tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיהנה לכל אורך הקדנציה של הכנסת ה־16. במהלך כהונתה שימשה יו"ר של ועדות הכנסת למדע וטכנולוגיה, לחינוך תרבות וספורט ולענייני ביקורת המדינה, בהן ניהלה מאות ישיבות והובילה חקיקה, מדיניות ומעקב אחר התנהלות הממשלה.
בראשית הכנסת ה־16 שימשה יו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה במשך כשנה.
לאחר הדחתו של השר יוסף יצחק פריצקי מן הממשלה ובעקבות התמנותו של ח"כ אילן שלגי כשר במקומו, מונתה פולישוק-בלוך כיו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט וכיהנה בתפקיד זה קרוב לשנה.
לאחר פרישת סיעת שינוי מן הממשלה ומעברה לספסלי האופוזיציה מונתה לתפקיד יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, תפקיד בו נאבקה בשחיתות שלטונית, מנהל בלתי תקין, מינויים לא ראויים ומכרזים תפורים.
בנוסף שימשה חברה בוועדת הכלכלה שבמסגרתה כיהנה כיו"ר ועדת המשנה של ועדת הכלכלה לעניין תמלוגים לבעלי זכויות יוצרים, במטרה לקבוע פרמטרים לקביעת התמלוגים בישראל.
שימשה בתפקיד זה כאשר סיעת שינוי הייתה חברה בקואליציה ובאופוזיציה.
הגישה במהלך כהונתה כ–80 הצעות חוק בנושאים שונים, חלקן נכנסו לספר החוקים.
עם פרישתה של השרה יהודית נאות מהממשלה עקב מחלתה באוקטובר 2004 הייתה אמורה פולישוק-בלוך להתמנות לשרה בממשלה אך בשל מחלוקות פנימיות במפלגת שינוי הסירה את מועמדותה.
בעת התפצלות סיעת "שינוי" לקראת הבחירות לכנסת ה-17, שובצה פולישוק-בלוך במקום הרביעי ברשימה מפלגת חץ בראשות אברהם פורז אך בבחירות הכלליות שהתקיימו ב־28 במרץ 2006 רשימת "חץ" לא עברה את אחוז החסימה ופולישוק-בלוך לא נבחרה בשנית לכנסת.
במהלך השנים מאז שסיימה את תפקידה כחברת כנסת מילאה פולישוק-בלוך תפקידים ציבוריים שונים בין היתר: יו"ר ועדת החינוך של המכביה ה־18, יו"ר אגודת הידידים של האוניברסיטה הפתוחה, חברה באגודת הידידים של סמינר הקיבוצים, חברת הנהלה בעמותת שקיפות בינל"א, חברה בתנועת נשים עושות שלום ועוד.
ב־2006 הקימה תנועה חדשה בראשותה, תנועת "דרך אחרת".
במסגרת תנועה זאת, היא התמודדה בנובמבר 2008 על ראשות עיריית רעננה, אך הפסידה לנחום חופרי.
הרשימה שעמדה בראשה, "דרך אחרת – מימד נוסף", זכתה למנדט אחד, ופולישוק-בלוך נבחרה לחברת מועצה מטעמה.
בתנועת דרך אחרת ניהלה מאבק למינהור כביש 531 למניעת זיהום אוויר ומפגעים סביבתיים שונים.
בשנים 2008–2010 מונתה כחברה בוועדה המייעצת של מבקר המדינה השופט לינדנשטראוס ובשנים 2010–2012 הייתה חברה בוועדה לבחינת יחסי הון-שלטון שמונתה על ידי מבקר המדינה.
בשנת 2009 יזמה והקימה עם חברות מועצה נוספות את איגוד נבחרות הציבור ברשויות המקומיות בישראל ועמדה בראשו שבע שנים.
בשנת 2010 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "מנדלבאום בלש פרטי" בתפקיד חברת כנסת.
בסדרה זו משחק בתפקיד הראשי אחיינה של מלי פולישוק בלוך, יניב פולישוק.
הדמות שגילמה שם בדקה מי מדליף מידע לאדם בשם "הספרי", וייתכן שיש בכך התייחסות סאטירית לוויכוח שהיה לה עם הבמאי, שמואל הספרי, שהתעקש להשתמש בתוכניתו, פולישוק, בדמות עם שם דומה לשלה, למרות מחאותיה.
ב־2012 התמודדה פולישוק-בלוך בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא הגיעה למקום ריאלי ברשימה.
בשנת 2015 מונתה לתפקיד יו"ר ועדת החינוך של מכבי ישראל ויזמה פרויקט חינוכי "ערכים מנצחים בספורט" בו יצרה שיתוף פעולה של מכבי ישראל, מכבי צעיר ועמותת ערכים בספורט, במטרה להקנות ערכים באמצעות פעילות ספורטיבית.
הפרויקט מתרחב ומתקיים במספר יישובים.
בשנת 2020 לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודדה בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ושובצה במקום התשיעי, אך מספר שבועות לפני הבחירות הודיעה המפלגה על פרישתה.
פולישוק נשואה ואם לארבעה בנים.
בנה הבכור הוא האסטרונום ד"ר דוד פולישוק ממכון ויצמן למדע.
השחקן יניב פולישוק הוא אחיינה.
מליאת הכנסת היא התכנסות מלאה של כלל חברי הכנסת לישיבת עבודה, להבדיל מן הישיבות והפעילות בוועדות הכנסת השונות.
ישיבות מליאת הכנסת מתקיימות באולם המליאה, הממלא את החלל המרכזי בבניין הכנסת.
באולם המליאה מתקיימים הדיונים המרכזיים שעל סדר יומה של הכנסת.
בניין הכנסת הנוכחי נחנך בישיבת המליאה הראשונה ב־30 באוגוסט 1966 שאותה פתח ראש הממשלה לוי אשכול ובראשה עמד יושב ראש הכנסת, קדיש לוז.
באולם המליאה יושבים חברי הכנסת לפי הסיעות שאליהן הם משתייכים, לפי קביעתה של הוועדה המסדרת.
נהוג שסיעות הקואליציה והסיעה הגדולה בה יושבות משמאלו של יושב ראש הכנסת, וסיעות האופוזיציה והסיעה הגדולה בה, לימינו.
במליאה ישנם 142 מושבים לחברי הכנסת המסודרים בצורת מנורה.
השולחן המרכזי, בצורת פרסה, הוא שולחן הממשלה, בראשו יושב ראש הממשלה, לצידו סגניו, ומסביב שאר השולחן השרים.
פעמיים מאז קום המדינה, בעת כהונת ממשלה בעלת מספר שרים רב, הותקן שולחן קטן נוסף במרכז המליאה, לשימוש שרי הממשלה.
בצידי האולם ישנם תאים המשמשים את מזכירי הוועדות והסיעות, יועצים ועוזרים פרלמנטרים.
באולם המליאה יש מקום קבוע לכל חבר כנסת ושמו מצוין עליו, על שולחנו של כל חבר כנסת נמצאים תקנון הכנסת, סדר היום והצעות חוק הנדונות באותו היום.
מול חבר הכנסת מצוי מסך ממוחשב המופעל בעזרת מגע אשר משמש להצבעות, סדר היום ועוד.
בכל הצבעה אלקטרונית מצביע חבר הכנסת במסך המגע על האפשרות המועדפת עליו: אדום – מתנגד, ירוק – בעד וצהוב – נמנע.
חבר הכנסת רשאי להצביע אך ורק ממקום מושבו.
יושב ראש הכנסת וסגניו הממלאים את מקומו בהיעדרו יושבים בראש "במת הכנסת" בזמן ניהול הישיבה, משמאלו של יושב הראש יושב מזכיר הכנסת ומימינו עומד חבר הכנסת הנואם.
מאחורי יושב הראש, שולחן קטן המשמש למטרות שונות: בהצבעות סבוכות יישובים אליו סגניו של מזכיר הכנסת; כאשר נואם ראש מדינה זרה בכנסת, יושב בו ראש מחלקת הטקס; בעת הצבעה חשאית במשכן, כמו בבחירת נשיא המדינה או מבקר המדינה, סופרים בו את הקולות.
אל אולם המליאה צופה יציע האורחים.
היציע נמצא בחלקו העליון של האולם, והוא מחולק לשניים באמצעות מחיצת זכוכית משוריינת, זאת בעקבות מקרה שאירע בבית פרומין, שבו אדם מעורער בנפשו השליך רימון לתוך המליאה לכיוון שולחן הממשלה.
בחלק הקדמי, הפתוח לאולם המליאה, יש מקומות ישיבה לאורחים מוזמנים, לרבות תא מיוחד המיועד לנשיא המדינה בצדו השמאלי (ביחס לנקודת המבט של היושב-ראש) של היציע הקדמי.
בצידו הימני של היציע (ביחס לנקודת המבט של היושב-ראש) נמצאת התקשורת, כתביה והמצלמות המצלמות את דיוני המליאה ומעבירות אותם בשידור חי בערוץ הכנסת.
מאחורי מחיצת הזכוכית, בחלקו העליון של היציע, ישנם מקומות ישיבה לציבור שאינו מוזמן, ואנשים המגיעים יכולים לצפות בישיבות המליאה ולהאזין להן.
האמן הישראלי דני קרוון עיצב את הפסל המכסה את הקיר שבחזית האולם הבנוי – "שאלו שלום ירושלם ישליו אהביך".
ביצירה יש רכיבים המסמלים את נוף ירושלים.
בצדו השמאלי של הקיר (במבט ממרכז המליאה אל עבר במת הכנסת) תלוי דיוקנו של בנימין זאב הרצל הצרוב בלוח אבץ כהה, ובמרכז דגל המדינה.
לרגל כינוס הכנסת העשרים ואחת הוחלף השטיח הבהיר במליאה בשטיח כחול.
החל מיום 4/9/2024, לוחיות השמות של חברי הכנסת במליאה הוחלפו למסכי לד מיוחדים שהוזמנו במיוחד מחו"ל.
מסכים אלו מאפשרים החלפת שמות חברי הכנסת מרחוק, במקרה של מעבר מקום.
החלטותיה של הכנסת, כגון אישורו של חוק או הצבעת אי אמון, מתקבלות באמצעות הצבעה במליאת הכנסת המתכנסת מדי שבוע בימים שני, שלישי ורביעי מלבד חודשי הפגרה והחגים.
