tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התגורר בשכונת טלביה, בשיכון העיתונאים (ירושלים).
על שמו רחוב בירושלים, בשכונת גבעת משואה.
רבי יהושע אשר רבינוביץ (בערך תקנ"ח, 1798 - כ"ה באייר תרכ"ב, 1862) היה אבי שושלת פוריסוב.
בנו של "היהודי הקדוש" מפשיסחה.
בנם של רבי יעקב יצחק רבינוביץ ושיינדל פריידא בת רבי גדליה מאפטא.
בילדותו חלה והיה על סף מוות.
על פי המסופר במשפחה, אביו הפקיד את כל נכסיו לעניים באמרו שקיום מצווה למעלה מן הטבע היא סגולה לישועה למעלה מן הטבע, והילד הבריא.
החסידים תלו את חוליו בהקפדתו של החוזה מלובלין על אביו.
בילדותו נשלח ללמוד אצל המגיד מקוז'ניץ.
כמו כן נסע לשרף מסטרליסק ורבי ישראל מרוז'ין.
לאחר נישואיו כיהן ברבנות זליחוב, אך עזב בשל מחלוקת בין חסידי ומתנגדי העיירה.
הוא כיהן כרבה של העיירה שנציה הסמוכה לפוריסוב, ובשנת תרי"ב החל לכהן כרבה של פוריסוב.
הוא התפרסם על שם עיירה זו וכיהן בה כרב ואדמו"ר 10 שנים, עד לפטירתו.
נקבר בבית הקברות סטרבולה בפאתי פוריסוב.
קברו והאוהל שעליו שוחזרו בשנת תשע"ה.
נישא לבתו של רבי יחזקאל מקוז'ניץ.
היא נפטרה ללא שנולדו להם ילדים.
הוא נישא בשנית ללאציא בת הרב נפתלי הירצל הלברשטאדטר תלמידו של אביו ונכדו של רבי יחיאל מרגליות רבה של הורדנה.
בשלישית נישא לבתו של רבי מרדכי מזליחוב, נכדו של החוזה מלובלין, להם נולד בן.
על פי המסורת החסידית, לא נולדו לו ילדים מספר שנים לאחר נישואיו, ואביו אמר שנועדו לו עוד ארבעה ילדים אך הוא נותנם במתנה לבנו זה.
בניו ראו את עצמם כבניו של היהודי הקדוש ואמרו קדיש לאחר פטירתו.
מחבר הספר עטרה לראש צדיק.
הרב אריה מרדכי (תקצ"ג - ג' בתמוז תרמ"ה).
כיהן ברבנות נובומינסק, ועסק בגמילות חסדים ועזרה לאלמנות.
הוא הצהיר שזונח את רבנותו וגינוני משפחת האדמו"רות, והפסיק ללבוש ספודיק בימות השבוע.
בנו ר' יהושע אשר שימש כגבאי של בית הכנסת תפארת ישראל של חסידי סדיגורה-בויאן בעיר העתיקה.
בתו של רבי אריה מרדכי, חיה, נישאה לרבי אלעזר מנחם וקסלשטיין (וולף), נכדו של רבי יששכר דב בעריש טורנהיים, מייסד שושלת וולברוז', ובזיווג שני נישאה לרבי יוסף משה הלברשטאם, משושלת צאנז.
הרב אברהם דוד נפתלי ירחמיאל מפוריסוב.
רויזא רבקה, אשת רבי משה אליקים בריעה גולדברג מזליחוב.
רבי מאיר שלום רבינוביץ מקאלושין.
הרב יהושע בוימל (בכתיב יידי: בוימעל; באנגלית: Joshua Baumol; תר"ם, 1880 – ד' באלול ה'תש"ח, 8 בספטמבר 1948) היה רב אמריקאי יליד גליציה, מחבר הספר "עמק הלכה".
נולד בעיירת המרפא קרושצ'ינקו (Krościenko) שבגליציה, לרב נחום (נכד מהר"ם מטיקטין), שהיה רב המקום הראשון, לפנים רבה של שצבניץ (שצ'אווניצה ויז'נה) וחסיד שינאווא, ולשרה בת רבי מאיר רפאל ציגלר (נרצחה בשואה בכ"ד באב תש"ב).
אחיו היו נפתלי הרץ, מחבר השו"ת "אמרי שפר", והרב יואל משה, אביו של הרב יוסף מרדכי בוימל ושל הרב יהושע בוימל שהיה רבה של אופוצ'נו, תלמידו של הרב מאיר שפירא ונרצח בשואה.
תחילה למד אצל אביו, ועוד בילדותו עבר ללמוד בעיר טרנוב ונודע בשם "העילוי מטארנא".
כשהיה בן 13 פגש ברב שמואל אנגל מרדומישל שהתרשם ממנו וסמכו לרבנות.
כמו כן סמכו הרב בנימין אריה וייס מצ'רנוביץ.
לאחר פגישה עם האדמו"ר מוויז'ניץ הובא לישיבת ויז'ניץ וכיהן כראשה משנת 1908 ועד שנת 1911. זמן לא רב לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקרא לשמש רבה של סלטין שבבוקובינה, עם פרוץ המלחמה נמלט לבוהמיה, וכיהן כרב בקהילת "מחזיקי הדת" ברין.
הרב בוימל היגר לארצות הברית בשנת תר"פ 1920 והיה לרב קהילת "עדת ישורון" בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין.
באותה תקופה קיבל מכתב סמיכה נלהב מהאדמו"ר ממונקאטש.
בוימל היה חבר אגודת הרבנים (UOR), והיה פעיל בוועד הכשרות שלהם, ושימש למשך זמן-מה כסגן-נשיא הוועד.
היה גם ממקימי אגודת ישראל באמריקה, קבוצה לעזרה ליהודי אמריקה החרדים, היה נשיאה הראשון, ושימש במשך שנים כיושב ראש הוועד הפועל של אגודת ישראל.
הוא הוכר על ידי רבנים ופוסקי הלכה אחרים כפוסק חשוב, והופנו אליו שאלות רבות בנושאי השעה.
בין השאר הופנו אליו שאלות בנושא האינקובטור (עמק הלכה ח"א סימן מ"ה), בנושא אבקת חלב (ח"א סימן נ"ו), על היתכנות השימוש בבדיקת פוליגרף בבית דין (ח"ב סימן י"ד), ומספר שאלות בנושאים מסובכים דוגמת השואה ועגינות.
הוא הותיר אחריו כתבי יד רבים, שלא ראו עדיין אור, ובהם שאלות ותשובות נוספות, חידושים על התלמוד ועל התנ"ך ודרשות.
נפטר בברוקלין בהיותו בן 67 בעקבות התקף לב, ונקבר בבית הקברות בית דוד בלונג איילנד.
הותיר אחריו את אשתו הענא בת שבתאי ויינברגר, בן ושלוש בנות.
אחד מנכדיו הוא הרב נחום לאם מישיבה יוניברסיטי.
בספר "עמק הלכה" מצטט הרב בוימל דברים משל נכדו הצעיר, ועונה לשאלותיו בהלכה.
הרב יהושע בירדוגו (ט"ז באב ה'תרל"ח, 18 באוגוסט 1878 – כ"ד בתמוז ה'תשי"ג, 7 ביוני 1953) היה רבה הראשי של העיר מקנס שבמרוקו, ראב"ד בבית הדין הגדול לערעורים ברבאט ורבה הראשי של מרוקו.
נולד בשנת 1878 (ה'תרל"ח), לרב יעקב בירדוגו (עדות ביעקב), סבו היה הרב מרדכי בירדוגו, בנו של הרב רפאל בירדוגו.
למד תורה בעיקר אצל אביו ואצל הרב חיים מריג'ן.
אולם, הרב יוסף בן נאים כתב עליו כי כמעט לא למד אצל רב אחד בתמידות.
בתאריך ב' באדר ב' ה'תרצ"ב התמנה לתפקיד ראב"ד בעיר מקנס לצד הרב יוסף משאש והרב רפאל ברוך טולידאנו, והחליף את קודמו, הרב יעקב טולידאנו.
בחודש אייר ה'תש"א התמנה לתפקיד ראב"ד בבית הדין הגדול בעיר רבאט שבמרוקו, וכרבה הראשי של יהדות מרוקו, לאחר פטירת קודמו הרב חיים יקותיאל בירדוגו בשנת ה'ת"ש.
כאות כבוד, רבי יהושע לא רצה לקבל את תפקיד הרבנות בחייו של רבי חיים יקותיאל.
בהיותו ראב"ד מרוקו הקים את מועצת רבני מרוקו, שפעלה גם אחר שהוחלף בתפקיד על ידי יורשו - רבי שאול אבן דנאן.
בנה את הבית הראשון בשכונה החדשה במקנס, ומעל ביתו ייסד את ישיבת "כתר תורה" בראשותו של הרב יצחק סבאג.
היה פעיל למען בניין וישוב ארץ ישראל, ועמד בראש חברת "חיבת ציון", יחד עם הרב אהרן אסודרי.
בתוך כלל פעולות החברה, הם גם גייסו כספים ושלחו אותם לבניין ארץ ישראל.
כתב עשרות הסכמות לספרים שיצאו בתקופתו, אולם הוא בעצמו לא פרסם שום ספר.
בשנת ה'תשע"ב פרסם נכדו – הרב דוד בירדוגו את הספר "בית דינו של יהושע" המרכז ומסכם את כל פסקיו של סבו.
הלך לעולמו בכ"ד בתמוז ה'תשי"ג, 7 ביוני 1953 לאחר מחלה וקשיי לחץ דם.
הפייטן ר' יצחק רואש וכן הרב יוסף משאש, כתבו פיוטים לזכרו של הרב יהושע בירדוגו.
רבי יהושע היה נשוי למזל-טוב בת הרב דוד אסודרי.
אחות של מזל-טוב נישאה לרב מימון משאש ושניהם הוריו של הרב שלום משאש.
הרב יהושע היה הסנדק של הרב שלום משאש ואחד מרבותיו המובהקים והקרובים.
לרבי יהושע ולרעייתו נולדו שני בנים ובת: בכורם היה אלישע, שנפטר בהיותו בן 19 בלבד, בן נוסף הוא הרב רפאל בירדוגו וביתו היא אסתר בירדוגו.
הרב רפאל בירדוגו - סבא רבא שלו
הרב מרדכי בירדוגו - סבו
הרב יעקב בירדוגו - אביו, מחבר הספר "עדות ביעקב"
הרב רפאל בירדוגו – בנו, הרב האחרון של מקנס
הרב שלום משאש – אחיין של רעייתו הרבנית מזל-טוב
הרב דוד בירדוגו – נכדו, דיין בית הדין האזורי ירושלים
יהושע (העשיל) בירנבאום (Joshua Heschel Birnbaum; 5 בנובמבר 1902 – 22 במאי 1992) היה מורה יהודי, פעל רבות להצלת יהודים במחנות הריכוז באירופה בעת השלטון הנאצי.
