tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התמוטטות הקונצנזוס הרדיקלי שהוליד את האספה המועמדת הובילה להעברת מכשיר הממשל של ה-Grandes במועצת המדינה, מה שסלל את הדרך לפרוטקטורט.
לאחר פירוק הפרלמנט של ביירבון, ג'ון למברט הציג חוקה חדשה הידועה בשם מכשיר הממשל, בדגם הדוק של ראשי ההצעות.
הצעה זו הביאה למינויו של קרומוול ללורד פרוטקטור לכל החיים וליטול על עצמו את "המשפט הראשי וניהול הממשל".
היה לו הכוח לכנס ולפזר פרלמנטים, אך הוא היה מחויב על פי החוק לבקש את קולות הרוב במועצת המדינה.
עם זאת, כוחו של קרומוול התבסס גם על ידי הפופולריות המתמשכת שלו בקרב הצבא, שהוא בנה במהלך מלחמות האזרחים ולאחר מכן שמר בתבונה.
קרומוול הושבע לתפקיד הלורד פרוטקטור ב-16 בדצמבר 1653.
פרלמנט הפרוטקטורט הראשון התכנס ב-3 בספטמבר 1654, ולאחר כמה מחוות ראשוניות שאישרו מינויים שבוצעו בעבר על ידי קרומוול, החל לעבוד על תוכנית מתונה של רפורמה חוקתית.
במקום להתנגד להצעת החוק של הפרלמנט, קרומוול פיזר אותו ב-22 בינואר 1655. לאחר מרד רויאליסטי, בראשותו של סר ג'ון פנרודוק, קרומוול, בהשפעת למברט, חילק את אנגליה למחוזות צבאיים שנשלטו על ידי מייג'ור-גנרלים של הצבא, שנענו רק לו.
חמישה עשר המייג'ור-גנרלים וסגני המייג'ור-גנרלים, שנקראו "מושלים אלוהיים" היו מרכזיים לא רק לביטחון הלאומי אלא גם למסע הצלב המוסרי של קרומוול.
הגנרלים פיקחו על כוחות המיליציות וועדות הביטחון, גבו מיסים והבטיחו תמיכה בממשלה בפרובינציות האנגליות ובוויילס.
נציבים להבטחת שלום חבר העמים מונו לעבוד איתם בכל מחוז.
בעוד שכמה מהנציבים היו פוליטיקאים בעלי קריירה, רובם היו פוריטנים קנאים שקיבלו את פני המייג'ור-גנרלים, בזרועות פתוחות ואימצו את עבודתם בהתלהבות.
עם זאת, המייג'ור-גנרלים החזיקו מעמד פחות משנה.
רבים חששו שהם מאיימים על מאמצי הרפורמה ועל סמכותם.
עמדתם של המייג'ור-גנרלים נפגעה עוד יותר מהצעת מס של מייג'ור גנרל ג'ון דסבורו לספק גב כלכלי לעבודתם, לה התנגד פרלמנט הפרוטקטורט השני, בספטמבר 1656, מחשש למדינה צבאית קבועה.
אולם בסופו של דבר, כישלונו של קרומוול לתמוך באנשיו על ידי הקרבתם ליריביו גרם למותו.
אולם פעילותם בין נובמבר 1655 לספטמבר 1656 פתחה מחדש את הפצעים של שנות ה-40 של המאה ה-17 והעמיקה את האנטיפתיה למשטר.
בתקופה זו, אוליבר קרומוול התמודד גם עם אתגרים במדיניות החוץ.
המלחמה האנגלו-הולנדית הראשונה, שפרצה ב-1652, נגד הרפובליקה ההולנדית, הסתיימה בניצחון בסופו של דבר על ידי האדמירל רוברט בלייק ב-1654. לאחר שניהל משא ומתן לשלום עם ההולנדים, קרומוול המשיך להעסיק את האימפריה הספרדית בלחימה באמצעות התוכנית המערבית שלו.
היא כללה הכנות סודיות למתקפה על המושבות הספרדיות באיים הקריביים והביאה לפלישה לג'מייקה, שהפכה אז למושבה אנגלית.
הלורד פרוטקטור התוודע לתרומת הקהילה היהודית להצלחתה הכלכלית של הולנד, שהייתה היריבה המסחרית המובילה של אנגליה.
כהמשך לסובלנותו של קרומוול לסגידה פרטית של לא-פוריטנים, זה הוביל לעידוד שלו את היהודים לחזור לאנגליה, 350 שנה לאחר גירושם על ידי אדוארד הראשון, בתקווה שהם יעזרו להאיץ את התאוששות המדינה לאחר ההפרעה של מלחמות האזרחים.
בשנת 1655 יהודי אנוס הידוע בשם סימון דה קאסרס הציע לקרומוול תוכנית להשתלט על צ'ילה בשלטון הספרדי עם ארבע ספינות ואלף איש בלבד.
עם זאת, התוכניות האנגליות לעסוק בצ'ילה יצאו לפועל רק ב-1669, עם המשלחת של ג'ון נארבורו.
לאחר קרב הדיונות (1658), העיירה דנקרק הוענקה על ידי צרפת לפרוטקטורט.
היא נמכרה בחזרה לצרפת על ידי צ'ארלס השני ב-1662.
בשנת 1657 הוצע לאוליבר קרומוול כתר אנגליה על ידי הפרלמנט כחלק מהסדר חוקתי מתוקן.
זה העמיד אותו בפני דילמה מאחר שהוא היה גורם מרכזי בביטול המלוכה.
קרומוול סבל במשך שישה שבועות בגלל ההצעה.
הוא נמשך מהסיכוי ליציבות שהיא החזיקה מעמד, אך בנאום ב-13 באפריל 1657, הוא הבהיר שהשגחת אלוהים דיברה נגד משרת המלך: "לא אבקש להקים את מה שההשגחה הרסה וטמנה בעפר, ולא אבנה שוב את יריחו".
במקום זאת, קרומוול מונה מחדש באופן טקסי בתור לורד פרוטקטור, עם סמכויות גדולות יותר ממה שהוענקו לו קודם לכן תחת התואר הזה, בווסטמינסטר הול.
הוא התיישב על כיסא המלך אדוארד, שהועבר במיוחד ממנזר וסטמינסטר לרגל האירוע.
האירוע הדהד בחלקו הכתרה על ידי שימוש ברבים מהסמלים והמלכות שלו, כמו גלימה מרופדת בפרוות חולד סגולה, חרב צדק, שרביט וכתר מרופד פרוות חולד אך לא כתר או כדור.
עם זאת, כתר וכדור היו נוכחים על חותם האדון המגן.
עם זאת, באופן הבולט ביותר, תפקידו של הלורד פרוטקטור עדיין לא היה תורשתי למרות שקרומוול היה מסוגל כעת למנות את היורש שלו.
זכויותיו וסמכויותיו החדשות של קרומוול פורטו בעצומה והעצה הצנועה, מכשיר חקיקה שהחליף את מכשיר הממשל.
עם זאת, קרומוול עצמו השתדל לצמצם את תפקידו על ידי תיאור עצמו כשוטר או שומר.
עם זאת, קרומוול "מעולם לא השיג הסכמה מרצון של האומה", והפרוטקטורט הסתמך על כוח מזוין.
לאחר מותו של אוליבר בספטמבר 1658, בנו השלישי, ריצ'רד קרומוול, ירש אותו בתור לורד פרוטקטור.
הרושם של חוזק ועמידות של הפרוטקטורט כאשר ריצ'רד ירש את התפקיד התברר כמטעה; חוסר האחדות יהרוס את הפרוטקטורט.
ריצ'רד ביקש להרחיב את הבסיס לפרוטקטורט מעבר לצבא לאזרחים.
הוא זימן פרלמנט ב-1659, אך הרפובליקנים עסקו ב"חסימה אינסופית וסכסוך", תקפו את ההיבטים ה"מעין מונרכיים" של הפרוטקטורט ו"גינו את שלטונו של אוליבר כתקופה של עריצות ודיכאון כלכלי".
גם האב וגם הבן נתפסו כמובילים ממשלה רודנית של "החרב", בהתנגדות עזה לממשלה "אזרחית" עם פרלמנט חופשי.
שלושה דברים ערערו את הפרוטקטורט: "חרדות הצבא, חוסר האחריות של הפרלמנט והפזיזות של ריצ'רד קרומוול".
מה שמנע בסופו של דבר את שימור הפרוטקטורט היה ההתנגדות של "הקצינים הזוטרים" ו"רבים מהחיילים הפשוטים".
ריצ'רד הוכיח שהוא לא יכול לנהל את הפרלמנט ולא לשלוט בצבא.
ב-7 במאי הוקמה ועדת ביטחון בסמכות הפרלמנט המקוצץ, ודחקה את מועצת המדינה של המגן, והוחלפה בתורה במועצת מדינה חדשה ב-19 במאי 1659. "ריצ'רד מעולם לא הודח או נעצר באופן רשמי, אבל הורשה להימלט.
התייחסו לפרוטקטורט כאילו היה מלכתחילה גזילה בלבד".
לאחר שריצ'רד קרומוול הודח מהשלטון על ידי גדולי הצבא החדש, הוקם מחדש הפרלמנט המקוצץ וזמן קצר לאחר מכן הוחלף בוועדת הביטחון ומועצת המדינה בסמכותו של צ'ארלס פליטווד.
ועדת הביטחון הורתה אז לגנרל ג'ון למברט לפגוש את ג'ורג' מונק, מפקד הכוחות האנגלים בסקוטלנד ואוהד מלכותי, כדי לכפות את כניעתו או תבוסתו של מונק.
במקום זאת צעד מונק דרומה.
כאשר צבאו של למברט צעד צפונה, שורותיו החלו להתמעט ובסופו של דבר נאלץ לסגת חזרה ללונדון.
כשהגיע מונק ללונדון הוא אפשר לחברי הפרלמנט הפרסביטריאנים, שהודחו על ידי הטיהור של פרייד, להיכנס שוב לפרלמנט ב-21 בפברואר 1660. ב-16 במרץ 1660, הפרלמנט הארוך פיזר את עצמו לאחר שנעשו הכנות לפרלמנט הוועידה של 1660 שיירש אותו.
ב-4 באפריל 1660, הכריז צ'ארלס השני על הצהרת ברדה, שהעניקה חנינה על כל הפשעים שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים והאינטררגנום למי שהכירו בו כמלך החוקי.
