tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקורי ריב"ל, ורשה תרמ"ח (1888) וארבע מהדורות נוספות.
מחקרים וביקורות, כולל הדפסה חוזרת של "יהושפט", "ענפי הדסה", "אור לי"ד", "תער הסופר" ועוד.
אשכול הסופר (בכתיב המקורי: אשכל הסופר), ורשה 1891 ומהדורות נוספות.
קובץ איגרות שכתב ריב"ל ואיגרות שנשלחו אליו.
ריב"ל כתב, כנראה ב-1828, גם חיבור אחד ביידיש, די הפקר-וועלט ("עולם ההפקר"), סאטירה שנפוצה בכתב-יד בין המשכילים והודפסה רק ב-1888; הסאטירה עוסקת במוסדות ובעלי תפקידים בקהילה היהודית.
הוא גם הוציא לאור מחדש את יצירתו של יוסף האפרתי מטרופלוביץ "מלוכת שאול", לבוב תק"ף (1820).
מעט מחיבוריו לא נדפסו ונשארו בכתב יד.
הרב ד"ר יצחק ברויאר היה הוגה דעות, סופר ועסקן ציבור, ממייסדי אגודת ישראל, שהתנגד בחריפות רבה לציונות, והציג כיוון מחשבה שהדגיש את היות עם ישראל "עם התורה" השונה מכל לאום.
משנתו מהווה סינתזה בין תפישה אורתודוקסית קיצונית לבין אידאולוגיות מודרניות, ובהיבטיה הפילוסופיים מציגה רעיונות קאנטיאניים.
נולד בפאפה שבממלכת הונגריה בספטמבר 1883. אביו, הרב שלמה זלמן ברויאר, היה חתנו של הרב שמשון רפאל הירש, שהיה רבה של הקהילה האורתודוקסית "עדת ישורון" בפרנקפורט.
עם פטירתו של הרב הירש נתמנה שלמה ברויאר כרבה של קהילת "עדת ישורון".
יצחק ברויאר למד בבית הספר "קהל עדת ישורון" בפרנקפורט שאותו ייסד סבו, ולאחר מכן בישיבה שאותה ייסד אביו בפרנקפורט, שם הוסמך לרבנות.
במקביל ובהמשך ללימודיו בישיבה החל ברויאר בלימודים אקדמיים באוניברסיטאות שונות.
בתחילה למד היסטוריה ופילוסופיה, בעיקר זו של עמנואל קאנט; ברויאר ראה בו שליח של ההשגחה, והושפע מאוד מהגותו.
ברויאר פרסם חיבורים שעסקו בתורת ההכרה, ודנו בשיטתם של קאנט, שופנהאואר ולייבניץ.
ברויאר למד משפטים, ועסק בעיקר בצד הפילוסופי של המקצוע.
הוא הוסמך כעורך דין וכדוקטור למשפטים, והחל מ-1913 עסק במקצוע בפרנקפורט, עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1936.
כמו צעירים אינטלקטואלים רבים בני דורו, לד"ר ברויאר הייתה ביקורת חריפה על יהדות גרמניה (ובמקרה שלו, הנאו-אורתודוקסיה) שבה גדל.
הוא ראה אותה כבורגנית, ריקנית ושטחית.
בניגוד למקובל בקהילתו, שאנשיה ראו עצמם כגרמנים פטריוטים לכל דבר, ברויאר חש זרות וניכור מתרבות זו.
התגברות האנטישמיות והתחושה שהאמנציפציה הייתה פורמלית בלבד הובילו אותו לכיווני חשיבה שלא עלו כלל על דעת המבוגרים, כמו אפשרות קיומה של לאומיות יהודית.
במאי 1912 השתתף ברויאר בוועידת היסוד של אגודת ישראל בקטוביץ, והיה אחד ממנהיגיה עד יום מותו.
עם זאת, ברויאר תקף בחריפות את גישתה של אגודת ישראל, ששיקפה לדעתו גישה שמרנית שאינה מסוגלת להתמודד עם המציאות ההיסטורית המשתנה ועם התמורות והשינויים שסביבה.
ברויאר קיווה לראות בקרב אנשי העדה תודעה אידאולוגית מפותחת ושאיפה להשפיע על עם ישראל, ונדהם והתאכזב כשמצא שבני ירושלים רצו בפילוג לשמו ובשימור אורח חייהם המסוגר, ללא עניין בעולם החיצוני או רמז ללבטים הרוחניים והפילוסופיים שלו.
במרץ 1936 עלה ברויאר עם משפחתו לארץ ישראל.
היה חבר נשיאות הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל, נשיא הסתדרות פועלי אגודת ישראל, והמנהל הכללי של "קרן היישוב" של אגודת ישראל, שמטרתה הייתה קידום נושא ההתיישבות מטעם אגודת ישראל.
ואולם, הסכסוכים הפנים תנועתיים הרבים הביאו אותו לפרוש מחלק מתפקידיו הציבוריים בשנת 1940, והוא חזר למקצוע עריכת הדין.
במקביל המשיך בפעילותו בנשיאות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל, והמשיך לפרסם מאמרים אקטואליים וספרי הגות.
תפישתו לגבי מהות עם ישראל
אחד העקרונות המייחדים את משנתו של ברויאר הוא שמשנתו אינה נשענת על שלילת הציונות בלבד, כמו משנתם של מתנגדים אחרים לה.
מעבר לכך, שלילה זו אינה שלילה דתית בלבד, כמו אצל מתנגדים חרדיים אחרים, אלא באה מתוך משנה סדורה ודווקא מתוך תפיסה לאומית.
ברויאר הגדיר את העם היהודי "עם התורה", כמונח משפטי-פורמלי.
עם, לשיטתו של ברויאר, נוצר מכוח נתונים אובייקטיביים (גזע, שפה, היסטוריה, מולדת), היוצרים תודעה לאומית סובייקטיבית.
התודעה הופכת את היחידים לעם, ומחייבת את היחידים להיות שייכים למסגרתה.
מרגע שבו קיימת האומה, היא אינה תלויה ברצונם או אי רצונם של הקשורים אליה: תחילתה של האומה תלויה בנתון סובייקטיבי, אך לאחר שקמה שייכים אליה כל בניה באופן אובייקטיבי.
במשנתו של ברויאר, עם ישראל שייך לאותה מסגרת התייחסות, אלא שהבסיס לקיומה של האומה הישראלית אינו שותפות גזע, שפה, גורל ומולדת אלא התורה; היא זו היוצרת את התודעה הלאומית של עם ישראל, וזהו בסיס קיום על טבעי, שונה לגמרי מזה של כל עם אחר.
כל יהודי, באשר הוא שייך ללאום היהודי, כפוף למשפט התורה, ברצונו או שלא ברצונו.
תפישה לאומית זו מחייבת במהותה את שלילת הציונות; שהרי הציונות מנסה ליצור עם שבסיס תודעתו הלאומית אינו התורה, אלא המרכיבים ה"רגילים" של כל האומות; כלומר, הציונות מנסה למעשה ליצור כאן עם חדש, שאינו העם היהודי.
לתפיסתו של ברויאר, הלאומיות שאותה מציעה הציונות היא שקרית, מכיוון שהיא מנוגדת ללאומיות המקורית היהודית, שגם הציונים החילוניים מחויבים לה בעל כורחם.
הרב ברויאר היה מודע לכך שהתנועה הציונית מכירה בתוכן התרבותי הייחודי של עם ישראל, אך היא מתעלמת מהתוכן התרבותי העומד ביסוד ההיסטוריה המשותפת, ובשל כך הציונות היא "האויב האיום ביותר שקם אי פעם לאומה היהודית".
התפיסה הציונית רואה בעם היהודי עם ככל העמים, המבקש לחזור לארצו כדי לחיות בה חיים מדיניים ככל העמים; לפי תפיסתו של הרב ברויאר, העם היהודי מיועד להיות כפוף לשלטונו של ה', לעבוד אותו ולקיים את משפטיו, כלומר: אין לו משמעות לקיום מדיני רגיל.
הרב ברויאר האמין שדינה של הציונות להיעלם מהר מאד, ככל חזיון תעתועים, שכן לשקר אין רגליים.
ואולם, נראה היה שהמאורעות טפחו על פניו של ברויאר: העם היהודי הזדהה, בהמוניו, עם הרעיון הציוני, ואומות העולם הכירו בציונות, בהצהרת בלפור ובהחלטות חבר הלאומים.
ברויאר הבין היטב את המציאות שסביבו, מחד, ולא התכחש לה; אך הוא גם לא התכחש להשקפת התורה כפי שהבין אותה.
הרב ברויאר חפץ להקים את מדינת התורה, אלטרנטיבה לציונות החילונית, שבעצם מתבקשת מצידו של ה' על ידי תמונת ראי חילונית זו של הציונות שהיא לאומיות יהודית ללא ריח תורה.
הוא ניסה לארגן את "אגודת ישראל" כארגון אלטרנטיבי להסתדרות הציונית, המייצג את העם היהודי מול חבר הלאומים ומול שלטונות המנדט; "אגודת ישראל", כך טען, היא עם ישראל האמיתי, והאחרים הם הפורשים, המורדים.
ואולם, מול ההסתדרות הציונית שהייתה בנויה על הסכמה רחבה מאוד הציג הרב ברויאר גוף מתבדל שלא קיבל כל פשרות; לא היה לגוף כזה סיכוי, מה גם שמפלגתו של הרב ברויאר לא עשתה דבר כדי לקדם את הנושא.
כן אמר בקשר ליחסים בין הראי"ה קוק לרב זוננפלד, שהם תמיד היו בידידות ומעולם לא פסקה הידידות ביניהם (בניגוד לטענות של חרדים קיצוניים שלאחר פרסום הספר "אורות" פסק היחס החיובי של הרב זוננפלד לראי"ה).
בכך, מבחינת הרב ברויאר, היווה הרב קוק כעין "רבי מאיר", ש"תוכו אכל וקליפתו זרק".
הרב ברויאר שלל ריבונות עצמית של מדינות באופן כללי, ושאף למדינות הכפופות למשפט וצדק האלוהי ומשרתות את הצדק ואת האנושות כולה.
מכיוון ששלל כל ריבונות באשר היא, הוא התנגד גם למערכת שלטונית גלובלית.
משתי עמדותיו אלה נובעת התלהבותו מהמשפט הבינלאומי, כמערכת המגבילה את המדינות והמכפיפה אותן לעקרונות צדק, בה בעת שביקר את מוסדות המשפט הבינלאומי ואת התפתחותו כמשפט של מדינות ולמענן, בימיו.
