tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין התאריכים 5–13 בספטמבר 1944 נכבשו יישובי הגבול לודשו וסרמאשו, שנמצאים בצפון טרנסילבניה, על ידי יחידות של הצבא והז'נדרמריה ההונגרית.
לאחר כיבוש היישובים, ירו מספר חיילים ב-17 תושבים שהתגוררו בפאתי הכפר, 15 יהודים ו-2 רומנים, מרביתם נשים שנאנסו לפני הירצחן.
לאחר הטבח החלה חקירה לאיתור האשמים בו.
החקירות התרחשו בין השנים 1945–1946. החיילים ההונגרים שירו בתושבי העיר מעולם לא זוהו, אך שתי ילידות העיר, בלה סבבו ואליזבתה ברטה, נמצאו אשמות על ידי בית הדין העממי בקלוז' שברומניה.
טבח ווצ'ין היה טבח של 350 אזרחים סרבים בווצ'ין שבמדינה העצמאית של קרואטיה, על ידי הארגון הפשיסטי הקרואטי אוסטאשה ב-14 בינואר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הטבח בוצע כנקמה על פעולת צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בפאפוק .
ב-12 בינואר 1942, בקרב ישיר בין הפרטיזנים לאוסטאשה, נהרגו חמישה אנשי אוסטאשה, ושניים נפצעו, כשאחד מהם מת מאוחר יותר.
הפרטיזנים נסוגו לפאפוק, ואנשי האוסטאשה חזרו לווצ'ין והמתינו לתגבורת מאוסייק, מבלישצ'ה ומוירוביטיצה.
ב-13 בינואר, כ-300 חיילי אוסטאשה ודומוברן החלו בביזה ובשריפת בתים של סרבים.
אזרחים שניסו להימלט או התנגדו נהרגו, וכל האחרים נעצרו ונלקחו לווצ'ין.
בראש השנה הסרבי , 14 בינואר, החל הטבח הגדול ביותר של האוכלוסייה החפה מפשע בסלבוניה באותה תקופה.
במהלך הטבח נהרגו בסך הכל 350 אזרחים.
למחרת, הועברו הגופות לקבר אחים שנחפר מזרחית לווצ'ין, לאורך נהר ווצ'ינקה.
ההשלכה המשמעותית ביותר של הטבח הייתה חיזוק תנועת הפרטיזנים באזור ווצ'ין וסלאטינה (קרואטיה).
אף על פי שבמהלך 1941 ותחילת 1942 לא היו הרבה תושבים מקומיים שהשתתפו בהתנגדות אקטיבית לממשל הפשיסטי, בשל האיום הקיומי הגובר הצטרפו ליחידות הפרטיזנים מספר רב של סרבים מכפרי הסביבה.
בשנת 2007 הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות הטבח.
טבח חברון בשנת 1834 התרחש בתחילת אוגוסט 1834, כאשר כוחות אבראהים פאשא תקפו את חברון על מנת לרסק את הכיס האחרון של התנגדות משמעותית בארץ ישראל במהלך מרד הפלאחים.
לאחר קרבות רחוב קשים, הביס צבא מצרים את מורדי חברון, ולאחר מכן נהג באלימות קשה וערך טבח בתושבי חברון בעקבות נפילת העיר.
כ-500 אזרחים ומורדים נהרגו, בעוד שהצבא המצרי ספג 260 נפגעים.
למרות שהיהודים לא השתתפו במרד, ולמרות הבטחותיו של אבראהים פאשא שאנשי היישוב היהודי בחברון יישארו ללא פגע, הותקפו יהודי חברון.
בסך הכל נהרגו 12 יהודים.
יהודי חברון התייחסו מאוחר יותר למאורעות כ"יאגמה אל גבירה" ("חורבן גדול").
מרד הפלאחים ב-1834 היה התקוממות עממית נגד צעדי גיוס ופירוק נשק שהופעלו על ידי אבראהים פאשא, שלקח לו חמישה חודשים לדכא.
למרות שמנהיגים בולטים מילאו תפקיד מפתח, הפלאחים היוו את ליבת המרד, ותקפו ערים כמו ירושלים.
אחת ההשלכות הייתה, שהם גם עסקו בביזה נרחבת ובהתקפות על מיעוטים יהודים ונוצרים מקומיים, ועל עמיתים מוסלמים.
אחד ממוקדי המרד המרכזיים היה באזורי הגבעות המרכזיים של שכם, ירושלים וחברון.
חברון סבלה מתביעותיו של אבראהים פאשא: בשנה הקודמת, על פי צו הקובע גיוס של חמישית מאוכלוסיית הגברים, גויסו 500 חברונים לצבא המצרי, בטענה שהם נחוצים כדי להילחם ב'עמים הנוצרים'.
בעוד אבראהים פאשא נאבק לבלום את המרד, כוחות מקומיים משכם וירושלים ריכזו את מאמציהם לעמוד עד הסוף בחברון.
תותחנים מצריים הפגיזו את הגנות המצודה, ובכניסתם לעיר, הם לא הבחינו בין מוסלמים מקומיים ליהודים - האחרונים לא שיחקו תפקיד במרד - אלא החלו לטבוח ללא הבחנה, לאחר שניתנו להם שש שעות ליהנות מפירות ניצחונם.
אבראהים פאשא "שחרר את חייליו כדי לבזוז, לחמוס, לרצוח ולאנוס כנקמה ולהטיל אימה על התושבים כדי לבטל כל מחשבה על חזרה על פעולותיהם נגד ממשלתו".
גם למורדים בשכם וירושלים היה תפקיד באלימות נגד היישוב היהודי.
אולם, נטען כי אבראהים פאשא התערב בסופו של דבר כדי להימנע מהשמדתם.
לאחר שאבראהים פאשא הכניע את הר שכם, מוקד המרד, הם המשיכו לרדוף אחרי מורדים בראשות המנהיג הראשי של המרד, קאסם אל-אחמד, שברח מהר שכם לחברון, שם הגיע להסכם עם השייח'ים של העיר להמשיך את המרד.
באתר באזור הצפוני של חברון נתקלו המורדים בצבא המצרי ונכנסו עמם לקרב קצר בטרם נסוגו לחברון.
כאשר הצבא המצרי נכנס לעיר, הם נלחמו במורדים, שהיו מורכבים מאיכרים ותושבי העיר, בקרבות רחוב קשים.
המורדים עמדו בהתנגדות קשה, אך בסופו של דבר ספגו מהלומות מכריעות על ידי ארטילריה מצרית כבדה.
המורדים גרמו כ-260 הרוגים ליחידה המצרית בחברון, שכללה כ-4,000 חיילי רגלים ו-2,000 פרשים, לפני שהמצרים השיגו שליטה מלאה על העיר.
הרג המוני ואונס על ידי הכוחות המצריים התרחשו בחברון לאחר שכבשו את העיר מידי המורדים.
כ-500 מורדים ותושבים נהרגו, ו-750 גברים מוסלמים גויסו בכפייה.
עוד 120 מתבגרים נלקחו על ידי קצינים מצרים "לעשות בהם מה שהם רוצים", לפי ההיסטוריון ברוך קימרלינג.
יהודי חברון לא השתתפו במרד, אך חיילים מצרים שנכנסו לעיר התעלמו מכך.
במשך שלוש שעות ביצעו הכוחות זוועות נגד אנשי חברון.
היהודים לא היו כפופים למדיניות הגיוס של פאשא אך סבלו מ"הזעם האכזרי ביותר" והיו מטרות ל"אלימות מיוחדת".
בעוד מוסלמים רבים הצליחו להימלט מהסכנה המתקרבת, היהודים נשארו, מפני שהיו בטוחים שהם לא ייפגעו מהמצרים.
ככל הנראה, יהודי ירושלים קיבלו מאבראהים הבטחה שיהודי חברון יהיו מוגנים.
בסופו של דבר נהרגו שבעה גברים יהודים וחמש בנות.
יצחק פרחי תיאר גם התקפות אלימות על יהודי חברון שביצעו חיילים מצרים.
הוא כותב שההרג בחברון היה חמור אף יותר מהביזה בצפת.
בתי כנסת חוללו, בתים נבזזו ונגנבו חפצים יקרי ערך והותירו את היישוב היהודי בחברון חסר כל.
הטבח הצליח לאחד את העדות הספרדיות והאשכנזיות של חברון, אך רק בשנת 1858 הקהילה התאוששה במלואה.
עבד אלרחמן עמר מדורא, מנהיג המורדים בחברון, נמלט מהעיירה, וגם קאסם אל-אחמד ומספר מלוחמיו הצליחו לברוח מחברון וחצו את נהר הירדן כדי לחפש מחסה בכרכ.
אבראהים פאשא וחייליו עזבו את חברון כדי לרדוף אחרי קאסם ב-14 באוגוסט.
טבח וולה (בפולנית: Rzeź Woli) התרחש בין 5 באוגוסט ל-12 באוגוסט 1944 בפרוור וולה שליד העיר ורשה שבפולין, כחלק ממרד ורשה במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך הטבח נספו כ-50 אלף אזרחים פולנים.
הוא בוצע על ידי היחידה ה-36 של הוואפן אס אס של גרמניה הנאצית, עליה פיקד אריך פון דם באך-צלבסקי.
ב-5 באוגוסט החלו שלוש חטיבות גרמניות להתקדם לכיוון מרכז ורשה מקצותיו המערביים של רובע וולה, לאורך הרחובות וולסקה וגורצ'בסקה.
הכוחות הגרמניים כללו יחידות מגדודי הוורמאכט והאס אס.
ההיסטוריון הבריטי מרטין וינדרו תיאר את יחידתו של דירלוואנגר כ"המון מפחיד" של "משספי גרונות סדיסטים שסורבו להתקבל ביחידות אחרות".
זמן קצר לאחר שהחלו להתקדם לכיוון מרכז ורשה, נבלמו שתי החטיבות הגרמניות המרכזיות באש כבדה של לוחמי התנגדות פולנים.
משלא יכלו להתקדם, החלו חלק מהחיילים הגרמנים לעבור מבית לבית תוך ביצוע פקודותיהם של מפקדיהם לירות בכל התושבים.
אזרחים רבים נורו במקום אך חלקם נהרגו לאחר עינויים ותקיפה מינית.
לפי הערכה, 10,000 אזרחים נהרגו במחוז וולה ב-5 באוגוסט בלבד, היום הראשון של המבצע.
רוב הקורבנות היו קשישים, נשים וילדים.
ההיסטוריון האמריקאי טימותי סניידר, כתב כי "למעשי הטבח בוולה לא היה שום דבר במשותף עם הלחימה...
היחס בין הרוגים אזרחים לצבא היה יותר מאלף לאחד, גם אם סופרים קורבנות צבאיים משני הצדדים".
