tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־2017 התמודד צים על רכישת חברת תנופורט מכונסי נכסי אליעזר פישמן, אולם על אף שחתם על הסכם רכישת תנופורט, הכונסים חזרו בהם ובהחלטת השופט איתן אורנשטיין ההליך נוהל בהתמחרות בה זכו ירון אדיב וכידן דהרי בתמורה לסך של 160 מ' ש"ח.
במרץ 2018 הנפיקה רני צים מרכזי קניות את מניותיה בבורסה בת"א וגייסה 60 מיליון ש"ח לפי שווי של 230 מיליון ש"ח.
באוקטובר 2019 רכש צים מהחברות צמח המרמן ואשדר את קניון "לב גני התקווה" תמורת 175 מיליון שקל.
בדצמבר 2019 רכש צים את קניון סיטי 1 בנוף הגליל בתמורה ל־97 מיליון ש"ח, כחלק מהליך כינוס הנכסים של נכסי אליעזר פישמן.
הקניון כולל 36.5 אלף מ"ר של מסחר, תעשייה ומשרדים.
זמן קצר קודם לכן הוא הודיע כי ישקיע ביחד עם חברת מידאס, השותפה שלו בחברה הערבית, 51 מיליון שקל בהקמת שטח מסחרי גדול ברהט.
בספטמבר 2021 החליט צים לרכוש את פעילות מידאס (100%) ב־70 מיליון שקל אשר אפשרה לו להגדיל את חלקו בפרויקטים הפעילים של נדל"ן מניב מסחרי באום אל פחם וירכא, לצד הפרויקטים שבפיתוח בטירה, טייבה, רהט וטמרה.
בינואר 2021, נחקרו צים והמנכ"ל יניב בנדר ברשות ניירות ערך בחשד לשימוש במידע פנים.
במאי 2021 השלים צים את רכישת מחצית מהמרכז המסחרי "אונו סנטר" בקריית אונו תמורת כ־130 מיליון ש"ח.
בהמשך אותו חודש רכש צים באמצעות רני צים מרכזי קניות את קבוצת המגורים מגידו, המתמחה בייזום, תכנון וביצוע של פרויקטי נדל"ן ובעלת צבר בהיקף של כ־1,750 יח"ד עם הכנסות צפויות של כ־2 מיליארד ש"ח.
במקביל לכך, מכר צים את רשת אופיס דיפו לקבוצת UMI בסכום של 80 מיליון ש"ח.
ביוני 2021 רכש צים באמצעות וואליו קפיטל את בית ההשקעות פסגות בתמורה ל־405 מיליון ש"ח, למעט פעילות הגמל והפנסיה שמוזגה לאלטשולר שחם.
ביולי 2021 הגיש צים הצעה לרכוש באמצעות פסגות את אי.די.בי.
פיתוח מידי נושי החברה, לצד 4 הצעות אחרות.
אולם, מחזיקי האג"ח (בעלי הזכויות בחברה) הורו לנאמן לדחות את כל ההצעות.
במרץ 2022 הקים ביחד עם בנו טל ובשותפות עם משה הופטמן רשת סופרמרקטים שכונתיים בשם "סופרטל".
נכון לאמצע 2023 מונה הרשת 8 סניפים בפ"ת, רחובות וגני תקווה.
ביוני 2023 נרכש קניון ים המלח על ידי צים מרכזי קניות בסכום של כ־152 מיליון ש"ח.
בנוסף לכך, לצים השקעות בחברת הפינטק פרי־פיי, המפעילה ארנקים דיגיטליים, וכן השקיע כ־1 מיליון ש"ח בשותפות המו"פ Hive2040 הנסחרת בבורסת ת"א.
הקבוצה גם כוללת החזקה בחברת אגירת האנרגיה הציבורית ברנמילר בכ־11%.
במרץ 2021 סייע צים בהקמת מוקד פעילות אזורי של איחוד הצלה בכפר קאסם העוסק בהדרכת עזרה ראשונה לציבור הרחב, וכולל מרכז ציוד רפואי של איחוד הצלה.
צים גם דאג להעתיק מגרש כדורגל שהיווה מוקד לפעילות חברתית וספורטיבית בטמרה, ממיקום המרכז המסחרי של צים מרכזי קניות, לאזור אחר בעיר.
שיתופי פעולה נוספים שנתמכים על ידי צים כוללים קידום יוזמות קהילתיות עם בית הספר אלאמל לחינוך המיוחד, אומנויות וספורט באום אל-פאחם, שנותן מענה לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית, חלוקת משלוחי מנות לגני ילדים בעלי צרכים מיוחדים וסיוע בהעלאת הצגה בהשתתפות שחקנים בעלי צרכים מיוחדים בבית שאן.
צים נשוי ללילך, אותה הכיר בצבא, להם 4 ילדים.
צים חובב ספורט מושבע, מתאמן ב־MMA (אמנויות לחימה משולבות) ומשתתף במרתונים של ריצה.
רני ששון (נולדה ב-1981) היא אמנית רב תחומית, מרצה לפיסול ויזמית של פרויקטים עירוניים בתחום האמנות.
ששון מתגוררת בעין דור, אם לשלושה בנים.
ששון היא בתה של מעצבת האפנה לאה ששון, ניצולת השואה, ילידת יוגוסלביה ושל מאיר ששון, המגיע ממשפחה של צורפים ממגורשי ספרד.
סבה, הצורף יוחנן ששון, למד ב"בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות" בתקופתו של האמן מרדכי ארדון.
ששון מנהלת את בית האמנים ברחובות.
בשנת 2014 הקימה את תוכנית המצטיינים לילדים יוצרים, אותה היא מנהלת.
התכנית מבוססת על פיתוח יצירתיות אצל ילדים, על ידי חשיפתם למגוון דיסציפלינות, אמנים ישראלים ואמנות עכשווית.
בתוכנית לומדים כ-150 ילדים ונוער, מהעיר רחובות וסביבתה.
ששון מרצה לפיסול באקדמיה לחברה ואמנויות ASA ומרצה אורחת באוניברסיטת תל אביב ובמקומות נוספים.
היא לימדה שלוש שנים כזוכת מלגת אמנית/מורה, מטעם משרד התרבות.
ששון היא בוגרת Parsons the New School for Design (MFA) בניו יורק, כמצטיינת דיקן וזוכת מלגת הדיקן, ובוגרת BFA מבצלאל, ירושלים.
עבודותיה באוספים ישראליים ובין לאומיים כגון: The German Gernot Huber Foundation, בפארק לאמנות קינטית בספרד, גן המדע על שם קלור, מכון ויצמן, אוסף יגאל אהובי לאמנות ועוד.
ששון השתתפה בתוכניות שהות אמן בדנמרק, בספרד ובגרמניה, ומציגה את עבודותיה בישראל ומחוצה לה.
לששון שפה פיסולית וחומרית ייחודית, המתבססת על השילוש צבע-צורה-מרקם.
ומבטאת עיסוק בנושאים של נשיות, לידה, חיים ומוות, פגיעות וכאב ופירוק הגוף, הגוף הפוליטי והגוף כנושא פוטנציאל כוחני לבין יכולותיו המוגבלות ופגיעותו.
עבודותיה בנויות מחומרים המאופיינים בתכונות מנוגדות כמו קשיחות מול רכות, משיכה מול דחייה וצורות אורגניות מול צורות חדות.
כמו כן עבודות רבות הן אובייקטים הנתלים מן התקרה, מרחפים באוויר בין שמיים וארץ ומושהים על סף.
2020: הקרן ליוצרים עצמאיים - משרד התרבות והספורט, מענק לפרויקט מיוחד.
2014: קרן יהושע רבינוביץ - המפעל לפרויקטים מיוחדים באמנויות, מענק לפרויקט מיוחד.
2013: קרן AAWK ומחלקת התרבות בעיר Abenraa דנמרק, מענק תוכנית שהות אמן.
2012: Gernot Huber Foundation, מענק תוכנית שהות לאמן פיסול, המבורג/טנריף.
2020: "להיוולד מחדש" - מוזיאון על התפר, ירושלים.
2019: "פסבדו רחם" - גלריה בית גורדון-לונדון, ראשון לציון.
2018: "פרי מוזר" - גלריית אלמסן, יפו, תל אביב-יפו.
אוצרים: מרינה פוזנר ויניב לכמן.
2014: "ביצה קשה" - הקיבוץ, גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב.
אוצרת: קרני ברזילי (תערוכה זוגית).
2009: "חיוניות" - פלורנטין 45 - חלל אמנות עכשווית, תל אביב.
2009: "טעון בגוף" - הגלריה העירונית לאמנות, רחובות.
2015: "מוזיקת המבנה" גלריה הצוק, פרויקט באצטדיון נתניה.
אוצרת: מאיה קשביץ (מיצב 7 אובייקטים)
2014: "המגדל הבוער" – הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב.
2013: "פסטיבל Abenraa לאמנות עכשווית" – דנמרק.
2011: "מכונת כנפיים" – פרויקט מוזמן, "צבע טרי", תל אביב.
אוצרות: נעה ססיליה כהן ואורי גרון.
2009: "בשר ודם" – המרכז לאמנות עכשווית, תל אביב.
אוצרת ראשית: תמי כץ פרימן.
אוצר: חוזה רומן גונזלס סאיז.
2009: "שקט עכשיו" – גלריה 39 לאמנות עכשווית, תל אביב.
2008: "לבן מלוכלך" – פלורנטין 45 - חלל אמנות עכשווית, תל אביב.
אוצרות: גילת נדיבי ואירנה גורדון.
רני קלדרון (נולד ב-1972) הוא מנצח, מלחין ופסנתרן ישראלי.
קלדרון נולד בישראל ולמד נגינה בפסנתר אצל בנימין פרל ופנינה זלצמן.
הוא המשיך תחת הדרכתה באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
במקביל למד תורת המוזיקה אצל יצחק סדאי וניצוח אצל שלום רונלי-ריקליס ונעם שריף.
את לימודי הניצוח המשיך אצל מנדי רודן באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
במהלך לימודיו באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בתל אביב, זכה בתואר מצטיין דקאן הפקולטה לאמנויות באוניברסיטת תל אביב ב-1995. כמו כן זכה במלגת קרן שרת למנצחים בשנים 1997–1998.
מגיל צעיר עבד כמדריך זמרים, בין השאר בסדנת האופרה בתל אביב.
