tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה העת להקת הנח"ל הייתה בשיאה, ואטינגר הרגיש שהלהקה שלו נחותה ממנה – בעיקר מבחינת החומרים שנכתבו להם.
בדרכם על משאית לאחת ההופעות של להקת פיקוד המרכז התערב אטינגר עם חברו אילי גורליצקי על ארוחת צהריים במסעדת גורמה ברמלה (שבה שכנה באותם הימים מפקדת פיקוד המרכז) ששירים כמו שנכתבים ללהקה שלהם, הוא יכול לכתוב בתוך חמש דקות.
עוד בהיותו על המשאית בדרך להופעה הוא כתב את מילות השיר.
למוחרת ביקר אצל המלחין מאיר נוי, שהיה ממקימי להקת פיקוד המרכז ועבד איתה באותה העת.
נוי אהב את המילים, הלחין אותן ומסר את השיר לחברי הצמד שהוקם זה לא מכבר "הדודאים", שהקליטו אותו כעבור שלושה ימים.
לימים סיפר אטינגר: "את אותה ארוחת צהריים בגין אותה התערבות לא החזיר לי אילי גורליצקי עד היום, אבל השיר, שנכתב אז על המשאית – "טיול לילי" – שהיה השיר הראשון שלי שבוצע בצורה מקצועית, הפך לאחד הלהיטים הגדולים, הוקלט, ואפשר לי לממן הרבה ארוחות צהריים...".
הזמר האמריקאי מרק לאנגן פרסם ב־2001 שיר באנגלית בשם "Don't Forget Me" שתואר כגנבה מוזיקלית של הלחן של "טיול לילי" (לאנגן הרבה להופיע בישראל).
אטינגר התייחס לכך בריאיון לאלי לפיד ואמר כי זהו השיר הראשון שנגנב ממנו וממאיר נוי, והוסיף: "רק הביצוע של 'הדודאים' יותר טוב".
טיול לחמישה היא תוכנית מציאות ישראלית שבמסגרתה חמישה אנשים יוצאים יחד לטיול בן חמישה ימים, ומתחרים ביניהם מי מדריך את הטיול הטוב ביותר.
התוכנית עלתה לאוויר ב-8 במרץ 2021 בערוץ הטיולים, והחל מעונתה השנייה היא משודרת בכאן 11.
בתוכנית מתחרים חמישה אנשים שלא נפגשו מעולם, היוצאים יחד לטיול בן חמישה ימים באזור מסוים.
כל משתתף מדריך יום טיול אחד בנושא שיבחר.
במהלך הטיול, נוצרים בין המשתתפים מצבים בלתי שגרתיים, טעונים וקומיים.
כל שבוע נפתח בפגישת היכרות בין המשתתפים בלובי המלון בו הם מתאכסנים.
כל יום במהלך השבוע מתחיל בהשכמה של המתמודדים על ידי המדריך ובהצגת רמז לנושא הטיול.
לאחר מכן, יוצאים המשתתפים יחד עם המדריך לטיול המורכב משלוש תחנות שאותן הוא בחר.
בסוף כל יום, המשתתפים מעניקים למדריך ציון מ-0 עד 10. בסיום השבוע, נחשפים הציונים ומגלים מי מבין המשתתפים השיג את הציון הגבוה ביותר ויזכה בחופשה מפנקת (החופשה בעונה הראשונה בנפולי ובעונה השנייה בישראל).
העונה שודרה החל מ-8 במרץ עד ה-29 במרץ 2021 בערוץ הטיולים וכללה 5 פרקים.
העונה שודרה בימי שני בשעה 22:00.
העונה מורכבת משבוע אחד בלבד שהתקיים בעיר נפולי שבאיטליה.
בעת שידורה לא זכתה התוכנית לתשומת לב.
עם זאת, מספר חודשים לאחר שידורה, התוכנית עוררה עניין בקרב המבקרים וזכתה לביקורות חיוביות.
לאורך העונה, התקיים סכסוך בין ג'אבר לרחל וסכסוך בין חנית לכרמית.
במהלך הטיול הרביעי, התרחשה תאונת דרכים בין רכב ההפקה בו נסעו המשתתפים לבין רכב מקומי.
בעקבות כך נוצר עיכוב בלוחות הזמנים ורחל נאלצה לוותר על התחנה השנייה בטיול שלה.
לאחר הכרזת הזכייה של עמית בתחרות, כרמית התקשתה לקבל את זכייתו.
היא טענה שזכייתו היא "מכורה" ונובעת מניקוד שהתבסס על היחסים בין המשתתפים.
בעקבות דבריה נוצרת עימות בין המשתתפים.
חנית ימין – בת 36, רווקה, מתל אביב.
עמית אלבכרי – בן 24, מראשון לציון.
כרמית גלעד – בת 42, נשואה +, מצהלה.
סדרהטיוליםהמדריך/הנקודותסה"כנקודות חנית ג'אבר עמית רחל כרמית1רומנטיקההמדריכה5836222רוחניות8המדריך608223רחוב76המדריך47244היסטוריה714המדריכה6185החיים הטובים5960המדריכה20
העונה שודרה החל מ-5 במרץ עד ה-5 באוקטובר 2023 בכאן 11 וכללה 11 פרקים.
לאחר שהעונה הראשונה שודרה בערוץ הטיולים, תאגיד השידור הישראלי רכש את זכויות הפורמט והתוכנית עברה לכאן 11.
העונה מורכבת משלושה שבועות שהתקיימו באזורים שונים ברחבי הארץ, לעומת העונה הקודמת שהתקיימה באיטליה.
שידור התוכנית חולק לשלושה חלקים: השבוע הראשון שודר בפורים, השבוע השני שודר בחול המועד פסח והשבוע השלישי שודר בחול המועד סוכות יומיים לפני טבח שבעה באוקטובר.
מקורי 1 הגלילוהעמקים 123452הנגבוהמכתשים6789103השפלה, ירושליםוסביבותיה1112131415
למפגש ההיכרות של השבוע השלישי, תיקו הביא לשאר המשתתפים עוגה שהוא הכין.
מלכה טעמה את העוגה ושאלה מי הכין אותה.
תיקו ענה לה והיא אמרה לו שהעוגה טעימה.
עם זאת, בראיון לאחר מכן היא סיפרה ששיקרה והעוגה כלל לא טעימה.
הקטע הועלה לעמוד הטיקטוק של תאגיד השידור הישראלי והפך במהרה לויראלי עם יותר ממיליון וחצי צפיות ועם אלפי שימושים בסאונד הסרטון.
הטיול ביום השלישי של השבוע השלישי התקיים בבית חנינא.
במהלך הטיול, המשטרה הפלסטינית ביקשה מן המשתתפים לעזוב את המקום בעקבות התרעה מודיעינית לפיה הם נמצאים בסכנה.
בעקבות כך נמנע מחמודי להשלים את הטיול שלו ולהגיע לתחנה השלישית הנמצאת בבית הוריו שבשכונה.
אירוע נוסף שהתרחש באותו יום היה יידוי אבנים כלפי רכב ההפקה בו נסעו המשתתפים.
כמה מהאבנים שברו את שמשות הרכב ויצרו בהלה ועימות בין המשתתפים.
לאחר האירוע החליט תיקו שהוא פורש מהתוכנית.
השבוע הראשון של העונה היה שבוע הגליל והעמקים והוא שודר בין 5 במרץ ל-10 במרץ 2023. בשבוע זה ניצחה קטרינה הילר עם 36 נקודות.
משה צישינסקי – בן 26, רווק, מירושלים.
ירדן דונה ממן – בת 23, נשואה, מהקריות.
מיכאל טמיר – בן 28, נשוי, מהקריות.
קטרינה הילר – בת 40, גרושה בשנית +2.
סדרהטיוליםהמדריך/הנושא הטיולנקודותסה"כנקודות אודי אסתי משה קטרינה1חרדיםהמדריך1010393228המדריכה65625399המדריך210304493המדריכים1026599810המדריכה36
השבוע השני של העונה היה שבוע הנגב והמכתשים והוא שודר בין 10 באפריל ל-13 באפריל 2023. בשבוע זה ניצח דניאל אימהרן עם 37 נקודות.
מירה ברטפלד – בת 58, נשואה +2, מחולון.
איזבלה בן אהרון – בת 41, מקריית טבעון.
דניאל אימהרן – בן 29, מראשון לציון.
אשר אלקבץ – בן 63, גרוש בשנית +3, מיבנה.
שבוע 3 (השפלה, ירושלים וסביבותיה)
השבוע השלישי של העונה היה שבוע השפלה, ירושלים וסביבותיה והוא שודר בין 1 באוקטובר ל-5 באוקטובר 2023. בשבוע זה ניצח חמודי זייד עם 27 נקודות.
מלכה לוי אליהו – בת 70, אלמנה, מנס ציונה.
קורלי יסמין לרוסה – בת 28, מתל אביב.
חמודי זייד – בן 32, מירושלים.
רונה נחמיאס – בת 24, מתל אביב.
העונה הראשונה זכתה לביקורות חיוביות מאוד.
בן בירון בראודה מאתר "וואלה!" העניק לתוכנית מעמד של קאלט וכתב: .
רועי אבן מאתר "tvbee" ציין לטובה את קצב התוכנית: .
סמדר שילוני מאתר "ynet" כתבה שהעונה השנייה אינה מוצלחת כמו העונה הראשונה: .
טיול שורשים הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה קומית משנת 2024 בבימויה של יוליה פון היינץ, עם לינה דנהאם, סטיבן פריי וזביגנייב זמכובסקי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "Too Many Men" (2001), של הסופרת האוסטרלית היהודייה, לילי ברט , שנכתב בהשראת מאורעות אמיתיים בעברה.
אביה היה ניצול שואה מלודז'.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ב-17 בפברואר 2024 והיה סרט הבחירה בפסטיבל הסרטים טרייבקה.
העלילה היא על אב ניצול שואה שמגיע מארצות הברית לפולין לפי בקשת בתו שמבקשת לדעת יותר על משפחתו שנספתה בשואה.
היא מתרחשת בשנת 1991, זמן קצר לאחר נפילת מסך הברזל ופתיחת פולין לכל.
בסרט משתתפים שחקנים פולניים שמדברים באנגלית ופולנית.
רות (לינה דנהאם) היא עיתונאית גרושה בת 36 שמחכה לאביה אדק (סטיבן פריי) בנמל התעופה של ורשה.
שני הוריה הם ניצולי שואה שלא דברו אתה על השואה.