ב-8 במאי 1660, הכריז פרלמנט הוועידה על צ'ארלס השני כיורשו החוקי של צ'ארלס הראשון והמלך.
פרלמנט הוועידה החל אז את המעבר חזרה למונרכיה באמצעות העברת הסדר השיקום.
לפי דרק הירסט, מחוץ לפוליטיקה ולדת, שנות ה-1640 וה-1650 ראו כלכלה מחודשת המאופיינת בצמיחה בייצור, פיתוח מכשירים פיננסיים ואשראי ומסחור של תקשורת.
האצילים מצאו זמן לפעילויות פנאי כמו מרוצי סוסים ובאולינג.
בתרבות הגבוהה, חידושים חשובים כללו פיתוח שוק המוני למוזיקה, הגברת המחקר המדעי והרחבת ההוצאה לאור.
כל המגמות הללו נדונו לעומק בבתי הקפה החדשים שהוקמו.
הפרובינציות המאוחדות של מרכז איטליה (באיטלקית: Province Unite del Centro Italia), הידועה גם בשם הקונפדרציה של מרכז איטליה או הממשל הכללי של מרכז איטליה, הייתה ממשלה צבאית קצרת מועד שהוקמה על ידי ממלכת פיימונטה-סרדיניה.
הקונפדרציה הוקמה על ידי איחוד של הדוכסות הגדולה של טוסקנה, דוכסות פארמה, דוכסות מודנה והמחוזות האפיפיוריים, לאחר מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה.
לאחר אוגוסט 1859 הסכימו המשטרים הפרו-פיימונטים של טוסקנה, פארמה, מודנה והמחוזות האפיפיוריים על כמה הסכמים צבאיים.
ב-7 בנובמבר 1859 הם בחרו ב בתור העוצר שלהם.
השלום של הסכם ציריך הותיר את שאלת המחוזות המאוחדים מעורערת.
זה הוביל לתקופה של משא ומתן ובסופו של דבר להסכם טורינו בזמן שנפוליאון השלישי התמודד עם לחץ מאוסטריה באמצעות שגרירם ריכרד פון מטרניך לעצור את ההתפשטות של סרדיניה ולהחזיר את פרדיננד הרביעי שהודח כדוכס הגדול של טוסקנה שהיה בן דודו של הקיסר האוסטרי פרנץ יוזף הראשון.
האוסטרים ראו את סבויה-קריניאנו, באותה שושלת כמו ויטוריו אמנואלה השני, כבעלת סיכוי בלתי מתקבל על הדעת לקדם סיפוח על ידי סרדיניה.
על פי דרישתו של נפוליאון השלישי, ויטוריו אמנואלה השני סירב לאפשר לסבויה-קריניאנו לקבל, במקום זאת שלח את קרלו בון קומפאגני כמושל הכללי של מרכז איטליה, שהיה אחראי על העניינים הדיפלומטיים והצבאיים של המדינות.
ב-8 בדצמבר 1859, פארמה, מודנה והמחוזות האפיפיוריים שולבו במחוזות המלכותיים של אמיליה.
לאחר שנערכו משאל עם במהלך מרץ 1860, וצרפת קיבלה את ניס וסבויה, השטח סופח רשמית לפיימונטה-סרדיניה, שכן בון קומפאני התפטר ב-3 במרץ 1860.
הפרוטוקול השני הוא פרוטוקול מתוקן משנת 1977 לאמנות ז'נבה הנוגע להגנה על קורבנות של סכסוכים שאינם בין-לאומיים.
הוא מגדיר חוקים בין-לאומיים מסוימים במטרה לספק הגנה טובה יותר לקורבנות של סכסוכים פנימיים, המתרחשים בגבולותיה של מדינה אחת.
היקף החוקים הללו מצומצם יותר מאלה של שאר אמנות ז'נבה, מתוך כיבוד הזכויות והחובות הריבוניות של ממשלות לאומיות.
נכון ליולי 2025, הפרוטוקול אושרר על ידי 170 מדינות, למעט ארצות הברית, הודו, פקיסטן, טורקיה, איראן, עיראק, סוריה וישראל.
עם זאת, ארצות הברית, איראן ופקיסטן חתמו על ההסכם ב-12 בדצמבר 1977, אף כי לא אשררו את הפרוטוקול.
החתימה האיראנית ניתנה לפני המהפכה האיראנית ב-1979.
מבחינה היסטורית, המשפט הבין-לאומי העוסק בסכסוכים התייחס להכרזות מלחמה מסורתיות בין מדינות.
כאשר אמנות ז'נבה עודכנו ב-1949 לאחר מלחמת העולם השנייה, ביקשו הנציגים להגדיר סטנדרטים הומניטריים מינימליים מסוימים עבור מצבים שיש להם את כל המאפיינים של מלחמה, אף שהם אינם מלחמה בין-לאומית בין שתי מדינות, משום שמרבית קורבנות הסכסוכים מאז היו במצבים כאלו ומשום שהאכזריות במצבים האלו הייתה קשה יותר.
בעקבות כך, נוסף סעיף 3, המשותף לכל ארבע אמנות היסוד של ז'נבה משנת 1949, וחל על סכסוכים שאינם בעלי אופי בין-לאומי והם מתנהלים בגבולותיה של מדינה אחת.
הוא מספק הגנה מוגבלת לקורבנות, כולל הדרישות העיקריות הבאות:
יש להתייחס באופן אנושי לאנשים שאינם נוטלים חלק פעיל במעשי האיבה (לרבות אנשי צבא שהפסיקו להיות פעילים כתוצאה ממחלה, פציעה או מעצר).
בשנות ה-70 ניסו דיפלומטים לנהל משא ומתן על הבהרות לנוסח הקצר של סעיף 3, ולהרחיב את היקף המשפט הבין-לאומי כך שיכלול זכויות הומניטריות נוספות במקרים של סכסוכים פנימיים.
מאמצים אלה הביאו לפרסום הפרוטוקול השני של אמנות ז'נבה.
הפרוטוקול התמקד בהליכה בין השיטין של שני רעיונות מנוגדים: ראשית, שההבחנה בין סכסוך פנימי לסכסוך בין-לאומי היא מלאכותית מנקודת מבטו של הקורבן, ולפיכך, עקרונות הומניטריים צריכים לחול ללא קשר לזהות הלוחמים.
שנית, שהחוק הבין-לאומי אינו חל על מצבים שאינם בין-לאומיים.
משום שלאומה יש ריבונות בתוך גבולותיה, ואסור לה לקבל פקודות ולספוג שיפוט של מדינות אחרות.
בהתחשב בניסיון להימנע מפגיעה בריבונות המדינה, נקבע כי הפרוטוקול אינו חל על "מצבים של הפרות סדר ומתחים פנימיים, כגון מהומות, מעשי אלימות בודדים וספורדיים ומעשים אחרים בעלי אופי דומה, שאינם סכסוכים מזוינים".
כמו כן, הוא אינו חל על מצבים בהם "אחריותה של הממשלה, בכל האמצעים הלגיטימיים, לשמור או לכונן מחדש את החוק והסדר במדינה או להגן על האחדות הלאומית והשלמות הטריטוריאלית של המדינה".
הפרוטוקול אוסר ענישה קולקטיבית, אוסר לפגוע באזרחים במכוון - אלא אם הם נוטלים חלק במעשי האיבה, ואוסר לבצע טרנספר אלא אם כן הדבר נדרש מטעמי ביטחון, ואז יש צורך לספק לאוכלוסייה המועברת את תנאי הסף הנדרשים למחייתה.
במקור הוצעו 47 סעיפים במסגרת הפרוטוקול, אך רק 28 מהם אושרו.
החלק הראשון (סעיפים 1-3) עוסק בהיקף יישום הפרוטוקול, החלק השני (סעיפים 4-6) עוסק ביחס אנושי, החלק השלישי (סעיפים 7-12) עוסק בפצועים וחולים, החלק הרביעי (סעיפים 13-18) עוסק באוכלוסייה אזרחית והחלק החמישי (סעיפים 19-28) עוסק בפרטים הטכניים של האמנה, תהליך האשרור שלה וההצטרפות אליה.
הַפְרָטָה היא הליך בו מועבר או נמכר רכוש הכלל לידיים פרטיות והופך להיות קניין פרטי.
הליך מנוגד, בו נקנה או נלקח קניין פרטי על ידי הממשלה או משטר מכונה הלאמה.
המונח מקושר לעיתים קרובות עם מכירתן של חברות ממשלתיות או שירותים ציבוריים לחברות פרטיות.
שירותים וחברות כאלו כוללים בין השאר ארגונים העוסקים באספקת שירותי תשתית ותעשייה, כמו חברות העוסקות במחצבים, חשמל ואנרגיה, מים, תחבורה, ותקשורת.
תחומים אחרים בהם מתקיימות פעולות הפרטה הם בשירותי הבריאות והחינוך וכן במערכות בנקאות וכספים.
הפרטה מתבצעת במהלך המרת כלכלה בעלת אופי סוציאליסטי, שבה יש מעורבות רבה של המדינה בכלכלה, לכלכלה קפיטליסטית בעלת כלכלת שוק, שבה מעורבותה של המדינה פחותה.
המונח נטבע בשנת 1948 ונכנס לשפה המדוברת בין השאר בעקבות שימוש תכוף בו במגזין אקונומיסט הבריטי בשנות השמונים.
פעולות הפרטה בולטות בוצעו בתקופת שלטונה של מרגרט תאצ'ר, ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1979 ו-1990. במהלך שלטונה הביאה תאצ'ר להפרטת עשרות חברות.
בעקבות ההפרטה בממלכה המאוחדת הופיעו יוזמות הפרטה במדינות רבות, תחילה בעיקר במדינות האנגלו-סקסיות ומאוחר יותר בכל רחבי העולם.
כיום, יש לרוב מדינות העולם תוכנית הפרטה כלשהי.
הפרטה מדינית: הפרטה הנעשית במסגרת של כלכלה ברמת מדינה.
הפרטה זו מתקיימת בשני אופנים עיקריים:
מעבר של תחומי אחריות מידי המגזר הציבורי, שהוא ביטוי ליכולת העיצוב המכוון והשיתופי של החברה את עצמה במסגרת מאורגנת מלמעלה, לידי המגזר הפרטי, שהוא ביטוי לתחרות בין הפרטים השונים על משאבי החברה על בסיס אינטרס אישי.
