tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השער השני, "מאורעות ראשונים" עוסק בשלב הראשון של המלחמה, מהכרזת כ"ט בנובמבר ועד 3 באפריל 1948 (תקופה שבה היישוב עסק בעיקר בהגנה על הדרכים ועל הערים המעורבות).
השער השלישי, "המפנה הראשון" עוסק במעבר מהתגוננות להתקפה (תוכנית ד', מבצע נחשון ופרשת דיר יאסין, קרב משמר העמק, קרב רמת יוחנן, הקרב על חיפה והקרב על טבריה).
השער החמישי, "בין פלישה להפוגה (א)" עוסק בתקופה שבין הכרזת העצמאות (14 במאי, שלאחריה פרצו צבאות ערב לתחומי המדינה הצעירה, ועד ל-10 ביוני, הם תחולתה של ההפוגה הראשונה: החזית הסורית (קרב עמק הירדן), הלבנונית (קרבות מלכיה וקדס), החזית העיראקית (קרב גשר וקרב ג'נין), מרחב חטיבת אלכסנדרוני, קרבות סג'רה ועוד.
השער השישי, "בין פלישה להפוגה (ב')" עוסק בפלישת הלגיון הערבי, הקרב על גוש עציון, פינוי עטרות, נווה יעקב, צפון ים המלח והר טוב.
הקרבות בתוך ירושלים, נפילת הרובע היהודי, קרבות לטרון (מבצע בן נון א', מבצע בן נון ב' ומבצע יורם), דרך בורמה, הקרבות על גזר ומותו של דוד מרכוס.
השער השמיני, "בין הפוגה להפוגה (א')" עוסק בהפוגה הראשונה, קרבות עשרת הימים (מבצע ברוש, מבצע דקל, קרבות בג'ין ובסג'רה, מבצע דני, הקרבות בירושלים ועוד).
השער השמיני, "בין הפוגה להפוגה (ב')" עוסק בחזית המצרית ב"עשרת הימים", במערכה בים ובאוויר ב"עשרת הימים", ברכש ציוד וחימוש הכוחות (כולל מבצע ולווטה ומבצע אבק) ובהתפתחות הארגונית והמדינית (כולל מח"ל וגח"ל).
השער התשיעי "ההכרעה (א')" עוסק במבצע יואב ומבצע ההר, הזירה האווירית והזירה הימית (כולל טיבוע אל-אמיר פארוק).
השער העשירי "ההכרעה (ב')" עוסק במבצע חירם, כיבוש משטרת עיראק סווידאן, כיס פאלוג'ה, מבצע לוט, מבצע אסף וההתארגנות לקראת מבצע חורב.
השער העשירי, "ההכרעה (ג')" עוסק במבצע חורב.
השער האחד-עשר, "מבצעים אחרונים והסכמי שביתת-הנשק", עוסק בהסכמי שביתת הנשק ומבצע עובדה.
תולעים הוא שמם העממי של מספר קבוצות בעלי חיים חסרי חוליות מקבוצת הבילטריה.
גוף התולעים מורכב משלוש רקמות: רקמת עור, רקמת עצב ורקמת מעי ורובם חסרות גפיים או כסות גוף וחסרי איברי חישה כמו עיניים, אוזניים ומחושים.
רובם הם שוכני מים או רקבובית ומתרחקים מאזורים יבשים.
רוב התולעים קטנות ממדים ואף מיקרוסקופיות אך הגדול בתולעים הטבעתיות - המין Microchaetus rappi מדרום אפריקה מגיע לאורך של 6.5 מטרים והגדולה שבמיני התולעים.
תולעת שרוך הנעל, מגיעה לאורך מרבי של 55 מטרים - ארוכה יותר מלווייתן כחול והיא אחת החיות הארוכות בעולם.
התולעים ניזונות ממגוון מזונות, כשביניהן אוכלי בשר, אוכלי כל ואוכלי-צמחים.
תולעים נוספות הן אוכלי נבלות, אוכלי רקבובית, מסנני פלנקטון ומוצצי דם ואף בכימוסינתזה עם חיידקים שוכני אוקיינוסים (למשל אצל המשפחה Siboglinidae).
תולעים ידועות נוספות הם תולעים טפיליות, החיות בגוף מארח ומוצצות מדמו וחומרי מעיו ולעיתים גורמות למחלות קטלניות.
מרבית תולעים אלה הם נמטודות ושרשורים.
בתנ"ך מקובל לקרוא בשם "תולעת" לזחלים של מספר חרקים, נוסף על חיות מיתולוגיות כמו תולעת שני.
במספר סרטים מופיעות תולעים מפלצתיות גדולות אוכלות בשר, בין השאר בקינג קונג מ-2005, בסדרת האנימה "Guin Saga" (בו מופיעה לקטע קצר תולעת המוות המונגולית) ועוד.
לדבר אין שחר במציאות, אך מבנה התולעים הטורפות מתבסס על מאפייני תולעים טורפות אמיתיות כמו הבוביט או התולעת הנכחדת אותויה.
התולעים סווגו בעבר כקבוצה שכונתה "Vermes", בידי קארל לינאוס שבספרו, "סיסטמה נטורה" מ-1758 הוא מסווג את התולעים בתור קבוצה של חסרי חוליות שאינם פרוקי-רגליים וכולל איתם קבוצות נוספות שאינם תולעים כמו רכיכות, נבוביים, קווצי עור ואף אצות והרשימה שלו כלל לא דומה למיון התולעים הקיימות.
מיני התולעים בספרו כונו "תולעי מעיים" והוא סבר שכולם ניזונות מבשר או גופות דגים.
החוקר ז'אן-בטיסט דה לאמארק תיקן את עבודתו של לינאוס בעבודה מ-1801 "Système des Animaux sans Vertebres", בה הוא רואה בתולעים שילוב של קווצי עור, סרטנאים, עכבישניים ותולעים טבעתיות ובספרו מ-1809 "Philosophie zoologique", סיווג 9 קבוצות של חסרי חוליות נפרדות כתולעים.
כיום התולעים הם קבוצה לא רשמית פוליפילטית, בה ידועים בעיקר 3 קבוצות גדולות: תולעים שטוחות, תולעים נימיות טפיליות ותולעים טבעתיות כמו השלשולים.
קיימות עוד קבוצות בעלי דמיון ופרימיטיביות קרויות תולעים וישנם יצורים הקרויים תולעים, אף שאינם קשורים אל שאר התולעים אף במראם (למשל נדלים, מרבי רגליים, קמטניים וזחלי חרקים כמו תולעת משי ותולעת קמח).
המיון שלם, מלא ומעודכן לשנת 2004
קבוצת אצלומטה (Acoelomata; חסרי חלל גוף משני)
קבוצת צלומטה (Coelomata - בעלי חלל גוף משני)
תולעת מחשב היא תוכנית מחשב או מקטע מתוכנית מחשב אשר מאופיינת ביכולת הפצה עצמית (התפשטות) אל עבר מחשבים אחרים.
תולעי מחשב לרוב נושאות "מטען" זדוני בדמות וירוס מחשב.
"תולעת מחשב" מתייחס לרוב ליכולת של תוכנה זדונית להתפשט ממחשב למחשב.
התקנת תוכנה על מחשב צריכה, לרוב, להתבצע על ידי משתמש אנושי בעלי הרשאות גבוהות אך תולעים נושאות את הקוד הזדוני ממחשב אחד למחשב אחר, מתחילות לרוץ על המחשב החדש ומתקינות עליו את הקוד אותו הן נשאו.
כדי לבצע פעולות אלו, אשר אמורות להיות מוגבלות על ידי מערכת ההפעלה ומנגנוני אבטחה נוספים, כותבי התולעים לעיתים רבות משתמשים בחולשות תוכנה.
השם תולעת נלקח מ-The Shockwave Rider, ספר מדע בדיוני שפורסם ב-1975 על ידי ג'ון ברונר.
צמד חוקרים מחברת זירוקס בחרו את השם במחקר שפורסם בשנת 1982 וכותרתו הייתה "תוכניות תולעים".
השם תולעת אומץ בעקבות מחקר זה.
התולעת הראשונה שמשכה תשומת לב ציבורית רחבה הייתה "התולעת של מוריס" שנכתבה על ידי רוברט טאפין מוריס, בעודו סטודנט לתואר שני באוניברסיטת קורנל.
התולעת שוחררה ב-2 בנובמבר 1988 ועד מהרה פגעה במספר רב של מחשבים באינטרנט.
התולעת חדרה דרך מספר פרצות ב-BSD Unix ובנגזרותיו.
מוריס עצמו הורשע, תחת החוק האמריקאי לפשעי מחשב והונאה.
העונש שהוטל עליו היה תקופת מבחן בת שלוש שנים, 400 שעות שירות לקהילה וכן קנס בגובה 10,000 דולר.
תולעת ניתנת לתכנון כך שיהיה ביכולתה לבצע מספר משימות.
מחיקת קבצים על מחשב, תקיפת קבצים מוצפנים או שינוי דואר אלקטרוני.
אחת מהשפעותיה של התולעת היא תופעת יניקת משאבי הרשת במהלך השכפול העצמי.
דוגמה לכך היא תולעת בשם "mydoom" הגורמת להאטת ביצועי רשת התקשורת במהלך התפשטותה.
תולעי דואר אלקטרוני מתפשטות באמצעות הודעות דואר אלקטרוני.
התולעת תגיע לרוב כדואר אלקטרוני שבו גוף ההודעה או הקובץ המצורף יכילו את קוד התולעת.
אולם, התולעת עשויה גם להכיל קישור לקוד באתר מרוחק.
רוב מערכות הדואר האלקטרוני דורשות מהמשתמש לפתוח קובץ מצורף באופן מפורש על מנת להפעיל את התולעת, אך "הנדסה חברתית" עשויה לעודד זאת - כפי שהוכיח מפתח התולעת "אנה קורניקובה".
כאשר התולעת מופעלת היא תפיץ את עצמה באמצעות מערכות דואר אלקטרוני מקומיות או ישירות תוך שימוש ב-SMTP.
כתובות היעד לרוב נלקחות מהמחשבים הנגועים או ממערכות הקבצים שלהם.
מאז המקרה של התולעת "Klez.E" בשנת 2002,תולעים העושות שימוש ב-SMTP לרוב מזייפות את כתובת המקור של השולח.
