tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שירות מזג האוויר הלאומי (NWS)
המשרד למחקר אוקיינוסים והאטמוספירה (OAR)
מנהלת התקשורת והמידע הלאומית (NTIA)
משרד הפטנטים וסימני המסחר (PTO)
המוסד הלאומי לתקנים וטכנולוגיה (NIST)
מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית היא מחלקה בקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית, שמטרתה להגן על בריאותם של כל האמריקנים ואספקת שירותי אנוש חיוניים.
הנשיא וורן הרדינג הציע להקים מחלקה לחינוך ולרווחה כבר ב-1923, והנשיאים שכיהנו אחריו העלו הצעות דומות.
מסיבות שונות אף אחת מההצעות הללו לא הוגשמה עד 12 במרץ 1953, אז הוקמה המחלקה בעקבות תוכנית לארגון מחדש שהגיש הנשיא דווייט אייזנהאואר לקונגרס.
מזכירת המחלקה הראשונה הייתה אובטה קאלפ הובי.
שם המחלקה שונה ל"המחלקה לבריאות ולשירותי אנוש" ב-1979, אז הועברו סמכויותיה בתחום החינוך למחלקת החינוך שהוקמה אז.
בתחומי אחריותה של המחלקה נותרו מנהל הביטוח הלאומי, סוכנויות המרכיבות את שירותי בריאות הציבור ומנהל התמיכה במשפחות.
מנהל הביטוח הלאומי הפך לסוכנות עצמאית במסגרת הממשל הפדרלי ב-1995.
בראש המחלקה עומד מזכיר הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית, הממונה על ידי הנשיא בהסכמת הסנאט.
שירות בריאות הציבור הוא החטיבה העיקרית במחלקה, ובראשה עומד עוזר מזכיר המחלקה לבריאות.
למחלקה יש גם סוכנות שאנשיה נחשבים לקציני אכיפת חוק, ובסמכותם לחקור פשעים בתחום אחריותה של המחלקה.
+סמלשם היחידהתיאורהמרכזים לבקרת מחלות ומניעתןתפקידו שמירה על בריאות הציבור ועל בטיחותו על ידי מתן מידע לשיפור יכולת קבלת ההחלטות בתחום הבריאות, וקידום בריאות הציבור באמצעות שיתוף פעולה עם מחלקות הבריאות של מדינות וארגונים אחרים.המכונים הלאומיים לבריאותאחראים למחקר ביו-רפואי.
שירות הבריאות לאינדיאניםאמון על מתן שירותי בריאות רפואיים וציבורים לאינדיאנים בארצות הברית ולעמים ילידיים באלסקה המוכרים על ידי הרשויות.
המינהל למחקרי בריאות ואיכות (AHRQ)
המרכז לביטוח רפואי לקשישים ומעוטי יכולת (CMS)
המינהל למשאבי ושירותי בריאות (HRSA)
מחלקת החינוך של ארצות הברית היא מחלקה המהווה חלק מהקבינט של הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
המחלקה נוצרה לפי חוק ארגון מחלקת החינוך, והחלה לפעול ב-1980.
למרות הגידול בתפקידי המחלקה, כוח האדם שלו נותר קטן יחסית, והיא המחלקה הקטנה ביותר מבין 15 מחלקות הקבינט.
עם זאת, תקציבה הוא השלישי בגודלו, אחרי מחלקת ההגנה ומחלקת הבריאות.
מדי שנה, המחלקה מספקת הלוואות ותמיכות חינוכיות בסכום של מעל 150 מיליארד דולר.
כבר ב-1867 נוצרה מחלקת החינוך אולם שנה לאחר מכן היא הורדה לדרגה של משרד.
יצירתה מאה שנים לאחר מכן, ב-1979, עוררה ויכוחים והתנגדויות מצד רבים במפלגה הרפובליקנית, שראו במחלקה כחדירה בירוקרטית פדרלית לא נחוצה לעניינים מקומיים.
במהלך שנות ה-80, הרעיון של ביטול המחלקה היה חלק מהמצע הרפובליקני, אבל הממשל של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש סירב ליישם את הרעיון.
עד אמצע שנות ה-90, עם תמיכה שווה לזו של ממשל בוש על ידי ממשלו של ביל קלינטון, נותרה התנגדות מעטה לקיום המחלקה.
השדרוג של מחלקת החינוך לחברה בקבינט עורר מחלוקת.
הנשיא רונלד רייגן ניסה לבטל זאת, אך בסופו של דבר לא הצליח עקב הרכב הקונגרס.
תחת ממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש התמקדה המחלקה בחינוך יסודי ותיכוני, באמצעות התמקדותה בחוק "אף לא ילד אחד יישאר מאחור".
ב-23 במרץ 2007 חתם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש על חוק שהעניק לבניין המטה של המחלקה את השם בניין לינדון ביינס ג'ונסון של מחלקת החינוך.
חוק ESEA מספק את הבסיס המשפטי למימון פדרלי לבתי ספר מכיתה גן ועד כיתה י"ב, ונועד לקדם שוויון הזדמנויות חינוכיות.
תקציב מחלקת החינוך לשנת 2023 עמד על 274 מיליארד דולר, וכלל מימון לתלמידים עם מוגבלויות (IDEA), תוכניות להתאוששות ממשבר הקורונה, חינוך לגיל הרך, מענקי פֶּל, סעיף 1, סיוע תעסוקתי ותוכניות נוספות.
מדובר בירידה לעומת תקציב של 637.7 מיליארד דולר בשנת 2022.
במרץ 2025 חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו נשיאותי שמטרתו להתחיל בתהליך פירוק מחלקת החינוך.
לפי הבית הלבן, המשרד ימשיך להפעיל פונקציות מסוימות, ובהן ניהול הלוואות לסטודנטים.
בפברואר 2025 הקים מחלקת החינוך פורטל לקבלת תלונות בנוגע לתוכניות DEI במוסדות חינוך.
הממשל ציין כי ייתכנו קיצוצים במימון הפדרלי לאוניברסיטאות שימשיכו להפעיל תוכניות מסוג זה.
מאבק באנטישמיות במוסדות להשכלה גבוהה
במהלך כהונתו השנייה של הנשיא דונלד טראמפ, נקטה המחלקה קו תקיף נגד מוסדות אקדמיים שנחשדו באי־התמודדות עם אנטישמיות.
במרץ 2025 הודיעה לשכת זכויות האזרח של מחלקת החינוך על פתיחה בחקירה נגד 60 אוניברסיטאות בגין טענות להפרות הקשורות לאנטישמיות, במסגרת סמכויותיה לפי סעיף VI לחוק זכויות האזרח, האוסר אפליה על בסיס גזע, צבע ומוצא לאומי במוסדות המקבלים מימון פדרלי.
בין המוסדות שנחקרים נכללות, בין היתר, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, פורטלנד סטייט, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת הרווארד וארבע אוניברסיטאות נוספות מהליגה האקדמית היוקרתית.
בנוסף לכך, נפתחה חקירה נגד 45 אוניברסיטאות בגין טענות לשימוש בהעדפות על בסיס גזע.
ביולי 2025 נחתם הסכם עם אוניברסיטת קולומביה, שבמסגרתו שילמה האוניברסיטה לממשל הפדרלי 221 מיליון דולר והתחייבה לרפורמות נרחבות.
בין ההתחייבויות: החלת ההגדרה הפדרלית לאנטישמיות גם בהליכים משמעתיים; סקירה מחדש של תוכניות לימוד בנושאי המזרח התיכון; הפסקת תוכניות המבוססות על יעדי גיוון אתני; בחינת מניעיהם של סטודנטים זרים בבקשות ללימודים; ומתן מידע לממשל על הליכים משמעתיים נגד מחזיקי ויזות סטודנט.
מזכירת החינוך לינדה מקמהון כינתה את ההסכם "נקודת מפנה" במאבק נגד אפליה אנטישמית בקמפוסים.
צעדים דומים ננקטו גם נגד אוניברסיטאות נוספות, בהן הרווארד, קורנל ופרינסטון.
בשונה ממערכות החינוך במדינות אחרות, מערכת החינוך של ארצות הברית איננה ריכוזית, והממשלה הפדרלית ומחלקת החינוך לא מעורבים באופן מהותי בקביעת חומרי הלימוד או התקנים החינוכיים.
דברים אלו נמצאים באחריותן של המדינות והרשויות המקומיות.
בארצות הברית, מערכת החינוך מתנהלת בעיקר ברמה המדינתית והמקומית, כאשר כל מדינה אחראית על בניית והפעלת מערכות החינוך שלה.
רשויות החינוך המקומיות, בתי הספר הציבוריים והמוסדות הפרטיים ממלאים תפקידים מרכזיים, הכוללים:
הקמת מוסדות חינוך: מדינות וקהילות אחראיות להקמת בתי ספר ציבוריים, מכללות, ואוניברסיטאות, תוך התחשבות בצרכים המקומיים והאזוריים.
פיתוח תוכניות לימודים: רשויות החינוך המקומיות בשיתוף פעולה עם המדינות קובעות את תוכני הלימודים והסטנדרטים החינוכיים, בהתאם לדרישות החוק והמדיניות של כל מדינה.
הגדרת דרישות קבלה וסיום: המדינות קובעות את הקריטריונים להשלמת תעודת בגרות (High School Diploma) ותארים מתקדמים במוסדות השונים, כולל דרישות מינימום להישגים אקדמיים.
מבנה המימון של מערכת החינוך בארצות הברית משקף את הדגש על אחריות מדינתית ומקומית.
בשנת הלימודים 2012–2013, מתוך סכום כולל של כ-1.15 טריליון דולר שהושקעו בחינוך בכל הרמות:
מדינות ורשויות מקומיות: כ-92% מהתקציב לחינוך היסודי והעל-יסודי הגיע ממקורות מדינתיים ומקומיים.
מגזר פרטי: חלק מהמימון נתרם על ידי מוסדות פרטיים, ארגונים פילנתרופיים, ותשלומי שכר לימוד בבתי ספר פרטיים.
השקעת המדינות והרשויות המקומיות מאפשרת להן לקבוע סדרי עדיפויות בהתאם לצרכים הספציפיים של הקהילות שלהן.