הרב ברויאר ראה בשיטת המנדט ובהחלתו בפלשתינה על היישוב היהודי פעמי משיח.
אוטונומיה ופיתוח משפטי מרביים, יחד עם כפיפות להכרעות בינלאומיות ביחס לסכסוכים עם הפלסטינים וגורם אוכף (הבריטים) - הם בדיוק המקסימום אליו יש לשאוף.
התגבשות הרעיון הזה במשפט הבינלאומי במקביל להתפתחות היישוב וצרכי היהודים בתפוצות לאחר מלחמת העולם הם עבורו הוכחה לנכונות הרעיון במעין התגלות היסטורית.
ב-1944 יצא לאור ספרו "מוריה", שהוא פרישה רחבה של דעותיו ההיסטוריוסופיות והלאומיות.
באותן שנים החל בעבודה על ספרו האחרון, "נחליאל", שהוא יצירה פילוסופית מקיפה, שבה מגדיר ברויאר כמה מעקרונותיו המחשבתיים-פילוסופיים.
הספר יצא רק בשנת 1951, לאחר מותו של ברויאר.
לאחר השואה, הבין ברויאר את צורך הקמתה של מדינה יהודית שאינה מדינת התורה, בשל המצב הקשה של פליטי השואה.
הוא הציב שאלות בסיסיות ביחסי דת ומדינה, אך לא הציע דרך קונקרטית לפתרון בעיות אלו, כמו גם פתרון הבעיות הקשורות בפעילות מפלגה דתית-חרדית בפרלמנט חילוני.
ברויאר הבין שחזונו המדיני עומד בפני מבוי סתום; הוא לא הספיק לגבש את תפיסתו מחדש בטרם נפטר באוגוסט 1946.
ברויאר ידע בסוף ימיו שחזונו נכשל למעשה, אפילו בתוך מפלגתו, אגודת ישראל.
התנגדותו העזה לציונות, גרסה עשיית מעשים שעלו בקנה אחד עמה, הקמת יישובים וכדומה – מעשים היכולים להתאים לתנועת הפועל המזרחי.
מן הצד החרדי היה ברויאר בודד, שכן רעיון הלאומיות על פי שלטון התורה היה זר לאגודת ישראל, ולא התקבל בה; אנשי אגודת ישראל לא קיבלו ערכים הנתפסים כחילוניים כערכים דתיים, והרעיון של שלטון ולאומיות לא התקבל אצלם.
מאידך, גם המחנה הציוני לא קיבל רעיון כזה, שכן ברויאר כפר בערכים הלאומיים החילוניים, ולא היה מוכן לקבל אהבת מולדת ולאומיות שלא נועדו להקמת מדינת התורה.
ברויאר נותר בודד במערכה עד סוף ימיו; לציונות התנגד בתוקף, אך גם בתוך אגודת ישראל היה מבודד.
נראה שהיה קרוב בהרבה לציונות הדתית מאשר לאגודת ישראל, אך בשל התנגדותו העזה לציונות לא יכול היה למצוא בית פוליטי בשום מקום אחר.
בערוב ימיו כתב ברויאר אוטוביוגרפיה, לה קרא "דרכי", ואותה סיים זמן קצר לפני פטירתו.
את הספר כתב בתשובה לאחד מידידיו אשר שאל אותו "כיצד קרה שמנהיג באגודת ישראל, אשר לחם כל ימיו למען עצמאות האורתודוקסיה, קהילותיה וארגוניה, סופו שפנה עורף לעדה החרדית המתבדלת בירושלים"?
בסיום תשובתו כתב ברויאר את המוטו: "לא המדינה היהודית, כי אם החברה היהודית היא בעייתו האמיתית של הבית הלאומי".
בסוף שנת 2003 שינתה ישיבת 'שיח' באפרת (שהקים הרב שג"ר) את שמה לישיבת שיח יצחק, עקב תרומתה של בתו אולה מרקין לישיבה.
על שמו גם מוסד יצחק ברויאר, והיישוב נחליאל נקרא על שם ספרו.
בתנועת הנוער "עזרא" נקראת שכבת הגיל של כתה ח' "נחליאל", על שם ספרו.
על שמו רחוב בשכונת בית וגן בירושלים ובבני ברק.
על שם אשתו הוקם בתל אביב המוסד "בית ג'ני ברויאר", המשמש בית הורים לאוכלוסייה המבוגרת, בעיקר של יוצאי גרמניה.
ברויאר היה נשוי לאסתר (ג'ני), נכדתו של הרב אליעזר ליפמן פרינץ.
ילדיהם היו ההיסטוריון פרופ' מרדכי ברויאר והמשפטן יעקב בר-אור, שמעון, שרה, וצפורה.
אחיו היו הרב יוסף ברייער, רב "קהל עדת ישורון" בוושינגטון הייטס, ופרופ' שמשון ברויאר, מתמטיקאי, אביו של חוקר המקרא וחתן פרס ישראל הרב מרדכי ברויאר.
העולם כבריאה וכטבע, 1926 (לא תורגם עדיין לעברית)
יצא לאור בעברית בתרגומו של שמחה הנשקה (בעלה של אחייניתו), בעריכתם של בנו פרופ' מרדכי ברויאר והרב מרדכי דוד נויגרשל, בשנת תשס"ח (2008)
מוריה, 1944, מוסד הרב קוק תשמ"ב, מוסד הרב יצחק ברויאר תשפ"א
נחליאל, 1951, מוסד הרב קוק תשע"ו
דרכי - אוטוביוגרפיה, ירושלים תשמ"ח (1988)
ציוני דרך, הוצאת מוסד הרב קוק
כתבים מימי השואה, איגוד שנים מספריו בנושא השואה, מוסד יצחק ברויאר (2016)
אליהו, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשפ"ד (2024).
חכם יצחק בֶּרְנַיְיס (גם: בערנייס, בערנייז; Isaac Bernays; 1792, ה'תקנ"ג, מיינץ – 1 במאי 1849, ט' באייר ה'תר"ט, המבורג) היה רבה של המבורג, בלשן והוגה דעות.
כאחד מראשוני מורי ההלכה שסיימו לימודים אוניברסיטאיים והתנהלו בגרמנית תקנית, היה חלוץ המעבר לרבנות מודרנית שלאחר המשבר בקהילה המסורתית בקרב האשכנזים.
ממבשרי הנאו-אורתודוקסיה ומתנגד נחרץ לרפורמים.
הוא עודד את פתיחת החינוך היהודי למקצועות חולין ולרעיונות הנאורות.
יצחק בערנייס גדל במיינץ ולמד אצל רב העיר רבי נח חיים צבי ברלין.
כשבגר נסע ללמוד בווירצבורג אצל הרב אברהם בינג, מגדולי רבני אשכנז; הוסמך לרבנות על ידו, ונתמנה כחבר בבית הדין שלו.
במהלך לימודיו התיידד עם תלמיד נוסף – הרב יעקב אטלינגר, שהיה צעיר ממנו בחמש שנים.
במקביל למד ומאוחר יותר אף לימד באוניברסיטת וירצבורג שפות וספרות.
יהדות המבורג, אחת הגדולות בגרמניה בזמנו, הייתה נתונה במאבקים בין חלוצי הרפורמים והשמרנים.
רבים מהצעירים והמשכילים יותר פרשו בשנת 1818 לטובת בית-כנסת רפורמי חדש, ההיכל בהמבורג, שהוקם על ידי ישראל (אדוארד) קליי.
בנוסח התפילה הושמטו הבקשות לחידוש עבודת הקרבנות.
קליי הנהיג דרשות בסגנון עדכני ובגרמנית רהוטה, שילב קטעים בשפה בסידור, קיצר את התפילות וליווה אותן במוזיקה.
הקהל סירב לשעות לדרישת ראב"ד המבורג, הרב ברוך עוזרש, ובית-דינו לסגור את המניין והוסיף לפקוד אותו גם כשרבנים מאירופה כולה גינו אותו כמעשה כפירה.
הפרנס אליעזר ריסר הציע כבר בתחילת המשבר פתרון אחר, שאומץ על ידי יתר טובי העיר לאחר שלוש שנים של עימותים; נדרש למנות רב קהילה שיוכל לגשר על הפערים מול הציבור המשכיל והמעורה יותר בסביבה הנוצרית.
הוועד פיטר את הראב"ד ושני הדיינים הקשישים והזמין את ברנייס.
הוא נכנס לתפקיד בד' בחשוון תקפ"ב (30 באוקטובר 1821).
החוזה שנחתם עמו, כפי שציין יצחק שורש, היה עדות ברורה לחילופי העתים ולהגדרה מחדש של סמכויות הרבנות בעידן המודרני: הודגש כי אין לו כל סמכות בנוגע לדין האזרחי ונאסר עליו במפורש להעניש בכל צורה שהיא עוברי עבירה או להתערב בענייני הרפורמים.
אפילו תוארו הרשמי היה 'חכם בקהל אשכנזים', כדי להדגיש את ההבדל בינו לקודמיו וכנראה גם כחיקוי לנהוג אצל הספרדים, שנחשבו לדוגמה להתנהגות אסתטית.
בקהילה הושכן שלום: פרנסי העדה המרכזית הגיעו להסדר עם המניין החדש, שאפשר למתפלליו להחזיק את המבנה על חשבונם כל עוד יוסיפו לשלם לה את מלוא המס שחויבו בו חברים רגילים.
ברנייס השיב לבית-הכנסת הישן את מרבית הקהל באופן הנהגתו, ואימץ מיד סגנון שדמה רבות לזה של קליי.
שלא כמו קודמיו שנשאו כנהוג פעמיים בשנה דרשות עמוסות פלפולים ביידיש, שהייתה נהירה עתה בעיקר למבוגרים ומושא למבוכה ליתר, הקפיד ברנייס לדרוש מדי שבוע על ענייני השעה ודברי מוסר בגרמנית נקיה.
הוא לבש גלימות הדומות לשל כומר, צירף מקהלה לתפילה, הפגין ידע בתרבות הגרמנית ודרש התנהגות מכובדת מהקהל בבית-הכנסת.
בין היתר, נדרש להתפלל בשקט בעוד שרק הש"ץ קורא בקול רם ונאסר לתקן בקול את בעל הקורא, להתנועע בתפילה בפראות, לירוק על הרצפה ועוד.
בשקלול מעמדו מכל הבחינות, כתב שניאור ליימן:
כעבור 20 שנה החל מאבק קשה בינו ובין הקהילה הרפורמית בעיר, על רקע ניסיונו לעצור אותה מלבנות בית כנסת חדש, ועל רקע התנגדותו החריפה לסידור התפילה שהיא הוציאה.