שינוי דפוסי הפעילות של המגזר הציבורי לדפוסי פעילות המבוססים על רווח, ולא על ניסיון מכוון לעצב את החברה.
הפרטה מוניציפלית: הפרטה הנעשית במסגרת של רשות מקומית.
הפרטת פעילות הרשויות המקומיות היא חלק משני לתהליך הפרטה מדינית, ולרוב תלויה בה.
לרוב נעשית הפרטה זו בדרך של מעבר למיקור חוץ, אך גם בדרך של מכירת חברות עירוניות.
מקרה מיוחד לישראל בתחום זה הוא הפרטת הקיבוצים - העברת האחריות לפרט - חבר הקיבוץ, כמו גם העברת בעלות ברכוש המשותף לכל חבר בנפרד.
הפרטת ארגונים ציבוריים שאינם ממשלתיים או עירוניים: דוגמה בולטת בישראל לקטגוריה זו היא ההפרטה הנרחבת של חברות שהיו בשליטת ההסתדרות.
סוגי שירותים בהם מתבצעת הפרטה
השירותים הציבוריים הנפוצים בהם מתבצע תהליך הפרטה שייכים בעיקר לאחד מארבעה סוגים של גופים, שכולם קמו או נוצרו החל משנות השלושים ובעיקר אחרי מלחמת העולם השנייה:
חברות מולאמות: גופים, מתקנים, או חברות שהיו בבעלות פרטית או פרטית למחצה, אך הולאמו.
לדוגמה, הבנקים בישראל הולאמו אחרי משבר מניות הבנקים בשנת 1983, ולאחר מכן עברו הפרטה, בתהליך שטרם הסתיים.
שירותי רווחה: שירותים שנוסדו במסגרת מדינת הרווחה.
שירותים אלו כוללים גם שירותים שיצרה המדינה בעצמה וגם שירותים שהופעלו על ידי מלכ"ר והולאמו באופן מלא או חלקי.
מוסדות חדשים: שירותים או מוסדות שנוצרו בעקבות התפתחויות חדשות (בעיקר טכנולוגיות) והולאמו על ידי המדינה או נוצרו במתכונת ממשלתית מלכתחילה.
אחוזי בעלות: שירותים או מוסדות פרטיים שבהם יש לממשלה אחוז מסוים ויכולת להשפעה על מדיניות וניהול החברה.
דרכי הפרטה הן השיטות המסוימות שמיושמות להפרטה מדינית.
מכיוון שתחום זה רחב ומגוון, קיימות דרכים רבות לביצוע ההפרטה.
דרכי ההפרטה אלו מושפעות בראש ובראשונה מאסטרטגיית ההפרטה העומדת מאחוריהן.
במובן זה ניתן לעשות הבחנה בין כמה אסטרטגיות שונות.
אסטרטגיה טכנוקרטית מול אסטרטגיה פוליטית
במובן זה ניתן להבדיל בין הפרטה המבוצעת ישירות על ידי המערכת הפוליטית המרכזית, האחראית על החלטת ההפרטה או על אישורה, לבין הפרטה המבוצעת על ידי בכירי המנהל הציבורי, בהתאם למדיניות כללית שהוכתבה על ידי המערכת הפוליטית.
בגישה הטכנוקרטית משווים אנשי המנהל הציבורי שירותים, ארגונים ונכסים שונים לסטנדרט מסוים שנקבע על ידי המערכת הפוליטית, וההחלטה בנוגע להפרטה היא בהתייחס לכל גורם באופן נפרד (הפרטה זו היא הפרטה חלקית).
לעיתים המופקדים על התהליך אינם מבצעים אותו ברוח המדיניות הכללית, שכן הם בעלי אינטרסים בזכות עצמם, ולרוב חוששים לפגיעה במעמדם עקב ההפרטה.
הגישה הפוליטית מלאה יותר, ומביאה בחשבון את מכלול הגורמים הפועלים במרחב בו נעשית ההפרטה.
בהתאם לכך, נהוגים בגישה זו הצעדים הבאים:
יצירת דעת-קהל התומכת במגזר הפרטי, בתחרות ובפעולה על-פי אינטרס רווחי-אנוכי, תוך בדיקת הרקע התחוקתי להפרטה.
יצירת דעת קהל התומכת בהפרטה, תוך הימנעות מיצירת מחלוקות בנושא על ידי צעדים הגוררים התנגדות.
בניית צוות מומחים לבחינת ההפרטה ואפשרויותיה.
צוותים אלו עשויים להיות בעתיד גורמים הדוחפים להפרטה.
בחירת תוכניות הפרטה שסיכויי הצלחתן גדולים על-מנת לחזק את התמיכה בהפרטה.
בחירת מטרות הפרטה המצויות במרחב פוליטי תומך יחסית.
הפרטה, תוך השארת תנאי ההעסקה הנוכחיים ברמתם בטווח הקצר, על מנת למנוע התנגדות העובדים בסמוך למועד ההפרטה.
יצירת הסכמים אישיים עם בכירי הארגון על מנת להביא לקניית הסכמתם להפרטה או עזיבתם את הארגון.
אסטרטגיה מכוונת מול היענות ללחצי השוק
אסטרטגיה מכוונת היא הפרטה בה החלטות הממשלה הן שמביאות להפרטה.
בתחום זה נכללות כל פעולות ההפרטה הממשלתיות, הימנעות מכוונת של הממשלה מהמעורבות במשק, וכן עידוד מכוון של היוזמה הפרטית.
היענות ללחצי שוק היא שיטת הפרטה בה יוזמות פרטיות המונעות מכוחות שוק טהורים מחליפות תחומים שונים של המגזר הציבורי מיוזמתן, ומתערבות בו.
דוגמאות להפרטה מסוג זה הן קניית רחובות על ידי התארגנות של תושביהם בארצות הברית, התפתחות שירותים פרטיים לכבאות באריזונה, באורגון, באטלנטה ובאילינוי, והתפתחות החינוך האפור בישראל.
אסטרטגיה ישירה מול אסטרטגיה זוחלת/עקיפה
במובן זה ניתן להבחין בין אסטרטגיה ישירה הנעשית במהלך רשמי, מוכרז מהיר יחסית לעיתים אף מתוקשר, לבין נקיטת שורת צעדים הפרוסים על פני תקופה זמן ארוכה.
הגישה הזוחלת מועדפת לעיתים קרובות שכן היא מנטרלת את ההתנגדות הציבורית להפרטה במישור התקשורתי.
הפרטה זוחלת מכוונת לשינוי המשק בכיוון של שימוש בשיקולים רווחים, וכן להגבלת השירות הציבורי, ויצירת מצב בו המנהל הציבורי אינו עומד בדרישותיו.
פגיעה מכוונת ואיטית בפעילותו של המנהל הציבורי עשויה להביא לתמיכה ניכרת בהפרטתו.
הטלת תשלום או העלאתו היא דוגמה עיקרית של הפרטה זוחלת.
גורם זה יוצר דינמיקה תחרותית במגזר הציבורי, ומאפשר חדירה של גורמים פרטיים למגזר זה.
דוגמה אחרת היא קיצוץ במנהל הציבורי (בתקציב או בפיטורי עובדים), המביא לירידת איכות השירות.
דוגמה דומה היא המעבר לקבלנות משנה, אשר עשויה ליצור תלות במגזר הפרטי ובשיקולי רווח, וכן ירידה באיכות השירות הציבורי, שהממשלה אינה מואשמת בה.
דוגמאות נוספות הן קיצוץ בתמיכות כלכליות שונות (תשלומי העברה, סבסודים וכו'), בצד הגברת התמיכות במגזר הפרטי ובצרכניו.
ישנו מגוון רחב של שיטות הפרטה.
החכרת נכסים: החכרה לטווח ארוך של נדל"ן, מפעלים או שירותים כמו שדות תעופה או חשמל, לחברות פרטיות.
לעיתים לאחר המכירה הוא מוחכר חזרה לממשלה.
דרך זו נשקלה לשם הפרטת בנק לאומי, אך לא מומשה.
פיתוח והפעלת תשתית: המגזר הפרטי בונה, מממן ומפעיל תשתית ציבורית (במיוחד כבישים או בנייה) ומממן את עלות הבנייה באמצעות אגרות הנגבות מאזרחים המשתמשים בתשתית זו.
ישנן כמה טכניקות נפוצות כאן:
בנה-הפעל-העבר (BOT): המגזר הפרטי מתכנן, מממן, בונה ומפעיל את המתקן למשך החוזה.
בסוף התקופה, הבעלות חוזרת לממשלה (לרוב, לצורך מכירה או החכרה חוזרת).
בנה-העבר-הפעל (BTO): לפי שיטה זו המגזר הפרטי בונה את המתקן ומעבירו לרשות הממשלה עם סיום הבנייה.
בנה-החזק-הפעל (BOO): המגזר הפרטי מקבל בעלות מלאה על המתקן עם סיום הבנייה ומפעילו בהתאם לחוזה הראשוני.
שותפות ציבורית-פרטית (PPP): שותפות של המגזר הציבורי עם המגזר הפרטי.
מדובר בהתקשרות בין משרד ממשלתי לבין גוף עסקי פרטי, למטרה משותפת.
היתרון בכך הוא שהעלות הראשונית, שהיא לעיתים גבוהה מאוד, מוטלת על הגוף העסקי, שבסופו של דבר ירוויח ממנה בחזרה את כספו, לאורך זמן, מבלי שעלות המימון הגבוהה מאוד תוטל על הציבור.
מיסחור: הממשלה מפסיקה לספק שירות מסוים ומאפשרת למגזר הפרטי לספקו.
פעולה זו מכונה 'הסרת שירות' ואינה מלווה בהכרח במכירה של נכס ממשלתי כלשהו, אך פעמים רבות כרוכה בפירוקו של שירות ממשלתי שעסק בתחום זה.
וריאציה של גישה זו היא פעולה של הקטנת אחוזי בעלות שבה הממשלה מקטינה במידה ניכרת את אחוזי הבעלות שלה בגוף והופכת אותו בכך לפרטי.
זיכיון: מתן זכות בלעדית לחברה פרטית לספק שירות בשטח גאוגרפי מסוים, במקום או שלא במקום שירות ציבורי.
מיקור חוץ (Outsourcing): חתימה על חוזה עם ארגון פרטי לאספקת שירות או חלק משירות.