הדבר מתבטא בפערים גדולים באיכות החינוך בין מדינות ואזורים שונים, שכן רמות המימון נגזרות פעמים רבות מרמות ההכנסה המקומית ומהיכולת הכלכלית של כל אזור
הממשלה הפדרלית מספקת רק כ-8% מהתקציב הכולל לחינוך היסודי והעל-יסודי.
התרומה הזו מתפרשת על פני מספר תוכניות פדרליות שמטרתן לסייע בנושאים שבהם המדינות והרשויות המקומיות מתקשות לעמוד בכוחות עצמן.
משרד החינוך הפדרלי (ED): מספק מענקים ותמיכה לבתי ספר ואזורים מוחלשים, במיוחד במסגרת תוכניות כמו Title I שמסייעות לתלמידים מאוכלוסיות מוחלשות.
תוכנית "הד סטארט" (Head Start): מנוהלת על ידי משרד הבריאות והשירותים האנושיים, התוכנית מספקת חינוך לגיל הרך לילדים ממשפחות בעלות הכנסה נמוכה, יחד עם שירותי תזונה ובריאות.
תוכנית הארוחות בבתי הספר: מנוהלת על ידי משרד החקלאות, התוכנית מספקת ארוחות חמות ובעלות נמוכה או חינם לילדים ממשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
הממשלה הפדרלית פועלת כמערכת תגובה למצבי חירום, ממלאת פערים במימון המקומי והמדינתי כאשר מתעוררים צרכים קריטיים.
המטרה היא למנוע פגיעה באוכלוסיות מוחלשות ולתמוך בנושאים בעלי חשיבות לאומית, כמו חינוך מדעי, זכויות אזרח והבטחת גישה שוויונית לחינוך.
תחומי האחריות של מחלקת החינוך של ארצות הברית כוללים בין היתר:
חיזוק המחויבות הפדרלית לספק הזדמנויות חינוכיות שוות לכל אדם, ללא קשר לרקע או נסיבות.
השלמה וחיזוק של יוזמות ממשלות המדינות, מערכות החינוך המקומיות, מוסדות פרטיים, ארגונים קהילתיים והורים לשיפור איכות החינוך.
עידוד מעורבות מוגברת של הציבור, הורים ותלמידים בתוכניות החינוך הפדרליות ליצירת שיתוף פעולה לשיפור המערכת החינוכית.
שיפור איכות ורלוונטיות החינוך באמצעות מחקרים פדרליים, הערכות והפצת מידע.
הגברת התיאום והאינטגרציה של תוכניות החינוך הפדרליות לשם יעילות והשלמה.
שיפור ניהול הפעילויות החינוכיות הפדרליות לשימוש מיטבי במשאבים והשגת השפעה מרבית.
הבטחת אחריותיות גבוהה יותר של תוכניות החינוך הפדרליות כלפי הנשיא, הקונגרס והציבור, תוך שקיפות ושאיפה לתוצאות חינוכיות מיטביות.
תת-הסוכנויות שלהלן (ידועות בתור רכבי משרד ניהוליים) קיימות במחלקת החינוך:
משרד מזכיר החינוך של ארצות הברית (OS)
משרד התכנון, הערכה ופיתוח מדיניות (OPEPD)
משרד קצין הפיננסים הראשי (OCFO)
משרד קצין המידע הראשי (OCIO)
משרד החקיקה וענייני הקונגרס (OLCA)
המשרד לענייני חינוך יסודי ותיכוני (OESE)
יוזמת הבית הלבן למצוינות חינוכית לאמריקנים ממוצא היספני
המשרד לבתי ספר בטוחים וחופשיים מסמים (OSDFS)
המשרד לרכישת השפה האנגלית, הגברת השפה והישגים אקדמיים עבור תלמידים המתקשים באנגלית (OELA)
המשרד לענייני חינוך מיוחד ושיקום (OSERS)
המשרד לענייני חינוך על-תיכוני (OPE)
יוזמת הבית הלבן לענייני מכללות שחורות היסטוריות ואוניברסיטאות
יוזמת הבית הלבן לענייני מכללות שבטיות ואוניברסיטאות
המשרד הפדרלי לסיוע לתלמיד (FSA)
המשרד למקצועיות וחינוך מבוגרים (OVAE)
מחלקת החקלאות של ארצות הברית היא אחת ממחלקות הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
מטרתה היא פיתוח וביצוע מדיניות בנושאי חוות, חקלאות ומזון.
היא מנסה למלא את הצרכים של חוואים ושל פועלי חווה, קידום ייצור וסחר חקלאי, הבטחת בטיחות מזון, הגנה על משאבי טבע, טיפוח קהילות כפריות ומניעת רעב, באמריקה ומחוץ לאמריקה.
בראש המחלקה עומד מזכיר החקלאות של ארצות הברית.
ארצות הברית התבססה בתחילת קיומה על כלכלה חקלאית בצורה מאוד נרחבת.
פקידים בממשלה הפדרלית חיפשו במשך זמן רב דרכים לשפר את מגוון הזרעים, צמחים ובעלי חיים שמיובאים לתוך ארצות הברית.
ב-1836, הנרי ליביט אלסוורת', אדם שהתעניין בשיפור החקלאות, התמנה לתפקיד נציב הפטנטים, תפקיד שהיה חלק ממחלקת המדינה.
זמן קצר לאחר מכן הוא החל לאסוף ולהפיץ סוגים חדשים של זרעים וצמחים באמצעות חברי קונגרס ואגודות חקלאיות.
ב-1839 הקונגרס ייסד את חטיבת החקלאות בתוך משרד הפטנטים והקציב 1,000$ עבור "איסוף סטטיסטיקות חקלאיות ולמטרות חקלאיות אחרות".
רצונו של אלסוורת' לסייע לחקלאות בלט בדיווחים השנתיים שלו שקראו להקמת מחסן ציבורי שישמש לשימור והפצה של סוגי צמחים וזרעים חדשים, הקצאת פקיד שיטפל בסטטיסטיקות החקלאיות, הכנה של דוחות על התוצרת החקלאית באזורים שונים, והיישום של כימיה לחקלאות.
ב-1849 משרד הפטנטים הועבר למחלקה החדשה שנוצרה – מחלקת הפנים.
בשנים שלאחר מכן, התפתח הרצון להקים לשכה נפרדת לחקלאות בתוך מחלקת הפנים או לחלופין להקים מחלקה נפרדת לחקלאות.
ב-15 במאי 1862 ייסד הנשיא אברהם לינקולן את מחלקת החקלאות העצמאית שבראשה עמד נציב בעל מעמד של חבר קבינט.
לינקולן קרא למחלקה "המחלקה של העם".
בשנות ה-80 של המאה ה-19 לחצו קבוצות בעלות עניין לייצוג בקבינט.
אנשי עסקים בעלי אינטרסים ביקשו שתוקם מחלקת מסחר ותעשייה.
חוואים ניסו לגרום להפיכתה של מחלקת החקלאות לחלק מהקבינט.
ב-1887, בית הנבחרים והסנאט דנו במספר הצעות חוק שאמורות היו לתת מעמד של חברת קבינט למחלקת החקלאות והעבודה, אולם אינטרסים של חקלאים שהתנגדו לרכיב של העבודה גרמו לגניזת החוקים בדיונים שנערכו.
לבסוף, ב-9 בפברואר 1889, הנשיא גרובר קליבלנד חתם על הצעת חוק שהפכה את מחלקת החקלאות לחברת קבינט.
במשך רוב ההיסטוריה שלה, המחלקה נתנה יחס מפלה לחוואים אפרו-אמריקאים, מנעה מהם הלוואות וגישה לתוכניות אחרות, וזאת עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
במהלך השפל הגדול נשארה חוואות דרך חיים נפוצה עבור מיליוני אמריקנים.
מחלקת החקלאות הייתה חיונית בסיוע לאנשים נזקקים שהיו צריכים לשרוד את התקופה הקשה.
כמה מהפעולות הבולטות שלה היו:
דאגה וסיוע לכך שהמזון ימשיך להיות מיוצר ומופץ לאלה שצריכים אותו.
הלוואות לחוואים עם חוות קטנות.
סיוע לחינוך של ילדי הכפרים.
באופן זה, מחלקת החקלאות הפכה למקור של נחמה לאנשים שנאבקו לשרוד באזורים הכפריים.
כיום מנוהלות רוב התוכניות הקשורות להפצת ואספקת מזון ולהזנה של אמריקנים, כמו גם חינוך תזונתי נאות לאלה שזקוקים לו, על ידי שירות המזון והתזונה של המחלקה.
כמו כן, המחלקה מסייעת לחקלאים לשווק את תוצרתם בתוך ארצות הברית ובמדינות אחרות בעולם.
המחלקה ממלאת גם תפקיד בתוכניות סיוע שמעבר לים, על ידי אספקת עודפי מזון למדינות העולם השלישי ועל ידי תמיכה בתוכניות פיתוח, באמצעות סוכנות הפיתוח הבינלאומי של ארצות הברית או ישירות באמצעות ממשלות זרות, גופים בינלאומיים מוכרים או ארגונים ללא כוונת רווח שקיבלו אישור.
חוק החקלאות מ-1949, סעיף 416(b) וחוק הסחר וההתפתחות החקלאית מ-1954 סיפקו את הבסיס החוקי לפעולות אלה.
מערכת זיהוי החיות הלאומיות של המחלקה מסייעת לעסקי חקלאות גדולים ולחוות עם מפעלים לאתר מחלות בעדרים, כיוון שבקרה זו נחוצה על מנת לאפשר את מכירת הבשר מחוץ למדינה.
המחלקה כללה בעבר את שירות ייצוב ושימור החקלאות (ASCS) היה חלק מהמחלקה, אולם כיום הוא אינו פעיל עוד.
שירות הבקרה על בריאות צמחים ובעלי חיים (APHIS)
המרכז למדיניות תזונה ולקידום (CNPP)
שירות המחקר הקואופרטיבי המדינתי, החינוך וההתרחבות (CSREES)
שירות בקרת בטיחות המזון (FSIS)
מנהל הפיקוח על דגן, אורז ומכלאות בקר (GIPSA)
שירות הסטטיסטיקות החקלאיות הלאומי (NASS)
שירות שימור משאבי הטבע (NRCS)
מחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט הייתה אגף במשטרת המנדט שבו פעלו שוטרים ובלשים, ברובם בריטים, שעסקו בתפקידי בילוש פלילי מסורתיים, להבדיל מתפקידים אחרים להם יועדה משטרת המנדט, כגון מניעת מהומות ושמירה על הסדר.
