tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השופטים הכירו באבסורד שבענישה, אך טענו כי תקדימים קודמים כובלים אותם שלא לשנותה, מאחר שהעונש הוא מופרז רק בשל הטלתו במצטבר, אך הוא הגיוני לגופה של כל עבירה.
לבית המשפט העליון של ארצות הברית הוגשה עתירה שביקשה להפחית בעונש בטענה שהוא "אכזרי ובלתי רגיל".
ענישה "אכזרית ובלתי רגילה" אסורה לפי התיקון השמיני לחוקת ארצות הברית.
בית המשפט העליון סירב לדון בנושא, והותיר את העונש על כנו, כפי שעשה קודם לכן בית המשפט העליון באריזונה.
לאור העובדה שברגר ביצע "פשע ללא קורבן", ושאין בעברו, מורה מצטיין בתיכון ואב לארבעה, כל רישום פלילי, היו מבקרים שתיארו את הפסיקה כ"מזעזעת" וכעדות לתקופה של "ציד מכשפות".
אחד השופטים שהיה שותף לפסיקה, משום שלדעתו היא מתחייבת מהחוק, סבר למרות זאת שהיא "מזעזעת את המצפון".
גם בישראל החזקת תמונות פורנוגרפיות פדופיליות היא עבירה פלילית שעונשה מאסר, גם כשאין הוכחה ששולמה עבור התמונות תמורה כספית.
נדא (ندا), ששמה בשפה הפרסית מתורגם כ"קול", "קריאה" או "מסר אלוהי", כונתה בכתבות באתרי אינטרנט רבים בימים שלאחר התקרית כ"הקול של איראן".
נדא אגא-סולטאן נולדה ב-23 בינואר 1983 למשפחה מהמעמד הבינוני בטהראן.
היא למדה פילוסופיה אסלאמית באוניברסיטת אזאד האסלאמית בטהראן.
היא פרשה מהלימודים לאחר שנתיים והחלה ללמוד בקורס למדריכי תיירים.
ב-20 ביוני 2009 הגיעה סולטאן במכוניתה יחד עם המורה שלה למוזיקה ושני אנשים נוספים במטרה להשתתף באירועי המחאה נגד התנהלות הבחירות באיראן, שבהן נבחר לנשיא מחמוד אחמדינז'אד.
לאחר שנתקעו בפקק תנועה, החליטה סולטאן לצאת ממכוניתה בשל החום הכבד ולהצטרף למפגינים רגלית.
היא יצאה מהמכונית ונפגעה מירי, ככל הנראה על ידי אנשי המשטר שהיו לבושים בבגדים אזרחיים.
סולטאן נורתה בחזה והתמוטטה אל הקרקע.
חבריה וכן רופא שנכח במקום החלו לבצע בה ניסיונות החייאה, אך ללא הועיל.
אגא-סולטאן נקברה בבית הקברות בהשט-י זהרה שבדרום טהראן.
הממשל האיראני אסר על קיום תפילות המוניות לזכרה במסגדים, ומספר כלי תקשורת אף דיווחו כי משפחתה של אגא-סולטאן קיבלה איומים מהממשל כי תיפגע אם תרשה התאגדות של אנשים כדי להתאבל על מותה.
המגזין "טיים" וכלי תקשורת נוספים שיערו כי החשיפה התקשורתית הבינלאומית הרחבה שקיבלה התקרית גרמה לרבים לראות באגא-סולטאן קדושה מעונה.
ב-22 ביוני, קראו מהדי כרובי ומיר-חוסיין מוסאווי, שניים מהמועמדים לנשיאות איראן שטענו כי הבחירות זויפו, לאזרחים איראנים להנציח את זכרה.
חוסיין עלי מונתזרי, מבכירי הממשל האיראני ומבקר חריף של הנשיא מחמוד אחמדינז'אד, קרא לשלושה ימי אבל ציבורי בעקבות מותה של אגא-סולטאן.
מפקד משטרת טהראן טען בימים שלאחר הפרשה כי לשוטריו לא הייתה כל מעורבות במותה של נדא אגא-סולטאן.
פרשת לנינגרד - סדרת משפטים שנערכו בברית המועצות במהלך סוף שנות ה-40 - תחילת שנות ה-50 נגד ראשי המנגנון המפלגתי בעיר לנינגרד.
במהלך הפרשה נשפטו כל ראשי המנגנון המפלגתי העירוני, המחוזי והשכונתי של לנינגרד ורבים מראשי המנגנון העירוני שלאחר מלחמת העולם השנייה הועברו מהעיר לתפקידי מפתח בערים שונות כולל מוסקבה.
במשפט הראשון והמרכזי שהסתיים באוקטובר 1950 הואשמו שמונה אנשים, חמישה מהם נשפטו להוצאה להורג.
כל הנאשמים, כולל במשפטי המשנה, זוכו מכל אשמה במהלך שנת 1954 בתקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב.
הסיבה העיקרית להתפתחות הפרשה הייתה מאבק פנים מפלגתי ביו תומכי אנדריי ז'דאנוב לבין קבוצת גאורגי מלנקוב.
בסוף שנות ה-40 אנדריי ז'דאנוב היה מקורב מאוד ליוסיף סטלין.
בין תומכיו הבולטים היו יורשיו במנגנון המפלגתי בלנינגרד, אלכסיי קוזנצוב ופיוטר פופקוב.
במרץ 1946 קוזנצוב הועבר מלנינגרד למוסקבה ומונה למזכיר הוועד המרכזי של המפלגה.
בשנת 1948, לאחר פטירת אנדריי ז'דאנוב השתנו יחסי הכוחות הפנים מפלגתיים וגאורגי מלנקוב היה בין יוזמי המערכה להרחקת מקורבי ז'דאנוב מעמדות המפתח.
הסיבה הפורמלית הייתה ארגון יריד מסחר בלנינגרד בינואר 1949. גאורגי מלנקוב האשים את ראשי המנגנון המפלגתי בלנינגרד בכך שהם ארגנו את היריד ללא ידיעת הוועד המרכזי של המפלגה והממשלה.
זאת למרות שקיימים מסמכים המוכיחים שהתקבלה החלטת הממשלה מ-11 בנובמבר 1948 על קיום היריד.
ההחלטה התקבלה בישיבה בראשות מלנקוב עצמו.
במהלך קיום היריד הועבר למלנקוב דיווח מפורט על היריד.
מלנקוב טען כי היריד התקיים בתנאים שלא תאמו את החלטת הממשלה.
ב-15 בפברואר 1949 התקבלה החלטת הפוליטביורו על פעילות אנטי-מפלגתית של אלכסיי קוזנצוב ומספר אנשים נוספים.
במקביל החלה מערכה נגד ראש הגוספלן (מוסד תכנון המשק המרכזי) של ברית המועצות ניקולאי ווזנסנסקי.
הוא הואשם בשגיאות בהכנת תוכנית פיתוח התעשייה בברית המועצות.
ווזנסנסקי לא היה קשור ישירות לקבוצת עובדי המנגנון של לנינגרד, למרות שבשנות ה-30 הוא עבד בעיר זו.
מעריכים שהוא צורף לפרשה בעקבות התבטאותו של יוסיף סטלין לפיה הוא רואה בווזנסנסקי את יורשו בתפקיד יושב ראש מועצת השרים.
כתוצאה מכך מלנקוב ראה בו סיכון בהתמודדות העתידית על תפקידי המפתח בממשל הסובייטי לאחר תקופת סטלין.
ב-21 בפברואר 1949 מלנקוב הגיע ללנינגרד.
מלנקוב דרש מראשי המפלגה בעיר להכיר בקיום קבוצת קושרים נגד המפלגה בשורותיהם.
למרות שלא הוצגו שום ראיות, ראשי הסניף ובראשם פיוטר פופקוב ויעקב קפוסטין הכירו בשגיאות וציינו שמעשית הם פעלו נגד החלטות המפלגה.
בעקבות הודאתם, הכירו גם פעילים נוספים בטעויות.
בהחלטת הסיכום של הישיבה, הואשמו ארבעה ראשי המפלגה בעיר בהשתייכות לקבוצת קושרים נגד המפלגה.
בקיץ 1949 ויקטור אבאקומוב ועובדי המשרד לביטחון המדינה החלו בהכנות למשפט.
ביולי 1949 החלו מעצרים שבחלקם בוצעו במשרדו של גאורגי מלנקוב.
כל הנאשמים הואשמו בייסוד קבוצה אנטי-מפלגתית, פעילות נגד השלטון, ניסיון ליצור מתח בין הממשלה במוסקבה לבין המפלגה בלנינגרד.
ב-12 בינואר 1950 פורסם צו על חידוש עונש מוות בברית המועצות.
בספטמבר 1950 החל משפט נגד 8 נאשמים:
אלכסיי קוזנצוב, לשעבר מזכיר הוועד המרכזי.
פיוטר פופקוב, לשעבר המזכיר הראשון של המפלגה בלנינגרד.
ניקולאי ווזנסנסקי, לשעבר ראש הגוספלן, אשר בשנות ה-30 עבד בלנינגרד.
יעקב קפוסטין, לשעבר המזכיר השני של המפלגה בלנינגרד.
פיוטר לזוטין, לשעבר ראש מועצת העיר לנינגרד.
מיכאיל רודיאונוב, לשעבר יושב ראש מועצת השרים של רוסיה הסובייטית.
יוסף טורקו, לשעבר המזכיר הראשון של המפלגה בירוסלבל, במהלך מלחמת העולם השנייה היה בין מארגני הגנת לנינגרד במהלך המצור.
פיליפ מיכייב, לשעבר ראש לשכת סניף המפלגה בלנינגרד.
ההוצאות להורג בוצעו תוך שעה מהקראת החלטת בית המשפט.
בנוסף למשפט המרכזי, במוסקבה נערך משפט נוסף ואחריו הוצאו להורג 20 אנשים.
המשפטים נמשכו עד לאוגוסט 1952. בסך הכול נשפטו 214 אנשים, מהם 69 נאשמים מרכזיים ו-145 בני המשפחות.
בשנים 1949–1952 רק בלנינגרד הועברו מתפקיד והוצאו משורות המפלגה כאלפיים בני אדם.
בעקבות הפרשה נסגר מוזיאון שהיה מוקדש כולו למצור לנינגרד מכיוון שבמהלך המצור רבים מנאשמים בפרשה היו בין ראשי ארגון הגנת העיר.
ב-30 באפריל 1954 בדק בית המשפט העליון של ברית המועצות את הפרשה מחדש.
