tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גובהו של הר אלברט, שנמדד במקור כ-4,399 מטר, השתנה מאוחר יותר ל-4,401 מטר בעקבות הערכה מחודשת של הגבהים הממופים, מה שעורר מחאות.
השינוי בפועל נעשה ב-1988; נראה שהטעות במדידה המקורית נבעה מגובה פני הים ב-1929. מחלוקת התעוררה לאחר השפל הגדול על הר אלברט ושכנו הר מאסיב, אשר נבדלים בגובהם רק ב-3.7 מטר.
זה הוביל למחלוקת מתמשכת שהגיעה לשיא כאשר תומכי הר מאסיב בנו ערימות אבנים גדולות על הפסגה כדי להגביר את גובהה, רק כדי שתומכי הר אלברט יהרסו אותן כעבור כמה ימים.
המאמץ בסופו של דבר לא צלח והר אלברט נותר הפסגה הגבוהה ביותר בקולורדו.
העלייה הממונעת הראשונה אל ההר התרחשה ב-1949, כאשר רכב שטח נסע לפסגה, ככל הנראה כדי לבדוק את האפשרות לפיתוח אתר סקי על ההר.
פסגת הר אלברט היא סביבה אלפינית, הכוללת צמחים כמו Phacelia sericea (טייס שמיים), Hymenoxys grandiflora (זקן-ההר), ו-Geum rossii (שדון אלפיני).
כמו כן, מצויים על ההר ערבה, כף אווז לבנה, גנציאנה ועוד.
מתחת לקו העצים, ההר מיוער בכבדות, כאשר המדרונות התחתונים שלו מכוסים בתערובת של אורן מפותל, אשוחית ואשוח.
חלק מבעלי החיים שדווחו במהלך הטיפוס לפסגה כוללים דובים שחורים, מרמיטות, איילי פרדות, פיקות וגופרים; ישנם גם מינים רבים של ציפורים.
איילים, שכווים, תרנגולי הודו וכבשים גדולי-קרניים נמצאים באזור במהלך הקיץ.
דובי גריזלי חיו באזור בעבר אך נכחדו על ידי בני האדם.
ישנם שלושה מסלולים עיקריים לעלייה להר, שכולם מגיעים לגובה של למעלה מ-1,200 מטר.
המסלול הסטנדרטי עולה לפסגה ממזרח, החל משביל קולורדו שמצפון לעבר האגמים התאומים.
שביל אלברט הצפוני (הראשי) באורך 7.4 ק"מ מתחיל קרוב למגרש הקמפינג של אלברט קריק, ועולה בערך 1,400 מטר.
השביל פתוח לרוכבי סוסים, אופני הרים וציידים במהלך העונה.
מסלול קל יותר, אך ארוך יותר, שביל דרום אלברט, שאורכו 8.9 ק"מ, מטפס 1,400 מטר בשיפוע נמוך משביל אלברט הצפוני, מתקרב מדרום ואז מטפס על הרכס המזרחי.
המסלול הקשה ביותר מבין המסלולים העיקריים הוא שביל הענן השחור, טיפוס בדרגה 2 שלוקח עשר עד ארבע עשרה שעות בהתאם לקצב, ועולה לגובה של 1,600 מטר, וכרוך גם בעלייה של תת-הפסגה, דרום אלברט, בגובה 4,308 מטר.
גם מטפסים בריאים ומנוסים מדווחים על קושי רב במסלול זה, ואף על פי שיש שביל, המסלול תלול במיוחד, לא יציב וסלעי בחלקו.
ישנם גם מסלולים העולים מן הצד המערבי, ומהרכס הדרום מערבי.
למרות המאמץ והכושר הגופני הדרוש, אף אחד מהמסלולים הקונבנציונליים לא דורש כישורי טיפוס הרים מקצועיים או ידע בטיפוס מצוקים.
הסכנות העיקריות של ההר הן אלו המשותפות לכל ההרים הגבוהים, במיוחד מחלת גבהים.
המחלה יכולה להשפיע על כל אחד, אפילו על מי שהתאקלם.
במקרים חמורים היא עלולה להוביל לבצקת ריאות תלוית גובה ולבצקת מוחית שעלולה להוביל לקשיי נשימה, שיתוק ואף מוות.
למטפסים מומלץ להתחיל את עלייתם בשעה 6 בבוקר או לפני כן.
ולעלות ולרדת לפני אחר הצהריים המוקדמים כדי למזער את החשיפה לסופות רעמים אפשריות של אחר הצהריים בגובה רב.
אף על פי שצורת העלייה המקובלת ביותר היא בטיולים רגליים, אנה אליזבת דיקינסון, הנואמת הידועה, עלתה להר על פרד שהושאל מממשלת ארצות הברית.
הר אינסל הוא הר בצפון-מזרח רכס אינסל, באזור העמקים היבשים מקמרדו, בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
הר אינסל הוא ההר הגבוה ביותר ברכס.
הר אינסל נקרא על שם הרכס בו הוא ממוקם.
שמו של רכס אינסל (וכן של ההר) ניתן להם על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
משלחת זו (VUWAE) חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958–1959.
הרי הרכס נראים כאיים המתנשאים מעל המישור סביבם; באנגלית המילה "אינסל" משמעה "אי".
הר אלקטרה הוא הר נישא ברכס אולימפוס, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם בסמוך ממערב להר דידו (אף הוא ברכס אולימפוס).
ההר התגלה על ידי משלחת החקר האנטארקטית של אוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון (Victoria University of Wellington Antarctic Expedition) מוולינגטון שבניו זילנד שחקרה את אנטארקטיקה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1958 – 1959.
ההר נקרא על שמה של אלקטרה, דמות מהמיתולוגיה היוונית (וזאת בדומה לאתרים רבים נוספים ברכס אולימפוס).
הר אינגלנד הוא הר בעל פסגה חרוטית, בגובה של 1,205 מטרים, המתנשא בסמוך לקרחון החדש , מדרום לו, בחלק הצפון-מזרחי של , שבארץ ויקטוריה, אנטארקטיקה.
ההר נתגלה על ידי משלחת דיסקברי, שפעלה בשנים 1901–1904, בהנהגתו של רוברט פלקון סקוט, שקרא להר על שמו של לוטננט רופרט אינגלנד מהצי המלכותי הבריטי, ששירת על סיפון ספינת החילוץ של המשלחת, "מורנינג".
הארבל הוא מצוּק הנמצא בצפון ישראל במזרח הגליל התחתון, מצפון-מערב לטבריה, מצפון לבקעת ארבל.
הר ארבל מתנשא לגובה 181 מטרים מעל פני הים, כ-390 מטרים מעל הכנרת.
הארבל מורכב מאבן גיר דולומיטית קשה של חבורת עבדת, שנוצרה לפני כ-40 מיליון שנה במהלך האאוקן ומכילה נודולות של צור.
התפרצויות געשיות שאירעו במיוקן ובפליוקן, בין היתר, בהר הגעש הסמוך, קרני חיטין, לפני כ-4 מיליון שנים, כיסו את הארבל וסביבתו בבזלת הכיסוי – שכבות של לבה בזלתית ואפר געשי.
שכבת הבזלת עמידה למדי לבליה ולסחיפה, והגנה במידה רבה על המסלע הגירי מפני הרס.
מתחת לשכבות הגיר מצויות שכבות חוואר של חבורת הר הצופים, אלו שכבות אטימות למים ולכן מופיעים מספר מעיינות מסביב להר ארבל ובנחל ארבל.
הארבל הוא חלק מהמערכת הטקטונית של מזרח הגליל התחתון, שנוצרה כתוצאה ממשטר מתיחה והעתקה צעירים מבחינה גאולוגית – בין 2 ל-3 מיליון שנים.
מערכת זו שכיוון ההעתקים שלה הוא מזרח-מערב יצרה מבנה של רצף בלוקים נטויים, המתאפיינים בפני השטח כסדרת רמות נטויות כלפי דרום (רמת יששכר, רמת סירין, רמת יבניאל, רמת פוריה, רמת ארבל).
כל אחת מהרמות עולה כלפי צפון ומסתיימת במתלול או מצוק.
מצוקי הר ארבל והר ניתאי מציינים את הקצה הצפוני של רמת ארבל, הצפונית מבין רמות הבזלת הנטויות של הגליל התחתון המזרחי, ונקודת הרום 181 מטר היא הנמוכה מבין כולן.
נחל ארבל חוצה את הרמה ומפצל אותה לשניים, הר ניתאי והר ארבל שהיו בעבר חלק מרמה אחת.
מול ההר שוכן הר הנקרא הר ניתאי, על שמו של ניתאי הארבלי, תנא מתקופת הזוגות שחי במקום.
בנחל ארבל, שאורכו כ-10 קילומטרים, נובעים כמה מעיינות, בהם עין אסעד, עין נתאי ועין ארבל.
בבקעת ארבל ליד ההר הוקמו ארבעה יישובים - כפר זיתים, ארבל, כפר חיטים ומצפה.
במערות שבמצוק חיו בני אדם עוד מתקופות פרהיסטוריות.
בתקופה מאוחרת יותר הפכו המערות למבצר גדול, שהיו בו מעברי סתר, אולמות ובורות מים מטויחים.
כאן התחולל קרב לחיים ולמוות בין הורדוס לבין תומכי בית החשמונאים.
הורדוס נלחם בגליל כנגד מתנגדיו, תומכי אנטיגונוס, ואנטיגונוס עצמו ישב בירושלים ולא ניסה כלל להחיש עזרה לתושבי הגליל ולתומכיו שנלחמו בהורדוס.
הורדוס התעסק בביעור קיני ההתנגדויות, שמרכזן היה במערות שליד הארבל.
צבאו השכיר של הורדוס נאבק נגדם במשך 40 יום.
חיילי הורדוס ירדו בתוך תיבות בעזרת חבלים אל המערות אך המורדים שרפו את החבלים והתיבות הידרדרו לרגלי המצוק והחיילים שבתוכם נהרגו.
הניסיון השני להיכנס למערות באמצעות תיבות, שהותאמו למלחמות בהרים, הוכתר בהצלחה לאחר שחיילי הורדוס עטפו את החבלים ברצועות בד רטוב.
הלוחמים שהתמקמו בתוכם הצטיידו במוטות ארוכים שבקצותיהם ווים על-מנת לגרור את המסתתרים החוצה ולשומטם לתהומות.
המורדים הוכנעו והושלכו מהמצוק לתהום.
באחת המערות נתגלו שברי נרות הרודיאניים.