כוחם של הרפורמים בהמבורג ובגרמניה כולה היה במגמת התחזקות, והם גברו עליו.
כעבור כ-7 שנים נפטר הרב ברנייס בפתאומיות.
לרב ברנייס היו 6 ילדים.
אחד מהם הוא פרופ' , שהמשיך את דרכו של אביו, ששילבה הקפדה על מצוות הדת יחד עם פתיחות מדעית.
הוא נמנה עם המורים הראשונים בבית המדרש לרבנים בברסלאו.
בן אחר, , שהיה פרופסור לספרות גרמנית, התרחק מדרכו של אביו והמיר את דתו בגיל צעיר.
נכדתו של הרב ברנייס, מרתה, נישאה לזיגמונד פרויד, שבספרייתו הייתה תלויה תמונתו של סבה.
נינו היה התעמולן המפורסם אדוארד ברנייס.
נינו של הרב ברנייס הוא המתמטיקאי והפילוסוף פאול ברנייס.
תלמידיו המפורסמים של הרב ברנייס הם הרש"ר הירש והרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר (הספדו של הרב הילדסהיימר על הרב ברנייס נדפס בספר השו"ת שלו).
הם הושפעו רבות משיטתו, והשכילו גם להפיץ אותה בציבורים רחבים.
ההיסטוריון היהודי היינריך גרץ, שהיה ממייסדי התנועה הקונסרבטיבית, ראה גם הוא בדבריו של הרב ברנייס יסודות לשיטתו, שקראה להתאמת היהדות על פי התנאים ההיסטוריים המתחדשים.
בשנת 1821 יצא בעילום-שם במינכן הספר "המזרח המקראי" , שמצד אחד דיבר על תפקידם האוניברסלי של היהודים והתנ"ך בהפצת המונותיאיזם, ונלחם בתנועת הרפורמה, ומצד שני ציטט ממקורות נוצריים, ותקף חכמים רבניים ובהם אפילו אנשי הכנסת הגדולה.
בני דורו, ואף חוקרים בימינו, סוברים שהעמקות ורוחב היריעה הנפרשים בספר מוכיחות שהרב ברנייס הוא מחברו, או לפחות תרם לכתיבה.
הרב ברנייס עצמו לא הכחיש שהוא שכתב את הספר, ובמשך כל ימיו היו שרדפו אותו משום שייחסו לו את הספר.
הרב יצחק ברזאני (1892–1980) היה רב ואב בית הדין של הקהילה היהודית ארביל בכורדיסטן, ורב המושב עין העמק.
נולד לרב יעקב ברזאני בכפר צפייה שבכורדיסטן.
הרב יצחק הוא דור 22 לשושלת רבנית, נצר למשפחת ברזאני שהעמידה רבנים ושוחטים בקרב יהודי כורדיסטן במשך מאות שנים.
הוסמך לרב, שוחט ובודק בשנת 1910 (ה'תר"ע) על ידי אביו ודודו.
בשנת 1924 (ה'תרפ"ד) הוסמך גם בבגדאד, ושימש כרב הקהילה של עקרא.
לאחר מכן שימש כרב העיר כוי סנג'ק, ולבסוף כרבה הראשי של ארביל וכאב בית דין הרבני לאחר עזיבתו של הרב יצחק נח.
במסגרת תפקידיו השונים הסמיך בעצמו רבנים רבים.
נודע כתומך נלהב של ה, ובשנת 1935 (ה'תרצ"ה) הגיע לישראל כאורח הקונגרס הציוני, ונכח בלווייתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
בשנת 1951 (ה'תשי"א) עלה לישראל סופית והצטרף למשפחתו שהתגוררה במושב עין העמק, שם שימש כרב המושב וחבל מגידו, עד פטירתו בשנת 1980 (י"ח חשון ה'תש"ם).
נקבר בבית העלמין של המושב .
כך תואר הרב יצחק ברזאני ובן דודו הרב יצחק נח בידי אחד מבני משפחתם:כמה מכתביו נמסרו ליוסף יואל ריבלין ונמצאים כיום בספרייה הלאומית.
בנו יואל היה בכיר במוסד.
אחיו הוא המקובל הרב אברהם ברזאני, בן אחיו הוא עולה הגרדום משה ברזני.
בכורדיסטן עסק במקצועות הרבנות השונים, ובישראל סירב לשמש כדיין.
פסיקתו הונהגה לפי הרב יוסף חיים, נהג לשמר את מנהגיהם של יהודי כורדיסטן, ועסק בקבלה.
הרב אליהו בן זכריה - רב המושב מיטב שבחבל תענך
הרב משה בן מרדכי - הרב של טירת כרמל
הרב נורי בן נחום - רב אזורי תענכים והסביבה
יצחק ברנבלום (26 באוגוסט 1903 – 18 באפריל 2000) היה ביוכימאי ישראלי, מראשוני חוקרי הסרטן בישראל.
חתן פרס ישראל למדעי החיים לשנת ה'תשל"ד (1974).
ברנבלום נולד בביאליסטוק שבפולין, ובינקותו עבר עם משפחתו לבלגיה.
באנטוורפן הוא סיים את בית הספר העממי, ובשנת 1914 עבר לאנגליה, שם סיים את לימודיו בבריסטול.
בשנת 1920 הוא החל בלימודיו האקדמיים: תואר ראשון בפיזיולוגיה וביוכימיה (בהצטיינות, 1923) ותואר שני בכימיה (1926) באוניברסיטת לידס ודוקטורט (ברפואה (בהצטיינות), 1930, ובמדעים, 1936).
בשנים 1927–1936 היה ברנבלום עמית מחקר במחלקה לביולוגיה ניסויית וחקר הסרטן באוניברסיטת לידס.
בסיום לימודיו הוא הצטרף לסגל בית הספר לפתולוגיה של אוניברסיטת אוקספורד, בו הועסק עד 1949 ובמסגרתו הוא עבד במרכז לחקר הסרטן (1938–1948).
משנת 1948 היה ברנבלום עמית מחקר במרכז הלאומי לחקר הסרטן בארצות הברית, בו פעל עד עלייתו לישראל בשנת 1950.
בשנת 1949, בעת ביקור בישראל, הוזמן פרופ' ברנבלום להקים את המחלקה לביולוגיה ניסיונית במכון ויצמן.
ב-17 בספטמבר 1950 עלה לישראל יחד עם משפחתו ואמנם, עמד בראש המחלקה עד לשנת 1971. באותן שנים הוא הרצה בתחום האונקולוגיה באוניברסיטה העברית.
כמו כן הוא הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת טקסס (1966) ולמכונים הלאומיים לבריאות בארצות הברית (1971).
ברנבלום היה בעל שם בתחומו, בעיקר בעקבות מחקרו משנת 1941 (באוניברסיטת אוקספורד), בו נמצא שמחלת הסרטן מתפתחת בתהליך רב שלבי ולכל שלב מאפיינים ייחודיים.
ברנבלום הגדיר שני שלבים עיקריים בתהליך להם קרא בשמות "initation" ו-"promotion".
מחקרו זה שימש בסיס לתאוריה הכוללת של התפתחות גידולים בבני אדם.
עבודתו זיכתה אותו בפרס ישראל למדעי החיים (1974), בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים (1959), בפרס רוטשילד לביולוגיה (1966) ובאותות הוקרה מאגודות מחקר ואקדמיות לאומיות למדע ברחבי העולם.
בישראל היה ברנבלום חבר המועצה הלאומית למחקר (1952–1959), יו"ר האגודה הישראלית לסרטן (1955–1975), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1958–1960) וחבר מייסד של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (1959).
ברנבלום היה נשוי לדוריס לינה ברנשטיין (1904–1985) ואב לשתי בנות.
נפטר בשנת 2000, בגיל 96, והובא למנוחות ברחובות .
יצחק (איציק) בְּרִיק (נולד ב-7 בנובמבר 1947 כ"ד בחשוון ה'תש"ח) הוא איש צבא ישראלי בדימוס, שסיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף.
שירת בחיל השריון כמפקד חטיבה, אוגדה וגיס וכיהן כמפקד המכללות הצבאיות.
לחם כמפקד פלוגה במילואים במלחמת יום הכיפורים ועוטר בעיטור העוז; כיהן במשך כעשור בתפקיד נציב קבילות החיילים.
בסמוך לפרישתו מתפקיד זה בשנת 2018, וביתר שאת לאחריה, נודע בריק כמבקר חריף של היערכות צה"ל ומשרד הביטחון למלחמה.
בריק נולד וגדל בקיבוץ גלאון, לאם ניצולת השואה מהונגריה, ולאב שעלה מפולין לפני המלחמה ולחם בפלמ"ח.
התגייס לצה"ל כלוחם ב-1965 ועשה את מרבית שירותו בחיל השריון, שם שימש בתפקיד תותחן טנק בגדוד 82. בהמשך השתתף בריק בקורס מפקדי טנקים ובמלחמת ששת הימים שימש כמפקד טנק בגדוד 63 של חטיבה 14, שלחמה תחת אוגדה 38 בקרבות בחצי האי סיני.
לאחר שסיים קורס קצינים שובץ בחטיבה 7, ושימש כמפקד מחלקה בפעולת כראמה.
ב-1969 השתחרר מצה"ל, ושימש כרכז משק בקיבוצו.
בעל תואר ראשון בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד פלוגה בגדוד 113 בפיקודו של אסף יגורי.
הגדוד השתייך לחטיבה 217 של אוגדה 162. את המלחמה החל בריק בהצטיידות בימ"ח ונסיעה לילית עם כוח קטן לעבר תעלת סואץ.
הכוח בפיקודו נקלע למארב קומנדו מצרי, בריק נפגע מרשף של טיל נ"ט ונכווה קשות בפניו.
על אף הפציעה נטל בשנית את הפיקוד על הטנק ויחד עם חבריו השמיד את פלוגת הקומנדו.
ביום ה-8 באוקטובר 1973, השתתף עם יחידתו במתקפת הנגד הכושלת של צה"ל.
לאחר הנסיגה ארגן מספר טנקים וחזר והסתער כדי לחלץ טנקים ונפגעים.
בקרב הם פגעו ב-25 טנקים ועצרו את התקדמות הכוחות המצריים.
בהמשך הלחימה השתתף בצליחת התעלה.
סיים את המלחמה, לאחר שהחליף שבעה טנקים, נותר אחד מהלוחמים הכשירים הבודדים מגדודו, שמנה יותר מ-200 איש לפני הקרבות.