טבח טיל היה ריכוז ורצח של 218 אזרחים בעיר הצרפתית טיל על ידי דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה Das Reich ביוני 1944, שלושה ימים לאחר נחיתת יום ה-D במלחמת העולם השנייה.
מתוך הנרצחים, 99 נתלו ביום אחד בעיר.
לאחר מתקפה של תנועת ההתנגדות הצרפתית פרנק-טירר (Francs-tireur) ב-7 וב-8 ביוני 1944, אילצה הגעתם של חיילי Das Reich את המאקי לברוח מהעיר טיל (במחוז קורז, Corrèze) בדרום מרכז צרפת.
ב-9 ביוני 1944 עצרו אנשי אס אס ואס דה את כל הגברים בגילים שש עשרה עד שישים בעיר והורו לתלות 120 מהאסירים.
בימים שלאחר מכן נשלחו 149 גברים למחנה הריכוז דכאו, שם מתו 101. פעולות הוורמאכט, הוואפן אס אס והאס דה גבו את חייהם של 218 אזרחים תושבי טיל.
יום לאחר מכן הייתה מעורבת אותה דיוויזיית פאנצר, Das Reich, בטבח אורדור-סור-גלאן.
דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה
בתחילת 1944, לאחר שספגה אבדות כבדות בחזית המזרחית, הגיעה דיוויזיית הפאנצר השנייה של האס אס בפיקוד גרופנפיהרר אס אס היינץ לאמרדינג לוואלנס-ד'אז'אן (Valence-d'Agen) כדי להתכונן ליציאה לחזית המערבית.
הם היו אמורים להגיב לנחיתה משוערת של 18,000 חיילי בעלות הברית וכלי רכב משוריינים קלים וטנקים.
לפי פיטר ליב (Lieb), חיילי דיוויזיית הפאנצר השנייה האמינו באידאולוגיה של הנאציונל-סוציאליזם, היו בעלי ניסיון קרב בחזית המזרחית, ראו עצמם כיחידה צבאית מובחרת, וכבר השתתפו בהתנגשויות עם תנועת ההתנגדות הצרפתית.
לאחר הפלישה לנורמנדי קיבלה דיוויזיית הפאנצר השנייה פקודות להתמקם באזור שבין טיל ללימוז' כדי לדכא את מחתרת המאקי, שבתיאום עם פלישת בעלות הברית, הגבירה את ההתקוממות נגד הכוחות הגרמניים.
הפקודה לתקוף את הפרטיזנים נודעה בשם "פקודת שפרלה", על שם סגן מפקד החזית המערבית.
לפי פקודה זו, האוגדה הייתה אמורה לתקוף את ה"מחבלים" בכל הזדמנות, ואם אזרחים ייהרגו, הדבר יהיה מצער, אך באחריות ה"מחבלים".
הצווים קראו גם לאבטח את השטח ולשרוף כל בית המשמש את ההתנגדות או תומכיה, ללא קשר לבעליו.
בין פקודות מפקד האוגדה הייתה הפקודה: "יש למחוק את ההתנגדות על ידי איגוף שלה".
ב-5 ביוני 1944 אישר גנרל האס-אס לאמרדינג את השימוש באמצעי דיכוי שיושמו במזרח אירופה לשם דיכוי המאקי.
הוראותיו כללו שימוש בתעמולה נגדית ואפליה, ופעולות אחרות שנועדו "להפנות את הציבור נגד המחבלים".
הפקודה אישרה מעצרים המוניים, כיבוש יישובים ופיקוח על כלי רכב.
נכתב כי "על כל גרמני שנפצע או נהרג, נהרוג עשרה מחבלים".
מטרת הפקודה הייתה להפריד את לוחמי ההתנגדות משאר אזרחי צרפת ולהפנות את הציבור נגדם.
בין תחילת מאי ל-9 ביוני ערכה הדיוויזיה, במיוחד גדוד הפיהרר (Der Führer), חיפוש נרחב אחר תומכי ההתנגדות.
בפעולות נגד הפרטיזנים נהרגו שישים פרטיזנים ועשרים גורשו למחנות עבודה.
אזור קורז (Corrèze) ובמיוחד העיר טיל וסביבתה היו יעד להתערבויות תכופות של שירותי הביטחון הגרמניים.
ב-1944 הגיעה לטיל יחידת אס דה בת 12 חברים בפיקוד אוגוסט מאייר, מפקד המשטרה החשאית ושירותי הביטחון בלימוז'.
תחת פיקוד האופטשטורמפיהרר אס אס פרידריך קורטן (Korten), יחידה זו, עם חלק מלגיון צפון אפריקה (North African Legion) בפיקודו של אנרי לאפונט (Lafont), פעלה נגד המאקי.
בשיתוף עם אוגדה שנוצרה עם כוחותיו של מיור גנרל ולטר ברמר (Brehmer), נסרק האזור באפריל 1944 עם יחידות שבאופן זמני פעלו יחד, כולל הגדוד הראשון של דיוויזיית הביטחון 325 והגיאורגים מגדוד הרגלים 799 שגויסו מקרב שבויי מלחמה של הצבא האדום.
בין 1 ל-7 באפריל 1944 דיוויזיית ברמר עצרה 3000 איש; בכפר לונזאק (Lonzac) נטבחו 17 תושבים ונשרפו 24 בתים; בבריב (Brive) נעצרו 300 בני אדם וגורשו למחנות עבודה בגרמניה.
דיוויזיית ברמר הייתה אחראית ל-1,500 מעצרים, 55 מקרי ירי, 128 פשעים ב-92 יישובים ו-200 יהודים שנרצחו, אך ללא עימות ישיר עם המאקי.
דיוויזיית ברמר עזבה את קורז במאי, לאחר שהרסה חלקים מדורדון ו-ויין עילית.
בתגובה פעל המאקי בניסיון לשים קץ לסבל האוכלוסייה, ובתגובה לפעילות המאקי אירע טבח טיל.
פעולות ההתנגדות בטיל תוכננו על ידי מפקד המחתרת הקומוניסטית בצרפת ז'אק שאפו (chapou), המכונה קלבר, באמצע אפריל או בתחילת מאי 1944. המתקפה תוכננה ללא קשר לנחיתה בנורמנדי, שמועדה עדיין היה לא ידוע.
המטרה הייתה לפרק גרמנים מנשקם, ואם אפשר, להשמיד יחידות גרמניות, לקחת שלל נשק וכלי רכב מיחידות מילואים ניידות, לנטרל את המיליציה הצרפתית (של וישי) ואת משתפי הפעולה, לפתוח פערים בהגנת החוף והמרחב הגרמנית, לגרום ליחידות גרמניות לסגת לטיל ולעכב את פעולתן נגד המאקי, אך בלי לפעול נגד מרכזים עירוניים.
לפי דלרו (Delarue), על טיל הגן חיל מצב של שבע מאות איש מהגדוד השלישי של רגימנט הביטחון הגרמני ה-95 של הוורמאכט, אליו נוספו 600–700 איש מקבוצת המילואים הניידת והמשטרה; ברונו קרתהויזר (Kartheuser) מעריך שהגדוד כלל 289 גברים שהגיעו מהפלוגות ה-8 וה-13 וממטה הרגימנט, על סמך רישומים מ-17 במאי.
מולם היו לכוחות ההתנגדות 1350 לוחמים, מתוכם 450 לא השתתפו במתקפה.
ז'אן ז'אק פושה (Fouché) וג'ילבר בובטי (Beaubatie) מעריכים שהגרמנים מנו מעט יותר משלוש מאות איש.
ארבע מאות חברי תנועת ההתנגדות הקומוניסטית תקפו עם מאה וחמישים לוחמים נוספים ב-7 וב-8 ביוני 1944.
המתקפה החלה ב-7 ביוני 1944 בשעה 05:00 ביריית בזוקה על צריפים של כוחות הביטחון בשאן דה מארס (Champ de Mars).
עד השעה 06:00 זוהו מבנים בהם שכן חיל המצב הגרמני.
כוחות ההתנגדות כבשו את סניף הדואר ובית העירייה והקימו בהם עמדות פיקוד.
בשעה 08:00 נכבשה תחנת הרכבת.
שמונה עשר שומרים ועובד של הרכבת הוזמנו להצטרף למאקי, אך החליטו להמתין לסוף הלחימה בתחנה.
בשעה 11:30 הניפו חלק מכוחות הגרמנים דגל לבן על צריף השאן דה מארס ובעקבות משא ומתן יצאו מהעיר בסביבות השעה 16:00 כשהם נושאים את כל הציוד שלהם.
חלק מהלוחמים הצרפתים ראו זאת ככישלון, כי אחת ממטרות המבצע הייתה לתפוס כלי נשק ולשלול תחבורה מכוחות הגרמנים.
אך כוחותיהם היו קטנים מכדי להמשיך את ההתקפה נגד חיל המצב הגרמני, ובמקביל לאלץ את הנסוגים להיכנע ללא תנאי.
באחת בצהריים ניצלו הכוחות הגרמניים נסיגה חלקית של המאקי מהגבעות מסביב לטיל והחזירו לעצמם את השליטה לזמן קצר על תחנת הרכבת, שם מצאו את השומרים עונדים סרטי זרוע לבנים.
השומרים נלקחו מהבניין, וללא חקירה וללא חיפוש בכליהם, נורו על ידי חיילים גרמנים בחצר התחנה ולאורך המסילות המובילות לתחנה באש צולבת, כולל של מכונת ירייה, בגבם, כשהם מתחננים על חייהם.
רק אבל לבלאן (Abel Leblanc) שרד.
בליל 7 ביוני, לוחמי המאקי נסוגו לגבעות מסביב לעיר והגרמנים התאגדו בשני בתי ספר ובמפעל נשק.
הלחימה התחדשה ב-8 ביוני בבוקר.
הצרפתים תקפו את בית הספר לבנות, המעוז העיקרי של החיילים הגרמנים, והציתו את הבניין בצהריים.
אחרי הצהריים ניסו הגרמנים לעזוב.
אחד מהם נופף דגל לבן, אך אחרים נשאו רימונים חיים ואנשי המאקי פתחו באש בנשק אוטומטי.
כמה חיילים נורו מטווח קצר.
לאחר כניעת הכוחות הגרמניים זוהו תשעה מחברי האס דה בעזרת לוחמי מאקי משוחררים, נלקחו לבית הקברות ונורו ללא משפט.
הפצועים הגרמנים והצרפתים נלקחו לבית חולים.
רוב האסירים הגרמנים נורו כנראה לאחר מכן, מלבד קומץ חיילים ממוצא פולני שהסכימו להצטרף למאקי.