ההחלטה מתקבלת בקולותיהם של רוב חברי הכנסת המשתתפים בהצבעה.
בנושאים מסוימים, כגון שינוי חלק מחוקי היסוד, נדרש רוב של 61 חברי כנסת.
באולם המליאה מתקיימים הדיונים המרכזיים שעל סדר יומה של הכנסת, עונים שרי ממשלת ישראל על שאילתות שהוגשו על ידי חברי הכנסת, מועלות הצעות לסדר היום, ומתקיימות הצבעות חברי הכנסת על הצעות אי אמון שהוגשו על ידי האופוזיציה ועל חוקים בקריאות טרומיות, קריאה שנייה ואישור סופי של חוק בקריאה שלישית.
כלי הנתון בידי חברי הכנסת הוא חיוב ראש הממשלה להגיע לדיון במליאה בתנאי שנאסף מספר החתימות הדרוש.
אל אולם המליאה מגיעים לעיתים ראשי מדינות וארגונים הנואמים בפני חברי הכנסת.
נשיא מצרים, אנואר סאדאת, היה מנהיג הראשון של מדינה ערבית שנאם באולם המליאה.
ישנן דרכים אחדות להצבעה במליאת הכנסת:
מרבית ההצבעות מתנהלות בעזרת מערכת הצבעה אלקטרונית.
יו"ר הישיבה מכריז על תחילת ההצבעה, חברי הכנסת לוחצים במשך זמן מה על הכפתור המועדף עליהם במסך המגע: בעד, נגד או נמנע.
עם תום זמן ההצבעה התוצאה מופיעה על הלוח הממוחשב והיו"ר מכריז עליה.
במקרה שבו לא נפלה הכרעה, ומספר הקולות בעד ונגד שווה, מתקבלת דעת הנגד.
במקרים מיוחדים, על פי בקשתם של לפחות 20 ח"כים או על פי בקשת הממשלה, נערכת הצבעה שמית.
מזכיר הכנסת מקריא שם של חבר כנסת אחרי חבר כנסת והוא צריך לומר את אופן הצבעתו-בעד, נגד או נמנע.
אחרי תום הקראת כל השמות נותנים עוד הזדמנות לח"כים שנעדרו מההצבעה הראשונה, ולבסוף סופרים את הקולות ומכריזים על התוצאה.
הצבעה בהרמת ידיים נערכת בשני מקרים:
כאשר המערכת האלקטרונית אינה פועלת, נוהגים כפי שנהגו לפני הפעלתה.
היו"ר ממנה שני ח"כים סופרים.
הוא שואל "מי בעד?" חברי הכנסת שבעד מרימים את הידיים, והח"כים הסופרים סופרים את מספרם.
באופן דומה נעשית הצבעה בשאלה "מי נגד?" ו"מי נמנע?".
הכלל הוא כי הצבעות בכנסת הן גלויות.
בחוק יסוד: מבקר המדינה הוראה דומה לגבי בחירתו של מבקר המדינה.
בתקנון הכנסת נקבע כי בחירת נציגי הכנסת לוועדה לבחירת שופטים ולוועדות לבחירת דיינים, קאדים וקאדי מדהב יהיו אף הן חשאיות.
ב-23 בדצמבר 1978 כבל עצמו חבר הכנסת צ'רלי ביטון באזיקים אל דוכן הכנסת.
יושב ראש הישיבה, משה מרון נאלץ להפסיק את הישיבה.
מספר חברי כנסת ניסו לשחררו, אך רק לאחר התערבות כלבן הכנסת שוחרר.
בישיבת הכנסת שבה נבחר חיים הרצוג לנשיא שלף ח"כ מאיר כהנא בקבוק חומץ כשהוא מכנה את הנשיא "חומץ בן יין", ברמזו על ייחוס אביו של הרצוג.
בפברואר 1979 ח"כ אורי אבנרי הופיע לדיוני המליאה עם חולצת "שלום עכשיו".
ב-2 בינואר 1985, בעת ביקור משלחת "מפלגת הירוקים" בישראל, התפתח עימות פיזי בין יובל נאמן לבין תופיק טובי לאחר שהאחרון קרע שלט שבו נכתב "ירוקים-חומים החוצה!", שהניפו רפאל איתן וגאולה כהן.
ב-1993, בסמוך לחתימת הסכמי אוסלו, בדרכו לדוכן הנואמים כשהוא עטוף טלית הניח ח"כ יוסף בא-גד על שולחנו של ראש הממשלה, יצחק רבין, פרופלור זעיר כתגובה לדבריו של רבין, שכינה את המתנחלים "פרופלורים".
כמו כן, שנה לאחר מכן הוא התיישב על רצפת האולם במרכזו של שולחן הממשלה וסירב לקום.
ב-1993, בסמוך לחתימת הסכמי אוסלו, השמיע צחי הנגבי הקלטות של ראש הממשלה, יצחק רבין, והוצא מאולם המליאה.
בעת שנימק את הסתייגויותיו לתקציב המדינה לשנת 1993, נשא ח"כ מיכאל איתן את הנאום הארוך ביותר בתולדות הכנסת, שארך 10 שעות ו-7 דקות.
ב-2003 בעת דיון על התוכנית הכלכלית, עוררו צעירי העבודה מהומה במליאה, כאשר הניפו שלטים ביציע, בהם נכתב "ביבי הורס את המדינה".
ב-2005, בעת ביצוע תוכנית ההתנתקות, הופיעו ח"כ אריה אלדד, מיכאל גורלובסקי וגילה פינקלשטיין בבגדים כתומים המזוהים עם המתנגדים להתנתקות.
בפברואר 2005, בכנסת ה-16 בעת נימוק הצעת אי אמון של סיעת ש"ס, הניפו חברי הכנסת של הסיעה, ויו"ר ש"ס אלי ישי מדוכן הנואמים שקיות חלב, במחאה על העלאת מחיר החלב.
ב-2006 הניף ח"כ מוחמד ברכה תמונה של תינוק פצוע, הפריע לנאומו של סגן השר אפרים סנה, והורחק מהמליאה.
ביוני 2010 פרצה מהומה במליאה בכנסת בזמן שח"כ חנין זועבי (בל"ד) עלתה לנאום בנושא המשט לעזה.
בזמן שעלתה ספגה קללות מח"כ מירי רגב וח"כ אנסטסיה מיכאלי על השתתפותה במשט.
ביוני 2013, בעת ההצבעה בקריאה ראשונה על "חוק השוויון בנטל", ח"כ מאיר פורוש אזק את עצמו לדוכן הנאומים וח"כ משה גפני קרע את חולצתו כמנהג אבלים כאקט התנגדות לחוק זה.
בנובמבר 2016, כתגובה לגל השרפות בישראל (שהיה חשד שנגרם מהצתות של אנשי המגזר הערבי) שלף ח"כ אורן חזן מצית במליאת הכנסת והדליק אותו.
מכונה דג מלוח או הרינג) הוא סוג דג גרם ממשפחת הסרדיניים אשר חי במים רדודים בצפון האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, בים הבלטי ובים התיכון.
הנפוץ ביותר הוא מליח אטלנטי (Clupea harengus).
דגי המליח נעים בלהקות גדולות ומגיעים באביב לחופי אירופה ואמריקה הצפונית, שם הם ניצודים.
המליח נפוץ מאוד כדג מאכל בקרב קהילות יהדות המגרב ויהדות אשכנז, בעיקר כדג מלוח או דג מעושן, שנקרא לעיתים פיקלינג (מגרמנית: Bückling).
חלק מן הדגים המשומרים הנמכרים ברשתות המזון ב"קופסאות סרדינים" הם למעשה שימורי מליח.
הן המליח האטלנטי והן המליח הפסיפי מתקשרים באמצעות נפיחות.
הם פולטים בועות אוויר מפתח הביב (קצה המעי) ומייצרים באמצעותן תבניות של פעימות (שחוקרי התופעה מכנים Fast Repetitive Ticks - FRTs) שנמשכות עד 7 שניות.
תפקיד התקשורת או משמעותה טרם הובנו, אך משום שתדירות השמעת רצפי הנפיחות לדג מתגברת בלהקות צפופות יותר של מליחים, משערים שיש לה פונקציה חברתית.
ישראלים ממוצא לובי נוהגים לכנות דג זה רינגה ובמטבח הטריפוליטאי נהוג להוסיף חתיכות של רינגה מיובשת לשקשוקה ולעסידה (מאכל מסורתי לובי מבצק ורוטב עגבניות).
מלי ברונשטיין (פקר) (נולדה ב-1954) היא זמרת ישראלית, שהתפרסמה כסולנית צוות הווי תותחנים בשיר "בלילות הקיץ החמים".
ברונשטיין התגלתה ב-1973 כששרה כסולנית צוות הווי תותחנים את השיר "בלילות הקיץ החמים" (מילים דן מינסטר, לחן מתי כספי).
השיר היה במקור בלחן מעט שונה בסגנון בלוז/ג'אז, אך ביצועה של ברונשטיין בלחן קצבי יותר הוא זה שהפך ללהיט, והושמע רבות בתוכניות רדיו שונות (למשל ב"ציפורי לילה").
ברונשטיין סיפרה אז בראיון איתה שהיא ביקשה מכספי שילחין לה את השיר מחדש.
לאחר שחרורה מצה"ל החלה ברונשטיין בשיתוף פעולה עם המוזיקאי מישה סגל, שאיתו כתבה את השיר "אתה המלך" (שנכלל רק בדיסק האוסף של שנות ה-70 "ומתוק הקול באוזניים"), שנהפך ללהיט.
שיר נוסף שלה, "פרפרים ברוח", הופיע רק על גבי תקליטון לא מסחרי.
באותה שנה גם השתתפה במופע "שישו את ירושלים", שכלל שירים חדשים על ירושלים.
אחד השירים שהצליחו היה בביצוע ברונשטיין, "תפילה לירושלים", שכתב והלחין שייקה פייקוב.
כעבור שנה השתתפה בתוכנית "שרתי לך ארצי" ושרה את השירים "לא ביום ולא בלילה" של חיים נחמן ביאליק ובדואט עם רותי בן אברהם את "בשדמות בית לחם" של אבא קונסטנטין שפירא (הוא הופיע בדיסק משירי חנינא קרצ'בסקי).
במוצאי יום העצמאות של אותה השנה השתתפה במופע "אנחנו שרים לך", שהחליף את פסטיבל הזמר והפזמון המסורתי, ושרה בו דואט נוסף עם בן אברהם, את השיר "כפרי" (הופיע בדיסק משירי דניאל סמבורסקי).