שיטה זו נפוצה ברמה העירונית והארצית.
וריאציה של שיטה זו מאפשרת תחרות בין גורמי פנים בגוף הציבורי לגורמי חוץ על אספקת שירותים מסוימים או חלקם.
קורפורטיזציה: ארגון גוף ממשלתי כגוף עסקי.
גוף זה הופך לחברה ממשלתית ונדרש לשלם מיסים, לגייס הון מהציבור (בלי גיבוי ממשלתי) ולפעול בהתאם לעקרונות שוק רגילים וללא התערבות ממשלתית בענייני כוח אדם, השקעה ותקציב.
ניהול חיצוני: חתימה על חוזה להפעלת מתקן או שירות באמצעות חברה פרטית.
נפוץ במיוחד ביחס למתקנים כמו שדות תעופה, אולמות ואצטדיונים, אולמי ועידות, וכדומה.
תחרות מעורבת: פתיחת התחרות במתן רישיון לאספקת שירות ציבורי לתחרות בין גופים ציבוריים ופרטיים.
תחרות כזו מיועדת במקרים רבים לכפות על גורם פנים בתוך הגוף הציבורי לעמוד בתקנים מחייבים מסוימים.
עזרה עצמית: שירות ציבורי מועבר מטיפול ממשלתי או ציבורי לטיפולו של ארגון שלא למטרות רווח או קבוצת תושבים.
פעולה זו אינה הפרטה בפועל ומיושמת לרוב כשיטה להגבלת הקצאת תקציבים שקשה לבצעה בתוך הארגון הממשלתי.
הפרטה מוניציפלית היא תהליך בו רשות מקומית מעבירה חלק מתחומי פעילותה למגזר הפרטי והמגזר השלישי, כלומר מפריטה את פעילויותיה.
לרוב נעשית ההפרטה במיקור חוץ, בתחומים כגון שירותי אירוח, ניהול משאבי אנוש, שירותי כביסה ועוד.
עם התחזקות מגמות ההפרטה המדינית החל משנות ה-80 של המאה ה-20, התחזקו גם מגמות ההפרטה המוניציפלית.
דוגמה לתהליך כזה הוא הפרטת שירותי איסוף האשפה בבריטניה, בו נעשתה העברה לקבלני משנה.
בארצות הברית במקומות רבים הפרטו שירותי ההצלה והחירום.
תומכי ההפרטה מעלים שורה של טיעונים כלכליים ומוסריים בתמיכה בה:
גופים בניהול ממשלתי אינם פועלים ביעילות, נוטים לשחיתות וחשופים להשפעה פוליטית הרבה יותר מגופים פרטיים.
הדאגה לרווח פרטי של בעלים פרטיים היא המתכון הטוב ביותר המוכר לנו להבטחת יעילות התנהלותו של מוסד.
הפרטתו של גוף או שירות מובילה בדרך כלל להורדת מחיריו ושיפור באיכות השירות בהשוואה למצב לפני ההפרטה.
הפרטה מניבה הכנסות גדולות לממשלה, בעיקר דרך עצם פעולת המכירה והחזקה במניות.
ההכנסות הגדולות אף מאפשרות לממשלה להחזיר יותר חובות ומצריכות פחות גיוס הלוואות חדשות על הריבית הכרוכה בהן, והמשמעות המקרו כלכלית הנובעת מכך.
שיתוף העובדים והציבור במכירת המניות מבטיח המשך הנאה של הציבור מרווחי החברה המופרטת.
המשך החזקה ממשלתית בחברה מולאמת פסול מבחינה מוסרית וסותר את עקרונות חופש הפרט.
הפרטה מסייעת להפחתת שיקולים לאומניים בחברות הקשורות בקרבה למדינה ויוצרת מצב של שיקול כלכלי בלבד, ולכן מסייעת למיעוטים, כמו המיעוט הערבי בישראל למשל.
מתנגדי ההפרטה מעלים שורה של טיעונים כלכליים ומוסריים כנגד הפרטה:
הפרטה תוביל לצמצום השקיפות של נותן השירות: קל יותר לדרוש שקיפות מהממשלה מאשר מחברה פרטית.
הפרטה פוגעת ברמת השירותים, שכן חברה כלכלית צריכה להיות חסכונית כמה שיותר, על מנת לשמור על רווחים גדלים והולכים.
עלות גופים פרטיים יכולה להיות גבוהה מהתועלת אם הממשלה תחלץ אותם אם הם קורסים.
העובדים בגופים מופרטים מקבלים לרוב תנאי העסקה פחותים מעובדי ממשלה.
חלק מהשירותים נדרשים לדעת הטוענים אף כי אינם רווחיים להפעלה באופן פרטי.
ההכנסות מגופים ממשלתיים זורמות לכיס הממשלה בעוד שהכנסות מגופים מופרטים זורמות לכיסי בעלי המניות.
מחירי השירותים בעסק פרטי עלולים למנוע את צריכתם על ידי אנשים שאין ידם משגת לרוכשם.
במדינות שבהן יש קשר חזק בין הון לשלטון, לעיתים נעשות הפרטות במחירים לא ריאליים.
לטענתם של מתנגדי ההפרטה, במצבים רבים תהליך ההפרטה מושחת וכולל "מכרזים תפורים," העדפה שלא ממין העניין לגורמים מסוימים, ניהול כושל של ההפרטה, מכירת שירותים במחירים של "מכירת חיסול," והשפעה מופרזת ולא הוגנת של "מקורבים לשלטון" על הליך המכירה.
כתוצאה מכך, מובילה ההפרטה ברוב המקרים לריכוז החברות המופרטות בידיהם של קומץ בעלי הון, ההופכים לבעלי הכוח האמיתי במדינה.
הפרטה מדינית היא ביטוי להפרטה הנעשה במסגרת של כלכלה ברמת מדינה, הפוכה להלאמה.
מעבר של תחומי אחריות מידי המגזר הציבורי, שהוא ביטוי ליכולת העיצוב המכוון והשיתופי של החברה את עצמה במסגרת מאורגנת מלמעלה, לידי המגזר הפרטי, שהוא ביטוי לתחרות בין הפרטים השונים על משאבי החברה על בסיס אינטרסי אישי.
הדגש הרב שניתן להפרטה בעשורים האחרונים של המאה ה-20 קידם את חקר ההפרטה והטביע את השימוש במונח זה.
ההפרטה שואפת לניהול החברה על ידי כוחות השוק ומעדיפה אותם על פני פעולות הממשלה.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרסים של הפרט כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר).
עיקרון זה נתמך בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
עיקרון נוסף המניע לעיתים את ההפרטה, הוא תפיסת המערכת הכלכלית על-פי מדד היעילות כמדד מרכזי.
תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה מקבלת את הכלכלה כחלק מעיצובה הערכי של החברה.
תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק, ובהעדפת התפתחות אורגנית של החברה על פני הכוונה מגבוה.
הפרטה היא המעבר לצורות שונות של רווחיות וחשיבה רווחית-אנוכית.
לרוב בתהליך זה מועברים תחומי עיצוב של החברה מהמגזר הציבורי הטהור לשולי המגזר הציבורי, למגזר הפרטי או למגזר ההתנדבותי.
הפרטה מדינית מתייחסת לארגון ציבורי העובר הפרטה.
במובן זה ניתן להפריט ממד אחד או יותר מבין הממדים הבאים: בעלות על הארגון, תיקצוב (מימון הפעילות הכוללת), תיקנון (קביעת מסגרת נוהליו), ניהול, ייצור, הספקה (של המוצרים לאוכלוסייה), תשלום (עבור יחידת מוצר מסוימת) ובקרה.
כל אחד מממדים אלו עשוי להיות ציבורי או אחר ובתהליך ההפרטה עוברת הפונקציה מרשות ציבורית לרשות פרטית או התנדבותית.
באופן כללי, מצמצמת ההפרטה את מעורבות הממשלה במשק ואת המגזר הציבורי.
עם זאת, תהליך זה אינו מוחלט, שכן לעיתים רבות נאלצת הממשלה לקבוע דרכי פיקוח ושליטה על התחום המופרט, גורם שמביא אותה למעורבות ברמה מסוימת בנעשה על ביטוייה הארגוניים.
כמו כן, לעיתים יוצרת הפרטה התערבות לא מכוונת מראש, כתוצר עקיף שלה.
למרות תהליכים אלו, הגדרתה הבסיסית של ההפרטה היא צמצום המגזר הציבורי.
ההפרטה המדינית אינה תהליך אחיד, אלא מכילה בתוכה רצף רחב של תהליכים.
ניתן לסווג הפרטה בכמה דרכים עיקרית:
הפרטה שמרנית מתונה מול רדיקלית קיצונית.
הפרטה מלאה, כדוגמת העברת בעלות על ארגון ממשלתי, מול הפרטה חלקית, כדוגמת מסירת נכסי ארגון.
הפרטה כוללנית, המייצגת את הפן הכולל של תהליך ההפרטה כתהליך מכוון ושלם, מול הפרטה פרטנית, המייצגת את השפעת הגורמים המסוימים הקשורים בהפרטה.
הפרטה הנעשית משיקולים ארוכי-טווח, בה השיקול הערכי חזק ביותר, מול הפרטה משברית על רקע מצב כלכלי מעורער באופן קיצוני, לרוב על-מנת לגייס כספים באופן מיידי.
הבחנה זו מתעתעת לעיתים שכן ממשלה מפריטה עשויה ליצור אווירת משבר מכוונת על מנת לאפשר הפרטה, או להציג את ההפרטה כפתרון למשבר כלכלי על-אף שאינה בהכרח כזו.
כחלק מההפרטה המדינית מבוצעת גם הפרטה מוניציפלית, בתחומי הרשויות המקומיות.
ע"פ מובן זה, ניתן לחלק באופן גס את הגישות לעיצוב החברה לשתי גישות:
הגישה התחרותית מעדיפה את צמצום תחום החיים המופקד בידי הממשלה והעברת אחריות בלעדית עליו לתחרות בין הפרטים סביב אינטרס אישי, בהתאם לבסיס הערכי של ההפרטה.
הגישה השיתופית מעדיפה הרחבת תחום החיים המופקד בידי הממשלה וצמצום התחרות בין הפרטים.
במובן זה נבחנות ההשפעות המעשיות של ההפרטה של גורמים שונים בחברה.