הבולשת הוקמה ב-1921, עם הקמת משטרת המנדט.
בנוסף לתפקידים רגילים של הבולשת הבריטית - זיהוי פלילי ומודיעין, עסקה הבולשת במעקב אחר קבוצות פוליטיות עוינות לשלטונות, כמו המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה על פלגיה השונים.
עם זאת, הניחו מפקדי המשטרה כי למילוי תפקידיה של המחלקה ניתן יהיה להסתמך על כוח האדם הרגיל של המשטרה ומיומנויותיו.
בתקופה הראשונה פיקד על הבולשת המיור קויגלי.
באפריל 1924 הגיע ג'וזף ברודהרסט לארץ ישראל ליטול על עצמו את תפקיד מפקד הבולשת.
באוטוביוגרפיה שלו הוא כותב שהבולשת אז התקיימה על הנייר בלבד וכל שהיא כללה היה משרד, מספר פקידים יהודים וערבים דוברי אנגלית, שני בלשים שהסתובבו ברחבי תחנת המשטרה וחפשו לעצמם עיסוקים וערימות של ניירת.
לטענתו של דוד תדהר, לאחר שש שנים המצב נשאר כשהיה וברודהרסט כיהן כראש בולשת בלי בולשת.
עם הפרשיות הפליליות החשובות שנחקרו באותה התקופה נמנה רצח יעקב ישראל דה האן.
לדעת ההיסטוריונים בוצע הרצח על ידי איש "ההגנה" אברהם תהומי, בשל פעילותו האנטי-ציונית של דה האן.
הרצח נחקר על ידי הבולשת.
אחד החשודים היה מפקד משטרת ירושלים שמחוץ לחומות, דוד תדהר, שהיה בסוד האירוע, וביום הרצח אף החליף את שוטריה הערבים של תחנת מחנה יהודה, שבקרבת מקום הרצח, בשוטרים יהודים.
תדהר נחקר על ידי מפקד הבולשת מייג'ור ג'וזף ברודהרסט, ולאחר שחקירתו לא הראתה על קשר בינו ובין האירוע, הוטלה עליו חקירת הרצח.
התיק נסגר מבלי שאיש הועמד לדין בעוון רצח דה האן.
לאחר מאורעות תרפ"ט כלל דו"ח ועדת שו ביקורת חריפה על משטרת המנדט ובמיוחד על איכות וכמות המודיעין שנאסף על ידי מחלקת החקירות הפליליות.
בדו"ח שהוציא דאוביגין, שעליו התבסס מבנה המשטרה המנדטורית בשנות ה-30, מתח ביקורת חמורה על הבולשת.
הוא קבע כי כשלה ברוב תפקידיה, לא הייתה מוכשרת באיסוף מודיעין ובהפצתו.
הוא המליץ על ארגון מחדש של הבולשת, ומפקד המחלקה, ג'וזף ברודהרסט, הוחלף בידי קויגלי, וביולי 1932 התמנה לתפקיד הארי רייס.
רייס, בשיתוף פעולה עם מפקד משטרת המנדט, רוי ספייסר, פתח תקופה חדשה בתולדות הבולשת.
בשנת 1934 עלה מספר השוטרים המשרתים בבולשת מ-20 ל-57. בשנת 1936 העסיקה הבולשת 150 איש, ובנוסף לפיקוד בירושלים הוקמו שלוחות מקומיות בנפות ובמחוזות.
הכוח התיימר לעקוב הן אחר תנועות הארגונים הערבים, והן אחר פעולות המחתרות ביישוב, ולהילחם בתופעות של טרור ועלייה בלתי חוקית.
לבולשת היו מספר הצלחות, כגון גילוי רוצחי משפחת יעקובי בנהלל ב-1932, שהיו מאנשיו של עז א-דין אל-קסאם.
העיקרי בכישלונותיה, לפי תפיסתם של ראשי הבולשת, היה פרוץ המאורעות ב-1936 אותם לא הצליח הגוף לחזות או למנוע, ולא הצליח להביא מודיעין יעיל לגביו.
כישלון זה של הבולשת ספג ביקורת בדו"ח ועדת פיל, שפורסם ביולי 1937. בעקבות פרסום הדו"ח מינה משרד המושבות את צ'ארלס טגארט, ועמו דייוויד פטרי, יועץ מודיעין שהיה לימים לראש ה-MI5, לחקור את פעילות משטרת המנדט ולהמליץ על ארגון מחדש של הבולשת והתאמתה ללוחמה בטרור.
בשנת 1938 התמנה למפקד הבולשת הקצין ארתור פרדריק ג'יילס המכונה "ג'יילס ביי".
תחת פיקודו הייתה היחידה לגורם מקצועי חשוב, ולגוף שהערכותיו המודיעיניות היוו גורם משמעותי בהחלטות שלטוניות.
עם סיום המנדט מנו כלל אנשי הבולשת בארץ 627 איש.
הערכותיה המקצועיות של הבולשת הדריכו תכנון פעולות נגד היישוב והעלייה הבלתי ליגאלית, וכך גם חוות הדעת וההמלצות שנשלחו למשרד המושבות ולממשלת בריטניה.
עלון פנימי וסודי היה מופץ מדי יום בין גורמי הבולשת, ומדי יום היה כל מפקד בולשת במחוזות מגיש סיכום מודיעין יומי (D.I.S - Daily Intelligence Summary).
בראשית שנות הארבעים, בגבור מתקפות הלח"י על מטרות בריטיות, הפך המאבק בלח"י לאחד המאבקים העיקריים של הבולשת.
בראש המאבק עמדו ג'פרי מורטון ותומאס ג'יימס וילקין.
ב-20 בינואר 1942 הטמינו אנשי הלח"י מטעני נפץ על גג בניין בתל אביב במטרה למשוך את תשומת לב הבולשת, ולהרוג את מורטון ווילקין, אך התוכנית כשלה ושלושה קצינים אחרים נהרגו, בהם הקצין היהודי שלמה שיף.
בעקבות האירוע הפך מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר) למבוקש מספר אחת של הבולשת ונאלץ להסתתר בדירת מסתור.
ב-12 בפברואר 1942 נתגלה לבולשת מקום מחבואו, ומורטון הוציאו להורג במקום ללא משפט.
מורטון הפך ליעד עיקרי של הלח"י.
ב-1 במאי 1942 ניסו אנשי הלח"י להתנקש בחייו.
מורטון נפצע אך לא נשקפה סכנה לחייו ותוך זמן לא רב עזב את הארץ ווילקין מילא את מקומו.
בספטמבר 1944 הצליחו אנשי הלח"י, יעקב בנאי (מזל), יהושע כהן, דוד שומרון ומתתיהו פלאי לרצוח את וילקין בירושלים.
בשנת 1947 כללה הבולשת יחידה פוליטית, יחידת יחסי ציבור, יחידת חקירות פליליות ויחידת ביקורת חופים.
היחידה הפוליטית כללה מחלקה לעניינים ערביים, אך ברובה עסקה בעניינים יהודיים - תיקים אישיים, עניינים באירופה, צנזורה, עלייה בלתי ליגאלית, עצירים, מחלקה נגד טרור ותרגומים.
דרכי פעולת הבולשת כללו האזנה טלפונית ב-46 עמדות האזנה, וכן האזנה מיקרופונית במתקני משטרה ומתקני כליאה.
כן פעלה הבולשת בתחום הצנזורה על המכתבים.
מכתביהם של אישים ושל מוסדות ציוניים נפתחו כדרך שגרה.
בשנות מלחמת העולם השנייה הופעלה גם צנזורה על הדואר של נתיני אויב.
כן ניהלה הבולשת חקירות, מעקבים ותצפיות (אם כי לא היה צוות שהתמחה בכך), איסוף ממקורות גלויים, ומחקר מודיעיני.
הבולשת שמה דגש על לימודי ערבית, במיוחד בתקופת המרד הערבי הגדול ורבים מאנשיה למדו את השפה.
לעומת זאת, מעטים מאנשי הבולשת ידעו עברית.
ריצ'רד קטלינג טען שרק חמישה בריטים בבולשת הבריטית ידעו עברית ועל כן לעיתים הם השתמשו בשוטרים יהודים אשר בחלק מהמקרים היו נאמנים להגנה.
הבולשת היותה יעד ראשון במעלה ליהודים ולערבים שנאבקו במנדט הבריטי.
בימי המרד הערבי הגדול, באפריל 1937, נרצח חלים באסטה, מפקח הבולשת בחיפה על ידי מתנקשים ערבים.
ב-26 באוגוסט 1939 חיסל האצ"ל את קצין הבולשת ראלף קרנס, האחראי לעינויים שהופעלו נגד חברי האצ"ל, בפיצוץ מוקש בשכונת רחביה בירושלים בעת שקרנס עבר במקום.
מהפיצוץ גם נהרג קצין הבולשת רונאלד בארקר.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 היו אנשי הבולשת ומתקניה מטרה לתקיפות המחתרות אצ"ל ולח"י.
בין הפעולות הבולטות היו המתקפות הבאות:
ב-23 במרץ 1944, הותקפו במקביל המטה הארצי של הבולשת במגרש הרוסים בירושלים שחלק ממנו פוצץ, מטה הבולשת ביפו ומטה הבולשת בחיפה
בלילה שבין ה-13 ל-14 ביולי 1944 הותקף המטה המחוזי של הבולשת בירושלים בשכונת ממילא (כיום רחוב אגרון).
ב-27 בדצמבר 1945 תקפו כוחות משותפים של האצ"ל והלח"י, במסגרת תנועת המרי העברי את משרדי הבולשת בירושלים וביפו, והצליחו להביא לקריסת בניין הבולשת בירושלים (בה נהרגו שבעה שוטרים בריטים ורבים נפצעו) ולהרס הקומה השנייה של בניין הבולשת ביפו.