משנת 1996 החל לעבוד כפסנתרן חזרות עם זמרי אופרה ומדריך זמרים באופרה הישראלית.
בנוסף השתלם קלדרון בסגנונות האופראים השונים אצל מאסטרו ברונו ריגצ'י בפירנצה, ז'אנין רייס בפריז, ריכרד טרימבורן וריטה לאוינג במינכן, וטום קריסטוף בדרזדן.
רני קלדרון שולט בתשע שפות: עברית, אנגלית, איטלקית, צרפתית, גרמנית, רוסית, ספרדית, לטינית ויוונית עתיקה.
את דרכו כמנצח החל בשנים 1996–1998. בשנת 1996 זכה במקום ראשון בתחרות, כישראלי יחיד אל מול חמישה מתחרים איטלקים, וזכה לנצח על "האחות אנג'ליקה" בבית האופרה מנצ'ינלי באורבייטו שבאיטליה, בהמשך ניצח באורבייטו על האופרות "מאדאם באטרפליי" ו"האדרת" מאת פוצ'יני.
בעונת 1999–2000 התמנה למנצח משנה באופרה הישראלית, שם ניצח על "חליל הקסם הקטן" מאת מוצרט ועל "ריגולטו" מאת ורדי.
כמו כן עבד כעוזר מנצח בהפקות רבות ושונות, בין השאר ב"אלקטרה" מאת שטראוס בפסטיבל האופרה בקיסריה ובפסטיבל "סבונלינה" שבפינלנד.
בעונת 2001–2002 ניצח על קונצרט של קטעי אופרה במסגרת הסדרה למשפחה בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, וכן הוזמן על ידי האופרה הלאומית של פריז לעבוד כעוזר מנצח בהפקת "סיפורי הופמן" מאת אופנבאך.
באופרה של גראץ, אוסטריה ניצח על האופרה "שיקוי האהבה" מאת דוניצטי.
באוקטובר 2003 חתם את עונת האופרה בבית האופרה של סנטיאגו דה צ'ילה עם האופרות "ליצנים" מאת ליאונקוואלו ו"ג'אני סקיקי" מאת פוצ'יני, עם זמר הבריטון האיטלקי הנודע, ליאו נוצ'י.
בשנת 2005 החליף קלדרון את המנצח קרלו ריצי בהפקת "המסע לריימס" מאת רוסיני בבית האופרה של בריסל וזכה להצלחה גדולה שהקנתה לו פרסום עולמי.
בעקבות כך הוזמן לנצח בבריסל על התזמורת הלאומית של בלגיה בקונצרט חגיגי לכבוד יום השנה הבלגי.
הקונצרט נערך ביולי 2005 במסגרת תחרות המלכה אליזבת בנוכחות משפחת המלוכה, ושודר בטלוויזיה ברחבי אירופה.
ב"פסטיבל העמק של איטריה" בעיר מרטינה פרנקה שבדרום איטליה ניצח על "סמירמידה" של מיירבר בביצוע בכורה בזמנים המודרניים שהוקלט ויצא לאור על תקליטור.
כמו כן לפניו קונצרטים סימפוניים עם תזמורת אסטוריאס באוביידו, עם תזמורת קולון והתזמורת הלאומית של איל-דה-פראנס, שתיהן בפריז, וכן רסיטל שומאן במסגרת פסטיבל הפסנתר בסנט אטיין.
כמנצח על הרפרטואר הסימפוני הופיע בסדרות קונצרטים עם התזמורת הפילהרמונית של סופיה, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, תזמורת סימפונט רעננה והתזמורת הקאמרית אשדוד.
לאחר שניצח בהצלחה מרובה על האופרה "טורנדוט" של פוצ'יני בשנת 2013 בבית האופרה הלאומי לורן בנאנסי, צרפת, הוזמן רני קלדרון לכהן כמנהלו המוזיקלי של בית האופרה (בין השנים 2015–2018) והוא היה הישראלי הראשון ששימש בתפקיד של מנהל מוזיקלי של בית אופרה בצרפת ויליד ישראל הראשון המכהן כמנהל מוזיקלי בארץ זו.
בין השנים 2023–2025 הוא היה המנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
כפסנתרן הופיע בסדרות רסיטלים מוסברים עם 32 הסונטות של בטהובן לפסנתר, שבעה רסיטלים של שופן ועוד, וכן כסולן ומנצח בקונצ'רטי של מוצרט.
כמלחין מסיים רני קלדרון בחדשים אלה כתיבת אופרת ענק המבוססת על הרומן הנודע של ויקטור הוגו "הגיבן מנוטרדאם".
הוא ביצע את הפרלוד לאופרה בפסטיבל קולמר בצרפת בשנת 2019. יצירותיו האחרות כוללות מחזורי שירים ברוסית וסצנה לירית לבס, מקהלה ולתזמורת, "אל אובידיוס", למילים של אלכסנדר פושקין.
רנייה הראשון ממונקו (צרפתית: Rainier I of Monaco ;1267–1314) היה בן משפחת גרימלדי אשר כיהן כריבון והשליט הראשון באזור הידוע כיום כנסיכות מונקו.
רנייה הראשון החזיק גם בתואר הלורד של העיר קאן סור מר, ובשנת 1309 יסד בה מבצר, המוכר כיום כטירת גרימלדי.
בנוסף לאלה החזיק גם בתואר הברון של סן דימטריו מממלכת נאפולי.
רנייה הראשון נולד בג'נובה והיה הבכור מבן שלושת ילדיו של לנפרנקו גרימלדי (Lanfranco Grimaldi) שהיה כומר צרפתי בפרובאנס, מאשתו אורליה דל קארטו (Aurelia del Carretto), ואשר לאחר פטירתו נישאה לאחיינו פרנסואה גרימלדי.
בשנת 1297 לאחר שהפסידו בקרבות שליטה בין משפחות בג'נובה וגורשו ממנה, הצטרף רנייה לאביו החורג (שהיה גם בן דודו) וקבוצת גברים בני משפחתם לכיבוש הטירה הנפוליטנית שעל צוק מונקו, המוכרת בימינו כארמון הנסיכות של מונקו.
האירוע ההיסטורי מונצח כיום בשלט האצולה של הנסיכות בדמותם של שני נזירים חמושים בחרבות, לזכרו של פרנסואה שהתחפש לנזיר ופתח את שערי הטירה לכובשים.
הנפוליטנים המובסים לא השלימו עם הכיבוש הגרימלדי ובשנת 1298 הטילו מצור על הטירה בניסיון להחזירה לשליטתם.
בני גרמלדי הצליחו להחזיק מעמד במשך 3 שנים עד שנכנעו בשנת 1301 והטירה הוחזרה לשליטת ממלכת נאפולי.
רנייה נאלץ לעזוב את הטירה לאחר שקיבל פיצוי כספי, ועבר לשרת בצבאו של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
בשנת 1304 מונה לאדמירל של צרפת לאחר שהשיג ניצחון בראש צי משולב, צרפתי - הולנדי, מול הצי הפלמי בקרב זייריקסה (Zierikzee).
בנוסף לדרגה הוענקה לו גם פנסיה שנתית ותוארי אצולה.
מנישואין הראשונים לסלווטיקה דל קרטו (Salvatica del Carretto) בת משפחתה של אימו וביתו של המרקיז מליגורה, נולדו להם ארבעה ילדים.
בנם הבכור שארל הראשון, מונה ליורשו, והחזיק בתואר הלורד של מונקו.
שארל הראשון נחשב כמייסד שושלת גרימלדי השולטת בנסיכות עד ימינו.
רנייה דה גראף היה רופא ואנטומיסט הולנדי שגילה תגליות מרכזיות בביולוגיה של הרבייה.
דה גראף נולד בשונהובן ולמד רפואה באוטרכט וליידן.
במוסדות אלו למדו אתו גם יאן סוואמרדם, נילס סטנסן ופרדריק ראוש.
אחד הפרופסורים שלהם היה פרנסיסקוס סילביוס.
דה גראף הגיש את עבודת הדוקטורט שלו על הלבלב, ונסע לצרפת שם השיג את התואר הרפואי מאוניברסיטת אנז'ה.
בהיותו בפריז, הוא פנה גם לחקר איברי המין הגבריים, שפורסם בשנת 1668. כשחזר להולנד בשנת 1667, מיקם את עצמו בדלפט.
מכיוון שהיה קתולי במדינה פרוטסטנטית בעיקרה, הוא לא הצליח להתקדם בקריירה באוניברסיטה.
ביוני 1672 נישא דה גראף למריה ואן דייק.
בסוף אותה שנה נקלע למחלוקת עם יאן סוומרדאם שהאשימו בפלגיאט.
באפריל 1673 מת בנו בן השבועיים של דה גראף.
באוגוסט באותה השנה, כשבועיים לאחר שהמליץ דה גראף, במכתב אל החברה המלכותית בלונדון, להקדיש תשומת לב לאנטוני ואן לוונהוק ולעבודתו בשיפור המיקרוסקופ, נפטר דה גראף בגיל 32. הסיבה למותו אינה ידועה.
משערים כי ייתכן שהוא התאבד – מותו ייוחס בזמנו ל"נסיבות כוליריות", שנחשבו באותם ימים כגורמי לדיכאון – אך ייתכן שמת ממלריה, טיפוס או דיזנטריה, שהיו נפוצות באותה התקופה.
ייתכן ודה גראף היה הראשון שהבין את תפקוד הרבייה של החצוצרה, תיאר את ההידרוסלפינקס, קשר את התפתחותו לאי פוריות הנשית.
דה גראף המציא גם מזרק מעשי, המתואר בעבודה השלישית שלו.
מורשתו המפורסמת היא זקיקי גראף.
הוא עצמו ציין שהוא לא הראשון שתיאר אותם, אלא תיאר את התפתחותם.
מהתצפית על היריון אצל ארנבים הוא הסיק כי הזקיק הכיל את הביצית, אם כי מעולם לא צפה בו.
השלב הבוגר של זקיק השחלה נקרא לכבודו, הזקיק הגרפאני, אף על פי שמדענים אחרים, כולל פאלופיוס (אנ'), הבחינו בזקיקים בעבר (אך לא הצליחו להכיר במשמעות הרבייה שלו).