אימה נפטרה לפני שנה והיא זוכרת אותה צורחת בלילות.
אדק מתאחר כי הפסיד טיסה לאחר שאכל במקדונלד'ס בניו יורק.
רות תכננה את הטיול ברכבת אבל אדק מעדיף לשכור את נהג המונית סטפן (זביגנייב זמכובסקי) למשך כל הטיול.
בוורשה הוא מוצא חומה ומחליט שזו חומת הגטו.
לאחר שהם מצטלמים הם ממשיכים ללודז' שם בית משפחתו של אדק.
לאחר שינה במלון עם מזרן שורץ פשפשים הם ממשיכים לבית הקברות היהודי ולבית משפחתו של אדק שם הם נפגשים בפולנים שפלשו למקום מיד לאחר שהיהודים גורשו משם לגטו ב-1940.
הם מגלים חפצים שהיו שייכים למשפחתו של אדק.
רותי בנגוד לדעתו של אביה מגיעה לשם למחרת ורוכשת צלחות, סרוויס פורצלן וכן את המעיל של אביו של אדק עם ראשי תיבות רקומים של שמו.
הם ממשיכים לקרקוב ומבקרים באושוויץ בלווית מדריכה אבל אדק יודע יותר ממנה כי היה שם.
הוא מכיר במלון מתרגמת פולניה ומבלה אתה את הלילה לזעמה של רות שמבקשת לחזור מיד לניו יורק לבדה.
הם מתפייסים ולקראת הנסיעה מורה אדק לנהג להגיע שוב לבית המשפחה ובעזרת צעיר פולני שחופר הם מוציאים מהאדמה קופסת מתכת ובה צילומי המשפחה הענפה שהושמדה ומסמכי בעלות על הבניין (מכאן שם הסרט).
שם השחקן/ית שם הדמות הערותלינה דנהאםרותסטיבן פרייאדקזביגנייב זמכובסקיסטפןנהג מונית
טיוליולים היא סדרת טלוויזיה חינוכית לילדים בכיכובם של עמי אנידג'ר וסיון ששון המשודרת בערוץ הופ!.
הסדרה מלמדת את הילדים על שמירה על איכות הסביבה.
בכל פרק תכף וטלי יוצאים עם חבורת ילדים לטיול ומלמדים אותם על איכות הסביבה.
טיונוויל היא עיר במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט בצפון מזרח צרפת היושבת על הגדה המערבית של נהר המוזל.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על התיישבות במקום כבר מתקופת הברזל.
לאורך ההיסטוריה נשלטה העיר על ידי לוקסמבורג, גרמניה וצרפת שהשאירו אחריהן שלל מבנים היסטוריים הבנויים בסגנונות שונים.
עם הקמתה נקראה העיר (בשפה הלטינית): "טיודונווילה" (Theudonevilla) ו"טותוניסווילה" (Totonisvilla).
לאורך ההיסטוריה נשלטה העיר על ידי מדינות ונסיכויות שונות שהעניקו לה שמות שונים.
השלטון הצרפתי נתן לה את השם טיונוויל (Thionville) שהוא שמה הנוכחי, השלטון של בית לוקסמבורג נתן לה את השם דידנאוון (Diddenuewen) בלוקסמבורגית ושלטון בית הבסבורג נתן את השם דידנהופן (Diedenhofen) בגרמנית.
לפי ממצאים ארכאולוגיים מעריכים מומחים שראשוני המתיישבים הי בני שבטים אלמאנים שהגיעו למקום לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, בתקופת השושלת המרובינגית (המאה החמישית עד המאה השמינית).
ב-835 התקיים בעיר "הסינוד של טיונוויל" שבא להסדיר את מעמדו מלך צרפת, לואי החסיד, בעקבות מרד שהתחולל נגדו בהובלת בניו ובתמיכת הבישוף של ריימס, איבו .
החל מהמאה העשירית הייתה טיונוויל בתחום השלטון של האימפריה הרומית הקדושה ושויכה בהמשך לבית לוקסמבורג.
ב-1462 עברה העיר לשלטון בית בורגונדי וב-1477 עברה השליטה בעיר לבית הבסבורג הגרמני.
ב-1639, במהלך מלחמת שלושים השנים, כבשה ספרד את טיונוויל.
ב-1639 ניסו צבאות ממלכת צרפת לשחרר את העיר והטילו עליה מצור .
לאחר שהספרדים הצליחו להביא תגבורות לכוח הנצור הסתיים הקרב בתבוסה צרפתית ובכ-6,000 נפגעים וכ-3,000 שבויים הצד הצרפתי.
ב-1643 הטילו הצרפתים מצור נוסף על העיר והפעם הצליחו לכבוש אותה מידי הספרדים.
אחיזת צרפת בטיונוויל עוגנה ב-1659 בהסכם הפירנאים שנחתם בין צרפת וספרד וסיים את מלחמת שלושים השנה.
ב-1659 ביצר סבסטיאן דה וובאן את העיר במסגרת פרויקט ביצורי וובאן.
ב-1792, התארגנה הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה שנועדה לסייע למלך צרפת, לואי ה-16, לדכא את המהפכה הצרפתית.
במהלך המערכה הטיל קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל וכוחות מבית הבסבורג מצור על טיונוויל בה התבצרו תומכי המהפכה.
המצור נכשל וכוחות הסיוע הגרמנים ספגו אבידות כבדות.
ב-1871, עם סיום מלחמת צרפת–פרוסיה ותבוסת צרפת בה, חתמה צרפת על אמנת פרנקפורט לפיה היא מוותרת על חבל אלזס-לורן, ובירתו מץ, כשבין השאר ויתרה גם על טיונוויל.
הגרמנים, שחזרו לשלוט בעיר, שינו את שמה לדידנהופן (Diedenhofen) והחלו להשקיע בפיתוחה.
כדי למנוע מצרפת לשחרר את אלזס-לורן הקימו שרשת ביצורים על קו מץ-טיונוויל .
במסגרת פרויקט זה הקימו הגרמנים סביב טיונוויל מערך של שלושה מבצרים וביניהם חפירות לחיילי רגלים:
מבצר גונטראנז' מצפון מערב לעיר
מבצר קניגזמקר מצפון מזרח לעיר
ב-1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, נחתם חוזה ורסאי שהחזיר את חבל אלזס-לורן ואת טיונוויל לידי הצרפתים.
בעקבות זאת הוחזר לעיר שמה הצרפתי.
לאחר המלחמה בנו הצרפתים את קו מאז'ינו שמבצריו היו מחולקים לסקטורים כשאחד מסקטורים אלו היה "סקטור מבצרי טיונוויל" שהגן על העיר ועל העיר המרכזית באזור, מץ.
ב-1940, בעקבות כיבוש צרפת והסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת, נכללה טיונוויל בשטח תחת שלטון נאצי שהחזיר לה את שמה ה"גרמני", דידנהופן (Diedenhofen).
בשלהי 1944 שחררה הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית את העיר מהכיבוש הגרמני והצבא הקים בקרבתה מחנה פליטים ועקורים.
מאז 1944 נשארה טיונוויל תחת שלטון צרפתי.
במהלך המאה ה-20 ועם התרחבות העיר סופחו אליה יישובים קטנים שהקיפו אותה.
ב-2015 חולקו מחדש הקנטונים של צרפת וטיונוויל פוצלה בין "קנטון טיונוויל" ל"קנטון יוץ" כששני הקנטונים שייכים למחוז מוזל.
בשלהי המאה ה-19 התגלו בסביבת העיר מרבצי ברזל, דבר שהביא לפיתוח מכרות ברזל ולהקמת תעשייה כבדה הקשורה למחצב זה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חלה פריחה כלכלית בעיר בעקבות הרחבת התעשייה הכבדה.
בשנות ה-70 החלה העיר לסבול מאבטלה לאחר שמצד אחד חלה ירידה בצריכת הברזל העולמית ומצד שני העדיפו מפעלי הפלדה במקומיים לייבא חומר גלם עשיר בעופרה ביחס לחומר הגלם מהמכרות המקומיים.
תהליך זה גרם לסגירת חלק מהמכרות והמפעלים ולאיבוד מקומות עבודה כשב-1997 נסגר מכרה הברזל האחרון במחוז מוזל.
אבטלה זו דחפה רבים מתושבי העיר לחפש עבודה מחוץ למחוז ולחבל כשחלקם מצא עבודה בלוקסמבורג שגבולה מרוחק כ-15 ק"מ מהעיר.
נכון ל-2019 כ-100,000 מתושבי העיר עובדים בשכנה מצפון שם הם נהנים ממשכורות גבוהות מהמשכורות בצרפת.
בגדה המזרחית של המוזל עוברות מסילות רכבת המחברות את טיונוויל עם מץ, ננסי, שטרסבורג, פריז, בריסל, ציריך וערים אחרות במחוז.
חלק מהרכבות העוברות בעיר הן רכבות מהירות (TGV).
לשירות תושבי העיר נבנתה ב-1854 תחנת רכבת כשבקרבתה נבנה גשר החוצה את המוזל ומנגיש את התחנה.
תושבי העיר נהנים משירות אוטובוסים מפותח כשהחברה שמפעילה את השירות (Citéline) נוסעת ב-32 קווים עירוניים ועוצרת בכ-1000 תחנות.
את העיר חוצה הכביש המהיר 31A שמחבר את לוקסמבורג בצפון לעיר דיז'ון בדרום.
היקף אוכלוסיית טיונוויל הושפע מאוד מהיצע העבודה במכרות ותעשיית הברזל בסביבות העיר.
בעקבות ירידת צריכת הברזל בשנות ה-70, המעבר לעיבוד עפרות מיובאות וסגירת מכרות ומפעלים עלתה האבטלה וחלה ירידה באוכלוסייה.
מגמה זו קוזזה, חלקית, על ידי החלטות אדמיניסטרטיביות, שהתקבלו בערך באותה תקופה, לספח יישובים קטנים לטיונוויל, דבר שגרם לגידול מלאכותי במניין תושבי העיר.
נכון ל-2022 מונה אוכלוסיית טיונוויל כמעט 43,000 אנשים.
לפי סקר אוכלוסין שנערך בטיונוויל ב-2018, העיר מוגדרת צעירה יחסית לממוצע של מחוז מוזל.
לפי סקר זה שיעור האנשים בעיר מתחת לגיל 30 היה 34.7% בעוד שממוצע המחוז עמד על 33.6%.
בהתאם לכך שיעור האנשים בעיר שהיו מעל גיל 60 היה 25.6% מול 26.2% בכלל המחוז.