על מעשיו אלו הוענק לו עיטור העוז.
לאחר המלחמה המשיך להתקדם בדרגותיו במילואים ומילא תפקיד של מפקד גדוד 9214 בחטיבה 459. ב-1980 חזר לשירות קבע ומונה למפקד חטיבה 786. בריק תכנן להישאר בצבא שנתיים בלבד, אך מלחמת לבנון הראשונה השאירה אותו בשירות קבע.
במהלך השנים הבאות התמנה לסגן מפקד אוגדה סדירה ולמפקד חטיבה 14. בשנת 1988 מונה למפקד עוצבת אתגר – אוגדת מילואים בפיקוד הצפון.
בשנת 1990 מונה למפקד עוצבת געש ואחר כך לסגן מפקד המפח"ש.
ב-1994 מונה למפקד המכללות הצבאיות והועלה לדרגת אלוף.
בנוסף התמנה ב-1995 למפקד הגיס הדרומי – גיס 441.
תחת פיקודו כמפקד המכללות נסגרה תוכנית פו"ם ברק והוקם המלת"ם.
השתחרר משירות הקבע ב-1999. המשיך לכהן במילואים כמפקד הגיס עד שנת 2005.
לאחר שחרורו עסק בריק בפיתוח הנגב והגליל.
הוא התמנה ליועץ של התעשיין סטף ורטהיימר ולממונה על פיתוח אסטרטגי של הפריפריה מטעם קרן סאקט"א רש"י.
בשנת 2000 מונה ליו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנת 2004 היה בין החותמים על מכתב תמיכה של בכירי מערכת הביטחון בתוכנית ההתנתקות, שקבע כי התכנית חיונית לביטחון ישראל.
כיהן כנציב קבילות החיילים מדצמבר 2008 עד דצמבר 2018.
בשנת 2008, פנה אהוד ברק (שהיה שר הביטחון דאז) אל בריק בכדי שיקבל על עצמו את תפקיד נציב קבילות החיילים.
בריק הסכים לקבל את התפקיד, מתוך הבנה ורצון לעסוק בטיפול בערכים ובנורמות של החיילים והמפקדים בצה"ל, תוך התמקדות בניתוח הסיבות שמביאות את החיילים לקבול את מפקדיהם.
במסגרת מחקרו בתפקיד, מצא כי הסיבה העיקרית היא חוסר אמון של החיילים במפקדיהם, מה שהוביל לפנייתם מלכתחילה ופגע במוטיבציה, בתפקוד וברצון שלהם ללכת אחרי מפקדיהם בשגרה ובמלחמה.
כתוצאה מכך, החליט בריק לא לעסוק רק בקבילות עצמן שהן סימפטום, אלא גם לעסוק במנהיגות המפקדים ותפקודם.
מתוך תובנה זו, ביקר בריק במשך עשר שנות כהונתו במעל 1,600 יחידות צה"ליות באוויר, בים, ביבשה ובתחומים שונים.
בכל אחד מהביקורים, בריק נפגש עם החיילים ושוחח איתם ארוכות על הרגשתם ביחידה וכן הקפיד להרצות לכלל מפקדי היחידה על מנהיגות נכונה והעלאת המוטיבציה בקרב הפקודים, תוך חיזוק הרגשת השייכות, האמון בעצמם ובמפקדיהם.
בסוף הביקורים, נפגש בריק עם הפיקוד הבכיר של היחידה וביקש מהם לדבר באופן חופשי על מה הם חשים בשרותם הצבאי, האם הם מרגישים שהם כשרים למלחמה, על הקשר בינם לפיקוד הבכיר שמעליהם ועוד.
כתוצאה מהשיחות, הסיק בריק שקיימת בעיה קשה באמון החיילים והמפקדים בפיקוד הבכיר שמעליהם, ובניתוק של דרגי הפיקוד הבכיר מהשטח.
חוסר אמון זה פגע רבות בכשירות המבצעית, במוטיבציה ובתפקוד היחידה.
בהמשך למסקנותיו, החליט בריק לבחון ולבדוק עם אנשיו גם את תפקודם של מערכים קרביים שלמים בצה"ל כמו למשל מערכי השריון, החי"ר, התצפיתניות, כיפת ברזל, הגדודים המעורבים ובנוסף לכך גם את מערכי ההדרכה, הלוגיסטיקה, האחזקה והטכנולוגיה.
ממצאיו של בריק נשלחו באופן שוטף לפיקוד הבכיר של צה"ל לרבות המלצות לפתרון, ובעקבות המהלך היה מוזמן לדיוני מטכ"ל בהם היה מציג לרמטכ"ל ולאלופים את הדרך לטפל בבעיות והמלצות לפתרונן.
בתקופה זו, הצבא אימץ את הדו"חות, טיפל בבעיות והשקיע סכומים רבים ליישום ההמלצות.
לפי בריק, חלק מהנושאים שטופלו ע"י הצבא "הידרדרו מחדש בגלל תרבות ארגונית קלוקלת של חוסר משמעת, אי וידוא פקודות, חוסר בקרה ומעקב, אי הוצאת לקחים, חוסר אמינות בתחקירים ותרבות של שקר".
בשנת הכהונה האחרונה שלו בתפקיד, הוציא בריק את "דו"ח בריק" הקרוי על שמו ומסכם של כ-250 עמודים שבו מתוארים 15 נושאים קריטיים שפוגעים במוכנות הצבא למלחמה, וכולל ביקורות קשות של מבקר המדינה, מבקר מערכת הביטחון, ומבקר הצבא שהצביעו על המחדלים שבריק חשף והסכימו עם מסקנותיו.
בנוסף לכך, הכניס בריק לדו"ח מסמכים של הצבא ותיעודי שיחות שלו עם מפקדים בכירים רבים בצבא, שהציגו לו את דעתם על הבעיות הקשות בצבא, אך חששו להציגן בפני מפקדיהם מחשש שמא יבולע להם.
ד"וח זה נידון בוועדת חוץ וביטחון, בוועדת ביקורת המדינה, וכן גם לראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל, וגרם לטלטלה גדולה במערכת הביטחון ובדרג המדיני.
בשנת 2021, כשנתיים לאחר סיום תפקידו כנציב קבילות החיילים, הקים בריק חמישה צוותי מומחים בחסות אוניברסיטת רייכמן.
הנושאים שבהם עסקו צוותי המומחים היו עדכון תפיסת הביטחון, מוכנות צבא היבשה, מוכנות העורף, מוכנות צה"ל להתמודדות מול טילים, רקטות, כטב"מים, והתרבות הארגונית של צה"ל.
לאחר כשנה, של עבודה משותפת בין הצוותים, יצא לאור המסמך "היערכות ישראל למלחמה, המלצות לחומש הבא", אשר כלל עוד שני נושאים שנשלחו כנספחים: מוכנות הלוגיסטיקה והאחזקה למלחמה, ומשבר כוח האדם בקבע ובסדיר בצה"ל.
המסמך הופץ לכלל מקבלי ההחלטות בדרג המדיני ובדרג הצבאי, ראש הממשלה, שרים שונים, חברי המועצה לביטחון לאומי (המל"ל), ועדת חוץ וביטחון, שר הביטחון, מנכ"ל משרד הביטחון, הרמטכ"ל ואלופים בצה"ל.
בנוסף להפצתו של הדוח, התקיימו מפגשים של כותבי הדו"ח עם בכירים בדרג המדיני והצבאי כגון ראש הממשלה, מנהלי אגפי המל"ל, יו"ר ועדת חוץ וביטחון, שר הביטחון, מנכ"ל משרד הביטחון והרמטכ"ל.
בעקבות מפגשים אלו, שר הביטחון, מנכ"ל משרד הביטחון והרמטכ"ל אימצו את הדו"ח, ואף קבעו שהוא יהווה חלק מתוכנית העבודה הרב שנתית של משרד הביטחון וצה"ל.
בשנת 2016 הוענק לבריק אות יקיר חדרה בשנת ה-125 לייסוד העיר.
בשנת 2019 קיבל את אות אביר איכות השלטון בקטגוריית הרשות המבקרת.
בריק הוא מהנדס תעשייה וניהול בהכשרתו, בוגר המכללה לביטחון לאומי ומוסמך במינהל ציבורי מאוניברסיטת תל אביב.
נשוי ואב לשלושה ילדים, מתגורר בחדרה.
בשנת 2018 פרסם ביקורת קשה על מוכנות צה"ל למלחמה.
המערכת הצבאית התנגדה לביקורת ומאז המשיך בריק להתריע ולהיאבק בהתנגדות הצה"לית לביקורת.
בריאיון לתוכנית "זמן אמת" בכאן 11, אמר בריק כי "במידה והיום תפרוץ מלחמה, מלחמת יום הכיפורים תהיה טיול לידה".
במאמר שפרסם באפריל 2020 קבל בריק על "אובדן רוח הלחימה בצה"ל".
מול עמדות אלו עלו טענות נגדיות, שהאשימו את בריק ב"מסע הפחדות" וב"פופוליזם".
ביקורתו של בריק על צה"ל התפרסה על תחומים רבים, החל מהמבנה הארגוני של צה"ל, דרך התרבות הארגונית ועד לשיטת המינויים של בכירי צה"ל, אופן ההצטיידות של צה"ל והנתק שקיים בין המערכת הצבאית למערכת המדינית.
על פי בריק, בתחילת 2023 חיל היבשה בשל קוטנו לא יוכל לתת מענה בכל הזירות במקביל.
חיל האוויר לא מוכן להתמודדות עם התקפות טילים מדויקים ומזל"טים על בסיסיו.
לתפיסתו יש בצה"ל בעיות קשות בתחום הלוגיסטיקה בשל ההפרטה הנרחבת של שירותים, שהצבא מקבל כיום מחברות אזרחיות.
העורף לא מוכן לספוג אלפי טילים ביום.
בתחום האיום הפנימי יש להקים משמר לאומי שימנה לפחות 50 אלף בוגרי צבא בכדי להתמודד עם מהומות אזרחיות כדוגמת פרעות תשפ"א.
לתפיסתו, תהליך המינויים של רמטכ"לים לקוי מאוד.
מינוי רמטכ"ל נעשה במחשכים על-פי קריטריונים סובייקטיביים של שר ביטחון.
התהליך צריך להיות שקוף ומעוגן באמות מידה ברורות שאינן מוחלפות עם שינוי שר ביטחון.
