tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמנם גם במוזיקת הבארוק וגם במוזיקת הרנסאנס נעשה שימוש נרחב בפוליפוניה ובקונטרפונקט, אך אם בתקופת הרנסאנס ההרמוניה הייתה תוצר לוואי של הפוליפוניה, בתקופת הבארוק המבנה ההרמוני נעשה חשוב, וכן ניתן משנה חשיבות לטכניקה.
כמו כן, בתקופת הבארוק הושם יתר דגש על הקולות השונים; וניתן משקל יתר לקול העליון ולקול הבס – הבחנה שבאופן כללי לא קיימת במוזיקת הרנסאנס, בה לקולות השונים ניתן משקל שווה.
במוזיקת הבארוק ניתן לרגש מקום חשוב יותר (היווצרות תורת האפקטים) ויצירות רבות שאפו לתאר רגש מסוים על גווניו.
לעיתים קרובות, מוזיקת הבארוק נכתבה לנגנים וירטואוזים, ובאופן כללי היא קשה יותר לביצוע מאשר מוזיקת הרנסאנס.
שינוי נוסף שחל בין תקופת הרנסאנס לתקופת הבארוק הוא עלייתם של הקטעים האינסטרומנטליים, וירידתו של סגנון הא-קפלה של שירה ללא ליווי כלי.
קישוט נרחב של היצירה הוא מאפיין חדש נוסף שנכנס למוזיקת הבארוק.
לעיתים קרובות הקישוט אולתר על ידי הנגן.
חלק נכבד מיצירות הברוק חוברו למען הכנסייה.
בדרך כלל מוזיקה כנסייתית הייתה מורכבת ממקהלה וכלי מלווה; בעוד שיצירות חילוניות נוגנו על ידי הרכב של כ-4 נגנים: באסו קונטינואו, פורטה-פיאנו, כינור וכלי נשיפה.
בתחום המוזיקה הכנסייתית, חשיבותן של המיסה והמוטט ירדה מעט, אך הקנטטה תפסה מקום נכבד בעבודותיהם של באך ומלחינים פרוטסטנטים אחרים.
מלחיני תקופת הבארוק כתבו במגוון רחב של סוגות:
האופרה, שהחלה להתפתח בתקופת הרנסאנס, הפכה לצורה חשובה בבארוק.
קונצ'רטו (רבים: קונצ'רטי) הוא ז'אנר מוזיקלי שתחילתו בתקופת הבארוק.
הקונצ'רטו הוא יצירה לכלי סולו, או כמה כלי סולו, ותזמורת.
ב-"קונצ'רטו" מתקיים דו-שיח בין הסולן לבין הטוטי (תזמורת).
בעוד המלחינים האיטלקים בבארוק וגם באך כתבו לרוב קונצ'רטו לכלי סולו ולתזמורת במבנה של שלושה פרקים (מהיר-איטי-מהיר), העדיף הנדל את המבנה בעל ארבעת הפרקים (איטי-מהיר-איטי-מהיר).
בין המפורסמים שבקונצ'רטי נמנים 'הקונצ'רטי הברנדנבורגיים' של באך.
קונצ'רטו גרוסו מורכב משתי חטיבות — האחת, תזמורת כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולה ובאסו קונטינואו) המכונה גם ripieno (באיטלקית, מילוי), והשנייה, הרכב של שני כנרים ובאסו קונטינואו המכונה גם concertino (חטיבה זו זהה להרכב המנגן בטריו סונאטה).
שתי החטיבות משמיעות שיח־נגינתן לסירוגין או גם ביחד.
קורלי והנדל הם מהמלחינים שעשו שימוש בסוגה זו.
הקנטטה היא יצירה קולית לקולות סולו או למקהלה המלווה בתזמורת או בכלי בודד או מספר כלים.
באך ערך את כל הקנטטות שלו עבור הכנסייה, בעוד שהנדל וסקרלטי יצרו קנטטות חולין.
האורטוריה היא יצירה גדולה למקהלה, זמרים סולנים ותזמורת.
בין האורטוריות המפורסמות ביותר כלולה 'משיח' מאת הנדל.
סונאטות נכתבו לכלי מקלדת, לכינור או לכלי נשיפה (סולו או בליווי כלי מקלדת), ולקבוצות כלים.
באך חיבר את הסונטות המפורסמות שלו לכינור.
הסוויטה היא סדרת ריקודים, לעיתים קרובות לאחר אוברטורה (פתיחה).
פעמים רבות נקראת הסוויטה בשמות אחרים, בעיקר בתקופת הבארוק: פרטיטה, פנטזיה ואחרים.
אחד המאפיינים הבולטים בסוויטות רבות (אם כי בשום אופן לא בכולן) הוא חילופים בין פרקים מהירים ואטיים לסירוגין.
בדרך כלל כל המחולות בסוויטה כתובים באותו סולם, עם חריגות קלות בלבד (אופייני קטע אחד במז'ור בסוויטה מינורית ולהפך).
הסוויטות נכתבו לכלי סולו, להרכב קאמרי קטן או לתזמורת.
הפוגה לכלים, תזמורת או מקהלה התפתחה מכמה סוגים מוקדמים יותר של יצירות קונטרפונקטיות, כמו הריצ'רקר, הקפריצ'ו, הקנצונה והפנטזיה.
מלחינים כדוגמת דיטריך בוקסטהודה (1637–1707) ויוהאן פכלבל (1653–1706), תרמו רבות להתפתחות הפוגה, והיא הגיעה לבשלות ביצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך.
אפיוני הברוק ויוצרים בולטים בארצות אירופה השונות
הבארוק נולד באיטליה, שם נוצרו סוגות קוליות חדשות – האופרה, הקנטטה והאורטוריו וכן שתי סוגות כליות הסונאטה והקונצ'רטו.
תריסר הקונצ'רטי גרוסי של ארכאנג'לו קורלי חוקו בכל אירופה.
בעקבותיו אנטוניו ויוואלדי וכן תומסו אלבינוני חיברו מספר מרשים של יצירות קוליות ואינסטרומנטליות.
ארבע עונות של ויואלדי הפכה ליצירה הכי מוכרת באירופה.
כל אחד מארבעת הקונצ'רטי, שמרכיבים יצירה זו, כתוב בשלושה פרקים במתכונת המקובלת של "מהיר-איטי-מהיר": המבנה התלת פרקי הפך למודל לחיקוי בידי יוהאן סבסטיאן באך.
מלחין איטלקי בולט נוסף הוא אלסנדרו סקרלטי, אשר חיבר 115 אופרות.
יצירותיו נפתחות בשלושה פרקים הנקראים סימפוניה, והם מאבות הסימפוניה הקלאסית.
בנו דומניקו סקרלטי הביא לרמה חדשה וגבוהה את טכניקת המוזיקה למקלדת.
מלחינים נוספים הם מונטוורדי, אלגרי, קריסימי.
ז'אן-בטיסט לולי, שהיה איטלקי, ייסד את האופרה הצרפתית, עם יצירותיו קדמוס וארמיון, פאטון וארמיד.
האופרה הצרפתית הגיעה לשיאה עם ז'אן-פיליפ ראמו, עם יצירותיו lndes galantes, Castor et Pollux, Dardanus, Zoroastre.
האוברטורות הצרפתיות היו מודל לחיקוי עבור לחיקוי האורטוריות של הנדל.
בין מלחיני הבארוק של צרפת, נמנית גם שושלת קופרן, שהתמחו ביצירות למקלדת.
יוהאן סבסטיאן באך נחשב לגדול מלחיני הבארוק.
גאונותו נודעה רק לאחר מותו.
הקונצ'רטי, הסונטות והקנטטות שלו הביאו לשיאן את יצירות הבארוק מהמאה ה-17. בגלל צניעותו, ושאיפתו הבלעדית להיות האורגניסט וראש המקהלה בכנסייתו שבלייפציג – באך לא יצא מגבולות הארצות דוברות הגרמנית.
עם זאת, הסואיטות הצרפתיות והקונצ'רטו האיטלקי של באך הם עדויות לכך, שהוא התעניין בנעשה מחוץ לגרמניה.
ההמנונים הלוטראניים שלו מעידים על יכולתו לנצל את הסינקופה הקצבית ועל שליטה בקונטרה-פונקט.
על יצירתו של באך נאמר שהיא נטולת רגש – אבל עדויות הפוכות לכך הם הפסיונים שלו וכן המיסה בסי מינור לקול סולו, מקהלה ותזמורת.
מלבד העובדה שבאך ייסד שושלת של מלחינים, הוא השפיע רבות על מוצארט, בטהובן ומנדלסון.
פרסל מיקד את כישוריו לעבר המלודיה, ואת יצירתיותו לעבר ההרמוניה והשליטה על הקונטרפונקט.
הוא חיבר אודות, מוזיקה לתיאטרון ולכנסייה, פנטזיות וסונטות לכלי מיתר.
האופרות שלו המפורסמות ביותר הן דידו ואינאס ומלכת הפיות.
אף על פי שהנדל היה גרמני, הוא נחשב לקוסמופוליט שבין מלחיני הברוק, ולכן הוא דווקא מייצג את סגנון הברוק האנגלי.
המוזיקה שלו היא שילוב של סגנון איטלקי, קונטרפונקט גרמני וסגנונן של המקהלות האנגליות.
הוא שילב סגנונות אלו באופרות, באורטוריה ובקונצ'רטי שלו.
כל אלו מתאפיינים בקומפוזיציה דרמטית.
יצירותיו הקוליות – קנטטות סולו, אופרות ואורטוריה – מלאות ברגש.
בה במידה, הסואיטות, הקונצ'רטי וסונטות שובות את הלב תודות למלודיות שהן מביעות.
הנדל נודע בעיקר בשל האורטוריו משיח.
לשלב שבין הבארוק לתקופה הקלאסית, על מגוון הרעיונות המתחרים שהועלו בו, והניסיונות לאחד השפעות שונות, יותר משם אחד.
יש הקוראים לו גאלאנט, רוקוקו או פרה-קלאסי.
בתקופה זו המלחינים הבארוקיים במובהק היו עדיין פופולריים – באך, הנדל וטלמן המשיכו להלחין כשהסגנון ההומופני כבר היה בעלייה ברורה.
התרבות המוזיקלית עמדה בפני צומת – המלחינים הגדולים של הסגנון הישן נתפסו כמי שהטכניקה שלהם לוטשה עד לשיא, אך הציבור רעב לחידושים.