גם במובן המעשי ישנן שתי גישות, תומכת ומתנגדת להפרטה, על בסיס תוצאותיה הישירות של ההפרטה (לדוגמה: השיפור או הפגיעה ביעילות המשק בשל התחרות, שחיקה בתנאי ההעסקה לעומת עליית מספר המועסקים, פגיעה או שיפור באיכות השירות וכו').
במובן זה, גם גורמים התומכים בהפרטה באופן כללי מעדיפים להשאיר תחומים מסוימים לא מופרטים או מופרטים חלקית, על בסיס יעילות (בדרך-כלל תחומי תשתית ויחסי חוץ).
הזווית הכלל-חברתית: על-פי זווית זו נבדקות השפעות ההפרטה על החברה כולה, כפי שפורט לעיל.
ציבור הצרכנים בוחן את השלכות ההפרטה במחירי השירות המסופק על ידי הארגונים המופרטים.
ציבור העובדים בוחן את ההפרטה על-פי שינוי שיטת ההעסקה בעקבותיה (לדוגמה: מעבר מהסכמי שכר ציבוריים להסכמים פרטיים), הן בקרב שכירי הארגונים המופרטים והן בקרב כלל העובדים בשוק העבודה (המשתנה כולו בעקבות שינוי חלקי בו).
לארגוני עובדים השפעה רבה בתחום זה.
הערה: בדרך כלל קיים בלבול רב בהתייחסות להפרטה, שכן ציבור הצרכנים במשק וציבור השכירים במשק הוא בקירוב אותה אוכלוסייה, משתי זוויות שונות.
מוקדי הכוח בחברה האחראים, הנהנים והנפגעים מההפרטה, בהם פוליטיקאים, בעלי הון, ראשי ארגוני עובדים וכו'.
הארגון המופרט, לו מיוחסת לרוב השאיפה להישרדות ושגשוג הארגון.
מבחינת הארגון יש הבדל מהותי בין תלות וכפיפות לממשלה או לארגון ציבורי, לבין כפיפות לתחרות בשוק החופשי ותלוי בצרכנים.
הפרטה מדינית כתופעה היסטורית מלווה את ההיסטוריה האנושית מאז היווצרות המדינות.
אף-על פי כן חלו תהליכים מקבילים של הלאמה, שהיו לעיתים קרובות חזקים מתהליכי ההפרטה.
במשך רוב המאה ה-20 התהליך החזק מבין השניים היה תהליך ההלאמה, במסגרת התפתחות התארגנות מקצועית, גישות סוציאליסטיות וסוציאל-דמוקרטיות, רעיון מדינת הרווחה ומדינות הגוש הקומוניסטי.
עם זאת, החל מסוף שנות ה-70 של מאה זו, החלו תהליכי הפרטה ניכרים העולים באורח ניכר על תהליכי ההלאמה ברוב מוחלט של מדינות העולם, בעיקר בעקבות נפילת הגוש הקומוניסטי.
תהליך זה, המכונה לעיתים "בום ההפרטה" (Privatization Boom), הביא לצמצום ניכר במדיניות הרווחה (ובמקרים מסוימים לסיומה הכמעט-מוחלט), ומהווה חלק בלתי נפרד מהעידן הפוסט-מודרני.
במקרים רבים משויכת ההפרטה למגמת הייאוש מהיכולת של החברה לחתור לטובת עצמה באופן שיתופי ומכוון, ומתהליך העמדת האינטרס האישי האנוכי והבלתי-תלוי בסביבה כמניע עיקרי בפעולות האדם.
מגמה זו נמשכת גם במאה ה-21.
גישה זו, המושתתת על הכרעה ערכית בדבר אינטרס אישי כמניע עיקרי, מהווה את המניע המרכזי במגמת ההפרטה (גם אם לא תמיד באופן מוצהר).
עיקרון זה נתמך גם בידי דעת קהל החוששת מהסקטור הציבורי, ורואה בו מנגנון מנוון בלא תקנה או מאיים ואינו נתון לשליטת האדם.
תפיסה זו מציבה את העושר הכמותי כמרכז הכלכלה, ואינה רואה בכלכלה מכשיר ממשלתי לעיצובה הערכי של החברה.
תפיסה זו באה לידי ביטוי כראיית ההפרטה כאמצעי לייעול המשק.
היקף ההפרטה אינו מוגדר באופן סופי, למרות שקיימת הסכמה כי הוא גדול ביותר ואוניברסלי.
קביעת היקף ההפרטה מורכב בשל ההגדרות השונות הניתנות לו בתרבויות שונות ועל ידי חוקרים שונים.
כך, לדוגמה, החוקר ליאנג טען כי בשנות ה-80 של המאה ה-20 נעשתה הפרטה ב-70 מדינות, הבנק העולמי סקר תהליכי הפרטה ב-83 מדינות באותה תקופה, בעוד החוקר פיירי הצביע על הפרטה במעל 100 מדינות.
נוסף לטיעונים כלכליים בדבר יתרונותיה וחסרונותיה של ההפרטה, קיימים תהליכים בינלאומיים הדוחפים להפרטה, רובם כתוצאה מהמלחמה הקרה ומתבוסת ברית המועצות.
התהליך המרכזי הוא התעצמותה היחסית של ארצות הברית, סמן ימני בתחום זה, והפיכתה למעצמת על.
ארצות הברית נוקטת, מאז ימי המלחמה הקרה, במדיניות חוץ פעילה ביותר ולוחצת על מדינות רבות לקיים תהליכי הפרטה בתוכן.
לחץ זה קיים הן כלחץ מדיני ישיר והן כלחץ עקיף דרך ארגוני סחר שונים.
מדיניות זו הפכה למשמעותית ביותר לאחר נפילת ברית המועצות, ששימשה כגורם מאזן לה.
תהליך נוסף הוא מדיניות האיחוד האירופי, שמשקלו עלה בשנות ה-90 של המאה ה-20. האיחוד האירופי מגביר את ההפרטה בשני אופנים: על ידי אימוץ מדיניות פנימית של הפרטה במדינותיו, לעיתים כתנאי לחברות בו ועל ידי אימוץ מדיניות חוץ פעילה בדומה לארצות הברית, הן במסגרת האיחוד והן במסגרת המדינות השונות.
תהליך אחר הוא התחזקותם של גופים בינלאומיים העוסקים בכלכלה, כדוגמת הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית.
גופים אלו לוחצים על המדינות השונות לקיים תהליכי הפרטה ומשפיעים על גורמי כוח מרכזיים בהתנהלות הכלכלה העולמית.
תהליכים אלו ואחרים, מהווים חלק מתהליך הגלובליזציה המקביל להתעצמות ההפרטה וקשור בה.
תהליך הגלובליזציה מלווה בפתיחת שווקים ויצירת שוק בינלאומי בעל מאפיינים תחרותיים באופן מובהק, העולים על מרבית צורות הכלכלה במדינות השונות.
הכלכלות הפנים-מדינתיות נפתחות לסביבה תחרותית עזה, המעודדת אותן לעבור (לעיתים בניגוד לתכנוניהן) לכלכלה מופרטת, בהתאם למאפייני השוק הגלובלי.
מאפייניה האופנתיים של ההפרטה והעובדה כי מקורה במקרים רבים בלחצים חיצוניים, יוצרים לעיתים קרובות מציאות פוליטית מורכבת בה חלקים משונים של הממשלה אינם תומכים בהפרטה אך נאלצים לקבלה.
מצב זה עשוי ליצור פער בין הצהרות הפרטה לבין ההפרטה בפועל, למרות שלא ניתן לאמוד באופן מדויק פער זה, שכן הוא מכוון.
הסברה השלטת היא שזהו תהליך משני, בעוד שהמגמה השלטת היא הפרטה בפועל.
הצהרות הפרטה יוצרות שני תהליכים ממשיים, גם אם אינן מלוות בהפרטה בפועל:
נושא ההפרטה עולה לסדר היום הציבורי וניתנת לו התייחסות פוליטית.
הצהרות ההפרטה משמשות כאיום עבור הארגונים המופרטים, דבר המביא להתייעלותם.
מלבד התהליכים הבינלאומיים להפרטה, קיימים גם מניעים נוספים, שמקורם במדינות עצמן.
מניעים כלכליים: טיב אחד של מניעים הם המניעים הכלכליים.
אלו מחולקים למניעים כלליים ולמשברי מדינת הרווחה.
במובן הכללי, ההפרטה ממלאת, לטענת תומכיה, כלי לעידוד צמיחה כלכלית.
טענות אלו מושתתות על ההנחה כי כלכלה המושתתת על רווח אישי וארגוני במסגרת תחרות בין הפרטים בחברה היא כלכלה בריאה, המביאה לצמיחה של המשק על ידי פיתוח המגזר הפרטי.
מניע כללי נוסף הוא הצורך בגיוס כספים, אשר לטענת מצדדי ההפרטה עשויים להגיע ממכירת ארגונים ממשלתיים.
מצידו האחר של מניע זה, קיים תפקוד ההפרטה כאמצעי לרתימת הון פרטי המצוי בידי בעלי הון ונתון לחוקי תחרות לעיצוב המשק והעדפתו על פני שימוש בהון ציבורי השייך לכלל האזרחים.
בהתייחסות למדינת הרווחה, קיימת ההתייחסות למשברי מדינת הרווחה שהיו נפוצים לקראת סוף המאה ה-20 וכללו בעיקר גירעונות וחוסר הצלחה בהספקת השירותים השונים.
במובן זה נטען כי ההפרטה היא פתרון למשברים אלו, על ידי צמצום מעורבות הממשלה (בניגוד לניסיונות שיפור שלה) או מעבר לאופני שירות בעלי זיקה רווחית.
משברי ניהול: טיב אחר של מניעים הקשור בראשון הוא משברי הניהול והבירוקרטיה המאפיינים לעיתים קרובות את המגזר הציבורי.
מגזר זה מאופיין מבחינה היסטורית בריכוזיות רבה והביא למשברי ניהול שנבעו בעיקר מפאסיביות ומכניות יתר של עובדיו ומנגנוניו, וחוסר גמישות שמנע שיפור ברמת השירות (בעיקר עקב חוסר היכולת לפטר עובדים גרועים או לתגמל עובדים מצטיינים).
מקובל להאמין כי המגזר הציבורי "התנוון", במובן זה שעובדיו הפכו מנוכרים למטרותיו ושתהליכיו הפכו למקובעים.