לדעתו של בריק, צריך להקים ועדה מקצועית של בכירי מערכת הביטחון לשעבר, שתבחר כמה מועמדים לבחירת הממשלה, תחת השיטה הנהוגה ששר הביטחון מביא מועמד אחד בפני הממשלה.
בנוגע למבנה הארגוני של הצבא, לטענתו של בריק קיימת אנומליה במבנה הזרועות של צה"ל.
הפתרון, לטעמו של בריק, הוא למנות מפקד זרוע יבשה שתחתיו אלופי הפיקוד ומפקד מז"י שמעליו יהיה הרמטכ"ל שתפקידו לסנכרן את כל הזרועות.
והוא גם הציע פתרון ביניים: מינוי אלוף בדימוס כמשנה לרמטכ"ל ומנכ"ל צה"ל בעל ניסיון בניהול אזרחי שיכהן לפחות 5 שנים והוא ינהל את הצבא, את התקציבים, כוח האדם והאמצעים.
בתחום התרבות הארגונית של צה"ל קיימת לתפיסתו תרבות ארגונית של שקר, טאטוא מתחת לשולחן של עובדות מטרידות, ואי-לקיחת אחריות.
בתחקירים מטייחים ומשקרים, ישנה אי-המשכיות של תהליכים וחוסר בזיכרון ארגוני, הקדנציות של הקצינים קצרות מדי, וללא-ביצוע או התנסות בתפקידי רוחב, ואין "העברת מקל" מסודרת בעת החלפת פרסונות.
בשל כל אלה, יש להמציא הגלגל מחדש, לעמדתו.
בנוסף גרס כי מודל ההצערה של צה"ל אשם ברידוד-המקצועיות, וכי פליטה של קצינים מוכשרים לאזרחות, גורמים לבעיות כוח-אדם רבות בדרגי הביניים של קציני צה"ל.
לתפיסתו יש לעדכן את תפיסת הביטחון המיושנת של צה"ל שנקבעה באמצע המאה העשרים, ומתמצָה בהעברת המלחמה לאדמת האויב ובכך מאפשרת לאזרחים לחיות בסוג של שקט.
בשנים האחרונות הפכה מדינת ישראל לדעתו להיות המדינה המאוימת ביותר בעולם.
זרוע היבשה לא נבנתה להתמודד עם חמש זירות במקביל, ולכן כיוון שאין תפיסת ביטחון מתאימה למצב שנוצר, כל רמטכ"ל מאלתר לפי הבנתו.
מאז 2006, המצב במזרח התיכון השתנה למול איומי ייחוס של חמאס, חזבאללה, יו"ש, סוריה ופנים ישראל.
מול ישראל מוצבות 250 אלף רקטות וכטב"מים, שחיל האוויר לא יכול לתת להם מענה ראוי, וכיפת ברזל וטיל החץ עם המלָאים הקטנים לא יוכלו ליירט יותר ממספר שבועות, מה שיותיר את השמיים פתוחים לאויב.
לדעתו יש לשדרג את היכולות הצבאיות בתחומי טק"ק, לייזר, טילי נ"מ ניידים וצבא היבשה.
חיל האוויר חייב את השילוביות הרב-זרועית.
לדעתו, למשל יש להקים חיל טילים שייתן מענה למשגרים הניידים בעוד שהמטוסים יעסקו במטרות אסטרטגיות.
טענה נוספת של בריק היא היעדר המשכיות בבניית הצבא מרמטכ"ל לרמטכ"ל, כאשר כל רמטכ"ל יוצר תוכנית חדשה משלו המבטלת את התוכניות הקודמות.
ואין בקרה על החלטות הרמטכ"ל של הקבינט הביטחוני שהפך לחותמת גומי.
הוא סובר שבמקום שהרמטכ"ל יבנה את הצבא לפי איומי הייחוס שהם רבים, הוא בונה איום פיקטיבי מול זירה וחצי שלא נכללים בו למשל האיומים מסוריה ואינתיפאדה שלישית ביו"ש.
בריק מציע תהליך של הכשרה לכל שר שעוסק בענייני ביטחון.
לדעתו יש בעיה שבמטה לביטחון לאומי יושבים קצינים, שהיו חלק מהבעיה של צה"ל ולכן צריכים לשים בו מומחים לעניין מתחומים שונים, שלא קשורים ישירות לראש הממשלה.
ומולם שב"כ, מוסד ואמ"ן יציגו למומחי המטה את איומי הייחוס על מדינת ישראל.
והממשלה תבקש תוכנית עבודה מתאימה לאיומי הייחוס מהרטכ"ל, וממנה תגזור את התקציב, וכך רמטכ"לים יוכלו לבנות נדבכים, אחד על גבי השני.
בראיון עימו סיפר בריק כי נפגש עם נתניהו בתקופת כהונתו כראש ממשלת ישראל השלושים וחמש והציג לו דו"ח שהכין על מוכנות צה"ל למלחמה.
לדברי בריק נתניהו הבטיח להקים ועדת חקירה בנושא.
ערב יום הכיפורים תשפ"ד, שבועיים לפני טבח שבעה באוקטובר, התריע במאמר בהארץ מפני מלחמה אזורית קרובה, קרא לבנימין נתניהו לעצור את "ההפיכה המשטרית" כדבריו, ולהעמיד את הביטחון בראש סדר העדיפויות הלאומי.
לאחר פתיחת מלחמת חרבות ברזל במתקפת הפתע של חמאס והג'יהאד האסלאמי על יישובי עוטף עזה, שבה נרצחו ישראלים ונחטפו כ-, הצביעו רבים על הדמיון הרב בין אירועי המתקפה לאחד מתרחישי האימים שתיאר בריק.
בין היתר הוזכרה בהקשר זה טענתו שהיישובים לא יוכלו לסמוך על עזרה מצה"ל בשעות הראשונות של ההתקפה, ושישרדו רק אלו שיצליחו להגן על יישובם בעזרת כיתות הכוננות האזרחיות.
גישתו האסטרטגית של בריק בשבועות הראשונים של המלחמה, הוצגה במספר ראיונות שערך באמצעי תקשורת שונים.
על-פי בריק באותה העת, על צה"ל להטיל מצור ולמשוך במכוון את העימות על פני שבועות וחודשים, ולא לחתור לסיימו במהרה.
בריק ציין מספר נימוקים לכך.
ראשית, כיוון שכניסה קרקעית של צה"ל לרצועת עזה עלולה לגרור תגובה של חזבאללה וגורמים נוספים, ולגרום לפריצתה של מלחמה אזורית רב-זירתית.
שנית, משום שכניסה מהירה לרצועת עזה תסכן יותר את החיילים, שכן האויב עדיין חזק באופן יחסי.
שלישית, מתוקף הרעיון שיש לנסות לייאש ולהחליש את האויב באמצעות כליאתו במנהרותיו ומחבואיו, עד שיאזלו לו מאגרי המים, המזון והדלק.
תשעה ימים לאחר תחילת המלחמה, זימן ראש הממשלה בנימין נתניהו את בריק לשיחה, על-מנת לשמוע עמדותיו ולהיוועץ עימו.
בפגישתו עם נתניהו, המליץ בריק להיערך ולהתכונן בצורה יסודית לפני כניסה קרקעית לעזה.
במהלך המלחמה המשיך בריק להתראיין רבות בכלי התקשורת הממסדיים והפרטיים, באתרי אינטרנט, בתוכניות הסכת, ועוד.
בריק הביע עמדתו בכלי התקשורת, כי האשמים העיקריים למחדל שהוביל למלחמה הם ראש אמ"ן ומפקד פיקוד הדרום, וקרא להם להתפטר באופן מיידי, עוד בזמן המלחמה.
בהמשך ציין כי לראש הממשלה, לממשלה, לדרג המקצועי ולדרג הצבאי יש חלק מרכזי במצב.
הוא היה לאורח קבוע בערוץ TOV של אלעזר שטורם, שם המשיך לבקר את צה"ל והעומדים בראשו בעבר ובהווה, את דוברות צה"ל, ולעיתים גם את המערכת הפוליטית.
בדצמבר 2024 מתח ביקורת קשה על תפקודם של בנימין נתניהו והרצי הלוי.
במלאת שלושה חודשים למלחמה, פרסם מאמר שבו התריע שמוצבי צה"ל בצפון הארץ אינם ערוכים היטב למערכה משמעותית מול חזבאללה.
הוא חידד כי כבר התריע על חוסר מוכנות זה שנים קודם לכן בפני ראשי מערכת הביטחון בצה"ל ובפוליטיקה, ולדעתו מצב המוכנות רק הורע מן העת ההיא ועד לזמן המלחמה.
בהמשך המלחמה קרא להתפטרותם המיידית של ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל, ואחדים מאלופי המטכ"ל.
בתחילת אפריל 2024 פרסם מאמר שבו טען שראש הממשלה נתניהו מתעלם מאיומים אסטרטגיים על ישראל – האיום הגרעיני מצד איראן והאיומים הקונבנציונליים מצד איראן וגרורותיה (טילים, רקטות וכטבמי"ם) – ובוחר להדגיש את האיום המשני של חמאס.
בתחילת מאי כתב כי סיום המלחמה ברצועה הוא צורך חיוני על מנת לשקם את החברה הישראלית, והעריך כי הדבר לא יקרה כל עוד נתניהו נמצא בשלטון.
בריק הביע עמדה נחרצת נגד יציאה למלחמה במקביל בצפון נגד החזבאללה וטען שמלחמה רב-זירתית כזו תביא חורבן על מדינת ישראל.
כחודש לאחר מינויו של אייל זמיר לרמטכ"ל מתח בריק ביקורת על תפקודו, וכתב במכתב גלוי אליו: "ויתרת על האינטרס הביטחוני הלאומי.
אתה עושה את דברו כמריונטה על חוטים, ומבטל את עמידתך מול האמת.
יצחק דוד בְּרוֹיְדֶה (לעיתים בכתיב יידי: ברוידע; בכתיב לועזי: Isaac David Broydé; 23 בפברואר 1867, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית – 15 באפריל 1922, ניו יורק) היה מזרחן, ערביסט וספרן יהודי.
שימש מזכירו של המזרחן היהודי-גרמני-צרפתי יוסף דֶרֶנְבּוּרג מ-1890 ועד מותו של האחרון ב-1895, אז התמנה על ידי ועדת הפרסומים של "כל ישראל חברים" לאחד מחברי הצוות שהמשיך במלאכת ההוצאה לאור של כתבי סעדיה גאון שבה החל דרנבורג.