בפעולה בירושלים נהרג איש הלח"י צבי אהרוני.
ב-29 בספטמבר 1947 התקיף האצ"ל את בניין הבולשת בחיפה.
בהתפוצצות, שבוצעה באמצעות מטען שהושלך אל מעבר לגדר הבניין ממשאית באמצעות מתקן מתוחכם, נהרגו שבעה שוטרים וארבעה אזרחים ונפצעו עשרים ושבעה שוטרים ועשרים וחמישה אזרחים.
במספר מקרים, לוחמי המחתרות, האצ"ל, הלח"י וההגנה הוציאו להורג ללא משפט יהודים ששיתפו פעולה או נחשדו בשיתוף פעולה עם הבולשת.
בשנת 1944 הוציא הלח"י להורג שני בלשים יהודיים שהואשמו בבגידה, וניסה לחסל את אפרים אילין שנחשד בשיתוף פעולה עם הבולשת.
במאי 1944 ביקש האצ"ל לחסל את יעקב חילביץ' אשר ככל הנראה הסגיר לידי הבולשת עשרות אנשי אצ"ל.
מנחם בגין סירב לאשר את הפעולה לפני בירור מקיף בעניין ובינתיים חילביץ הצליח להימלט לארצות הברית.
מחלקת המודיעין והביטחון של אלג'יריה היה השירות החשאי המרכזי של אלג'יריה שעסק באיסוף ביון חוץ וביטחון פנים.
הסוכנות הוקמה בתקופת מלחמת העצמאות של אלג'יריה, על ידי עבדלחאפיד בוסוף שהנהיג את הרשת הלאומית והבינלאומית של החזית האלג'יראית לשחרור לאומי.
הארגון הפך למקצועי ומאורגן החל משנת 1962, כאשר נטל לעצמו את סוכנויות הביון הצרפתיות כמודל לחיקוי.
בשנת 2016 המחלקה פורקה ל-3 גופי ביון נפרדים, מנגנון ביון, שירות ביטחון פנים ומינהל טכני.
עבדלחאפיד בוסוף (1954-1958), ראש מנגנון המודיעין של החזית לשחרור לאומי
חוארי בומדיין (1958-1965), ראש מנגנון המודיעין של החזית לשחרור לאומי וראש מחלקת המודיעין והביטחון הראשון
מחלקת המחקר של הרשות השופטת היא גוף מחקר עצמאי של הרשות השופטת בישראל שמטרתו העמדת ידע מחקרי איכותי ומבוסס ומתן תשתית אינפורמטיבית ורעיונית לפעילות מערכת המשפט בישראל.
מחלקת המחקר הוקמה בשנת 2010, ומקום מושבה בבית המשפט העליון.
המחלקה הוקמה על ידי עו"ד ד"ר קרן וינשל מרגל, אשר פרסומיה ראו אור בכתבי עת אקדמיים ידועים (כגון JELS ו-PNAS).
כיום עומדת בראש המחלקה ד"ר גלי אביב.
החוקרים במחלקה הם בעלי השכלה במשפטים ובמדעי החברה.
פעילות המחלקה מתבצעת בפיקוח ובהנחיית ועדת היגוי הקובעת את יעדי המחקר, וממצאיה מוגשים לה לצורכי גיבוש מדיניות.
בראש ועדת ההיגוי עומד נשיא בית המשפט העליון, ועל חבריה נמנים גם מנהל המכון להשתלמות שופטים (השופט בדימוס ד"ר שלמה לוין) ושופט בית המשפט המחוזי בירושלים (השופט ד"ר יגאל מרזל).
מחקרי המחלקה מתייחדים בכך שהם משלבים שני ענפי דעת מרכזיים - תחום מדעי החברה ותחום המשפט.
במחלקה פותחו מתודולוגיות אמפיריות, איכותניות וכמותניות, העומדות בסטנדרטים המקובלים בתחום מדעי החברה.
המחלקה מקיימת שיתופי פעולה עם מוסדות מחקריים מקבילים בעולם, בהם Federal Judicial Center בארצות הברית ו-European Commission for the Efficiency of Justice באירופה - שבה קיבלה המחלקה ב-2012 מעמד של משקיפה כנציגת ישראל.
שיתופי פעולה נוספים מתקיימים עם חוקרים בכירים בפקולטות למשפטים באוניברסיטאות בישראל.
פרסומי המחלקה זוכים לחשיפה בכתבי עת אקדמיים ובעיתונות הכללית.
כך, מחקר של המחלקה בשיתוף עם פרופ' אורן גזל אייל בעניין שיעורי הזיכוי וההרשעה בהליכים פליליים הפריך את מיתוס 99% הרשעה שרווח בציבור.
מחקר נוסף של המחלקה בחן את העומס השיפוטי שמטילים תיקים מסוגים שונים על השופטים, והבחין בין מספר התיקים הנפתחים במערכת המשפטית לבין העומס שהם מטילים בפועל.
מחקרים נוספים של המחלקה ניתנים לצפייה באתר בית המשפט העליון
מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק היא ארגון כיבוי האש וארגון החירום הרפואי של העיר, המשתייך לעיריית ניו יורק.
הכוח, המונה כ-10,200 כבאים וכ-3,500 חובשים ופרמדיקים באמבולנסים, הוא מחלקת הכבאות העירונית הגדולה בארצות הברית והשנייה בגודלה בעולם (לאחר זו של טוקיו שביפן).
אנשי המחלקה עוסקים בכיבוי שרפות, במתן שירותי חירום רפואיים ובטיפול במפגעים ומצבי חירום שונים, לרבות מצבי חירום כימיים וביולוגיים.
אתגרי הכבאות העומדים בפניהם בניו יורק הם מגוונים – שריפות במבנים בגדלים שונים עד לגורדי שחקים ענקיים, בשטחי נמל, גשרים ומנהרות ובמערכת הרכבת התחתית הגדולה בעולם, ובפארקים גדולים ושטחים מיוערים.
המוטו של המחלקה הוא New York's Bravest.
ראשיתם של שירותי הכיבוי בניו יורק היא עוד בשנת 1648, במושבה ההולנדית ניו אמסטרדם שהייתה ב-1664 למושבה הבריטית ניו יורק.
המושל ההולנדי האחרון של המושבה, פיטר סטויווסאנט (Pieter Stuyvesant), מינה בה ארבעה פקחי אש.
הוקמה יחידת סיור אש שהייתה מפטרלת ברחובות המושבה מדי לילה בהשגחה מפני שריפות.
הציוד עבורה נרכש מכספי קנסות שהוטלו על אי ניקוי ארובות כהלכה.
חטיבת הכבאים הראשונה בעיר הוקמה בעיר ב-1731. חמש שנים לאחר מכן הוקמה תחנת הכיבוי הראשונה.
ב-1737 הוקמו שירותי כבאי אש מתנדבים.
עם השנים הם הוחלפו בהדרגה בכבאים בשכר (כיום קיימות בעיר עשר יחידות קטנות של כבאים מתנדבים).
ב-1798 הוקמה רשמית מחלקת הכבאות של העיר ניו יורק.
בשנת 1865 מנתה מחלקת הכבאות של ניו יורק 565 קצינים וכבאים בשכר.
בעקבות סדרת שריפות גדולות בשנת 1866 שופר ארגון המחלקה וגדלה יעילותה בדיכוי שריפות.
ב-1865 חוקקה מדינת ניו יורק חוק, אשר הכפיף למושל המדינה את מחלקות הכבאות של ניו יורק ושל ברוקלין תחת השם "מחלקת הכבאות המטרופוליטנית" (MFD).
מבנה ארגוני זה בוטל ב-1870 ושתי המחלקות עברו לפיקוח העיריות שלהן.
בשנת 1898, לאחר איחוד רובעי ניו יורק דהיום תחת עירייה אחת, מוזגו יחד גם שתי המחלקות ונציב הכבאות הראשון מונה לעמוד בראשן.
ב-1909 החלה המחלקה להשתמש בציוד כיבוי ממונע.
ב-1911 התרחשה השרפה הידועה לשמצה במפעל ביגוד בעיר (Triangle Shirtwaist Factory), שבה נספו 146 אנשים.
באותה שנה הוקם בית הספר לכבאות של המחלקה, ושנה אחר כך נוסד המשרד למניעת שריפות.
ב-1913 נחנכה אנדרטת כבאי ניו יורק בפארק ריוורסייד שלחוף נהר ההדסון.
בהדרגה השתפר ציודה של המחלקה ונכנסו לשימוש מערכות התזת מים בלחץ גבוה, אמצעי קשר חדשים ואוניות כיבוי אש.
ב-1965 מונה רוברט לאורי לנציב הכבאות, האפריקני-אמריקני הראשון לפקד על מחלקת כבאות בעיר גדולה בארצות הברית.
ב-1982 החלה לשרת אישה ראשונה ככבאית במחלקה.
ב-1996 מיזג ראש העיר רודולף ג'וליאני את שירות האמבולנסים של ניו יורק לתוך מחלקת הכבאות.
השירות השתייך קודם לכן לתאגיד הבריאות ובתי החולים של העיר.
פיגועי 11 בספטמבר 2001 היו שעתה הקשה ביותר של המחלקה.
שני מטוסי נוסעים חטופים שהתנגשו בשני המגדלים של מרכז הסחר העולמי, חוללו בהם הרס נרחב ושריפות שהביאו בסופו של דבר לקריסתם.
יחידות כיבוי של העיר הוזעקו למרכז הסחר העולמי מיד לאחר פגיעת המטוס הראשון, ואנשיהן החלו להעפיל במדרגות המגדל הצפוני ולאחר מכן הדרומי כדי לכבות את האש בהם.
קשר הרדיו עם חלקם לא פעל כהלכה והם לא יכלו לשמוע פקודות לפינוי המגדלים.
גם עם משטרת ניו יורק לא התקיים למעשה קשר רדיו.
בזמן קריסת שני המגדלים נמצאו בהם ובסביבתם למעלה מ-400 כבאים וחובשים.
עמדת פיקוד ניידת של המחלקה שהוקמה ליד אחד המגדלים הושמדה.
בין ההרוגים היו מפקד הכיבוי של המחלקה, אחד מסגני נציב הכבאות שלה ומספר קצינים בכירים אחרים.