זו הסיבה שקרל פיליפ עמנואל באך הפך לפופולרי כל כך – הוא הבין את צורות ההלחנה השונות, אך גם ידע כיצד לשלב אותם ברוח החדשה.
עזיבתו את הסגנון הישן העלתה את קרנו עד כדי כך שהאפיל על אביו, יוהאן סבסטיאן באך, שלתקופה ארוכה נשכח.
בעקבות הלכי רוח אלו, בתקופה הקלאסית השימוש בקונטרפונקט פחת, לטובת שימוש בהומופוניה.
למרות זאת, מלחינים שונים גילו מחדש את הקונטרפונקט במשך התקופה הקלאסית, דבר שהתבטא בפוגות.
כמו כן השימוש בקישוט פחת.
היצירות בתקופה הקלאסית נטו להיכתב עם מבנה פנימי סדור, שהתבטא במיוחד בסונטה (ששורשיה בתקופת הבארוק).
מודולציה – מעבר בין סולמות – הפכה לאלמנט מבני ודרמטי.
היצירות נכתבו כמסע מהטוניקה, ובחזרה אליה.
כמו כן, הכתיבה בתקופה הקלאסית שואפת לנקודת שיא וממנה פתרון, בעוד שבאופן הכללי ניתן לומר על יצירות בארוקיות שרמת המתח בהן נשמרת לאורך היצירה.
הבדל נוסף בין יצירות מהתקופה הקלאסית ליצירות בארוקיות הוא במגוון הרגשות המוצג ביצירה.
בעוד שיצירות בארוקיות נטו לתאר רגש יחיד, יצירות קלאסיות תארו קשת שלמה של רגשות.
מוזיקת אינדי היא מוזיקה הנשענת על חברת תקליטים עצמאית.
במקור תיאר הביטוי "אינדי" את העצמאות מחברות תקליטים מסחריות, אך במהלך השנים, סגנונות מוזיקליים שפותחו על ידי אמנים מחברות עצמאיות תוארו גם הם כ"אינדי".
מאפיינים תרבותיים ופילוסופיים של אינדי
ישנם מספר מאפיינים תרבותיים ופילוסופיים העוזרים להגדיר את משמעות המונח "אינדי" יותר מאשר סגנונות מוזיקליים או בעלות מסחרית.
אמני אינדי מונעים יותר מרצון להבעה עצמית מאשר משיקולים מסחריים (למרות שדבר זה מאפיין אמנים רבים, ובהם גם כאלה שמצליחים מסחרית).
סגנון עבודה של עשה-זאת-בעצמך, שהחל עם זרם הפאנק בשנות ה-70 של המאה ה-20, מקושר גם הוא לאינדי, עם אנשים בסצנה המעורבים בלהקות, לייבלים, מסיבות ועיתוני מעריצים ("פנזינים").
אינדי נוטה לדגול בגישה אינטרנציונליסטית, הנובעת מהזדהות עם מעריצים, לייבלים ולהקות במדינות אחרות החולקים את אותו סגנון חיים.
לייבלי אינדי קטנים יפיצו לא-אחת אלבומים ללייבלים דומים ממדינות אחרות, ולהקות אינדי נוהגות לצאת לסיבובי הופעות במימון עצמי בערים ומדינות אחרות, בהן חברי סצנת האינדי המקומית יעזרו לארגן הופעות ולעיתים אף יספקו מקומות לינה ועוד.
למרות שהמונח "אינדי" לא בא לתאר ז'אנר מסוים, אלא הימנעות ממסחור, למספר ז'אנרים שקמו צורף הכינוי "אינדי":
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה "אינדי" שם נרדף בבריטניה ללהקות פופ של גיטרות צורמניות, אשר הופיעו בקלטות שהגיעו עם מגזין המוזיקה ה-NME.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוגדרו להקות בריטפופ רבות כלהקות אינדי, למרות שרובן היו חתומות בלייבלים גדולים ושלטו במצעדי המכירות.
הצלחת האינדי הביאה אמנים החתומים בחברות מסחריות לחקות את הסגנון ששויך לאינדי.
כתוצאה מכך, מתוארים כאינדי שמות כאבריל לאבין המחויבים לחברה מסחרית, אך מחזיקים באותם מאפיינים סגנוניים שאפיינו את אמני האינדי שהיו לפניהם.
ישנן מספר סוגות מוזיקליות שמקובל לקבץ באופן כללי תחת השם אינדי.
הנפוצות שבהן הן אינדי רוק ואינדי פופ, שההבדל העיקרי ביניהן הוא באדיקות בה הן בוחרות לציית למבנה התרבותי של הרוק.
סוגות נוספות הן אינדי פולק ואינדיטרוניקה, שהיא שילוב של אינדי, מוזיקה אלקטרונית, רוק ופופ.
עם הזמן נפתחו באינטרנט חנויות מקוונות רבות המתמחות במוזיקת אינדי.
דוגמה לחנות כזאת היא CD Baby.
מוזיקת האינדי בישראל צמחה מתוך הצורך של אמנים ליצור ולהביע את עצמם בדרכים שאינן תואמות את הזרם המרכזי.
כבר בשנות ה-70 וה-80 הופיעו יוזמות עצמאיות של אמנים, אך השינוי המשמעותי התרחש בשנות ה-90 עם עלייתם של לייבלים עצמאיים כמו אנובה מיוזיק ולב גרופ מדיה.
בתחילת שנות ה-2000, האינטרנט הפך לכלי מרכזי שהעניק לאמנים יכולת חשיפה רחבה יותר.
מוזיקת האינדי בישראל מתאפיינת בגיוון סגנוני הכולל רוק, פולק, אלקטרוני, פופ ניסיוני ועוד.
אמני אינדי רבים משלבים אלמנטים מקומיים, כמו מוטיבים מהמסורת היהודית או הערבית, יחד עם השפעות בינלאומיות.
השפה בעברית שולטת, אך ישנם אמנים רבים היוצרים באנגלית ואף בשפות אחרות.
פסטיבלים כמו אינדינגב, יערות מנשה, ופסטיבל חשיפה בינלאומית הפכו לבמות מרכזיות עבור אמני אינדי בישראל, מועדונים כמו לבונטין 7 בתל אביב והצוללת הצהובה בירושלים מהווים חממה לאמנים עצמאיים, ופרויקט אינדי סיטי מתעד את סצנת מוזיקת האנדי בישראל.
מוזיקת האינדי הפכה לחלק בלתי נפרד מהתרבות הישראלית.
היא מספקת לאמנים פלטפורמה להביע דעות חברתיות ופוליטיות, ומשמשת גם ככלי לחיבור בין קהילות שונות במדינה.
בנוסף, היא תרמה רבות להתרחבות הקהל הישראלי לחשיפה למוזיקה מגוונת ומקורית.
יחד עם זאת, אמני אינדי בישראל מתמודדים עם קשיים רבים, כולל מחסור במימון, חשיפה מוגבלת, ותחרות מול הזרם המרכזי.
למרות זאת, ההתקדמות הטכנולוגית והרשתות החברתיות מספקות כלים חשובים לאמנים לקדם את יצירתם באופן עצמאי.
מוזיקת גוספל היא מוזיקה דתית נוצרית ולה מספר סוגות.
מטרתה היא להביע אמונה אישית או ציבורית ודבקות ב"חיים נוצריים" ובמקביל לתת חלופה דתית נוצרית למוזיקה הפופולרית החילונית.
שתי הסוגות מהן נוצר הגוספל הן הספיריטואלז – שירת העבדים האפרו-אמריקאים שהגיעה עימם מאפריקה והתפתחה בארצות הברית; ומזמורי הדת הכנסייתיים שהגיעו לארצות הברית מאירופה.
שני הזרמים הללו שימרו את יחודם אך גם הושפעו זה מזה ובימינו ניתן למצוא את סוגיה השונים של מוזיקת הגוספל בצמתים שונים לאורך הדרך שבין שני הקצוות המקוריים.
כמו סוגים אחרים של מוזיקה נוצרית, היצירה, הביצוע, המשמעות ואפילו ההגדרה של מוזיקת הגוספל משתנים בהתאם לתרבות ולהקשר החברתי.
מוזיקת הגוספל נוצרת ומבוצעת למספר מטרות: דתיות, טקסיות, למטרות הנאה וכמוצר בידורי שיווקי.
הרעיון המרכזי העובר כחוט השני במילים ובלחן של מוזיקת הגוספל הוא האדרה, שבח ותודה לאלוהים, לישו ולרוח הקודש והטפה לחיזוק האמונה באל.
המונח גוספל הוא השם האנגלי לבשורות הנוצריות.
ארבע הבשורות הן מהמרכיבים המרכזיים בברית החדשה ומתארות את לידתו, חייו, תורתו, צליבתו ותחייתו של ישו הנוצרי מנקודת מבטם של מספר דמויות בחייו.
ניתן לומר, בקווים כלליים, כי השירה היא המאפיין הדומיננטי במוזיקת הגוספל ולעיתים קרובות היא מבוצעת תוך שימוש נרחב בהרמוניה.
פעמים רבות נעשה שימוש במקהלה, הן בשירה המובילה והן בליווי ווקאלי לסולן.
הכלים המובילים בליווי השירה הם בדרך כלל קלידים כגון: פסנתר ואורגן האמונד וגם כלי נשיפה, תופים, גיטרה (ואף גיטרה חשמלית בגוספל המודרני יותר) וגיטרה בס.
הגוספל העכשווי כולל את תת-הסוגות: גוספל עירוני עכשווי (מכונה לעיתים "גוספל שחור " Black Gospel"), גוספל דרומי ו"גוספל מודרני" הידוע יותר בשם מוזיקה נוצרית עכשווית.
כבר מייסוד הכנסיות הראשונות הייתה המוזיקה חלק בלתי נפרד מהפולחן הנוצרי.
רובה של אותה מוזיקה נוצרית מוקדמת לא היה מיועד לביצוע על ידי קהל המתפללים, אולם, כשהתפשטה התנועה הפרוטסטנטית החלו להיות מחוברים מזמורים שנועדו לביצוע בשירת הקהל ואלו הפכו למקובלים.
בעת שהמהגרים האירופאים החלו ליישב את הקולוניות בצפון אמריקה, השתמשו קהילות רבות במזמורים אלו במשך טקסים ותפילות.
מוזיקה דתית זו והחשיבות ההולכת וגוברת שלה בקולוניות האמריקאיות היוו את בסיסו של "הגוספל הלבן" בעת שמלחינים מקומיים השתמשו בסגנון של המזמורים המסורתיים והחלו ליצור מזמורים חדשים.
