tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן שיחקה לצד כוכבי קולנוע ענקים נוספים: בסרטיו של ג'ין קלי "מדריך לגבר הנשוי" לצד וולטר מתיאו, "המועדון החברתי של שאיין" לצידם של ג'יימס סטיוארט ושירלי ג'ונס ובסרט הבוקרים לצידם של גלן פורד והנרי פונדה.
בשנת 1970 הופיעה לנגדון בסדרה הקומית "ארני" בתפקיד ליליאן אשתו של עובד המפעל ארני נובו (הרשל ברנרדי).
על כישרונה הקומי שהציגה בסדרה זכתה לנגדון בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
לנגדון הייתה נשואה לבמאי הקולנוע והתיאטרון ג'ק אמרק משנת 1959 עד למותו בשנת 2010.
סהר אלוני (נולדה בשנת 1974) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל בשחייה, מאמנת שחייה ושחקנית נבחרת ישראל בכדורמים נשים.
אלוני התאמנה בקבוצת הפועל עמק חפר בהדרכתו של גרשון שפע.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1987 זכתה אלוני במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:10.23 דקות, אחרי איריס קומן ממכבי נהריה (1:07.23 דקות) ואורת בש מהפועל נהריה (1:07.90 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1988 זכתה אלוני במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:08.60 דקות, אחרי איריס קומן (1:05.51 דקות) ואורת בש (1:07.35 דקות).
בתחרות שמונה האומות שנערכה בקיאסו, שווייץ ביולי אותה שנה סיימה אלוני במקום שביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.60 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:29.71 דקות.
שבוע לאחר מכן, בתחרויות השחייה של המכביה ה-13, היא סיימה במקום שישי וראשונה מבין השחייניות הישראליות במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:27.11 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1991 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.34 דקות.
באליפות הפועל בשחייה שנערכה הווינגייט בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:07.75 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:25.20 דקות.
בתחרות גביע חיפה שנערכה בבריכת הטכניון בפברואר 1992 זכתה אלוני בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.55 דקות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:21.28 דקות.
באליפות ישראל שנערכה באפריל 1993 זכתה אלוני בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.22 דקות, לפני גוני יהודאי מהפועל ירושלים (1:08.27 דקות) ושירה גינצבורג מהפועל נתניה (1:08.84 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:26.87 דקות, לפני גוני יהודאי (2:30.75 דקות) ומיכל צהרי מהפועל עמק יזרעאל.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-14 שנערכו באוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה ביולי 2004 זכתה אלוני במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:05.03 דקות, אחרי רותם פלד (1:04.58 דקות) ולפני שרי מצרי ממכבי תל אביב.
אלוני החלה להדריך שחייה עוד לפני השרות הצבאי שלה.
לאחר שהשתחררה מהצבא היא למדה לתואר ראשון בחינוך גופני, ולאחר מכן סיימה את הקורס למאמני שחייה בכירים.
במהלך קריירת האימון שלה שהחלה בשנת 1997, היא אימנה במספר קבוצות שחייה, שחיינים בכל הגילאים, ביניהם שחיינים שזכו באליפויות ישראל וכן הייתה בצוות המאמנים של נבחרות ישראל בשחייה.
בשנת 2008 החלה אלוני לעבוד בפרויקט אתנה, פרויקט לאומי לקידום נשים בספורט, כמתאמת ביחידה לספורט הישגי ובאיגוד השחייה בישראל ובאיגוד הכדורמים.
סהרורי הוא סרט מוזיקלי על חייו של מייקל ג'קסון משנת 1988.
הסרט מתאר את חייו של הזמר, זוכה 10 פרסי גראמי, מייקל ג'קסון, בסיפור בדיוני המתרחש בתקופת האלבום "רע" ומחולק לשמונה חלקים:
קטע הפתיחה של הסרט, מייקל ג'קסון מבצע את השיר "האיש במראה" במספר הופעות באירופה בשנת 1988, הקליפ משלב גם קטעים שונים המופיעים בקליפ המקורי לשיר כדוגמת חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים ופעילותיהם של מרטין לות'ר קינג והאם תרזה.
מונטאז' ביוגרפי על חייו של ג'קסון מתקופת ילדותו ו"חמישיית הג'קסונים" עד להצלחת האלבום "Bad" וכולל את השירים הבאים:
שחזור של הקליפ "Bad" בכיכובם של ילדים בתפקידים השונים בקליפ.
מייקל ג'קסון מוחלף בקליפ בברנדון אדמס המשחק גם בחלקים נוספים בסרט.
לאחר צילומי הקליפ "Bad", מייקל נאלץ לברוח מהאולפנים בעקבות מרדף ממעריציו המסיירים במתחם, הוא בורח כאשר מתחפש לארנב בשם ספייק לצלילי "Speed Demon" ולבסוף נראה מתחרה בספייק שקם לתחייה בתחרות ריקודים.
התחרות נקטעת כאשר ג'קסון נעצר על ידי שוטר בטענה שהוא במקום שבו אסור לרקוד.
"Speed Demon" משלב סרט "לייב-אקשן" עם אנימציית פלסטלינה המבוימת על ידי ויל וינטון.
וידאו-קליפ לשיר החדש של ג'קסון המדבר על חדירת התקשורת לחייו הפרטיים והשמועות השונות בצהובונים.
הקליפ מציג את מייקל ג'קסון ובאבלס ב"לונה פארק" הבנוי על גופו של ג'קסון כאשר האטרקציות השונות בו מתייחסות לשמועות השונות לצד כותרות בצהובונים.
הסיפור מתחיל כאשר שלושה ילדים (קייטי, שון וזיק) הולכים לפגוש את חברם מייקל ג'קסון.
כאשר מייקל יוצא מביתו, הוא שם לב לכוכב נופל ומיד אחר כך מותקף על ידי קבוצת לוחמים בעלי נשק חם.
בשלב זה, הסרט חוזר לרגע המתרחש תקופה מסוימת לפני כן.
מייקל וחבריו מבלים ביחד עד שכלבם, סקיפר, הולך לאיבוד.
מייקל וקייטי יוצאים לחפש אותו ומגיעים למחבוא של מר ביג, ששמו הוא פרנקי לידאו (ג'ו פשי), סוחר סמים בעל אובססיה לעכבישים שרוצה לגרום לכל העולם להתמכר, החל מהילדים, כדי ליצור אימפריית סמים.
לאחר שמציג לעוזריו את תוכניתו, לידאו שם לב לג'קסון וקייטי שהיו שם ושמעו הכל.
מייקל מצליח לחמוק מהיריות בזכות משאלה אותה הביע בעקבות הכוכב הנופל.
מר ביג ועוזריו מצליחים לאתר את ג'קסון שוב וללכוד אותו בסמטה, אלא שג'קסון מביע משאלה מכוכב נופל נוסף.
ג'קסון הופך לרכב ומצליח שוב להתחמק.
בינתיים, הילדים הולכים למועדון שנות השלושים (Club 30s) בו הם אמורים לפגוש את מייקל, ומגלים שהמקום היה עזוב במשך שנים.
מייקל מגיע ונכנס למועדון שבאופן קסום קם לתחייה, בו הוא מבצע את "Smooth Criminal" וגם את "ההישענות כנגד כוח המשיכה", כאשר לוחמיו של ביג מגיעים למקום, האנשים במועדון מגנים על ג'קסון ועוזרים לו לברוח משם.
שון וזיק מספרים למייקל שקייטי נחטפה על ידי ביג.
מייקל מגיע למחבוא החדש של ביג המאיים להזריק סמים לחבריו של ג'קסון.
כוכב נופל ומשאלה נוספת הופכים את ג'קסון לרובוט קרב ענקי המחסל את ביג, מציל את הילדים ועוזב בחזרה לחלל.
חלק זה מהווה המשך ישיר לחלק הקודם בסרט (Smooth Criminal).
לאחר שג'קסון עוזב אותם, קייטי, שון וזיק מביאים משאלה שהוא יחזור.
מייקל חוזר ולוקח אותם בחזרה למועדון אלא שהפעם, כאשר הם נכנסים, הם מגיעים למופע של מייקל.
פרנק, המפיק של ג'קסון, מחזיר לילדים את סקיפר (כלבם שאיבדו במהלך "Smooth Criminal") ולוקח אותם לקהל המעריצים במופע.
מייקל עולה לבמה ומבצע בפעם הראשונה (לצד להקתו מסיבוב ההופעות BAD) קאבר לשיר "Come Together" של הביטלס.
בחלק השני, מוצג הקליפ המקוצר של השיר "Smooth Criminal" כפי שמופיע באלבום "Bad".
סו-וויד היא שיטת בישול מזון המתבצעת על ידי אטימתו בכלי קיבול ריק מאוויר כגון שקית פלסטיק או צנצנת מייסון ריקה מאוויר והנחתם באמבט מים - או בסביבה בעלת טמפרטורה מבוקרת - למשך זמן ארוך יחסית (בדרך כלל שעה עד 6 שעות, אך לעיתים אף 48 שעות או יותר).
ייחודה של השיטה הוא בבישול האחיד שהיא מייצרת הן בשכבות המזון הפנימיות והן בחיצוניות, כך שחלקו החיצוני לא מתייבש ולא מתבשל יתר על המידה.
טמפרטורות הבישול בשיטה זו נמוכות בהרבה מאלה המקובלות בשיטות בישול אחרות; ובדרך כלל נעות סביב 55–60 מעלות צלזיוס לבשר, וגבוהות יותר עבור ירקות.
השיטה תועדה לראשונה בשנת 1799 על ידי סר בנג'מין תומפסון ('הרוזן רמפורד'), למרות שבתיאורו הוא השתמש דווקא באוויר כאמצעי להעברת החום.
השיטה התגלתה מחדש על ידי מהנדסים אמריקאים וצרפתים באמצע שנות ה-60 והתפתחה לשיטת שימור מזון מסחרית.
השיטה אומצה בשנת 1974 על ידי ז'ורז' פראלו, שהשתמש בה עבור מסעדת טרואגרו, בעיר רואן שבצרפת.
פראלו גילה כי כאשר בישלו באופן זה כבד אווז הוא שמר על מראהו ועל שומניו, והיה בעל מרקם יותר טוב.
