tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמנתה עם קבוצת פעילים שהקימה את הקונסרבטוריון הראשון של העיר ועם מפעילי מועדון צוותא, שהיווה מקום למסירת חוויה תרבותית ואמנותית בתקופה שבה הייתה רעננה עדיין מושבה קטנה.
בשנת 1989 התמנתה חליף למנהלת מחלקת התרבות של עיריית רעננה.
בתפקיד זה יזמה ופיתחה אירועי תרבות, מסורות עירוניות ופרויקטים קהילתיים שהפכו לחלק מחיי התרבות של העיר.
היא כתבה בעצמה את כל הטקסטים לטקסים ובחרה באנשים יוצאי שואה שחוו על בשרם את ההיסטוריה, כדי שיהיו נציגים ראויים של הנושא.
בשנת 2012 הוכרה חליף כיקירת העיר רעננה על תרומתה לחיי התרבות בעיר.
ספרה הראשון, "מוסינקה: לחיות את היום למות את הלילה", יצא לאור בשנת 1977 בהוצאת בוסתן.
מדובר ברומן ביוגרפי המתאר את קורות דמות אישית, מוסינקה, החל משנות ילדותה במשכנות העוני של יפו בראשית שנות החמישים ועד לבגרותה.
בשנת 1985 פרסמה חליף את הרומן "כנפיים בלי לעוף", סיפור אהבה המתרחש כאשר אישה בגיל מבוגר יוצאת להרפתקה חדשה בחייה.
בשנת 1993 פרסמה חליף ספר שירה בשם "חוויה גרמנית" בהוצאת עקד.
הספר עוסק בגעגועיה להוריה ובחרדתה מפני גילויי אנטישמיות ואפשרותה של שואה נוספת.
בשנת 2001 פרסמה חליף את "כמו שניצל וינאי", רומן המתבסס על סיפור משפחה גרמנית־יקית שעלתה לארץ ישראל בחוסר ברירה לפני מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2009 פרסמה חליף את "סימטת הלחם: סיפור חייו של יוסף כפרי־וולפסדורף", ביוגרפיה הכתובה כמכתב לאביה.
חליף כתבה גם את "זיכרונותיה של שושנה אוסטרובסקי־גולדברג" וכן את "ותשאני רוח", יצירה העוסקת באנשים הנושאים עמם זיכרונות של מלחמות, רדיפות ואובדן.
כתיבתה של חליף, בפרוזה ובשירה, עוסקת בחוויית הילדות של בת להורים יוצאי גרמניה שלא התאקלמו בארץ, ומשקפת עיסוק מתמשך בזרות קיומית ובזהות.
תרומתה של נורית חליף ניכרת בעיתונות הישראלית, בחיי התרבות של רעננה ובתחום הספרות העברית.
יצירתה משמרת זיכרון אישי ומשפחתי ומציגה קולות נשיים בספרות נשים ובתיעוד דורי, לצד תרומה לשימור זיכרון השואה.
כמו כן, פעילותה לתיעוד וכתיבת סיפורי חיים של יוצאי שואה ויחידים משפחתיים בתוך ההקשר ההיסטורי והקהילתי, הייתה אמצעי חשוב לשמירה על זיכרון וסיפורים שאחרת היו אובדים.
נורמה (ובעברית: נוהל, נוהג, מנהג, התנהגות מקובלת או תקנה) היא אופן ההתנהגויות והמצופה מקבוצות ויחידים בחברה מסוימת, הנתפס כראוי, תקין ומקובל על פי הערכים של אותה התרבות.
נורמה אינה בהכרח חוק משפטי או כלל שאין עוררין עליו, והיא תלוית הקשר בדומה למוסר.
באופן זה הנורמה חברתית מבטאת הסכמה חלקית או מלאה, אשר יכולה לבוא לידי ביטוי באופן פורמלי או בלתי פורמלי.
הנורמה החברתית משמשת גורם חשוב בשימור הזהות החברתית של הקבוצה, וכן בתפקוד התקין של החברה.
צורות התנהגות טקסיות כמו נישואין או אבל, הן דוגמה לנורמה חברתית.
הסוציולוגיה (ובעברית: מדעי החברה) היא תחום דעת העוסק בין היתר בחקר הנורמות החברתיות.
הבחנה בין נורמה חברתית לנורמה סטטיסטית ולמושג הנורמליות
המושג "נורמלי" נמצא בשימוש שכיח בחיי היום יום ושיפוט נורמליות הוא חלק מחיי האדם.
ערך זה עוסק במשמעות החברתית-תרבותית של המושג נורמה.
עם זאת, למונח נורמה או נורמלי יש פירושים רבים ושונים, השאובים מתפיסות עולם ונקודות מבט שונות.
למשל, התפיסה הסטטיסטית מגדירה את הנורמה כביטוי מתמטי, הנוגע לרצף איכויות המבוטאות בצורה מספרית.
כלומר, המשמעות הסטטיסטית של המושג נורמה מתייחסת לשכיחות של תופעה מסוימת באוכלוסייה הנמדדת.
לעומת זאת הנורמה החברתית אינה מספרית, אלא איכותית.
תכונות והתנהגויות אנושיות רבות מתפלגות בצורה נורמלית, כך שרוב האנשים נמצאים בטווח הממוצע של האוכלוסייה.
מסיבה זו, במקרים רבים הנורמה הסטטיסטית תואמת את הנורמה החברתית.
כלומר, המאפיינים הנפוצים נוטים להיות מקובלים חברתית.
עם זאת, אין הדבר מחייב ויכולים להיות מקרים שבהם התנהגות או תכונה מסוימת אינם מקובלים על אף שכיחותם או שהתנהגויות.
באופן דומה גם תכונות והתנהגויות נדירות יכולות להיות מקובלות מבחינה חברתית.
לכן חשוב להבדיל בין שני המובנים של המונח נורמה.
נורמליות הוא מונח בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה המשמש לתיאור אדם המבטא התנהגות ממוצעת, ללא הפרעה נפשית.
בהקשר זה ההתייחסות היא למצב הבריאותי או לפן התפקודי של האדם.
גם כאן, במקרים רבים המצב השכיח נוטה להיות גם מקובל חברתית וגם מוכר כ"נורמלי".
עם זאת, גם כאן ההתאמה בין ההיבטים השונים של המושג נורמליות אינה מחייבת, כך שמצבים שנחשבים לנורמליים מבחינה פסיכיאטרית או פסיכולוגית לא בהכרח יהיו נפוצים או מקובלים חברתית.
באופן דומה, מצבים שנחשבים כלא נורמליים מבחינה פסיכיאטרית או פסיכולוגית יכולים להיות שכיחים ומקובלים חברתית.
במילים אחרות, הן ההתייחסות הסטטיסטית למושג הנורמה והן ההתייחסות הרפואית-תפקודית כלפיו אינן כוללות שיפוטיות חברתית או התייחסות ערכית.
עם זאת, על פי רוב, בלשון הדיבור ההתייחסות לנורמה היא במובן החברתי.
משום שהמובן החברתית של הנורמה לא בהכרח תואם את המובן הסטטיסטי או הרפואי-תפקודי שלה, ההתייחסות למובנים אלו עלולה ליצור בלבול במקרים שבהם ההקשר או נקודת המבט אינם ברורים.
חוסר הבנה זה עלול להיווצר במקרים שבהם אנשי מקצוע המורגלים בשימוש הסטטיסטי או הרפואי-תפקודי, פונים לציבור שמניח מראש שההתייחסות למושג היא בהקשר התרבותי-חברתי
הבדלים בין תרבותיים, תלות בהקשר ובמקום
התנהגות הנתפסת בחברה כמוסרית או מקובלת חברתית תלויה מאוד בהקשר התרבותי שלה.
היות שהנורמה החברתית משקפת את המקובל בחברה מסוימת, תפיסת הנורמה תהיה שונה בחברות שונות.
במובן זה, נורמות תלויות הקשר ומקום.
כלומר, התנהגות המקובלת ונורמטיבית בחברה אחת, אינה בהכרח מקובלת בחברה אחרת.
ההבדלים בין הנורמות המאפיינות חברה אחת לנורמות של חברה אחרת, מהוות חלק מן ההבדלים הבין-תרבותיים ביניהן.
למעשה, השונות הבין תרבותית של הנורמות החברתיות יכולה להיות גדולה מאוד, אפילו עד כדי כך שמה שנחשב נורמלי בחברה אחת נחשב לפתולוגי בחברה אחרת.
בעולם המודרני אפשר למצוא נורמות חברתיות שונות באותו מרחב גאוגרפי, דבר היכול להוביל לאי הבנות רבות.
קיימת הבחנה בין נורמות תיאוריות לנורמות ציווי.
נורמות תיאוריות משקפות את מה שבני האדם בקבוצה מסוימת חושבים שרוב האנשים האחרים בקבוצה שלהם עושים בנוגע סוגיה מסוימת.
נורמות ציווי משקפות את מה שבני הקבוצה המסוימת חושבים שרוב חברי קבוצתם חושבים שנכון וראוי לעשות.
מצבים בהם יש חוסר הלימה בין שני הסוגים מאפשרים לבני אדם לפעול באופן שנוי במחלוקת תוך שימור תפיסה עצמית חיובית.
סוג נוסף הוא נורמות של שינוי.
נורמות של שינוי רלוונטיות במצבים בהם ניתן להצביע על מגמה ברורה בחברה מסוימת של שינוי האופן שבו אנשים מתנהגים (נורמות תאוריות), או האופן שבו הם רואים לנכון שראוי להתנהג(נורמות ציווי), אבל עדיין לא ניתן לומר שרוב החברה כבר מתנהגת כך.
במצב כזה בני אדם מניחים שבזמן הנראה לעין זאת תהיה הנורמה המקובלת ומעדיפים להיחשב מצטרפים ראשונים או מעצבי נורמות ולא נגררים.
כלומר גם כאשר אנשים מעריכים שלפחות בשלב הראשון הם מצטרפים למיעוט הולך וגדל מקרב קבוצתם ולא לרוב, הם מתאימים את עמדותיהם והתנהגותם על פי מה שהם מנבאים כרוב עתידי.
