tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במציאות, ריקרדו כבר היה עשיר מאוד בתקופת קרב ווטרלו, וביוני 1815 מכר את מניות הממשלה האחרונות שלו לפני שתוצאות הקרב נודעו בלונדון, ובכך החמיץ מחצית מהרווח הפוטנציאלי.
בגיל 40 פרש מעסקיו ורכש לו אחוזה בכפר.
ריקארדו החל להתרועע עם קבוצת אינטלקטואלים, שאחד מהם, ג'יימס מיל (אביו של ג'ון סטיוארט מיל), דחק בו להיכנס לבית הנבחרים ולהעלות על הכתב את משנתו הכלכלית.
כנהוג באותם ימים, ריקארדו רכש חלקת קרקע שזיכתה את בעליה במושב בפרלמנט הבריטי.
שם הוכיח את עצמו כליברל תקיף, שתמך אף בעניינים שנגדו את האינטרסים הפרטיים שלו.
ריקארדו הושפע מכתביהם הכלכליים של אדם סמית ותומאס מלתוס.
בכתביו זיהה כמה מנקודות הכשל העיקריות שלהם וגיבש את הכלכלה לכלל תאוריה מקיפה אחת, המתייחסת הן לטווח הארוך והן לטווח הקצר.
כחלק מתפקידו כמדינאי פרסם ריקארדו מספר כתבים הנוגעים לענייני מדיניות שעמדו על הפרק, כמו ההצעה לבטל את המכסים על יבוא התבואה ("חוקי התבואה"), והצעות שונות לגבי אופן גיוס הכספים של השלטון.
במקביל, תרם גם לפיתוח הכלכלה כתחום נפרד ממדע המדינה, באמצעות ספריו המקיפים על התאוריה הכלכלית.
בשנת 1817 יצא לאור ספרו "עקרונות הכלכלה הפוליטית והמיסוי" שבו פיתח את כלל התפוקה השולית הפוחתת.
חידוש נוסף של ריקארדו הוא עקרון היתרון היחסי: המניע להתמקצעות אישית ולסחר עם אחרים הוא היתרון היחסי שיש לאנשים או למדינות בייצור מוצר מסוים.
ריקארדו נאבק נגד הכוח הכלכלי הרב של מעמד בעלי הקרקעות אל מול כוחם המוחלש של בעלי ההון (שאליהם השתייך) והפועלים.
מאוחר יותר, השפיעו עקרונות אלו על קרל מרקס, ששם דגש על מאבקם של הפועלים בבעלי ההון.
בזמן מלחמת הבריטים בנפוליאון התלבטה הממשלה אם לממן את המלחמה באמצעות מיסים או בדרך של נטילת מלוות כגון באמצעות הנפקת איגרות חוב לציבור.
ריקארדו הראה ששתי האפשרויות בעצם זהות מבחינה מקרו-כלכלית, והוביל לטביעת המונח "שקילות ריקארדו".
ההסבר לשקילות הוא שגיוס איגרות חוב שקול להטלת מיסים בעתיד, מכיוון שבזמן הפירעון של איגרות החוב תיאלץ הממשלה לממן את ההחזר מתקציב המדינה שמגיע ממיסי האזרחים, ולכן, אם יהוון מחיר ההחזר לזמן הנוכחי תתקבל שקילות בין סכום זה לסכום הטלת המיסים כיום.
דוד רזיאל (רוזנסון, כונה באצ"ל "האלוף בן ענת"; י"ח בכסלו ה'תרע"א, 19 בדצמבר 1910 – כ"ג באייר ה'תש"א, 20 במאי 1941) היה ממייסדי האצ"ל ומפקדו הרביעי, ונציב בית"ר בארץ ישראל.
נהרג בעיראק בשליחות צבאית מטעם בריטניה.
נולד בעיירה סמרגון, בפלך וילנה של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), כנצר למשפחת רבנים, בנם של בלומה לבית גורדין (בתו של רבי יהודה ליב גורדין ואחותו של אבא גורדין) ומרדכי רזיאל (רוזנסון) (1880–1962), מחנך עברי.
בבית משפחת רזיאל דיברו עברית.
ב-1914 עלה יחד עם הוריו ואחותו אסתר לארץ ישראל, לאחר שאביו נענה להזמנה ללמד בבית הספר "תחכמוני" בתל אביב.
במלחמת העולם הראשונה הוגלתה המשפחה למצרים על ידי הטורקים, יחד עם כל יהודי הארץ שהיו נתינים רוסיים.
משם חזרה המשפחה לרוסיה, ושבה לארץ בשנת 1923.
בשנת 1928, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר "תחכמוני" שבתל אביב, עלה לירושלים ולמד בישיבת מרכז הרב, שם היה חברותא של הרצי"ה קוק ושל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בנוסף, למד מדעי היהדות, מתמטיקה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית.
מאורעות תרפ"ט (1929) גרמו לו לזעזוע, והוא הצטרף להגנה בירושלים, ולאחר זמן קצר סיים קורס מפקדים.
ב-1931 התפצל האצ"ל מתוך ההגנה, ורזיאל נמנה עם מקימי הארגון.
בזמן מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה ממצדדי שבירת מדיניות ההבלגה כלפי הערבים.
ב-7 ביוני 1934 התחתן בפעם הראשונה עם בריינה (ברטה) פרידמן בירושלים.
ב-1936 יצאו לאור בהוצאת הספרייה המרכזית של ברית חיילי החזית היהודית הספר "האקדח" מאת ד.
ראש (שם העט של דוד רזיאל ואברהם שטרן), וכן הספר "תרגילי הסדר המכונס והמרווח" מאת י.
"האקדח" שימש באצ"ל ובמחתרות במשך שנים אחרי פרסומו, בהיותו ראשון מסוגו בעברית.
ב-1937 הגיעו לידי הסכם המאחד את האצ"ל עם "ההגנה", אך רזיאל נשאר באצ"ל עם רוויזיוניסטים ואנשי בית"ר.
במחתרת ראו בו רבים סמל של מופת ושל הקרבה עצמית.
באותה תקופה נשא את שושנה, בתם של יוסף חיים צבי (בנו של שמואל זנוויל שפיצר) וחנה שפיצר, שהייתה מייסדת ומנהלת בית הספר לבנות שפיצר בירושלים.
בשנת 1938 מינה זאב ז'בוטינסקי את דוד רזיאל למפקד האצ"ל, וכך היה למפקדו הרביעי של הארגון.
ההחלטה הראשונה שקיבל הייתה לבטל את התואר "ראש המפקדה", ולהציע שמעמדו כראש המפקדה יהיה "ראשון בין שווים".
בהמשך הרחיב את פעולותיו של הארגון גם לליטא ולפולין.
כינויו המחתרתי של רזיאל היה "בן ענת", על שם השופט שמגר בן ענת.
תחת פיקודו, החל מיולי 1938, בוצעו פעולות טרור רבות נגד ערבים ברחבי הארץ, וזאת כתגובה להירצחם של יהודים רבים במאורעות.
כך למשל, בירושלים בוצעו מספר רב של פעולות ירי וחבלה, ובהן התקפת אוטובוס ערבי בפצצה ברחוב יפו, ופיצוץ מוקש בשוק הירקות בעיר העתיקה.
בפעולות אלה נהרגו מעל 200 ערבים, לפחות 70 מהם באירועים שהיו לאחר תום המאורעות.
מעשים אלו הביאו לידי קיטוב ביישוב היהודי בארץ.
ראשי המוסדות הלאומיים גינו אותם בלשון חריפה, ואנשי מחנה הפועלים החליטו החלטות אופרטיביות כדי להחליש את האצ"ל ולבודדו מהיישוב היהודי.
בינואר 1939 יצא רזיאל מהארץ בזהות בדויה.
בפברואר השתתף בוועידה בפריז שעניינה היה הסדרת עליית אף על פי, ושם נפגש, בפעם היחידה, עם זאב ז'בוטינסקי.
אישיותו הותירה רושם רב על ז'בוטינסקי, שאמר כי חיכה לאדם כמותו 15 שנה, והוא מינה אותו לנציב בית"ר בארץ.
במאי 1939 חזר משליחות מארצות הברית.
בהגיעו עצרו אותו הבריטים, אך רזיאל הצליח להימלט.
רזיאל, שהסתתר מפני הבריטים, לא יכול היה לישון באופן קבוע באותו מקום, והיה מגיע ללון מדי פעם בבית משפחת שפירא בשכונת גאולה.
כשהיה מגיע, היה הרב אברהם אלקנה שפירא מפנה את מיטתו והולך ללימוד "משמר".
ב-19 במאי עלה בידי הבריטים לאוסרו שנית, והוא נכלא בכלא עכו.
באוקטובר 1939 שוחרר עם חברי מפקדת אצ"ל נוספים בערבותו של פנחס רוטנברג.
תחת הנהגת רזיאל הוחלט כי האצ"ל לא ייאבק בבריטים בזמן מלחמת העולם השנייה, ותחת זאת יסייע להם במלחמה בגרמניה הנאצית.
הדבר הביא לפרישת חברים מן האצ"ל, ובראשם חברו ושותפו לדרך עד אז, אברהם שטרן (יאיר), ולהקמת לח"י.
בשנת 1941, לאחר שפרץ בעיראק מרד אנטי-בריטי בראשות רשיד עאלי אל-כילאני, נענה רזיאל לבקשת הבריטים לשגר יחידת קומנדו לחבל במתקני זיקוק הנפט ליד בגדאד, שהיו חיוניים לצבא הגרמני.
רזיאל אף החליט, למגינת לבם של חבריו, לעמוד בראש היחידה של ארבעה אנשים, שכללה את יעקב מרידור, יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי.
הוא אף סבר שיוכל להקים תאים של האצ"ל בקרב יהודי עיראק.
היחידה יצאה לפעולת האצ"ל בעיראק ב-17 במאי 1941 משדה התעופה הצבאי בתל נוף, ונחתה בשדה התעופה בחבניה שבעיראק.
בהגיעם שונתה התוכנית, והם קיבלו משימת מודיעין לקראת כיבוש העיר פלוג'ה.
בפעולה זו נהרג רזיאל, ב-20 במאי, ביחד עם קצין בריטי מלווה, מהפצצה של מטוס גרמני, והוא בן 30. נסים כהן, שנשאר בארץ ישראל, החליפו כמפקד האצ"ל, אולם לאחר זמן קצר המליץ כהן על חברו יעקב מרידור, שיעמוד בראש הארגון.