עוד חלוץ בשימוש בסו-וויד היה ברונו גוסו, שחקר לעומק את השפעות הטמפרטורות השונות על מיני מזון שונים והיה ידוע בכך שלימד שפים מובילים כיצד להשתמש בסו-וויד.
בתור המדען הראשי של חברת Cuisine Solutions, גוסו חקר את זמני הבישול והטמפרטורות המתאימים לסוגי מזון שונים.
אטימת מזון בשקיות פלסטיק שומרת בצורה טובה יותר על המיצים והארומה שלו.
כמו כן, הוספת תבלינים לתוך שקית הבישול גורמת לטעמים להשתלב טוב יותר מאשר בצורות בישול אחרות.
משום שהמזון נמצא במים הנשמרים בטמפרטורת המזון הרצויה בסוף הבישול - בדומה לבישול באמצעות בן-מארי - הוא לא יכול להתבשל יתר על המידה: ברוב שיטות הבישול הקונבנציונליות (צלייה, אפייה וכו') המזון חשוף לחום גבוה בהרבה מהטמפרטורה הפנימית הרצויה עבורו, ולכן יש להרחיקו ממקור החום עוד לפני שהוא מגיע לטמפרטורה זו.
לעומת זאת, כאשר מבשלים את האוכל בטמפרטורה אחידה, ניתן לשלוט בצורה מדויקת על מידת העשייה שלו.
בנוסף, באמצעות שליטה בטמפרטורה ובמשך הבישול, ניתן לבשל בצורה אחידה מרכיבים בעלי צורה או עובי לא סטנדרטים.
העובדה הזו הובילה לאמונה רווחת אך שגויה כי ניתן להשאיר מזון להתבשל בסו-וויד ללא הגבלת זמן וללא פגיעה במזון.
למעשה, על אף שהמזון לא יכול לעבור את טמפרטורת היעד, בתוך המזון חלים תהליכים שונים לאורך הבישול שמשנים את מרקם וטעם המזון.
כאשר הבישול מתארך מעבר לזמן מסוים (המשתנה בין סוגי מזון) תחל פגיעה במרקם המזון.
בישול סו-וויד מבטיח אוכל עסיסי יותר, משום שבטמפרטורות הבישול הנמוכות דפנות התאים המרכיבים אותו לא מתפרקות.
בנוסף, בבישול בשר, רקמות הקולגן הקשות מתמוססות והופכות לג'לטין - מבלי שהחלבונים בבשר יעברו דנטורציה ויגרמו לנוזלים להתנקז אל מחוץ לבשר.
מנגד, כאשר מדובר בירקות, בישול בטמפרטורות הנמוכות מנקודת הרתיחה של המים מאפשר לבשל אותם לגמרי (ואפילו לפסטר אותם) מבלי לפגוע במרקם הפריך שלהם.
מחקרים שהשוו בישול קטניות ודגניים במים לעומת בישולם בסו-וויד, מצאו כי הערכים התזונתיים של המוצרים נשמרים טוב יותר כשאלו מבושלים בסו-וויד.
מנקודת מבט קולינרית, בישול המזון בסביבה חסרת אוויר הוא אמצעי ולא מטרה; אולם הוואקום מאפשר לאחסן את המזון, כשהוא אטום ובקירור, למשך זמן ארוך יחסית - מבלי שיתחמצן.
סהר קליזו (נולד ב-24 בספטמבר 1992) הוא יוטיובר ישראלי בעל ערוץ היוטיוב – "MyVibe – Sahar Calizo".
הערוץ עוסק בוולוגים יום-יומיים, סרטוני קומדיה, אתגרים חברתיים ומערכונים.
נכון לאוגוסט 2025 הערוץ עומד על כ-95,000 רשומים.
קליזו גדל ביישוב גן יבנה, לאב פיליפיני-ספרדי ולאם תימנייה-רוסיה.
הוריו הכירו כשאימו ביקרה בפיליפינים והם חזרו ארצה ביחד, אולם מאז הספיקו להתגרש.
במקצועם, אביו הוא מסעדן ואמו בעלת חנות בגדים.
בצעירותו היה בחוגים לאמנויות לחימה ובקפואירה.
הוא שירת בצה"ל כלוחם ומפקד בחטיבת כפיר.
באוקטובר 2017, כחלק מפרויקט "MyVibe" עבר להתגורר בוילה באשקלון יחד עם חבריו לפרויקט אך ב-2018 עזבו את הוילה.
קליזו התחיל לפעול בעמוד אינסטגרם שלו, שם נהג להעלות סרטונים מבדרים ומשעשעים ולאחר זמן מה החליט לעבור ליוטיוב.
בערוץ היוטיוב החליט להעלות סרטונים מבדרים ואז עבר לשחק במערכונים וולוגים.
הוולוגים של קליזו מבוססי אתגרים, מערכוני קומדיה ונוספים שהוא מבצע בתוך מקום מגוריו – וילת "My Vibe" – ולפעמים מחוצה לה.
לאורך הפרויקט, לצידו של קליזו השתתפו חבריו ואף התגוררו עמו בווילה שלושת חבריו: ליזה ביך, הדוגמנית אמילי גומברג ואלכס סמולקין.
בעבר התגורר עמם חבר נוסף, קורן סגל.
בהמשך הצטרפו חברים נוספים להתגורר בווילה, בהם היוטיוברים בן רצון וקווין רובין ("").
במהלך צילומי הסרטונים לערוץ, פרסם קליזו כי חבר הווילה, סמולקין פתח ערוץ.
בהמשך, הצטרפה ליזה, חברת הצוות, לערוץ שלו.
בשנת 2015 החל קליזו להכין סרטונים יחד עם אושיות הרשת מישל טרוני, דניס צ'רקוב וסמיון גרפמן בבת ים.
הם נהגו להעלות סרטונים לפייסבוק ויוטיוב בהם מוצגים מערכונים ואתגרים משעשעים.
בשנת 2016 פתח את הערוץ שלו "Sahar Calizo"; לערוץ העלה סרטוני קומדיה בהם הוא מופיע עם חבריו, ביניהם: סמולקין, ליזה, אמילי וקורן אשר עזב את הוילה מאוחר יותר.
אחד המערכונים הנצפים ביותר שלו היה "כולנו מכירים את החבר החרטטן!", שעומד על 600,000 צפיות ביוטיוב.
ביולי 2017 עבר קליזו להתגורר באשקלון.
בווילה הפיק ולוגים יומיומיים ומתיחות עם חברי הצוות שלו; אחת מהן זכתה ל-700,000 צפיות ואף הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "חי בלילה".
באוקטובר 2017, לאחר שהוא וחבריו עברו להתגורר כשותפים בווילה באשקלון, הוסיף לשם הערוץ שלו את שם הצוות "MyVibe" וכעת נקרא "MyVibe – Sahar Calizo".
ב-22 בנובמבר 2017 עלה סרטון חידה בשם "ההתחלה" בו רואים את קליזו, שצבר כ-420 אלף צפיות.
במשך כחודש לא עלו סרטונים נוספים.
ב-17 בדצמבר חזר עם סרטון חדש בו הודיע כי צוות "MyVibe" התפרק סופית מסיבות כאלה ואחרות וכל אחד ילך לדרכו.
שגרת העלאת הסרטונים היומית בוטלה והודיע כי כל שבוע יעלה סרטון בנושא אחר.
בתאריך 14 בינואר 2018 התחיל להעלות לראשונה סרטונים יחד עם הסטנדאפיסט מתן פרץ., סהר קליזו, בשיתוף עם לידור ושותפים אחרים, עבד מחדש על פרויקט my vibe.
ב-3 ביולי 2018 הודיע כי הוא חוזר למתכונת הרגילה של העלאת ולוגים באופן יומיומי.
בנובמבר 2018 עלתה סדרת הדוקו-ריאליטי "פרויקט קליזו" בHOT בידור, העוסקת בחייו של סהר וחבריו בתור ולוגרים.
בסדרה משתתפים סהר קליזו, מתן פרץ וניר קשאני.
בנובמבר 2020 סהר קליזו, פתח ערוץ יוטיוב נוסף המתמקד במשחק פורטנייט.
בערוץ זה, הוא תיעד את עצמו משחק פורטנייט מחדרו, במיוחד בתקופת מגפת הקורונה.
הערוץ צבר פחות מ-20,000 מנויים, וכל סרטון זכה לאלפי צפיות בודדות.
לאחר כשלושה חודשי פעילות, הופסקה העלאת הסרטונים לערוץ.
בתיאור הערוץ, קליזו הציג את עצמו כ"איש נחמד שעושה לייבים בתקופת הקורונה".
בסרטון הראשון שהעלה, התייחס לשאלות חוזרות ונשנות על מצבו האישי, וציין כי הוא מנסה להיגמל מהרגלים מזיקים.
בהמשך, הבהיר כי מדובר בעיקר בעישון, והחליט לעשות הפסקה כדי לשפר את בריאותו.
מספר ימים לאחר מכן ולאחר שבועיים העלה עוד שני סרטונים גם הם לא ברורים כקודמיהם.
סו בינגטיאן (בסינית: 苏炳添; נולד ב-29 באוגוסט 1989) הוא אצן סיני, פעמיים אלוף אסיה (קובה 2011, פונה 2013), אלוף משחקי אסיה (ג'קרטה 2018) ושיאן אסיה בריצת 100 מטר.
בנוסף, הוא סגן אלוף העולם באולם (ברמינגהאם 2018) בריצת 60 מטר.
שיאו האישי של בינגטיאן בריצת 60 המטרים מדרג אותו במקום החמישי בכל הזמנים, ביחד עם דוויין צ'יימברס.
באליפות העולם באולם שנערכה ב-2014, סיים סו במקום הרביעי בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.52 שניות.
במשחקים האסייתים שנערכו באותה שנה בדרום קוריאה, זכה במדליית הזהב עם נבחרתו בריצת 4x100 מטר בתוצאה של 37.99 שניות.
באליפות העולם שנערכה בחודש אוגוסט בבייג'ינג, זכה סו במדליית הכסף בריצת 4X100 מטר, בתוצאה של 38.01 שניות.
בגמר ריצת 100 המטרים סיים במקום התשיעי והאחרון בתוצאה של 10.06 שניות.
באולימפיאדה, שנערכה בחודש אוגוסט, סיים רביעי במקצה ובמקום ה-14 הכללי בשלב חצי הגמר של ריצת 100 המטרים בתוצאה של 10.08, ולא עלה לגמר.
