tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר נמצא בכביש 959 היוצא מצומת גונן בגולן בואכה צומת האמיר (צומת וסט) משמאל לכביש.
באתר עצמו ישנם סלעים רבים בעלי סטייה מגנטית, ואם נקרב אליהם מצפן, הוא יסטה מן הצפון המגנטי בסטייה של 20 עד 40 מעלות.
אין זה המקום היחידי בגולן בו התגלתה תופעה זו, אך זהו המקום הנוח ביותר לגישה.
סטייה זו אינה תוצאה של היפוך מגנטי, אלא של מכת ברק בסלע תוך כדי התקשותו לפני גיבושו הסופי.
פגיעת הברק משבשת את הסתדרות מולקולות המינרלים בהתאם לצפון המגנטי.
כאשר הברק פוגע בסלע באמצע שלב ההתקשות שלו, המולקולות לא מספיקות להסתדר בחזרה, והן מתקשות בכיוון "שגוי".
באתר ישנו סלע מנוסר, עליו חרוט, לרווחת המטיילים, "סלע הפליאומגנטיזם".
הניסור והחריטה הרסו את המגנטיות שלו.
לעומת זאת, כמה צעדים מזרחית לסלע זה, ישנו סלע אחר, הבולט מן הקרקע (למעשה, זהו חלק מגוש סלע גדול מאוד, השקוע באדמה) אשר התגבש בתקופה של מגנטיות הפוכה (דרומית).
אם נניח מצפן על סלע זה, תיסוב המחט ישירות לכיוון דרום, בסטייה של 180 מעלות בדיוק.
המעוניינים למצוא את הסלע, יסתובבו עם מצפן באתר, יניחו אותו על אבנים (באוויר זה לא עובד), עד שימצאו את הסלע המבוקש, בקרבת הסלע המסומן.
פָּלֵאוגנטיקה הוא תחום במדעי החיים העוסק בחקר ה-DNA והגנים של אורגניזמים קדומים, כמו בני-אדם, בעלי-חיים וצמחים שמתו לפני שנים רבות.
מחקר כזה דורש לרוב מיצוי של ה-DNA מתוך דגימות עתיקות של תאים מתים - רקמות משומרות, מומיות או עצמות מאובנות.
מונחים קרובים במשמעותם הם ארכאוגנטיקה ופלאוגנומיקה.
נכון לשנת 2011, בין המינים הנכחדים שלפחות חלק מן ה-DNA שלהם מוצה ניתן למצוא את האדם הניאנדרטלי, האדם הדניסובי, הממותה, המסטודון, דוב המערות, הזאב הטסמני, הקואגה ועוף המואה.
כמו כן מוצה DNA ממומיות רבות אשר שימש, למשל, להתחקות אחר שושלות פרעונים, כמו זיהוי אמו של תות ענח' אמון.
הביולוג השוודי סוונטה פבו, אשר בשנת 1984 היה הראשון למצות DNA עתיק ממומיה מצרית בת 2,400 שנה, נחשב לעיתים כאב המייסד של התחום.
המונח "פלאוגנטיקה" נטבע בשנת 1963 על ידי לינוס פאולינג ואמיל צוקרקנדל כצרוף של המונחים פלאונטולוגיה וגנטיקה, והוא מתייחס לרוב ל-DNA שמוצה ממאובנים.
כאשר מדובר ב-DNA שמוצה ומופה בכמויות המגיעות לחלק משמעותי מתוך הגנום, או לפחות חלק משמעותי מתוך הגנום המיטוכונדרי, נוהגים כיום להשתמש לעיתים במונח "פלאוגנומיקה".
המונח "ארכאוגנטיקה" נגזר על ידי הארכאולוג הבריטי קולין רנפרו מן המונח "ארכאולוגיה", ומשמש לרוב בהקשרים ארכאולוגים כגון מחקר של מומיות בני-אדם, אך לעיתים מתייחס גם לרצף הגנום של אוכלוסיות עתיקות אשר שוחזר על פי DNA שמוצה בשיטות הרגילות מבני-אדם חיים, למשל הרצף של חווה המיטוכונדרית.
בספרות הארכאולוגית נוהגים להתייחס ל-DNA שמוצה מדגימות עתיקות במונח "דנא עתיק" .
מחקר פלאוגנטי בשושלות פרעונים מצריות
החל משנת 2007 מיצה צוות חוקרים מרשות העתיקות של מצרים, אוניברסיטת בולצאנו באיטליה ואוניברסיטת טובינגן בגרמניה DNA עתיק מ-16 מומיות מן השושלות הפרעוניות ה-18, ה-19 וה-20, מן המאות ה-16 עד ה-11 לפני הספירה.