התפתחות והשתנות של נורמות חברתיות
לנורמות חברתיות לא חייב להיות צידוק או מקור הגיוני.
לשם שימור הזהות של קבוצה חברתית מסוימת דרוש גרעין קבוע של ערכים נורמטיביים מצד אחד, אך מצד שני דרוש גם שינוי מתמיד בערכים אלו, כדי לאפשר תפקוד חברתי נאות.
בהתאם לכך, עם הזמן נורמות מסוימות יכולות להשתנות ולאבד את משמעותן המקורית.
קצב שינוי ערכי הנורמה בחיים המודרניים הוא גבוה במיוחד.
קיימים שלושה מנגנונים מרכזיים מהם שואבים בני אדם את המידע שלהם על מה שהם מגדירים כנורמה- אותות המועברים ממוסדות שנתפסים כמרכזיים, מסרים מבני אדם שאנשים נותנים משקל יתר לאמירות והתנהגות שלהם, (למשל מנהיגים או משפיעני רשת), ומסרים המעידים על דעת הקהל.
הנורמות מעוצבות על ידי שלושת המנגנונים האלה ושינוי ברמזים ובאותות המועברים באמצעותם משפיע על שינוי הנורמות.
הנורמות החברתיות הן תשתית להמשך פעילותו התקינה של הסדר החברתי.
מי שאינו פועל על פי הנורמות מוענש בדרך כלל על ידי פעולות ענישה חברתית כמו החרמה או תיוג שלילי.
נורמות הזוכות למעמד חשוב בחברה מסוימת, יכונו מנהגים.
הפרה של אותם מנהגים יכולה אף לגרור אכיפה וענישה על פי חוק.
יש לפחות שתי סיבות ליציבותן של נורמות: ראשית, אנשים עוברים תהליך של סוציאליזציה (חִבְרוּת), חינוך לנורמות, ורוב האנשים אינם מתנגדים להן עקב תהליך זה.
שנית, גם אם יחידים אינם חפצים לפעול על פי הנורמות המקובלות, בכל זאת הם יפעלו על פיהן משיקולי תועלת אישית, או עקב החשש מעונש.
בסיטואציות חברתיות, למשל פגישות עבודה, נורמות אינן גלויות אלא מיוצגות כחוקים לא פורמליים השולטים על התנהגותו של האינדיבידואל.
הנראות של נורמות היא בעיקר, כאשר הן מופרות על ידי יחידים או קבוצות.
זה בולט במיוחד בעת מפגש בין אנשים מתרבויות אחרות, אשר אינם מכירים די הצורך את הנורמות והמנהגים בתרבות של האחר.
על פי חלק מהגישות במדעי החברה, שינוי בתפיסת הנורמות יכול להשפיע על התנהגות האדם באופן ישיר ומהיר גם ללא שינוי מעמיק בעמדותיו או בתפיסתו בנוגע לסוגיה מסוימת.
בנוסף לשוני בין תרבויות, נורמות יכולות להשתנות גם על פי ההקשר.
דוגמה לכך מוצגת במאמר של היימן ואריאלי המבחינים בין נורמות הקיימות בשווקים כספיים לאלו הקיימות בשווקים חברתיים.
במצבים בהם נעשה שימוש בתשלומים כספיים, הדבר גורם לאנשים להפעיל נורמות של שוק כספי הקשורות ל"תן וקח".
לעומת זאת, כאשר כסף אינו מעורב, השוק נתפס כשוק חברתי.
בשווקים מסוג זה נורמות של אלטרואיזם הן המשפיעות על רמת המאמץ ואנשים ישקיעו בהם מאמץ גבוה ללא קשר לגובה התשלום.
נורית שניט (נולדה ב-26 בפברואר 1944) היא משפטנית ישראלית שכיהנה כפרקליטת מחוז מרכז.
נורית שניט נולדה בירושלים ב-26 בפברואר 1944. היא למדה משפטים במסגרת לימודי ערב, תוך כדי שירותה הצבאי, בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והשלימה אותם לאחר מכן ב.
את תקופת התמחותה עשתה שניט אצל השופטים הדסה בן עתו וחיים שטיינברג.
ב-1972, לאחר שהוסמכה לעריכת דין, התקבלה לעבודה בבית המשפט השלום בתל אביב ובמחוז מרכז של פרקליטות המדינה.
בשנת 1988 התמנתה כפרקליטת מחוז מרכז, תפקיד בו כיהנה עד שנת 2004, עת פרשה לגמלאות.
במהלך עבודתה בפרקליטות מחוז מרכז שמשה שניט בתפקיד התובעת במשפט הרצח של החיילת אורלי דובי ובמשפט הריגול של שמעון לוינזון, וכן הורתה על העמדה לדין החייל שוקי בסו שירה באביו למוות באשמת הריגה בלבד (ולא בעבירת רצח).
שניט ניהלה גם את תיק השוחד של השר לשעבר סאלח טריף.
בחודש דצמבר 2005 מונתה שניט כחברה בוועדת זיילר לבדיקת אירועי פרשת האחים פריניאן.
במקביל לתפקידיה בפרקליטות, כיהנה במספר תפקידים ציבוריים ובהם כנציגת שר המשפטים בוועדה המחוזית לתכנון ובניה ובוועדה הפסיכיאטרית, שתיהן של מחוז המרכז, חברה בוועדה לתיקונים בסדרי הדין הפלילי ודיני הראיות בראשות שופט העליון אליהו מצא ועמדה בראשות הוועדה לבחינת אופן תפקוד הוועדות הפסיכיאטריות והוועדה לבחינת מעמדו של הפסיכיאטר המחוזי בבית המשפט.
לאחר פרישתה לגמלאות, כיהנה בבית הדין המשמעתי של עובדי המדינה, בבית הדין של יועצי השקעות בבורסה ובוועדת העיזבונות של האפוטרופוס הכללי.
משנת 2004, לאחר שעברה הכשרה באוניברסיטת תל אביב, רשומה כמגשרת בהנהלת בתי המשפט.
משנת 2005 כיהנה כדירקטורית בחברת שניב תעשיות נייר עד לשנת 2008 בה עברה לכהן כדירקטורית בדירקטוריון מדרשת שדה בוקר.
בשנת 2004 הוענק לה אות הוקרה "נשים במשפט" מטעם לשכת עורכי הדין בישראל.
שניט נשואה לעורך הדין פרופ' דן שניט ואם לשלוש בנות.
נוריתאים (שם מדעי: Ranunculales) היא סדרת צמחים בעלי פרחים הכוללת מגוון רחב של מינים, בעלי מאפיינים מורפולוגיים ואקולוגיים שונים.
רוב המינים הם צמחים עשבוניים חד-שנתיים ורב-שנתיים, אך נכללים בה גם שיחים ומטפסים, ואף מספר מצומצם של עצים.
במסורת הבוטנית הקלאסית נחשבה סדרת הנוריתאים לקבוצה קדומה יחסית בין מכוסי הזרע, בשל ריבוי מאפיינים מבניים ראשוניים, כגון ריבוי אבקנים, שחלה המורכבת מעלי שחלה מפורדים וסידור איברי הפרח בצורה ספירלית.
תפיסה זו משתלבת גם עם מיקומה הבסיסי של הסדרה בפילוגנזה המודרנית של הדו-פסיגיים האמיתיים.
הסדרה כוללת שבע משפחות, ובהן כ-203 סוגים וכ-6,000 מינים.
בישראל מיוצגות ארבע ממשפחות הסדרה - הנוריתיים, הפרגיים, הערטניתיים והסהרוניים - בעוד שלוש משפחות נוספות אינן מיוצגות בארץ, ובהן מצויים מרבית המינים המעוצים של הסדרה.
למשפחות הנוריתאים חשיבות כלכלית מוגבלת, אולם הן כוללות סוגים אחדים בעלי חשיבות חקלאית, כגון הפרג, וכן סוגים רבים המשמשים כצמחי נוי נפוצים, ובהם הכלנית.
מבחינה טקסונומית נחשבת סדרת הנוריתאים למסגרת יציבה יחסית.
בספרות הקלאסית, ובכלל זה בספרו של מיכאל זהרי, נכללו בסדרה 11 משפחות; בהמשך צומצם מספרן ל-10, ולאחר מכן אוחדו כמה משפחות קטנות בתוך משפחות אחרות.
בספרות הקלאסית נחשבו לעיתים משפחות הפרגיים והעשנניים לחלק מסדרה נפרדת.
עם התפתחות המחקר הפילוגנטי המולקולרי בסוף המאה ה-20 הוברר כי משפחת הפרגיים משתייכת למעשה לסדרת הנוריתאים.
שיוך זה התקבל כבר במסגרת מערכת המיון APG I משנת 1998, והוא משתקף מאז בכל מערכות המיון המודרניות.
במסגרת עדכוני המיון המאוחרים, ובכללם מערכת המיון APG III משנת 2009, אוחדו כמה משפחות קטנות עם משפחות אחרות, ואילו משפחת Pteridophyllaceae הוטמעה אף היא בפרגיים (Papaveraceae).
משפחת Kingdoniaceae אוחדה עם משפחת Circaeasteraceae, ומשפחת העשנניים (Fumariaceae) נכללה כתת-משפחה בתוך משפחת הפרגיים.
משפחת העשנניים, כאשר הוכרה כמשפחה עצמאית, כללה כ־19 סוגים וכ־450 מינים של צמחים עשבוניים בעלי פרחים דו־צדדיים, ובהם עשנן (Fumaria), קורידלית (Corydalis), דיקנטרה (Dicentra) ואדלומיה (Adlumia).
במסגרת המיון הפילוגנטי המודרני הורדה דרגתה הטקסונומית של משפחת העשנניים לתת-משפחה (Fumarioideae) בתוך משפחת הפרגיים, וכלל סוגיה ומיניה נכללו בה, תוך שימור ייחודה המורפולוגי.
עם זאת, שינויים אלה היו בעיקרם טכניים, ולא שינו כמעט את תחום הסדרה או את זהות קבוצותיה העיקריות.
גם במערכות המיון המודרניות נותרה הסדרה יציבה מבחינה סיסטמטית, ואף התחזקה מן הבחינה הפילוגנטית.