באותה עת, סחר העבדים מאפריקה לקולוניות האמריקאיות, הביא את העבדים האפריקאים לארץ זרה ועוינת.
עבדים רבים הביאו איתם מאפריקה מסורת עשירה של שירה והם השתמשו בה כדי לתקשר עם עמיתיהם ולנחם אותם בעבודה החקלאית ולאחריה.
במקביל, האמונה הדתית הנוצרית והפולחן הכרוך בה, החלו לתפוס מקום מרכזי בחיי קהילות העבדים האפרו-אמריקאים ושירים אלו, שכונו ספיריטואלז, יצרו את הבסיס לסגנון התפילה והזמרה הרגשני והנלהב האופייני לקהילות אלו.
הספיריטואלז סיפקו נחמה כלשהי בעיתות מצוקה וחלק משירים אלו שולבו בלחנים וקצבים של סוגי מוזיקה חילונית כגון בלוז ורגטיים וכך נוצר "הגוספל השחור" המוקדם.
נראה ששני זרמים אלו של מוזיקת הגוספל נפגשו בדרום ארצות הברית בשנותיה המוקדמות של המאה ה-20. זמרי קאנטרי לבנים החליפו לעיתים מזומנות רעיונות מוזיקליים עם עמיתיהם השחורים, כולל השימוש בתכנים דתיים במוזיקה חילונית.
מוזיקאים לבנים הכירו במידה רבה את האיכויות ההרמוניות והקצביות של המזמורים השחורים המודרניים.
תופעה זו הביאה לייסודן של רביעיות קוליות שלוו לעיתים בכלי הנגינה שהיו בשימוש בלהקות קאנטרי.
ענף זה של הגוספל שבו זמרים לבנים משתמשים בטכניקות קוליות של עמיתיהם השחורים נודע בשם "גוספל דרומי" (Southern gospel).
בשעה שמבצעים לבנים נהנו מהצלחה עם זרם הגוספל הדרומי, התקשו המבצעים השחורים של מוזיקת הגוספל השחורה למצוא קהל רחב למוזיקה שלהם.
מבצעים שחורים רבים מצאו כי קל יותר לפרוץ לתודעת הקהל עם סוגות מוזיקה חילוניות כגון בוגי-ווגי, ג'אז ובלוז מאשר עם מוזיקת הגוספל הדתית.
עד שנות ה-50 של המאה העשרים היו מבצעים שחורים ספורים בלבד שהצליחו להביא את הגוספל השחור לתפוצה רחבה בארצות הברית.
חלק מהמבצעים המוקדמים של הרוקנ'רול, כמו ליטל ריצ'רד וריי צ'ארלס, הצליחו לשלב מרכיבים של מוזיקת הנשמה מהגוספל אל תוך הרוקנ'רול אך יצירתם נשארה בתחום המוזיקה החילונית.
ב-1951 ביצע זמר הקאנטרי רד פולי (Red Foley) את הספיריטואל "Peace in the Valley".
ביצוע זה היה סינגל הגוספל הראשון שמכר יותר ממיליון עותקים והוכיח כי מוזיקת הגוספל יכולה להיות משווקת בהצלחה לקהל הרחב.
מוזיקת הגוספל זכתה לקידום משמעותי בתחום חשיפתה לציבור הרחב בזכותו של אלביס פרסלי.
פרסלי גדל במיסיסיפי בשנות ה-30 וה-40 תוך האזנה לגוספל שחור.
בטרם זכה להצלחה במוזיקה החילונית הוא אף נכשל במבחנים להצטרפות לרביעייה קולית של גוספל דרומי.
הביצוע של פרסלי ל-"Peace in the Valley" (כשיר הנושא מתוך אלבום באותו שם) ב-1957 היה הצלחה גדולה ונתן דחיפה נוספת לגוספל.
הקלטות נוספות של שירי גוספל באותן שנים של ריי צ'ארלס, ארית'ה פרנקלין, אלביס פרסלי ואחרים סייעו למוזיקת הגוספל לבסס את מעמדה כבת-קיימא בתחום המוזיקה המסחרית.
עד שנות ה-70 של המאה העשרים התפתח הגוספל הדרומי והפך למוזיקה בעלת מאפיינים וצליל מודרניים יותר.
עם עלייתן של כנסיות אלטרנטיביות ושל מרכזי תפילה שהיו מכוונים למשוך את הדור הצעיר התפתח סוג של מוזיקה דתית מודרנית הנקרא "Contemporary Christian Music" והפך לפופולרי.
מוזיקה זאת היא בעצם מוזיקת פופ רגילה בעלת מילים ותכנים דתיים.
במשך אותן שנים, חלק ממוזיקאי הגוספל השחורים עיצבו סגנון מוזיקלי עירוני ומחוספס יותר בעל השפעה חזקה של רית'ם אנד בלוז.
תת-סוגה זו נקראת בימינו גוספל עירוני עכשווי (contemporary urban gospel).
גוספל עדיין פופולרי בקרב קהלים המבקשים מוזיקה בעלת מאפיינים רוחניים ודתיים.
חלק מהאמנים המבצעים גוספל נהנים מהצלחה נרחבת בקרב קהלי מוזיקת הפופ, רית'ם אנד בלוז וקאנטרי ובמקביל, אמנים המבצעים מוזיקה חילונית משלבים לעיתים בפרויקטים שלהם מוזיקת גוספל.
עם זאת, למרות ההתקרבות בין שני סגנונות הבסיס של מוזיקת הגוספל ב-50 השנים האחרונות, ההפרדה, הקיימת בפועל, בין לבנים ובין אפרו-אמריקאים בארצות הברית, במיוחד בכנסיות ששומרות בדרך כלל על הומוגניות גזעית, משמרת עדיין את שני סגנונות הגוספל הבסיסיים.
אף על פי שמוזיקת הגוספל היא אמריקאית במקורה וגם בימינו הזירה אמריקאית היא השלטת בתחום זה, התפשטה מוזיקת הגוספל גם במקומות אחרים בעולם.
באוסטרליה קיימות מקהלות כגון "The Elementals" ו-"Jonah & The Whalers" ופסטיבלים כמו "פסטיבל מוזיקת הגוספל האוסטרלי" ובנורווגיה זוכה "מקהלת הגוספל של אנסגאר" לפופולריות.
רשימת מוזיקאים ומבצעים בולטים של מוזיקת גוספל
הרשימה כוללת מוזיקאים ומבצעים בולטים של מוזיקה דתית נוצרית המוגדרת כגוספל
איריס ועופר פורטוגלי עם מקהלת הגוספל
מוזיקת ברברשופ הוא סגנון עממי של מוזיקת א-קפלה, המושר ללא ליווי כלי נגינה.
הסגנון מאופיין באקורדים מרובעים בטקסטורה מוזיקלית הומופונית בעיקרה.
לכל אחד מארבעת הקולות יש תפקיד.
הסולן (Lead Singer) שר את המנגינה, הטנור מלווה מעל המנגינה, הבס שר את התווים הנמוכים, והבריטון משלים את האקורד.
עיבודי ברברשופ מתאפיינים בהרמוניות צפופות (Close Harmony) - צירופי צלילים במרווחים קטנים, העשויים לעיתים להישמע צורמים מחוץ להקשר ההרמוני.
מחקרים מוזיקולוגיים נוטים כיום לתמוך בטענה כי מקור הסגנון הוא בשכונות האפריקניות-אמריקניות של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20. בשכונות אלה, מספרות הגברים (באנגלית Barbershops) היוו - ועודן מהוות - מרכז חברתי.
הפורמט של שירת הברברשופ כהרמוניה של ארבעה תפקידי שירה מוצאת את שורשיה עוד בשירת הגוספל של הכנסיות האפריקניות-אמריקניות.
שירת ברברשופ מהווה כיום תחביב של זמרים (בעיקר גברים) רבים ברחבי העולם, ובמיוחד בארצות הברית, שבה נולד סגנון הברברשופ.
הארגון Barbershop Harmony Society הוא ארגון-הגג הראשי המאגד את פעילותם של הרכבי ברברשופ בארצות הברית ובקנדה.
בנוסף לו פועלים ארגונים נוספים שבהן משתתפים גם הרכבי נשים (Sweet Adelines International, ו-Harmony Incorporated).
בישראל פועלים מספר הרכבי ברברשופ, שהוותיקה מביניהן היא "להקת הספרים הירושלמית" אשר הוקמה ב-1983.
מאז הוקמו עוד מספר הרכבים, אשר הבולט ביניהם הוא "12 טון", הפועל בניצוחו של אלכס אשד.
אשד הקים גם את "ברברינה", הרכב ברברשופ ישראלי על טהרת המין הנשי.
מוזיקת האוס היא סוגה של מוזיקת דאנס אלקטרונית בעלת משקל 4/4 בטמפו שבין 120–130 פעימות לדקה.
ההאוס התחיל כסגנון קטן מאוד בארצות הברית וגדל לממדים אסטרונומיים וכיום המונח "האוס" מאגד תחתיו אין ספור סגנונות וגוונים.
ההאוס כיום פופולרי מאוד ויש לו הדים בסגנונות מוזיקה שונים.
ההאוס נולד ברחבות הריקודים של ניו יורק, שיקגו ולונדון בשנות השמונים, בתקופה בה כלי הנגינה האלקטרוניים השתכללו (לדוגמה, המצאת ה-MIDI) ובארצות הברית נוצר ביקוש למוזיקת ריקודים חדשה.
לאחר שהדיסקו נושל על ידי גל הרוק הכבד של תחילת שנות השמונים, החלו להתפתח סצנות שונות של מוזיקה אלקטרונית חדשה בערים שונות בארצות הברית.
בעוד שבדטרויט ניכרה בעיקר השפעה של אלקטרו בסצנה של מה שנקרא לאחר מכן טכנו, בניו יורק ובשיקגו נוצרו סצנות של סינת'-פופ, אלקטרו-פאנק, איטלו דיסקו (הגרסה האלקטרונית והאירופית של הדיסקו), והתחילו ליצור בהשפעתם מוזיקה אלקטרונית פחות מתוכנתת ו"רובוטית" ויותר אנושית ועליזה.
השם "האוס" נטבע בשיקגו על שם מועדון ה-Warehouse בו לראשונה החל חלוץ הז'אנר, פרנקי נאקלס, בשימוש בתמהיל בין סגנון הסינתפופ האירופי והדיסקו.
לאחר זמן מה החלו נפוצים קטעים מוזיקליים שהושפעו מתמהיל זה והם למעשה קטעי ההאוס הראשונים.