על-מנת למנוע שגיאות כתוצאה מזיהום DNA, המחקר נערך באופן בלתי-תלוי בשתי מעבדות נפרדות.
מחקר זה אפשר שחזור יחסי הקרבה בחמישה דורות מאבותיו של תות ענח' אמון.
בין השאר זוהו שתיים מן המומיות כאביו ואמו, וכן נמצא שאשתו הייתה גם אחותו המלאה.
ב-DNA אותרו מספר פגמים תורשתיים שהצטברו בשושלת הפרעונים כתוצאה מנישואי קרובים.
פַּלאוֹלוֹקְסוֹדוֹן (שם מדעי: Palaeoloxodon) הוא סוג נכחד של פיל.
בין המינים השייכים לסוג זה חלקם היו קטנים בהרבה מהפילים המודרניים ואחרים, כגון פיל ישר-חט, היו גדולים יותר מהפילים של היום.
הפיל האסייתי ישר-החט היה הגדול מכולם והגיע לגובה של 5.2 מטר ומשקל של כ-22 טונות.
סוג זה קרוב יחסית לסוג פיל הקיים היום, אך לפלאולוקסודון יש חטים הזקורים קדימה ולא מתעקלים.
ככל הנראה נכחדו מרבית מיני הסוג לפני 30,000 שנה, אך הפילים מהמין הננסי פלאולוקסודון פלקונרי, שחיו באיי הים התיכון, הצליחו לשרוד עד לפני 3,000 שנה ואז נכחדו, כנראה עקב ציד וטורפים.
באתר הארכאולוגי גשר בנות יעקב התגלו שרידי פלאולוקסודון מלפני 780,000 שנה, ולידו בול עץ וגוש בזלת גדול ומסותת ששימשו לטביחת הפיל על ידי אחד המינים הקדומים של האדם, ההומו ארקטוס.
פַּלַאוַואן (בפיליפינית: Palawan), או באופן רשמי פרובינציית פלאוואן (בפיליפינית: Lalawigan ng Palawan), היא פרובינציה של הפיליפינים, הממוקמת במחוז מימרופה .
פלאוואן היא הפרובינציה הגדולה במדינה מבחינת שטח.
עיר הבירה היא פוארטו פרינססה, אך היא מנוהלת באופן עצמאי מהפרובינציה.
הפרובינציה נקראת על שם האי פלאוואן, האי הגדול ביותר בפרובינציה.
האי המוארך נפרשׂ מהאי מינדורו שבצפון מזרחו ועד לבורנאו בדרום מערבו.
הוא מפריד בין ים סין הדרומי לבין ים סולו.
אורכו כ-450 קילומטרים ורוחבו כ-50 קילומטרים.
בהאפינגטון פוסט הוגדר כ"האי היפה בעולם"
כל שטח הפרובינציה הוכרז על ידי ארגון אונסק"ו כשמורה ביוספרית ב-1990.
מערבית לפלאוואן נמצאים איי ספראטלי אשר מהווים מוקד לסכסוך טריטוריאלי בינלאומי בין סין לשכנותיה.
פְּלֶאוֹנָזֶם, פלאונאזם (מיוונית: πλεονασμός, פלאונזמוס, נגזר מ-πλέον, פלאון, שמשמעו "המון, יותר מדי"), הוא יתירות סמנטית, כלומר שימוש ביותר מילים או חלקי מילים מהדרוש לביטוי נהיר וחד-משמעי.
חזרתיות כזו נחשבת מבחינה רטורית לטאוטולוגיה.
ישנם מספר סוגים של פלאונזמים, למשל פלאונזם תחבירי או מורפולוגי, המצביע על קיומם של מורפמות או צירופים שאינם מעבירים מידע לשוני מחדש על יתר המשפט.
דוגמה טובה לכך היא השלילה הכפולה בצרפתית, השייכות הכפולה באנגלית, והמושא הישיר הכפול ברומנית.
לרוב, בפי לא-בלשנים, המונח מתייחס לפלאונזם הסמנטי, שמהותו משימוש בשני פריטים לקסיקליים בעלי משמעויות חופפות או זהות, זה לצד זה.
בחלק מהמקרים השימוש בפלאונזם סמנטי הוא לצורך הדגשה, למשל "תעלה למעלה", או "מתנה חינם", ובאחרים הוא נובע משחיקה במשמעות של מילה או ביטוי בשפה, למשל "שוב פעם", "חוט תיל" או "לצרף ביחד".