הילדים שלו ושל אשתו הני בירנבאום קיבלו עבורם את אות המציל היהודי בשנת 2011.
יהושע בירנבאום נולד בלנצוט שבגליציה פולין, צאצא לרבי אלימלך מליז'נסק וה"נודע ביהודה" רבי יחזקאל לנדא.
בהגיעו לגיל 3 היגרו הוריו לברלין, שם חיו בדלות.
אך למרות זאת זכה לקבל השכלה כללית רחבה, ועם סיום לימודי היסוד המשיך ללמוד בסמינר יהודי למורים בברלין.
בשנת 1927 נישא להני גיטל לבית וידן (בנישואין דתיים בלבד שלא הוכרו על ידי השלטונות הגרמניים).
באוקטובר 1938 גורש במסגרת גירוש זבונשין עם יהודים נוספים (שהוגדרו כחסרי נתינות) לעיירה זבוונג'ין של גבול פולין גרמניה.
לאחר ליל הבדולח החליטה אשתו להבריח את ילדיהם מברלין לניימכן שבהולנד, ושלחה אותם לבדם ברכבת להולנד.
המשפחה הייתה מהמשפחות הראשונות שהועברו למחנה הפליטים בוסטרבורק.
בתחילת שנת 1941 החלו יהושע והני לטפל ילדים פליטים שהגיעו למחנה ללא הורים ועד מהרה היו מטופלים בכ-300 ילדים.
עם תחילת השילוחים למחנות ההשמדה פעל יהושע בכל דרך אפשרית, תוך סיכון חייו, להוצאת הילדים מרשימות הגירוש או להבריחם מחוץ למחנה.
לאחר סיום המלחמה עלה לישראל, היה מורה בכפר הנוער הדתי כפר חסידים ולאחר מכן מורה ומחנך בבית הספר הממלכתי דתי רמב"ם בנהריה.
ילדיו של יהושע קיבלו את "אות המציל היהודי" בשמו בחודש מאי 2014 בטקס שהתקיים באנדרטת מגילת האש ביער הקדושים.
רחוב, הצמוד לבית הספר בו לימד בנהריה נקרא על שמו ועל שם אשתו.
רוברט יהושע ביכלר (בסלובקית: Robert Yehoshua Büchler; 1929 – 2009) היה היסטוריון סלובקי-ישראלי.
בשנת 1944 הוא גורש מסלובקיה ושרד את מחנות הריכוז אושוויץ ובוכנוולד.
הוא היה מנהל מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' בישראל.
לביכלר הוענק אות מסדר הכבוד של מדינת תורינגיה.
ביכלר נולד להורים יהודים בטופולצ'אני שבמערב סלובקיה בשנת 1929. בשנת 1942 גורשו 57 מקרובי משפחתו למחנה הריכוז באושוויץ, שם נרצחו לאחר מכן.
הוא, הוריו ואחותו גורשו לאושוויץ ב-1944.
ב-23 בינואר 1945 הגיע ביכלר בצעדת מוות למחנה הריכוז בוכנוולד, שם נכלא יחד עם 900 ילדים ומתבגרים נוספים בבלוק 66 של מה שנקרא "המחנה הקטן".
זמן קצר לפני שחרור המחנה על ידי יחידות הארמייה השלישית של צבא ארצות הברית הוא נשלח לצעדת מוות נוספת, ממנה הצליח להימלט מאייזנברג שבתורינגיה.
עם שובו לטופולצ'אני גילה שרק דודה אחת ודוד אחד שרדו את השואה מכל המשפחה המורחבת.
בשנת 1949 עלה לישראל, שם הקים יחד עם כמאה שורדים אחרים של מחנות הריכוז את קיבוץ להבות חביבה.
כהיסטוריון ומנהל ארכיון ב"מורשת" - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' שבגבעת חביבה הוא למד ותיעד את השואה.
הוא כתב מספר מאמרים על קורותיו וכמה מאמרים על תולדות יהדות אירופה.
ביכלר היה מהראשונים שתיעדו את ההיסטוריה של בלוק 66 לילדים במחנה בוכנוולד.
בשנות ה-80 העביר את מסמכיו ויצירותיו לארכיון בית מורשת.
ביכלר היה חבר בוועדת האסירים הבינלאומית של מחנה הריכוז בוכנוולד-דורה מאז שנות השישים.
בשנים האחרונות לחייו היה החבר הוותיק ביותר בחברה.
יהושע (שייע) אלטמן (נולד ב-1943) הוא איש חינוך והתיישבות ישראלי, מילדי קיבוץ כפר עציון לפני מלחמת העצמאות וממייסדיו לאחר מלחמת ששת הימים; מזכ"ל תנועת בני עקיבא בשנים 1988–1990.
נולד ב-י"ד באדר ה'תש"ג (פברואר/מרץ 1943) בכפר פינס לטובה, ילידת גרמניה ו, יליד הונגריה, חברי "קבוצת אברהם" שייסדו זמן קצר לאחר מכן את כפר עציון.
אביו היה מפקד הנוטרים בגוש עציון.
במלחמת העצמאות היה אביו סגן מפקד הגוש.
עם התחזקות הקרבות בגוש עציון, הועברו הנשים והילדים, ובכללם יהושע ואחיו, למנזר רטיסבון בירושלים.
ביום האחרון לפני נפילת הגוש, לאחר נפילת המפקד משה "מוש" זילברשמידט, התמנה אביו למפקד הגוש, ונהרג בקרב על כפר עציון יום לפני הכרזת העצמאות, כשיהושע היה בן חמש.
לאחר מספר חודשים הם עברו יחד עם פליטי כפר עציון לגבעת עלייה שביפו.
לאחר מספר שנים התקבלו כחברי קבוצת יבנה.
למד בתיכון בקבוצת יבנה, והתגייס לנח"ל, שם שירת כמפקד כיתה.
לאחר שירותו הצבאי למד למשך כשנה בישיבת מרכז הרב, שם פגש את חברי כפר עציון חנן פורת ויעקב גל, והם התחילו לדבר על שיבה לכפר עציון.
באותה העת, הוא עמד לקראת נישואיו, ובדיוק אז פרצה מלחמת ששת הימים והוא גויס למילואים ולחם בחזית סיני ובחזית רמת הגולן.
לאחר סיום המלחמה היה ממובילי החזרה לגוש עציון, והיה מהגרעין המייסד של קיבוץ כפר עציון שבו התמנה למרכז המשק.
ברית המילה של בנו הייתה הראשונה בקיבוץ מאז נפילתו.
נשוי ללאה, ששכלה אף היא את אביה ואת אחותה בהפצצה של מטוס מצרי בקבוצת יבנה במהלך מלחמת העצמאות.
לאה הייתה בעבר מזכירה בבית ספר שדה כפר עציון.
הרב יהושע גרשון ארנברג (נולד ב-30 בדצמבר 1953, כ"ד בטבת ה'תשי"ד) הוא ראש ישיבת כנסת יצחק בעיר חדרה, וחבר מועצת גדולי עולם התורה של בני תורה.
נולד בתל אביב ליצחק ולרחל ארנברג.
למד בישיבת קול תורה, ולאחר מכן בישיבת פוניבז', שם היה לתלמידו של רבי אלעזר מנחם מן שך.
נישא לשושנה יפה פולק, ולהם שבעה ילדים.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים, ולמד בישיבת בריסק אצל רבי יוסף דוב סולובייצ'יק, וכן בישיבתו של הרב מנדל אטיק.
לאחר מכן עבר להתגורר בבני ברק ולמד בחברותא עם הרב טוביה נוביק.
בשנת תשמ"ו הקים בעידודו של הרב שך את ישיבת כנסת יצחק בבני ברק.
בשנת תשמ"ט עברה הישיבה לעיר חדרה, ויחד עימה עבר להתגורר בקריית הישיבה בחדרה.
במקביל לראשות הישיבה, הרב ארנברג מנהיג את הקהילה החרדית המקומית, המרוכזת סביב הישיבה ומוסדות החינוך הנלווים לה.
הרב ארנברג מזוהה עם הפלג הירושלמי במחלוקת בציבור הליטאי.
בעקבות כך בשנת תשע"ד הורה הרב שטיינמן לנאמניו לעזוב את הישיבה לישיבת תורה בתפארתה.
בשנת תשע"ט הכריז הרב ארנברג כי יפסיק ליטול תקציבים מהמדינה עבור מוסדותיו.
בשונה מראשי ישיבות הנוהגים למסור שיעור כללי אחת לשבוע, הרב ארנברג מוסר לעיתים קרובות שלושה שיעורים כלליים יום אחר יום.
כמו כן זמן השיעור ארוך מהמקובל בישיבות.
שיעוריו הודפסו בחוברות מיוחדות, אך לא הופצו באופן רשמי.
שפתי דעת מאמרים על התורה והמועדים.
שפתי רננות קבצים תורניים בעניינים שונים.
הרב יהושע העשיל אייכנשטיין (נולד ב-9 באוקטובר 1942) הוא ראש ישיבת יד אהרון, חבר בוועדת הרבנים של עיתון יתד נאמן.
נולד בסנט לואיס לרב מנחם צבי (רבה של סנט לואיס) ולריקל (בתו של האדמו"ר מטריסק-לובלין).
בצעירותו למד בישיבת רבינו חיים ברלין, ובעיקר אצל הרב אברהם ליבוביץ.
נישא לחנה בתו של הרב בצלאל ז'ולטי.
לאחר נישואין שימש כר"מ בישיבת איתרי חדרה.
כשהישיבה נסגרה בקיץ תשמ"ג, הוא פתח ישיבה בשכונת רחביה, יחד עם הרב עקיבא קיסטר וקבוצה מהבחורים.
הישיבה נסגרה בחורף תשמ"ג, עם פטירת הרב בצלאל ז'ולטי שנשא את העול הכספי.
הישיבה נפתחה מחדש באלול תשמ"ו, ולאחר סכסוך שכנים עברה הישיבה לשכונת קטמון, הישיבה מתייחדת בכמות בחורים קטנה בכל שיעור בכדי לתת יחס אישי.
בין 2000 ל-2010 שימש כראש ישיבה בישיבת חברון-גאולה.
ב-2012 מונה על ידי הרב אהרן יהודה ליב שטינמן לוועדת הרבנים של יתד נאמן.