זכה בריצת 4X100 מטרים עם נבחרתו במקום הרביעי, בתוצאה של 37.90 שניות.
בתחרות ליגת היהלום ביוג'ין שנערכה בחודש מאי, סיים במקום השני בריצת 100 מטר בשיא סיני חדש של 9.92 שניות.
שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות העולם, סיים במקום השמיני בריצת 100 מטר לאחר שקבע תוצאה של 10.27 שניות, ובריצת השליחים 4X100 מטר, סיים עם נבחרתו במקום הרביעי, בתוצאה של 38.34 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בחודש מרץ בברמינגהאם, זכה סו במדליית הכסף בריצת 60 מטר בשיא אסיה חדש של 6.42 שניות, תוצאה שמדרגת אותו במקום החמישי בכל הזמנים, ביחד עם דווין צ'יימברס הבריטי.
הוא סיים אחרי כריסטיאן קולמן האמריקאי, שקבע שיא אליפות חדש של 6.37 שניות.
במשחקי אסיה שנערכו בחודש אוגוסט בג'קרטה, זכה סו במדליית זהב בריצת 100 מטר, לאחר שקבע תוצאה של 9.92 שניות, ובמדליית ארד בריצת 4X100 מטר, לאחר שנבחרתו קבעה תוצאה של 38.89 שניות.
באולימפיאדת טוקיו קבע בחצי גמר ריצת 100 המטרים שיא אסיה חדש של 9.83 שניות.
בריצה זו, בינגטיאן רץ 30 המטרים הראשונים בזמן היסטורי של 3.73 שניות, ואת 60 המטרים הראשונים בזמן של 6.29 שניות, יותר מהר משיא העולם של כריסטיאן קולמן, שעומד על 6.34 שניות.
בגמר סיים שישי בתוצאה של 9.98 שניות.
סהרה הוא סרט הרפתקאות מונפש תלת־ממדי צרפתי-קנדי משנת 2017 בבימויו של פייר קורה.
הופק על ידי סרטי מנדרין ו-StudioCanal.
סיפורו של עג'ר, נחש צעיר ארסי, נלעג על ידי עמיתיו כי הוא עדיין לא עשה את הצעד הראשון שלו עם אווה, נסיכה מרדנית של נווה המדבר שרוצה להימלט כדי להינשא נישואים מסודרים.
+שם הדמותמדבבים בגרסה הצרפתיתמדבבים בגרסה האנגליתעג'רעומאר סירוברט ניילורעֶרֶבלואן אמרהאנג'לה גלופופיטפרנק גסטמבידדניאל ברוצ'וגאריוינסנט לאקוסטמארק האוזרז'ורז'ז'אן דוז'רדןאנדרו שייברצלאח א-דיןרושדי זםמתיו מקאימיכאלז'ונתן לאמברריצ'רד דומונטעומרפביאן מרסובריידי מופט
סהרה הוא סרט פעולה והרפתקאות משנת 2005, בבימויו של ברק אייזנר על פי רב המכר משנת 1992 באותו שם מאת קלייב קאסלר.
מככבים בו מתיו מקונוהיי, סטיב זאן ופנלופה קרוז.
העלילה עוקבת אחר צייד אוצרות אשר משתף פעולה עם רופאה מארגון הבריאות העולמי כדי למצוא ספינת מלחמה משוריינת אבודה ממלחמת האזרחים האמריקנית שכנראה הגיעה למדבר סהרה.
הסרט צולם בשנת 2003 באפריקה וכן בבריטניה.
ההפקה סבלה מבעיות רבות, כולל הכפלת תקציב ההפקה שלו מ-80 מיליון דולר ל-160 מיליון דולר, תביעות בין אנשי הצוות והאשמות בכמה הפרות של החוק הבינלאומי.
בסופו של דבר, הסרט הכניס 119 מיליון דולר ברחבי העולם בקופות, ובסופו של דבר לא החזיר את כל העלויות.
בשנת 1865, בתום מלחמת האזרחים האמריקנית, ריצ'מונד שבווירג'יניה נמצאת בהריסות.
האונייה המשוריינת "טקסס", המונהגת על ידי מייסון טומבס, עמוסה באחרון ממצבורי הזהב של הקונפדרציה כדי לשמור עליו מכוחות האיחוד, אלא שאז זו נעלמה באוקיינוס האטלנטי.
במאלי של ימינו מתנהלת מלחמת אזרחים בין הדיקטטור גנרל קאזים לבין אנשי הטוארג.
רופאי ארגון הבריאות העולמי אווה רוחאס ופרנק הופר חוקרים מחלה המתפשטת ברחבי מאלי.
טוארג מושחת בשם זקארה מנסה לרצוח את אווה, אך היא ניצלת בזכות התערבותו של דירק פיט, מהסוכנות הלאומית למים וימים של ארצות הברית (NUMA), שצלל בסמוך.
דירק מקבל מטבע זהב של קונפדרציית המדינות של אמריקה שנמצא בניגריה.
רמז ל"טקסס" שאבדה מזמן, דירק מלווה את היאכטה של הבוס שלו סנדר כדי לחפש אותה.
בת זוגו אל ג'ורדינו ורודי גאן מסוכנות NUMA מלווים אותו.
תחילה הם מעבירים את אווה והופר כדי שימשיכו לחקור את המחלה ואז ימשיכו במעלה ניז'ר.
איש העסקים איב מסארד והדיקטטור גנרל קאזים מנסים למנוע מהרופאים לגלות את מקור המחלה.
קאזים שולח גברים לתקוף את היאכטה.
דירק, אל ורודי שורדים, אך היאכטה נהרסת.
רודי עוזב לקבל עזרה בזמן שדירק ואל הולכים לחלץ את הרופאים.
לאחר שהצילו את אווה, כשהם עוזבים את מאלי, הם נלכדים על ידי המתקוממים מהטוארג.
מנהיגם, מודיבו, משכנע את הקבוצה שהם ניצודים על ידי קאזים, מראה לאווה את אנשיו מתים מהמחלה שהיא עוקבת אחריה.
היא מגלה כי המים מכילים רעלים ואין טיפול זמין.
אל נקלע למערה עם ציור המציג את "טקסס".
דירק מאמין ש"טקסס" נתקעה כשהנהר התייבש ואותו נהר שנשא את הספינה עובר מתחת לפני הקרקע.
בעקבות ערוץ הנהר עד הגבול הם נקלעים למפעל הסולארי של מסארד, מקור הזיהום.
הכימיקלים מחלחלים לאט לעבר האוקיינוס, שם הם יתרחבו במהירות עם כניסתם למי מלח ויהרגו את צורות החיים באוקיינוס ברחבי העולם.
ממשלת ארצות הברית לא תתערב במהלך מלחמת אזרחים במדינה ריבונית.
מסארד וזקארה תופסים אותם, שומרים על אווה ושולחים את דירק ואל במשאית לקאזים.
משפרים מטוס שנהרס בהתרסקות והופכים אותו ליאכטה יבשתית, הם עוזבים את המדבר.
דירק ואל חוזרים למפעל, בעזרתו של מודיבו.
כדי לכסות על קיום הפסולת, מסארד מתכנן להשמידו באמצעות חומרי נפץ.
מחשש שהרס המפעל יגרום לזיהום מים עולמי, אל הולך להסיר את הנפצים בזמן שדירק מנסה לחלץ את אווה.
דירק הורג את זקארה לאחר מאבק אכזרי, אך מסארד בורח באמצעות מסוק.
אל מנטרל בהצלחה את הנפץ בעוד מסארד זועם.
השלושה עוזבים את המפעל במכונית Avions Voisin C-28, וקאזים רודף אחריהם במסוק תקיפה, כשצבאו עוקב אחריו.
סדרת פיצוצים לאורך ערוץ הנהר היבש חושפת את הריסות "טקסס".
השלישייה מסתתרת בספינה ומשתמשת בתותח שלה כדי להשמיד את קאזים ואת המסוק שלו והורגים אותו.
מודיבו מגיע עם תגבורת של אנשי טוארג, מכריחים את צבא קאזים להיכנע ולסיים את מלחמת האזרחים.
המפעל מושבת, ועוצר את מקור הפסולת הרעילה, והשאר מטופל.
סנדקר מסכים לעבוד בסתר עבור ממשלת ארצות הברית תמורת מימון NUMA.
הזהב מה"טקסס", השייך טכנית למדינות הקונפדרציה של אמריקה, נותר בידי אנשי מודיבו.
משתמע כי מסרדה מורעל על ידי קרל, סוכן אמריקאי סמוי, בעוד דירק ואווה מתחילים מערכת יחסים.
מתיו מקונוהיי בתפקיד דירק פיט, בוגר יחידת אריות הים לשעבר, שהפך לצייד האוצרות של סוכנות NUMA
סטיב זאן בתפקיד אל ג'יורדינו, עוזרו של דירק פיט
פנלופה קרוז בתפקיד אווה רוחאס, רופאת ארגון הבריאות העולמי החוקרת מגפה באפריקה
למברט וילסון בתפקיד איב מסארד, איש עסקים צרפתי המשתף פעולה עם קאזים
לני ג'יימס בתפקיד בריגדיר גנרל זאטב קאזים, הגנרל והמנהיג הרודן של מאלי
ויליאם ה' מייסי בתפקיד האדמירל ג'יימס סנדקר, אדמירל של NUMA והמפקח של דירק
ריין וילסון בתפקיד קומנדר רודי גאן
פטריק מלאהייד בתפקיד השגריר פולידורי
גלין טורמן בתפקיד פרנק הופר, רופא של ארגון הבריאות העולמי
דיינה קאסלר בתפקיד קיטי מאנוק (בסצנה שנמחקה)
רוברט קאוואנה בתפקיד קפטן טומבס
פאולין פדואופ בתפקיד מודיבו, מנהיג המתקוממים הטוארגים
מארק אספינל בתפקיד עורך דין
ראקי איולה בתפקיד גברת נבוקולו
כריסטופר בלו בתפקיד נהג רכבת
ניקולס בוויני בתפקיד קצין חמוש
מוריס לי בתפקיד זקארה, יד ימינו של מסרדה
הצילומים העיקריים החלו בנובמבר 2003, כאשר הסרט צולם בעיקר במרוקו, עם חלקים באנגליה (באולפני המפשייר ושפרטון) ובספרד.