באותה שנה התמנה לספרן ב"כל ישראל חברים", ושימש במשרה זו עד 1900. אז נסע ללונדון, ובמהלך שהותו הקצרה שם קטלג את ספרייתו של הסופר, ההיסטוריון ואוסף כתבי היד היהודי-אנגלי אלקן אדלר.
בהמשך אותה שנה נסע ברוידה לניו יורק כדי להשתתף בכתיבת ועריכת האנציקלופדיה היהודית, ונשאר בארצות הברית.
שם גם עבד כספרן ומקטלג במחלקה היהודית של ספריית העיר ניו יורק.
ספר תורות הנפש [Les réflexions sur l'âme] לרבנו בחיי בן יוסף הדַין הספרדי, נעתק בפעם ראשונה לשפתנו מכ"י ערבי ישן נושן שנמצא בבית עקד הספרים הלאומי בפריז על ידי יצחק דוד ברוידע בהרב ר' שלמה זלמן, פריז: דפוס לעווינזאהן, תרנ"ו.
יצחק ברלוביץ (נולד ב-10 באוקטובר 1949) הוא רופא ישראלי, מומחה למינהל רפואי ומומחה ברפואת ילדים.
כיהן כמנהל המרכז הרפואי וולפסון וכמשנה למנכ"ל משרד הבריאות.
ברלוביץ נולד בעיר וילנה שבליטא (אז בשליטת ברית המועצות), עלה לישראל ב-1958 והתגורר עם משפחתו בחולון.
למד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובנוסף הוא בוגר תואר שני במינהל מערכות בריאות בבית הספר למינהל עסקים באוניברסיטה זו.
התמחה ברפואת ילדים במרכז רפואי אסף הרופא, וב-1985 החל את עבודתו כעוזר רפואי לראש שירותי האשפוז במשרד הבריאות.
ב-1993 התמנה כראש מינהל הרפואה, ב-1997 התמנה למשנה למנכ"ל משרד הבריאות ובדצמבר 2006 החל את עבודתו כמנהל המרכז הרפואי וולפסון.
בתקופה בה עבד במשרד הבריאות היה שותף בניסוח "חוק ביטוח בריאות ממלכתי "וחוק זכויות החולה", יזם הסדרת הביטוח הרפואי לילדים חסרי ביטוח (ילדי עובדים זרים), יזם הקמת מערך השרות הרפואי לחולי שחפת בישראל.
ד"ר ברלוביץ היה חבר מועצת הבריאות על פי חוק ביטוח בריאות וכיהן כחבר בוועדת סל שירותי הבריאות ("ועדת התרופות") מהקמתה עד שנת 2006.
ד"ר ברלוביץ יזם והשתתף יחד עם הפרופסורים מרדכי שני וגבי בן נון בכתיבת הספר "מערכת הבריאות בישראל" (בהוצאת סטימצקי).
לאחרונה עלה הספר במהדורה דיגיטלית באתר ההסתדרות הרפואית.
הוא נשוי למרים ברלוביץ', עובדת בחברת התרופות MSD.
לבני הזוג שני ילדים: הבן הבכור שחר ברלוביץ', במאי, תסריטאי ויוצר בתחום הטלוויזיה.
הבן הצעיר ערן ברלוביץ', שהוא גריפ במקצועו.
בשנת 2017 הוענק לו "התואר אזרח כבוד" של העיר חולון,
"אות יקיר שירות המדינה" לשנת 2012,
בשנת 1995 הוענק לו פרס מנכ"ל משרד הבריאות "כאות הוקרה והערכה על תרומה מיוחדת למילוי המשימות הלאומיות עליהן מופקד המשרד".
בנו הבכור, שחר ברלוביץ', הוא יוצר, עורך תוכן ובמאי טלוויזיה ישראלי.
בנו הצעיר, ערן ברלוביץ', הוא גריפ בטלוויזיה.
יצחק ברא"ז (8 באוגוסט 1926 – 15 באוגוסט 2021) היה איש ציבור ומשפטן ישראלי, שכיהן כשופט בית משפט השלום בתל אביב.
נולד בפתח תקווה, בנו של יוסף ברא"ז ונכדו של זאב ברא"ז, ממתיישבי פתח תקווה.
היה בוגר תיכון אחד העם בפתח תקווה.
היה חבר החי"ש של ההגנה.
בשנות ה-40 השלים תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפט וכלכלה בתל אביב.
בשנת 1950, לאחר שקיבל רישיון לעריכת דין, נסע ללונדון לשנתיים וחצי להשתלמות באוניברסיטת לונדון.
בין השנים 1953–1976 עמד בראש משרד עורכי דין בפתח תקווה.
משנת 1968, במסגרת שירותו הצבאי בצה"ל במילואים, כיהן כנשיא בית המשפט הצבאי בשומרון, בדרגת רב-סרן.
בשנת 1978, בבחירות לעיריית פתח תקווה, שלראשונה כללו הצבעה ישירה על תפקיד ראש העירייה, היה מועמד הליכוד לראשות העירייה, והפסיד למועמד המערך דב תבורי.
כיהן כראש האופוזיציה במועצת העיר עד שנת 1982.
בשנת 1982 התמנה כשופט בית המשפט השלום בתל אביב, וכיהן עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1994. כמו כן, כיהן כמרצה באוניברסיטת תל אביב.
שימש כנשיא ארצי של ארגון "רוטרי ישראל", ראש אגף הספורט העממי במכבי, מרכז ומפקד מכבי הצעיר בפתח תקווה, וממלא מקום יו"ר ארגון הספורט העממי בישראל.
ברא"ז יזם צעדות עממיות רבות.
ביניהן, צעדת מצדה המתקיימת משנת 1966.
יצחק בריק (נולד ב-27 באוגוסט 1937) הוא פרופסור בחוג לגֵּרוֹנְטוֹלוֹגְיָה שבאוניברסיטת חיפה מאז שנת 2002. בין השנים 2012–1988 שימש כמנכ"ל אשל – האגודה לתכנון ולפיתוח שירותים למען הזקן בישראל.
מרצה לשעבר באוניברסיטת בר-אילן ובעברו גם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בריק, במשך כ-25 שנה עבד במשרד הרווחה ומילא בו גם מספר תפקידים בכירים.
תפקידו האחרון במשרד זה, בשנים 1988–1977, כמשנה-למנכ"ל.
לפני כן, ניהל את המרכז למניעת עבריינות, המחלקה לעבודה קהילתית והאגף לשירותים חברתיים מקומיים.
בשנים 2006–2000 כיהן כנשיא הפדרציה הבינלאומית לזקנה (International Federation on Aging), אם כי כיום עדיין משמש כחבר הנהלה בארגון זה.
בתפקידו כמנכ"ל אשל, כאחראי על קידום ופיתוח השירותים לזקנים, בכלל זה הקמה ושדרוג בתי אבות ומרכזי יום, פיתוח תוכניות בקהילה – קהילות תומכות, בתים חמים, קידום בריאות, שיקום יום, הכשרת כוח אדם, והפקת סרטים וחיבור ספרים בתחום הזקנה.
בין תפקידיו ניתן למנות: יו"ר מועצת העבודה הסוציאלית, יו"ר האיגוד הישראלי לשירותי רווחה, יו"ר הוועדה המייעצת לאימוץ בין-ארצי, חבר הדירקטוריון של חברת עמיגור, חבר הוועדה המדעית המייעצת לקרן הרווחה לניצולי השואה, וחבר הוועד הפועל של האגודה לגרונטולוגיה.
החל מינואר 2013 מכהן פרופסור בריק כיו"ר האגודה הישראלית לגרונטולוגיה.
1992–הווה – חבר הוועד הפועל, האיגוד הישראלי לגרונטולוגיה, מ-2013 יו"ר האגודה
1995–הווה – חבר הפדרציה הבינלאומית לזיקנה International Federation on Aging – (IFA); בין 2000–2006 נשיא
2011–הווה – יו"ר הוועדה המייעצת לאימוץ בין-ארצי
1975–הווה – חבר הוועד המנהל, האיגוד הישראלי לשירותי רווחה, יו"ר ועד המנהל בשנת 1981, ונשיא משנת 2003
1978–1982 – נשיא שותף, הוועידה הבינלאומית לשירותים קהילתיים יהודיים
1971–1972 – מזכיר, הוועידה הבינלאומית לשירותים קהילתיים יהודיים
1996–הווה – יו"ר הוועד המנהל של המרכז ללימוד וחקר ההזדקנות, אוניברסיטת חיפה
1978–1988 – סגן יו"ר, האגודה לתכנון ופיתוח שירותים למען הזקן בישראל (אשל)
1976–1988 – יו"ר, הוועדה המתאמת של משרד העבודה והרווחה
בריק ערך שלושה ספרים בתחום הזקנה: "הפוליטיקה של הזקנה" (2002), "הזקנה בקו העוני" (2005) ו"הזקן והמשפחה" (2010) יחד עם פרופסור אריאלה לבנשטיין, וכעורך-שותף בשני ספרים נוספים – "בריא יותר" (1998), ו"שליחות של חסד ואחוות אחים" (2005).
כמו כן, פרסם מספר רב של מאמרים בתחום הרווחה בכלל, ובתחום הזקנה בפרט.
הזקן והמשפחה – סוגיות מרכזיות בהיבטים רב דוריים, הוצאת אשל.
שליחות של חסד ואחוות אחים, סיפורו של מלב"ן – ג'וינט בישראל 1949–1975. הוצאת אשל.
בריא יותר – היבטים, המלצות והנחיות לבריאות טובה, הוצאת מודן ואשל.
ברבות הימים, סיפורו של ארגון אשל במלאת יובל לייסודו, יצחק בריק, הוצאת ג'וינט-אשל (2019).
הזדקנות בקהילה, בתוך יקוביץ, א' (עורכת) טיפול בית בזקנים המוגבלים בתפקודם – סוגיות, שירותים ותוכניות, 40–65, אשל תקשורת.
הקיבוץ המאוחד ואשל תקשורת, 5–30.
התפתחות השירותים לזקנים בישראל, מבט היסטורי.
מתוך: רוזין, א' (עורך) זיקנה וגרונטולוגיה בישראל, 17–62, אשל תקשורת.
זקנה מוצלחת, בתוך: בריא יותר.
יצחק (איקה) ברנדט (נולד ב-27 ביוני 1948) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת כמפקד כנף 15 (שדה דב), מפקד בסיס חיל האוויר לוד (בח"א 27) ומפקד היחידה לשיתוף פעולה.
ברנדט למד בבית הספר לקציני ים עכו.
התגייס לצה"ל ב-1966 ושירת בחיל הים בבית הספר שבו למד.