כחלק מתהליך זה ניכרת ההשפעה הרבה שיש לתקנות האחידות והנוקשות של המנהל הציבורי, שאינן מתאימות לצורכי האוכלוסייה המשתנים.
כמו כן, תרמה לכך היכולת הכלכלית של הממשלה לתמוך בגירעונות, עקרון אשר הביא לניוון המערכת.
התייחסות אחרת היא לקיומה של "טפילות" על המערכת הציבורית, המנצלת את מדיניות הרווחה לניצול המערכת.
התייחסות זו גם כן מניחה כי לא ניתן לשנות את אופיו האינטרסנטי של האדם.
כמו כן, קיימת התייחסות למרחק הרב בין הצרכן לקובע השירות הנובע מריכוזיות המגזר הציבורי, מרחק המקשה על תגובה לצורכי הציבור.
במובן זה טוענים תומכי ההפרטה כי היא משמשת לשיפור הניהול על ידי העברת הארגון לצורת ניהול המבוססת על רווח ומושפעת מחוקי השוק החופשי.
גם במובן זה הנחת היסוד היא שחשיבת האדם היא אנוכית-רווחית וכי זהו המניע האפשרי העיקרי לפעולותיו.
במונח הכלכלי-ניהולי, קיימת התייחסות ניכרת למונח היעילות וההתיעלות.
התייחסות זו היא התייחסות ליניארית לכלכלה - כלומר מגדירה הצלחה כלכלית בעיקר על פי עושר כמותי ולא על פי מדדים נוספים (כדוגמת סולידריות חברתית או שוויוניות).
השימוש במונח יעילות הוא גורם מרכזי בהתייחסות להפרטה והידוע ביותר.
יש לציין כי לעיתים מונח היעילות נמדד בצורה השונה מהמקובל לחשוב.
היעילות נמדדת במקרים רבים כרווחיות ארגון ממשלתי (יחס תשומות -תשואות) ולא כיחס בין עלות המוצרים לערכם, או כעמידה בדרישות הציבוריות.
לגורם זה חשיבות רבה, שכן על פי הגדרה זו יעילות עשויה להתפרש גם כהורדת שכר העובדים (שאינה משנה את יחס התועלת-עלות באופן ריאלי) ואינה מביאה בחשבון גורמים כגון גדילת ההון הפרטי על חשבון הייצור או כפל מערכות והשקעה עודפת בפרסום כפוגעים ביעילות הייצור.
מניעים ערכיים: מתנגדי ההפרטה טוענים כי מניעים כלכליים-ניהוליים הם משניים למניעים הערכיים, שכן ההפרטה משמשת כפתרון לבעיות נתונות ולא כנגזרת ישירה של המצב הנתון.
כלומר - ניתן לבחור גם בצורת פתרון אחרת (כדוגמת הגדלת ההשקעות הציבוריות ויישום תוכניות לשיפור הארגונים), אך העדפת ההפרטה היא בחירה ערכית.
כנגד זאת טוענים כלכלנים רבים כי הגדלת ההשקעה הציבורית בארגונים שתפקידם לתת שירות לאזרח אינה מוכיחה את עצמה, וכי הפרטה פשוטה ויעילה יותר.
כמו כן, עצם בחירת היעילות כמדד לבחינת המשק היא הכרעה ערכית המבטאת גישה המצמצמת את תפקידי הממשלה לסיפוק צורכי הציבור בצורה המיטבית מבחינה כמותית, בניגוד לתפיסת הממשלה כמוסד המאפשר שליטה של הציבור בעיצובו העצמי.
מניעי דעת-קהל: עיקרון זה בא לידי ביטוי במניע נוסף להפרטה, הוא דעת הקהל הנוגעת לפעילות המגזר הציבורי.
מגזר זה הפך, בתודעה הציבורית, לבעל מאפיינים שליליים ואיבד את הלגיטימציה הציבורית לפעולה.
מקורו של תהליך זה בהשתרשות ערכים אינדיבידואליסטים המעמידים את האינטרס האישי כעליון לצורות חשיבה אחרות ובמהלכו הפך המגזר הציבורי למאיים ובלתי ניתן להשפעת הפרט, או כאינטרסנטי ומנוון בצורה חסרת תקנה, בעיני הציבור.
ההפרטה משותפת הן למשטרי ימין והן למשטרי שמאל, למרות שהיא פעולה ימנית על-פי טבעה.
לדוגמה, ב-1976 חל מהפך בשוודיה ממשטר שמאלני לימני, שהוביל דווקא לתהליכי הלאמה מרובים.
צעדי הפרטה במדינה זו נעשו החל מ-1982, שנת חזרתו של השמאל לשלטון.
סמל למגמת ההפרטה הוא התאצ'ריזם – תהליכי ההפרטה המואצים שנעשו בשנות ה-80 של המאה ה-20 בידי ראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר, במקביל לשבירת התאגדות מקצועית.
"תאצ'ריזם" הפך לכינוי למדיניות הפרטה נחושה במיוחד, המלווה בשבירה כוחנית-פוליטית של ההתנגדות.
בארצות הברית סמל ההפרטה הייתה מדיניותו של הנשיא רונלד רייגן.
ההפרטה בתקופה זו פגעה לרוב בתנאי ההעסקה של עובדי המגזר הציבורי וכן ביכולתם להתארגנות מקצועית.
תהליך זה נובע מהיותם של הישגי האיגודים המקצועיים מעוגנים במדיניות כלכלית, הבאה לידי ביטוי בעיקר במגזר זה.
המעבר למגזר הפרטי מבטל לרוב את הישגי ההתארגנות, אך מגדיל את הגמישות בשוק העבודה וכך פותח אפשרויות חדשות בפני עובדים - בעקבות מדיניותה של תאצ'ר הגיעה בריטניה לשגשוג כלכלי חסר תקדים, ורמת האבטלה בה היא מהנמוכות בעולם.
הפגיעה בהתארגנות המקצועית ובעובדים הביאה לכך שכמעט תמיד נמנים האיגודים המקצועיים עם מתנגדי ההפרטה.
יש המפרשים את כוונות ההפרטה (בייחוד התאצ'ריזם) במקרים מסוימים כמכוונת לשבירת ההתארגנות המקצועית.
ביקורת ההפרטה קיימת בשני מישורים: במישור הפרטני ובמישור הכוללני.
במישור הפרטני, מועברת ביקורת כנגד צעדי הפרטה מסוימים, בלא התייחסות להקשר הכללי.
במישור זה נטען לעיתים כי ההפרטה נעשית משיקולים לא-ענייניים (לדוגמה: מכירת ארגונים לקרובי משפחה או לבעלי הון המקורבים לגופים הפוליטיים), או כי דרך ההפרטה שננקטה אינה טובה (לדוגמה: מכירת ארגון למשקיע אחד במקום הענקת מניותיו לציבור הרחב).
במישור הכוללני, נמתחת ביקורת כנגד עצם ההפרטה עצמה, כמושג.
כאן ניתן להתייחס לטיעונים ערכיים טהורים ולטיעונים ערכיים פרקטים.
מבחינה טהורה, מתייחסת הביקורת לכך שההפרטה מונעת ממערכת ערכים רווחית-אנוכית.
ביקורת ההפרטה במובן זה גורסת כי אין לראות את האדם כמונע מאינטרסים צרים-אנוכיים בלבד וכי יש לבסס את הכלכלה על ערכי סולידריות חברתית ושיתוף.
מבחינה פרקטית, קיימים טיעונים רבים אשר שואפים להוכיח כי ההפרטה פוגעת בחברה בפועל.
ההפרטה יוצרת פלוטוקרטיה, כלומר - שלטון של הון ובעליו בחברה, דרך שליטה בארגונים.
אין מדובר, כמובן, בשלטון תחוקתי במובן המקובל, אלא בשלטון המונע משיקולי רווח טהורים ושולט באמצעות כוחות השוק, שכוחו קיים על חשבון שלטון המוסדות הדמוקרטיים הנבחרים.
יש לציין כי טיעון זה משרת גם תומכי הפרטה מסוימים, הגורסים כי הדמוקרטיה נכשלה בהענקת שירותים לציבור וכי יש להעביר את ניהול המשק לכוחות השוק.
כפועל יוצא מירידת כוחום של המוסדות הציבוריים, הפרטה במשק מובילה לכך ששיקולי טובת הציבור נדחקים לתחתית סולם העדיפויות ונלקחים בחשבון רק כאשר הם משרתים מטרות רווח.
האפשרות לקבוע תקנות שונות הופכת לקשה ביותר לביצוע וכן לא ניתן לתמוך באוכלוסיות חלשות חסרות כוח קנייה.
יצירת תחרות במשק דורשת השקעה רבה של המתחרים בניצחון בתחרות, שבאה לידי ביטוי בפרסום, ריגול תעשייתי וכו'.
השקעה זו היא בזבוז במדדים כלל-חברתיים.
במקרים מסוימים מביאה ההפרטה לכפל-תשתיות (לדוגמה: תשתיות טלפונים סלולריים), שמחירו יקר.
ההפרטה הופכת פגיעה בתנאי ההעסקה למשתלמים, שכן ארגון מופרט או שעומד בפני הפרטה נבחן בעיקר על-פי יחס הכנסות-הוצאות וההשקעה בעובדים היא הוצאה גדולה ביותר על-פי מדד זה.
פגיעה בתנאי ההעסקה של עובדי הארגון המופרט עשויים להביא לירידות שכר בכל המשק.
התחרות אשר נוצרת מההפרטה מובילה להתרחבות פערים כלכליים-חברתיים.
ההפרטה עשויה ליצור מונופול פרטי או אוליגופול פרטי, אשר מווסת את מצב המשק למטרות רווח.
הפרטה יוצרת בסיס לגדילת מקורות ההון הפרטי במשק, על חשבון ההון הציבורי ועל כן מחלישה את המגזר הציבורי בטווח הארוך.
כאמור, הפרטה היא תהליך כולל המבטא מספר רב של אפשרויות ועל כן קיימות דרכי הפרטה רבות.
ההפרטה בישראל היא העברה או מכירה של שירות או רכוש בבעלות ממשלת ישראל או גוף ציבורי אחר במדינה לבעלות פרטית.
משמעות ההפרטה היא הקטנת חלקה ורמת התערבותה הישירה של הממשלה במשק, מול הגדלת חלקה ופעילותה הכלכלית של קבוצה פרטית בשליטה ובבעלות על הנכסים.