כיבוש מחדש על ידי הגרמנים
ב-8 ביוני בלילה, הטנקים הראשונים של דיוויזיית הפאנצר אס אס השנייה הגיעו לטיל משלושה כיוונים והפתיעו את המאקי.
עמדות הצרפתים נפגעו על ידי הטנקים וננטשו.
לוחמי המאקי נמלטו מהעיר לגבעות.
הם ויתרו על ירי בזוקות על הטנקים מחשש לגרימת אבדות בקרב האוכלוסייה האזרחית.
הוואפן אס אס הקים עמדת פיקוד בעיר.
הקצין הבכיר ביותר של האס אס בטיל היה שטורמבאנפיהרר קובאץ' (Kowatsch), קצין מודיעין ממפקדת הדיוויזיה.
במשך ליל 8 ביוני סייר האס אס בעיר.
ב-9 ביוני בשעה 06:00 ערכו הגרמנים חיפוש במחוז ואיימו להוציא להורג את הנציב טרוייה (Trouillé), לאחר שמצאו כלי נשק ותחמושת שננטשו על ידי צרפתים.
הוא היה אמור להיירות על ידי קצין האס אס הבכיר ביותר שהיה נוכח, אך טען שתפקידו מקנה לו דרגה מקבילה לדרגת גנרל ודרש לדבר עם קצין בכיר יותר לפני הירי.
הוא הצליח להשיג שיחה עם קצין בכיר שהגיע לבקר את הפצועים הגרמנים המטופלים בבית החולים.
במהלך הביקור, גרמני פצוע אישר שהנציב מנע מלוחמי התנגדות לירות בהם והציל את חייהם.
תושבי טיל, פעלתם על פי הנחיותי ונשארתם רגועים בצורה מופתית בימים הקשים שעברה עירכם זה עתה.
הגישה הזו וההגנה על חיילים גרמנים פצועים היו שני הדברים שאפשרו לי לקבל ביטחונות מהפיקוד הגרמני שהחיים הרגילים יתחדשו תוך יום.
– כרוז של הנציב פייר טרוייה (Trouillé), ששודר ברמקול ב-9 ביוני 1944 בשעה 10 בבוקר.ב-9 ביוני בין השעות 09:00-10:00 הכריז קובאץ' בפני הנציב טרוייה שייקח זאת בחשבון לטובת האוכלוסייה כשידון בתגובה לתגמול הבלתי נמנע על תקיפת חיל המצב בטיל, אותה הגדיר "פשע".
הוא אמר שהמעצרים ההמוניים כבר החלו, עצר את כל הגברים בני שש עשרה עד שישים ואישר לשחרר רק את החיוניים לאחר אימות נאמנותם.
טרוייה ופקיד המחוז רוש (Roche) טענו שקובאץ' קיבל פקודות ישירות מהגנרל לאמרדינג, ככל הנראה בקשר רדיו.
המעצרים ההמוניים השפיעו על האוכלוסייה שכבר נפגעה מהקרב: "בקבוצות קטנות סרקו האס אס את הבתים והרחובות; הם נכנסו למקומות לינה, בדקו את הגברים שמצאו שם; לנשים טענו שמדובר בבדיקת זהות., שהיעדרם של בעלם, בניהם או אחיהם לא יימשך זמן רב כדי לא להטריד את נתיבי האספקה".
קרוב לחמשת אלפים אנשים ונערים רוכזו באתר בעיר.
קובאץ' אישר את שחרור החיוניים לחידוש הפעילות בעיר.
פקידים צרפתים ניהלו משא ומתן על שחרור העצורים.
נציגי ממשלת צרפת השיגו את שחרורם של 3,500 מתוך 5,000 הגברים והצעירים.
ביניהם היו עובדי המדינה והמחוז, לשכת ראש העיר, חברת הדואר, הטלגרף והטלפון, חברת הגז, חברת המים, אנשי כספים ועובדי מחנות נופש, חשמלאים ומנהלי עבודה, מפקחי מפעל, כולל מפעל הנשק, אופים, עובדי מכולת, גננים ורופאים, אבל לא רופאי שיניים ולא מורים.
חלק מהעצורים עברו עינויים, בהם חברי הרזיסטנס.
לאחר התערבות השלטונות הצרפתיים המקומיים, עשו הגרמנים שוב סלקציה בבני הערובה.
האב ז'אן אספינאס (Espinasse), שנעצר בביתו, תיאר את עושה הסלקציה שמאלד (Schmald) כ"גרמני לובש מעיל ישן ועלוב, ללא סמלים, חשוף ראש, עייף".
שמאלד פנה אליו "בצרפתית מצוינת" ואמר: "אני אחד מארבעה ניצולים מהקרב אתמול.
בני הערובה הנותרים עברו סלקציות שוב ושוב, עד ששמאלד שלח את הנותרים לקבוצה שעמדה בצד.
הוא שמר על מספר של 120 אנשים שנועדו להוצאה להורג בתלייה.
ארבעים חיילים גרמנים נרצחו בצורה הנוראה ביותר על ידי חבורת קומוניסטים.
] אנשי הגרילה ועוזריהם ייענשו בהוצאה להורג בתלייה.
- כרזה חתומה על ידי הגנרל המפקד של הכוחות הגרמניים, תלויה בטיל.בסביבות 15:30, בתגובה לפנייה של הנציב הצרפתי בבקשה כי ההוצאות להורג לא יתבצעו בתלייה, השיב קובאץ' כי "פיתחנו בחזית הרוסית את נוהג התלייה.
תלינו למעלה ממאה אלף איש בחרקוב ובקייב, זה כלום עבורנו".
קבוצת אסירים גדולה נדרשה להיות נוכחת בהוצאות להורג.
בהגיעם גילו האסירים, על פני מאות מטרים, לולאות תלויות על עצים, עמודי תאורה ומרפסות.
ההכנות נעשו עד סוף הבוקר על ידי אנשי אס אס שהתנדבו.
הקורבנות שנבחרו לתלייה הובלו בקבוצות של עשרה למקום הוצאתם להורג.
"כל אחד מהם הובל למרגלות סולם בידי שני מוציאים להורג.
שני אנשי אס אס עמדו ליד כל חבל; אחר כך טיפס אחד מהם במדרגות הסולם או הסולם עם הנידונים.
לאחר שהגיע לגובה הרצוי, הניח עליו איש אס אס חבל, אחז בו, ואז איש האס אס השני הסיר באכזריות את הסולם של האסיר." במקרים מסוימים, התליינים, כולם מתנדבים, נתלו על רגליו של הקורבן, פגעו בו או חיסלו אותו לאחר התלייה בתת-מקלע או אקדח.
מדוע הופסקו ההוצאות להורג ב-99 קורבנות?
[...] 99 הוא מספר אקראי שאי אפשר להסביר.
– ז'אן ז'אק פושה וז'ילבר בובטי.
הגופות הורדו בערב על ידי צרפתים ונקברו במזבלה בקואיי (Cueille), ללא מאמץ לזיהוי, בטקס מאולתר קצר שנקטע על ידי הגרמנים, במהלכו הכומר אספינאס, בנוכחות פקידי עירייה צרפתיים, בירך את הגופות.
ב-10 ביוני טופלו בני הערובה במפעל הנשק בטיל כמו בבחירת הקורבנות לתלייה אמש: משא ומתן בין דיוויזיית הפאנצר השנייה לבין האס דה, כולל שמאלד, וכן השלטונות הצרפתיים, וחלוקה לקבוצות המיועדות לגירוש ולאלה שזכו לחנינה.
311 גברים ו-660 צעירים הועברו ללימוז'.
לאחר סלקציה שוחררו כמה אנשים.
149 מהאסירים הנותרים הועברו לפואטייה, לאחר מכן לקומפיין ומשם למחנה הריכוז דכאו ב-2 ביולי.
ב-11 או 12 ביוני החלה דיוויזיית הפאנצר השנייה לנוע צפונה כדי להצטרף לחזית נורמנדי.
עם מעשי טבח טיל, באורדור-סור-גלאן וברציחות אחרות, רצחה דיוויזיה זו 4,000 אנשים, כולל אזרחים רבים.
הדיכוי נמשך בטיל בשבועות שלאחר התלייה.
בין 11 ביוני ל-31 ביולי שימשה המעבדה של מפעל הנשק מרכז עינויים.
ב-21 ביוני נשלחו 80 גברים לעבודות כפייה באוסטריה.
החיילים הגרמנים בקורז נסוגו ב-16 באוגוסט 1944.
ב-12 ביוני, באזור יער לה ור (Le Vert) ליד מיימק (Meymac) ממזרח לטיל, פרטיזנים צרפתים הוציאו להורג 47 אסירים גרמנים ומשתף פעולה שנתפסו בטיל.
פשעי הוורמאכט, הוואפן אס אס והאס דה גבו את חייהם של 218 קורבנות אזרחיים בטיל.
"גנרל האס אס השיג את מטרתו: הרחקת האוכלוסייה האזרחית מכוחות ההתנגדות והטלת טרור על האוכלוסייה".
הכרוזים וההסברים הפומביים שנתנו הגרמנים לשלטונות צרפת מתייחסים לרצח חיילים גרמנים לא חמושים.
לפי הטיעון הגרמני, פעולות התגמול תאמו את החוק הצבאי הבינלאומי, במסגרת שביתת הנשק מ-22 ביוני 1940 ותחת אמנת האג השנייה.
בעקבות המשפט שנערך בבלגיה לחיילים גרמנים שהוציאו להורג בני ערובה ומשפט שנערך באיטליה בגין הטבח בפוסה ארדיאטינה, נראה שהטבח בטיל הפר את אמנת האג הרביעית משנת 1907 בדבר דיני ומנהגי המלחמה ביבשה וכן "סעיף מרטנס" הקדמה של אותה אמנה.
ברונו קרתהויזר (Kertheuser) מתנגד לשימוש במונח "פעולות תגמול" בפרשת טיל: "מוות וגירוש של מאות תושבי טול ב-9 וב-10 ביוני הם פשע מלחמה.
כל שם אחר, כמו פעולות תגמול, הוא ז'רגון שנותן פטור למבצעי פשעים אלה."
טבח טיל בוצע במטרה להעניש עיר בה פעל הרזיסטנס, על מנת להטיל אימה על אזורים אחרים, בהתאם לשיטות המקובלות של הוורמאכט והוואפן אס אס בחזית המזרחית.
על פי הדיווחים של שטורמבאנפיהרר אוטו ויידינגר, עשרות חיילים גרמנים נהרגו לאחר כניעתם וגופות רבות נשאו עדויות להשחתה.
תזה זו מועצמת על ידי רוויזיוניסטים אחרים, שאחד מהם היה איש ואפן אס אס לשעבר והשני איש הנוער ההיטלראי.