היה זה הקרב האחרון של הורדוס עם שרידי המתנגדים מקרב החשמונאים.
יוסף בן מתתיהו מספר, שאחד הקנאים הרג את שבעת ילדיו ואת אימם, השליכם מהמצוק וקפץ אחריהם אל מותו.
לא ידוע האם מדובר על מערות הר ארבל או הר ניתאי אך נראה שמדובר במערות נחל ארבל הכוללות את המערות של שני ההרים.
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית היו במקום יישובים יהודיים.
במקום התיישבה לאחר החורבן משמרת הכהנים ישוע.
בחלקו הצפוני של מושב ארבל נמצאים שרידי ארבל הקדומה ובהם חורבות בית כנסת קדום, שהיה בשימוש עד אמצע המאה השמינית, בריכות אגירה ומתקנים חקלאיים וכן, במדרון אל נחל ארבל, קברים ומערות קבורה חצובים בסלע.
מתחם נבי שועייב הוא האתר הקדוש ביותר לדרוזים.
על פי המסורת הדרוזית, במקום זה קבור יתרו, חותן משה (שועייב, אצל הדרוזים).
באתר מתחם קבר גדול ומעיין מקודש נובע בו.
ב-25 באפריל נערכת עלייה לרגל אל הקבר בחג נבי שועייב.
גן לאומי ושמורת טבע ארבל
הגן הלאומי כולל בתוכו את רוב שטחו של הר הארבל, הר ניתאי, הר סביון, קרני חיטין ורמת ארבל.
בשטח הגן הלאומי מסומנים שבילי טיול.
השביל המוליך ממגרש החניה קצר ונוח להליכה.
הוא עולה בשיפוע מתון עד אל שפת המצוק, המתנשא מעל סביבתו לגובה 400 מטר ומעניק מראות נוף למרחקים, צפונה להרי הגליל ורמת הגולן, מערבה אל בקעת ארבל ובקעת בית נטופה ומזרחה אל הכנרת ורמת הגולן.
בצדו הצפוני מתרומם המצוק מעל היישוב הערבי ואדי אל-חמאם ומול המושבה מגדל בקיר זקוף אחד, מתחתיתו ועד ראשו.
המצפור נקרא "מצפור החרוב" בגלל עץ חרוב בודד ועתיק שהיה בנקודה עד שנפל בסערה בינואר 2017. המצפור מנציח את זכרו של תת-אלוף יוסף לונץ.
שלושה שבילים מובילים אל חלקו התחתון של מצוק הארבל: כחול, שחור ואדום.
השביל האדום הוא האתגרי מכולם.
שמורת הטבע היא חלק מ"שביל ישראל".
בשטח הגן הלאומי צמחייה רבה, כולל צמחים נדירים כמו דבקה אפורה, דרדר נאה ושושנתית משורטטת.
כן יש בשטח שבלול מיוחד, סגורית הארבל, הקיים רק במצוק הארבל ובחורף מופיע בו הכָּתְלי, ציפור נדירה בארץ ישראל.
קברים של דמויות מהמקרא וחז"ל
על מורדות הר ארבל ישנה מערת קברים עתיקה.
שעל פי מסורת יהודית מימי הביניים אחד הקברים הוא קבר שת, בו נקבר שת, בנו של אדם הראשון.
על פי המסורת נמצאים שם גם קברותיהם של ראובן, שמעון, לוי ודינה, בני יעקב וקברי נתאי הארבלי, רבי זירא וחזקיה ראש הגולה.
הר אֶרֶבּוּס (Mount Erebus) באנטארקטיקה הוא הר הגעש הפעיל הדרומי ביותר בכדור הארץ.
ההר נמצא באי רוס, והוא מתנשא לגובה 3,794 מטרים.
באי מצויים שלושה הרי געש נוספים, רדומים.
ארבוס פעיל באופן רצוף מאז שנת 1972. על ההר קיימת תצפית מדעית המנוהלת על ידי "המכון הטכנולוגי למכרות וטכנולוגיה של ניו מקסיקו".
הר הגעש יושב מעל פרוסת קרום דקה, כך שסלע מותך מתרומם ביתר קלות מתוך כדור הארץ.
בלועו של הר ארבוס קיים אגם של לבה נוזלית, אחד מאגמי הלבה הבודדים בעולם.
הלבה מתפרצת מן האגם מספר פעמים ביום, כמו בהר הגעש סטרומבולי.
בשנת 2005 נצפו מספר התפרצויות אפר וזרמי לבה קטנים מתוך פירים ליד אגם הלבה.
היישוב האנטארקטי הגדול ביותר - תחנת מק'מרדו, המופעלת על ידי ארצות הברית - נמצא בטווח הראייה של הר הגעש (כ -40 ק"מ משם).
הר ארבוס התגלה בשנת 1841 על ידי חוקר הקוטב סר ג'יימס קלארק רוס, שקרא לו על שמה של "ארבוס", אחת משתי אוניות המשלחת.
מקור השם במיתולוגיה היוונית, הכינוי שניתן לחלק מעולם השאול, שאותו עוברים המתים בדרכם לממלכת המתים, היא האדס.
הספינה האחרת הייתה "טרור", שהעניקה את שמה להר טרור (הר געש אחר).
המטפסים הראשונים להר היו חברי משלחת נמרוד של ארנסט שקלטון לקוטב הדרומי, בשנת 1908.
האסון האווירי על הר ארבוס
ב-28 בנובמבר 1979 התרסק על הר ארבוס מטוס אייר ניו זילנד בטיסה מספר 901. זו הייתה טיסת תיור שיצאה משדה התעופה באוקלנד אל עבר אנטארקטיקה לצורך תצפית.
המטוס, מדגם DC-10-30, התרסק אל צלע ההר וכל 257 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
הר אָצַל נמצא בדרום-מזרח ירושלים ומתנשא לגובה 795 מטר מעל פני הים.
הוא מוכר גם בשמות ג'בל מוכבר (בערבית ההר הכביר), רכס ארמון הנציב, הר העצה הרעה או הר המועצה הרעה.
על ראש ההר עומד מתחם ארמון הנציב, ועל מורדותיו בנויות השכונות תלפיות מזרח, ג'בל מוכבר ונוף ציון.
השם "הר אצל" נקבע להר בידי ועדת השמות הממשלתית במאי 1990, על פי שמו של נחל אצל התוחם את ההר מצפון.
מקור השם בנבואת אחרית הימים של הנביא זכריה:
השם המקראי השתמר בכינויו הערבי של הנחל: וָאדִי יָאצוּל.
את זיהויו של ואדי יאצול כאצל המקראית הציע הארכאולוג הצרפתי שארל קלרמון-גנו ב-1874, לאחר חפירות שערך במקום.
הר אצל הוא שלוחה מאורכת של הרי יהודה, הנמתחת ממערב למזרח על קו פרשת המים בדרום-מזרח ירושלים.
מורדותיו המערביים משתפלים בשיפוע מתון לעבר עמק רפאים, בעוד מורדותיו הצפוניים, המזרחיים והדרומיים יורדים בתלילות רבה אל ערוצי הנחלים בספר מדבר יהודה - נחל קדרון במזרח, נחל דרגה בדרום ונחל אצל בצפון.
פסגת ההר בגובה 795 מטר מעל פני הים, והיא צופה היטב על ירושלים העתיקה והחדשה ועל מדבר יהודה.
לפי מסורת יהודית, במקום זה השאיר אברהם את נעריו בלכתו להר המוריה כדי לעקוד את בנו יצחק.
יש המזהים את ההר כמקום שבו, על פי המסורת הנוצרית, שכן בית הקיץ של הכהן הגדול קיפא, מקום התכנסותה של מועצת הזקנים שהחליטה למסור את ישו לצליבה בידי הרומאים.
מכאן שמו "הר העצה הרעה" (באנגלית Hill of Evil Counsel) או "הר המועצה הרעה" (באנגלית Hill of Evil Council).
זיהוי זה אינו מוחלט, ויש המזהים את הר העצה הרעה בגבעת אבו תור הסמוכה (גבעת חנניה).
לפי חבר ועדת השמות הממשלתית, יהודה זיו, רק משנקבע מושב מטה UNTSO של האו"ם בארמון הנציב אשר בראש ג'בל מוכבר, הוסט זיהוי הר העצה הרעה מגבעת אבו תור מעט דרומה אל הר אצל, ותושבי ירושלים החלו לכנותו "הר המועצה הרעה" (כרמיזה למועצת הביטחון של האו"ם).
המסורת המוסלמית מספרת כי הכובש המוסלמי עומר בן אל-ח'טאב הגיע לירושלים מדרום בשנת 638, ומפסגת רכס זה ראה לראשונה את ירושלים במלוא תפארתה.
קריאתו ההיסטורית של עומר, כך על פי המסורת, היא הסיבה לשמו הערבי של ההר.
בתקופה החשמונאית נחצבה מנהרה באורך 423 מטרים בבטן הר אצל, כ- 60 מטר מתחת לפסגתו, דרכה עברה אמת המים התחתונה כחלק ממפעל אספקת המים לירושלים מהמעיינות באזור בית לחם.
המנהרה נדרשה כדי להתגבר על בעיית גובהו של הר אצל שעמד בנתיבה של אמת המים בדרכה לירושלים.
בתקופת בית שני שימשו ההר ומורדותיו התלולים חלק מהנקרופוליס של ירושלים.
בתחתית המורד הצפוני של ההר, על דופן מצוק נחל אצל, נחצבו מערות קבורה רבות המתוארכות לתקופה ההרודיאנית.
המערות בנויות כאשכולות של חדרים החצובים בסלע.
בדפנות החדרים חצובים כוכים ששימשו להצבת גלוסקמאות.
חלק מהמערות נחצבו עם חצר פנימית ועל חלקן נחצבה קשת מעל הכניסה למערה.
ריכוז המערות יוצר מתחם קבורה מוגדר והו מהוות מדגם מיצג של תרבות וטכנולוגית קבורה של התקופה ההרודיאנית.
בחפירות שנערכו באתר על ידי רשות העתיקות, נתגלו גלוסקמאות מעוטרות ועליהן כתובות בעברית.
על אחת הגלוסקמאות פוענחה הכתובת: "יהוסף בן קיפא", הלא הוא הכהן הגדול קיפא, מסיפורי הברית החדשה, ועל אחרות המילה "שלום".
