק למומחים למהאיאנה בודהיזם, אלא גם, בגלל האנושיות העמוקה שלהם והתובנה העמוקה עוד יותר של סודות הנפש האנושית, יש בהם משיכה מיוחדת בעיני ההדיוט המבקש להרחיב את ידע החיים שלו...
במשך שנים, מאז פורסם לראשונה, ה"בארדו תודול" היה בן לוויתי הקבוע, ואני חייב לו לא רק רעיונות ותגליות ממריצים, אלא גם תובנות יסוד רבות."
מודל הגיבור של קמפבל עדיין מיושם בימינו על ידי בוראי עולמות מודרניים, סופרים שיצרו עולמות שלמים המתנהגים לפי חוקי המודל של קמפבל, אבל שייכים לסוגת המדע הבדיוני והפנטסיה.
ג'ורג' לוקאס היה הקולנוען ההוליוודי הראשון שהודה בהשפעתו של קמפבל עליו.
לוקאס הצהיר, בעקבות יציאת הסרט הראשון של מלחמת הכוכבים ב-1977, כי הסיפור עוצב, באופן חלקי, לפי הרעיונות המתוארים ב"הגיבור בעל אלף פרצופים" ויצירות אחרות של קמפבל.
הזיקה בין "מלחמת הכוכבים" וקמפבל התחזקה עוד יותר כאשר בהדפסות מאוחרות יותר של ספרו של קמפבל הופיעה על השער תמונתו של מארק המיל בתור לוק סקייווקר.
לוקאס דן בהשפעה זו באריכות רבה בביוגרפיה הרשמית של ג'וזף קמפבל, "A fire in the mind".אני [לוקאס] הגעתי למסקנה אחרי אמריקן גרפיטי שמה שחשוב לי הוא להציב אמות מידה, לא להראות אנשים את העולם כפי שהוא...
עלה בדעתי שאין באמת שימוש מודרני במיתולוגיה...המערבון היה כנראה האגדה האמריקנית הגנרית האחרונה, שמספרת לנו על ערכינו.
וברגע שהמערבון נעלם, מעולם לא היה משהו שתפס את מקומו.
בספרות עברנו אל המדע הבדיוני...
אז התחלתי לערוך מחקר מאומץ יותר על אגדות, פולקלור ומיתולוגיה, והתחלתי לקרוא את ספריו של ג'ו.
לפני כן לא קראתי אף אחד מספריו של ג'ו.
זה היה מוזר מאוד, כי תוך כדי קריאת "הגיבור בעל אלף הפנים" התחלתי להבין שהטיוטה הראשונה שלי של מלחמת הכוכבים התנהלה לפי מוטיבים קלאסיים, אז שיניתי את הטיוטה הבאה [של "מלחמת הכוכבים"] בהתאם למה שלמדתי על מוטיבים קלאסיים והפכתי אותה לעקבית קצת יותר...
המשכתי וקראתי את "מסכות האלוהים" וספרים רבים אחרים.עם זאת, לוקאס לא פגש את קמפבל ולא שמע הרצאה שלו עד אחרי השלמת הטרילוגיה המקורית של "מלחמת הכוכבים" ב-1983. הסרט התיעודי "כוחו של המיתוס" (1988) צולם בחוות סקייווקר של לוקאס.
במהלך הראיונות עם ביל מויירס, קמפבל דן באופן שבו השתמש לוקאס ב"מסע הגיבור" בסרטי "מלחמת הכוכבים" (IV, V, IV) כדי להמציא מחדש את המיתולוגיה למען הצופה בן זמננו.
מויירס ולוקאס צילמו 12 שנים מאוחר יותר, ב-1999, ריאיון שנקרא "המיתולוגיה של מלחמת הכוכבים עם ג'ורג' לוקאס וביל מויירס" כדי להוסיף ולדון בהשפעה של יצירותיו של קמפבל על סרטיו של לוקאס.
בנוסף, מוזיאון האוויר והחלל הלאומי של מכון סמית'סוניאן נתן בסוף שנות ה-90' חסות לתערוכה שנקראה "מלחמת הכוכבים: קסם המיתוס", אשר דנה בדרכים שבהן יצירתו של קמפבל עיצבה את סרטי "מלחמת הכוכבים".
יוצרי סרטים רבים מסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 הכירו בהשפעתו של קמפבל על אומנותם.
בין הסרטים שצופים רבים זיהו כנצמדים לדפוס של המונומיתוס היו סדרת המטריקס וסדרת אינדיאנה ג'ונס.
התסריטאי ההוליוודי כריסטופר ווגלר כתב מזכר פנימי בן 7 עמודים המבוסס על יצירתו של קמפבל, "מדריך מעשי לגיבור בעל אלף הפנים", אשר הוביל לפיתוח הסרט מלך האריות של דיסני (1994).
יוצר סדרות הטלוויזיה "קומיוניטי" ו"ריק ומורטי", דן הרמון, מתייחס לעיתים קרובות לקמפבל כאל השפעה חשובה.
לדבריו, תהליך כתיבת "מעגל הסיפור", שבו הוא משתמש כדי לפרק כל סיפור שהוא כותב, הוא יישום של יצירתו של קמפבל.
להלן מספר דוגמאות של "בוראי עולמות" מודרניים שבנו מיתולוגיות חדשות על בסיס חוקי המיתולוגיה הקיימים, שבמרכזה של כל אחת מהן גיבור מיתולוגי העובר את "מסע הגיבור" לפי המודל של קמפבל:
היקוםהמחברהגיבור"המשחק של אנדר"אורסון סקוט קארדאנדרו "אנדר" ויגין"הנוסע השמיני"דן או'בנוןהקצינה ריפלי"המטריקס"האחיות וצ'אוסקיניו אנדרסון"המגדל האפל"סטיבן קינגרולנד דשיין"שר הטבעות"ג' ר' ר' טולקייןפרודו באגינס (וגם בילבו באגינס)"חולית"פרנק הרברטפול אטריידס"הארי פוטר"ג' ק' רולינגהארי פוטר"מלחמת הכוכבים"ג'ורג' לוקאסלוק סקייווקר (וגם אנאקין סקייווקר)"אינדיאנה ג'ונס"ג'ורג' לוקאסאינדיאנה ג'ונס"להרוג את ביל"קוונטין טרנטינו"הכלה"
בעקבות הפופולריות האדירה של סרטי "מלחמת הכוכבים" ו"כוחו של המיתוס", יוצרים רבים בתחומי מדיה שונים זיהו את הפוטנציאל שבשימוש בתאוריות של קמפבל כדי לנסות לפענח תגובות של בני אדם לדפוסי הנרטיב.
סופרים, כותבי שירים ומעצבי משחקי וידאו למדו את יצירותיו של קמפבל כדי להבין טוב יותר את המיתולוגיה - בעיקר את המונומיתוס - ואת השפעתו.
הסופר ריצ'רד אדמס מכיר בחוב שלו ליצירותיו של קמפבל, ובעיקר לרעיון המונומיתוס ביצירתו הידועה ביותר, גבעת ווטרשיפ, אדמס משתמש בציטוטים מ"הגיבור בעל אלף פרצופים" כבאפיגרמים לפרקים.
דן בראון ציין בריאיון לניו-יורק טיימס כי יצירותיו של ג'וזף קמפבל, בעיקר "כוחו של המיתוס" ו"הגיבור בעל אלף פרצופים", שימשו לו מקור השראה ליצירת דמותו ושל רוברט לנגדון.
אחת האמירות המזוהות ביותר, המצוטטות ביותר וכנראה הבלתי מובנות ביותר של קמפבל הייתה הקריאה שלו "לכו אחרי אושרכם".
הוא שאב את הרעיון הזה מהאופנישדות.:הגעתי למושג הזה של האושר כי בסנסקריט, שהיא השפה הרוחנית הגדולה של העולם, יש שלושה ביטויים שמייצגים את הסף, מקום הקפיצה אל אוקיינוס ההתעלות: סאט-צ'יט-אננדה.