אברהרד יקל מפקפק בטענות אלה ומעריך שהזוועות שימשו להצדיק את התנהגות האס אס.
קרתהויזר הפריך טענות אלה וקבע שהטבח היה מנוגד לאמנת האג משנת 1907 בדבר חוקי ומנהגי המלחמה ביבשה שקובעים ש"אסור [...] להרוג או לפצוע אויב אשר הניח נשק, או שאין לו עוד אמצעי הגנה".
באשר לטענה שתשעה מחברי האס דה והגסטפו הוצאו להורג ללא משפט ב-8 ביוני אחר הצהריים, טען שמדובר היה ביריות מקלעים.
סיפור זה מאושר על ידי ד"ר היינץ שמידט, רופא הגדוד השלישי של משטרת הביטחון: "רצינו להצדיק את פעולות התגמול שלנו, ולכן צוטטתי כרופא עם הרופא הראשי של חטיבת דאס רייך.
בניגוד לטענות שכך היה, הצהרתי נחרצות שלא ראיתי כל מום בשישים ההרוגים שראיתי."
שמאלד נתפס על ידי לוחמי ההתנגדות בבריב (Brive) ב-15 באוגוסט 1944 והוצא להורג על ידם ללא משפט ב-22 באוגוסט.
אוטו ויידינגר, המפקד האחרון של הגדוד דר פיהרר, נחקר בנושא הטבח במהלך מעצרו מ-1947 עד 1951. הוא הועמד לדין על תמיכתו בוואפן אס-אס, שנחשב לארגון פשע על פי משפטי נירנברג, וזוכה.
לאחר שחרורו, כתב ספרים רבים על דיוויזיית הפאנצר האס אס השנייה, ספרים שנחשבים בצרפת לרוויזיוניסטיים.
החקירה הראשונה לגבי הריגתם של שמונה עשר השומרים בתחנת הרכבת נסגרה ב-25 במרץ 1948 ועליה התבסס משפט שנפתח בבורדו ב-29 במרץ 1949, שבו נמצאו עשרה חברים בגדוד ה-95 של משטרת הביטחון אשמים באותן רציחות לפי פקודות סרן פרנץ רייכמן, מפקד הגדוד השלישי.
שלושת השוטרים הנאשמים נידונו ל-15 (פרנץ רייכמן, וילי שלבסקי) או 10 (ז'אן רצר) שנות עבודת פרך; 4 מהנאשמים נמצאו אשמים אך שוחררו לאחר מכן על רקע הקביעה שפעלו לפי פקודות, ו-3 זוכו.
שלבסקי ורצר שוחררו ב-18 בספטמבר 1952 ורייכמן שוחרר ב-25 בינואר 1953.
חקירת התלייה בטיל נפתחה ב-18 ביוני 1947. היא הובילה לדו"ח זמני של מפכ"ל המשטרה פליקס הוגונו (Hugonnaud), שהגיע למסקנה שלאמרדינג ציווה על התלייה, וכתוצאה מכך הוצאו צווי מעצר.
המשפט (תיק נגד קאהן ואח') נפתח בבורדו ב-4 ביולי 1951 ופסק הדין ניתן למחרת.
חמישה אנשים הואשמו: ארבעה קציני דיוויזיית דאס רייך - לאמרדינג, אורל קובאץ', ראש מטה הדיוויזיה, אוטו הוף, מפקד מדור החלוצים ועובדת גרמנייה של מפעל הנשק בטיל, פאולה גייסלר.
זו הואשמה בכך שלא הצילה מהנדס של המפעל שיכלה להציל בלי סיכון אישי.
בית הדין סירב לשפוט מאות אנשים, כולל חברי חוליית ההוצאה להורג.
לאמרדינג וקובאץ', שמת במרץ 1945 בחזית המזרחית ליד הגבול ההונגרי, נידונו למוות שלא בפניהם; הוף וולף נדונו ל-10 שנים עבודת פרך וגייסלר נדונה ל-3 שנות מאסר.
לאחר ערעור בפני בית הדין של מרסיי, עונשו של הוף הופחת ב-27 במאי 1952 ל-5 שנים כולל זמן ריצוי.
הוף שוחרר בעקבות גזר הדין בערעור שלו.
וולף קיבל חנינה מנשיא צרפת ונסן אוריו ושוחרר.
לאמרדינג נידון למוות, אך ממשלת צרפת ביקשה את הסגרתו בסוף ינואר 1953 וצו מעצר הוצא על ידי הנציב העליון הבריטי ב-27 בפברואר 1953. אלה לא זכו לתגובה.
עד מותו, לאמרדינג הכחיש אחריות לטבח בטיל, והכריז במקום זאת כי היוזמה הייתה של קובאץ'.
הוא הכחיש שנכח בטיל, אך שינה את סיפורו ואישר שהגיע לשם לאחר התלייה.
ביומן המלחמה של הדיוויזיה ב-10 ביוני 1944 כתב שהיה שם מ-9 ביוני, שעה 12:15.
הליכים נגד לאמרדינג נפתחו על ידי המשרד המרכזי של נורדריין-וסטפאליה בדצמבר 1961, במסגרתו נחקר לאמרדינג בפברואר 1962. ב-9 באוקטובר 1962 הוציא מנהל המשרד המרכזי לחקירת פשעי הנאצים עיכוב הליכים על סמך גרסתו של לאמרדינג.
בהליך האזרחי, שנערך בדיסלדורף על ידי לאמרדינג נגד השבועון הקומוניסטי "די טאט", שהאשים אותו במהדורת 17 ביולי 1965 בכך שנידון למוות בצרפת בגין רצח בני ערובה, קבעו בתי המשפט הגרמניים, אם כי ללא השלכות, שלאמרדינג נשא באחריות לטבח בטיל.
הממצאים המשפטיים דחו את טענותיו של לאמרדינג.
ניסיון אחרון להביא את לאמרדינג לדין נעשה בעקבות פרסום ספרו של ז'אק דלארו (Delarue) "סחר ופשעי הכיבוש" ("Trafics et crimes sous l'occupation") ב-1968. לאחר פרסום זה, ביקש סגן ראש העיר הסוציאליסטי של טיל, מונטלאט (Montalat), ב-11 באוקטובר 1968, שממשלת צרפת תדרוש מממשלת גרמניה לפתוח בהליכים בגרמניה נגד לאמרדינג.
כמו קודמותיה, בקשה זו לא זכתה להתייחסות.
בשנת 1971 נפטר לאמרדינג מסרטן בגיל 66.
בשנת 2008, הסנאט אימץ טיוטת חוק המגבילה את ההתיישנות על פשעי מלחמה לשלושים שנה (סעיף 10–462).
חוק זה עורר את זעמה של קבוצת "Maquis de Corrèze", בראשות פייר פראנשר, כי אימוצו כלל חנינה לאחראים למעשי טבח טיל, אורדור סור גלאן ומאייה (Maillé) .
יצירות רבות מוקדשות לטבח בטיל כמו גם לטבח באורדור סור גלאן.
שתי יצירות נכתבו על ידי בני ערובה ששרדו, ז'אן לואי בורדל ואנטואן סולייה.
ספרו של סולייה נחשב ל"אחד הסיפורים המדויקים והנוגעים ביותר של הדרמה.
המחבר, מורה שבנו נתלה, היה בין הפעילים בשחזור האירוע ובמציאת האחראים."
אספינס הדגיש את חשיבותו באירוע, וזיכרונותיו בעייתיים כמקור היסטורי.
לפחות 7 ספרים פורסמו בנושא בין 1960 ל-1990. רק חלקן הן מאת אנשים שחוו אירועים אלה.
חלקם מאופיינים בחוסר ידע בארכיונים ומסמכים גרמניים, וחלקם לא מזכירים אירועים שקדמו לטבח.
עם זאת, מחקרי המשך מתאפיינים בהצגה פרטנית של העובדות ושל מניעי הרוצחים כפי שמופיעים בכתביהם ובמסמכיהם.
שם רחוב בטיל, "Rue du 9-Juin-1944", מנציח את האירועים הללו.
טבח לאדלו היה מעשה תגמול של המשמר הלאומי של מדינת קולורדו ושומרי המכרות נגד כורים שובתים בלאדלו קולורדו ב-20 באפריל 1914. במהלכו נהרגו 26 כורי פחם ובני משפחותיהם.
הטבח התרחש בעקבות עימות ארוך בין 1,200 כורים שובתים לחיילי המשמר הלאומי ומאבטחים של הסוכנות בולדווין-פלס דטקטיב שעמדו לשירות חברת Colorado Fuel & Iron Company.
מחנה הכורים ומשפחותיהם הותקף ביריות מקלע על ידי שתי פלוגות של המשמר הלאומי כשהשובתים הגיבו ביריות רובים.
ברדת הלילה המשמר הלאומי הצית את המחנה ושלשה עשר כורים נהרגו בדלקה.
למחרת בשאריות המחנה נתגלו בבור גופות שרופות של אחד עשר ילדים ושתי נשים.
היה מדובר בבורות שחפרו הכורים מתחת למנהליהם על מנת להתחמק מהיריות.
כתגובה הכורים התחמשו והסתערו על עשרות המכרות, הרסו רכוש, והתעמתו בתקריות עם המשמר הלאומי.
ההיסטוריון הווארד זין העריך ששביתה זו הייתה "אחד העימותים הקשוחים והאלימים ביותר בין פועלים לתעשיינים בעלי ההון בהיסטוריה של ארצות הברית"
טבח מעלה עקרבים היה פיגוע ירי שבו נרצחו 12 נוסעים של אוטובוס "אגד" ב-17 במרץ 1954, י"ב באדר ב' ה'תשי"ד, במעלה עקרבים שבנגב.
האוטובוס היה בדרכו חזרה לתל אביב מהחגיגות שנערכו באילת לציון חמש שנים להנפת דגל הדיו.
באוטובוס היו 11 גברים, נשים וילדים, ועוד ארבעה חיילי צה"ל כמאבטחים.
בשעת הצהריים, כשעלה האוטובוס באיטיות במעלה הפיתולים התלולים של מעלה עקרבים, סמוך לאנדרטת חיל ההנדסה, התקיפו אותו מחבלים ביריות.
קבוצת הטרוריסטים כללה ככל הנראה 12 איש, בפיקוד סעיד אבו באנדק, בן השבט הבדואי עזאזמה מהנגב.
מטרת המחבלים הייתה להרוג את הנהג, כדי לגרום לאוטובוס להידרדר לתהום.
הנהג, קלמן עשרוני, אכן נפגע במכת האש הראשונה, אך הצליח לגרום לאוטובוס להיעצר בצלע ההר.