היא גם השתתפה במחרוזת משירי תנועות הנוער.
בשנת 1975 פרשה באופן לא רשמי מעולם המוזיקה ועברה לעסוק באופנה.
בשנת 1982 התמודד צביקה פיק בקדם אירוויזיון של אותה שנה עם השיר "רומנטיקה", אותו ליוותה רביעייה שכללה את ברונשטיין, עירית בולקא, צבי בומס ואהר'לה סייקס.
מלבד שיתוף פעולה עם מישה סגל, היא חידשה גם שירים ישנים כגון "לילה בחוף אכזיב", "בלילה על הדשא", "בשדות בית לחם", וכן היא הראשונה שהקליטה את השיר "האומנם" (מילים לאה גולדברג) בלחן של נעמי שמר ועיבודו של שמעון כהן..
כמו כן שרה יחד עם עוזי מאירי ומקהלה את "שיר שמח" ("אם גם ראשנו שח").
ברונשטיין התגוררה בניו יורק תקופה ארוכה.
היא הייתה בת זוגו של המוזיקאי יוני רכטר ולאחר מכן של טייס הקרב רן פקר (בתקופה שעסקה באופנה) ושל רפי מהודר, ממציא טפטפות נטפים.
מלכה קמפנר רנד (נולדה ב-13 ביוני 1962) היא עיתונאית ודוקומנטריסטית ישראלית.
נולדה וגדלה בפתח תקווה, בתם של יהודה וצפירה קמפנר.
בסוף שנות ה-80 החלה לכתוב בידיעות אחרונות.
כעבור זמן הצטרפה לצוות תחקירני העיתון, בראשות מרדכי גילת.
בתחילת שנות ה-90 הייתה שותפה לגילת בסדרת התחקירים על אריה דרעי שהובילה למשפטו ולמאסרו.
בשנת 1991 חשפה יחד עם גילת את סיפורו של הפסיכולוג "אלי פלח" שנחשד בביצוע עבירות מין בלקוחותיו.
בשנת 1997 פרסמה תחקיר על שרה נתניהו.
בעשור הראשון של המאה ה-20 עסקה בעיקר בנושאי משפחה ובריאות, וכתבות רבות שלה פורסמו במוספים "7 ימים" ו"זמנים מודרניים" של ידיעות אחרונות וכן באתר ynet.
בהמשך הייתה מספר שנים עיתונאית ב"גלובס".
במסגרת תוכנית "הסיפור", סרטה "ילדים תחת חוזה" שעסק בתופעה של בני זוג שמביאים ילד לעולם במסגרת חוזה הורות משותפת.
עד לאחרונה הייתה חברה בצוות התוכנית זמן אמת של כאן 11, במסגרתו היא יצרה סרטים דוקומנטריים
בשנת 2005, בעת שערכה כתבת תחקיר בנושא החזנות, הכירה את החזן ישראל רנד, וכעבור זמן נישאה לו.
מלי דה-קאלו (נולדה ב-12 בדצמבר 1960) היא אמנית רב-תחומית שעיקר עיסוקה במיצבי וידאו גדולי-ממדים.
נקודת המוצא לעבודותיה היא צילום.
בעבודות הווידאו שלה, דה-קאלו הופכת את ההתבוננות בתצלום לטריגר לבחינת החברה והתרבות הישראלית על מרכיביה השונים.
בשנים האחרונות משתמשת דה- קאלו בצילומים כמצע, כמסמך, שעל אף היותו דו-ממדי, רגעי וחתום, הוא מוסר אינפורמציה ומאפשר דיאלוג עם חברה, תרבות, זמן ומקום.
הדיאלוג הנוצר בין הצילום המקורי ליצירה מאפשר לאמנות להתבונן במציאות מנקודות מבט שונות, להשתמש בחירות האמנותית כדי להטיל ספק, לפקפק בסמכות הארכיונית המיוחסת לצילום כעדות ולאפשר ריבוי עמדות כלפי הנרטיב המוסכם על מה שהיה.
עד 2015 עבודות הווידאו שלה נגעו בהיבטים שונים של הסוביקט האמהי ואפשרות התקיימותו במערך המשפחתי הכולל.
בעבודות הווידאו, הצילום והציור שלה היא מטפלת באופני ההתבוננות שונים על הטריטוריה המשפחתית בכלל ובמרכיב האמהות בפרט.
עבודות הווידאו שלה עשויות לרוב באסטרטגיה קולנועית של Story Telling כשהמימד הסיפורי-דוקומנטרי הוא מרכיב חשוב ומשמעותי.
מלי דה-קאלו נולדה ביפו, כביתם של זוג קונדיטורים.
בנעוריה למדה אמנות בתלמה ילין ובתחילת שנות ה-80 למדה באקדמיה לאמנות, בצלאל.
בין השנים 1980–1986 התגוררה בירושלים.
בשנת 1984 זכתה במלגת קרן אמריקה – ישראל.
בשנת 1990 הציגה תערוכת יחיד ראשונה בגלריה בוגרשוב, בשם 'נוף עם מנורות', אוצרת: אריאלה אזולאי.
תערוכה שבנתה במיוחד לחלל וכללה שלושה דימויים מרכזיים- הצוהר, שהוא גם משקפת, הנורה והתיבה- דימויים החוזרים ומופיעים שוב ושוב וכל אחד מהם מכיל בתוכו את מייצגי התשוקה ואת מייצגי החסימה, חזקים ומנוגדים, החפצים מנסים לספר סיפור, להאיר מקום שהתרחש בו דבר אפל.
בין השנים 1991–1996 דה-קאלו למדה והתגוררה באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה (Stanford University, California), בה השלימה תואר שני בלימודי אמנות.
ב-1994, במהלך לימודיה לתואר שני דה-קאלו הציגה תערוכת בגלריה Paule Anglim, בסן-פרנסיסקו.
המעבר לחוף המערבי הביא את דה-קאלו לעבודה בעיקר במדיום הצילום, ובטכניקה מעורבת כנגזרת של צילום מטופל.
שם לראשונה הכניסה טקסט לעבודותיה וחיברה בין המקום הפיזי, המרחב התרבותי- שפה, והמרכיב האישי–אוטוביוגרפי בעבודותיה.
באקלים הפמיניסטי של החוף המערבי התאפשר לדה-קאלו להתייחס לראשונה לאמהותה דרך עבודותיה.
טקסטים מתוך דיאלוג אם-בת החלו להופיע בעבודותיה, ואף תפקדו כשמות העבודות עצמן.
בשנת 1995 הציגה תערוכת יחיד בשם - Before You Go Home, במוזיאון סטנפורד לאמנות,קליפורניה.
ב-1997, מעט אחרי שובה להתגורר בישראל, הציגה תערוכת יחיד בשם "Prepared Heart" ב- סדנאות האמנים, תל אביב.
בתערוכה זו הרחיבה דה-קאלו את הקריאה הפמיניסטית בעבודותיה.
ב־2003 הציגה תערוכה בשם- סרט צילום בגלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב, בשיתוף עם סמדר לוי, אוצרת: נירה יצחקי.
פרויקט 'סרט צילום' התהווה משעות רבות של התבוננות ללא ממוקדת, משוטטת והמתנה במזדרונות בתי חולים, מחפשת את הייצוג האסתטי שמגדירה את נוכחות ההטרוטופיה במערכת הבריאות הציבורית.
המיצב 'סרט צילום' כולל 36 תצלומים שצולמו בבתי–חולים שונים במרכז הארץ.
המיצב מתערב בחלל הגלריה, וומייצר מימד חדש, כמקום של שיטוט והמתנה.
מרחב הגלריה נגזל, הופך למסדרון, מתכווץ ליחידה סגורה של מרחב וזמן המכתיבה למבקר כללי ביקור
ב-2009 הציגה דה-קאלו תערוכה בגלריה – על הצוק, נתניה, בשם 'סקירת מערכות', אוצרת: מוניקה לביא.
בתערוכה זו דה- קאלו סדרת עבודות שמן ואקריליק על נייר וסדרת רישומים.
בסדרות אלה חוזרת דה- קאלו אל הציור אחרי שנים של עיסוק בצילום ובמיצב והפנייה אל הציור ואל הרישום, המקום בו הכול מתחיל, משולבת בפנייה למקור אחר, המשפחה.
דה- קאלו מטפלת בעבודותיה בסצנות משפחתיות שנלקחו מהאלבום המשפחתי, סצנות שכמותן ניתן למצוא בכל בית, בכל משפחה.
האלבום המשפחתי מתעד את הגלוי, את הנראה לעין, ולתוכו צוללת דה- קאלו ושולפת תצלומים לצורך עיבודם מחדש אל תוך הציור בתהליך בו
היא אינה עושה לעצמה הנחות.
דה- קאלו בוחרת תצלומים שבהם היא מזהה משהו מטריד, משהו שמערער את שלוות הנפש.
הזיהוי שלה אינו גלוי לצופה.
הפרשנות שלה לתצלומים היא במידה רבה אישית, עד כדי כך שספק אם הצופה שאינו שותף למחשבותיה הפרטיות יכול להתוודע אליהן במלואן.
עם זאת, למרות ממד ההצפנה שקיים בהן, העבודות מותירות בידי הצופה טווח פרשנות רחב ואמצעים להתחקות אחר גרעין מטריד, מאיים וחרדתי, שקשור ביחסי הורים וילדים, משפחה וקרבה גנטית.
בשנה זו דה-קאלו הציגה תערוכת צילומים בשם – 'חצר אחורית' בבית האמנים, תל אביב.
אוצר: אריה ברקוביץ', הממשיכה את ההתבוננות שלה על מרחבים ציבוריים שנבנים במיוחד למצבי קיצון- 'היום שלאחר הפצצה'.
דה-קאלו מצלמת מתחם מיטות ומקלחות המוצבים בחוץ, באתר מבודד בבית חולים במרכז הארץ.
ב-2010 הציגה את התערוכה 'ערה בלילה' בגלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצרת: יעל קיני.
התערוכה מציגה מקבץ עבודות ציור גדולות ושתי עבודות וידאו, כשהווידאו 'ערה בלילה' מוצב בחלל הגלריה בהקרנת ענק.