בסיום הבדיקה זוכו כל הנאשמים מכל אשמה.
פרשת מאוריציוס (גרמנית: Der Fall Maurizius ) הוא רומן מאת הסופר היהודי-גרמני יעקב וסרמן משנת 1928.
זה הרומן הראשון בטרילוגיה שכוללת את:
אטצל אנדרגאסט (גרמנית: Etzel Andergast) - 1931.
הוויתו השלישית של יוסף קרקהובן (גרמנית: Joseph Kerkhovens dritte Existenz) - 1934.
זה אחד מספריו הידועים ביותר של יעקב וסרמן.
מתוארת בו פרשה של עיוות דין ומאבק של נער אמיץ להוצאת הצדק לאור.
בספר מתוארים ההווי החברתי וסולם הערכים המתערער בגרמניה בתחילת המאה ה-20.
ב-1954 הופק בצרפת סרט המתבסס על רומן זה בבימויו של ז'וליין דוביבייה.
האדון וולף פון אנדרגאסט - קטגור עליון.
אמן בהרכבת עדויות נסיבתיות להרשעות מוצלחות.
אדם קשה הרואה רק את עצמו.
גירש את אשתו לאחד שגילה שהיא בוגדת בו.
מגדל לבד את בנו אטצל ומסרב לתת לו ליצור שום קשר עם אמו.
אֶטצל אנדרגאסט - בנו של הקטגור העליון.
נער בן 16 רודף צדק מוחלט.
חוקר בעצמו את הרצח בפרשת מאוריציוס.
לאונרד מאוריציוס - דוצנט (מרצה ) לתולדות האומנות באוניברסיטה.
אסיר עולם על רצח אשתו.
נמק בכלא אך אינו מודה באשמה.
אלי מאוריציוס - אשתו של לאונרד מאוריציוס.
מבוגרת ממנו בחמש עשרה שנה.
הוא התחתן אתה כנראה בגלל כספה.
הרצח שלה הוא במרכז הפרשה.
אנה יאהן - אחותה הצעירה של אלי, יפה ומושכת.
על ליבה נלחמים מאוריציוס ווארמה.
גריגור וארֶמֶה - מרצה באוניברסיטה.
עדותו בפרשת הרצח מביאה להרשעתו של מאוריציוס.
אטצל אנדרגאסט הוא נער בן 16 הגר עם אביו הקטגור העליון הברון וולף פון אנדרגאסט.
החינוך שלו הוא קפדני והוא אינו מורשה ליצור קשר עם אמו החיה בנפרד.
הוא מרגיש חפשי לדבר רק עם המשרתת רי ועם סבתו, אלמנת גנרל.
יום אחד הוא נתקל בכניסה לביתו בזקן המציג את עצמו לפני פון אנדרגאסט כפטר מאוריציוס.
בהזדמנות מתגנב אטצל לחדר העבודה של אביו ומוצא שם בקשת חנינה למאוריציוס שבתחתיתה נכתב: "אין אפשרות לחנינה".
אטצל מגיע לביתו של מאוריציוס הזקן וזה מספר לו על הפרשה.
בנו - לאונרד מאוריציוס היה מרצה מצליח לתולדות האמנות.
למגינת ליבו של האב הוא נישא לאלי (אליזבת) המבוגרת ממנו בחמש עשרה שנה.
למאוריציוס יש בת, הילדגרד, מיחסים שלו עם רקדנית לפני נישואיו.
הרקדנית נפטרה משחפת ומאוריציוס מבקש מאנה, אחותה של אלי לבוא אליהם לטפל בילדה וללוות אותה למשפחת אומנה.
אנה היא יפהפייה בת שמונה עשרה.
מאוריציוס מתאהב בה למגינת ליבה של אשתו.
גריגור וארמה, מרצה מבריק באוניברסיטה, הכיר את אנה מקודם וכעת מתחרה על ליבה עם מאוריציוס.
השילוב הרגשי בין ארבעתם הוא קטלני.
יום אחד מגיע מאוריציוס לביתו, נשמעת ירייה ואשתו נהרגת.
מאוריציוס מובא למשפט באשמת רצח והפרשה מסעירה את גרמניה.
עד התביעה המרכזי הוא וארמה הנותן עדות בשבועה כי הוא הוציא את האקדח מידיו של מאוריציוס.
הוא מתעלף מהתרגשות ועדותו משפיעה על המושבעים.
פון אנדרגאסט שהיה אז קטגור זוטר יודע שהצלחה במשפט זה תסלול את דרכו המקצועית.
למרות בקיעים בעדויות הוא מצליח בנאום מבריק לבנות במלאכת מחשבת את הרשעתו של מאוריציוס.
מאוריציוס נידון למוות שהומר במאסר עולם ופון אנדרגאסט התקדם לדרגה של קטגור עליון.
אטצל מחליט לחקור את הפרשה בעצמו.
הוא לווה כסף מסבתו ונוסע לברלין ליצור קשר עם וארמה הנקרא כעת ורשאואר.
בשם בדוי הוא מתוודע לורשאואר ומבקש ללמד אצלו אנגלית.
לאט לאט מתפתחים קשרי ידידות בין התלמיד והמורה ועולה הנושא של פרשת הרצח.
בשלב מסוים כאשר אטצל קודח מחום וורשאואר מטפל בו הוא מגלה לאטצל כי את היריה ירתה אנה יאהן מאקדח שהוא נתן לה ולא מאוריציוס.
לאחר המשפט הם השתלטו על רכושה של אלי שאת רובו הפסיד בהימורים ולאחר מכן נפרדו.
פון אנדרגאסט נוסע לבקר את מאוריציוס בכלא.
הוא רואה מולו אדם שבור ומגלה בשיחה אתו כי יש בקיעים רבים בפסק הדין של הרשעתו.
הוא מציע למאוריציוס חנינה וזה מסכים לכך למרות שעד אז לא הודה באשמתו.
אטצל חוזר לביתו, נפגש עם אביו, מגלה לו את האמת ומבקש ממנו לקיים משפט חוזר.
פון אנדרגאסט אומר שיש התיישנות על שבועת שקר אבל גם אם לא הייתה התיישנות היה מסרב למשפט חוזר שיטיל הוצאה ניכרת על קופת המדינה ויפגע קשות בכבוד בית הדין והממסד המשפטי.
הוא מודיע לאטצל הנדהם כי מאוריציוס הסכים לחנינה.
מאוריציוס משתחרר מהכלא ומגלה שהעולם השתנה בשמונה עשרה שנות מאסרו.
האנשים לבושים ומתנהגים אחרת ומביטים בו במבט מתנכר.
הוא נפגש עם אביו אשר מרוב התרגשות נפטר באותו לילה.
רצונו לפגוש את בתו הילדגרד הנמצאת אצל משפחה אומנת נתקל בהתנגדות.
הוא נפגש עם אנה שכעת היא נשואה ואם לשני ילדים והיא מבקשת ממנו להסתלק מיד כי אינה רוצה כל קשר לפרשה הזאת בעברה.
הוא נפגש ברכבת עם אישה אבל אינו מצליח לקיים מגע אתה כי גם יצר המין אבד לו בתקופה הארוכה שהיה בכלא.
מיואש מהכל עולה מאוריציוס על רכבת וקופץ ממנה אל מותו.
פרשת מותו של יוסף סלמסה, עוסקת במותו של צעיר בן העדה האתיופית בשנת 2014. הפרשה סוקרה באמצעי התקשורת על רקע טענת משפחתו כי מותו נבע מחשמול בטייזר, בעת מעצר, על ידי שוטרים ממשטרת זכרון יעקב כמה חודשים קודם למותו.
גופתו של סלמסה אותרה בתחתית מצוק ללא שברים בעצמות הגולגולת או בחוליות עמוד השדרה, עם פצע שנגרם מחפץ חד ובכיסו סכין יפנית שנעלמה מרשות המשטרה ולא הועברה לבדיקת הפתולוג.
בדו"ח הנתיחה של גופתו צוינה פגיעה עצמית כסיבת המוות המשוערת לצד הקביעה כי "לא ניתן לשלול פגיעה על ידי גורם אחר".
חקירת המחלקה לחקירות שוטרים בעניין מותו של סלמסה העלתה כי השוטרים שחשמלו אותו שיקרו בחקירתם, אולם הוחלט כי דיווחם הכוזב מחייב צעדים פיקודיים ומשמעתיים ולא משפט פלילי.
היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט דחה את ערעורה של משפחת סלמסה, בנימוק כי "אין ראיות הקושרות את מותו של סלמסה עם התנהלות השוטרים".
מותו של סלמסה הפך לסמל מרכזי בהפגנות יוצאי אתיופיה בשנת 2015, שבהן טענו בני העדה כי מופעלת נגדם אלימות משטרתית וכי הם חווים יחס גזעני.
משפחתו עלתה בשנת 1991 והוא נולד בישראל בשנה זו.
יוסף בן רביעי מתוך שמונה לטדלה ופרנוס סלמסה, שעלו לישראל מגונדר שבאתיופיה והתגוררו בשכונת גבעת חן בבנימינה.
את נעוריו העביר סלמסה בפנימיית כפר גלים, שממנה נפלט בתחילת כיתה י"ב.
יוסף סלמסה עבד ביקב בנימינה.
בשנת 2011 הוא עוכב ונערך חיפוש בחפציו ובביתו בחשד לאחזקת מריחואנה, אך לא נמצאו סמים.
בשבת, 1 במרץ 2014, בשעה 19:38, ישב סלמסה עם חבריו בגינה ציבורית מתחת לביתו בבנימינה.
שני שוטרים ממשטרת זכרון יעקב הגיעו למקום בעקבות תלונה על ניסיון פריצה של אדם חמוש בסכין.
השוטרים חשדו בסלמסה, אך הוא הופתע מהחשדות כלפיו וטען כי לא עשה דבר.
על פי דו"ח המשטרה, סלמסה תקף את אחד השוטרים באגרופים וניסה לפגוע בו.
בתגובה חשמלו אותו השוטרים באקדח אלקטרוני מסוג "טייזר".
על פי עדי ראייה, השוטרים כלל לא בדקו את התלונה על ניסיון הפריצה.
השוטרים אזקו את סלמסה בידיו וברגליו ולקחו אותו לניידת.
בתחנת המשטרה הוחלט לא לחקור את סלמסה שהיה שיכור, אלא לזמן אותו לחקירה בשלב מאוחר יותר.
בשעה 21:05 הוא שוחרר מתחנת משטרת זכרון יעקב.