הקורבנות השתייכו ל-75 תחנות כיבוי שונות.
ציוד כיבוי והצלה רב נהרס.
הפעולה במרכז הסחר העולמי הביאה להתארכות זמני התגובה של המחלקה לשריפות בחלקים אחרים של העיר.
במסגרת מאמצי החילוץ והפינוי באתר האסון בימים שלאחר התמוטטות המגדלים עבדו כבאים רבים במשמרות של 24 שעות רצופות.
לעזרתם באו אינספור כבאים וחובשים מחוץ לעיר ניו יורק, לרבות ממדינת ניו יורק וממדינות קונטיקט, ניו ג'רזי, פנסילבניה ואפילו פלורידה ומישיגן.
אנשי המחלקה שנספו בפיגועים הונצחו באנדרטה הלאומית לפיגועים בעיר.
לאחר האסון השתקמה המחלקה וחזרה למלא את ייעודה.
בעקבות הפסקת החשמל הגדולה שפקדה את צפון-מזרח ארצות הברית ב-14 באוגוסט 2003 נדרשו כבאי ניו יורק לחלץ אנשים ממעליות שנתקעו בכ-800 מגדלים ומבנים בעיר ולכבות שריפות רבות שפרצו עקב שימוש בנרות במהלך הפסקת החשמל.
בשנת 2012 הורה בית משפט פדרלי מחוזי למחלקה לנקוט אפליה מתקנת בקבלת כבאים לשורותיה, באופן שמבין כל חמישה מגויסים חדשים יהיו שני אפריקנים-אמריקנים והיספני אחד, עד אשר תתמלא מכסת גיוס מסוימת שקבע בית המשפט.
הצו ניתן במסגרת תביעה שהוגשה נגד המחלקה בטענה לאפליה בהליכי הקבלה לעבודה בה נגד בני מיעוטים אלה.
תפקידי המחלקה כפי שהוגדרו על ידי עיריית ניו יורק כוללים:
מתן טיפול חירום רפואי שלפני פינוי לבית חולים
טיפול בחומרים מסוכנים לשם הצלת חיים וביצוע פעולות טיהור המוניות מחומרים מסוכנים
האחד הוא נציב כבאות אזרחי והאחר הוא מפקד הכיבוי, המופקד על הפעילות המבצעית.
מתחתיהם משרתים מנהלי מדורים שונים, וביניהם מפקד מבצעי האש, מפקד שירותי החירום הרפואיים, מפקד הבטיחות, מפקד ההדרכה ומפקד מניעת שריפות.
הארגון המבצעי של המחלקה הוא כמו-צבאי.
היא מחולקת לחמישה פיקודי רובע, אחד לכל אחד מרובעי העיר.
כפופות לכולם יחד תשע אוגדות (Divisions), שבכל אחת ארבעה עד שבעה גדודים ובכל אחד מהם 180–200 כבאים ומפקדים.
בכל גדוד מצויות ארבע עד שמונה פלוגות.
בכל משמרת משרתים בפלוגה שלושה עד שישה כבאים, בהתאם לתפקידה.
בנוסף ליחידות הכיבוי מפעילה המחלקה את שירות האמבולנסים של העיר, המאוישים על ידי פרמדיקים וחובשים.
הם פועלים במסגרת פיקוד שירותי החירום הרפואיים (EMS) של המחלקה.
זהו ארגון שירותי החירום הרפואיים הגדול בעולם.
חלק מאנשיו פועלים במסגרת יחידות ייעודיות לטיפול בנוכחות חומרים מסוכנים או לחילוץ מחללים קטנים ומבניינים שהתמוטטו, ומפעילים לשם כך ציוד ונהלים מיוחדים.
מטה המחלקה שוכן ברובע ברוקלין ובית הספר לכבאות שלה ממוקם באי רנדל שבין מנהטן לקווינס.
סולם הדרגות המחלקתי כולל עשר דרגות קצונה, שהגבוהה שבהן שמורה למפקד הכיבוי (חמישה כוכבי זהב) ושש דרגות חוגרים, מכבאי מתלמד ועד לכבאי דרגה 5.
בשנת 2012 מנה כוח האדם של המחלקה 10,200 כבאים, 3,500 חובשים ופרמדיקים ו-1,600 עובדים אזרחיים.
אלו איישו 208 תחנות כיבוי ו-33 תחנות אמבולנסים.
הם משרתים שטח של 824 קילומטרים מרובעים ובו 8.17 מיליון נפש.
כל חיוג טלפוני בניו יורק למספר החירום 911 מופנה אל מוקדן של מחלקת הכבאות, המנתב את הקריאה אל יעדה – משטרת ניו יורק או מחלקת הכבאות (לרבות קריאות לעזרה רפואית).
למחלקת הכבאות שני מוקדים לקבלת קריאות, השוכנים בברוקלין.
האחד מטפל ברבעי הברונקס וקווינס, והאחר במנהטן, ברוקלין וסטטן איילנד.
המוקדים מאוישים על ידי מוקדנים, המקבלים את קריאות החירום ומזינים את פרטיהן למחשב (אותו מחשב מציין את מקום הימצאה של כל יחידת כיבוי, בבסיסה או בשטח).
מוקדן בכיר יותר קובע אילו יחידות יופעלו בתגובה לכל קריאה ואירוע (על פי נהלים מבצעיים שקבעה המחלקה) ומעביר אליהן את פקודת היציאה.
מוקדי הרבעים והשונים מגבים זה את זה למקרה של עומס בקריאות.
בנוסף, למחלקה מוקד לשירותי חירום רפואיים, שאליו מופנות על ידי מוקדני 911 רוב הקריאות לעזרה רפואית.
אחד האמצעים לפנייה אל מחלקת הכבאות הוא קופסאות אזעקת אש, הפזורות ברחבי העיר (בבתי ספר, בתי חולים, כבישים מהירים, גשרים ועוד) והמאפשרות להתריע על פרוץ שרפה או להזעיק שירותי חירום.
בשנת 2012 הגיעו אל המחלקה 488 אלף קריאות, מהן 25 אלף קריאות לכיבוי שריפות, 206 אלף קריאות לאירועים שאינם שרפה ו-219 אלף קריאות לעזרה רפואית.
המחלקה מפעילה מספר רב של סוגי כלי רכב וביניהם:
כבאיות – בדרך כלל עם מכל מים פנימי של 500 גלון ומשאבות בהספק של 1,000 או 2,000 גלון לדקה (הכבאיות בעלות המשאבות החזקות יותר ממוקמות בדרך כלל באזורים שבהם רבים הבניינים הגבוהים).
כבאיות בעלות עבירות גבוהה לכיבוי שריפות בחורשות, ביצות וכדומה
כלי רכב לטיפול בחומרים מסוכנים
כלי רכב לתמיכה בכבאים (מילוי מכלי חמצן ועוד)
כלי רכב נושאי גנרטורים ואמצעי תאורה
המחלקה מפעילה גם שלוש אוניות לכיבוי אש, המיועדות לכיבוי שריפות בנהרות, אזורי נמל וגשרים.
היא איננה מפעילה מסוקים ונעזרת בעת הצורך במסוקים של משטרת ניו יורק.
מדור שירותי החירום הרפואיים של המחלקה מפעיל אמבולנסים, לרבות אמבולנסים לטיפול בחומרים מסוכנים ובאירועים רבי נפגעים.
המחלקה מפעילה 198 כבאיות, 143 כבאיות סולם ו-234 אמבולנסים.
מספר ספרים נכתבו אודות המחלקה ועבודתה.
כמו כן היא נזכרה בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים, שחלקם התרכזו בפעולת יחידות כיבוי ספציפיות.
המוקדם שבהם היה סרט תיעודי של ה-BBC משנת 1972 אודות יחידת כיבוי מדרום ברונקס (Man alive: the Bronx is burning).
אופרת הסבון Rescue me, ששודרה בשנים 2004 עד 2011, עסקה בקורותיה של יחידת כיבוי בדויה בניו יורק.
אנשי המחלקה היו בין גיבורי סדרת הטלוויזיה משמרת שלישית, ששודרה בשנים 1999 עד 2005.
תחנת Hook & Ladder Company 8 התפרסמה בעקבות השימוש בה כתחנת מכסחי השדים בסרט הראשון משנת 1984. התחנה נבחרה מכיוון שהתסריטאי דן אקרויד הכיר את האזור ואהב את המבנה.
לימים נתלה שלט בצורת סמל מכסחי השדים מהסרט השני על קיר פנימי של התחנה, בעיקר עבור מעריצי הזיכיון העוצרים לצלם את המבנה ומבקשים להצטלם עם השלט.
מחלקת המשטרה של האימפריה הרוסית או בפשטות מחלקת המשטרה היה גוף אכיפת החוק העיקרי של האימפריה הרוסית.
היה כפוף למשרד הפנים והפעיל את כל גופי המשטרה העירוניים במדינה.
בראש המחלקה עמד מנהל מחלקת המשטרה, שהיה אחראי לניהול כל הגופים הכפופים למחלקת המשטרה.
המחלקה הייתה שירות המשטרה המרכזי באימפריה הרוסית והפעילה שלל מחלקות ייעודיות כולל יחידת הבילוש והמדור המיוחד.
מחלקת המשטרה הוקמה באוגוסט 1880 כיורשת למחלקה השלישית כחלק ממשרד הפנים הקיסרי.
תחילה נקראה המחלקה בשם מחלקת משטרת המדינה , מאוגוסט 1880 ועד 18 בפברואר 1883. עם הקמתה הוטלו עליה עבודות בילוש, שירותי כיבוי והוכפפו אליה גם גופי האוכרנה.
בראש המחלקה עמד מנהל מחלקת המשטרה (Директор Департамент полиции, ברוסית), שהיה ממונה לתפקיד על ידי שר הפנים של רוסיה ומפוטר על ידו.
היה אחראי לניהול המחלקה והגופים הכפופים אליה.
מחלקת המלחמה של ארצות הברית הייתה מחלקה בקבינט של ארצות הברית שהייתה אחראית על צבא ארצות הברית, והייתה אחראית גם על התחום הימי עד להקמת מחלקת הצי של ארצות הברית ב-1798 ועל רוב חילות האוויר הקרקעיים עד להקמת מחלקת חיל האוויר של ארצות הברית ב-18 בספטמבר 1947.
