tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העירייה ערכה סקר מקיף של כל נכסי היהודים בעיר כדי לתכנן את גביית המיסים, ורשימת תושבים יהודיים ארעיים שבה הופיעו כ-300 יהודים שלא שלמו מסי קהילה ולא היו רשומים בה.
בתום הסקר עלה שמסי היהודים יוכלו לממן מדי שנה שליש מהוצאות העירייה.
כאמור, היו התקנות החדשות טובות לקהילה היהודית ואפשרו את המשך התפתחותה.
קלויזנר מצטט את האפיטף על מצבת קברו של מייטס, השתדלן שהביא את ההישג הגדול.
במקביל לתהליכי השוויון שהחלו בתקופה זו, התערערה במחצית השנייה של המאה האוטונומיה של ועד הקהילה ("הקהל") ששלט עד אז באוכלוסייה היהודית שלטון ללא מצרים, גם בשל אירועים פנימיים בקהילה.
תרמו להתערערות זו: 1. הסכסוך הקשה בן שלושים השנים (1762–1791) בין ועד הקהילה לרבה האחרון של העיר, רבי שמואל בן אביגדור, חתנו של היסו"ד, על סמכויותיו ועל שיתוף קרובי משפחתו במוסדות הוועד.
בעקבות פרשה קיבל ועד הקהילה החלטה שלא למנות יותר רבנים לאיוש משרת רב העיר ולהסתפק במשרת המו"ץ .
במהלך סכסוך זה הועברו תלונות לשלטונות בנוגע לאי-סדרים בקופת הקהל, לא נמצא דבר אך עצם ההתערבות פגע קשות באוטונומיה של הקהילה וערער אותה.
2. סבבי המחלוקת והחרמות נגד כת החסידים שהובילו להלשנות הדדיות בפני השלטונות, תרמו אף הם לערעור מעמדה האוטונומי של הקהילה והגברת מעורבות השלטונות בנעשה בין יהודי העיר.
ב-1788 קיבלה המפלגה הפטריוטית רוב בסיים הפולני, מפלגה זו פעלה בניגוד לעמדת בית המלוכה לניתוק הקשר עם האימפריה הרוסית.
סייעה למגמה זו פרוסיה, וב-1790 הובילו הפטריוטים לחתימת הסכם הגנה עם פרוסיה.
כאשר העביר הסיים את החוקה החדשה ב-1792 החלו הרוסים לחשוש שבכוונת הפולנים להגדיל את שטחי האיחוד הפולני-ליטאי לגבולות המקוריים שלו בטרם חלוקת פולין הראשונה (1772), והחלו להפעיל את המפלגה הפרו-רוסית בפולין כנגד מגמה זו.
הרוסים פלשו לפולין והפרוסים הפרו את חוזה ההגנה וכבשו אף הם משטחי האיחוד, חלוקת פולין השנייה הייתה לעובדה מוגמרת בינואר 1793. בעקבות חלוקה זו, פרץ ב-1794 מרד קושצ'ושקו בהנהגת תדאוש קושצ'ושקו, הגנרל יאקוב ישינסקי כבש את וילנה וכונן בה ממשלה זמנית.
ביום שבת 17 במאי 1794 נאם ד"ר שלמה פולונוס, מיהודי העיר, בעד המורדים.
הקהילה התחייבה לשלם למורדים 25,000 זהובים, וראש הקהל נח בלוך התחייב לספק להם תחמושת.
בסוף המאה ה-18, בעקבות ההתפתחויות המדיניות ושוך הקרבות, התחזק מעמד יהודי וילנה.
מספר היהודים בעיר גדל מאוד, הם מנו קרוב ל-6,000 איש מתוך 17,000 תושבי העיר, והיו לכח הכלכלי הגדול בעיר.
בראשית המאה ה-19 הנהיג את קהילת יהודי וילנה רבה הראשון של הקהילה שלא הוכתר רשמית כרב ונשא בתפקיד ראש בית הדין, רבי אברהם אבלי פאסוועלער.
הוא היה נערץ על יהודי עירו ובהשפעתו המשיכה וילנה להיות מרכז התורה בליטא.
במקביל, בעקבות הגר"א ותלמידיו לא נמנעו חכמי וילנה מלעסוק לצד לימודי הקודש שלהם במדעים כלליים ובדקדוק השפה העברית ברמה כזו שיכלה לתת להם תועלת ללימודם.
האפשרות לעסוק ב"חכמות חיצוניות" בדקדוק ובלימוד תנ"ך בדרך הפשט מבלי להיתפס ככופרים בעיקר וכמפרי המסורת היהודית, קסמה לשכבה גדולה של צעירים וילנאיים שהחלו להיחשף לספרות הדור הראשון של תנועת ההשכלה היהודית בגרמניה, באמצעות בני וילנה שנסעו לאיטליה ולגרמניה ללמוד רפואה ושבו לביתם.
הם לא ראו סתירה בין העמדות וכך התפתחה אליטה משכילית מסורתית ששמרה על קיום המצוות בד בבד עם פיתוח השכלה כללית רחבה.
בשל העובדה שמשכילי וילנה היו מסורתיים ובעלי תפיסה עצמית יהודית, הקדימו לטפח את השפה העברית ויצרו קרקע נוחה לאתוס הלאומי-ציוני במקביל להנחלת רעיונות הנאורות.
בעשרות השנים הראשונות של המאה ה-19 חוותה יהדות וילנה גידול אוכלוסין מהיר מאוד, העיור היהודי היה מהיר יותר מזה של האוכלוסייה הכללית והמאזן הדמוגרפי השתנה ונטה לטובת היהודים, אלו שכבר קודם לכן היו המיעוט האתני הגדול ביותר בליטא, הפכו בעשרות שנים אלו לרוב בקרב אוכלוסיית וילנה.
רק בימי ניקולאי הראשון גויסו בשיטה זו 50,000 ילדים יהודים.
וילנה כקהילה עירונית נפגעה מאוד בגיוסים אלו, שגם פגעו במרקם החברתי של הקהילה בשל העובדה שבעלי ממון ושררה הצליחו בדרך כלל לחלץ את ילדיהם מגיוס באמצעות שוחד והמכסה התמלאה בילדים מהמעמדות הנמוכים, עניים ויתומים.
אם לא די בכך, הכירה הממשלה ב-1836 בדרישת תושבי וילנה הנוצרים לאסור על יהודים להיבחר כחברי מועצת העיר למרות היותם רוב באוכלוסיית העיר, וב-1844 ביטלה את קיומו של מוסד "הקהל", הגוף השלטוני האוטונומי של יהדות וילנה.
בתקופה זו שאף השלטון המרכזי של האימפריה הרוסית לרוסיפיקציה של העמים השונים באימפריה, משכילי וילנה ראו במגמה זו הזדמנות לשינוי סדרי החינוך היהודי הישן והקניית תרבות עדכנית להמון היהודי ושיתפו פעולה עם מהלכי הממשלה, אף שלא תמיד שירתו מהלכי הממשלה את שאיפות המשכילים.
בהתאם למגמה זו הוקם בווילנה באמצע המאה בסיוע ממשלתי בית המדרש לרבנים שזכה בראשית דרכו לתמיכה של חלק מהרבנים, בהמשך נכשל ונעשה ללעג וקלס הן בקרב האדוקים שראו בו סמינר רפורמי והן בקרב החוגים החילוניים שראו בו בית יוצר ל"רבנים מטעם", ומוסד שאין בו חפץ בקהילה נאורה.
ב-1873 הפך המוסד לבית מדרש למורים ובמאה ה-19 היה מעוז לפעילות סוציאליסטית.
פעילות הממשלה לרוסיפיקציה של היהודים המשיכה כל העת, וב-1850 התקבלה בסנקט פטרבורג גזירת הלבוש, החוק שאסר על הגברים היהודים להתהלך בביגוד הארוך האופייני להם ובפאות, ועל הנשים היהודיות לכסות את ראשן בפאה נכרית.
אלכסנדר השני ביטל עם עלותו לשלטון (1855) את חוק הגיוס לאחר כמעט 30 שנה שבהן היה בתוקף, והעניק הקלות נוספות לאוכלוסייה היהודית, אך לאחר מרד ינואר 1863, הכבידה הממשלה את ידה על האוכלוסייה הפולנית בכלל והאיצה בתהליכי הרוסיפיקציה.
המומר יעקב ברופמן כתב והפיץ את "ספר הקהל" שבו טען שביטול "הקהל" הווילנאי בידי הממשלה נעשה רק להלכה ולא למעשה, לדבריו קיימו היהודים את המוסד וניהלו למעשה מדינה בתוך מדינה, הספר היה נפוץ בקרב משכילים ופקידי ממשל רוסים, שראו בו ספר הדרכה על היהדות ועל התלמוד.
מערכת שתדלנות שהפעיל המדינאי והעסקן הווילנאי, רבי יעקב בריט, ששימש גם ראש ישיבה והתמסר לפעילות פוליטית ומדינית מול דרגי השלטון בסנקט פטרבורג, נחלה הצלחות בודדות בלבד, בעיקר במערכה נגד האנטישמיות.
הקהילה ויהודיה היו עניים מאוד בתקופה זו בשל חוקים רבים שהגבילו את היהודים, אך פרחו בה לימודי התורה וחוגי הספרות והאמנות (העיר הייתה מרכז חשוב לספרות עברית ולספרות יידיש), ותססו בה תנועות חברתיות שהתגבשו לכדי מפלגות וארגונים מוכרזים לקראת סוף המאה.
החל ממחצית המאה הייתה וילנה לבירת הספרות העברית, התקבצו אליה סופרים ואינטלקטואלים יהודים חילונים רבים, חלקם הודות לאוניברסיטה הפולנית בעיר שאימצה מדיניות נוחה ליהודים בתקופה שבה אוניברסיטאות רבות באירופה הדירו את רגליהם.
פריחה זו הועבה בעשרים השנים האחרונות של המאה, עם תחילת תקופת הראקציה בעקבות רצח הצאר הרוסי אלכסנדר השני וגל האנטישמיות.
באזור וילנה היה התועמלן הבכיר שהסית את הכפריים ופשוטי העם לפרעות ביהודים, כומר אנטישמי בשם איפוליט לוטוסטאנסקי .