אביו, טדלה סלמסה, הגיע לתחנה ומצא אותו מוטל ללא ניע על הכביש מחוץ לתחנה, כשהוא אזוק בידיו וברגליו.
המשטרה אזקה את טדלה והזמינה פרמדיק מגן דוד אדום שהעביר את יוסף למרכז הרפואי הלל יפה בעקבות החבלות שנגרמו לו.
סלמסה נלקח לבית החולים ללא ליווי משטרתי ושוחרר כעבור כמה שעות.
במכתב השחרור נכתב: "בן 22, במצב גילופין, לאחר תקיפה, לדברי אבא על ידי משטרה, התחשמל בדופן הבטן, נחבל ביד".
חשבון האמבולנס נשלח לבית המשפחה.
לדברי משפחתו, האירוע הקשה הותיר צלקות בנפשו, הוא לא חזר להיות אדם שמח וחייכן כפי שהיה, ומחוץ לשעות העבודה הסתגר בביתו.
משפחתו חששה לחייו ופנתה למחלקה לחקירות שוטרים בבקשה לחקור את האירועים שקרו בזמן מעצרו.
בתלונה ציינו בני המשפחה כי סלמסה נפגע נפשית מהמקרה, וכי הוא מטופל על ידי שירותי הרווחה וזקוק להשגחה.
החקירה נפתחה ב-6 באפריל 2014. יוסף סלמסה זומן טלפונית לחקירה מספר פעמים, אך סירב להגיע.
לאחר מספר ניסיונות של מח"ש ובהיעדר שיתוף פעולה מצד סלמסה הוחלט שלא לפתוח בחקירה פלילית בעניין מעצרו.
במקביל, המשטרה בקשה לחקור את סלמסה על האירוע, אך הוא סירב להגיע לחקירה.
שוטרים התקשרו למשפחתו פעמים רבות ודרשו שסלמסה יתייצב לחקירה.
בדיון שהתקיים בוועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת טענה אחותו של המנוח, אילנית מששה סלמסה, כי השוטרים איימו להפוך את בית המשפחה ולמנוע מהם שינה.
אדוארד כהן מתנועת "חיי שחורים חשובים" טען כי איומים אלה דומים להטרדת פעילים שעמדו מאחורי הפרות הסדר בפרגוסון באותה תקופה.
דוברת המשטרה, מירב לפידות, טענה כי: "השוטר אמר, אמירה שאני כן מסכימה שאולי יכלה להיאמר בצורה יותר נעימה, והוא בא בצהריים והוא אמר להם 'תקשיבו, כשאנשים לא מגיעים לחקירה, בדרך כלל מה שקורה, אז הולכים בלילה ומביאים אותם באמצע הלילה לחקירה', כי זה התפקיד של משטרת ישראל".
לטענת השוטרים, הם ניסו לאתר את יוסף סלמסה ולזמנו לחקירה, מכיוון שסירב להיענות לזימון טלפוני.
בני משפחתו דחו על הסף את טענות המשטרה והציגו הקלטות בהן נשמע ניסיון של המשטרה להפעיל לחץ על המשפחה ואף איומים ("אתם לא תשנו אם אנחנו לא נישן", "אני אביא לפה 12 שוטרים, אני אהפוך לך את הבית") על יוסף סלמסה ועל בני משפחתו כדי שיבטלו את התלונה שהגישו למח"ש.
ב-2 ביולי 2014, שישה ימים לאחר המועד בו לטענת משפחתו של סלמסה הזמינו השוטרים את יוסף לחקירה באופן מאיים, יצא יוסף סלמסה להפסקת צהריים מעבודתו ביקב בנימינה ולא שב.
משפחתו דיווחה על היעדרותו למשטרה והחלו חיפושים אחריו.
ביום שישי, 4 ביולי 2014, גילה מסוק את גופתו בתחתית מצוק המחצבה בבנימינה.
אנשי מגן דוד אדום קבעו במקום את מותו ומסרו הודעה למשפחה.
ההורים לא קיבלו אישור לראות את גופתו.
על פי דו"ח הנתיחה לאחר המוות שחיבר ד"ר ריקרדו נחמן מהמכון לרפואה משפטית, לא נמצאו שברים בעצמות הגולגולת או בחוליות עמוד השדרה ולא נגרם נזק לפניו של סלמסה, על אף הימצאותה של הגופה בתחתית מצוק מגודר וקשה לגישה.
מנגד, נמצאו חבלות יבשות ושפשופים שנגרמו למנוח "מסיבה לא ברורה".
כמו כן נמצא פצע אלכסוני בצווארו, שנגרם מחפץ חד בעל שפה מושחזת "כגון להב סכין או כל עצם עם קצה יחסית חד".
סכין יפנית שצולמה בזירה לא הועברה לבדיקת הפתולוג ונעלמה מרשות המשטרה.
ד"ר נחמן קבע כי סיבת המוות המשוערת היא פגיעה עצמית, אולם הבהיר כי "לא ניתן לשלול פגיעה על ידי גורם אחר".
על כך העיר ד"ר נחמן כי "הבאת חפציו של המנוח הייתה יכולה לתרום לפתרון סוגיה זו.
ייתכן והייתה אפשרות להפיק דנ"א מהסכין היפנית" ובסיכום הדו"ח ציין כי "במקרים דומים, חשוב להעביר לבדיקתנו את כל החפצים הרלוונטיים המעורבים באותו מקרה ספציפי".
המשטרה לא הסבירה מדוע שוחזר דו"ח מציאת הגופה ב-5 באוקטובר 2014, כשלושה חודשים לאחר מציאת הגופה.
לבקשת משפחת סלמסה, ב-19 בנובמבר 2014 נפתחה מחדש חקירת מח"ש.
נגבו עדויות מהוריו של סלמסה ומעדי ראייה לאירוע, והשוטרים המעורבים זומנו לחקירה באזהרה.
עורך דין דרור מתתיהו, חבר ועד מנהל באגודת יהודי אתיופיה, ועורכת דין דנה שול ייצגו את משפחת סלמסה לאורך כל החקירה.
בבחינה המחודשת של חומר הראיות בתיק מצאה המחלקה לחקירות שוטרים כי השוטרים שיקרו כשטענו שהזהירו את יוסף סלמסה בטרם השתמשו נגדו בטייזר.
כמו כן נמתחה ביקורת על השארתו מחוץ לתחנת המשטרה.
על פי החקירה, הגעתם של השוטרים אל בני המשפחה נעשתה כדין, והאיומים שהושמעו לא חצו את רף האיום הפלילי, אך הם מצדיקים בחינה משמעתית ופיקודית.
המחלקה לחקירות שוטרים החליטה לסגור את התיק הפלילי בכל הנוגע לשימוש שעשו השוטרים בטייזר, וזאת מחוסר ראיות מספיקות.
מפכ"ל המשטרה, רוני אלשיך החליט שאין מקום לנקוט בצעדים מִנהליים או פיקודיים נגד השוטרים שעצרו את סלמסה תוך שימוש באקדח טייזר.
מנכל"ית משרד המשפטים אמי פלמור מתחה ביקורת חריפה על טיפולה של משטרת ישראל בפרשה.
באוקטובר 2017, היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, דחה את ערעור משפחת סלמסה בנוגע לסגירת תיק החקירה במחלקה לחקירת שוטרים וקבע שאין ראיות הקושרות את מותו של סלמסה עם התנהלות השוטרים.
אולם, המליץ שהמפכ"ל יבחן ברמה בפיקודית את החשד לדיווח שקרי של השוטרים שהתריאו לפני השימוש במכשיר טייזר.
בעקבות הלחץ הציבורי והתקשורתי הוחלט גם לפתוח מחדש את החקירה בעניין נסיבות מותו של סלמסה, שגורמים שונים, ביניהם בני משפחתו ופרקליטם, טענו שנגרם על ידי אדם אחר, ולא היה תוצאה של התאבדות.
מחאת יוצאי אתיופיה בעקבות מותו של סלמסה
יוסף סלמסה הפך לאחד מסמלי המחאה בהפגנות יוצאי אתיופיה.
בדוח של הצוות הבין-משרדי למיגור הגזענות נגד יוצאי אתיופיה בראשות מנכ"לית משרד המשפטים אמי פלמור נאמר כי "משפחתו של יוסף סלמסה ז"ל וחלק גדול מיוצאי אתיופיה סבורים, כי סלמסה נרצח וכי המשטרה סימנה כיוון חקירה אחד בלבד - פגיעה עצמית - והזדרזה לסגור את התיק בלא שמיצתה את החקירה".
נסיבות מותו נדונו בשתי ישיבות של ועדות הכנסת וסוקרו בין היתר בתקשורת האמריקנית, הרוסית, הגרמנית, הצרפתית, האתיופית והצ'יליאנית.
במרץ 2016 הפגינו כ-500 בני אדם מול המטה הארצי של המשטרה בירושלים במחאה על החלטת המחלקה לחקירות שוטרים לסגור את תיק החקירה בדבר מותו של יוסף סלמסה, ונגד אלימות משטרתית שננקטת, לטענתם, כלפי יוצאי אתיופיה.
בין המפגינים היו גם בני משפחתו של סלמסה.
אבי יאלו, אחד הפעילים שהשתתף בהפגנה, אמר: "ברגע שמדובר בקורבנות ממוצא אתיופי, מערכת החוק סלחנית ולא ממצה את ההליך המשפטי.
וזה לא רק יוסף סלמסה - אנחנו זוכרים אינספור מקרים שבהם ראינו שמערכת החוק התירה לפגוע באזרחים ממוצא אתיופי.
יוסף סלמסה הפך להיות סמל, אבל כמעט שאין משפחה ממוצא אתיופי שלא פגשה באלימות המשטרתית".
אמו של סלמסה טענה בהפגנה שיוצאי אתיופיה בישראל סובלים מגזענות, וקראה להתייחס אליהם כאזרחים שווים לכל דבר ועניין.
"הגיע הזמן שאלו שיושבים למעלה יתחילו לצאת מהמציאות שבה הם נמצאים ויסתכלו לנו בעיניים.
אנחנו אזרחים ישראלים, לא שונים מאף אחד, זה שהצבע העור שלנו כהה זה לא אומר שאנחנו שונים", אמרה.
חברי הכנסת אברהם נגוסה (יו"ר ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות) וקסניה סבטלובה הגישו לפרקליט המדינה שי ניצן ערר על סגירת תיק החקירה בנוגע למותו של סלמסה.