במסורת הבוטנית הקלאסית תוארה סדרת הנוריתאים לעיתים כקבוצה "פרימיטיבית" או "נחותה", בשל ריבוי מאפיינים מורפולוגיים הנחשבים ראשוניים ושימורם לאורך האבולוציה.
מחקרים פילוגנטיים מודרניים אינם מייחסים למונח זה משמעות ערכית, אך תומכים במיקומה של הסדרה כענף בסיסי יחסית בתוך הדו-פסיגיים האמיתיים.
כיום משתייכת סדרת הנוריתאים לדו-פסיגיים אמיתיים, והיא נחשבת לקבוצה בסיסית יחסית בתוך ענף זה.
מאפיינים מורפולוגיים כלליים של הסדרה
סדרת הנוריתאים מאופיינת במגוון רחב של תכונות מורפולוגיות, ואין לה תיאור מבני אחיד.
בספרות הקלאסית צוין כי בסדרה נכללות משפחות בעלות שחלה הבנויה מעלי שחלה מפורדים, תכונה הנחשבת קדומה בקרב מכוסי הזרע, ומבחינה זו קיים דמיון מסוים למגנוליים.
עם זאת, בניגוד למגנוליים שהם עצים, רוב מיני הנוריתאים הם צמחים עשבוניים.
לצד זאת כוללת הסדרה גם משפחות דלות מינים של צמחים מעוצים או רב-שנתיים, כגון הסהרוניים, וכן שלושה סוגים נוספים המופיעים בסוף רשימת המשפחות ואינם מצויים בישראל - עובדה המלמדת על המגוון המבני והאקולוגי של הסדרה.
לדוגמה, משפחת הנוריתיים, על אף ריבוי הצורות של פרחיה, מהווה קבוצה טבעית וברורה.
בתוך המשפחה ניתן לעקוב אחר רצפים של תכונות מעבר, ובהם מעבר משחלה בעלת עלי שחלה מפורדים לשחלה בעלת עלי שחלה מאוחים, מעטיף פשוט לעטיף כפול, ומפרח נכון לפרח בלתי-נכון.
גם ביחס לצופנים מופיע במשפחה מגוון רחב של מצבי ביניים - החל מפרחים חסרי צופנים ועד פרחים שבהם הפכה הכותרת כולה לצופן.
נוסף על כך, קיומם של עלי שחלה מפורדים, מספרם הבלתי קבוע של איברי הפרח וסידורם הספירלי, וכן היעדר גבול חד בין הגביע לכותרת - כל אלה, בצירוף תכונות נוספות, נחשבים לסימנים מורפולוגיים קדומים.
אף שתכונות אלה אינן מופיעות בכל סוגי המשפחה, הן מעידות על אופייה הקדום של משפחת הנוריתיים.
במשפחות הסהרוניים והערטניתיים בולט לעיתים בפרחי הצמחים המספר שלוש במספר איברי הפרח או בחלקיהם - תכונה הנחשבת אף היא לסימן מורפולוגי קדום במכוסי הזרע.
הופעה זו של מבנה תלת-איברי, האופיינית לקבוצות קדומות שונות, מחזקת את התפיסה שלפיה סדרת הנוריתאים שומרת, לפחות בחלק ממשפחותיה, מאפיינים מבניים ראשוניים.
במשפחת הפרגיים ניכרים קווים מורפולוגיים משותפים, ובהם עטיף כפול, בן שניים עד ארבעה עלים בכל דור, שחלה עילית ועלי שחלה מאוחים היוצרים מגורה אחת, שלעיתים מחולקת באמצעות מחיצות מדומות, והשליות דופניות.
בסדרת הנוריתאים נכללות שבע משפחות.
ארבע מהן מיוצגות בישראל, והן עיקר הסדרה מבחינת היכרות, תפוצה וחשיבות פלוריסטית.
פרגיים (Papaveraceae) - היא משפחה הכוללת 48 סוגים וכ-1036 מינים.
נוריתיים (Ranunculaceae) היא משפחה הכוללת 53 סוגים וכ-3709 מינים.
ערטניתיים (Berberidaceae) היא משפחה הכוללת 13 סוגים וכ-754 מינים, והיא ומיוצגת בישראל על ידי שלושה מינים משלושה סוגים שונים: ברברית הלבנון (Berberis cretica) הגדל בחרמון, כרבולתן השדות (Bongardia chrysogonum) וערטנית השדות (Leontice leontopetalum).
סהרוניים (Menispermaceae) היא משפחה של צמחים מטפסים, לרוב מעוצים, ולעיתים נדירות שיחים או עצים קטנים.
המשפחה כוללת כ-81 סוגים וכ-545 מינים.
תחום תפוצתה משתרע בעיקר באזורים הטרופיים של העולם, אך חודר גם לאזורים ממוזגים בצפון אמריקה ובאסיה.
המשפחה מאופיינת בריבוי של סוגים קטנים.
בישראל מיוצגת המשפחה במין אחד בלבד - סהרון משתלשל (Cebatha pendula), מין מדברי נדיר ותרמופילי (אוהב חום), הגדל על מחשופים של סלעים קשים.
סהרון משתלשל הוא אחד משני המינים בסוג סהרון (Cebatha).
המין השני, Cebatha balfourii, הוא שיח הגדל בעיקר בבתי גידול מדבריים או בבתות יובשניות.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע מצפון-מרכז האי סוקוטרה, דרך דרום-מזרח תימן ועד דרום-מערב עומאן.
שלוש ממשפחות סדרת הנוריתאים אינן מיוצגות בצמחיית הבר של ישראל.
כולן מרוכזות בעיקר באסיה המרכזית והמזרחית, במיוחד באזורי ההימלאיה, סין ויפן, בבתי גידול של אקלים ממוזג-קר ועד תת-אלפיני.
חריג לכך היא משפחת ה-Lardizabalaceae, שבה שני סוגים מבודדים המצויים בדרום אמריקה, בצ'ילה.
משפחות אלו דלות מינים יחסית, ושתיים מהן כוללות צמחים מעוצים — שיחים, עצים או מטפסים — טיפוסי צמיחה המזכירים במידה מסוימת קבוצות קדומות של מכוסי הזרע, כגון סדרת המגנוליים, המאופיינות בשימור של מאפיינים מורפולוגיים קדומים.
Circaeasteraceae היא משפחה הכוללת שני סוגים בלבד.
זהו צמח עשבוני חד-שנתי, הגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזג.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע מההימלאיה (מזרח ומערב), דרך נפאל, ועד אזורי צפון-מרכז ודרום-מרכז סין, כולל צ'ינגהאי, שינג'יאנג וטיבט.
זהו צמח רב-שנתי או גאופיט קני-שורש, הגדל בעיקר באזורי אקלים תת-אלפיניים עד תת-ארקטיים.
תחום תפוצתו הטבעי מצומצם לצפון-מערב ודרום-מערב סין, מיונאן הצפון-מערבית ועד שאאנשי הדרומית, וכולל אזורים בצפון-מרכז ובדרום-מרכז סין.
Eupteleaceae היא משפחה הכוללת סוג יחיד, Euptelea, ובו שני מינים בלבד.
צורת חייהם של שני המינים היא שיח או עץ, והם נחשבים לעצים קדומים מבחינה אבולוציונית, השומרים במידה רבה על מאפיינים מורפולוגיים קדומים.
המין Euptelea polyandra מתפתח כשיח או כעץ וגדל בעיקר באזורי אקלים ממוזג, בתחום תפוצתו הטבעי המשתרע ממרכז יפן דרומה.
המין השני, Euptelea pleiosperma, אף הוא מתפתח כשיח או כעץ באזורים ממוזגים.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע מבהוטן וממזרח הרי ההימלאיה, דרך טיבט, ועד אזורי צפון-מרכז, דרום-מרכז ודרום-מזרח סין.
Lardizabalaceae היא משפחה קטנה הכוללת כ-7 סוגים וכ-40 מינים.
בני המשפחה הם בעיקר מטפסים מעוצים, ולעיתים נדירות מתפתחים כשיחים או כעצים קטנים; הם ירוקי-עד או נשירים, וגבעוליהם חסרי קוצים.
למשפחה תפוצה מקוטעת: שניים מן הסוגים - Boquila ו-Lardizabala - מצויים בצ'ילה, וכל אחד מהם מיוצג במין יחיד בלבד.
שאר הסוגים הם אסייתיים, ותפוצתם משתרעת מן ההימלאיה ועד וייטנאם, וכן ביפן ובקוריאה.
נוריתיים (שם מדעי: Ranunculaceae) היא משפחה של צמחים בעלי פרחים.
היא כוללת בין 51 למעל 80 סוגים, ואלו בתורם כוללים יחדיו כ־2,500 מיני צמחים.
בין הסוגים המפורסמים בארץ הם הנורית, הקצח, הכלנית ודמומית קטנת-פרי.
משפחת הנוריתיים היא אחת מהמשפחות ששרדו מאז מיוניו של קארולוס ליניאוס כמעט בשלמותן.
במערכת המיון של APG II היא מסווגת תחת קבוצת האב eudicots.
מספר מצומצם של סוגים הועבר ממנה, כמו האדמונית שהועברה לסוג יחיד במשפחה משלה, האדמוניתיים.
מרבית סוגי הנוריתיים הם עשבוניים חד-שנתיים, עם סוגים בודדים מעוצים או מטפסים.
העלים פעמים רבות מחולקים לאונות ומורכבים.
הפרחים בעלי מראה פשוט - שורה אחת של עלי כותרת ומרכז אבקנים.
בעבר נחשבו כצורת המקור של פרחים רבים, אך במערכת המיון APG II נחשבים כפרחים מאפיינים של קבוצת האב Eudicots בלבד.
הפרחים גדולים וצבעוניים, על מנת למשוך חרקים להאבקה.
הפירות מגיעים במגוון תצורות, כגון זרעים מנוצים (דמויי זרעי "סבא") או גרעינים.
בארץ ישראל צומחים בר אחד עשר סוגים של נוריתיים: כלנית, נורית, קצח (שני סוגים), דורבנית, בר-דורבן, זלזלת, בר-נורית, זנב-עכבר, דק-נוף ודמומית.