סצנת פעולה אחת בת 46 שניות עלתה להפקה 2 מיליון דולר, אך בסופו של דבר לא הגיעה לקיצוץ הסופי.
למקונוהיי שולמו 8 מיליון דולר, לפנלופה קרוז שולמו 1.6 מיליון דולר ולריין וילסון שולמו 45,000 דולר.
בסך הכל עשרה תסריטאים ליטשו את התסריט, כשבסופו של דבר ארבעה קיבלו קרדיט בסרט, שהוסיף 3.8 מיליון דולר לתקציב הסרט; דייוויד ס' וורד הרוויח 500 אלף דולר עבור עבודתו אף על פי ששמו לא מופיע בכתוביות הסיום.
בתחילה אושר תקציב הפקה של 80 מיליון דולר, אך העלויות עלו ל-100 מיליון דולר עם תחילת הצילומים והגיעו ל-160 מיליון דולר עד לסיום ההפקה.
כדי לקדם את הסרט, השחקן מתיו מקונוהיי נהג בטריילר משלו של איירסטרים (שצויר בכרזה גדולה של הסרט מכל צד) ברחבי אמריקה ועצר בבסיסים צבאיים ובאירועים רבים כמו דייטונה 500 (למרוץ הגדול).
הוא הקרין את הסרט למעריצים, ערך אירועי חתימות וראיונות בכל עצירה.
שיאי הטיול הוצגו בערוץ מיוחד של רשת E!, במקביל ליציאת הסרט.
מקונוהיי גם ניהל בלוג על המסע שלו באתר הבידור של MTV.
לדברי מקונוהיי, הסרט נועד להיות הראשון בזיכיון המבוסס על הרומנים של קלייב קאסלר, אודות דירק פיט (בדומה לזה של ג'יימס בונד), אך הכישלון הקופתי קבר כל תוכניות לסרט המשך.
במשך כמעט עשור היה קאסלר מעורב בתביעה משפטית ממושכת נגד מפיק הסרט, פיליפ אנשוץ, וחברת הקולנוע שלו Crusader Entertainment LLC (כיום חלק מקבוצת הבידור Anschutz).
התביעות החלו בפברואר 2005 כאשר קאסלר תבע את אנשוץ ואת החברה תמורת 100 מיליון דולר על שלא התייעץ איתו באשר לתסריט.
הסופר גם טען להפרת החוזה, כיוון שהחברה לא הצליחה להתקדם להפקת סרט לספר השני.
אנשוץ תבע את הסופר על "סחיטה לכאורה וניסיונות חבלה נגד הסרט לפני יציאתו בשנת 2005".
קאסלר טען שהובטח לו "שליטה מוחלטת" בעיבוד הקולנועי של הספר, אך כשזה לא קרה, הוא האמין שהדבר תרם לכישלונו בקופות.
לדבריו, "הם רימו אותי כבר מההתחלה.
הם כל הזמן שיקרו לי...
ופשוט נמאס לי מזה." אולם חברה של אנשוץ תבעה בטענה שהתנהגותו של קאסלר תרמה לבעיות הסרט.
לטענתם, לקאסלר אכן היו זכויות אישור מסוימות בנוגע לתסריט ובחירת שחקנים ובמאים, אך הוא היווה גורם חוסם, דחה תיקוני תסריט רבים ותקף את הסרט בתקשורת עוד לפני שהסרט יצא.
ב-15 במאי 2007, חבר מושבעים פסק לטובתו של אנשוץ והעניק לו 5 מיליון דולר פיצויים.
ב-8 בינואר 2008 החליט השופט ג'ון שוק כי החברה של אנשוץ אינה נדרשת לשלם לקאסלר 8.5 מיליון דולר בגין זכויות לספר השני.
ב-10 במרץ 2009 הורה אותו שופט על קלייב קאסלר לשלם 13.9 מיליון דולר הוצאות משפט לחברת ההפקה.
שנה לאחר מכן, במרץ 2010, ביטל בית המשפט לערעורים בקליפורניה את החלטת השופט שוק לפסוק לטובת אנשוץ והחברה שלו בסך 5 מיליון דולר פיצויים וכמעט 14 מיליון דולר הוצאות משפט.
לאחר מכן ניסה קאסלר להתחיל מחדש את ההליכים המשפטיים ביולי 2010 על ידי הגשת תביעה חדשה לבית המשפט העליון בלוס אנג'לס בטענה שבית המשפט לערעורים החזיר לו את הזכות להחזיר את 8.5 מיליון הדולר, שהוא האמין שהחברה של אנשוץ הייתה חייבת לו על הספר השני.
בתגובה אמר עורך הדין של חברת ההפקה, "הם מנסים להעמיד פנים שזה עוד לא היה משפטי.
קאסלר מעולם לא הצליח לקבל את העובדה שהוא הפסיד בתיק הזה.
הוא לא קיבל את פסק הדין של חבר המושבעים ואז במשך שנה ניסה לגרום לשופט בית משפט לומר כי המושבעים טעו (קאסלר היה זכאי ל-8.5 מיליון דולר).
ובית המשפט אמר 'ממש לא'.
לאחר מכן הם ביקשו ערעור וזה לא עבד.
ואז הם ערערו לבית המשפט העליון בקליפורניה והם לא לקחו את התיק.
לכן, אף על פי שהיה מספר רב של בתי משפט שסירבו, הם מנסים הכל מחדש."
לא התרחשו התפתחויות נוספות בתיק במשך כמעט שלוש שנים עד לדצמבר 2012, כאשר שני הצדדים חזרו לבית המשפט כדי לשמוע איזה צד אחראי לתשלום סכום של 20 מיליון דולר הוצאות משפטיות.
עם זאת, בית המשפט לערעורים בקליפורניה הכריז כי "לא היה צד מנצח לצורכי שכר טרחת עורכי דין." הוא הגיע למסקנה כי "לאחר שנים של התדיינות משפטית שני הצדדים לא השיגו דבר - לא אגורה אחת של נזק ושום צעד הצהרתי."
סו-וון (בקוריאנית: 서원) היו מוסדות החינוך הנפוצים ביותר בקוריאה בתקופת שושלת ג'וסון והם פעלו מתחילת המאה ה- 15 עד סוף המאה ה- 19. הם היו מוסדות פרטיים, ושילבו את הפונקציות של מקדש קונפוציאני ומכינה.
במונחים חינוכיים עסקו הסו-וון בעיקר בהכנת תלמידים לבחינות בשירות המדינה.
ברוב המקרים, סו-וון שירת רק תלמידים ממעמד היאנגבאן האריסטוקרטי.
ב-6 ביולי 2019, הכיר ארגון אונסק"ו במקבץ של תשעה סו-וון השוכנים בקוריאה הדרומית כאתר מורשת עולמית בשם "סו-וון, אקדמיות נאו-קונפוציאניות קוריאניות".
מוסדות הסו-וון הופיעו לראשונה בקוריאה בתחילת שושלת ג'וסון.
הם עוצבו לפי דגם הקרויים בסינית שׁוּיְוֵּ'אן (书院, בפין-יין: shūyuàn).
מקורן במאה ה-8 תחת שושלת טאנג ומאוחר יותר הן פורקו תחת שושלת יואן כדי להפוך למכינות לבחינות הקיסריות בשליטה ממשלתית.
אף על פי שהשנה המדויקת של כניסת הסו-וון לקוריאה אינה ידועה בוודאות, בשנת 1418 העניק המלך סג'ונג פרסים לשני חוקרים על עבודתם בהקמת סו-וון ב וקוואנגג'ו.
הסו-וון הראשון שקיבל אמנה מלכותית היה סוֹסוּ סו-וון ב, בניהולו של , שקיבל לוח הכרה מהמלך ב-1550. הסו-וון שימשו לתרגול וביצוע של טקסים קונפוציאניים ולעיתים קרובות כמקום למשכילים השייכים לאסכולה או פלג מסוים.
מוסדות סו-וון רבים הוקמו על ידי משכילים בולטים, או על ידי קבוצות מקומיות של משפחות יאנגבאן.
לדוגמה, ג'ו סה-בונג הקים ב-1534 את הסוֹסוּ סו-וון, שהמשיך לפעול זמן רב לאחר מותו.
חלקם נבנו על ידי קבוצת המשכילים המכונים שפרשו לכפרים בעקבות הטיהורים של המשכילים במאה ה-16 ושימשו להם כבסיסים פוליטיים.
בשיאם פעלו בקוריאה כ-600 סו-וון.
רובם נסגרו על ידי צו של יורש העצר בשנים האחרונות הסוערות של המאה ה-19. הוא אסר על בנייה בלתי מורשית של סו-וון ב-1864, וביטל את מעמד הפטור ממס שממנו נהנו ב-1868; לבסוף, ב-1871, הוא הורה לסגור הכל מלבד קומץ.
היאנגבאן זעמו על הצעדים הללו, וצעדים אלו היו בין הסיבות לכך שדאוונגון הודח מהשלטון ב-1873; עם זאת, הסו-וון נשארו סגורים עוד לפני הקמתם של מוסדות חינוך ציבוריים מודרניים.
הסו-וון נוצרו כדי לספק חינוך המעניק חשיבות רבה יותר לאצילות הנפש, בניגוד לצד התועלתני מדי של בתי הספר הקהילתיים של אותה תקופה, שמטרתם בעצם הייתה להתכונן לבחינות המנהליות.
המטרה הייתה להשיג את אידיאל הטוב והיושרה של חוקרים קונפוציאנים.
לשם כך, הלמידה עוברת דרך משמעת עצמית, הקפדה בלימוד וחיפוש אחר שיפור עצמי (ג'אנגסו).
זו שאלה של קריאת הקלאסיקות הסיניות, בפרט את ארבעת הספרים (תורת הגדול, דרך האמצע וקיומה, המאמרות של קונפוציוס ושל מנציוס), ולהשתתף בוויכוחים (קנגהאק) וכן לקיים טקסים בהוקרה לחכמים הקדמונים.
חשיבות רבה ניתנת גם לזמני הרפיה (יוסיק) שאמורים לאפשר להם לטעון מצברים בין לימודים, אך גם להתבונן בטבע כדי לאפשר להם להבין טוב יותר את חוקיו כמו גם את חוקי הממלכה.
למעשה, הם הכינו בעיקר את ילדי האצולה של יאנגבאן לבחינות המלכותיות (קוואגו) כדי שיוכלו לקבל תפקיד במנהל.