"עצם הודאת מח"ש בעדות השקר של השוטרים, המהווה עבירה פלילית, והחלטתם לסגור את התיק על אף זאת אומרת הכול", ציין נגוסה.
"יש כאן התנהלות רשלנית שפוגעת ברגשותיה של קהילה שלמה וגורמת לאובדן אמון מוחלט מצד יוצאי אתיופיה במשטרה".
החלטת ממשלה מס' 1107 מפברואר 2016, הובילה להקמת צוות לטיפול בגזענות בראשות מנכ"לית משרד המשפטים.
בדוח שפרסם הצוות מתוארות פרשות יוסף סלמסה והחייל דמאס פיקדה כאירועים מכוננים ביצירת משבר האמון בין יוצאי אתיופיה והממסד.
פרשת מאיירלינג או תקרית מאיירלינג הוא הכינוי שניתן למותם של רודולף, ארכידוכס אוסטריה ואהובתו הברונית מרי וטסרה.
רודולף היה בנו היחיד של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה, וככזה היה מיועד לרשת את כתר האימפריה האוסטרו-הונגרית עם מות אביו.
מרי וטסרה הייתה בתו של הדיפלומט הברון אלבין וטסרה.
גופותיהם של רודולף בן ה-30 ומרי בת ה-17 התגלו בבקתת הציד של רודולף בעיירה מאיירלינג, כ-15 ק"מ דרומית-מערבית לעיר הבירה וינה, ב-30 בינואר 1889. ככל הנראה הם התאבדו, אם כי יש הגורסים שמדובר ברצח.
למות רודולף הייתה השפעה הרסנית על ההיסטוריה של המאה ה-19. המוות קטע את הביטחון הטמון בקו המיידי של ההמשכיות השושלתית ההבסבורגית, וזעזע את האימפריה.
מאחר שלרודולף לא היו ילדים, הועברה משרת יורש העצר לבן-דודו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, אשר היה בעל דעות ואישיות שונה לחלוטין.
גם פרנץ פרדיננד לא זכה להגיע לשלטון, כיוון שב-1914 נרצח ביריות בסרייבו, רצח אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה.
הארכידוכס רודולף (יליד 1858) היה הבן הזכר היחיד של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ואליזבת, נסיכת בוואריה הידועה בכינוי "סיסי".
לפיכך הוא היה יורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית על כל נחלותיה ברחבי אירופה.
בניגוד להוריו השמרנים, היה רודולף ליברלי מאוד.
עובדה זו, כמו גם אופיו הלא-יציב והמלנכולי הביאה לנתק בינו לבין מרבית משפחתו.
ב-1881 נישא רודולף לסטפני, נסיכת בלגיה.
למרות שיחסיהם היו יציבים בתחילה, הרי שעד מהרה הם נקלעו למשבר.
עם לידתה של בתם היחידה ארז'י ב-1883, נפרדו בני הזוג אולם לא הצליחו לקבל מהקיסר אישור להתגרש רשמית.
רודולף ניהל פרשיות אהבים רבות.
בנובמבר 1888 (לפי חלק מהגרסאות קודם לכן) הוא פגש בתיאטרון את הברונית הצעירה מרי וטסרה (ילידת 1871) בתו של הדיפלומט הברון אלבין וטסרה.
הוא נמשך אל וטסרה כבר מהרגע הראשון, והחל לנהל עמה רומן.
רודולף ראה את הרומן בצורה קלילה, והמשיך את היחסים עם שאר המאהבות שלו.
וטסרה ככל הנראה באמת אהבה את רודולף, ושמרה לו אמונים.
היא קיוותה שרודולף יוכל להתגרש מסטפני ולשאת אותה לאישה, למרות שמשפחתה ניסתה להסביר לה את חוסר ההיגיון שבדבר.
ב-29 בינואר 1889 ערכו הקיסר והקיסרית מסיבת ערב לרגל ביקורם הצפוי בבודפשט שבהונגריה.
רודלף התנצל על שאינו יכול להשתתף, וטען שהוא אינו בקו הבריאות.
הוא יצא בלילה אל בית הציד הפרטי שלו בעיירה מאיירלינג שבוינר ואלד (אזור מיוער ממערב לווינה).
בבוקר ה-30 בינואר הופיע בפתח הבית משרתו של רודולף, לושק, יחד עם חברו לציד של רודולף, הרוזן יוזף הויוס.
שניהם קראו לרודולף, אולם מהבקתה לא נשמעה כל תגובה.
הם ניסו לפתוח את הדלת אולם היא הייתה נעולה.
לושק הביא גרזן וריסק את הדלת.
הם מצאו את החדר חשוך לחלוטין.
רודולף ישב (על פי גרסאות אחרות, שכב) לצד המטה היחידה בחדר ללא ניע.
הוא גחן קדימה ודימם מהפה.
על השולחן לפניו היו כוס ריקה ומראה.
גופתה של וטסרה שכבה על המיטה, לבנה, קרה וכבר נוקשה למדי.
הרושם הראשוני שהתקבל אצלם היה שהנסיך שתה מהכוס משקה שעורבב בו רעל עכברים הגורם לדימום.
לושק נשאר עם הגופות בעוד הויוס מיהר ברכבת מיוחדת לווינה.
הפרוטוקול ההבסבורגי המסובך נכנס לפעולה; הויוס נפגש עם השליש האישי של הקיסר, הרוזן פאך, וביקש ממנו למסור לו את החדשות המזעזעות.
פאך חשש למסור את החדשות, וטען שרק אמו של רודולף, הקיסרית סיסי, תוכל לעשות זאת.
הברון נופסקה, מנהל משק הבית של הקיסרית הסכים למסור לה את ההודעה.
הקיסרית הייתה במהלכו של שיעור ביוונית וסרבה שיפריעו לה.
נופסקה פנה אל הרוזנת אידה פרנצי, עוזרתה וחברתה הטובה ביותר של הקיסרית, והכניס אותה בסוד העניין.
פרנצי הפריעה לשיעור והודיעה לקיסרית שנופסקה רוצה להיפגש עמה.
הקיסרית דרשה שהוא ילך ויחזור מאוחר יותר, ופרנצי נאלצה להוסיף שיש חדשות חמורות בנוגע לבנה כדי לשכנע את הקיסרית לקבל אותו.
נופסקה נכנס אל החדר ופרנצי יצאה ממנו.
כאשר נופסקה יצא, פרנצי נכנסה פנימה ומצאה את הקיסרית בוכה ללא שליטה.
פרנצי נשארה עמה בניסיון לנחמה.
לפתע הופיע הקיסר מחוץ לדירה, ונופסקה, ששלט על עצמו במאמץ רב, הצליח לעכב אותו בחוץ עד שהקיסרית יכלה לקבל אותו.
הקיסרית מסרה לו את ההודעה ביחידות, והוא עזב את החדר שבור לחלוטין.
שר המשטרה הוזמן לארמון, ושירותי הביטחון סגרו את בקתת הציד ואת הסביבה.
גופתה של וטסרה הוצאה מהבקתה בסתר ונקברה בהקדם האפשרי בעיירה הייליגנקרויץ, וכלל לא נבדקה.
אפילו בני משפחתה לא הורשו להשתתף בטקס הקבורה.
גופתו של רודולף הושארה בינתיים במאיירלינג.
המשפחה הקיסרית וכן משפחת וטסרה, עדיין היו תחת הרושם שווטסרה הרעילה את רודולף ולאחר מכן התאבדה.
עם זאת, בצהרי אותו יום פרסם הקיסר הודעה רשמית על פיה בנו מת בשל קרע במפרצת באזור הלב.
עם זאת, כאשר ועדה רפואית בראשותו של ד"ר ויידהופר הגיעה למאיירלינג, היא קבעה מיד שהמוות לא נובע מהרעלה.
הקיסר נאלץ להמתין עד למחרת בבוקר עד שוויידהופר סיים להכין את הדו"ח שלו ולהגיש אותו.
מסקנת הדו"ח הייתה שככל הנראה מדובר בהתאבדות.
לדעת הרופאים, רודולף ירה בווטסרה, ולאחר מכן ישב מספר שעות לצד גופתה לפני שירה בעצמו.
העיתונות בווינה המשיכה לדווח בעקשנות על הגרסה הרשמית לאירועים, אולם עד מהרה גילו כתבים זרים שהגיעו למאיירלינג שבמוות הייתה מעורבת המאהבת הצעירה של הנסיך, וגרסת המוות הטבעי ירדה מהפרק מיד.
כיום מרבית החוקרים מקבלים את מסקנת הדו"ח הרפואי, על פיו מדובר בהתאבדות כפולה.
הסיבה להתאבדות הייתה ככל הנראה יאוש ממדיניותו השמרנית של אביו, מחוסר יכולתו לממש את אהבתו, וייתכן שאף עגבת שממנה סבל.
הקיסר חפץ שבנו יקבר בקריפטה הקיסרית לצד שאר בני הבסבורג, אולם הדבר לא יכל להתקיים אם רודולף אכן ביצע רצח והתאבדות במכוון.
לפיכך, הוא הורה למשטרה לסגור את החקירה, ולא להפקיד את התיק בארכיון המדינה.
הוותיקן נתן אישור מיוחד לקבורתו של רודולף, בנימוק שהוא היה במצב של חוסר איזון נפשי.
פרשת מאיירלינג שברה את היחסים, העדינים בלאו הכי, בין הקיסר פרנץ יוזף לקיסרית סיסי.
הקיסר רצה להרוס לחלוטין את בקתת הציד, בעוד סיסי רצתה להקים במקום מנזר.
בסופו של דבר הושגה פשרה; מרבית האזור נהרס, פרט לחדר השינה אשר הפך למנזר נשים, שעד היום מתנהלות בו תפילות יומיות לנשמתו של רודולף.
במקום פועל גם מוזיאון קטן.
בארץ ישראל, התקבל מותו של רודולף בצער רב מצד הקהילה היהודית, אשר העדיפה להתעלם מההיבט השערורייתי שלה.
רודולף ביקר בארץ ב-1881, והיה אהוד מאוד על היהודים.
תפילות אשכבה לזכרו נערכו בכותל המערבי ובבית הכנסת תפארת ישראל.
סילוקו של רודולף הליברלי, סייעה לקיסר להמשיך במדיניותו השמרנית ללא מעצורים.
המוות קטע את הביטחון הטמון בקו המיידי של ההמשכיות השושלתית ההבסבורגית, ויש אף הרואים בו את תחילת קיצה של האימפריה.