עשרוני פתח את הדלתות והנוסעים ניסו לרדת כדי למצוא מחסה, אך התוקפים ירו על כל מי שניסה לרדת.
אפרים פירסטנברג, הנהג השני (בשל הדרך הארוכה והקשה היו באוטובוס שני נהגים), ניסה לירות על המחבלים, אך נהרג.
החיילים, שהצטרפו לנסיעה כמלווים, לא הספיקו להגיב מכיוון שנשקם היה מונח על המדפים העליונים של האוטובוס.
המחבלים עלו על האוטובוס וירו בנוסעיו מטווח קצר.
11 מנוסעי האוטובוס נהרגו במקום, ובהם אשתו של פירסטנברג, חנה.
בנה בן ה-9, חיים, שישב במושב האחורי ובתה מירי, בת ה-5 וחצי, הוסתרו מתחת לגופות חיילים ולא נפגעו.
לאחר שירדו המחבלים מן הרכב חיים התרומם, קרא לאחותו "מירל'ה?".
אחד המחבלים שמע את קולו, חזר וירה בראשו.
הוא לא חזר להכרתו, ושהה 32 שנים במצב של שיתוק והכרה חלקית, בדומה למצב של תרדמת, עד שנפטר.
בכך היה להרוג ה-12 בטבח.
מן הטבח ניצלו שני חיילים, חיילת (שנפצעה קשה), נוסעת נוספת ומירי פירסטנברג, בת ה-5 וחצי.
בבית נותרה שפרה פירסטנברג, תינוקת בת 3 חדשים, בתם של אפרים וחנה.
הניצולות העידו שהמחבלים ירקו על הגופות והתעללו בהן.
בריאיון לאחר 60 שנה, מירי פירסטנברג סיפרה שניצלה בזכות חייל שסטר לה, הזהיר אותה שתשתוק, וסוכך עליה בגופו, וכן שראתה את גופת אִמהּ מחוץ לאוטובוס עם אצבע כרותה, ככל הנראה כדי לגנוב טבעת, וכשחצאיתה מופשלת, כנראה נאנסה.
כעבור זמן קצר עבר במקום קומנדקר צבאי ובו שלושה חיילי צה"ל.
השלושה נתקפו בהלם למראה הזוועה, ומחשש שהמחבלים עדיין נמצאים בקרבת מקום, נסעו במהירות למשטרה הצבאית בבאר שבע.
שלושת החיילים נשפטו מאוחר יותר על כך שלא טיפלו בפצועים.
מנהל סניף אגד בבאר שבע הגיע אחר כך למקום מיוזמתו, לאחר שהאוטובוס לא חזר לבאר שבע במועד.
הוא מצא שם את מירי בת החמש שניצלה מהתוקפים, והסתתרה תחת ספסל.
מירי פונתה לבאר שבע ברכב צבאי.
קומנדקר נוסף שהגיע מחצבה נתקל באוטובוס ואסף את הניצולה הנוספת ואת שני הפצועים.
לאחר שהתברר לממשלה היקף הפיגוע, ולאחר שגופות ההרוגים כבר הועברו לבאר שבע, ניתנה הוראה להחזיר את הגופות ולהציבן סמוך לאוטובוס, על מנת שניתן יהיה לצלם את הזוועה לעיתוני העולם.
כך, על אף שהפיגוע התרחש בשעות הצהריים, התמונות המפורסמות של האוטובוס עם ההרוגים צולמו בלילה.
הטבח היה פעולת הטרור החמורה ביותר נגד ישראל מאז תום מלחמת העצמאות.
בדיקות הצבא העלו שהמחבלים הסתננו מירדן כחוליית פדאיון; השערות אחרות היו שהמחבלים הגיעו ממצרים או שהיו תושבי הנגב שעסקו בהברחות בין מצרים לירדן.
הפעולה עוררה בציבור הישראלי זעזוע עמוק וזעם, ונראה היה כאילו מלחמה בין ישראל לירדן היא בלתי נמנעת.
ראש הממשלה באותה עת, משה שרת, התנגד לפעולת תגמול, וכתב על כך ביומנו:
ועדת שביתת הנשק הישראלית-ירדנית דחתה את דרישת ישראל לגנות את ירדן, ובתגובה החליטה ממשלת ישראל לפרוש מהוועדה.
לאחר הפרישה החלה הוועדה לגנות את ישראל בגינויים חריפים, בקולות נציג ירדן ויושב ראש הוועדה מטעם האו"ם, ושלא בנוכחות ישראל.
בישראל קמה מחאה ציבורית חריפה נגד מנגנון משקיפי האו"ם וקריאה להחלפתו של ראש משקיפי האו"ם הגנרל הדני ואגן בניקה, שגילה באופן עקבי גישה עוינת לישראל.
עורך העיתון "ידיעות אחרונות", ד"ר הרצל רוזנבלום, רצה לצאת בקריאה פומבית בעיתונו להחלפת הגנרל, אך הצנזורה הצבאית לא התירה את פרסום המאמר.
מנחם בגין, אז חבר הכנסת, נתן פומבי לדרישה זו באומרו מעל בימת הכנסת:
מנחם בגין סיים את נאומו בדרישה לצאת לפעולת תגמול באומרו:
בניסיון להפיג במעט את הדכדוך ששרר בארץ בעקבות הפיגוע, ביקש משה שרת ממרדכי זעירא ומיעקב אורלנד לכתוב שיר להרמת המורל, והשניים נענו וכתבו את "שיר שמח" ("אם גם ראשנו שח ועצב סובבנו"), שהפך לקלאסיקה בזמר העברי.
התנגדותו של משה שרת לפעולת תגמול לא מנעה פעולה שכזו לזמן רב.
בעקבות רצח שומר על ידי מסתננים מירדן במושב כסלון שבפרוזדור ירושלים, פשט ב-29 במרץ 1954 כוח מיוחד של צנחנים בפיקודו של אריאל שרון על הכפר נחאלין שבקרבת בית לחם.
בפעולה נהרגו 9 ירדנים, רובם אנשי המשמר הלאומי הירדני והלגיון הערבי, כולל מוכתר הכפר, ורבים נפצעו.
ב-10 בנובמבר 1968 נתקל כוח של סיירת שקד בחוליית מחבלים בסיני, והרג את מפקדה, סעיד אבו באנדק, שהיה מפקד המחבלים שביצעו את הטבח.
ב-2007, במלאת 53 שנים לטבח, הוצב אוטובוס ששוחזר על ידי אגד במוזיאון העיר באילת.
טבח סברה ושתילה היה טבח שערכו אנשי הפלנגות הנוצריות במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, בין 16 בספטמבר ל-18 בספטמבר 1982, במאות מתושבי מחנות הפליטים הפלסטינים סברה ושתילה שבמערב ביירות.
כוחות הפלנגות נכנסו למחנות הפליטים בחסות כוחות צה"ל שכיתרו את המחנות.
צה"ל הורה לאנשי הפלנגות לפגוע בפעילי אש"ף בסברה ושתילה, כחלק מהשתלטות צה"ל על מערב ביירות.
ועדת כהן טענה כי קציני צה"ל ידעו על סכנת טבח אך הם התעלמו ממנה.
במהלך העימותים הליליים במחנות קיבלו נציגי צה"ל דיווחים על טבח ועינויים של תושבי המחנות הבלתי-מעורבים, אך הם לא נקטו כל פעולה כדי למנוע זאת.
רק לקראת אור ראשון של 17 בספטמבר הורו להוציא מהמחנות את אנשי הפלנגות, והתגלו ממדי הטבח.
מספר ההרוגים בטבח שנוי במחלוקת ונע בין כ-460 (דו"ח החקירה הלבנונית) לבין 2,000–3,000 (גורמים פלסטיניים).
כבר בחודש מאי 1982, לפני תחילת מבצע שלום הגליל, הזהיר ראש אמ"ן, יהושע שגיא, ממעשי טבח שיבצעו הנוצרים וייוחסו לישראל: "כל מה שהם יעשו בשטחנו כשאנחנו נשב שם, יהיה על חשבוננו...
לאף אחד בעולם לא יהיה אכפת מי שחט ילדים, אם זה צה"ל או חדאד.
מי שחושב שזה יהיה על חשבונם של הנוצרים טועה".
מבצע שלום הגליל הביא את צה"ל אל שערי ביירות, בה התרכזו במערב העיר אלפי לוחמים של אש"ף.
צה"ל הטיל מצור על מערב העיר, אך נמנע מלהיכנס אליה בגלל החשש ממספר הנפגעים הפוטנציאלי מלחימה בתוך העיר.
בדיון שנערך בלשכת שר הביטחון, אריאל שרון, ב-12 באוגוסט 1982, העריך שגיא שגם לאחר פינוי לוחמי אש"ף מביירות, עדיין יישארו מחבלים בעיר "והפלנגות ימצאו דרך להיכנס פנימה ולחסל חשבונות".
הוא הזהיר כי "כל עיתונאי העולם יהיו שם כדי לסקר את הפינוי" ו"על כל דבר קטן יבואו אלינו".
שגיא טען כי אסור לשבת בביירות: "נשב שם כל עוד יושב שם הכוח הרב-לאומי והטענות לא יהיו אלינו.
אחר כך צריך להסתלק משם".
לקראת אמצע אוגוסט, בעקבות המצור, הושגה הסכמה להוצאת הכוחות הסוריים והכוחות הפלסטיניים מביירות, בחסות כוח בין-לאומי והעברתם של 15 אלף אנשי אש"ף לתוניס.
פינויָם של אנשי אש"ף הושלם ב-31 באוגוסט 1982. אולם שר הביטחון, אריאל שרון, חשש שאלפי לוחמים פלסטינים מסתתרים במחנות הפליטים במערב ביירות.
חשש זה הסתמך בין השאר על דברים של אבו איאד שאמר שהמהפכה הפלסטינית לא יצאה מביירות וכי שלושת אלפים לוחמים נשארו בתוכה.
אש"ף הכין במשך השנים בונקרים רבים במחנות ולרשות המחבלים שפעלו בהם היו מצבורים גדולים של נשק ורשת מנהרות תת-קרקעיות.
ב-23 באוגוסט 1982 נבחר בשיר ג'ומאייל, מפקד הפלנגות לשעבר, לנשיא הרפובליקה של לבנון.
הוא נבחר ללא הסכמת המוסלמים, אך נהנה מתמיכת ישראל וצה"ל.
ב-14 בספטמבר נרצח ג'ומאייל בעת שנאם בסניף הפלנגות בשכונת אשרפייה, באמצעות מטען שהונח על ידי מתנקש מטעם המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית, בקומה שמעל האולם בו נאם.
בעקבות הרצח של ג'ומאייל השתלט צה"ל על מערב ביירות, המאוכלסת במוסלמים.