לעיתים פלאונזמים סמנטיים נוצרים מחוסר הכרעה האם לתרגם שם מקום או לתעתקו משפת המקור, למשל "בניין האמפייר סטייט בילדינג", "הר מון בלאן", "מגדל בורג' חליפה", "עוגת אינגליש קייק", "מקדש ואט פהו" ואחרים.
התופעה מתרחשת לעיתים קרובות גם עם מונחים בראשי תיבות, בתרגום מלועזית - למשל "וירוס ה-HIV", "מחלת הסארס" או "תאגיד ה-BBC", אך גם בעברית - למשל, "מג"ד הגדוד".
במקרים אלה הכפילות מורגשת הרבה פחות מכיוון שראשי התיבות נוטים להפוך לשם פרטי שמתנתק מרכיביו המקוריים.
לעיתים דוברים משתמשים בפלאונזם מסוג זה במודע ובכוונה הומוריסטית, למשל בביטויים כמו "יותר עדיף" "רחוב המלך קינג ג'ורג'" או "ארה"ב הברית".
פלאוויווירידה (מלטינית: Flaviviridae) היא משפחה של נגיפים אשר בני אדם ויונקים משמשים כפונדקאים הטבעיים שלהם.
הם מופצים בעיקר על ידי וקטורים פרוקי-רגליים (בעיקר יתושים וקרציות).
המשפחה קיבלה את שמה מנגיף הקדחת הצהובה - פְלַאווּס פירושו צהוב בלטינית.
הסוג פלאוויווירוס (המין מאפיין הוא קדחת צהובה, נוספים: קדחת מערב הנילוס, קדחת דנגי, נגיף זיקה) מכיל 67 נגיפים מזוהים
הסוג הפאסיווירוס (המין המאפיין הוא הפטיטיס C, נוספים נפוצים: GB virus B)
הסוג פסטיווירוס (המין המאפיין הוא מחלת הריריות בבקר, נוספים: קדחת חזירים קלאסית, כולרת החזירים) כולל וירוסים שאינם פוגעים בבני אדם.
פלאוונו (בפולנית: Pławno) הוא כפר במחוז ראדומסק שבפרובינציית לודז' בפולין, בסמוך לנהר ורטה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
פלאוונו נזכר לראשונה במאה ה-13, ובמאה ה-16 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
במשך מאות בשנים נערכו ביישוב ירידים שנתיים וימי שוק שבועיים, בהם סחרו בעיקר בבקר ובתצורת חקלאית.
בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר, ביטלו הרוסים את מעמדו העירוני של היישוב.
שרפה גדולה שפרצה ביישוב בשנת 1871 כילתה את רוב בתיו.
קהילה יהודית ביישוב התקיימה מהמאה ה-18, והיהודים נטלו חלק פעיל במסחר שהתנהל בכפר.
בסוף המאה ה-18 נבנה ביישוב בית כנסת.
לקראת סוף המאה ה-19 נמנו ביישוב 752 יהודים, ופעלו בו רבנים בולטים.
בין מלחמות העולם נותרו ביישוב כ-400 יהודים.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים ביום השני למלחמת העולם השנייה, רצחו בו אלו 7 יהודים, ובהם רב הקהילה, יצחק מרדכי רבינוביץ'.
בהמשך גויסו יהודי היישוב, יחד עם יהודים נוספים מיישובי הסביבה, לעבודות כפייה לאורך נהר ורטה, במסגרתן הוחזקו במחנה עבודה קטן.
בסוף ספטמבר 1942 גורשו כ-460 יהודי היישוב לגטו ראדומסק, ומשם שולחו בין ה-10 ל-12 באוקטובר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה, יחד עם יתר יושבי הגטו.
פלאוטילה נלי (באיטלקית: Plautilla Nelli; 1524, פירנצה – 1588, פירנצה), הייתה נזירה ציירת, הציירת הידועה הראשונה בפירנצה.
נשים אמניות היו נדירות ביותר בתקופת הרנסאנס.
ההכשרה של אמנים באותה תקופה הייתה כשוליות בסדנאות.
אבל לפי מנהגי התקופה נשים לא יכלו להתקבל לסדנאות אלו, משום שהדבר היה עלול לפגוע בצניעותן.
לעומת זאת דווקא מנזרי הנשים של אותה תקופה, בהיותם קהילות נשים סגורות, "מוגנות מהסכנות לתומתן", אפשרו לנשים התפתחות בתחום היצירה הן בספרות והן באמנות הפלסטית
המנזר שאליו השתייכה פלאוטינלה נוהל על ידי נזירים דומיניקנים ובראשם ג'ירולמו סבונרולה.