הסו-וון גם שימש כספרייה של הכפר וגם פרסם ספרים ומדריכים.
רשימת המוסדות הכלולים באתר המורשת העולמית
סהר-י בהלול (באורדו: سری بہلول) היא עיר ואתר ארכאולוגי סמוך לתח'ת-י בהי ליד העיר , כ-70 קילומטרים צפונית-מערבית לפשאוור במחוז ח'ייבר פח'טונח'ווה, בפקיסטן.
סהר-י בהלול ואתר תח'ת-י בהי הסמוך נחשבים בין השרידים החשובים ביותר של הבודהיזם בכל מה שהיה פעם גנדהארה, הם "נשמרו בצורה יוצאת דופן".
והוכרזו יחדיו ב-1980 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
סהר-י בהלול, שוכנת כ-5 קילומטרים דרומית לאתר תח'ת-י בהי במישור פורה.
חורבות סהר-י בהלול הן שרידים של עיירה מבוצרת עתיקה קטנה מתקופת אימפריית קושאן.
העיירה ממוקמת על תל מוארך בגובה של עד 9 מטרים ומוקפת בחלקים מחומות ההגנה בסגנון "חיתול" האופייני למאה השנייה או השלישית לספירה.
שטח אתר המורשת העולמית הוא 97 דונם.
האתר מכיל שרידים של בודהיזם, שלא נחפרו כראוי.
עתיקות כגון פסלים, מטבעות, כלים ותכשיטים נמצאו בשפע.
המקומיים ממשיכים בחפירות בלתי חוקיות בבתיהם ובקרקעותיהם, ופוגעים במונומנטים ההיסטוריים.
חלק מסוחרי העתיקות המקומיים מטעים את האוכלוסייה המקומית ומסיתים אותה להמשיך בחפירות בלתי חוקיות.
מצב זה דורש תשומת לב לאומית ובינלאומית על מנת לשמור את השרידים בסהר-י בהלול.
סו הוא הכינוי של מאובן FMNH PR 2081 של טירנוזאורוס שנמצא במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו, ארצות הברית.
המאובן נתגלה ב-12 באוגוסט 1990 על ידי סו הנדריקסון (Sue Hendrickson) ונקרא על שמה.
זהו אחד השלדים הגדולים והשלמים ביותר של טירנוזאורוס שנמצאו אי-פעם.
המאובן נרכש ב-1997 על ידי מוזיאון פילד תמורת 8.3 מיליון דולר והיה המאובן היקר ביותר עד ה-7 באוקטובר 2020 אז מאובן טירנוזאורוס בשם סטן נמכר תמורת 31.8 מיליון דולר.
בקיץ 1990 קבוצה של פלאונטולוגים ממכון בלאק הילס (Black Hills Institute) שנמצא בהיל סיטי, חיפשו מאובנים בשמורת האינדיאנים צ'ייני ריבר (Cheyenne River Indian Reservation) במערב דקוטה הדרומית ליד העיר פיית' (Faith).
בסוף הקיץ הם גילו אדמונטוזאורוס והיו מוכנים לעזוב.
ברם, תקר בצמיג המשאית שלהם מנע מהם לעזוב ובזמן שחלק מחברי הצוות הלכו לתקן את הפנצ'ר, סו הנדריקסון החליטה לחקור את הצוקים הסמוכים שהצוות לא בדק.
כאשר הלכה ליד בסיס אחד הצוקים היא גילתה פיסות קטנות של עצמות מאובנות.
היא הסתכלה מסביב ולמעלה כדי לראות מאיפה הגיעה העצם וראתה עצמות בולטות החוצה מקיר הצוק.
היא חזרה למחנה עם שתי פיסות עצם קטנות ודיווחה על תגליתה לנשיא מכון בלאק הילס, פיטר לרסון.
הוא מצא שהעצמות היו שייכות לטירנוזאורוס רקס לפי קו המתאר והמרקם הייחודים שלהם.
מאוחר יותר, בדיקה עמוקה יותר של האתר מצאה עצמות רבות על הקרקע כולל מספר חוליות מחוברות.
הצוות הזמין גבס ופלסטר נוספים כדי לעטוף את המאובנים, ולמרות שחלק מהצוות היה צריך לעזוב, הנדריקסון ומספר עובדים נוספים חפרו את העצמות.
הצוות היה נרגש מאוד, כי התברר להם שחלק רב מהדינוזאור השתמר.
מאובני טירנוזאורוס קודמים שנתגלו היו חלקיים וכללו בדרך רק כמחצית מהעצמות שבשלד.
מאוחר יותר, אחרי בחינת כל העצמות המאובנות שנמצאו, נמצא שסו היה 90% שלם מבחינת מסה ו-73% שלם מבחינת מספר העצמות.
מתוך 360 עצמות ידועות בשלד של טירנוזאורוס, 250 נמצאו וחולצו בחפירה.
המדענים סבורים שפרט זה כוסה במים ובוץ קצת אחרי שמת, דבר שמנע מבעלי חיים אחרים ובפרט אוכלי נבלות, לקחת את העצמות ולפזר אותן.
בנוסף, זרם המים ערבב את העצמות ביחד.
כאשר המאובן נתגלה, עצמות האגן היו מעל הגולגולת ועצמות הרגל מעורבבות בצלעות.
הגודל ומצב השימור המצוין של העצמות היו מפתיעים.
אורך הגולגולת היה ומרבית השיניים היו שלמות.
אחרי שחפרו את העצמות, כל גוש צופה בבורלפ וכוסה בגבס, ולאחר מכן נשלח למשרדי מכון בלאק הילס, שם החלו לנקות את העצמות.
אחרי שנתגלה המאובן, התגלעה מחלוקת משפטית סביב השאלה מי הבעלים החוקיים שלו.
מכון בלאק הילס קיבל רשות מבעלי הקרקע, מוריס ויליאמס, לחפור את השלד ושילם לו 5,000 דולר אמריקאי עבורו.
ויליאמס טען לאחר מכן שהתשלום היה לא עבור מכירת המאובן אלא רק עבור הרשות לחפור ולנקות אותו למכירה מאוחרת.
ויליאמס היה חבר בשבט הסו, והשבט טען שהעצמות שייכים להם.
ברם, הקרקע שבה נמצא המאובן הוחזקה בנאמנות של מחלקת הפנים של ארצות הברית.
ב-1992, ה-FBI והמשמר הלאומי של ארצות הברית בדקוטה הדרומית פשטו על אתר החפירה, החרימו את המאובן והאשימו את לרסון ב-158 סעיפים.
הממשלה העבירה את המאובן לבית הספר לכרייה וטכנולוגיה של דקוטה הדרומית, שם הוא אוחסן עד שיוסדר המעמד המשפטי שלו.
הסנאט של ארצות הברית הצביע נגד המינוי של קווין שייפר כתובע המדיני של מחוז דקוטה הדרומית בעקבות טיפולו מעורר המחלוקת בדין הפלילי של מקרה זה.
ב-1996, לארסון נשפט לשנתיים מאסר אחרי שהורשע בעברות שלא קשורות ישירות לסו.
אחרי דיון משפטי אזרחי ארוך קבע בית המשפט שהמאובן שייך למוריס ויליאמס.
ויליאמס החליט למכור את המאובן ויצר קשר עם בית המכירות הפומביות סותבי'ס.
רבים דאגו שהמאובן יימכר לאוסף פרטי ובכך הציבור הרחב ולמדענים לא תהיה גישה אליו והם לא יוכלו לצפות בו.
מוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו היה מודאג מאפשרות זו, והחליט לנסות לרכוש את סו.
עם זאת, המוזיאון הבין שייתכן וייתקל בקשיים לגייס את הכסף הדרוש לכך וביקש סיוע מתורמים פרטיים, אזרחים וחברות ציבוריות.
אוניברסיטת מדינת קליפורניה, חברת וולט דיסני, מקדונלד'ס וקרן הצדקה של רולנד מקדונלד, וכן תורמים פרטיים, הסכימו לעזור למוזיאון לרכוש את סו.
ב-4 באוקטובר 1997 החלה המכירה הפומבית בסכום של 500,000 דולר ואחרי 10 דקות הסתיימה ברכישת המאובן על ידי המוזיאון תמורת 8,362,500 דולר.
"סהרה" הוא שיר של הראפר הישראלי טונה, מתוך אלבום האולפן הרביעי שלו, מזרח פרוע (2021), שיצא לאור ב-17 בדצמבר 2021, בהוצאת חברת התקליטים נענע דיסק.
ב-17 ביוני 2022 יצא השיר כסינגל מתוך ביצוע בהופעה, בהשתתפות הזמרת הישראלית יסמין מועלם.
השיר נכתב על ידי טונה עצמו, אשר שמו האמיתי איתי זבולון, והוא עוסק באהבה ובמשבר הכתיבה שחווה זבולון.
השיר הולחן על ידיו בשיתוף ניר דנן ויקיר בן טוב והופק על ידי דנן ובן טוב.
בעקבות צאתה של גרסת הלייב בהשתתפות יסמין מועלם, זכה השיר להצלחה במצעדים.
ברשת הסטרימינג ספוטיפיי, השיר הגיע בשיאו למקום השני במצעד השבועי, עם 193 אלף השמעות, בעשירייה הגיע השיר למקום השני גם כן, ובמצעד הרשמי של גלגלצ הגיע השיר למקום הראשון.
באוגוסט 2023, חברת ספוטיפיי פרסמה את נתוני ההשמעות שלה ביחס לחודשים יולי-אוגוסט, והשיר היה לשיר ה-14 המושמע ביותר בחודשים אלו בישראל.
סהרון משתלשל (שם מדעי: Cocculus pendulus) הוא מין של שיח מטפס רב שנתי מעוצה ממשפחת הסהרוניים.
הסהרון המשתלשל מאופיין בענפים ארוכים ודקים, והוא לרוב מטפס על עצים או משתלשל מסלעים המסתעף לענפים ארוכים מאוד, מפותלים ומשתלשלים.
הגבעולים והעלים שעירים בצעירותם, מקריחים בהתבגרותם.
הסהרון פורח ממרס עד יולי.
לסהרון פרי כדורי, קוטרו 5 מ"מ.
מרקמו עסיסי, צבעו סגול כהה.