המין כלנית מצויה הוא הפרח הלאומי של מדינת ישראל.
נורמן ברטרם "נורם" קולמן הוא פוליטיקאי יהודי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שכיהן בסנאט של ארצות הברית, כנציג מדינת מינסוטה בשנים 2003–2009. חבר כיום בארגון קואליציית היהודים הרפובליקנים.
קולמן נולד ב-1949 וגדל בברוקלין, ניו יורק.
הוריו היו שניהם יהודים, בברלי (לבית ברמן) ונורמן ברטרם קולמן.
אביו של האב, סבו של קולמן שינה את השם המקורי שלו גולדמן, לשם האמריקאי יותר, קולמן.
קולמן הוא בוגר בית הספר התיכון על שם ג'יימס מדיסון בברוקלין, אותו בית ספר תיכון בו למדו וסיימו גם שני סנאטורים יהודים אחרים, הסנאטור הדמוקרטי ממדינת ניו יורק, צ'אק שומר, שלמד עם קולמן באותה שכבת גיל והסנאטור העצמאי - סוציאליסטי היחיד בסנאט, ברני סנדרס ממדינת ורמונט.
גם שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, רות ביידר גינסבורג, אף היא יהודייה, היא בוגרת אותו בית ספר וגם הזמרת האמריקאית היהודיה הידועה, קרול קינג.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון למד קולמן וקיבל תואר ראשון (BA) באוניברסיטת הופסטרה שבניו יורק.
כבר בתקופה זו היה פעיל פוליטי, אף כי בשלב זה במפלגה הדמוקרטית, ואף באגף השמאלי שלה.
בין השאר היה פעיל בתרבות הנגד של שנות ה-60, הפגין נגד מלחמת וייטנאם וממשל הנשיא ניקסון, עישן מריחואנה לפי הודאתו כעבור שנים וחגג את יום הולדתו ה-20 בפסטיבל וודסטוק.
הוא גם נבחר בתקופה זו לנשיא סנאט הסטודנטים והפך גוף זה למיליטנטי למדי לכיוון השמאלי.
בשנת 1972 החל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים של ברוקלין, וכעבור שנתיים עבר לבית הספר למשפטים של אוניברסיטת איווה, וסיים תואר ראשון במשפטים (JD) ב-1976.
מיד עם סיום לימודיו הצטרף קולמן למשרד התובע הכללי של מינסוטה, ואת 17 השנים הבאות הוא בילה כתובע בתיקים שונים בכל רחבי המדינה, מטפס בהדרגה בסולם הדרגות עד היותו התובע הראשי של מינסוטה.
ב-1981 הוא נישא לשחקנית - דוגמנית לורי (לבית קסרלי), ולהם כיום שני ילדים, ג'ייקוב ושרה.
שני ילדים נוספים מתו בינקותם מפגם גנטי נדיר הידוע בשם "תסמונת זלווגר" (Zellweger syndrome).
קולמן הוא בונה חופשי, החל מ-2003.
בנובמבר 1993 רץ קולמן לראשות עיריית סיינט פול, בירת מינסוטה, כחבר ב"מפלגת העובדים החקלאים הדמוקרטים של מינסוטה" (DFL), השייכת למפלגה הדמוקרטית, וניצח את חבר הקונגרס של מדינת מינסוטה אנדי דוקינס (דמוקרט אף הוא), ברוב של 55% מהקולות לעומת 44%.
מדיניותו הפיסקלית השמרנית חיסלה את הגרעון העירוני והביאה לתוספת משרות משמעותית, אבל גם גרמה להתנגדות עזה כלפיו באגף השמאלי של המפלגה הדמוקרטית עד כי היו אירועים מפלגתיים אליהם ראש העיר כלל לא הוזמן, או שהתקבל בהם בקריאות בוז קולניות.
בסופו של דבר נטש קולמן ב-1996 את המפלגה הדמוקרטית, והצטרף למפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר בנובמבר 1997 מחדש, לראשות העיר, כשהוא מקבל כמעט 59% מהקולות, למרות השתייכותו המפלגתית החדשה.
זאת, בעיר שנחשבה למבצר של המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה בכך לראש העיר הראשון מזה 31 שנים מטעם המפלגה הרפובליקנית.
שנה אחר כך, בבחירות נובמבר 1998 ניסה קולמן לקצור את פירות ניצחונו זה, ורץ למשרת מושל מדינת מינסוטה, אך הפסיד במרוץ משולש, בהפרש של 3% מהקולות בלבד, לג'סי ונטורה ממפלגת הרפורמה.
יוברט האמפרי, בנו של יוברט האמפרי סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא לינדון ג'ונסון, רץ מטעם המפלגה הדמוקרטית והגיע למקום השלישי במרוץ זה.
קולמן כיהן כראש העיר במשך שמונה שנים (ינואר 1994 - ינואר 2002) והוביל אותה לבנייה כלכלית מחדש.
סיינט פול קיבלה בתקופתו דרגת AAA בדירוג האג"ח שלה.
הוא גם החזיר לעיר את מעמדה כמארחת של קבוצת הוקי קרח חשובה, מעמד אותו איבדה שנים אחדות קודם לכן.
בבחירות נובמבר 2002 התכוון קולמן תחילה להיאבק שוב מול ונטורה על מישרת מושל מינסוטה, אולם הוא שוכנע בסופו של דבר על ידי ראשי המפלגה הרפובליקנית להתחרות על מושב בסנאט של ארצות הברית, כנגד הסנאטור (היהודי) המכהן פול וולסטון.
במרבית מערכת הבחירות רצו קולמן ווולסטון צמודים ביותר, עד למותו של וולסטון בתאונת מטוס ב-25 באוקטובר 2002, ממש לפני תום מערכת הבחירות.
הדמוקרטים בחרו כמועמדם החילופי את וולטר מונדייל, סנאטור מטעם מינסוטה במשך 12 שנה, סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא ג'ימי קרטר ומועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות למול רונלד רייגן ב-1984. קולמן ניצח את מונדייל ברוב של כשני אחוזים מהקולות ונכנס לתפקידו בסנאט בינואר 2003.
בתקופת כהונתו היה קולמן חבר בארבע ועדות סנאט, כולל הוועדה ליחסי חוץ, במסגרתה היה יו"ר תת-הוועדה למזרח הקרוב וענייני דרום ומרכז אסיה, והוועדה לחקלאות, תזונה ויערות, במסגרתה היה יו"ר תת-הוועדה לסיוע ותמיכה בתזונה ומזון, חקלאות אורגאנית וחקיקה כללית.
הוא היה גם יושב ראש תת-הוועדה הקבועה לחקירות.
ב-2004 הוא התמודד בבחירות פנימיות של הסנאטורים הרפובליקנים, בינם לבין עצמם, על תפקיד יושב ראש הוועדה הרפובליקנית לבחירות בסנאט (N.R.S.C), שמטרתה להכניס בבחירות כמה שיותר רפובליקנים לסנאט.
הוא הפסיד בהפרש של קול אחד בלבד (28 - 27) לסנאטורית מצפון קרוליינה, אליזבת דול.
בבחירות 2008 הפסיד קולמן למועמד הדמוקרטי אל פרנקן, יהודי אף הוא, בהפרש של 312 קולות בלבד.
מדובר בכמאית האחוז מתוך 2.9 מיליון המצביעים.
בספירת הקולות הראשונית גבר לכאורה קולמן, בהפרש של 206 קולות, אבל לפי כללי ספירת הקולות במינסוטה קיימת חובת ספירה חוזרת במקרים בהם הייתה התוצאה קרובה, עם הפרש של פחות מחצי אחוז מהקולות וכאן היה ההפרש נמוך בהרבה כאמור.
קולמן ערער כמעט בכל הערכאות האפשריות, לרבות בית המשפט העליון של מינסוטה, אך כל ערעוריו נדחו ובסוף יוני 2009 נכנס פרנקן במקומו, לתפקידו בסנאט, כנציג מדינת מינסוטה.
עמדותיו הפוליטיות של קולמן השתנו באופן דרמטי במהלך הקריירה הפוליטית שלו.
בתקופת לימודיו בקולג' הוא היה דמוקרט ואיש שמאל.
הוא אף הושעה על רקע זה מלימודיו באוניברסיטת הופסטרה, משום שהשתתף בהפגנת ישיבה כנגד הרחקה של תלמיד ממועדון הפקולטה של האוניברסיטה.
כשרץ לראשונה לתפקיד ראש עיריית סיינט פול ב-1993, הוא דגל עדיין בדעות שמאל מתון, כחבר ב"מפלגת העובדים החקלאים הדמוקרטים של מינסוטה" (DFL), השייכת למפלגה הדמוקרטית.
באותה תקופה הוא כתב לוועידת האלקטורים הדמוקרטית של העיר, הבוחרת את המועמד: "אני דמוקרט לכל החיים.
יש שמאשימים אותי על היותי שמרן פיסקלי.
אני לא מפחד להיות שמרן עם כספי המיסים שלכם.
והשמרנות הפיסקלית שלי אינה אומרת שאני פחות פרוגרסיבי באידיאלים הדמוקרטים שלי.
המחויבות שלי לערכים הגדולים של מפלגתנו נשארה מוצקה".
קולמן היה יושב ראש מערכת הבחירות של הסנאטור הדמוקרט השמאלי פול וולסטון, יהודי אף הוא, במרוץ של האחרון לבחירה מחדש לסנאט ב-1996. באותה הזדמנות הוא הצהיר: "פול וולסטון הוא דמוקרט ואני דמוקרט".
באותו זמן, המתחים היו כבר כה גבוהים בין קולמן לשמאל במפלגתו, שמספר אלקטורים בוועידה צעקו בוז לנאומו.
ואכן, בפעם הבאה שוולסטון רץ לסנאט, ב-2002, כבר היה קולמן המועמד הרפובליקני שהתחרה בו.
מכול מקום, בדצמבר 1996, כחודש בלבד לאחר בחירתו מחדש של וולסטון לסנאט, הכריז קולמן במפתיע שהוא עוזב את מפלגתו ומצטרף למפלגה הרפובליקנית.