הקטע "Your Love" של פרנקי נאקלס נחשב בעיני רבים ללהיט ההאוס הראשון (על אף שאחרים מחשיבים את "I Feel Love" של דונה סאמר בהפקת ג'ורג'ו מורודר ללהיט ההאוס הראשון).
עד לאמצע שנות השמונים היה ההאוס למוזיקת הריקודים העיקרית של שיקגו ומועדוני האוס רבים נפתחו, כמו גם תחנות רדיו שהוקדשו להאוס.
ההאוס מורכב בדרך כלל מסינקופות דומות בעלי מלודיות שונות.
ההאוס של ניו יורק (גראז')
סצנת ההאוס של ניו יורק היא המשך ישיר של סצנת הדיסקו בה ולכן, לפחות לגבי התקופה בה התגבש הסגנון, אי אפשר להפריד לחלוטין בין דיסקו והאוס.
המונח גאראז' מציין את מגוון הסגנונות שנוגנו ב-"Paradise Garage" - המועדון הניו יורקי האגדי בו התבסס הסגנון.
ההאוס שהתגבש בסצנה זו הוא יותר אקוסטי ויותר קרוב לדיסקו ולמוזיקת נשמה, ומאוחר יותר הושפע גם ממוזיקה לטינית ובעיקר מהסמבה (למשל ביצירותיהם של Masters at Work, Kerry Chandler ועוד).
הגאראז' היה הטריגר העיקרי להתפתחות ההאוס בבריטניה מסוף שנות ה-80 והפיכתה למעוז של האוס, שם זכה להצלחה הגדולה ביותר שלו.
בבריטניה התפתחו סגנונות האוס רבים אך הסגנון הבריטי שהכי מזוהה בהווה עם ההאוס בבריטניה הוא ה-
2Step Garage (או UKG UK Garage), שעיקרו שימוש בסימפולי תופים מקוטעים ובמקצב מתוחכם.
הסגנון התחיל כסגנון האוס וכיום עיקר ההתפתחות שלו היא לכיוון ראפ והיפ-הופ.
בשנת 1987 הגיע הלהיט "Jack Your Body" של סטיב 'סילק' הארלי למקום הראשון בבריטניה ובכך היה להצלחה המסחרית הראשונה של קטע האוס.
בשנת 1988 הוציאו ה-Jungle Brothers, מהרכבי ההיפ-הופ החשובים והגדולים, את הסינגל "I'll House You", קטע אשר שילב ראפ על מקצב האוס (בהפקת הדי-ג'יי Todd Terry).
הקטע היה הראשון לחבר בין שני הסגנונות, אשר עד אז לא היה קשר ביניהם משום שהאוס נחשב למוזיקה "עליזה".
הסינגל היה ללהיט גדול ובכך קידם את סגנון הפיוז'ן היפ-האוס, והיווה תקדים ליצירת שילובים נוספים מסוג זה.
שנות התשעים הייתה תור הזהב של ההאוס, הדאנס, ושל הטכנו ובשנים אלה ההאוס היה בשיא הפופולריות שלו.
בין הלהיטים הגדולים של התקופה:
בסוף שנות התשעים חלה עליה מטאורית בפופולריות ההאוס באירופה, בעיקר סביב היורופופ ותרבות המועדונים של איביזה.
בנוסף בתקופה זו קמו להקות מהפכניות כגון דאפט פאנק, שהוציאה את האלבום Homework ובכך יצרה את סגנון ההאוס הצרפתי המאופיין בלופים פאנקיים, ושינתה את סצנת ההאוס.
להקה חשובה נוספת שקמה בסוף שנות התשעים היא Basement Jaxx שיצרה האוס בסגנון ייחודי ואקלקטי במיוחד.
ההאוס היה מאז ומעולם פופולרי בעיקר באירופה, עם הבלחות קצרות למצעדים של ארצות הברית כמו "Rhythm is a dancer" כמו גם להיטים שונים של מדונה, שאימצה לעצמה את ההאוס באחד מגלגוליה הרבים.
שנות ה-90 של המאה ה-20 ביוהנסבורג התפתח סגנון "קוואייטו" שמשלב האוס עם ניגון אפריקאי.
עם הזמן הסגנון נעשה פופולרי גם בנמיביה בו פועל הזמר סאני בוי ואמנים נוספים.
המונח כשלעצמו הוא מקור ללא מעט בלבול.
סימור שטיין, מנהל חברת התקליטים Sire Records, הזדקק למונח שבאמצעותו יוכל לשווק את הלהקות החדשות שהחתים לחברתו.
יועצי רדיו בארצות הברית טענו כי הפאנק חלף מהעולם, לפיכך שטיין המציא את המונח "גל חדש".
סיבה נוספת לבעייתיות בשימוש בשם פאנק הייתה עלייתו של הדיסקו והתנגדותן של תחנות הרדיו המשדרות דיסקו לתנועת הנגד שהפאנק ייצג.
לטענתו, הוא הרגיש שהמוזיקה הייתה המקבילה המוזיקלית לגל החדש של הקולנוע הצרפתי משנות ה-60. כמו יוצרי הסרטים האלו, האומנים החדשים שלו (בייחוד Talking Heads) היו אנטי-תאגידיים, ניסיוניים, ודור אשר גדל כצרכנים ביקורתיים לאמנות שהם כעת ייצרו.
לכן, תוכן המונח "גל חדש" היה בתחילה זהה ל"פאנק רוק (Punk rock)".
טום פטי (קרוב לוודאי שהתכוון לכך בצחוק) לקח קרדיט על כך שהוא המציא את מוזיקת הגל החדש.
בספר "Conversations with Tom Petty" מ-2005, טען כי מבקרי המוזיקה התאמצו מאוד להגדיר את להקתו, כיוון שלא יכלו להגדיר את להקתו כלהקת פאנק.
יחד עם זאת, רצו לשייך אותם עם אלביס קוסטלו והסקס פיסטולס.
ההפרדה המהותית בין הפאנק לגל החדש
לא עבר זמן רב, והמאזינים עצמם החלו לראות במוזיקאים הללו כחדשניים.
המוזיקה שהמשיכה את האתוס האנרכי של להקת הגראג' ראמונס (כמו גם הסקס פיסטולס) הובדלה כ"פאנק", בזמן שמוזיקה שנטתה בכיוון התנסותי יותר, בעלת ליריקה מורכבת יותר, או הפקה מלוטשת יותר, סווגה כ"גל חדש".
להקות "גל חדש" מובילות היו Talking Heads, מאדנס, היומן ליג, טלוויז'ן, פטי סמית' גרופ, Devo, Tubeway Army ועוד, אשר כולן בתחילה נתפסו כלהקות פאנק.
לבסוף, המונח יוחס בלא הבחנה לכל להקת פאנק שלא אימצה את הסגנון הרועש והמהיר, בין אם הכיוון של הלהקה היה רגאיי, סקא או ניסיוני.
והפוליס היו להקות גל חדש במידה דומה, על אף שללהקות הללו היה מעט מאוד במשותף אחת עם השנייה, או עם להקות פאנק כמו הקלאש.
בהמשך, המונח גל חדש סווג כמוזיקה פחות רועשת ויותר פופולרית, אשר יוצרה על ידי אולפני התקליטים, בזמן שהמונח פוסט-פאנק נטבע כדי לתאר את הלהקות הפחות מלוטשות ופופולריות.
אף על פי ייחודן הסגנוני, לתנועות הפאנק, הגל החדש, והפוסט-פאנק היה מכנה משותף: כולן היוו תגובה למוזיקה הפופולרית היומרנית והמורכבת מדי של שנות ה-70. להקות רבות משתייכות לשתיים או שלוש התנועות האלו, במיוחד כאשר לוקחים בחשבון את פעילותן לאורך השנים.
להקות פאנק בודדות הצליחו לשרוד את מותו של הפאנק ותחילתו של הגל החדש, בכך שעברו לנגן יותר מוזיקת גל חדש, אך שמרו על איכויות הפאנק שהיו בהן לפני המעבר לגל החדש.
החונקים הצליחו לעשות זאת, ואילו הסקס פיסטולס נכשלו בכך, אך בכל זאת סולן הלהקה ג'ון ליידון הקים את להקת PIL, שהיוותה מעבר לגל החדש, אך ללא התנתקות מהפאנק.
כאשר ערוץ ה-MTV החל את שידוריו ב-1 באוגוסט 1981, תפוצת הגל החדש עלתה כיוון שווידאו קליפים רבים ששודרו בו השתייכו לז'אנר זה, כמו למשל הקליפ של "Video Killed the Radio Star" של להקת הבאגלז שהיה זה שפתח את שידורי הערוץ בארצות הברית.
טרם תקופת ה-MTV, אמני הגל החדש נחשבו חדשניים בכך שהשתמשו בצילומי וידאו של הופעותיהם (בעיקר במועדונים) אותם שידרו בתחנות שונות כאמצעי פרסום.
כיום, הגל החדש משויך באופן בולט לעשור ההוא, ולעיתים קרובות נתפס כסגנון המוזיקלי הבולט והעיקרי של שנות ה-80.
באמצע שנות ה-80 הייתה דעיכה בסגנון הגל החדש עם הופעת הז'אנרים ניו רומנטיק, ניו פופ וניו מיוזיק.
מאז שנות ה-90 הסגנון התחדש עם הנוסטלגיה הגוברת בקרב אמנים ולהקות שהושפעו מהגל החדש, כמו הסטרוקס והקילרס.
אֵנְקַה (ביפנית: 演歌, Enka) היא מוזיקת פופ מלודרמטית יפנית, המזוהה עם מוזיקת הקאנטרי האמריקאית מבחינת מוטיבים קהל היעד.
מוזיקת האנקה צמחה בתקופת מייג'י (1912–1868) כבלדה יפנית מודרנית בשילוב מוזיקה מערבית.
עם השנים התפתחה האנקה והתרחקה משורשיה וכיום נהוג להתייחס לאנקה מתקופת מייג'י ולאנקה המודרנית בנפרד.
אנקה, היא מוזיקת פופ יפנית, בסגנון מסורתי.
מוזיקת אנקה מחוברת בעיקר בסולם פנטטוני הנקרא "יונאנוקי אונקאי", שהושפע ממוזיקה מסורתית שנוגנה בטקסי שינטו ובודהיזם.
לסולם הפנטטוני בשירי האנקה יש שני טעמים, יונאנוקי מז'ורי ויונאנוקי מינורי.