זו הסיבה, שמקבלי דואר אלקטרוני הנגוע בתולעת צריכים להניח שהדואר לא נשלח על ידי הכתובת הממוקמת בשדה המקור של הודעת הדואר.
בשנת 2000 הופעלה תולעת ILOVEYOU שחדרה ל-10% מכלל המחשבים המחוברים לרשת וגרמה לנזק של כמה מיליארדי דולרים.
תולעי מסרים מיידיים ההפצה היא באמצעות שירותי מסרים מיידיים.
השיטה היא שליחת קישורים, המפנים לאתרים נגועים, לכל הכתובות אשר ברשימת הקשר המקומית.
השוני היחיד בין התולעים האלה לבין תולעי דואר אלקטרוני טמון בשיטה המשמשת לשליחת הקישורים.
תולעי IRC ערוצי צ'ט הם היעד המרכזי.
שיטת ההפצה זהה לשיטות שצוינו לעיל-שליחת קבצים נגועים או קישורים המפנים לאתרים נגועים.
שיטת ההדבקה באמצעות קובץ יעילה פחות שכן על מקבל הקובץ לאשר את הקבלה, לשמור את הקובץ ולפתוח אותו לפני התרחשות ההדבקה.
תולעי רשתות שיתוף קבצים התולעת מעתיקה עצמה לתוך תיקיית קובצי השיתוף.
התולעת תמקם עותק של עצמה תחת שם תמים למראה.
מרגע זה התולעת יכולה להיות מורדת באמצעות רשת השיתוף והפצת הקובץ הנגוע תימשך.
תולעי אינטרנט תולעים התוקפות פורט (תקשורת) ישירות, במקום להתמקד בפרוטוקולים ברמה גבוהה יותר כמו דואר אלקטרוני או IRC.
דוגמה קלאסית היא תולעת הבלאסטר אשר ניצלה נקודת תורפה במנגנון RPC של מיקרוסופט.
מכונה נגועה סורקת באופן עיקש מחשבים אקראיים גם ברשת המקומית וגם ברשת הציבורית בניסיון לאתר פרצת התקפה נגד פורט 135 אשר אם מצליחה, מפיצה את התולעת לאותה מכונה.
תולעי מכשירים ניידים תולעים אלו הן מהסוג החדש ביותר.
הן הופיעו לראשונה בשנת 2004. תפוצת התולעים היא לרוב באמצעות פרוטוקול הבלוטות' המקשר בין מכשירים ניידים, מדפסות, סורקים ומחשבים בטווח של 10 מטרים.
תולעת מחשב תוקפת את מערכת ההפעלה סימביאן ומנסה להפיץ עצמה לכל מכשיר אשר נמצא בטווח.
ההנחה כיום של מומחי אבטחה שבדומה לתופעה שהתרחשה במחשב, תפוצת הווירוסים במכשירים ניידים רק תגבר עם הזמן.
בשנת 2005 התרחש מקרה של הפצת תולעת באמצעות הודעות מולטימדיה.
תולעים שטוחות (שם מדעי: Platyhelminthes) היא מערכה של תולעים הנחלקת לארבע מחלקות: תולעי ריסים (Turbellaria, מכונות גם תולעים שטוחות חופשיות), עלקות (Trematoda), שרשורים (Cestoda) ומחלקת Monogenea.
מבין המחלקות רק תולעי הריסים חיות חופשית, ואילו כל מיני שאר המחלקות האחרות טפילים.
כפי שאפשר ללמוד משמן, התולעים השטוחות הן יצורים פחוסים, בעלי גוף רך.
בהשוואה לנבוביים מתגלות אצל התולעים כמה תכונות מתקדמות, למשל: הסימטריה של גופן דו-צדדית, ובקצה אחד של הגוף אפשר להבחין בבירור בראש.
התולעים השטוחות החופשיות הן בעלי-חיים פעילים, ובראשם של מינים רבים יש זוגות עיניים ואיברי חוש כימי.
כמו כן יש בחלק הקדמי של גופן ריכוז של תאי עצב המשמש מוח פרימיטיבי, וזאת נוסף על רשת עצבים דלילה, כמו שיש לצורבים.
בגוף התולעת השטוחה יש שלוש שכבות תאים, שלא כשתיים של הנבובים.
בין האפידרמיס והגסטרודרמיס (המרפד את צינור העיכול) יש עוד שכבה, של תאי מזודרמיס.
החמצן מגיע לשכבת התאים האמצעית הזאת בדיפוזיה, כי גופם של היצורים האלה כה פחוס, שאין צורך במערכת נשימה מיוחדת.
המזודרמיס מחזיק את איברי הרבייה המסובכים, הבנויים מטיפוסי תאים שונים.
על פי ארגון גופן מצויות התולעים השטוחות בדרגה גבוהה מן הנבובים.
כמו אצל ההידרה, לצינור העיכול של התולעים השטוחות (חוץ מן השרשורים) יש פתח אחד בלבד, ולפיכך נפלטת פסולת המזון דרך "הפה".
אצל תולעי הריסים צינור העיכול מסתעף, בדרך כלל, לענפים רבים, וכך מגיע המזון לכל חלקי הגוף.
תכונות אופייניות של תולעים שטוחות:
רובן ככולן גופן פחוס מגבו ומגחונו, והן בצורת עלעל, לוחית או סרט.
חלל הגוף שבין מעטה הגוף והמעי ראשוני מלא רקמת חיבור ספוגית הומוגנית, הנקראת מזנכימה.
צינור העיכול, אם ישנו, עשוי רק חלק קדמי אקטודרמלי וחלק אמצעי אנדודרמלי, אטום בסופו.
מעי אחורי ופי טבעת חסרים.
מערכת העצבים עשויה זוג גנגליוני המוח, ומהם נמשכים סעיפי עצבים לאורך הגוף.
מערכת כלי נשימה וכלי דם חסרים.
איברי הפרשה בצורת פרוטונפרידיות שבאמצעותם הן מפרישות חומרי פסולת ונוזלים, ושומרות על מאזן הידרו-אוסמוטי תקין.
רובן הרמאפרודיטים, איברי המין מורכבים מאוד.
הפלאנאריה (מין של תולעת ריסים) ניזונה מבעלי חיים זעירים, חיים או מתים, שבמי הנחל.
פתח הפה אינו נמצא בפלאנאריה בראש, כמו בבעלי חיים אחרים, אלא בצד הגחוני, מעט מאחורי מרכז הגוף.
לפני הפה מונח הלוע, הקרוי גם "חדק", כי הוא מסוגל להשתרבב ולצאת החוצה דרך הפה, באופן שהטרף נקלט דרך פתח הלוע ולא דרך הפה כמו בבעלי חיים אחרים.
הלוע עובר בקצהו הקדמי למעי, שהוא בעל שלושה סעיפים ראשיים: אחד קדמי העובר באמצע הגוף ושניים אחוריים – מצידי הגוף.
העיכול נעשה בחלקו בתוך חלל המעי ובחלקו – בתוך התאים של דופן המעי כמו בהידרה.
סעיפי המעי הראשיים מסתעפים לבני סעיפים רבים, אטומים בקצותיהם.
תאי להבה מעבירים את המזון המעוכל לכל חלקי הגוף.
המעי משמש, אפוא, לא רק לעיכול ולספיגת המזון אלא גם להעברת המזון לכל חלקי הגוף ובזה הוא דומה לחלל העיכול של ההידרה, ויש המציינים אותו בשם זה "חלל עיכול".
הפסולת נפלטת דרך הלוע, כי סעיפי המעי הם אטומים בקצותיהם החופשיים ופי הטבעת החסר.
מערכת הנשימה ומערכת הדם חסרות בפלאנאריה.
חילוף הגזים נעשה דרך כל שטח הגוף.
המזון מועבר לכל חלקי הגוף על ידי סעיפי המעיים הרבים.
בלי שיהיה צורך בתיווכה של מערכת הדם.
מחלקת תולעי ריסים (Turbellaria, מכונות גם תולעים שטוחות חופשיות)
תּוֹלְעָנִיִּים (שם מדעי: Caeciliidae) היא משפחה בסדרת חסרי הרגליים.
תפוצתם כוללת את מרכז ודרום אמריקה, אפריקה המשוונית, איי סיישל והודו.
התולעניים היא בין המשפחות הפרימיטיביות ביותר במחלקת הדו-חיים.
צורתם דומה לזו של תולעים טבעתיות, ומכאן שמם.
נקודת דמיון נוספת לתולעים הטבעתיות היא היעדר הרגליים.
עורם לח, וקיים עליו ריר באופן תמידי.
עיניהם קטנות מאוד, והן מכוסות בעור, בדומה ליתר חסרי הרגליים.
התולעניים חיים בחורים שהם חופרים לעצמם, בדרך-כלל ליד מקור מים (נחל או אגם).
חלק מהתולעניים מטילים את צאצאיהם חיים, בעוד אחרים מטילים כ-20 ביצים בכל הטלה.
כאשר הנקבה נדרשת לשמור על הביצים, היא מתפתלת ומתקפלת, ושומרת על הביצים בין הקיפולים.
הראשנים גדלים במים, ובתחילה עיניהם אינן מכוסות בעור.
רק לעת הגעה לבגרות אלו מתכסות בעור המאפיין את הפרטים הבוגרים.
הם מאבדים את הזימים ואת סנפיר הזנב.
את יתר ימיהם יבלו בחורים בתוך האדמה.
סוגים רבים הנכללים פה, סווגו במיונים שונים תחת משפחות אחרות:
תולעים טפיליות, או הלמינתים , הן קבוצה לא-טקסונומית של יצורים איקריוטיים טפילים, אשר בניגוד לטפילים חיצוניים כמו כינים או פרעושים, חיים בתוך גופו של הפונדקאי שלהם וניזונים בו, בעודם מפריעים למערכות גופו, למשל על ידי תחרות על חומרי מזון או גרימת מחלות.
אלו החיים בתוך מערכת העיכול של הפונדקאי משתייכים לקבוצת טפילי המעיים.
התולעים הטפיליות יכולות לחיות בתוך בעלי חיים שונים, כולל באדם, וחלקן אף טפילים בלעדיים של האדם.
התולעים הטפיליות נחלקות לתולעים נימיות ולתולעים שטוחות, אשר בתורן נחלקות לעלקות ולשרשורים.
ענף המחקר החוקר את מחלקת התולעים הטפיליות נקרא הלמינתולוגיה.