תפקיד יורש העצר הועבר לאחיו הצעיר של הקיסר, קרל לודוויג, אשר ויתר עליו לטובת בנו פרנץ פרדיננד.
ב-1914 נרצח פרנץ פרדיננד בסרייבו בידי קבוצת צעירים לאומנים סרבים ובוסנים - רצח אשר הוביל למלחמת העולם הראשונה.
התואר עבר לאחיינו של פרנץ פרדיננד, הארכידוכס קרל, אשר ב-1916 הוכתר כ"קרל הראשון, קיסר אוסטריה".
קברה של וטסרה בעיירה הייליגנקרויץ נפרץ שלוש פעמים.
התאהבותם ומותם של הנסיך והברונית הייתה כר לתאוריות קונספירציה רבות במרחב האוסטרו-הונגרי ושימשה השראה לספרים וסרטים רבים, בהם Tragödie im Hause Habsburg (טרגדיה בבית הבסבורג, סרט אילם מ-1924 בבימויו של אלכסנדר קורדה) ו-מאיירלינג מ-1968 בכיכובם של עומר שריף וקתרין דנב והיא זוכה להתייחסות גם בסרט אמן האשליות מ-2006.
פרשת קידום ומינוי שופטים תמורת שוחד (מכונה גם מין תמורת מינוי או פרשת אפי נוה) היא חקירה פלילית שהחלה בשנת 2019 בחשד כי ראש לשכת עורכי הדין בישראל, אפי נוה, ושופטת בית משפט השלום בנתניה, אתי כרייף, התערבו בתהליך מינוי שופטים בתמורה לשוחד מיני.
במרץ 2021 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את התיק, וכרייף פרשה מכס השיפוט.
בשנת 2013 הגישה עורכת הדין אתי כרייף, ששירתה במשטרת ישראל כתובעת משטרתית, מועמדות לכהונה כשופטת.
חודש לאחר מכן הכירה בכנס עורכי דין את אפי נוה, עת היה ראש מחוז תל אביב והמרכז בלשכת עורכי הדין.
בין השניים התפתח, לדבריהם, "קשר חברי-מיני".
שנתיים לאחר מכן נבחר נוה ליו"ר הלשכה.
עם מינויו, ביקשה כרייף שיברר מדוע היא ממתינה כשנתיים לזימון לוועדת משנה ראשונה.
לאחר שבירר, עברה כרייף לשלב הבא במיון, קורס התאמה לשיפוט.
היא קיבלה בקורס ציון 4.5 מתוך 10, כאשר ציון עובר הוא 7 ומעלה, ונקבע כי "כישוריה אינם מתאימים למשרת שיפוט".
למרות הציון הנמוך, עברה כרייף לשלב המיון הבא וזומנה להופיע בפני הוועדה למינוי שופטים לראיון.
לאחר הראיון הומלצה לכהונת שופט על ידי 7 מתוך 8 חברי הוועדה.
חבר הוועדה היחיד שהתנגד למינויה היה שופט בית המשפט העליון אליקים רובינשטיין.
משקיבלה כרייף את ההודעה על מינויה, יצרה קשר עם נוה, וזה טען כי הוא שהביא לבחירתה.
השיחה הסלולרית האחרונה בין נוה וכרייף התקיימה ב-7 ביוני 2016 בשעה 14:38, יום בחירתה לשופטת.
בעקבות תחקיר שערכה העיתונאית הדס שטייף, גרושתו של נוה מסרה לה טלפון סלולרי שלו שנותר בכספת בביתה.
לאחר פריצת הטלפון, נמצאו בו ראיות לכאורה לקבלת שוחד מיני בתמורה לקידום שופטים.
הטלפון נמסר למשטרת ישראל בתמורה לחסינות מהעמדתה של שטייף לדין.
המשטרה פתחה בחקירה סמויה וב-5 בינואר 2019 ביקש ראש היחידה הארצית לחקירות הונאה, ניצב משנה יואב תלם, מבית משפט השלום בנתניה צו איסור פרסום בעניין הפרשה.
ב-16 בינואר 2019 הפכה החקירה המשטרתית לגלויה.
המשטרה עצרה לחקירה את עורך הדין אפי נוה, ראש לשכת עורכי הדין, בחשד לעבירות של קבלת שוחד.
בנוסף נחקרה האפשרות שנוה השתמש במעמדו על מנת לסייע למתמחות בבחינת הלשכה, בהכשרה ובקבלה למקצוע.
באותו ערב הוסר חלקית צו איסור הפרסום ונחשף שמו של נוה כחשוד המרכזי בפרשה.
נוסף אליו נחקרה השופטת כרייף בחשד שנבחרה לשופטת ביוני 2016 לאחר שקיימה יחסי מין עם נוה, שבאותה עת היה ראש לשכת עורכי הדין, וכן עורכת דין שעל פי החשד קיימה יחסי מין עם נוה במטרה שיקדם את בעלה, שופט שלום, לשופט בית המשפט המחוזי.
שמות השופט ועורכת הדין נאסרו בפרסום, אך במרץ 2019 הותר לפרסום שמה של כרייף.
במהלך חקירתה, מחקה כרייף מסרונים מהטלפון הנייד שלה.
מסרונים אלה שוחזרו על ידי המשטרה והעלו כי שר האוצר וחבר בוועדה לבחירת שופטים, משה כחלון, היה בקשר אישי קרוב עם כרייף, גם בתקופה שבה נדונה מועמדותה למינויה לכהונת שופטת.
פרקליטות המדינה הגיבה כי אין הצדקה לחקור באזהרה את כחלון, "נוכח העובדה שחלופת המסרונים שנתפסה התרחשה כחצי שנה לאחר בחירתה של כרייף לשיפוט".
אך לפי העיתונאי אביעד גליקמן, בידי המשטרה עדויות לקשר בין כחלון לכרייף גם טרם מינויה.
בסיום החקירה הודיעה המשטרה כי לדעתה התגבשה תשתית ראייתית נגד אפי נוה ונגד השופטת אסתר כרייף לביצוע עבירות מתחום טוהר המידות.
בדצמבר 2019 הודיעה הפרקליטות על החלטתה להגיש כתב אישום כנגד נוה באשמות שוחד, מרמה והפרת אמונים, וכנגד כרייף באשמות שוחד והשמדת ראיות, וזאת בכפוף לשימוע.
בעקבות חשיפת הפרשה התפטר נוה מתפקידו כראש לשכת עורכי הדין ובמרץ 2021 כרייף פרשה מכס השיפוט.
בעקבות הפרסומים פרסמו שרת המשפטים איילת שקד ונשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות הודעה משותפת בינואר 2019, ובה טענו כי הליך הבחירה בוועדה לבחירת שופטים היה מקצועי וקפדני.
עם זאת, ציינו כי על מערכת אכיפת החוק להגיע לחקר האמת.
ב-20 בינואר 2019 הגיש נוה תלונה במשטרה נגד שטייף בגין נטילת טלפון ללא רשות וכן בגין פריצה אליו.
בנוסף תבע נוה מגלי צה"ל ומשטייף פיצוי של 7 מיליון ש"ח והשבת כל ההעתקים של החומרים שהיו במכשיר.
ביולי 2022 הגישה אתי כרייף תביעה נגד הדס שטייף, יוליוס רוזנברג (מומחה אבטחה שסייע לשטייף לפרוץ לטלפון של נוה), משרד הביטחון ומשטרת ישראל, שבה דורשת כרייף פיצוי בסך 4 מיליון ש"ח, בגין הנזקים שנגרמו לה כתוצאה מחשיפה של תכנים אישיים אודותיה, שהיו מצויים במכשירי הטלפון של אפי נוה.
התביעה נדחתה על הסף מחמת התיישנות, השתק ומניעות, וכרייף חויבה בהוצאות משפט בסך 30 אלף ש"ח.
לאחר שימוע, הודיעה פרקליטות המדינה ב-21 במרץ 2021 על סגירת התיק נגד נוה וכרייף.
המשנה לפרקליט המדינה, שלמה למברגר, החליט כי אין סיכוי סביר להרשעה.
זאת, על אף ממצאים עובדתיים קשים שעלו מן החקירה, שהצביעו על מעשים פליליים.
הסיבה היא שהממצאים העובדתיים מתארים הפרת אמונים מצד כרייף ונוה, אך לא שוחד.
אילו היה מוגש כתב אישום בשל עבירת השוחד, היה מקום לבקש מבית המשפט לקבוע כי יש לאפשר הגשת ראיות שהפיקה המשטרה ישירות מהטלפונים של נוה, ועמדת הפרקליטות הייתה כי קיים סיכוי סביר שבית המשפט היה מקבל עמדה זו.
בהגשת אישום עבירה של מרמה והפרת אמונים ללא רכיב של סטייה מן השורה, חל שינוי בקבילות הראיות.
לפי למברגר, החקירה נעשתה עקב ראיות שהושגו לכאורה בעבירה על ידי הדס שטייף.
מחד המעשים החמורים העולים מן השיח בן כרייף לנווה, המצביעים על כך שנוה פעל באופן מהותי לקידום מינויה של כרייף, אף שהיה מצוי בניגוד עניינים חריף בגלל מערכת היחסים האינטימית ביניהם.
לעומת זאת הפריצה לטלפון האישי שלו פגעה קשה בפרטיותו, באופן שהעמיד בסימן שאלה של ממש את קבלת הראיות על-ידי בית המשפט כשלא מדובר על עבירת שוחד, אלא מרמה והפרת אמונים החמורה פחות.
למברגר סבר שבית המשפט לא יקבל ראיות אלה, ולכן אין סיכוי סביר להרשעתו של נוה.
כמו כן שהעמדת אזרח שאינו עובד הציבור לדין, בעבירה של מרמה והפרת אמונים, היא חריגה.
משום שהוחלט זאת ביחס לנוה, לכאורה מבצע העבירה העיקרי, אף לא נמצא מקום להעמיד לדין את כרייף.
למברגר ציין שבמהלך החקירה התברר כי כרייף ביצעה גם לכאורה עבירה של השמדת ראיה כשמחקה במהלך חקירתה הודעות מהטלפון האישי שלה.
הוא קבע שנוכח גניזת התיק בדבר החשדות הנוספים, ניתן היה להימנע מהעמדתה לדין בכפוף להתחייבותה שלא לשוב לכס השיפוט.
כרייף התחייבה לכך והודיעה על התפטרותה.
סלומון טקה נהרג ב-30 ביוני 2019 בקריית חיים.
קצין משטרה, שלא בתפקיד, הותקף באבנים על ידי ארבעה צעירים.