הוא הסביר זאת בטענה שרק כך יוכל להמשיך את מאמציו להחזיק בקו שהוא מאמין בו בנושאי מיסים וגידול במקומות העבודה.
בשלב זה כבר היה קולמן ידוע כמתנגד להפלות, מתנגד נמרץ לאיגודי העובדים ובן ברית קרוב של היזמים.
עם זאת, משעבר למפלגה הרפובליקנית, הוא נחשב בתוכה לאחד החברים היותר ליברליים.
הוא היה חבר ב"זרם המרכזי הרפובליקני" (The Republican Main Street Partnership), ונחשב לרפובליקני מתון, בעיקר בנושאים חברתיים.
במרץ 2007, דירג אותו המגזין "נשיונל ג'ורנל" כרפובליקני הרביעי בליברליותו בסנאט.
גם אתר "Govtrack", אתר עצמאי לדירוג פוליטי, תיאר את קולמן כ"רפובליקאי מתון", על פי האנליזה שלו להצבעותיו בסנאט.
לפי כתב העיתון של מינסוטה "סטאר טריביון", אריק בלאק, הרקורד של קולמן בסנאט הראה באופן עקבי שהוא היה הרפובליקני העצמאי ביותר בסנאט בכל אחת מארבע שנות כהונותיו במשרה עד למועד הבדיקה.
קולמן היה בין הרפובליקנים הבודדים שהתנגדו לתוכנית ה-Surge של הנאו - קונסרבטיבים פרדריק קגן וקימברלי קגן, שהפכה לתוכנית הנשיא ג'ורג' וו.
בוש, להעלאת מספר החיילים בעיראק, ב-22 בינואר 2007. כיום ידוע כי זוהי התוכנית שהביאה בסופו של דבר לניצחונה של ארצות הברית על הטרור בעיראק, ניצחון שאיפשר את יציאתה משם.
עם זאת, הוא גם הצביע בעקביות כנגד כל המאמצים הדמוקרטים לשנות את המדיניות האמריקאית בעיראק ולסגת בטרם ניצחון.
ב-11 בדצמבר 2005 הצביע קולמן בעד חוק טכני, שמשמעותו הייתה בעצם תמיכה בחיפושי נפט במפלט הבר הלאומי הארקטי (ANWR).
זאת, אחרי שהתחייב ב-2002 להתנגד לקידוחי נפט שכאלה.
הרבה מקבוצות מקדמי איכות הסביבה ראו בהצבעה זו משום בגידה בהבטחותיו.
קולמן מתנגד להפלות עוד מתקופת היותו עדיין חבר במפלגה הדמוקרטית.
הוא תומך בהגבלות מסוימות על מחקר בתאי גזע, בעיקר תאי גזע מבוגרים ודם של חבל הטבור וביולי 2006 הצביע נגד הסרת ההגבלות על מימון מחקר פדרלי בתאי גזע עובריים.
הוא גם הצביע ב-2005 בעד המאמצים להאריך את חייה של פגועת המוח הקשה טרי שייבו.
עמדה שמרנית נוספת שלו היא ההתנגדות להכרה חוקית בנישואים חד-מיניים או "ברית זוגית", בין על ידי הממשל הפדרלי ובין על ידי הממשל המדינתי.
בזמן ריצתו למשרת מושל מדינת מינסוטה ב-1998, תשדירי הרדיו שלו, אז כבר כאיש המפלגה הרפובליקנית, תקפו את המתחרה מטעם "מפלגת העובדים החקלאים הדמוקרטים של מינסוטה" (DFL), סקיפ המפרי, על תמיכתו בנישואים חד-מיניים.
הוא גם מתנגד לאימוץ על ידי הומואים ולסביות.
כראש העיר סיינט פול, הוא הצביע נגד המאמץ למשוך בחזרה חוק עירוני האוסר על אפליה על בסיס נטייה מינית.
במשך שמונה שנותיו כראש העיר הוא נמנע מלתמוך בפסטיבל הגאווה ההומוסקסואלי השנתי, בניגוד לשני קודמיו ושני יורשיו.
לטענתו: "מה שהיה לנו בסיינט פול ובמיניאפוליס במשך שנים רבות הוא ...
אני אומר שאני תומך בזכויות אדם..
וזה כמובן כולל נטייה מינית.
מצד שני, אין זו האחריות של השלטון לתת הצהרות בקשר עם המיניות של אנשים".
למרות כל זאת, ב-1998, מינה קולמן טרנסג'נדר, סוזן קימברלי, כסגן ראש העיר.
קולמן גם נגד לגליזציה של המריחואנה, למרות שנמצא בן כיתה שלו לשעבר, שטען שהוא עישן מריחואנה באופן קבוע בשנות הקולג' והיה מתנגד גלוי למעצרי סמים.
מאידך, הוא לא תומך באיסור על אלכוהול.
בכל הנוגע להסכמי סחר חופשי, הוא הביע בדרך כלל תמיכה, למשל בחוק CAFTA (הסכם הסחר החופשי של מרכז אמריקה), אף כי הקפיד לדאוג במסגרת זו לאינטרסים הפנימיים של תעשיית הסוכר (כולל תעשיית סלק הסוכר של מינסוטה).
בנוגע לביטוח הלאומי תומך קולמן במתן אפשרות לעובדים צעירים לנתב חלק מכספי הביטוח הלאומי שלהם להשקעות בבורסה, וריאציה של תוכנית ה"הפרטה" של מוסד זה בארצות הברית.
קולמן הוא יהודי אוהד ישראל.
באוגוסט 2004, הוא ביקר בישראל בפעם הראשונה מאז נבחר לסנאט ובפעם הרביעית בכלל.
במהלך הביקור הוא סייר לאורך הקו הירוק ונפגש עם ראש הממשלה דאז אריאל שרון וראשי הממשלה לשעבר בנימין נתניהו, אהוד ברק ושמעון פרס והצהיר כי הוא חוזר בטוח יותר מאי פעם לגבי צדקת גדר הביטחון.
בנובמבר אותה שנה, נכללה הצעה שלו בחוק התקציב לשנת 2005, הקובעת שארצות הברית, כמממנת מרכזית של האו"ם, יכולה לקבוע תנאים למימון וקוראת למחלקת המדינה ליצור רשימה של הצבעות אנטי ישראליות על ידי מדינות העצרת הכללית של האו"ם.
באוקטובר 2005, הסנאט העביר פה אחד הצעת חוק, שקולמן היה בין יוזמיה, המגנה את ההצהרות האנטי ישראליות המתלהמות של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד כולל דבריו שצריך "למחוק את ישראל מהמפה" וכי "כל מי שמכיר בישראל ישרף בחמת האש של האומות האיסלמיות".
בינואר 2006, הנהגת הסנאט הצטרפה להצעת חוק דו מפלגתית של קולמן ושל הסנאטור צ'אק שומר, יהודי אף הוא, הקוראת להעלות מיידית את הנושא האיראני במועצת הביטחון ומגנה את ממשלת איראן על מספר הפרות של הסכמי מניעת תפוצת נשק גרעיני והסכמים אחרים הקשורים לתוכנית הגרעין האיראנית.
חודשיים לאחר מכן אמר קולמן בסוגיית הגרעין האיראני, כי היטלר אמר לנו בספרו "מיין קמפף" מה הוא מתכוון לעשות.
לא הקשבנו והיה מחיר נורא שצריך היה לשלמו.
המולות האירניות והנשיא [של איראן] אומרים לנו שהם מתכוונים להחריב את ישראל.
במצב זה, שום דיפלומט בר דעת אינו יכול לטעון שהכוונה של התוכנית האיראנית היא טוב לב או שניתן לסמוך עליהם שיקיימו איזה שהוא חלק מהסכמי פשרה עמם".
"ידידינו במועצת הביטחון חייבים להכיר בכך, שפשרה עם איראן אינה התכלית בפני עצמה, אלא יש רק להשתמש בה להשגת מטרה מסוימת, למנוע מהם ייצור נשק גרעיני.
כל עסקה שתאפשר לאיראן לשמר את [העשרת] האורניום איננה משרתת מטרה זו".
כמו כן, הוא קרא לתמוך במאמצי הממשל לבנות קואליציה של בני ברית, שתכפה סנקציות משמעותיות על איראן.
באותו חודש גם חתם קולמן על מכתב שיזמה הסנאטורית דאז הילרי רודהם קלינטון יחד עם הסנאטור היהודי פרנק לוטנברג ואשר נחתם על ידי קבוצה דו-מפלגתית של 15 סנאטורים כולל היהודים ברברה בוקסר וקרל לוין.
המכתב מפציר בנשיא בוש למחות על ועידה של שליטי ערב הסעודית ונציגים מאיחוד האמירויות הערביות, אשר קידמה את חרם הסחר כנגד ישראל.
ב-25 באפריל, אותה שנה, הציג קולמן בפני הסנאט הצעת חוק המביעה אכזבה עמוקה מבחירתה של איראן כסגנית יושב ראש ועדת האו"ם לפירוק הנשק, לאור חתירתה של איראן לנשק גרעיני.
ההצעה קראה לממשל האמריקאי, למנוע מימון המיועד לוועדה זו ולכל ועדה אחרת של האו"ם, אשר חברה בה מדינה המפירה את העקרונות שאותה ועדה עצמה מקדמת.
ביולי 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הביע קולמן מחויבות מלאה כלפי ישראל ותמיכה בה.
ב-29 בספטמבר 2006 הציג קולמן, יחד עם הסנאטור ביל נלסון, חקיקה דו מפלגתית להענשת מדינות המסייעות לאיראן בפיתוח תוכנית הנשק הגרעיני שלה.
חוק זה היה אמור לאסור על ארצות הברית לנהל או לחתור לניהול משא ומתן להסכם לשיתוף פעולה גרעיני עם כל מדינה המסייעת לתוכנית הגרעין של איראן או מספקת לה נשק קונבנציונלי מתקדם.
כמה ימים לפני כן, קולמן היה נציג ארצות הברית לוועידה באו"ם וקיים פגישות שונות בהן הפציר בחברי האו"ם למנוע מאיראן להשיג נשק גרעיני.