מערת תלפיות במורדות הדרומיים של הר אצל, נתגלתה במהלך עבודות להנחת יסודות לבניין בשכונת תלפיות מזרח ב-1980. גם זו מערת קבורה מתקופת בית שני, ובה גלוסקמאות הנושאות כיתובים עם שמות הנקברים, ביניהם "ישוע בר יוסף" ועוד שמות הדומים לשמות בני משפחתו של ישו.
בעקבות כך עלתה סברה שנויה במחלוקת, שזוהתה מערת הקבורה של משפחתו של ישו.
לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה הוקמו מחנות צבאיים על המורדות המערביים של ההר, בסמוך לדרך חברון.
הבריטים גם הכשירו במקום מנחת מטוסים, ששימשם עד להקמת שדה התעופה עטרות מצפון לעיר.
לאורך תקופת המנדט הבריטי החלה להתפתח התיישבות קבע של בני השבט הבדואי א-סוואחרה במורדותיו המזרחיים של הר אצל.
היישוב כונה "ג'בל מוכבר" על פי שמו הערבי של ההר.
במקביל, הוקמו שכונת תלפיות היהודית במערב ההר, בסמוך למחנות הצבא ולמנחת, ושכונת בקעה הערבית, במורדות המערביים הגולשים אל עמק רפאים, בצד הדרכים המובילות מירושלים אל בית לחם וחברון.
ב-1928 הוקמה על במת ההר, מעט מערבית לפסגתו, חוות הלימוד מייסודה של רחל ינאית בן-צבי.
בשנת 1931 הקים השלטון הבריטי על פסגת ההר את מבנה מושבו של הנציב העליון, לאחר שהמבנה הקודם ששימוש אותו, מתחם אוגוסטה ויקטוריה, ניזוק ברעידת אדמה ב-1927. המתחם, ששימש מעונו ולשכתו של הנציב עד 1948, נקרא בפי הבריטים "בית הממשלה" אך בפי העם זכה לכינוי "ארמון הנציב".
ב-1935 הוקם בצד חוות הלימוד המבנה החדש של הקולג' הערבי, שפעל במקום עד סוף תקופת המנדט.
במלחמת העצמאות ניטשו קרבות עזים על השליטה בהר ובמתחם ארמון הנציב שבראשו.
בסיום המלחמה נמסר מתחם ארמון הנציב לשליטת האו"ם, ושטח ההר שסביבו הוכרז כשטח מפורז, מצב שנותר על כנו עד 1967.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור על ידי צה"ל, כתגובה לניסיון הצבא הירדני להשתלט על ארמון הנציב.
לאחר כיבוש הרכס התקדמה חטיבת ירושלים אל העיר העתיקה.
לאחר המלחמה סופח רכס ההר לשטחה המוניציפלי של ירושלים המאוחדת.
על מורדותיו הדרומיים של ההר הוקמה שכונת תלפיות מזרח, כחלק משכונות הטבעת.
החל מ-1987 הוקמו בהדרגה על קו הרכס של הר אצל שלושת המקטעים של טיילת ארמון הנציב, ממנה נשקף נוף של הר הבית, העיר העתיקה, העיר החדשה ומדבר יהודה.
ב-2005 נבנתה שכונת נוף ציון במורדות הצפון-מזרחיים של ההר.
בשנת 1976 פרסם הסופר עמוס עוז קובץ נובלות בשם "הר העצה הרעה", ובו הוא מספר על ירושלים בשלהי תקופת המנדט.
בין היתר, תיאר בספר את החיים בארמון הנציב שעל ההר.
הר ארדון הוא הר הנמצא בחלקו המזרחי של מכתש רמון.
גובהו 722 מטרים מעל פני הים.
מקור שמו העברי של הר ארדון מהתנ"ך.
בספר דברי הימים א', בפרק ב', פסוק 18, מצוין שמו של ארדון, שהיה בנו של כלב בן-חצרון: "...ואלה בניה, ישר ושובב וארדון".
שמותיו הערביים של ההר הם "ראס א-רדידה" (راس الرديدة), או "ראס א-רדיחה".
מראה ההר הוא כשל טרפז, המתנשא מעל "רצפת" המכתש ומהווה חלק מדפנו המזרחית.
ההר נוצר בתהליך גאולוגי הנקרא "היפוך תבליט".
לפני מיליוני שנים, הר ארדון היה סינקלינה (קער) הכלוא בין שתי שרשראות הרים.
בשל תהליכי בלייה וסחף שהיוו חלק מהתהליך הנרחב של היווצרות המכתש, התבלו וכורסמו שרשראות ההרים, ושחיקה זו הייתה כה מסיבית, עד כדי כך שהרכסים הפכו לבקעות, והקער התנשא מעליהן.
מההר ועד למצוק הצפוני משתרעת בקעת מחמל.
בשנת 1980 הוכרז שמורת טבע מצוק הצינים, הכולל בתוכו את הר ארדון.
הר אָתוֹס הוא הר וחצי אי במקדוניה היוונית, המכונה גם "ההר הקדוש" (Άγιον Όρος, "אַיוֹן אוֹרוֹס").
בעת העתיקה נקרא המקום "אקטי" (Ακτή).
במפת המחוזות המנהליים של יוון שמו "מדינת המנזרים האוטונומית של ההר הקדוש" (Αυτόνομη Μοναστική Πολιτεία Αγίου Όρους).
המקום הוכרז כאתר מורשת עולמית.
קיימים בו 20 מנזרים נוצריים יווניים אורתודוקסיים והוא מהווה מעין מדינת מנזרים אוטונומית ששטחה 335.63 קילומטר רבוע.
למדינה ממשל עצמי בתוך יוון.
אף על פי שמה הרשמי, המדינה הנזירית בהר אתוס איננה מהווה מדינה במובן המקובל של המושג, אלא יחידה מנהלית שלטונית אוטונומית בחצי האי, ובכך היא הישות המדינית הנזירית העתיקה ביותר שעדיין קיימת.
בירתה של מדינת המנזרים היא עיירת-הנזירים קָארְיֶיס (Καρυές).
מבחינה כנסייתית-מנהלתית ורוחנית, כפוף הר אתוס לסמכותו הישירה של פטריארך קונסטנטינופול.
בשנת 2001 עמד מספר תושבי הר אתוס על 2,262 נפש, לאחר שהחל להתאושש בתחילת שנות השבעים של המאה ה-20 בתום תקופה ארוכה של שקיעה.
אחד המאפיינים הידועים ביותר של המדינה הנזירית בהר אתוס הוא שהכניסה אליה אסורה לנשים ולכל בעל חיים ממין נקבה.
במיתולוגיה היוונית היה אתוס אחד הגיגאנטים שנלחמו באלים האולימפיים.
אתוס השליך סלע ענק לעבר אל הים פוסידון, וזה נפל בים האגאי והיה לחצי האי אתוס.
לפי גרסה של אגדה זו, קבר פוסידון את אתוס בהר שבאי.
לפי המסורת הנוצרית המקומית, בשנת 49 נקלעה ספינתה של מריה המלווה ביוחנן השליח לאתוס בהיותם בדרכם לקפריסין.
ספינתם נחתה סמוך למקדש אפולו, במקום בו ניצב כיום מנזר איווירון.
הבתולה נפעמה מיופיו של חצי האי, בירכה אותו וביקשה מישו כי יעניק לה אותו כגן.
קול נשמע והבטיח לבתולה את חצי האי:
מרגע זה הוקדש המקום לאם האלוהים ונודע כ"גנה של הבתולה" (Το Περιβολη Της Παναγιας), והוא נאסר לא רק לכל אישה אחרת, אלא לכל בעל חיים ממין נקבה.
מנזרי הר אתוס ידועים בהתנגדותם ההיסטורית לפיוס בין הנצרות הקתולית לאורתודוקסית עוד מימי מיכאל השמיני פלאולוגוס במאה ה-13, ומנזר אספיגמנו התבטא באופן בוטה במיוחד בעניין זה, דבר שהוביל לגירוש נזיריו ממועצת הר אתוס ב-1974 ולדרישת פטריארך קונסטנטינופול ב-2002 כי הנזירים יפנו את המנזר.
חצי האי אתוס הוא הזרוע המזרחית מבין שלוש זרועות ששולח חצי האי הגדול יותר, כלקידיקי, לכיוון דרום-מזרח.
חצי האי אתוס נמתח אל תוך הים האגאי למרחק של 60 ק"מ, רוחבו בין 7 ל-12 ק"מ ושטחו כ-390 קמ"ר.
הר אתוס עצמו מתנשא לגובה של 2,033 מטר בקצהו הדרומי של חצי האי, ומורדותיו גולשים בתלילות אל הים האגאי משלושת כיווניו.
על פסגתו של ההר שוכנת קפלה קטנה המוקדשת להשתנותו של ישו.
בצידו הצפוני משתפל ההר באופן הדרגתי יחסית לאורכו של חצי האי.
חצי האי מכוסה ביער צפוף המגיע עד לחופיו.
בקצהו הדרומי של חצי האי שני כֵּפים – כף פינס המערבי וכף טימיו פרודרוס המזרחי, והים סביבם עלול להיות סוער ומסוכן לשיט.
אין בחופי הר אתוס מעגנים טבעיים, וכשמזג האוויר סוער הגישה אליו אינה אפשרית.
חלקו הצפון-מערבי של חצי האי, שמשתרע על שטח של כ-55 ק"מ, אינו חלק מהמדינה הנזירית אלא ממחוז המשנה (נוֹמוֹס) של כלקידיקי.
לפי הרודוטוס, יישבו הפלסגים מלמנוס את חצי האי, וסטראבון דיווח על חמש ערים ששכנו בו, אך הארכאולוגים לא הצליחו לאתרן.
בשנת 492 לפנה"ס, בעת מסע מרדוניוס לענישת יוון, נטרף הצי הפרסי בסערה בעת ששט סביב הר אתוס.
300 מאוניותיו טבעו ו-20,000 איש קיפחו את חייהם.
לקראת פלישתו ליוון ב-480 לפנה"ס חפר חשיארש הראשון במשך שלוש שנים תעלה שחצתה את חצי האי אתוס כדי להימנע מן השיט המסוכן.
אירוע דומה אירע גם בשנת 411 לפנה"ס, כאשר 50 ספינות ספרטניות טבעו סמוך לאתוס.
עם ההתפשטות המוסלמית החל במאה ה-7 היה הר אתוס יעד להתקפות, והיישוב בו נפגע.
מאידך, ידוע שנזירים שנמלטו מפני המוסלמים, בין היתר מארץ ישראל, הגיעו אל הר אתוס והתיישבו בו.