טיונוויל נמצאת על גדות נהר המוזל ולכן הוא משמש כערוץ הניקוז העיקרי של מי גשמים שיורדים על העיר.
בנוסף למוזל עצמו מתנקזים מי נגר עילי מהעיר לשלוחות של המוזל וכן לתעלות ניקוז מלאכותיות.
ב-2015 אושרה תוכנית פיתוח תשתית המים לאגן הניקוז של המוזל בתוכו יושבת טיונוויל.
התוכנית מתייחסת גם לאיכות המים.
מאחר שהתוכנית כוללת התייחסות למכרות ולתעשיית הברזל שפועלת באגן ניתן לה השם "אגן הברזל".
מחקר אקלים של המרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת, לאורך השנים 1971–2000, מצביע על הממצאים הבאים הנוגעים לאזור טיונוויל:
מזג אוויר אופייני לשולי הרים
מזג אוויר ממוצע של 9.7 מעלות צלזיוס עם תנודות של 16.5 מעלות לשני הכוונים
כ-800 מ"מ משקעים בשנה עם ממוצע של 12.6 ימי גשם בינואר ו-9 ימי גשם ביולי
מחקר נוסף של השירות המטאורולוגי של צרפת, שנערך בשנים 1991–2020, הצביע על נתונים דומים:
טמפרטורה ממוצעת של 10.2 מעלות
הטמפרטורה הגבוהה ביותר (39.3 מעלות) נמדדה ב-25 ביולי 2019
הטמפרטורה הנמוכה ביותר (17.9- מעלות) נמדדה ב-5 בינואר 1985
סקר של המכון האירופאי לקרקעות CLC , מ-,2018 מצביע על חלוקת הקרקעות באזור טיונוויל כדלקמן:
השאר הם מקווי מים, שטחי שיחים, פארקים ציבוריים וכו'
בראשית העשור השני של המאה ה-21 נמצא מספר דירות המגורים בטיונוויל נמצא בגידול מתמיד של כאחוז לשנה:
מתוך סך הדירות 27% היו צמודות קרקע ו-73% בתי דירות.
נכון ל-2019 כ-44% מאלו שגרים בעיר הם בעלי בתים.
מספר זה נמוך ביחס לכלל חבל המוזל (כ-60%) ולכלל צרפת (57%).
בבחירות לנשיאות צרפת ב-2022 נתנו 64% מתושבי העיר את קולם לעמנואל מקרון ו-36% תמכו במארין לה פן הימנית.
השפה העיקרית המדוברת בטיונוויל היא צרפתית.
עם זאת, קרבתה של אלזס לוריין לגבולות גרמניה ולוקסמבורג ושנות השלטון של לוקסמבורג וגרמניה באזור הביאו להתפתחות וריאנט של השפה הצרפתית שנקרא "צרפתית אלזסית" שנגזרת מהשפה הלוקסמבורגית.
על אף כל השנים שעברו משחרור טיונוויל ב-1944 ההערכה היא שישנם עדיין מספר אלפי תושבים שדוברים בשפה זו.
בטיונוויל פועלים כ-25 בתי ספר יסודיים ותיכוניים וכן קיימת בעיר שלוחה של אוניברסיטת מץ .
בעיר פועל בית חולים בשם "בל-איר" המכיל כ-660 מיטות.
בטיונוויל פועלת קבוצת כדורגל מקומית בשם לוסיתנוס המשחקת בליגת הכדורגל השלישית האזורית .
משחקי הקבוצה מתקיימים באחד משלושת אצטדיוני הכדורגל בעיר (Stade de la Plaine, Stade Jeanne d'Arc ו-Stade de Guentrange).
בנוסף למועדון הכדורגל פועלים בעיר מועדוני כדורעף וכדורמים.
בטיונוויל נבנו כמה כנסיות עבור הזרמים השונים של הנצרות (קתולים, פרוטסטנטים, הכנסייה האפוסטולית ואוונגליסטים), מסגד, בית כנסת ומקדש עדי יהוה.
קיים בעיר בית קברות יהודי.
בעיר פועל תיאטרון במבנה שהוקם ב-1960. כמו כן יש בעיר שני בתי קולנוע.
לטיונוויל הסכמי ערים תאומות עם הערים:
במרכז העיר ניתן לראות הרבה מבנים היסטוריים מהמאה ה-17 ואילך כשהידועים ביניהם:
בית המשפט שנבנה במאה ה-16
מלון קריהאנז'-פיטנז' שנבנה במאה ה-18
מזבח המולדת של טיונוויל – אנדרטה שנבנתה ב-1796 להנציח את המהפכה הצרפתית
מגדל שוק הפשפשים הוא מבצר מהמאה ה-12 ששוקם ומשמש כמוזיאון עירוני .
במוזיאון מוצגים, בשמונה חדרים, ממצאים מטיונוויל וסביבתה החל מהתקופה הפרהיסטורית לתקופת הרנסאנס.
שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברזל (חרסים ומטבעות) וכן שרידי דרך רומית
בית הקברות הצבאי בו קבורים חיילים צרפתים וחיילים מצבאות זרים שנלחמו באזור
קטעים מחומות טיונוויל שהוקמו במאה ה-18 כדי להגן על העיר
מבצר גונטראנז' הוא מבצר שחולש על העיר ונבנה על ידי הגרמנים בתחילת המאה ה-20
שער הכתר של יוץ נבנה ב-1752 והוא חלק ממערך ביצורים שנבנה להגן על העיר
טירת טיונוויל" הוא מבנה שבנייתו החלה במאה ה-15 כדי לשרת את שליטי בית לוקסמבורג
טירת וולקראנז' שנבנתה במאה ה-13 על ידי אציל פיאודל מקומי ונמצאת בשוליה המערביים של טיונוויל
מגדל הפעמונים של טיונוויל הוא מבנה מהמאה ה-14 ששימש בראשיתו כמגדל תצפית ששולב בחומת העיר
כנסיית סנט ג'וזף שנבנתה בתחילת המאה ה-19
אוטל דה רוויל נבנה במאה ה-16 כמלון
תחנת הרכבת של טיונוויל שנבנתה ב-1854
בית הדואר''' נבנה על ידי הגרמנים בתחילת המאה ה-20
טיחואנה (בספרדית: Club Tijuana Xoloitzcuintles de Caliente) הוא מועדון כדורגל ממקסיקו, שנוסד בשנת 2007 בעיר טיחואנה.
הקבוצה משחקת בליגת העל המקסיקנית.
המועדון הוקם בשנת 2007 על ידי חורחה אנק רון, פוליטיקאי ואיש עסקים מקסיקני, בעל חברת הימורי הספורט Grupo Caliente.
באותה שנה הושלמה בנייתו של אצטדיון הקבוצה, אשר הכיל בתחילה כ-13,000 מקומות, ובהמשך הורחב לכ-28,000.
הקבוצה החלה את דרכה בליגת המשנה המקסיקנית וזכתה בה בעונת 2010, מה שאיפשר את העפלתה לליגת העל המקסיקנית.
לקראת עונת הבכורה בליגה גויסו שחקנים בולטים, בהם אחידיו ארבאלו ריוס.
בעונת 2012 זכתה הקבוצה באליפות הליגה, הישג שאיפשר לה להשתתף בגביע ליברטדורס 2013, בו הגיעה עד לשלב רבע הגמר.
בעונת 2019/2020 העפילה הקבוצה לגמר הגביע המקסיקני.
נושא הבעלות על מועדון מליגת העל על ידי חברה העוסקת בהימורי ספורט נבחן על ידי ההתאחדות המקסיקנית לכדורגל ונמצא תקין.
הטיטאנים במיתולוגיה היוונית היו דור האלים שקדם לאלים האולימפיים.
ביוונית הם נקראים: Τῑτᾶνες, בלטינית: Titanes.
על פי התאוגוניה להֵסְיוֹדוֹס היו הם שנים־עשר ילדיהם של ההורים הראשיתיים אוּרנוֹס (השמיים) וגַאיָה (הארץ): שישה טיטאנים (זכרים) – אוֹקיינוֹס, קוֹיוֹס, קְרִיוֹס, הִיפֶּריוֹן, יַאפֶּטוֹס וקְרוֹנוֹס, ושש טיטאנידוֹת (נקבות) – תֵיָאה, רֵיָאה, תֵמיס, מְנֵמוֹסִינֵה, פוֹיבֵּה וטֵתיס.
קרונוס שכב עם אחותו הגדולה רֵיָאה, שילדה את הדור הראשון של האלים האולימפיים: זֵאוּס, הַאדֵס, פּוֹסֵידוֹן, הֶסְטִיָה, דֵמֵטֵר והֶרָה.
צאצאים אחדים של הטיטאנים, כמו פְּרוֹמֵתֶאוּס, אַטְלַס, הֶלְיוֹס ולֵטוֹ, נחשבים גם הם לפעמים לטיטאנים.
היוונים האמינו כי תחילה נוצרו כאוס (החלל), גאיה (הארץ) וארוס (היצר.
גאיה ילדה את אורנוס (השמיים) שהיה לבן זוגה.
מזיווגם של אורנוס וגאיה נולדו שלושה עמי ענקים – הטיטאנים, הקיקלופים ובעלי מאה הידיים (הקאטונכרים).
המונח טיטאנים הוא כינוי גנאי בו כינה אורנוס את יוצאי חלציו.
אוראנוס תיעב את ילדיו המעוותים, הקיקלופים ובעלי מאה הידיים ולכן זרק אותם אל מעמקי האדמה.
גאיה יצרה חרמש מאבן וביקשה מילדיה שישתמשו בו על מנת לחלץ עצמם מבטנה.
כולם פחדו ולא העזו, חוץ מבן הזקונים קרונוס שלקח את החרמש וקצץ את איבר מינו של אורנוס.
למרות זאת, אחיהם המעוותים נשארו בכלאם.
שליט הטיטאנים היה קרונוס (סטורנוס).
הטיטאנים, בראשותו של קרונוס, היו במשך דורות רבים שליטי היקום.
קרונוס ועוד כמה מאחיו התחתנו עם אחיותיהם התאומות לו.
קרונוס התחתן עם אחותו ריאה.
על פי נבואה, אחד מילדיו של קרונוס ינשל אותו ממלכותו כפי שהוא עצמו נישל את אביו.
לפי זה נהג לבלוע את ילדיו זה אחר זה, לאחר שנולדו, עד שהשישי חולץ בידי ריאה והוחלף באבן.