יונאנוקי מז'ורי הוא חם יותר ורגוע ומשמש בדרך כלל בשירי גברים.
יונאנוקי מינורי הוא יותר רגשי ומשמש יותר בשירי נשים.
למרות הסולם, האקורדים הם טיפוסיים למוזיקה מערבית ומכאן מגיעה יחודה של מוזיקת האנקה שמשלבת מוזיקה מערבית מודרנית (יחסית לתקופה) עם מאפיינים יפנים מסורתיים.
סגנון השירה באנקה משתמש במגוון רחב של סגנונות וואקליים.
תווים ארוכים, עם ויברטות נמשכות כדי להדגיש את הקונספט הרגשי, מאפיינים את סגנון השירה.
הם מלווים במוזיקה דרמטית, עם דינמיקה רחבה בין לחישות שקטות לקרשנדות מצמררות.
המנגינה היא בדרך כלל פשוטה, אבל עם ניגונים וקישוטים מוזיקליים שהופכים אותה למורכבת ועשירה יותר, וכמו כן קשה יותר לשירה.
האסתטיות של האנקה דורשת שזמרים מנוסים פחות, יצמדו למקור ככל שניתן ורק זמרים ותיקים מורשים להוסיף טעמים חדשים לשירים.
המשקל באנקה הוא בדרך כלל שיגרתי, 4/4 ברוב המיקרים.
שירי אנקה הם באורך של דקה עד שש דקות ומבוצעים בעמידה, בדרך כלל בלבוש רשמי.
נשים לובשות בדרך כלל קימונו והגברים לובשים לבוש יפני מסורתי או חליפות.
מילות השירים הם טרגיות ופילוסופיות ולעיתים אף אירוניות.
שירי האנקה עוסקים בעיקר בנושאים עצובים, כגון אהבות אבודות, יאוש ומוות.
רוב השירים עוסקים באהבות טרגיות וזכרונות מתוקים לזמני עבר טובים יותר.
מוזיקת האנקה משלבת שילוב ייחודי של כלים יפנים ומערביים.
גיטרה וכלים מערביים אחרים, יוצרים בדרך כלל את המנגינה העיקרית, בעוד כלים יפנים מסורתיים כגון קוטו (כלי פריטה), שמיסן (כלי פריטה), שינובואה (כלי נשיפה) ותופי טאיקו (כלי הקשה) משמשים באופן יותר מצומצם ומופיעים בקטעי מפתח כדי לתת נגיעות של טעם יפני.
בתעשיית המוזיקה, מוזיקת האנקה הולכת בדרכה שלה.
לא כמו להיטי ג'יי-פופ, שירי אנקה לא מופיעים ונעלמים תוך שבועות וכוכבים לא נוצרים בין לילה.
בדרך כלל, שירי אנקה מתפרסמים לאט ומשיגים חשיפה דרך הופעות חיות ותוכניות רדיו.
גם לקריוקי יש תפקיד חשוב בקידום של שירי האנקה.
ברגע ששיר מבוסס כלהיט, הוא בדרך כלל נשאר בפסגה לזמן רב.
רק להיט או שניים יכולים להחזיק קריירה של זמר אנקה לזמן רב.
חלק מזמרי האנקה עובדים קשה במשך הרבה זמן, עד שהם מצליחים להוציא להיט משלהם.
האנקה הופיעה לראשונה בתחילת תקופת מייג'י, כשיפן פתחה את שעריה לשאר העולם לאחר כ-250 שנה של
בידוד עצמי והתפתחה במהירות למדינה תעשייתית מודרנית.
כחלק המרפורמה בתקופת מייג'י, כנסים פוליטיים הותרו, אך על פוליטיקאים נאסר לנאום בציבור.
כדי לעקוף את החוקים החדשים, הפוליטיקאים פרסמו את המסרים הפוליטיים שלהם חבויים בתוך שירים ושלחו זמרים להפיץ אותם ברחבי יפן.
השירים זכו לפרסום והמסרים הפוליטיים הגיעו לתודעת העם.
השירים האלו זכו לכינוי "אנקה" (אנ- נאום בציבור קה-שיר).
היפנים מאמינים ששירי האנקה התפתחו משיקי ה"וואקה"- שירי עם מסורתיים יפנים, אך גם בקוריאה ובסין קיימים סגנונות מוזיקליים המזכירים את האנקה.
גם לאחר תקופת מייג'י האנקה המשיכה להתקיים, רק שכעת במקום לעסוק בעמדות פוליטיות, שירי האנקה התמקדו בהיבטים הטרגים של החיים, געגועים לבית, גורל אכזר, אהבות נכזבות וכדומה.
בין שנות העשרים לשנות הארבעים שירי אנקה לא זכו לפופולריות רבה אך בשנות החמישים והשישים האנקה הפכה לזרם המרכזי בתרבות הפופ היפנית.
בתחילת שנות החמישים הופיעה הזמרת היבארי מיסורה שזכתה לפופולריות רבה וקיבלה את הכינוי "מלכת האנקה".
מיסורה התחילה בגיל צעיר מאוד והפכה למעין גיבורה ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקריירה הארוכה שלה שנמשכה עד למותה בשנת 1989 הוציאה מיסורה להיטים רבים והייתה האישה הראשונה שקיבלה את "הפרס הלאומי של הכבוד" (国民栄誉賞) על התרומה שלה לתעשיית המוזיקה.
זמרת אנקה מפורסמת נוספת שהתחילה את הקריירה שלה בשנות החמישים היא צ'יוקו שימאקורה אשר ממשיכה להופיע עד עצם היום הזה.
בסוף שנות החמישים בלטו הזמרות אקמי מיסאווה וקיוקו סויזנג'י.
אקמי הייתה זמרת מושכת ונשית בעוד קיוקי הייתה מפורסמת באנרגיה שלה ובשירים השמחים שלה.
שתי הזמרות זכו לפופולריות גדולה.
כמו כן בלט באותן שנים הזמר הארו מינאמי שנחשב לאחד מזמרי האנקה (הגברים) המוצלחים ביותר.
בתחילת שנות השישים הצליחה מאוד הזמרת קייקו פוג'י שהתפרסמה בזכות השירים הנועזים שלה ועזרה מאוד להפצה ולגדילת הפופולריות של מוזיקת האנקה.
לקייקו הייתה קריירה קצרה יחסית שנעצרה כשהיא עברה לארצות הברית.
בשנות השבעים התפרסמה הזמרת אקי יאשירו.
אקי זכתה לקריירה ארוכה והיא נעשתה פופולרית מאוד בשנות השבעים והשמונים.
כמו כן הצליחו בשנים אלו זמרי האנקה הידאו מוראטה שנחשב לזמר אנקה גברי, עם קול נמוך, ששר בעיקר לקהל הגברי וסאבורו קיטאג'ימה שתרם רבות לתרבות המוזיקה ביפן והוא פופולרי מאוד גם בימינו.
בשנות התשעים מוזיקת האנקה סבלה מירידה קשה במכירות ובהכרה עם עליית הפופולריות של מוזיקת הג'יי-פופ, אך זמרי אנקה בולטים, כגון סאיורי אישיקאווה, יושימי טנדו, הירושי איטסוקי, יוקו נאגאיאמה, הוסוקאווה טאקאשי ועוד, המשיכו להיות פופולרים מאוד.
כיום האנקה נחשבת למוזיקה שעבר זמנה ויש לה בסיס מעריצים מאוד מצומצם בקרב הצעירים.
רוב קהל היעד של האנקה והזמרים עצמם, הם אנשים מעל גיל 40. למרות הירידה החדה בפופולריות של האנקה, עדיין יש זמרי אנקה מצליחים בימינו, כמו קיושי היקאווה- המכונה "נסיך האנקה" שהוציא סינגלים מצליחים רבים, איאקו פוג'י- זמרת אנקה מפורסמת שזכתה לפופולריות רבה בתחום הקריוקי וקן מאטסודאירה- זמר ושחקן פופולרי.
מוזיקת דאנס היא שם כללי למספר סגנונות מוזיקליים שתכליתם העיקרית ללוות ריקוד .
ההגדרה העממית של המוזיקה התפתחה עם השנים, ובעבר היה ניתן לכלול תחתיה גם יצירות תקופת הבארוק, ובעבר הקרוב רוק אנד רול, סווינג ועוד.
כיום הכוונה היא בעיקר למוזיקה אלקטרונית, כגון דיסקו, טראנס והיפ הופ.
סוגות מוזיקה אשר נועדו לשמש כליווי לריקודים נוצרו במקביל להתפתחות המוזיקה והמחול הפופולריים.
כך, לדוגמה, ניתן לראות על גבי כדי חרס מהעת העתיקה דמויות מחוללים בצמוד לדמויות נגנים.
עם זאת, סגנונות מוזיקת הריקודים שהשתמרו במידה זו או אחרת בעת המודרנית הם מתקופות מאוחרות יותר, כגון המוזיקת הרנסאנס.
עם חילופי הדורות והתפתחות הטעם המוזיקלי בקרב ההמון, עלו וירדו סגנונות שונים.
אם בעבר היה ניתן לכלול יצירות שהולחנו ליצירות בלט תחת הכותרת הזו, הרי שבתקופתנו אנו הדבר אין עוד מקובל.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נפוצו סגנונות שונים, בהם ג'אז, פוקס טרוט, ביג בנד, סווינג, רוק אנד רול ועוד.
בעוד שסגנונות אלו הלכו והתפתחו לכיווניהם שלהם, סגנונות אחרים תפסו את מרכז הבמה והתקרבו להגדרה הנוכחית למוזיקת דאנס, בהם סגנונות הפאנק (Funk), רית'ם אנד בלוז ובשנות ה-70 של המאה ה-20 - הדיסקו, אשר אף מקור שמו מכינוים של מועדוני ריקודים בצרפת באותה תקופה.
בישראל פופולרי במיוחד ז'אנר המשלב דאנס עם מוזיקה מזרחית ויכול להיות מסווג כדאנס מזרחי או עם מוזיקת רוק ישראלי ויכול להיות מסווג כרוק דאנס.
שילובים של דאנס ניתן למצוא בחלק ניכר משירי אתניקס וטיפקס המכילים אלמנטים של דאנס בשילוב של פופ, רוק ומוזיקה מזרחית.
מוזיקת דאבּ הוא תת-סגנון של מוזיקה ג'מאייקנית, שהתפתח מתוך הרגאיי בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20. הצליל המאפיין של הדאב מושג בדרך כלל על ידי הסרת הערוץ הווקאלי מיצירה מוזיקלית קיימת (למעט הותרת קטעים "גזורים" מעטים), תוך שימוש נרחב באפקטים של יצירת הד והשהיה.