התערבותו של הברון הוראצי גינצבורג שביקש את הגנת הצאר החדש אלכסנדר השלישי, הביאה להקמת ועדות בפלכים השונים של האימפריה הרוסית לטיפול ב"בעיית היהודים".
למעשה הוכתבה עבודת הוועדות מראש בידי שר הפנים החדש ניקולאי איגנאטייב שאימץ קו אנטישמי.
יהדות וילנה שלחה מטעמה לוועד הפעולה בסנקט פטרבורג את הרב אליהו אליעזר גרודזינסקי, החוקר ר' מתתיהו שטראשון והבלשן-הסופר יהושע שטיינברג, אך המשלחת כולה נתקלה ביחס צונן בבירת האימפריה וחזרה כלעומת שבאה.
המתיחות בערב השנה העברית החדשה ה'תרמ"ב הגיעה לכדי כך שבהוראת רבני העיר נאסרה ההליכה לנהר לקיום מנהג ה"תשליך" ביום השני של ראש השנה מחשש לחיי היוצאים.
מסקנות ועדות הפלך, אף שהמליצו על ביטול תחום המושב, אימצו תפיסות אנטישמיות באשר לאפשרות שהיהודים יקדישו את כשרונותיהם למען המולדת וקראו להטלת הגבלות על רכישת קרקעות בידי יהודים ועל עיסוק היהודים במכירת משקאות חריפים.
המושל הכללי (גנרל־גוברנטור) של וילנה, הגנרל אדוארד טוטלבן כתב אף הוא חוות דעת שלילית על אופי היהודים, אך בפועל נערך כיאות ומנע את התפשטות הפרעות (הסופות בנגב) מדרום-מערב האימפריה לאזור וילנה.
בתקופת ההמתנה המתוחה, הכינו היהודים אמצעי הגנה עצמית ורבים מתושבי העיר היהודים, בעיקר בעלי יכולת כלכלית גבוהה, עזבו בתקופה זו את המדינה ורבים מהם היגרו לארצות הברית.
הגנרל־גוברנטור הבא, איוואן קחאנוב , יישם את רעיונות הרוסיפיקציה בכפייה בנוקשות יתר והכביד את ידו על יהדות וילנה.
בסוף 1892 התפטר ובמקומו מונה פיוטר אורז'בסקי שהיה אף הוא אנטישמי ונהג ביד קשה ביהודי העיר.
המושל הכללי האחרון שפעל בעיר במאה ה-19, היה ויטאלי טרוצקי (Witalij Nikołajewicz Trocki) שעזב את העיר ב-1901, הוא היה הוגן ליהודי העיר וזכה להערכתם.
האוכלוסייה הפולנית אף היא הלכה והקצינה את ביטויי האנטישמיות והשקט בעיר נשמר מתוח בעזרת המשטרה, המשטרה התערבה גם בגילויי הסתה במרחב הציבורי וכנראה השתתפה בהסרת מיצג אנטישמי שהציג צייר מקומי בחלונות הראווה של חנויות ברחובות הראשיים.
גם בתחום המעורבות המוניציפלית חלה נסיגה במעמד יהודי העיר לקראת סוף המאה, ב-1873 הוגבל מספר היהודים שיכלו להיבחר כחברי מועצת העיר לכדי שליש ממספרם הכולל של חברי המועצה, זאת למרות חלקם היחסי באוכלוסייה שהיה גבוה הרבה יותר.
ראש העיר חייב היה להיות נוצרי, אך יהודים הורשו להשתתף בבחירתו.
ואולם ב-1892 הצרה הממשלה עוד את מעמד היהודים, לפי ההוראה החדשה נאסר על יהודים להיבחר למועצות הערים והנהלותיהן, הנציגות היהודית בגופים אלו לא בוטלה אלא הפכה לממונה מטעם השלטונות והוטלה עליה מגבלת מקסימום של עד 10% מכלל חברי המועצה.
בסוף המאה, היו ארבעה יהודים ממונים במועצת עיריית וילנה: אהרן הירשוביץ', שמואל לוין, אהרן ליפץ והעסקן הוותיק שפטל קלצ'קו.
מספר הממונים הוגדל לשישה בראשית המאה ה-20.
אסון בולט שאירע בקהילה היהודית בווילנה באוגוסט 1893, התרחש באירוע גשם חד-פעמי חזק שהציף את העיר וגרם לשיטפונות במקומות הנמוכים.
18 יהודים עניים שגרו בקומות נמוכות מפני הקרקע, 16 מהם באותו בניין, בקרן הרחובות ז'מודסקי-לידסקי-זבולנויה, טבעו למוות באסון זה.
ב-1900 כפו השלטונות על הקהילה מינוי "רב מטעם".
לפי החוק הרוסי הייתה חייבת כל קהילה גדולה להחזיק רב מטעם הממשלה, בווילנה כיהן זמן רב יהודה ליב קנטור כרב מטעם, הוא הסתדר היטב עם רבני הקהילה.
כעת עמדה משרת הרבנות פנויה, השלטונות דרשו לאייש אותה והחוגים החילוניים בעיר ראו בהוראה זו הזדמנות פוליטית וניסו לקדם את הרב ד"ר חיים טשרנוביץ ("רב צעיר") ששימש קודם לכן במשרה דומה באודסה.
תנאי היסוד למשרה היו השכלה אקדמית ולחרדים לא היה מועמד ראוי להציב.
לבסוף הוצעה מועמדותו של הרב יצחק רובינשטיין, בוגר ישיבת סלובודקה שכיהן עד אז כרב בקרים והיה בעל תעודה אקדמית.
הרב גרודזנסקי נפגש עמו וקיבל את התחייבותו כי יצטמצם לתפקידיו הרשמיים ולא יתערב בהחלטות הרבנות הלא-רשמית.
ועד הרבנים הטיל את כובד משקלו במערכת הבחירות מול החוגים החילוניים שלא ויתרו על מועמדם.
בווילנה היו באותה עת 104 בתי כנסת ששלחו צירים לוועדה הבוחרת ובסך הכל השתתפו בבחירות 1039 נציגים.
הרב רובינשטיין זכה ב-58% מהקולות וניצח את הרב ד"ר טשרנוביץ שקיבל רק 38%.
הוא התמנה כרב מטעם ועבד בשיתוף פעולה עם החרדים.
במרץ 1900, ערב חג הפסח ה'תר"ס, התרחשה עלילת הדם בווילנה.
העלילה הביאה את המתיחות הבין דתית בעיר לשיאים, והמשפט שהתנהל במשך זמן רב נגמר לאחר ערעור בזיכויו של הנאשם, דוד אברמוביץ' בלונדס, רק בפברואר 1902, אז נחגג שחרורו מן הכלא במסיבה גדולה בקהילה היהודית.
למשפט זה הייתה חשיבות רבה במאבק באנטישמיות באימפריה הרוסית כולה.
התנועות הלאומיות והסוציאליסטיות הלהיבו את ההמון ובעיקר את הצעירים ברעיונותיהן ובעיר שרר מתח פוליטי גבוה.
בעקבות השפלה פומבית של פעילי הבונד בתום תהלוכת האחד במאי 1902, התנקש הירש לקרט, צעיר יהודי וילנאי בן 22, במושל הכללי החדש של גוברניית פלך וילנה, ויקטור פון ואהל .
ההתנקשות נכשלה ולקרט היה לגיבור בעיני הריאקציונרים, דוחי הסדר הישן, ולסמל קומוניסטי.
בפסחא של 1903 אירעו פרעות קישינב שתרמו אף הם להגברת המתח בין יהודים לנוצרים ברוסיה כולה.
מלחמת רוסיה–יפן הביאה בראשיתה ללחץ עצום על היהודים, מחד גויסו רבים - חלקם בעלי משפחות - ונשלחו לחזית העקובה מדם שבה ידעו הרוסים אבדות והפסדים, ומאידך סבלה האוכלוסייה היהודית מחוק גירוש שנועד להרחיקה חמישים ורסטאות מגבולות האימפריה.
שר הפנים ויאצ'סלב פלבה החריג את הפלכים וילנה, קייב ובסרביה מהוראת הגירוש.
במקביל, כדי לשמור על הסדר בווילנה מהתפרעויות של מגויסים, נשלח פיוטר סביאטופולק-מירסקי שנחשב לליברל לכהן כמושלה הכללי החדש של וילנה.
בווילנה התחבב סביאטופולק-מירסקי על כל האוכלוסייה ויצר קשרים אישיים עם פעילי ציבור יהודיים בולטים ובהם שמריהו לוין.
גם מחליפו כמושל, הגנרל אלכסנדר אלכסנדרוביץ' פרזה , היה ליברל ונהג ביהודים בהגינות.
בספטמבר נערך ביקור חגיגי של הצאר ניקולאי השני ורבני העיר ובראשם רבי שלמה הכהן הישיש (נפטר 1905) העניקו לו ספר תורה מיוחד.
בראשית המאה ה-20, לצד התבססותן של התנועות הסוציאליסטיות בעיר, פרחה גם הלאומיות היהודית.
רבים הצטרפו לתנועות הציוניות השונות, והעיתונות הציונית הרשמית נדפסה בווילנה ביידיש ("דאס אידישע פאלק") ובעברית ("העולם").
ועידות ציוניות נערכו בעיר והוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית ברוסיה ישב בה.
ב-1903 בא לעיר תאודור הרצל והתקבל בכבוד מלכים.
ב-1908 ביקרו בעיר גם דוד וולפסון ונחום סוקולוב.
מהפכת 1905 הכושלת הביאה לפריחה בדרישות הלאומים השונים ברחבי האימפריה להכרה עצמית ולזכויות מקומיות ולאומיות.
מצב זה נתן עידוד לזרמים הציוניים ופעילות זו נמשכה במלוא עוזה עד 1911, אז פוזר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית ברוסיה וחבריו הועמדו לדין.
מי שעמד בראש "ועד הסיוע" היהודי בעיר היה יעקב ויגודסקי שסירב לשתף פעולה עם שלטונות הכיבוש ובסופו של דבר נשלח למאסר בגרמניה.
ב-16 בפברואר 1918 נחקק בווילנה חוק עצמאות ליטא שהיה אמור להבטיח את עצמאות העם הליטאי מכל זיקה והיסמכות על עמים אחרים, ושמהווה את אחד היסודות לחוקת ליטא המודרנית.
הגרמנים אסרו את פרסום המסמך ואכפו את האיסור עד נסיגתם מן העיר.
לאחר יציאת הגרמנים מן העיר עברה על העיר תקופת בלהות שהעיקה מאוד על הקהילה היהודית ותפקודה השוטף, העיר נכבשה שוב ושוב והייתה למוכת חרב: וילנה נכבשה ב-19 באפריל 1919 בידי יחידות ההגנה העצמית הליטאית-בלארוסית , מיליציה שהייתה מורכבת למעשה מלאומנים פולנים שזכו לתמיכת הרוב הפולני בעיר.
בעת ההשתלטות הפולנית על העיר הוצאו להורג 80 יהודים, אך השלטון שקם בעיר העניק ליהודים זכות בחירה בבחירות שערך למועצת העיר.
השלטון הפולני לא האריך ימים, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית כבש הצבא האדום את העיר, ולאחר "הנס על הוויסלה" העניק הצבא האדום הנסוג את העיר במסגרת הסכם השלום הסובייטי-ליטאי כדי לעכב את התקדמות הפולנים.
העיר שנחשבה לבירה ההיסטורית של ליטא אך רוב אוכלוסייתה הייתה ממוצא פולני עמדה במוקד סכסוך בין שתי המדינות העצמאיות החדשות: פולין וליטא.
הושגה הפסקת אש ב־7 באוקטובר 1920, אך לא בא בעקבותיה כל פתרון מדיני.
המפקד הפולני העליון יוזף פילסודסקי הורה לפקודו הגנרל לוציאן ז'ליגובסקי "למרוד" ביחד עם הדיוויזיה הליטאית-בלארוסית הראשונה שהייתה נתונה למרותו ולהשתלט על וילנה.
כך יכלו הפולנים להחזיק בעיר, מבלי להכריז מלחמה על ליטא.
ואכן, ב־8 באוקטובר 1920 נכנס הגנרל זליגובסקי לווילנה, ולא נתקל בהתנגדות כלשהי.
ב־12 באוקטובר 1920 הכריז זליגובסקי בווילנה על הקמת "הרפובליקה של ליטא המרכזית", ואולם הישות החדשה לא הייתה צריכה להתקיים זמן רב, בבחירות שנערכו זמן מה לאחר מכן ושהוחרמו בידי האוכלוסייה הליטאית, זכו תומכי הפולנים ברוב גדול והעבירו בפרלמנט החלטה על איחוד הרפובליקה עם פולין.
בכך הושלמה השתלטות הפולנים על וילנה, ב-1923 הכיר חבר הלאומים בסיפוח אזור וילנה למרות התנגדותה של ליטא שניתקה בשל כך את יחסיה הדיפלומטיים עם פולין.
מכאן ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, עמדה וילנה תחת שלטון פולני.
הבירה הליטאית הועתקה זמנית לקובנה.
בסוף שנות ה-30 התגלע סכסוך קשה בין החוגים החרדים בעיר, החוגים הציוניים תמכו במועמדותו של הרב יצחק רובינשטיין שכיהן עד אז כרב מטעם של וילנה וחבר הסיים הפולני מטעם "המזרחי", למשרת הרב הראשי מטעם הקהילה.
משרת הרבנות הרשמית מטעם הקהילה לא הייתה מאוישת מטעמים עקרוניים מאז פטירתו של הרב האחרון (רבי שמואל בן אביגדור) במחצית השנייה של המאה ה-18, החרדים הלא-ציוניים והמזוהים עם תנועת אגודת ישראל חששו שהמינוי יפתח את הדלת להשתלטות של החוגים הציוניים על הרבנות בעיר, ופתחו במאבק.
שלא באופן רשמי האשימו החרדים את הרב רובינשטיין כי ניצל את היעדרותו של הרב גרודזנסקי מן העיר בעת מלחמת העולם הראשונה, כדי להשתלט על מוסדות הקהילה.
כנגדם טענו תומכי הרב רובינשטיין כי רבם גילה מנהיגות בכך שלא עזב את העיר בשעתה הקשה, ולכן הוא הראוי לכהן במשרת הרב הראשי.
בבחירות שנערכו הצביע רוב הקהילה נגד עמדת הרבנים החרדים והרב רובינשטיין נבחר לתפקיד.
ועד הרבנים הוציא הודעת גינוי חמורה, אך לא היה בידיו כוח לבטל את החלטת הקהילה.
לאחר המלחמה, עם נסיגת כוחות גרמניה הנאצית וכיבוש וילנה בידי הצבא האדום החלו חוזרים לעיר יהודים משארית הפליטה ומהמסתתרים ביערות הסביבה.
עוד ב-1944 התרכזה בעיר קהילה של כ-6,000 איש שניסו לכונן מחדש חיי קהילה תקינים.
הוקמו מוסדות לימוד (בית ספר בניהול של הלנה חצקלס עבד עד לשנת 1950 כאשר נסגר בהוראת השלטון הסובייטי), ספרייה ומוזיאון ואף מונה הרב ישראל גוטסמן מדייני העיר לפני השואה לרב הקהילה.
הקהילה המאורגנת לא החזיקה מעמד זמן רב, שכן שלטונות הכיבוש הסובייטי לא ראו פעילות לאומית או דתית יהודית בעין יפה ודכאו ביד קשה את ההתארגנות.
במפקד הלאומים שערכו השלטונות הסובייטים ב-1959 הזדהו 7% מתושבי העיר כיהודים ומניינם עמד על 16,400.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון שנערך בווילנה בימי קיומה של ברית המועצות, היוו יהודי וילנה 1.6% מכלל אוכלוסיית העיר.
במפקד הליטאי הרשמי שנערך ב-2011 הצהירו על עצמם 109 מתושבי וילנה כיהודים.
על הפן הכלכלי, מקורות הכנסה והוצאות.
הקהילה החזיקה נושאי-משרות רבים, חלקן משרות אמון וחלקן משרות כבוד שנקנו תמורת תרומה כספית לקופת הקהילה.
יתר המשרות היו משרות אמון שבצידן כבוד רב ולעיתים גם מעמד וכוח, על מהות המשרות הללו ועל האישים שנשאו בהן השתמרו פרטים רבים, מהם משתקף מעמד בעלי השררה ומשתקפת היטב תמונת מבנה הקהילה:
תפקיד ששילב בדרך כלל גם משרת דיין
תחת הקהילה התנהלו במשך השנים 'חברות' שונות שהיו למעשה עמותות קהילתיות וחברתיות, חלקן היה כפוף להנהגת הקהילה וראשי הקהל אך בדרך כלל תוך שמירה על אוטונומיה באשר למינויים ותקנוני הפעילות.
העמותות עסקו בשלל היבטים של החיים הציבוריים בווילנה היהודית, החל בצרכי שמים כתקציבים למוסדות הלימוד ומבני הדת וכלה בהתאגדויות מקצועיות של פועלים ובעלי מלאכה מיהודי העיר.
ביקור חולים (ח"ק בקור חולים)
היו אלו אגודות מקצועיות כלכליות, אך בשל אופי חייהם הדתי של יהודי וילנה התאגדו בעלי המלאכה בדרך כלל סביב בתי כנסת ושיעורי תורה מיוחדים לכל 'חברה'.
מלבד כפרי הסביבה, היו כפופות לקהל וילנה ולמוסדותיו גם הקהילות הבאות, פרוורים ועיירות קטנות, ויהודי הכפרים שבסביבתן:
בווילנה היהודית היו במשך השנים בתי כנסת ובתי מדרש רבים.
בית הכנסת הגדול של וילנה
בית הכנסת הכוראלי של וילנה - היחיד ששרד מ-105 בתי הכנסת שהיו בעיר ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה ומשרת את הקהילה המתחדשת בעיר.
גימנסיה קגן: גימנסיה יהודית פרטית לבנים.
נוסדה באוקטובר 1906 על ידי פאבל (פסח) קגן.
הוא שימש כמורה ומנהל הגימנסיה.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה פונתה הגימנסיה ליקטרינוסלב.
באפריל 1917 הוקמה בגימנסיה קבוצה ללימודי ציונות.
הגימנסיה נסגרה ב-1918 בהתאם להחלטת הקומיסריון העממי לחינוך, ובית הספר הוסב לבית ספר מקצועי.
ההוראה בבית הספר התנהלה ברוסית.
תנועת ההשכלה היהודית במזרח אירופה אחרה להופיע זמן רב אחרי זו שבמערב היבשת.
חוג משכילי וילנה קם בשנות ה-30 של המאה ה-19 והם היו פעילים בעיקר במחצית השנייה של המאה ה-19 כשבמערב אירופה כבר קמה תנועת חכמת ישראל מקרב הדור השני למשכילי ברלין.
משכילי וילנה היו קבוצת יהודים משכילים מתושבי וילנה, שנודעו ביצירתם הספרותית ובחוג העילית שיצרו.
ביניהם היו רבנים ואישי ציבור, סופרים ומשוררים (רשימת אישים מחוג משכילי וילנה שלהם ערך בוויקיפדיה העברית).
קבוצה זו היוותה את חוד החנית של תנועת ההשכלה בליטא, וסיפורים אודותיה משמשים בספרות ההשכלה כבספרות ההתנגדות לה.
יונג וילנה - חבורה ספרותית יהודית-יידישאית, שפעלה בעיר משנת 1927 ועד לשלהי שנות ה-30 של המאה ה-20.
הלהקה הווילנאית (ביידיש: די ווילנער טרופע) - להקת שחקני במה שהוקמה בווילנה בעת מלחמת העולם הראשונה (1915), אך זמן קצר לאחר הקמתה עקרה לוורשה ופעלה בה עד פירוקה בראשית שנות ה-30.
חיי הקהילה היהודית בווילנה במאה ה-18 מתוארים כרקע לעלילת ספרו של פסח מרקוס "עולמות טמירים" (תל אביב תשי"ז).
ארנסט יוסלביץ כתב מחזה בשם "לווילנה יש גולם", על להקתו של זיגמונד מוגולסקו, עלילת המחזה מתרחשת בווילנה בזמן הפוגרומים של 1899.
הפואמה "וילנה" (1923) של זלמן שניאור, מתארת פרק מחיי הקהילה.
ספרו של חוסה אוראבואנה "רבה אמונתך: רומן של וילנה היהודית" נכתב בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ופורסם רק ב-1957, הספר מעניק מבט על חיי הקהילה והרחוב היהודי בתקופה זו.
רבים מספריו של הסופר היידי בן העיר, אברהם קרפינוביץ', עוסקים בעירו וילנה.
מלבד הספרות האמנותית קיימים ספרי זכרונות של בני וילנה על עירם, ספרים רבים עוסקים במלחמת העולם השנייה ובערב המלחמה.
בולטים שלושת ספרי הזכרונות ביידיש של יעקב ויגודסקי מראשי הקהילה, המגוללים את ההתרחשויות בתקופת מלחמת העולם הראשונה ואחריה עד שנת 1927.
ראשיתו של מחקר יהדות וילנה בספרו של ש"י פין "קריה נאמנה", שאושר לפרסום בידי הצנזורה במאי 1858 ונדפס בווילנה שנתיים לאחר מכן.
הספר דל במקורות ומבוסס בעיקר על אפיטפים על מצבות הקבורה בעיר ועל מספר פנקסים של ה'חברות' השונות בעיר.
הספר לא נכתב בצורה מדעית מקובלת, אך השתמרו בו פרטים רבים שאבדו בהמשך והוא משמש גם כיום כאחת מאבני היסוד לחקר יהדות העיר.
מקור חשוב נוסף הוא ספרו של הלל נח מגיד שטיינשניידר "עיר ווילנא" (א, תר"ס, 1900, ב, ירושלים תשס"ג).
ההיסטוריון הרוסי סרגיי ברשדסקי פרסם בשנות ה-80 של המאה ה-19 סדרת מאמרים בירחון "ווסחוד" על הקהילה היהודית בווילנה עד תום המחצית הראשונה של המאה ה-17, וגם ספרו ברוסית "Litovskie Yevrei" ("יהודי ליטא", 1883) מהווה מקור חשוב לידיעות אודות הקהילה ויחסיה עם הרשויות במאות ה-17 וה-18.
העבודה ההיסטורית המשמעותית לתולדות יהדות וילנה, יחסי הקהילה והסביבה, המאבקים על תחום המושב ואפשרויות הפרנסה, מבנה הקהילה ומוסדותיה, התככים הפנימיים וחלוקת המעמדות, בתי הכנסת ומוסדות החינוך, תנועת ההשכלה, חיי התרבות ופרטים רבים נוספים, היא עבודתו של ישראל קלוזנר בספרים ומאמרים רבים.
ארכיוני הממשלה מן התקופות שלפני המאה ה-18 הועברו בידי השלטון המרכזי של האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה למוסקבה, ומסמכים מן המאה ה-18 ואילך נשארו בארכיון הממשלתי ובארכיון העירוני בווילנה ובמוסדות הקהילה, עד שנות מלחמת העולם השנייה.
ברמת השרון ובחולון נקראו רחובות בשם "קהילת וילנה".
בבית הקברות בקריית שאול הוקמה אנדרטה לזכר יהודי וילנה שנספו בשואה.
ב-1965 הוקם בתל אביב "בית וילנה", ובו חדר הנצחה – "יזכור" – ועל כתליו לוחות עם שמותיהם של קרבנות השואה מווילנה והסביבה.
הקהילה היהודית בווייטנאם היא קטנה באופן יחסי, המונה כיום כ-300 איש.
אף על פי שהיהודים היו נוכחים בווייטנאם והיהדות נהוגה מאז סוף המאה ה-19, מרבית היהודים הם למעשה ישראלים לשעבר, עם מעט יהודים וייטנאמים ילידים.
היהודים הראשונים שביקרו בווייטנאם הגיעו ככל הנראה בתקופת שושלת נגווין ובעקבות ההתיישבות הצרפתית במדינה במחצית השנייה של המאה ה-19. יש קומץ התייחסויות להתיישבות היהודית בסייגון בדפי ה"ג'ואיש כרוניקל" בשנות ה-60 וה-70 של המאה.
בשנים 1883–1886 לחמו חיילים וקצינים יהודים בצבא הצרפתי באזור.
על פי האנציקלופדיה היהודית האוניברסלית, יהודי צרפתי הקים בית ספר צרפתי בהאנוי בשנת 1902.
חברת "כל ישראל חברים" הייתה פעילה במידה מסוימת בהייפונג במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
על פי "האנציקלופדיה היהודית האוניברסלית", בשנים 1929–1932, הקונסול האמריקאי בסייגון היה דיפלומט בשם הנרי סמואל ווטרמן, שהיה יהודי.
בשנת 1939, האוכלוסייה בשילוב מוערך של הקהילות היהודיות בהייפונג, האנוי, סייגון ובדה נאנג מנו כאלף יהודים.
לפי הדיווחים היו גם שמונים יהודים בטונקין בתקופת שלטון וישי, מתוכם ארבעים ותשע היו בלגיון הזר.
בשנת 1940 "חוק מעמד היהודים" האנטישמי של שלטון וישי יושם בווייטנאם על ידי המושל ז'אן דקו.
בנובמבר 1940 היהודים הוגבלו למקצועות מסוימים, וביולי 1941 ילדים יהודים לא הורשו להיות יותר מ-2% מתלמידי בתי הספר הציבוריים.
באוקטובר 1942 הודחו חמישה עשר עובדי ממשלה מתפקידיהם בשל היותם יהודים החוקים האנטי-יהודיים בוטלו בינואר 1945.
בשנת 1954, עם פירוק הודו-סין הצרפתית, וייטנאם השיגה עצמאות כמדינה מפוצלת, עם צפון קומוניסטי ודרום קפיטליסטי.
ראש הממשלה הצרפתי שניהל משא ומתן על נסיגת צרפת ובכך העניק לווייטנאם את עצמאותה היה פייר מנדס פראנס, שהיה במקרה יהודי.
לפני הפינוי הצרפתי, על פי הדיווחים האוכלוסייה היהודית בהודו-סין (שכללה את וייטנאם, לאוס וקמבודיה) מנתה כ-1,500 איש, ורוב היהודים עזבו עם הצרפתים, ולא הותירו אחריהם שום מבנה קהילתי יהודי מאורגן.
בעדויות משנת 1957 אין זכר לאוכלוסייה יהודית באזור.
על פי דיווחים מסוימים הו צ'י מין הציע בשנת 1946 כי צפון וייטנאם תוכל לשמש בסיס בית לממשלה יהודית בגולה לפני הקמת מדינת ישראל.
דוד בן-גוריון אז ראש ההנהלה החדש של ההסתדרות הציונית העולמית, דיבר לראשונה על המפגש הזה עם העיתונות בשנת 1966.
בשנת 1971 נותרו בדרום וייטנאם כ-12 יהודים צרפתים, כולם בסייגון.
במהלך מלחמת וייטנאם שירתו כ-30,000 יהודים-אמריקאים בכוחות צבא ארצות הברית; ביניהם, קולונל ג'ק ג'ייקובס שזכה במדליית הכבוד על גבורה על שירותו.
בהדרגה, כאשר הממשלה הקומוניסטית החלה לקיים רפורמות כלכליות, גדל מספר המבקרים היהודים במדינה.
בשנת 2006 פתחה חב"ד מרכז בהו צ'י מין סיטי, הנחשב למרכז הכלכלי של וייטנאם.
בשנת 2014 פתחה חב"ד את המרכז היהודי בהאנוי.
יהדות הונדורס היא הקהילה היהודית בהונדורס שתחילתה בתקופה הקולוניאלית, במהלך האינקוויזיציה עם הגעתם של יהודים ספרדים.
נכון לאפריל 2020, בהונדורס יש 390 יהודים.
יהודי הונדורס חיים בחופש דת ונכללים בפוליטיקה ובתרבות של הונדורס.
הקהילה היהודית מתרכזת בעיקר בטגוסיגלפה ובסן פדרו סולה, שם יש גם בתי כנסת.
הונדורס הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו במדינת ישראל, בשנת 1948, והקהילה היהודית בהונדורס נהנתה מאוד מהסיוע הישראלי.
יהודים ספרדים חצו את האוקיינוס האטלנטי בספינות ספרדיות.
תחילה הם הפכו למתיישבים, אחר כך לפקידי הכתר, מלחים, סוחרים ואנשי מקצוע אחרים.
החזון שלהם היה להגיע למקום ולהתיישב בו, תחילה בסביליה, ואז במלכויות המשנה הספרדיות.
כאשר נוסד מחוז הונדורס והעיר קומאיאגואה הוגדרה כבירתו, התיישבו בה מספר יהודים.
הם התפזרו בכל שטח הונדורס כאשר חשיבותה בתחום המסחר גדלה.
בין המאות ה-17 ל-19. הונדורס הייתה תחת הממשל השמרני של הקפטן-גנרל חוסה מריה מדינה.
ב-26 בפברואר 1866 הקונגרס הלאומי הוציא חוק הגירה שנתן לכל הזרים שרצו להתגורר במדינה אפשרות לעשות זאת.
החוקה הפוליטית של 1876 שיקפה גם את חשיבות ההגירה בשטח הלאומי.
בין 1875 ל-1915 (לפני מלחמת העולם הראשונה) חצו 45 מיליון אירופאים את האוקיינוס האטלנטי בחיפוש אחר תנאי חיים טובים יותר ביבשת אמריקה.
בסך הכל, 2,500,000 מהאירופאים הללו היו יהודים.
מלחמת העולם הראשונה הביאה סוחרים ואנשי כספים יהודים רבים להוציא את הונם מאירופה, כאשר חלקם עברו לארצות הברית ולמדינות אמריקה הלטינית ואחרים לרוסיה.
ב-1920 החלה הגעה של מהגרים רבים מיהודי אירופה.
בין השנים 1920–1940, רוב היהודים שהגיעו להונדורס היו אשכנזים ממוצא גרמני, פולני ורומני שנמלטו מאירופה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1939 רבים מהם עלו לארץ ישראל, כאשר בסך הכל נרשמו בהונדורס 455 גרמנים, מתוכם 95 יהודים.
בשנה 1940 הוצא צו בו הוקם משרד ההגירה והוא צורף למשרד הפנים.
הועבר חוק שאישר לזרים ממוצא ערבי, סיני, טורקי, סורי, ארמני, פלסטיני ואפריקאי, להגר להונדורס, בתנאי שהם מביאים 5,000 פזו ושהם מפקידים לקופת המדינה 500 פזו לכל אדם תוך חודשיים מהגעתם למדינה.
25 אזרחים יהודים התאזרחו בין השנים 1946–1956, מתוכם 19 פולנים, והם היוו כ-76% מהאזרחויות שהושלמו.
נשיא הונדורס התיר את כניסתם של יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, בהשפעת הקהילה היהודית המקומית.
בשנת 1950 היו בהונדורס 40 משפחות יהודיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה הייתה פריחה קצרה בקהילה הודות להגעתם של עשרות עולים חדשים, אך בתחילת שנות ה-50 מרביתם היגרו לדרום היבשת לארגנטינה וצ'ילה שם הממשלות נטו לקבל יהודים.
בסוף המאה ה-20, בתקופת ממשלתו של רפאל לאונרדו קאלחס, יותר משליש מהיהודים שהתגוררו בהונדורס היגרו לישראל, ארצות הברית או ארגנטינה עקב המשבר הפיננסי במדינה.
ב-3 באוגוסט 1997 ציינה הקהילה בסן פדרו סולה את בית הכנסת מגן דוד כמרכז קהילתי לדורות הבאים.
עם המשבר החוקתי בהונדורס ב-2009, שמועות נפוצו בכלי התקשורת בהונדורס על מעורבות יהודית וישראלית בהפיכה.
מאז בחירתו ב-2014 חואן אורלנדו ארננדס הוביל ממשלה פרו-ישראלית.
בעשורים האחרונים עלו כמה מיהודי הונדורס לישראל.
ישנן שתי קהילות יהודיות בהונדורס, אחת ממוקמת בטגוסיגלפה והשנייה בסן פדרו סולה.
בית הכנסת הראשון בהונדורס, נבנה ב-1997 בטגוסיגלפה.
עם זאת, הוא נהרס ב-1998 על ידי הוריקן מיץ', ונבנה מחדש ב-2002 בסיוע בינלאומי.
בית הכנסת הנוסף בהונדורס הוא "בית הכנסת מגן דוד", הממוקם בסן פדרו סולה.
אין בתי ספר יהודים בהונדורס, אך בטגוסיגלפה יש פעילויות חינוכיות ושיעורי תלמוד תורה.
ריקרדו מדורו: פוליטיקאי, נשיא הונדורס לשעבר.
חיימה רוזנטל: איש עסקים, פוליטיקאי.
בהונדורס, שמות המשפחה ממרכז אירופה הם יהודים אשכנזים; שמות משפחה ספרדיים מופיעים באוכלוסיות מקומיות מסוימות ממוצא יהודי ספרדי.
יהדות המחוז היהודי האוטונומי ברוסיה החלה עם ההתיישבות היהודית המוקדמת בשנת 1928. יידיש ורוסית הן שתי השפות הרשמיות במחוז.
בתוכנית ההתיישבות היהודית במזרח הרחוק הרוסי, דובר על הקצאת 10 מיליון דונם לצורך התיישבות של 50,000 משפחות חקלאיות יהודיות בלבד.
ב-28 במרץ 1928 התקבלה החלטה בנשיאות הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות להקצות את אזור בירוביג'ן להתיישבות יהודית בלעדית.
בהחלטה זו נאמר כי אם התוצאות תהיינה חיוביות, ייתכן שתוקם יחידה מנהלית-טריטוריאלית לאומית יהודית באזור.
בחודש מאי 1928 הגיעה, לאזור דרום מזרח רוסיה על גבול סין, הקבוצה הראשונה של מתיישבים יהודים מערים וכפרים באוקראינה, בלארוס ורוסיה.
ב־1930 החל לצאת לאור העיתון היידי "בירָאבידזשאנער שטערן", הרואה אור עד היום.
בדצמבר 1934 הוקם באזור בירוביג'ן המחוז היהודי האוטונומי.
המתיישבים היהודים התיישבו באתרים רבים באזור, חלקם התיישבו בעיר בירוביג'ן ואחרים ביישובים הכפריים השונים.
האזור נרשם בחוקה (סעיף 22) כ"מחוז יהודי עצמאי".
המחוז האוטונומי היהודי, נמצא במזרח הרחוק הרוסי סמוך למנצ'וריה וסין.
בהקמתו הוועד הפועל של ברית המועצות בא להצהיר שיהודי רוסיה יכולים לקבל שטח, שבו יוכלו להמשיך לחיות במסגרת אוטונומיה תרבותית, כסוציאליסטים, כמו קבוצות לאומיות אחרות בברית המועצות.
עיר הבירה של המחוז היהודי האוטונומי (JAO) נקבעה בירוביג'ן, ויידיש נקבעה כשפה רשמית במחוז.
החיים היהודיים התחדשו בבירוביג'ן הרבה לפני אזורים אחרים בברית המועצות.
בין 1936 ל־1938 הטיהורים הגדולים פגעו מאוד באליטה היהודית בעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פסקה הגירת יהודים למחוז, והיא התחדשה רק לאחר המלחמה.
בביקור של שגריר ישראל יוסף אבידר בשנת 1956 התגלו עדויות רבות לכך שהאופי היהודי והתרבותי של החבל נעלמו כמעט לחלוטין.
העיתון היידי היחיד "בירוביג'אנער שטערן" התגלה כפרסום משני לעיתון הרוסי המקומי ועסק בעיקר בתרגום תכנים מרוסית ליידיש.
במערכת החינוך לא נמצאו ספרים ביידיש, לא לילדים ולא למבוגרים, ובבתי המסחר לספרים לא היו זמינים יצירות מקוריות ביידיש או מילונים.
מערכת החינוך בחבל לא כללה לימודי יידיש, ורוב הילדים לא הבינו את השפה כלל.
תיאטרון ביידיש נסגר, והאנשים בחבל דיווחו על חורבן מוחלט של התרבות היהודית.
למרות שהייתה תוכנית רדיו שבועית ביידיש, היא הועברה במיוחד למועד ביקורו של אבידר.
יהודים מקומיים התקשו לשמור על זהותם היהודית, ורובם קיבלו את מצבם בהשלמה.
היהודים שנותרו בבירוביג'ן היו בעיקר אנשים ללא השכלה או קומוניסטים בעלי השפעה באדמיניסטרציה המקומית, מה שהקל על השלטונות לדכא כל פעילות יהודית.
העדויות מביקור זה מצביעות על כך שהחבל הפך למעשה לפרובינציה חקלאית סובייטית, ללא זכר לאוטונומיה או לאופי היהודי שלשמו הוקם.
תיאטראות ביידיש החלו להיפתח בשנות ה-70 של המאה העשרים.
ב-1991 האזור קיבל מעמד של רפובליקה אוטונומית אולם עד אז רוב היהודים כבר עזבו.
אלו שנותרו היוו כשני אחוזים מכלל האוכלוסייה.
הרב אפרים קולפק, הרב הראשי של בירוביג'ן ונציג חב"ד באזור, אמר: "היום אפשר ליהנות מהיתרונות של תרבות היידיש ולא לפחד לחזור למסורת היהודית.
זה בטוח, בלי שום אנטישמיות ואנחנו מתכננים לפתוח כאן את בית הספר היהודי הראשון".
אפרים מונה לרבה של בירוביג'ן בשנת 2019. הוא גם מנחה את תוכנית הטלוויזיה הרוסית יידישקייט.
בשנת 2004 נפתח בית הכנסת האורתודוקסי "בית מנחם".
הרב קולפק אמר בפתיחתו שיש כ-4,000 יהודים בירוביג'ן, שהם קצת יותר מ-5% מאוכלוסיית העיר המונה 75,000 תושבים.
הקהילה היהודית בירוביג'ן הונהגה על ידי לב טויטמן, עד מותו בספטמבר 2007.
מסורות יידישיות ויהודיות היו מרכיבים חשובים בכל בתי הספר הממלכתיים במחוז כחמש עשרה שנה.
היהודות במחוז נתפסה כבעלת ערך, במורשת הלאומית של האזור.
במתחם בית הכנסת "בית מנחם", שהוקם בשנת 2004, הוקמו כיתות בית ספר של יום ראשון, ספרייה, מוזיאון ומשרדי מנהלה.
הבניינים נפתחו רשמית בשנת 2004 לציון 70 שנה לייסוד המחוז היהודי האוטונומי.
בהתייחס לקהילה היהודית של המחוז ה(אובלסט), המושל ניקולאי מיכאילוביץ' וולקוב הצהיר כי בכוונתו "לתמוך בכל יוזמה חשובה שתתקיים על ידי הארגונים היהודיים המקומיים שלנו".
לקראת חנוכת בית הכנסת בית מנחם הודיע הממשל האזורי, שהרב הראשי של רוסיה בערל לזר הסכים לקחת חלק בחגיגות 70 השנה למחוז האוטונומי היהודי.
הרב לזר ואברהם ברקוביץ, מנכ"ל פדרציית הקהילות היהודיות בחבר העמים הגיעו לבירוביג'ן לרגל האירוע בראש משלחת של מכובדים.
הפדרציה של הקהילות היהודיות של רוסיה העריכה את מספר היהודים ברוסיה בכמיליון, או 0.7 אחוז מאוכלוסיית רוסיה המונה 143 מיליון.
לגבי מעמדה של היהדות במחוז האוטונומי היהודי, אמר הרב הראשי לשעבר אפרים קולפק (מחב"ד), "החיים היהודיים מתחדשים, הן בכמות והן באיכות".
הרב קולפק ביקר בכפרים יהודיים, בירה, נייפלד, לונדוקו, ביראקן ובירופלד יחד עם נציגי הקהילה היהודית מבירוביג'ן.
הם בדקו בתי קברות מקומיים ואספו מידע על היהודים שנקברו שם בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה.
שמותיהם של הנפטרים נרשמו בספר הזיכרון של בית הכנסת "בית מנחם".
תאריכי הלידה והפטירה נרשמו לפי הלוח העברי וכן גם לפי הלוח הגרגוריאני.
נכון לשנת 2007, חלק מהמתיישבים היהודים המקוריים עדיין חיו בכפרים שהקימו.
באותה שנה הושקה תוכנית הקיץ הבין-לאומית הראשונה של בירוביג'ן ללימוד השפה ותרבות היידיש על ידי פרופסור ללימודי יידיש, בוריס קוטלרמן מאוניברסיטת בר-אילן.
נכון ל-2012 נטען בעיתון ה"ביראבידזשאנר שטרן" שבמחוז נותר רק בית ספר בודד ששיעוריו מתקיימים ביידיש, מתוך 14 בתי ספר שקיימים במחוז.
בשנת 2017 הוקם בבירוביג'ן מקוה טהרה ראשון המשרת את כל יהודי המחוז.
לפי מפקד האוכלוסין לשנת 2021, חיו במחוז רק 837 יהודים.
מאז הקמת המחוז היהודי האוטונומי, מנהיגי הקהילה היו תמיד יהודים, כולל בהנהלת המחוז.
בשנת 2004 השתתף הרב הראשי של יהודי רוסיה בערל לזר, בחגיגות 70 שנה להקמת המחוז האוטונומי היהודי.
הרב לזר ואברהם ברקוביץ, מנכ"ל הפדרציה של הקהילות היהודיות של חבר העמים, הגיעו בראש משלחת של מכובדים, לבירוביג'ן.
ראשי הקהילה היהודית המקומית, ראש העירייה אלכסנדר ויניקוב, לב טויטמן, ולרי סולומונוביץ' גורביץ' השתתפו גם בפתיחת בית הכנסת בית מנחם, בבירוביג'ן.
אלכסנדר ויניקוב – ראש עיריית בירוביג'ן
לב טויטמן – יו"ר הקהילה היהודית של בירוביג'ן (Federation of Jewish Communities of CIS), 4,500 חברים.
מרדכי שיינר – הרב הראשי של המחוז היהודי האוטונומי
בית הכנסת "בית מנחם" הוקם בשנת 2004, בבירוביג'ן.
הוא בית הכנסת הראשון ברוסיה שבבנייתו נעזרה הקהילה היהודית מכספי המדינה הרוסית, כדי להשלים את הבנייה.
התשלום התבצע על פי הסכם בין נציגי המדינה הרוסית לבין נציגי הפדרציה של הקהילות היהודיות של חבר העמים .
רב בית הכנסת נכון לשנת 2023 הוא הרב אליהו ריס.
"בית תשובה" הוקם בשנת 1986 הוא בית הכנסת הישן והקטן של בירוביג'ן, הבנוי מעץ בסגנון סיבירי.
רב בית הכנסת הוא הרב בוריס "דב" קאופמן יליד בירוביג'ן.
החל משנת 2005, כל שירותי הדת היהודיים היו כשרים למהדרין.
לרגל חג החנוכה בשנת 2007, נציגי המחוז האוטונומי היהודי בבירוביג'ן טענו שהם בנו את החנוכייה הגדולה בעולם, בגובה כ־21 מטרים.
החנוכייה גדולה יותר מהמקבילה שלה בניו יורק, שגובהה 9.8 מטרים.
ארגונים כמו "אורט" ו"איקאר" (יידישע קאלאניזאציע אין ראטן-פארבאנד - הארגון להתיישבות יהודית ברוסיה) תמכו בהתיישבות היהודית מראשיתה והחל ב-1935 תמך גם הארגון אמביג'אן (Ambijan – הוועד האמריקאי למען ההתיישבות היהודית בבירוביג'ן).
מעיר האחות של בירוביג'ן, חגאנג, שברפובליקה העממית של סין.
הארון נבנה על פי כל ההלכות היהודיות.
בשנת 2008 שלום ברנדמן, תושב רמת גן, מישראל, תרם אוסף ספרי לימודים יהודיים לבית הכנסת לאחר ביקורו בבירוביג'ן במהלך התכנית ללימודי היידיש בקיץ 2007. בחודש יוני 2016 קהילת יהודי בירוביג'ן קיבלה ספר תורה ראשון לבית הכנסת מתורם אנונימי.
ספר התורה התקבל בנוסף לספר התורה שהושאל לבית הכנסת, מקהילת יהודי מוסקבה בשנת 2004 בשעה שבית הכנסת נחנך ונפתח לציבור הרחב.
הג'וינט (JDC), הארגון ההומניטרי היהודי הגדול בעולם, מספק לקהילה היהודית במחוז, תמיכה לטיפול בקשישים וילדים נזקקים.
הארגון דואג לאספקת מצרכים בסיסיים לעניים ובכך עוזרים לקהילה היהודית לשגשג.
יהדות הרפובליקה הדומיניקנית היא קהילת היהודים שגורשו מספרד ומאזור הים התיכון בשנים 1492 ו-1497, אל הרפובליקה הדומיניקנית.
במאה ה-18 ובמהלך מלחמת העולם השנייה היו גלי הגירה נוספים אל הקהילה היהודית המקומית.
על פי אומדנים, מספר היהודים הידועים בקהילה קרוב ל-8,000. עם זאת, במהלך שנות קיומה של הקהילה היהודית במקום רווחה תופעת נישואי תערובת בין בני היהדות המקומית לדומיניקנים המקומיים.
היהודים הראשונים שהגיעו לאי היספניולה היו יהודים ספרדים שהגיעו מחצי האי האיברי בתקופת הקולוניאליזם בשנות ה-90 של המאה ה-15.
כשהאי חולק על ידי האימפריות הצרפתיות והספרדיות במאה ה-17, רוב היהודים התיישבו בצד הספרדי, שלימים הפך לרפובליקה הדומיניקנית.
בהמשך הגיעו גם ספרדים מארצות אחרות.
במאה ה-19 יהודים מקורסאו התיישבו בהיספניולה, למרות שלא היוו קהילה חזקה.
רובם הסתירו את זהותם היהודית או שלא היו קשורים למסורת היהודית עד אז.
בין צאצאיהם היה הנשיא הדומיניקני פרנסיסקו הנריקז אי קרבחאל.
הקבר היהודי העתיק ביותר באי מתוארך לשנת 1826.
הרפובליקה הדומיניקנית הייתה המדינה היחידה שהסכימה לקבל הגירה יהודית המונית לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
החלופה היחידה שהייתה ליהודים שנמלטו מאירופה הייתה שנחאי.
בוועידת אוויאן הציעה הרפובליקה הדומיניקנית לקלוט עד 100,000 פליטים יהודים.
ההערכה היא שבפועל הונפקו 5,000 אשרות בלבד, אולם רובם המכריע של מקבלי האשרה לא הגיעו לייעדם בשל הקושי לצאת מאירופה שהייתה ברובה תחת השלטון הנאצי ומסייעיו.
באותה תקופה הוקמה האגודה להתיישבות של הרפובליקה הדומיניקנית (DORSA), אשר סייעה ליישוב יהודים בסוסואה שבחוף הצפוני של המדינה.
כ-700 יהודים אירופאים ממוצא אשכנזי הגיעו ליישוב, שם קיבלה כל משפחה 33 דונם של אדמה, 10 פרות (בתוספת 2 פרות נוספות לילד), פרד וסוס, וכן הלוואה בסך 10,000 דולר (ששוויים כ-207,000 דולר במחירי 2024) בריבית של 1%.
פליטים נוספים התיישבו בבירה סנטו דומינגו.
ב-1943 הגיע מספר היהודים הידועים ברפובליקה הדומיניקנית לשיא של 1000 נפש.
הקהילה היהודית של סוסואה חוותה ירידה חדה בשנות ה-80 עקב ההגירה במהלך הפריחה התיירותית של סוסואה, כאשר רוב היהודים מכרו את אדמתם למשקיעים.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 הקהילה היהודית ברפובליקה הדומיניקנית מונה קרוב ל-3,000 נפש, שרובם מתגוררים בבירה סנטו דומינגו ואחרים מתגוררים בסוסואה.
בשל נישואי התערובת עם המקומיים, המספר המדויק של הדומיניקנים בעלי מוצא יהודי אינו ידוע.
חלק מבני הזוג הנוכריים שנישאו לבני הקהילה היהודית המקומית עברו גיור והם נוטלים חלק בחיי הקהילה היהודית, ומנגד ישנם יהודים מקומיים שהתנצרו.
כמה מבני הקהילה היהודית הדומיניקנית עלו לישראל .
בקהילה היהודית הדומיניקנית ישנם שלושה בתי כנסת ומרכז חינוכי יהודי ספרדי אחד.
אחד מבתי הכנסת הוא Centro Israelita de República Dominicana בבירה סנטו דומינגו, אחד נמצא בבית חב"ד, גם הוא בסנטו דומינגו, ואחד נמצא בסוסואה.
"בית מדרש אלעזר", המרכז החינוכי הספרדי, מיועד לצאצאי היהודים הספרדים שהיגרו להיספניולה בתקופה הקולוניאלית ובתקופות שאחריה.
בנוסף, המרכז מספק גם בשר כשר בכשרות בד"צ בית יוסף, וגם משגיח על מאפייה כשרה.
בסנטרו ישראליטה ישנה גם פעילות של "afterschool" על בסיס שבועי, וכן פעילות לימודית מטעם המועצה הבינלאומית לנשים יהודיות.
מרכז ההסברה של חב"ד מתמקד בסיוע לאוכלוסייה היהודית המקומית להתחבר מחדש לשורשיה היהודיים.
בסוסואה יש מוזיאון יהודי קטן ליד בית הכנסת.
בימים הנוראים שוכרת קהילת סוסואה חזן מחו"ל עבור תפילות החגים.
המחקר אודות הקהילה היהודית הדומיקינית
הרב הנרי צבי אוקו, שהיה סופר ומורה בגרמניה והיגר בעקבות האנטישמיות במדינה, הִרבה לחקור את שורשיה של הקהילה היהודית הדומיניקנית.
הוא ארגן קהילה יהודית בסנטו דומינגו (סיודד טרוחיו) והחל לחקור את ההיסטוריה של היהודים במדינה.
מחקריו כיסו חלק ניכר מההיסטוריה של היהדות הספרדית במקום, ותיעדו את ההתבוללות שהאוכלוסייה עברה בתקופתו.
במחקרו כלולה התכתבות עם חיים הוראסיו לופז פנה, שהיה סופר יהודי דומיניקני ועודד את אוקו לכתוב על ההיסטוריה היהודית ברפובליקה הדומיניקנית.
כמו כן, חוקרים כמו ההיסטוריון מנואל ולרה וד"ר יהונתן דמוטה, ממשיכים במחקר המוצא הדומיניקני הספרדי וכן את שאלת האנוסים הדומיניקנים.
יהדות ויילס (בוולשית: Iddewon Cymreig) היא הקהילה היהודית של ויילס, חבל ארץ באי הבריטי המהווה חלק מהממלכה המאוחדת.
יהדות ויילס הוקמה לאחר כיבוש ויילס בידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה, בשנים 1277–1283. ב-1290, נאסר על יהודים השהייה בתחומי הממלכה האנגלית, באירוע שכיום ידוע בשם גירוש יהודי אנגליה.
עם זאת, היהודים חזרו לתחומי הממלכה המאוחדת בסביבות שנת 1655. יהודים התיישבו בוויילס בפעם השנייה במאה ה-18 ובמאה ה-19, בעיקר בעיר סוונסי שבדרום ויילס.
נכון לשנת 2021, 2,044 יהודים מתגוררים בוויילס.
רוב היהודים מתגוררים באזור קארדיף, עיר הבירה של ויילס.
הם מדברים באנגלית, ולשית, עברית ויידיש.
כמו שאר מערב אירופה, ויילס של ימי הביניים הייתה תחת שליטה נוצרית.
במהלך המאה ה-13, יהודים החלו להתגורר בשטחי ויילס (בערים קארליון, צ'פסטו ואברגאווני).
כאשר אדוארד הראשון הקים עיירות חדשות בצפון ויילס, הוא דאג שיהיה איסור על נוכחות של יהודים.
אמנה משנת 1284 של מספר ערים בוויילס, קבעה כי "יהודים לא ישהו ברובע בכל עת".
סביר להניח שרוב היהודים, אם לא כולם, עזבו את ויילס לאחר 1290. עם זאת, יש אזכור של נוכחות יהודים במחוז קרמרת'נשייר, בשנים 1386–1387.
תעשיית כריית הפחם של ויילס במאה ה-19 הובילה לצמיחה כלכלית מחודשת.
בתקופה זאת, אנשים רבים (ביניהם יהודים) היגרו אל ויילס במספרים גדולים.
תקופה זו הובילה לייסודן של קהילות יהודיות חדשות, במיוחד באזורי דרום ויילס.
ב-1852, התגוררו בוויילס 13 משפחות יהודיות בלבד.
עם זאת, בשנות ה-80 של המאה ה-19, מספר היהודים שהתגוררו בוויילס הגיע ל-5,500.
כיום קיימים 2 בתי כנסת פעילים בוויילס: בית הכנסת הרפורמי קרדיף ובית הכנסת המאוחד קרדיף , אשר נקרא גם "קרדיף שול".
בוויילס היה בית כנסת נוסף, "בית כנסת מרטיר", אך הוא נסגר בשנות ה-80 של המאה ה-20.
תולדות יהדות האיים האזוריים ידעו שלושה גלי התיישבות: הראשון התרחש במחצית השנייה של המאה ה-15 לאחר גילוי האיים ויישובם, השני החל במחצית הראשונה של המאה ה-19 והשלישי עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933. המתיישבים חיפשו באיים מקלט מפני הרדיפות מהם סבלו בפורטוגל, במרוקו ובאירופה, בהתאמה.
בשני הגלים הראשונים הגיעו לאיים יהודים ספרדים בעוד שבגל השלישי הגיעו יהודים אשכנזים.
האיים האַזוֹרִיים (בפורטוגזית : Açores) הם ארכיפלג של תשעה איים געשיים בהאוקיינוס האטלנטי במרחק של כ-1,500 ק"מ מליסבון ו-1,700 ק"מ מקזבלנקה.
מבחינה מדינית הם מוגדרים כאזור אוטונומי של פורטוגל וטיריטוריה מיוחדת של האיחוד האירופי.
האיים סאו מיגל, סנטה מריה (אנ'), וטרסיירה היו האיי הראשונים שעל גילויים דיווחו בתחילת המאה ה-15 ימאים בשירותו של נסיך פורטוגל אנריקה הספן.
מתיישבים מדרום פורטוגל, רוזנות פלנדריה ומקומות אחרים התחילו להגיע לאיים אלה בשנת 1432. השליטה הפורטוגזית הופסקה למשך שישים שנה, בין השנים 1580 – 1640, אז שלטה באיים ממלכת ספרד.
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492, מצאו חלק מהמגורשים מקלט בפורטוגל.
ז'ואו השני מלך פורטוגל, אישר את כניסתם באופן זמני בתמורה לתשלום מיסים גבוהים, ובמסגרת הגבלות שונות על חופש התנועה והעיסוק.
בשנת 1497, על פי דרישתם של המלכים הקתוליים, ציווה מנואל הראשון מלך פורטוגל על הטבלתם של כל יהודי פורטוגל לנצרות, כולל מגורשי ספרד, ועל גירושם של היהודים שסירבו להתנצר.
בעקבות זאת הגיעו חלק ממגורשי פורטוגל לאיים האזוריים.
עדות אחת לנוכחות יהודית באיים האזוריים בתקופה זאת היא שמה של המועצה המקומית "הנמל היהודי" (בפורטוגזית: Porto Judeu) (אנ').
זאת עיירת נמל שהוקמה בשנת 1470 בדרום מזרחו של האי טרסיירה.
מצבם של היהודים באיים הורע עם הקמת האינקוויזיציה הפורטוגזית בשנת 1536 והרחבת תחומי פעילותה לכל מושבות פורטוגל.
מסמכים מתקופה זאת מעידים על כך שבשנת 1558 הוטלו מיסים על הנוצרים החדשים באיים.
באותה שנה חיו ארבעה עשר זוגות יהודים באי סאו מיגל, עשרים ושמונה זוגות באי טרסיירה, שישה זוגות באי פייג'ל (אנ') ושני זוגות באי פיקו.
הביקור הראשון של האינקוויזיציה באיים האזוריים נערך בשנת 1591. בעקבותיו עזבו היהודים את האיים.
תקופת התיישבות זאת נמשכה כשישים שנה בלבד, אך השפיעה באופן משמעותי על המבנה החברתי-כלכלי של האזור.
היהודים הראשונים הגיעו לאיים ממרוקו, בשנת 1819, כאשר האינקוויזיציה הפורטוגזית, שבוטלה בשנת 1821, הייתה עדיין פעילה אך מאוד מוחלשת.
בשל חוסר היציבות השלטונית ששררה במרוקו בתחילת המאה ה-19, הקהילה היהודית איבדה את הגנת הסולטאן והייתה נתונה להתקפות רבות מצד האוכלוסייה המקומית.
יהודים רבים התחילו לחפש מקלט בארצות השכנות ואף בפורטוגל שפתחה מחדש את שעריה לפני סוחרים יהודים.
בשנת 1819 הגיעו לפונטה דלגדה, בירת האי סאו מיגל, אברהם בן-סעוד, שלום בוזגלו, אהרון בניון, יעקב מתנה, יצחק שמטוב ואהרון אפללו, כולם יהודים שהשיגו אזרחות בריטית בגיברלטר.
בגניזת בית הכנסת "שער השמיים" (אנ') בפונטה דלגדה התגלו מסמכים ותכתובת מסחרית המתארים תמונה של קהילה העוסקת בעיקר במסחר, כאשר בראשה עומד מספר קטן של משפחות עשירות.
ספינות בבעלות יהודית הובילו תפוזים מהאיים לאנגליה והביאו בחזרה בדים באיכות גבוהה, שנמכרו באיים במחירים זולים יותר מהסחורה המקומית.
ספינות אחרות הובילו מהגרים לברזיל וחזרו משם עם מטענים של סוכר וברנדי, שתמורתם הובטחה על ידי שטרות חליפין.
בשוק המקומי הם נכנסו לתחום גידולי הטבק, התה והאננס.
המשבר הכלכלי שנגרם בשנת 1860 בשל הירידה החדה בייצוא התפוזים והבעיות הכלכליות שנגרמו בשל אכלוס היתר של האיים בסוף המאה ה-19, גרמו למרבית היהודים לעזוב את האיים לטובת ברזיל וצפון אמריקה.
הקהילה היהודית מנתה בשיאה כ-250 איש שהתגוררו בארבע ערים: פונטה דלגדה באי סאו מיגל, אנגרה דו אירואיז'מו באי טרסיירה, הורטה באי פייג'ל וסנטה קרוז על האי גרסיוסה.
עדות לכך משמשים בתי הקברות שהשתמרו על איים אלה ובית הכנסת בפורטה דלגדה ששופץ והפך למוזיאון.
ראשי הקהילה היהודית היו רבי דוד זגורי מפונטה דלגדה שבאי סאו מיגל ורבי מימון אבוחבוט (פורט') מאנגרה דו אירואיז'מו שבאי טרסיירה.
רבי דוד זגורי הגיע לאי סאו מיגל בשנת 1857 מהאי מדיירה, שם כיהן כראש הקהילה בעיר פונשל, ופעל בה עד שנת 1876, אז עבר לליסבון שם שימש בתפקידים דתיים בקהילה עד לפטירתו בשנת 1898.
הרב מימון אבוחבוט (פורט') היה סוחר תפוזים עמיד שהגיעה לאי טרסיירה בשנת 1820 וחי בו עד לפטירתו בשנת 1857. בשל הידע הרב שלו ביהדות הפך לרב הקהילה הקטנה שמנתה כ-20 איש.
הוא ערך חמישה ספרים בהם כל התפילות שמשפחה יהודית הייתה זקוקה להם בחגים ובשבתות.
ספרים אלה שמורים במוזיאון באנגרה דו אירואיז'מו יחד עם אחד מספרי התורה העתיקים שהביא עמו ממרוקו.
בערים בהן חיו מעט יהודים התפילות התקיימו בבתים פרטיים.
בתי כנסת אלה נסגרו כאשר היהודים עזבו וספרי התורה הועברו לבית הכנסת הגדול בפונטה דלגדה.
בין השנים 1835 – 1837 רכש מימון אבוחבוט בניין בעיר אנגרה דו אירואיז'מו, ששימש בעבר את המנזר Nossa Senhora da Esperança, והקים בו, בקומה השנייה, את בית הכנסת "עץ חיים".
הוא תרם לבית הכנסת שני ספרי תורה שהביא עמו ממרוקו.
בשנת 1850 רחש אדם בשם מאיר פינטו בניין בעיר הורטה שבאי פייג'ל בו הקים בית כנסת.
בית הכנסת היה פעיל עד שנת 1887, עת עזב מאיר פינטו את האי.