"אננדה" פירושו אושר או מקסם.
חשבתי, "אינני יודע אם התודעה שלי היא תודעה ממש או לא; אינני יודע אם מה שאני יודע על ההוויה שלי הוא אכן ההוויה שלי או לא, אבל אני יודע איפה המקסם שלי.
באשר תהיה, אם אתה הולך אחרי אושרך, אתה נהנה מהרענון הזה, מהחיים שבתוכך, כל הזמן.קמפבל החל לשתף את הרעיון הזה עם תלמידיו במהלך הרצאותיו בשנות ה-70'.
כאשר כוחו של המיתוס שודר ב-1988, שישה חודשים אחרי מותו של קמפבל, "לכו אחרי אושרכם" כבר היה פילוסופיה שעוררה הדים עמוקים בציבור האמריקאי - הן הדתי והן החילוני.
בשנותיו המאוחרות יותר, כשכמה תלמידים סברו שהוא מעודד נהנתנות, קמפבל, כך מדווחים, רטן, "הייתי צריך לומר, 'לכו אחרי יבלותיכם'."
כמה סופרים האשימו את קמפבל באנטישמיות.
במאמר שפורסם בסקירת הספרים של הניו יורק טיימס ב-1989, ברנדן גיל האשים את קמפבל הן באנטישמיות והן בדעות קדומות נגד שחורים.
המאמר של גיל גרר סדרה של מכתבים לעורך, חלקם תומכים בהאשמה באנטישמיות או מאשימים את קמפבל בנטיות ימניות אחרות, וחלקם מגינים עליו.
רוברט אלווד כותב שגיל הסתמך על "שיירי ראיות, בעיקר שוליות" לתמיכה בהאשמות נגד קמפבל.
הפסיכולוג לשעבר ג'פרי מוסאייף מאסון האשים את קמפבל ב"אנטישמיות סמויה" וב"נטייה להשקפות שמרניות, אנטישמיות."
גם למדנותו של קמפבל ובקיאותו בסנסקריט הוטלו בספק.
מאסון, חוקר סנסקריט מלומד, אמר שפגש פעם את קמפבל, והשניים "שנאו זה את זה ממבט ראשון".
מאסון ציין כי "כשפגשתי פעם את קמפבל בכינוס ציבורי, הוא ציטט פסוקים בסנסקריט.
לא היה לו מושג על מה הוא מדבר; היה לו ידע שטחי ביותר על הודו, אבל הוא יכול היה להשתמש בו להאדרה עצמית.
אני זוכר שחשבתי: האיש הזה מושחת.
אני יודע שהוא פשוט משקר בנוגע להבנה שלו." לפי Richard Buchen, עורך המהדורה השלישית של הגיבור בעל אלף פרצופים, קמפבל לא ידע לתרגם היטב מסנסקריט.
אלווד ציין כי סדרת "מסכות האלוהים" "הרשימה הדיוטות מלומדים יותר מאשר מומחים"; הוא מצטט הערה של סטיבן פ' דן כי ב"המיתולוגיה המערבית" קמפבל "כותב בסגנון ארכאי מוזר - מלא שאלות רטוריות, קריאות של פליאה ועונג, ותוכחות המכוונות אל הקורא, או אולי אל האני האחר של המחבר, וזה מקסים כשליש מהזמן.
ודי מעצבן בשאר הזמן." אלווד מציין כי "קמפבל לא היה באמת איש מדעי החברה, ומי שהיו כאלה ידעו את ההבדל" ומביע חשש מפני "הפשטת-יתר של נושאים היסטוריים ונטייה לייחס למיתוס כל המשמעות שהוא רוצה לייחס לו" של קמפבל.
המבקרת קמיל פאליה כותבת ב"הדמות המינית" (1990) על אי-הסכמתה עם "הביקורת השלילית על אתונה במאה החמישית" ב"המיתולוגיה המערבית" של קמפבל, בטענה שקמפבל התעלם מהאנדרוגניות "הנבואית והנשגבת" בפסלים יווניים של ילדים עירומים.
פאליה כתבה שאם כי קמפבל הוא "דמות מכוננת עבור פמיניסטיות אמריקאיות רבות", היא מתעבת אותו "על תפלותו והמחקר הלקוי שלו".
פאליה קראה לקמפבל "רכרוכי" ו"מורה שקר", ותיארה את יצירתו כ"ערב-רב יומרני, ראוותני".
חוקר הדתות ראסל ט' מק'קאצ'ן תיאר את יצירתו של קמפבל כ"לגיטימציה רוחנית ופסיכולוגית" ל'כלכלת רייגן".
היצירה הראשונה שפורסמה תחת שמו של קמפבל הייתה "שניים באו אל אביהם" (1943), טקס של שבט הנבאחו שנערך על ידי הזמר (רופא אליל) ג'ף קינג.
והוקלט על ידי האמנית והאתנולוגית מוד אוקס, המספר את סיפורם של שני גיבורים צעירים הבאים אל ההוגאן של אביהם, השמש, וחוזרים עם הכוח להשמיד את המפלצות הפוגעות בבני עמם.
הוא שב והשתמש בסיפור הזה בהמשך הקריירה שלו כדי להדגים הן את הסמלים והמבנים האוניברסליים של המיתוסים האנושיים והן את הפרטים ("רעיונות עממיים") של סיפורי ילידי אמריקה.
כפי שכבר צוין, לג'יימס ג'ויס הייתה השפעה רבה על קמפבל.
מימיו בקולג' ועד שנות ה-40', ג'וזף קמפבל עסק בכתיבת סיפורת.
ברבים מסיפוריו המאוחרים יותר (שפורסמו אחרי מותו באוסף "דמיון מיתי") הוא החל לחקור את הנושאים המיתולוגיים שדן בהם בשיעוריו בקולג' שרה לורנס.
רעיונות אלה הפכו בסופו של דבר מסיפורת לעיון.
הגיבור בעל אלף הפנים שנקרא במקור "לקרוא מיתוס", והיה מבוסס על שיעור המבוא למיתולוגיה שהוא לימד בקולג' שרה לורנס, פורסם ב-1949 בתור הניסיון הראשון של קמפבל לכתוב ספר לבדו; הספר ביסס את המוניטין של קמפבל מחוץ לחוגים האקדמאיים ואפשר לטעון שהוא עדיין, היצירה המשפיעה ביותר שלו עד היום.
הספר טוען כי שסיפורי גיבורים כגון קרישנה, בודהה, אפולוניוס איש טיאנה וישו חולקים כולם בסיס מיתולוגי משותף.
לא זאת בלבד שהוא הציג את רעיון מסע הגיבור בפני החשיבה הפופולרית, אלא גם החל להפוך לפופולרי את עצם הרעיון של מיתולוגיה השוואתית - חקר הדחף האנושי ליצור סיפורים ודימויים אשר עוטים מוטיבים של זמן ומקום מסוימים, אבל עם זאת שואבים מנושאים אוניברסליים, נצחיים.
קמפבל טען:בכל מקום ששירת המיתוס מתפרשת כביוגרפיה, היסטוריה או מדע, היא נהרגת.
הדימויים החיים הופכים רק לעובדות מרוחקות של תקופה רחוקה בשמים.
יתר על כן, לעולם לא קשה להוכיח שבתור מדע והיסטוריה, המיתולוגיה מגוחכת.
כאשר תרבות מתחילה לפרש מחדש את המיתולוגיה בדרך זו, החיים יוצאים ממנה, מקדשים הופכים למוזיאונים, והזיקה בין שתי התפיסות מתפוגגת.
"מסכות האלוהים", יצירתו בת 4 הכרכים של קמפבל שיצאה לאור בין השנים 1959–1968, מקיפה מיתולוגיה מכל רחבי העולם, מהעתיק למודרני.
בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" מתמקד במכנה המשותף של המיתולוגיה ("רעיונות יסודיים"), ספרי "מסכות האלוהים" מתמקדים במגוון ההיסטורי והתרבותי של המונומיתוס (ה"רעיונות העממיים").
במילים אחרות, בעוד "הגיבור בעל אלף פרצופים" שואב אולי יותר מהפסיכולוגיה, "מסכות האלוהים" שואב יותר מהאנתרופולוגיה וההיסטוריה.
ארבעת הכרכים של "מסכות האלוהים" נקראים: מיתולוגיה פרימיטיבית, מיתולוגיה מזרחית, מיתולוגיה מערבית ומיתולוגיה יצירתית.
התומכים בתורת המיתוס של ישו מצטטים את הספר.
קמפבל כותב, "ברור שבין אם היא מדויקת מבחינת פרטים ביוגרפיים ובין אם לאו, האגדה הנוגעת ללב על המשיח שנצלב וקם לתחייה הותאמה כדי להביא חמימות, מיידיות ואנושיות חדשים למוטיבים הישנים של המחזורים האהובים של תמוז, אדוניס ואוזיריס."
האטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית
לפני מותו, קמפבל היה בעיצומה של עבודה על סדרה בפורמט גדול, מאוירת בראוותנות, שכותרתה ה"אטלס ההיסטורי של המיתולוגיה העולמית".
סדרה זו נועדה להיבנות על הרעיון של קמפבל שהוצג בראשונה ב"הגיבור בעל אלף הפנים", שהמיתוס מתפתח עם הזמן לאורך ארבעה שלבים:
"דרך כוחות בעלי החיים"- המיתוסים של הציידים-לקטים הפלאוליתים המתמקדים בשמאניזם ובטוטמים של בעלי חיים.
"דרך האדמה הזרועה" - המיתוסים של תרבויות נאוליתיות, חקלאיות המתמקדים באלה-האם ובטקסי פריון הקשורים אליה.
"דרך האורות השמימיים" - המיתוסים של ערים-מדינות מתקופת הברונזה עם פנתאונים של אלים השולטים מהשמים, בהנהגת אל-מלך זכר.
"דרך האדם" - דת ופילוסופיה כפי שהתפתחו אחרי עידן הציר (המאה ה-6 לפנה"ס), שבהן דימויים מיתיים של העידנים הקודמים הפכו באופן מודע למטאפוריים, וזכו לפרשנות חדשה כאילו הם מתייחסים לעניינים פסיכו-רוחניים, לא מילוליים-היסטוריים.
השינוי הזה ניכר לעין במזרח בבודהיזם, ודנטה וטאואיזם פילוסופי; ובמערב בפולחני מסתורין, אפלטוניות, נצרות וגנוסטיקה.
רק הכרך הראשון הושלם לפני מותו של קמפבל.
העורך של קמפבל, רוברט וולטר, השלים את פרסומם של שלושה חלקים ראשונים מתוך חמישה של הכרך השני אחרי מותו של קמפבל.
נכון ל-2014, קרן ג'וזף קמפבל עובדת על יצירת מהדורה דיגיטלית חדשה.
קמפבל זכה להכרה הפופולרית הרחבה ביותר בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ביל מויירס בסדרה כוחו של המיתוס של פי.
אס, אשר שודרה בראשונה ב-1988, שנה אחרי מותו של קמפבל.
הסדרה דנה בארכיטיפים מיתולוגיים, דתיים ופסיכולוגיים.
זמן קצר אחרי השידור המקורי יצא לאור ספר, "כוחו של המיתוס", המכיל תמלולים מורחבים של השיחות ביניהם.
ב-1991 עבדה אלמנתו של קמפבל, הכוריאוגרפית ג'ין ארדמן,עם ידידו הוותיק של קמפבל והעורך שלו, רוברט וולטר, על הקמת קרן ג'וזף קמפבל.
בין יוזמותיה של קרן ג'וזף קמפבל ניתן למצוא את "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל"; פרס ארדמן קמפבל; השולחנות העגולים המיתולוגיים (רשת של קבוצות מקומיות ברחבי העולם הבוחנת את נושאי המיתולוגיה ההשוואתית, הפסיכולוגיה, הדת והתרבות; ואוסף הספרייה והמסמכים של קמפבל השוכן ב"בארכיון ומרכז מחקר OPUS (ראה להלן).
סדרת "אוסף כתבי ג'וזף קמפבל" היא פרויקט שמטרתו לרכז את המגוון העצום של יצירותיו של קמפבל, לפרסם מהדורות חדשות ומהימנות של כתביו שפורסמו ושלא פורסמו, וכן הקלטות שמע ווידאו של הרצאותיו, בשיתוף עם New World Library (אנ') ו-Acorn Media UK, וכן לפרסם הקלטות שמע וספרים אלקטרוניים תחת שמה.
נכון ל-2014, הפרויקט הפיק יותר משבעים וחמישה כותרים.
העורך הראשי של הסדרה הוא רוברט וולטר, והעורך-המנהל הוא דייוויד קודלר.
ג'וזף "ג'ו" ריקסי הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
שירת כראש הסוכנות לשיתוף פעולה ביטחוני של מחלקת ההגנה.
ב-1983 סיים תואר ראשון בהנדסה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
הוא בעל תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
באוגוסט 1986 סיים הכשרתו כטייס צי.
שירת כטייס מטוסי סיור לוקהיד P-3 אוריון בטייסת הסיור 17 בהוואי, כאחראי המראות ונחיתות בנושאת המטוסים "קונסטלישן" ובטייסת הסיור 40 בוושינגטון.
פיקד על טייסת הסיור השנייה של הצי שהשתתפה תחת פיקודו במלחמת אפגניסטן.
בשנים 2002–2005 שירת כסגן מנהל תוכנית פיתוח מטוס הסיור P-8 פוסידון עבור הצי.
בשנים 2005–2008 שימש מנהל תוכנית מטוסי הסיור של הצי.
בתפקידו הבא שימש סגן מנהל תוכניות הלוחמה האווירית נגד צוללות ומשימות מיוחדות.
ביולי 2009 מונה לסגן מפקד פיקוד מערכות החלל והלוחמה הימית (SPAWAR), הפיקוד האחראי לפיתוח מערכות מידע ומערכות תקשורת לצי.
בנובמבר 2010 עבר לשרת במטה הצי, כעוזר למזכיר מחלקת הצי לענייני תוכניות ושיתופי פעולה בינלאומיים.
בספטמבר 2013 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה לראש הסוכנות לשיתוף פעולה ביטחוני של מחלקת ההגנה.
שירת בתפקיד עד אוגוסט 2017.
ג'וזף רייט מדרבי, היה צייר אנגלי.
צייר דיוקנאות ונופים אך בעיקר מפורסם בשל ציוריו בסגנון הקיארוסקורו (ניגודיות חדה ודרמטית בין אזורים כהים לבין אזורים בהירים בציור) המתארים את רוח המהפכה התעשייתית והמדעית של ימיו לאור התקוות והחששות ממנה.
בשנת 1784 התקבל כחבר האקדמיה המלכותית לאמנויות.
רבות מיצירותיו שייכות כיום למועצת העיר דרבי ומוצגות במוזיאון האומנות שם.
ג'וזף רייט נולד בדרבי למשפחה מכובדת של עורכי דין.
השלישי מבין חמישה ילדים של האנה ברוקס (1764-1700) ושל ג'ון רייט (1767-1697), עורך דין ופקיד בכיר של מועצת דרבי.
לג'וזף היו שני אחים גדולים, ג'ון וריצ'רד רייט.
לאחר שהחליט להיות צייר, עבר רייט ללונדון בשנת 1751 ולמד כשנתיים אצל תומאס האדסון שהיה גם המורה של ג'ושוע ריינולדס.