באותה הזדמנות הוא גם נפגש עם נציגת האו"ם לכוחות השלום ודן עמה במצב כוחות השלום של האו"ם בגבול ישראל–לבנון ובמקומות אחרים והביע את דאגתו "לגבי ההשקפות האנטי ישראליות של חלק מהחיילים, חוסר הביטחון לאורך גבול סוריה–לבנון וההתחמשות מחדש של החזבאללה".
במרץ 2007, הצטרף קולמן למאמציו של צ'אק שומר לעצור עסקה שאושרה על ידי ממשל בוש להעברת השליטה בשישה נמלים בארצות הברית, לתאגיד בבעלות ממשלת איחוד האמירויות הערביות, "דובאי פורט וורלד".
"ועדת 11 בספטמבר" דיווחה שלאיחוד האמירויות הערביות היו קשרים עם אוסאמה בן לאדן ואל-קאעידה לפני ההתקפה ב-11 בספטמבר 2001 על מגדלי התאומים והפנטגון.
כמו כן, לידי הסנאטורים הדמוקרטים הגיע דו"ח שאמר שחברת האם של אותו תאגיד מכבדת את החרם על ישראל.
שומר וקולמן טענו, שארצות הברית לא צריכה לתגמל חברות הקשורות לאפליית בן ברית מרכזי.
כמה ימים אחר כך, חברת "דובאי פורט וורלדס" נסוגה מהבקשה שלה להפעיל את הנמלים.
ביולי אותה שנה, ועדת יחסי החוץ של הסנאט, אישרה הצעת חוק של קולמן, החבר בוועדה, לאסור על מימון כספים למועצת האו"ם לזכויות אדם" למשך שנתיים לפחות, משום שהמועצה פועלת כנגד ישראל.
בפברואר 2008 חתמו קולמן ועוד 26 מעמיתיו הסנאטורים על מכתב לקונדוליזה רייס במחלקת המדינה, הקורא לה שלא להשתתף בוועידת דרבן השנייה נגד ישראל, לאור העובדה שקודמתה התאפיינה באווירה אנטי-ישראלית ונערכו לצדה הפגנות רבות נגד ישראל ובעד הרשות הפלסטינית, תחת הסיסמה "ציונות = גזענות".
במכתב גם שיבחו הסנאטורים את החלטת ארצות הברית להתנגד לחוק תקציב האו"מ לשנים 2008 - 2009, כיוון שהוא מכיל מימון לאותה ועידה, וציינו בפני רייס את החלטת קנדה שלא להשתתף בוועידה "שרק מקדמת שנאה".
באפריל 2025 אמר קולמן בכנס בירושלים כי "שליטי היקום הם יהודים", ביטוי הדומה לאמירות אנטישמיות.
נורית קנטי (נולדה ב-9 בינואר 1976) היא אשת תקשורת ישראלית, ולשעבר יושבת ראש ארגון העיתונאים בישראל.
קנטי נולדה ב-1976 בתל אביב.
שירתה כמדריכה וקצינת חי"ר בבית הספר למקצועות החי"ר בירוחם.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1997 עבדה מספר שנים במשרד הביטחון בתפקידים מבצעיים.
בשנת 1999 החלה לעבוד ככתבת במחלקת החדשות של קול ישראל.
במהלך השנים 1999-2004 שימשה כתבת לענייני משטרה ולאחר מכן כתבת לענייני רווחה ושדרנית ברשת ג'.
בשנת 2005 עבדה ככתבת לענייני חינוך בערוץ 10.
במהלך השנים כתבה בעיתונים "דה מארקר", "גלובס", "העין השביעית" ובמוסף התרבות של "מעריב".
ערכה לפרקים את יומן הבוקר של גלי צה"ל, "בוקר טוב ישראל" ומגישה את היומן במהדורות סוף השבוע שלו ואת התוכנית "עושים צהריים".
מחודש אוגוסט 2009 עד 2022 הייתה העורכת הראשית של התוכנית "מה בוער" עם רזי ברקאי.
במקביל נמנית עם מגישי התוכניות "רצועת הביטחון" ו"24 היום שהיה".
עורכת ומגישה תוכניות דוקומנטריות בגלי צה"ל ומלמדת את סדנת הכתיבה הרדיופונית בבית הספר לעיתונאות כותרת.
ב-2021 זכתה בפרס בני ברית לסיקור התפוצות בתקשורת הישראלית.
ביוני אותה שנה נבחרה לתפקיד יושבת ראש ארגון העיתונאים בישראל, תפקיד שמילאה עד צאתה ללימודים בשנת 2024.
לקנטי תואר ראשון בספרות והיסטוריה, ותואר ראשון במשפטים.
היא אם לשתיים ומתגוררת בתל אביב.
בן זוגה הוא הקריין צבי סלטון.
נורית קידר היא מפיקה ובמאית סרטי תעודה ישראלית.
בסוף שנות ה-80 עבדה כמפיקה בעבור רשת CNN, בשלוחה שלה בירושלים.
בשנת 1994 הייתה מפיקה בכירה בשידורי קשת מתחילת שידורי הערוץ השני.
שם הפיקה מספר סדרות תיעודיות עם ירון לונדון, בהם: "הפואטיקה של ההמונים", "השמן עם הסוני", "בודהה פיצה קרישנה קולה" ו"אדוני ראש הממשלה".
ב-1994 הפיקה את סרטו של הבמאי ניזאר חסן, זוכה פרס וולג'ין, "איסתיקלאל", המתעד כיצד מציינים הערבים אזרחי ישראל את יום העצמאות של מדינת ישראל.
מאז 1999 עוסקת בהפקה ויצירה של סרטי תעודה אישיים.
ביניהם: "חלום לבנון" (2001) שבו עקבה אחר סוחר מדרום לבנון, שאיבד את עולמו עם נסיגת צה"ל מלבנון.
"טעות בזיהוי" (2001) העוסק בשלושה בני עדות המזרח שאובחנו על ידי מערכת החינוך כבעייתיים, אך במרוצת השנים היו לאקדמיים מצליחים.
ב-2002 יצרה שני סרטים בארגנטינה "אססינו" העוסק בקורבנות היהודים של המשטר הצבאי בארגנטינה (1976–1983).
ו"הסבון בכה מאוד" על תעשיית הפקת אופרות הסבון במדינה.
ב-2004 יצרה את הסרט "אחת בודדת", שהביא את סיפורם של צלפי צה"ל בזמן האינתיפאדה השנייה, שעסקו בביצוע סיכולים ממוקדים.
תחילה אישר צה"ל את חשיפת פני הצלפים שהתראינו לסרט, אך ברגע האחרון ביקשה הצנזורה הצבאית להסתיר את פניהם.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט זכה בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקלן שבגרמניה, בפרס הראשון בפסטיבל הסרטים פמפלונה בספרד והתקבל לעשרות פסטיבלים בינלאומיים אחרים במלבורן, איסטנבול, שיקגו, מדריד ומקומות נוספים.
בספטמבר 2006 הפיקה עבור ערוץ 4 הבריטי כתבת תחקיר על מלחמת לבנון, שהייתה מועמדת לפרס אמי בקטגוריית סיקור חדשותי.
ב-2007 יצרה את הסרט "מבוזבזים", שמביא את סיפורם של 11 חיילים ששירתו בבופור, בחצי השנה שקדמה לנסיגה מלבנון.
ב-2011 יצרה את הסרט "בטון", ובו עדויות קשות של חיילי צה"ל ממבצע עופרת יצוקה.
הסרט שודר גם בערוץ 4 הבריטי.
רק ב-2016 שודר לראשונה בישראל, ב.
משנת 2012 מנהלת אמנותית לפסטיבל האנתרופולוגי הבינלאומי שמתקיים בסינמטק ירושלים.
ב-2013 קידר ומוש דנון זכו במכרז של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, להפקת סדרה בת 3 פרקים, "מלכוד 73", על השפעת מלחמת יום כיפור על החברה הישראלית, לציון 40 שנה למלחמה.
באותה שנה גם יצרה את הסרט התיעודי "משפטי חיים, העוקב אחר אדם שאביו ערבי שביצע פיגוע ואמו יהודייה שהתחרדה.
משפטי חיים זכה בפסטיבל הקולנוע בירושלים בפרס ואן ליר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2013.
ב-2019 יצרה, יחד עם המפיק מוש דנון, את הסרט "ליבר-מן", על נסיקתו הפוליטית של אביגדור ליברמן, בו הציע הסבר חדש להצלחתו של ליברמן הקושר אותו לתהפוכות החברתיות והתקשורתיות שעברו על ישראל בשנות ה-2000.
ב-2021 יצרה את הסרט "חצר משחקים", על משימה שהחלה ביום הרביעי למלחמת לבנון הראשונה, שפלוגה של צנחני מילואים קיבלה פקודה לשמור על יותר מאלף שבויי מלחמה לבנונים בחצר של בית ספר בצידון.
החיילים שהשתתפו במשימת השמירה, הרופאים שהיו עדים לפשעי המלחמה והעצורים שעמדו בעינויים נחשפו בסרט.
ב-2025 יצרה את הסרט "לוחמות", ששודר בתאגיד השידור הישראלי במלאת שנתיים למלחמת חרבות ברזל.
הסרט עוסק בחוויותיהן של נשים שלחמו במלחמה, ובהשלכות הנפשיות של השירות הקרבי.
לפי נתוני מערכת הביטחון שפורסמו בינואר 2024, כ־15 אלף חיילים טופלו נפשית מאז פרוץ המלחמה, כאשר כשליש מהפניות – כ־4,000 מקרים – הגיעו מלוחמות.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז מלחמת העצמאות (1948) שבה נשים שירתו בתפקידי לחימה פעילים.
הסרט חושף ומשחזר, לראשונה, את הזיכרונות האישיים והטראומטיים של שבע לוחמות שלחמו בעזה ובלבנון במהלך המלחמה, שנמשכה כשנתיים.
הסרט נבחר להקרנה לפסטיבל הבינלאומי OTHER ISRAEL בניו יורק.