תולעת הפארק או תולעת הפארקים (שם מדעי: Spirocerca lupi, בתעתיק לעברית: סְפִּירוֹצֶרְקָה לוּפִּי) היא תולעת טפילית הנישאת על ידי sellatus Onthophagus ועלולה לגרום לפגיעה חמורה ואף למוות אצל כלבים.
כלביים אחרים כגון זאבים חשופים גם הם להדבקה.
מחוץ לישראל דווח גם על הדבקות של חתוליים.
אורך התולעת הנקבה הוא כשבעה סנטימטר, הזכר קצר יותר ואורכו כשלושה סנטימטר.
התולעת התגלתה בישראל לראשונה בסביבות שנת 1994 בפארק הספארי ברמת גן, ולאחר מכן גם בפארק הירקון ובפארק הלאומי ברמת-גן, ומכאן שמה העברי.
תולעת הפארק נפוצה באזורים בעלי אקלים חם.
בשל כך היא נפוצה באפריקה, במזרח התיכון, בדרום אמריקה ובדרום-מזרח אסיה.
מחזור ההדבקה של תולעת הפארק כולל מספר שלבים ומחייב את הימצאותם של מאכסנים שונים.
השלב הראשון במחזור חיי הטפיל מתאפיין בהטלת צואה, המכילה את ביצי התולעת, של בעלי חיים המהווים מאכסן סופי לתולעת זאת (כלביים).
חיפושיות זבל, המצויות על הקרקע, בולעות את הצואה הנגועה ומהוות מאכסן ביניים לתולעת זאת.
בתוך מערכת העיכול של חיפושיות הזבל בוקעות הביצים ומתוכן משתחררות פגיות בשלב התפתחותי L1. הפגיות גדלות והופכות כעבור כחודשיים לפגיות בשלב התפתחותי L3. ההדבקה של המאכסן הסופי עלולה להתרחש באופן ישיר ו/או באופן עקיף:
אופן ישיר - חיפושיות הזבל נטרפות על ידי כלביים.
לאחר עיכול החיפושיות משתחררות מתוכן פגיות ה-L3.
אופן עקיף - חיפושיות הזבל נטרפות על ידי בעלי חיים המהווים מאכסן פַּרַטֵנִי לתולעת (מאכסן זה דומה למאכסן ביניים, אולם בניגוד אליו אינו נחוץ לשם התפתחות הטפיל), דוגמת מכרסמים, לטאות, עופות, ארנביים וקיפודיים.
לאחר עיכול החיפושיות משתחררות מתוכן פגיות ה-L3, אולם הן אינן עוברות שלב התפתחותי נוסף.
בשלב הבא בעלי חיים אלה (בעיקר עופות, לטאות ומכרסמים) עלולים להטרף על ידי הכלביים, דבר שמוביל לשחרור פגיות ה-L3 במערכת העיכול שלהם.
לאחר כ-10 ימים פגיות ה-L3 חודרות את דופן מערכת העיכול אל מערכת הדם ובאמצעותה מגיעות לאבי העורקים.
באבי העורקים פגיות ה-L3 גדלות והופכות, כעבור כ-3 חודשים, לפגיות בשלב התפתחותי L4, ולאחר מכן מתחילות לנדוד במשך מספר חודשים לאורכו בדרכן אל הוושט.
תהליך החדירה אל אבי העורקים והנדידה לאורכו עלול לגרום לפגיעה מכנית ולקרעים שמובילים לדימומים ואף למוות פתאומי של המאכסן הסופי.
עם הגעתן של הפגיות אל הוושט, הן מתמקמות שם והופכות לתולעים בוגרות, אשר מזדווגות ומטילות ביצים.
הביצים נבלעות על ידי המאכסן הסופי ומופרשות בצואה.
כאשר התולעת ממוקמת בוושט, היא מתחילה ליצור גושים גדולים (גרנולומות) בוושט של הכלב.
גושים אלו מקשים על הבליעה ולעיתים על הנשימה, לפיכך הסימנים העיקריים להידבקות כלב בתולעת הפארק הם שיעול, הקאה ופליטת מזון.
סימנים נוספים כוללים חולשה, ריור וקשיי בליעה.
הגרנולומות בוושט הכלב יכולות להפוך לגידול סרטני אשר מסוגל לשלוח גרורות (בשלב זה הסימנים יהיו ירידה במשקל והקאות או פליטות תדירות).
ניתן לאבחן את המחלה על ידי איתור ביצים של תולעת הפארק בצואת הכלב (עם זאת, רגישות השיטה אינה מספקת ודרושות בדרך כלל מספר דגימות לאישור הנגיעות).
עם זאת, אי מציאת ביצים בצואה אינה שוללת נגיעות בתולעת.
דרכי אבחון נוספות הן באמצעות צילומי רנטגן של בית החזה או אנדוסקופיה.
צילומי בית החזה יכולים להעלות את החשד לקיום הנגיעות בתולעת הפארק כאשר רואים "גוש" או התרחבות באזור הוושט.
כמו כן, לעיתים ניתן לראות גם חיבור או תגובה בחלק התחתון של עצמות עמוד השדרה בבית החזה.
אנדוסקופיה (בה מוכנס סיב אופטי עם מצלמה לוושט הכלב) היא דרך האבחון המועדפת לאישור הנגיעות בתולעת.
זוהי גם הדרך היחידה לשלול נגיעות בתולעת או לבחון האם הגרנולומה הפכה לגידול סרטני (על ידי לקיחת ביופסיה בזמן האנדוסקופיה).
ניתן למנוע את המחלה על ידי שמירה על רמות גבוהות בדם של חומרים ממשפחת האברמקטינים כגון דורמקטין.
החומר ניתן לכלב בזריקה על ידי וטרינר ובאופן תדיר, והוא הורג את התולעים או הזחלים אם הם נמצאים בגוף.
תהליך זה אינו מהווה חיסון אלא טיפול בלבד.
בעבר חשבו כי החומר נשאר בגוף הכלב כחודש ולכן יכול למנוע הדבקה בתקופה זו.
במחקרים שנעשו הוכח כי החומר נשאר בגוף זמן קצר משבועיים, אך עם זאת, טיפול סדיר כל חודשיים–שלושה יכול להפחית את רמת וחומרת ההדבקה (אך לא בהכרח ימנע אותה לחלוטין).
במקרים בהם נמצא כי הכלב כבר נגוע בתולעת, ההמלצה היא על טיפול כל שבועיים לפחות לשישה טיפולים עוקבים.
ישנם גזעים, כמו כלב רועים שלטי, קולי גס-שיער, בורדר קולי שאסור לתת להם את הטיפול המונע בדורמקטין, משום שהוא עלול להיות קטלני עבורם.
יש אפשרות לבצע בדיקה גנטית שתראה האם הכלב רגיש לטיפול או לא.
עבור כלבים מגזעים אלו הנמצאים חיוביים גנטית לMDR1, ניתן לטפל באמצעות תרופה בשם מילבמיצין, אשר נמצאת בתוך טבליות נקסטגארד ספקטרה.
תולעת סיכה (שם מדעי: Enterobius vermicularis; מכונה באנגלית: Pinworm, קרויה גם תולעת מרצע) היא טפיל המצוי במעיים של בני אדם ובעיקר של ילדים.
בעקבות הדבקה בתולעת סיכה עלולה להתעורר מחלה הנקראת "אנטרוביאזיס".
בדרך כלל, ההדבקה מתרחשת דרך בליעה ועיכול של ביצי התולעת, היכולות להימצא על הידיים, על המזון ולעיתים גם במים.
במקרים קלים הטיפול פשוט, אך הדבקות המוניות בטפיל עשויות להוות בעיה קשה יותר לטיפול בעקבות הדבקות חוזרות.
תפוצת התולעת היא כלל-עולמית, והידבקות בה חוצה גבולות ומעמדות חברתיים.
המיקרופילריה של תולעת הסיכה הם באורך 250-200 מיקרון ורוחבם 7-5 מיקרון.
תולעת המוות המונגולית (במונגולית: олгой-хорхой) היא יצור אגדתי מונגולי בדמות תולעת ענק החיה במדבר גובי.
אין בנמצא דיווחים אמינים על אודות קיומה.
על פי המסופר, גודלה של התולעת הוא מ-60 ס"מ עד 1.5 מטר אורך וצבעה אדום.
על פי האגדות המונגוליות, היא יכולה לירוק קדימה חומצה גופרתית ולשחרר זרם חשמלי קטלני.
השם המונגולי של תולעת המוות הוא Олгой-Хорхой (אולגוי-חורחוי).
אולגוי משמעו מעי גס וחורחוי פירושו תולעת.
בתרבות המערבית, הפך השם ל-allghoi khorkhoi, allerghoi horhai, orgoj chorchoj (אלע'וי חורחוי, אלרע'וי חורחאי, אורגוי חורחוי) בכוונה לצורתה של התולעת הדומה למעי גס של פרה.
תאוריה של התולעת מדמים אותה למעי הגס של הפרה.
מספרים שהיא בעלת צבע אדום, ולעיתים היא מתוארת כבעלת נקודות כהות וכתמים.
לפעמים מסופר שיש לה קוצים שנמצאים בשני קצותיה.
החוקר האמריקני רוי צ'פמן אנדרוס ציטט בספרו "On the Trail of Ancient Man" (1926) את דמדינבאזאר, ראש ממשלת מונגוליה (1922), המתאר את התולעת כך: "צורתה כשל נקניק באורך שני רגלים, אין לה ראש או רגליים והיא כה ארסית עד שמגע בה משמעו מוות מיידי.
היא חיה במקומות הנידחים ביותר במדבר גובי...".
ציטוט זה נכלל גם בספרו "The New Conquest of Central Asia" (1932) של אנדרוס, אך הוא הוסיף הסתייגות מקיומה של התולעת.
מספרים כי תולעת המוות המונגולית שוכנת בחלקו הדרומי של מדבר גובי.
המונגולים אומרים שהאוגלוי-חורחוי יכול להרוג מרחוק בעזרת שתי שיטות:
1. לירוק קדימה, אל עבר הטרף, חומצה גופרתית.
2. לשחרר מטען חשמלי על הטרף.
המונגולים מאמינים שהתולעת גרה מתחת לאדמה, ישנה רוב השנה חוץ מהזמנים שהיא פעילה בהם: תחילת יוני עד סוף יולי.