עוד ידוע ממספר דיווחים, בין היתר של תאופאנס המוודה (Θεοφάνης ο Ομολογητής) שחי בסוף המאה ה-8, כי התפרצות הר הגעש בסנטוריני בשנת 726 נראתה מהר אתוס, דבר המראה כי בשנה זו היה המקום מיושב.
נזירים מהר אתוס השתתפו גם בוועידה האקומנית השביעית, ועידת ניקיאה השנייה, שהתקיימה בניקיאה (היא איזניק בטורקיה של ימינו), בשנת 787.
ממספר מסמכים ידוע על הקמת שני מנזרים קטנים בהר אתוס במאה ה-9, ובשנת 883 הוציא הקיסר בסיליוס הראשון צו חתום בבולה ובו קבע כי ההר הקדוש הוא "מדינה נזירית" ואסר על בעלי מלאכה אחרים להתיישב בו.
בשנים 942–944 מופו גבולותיה של המדינה הנזירית – גבולות העומדים בעינם עד היום – והיישוב קארייס נחשב לבירתה ולמרכזה המנהלי כבר אז.
בשנת 958 הגיע הנזיר אתנאסיוס הקדוש מאתוס (Άγιος Αθανάσιος ο Αθωνίτης) להר אתוס, והקים בסיועו של ידידו, הקיסר הביזנטי ניקופורוס השני, את מנזר מגיסטי לאוורה (Μεγίστη Λαύρα), כיום המנזר העתיק והגדול בחצי האי.
הקמת המנזר הגדול נחשבה לצעד מהפכני ולוותה במחלוקת בין תומכיו לבין גורמים שמרניים אשר סברו כי שינוי זה יפגע באורחות החיים במקום.
צו חתום בבולה של הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס קבע בשנת 972 כי הר אתוס הוא מדינה נזירית אוטונומית, ומעמד זה אושר ב-1095 גם על ידי הקיסר אלכסיוס הראשון.
בנוסף, הוקמה ב-1045 "המועצה הקדושה" בצו של קונסטנטינוס התשיעי.
רוב המנזרים הקיימים כיום נוסדו במאה ה-10 או במאה ה-11, ותקופה זו נחשבת לתחילת שגשוגו של הר אתוס, שהיה לישות הנזירית הגדולה בעולם באותה עת, ואוכלוסייתו הוערכה בכ-3,000 איש.
במשך מאות שנים חסו נזירי הר אתוס בצילה של האימפריה הביזנטית, עד שזו חדלה להתקיים לאחר מסע הצלב הרביעי במאה ה-13 והוחלפה באימפריה הלטינית.
במאה ה-13 ידעה ההתיישבות הנזירית תקופה קשה ונפגעה מהתקפות שודדי ים קטלאנים ולטינים.
סכסוך עם הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס, על רקע התפייסותו עם הכנסייה המערבית ב-1277, עלה לנזירים בהר אתוס במחיר כבד.
הקיסר שלח את צבאו אל חצי האי, העלה מנזרים באש וטבח בנזירים.
התקפות שודדי הים נמשכו גם בתחילת המאה ה-14, והגיעו לשיאן בשנים 1307 ו-1308. מכה נוספת שניחתה כמעט על כל המנזרים היא מכת השריפות, אשר כילו ושבו וכילו את המנזרים או חלקים גדולים מהם.
השריפות הכו במקום משך אלף שנים והמשיכו בכך גם במהלך המאה ה-20.
תקופה של שלטון עות'מאני באתוס החלה ב-1380. עד שנת 1403 התאפיין השלטון העות'מאני ברדיפת הנזירים, אך משכבש מורט השני את הר אתוס בשנית ב-1424, הצהירו לו הנזירים אמונים.
בתמורה הכיר הסולטאן ברכושם של הנזירים, והדבר אושר גם על ידי מהמט השני "הכובש" לאחר כיבוש איסטנבול ב-1453. המנזרים שגשגו במהלך המאה ה-15 והמאה ה-16. בעקבות כיבוש סרביה בידי העות'מאנים הגיעו נזירים סרבים רבים לאתוס.
הסולטאן סלים הראשון הטיב במיוחד עם מנזר קְסִירוֹפּוֹטָאמוּ, והוציא צו לפיו כל אימת שמקומות התפילה במנזר ייפגעו מאש או בדרך אחרת, הם ייבנו מחדש.
עוד סייע הסולטאן למנזר במימון והעניק לו זכויות שונות.
מאידך הוטל על המנזרים מיסוי כבד, ולעיתים הוחרמו מהם חלקות אדמה, מה שגרם למשבר כלכלי במאה ה-17. משבר זה התפתח למרות סיוע כספי נדיב מצארי רוסיה ומנסיכים מוולאכיה, סרביה ומולדובה.
כתוצאה מכך נאלצו המנזרים ללוות כספים, דבר שהעצים את הקשיים הכלכליים ואט אט החלו כל המנזרים לעבור ממבנה ארגוני קוינוביוני למבנה אידיוריתמי, המקורב יותר לאורח החיים ההרמיטי .
בשיטה האידיוריתמית הנזירים הם בעלי רכוש ואחראים לצורכיהם; הם סועדים בגפם ונפגשים עם עמיתיהם רק בשעת התפילה בכנסייה.
אוכלוסיית הנזירים הלכה והצטמצמה, והר אתוס החל להתאושש כלכלית רק במאה ה-19.
במלחמת הבלקן הראשונה ב-1912 נסוגו העות'מאנים מהר אתוס, והאזור, כמו כל מקדוניה היוונית, היה לחלק מיוון במסגרת הסכם בוקרשט מ-10 באוגוסט 1913. ב-3 באוקטובר 1913 הכריזה מועצת הר אתוס ("המועצה הקדושה") כי היא מכירה בריבונות היוונית בהר אתוס והצהירה על נאמנותה למלכי יוון, "יורשיהם של הקיסרים אשר בנו את המנזרים".
ממשלת יוון מצידה הכירה במעמדו האוטונומי של ההר, וזה אושר בחוקת יוון אשר קבעה כי מושל מטעם המדינה שמקום מושבו בקארייס ייצג אותה בתחומי המדינה הנזירית.
בחודש יוני 1913 התגלע סכסוך בין שתי קבוצות נזירים במנזר איו פנטליימונוס הרוסי בהר אתוס.
הרקע למאבק היה התמיכה שהפגינו חלק מהנזירים באימיאסלאוויה (רוסית Имяславие – "מילת השם"), זרם נוצרי אורתודוקסי שהחל להתפתח ברוסיה ב-1907 אך נאסר מכוח צו כנסייתי ב-1912. האימיאסלאוויה טענה כי שמו של האל קדם לו וכי הוא האל עצמו, וכן כי ידיעת השם המפורש מאפשרת לבעל המידע לעשות ניסים.
יתר הנזירים במנזר סברו כי אמונה זו היא פנתאיזם ואינה עולה בקנה אחד עם הנצרות.
הארכיבישוף ניסה לשכנע את תומכי האימיאסלאוויה לחזור בהם מאמונתם אך לשווא, וב-31 ביולי 1913 התקיפו החיילים הרוסים את המנזר, ונהגו באלימות בתושביו אף על פי שאלה לא גילו התנגדות של ממש.
4 נזירים נהרגו באירוע, 48 נפצעו, ו-840 נזירים נעצרו ונלקחו באמצע חודש יולי לאודסה.
אוכלוסיית הר אתוס הגיעה לשיא גודלה בשנת 1917, אז מנתה כ-10,000 נזירים ו-500 עד 600 בעלי מלאכה נוספים.
בעשורים שלאחר מכן החל היישוב הנזירי בהר אתוס לשקוע.
נזירים חדשים לא הצטרפו לקהילה וגילם הממוצע של הנזירים עמד בשנת 1963, עת המדינה הנזירית חגגה אלף שנות קיום, על 55 שנים.
אף על פי שהר אתוס ידע תקופות קשות בעבר, סברו רבים כי זהו סופה של המדינה הנזירית ויש שטענו כי חגיגות האלף הן טקס האשכבה של ההר הקדוש.
בשנת 1972 נרשמה לראשונה מזה כמה עשורים עלייה במספר הנזירים: נמנו בהר אתוס 1146 נזירים, נזיר אחד יותר מאשר ב-1971. מאז ועד 1996 הצטרפו 1,036 נזירים חדשים לקהילה ושינו את חתך הגילאים במקום.
הנזירים החדשים לא התחלקו באופן שווה בין עשרים המנזרים: בעוד שמספר הנזירים במנזר סימונופטרה גדל פי שלושה, במנזרים אחרים המשיכה מגמת הירידה במספרם.
עם זאת הגירה פנימית איזנה את המצב במידה רבה.
עוד התגלה כי למעלה מרבע מהנזירים החדשים הם בעלי תואר אקדמאי, וזאת בניגוד לבודדים בלבד בעבר, ובנוסף, נזירים חדשים רבים הגיעו ממדינות שאינן אורתודוקסיות, כמו מדינות מערב אירופה, אפריקה, סוריה, פרו וקנדה.
בשנת 1990 נוסדה אגודת "ידידי הר אתוס" ובה חבר, בין היתר, הנסיך צ'ארלס ועד למותו היה גם אביו, פיליפ, דוכס אדינבורו חבר באגודה.
עם קבלת יוון לאיחוד האירופי ב-1981 נותר הר אתוס מחוץ לו, ומעמדו בעניין זה דומה לזה של גרינלנד בדנמרק.
מעמדו של הר אתוס הוסדר בחוקת יוון, המקדישה לו את סעיף 105 מחוקת 1975. זה קובע בתחילתו כי:
המועצה הקדושה (Ιερά Κοινότητα), שבה חבר נציג מכל אחד מעשרים המנזרים, היא מעין גוף מחוקק בהר אתוס.
כל מנזר רשאי לקבוע את זהות נציגו למועצה, והיא מתחילה לתפקד בכל שנה בחודש ינואר.
"המינהל הקדוש" ובו ארבעה חברים שאחד מהם הוא ה"פרוטוס" (Πρώτος) אוחז בסמכויות הביצועיות.
חברי המינהל הקדוש מתמנים ברוטציה על ידי כל המנזרים כך שאחת לחמש שנים יש לכל מנזר נציג במינהל הקדוש.
המינהל מתחיל לפעול בכל שנה ב-1 ביוני ומסיים את תפקידו ב-31 במאי בשנה שלאחר מכן, וחבריו מתגוררים משך שנת כהונתם בבירה קארייס.