ההליך ההפוך להפרטה מכונה "הלאמה".
הליכי הפרטה התקיימו בישראל מראשית קיומה.
בין השנים 1962–1977 נמכרו 64 חברות, 25 חברות נסגרו, ב-21 חברות נמכרו חלק מהמניות של החברה, 214 חברות הונפקו בבורסה וב-2 חברות בוצע הליך של מכירת חלק מהנכסים.
מצע הליכוד בבחירות לכנסת התשיעית כלל את ההפרטה כחלק ממדיניות כוללת להקטנת המעורבות הממשלתית במשק הישראלי.
עם מינויו של שמחה ארליך לשר האוצר בעקבות המהפך הוא הכריז על כוונתו למכור חברות ממשלתיות ליזמים פרטיים.
ב-5 במרץ 1978 החליטה ועדת שרים לענייני כלכלה על מכירת 47 חברות כדי לצמצם את מעורבות הממשלה במשק הישראלי.
בשנת 1985 הוקמה ועדת שרים לענייני מכירת חברות ממשלתיות.
אולם ההתקדמות בקצב מכירת החברות הייתה איטית והשוואה מספרית של צעדי ההפרטה בשנים 1967–1977 ובשנים 1977–1987 מצאה שקצב ההפרטה לא השתנה.
בעיתונות עלתה הטענה ששרים מקשים על מכירת חברות בניסיון לשמור על כוח פוליטי ויכולת למנות מקורבים למועצות מנהלים של החברות.
הליכי ההפרטה בישראל התעצמו החל משנת 1986 בעקבות גל כלל עולמי של הפרטה בהובלת הממלכה המאוחדת, בשנות ה-80 של המאה ה-20. עד כה הופרטו בישראל כ-90 חברות ממשלתיות וחברות בנות והפיקו למדינה, בין השנים 1991 ו-2003 הכנסות בגובה 8.75 מיליארד דולר אמריקני.
הליכי ההפרטה בישראל שייכים בעיקר לסוגים הבאים:
מכירה מדורגת: מכירה הדרגתית או דילול החזקות המדינה בגוף הציבורי עד לדרגה בה למדינה אין אחזקה משמעותית בגוף.
דוגמה בולטת לכך היא מכירתה המדורגת של חברת "בזק" ומכירתם ההדרגתית של הבנקים, שהולאמו בעקבות משבר מניות הבנקים של שנת 1983.
מכירה חד פעמית: מכירה בבת אחת או הנפקת כל מניות החברה בבורסה.
מכירה כזו ישימה בהפרטה של חברות קטנות או במכירה לקונה אחד.
זיכיונות ורישיונות: ביצוע פעולות הפרטה באמצעות מיקור חוץ, העברת זיכיונות, הרשאות, וכדומה, בעיקר של שירותים מסוימים הנצרכים על ידי גופי ממשלה.
פעולה כזו אינה נחשבת הפרטה כהגדרתה על ידי ממשלת ישראל.
פירוק: פירוק גוף ממשלתי לחלוטין מנימוקים של היעדר צורך בקיומו או הפסדים על רקע שוק תחרותי קיים.
רבים נוהגים לכנות את השינוי המבני ברבים מהקיבוצים בישראל הפרטת הקיבוצים, אך לפעולה זו אין למעשה קשר להפרטה.
הקיבוץ הוא התאגדות וולונטרית פרטית ולא ציבורית, והשינויים בו אינם נחשבים להפרטה.
שורשיהן של החברות, כמו יתר מרכיבי המגזר הציבורי בישראל, נמצא בתקופת היישוב, אשר התפתחו במקביל למדינה.
מבנה המגזר הציבורי בישראל עוצב בתקופת טרום המדינה, תקופה שבה גובשו המוסדות הלאומיים ועוצבו המוסדות שבמידה רבה הוסיפו לפעול ולמלא תפקיד מרכזי גם לאחר קום המדינה.
בין המגזר הציבורי למגזר הפרטי התגבשו קשרי גומלין ושיתוף פעולה.
דפוסים אלה התבטאו בהקמת עסקים משותפים, לצד מקרים שונים של מעבר מן המגזר הפרטי לציבורי ומן המגזר הציבורי לפרטי.
שחקניו השונים של המגזר הציבורי הכירו בחשיבות הכלכלית של פעולותיהם, וקשה להבחין בין שיקולים ומניעים פוליטיים לבין שיקולים כלכליים.
השניים היו, וימשיכו להיות, שלובים זה בזה.
מרכיביו של המגזר הציבורי בישראל
הסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית
כשהוקמה מדינת ישראל וכוננה הממשלה, הועברו אליה ב"ירושה" מוסדות רבים שפעלו עוד טרם לכן.
ממשלת ישראל כמו ממשלות אחרות, פועלת ומתערבת בחיי הכלכלה למימוש יעדים כגון: יצירת תחרות ושימורה, הספקת מוצרים ציבוריים, הבטחת קיום מידע ומניעת הגבלות על יכולת הבחירה של הציבור, הבטחת יציבות וצמיחה וסיוע במצבי שפל ומשבר.
המערכת הציבורית בישראל מכילה בקרבה גופים שאינם ממשלתיים, ומכלול הארגונים הוא מקור תקציבי לא רק להכנסות, אלא גם להוצאות.
זרימת כספים ממקורות שונים מרחיבה את גבולותיו של המגזר הציבורי ומוסיפה ממד חשוב לכלכלה הפוליטית הישראלית.
פעולותיו של המגזר הציבורי נמדדות במידה רבה על ידי הצריכה הציבורית.
צמצום או גדילה בצריכה משקפים שינויים בהיקף מעורבותה של המדינה במשק.
היקף המעורבות בישראל יכול לנבוע מהוצאות ביטחוניות ושירותי קליטת עלייה.
המוסדות הלאומיים אומנם תרמו להתפתחות הכלכלית של המדינה ולממלכתיות, אך נוצר גם קושי להמשיך ולשאת ברמות גבוהות של פיתוח וצמיחה.
מדיניות ההפרטה היא נושא בעל מטען אידאולוגי.
קיימות שתי תפיסות עולם כלכליות-חברתיות קוטביות ביחס אליה: תפיסת הליברליזם הכלכלי המצדד בשוק חופשי, התערבות ממשלתית נמוכה ועידוד התחרות, ולעומת זאת קיימת התפיסה הסוציאליסטית המצדדת בניהול ישיר בידי המדינה.
טיעונים בעד הפרטה: הגברת התחרות, הגברת הצמיחה, חופש העיסוק, זכות הקניין, שחרור משאבים למשק, הוזלת מוצרים ושירותים, שיפור איכות המוצרים והשירותים ומידת התאמתם לדרישות הצרכנים.
המצדדים טוענים שרמת הניהול שאותו מפגינה המדינה - נמוכה, בתחומים מסוימים הממשלה אינה בעלת ידע מקצועי מספיק ולפעמים נגועה בשחיתות ונפוטיזם ולכן צמצום מעורבותה תביא לתוצאות טובות, ותשפר את החוסן הכלכלי של המשק.
בזכות ההפרטה של מספר חברות במשק רמת החיים בישראל עלתה משמעותית.
טיעונים נגד הפרטה: הפרטה תוביל לריכוז כוח בידי בעלי ההון והדבר עלול להביא לניצול כוח מונופוליסטי, פגיעה בעובדים חלשים (בעיקר בלתי מקצועיים או בלתי יעילים), פגיעה באיכות השירותים.
מתנגדי ההפרטות סבורים שהנזק שבחוסר היעילות הקיימת בניהול הממשלתי קטן מנזקים שתיצור ההפרטה עצמה.
עבור שירותים מסוימים מושמעת גם הטענה לפיה סיפוק שירותים אלו מוגדר כתפקיד הממשלה.
ולכן עליה לספק לתושבים שירותים ציבוריים אלה.
השיטה הנהוגה במדינת ישראל היא מכירת גרעיני השליטה, בעוד שבארצות אחרות השיטה היא הנפקת מניות לציבור ולעובדי החברות.
רשימת חברות שהופרטו באופן מלא או חלקי:
הפרויקט של עידן רייכל הוא שם אלבום הבכורה של הפרויקט של עידן רייכל.
האלבום יצא לאור בדצמבר 2002, מכר למעלה מ-150 אלף עותקים עבורם הגיע למעמד פלטינה מרובעת.
האלבום זכה במקום הראשון במצעד האלבומים של ישראל ששודר בערוץ 2 ביום העצמאות ה-65 למדינת ישראל.
עידן רייכל התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כקלידן בהופעותיהם של זמרים שונים.
בשאיפה להתפתח לכיוון של הפקה מוזיקלית, החליט רייכל להקליט מספר שירים המעידים על יכולות ההפקה שלו.
כוונתו המקורית של רייכל לא הייתה לאגד את השירים לכדי אלבום שלם, אלא להציג את יכולות ההפקה שלו, ומשום כך הוא השקיע פחות בכתיבת השירים.
כך למשל, השיר "בואי" מורכב משני בתים בלבד ללא פזמון חוזר, ובשיר "מדברים בשקט" אחרי הפזמון החוזר מושר פעם נוספת הבית השני של השיר.
את השירים הקליט רייכל באולפן הביתי בביתו שבכפר סבא, עם כשלושים זמרים ונגנים שונים.
רובם היו בני העדה האתיופית.
השירים היו ברובם בסגנון מוזיקת עולם, תוך שילוב אלמנטים של פופ ורוק.
רוב הזמרים באלבום היו אלמוניים לפני כן, ויוצאת דופן הייתה הזמרת דין דין אביב, שהתפרסמה מחברותה בלהקת גאיה.
רייכל ניסה לעניין בין השאר את יהודה עדר, אז מנהל המחלקה הישראלית בחברת התקליטים הד ארצי.
עדר סיפר כי בתגובה אמר לו "את המשפט הכי גרוע שאתה יכול להגיד: לא שמעתי ואני לא אוהב", מפני שבאותה תקופה סיים לעבוד עם שלמה ארצי על שני תקליטים ו"לא יכ[ו]לתי לשמוע יותר שירים".
אבל כשהציג רייכל את השירים לחברת הליקון אהב אותם גדי גידור, ממנהלי החברה, והחליט לאגדם לכדי אלבום שלם.