בבגרותו הבן השישי, זאוס, מתחזה לאחד מעובדיו של קרונוס ונותן לו סם הקאה, ומצליח לשחרר את חמשת אחיו.
הוא גייס לצידו כמה מהטיטאנים, בעוד שרובם, בעיקר טיטאנים גברים, נשארו נאמנים לצבאו של קרונוס.
זאוס צירף אליו בעלי ברית שונים – האוקיינידים, כמה אלים שונים, ואפילו כמה טיטאנים, ששיתפו איתו פעולה במלחמה.
פעולתו הבאה של זאוס הייתה להרוג את קאמפה, סוהרת הטיטאנים, ששמרה על הקיקלופים ובעלי מאה הידיים.
הם חישלו לו את הברק ואת הרעם הראשונים.
לעומתם, קרונוס חילק את המלחמה לארבע מערכות שאליהם מונו אחיו לפי 4 הכיוונים הראשיים בשושנת הרוחות.
האח הבכור, אוקיינוס, סירב להשתתף במלחמה.
בעוד שהענקים המעוותים סוקלים את הטיטאנים באבנים עד למותם, זאוס מחסל את קרונוס עצמו במכת ברק.
זה היה סוף עידן הטיטאנים ותחילת עידן האלים האולימפיים, ילדיו של קרונוס, בראשותו של זאוס.
לאחר עליית האלים האולימפיים לגדולה, הושלכו חלק מן הטיטאנים למעמקי טרטרוס, שם נכלאו ונשמרו על ידי הקיקלופים.
חלק מן הטיטאנים הורשו להישאר בעולם, אולם מאז ואילך סרו למרות האלים האולימפיים, וירדו לדרגה פחותה יותר בהיררכיה של האלים.
טיטאנים מפורסמים שלא גורשו לטרטרוס עם הגעתו של זאוס:
אוקיינוס – הנהר הסובב את הארץ.
טתיס – אשתו של אוקיינוס.
היפריון – אבי השמש, הירח והשחר.
יאפטוס – אביהם של אטלס, שנשא את כדור השמיים על כתפיו, פרומתאוס – גואל האנושות, אפימתאוס ומנואטיאוס.
טיטאן הוא הירח הגדול ביותר של כוכב הלכת שבתאי.
הוא הירח השני בגודלו מבחינת קוטר בכל מערכת השמש (אחרי גנימד, הגדול בירחי צדק), וקוטרו גדול אף יותר מזה של כוכב הלכת חמה.
הוא התגלה ב־25 במרץ 1655 על ידי האסטרונום ההולנדי כריסטיאן הויגנס, אשר קרא לו בפשטות "ירחו של שבתאי" (שכן היה הראשון שנמצא).
מאוחר יותר נמצאו עוד ארבעה ירחים על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני, והוא כינה אותם "ירחיו של לואי", על שם לואי הארבעה עשר.
אסטרונומים רבים מאותה תקופה קראו לירחים שבתאי 1 עד שבתאי 5.
ג'ון הרשל טבע את שמות הירחים, במאמרו משנת 1847, "תוצאותיהן של תצפיות אסטרונומיות שבוצעו בכף התקווה הטובה", כשמותיהם של הטיטאנים, לפי המיתולוגיה היוונית.
נכון ל־2019 נתגלו 82 ירחים, כולל טיטאן, סביב שבתאי.
טיטאן הוא ירח קר, אפל ואפוף ערפל ואבק.
הוא הירח השני בגודלו במערכת השמש, אחרי גנימד, ירחו של צדק.
הוא גדול יותר מכוכב הלכת כוכב חמה וקוטרו שווה כמעט למחצית קוטרו של כדור הארץ.
הוא ידוע גם זה כמה עשרות שנים כירח היחיד במערכת השמש המכיל אטמוספירה.
האטמוספירה שלו מורכבת מ־94% חנקן ו־6% מתאן.
בטיטאן קיימים רבים מחומרי הגלם של החיים, כולל חנקן, פחמן ומים, אך במרחק 1.4 מיליארד ק"מ מהשמש, נעולים מרבית המים בטיטאן, אם לא כולם, בקרח, כך שהגשם היורד במקומות שונים על פני הירח עשוי ברובו ממתאן.
המתאן משמש גם מרכיב חשוב בתרכובות אורגניות אחרות.
טיטאן מקבל רק כאחוז אחד מאנרגיית השמש, לעומת כדור הארץ, ולכן הטמפרטורות הממוצעות בו הן מינוס 180 מעלות צלזיוס.
טיטאן הולך ותופס לו מקום של כבוד ברשימת האתרים לחיפוש אחר חיים חוצניים.
בדומה לירחו של צדק, אירופה, עשוי טיטאן להסתיר בחובו, מתחת לשכבת הקרח שעל פניו, שכבה תת־קרחית של מים זורמים.
פני השטח קרים מדי למים זורמים, שהם הדבר הדרוש ביותר לחיים כפי שאנחנו מכירים אותם, אך עמוק מתחת לפני השטח עשוי להיות מספיק חם כדי להמיס את הקרח, ומדענים מצאו על טיטאן מולקולות אורגניות פשוטות, הדומות לאלו של דלק למכוניות.
המולקולות הללו רחוקות מאוד מחיים, אך הן צעד ראשון לקראתם.
ב־14 בינואר 2005 נחתה הגשושית הויגנס על פניו של טיטאן ושידרה משם צילומים לכדור הארץ.
ימות המתאן מרוכזות בעיקר בקטבים הקרים יותר, בהם מצב הצבירה הטבעי של המתאן הוא נוזל.
מחקרים מ-2018 מצאו כי על טיטאן מתחוללות סופות אבק.
זהו המקום השלישי במערכת השמש שבו זוהתה סופת אבק, אחרי כדור הארץ ומאדים.
טיטו לוטווה אוקלו היה מפקד בצבאות טנזניה ואוגנדה אשר שילבו כוחות והפילו את משטרו של אידי אמין ב-1979. בנוסף, כיהן בשנים 1980–1985 כראש צבא אוגנדה.
ב-1985 הוא ארגן בעזרת מחליפו בתפקיד ראש הצבא, בזיליו אולרה אוקלו, את ההפיכה שהפילה את מילטון אובוטה מן השלטון והפכה אותו למנהיג אוגנדה.
נשאר בתפקיד זה כשישה חודשים עד אשר צבא ההתנגדות העממי, בהנהגת יוורי מוסבני, הדיח אותו מן השלטון.
בנו של אוקלו, הנרי אורים אוקלו, מכהן כשר החינוך והספורט בממשלה הנוכחית (2006).
אחיו, אריסנורי אופירה, נחטף מביתו על ידי קבוצת מורדים בשם צבא ההתנגדות של האל.
חטיפה זו נחשבת תמוהה משום ש"צבא ההתנגדות" חוטף בדרך כלל מי שצפוי להפוך לחייל בעתיד ואילו אופירה נחטף כאשר היה בשנות ה-70 לחייו.
טיטו גובי (באיטלקית: Tito Gobbi; 24 באוקטובר 1913 – 5 במרץ 1984) היה זמר בריטון איטלקי.
גובי נולד בבאסאנו דל גראפה ולמד משפטים באוניברסיטת פדובה לפני שהכשיר עצמו לקריירה של זמר.
הופעתו הראשונה באופרה הייתה בשנת 1935 בתפקיד רודולפו ב"סונאמבולה" של בליני.
בשנת 1942 הופיע לראשונה בלה סקאלה במילאנו ואחר כך בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון בשנת 1951, בשתי הפעמים בתפקיד בלקורה ב"שיקוי האהבה" של דוניצטי.
רומא הייתה לבסיס רבות מהפקותיו של גובי בשנות ה-50 וה-60, שבשבילן יצר תפקידים רבים בעצמו.
הוא נודע בקולו הייחודי ובכישרונו להצגת תפקיד בסגנון וריזמו (מציאותי).
בשנות ה-60 לקח חלק בבימוי, בין השאר בהפקתו משנת 1965 לאופרה "סימון בוקאנגרה" בבית האופרה המלכותית בלונדון.
גובי הופיע ב-25 סרטי קולנוע, בתפקידי שירה ודיבור גם יחד.
הוא שר את תפקידו של הברון סקארפיה בהפקה של פרנקו זפירלי ל"טוסקה" של פוצ'יני בקובנט גארדן, עם מריה קאלאס בתפקיד הראשי.
המערכה השנייה של ההפקה הוצגה בטלוויזיה הבריטית ושמורה כיום על קלטות וידאו ו-DVD.
גובי וקאלאס שרו קודם בתפקידים אלה בהקלטה הקלאסית של EMI משנת 1953 לאופרה זו, עם ג'וזפה די סטפנו בתפקיד מריו קאוואראדוסי ובניצוחו של ויקטור דה סאבאטה.
אלבום זה הוצא למכירה הן בתקליטים והן בתקליטור, ורבים רואים בו את ההקלטה המעולה ביותר של אופרה שלמה בכל הזמנים.
הקלטה מחודשת של קאלאס בתקליט סטריאו בשנת 1964 הוציאה לזמן מה את ההקלטה הקודמת מן המחזור, אך כעבור זמן קצר יצאה שוב הקלטת המונו של 1953 לשוק ועודנה קיימת עד היום ונחשבת לאחת העבודות המשותפות הטובות ביותר של גובי וקאלאס.
בשנים הבאות קבע טיטו גובי את בסיס הבית שלו בבית האופרה הלירית של שיקגו.
הוא פרש מבימת האופרה בשנת 1979 והוציא לאור ביוגרפיה בשם "טיטו גובי: חיי" בשנת 1979 (שנכתבה בידי אידה קוק) ו"טיטו גובי ועולם האופרה האיטלקית שלו" (1984).
גיסו היה זמר הבס הבולגרי בוריס כריסטוף.
לגובי נולדה בת אחת מאשתו טילדה, צ'צ'יליה שמה, המנהלת כיום את "האגודה המוזיקלית טיטו גובי", ארגון העוסק בניהולן ושימורן של רשומות תרומותיו של טיטו גובי לאופרה.
טיטו מאיורסקו (ברומנית: Titu Liviu Maiorescu; 1840, קריובה – 1917, בוקרשט) היה מבקר ספרות, פילוסוף, משפטן ופוליטיקאי רומני, משפטן, נואם מוכשר, חבר מייסד של האקדמיה הרומנית.
טיטו מאיורסקו היה מייסד האגודה לספרות ז'ונימיה, שביטאונו היה כתב העת שיחות ספרותיות.