בנוסף קיימת ועדה מיוחדת המתכנסת פעמיים בשנה – 15 יום אחרי הפסחא האורתודוקסי וב-20 באוגוסט – ובה משתתפים עשרים ראשי המנזרים.
ועדה זו היא הגוף המשפטי והחקיקתי הבכיר ביותר בהר הקדוש.
מושל מטעם ממשלת יוון אוחז בסמכויות החילוניות האזרחיות ומייצג את הממשל המרכזי במדינה האוטונומית הנזירית.
בתוקף תפקידו אחראי המושל באופן בלעדי על הסדר הציבורי ועל הביטחון בהר אתוס.
חוקת יוון מעניקה אזרחות יוונית באופן אוטומטי לכל אדם המתחיל את תקופת הכשרתו באחד המנזרים.
לוח השנה הנוהג בהר אתוס הוא הלוח היוליאני ושעות היום נספרות בשתי סדרות של 12 שעות כל אחת, מהשקיעה ולא מחצות.
לכן השעון הביזנטי "נע" עם עונות השנה; ההבדל בין השעה בהר אתוס לשעה "הרגילה" מגיע עד שש שעות בחורף.
מנזרים, סקיטות ומקומות פרישה אחרים
בראש כל אחד מעשרים המנזרים האוטונומיים הראשיים, שללא יוצא מן הכלל מנהלים כיום אורח חיים קוינוביוני-קיבוצי, עומד אב מנזר (Ηγούμενος – "איגוּמֶנוֹס") הנבחר בידי חברי המנזר לכל חייו, ולצידו מכהנים מועצת נזירים וועד הבכירים.
שני גופים אלה נבחרים לשנה אחת ומשמשים כמעין רשות חקיקתית במנזר.
המנזרים מסודרים לפי היררכיה קבועה ובלתי ניתנת לשינוי מזה שנים רבות, ומנזר מגיסטי לאוורה הוא הבכיר שבהם מתוקף היותו העתיק והמאוכלס במנזרים.
ההיררכיה שהשתנתה במשך מאות שנים קובעה באופן סופי במאה ה-20 מכוח חוקת יוון הקובעת כי:
לעניין פרישה מהנצרות האורתודוקסית ראו גם להלן בפרק אודות מנזר אספיגמנו.
מעבר לעשרים המנזרים יש בהר אתוס 12 קהילות קטנות יותר של נזירים המכונות "סקיטה", וכל אחת מאלה מסונפת לאחד מעשרים המנזרים הראשיים.
אורח החיים בשמונה מהסקיטות הוא אידיוריתמי, והנזירים חיים בהן באופן אינדיבידואלי ומכלכלים עצמם באורח עצמאי.
הם נפגשים בחגים ובימי ראשון בכנסייה המכונה "קיריאקון" (מלשון Κυριακή – "קיריאקי", כלומר "של האדון").
יתר ארבע הסקיטות הן קוינובוניות.
בסקיטות מוסדות ניהוליים הדומים לאלה של המנזרים, אם כי הם נושאים שמות אחרים, מספר חבריהם קטן יותר וחלים עליהם כללים שונים במקצת.
שלושה מעשרים המנזרים אינם יוונים – מנזר זוגראפו הבולגרי, מנזר כילנדריו הסרבי ומנזר איו פנטליימונוס (המכונה רוֹסִיקוֹן) הרוסי.
מנזר איווריון הוקם על ידי נזירים גאורגים אך כיום מתגוררים בו בעיקר נזירים יוונים.
מבין 12 הסקיטות שתיים הן רומניות – סקיטת טימיו פרודרומו (Prodromu, Sfântul Ioan Botezătorul) השייכת למנזר מגיסטי לאוורה, וסקיטת איו דימיטריוטו טו לאקו (Lacu, Sfântul Dumitru) השייכת למנזר פאולוס הקדוש, ואחת בולגרית – סקיטת בוגורודיצה (Bogoroditsa) השייכת למנזר איו פנטליימונוס.
מעבר למנזרים ולסקיטות יש בהר אתוס מספר סוגים נוספים של בקתות ומקומות פרישה.
הקליון (Κελλιόν) הוא מעין חווה עם קפלה קטנה ומיועד לשלושה נזירים או יותר העוסקים בחקלאות או במלאכת יד.
הקָלִיוֶוס (Καλυβές) קטן מהקליון ודייריו עוסקים בעיקר במלאכות יד.
קתיסמה (Κάθισμα) ממוקמת סמוך למנזר ומיועדת לנזיר יחיד המבקש להתבודד, ואילו האיסיכסטיריו (Ησυχαστήριο) הוא המעון הסגפני ביותר – הוא מבודד מאוד ולעיתים מדובר במערה ותו לא.
בהר אתוס שני יישובים חילוניים.
בבירה קארייס אשר הייתה בעברה עיר שוק ומרכז מסחרי התגוררו בשנת 2001 233 איש.
בבנין המועצה הקדושה בקארייס שוכנת הכנסייה העתיקה בהר אתוס, שתועדה לראשונה במחצית הראשונה של המאה ה-10 והמוקדשת לדורמיציון (שנת העולמים של מריה).
מי שאינו נזיר או מסייע לנזירים, והמתגורר בהר אתוס בקביעות מחויב לגור בבירה קארייס.
היישוב החילוני האחר בהר אתוס הוא דפני (Δάφνη) שבחופו המערבי של חצי האי.
דפני משמשת כנמל הכניסה לאתוס ובשנת 2001 התגוררו בה 38 תושבים.
הכביש היחיד בהר אתוס מחבר בין שני יישובים אלה, ושירות אוטובוס יומי כמו גם מוניות הנהוגות בידי נזירים פועלים לאורכו.
אף שחצי האי מחובר ליבשת, ניתן להגיע אליו רק בדרך הים.
מספר המבקרים בו מוגבל והכול חייבים להצטייד באישור כניסה מיוחד קודם הגעתם (דיאמוניטיריון – Διαμονητηριόν).
מורשים לבקר בהר אתוס גברים בלבד, תוך העדפת נוצרים אורתודוקסים, ורק גברים שגילם מעל 18 שנים והם חברי הכנסייה היוונית-אורתודוקסית רשאים להתגורר בו בדרך קבע.
תיירים כפופים להוראות אישור הכניסה שנופק להם, המוגבל בדרך כלל לשלושה לילות ומאפשר ביקור ולינה בכל רחבי המדינה.
קיים אישור מיוחד המאפשר שהות בלתי מוגבלת ובלבד שהאוחז בו מתגורר במנזר בודד (או בסקיטה אחת) כל העת.
השגת אישורי הכניסה להר קשה והביקוש רב מן ההיצע, במיוחד בעונת הקיץ ובחגים הנוצריים החשובים.
הר אתוס אסור לנשים ולכל בעל חיים ממין נקבה, אם כי יש האומרים שהאיסור אינו חל על תרנגולות מטילות שכן ביציהן משמשות בהכנת הצבע לאיקונות.
עוד התגלע ויכוח בקרב הנזירים בשנות הארבעים של המאה ה-20 בדבר השאלה האם חתולות יכולות לשהות בתחומי המדינה.
בעבר נתנו הנזירים מקלט לנשים בשתי הזדמנויות – האחת בעת מרד אורלוב ב-1770 והשנייה בעת מלחמת העצמאות היוונית ב-1821. מקרה ידוע נוסף של נוכחות אישה בהר אתוס הוא של אליס ביפלאקו, "מיס יוון" בשנת 1929, שהתחפשה לגבר והסתננה להר אתוס.
המקרה התפרסם בכתבת טיים מגזין ב-13 ביולי 1953 תחת הכותרת "The Climax of Sin" ("פסגת החטא").
הפרלמנט האירופי פנה לממשלת יוון בשתי הזדמנויות והאיץ בה לשנות כלל זה.
בנוסף פסק בית-משפט בהולנד כי איסור כניסת נשים להר אתוס מנוגד לזכויות האדם, וביקורת בעניין זה נשמעה גם מפי יוונים, כמו חברת הפרלמנט האירופי אנה קרמאנו שטענה כי מקורו בחשכת ימי הביניים.
מאידך טוענת ממשלת יוון כי איסור כניסת נשים להר אתוס מוסדר בחוק היווני ובחיקוקים האירופיים שנחקקו עת התקבלה יוון כחברה בשוק האירופי המשותף, כי הר אתוס הוא קרקע פרטית וכי החלטות הפרלמנט האירופי בעניין אינן מחייבות.
עוד טוענת ממשלת יוון לדמיון במצבו של הר אתוס בעניין זה למצב השורר בקריית הוותיקן, שבה מוסדות המדינה מאוישים על ידי גברים בלבד, וזכות הבחירה בראש המדינה, האפיפיור, מסורה רק לגברים.
דירוג בהיררכיה שם תיאור תמונה 1 מגיסטי לאוורה Μεγίστη Λαύρα המנזר שוכן בפינה הדרום-מזרחית של חצי האי.
הוא נבנה החל בשנת 963 על ידי הנזיר אתנאסיוס מטרביזונד, שהגיע להר אתוס ב-958, בעזרתו של הקיסר הביזנטי ניקופורוס השני.
תחילה נבנתה הכנסייה המרכזית, ה"קתוליקון", שהוקדשה לאתנאסיוס עצמו לאחר מותו, והמנזר המשיך והתרחב תוך שהוא בולע מנזרים קטנים נוספים וזוכה לתמיכה נדיבה מצד הקיסרים הביזנטיים, ומאוחר יותר גם מצד נסיכים סלאבים.
במאה ה-14 החל המנזר לאבד מחשיבותו בשל פגיעתם של שודדי ים, רעידת אדמה שפקדה אותו ב-1585 ותחרות מצד מנזרים אחרים כמו ואטופדי ואיווירון.
מנזר מגיסטי לאוורה ("לאוורה הגדולה") הוא הגדול והוותיק במנזרי הר אתוס ובמאה ה-11 התגוררו בו כ-700 נזירים.
למרות שמו, המנזר אינו לאורה אלא קוינוביון.
(מיקום ) 2 ואטופדיΒατοπέδι מנזר ואטופדי נבנה במחצית השנייה של המאה ה-10 על ידי שלושה אצילים שהיו לנזירים ונמנו על תלמידיו של אתנאסיוס, מייסדו של מנזר מגיסטי לאוורה.
עם זאת, לפי המסורת מיוחסת בנייתו לקיסר הרומי המזרחי ארקדיוס בן המאה ה-4, אשר הקים אותו לאות תודה למריה, לאחר שהצילה את בנו מספינה שנטרפה.
הילד נמצא בסבך שיחים ומכאן שם המנזר (ואטו – שיח; פדי – ילד).
המנזר שוכן בפינה הצפון-מזרחית של חצי האי והקתוליקון שבו מוקדש לבשורת מריה.
במנזר עצמו 12 קפלות, ובבעלותו 19 קפלות נוספות מחוץ למתחם המרכזי.
מגדל הפעמונים של המנזר נבנה בשנת 1427 והוא העתיק בהר אתוס כולו.
במנזר שמורה "החגורה הקדושה של הבתולה" (Αγία Ζώνη της Παναγίας) אותה מסרה לשליח תומא לפני עלייתה השמיימה.
במנזר 50 נזירים, רבים מהם בני קפריסין.
(מיקום ) 3 מנזר איווירוןΙβήρωνגאורגית ივერთა მონასტერი המנזר נבנה על ידי גאורגים בשנת 979 כשהוא בולע את מנזר קולובוס שקדם לו.
מקור שמו של המנזר בממלכה הגאורגית הקדומה, ממלכת איבריה, שממנה הגיע האדריכל הראשי של המנזר, יואנס, בתמיכתו של מלך טאו-קלארג'תי, דוד השלישי קורופלטס.
המנזר מוקף בארבעה מעברים שיוצרים מבנה מלבני, ובמרכזו הקתוליקון שנוסדה במאה ה-10. בעת מלחמת העצמאות היוונית תרם המנזר מאוצרותיו לתמיכה במאבק.
שלוש שריפות גדולות אירעו במנזר וזו של 1865 כילתה אותו כמעט לחלוטין, אך הוא שוקם לאחר מכן.
בספריית מנזר איווריון 2,000 כתבי יד, 15 מגילות ליטורגיות ו-20,000 ספרים, רובם בגאורגית, יוונית, עברית ולטינית.
(מיקום ) 4 כילַנְדָרִיוּΧιλανδαρίουסרבית Хиландар מנזר כילנדריו נוסד בידי סאווה הקדוש (Свети Сава) הסרבי ואביו האציל סטפן נמאניה (Стефан Немања).
שמו של המנזר בא משמו של מנזר שניצב במקום קודם לכן או מה"כלנדיון", סירה ביזנטית אופיינית.
ב-1198 אושר מעמדו הסרבי של המנזר בבולה של הקיסר אלכסיוס השלישי.
המנזר שיושב מאז ומתמיד על ידי נזירים סרביים וזכה לכינוי "המנזר הסרבי", נחשב כיום למרכז הדתי החשוב ביותר לסרבים.
בשל התמיכה הכספית הסרבית המשיך המנזר לשגשג גם בתקופות הקשות שפקדו את הר אתוס, אולם במאה ה-17 הידלדל זרם הנזירים החדשים מסרביה, ובמאה ה-18 התגוררו בו בעיקר בולגרים.
בשנות השמונים של המאה ה-20 הותקנה רשת חימום חשמלית במנזר ובשנת 2004 גרם אחד מהתנורים לשרפה שכילתה כמעט מחצית מהמנזר.
הקתוליקון מוקדש להצגת הבתולה הברוכה מרים במקדש, ונבנה במאה ה-14. במנזר 22 נזירים.
(מיקום ) 5 דיוניסִיוּΔιονυσίου מנזר דיוניסיו יושב על צוק בגובה של 80 מטר לחופו הדרום-מערבי של חצי האי אתוס.
הוא נוסד במחצית השנייה של המאה ה-14 בתמיכה כספית של קיסרי האימפריה של טרפזונטס, והוא קרוי על שם מייסדו.
המנזר הוכרז כמנזר פטריארכלי בשנת 1389 ובכך רכש את עצמאותו.
הקתוליקון המוקדש ללידתו של יוחנן המטביל חרב בשרפה קשה ב-1534, אך הוקם מחדש ב-1540. במנזר כ-50 נזירים.
(מיקום ) 6 קוּטְלוּמוֹסִיΚουτλουμούσι המנזר השוכן ליד קארייס מוקדש להשתנותו של ישו, ונזכר כבר ב-1169. המנזר ידע ימים קשים במחצית הראשונה של המאה ה-14 כאשר היה מטרה לשודדי ים, אך החל להתאושש בחלקה השני של המאה והתרחב ב-1428 תוך שהוא בולע את מנזר אליפיוס הקדוש הנטוש.
שרפה גדולה בשנת 1497 הובילה לתהליך של שקיעה, אך הקתוליקון הוקם במאה ה-16 בסגנון האדריכלי המקובל בהר.
שרפה נוספת ב-1767 כילתה את האגף המזרחי של המבנה, והמקום המשיך וידע שריפות נוספות שהאחרונה שבהן התחוללה ב-1980. בספרייה שמורים 662 כתבי יד וכ-3,500 ספרים.
(מיקום ) 7 פאנטוקראטורוסΠαντοκράτορος המנזר שוכן בצפון-מזרחו של חצי האי אתוס.
למרות המסורת לפיה נוסד על ידי אלכסיוס הראשון קומננוס, הראיות תומכות בכך שנוסד על ידי זוג אחים, אלכסיוס ויואנס, אשר נשאו משרות שלטוניות בתקופתו של אלכסיוס הראשון.
לא ידוע מתי הוקם המבנה בדיוק, אך בשנת 1358 כבר ניצב במקומו.
המנזר שופץ והורחב במאה ה-16. שלוש שריפות גדולות שפקדו את המבנה, האחרונה ב-1948, לא השמידו אותו והוא שוחזר בכל פעם מחדש.
במנזר אוסף של שרידי קדושים וכן פיסה מהצלב האמיתי.
למנזר 14 קפלות, מחציתן בתוך המתחם המרכזי.
(מיקום ) 8 קסירופוטאמוΞηροποτάμου המנזר שוכן במרכז החוף המערבי של חצי האי בגובה של 200 מטר.
מועד ייסודו המדויק וזהות מייסדו אינם ידועים ולפי המסורת מיוחס הדבר לרומנוס הראשון לקפנוס או לקונסטנטינוס השישי, ואף לקיסרית פולכריה מהמאה ה-5. המנזר שגשג עד למאה ה-13, אך אז נפגע מהתקפות שודדים.
הוא זכה לתמיכת הקיסרים הביזנטיים אשר אישרו את מעמדו במאות ה-13 וה-14.
הסולטאן סלים הראשון היטיב במיוחד עם מנזר זה, ופרסם צו לפיו כל אימת שמקומות התפילה במנזר ייפגעו באש או בדרך אחרת, הם ייבנו מחדש.
עוד סייע הסולטאן למנזר במימון והעניק לו זכויות שונות, אולם בהמשך החל שוקע ונפגע ממספר שריפות, שהאחרונות שבהן התרחשו ב-1950 וב-1973. המנזר הוא בעליו של היישוב החילוני והנמל של הר אתוס, דפני, ומתגוררים בו כ-25 נזירים.
(מיקום ) 9 זוגראפוΖωγράφουבולגרית Зограф מנזר זוגראפו נוסד לפי המסורת על ידי שלושה נזירים מאוחריד שבמקדוניה אשר הגיעו אל ההר הקדוש במאה ה-10. לפי מסורת אחרת ייסד גאורגיוס הצייר (Γεώργιος ο Ζωγράφος) את המנזר ומכאן שמו – "זוגראפוס" ביוונית הוא צייר (Ζωγράφος).
אין מידע מדויק על ימיו הראשונים של המנזר ונראה שהיה למוסד בעל אופי בולגרי החל במאה ה-13. למנזר היו נכסים ברומניה, בולגריה, רוסיה ובטורקיה, אך אלה אבדו וכיום יש ברשותו נכסים רק בתחומי יוון.
מאז 1845 חיים במנזר רק בולגרים.
(מיקום ) 10 דוֹכִיאָרִיוּΔοχειαρίου דוכיאריו הוא המנזר הצפוני ביותר שניצב על קו החוף המערבי של חצי האי.
ייסודו מיוחס לאותימיוס המבורך, בן זמנו של אתנאסיוס ומייסדו של מגיסטי לאוורה, אך נראה כי המנזר שכן במבנה אחר, קרוב יותר לנמל דפני, ואילו המבנה הנוכחי הוקם רק במאה ה-11. הקתוליקון במנזר מוקדש למלאך מיכאל.
המנזר החל לשקוע במאה ה-14, אם כי לזכותו יצוין שהוא היחיד מבין עשרים המנזרים שלא סבל משריפות הרסניות.
במאה ה-19, בעת מלחמת העצמאות היוונית, עינו הטורקים את נזירי דוכיאריו ובזזו את אוצרותיו.
(מיקום ) 11 קרקאלוּΚαρακάλλου מנזר קרקאלו ניצב על גבעה בחופו המזרחי של חצי האי.
המסורת המקובלת ביותר מייחסת את ייסודו לנזיר קרקאלס בתחילת המאה ה-11, והוא נזכר במסמך משנת 1018. במאה ה-13, לאחר התקפות מצד שודדי ים ומצד האימפריה הלטינית, ננטש המנזר לחלוטין, והוקם שוב על ידי הקיסרים אנדרוניקוס השני ויוחנן החמישי פלאיולוגוס.
המנזר שוב ידע תקופת שקיעה ושוב נבנה מחדש במאה ה-16 בתקופתו של סולימאן הראשון.
בתקופה זו נבנו מגדל פטרוס הקדוש, שהוא המגדל הגדול בהר אתוס, והקתוליקון.
במנזר שמורות גולגולותיהם של השליח ברתולומאוס הקדוש ושל כריסטופורוס הקדוש, אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים.
(מיקום ) 12 פִילוֹתֵאוּΦιλοθέου המנזר השוכן בצפון-מזרח חצי האי הר אתוס סמוך למקדש אסקלפיוס העתיק, נוסד בסוף המאה ה-10, בתקופתו של הנזיר אתנאסיוס, והוא מוקדש לבשורה.
ב-1746 נבנה קתוליקון חדש במנזר, אך הוא נשרף עד היסוד ב-1871. המנזר נקלע לקשיים והפך תלוי כלכלית במועצה הקדושה.
במנזר שמורים בין היתר פיסה מהצלב האמיתי וידו הימנית של יוחנן כריסוסטומוס.
(מיקום ) 13 סימונופטרהΣιμωνόπετρα מנזר סימונופטרה או סימונוס פטרה (Σίμωνος Πέτρα) מצטיין במיקומו יוצא הדופן; המנזר ממוקם על צוק בתוך ערוץ צר ותלול בגובה 330 מטר מעל הים, דבר שהגן עליו מהתקפות שודדים.