הצמח נדיר בארץ ישראל וניתן למצוא פרטים שלו במדבר יהודה, בקעת ים המלח, בנגב, הרי אילת, הערבה ובקעת הירדן.
נחל סהרונים, עין סהרונים ומצד סהרונים במכתש רמון נקראו על שמו של הצמח.
בגאומטריה אוקלידית, סהרון הוא שטח החסום בין שתי קשתות מעגליות, אחת מבפנים למעגל והשניה מבחוץ.
לעומת זאת, השטח החסום בין שתי קשתות מעגליות בתוך שני המעגלים קרוי עדשה.
בשני המקרים, לשתי הקשתות מיתר משותף יחיד.
פורמלית, סהרון הוא משלים לעיגול כאשר שטחו איננו מוכל כולו בעיגול.
כלומר, אם עיגולים אזי הוא עדשה ו- הוא סהרון.
שטח הסהרון הנוצר על ידי עיגולים שרדיוסיהם הם a ו-b (כאשר b>a) והמרחק בין מרכזיהם הוא c הוא:
כאשר הוא הפונקציה ההפוכה של הפונקציה הטריגונומטרית סקאנס וכאשר
הוא שטח המשולש שצלעותיו הן a, b ו-c.
ב, בנסיונותיו לפתור את אחת הבעיות הגאומטריות של ימי קדם – תרבוע העיגול, הראה המתמטיקאי והאסטרונום היווני היפוקרטס מכיוס כי הסהרון של היפוקרטס ועוד שני סהרונים מיוחדים ניתנים לתרבוע בסרגל ומחוגה.
בין השנים 1946 ו-1958 אוחדה סהרה הספרדית עם כף ג'ובי ואיפני לצורך הקמת קולוניה חדשה, מערב אפריקה הספרדית .
הם פוצלו בחזרה במהלך מלחמת איפני, כשאר איפני והסהרה הפכו למחוזות ספרדיים נפרדים, בעוד כף ג'ובי נמסרה למרוקו בהסכם השלום.
ספרד ויתרה על אחזקתה בסהרה בעקבות דרישות מרוקאיות ולחץ בינלאומי, בעיקר מהחלטות האו"ם בנוגע לדה-קולוניזציה.
בנוסף, היה לחץ פנימי מצד האוכלוסייה הילידית בסהרה, דרך חזית פוליסריו, וטענות מצד מרוקו ומאוריטניה.
לאחר שזכתה לעצמאות בשנת 1956, תבעה מרוקו את שטחי הסהרה הספרדית כחלק מהשטח ההיסטורי הפרה-קולוניאלי.
מאוריטניה תבעה את השטח במשך מספר שנים על בסיס היסטורי, אך חזרה מכל תביעותיה בשנת 1979.
ב-1975 כבשה מרוקו חלק גדול מהשטח, הידוע כיום כסהרה המערבית, אך חזית פוליסריו, שמקדמת את ריבונותה של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית (SADR), נלחמה בה במלחמת גרילה במשך 16 שנים.
בשנת 1991 ניהל האו"ם משא ומתן על הפסקת אש.
הוא ניסה לארגן משאל עם כדי לאפשר לאוכלוסייה המקומית להצביע על עתידה, אך ללא הצלחה.
מאז, מרוקו שולטת ברוב חופי האוקיינוס האטלנטי וברוב האדמה, האוכלוסייה והמשאבים הטבעיים של סהרה המערבית.
ב (1884–1885) קבעו המעצמות האירופיות את הכללים להקמת אזורי השפעה או הגנה באפריקה, וספרד הכריזה על "פרוטקטורט החוף האפריקאי" מכף בלאן ועד כף בוז'דור ב-26 בדצמבר 1884. היא הודיעה רשמית למעצמות האחרות בכתב ב-14 בינואר 1885, והחלה בהקמת עמדות מסחר ונוכחות צבאית.
ביולי 1885 מינה אלפונסו השנים עשר, מלך ספרד את אמיליו בוניי לנציב הריו דה אורו בעל סמכות אזרחית וצבאית.
ב-6 באפריל 1887 שולב האזור בקפטנות הכללית של האיים הקנריים למטרות צבאיות.
בקיץ 1886, בחסות האגודה הספרדית לגאוגרפיה מסחרית, חצו חוליו סרוורה בויירה, פליפה ריזו (1823–1908) ופרנסיסקו קירוגה (1853–1894) את הריו דה אורו וערכו תצפיות טופוגרפיות ואסטרונומיות.
באותה תקופה גאוגרפים לא מיפו את השטח ותכונותיו לא היו ידועות.
הסיור שלהם נחשב למשלחת המדעית הראשונה באותו חלק של הסהרה.
בכניסתם לשטח ב-1884 נתקלו הכוחות הספרדיים מיד בהתנגדות עזה של השבטים הסהראווים הילידים, הברברים שחיו בנאות מדבר רבים וכפרי חוף.
הילידים עבדו בעיקר בדיג וברעיית גמלים, ודיברו בשפת החסניה, ניב ערבי בדואי.
ב-1904 הובל מרד על ידי המרבוט מסמארה, שייח' מא אל-עינין, אך הוא דוכא על ידי צרפת, ששלטה באלג'יריה השכנה, ב-1910. בעקבות זאת הגיע גל של התקוממויות תחת בניו, נכדיו ומנהיגים פוליטיים אחרים שירשו את מא אל-עינין.
בשנת 1886 חתמה ספרד על הסכם אידג'יל, בו ויתרה אמירות אדראר על אדמת הקולוניה לספרד.
לאמנה זו לא היה כל ערך משפטי, מאחר שלאמיר לא הייתה כל תביעה על השטח, והספרדים "המציאו" תביעה שהאמיר יכול היה לוותר עליה מיד.
מרוקו טוענת שהשטח היה תחת ריבונות מרוקאית כשהספרדים תבעו אותו ב-1884, ומגבה את טענותיה באמצעות שתי אמנות מהמאה ה-16: אמנת אלקאסובאס ואמנת סינטרה בין ספרד לפורטוגל, בהן מכירות שתי המדינות בכך שסמכותה של מרוקו השתרעה מעבר לכף בוז'דור.
גבולות הטריטוריה לא הוגדרו בבירור עד להסכמים בין ספרד לצרפת בתחילת המאה ה-20. סהרה הספרדית נוצרה מהשטחים הספרדיים ריו דה אורו וסגייה אל-חמרה ב-1924, ולא הייתה חלק ממרוקו הספרדית ונוהלה בנפרד.
לאחר עצמאותה ב-1956 תבעה מרוקו את סהרה הספרדית כחלק מהטריטוריה ההיסטורית הפרה-קולוניאלית שלה.
בשנת 1957 כמעט הצליח צבא השחרור המרוקאי לכבוש את השטח הקטן של איפני, מצפון לסהרה הספרדית, במהלך מלחמת איפני .
הספרדים שלחו רגימנט של צנחנים מהאיים הקנריים הסמוכים והדפו את ההתקפות.
בסיוע הצרפתים ביססה ספרד מחדש את שליטה באזור במהרה באמצעות מבצעי אקוביליון.
ספרד ניסתה לדכא התנגדות פוליטית, אילצה חלק מתושביה הנוודים סהרה הספרדית להתיישב באזורים מסוימים והגבירה את קצב העיור.
בשנת 1958 איחדה ספרד את השטחים של סגייה אל-חמרה וריו דה אורו ליצירת המחוז מעבר לים סהרה הספרדית, תוך ויתור על כף ג'ובי באותה שנה למרוקו.
בשנות ה-60 המשיכה מרוקו לתבוע את הסהרה הספרדית, והשיגה את הסכמת האו"ם להוספת השטח לרשימת הטריטוריות שיש לבצע בהן דה-קולוניזציה.
ב-1969 ויתרה ספרד על איפני למרוקו, אך המשיכה להחזיק בסהרה הספרדית.
בשנת 1967, אותגר השלטון הספרדי על ידי חרכת תחריר (תנועת השחרור), תנועת מחאה שאורגנה בחשאי על ידי ממשלת מרוקו.
ספרד דיכאה את אינתיפאדת זמלה ב-1970.
ב-1973 הוקמה חזית פוליסריו בתחיית הלאומיות הסהראווית המיליטנטית.
צבא הגרילה של החזית גדל במהירות, וספרד איבדה שליטה אפקטיבית על רוב השטח עד תחילת 1975. מאמצה לייסד יריבה פוליטית לחזית, מפלגת האיחוד הלאומי הסהראווי , זכה להצלחה מועטה.
ספרד המשיכה לאסוף את מנהיגי השבטים על ידי הקמת הדג'מע, מוסד פוליטי המבוסס באופן רופף על מנהיגי שבטים סהרהיים מסורתיים.
חברי הדג'מע נבחרו בידי השלטונות, אך קיבלו הרשאות בתמורה להיותם חותמת גומי להחלטות מדריד.
בחורף 1975, רגע לפני מותו של הדיקטטור גנרליסימו פרנסיסקו פרנקו, עמדה ספרד בפני מסע אינטנסיבי של דרישות טריטוריאליות ממרוקו ובמידה פחותה ממאוריטניה.
אלה הגיעו לשיאם ב, בו הפגנה המונית של 350,000 בני אדם בתיאום עם ממשלת מרוקו התקדמה מספר קילומטרים לתוך שטח סהרה המערבית, תוך עקיפת חוות הדעת המייעצת של בית הדין הבינלאומי שפורסמה שלושה שבועות לפני כן.
לאחר משא ומתן על הסכמי מדריד עם מרוקו ומאוריטניה הסיגה ספרד את כוחותיה ואזרחיה מהשטח.
מרוקו ומאוריטניה השתלטו על האזור.
מאוחר יותר ויתרה מאוריטניה על תביעתה לאחר מלחמה לא מוצלחת נגד חזית פוליסריו.
בתהליך סיפוח האזור החלה מרוקו להילחם בחזית פוליסריו, ולאחר 16 שנים ניהל האו"ם משא ומתן על הפסקת אש ב-1991. כיום ריבונות השטח נותרה במחלוקת בין מרוקו לעם הסהראווי, ומשאל עם לא היה אפשרי עד היום עקב מחלוקת על מי רשאי להצביע בו.
סהרה המערבית רשומה על ידי האומות המאוחדות כטריטוריה שלא עברה דה-קולוניזציה, ולכן נכללת ברשימת האומות המאוחדות של שטחים ללא שלטון עצמי.