אגודה זו שיחקה תפקיד מרכזי בתולדות הספרות הרומנית במחצית השנייה של המאה ה-19. כמבקר ספרות הוא אישית תרם רבות לפיתוח תרבותה של רומניה במחצית השנייה של המאה ה-19.
טיטו מאיורוסקו למד בין השנים 1851–1858 באקדמיה הטרזיאנית בווינה, המשיך את לימודיו בברלין ובאוניברסיטת גיסן, שבה סיים בשנת 1860 את התואר השני בספרות ופילוסופיה.
כעבור שנה סיים גם את התואר השני במשפטים באוניברסיטת סורבון.
בשובו למולדת, ב-1862 השיג משרה בבית המשפט של המחוז אילפוב.
למרות גילו הצעיר, עקב כישוריו האינטלקטואליים ובקיאותו התמנה בגיל 22 לפרופסור להיסטוריה, לוגיקה ולפילוסופיה באוניברסיטאות אוניברסיטת יאשי ובוקרשט.
בהמשך מילא גם תפקידים של דקאן ורקטור האוניברסיטה.
בשנת 1863 הקים את האגודה הספרותית "ז'ונימיה" ביאש והיה לרוח החיה שלה.
בשנת 1864 עקב משפט על "אי-מוסריות", ממנו יצא זכאי, סולק מן ההוראה.
עבד לפרק זמן כעורך דין, ובשנת 1865 חזר להוראה.
בשנת 1868 שוב פוטר מתפקידיו כפרופסור.
מלוכני ונציג של המפלגה השמרנית ברומניה, נבחר לראשונה לפרלמנט בשנת 1874.
כראש ממשלה (בשנים 1912 ו-1913) עמד בראש ועידת השלום בבוקרשט שסיימה את מלחמת הבלקן השנייה.
בפוליטיקה כבתרבות הוא העדיף את הזיקה לגרמניה על המגמה הפרו-צרפתית ובדרך כלל התנגד ללאומנות הקיצונית.
מאיורסקו התנגד לכניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה, אבל לאחר שהגרמנים כבשו חלק מרומניה, סירב לשתף איתם פעולה.
בין השנים 1884–1909 כיהן שוב כפרופסור באוניברסיטת בוקרשט והיה רקטור שלה בשנים 1892–1897.
היה משנת 1867 חבר בחברה הרומנית לספרות (Societatea literară română) שהפכה לאקדמיה הרומנית.
כיהן כסגן יושב ראש של האקדמיה הרומנית (1880) ויו"ר המחלקה שלה לספרות (1889).
החל משנת 1867 היה פעיל בלשכה "סטיאווה רומנייאי" (Steaua României - הכוכב של רומניה) של הבונים חופשיים ביאש.
עלה בהירארכיה של הארגון עד לדרגת מגיסטר (1887).
טיטו מאיורסקו דגל באוטונומיה אסתטית ובתיאורית "הצורות ללא רקע" והקפיד על אמות המידה האסתטיות בהערכת השירה בפרט והיצירות הספרותיות בכלל.
יחק גם סוגיות של בלשנות רומנית.
בראש החוג "ז'ונימיה" קידם הרבה מהכישרונות הבולטים של הספרות הרומנית - מיכאי אמינסקו, יון לוקה קאראג'אלה, יון קריאנגה, יואן סלביץ' ואחרים.
המכון התרבותי הרומני בברלין נקרא על שמו
1990 - הוקמה בבוקרשט אוניברסיטה פרטית על שמו.
Însemnări zilnice (רישומים יומיים - יומן)
טיטה רופו (באיטלקית: Titta Ruffo, 9 ביוני 1877 - 5 ביולי 1953) היה זמר אופרה איטלקי, שמקובל לראות בו את גדול הבריטונים האיטלקים בדורו, ואולי גם בדורות הבאים.
רופו, שכינויו היה Voce del leone ("קול האריה"), נודע בקולו האדיר, בצלילים הגבוהים המרטיטים שלו ובעוצמה הדרמטית שהפגין על הבימה.
נולד בשם רופו טיטה בפיזה והפך את סדר שמותיו לבימה.
רופו היה בנו של מהנדס.
הוא למד פיתוח קול אצל מורים אחדים, אבל השיטה הווקלית שלו היא פרי לימוד עצמי, ביסודה.
הופעתו הראשונה הייתה בשנת 1898 בתיאטרו קונסטאנצי ברומא, בתפקיד הראלד בלוהנגרין של וגנר.
אחרי פתיחה איטית, נסקה הקריירה שלו לשחקים בשנים הראשונות של המאה ה-20 ותוך זמן קצר השיג פרסום בינלאומי.
הופעתו הראשונה של רופו בארצות הברית הייתה בפילדלפיה בשנת 1912 והוא הרבה לשיר בשיקגו.
אל המטרופוליטן אופרה הגיע במועד מאוחר יחסית בקריירה שלו, ב-1922 בתפקיד פיגרו בספר מסביליה.
הרפרטואר של רופו כלל את רוב תפקידי הבריטון באופרה הצרפתית והאיטלקית, ביניהם ריגולטו, "די לונה", אמונסרו, ז'רמון, טוניו, פיגארו של רוסיני, המלט של אמברואז תומא, יאגו באותלו, קרלו ב"ארנאני", דון ג'ובאני, ברנאבה ורנאטו ב"נשף המסכות".
הוא נודע גם בכמה תפקידי בריטון באופרות, שנשכחו בינתיים מלב: התפקיד הראשי ב"כריסטופורו קולומבו" של פרנקטי, קסקארט ב"זאזא" של לאונקוואלו ונרי ב-La Cena delle Beffe של ג'ורדאנו.
תפקידי המפתח של רופו היו ריגולטו והמלט.
קולו של רופו היה מכשיר אדיר, בעל מצלול רב-עוצמה ורגיסטר עליון, שהצטיין בברק יוצא דופן עד ללה הגבוה
ביו שהשוו אותו לארד ממורט והיה באמת לא מעט מן המתכתי בקולו.
ברגיסטר האמצעי היה לקולו גוון כהה ואפלולי.
הצלילים הנמוכים שלו היו חלשים, בהשוואה לאחרים, ונעדר מהם המצלול העשיר של צליליו הגבוהים יותר.
בסך הכל היה קולו עשיר גוונים, כעין פריזמה.
על אף הפופולריות הרבה שזכה לה, לא הכל התפעלו מן הגישה הווקאלית של רופו, והיו מבקרים שהשוו אותו לרעתו עם הבריטון הלירי הדגול מטיאה בטיסטיני.
מוציאי דיבתו של רופו האשימו אותו בשאגות, שנועדו להמם את קהל בעוצמת קולו ותו לא, אבל תקליטיו מצביעים על הבחנה דקה, על ניואנסים ועל שליטה טכנית מעולה, בכל מקרה שהדבר נראה לו נחוץ ומתבקש לפרשנות.
רופו היה אמן הקלטות פורה והקליט יותר מ-130 תקליטים, אקוסטיים וחשמליים, תחילה לחברת Pathé Frères בפריז בשנת 1904 ואחר בלעדית לחברת ויקטור ("חברת גראמופון" באנגליה), החל בשנת 1907. כמו קארוזו, הקלטות קולו של רופו הצליחו להפליא.
כה עשיר ומהדהד היה, שאפילו בתהליך הפרימיטיבי של ההקלטה האקוסטית נשמר חלק גדול מן הזוהר שאפיין אותו.
בשיאו ערך רופו שתי הקלטות מדהימות של "ברינדיזי" מתוך "המלט" (1907 ו-1911), הקדנצה המפגינה את שליטתו המופלאה בנשימה.
המרשימה ביותר היא "All'erta, marinar!" מתוך "האפריקאית" של מאיירבר, המציגה את המצלול והברק העל-אנושיים ברגיסטר העליון של רופו, כמו גם ההקלטות מתוך האופרה, הנשכחת כיום, של לאונקאוואלו, "זארה".
גם "Pari Siamo" שלו מתוך "ריגולטו" של ורדי הוא ללא מתחרים.
רופו לא היה מעולם "בריטון הבית" או זמר קבוע באיזו שהיא להקת אופרה; הוא היה כוכב בזכות עצמו וקיבל מקום ראשון בשלטים - ותעריפי-על - בכל מקום שאליו הוזמן לשיר.
רופו היה זמר האופרה (הגבר) היחיד בתקופתו שיכול היה להתחרות, במונחי תהילה ושכר, עם קארוזו.
באופן מפתיע, השניים שרו יחדיו לעיתים רחוקות.
לעובדה זו הועלו שלושה הסברים: ראשית, ששני הזמרים לא אהבו להתחלק בתהילה עם כוכב אחד בן המין הגברי; שנית, שמעט מאוד בתי אופרה יכלו לעמוד בהפקה אחת בשכר המופלג שהשניים תבעו, בעיקר אם היה עליהם לשלם גם את שכרה של סופרן יקרה.
שלישית (פרקש 1984), לפי ביקורות בעיתונים בני התקופה על הופעות משותפות של השניים, רופו העיב בקביעות על קארוזו.
קארוזו ורופו אומנם הופיעו יחד פעמיים באולפן הקלטות.
רק הקלטה אחת מאלה שרדה, הדואט "Sì, pel ciel" מתוך "אותלו".
מביני דבר רבים בתחום הווקאלי רואים בה את ההקלטה הווקאלית היחידה הגדולה ביותר מאז ומעולם.
בין יתר מעלליו הווקאליים בהקלטה זו מצליח רופו, בשונה מכל יאגו אחר שהוקלט אי פעם, לשמור על סגנון ווקאלי חוצב להבות ורב רושם מראשית עד אחרית.
קארוזו נענה לאתגר והתוצאה היא שילוב של טנור ובריטון שאין דומה לו בכל תולדות ההקלטה המוזיקלית.
ייתכן, שסגנון השירה הנמרץ של רופו לא היה בו כדי להועיל לאריכות ימים ווקאלית, והירידה באיכות קולו החלה במועד מוקדם יחסית.
אין לשכוח, שרופו התגייס לצבא והשתתף במלחמת העולם הראשונה ואפשר שדבר זה תרם להתדרדרותו המוקדמת.
במשך שנות ה-20' של המאה ה-20 השתוותה לקולו איכות חלולה, מתכתית, שהלכה וגברה.
הקול היה עדיין עז ואיתן, אך התחושה הייתה, שהליבה הווקאלית נגוזה.