בראש המחלקה עמד במשך כל תקופת קיומו מזכיר המלחמה, אזרח שהחזיק באחריות על תחומי הכספים והרכש ותפקיד ניהולי שולי בתחומים הצבאיים.
משרד המלחמה התקיים מ-7 באוגוסט 1789, ועד 18 בספטמבר 1947, עת הוא פוצל למחלקת הצבא ולמחלקת חיל האוויר והתמזג עם מחלקת הצי כחלק מ"המוסד הצבאי הלאומי" (National Military Establishment - NME), שב-1949 שונה שמו למחלקת ההגנה של ארצות הברית (United States Department of Defense – DoD).
זמן קצר לאחר הקמתה של ממשלה יציבה בהנהגתו של נשיא ארצות הברית הראשון, ג'ורג' וושינגטון, ב-1789, החליט הקונגרס על הקמת מחלקת המלחמה כסוכנות אזרחית שתנהל את צבא היבשה בניהולם של הנשיא (כמפקד העליון) ומזכיר המלחמה.
הגנרל הבכיר בדימוס, הנרי נוקס, שימש כמזכיר המלחמה הראשון של ארצות הברית.
הקמת וארגון המחלקה והצבא הוטלו על כתפיו של המזכיר נוקס.
הפיקוד הישיר על הצבא הסדיר הקטן על ידי הנשיא וושינגטון שהוביל טור חיילים מערבה דרך פנסילבניה אל פורט קמברלנד שבמרילנד ב-1794 כדי לדכא את מרד הוויסקי שהתעורר אז בחזית, הייתה הזדמנות שעד אז טרם נוצלה על ידי הנשיא.
ב-8 בנובמבר 1800 עלה בניין מחלקת המלחמה באש על כל המסמכים שהיו בו.
הקמתה של האקדמיה הצבאית החדשה בוסט פוינט שבמעל נהר ההדסון מצפון לניו יורק ב-1802, הייתה אירוע חשוב שתרם לצמיחתו העתידית של צבא ארצות הברית.
באוגוסט 1814, במהלך שריפת וושינגטון, נשרף גם בניין מחלקת המלחמה בעיר, עם זאת, הן מחלקת המלחמה והן מחלקת המדינה פינו את הארכיונים שלהם וכל המסמכים שנשמרו בהם ניצלו.
המסמכים היחידים של מחלקת המלחמה שאבדו בשריפה היו ההמלצות על מינויים בצבא ומכתבים שהתקבלו בשבע השנים שקדמו לשריפה.
הכישלונות והמפלות הרבים של מלחמת 1812 הובילו להחלטה לבצע רפורמה במחלקת המלחמה.
מזכיר המלחמה, ג'ון קלהון, ארגן מחדש את המחלקה למערכת של משרדים, שראשיהם החזיקו במשרותיהם לכל ימים חייהם ומינה קצין לתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, אף על פי שהקונגרס לא אישר את המשרה הזאת.
בתפקיד זה החזיק וינפילד סקוט עד פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861. ראשי המשרדים תפקדו כיועצים למזכיר המלחמה בעודם מפקדים על הכוחות שלהם ועל המתקנים הצבאיים שבאחריותם.
המשרדים התעמתו לעיתים בינם לבין עצמם, אך במהלך הוויכוחים עם שלהם עם הגנרל המפקד, הם זכו בדרך כלל לתמיכת המזכיר.
הקונגרס פיקח על המשרדים בפרטים הקטנים וראשי המשרדים זכו לתמיכתו.
ב-1824 הקים קלהון את הלשכה לענייני אינדיאנים, שהייתה הסוכנות הגדולה ביותר במחלקת המלחמה שעסקה באינדיאנים בארצות הברית עד 1849, כאשר הקונגרס העביר את האחריות עליה למחלקת הפנים שהוקם אז.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הורחבו תחומי האחריות של מחלקת המלחמה.
המחלקה טיפלה בגיוס, באימון, באספקה, בטיפול הרפואי, בתובלה ובתשלום השכר לשני מיליון חיילים, שנמנו הן על הצבא הסדיר והן על צבא המתנדבים הזמני שהיה גדול ממנו הרבה יותר.
מבנה פיקודי נפרד לקח על עצמו את הפיקוד על המבצעים הצבאיים.
בשלבים המאוחרים של המלחמה נטלה המחלקה על עצמה את האחריות על הפליטים ועל העבדים המשוחררים בדרום באמצעות "המשרד לפליטים, העבדים המשוחררים והאדמות הנטושות".
במהלך תקופת השיקום לקח משרד זה חלק משמעותי בתמיכה בממשלות הרפובליקניות החדשות במדינות הדרום.
עם תום תקופת השיקום ב-1877, פינה צבא ארצות הברית את הכוחות הצבאיים האחרונים מהדרום והממשלה הרפובליקנית האחרונה סיימה את תפקידה.
הצבא היה מורכב ממאות פלוגות קטנות במבצרים לאורך הגבול המערבי שטיפל באינדיאנים ויחידות ארטילרית חוף בערי הנמל שטיפלו באיום של מתקפה ימית.
צבא ארצות הברית, על מצבתו בת 39,000 חייליו ב-1890, היה הצבא הקטן ביותר של מעצמה כלשהי בעולם בסוף המאה ה-19. לעומתו, לצרפת היה באותה תקופה צבא של 542,000 איש.
מתנדבים זמניים והמיליציות של המדינות לחמו בעיקר במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898. מלחמה זו הדגישה את הצורך לשליטה יעילה יותר על המחלקה ועל משרדיה השונים.
מזכיר המלחמה אליהוא רוט, שכיהן בין השנים 1899 – 1904, שאף למנות ראש מטה כמנהל כללי ומטה כללי בסגנון אירופאי לתכנון, לצורך השגת מטרה זו באופן דמוי-עסקי, אך הגנרל נלסון מיילס הכשיל את מאמציו.
רוט הגדיל את האקדמיה הצבאית בווסט פוינט והקים את מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית ואת המטה הכללי.
הוא שינה את נוהלי הקידום וארגן בתי ספר לחילות השונים של הצבא.
הוא גם יצר את העיקרון של העברה לסירוגין מהמטה אל החזית.
מתוך דאגה בנוגע לשטחים שנוספו לארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד, פעל רוט למען העברת קובה לתושביה, ניסח את כתב הזכויות של הממשלה לפיליפינים ודאג לביטול המיסוי על סחורות שיובאו לארצות הברית מפוארטו ריקו.
יורשו של רוט כמזכיר המלחמה, ויליאם הווארד טאפט, שב לברית המסורתית בין מזכיר המלחמה וראשי המשרדים, הכפיף את ראש המטה לגנרל השליש, תפקיד רב עוצמה מאז יצירתו ב-1775. אכן, המזכיר טאפט יישם מעט מסמכויותיו.
ההחלטות החשובות התקבלו על ידי נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט.
ב-1911 החיו המזכיר הנרי סטימסון וראש המטה שלו, מייג'ור גנרל לאונרד ווד, את הרפורמות של רוט.
המטה הכללי סייע להם במאמציהם לייעץ את המבנה הארגוני של הצבא על פי קווי מתאר מודרניים ולפקח על משרדי המחלקה.
מתוך וותרנות לנוכח הלחצים מהקונגרס ומהמגזר התעשייתי, מינה בייקר את בנדיקט קרוול כאחראי על החימוש, את מייג'ור גנרל ג'ורג' גותלס כקצין האספקה הראשי בפועל ואת גנרל פייטון מרץ' כראש המטה.
תוך קבלת סיוע מיועצים תעשייתיים, הם ארגנו מחדש את מערכת האספקה של הצבא ובעיקר הם ביטלו את מעמדם של משרדי המחלקה כסוכנויות עצמאיות למחצה.
גנרל מרץ' ארגן מחדש את המטה הכללי על פי אותם קווי פעולה והעניק לו את הסמכות הישירה על פעילות המחלקה.
לאחר המלחמה החזיר הקונגרס למשרדים את מעמדם העצמאי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 יישר הגנרל ג'ון פרשינג קו עם המטה הכללי בנוגע לעיצוב התבנית של מטה השטח של חיל המשלוח של ארצות הברית, שעליו הוא פיקד.
למטה הכללי של ראשית שנות ה-20 הייתה השפעה מועטה על משרדי מחלקת המלחמה, אך ראשי המטה הכללי השיגו בהדרגה סמכות ממשית עליהם עד 1939, כאשר הגנרל ג'ורג' מרשל התמנה לראש מטה הצבא.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מרשל היועץ הראשי של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בנושאי אסטרטגיה צבאית והשקיע מעט מאמץ לפעול כמנהל הכללי של מחלקת המלחמה.
סוכנויות רבות היו עדיין מחוסרות סמכות בתחומים שונים והן הטרידו את ראש המטה בפרטים רבים מדי, עד שגרמו למחלקת המלחמה לפעול בחוסר יעילות בניהול הצבא במלחמה גלובלית.
הגנרל מרשל תיאר את תפקיד ראש המטה כ"תפקיד פיקודי גרוע".
הנשיא רוזוולט מינה את הנרי סטימסון כמזכיר המלחמה.
לאחר המתקפה על פרל הארבור העניק סטימסון גיבוי למרשל בארגון מחדש של הצבא על פי "חוק כוחות המלחמה" (War Powers Act of 1941).
הוא פיצל את צבא ארצות הברית לשלושה מרכיבים אוטונומיים לניהול הפעילות של המחלקה: "כוחות הקרקע של הצבא" (Army Ground Forces) אימנו את הכוחות, חילות האוויר של צבא ארצות הברית פיתחו זרוע אווירית עצמאית ו"שירותי האספקה" (Services Of Supply) ניהלו את הפעילות המנהלית והלוגיסטית.
חטיבת המבצעים פעלה כצוות תכנון כללי עבור הגנרל מרשל.
ב-1942 קיבלו חילות האוויר של הצבא עצמאות מעשית בכל מובן בנפרד משאר חלקי הצבא.