אף על פי שבעבודה זו מצולמים ילדיה של דה-קאלו כשהם ישנים, הרי שהעבודה אינה עוסקת בשינה, אלא בהפרה הבוטה של גבולות יחסי אהבה/חרדה במרחב המשפחתי.
יותר מכל העבודה היא בחינה מחדש של התווך בין אהבה, דאגה, חרדה וחרדת יתר, כחלק מהחוויה האמהית.
בעבודה נחשף המעשה הצילומי: כשצילמתי, קשרתי את המצלמה לחזי, והתנודות הנראות בעבודה אינן לרוב התזוזות של הילד המצולם, אלא תזוזת המצלמה, עולה ויורדת עם קצב נשימתי.
במובן מסוים העבודה היא סוג של "DUBLE TAKE" על נשימה.
המצלמה הופכת חלק מגופי, מסגירה את נשימותי, תזוזות גופי, את נוכחותי מול הסוביקט המצולם ובאופן זה מאפשרת את נוכחותי בעבודה", אומרת דה-קאלו.
הנשימות הנשמעות ברמקולים המקיפים את החלל הן נשימתם של הילדים הישנים.
בתערוכתה מ-2011 בשם BLOODY HAPPY, דה-קאלו עושה מהלך נוסף שמתייחס לצילום.
היא מתמקדת בדימויים של אנשים מחייכים באירועי אמנות שונים שנלקחו מהמדיה החברתית.
את הדימויים המצולמים דה-קאלו ממירה לציורים מדממים, בהתכתבות ישירה לציורי הואניטס, המצביעים על החיוך העומד להתכלות.
החל מ-2010 דה קאלו החלה במחקר ואיסוף ראיונות עם אמהות גרושות שנאלצות לחיות ללא ילדיהן בעקבות הסתה נגדן.
התערוכה RELAYING שהוצגה ב-2014 ב-Meadows Museum of Art, בשריבפורט שבלואיזיאנה, היא תוצר של אותו מחקר.
התערוכה הוצגה כווידאו אנסטליישן –שמונה סרטי וידאו בארבעה ערוצי הקרנה והציגה עדויות של אותן אמהות שהוקראו בשלוש שפות: עברית, אנגלית וערבית.
בפרויקט זה דה-קאלו מחברת אסטרטגיה קולנועית של "story telling" לבין שפת האמנות, כדי לספר את סיפורן של אמהות המנותקות מילדיהן בעקבות פרוק התא המשפחתי.
באופן ההצבה דה-קאלו בונה מחדש את אותו "בית מפורק" על ידי חיבור מחדש של חללים ביתיים שונים לכדי עבודה אחת.
מפגישה את הצופים עם דמות המספרת "בתוך הבית" ובכך מעודדת הקשבה שיש בה מעורבות רגשית עוצמתית.
הפרויקט נבנה מתוך תפישה של אמנות כסוכן לשינוי חברתי.
ב-2015 פיתחה דה-קאלו את "RELAYING # 2", עבור MANA Contemporary בג'רזי סיטי.
הפרויקט מוצג ב-MECA, שתי גלריות שמוקדשות לתצוגה של אמנים מהמזרח התיכון.
במקביל נפתחת תערוכתה של דה-קאלו "חמישה סיפורים", בגלריה הקיבוץ, תל אביב.
זהו פרויקט וידאו אינסטליישן בארבעה ערוצים הדן בצילום וזיכרון דרך חמש עבודות וידאו.
1985 - פרס קרן תרבות אמריקה ישראל
1989 - פרס קרן תרבות אמריקה ישראל
2014 - תמיכת הקרן החדשה לקולנוע, מסלול של פרויקטים מיוחדים
2014 - תמיכת המועצה לאמנות שריבפורט, לואיזיאנהפרס כבוד לתערוכה- RELAYING מטעם Meadows Museum, לואיזיאנה.
2019 - פרס שרת התרבות והספורט בתחום האמנות הפלסטית.
2019 - מענק מטעם הקרן ליוצרים עצמאיים, משרד התרבות
2024- עיר ועיניים, מקום לאמנות, קריית המלאכה, תל אביב.
2023 - Big Spender, גלריה אחד העם 9, תל אביב.
2021 - תני לי לראות, גלריה שכטר, נווה-שכטר תל אביב.
2019 - הייתה לו צורה של ענק, מוזיאון המשכן לאומנות עין חרוד.
2015 - חמישה סימנים וזמן, גלריה הקיבוץ תל אביב, אוצרת :יעל קייני
2011 - 'Bloody Happy', בית קנר, אוצרת: אפי גן
2010 - "ערה בלילה", גלריה הקיבוץ, תל אביב, אוצרת: יעל קייני
2009 - "סקירת מערכות", גלריה על הצוק, נתניה, אוצרת: מוניקה לביא
"חצר אחורית", בית האמנים תל אביב, אוצר: אריה ברקוביץ'
2003 - "סרט צילום", גלריה שלוש לאמנות עכשווית, תל אביב, אוצרת: נירה יצחקי
1997 - Prepared Heart, סדנאות האמנים, תל אביב
1991 - "נוף עם מנורות", גלריה בוגרשוב, תל אביב, אוצרת: רלי אזולאי
2025 - "רעיל וקוצני", עם האמנית לי ברבו, גלריה P8, אוצרת: שלי ליבוביץ קלאורה.
מלי שחורי ביטון (נולדה בשנת 1961) היא פרופסור לקרימינולוגיה ומרצה בחוג לקרימינולוגיה.
בין השנים 2013-2020 הייתה סגנית הרקטור באוניברסיטת אריאל.
מלי שחורי ביטון נולדה במושב אבן מנחם בשנת 1961 ילדה שלישית מתוך שבעה ילדים.
הוריה עלו ממרוקו והיו בין המתיישבים הראשונים במושב.
במסגרת פרויקט של איתור מחוננים, נשלחה לפנימיית אורט בנתניה, שם סיימה בהצטיינות את לימודי התיכון במגמת החשמל.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר כחשמלאית מטוסים.
את ראשית דרכה האקדמית החלה באוניברסיטת בר-אילן, שם סיימה בשנת 1984 לימודי תואר ראשון בקרימינולוגיה ובסוציולוגיה.
עם סיום לימודיה התגייסה למשטרת ישראל, שם שרתה במשך כשבע שנים כחוקרת צח"מ (צוות חקירה מיוחד).
בתקופת השירות עסקה בחקירת פשעים חמורים כגון מקרי שוד, רצח ואונס.
במסגרת המשטרה עסקה בגביית עדויות מקורבנות, בתשאול עדים, בחקירת חשודים, באיסוף ראיות ובחקירת זירות עבירה.
בשנת 1990 עזבה את המשטרה והחלה לעבוד כחוקרת פרטית מורשית מטעם משרד המשפטים, ועסקה בחקירות בתחום הונאות כלכליות.
העבודה בשטח החזירה אותה לספסל הלימודים, מתוך רצון להבין ולנתח פשעים גם ברמה האקדמית.
ב– 1998 סיימה לימודי תואר שני באוניברסיטת בר-אילן, שם סיימה גם תואר שלישי, כארבע שנים לאחר מכן, בשנת 2002.
במהלך "תקופת ההתנתקות" ב-2005, וכשלוש שנים לאחר מכן, ערכה מחקרים הקשורים בתהליך ההתנתקות, ובהשפעת התהליך על בני נוער הן מבחינה נפשית והן מבחינת המעורבות שלהם בעבריינות אידאולוגית.
מאוחר יותר בחנה את ההשפעות של שיגורי הרקטות לעבר תושבים בעוטף עזה ובשדרות.
במקביל ללימודי התואר השני והשלישי, עסקה במהלך השנים בהנחיית קבוצות טיפול בקרב אסירים שכללו עברייני מין ועברייני אלימות במשפחה.
לאחר שסיימה את עבודת הדוקטורט, למדה שלוש שנים טיפול זוגי ומשפחתי (2001-2004), בבית ספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2007 סיימה לימודי פוסט דוקטורט בנושא צדק מאחה, תחום העוסק בגישור בין תוקפים לקורבנות, באוניברסיטת טיובינגן שבגרמניה.
במשך שנים לימדה באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת אריאל.
ב־2012 קודמה שחורי ביטון לדרגת פרופסור חבר.
בשנה זו גם מונתה לתפקיד סגנית הרקטור באוניברסיטת אריאל.
ב-2017 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין.
במקביל לתפקידה כסגנית הרקטור, הייתה אחראית על מניעת הטרדה מינית באוניברסיטה, עד שנת 2020. היא שימשה בתפקיד סגנית הרקטור כשבע שנים.
במקביל גם ניהלה את החוג לקרימינולוגיה.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21, היא עומדת בראש המגמה לקרימינולוגיה קלינית באוניברסיטת אריאל ומשמשת כראש החוג לקרימינולוגיה.
שחורי ביטון פרסמה עשרות רבות של מאמרים בכתבי עת בינלאומיים וישראליים וערכה חמישה ספרים העוסקים בעיקר בתחומי המחקר הקשורים בעבריינות מין, אלימות במשפחה, אלימות על רקע אידאולוגי וקורבנות לסוגיה (נשים מוכות, ילדי פנימיות ועוד).
בנוסף ליוותה הקמה של מרכז יום, ראשון מסוגו, לטיפול בעברייני מין בקהילה.
בתחום האלימות במשפחה פרסמה מספר מחקרים העוסקים בנשים מוכות.
אחד מהם הוא מחקר מקיף ראשון מסוגו בישראל, בו השתתפו נשים מוכות חרדיות ששהו במעון לנשים מוכות מהמגזר הדתי והחרדי.
במהלך השנים עסקה בחקר השפעות החשיפה לאירועים ביטחוניים ולטרור על האוכלוסייה הישראלית.
בשנת 2014 יצא לאור ספרה "שירותי רווחה בעידן של הפרטה: מדיניות ויישומה".
בשנת 2018 נבחרה על ידי העיתון "פורבס ישראל" לאחת מחמישים הנשים המשפיעות בישראל.
2011-2010 - ראש המגמה העיונית לתואר שני, אוניברסיטת בר-אילן
2013 - ממונה על מניעת הטרדות מיניות, אוניברסיטת אריאל
2013 - סגנית רקטור, אוניברסיטת אריאל
2020 - ראש החוג וראש מגמת תואר שני בקרימינולוגיה, אוניברסיטת אריאל
בשנים 2004–2011 שימשה יו"ר האגודה הישראלית לקרימינולוגיה, חברה בוועד המנהל של עמותת קש"ת (ארגון) (קדום שרותי תקון), עמותה הפעילה מספר פרויקטים חברתיים חשובים, ביניהם תוכניות סיוע לנוער במצבי סיכון ומצוקה, מרכז לטיפול בעברייני מין, מקלט (דיור) כהגנה ושיקום של קרבנות סחר בבני אדם ועוד.