עוצמת הקול נשארה כשהייתה, אבל העושר נמוג והצליל שהתקבל היה מרשים, אך לא יפה במיוחד.
ייתכן, שהזרעים לירידתו המוקדמת של רופו היו טמונים בעובדת היותו אוטודידקט מעיקרו.
רופו עצמו הכיר בכך, ככל הנראה, וסירב ללמד פיתוח קול אחרי פרישתו, סירוב שנימק במילים הבאות, "מעולם לא ידעתי איך לשיר; זו הסיבה שקולי נעלם כשהגעתי לגיל חמישים.
אין לי כל זכות לעשות הון משמי הקודם ומן המוניטין שרכשתי בניסיון ללמד צעירים מה שמעולם לא ידעתי לעשות בעצמי." ואולם ביקורות של הופעותיו באמריקה בשנת 1912 (טאגל 1983) ציינו את השליטה המופתית והחסכנות באמצעים ווקאליים בהפקת הצליל.
אין עדיין סיבה ברורה ומדויקת לירידתו הווקאלית של רופו.
רופו פרש ב-1931 ושהה שנים אחדות בשווייץ ובפריז.
הוא כתב אוטוביוגרפיה, La mia parabola
("החידה שלי"), שהדמות העולה ממנה היא של אדם אינטליגנטי, רהוט ומודע לעצמו.
בשנת 1937 חזר רופו לאיטליה, שם נעצר לאחר זמן בגין התנגדות למשטר הפאשיסטי.
ספר זכרונותיו תורגם לאחרונה לאנגלית.
טיטה רופו מת בפירנצה ממחלת לב בשנת 1953.
טיטו סקיפה (באיטלקית: Tito Schipa; 27 בדצמבר 1888 - 16 בדצמבר 1965) היה טנור איטלקי שנחשב לאחד הטנורים הליריים הטובים ביותר בהיסטוריה של האופרה.
סקיפה התפרסם בזכות קולו הטבעי והחושני, שאותו ניצל בצורה מעוררת התפעלות.
סקיפה נולד בשם רפאלה אטיליו אמדאו סקיפה בעיר לצ'ה שבאיטליה בשלהי 1888 (מאוחר יותר הוא טען שהוא נולד ב-2 בינואר 1889 כדי להימנע מגיוס לצבא).
הוא למד במילאנו וערך את הופעת הבכורה שלו באופרה ב-1910 בעיר ורצ'לי, כשהיה בן 21. לאחר מכן הוא הופיע ברחבי איטליה ובואנוס איירס.
ב-1917 הוא גילם את רוג'ריו באופרה לה רונדין של פוצ'יני.
סקיפה נסע לארצות הברית ב-1919, והצטרף לאופרה הלירית של שיקגו, שם הופיע עד 1932. החל מ-1932 הוא החל להופיע במטרופוליטן אופרה ועשה זאת בין עד 1935, ופעם נוספת ב-1941. בין 1929 ל-1949 הוא המשיך להופיע בקביעות באיטליה, וחזר לבואנוס איירס ב-1954. בשנת 1957 הוא נסע לסיור בברית המועצות.
הרפרטואר של סקיפה היה מורכב מכ-20 תפקידים איטלקיים וצרפתיים, כגון "שיקוי האהבה" של גאטנו דוניצטי.
בקונצרטים שערך סקיפה ביצע אריות כגון שירים נפוליטניים וספרדיים ידועים.
סקיפה הקליט מספר רב של תקליטים במהלך הקריירה שלו, כולל ההקלטה המפורסמת של דון פסקואלה מ-1932, שהייתה אחת מהקלטות האופרה השלמות הראשונות, ועדיין נמכרת.
סקיפה היה טנור שעסק גם בניצוח.
למרות שיש כאלה המחשיבים את קולו של סקיפה לקול רגיל מבחינת עוצמה ומנעד, הוא גרם למהומה ברחובות בכמה מקרים לא רק בזכות יכולתו המוזיקלית כי אם בזכות הטכניקה האמנותית שלו, והוא נחשב למודל לחיקוי עבור אמנים מהתקופה הנוכחית.
סקיפה פרש מהבמה ב-1958 על מנת ללמד פיתוח קול בבודפשט והוא מת בניו יורק ב-1965 כאשר היה בן 77, כתוצאה מסוכרת, בעודו מלמד בעיר.
טיטאנובואה (שם מדעי: Titanoboa) הוא סוג נכחד של נחש ענק שחי לפני 58 עד 60 מיליון שנים בתקופת הפלאוקן, כ-10 מיליון שנים לאחר הכחדת הקרטיקון-שלישון.
המין המוכר היחידי הוא ה-Titanoboa cerrejonensis, הנחש הגדול ביותר שנמצא אי פעם.
פירוש השם טיטאנובואה הוא בואה ענק, שמו של ה-Titanoboa cerrejonensis נלקח משם המכרה בו התגלו המאובנים.
החוקרים שהשוו את גודל וצורת החוליות המאובנות לחוליות של נחשים חיים הסיקו שה-T.
cerrejonensis הגיע לאורך מרבי של בין 12 ל-15 מטרים, משקלו היה כ-1,135 ק"ג ובחלקו העבה ביותר היה קוטר כמטר אחד.
ב-2009 הודיעו מספר חוקרים כי גילו מאובנים של 28 נחשים מהמין T.
cerrejonensis במכרות הפחם קרחון (Cerrejón) בלה גווחירה, קולומביה.
לפני הגילוי האחרון נמצאו מספר מאובנים של חוליות מתקופת הפלאוקן באזורים הטרופיים העתיקים של אמריקה הדרומית.
מכיוון שנחשים הם בעלי דם קר הממצאים החדשים מרמזים שאזורי המחיה של הטיטאנובואה היו חמים יותר מכפי ששיערו קודם והטמפרטורה הממוצעת הייתה כ-30 מעלות.
הטמפרטורה החמה אפשרה לנחשים להגיע לגודל גדול יותר בהשוואה לנחשים שחיים כיום, בדומה לבעלי חיים בעלי דם קר החיים כיום כשהפרטים הגדולים יותר חיים באזור הטרופי החם ואילו פרטים קטנים יותר חיים רחוק מקו המשווה באזורים חמים פחות.
נחש קדום זה הופיע במשחקים עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
טיטאנוצרטופס (שם מדעי: Titanoceratops; "פרצוף מקורנן טיטאני") הוא סוג של דינוזאור צמחוני ובעל קרניים ממשפחת הצרטופסיים.
הטיטאנוצרטופס היה צרטופסיד גדול מאוד מתת-משפחת הכסמוזאורים שחי בקרטיקון מ-74.5 מיליון שנה לפני זמננו עד ל-73.7 מיליון שנה לפני זמננו, באזור ניו מקסיקו.
זהו הסוג המוקדם ביותר שידוע של בן שבט ה-Triceratopsini (הכולל את הטריצרטופס).
הוא ידוע מהולוטייפ (:en:Holotype) בעל הציון OMNH 10165 שכולל שלד חלקי וגם גולגולת לא שלמה ולסתות.
את ההולוטייפ מצאו מחלק העליון של תצורת פרוטלנד (Fruitland Formation) או מהחלק התחתון של תצורת קירטלנד.
הממצא תואר וקיבל את שמו על ידי ניקולס לונגריץ' בשנת 2011 והמין הוא Titanoceratops ouranos.
בעבר, מאובנים שלו זוהו כפנטצרטופס.
אורך הגולגולת המלא, מהחרטום ועד קצה העטרה הוא , דבר ההופך אותה לאחת הגולגולות הגדולות ביותר של בעל חיים יבשתי (באותו סדר גודל של אאוטריצרטופס, פנטצרטופס, טורוזאורוס וטריצרטופס).
השלד השלם ביותר שנמצא הוא באורך של כ- אך אורכו המרבי של הטיטאנוצרטופס מוערך כ-, דבר ההופך אותו לאחד הצרטופסים הגדולים ביותר (ביחד עם האאוטריצרטופס, הטורוזאורוס והטריצרטופס).
עם זאת, הוא כנראה היה קל יותר ושקל קצת פחות: כ-.
לשם השוואה, המין טריצרטופס הורידוס שקל 6–12 טונות.
תומאס הולץ ציין ב-2010 שהטיטאנוצרטופס דומה מאוד לבני-זמנו הקרובים אליו אאוטריצרטופס ואוחוצרטופס, וייתכן ששלושתם בעצם שייכים לאותו סוג.
פרנססק "טיטו" וילאנובה אי באיו (בקטלאנית: Francesc Vilanova i Bayo; 17 בספטמבר 1968 – 25 באפריל 2014) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ספרדי.
וילאנובה שיחק כקשר מרכזי במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. לאחר פרישתו ממשחק פנה וילאנובה לקריירת אימון.
בעונת 2007/08 היה עוזרו של ז'וזפ גוארדיולה בברצלונה אתלטיק, קבוצת המשנה של ברצלונה, ולאחר מכן בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בתקופתו של טיטו כעוזר מאמן ברצלונה זכתה הקבוצה ב-14 תארים.
לאחר עזיבתו של גוארדיולה ב-2012, מונה וילנובה למאמן ברצלונה, אך לאחר עונה אחת בלבד בתפקיד, בה זכתה הקבוצה באליפות, נאלץ לעזוב בשל מחלת הסרטן שפקדה אותו.
וילאנובה הצטרף בילדותו למערכת הנוער של ברצלונה.
בעונת 1988/89 קודם וילאנובה לקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השנייה תחת המאמן ליואיס פוז'ול.
בעונתו הראשונה בקבוצה פתח וילאנובה ב-17 משחקים ונכנס במחליף ב-8 נוספים.
ב-18 ביוני 1989, במחזור ה-37 ולפני האחרון של העונה, הבקיע וילאנובה את שערו הראשון במדי הקבוצה, בניצחון 4-2 על פיגרס.
ברצלונה אתלטיק סיימה את עונה זו במקום ה-17, ממנו ירדה לליגה השלישית.
בעונה הבאה השתתף וילאנובה במספר משחקים רב יותר וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני, אך קבוצתו לא הצליחה להעפיל בחזרה לליגה השנייה.
לאחר שלא התקבל לסגל הקבוצה הראשונה, עבר וילאנובה לקבוצה הספרדית פיגרס ששיחקה אז בליגת המשנה.
כבר בעונתו הראשונה במועדון, עונת 1990/91, היה וילאנובה שחקן קבע בהרכב הקבוצה.
הוא השתתף ב-36 משחקים, הבקיע פעמיים, שתיהן מול חרס, ופיגרס סיימה במקום ה-7 בליגה.