משנת 2025 חברה בעמותת אהב"י לקידום אמנות העם בישראל, הפועלת לפתח ולטפח את היצירה המקומית העממית, להניע ולעזור ללהקות חובבים להגיע לאיכויות גבוהות וליצור להן הזדמנויות לביטוי עצמי ולמפגשים עם קהלים על במות בכל רחבי הארץ.
פרס אמנות הקולנוע בפסטיבל ירושלים 2002.
פרס ון ליר לסרט התיעודי הטוב ביותר על "משפטי חיים", בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2013.
פרס הראשון ופרס חביב הקהל לסרטה "משפטי חיים" ב-"Millenium Film Festival", הפסטיבל הבינלאומי לסרטים דוקומנטריים בבריסל, בלגיה באפריל 2014.
פרס מפעל חיים על יצירותיה הטלוויזיוניות מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע ולטלוויזיה, פברואר 2015.
פרס אמנות הקולנוע" לשנת 2016 מטעם משרד התרבות והספורט.
"ציון לשבח" לסרטה "חצר משחקים" בפסטיבל הקולנוע בירושלים (2021)
פרס ראשון לסרטה "חצר משחקים" בפסטיבל PriMed 2022 לקולנוע ים תיכוני.
נורלנד (בשוודית: Norrland, "ארץ הצפון") הוא הגדול מבין ארבעת חלקיה של שוודיה, ומהווה ארץ היסטורית (לצד סביאלנד, סקונהלנד ויֶטאלנד) התופסת 59% משטחה של ממלכת שוודיה של ימינו, כשהיא משתרעת בצפונה וחולשת על מפרץ בוטניה ועל הגבול עם פינלנד במזרח ובצפון-מזרח, ועל מרבית הגבול עם נורווגיה במערב וצפון-מערב.
נורלנד כוללת את תשעת החבלים מצפון לדרום: לפלנד, נורבוטן, וסטרבוטן, ימטלנד, אוניירמאנלנד, הריידלן, מדלפד, הלסינגלנד ויֵסטריקלנד.
נורלנד מציג את מרבית שכיות הטבע הפראי של שוודיה, שבראשן יערות עבותים והרים – לרבות ההר הגבוה בשוודיה, הר קֶבְּנֶה (Kebnekaise).
מספר רב של נהרות קצרים שוצפים בכיוון מערב-מזרח ובמימיהם שטו בעבר גזעי העץ לעבר המנסרות שלאורך החופים; כיום משמש כוחם הרב להפקת האנרגיה ההידרואלקטרית של המדינה.
משאביה החשובים של נורלנד, מלבד הנהרות והיערות, הם מכרות הברזל.
הערים החשובות הן אומאו, לולאו, אסטרסונד, יבלה וקירונה.
שטחה הגדול של ארץ הצפון השוודי, 261,292 קמ"ר, עומד מול עובדת היותה הדלילה מבין שלוש ארצות שוודיה: כ-12% מאוכלוסיית המדינה חיים בה, ובהם הקהילה הסאמית הקטנה (כ-17,000) בלפלנד.
ב-1634 נתכוננה נורלנד ראשית כמחוז (אזור שפיטה), שכלל חלקים מפינלנד של ימינו.
עם זאת מאז 1645, עת עברו החבלים ימטלנד והריידלן לשוודיה מנורווגיה, חדלה נורלנד מלהתקיים כישות אדמיניסטרטיבית והיא מאז ציון-דרך גאוגרפי ומסורתי שאינו בעל משמעות מנהלית עוד.
גבולותיה של ארץ-הצפון השתנו משמעותית לאורך ההיסטוריה.
בשונה משתי "ארצות" שוודיה האחרות, נורלנד אינה מסמנת את תחום-שבתו של עם או שבט קדומים, ועל אף זאת הספרות – וכך גם הכינויים בני-ימינו – מבחינים במאפייני זהות ותרבות נורלנדיוֹת מובחנים יותר מאלו ה"סביאיים" או ה"גוטיים".
הנורלנדית היא קבוצת ניבים מוכרת המדוברת במרבית חבלי האזור.
נורלן אוטבוביץ' באלגימבייב היה מדינאי קזחי.
שימש כראש ממשלת קזחסטן החל מ-10 באוקטובר 1997 ועד 1 באוקטובר 1999.
באלגימבייב סיים את המכון הפוליטכני באלמטי ועבד כמהנדס בתעיישת הנפט.
בשנים 1993–1995 השתלם ב-MIT המשיך את ההכשרה בחב' נפט אמריקאית.
בחזרה לקזחסטן בשנת 1994 מונה לשר הנפט וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1997. משנת 1997 היה נשיא של חברת הנפט המקומית עד למינוי לראש הממשלה.
מפברואר 2002 שימש כנשיא חברת הנפט של קזחסטן.
בשנת 2007 מונה ליועץ לנשיא ובשנת 2009 שוחרר מתפקיד זה.
נפטר ב-14 באוקטובר 2015 כתוצאה ממחלת הסרטן.
נורית צרפתי (נולדה ב-1946) היא מאיירת ספרי ילדים, זוכת עיטור אנדרסן לאיור לשנת 2004.
צרפתי נולדה בישראל בתל אביב בשנת 1946 להורים פרטיזנים מצ'כוסלובקיה.
היא גדלה והתחנכה בקיבוץ העוגן ולאחר שרותה הצבאי למדה בבצלאל במגמה לאמנות ועיצוב גרפי.
במרוצת לימודיה ב'בצלאל' הצטיינה נורית באיור ובלטה בטכניקות הרבות והמקוריות שלה.
ציירה והפיקה את סרט האנימציה הראשון שנוצר ב'בצלאל'.
הסרט זכה להצלחה גדולה, ופורסם לאחר מכן כספר הילדים הראשון שלה 'פיט פט טו' (כתבה חיה שנהב) ,מאז איירה ספרי ילדים בעבור סופרים ומשוררים רבים.
בשנות השבעים המוקדמות איירה וערכה ספרי לימוד רבים עבור משרד החינוך בתחומים שונים.
הספר הראשון שנורית צרפתי איירה היה "פיט פט טו" שכתבה חיה שנהב ויצא בהוצאת עם עובד ב-1975, מאז המשיכה לאייר ספרים רבים נוספים, בין השאר ספרים לילדים ולנוער וספרי לימוד.
צרפתי אף איירה לעיתוני ילדים רבים כדוגמת "משמר לילדים", "פילון", "כולנו", "פשוש" ואחרים.
נורית, יחד עם בעלה לביא צרפתי, הקימו הוצאת ספרים משפחתית בשם "צפרא"המתמחה בספרי ילדים.
בנותיהם דר' רפאלה צרפתי ושולמית צרפתי הן סופרות ומאיירות של ספרי ילדים.
בשנת 2004 זכתה נורית צרפתי בעיטור אנדרסן לאיור בעבור איוריה בספרה של נורית זרחי, החתונה.
נורית (נוריה) אמיר-שלו, היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה במשחי הפרפר.
שלו גדלה בקיבוץ נוה איתן והתאמנה בקבוצת השחייה של הקיבוץ בהדרכת אבי בן חורין.
בעלת תואר בהוראת חינוך גופני מסמינר הקיבוצים, בעלת תואר ראשון בחינוך גופני מאוניברסיטת סאן חוזה, קליפורניה ארצות הברית ותואר שני M.A בתקשורת מאוניברסיטת סאן חוזה, קליפורניה ארצות הברית.
באליפות ישראל שנערכה בבריכת בת גלים שבחיפה באוקטובר 1960, זכתה שלו בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:33.2 דקות, אחרי חנה מרון מברית מכבים עתיד (1:31.8 דקות) ולפני קורין מהפועל אפיקים (1:33.6 דקות).
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל השביעי שנערכו בבת גלים במאי 1961, זכתה שלו במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:32.4 דקות, אחרי גלי להב שקבעה שיא ישראלי חדש של 1:22.8 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1962 זכתה שלו במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לנערות של 1:23.8 דקות.
נוסף לכך, שחתה מחוץ לתחרות הרשמית וקבעה במשחה ל-50 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 34.4 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש נוסף (שיא יסוד) של 3:15.9 דקות.
בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת יוון שנערכה באתונה ביולי 1963 זכתה שלו במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:21.4 דקות.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי איבונה טוביס (1:15.3 דקות).
חודשיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר קבעה שלו במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 3:07.3 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונשבר על ידי ניצה בלזר (3:03.0 דקות).
שלושה ימים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה שנערכה באותה בריכה היא זכתה במדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:22.5 דקות.
באליפות ישראל בקרב-רב שנערכה בבריכת כפר המכבי באוקטובר 1964 זכתה שלו במדליית זהב בתוצאה של 3062 נק', לפני דליה יפה (2965 נק') ונאוה בן אלקנה (2877 נק').
שלו-אמיר ניהלה מתנ"סים ברמת השרון, ניהלה את סניף החברה להגנת הטבע, את המוזיאון הגאולוגי, ואת בית הראשונים ברמת השרון.
נורית (נוריה) שלו, זן אולימפי, אופיר ביכורים, 2015 ).
נוריה אמיר, התעמלות לזוגות במיטה - המתנה הכי חמה, טורקיז מבית אחיאסף, 2001.
נורית שלו-אמיר, רציתי שתדעו, טפר הוצאה לאור, 1998
נורית פלג וולברג (נולדה ב-20 במרץ 1977) היא פעילת זכויות אדם וסופרת ישראלית.
פלג פועלת למען הנכים הפיזיים בישראל, ויזמה כנסים ואירועים למענם.
פלג נולדה עם מחלה גנטית בשם , המשפיעה על התפקודים הרצוניים והבלתי רצוניים של הגוף.
בעלת תואר ראשון במידענות וספרות משווה, ובוגרת תואר שני במידענות בהצטיינות מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2005 סיימה קורס עיתונאות בבית ספר "חשיפה" מטעם האוניברסיטה הפתוחה.
בשנים 2002 – 2005 ניהלה את אתר האינטרנט של עמותת נגישות ישראל ואת פורום נכים באתר ynet.
בין 2005 - 2006 הייתה מידענית ועורכת מטעם עמותת "מילבת" - עמותה ציבורית הפועלת להקל על השתלבותם של בעלי מוגבלויות בחברה.