שחורי ביטון נשואה לרובי ולזוג נולדו שני ילדים.
סטריאוטיפים אתניים ומרחק חברתי בחברה הישראלית.
סוגיות חברתיות בישראל, כתב עת לנושאי חברה, 1, 88-64.
מאפייני מעורבותם של בני נוער הגרים בישובי יהודה ושומרון בהתנגדות אקטיבית לתהליך ההתנתקות.
בתוך: י' אשל (עורך), מחקרי יהודה ושומרון, קובץ ט"ז, 376-363(משקל שווה).
תפיסות מגדר סטריאוטיפיות, מיתוסי אונס ומרחק חברתי מתוקפים מינית וקורבנותיהם, בקרב דתיות וחילוניות.
התגובה החברתית לעברייני מין - ענישה, פקוח, טיפול ושיקום מונע.
עברייני מין בישראל - ענישה או טיפול?
מאפיינים מבחינים בין אנסים ובין מתעללים מינית בילדים.
בתוך: שהם, א' (עורכת), הפיקוח על עברייני מין בישראל ענישה או טיפול?
שחורי, מ' בן דוד, ש' ואידיסיס, י'.
עברייני מין ועבירות מין בארץ ובעולם: חקיקה, פיקוח, טיפול ושיקום.
בתוך: ח' מהל, מ' חובב ומ' גולן (עורכים).
התמכרויות אלימות ועבירות מין:טיפול לאור החוק עמ' 421–443. ירושלים: כרמל.
מיתוסי אונס כלפי קורבנות נשים וקורבנות גברים והקשר לסטריאוטיפיים מגדריים בקרב נשים וגברים.
תחושת המצוקה הנפשית והאמון בשלטון החוק לנוכח השינויים הגאופוליטיים, בקרב בני-נוער המתגוררים בשומרון.
עבריינות בני נוער בישראל: מעורבותם של בני נוער מיהודה ושומרון בפעילות לא חוקית כנגד תהליך ההתנתקות.
מצוקה והסתגרות אידאולוגית בקרב בני נוער שפונו או שהתנגדו פינוי יישובים: מעקב לאחר שנתיים.
סגנון הורות ועמדות כלפי אלימות בראייה בין דורית בקרב דתיות וחילוניות מיהודה ושומרון.
בתוך: מ' ביליג (עורכת), מחקרי יהודה ושומרון, קובץ י"ט, 268-253.
מצוקה נפשית בקרב בני נוער מיהודה ושומרון שלקחו חלק פעיל בהתנגדות לתוכנית ההתנתקות; מגמות 46, 574-552.
נוירוטיסיזם, פסיכוטיסיזם ואקסטרוברטיות כמבחינים בין סוגי עבריינות של נשים, עבירות ועונשים בישראל תיאורי ויישום: צוהר לבית סוהר, 14, 71-58.
בני נוער מפונים ומתנגדים: פעילות לא חוקית, תפיסת שלטון החוק ועמדות כלפי המדינה, מועצת יש"ע והרבנים.
הטיות בתשאול: סטריאוטיפים וסוגסטיה בקרב חוקרי משטרה ואזרחים בישראל.
בתוך: ר' פלד-לסקוב, א', שהם, ומ' כרמון (עורכים).
תל אביב: הוצאת פרלשטיין גינוסר בע"מ.
חרדה, תוקפנות והתנהגות אנטי-סוציאלית בקרב עוברי חוק בשירות מבחן למבוגרים בישראל, קרימינולוגיה ישראלית, 2, 63-39.
כשאתה אומר "לא" למה אתה מתכוון?
מיתוסי אונס כלפי קורבנות גברים בקרב שוטרים וסטודנטים.
בתוך: י' וילצ'ק אביעד וי' מזא"ה (עורכים).
אלימות אילמת-גברים כקורבנות (עמ' 205–219).
הערכת מטפלים: פסיכותרפיה וסגנון חיים בקרב עוברי חוק בשירות מבחן למבוגרים.
בתוך: י' אבולעפיה ומ' חובב (עורכים).
הערכת מסוכנות: היבטים קליניים משפטיים וחברתיים (עמ' 75–96).
פורנוגרפיה פדופילית: מאפיינים ובחינת מדדים להערכת מסוכנות לרצידיביזם מיני.
בתוך "צוהר לבית הסוהר: עבירות ועונשים בישראל תיאוריה ויישום, 20", 112-100.
מרכז יום לטיפול בעברייני מין בקהילה.
ירושלים: המוסד לביטוח לאומי, מנהל המחקר והתכנון והאגף לפיתוח שירותים.
קבוצות טיפול בשירות המבחן למבוגרים: בחינת מאפייני אישיות ותרומת הטיפולים, שירות מבחן למבוגרים.
המרכז לטיפול בעברייני מין בקהילה: הערכת טיפול ומעקב אחר בוגרי המרכז.
ירושלים: קשת (קדום שרותי תקון).
מלטשת היא כלי עבודה המשמש לליטוש ושיוף משטחים על ידי שפשופם בנייר לטש.
מלטשות מאפשרות להצמיד אליהן נייר לטש ולשייף את המשטח הרצוי.
המלטשת עשויה גוף פלסטיק ומתכת המכילים מנוע חשמלי המחובר למשטח הצמדה.
בחלק ניכר מהמלטשות המודרניות קיים חיבור לאיסוף אבק ובחלקן אף חיישן המודד את רמת הלחץ שמפעיל המלטש שעושה בה שימוש, זאת על מנת למנוע בלאי גבוה או נזק למשטח המשוייף.
בנגריות מודרניות נהוג השימוש במלטשות פנאומטיות, העושות שימוש באוויר דחוס על מנת להפעיל את מנוע המכשיר.
נייר הלטש הנבחר לעבודה משפיע על עומק השיוף המושג, כאשר נייר לטש גס מתאים לשיוף משטחים מחוספסים ונייר לטש עדין מתאים לליטוש משטחים חלקים או צבועים מה שמאפשר גימור באיכות גבוהה.
לכל נייר לטש דירוג גירעון משלו, המופיע בדרך כלל על חלקו האחורי, כאשר ככל ומספרו נמוך יותר הוא גס יותר.
מלטשת הבנויה סביב גוף הצמדה עגול, ובה מנוע המניע את משטח ההצמדה באופן אורביטלי סיבובי, ועל ידי כך מושג שיוף שווה של המשטח.
יתרונן של המלטשות האקסצנטריות הוא ברמת הגימור העדינה שהן מעניקות מחד, ומאידך מאפשרות ליטוש שווה של משטחים גדולים.
חסרונן טמון בעובדה שהן עדינות יחסית ולא משייפות חומר רב מהמשטח המשויף.
ישנן מלטשות אקסצנטריות הפועלות באמצעות כבל חשמל וישנן כאלו המופעלות על ידי סוללות נטענות.
מלטשת דיסק היא הגרסה השולחנית של המלטשת האקסצנטרית.
במלטשת ריבועית משטח הליטוש הוא מרובע ומנוע המלטשת מרטיט את המשטח בקצב מהיר ועל ידי כך משייף את החומר.
מלטשת פינות עובדת על אותו מנגנון פעולה כמו מלטשת ריבועית אלא שעיצובה החד בקצהו מאפשר לה לשייף פינות.
מלטשת המורכבת משני תופים וביניהם נמצא המנוע החשמלי.
המנוע החשמלי מניע את התופים, עליהם מוצמד מתוח נייר הלטש.
קיימות מלטשות סרט קבועות, המוצבות על שולחן עבודה, וכן קיימות מלטשות סרט ידניות, הניתנות לעבודה ניידת.
יתרונן של מלטשות מסוג זה טמון בעובדה שהן מסירות חומר רב מן המשטח המשוייף בזמן קצר יותר.
חסרונן מאידך הוא בעובדה שהן אגרסיביות ומעניקות רמת גימור נמוכה.
בשל אופי פעולתן, מלטשות סרט מייצרות אבק רב.
מליואידוזיס היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי חיידקים גראם-שליליים בשם Burkholderia pseudomallei, אשר נמצאים באדמה ובמים, במיוחד באזור וייטנאם וצפון אוסטרליה.
המחלה קיימת בצורה חריפה כמחלה שאורכה קצר ומסתיימת במוות או הבראה, אך יכולה להיות גם מחלה כרונית שמשכה ארוך ועשויה ללוות אדם לאורך כל חייו.
התסמינים עשויים לכלול כאב באזור החזה, העצמות או המפרקים, שיעול, זיהומים בעור, קשריר ריאות (גושי תאים שפירים) ודלקת ריאות.
בקבוצת המשנה של חולים שזוהו כחולים תקופת דגירה במחלה באופן אקוטי, תקופת הדגירה הייתה 9 ימים (הטווח המלא היה 1–21 ימים).
חולים עם מליודוסיס סמוי עשויים לא להרגיש סימפטומים במשך עשרות שנים, התקופה הארוכה ביותר בין רגע ההידבקות המשוער לתופעות הקליניות יכולה להגיע עד 62 שנים.
את הפוטנציאל לדגירה ממושכת ניתן לראות בחיילי הצבא האמריקאי אשר היו מעורבים במלחמת וייטנאם, והיה מכונה " פצצת זמן של וייטנאם".
חומרת המחלה נעה בטווח גדול של מידות חומרה.
בצורה הכרונית שלה, הסימפטומים יכולים להימשך חודשים, ומנגד יש גם צורה פתאומית בה יכול להופיע זיהום, אשר תסמיניו עשויים להופיע ולהחמיר תוך שעות בודדות.
אצל חולה עם מליודוסיס פעיל בדרך כלל יהיה חום.
כאב או תסמינים אחרים עשויים להוות רמיזות לשלב התמקדות קלינית שלב בו המחלה פעילה ולא "דוגרת", אשר קורה אצל כ-75% מהחולים.
התסמינים האלו כוללים שיעול או כאבי חזה שלרוב ירמזו על דלקת ריאות.