ב-1970 החליט לחזור לשירות הצבאי והתנדב לקורס טיס אותו סיים במגמת תובלה.
הוא שירת כטייס בטייסת הגמל המעופף ובטייסת מלכי האוויר.
שימש מדריך בבית הספר לטיסה ומונה למפקד טייסת הדקוטה, זאת מבלי שהיה קודם לכן סגן מפקד טייסת.
בפברואר 1988 מונה למפקד טייסת הפילים.
בהמשך שירותו הצבאי פיקד על כנף 15 (בסיס שדה דב), על בסיס חיל האוויר לוד ועל היחידה לשיתוף פעולה.
השתחרר ב-1997. במילואים המשיך לשרת כטייס הרקולס C-130 עד 2006 וכמדריך בבית הספר לטיסה.
במהלך מלחמת לבנון השנייה פיקד על תא שליטה קדמי של חיל האוויר בפיקוד הצפון.
כשנאלץ להפסיק לטוס מפאת גילו החל להתנדב למילואים כנהג משאית סמי טריילר ובשנת 2014 הצטרף לפלוגת מובילי טנקים וצמ"ה בה הוא משרת במילואים וגויס בצו 8 למבצע צוק איתן ולמלחמת חרבות ברזל.
לאחר שחרורו עבד כקברניט בואינג 747-200 באל על.
מכהן כחבר במועצת איגוד הטייסים הישראלי וכסגן נשיא IFALPA לאזור המזרח התיכון.
הרב חיים יצחק ברדא (נולד בי"ד באייר תשי"ב, 9 במאי 1952) הוא רב חרדי ספרדי, פוסק ומחבר ספרי הלכה.
עומד בראש מוסדות 'יצחק ירנן' באשקלון.
נולד בי"ד באייר ה'תשי"ב בטבריה.
הוריו הרב ישראל ואסתר, ילידי תוניסיה.
מצד אביו, הוא צאצא לרב משה ברדע מרבני תוניס וחבר בבית הדין של הרב ישועה בסיס.
ייחוסו מגיע גם לרבי יוסף אלבו מחבר ספר העיקרים.
מצד אמו - שהיא אחות הרב כרייף אלגבסי - לרבי אברהם אסכנדרי.
בילדותו למד בתלמוד תורה על שם הרב רפאל ביבאס.
מגיל 12 ולמשך שנים רבות למד אצל הרב יוסף ילוז.
בגיל 15 נתמנה כמלמד בתלמוד התורה.
בגיל 17 שימש בהוראה אצל הרב מאיר ועקנין, רבה הראשי של טבריה, אותו הוא רואה כרבו.
בשנת ה'תשל"ד (1973) התחתן עם אביבה מרים, בת הרב מצליח מאזוז מחבר שו"ת 'איש מצליח' ומייסד ישיבת כסא רחמים בתוניס.
בגלגולה של ישיבה זו בבני ברק, שבראשות גיסו הרב מאיר מאזוז, הוא לימד.
הרב ברדא נסמך לרבנות על ידי הרב הראשי לישראל איסר יהודה אונטרמן, הרב סלמן חוגי עבודי, הרב מאיר ועקנין, הרב שריה דבליצקי, וגיסו הרב מאיר מאזוז.
בשנת ה'תשל"ו (1975) בהיותו בן 24, נתמנה לרב מושב שרשרת הסמוך לעיר נתיבות, למלא את מקום הרב נסים הכהן שנפטר בתשל"ד.
שם החל בפעילות ציבורית נרחבת, במסירת שיעורי תורה לנוער ולמבוגרים, ואף הקים ישיבה לבעלי תשובה.
בשנת ה'תש"ם (1979) ערך את הירחון התורני 'אור תורה'.
בשנת ה'תשמ"א החל בהוצאת סדרת ספרי השו"ת 'יצחק ירנן'.
בשנת תשד"מ (1983) זכה על חיבורו זה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית.
וכך נכתב בנימוקי החלטת הוועדה:
בהסכמה לחלק השני של הספר (שנת תשד"מ), כתב הרב עובדיה יוסף:
בשנת ה'תשמ"ב (1982), אושפז בבית חולים ולאחר מכן עזב את המושב ועבר להתגורר בבני ברק.
בשנת תשנ"ז (1996) עבר להתגורר באשקלון, שם הקים את מוסדות 'יצחק ירנן', הכוללים: גני ילדים, תלמוד תורה, ישיבת 'יצחק ירנן', כולל אברכים, מדרשה לבעלי תשובה, ארגון נשים 'אם בישראל', ובית דין לענייני ממונות 'צדקתך ירננו'.
הרב גם מעורב פוליטית בעיר, והקים בה את סיעת 'אחדות בתכלית', שמנתה שלושה נציגים במועצת העירייה, ראש העירייה כיום הוא תומר גלאם מסיעתו.
בבחירות לכנסת העשרים תמך במפלגת 'יחד' שמנהיגה הרוחני הוא גיסו הרב מאיר מאזוז, בעקבות כך כאשר נפטר רבה של אשקלון, הרב יוסף שרביט, רבנים המזוהים עם המפלגה קראו לו להתמודד על רבנות העיר אשקלון, בעוד מפלגת ש"ס העמידה מתמודד אחר מולו.
בבחירות לכנסת ה-23 תמך ביהדות התורה.
בבחירות לכנסת ה-24 תמך במפלגת 'הציונות הדתית של בצלאל סמוטריץ' ואף השתתף בכינוס של המפלגה בעיר לקראת מערכת הבחירות לכנסת ה-25.
בשונה מהמקובל בפסיקה הרבנית, לפסוק כדעת השולחן ערוך והבאים אחריו, הרב ברדא סבור שפסיקת ההלכה למעשה היא כדעת הרמב"ם (משנה תורה), ושהוראותיו התקבלו בכל העולם היהודי מעין הלכה למשה מסיני.
לדבריו, שיטת פסיקתו היא שיטת רבו הרב מאיר ועקנין.
כמו כן, לדעתו דעת האר"י, מכריעה אף את דעת הראשונים והאחרונים, ואילו הם ראו את דבריו היו חוזרים בהם, ולא עליו נאמר הכלל "תורה לא בשמים היא".
בעוד יש הטוענים שלא הרב עובדיה כתב את זה.
אחרי הדברים אמר הרב ברדא במסגרת שיעורו הקבוע, שהרב עובדיה יוסף נשאל על הדבר, והכחיש לאברכים השואלים שהוא כתב את זה וכשהראו לו את הדברים שכתב בספר שלו, קרא למי שקרא, ושאל אותו מי כתב את הדברים בספר שלו?
לטענת הרב ברדא הדברים האלו מוקלטים ומוסרטים.
ואז אמר דברי שבח עליו, ואף שלח עמם אליו ספר, הנמצא ברשותו, עם הקדשה.
אחרי מותו של הרב עובדיה יוסף, תקף בנו, הראשון לציון הרב יצחק יוסף, את הרב ברדא במסגרת שיעורו השבועי בערב חג הפסח ה'תשע"ז (2017), זאת בעקבות הלכות שכתב נגד דעת השולחן ערוך בהגדה של פסח שהוציא לאור והפיץ באשקלון.
הרב יוסף כינה את הרב ברדא "חצוף" ו"מחטיא את הרבים", טען שאילו אביו היה חי לא היה מעז לנהוג כך, ואף תקף את ראש העיר אשקלון איתמר שמעוני על שסייע בהפצת החוברת.
גם הרב ציון בוארון התייצב לצד הראשון לציון והתנגד לרב ברדא, ואמר "שאצל האשכנזים היו רוגמים אותו באבנים".
בשיעור השבועי פרסם הרב כי מצווה לעלות להר הבית בקדושה וטהרה ואף קרא לממשלת ישראל לבטל את החוק האוסר על הקרבת קורבנות בשטח ההר.
שו"ת יצחק ירנן – שלושה עשר חלקים.
ספר קנין תורה (בעניין פסיקת ההלכה כהרמב"ם וקבלת הוראותיו כהלכה למשה מסיני) – חמישה חלקים.
ערך והגיה את הספר אשר לשלמה – שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך, מאת הרב שלמה ילוז.
רבי יצחק ברייטר היה מרבני ברסלב בפולין.
התגורר בלובלין ולמד בישיבתו של רבי צדוק הכהן מלובלין,
בחורף תרס"ה, 1905, מצא את הספר ליקוטי מוהר"ן והתוודע לתורת ברסלב.
לקראת ראש השנה תרס"ו נסע לאומן והיה אחד הראשונים שבא לשם מפולין.
כשחזר התחיל להפיץ את תורת ברסלב ברחבי פולין ובפועל היה גדול מנהיגי חסידי ברסלב בפולין וכונה רבי יצחק, בתקופה שבין מלחמות העולם הצליח לנסוע לאומן כעשר פעמים.
החל מתרפ"ו, 1926, לא הצליח להיכנס לברית המועצות ובעקבות כך הקים את "קיבוץ ראש השנה" בעיר וורשה שלשם הגיעו והתקבצו כל חסידי ברסלב מפולין ובשנים שלאחר מכן ההתקבצות עברה לישיבת חכמי לובלין בהשתתפותו של ראש הישיבה הרב מאיר שפירא,
לפרנסתו עבד רבי יצחק כמנהל חשבונות בוורשה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה נכלא בגטו ורשה.
הגרמנים ראו בו אחד ממנהיגי היהודים, "יודן פיהרר", ולכן היה בין הראשונים ששולחו לטרבלינקה, עם רבנים נוספים, ושם נהרג בשנת ה-55 לחייו, גם זוגתו הרבנית חייה רייזל ועשרת ילדיהם, נחמן, נתן, דוד, ישראל, מאיר, יוסף צבי, שרה, פרעל-טישל, בת שבע ופיגא.
עלו כולם על המוקד בגיא ההריגה הי"ד
חיבר ספר בשם חלוקי הנחל.
תלמידו ר' מרדכי נתן דוד יגלניק זצ"ל הוציא לאור את הספר שארית יצחק הכולל בתוכו את סיפור חייו והנהגותיו וקובץ מאמריו, שיחותיו ומכתביו.
יצחק (איציק) בראנס הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי ויושב ראש מועדון כדורת הדשא לעיוורים ברעננה.
בראנס היה מראשוני שחקני כדורת דשא לעיוורים בישראל.
ב-1993 יצא להתחרות באליפות העולם וזכה במדליית הכסף בתחרות הזוגות.