הרב אייכנשטיין עומד בנשיאות ישיבת משכן אשר ובנשיאות סמינר אפיקי דעת.
על אף היותו מזוהה עם מפלגת דגל התורה, תמך בישיבת משכן שלמה המזוהה עם הפלג הירושלמי.
בשנת 2015 הודלפה הקלטה שבו הוא אומר שהוראת החזון איש שלאחר החתונה ילכו לכולל ולא לעבודה הייתה הוראת שעה.
ב-2019 הביע תמיכה ב"בית מדרש הגר"א", השנוי במחלוקת בציבור החרדי.
לאחר התאבדותו של חיים ולדר, הכחיש בשיעור שמסר בירושלים את ההאשמות נגדו.
לאחר שנפגש עם נפגעות של ולדר, בתיווכם של פעילים חרדים, חזר בו מדבריו והוציא מכתב בו גינה את ולדר וקרא לנפגעים ונפגעות לפנות למומחים ולפעול בכל דרך שהיא נגד פוגעים' התבטאות זו נחשבת חריגה בנוף החרדי.
גם לאחר פרסום על מנהלת סמינר מעלות שפגעה מינית בתלמידותיה, התבטא נגדה בחריפות.
בסוף 2023 נאם בכנס נגד פגיעות בחברה החרדית.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פרסם מכתב ארוך בסוגיית גיוס בני ישיבות.
במכתב כתב בין השאר: "יש להעריך את חירוף נפשם של החיילים", בהמשך כתב שכמו שיש להכיר בפציפיזם כך "יש להכיר במצפונו של בחור ישיבה להקדיש חייו לעבודת ה".
שיעורי רבינו יהושע העשיל, יבמות-נדרים, הוצאת צוף, ירושלים תשפ"ג.
נשוי לסופרת חנה בת שחר.
בתו היא אוריין ליפשיץ, במאית תיאטרון (נשואה ליאיר ליפשיץ), ואחיינו הוא הרב דניאל וולפסון.
יהושע אניקסטר (א' באדר תרצ"ד, 16 בפברואר 1934 – ל' בתשרי תשפ"ד, 15 באוקטובר 2023) היה בוטניקאי ישראלי בתחום הדגנים, פרופסור באוניברסיטת תל אביב וחבר קבוצת יבנה.
אניקסטר נולד בירושלים בשכונת בית ישראל כבן בכור למשפחתו.
אביו היה עובד בחברת החשמל, סבו מצד אמו היה הסופר פנחס גרייבסקי, שחקר את חיי היהודים בירושלים.
הרב אריה לוין היה סנדקו והראי"ה קוק היה הפודה.
בצעירותו הצטרף לגרעין עציון של בני עקיבא, והתגורר בהכשרות בחפץ חיים, עין הנצי"ב וטירת צבי.
לאחר שירותו הצבאי בנח"ל הצטרף לקבוצת יבנה.
נישא לצילה לבית וייקסלבאום בשנת 1957. הזוג התגורר בקבוצת יבנה ולהם נולדו ארבעה ילדים.
אחותו נחמה נישאה לשלמה בן אליהו.
אניקסטר שילב את עבודתו האקדמית עם חיי הקיבוץ, שם שימש גם כמנהל בית הספר בשנות ה-70. המשיך בפעילותו המחקרית עד סמוך לפטירתו.
נפטר ב-15 באוקטובר 2023 בקבוצת יבנה.
ב-5 בספטמבר 1955, במהלך שירות מילואים כסמל מחלקה בגדוד 51 של חטיבת גבעתי, נשלח עם ארבעה לוחמים נוספים למשימת איסוף מודיעין מעבר לקווי האויב המצרי.
החוליה נחשפה על ידי חיילים במוצב מצרי.
בקרב שהתפתח נהרגו שני לוחמים, שניים הצליחו לחמוק ואניקסטר נפל בשבי.
הוא הוחזק בבית סוהר צבאי בקהיר במשך כ-17 חודשים, עד לשחרורו, יחד עם יונתן אטקס ב-27 בינואר 1957 במסגרת חילופי שבויים לאחר מבצע קדש.
לאחר שובו מהשבי, החל ללמוד חקלאות.
קיבל תואר ראשון ושני מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב.
עבד במכון לחקר הדגנים והתקדם עד לדרגת פרופסור.
אניקסטר כיהן כמנהל המכון לחקר הדגנים באוניברסיטת תל אביב בשנים 1986–1991 ו-1999–2000. הוא התמחה בחקר פטריות חלודה התוקפות דגנים מתורבתים בעולם העתיק: חיטה, שעורה, שיבולת שועל וקרוביהם הפראיים.
יתרונו המחקרי היה בעבודה באזור בו הפתוגנים והפונדקאים שלהם הם ילידיים והתפתחו יחד.
משנת 1970 ניהל אניקסטר את האיסוף השיטתי של זרעי אבות קדמונים וקרובי בר של חיטה, שעורה ושיבולת שועל במכון לחקר הדגנים.
בנק הזרעים שהקים כולל מעל 10,000 דוגמאות של חיטת בר, מעל 7,000 דוגמאות של שעורת בר, ומעל 2,000 דוגמאות של שיבולת שועל בר.
בשנים 1983–1992 ריכז את "פרויקט עמיעד" לשימור חיטת הבר בבית גידולם הטבעי (in-situ).
בין 1991–1996 היה חבר בוועדה המדעית המייעצת של פרויקט הבנק העולמי לגיוון גנטי in situ בטורקיה.
יהושע בר-הלל (8 בספטמבר 1915 – 25 בספטמבר 1975) היה פילוסוף ישראלי שנודע בעיקר במחקרו החלוצי בתחום תרגום באמצעות מכונה.
עסק גם ביסודות המתמטיקה ובבלשנות.
בר-הלל נולד בווינה בשם אוסקר יהושע וסטרייך (Oskar Westreich), וגדל בברלין.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל עם גרעין של תנועת הנוער בני עקיבא.
הוא גר תקופה קצרה בקיבוץ טירת צבי, ומשם עבר לירושלים.
במלחמת העולם השנייה התגייס לבריגדה העברית במסגרת הצבא הבריטי.
במלחמת העצמאות לחם בשורות "ההגנה" ואיבד עין.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה, על עבודה שכותרתה "תורת הקטגוריות התחביריות".
עם מוריו נמנו שמואל הוגו ברגמן ואברהם הלוי פרנקל.
ב-1949. בשנות ה-40 החל את קשריו עם הפילוסוף רודולף קרנפ, ובשנת 1950 עשה פוסט דוקטורט בהנחייתו באוניברסיטת שיקגו.
בר-הלל הצטרף לסגל של MIT, שם היה הראשון שעסק במשרה מלאה בנושא תרגום מכונה, ובשנת 1952 הוביל את הכנס הבינלאומי הראשון בנושא זה.
מאוחר יותר הביע ספק האם תרגום אוטומטי באיכות גבוהה יהיה אפשרי אי פעם.
כן היה חלוץ בתחום הקיברנטיקה.
בשנת 1953 הצטרף לסגל המחלקה לפילוסופיה של האוניברסיטה העברית, בה חקר ולימד עד למותו.
בשנת 1958 פרסם בר-הלל יחד עם אברהם הלוי פרנקל ועזריאל לוי את הספר Foundations of Set Theory, העוסק ביסודות המתמטיקה.
בשנת 1962 פעל בשיתוף פעולה גם עם הבלשן נועם חומסקי.
ב-1963 נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בר-הלל היה ממייסדי הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון, ארגון שפעל במטרה לקדם יצירת אזור חופשי מנשק גרעיני במזרח התיכון, לאחר שנחשף שמדינת ישראל מפתחת פצצות אטום.
על-שמו של בר-הלל קרוי קולוקוויום בר-הלל להיסטוריה, פילוסופיה וסוציולוגיה של המדע, המתקיים בישראל מדי שנה מאז 1981.
למת בר-הלל, העוסקת בתכונות השפות חסרות ההקשר, קרויה על שמו.
עם תלמידיו לתואר דוקטור נמנים הפילוסופים אסא כשר, אבישי מרגלית, מרסלו דסקל, יצחק שלזינגר.
אשתו הייתה שולמית (לבית אשכנזי).
בתו, מיה בר-הלל, היא פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית, ובתה היא המתרגמת גילי בר-הלל.
בת נוספת שלו היא מירה בר-הלל (Mira Bar-Hillel), עיתונאית בריטית.
מהדורה שנייה, 1972, יחד עם אברהם הלוי פרנקל, עזריאל לוי ודירק ון דאלן.
אוטומטים - סיכויים וסייגים, ספרית פועלים, 1964.
הגיון לשון ושיטה - מסות בפילוסופיה של הלוגיקה, של הלשון ושל המדע, ספרית פועלים, 1970.
יהושע זכריה גרינברג (נולד בי"ג בחשוון ה'תשכ"ד, 31 באוקטובר 1963) הוא סופר ישראלי, יליד ארצות הברית, בוגר ישיבת הסדר, מתגורר בכפר אדומים.
גרינברג נולד בארצות הברית לאריה ורחל (לבית רוטנברג) גרינברג.
אחותו נעמי נשואה לרב יהושע שפירא.
עובד כיום כעורך לשוני, ועוסק בעריכה ספרותית של כתבי-העת ליצירה יהודית.
ב- 7 בינואר 2015 העלה ערוץ 1 את התוכנית איסור ונגיעה ובה הוצג הסרט "ההפך" שיצר וביים אחיו עמיחי גרינברג המבוסס על ספרו של יהושע גרינברג "ההפך".
הסרט מספר על אהבה בין בחור ישיבה (איתמר רוטשילד) לבין נערה חולה בסרטן (קרן ברגר).
במקביל לסיפור המרכזי עוקבים אחריו, לאחר שמונה לרב הישיבה, והתמודדותו עם סיפורים דומים לסיפור אהבתו זה.
ההפך הוצאת י' גרינברג ירושלים 1997.
כמעט כלה הוצאת ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תל אביב 1999, המכיל את שתי הנובלות "כמעט כלה" ו"ההפך".
מעשה מחלון, הוצאת כרמל, ירושלים, 1999.
בינתיים הוצאת עין, ירושלים 2001.
עוד-לא, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2002.
גב' פפירבלאט הוצאת קרא קרא ירושלים 2010.
ספרו "ההפך" הופיע תחילה בהוצאה עצמית (1997), אחר כך (1999) יחד עם "כמעט כלה", וב-2007 הופיע "כמעט כלה", ובו שתי היצירות, במהדורה חדשה בהוצאת "ידיעות אחרונות".
ספרו הבא, "בינתיים", יצא לאור בהוצאה עצמית, וספרו השלישי "עוד-לא", יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הוצאת הספרים "כרמל" הוציאה לאור סיפור שלו בשם "מעשה מחלון" בחוברת עצמאית.
הנובלה "גב' פפירבלאט" הופיעה בתש"ע בהוצאה העצמית "קרא קרא".
יהושע גרינברג ערך בעבר את כתב העת "מבוע", כתב עת ליצירה יהודית.
"עמיחי גרינברג ביים את הסרט על פי ספר שכתב אחיו, יהושע גרינברג.
במרכזו יוחאי (איתמר רוטשילד) בחור ישיבה שקדן, תמים וגמלוני, שנשכר כמלווה רוחני לאיילת (קרן ברגר), נערה חולת סרטן המסרבת לטיפול רפואי.
סיפור האהבה העדין והמהוסס ואז מלא התשוקה והרגש שנרקם ביניהם מתואר ומבוים בפיוטיות, גם אם מדי פעם נופל לקלישאות, ומשוחק לעילא.
רוטשילד וברגר מעוררי אמפתיה, בהתחבטויותיהם הדתיות־רגשיות ובכימיה ביניהם.
רני בלייר, שמגלם את יוחאי בבגרותו, אחראי ללחלוחית שעתידה לשטוף את עיניהם של הצופים."
יהושע בר-יוסף (29 במאי 1912 – 7 באוקטובר 1992) היה סופר עברי, מחזאי, מבקר ועיתונאי ישראלי.
חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1984).
בר-יוסף נולד ב-1912 בצפת בשם יהושע ציינווירט.
בשנת 1917 נפטר אביו מטיפוס, והאם ושני ילדיה יצאו למשפחתה בעיירה שאמקוט שבטרנסילבניה.
בשנת 1930 חזרו לארץ ישראל, ובר-יוסף התגורר בירושלים בשכונת מאה שערים.
בשנות העשרים לחייו עבר משבר אמונה שהשפיע עליו מאוד, ואף ספרו "אפיקורוס בעל כורחו" עוסק ביציאה בשאלה של אברך, מהמגזר שממנו הגיע בציבור החרדי.
היה חבר מערכת 'דבר' בשנים 1942 עד 1949, ולאחר-מכן בעל טור קבוע, תחילה ב'מעריב' (1951 עד 1954) ואחר כך ב'ידיעות אחרונות'.
במלחמת העצמאות שירת ככתב צבאי.
החל לפרסם סיפוריו מחיי היישוב הישן והחדש ב'דבר' (1955).
פרסם סיפורים ומחזות וכן רפורטָז'ות (כתבות שטח) ומאמרים פובליציסטיים בעיתונות העברית בארץ.
זכה בפרס אוסישקין לשנת תש"ט ובפרס ביאליק לספרות יפה לשנת 1984. בראשית שנות השישים נענה לקריאתו של אבא חושי, ראש עיריית חיפה, והתיישב בעירו עם סופרים נוספים.
בשנת 1952 ליווה, כשליח "במחנה", את מבצע קולומבוס – הפלגה של שתי ספינות חיל הים לארצות הברית.
הוא פרסם מאמרים אוהדים על ההפלגה, אך הזדעזע מגינוני המפקדים ומיחסם הקשה אל המלחים.
הוא שלח מכתב אישי לראש הממשלה דוד בן-גוריון, ובו ביקר בחריפות את היחס שקיבלו המלחים הפשוטים משלמה אראל ומהצוות הפיקודי, והזכיר מקרים של הפליה על רקע עדתי.
בעקבות ההפלגה כתב בר-יוסף מחזה בדיוני בשם "סערה בים", שהציג בצורה ביקורתית את מערכת היחסים בספינת חיל הים, ושרטט את דיוקן המפקד באור שלילי.
המחזה נפסל על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות, בנימוק ש"הוא עלול להוות מעשה חבלה במאמץ המלחמתי של המדינה".
ב-1969 חזר לישראל והתיישב בצפת בקריית האמנים עם אשתו אביבה (אשכנזי לבית מנהיים), שאותה נשא כמה שנים קודם.
הותיר אחריו עיזבון ספרותי גדול.
חי וכתב בצפת עד לפטירתו ביום כיפור ה'תשנ"ג.
על יצירתו של בר-יוסף נכתבו ביקורות, מסות ומאמרים רבים.
בין המבקרים שכתבו על יצירתו אפשר למצוא את בתו בלהה רובינשטין, נחמה רזלר-ברסון, אריה ליפשיץ, יונה בחור, רחל שקלובסקי, אמנון הדרי, יצחק שנל, נסיה שפרן, הלל ויס, עודד מנדה-לוי, מלכה שקד, שולמית לפיד וקובי נסים.
ארכיונו האישי מופקד במכון גנזים - ארכיון הסופרות והסופרים העבריים בישראל, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
בר-יוסף היה נשוי לציפורה לבית גרינפלד.
לאחר מכן, נישא לאביבה לבית מנהיים.
בנו הבכור מנישואיו לציפורה הוא יוסף בר-יוסף, מחזאי וסופר, חתן פרס ישראל.
בתו בלהה רובינשטיין היא חוקרת ספרות ומתרגמת.
בן נוסף, יצחק בר-יוסף, גם הוא עיתונאי וסופר.
בסימטאות ירושלים, מחזה, אחיאסף ירושלים, תש"א 1941
בעלי המיניסטר, קומדיה בשלוש מערכות, מוצגת על ידי "המטאטא", טברסקי תל אביב, תש"י 1950
ירח ימים, מחזה בשלוש מערכות, משכן, ירושלים, תרצ"ח 1938
סערה בים, מחזה בשלוש מערכות, תל אביב
על חומותיך ירושלים, רנסאנס, חיפה, תשכ"ז 1967
יהושע (שוקי) גריפית (נולד ב-24 בינואר 1951) הוא צייר ישראלי, מחלוצי הריאליזם החדש בישראל.
גריפית למד אמנות באקדמיה לאמנויות "בצלאל" בירושלים.
אחר כך המשיך בלימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בפירנצה.
לימד במדרשה למורים לאמנות, רמת השרון.
חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, סניף תל אביב.
יהושע (שוקי) גריפית נולד בשנת 1951 ביפו, תל אביב, דור שני לניצולי שואה.
גריפית גדל בשכונת קריית שלום ומאוחר יותר בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
נשוי לקרני דייוויס, ולהם שלושה בנים.
הוא מתגורר עם אשתו ב-רמת השרון.
בגיל צעיר רשם גריפית פורטרטים של פנים מעוותים בעפרונות פחם.
המפגש עם האמנות היה בגלריה גורדון בתחילת שנות ה-60. בין השנים 1964 ל-1967 למד ב"אורט טכניקום" בגבעתיים אך לא סיים את לימודיו בטכניקום ובגיל 17 החל לימודיו בבצלאל בשנים 1968–1969, בין מוריו היו ג'ון בייל, פנחס עשת וארנסט פוקס.
בשנים 1969–1971 שהה בפירנצה, וסיים לימודי תואר אמנות באקדמיה לאמנויות יפות, והתמקד בלימודי ציור אצל פרימו קונטה, רישום ותחריטים.
ב-1970 גריפית בהיותו סטודנט בפירנצה, הציג לראשונה בשווייץ ביחד עם סטודנטים נוספים מהאקדמיה.
לישראל חזר בשנת 1972 ותערוכת יחיד ראשונה ערך באפריל 1973 בגלריה "יפו העתיקה".
מתוך מגזין "גזית" – "בטכניקות הדפס משי, תחריט באקוואטינטה ומחט קרה, הדפסים אלה, שהוצגו בתערוכת יחיד של גריפית, העידו על אותנטיות של תפיסתו האמנותית, שכוונה ליצירת הוויה אנושית באמצעי התחריט לסוגיו.
נראה שכוונתו הייתה לספר "סיפור אנושי", שהוא משווה לו "אקספרסיה" חריפה, המיוסדת על אסוציאציות שונות ומיחברים גרפיים.
האחרונים בנויים על צורות מכוונות, הפרעות את הדמויות, אך משאירות להן שטח חיים רחב.
בחלק מהסדרה הוא יוצר קשר לסיוטי עולמו הספרותי של קפקא..
המערך האמנותי המכוון והשליטה בתירגום תחושות ואירועים למיחברים אמנותיים במעברים עדינים ומדורגים בין כהה ובהיר יוצר עומק בהדפסיו ובהחלט נראה לעין בציוריו המאוחרים."
בעקבות התערוכה הראשונה גריפית זכה להצלחה והוזמן להשתתף בביאנלות להדפס באירופה לאורך שנות השבעים.
כחצי שנה אחרי התערוכה הראשונה, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
בעקבותיה הפסיק לייצר תחריטים ועבר להדפסי משי ולהתנסויות בטכניקות תחריט-תמונה (Photoengraving).
עבודת התחריט, מחולקת לעיתים לשלושה חלקים – הרישום שרוצים להעביר להדפס, פעולת החריטה עצמה על פלטות הצבע השונות ולאחר מכן פעולת ההדפסה עצמה.
בשנות 1972, נחשף גריפית לראשונה בניו-יורק להיפר-ריאליסט הראשון, מלקולם מורלי.
מורלי העדיף את המונח סופר-ריאליזם, כניגוד שווה-ערך לזרם ההפשטה באמנות שנקרא סופרמטיזם.
על תערוכת הציור הראשונה שלו כתב אדם ברוך: "הוא, לפחות מבחינתי, משוחרר מן הצורך להוכיח כי הגיע לז'אנר זה באופן תוצאתי, ולא משום שטכניקה זו תואמת את כישוריו הטכניים-ביצועיים".
הציורים בתערוכה נראים כמו גלויות מוגדלות של מקומות רחוקים והצילום עצמו נהפך לנושא בציור.
ב-1981 אצר גריפית את התערוכה "ריאליזם" בבית אגודת הציירים, תערוכה קבוצתית זו נתנה במה לאמנים פיגורטיבים-ריאליסטים שפעלו בנפרד בשדה האמנות הישראלי.
כתב משה בן-שאול: "אכן, תהיינה הדעות על תערוכה מיוחדת זו אשר תהיינה, זה ניסיון ראשון בארץ של ציירים ישראליים להציג את כיוונם ה"ריאליסטי" במרוכז ובחסות אגודת הציירים".
המעבר של גריפית לציורים היפר-ריאליסטים והזרם הריאליסטי של שנות השמונים בישראל נתפס כמיושן ומסחרי על ידי ממסד האמנות.
תערוכת הכיוון הריאליסטי, על אף שהשתתף בה גם רן שחורי שהיה מנהל בצלאל, לא עניינה את ממסד האמנות של התקופה שלא רצה להציג כל סוג של אמנות מימטית.
כפועל יוצא בין השנים 1982–1984 יזם והקים ביחד עם האמן נפתלי גולומב קואופרטיב של אמנים בשם "רדיוס – קבוצת אמנים בע"מ".
על מנת לתת חשיפה הם מצאו גוף מסחרי – בנק דיסקונט, אשר מימן להם גלריה בה יוכלו להציג.
אחריי שנתיים של פעילות ענפה שכללה תערוכות רבות גלריה רדיוס נסגרה.
באותה עת, גריפית המשיך ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון ומציג תערוכת יחיד במוזיאון הרצליה באוצרותו של מנהל המוזיאון האוצר יואב דגון, אשר הכיר בחשיבות הזרם.
גריפית נהנה מאהבת הציבור ומהצלחה מסחרית של ציוריו.
הוא עובד עם אסיסטנטים על ציורים מורכבים של מכוניות היפר-ריאליסטיות.
כתב עליו רן שחורי בקטלוג לציורי המכוניות שלו – "עולמו הציורי קיים בזכות עצמו, בשל הפיקטיביות של הממשות והממשות הפיקטיבית שלו.
הוא צועד בתחום הצר שבין רגשנות לשכל קר, שבין שליטה טכנית מושלמת לבין מקריות מכוונת, שבין מעודנות רגישה לבין וולגריות בוטה." גריפית כתב באותה תקופה על יחסו לנוסטלגיה – "כמו לקשקש על קיר ולמחוק, אבל הכתם נשאר.
אני רוצה להגיש את זה ברצינות שהאירוניה כבר מקופלת בה..
..אני לא מתגעגע לגעגועים של אחרים.
אבל תל אביב נשארת כמו הכתם על הקיר, ואולי גם האהבה."
ב-1992 במוזיאון הפתוח תפן אצר המשורר נתן זך מעין רטרוספקטיבה של ציוריו של גריפית, את דברי הפתיחה נשאו בין השאר מני פאר ונתן זך אשר, בהתאם לרוח התקופה הפוסטמודרנית בשדה האמנות הצהיר שגריפית הוא האמן הפוסט-מודרניסטי ביותר שהוא מכיר.
בקטלוג כתב "הוא עוסק בחלום – גם בחלום הארוטי – אך מבצע בו דה-מיסטיפיקציה.
בראייה זו, הוא "חולם המקלקל חלומות".
משום כך פונה ציורו בעת ובעונה אחת, אל שני סוגי צופים, ואולי אל שני קטבים סותרים בציפיות שלהם..
..אבל קיימת גם אפשרות שלישית.
ניתן בהחלט לחוות "את" ולחיות "עם" כאותה דו-משמעות שבבסיסו של הציור הזה" (בעקבות הקסם האבוד).
בעניין זה הוסיף ב-1995 גדעון עפרת בקטלוג תערוכת היחיד במוזיאון ערד: "במילים אחרות: ציוריו של גריפית מאשרים מודרניזם (הפקעתה של האמנות מהחיים) ופוסטמודרניזם (בליעת חומרי החיים בהדמיה האמנותית) בעת ובעונה אחת.
כיאה לאמן שצמח בשלהי שנות השישים, ימי שיא ההצרנה המודרניסטית בסצנה המקומית, ונקלע לתעתועי הפוסט-מודרנה של שנות השמונים." עפרת גם מצא קו מחבר בציורי שנות התשעים אל התחריטים משנות ה-70 – "גריפית נאמן בשנות התשעים למיחברים הפוסט-קולאזקיסטים שמאז התחריטים, גם אם מוכיח יתר חופש ויתר וירטואזיות..
..מתבקשת מאליה ההודאה בתשתית הקיומית הזהה אז ועתה.
כי דומה, שגריפית אינו כי אם מכסה על החרדות המוקדמות ההן במופעו הסרקסטי החדש." (להטוטים מעל התוהו).
בכתבה שיצאה לקראת תערוכת היחיד השנייה של גריפית במוזיאון הרצליה צוטט יואב דגון: "שוקי גריפית מייצג זרם שלא כל כך תפס בארץ.
המימסד אינו מכיר בחלק גדול של האמנים בארץ.
יש בעיה להרבה אמנים מזרמים שונים ויש בעיה מיוחדת לריאליזם." גריפית מודע למצב מתייחס לדברים בראיון עם יוסף מונדי: "הממסד קרתני.
בשנות ה-70' שלטה כאן האמנות הקונצפטואלית.
אני חושב שהממסד האמנותי הוא מאוד בושלוויקי, והוא המחליט מהי האמנות הרשמית.
ותאמר האמת: הסוג של גריפית מחוץ לסדר היום של האמנות הישראלית 'המנוהלת' (כלומר המוצגת, הנצברת, המופצת)..
..יהושע גריפית ככה די בודד בקהילת האמנות הישראלית.
אין לו השראה ציירית מקומית.
לא צובא (זריצקי/אברמסון), לא עקידה (בזם/קדישמן), לא אידאולוגיה מוצפנת (כהן-גן/ צבי גולדשטיין), לא פוליטי (רות שלוס/דוד ריב), לא מתערה (אברהם אופק/ יאן ראוכוורגר).
הוא." (מאחורי כל זה לא מסתתר אושר גדול).
בשנות האלפיים המימסד המוזאלי בישראל מעדיף להתעלם מגריפית, אשר במקום זאת הוא מציג בגלריות שונות לצד שיתופי פעולה מסחריים ואמנותיים, בין השאר עם מיזמים של האוצר דורון פולק - ביניהם "אמנות על הפסים" (רכבת ישראל), "חתום בצבע" (נירלט), "שער עולם" (הבורסה הישראלית), "מגנום אופן-ארט" (מגנום) ועוד.
ב-2003 בשיתוף מכון ויצמן הוא עושה סדרה של דיוקנאות פרופסורים מהמכון.
ב-2007 בשיתוף עם הצלם טובי כהן הוא מצייר על סדרת צילומים של לוחמות קרקל.
מ-2009 ואילך החל לצייר את הסדרה האפורה, ציורים גדולים ואפורים שהציגו שיממון תרבותי ושהוצגו ב-2011 בגלריה העירונית בכפר סבא.
ב-2019 גריפית יוצר סדרת ציורים ועבודות על נייר סביב עוטף עזה.
ב-2011 יוצר גריפית סדרה של עבודות אקוורל שהוצגו בתערוכה בכפר סבא.
בין השנים 2015–2021 החל לעשות עבודות על נייר בקצב גבוה.
גריפית חוזר אל המצע שממנו התחיל ארבעים שנה קודם לכן.
עבודות נבחרות של גריפית מוצגות באופן קבוע במכון וויצמן למדע.
גריפית מציג את עבודותיו בכל שנה בביתו בפרויקט "סטודיו פתוח", ברמת השרון לצד אמנים נוספים אותם הוא מארח.
בפתחה של שנת 2021 השתתף בתערוכת מחווה לאמן אבנר כץ "בונז'ור מסייה כץ" לצידם של מיכה אולמן, יאיר גרבוז, דני קרמן, דני קרוון, יעקב דורצין, מיכל רובנר, אברהם חי, שרון פוליאקין וזיוה קרונזון.
רן שחורי, ריאליזם, קטלוג, 1981.
שושנה ארנפלד, יהושע גריפית, קטלוג, 1982.
יהושע גריפית, מחסן הדימויים, קטלוג, 1984.
איילה גורדון, הכר אמן ישראלי, קטלוג, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1985.
רן שחורי, יהושע גריפית – מכוניות, קטלוג, 1987.
גדעון עפרת, מסעי גריפית, קטלוג, 1990.
רן שחורי, עמדה משועשעת, געגועים אמיתיים, קטלוג, המוזיאון הפתוח, תפן 1992.
נתן זך, בעקבות הקסם האבוד, קטלוג, המוזיאון הפתוח, תפן 1992.
יהושע גריפית, היסטוריה כחומר גלם, קטלוג, המוזיאון הפתוח, תפן, 1992.
גדעון עפרת, להטוטים מעל לתהו, קטלוג, מוזיאון ערד, ערד, 1995.
מאיר אהרונסון, הציור הוא המקל הלבן של גריפית במסע על-פני החיים, ספר, מוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן, 1999.
יהושע ברנדשטטר (25 בדצמבר 1891 – 29 באפריל 1975) היה חלוץ וחקלאי, חבר קיבוץ ואיש תיאטרון, מנהל "הבימה" בשנות ה-30, מפיק סרטים וצייר, אמן נאיבי.
ברנדשטטר נולד בשנת 1891 ליצחק והניה לבית זינגר בטרנוב שבגליציה, במשפחה חסידית בת חמישה ילדים.
אביו נמנה עם מייסדי "אהבת ציון" בגליציה.
הוא עלה לארץ ישראל בגיל 18 יחד עם אחיו יחזקאל, במסגרת העלייה השנייה.
האחים התיישבו תחילה בסג'רה-אילניה ובהמשך עברו למושבה יבנאל.
הוריו עלו ארצה בסביבות 1919 ונמנו על מייסדי המושבה מחניים.
ברנדשטטר נישא לרחל קטינקא, שגורשה מתל אביב לגליל בידי הע'ותמאנים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
יצא להולנד עם רעייתו להתמחות בגידול בקר.
במהלך שהייתו שם נולדה הבת תרצה.
עם שובם לארץ ישראל נמנו ברנדשטטר ורעייתו עם מייסדי קיבוץ בית אלפא שלמרגלות הגלבוע.
בקיבוץ התמסר לענף הרפת ולגידול פרות לחלב.
היה בין משפרי הפרה החולבת הישראלית.
בקיבוץ נולדה לו הבת, הגר.
בני הזוג נפרדו ועזבו בשנת 1931 את הקיבוץ לתל אביב.
ברנדשטטר החל לעסוק בתיאטרון העברי.
שנים רבות היה מנהל תיאטרון הבימה.
בהמשך נישא למרגוט קלאוזנר, מחלוצות הקולנוע העברי והישראלי, והשתתף במפעלי הקולנוע, האולפנים והסרטים שלה.
הוא הפיק סרטים שהיו שעסקו בהווי היהודי והעברי, ויצר כמה סרטים קצרים על חגי השנה.
בנו מנישואיו אלה הוא הפעיל החברתי והיוצר עמוס מוקדי.
נישואיו השניים של ברנדשטטר לא עלו יפה, ולאחר גירושיו נישא לצילי בראב, ילידת ברלין (1913-2014).
ברנדשטטר החל לצייר רק בזקנתו, וציוריו הנאיביים עשו רושם רב על קהילת האמנות בארץ.
הוא התפרסם במהרה חרף גילו, וערך תערוכות בישראל ובחו"ל.
יצירותיו נקנו על ידי מוזיאונים ומוסדות אמנותיים בישראל ובחו"ל.
ברנדשטטר נפטר באביב 1975 לאחר מחלה קצרה והותיר ילדים ונכדים.
תרצה (1920-2009) הייתה ציירת ומאיירת (ונישאה למשורר שלמה טנאי).
הגר (1925–1974) הייתה מורה ונישאה לעמוס ברץ (בנם של מרים ויוסף ברץ).
ברנדשטטר הוא אחיה של הציירת רבקה ריגר קפלן ודודה של הציירת ויוצרת ההדפסים שלומית הבר-שיים (בתה); דודו (אחי אמו) של הצייר משה מוקדי; ודודנו של הצייר מיכאל ארגוב (זינגר).
יהושע זאב ברטונוב (י"ב בניסן ה'תרל"ט, 5 באפריל 1879 – ג' באלול ה'תשל"א, 24 באוגוסט 1971) היה שחקן תיאטרון, מוותיקי תיאטרון "הבימה", וחתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת ה'תשי"ח (1959).
יהושע זאב ברטונוב נולד בוילנה בי"ב בניסן ה'תרל"ט 1879, לאביו דב יהודה בריטון ולאמו פרומא בת החזן יהושע-זאב זאקון.
הוריו קראו לו יהושע זאב על שם סבו מאמו.
שנות ילדותו הראשונות, עד גיל שמונה, למד ב"חדר" ואחר כך ב"תלמוד תורה" המפורסם בווילנה (בו הלימודים היו ברוסית).
ואת לבו לקחו הניגונים שלהם.
בבית היה מנסה לחזור עליהם בהביאו את שומעיו לידי דמעות.
בתלמוד תורה, שהצטיין במוריו הטובים, הכירו בכישרונו שני מורים, זאראצקי (שחקן מקצועי למחצה ובעל דיקציה נאה) ואקים ריביסמן (אחיו של סופר רוסי ומחנך ידוע), והם שנתנו לו את ההזדמנויות הראשונות להצטיין באמנותו.
זמן קצר למד בבית-ספר למלאכה, ואחר כך התחיל להתכונן להיות מורה.
התפרנס משיעורים פרטיים ומעבודה כלבלר ופקיד וכו'.
בשיעוריו הפרטיים נהג לאסף את תלמידיו, להושיבם בחצי-עיגול ומשחק לפניהם מתוך דיוק של תנועה וקול.
הנטייה לבמה הייתה נחלתם המשותפת של שני האחים בירטון.
אחיו, חיים שלמה בירטון שחקן מוכשר, שמת בדמי ימיו, ב-1913, הקדים להיות משחק ממנו בתיאטרון העירוני בוילנה ועזר לו בצעדיו הראשונים לקראת התיאטרון.
יהושע ברטונוב היה שחקן בתיאטרון של וילנה בשנים 1902–1911. ברטונוב ייסד להקת חובבים יהודית ושיחק בתיאטרון היהודי על-שם שלום עליכם במוסקבה.
לאורך שבע שנים השתתף במחזות קלאסיים ומודרניים רבים בשפה הרוסית, ביניהם "אותלו", "המלך ליר", "המלט", "הפעמון השקוע" מאת האופטמן, "היער" מאת אוסטרובסקי, וכן שיחק את התפקידים של דה סילבה ורבי עקיבא במחזה "אוריאל אקוסטה" מאת קרל גוצקוב.
ב-1913 היה ממייסדי תיאטרון הבימה, והבמאי של המחזה הראשון שהציג התיאטרון, "הנודד הנצחי" מאת אוסיפ דימוב.
בשנת 1926 הוא הצטלם בסרט "נגד רצון האבות".
ברטונוב עלה לארץ ישראל עם התיאטרון בשנת 1928.
ב-28 באוגוסט 1950 כתב לו ראש הממשלה דוד בן-גוריון על התרשמותו העמוקה ממשחקו בתפקיד טוביה החולב: "גילמת ביכולת מופלאה כל סבלו ההיסטורי של יהודי וגאוותו...
לא ראיתי ולא הרגשתי אף פעם ביטוי אדיר ומחונן כזה של גורלו הטרגי וההירואי של יהודי בגולה...
משחקך המם ועידן, הרעיש והפעים, העלה והרהיב...
זו הייתה בשבילי אחת החוויות העמוקות והמזעזעות בחיי".
אולם ברטונוב בתיאטרון הבימה נושא את שמו.
נפטר ב-24 באוגוסט 1971 ונקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
בתו הייתה הרקדנית והכוריאוגרפית דבורה ברטונוב, ובנו, שלמה ברטונוב, היה שחקן, קריין ואיש אקדמיה.
נכדו הוא השחקן אייל ברטונוב ונינו הוא השחקן שלומי ברטונוב.
אורות מבעד למסך, רשפים, 1969
נהרג במארב ערבי בתחילת מלחמת העצמאות והועלה לדרגת אלוף לאחר מותו.
נולד בכ"ד בשבט תרס"ה לברכה-אסתר ולרב שלמה (הוסמך לרבנות על ידי הרב דוד פרידמן מפינסק) בקלינקוביצ'י הסמוכה לעיר מאזיר (קלינקביצ'י בבלארוס המודרנית), אז חלק מן האימפריה הרוסית.
כבר כנער ארגן נערים יהודים חברי תנועת החלוץ הצעיר לעזרה לאנשי החלוץ בהגנה עצמית בזמן פרעות 1919. המשיך בפעילותו בתנועת החלוץ גם תחת השלטון הבולשביקי, ועל כן סולק מהגימנסיה וגורש מעיירת הולדתו לגלות בלנינגרד.
בשנת 1924, בגיל 19, ארגן צעירים יהודים להגנה עצמית, נאסר בסוף אותה שנה בגין פעילותו הציונית ונידון לגלות ומאסר של שלוש שנים בסיביר.
אביו, שחשש לחיי בנו בגלות בסיביר, השתדל למענו אצל ידידתו יקטרינה פשקובה, אשתו הראשונה של הסופר מקסים גורקי ופעילה בארגון "הצלב האדום הפוליטי".
כך התאפשר לו לצאת את רוסיה, ולאחר ששוחרר בשנת 1925 עלה לארץ ישראל.
לאחר כשנה עלו גם הוריו ארצה.
עבד בעין חרוד ובמחצבה בירושלים, ולאחר מכן התיישב בקיבוץ יגור, שבו עסק בפלחה ובמכונאות, אך עם הזמן הגביר את עיסוקו בנושאי ביטחון.
השתתף בקורס מפקדי ההגנה בשנת 1931 והתמנה למפקד קיבוץ יגור.
משנת 1936 היה חבר במטה ההגנה.
בין תפקידיו: עיצוב תורת הלחימה של החי"ש (יחד עם צבי איילון), מפקד כוחות החי"ש בצפון הארץ ולאחר מכן מפקד החי"ש הארצי.
כמו כן, שימש ראש לשכת ההדרכה ואחראי לחינוך הגופני המורחב (חג"ם) ולגדנ"ע.
בשנת 1938 התמנה לתפקיד מפקד פלוגות השדה (פו"ש) בצפון.
במסגרת זו השתתף במרץ אותה שנה בעליה לחניתה, שהייתה מגדולי מבצעי ההתיישבות של "חומה ומגדל".
לאחר מכן שימש כמפקדו של היישוב החדש.
בשנת 1946 היה גם מפקד אזור תל אביב, ובמסגרת תפקידו זה פיקד על מבצעי הורדת מעפילים רבים.
באפריל 1947 התמנה למפקד מחוז תל אביב של "ההגנה".
ב-5 בדצמבר 1947 נסע לירושלים כדי להתרשם מהפיקוד בעיר ועל מנת להכין תוכנית להגנתה.
שלושה ימים לאחר מכן (ו' בכסלו) יצא ברכב פרטי בראש שיירה חזרה לתל אביב, כדי לקבל את הפיקוד על החטיבה שלימים נקראה "גבעתי".
השיירה נעצרה על ידי הבריטים בלטרון והרכב המשיך מערבה.
בסמוך לכפר הערבי מסמיה נתקל בערבים חמושים על הכביש שירו לעברו.
גלוברמן נפגע מן הירי ונהרג במקום.
נטמן בחלקה הצבאית בבית הקברות של קיבוץ יגור.
בינואר 1950, לאחר הקמת צה"ל, הוענקה לו דרגת אלוף.
הותיר אחריו את רעייתו, בריינה (נפטרה ב-1987), ושתי בנות: אילנה ולאה.
ב-17 בדצמבר 1947, מספר ימים לאחר הירצחו, עת נערך טקס הנפת דגל עברי בשרונה לאחר התפנות הבריטים, הוסב שם המקום על שמו ל"מחנה יהושע".
על שמו בט"ר ניצנים של מערך מגל ליד ניצנים.
בית הספר בית יהושע בעיר נשר שנקרא על שמו בשנת 1961.
רחוב בחיפה בשכונת סביוני דניה.
מרוץ הכרמל לזכרו שהיה מהמרוצים הגדולים בארץ בשנות ה-50, מרוץ שליחים תחרותי מעל 80 ק"מ שהתחיל ביגור הקיף את הכרמל והסתיים ביגור והשתתפו בו קבוצות מיגור ומקיבוצים אחרים.
יהושע ברזילי (אייזנשטט) (בלארוס, 1855 - שווייץ, 1918), סופר ופעיל ציוני.
נולד בבלארוס, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
היה חבר בתנועת חובבי ציון ועלה לארץ ישראל בשנת 1881, לאחר שנה שב לרוסיה והיה בין מייסדי הארגון החשאי בני משה (יחד עם אחד העם), שדגל בהכשרת הנהגה של יחידי סגולה להנהגת העם ולמימוש תחייתו המדינית בארץ ישראל.
ב-1890 שב לארץ ישראל עם הגרעין המייסד של "בני משה", עבד בבנק אפ"ק (ממנו פוטר משום שהעניק אשראי ללקוחות בניגוד לכללי הזהירות המקובלים ותוך העדפת שיקולים ציוניים על פני שיקולים מסחריים) ושימש כמזכיר ועד חובבי ציון ביפו.
בתפקידיו אלה הרבה לנסוע בארץ ישראל, בעיקר במושבות החדשות, והיווה כתובת לפניות מתיישבים.
זמן קצר לאחר עלייתו עבר להתגורר בירושלים.
יהושע ברזילי היה סופר פורה, משוררה של חיבת-ציון המעשית.
הוא כתב סיפורים קצרים רומנטיים מלאי-חן מהווי החיים בארץ ישראל, חלק גדול מהם התפרסם מעל גליונות "הצבי", עיתונו של אליעזר בן-יהודה.
כמו כן פרסם (יחד עם יהודה גור) ירחון בשם "מכתבים מארץ ישראל" שהופץ בקרב חברי "בני משה" ברוסיה בין השנים 1893–1895. בחלק גדול מכתביו מנה את השנים לפי המניין לחורבן הבית.
הוא השתמש גם בשמות העט "בית הלוי" ו"בר-לי".
היה חבר ובעל ברית של מנחם אוסישקין ותמך בו במאבקיו נגד תוכנית אוגנדה, נגד התערבות הברון רוטשילד במושבות, בעד העלאת חשיבותה ומעמדה של ירושלים בחשיבה הציונית ובעד החדרת השפה העברית כלשון לאומית רשמית.
הוא אף ערך מחקרים לגבי הרכב החברה בירושלים בת זמנו ושקד על תוכניות לשיפור תנאי המחיה באמצעות עבודה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נאלץ, כמו רבים מעולי העלייה הראשונה, לגלות מן הארץ ועבר לשווייץ, שם נפטר ב-1918, וכעבור שבע שנים, הועלו עצמותיו ונטמנו בהר הזיתים.
המושבות בארץ ישראל בשנת תרנ"א, דפוס ברמן ורבינוביץ, סנקט פטרבורג, 1892
איילת השחר - מספר הזכרונות, אודסה, אחיאסף, תרע"ב (1912)
הבחלן - מחזה צחוק בשלש מערכות, ירושלים, תרס"ט (1909)
כתבי יהושע ברזילי (איזנשטט) לזכר חצי היובל של עלייתו לא"י, יפו תרע"ג (1913)
לזיכרון מלאת עשר שנים למות בנימין זאב הרצל, תרע"ד (1914)
מכתבים מארץ ישראל (ירחון), הוצאת אגודת בני משה "שנת תתכ"ד לגלותנו" (1893 - 1895) חתומים על ידי "בית הלוי" (שם עט)
קורטוב מדינה, תוכנית לעבודה ישובית רחבה בארץ-ישראל, יפו תרע"ב (1912)
יהושע גרוס (נולד ב-1937), הוא שופט בדימוס, כיהן כסגן נשיא בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
גרוס הוא יליד תל אביב ובוגר תיכון עירוני א' בתל אביב.
מוסמך הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים (בהצטיינות).
בעל רישיון עריכת דין משנת 1964, עורך דין עצמאי בשנים 1964 עד 1975. גרוס כתב מאמרים בעיתון הארץ בין השנים 1974 – 1975.
בשנת 1975 נתמנה גרוס לשופט בית משפט השלום בתל אביב.
ב-1979 נתמנה שופט בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובשנת 1980 קיבל מנוי של קבע כשופט מחוזי.
ב-1993 נתמנה כראש הרכב ערעורים (אזרחיים ופליליים) ובשנת 2000 נתמנה כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
מחבר הספרים "כבודו מלא אולם" (חידודי לשון בתחום המשפט), ו"אולם ומלואו".
עם פרישתו פורסם לכבודו הספר "משפט וספר" המכיל מאמרים של שופטים ופרופסורים בתחום זה, בעקבות השתלמויות בנושא "משפט וספרות" שהשופט גרוס מנהל במכון להשתלמות שופטים.
חיבר מאמרים רבים בנושאים משפטיים ובהם: "תכונות השופט" (המשפט, ביטאון המכללה למנהל - 1996) "על שופטים ופרקליטים במחזות שייקספיר" (הפרקליט, 1993) "סמכות בית המשפט המחוזי בענייני מזונות של בני זוג מוסלמים ונוצרים (הפרקליט, 1982), "מסמך בכתב לפי סעיף 8 לחוק המקרקעין" (הפרקליט, 1974), "בית-המשפט והאקדמיה".
משפטים מפורסמים אותם ניהל: צ'רלי ביטון, המרכז הרפואי בהרצליה, ד"ר קראוס, האחים אלפרון, מרסל פדידה (מנהלת בית-אבות), רייש ומזרחי (רצח בארצות הברית), שגרירות קנדה (חסינות דיפלומטית), הרצל אביטן (רצח רוני ניצן), דוד אפל, השגריר המצרי (חסינות דיפלומטית).
ב-1994 התמנה כיו"ר הוועדה לעיון בתיקי בתי-המשפט.
משמש כיום סגן נשיא ארצי ויו"ר סניף תל אביב של אגודת הידידות ישראל-אמריקה.
יו"ר ועדת אימוצים, ועדת ערר לפי חוק השבת נכסים של נספי שואה, ועדת האכיפה המינהלית על פי חוק ניירות ערך.
כמו כן, עד לשנת 2014 שימש כיו"ר ועדת הבחירות המרכזית של מפלגת הליכוד.
לגרוס ולרעייתו רינה שני בנים.
אורן, פרופסור למשפט בינלאומי בבית הספר למשפט של אוניברסיטת מינסוטה.
דרור, בעל תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בהוראה במכללת בית ברל.
הרב יהושע גרינוולד (תרס"ט, 1909 - ו' באב תשכ"ט, יולי 1969) היה ראב"ד אונגוור ורבה האחרון של חוסט.
נולד בחוסט לרב אברהם יוסף גרינוולד, שמילא את מקום אביו, הרב משה גרינוולד בעל "ערוגת הבושם", כרבה של חוסט.
בשנת תרפ"ט (1929), בהיותו בן 20, נישא לבתו של הרב יחזקאל פנט, רבה של דעש והאדמו"ר מדעעש.
לאחר נישואיו התגורר בדעש במשך מספר שנים, ובתקופת מגוריו בעיר עמד לימינו של גיסו האדמו"ר הרב יעקב אלימלך פנט בניהול הישיבה שפעלה בעיר.
לאחר מספר שנים התמנה ראב"ד אונגוור שבצ'כוסלובקיה (כיום באוקראינה).
בשנת תרצ"ד (1934), לאחר עלייתו של הרב יוסף צבי דושינסקי לארץ ישראל כדי לכהן כגאב"ד העדה החרדית על מקומו של הרב יוסף חיים זוננפלד, התמנה הרב גרינוולד לכהן כרבה של חוסט, כממשיכם של אביו וסבו שכיהנו בה ברבנות.
בחירתו הייתה מלווה בסכסוך קשה בקהילה כנגד תומכי דודו, הרב יעקב חזקיהו גרינוולד מפאפה, שטען גם הוא למשרה.
אנשיו של האחרון התפלגו והקימו את 'עדת יראים שומרי הדת' הנפרדת.
הרב יהושע כיהן ברבנות עשר שנים.
בשנת תש"ד (1944) נלקחו בני הקהילה ובהם הרב גרינוולד לאושוויץ.
הרב גרינוולד נותר בחיים, אשתו ובתו בת השמונה נספו.
את קורותיו במלחמה הדפיס בקונטרס "עין דמעה", שנתפרסם בספרו שו"ת 'חסד יהושע'.
לאחר המלחמה התגורר בבודפשט ושם ישב בבית דין מיוחד להתרת עגונות.
משם עבר לפריס וגם שם שימש כדיין לענייני עגונות.
בשנת 1947 היגר לבורו פארק שבברוקלין, ניו יורק, ושימש רב של "קהל יראים חוסט".
לאחר מכן התחתן בשנית עם מרים, בתו של רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ, גרושתו של רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב (לאחר פטירתו של הרב גרינוולד, נישאה לרב יצחק יעקב וייס).
בשנת תשכ"ט נפטר בניו יורק, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
חתנו, רבי פינחס דוד הורוויץ מבוסטון, מילא את מקומו כרב של "קהל יראים חוסט" בבורו פארק.
חסד יהושע על מסכת סנהדרין
חסד יהושע על מסכת ע"ז
אבני מילואים - הערות על ספר אבני שהם
יהושע ברוכי (9 ביולי 1910, ב' בתמוז ה'תר"ע – 26 באוקטובר 1992, כ"ט בתשרי ה'תשנ"ג) היה מוכתר קיבוץ טירת צבי ו"מוכתר המוכתרים" של עמק בית שאן.
הממונה על נכסי נפקדים בעיריית ירושלים ועל פינוי העיר העתיקה.
על שמו רחוב בשכונת גילה בירושלים.
יהושע ברוכי נולד ב-ב' בתמוז תר"ע (9 ביולי 1910), לר' ישראל-ברוך טרטנר, מחסידי בויאן, ולחיה-שרה בת למשפחת חסידי צאנז (בת ר' מנחם-מנדל הכהן רייך).
המשפחה התגוררה בעיירה זָגוּרש שבמחוז סאנוק, הסמוכה לעיר לסקו בגליציה.
יהושע היה הבן הראשון להוריו אחרי חמש בנות, ונקרא על שם סבו של אביו, שנמנה עם חסידי רוז'ין.
כשהיה ברוכי כבן 7 עברה המשפחה לעיר סאנוק, שם נולדו שלושה אחים נוספים.
בשנת תרע"ו, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, כשהיה יהושע בן 6, לקח אותו אביו לווינה לראות את רבו, האדמו"ר רבי יצחק מבויאן, "הפחד יצחק", שנפטר כשנה לאחר מכן.
בהמשך נסע יהושע לבניו, האדמו"רים שהתיישבו בצ'רנוביץ ובלמברג, וכן פגש בהם ובאחיהם כשהגיעו לביקורים באזור מגוריו.
בסאנוק הכיר יהושע מקרוב את רבי מאיר שפירא, שהתפרסם מאוחר יותר כשהקים את ישיבת חכמי לובלין.
רבי מאיר היה רבה של סאנוק במשך 3 שנים, בהן התגורר סמוך לבית משפחת טרטנר ובני המשפחה היו לעיתים מתפללים בביתו בימות החול.
כמו כן הכיר ברוכי היטב את רבי יוסף הורוויץ שהיה רבם של חסידי בויאן בעיר.
ר' ישראל-ברוך היה ידיד-נפשו של הרב הורוויץ ובניו היו מקורבים ואהובים לפניו.
באחד ממכתביו הרבים ששלח אל ר' ישראל-ברוך אחר עלותו ארצה הוא שואל על יהושע ומוסר לו דרישת שלום.
בנעוריו נסע יהושע ללמוד בישיבה בקרקוב, בה למד כשנתיים.
בקרקוב נדבק בכל ליבו באדמו"ר רבי משה פרידמן (ר' משה'ניו) מבויאן-קראקא, חתנו של רבו, האדמו"ר מבויאן-צ'רנוביץ.
ברוכי נתפס לרעיון הציוני אחרי שאחותו, הלנה, עלתה לארץ ישראל.
הוא הצטרף לתנועת בח"ד (ברית חלוצים דתיים) בסאנוק.
בשנת תרצ"ב, בתום הכנה ארוכה ואחרי שקיבל את ברכת רבו, רבי משה'ניו מבויאן-קראקא, נסע ברוכי לנמל קונצרטה ברומניה, והפליג לארץ ישראל עם קבוצת צעירים שעלו במסווה של תיירים הנוסעים לצפות במכביה הראשונה.
ברוכי הצטרף לקבוצת ההכשרה הדתית רודגס, שישבה אז בכפר אברהם ליד פתח-תקוה, ובה היו חברים אחותו הלנה ובעלה צבי תמרי.
בשנת תרצ"ד נשא לאישה את חברת הקבוצה שרה שטיינהויז, שעלתה כרווקה מגרמניה שנה אחריו.
הם שינו את שם המשפחה לברוכי, על שם אביו של יהושע, ישראל-ברוך.
מסיבות שונות החליטו יהושע ושרה לעזוב את הקבוצה.
הם עברו למושבה גדרה, שם עסק ברוכי בניהול משק חקלאי.
בניסן תרצ"ה נולד בנם חגי.
בהמשך עלו ארצה והצטרפו למשפחה בגדרה אביו של ברוכי, ר' ישראל-ברוך טרטנר, ואחריו גם האח זאב.
באלול תרצ"ו נולד נחום, בנו השני של ברוכי, שנקרא על שם האדמו"ר מבויאן-צ'רנוביץ, רבי מנחם נחום פרידמן.
בקיץ תרצ"ז הוקם קיבוץ טירת צבי, הקיבוץ הראשון של תנועת הקיבוץ הדתי, כיישוב חומה ומגדל סמוך לעיר בית שאן, שהייתה עיר ערבית באותם ימים.
חברי המשק הדתיים איישו את כל התפקידים בקיבוץ, פרט לתפקיד המוכתר -אחראי קשרי החוץ- אותו מילא בתחילה חבר קיבוץ עין חרוד, גרשון ריטוב.
הקיבוץ הדתי הצעיר רצה שגם תפקיד זה יאויש על ידי חבר דתי, הם נזכרו בברוכי שבהיותו חבר רודגס התיידד עם הפועלים הערבים, והזמינו אותו להצטרף אליהם ולמלא את התפקיד, הדורש קשרים תדירים עם ערביי הסביבה.
כעבור מס' חודשים, מינתה אותו הקרן הקיימת לישראל באופן רשמי למוכתר הקיבוץ.
ב-1943, אחרי רצח חבר הקיבוץ שלמה שכטר תוך-כדי סכסוך עם בדואים על קרקעות, הזמין ברוכי את שבט הרוצח לטקס סולחה בקיבוץ בהתאם למנהגי הבדואים.
ב-1946 מונה ברוכי על ידי הקרן הקיימת לישראל ל"מוכתר המוכתרים" של היישובים העבריים בעמק בית שאן, ובמסגרת תפקידו ריכז את רכישת הקרקעות באזור מטעם הקק"ל.
בתקופה זו רכש ברוכי אלפי דונמים ברחבי העמק בעזרת קשריו המיוחדים עם השייחים.
מי שמכר לברוכי את חלק גדול מהקרקעות, היה מוחמד זינאתי, שגר בעבר-הירדן.
הוא היה מתקשר עם ברוכי על ידי מתווך ערבי מבית-שאן.
יום אחד, ב-1947 נרצח המתווך על ידי שליחי הוועד הערבי העליון ולברוכי נודע שזינאתי הוא הבא בתור, הוא יידע אותו בכך וזינאתי זילזל בהודעתו ואמר שאף אחד לא יעז להתקרב אליו.
יום לאחר מכן נרצח מוחמד זינאתי.
היה חשש שגם יומו של יהושע ברוכי יגיע.
הפלמ"ח הצמיד לו שומר-ראש מחברי הקיבוץ שהיה מצויד בנבוט, ולברוכי עצמו נמסר אקדח.
פעמיים נתקל ברוכי בניסיונות התנקשות באזור בית-שאן.
בראשונה, סיפר שומר-ראשו, הוא היה עם ברוכי בבית-קפה בבית-שאן, פתאום כשברוכי עמד בגבו לכניסה, הוא לחש לו שהאדם שנכנס כרגע למקום נשכר לרצוח אותו.
פעם שנייה, הזמין ברוכי את אחד מחברי הקיבוץ חובב מוזיקה לקונצרט בחיפה.
מסתבר שהיה זה תירוץ כדי שברוכי יסע בליווי אדם נוסף.
הם יצאו מהקיבוץ רכובים על ג'יפ, באחד מעיקולי הדרך באה משאית ערבית מולם וניסתה להורידם מהכביש, ברוכי שלף את אקדחו וירה באוויר, המשאית המשיכה בנסיעתה וברוכי ניצל.
בתקופה זו, הבינו בפלמ"ח שהמצב מסוכן מדי והודיעו לברוכי שהוא צריך לעזוב את הארץ.
כיון שנאלץ לעזוב את הארץ, מונה ברוכי לשליח הסוכנות אל מחנות עקורים באירופה.
בתפקידו זה, הסתובב בין המחנות השונים, בהם רוכזו אלפי ניצולי שואה, וטיפל ברישומי העלייה לארץ.
ברוכי הביא עמו את רוחו החסידית, ומעבר לתפקידו הרשמי דאג לעודד ולחזק את הנפשות השבורות שהתגלגלו למחנות אחרי שנות המלחמה הקשה.
באחד המחנות פגש ברוכי את שתי אחיותיו עם משפחותיהן ששרדו את כל המלחמה ברוסיה, אליה ברחו ערב כניסת הנאצים לעירם סאנוק.
שם גם התברר לו שאחותו הגדולה, רבקה, ואברהם אחיו הצעיר, נספו בשואה.
הלנה תמרי, אחותו של ברוכי שגרה בירושלים, התאלמנה במלחמת העצמאות ונפטרה כעבור זמן קצר.
ברוכי ואשתו אימצו את ארבעת ילדיה, בנוסף לארבעת ילדיהם.
בעקבות אימוץ ילדי תמרי, עזבה משפחת ברוכי את הקיבוץ והתיישבה בשכונת אבו תור בירושלים, סמוך לגבול הירדני.
ברוכי פיקח, מטעם החברה הממשלתית "מטעי האומה", על עיבוד מטעים מן הרכוש הנטוש בפרוזדור ירושלים, היה מנהל מדור המכירות ברשות הפיתוח, ומפקח במרכז היהלומים.
מסוף 1961 היה הממונה על נכסי נפקדים בעיריית ירושלים.
ב-1965 יצא לשנתיים לאורוגוואי, כשליח מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית.
הוא נמנה עם פעיליה המרכזיים של הפועל המזרחי ולאחר מכן של המפד"ל בירושלים.
לאחר מלחמת ששת הימים, החלו הערבים שהתגוררו בבתי יהודים לברוח החוצה.
בהשפעת פוליטיקאים ועיתונאים נעצרה הבריחה ההמונית.
עיריית ירושלים נאלצה לנהל משא ומתן מול כל משפחה ערבית, כדי לפנות את הרובע היהודי.
ברוכי חזר ארצה מס' חודשים אחרי המלחמה, הוא מונה על ידי ראש-העיר טדי קולק בהמלצת מרדכי איש-שלום קודמו לתפקיד.
ברוכי פתח משרד סמוך לרחבת הכותל המערבי וממנו ניהל את כל העבודות ברובע.
הוא ניהל משא ומתן ממושך מול החמולות עד לפינויין.
בשנת תשל"א מונה ברוכי לתפקיד ראש המועצה הדתית בירושלים.
במסגרת תפקיד זה פעל בין היתר להורדת מספר ארגוני החברה קדישא בעיר, שעמד על למעלה מעשרים חברות.
הוא הצליח לסגור כמחציתן על ידי איחוד בין חברות.
לאחר כמעט שנה פרש מהתפקיד, כיוון שחש שהוא נאלץ להתעסק בפוליטיקה מכוערת ובסכסוכים קדומים, שלא רצה להיכנס אליהם.
יהושע ברוכי נשאר כל ימיו חסיד בויאן אדוק ונאמן.
כאמור למעלה, כשהיה בן 6 נסע אל הרבי הראשון, "הפחד יצחק", ולאחר פטירתו נסע לבניו שקבעו משכנם בגליציה, בכורו רבי מנחם-נחום בצ'רנוביץ שנפטר בתרצ"ו ובנו השלישי רבי אברהם-יעקב בלמברג וכן היה קשור מאוד לחתן בנו, רבי משה פרידמן מבויאן-קראקא.
שני האחרונים נרצחו על ידי הנאצים בשואה.
בשנת תרצ"ט, ערב מלחמת העולם השנייה עלה רבי ישראל מבויאן-לייפציג, בנו השני של "הפחד יצחק", לארץ ישראל וקבע את משכנו בתל אביב.
ברוכי נסע אליו מן הקיבוץ ואביו, ר' ישראל-ברוך, היה מגיע אל הרבי מגדרה.
לאחר פטירת רבי ישראל, נקשר ברוכי יחד עם כל חסידי בויאן בעולם לבנו הצעיר של "הפחד יצחק", רבי מרדכי-שלמה, שהתגורר בניו-יורק.
רבי מרדכי שלמה העריך מאוד את ברוכי וכינהו בחיבה "הקיבוצניק".
בדרכו לשליחות באורוגוואי, נשלח ברוכי על ידי ישיבת תפארת-ישראל של חסידי בויאן בארץ להראות לרבי מרדכי-שלמה את תוכניות הבניין החדש של הישיבה ברח' מלכי ישראל בירושלים.
בתוקף שליחות זו, עשה ברוכי שבת שלמה בבית האדמו"ר, דבר שלא מקובל בין החסידים.
לאחר השבת כתב ברוכי לאחיו בארץ מכתב בן 7 עמודים בו תיאר את חוויות השבת במחיצת האדמו"ר.
לאחר פטירת האדמו"ר, נותרה חסידות בויאן ללא מנהיג, עד אשר הוכתר בחנוכה תשמ"ה, רבי נחום-בער, נכדו של רבי מרדכי-שלמה, לאדמו"ר הנוכחי לבית בויאן.