אחרי שצייר מספר דיוקנאות בדרבי, חזר שוב רייט לעבוד כשוליה אצל האדסון למשך 15 חודשים.
בשנת 1753 חזר רייט לדרבי.
רייט עסק בציור דיוקנאות עם קיארוסקורו חזק תחת אור מלאכותי שהיה לסימן היכר שלו, וגם צייר נופים.
בשנים 1768 עד 1771 עת שהה בליברפול, הייתה לרייט עוד תקופה פורייה בדיוקנאות של מכובדים ומשפחותיהם.
ב-28 ביולי 1773 נשא רייט לאישה את אן (ידועה כ-האנה) סוויפט, בתו של כורה עופרת.
לרייט ולאשתו היו שישה ילדים, מתוכם שלושה מתו בינקות.
בשנת 1773 יצא רייט לאיטליה עם אשתו ההרה, עם ג'ון דאונמן (צייר דיוקנאות וולשי), ועם ריצ'רד הרלסטון (תלמידו לעתיד).
אנייתם עגנה במשך שלושה שבועות בניס לפני השלמת מסעם לליבורנו איטליה בפברואר 1774. דאונמן חזר לאנגליה ב-1775 ורייט המשיך לשהות זמן רב בנאפולי אך לא זכה לחזות בהתפרצות משמעותית של הר הגעש וזוב.
ייתכן אבל שנכח בהתפרצויות קטנות יותר שנתנו לו השראה לכמה מציוריו של ההר.
כשחזר מאיטליה התיישב בעיר באת' ועסק שוב בציור דיוקנאות, אך בעקבות הצלחה מועטה שם חזר סופית לדרבי בשנת 1777 ושם נשאר לגור לשארית חייו.
רייט פיתח אסתמה והיה מודאג לגבי ביתו ובקשר לבעיות אלה טופל על ידי חברו הרופא, הממציא והמשורר האנגלי ארסמוס דרווין (סבו של צ'ארלס דרווין אבי תורת האבולוציה).
ב-29 באוגוסט 1797 מת רייט בביתו החדש (שברחוב Queen מס' 28, דרבי), שם העביר את חודשי חייו האחרונים עם שתי בנותיו..
רייט הציג לעיתים קרובות את ציוריו בתערוכות של אגודת האומנים ושל האקדמיה המלכותית לאמנויות, אליה התקבל כחבר עמית ב-1781 וכחבר מלא ב-1784. הוא סירב לקבל את חברות הכבוד הזאת בשל יחס מזלזל שקיבל לדעתו וניתק כל קשר עם האקדמיה, אף על פי שהמשיך להציג בה בשנים 1783–1794.
רייט הכיר בהשפעה של אלכסנדר קוזנס (צייר בריטי) על יצירתו וגם רכש כמה מציוריו.
הוא הזכיר באופן מיוחד את שיטתו של קוזנס לפתח ציור נוף מתוך כתמי צבע מופשטים על הבד.
יצירתו על רקע המהפכה התעשייתית
לרייט היו קשרים קרובים עם כמה מחלוצי התעשייה באזור מרכז אנגליה.
שניים מפטרוניו היו ג'וזאיה וג'ווד שלזכותו נרשם התיעוש של ייצור כלי החרסינה, וריצ'רד ארקרייט יזם, תעשיין, וממציא המכונה לטוויית כותנה.
לרייט היו קשרים גם עם ארסמוס דרווין וחברים נוספים באגודת הירח של ברמינגהאם שהפגישה תעשיינים, מדענים, ופילוסופים מובילים בערבים של ירח מלא.
חלק מציוריו של רייט הושפעו מהתאורה של מפגשים אלה וברבים מהם מופיע הירח .
"ניסוי על צפור במשאבת אוויר" (1768) - קבוצת אנשים מכונסים לצפות בניסוי.
הניסוי, במקור של רוברט בויל, נערך כמאה שנים לפני יצירת הציור וחקר את השפעת הריק על הפיזיולוגיה של ציפורים וחיות אחרות כדי להקיש על טבעו של האוויר ועל תפקוד הריאות.
הדמויות השונות מגיבות לניסוי ולסבל של הציפור בהתעלמות, בסקרנות, ובזוועה.
המדען עצמו בעל דמות קוסם או נביא נראה כמגלם את כוחו של הרציונליזם ואת הצד המדאיג שבו.
"האלכימאי, בחיפושו אחר אבן החכמים, מגלה את הזרחן, ומתפלל לסיום מוצלח של הניסוי כמנהג האסטרולוגים הכימיים הקדומים" (1771) - גילוי הזרחן על ידי האלכימאי הגרמני הניג ברנד בשנת 1669 בעת חיפושיו אחר אבן החכמים שאמורה הייתה להפוך מתכת רגילה לזהב.
בקבוק עם כמות גדולה של שתן (המכיל זרחן רב) הורתח ונראה מתפרץ באור הזוהר של הזרחן (המוצת באופן ספונטני באוויר).
לעיסוק המדעי ניתן חותם של מעשה דתי עם כריעת הברך של המדען כמו אדם הנוכח בנס ועם האופי הכנסייתי של החדר.
"פילוסוף מרצה על האוררי (מכשיר אסטרונומי)" (1776) - מרצה המדגים את מכשיר האוררי לפני קהל מצומצם.
על התמונה צויר פיטר פורז בורדט, חברו של רייט.
האוררי הוא מכשיר אסטרונומי המדגים את מערכת השמש, וכאן את השמש מחליפים נרות.
המדען הסקוטי ג'יימז פרגוסון ערך סדרת הדגמות כאלה בדרבי ביולי 1762. התפעמות הצופים מהמכשיר המדעי מזכירה את ציורי העבר בהם נשמרה התפעמות מסוג זה לנושאים קדושים וכאן היא מסמלת אולי את החוויה שעברה על החברה האירופית כולה בימים ההם בהם העיסוק הדתי הוחלף ברציונלי ובהנדסי.
פסל של מכשיר אוררי מוצב כיום כציון על מדרכה בסמוך למקום הולדתו של רייט (רחוב Irongate מס' 28 בדרבי).
ג'וזפה, דוכס פארמה (באיטלקית: Giuseppe di Borbone-Parma; 30 ביוני 1875 – 7 בינואר 1950), היה הטוען לכתר דוכסות פארמה בין השנים 1939–1950.
ג'וזפה נולד ב-30 ביוני 1875 בביאריץ, לרוברטו הראשון, דוכס פארמה ולרעייתו הראשונה מריה פיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
בשנת 1907 נפטר אביו ואחיו אנריקו, דוכס פארמה ירש את תאריו, אולם מכיוון שהוא היה נכה שימש אחיו אליא כעוצר במקומו.
בשנת 1939 מת אנריקו, וג'וזפה ירש את תאריו, אולם גם הוא היה נכה ובשל כך אליא נותר עוצר גם בשמו.
ב-7 בינואר 1950 מת ג'וזפה בלוקה, ואחיו אליא, דוכס פארמה ירש את תאריו.
ג'וזף רסיניו (באיטלקית: Joseph Rescigno, נולד ב-8 באוקטובר 1945) הוא מנצח אמריקאי ממוצא איטלקי, הנודע בעיקר בניצוח אופרות בצפון אמריקה ובאירופה.
מאז 1981 הוא מכהן כיועץ אמנותי ומנצח ראשי של להקת אופרה פלורנטין של מילווקי, ויסקונסין.
כמו כן כיהן במשך ארבע עונות כמנהל אמנותי של תזמורת מטרופוליטן במונטריאול, קוויבק, קנדה.