כאבי עצמות או מפרקים, ירמזו על דלקת עצם מוגלתית, דלקת מפרקים זיהומית, או דלקת רקמתית תת-עורית.
זיהום תוך בטני (כולל מורסה בכבד, בטחול או בפרוסטטה) בדרך כלל לא נגלה על ידי כאב מוקדי אלא, על ידי הדמיה של איברים אלה באמצעות אולטרסאונד או טומוגרפיה שצריכה להתבצע באופן שגרתי.
ישנן וריאציות שונות של סיבוכים לפי אזורים שונים בעולם.
למשל:מורסות בבלוטת מיצד האוזן (הפרוטיד) אופייני להתרחש אצל ילדים תאילנדים, ולעומת זאת תוארה רק פעם אחת באוסטרליה.
לעומת זאת, מקרי מורסה בפרוסטטה נמצאים עד 20% בזכרים אוסטרלים אשר חולים במחלה, אבל הן לא מתוארות בשום מקום אחר.
גם דלקת המוח וחוט השדרה היא סיבוך מוכר בצפון אוסטרליה אבל לא במקומות אחרים.
לעד כ-25% מהחולים, אין מוקד מסוים של זיהום והאבחנה נעשית בדרך כלל על תרביות דם או במשטח גרון.
מליודוסיס יכולה להשפיע על כל איבר בגוף, למעט מסתמי הלב.
תוארה דלקת קרום המוח כסיבוך משני לקרע מורסה במוח אבל לא תוארה כסיבוך ראשוני ישיר של המחלה.
סיבוכים פחות נפוצים כוללים זיהום תוך-כליתי, מורסה בלימפה (1.2–2.2%), מוגלה בשק קרום הלב, דלקת שריר הלב, זיהום במדיאסטינום, ומורסות בבלוטת התריס ובאשכים.
בדרך כלל מוגדר על ידי משך הזמן של הסימפטומים, כאשר הוא עולה על שני חודשים, מתרחשת אצל כ-10% מהחולים.
יכול להיות מאוד דומה בתסמיניו הקליניים, לדלקות עור כרוניות, קשריר בריאות ולדלקת ריאות.
מאוד דומה בפרט לתסמיני השחפת ועל כן לעיתים מכונה "שחפת וייטנאמית".
אבחנה סופית נעשית על ידי תרבית האורגניזם מכל דגימה קלינית אפשרית, כי החיידק לעולם לא יהיה חלק נורמלי מקבוצת החיידקים הטבעיים של האדם.
תעסוקה או תחביב קבוע אשר יוצרים חשיפה לבוץ יכולה לרמוז לנו על הידבקות במחלה.
כמו כן, יש לייחס תשומת לב למטיילים החוזרים מאזורים אנדמיים.
יש הטוענים שיש לשקול אפשרות של מליודוסיס בכל אדם בעל עבר של שהייה באזורים אנדמיים.
גורמי הסיכון ללקות במחלה הם: סוכרת, תלסמיה, שימוש מסוכן באלכוהול, או מחלת כליות, ולעיתים קרובות מדווחים על היסטוריה של תעסוקה או תחביבים שכוללים חשיפה לבוץ או לשלולית מים עיליים.
עם זאת, גם אנשים בריאים וכן ילדים יכולים להידבק במחלה.
סריקה מלאה שכוללת (תרבית דם, תרבית כיח, תרבית שתן, משטח גרון ותרבית של כל מוגלה אשר הופרשה) צריכה להתבצע על כל המטופלים עם חשד שמדובר במליודוסיס.
אבחנה סופית נעשית על ידי גדל חיידקים מהסוג המתאים למחלה, מכל אתר.
משטח גרון הוא לא רגיש, אבל אם הוא חיובי הוא 100% ספציפי, וניתן להשוואה טובה לתרבית.
ניתן לגלות זאת גם בתרבית שתן שעברה בצנטריפוגה, על מנת לשפר את רגישותה לחיידקים.
לעיתים נדירות מומלץ תרבית מח עצם שיכול לצאת חיובי אפילו אם תרבית דם שלילית, אבל לרוב בדיקה זו לא מומלצת.
טעות נפוצה שנעשו על ידי רופאים אשר לא מוכרים עם מליודוסיס (מחלה זיהומית) היא לשלוח דגימה רק מהאתר הנגוע בלבד ולא את כל הסריקה.
מבחן אשדאון, יכול להידרש כאשר התרבית נלקחה באופן לא סטרילי.
ישנן חלופות גם לבדיקה זו, לאזורים שאינם אנדמיים, בהם לא ניתן לעשות בדיקת אשדאון.
כעת, יש אף בדיקה שנובעת משתי הבדיקות האלו ועוזרת באבחנה מוקדמת של מליודוסיס.
זאת משום שהיא ספציפית לחיידק הגורם למחלה.
אבל, אינה ניתנת לשימוש רחב עדיין.
ישנן ערכות מסחריות לבדיקת חיידקים, אבל פעמים רבות הן נכשלות במציאת החיידקים הרלוונטיים למחלה.
בדיקה סרולוגית עבור מליודוסיס זמינה, אבל לא שמישה ברוב המדינות.
בנוסף ישנה בדיקה מיקרוביולוגית תחת פלואורסצנט שידועה בתאילנד, אבל לא שמישה בשום מדינה אחרת.
.לא ניתן לאבחן את המחלה על ידי בדיקות דימות בלבד (צילומי רנטגן, סריקות), אך בדיקות ההדמיה מבוצעות כדי להעריך את ההיקף המלא של המחלה.בדיקות דימות בטניות מומלצות באופן שגרתי, משום שמורסות באזור הזה יכולות להתקיים ללא הופעת תסמינים כלל, ובדיקות זו הדרך לגלותן.
רשויות אוסטרליה מציעה הדמיה של הערמונית במיוחד, בשל השכיחות הגבוהה של מורסות הערמונית בצפון אוסטרליה.
צילום חזה גם נחשב לבדיקה שגרתית אם ישנן תסמינים קליניים שונים.
גם נוכחות של מורסות חלת דבש בכבד נחשבים אופייניים, אבל הם לא אבחון.
האבחנה המבדלת היא נרחבת; מליודוסיס (מחלה זיהומית) יכול לחקות זיהומים אחרים רבים, כולל שחפת.
הטיפול מחולק לשני שלבים, שלב ראשון הוא תוך ורידי בעוצמה גבוהה ושלב שני הוא מיגור החיידק כדי למנוע הישנות.
טיפול תוך ורידי באנטיביוטיקה מסוג צפטאזידים (ceftazidime) היא התרופה הנבחרת הנוכחית לטיפול במליודוזיס חריפה.
שילוב של מרופנם, אימיפנם וצפופרזון סולבאקטם גם יעיל בטיפול.
טיפול תוך ורידי באמוקסיצילין עשוי לשמש אם אף אחת מארבע התרופות הנ"ל אינה זמינה, אבל התוצאות נחותות.
אנטיביוטיקה תוך ורידית ניתנת למינימום של 10 עד 14 ימים, ולרוב לא יופסקו עד שטמפרטורת החולה חזרה להיות נורמלי עבור יותר מ-48 שעות.
אפילו עם טיפול אנטיביוטי מתאים, חום עלול לעיתים קרובות להימשך שבועות או חודשים, ומטופלים עלולים להמשיך לפתח פצעים חדשים, אפילו אם הטיפול מתאים.
חציון הזמן להפסקת חום גבוה אצל מטופל במליודוסיס הוא 10 ימים.
ולא יתחלף הטיפול רק בשל אי ירידת חום.
בנוסף, ישנו טיפול משלים עם GCSF- גורם המעודד ייצור תאי דם לבנים במח העצם, נוסה בתאילנד.
לא תועדה ירידה בשיעור התמותה.
לאחר הטיפול בהתפרצות המחלה החריפה, יש לבצע מיגור (או תחזוקה) בטיפול עם קו-טרימוקסזול(co-trimoxazole ) ו דוקסיציקלין.
משך הטיפול המומלץ הוא בין 12 ל-20 שבועות כדי להפחית את שיעור הישנות.
(Co-amoxiclav) קו-אמוקסיקלב היא אלטרנטיבה עבור אותם חולים שאינם יכולים לקחת co-trimoxazole ו דוקסיציקלין (למשל, נשים בהריון וילדים מתחת לגיל 12), אבל הוא לא יעיל כמו הטיפול בדוקסיציקלין.
ניקוז כירורגי בדרך כלל יבוצע במורסות בערמונית או בבלוטת מצד האוזן ודלקת מפרקים זיהומית, כמו כן, ישנו טיפול כירורגי חלופי, עבור חולים שלא מגיבים לטיפול אנטיביוטי תוך ורידי, יכול להיות כריתת הטחול.
ללא גישה לאנטיביוטיקה מתאימה, שיעור התמותה במחלה יכול להגיע עד 90% תמותה.
עם אנטיביוטיקה מתאימה, שיעור התמותה הוא כ-10% עבור מקרים קלים אבל עד 80% מהמקרים במקרה של נוכחות גבוהה מאוד של חיידקים בדם או אלח דם.
נראה כי גישה מתקני טיפול נמרץ חשוב גם, כנראה, לפחות חלקית.
זה מסביר מדוע סה " כ התמותה מהמחלה בצפון אוסטרליה הוא 20%, אך 40% בצפון מזרח תאילנד.
התגובה לטיפול האנטיביוטי היא איטית, עם כשמשך הזמן הממוצע של חום לאחר הטיפול להיות 5–9 ימים.
הישנות מתרחשת בכ-%10 עד 20% מהחולים, אבל עם טיפול בקו-טרימוקסזול (co-trimoxazole) זה יכול להיות מופחת ל 4%.מחקרים מולקלרים הוכיחו שרוב המקרים הנשנים הם תוצאה של ההידבקות הראשונית.
בעוד שבאזורים האנדמיים נשנות המחלה לרוב תהא הידבקות משנית, במיוחד לאחר שנתיים.
גורמי הסיכון להישנות המחלה: כוללים חומרת המחלה (לחולים עם תרביות דם חיוביות יש סיכון גבוה יותר של הישנות), אנטיביוטיקה לא יעילה ומשך הזמן של טיפול המיגור שירד מ-8 שבועות.
ההעברה בין אדם לאדם היא מאוד יוצאת דופן; החולים לא נחשבים מדבקים.
באזורים אנדמיים, אנשים (חקלאי אורז במיוחד) הוזהרו להימנע ממגע עם אדמה, בוץ, מים עיליים במידת האפשר.