תוך סיכון חיים, השלימו יעקב סיקא אהרוני ויעקב טרזי את הפעולה בעיראק בהצלחה.
רזיאל נטמן על ידי הבריטים בעיראק, בבית עלמין צבאי בחבניה.
על מצבתו נכתב השם 'בן משה'.
בני משפחתו ומשרד החוץ עשו מאמצים רבים להביא את ארונו לקבר ישראל, כולל ביקור אישי של אלמנתו בעיראק, אולם רק בשנת 1955 הסכימה ממשלת עיראק לאפשר לבריטים להוציא את הארון מארצם, בתנאי שלא יובא לקבורה בישראל, אלא בקפריסין, שהייתה אז מושבה בריטית.
קונסול ישראל בניקוסיה אליעזר מרום פעל להסדרת הנושא.
עצמותיו הובאו לקבורה בבית הקברות היהודי במארגו, ליד ניקוסיה, בה' בטבת תשט"ז.
בספטמבר 1960, זמן קצר לאחר שקפריסין זכתה בעצמאות, פנה חבר הכנסת מנחם בגין אל נשיא הרפובליקה החדשה, הארכיהגמון מקאריוס השלישי, בבקשה לאפשר את העברת הארון למדינת ישראל.
הפנייה נענתה בחיוב, וב־16 במרץ 1961 (כ"ח באדר תשכ"א) נערכה לדוד רזיאל הלוויה צבאית, בהשתתפות המונים.
ארונו נטמן בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים, בחלקת חללי הבריגדה היהודית.
לאחר מותו של רזיאל הוענקה לו דרגת אלוף בצה"ל.
יום מותו, כ"ג באייר, נקבע על ידי מנחם בגין בשנת תש"ו כיום התייחדות עם כל חללי האצ"ל.
ב-2021, 80 שנה לאחר שרזיאל נהרג, קיבל באופן אקראי, בן משפחתו הפרופ' אריה נאור, מצבת עץ עם כיתוב זהה לזה שהיה על המצבה בקפריסין.
המצבה הועברה למכון ז'בוטינסקי לבדיקה, וכך נמצאו מסמכים שונים הנוגעים לקבורתו של רזיאל בעיראק, בקפריסין ובישראל.
כאשר רזיאל נהרג, רעייתו שושנה לא ידעה כי היא בהיריון.
התינוק שנולד נקרא דוד על שם אביו, אך הוא נפטר בבית החולים.
הוא נטמן בהר הזיתים ולימים התברר שקברו נהרס בתקופת השלטון הירדני.
מושב רמת רזיאל בהרי יהודה, נקרא על שמו, והוקם על ידי יוצאי בית"ר והאצ"ל.
כמו כן, נקרא על שמו כפר נוער דוד רזיאל שבהרצליה.
על שמו נקראים רחובות בערי ישראל, כדלקמן: ירושלים, תל אביב, הרצליה, בית שמש, רמלה, נתניה, בת ים, ראשון לציון, פתח תקווה, גבעת שמואל, ואשקלון.
עיריית תל אביב הציבה לוחית זיכרון ליד הבית בו התגורר, ברחוב הנביאים 30 בתל אביב.
ב-23 באפריל 1978, דאר ישראל הנפיק סדרה של 5 בולי דאר שעליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של דוד רזיאל.
דאר ישראל מכר 1,499,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.
בית הכנסת האזורי מרכז קהילתי בית - דוד ע"ש המפקד דוד רזיאל הי"ד.
דוד רוקח נולד בעיר למברג (לביב) שבגליציה האוסטרו-הונגרית (כיום בחלק האוקראיני של גליציה) בשנת תרע"ו-1916. בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, ובהּ סיים את לימודיו כמהנדס.
ספר שיריו הראשון, "בגשר היעוד", יצא לאור בשנת תרצ"ט-1939. ומאז ועד מותו פרסם כעשרה ספרי שירה.
שיריו זכו להצלחה והערכה מחוץ לישראל, בעיקר בגרמניה ובשווייץ; בין מתרגמי שירתו היו המחזאי הנודע פרידריך דירנמאט והמשורר פאול צלאן, אם כי זה התייחס אל השירים כ"חומר בינוני".
בארץ לא התקבל כמשורר חשוב, וזכה להערכה רק בקרב מעטים.
הצייר יוסל ברגנר אייר אחד מספרי השירה שלו.
ספר שיריו "טוחן אבנים", יצא בהוצאת ספרית הפועלים בשנת 1981.
רוקח היה פעיל ביצירת תוכניות לימודי הספרות והשירה בבתי הספר הממלכתיים-דתיים.
דוד רוקח נפטר בשנת 1985, בזמן ששהה בדיסבורג לרגל .
גבולות הערגה, הוצאת כתר, 1988.
עיר שזמנה קיץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ו, (1975).
מועדי ערגה, הוצאת ספרי תרשיש, תשי"ד, (1954).
נושאי האור (תווים), הוצאת י.
דוד רֶזנִיק (בפורטוגזית: David Resnick; 5 באוגוסט 1924 – 4 בנובמבר 2012) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת 1995.
רזניק נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל בשנת 1924, בן לברוך ורחל (מלמד).
שם למד אדריכלות ובמקביל עבד במשרדו של האדריכל הנודע אוסקר נימאייר.
בשנת 1949 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ עין השופט.
לאחר שנתיים, שבהן עבד במשתלת הקיבוץ, עבר רזניק לתל אביב-יפו וחזר לעבוד כאדריכל, במסגרת משרדו של האדריכל זאב רכטר.
לאחר שקיבל הצעת שותפות מהאדריכל היינץ ראו, קיבל בתמיכתו של רכטר את ההחלטה לעבור להשתקע בירושלים.
במשך שלוש שנים היה שותפו של ראו.
ב-1958 פתח משרד עצמאי בירושלים, כשאחת העבודות הראשונות שביצע הייתה ביתן העולה החדש בתערוכת העשור.
ב-1985 הצטרף למשרד בנו, האדריכל ברוך רזניק.
מאוחר יותר, לימד רזניק גם בטכניון ובבצלאל.
רזניק התגורר בירושלים, במתחם מגורים "לב רחביה" שנבנה על פי תכנונו ב-1995.
נטמן בחלקת יקירי העיר ירושלים שבהר המנוחות.
זכרו מונצח בסמטת "מבוא דוד רזניק" המוליכה אל מתחם "לב רחביה".
בבית הכנסת האוניברסיטאי בקמפוס גבעת רם (1956–1957, דוד רזניק בשיתוף היינץ ראו) נעשה שימוש בחומרים כדוגמת בטון וזכוכית, בתיאום עם תצורות המתאפיינות בקווים מעוגלים ונקיים היוצרים אשליה בפנים המבנה של חלל אין-סופי.
על המבנה הם קיבלו את פרס רכטר לשנת 1964.
מול כיכר פריז תכנן רזניק את מרכז אמיר.
הבניין הביא לרזניק פרסום, והיו בו חידושים טכנולוגים לאותה התקופה.
במוזיאון לעתיקות חצור, בכניסה לקיבוץ איילת השחר (1962–1964), נעשה שימוש בבטון חשוף, בלבני סיליקט ובזכוכית.
תוך שימוש בקווים ישרים ואופקיים הבאים בצורת שלוש תיבות מהחומרים השונים, יצר רזניק אולם תצוגה המדמה חלל בבטן האדמה.
בקיבוץ קריית ענבים תכנן רזניק מבנה זיכרון ובו יצר, בחדר שגודלו אינו עולה על 18 מ"ר, בעזרתם של חומרים פשוטים כדוגמת גרנוליט, רשת ברזל וטיח גס.
יד קנדי, אתר ההנצחה לנשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי, המצוי ממערב למושב אורה ולמושב עמינדב בהרי ירושלים, נבנה בשנת 1966 והוא בנוי כגזע עץ כרות, הבא לסמל את הרצחו של הנשיא בדמי ימיו.
המבנה בנוי מ-50 עמודי בטון, שגובה כל אחד מהם 7.2 מטרים.
כל עמוד מייצג אחת ממדינות ארצות הברית, על ידי סמל המדינה המוטבע עליו.
רזניק השתמש בקו ארכיטקטוני של האדריכל אוסקר נימאייר וכתוצאה מכך, המבנה מזכיר בצורתו את קתדרלת ברזיליה, הקתדרלה המרכזית של העיר ברזיליה, בירת ברזיל.
בסוף שנות השישים השתנה סגנונו של רזניק.
מבקרת האדריכלות אסתר זנדברג מתארת שינוי זה:
קו התפר ביצירתו של רזניק מתקיים במתחם בית החייל בירושלים, שאותו החל לתכנן בשנת 1966 וסיים עם תכנון יד-לבנים בשנת 1978. אל מול בניין בית החייל הקובייתי והמבוצר, המשדר איפוק, ניצב מבנה יד-לבנים שהוא אוסף של פירמידות, מצופות אבן ירושלמית כשבמרכזן נטוע עץ זית בודד.
מבנה זה נראה מנוגד למבנה בעל המטרה הזהה, שאותו תכנן עשור וחצי קודם לכן בקריית ענבים.
פרויקט נוסף בו השתתף רזניק, הישראלי-ברזילאי, היה תכנון בניין שגרירות ישראל בברזיליה (1973-1977).
מבנים מאוחרים יותר שתכנן רזניק הם מלון הייאט (1978–1987), בית הספר לחינוך בקמפוס הר הצופים (1971–1973).
בשנות ה-90 תכנן את הפרויקטים בשיתוף בנו, האדריכל ברוך רזניק.
בין הפרויקטים שתכננו יחד ניתן למנות את בניין "שערי העיר" בכניסה לירושלים ומוזיאון משה קסטל במעלה אדומים.
בבואו לסכם את מפעל הבנייה שבו נטל חלק, אמר רזניק: "מאז שעליתי לארץ הייתה לי מטרה אחת: להיות בורג במכונה הנפלאה הזאת שנקראת מדינת ישראל.
להיות בורג קטן במכונה, אבל כזה שבלעדיו המכונה לא הייתה עובדת כפי שהיא עובדת עכשיו".