באותו ערב אמר ראש הממשלה מנחם בגין לרמטכ"ל בשיחת טלפון כי יש להגן על המוסלמים מנקמת הפלנגות.
כך ציין גם יהושע שגיא באוזני שרון.
מאז שהגיע אש"ף לביירות ב-1970, היו מחנות הפליטים סברה ושתילה שניים מבסיסי התמיכה בו.
בשתילה התנהל ויכוח בין כמה מהמוח'תארים לבין הצעירים שירו על כוחות צה"ל.
הזקנים ניסו לשכנע אותם להפסיק לירות, מחשש מפני ההפגזה הנגדית של צה"ל, ושכדאי להיכנע במהירות כדי לחסוך קרבנות.
אולם הצעירים המשולהבים מרצח ג'ומאייל המשיכו לירות, בעוד תחנת השידור של ארגון ה"מוראביטון" מעודדת אותם להמשיך להילחם.
חיילים של צבא לבנון שישבו סביב הכניסה לשתילה, העדיפו להסתתר בקומת הקרקע של בניין החפ"ק.
טיהור מחנות הפליטים מלוחמים פלסטינים הוטל על כוחות הפלנגות.
בבוקר 15 בספטמבר, בדרכם לחפ"ק שהועתק לגג של בניין מעל מחנה הפליטים שתילה, הציע שגיא לשר הביטחון שישראל תנתק עצמה מהפלנגות, אולם שרון דחה את הרעיון.
על הגג, חזר שרון על הוראתו להכניס את הפלנגות למחנות הפליטים "תחת פיקוד צה"ל".
בשעה 16:00 בלשכת סגן הרמטכ"ל, משה לוי, העיר עוזר ראש אמ"ן שהמוסלמים סבורים שכניסת צה"ל לביירות חיונית כדי להגן עליהם מפני הפלנגות.
בשעה 18:00 הפיץ אגף המודיעין מסמך סודי שבין היתר קבע שכניסת צה"ל לעיר תורמת להגנה על המוסלמים מפני פעולות נקמה אפשריות של הפלנגות.
בשעה 20:00 דן אלוף פיקוד צפון, אמיר דרורי, עם מפקדי הפלנגות וסיכם עמם שיעמידו כוח משמעותי לפעולה במחנות הפליטים ושיכנסו מכיוון מחנה שתילה.
אלה הבטיחו שיוכלו לפרוץ למחנות למחרת בבוקר ודרורי הזהיר אותם שאין לפגוע באוכלוסיה אזרחית.
עם זאת, ביקש דרורי מנציג צבא לבנון שייקחו את המשימה הזאת על עצמם, אולם הוא סֵרב.
למחרת בבוקר, 16 בספטמבר, בעת דיווח של הרמטכ"ל, רפאל איתן, בלשכת שר הביטחון, העיר שרון: "למחנות הייתי מכניס את הפלנגות".
הרמטכ"ל העיר לעומת זאת: "מפעפע בהם רגש נקם ויכולים להיות שם נחלי דם".
לאחר שפייר ג'ומאייל עצמו אישר את פעולת הפלנגות במחנות הפליטים, הגיעו נציגיהם בשעה 11:00 בבוקר לחפ"ק הקדמי לתֵאום עם דרורי.
בשעה 16:00 הגיע אלי חובייקה לחפ"ק לתיאום אחרון עם תת-אלוף עמוס ירון.
חובייקה טען כי לא הצליח עדיין לארגן את כל הכוח שתכנן להפעיל במחנות הפליטים, אולם ירון לחץ עליו להכניס את ה-150 מאנשיו שכבר היו מוכנים והזהיר אותו שוב שאין לפגוע באוכלוסיה אזרחית.
ירון הצביע בפניו על המקומות שבהם היו מחבלים.
רוב אנשיו של חובייקה, לבושים במדים ובאפודים, השתייכו לכוח מיוחד הכפוף למודיעין של הפלנגות, שהתמחה בלחימה במחבלים.
קציני צה"ל לחצו על חובייקה להתחיל את הפעולה לפני החשֵכה.
ירון הציב על שני גגות תצפיות והורה להאזין לפלנגות בקשר.
על גג החפ"ק היה גם ג'סי סוכר, קצין הקישור של הפלנגות.
לפני השעה 18:00 יצאה מאגף המודיעין / מבצעים פקודה מספר 6 לגבי מערב ביירות, ובה נאמר במפורש שטיהור מחנות הפליטים ייעשה על ידי הפלנגות או צבא לבנון.
הפלנגות החלו להיכנס למחנות הפליטים סברה ושתילה אחרי השעה 18:00, בפיקודם של מישל זווין, מארון משעלני וקצין נוסף המכונה "פול".
הם התפצלו לחוליות ונכנסו לשתילה מהכניסה הדרומית ומסוללת העפר שממערב, תוך ירי מתמיד.
מרגע שנכנסו לסמטאות, נעלמו מעיניו של קצין המודיעין של האוגדה, שעקב אחריהם במשקפת מגג החפ"ק.
באותו הזמן, ללא תֵאום עם צה"ל, התגנבו למחנות מכיוונים אחרים אנשים נוספים של חובייקה.
המחבלים הפנו את האש שלהם אל האזור שבו נכנסו הפלנגות.
קצין הקישור של הפלנגות, סוכר, ביקש וקיבל מצה"ל סיוע של פגזי תאורה.
לאחר טיהור המחנות, אמורים היו אנשי הפלנגות לרכז את האוכלוסיה האזרחית באצטדיון הסמוך, לצורך זיהוי וחקירה.
בשעה 19:00 שמע סגן אלול, ראש לשכת מפקד האוגדה, חילופי דברים בקשר: אחד ממפקדי הפלנגות שבתוך מחנה הפליטים שאל מה לעשות ב-50 נשים וילדים שבידיו.
חובייקה נזף בו בקשר: "זו הפעם האחרונה שאתה שואל אותי – אתה יודע מה לעשות".
אלול מיהר לספר זאת לירון, ששוב דרש מחובייקה להקפיד שלא ייפגעו אזרחים.
נהגו של קמ"ן האוגדה, שקיבל הוראה להאזין לרשת הקשר של הפלנגות, סיפר ששמע את ג'סי סוכר נשאל מה לעשות ב-45 אנשים שנתפסו במחנה וזה השיב: "תעשה את רצון האלוהים".
ירון הזהיר אותו שוב שלא לפגוע באזרחים וקיבל ממנו הבטחה בענין.
סוכר סיפר לקצינים בחדר האוכל כי נהרגו 300 מחבלים ואזרחים, אולם לאחר זמן קצר שינה את המספר ל-120. בפגישת עדכון שכונסה על ידי ירון בשעה 20:40, אמר קצין המודיעין כי הפלנגות "מתלבטים מה לעשות באוכלוסיה שהם מוצאים בפנים...
הצטברו בידיהם נשים, ילדים וכנראה גם זקנים, שהם לא בדיוק יודעים מה לעשות אתם...
וכנראה, שהיתה להם איזו שהיא קביעה עקרונית, שהם מרכזים אותם יחד והם מוליכים אותם לאיזשהו מקום מחוץ למחנה".
קצין המודיעין הוסיף כי גם הוא שמע את דבריו של סוכר, "תעשה מה שלבך אומר לך, כי הכול מאלוהים", אולם ירון הרגיע ואמר שביקר אצלו למעלה, והאנשים שנשארים בשטח לא ייפגעו.
אחרי השעה 20:00 סקר שר הביטחון בישיבת ממשלה מיוחדת שהתכנסה בירושלים במשך יותר מחצי שעה את פעילות צה"ל במערב ביירות, אולם לא הזכיר כלל את שיתוף הפלנגות.
אחרי השעה 21:00 עזב האלוף שגיא את ישיבת הממשלה משום שלא ישן "כבר שלושה לילות".
במהלך הישיבה סיפר הרמטכ"ל על שיתוף הפלנגות, שיילחמו במחנות הפליטים "בשיטות שלהם".
הוא הודיע על כניסתם למחנה סברה והדגיש כי בניגוד לצבא לבנון, לפלנגות אפשר לתת פקודות.
הוא הסביר גם לגבי סכנת מעשי נקם: "דבר שני שיקרה – וזה לא משנה אם אנו שם או לאו, זה פרץ של נקמה...
אני יכול לתאר בדמיוני איך זה מתחיל, אבל איני יודע איך זה ייגמר.
אנו נוכל להפחית בזה, אבל כבר היום הרגו שם דרוזים...
מספיק דרוזי אחד הרוג, כדי שמחר ייהרגו ארבעה ילדים נוצריים...
וכך זה יתחיל, אם לא נהיה שם.
זה יהיה פרץ, שלא היה עוד כמוהו, אני רואה כבר בעיניים שלהם למה הם מחכים".
השר דוד לוי היה היחיד שהצביע על הסתירה בין הרצון למנוע מעשי נקם לבין שליחת הפלנגות למחנות.
הוא הזהיר מפני טבח והטלת האשמה על ישראל: "כאשר אני שומע שהפלנגות כבר נכנסות לשכונה מסוימת, ואני יודע מהי משמעות הנקם אצלם, איזו שחיטה, אז איש לא יאמין שנכנסו לעשות שם סדר והאשמה תהיה בנו".
כשליש מתושבי סברה ושתילה היו שיעים עניים, שבאו מהכפרים הסמוכים וקנו את דירותיהם מידי פלסטינים שעברו לשכונות טובות יותר בעיר.
רוב דיירי הרחוב שבו החל הטבח היו שיעים.
הפלנגות פעלו תחילה לאורך הרחוב הראשי של המחנות, משום שחששו ממארבים בסמטאות.
את עמדת הפיקוד קבעו בחנות מכולת, ובמוסך סמוך ריכזו את האזרחים שמצאו.
במשך הלילה ריכזו קבוצות אזרחים בנקודות נוספות.
המחבלים שהיו באזור נמלטו לכיוון צפון ורק מספר צעירים המשיכו לירות על אנשי הפלנגות.
בשעה 22:00 העיר קצין המודיעין של פיקוד צפון בחפ"ק בעאליי כי הפלנגות ישותפו בסריקות.
רב-סרן עמוס גלעד, שנשלח כנציג אמ"ן לעקוב אחר הארועים, הזדעק על כך: "תהיה שם שחיטה...
ב-22:30 התקשר קצין המודיעין של האוגדה אל מטה פיקוד צפון בעאליי וסיפר על דברי ג'סי סוכר לגבי מספר ההרוגים במחנה על ידי הפלנגות.
בשעה 23:20 התקשר עמוס גלעד אל מפקדיו באמ"ן בתל אביב, סיפר להם על הידיעה על ההרוגים והדגיש שיש למסור אותה לאלוף שגיא, אולם זה קיבל אותה רק כעבור 7 שעות.