כמו כן, תוארו מספר מקרים בעקבות שיטפונות, סופות טרופיות.
כמו כן, תוארו מקרים אחרים אשר קשורים לזיהום אספקת המים.
לאחר החשיפה לחיידק הנ"ל (במיוחד בעקבות תאונת מעבדה) יוצע לרוב, טיפול משולב עם co-trimoxazole ו דוקסיציקלין .
העניין במחלה זו בא לידי ביטוי בשל העובדה שהחיידק יכול לשמש כנשק ביולוגי.
לכן, הוא מסווג מרכז לבקרת מחלות (CDC).הוא נחקר מדעית גם בארצות הברית וגם ברוסיה.
מליודוסיס (מחלה זיהומית) הוא אנדמי בחלקים של דרום-מזרח אסיה (כולל תאילנד, לאוס, סינגפור, ברוניי, מלזיה, בורמה, וייטנאם), סין, טאיוואן וצפון אוסטרליה.
מקרי הצפות עלולים להגדיל את היקפה, למשל במרכז אוסטרליה.
מספר מקרים תוארו גם בהונג קונג, הודו, ויש מקרים ספורים במרכז ודרום אמריקה,במזרח התיכון, באוקיינוס השקט ובמספר מדינות אפריקה.
אמנם רק מקרה אחד של מליודוסיס דווח בבנגלדש, אבל ידוע לפחות חמישה מקרים יובאו לבריטניה מארץ זו, לאחרונה נודע על המצאות החיידק באדמת המדינה.
זה מרמז שהמליודוסיס הוא אנדמי בבנגלדש, ויש בעיה של תת-דיווח ככל הנראה עקב חוסר האפשרות מדעית לבדיקה.
המצאות גבוהה של החיידק בקרקע, נמצא במזרח לאוס באזורים כפריים אשר קרובים לנהר מקונג.
סטטיסטית חצי מהמקרים האלה ימותו.
בצפון מזרח תאילנד יש את השכיחות הגבוהה ביותר של מליודוסיס אשר נרשם בעולם (ממוצע השכיחות של 12.7 מקרים לכל 100,000 אנשים בשנה).
בצפון-מזרח תאילנד, 80% מהבדיקות נוגדנים הן חיוביות עבור ילדים עד גיל 4;
הפתולוג אלפרד וויטמור ועוזרו קרישנאסוואמי היו הראשונים לדווח על המחלה בקרב קבצנים ומכורים למורפיום בנתיחה שלאחר המוות, בראנגון, כיום מיאנמר, בדו "ח שפורסם ב-1912. הם נבדלים זה ממחלת הנחרת (Glanders), מחלה זואונוטית של סוסים וחמורים שעשויה לעבור לבני אדם ולגרום לתסמינים דומים, ונגרמת על ידי מיקרו-אורגניזם שונה.
Burkholderia pseudomallei, הידוע גם חיידק וויטמור, זוהה בשנת 1917 ב קואלה לומפור, בירת מלזיה.
גם החיידק הגורם לנחרת הוא ממשפחת הבורקהורדליה ונקרא Burkholderia mallei
המחלה של ויטמור (לאחר קפטן אלפרד וויטמור, הראשון שתיאר את המחלה)
מחלת הגנן מנייטקליף (נייטקליף היא פרבר של דרווין, אוסטרליה היכן שמליודוסיס היא אנדמית)
אלח הדם של מזריקי מורפיום
מרלין (מלי) מזין-מילר היא ספורטאית פאראלימפית לשעבר, חברת נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
השתתפה לראשונה ב וזכתה עם נבחרת הכדורסל במדליית זהב.
בנוסף התחרתה בשני משחים וזכתה בשתי מדליות אישיות: כסף במשחה 25X3 מטר בסגנון מעורב (1:31.1 דקות) וארד במשחה 50 מטר גב (55 שניות).
כחברה בנבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליות כסף ב וב.
היא השתתפה גם במשחקי 1988 בהם הנבחרת לא העפילה לשלבי הגמר.
עם התפתחות ענף טניס כיסאות גלגלים בישראל הייתה שחקנית בולטת בתחום.
ב התחרתה בטורניר הזוגות (עם תקווה אהרוני) והן סיימו בשלב המוקדם, ברבע הגמר.
מליח אטלנטי (שם מדעי: Clupea harengus) הוא מין של דג מסוג מליח (הרינג) ממשפחת הסרדיניים המצוי בצפון האוקיינוס האטלנטי.
זהו דג נפוץ ביותר שאורכו עד 45 ס"מ ומשקלו 1.1 ק"ג.
הוא בעל קשקשים כסופים וראש קטן, הגוף מוארך ואין לו הרבה סנפירים.
דג זה נחשב כשר ביהדות וממנו מכינים דג מלוח.
המליחים שוחים ברחבי האוקיינוסים וניזונים מפלנקטון ומשטרגליים שהם תופסים בלסתות פעורות.
להקות רבות מגיעות לימים הפוריים של צפון האוקיינוס האטלנטי כדי להיזון משפע הפלנקטון ובחורף הם נחים בפיורדים המגוננים עליהם מסערות.
למליחים אויבים רבים, ביניהם דגים טורפים כמו הטונה, הסלמון, דגי הורדון והבקלה, כרישים, דולפיניים ולווייתני אורקה וכן כלבי ים, אריות ים,
עופות ים שונים ודייגים אנושיים.
אין להם כמעט הגנה מטורפיהם למעט הסתחררות בצורת כדור דגים היכול לבלבל כמה מיני טורפים.
מליח פסיפי (שם מדעי: Clupea pallasii) הוא מין של דג מסוג מליח ממשפחת הסרדיניים המצוי בצפון האוקיינוס השקט.
המליח הוא דג קטן באורך של עד 45 ס"מ ומשקל של 550 גרם בממוצע.
הוא בעל סנפירים כסופים עם לסת מוארכת ופה מעוצב לגריפת מזון קטן.
הדג בעל זנב קצר בעל זוג אונות ובעל סנפירים קצרים.
הוא נפוץ לאורך הימים של צפון האוקיינוס השקט מאלסקה וקולומביה הבריטית בצפון לבאחה קליפורניה ובמזרח עד סיביר וים ברינג ועד יפן בדרום.
הדג מטיל ביצים בין צמחי מים לאורך החופים.
הדגים ניזונים מפלנקטון שהם גורפים בלסתותיהם לפיהם.
דגים אלה יכולים להתקהל ללהקות ענקיות המכלכלות מגוון של טורפים ימיים, לרבות לווייתניים, דגים טורפים כמו כרישים, עופות ימיים וטורפים ימיים רבים.
הדגים מתגוננים מהטורפים באמצעות יצירת "כדור דגים" גדול, בתוכו כל דג מסתתר מהטורפים.
דגים אלה הם גם דגי מאכל מסחריים אחריהם ספינות דיג שטות לאורך האוקיינוס.
הדיג כה רב שב-1993 הדגה התמוטטה כמעט לגמרי, אך הצליחה להשתקם מאז.
מליחה אפנאן הייתה אמנית ממוצא פרסי שהשתייכה לדת הבהאית, ילידת ארץ ישראל המנדטורית.
אפנאן נולדה בחיפה להורים ממוצא פרסי שהשתייכו לדת הבהאית.
סבא-רבא שלה היה בהאא אללה, הנביא-המייסד של הדת הבהאית.
למרות זאת, אפנאן עצמה לא הייתה בהאית.
בשנת 1949, עברה מליחה אפנאן להתגורר בביירות עם משפחתה.
היא קיבלה תואר ראשון מן האוניברסיטה האמריקאית של ביירות ותואר שני באמנויות מבית הספר לאמנות ועיצוב "קורקוראן" בוושינגטון.
יצירותיה של אפנאן הוצגו בעיקר בצרפת ובלונדון.
תערוכת היחיד הראשונה שלה, בגלריית אמנות בבזל ב-1971, אורגנה על ידי האמן האמריקאי מארק טובי.
יצירותיה כלולות באוספים של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, במוזיאון הבריטי בלונדון, באוסף האמנות הכתובה בגרמניה ובמכון העולם הערבי בפריז.
אפנאן מתה בלונדון בגיל 80.
בילדותה, אפנאן הוקסמה מן השפה הכתובה ומאמנות הקליגרפיה.
אף על פי שבביתה נכחו שלוש שפות - ערבית, אנגלית, עברית - היא לא ידעה קרוא וכתוב, והייתה משרבטת בכתב מומצא.
מגמה זו גם בתוך יצירותיה, שם כתב ומספרים דמיוניים נוכחים לרוב, אפילו בציורי הנוף שלה.
הוא הדריך אותה בזמן ביקורה בשווייץ.
למרות שאפנאן לא הגדירה את עצמה או את יצירותיה כפוליטיות, היא לא הייתה אדישה למתרחש בעולם.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון, היא "השתמשה במבער" באמנות שלה.
היא אמרה כי עבודתה מורכבת משרידי העבר, לא רק שלה אלא גם העבר של משפחתה ושל קודמיה.
העבודה שלה נעשתה בעיקר על נייר, עם לוחות צבע המכילים חומים, שחורים ואדומים.
יצירותיה הושוו למגילות עתיקות ולטבלטורה.
מקורות השראתה הגיעו ממגוון מקומות, ככל הנראה בזכות הרקע המזרח תיכוני שלה ובזכות החינוך והמשך חייה במערב.
היצירה שהעמידה אותה באור הזרקורים של עולם האמנות הייתה הסדרה "רעולה" (Veiled).
אחרי פיגועי 11 בספטמבר, הסדרה נשענה על הסטריאוטיפים של דמות האישה הפרסית בשל הרעלות והכיסויים שהן לובשות.
אפנאן לקחה את הרעלה והפכה אותה לסוג שונה של רעלה.
הסדרה "רעולה" מתמקדת ברעלות הבלתי מוחשיות שכל בני האדם עוטים בתוך עצמם: "רגשות רעולים, איומים מרומזים, תחושות מצועפות." החומר בו השתמשה אפנאן עבור הרעלות שמעל עבודותיה היה גזה רפואית מבית המרקחת.
היא לקחה את הגזה וצבעה אותה בצבעים שחורים וחומים, הניחה אותה על כתב, לפעמים אפילו יצרה באמצעותה צורות חדשות.