על פי מקורות מסוימים היו באי סאו מיגל חמישה בתי כנסת בעיר פונטה דלגדה ובית כנסת אחת בעיר וילה פרנקה דו קאמפו (אנ').
על פי שטר מכר שהשתמר, רכשו בדצמבר 1836 האחים אברהם ואליאס בן-סעוד, ובו דודם סולומון בן סעוד, יצחק זעפרני, שלום בוזגלו, חוזה אזולאי ופורטונטו אבקסיס.
בנין בפונטה דלגדה במטרה להקים בו בית כנסת.
בית הכנסת התחיל לפעול ב-7 באוגוסט 1837. זה היה בית הכנסת הראשון שהוקם בטריטוריה פורטוגזית לאחר ביטול האינקוויזיציה והוא היה פעיל עד שנות החמישים של המאה העשרים.
בשנת 1832 הוקם בית קברות בעיר סנטה קרוז על האי גרסיוסה.
בית הקברות בעיר אנגרה דו אירואיז'מו על האי טרסיירה ששמו בפורטוגזית Campo da Igualdade (פורט') הוקם בשנת 1832. לפי שטר המכירה מיום 24 בספטמבר 1832,אדם בשם ז'ואקים זגורי רכש במכירה פומבית מעיריית אנגרה, בסכום של 300 אלף רייס, חלקת אדמה להקמת בית קברות יהודי.
בשנת 1958 עבר בית הקברות לבעלות הקהילה היהודית של ליסבון.
החל משנת 1994 אחראית לתחזוקתו קבוצת בן סעוד.
בשנת 2014 כללה העירייה את בית הקברות לרשימת האתרים ההיסטוריים שלה.
על פי רישומי העירייה, הוקם בית קברות בעיר פונטה דלגדה באי סאו מיגל בשנת 1834, אך מצבות שתאריכן קודם לשנה זאת מבססות את ההשארה כי יהודים נקברו במקום זה לפני שהוא נרשם בעירייה.
בבית הקברות יש כ-160 מצבות, שאינן מסודרות בצורה כרונולוגית או לפי שיוך משפחתית.
בשנת 1852 הוקם בית קברות בעיר הורטה שבאי פייג'ל.
נשארו בו שבעה עשר קברים.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933 וחקיקת חוקי נירנברג התחילו להגיע לאיים האזוריים יהודים שנמלטו מגרמניה ומאוחר יותר ממזרח אירופה.
יהודים אלה המשיכו בפיתוח הכלכלי של האיים יחד עם היהודים המקומיים.
ב-3 בנובמבר 1933 הוקמה בפונטה דלגדה חברת טרה נוסטרה (בפורטוגזית: Sociedade Terra Nostra) שנרשמה כחברה ב-23 בדצמבר 1936. מטרת החברה הייתה קידום התיירות באי סאו מיגל.
עם המייסדים והמנהלים נמנה וסקו בן סעוד מחברת "בן סעוד, בנים ושות'".
בשנת 1941 נכנסה חברת בן סעוד ושות", יחד עם שותפים נוספים, לפיתוח חברת התעופה של האיים האזוריים (בפורטוגזית: Sociedade Açoriana de Transportes Aéreos (SATA)) במטרה לחקור את האפשרות ליצירת תעבורה אווירית בין האיים השונים של הארכיפלג לבין עצמם ובין הארכיפלג לבין ליסבון.
הטיסה הראשונה של החברה התקיימה בשנת 1947.
קבוצת בן סעוד המשיכה להיות פעילה בפיתוח הכלכלי של האיים, אך מרבית היהודים עזבו בהדרגה.
רבה האחרון של הקהילה, סמואל אלבו, נפטר בשנת 1917. בשנות ה-50 של המאה העשרים נשארו באיים יהודים בודדים, כולל בנותיו של הרב אלדו שהמשיכו לגור בבית הרב עד למותם בשנת 1970.בהיעדר קהילה, בית הכנסת שערי שמיים, שפעל באותו בניין, ננטש.
ב-3 באוקטובר 1967 קיימה קבוצה של שישה עשר חיילים יהודים, ששהתה בבסיס הצבאי של ארצות הברית באי טרסיירה (אנ'), את תפילות יום הכיפורים בבית הכנסת הנטוש זה עשרים שנה, יחד עם ארבעה מתוך ששת היהודים שנותרו באי.
שימור המורשת היהודית באיים האזוריים
הניסיון הראשון לשקם את בית הכנסת שער השמיים נעשה בשנות ה-80 של המאה ה-20 על ידי "קרן המורשת היהודית-אזורית" שהוקמה על ידי הקהילה היהודית הפורטוגזית בעיר פאל ריבר במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית במטרה לשמר את נוכחותם של היהודים באיים האזוריים ואת מורשתם התרבותית.
הקבוצה לא הצליחה במשימתה בשל היעדר תמיכה מקומים באיים האזוריים.
בשנת 2003, הודות למעורבותה של הקהילה היהודית בליסבון, הוקמה בפונטה דלגדה קבוצה חדשה בשם "הוועדה לשיקום בית הכנסת באיים האזוריים".
ביוזמת הקבוצה, הועברה הבעלות על בית הכנסת מהקהילה היהודית בליסבון לעיריית פונטה דלגדה.
בתמורה התחייבה העירייה לממן את שיקום בית הכנסת.
בשנת 2012 הוקמה "אגודת התרבות ידידי בית הכנסת של פונטה דלגדה" (בפורטוגזית: Associação Cultural Amigos da Sinagoga de Ponta Delgada) במטרה להרחיב את התמיכה בשיקום בית הכנסת.
במקביל התחייבה קרן המורשת היהודית-אזורית לגייס כספים למטרה זאת בארצות הברית.
ב-23 באפריל 2015 נפתח בית הכנסת מחדש בתור מרכז תרבות ומוזיאון והוא זוכה לביקורים של ילדי בתי הספר המקומיים ושל תיירים.
במוזיאון ארבעה חדרים: מקווה, מרחב הזיכרונות המוקדש לקהילת מגורשי פורטוגל, שהתקיימה באיים במאות 15 עד 16, ולקהילת יהודי מרוקו, שהתבססה באיים במאה ה-19, חדר הזיכרונות המספר את סיפורן של האחיות אלדו, בנותיו של הרב האחרון, סמואל אלדו, ועל התפוררותו של המבנה בו פעל בית הכנסת, וחדר בו משוחזר בית הכנסת.
| שם = יהדות חרדית
| כיתוב = סדר לימוד בישיבת חברון בירושלים, אחת מהישיבות החרדיות-ליטאיות הבולטות
| פלגים = אשכנזים (ליטאים וחסידים), יהודים-ספרדים יוצאי ארצות האסלאם והמזרח (ספרדים)
| מאפיינים = היהדות האדוקה ביותר; הסתמכות על גדולי הדור; התבדלות והסתגרות קהילתית; דאגה למבנה המשפחה, צניעות, הפרדה מגדרית
| מאמינים = 14% מכלל אוכלוסיית }}היהדות החרדית (נקראת גם אולטרה-אורתודוקסית) היא ענף של היהדות האורתודוקסית, המתאפיין בהקפדה גבוהה על שמירת מצוות וקיום ההלכה, ובשמרנות והתבדלות מבחינת תרבותה ואורח חייה.
החרדיוּת נולדה במרכז ומזרח אירופה בעת החדשה, כתגובה לתנועת ההשכלה, ולתהליכי המודרניזציה, התירבות והאמנציפציה שעברו על היהודים משלהי המאה ה-18, עלייתן של מגמת ההתערות מחד והתנועות הלאומיות היהודיות מאידך.
היא התגבשה במידה רבה לאחר השואה.
הריכוזים החרדיים העיקריים מצויים בישראל ובארצות הברית, שבשתיהן מתגוררים קרוב ל-95% מהחרדים, וישנן קהילות משמעותיות בבריטניה, קנדה, צרפת בלגיה ודרום אפריקה.
נכון ל-2025 היוו היהודים החרדים כ-14% מכלל האוכלוסייה בישראל (וכ-18% מיהודי ישראל), כ-1.3 מיליון נפש; ברחבי העולם, ההערכה היא שהחרדים מונים בסך הכל בין 2.1 ל-2.3 מיליון נפש, או כ-15% מכלל היהודים בתבל.
מקור הביטוי "חרדים" הוא בפסוק (רש"י שם פירש כי הפסוק מדבר על "הצדיקים הממהרים בחרדה להתקרב אל דבריו", פחד ודאגה למילוי המצוות בפרטיהן ודקדוקיהן).
גם הפסוק משמש כמקור לשם.
במהלך המאה ה-19 וראשית המאה ה-20, טרם ההתפצלות של הזרם המרכזי החרדי והדתיים-ציונים, השם "חרדים" היה שם נרדף ליהודים אורתודוקסים בכלל.
כך גם כינתה את עצמה תנועת המזרחי בראשיתה.
במקביל לביטוי "חרדים", שימשו גם הביטויים "יראים", "שלומי אמוני ישראל", "אדוקים", ועוד.
במחצית שנות ה-30 של המאה ה-20, כשהחל הפיצול לתנועות נפרדות, אומץ השם "חרדים" לפלג השמרני יחסית בארץ ישראל ובמזרח אירופה.
בשנות ה-50, עם התחזקות הפילוג ועיצוב "היהדות החרדית", גבר השימוש בשם.
באנגלית, מוכרת הקבוצה גם בשם, "ultra-Orthodox Jews", כלומר "יהודים אולטרה-אורתודוקסים".
אולם, רבים מהחרדים מעדיפים על פניו את השימוש בשם Haredi Jews, שהוא תעתיק-למחצה של השם המקורי בעברית.
עד לסוף המאה ה-18 חיו יהודי אירופה בקהילות שנשלטו על ידי בתי הדין והפרנסים שלהן.
הן התקיימו כקורפורציה אחת מני רבות והיו כפופות למערכת זכויות-יתר והגבלות נפרדת משל עצמן; הממשק הכלכלי והתרבותי עם הסביבה היה מוגבל, ושמירת חוקי הדת הייתה בגדר נורמה ומוסכמה ציבורית שנאכפה חוקית על ידי הממסד, שהעניש את המפירים אותם.
היהודים הפכו בהדרגה למעורבים יותר בסביבתם, תוך אימוץ מנהגים, לבוש, תרבות ואורח חיים חדשים.