לפי החוק הבינלאומי סהרה המערבית אינה חלק חוקי של מרוקו והיא נשארת תחת החוקים הבינלאומיים של כיבוש צבאי.
המתיישבים המרוקאים מהווים כיום יותר משני שלישים מתושבי השטח.
על פי המשפט הבינלאומי, העברת אזרחיה של מרוקו לשטח כבוש מהווה הפרה ישירה של סעיף 49 של אמנת ז'נבה הרביעית.
מאמצי השלום של האו"ם כוונו לקיום משאל עם לעצמאות בקרב האוכלוסייה, אך זה טרם התקיים.
האיחוד האפריקאי ויותר מ-80 ממשלות מחשיבים את השטח כמדינה הריבונית של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית (SADR), עם ממשלה גולה הנתמכת על ידי חזית פוליסריו.
סהרוני וניל הם ביסקוויטים קטנים אוסטריים, גרמניים, שווייצרים, צ'כיים, סלובקיים, פולניים והונגרים בצורת סהר.
הם נוצרו במקור עם אגוזי מלך, אך ניתן להשתמש גם בשקדים או באגוזי לוז.
הם מקבלים את הטעם האופייני שלהם מאיבוק כבד של סוכר וניל.
סהרוני וניל מקורם בווינה באוסטריה ומיוצרים באופן מסורתי בחג המולד.
הם מוכרים מאוד באירופה, ולעיתים קרובות מוצעים למכירה גם בבתי קפה וינאיים.
מספרים שנוצרו בצורת הסהר הטורקי המסמל את חגיגת הניצחון על הטורקים ב-1683 (ליתר דיוק אותו סיפור מסופר גם הקרואסונים בצורת סהר שמקורם בווינה).
הם נאפים גם בגרמניה ונפוצים בשווייץ, הונגריה, פולין, קרואטיה, צ'כיה, רומניה, סלובקיה ובקרב הפזורה השוואבית של הדנובה כחלק מאפיית חג המולד האופיינית.
מכיוון שהציפייה בגרמניה נחגגת על ידי כמה זרמים של הנצרות בארבעת ימי הראשון שלפני חג המולד, סוגים רבים של ביסקוויטים וממתקים נצרכים במהלך תקופה זו והפכו לאופיניים לחורף.
שלא כמו מאפים אחרים, סוג מסוים זה קשה לאפייה.
הבלילה המשמשת כשהיא מתקשה היא שבירה מאוד.
צריך זוג ידיים מיומן כדי ליצור את או צורת הסהר או פרסה מבלי לשבור את הביסקוויט.
סהר פינטו (נולד ב-23 במאי 1979, כ"ו באייר ה'תשל"ט) הוא ראש מועצת גדרה.
פינטו גדל בקריית גת, והקים בעיר מעוז (סניף) של תנועת הנוער בית"ר.
פינטו הוא בוגר שנת שירות ושירות צבאי במסגרת גרעין נח"ל של תנועת הנוער בית"ר.
בצעירותו היה מנהל מחוז דרום וירושלים בבית"ר ויושב ראש תא הסטודנטים "לביא" באוניברסיטה העברית.
שימש במספר תפקידים פוליטיים, ביניהם יועץ לשר רוני בר-און, מנהל סיעת קדימה בכנסת, והיועץ המשפטי של מפלגת כולנו בכנסת העשרים והוועדה לשוויון בנטל.
פינטו כיהן כסגן יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית בראשות השופט חנן מלצר.
פינטו כיהן כחבר נשיאות ועד הפועל של הקונגרס הציוני העולמי והיה חבר ההנהלה של הקונגרס היהודי העולמי.
פינטו התמודד לראשונה בבחירות 2018, בהן הפסיד ליואל גמליאל בהתמודדות על ראשות המועצה.
סיעת הגדרתים בראשה עומד פינטו זכתה בחמישה מנדטים במועצה והייתה לסיעה הגדולה במועצה, ופינטו כיהן כיו"ר האופוזיציה במועצה.
בין מערכות הבחירות עבד כיועץ המשפטי ומנהל השירות המשפטי בעיריית רמת גן.
פינטו הכריז על מועמדותו לראשות מועצת גדרה ב-2 באוגוסט 2023 מטעם סיעת הגדרתים.
בבחירות, שנדחו מאוקטובר 2023 לפברואר 2024 עקב מלחמת חרבות ברזל, ניצח פינטו את ראש המועצה המכהן יואל גמליאל כשהוא מקבל כ-47.2% מהקולות לעומת כ-34.6% לגמליאל.
טליה לנקרי, המועמדת השלישית קיבלה כ-18.2% מהקולות.
סיעת הגדרתים בראשה עומד פינטו הגדילה את כוחה וקיבלה 6 מנדטים במועצה.
ב-19 במרץ 2024 נכנס פינטו לתפקיד ראש המועצה באופן רשמי.
בעל תואר ראשון ושני במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, עם התמחות במשפט מסחרי, ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
הוא הוסמך לעריכת דין בשנת 2007. את משרדו הקים במגדל ב.ס.ר 3 בבני ברק, ועסק גם בדיני תאגידים.
סהראב ספהרי (בפרסית: سهراب سپهری; 7 באוקטובר 1928 – 21 באפריל 1980) היה משורר וצייר איראני, שנחשב לאחד המשוררים האיראנים החשובים והמוכרים ביותר בעת המודרנית.
הוא השתייך לזרם המיסטי החילוני, למרות שהיה מוסלמי ואף התייחס לכך בשיריו ובכתיבתו, ויצירתו התאפיינה בתפיסה רוחנית והומניסטית של חירות, אהבת האדם וחיבור לטבע.
כמו כן, הוא הושפע רבות מהזן-בודהיזם והאסתטיקה היפנית, ואף תרגם שירה יפנית לפרסית.
יצירותיו תורגמו למגוון שפות וציוריו הוצגו בתערוכות ברחבי העולם.
ספהרי נולד בשבעה באוקטובר 1928 בכאשאן, איראן.
הוא היה אחד מבין חמישה ילדים, במשפחה בה שני הוריו אהבו ועסקו בשירה ואומנות.
אביו היה צייר וקליגרף, ועבד במשרד הדואר.
כאשר ספהרי היה ילד אביו לקה בשיתוק ונפטר בטרם עת בשנת 1941. לאחר מות אביו, אמו של ספהרי נאלצה להחליף אותו בעבודתו על מנת לפרנס את המשפחה.
ספהרי החל ליצור בשלב מוקדם בחייו.
כבר בין 1940-1933 כאשר למד בבית הספר היסודי, הוא החל לצייר ולכתוב שירה.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1943, עבר לטהראן והחל ללמוד במכללה להכשרת מורים.
כשסיים את לימודיו חזר לכאשאן והחל את עבודתו במשרד החינוך.
במהלך תקופה זו הוא התיידד עם המשורר משפק כאשאני (בפרסית: مشفق کاشانی), שעודד אותו לכתוב שירה, והחל לכתוב בזמנו הפנוי וללמוד על סופרים איראניים שבהמשך ישפיעו רבות על יצירתו וסגנונו האישי.
בשנת 1947 הוא פרסם את ספר השירה הראשון שלו, בשם "לאורך הדשא או מקום מנוחתה של האהבה" (בפרסית: در کنار چمن، یا آرامگاه عشق).
בשנת 1948 הוא פגש את המשורר והצייר מנוצ'הר שיבאני (בפרסית: منوچهر شیبانی) אשר חשף אותו לאמנים שונים, פגישה שהשפיעה רבות על מהלך חייו.
אחריה עזב ספהרי את עבודתו במשרד החינוך, חזר לטהראן ונרשם ללימודי אמנות באוניברסיטת טהראן.
בזמן לימודיו עבד כמה חודשים בחברת נפט, ובמקביל התעמק ביצירתם של משוררים וכותבים שונים.
בשנת 1951 הוא פרסם אוסף משיריו שנקרא "מות הצבע" (בפרסית: مرگ رنگ).
בשנים אלה התיידד עם משוררים וציירים מפורסמים נוספים, שהפכו במשך השנים לדמויות מרכזיות בתרבות האיראנית המודרנית, וביניהם פרוע' פרח'זאד ועוד.
בשנת 1954 סיים ספהרי את לימודיו באוניברסיטת טהראן והחל לעבוד במשרד האמנות וללמד בבית הספר לאמנות.
במקביל הוא פרסם תרגומים של שירה יפנית, צרפתית ואנגלית, יחד עם כמה שירים משלו.
במהלך שנים אלה הוא טייל וביקר במספר הזדמנויות באירופה ובאפריקה.
בשנת 1957 הוא ביקר בפריז ולמד קורס ליתוגרפיה בבית הספר הלאומי לאמנות .
בתקופה זו העמיק את הקשר בין יצירתו לבין תפיסתו את הטבע ואת הבחנותיו לגבי הניתוק של בני האדם מסביבתם.
תחומים אלו אפיינו בהמשך את כתיבתו הפואטית.
שנה לאחר מכן, ב-1958, הוצגו מספר ציורים של ספהרי בביאנלה הראשונה שהתקיימה בטהראן.
מתוכם אף נבחרו ארבע יצירות שנשלחו לביאנלה בוונציה.
בשנת 1960 הוא השתתף בביאנלה השנייה בטהראן, שם גם זכה בפרס לאמנות יפה.
לאחר מכן נסע לטוקיו לכמה חודשים כדי ללמוד הדפס עץ עם אניצ'י הירטסוקה (ביפנית: 平塚 運), אחד האמנים הבולטים ביותר באומנות היפנית במאה העשרים.
לאחר מכן הציג שתי תערוכות יחיד בטהראן, והתקבל למשרת הוראה בבית הספר לאמנויות דקורטיביות.
לאחר כחצי שנה הוא ויתר על תפקידו כמורה ולמעשה עזב סופית את השירות הציבורי באיראן והחל להתמקד לחלוטין ביצירתו.
בשנים אלה הוא פרסם ספר שירה נוסף, הציג תערוכת יחיד ופרסם תרגומים לשירה סינית.
בשנת 1963 הוא הציג שש תערוכות, והחל להתפרסם גם מחוץ לאיראן, ובעיקר בארצות הברית, לאחר שיצירותיו נרכשו והופיעו בתערוכה בשם "Fourteen Contemporary Iranian Artists" שהוצגה במשך ארבע שנים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1964 הוא טייל ברחבי הודו, פקיסטן ואפגניסטן, ולאחר מכן פרסם את שירו "קול צעדי המים" (בפרסית: صدای پای آب), אחד משיריו המוכרים ביותר שנחשב לזה בו מצא את קולו וסגנונו הייחודי.