דוד רמז (שם לידה מלא; משה דוד דְרַבְּקִין, י"ח באייר תרמ"ו, 23 במאי 1886 – י"ג באייר תשי"א, 19 במאי 1951) היה ממנהיגי היישוב, יו"ר הוועד הלאומי, מזכ"ל ההסתדרות, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
רמז נולד בשם משה דוד דרבקין בעיירה קאפוסט שבפלך מוהילב של האימפריה הרוסית (באזור רוסיה הלבנה, כיום בבלארוס) ליחיאל דרבקין ולחיה-רסיה (לבית פאפרין-פאפערין).
הוא למד תחילה ב"חדר", ולאחר סיום לימודיו נותר ללמוד בבית הוריו ולמד תלמוד מפי סבו, הרב דב דרבקין, לימודי ספרות ומקרא בלימוד עצמי ולימודים כלליים ממורים פרטיים.
בנעוריו שימש מזכיר האגודה הציונית הכללית והיה בין מייסדי סניף "פועלי ציון" בעיירה.
הוא למד גם בגימנסיה בעיר ילץ, ובתום לימודיו הוזמן לשמש כמורה בחדר מתוקן בעיירה קרוצ'ה , שממנה יצא בשנת 1905 לוורשה.
לאחר נדודים ברחבי רוסיה הוא גויס אל צבא הצאר ושוחרר בשל היותו בן יחיד.
בתקופה זו התפרסמו שירים מכתביו בעיתון "השילוח".
רמז עבר לחיות בקושטא, ובשנת 1911 החל בה בלימודי משפטים, שבמהלכם פגש לראשונה בדוד בן-גוריון וביצחק בן-צבי.
ב-1912 שב לרוסיה במטרה להתכונן לעלייה לארץ ישראל.
ברוסיה נישא רמז לליבה בת שלמה-הלל רמז מהעיירה קרוצ'ה, ויחדיו הם עלו לארץ ישראל בפסח בשנת 1913 והתיישבו בבאר טוביה ואף עיברתו את שמם לאהובה ודוד.
רמז החל לעבוד כפועל חקלאי, ולאחר התפרקות הקבוצה עבד בכרכור, עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולאחריה בזכרון יעקב.
בתקופת שהותו בזכרון יעקב החלה ראשית פעילותו הציבורית בארץ ישראל, עת פעל עם ד"ר הלל יפה לקלוט את נפגעי חזית המלחמה ביהודה ומגורשי תל אביב ויפו.
בשנת 1916 היה רמז מהמייסדים של קופת חולים של פועלי השומרון ביחד עם שמואל יבנאלי, ונחום סנה.
בעקבות פשיטת הצבא העות'מאני על המושבה עברו רמז ורעייתו אל תל אביב והשתקעו בה, לדרישת חברי תנועת אחדות העבודה ובראשם ברל כצנלסון למען הרחבת פעילותו במסגרת התנועה.
בתקופה שלאחר מכן היה רמז שותף, לצד כצנלסון, בעריכת ה"קונטרס" וכן בכתיבת החוברת "הצעה לאיחוד פועלי ארץ ישראל".
ההחלטה על האיחוד התקבלה כעבור זמן קצר, למעט התבדלות "הפועל הצעיר", ורמז התמנה למזכיר הסתדרות הפועלים החקלאיים של אחדות העבודה.
הקמת הסתדרות העובדים הכללית הביאה למינויו למנהל המשרד לעבודות ציבוריות, בניין וחרושת שנקרא מאוחר יותר בשם "סולל בונה".
רמז החזיק בתפקיד זה בשנים 1921–1929, במהלכן הוקמה חברת "שיכון" שפעלה לשיכון העובדים ורכישת קרקעות למטרות שיכון.
במקביל היה חבר מועצת עיריית תל אביב.
בשנים 1935–1944 כיהן רמז כמזכיר הכללי של הסתדרות העובדים הכללית.
במהלך שנות כהונתו החל לפעול המס האחיד והוקמו קרנות סיוע לנזקקים ולמחוסרי עבודה.
בעקבות השבתת נמל יפו, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הוא פעל להקמת נמל חלופי בתל אביב והביא להקמת חברת "נחשון" שעסקה בנושאי ספנות ודיג והביאה מאוחר יותר להקמת "צים".
המפעלים הכלכליים של ההסתדרות, דוגמת "המשביר" ו"הסנה", טופחו על ידו גם הם.
בתקופתו הודפסה חוברת "חוקות ההסתדרות" והוקמה הוצאת "עם עובד".
לאחר מכן קיבל על עצמו רמז את תפקיד יושב ראש הוועד הלאומי (1945–1949).
רמז נאסר במהלך "השבת השחורה", והיה נתון ארבעה חודשים במעצר במחנה המעצר בלטרון.
לפני הקמת המדינה היה חבר במועצת העם ובמינהלת העם, שהפכו לאחר הכרזת העצמאות למועצת המדינה הזמנית ולממשלה הזמנית.
הוא נמנה בין ארבעת המצביעים במינהלת העם נגד הכרזת המדינה ב-14 במאי 1948, אך היה בין חותמי מגילת העצמאות של מדינת ישראל והתמנה לחבר בממשלה הזמנית בתפקיד שר התחבורה ויו"ר ועדת השרים לענייני חינוך.
בתקופת כהונתו הוסדרו קשרי האלחוט במדינה, חודשה פעילות הרכבת, הוסדרה פעילות נמלי הים והתעופה והוקם השירות האווירי "אל על".
רמז כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י במהלך הכנסת הראשונה, עד לפטירתו.
הוא עמד בראש משרד התחבורה בממשלה הראשונה ופתח רשמית בשנת 1948 את נמל התעופה בן-גוריון שנקרא אז שדה התעופה לוד.
בממשלה השנייה התמנה לשר החינוך והתרבות, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
רמז המשיך לאורך השנים בכתיבת מאמרים ושירים.
בנוסף לכך רמז היה מי שנתן את השמות לחברות "אל-על" ו"צים".
בנו, אהרן רמז, היה מפקד חיל האוויר וחבר הכנסת.
בתקופה מסוימת בחייו שימש רמז מנחה ומכוון בתוך מפא"י לגולדה מאיר ואף נטען כי בין דוד רמז לגולדה מאיר היה רומן.
לרמז בן נוסף, אורי, פרי רומן עם גוסטה רכב-שטרומפף.
דוד רמז נפטר לאחר מחלה קצרה בשנת 1951, ונקבר בזכרון יעקב.
חיל יוצרים: דיונים בשאלות ההסתדרות, תל אביב: תרבות וחינוך, 1967.
טורים, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
מדבריו שלוקטו ופורסמו לאחר מותו:
דברים על התעודה החינוכית של מדינת ישראל / ליקט: יוסף יונאי, ירושלים: משרד החינוך והתרבות - ענף תולדות החינוך והתרבות, תשנ"ב-1992.
תל אביב: חבל ימי לישראל, תשי"ב.
עותק סרוק באתר "שפת הים – ים וספנות בעיתוני ההשכלה, התחייה והיישוב".
דוד רביבו (נולד ב-5 בדצמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ישראלי וכיום מנהלה המקצועי של הפועל אדומים אשדוד.
רביבו נולד וגדל באשדוד, החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי עירוני אשדוד וכרטיסו נרכש בשנת 1995 על ידי קבוצת מכבי תל אביב.
בעונת 1996/1997 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ובמשחקו הראשון שיחק נגד מכבי חיפה.
בעונת 1998/1999 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו.
בתחילת עונת 2000/2001 עבר רביבו למועדון ספורט אשדוד, בה שיחק במשך תשע עונות רצופות.
ב-2006 ניסה מזלו בלוס אנג'לס גלאקסי, אך בשל פיטורי מאמנה נאלץ לחזור לאשדוד.
בקיץ 2009 עבר להפועל באר שבע, ולאחר שנתיים חזר לאשדוד.
לקראת עונת 2013/2014 חתם רביבו בקבוצת בית"ר ירושלים.
ב-27 בינואר 2014, אחרי שלא קיבל דקות משחק רבות בבית"ר ירושלים, שוחרר מהקבוצה אחרי חצי שנה.
ב-28 בינואר 2014 חתם רביבו בהפועל חיפה.
ב-12 ביוני 2014 חתם רביבו במכבי יבנה מהליגה הלאומית.
ב-3 ביולי 2016 הודיע רביבו על פרישה ממשחק פעיל ומונה לעוזר מאמן הפועל בני לוד מהליגה הלאומית.
עם תחילת העונה חזר בו מהפרישה והחל גם לשחק בקבוצה.
ב-19 בדצמבר 2016 חתם רביבו בהפועל מרמורק מליגה א', עמה העפיל לליגה הלאומית בתום העונה.
רביבו שימש כעוזרו של ניסן יחזקאל, מאמן הקבוצה, ובמקביל ב-11 ביולי 2017 חתם בהפועל בני אשדוד מליגה ג', במדיה ערך הופעה אחת בגביע וכבש שער אחד.
ב-1 באוקטובר 2017 חתם בהפועל אדומים אשדוד מליגה ב', ובתום העונה העפיל עמה לליגה א'.
ב-4 ביולי 2019 רביבו חתם בקבוצת עירוני בית דגן מליגה ב', במדיה ערך שבע הופעות.
ב-22 באוקטובר 2019 חתם במכבי השקמה/רמת חן מליגה ג'.
ב-6 ביולי 2022 מונה לעוזר מאמן הפועל אדומים אשדוד.
ב-13 ביולי 2023, מונה למאמן לאחר ירידת הקבוצה לליגה א'.
לזכותו של רביבו שער אחד בארבע הופעות במדי הנבחרת הצעירה של ישראל.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת הייתה במוקדמות מונדיאל 2006 במשחק מול נבחרת קפריסין, ובסך הכל הופיע בשלושה משחקים במדי הנבחרת.
שיאן הבישולים בכל הזמנים עם 107 בישולים.
אחיו הגדולים הם כדורגלני העבר חיים רביבו ואלי רביבו, אחיו הצעיר הוא הכדורגלן שי רביבו ואחיינו הוא רוי רביבו.
בשנת 2018 הצטרף רביבו לעונה השישית של תוכנית המציאות גולסטאר.
בשנת 2020 שב להשתתף בתוכנית המציאות גולסטאר בעונת האולסטאר בברזיל כחלק משחקני החיזוק בגמר העונה.
דוִד רוּבִּינגֶר (29 ביוני 1924 – 2 במרץ 2017) היה צלם עיתונות ישראלי, חתן פרס ישראל לתקשורת לשנת תשנ"ז.
נולד בשנת 1924 בשם דיטריך רובינגר (Rubinger) כבן יחיד בווינה בירת אוסטריה.