אפנאן דברה על העבודה שלה כבעלת שכבות, ואהבה את הרעיון של "שכבות" חיים המגלות את עצמן ביצירתה.
היא הדגימה שיש שכבות של תרבויות עתיקות ביצירתה, ואמרה כי שכבות הצבע דומות לשכבות השמש על גבי הנייר.
תחום אחר ופחות מפורסם בעבודתה הוא תבליטי גבס.
היא הייתה יוצרת תבנית וממלאה אותה בגבס; כשיבש הגבס הייתה מוציאה אותו מן התבנית.
על הגבס ציירה ב"צבעי כדור הארץ, צבעים שרופים, חלודה."
היא גם יצרה מעין דיוקנאות, אך קראה להם "פרסונות".
בעוד שדיוקנאות רגילים מבוססים לרוב על דמויות פרטניות, ה"פרסונות" שלה אינן של אדם מסוים.
היא כינתה אותם מיזוגים של אנשים שהיא הכירה, אנשים שראתה, ואנשים שדמיינה.
אפנאן דחתה תוויות כמו "אמנית מזרח תיכונית" או "אמנית אישה" (Female Artist), כיוון שלדעתה אלו הם רק דברים שבמקרה נכונים.
היא האמינה כי במקום להתמקד במה שהופך אנשים לשונים עדיף להתמקד ב"מכנה המשותף" של האנושות, וזה יהפוך את העולם למקום טוב יותר.
היא גם הביעה את אהבתה למקריות.
אפנאן אמרה שהיא מעולם לא תכננה את העבודה שלה מראש, ואמרה כי "לעיתים קרובות המקרי הוא הרבה יותר עמוק ממה שמתכננים לעשות וממה שעושים."
יצירותיה של מליחה אפנאן הוצגו בתערוכות רבות, ביניהן:
המסלול הכחול: מסעות ויופי מהים התיכון ועד סין (The Blue Route: Journeys and Beauty from the Mediterranean to China), קרן בוגהוסיאן, בריסל, בלגיה, 2013
פרסית למתחילים (Persian for Beginners), רוז עיסא פרויקטים, לונדון, בריטניה, 2012
חיים: שנים עשר אמנים איראניים עכשוויים (Zendegi: Twelve Contemporary Iranian Artists; אוצרות: רוז עיסא פרויקטים), ביירות Exhibition Center, ביירות, לבנון, 2011
Miragens, תערוכה נודדת ב-Centro Cultural Banco do Brasil, ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו וברזיליה, ברזיל, 2011
זמנים מודרניים – תגובה לכאוס (Modern Times – Responding to Chaos), קיימברידג' ו-Bexhill-On-Sea, בריטניה, 2010
ציור: מיפוי מצויר של אסלאם ומודרניות (Taswir: Pictorial Mappings of Islam and Modernity), מרטין-גרופיוס-Bau מוזיאון, ברלין, גרמניה, 2009
רה-אוריינטציות: ייצוגים ערביים עכשוויים (Re-Orientations: Contemporary Arab Representations), הפרלמנט האירופי, בריסל, בלגיה, 2008
מסלולים (Routes), ווטרהאוס & דוד, לונדון, בריטניה, 2008
ממילה לאמנות (Word into Art), DIFC, דובאי, איחוד האמירויות הערביות, 2008
ריקוד של עט ודיו (The Dance of Pen and Ink), המוזיאון הלאומי לאמנות המזרח, מוסקבה וסט.
מסלולים (Routes), המוזיאון הבריטי, לונדון, בריטניה, 2006
אמנות עכשווית באיראן (Iranian Contemporary Art), Curve Gallery,, מרכז ברביקן, לונדון, בריטניה, 2001
מסורות של כבוד: בריטניה ותרבויות אסלאמיות (Traditions of Respect: Britain and Islamic Cultures), המועצה הבריטית, לונדון, בריטניה, 1997
אוסף אמנות המאה ה-20 (Collecting 20th-Century Art), המוזיאון הבריטי, לונדון, 1991
אמנים נבחרים, Kufa Gallery, לונדון, בריטניה, 1985
מלידה היא טקס אותו נוהגים לקיים חברי קהילת "בני ישראל".
במרכז הטקס מאכל הנקרא גם הוא "מלידה" המורכב מסולת, פירות העץ והאדמה ומיני בשמים.
במהלך הטקס פונים משתתפי הטקס לאלוהים ולאליהו הנביא בבקשה לברכה ושפע.
מאכל המלידה העשוי סולת מסמל את קורבן המנחה שהיה נהוג בבית המקדש.
על פי מסורת קהילת "בני ישראל" הגיעו אבות הקהילה להודו בתקופה שבית המקדש היה קיים.
הניסיון לחבר בין חיים בקהילה המקומית הצמחונית לבין שימור מסורת הקרבת הקורבנות בבית המקדש הביא ליצירת טקס שבמרכזו מאכל המסמל את הקורבן הצמחוני היחיד שהוקרב בבית המקדש - קורבן המנחה.
לפני הטקס, מכינים את המלידה.
במקור הוכנה המלידה מסולת בלולה בשמן.
במהלך השנים התחילו להכין את המלידה מ'פוהה' – אורז גרוס.
את המלידה עורמים על מגש שטוח ועגול הנקרא 'טאלה' במראטהי יהודית.
על המלידה מניחים חמישה סוגי פירות שונים.
מכל סוג פירות מניחים חמישה פריטים.
חלק מהפירות הם פירות עליהם מברכים "בורא פרי העץ", חלק הם פירות עליהם מברכים "בורא פרי האדמה" ולפחות פרי אחד הוא פרי חדש, עליו מברכים את ברכת "שהחיינו וקיימנו והגיענו לזמן הזה".
מעל הפירות מניחים עשבים ריחניים (גבעולי הדס או פרחי ורדים ריחניים), עליהם מברכים "בורא מיני בשמים".
את הטאלה והמלידה מכסים בבד לבן.
לפני תחילת הטקס מדליקים 'אוד בטי', שרף לבונה ריחני, או נר ובסמוך לו קטורת.
בני המשפחה יושבים מסביב לשולחן.
הטאלה המכוסה מונחת על השולחן מול אב המשפחה.
הטקס פותח במזמור לאליהו הנביא - "בסימן טוב ובמזל טוב, אליהו הנביא זכור לטוב".
אב המשפחה שר שני משפטים וכל המשפחה חוזרת על המשפט המרכזי שלוש פעמים: "אליהו הנביא", ואחריו "במהרה יבוא אלינו עם משיח בן דוד".
בחלק השני של ברכת המלידה שר אב המשפחה ברכות המתחילות ב"ויתן לך האלוהים מטל השמיים ומשמני הארץ ורוב דגן ותירוש".
בסיום הטקס פורסים את הפירות, מניחים אותם לצד חופן מהמלידה ומחלקים לכל אחד מהמשתתפים.
יש שנהגו לבצע את טקס המלידה בחיק הטבע.
טקס המלידה ודמותו של אליהו הנביא
הדמות המרכזית בטקס המלידה הוא אליהו הנביא.
במהלך הטקס מופנית לאלוהים ולאליהו הנביא תפילה לבקשת הצלחה, פרנסה, בריאות, פוריות ועוד.
במזמור הראשון בטקס משבחים את אליהו הנביא.
אליהו הנביא מוזכר כמבשר בואו של המשיח.
חברי קהילת בני-ישראל נהגו לערוך את טקס ה"מלידה", לפני אירועים שונים:
אירועים משמחים בחיים: לפני חתונה, כניסה לבית חדש או לידה (בחודש ה-7 להיריון ולאחר הלידה),
בעת נדירת נדר או התרתו.
בעת הצלה ממצב מסוכן, הירפאות ממחלה קשה, חזרה משבי או ממאסר או היחלצות מצרות שונות.
יש שנהגו לבצע את טקס המלידה לאחר ההבדלה בצאת השבת.
טקס המלידה מבוצע גם בסמוך למועדים שונים בלוח השנה - בעת פירוק הסוכה בסוכות ובט"ו בשבט.
סיום שנת אבל, כסימן להמשך החיים עם אירועים משמחים.
לטקס המלידה בט"ו בשבט יש משמעויות מיוחדות.
על פי מסורת בני הקהילה, אבות הקהילה הגיעו להודו בספינה בשנת 175 לפני הספירה בט"ו בשבט.
הספינה טבעה אל מול חופי הודו.
שבעה גברים ושבע נשים ניצלו מן האסון.
לאחר הצלתם, התגלה לפני חברי הקהילה אליהו הנביא שהבטיח להם שצאצאיהם עוד יחזרו לארץ ישראל.
לזכר מאורע זה, נוהגים בני הקהילה לקיים את טקס המלידה מדי שנה בט"ו בשבט.
המלידה הוכנה מסולת או מפוהה (אורז כתוש מיוחד) כזכר לקורבן המנחה שהוקרב בבית המקדש.
המלידה נערמת כהר, זכר להר סיני.
לצד המלידה מונח נר שרף לבונה או קטורת המזכירים את הקטורת שהוקטרה בבית המקדש
המלידה מכוסה בפירות שונים עליהם מברכים ברכות שונות, כדי לסמל שפע וברכה
מליד (הידוע גם בשמות החתיים מלידיה או מידואה, ובלטינית Melitene - מליטנה) הייתה עיר עתיקה במישור מלטיה שבמרכז אנטוליה, כ-12 ק"מ דרומית-מזרחית לפרת.
מהעיר שרד תל ארסלנטפה (טורקית Arslantepe - "תל האריה") בשטח של 4.5 הקטאר ובגובה של 30 מטרים.
עדויות ארכאולוגיות באתר מעידות שהיה נושב החל באלף ה-6 לפנה"ס ועד לסוף התקופה הרומית.
תקופת השיא של האתר הייתה התקופה הכלקוליתית המאוחרת עת נבנה בו המתחם המכונה "הארמון"; ומערכי קברים מלכותיים השתמרו גם מתקופת הברונזה המוקדמת.
שכבות מאוחרות יותר הן מהתקופה הפלאו-אשורית והתקופה החתית, כולל ממצאים מתקופת הממלכות החתיות החדשות.
מספר מחקרים מאז תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 חשפו את המבנה הסטרטיגרפי של התל, המתחיל מסוף האלף החמישי לפנה"ס - שכבה שסומנה VIII; ומסתיים בתקופה החתית החדשה בשכבות I ו-II.
כיום ירשה את העיר מליד מלטיה.