בנובמבר 2002 יצא הסינגל הראשון מתוך האלבום, "בואי", שזכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים והושמע תכופות בתחנות הרדיו.
בעת יציאת הסינגל האלבום טרם היה מוכן במלואו, אך הביקורות החיוביות שלהן זכה הביאו לעבודה אינטנסיבית של רייכל להשלמת האלבום, שיצא לבסוף כשלושה שבועות לאחר הסינגל.
גם שלושת הסינגלים שיצאו אחריו, "מדברים בשקט", "אם תלך" ו"הנך יפה", זכו להצלחה במצעדי הפזמונים.
מילים, לחנים ועיבודים מאת עידן רייכל, אלא אם צוין אחרת.
ברכות לשנה החדשה (מילים: תפילות לראש השנה) (3:33)
שיר שרובו בשפת הגעז בביצועו של הכהן של כפר סבא קאסהו זימרו.
זימרו הוקלט בבית הכנסת של העדה האתיופית שבשיכון יוספטל בעיר.
בשיר משולבות תפילות לראש השנה כפי שנאמרו מפי יוסף כהן, שאותו הקליט רייכל בעת קידוש, ללא התראה מראש.
השיר צורף לסינגל "מדברים בשקט".
בואי (גרסה מלאה) (עיבוד והפקה מוזיקלית: עידן רייכל ועברי לידר) (4:28)
השיר משלב שירה עברית של יאיר זיו ושירן כהן לצד שירה אמהרית של מימי יוסף ואלמו אגא.
שירתו של אגא היא למעשה דגימה משירו "Tew Semagn Hagere", שנכלל באלבום "The Harp of King David" מסדרת "אתיופיק".
את יאיר זיו הכיר רייכל מבית ספרו בכפר סבא, ואת שירן כהן מלהקת חיל החינוך שאותה הדריך.
בעיבוד השיר השתתף עברי לידר, שגם ניגן בו בקלידים.
"גרסת רדיו" של השיר סוגרת את האלבום.
הסולנית היא דין דין אביב, שהתפרסמה קודם לכן מחברותה בלהקת גאיה ומהמופע המשותף "עלידין" עם אמה עליזה אביב.
רייכל הקליט את אביב בתחילה ללא ליווי של כלי נגינה, ולאחר מכן חיפש עיבוד מוזיקלי מתאים לשיר.
בהשראת הגיטריסט המלאי עלי פארקה טורה בחר לבסוף בליווי גיטרה בלבד, בנגינתו של אבי סינגולדה, וזאת מתוך מטרה להבליט את קולה של אביב.
השיר זכה להצלחה גדולה ונבחר כ"שיר השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ ושל רשת ג'.
Ayal-Ayale (מילים ולחן: עממי) (3:38)
שיר עממי אתיופי בביצועם של זמנוויט זואי גדמו וראס היילי מליקוט.
הנך יפה (עיבוד: עידן רייכל, גלעד שמואלי ומשה קופ) (4:55)
זהו אחד משני שירים באלבום שרייכל שר בעצמו.
Brong Faya (מילים ולחן: עידן רייכל וסרג'יו ברהמס) (4:08)
שיר שרייכל כתב והלחין בשיתוף עם סרג'יו ברהמס, סולן השיר.
ברהמס עלה לישראל מהאי קוראסאו, והשיר הוא בשפה המקומית של האי, פאפיאמנטו.
ברהמס התפרסם גם כאחד ממקימי להקת מיומנה.
השיר צורף לסינגל "אם תלך".
מדברים בשקט (עיבוד: עידן רייכל וגלעד שמואלי) (3:57)
הסולנית היא אורטל אופק, שאותה הכיר רייכל משירותה בלהקת חיל הים שהדריך בשירותו הצבאי.
את השיר מלווה נגינת מסנקו (כינור אתיופי) של מולוגטה טדסה.
טדסה הקליט את נגינתו לחוד, ומאוחר יותר שילב אותה רייכל בשיר.
שושנים עצובות (עיבוד: עידן רייכל וגלעד שמואלי) (2:37)
השיר השני באלבום שרייכל שר בעצמו.
מלווה אותו בקולות באמהרית טגדה שרון רטה.
טיגסט (מילים ולחן: עידן רייכל וטיגסט דסטה) (4:40)
שיר שכתב רייכל והלחין עם טיגסט דסטה, סולנית השיר.
השיר צורף לסינגל "הנך יפה".
מילות השיר לקוחות מתוך בספר קהלת, בתרגום לאמהרית של מימי יוסף, שגם קוראת את השיר.
גרסה נוספת לשיר "בואי", כפי ששודר בתחנות הרדיו.
בגרסה נעשה שימוש באותן הקלטות של הגרסה המלאה, אך בסדר מעט שונה, ששם את הדגש על החלק העברי של השיר.
את שניים מנגני האלבום, המתופף גלעד שמואלי והבסיסט גולן זוסקוביץ', הכיר רייכל מלהקת הליווי של עברי לידר שבה ניגן בקלידים.
שמואלי השתתף בנגינה ברוב שירי האלבום, וכן בעיבודי חלק מהם.
אחד הנגנים המוכרים ביותר באלבום בעת הוצאתו היה הגיטריסט אבי סינגולדה, שניגן בגיטרה בשיר "אם תלך".
נגן מוכר נוסף היה הגיטריסט עופר שריקי, שהתפרסם גם כזמר והוציא את אלבומו הראשון זמן קצר לאחר צאת האלבום.
הַפָּרוֹכֶת מתוארת בספר שמות כמסך בד אשר הפריד את המשכן ואת בית המקדש, הן הראשון והן השני, לשני חלקים – אזור קודש הקודשים, בו עמד ארון הברית; ואזור הקודש, בו עמדו מנורת הזהב, מזבח הזהב ושולחן לחם הפנים.
בספר שמות מסופר על הציווי על משה רבנו ליצור את הפרוכת:
הפרוכת הייתה עשויה מבד שנארג על ידי נשים.
רש"י מפרש את הפסוק "הרי ארבעה מינין יחד בכל חוט וחוט, א' של פישתים וג' של צמר, וכל חוט וחוט כפול ו' - הרי ד' מינין כשהיו שזורין יחד, כ"ד כפלים לחוט" - היינו, כל אחד מהצבעים היה מורכב הן מפשתן והן מצמר.
בהמשך מפרש רש"י את הביטוי "כרובים מעשה חושב" - "כרובים שהיו מצוירין בהן באריגתן, ולא ברקימה שהוא מעשה מחט אלא באריגה בשני כתלים - פרצוף אחד מכאן ופרצוף אחד מכאן - ארי מצד זה, נשר מצד זה".
הדמויות של הכרובים נארגו כחלק מן הפרוכת ולא נוספו לבד מאוחר יותר.
הפרוכת הייתה מורכבת משתי שכבות - אחת לכל כיוון.
מקור שמה של הפרוכת בשורש האכדי פ.ר.כ שמשמעו "סגר" או "כיסוי", ורש"י מפרש: "פרוכת - לשון מחיצה הוא, ובלשון חכמים פרגוד.
דבר המבדיל בין המלך ובין העם".
על פי חז"ל הפרוכת הייתה גדולת ממדים.
גובהה היה 10 אמות (כ-5 מטר) ורוחבה היה 10 אמות, כאשר הייתה ממוקמת במשכן, והפרידה בין הקודש לקודש הקודשים.
מאוחר יותר ניצבה פרוכת גם בבית המקדש הראשון.
במשכן נתלתה הפרוכת על ארבעה עמודי עצי שיטים מצופים זהב שגובהם 10 אמות.
הפרוכת נתלתה על ווי זהב, והעמודים ניצבו על אדני כסף.
כפי שמציין רש"י: "ארבעה עמודי שיטים - תקועים בתוך ארבעה אדנים, ואונקליות קבועין בהן, עקומים למעלה להושיב עליהן כלונס, שראש הפרוכת כרוך בהן והאונקליות הן הווין".
ההבדל במיקומה בין המשכן, המקדש הראשון והמקדש השני
במשכן, שהיה למעשה אוהל, החוצץ היחיד בין הקודש לקודש הקודשים הייתה הפרוכת.
במקדש הראשון, שלראשונה הפך את אוהל ה' לבית לכל דבר, חצץ קיר (בלשון המקרא 'דביר', ובלשון חז"ל אמה טרקסין), שבו היו דלתות; לפי חז"ל, גם שם הייתה פרוכת, שהייתה פרוסה על הפתח.
במקדש שני לא היה קיים אותו קיר (ישנן מחלוקות בחז"ל בנוגע לסיבה לכך), ואת מקומו החליפה הפרוכת - כפי שהיה במשכן.
ישנה מחלוקת בין התנאים, בנוגע לשאלה האם הייתה במקדש שני פרוכת אחת בלבד (כבמשכן; כך סוברים רבי יוסי ורבי מאיר (יומא נא עמוד ב)), או שתי פרוכות שביניהן אורך אמה (כחצי מטר), כמסמלות את מיקומו של הקיר שאמור היה להיות במקום (כך לרוב הדעות).
לדעת ר' יוסי (שסבר שהייתה רק פרוכת אחת), פתחה של הפרוכת היה בצפונה, כמו במשכן, שכן זו הדרך שבה ראוי להיכנס אל קודש הקודשים (הצפון נחשב מקודש יותר).
לדעת החולקים עליו, היה הפתח של הפרוכת החיצונה בדרום, והכהן הגדול היה מהלך בין הפרוכות עד שהיה נכנס דרך הפתח בצפון הפרוכת הפנימית.
כך מתארת המשנה את כניסתו של הכהן הגדול לקודש הקודשים ביום הכיפורים, לפי הדעות השונות:
שימוש נוסף לפרוכת היה, כמתואר במסכת יומא, במסגרת הזיית הדם כחלק מעבודת הקורבנות ביום הכיפורים:
כיום, המושג "פרוכת" מציין מסך או וילון המצויים בחזית ארון הקודש בבית הכנסת.
הפרולוג הכללי הוא שמה המשוער של סדרת הדיוקנאות הפותחת את סיפורי קנטרברי.
היצירה נכתבה בידי הסופר והחצרן בן המאה ה-14, ג'פרי צ'וסר.
היוהרה המגולמת בשיר, כפי שהיא מתפרשת על פני 858 שורות של אנגלית ביניימית המהוות את הפרולוג הכללי, היא כזו המאפיינת צליינות.