הוריו עברו לשם מגליציה בתחילת המאה-20. אביו, קרול-קלמן, סחר במתכות ישנות.
אמו, אנה, הייתה עקרת בית.
לאחר האנשלוס ב-1938 סולק מבית הספר התיכון בשל יהדותו.
אביו נכלא בבוכנוואלד, אולם שוחרר בינואר 1939 בזכות אחותו, שגרה בלונדון וסידרה לו אשרה לבריטניה.
רק האב יכל להגר והוא עבר עם אמו להתגורר ברובע היהודי.
בנובמבר 1939 הצליח לעלות לארץ ישראל כחבר תנועת "השומר הצעיר" בסיוע עליית הנוער והתגורר בקיבוץ בית זרע.
בהמשך עבר לקיבוץ תל עמל.
אמו, אנה, נשלחה באביב 1942 למחנה מאלי טרוסטינץ הסמוכה למינסק ונרצחה שם.
עם הגיעו לגיל 18, בשנת 1942, התגייס לצבא הבריטי.
תחילה שירת ביחידת תובלה נשלח לצפון אפריקה, משם למלטה, ובהמשך נחת עם הכוחות הבריטיים בברלטה עם פלישת בעלות הברית לאיטליה.
לקראת סוף המלחמה הגיע לגרמניה ומשם עבר יחד עם מפקדת הבריגדה היהודית לבלגיה.
באוגוסט 1945 קיבל חופשה מהצבא ונסע עם חבר לפריז.
שם הכיר נערה צרפתייה בשם קלודט בבר קטן והתאהב בה.
לאחר חודשיים שבהם נפגש עמה מתי שיכל הוא קיבל חופשה ונסע לארץ ישראל.
קלודט נתנה לו במתנה את מצלמתו הראשונה ('ארגוס',מצלמה אמריקאית).
בחופשתו בארץ עשה את צילומיו הראשונים וכששב לגרמניה רכש מצלמת "מצלמת לייקה" תמורת מאתיים סיגריות וקילוגרם קפה.
עם הלייקה עשה את צילומיו המקצועיים הראשונים.
לפני ששב לארץ ב-1946 יצא לצפון גרמניה ושם בעיר הרפורד (Herford) הוא נישא לאנני, בת למשפחה יהודית ששרדה את השואה, מתוך כוונה לאפשר לה בכך לעלות לארץ..
במלחמת השחרור שירת כחייל ואחר-כך כקצין.
בתום מלחמת השחרור, כחייל משוחרר, קיבל חנות קטנה ברחוב המלך דוד בירושלים.
החנות זכתה לשם "פוטו תמר", כשמה של בתו.
כעבור שנים אחדות, בהן התפרנס בדוחק ובסיוע רעייתו, "גילה" אותו אורי אבנרי והפכו לצלם מערכת השבועון "העולם הזה" ושל ידיעות אחרונות, שלימים רכשו את הארכיון שלו.
משימות אקראיות לעיתוני TIME/LIFE בשנות ה-50, התפתחו לקשר קבוע ובשנת 1970 הפך לחבר מערכת TIME.
בשנת 2010, בגיל 86, הסתיים החוזה של רובינגר עם המגזין ולא הוארך.
רובינגר צילם בחייו כחצי מיליון תמונות ואלכס ליבק כתב עליו ש"הוא נעשה ל"צלם של המדינה"".
במובן מסוים הוא היה "צלם הבית" של דוד בן-גוריון.
רובינגר חזר פעמים רבות על המשפט, שכאשר הוא היה בראשית דרכו כצלם - הוא חלם להיות צלם גדול כמו פאול גולדמן, ממנו שאב השראה.
לאחר מות רעייתו אנני ב-2000, היה רובינגר חברה לחיים של ציונה ספיבק, עובדת סוציאלית לשעבר, אשר נרצחה ב-2004 על ידי גבר פלסטיני שעבד אצלה כגנן.
רובינגר היה אב לשני ילדים מנישואיו לאנני, סופר הילדים והמאייר אמנון (אמי), ותמר הר זהב, שנמנית עם מייסדי היישוב כדיתה.
התגורר ברחוב בוסתנאי בשכונת קטמון בירושלים.
רובינגר נפטר ב-1 במרץ 2017 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
רובינגר תיעד רגעים מכוננים בהיסטוריה של מדינת ישראל, אולם לא היה "צלם מטעם".
כשצילם אישים הוא בחר לצלם אותם בזויות כאילו אישיות שנתנו תחושה של הכרות ואינטימיות בין הצלם למצולמים והסביר ש"אין פוליטיקאי שלא אוהב להצטלם".
צילום אנשים על שריונית למחרת קבלת החלטת האו"ם על חלוקת הארץ ב-30 בנובמבר 1947. כעבור חמישים שנה שיחזר רובינגר את הצילום עם מרבית האנשים שהופיעו בו.
אחת התמונות המפורסמות: עולים שהגיעו זה עתה ארצה, פוסעים ברגל למעברת פרוד ב-1954.
פריצת באר הנפט בשדה הנפט חלץ ב-1955. בצילום נראים עובדים עומדים שמחים ליד מקור פריצת הנפט.
תצלום הצנחנים בכותל המערבי עם שחרור העיר העתיקה בירושלים במלחמת ששת הימים ב-7 ביוני 1967. הצילום המפורסם ביותר של רובינגר, שהצטרף לכוח הצנחנים שכבש את הכותל.
רובינגר צילם ברצף כמה תמונות מאותו אירוע שבו הצנחנים נפעמים ונרגשים ואחת מהן זכתה לכינוי "הצנחנים הבוכים".
הרב שלמה גורן תוקע בשופר ליד הכותל עם כיבושו.
קבלת הפנים למשחררי המטוס שנחטף לאנטבה במבצע יונתן ב-1976. בתמונה נראים אזרחים צוהלים המניפים מעלה את אחד הטייסים שהשתתף במבצע.
מנחם בגין מנשק את ידי רעייתו עליזה לאחר המהפך הפוליטי בבחירות 1977.
גוויית מחבל בלבנון עם רימון יד בידו שלא הספיק לשחררו במבצע ליטני ב-1978.
מנחם בגין ישן במטוס באחת מטיסותיו לארצות הברית (התפרסם לאחר הפרסום על "המיטה המעופפת" של הזוג נתניהו).
טקס הצגת הגובלנים בטרקלין שאגאל במשכן הכנסת.
טדי קולק, ראש עיריית ירושלים לשעבר, אמר על רובינגר:
ארנולד מ' דרפקין, עורך תצלומים של שבועון טיים, אמר עליו:
עד לתקופה (הקדמה: יורם קניוק), תל אביב: נהר וידיעות אחרונות, תשמ"ח 1988.
כנסת נכבדה (כתיבה: לימור גריזים; עריכה ועיצוב: יוסי ג'יברי), תל אביב: משכל, 1998. (צילומים "מאולם המליאה וממזנון הכנסת, מהדקות ההיסטוריות בחיי האומה ומהרגעים הקטנים של מנהיגים וח"כים")
דוד רובינגר, רות קורמן, ישראל מבעד לעדשה: 60 שנה כצלם עיתונות (מאנגלית: כרמית גיא), ירושלים: כתר, 2008. ("סיפורו של איש אחד עם מצלמה ובה בעת תיעוד ויזואלי של לידתה והתפתחותה של מדינה".)
דוד אייזיק רותם (11 בינואר 1949, י' בטבת תש"ט – 8 ביוני 2015, כ"א בסיוון תשע"ה) היה עורך דין ישראלי וחבר הכנסת מטעם סיעת ישראל ביתנו.
רותם נולד בבני ברק וגדל בירושלים.
אביו, שלום שכנא רותם-רוטנברג, נמנה עם מייסדי מפלגת פועלי אגודת ישראל והיה סמנכ"ל משרד הפנים ויושב-ראש חברה קדישא בירושלים.
החזון איש היה הסנדק שלו.
הוא למד בבית הספר ובישיבה התיכונית חורב בירושלים.
כיוון שחלה בשיתוק ילדים (פוליו) לא גויס לצה"ל, אבל בתום לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים התנדב למערך המילואים של הפרקליטות הצבאית, בו שירת כתובע צבאי.
הוא הפסיק את התנדבותו זו בעקבות החתימה על הסכמי אוסלו, בשנת 1993.
היה בעל משרד עורכי דין בירושלים, ושימש כיועץ המשפטי של מועצת יש"ע ושל מספר מועצות אזוריות.
לימד משפט חוקתי באוניברסיטת בר-אילן והיה המתרגל של יעקב נאמן.
בעקבות זאת, נוצר ביניהם קשר קרוב שנשמר שנים ארוכות.
היה במשך שנים רבות חבר ועדת הבחירות המרכזית, כנציג המפד"ל.
שימש חבר הנהלת המרכז הרפואי שערי צדק, וחבר הנהלת בית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים (מכון לב).
היה חבר מועצת המנהלים של סאן דור, וחבר הוועד היהודי-אמריקני.
כמו כן, היה חבר בעמותת מכון צומת באלון שבות, וחבר מועצת המנהלים של חממה טכנולוגית פתיר.
היה חבר בוועדה לבחירת דיינים כנציג לשכת עורכי הדין.
בקיץ 2005, לאחר ההתנתקות, הצטרף לישראל ביתנו.
בבחירות לכנסת השבע עשרה בתחילת 2006 הוצב במקום ה-12 ברשימת ישראל ביתנו.
הוא נכנס לכנסת כחבר הכנסת השבע עשרה ב-16 בינואר 2007 עם פטירתו של יורי שטרן.
זמן קצר אחר כך מונה לסגן יושב ראש הכנסת, במקום יצחק אהרונוביץ שמונה לשר.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השמיני ברשימת ישראל ביתנו לכנסת, ונבחר שוב, גם לכנסת ה-18. ב-6 בינואר 2015, בשלהי כהונת הכנסת התשע עשרה, הודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים.
כיהן במשך שתי כהונות רצופות בתפקיד יו"ר ועדת חוקה, חוק ומשפט.
בסקר שנערך ביולי 2010 בין העוזרים הפרלמנטריים בכנסת, נבחר לאחד מבין הנואמים המצטיינים במשכן.
בשנת 2011 היה חבר הכנסת שהוצאותיו מתקציב קשר עם הציבור היו הפחותות ביותר (ללא שרי הממשלה).
ב-24 בינואר 2012 ננזף על ידי ועדת האתיקה של הכנסת, לאחר שבישיבה של ועדת חוקה, חוק ומשפט אמר לח"כ זהבה גלאון "את אפילו לא בהמה".
ב-2015 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
עד נובמבר 2011 התקבלו שישה מהחוקים שיזם.
ב-5 בנובמבר 2007 הגיש הצעת חוק לפיה התנאי לקבלת אזרחות ישראלית יהיה הצהרת אמונים למדינת ישראל וכן התחייבות לשרת שירות צבאי או לאומי.
סעיף נוסף בהצעה: לאפשר לשר הפנים לבטל את אזרחותו של אדם שלא שירת בצה"ל.
במרץ 2014 אושר בכנסת תיקון (המכונה "חוק המשילות") לחוק יסוד: הממשלה שאותו יזם רותם.
רותם קבע את מגוריו באפרת.
נפטר מדום לב ב-8 ביוני 2015. היה נשוי לעדינה, ולהם חמישה ילדים ונכדים.
דוד קרקו (11 בפברואר 1945 – 4 במאי 2025) היה כדורגלן ישראלי, משחקני מכבי תל אביב ונבחרת ישראל.
קרקו גדל בקבוצת גדנ"ע יהודה בתפקיד החלוץ ועבר באוגוסט 1963 למכבי תל אביב, כאחד מ"תינוקות ג'רי", השחקנים הצעירים ששיתף מאמן מכבי תל אביב, ג'רי בית הלוי, בקבוצה הבוגרת.
לאחר מספר משחקים הוסט לעמדת הבלם הקדמי, שם שיתף פעולה עם צבי רוזן.
קרקו היה שחקן נבחרת ישראל, ומשחק הבכורה שלו היה מול בלגיה ב-10 בינואר 1968, שבו הפסידה ישראל 0–2. שנתיים לאחר מכן נקרא קרקו לסגל המורחב של הנבחרת למונדיאל 1970 במקסיקו.
לאחר הפסד הנבחרת בחצי גמר מוקדמות אולימפיאדת מינכן (1972) לתאילנד בדו-קרב פנדלים פרש קרקו מהנבחרת, עם 12 הופעות במדיה.
בשנת 1975, לאחר 12 שנה במכבי תל אביב, עזב קרקו את המועדון, שאיתו זכה בשני גביעי אסיה לקבוצות, בדאבל ובעוד שתי אליפויות ו-3 גביעי מדינה.
מיד לאחר מכן חתם בבית"ר ירושלים.
בבית"ר שיחק עונה אחת, שבה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, ובשנת 1976 עבר להפועל יהוד שזה עתה העפילה לליגה הבכירה.
שש שנים לאחר מכן, בשנת 1982 שבה זכתה יהוד בגביע המדינה, פרש קרקו מכדורגל לאחר שלא הצליח להתאושש מפציעה בגיד אכילס.
לאחר פרישתו עבר לנהל ואף לאמן את הפועל יהוד ללא הצלחה ניכרת.
לאחר מכן אימן, בין השאר, את הפועל בת ים, לזרוס חולון, הפועל טייבה (שאותה העלה לליגה השנייה) ומכבי הרצליה (שגם אותה העלה לליגה השנייה).
בשנת 1997 עזב את הפועל רמת גן ופרש מאימון.
דוד זאב רוטנברג (ידוע בכינוי וולווה; נולד בט"ז באלול תשכ"ד, 24 באוגוסט 1964), הוא איש תקשורת ומחבר ספרים ישראלי, חסיד חב"ד.
יזם וערך מ-2002 את פורום בחדרי חרדים וב-2014 הקים את אתר חרדים10.
למד בתלמוד תורה בכפר חב"ד, בישיבת תומכי תמימים בלוד ובישיבת בכפר חב"ד.
היה העורך הראשי של המוסף "קולות" של השבועון החרדי "בקהילה".
לאחר פרישתו בשנת 2006 ממגזין "בקהילה", מונה כעורך יועץ בשבועון כפר חב"ד ושינה את פניו ועבד גם בעיתון משפחה.
לאחר מכן שימש כעורך מגזין השבועון שעה טובה.
בשנת תש"ס היה ממקימי אתר חב"ד און ליין, שאותו ניהל במשך מספר שנים.
בשנת תשס"ב הקים את פורום בחדרי חרדים במערכת האתר הייד פארק במסגרת הפורום היה מן הראשונים שעסקו בחשיפת עבירות מין במגזר החרדי.
בדצמבר 2009 פרש מניהול האתר, לאור מכתב שפרסמו רבנים הקורא לחרם על אתרי אינטרנט חרדיים.
אך כעבור זמן שב להנהלת האתר, אך לא להנהלת הפורום.
רוטנברג הוא יועץ תוכן לעיתונים ואתרי אינטרנט וכן עורך ספרים.
ב-2008 נישא בשנית לשרי רוט, שכתבה בעיתון בקהילה תחת שם העט שרה גל.
באפריל 2014 הקים בשיתוף עם אשתו את האתר "חרדים10".
בהמשך חזר לעבוד כעורך ראשי באתר חב"ד און ליין שהיה ממקימיו.
בתחילת המאה ה-21 התחרש כתוצאה ממחלה.
בדצמבר 2017 עבר ניתוח שתל שבלולי שבעקבותיו פרסמה אשתו בטוויטר: "רגע מרגש!
אחרי 15 שנים בעולם של דממה, קרא דוד בעלי, 'אני שומע'!".
במשך שנים התגורר בכפר חב"ד.
כיום מתגורר במודיעין עילית ולו 2 ילדים מאשתו הראשונה.
רוקדים ובוכים - האמת על תנועת חב"ד, תחת שם העט 'נדב איש שלום', יחד עם יורי ינובר, 1994
פלאי הרבי : ספורי מופת לילדים ולנער, כפר חב"ד, שי - הוצאה לאור, ה'תשנ"ז
מלתא דבדיחותא : אוצר חכמה וחדוד לקורא הצעיר, כפר חב"ד, ספריית אשל, ה'תשנ"ח 1998
מסע הרבי לארץ הקודש, כפר חב"ד, הוצאה עצמית, ה'תשנ"ט.
- מחקר היסטורי העוסק בביקורו של האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון מליובאוויטש בארץ ישראל בשנת ה'תרפ"ט
הפרטיזן שחיכו לו חיים אחרים, תולדות שלום דובער פרידמן
דוד רְאֵם (נולד ב-28 במרץ 1953) הוא פוליטיקאי ישראלי, לשעבר חבר הכנסת מטעם הליכוד-גשר-צומת וראש עיריית קריית אתא בשנים 1989 - 1996.
את שירותו הצבאי עשה ראם בחיל האוויר והשתחרר בדרגת רב-סמל.
בגיל צעיר הצטרף לליכוד, ובין תפקידיו במפלגה שימש חבר מזכירות המפלגה ומנהל המחלקה הערבית בליכוד.
בשנת 1986 מונה על ידי שר הרווחה דאז משה קצב למנכ"ל חברת המשקם.
בין תפקידיו הציבוריים שימש כסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל, יו"ר הוועד למען השוטר - תחנת זבולון, חבר מועצת המנהלים בחברת שקמונה, חבר ועדת הכספים של ההסתדרות הציונית העולמית, יו"ר העמותה למלחמה בסמים, יו"ר העמותה למען הקשיש ויו"ר חברת "שיכון ופיתוח".
בשנים 1989–1996 כיהן ראם כראש סיעת הליכוד במועצת קריית אתא.
בשנת 1989 נבחר לראש עיריית קריית אתא ושוב נבחר בבחירות ב-1993. בבחירות לרשויות המקומיות ב-2003 התמודד ראם בראשות רשימה על מפלגתית בשם "דוד ראם חוזר" שזכתה בשלושה מושבים מתוך 17 במועצת העיר.
בבחירות לראשות העיר זכה ראם ל-32.5% מקולות הבוחרים.
ב-2008 התמודד שוב על ראשות עיריית קריית אתא מול ראש העירייה יעקב פרץ, ולא נבחר.
לראשונה התמודד לרשימת הליכוד לכנסת ה-13. ב-1996 נבחר לכנסת ה-14 מטעם רשימת הליכוד-גשר-צומת, במשבצת המשוריינת לנציג מחוז חיפה.
ראם לקח חלק בפעילות למען ארץ ישראל השלמה ונמנה בין חברי הליכוד שהתנגדו להסכם חברון שהוביל יו"ר המפלגה וראש הממשלה, בנימין נתניהו.
במהלך כהונת הכנסת פרש מהליכוד עם בני בגין ומיכאל קליינר והקים עמם את חרות - התנועה הלאומית.
לאחר הקמת מפלגת קדימה, הצטרף לשורותיה.
באוגוסט 2017 מונה ליו"ר הדירקטוריון בחברת אאורה השקעות, תפקיד אותו מינה עד לפברואר 2019.
דוד קרֶצמֶר (נולד ב-4 בנובמבר 1943 ביוהנסבורג, איחוד דרום אפריקה) הוא משפטן ישראלי, פרופסור אמריטוס למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה למשפט בינלאומי ומשפט חוקתי ובמיוחד לזכויות אדם.
הוא ממייסדי "בצלם" ויו"ר הנהלתה לשעבר וחבר המועצה הציבורית שלה, ממייסדי "האגודה לזכויות האזרח" ויו"ר הנהלתה לשעבר, וכן ממקימי מרכז מינרבה לזכויות אדם באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
קרצמר נולד בשנת 1943 בעיר יוהנסבורג שבדרום אפריקה.
קרצמר השלים את לימודי התואר הראשון (1967) והשני (1972) במשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטת יורק שבקנדה.
הוא התמחה אצל השופט צבי ברנזון בבית המשפט העליון וכן במשרד עו"ד יגאל ארנון, ובשנת 1968 קיבל רישיון עורך דין.
קרצמר החל ללמד כמרצה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית ב-1969. לאחר לימודי הדוקטורט הוא התמנה כמרצה בפקולטה זו, וקיבל את קתדרת לואי מרשל באיכות הסביבה.
הוא קודם לדרגת מרצה בכיר ב-1978. מ-1981 עד 1984 הוא כיהן כסגן דיקן לענייני סטודנטים בפקולטה למשפטים.
ב-1984 הוא מונה לפרופסור חבר, וב-1991 מונה לפרופסור מן המניין.
הוא קיבל מינוי גם בבית הספר למדיניות ציבורית בפקולטה למדעי החברה והחזיק בקתדרת ברוס ויין למשפט בין לאומי עד 2006.
במהלך השנים כיהן קרצמר כמרצה אורח באוניברסיטת דרום קליפורניה, טוליין, קולומביה, MIT, בבית הספר ללימודי משפט מתקדמים בלונדון, מכון מקס פלנק למשפט משווה וזר בהיידלברג, ואוניברסיטת אלסטר בצפון אירלנד .
כיום הוא חבר סגל במכללת ספיר.
ב-1993 הקים קרצמר את מרכז מינרבה לזכויות אדם המשותף לאוניברסיטה העברית בירושלים ולאוניברסיטת תל אביב ובשנים 1997–2000 כיהן כמנהל האקדמי הראשון שלו.
ב-2010 הקים מרכז מינרבה לזכויות אדם בירושלים מלגת מחקר בדיני זכויות אדם לזכר אשתו המנוחה של קרצמר.
תחומי העיסוק של קרצמר הם דיני זכויות אדם, משפט חוקתי ומשפט הומניטרי, וכן ביקורת שיפוטית.
הוא לימד דיני נזיקין, חוזים, משפט חוקתי ומנהלי, דיני זכויות אדם במשפט הבין לאומי ומשפט הומניטרי.
קרצמר פרסם ספרים ומאמרים אודות מידת ההגנה שמספק בית המשפט העליון לזכויות אדם, על מעמדם המשפטי של ערביי ישראל, על חופש הביטוי וביטויים גזעניים, על זכות ההפגנה, על ביקורת שיפוטית ועל מושג כבוד האדם בשיח זכויות האדם, על תחולת אמנת ז'נבה בשטחים שכבשה ישראל במלחמת ששת הימים ועל נושאים נוספים.
קרצמר נמנה עם מקימי "האגודה לזכויות האזרח" ב-1972 וכיהן כיו"ר ההנהלה וחבר מועצת המנהלים שלה.
קרצמר היה בין מקימי "בצלם" ובעבר כיהן כיו"ר הארגון.
כיום הוא חבר במועצה הציבורית של הארגון.
קרצמר חבר בשורה של גופים בינלאומיים העוסקים בזכויות אדם.
בין היתר היה בשנים 1995–2002 חבר בוועדת המומחים המפקחת על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, וכיהן כסגן היו"ר של הוועדה בשנים 2001–2002.
קרצמר הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד השינויים שהוצעו במערכת המשפט בשנת 2023.
זכויות נכים בישראל - הצעות לרפורמה (עם אוריאל פרוקצ'יה וא' ל' מילר, (המכון למחקרי חקיקה ומשפט משווה, ירושלים 1979)
דיני מטרדים (המכון למחקרי חקיקה ומשפט משווה, ירושלים 1980)
דיני תקיפה The Law of Battery and Assault (המכון למחקרי חקיקה ומשפט משווה, ירושלים 1980)
דוד קרצמר, ביקורת שיפוטית על החלטות היועץ המשפטי לממשלה, פלילים ה', ספטמבר 1996, עמ' 121–147
דוד קרצמר ויניב לושינסקי, זכויותיהם של להט"בים במשפט הבינלאומי, עינב מורגנשטרן, יניב לושינסקי ואלון הראל (עורכים), זכויות הקהילה הגאה בישראל: משפט, נטייה מינית וזהות מגדרית, צפרירים: נבו, 2016, עמ' 1033–1072
דוד קרצמר וגרשום גורנברג, פוליטיקה, משפט וההליך השיפוטי: המקרה של בג"ץ והשטחים, משפט וממשל י"ז, אפריל 2016, עמ' 249–323
דוד רויטמן (1 בנובמבר 1884 – 4 באפריל 1943, כ"ח באדר ב' ה'תש"ג) היה חזן ומלחין רוסי-אמריקני.
בתחילת דרכו עבד כחזן בכפרים ובערים ברוסיה, כגון וילנה ואודסה.
ב-1921 היגר לארצות הברית ולבסוף הצטרף לקהילת שערי צדק.
כבר בילדותו נמשך למוזיקה ולטעמי המקרא למורת רוחו של אביו, בגיל 12 כך העיד על עצמו, הוא וילדי עיירתו היו עורכים כל ערב שבת 'תפילה' בבית הכנסת כשדוד הילד משמש 'חזן'.
דוד רויטמן שר במקהלתו של המנצח והמלחין זיידל רובנר.
ביצירותיו מורגשת מאוד השפעתו של רובנר.
בגיל 18 התקבל רויטמן לחזן בעיר יליזבטגרד (כיום קירובוגרד).
שנתיים לאחר מכן עבר במקומות בקווקז, בפטרוזבודסק ובבאחמוט.
שנה אחרי כן עבר בווילנה והתפלל שם בשבת.
אז מונה לחזן הראשי של וילנה שם כיהן ארבע שנים.
מווילנה עבר בשנת 1912 לסנקט פטרבורג, שם היה המרכז היהודי הגדול ברוסיה.
בתקופה זו עסק רויטמן בכתיבת יצירות לחברות התקליטים, והיה שבע רצון גשמית ורוחנית.
בשנת 1917 כאשר פרצה המהפכה הבולשביקית ברוסיה חרבה הקהילה בסט.
משם עבר לאודסה שם הקים בשנת 1919 בית ספר למוזיקה יהודית.
הקונסול האמריקני בבודפשט התרשם מאמנותו של רויטמן והעניק לו ויזה לכל המשפחה.
בשנת 1920, הגיע רויטמן עם משפחתו לארצות הברית.
כיהן בתחילה שנתיים בביהכנ"ס "אוהב שלום" בברוקלין מלווה במקהלה בניצוחו של ליאו לוב.
לאחר מכן קיבל את תפקיד בבית הכנסת "שערי צדק", שם שימש כשמונה עשרה שנה (עם הפסקה של שנתיים באמצע).
במהלך השנים הופיע בקונצרטים ברחבי ארצות הברית, אירופה ודרום אמריקה.
רויטמן היה בעל קול טנור לירי, שהיה בעל מנעד רחב.
הוא יצר רוב את החומר שלו בעצמו, ולא נשען על אחרים (גם הוא הקליט את יצירתו של י.
הוא היה ארכיטקט מוזיקלי, אשר כל יצירה שלו הייתה בנין שנבנה בכישרון רב.
בשנת 1923 הוא הופיע בחגיגה בניו יורק שנערכה לכבוד חיים נחמן ביאליק.
בשעת 1925 הקליט רויטמן את הקטע 'ונתנה תוקף', המנצח ליאו ליוב כתב ביקורת נלהבת על הקטע, בציינו שיש בקטע זה שלשה דברים 'לב לב ושוב לב'.
רויטמן הלחין קטעי חזנות גם על קטעים שאינם מושרים בדרך כלל, והדוגמה המיוחדת לכך היא היצירה 'שוכני בתי חומר' הנאמרת בשעת יציאת נשמתו של אדם.
(מקור התפילה הוא בספר מעבר יבוק, אך מילות השיר נכתבו על ידי רבי שלמה אבן גבירול).
קיימות שמועות בדבר משפט שהתנהל בארצות הברית בשנות העשרים בדבר זכויות יוצרים על יצירות חזנות.
החזן רויטמן טען כי החזן המפורסם יוסף רוזנבלט "גנב" ממנו 2 יצירות, האחת "אשמנו מכל עם" והשנייה "רחל מבכה על בניה".
על פי האגדה, בית המשפט הכריע לטובת רויטמן.
אך האמת היא, שהתביעה לא הגיעה לבית משפט, משום שיוסל'ה פרסם התנצלות בעיתונות, והשנים אף הפכו לידידים קרובים.
בשנת 1943 בגיל 59, נפטר החזן דוד רויטמן בניו יורק.
דוד קשדן (נולד ב-20 ביוני 1946) הוא מתמטיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת הרווארד.
זכה, בין היתר, בפרס ישראל במתמטיקה ומדעי המחשב (2012) ובפרס שאו במתמטיקה (2020).
קשדן נולד במוסקבה בשם דימיטרי אלכסנדרוביץ' קשדן.
קיבל תואר דוקטור בשנת 1969 באוניברסיטת מוסקבה בהנחיית אלכסנדר קירילוב.
לאחר מכן השתתף בסמינר של ישראל גלפנד ובשנת 1975 היגר לארצות הברית ומונה לפרופסור באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2002 עלה קשדן לישראל, ומאז כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית עד פרישתו בשנת 2014.
ב-6 באוקטובר 2013 נפצע קשה בתאונת פגע וברח.
לאחר אשפוז של כתשעה חודשים, שוחרר לביתו.
קשדן נודע בעיקר בעקבות תכונת T של קשדן שפיתח בשנת 1967, הקשורה לתורת ההצגות של חבורות ומהווה תחום מחקר פורה עד היום.
קשדן נודע בשיתופי הפעולה שלו במחקריו עם מתמטיקאים אחרים, בעיקר עם ישראל גלפנד, ג'ורג' לוסטיג וגריגורי מרגוליס.
תלמידו, ולדימיר וויבודסקי קיבל את מדליית פילדס בשנת 2002.
1990: חברות באקדמיה האמריקאית למדעים
2006: חברות באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2008 חברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
2012: פרס ישראל במתמטיקה ומדעי המחשב "על תרומתו לתורת החבורות ותרומתו לגאומטריזציה של תורת ההצגות".
2020: פרס שאו (יחד עם אלכסנדר ביילינסון )
רקיע נולד בווינה בירת אוסטריה.
בשנת 1938 (שנת סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית) עלה לארץ ישראל, ומאז התגורר בירושלים.
ב-1948, כשהיה בן 20, גויס למלחמה ונפצע בקרבות במבשרת ירושלים.
במהלך אשפוזו נחשף רקיע לשיעורי ציור שלימד מרדכי ארדון בסמינר בית הכרם סמוך, ומאז החל להתעניין בנושא.
מכאן המשיך ללימודי ציור בבצלאל החדש בין השנים 1953–1955. בבצלאל למד אצל יעקב שטיינהרדט, יעקב אייזנשר ויוסי שטרן.
בשנים 1952–1957 צייר רקיע בעיקר עצמים ומראות שגרתיים, ולצידם גם מספר ציורים פואנטיליסטיים עם תאורה ואן-גוכית כמו מוכר התפוזים בשכונת נחלה בירושלים, מוכר פלאפל ועוד.
בשנים אלו היה סגנון הציור שלו קרוב לפוסט-אימפרסיוניזם בנגיעות המכחול הקצרות והקצובות.
בשנת 1955 סיים את לימודי הציור בבצלאל ונסע לפריז, שם למד באקדמיה "Beaux arts" לאמנויות יפות והיה תלמידו של ז'אן סוברבי.
אצל סוברבי הוא פגש את שמואל בק שיעץ לו לעברת את שם משפחתו משטרנפלד (גרמנית: "שדה כוכבים") - ל"רקיע".
רקיע נשאר בפריז עד 1960 והתרועע עם אמנים רבים שנהו לעיר בתקופה זו ביניהם מאנה כץ, אוסיפ זאדקין ומקס ארנסט.
ב-1959 נבחר רקיע להשתתף בתערוכה הקבוצתית "ציירים צעירים נבחרים" שהוצגה במוזיאון לאמנות מודרנית בפריז.
בשנים 1956–1957 צייר בעיקר בצבעי שמן על בדים את נופי פריז, תוך תרגום החוויות שחווה לציורים מלנכוליים בעיקרם.
בציורים אלו אפשר לראות שרידי קוביזם, מהולים בסוריאליזם ובאקספרסיוניזם.
במקביל יצר חיתוכי לינוליאום ליליים רווי עוצמה, שינקו את השפעתם משיעורי חיתוך העץ אצל שטיינהרדט בבצלאל.
שתיים מיצירות אלו יוצגו שנים מאוחר יותר ב-2008 בתערוכת "60 שנות אמנות ישראלית - העשור הראשון: הגמוניה וריבוי" במשכן לאמנויות עין חרוד.
מאוחר יותר התרחשה עליית מדרגה בציוריו אל עבר האתוס הטרנסצדנטלי-רליגיוזי.
ב-1958 הצטרף דוד רקיע כחבר ב"איגוד האמנים היהודיים של פריז", גוף שביקש לשמור את יוקרת האסכולה היהודית של פריז משנות ה-20 וה-30.
באותה שנה נסע לביקור בארץ ונערכה לו תערוכת יחיד בביתן האמנים שהיה סמוך למלון המלך דוד.
ב-1960 הכיר בבית-קפה בפריז את לאה, ילידת האג, אשר ברבות הימים נישאה לו.
באותה שנה הוא הציג בגלריה רינה בירושלים, ושנה מאוחר יותר הציג 47 עבודות שמן במוזיאון תל אביב, ציור סוריאליסטי-סימבולי מופשט למחצה.
בחלק גדול של ציוריו משתמש רקיע באותיות עבריות כסמלים.
האות "ש" למשל מסמלת את השמים ואת השכינה (ובציורים מאוחרים יותר את השלום והשלמות).
ציורים אלו מראשית שנות ה-60, עם הסימבוליזם החסידי-קבלי, מזכירים את ציוריו של ארדון שגם הוא שילב אותיות עבריות בציוריו המטאפיזיים.
אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, ציוריו הפכו ציוניים מתמיד והוא צייר את ירושלים כעיר מלכותית, עירו של דוד המלך, עם תפאורות גותיות ולהבות אש.
ירושלים הפכה בציוריו יותר טרנסצנדנטלית, מיסטית ורוחנית.
בשנות ה-70 צייר רקיע ארבעה ציורי קיר בחמישה מוסדות ירושלמיים שונים.
ב-1972 הציג שתי תערוכות יחיד של ציורי ירושלים, האחת בבית האמנים בירושלים והשנייה במוזיאון פתח תקווה לאמנות.
זמן קצר אחר כך, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הפכו ציוריו למלנכוליים יותר, רובם בפורמטים אינטימיים ובמרכזם מעין סוס בדמות כינור או צ'לו.
בעולמו של רקיע, הסוס כיצור חי, חם וארצי, הפך לסמל לערגה, להרמוניה ולהגשמה בעולם רוחני גבוה יותר.
בשנת 1976 חזרה ירושלים, במקביל, לתפוס מקום מרכזי ביצירותיו.
בשלב זה, יצירותיו עטורות סימבוליזם לטריסטי.
הוא הדפיס תגזירי עץ, לינולאום, גזרי בד וקרטון, כשהוא נעזר בשיטת ההדפסה שפיתח מירון סימה (במרוצת השנים עבד רקיע גם כעוזר הדפסה של שטיינהרדט, ואחר כך גם של לואיז שץ ושל מירון סימה).
בנוסף יצר כמאתיים הדפסים בטכניקת המונו-פרינט, ששפעו גוני אדום וצהוב לוהטים עם דימויי פיגורות מיסטיות מופשטות ואותיות שאיבדו את זהותן.
יצירותיו מהשנים 1979–1982 נענו למינימליזם הגאומטרי של מונדריאן ושל קנדינסקי.
הן הורכבו מצורות זוויתיות שטוחות שבתוכן מתרחשים אירועים סמי-מופשטים ולטריסטיים.
ציוריו הפכו ל"קבליים", בדומה לציוריו של מרדכי לבנון, שאיתו היה מיודד.
בתערוכתו בבית האמנים בירושלים ב-1994, ציוריו ביטאו את הקונפליקט שבין הקיים והאבולוציה.
בארבע השנים הבאות הציג רקיע שלוש תערוכות חשובות במוזיאון היהודי בווינה.
ממִפנה שנות האלפיים, כשרקיע היה בשנות השבעים לחייו, הוא היה מוכן לטבילה בעולם שכולו אותיות טהורות, ללא שום דימויים מלווים.
מרבית ציורים אלו הם מונוכרומטיים כשהאותיות אינן מחוברות למילים במכוון, אף על פי שמדי פעם הן מצטרפות כמו-באקראי למילים כגון "כבוד" או "מרסל" (מנדלסון).
רקיע של שנות האלפיים קרוב ליהדות-קבלה כפי שלא התקרב מעולם ומבחינתו "האות היא סימבול".
דווקא ברגעי שיא אלו ביצירתו, נחלשה ידו של רקיע כתוצאה ממחלת פרקינסון שתקפה אותו.
חוסר השליטה המלא במכחול, הפך את ציורי האותיות לקווי-צבע זורמים בזרימה קליגרפית.
ציורים אלו קרובים להפשטה אקספרסיוניסטית ברוח ג'קסון פולוק.
"אושר עצוב", אמילי דיקנסון, הוצאת עקד, 1965
"שקר?" סיפורים לגדולים, מרים ילן שטקליס, עקד, 1966
"האור הגנוז", מרטין בובר, המחלקה לחינוך ותרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, ירושלים, 1984
רקיע התגורר בשכונת רחביה בירושלים והיה נשוי ללאה, השניים היו חברים בקהילת הר-אל של התנועה ליהדות מתקדמת.
ב-10.2021 ראש העיר ירושלים משה ליאון חנך בעיר כיכר ע"ש דוד רקיע ברחוב שלומציון המלכה.
הכיכר נמצאת בסמוך למקום בו התגורר לאחר עלייתו ארצה בשנת 1938.
דוד (דדי) רפאל פיינשיל (בן עמי) (כ"ז בתשרי תשי"א, 8 באוקטובר 1950 – כ"א בתשרי תשפ"א, 9 באוקטובר 2020) היה זמר, במאי ויוצר ישראלי חוזר בתשובה חסיד ברסלב.
דוד רפאל בן-עמי (כונה מילדותו בשם "דָּדִי") נולד ב-8 באוקטובר 1950 במושב נהלל למשפחה חילונית מסורתית ממקימי המושב.
בצעירותו למד משחק אצל הבמאית נולה צ'לטון.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד דרום ולהקת פיקוד צפון.
השתתף בתוכנית "מהצפון באהבה" של "להקת פיקוד צפון" בשנת 1970, עם יגאל בשן ועוד.
לאחר שחרורו מהצבא החל ללמוד בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב ועבד כשחקן בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 1970 הקליט את השיר "דזדמונה", שהולחן עבורו על ידי מתי כספי ונכתב על ידי גד קינר, שהיה ללהיט והגיע לראש מצעד הפזמונים ולמקום 12 במצעד השנתי של קול ישראל, והיה הלהיט היחיד שלו.
בשנת 1973 השתתף בסרט אבו אל בנאת של הבמאי משה מזרחי, בתפקיד הבן הצנחן שמופיע בחלומותיו של האב.
עוד לפני מלחמת יום הכיפורים החל להתקרב ליהדות בהשפעת הרב ישראל מאיר לאו, הרב יצחק גינזבורג והרב בנציון גרוסמן.
ואף קיים תיעוד שלו עם הרב גינזבורג כשנסעו במהלך המלחמה לגבול, כדי לתמוך בחיילים ולאפשר להם ליטול את ארבעת המינים.
בהשפעת חברים מחסידות חב"ד הוא נסע לחצרו של הרבי מלובביץ' בניו יורק ושהה שם במשך פרק זמן, אך לבסוף חזר לירושלים ובחר בדרכה של חסידות ברסלב.
בראיון עיתונאי שהעניק לימים סיפר כי קיבל אישור מהרבי מלובביץ' לפנות לחסידות ברסלב.
כחלק מתהליך חזרתו בתשובה החל להשתמש בשמו הפרטי, "דוד רפאל", ובשם המשפחה "פיינשיל" ששימש את אבותיו בגולה לפני שסבו יוסף, איש העלייה השנייה, החליף אותו בשם העברי "בן-עמי".
במאה שערים התקרב למשפיע הרב משה וובר, סעד על שולחנו מדי שבת והיה לבן-ביתו ואחד מתלמידיו הקרובים.
במשך שנים ארוכות התמקד בליקוט ניגונים חסידיים עתיקים מזקני מאה שערים, אותם הוא מבצע באלבומיו שהחלו לצאת משנת 1988. לדבריו, "השליחות שלי היא הנחלת השירים והנצחת הניגונים".
בהופעותיו היה מבצע שירים ישראלים, וגם באלבומו האחרון נמצאים שירים ולחנים ישראלים שהושרו עוד לפני קום המדינה.
על השיר "שם במקום ארזים", אמר "אני נושא בשיר הזה את כל זקני וזקנותי, ואת כל הכיסופים שלהם במשך מאות שנים לארץ ישראל.
כל נפשם הייתה לעלות ולמסור את נפשם על ארץ ישראל".