מחויבתו כלפי נגנים וזמרים צעירים מחזירה אותו מדי שנה ללה מוזיקה ליריקה, תוכנית קיץ לזמרים בצפון איטליה, שלה הוא משמש מנהל מוזיקלי מאז 2005. נוסף לכך, הוא יושב בוועדה המייעצת של קרן אולגה פוראי, התומכת בהכשרה, חינוך ופיתוח קריירה של זמרים ומנצחים.
והוא והאופרה פלורנטין נבחרו להדריך את מקבלי פרס שולטי האמריקאי כחלק ממיזם הבית של הקרן (שהורחב זה עתה לאופרה) מאז עונת 2015-2014.
רסיניו נולד ב-8 באוקטובר 1945 ברובע קווינס בניו יורק, הבכור בשלושה ילדים.
אביו, גם הוא ג'וזף רסיניו, היה רופא ואמו, ליאונה ריז ליולין, הייתה זמרת, שפגשה את בעלה לעתיד כשניגנה כפסנתרנית חזרות לאחיו, ניקולא רסיניו.
ב-1985 חזרה ההיסטוריה על עצמה במידת מה, כשאחיו של המנצח גוזף רסיניו, תומאס, נוכח בחזרה ל"בת הגדוד" בניו יורק סיטי אופרה, ופגש את הפרימדונה של המאסטרו, ארי מילס, שנישאה לו ב-1986.
המורים הראשונים למוזיקה של מאסטרו ג'וזף רסיניו היו אמו וסבו מצד אביו, ג'וזף רסיניו, שניגן בחצוצרה בפילהרמונית של ניו יורק ובמטרופוליטן אופרה, כמו גם במקומות אחרים בניו יורק לאורך עשרות שנים לפני מלחמת העולם השנייה.
מאסטרו ג'וזף רסיניו גדל מינקות אל תוך עולמם ותרבותם של מוזיקאים.
הוא מונה כ-20 מוזיקאים בשבט רסיניו, רובם בדור של סבו.
התוצאה הייתה, שהוא ידע לשיר מתווים כבר כפעוט.
אף כי ניקולא רסיניו לא היה מעולם מורו של אחיינו באופן רשמי, הוא היווה מדריך ומקור השפעה משמעותי בחייו.
נוכחותו של הילד בחזרות ובהופעות של דודו באופרה הלירית של שיקגו קידמה את השכלתו המוזיקלית.
שם צפה לראשונה, בשנת 1955,במלאכה המורכבת של יצירת הפקה אופראית (ואף שמע לראשונה את מריה קאלאס בחזרת פסנתר בניצוח דודו על איל טרובטורה.
כמתבגר, החל לנגן כפסנתרן חזרות בשביל דודו ואחרים כדוגמת ג'נאנדראה גאוואצני (:en:Gianandrea Gavazzeni:)
רסיניו למד בבית ספר כנסייתי בשכונת מגוריו, וניגן בפסנתר אצל פרופסור מריו ניקו.
תחת שרביטו של ניקו ניגן רסיניו בן ה-9 את הפרק הראשון של הקונצ'רטו לפסנתר מס' 23 של מוצרט בבית העירייה במנהטן.
לאחר לימודים בתיכון צבאי במנהטן, החל ללמוד פסנתר אצל עדה קופץ-קופף, שהייתה מורתו גם בשנותיו בקולג' ובאוניברסיטה.
בשנתו הראשונה באוניברסיטת פורדהם, ניגן רסיניו ברסיטל הראשון שלו בניו יורק, בקרנגי הול, תוכנית של סונאטות לפסנתר מאת בטהובן.
הוא סיים את לימודי התואר הראשון בשפות מודרניות ופילוסופיה בהצטיינות.
קריירת הקולג' שלו כללה שנה ברומא, שם למד בגרגוריאנום ובקונסרבטוריון באקדמיה הלאומית למוזיקה סנטה צ'צ'יליה, במקביל לשיעורים פרטיים אצל ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי ואלברטו נוימן.
עבודת הגמר שלו השוותה את אופיו של פלסטף באופרה של ורדי לדמותו של ג'ון פלסטף, כפי שהוא מופיע בשלושה מחזות של שייקספיר.
בשנת 1969 קיבל רסיניו תואר מוסמך בפסנתר מבית הספר מנהטן למוזיקה.
רסיטל הסיום שלו כלל יצירות מאת סולר, בטהובן, דביסי ומוסורגסקי.
הוא למד שם גם הלחנה וניצוח אצל ניקולא פלאג'לו.
כל חייו שאף רסיניו לנצח, ובעידודו של אלן רפ, נרשם ללימודים באקדמיית מוצרטאום זלצבורג בקיץ שלאחר קבלת תואר המוסמך.
כמבחן קבלה נדרש לקרוא מהדף נעימה של פייר בולז.
הוא עבר את המבחן בהצלחה והתקבל.
באקדמיה למד בכיתות אמן של הרברט פון קאראיין והיה פסנתרן חזרות לדון ג'ובאני של קאראיין.
בזלצבורג פגש את ברונו מאדרנה, שנשאר ידידו ומדריכו זמן רב לאחר סיום קורס הקיץ.
רסיניו חזר לניו יורק וניצח של התזמורת של מחלקת המכינה בבית הספר מנהטן למוזיקה מ-1969 עד 1976. ההזדמנות המקצועית הראשונה שלו נקרתה לידו בשנת 1971, הודות להפניה מדודו: עוזר למנצח ומדריך מקהלה לאופרה של קונטיקט בהרטפורד.
שם פגש את קרלו מורסקו ומנצחים אורחים אחרים ועבד עמם.
בשלהי שנות ה-70' כיהן גם כמנהל אמנותי של "ארטיסטס אינטרנשיונל" בפרובידנס, רוד איילנד והיה מנצח נלווה ללאסלו האלאס ב"תזמורת ומקהלת הקונצרט" של לונג איילנד.
בסוף שנות ה-70' ובשנות ה-80 הוזמן רסיניו מדי פעם ללהקה של דודו בדאלאס, שם ניצח על הופעות סטודנטים ועבד בפעילויות העשרה.
הוא פגש שם מדריכים ויועצים חדשים, הבולטים בהם רוברטו בנאליו, מנצח מקהלת לה סקאלה, וואסקו נאלדיני, לחשן המקהלה.
מכל מקום, בסוף 1979 אובחן אצל רסיניו סרטן הפה.
הוא הבריא אומנם חלוטין, אבל כתוצאה מן המחלה חלה ירידה בהזמנות לניצוח פרילנס ולדכדוך זמני.
ב-1980 התמנה ג'ון גייג', שחקן ובמאי תיאטרון לשעבר, שהיה למנהל להקת אופרה, למנהל הכללי של "להקת פלורנטין אופרה".
בהמשך אותה שנה חיפש גייג' מנצח ללה ג'וקונדה בכיכובה של גילדה קרוז-רומו, שתוכננה לחודש מרץ הבא.
מאחר שעבד בעבר עם ניקולה רסיניו, התקשר לדאלאס בתקווה, שהמאסטרו יאות לבוא למילווקי.
ואולם רסיניו המבוגר לא ניצח מעולם על אופרה זו, המבוצעת לעיתים רחוקות.
שני שמות עלו בדעתו להמליץ עליהם במקומו, האחד מהם אחיינו, והוא שניצח לבסוף על האופרה.
בהמשך שנת 1981 נענה רסיניו להצעה להחליף את מנהל הבמה דייוויד היקס כיועץ האמנותי של גייג'.
הוא ממשיך לכהן בתפקיד זה עם להקת מילווקי, לצד שלושה מנהלים כלליים בזה אחר זה: גייג' למשך תשע שנים, דניס הנתורן למשך 15 שנים, וויליאם פלורסקו מאז 2005. ולכל אורך הזמן הזה, ניצח על התזמורת הסימפונית של מילווקי, אותה הוא רואה כמסד המאפשר ללהקה לחשוב בגדול.
"מעטות הן [להקות] האופרה שיש להן תזמורת כמו הסימפונית של מילווקי לעבוד עמה," צוטט רוסיניו.