קצין זוטר במטכ"ל לא ייחס חשיבות לדיווח ובאמ"ן בתל אביב הוחלט שלא להעיר את האלוף.
במהלך הלילה ביקש ג'סי סוכר לחדש את התאורה מעל המחנות, אולם קצין אג"ם, סגן-אלוף בצלאל טרייבר, סֵרב בשל הרג האזרחים.
סוכר הבטיח לירון שמעשי הרצח ייפסקו מיד.
ירון כעס על חובייקה לגבי סריקת המחנות והזהיר אותו שוב מפני רצח אזרחים.
בין מפקדי הפלנגות עצמם היתה מחלוקת לגבי אופן הפעולה וחובייקה אף ירד כנראה בעצמו אל אנשיו במחנה.
בתוך המחנות, לעומת זאת, התושבים עצמם לא ידעו על ההרג המתחולל.
מאות פלסטינים שהיו בסמטאות הסמוכות לאזור בו בוצעו הרציחות לא הבחינו בכך, מאחר שרובם ירדו למקלטים או הסתגרו בבתיהם בשל הירי.
גם חיילי צה"ל בטנקים שחנו על סוללת העפר שממערב למחנה לא הרגישו במה שהתחולל.
פלסטינים רבים סיפרו לאחר מכן שאפילו לא ידעו כלל על כניסת הפלנגות, ואם היו שומעים על כך היו בורחים.
ביומן גלי צה"ל ששודר בחצות הלילה שבין 16 ו-17 בספטמבר, הודיע כתב התחנה שטיהור מחנה הפליטים הוטל על הפלנגות.
היתה זו הידיעה הפומבית הראשונה על כך.
בשעה 5:30 בבוקר נמסרה הודעתו של רב-סרן בעאליי על "300 הרוגים" לסגן-אלוף משה חברוני, ראש לשכתו של שגיא, שבשעה 6:15 העביר אותה לשגיא בביתו.
במשך הלילה והשעות המוקדמות של הבוקר, ניסו הפלנגות למנוע בריחה של התושבים מן המחנות והציבו שומרים ביציאות מהם.
הפלנגות לא המשיכו להתקדם אל עומק המחנות.
אחרי השעה 8:00 ראה סגן אבי גרבובסקי, סגן מפקד פלוגת טנקים שחנתה ליד המחנות, אנשי פלנגות שהוליכו קבוצות אזרחים מהמחנות אל האצטדיון.
מאוחר יותר עלה עם הטנק על הסוללה וראה אנשי פלנגות הורגים חמש נשים וילדים.
בצהריים עבר ליד החיילים איש פלנגות.
הם שאלו אותו מדוע הם הורגים נשים וילדים וזה השיב כי נשים יילדו ילדים והילדים יהיו למחבלים.
העדויות הללו לא הגיעו למפקד האוגדה.
בשעות הבוקר כבר הסתיים רוב הטבח במחנות.
העובדה שכבר לא נשמעו כמעט קולות ירי גרמה לקצינים ישראלים לחשוד שהפלנגות אינם מנהלים סריקות וטיהורים באופן שיטתי.
הם חרתו על קירות המחנות כתובות כגון: "טוני עבר כאן!", "המולדת – המשפחה – הפלנגות", "כוחות פורן אל-שובאכ" (שכונה נוצרית במזרח ביירות) ו"לא נשכח ולא נסלח".
בשעה 9:00 הגיע לחפ"ק קצין המבצעים של הפלנגות, פואד אבו נאדר, נכדו של פייר ג'ומאייל, והודיע לעמוס ירון כי הכין כוח נוסף לפעולה במחנות.
ירון רצה לדעת פרטים על מה שהתרחש בהם ואבו נאדר הסביר כי יש קרב ולפלנגות יש הרוגים ופצועים.
ירון היה מעונין בהחלפת הכוח של חובייקה שפעל במחנות.
הוא נתן לאבו נאדר מפה ותצלומי אוויר וסימן עליהם כיצד יש להמשיך בטיהור.
לאחר מכן הוחלט במטה הפלנגות בכרנתינא לשלוח למחנות 17 בולדוזרים להריסת מבנים, אולם המפקדים הנוצרים לא ידעו אז דבר על הטבח שבוצע.
הכוח החדש היה בגודל של גדוד וכלל יחידות סדירות של הפלנגות בציוד קרבי מלא.
נקודת הריכוז נקבעה בשדה התעופה הבין-לאומי של ביירות, והמסלול אל המחנות עבר בדרך העפר לכיוון צפון, ממסלולי המטוסים אל שכונת אוזעי וממנה אל הכניסה לשתילה.
על תנועת הכוח פיקדו מפקד אזור ביירות, "פוסי", מפקד הפלנגות בדרום, ג'ו אדה, ופואד אבו נאדר.
הכוח של הפלנגות שתודרך על המסלולים כלל פלוגה של 14 טנקים, 14 נגמ"שים נושאי מרגמות ומאות לוחמים.
בשעה 11:00 הגיע האלוף דרורי לחפ"ק של עמוס ירון, שהציע לו להפסיק את התקדמות הפלנגות במחנות ולהימנע מהכנסת תגבורת לשם.
דרורי קיבל את ההצעות, הוציא הוראות בהתאם והתקשר אל הרמטכ"ל ואמר לו שהפלנגות "הגזימו".
ירון הורה לקציני הפלנגות לעצור ולהישאר בבתים שכבר תפסו, הזהיר את חובייקה לגבי הרג נשים וילדים ונזף בג'סי סוכר לגבי מעשי הרצח.
בשעות הצהריים אישר ירון לפלנגות להחליף את הכוח שבתוך המחנות בכוח אחר שחנה בשדה התעופה.
150 לוחמים נכנסו על ג'יפים לשתילה, אולם בניגוד להוראת ירון, אנשיו של חובייקה לא יצאו מהמחנה.
בשעה 16:30 נפגשו הרמטכ"ל וסגנו עם ראשי הפלנגות.
חובייקה סיפר על הקרב, אולם לא הזכיר דבר שעשוי לרמוז על קיומו של טבח.
פאדי פריים, מפקד "הכוחות הלבנוניים", ביקש נשק נוסף, קומנדקרים וטרקטורים כדי להרוס "מבנים לא חוקיים" במחנות.
בהמלצת נציג "המוסד", נענה הרמטכ"ל לבקשה, אולם לאחר מכן, בעצת ירון, נמסר רק טרקטור אחד ודרורי הורה למחוק ממנו את סימני הזיהוי של צה"ל ולא לשלוח איתו מפעיל ישראלי.
הפלנגות השתמשו בטרקטור במשך מספר דקות והחזירו אותו, משום שלא ידעו לתפעל אותו כהלכה, אולם לאחר מכן הגיעו שני טרקטורים מג'וניה והוכנסו לשתילה.
אלה היו דרושים לחובייקה כדי לכסות את מאות הגופות שבתוך המחנות.
תושבי המחנות רוכזו לאורך הרחובות ובתוך חנויות ואנשי הפלנגות החלו להפריד בין לבנונים לפלסטינים ובין הנשים והגברים.
עשרות נשים פלסטיניות הועלו על משאיות והוסעו למזרח ביירות, שם הסבירו אנשי הפלנגות בצעקות לעוברי האורח כי בעליהן של הנשים חוסלו.
בשעה 18:00 הודיע מפקד חטיבת הצנחנים, יורם יאיר, לעמוס ירון כי נשים וילדים נמלטים מן המחנות לכיוון צפון ומספרים סיפורי זוועה.
בעקבות זאת, הורה ירון לקציניו שאין לאפשר לפלנגות להסתובב מחוץ למחנות הפליטים.
בשעות הערב עבדו הטרקטורים בכיסוי הגופות שבמחנה.
סביב השעה 21:00, בשובו אל ביתו מביירות, התקשר הרמטכ"ל אל שר הביטחון, שעשה את ערב חג ראש השנה בביתו בחווה, וסיפר לו שהפלנגות "הגזימו", פעולתם נפסקה והם יצאו מן המחנות למחרת בבוקר.
במהלך 17 בספטמבר, יום שישי, החל להצטבר מידע בידי ישראלים על מעשי הפלנגות במחנות.
חיילי צה"ל שהוצבו מסביב למחנות הפליטים ואף תצפתו עליהם, החלו להיות מודעים למעשי הרצח, אם כי לא להֶקֵּפם.
ב-11:00 בבוקר סיפר הכתב הצבאי של עיתון "הארץ", זאב שיף, לשר התקשורת, מרדכי צפורי, על ידיעה שקיבל לגבי "שחיטה" שמבצעים הפלנגות במחנות הפליטים.
צפורי התקשר אל שר החוץ יצחק שמיר והציע לו לבדוק את הענין, אולם שמיר לא הורה לאנשי לשכתו לעשות זאת.
כתב הטלביזיה הישראלית בביירות, רון בן ישי, ראה בשעה 16:00 את כוח הפלנגות על המסלול ולדבריו כמה מחייליו הבהירו לו ולעיתונאים אחרים שבכוונתם לבצע הרג בתושבי מחנות הפליטים.
ב-20:30 הגיעו לדירת הטלביזיה הישראלית בבעבדה קצינים מחטיבת הטנקים שישבה מול שתילה, שסיפרו ששמעו מבעלי דרגות נמוכות יותר על הוצאות להורג במחנות.
בן ישי התקשר באותו לילה ב-23:30 אל שר הביטחון שרון, שהתעורר משנתו, וסיפר לו את כל הידוע לו ממה ששמע מחיילי הכוח של הפלנגות ומקציני צה"ל.
בבוקר יום שבת, 18 בספטמבר (א' של ראש השנה), התעכבו אנשי הפלנגות ביציאתם מהמחנות, משום שהיו עסוקים בהעמסת תחמושת ונשק שמצאו במחנות על משאיות שהחרימו בבנין הדואר.
בסביבות השעה 7:00 לחץ ירון על מפקדיהם להזדרז לצאת והודיע לפואד אבו נאדר כי בכוונתו לקרוא ברמקולים לתושבי המחנות להתרכז באזור האצטדיון כדי לעבור זיהוי.
במכתב אישי שכתב רון בן ישי לראש הממשלה ב-20 בספטמבר, הוא תֵאר את שראה באותו יום בשעה 8:00 בבוקר: אנשי הפלנגות "מריצים לפניהם שורה ארוכה של נשים, ילדים וזקנים, מהם שהיו מכוסים דם מהם בוכים וצועקים ומהם פניהם כבושות בקרקע.
הם צעקו לעברנו, כי הופרדו מן הגברים שנלקחו על ידי הפלנגות לאיזשהו מקום.