בין היתר ישב אצל רבים מזקני ירושלים בכלל וחסידי ברסלב בפרט, והקליטם בסיפורים וביצועים נדירים ועתיקים.
ביניהם ישב אצל הרב בנציון גרוסמן בביתו שעות רבות וראיין אותו אודות נוסחאות וניגונים חסידיים וכן סיפורים ושמועות מחצר הקודש קרלין, לעלוב, וזיניץ ועוד.
פיינשיל אף פרסם והוציא לאור את הניגונים בתוכנית הרדיו ששידר בכל ערב שבת, וכמו כן נידב לארכיון הלאומי הקלטות רבות ונדירות שהקליט.
ב-2005 שודר בערוץ הראשון הסרט "מנהלל לירושלים" המתאר את המפגש של בן-עמי עם הדמויות איתן גדל במושב ואת אורח חייו כחסיד ברסלב בירושלים.
ביצע בין היתר גם את מגוון שירי הרב יצחק גינזבורג, וכן את שיר האמונה של הראי"ה קוק.
בן-עמי נישא לטליה לבית כהן, ילידת באר שבע, ונולדו להם ארבעה ילדים.
התגורר בעיר ביתר עילית, בשנותיו האחרונות גר בירושלים.
בהושענא רבה תשפ"א נפטר בבית חולים הדסה בירושלים מנגיף הקורונה בהיותו בן 70 ונטמן בהר המנוחות.
ניגוני הרבי נחמן מברסלב ותלמידיו - 3 דיסקים
דוד (וֶרְנֶר) רוֹזוֹליוֹ (כ"ה בתשרי ה'תרנ"ט, 11 באוקטובר 1898, ברלין – א' בסיוון ה'תשכ"א, 16 במאי 1961, ירושלים) היה איש ציבור ישראלי ונציב שירות המדינה, מראשוני מבקרי המוזיקה ביישוב, גיסו של חיים ארלוזורוב.
נולד בברלין בירת גרמניה למשה אברהם וקלרה רוזוליו (Rosolio).
מצעירותו היה פעיל בתנועה הציונית בגרמניה, תחילה בתנועת הנוער הציוני "כחול-לבן" ולאחר מכן כחבר בהסתדרות הציונית.
בשנת 1918 הצטרף למפלגת "הפועל הצעיר", וכמו כן היה חבר הנהלת "החלוץ" בגרמניה.
ב-1922 נשא את דורה ארלוזורוב, אחותו של חיים ארלוזורוב.
באותה שנה עלו השניים לארץ ישראל, והוא עבד במקומות שונים כחקלאי.
בשנות ה-30 למד חשבונאות ונעשה רואה חשבון מוסמך.
לאחר קום המדינה עבד במספר גופים ציבוריים בתפקידים שונים, ובהם: מנהל האגף לביקורת ופיקוח של משרד הביטחון, יועץ ראשי למבקר המדינה וממונה על ביקורת האיגודים במשרד מבקר המדינה.
השתתף כנציג ישראל בכינוסים בינלאומיים בנושאי מינהל ציבורי.
בתחילת 1950 התמנה ליועץ ראשי למבקר המדינה וב-1954 התמנה ל"נציב המנגנון הממשלתי", ששינה את שמו ל"נציב שרות המדינה".
לאחר פרישתו ייסד את המכון ללימודי ביקורת חשבונות בתל אביב, ושימש דיקן המכון.
פרסם בעיתונות ובכתבי עת מקצועיים מאמרים בתחום החשבונאות והמינהל הציבורי, וכמו כן פרסם מספר ספרים בתחומים אלה.
במרץ 1961 התמנה למבקר עיריית ירושלים.
כעבור חודשיים, ב-16 במאי 1961, נפטר משבץ לב.
נקבר בהר המנוחות בירושלים, לצד רעייתו הראשונה, דורה.
על שמו נקבע פרס נציבות שירות המדינה למינהל ציבורי.
רוזוליו היה חובב מוזיקה ובעל ידע מוזיקלי רב, והיה מבקר המוזיקה הראשון ביישוב: בשנות ה-30 שימש מבקר מוזיקה בעיתון "פלסטיין פוסט".
בשנות ה-50 פרסם מדור מוזיקה קבוע בעיתון "הארץ" בשם "על הנגינות".
הוריו עלו שניהם ארצה ב-1933 ונפטרו בישראל.
אשתו הראשונה, דורה, הייתה מוזיקאית שעסקה בהוראת המוזיקה וחיברה ספרי הדרכה ולימוד נגינה ונפטרה ביוני 1959. בנובמבר 1960 התחתן בשנית עם פנינה (פאולה) עזרא (לבית וינר).
בניו הם חבר הכנסת לשעבר דני רוזוליו ומפכ"ל המשטרה לשעבר שאול רוזוליו.
מס הכנסה בארץ ישראל / מאת דוד רוזוליו וד"ר א"ו קלימובסקי, ירושלים: קריית ספר, 1944.
עשר שנות שירות המדינה: (תש"ח-תשי"ח) / מאת דוד רוזוליו, ירושלים: [חמו"ל], תשי"ט-1958. (חוברת)
הרב דוד רסקין (י"ב בניסן תרפ"ז, 1927 – ז' באייר תשע"א, 11 במאי 2011) היה יו"ר צעירי אגודת חב"ד בניו יורק, חבר אגודת חסידי חב"ד העולמית ומנהל רוחני בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770.
משפחתו סבלה רבות מהשלטון הקומוניסטי.
לאחר מאסרם של הוריו עברה משפחתו לעיר לנינגרד, ולאחר שפרצה מלחמת העולם השנייה ברח עם משפחתו לסיביר ולאחר מסע קשה הגיעו לאלמא אטא בקזחסטן שם חיו ועזרו לרבי לוי יצחק שניאורסון (אביו של רבי מנחם מנדל שניאורסון) ששהה שם בגלות.
לאחר המלחמה נסע לניו יורק ולמד בישיבת חב"ד בצל רבי יוסף יצחק שניאורסון.
לאחר פטירת רבי יוסף יצחק והתמנותו של הרבי הנוכחי החל לשמש כבעל קורא במניינו של הרבי.
ב-1953 הצטרף להנהלת ישיבת תומכי תמימים המרכזית במגיד שיעור ולאחר תקופה קצרה מונה למנהל רוחני.
היה מהמקורבים לרבי מחב"ד שהתבטא עליו כאשר התקבל לאגודת חסידי חב"ד העולמית שיש לו "מרץ לעשייה בפועל".
לאחר כל התוועדות שהרבי היה מורה הוראה חדשה נהג לטלפן לרבים מחסידי חב"ד והיה מודיע להם על ההוראה החדשה.
בשנות השמונים החל למלא תפקידים רבים של חברים בארגוני חב"ד שנפטרו.
נפטר בניו יורק בז' באייר תשע"א (2011) ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
מנהל רוחני בישיבת תומכי תמימים המרכזית.
יו"ר צעירי אגודת חב"ד בארצות הברית, ושליח חב"ד ראשי למדינת ניו יורק.
חבר בהנהלת בית רבקה בארצות הברית.
דוד רודי נולד בווילנה, בן לעורך דין יהודי אמיד.
בנעוריו השתתף בקטטה בין יהודים לפולנים והרג סטודנט אנטישמי.
אביו הבריח אותו לרומניה (שגבלה אז בפולין), ומשם עלה לארץ ישראל.
החל ללמוד הנדסה בטכניון, וכעבור שנה עבר ללמוד פילוסופיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העולם השנייה לחם במסגרת הבריגדה היהודית של הצבא הבריטי.
בתום המלחמה המשיך בלימודי פסיכולוגיה באיטליה, והפך למטפל בשארית הפליטה.
ב-1952 חזר לישראל, ועבד כפסיכולוג של שירות בתי הסוהר.
שירת גם את אגף המודיעין של צה"ל (בין השאר אישר את גיוסם של מרדכי קידר ואברי אלעד).
הוא פתח קליניקה פרטית משגשגת, ובתחילת שנות ה-70 פתח בקיבוץ גליל ים את המכון לפסיכותרפיה אנליטית, שבשיאו עבדו בו יותר משלושים מטפלים.
רודי נמנה עם חוגי הבוהמה התל אביבית.
חוקר החברה הישראלית עוז אלמוג תיאר אותו כך:
רודי פרסם ספרים אחדים, חלקם נועד לפסיכולוגים וחלקם לציבור הרחב.
כן היה בעל תוכנית רדיו ב"קול ישראל" ונמנה עם הכותבים בירחון "מוניטין".
לרודי בן ובת, שניהם פסיכולוגים.
סרט דוקומנטרי עליו ועל פועלו
בשנת 2021 יצרה הבמאית נועה אהרוני סרט דוקומנטרי בשם "אף מילה אמת", על רודי ועל פועלו.
הסרט הוא בן 82 דקות, ושמו זהה לשם ספרו האחרון של רודי.
בסרט מופיעים כמרואיינים בנו ובתו של רודי, נשותיו, פסיכולוגים שעבדו אצלו במכון בשנות ה-60 וה-70, ומטופלים שלו.
בסרט מוצגים, באופן בקורתי, היחסים בין רודי לבין הפסיכולוגיות והפסיכולוגים שעבדו אצלו, היחסים שלו עם מטופליו, שיטות טיפול בלתי-קונבנציונליות שהנהיג, ומאבקו לזכות בהכרה כ"פסיכולוג קליני" שבשיאו עתר לבג"ץ.
כמו כן מובאות בסרט עדויות על יחסי מין שקיים רודי עם מטופלותיו ועם פסיכולוגיות במכון, כולל עדות מצולמת ממטופלת.
אהרוני מספרת שנתקלה בעשרות עדויות כאלו, אבל הרוב הגדול של המטופלות לא הסכימו להחשף לסרט, מתוך בושה ואשמה.
כמו כן מסופר בסרט על משפט שנוהל נגד רודי על ידי אחת ממטופלותיו לשעבר.
המטופלת הייתה צעירה מרודי בכחמישים שנה, ובת 22 בזמן תחילת הטיפול.
היא תבעה את רודי על כך שבמהלך הפגישות הטיפוליות ביניהם, קיים איתה ביוזמתו יחסי מין.
רודי נמצא מת בדירתו ביום בו החלו הדיונים במשפט.
הוא היה בן 80 במותו.
במרץ 2022 שודרה ב"ערוץ 8" סדרת טלוויזיה תיעודית בשם "האמת העירומה", שאף אותה יצרה נועה אהרוני.