המנזר נוסד בסביבות שנת 1257 על ידי שמעון המבורך מירובלטס בעקבות חזון שעבר, ונקרא על שמו.
המנזר חודש ב-1363 במימון סרבי, אך חרב בשרפה בשנת 1570 והארכיון שבו אבד.
המנזר הוקם מחדש, אך נשרף שוב ב-1622 וננטש בשל עול המיסוי העות'מאני הכבד.
רק בסוף המאה ה-18 חזר המנזר לפעול.
מצוקת המקום הכתיבה בנייה צפופה ללא הבחנה של ממש בין המבנים השונים.
הקתוליקון שנבנה בשנת 1600 לערך הוקדש להולדת הצלוב, אך מבנה הכנסייה הנוכחי הוא חדש יותר והוקם לאחר שהקודם נשרף ב-1891. במנזר מתגוררים כ-50 נזירים.
(מיקום ) 14 פאולוס הקדושΑγίου Παύλου מנזר פאולוס הקדוש (אַיוּ פָּאבְלוּ) בחלקו המערבי של הר אתוס מוקדש להצגת ישו בבית-המקדש, וקרוי על שם הנזיר שייסדו.
המנזר ננטש במאה ה-14 אך נוסד שוב וזכה לתמיכה כלכלית מצד הקיסרים יוחנן החמישי ויוחנן השביעי פלאילוגוס ומצידם של נסיכים סלאבים.
גורלו של המנזר בתקופה העות'מאנית היה זהה לזה של המנזרים האחרים והוא שקע בקשיים כלכליים ובחובות, מהם נחלץ רק החל בסוף המאה ה-18. המנזר ניזוק בשרפה קשה ב-1902 ובהצפה ב-1911.
במנזר שמורים פיסה מהצלב האמיתי, מתנותיהם של שלושת האמגושים וכף רגלו של האפיפיור גרגוריוס הראשון.
במנזר מתגוררים כיום 30 נזירים.
(מיקום ) 15 סטוורוניקיטהΣταυρονικήτα סטוורוניקיטה הוא המנזר הקטן בהר הקדוש.
אין מידע רב על ההיסטוריה של המנזר ונראה שנוסד בימיו של הקיסר יוחנן הראשון צימיסקס במאה ה-10. במאה ה-13 היה המנזר לחלק מרכושו של מנזר קוטלומוסי ובמאה ה-16 השתייך למנזר פילותאו.
ב-1533 היה המנזר לעצמאי שוב ונבנה בו קתוליקון חדש שהוקדש לניקולאס הקדוש.
(מיקום ) 16 קסנופודוסΞενοφώντος מנזר קסנופודוס נוסד במאה ה-10 או ה-11 ונקרא על שם מייסדו שהיה גם לאב המנזר.
המנזר השוכן על חוף הים היה במאה ה-13 ליעד להתקפות שודדי ים חוזרות ונשנות ולתקיפות מצד האימפריה הלטינית.
במאה ה-16 היו רוב נזירי המנזר סלאבים, אך הוא נקלע לקשיים כספיים ולחובות והחל לשקוע.
המנזר התאושש במאה ה-18 והחלה בו בנייתו של קתוליקון חדש.
(מיקום ) 17 אוסיוּ גריגוריוּΟσίου Γρηγορίου המנזר נוסד במאה ה-14 בעת שנוסדו המנזרים פאנטוקראטורוס ודיוניסיו, ונקרא על שם מייסדו.
מעט מאוד ידוע על ימיו הראשונים של המנזר בשל כך ששריפות שאירעו בו ב-1500 וב-1762 השמידו את הארכיבים שבו.
בראשית המאה ה-19 נקלע המנזר לקשיים וביקש את חסותו של מנזר מגיסטי לאוורה, אך לא ידוע מה עלה בגורלה של בקשה זו.
מאידך ידוע כי המנזר הצליח להתאושש במחצית השנייה של המאה ה-19. במנזר כ-70 נזירים.
(מיקום ) 18 אֶסְפִיגְמֶנוּΕσφιγμένου המנזר ניצב בצידו המזרחי של האי ובקרבתו שרידים של יישובים מהתקופה הרומית ומתחילת ההתיישבות הנוצרית בחצי האי.
המנזר נוסד במאה ה-10 או ה-11 ונזכר לראשונה ב-1045. משמעות שמו של המנזר ביוונית היא "הלחוץ" או הכלוא"' וייתכן ששם זה נובע ממיקומו של המנזר בין הים לבין שלוש גבעות.
בעקבות סכסוכים קשים עם המועצה הקדושה ועם פטריארך קונסטנטינופול, בעיקר על רקע שאלת כינון היחסים בין האורתודוקסיה לנצרות הקתולית, פרש המנזר בשנת 1974 מחברותו במועצה הקדושה.
המצב החמיר בשנת 2002, כאשר פטריארך קונסטנטינופול דרש כי הנזירים יפנו את המנזר לחלוטין, וקבע כי הם פרשו מהנצרות האורתודוקסית.
צו של בית-המשפט העליון של יוון הורה גם הוא לנזירים להתפנות מהמנזר, בשל איסור שקובעת החוקה היוונית על פיצול דתי בהר אתוס, אך המנזר לא פונה ומתגוררים בו כ-60 נזירים, הרואים עצמם כאורתודוקסים האמיתיים.
היריבות עם המנזרים האחרים אף הגיעה לתגרות ידיים בשנת 2006, ונכון לשנת 2007 המנזר עדיין לא משתתף במוסדות המדינה הנזירית.
(מיקום ) 19 איו פנטליימונוסΑγίου Παντελεήμονος או רוסיקוןΡωσσικόν המנזר הממוקם בצידו המערבי של חצי האי בסמוך לנמל דפני נוסד במאה ה-10 במקום בו ניצבת כיום סקיטת בוגורודיצה.
הנזירים עברו לאתר אחד במאה ה-12 ולאתר הנוכחי רק ב-1765. המנזר נשרף עד היסוד בידי שודדי ים ב-1307 אך שוקם.
עם זאת, בתקופה העות'מאנית הוא הידרדר ואף ננטש לחלוטין, והמועצה הקדושה נטלה אותו תחת חסותה.
בעקבות מלחמות רוסיה-טורקיה במאה ה-18 הידלדל מספר הנזירים הרוסים במקום ונזירים יוונים, בולגרים וסרבים היו לרוב תושביו.
במאה ה-19 התחדש זרם ההתיישבות הרוסית אל המנזר, ומספרם של הרוסים הגיע לכדי אלף איש בתחילת המאה ה-20.
על רקע המחלוקת שהתגלעה במנזר בחודש יוני 1913 בעניין התמיכה באימיאסלאוויה , ארעה במקום מלחמה בזעיר אנפין וחיילים רוסים התקיפו את המקום, הרגו מספר נזירים ואסרו והגלו לרוסיה 840 אחדים.
הנוכחות הרוסית בחצי האי החלה לצנוח לאחר מהפכת אוקטובר בשנת 1917. מחצית מהמנזר עלתה באש בשנת 1968 וכיום מתגוררים בו כ-50 נזירים.
המנזר ידוע בפעמוניו, שהגדול שבהם שוקל 13 טון והיקפו מגיע ל-2.7 מטר.
(מיקום ) 20 קונסטמוניטוΚωνσταμονίτου ייסודו של המנזר ה-20 בדירוג ההיררכי של הר אתוס מיוחס לפי המסורת לקיסר קונסטנטינוס או לבניו, אולם ברי שהוא נוסד מאות שנים לאחר מכן.
אזכורו הראשון של המנזר הוא מהמאה ה-11, אך ניתן להתחקות אחר דברי ימיו רק מהמאה ה-14 ואילך.
האגף המזרחי במנזר נשרף בשנת 1717 ושוקם כמאה שנה לאחר מכן בסיועה של אשתו של עלי פאשה, שליט יואנינה.
בשל מצבו הקשה של המנזר הוא נכנס תחת חסותה של המועצה הקדושה במאה ה-19, אך הצליח להתאושש וב-1867 הוקם בו קתוליקון חדש המוקדש לסטפנוס הקדוש.
אורח החיים הנזירי בהר אתוס
מסיבות ברורות איש אינו נולד בהר אתוס, והאוכלוסייה במקום גדלה ומתפתחת רק בדרך של הגירה.
בנוסף, ההתיישבות בהר הקדוש פתוחה רק לגברים אורתודוקסים שגילם מעל 18, ולכן אין בהר אתוס ילדים או נערים (חוץ מתיירים).
המבקש להתקבל לאחד המנזרים, בא תחת פיקוחו והדרכתו של אב המנזר למשך שנה או יותר ובתקופה זו הוא רשאי ללבוש רק את הכובע הנזירי.
כאשר תקופת החניכה מסתיימת קובע ועד הבכירים במנזר מועד לטקס ההצטרפות, שמתקיים בכנסיית המנזר.
הטקס מנוהל על ידי נזיר-כומר, ואב המנזר משמש כסנדקו של הנזיר החדש.
המועמד משתטח לעבר ארבע רוחות השמיים לפני איקונות של הצלוב, הבתולה והקדוש שלו מוקדשת הכנסייה וכן בפני אב המנזר שמעניק לו את ברכתו.
בהמשך הטקס שואל הכומר את המועמד מספר שאלות שמטרתן לוודא את רצונו החופשי ואת כוונתו להיות נזיר ולהצטרף לקהילה.
אם ענה המועמד על השאלות בחיוב, מתפלל הכומר לאל כי יעניק למועמד סיוע והכוונה, ולאחר מכן מוענק לנזיר שם חדש ופיסה משערותיו נגזזת במספריים.
אב המנזר מלביש את הנזיר בבגדי הנזיר והכומר מעניק לו צלב, מחרוזת תפילה ונר דולק.
בטקס שלאחר מכן, הנזיר החדש הוא הראשון שמקבל את לחם הקודש, ובארוחה שנערכת בהמשך הוא יושב לצידו של אב המנזר.
בהר אתוס מתקיימים זה לצד זה מספר אורחות-חיים.
בקיצוניות האחת ניצב אורח-חיים מתבודד (αναχωρειν) והבוחרים בו פורשים מחיי הקהילה לחלוטין, או כמעט לחלוטין, ומתגוררים בגפם בבקתות או מערות, וחלקם אף נודדים ממקום למקום.
בתווך נמצאת השיטה האידיוריתמית הנהוגה בשמונה מהסקיטות.
הנזירים האידיוריתמיים חיים באופן אינדיבידואלי, ונפגשים רק בחגים ובימי ראשון לשם תפילה משותפת וטקסים דתיים.
יתר ארבע הסקיטות וכל 20 המנזרים – כלומר, רובם המכריע של הנזירים בהר אתוס – מנהלים כיום אורח חיים קוינובוני-שיתופי המוכתב לפי סדר יום קבוע ונוקשה, התואם את הוראות הטיפיקון (τυπικόν) - סידור התפילה והליטורגיקה האורתודוקסי.
היום מתחלק לשלושה חלקים המוקדשים לתפילה, עבודה ומנוחה.
הנזירים מתעוררים חצי שעה לאחר חצות (07:30 לפי השעון הביזנטי) ומתפללים תחילה לבדם בתאיהם.
לאחר חצי שעה הם נפגשים לתפילה בקתוליקון עד עלות השחר.
לאחר מכן סועדים הנזירים בצוותא ברפקטוריום, מתפללים שוב ופורשים למלאכת יומם כפי שניתנה להם על ידי המנזר.
עבודות אלה כוללות מלאכות יד שונות, עבודות ניקיון, הכנת מזון, טיפול בנזירים הזקנים ובבעלי החיים של המנזר ועוד.
איש אינו פטור מעבודה, גם לא אב המנזר.
בצוהרי היום פורשים הנזירים למנוחה ולקראת ערב, בשעה 09:00 לפי השעון הביזנטי או 16:00 לפי השעה הרגילה, הם נפגשים לתפילות הערבית בקתוליקון.
לאחר מכן הם סועדים יחדיו את ארוחת הערב, מתפללים שוב ופורשים לתאיהם לשם תפילה יחידנית ומנוחה.
כשנזיר מת גופתו אינה נשטפת, אלא הנזיר המכין אותו לקבורה משרטט את צורת הצלב על מצחו, גופו וגפיו בעזרת ספוג הנטבל במים חמים.
לאחר מכן מולבשת הגופה בבגדים נקיים וידיה נקשרות בדמות צלב.
הגופה מונחת על מזרן משיער סוס או מתבן, ומוצבת בנרתקס (מבואת הכניסה לכנסייה) עד לטקס האשכבה.
לאחר מכן נלקחת הגופה אל בית הקברות אגב מספר עצירות לאמירת תפילות שונות ונקברת ללא ארון קבורה.
אב המנזר מספיד את המנוח, ונזירי המנזר מתפללים לעילוי נשמתו משך 40 ימים או יותר אם המנוח היה אב המנזר.
ההר הקדוש עשיר ביצירות אומנות מסוגים רבים, אך החשובות שבהן הן האיקונות עושות-הניסים.
יש למעלה מעשרים כאלו, בדרך כלל של הבתולה ובדרך כלל בציפוי כלשהו של מתכת יקרה כמו זהב, כסף או פלטינה, והן מפורסמות ביכולתן לחולל ניסים בעבר – וחלקן גם בהווה.
איקונות עושות-ניסים נמצאות בחלק מעשרים המנזרים, ואחת נוספת נמצאת בכנסייה בקארייס.
מעבר לאיקונות עושות-הניסים, יש בהר אתוס למעלה מ-20,000 איקונות נוספות וזהו אוסף האיקונות הגדול בעולם.
האיקונות נמצאות בכל רחבי חצי האי – במנזרים, בסקיטות ובאתרים האחרים, ועבודות מחקר וחיפוש ממשיכות וחושפות איקונות חדשות כל העת.
חלקן נעלמו בעבר וחלקן לא תועדו מעולם.
האיקונות העתיקות בהר אתוס נמצאות במנזר מגיסטי לאוורה ומקורן במאה ה-11.
ברפקטוריום של המנזרים, בכנסיות ועל קירות מבנים אחרים בכל רחבי הר אתוס מצוירים פרסקאות רבים המכסים שטח כולל של אלפי מטרים מרובעים.
הפרסקו העתיק ביותר, שצויר בסביבות שנת 1200, מעטר את קיר ספריית מנזר ואטופדי ומתאר את השליחים פטרוס ופאולוס.
הכנסייה המרכזית בבירה קארייס ידועה גם היא בפרסקאות שבה, שמקורם במאה ה-14. פרסקאות אלה מכסים את כל קירותיה הפנימיים של הכנסייה, אם כי הם ניזוקו במהלך השנים כתוצאה מלחות.
אוסף כתבי היד בהר אתוס מונה כ-15,000 פריטים, שהם רבע מכלל כתבי היד היווניים בעולם.
כתבי יד עוטרו פעמים רבות בציורים, אך אומנות זו גוועה במאה ה-18. חלק ניכר מכתבי היד הם יצירות מוזיקליות כנסייתיות שחוברו או הועתקו בהר אתוס, והאוסף הגדול ביותר של יצירות אלה בהר הקדוש נמצא במנזר איווירון שבו 348 פריטים.
גם כיום ממשיכים נזירים בהר אתוס לכתוב, להלחין ולשיר מוזיקה כנסייתית על כל סוגיה, וחלקה אף הוקלט – בין בשירה על ידי מקהלות ובין על ידי נזירים בודדים.
יהודים לא נזכרו בדברי ימיו של הר אתוס לטובה.
נטען כי התקפות השודדים הקטלאנים בשנים 1307 עד 1308 הונהגו בידי "הנוכל היהודי" ארנאלדו מוויאנובה.
מאוחר יותר נזכר שמם של היהודים בעיקר כמלווים בריבית קצוצה אשר גרמה בין היתר, כך נטען, למשבר הכלכלי שפקד את הר אתוס בתקופת השלטון העות'מאני.
בין היתר מיוחסת האמירה הבאה לנזיר דיוניסיוס מהר אתוס, אשר הוכיח את הנזירים על כך שאף-על-פי שהיו להם נכסים רבים שאותם יכלו לנצל כדי להתמודד עם הגזירות הכלכליות העות'מאניות, הרי
הר ארג'ייס (בטורקית: Erciyes Dağı, בעת העתיקה נודע בשם "הר ארגאוס" – "Mons Argaeus") הוא הר געש כבוי הניצב בקפדוקיה במרכזה של רמת אנטוליה, כ-25 ק"מ מדרום לעיר קייסרי.
ההר שוכן בחלקו הצפוני של רכס הרי האנטי-טאורוס.
ההתפרצויות הגעשיות של ההר תרמו במידה רבה להיווצרות נופה האופייני של קפדוקיה, וייתכן שהתפרץ אך במאה ה-3 לפנה"ס כמתואר במטבעות רומים.
ההר שגובהו 3,916 מטר, משקיף על סביבתו מגובה של כמעט שלושה ק"מ, ונחשב לסימן ההיכר של קייסרי ומתנוסס על סמל העיר.
הר ארג'ייס הוא יעד תיירותי הן למטיילים בקיץ והן לחובבי ספורט החורף המגיעים לאתר הסקי הקטן שעל מורדתיו הצפוניים.
חיים בר-דרומא מציע כי הר ההר המקראי, המסמן את הגבול הצפון מערבי של ארץ ישראל בתנ"ך, אינו אלא הר ארג'ייס הבולט והמרשים בקרב ההרים באזורו.
הר אצ'ו (ספרדית Monte Hacho) הוא הר לא תלול, המתנשא לגובה של 204 מטר מעל פני הים.
הוא שוכן בחצי האי אלמינה, ממזרח לעיר האוטונומית הספרדית סאוטה שבצפון אפריקה.
ההר ניצב במרכזו של חצי האי וצופה אל מצר גיברלטר שמצפון לעיר.
בעוד שהצוק הצפוני בצידו האירופי של המצר מזוהה בדרך כלל עם צוק גיברלטר שבגיברלטר, על תואר הצוק הדרומי ביבשת אפריקה מתחרים הר אצ'ו, שהיה ידוע באותה עת בשם "הר אבילה" (לטינית Mons Abila - "מונס אבילה"), וג'בל מוסא במרוקו.
על ראש ההר שוכנת מצודת אצ'ו (Fortaleza de Hacho) שהוקמה לראשונה בידי הביזנטים, והחליפה מספר שליטים, ובהם המורים, הפורטוגזים והספרדים.
כיום היא מוחזקת על ידי צבא ספרד.
על ההר שוכן גם מנזר אנטוניוס הקדוש (Ermita de San Antonio) ובו קפלה, וכן אנדרטה לזכר כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו במלחמת האזרחים של ספרד.
הר אשכר הוא הר בגליל העליון המערבי, בחבל תפן.
למרגלותיו נמצא היישוב כפר ורדים.
ההר מתנשא לגובה של 695 מטרים מעל פני הים ובתוכו מתפתל "שביל נורמן", מסלול טיול שנחצב בתוך החורש הים התיכוני הסבוך.
סמוכה להר אשכר, חורבת אשכר, גלי אבנים ושברי חרסים מהתקופה הישראלית, הרומית והביזנטית.
מההר יורד נחל אשכר, המתחבר לנחל פקיעין מול היישוב חוסן.
הר באבה (בבולגרית ובמקדונית: Баба планина) הוא הר בשטח מקדוניה הצפונית, החולש על העיר ביטולה, ופסגתו הגבוהה ביותר, פֶּלִיסְטֶר, (המכונה גם: "הקיר האדום"), היא השלישית בגובהה במדינה.
תצורת המסיב של הר זה הופכת אותו לקו פרשת מים לזרימת הנהרות באזור בין הים האדריאטי לים האגאי.
בשטח ההר שוכן הפארק הלאומי פליסטר, שהוא השני בגודלו במקדוניה הצפונית, המיוער בעצים מחטניים ובו מגוון בעלי חיים כגון דובים, איילי בר, זאבים, חזירי בר ומספר מיני נשרים, קוראים וקאקים.
בנחלים הזורמים במקום ישנם דגי טרוטה, המכונים "טרוטת אוחריד".
בעונת החורף מהווה האזור אתר לתיירות סקי.
פסגת הפליסטר היא אחת מפסגות ההרים הדרומיות ביותר בבלקנים, שיש לה מאפייני אקלים אלפיניים.
באזור קיימים שני אגמים, המכונים "עיני פליסטר", בשל צורתם.
הגדול מביניהם ממוקם בגובה של 2,218 מטרים, אורכו 233 מטרים, רוחבו 162 מטרים ועומקו 14 מטרים והשני, בגובה של 2,180 מטרים, אורכו 79 מטרים, רוחבו 162 מטרים ועומקו 3 מטרים.
מיקומו האסטרטגי של ההר הפך אותו לזירת קרבות לאורך ההיסטוריה.