עם תום מלחמת העולם השנייה נטשה מחלקת המלחמה את המבנה הארגוני של מרשל לטובת דגם מקוטע שהתאים לתקופה בעוד שהזרועות העצמאיות נמנעו כל הזמן מהנהגה מחדש של שליטה ארגונית איתנה על פעולותיהן.
"חוק הביטחון הלאומי של 1947" (National Security Act of 1947) פיצל את מחלקת המלחמה למחלקת הצבא של ארצות הברית ולמחלקת חיל האוויר של ארצות הברית.
לניהול שתי המחלקות הללו נתמנו מזכיר הצבא של ארצות הברית ומזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, בהתאמה.
בשנים שלאחר המלחמה, החליטה ממשלת ארצות הברית (כמו ממשלות רבות ברחבי העולם) לנטוש את המושג "מלחמה" בהתייחס להנהגה האזרחית של הכוחות המזוינים שלה.
שריד יחיד למינוח זה נותר בשמותיהן של "מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית" (United States Army War College), מכללת המלחמה של הצי (Naval War College) ו"מכללת המלחמה של חיל האוויר" (Air War College) שמשמשות לאימון קציני הזרועות השונים בטקטיקה ובאסטרטגיה של לוחמת השטח.
בשנותיו הראשונות, בין השנים 1797 – 1800, ישב מטה מחלקת המלחמה בפילדלפיה.
יחד עם שאר סוכנויות הממשל הוא עבר לבירה החדשה וושינגטון די.
ב-1800. ב-1820 עבר מטה המחלקה לבניין בפינת רחוב 17 ושדרות פנסילבניה, בסמיכות לבית הלבן, חלק ממכלול של ארבעה מבני לבנים בסגנון הפדרלי שנבנו עבור מחלקות הקבינט, כשמחלקת המלחמה ישבה בחלק הצפון-מערבי של המכלול, מחלקת הצי בחלקו הדרום-מערבי, מחלקת המדינה בחלקו הצפון-מזרחי ומחלקת האוצר בחלקו הדרום-מערבי.
בניין מחלקת המלחמה הורחב בשנות ה-50 של המאה ה-19 כשנבנה בניין נוסף ממערב מעבר לרחוב שנודע בשם "הנספח" (Annex) וחשיבותו עלתה במהלך מלחמת האזרחים כאשר הנשיא אברהם לינקולן הגיע פעמים רבות לחדר הטלגרף של מחלקת המלחמה להתעדכן בדיווחים ובעדכונים.
המבנים המקוריים של מחלקות המלחמה והצי מ-1820 שניצבו מצדו המערבי של הבית הלבן, הוחלפו ב-1888 בבניין חדש בסגנון הקיסרות השנייה הצרפתית עם "גגות מנסארד", שזכה לשם "בניין המדינה, המלחמה והצי" (State, War, and Navy Building).
כיום הוא ידוע כ"בניין משרדי הממשל הישן" (Old Executive Office Building) ולימים נקרא "בניין הממשל על שם אייזנהאור", על שמו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאור.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נגסה מחלקת המדינה את המרחב של מחלקת המלחמה בבניין ואף הבית הלבן חיפש מרחב משרדים נוסף.
באוגוסט 1939 העבירו מזכיר המלחמה הארי וודרינג וראש מטה הצבא בפועל ג'ורג' מרשל את משרדיהם אל "בנייני התחמושת" (Munitions Buildings), מבנה זמני שנבנה בשטח המול במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בסוף שנות ה-30 בנתה הממשלה את בניין מחלקת המלחמה (כיום בניין הארי ס.
טרומן, המשמש כבניין מחלקת המדינה) שניצב בפינת הרחובות 21 ו-C, אך עם השלמת בנייתו, נראה היה שהוא לא פתר את בעיית המקום של מחלקת המלחמה והוא הועבר לשימושה של מחלקת המדינה, שכאמור שוכנת בו עד היום.
בכניסתו לתפקיד עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, התמודד המזכיר הנרי סטימסון עם מצב בו מחלקת המלחמה הייתה מפוזרת ב"בניין התחמושת" העמוס ובבניינים רבים בכל רחבי וושינגטון, כולל פרברים במרילנד ובווירג'יניה.
ב-28 ביולי 1941 אישר הקונגרס תקציב לבניין חדש למחלקת המלחמה במחוז ארלינגטון שבווירג'יניה שבו תשוכן כל מחלקת המלחמה תחת קורת גג אחת.
עם השלמת בנייתו של הפנטגון ב-1943, פינה מזכיר המלחמה את לשכתו ב"בניין התחמושת" והמחלקת כולה החלה את תהליך המעבר לבניין החדש.
מחלקת המסחר והעבודה של ארצות הברית הייתה מחלקת בקבינט של ארצות הברית, שהתקיימה לזמן קצר ועסקה בשליטה בעסקים גדולים.
המחלקה הוקמה ב-14 בפברואר 1903, במהלך נשיאותו של הנשיא תאודור רוזוולט.
ב-4 במרץ 1913 שונה שמה של המחלקה למחלקת המסחר והמשרדים והסוכנויות שלה שעסקו בתחום העבודה הועברו למחלקת העבודה שהוקמה אז.
ב-1915 הפך משרד התאגידים של המחלקה (Bureau of Corporations) לסוכנות עצמאית בשם "הנציבות הפדרלית למסחר" (Federal Trade Commission).
בראש מחלקת המסחר והעבודה עמד מזכיר המסחר והעבודה (United States Secretary of Commerce and Labor).
המזכיר היה חבר הקבינט של ארצות הברית.
בעת פיצול המחלקה פוצלה גם משרת מזכיר המסחר והעבודה למשרת מזכיר המסחר ולמשרת מזכיר העבודה.
בשנים 2011 ו-2013, בתגובה למאמצי קיצוץ התקציב הפדרלי, הגיש הסנאטור ריצ'רד בר הצעת חוק לאחד מחדש את שתי המחלקות ל"מחלקת המסחר וכוח האדם" (Department of Commerce and the Workforce).
מעבר להעברת ההצעה לוועדה לא נעשה עד כה דבר עם הצעה זו.
מחלקת הדואר של ארצות הברית הייתה קודמתו של שירות הדואר של ארצות הברית, בצורה של מחלקה בקבינט של ארצות הברית, באופן רשמי מ-1872 ועד 1971. בראש מחלקת הדואר עמד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, שהיה במעמד חבר קבינט.
המחלקה הוקמה מתוקף חקיקתו של "חוק שירות הדואר" , שנחתם על ידי נשיא ארצות הברית, ג'ורג' וושינגטון ב-20 בפברואר 1792. המנהל הכללי של הדואר שכיהן בתפקיד בשנים 1823–1829, ג'ון מקלין, היה הראשון שקרא למחלקה בשמה המלא, מחלקת הדואר" ולא רק "משרד הדואר".
המחלקה קיבלה שדרוג במעמדה ב-1829, כאשר הזמין הנשיא אנדרו ג'קסון את המנהל הכללי של הדואר בממשלו, ויליאם ברי, לשבת בקבינט שלו.
חוק הדואר של 1872 העניק למשרד הדואר מעמד של מחלקה בקבינט.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, בשנים 1861–1865, נוהלו שירותי הדואר בקונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה", מדינות הדרום) על ידי מחלקת הדואר של "קונפדרציית המדינות של אמריקה" , שבראשה עמד המנהל הכללי של דואר הקונפדרציה, ג'ון רייגן.
חוק הארגון מחדש של הדואר נחתם ב-12 באוגוסט 1970 על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון.
על פי חוק זה הוחלפה ב-1 ביולי 1971 מחלקת הדואר, שכאמור הייתה מחלקה בקבינט, בשירות הדואר של ארצות הברית שהוא סוכנות עצמאית של הממשל.
התפקיד הרגולטורי של המחלקה הועבר באותה עת לוועדת פיקוח הדואר .
בשנים הראשונות לקיומן של שלוש עשרה המושבות נעשו ניסיונות רבים להקים שירות דואר.
ניסיונות ראשונים אלו היו בקנה מידה קטן, ובדרך כלל הייתה מעורבת בכך כל אחת מהמושבות באופן עצמאי.
מושבת מפרץ מסצ'וסטס למשל, הקימה משרד בבוסטון בו יכול היה כל אדם לשלוח דואר לאנגליה.
ניסיונות נוספים התמקדו בשירות דואר בין שתיים מבין המושבות הגדולות ביותר, מסצ'וסטס ווירג'יניה, אך השירותים היו מוגבלים בהיקפם ובמשך שנים רבות הופסקו.
לדוגמה, כבר ב-1639 פעלו בבוסטון נתיבי דואר עצמאיים בלתי רשמיים, וב-1672 החל לפעול שירות דואר בין בוסטון לבין ניו יורק.
ב-1691 הוקם ארגון דואר מרכזי במושבות, כאשר קיבל תומאס ניל זיכיון ל-21 שנים מהכתר האנגלי למתן שירות דואר בצפון אמריקה.
ב-17 בפברואר אותה שנה הוענק לו מכתב הרשאה בחתימת שני המלכים ויליאם השלישי ומרי השנייה, וייפו את כוחו:
מכתב ההרשאה כלל זכות בלעדית להנהיג ולגבות מס רשמי על מסמכים מסוג זה.
המס בוטל שנה לאחר מכן.
ניל מינה את מושל ניו ג'רזי, אנדרו המילטון , כסגן המנהל הכללי של הדואר.
שירות הדואר הראשון באמריקה החל לפעול בפברואר 1692. תעריפי הדואר נקבעו ואושרו, וננקטו אמצעים להקמת משרד דואר בכל יישוב בווירג'יניה.
עד מהרה העבירו גם מסצ'וסטס ומושבות נוספות חוקי דואר ומערך בלתי מושלם של משרדי דואר הוקם.
הזיכיון של ניל פקע ב-1710, כאשר הרחיב הפרלמנט של הממלכה המאוחדת את מערכת הדואר הבריטית אל המושבות.
המשרד הראשי של מערכת זו שכן בניו יורק, שם הועברו מכתבים בצורה סדירה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
לפני פרוץ המהפכה האמריקאית, התקיימה תכתובת עסקית או ממשלתית מועטת בין המושבות.