לצד משרתו במילווקי, רוסיניו ממשיך להיות מנצח אורח מבוקש, והקריירה שלו לוקחת אותו לעיתים קרובות לקנדה.
הוא ניצח על כמה הפקות באופרה של מונטריאול, עם שתי התזמורות שהיא מופיעה עמן דרך קבע: הסימפונית והמטרופוליטן.
ב-1995 הקליט "וריזמו" עם האופרה של מונטריאול, בביצוע הסופרן דיאנה סוביירו ותזמורת שהורכבה בעיקר מנגני המטרופוליטן.
זמן קצר לאחר מכן התמנה למנהל מוזיקלי של תזמורת זו, מינוי שחולל סערה-זוטא, אשר שככה כעבור חודשים ספורים.
רסיניו עשה ארבע הקלטות מסחריות עם התזמורת.
נוסף לכך, בהנהגתו זכתה התזמורת ב"פרס אופוס" של קוויבק על תוכנית של כל חמשת הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן בנגינת אנטון קוארטי בקיץ 1997 בפסטיבל דה לאנודייר.
בשנת 1998 מונה נשיא חדש ועמו מועצת מנהלים חדשה ברובה לתזמורת.
הנשיא היה ז'ן-פייר גויה, עורך דין ושר לשעבר בקבינט הקנדי.
ב-1999, הופר החוזה של רסיניו במידה גדלה והולכת, והוא שכר עו"ד להבטחת זכויותיו בראשית 2000. עקב כך, כינס גויה מסיבת עיתונאים שבה הודיע על סיום החוזה של רסיניו בהסכמה הדדית ועל מינוי מחליפו.
מאז שנת 2000 ממשיך רסיניו לנצח על אופרות ומדי פעם על קונצרטים סימפוניים בארצות הברית, עם הופעות אורח בצפון אמריקה, אסיה ואירופה.
הוא שומר על קשר עם להקת פלורנטין אופרה והאופרה של ניו יורק, לצד להקות אחרות וקונסרבטוריונים.
במילניום החדש, הוא ממשיך לעבוד על רפרטואר חדש, ביצירות כגון אביר הוורד של ריכרד שטראוס, פלסטף וטריסטן ואיזולדה של ריכרד וגנר, אידומנאו וחליל הקסם של מוצרט, "לה גאזטה" של ג'ואקינו רוסיני "נשים קטנות" של מארק אדאמו, "מקבת" של ורדי ו"ריו דה סאנגרה" של דון דייוויס, לצד יצירות סימפוניות.
ג'וזף ברנרד קרוסקל ג'וניור היה מתמטיקאי, סטטיסטיקאי ומדען מחשב יהודי אמריקאי.
קרוסקל נולד בניו יורק למשפחה יהודית,סיטונאי פרווה מצליחים.
אמו, ליליאן רוז קרוסקל לבית אופנהיימר נודעה בראשית ימי הטלוויזיה כאמנית אוריגמי.
לקרוסקל היו שני אחים בולטים, מרטין דייוויד קרוסקל, ממציא הסוליטון והמספרים הסוריאליסטיים, וויליאם קראסקל, אחד המפתחים של מבחן קראסקל-ואליס.
אחד האחיינים של ג'וזף קרוסקל הוא מדען המחשב קלייד קרוסקל .
הוא היה סטודנט באוניברסיטת שיקגו וקיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1948 ותואר שני בשנת 1949. לאחר מכן עבר לאוניברסיטת פרינסטון, שם הוא השלים את הדוקטורט שלו ב־1954, תחת הנחייתו של פאול ארדש איתו היו לו שתי שיחות קצרות בלבד.
בפועל, החוקרים שהדריכו את עבודותו היו אלברט וו טאקר ורוג'ר לינדון.
הוא היה חבר באגודה האמריקנית לסטטיסטיקה.
בנוסף, שימש גם כנשיא החברה הפסיכומטרית וכנשיא של חברת הסיווג של צפון אמריקה.
הוא גם יזם והיה הנשיא הראשון של המועצה לשיכון הוגן של דרום אורנג' ומייפלוואד (Maplewood) בשנת 1963 ותמך באופן פעיל בזכויות האזרח במספר ארגונים אחרים כגון CORE.
מושגים על שמו של יוסף קרוסקל
משפט העץ של קרוסקל (1960)
דירוג קרוסקל או k-rank (1997)
ג'וזף רייט , יליד בורדטאון, ניו ג'רזי, היה צייר פורטרטים שהיה קשור למטבעה של ארצות הברית בסוף המאה ה-18. ההערכה היא שהוא או הנרי ווייג עיצבו את סנט ליברטי, אף על פי שרוב ההיסטוריונים והנומיסמטיקאים זוקפים היום את העיצוב לרייט.
ככל הנראה הוא גם עיצב את דפוס מטבע הרבע של 1792. הוא היה הבחירה המקורית של ג'ורג' וושינגטון עבור החרט הראשי של המטבעה, אך הוא מת לפני שנכנס לתפקיד.
אמו, פיישנס רייט, שנחשבת לעיתים קרובות לפסלת הראשונה באמריקה, ניהלה סטודיו לפיסול שעווה בניו יורק.
בשנת 1772 היא עברה ללונדון כדי לפתוח שם סטודיו לעבודות שעווה.
שש שנים לאחר מכן, בשנת 1775, הצטרף ג'וזף הצעיר לאמו באנגליה והיה לתלמיד הראשון יליד אמריקה שסיים את האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, שם למד במשך 6 שנים.
הוא זכה במדליית כסף עבור ציור של דמות באקדמיה בדצמבר 1778. בשנת 1780 הוא עורר שערורייה באקדמיה המלכותית בכך שהציג דיוקן של אמו המפסלת ראש שעווה של המלך צ'ארלס השני, ואילו פסל חזה של המלך ג'ורג 'השלישי והמלכה שרלוט מביטים מהצד.
בשנת 1781 נסעו רייט ואמו לפריז.
בעודו שם צייר כמה פורטרטים של בנג'מין פרנקלין.
אחרי 7 שנים באירופה, רייט חזר לאמריקה בשנת 1782, שם הוא הפך לראשון משני אמנים שיצר תבנית גבס של ג'ורג 'וושינגטון.
תומאס ג'פרסון אהב מאוד את דיוקנו שייצר רייט של וושינגטון.
"אין לי שום היסוס לומר כי הציור של רייט היא הדמות הטובה ביותר של הגנרל", כתב בשנת 1795.
בתחילת נשיאותו, וושינגטון ומזכיר המדינה, תומאס ג'פרסון, חיפשו בחריצות אחר חרטים אירופאים מוכשרים לעיצוב המטבעות הראשונים בארצות הברית.
עם זאת, הם נכשלו במאמץ זה ובסופו של דבר החליטו שרייט יהפוך לחרט הלא רשמי במטבעה של פילדלפיה שנוסדה במחצית השנייה של 1792. באוגוסט 1793 הוגדר ג'וזף כמעצב של המטבעה.
רייט היה אחראי על עיצובם של המטבעות הראשונים - Liberty Cap גם על הסנטים הגדולים.
עיצובים אלה התבססו על החלק האחורי של מדליית "ליברטאס אמריקנה" שמאמינים כי רייט היה המעצב.
סוגי מטבעות סנט גדולים משנת 1793 הם יצירותיו.
ב־5 בדצמבר 1789 התחתן רייט עם שרה וונדרוורט בפילדלפיה.
נולדו להם שלושה ילדים, שרה, ג'וזף והרייט.
רייט ואשתו מתו שניהם, ככל הנראה כתוצאה ממגפת הקדחת הצהובה בשנת 1793.
ג'וזף קרווין הוא רופא ואסטרונאוט אמריקני אשר לקח חלק בתוכנית סקיילאב.