מדווח שראו את התולעת, ברוב הפעמים, כאשר ירד גשם והאדמה הייתה רכה.
המונגולים גם מאמינים, שאם נוגעים בתולעת מתים מיד.
הפולקלור המקומי מספר שהתולעת נמשכת לצבע הצהוב.
יש סיפורים האומרים שלתולעת יש חיבה לצמחים טפילים כמו צמח הגויו.
השערה אחת אומרת שתולעת המוות המונגולית היא סוג של צלופח חשמלי שחי על פני האדמה ומתחתיה.
השערה זו נתמכת על ידי העובדה שפעם מדבר גובי היה ימת מים, ושצורת חיים זו התפתחה לאחר אלפי שנים.
השערה שנייה תומכת בהשערה הראשונה ואומרת כי התולעת היא ראמפיקטידאה (דג-סכין שחי בחול.
צלופחים חשמליים הם ממשפחת דגי הסכין), על פי השערה זו, לפני מיליוני שנים כשאסיה הייתה מחוברת לאפריקה ואפריקה הייתה מחוברת לדרום אמריקה, הראמפיקטידאה עברה בין היבשות לאסיה ושם התפתחה לממדים יותר גדולים.
עוד השערה אומרת, שהתולעת היא נחש יורק (יורק ארס) וגדל לממדי ענק בגלל הפולקלור.
הזואולוג הבריטי, קארל שוקר, מציע השערה שאולי תולעת המוות היא לטאה חסרת רגליים ממשפחת האמפיסבאנידיים.
הזואולוג קארל שוקר, הביא את החיה למודעותה של קהילת דוברי אנגלית בשנת 1996 בספרו "The Unexplained" (הבלתי מוסבר), שלפיו נעשו חקירות וניסויים, ובסוף הובא בספר "The Beasts That Hide From Man" (החיות שמסתתרות מהאדם) שהציע שהתולעת היא חיה ממשפחת האמפיסבאנידיים.
לורן קולמן הזכיר את היצור בספרו "Cryptozoology A to Z" (קריפטוזואולוגיה מא' עד ת').
בשנת 2005, יצאה משלחת של Centre for Fortean Zoology לחקור דיווחים חדשים על המפלצת.
המשלחת לא מצאה שום עדויות לקיומה של התולעת, אך לא יכלה לשלול את קיומה כי ייתכן שהתולעת ישנה במעמקי המדבר, בגבול מונגוליה/סין.
בשנת 2005, הכתב הזואולוגי, ריצ'רד פרימן, יזם משלחת למציאת התולעת אך חזר בידיים ריקות.
פרימן הגיע למסקנה שכל הדיווחים הם שקריים, ודווחו רק זוחלים לא רעילים שמתחפרים באדמה.
תוכנית הריאליטי, "Destination Truth" (היעד אמת), קיימה משלחת למונגוליה בשנים 2006–2007 אבל בלי הצלחה למציאת המפלצת.
כתב טלוויזיוני מניו זילנד, דייוויד פרייר, לקח חלק במשלחת שיצאה למונגוליה באוגוסט 2009. פרייר חזר בידיים ריקות גם כן.
למרות זאת, הוא צילם שם סרט דוקומנטרי באורך 90 דקות, ובו ראיין מקומיים שראו את התולעת.
אמנם, באתר האינטרנט שלו ציין שרוב הצפיות היו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
ההופעה הספרותית הראשונה של היצור הייתה ספרו של הסופר איוון יפרמוב, Olgoi-Khorkhoi.
לתולעת הופעה קצרה בספרם של האחים ארקאדי ובוריס סטרוגאטסקי - The Land of Crimson Clouds - הארץ של ענני קרימסון (1959).
ברומנו של ויליאם גיבסון - Spook Country - ספוק קאנטרי (2007) יש הזכרה של תולעת המוות המונגולית.
התולעת היא נושא אחד מירחוני הקומיקס, של הקומיקס ווקטור 13 של AD 2000.
בשנת 2009, סרט מדע בדיוני קצר של "הדראבלקאסט" מראה צורה הומוריסטית, בסיפור קולי שנקרא "In search of the Mongolian Death Worm" (בחיפוש אחר תולעת המוות המונגולית).
בסדרת האנימה "גוין סאגה", יש כמה מקרים שכח אליטה בשם "Monghol" (מונגהול), מותקף על ידי תולעת אדומה גדולה אשר מנגיעתה מתים באופן מיידי.
בסדרת הילדים הפופולרית "בובספוג" מוקדש פרק שלם לתולעת כאשר סנדי מנסה להרוג את התולעת אך בובספוג מנסה למנוע בעדה לעשות זאת.
בסדרת המדע בדיוני "Lost Girl" הוצגה התולעת כזקנה המסוגלת לירות חשמל מעיניה.
תולעת גינאה או דרקונקולוס (שם מדעי: Dracunculus medinensis), היא תולעת טפילית הגורמת למחלה זיהומית המדבקת בשתיית מים מזוהמים.
תולעת גינאה היא הנמטודה המזיקה לאדם הארוכה ביותר - התולעת הנקבה גדלה עד לאורך של 80 ס"מ (הזכר מגיע לאורך של כ-4 ס"מ בלבד).
במים המזוהמים נמצאים שטרגליים (סוגי סרטנים זעירים) המודבקים בפגית (לָארְוָה) של הטפיל.
לאחר שתיית מים אלו, השטרגל מת ולקיבה משתחררת הפגית בשלב 3 שלה וחודרת דרך קיר המעי לחלל הבטן.
לאחר הגעה לבגרות, הזכרים מתים בעוד הנקבות הבוגרות נודדות דרך רקמות הגוף לאזור העור, לרוב מתחת לברכיים.
כשנה לאחר ההדבקה יוצרות התולעים נפיחויות ופצעים מכאיבים בעור.
כאשר המאכסן מחפש הקלה לכאב בהשריית הרגליים במים, יוצאות התולעים ומשחררות לרוות בשלב 1 למים, שבתורן נבלעות על ידי שטרגליים.
היציאה מהגוף יכולה להתרחש גם מאזורים אחרים בגוף.
ההדבקה נעשית על ידי שתיית מים עומדים ומזוהמים בטפיל.
לעיתים רחוקות מתרחשת הדבקות על ידי אכילת דג המאכסן את הטפיל.
התולעת נמצאת באגמים באפריקה ובהודו.
נקבות התולעים יוצרות תגובה אלרגית הגורמת לכאב חזק, פריחה, בחילה, שלשול סחרחורת ובצקת מקומית.
לאחר בקיעת העור נרגעת האלרגיה אך נוצרים פצעים כואבים.
החלמה מלאה מתאפשרת רק לאחר הסרת התולעים.
מוות של התולעת במפרקים יכול לגרום לדלקת מפרקים ושיתוק עמוד השדרה.
לעיתים קרובות נגרמת הדבקה בקטריאלית שניונית.
לא קיים חיסון כנגד הדבקות אך ניתן למנוע אותה באמצעות סינון מי השתייה (למשל על ידי בד צפוף) או טיהורם (למשל על ידי הרתחה או חומר כימי), וחינוך אנשים הנושאים את המחלה להימנע מכניסה למים כל עוד הם חולים בה.
קווים מנחים להתנהגות מונעת נכתבו ב-1986 במטרה לחסל את הטפיל, בזמן שהיו 3.5 מיליון חולים ב-20 מדינות, ו-120 מיליון איש בסיכון.
ב-2008 דווחו רק על 5,000 מקרים, ומספר המקרים המדווח ממשיך לרדת בכל שנה עד שבשנת 2024 דווחו 2 מקרים בלבד.
הטיפול המסורתי בתולעת הוא שליפתה על ידי כריכתה על מקל.
לחלופין ניתן להוציא את התולעת על ידי ניתוח אם התולעת כולה נמצאת בקרבת העור.
תרופות יכולות להקל על הסימפטומים בלבד.
תוֹלָעִים נִימִיוֹת (שם מדעי: Nematoda, מכונות גם נֵמָטוֹדוֹת) היא אחת מכ-36 המערכות של ממלכת בעלי החיים ומהמגוונות שבהן.
מעל ל-28,000 מינים של נמטודות תוארו ומתוכם כ-16,000 הם טפילים.
מעריכים כי המספר הכולל של מיני תולעים נימיות יכול להגיע אף למיליון.
בניגוד לתולעים שטוחות או לצורבים, לנמנים עם מערכה זו יש מערכת עיכול הדומה לצינור בעל פתחים בשני קצוותיו.
elegans ו-Heterorhabditis bacteriophora הם מהנמטודות המוכרות ביותר בשל שימושם כיצורי המודל הנחקרים רבות בגנטיקה ובביולוגיה ההתפתחותית.
דוגמה לתולעת נימית פרזיטית היא תולעת הפארק - תולעת אשר גורמת לנזקים אצל כלבים.
הנמטודות הסתגלו למערכות אקולוגיות רבות וניתן למוצאן בקרקעית הים, במים מתוקים, באזורי הקטבים ובאזורים הטרופיים.
לעיתים קרובות מספר הפרטים והמינים של תולעים נימיות עוקף את זה של שאר בעלי החיים בסביבות שונות.
מעריכים שיש בכל הקרקעות בעולם כ-4.4 × 1020 נמטודות והן מהוות כ-80% ממספר בעלי החיים בעולם.
לפי מחקר משנת 2007 נמטודות מהוות 90% מהחיים בקרקעית הים.
המינים הטפיליים מהווים פתוגנים ברוב הצמחים ובעלי החיים, ובכללם האדם.
מספר מינים יכולים לעבור קריפטוביוזה.
לדוגמה, הן יכולות לגרום להופעת מטאטא המכשפה, תסמין מחלת צמחים.
קבוצת התולעים הנימיות הוגדרה לראשונה בשנת 1808 על ידי חוקר הטבע השוודי קרל רודולפי, אשר קרא לה Nematoidea, שם שמקורו מיוונית עתיקה שבה νῆμα (נמה, "פתיל") ו-eiδἠς ("דמוי").
ב-1837 סווגה הקבוצה מחדש כמשפחה 'Nematodes על ידי בורמיסטר ב-1837, וכסדרה Nematoda ב-1861 על ידי דיסינג.
במקור כללה "Nematoidea" גם תולעי שיער-סוס, אשר כיום מסווגות תחת מערכה נפרדת, Nematomorpha.