במסגרת אליפויות העולם הבאות חזר וקצר הישגים (מדליות כסף באליפות העולם לשנת 2005 ו-2011 ומדליות ארד בשנים 2001–2002).
במדליית הארד באליפות העולם 2002 זכה במסגרת תחרות יחידים.
בשנת 1996 השתתף במשחקים הפאראלימפיים באטלנטה וזכה במדליית ארד.
בשנים 2000 ו-2006 זכה בתואר "ספורטאי השנה" ובשנת 2008 בתואר "ספורטאי העשור" באירוע שקיים משרד התרבות והספורט.
הרב יצחק בראשי (2 בדצמבר 1923, כ"ד בכסלו ה'תרפ"ד – 27 בנובמבר 1994, כ"ד בכסלו ה'תשנ"ה) היה רב שכונת "מחנה יעקב" בנתניה, ממייסדי כפר אוריה המחודש והמרכז הרוחני ליהודי כורדיסטן, ומנסח התפילה מי שברך לחיילי צה"ל.
נולד בכפר בראשי שבכורדיסטן העיראקית בשנת 1923 לנחום ולאסתר בראשי.
בשנת 1929, כשהיה כבן שש, עלתה משפחתו לישראל והשתכנה ברובע היהודי שבעיר העתיקה ירושלים.
בשנת 1934 עברה המשפחה להתגורר בשכונת "זיכרון יוסף" שמחוץ לחומה, בה התגוררו יוצאי כורדיסטן.
בילדותו למד בבית ספר מקומי וסיים אותו בהצטיינות, ומשם המשיך לישיבת פורת יוסף, ואחריה לישיבת מרכז הרב.
עם סיום לימודיו בישיבה הוסמך לרבנות בידי הראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, ונישא לרחל, יחד נולדו להם תשעה ילדים.
נמנה עם מייסדי כפר אוריה המחודש ששכן בפרוזדור ירושלים, שם שימש כשוחט ורב הכפר עד לנטישתו על ידי המתיישבים במלחמת העצמאות.
במלחמה זו התגייס לצה"ל, ושימש כקשר ואלחוטאי בחטיבת הראל תחת פיקודו של יצחק רבין.
בשנת 1948, לאחר נטישת המתיישבים את כפר אוריה, עבר יחד עם משפחות נוספות מהכפר אל בסיס צבאי בריטי נטוש בנתניה, שהפך עם הזמן לשכונת "מחנה יעקב".
גם שם שימש כרב השכונה, וסיפק למתיישבים את כל צורכי הדת.
בשנת 1959 שב להתגורר בירושלים בשכונת "זיכרון יוסף", שם המשיך בפעילותו, ובמקביל עבד לפרנסתו במשרדי מס הכנסה.
בשנת 1969 זכה במקום השלישי בחידון התנ"ך הארצי, ובמקום הראשון בחידון התנ"ך הירושלמי.
בשנת 1973 ייסד עם הרב יצחק עמדי את המרכז הרוחני ליהודי כורדיסטן, שם שימש עד יומו האחרון כגזבר וחבר ההנהלה.
במשך חייו נשא את עול הציבור על כתפיו, ובין פעילותו הענפה למען יוצאי כורדיסטן בישראל, היה סובב ברחבי הארץ ודורש בבתי ספר, בתי כנסת ואף במועדוני קשישים.
כמו כן, למד תקופה ארוכה עם הרב מרדכי אליהו.
הלך לעולמו ביום הולדתו ה-71, 27 בנובמבר 1994 (כ"ד בכסלו ה'תשנ"ה).
הובא לקבורה בבית העלמין בהר המנוחות .
שמו הונצח בקריאת רחוב על שמו בשכונת נחלאות שבירושלים.
בשנת ה-20 לפטירתו הוציא נכדו, הרב שמואל בראשי, את ספרו "באר יצחק" הכולל דרשות על התורה ומועדי השנה, ערוך ומלוקט מדרשות שדרש במשך שנות חייו.
יצחק ברודסקי היה צייר יהודי סובייטי - אוקראיני.
ב-1896 סיים את לימודיו בבית ספר בעיר ברדיאנסק, לאחר מכן בין 1896 ל-1902 הוא למד בבית ספר לאמנות באודסה.
ב-1902 הוא התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות בסנקט פטרבורג, הוא היה במשך חמש שנים תלמידו של איליה רפין.
בין שנים 1909–1911 על חשבונה של האקדמיה הוא טייל בגרמניה, צרפת, ספרד ואיטליה, בין היתר הוא ביקר אצל מקסים גורקי שהתגורר על האי קאפרי בין השנים 1906–1913.
ברודסקי היה פעיל מבחינה פוליטית, הוא לקח חלק בהתקוממותם של הסטודנטים במהפכת 1905, וב-1907 הוא צייר מספר קריקטורות בשביל עיתונים אופוזיצאונריים.
הוא לא היה פעיל בחיי יהודי רוסיה, אך בכל זאת ב-1907 הוא צייר ציור הנקרא פוסלה פוגרומה (לאחר הפוגרום) והוא היה חבר באגודה היהודית לקידום האמנות.
ב-1917 הוא התחיל לצייר את דיוקנו של אלכסנדר קרנסקי וסיים את המלאכה ב-1918 לאחר שממשלת מעבר כבר נפלה.
אחרי מהפכת אוקטובר הוא התמקד בציור דיוקנאות של ראשי המהפכה, כגון: לנין, סטלין ואחרים.
לאחר השלמת דיוקנו של סטלין ב-1928 הוא הפך לצייר הבלתי-רשמי של חברי המפלגה.
ב-1932 הוא הפך למרצה באקדמיה הכלל-רוסית לאמנות בלנינגרד וב-1934 הוא הפך למנהלה של האקדמיה.
ברודסקי נודע כאספן אמנות שתרם למוזיאונים רבים ולאחר מותו דירתו הפכה למוזיאון.
ברודסקי נפטר ב-14 באוגוסט 1939 בלנינגרד ושם נקבר.
שנה לאחר מותו יצא לאור ספר האוטוביוגרפיה שלו.
הרב יצחק אייזיק ברטלר (כ"ח בתמוז ה'תרצ"ח, 27 ביולי 1938 – ד' באדר א' ה'תשפ"ב, 5 בפברואר 2022) היה מראשי ישיבת איתרי ומחבר סדרת הספרים "בית יצחק".
נולד בכ"ח בתמוז ה'תרצ"ח לרב מנחם אשר ברטלר, במשפחה שהשתייכה לחסידות ויז'ניץ.
לאחר נישואיו שימש ראש כולל אברכים בתל אביב.
בשנת תשל"ב התמנה לתפקיד ראש ישיבת איתרי על ידי ראש הישיבה הרב מרדכי אליפנט והחל לשמש בתפקיד לצד הרב שלמה פישר ששימש גם הוא כראש הישיבה.
שימש בישיבה חמישים שנה כראש ישיבה עד לפטירתו.
מסר שיעור כללי מדי יום רביעי למשך כשעה.
כיהן כחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי מאז הקמתו בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד לפטירתו.
נפטר בשבת בתאריך ד' אדר א' ה'תשפ"ב, ונקבר בבית הקברות ויז'ניץ בבני ברק.
חיבר סדרת ספרים בת 13 כרכים על מסכתות הש"ס, בספר נמצאים שיעוריו שמסר בישיבה עם חידושים נוספים.
יצאו עד כה על מסכתות: שבת, פסחים, סוכה, יבמות, כתובות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, מכות.
בשנת תשפ"ב חדשיים לפני פטירתו הוציא לאור עוד שני כרכי מילואים על כל המסכתות הנ"ל.
הרב ברטלר היה נשוי לרבקה לבית פריינד, ולהם נולדו ששה ילדים: בניו וחתניו מכהנים במשרות תורניות שונות:
הרב רפאל - ר"מ בישיבת מאור יצחק במושב חמד.
הרב אהרן עמנואל - ר"מ בישיבת תורת זאב.
הרב ישראל מאיר - ראש 'חבורת העמוד' בישיבת מיר בירושלים.
בתו -אשת הרב ישראל עמיהוד הכהן קליין, ר"מ בישיבת איתרי ומחבר סדרת הספרים "עמודי הוד" (על מסכת סוכה ועלמסכת לולב הגזול ועלמסכת פסחים, סוגיות ליל הסדר ועלמסכת שביעית ועלחנוכה ועלמשלי, הוד משלי ועל בעל הטורים על התורה).
בתו - אשת הרב מרדכי זק"ש, היה ר"מ בישיבת חיי משה, מחבר ספרי "שמעתתא דשגגות" ו"שמעתתא דבן פקועה", ונכדו של הרב מרדכי יהודה לייב זק"ש.
בתו - אשת הרב מנחם מנדל וולפא, ראש כולל ומחבר הספר 'טעם כעיקר',
אחותו עדינה נשואה לחוקר החסידות יצחק אלפסי.
אחות נוספת נשואה לרב כתריאל קולודצקי, ראש ישיבת היישוב החדש.
יצחק "איציק" ברזילי (נולד ב-1939) הוא בכיר לשעבר במוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים, כיהן כראש אגף תבל.
ברזילי (במקור חדד) נולד בבגדאד שבעיראק.
ב-1951 עלה לישראל עם משפחתו.
הוא גדל בקיבוץ גבעת השלושה כחבר קבוצת עליית הנוער.
כדובר ערבית ואנגלית גויס כנער לקורס קדם-צבאי ושירת בצה"ל בשנים 1958–1962 ביחידה 8200 בתחום ההאזנות.
במהלך שירותו עלה על תשדורת קשר של מטוסי חיל האוויר המצרי, והיה שותף בהפלת מטוס מיג-17 בדצמבר 1958.
לאחר שירותו הצבאי שירת במוסד למודיעין ותפקידים מיוחדים במשך כ-37 שנים עד פרישתו ב-1999. הוא שירת באגף "צומת" והוצב בין השאר בפריז ובאיראן בתקופת שלטון מוחמד רזא שאה פהלווי.
שימש בין השאר עוזר לראש המוסד, ראש שלושה אגפים כולל ראש אגף תבל, האגף שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים וראש מטה המוסד.
לאחר סיום תפקידיו במוסד עבר למשרד הביטחון שם שירת ביחידה לענייני איראן בראשות אורי לוברני.
ברזילי הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
ב-2010 פרש מתפקידו במשרד הביטחון לאחר כ-52 שנות שירות במערכת הביטחון.
הוא שימש כיו"ר עמותת גמלאי המוסד.
ברזילי עוסק בציור ותיעד ביצירותיו את חוויותיו מהשירות במוסד.