רוב הדואר נשלח הלוך ושוב לבתי עסק ומשרדי ממשלה בלונדון.
המהפכה האמריקאית הפכה את פילדלפיה, מקום מושבו של הקונגרס הקונטיננטלי, למרכז המידע של האומה החדשה.
חדשות, חוקים חדשים, מידע פוליטי, ופקודות צבאיות, נפוצו ברמת דחיפות שלא הייתה קיימת קודם לכן, וקיומה של מערכת דואר הייתה חיונית.
העיתונים לקחו את ההובלה, ודחפו להעברת חקיקה בנוגע לדואר שתאפשר להם להגיע למינוייהם בעלות נמוכה מאוד, וכן תאפשר חילופי מידע בין העיתונים בשלוש עשרה המושבות.
תוך כדי סגירת הדואר האימפריאלי בשנים 1774–1775, שבסיסו היה בלונדון, חברו מדפיסים וסוחרים יחד עם ההנהגה הפוליטית החדשה, ויצרו מערכת דואר חדשה.
"משרד הדואר של ארצות הברית" (United States Post Office - USPO) הוקם ב-26 ביולי 1775 על פי צו של הקונגרס הקונטיננטלי השני ובראשו הועמד בנג'מין פרנקלין.
מחלקת הדואר של ארצות הברית הוקמה באופן רשמי ב-1792. הקמתה התבססה על הסמכות שניתנה לקונגרס בפרק 1 לחוקת ארצות הברית "להקים סניפי דואר ודרכים למען הדואר".
החוק משנת 1792 קבע את הקמתה של רשת דואר בפריסה רחבה, וניתן שירות בעלות נמוכה לבעלי עיתונים.
החוק הבטיח את החיסיון של התכתובות האישיות, וסיפק לכל הארץ גישה בעלות נמוכה למידע על עיניני ציבוריים, ומיסד את הזכות לפרטיות.
רופוס איסטון מונה על ידי תומאס ג'פרסון כמנהל הדואר של סנט לואיס בהמלצתו של המנהל הכללי של הדואר גדעון גריינג'ר.
איסטון היה זה שבנה את משרד הדואר הראשון ממערב לנהר המיסיסיפי.
באותה עת הוא מונה על ידי הנשיא ג'פרסון כשופט של טריטוריית לואיזיאנה, הטריטוריה הגדולה ביותר בצפון אמריקה.
ברוס אדמסון כתב: "לצד בנג'מין פרנקלין, רופוס איסטון היה אחד האנשים הרבגוניים ביותר בהיסטוריה של הדואר בארצות הברית".
כדי להתגבר על מרחקים ארוכים, עשה הדואר שימוש במערכת של מרכזי מיון, כשוושינגטון הייתה למרכז המיון הראשי.
ב-1869 כבר היו 27,000 משרדי דואר ברחבי ארצות הברית והמיון בוצע בקרונות רכבת מיוחדים במהלך הנסיעה.
מערכת של שליחת כספים בדואר החלה ב-1864 ושנה קודם לכן החלה שליחת דואר בתוך הערים הגדולות.
מערכת הדואר הייתה בעלת חשיבות מכרעת בהתרחבות הלאומית.
היא אפשרה את ההתרחבות מערבה באמצעות יצירת מערכת תקשורת זולה, מהירה ונוחה.
מכתבים מהמתיישבים הראשונים סיפקו מידע וסייעו לעודד הגירה הולכת וגוברת אל המערב, סייעו למשפחות המפוצלות לשמור על קשר, סייעו ליזמים במציאת הזדמנויות עסקיות ואיפשרו יחסים מסחריים סדירים בין הסוחרים במערב לבין עמיתיהם ובתי החרושת במזרח.
שירות הדואר סייע גם להרחבת השליטה של הצבא ברוב שטחי המערב.
ההפצה הנרחבת של העיתונים באמצעות הדואר אפשרה תיאום בין פוליטיקאים ממדינות שונות.
שירות הדואר סייע לשלב את האזורים המבוססים עם הספר, ליצור רוח לאומית ולספק תשתיות חיוניות.
במאה ה-19 היה משרד הדואר מקור מרכזי לפטרונות הממשל הפדרלי.
קבלת משרת ניהול דואר הייתה גמול לפוליטיקאים מקומיים, לעיתים עורכים של עיתונים מפלגתיים.
כשלושה רבעים מבין העובדים האזרחיים של הממשל הפדרלי עבדו במחלקת הדואר.
כמות הדואר גדלה במהירות רבה יותר בהשוואה לגידול באוכלוסייה.
בתקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון התרחבה מחלקת הדואר.
במקביל נוצרו קשיים בשל המחסור בכוח אדם ובאמצעי תחבורה.
עובדי הדואר באותה תקופה היו עדיין כפופים למערכת של פטרונות, שלפיה תומכים נאמנים של הפוליטיקאים מונו למשרות בדואר ובגופים אחרים של הממשלה כגמול לנאמנותם.
לאלו שמונו באופן זה היה לעיתים נדירות ניסיון מוקדם בעבודת הדואר.
מערכת פטרונות פוליטית זו הופסקה ב-1883 עם העברתו של חוק פנדלטון לרפורמה בשירות האזרחי .
ב-1823, עשר שנים לאחר שהחל הדואר לעשות שימוש באוניות קיטור כדי לשאת משלוחי דואר בין ערים שאליהן לא הובילו דרכים, הוכרזו הנהרות כנתיבי דואר.
השימוש ברכבות להעברת דואר החל ב-1832, בתחילה בקו יחיד בפנסילבניה.
כל מסילות הברזל ברחבי ארצות הברית הוגדרו כנתיבי דואר, לאחר העברת החוק המתאים ב-7 ביולי 1838. לאחר מכן התרחב במהירות השימוש ברכבות לטובת שירות הדואר.
ב-3 במרץ 1847 העביר הקונגרס חוק להנפקת בולי דואר, ומיד חתם המנהל הכללי של הדואר על חוזה עם חברת החריטה "ראודון, רייט, האטץ' ואדסון" מניו יורק.
הנפקת הבולים הראשונה בארצות הברית נמכרה ב-1 ביולי 1847 בניו יורק.
ביום המחרת התקבלו בבוסטון מכתבים שנשאו את הבולים האלו וכמה ימים לאחר מכן בערים נוספות.
בול בעריך של 5 סנט שימש למשלוח מכתב שמשקלו היה פחות מאונקיה אחת (28 גרם) ושהמרחק ליעדו היה פחות מ-300 מילים (483 קילומטרים).
בול בעריך של 10 סנט שימש למשלוח מכתב ליעדים שהמרחק אליהם היה יותר מ-300 מיילים, או שמשקלם היה כפול ממשקל המכתבים שנשלחו עבור בול בעריך של 5 סנט.
ב-1847 חתמה חברת ספינות הקיטור של דואר ארצות הברית חוזה שאפשר לה לשאת את דברי הדואר של ארצות הברית בהפלגות שיצאו מניו יורק, ועצרו בניו אורלינס, הוואנה ומצר פנמה, כשיעדם הסופי היה קליפורניה.
באותה שנה, החברה הפסיפית של ספינות הקיטור לדואר רכשה את הזכות להעביר דואר על פי חוזה עם ממשלת ארצות הברית ממצר פנמה לקליפורניה.
ב-1855 השלים ויליאם הנרי אספינוול את סלילתה של מסילת הברזל של פנמה, וכך קושרו שני צדי המצר.
באופן זה קוצר משך הנסיעה לדואר, נוסעים וסחורות לקליפורניה לשלושה שבועות.
נתיב זה המשיך להיות חשוב עד להשלמת סלילתה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית ב-1869. חברות הרכבת הרחיבו באופן משמעותי את שירות הדואר לאחר 1862 ובאותה שנה נפתח שרות דואר הרכבות .
עד מהרה עוצבו קרונות רכבת שנועדו למיון וחלוקה של דואר במהלך הנסיעה.
עובדי שירות דואר הרכבות היו ממיינים את דואר במהלך הנסיעה והם היו לעובדי הדואר המיומנים ביותר בשירות הדואר.
עליהם היה להפריד את הדואר במהירות לתאים שהיו מיועדים ליעדים הסופיים של המכתבים, להספיק לסיים את המלאכה עד להגעת הרכבת לאותו יעד, ולעמוד בקצב של מיון 600 מכתבים בשעה.
על העובדים בוצעה בקרה שוטפת לבדיקת דיוק עבודתם ומהירותה.
שירות דואר החבילות החל לפעול עם פתיחתו באופן סדיר בין ארצות הברית לארצות זרות ב-1887. באותה שנה הקימו דואר ארצות הברית ודואר קנדה שירות חבילות בין שתי הארצות.
בדצמבר 1888 נחתם הסכם דואר בין ממלכת הוואי (שהייתה אז עצמאית) לבין ארצות הברית והשירות החל לפעול ב-1889. שירות דואר החבילות בין ארצות הברית לבין ארצות אחרות התרחב עם חתימת אמנות והסכמי דואר.
בעוד שהדואר הסכים להעביר חבילות שנשלחו במסגרת ההסכמים עם איגוד הדואר העולמי לתוככי הארץ, עברו 25 שנים נוספות עד שיוקם שירות פנים למשלוחי חבילות.
פתיחת שירות הדואר לאזורים החקלאיים המבודדים ב-1896, ופתיחתו של שירות דואר החבילות הפנימי על ידי המנהל הכללי של הדואר פרנק היצ'קוק ב-1913, הגדיל באופן משמעותי את נפח הדואר שנשלח ברחבי ארצות הברית ודחף לפיתוח מערכות העברות דואר יעילות יותר.
רבים מתושבי האזורים החקלאיים המרוחקים ניצלו את האפשרות של קבלת חבילות בתעריפים נמוכים כדי להזמין מוצרים וסחורות מאנשי עסקים שישבו במקומות מרוחקים מהם מאות מיילים.
החל מהעשור השני של המאה ה-20 ועד שנות ה-60 של המאה ה-20, רבים מתלמידי הקולג'ים ואנשים אחרים השתמשו בשירות דואר החבילות להעביר לבתיהם כביסה, שכן דמי המשלוח היו זולים יותר בהשוואה לעלות מסירת הכביסה במקום מגוריהם.