ב-1859 הן סווגו מחדש על ידי גגנבאור במערכת Nemathelminthes.
ב-1877 העלה ריי לנקסטר את המעמד של Nematoidea למערכה, שכללה את משפחת תולעי שיער הסוס, Gordiidae.
ב-1919 הציע נתן קוב מיון חדש, כך שהתולעים הנימיות תהיינה מוגדרות כמערכה בפני עצמה.
בשנת 2015 זכו החוקרים סטושי אומורה וויליאם קמפבל בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מציאת תרופות נגד זיהומים הנגרמים מבעל חיים זה.
תּוֹלָעִים טַבַּעְתִּיּוֹת (שם מדעי: Annelida) או תולעי פרקים הן תולעים פרוקות ובעלות צלום (חלל גוף משני); רובן ימיות, חלקן חיות במים מתוקים וחלקן יבשתיות.
במערכת התולעים הטבעתיות יש כ-22,000 מינים.
המערכת נחלקת לשלוש מחלקות עיקריות: הרב-זיפיות (Polychaeta), התולעים הדל-זיפיות (Oligochaeta) והעלוקות (Hirudinea).
תולעים טבעתיות נבדלות מתולעים שטוחות בכך שיש להן גוף סגמנטלי (פרוק), כלומר מחולק לסגמנטים (פרקים) - טור של יחידות שחוזרות על עצמן, אחד מיתרונות הסגמנטציה הוא הסיוע לתנועה מכיוון שכל זוג פרקים מחוברים באמצעות שריר המאפשר לנוע אחד יחסית לשני.
התולעים הטבעתיות בנויות מסדרה של פרקים, בתוספת ראש בו מרוכזים איברי החישה, גנגליוני העצבים והפה, ופרק אחורי בו מצוי פי הטבעת.
התולעים הטבעתיות הן טריפלובלסטיות, כלומר: בעלות 3 שכבות נבט (אקטודרם, מזודרם ואנדודרם) ובעלות חלל גוף משני (צלום, coelum) מלא.
בין פרק לפרק מפרידה מחיצה הנקראת septum ובין הצלום הימני לצלום השמאל בכל פרק מפרידה מחיצה הנקראת mesentary.
צינור העיכול וכלי הדם המרכזיים עוברים לאורך מחיצה זו.
לתולעים הטבעתיות מערכת עצבים מרכזית עם גנגליוני מוח בראש ונויורונים, סנסורים ומוטורים בכל פרק.
מערכת העצבים אחראית לתנועה מתואמת של השרירים השונים המאפשרים לתולעת לנוע ולזוז במרחב.
רוב התולעים נעות בתנועה פריסטלטית שנעשית על ידי כיווץ גלי של השרירים ההיקפים: כיווצם מצר את הפרק ומאחר שהצלום מלא בנוזל הוא מתמתח, וכאשר השריר מרפה שאר הגוף נמשך קדימה.
שיטת תנועה אחרת, בעיקר ברב-זיפיות, היא על ידי הנעה של ה-Parapodia ("רגליים מדומות"), בליטות בשרניות מלאות ריסים, המכות במים.
מערכת העיכול היא חד-כיוונית וכוללת פתח כניסה ופתח יציאה (פי הטבעת, anus) נפרדים.
דבר זה מאפשר לרקמות לאורך חלל העיכול להתמחות ולבצע תפקידים שונים במהלך העיכול: לוע, ושט, זפק, קיבת טחינה, מעיים ופי הטבעת.
צינור העיכול עובר בכל פרקי הגוף של התולעת.
כלי הדם מורכבים משני צינורות, גבי וגחוני, ואלה עוברים לאורך כל גוף התולעת.
באזור הוושט כלי הדם הללו מתחברים ברשת צינורות עבים המשמשים כלב.
החמצן מועבר בנוזל הדם שבו מומס המוגלובין.
לצורך סינון והפרשת פסולת נעזרת התולעת במערכת מטאנפרידיה: הפסולת מופרשת לחלל הצלום ונקלטת בפתח הנפרוסטומה בעל הריסים (תפקיד הריסים לשאוב נוזלים אליו) ומועברת באמצעות רשת צינוריות לפרק שמלפניו ומשם החוצה אל מחוץ לגוף.
רב-זיפיות (שם מדעי: Polychaeta) הם תת-מחלקה בקרב התולעים הטבעתיות, מדובר בדרך כלל בתולעים ימיות.
בכל קטע (סגמנט) בגופן ישנן שתי בליטות בשרניות הקרויות בשם Parapodia המורכבות מזיפים רבים.
ישנם יותר מ-10,000 מינים המשויכים לתת מחלקה זו.
המוכרים יותר מביניהם הם: תולעת הפתיון (Arenicola Marina), תולעת החול (Sandworm), תולעת הצדפה (Worm nereis).
רבי-זיפיות נפוצים מאוד בעולם, ונודעים ביכולתם לשרוד בטמפרטורות אוקיינוס הקרות ביותר של מישור תהומי, אך מצד שני, אותו מין מסוגל גם לשרוד בטמפרטורות הרבה יותר גבוהות.
רבי-זיפיות מצויים באוקיינוסים בכדור הארץ בכל העומקים, החל במינים שחיים לצד פלנקטון, כלומר קרוב לפני המים, וכלה במינים – כמו תולעת צינור ענקית – שנצפו בידי רובוט-צוללת בתחתית תהום צ'לנג'ר, שהיא הנקודה העמוקה ביותר של תחתית האוקיינוסים המוכרת כיום בכדור הארץ.
דל-זיפיות (שם מדעי Oligochaeta), היא תת-מחלקה במשפחת התולעים הטבעתיות, אשר מורכבת מסוגים רבים של תולעי מים, ותולעים יבשתיות.
תת-מחלקה זו כוללת בתוכה את כל השלשולים השונים.
דוגמאות לתולעים בתת-המחלקה: שלשולים יבשתיים (Megadrile, חלקם חיים רק ביבשה, חלקם רק במים, ואף יש מינים אשר חיים בשניהם), תולעת סיר (Pot Worm), תולעת קרח (Ice Worm), ועוד כמה תולעים שמבחינה אבולוציונית לא השתנו כלל עוד מימי הביניים.
במחלקת הדל-זיפיות נמנים כ-10,000 מינים מוכרים.
לתולעים אלה יש בדרך כלל מעט מאוד זיפים על גופן, בניגוד לרב-זיפיות ומכאן השם דל-זיפיות.
הידועות ביותר מתת-מחלקה זו הן תולעי אדמה.
עלוקות (Leeches) הן תת-מחלקה השייכת לתולעים טבעתיות.
עלוקות נבדלות מדל-זיפיות ומרב-זיפיות בצורה משמעותית.
לדוגמה: העלוקות חסרות זיפים, ופילוח איבריהן הפנימיים שונה מזה של רב-זיפיות ודל-זיפיות, גופן מוצק הרבה יותר, ובכל אחד מקצותיהם איברים דמויי מוצצים המאפשרים להם להיצמד לגופים שונים.
רוב העלוקות חיות בסביבת מים מתוקים, קיימים אף מיני עלוקות החיים בסביבה בעלת אופי יותר יבשתי ואפילו באזור בו ישנם מים מלוחים.
רוב העלוקות ניזונות מדם (hematophagous) בעלי חיים בעלי חוליות ואף מבעלי חיים חסרי חוליות.
עלוקות כגון עלוקה רפואית (Hirudo medicinalis) שימשו בעבר, כאשר הרפואה לא הייתה מתקדמת, להסיר דם מחולים עוד מימי יוון והודו הקדומות, מנהג זה עדיין נמצא בשימוש במדינות העולם השלישי.
בדומה לכל התולעים במשפחת התולעים הטבעתיות, גם גופה של העלוקה עשוי מסגמנטים (מקטעים), אבל בניגוד למינים האחרים, אין התאמה בין הפילוח החיצוני של גופה עם פילוח האיברים הפנימיים שלה.
את המשטח החיצוני שלה ניתן לחלק ל-102 מקטעים, בעוד את החלק הפנימי ניתן לחלק ל-32 מקטעים; החלק הראשון מוגדר כראש העלוקה ומחולק לארבעה סגמנטים וכולל בתוכו גם איבר, סוג של מוצץ (Sucker), אחריו ניתן להבחין ב-21 מקטעים הכוללים בעיקר עצבים, שני אברי רבייה, ותשעה זוגות אשכים.
לבסוף שבעת הסגמנטים האחרונים מאחסנים את המוצץ המצוי בצדה האחורי של העלוקה, וגם נוסף על כך מוח אחורי.
תולעי ריסים (שם מדעי: Turbellaria) היא מחלקה אחת מתוך שלוש שנמצאת תחת מערכת תולעים שטוחות.
דוגמה לתולעי הריסים היא פלנריה.
לתולעי ריסים מבנה הגוף הדומה לחץ, יש לה איברים דמוי ראש ודמוי עיניים.
אלו יצורים מפותחים יותר מההדרות אבל עדיין חסרי מערכות שונות בגוף.
מנגנון הובלה – הובלת חמצן ותוצרי נשימה בדיפוזיה בלבד.
הובלת מזון מעוכל בדיפוזיה מהמעי המסועף.
סילוק פסולת חנקנית בעזרת פרוטונפרידיות המפוזרות בגוף.
קליטת מזון – המזון נשאב בהדרגה על ידי הפרינקס (פתח הלוע) השרירי.
הפרשות תאי הבלוטה מסייעות להחלקת הטרף פנימה ואולי אף מתחילות את תהליך העיכול, המזון הנבלע עובר לאורך המעי בעזרת פעילות תאי השריר הנמצאים סביב למעי.
אפיתל המעי מורכב משני טיפוסי תאים:
תאים בעלי יכולת לשלוח פסוידופודיה התופסים חלקיק מזון מחלל המעי ומעבירים אותם לתוך התאים - פגוציטוזה.
תנועה – בתולעי הריסים התנועה בעיקר על ידי התכווצות שרירים מתחת לעור ומעט בעזרת הריסים.
תולענים הודיים (שם מדעי: Chikilidae) היא משפחה מסדרת חסרי הרגליים בתוכה מצוי רק סוג אחד, תולען הודי (Chikila).
בעבר משפחה זו נכללה במשפחת התולעניים.
בני המשפחה הם יצורים קטנים ומוארכים דמויי תולעת באורך עד 10 ס"מ.