בעונתו השנייה, במהלכה הבקיע 4 שערים ב-36 הופעות, היה וילאנובה משמעותי בהישגה הגבוה ביותר של פיגרס בליגות הספרדיות, הגעה למקום ה-3, אך בפלייאוף ההעפלה לליגה הראשונה הפסידה פיגרס לקדיס.
בזכות יכולתו בפיגרס חתם וילאנובה בקבוצת סלטה ויגו.
בעונת 1992/93 שיחק וילאנובה ב-19 משחקי ליגה במדי סלטה, 13 מתוכם כשחקן מחליף ו-6 כשחקן הרכב.
בעונה הבאה השתתף וילאנובה במשחק ליגה יחיד, בניצחון 4-0 על אוסאסונה בו נכנס כמחליף למשך 5 הדקות האחרונות של המשחק.
בעונת 1994/95 שותף וילאנובה ב-6 משחקים, בכולם כמחליף.
ב-30 באפריל 1995 הבקיע וילאנובה לראשונה במדי סלטה ובליגת העל הספרדית, בבעיטה חופשית לרשתה של ריאל אוביידו, במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2.
בקיץ 1995 עזב וילאנובה את סלטה ויגו והצטרף לבדחוס מליגת המשנה, שם שיחק באופן קבוע.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש וילאנובה בניצחון 4-0 על אייבר ב-26 בנובמבר 1995. ב-10 בדצמבר הבקיע שער שני, בניצחון 2-1 על קבוצת נעוריו, ברצלונה אתלטיק.
וילאנובה ערך 33 הופעות באותה עונה ועזר לבדחוס להגיע למקום ה-6. בסוף העונה עזב את בדחוס והצטרף למיורקה, שהייתה אז גם היא בליגה השנייה.
הוא פתח פעם אחת ונכנס כמחליף ב-9 משחקים נוספים בעונת 1996/97. בסוף העונה הצליחה מיורקה להעפיל לליגה הראשונה, אך וילאנובה החליט לעזוב את הקבוצה ולעבור לקבוצה נוספת מהליגה השנייה, ליידה.
בעונתו היחידה בליידה, עונת 1997/98, שיחק ב-21 משחקי ליגה, 11 מתוכם בהרכב הפותח, בהם הבקיע 3 פעמים, כולל בעיטת עונשין לרשתה של אחת מקבוצותיו הקודמות, בדחוס.
בקיץ 1998 הצטרף וילאנובה לאלצ'ה, ששיחקה באותה עונה בליגה השלישית.
באלצ'ה השתתף וילאנובה ב-34 משחקים והבקיע 5 שערים, ביניהם צמד במשחק מול ז'ימנסטיק ב-8 במאי 1999. וילאנובה עזר לאלצ'ה לעלות לליגה השנייה דרך הפלייאוף, לאחר שהקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי.
בעונת 1999/00 פתח וילאנובה ב-13 משחקים ונכנס כמחליף ב-16 נוספים.
ב-24 באוקטובר 1999 נכנס וילאנובה כמחליף במשחק מול רקראטיבו ולבה והבקיע תוך דקות ספורות את שערו היחיד באותה עונה, וקבוצתו ניצחה 3-1. בסוף העונה עבר וילאנובה לגרמנט ששיחקה בליגה השלישית.
בעונת 2000/01 הופיע וילאנובה ב-25 משחקי ליגה והבקיע פעמיים.
בעונתו השנייה נכנס כמחליף בשלושה משחקים, לפני שנפצע באופן חמור בברכו ופרש ממשחק, בגיל 33.
לאחר פרישתו ממשחק החל וילאנובה לעבוד כמאמן.
ב-2001 הפך למאמן קבוצת הנערים (עד גיל 15) של ברצלונה.
תחתיו שיחקו שחקנים כגון ג'רארד פיקה, ססק פברגאס וליונל מסי.
ב-2002 המשיך וילאנובה עם קבוצת הנערים עד גיל 16, והיא זכתה בטורניר "קופה מסטראלי".
בעונת 2003/04 התמנה וילאנובה למאמנה של פלפרוז'ל, קבוצה מעיירה קטנה ליד ז'ירונה, ששיחקה בליגה הרביעית.
בעונתו היחידה בקבוצה סיימה הקבוצה את הליגה במקום ה-18 וירדה לליגה החמישית.
לאחר מכן התמנה וילאנובה לתפקיד מנהל טכני בקבוצה טראסה, ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית והשנייה.
לקראת עונת 2007/08, עת מונה ז'וזפ גוארדיולה לתפקיד המאמן בברצלונה אתלטיק, קבוצת המשנה של ברצלונה, מונה וילאנובה להיות עוזרו.
ברצלונה אתלטיק שיחקה אז בליגה הרביעית, ויחד הובילו את הקבוצה למקום הראשון בתום הליגה הסדירה, ולאחר מכן להעפלה לליגה השלישית הודות לניצחונות בפלייאוף.
בסוף העונה, לאחר פיטוריו של פרנק רייקארד מעמדת המאמן בברצלונה, מונו צמד המאמנים למאמני הקבוצה הבוגרת של המועדון, כשגם שם שימש וילאנובה כעוזרו של גוארדיולה.
התקופה בברצלונה וההתמודדות עם מחלת הסרטן
בעונתו הראשונה כעוזר מאמן ברצלונה הגיעה הקבוצה להישגי שיא בהיסטוריית הכדורגל הספרדי, כשהקבוצה זכתה בטרבל – אליפות ספרד, גביע המלך הספרדי וליגת האלופות.
לקראת סוף העונה הוסט אחד מכוכבי הקבוצה, ליונל מסי, מעמדת הקיצוני ימני לעמדת החלוץ המזויף.
צעד זה התברר כהצלחה שכן כבר במשחק הראשון עם טקטיקה זו ניצחה ברצלונה בקלאסיקו את ריאל מדריד 6-2, ומסי כבש צמד.
לאחר מכן כבש מסי מעמדה זו שערים רבים והוביל את הקבוצה לזכייה בתארים נוספים.
וילאנובה הוכר כהוגה הרעיון למהלך.
עד סוף שנת 2009 זכתה ברצלונה בסופר קאפ הספרדי, בסופר קאפ האירופי ואליפות העולם לקבוצות, ובכך הייתה לקבוצה היחידה בהיסטוריה שזוכה בששת התארים הבכירים בכדורגל האירופי בשנה אחת.
בעונת 2009/10 זכתה ברצלונה באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 2010/11 זכתה ברצלונה בסופר קאפ הספרדי פעם נוספת, באליפות שלישית ברציפות ובליגת האלופות בפעם השנייה תוך שלוש שנים, אך היא הפסידה בגמר גביע המלך לריאל מדריד בתוצאה 1-0.
עונת 2011/12 נפתחה עם הסופר קאפ נגד ריאל מדריד באוגוסט 2011. לאחר שהמשחק הראשון הסתיים בתוצאה 2-2, במשחק השני ברצלונה ניצחה 3-2 משער של ליונל מסי בדקות האחרונות של המשחק, ובכך ברצלונה זכתה בתואר.
בתום המשחק הייתה מהומה בין ספסלי הקבוצות, וז'וזה מוריניו, מאמנה של ריאל מדריד, דחף את אצבעו לתוך עינו של וילאנובה, ובתגובה וילאנובה דחף את מוריניו.
כשמוריניו נשאל על המקרה, עיוות מוריניו את שמו של וילאנובה וענה: "פיטו וילאנובה?
אינני יודע מיהו." פיטו היא קללת סלנג בספרדית.
התאחדות הכדורגל הספרדית השעתה את מוריניו לשני משחקים ואת וילאנובה למשחק אחד, אך לבסוף התבטלה ההשעיה לשניהם.
עונה זו המשיכה עם הדחה מליגת האלופות בחצי הגמר ואובדן האליפות לריאל מדריד.
במהלך העונה, בנובמבר 2011 עבר וילאנובה ניתוח להסרת גידול סרטני בבלוטת מיצד האוזן.
בהמשך עבר וילאנובה טיפולים כימותרפיים והוא נעדר מתפקיד עוזר המאמן למשך מספר חודשים.
ב-27 באפריל 2012, לאחר הודעתו של גוארדיולה כי יעזוב את המועדון בסוף עונת המשחקים, הודיעה ברצלונה שווילאנובה יחליפו בתפקיד מאמן הקבוצה לעונת 2012/13.
באוגוסט 2012 הפסידה ברצלונה לריאל מדריד בסופר קאפ הספרדי בתוצאה המצטברת 4-4, כשלמדריד היה יתרון בשל חוק שערי חוץ.
המשך הדרך הייתה טובה הרבה יותר עבור ברצלונה.
ברצלונה הובילה את הליגה הספרדית החל מהמחזור הראשון.
עד פגרת החורף שנערכת בדצמבר, ניצחה ברצלונה את כל משחקי הליגה, למעט תיקו 2-2 עם ריאל מדריד.
ב-19 בדצמבר 2012 נתגלה כי מחלת הסרטן חזרה לווילאנובה, כשנמצאו בבלוטות הרוק גרורות.
וילאנובה עבר ניתוח נוסף והחל בטיפולים כימותרפיים פעם נוספת, רובם בניו יורק שבארצות הברית.
וילאנובה נעדר ממשחק הליגה שלאחר הניתוח, בניצחון 3-1 על ריאל ואיאדוליד ב-22 בדצמבר, כשאת מקומו תפס עוזרו של וילאנובה, ג'ורדי ראורה.
בתום פגרת החורף שב וילאנובה למלא את תפקידו כבר במחזור הליגה הבא, בו ברצלונה ניצחה את אספניול 4-0. אולם, כעבור פחות משלושה שבועות נאלץ וילאנובה להתפנות להמשך הטיפולים, כששוב ראורה מחליפו, ווילאנובה חזר מהטיפולים רק ב-6 באפריל.
ברצלונה הודחה בהמשך החודש מליגת האלופות בשלב חצי הגמר בעקבות תבוסות 3-0 ו-4-0 לבאיירן מינכן.
במהלך עונתו של וילאנובה כמאמן הראשי זכתה ברצלונה באליפות הליגה הספרדית עם כמות שיא בהיסטוריית ספרד של 100 נקודות מתוך 114 אפשריות, הודות ל-32 ניצחונות, 4 תוצאות תיקו ושני הפסדים.
במהלך ההכנות לעונת 2013/14, ב-19 ביולי 2013 הודיעה הנהלת ברצלונה על עזיבתו של וילאנובה את תפקיד המאמן הראשי בשל הרעה במצבו הרפואי והבנה שלא יוכל להמשיך למלא את משרתו כהלכה.
חרארדו מרטינו מונה במקומו של וילאנובה תוך ימים ספורים.
בקלאסיקו מול ריאל מדריד שנערך ב-26 באוקטובר 2013 בקאמפ נואו הוצגה מוזאיקה עם הכיתוב "Força Tito" (בקטלאנית: "קדימה טיטו") כתמיכה במלחמתו של וילאנובה במחלה.
ב-24 באפריל 2014 אושפז וילאנובה בבית חולים בברצלונה בגלל בעיה במערכת העיכול שנוצרה בעקבות מחלתו.
הוא נותח ונשאר לאשפוז במצב קריטי.
למחרת, ב-25 באפריל, נפטר וילאנובה בגיל 45 ממחלת הסרטן.
ב-20 בפברואר 2015 שינה המועדון את שמו של מגרש האימונים מספר 1 במתחם האימונים של המועדון לשמו של וילאנובה.
וילאנובה נישא ב-1992 למונטסה צ'אורה.
תארים קבוצתיים כעוזר מאמן ברצלונה
פרס מיגל מוניוס (מאמן השנה בליגה הספרדית לפי מארקה (1) - 2012/2013
הטיטאן הוא מחשב על שנבנה על ידי חברת Cray במעבדה הלאומית באוק רידג' לשימוש במיזמים מדעיים שונים.
הטיטאן הוא שדרוג ליגואר, מחשב על שהיה אף הוא באוק רידג', והדבר מתבטא בכך שהטיטאן משתמש גם ביחידות עיבוד גרפיות בנוסף ליחידות העיבוד המרכזיות הרגילות.
הטיטאן הוא המחשב המשולב בשתי המערכות הראשון, המגיע לביצועים של למעלה מ-10 פטה פלופס.
השדרוג החל באוקטובר 2011, בדיקות היציבות החלו באוקטובר 2012, והפכה לזמינה לחוקרים בתחילת 2013. המחיר הראשוני של השדרוג היה 60 מיליון דולר אמריקאי, ותוקצב בעיקר על ידי משרד האנרגיה של ארצות הברית.
נכון ליוני 2014 הוא המחשב החזק בארצות הברית והשני בעולם.
טיטאנוזאוריה (שם מדעי: Titanosauria) הוא ענף של דינוזאורים זאורופודים בני הקבוצה סומפוספונדילי שבקבוצת המקרונריה.
ענף זה מכיל מינים מצליחים במיוחד שהתקיימו משלהי תור היורה ועד שלהי הקרטיקון.
הוא כולל מינים מגוונים של זאורופודים, לרבות את הדינוזאורים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם (דוגמת הארגנטינוזאורוס) לצד זאורופודים קטנים יחסית וכן זאורופודים שהיו בעלי שריון (כגון הסלטזאורוס).
הענף קרוי על שם הדינוזאור טיטאנוזאורוס (סוג טקסונומי שהיום מוטל בספק).
פירוש השם "טיטאנוזאור" הוא "לטאה טיטאנית" על השם הטיטאנים (יצורים ענקיים) מהמיתולוגיה היוונית עם הסיומת "זאור" שפירושו - זוחל.
כמו כל הזאורופודים, הטיטאנוזאורים היו דינוזאורים גדולים.
עם זאת, לצד ענקים כמו הארגנטינוזאורוס, הפטגוטיטאן, הפוארטזאורוס, הפוטאלונגקוזאורוס והאלמוזאורוס - שאורכם עלה על 30 מטרים ומשקלם נע בין 50 ל-100 טונות - כללו גם זאורופודים קטנים יחסית שאורכם לא עלה על 15 מטר.
בעלי החיים היבשתיים הגדולים ביותר שחיו אי-פעם היו טיטאנוזאורים.
לטיטאנוזאורים היה ראש קטן יחסית לגופם העצום, אפילו ביחס לזאורופודים אחרים.
ראשם היה אופייני לענף מקרונריה ("גדולי אף/נחיריים"): הוא היה רחב ודמוי קופסה, אם כי אם ארוך יותר ביחס לקמרזאורוס.
הנחיריים היו גדולים ועל ראשם הייתה מעין כרבולת בין עצמות הנחיריים.
שיניהם היה קטנות ודמו לכפיות או עפרונות.
צווארם היו באורך ממוצע ביחס לזאורופודים.
זנבם היה ארוך ודמוי שוט אך לא ארוך ודק כמו הזנבות של הדיפלודוקיים.
עצמות אגן הירכיים היו רזות יותר מכמה זאורופודים אך עצמות החזה היו רחבות בהרבה, דבר שהקנה להם יציבה רחבה.
כתוצאה מכך, מסלולי העקבות שיצרו הטיטאנוזאורים היו רחבים יותר באופן ניכר ביחס למסלולי עקבות של זאורפודים אחרים.
גפיהם הקדמיות היו מוצקות וחזקות, וגבוהות יותר מהגפיים האחוריות.
החוליות שלהם היו מוצקות (ולא חלולות).
עמוד השדרה שלהם היה גמיש יותר, ולכן הם כנראה היו זריזים יותר משאר הזאורופודים ויכלו להתרומם על רגליהם האחוריות ולהניף את ראשם גבוה.
מטביעות עור שנשמרו כמאובנים עולה שטיטאנוזאורים רבים היו בעלי שריון ועורם היה מכוסה בקשקשים.
אצל חלקם, כגון אצל סלטזאורוס כלל העור המשוריין גם אוסטאודרמים הדומים לאלה של האנקילוזאורים.
מחקר שפורסם ב-2011 שיער שהאוסטאודרמים שימשו גם לאגירת מינרלים לתקופות קשות (בדומה למאגרי שומן).
קופרוליטים (צואה מאובנת) מהקרטיקון עליון של טיטאנוזאורים מעידים על תזונה מגוונת ולא בררנית.
בין שרידי הצמחים שנתגלו בקורפוליטיים נמצאים ציקסיים ומחטניים.
מחקר שפורסם ב-2005 מצא גם מגוון רחב של חד-פסיגיים, כולל דקלים, עשב פרימיטיבי ואבות קדומים של אורז ובמבוק, בשרידי הצואה של הטיטאנוזאורים.
אתר קינון גדול של טיטאנוזאורים נתגלה ב-Auca Mahuevo שבפטגוניה, ארגנטינה.
לאחרונה דווח גם על אתר קינון שנתגלה בספרד.
באתר הקינון שבפטגוניה מאות נקבות של סלטזאורוס חפרו גומות באדמה עם רגליהן האחוריות, הטילו ביצים בתטולות של 25 ביצים כל-אחת, ואז כיסו אותן בצמחייה ועפר.
הביצים קטנות יחסית, 11–12 ס"מ קוטרן.
בין הביצים המאובנות שנתגלו מצאו הפלאונטולוגים גם ביצים המכילות עוברים מאובנים כולל טביעות עור.
טביעות אלה מראות שהסלטזאוריים היו מכוסים במעין פסיפס של קשקשים ואוסטאודרמים ששימשו כשריון.
המספר העצום של פרטים שנתגלו באותו אזור מרמז שהסלטזאוריים חיו בעדר, דבר שביחד עם השריון שלהם, סיפק הגנה מפני טורפים, כגון אבליזאורוס.
הטיטאנוזאורים היו הקבוצה הגדולה האחרונה של זאורופודים.
הם התפתחו עוד בשלהי היורה אך הגיעו לשיאם בקרטיקון עליון, כ-90 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו.
הם שרדו עד סוף עידן הדינוזאורים אז נכחדו עם יתר הדינוזאורים בהכחדת קרטיקון-שלישון.
בתחום מחייתם הם היו הדינוזאורים הצמחוניים הדומיננטיים והגדולים ביותר, ובכך החליפו קבוצות זאורופודים אחרות כגון דיפלודוקיים וברכיוזאוריים שנכחדו עד אמצע הקרטיקון.
תחום התפוצה של הטיטאנוזאורים היה רחב ביותר והם התפשטו בכל היבשות לרבות אמריקה, אסיה, אירופה (ב-2006 נתגלו 4 שלדים של טיטאנוזאור באיטליה), אפריקה, אוסטרליה (נתגלו מאובנים בקווינסלנד ובניו זילנד) ואף אנטארקטיקה (ב-2011 נתגלו בה מאובנים של טיטאנוזאור).
הם היו נפוצים במיוחד ביבשות הדרומיות (שהרכיבו אז את גונדוונה) והטיטאנוזאורים הידועים (והגדולים) ביותר חיו באמריקה הדרומית.
בענף טיטאנוזאוריה נכללים כ-50 סוגים.
מכיוון שמינים רבים של טיטאנוזאורים ידועים מחומר מאובנים חלקי בלבד, יש עדיין ויכוח מדעי על המאפיינים המגדירים את הענף טיטאנוזאוריה ואיזה מינים נכללים בו.
הענף נקרא במקור על שם טיטאנוזאורוס, מין שנתגלה ב-1877 על ידי ריצ'רד לידקר ומאז תקפותו הוטלה בספק.
לידקר סיווג את טיטאנוזאורוס במשפחה טיטאנוזאוריים, שאף היא היום מוטלת בספק.
המיון הבא של הטיטאנוזאורים מבוסס על נספח סוגי הדינוזאורים (מעודכן ל-2012) לספר Dinosaurs: The Most Complete, Up-to-Date Encyclopedia for Dinosaur Lovers of All Ages מאת ד"ר תומאס ר.
פירוט הסוגים במשפחות אינו שלם וכולל רק את הסוגים הידועים ביותר.
לרשימה מלאה ראו ערכי המשפחות.
אסטב (טיטו) רבאט ברגדה (בספרדית: Esteve "Tito" Rabat Bergada; נולד ב-25 במאי 1989) הוא רוכב מרוצים ספרדי המתחרה מאז 2016 בסדרת ה-MotoGP.
בשנת 2014 זכה באליפות הקטגוריה Moto2.
רבאט החל את הקריירה המקצוענית שלו כמתמודד באליפות ספרד בקטגוריית 125 סמ"ק.
בעונת 2005 התחרה במרוץ האחרון של הסבב העולמי, שהתקיים בולנסיה וסיים במקום ה-24. בעונת 2007 השתתף לראשונה בעונה מלאה ואף השיג את הפודיום הראשון בקריירה, כשסיים במקום השלישי בתחרות שהתקיימה בסין.