המונח זקיק גראפני בא בעקבות הצגת המונח ביצה גראאפנית על ידי אלברכט פון הלר שכמו דה גראף עדיין הניח שהזקיק הוא הביצית עצמה, אם כי דה גראף הבין שהביצית קטנה בהרבה.
גילוי הביצית האנושית נעשה בסופו של דבר על ידי קארל ארנסט פון באר בשנת 1827. בן זמנו של דה גראף, יאן סוומרדם, התעמת איתו לאחר פרסומו של DeMulierum Organ Generatione Inservientibu והאשים אותו כי לקח קרדיט לעצמו לגילויים שהוא ויוהנס ואן הורן גילו קודם לכן בנוגע לחשיבות השחלה וביציות.
דה גראף דחה את האשמה, אך נפגע ממנה.
דה גראף תיאר את השפיכה הנשית והתייחס לאזור בנרתיק שלדעתו, דומה לערמונית הגברית.
באמצע המאה ה-20, אפיין אזור זה הגינקולוג היהודי שגורש מגרמניה הנאצית - ארנסט גרפנברג (1957-1881).
ההנחה כי שם נמצא אזור גירוי נשי, שנקרא על שמו "נקודת גרפנברג" (Gräfenberg) או "נקודת ג'י".
יתר על כן, דה גראף תיאר את האנטומיה של האשכים ואסף רקמות של כיס המרה והלבלב.
למרות תרומתו, דה גראף ביצע מספר טעויות בנוסף לכך שהוא האמין שהביצית היא הזקיק.
הוא מעולם לא ביקר מספיק טקסטים קודמים אלא חזר על דיווחים של אחרים כולל אי הדיוקים שלהם.
מכיוון שהוא צפה בארנבים ולא בבני אדם, הוא הניח שההפריה התרחשה בשחלה.
הוא האמין כי שלפוחית הזרע מאחסנת את הזרע.
הוא עדיין לא היה מודע לנוכחותם של תאי הזרע עצמם.
אלה התגלו ממש לאחר מותו על ידי הסטודנט באמסטרדם יוהנס האם, באמצעות המיקרוסקופ של אנטוני ואן לוונהוק.
בהתבסס על ניסויי הארנבים שלו ותיאור הריון חוץ רחמי אצל אישה שנפטרה בהריונה ה-12 בפריז, הוא הניח שהיישות השלמה נמצאת בשחלה, מקבלת חיים בהשפעת נוזל השפיכה הזכרי, ואז העובר יורד לרחם.
רני (רן) רביב (נולד ב-28 בנובמבר 1969) הוא כותב ועורך ישראלי, שמשמש ככותב נאומים לנשיא המדינה, ובעבר היה כותב הנאומים של ראשי ממשלת ישראל אהוד אולמרט, בנימין נתניהו ונפתלי בנט.
שימש כמפקד עיתון "במחנה" וכעורך המגזין "ליברל".
רביב נולד וגדל ברמת השרון לאורה ולמנחם רביב (במקור רבין) ולו אח אחד.
אביו, שהיה פדוי שבי פעמיים, היה חייל בצבא הבריטי ולאחר קום המדינה קצין השלישות של בה"ד 1.
מגיל צעיר התעניין רביב בעיתונות, בתקשורת ובפוליטיקה, ובהיותו בחטיבת הביניים יזם הוצאת עיתון שהפך לעיתון בית הספר, ושימש כעורכו הראשי.
כמו כן, היה במשך שנתיים כתב נוער ב"מעריב לנוער".
בשנת 1988 התגייס לצה"ל ושירת ככתב צבאי בשבועון "במחנה", בין היתר לצד יואב לימור, ג'קי חוגי, דב אלבוים, חן קוטס-בר ואלדד יניב.
בשנת 1991 השתחרר מצה"ל והצטרף לרשת "ידיעות תקשורת" בתור סגן עורך המקומון "כל הדרום" ולאחר כחצי שנה מונה לעורך.
בהמשך מונה לסגן עורך עיתון "במקום" – מקומון הערים ראשון לציון, רחובות ונס ציונה.
בשנת 1994 מונה לדובר עיריית גבעתיים, בתקופתו של ראש העיר אפי שטנצלר.
הוא כיהן בתפקיד כשנתיים, ולאחריהן שב לתחום העריכה.
בין השנים 1996–2000 שימש כעורך המקומון "חולון בת-ים" ובהמשך כעורך עיתוני השרון של הרשת.
בשנת 2001 הצטרף מחדש למערכת "במחנה", הפעם כעובד צה"ל, ושימש כעורך המגזין וכממלא מקום העורך הראשי.
בשנת 2004 מונה למפקד ועורך ראשי של "במחנה" וכיהן בתפקיד כארבע שנים, לרבות במהלך יישום תוכנית ההתנתקות ומלחמת לבנון השנייה.
בהיותו בתפקיד זה השלים קורס קציני דוברות ולימים קיבל דרגת רב-סרן (במילואים).
בסוף 2006 מונה על ידי דוברת צה"ל מירי רגב לראש ענף תקשורת בחטיבת דובר צה"ל, אך לבסוף ויתר על התפקיד.
בשנת 2008 מונה על ידי ראש אגף כוח האדם אבי זמיר לדובר האגף, ושירת בתפקיד זה כחמש שנים, תחת פיקודם של זמיר ושל אורנה ברביבאי.
בשנת 2013 מונה למפקד בית הספר הצבאי לתקשורת בחטיבת דובר צה"ל, האמון על הכשרות הדוברות היחידתיות והכלל-צה"ליות.
במסגרת תפקיד זה שימש כמפקד קורס מש"קי דוברות שש פעמים.
בשנת 2016 סיים רביב את תפקידו, ומונה על ידי דובר צה"ל מוטי אלמוז לראש מדור אסטרטגיה בחטיבה, שלימים הפך למדור אסטרטגיה, מחקר ותכנון (אמ"ת).
ביולי 2021 סיים רביב את שירותו כאזרח עובד צה"ל.
עוד בטרם שחרורו פתח רביב, באישור מפקדיו, עסק לכתיבה ולעריכה, ובכלל זה כתיבת נאומים – תחום בו עסק כשלושה עשורים באופן פרטי.
במהלך השנים כתב רביב נאומים ותכנים נוספים לראשי ממשלות, לשרים, לראשי ערים ולבכירים במערכת הביטחון.
עם פרישתו מצה"ל מונה לכותב הנאומים של ראש הממשלה נפתלי בנט ובמקביל, לעורך המגזין "ליברל", במקום רותם דנון.
על דודתו, זהבה ברלינסקי (לבית רבין), אשתו של השחקן זאב ברלינסקי, נכתב השיר "עטור מצחך".
רני יגר (נולד ב-22 במרץ 1971, תל אביב יפו, ישראל) הוא חוקר תרבות עברית, מייסד בית תפילה ישראלי, עמית מחקר במכון שלום הרטמן ומנהל את מיזם התנ"ך "ראשית" שבו, רב ופובליציסט.
רני יגר נולד בתל אביב.
אביו ד"ר זאב יגר הוא פיזיקאי יליד הארץ, ואימו הרצלינה לבית כָּלֶב נולדה בסופיה שבממלכת בולגריה, הייתה מורה לספרות וסגנית מנהלת תיכון עירוני ה' (תל אביב).
בוגר בית החינוך ע"ש א"ד גורדון ותיכון עירוני ה' בתל אביב.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הרפואה.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה ומחשבת ישראל באוניברסיטה העברית (1998).
קיבל דוקטורט מהחוג לפרשנות ותרבות באוניברסיטת בר-אילן (2018).
את עבודת הדוקטור "אברהם המאמין העברי - חולין ודתיות ביצירתו של אברהם שלונסקי", כתב בהנחיית פרופסור אבי שגיא.
מ-2001 עובד ועמית מחקר במכון שלום הרטמן בירושלים.
במכון, ניהל את "חדרים"- בית המדרש המתקדם יחד עם ד"ר שרגא בר-און, הקים את תוכנית "בארי" להוראת יהדות בבתי ספר תיכוניים ברוח מסקנות דו"ח ועדת שנהר (2006) עם חנה גילת, ואת בית הספר להכשרת מורים של תוכנית בארי (2010).
ב-2022 מנהל את "ראשית" מיזם התנ"ך במכון הרטמן בשותפות מנהלת התוכן ד"ר רוני מגידוב.
המיזם מכוון לטפח מורים להוראת מקרא ברוח יהודית-ישראלית-דמוקרטית ולהעלאת ערכו של התנ"ך בעיני תלמידי בתי הספר הממלכתיים.
שימש כמייסד וכמנהל הראשון של תוכנית "גוונים" של הפדרציה היהודית של סן פרנסיסקו (1999), כאיש סגל ומוביל בית-המדרש במכללת עלמא בית לתרבות עברית יחד עם בארי צימרמן ואפרת טננבאום.
לימד בתוכנית "אופקים" של אוניברסיטת תל אביב וכיהן כאיש צוות ב"פידיאה", המכון האירופי ללימודי-יהדות בסטוקהולם, שוודיה, שם שהה כמרצה אורח (2009-2010).
ב-2004 נמנה עם מקימי בית תפילה ישראלי בתל אביב יחד עם הרב אסטבן גוטפריד.
משמש בו מאז הייסוד כמוביל-שותף, ולאחר שסיים לימודיו במחזור הראשון של "בית המדרש לרבנות ישראלית" של אורנים - המכללה האקדמית לחינוך ומכון שלום הרטמן (2017) משמש גם כרב בקהילה.
יגר פעיל בתחום הנצחת השואה וחסידי אומות העולם.
עורך משנה ביחד עם פרופסור מיכל גוברין של "ההתכנסות" - דרך חדשה להנחלת זיכרון השואה.
יגר כתב תפילת יזכור ייעודית לחסידי אומות העולם המשמשת בטקסי בארץ ובעולם.
יגר נמנה עם מייסדי וחבר ועדת התוכן של עמותת בית מורשת יהדות בולגריה ביפו.
בנוסף, היה שותף ליצירת סידור ערב שבת של בית תפילה ישראלי, "עת ספוד ועת רקוד" – סדר הבדלה בין יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ליום העצמאות.
מתגורר בירושלים, נשוי לענבל ואב לארבעה ילדים.