הם בעלי ראש עבה העוזר להם לחפור, עיניים קטנות ועור לח.
הם בוקעים מהביצים ללא שלב הראשן והופכים מיד לבוגרים וההורים נשארים לשמור על הביצים המתפתחות וכנראה לא אוכלים כלל עד הבקיעה.
הם ניזונים בעיקר מחסרי חוליות קטנים.
בני משפחה זו הם חלק מהמינים שנחקרו באזורים טרופיים ברחבי העולם במזרח ומערב אפריקה, אמריקה המרכזית וחלק מאמריקה הדרומית וכן באיי סיישל, הודו, סרי לנקה ודרום-מזרח אסיה וחלקם התגלו כשייכים למשפחות עצמאיות.
תולעני זנב אסייתיים (שם מדעי: Ichthyophiidae) היא משפחה מסדרת חסרי רגליים.
התולענים חיים בטבע בדרום אסיה מהודו לדרום-מזרח אסיה ועד דרום סין.
מינים אלה בעלי תכונות ייחודיות, למשל הם בעלי פה השקוע מתחת לגולגולת ויש להם מספר שרירים המשמשים לסגירה של הלסתות.
הם בעלי ראש קצר וזנב בעל חוליות גדולות וכן מרובי קשקשים.
התולענים מטילים את ביציהם באדמה לחה וכשהם בוקעים הם חיים בשלוליות כראשנים לפני שהם הופכים לבוגרים.
לעיתים הנקבות גם שומרות על הביצים.
משפחה זו היא קרובתם של המשפחה תולעני זנב ניאוטרופיים (Rhinatrematidae).
לעיתים בני הסוג Uraeotyphlus, מצויים במשפחה עצמאית (Uraeotyphlidae).
סוג אִיכְתִּיּוֹפִיס (Ichthyophis) - בו 39 מינים
תולעני זנב ניאוטרופיים (שם מדעי: Rhinatrematidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי רגליים.
הם חיים בטבע ביערות הטרופיים של אמריקה הדרומית.
קבוצה זו נחשבת לאחת מהפרימיטיביות בסדרתה ובעלי מאפיינים החסרים למשפחות האחרות.
הם בעלי זנב מגודל רוב ובעלי פה שאינו שקוע מתחת לגולגולת.
התולענים מטילים את ביציהם בקרקע וממנו בוקע ראשן החי בשלוליות ובעל זימים חיצוניים העוזרים לו לנשום.
הבוגרים חיים על קרקעית היער או בלחלוחית העלים.
תולענים אפריקניים (שם מדעי: Scolecomorphidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי רגליים.
תולענים אלה חיים באפריקה בקמרון, מלאווי וטנזניה.
התולענים חסרי רגליים ובעלי עיניים קטנות ופרימיטיביות ויש להם חריצים קטנים לאורך הגוף, יותר מלשאר התולענים.
חלק ממיני המשפחה משריצים צאצאים חיים והם עוברים ללא הפיכה לראשנים.
הגדולים בבני המשפחה מגיעים לאורך 45 ס"מ.
תולעני מים (שם מדעי: Typhlonectidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי רגליים החיים בטבע רק באזור המזרחי של הרי האנדים בדרום אמריקה.
למרות שמם הם אינם תולעים אלא דו-חיים.
הם נראים כמו תולעים ארוכות והם בעלי עיניים קטנות.
התולענים משריצים צאצאים חיים, מסוגלים לחיות מתחת למים ורובם מימיים לחלוטין, למרות שהסוגים Chthonerpeton ו־Nectocaecilia הם חצי מימיים.
אלו החיים במים הם חסרי ריאות כלל ונושמים בעזרת העור ובעזרת זימים חיצוניים.
רוב המינים הם טורפים הניזונים ממגוון יצורים מימיים הקטנים מהם, בעיקר חרקי מים וחסרי חוליות.
המין הגדול במשפחה הוא Atretochoana eiselti שאורכו עד 100 ס"מ.
שאר המינים מגיעים לאורך 20–60 ס"מ.
תולענוניים (שם מדעי: Microdesmidae) הם משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים מתת-סדרת דמויי-קברנון.
במשפחה זו 2 תת-משפחות: Ptereleotrinae בה 8 סוגים ו-Microdesminae בה 5 סוגים.
כמה חוקרים מפרידים את שתי תת-המשפחות למשפחות נפרדות.
דגים אלה דומים לקברנוניים היכולים להגיע לאורך 12 סנטימטרים ובעלי סנפירים קטנים מאוד וגוף מוארך המזכיר תולעת ומכאן שמם.
עיניהם ולסתותיהם גדולות, והם בעלי סנפיר גבי קוצני, סנפירי שת ארוכים וזנב דק.
הם לא מתרחקים מהקרקעית, והם מצויים בכל האוקיינוסים והימים הטרופיים, ואף במים מליחים ובשפכי נהר.
מזונם כולל בעיקר דגים קטנים מהם וסרטנים שוחים כמו שטרגליים.
סוג חולית (Ptereleotris) - בעבר שויך למשפחה עצמאית: חוליתיים (Ptereleotridae)
תולעת המשי (במקור: The Silkworm) הוא רומן פשע בדיוני שיצא לאור בשנת 2014 על ידי ג'יי קיי רולינג, תחת שם העט רוברט גלבריית.
זהו הרומן השני בסדרת "קורמורן סטרייק".
הספר הבא אחריו הוא "דרך הרשע" שיצא לאור בשנת 2015 ואחריו "לבן קטלני" שיצא בשנת 2018.
הספר עובד לשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "סטרייק".
כמה חודשים לאחר פתירת מקרה לולה לנדרי, קורמורן סטרייק מקבל עבודה מליאונורה קווין כדי למצוא את בעלה אוון.
אוון, גאון ספרותי לשעבר שניסיונו לשחזר את הצלחתו בעבר נכשל, נעלם בערך באותו זמן שסיים לכתוב את ספרו האחרון, בומביקס מורי, אשר הודלף עם היעלמותו.
הספר נחשב בלתי ניתנת לפרסום בשל תערובת של תקיפה מינית, עינויים וקניבליזם, כמו גם תיאורו המשמיץ של האנשים בחייו של קווין.
בנוסף לליאונורה, סטרייק קובע ראיונות עם האנשים האחרים המתוארים בכתב היד: המאהבת של קווין קתרין קנט, השולייה פיפה מידגלי, הסוכנת אליזבת טאסל, העורך ג'רי וולדגרייב, המו"ל דניאל צ'ארד וחברו לשעבר מיכאל פנקורט.
החשודים, לעומת זאת, קרובים להתהפך אחד את השני, והם מאשימים אחד את השני ברצח קווין ועזרה בכתיבת בומביקס מורי .
עם תחילת החקירה, היחסים של סטרייק עם רובין אלקוט הולכים ומתדרדרים בהדרגה, כאשר היא מרגישה מוזנחת על ידו והוא מרגיש שהוא לא מוכן לשים אותה במצב שבו היא נאלצת לבחור בין עבודתה לבין ארוסה מתיו.
העוינות מתמתחת כאשר סטרייק מוצא את הגופה של קווין, אשר הושחתה, הוספגה בחומצה ועוצבה כך שתידמה לסוף של בומביקס מורי .
משטרת המטרופולין מאוחר יותר עוצרת את ליאונורה באשמת הרצח, מה שגורם לסטרייק לצאת כדי לנקות את שמה.
רובין, בינתיים, מותחת יותר את היחסים עם מתיו אחרי שהיא כמעט מפספסת את הלוויה של אמו כדי לעזור לסטרייק ונתפסת בשקר.
מאוחר יותר היא מתעמתת עם סטרייק על כוונותיו לגביה וסטרייק מזהיר אותה כי היא תתבקש לעשות דברים שמתיו לא יאהב אם היא רוצה להפוך לחוקרת.
כאשר הראיות בתיק נגד ליאונורה נערמות, סטרייק מתמקד בפנקרוט, אשר דמותו בכתב היד אינו עולה בקנה אחד עם אופי יחסיו עם קווין.
כמה שנים קודם לכן, אחרי שאשתו של פנקורט כתבה רומן שהושפל על ידי המבקרים, ושחרורה של פרודיה אנונימית גרם לה להתאבד.
פנקורט האשים את קווין בכך שהוא כתב את הפרודיה ואת טאסל על כך שהיא איפשרה לו.
סטרייק מהר מאוד מסיק שבומביקס מורי הוא מטאפורה לחיים של מישהו אחר וקווין נועד להיות האנטגוניסט ולא הגיבור.
בהבינו שכתב היד נכתב על ידי סופר צללים, הוא יוצר תוכנית להתעמת עם הרוצח.
מאוחר יותר הוא מפתיע את פנקורט במסיבה ומבקש לדבר איתו ביחידות.
וכאשר טאסל, אשר גם היא נוכחת במסיבה, מצטרפת אליהם, סטרייק מאשים את טאסל בהיותה הרוצחת של קווין וסופר הצללים של בומביקס מורי.
טאסל, סופרת כושלת בעצמה, כתבה את הפרודיה על הרומן של אלספת פנקורט, אשר קווין השתמש בה כדי לסחוט את טאסל במשך עשרים שנה.
כאשר קווין בא אליה עם הרעיון המקורי של בומביקס מורי, טאסל הגתה תוכנית משוכללת.
היא קשרה קשר עם קווין כדי לביים את היעלמותו, תוך כדי שהיא כותבת מחדש את בומביקס מורי, היא הרגה את קווין והפלילה את ליאונורה.
טאסל מנסה לברוח, רק כדי להיתפס ונעצר, מה שסטרייק ורובין תכננו מראש.
זמן קצר לאחר מכן, ליאונורה משוחררת מהכלא, פנקרוט מכיר בערך של כתב היד המקורי של בומביקס מורי, וסטרייק מספר לרובין שהוא רושם אותה לקורסי הכשרת חוקרים בתור מתנת חג המולד.
קורמורן סטרייק - בוגר צבא ממלחמת אפגניסטן ששוחרר לאחר שאיבד מחצית מרגלו בפיצוץ ורצה לעזוב מחשש לאי שפיות.
הוא סלבריטאי קטן, בין היתר הודות לאביו כוכב הרוק הידוע לשמצה שלו ולפתרון הרצח של לולה לנדרי.
רובין אלקוט - עוזרת ומזכירה של סטרייק, שמסתירה את סקרנותה בעולם החקירות הפליליות.
עכשיו כאשר היא לוקחת חלק במשרה מלאה בתוך הסוכנות של סטרייק, היא שואפת להיות חוקרת בפני עצמה.
אוון קווין - סופר מוכר מפעם ככותב אוונגרד ואחד "המורדים הספרותיים" הראשונים.
הוא בילה עשרות שנים בניסיון לשחזר את ההצלחה של הרומן הראשון שלו, חטא של הוברט, ללא הועיל.
הוא נחשב נרקיסיסטי וחסר ביטחון קיצוני, ונסבל רק בגלל הצל של הפוטנציאל הבלתי מנוצל ביצירותיו.
קווין מופיע ב"בומביקס מורי " כ"בומביקס", סופר שאפתן שגאונותו היא בלתי מעורערת, לא מוערכת ולא מוכרת, אשר מבקשת ממנו לחפש את אליליו, אך מגלה כי הם רק מבקשים להשתמש בו ולהתעלל בו לפני שאוכלים אותו בחיים.
לאונורה קווין - אשתו של קווין, שהופכת לחשודה העיקרית ברצח שלו.
היא מבלה כמעט את כל זמנה בטיפול הבת שלהם, נכה אינטלקטואלית, בשם אורלנדו.
ליאונורה מופיעה כסוקובה, שד בגופה של אישה מחרידה המחזיקה את בומביקס בשעבוד, ואונסת אותו שוב ושוב.
קתרין קנט - חברה של קווין ומחברת "פנטזיה ארוטית", אשר נדחתה בעיקר על ידי קהילת ההוצאה לאור בלונדון.
קתרין מופיעה כהרפי, אישה יפה בעלת עיוות מחריד, משתמעת להיות מטאפורה גסה ואכזרית לסרטן השד.
פיפה מידגלי - אישה טרנסג'נדרית שעוברת טיפול לפני ניתוח לשינוי מין.
היא מתאהבת בקווין לאחר שהיא לוקחת קורס כתיבה יצירתית אצלו; קווין, בתמורה, היה מלא השראה מהסיפור האישי שלה כפי שהוא תואם עם הרומן המקורי שלו.
פיפה מופיעה כאפיסנה, שפחתה של הרפי, המבקשת להימלט מציפורניה עם בומביקס.
בומביקס מגיבה בחיוב עד שהיא "שרה", או חושפת את מעמדה הטרנסג'נדרי אליו, אשר בומביקס מוצא כמחריד.
אליזבת טאסל - סופרת נכשלת שהפכה לסוכנת ספרות.
היא חיה ועובדת בשולי הקהילה הספרותית בלונדון, אשר עליה היא מתרעמת עמוקות, ומבטאת על ידי הצקה לעובדיה.
טאסל מופיע בתור טיק, אישה טפילית אשר מטפחת את כישרונו של בומביקס כדי לקת אותו ממנו.
ג'רי וולדגרייב - העורך מוכה הסבל של קווין, שהוא גם אחד האנשים המעטים שמוכנים לסבול אותו.
המוניטין שלו נהרס על ידי התנהגותו של קווין, מה שמוביל להתמוטטות נישואיו והפיכתו לאלכוהוליסט.
ג'רי מופיע בתור הגזרן, יצור קרני, דמוי טרול, אשר ללא הרף הורס את העבודה של בומביקס.
הוא נושא שק רווי דם שמרמז על נשיאת עובר לשעבר, ומנסה להטביע יצורים אחרים.
מייקל פנקורט - אחד המורדים הספרותיים המקוריים, שהמשיך להיות סופר רב-מכר.
הוא מחזיק בספרות כביטוי לאמנות, וכי האמנות יכולה להיחשב רק ככזו כאשר היא מעוררת דיון חברתי; עם זאת, זה קצת יותר מאשר תירוץ לדעותיו השובניסטיות העמוקות.
מייקל מופיע בתור רברבן, סופר מפורסם והאליל של בומביקס.
הוא נחשף בתור שרלטן, אשר מענה את אשתו אפיגי לתדלק את היצירתיות שלו ומבטא את העינויים שלה כאמנות.
דניאל צ'ארד - נשיא רופר צ'ארד, בית הוצאה לאור בלונדון המתמחה בספרות מודרנית.
הוא חסר מיומנויות חברתיות, נחשד בהיותו הומוסקסואל סמוי.
דניאל מופיע כ"פאלוס אימפודיקוס ", אדם הרוצח סופרים כדי לגנוב את כישרונם, תוך חילול גוויותיהם עם הפין החולה שלו.
מתיו קונליף - הארוס של רובין, שמסרב לעבודתה עם סטרייק.
למרות המתח ניכר כתוצאה מכך שהיא עובדת עבור סטרייק, רובין בסופו של דבר מספרת לו על החלום שלה להיות בלשית ומתיו מקבל זאת ונותן לה לעשות זאת למרות שהוא לא אוהב את זה.
ריצ'רד אנסטיס - בלש ממשטרת המטרופולין שהיה מעורב באירוע שעלה לסטרייק ברגלו.
סטרייק רואה בו חוקר מוצלח, אבל חסר דמיון.
אורלנדו קווין - בתו של קווין בעלת נכות אינטלקטואליות.
היא האדם היחיד בחייו של קווין, שלא מופיע בכתב היד של בומביקס מורי, וזה רומז לכך שהיא האדם היחיד שהוא באמת דואג לו.
לוסי - אחותו למחצה של סטרייק מצד אמו, וקרובת משפחתו היחידה שיש לו קשר קבוע איתה.
למרות היותו אחותו הצעירה, היא נוטה להיות אמא שלו, מעודדת אותו להתיישב ולהקים משפחה, למרות פחדיו של סטרייק מהדבר.
אלכסנדר 'אל' רוקבי - אחיו למחצה של סטרייק מצד אביו, וקרוב המשפחה היחיד מצד אביו שיש לו איתו קשר מסוים.
נינה לסלס - עורכת זוטרה ברופר צ'ארד שעוזרת לסטרייק להשיג את כתב היד של בומביקס מורי.
היא מתאהבת בו ורודפת אחר מערכת יחסים רומנטית, שאינה הדדית.
ג'ו נורת' - סופר אמריקאי וחברו של קווין ופנקורט.
הוא מת מאיידס בעת שכתב על חוויותיו על חייו עם המחלה.
לאחר ששכב נטוש במשך עשרים שנה, הבית שבו מת נורת' הפך לזירת הרצח של קווין.
כריסטיאן פישר - העורך של הוצאת נישה שמדליף את כתב היד של בומביקס מורי .
דומיניק קולפפר - עיתונאי מזדמן אשר שוכר את סטרייק כדי למצוא ראיות לשחיתות בין עשירים וחזקים.
הוא מביע הפתעה שסטרייק לא משתמש בפריצת טלפונים כדי להשיג ראיות.
שרלוט רוס - החברה/לשעבר של סטרייק במשך 16 שנה.
לאחר התמוטטות היחסים שלהם באופן סופי, היא מתחתנת עם גבר אחר, אך ממשיכה להתגרות בסטרייק מרחוק.
בדומה לקריאת הקוקייה, תולעת המשי זכה לשבחים רבים, ומכר עותקים רבים יותר מקודמו בשבועות הראשונים לחשיפה.
ואל מק'רמיד מה"גרדיאן" העניקה לרומן ביקורת חיובית, אך ביקרה את התיאורים הרבים של לונדון, שנחשבו בעיניה למיותרים: "אני חושד שבגלל שבילתה בספרים כה רבים המתארים עולם שרק היא הכירה נשאר לה ההרגל לספר לנו יותר מדי על העולם שרובנו מכירים מספיק טוב כדי לדמיין בעצמנו ".
הרומן היה מועמד גם על פרס פגיון הזהב בבית אגודת סופרי הפשע ב-2015.
הספר ספג ביקורת על הצגתו של הדמות הטרנסג'נדרית פיפה, ועל התיאור של הדמות כגברית.
ב -10 בדצמבר 2014, הוכרז כי הרומנים יאומצו כסדרת טלוויזיה עבור BBC One, החל בקריאת הקוקייה .
רולינג יצרה את הסדרה באמצעות חברת ההפקה שלה Brontë Film and Television, יחד עם ניל בלייר ורות קנלי-לטס.
שלוש הדרמות התבססו על תסריטים של בן ריצ'רדס שכתב את "קריאת הקוקייה", וטום אדג' שכתב את "תולעת המשי" ואת "דרך הרשע".
מייקל קיילור ביים את "קריאת הקוקייה", קירון הוקס ביים את "תולעת המשי" וצ'ארלס סטורידג' ביים את "דרך הרשע".
טום ברק גילם את דמותו של קורמורן סטרייק, והולידיי גריינג'ר גילמה את דמותה של רובין אלקוט.
החלק השני של ההפקה, אשר מגולל את תולעת המשי, הופיע בשני פרקים.
הפרק הראשון שודר ב-10 בספטמבר 2017, והשני ב-17 בספטמבר.
תולעת הפיצה הוא משחק וידאו, המבוסס על המשחק סנייק, שיצא בשנת 1994 והיה פופולרי בשנות ה-90.
המשחק פותח על ידי חברת Zorlim Software הפינית, כשלמעשה עבד בה באותה עת אדם אחד בלבד.
משחקיות המשחק מבוססת על סנייק.
באופן זה, במסגרת המשחק שולט השחקן על תולעת ארוכה ירוקה ודקה המשוטטת באזור מבודד, אוספת פיצה בגדלים שונים, ומנסה להימנע מלהתנגש בזנבה או בקירות המקיפים את אזור המשחק.
התולעת מתארכת כשהיא אוכלת, וכך קשה לה יותר להימנע מלהיתקע בזנבה או בגופה.
השחקן שולט על כיוון תנועת ראש התולעת (באמצעות המקשים למעלה, ימינה, למטה או שמאלה), ויתר גופה של התולעת עוקב אחרי ראשו.
התולעת נמצא בתנועה מתמדת ולא ניתן לעצור אותה במהלך המשחק.
מה שמבדיל את המשחק ממשחקי סנייק מסורתיים, הוא שהתולעת לא מסוגלת לבצע פניות חדות של 90 מעלות, והיא נעה במעגלים.
באופן זה, החזקה של מקש החץ לזמן ארוך מידי, תביא לכך שהתולעת תבצע פניה של 360 מעלות ותפגע בגופה.