ג'וזף קרווין נולד בעיירה אואק פארק שבאילינוי למשפחה בעלת שורשים אירים.
בשנת 1949 הוא סיים את בית הספר התיכון, ובשנת 1953 קיבל תואר ראשון בפילוסופיה.
קרווין המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת נורת'ווסטרן וסיים את הלימודים בשנת 1957. לאחר סיום הלימודים הוא התגייס לצי ארצות הברית וקיבל הסכמה כמנתח מוטס.
ג'וזף קרווין התקבל ליחידת הכנת האסטרונאוטים ביוני 1965. במהלך טיסה אפולו 13 הוא היה בצוות תקשורת.
קרווין הוצב בצוות של סקיילאב 2 וביצע טיסה שערכה 28 ימים.
במהלך הטיסה הוא עשה פעילות חוץ רכבית.
לאחר הטיסה קרווין המשיך בפעילות בנאס"א והיה מעורב בפעילות שותפת.
בשנים 1982/83 הוא היה נציג הארגון באוסטרליה.
בשנים 1984–1987 הוא ניהל מרכז מדעי במרכז החלל ג'ונסון.
בתפקיד זה הוא היה אחראי על תמיכה רפואית לחברי מעברות חלל ומשפחותיהם.
בשנת 1987 קרווין עזב את נאס"א והצטרף ללוקהיד קורפוריישן.
עד לשנת 1990 הוא היה מעורב בפיתוח פרויקט "פרידום" ובהמשך של תחנת החלל הבין-לאומית.
בשנת 1996 הוא עבר ל-Systems Research Laboratories ותוך זמן קצר מונה לנשיא של KRUG Life Sciences בה עבד עד לשנת 2004.
קרווין התחתן בשנת 1960 ולזוג נולדו 3 בנות.
הוא מתגורר בקולג' סטיישן שבטקסס.
בשנת 2008 הוא ביחד עם אוון גאריוט כתבו ספר Homesteading Space על תוכנית "סקיילאב".
ג'וזף אלברט רייט היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה העשירי בשנים 1849–1857. הוא נודע בעיקר בהתנגדותו לבנקים.
עמדותיו גרמו לקרע בינו לבין האספה הכללית של אינדיאנה, שעקפה את כל צעדי הווטו שלו נגד מערכת הבנקאות.
הוא הגיב על כך בערעורים על תוקף החוקים, שנדחו על ידי בית המשפט העליון של המדינה.
בשנים 1850–1851 התקיימה ועידת החוקה השנייה של אינדיאנה שבה נוסחה חוקת אינדיאנה הנוכחית.
רייט היה תומך של החוקה החדשה ונשא נאומים ברחבי המדינה לטובת אימוצה.
במשך כל תקופת כהונתו היה מתנגדו הסנאטור ג'סי ד.
ברייט, שהיה מנהיג המפלגה הדמוקרטית במדינה.
לאחר תום כהונתו כמושל, מונה רייט כשגריר ארצות הברית בפרוסיה, תפקיד בו הוא שימש עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
אף על פי שהוא היה דמוקרט, הוא הביע בגלוי תמיכה באיחוד במהלך המלחמה, ונבחר לכהן בסנאט של ארצות הברית מטעם סיעת תומכי האיחוד במפלגה הדמוקרטית במקומו של ברייט, שהורחק מהסנאט בשל אי נאמנות לאיחוד.
לאחר המלחמה מונה רייט לכהונה שנייה כשגריר בברלין, שם הוא כיהן בתפקיד עד למותו.
ג'וזף רייט נולד בוושינגטון, פנסילבניה כבנם של ג'ון ורייצ'ל סימן רייט.
ב-1820, כשהיה בן עשר, עברה המשפחה לבלומינגטון, אינדיאנה, שם הוא למד בבית הספר הציבורי.
אביו היה בנאי במקצועו, ועבד כאחד מהפועלים שעסקו בבניית המבנים הראשונים של הסמינר המדינתי של אינדיאנה (כיום אוניברסיטת אינדיאנה).
אחיו של ג'וזף רייט, ג'ורג' ג.
רייט, היה לימים סנאטור מטעם איווה.
אביו של רייט נפטר כאשר הוא היה בן 14, והמשפחה נכנסה בעקבות כך לקשיים כספיים.
רייט עבד כחצרן, כמצלצל בפעמונים, ולעיתים כבנאי כמו אביו, כדי לממן את עלות לימודיו ולספק הכנסה למשפחה.
בעת מגוריו בבלומינגטון עלה בידו ללמוד בסמינר תוך כדי מגורים בביתו, ובכך עלה בידו לעמוד בעלות לימודיו שם.
רבים מחבריו לספסל הלימודים היו בנים למשפחות אמידות, והוא הרוויח כסף מכך שמכר להם אגוזים ופירות שאותם הוא ליקט מהיערות שמסביב לביתו.
רייט קיבל חינוך קלאסי, ולמד יוונית עתיקה ולטינית.
ב-1828 הוא סיים את לימודיו והחליט להיות עורך דין.
הוא למד משפטים במשרדו של קראוון הסטר, אחד מהשופטים והפוליטיקאים המובילים בדרום אינדיאנה, וב-1829 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר מכן עבר רייט לרוקוויל, שם הוא פתח משרד עורכי דין, ושם הוא הכיר את לואיזה קוק, בתו של חוואי מקומי אמיד.
לואיזה הייתה מתודיסטית אדוקה שדאגה להמרת דתו של רייט לפני נישואיהם ב-1831. לזוג נולד בן, אך בריאותה הרופפת של לואיזה וכמה התקפי מלריה מנעו ממנה מללדת ילדים נוספים, כך שב-1832 אימצו השניים ילדה.
רייט היה פעיל בכנסייה המתודיסטית ותומך נלהב בבית ספר של יום ראשון ובלימודי דת בבתי הספר הציבוריים.
חלק ניכר מהתמיכה הפוליטית המוקדמת בו הגיעה מחוגי הכנסייה ורבים מעצרות הבחירות שלו התקיימו בכנסיות המתודיסטיות.
במסגרת עיסוקו בעריכת דין, נעשה רייט מיודד עם חבר בית הנבחרים של אינדיאנה, ויליאם פרקינס בריינט.
ב-1832 עבר בריינט לקנטקי, ומושבו בבית הנבחרים נותר פנוי.
הוא האיץ ברייט להיבחר במקומו.
בתמיכתו נבחר רייט וכיהן בבית הנבחרים כנציג מחוז פרק במשך תקופת כהונה של שנה אחת.
במהלך תקופת כהונה זו הוא תמך במתן הזיכיון לבנק אינדיאנה, במסגרת חוק שלא היה פופולרי במחוזו, ובניסיונו להיבחר לכהונה נוספת הוא הובס.
ב-1836, כאשר תמך בביצוע עבודות ציבוריות, הוא התמודד שוב ונבחר לכהן בבית הנבחרים פעם שנייה.
הייתה זו התקופה בה נחקק חוק העבודות הציבוריות של מאמות' באינדיאנה ורייט הצביע בעדו.
ב-1838 פרש רייט מבית הנבחרים כדי להתמנות כתובע בסבב השיפוט הראשון של המדינה, אך הוא הגיע למסקנה שהתפקיד, שהיה כרוך בנסיעות מרובות, לא היה לרוחו, ושנה לאחר מכן הוא התפטר.
ב-1839 הוא התמודד על מושב בסנאט של אינדיאנה.
מסע הבחירות היה קשה והתקיים באותה שנה בה מושל טריטוריית אינדיאנה לשעבר, ויליאם הנרי הריסון, נבחר כנשיא ארצות הברית.
רייט התמודד מול מועמד המפלגה הוויגית, אדוארד ו.
מק'גוי, במסע בחירות קדחתני ומר.
באחד מהמסרים של יריבו, הוא כינה את רייט "כלב בלתי נאמן שמעיז לפתוח את שפתיו מחפירות האל" נגד הריסון.
בבחירות ניצח רייט בהפרש צמוד של 171 קולות, והם גרמו לאיבה אישית רבה בינו לבין המפלגה הוויגית.
לאחר מושב בית הנבחרים של 1840 פתח רייט מחדש את משרד עורכי הדין שלו עם שותף חדש, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית טילמן האוורד, ידידו של המושל ושל הנשיא אנדרו ג'קסון.
בהצעתו של טילמן, התמודד רייט על מושב בבית הנבחרים ב-1843 במחוז הבחירה שלו בו הייתה המפלגה הוויגית דומיננטית וניצח בהפרש צמוד של שלושה קולות בלבד.
בעת כהונתו בקונגרס הוא התנגד להרחבת העבדות, אך התנגד לביטולה לטובת ההתיישבות והאמנציפציה ההדרגתית.
בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה ב-1845 הוא נוצח בהפרש של 171 קולות.
ב-1847 הוא התמודד פעם נוספת והובס שוב בתוצאה צמודה.
הפופולריות שלו במחוז שהיה בשליטה ויגית סייעה למעמדו במפלגה.
הוא תמך בעצמאותה של רפובליקת טקסס כאשר כיהן בקונגרס, וב-1845 מונה על ידי הנשיא ג'יימס פולק לשמש כנציג ארצות הברית ברפובליקה, משרה דיפלומטית שבה הוא החזיק במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו עד לקבלתה של טקסס כמדינה בארצות הברית.
ב-1849 תמך רייט בג'יימס וייטקומב בהתמודדותו למושב בסנאט נגד תומך העבדות, מנהיג המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה ג'סי ד.
רייט ראה בברייט את יריבו הגדול ביותר, וניצל כל הזדמנות אפשרית לסכל את הצלחתו הפוליטית.
בשל נאמנותו, הבטיח וייטקומב לרייט תמיכה בבחירתו כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל אינדיאנה בוועידת המפלגה שבראשה ישב וייטקומב.
הדמוקרטים באינדיאנה היו חלוקים על סוגיית העבדות ועל סוגיית העבודות הציבוריות.
וייטקומב ניסה להתאים את עצמו לשני הצדדים באמצעות תמיכה הן במתנגדי העבדות והן במתנגדי העבודות הציבוריות.
הוויגים העמידו את ג'ון מטסון כמתמודד מול רייט בבחירות.
הוא נבחר כמושל לאחר שזכה ב-9,778, והושבע לכהונתו ב-5 בדצמבר 1849. במהלך אותה מערכת בחירות אישר קהל הבוחרים את כינוסה של ועידת החוקה לצורך החלפת חוקת המדינה.
אף על פי כן, כמושל חתם רייט על צו המאסר של הכומר המתודיסטי קלווין פיירבנק, שסייע לעבדים להימלט מקנטקי במסגרת מסילת הרכבת המחתרתית.
כתוצאה מחתימתו של רייט, נחטף פיירבנק על ידי אנשי קנטקי בג'פרסונוויל, אינדיאנה ב-1851, נלקח לקנטקי למשפט ונדון למאסר של 15 שנה על פי חוק העבד הנמלט 1850. דווח שהוא ספג בכלא יותר מ-30,000 הצלפות עד שב-1864 הוא קיבל חנינה.
במאי 1852 נפטרה רעייתו של רייט ממחלת המלריה.
באוגוסט 1854 הוא נישא בשנית להארייט ברברידג', ולזוג נולדו תאומים, בן בשם ג'וזף אלברט הבן, ובת בשם הארייט.
באוקטובר 1855, זמן קצר לאחר הלידה, נפטרה רעייתו של רייט.
החוקה גם אישרה את ההכרה המרכזית במערכת בתי הספר של המדינה, שהופעלה ב-1852 כאשר רייט פיקח על חלקים רבים של הרפורמה בתחום.
הוא דאג באופן אישי להקמתן של מועצות חינוך ברחבי המדינה ומינה גובי מס להתחלת גביית ההכנסות עבור המועצות.
הוא גם פיקח על הקמת מועצת החינוך המדינתית ומועצת החקלאות המדינתית.
רייט היה תומך נלהב בחקלאות והקים את מועצת החקלאות המדינתית כדי לסייע לעודד את צמיחת המגזר החקלאי באינדיאנה.
בין שאר הישגיו המוקדמים היה ארגון היריד החקלאי הראשון של אינדיאנה ב-1851.
רייט נודע כדובר בולט של ההתנגדות לבנקאות.
בעיקר בשל הפופולריות של עמדתו, ולא כמו רוב אנשי מפלגתו, שתמכו בהקמת בנקים פרטיים והפסקת המונופול של הבנק המדינתי, הוא התנגד לבנקים בכל צורה שהיא.
הזיכיון של בנק אינדיאנה אמור היה לפוג ב-1857, ורייט לא רק שהתנגד להארכתו, אלא גם ליישום החוקים שאפשרו את הקמתם של בנקים חדשים במדינה.
ב-1851 הטיל רייט וטו על חוק הבנקאות החופשית של המדינה, שביטל את המונופול של בנק אינדיאנה במדינה והתיר את פתיחתם של בנקים חדשים.
הצעת החוק חזרה לאספה הכללית, שהעבירה שוב את החוק ועקפה את הווטו של רייט.
מתנגדו העיקרי של רייט באותה תקופה נותר ג'סי ד.
ברייט, שהנהיג את סיעתו במפלגה נגד רייט באמצעים רבים ושונים.
ברייט המשיך להתנגד לרייט, ובוועידת המפלגה של 1852 עלה בידו לקבץ מספר גדול של נציגים שלא יצביעו בניסיון לעכב את המהלכים ולמנוע מרייט להיבחר שוב כמועמד המפלגה למשרת המושל.
על אף ניסיונותיו אלו של ברייט, ניצח רייט בבחירות.
ב-1852 התמודד רייט שוב בבחירות על משרת המושל על פי החוקה החדשה, שהאריכה את משך תקופת כהונת המושל לארבע שנים, והביס את מועמד הוויגים, ניקולאס מקרתי, ואת נציג מפלגת הארץ החופשית, ג'ון קראוון.
רייט קיבל 95,576 קולות, מול 73,641 הקולות שקיבל מקרתי ו-3,308 הקולות שקיבל קראוון.
הייתה מחלוקת קצרה בנוגע לחוקיות תקופת כהונתו השנייה.
חוקת המדינה החדשה הגבילה את המושל מלכהן בתקופות כהונה רצופות, אך הוחלט שבשל העובדה שתקופת כהונתו המקורית של רייט הייתה בעת שהחוקה הישנה הייתה בתוקף, הוא עדיין היה זכאי לכהן בתפקיד.
ב-1855 עברה הצעת חוק חדשה להתיר לבנק אינדיאנה להתאגד באופן בפרטי, וגם על זו הטיל רייט וטו.
האספה הכללית עקפה שוב את הווטו ברוב מיוחס.
לפני העברת החוק שהתיר לבנק להתאגד מחדש, נשא רייט נאום בבית הנבחרים שבו הוא תקף את הבנק והאשים אותם בשחיתות והונאה, ורמז שהבנק שיחד את חברי האספה הכללית כדי שיעבירו את הצעת החוק.
נאומו של רייט הציב אותו בעימות מול בית המחוקקים שנשלט על ידי הדמוקרטים ופגע קשות ביחסיו עם חברי הבית, כולל סגן המושל, שהיה מראשי התומכים בהצעת החוק.
מתוך חוסר שביעות רצון מהמצב שנוצר, החליט רייט להמשיך בניסיונותיו למנוע את הפעלתו של הבנק החדש והגיש תביעות משפטיות נגד החוק ונגד הבנק בבתי המשפט של המדינה.