אנשי 'הכוחות הלבנוניים' ניסו למנוע מאתנו לצלם ואף גֵרשו אותנו משולי המחנה.
עוד אנו מתווכחים עם הפלנגות עצר קצין בכיר של צה"ל את התהלוכה.
רמקול שהוצב על גג אחד הבתים קרא לנשים ולילדים לחזור לבתיהם.
למיליציות הנוצריות נאמר לעזוב את המקום.
מאות פלסטינים מן המחנות רוכזו באצטדיון וקציני צה"ל חילקו להם חלב ועוגיות.
במהלך זיהוי הגברים והחיפוש אחר מחבלים, נחקרו 44 גברים.
איש מהם לא הזכיר את דבר קיומו של הטבח.
רק במהלך אותו היום החלו להתברר ממדיו.
בשעה 11:30 סיפרו קציני צה"ל לאלוף דרורי על הדיווחים ששמעו מפי עיתונאים שנכנסו למחנות ודרורי הורה להקפיד שחיילי צה"ל לא יכנסו לשם.
ראש הממשלה מנחם בגין שמע על הטבח לראשונה רק באותו יום בשעה 17:00, בהאזינו לשידורי ה-BBC – תחנת השידור הבריטית.
ב-19 בספטמבר, לבקשת ישראל, נכנסו יחידות צבא לבנון למחנות.
בשבת בערב החלה הנהגת הפלנגות לנסות ולהסיר מעליה את האחריות לטבח ולהעביר את האשמה אל ישראל, ואילו בישראל החל מאמץ להינתק מכל קשר לטבח.
בשבת בשעה 22:45 הודיע רדיו "לבנון החופשית" של הפלנגות, כי "הכוחות הלבנונים" מכחישים "שהיו להם אנשים במחנות או שלקחו חלק במבצע צבאי כלשהו באזור זה".
רדיו לבנון ורדיו הפלנגות החלו לדווח שאת הטבח ביצעה המיליציה של חדאד.
ביום ראשון בבוקר נפגש הרמטכ"ל עם ראשי הפלנגות בביירות ודרש מהם להודות בפומבי, במסיבת עיתונאים, באחריות לטבח, ואולי להסביר כי לא הייתה להם כוונה לבצע טבח, שכן מעשה שכזה מנוגד למדיניותם, אולם הם סירבו.
מנהיג התנועה, פייר ג'ומאייל, קבע שאין להודות במעורבות של הפלנגות בטבח, משום שהודעה כזו תסכן את בחירת בנו, אמין, לנשיאות לבנון ותפגע בהידברות עם המנהיגות המוסלמית.
לצורך כך, יוסף אבו ח'ליל, ראש המבצעים של המיליציה של הפלנגות, ביקש מאיתן להדריך את כלי התקשורת הישראליים שלא להטיל את האחריות על הפלנגות, לפחות בימים הקרובים.
איתן השיב שהתקשורת בישראל חופשית ושלא ניתן להסתיר את העובדה שהמיליציה ביצעה טבח.
בתגובה לכך, יעץ אבו ח'ליל לאיתן ודרורי: "תכחישו שצה"ל עשה זאת".
גם בימים הבאים הכחישו ראשי המיליציה כל קשר עם הטבח.
ב-24 בספטמבר דיווח שרון בישיבת ועדת חוץ וביטחון של הכנסת על פגישתו עם ראשי המיליציה: "שאלתי אותם: מדוע עשיתם את זה?
הם אמרו: לא עשינו זאת, זה לא אנו.
איני מדבר על ארחי־פרחי, מדובר על אנשים שיש ביניהם מהנדסים ועורכי דין, כל הצמרת הצעירה, שכבת האינטליגנציה...
אלה אנשים שאני מכיר אותם היכרות עמוקה.
החיוך לא מש מעל שפתיו והוא לא הניד עפעף".
גם מנהיגי אש"ף ומנהיגי המוסלמים הצטרפו למסע ההטעיה.
לאחר הטבח, נמנע אש"ף מלהטיל את האחריות על הפלנגות והנהגתו טענה כי "לכל היותר נעזרו חיילי צה"ל בקומץ מורי-דרך מאנשי חדאד".
כך נהגו גם המנהיגים המוסלמים בלבנון.
ראש ממשלת לבנון לשעבר והמנהיג המוסלמי של מערב ביירות, סאיב סלאם , אף הכריז כי "שום איש פלנגות לא היה במערב ביירות בימי הטבח".
כאשר נשאל מדוע הוא מעלים עין מן העובדות, השיב: "אם אומרים שמותר להרוג למען המולדת – קל וחומר שמותר לשקר למען המולדת".
בלבנון נוצרה הסכמה רחבה לטשטש את חלקם של הפלנגות בטבח, וזאת כדי שלא לסכן את השותפות של המוסלמים עם הנשיא (הנוצרי) החדש אמין ג'ומאייל.
אפילו סוריה נמנעה מלהאשים את הפלנגות בטבח.
אף שהטבח בוצע על ידי הפלנגות הנוצריות, נתפסה ישראל בעיני העולם כמעורבת בו, שהרי צה"ל שלט באזור והפלנגות נכנסו למחנות באישורו.
הטבח עורר גינויים חריפים לישראל ברחבי העולם ודרישה מישראל לסגת מלבנון באופן מיידי.
כמו כן הגיעו נחתים אמריקאיים וחיילים צרפתיים ללבנון על מנת לנסות ולהרגיע את המצב.
לא היה זה הטבח הראשון במהלך מלחמת האזרחים בלבנון (קדמו לו מעשי הטבח בקרנטינה, בדאמור ובמחנה תל א-זעתר וכן מעשי טבח רבים אחרים) אולם בניגוד לקודמיו עורר הטבח בסברה ושתילה תגובה משמעותית בעולם.
ב-16 בדצמבר 1982 גינתה העצרת הכללית של האומות המאוחדות את הטבח והכריזה עליו כמעשה רצח עם.
ההכרזה על הטבח כרצח עם נעשתה בהצבעה נפרדת, בה תמכו 98 מדינות, 19 הצביעו נגדה ו-23 נמנעו.
ועדת חקירה של האו"ם הגישה דו"ח בפברואר 1983 והגיעה למסקנה כי צה"ל, ככוח הכובש ששלט בסברה ושתילה, נושא באחריות לטבח.
גם ועדה זו קבעה כי הטבח הוא סוג של רצח עם.
בדיוני הממשלה בדו"ח ועדת כהן ביקש שר הביטחון אריאל שרון שהממשלה תדחה את החלקים שמהם משתמעת אחריות עקיפה של מדינת ישראל לטבח, כי לדבריו "משמעותה של קבלת החלקים האלה תהיה בגדר לקיחת אחריות לרצח עם, אות קין במצחנו לדורי דורות".
לאחר שהציבור הישראלי התוודע למעשי הטבח, הדבר גרם לתגובות חריפות בשיח הציבורי.
בעקבות הטבח נערכה אחת ההפגנות הגדולות ביותר בתולדות מדינת ישראל, אשר אורגנה על ידי ארגון השמאל "שלום עכשיו" וכונתה "הפגנת הארבע מאות אלף".
המפגינים דרשו להוציא את כוחות צה"ל מביירות, ודרשו משר הביטחון אריאל שרון וראש הממשלה מנחם בגין להתפטר מתפקידם.
בעקבות הטבח התעוררה סערה בדיון בכנסת.
ראש האופוזיציה, חבר הכנסת שמעון פרס, גינה בצורה חריפה את התנהלותה של ממשלת ישראל בעניין וספציפית את בגין ואת שרון:
לאחר דברים אלה עלה גם שרון לנאום והגיב לדבריו של פרס:
ב-26 בספטמבר 1982, בעקבות לחץ אמריקני, פינה צה"ל את ביירות.
לבקשת נשיא לבנון החדש, אמין ג'ומאייל, ב-27–29 בספטמבר נכנס לביירות כוח רב-לאומי בפיקוד אמריקני (MNF), לו ניתנה הסמכות לסייע לממשלת לבנון לשקם את שליטתה באזור ביירות.
עיקר הכוח הזה היה יחידה של חיל המארינס האמריקני, ובנוסף לה הורכב הכוח מיחידה צרפתית, יחידה איטלקית, וכעבור זמן מה יחידה בריטית, שעליהן הוטל בעיקר להגן על האוכלוסייה הפלסטינית.
לאחר הטבח, נטל צבא לבנון את הפיקוח על המחנות ובמשך מספר שבועות המשיך במעצר וגירוש של פלסטינים ללא אישורי שהייה.
רוב תושבי המחנות נותרו במקומם וחלקם החלו לשפץ את הבתים שחרבו.
רופאים לבנונים מונו כמנהלים לבתי החולים של אש"ף ליד המחנות.
הנשיא ג'ומאייל מינה את התובע הצבאי הלבנוני, אסעד ג'רמנוס, לחקור את פרשת הטבח ובנובמבר 1982 פורסם "דו"ח ג'רמנוס".
ג'רמנוס קיבל הוראה מגבוה שלא לזמן עדים לבנונים, הפלסטינים מהמחנות חששו להופיע בפניו ולוחמי הפלנגות קיבלו פקודה מפורשת שלא למסור עדות.
חקירתו נקטעה ללא הוצאת מסקנות לגבי מבצעי הטבח.
אף לוחם או מפקד פלנגות לא הוענש על חלקו בטבח.
חובייקה וקציני הפלנגות שהיו במקום נותרו בצמרת הפיקוד של התנועה.
בשנת 1999, שומר ראשו לשעבר של חובייקה, רוברט חטאם, פרסם ספר שבו הוא טוען שטבח סברה ושתילה תוכנן על ידי חובייקה וחאפז אל-אסד במטרה להביך את ישראל.
בעקבות הטבח קמה סערה ציבורית בישראל.
בפרט בלטה "הפגנת הארבע מאות אלף" בכיכר מלכי ישראל, שנערכה ב-25 בספטמבר 1982 בארגונה של "שלום עכשיו" (שוררת מחלוקת סביב אומדן המשתתפים בה).
בעקבות הסערה הציבורית הוקמה ועדת חקירה ממלכתית – ועדת כהן.
הוועדה פרסמה את מסקנותיה ב־7 בפברואר 1983, וקבעה שלא נמצאו הוכחות למעורבות ישירה של צה"ל בטבח, אך קציני צה"ל ידעו, בשלב מסוים, על קיום הטבח ולא פעלו בנחרצות להפסקתו.
הוועדה המליצה ששר הביטחון אריאל שרון יסיים את כהונתו, ושתיק הביטחון לא יופקד עוד בידיו.
שרון סירב להתפטר, אך בעקבות החלטת הממשלה הועבר לתפקיד שר בלי תיק.