הבדל נוסף בין המשחק הזה לשאר משחקי הסנייק הוא הניקוד - בעוד שבמשחקים המסורתיים על השחקן תמיד לאסוף אותו סוג של "בונוס"; לעומת זאת, בתולעת הפיצה, גודל הפיצות משתנה, ובהתאם לכך גם הניקוד - פיצה קטנטנה תזכה בניקוד מועט, ואילו פיצה משפחתית תזכה במספר רב של נקודות.
המשחק היה פופולרי במהלך שנות ה-90. בשנת 2005 הוציאה החברה גרסה חדשה של המשחק.
תולעי שיער-סוס (שם מדעי: Nematomorpha, מכונות גם Gordiacea, "תולעים גורדיות") הן אחת מכ-40 המערכות של ממלכת בעלי החיים, הדומות במורפולוגיה שלהם באופן שטחי לתולעים נימיות, ומכאן מקור השם המדעי.
גודלם של מרבית המינים נע בין 5 ל-10 סנטימטרים, וקוטרם בין מילימטר ל-3 מילימטרים.
ניתן למצוא תולעי שיער-סוס במקווי מים מתוקים, שקתות השקיה, בריכות שחייה, נחלים, שלוליות ובורות מים, וגם בים.
התולעים הבוגרות עצמאיות, אבל הפגיות הן טפילות של פרוקי-רגליים, כדוגמת חיפושיות, תיקנאים, גמלי שלמה, חגבאים, וסרטנאים.
ידועים 351 מינים החיים במים מתוקים, והערכה שמרנית משערת שיש כ-2,000 מינים של מים מתוקים ברחבי העולם.
מקור הכינוי "תולעים גורדיות" הוא מאגדת הקשר הגורדי.
השם מתייחס לעובדה שתולעי שיער-סוס מתכנסות לעיתים קרובות בצורת קשר, בייחוד בזמן הזדווגות.
תולעי שער-סוס הן תולעים פָּרָזִיטוֹאִידִיוֹת.
בניגוד לטפילים אמיתיים, פרזיטואידים בוגרים חיים מחוץ לפונדקאי.
רק בשלבי ההתפתחות המוקדמים שלהם הם חיים כטפילים על גופו של פונדקאי או בתוכו, ובמרבית המקרים מביאים למותו.
אורכם של מרבית המינים נע בין 5 ל-10 סנטימטרים, במקרים קיצוניים מגיע לאורך של 2 מטרים, וקוטרם בין מילימטר ל-3 מילימטרים.
בחתך רוחב גופן של תולעי שיער-סוס הוא גלילי, והוא דומה לשפופרת המכוסה בקוטיקולה חיצונית ללא ריסונים.
הקוטיקולה עבה ובנויה מסיבי קולאגן בשכבות סליליות.
על פני השטח של מרבית המינים יש בליטות שמהן יוצאים קוצים.
הגוון של התולעים נע בין חום-שמנת בהיר ועד כמעט שחור.
אפידרמיס דק מכסה על גוף ובו שריר אורכי עבה יחסית ומעיים בלתי מתפקדות.
אין בגופן של התולעים מערכות עיכול, נשימה או מחזור דם.
מערכת העצבים כוללת טבעת עצבים סמוך לחלק הקדמי של בעל החיים, וסיב עצב גחוני (ventral nerve cord) לאורך כל הגוף (למינים החיים בים יש בנוסף גם סיב עצבי גבי).
לתולעי שיער-סוס יש שני זוויגים מובחנים, ומערכת הרבייה מתבססת על הפריה פנימית של ביציות שמוטלות במחרוזות ג'לטיניות.
לבוגרים יש בלוטות מין גליליות שנפתחות לתוך פתח הביב.
לפגיות יש טבעות של קרסים מקוטיקולה וקצה חד שבאמצעותו הן חודרות לבעל החיים הפונדקאי.
אף שהבוגרים חיים במים, הפונדקאים של תולעי שיער-סוס החיים במים מתוקים הם תמיד בעלי חיים יבשתיים, וההדבקה מתרחשת כאשר הפונדקאי שותה מים שבהם יש פגיות או שהוא חרק שטרף בעל חיים אחר נגוע.
ברגע שחדרו לגוף הפונדקאי הפגיות חיות במחזור הדם וסופגות חומרי מזון ישירות דרך העור.
ההתפתחות לצורת הבוגר אורכות שבועות או חודשים, והפגית מתנשלת כמה פעמים ככל שהיא גדלה.
הבוגרים חיים במים מתוקים או במי ים, אינם ניזונים וחיים רק במטרה למצוא בן זוג.
הזכרים והנקבות מתקבצים לפקעות הדוקות ("קשרים גורדיים") בזמן ההזדווגות, ואחריה הזכרים מתים.
המינים Spinochordodes tellinii ו-Paragordius tricuspidatus, שהפונדקאים שלהם הם חרגולים וצרצרים מסוגלים לפעול על המוח של הפונדקאים שלהם.
הם גורמים לפונדקאים לחפש מקורות מים ואז להטביע את עצמם, ובכך להשיב את התולעת למים.
tricuspidatus מסוגל לשרוד טריפה של הפונדקאי שלו והוא חומק החוצה מהטורף שאכל את הפונדקאי שלו.
יש מעט מקרים של טפילות מקרית בפונדקאי המשתייך לבעלי חוליות, כולל כלבים ובני אדם.
כמה מקרים של הדבקה ב-Parachordodes, Paragordius, או Gordius בבני אדם תועדו ביפן ובסין.
קל לטעות בין תולעי שיער-סוס לבין תולעים נימיות, בייחוד תולעים מהמשפחה Mermithidae.
גופן של תולעים ממשפחת Mermithidae, בניגוד לתולעי שיער סוס, אינו מסתיים בפתח ביב.
לתולעים זכרים יש מבנה דמוי מחט (spicule) או שניים ממש לפני קצה הגוף העוזר בזמן ההזדווגות והקוטיקולה שלהם דקה הרבה יותר, אין בה בליטות והיא חלקה יותר וגונה חום בהיר.
המערכה סווגה בעל-המערכה אקדיסוזואה (Ecdysozoa) של אורגניזמים מתנשלים הכוללת את פרוקי-הרגליים.
קרובי המשפחה הקרובים ביותר הם תולעים נימיות.
שתי המערכות יוצרים את הקבוצה Nematoida בקלייד סיקלונורליה (Cycloneuralia).
בשלב הפגית מפגינים בעלי החיים דמיון לבעלי חיים בוגרים מהמערכה קינורהינכה (kinorhyncha), וכמה מינים של המערכות לוריספירה (Loricifera) ופריאפולידה (Priapulida), כולן חברות בעל-המערכה סקלידופורה (Scalidophora).
המין העתיק ביותר של תולעת שיער-סוס הוא כנראה Maotianshania cylindricala, מהקמבריון התחתון שנתגלה באתר המאובנים בצ'נגג'יאנג.
עם זאת, אורגניזם זה היה שונה מאוד ממינים בני תקופתנו.
תולעים מאובנות הדומות לצורה המודרנית דווחו מענבר ממיאנמר מהקרטיקון המתוארך לפני 100–110 מיליון שנים.
היחסים בתוך המערכה עדיין אינם מוחוורים, אבל מוגדרות שתי מחלקות.
חמשת המינים של תולעי שיער-סוס החיים בים כלולים במחלקה Nectonematoida.
הבוגרים חיים בפלנקטון והפגיות הן טפילות של מעשירי רגל, בייחוד סרטנים.
הם מאופיינים על ידי שורה כפולה של שערות המשמשות לשחייה לאורך כל צד של הגוף, סיב עצבי גבי וגחוני, בלסטוצל (blastocoel), חלל מלא נוזל, ובלוטת מין בודדת.
350 המינים האחרים שייכים למחלקה Gordioidea, המחולקת לשתי משפחות, Chordodidae ו-Gordiidae, הכוללות שבעה סוגים.
בשונה מהתולעים השייכים למחלקה Nectonematoida אין להם שערות שחייה, יש להם סיב עצבי גחוני בלבד, והחלל שלהם מלא ברקמת מזנכימה אצל הצעירים שהופך לחלל ריק אצל הבוגרים.
תולעים סיפוניות (שם מדעי: Sipuncula, או גם Sipunculida) היא קבוצה המכילה כ-162 מינים של תולעים ימיות שאינן פרוקות בעלות סימטריה דו-צדדית.
מקורו של השם המדעי Sipuncula הוא משם הסוג Sipunculus, שמקורו מלטינית, siphunculus שפירושו "צינור קטן".
קבוצה זו סווגה באופן מסורתי כמערכה של ממלכת בעלי החיים, אך נראה כי היא קרובה מאוד למשפחה מיזוסטומידה (Myzostomida) במערכת תולעים טבעתיות, וייתכן שהיא תת-קבוצה של התולעים הטבעתיות, על בסיס מחקרים מולקולריים עכשוויים.
אורכן של תולעים סיפוניות שונה בין המינים, אבל האורך של מרביתם הוא פחות מ-10 סנטימטרים.
גופן של התולעים מחולק לחלק מרכזי בולבוסי (באנגלית Trunk) וחלק קדמי צר, דמוי חדק, שיכול להתכנס לתוך החלק המרכזי (באנגלית Introvert).
הפה נמצא בקצה החדק ומוקף במרבית הקבוצות במשושים קצרים.
בלא חלקים קשים, הגוף גמיש ונייד.
אף על פי שהם מצויים במגוון של בתי גידול ברחבי האוקיינוסים בעולם, מרבית המינים חיים בבתי גידול של מים רדודים כשהם מתחפרים מתחת למצע החול והבוץ.
מינים אחרים חיים מתחת לאבנים, בסדקים בסלעים, בין אלמוגים, בתוך אצות או במקומות חבויים אחרים.
מרבית מיני התולעים הסיפוניות ניזונים מפירורים אורגניים, הם שולפים את החדק על מנת לאסוף חלקיקי מזון ולקרב אותם אל פיהם, והם מכנסים את החדק לתוך הגוף כאשר תנאי התזונה אינם יציבים או כשהם חשים איום.
למעט מעט חריגים, הרבייה היא זוויגית וכוללת שלב של פגיות פלנקטוניות.
תולעים סיפוניות משמשות מזון בחלק מהמדינות בדרום-מזרח אסיה.