באפריל 2010 יזמה, תכננה והוציאה לפועל יום קריירה לאנשים עם מוגבלויות.
משנת 2010 עבדה מטעם חברת AllJobs בתור רכזת פרויקטים, ופעלה למען איתור מעסיקים והתאמה של עובדים בעלי מוגבלויות למעסיקים אלו.
כמו כן, פועלת פלג ככתבת ועורכת פרילנסרית.
ב-2014 החלה פלג לעבוד בחברת "שח"מ מקורות ביצוע", חברת בת של "מקורות", בתחום המידענות והמדיה.
פלג כתבה כתבות רבות בנושאים חברתיים הנוגעים לנכות פיזית בישראל.
פרסמה שני ספרים, כשלצורך מימון וההוצאה לאור של ספרה הראשון "אהבה על גלגלים" בשנת 2006 נעזרה במימון המונים.
סיפרה הראשון "אהבה על גלגלים" הומחז להצגה בשם "כיסא פנוי לאהבה" בבימויו של תומר רוסו, במסגרת חטיבת הביניים "אפק" בקריית ביאליק.
אהבה על גלגלים, בהוצאת פרדס הוצאה לאור, 2006 - רומן נעורים אוטוביוגרפי.
המלאכית של עינב, בהוצאת פרדס הוצאה לאור, 2013 - ספר נוער.
השמיים הם לא הגבול, בהוצאת ספרי צמרת, 2020 - ספר עיון.
נורית פלד-אלחנן (נולדה ב-17 במאי 1949 בירושלים) היא פילולוגית ישראלית, מומחית בספרות השוואתית, פרופסור לשפה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים, מתרגמת ופעילת זכויות אדם בישראל.
כלת פרס סחרוב (במשותף) לשנת 2001 מטעם הפרלמנט האירופי.
ידועה במחקריה על הדיוקן הפלסטיני בספרי הלימוד הישראלים, אותו ביקרה כגזעני.
היא אחת ממקימי "טריבונל ראסל על פלסטין" (באנגלית, Russell Tribunal on Palestine) יחד עם שגרירת הרשות הפלסטינית באיחוד האירופי ליילה שהיד, חבר הקונגרס הבלגי פייר גלאנד והדיפלומט הצרפתי בדימוס וממנסחי מגילת זכויות האדם סטפן הסל.
נורית פלד-אלחנן גדלה בשכונת רחביה בירושלים.
את הבית בו גדלה היא מתארת כבית שמאלני ציוני.
סבה, אברהם קצנלסון, חתום על מגילת העצמאות של ישראל.
אביה, מתי פלד, היה אלוף בצה"ל, חוקר ספרות ערבית וחבר הכנסת האחת עשרה מטעם הרשימה המתקדמת לשלום.
אחיה, מיקו פלד, הוא פעיל לזכויות הפלסטינים וסופר.
אח נוסף, יואב פלד, הוא פרופסור אמריטוס בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב ופעיל חברתי ישראלי.
לנורית פלד-אלחנן ולבעלה רמי שלושה בנים.
בתם, סמדר נהרגה בשנת 1997 בגיל 14 בפיגוע ברחוב בן-יהודה בירושלים.
סיפורה של המשפחה מוצג בהרחבה בספר אפירוגון.
פלד-אלחנן תרגמה לעברית את ספרו של אלבר ממי "הגזענות" וספרים נוספים.
בשנת 2012 התפרסם בלונדון ספרה Palestine in Israeli School Books: Ideology and Propaganda in Education ("פלסטין בספרי בית־ספר ישראלים: אידאולוגיה ותעמולה בחינוך").
ביום טבח שבעה באוקטובר, לפני שנודע על פרטי הטבח, פרסמה פוסט פייסבוק בו כתבה "הפתעה!
היא ננזפה על ידי הנהלת מכללת דוד ילין, נרשמה לה נזיפה בתיקה האישי וכמה ימים אחר כך נפסקה עבודתה במכללה.
במאמר להארץ כתבה פלד-אלחנן שהפוסט נכתב בזמן ששוחחה עם בת דודתה מבארי, שהייתה כלואה עם בעלה בממ"ד, ושהוא לא הביע הצדקה למעשי הרצח, הביזה וההתעללות, אלא את המחשבה שמעשי החמאס נובעים מהקשר של "מצור אכזרי של כמעט שלושה עשורים" ברצועת עזה.
לדבריה, היא החליטה על הפסקת עבודתה במכללה עקב "רדיפה פוליטית".
אנדרוז, פרחים בעליית הגג, אור-עם, 1979
ז'ול רנאר, ראש גזר: הסיפור והמחזה, כרמל, 2000
ז'ורז' פרק עם רובר בובר, סיפורים מאליס איילנד, בבל, 2009
ז'אן פולאן: הלוחם החרוץ, לאלי, התקדמות באהבה אטית למדי.
מרגריט דיראס: סגן הקונסול, שבי הקסם של לול.
נורית שְׁטַדלֶר (נולדה ב-1968) היא אנתרופולוגית ישראלית, פרופסור מן המניין במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוריה, אשר ורחל, עלו לישראל מארגנטינה יחד עם גרעין השומר הצעיר בסוף שנות החמישים.
בשנת 1989 החלה שטדלר את לימודיה לתואר ראשון בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1992 החלה את לימודיה לתואר השני, באותה המחלקה.
עבודת הגמר שלה לתואר מוסמך עסקה בתפישת העבודה בקרב מאמיני האופוס דאי שהתיישבו בירושלים, בהנחיית פרופ' ראובן כהנא וד"ר בתיה זיבצנר.
היא המשיכה לתואר שלישי באוניברסיטה העברית בהנחייתו של פרופ' ראובן כהנא; הדוקטורט שלה (2001) עסק בתפיסות של כלכלה ועבודה בקרב בחורי ישיבות ליטאיות בישראל.
לאחר סיום הדוקטורט שהתה כעמיתה במכון התאולוגי באוניברסיטת קיימברידג', באנגליה, שם ניהלה קבוצת מחקר שעסקה בפונדמנטליזם יחד עם פרופ' דייוויד להמן מאוניברסיטת קיימברדיג' ופרופ' גרמי סטולו.
שטדלר חזרה לירושלים כפוסט-דוקטורנטית במימון קרן ליידי דייוויס בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה ובחוג ללימודי דתות באוניברסיטה העברית.
היא מונתה למרצה באוניברסיטה העברית בשנת 2003, ולמרצה בכירה בשנת 2009. בשנת 2014 קיבלה מינוי של פרופסור חבר, ובשנת 2020 קיבלה מינוי של פרופסור מן המניין.
בשנים 2023-2024 שטדלר הייתה פרופ' אורח באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטה החופשית של ברלין, ובשנת 2024 זכתה בפרס הומבולדט למחקר.
עבודת המוסמך ועבודות הדוקטורט של שטדלר עוסקות בשאלות שהעלה הקלאסיקן מקס ובר בכל הקשור לדת, כלכלה ועבודה.
עבודת המוסמך מתמקדת ביחס לעבודה בארגון האופוס דיי הקתולי שראשיתו בשנת 1928 בספרד.
שטדלר ערכה מחקר במוסדות הארגון בירושלים, תוך התמקדות ביחס של חברי הארגון לתפישת העבודה.
דגש מיוחד ניתן להפיכתם את ערך העבודה כערך מרכזי ומהותי בהוויה הדתית והפילוסופית של הארגון ולמרכזיות ההיבט הכלכלי בחיי המאמינים המצטרפים לשורות הארגון בעולם כולו.
בעבודת הדוקטורט פיתחה שטדלר את תפישת היחס לעבודה, הפעם תוך התבוננות ביחסי דת ועבודה כפי שאלו עולים בישיבות הליטאיות בישראל.
על מנת להבין יחס זה ראיינה שטדלר בחורי ישיבות ליטאיות ותיארה את המתח בין תורה ועבודה העולה מדבריהם וכתביהם.
בעבודתה טענה שטדלר כי המתח בין המימד הארצי למימד השמימי מלווה את תפישת עולמם של הבחורים, אשר מנועים מלצאת לעבודה בשל דוקטרינת "תורתו אומנותו", אותו יצרה ההנהגה כבר מימיו של החזון איש.
בראיונותיה עם בחורי הישיבות, מראה שטדלר כיצד הם אינם מצליחים לעמוד בדרישות של ההנהגה במימוש המודל המופתי של בן תורה.
חלקם היו מעדיפים לזנוח דגם זה, לשלב בין תורה ועבודה ואף להתגייס לצה"ל ולהיות חלק מהחברה הישראלית.
מילכוד זה יצר לדעתה סטגנציה דתית וכלכלית בתוך החברה החרדית הליטאית, אשר הביאה ליצירה של חלופות חרדיות חדשות ואטרקטיביות יותר, למי שמעדיף להישאר חרדי.
היא מראה כי הדגם החרדי מצוי תחת ביקורת פנימית ומאבק בין דורי, על זהות והגדרה דתית.
במאבק זה דורשים חרדים מהדור הצעיר לעדכן את המודלים הדתיים, במיוחד את המודל של בן תורה שהפך למודל המחייב את כל הגברים בקהילה, תוך ניסיון לעדן אותו ולהציע אלטרנטיבות.
שטדלר מנתחת זירות שונות בהן בחורי הישיבות מנסחים חלופות אלו, למשל זירת המשפחה, העבודה, הצבא, והמרחב הציבורי.
בספרה (A Well-Worn Tallis for a New Ceremony (Brighton, MA: Academic Studies Press, 2012, מפתחת שטדלר גישה השוואתית לחקר קהילות דתיות ומראה כיצד הדתיות החרדית משתלבת בתוך הזירות השונות של המדינה, תוך פיתוח של זירות ופרקטיקות של התנדבות, פיתוח גישה של חופש, גמישות והרחבה של המורטוריום בעולם הישיבות.
יחד עם פרופסור קימי קפלן מאוניברסיטת בר-אילן, פרסמה שטדלר שתי אסופות מאמרים העוסקים בהיבטים שונים של החברה החרדית בישראל.
בשנת 2009 יצא לאור הספר מנהיגות וסמכות בחברה החרדית בישראל (הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד).