tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 2019 רשות הטבע והגנים הכריזה על כריתת עצי האקליפטוס, על מנת לשמור על המערכת האקולוגית הקיימת.
שטח השמורה הוא כ-62 דונם.
בשטח השמורה עובר נחל נעמן ונמצא בו מעיין ובריכה.
המעיין נקרא עין נימפית ובעבר נודע כעין עפיה.
השמורה מסומנת במפה מספר 2 של הוועדה לשבילי ישראל.
"עין נימפית נמצאת מזרחית מבית החרושת "נעמן", בין חורשת אקליפטוס לבריכות דגים.
על פני כארבעה דונמים נובע המעין, כנראה מסלע שעומקו כ־400 מטר.
אך בגלל עובייה של האדמה וכבול־הביצות, מפוזרת הנביעה.
המים זורמים לתוך בריכת אגם טבעית, ממנה שואבים אותם לבריכות הדגים.
הם מלוחים ואינם טובים להשקיה.
בתוך הבריכה וסביבה צמחי ביצה שכמעט נכחדו מן הארץ אחרי חיסול הביצות.
כאן תמצא סם הכלב, את הנימפה הכחולה, בפי העם שושנת המים הכחולה, ואת שושנת המים הצהובה, ששמה האמיתי נופר.
באגם הקטן יש בעלי חיים ודגים לרוב, מזונם של צבי־המים הגדולים, לסוגיהם.
ריבוים הטבעי קשה בגלל שטח המחיה הקטן.
במקום מעטים היתושים ונראה שזה מקור שמו: עין עפיה, מעין הבריאות.
צפורים מיוחדות אין כאן, בגלל השטח הקטן יחסית של הביצה ובריכת המעין."
שמורת הטבע סקנדולה שוכנת בחצי האי לה סקנדולה, סמוך ליישוב פורטו (Porto) בחוף המערבי של האי קורסיקה השייך לצרפת, בתחומי .
שמורת הטבע סקנדולה הוקמה ב-1975, והיא כוללת הן אזור ביבשה והן אזור ימי מוגן.
בשנת 1983 היא נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, כחלק מאתר המורשת העולמית: "מפרץ פורטו: הקאלאנקות של פיאנה, מפרץ ג'ירולאטה ושמורת סקנדולה".
לה סקנדולה היא שמורת הטבע העתיקה ביותר בקורסיקה ובצרפת, ומיקומה ייחודי בים התיכון.
ניתן להגיע אליה רק ברגל או באחת מספינות הסיור הרבות היוצאות מפורטו או מקלווי.
שטחה 16,690 דונם והיא מגנה על מגוון ביולוגי ימי יוצא דופן.
הטריטוריה של שמורת הטבע נמצאת במחוז קורסיקה הדרומית, בקומונה , במערב קורסיקה.
היא נגישה רק ברגל או דרך הים וכוללת חלק יבשתי (9,190 דונם) המהווה חצי אי צפונית למפרץ פורטו וחלק ימי היקפי (7,500 דונם) בסך כולל של 16,690 דונם.
בשמורה יש שני חלקים, חצי האי סקנדולה, ומפרץ אלפה נרה (Elpa Nera), שמורה נפרדת בשטח של 700 דונם בקצה הצפון-מערבי, המשלימה מערכת הזו.
שמורת הטבע נמצאת בלב קו החוף של פארק הטבע האזורי של קורסיקה, המסווג בחלקו כאתר Natura 2000. בשל עושר מורשתה וקיומם של מינים ובתי גידול אירופאיים חשובים.
סלעים תלולים בצבע אדום מבצבצים מהים.
בדרום חצי האי גובל במפרץ פורטו ובצפון במפרץ גלריה.
הסלעים נוצרו לפני כ-250 מיליון שנה.
הצוקים המשוננים והתלולים מכילים מערות רבות ומוקפים סטאקים רבים, איונים ומפרצונים כמעט בלתי נגישים, כמו טוארה (Tuara).
קו החוף ידוע גם בזכות הצוקים האדומים, חופי החול והכפים.
האזור שבין גלריה ל (ההר הגבוה ביותר בקורסיקה) נוצר כתוצאה מהתפרצויות געשיות, ובנוי בעיקר מריוליט וטוף מולחם (איגנימבריט) הצבועים מצהוב לירוק לאדום-שחור-סגול, כמו גם צוקי גרניט אדומים.
חצי האי סקנדולה הוא שארית של קלדרה מהר געש קדום שהתמוטט לתוך הים.
האקלים בשמורה הוא אקלים ים-תיכוני, כשהקיץ חם ויבש.
באתר גדלים 33 מיני צמחים אנדמיים על הצוקים, 16 מהם מינים מוגנים.
בים יש מרבדים של Posidonia oceanica, עשב ים אנדמי לים התיכון המשחק תפקיד חשוב באקולוגיה של הים.
הצוקים הבלתי נגישים מגנים על קינים של ציפורים רבות, כולל השלך (alpana בשפה הקורסיקאית), קורמורן ימי (תת-המין Phalacrocorax a.
Desmarestii), יסעור קורי, בז נודד, שחפים ופרס.
בין היונקים הפוקדים את האתר אפשר למצוא את הדולפינן המצוי.
כלבי הים הנזירים המצויים האחרונים שנמצאים בקורסיקה מצאו מקלט בסקנדולה, לפני הקמת השמורה.
במימי נחל הפנגו (Fango) אפשר לצפות בטרוטה ובדו-חיים הכוללים מינים של טריטונים סלמנדרות וצפרדעים.
בין הזוחלים, צב ביצות אירופי (סכר הצבים בגלריה שבהם אפשר לצפות בהם).
שמורת מצוק הצינים היא שמורת טבע מוכרזת בנגב המהווה את אחת משמורות הטבע הגדולות בישראל, כששטחה הוא 658,733 דונם.
השמורה הוכרזה ב-9 בנובמבר 1989, ועברה מספר הרחבות מאז.
בין היונקים החיים בשמורה נמנים: יעל נובי, צבי הנגב, צבוע מפוספס, תן זהוב, שועל מצוי, זאב ערבי, קרקל, ארנבת מצויה ודרבן.
באזור חיים כ-10 מיני מכרסים ובהם קוצן מצוי, גרביל הסלעים ופסמון.
אוכלוסיית היעלים החיה באזור שדה בוקר היא הצפופה ביותר בישראל.
בספירה שנערכה בשמורה בשנת 1998 נספר מספר שיא של 300 יעלים.
בשמורה זוהו 12 מיני עטלפים.
המין הנפוץ ביותר הוא עטלפון לבן שוליים.
מין נפוץ אחר הוא אשף מצוי.
פחות נפוצים הם יזנוב קטן ואשמן קטן.
בשמורה נצפו יותר ממאה מיני עופות ובהם 11 מיני דורסים המקננים במצוק הצינים.
עם העופות הדורסים שנצפו מקננים במצוק הצינים נמנים: נשר מקראי, רחם, בז מצוי, בז נודד, בז מדברי, בז צוקים, בז שחור, חיוויאי, עיט זהוב, עיט נצי, עקב עיטי, אוח ולילית מדבר.
בשמורה נצפו 7 מיני זוחלים – הנחשים אפעה מגוון, ארבע קו מובהק וזעמן אוכפים וארבעה מיני לטאות – שנונית נחלים, חרדון מדבר, מניפנית מצויה ומדברית עינונית.
בעין עבדת, חיה אוכלוסייה של קרפדה ירוקה.
בעבר חיה הלוטרה האירופית במי הנחל ובסביבה הקרובה אליו, אך כיום נכחדה מהאזור.
בנחל חיים מגוון דגים, וביניהם: אמנון הגליל, אמנון ירדן, אמנון מצוי, אמנונית יוסף, עגלסת מצויה, בינית גדולת קשקש, בינית ארוכת ראש, לבנון ליסנר, נאוית מצויה, גמבוזיה מצויה ולאחרונה גם מולי מפרש שפלש לשם.
כמו כן זוהה מין פולש נוסף מהסוג זברה ציקליד (מין של ציכלזומה).
בנחל גדלים מיני צמחים שונים כמו: קנה מצוי, סוף מצוי, פטל קדוש, קנה סוכר גבוה, פלגית שיחנית, סמר ימי, אגמון החוף, מכבד הביצות, לוטוס צר עלים, שנית גדולה, אשל הירדן, ערידת הביצות, ליסמכיה מסופקת, מרור ימי, ובמים גדל בשפע צמח טבול נדיר - קרנן טבוע.
שמורת נחל עשוש (או שמורת עשוש) היא שמורת טבע מוכרזת בנגב, שהוכרזה ב-1 בדצמבר 1992. שטח השמורה הוא כ-399,517 דונם.
השמורה סובבת את נחל עשוש.
חלק ניכר מתחום השמורה (במערב ובדרום) הוא שטח אש, שהכניסה אליו אסורה ללא אישור ביטחוני.
בתחומי השמורה לא קיימים מעיינות, ורק לאחר שיטפונות נדירים נקווים מים בגבים העמוקים שבנחלי המרחב.
במרחבי השמורה חיים היונקים – צבי הנגב, ראם לבן, יעל נובי ופרא פרסי.
בשמורה חי חרדון צב מצוי.
בשמורה חיים מיני העופות: נשר מקראי, עקב עיטי, עיט סלעים, אלימון עפרוני ועוד.
בגדה הדרומית של נחל נקרות מפעילה רשות הטבע והגנים תחנת האכלה לנשרים.
צעד זה נועד להפחית את השפעת מטוסי חיל האוויר המתאמנים בסביבה על הנשרים הדוגרים בערבה.
שמורת ים שקמה היא שמורת טבע ימית, המהווה את השמורה הימית הדרומית ביותר בישראל לחופי הים התיכון.
השמורה משתרעת לאורך של כ-3.75 ק"מ של חוף מתחנת הכוח רוטנברג בצפונה ועד גבול ישראל-רצועת עזה בדרומה, ולמרחק של כ-370 מטר מערבה מקו החוף אל תוך הים.
מטרת השמורה היא בין היתר להגן על אוכלוסיות צב הים החום וצב הים הירוק, הן בתקופת הטלת הביצים בקנים על החוף והן בתקופת הגחתם של האבקועים והגעתם אל המים.
שמורת מג'רסה (נקראת גם שמורת הבטיחה ושמורת בית ציידה) היא שמורת טבע מוכרזת בבקעת הבטיחה שברמת הגולן שהוכרזה ב-4 במאי 2021. שטח השמורה הוא כ-9,977.417 דונם.
כמו כן, השמורה מייצגת רצף בתי גידול (בית גידול נחלי, בית גידול ביצתי, בית גידול לגוני ובית גידול אגמי).
בין היונקים החיים בשמורה נמצאים: חזיר בר, תן זהוב, נמיה, לוטרה (נדירה מאוד), חתול ביצות, חתול בר, דרבן ונוטריה.
ללגונות בשמורה חשיבות רבה לעופות, שכן זהו אזור דגירה חשוב למיני השלדג, בהם לבן החזה, הפרפור וכן השלדג הגמדי (דוגר נדיר בארץ).
בית הגידול האגמי חשוב למיני ברווזים וצוללנאים כגון קורמורן גדול, קורמורן גמדי ומיני אנפות.
בנוסף מצויים בהן לבניות, שחפיות ים, (מין שאוכלוסייה קטנה שלו דוגרת בארץ).
מיני סבכיים כגון: קנית קטנה, קנית אפריקנית, צטיה, ושיחנית קטנה.
סופית מצויה, טבלן מצויץ וטבלן גמדי.
באזור הלגונות נעשה ניסיון להשיב לטבע את מין הדורס הנדיר, עיטם לבן-זנב, הניזון מדגים ואוכלוסייתו הדוגרת נעלמה מן הארץ בשנות ה-60 של המאה ה-20. פרטים ממנו כבר הושבו לטבע בשמורת החולה.
בחודשי החורף והאביב מארגנים מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים וקיבוץ עין גב סיורים מיוחדים על גבי סירות.
הסיורים מאפשרים מבט שונה וחווייתי ביותר על אלפי הקורמורנים, השחפים, הטבלנים הברווזים ועוד.
מיני הדגים הנמצאים בדלתה של בקעת הבטיחה הם: אמנון הגליל, אמנון הירדן, אמנון מצוי, טברנון סימון כנרתי, טברנון לסתני, אמנונית יוסף, שפמנון מצוי, בינית וחפף ישראלי.
עקב ריבוי בתי הגידול בשמורה קיימת בה גם צמחייה מגוונת.
שמורת נבק (NPA) היא שמורת טבע הנמצאת בדרום מזרח חצי האי סיני במחוז דרום סיני במצרים.
שטח השמורה הוא כ-600 קילומטרים רבועים.
השמורה היבשתית נפרשת לאורך של 47 קילומטרים בחוף מפרץ אילת, מראס אתנתור (Ra's aţ Ţanţūr) בצפון ועד לכפר הבדואי נבק, הנמצא מצפון למפרץ נבק, בדרום.
השמורה הוקמה ב-1992 והורחבה ב-1996 כשנוסף לאזור המוגן גם הקטע הימי מדהב בצפון השמורה ושמה שונה לאזור המשאב המוגן והמנוהל נבק NABQ Managed Resource Protected Area ובקיצור (NMRPA).
שמורת נבק מאופיינת במגוון גדול של בתי גידול ומערכות אקולוגיות בסביבה ייחודית, המייצגת מערכת אקולוגית יבשתית/ימית שלמה המאפיינת את חוף מפרץ אילת.
לאזור יש מגוון ביולוגי יוצא דופן: שוניות האלמוגים הן מהמגוונות ביותר בים האדום המצרי (208 מינים של אלמוגים קשים), והן ביתם של מספר רב של דגים (438 מינים) וחסרי חוליות ימיים.
יש להם ערך כלכלי רב, בכך שהם מספקים בסיס לפעילויות תיירותיות בינלאומיות ומקיימים דיג בדואי מקומי.
שמורת נבק כוללת מופע משמעותי של מנגרובים, שורה של שיחי אביצניה ימית משתרעת לאורך 4.5 קילומטרים רציפים למחצה הנחשבים למנגרוב הצפוני ביותר ב ובמערכת האוקיינוס ההודי, הוא מהווה בית גידול חשוב לדגים ובעלי חיים ימיים, ואתר קינון לרבים מעופות המים באזור.
מצעי עשב ים משמעותיים מספקים מזון לשני מינים הנמצאים בסכנת הכחדה, לצב הים הירוק ולתחש המשכן.
פנים השמורה הוא סביבה הררית המאוכלסת בחיות בר מגוונות, הכוללות מספר מינים בסכנת הכחדה.
ואדי כיד, ששפכו נמצא בדרום השמורה, הוא אחד מאגני הניקוז הגדולים ביותר הנשפכים אל מפרץ אילת בצד המצרי.
ניתן להתייחס אליו כוואדי הצמחי ביותר בכל רחבי המפרץ, עם המצבור הגדול ביותר של סלוודורה פרסית.
בשמורת נבק יותר מ-20 מינים המצויים בסכנת הכחדה בעולם.
המינים המשמעותיים ביותר שעבורם שמורת נבק יכולה לתרום לשימור הגלובלי שלהם הם צבים ימיים, כרישים, תחשאים, שחף לבן עין, צבי הנגב ויעל נובי.
האזור מאוכלס על ידי בדואים המשתייכים לשבט אל-מזינה.
חלק מהם עדיין שומרים על אורח חייהם המסורתי במידה רבה, כולל פרנסה על דיג, מרעה ותיירות.
באזור יש אתר ארכאולוגי בוואדי סיאלת דלאל (Wādī Sayyālat Dalāl).
המערכות הטבעיות בשטח השמורה עדיין שלמות ולא התרחש פיתוח באזור, למעט כרייה וחציבת אלביט (מינרל) בוואדי אל סמרה (ממזרח לראס אתנתור שבצפון השמורה (Samrā' Wādī)) וממכרה הנחושת הישן שאינו פעיל.
בעבר, נווה מדבר קטן בחוף מפרץ אילת ובו מספר תמרים לא מטופחים, שבדואים עניים היו פוקדים אותה לעיתים.
נבק נמצאת כ-24 קילומטרים מצפון לשארם א-שייח'.
פירוש השם הוא פרי עץ השיזף, (העץ הנקרא סדר ועל שמו ראס סודר וואדי סודר).
כיום יש בנבק מלונות ומתקני ושרותי תיירות והיא מהווה את גבולה הדרומי של שמורת נבק.
באזור נבק רוחב המלחה מהחוף עד ההרים הוא כ-6 קילומטרים.
בחלקה המזרחי (הסמוך לים) היא בעל אופי טיני, במרכזה היא בעלת אופי חולי ובמערב היא גסת גרגר וחצצית.
חלק גדול מרוחב המלחה מוצף בזמן הגאות.
לפני מלחמת סיני הקים הצבא המצרי מוצב במקום.
המוצב נועד לחסום כוח שיגיע מוואדי כיד לכיוון ראס נצרני ושארם א-שייח'.
המוצב ננטש לפני הגעת חטיבה 9 אליו (אף על פי שכוח מצרי נשלח לחסימת פתח ואדי כיד).
בגבול שטח ההצפה ישנן תלוליות ועליהן שיחי ימלוח פגום, ומעבר להן שיחי זוגן לבן, וזוגן אדום, כשהזוגן הלבן נפוץ יותר בשל התאמתו הטובה יותר לאקלים ולקרקע המלחה שלחצה האוסמוטי גבוה.
כמו כן, ניתן למצוא ברצועת הזוגן, גם פריטים בודדים של אוכם מדברי.
בחלק המערבי של המלחה, במניפות הסחף של הוואדיות הגדולים באזור, ואדי כיד (Wadi Kid ששפכו כ-8 קילומטרים מצפון לנבק) וואדי אום עדוי (Wadi Umm 'Adawī שהוא הדרומי בין השניים ושפכו מול נבק), גדלה סלוודורה פרסית.
שיחי הסלוודורה נמוכים ומוקפים תלוליות חול ומעידים על הימצאות מי תהום מתוקים שאינם עמוקים ביותר.
עיקר פרסומה של נבק מגיע בזכות תופעת המנגרובים שעל חוף ימה.
בנבק קיימות חורשות של המין אביצניה ימית שאופייניות לחופים טרופיים, והמופע שלהן בשמורת נבק הוא הצפוני ביותר ב.
אורך משוכת המנגרובים, הנמצאת על קו המים של החוף הוא כ-4.5 קילומטרים המורכבים ממספר רצפים.
צמח האביצניה הוא בעל עלים גלדניים אשר צידם העליון הוא ירוק כהה וצידם התחתון בהיר יותר.
פריחת האביצניה חלה בסוף החורף והבשלת הפירות בחודשים אוקטובר-נובמבר.
הצמח מצמיח שורשי אויר הנראים כמקלות חלולים קצרים הנטועים במים ובטין שלמרגלות העץ.
סביב המנגרובים התפתחה סביבת חיים הכוללת בעלי חיים הנמצאים במים שסביב המנגרובים ועל גבי עלי וצמרות העצים.
הסביבה הימית בשמורה שופעת חיים וכוללת מעל 200 סוגי אלמוגים, מעל 400 סוגי דגים וכן סוגי צבים, חלזונות, צדפות, כיטונים וסילוניות רבים.
בין בעלי החיים הגדולים נמנים:
בסמוך לנבק, כ-100 מטר מהחוף, על ריף האלמוגים, נמצאים חלקי שלד האונייה הטרופה "מריה שרודר".
זוהי ספינת סוחר שנבנתה במספנה בטרונדהיים שבנורווגיה והושקה ב-1920. לאחר שירות כסוחרת, גויסה במלחמת העולם השנייה והשתתפה בשיירות של בנות הברית, כולל שיירות בצפון האוקיינוס האטלנטי.
לאחר המלחמה נרכשה הספינה על ידי איש עסקים גרמני ושמה שונה ל"מריה שרודר".
ב-11 באפריל 1956, בעת שהפליגה מנמל עקבה אל גרמניה, עלתה הספינה על ריף האלמוגים של נבק.
הניסיונות לחלצה כשלו והיא הוכרזה כאבדן מלא (Total Loss).
שלד הספינה משמש כאטרקציה נוספת לצוללים בריף האלמוגים.
שמורת סנטה קתרינה היא שמורת טבע הנמצאת בדרום חצי האי סיני במחוז דרום סיני במצרים.
שטח השמורה הוא כ-4,250 קילומטרים רבועים.
השמורה מכילה את רוב האזור המכונה "ההר הגבוה" בדרום סיני ובשטחה נמצא ג'בל קתרינה - ההר הגבוה בסיני ובמצרים (2,629 מטר).
שמורת סנטה קתרינה גובלת במזרח בשמורת נבק ובדרום ב.
צורת השמורה במפה היא צורת משולש שבסיסו בצפון.
גבולה הצפוני מזרחי עוקב בחלקו אחרי אפיק ואדי נצב הנמצא מדרום לכביש נואיבה - סנטה קתרינה (בסמוך למנזר סנטה קתרינה) וגבולה הצפוני מערבי הוא כביש סנטה קתרינה - א-טור, העובר בוואדי פיראן.
גבולה המזרחי הוא כביש נואיבה - שארם א-שייח' וגבולה המערבי הוא כביש א-טור - שארם א-שייח'.
מטרת השמורה היא לשמר את הנוף, הצומח והחי בשטח השמורה, כמו גם מבנים וערכים היסטוריים ואת התרבות ואורח החיים המסורתי של הבדואים שחיים באזור.
באוקטובר 1968, בעת ששטח סיני היה בשליטת ישראל, החלה עבודת צוות מטעם רשות שמורות הטבע שערך סקר נופי דרום סיני.
זאב משל, שהיה מעורכי הסקר, חילק לאחריו את דרום סיני ל-25 יחידות נוף גאוגרפיות.
מהן נכללות בתחום שמורת סנטה קתרינה היחידות הבאות:
עמקי האורך המועתקים - בחלק הצפוני מזרחי של השמורה.
שטח הררי הכולל סדרת גיאיות מקבילים שכיוונם הכללי הוא צפון-דרום.
אלו הם עמקים שנוצרו על ידי זוגות העתקים והם רחבים, שטוחי קרקע ומאפשרים דרכי אורך.
ביניהם, דרכי הרוחב הן בוואדיות צרים וקניוניים.
המסלע שונה באזורים השונים: סלעים מותמרים בצד המערבי, גרניט אדום בגוש ואדי נצב וגרניטים אחרים בחלק המזרחי (שמחוץ לשמורת סנטה קתרינה).
בעמקים עצמם קיימים גם שטחי אבן חול ואבן גיר.
ההרים המותמרים באגן ואדי כיד - בחלק המזרחי של השמורה.
רוב שטח אגן ואדי כיד, הנשפך למפרץ אילת מצפון לנבק, בנוי מסלעים מותמרים בדרגות שונות והוא הררי ומבותר.
בחלקו הצפון-מזרחי, באזור ג'בל פיראני (Gebel Ferani, גובה 1,626 מטר) (כ-20 ק"מ ממערב לדהב) רוב המסלע הוא וולקני בצבעים אפור ושחור.
האתר הבולט באזור הוא נווה ואדי כיד, המופיע במרכזו של גוש גרניט אדום שחדר בין הסלעים המותמרים (בטוליט) וכולל מאות עצי תמר.
הרי הגיר הלבנים שלאורך מפרץ סואץ (החלק הדרום מזרחי מתוך כלל יחידת הנוף) - בחלק הצפון מערבי של השמורה.
אזור הבנוי מסלעי גיר וקירטון בהירים היוצרים ניגוד לצבעים הכהים של גוש ההרים שמורכב מסלעי יסוד.
הפרשי הגובה בין ההר הגבוה והאזור הגירי גרמו ליצירת ואדיות תלולים וצרים בכיוון דרום-מערב.
אגן ואדי פיראן (החלק הדרומי מתוך כלל יחידת הנוף) - בחלק הצפוני של השמורה.
שטח הבנוי מסלעים מותמרים בחלק הדרומי של אגן הנחל.
רוב השטח שבין ערוץ ואדי פיראן ופסגות סיני שמדרום לו הוא רמות שטוחות.
פסגות סיני - גוש ההרים המרכזי באזור והמאפיין העיקרי את נוף השמורה.
כולל את הפסגות הגבוהות בסיני ובמצרים שגובהן מעל 2,200 מטר.
השטח בנוי בעיקרו מסלעי גרניט וסלעים וולקניים אחרים המבותרים על ידי אלפי דייקים.
כמעט בכל חורף יורד שלג באזור פסגות סיני.
שלג זה ומשקעים נוספים גורמים לאקלים חצי-מדברי ולשפע מקורות מים באזור, כולל ואדיות שבהם זרימה קבועה של מים דוגמת ואדי טלח (Wādī Tallah), ואדי שג וואדי רותיג.
תופעה זו גורמת גם להימצאות צמחייה מפותחת יותר כולל גידול עצי פרי בבוסתנים ומרעה רב יותר מבשטח המדברי שסביב פסגות סיני.
ג'בל סירבל - בחלק הצפון מערבי של השמורה, גוש הרי מורם תלול ומוגדר.
במבנהו הגרניטי האדום הוא דומה לאזור פסגות סיני אך נבדל ממנו גאוגרפית.
נקיקי דייקים תלולים מקיפים אותו מכל עבריו.
אקלימו חצי-מדברי והנקיקים שסביבו מוצלים ולחים כל ימות השנה.
הצמחייה היא בעלת אופי אירנו-טורנית ובמורדותיו הדרום-מערביים יש ריכוז של עצי אלת חנג'וק .
קניוני הפלגים במורדות המערב - בחלק המערבי של השמורה - שטח מבותר והררי, בנוי בעיקר מגרניט אפור ודיוריט ומשטחים מותמרים מעטים.
הנחלים זורמים בכיוון כללי לדרום-מערב והם איתנים (קיימת בהם זרימת מים כל ימות השנה).
הערוצים עמוקים בעלי אופי קניוני הכולל מפלים וקשה למעבר.
הוואדיות העיקריים שניתן גם לעבור בהם הם: ואדי חברן וואדי איסלה (Wadi Islah).
לאורך הנחלים קיימת צמחייה ואף גינות שלחין וריכוזים קטנים של תמרים.
כל הנחלים הללו נספגים באל-קע - בקעה גדולה, מוארכת ומדברית שרוחבה כ-20 קילומטר ומפרידה בין ההר הגבוה ובין מפרץ סואץ.
הרי הרכס הדרומי - בחלק הדרומי של השמורה, גוש הררי הנמוך מפסגות סיני.
עיקר השטח הוא גרניטי ומאופיין בנחלים רחבים יותר ובאקלים מדברי יותר מבפסגות סיני.
ההרים הראשיים הם ג'בל את'נדבי (Gebel Ethnarbi) (1,775 מטר), ג'בל אום מובארכ (Jabal Umm Mubārak) (1,270 מטר) וג'בל צחרא (Jabal Şaḩrā) (1,546 מטר).
הגבול בין ההר הגבוה ובין גוש ההר הדרומי עובר בוואדי אום עדוי (Wādī Umm 'Adawī) הנשפך אל מפרץ אילת באזור נבק וואדי גירגיר (Wādī Jirjir) שכיוונו מערבה לכיוון מישור אל-קע ומפרץ סואץ.
נקודות העניין העיקריות בשמורה הן:
מנזר סנטה קתרינה - אתר מורשת עולמית של אונסקו
נווה פיראן - נווה מדבר בואדי פיראן
ואדי איסלה - ואדי הזורם מערבה לכיוון מפרץ סואץ ובו זרימת מים קבועה.
ואדי נצב - ואדי מרכזי בחלקה המזרחי של השמורה ובו מבני נואמיס עתיקים
ואדי מנדר - ואדי בדרום השמורה ובו ריכוז גדול של טומולי
העמק הכחול - (מכונה גם "המדבר הכחול") מישור בחלק המזרחי של השמורה ובו סלעים גדולים (בולדרים) שנצבעו בכחול על ידי האמן הבלגי ז'אן וראם , לכבוד השלום בין מצרים וישראל.
ג'בל קתרינה (2,629 מטר) - הפסגה הגבוהה בסיני ובמצרים
ג'בל סירבל (2,070 מטר) - הר גדול ובולט המצוי מדרום לוואדי פיראן
הרים נוספים הנחשבים כבעלי עניין ונמצאים במסלולי טיולים:
ג'בל באב (1,962 מטר) - פסגה המשקיפה אל עבר מפרץ סואץ
ג'בל אום שומר (2,578) מטר) - ההר השני בגובהו בסיני - משקיפה אל ההר הגבוה ואל מפרץ סואץ
ג'בל עבאס פשה (2,309 מטר) - נקרא גם "קצר עבאס באשה" בשל שרידי הארמון שהחל עבאס חלמי הראשון לבנות על פסגת ההר באמצע המאה ה-19
ג'בל בנת (1,510 מטר) - מצפון לוואדי פיראן, בנוי מסלע סיאניט ויוצר מצוק אדיר
שמורת כרמיה היא שמורת טבע בישראל במישור החוף הדרומי מדרום לקיבוץ כרמיה.
השמורה כוללת בוסתנים נטושים הכוללים חורבות, תעלות השקיה, בארות מים ובריכות אגירה.
בעת הכרזה על השמורה היא תוארה ככוללת שקמים, גפני בר, ושיטה מלבינה.
בנוסף גדלים במקום עצי תות, תמר, שקדים ומשוכות צבר.
המלצה להכרזה על השמורה בשטח של כ-500 דונם נתקבלה במועצת הגנים הלאומיים ושמורות הטבע באמצע 1965. דיון על השמורה בוועדת התכנון בתחילת יולי 1965 נדחה בגלל התנגדות של קיבוץ כרמיה שרצה לוודא שלא מדובר בשטח הניתן לעיבוד חקלאי.
הודעה על הפקדת תוכנית השמורה התפרסמה במרץ 1967 והודעה על אישור התוכנית התפרסמה בינואר 1968. שמורת כרמיה הוכרזה כשמורה ב-18 בדצמבר 1969. שטח השמורה עמד בעת הכרזתה על כ-410 דונם.
ב-26 באוקטובר 2008 הוספו לשמורה עוד 543 דונם.
שמורת נחל בית העמק היא שמורת טבע בישראל בחבל תפן שב.
בתחום השמורה נכלל חלקו העמוק והמרשים של נחל בית העמק.
באזור זה הנחל חולף בין מדרונות תלולים המתנשאים לגובה 200 מ' מעל לערוץ.
בשמורה נכללים כ-2.5 ק"מ מאפיק נחל בית העמק עצמו, וכן אפיקו התחתון של נחל כישור (היובל העליון של נחל בית העמק).
בתחום השמורה כמה אתרים מרכזיים:
מערת הנטיפים תפן סמוכה ליישוב לפידות.
המערה נפגעה על ידי מבקרים ומטיילים בעבר, וחשיבותה העיקרית כאתר משכן ורבייה לאוכלוסיית עטלפי חרקים אם כי לא תמיד יש פעילות עטלפים באתר.
הכניסה למערה זו אסורה כדי למנוע פגיעה בעטלפים שבה.
מצודת תפן ליד קיבוץ כישור הייתה חלק ממערך הביצורים שהגן על העיר ההלניסטית פטולמאיס (עכו).
מעיין עין יפעם (עין אל-מג'נונה) – מעיין פועם בעל שפיעה חזקה באביב (עשוי להתייבש לחלוטין בקיץ).
בור כיסא, בור בעומק כ-10 מ', הנמצא עשרות מטרים מצפון לכביש תפן-לפידות.
הבור גדול יחסית (אורכו כ-50 מטרים מצפון לדרום ורוחבו כ-20 מטרים ממזרח למערב).
ניתן לרדת אל הבור מצידו הצפוני.
בקרקעית הבור יש שפע עצי מיש ומעט עצי תאנה, וכן מערות קטנות ובהן נטיפים וזקיפים יבשים.
הבור מהווה גוש נפרד של שמורת נחל בית העמק.
תוכנית לשמורת הטבע על שטח של כ-2546 דונם הופקדה בשנת 1969, אולם הדיון בתוכנית התעכב בגלל דיון מקביל בוועדת מרעה ויער.
שמורת נחל בית העמק הוכרזה כשמורה ב-19 בדצמבר 1974 על שטח של כ-2141 דונם.
כ-400 דונם במזרח התכנית המוצעת, שיועדו לנטיעות קק"ל, לא נכללו בשמורה.
תוכנית להרחבת השמורה אושרה בשנת 2014, אך טרם הוכרזה כשמורת טבע.
ההרחבה מוסיפה שטח נוסף באזור נחל כישור, ואת השטחים שיועדו בעבר לנטיעות קק"ל.
בתחום השמורה הרבה עצי אורן ואירוס נצרתי.
שְׁמוּרַת נַחַל דישון היא שמורת טבע באזור הגליל העליון המזרחי.
על פי ההמלצה, השמורה יועדה להיות בשטח של כ-5600 דונם.
המלצה להכרזה על השמורה בשטח של כ-5600 דונם נתקבלה במועצת הגנים הלאומיים ושמורות הטבע באמצע 1965. שמורת נחל דישון הוכרזה כשמורה ב-16 ביולי 1970. שטח השמורה עמד בעת הכרזתה על כ-7420 דונם.
השמורה מקיפה בעיקרה את המדרונות משני צידי האפיק של נחל דישון, לאורך כ-11.5 ק"מ בחלקו האמצעי בין נחל ריחן במערב לנחל קציון במזרח.
בתחום השמורה והרחבותיה נמצאים שלושה מעיינות, עין אביב – המעיין הגדול באזור והמעיינות הקטנים עין נחלית (ליד אביבים) ועין דישון.
במצוקים אלו פזורות מערות רבות וכן עמודי סלע, המפורסמים שבהם נמצאים בנחל אביב – "העלמות".
בעבר קיננו במצוקי השמורה נשרים, וגם כיום מקננים בשמורה דורסי יום קטנים יותר כמו האוח.
המצוקים משמשים גם בית גידול לשפני סלע.
בשמורה שטח גידול של חלמונית גדולה ושל אירוס הדור.
במערות נחל אביב נמצאו שרידי התיישבות מתקופות שונות, ובקרבת מושב דישון נמצאים שרידי הכפר הערבי דישום וסביבו בוסתנים רבים הכוללים מטעי זיתים, עצי תאנה, שקד ורימון ומשוכות צבר.
שְׁמוּרַת מבוא אשדוד היא שמורת טבע של מקבץ עצי השיטה המלבינה הגדול ביותר בישראל.
גודל השמורה הוא כ-863 דונם, והיא הוכרזה ב-12 באפריל 1973.
בשנות ה-60 הייתה השמורה אתר לטיולים לחובבי טבע.
תוכנית מפורטת של השמורה אושרה בספטמבר 1969. הכרזה על השמורה התעכבה ורשות שמורות הטבע הצהירה שתאפשר לחברת החשמל להשתמש ב-8 דונם משטח השמורה לצורך הקמת חוות שנאים.
לבסוף השמורה הוכרזה באפריל 1973. לימים, בשנת 2011, נגרע שטח החווה משמורת הטבע.
בתחילת ספטמבר 2020 אירעה שריפה גדולה בשמורה וכשליש משמורת הטבע נשרפה.
השמורה שוכנת מצפון למחלף אשדוד ומחוברת במסדרון אקולוגי עם חולות פלמחים.
בשמורה נמצאת מקבץ השיטה המלבינה הגדול ביותר בישראל.
בשמורה נמצאים גם עצי שקמים ואקליפטוסים, רותם המדבר, אטד החוף וטבורית נטויה וכן רימונים וצבר מצוי שנותרו מבוסתנים שחרבו.
בשמורה מצויים מספר צמחים נדירים כמו אירוס הארגמן, היפוכריס קרח, קחוון פלשתי, חרצית דביקה וגלונית פלשתית.
צמחים נוספים הגדלים בשמורה הם פרחי סביונים וחומעה עטוייה.
בשנת 1981 הועברו מספר פרטים של סחלב הביצות לשמורה אך אלו לא נצפו בשנים האחרונות.
במרץ 2014 נצפה בשמורת מבוא אשדוד, מגלית מצרית, שנחשב במשך זמן רב לפרח שנכחד מארץ ישראל.
שמורת עורוק בני מעארד היא שמורת ציד בערב הסעודית.
שטחה 12,765 קילומטרים רבועים, והיא שוכנת בחלקו המערבי של א-רובע אל-ח'אלי, מדבר החול הגדול בעולם.
היא מאופיינת במערכת דיונות נרחבת ויש בה מגוון ביולוגי גדול יותר מכל חלק אחר של רובע אל-ח'אלי.
המערכות האקולוגיות המגוונות של השמורה מאפשרות בתי גידול חשובים למיני צמחים אנדמיים כמו שבר לבן, שיטה, מוזיים ועציון פרסי.
זה גם משכנם של בעלי חיים בסכנת הכחדה שהסתגלו לשרוד באחת הסביבות הקשות בעולם, כולל העדר הגדול בעולם של ראם לבן שמסתובב חופשי.
האזור הוא גם ביתם של זאב מצוי, חתול חולות, שועל החולות, צבי החול, צבי מצוי וצבוע מפוספס, כמו גם יותר ממאה מיני עופות, האזור הוא גם בית גידול מצוין לחסרי חוליות וזוחלים שוכני חול.
האזור, שהוכרז אזור מוגן ב-1995, מנוהל על ידי המרכז הלאומי לחיות בר.
השמורה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשם "עורוק בני מעארד" ונוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו בספטמבר 2023 במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
זהו אתר המורשת העולמית הטבעי הראשון של ערב הסעודית.
הנכס מקיף את החלק המערבי של המרחב הגדול ביותר של חול המופץ ברוח על פני כדור הארץ, המכונה א-רובע אל-ח'אלי, ומשמר את אחד מנופי המדבר המרהיבים ביותר של כדור הארץ.
הטופוגרפיה המגוונת של הנכס יוצרת מגוון רחב של בתי גידול לחיות בר, והאתר בולט בעולם בשל החזרה של בעלי חיים מדבריים אייקונים, לרבות ראם לבן (Oryx leucoryx) וצבי החול (Gazella marica), לבתי הגידול הטבעיים שלהם לאחר עשרות שנים של הכחדה בטבע.
הדיונות הניידות מספקות גם בית גידול מצוין ומאוורר היטב לחסרי חוליות וזוחלים הצוללים בחול.
בשל המגוון הידוע של מיני צמחים ונוכחותם של טקסונים אנדמיים בא-רובע אל-ח'אלי, עורוק בני מעארד הוא מה שמכונה .
האזור מחולק לשלושה אזורים טופוגרפיים עיקריים:
חלקים נרחבים מהרמה חשופים, אך חלקות של צמחייה מופיעות באזורים מסוימים לאחר הגשמים.
דיונות החול הגבוהות המקבילות, המכסות כ-60% מהאזור המוגן, מייצגות את בית הגידול הצמחי הגדול ביותר באזור המוגן.
קהילות הצמחים של הדיונות האדומות אופייניות לרובע אל-ח'אלי.
מין השבטוט העצי Calligonum crinitum גדל באתרים החוליים הלא יציבים על פסגות הדיונות הגבוהות.
הם יוצרים קהילה של שיחים המרוחקים מאוד זה מזה.
עשבים נפוצים כוללים (Panicum turgidum) ומצמררת שעירה (Lasiurus scindicus) וכן דנתוניית שבירה (Centropodia fragilis) ומלענן דראר (Stipagrostis drarii), אשר לעיתים רחוקות גדלים על הדיונות באזורים האחרים של רובע אל-ח'אלי.
בחולות, קוטב הערוצים (Tribulus macropterus) וגומא מגובב (Cyperus macrorrhizus) שולטים באזורים נרחבים בתוך הקהיליות העשבוניות הדלילות.
המין האחרון, סוג של כריך מותאם לבצורת, הוא אחד מיצרני הביומסה החשובים ביותר ברובע אל-ח'אלי.
לצמחיית המסדרונות בין הדיונות קווי דמיון רבים עם צמחיית רמת אבן הגיר ודיונות החול התחתונות.
על החולות והחצץ שבין דיונות החול האדומות, הצמחייה דלילה מאוד ופרטים מפוזרים של שיטת הסוכך (Acacia tortilis) הם צמחיית העצים השולטת.
באזורים ממערב לשמורת עורוק בני מעארד, שכבת השיחים הננסיים מורכבת מפיזור דליל של (Haloxylon salicornicum) יחד עם המינים המעוצים Dipterygium glaucum, Limeum arabicum, Fagonia indica וקוטב הערוצים (Tribulus macropterus), כמו גם מיני העשבים (Panicum turgidum) ומלענן (Stipagrostis).
אולי המין החשוב ביותר בשטח המוגן הוא הראם הלבן שהושב בהצלחה לשמורת עורוק בני מעארד בשנת 1995 יחד עם צבי החול וצבי מצוי.
יונקים חשובים נוספים כוללים את חתול חולות (Felis margarita harrisoni), ארנבת מצויה (Lepus capensis) והזאב הערבי (Canis lupus arabs).
ישנן גם אוכלוסיות של מיני עופות בסכנת הכחדה עולמית כמו עוזניית הנגב (Torgos tracheliotus), אשר רשום כפגיע ברשימה האדומה של IUCN.
שמורת נבי נון היא שמורת טבע שבמרכזה מקאם שעל פי מסורת מקומית מיוחס לנון, אביו של יהושע בן נון.
המתחם ממוקם מזרחית לכפר יאנון ודרומית לגבעת ארנון שבמזרח השומרון, על רכס הרי ארומה.
השמורה משתרעת בכיפת גבעה הנמצאת כ-600 מטרים מזרחית לכפר יאנון וכ-850 מטרים דרומית לגבעת ארנון שבמזרח השומרון.
בשמורה גדלים עצים עתיקים סביב המקאם, בעיקר אלון מצוי וחרוב מצוי.
בין העצים נמצא אזור טרשים בו גדלים בעיקר צמחי סירה קוצנית.
בשטח הטרשי שבגבעה גדלים גאופיטים שונים, ובהם חצב מצוי, עירית גדולה וכדן סגול.
במורדות הגבעה נטועים עצי שקד מצוי ועצי פרי נוספים.
הגבעה מהווה חלק מקו פרשת המים של גב ההר.
בשמורה מצוי מקאם שעל פי מסורת מקומית מיוחס לנון, אביו של יהושע בן נון, בשל הדמיון לצליל שמו של הכפר יאנון.
עם זאת, יש המציעים כי הכפר משמר את שמו של היישוב המקראי ינוח, הנזכר בספר יהושע כנקודת גבול בין השבטים אפרים ומנשה.
את קבריהם של יהושע ואביו נון מקובל לזהות בכפר כיפל חארת' שליד אריאל או בתל תבנה שליד נוה צוף.
הכניסה למקאם היא מצפון-מזרח דרך פתח מקומר.
בצידו הצפוני של המבנה ישנו פיר של חפירה חצובה בעומק של כ-15 מטרים מתחת לפני הקרקע, ממנה נפלט אוויר חם לחלל המבנה.
כארבעים מטר מדרום למבנה נמצאים שרידי מסגד חרב המיוחס על פי המסורת המקומית לקברו של יהושע בן נון, ולצידו שלוש אלות אטלנטיות גדולות.
הגבעה עליה בנוי המקאם צופה לעבר הכפר יאנון.
שמורת טבע נחל שיזף היא שמורה מוכרזת המשתרעת על פני כ-52,600 דונם.
השמורה הוכרזה ב-30 במארס 2009. רוב שטח השמורה נמצא בין המושב חצבה למושב עין יהב.
קיימים שטחים נוספים מהשמורה הנמצאים צפונה משם, בין המושבים חצבה ועידן.
דרך נוף מסומנת בסימון שבילים שמחלק את השמורה מצפון לדרום ונותנת גישה למצפור שיזף
מקור השם של נחל שיזף הגיע מהשפה הערבית "ואדי סידר" (وادِي سِدر) על שם עץ השיזף שמאפיין את הנחל.
מיעוט המים באזור גרם למניעת התפתחות היישובים בתחומי השמורה.עם השנים החלה התפתחות זעירה של חקלאות ונחפרו מערכות להעברת מים בדמותן של פוגארות שהתגלו בשטחי העיבוד של עין יהב.
תחנות משמר הוקמו מחוץ לתחומי השמורה, בעיקר סביב מקורות המים שבחצבה ובעין יהב.
בשנות ה-80' תכננו בתחום השמורה, תוכנית שלא יצאה לפועל עקב מאבק ממושך, כמו כן, בהתחלה השמורה הייתה אמורה להיות שמורת "חי-בר", בדומה לשמורת יטבתה, אולם גם יוזמה זו לא יצאה לפועל מסיבות שונות.
ב-18 בינואר 2024 נלקחו מהשמורה 250 דונם באזור כביש הגישה לחצבה, לצורכי פיתוח חקלאי.
בשנת 2016 הקימו פרויקט בנחל שיזף של רשות "הניקוז והנחלים ירדן דרומי".
מטרת הפרויקט להשהות את זרימת מי הגשמים ובכך להקטין את זרימת המים בנחל חרוד ולהגן מפני שיטפונות על הכביש הראשי ומסילת רכבת העמק.
העצים בשמורת נחל שיזף: שיטה סלילנית, שיטת הסוכך, שיזף מצוי ואשל.
ביניהם בולטים שיחי חמדת השיח, אטד ערבי, סילון קוצני ורכפתן מדברי.
על עצי שיטה ושיזף צומח הרנוג השיטים, צמח טפיל הניכר בפרחיו האדומים.
בשמורת נחל שיזף ישנם צמחים נדירים ביניהם סהרון משתלשל, שיחי בלוטנית הערבה, אשר יוצרים בסתיו כרים גדולים בצבע סגול, כמו כן השרך לשון האפעה המצרית, שכל כולו מגיע לגודל שלושה ס"מ, חבצלת הנגב וכתרים אדמדמים, בעל תפרחת אדומה-כתומה.
בצפון השמורה צומח המטפס הנדיר מחומש לולייני, אשר מסוכן ורעיל.
החי השוכן באזור הנחל: צבי הנגב ויונקים כדוגמת: ארנבת מצויה ודרבן.
ממשפחת המכרסמים יש מיני: גרביל, ירבוע הנגב, קוצן מצוי ומריון המדבר, בעלי חיים האלה פעילים בשעות הלילה.
הפסמון והקוצן הזהוב, לעומת זאת, הם מכרסמים הפעילים ביום.
עקב ריבוי בעלי החיים בשמורה ניתן למצוא בשמורה טורפים.
הטורפים הנפוצים בשמורה הם הזאבים, הצבוע המפוספס, השועל המצוי והקרקל.
שמורת נחל יבנאל היא שמורת טבע במזרח הגליל התחתון הסובבת את נחל יבנאל.
השמורה משרעת על פני כ-3,186 דונם כשהיא עברה הרחבה מאז הכרזתה ב-16 בנובמבר 2014. כמו כן, בשטחי בשמורה עובר שביל ישראל.
בין בעלי החיים הנמצאים בשמורה נמנים: צבי ארץ-ישראלי, שועל מצוי, גירית קווקזית, זאב הודי, חזיר בר, דורבן מצוי, צב ביצות מצוי, צב יבשה מצוי, זיקית ים תיכונית, חרדון מצוי ועוד.
את השמורה מאפיינת בעיקר הבתה העשבונית, ובין מיני הצומח בה נמנים: קנה מצוי, פטל קדוש, הרדוף הנחלים, שיזף מצוי, שיזף השיח, אקליפטוס, סירה קוצנית, ערבה מחודדת, תמר מצוי, חצב מצוי ועוד.
ספר שְׁמוֹת הוא החומש השני בתורה.
נקרא כך משום שהמילה השנייה בספר היא "שמות" – "ואלה שמות בני ישראל הבאים מצרימה, את יעקב, איש וביתו באו".
בתרגומים היווניים (תרגום השבעים) נקרא הספר אקסודוס על-שם האירוע הגדול המתואר בו – יציאת עם ישראל ממצרים.
שם זה נשמר בתרגומים ללטינית ובשל כך נקבע כשמו בשפות הרבות אליהן תורגם מלטינית.
בהלכות גדולות הוא מכונה "הספר השני", והרמב"ן מכנה אותו "ספר הגלות והגאולה".
הספר מכיל ארבעים פרקים, עשרים ותשעה סדרים, שישים ותשע פרשיות פתוחות ותשעים וחמש סתומות.
ספר שמות מספר על שעבודם של בני ישראל במצרים, יציאתם ממנה לאחר עשר המכות, ונדודיהם במדבר.
בתיאור הנדודים משולבים סיפורים ואירועים שונים, ששיאם הוא מעמד מתן תורה על הר סיני.
עוד מסופר בו על מלחמת ישראל בעמלק ועל חטא העגל.
הספר כולל פרקים רבים עם מצוות שונות, ורוב חלקו השני עוסק בהקמת המשכן.
הדמות האנושית המרכזית בספר היא משה, מנהיגם של ישראל לאורך כל נדודיהם במדבר.
על פי המסורת, חיבור ספר שמות מיוחס למשה עצמו.
חוקרים מתארכים את תחילת חיבורו לאחר גלות בבל (המאה ה-6 לפנה"ס), מניחים שהמחברים התבססו על מסורות קודמות בכתב ובעל פה, עם תיקונים אחרונים בתקופה הפרסית שלאחר הגלות (המאה ה-5 לפנה"ס).
ישנם חוקרים מודרניים הסבורים שהסיפור בספר שמות מובן בצורה הטובה ביותר כמיתוס, ואינו מתאר אירועים היסטוריים.
נושאים מרכזיים על פי פרקים
עם ישראל במצרים (פרקים א–יב פס' כח)
בתחילת הספר מובא קישור אסוציאטיבי עם סוף ספר בראשית, על ידי מניית בני ישראל היורדים מצרימה.
אחר כך מספר הכתוב על השינוי הדרסטי ביחס של המצרים לבני ישראל – מאורחים רצויים הם הופכים לעבדים.
מתוך עם-העבדים צומח מנהיג ושמו משה, הגדל בבית פרעה, מלך מצרים.
משה יוצא ורואה את שעבוד אחיו.
כאשר הוא מבחין במצרי המכה איש עברי – הוא הורגו.
הדבר נודע לפרעה ומשה בורח למדין, דרך מדבר סיני, אזורים בהם הוא עתיד להוביל את עמו.
במדין הוא מסייע לבנות הכהן המקומי, יתרו ואף נישא לאחת מהן, ועובד כרועה צאן.
בצאתו למדבר הוא רואה סנה שבוער אך לא מתכלה, ומתוכו מתגלה אליו האלהים ומצווה עליו ללכת לפרעה ולשחרר את בני ישראל.
משה מצטנע ומנסה להתחמק מהשליחות בנימוקים שונים, אולם האל עונה לשאלותיו, מצייד אותו באותות (מעשים על טבעיים) כדי לשכנע את העם, ומבטיח לו את שיתוף הפעולה של אחיו הגדול אהרון.
משה ואהרון מכנסים את זקני העם, מספרים להם את דבר ה' ועושים את האותות, והעם מאמין בהם.
הם באים אל פרעה ומבקשים ממנו בשם ה' שישחרר את העם למדבר למשך שלושה ימים כדי שיוכלו לחגוג לאל.
פרעה מסרב ואף מכביד את עול העבודה על בני ישראל (ראה לבנים ללא תבן), שמאשימים בכך את משה ואהרון.
ה' שולח את משה אל העם עם הבטחה לשחרור מהעבדות, אולם העם עייף מעבודה ולא שומע לו.
משה נשלח שוב אל פרעה עם דרישה לשחרר את העם, ואף מציג לו אותות, אולם חרטומי המלך מבצעים אותות דומים, פרעה לא מתרשם ועומד בסירובו.
האל מנחית על מצרים רצף של מכות קשות: היאור הופך לדם, הארץ מתמלאת צפרדעים, כינים וערוב, מחלות הדבר והשחין מענות את הבהמות ואת האנשים, ברד וארבה משמידים את היבולים, חושך פוקד את הארץ ולבסוף – בכורי המצרים נהרגים.
בכל המכות, בני ישראל, שישבו בארץ גושן, כמעט ולא סבלו.
במהלך חלק מהמכות פרעה מתרצה ומסכים לשחרר את בני ישראל, אולם לאחר שעוברת המכה הוא מקשה את לבו וחוזר בו.
יציאת מצרים (פרק יב פס' טז – פרק טו)
בעקבות מכת הבכורות נכנע פרעה ומשחרר את בני ישראל, אולם מאוחר יותר הוא שוב מתחרט, ויוצא לרדוף אחריהם.
הם מגיעים לים סוף שנחצה לשניים ומאפשר להם לחצות אותו במעבר יבשתי.
המצרים רודפים אחריהם אל תוך המעבר, אולם הים נסגר עליהם והם טובעים.
לאחר הנס פוצחים בני ישראל בשירה הידועה כשירת הים, הנחשבת במחקר לאחד הטקסטים הקדומים ביותר שבמקרא.
הנדודים במדבר וקבלת התורה (פרקים טז–כ פס' יז)
מיד עם כניסתם למדבר סיני, מתלוננים בני ישראל על חוסר במים.
אירוע זה פותח מסכת של סיפורים חוזרים אודות חששו של העם לסמוך על משה ועל השגחת האלוהים, מה שמצריך התערבות ניסית של האל – ואת משה כמתווך.
כשמגיעים בני ישראל לרפידים, העם שוב צמא ומשה מכה את הסלע וגורם לו להוציא מים.
בהמשך הנדודים, תוקף את עם ישראל שבט נוודים ושמו עמלק, אולם ישראל מביסים אותו.
בני ישראל מגיעים להר סיני ושם מקבלים את התורה – מערכת מסועפת של חוקים ומצוות ובראשן עשרת הדיברות הנאמרות לעם על ידי האל עצמו.
העם פוחד מהרעש ומהעשן שעולים מן ההר, והם מבקשים ממשה שישהה לבדו עם האל וידבר אליהם בשמו.
משה מרגיע את העם, שנסוג מההר, וניגש לשמוע מהאל את חוקי התורה, שמפורטים בפרשות הבאות.
מערכת המצוות (פרקים כ פס' יח–כד)
משה מוסר לבני ישראל את מערכת מצוות-התורה שעליהם לקיים.
במצוות אלה כלולים בין השאר דיני עבדות, כיבוד הורים, דיני גנבה, נזיקין, שמירה על החלש, דיני משפט, שמיטה ועוד.
מצוות בניית המשכן (פרקים כה–לא)
משה מצטווה לבנות משכן, מקום שבו ישכון האל.
הפרקים כתובים כהוראות מפורטות לבניית המשכן, ארון הברית, המנורה, המזבח, ובגדי הכהונה (לדוגמה החושן), ומציינים את המידות המדויקות שלהם ואת החומרים שישמשו לבנייתם.
הפרקים מציינים גם את אנשי המקצוע האמונים על בניית המשכן וכליו – בצלאל בן אורי ואהליאב בן אחיסמך.
פרקים אלה מציינים גם חוקים פולחניים, כגון התקדשות הכהנים והקרבת הקרבנות, שיפורטו ויורחבו בחומש הבא – ויקרא.
משה מתעכב ימים רבים על ההר, עד שסבלנותם של בני ישראל פוקעת והם מבקשים מאהרון לעשות להם אלוהים שילך לפניהם במדבר.
אהרון אוסף את תכשיטי הזהב של העם ומתיך אותם, והעם יוצר מהזהב פסל של עגל, עליו הם קוראים "אֵלֶּה אֱלֹהֶיךָ יִשְׂרָאֵל, אֲשֶׁר הֶעֱלוּךָ מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם" (לב, ד).
אהרון בונה מזבח ומכריז על יום חג, ולמחרת קמים העם ומקריבים קרבנות לפסל.
אלוהים מספר למשה על מעשה העגל ומציע לו להניחו להשמיד את העם, אך משה משכנע אותו להימנע מכך.
למראה הצלם משה מנפץ את לוחות הברית שנכתבו ביד האל, שורף את עגל הזהב ומשקה את העם באפרו.
לאחר שמשה נוכח שהעם איבד כל רסן (לב, כה) הוא קורא "מי לה' אלי".
משה חוזר אל אלוהים ומבקש ממנו לשאת את חטאת העם, והאל נעתר שלא להיפרע מהם מיידית: "וּבְיוֹם פָּקְדִי וּפָקַדְתִּי עֲלֵיהֶם חַטָּאתָם".
עם זאת הוא מביא עליהם מגפה.
ההתגלות למשה בנקרת הצור (פרקים לג–לד)
אלוהים מבשר לעם שבכוונתו להסיר ממנו את הליווי ולשלוח מלאך במקומו, "כִּי עַם קְשֵׁה עֹרֶף אַתָּה, פֶּן אֲכֶלְךָ בַּדָּרֶךְ".
משה נוטה אוהל הרחק מהמחנה, לו הוא קורא "אוהל מועד".
באוהל מדבר משה עם האל פנים אל פנים כאשר כל העם צופים מרחוק בעמוד הענן שבפתח האוהל.
משה מבקש מאלוהים לדעת את דרכיו ולראות את כבודו.
האל משיב שלא יוכל לראות את פניו, אך יראה את אחוריו.
לקראת המפגש הוא מצווה את משה להכין לוחות אבן חילופיים על מנת שיכתוב עליהם מחדש את עשרת הדיברות.
ה' מתגלה למשה בי"ג מידותיו, ומשה משתחווה ומבקש את מחילת האל לעמו.
האל כורת ברית עם העם, מבטיח לגרש את עמי כנען מפני עם ישראל, והעם מצווה בין השאר להילחם בעבודה זרה, לחגוג את שלושת הרגלים ולשמור את השבת.
משה שוהה על ההר ארבעים יום ללא אכילה ושתייה ויורד עם הלוחות הכתובים.
כשהוא חוזר מההר עור פניו קורן ובני ישראל מפחדים לגשת אליו בתחילה, אך לבסוף הם נאספים והוא מצווה אותם את הדברים שאמר לו האל.
בסיום דבריו משה מכסה את פניו במסווה שהוא מסיר רק בשעה שהוא מדבר עם האל.
בניית המשכן וכליו (פרקים לה–מ)
משה מקהיל את העם ומבקש מהם לתרום זהב וכסף לצורך בניית המשכן.
הכסף נאסף ובניית המשכן מתחילה על ידי בצלאל ואהליאב, בדיוק כפי שפורט למשה קודם.
הפרק האחרון בספר מתאר את בניית המשכן עצמו והכנסת הכלים לתוכו.
בספר שמות מסופרים אירועים מרכזיים בחיי עם ישראל בדרכו למימוש זהותו.
ביניהם יש גם מאורעות קטנים.
להלן טבלת זמנים של רצף המאורעות, לפי הסיפור המקראי והכרונולוגיה המקראית והמסורתית:
הרמב"ן מכנה את ספר שמות: "ספר הגלות והגאולה".
במבוא לחומש שמות הוא כותב: "והנה הגלות איננו נשלם עד יום שובם אל מקומם ואל מעלת אבותם ישובו.
וכשיצאו ממצרים, אף על פי שיצאו מבית עבדים, עדיין יחשבו גולים, כי היו בארץ לא להם, נבוכים במדבר.
וכשבאו אל הר סיני ועשו המשכן ושב הקב"ה והשרה שכינתו ביניהם...
ולכן נשלם הספר הזה בהשלימו עניין המשכן ובהיות כבוד ה' מלא אותו תמיד".
בסיום ספר שמות מתואר כיצד שורה השכינה האלוהית על אוהל מועד, באופן המקביל לדברי הרמב"ן לשכינתו על הר סיני.
בספר שמות כלולות פרשיות יציאת מצרים, מעמד הר סיני, הקמת "משכן העדות" וחטא העגל.
וכך מתחלק חומש שמות לפי הרמב"ן:.
החלקהנושא התוכן פרשת השבוע הזמן א.
ישראל במצרים הגלות והיציאה לחרות שמות – בא210 שנים
מתן תורה ההכנות לקראתו, המעמד, המצוות שלאחריו בשלח – משפטיםשבעה שבועות ט"ו ניסן – ז' סיון ג.
המשכן השראת השכינה ציווי ה', בניית המשכן, הקמתו תרומה – פקודיעשרה חודשים ז' סיון – א' ניסן שנה שנייה
בספר שמות אחת-עשרה פרשיות ואלו הן:
בניית אוהל המשכן – בניית קרשי המשכן ואדניו, הפרוכת וחצר המשכןבניית בית המקדש על ידי שלמה המלך – ספר מלכים"וַה', נָתַן חָכְמָה לִשְׁלֹמֹה, כַּאֲשֶׁר, דִּבֶּר-לוֹ"תצוה"וְאַתָּה תְּצַוֶּה אֶת-בְּנֵי יִשְׂרָאֵל"ק"א – מיכא"ל2,348לא ידועשמן למאור, בגדי כהונה: האפוד, החושן, המעיל, הציץ ושאר הבגדים.
שמות אסורים (בסינית 避諱) היה איסור (טאבו) לומר או לכתוב שמות (במיוחד תווים) של קיסרים ואבות קדמונים בסין.
איסור ממלכתי על שימוש בשמות (国讳; 國諱) היה איסור על שימוש בשמו של הקיסר או אבותיו.
לדוגמה בזמן שושלת צ'ין (221 לפנה"ס – 207 לפנה"ס) אסור היה להשתמש בשם ג'נג (政) שהיה שמו הפרטי של הקיסר המכונה צ'ין שה-חואנג (כינוי שאותו נהוג לתרגם כ"הקיסר הראשון"), ושמו של החודש הראשון בשנה "גֶ'נג יוֵ'ה" (正月 – החודש הזקוף) הוחלף ב"דוּאן יוֵ'ה" (端月 – החודש הנכון).
בדרך כלל נמנעו משימוש בשמות של אבות קדמונים עד שבעה דורות אחורה.
שמות אסורים בתוך הקלאן (家讳; 家諱) - נאסר על אדם השימוש בשמות של אבותיו הקדמונים.
איסור על שימוש בשמות קדושים (聖人諱) – נאסר להשתמש בשמות של אנשים מכובדים.
לדוגמה בזמן שושלת ג'ין (1115–1234) היה איסור על שימוש בשמו של קונפוציוס.
במסמכים ובמכתבים דיפלומטיים שנשלחו בין חמולות הייתה הקפדה להימנע מהשמות האסורים הנהוגים בכל הקלאן.
בשנת 1777 כתב וּאנְג שִׁי-הוֹאוּ (王錫侯) על ספרו את שמו של הקיסר החמישי של שושלת צ'ינג, הקיסר צ'יינלונג (שלט בין השנים 1735 – 1796), ועקב כך הוצא להורג יחד עם קרוביו.
היו שלוש דרכים להימנע בשימוש בתו אסור.
שינוי התו לתו אחר שנשמע דומה או זהה.
השארת מקום ריק במקום התו.
השמטת משיכת הקולמוס מהתו, במיוחד משיכת הקולמוס האחרונה.
על אף שלא מקפידים על איסורים אלה כיום באדיקות, עדיין נוהגים אנשים רבים מלהימנע מלתת לילדיהם שם דומה או בעל צליל דומה לשם של אחד מאבותיהם.
דבר זה מסביר מדוע אפילו תושבי סין המודרנית מתייחסים לפנייה אל מבוגרים בשמם הפרטי כאל חוסר נימוס, ומדוע נדיר למצוא סיני עם הסיומת "הבן" או "השלישי" בשמו.
שמושכ נושהר (בפרסית: شموشک نوشهر) היא קבוצת כדורגל מנושהר שמשחקת בליגה האיראנית השנייה, שמדורג שלישית בהיררכיית הליגות באיראן.
הקבוצה היא אחת הקבוצות הצעירות באיראן.
בשנת 2013 נחתם הסכם לפיו הקבוצה אומצה על ידי מועדון פרספוליס.
שְׁמוּרַת תֵּל דָּן היא שמורת טבע בצפון עמק החולה, הכוללת את מקורות נחל דן וחלקו העילי, ואת תל דן.
תל דן, התל הגדול בתחום שמורת דן נקרא בערבית תל אל-קאדי (تل القاضي, כלומר "תל השופט").
מעיינות דן שבתחום השמורה מספקים לנחל דן כ-250 מיליון מ"ק בשנה, מחצית ממי נהר הירדן.
הנביעה העיקרית שלו היא עין דן אשר נמצאת באזור המערבי של תל דן, והוא נחשב למעיין הגדול ביותר בישראל.
בהמשך מצטרפים עוד מעיינות קטנים (מעיינות התל ועין לשם) אשר יוצרים זרמים בפלגים שקטים בין העצים בשמורה.
מקור כל המים בשמורה הוא ממעיינות בלבד, הנובעים בטמפרטורה קבועה של 14.5 מעלות צלזיוס.
איכות המים מעולה והם מכילים רק 10 מ"ג כלור לליטר.
בתחילת שנות ה-60 האזור היה סגור מסיבות ביטחוניות בגלל מיקומה במפגש גבולות עם לבנון וסוריה (רמת הגולן).
בספטמבר 1964 דובר על עבודת להכשרת המקום לביקורים, כולל גיזום, והכנת שבילים, גשרים וחניונים.
לאחר מלחמת ששת הימים נסלל כביש גישה חדש לשמורה.
החברה להגנת הטבע עודדה אז את הביקור בשמורה במסגרת מאבקה נגד תוכנית להטיית מי הדן לצרכים חקלאיים.
דרישת חובבי הטבע היה ששאיבת המים תחל רק מחוץ לשמורה.
ב-1969, לאחר התערבותם של אברהם יפה ועזריה אלון, הוסכם שמי הדן יתפסו לחקלאות ולהזרמה בצינורות רק לאחר צאתם משטח השמורה.
השמורה מהווה מפגש אקולוגי של עולמות חי וצומח רבים מבית הגידול המדברי, דרכו הגיעו במסדרון השבר הסורי-אפריקני נציגים כקוצן מצוי, מבית הגידול הים תיכוני כמו יערון גדול, מבית הגידול של מרכז אירופה כמו הדו-חיים סלמנדרה כתומה, ועד נציגים מהאקלים הסיבירי כמריון מצוי ואשמר קוצני (Paliurus spina-christi).
השמורה היא בית הגידול הדרומי ביותר של שרכית הביצה.
לאורך הנחל צומח יער של עצי מילה סורית, דולב מזרחי, צפצפה, ער אציל, אלה אטלנטית, אשחר רחב-עלים ושיזף מצוי ושיחים של שיזף השיח ועוד.
על העצים גדלים מטפסים רבים.
השילוב של הצמיחה המרהיבה, המנגינה והצליל של המים הזורמים בין העצים, נותן לאזור יופי ייחודי ופסטורלי.
בצד מסלולי הטיול נמצאות משוכות פטל קדוש וצמחי גדות אחרים כמו פרע ריחני (Hypericum hircinum) הנדיר, שנית גדולה, גדותן הביצות (Eupatorium cannabinum), גומא ארוך (Cyperus longus), דבקת הירדן (Galium elongatum C.Presl), חנק מחודד (Cynanchum acutum) וערברבה שעירה (Epilobium hirsutum).
בנחלים מצויים חסרי חוליות כגון שחריר הנחלים, שטצד סורי, ומודד-מים שכיח (Hydrometra stagnorum, המכונה "פשפש ישו"), וכן דגים כחפף ישראלי, עגלסת הירדן ובינון הירדן (Nemacheilus insignis).
בין העופות אפשר לשמוע את השירה האופיינית לצטיה חלודית (Cettia cetti) ועל ה"איים" בנחל מקנן לעיתים נחליאלי לבן.
במאה ה-21 התרבו מאוד העורבנים בשמורה.
בשטח השמורה ישנם מספר מסלולי הליכה קצרים.
חלק מן המסלול נגיש לנכים.
המסלול הארוך משלב בין ביקור בשמורה לביקור באתר הארכאולוגי.
בשל עושר בעלי החיים, רגישותו האקולוגית של האתר ונדירותו, אסורה הכניסה למים בכל שטח השמורה, למעט בריכת שכשוך ייעודית.
ב-12 ביולי 2008 התחוללה בשמורה שרפה, ככל הנראה כתוצאה מהצתה, שכילתה צמחייה בשטח של 50 דונמים.
עבודות השיקום הסתיימו בסוף חודש ספטמבר 2008. במהלך השרפה נשרף עץ אלה אטלנטית בת 2000 שנים.
בסיפורי התנ"ך מופיעות דמויות רבות ללא ציון שמן.
בספרות החיצונית של ימי בית שני ובספרות חז"ל, מובאות מסורות שונות הנוקבות בשם הדמויות האנונימיות.
ערך זה מציג רשימת שמות, בעיקר שמות נשים, המופיעים במסורות השונות.
ספרים חיצוניים דוגמת קדמוניות המקרא, ספר היובלים ועוד.
ספרות חז"ל דוגמת מדרש רבה, התלמודים - תלמוד בבלי ותלמוד ירושלמי, פרקי דרבי אליעזר ועוד.
תרגומי התנ"ך, בעיקר התרגומים המדרשיים הארץ-ישראליים, כגון תרגום התורה המיוחס ליונתן ודומיו.
לפעמים נמצאים זיהויים גם בתרגום השבעים ובמסורות נוסח הקרובות אליו.
ספר הישר – ספר שחובר ככל הנראה במאה ה-17. על ספר זה ואמינותו יש ביקורת רבה.
מסורות של עדות וקהילות שונות בעם ישראל, וכן שמות שניתנו בעקבות מסורות נוצריות ומוסלמיות.
מפרשי המקרא במסורת נתנו טעמים שונים לגילוי השמות.
כך למשל, הגמרא מספרת על שמות אמותיהן של אברהם, דוד המלך, שמשון ונשים אחרות אינן מוזכרות במקרא.
המקרא לא הזכיר שמות מסיבות של קיצור, וכן מסיבות מתודולוגיות שונות, לדוגמה במגילת רות המקרא נמנע מלהזכיר שמות של אישים מסוימים כביקורת על מעשיהם.
ברוב המקרים, זיהוי אנונימיים הוא סוגה דרשנית ולאו דווקא מסורת.
שמות לדמויות אנונימיות שהופיעו בתורה
+הדמותשם/זיהוי מוצעמקוראשת קיןהויהליקוטים בסוף תנ"ך פרחי.תמד"דברי הימים" לירחמיאל בן שלמה עמ' 118 מקורו בספר קדמוניות המקרא פרק ב פסוק א שם נכתב תמךעוןספר היובלים, קנונתו אשת הבלדבורה"דברי הימים" לירחמיאל בן שלמה עמ' 117חומקמהמדרש כת"י שבסוף ספר "מגן וחרב" לרבי יהודה אריה בר יצחק ממודנהלובדאו.בני האלוהים מדור המבול
(אשר לקחו את בנות האדם)שמחזאי ועזאלבראשית רבתיעזא ועזאל.בני קיןספר הזוהר, בראשית לז.כינוי לבני השופטיםספרי, בהעלותך פונשות צאצאי האדם
(מנח עד אברהם)שםצדקת לבבספר היובלים, .מחלתירןמדרש כת"י שבסוף ספר "מגן וחרב" לרבי יהודה אריה ממודנהמחלה בת בנותולדות אדם לרבי שמואל אלגאזיחםנחלת מחוק ספר היובלים, .
שמות לדמויות אנונימיות שהופיעו בנביאים
מקור השם הוא ב, שם מוזכרת אשה משבט יהודה בשם "הצללפוני".
ועל פי ילקוט שמעוני, מדובר בבנה.
שמות לדמויות אנונימיות שהופיעו בכתובים
על פי האגדה השליכה על אביה בטעות דלי של צואה, כשגילתה את מעשיה, התאבדה.אחד מבניו של יהוידע בן אלישיב הכהן הגדול חתנו של סנבלט מנשהספר יוסיפון פרק ה
שמות ביהדות הם השמות הפרטיים המצויים בשימוש אצל יהודים.
ביהדות אין כללים לבחירת שם, אבל בקהילות המסורתיות התפתח מנהג שעל פיו קוראים לרך הנולד על שם אדם חשוב.
בקהילות אשכנז, בנים נקראים בדרך כלל על שם אבות המשפחה שנפטרו, ובנות על שם אמהות המשפחה שנפטרו.
בחלק מקהילות עדות המזרח קיים מנהג לקרוא לנולדים בשמות הסבים או הסבתות בעוד האחרונים בחיים.
דוגמאות למנהגים המשתנים מקהילה לקהילה: אין לקרוא לשלושה אחים "אברהם, יצחק ויעקב" או לקרוא בשם "בן ציון" לילד שנולד למשפחה ששכלה ילד.
מנהג נוסף המעיד על חשיבות השם הוא קריאת פסוק המתחיל באות הפותחת את שמו של המתפלל ומסתיים באות הסוגרת אותו בכל תפילת "עמידה", הנאמרת שלוש פעמים ביום.
מנהג זה מסמל את חשיבותו של שם האדם כחלק מן העניין האלוהי, ומשמש כסגולה לזכירת השם באחרית הימים, כחלק מתהליך הגאולה ותחיית המתים.
השם ה"יהודי" המקובל הוא שילוב של שם האדם ושם אביו, למשל יצחק בן אברהם, אך צורה זו אינה אופיינית לעם היהודי בלבד.
עבור חוקר הגנאלוגיה (חקר היוחסין), חשיפת שמו של אדם היא היעד הראשוני בחקר מוצאו.
לעיתים קרובות אנו יודעים על קיומה של דמות מסוימת בזכות ההקשר המשפחתי, כגון "אב של...", "בת של...", "בעל של...", אך מתקשים לשחזר את שמה.
על פי המסורת המקובלת במרכז אירופה ומזרחה, שם הילד או הילדה משמש כדרך להנצחתו של בן משפחה שנפטר.
רק במקרים נדירים, כאשר "נוצלו" כל שמות הנפטרים, נבחרו שמות נוספים.
שמות נוספים אלו היו, בדרך כלל, שמותיהם של רבנים או אישי ציבור ידועים.
בקהילות "מודרניות" יותר, הייתה הקפדה פחותה על שימוש בשמות המסורתיים בלבד, ורשימת השמות הייתה יצירתית יותר.
זיהויו של האדם בקהילה היהודית, היה מורכב בדרך כלל מכמה סוגי שמות נפרדים, ששימשו כל אחד בזמן ולצורך מסוים.
השם היהודי נקרא במקורות "שם קודש", והיו בשימוש בעיקר בבתי הכנסת בתפילות השונות ובבתי הקברות, ברישום על המצבות וברישומי חברה קדישא.
השם ניתן לאחר הלידה, בדרך כלל על שמו של אחד מהסבים או קודמיהם.
לעיתים הורכב השם משניים ואף שלושה שמות, ולעיתים כאלו שבאופן מסורתי צמודים זה לזה, כגון אריה-יהודה (אריה הוא סימנו של שבט יהודה), או ציפורה-בלומה לבת.
במקרים אחרים היה השם שילוב של שמות של מספר נפטרים.
שמות יהודיים מיוחדים ניתנו גם בעקבות לידת הילד בתקופה מסוימת, דוגמת: פסח, ניסן, חנוכה, יום-טוב, או במקרה של בנות: חיה-שרה (לפי פרשת השבוע "חיי שרה"), אתל (במקרא) אסתר (בפורים) וכו'.
ביהדות אירופה היה מקורם של הרבה שמות ביידיש שזוהי הייתה השפה המקובלת בין הקהילות היהודיות לדוגמה: "פרומה" או "פרימה" – שם שהיה נפוץ בעיקר ביהדות רומניה שפירושו הוא אישה דתייה, גולדה-זהבה או שיינה-יפה.
כך גם לגבי שמות הבנות: ציפורה-פייגה, יונה-טויבה, יהודית-יודעס וכו'.
סוג אחר של שמות "נרדפים" הם השמות בצורה המוקטנת, כלומר: חיים הופך לחייק'ל, יעקב הופך ליענק'ל, חנה לחנצ'ה ורחל לרוח'ל.
לחלק מן השמות הנרדפים אין הסבר מדויק, כמו מנחם-מנדל.
שמות אלו היו בשימוש החברה היהודית במיוחד בעיירות הקטנות יותר ובכפרים, כלומר במקומות בהם החברה היהודית הייתה סגורה יותר ולא קיימה מגע הדוק עם הסביבה הלא-יהודית.
במסורת היהודית נקרא השם היום יומי שם כנוי, כלומר בנימין המכונה וולף, אז בנימין הוא שם קודש וולף הוא הכנוי שנגזר מהשם זאב.
יששכר המכונה בער, אשר המכונה זעליג, אורי המכונה פייבל.
אבל אפשר גם להשתמש בשלושה שמות כמו אורי המכונה פייבל הנקרא פיליפ.
אורי הוא שם קודש, פייבל הוא הכנוי ופיליפ הוא השם האזרחי כפי שנרשם אצל השלטונות.
היות ששם הקודש משמש בעיקר לצורכי דת, כמו עלייה לתורה וכדומה, הרי אצל נשים שם זה לא קיים וכבר מזמן ימי הבינים באירופה התחילו לתת לנשים שמות גרמנים או לטיניים (איטלקיים, צרפתיים וספרדים).
כמו טויבה (יונה בגרמנית), פליציה (מאושרת בלטינית), פלורנסיה (פרח בלטינית), בלומה (פרח בגרמנית) ועוד.
לעיתים נוסף עוד שם לשם המקורי, במקרים בהם נמצא האדם או הילד בסכנה.
תוספת השמות העבריים חיים או חיה, וכן השמות אלטר או אלטה (זקן או זקנה, בהתאמה) ביידיש וכמו כן זיידה או בובה (סבא או סבתא, בהתאמה) ביידיש אמורה הייתה לבלבל את מלאך המוות, שביקש את חייו של ילד קטן ולא את אלו של זקן.
היו גם מקרים בהם ניתנו שמות נוספים כסגולה להצלחה.
סוגי כינויים נוספים נגזרו מעיסוקו של בעל השם, כגון: דער שמש (השמש), דער שניידר (החייט) וכו'.
סוג כינוי נוסף שהיה בשימוש נבע משם האב או האם ושימש זיהוי של ילדים בעלי שם זהה.
דוגמה מצוינת לשימוש בשם נוסף הוא גיבורו של הסופר שלום עליכם, מוטל בן פייסי החזן – מרדכי בן פסח.
זה היה בדרך כלל השם הרשמי בו נרשם הילוד בפנקס הלידות ושימש את הרשויות.
שם זה היה בדרך כלל בשפת המקום, ולעיתים היה תרגומו של השם היהודי (צבי=הירש=הרמן).
במקרים מסוימים, השם הלועזי היה בעל צלצול דומה לשם היהודי (יצחק=איזידור), אולם אין התאמה מדויקת בין שמות בעלי פונטיקה מסוימת לשמות עבריים ולהפך (מרדכי או משה יכולים להפוך למוריס או מקס ולהפך).
במקרים רבים, פשוט אין קשר מילוני או פונטי בין השם היהודי והשם הלועזי (למשל: מנחם יכול להקרא גם אמיל).
במקרים של שמות הנשים, ניתן לומר בהכללה כי רבים מהשמות מתורגמים, דוגמת: מלכה (רגינה), שושנה (רוזה) או יפה (ביאטריס), אולם גם כאן אין כללים ודאיים.
השמות הפרטיים התחלפו לפעמים במעבר מארץ לארץ ועם התבגרותו של האדם.
במקרים רבים, מסמכי הלידה והפטירה יכילו שמות שונים לחלוטין, על אף שהם מתייחסים לאותו אדם.
בעידן של תמורות מדיניות, גלי הגירה תכופים, מלחמות, כיבושים והתייחסות מפלה ליהודים, אחד הדברים הראשונים שהשתנו היה השם.
השמות הלועזיים והסתייגות בארץ משימוש בשמות "גלותיים", יצרו לנו מאגר חדש של שמות משפחה ושמות פרטיים.
להלן מספר דוגמאות ל"תהפוכות" השמות הפרטיים: לילד שנקרא בנימין, נוסף פעמים רבות השם זאב (כמו בנימין זאב הרצל), זאת משום שסמלו של שבט בנימין היה זאב: "בנימין זאב יטרף...", (בראשית, מ"ט, פסוק כ"ז).
השם הלועזי יכול להיות במקרה זה: וולף (תרגום של זאב), או אולי בנג'מין ואפילו כינויים שונים יכולים להתקבל: בני, בנג'י, ווילי.
במקרים מסוימים, השם הנבחר יתרחק עוד יותר מהשם היהודי המקורי: בן, ווילהלם.
צירופי שמות בסגנון דומה הם: יששכר-בער ("בער" פירושו דב; הסמל של שבט זה הוא חמור ולכן, כנראה, נבחרה חיה אחרת), נפתלי-צבי (בעקבות הפסוק "נפתלי איילה שלוחה", כאשר האיילה שונתה לצבי על מנת שתתאים לילוד זכר).
גם לגבי שמות נשים המצב דומה: ציפורה-בלומה היא ציפי ביילה, יכולה להיות גם פייגי (ציפור באידיש), פלורה (פרח בלועזית, כמו בלומה באידיש), ולהפוך במשך הזמן לפאני, בילי, ציפרה ועוד צירופים שונים.
אם מביאים בחשבון גם את השמות שניתנו ברוסית, צ'כית, צרפתית, ספרדית ושאר שפות העולם, קל להבין את הקושי במעקב אחר השמות בעולם.
במשפחות רבות, קיימת דמות דומיננטית הנתפשת בעיני צאצאיה כדמות הראויה להנצחה.
במקרים אלו, יינתן שם (פרטי) זה לצאצאי המשפחה לאורך מספר דורות.
לעיתים יהיה זה שמו של רב מפורסם שצאצאיו (וגם חסידיו) יקראו בשמו את ילדיהם, ולעיתים אדם בעל ממון או בעל זכויות אחרות.