קטע דאב הוא "גרסה" אינסטרומנטלית של שיר רגאיי קיים, המופיעה בדרך כלל כB-Side של תקליט הרגאיי המקורי.
גרסת הדאב של השיר, ככלל, תופק באופן שבו ערוצי הבס והתופים מודגשים, וזאת כדי להתאים את הגרסה לניגון ב-Sound Systems.
גרסת דאב אופיינית תכלול אפקטים של הד והשהייה המופעלים על כלי הנגינה המקוריים, תוספת של כלי הקשה וקטעים ווקאליים גזורים מהשיר המקורי, אשר נתונים גם הם לעיבוד כבד.
למן שנות ה-70 החלו להופיע אלבומים שלמים של גרסאות דאב.
הדאב התפתח כתת-ז'אנר נפרד מתוך הגרסאות האינסטרומנטליות שהיו נעשות לשירי רגאיי מסחריים.
גרסאות אלו החלו לכלול אפקטים פרימיטיביים, ובתחילת שנות ה-70 פעלו בג'מאייקה מפיקים רבים שהחלו להתמחות ביצירת גרסאות דאב, שהלכו ונהיו מורכבות יותר עם הזמן.
כבר בשנת 1973 החל המפיק Lee "Scratch" Perry ליצור אלבומי דאב שלמים.
אלבומו של פרי, "Blackboard Jungle Dub" נחשב לאחד מהאלבומים הראשונים של הז'אנר.
במהלך שנת 1975 החל המפיק King Tubby להצטייר כדמות העיקרית בסצנת הדאב, ובעיקר עם הוצאת אלבומו "King Tubby Meets The Upsetter At The Grass Roots Of Dub".
מאז שנות ה-70 הדאב, כז'אנר, הרחיב את הפופולריות שלו והשפיע רבות על התפתחות המוזיקה האלקטרונית בכלל.
במהלך שנות ה-80 החלה לפרוח סצנת דאב בבריטניה, כשמפיקים כמו Jah Shaka ואחרים כמו Mad Professor צברו פופולריות רבה.
במהלך שנות ה-90 נודעה לדאב השפעה רבה על תת-הז'אנרים של הרבים של המוזיקה האלקטרונית שהתפתחתה באותה תקופה.
כך, באלבומיהם של הרכב הטריפ-הופ מאסיב אטאק ניכרות השפעות דאב רבות, וכך גם בקרב מפיקי צ'ילאאוט כגון Thievery Corporation ו-Kruder & Dorfmeister.
הדאב הצמיח מתוכו תת-ז'אנרים נוספים.
כך, התפתח הדאב האלקטרוני, ה-דאבסטפ ועוד.
מוזיקפריין הוא אולם קונצרטים נודע, שנמצא בווינה, אוסטריה ונפתח ב-6 בינואר 1870. המוזיקפריין מפורסם באקוסטיקה המעולה שלו, והוא נחשב לאחד משלושת אולמות הקונצרטים המשובחים בעולם, יחד עם אולם "סימפוני הול" בבוסטון והקונצרטחבאו באמסטרדם.
המוזיקפריין הוא משכנה הקבוע של הפילהרמונית של וינה.
את הבניין הקימה אגודת ידידי המוזיקה של וינה ה-Gesellschaft der Musikfreunde על-פי תוכניות מאת תאופיל הנסן הארכיטקט המוביל באותה עת.
הבניין כולל מספר אולמות שהגדול והמפורסם שבהם הוא האולם המוזהב (Goldener Saal) ולצידו ממוקם אולם ברהמס ובו 600 מקומות ישיבה.
בניין המוזיקפריין הוא אחד ממבני הציבור החדשים שנבנו לאורך שדרת "הרינגשטראסה", הפרויקט להרחבת העיר עליו הכריז הקיסר פרנץ יוזף.
מאז 2001 עבר הבניין שיפוצים ובשנת 2014 נוספו לו ארבעה אולמות חדשים לחזרות וקונצרטים.
האולם המוזהב, הנקרא גם האולם הגדול, הוא האולם המרכזי בבניין המוזיקפריין.
אורכו 48 מטרים, רוחבו תשעה-עשר מטר וגובהו שמונה-עשר מטר.
האולם מציע מעל 1,700 מושבים ועוד כ-300 מקומות עמידה.
הוא צבוע בעיקר בצבע זהב ותקרתו עמוסה בציורי קיר אלגוריים.
שתי שורות של פסלי קריאטידות מוזהבות ניצבות משני צדי האולם ומעניקות לו את מראהו הייחודי.
בשנת 2011 התקינה חברת העוגבים האוסטרית ריגר עוגב חדש באולם הגדול.
הקונצרט החגיגי של ראש השנה החדשה בווינה מתקיים באולם זה בכל שנה ב-1 בינואר ומועבר בשידור ישיר לעשרות מיליוני צופים בכל רחבי העולם.
מוזיקת אמביינט הוא סגנון של מוזיקה אלקטרונית אווירתית היוצר אווירה מבלי לדרוש את ריכוז השומע.
מוזיקת אמביינט התפתחה מתחילת המאה העשרים מהמוזיקה האימפרסיוניסטית של אריק סאטי והמינימליזם של טרי ריילי ופיליפ גלאס.
את המונח "מוזיקת אמביינט" טבע באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20 בריאן אנו, הנחשב אבי הסגנון.
התפתחויות מאוחרות יותר של הז'אנר שילבו את האלמנטים הלא-ליניאריים של מוזיקת האמביינט עם המוזיקה הקצבית העכשווית - מוזיקה אשר מושמעת לרוב בחדרי צ'ילאאוט במסיבות רייב.
במהלך שנות התשעים נהייתה מוזיקת האמביינט למוזיקה פופולריות בזכות אמנים כגון: מאסיב אטאק, פורטיסהד ו-KLF.
מוזיקת הצ'יל אאוט מקושרת בדרך כלל לתרבות המועדונים ולעיתים גם משמשת כמונח כללי הכולל תחתיו את מוזיקת האמביינט כתת-סגנון, אף על פי שרוב השירים בסגנון הצ'יל אאוט בעלי קצב ושונים בסגנונם ממוזיקת האמביינט.
לאורך העשורים האחרונים נעשה שימוש רב במוזיקת האמביינט בתוכניות טלוויזיה ובסרטי קולנוע שונים.
מוזיקת גאלאנט הוא סגנון מוזיקלי שהופיע בשנות העשרים של המאה ה-18, והיה לזרם מוזיקלי בתקופה הקלאסית.
סגנון זה קרא לזנוח את המבנים הקונטרפונקטיים שרווחו בתקופת הבארוק, וכן את טכניקות ההלחנה שהבליטו את התבנית שבין התווים על פני המלודיה, ולהחליפם בקול מוביל וברור, המלווה בבהירות ובצלילות.
מוזיקאים רבים בני דורו של יוהאן סבסטיאן באך, אשר הוביל את הסגנון הקונטרפונקטי, חיפשו אחר סגנון רגשי, רענן ומיידי יותר.
הסגנון זוהה לראשונה בשנת 1721 על ידי התאורטיקן הגרמני יוהאן מאתזון, ועם המלחינים שהובילו אותו נמנו ג'ובאני בונונצ'יני וגאורג פיליפ טלמן, לצד מלחינים אופראים נוספים, הנחשבים לבארוקיסטים: אלסנדרו סקרלטי, אנטוניו ויוואלדי וגאורג פרידריך הנדל.
כל אלה הלחינו בעיקר אופרות, וכך האופרה נשארה הביטוי העיקרי לסגנון הגאלאנט.
הסגנון החדש היה יותר מוזיקה עירונית מאשר מוזיקת חצר.
הסגנון הגאלאנטי לווה ולמעשה הוביל דחייה של נוסחתיות ומלומדות מוזיקלית לטובת מלודיה נעימה וברורה עם ליווי ברור וצלול.
הפישוט הזה לא התקבל בברכה אצל כל בני אותה תקופה, והיו שראו בו הרה אסון.
יוהאן סמואל פטרי, לדוגמה, כינה את סגנון הגאלאנט "קטסטרופה גדולה במוזיקה".
דוגמאות לסגנון הגאלאנט ניתן למצוא בעבודתם של טלמן, בניו של באך, יוהאן יואכים קוונץ, יוהאן אדולף האסה, ג'וזפה טרטיני, בלדאסארה גאלופי, יוהאן שטאמיץ, דומניקו אלברטי, מוצרט ועוד.
סגנון פשטני זה הובל על ידי המלודיה, ולא היה מובנה מראש על ידי מוטיבים ריתמיים או מלודיים.
מוזיקת העידן החדש היא סוגה של מוזיקה שנועדה ליצור השראה אמנותית, הרפיה ואופטימיות.
היא משמשת את המאזינים בזמן פעילויות כגון יוגה, עיסוי, מדיטציה, וקריאה, כשיטה לניהול לחצים, כדי להביא למצב של אקסטזה ולא טראנס , או כדי ליצור אווירה שלווה בבית או בסביבה אחרת.
לפעמים הדבר מזוהה עם איכות הסביבה ורוחניות של העידן החדש; עם זאת, לרוב יוצריה אין קשר ל"רוחניות העידן החדש", וחלקם אף דוחים את המונח.
ההרמוניה עושה שימוש רפטטיבי במודוסים ודיסוננסים ליצירת הרגשה היפנוטית, ולעיתים גם משלבת צלילי טבע.
סוגים מסוימים של מוזיקה אלקטרונית נכללים אף הם במוזיקת העידן החדש, בדרך כלל טונים רפטטיביים של סינתסייזרים או רצועות שמע ארוכות שנוצרו בסיקוונסר.
בנוסף, קיים השימוש בכלי נגינה מסורתיים כמו חליל, פסנתר, גיטרה אקוסטית וכיוצא בזה.
זמרה אף היא נוכחת במוזיקת העידן החדש, כאשר לרוב נעשה שימוש במזמורי סנסקריט, טיבט, השבטים האינדיאנים, או מילים המבוססות על עולם הפיות ועל מיתולוגיות כדוגמת המיתולוגיה הקלטית.
מוזיקת העידן החדש מוגדרת בזכות האווירה אותה היא משרה מאשר כלי הנגינה המשמשים ליצירתה; החל מכלי נגינה מערביים מסורתיים וכלה בכלי נגינה אלקטרוניים ומזרחיים.