בשנתיים הבאות הוא המשיך את מסעותיו ברחביו העולם וביקר במינכן, בלונדון, בצרפת, ספרד, הולנד, איטליה ואוסטריה.
החל מ-1968 פרסם ספהרי שירים מעטים והתמקד בעיקר בפעילותו כצייר.
ב-1969 הוא נסע ללונדון ולדרום צרפת, שהם הציג את עבודותיו בפסטיבל האומנות הבינלאומי של קאן-סור-מר, ובשנת 1970 הוא עבר למנהטן שם השתתף בכמה תערוכות יחיד.
בדרכו חזרה לאיראן הוא שהה בפריז, יוון ומצרים, ובשנת 1975 השתתף בפסטיבל האומנויות הבינלאומי הראשון שהתקיים בטהראן.
בהמשך אותה שנה הוא קיבל את פרס השירה על שם פרוע' פרח'זאד.
בשנת 1977 הוא פרסם אוסף כמעט שלם של כל יצירותיו שנקרא "שמונה ספרים" (בפרסית: هشت کتاب).
שנה לאחר מכן, בשנת 1978, הוא הציג את תערוכת היחיד האחרונה שלו.
בשנת 1979 אובחן ספהרי כחולה בלוקמיה, ונסע לטיפולים בלונדון יחד עם אחותו.
ב-2 באפריל 1980 אושפז בבית החולים בטהראן ונפטר לאחר כמה ימים.
הוא נקבר בכפר קרוב לכאשאן, עיר הולדתו.
על מצבתו הונחה כתובת מתוך אחד משיריו המפורסמים "נווה מדבר ברגע חולף" (בפרסית: واحه ای در لحظه), שאומרת: "אם תבוא לקרוא לי, דרוך בעדינות, צעד ברכות, פן תיסדק החרסינה העדינה של בדידותי".
מקום קבורתו הפך עם השנים לאנדרטה פופולרית.
ספהרי מעולם לא נישא ולא היו לו ילדים.
בביוגרפיות שנכתבו עליו כמו גם ביומניו וכתבי האישיים לא נמצא כל תיעוד למערכת יחסים רומנטית שניהל במהלך חייו.
במשך רוב חייו הבוגרים הוא התגורר עם אחותו ואמו בטהראן.
הוא מתואר כאדם מופנם, רך ורגיש בצורה יוצאת דופן.
הוא נמנע מהתקהלות של המונים ומעימותים אישיים, ועל כן לא השתתף בערבי הפתיחה של תערוכותיו או הגיב על ביקורות שליליות שפורסמו על עבודתו.
ספהרי עבר שלבים שונים ביצירתו הספרותית, במהלכם השתנו סגנונו וראיית עולמו בצורה כזו או אחרת.
כתיבתו של ספהרי משלבת סמלים ומיתוסים של תרבויות, דתות ומסורות שונות ממדינות ברחבי העולם – מסין, יפן והודו ועד למדינות אפריקה ואמריקה.
היא מדגישה את הקשר בין בני אדם ליצורים אחרים, לבעלי חיים, חרקים, צמחים וכולי.
תפיסותיו, ובהשפעה מכך גם כתיבתו, מבוססות במידה רבה על הפילוסופיה של הזן בודהיזם, הטאואיזם והפילוסופיה ההינדואית, אשר למד והעמיק בהן במהלך טיוליו וביקוריו בעולם.
עם זאת, ספהרי הושפע גם מהפילוסופיה הפרסית הזורואסטרית והאסלאם, והוא היה נטוע עמוק במסורת הלאומית הפרסית.
כמו כן, היכרותו עם ספרות המערב יצרה חיבור של הקאנון המזרחי ביצירותיו עם הרעיונות המודרניים של המערב, וביניהם הרומנטיקה, האקסיסטנציאליזם ועוד, ולסופרים והוגים אירופאיים כמו פרנץ קפקא, פרידריך ניטשה, זיגמונד פרויד ורבים נוספים.
מבחינה סגנונית נכתב על יצירתו הפואטית כי היא מאופיינת בפשטות ושקיפות.
הוא כתב שבחים לאלמנטים כמו הטבע, האור, האמת והאהבה באופן ישיר ונטול אירוניה או ציניות.
שירתו מציעה להבין את המציאות ולהשיג אהבה וחמלה באמצעות טוהר של הלב והנפש, ולא באמצעות הישגים ורכישת ידע.
כמו כן, הנושאים שהוא מתייחס אליהם בשיריו לרוב מורכבים ממציאות החיים הפשוטה והיום-יומית.
מבחינה סגנונית הוא הושווה אף למשורר הסופי המפורסם ג'לאל א-דין רומי.
אחת הביקורות על כתיבתו ויצירתו הייתה שהיא נעדרת מודעות חברתית או אמירה פוליטית, אולם כתיבתו של ספהרי ניחנה ברגישות רבה, ויש האומרים כי המודעות החברתית בשיריו הולכת יד ביד עם הבחנות ורגישויות אחרות שלו.
על אף שענייני השעה העסיקו את ספהרי, ובעיקר אלו שהתחוללו באיראן בתקופת חייו, בכתיבתו ויצירתו הוא עסק בעיקר בסוגיות אוניברסליות של חווית החיים של בני אדם, מה שהפך את יצירתו לרלוונטית ומוערכת בקרב קוראים ברחבי העולם.
ציוריו של ספהרי, בדומה לשיריו ויצירתו הספרותית, מתאפיינים בעיקר בתיאורים של טבע וצמחייה.
הם מציגים לעיתים כפרים הניצבים בשמש ונראים באופן מטושטש או מעורפל, צללים של חומות ומבנים ותנועתם של מים, נחלים זורמים, קני ציפורים ועוד.
דוגמה אחת להעמקתו גם ביצירתו האומנותית באלמנטים של טבע וחיבור בין האדם לטבע היא סדרת ציורים שצייר בנושא גזעי עצים, בה כל ציור מציג תקריב של גזע העץ באופן שנועד להראות אינדיבידואליות של כל ציור ושל כל גזע עץ.
לאורך הדשא או מקום מנוחתה של האהבה (בפרסית: در کنار چمن، یا آرامگاه عشق), כאשאן, 1947.
מות הצבע (בפרסית: مرگ رنگ), טהראן, 1951.
חיי החלומות (בפרסית: زندگی خواب ها), טהראן, 1953.
הפסולת של השמש (בפרסית: آوار آفتاب), טהראן, 1953.
נפחו של הירוק (בפרסית: حجم سبز), טהראן, 1968.
"שמונה ספרים" (בפרסית: هشت کتاب), טהראן, 1978.
במיתולוגיה הנורדית, סהרימניר (נורדית עתיקה: Sæhrímnir), הוא חזיר שבשרו מבושל על ידי אנדהרימניר בסיר בשם אלדהרימניר.
סהרימניר מוזכר בקצרה בבית יחיד בשיר "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál) מהאדה הפואטית, ובנוסף גם בשני מקומות באדה הפרוזאית.
מבין האזכורים באדה הפרוזאית, בולט האזכור המעמיק ביותר של סהרימניר במקורות הנורדיים, שנמצא בפרק ה-38 של "ההטעיה של גילבי".
בפרק זה מתואר שאנשי ולהאלה כולם ניזונים כל יום מבשרו של החזיר סהרימניר ובכל ערב הוא מוחיה מחדש, ושהוא תמיד יוכל לספק את ביקושם של השוכנים בוולהאלה.
האדה הפואטית היא אוסף שירים מוקדמים יחסית מהמיתולוגיה הנורדית.
סהרימניר מוזכר בבית ה-18 של השיר "הבלדה של גרימניר" (Grímnismál), אחד משירי האדה הפואטית.
החלק הפואטי בשיר זה ממוסגר בתוך עלילה המתוארת בקטע פרוזאי מקדים.
האלים הנשואים אודין ופריג אינם מסכימים לגבי התנהגות בנו המאומץ של אודין, גיירוד, בממלכה אשר הוא שולט עליה.
פריג טוענת שגיירוד מענה את מבקריו, ומזהירה את גיירוד מפני מכשף.
גיירוד לוכד ומענה מכשף בשם "גרימניר", שהוא בעצם אודין אביו, אך הוא אינו מודע לכך.
אגננאר, בנו של גיירוד, מסייע לגרימניר, ודבריו של גרימניר מצוטטים בבתי השיר.
לאחר ש"גרימניר" מעניק לאגנאר את ההזכות לשלוט בממלכה, הוא מונה 12 מקומות מיתולוגיים ואלים הקשורים למקומות הללו.
בבית שמגיע אחרי רשימת המקומות המיתולוגיים, גרימניר מזכיר את סהרימניר:
באדה הפרזואית, ספר שנכתב במאה ה-13 על ידי המשורר, הסופר והמדינאי האיסלנדי הנוצרי סנורי סטורלוסון, סהרימניר ותפקידו מתוארים באריכות בפרק 38 של הספר "ההטעיה של גילבי", והוא מוזכר גם במקום אחר באדה, ב"שפת השירה".
ב"הטעיה של גילבי", גילבי, מלך שוודיה מיתי שמתחזה לאדם בשם גנגלרי, שואל שלוש דמויות, ששמם "הנעלה", "הפחות קמעא במעלתו", ו"השלישי" שאלות אודות היקום המיתולוגי הנורדי.
במהלך שיחתם, גנגלרי תוהה במה אודין מאכיל את אלו שנפלו בקרב מראשית העולם, שעל פי דברי השלושה, מגיעים אליו לוולהאלה, ומניינם כנראה גדול.
בתשובתו ה"נעלה" משיב שאכן מניין הנופלים שהגיעו לוולהאלה גדול, ואחרים עוד יגיעו, אבל הם ידמו כמעט כש"הזאב" (פנריר) יגיע.
הוא מוסיף שלמרות זאת, אף פעם לא יהיו מספיק אנשים בוולהאלה כדי שבשרו של "החזיר סהרימניר" לא יספיק להם.
הוא מוסיף שבשרו של סהרימניר מבושל כל יום ושהוא חוזר לשלמותו בערב.