אברהם המאמין העברי, חולין ודתיות ביצירתו של אברהם שלונסקי, הוצאת כרמל, ירושלים, 2021
מעגלי שייכות, זהות יהודית בעולם משתנה: יחידת לימוד במחשבת ישראל לתלמידי החטיבה העליונה בבית הספר הממלכתי
התכנסות ליום השואה, באתר מכון שלום הרטמן
הלכה ואגדה לביאליק, מקריאה לקריאה, באתר shi-webfiles.s3.amazonaws
ליצור מרחב בזמן; בתוך: מיכל גוברין; דנה פריבך־חפץ; אתי בן־זקן (עורכות), "אבל הייתה שם אהבה – עיצוב זיכרון השואה", הוצאת כרמל, 2021.
לחיות עם יצר הרע; בתוך: אסא קידר (עורך), "שיחות עם יצר הרע עורך", הוצאת ידיעות ספרים, 2007.
קטלוג שבת – המוזיאון היהודי העכשווי בסן פרנסיסקו.
מדינה יהודית דמוקרטית – עורך משנה עם רון מרגולין, הוצאת האיגוד העולמי למדעי היהדות.
רני יגר על אלטנוילד של הרצל, הרצאה במכון האירופי ללימודי יהדות בסטוקהולם, באתר akadem.org
רניל ויקרמסינגהה (בסינהלית: රනිල් වික්රමසිංහ වික්රමසිංහ; בטמילית: ரணில் விக்கிரமசிங்க; נולד ב־24 במרץ 1949) הוא פוליטיקאי מסרי לנקה, המכהן כנשיא סרי לנקה מאז 20 ביולי 2022.
ויקרמסינגהה נולד ב-24 במרץ 1949 בקולומבו, והוא בנם השני של אסמונד ונליני.
אביו היה עורך דין שהפך לברון עיתונות, וסביו היו סיריל ויקרמסינגהה ששירת בשירות המדינה.
ויקרמסינגהה התחנך בבית הספר המלכותי למכינה ובמכללה המלכותית שבקולומבו.
ויקרמסינגהה נכנס לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ציילון בקמפוס שלה בקולומבו שהוא כיום אוניברסיטת קולומבו.
לאחר סיום לימודיו הוא השלים את הבחינות במשפטים במכללה למשפטים בציילון והוסמך כעורך דין ב-1972. הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דקלין באוסטרליה ב-14 בפברואר 2017 על תרומתו המשמעותית ברפורמות בכלכלה, בחינוך ובזכויות אדם.
ויקרמסינג נישא למתירס, אקדמאית מסרי לנקה ופרופסור לאנגלית בשנת 1994. ויקרמסינג עושה מאמצים לשמור על חייו הפרטיים מחוץ לפוליטיקה.
ויקרמסינגהה הצטרף למפלגה הלאומית המאוחדת (UNP) והתקדם בשורותיה.
הוא מונה למארגן הראשי של ציבור הבוחר בקלניה באמצע שנות ה-70, ולאחר מכן מונה למארגן הראשי של ציבור הבוחר בביאגאמה, שם ניצח בבחירות לפרלמנט ב-1977 ונכנס לפרלמנט.
הוא מונה לסגן שר החוץ בממשלתו החדשה של ג'וניוס ג'אייווארדנה, ועד מהרה קודם לתפקיד שר לענייני נוער ותעסוקה ב-5 באוקטובר 1977, מה שהפך אותו לשר הקבינט הצעיר ביותר של סרי לנקה.
במהלך כהונתו כשר, הוא יזם והקים את המשמר הלאומי של סרי לנקה והמועצה הלאומית לשירותי נוער (NYSCO), המספקת הכשרה מקצועית וקריירה ליוצאי בית הספר.
ב-14 בפברואר 1980 מונה לשר החינוך.
תחת נשיאותו של רנסינגהה פרמאדאסה מונה ויקרמסינגהה לשר התעשייה ב-18 בפברואר 1989, במסגרתו יזם רפורמות תעשייתיות והקים את האזור הכלכלי המיוחד ביאגמה.
בשנת 1990 הוא מונה לאחראי על תיקי המדע והטכנולוגיה.
ב-1989 הוא מונה גם למנהיג הפרלמנט.
ב-7 במאי 1993 הושבע ויקרמסינגהה לראשות הממשלה לאחר שהנשיא רנאסינגה פרמדסה נרצח, וראש הממשלה DB Wijetunga מונה לנשיא.
במהלך כהונתו הביא לשינוי כלכלי מרשים ובאופן כללי זכה לגיבוי של הקהילה העסקית.
בבחירות לפרלמנט של 1994 הפסידה מפלגת UNP לברית העם של צ'נדריקה קומרטונגה, וקומרטונגה מונה לראש ממשלת המדינה במקומו של ויקרמסינגהה.
מאוחר יותר הוא גם הפסיד במירוץ למנהיגות האופוזיציה בשני קולות, תפקיד אשר אותו השיג מאוחר יותר.
בבחירות הכלליות לפרלמנט 2001, הוביל רניל ויקרמסינגהה את UNF לזכייה ב-109 מושבים, והושבע לראש הממשלה ה-17 של סרי לנקה ב-9 בדצמבר 2001. עם זאת, צ'נדריקה קומרטונגה עדיין נשארה נשיאת המדינה.
זה הוביל למצב מבלבל שבו הנשיא וראש הממשלה היו משתי מפלגות שונות.
ב-7 בפברואר 2004 סיים את תפקידו.
בבחירות לפרלמנט 2004 שנערכו ב-2 באפריל הפסידה מפלגת ה-UNF של רניל ויקרמסינגהה, והוא נשאר בתפקיד מנהיג האופוזיציה עד 2015, אז מייטריפלה סיריסנה שהושבע לנשיא, מינה אותו לראש הממשלה.
לאחר הבחירות לנשיאות ב-2015, המועמד מייטריפלה סיריסנה מ-UNP ניצח, לאחר שזכה ב-51.28% מהקולות, ומינה את ויקרמסינגה לראש הממשלה הזמני לכהונה שלישית בתפקיד.
UNP/UNFGG בראשות ויקרמסינגה זכתה בבחירות לפרלמנט הכללי שנערכו ב-17 באוגוסט 2015, והוא מונה לראש הממשלה בפעם הרביעית, עם 106 מושבים בפרלמנט.
הבחירות לפרלמנט ב-2020 הביאו לניצחון מוחץ של פודוג'אנה פרמונה בסרי לנקה בראשות מהינדה ראג'פקס, והשיגה 59.09% מהקולות והבטיחה 145 מושבים בפרלמנט.
המפלגה הלאומית המאוחדת, שספגה את התבוסה הקשה ביותר בתולדותיה קיבלה סך של 249,435 קולות, שהם 2.15% מהקולות.
בפעם הראשונה בתולדותיה, היא לא הצליחה לזכות במושב אחד בפרלמנט.
2022 - ראש הממשלה ונשיא
עד מאי 2022, המדינה הייתה במחדל ריבוני ועמדה בפני היפר-אינפלציה, מה שהוביל לתסיסה פוליטית וחברתית.
עם אירועים שהובילו להתפטרותו של מהינדה רג'פקסה ב-9 במאי 2022, עקב המחאות בסרי לנקה ב-2022, הנשיא גוטביה רג'פקסה מינה את ויקרמסינגה לראש הממשלה ב-12 במאי 2022.
ב-25 במאי מונה ויקרמסינגה לשר האוצר, היציבות הכלכלית והמדיניות הלאומית.
ב-9 ביולי משרד ראש הממשלה הודיע כי ויקרמסינגה מוכן להתפטר כדי לפנות מקום לממשלה בשיתוף כל המפלגות, עת המפגינים הסתערו ושרפו את ביתו באותו יום.
מאוחר יותר באותו היום פרצו מפגינים לנתיב החמישי 115 – מעונו הפרטי של ויקרמסינגה בקולומבו והציתו אותו.
ב-13 ביולי, הנשיא גוטביה רג'פקסה נמלט מהמדינה למלדיביים, כאשר ויקרמסינגה טען לתפקיד, והטיל מצב חירום בסרי לנקה.
לאחר התפטרותו הרשמית של רג'פקסה, הושבע ויקרמסינג כנשיא בפועל של סרי לנקה.
מעבר לכך, שימש יחד עם זאת בתפקיד ראש ממשלה, שר ההגנה, שר הטכנולוגיה ושר האוצר בו זמנית.
עם הפיכתו לנשיא בפועל, אסר ויקרמסינג את השימוש ב"הוד מעלתו" כתחילית כבוד לנשיא וביטל רשמית את השימוש בדגל נשיאותי.
ב-20 ביולי הוא נבחר לנשיא ה-9 של סרי לנקה על ידי הפרלמנט של סרי לנקה בהצבעה חשאית לכהן את שארית כהונתו של רג'פקסה, שהייתה אמורה להסתיים בנובמבר 2024. הוא ניצח את יריבו העיקרי, Dullus Alahapperuma, עם 134 קולות מול 82. ב-21 ביולי, הוא הושבע לנשיא התשיעי של סרי לנקה.
רניה שפיגל הייתה נערה פולנייה-יהודייה, שכתבה יומן ונרצחה בתקופת שואת יהודי פולין.
יומנה של שפיגל, אותו כתבה בין גיל 15 ל-18, מתעד את חייה כנערה בעיר פשמישל במהלך מלחמת העולם השנייה ובתקופת השואה.
שפיגל כתבה על נושאים רגילים כמו בית ספר, חברות ורומנטיקה, כמו גם על הפחד שלה מהמלחמה, והתנאים המחריפים שהכריחו אותה לעבור לגטו פשמישל .
הוא מתעד חוויות תחת השלטון הסובייטי והנאצי כאחד.
היומן היה ברשות משפחת שפיגל במשך עשרות שנים, אך רק ב-2019 הוא פורסם לראשונה באנגלית.
שפיגל נולדה באורינקובצ'ה (Uhryńkowce, אז בפולין וכיום במערב אוקראינה) להורים פולנים-יהודים, ברנרד שפיגל ורוז'ה מריה לשצ'ינסקה.
היא גדלה באחוזה של אביה על נהר הדניסטר ליד גבול פולין-רומניה, עם אחות צעירה בשש שנים, אריאנה (כיום אליזבת בלק), שהייתה כוכבת קולנוע בפולין.
ב-1938 שלחה אותה אמה לגור עם סבה וסבתה בעיירה פשמישל שבפולין, בזמן שהאם עברה לוורשה כדי לקדם את קריירת המשחק של אריאנה.
אריאנה נשלחה להצטרף לשפיגל בפשמישל בקיץ 1938. סבתה של שפיגל הייתה בעלת חנות כלי כתיבה וסבה היה קבלן בניין.
הסכם ריבנטרופ-מולוטוב באוגוסט 1939 והפלישה הנאצית לפולין בספטמבר גרמו לשתי הבנות ולאמם להתאחד.
אביה של שפיגל, ברנרד, נשאר באחוזה המשפחתית ובמהלך המלחמה נעלם.
לאחר הפרידה אמרה אריאנה ששפיגל "הייתה כמו אמא בשבילי".
עם התמשכות המלחמה למדה שפיגל בבית הספר בפשמישל וב-1940 פיתחה קשר רומנטי עם זיגמונט שוורצר, בנו של רופא יהודי בולט שהיה מבוגר ממנה בשנתיים.
שפיגל התייחס לשוורצר בכינוי "זיגו".
עם הקמת גטו פשמישל ביולי 1942, עברה אליו שפיגל עם 24,000 יהודים נוספים.
לאחר כשבועיים, שוורצר, שעבד עם המחתרת המקומית, הוציא בחשאי את שפיגל מהגטו והחביא אותה ואת הוריו בעליית הגג של בית דודו מכיוון שלא קיבלו את אישורי העבודה הדרושים כדי להימנע מגירוש למחנות ריכוז.
מודיע אלמוני הסגיר למשטרה את מקום המסתור.
המשטרה הוציאה להורג את שפיגל בת השמונה-עשרה עם הוריו של שוורצר, ברחוב, ב-30 ביולי 1942.
אמה ואחותה של שפיגל וחברה שוורצר שרדו והיגרו לארצות הברית.
שפיגל החלה לכתוב את יומנה ב-31 בינואר 1939, כשהייתה בת חמש עשרה.
היומן, בן כמעט 700 עמודים, נשמר ברובו בסוד, והיה עשוי משבעה ספרי תרגילים של בית ספר שנתפרו יחדיו.
היומן דן בעיקר בחיי היום-יום של שפיגל בבית הספר, בחיים החברתיים והמשפחתיים בפשמישל, ונוגע במיוחד במצוקתה עקב פרידתה מאמה, ביחסיה הרומנטיים עם זיגמונט שוורצר, בפחד סביב המלחמה המתגברת ובאימת המעבר לגטו.
בנוסף לטקסט בכתב יד, מכיל היומן ציורים ושירים מקוריים.
ברשומה האחרונה ב-25 ביולי 1942 כתבה שפיגל:יומני היקר, חברי הטוב והאהוב!
עברנו תקופות נוראיות כל כך ביחד ועכשיו הרגע הגרוע ביותר בפתח.
יכולתי לפחד עכשיו, אבל מי שלא עזב אותנו אז, יעזור לנו גם היום.
שמע ישראל, הצל אותנו, עזור לנו.
שמרת עליי מפני כדורים ופצצות, מפני רימונים.
ואת, אמא יקרה שלי, תתפללי עלינו היום, תתפללי חזק.
תחשבי עלינו ושמחשבותיך יהיו מבורכות.בסוף יולי קיבל שוורצר לידיו את היומן וכתב את הטקסטים האחרונים על הסתרת שפיגל מחוץ לגטו ועל מותה: "שלוש יריות!
כל מה שאני יכול לשמוע זה יריות, יריות." שוורצר השאיר את היומן עם אדם אחר ונשלח לאושוויץ.
לאחר ששרד, הביא שוורצר את היומן לארצות הברית וב-1950 נתן אותו לאמה של שפיגל.
אחותה של שפיגל, אליזבת (אריאנה) בלק, שמעה על היומן ב-1969 ואחסנה אותו בכספת בנק עד 2012.
היומן היה ברשות משפחת שפיגל עשרות שנים, ולא נקרא על ידי אחרים עד 2012, כאשר בתה של בלק, אלכסנדרה רנטה בלק, מתווכת במנהטן, ארגנה את תרגומו לאנגלית על ידי אנה בלאסיאק ומרתה דזיורוש.
היומן ראה אור בפולנית בשנת 2016 והיווה השראה למחזה פולני.
קטעים פורסמו לראשונה באנגלית במגזין Smithsonian ב-2018. הפרסום המלא הראשון באנגלית בן 90,000 מילים, Renia's Diary: A Young Girl's Life in the Shadow of the Holocaust, היה בבריטניה ב-19 בספטמבר 2019, על ידי הוצאת Ebury, והופץ על ידי ספרי פינגווין.
Martin's Press והופץ על ידי הוצאת מקמילן ב-24 בספטמבר 2019. הפרסום מכיל פרולוג ואפילוג מאת אליזבת בלק.
מהדורה זו פורסמה בספרדית על ידי Plaza & Janés ב-17 בדצמבר 2019.
היומן הוא נושאו של סרט תיעודי בבימוי תומאש מגירסקי בשם "חלומות שבורים".
הסרט הוקרן בבכורה באו"ם בניו יורק כחלק מתוכנית לזכר השואה.
הקרנת הסרט הפולין החלה ב-18 בספטמבר 2019.
בשנת 2022, סיפורה של רניה שפיגל היווה חלק מההפקה הבימתית WITNESSES, המספרת את סיפוריהם של חמישה יומנים יהודים בתקופת השואה.
ההפקה עלתה לראשונה באסקונדידו, קליפורניה, והתבססה על ספרו של המחזאי רוברט ל' פרידמן.
עיתונאים השוו את יומנה של שפיגל לזה של אנה פרנק.
רובין שולמן מ"סמיתסוניאן" ציין ש"רניה הייתה קצת מבוגרת ומתוחכמת יותר [מפרנק].
היא גם חיה בעולם במקום בהתבודדות." בריגיט כץ כתבה שגם פרנק וגם שפיגל היו "סופרים צלולים, רהוטים ומלאי תובנות למרות גילם הצעיר".
אנה פרייליך-ז'אייק מאוניברסיטת קולומביה כינתה את היומן "מסמך היסטורי ופסיכולוגי מדהים, כמו גם הישג ספרותי אותנטי".
ג'ואנה ברנדט אמרה בניו יורק טיימס, "ברגע שבו הסכמה בסיסית על אמיתות פשוטות הפכה לשדה קרב פוליטי וההיסטוריה - לנשק, פרסום הספר, 'יומנה של רניה', מציע תזכורת לכוחה של העֵדות."
רני צים מרכזי קניות היא חברה ציבורית הנסחרת ב, העוסקת בייזום, הקמה וניהול מרכזים מסחריים, לצד פעילות ייזום למגורים.
החברה הוקמה ב-2009 על ידי רני צים ונכון ל-2023 בעלת 13 מתחמים מסחריים המשרתים מעל ל-400 שוכרים, בשטח של כ-130 אלף מ"ר ובשווי כולל של כ-1.5 מיליארד ש"ח.
בנוסף, לחברה 9 מתחמים נוספים בשלבי הקמה ותכנון.
מרכזי החברה ממותגים כ"צים אורבן" (מרכזים בחברה היהודית) ו-"Seven" (מרכזים בחברה הערבית).
בנוסף, החברה פועלת בתחום הייזום למגורים ומקדמת 16 פרויקטים להקמת 2,843 יחידות דיור בחברה היהודית באמצעות זרוע צים-מגידו, ופעילות ייזום והקמה של 2 פרויקטים בחברה הערבית בהיקף של כ-220 יח"ד.
רני צים מרכזי קניות הוקמה על ידי רני צים בזמן שהיה הבעלים של רשת "כמעט חינם".
בשנה בה הונפקה הרשת, רכש את הקרקעות שהיו ברשותה בפריפריה (בנתיבות, ערד, מעלות ובית שאן) והחל לקדם חזון של פתיחת מרכזים מסחריים פתוחים בערי הפריפריה, תחת השם צים סנטר.
זאת לאחר שנחשף בפעילותו ברשת המזון לצורך בשטחי מסחר באזורים אלו ולחוסר איזון בהיצע ובמחירים מול אזור המרכז.
לאחר מכן הרחיבה החברה את המיקוד גם לסקטור הערבי ולמרכזים מסחריים שכונתיים, המשלבים קמעונאות, בילוי ושירותים.
במקביל לכך, לחברה פעילות אנרגיה ירוקה שכוללת ייצור חשמל סולארי בהיקף של כ־5 מגה וואט באמצעות פאנלים סולאריים שנבנו על גגות המרכזים המסחריים של החברה.
ב־2015 עת המרכזים המסחריים כללו כ־50,000 מ"ר ואוכלסו בתפוסה גבוהה, הרחיבה החברה את המרכזים בהשקעה של 60 מיליון ש"ח עם תוספת כוללת של כ־8,000 מ"ר של מסחר.
במרץ 2018 הונפקה החברה בבורסה בת"א וגייסה 60 מיליון ש"ח לפי שווי של 230 מיליון ש"ח.
בהמשך אותה שנה פתחה החברה את המרכזים המסחריים באום אל פאחם בשטח של כ-8,100 מ"ר ובהשקעה של 100 מיליון ש"ח ואת המרכז המסחרי בירכא בשטח של כ-7,200 מ"ר בהשקעה של 80 מיליון ש"ח, תחת המותג "Seven".
באוקטובר 2019 רכשה רני צים מרכזי קניות מהחברות צמח המרמן ואשדר את קניון "לב גני התקווה" שהיה בשלבי בניה וכלל שטח של כ-8,800 מ"ר ו-250 חניות, תמורת 175 מיליון ש"ח.
הקניון היווה את המרכז "השכונתי" הראשון של החברה.
כשנה לאחר מכן ובסמוך לפתיחת המרכז המסחרי, החברה מכרה 50% מהנכס לקרן ריט1 בתמורה ל-110 מיליון ש"ח.
בדצמבר 2019 רכש החברה את קניון סיטי 1 בנוף הגליל בתמורה ל־97 מיליון ש"ח, כחלק מהליך כינוס הנכסים של נכסי אליעזר פישמן.
זמן קצר קודם לכן הודיעה כי תשקיע ביחד עם חברת "מידאס", השותפה שלה בחברה הערבית, 51 מיליון שקל בהקמת מרכז מסחרי גדול ברהט.
בספטמבר 2021 החליטה החברה לרכוש את פעילות מידאס (100%) ב־70 מיליון שקל אשר אפשר לה להגדיל את חלקה בפרויקטים הפעילים של נדל"ן מניב מסחרי באום אל פחם וירכא, לצד הפרויקטים שבפיתוח בטירה, טייבה, רהט וטמרה.
בינואר 2021 הנפיקה החברה אג"ח (סדרה ב') בהיקף של 261 מיליון ש"ח לטובת פירעון הלוואות מהבנקים, המשך השבחה והגדלת פורטפוליו הנכסים.
במאי 2021 השלימה החברה את רכישת מחצית מהמרכז המסחרי "אונו סנטר" בקריית אונו הכולל שטח מסחרי של כ-18,000 מ"ר, תמורת 132 מיליון ש"ח.
באותו חודש, פתחה החברה את המרכז המסחרי בטירה (שלב א'), בשטח של כ-5,200 מ"ר.
ביוני 2021 זכתה החברה במכרז של רשות מקרקעי ישראל, לייזום והקמה של 36 יח"ד בפארדיס בבנייה רוויה.
בכך למעשה נכנסה לראשונה לתחום של ייזום והקמת פרויקטים לבניה רוויה בחברה הערבית.
בדצמבר 2021 הנפיקה החברה אג"ח (סדרה ג') בהיקף של 345 מיליון ש"ח, אשר שימש בין השאר לפירעון אג"ח (סדרה א') בסך 175 מיליון ש"ח של החברה.
בהמשך אותו חודש רכשה החברה את קבוצת המגורים מגידו, המתמחה בייזום, תכנון וביצוע של פרויקטי נדל"ן ובעלת צבר בהיקף של כ־1,750 יח"ד עם הכנסות צפויות של כ־2 מיליארד ש"ח.
בינואר 2022 מכרה החברה 50% מהזכויות בנכס שהקימה בכפר סבא לשותפות קרדן ישראל וגבע נדל"ן בתמורה ל-165 מיליון ש"ח.
באפריל 2022 החברה רכשה מגרש בשטח של כ-12.5 דונם בשיתוף עם קרן ריט1, בסמוך למרכז המסחרי בגני תקווה, להקמה של 25,000 מ"ר של מסחר.
בנוסף, במהלך 2022 החברה זכתה במכרזים: בכפר קאסם להקמה של 174 יח"ד וכ-1,500 מ"ר שטחי מסחר, בראש העין כ-5,800 מ"ר שטחי מסחר ובאמצעות מגידו (חברת בת) בחיפה ואופקים להקמה של 1,035 יח"ד ומסחר.
באפריל 2023 בנק הפועלים מימן פרויקטים של החברה בטמרה, טירה וטייבה, בסך של 174 מיליון ש"ח.
במאי 2023 נבחרה החברה כאחת מ-150 החברות האמינות בישראל בסקר של גלובס ו-Statista.
ביוני 2023 נרכש קניון ים המלח על ידי החברה בשטח של כ-9,200 מ"ר, בסכום של כ־152 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2023 החברה מכרה 30% ממניות מגידו (חברת בת) ללאומי פרטנרס ולבנק מזרחי בתמורה ל-100 מיליון ש"ח.
בספטמבר 2023 הרחיבה החברה את סדרות האג"ח בהיקף של כ-64 מיליון ש"ח (40 מיליון ש"ח לסדרה ב' ו-24 מיליון ש"ח לסדרה ג').
באפריל 2024 החברה מכרה את החזקותיה במגידו לחברת אאורה בתמורה ל-300–315 מ' ש"ח, כתלות בביצועים עתידיים.
לחברה פרויקטים מסחריים בהקמה אשר צפויים להיפתח עד סוף 2024 ברהט, בקעת אונו, טמרה וכפר סבא (הרחבות), בשטח כולל של כ-47,700 מ"ר.
זאת לצד פרויקטים בתכנון והרחבות של מרכזים קיימים אשר צפויים להסתיים ב־2025–2026 בדליית אל-כרמל, טירה, ראש העין, גני תקווה ואום אל-פחם, בשטח כולל של כ-40,000 מ"ר.
רני קאושינסקי (נולד ב-14 במרץ 1963, חיפה) הוא מתאגרף ישראלי מקצועי.
קאושינסקי החל להתאמן באמניות לחימה בגיל 25 והתמחה באגרוף תאילנדי, הישרדות ובושידו, ואף זכה באליפות העולם בקרבות חופשיים בתחרות דרקון הזהב שנערכה ברימיני שבאיטליה בשנת 1994.
בהמשך החל קאושינסקי להדריך באגרוף תאילנדי ואימן מתאגרפים רבים, ביניהם רן נקש, שוקי רוזנצוויג ("האריה הלבן") ואחרים.
בין השנים 1987–2006 ניהל את מועדון החורבה, ובאותו זמן אף פיתח שיטה לשיפור התנהגות אצל ילדים דרך אגרוף תאילנדי והגנה עצמית, דבר שסייע לילדים עם בעיות קשב וריכוז, ולפיתוח ביטחון עצמי.
כבר 12 שנים בקאושינסקי צ'י בסטלה מאריס.
קאושינסקי זכה בתארים ואליפויות שונות, בין היתר:
אליפות תאילנד באגרוף תאילנדי ב-1993
אלוף העולם בקרבות חופשיים ב-1994 בתחרות דרקון הזהב
זכה באליפות פריז הפתוחה באגרוף תאילנדי ב-1994
חגורת זהב באגרוף תאילנדי 2016
אלוף הארץ באגרוף תאילנדי שנים רבות
אלוף הארץ בהישרדות שנים רבות
רֶנַּן ברקנא (נולד ב-9 באוקטובר 1973) הוא אסטרופיזיקאי תאורטי וקוסמולוג ישראלי המכהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב, לשעבר ראש החוג לאסטרופיזיקה בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה בפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר.
מומחה לחקר ראשית היקום והחומר האפל.
רנן ברקנא נולד בחיפה, בן לפנינה ויצחק ברקנא.
בהמשך ביצע השתלמויות בתר-דוקטורט במכון למחקר מתקדם בפרינסטון (IAS) ובמכון הקנדי למחקר עיוני באסטרופיזיקה (CITA).
ב-2001 שב לישראל ומונה למרצה בכיר בבית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-2009 קודם לדרגת פרופסור חבר וב-2015 היה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2016–2020 כיהן כראש החוג לאסטרופיזיקה.
לאורך השנים שהה כחוקר אורח באוניברסיטת אוקספורד, במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), באוניברסיטת טוקיו, במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, במכון פרימטר לפיזיקה תאורטית (PI) ובאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז (UCSC).
ברקנא חתום על למעלה מ-100 מאמרים שזכו למעלה מ-10,000 ציטוטים.
עם תלמידיו נמנות פרופ' סמדר נאוז מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA) ופרופ' אנסטסיה פיאלקוב מאוניברסיטת קיימברידג'.
מחקרו עוסק בהיווצרות הכוכבים הראשונים והתפתחותם.
הוא וקבוצתו מפתחים מודלים לחיזוי התכונות של גלקסיות שבהן נוצרו הכוכבים הראשונים, וחוקרים את הדרכים לבחון אותן בדגש על קרינת גלי רדיו מאטומי מימן באורך גל של 21 ס"מ.
ברקנא ועמיתיו פיתחו שיטה לגילוי הכוכבים הראשונים, מהתקופה המוקדמת שבה גיל היקום היה רק אחוז אחד מגילו הנוכחי, זאת בעזרת מודל ממוחשב שמצא שהפרש מהירויות בין גז לחומר אפל גורם לכוכבים הראשונים ליצור תבנית של ריכוזים גדולים לצד אזורים חסרי כוכבים.
מחקר נוסף שלו גילה שהיקום התחמם מאוחר מהצפוי, וכי התמונה המקובלת לגבי החימום הקוסמי תלויה באנרגיה המדויקת של קרינת ה-X המחממת.
בהמשך הראה כי תצפית של גלי רדיו מהיקום המוקדם עשויה לרמוז על כך שהחומר האפל קירר את הגז הקוסמי המוקדם.
אם מחקר זה יאושש באמצעות מדידות נוספות, הדבר יהווה אבן דרך בפיזיקה, שכן יהיה זה הגילוי הישיר הראשון של החומר האפל שמרכיב את רוב החומר ביקום.
מלגת הקרן ע"ש ג'ון סימון גוגנהיים (2007)
מלגת מור (Moore) לחוקר אורח מצטיין, המכון הטכנולוגי של קליפורניה (2008)
מלגת לברהולם (Leverhulme) לפרופסור אורח בבריטניה (2015–2016)
פרס לגראנז', מטעם המכון לאסטרופיזיקה בפריז (2015)
פרופסור אורח מצטיין באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז (2022)
משחק שחמט (מד כושר 1900 בדירוג האמריקאי), עוסק בצלילת סקובה, וכן מנגן בכינור מגיל צעיר.
רני רן הסקרן היא סדרת טלוויזיה מונפשת בריטית לילדים.
בבריטניה הסדרה שודרה ב-CBeebies מיולי 2011, בישראל משודרת בערוץ לולי משנת 2012. הסדרה בת 2 עונות ו-52 פרקים באורך 11 דקות.
רני רן (Baby Jake): תינוק לבוש בסרבל כחול, הדמות הראשית בתוכנית, אוהב לדמיין.
איציק (Isaac): ילד לובש חולצה כתומה, אחיו הגדול של רני רן.
אוגרי החלל (Captain Spacey and the Hamsternauts): חבורה של חמישה אוגרים אוכרים, מופיעים רק בפרקי חלל.
כרסמני (Nibbles): ארנב לבן, מופיע רק בפרקי יער.
מנדי (Sydney): קופה חומה, מופיעה רק בפרקי ג'ונגל.
פנגי (Pengy): פינגווין שחור, מופיע רק בפרקי שלג.
טוט טוט (Toot Toot): טרקטור אדום, אמצע התחבורה של רני רן.
שם הדמותמדבב\ת בשפת המקורמדבב\ת בעבריתרני רןאדמו ברטצ'ינטע קורפסקיאיציקפרנקו ברטצ'ידולב סלע
בנוסף גם דיבבו טליה ברקאי ונירית מיליס.
רניי אליס גולדסברי היא שחקנית וזמרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות גילום דמותה במקור של אנג'ליקה סקיילר במחזמר "המילטון".
על תפקיד זה זכתה בפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית משנה במחזמר, בפרס דרמה דסק לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובפרס גראמי לאלבום המחזמר הטוב ביותר.
גולדסברי נולדה בסן חוזה, קליפורניה וגדלה ביוסטון, טקסס ובדטרויט, מישיגן.
היא השנייה מבין ארבעה ילדים, לה שלושה אחים.
אמה של גולדסברי פסיכולוגית ארגונית ואביה כימאי ופיזיקאי.
מגיל צעיר נחשפה למוזיקה, ובגיל שמונה הוריה רשמו אותה לבית הספר הבין-לאומי למשחק ביוסטון.
בשנת 1993 סיימה את לימודיה בקולג' לאמנויות באוניברסיטת קרנגי מלון, וקיבלה תואר BFA.
בשנת 1997 סיימה את לימודיה בבית הספר למוזיקה ע"ש תורנטון באוניברסיטת דרום קליפורניה, וקיבלה תואר MM בלימודי ג'אז.
בין השנים 1997–2002, גולדסברי גילמה מגוון דמויות בארבעים וארבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה "אלי מקביל".
בין השנים 1999–2007 גילמה את אוונג'לין ויליאמסטון באופרת הסבון "One Life to Live".
על תפקיד זה הייתה מועמדת לשני פרסי NAACP Image, לשני פרסי אמי לבידור בשעות היום, וזכתה בפרסי Soap Opera Digest למשולש אהבה אהוב.
בשנת 2001 גילמה את ג'סיקה בסרט "פלקו והירש", ואת ניקול בסרט "הכל אודותיך", שעבורו גם כתבה שירים לפסקול הסרט.
בשנת 2002, היא גילמה את חברת הצוות קלי בפרק "Vox Sola" בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
בשנת 2005 גילמה את סילביה בהפקה המחודשת של המחזה "שני אדונים מוורונה", אשר הועלתה בתיאטרון דלקורט, סנטרל פארק.
בין השנים 2005–2006 גילמה את נטי בהפקה המקורית של המחזמר "הצבע ארגמן" בברודוויי, המבוסס על ספר בעל אותו שם מאת אליס ווקר.
בשנת 2007 גילמה את ג'נבייב קסטגנט בהפקת המחזמר "אשת האופה", מאת סטיבן שוורץ, אשר הועלתה בתיאטרון יורק.
בשנת 2008 גילמה את פייג'ט בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "חזרתה של איזבל ג'יימס".
באותה שנה גילמה את מימי מארקז בהפקת המחזמר "רנט" אשר הועלתה בתיאטרון נדרלנדר.
כמו כן, הופיעה בהסרטה של אותה הפקה, אשר הופצה כסרט טלוויזיה.
בשנת 2010, היא גילמה את לין פיליפס בפרק "Big Whoop" בסדרת הטלוויזיה "רופא להשכיר", ואת אלן סמואל בפרק "Company Man" בסדרת הטלוויזיה "צווארון לבן".
בין השנים 2010–2016 גילמה את ז'נבה פיין בסדרת הטלוויזיה "האישה הטובה".
בשנת 2011, גולדסברי גילמה את קייט בהפקה המקורית של המחזה "אנשים טובים" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון סמואל ג'יי.
פרידמן, לצד פרנסס מקדורמנד וטייט דונובן.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס מעגל המבקרים החיצוני.
באותה שנה הייתה אחת המבצעות בהפקת הקומדיה "עמל אהבה לשווא" אשר הועלתה בתיאטרון הציבורי.
בשנת 2012 גילמה את סיליה בהפקת הקומדיה "כטוב בעיניכם" אשר הועלתה בתיאטרון הציבורי.
בשנת 2013 השתתפה בתפקיד אוליביה וורן בשלושה פרקים בסדרת הטלוויזיה "המעקב", ואת מרתה מרון בפרק "Beautiful Frame" בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד".
באותה שנה גילמה את הת'ר בהפקת המחזמר "I'm Getting My Act Together and Taking It on the Road" אשר הועלתה בניו יורק סיטי סנטר.
בשנת 2014, היא שבה לגלם את מרתה מרון בשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "חוק וסדר: מדור מיוחד", ואת מורגן הוגו בפרק "Blackbird" בסדרת הטלוויזיה "הסקס של מאסטרס".
באותה שנה גילמה את אנג'ליקה סקיילר בהפקת הסדנא של המחזמר "המליטון" אשר הועלתה בפרויקט רחוב 52.
בשנת 2015 גילמה את קים בסרט "אחיות", ואת קורטני אוסטין בפרק "Shedonism" בסדרת הטלוויזיה "יאנגר".
באותה שנה שבה לגלם את אנג'ליקה סקיילר בהפקה המקורית של המחזמר "המילטון" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון הציבורי.
בין השנים 2015–2016 שבה לגלם את אנג'ליקה סקיילר בהפקה המקורית של המחזמר "המילטון" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון ריצ'רד רודג'רס, לצד לין-מנואל מירנדה, לסלי אודום ג'וניור, פיליפה סו ודויד דיגס.
על תפקיד זה זכתה בפרס דרמה דסק, בפרס לוסיל, בפרס טוני, בפרס בחירת הקהל של Broadway.com, ובפרס גראמי לצד צוות שחקני המחזמר.
בשנת 2017, היא גילמה את מיסטי הולוויי בפרק "Gamble Everything" בסדרת הטלוויזיה "גט-דאון".
כמו כן, גילמה את הנרייטה לאקס בסרט הטלוויזיה "חיי הנצח של הנרייטה לאקס".
בשנת 2018 גילמה את סלנה איזרד בסרט "הבית עם השעון המסתורי", ודיבבה את דאהבו בפרק "הזברה הזהובה" בסדרת הטלוויזיה "משמר האריות".
בין השנים 2018–2020 גילמה את קלקריסט פלקונר בשמונה עשר פרקים בסדרת הטלוויזיה "פחמן משודרג".
בשנת 2019 גילמה את קתרין בסרט "גלים", ושבה לדבב את דאהבו בפרק "ביקורה של המלכה" בסדרת הטלוויזיה "משמר האריות".
בין השנים 2019–2021 דיבבה את גברת שום מקום בארבעים ושמונה פרקים בסדרת הטלוויזיה "Fast & Furious Spy Racers".
בשנת 2020, גולדסברי הופיעה בתפקיד אנג'ליקה סקיילר בסרט "המילטון", שהוא הסרטה של המחזמר משנת 2016 אשר הופצה בדיסני+.
באותה שנה גילמה את אווה פרייס בשלושה פרקים בסדרת הטלוויזיה "הפלייליסט של זואי".
באותה שנה דיבבה את ווטרביי בשבעה פרקים בסדרת הטלוויזיה "עולם הקנטאורים".
בין השנים 2021–2024 גילמה את ויקי רוי בסדרת הטלוויזיה "בנות לנצח".
על תפקיד זה הייתה מועמדת פעמיים לפרס TCA, ולפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי.
בשנת 2022 גילמה את סלן בסרט "הכל אפשרי".
באותה שנה דיבבה את רוקסי בתשעה עשר פרקים בסדרת הטלוויזיה "יוריקה!", וגילמה את מאלורי בוק בחמישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "שי-האלק: עורכת דין בשירות החוק", מבית דיסני+.
בשנת 2023, היא גילמה את פרוספרו בהפקת המחזה "הסערה" באוף ברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון הציבורי.
בשנת 2024 יצא הסרט התיעודי "Satisfied", על החיים והקריירה שלה.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט התקיימה בפסטיבל הסרטים טרייבקה באותה שנה.
כמו כן, גילמה את סלסט סימונס בסרט "דרך אלבני", ודיבבה את קולין וויד בסרט "הגרינים בעיר הגדולה הסרט: חופשה בחלל".
באותה שנה הייתה אחת המבצעות בהפקה המקורית של המחזה הקומי "All In: קומדיה על אהבה" בברודוויי, אשר הועלתה בתיאטרון יוסטון.
בדצמבר 2002, נישאה לאלכסיס ג'ונסון.
בשנת 2014 אימצו בת מאתיופיה.
שנהשםתפקידהערותהערות שוליים2001פלקו והירשג'סיקההכל אודותיךניקולגם כתבה שירים לפסקול הסרט2008Pistol Whippedדראה—2009Jump the Broom: A Musicalאיינה2014Every Secret Thingסינתיה בארנס2015אחיותקים2018הבית עם השעון המסתוריסלנה איזרד2019גליםקתרין2020המילטוןאנג'ליקה סקיילרהסרטה של המחזמר משנת 20162021טיק, טיק...
בום!אגדת "סאנדיי"—2022הכל אפשריסלן2024דרך אלבניסלסט סימונסהגרינים בעיר הגדולה הסרט: חופשה בחללקולין ווידדיבוב2025על סף פיצוץהגברת הראשונה של ארצות הברית
שנהשםתפקידמיקוםהערות שוליים2005שני אדונים מוורונהסילביהתיאטרון דלקורט, סנטרל פארק2005–2006הצבע ארגמןנטיתיאטרון ברודוויי2007אשת האופהג'נבייב קסטגנטתיאטרון יורק2008רנטמימי מארקזתיאטרון נדרלנדר2011אנשים טוביםקייטתיאטרון סמואל ג'יי.
פרידמןעמל אהבה לשוואמבצעתהתיאטרון הציבורי2012כטוב בעיניכםסיליה2013I'm Getting My Act Together and Taking It on the Roadהת'רניו יורק סיטי סנטר2014המילטוןאנג'ליקה סקיילרפרויקט רחוב 522015התיאטרון הציבורי2015–2016תיאטרון ריצ'רד רודג'רס2023הסערהפרוספרוהתיאטרון הציבורי2024All In: קומדיה על אהבהמבצעתתיאטרון יוסטון
שנהפרויקטהערותהערות שוליים2006A Holiday Affairמבצעת את השיר "The Christmas Song"הצבע ארגמןאלבום הקלטות צוות שחקנים מקורי בברודוויי2015המילטון2019Co-Opאלבום צוות השחקנים המקורי2021בנות לנצחפסקול הסדרה
רנין סלאמה היא כדורגלנית ערבייה-ישראלית המשחקת בעמדת המגן.
סלאמה שיחקה בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
סלאמה הצטרפה להפועל מרמורק לקראת עונת 2021/2022 בליגת העל בכדורגל נשים.
סלאמה זומנה לנבחרת ישראל בכדורגל נשים, וערכה הופעות במדיה במהלך מוקדמות גביע העולם בכדורגל נשים 2019. היא רשמה הופעה אחת בשלב המוקדמות הראשוני, כשנכנסה כמחליפה בדקה ה-65 בניצחון 0–7 על אנדורה, כאשר ישראל כבר הובילה בשבעה שערים.
סלאמה היא ממוצא ערבי ישראלי.
התנועה נתנה את שמה לתקופה היסטורית שנמשכה בערך מהמאה ה־14 ועד למאה ה־17 (לחלופין יש הרואים אותה מהמאה ה־15 ועד למאה ה־18).
הווייתה ורעיונותיה של התנועה חפפו את אירועי השעה של אותה עת – ובמרכזם עמדה תחייתם של טקסטים מהתקופה הקלאסית (תקופת יוון ורומא העתיקות), עליית הפטרונות מצד האפיפיורות והאצולה, התפתחות טכניקות חדשות באמנות (לדוגמה טכניקת הפרספקטיבה בציור) והתקדמות רבה בתחומי המדע.
לזרם הרנסאנס הייתה השפעה רבה כמעט על כל תחומי החיים, אך הוא ידוע בעיקר בשל השפעתו המכרעת על עולם האמנות שבאה לידי ביטוי בתרומות של אדריכלים, פסלים, ציירים ואנשי אשכולות שהבולטים ביניהם היו רפאל, לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו, שהיו המקור למונח "איש הרנסאנס".
על פי רוב הדעות, הרנסאנס החל בעיר פירנצה במאה ה־14, אם כי יש חולקים על קביעה זו.
תאוריות מגוונות הוצעו במהלך ההיסטוריה על מנת להסביר את מקורה של התנועה ואת מאפייניה, והן מתמקדות בעיקר בתנאים החברתיים והאזרחיים שהיו מיוחדים לפירנצה באותה התקופה וכן למבנה הפוליטי המיוחד שלה, שכלל את הפטרונות של המשפחה השולטת בעיר, משפחת מדיצ'י.
קיימת היסטוריוגרפיה ענפה על תקופת הרנסאנס, אולם ההיסטוריונים חלוקים בדעתם בשאלה האם היא היוותה התקדמות תרבותית מימי הביניים או שמא היא הייתה תקופת פסימיות ונוסטלגיה לעידן הקלאסי.
בעוד שהיסטוריונים בני המאה ה־19 נטו להדגיש את העובדה שהרנסאנס ייצג התנתקות גמורה מדרך המחשבה וההתנהגות של ימי הביניים, היסטוריונים מודרניים יותר נוטים להדגיש את ההמשכיות שבין שתי התקופות.
הרנסאנס הייתה תנועה תרבותית שהשפיעה רבות על החיים האינטלקטואלים באירופה של התקופה המודרנית המוקדמת.
התנועה החלה באיטליה, ועד המאה ה־16 היא התפשטה ברחבי אירופה.
השפעותיה הורגשו בתחומים רבים, כמו ספרות, פילוסופיה, אמנות, פוליטיקה, מדע, דת, ארכיטקטורה ועוד.
מלומדי תקופת הרנסאנס השתמשו בפילוסופיית ההומניזם בלימודיהם, וחיפשו ריאליזם ורגשות אנושיים באמנות.
הם ביקשו ללמוד מטקסטים עתיקים, בעיקר כאלו שנכתבו ביוונית ובלטינית, וסרקו את ספריות המנזרים בחיפוש אחר כתבים עתיקים שנשכחו.
כתבים אלו עוררו בהם רצון עז לשפר ולשכלל את הידע שלהם, שהיה מוגבל עד אז לחומר שהכנסייה התירה ללמוד.
אולם אנשי הרנסאנס לא דחו את הדת; למעשה חלק רב מהעבודות הגדולות של הרנסאנס הוקדשו לדת, והכנסייה נתנה את חסותה לאמנים רבים וגדולים מהתקופה.
למרות זאת היה שינוי בתפיסת הדת של האינטלקטואלים, ושינוי זה הורגש בתחומים שונים של החיים התרבותיים.
יש האומרים, שהתנועה הושפעה רבות משרידי האימפריה הרומית, אשר היו פזורים לאורך איטליה.
אמני הרנסאנס שאפו לייצג את דמות האדם באופן ריאליסטי, ולמטרה זו הם פיתחו טכניקות חדשות כמו פרספקטיבה ושימוש מתוחכם באור טבעי.
הצייר דייוויד הוקני פיתח את התיזה של הוקני-פאלקו שעל פיה התקדמות הריאליזם והדיוק בציור בהיסטוריה של האמנות המערבית מאז הרנסאנס הייתה בעיקר תוצאה של מכשירים אופטיים כמו הקמרה אובסקורה, הקמרה לוסידה ומראות קמורות.
את טיעוניו וההוכחות להם פרסם בספר משנת 2001, "גילוי מחדש של הטכניקות האבודות של המאסטרים הגדולים" (Secret Knowledge: Rediscovering the Lost Techniques of the Old Masters).
פילוסופים פוליטיים, מקיאוולי היה המפורסם מביניהם, ביקשו לתאר את החיים הפוליטיים באופן מציאותי, וכן לשפר את הממשל כך שיתבסס על ההיגיון.
הסופרים של התקופה, בנוסף ללימוד הכתבים העתיקים, החלו להשתמש יותר ויותר בשפה יומיומית ולא בלטינית.
עובדה זו, יחד עם מהפכת הדפוס, אפשרה לאנשים רבים באירופה גישה לספרים, ובמיוחד לכתבי הקודש, מה שהוביל מאוחר יותר להתפתחות הפרוטסטנטיות.
תנועת הרנסאנס הייתה ניסיון של אינטלקטואלים לחקור ולשפר את העולם הרוחני, הגשמי והאומנותי, דרך החייאתם של רעיונות מהעת העתיקה וכן דרך גישות חדשות לדרך המחשבה.
ג'ורג'ו וזארי היה הראשון שהשתמש במילה "רנסאנס" Rinascita בדפוס, בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" שיצא לאור בשנת 1550 והוקדש לקוזימו דה מדיצ'י.
יעקב בורקהארט, בספרו "תרבות הרנסאנס באיטליה", הרחיב את המילה למונח היסטורי המתאר את התקופה כולה.
היסטוריונים רבים מסכימים כי הרעיונות שאפיינו את הרנסאנס מקורם בפירנצה של סוף המאה ה-13, ובמיוחד בכתביהם של הסופרים פטרארקה, שהחיה את הספרות הקלאסית היוונית, ודנטה, וביצירותיו של האמן ג'וטו די בונדונה.
אולם השאלה מדוע הרנסאנס התחיל באיטליה דווקא באותה התקופה נותרה לא פתורה.
כדי לענות על שאלה זו הועלו מספר תאוריות:
היטמעות של ידע יווני וערבי
הרנסאנס קיבל את שמו משום שהוא סימל "לידה מחדש" של רעיונות קלאסיים מסוימים שהיו אבודים במשך תקופה ארוכה לאירופאים המערביים.
רוב החוקרים מסכימים כי הגורם המרכזי לתחייה זו היה הגילוי מחדש של טקסטים עתיקים שנשכחו על ידי התרבות המערבית אך נשמרו ב וב, וכן בתרגומים של טקסטים יווניים וערביים לשפה הלטינית.
מלומדי הרנסאנס חרשו את ספריותיה של אירופה בחיפוש אחר עבודות של כותבים קלאסיים כגון אפלטון, קיקרו, ויטרוביוס ועוד.
פטרארקה היה אחד מהמתרגמים החשובים ביותר של התקופה ונודע בתרומתו הרבה לתרגום וחקירת כתבים יוונים, ולהתפתחות הרנסאנס בכלל.
בנוסף לכך, ככל שהכיבוש מחדש של חצי האי האיברי מידי המוסלמים התקדם, עבודות יווניות וערביות רבות נתפסו ממוסדות חינוכיים חשובים, כמו הספרייה של קורדובה.
הכתבים של סופרים יוונים והלניסטים גדולים, כמו אריסטו, אוקלידס, פלוטינוס ותלמי ועוד, וכן של מדענים ופילוסופים מוסלמים, כמו אבן סינא ואבן רושד, יובאו לתוך העולם הנוצרי וסיפקו חומר אינטלקטואלי חדש למלומדים אירופאים.
הידע היווני והערבי לא יובא רק מספרד, אלא גם מהמזרח התיכון.
לימוד המתמטיקה פרח באזור והידע המתמטי הובא לאירופה על ידי צלבנים במאה ה-13. נפילתה של האימפריה הביזנטית לידי העות'מאנים בשנת 1453 הביאה להגירה המונית של מלומדים יוונים למערב.
מלומדים אלו הביאו עימם טקסטים וידע מהתרבות היוונית הקדומה שלא היו ידועים במערב במשך מאות שנים.
חוקרים מסוימים מאמינים כי המבנה הפוליטי המיוחד באיטליה של ימי הביניים והאקלים החברתי המיוחד שלה אפשרו פריחה תרבותית נדירה.
איטליה לא הייתה קיימת כישות פוליטית בתקופה זו, אלא הייתה מחולקת לערי מדינה קטנות: ממלכת נאפולי שלטה בדרום המגף, רפובליקת פירנצה ומדינת האפיפיור שלטו במרכז, ג'נובה ומילאנו בצפון ובמערב, ורפובליקת ונציה שלטה במזרח.
איטליה במאה ה-15 הייתה אחד האזורים האורבניים ביותר באירופה.
רבות מעריה ישבו על ערים רומאיות עתיקות, וייתכן כי הטבע הקלאסי של הרנסאנס היה קשור למקורו בשטח הקדום של האימפריה הרומית.
באותה התקופה איטליה הייתה ידועה ברפובליקות הסוחר שלה, במיוחד רפובליקות פירנצה וונציה.
אף על פי שבפועל ערי מדינה אלו היו אוליגרכיות, ולא דמו כלל לדמוקרטיה מודרנית, הן איפשרו חופש פוליטי יחסי שעודד התקדמות אקדמית ואמנותית.
בדומה לכך, מעמדן של ערים איטלקיות רבות, כמו ונציה, כמרכזי מסחר גדולים, הפך אותן לצמתים אינטלקטואליים.
סוחרים הביאו עימם רעיונות ממרחקים, ובמיוחד מהלבנט.