הקצין, שחשש לחייו, ירה אל הכביש במטרה להרחיק את התוקפים.
הקליע שנורה התפצל וחלק ממנו ניתז אל אחד הצעירים, סלומון טקה, והרגו.
טקה היה צעיר בן שמונה-עשרה שעלה מאתיופיה בגיל אחת עשרה.
הפרשה הובילה להפגנות של יוצאי אתיופיה במוקדים רבים בישראל במחאה נגד שיטור יתר על בסיס צבע עור לאישום פלילי נגד הקצין היורה ולהליך משפטי אזרחי נגדו ונגד המשטרה.
המשפט האזרחי הסתיים במרץ 2022 בהסדר על פיצוי של 1.8 מיליון שקל חדש למשפחת ההרוג.
המשפט הפלילי הסתיים באפריל 2024 בזיכויו של הקצין היורה בנימוק שפעל מתוך הגנה עצמית.
כחודש לאחר פסק הדין, הפרקליטות הגישה ערעור עקרוני על זיכוי השוטר.
בספטמבר 2024 בית המשפט המחוזי בחיפה דחה את הערעור, ובכך הותיר את הזיכוי על כנו.
לפי כתב האישום, ביום ראשון, 30 ביוני 2019, סמוך לשעה 20:00, בילה הקצין בגינה ציבורית עם אשתו ושני ילדיו בחורשה הסמוכה למועדון נוער של עמותת "נירים" בקריית חיים.
אשתו הפנתה את תשומת לבו לכך שנער כבן 13 נותן כסף לשלושה קטינים אחרים, באופן שיצר אצלה רושם כי הם נוטלים את כספו באיומים.
הקצין ניגש אל הנער, ציין כי הוא איש משטרה, תשאל אותו על שאירע והלה אישר כי מסר להם שטר של 50 ש"ח.
הקצין פנה אל שלושת הקטינים, הזדהה באמצעות תעודת מינוי משטרתית ודרש מאחד הקטינים לרוקן את כיסיו.
בשלב זה הצטרף טקה אל הקטינים, שאל את הקצין מיהו, וטען כי התעודה והאקדח שהציג מזויפים.
על פי כתב האישום, הקניטו טקה והקטינים את הקצין וגידפו אותו.
בעקבות זאת החליט הקצין לעזוב את המקום, התקשר למשטרה ודיווח כי מאיימים עליו.
הקצין הבחין שאשתו וילדיו ממתינים לו במרחק של כ-25 מטרים, והחליט לא להתקרב אליהם, במקום זה נכנס לחניה פתוחה של בית סמוך.
הנערים הלכו בעקבותיו, וטקה וחלק מהקטינים השליכו לעברו אבנים, ששתיים מהן פגעו בו וגמרו לו לפצע שיפשוף ולשטף דם תת-עורי.
על פי עדותו של חוקר המחלקה לחקירות שוטרים במשפטו של הקצין, אחת משתי האבנים שפגעו בקצין הושלכה על ידי טקה.
לטענת הקצין, הוא חש בשלב זה כי נשקפת סכנה לחייו, בעוד שהמחלקה לחקירות שוטרים גרסה כי הקטינים וטקה לא סיכנו את חייו.
הקצין יצא מהחניה אל מרכז הכביש, כשטקה ושניים מהנערים עומדים מולו במרחק של 3–4 מטרים.
הוא שלף את אקדחו, דרך אותו, כיוון אותו לעבר הנערים וצעק להם להתרחק.
מייד לאחר מכן כיוון את אקדחו אל מרכז הכביש לשמאלו של טקה ומעט לפניו, וירה ירייה אחת.
אחת מטענות התביעה היא שלמעשה ירי זה בוצע בניגוד לפקודות המשטרה המחייבות.
הקליע שירה הקצין פגע באספלט, וליבתו ניתזה ממנו אל בית השחי השמאלי של טקה.
ליבת הקליע פגעה בכלי הדם הגדולים בבית החזה ובריאותיו של טקה.
שכנה העוסקת ברפואה דחופה חשה תוך שניות לעבר טקה וביצעה בו החייאה, אולם צוותי הרפואה שהגיעו למקום לא הצליחו להצילו, והוא נפטר כתוצאה מהלם תת-נפחי.
קצין המשטרה פונה לבית החולים ושם עוכב לחקירה, ובהמשך נעצר על ידי חוקרת המחלקה לחקירות שוטרים.
אחד מחבריו של טקה טען לאחר התקרית שלא היה איום ממשי כלפי הקצין.
מדריך נוער שטען כי גם היה עד לאירוע, אמר כי הקצין נכנס לעמדת ירי אף שלא היה באינטראקציה אלימה עם הנערים ברגעים שלפני הירי, וירה לעבר טקה ממרחק של כ-30 מטרים.
עוד טען המדריך כי האבן נזרקה בתגובה לשליפת האקדח.
שני עדים קטינים שטענו כי היו בזירה, הודו בחקירת המשטרה כי לא היו שם.
בתשאול שהתקיים לאחר האירוע, העיד אחד הקטינים כי אכן נסחט, והכסף היה אמור להגיע אל טקה.
לפי דברי התובע מטעם מח"ש, הקצין שינה את גרסתו בשיחות הטלפון שלו למוקד: בתחילה אמר שירה בברך, ובשיחה שלישית אמר שירה "לכיוון הרגליים".
ממצאים נוספים שעלו, תואמים את גרסת הקצין למה שהתרחש במקום ולנסיבות שהביאו אותו לירות.
על פי העדויות של שני נערים שנכחו באירוע, טקה התקרב אל הקצין כשהוא מחזיק בידו אבן גדולה, או שתי אבנים בגודל כף יד, ואיים עליו: "אם תירה בי אז אני אגן על עצמי, אל תנסה".
בפברואר 2020 נפתח משפטו של הקצין היורה, באשמת גרימת מוות ברשלנות.
המשפט התנהל בפני השופט זאיד פלאח, ובאפריל 2024 זיכה בית המשפט את השוטר מאשמה.
השופט דחה את הגרסאות של כמה מעדי הראייה בטענה שהן שקריות, קבע שבטרם הירי נזרקו על השוטר אבנים שסיכנו את חייו, ושבשום שלב לא נהג השוטר ב"שיטור יתר".
בעקבות הזיכוי הגישו גורמי מח"ש ערעור לבית המשפט המחוזי בחיפה, אשר דחה את הערעור וקבע כי אופן ביצוע הירי היה שגוי מבחינה מקצועית ומבצעית אולם "אינו מגיע לרף הפלילי".
במקביל למשפט הפלילי, תבעה משפחת המנוח פיצויים מן הקצין היורה ומהמשטרה במשפט אזרחי, בגין מעשיהם במהלך ולאחר תקרית הירי.
המשפט הסתיים בהסדר לפיו פיצתה משטרת ישראל את משפחת טקה ב-1.8 מיליון ש"ח.
הליך משפטי שלישי התנהל נגד הממונה על צוות פענוח ובדיקה בבית המכס שבמעבר נהר הירדן, לאחר שהטיח באחד מעובדיו אמירות גזעניות עקב ההפגנות בעניין מותו של טקה.
ההליך הסתיים בפיטוריו של העובד באוגוסט 2022 וערעורו נדחה.
המחלקה לחקירות שוטרים הטילה צו איסור פרסום על כל פרט מחומרי החקירה עד מועד הגשת כתב האישום, אך הצו הופר על ידי גורמים במשטרה ובמשרד הבריאות, שהפיצו גרסאות סותרות על מהלך האירועים.
בהלווייתו של טקה, שנערכה ב-2 ביולי 2019, נכחו אלפי אנשים.
באותו ערב הפגינו אלפי אנשים בכל הארץ נגד אלימות משטרתית ושיטור יתר.
מנגד, נפצעו עשרות מפגינים, בהם דווח על מקרה של פגע וברח שתועד ליד רמלה.
בשעות הראשונות של ההפגנה אפשרה המשטרה את חסימות הצירים, אולם בשעות הלילה החלה בפינוי בכוח של המפגינים, תוך החרפת העימותים עמם.
בחודשיים שלאחר מות טקה קיימו פעילים מדי ערב משמרות מחאה מול בתיהם של ראשי מערכת אכיפת החוק, תחת הכותרת "באים לאחראים".
בסוף אוגוסט 2019 נערכה עצרת "הסיפורים מאחורי השמות" ברחבת מוזיאון תל אביב, בה סיפרו משפחות על בניהם שנהרגו בעקבות אלימות משטרתית.
מספר פשעי שנאה דווחו לאחר הלווייתו של טקה:
הובאו עדויות על כך שנהג הסעות חטף ילד בן 11 ממוצא אתיופי כנקמה על כך שנתקע במשך שעתיים בחסימות הצירים לאחר הלווייתו של טקה.
תיק החקירה הועבר לפרקליטות המדינה.
בשבועיים העוקבים להלווייתו של טקה התקבלו ביחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות 75 תלונות על מקרי גזענות - פי 6 מהיקף התלונות בשגרה.
כמחציתן דווחו על ידי ישראלים ממוצא אתיופי.
בין היתר, מנהל בבית המכס נהר הירדן אמר לעובד שלו כי "חבל שלא ירו בכם, היו צריכים להוריד מכם עוד 100".
בעקבות זאת נפתח הליך משפטי נגד המנהל, שהסתיים בפיטוריו.
בבית כנסת של יוצאי אתיופיה באשקלון התקבל מכתב נאצה המאיים כי אם יאונה רע לקצין שהרג את טקה "ננקום בכם ללא רחמים".
המכתב, המעוטר בצלבי קרס, הועבר לחקירת המשטרה, אך טרם נעצרו חשודים במעשה.
על פי משרד המשפטים, הורשע טקה בסיוע למעשה גנבה, ושני תיקי חקירה נוספים שנפתחו נגדו עמדו בדיונים בעת מותו.
נתונים חסויים אלה מהרישום הפלילי של טקה נחשפו כתגובה לפרסומים כוזבים של העיתונאי אבי אשכנזי והרשתות החברתיות, שלפיהם היו לטקה 14 תיקי חקירה פתוחים, וכי בעת מותו היה אמור לשהות במעצר בית על הפעלת מעבדת סמים.
המחלקה לחקירות שוטרים פרסמה הודעה ולפיה פורסמו דיווחים שגויים לגבי עברו הפלילי של טקה וכי תקיים בדיקה בנוגע להפצתם.
בהמשך דיווחה כתבת המשטרה ליה ספילקין כי לטקה לא יוחסו עבירות אלימות ולא הוטל עליו מעצר בית.