קיימים מספר סגנונות בתוך מוזיקת העידן החדש: אמביינט, מוזיקת עולם, צ'יל-אאוט, אלקטרוניקה ומוזיקת חלל בין היתר.
מוזיקאים פופולרים של מוזיקת העידן החדש
קארל ג'נקינס (Karl Jenkins - יוצר סדרת אלבומי Adiemus)
גאודי (Daniele Gaudi - אמן דאב, רגאיי ומוזיקת עולם)
להקת Era - להקת ניו-אייג' צרפתית, יוצרי השיר Ameno
המושגים מוזיקת דיכאון או שירי דיכאון הוא כינוי לתת-סוגה מוזיקלית במוזיקה המזרחית.
הסגנון מושפע לרוב ממוזיקה ערבית מוזיקה טורקית (ארבסק), מוזיקה פרסית, ומזוהים עימו בעיקר זמרים כאבי ביטר ועופר לוי, ואיתם גם חיים אל, תמיר גל, משה כהן, זהבה בן, ליאת בנאי, יניב נסימי, אג'אר, ראובן המלאך, זוהר ארגוב, יוסי עדן ועוד.
הסגנון מאופיין במלודיה עשירה ובמנעד צלילים רחב ולרוב בעל תכנים טראגיים.
סגנון זה מכונה לעיתים גם "מוזיקת נשמה" או המוזיקה המזרחית "הכבדה" או המוזיקה "המזרחית האמיתית", להבדיל מהמוזיקה הים תיכונית שנחשבת ל"קלילה" ומושפעת מהמוזיקה המערבית הפופית.
במאמר בעיתון הארץ טען בן שלו כי מקור המוזיקה באלכוהוליזם, קיפוח חברתי של בני עדות המזרח ודיכאון.
בנוסף, טען שלאחר פנייתם של זמרי המוזיקה המזרחית ובהם חיים משה ומרגלית צנעני לכיוון הזמר העברי והמיינסטרים, ביקשו זמרי המוזיקה המזרחית האחרים להחזיר את המוזיקה למקומה.
סוגת "מוזיקת הדיכאון" החלה להתפרסם במדינה בשנות ה-70. לאחר פרסום תקליטה "היכן החייל" (1975), זכתה הזמרת אהובה עוזרי לשם בקרב אוהדי הזמר המזרחי והפכה לסמל לשירי דיכאון ושכול, אך מנגד חוותה התעלמות מוחלטת מקברניטי המוזיקה הים-תיכונית ומכלי התקשורת.
באותן השנים נפוצו גם שיריהם של הרכבים נוספים מסוגה זו, כדוגמת 'צלילי הכרם' ו'צלילי העוד'.
מסוף שנות ה-70 ועד אמצע שנות ה-80, פעל הזמר איזידור מזרחי, זמר טורקי שהיגר לישראל, ושר בעיקר גרסאות כיסוי לשירים בשפה הטורקית והוא זה שגילה את הזמר חיים אל בתחילת דרכו והעניק לאל את הכינוי נער הזהב.
בהשפעת המוזיקה הטורקית, הקליט הזמר אבי כהן את השיר "אל תשתה יותר חבר", שהיה מראשוני השירים בישראל שעסקו בתופעת האלכוהוליזם.
אביו של כהן, שהיה ממוצא טורקי, נהג ללקט תקליטונים של מוזיקה טורקית מימאים שהביאו אותם לישראל.
כהן הופיע מתחילת שנות ה-70 במסעדות בטיילת בת ים במשך ארבע שנים, עד שהחל להופיע ב"מפגש אלנבי", שבו הופיעו באותה תקופה גם בדרנים כרבקה מיכאלי והגשש החיוור.
באמצע שנות ה-80 התארח בתוכנית "סיבה למסיבה" שהנחתה רבקה מיכאלי.
בסוף שנות ה-80 הצליח זמר הז'אנר עופר לוי לבצע את אחד המהלכים המשמעותיים יותר במוזיקה המזרחית שעד אז הייתה מושפעת מלחנים תימניים וים-תיכוניים "קלילים".
בשנת 1988, לאחר שהופיע במועדון הפלאקה בתל אביב בביצוע שירים טורקיים, פנה לוי למפיק ניסים בן חיים, בהמלצתו של נגן הבוזוקי אריס, כדי שיסייע לו לקדם את הקריירה המוזיקלית שלו.
בן חיים, שהפיק בין השאר את אלבומיו האחרונים של זוהר ארגוב, יצר קשר בינו ובין המעבד המוזיקלי יעקב למאי והתמלילן דני שושן, כדי שיצרו גרסאות עבריו לשירים טורקיים.
בשנת 1991 נכלל באלבום "כוכב שנות התשעים" של לוי השיר "החזירי לי את בני" (שנקרא גם "זה שובר לב של גבר"), אשר סימל את ראשית הז'אנר הטורקי בשנים אלו.
באותה השנה עזב כהן את מפגש אלנבי, לאחר כעשור של הופעות יומיומיות.
ישראל בונדק, אמרגנה של אתי לוי, אשר שרה בין השאר שירים בשפה המרוקאית, הפעיל את תחנת הרדיו הפיראטית "קול המזרח" במשך 15 שנים.
בתחנה, שכוונה להפצת המוזיקה המזרחית, שודרו שירים מהז'אנר הים התיכוני בלבד.
שיריו של לוי, ובעיקר שני אלבומיו הראשונים, לא נתקבלו בצורה יפה בתחנות הרדיו לאור תוכנם ואורכם (6–7 דקות, כפול מממוצע השירים האחרים), כאשר השיר הטורקי המקורי אף עלה על כך (לעיתים מעל 10 דקות, כולל ההקדמה המוזיקלית).
לוי סירב לקצר את שיריו, לעומת זמרים אחרים ששרו רק את בית השיר והפזמון, אך לבסוף מנחי התכנית נתרצו והוא הופיע עם השיר המלא, למשל בתוכנית "המעגל עם דן שילון".
מרבית שדרני הרדיו סירבו לשדר את השירים, למעט יוסי סיאס ודידי הררי.
הזמר משה כהן, שהחל להופיע בגיל 17 במועדון "הכדור הלבן" בחולון, הקליט בגיל 21 את האלבום "נדרתי נדר" בסיועו של האמרגן דורון מירן.
כהן שר גרסאות כיסוי ששמע בחנות התקליטים "צלילי הבוזוקי" של שוקי נשיא בתל אביב שתרגם דוד זיגמן לעברית.
בז'אנר הטורקי מרבית הזמרים היו גברים, אך גם זהבה בן, אחותה אתי לוי וליאת בנאי בלטו.
בשנת 1989 הפך ללהיט גדול שיר הנושא "טיפת מזל" שתרגם דני שושן, מהאלבום באותו השם של זהבה בן, ובהמשך הופיעה איתו בן בסרט "טיפת מזל".
בתחילת שנות ה-90 הצליחו מאוד הצמד לינט ואמה לילה, ששרו שירים ממקור טורקי.
באמצע העשור התגלתה ליאת בנאי על ידי אבי ביטר, כשהייתה רק בת 15. ביטר זיהה את כשרונה במהלך מסיבת הסיום של בית הספר שבה הופיעה.
בשנה לאחר מכן הוציאה שני אלבומים ובהם השירים "טעות מרה" שעסק בהתמכרות להרואין.
כעבור שנים רבות הופיעה במספר תוכניות ריאליטי ובהן "לה לה לנד"" ו"הכוכב הבא".
להתפתחות הז'אנר תרמו הסרטים "מבט כואב" וסרט ההמשך "מבט כואב 2" של ימין מסיקה וירמי קדושי.
בהמשך הצטרפו תמיר גל, יוסי עדן, קובי פרץ וליאור נרקיס.
בשנת 1994, לאחר הדואט "הכל פתוח" שביצע עופר לוי עם לאה לופטין, זכה להכרה והתראיין במספר תוכניות טלוויזיה ורדיו.
לאחר חזרתם בתשובה של אבי כהן ועופר לוי, ודעיכת הרצון לשמוע את שירי מוזיקת הארבסק בטורקיה שהביא לארץ את הלחנים הטורקיים לשירים העבריים, דעכה מוזיקת הדיכאון והתחנות הפיראטיות נסגרו.
בשנת 1998, עם צאת השיר "לב של גבר" של אייל גולן, אשר נחשב לשיר פופי יותר, דעכה מוזיקת הדיכאון הכבדה ועלה חינה של המוזיקה הים תיכונית.
באותן השנים פרצה הזמרת שרית חדד, שהחלה כזמרת ליווי של שריף, ושיריה היו בלחנים משירים טורקיים ובשפה הערבית, ובהמשך פנתה למוזיקת הפופ במיינסטרים.
אייל גולן שיתף פעולה עם להקת אתניקס, אשר הפיקו לו את האלבום "בלעדייך", את האלבום "חייל של אהבה" ואת חלק משירי האלבום "הסתכלי אלי".
שיתוף פעולה זה נמשך עד לסיבוב הופעות משותף עד שדעך.
בשנת 2019 נפתחה תחנת רדיו אינטרנטית בשם "רדיו שירי דיכאון" שמשדרת שירים מתחילת שנות ה-90 ועד סוף שנות ה-90
בעשור השני של המאה ה-21, פועלים הזמרים זוהר אשירוב, חיים דדון, מיכאל חן וחיים איפרגן.
מוזיקת אווירה היא סוגה של מוזיקה שמטרתה ליצור אווירה, ומשמשת לעיתים קרובות כמוזיקת רקע מאחר שהיא לא דורשת ריכוז רב מהמאזין.
במוזיקה כזו לרוב אין חשיבות גדולה למילים ולעיתים השירה אף מתבצעת בגלוסולליה או בפסאודו-לטינית, שבהן המילים וההברות חסרות משמעות.
בשירים רבים אחרים אין שירה בכלל והם אינסטרומנטליים לחלוטין.
ישנם מספר סוגים של מוזיקת אווירה:
אמביינט - מוזיקת אווירה אלקטרונית.
דארק אמביינט - מוזיקת אמביינט עם גוון אפל וגותי, לרוב כוללת גם אלמנטים של מוזיקה קלאסית כגון עוגב, פסנתר, כינור, מקהלה וזמרת אופרה.
מוזיקת עולם - מוזיקת אווירה בדגש על מוזיקה אותנטית של תרבויות (לרוב אקזוטיות ולא מודרניות) מרחבי העולם
מוזיקת העידן החדש - מוזיקה שלווה במגוון סגנונות מוזיקליים שנועדו להשרות אווירת רוגע ורגשות חיוביים, כאמצעי לשחרור מתחים באמצעות יוגה, מדיטציה ועיסוי.