לפי סליפקין, הוא הורשע בעבירה אחת – סיוע לגנבת בקבוק יין בעת היותו קטין – והוגשו נגדו שתי תלונות בגין איומים: האחת לאחר שהשליך בקבוק מים במסגרת ויכוח עם אחותו (תלונה ממנה חזרה בה אחותו) והאחרת לאחר ויכוח עם אחות רפואית.
בעקבות ההדלפות ביקש ראש היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות מן היועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה פלילית כנגד מי שהפיץ את המידע אודות הרישום הפלילי של טקה "במזיד על מנת לצייר את המנוח כמי שאינו קורבן תמים".
ב-18 ביולי 2019 פרסם היועץ המשפטי לממשלה הודעה חריגה, ולפיה מעשה הדלפת חומרי החקירה "לא נעשה על דעת גורמי אכיפת החוק" והועברה לבירור של המשנה ליועץ לעניינים פליליים וכן לבירור מול משרד הבריאות, האחראי על המרכז הלאומי לרפואה משפטית.
בדיון שנערך במאי 2020, קבעה שופטת בית משפט השלום בחיפה כי לטקה לא היה רישום פלילי הרלוונטי לעניין התקרית עם הקצין.
יומיים לאחר הירי, שנחקר על ידי מח"ש, זומן אחד העדים לירי למתן עדות בתחנת משטרת זבולון, אליה השתייך הקצין היורה.
לטענת העד ואביו, השוטרים האשימו אותו בהתפרעות קודמת ורמזו לו כי יש לו מה להפסיד מעדותו כנגד הקצין היורה.
לטענת הסנגורית הציבורית המחוזית במחוז חיפה, עו"ד ענת מיסד-כנען, שוטרי תחנת זבולון נהגו לערוך חיפושים בלתי חוקיים על נערים כהי עור, ללא חשד סביר וללא הסכמתם, ופתחו להם תיקי חקירה פליליים משהביעו התנגדות לכך.
בעקבות הירי הקטלני והמחאה שהצית, בחנה המשטרה כיצד התמודדו ארגוני משטרה במדינות אחרות עם תופעות שיטור יתר, והחליטו להחליף את יחידת יועצת המפכ"ל לענייני נשים ביחידה "לשוויון מגדרי ולמגוון תרבותי".
לדברי המשטרה, היחידה "תהיה אמונה על קידום ופיתוח הכשירות התרבותית במשטרה, ועל מתן כלים לשוטרים כדי לשפר את הממשק עם אוכלוסיות מיוחדות בחברה הישראלית, כל אחת על פי תרבותה הייחודית" בנוסף החליטה המשטרה לשלוח קציני משטרה לסיורים באתיופיה, על מנת "ללמוד על חיי הקהילה וחיי התרבות שלה".
על מהלכים אלה נמתחה ביקורת, בטענה כי בעיית שיטור היתר נובעת מיחס מפלה של שוטרים כלפי צעירים כהי עור, שמרביתם נולדו ממילא בישראל, בעוד שתוכניות "כשירות תרבותית" תולות את האשמה בהבדלי התרבות בין ישראל לבין אתיופיה.
שלושה שבועות לאחר הירי נודע כי הקצין היורה הוא בן-דודה של ראש אגף משאבי אנוש במשטרה, ניצב עינת גיל צובארי.
לטענת המשטרה הופקד הטיפול במקרה בידי סגנה של ניצב צובארי, אולם לטענת עורך הדין איציק דסה המייצג את משפחת טקה, קיים ניגוד עניינים מובהק בהפקדת התיק בידי פקודה הישיר של ניצב צובארי.
עו"ד דסה הוסיף וטען כי היחס המועדף לבן-דודה של ניצב צובארי בא לידי ביטוי בשחרורו המהיר למעצר בית, בניגוד למקובל במקרים דומים, בשיכונו בבית מלון ובהכפשות השקריות שהפיצה דוברות המשטרה.
בפברואר 2020 הודיע שר המשפטים אמיר אוחנה כי בעקבות התנהלות מח"ש בפרשה, החליט להקים ועדת בדיקה ממשלתית לחקירת התנהלותה הכללית של מח"ש, ובכוונתו להביא את התוכנית לאישור הממשלה.
בתגובה הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כי לדעתו קיימת מניעה משפטית להקים ועדה בתקופת בחירות.
בדיון הוכחות שנערך במסגרת משפטו של הקצין היורה במאי 2020, העביר השופט ביקורת על מח"ש על כך שבנתיחה לאחר המוות לא בוצעו בדיקות לגילוי אלכוהול וסמים בדמו של טקה, אף על פי שממצאי הבדיקה עשויים היו לאפשר לבית המשפט להעריך את מידת הסכנה שבה היה שרוי הקצין.
לאור עדות חוקרי מח"ש כי לא ביצעו דגימות DNA לאבנים שנמצאו בזירת הירי, הדגיש השופט כי היה מקום לבצע השוואה של ממצאי הדנ"א בשטח עם ממצאי ה-DNA של שאר הנערים שנכחו בתקרית, כדי לברר את זהות המיידים.
החזרת הקצין היורה לעבודה במשטרה
ב-11 בפברואר 2021 הודיע מפקד מחוז חוף, ניצב יורם סופר, כי החליט להחזיר לעבודתו במשטרה את הקצין כקצין מבצעים.
ההחלטה נתקלה בביקורת ציבורית ובוטלה על ידי מפכ"ל המשטרה, קובי שבתאי, למחרת היום כאשר הודיע כי הקצין לא יוחזר למשטרה, אלא למערך הכבאות.
העברתו למערך הכבאות בוטלה על ידי נציב שירות המדינה, פרופ' דניאל הרשקוביץ, לאור הוראות התקשי"ר האוסרות על קליטת מועמדים המעורבים בפלילים.
גל המחאה נגד שר המשפטים ונגד השר לביטחון פנים, חברי מפלגת הליכוד, נטל חלק פוליטי במסגרת מסע הבחירות לכנסת העשרים ושתיים.
מפלגת צדק קבלה כשלושת אלפים קולות, ולא עברה את אחוז החסימה.
פרשת מחמוד קטוסה היא פרשה בה נטען כי מחמוד קטוסה, פלסטיני תושב הכפר דיר קדיס, אנס ילדה בת שבע באחת מההתנחלויות במועצה האזורית מטה בנימין.
קטוסה שוחרר ממעצר לאחר 55 ימים, לאחר שהפרקליטות הצבאית ומשטרת ישראל חזרו בהם מכתב האישום.
הפרשה עוררה הדים רבים בישראל.
ילדה חרדית בת 7 מהתנחלות במועצה האזורית מטה בנימין סיפרה להוריה כי נאנסה על ידי אדם שהכירה בבית הספר.
תאריך המאורע לא ידוע, אך התרחש בין פברואר לאפריל 2019. הוריה פנו לרב חיים קניבסקי, בשאלה מה נכון להם לעשות, והוא הורה להם לפנות למשטרה.
התלונה במשטרה הוגשה ב-16 באפריל 2019.
ב-1 במאי 2019 נעצר חשוד במעשה, אב הבית של בית הספר.
החשוד היה מחמוד קטוסה, פלסטיני בן 47 מדיר קדיס.
לבקשת המשפחה הוטל צו איסור פרסום על המקרה, והאירוע לא דווח למשרד החינוך.
ב-16 ביוני 2019 פורסם כתב האישום שהגישה הפרקליטות הצבאית בבית המשפט הצבאי בבית הסוהר עופר נגד קטוסה.
הוא הואשם באונס בנסיבות מחמירות, תקיפה וחטיפה.
משפחתה של הילדה טענה באמצעות עורך דין מארגון "חננו" כי קטוסה פעל ממניע לאומני.
על פי כתב האישום, הילדה הובלה לבניין הסמוך לבית ספרה, ונאנסה באכזריות כאשר שני אנשים נוספים אוחזים בה.
שמו ותמונתו של קטוסה, שנחשד במעשה, פורסמו למחרת בהבלטה בעיתונים.
השר לביטחון פנים גלעד ארדן קרא לחקור את המקרה כאירוע לאומני.
פרסום כתב האישום עורר זעם ברשתות החברתיות, ופוסטים וציוצים של אושיות רשת, בהם יבגני זרובינסקי, תקפו את "התקשורת השמאלנית" שהתעלמה כביכול מאירוע אונס לאומני.
גם באתר האינטרנט "כיפה" נטען שכלי התקשורת מתעלמים כביכול מהמקרה.
מאידך, בכלי תקשורת ימניים התייחסו לחשוד כאל אנס מורשע ונאמר שמדובר בוודאות בפשע על רקע לאומני.
בנצי גופשטיין ופעילי ארגון להב"ה הפגינו בכניסה לכפר דיר קדיס נגד טרור "לְאוּמִינִי", כהגדרתם.
ההפגנה פוזרה על ידי המשטרה, וגופשטיין אמר: "בתל אביב מאפשרים לחסום כבישים על כל שטות והמשטרה מכילה את האירוע, אבל לחסום את הכניסה לכפר בו גרים חיות האדם שאנסו את אחותנו, את זה המשטרה לא מוכנה לקבל.
בושה וחרפה." בעקבות ההד הציבורי איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל ערך הפגנה נגד אלימות מינית בערד, והפגנה דומה נערכה בבת ים.
הנאשם, מחמוד קטוסה, הוא בעל היתר כניסה לישראל, עבד בבית הספר שנים רבות, והוא ללא עבר פלילי או ביטחוני.
יוסי אלי, כתב חדשות 13, היה הראשון שפקפק בכתב האישום, ופרסם בטוויטר רשימת מחדלים חמורים בחקירה.
אלי ציין שבכתב האישום לא צוין מועד האירוע, ולא ברור גם היכן התרחש.
הילדה לא נבדקה על ידי רופא מומחה, אין DNA בזירה, ואין ראיות פורנזיות.
עקב דבריו קיבל שיחות טלפון ובהן איומים על חייו.
גם בכתבה במקור ראשון שפורסמה זמן קצר לאחר מכן הובע ספק לגבי פרטי האירוע.
ב-18 ביוני 2019 ראש אגף החקירות במשטרה, ניצב גדי סיסו, החליט בצעד חריג לבדוק מחדש את תיק החקירה.
על פי כתבה בעיתון הארץ, בחומרי החקירה נאמר שבעדותה סיפרה הילדה כי אמה היא זו שאמרה לה כי אב הבית בבית הספר הוא שפגע בה.
טענה זו לא נבדקה על ידי חוקרת ילדים.
במאמר נוסף התגלה שבדיקות הפוליגרף שנערכו למחמוד קטוסה היו בעברית, אף ששפת אמו היא ערבית.
ב-25 ביוני 2019 הודיעו הפרקליטות הצבאית והמשטרה על חזרה מכתב האישום נגד מחמוד קטוסה, לאחר בחינה נוספת של חומר החקירה ובעקבות כשלים שעלו בחקירה.
כתב האישום בוטל ובאותו יום שוחרר קטוסה ממעצר.
עם שחרורו אמר: "משפחת הילדה יודעת שהכל שקר.
הם יודעים שאין שם מילה נכונה, אם חס וחלילה קרה כזה דבר לילדה.
אני עם הילדה והמשפחה שלה.
אבל השאלה החשובה היא מי אמר לילדה שתצביע עלי".
לאחר פרסום המקרה פיטרה משפחת הילדה את עורך הדין מארגון "חננו" שייצג אותה.
פרשת מכירת מטוסי ה-בואינג E-3 סנטרי (AWACS) לערב הסעודית במהלך כהונתו של ממשל נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, הייתה אירוע שנוי במחלוקת, כחלק ממה שהיה אז מכירת הנשק הזרה הגדולה בתולדות ארצות הברית.
במכירה ניכרה התנגדות מצד רוב האמריקאים, סנאטורים בולטים מארצות הברית, מדינת ישראל והלובי הישראלי.
המכירה כללה חמישה מטוסי שליטה ובקרה מדגם בואינג E-3 סנטרי ושמונה מטוסי תדלוק מדגם KE-3 כולל חלקי חילוף, שנמסרו בין השנים יוני 1986 לספטמבר 1987.
חיל האוויר של ארצות הברית החל להשתמש במטוסים מסוג זה עם הכניסה לשימוש של ה-E-3 סנטרי מתוצרת בואינג לאחר עשר שנות תכנון ופיתוח.
נכון להיום לארצות הברית יש את צי מטוסי ה-E-3 הגדול בעולם, עם 32 מטוסים בשירות פעיל.
נאט"ו מחזיקה ב-17, לבריטניה שבעה, לסעודיה חמישה ולצרפת ארבעה.
ה-E-3 הוא מטוס סילון המבוסס על מטוסי בואינג 707 שהוסבו ומאופיין באנטנה בגובה מטר וחצי על גגו.
אנטנה זו מסוגלת לגלות ולעקוב אחר מטוסים אחרים בשטח של 450,000 מ"ר בכל גובה, ושהצליחו לחמוק מהרדאר הקרקעי.
ניידות המטוסים מאפשרת להשתמש בציוד זה בכל מקום; ניתן לפרוס מטוסים אלה במהירות בכל סכסוך צבאי.
מאפיין נוסף של המטוס הוא היעדר חלונות נוסעים; על כך אמר אל"ם וולט קובאליק כי "אנחנו לא רוצים אותם...
אנחנו לא רוצים שהאנשים שלנו יסתכלו מהחלונות, אנחנו רוצים שהם יתרכזו במה שלפניהם".
היה מי שתיאר את פנים המטוס כבעל שטיח כחול ותאורה "מאופקת", כמו באולם קולנוע.
חודשים בלבד לאחר שנוסד, הודיע ממשל רייגן על כוונותיו למכור חמישה מטוסי בקרה ושליטה מתוצרת ארצות הברית לסעודיה.
המכירה הייתה עד אז מכירת הנשק הגדולה ביותר אי פעם, והיא לא התקבלה בחום בקפיטול, שם נדרשה הסכמת הקונגרס.
המכירה הותקפה בחריפות על ידי ישראל וזכתה להתנגדות מצד רוב האמריקאים.
עם הגשת ההצעה הרשמית למכירה בקונגרס בסתיו 1981, הגיבו סנטורים רבים בקור.
"זו אחת ממכירות הנשק הגרועות והמסוכנות אי פעם", הכריז הסנטור טד קנדי ממסצ'וסטס.
הסנטור דונלד ריגל אמר "אנו מתבקשים להיכנע לסוג של סחיטה; זהו מחיר הנפט".
הסנטורים העלו את חששם כי המכירה לא נועדה לקדם את היציבות, כפי שטענו בממשל, אלא כדי להבטיח את משאבי הנפט האמריקאים, כלומר מכירת טכנולוגיה בתמורה לנפט.
הסנטור בוב פאקווד, חבר מפלגתו של רונלד רייגן הרפובליקני, היה מוביל ההתנגדות בסנאט למכירה.
פאקווד הסביר את הסכנה שראה בהתחמשות סעודיה: "הם הפגינו עוינות שיש לפרש אותה ככוונה לקדם את המשך חוסר היציבות במזרח התיכון".
פאקווד הטיל ספק בבחירתה של סעודיה לפעול למען השלום באומרו "בואו נחשוב אילו מדינות היו מחויבות ברצינות למשא ומתן לשלום במזרח התיכון ואילו לא חלקו את המחויבות הזו".
משבר בני הערובה באיראן שעוד היה בתודעת האמריקאים, גרם לכך שהם לא ששו למכור ציוד צבאי לכל מדינה.
סקר שנערך במאי 1981 הראה כי 52% מהנשאלים התנגדו למכירת נשק לכל מדינה ורק 19% תמכו במכירת המטוסים לסעודיה.
ישראל, שחשה כי ביטחונה מאוים ישירות, הייתה המתנגדת הבולטת ביותר למכירת מטוסי השליטה והבקרה לסעודיה.
ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, הביע "חרטה עמוקה והתנגדות בלתי מוגבלת" למכירת ה-AWACS לסעודיה.
מומחי ביטחון ישראלים אמרו כי מטוסים מסוג זה יכולים לעקוב אחר כל תנועה של חיל האוויר הישראלי, ולשלול ממנו את היכולת לפתוח ב"מכה ראשונה, בסיס דוקטרינת ההגנה הישראלית".
בעוד "ההתנגדות הבלתי מוגבלת" של ישראל התבססה על האיום הביטחוני שעמד בפניה, ה"חרטה העמוקה" נבעה בפגיעה של ארצות הברית בברית עם ישראל.
בעלת בריתה של ישראל מאז מלחמת ששת הימים, ארצות הברית, תכננה למכור מטוסי בקרה צבאיים לסעודיה, מדינה עוינת לישראל.
רגישות הקונגרס לאיומים על השלום והיציבות היו תואמים לדאגותיה של ישראל.
ממשל רייגן עשה מאמצים פעילים להחליש את קולה והשפעתה של ישראל על המכירה.
בנאומים פומביים, תקפו אנשי הממשל את ישראל על היותה מעורבת בענייני החוץ של ארצות הברית.
מזכיר המדינה האמריקאי אלכסנדר הייג אמר כי הנשיא חייב להיות "חופשי מווטו חיצוני" והמשיך ואמר כי היו עסקאות AWACS שנבלמו על ידי ההשפעה הישראלית, וכי יהיו לכך "השלכות חמורות על כל המדיניות האמריקאית במזרח התיכון".
רייגן עצמו הצהיר "זה לא עניינן של מדינות אחרות לנהל מדיניות חוץ אמריקאית".
על מנת לזכות בתמיכה בקונגרס ובמדינה במכירה, ניהל הממשל לובי בעד המכירה.
אף שהצהיר כי לעסקה תהיה תועלת עבור האינטרסים האמריקאים במזרח התיכון, הוסיף הממשל כי העסקה חשובה גם להבטחת השלום.
בנאום בפני הקונגרס אמר מזכיר המדינה הייג כי אם המכירה תיבלם, "ביטחוננו, ביטחון ישראל והשלום עצמו [עשויים] להיות בסכנת הכחדה", רייגן קידם את המכירה באומרו כי "על ידי תרומה ליציבות האזור, זה משפר את ביטחון ישראל".
הממשל הורה לפקידי ממשל לשעבר לדבר על המכירה כתמיכה בשלום.
שר החוץ של ריצ'רד ניקסון, הנרי קיסינג'ר אמר כי המכירה "חיונית לתהליך השלום במזרח התיכון".
הלובי הסעודי פעל נמרצות על מנת להעביר את העסקה ולשכנע את הגורמים הבכירים כי העסקה חיונית לביטחון הסעודי והאמריקאי.
לבסוף, אישר הקונגרס את מכירת ה-AWACS, וכחלק מייצוא הנשק הגדול ביותר שהיה עד אז, היו המטוסים התחייבות סמלית ליחסי ארצות הברית-סעודיה.
מכירת הנשק האמריקאית לסעודיה, 2010
ב-20 באוקטובר 2010 הודיע משרד החוץ האמריקאי לקונגרס כי בכוונתו לבצע את מכירת הנשק הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, בשווי של 60.5 מיליארד דולר, של ציוד צבאי שנמכר לסעודיה; תוך שמירה על מכירת ה-AWACS מהעבר.
המכירה כללה שיפור ניכר של היכולת ההתקפית של הכוחות המזוינים של ערב הסעודית.
ישראל לא העלתה התנגדות למכירה, אלא הבהירה כי היא לא "מתלהבת" ממנה.
באותה עת הדגיש גורם בכיר בממשל: "זו התפתחות גדולה מכיוון שהיא חלק מאסטרטגיה אזורית רחבה יותר ושומרת על נוכחות חזקה של ארצות הברית באזור.
אנו שמים לב לצרכים של בעלי בריתנו...
אחת הדרכים להתמודד (עם איראן חזקה יותר) היא להפוך את בעלות בריתנו וידידותינו לחזקות יותר".
פרשת מותו של אנדרו פינץ', או פרשת הסווטינג בוויצ'יטה, התרחשה ב-28 בדצמבר 2017 בעיר ויצ'יטה שבקנזס, ארצות הברית, ובמסגרתה נורה למוות אנדרו תומאס פינץ' בן ה-28 בביתו על ידי שוטר ממשטרת ויצ'יטה, וזאת לאחר שבוצע סְווֹטינג (דיווח חירום כוזב למשטרה) לכתובת המגורים של פינץ'.
האחראים הישירים לסווטינג היו קייסי ווינר וטיילר בריס, ומטרתם הייתה לבצע סווטינג לשיין גסקיל.
השלושה יצרו קשר באמצעות משחק הווידאו Call of Duty: World War 2. גסקיל סיפק בכוונה כתובת שגויה שגר בה בעבר, אך באותו הזמן גר בה אדם אחר, שאינו מעורב – אנדרו פינץ'.