מוזיקה זו מסתמכת רובה ככולה על מכלול האמונות של העידן החדש.
מוזיקה אפית - מוזיקה סימפונית, שלרוב כוללת תזמורת גדולה ומקהלה, מתבטאת בתזמור אינטנסיבי המזכיר מוזיקה קלאסית ופסקולי קולנוע במטרה ליצור אווירה אפית שמאפיינת אפוס גדול.
נפוצה בטריילרים לסרטי קולנוע, משחקי מחשב ופסקולים.
מוזיקת אווירה גותית - מוזיקת אווירה שמטרתה להשרות אווירה עצובה וקודרת, בעלת גוון גותי ואפל.
מאופיינת בשימוש באלמנטים של מוזיקה קלאסית ובמקצב איטי.
קטעי אווירה בדום מטאל, מטאל גותי ומטאל סימפוני - לרוב מדובר בקטעים כליים שבהם לצד הגיטרות החשמליות האופייניות למטאל יש גם שימוש במוזיקה קלאסית וכלים כמו כינור או פסנתר.
מוזיקת דארק אמביינט (Dark Ambient או Gothic Ambient), שלעיתים מכונה "מוזיקת אווריה גותית", היא תת-סוגה של מוזיקת אמביינט שמטרתה ליצור אווירה עצובה, קודרת ומלנכולית, האופיינית לגותיקה הרומנטית, המושפעת מספרות גותית, מוזיקה קלאסית, רוק גותי, דארק ווייב, דום מטאל, מטאל גותי ומטאל סימפוני.
בעוד שהמונח Dark Ambient מתייחס יותר למוזיקת רוק גותי, מטאל גותי, פיונרל דום, מוזיקה אלקטרונית, דארק ווייב, אינדסטריאל או סגנונות נגזרים, המונח Gothic Neoclassical מתייחס למוזיקה קלאסית ומוזיקה נאו-קלאסית אפלה שהולחנה בזמננו, לרבות מוזיקת מטאל גותי סימפוני ופסקולים בסגנון דומה.
בנוסף, מוזיקה זו לרוב כוללת אלמנטים רבים של מוזיקה קלאסית כגון כלי נגינה קלאסיים (עוגב, פסנתר וכינור הם הנפוצים שבהם), תזמורת סימפונית ומקהלה (לעיתים הסאונד התזמורתי והמקהלתי נוצר על ידי סימפול ממוחשב), וזמרת אופרה.
קטעי המוזיקה יכולים להיות כליים לחלוטין (כלומר: ללא שירה), רק עם ליווי מקהלה ברקע (ששרה לרוב בלטינית או בפסאודו-לטינית), או עם שירה נוגה של זמרת בעלת קול צלול של סופרן או מצו-סופרן באופן הדומה לשירה הנשית במטאל הגותי.
מוזיקת ביט, ביט בריטי או מרזיביט (על שם להקות מליברפול והאזורים הסמוכים ליד נהר מרזי) הוא ז'אנר מוזיקה פופולרית, המושפע ממוזיקת רוק אנד רול, סקיפל ומוזיקת פופ מסורתית, שהתפתחה בבריטניה בראשית שנות השישים.
המקורות המדויקים של המונחים 'מוזיקת ביט' ו'מרזיביט' אינם ברורים.
ה"ביט" (קצב) בכל אחד מהם, נבע מהמקצבים המניעים שהלהקות אימצו מהרוקנרול, מההשפעות של קצב הבלוז ומוזיקת נשמה, ולא מהתנועה הספרותית של דור הביט של שנות החמישים.
כאשר הגל הראשוני של הרוקנרול שכך בשנות החמישים המאוחרות יותר, מוזיקת "ביג ביט", שקוצרה מאוחר יותר ל"ביט", הפכה לחלופת ריקוד חי לזמרי בלדות כמו טומי סטיל, מרטי ווילד וקליף ריצ'רד ששלטו במצעדים.
האנתרופולוג ומבקר המוזיקה הגרמני ארנסט בורנמן, שהתגורר באנגליה בין השנים 1933–1960, טען כי טבע את המונח בטור במגזין "Melody Maker" לתיאור החיקוי הבריטי של להקות הרוקנרול הרית'ם אנד בלוז והסקיפל האמריקאיות .
השם "מרזי ביט" שימש למגזין מוזיקה של ליברפול שנוסד בשנת 1961 על ידי ביל הארי.
הארי טוען שטבע את המונח "על בסיס המונח "Beat Policemen" (שם לשיטת סיור של שוטרים בבריטניה) ולא על בסיס המוזיקה".
להקת "האוקיינוס השקט" קיבלה את השם Beats Mersey בפברואר 1962 על ידי Bob Wooler, MC במועדון Cavern, ובאפריל אותה שנה הם הפכו ל-Merseybeats.
עם עליית הביטלס בשנת 1963 הוחלו להשתמש במונחים "סאונד מרסי" ו"מרסי ביט" על להקות וזמרים מליברפול, בפעם הראשונה במוזיקת הפופ הבריטית צליל ומיקום קושרו.
הסצנות המקבילות בבירמינגהם ובלונדון תוארו כ- Brum beat ו-Tottenham Sound בהתאמה.
המאפיין המובהק ביותר של מוזיקת הביט היה הקצב החזק שלה, תוך שימוש במקצב האחורי המשותף לרוקנרול ולריתם ובלוז, אך לעיתים קרובות עם דגש מניע על כל פעימות ה -4 / 4 בר.
הקצב עצמו - שתואר על ידי אלן קלייסון כ"ארבע-ארבע חסר שינוי על תוף המלכוד " פותח במועדונים בהמבורג במערב גרמניה, שם הופיעו קבוצות אנגליות רבות, כולל הביטלס, בתחילת שנות השישים ובמקום היה ידוע בתור "מקצב המאק-שאו" (make show).
המקצב 8/8 היה גמיש מספיק כדי שיאומץ לשירים ממגוון ז'אנרים בנוסף, לדברי כותב המוזיקה דייב לינג,."נגינת האקורדים בגיטרת הביט נשברה לסדרה של פעימות נפרדות, לעיתים קרובות אחת אל הבר, כשמאחוריה הצניחה הרגילה של גיטרת הבס ותיפוף חד.
זה נתן השפעה שונה מאוד מהאופי המונוליטי של הרוק, בכך שהקצב לא ניתן על ידי שכפול של כלי אחד במקטע הקצב על ידי אחר, אלא על ידי יחסי גומלין בין שלושתם.
הגמישות הזו גרמה גם לכך שמוזיקת ביט יכולה להתמודד עם מגוון גדול יותר של חתימות זמן וצורות שיר מאשר שהרוקנרול הצליח".קבוצות ביט היו בדרך כלל בשורות פשוטות של גיטרה, עם הרמוניות ווקאליות ומנגינות קליטות.
המכשור הנפוץ ביותר של קבוצות ביט הציג גיטרות מובילות, קצב ובס בתוספת תופים, כפי שהיה פופולרי אצל הביטלס, המחפשים ואחרים.
קבוצות ביט - אפילו אלה עם סולן נפרד - שרו לעיתים קרובות גם בתים וגם פזמונים של שירים בהרמוניה הדוקה, דומים לדו-וופ, עם הברות נמתחות בליווי.
ל"ביט" הייתה השפעה גדולה על הגראג' רוק האמריקאי ותנועות הרוק העממי, והוא היווה מקור השראה לתת-ז'אנרים הבאים של מוזיקת רוק, כולל בריטפופ בשנות התשעים.
מוזיקת דריל היא תת-ז'אנר של מוזיקת היפ הופ שמקורה בצפון שיקגו בתחילת העשור השני של המאה ה-21. הסגנון מאופיין בתוכנו הלירי האפל, האלים והניהליסטי שלו והקצב המושפע ממוזיקת טראפ.
דריל התקדם למיינסטרים האמריקאי באמצע 2012, בעקבות הצלחתם של ראפרים ומפיקים כגון יאנג צ'ופ , צ'יף קיף, ליל דורק, פרדו סנטנה , SD וליל ריס , להם היו מעריצים מקומיים רבים ונוכחות משמעותית באינטרנט.
תשומת הלב התקשורתית והחתמתם של מוזיקאי דריל בחברות תקליטים קרו לאחר מכן.
אמנים מהז'אנר צוינו לשבח בזכות סגנון הליריקה שלהם וההתאגדות שלהם עם תוכן לירי על פשע בשיקגו.
תת-ז'אנר אזורי, דריל בריטי , התפתח בלונדון, במיוחד באזור בריקסטון, החל משנת 2012. הדריל הבריטי עלה לגדולה באמצע העשור השני של המאה ה-21 והשפיע על התפתחות סצנות אזוריות אחרות באזורים שונים, כגון אוסטרליה, צרפת, אירלנד וניו יורק.
מוזיקת חנונים או מוזיקת גיקים היא קטגוריה הכוללת של מוזיקה שאוספת את הז'אנרים המוזיקליים שצמחו מתרבות החנונים; סגנונות שונים החולקים את אותה בסיס משותף.
הדוגמה המוקדמת ביותר הייתה מוזיקת פילק, משנות החמישים ואילך, שהושמעה על ידי מעריצים בכנסי מדע בדיוני.
לקראת סוף המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 התפתחו סגנונות מוזיקה אחרים.
הגורמים שאפשרו זאת היו הירידה במחיר של ציוד, צמיחת האינטרנט והגידול הדמוגרפי של החנונים/גיקים.
פסטיבל המוזיקה נרדפאלוזה (2007–2013) תיאר את עצמו כ"ראשון מסוגו שהזמין את כל הז'אנרים של תנועת המוזיקה החנונית תחת קורת גג אחת, כולל גיק רוק, היפ הופ נרדקור, צ'יפ מיוזיק ומוזיקת משחקי וידאו." כינוסים ואירועים אחרים אירחו מאז הופעות מוזיקליות של חנונים במגוון סגנונות.
מוזיקת חג המולד כוללת מגוון סוגות של מוזיקה שמבוצעת או מושמעת באופן קבוע במהלך עונת חג המולד.
מוזיקה הקשורה לחג המולד עשויה להיות אך ורק אינסטרומנטלית, או במקרה של מזמורים או שירים עשויה לכלול מילים שהנושא שלהן נע בין לידת ישו, מסירת מתנות ועליזות.
זאת, תוך ציון אנשי תרבות כמו סנטה קלאוס, בין היתר.