סבונרולה קידם את הרעיון של ציור יצירות דתיות על ידי נשים וכך הפך המנזר למרכז של נזירות-ציירות.
ג'ורג'ו וזארי בספרו "חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר" מציין כציירות נזירות, בנוסף לפלאוטינלה, את אנטוניה אוצ'לו (בתו של הצייר פאולו אוצ'לו.
הנזיר הדומיניקני סרפינו רצי בספרו על אותו מנזר הזכיר עוד נזירות-ציירות שפעלו שם: אגטה טרבלסי, דיוניסיה ניקוליני, פרודנצה קמבי, מרינה רוג'ירי ומריה אנגליקה רצי .
נולדה בסוף שנת 1524 למשפחה פלורנטינית אמידה.
היא הוטבלה ב-29 בינואר 1529 בשם פוליסנה מרגריטה (Pulisena Margherita).
אביה, פיירו דה לוקה נלי, היה סוחר אריגים.
כשהייתה נערה נפטרה אמא ואביה נישא בשנית.
לאחר מכן, בגיל 14, הפכה לנזירה ושינתה את שמה לפלאוטילה.
היא הצטרפה למנזר הדומיניקני ע"ש סנטה קתרינה מסיינה.
במהלך חייה אף שימשה שלוש פעמים בתפקיד אם המנזר.
במנזר פיתחה את כישרון הציור שלה.
היא גם הקימה סדנה שאיפשרה לנזירות נוספות להכשיר עצמן כציירות.
העבודות שלה ושל תלמידות הסדנה היו פופולריות מאוד בפירנצה וההכנסות ממכירתן תרמו לקיום המנזר.
פלאוטילה נשארה במנזר עד מותה ב-1588.
פלאוטינלה הייתה יוצרת פורייה מאוד, ציירה מיניאטורות וגם תמונות גדולות ממדים, כולן יצירות דתיות.
היא הושפעה מעבודותיהם של הציירים-הנזירים פרא ברתולומאו ופרא פאולינו , שסקיצות ורישומים שלהם נשמרו במנזר שלה.
אוטודידקטית לימדה את עצמה לצייר תוך העתקת סקיצות ורישומים אלו.
כבר וזארי ציין שבציורים שלה מורגשת העובדה שפלאוטילה לא הייתה חשופה לדמויות של גברים, לדעתו לשליחים ב"סעודה האחרונה" שלה היו תווי פנים נשיים.
מאידך במחקר החדש מציינים את ההקפדה על הפרטים, למשל בפרטי מזון ב"סעודה האחרונה", ורואים בכך ייחוד של הציור הנשי.
קתרינה מסיינה עם חבצלת", 1636, שמן על לוח עץ, גלריית אופיצי, פירנצה.
"הבשורה", שמן על לוח עץ, 97X72 ס"מ,גלריית אופיצי, פירנצה.
"הקינה על ישו" 539X350 ס"מ הייתה במקור בכנסיית המנזר של סנטה קתרינה מסיינה, שוחזרה ב-2006, נמצאת כיום במוזיאון סאן מרקו , פירנצה.
הייתה במקור בחדר האוכל של מנזר סנטה קתרינה מסיינה, נמצאת כיום בכנסיית סנטה מריה נובלה, פירנצה.
"הסעודה האחרונה", שמן על בד, אורכה 6.7 מטר.
זוהי היצירה היחידה החתומה על ידי פלאוטילה ששרדה.
שוקמה לאחרונה, הייתה במקור בחדר האוכל של מנזר סנטה קתרינה מסיינה, נמצאת כיום בכנסיית סנטה מריה נובלה, פירנצה.
למרות שפלאוטילה מוזכרת בספרו של וזארי, לא היה בה עניין במשך הדורות.
רק ב–25 השנים האחרונות נעשו מאמצים לאיתור ולזיהוי יצירותיה ולמחקר ארכיוני על תולדותיה.
כחלק ממאמץ זה שוחזרו 20 תמונות שלה.
השיא של מאמץ זה הייתה תערוכה מוקדשת לפלאוטילה נלי שהתקיימה בגלריית אופיצי בשנת 2017.
פלאולאגוס (שם מדעי: Palaeolagus; מילולית: "ארנב עתיק") הוא סוג של ארנב קדום מתקופת האוליגוקן מלפני 23-35 מיליון שנה.
מאובניו של ארנב קדום זה נמצאו באמריקה הצפונית ובאסיה ותוארו על ידי הפלאונטולוג ג'וזף ליידי ב-1856.
יצור זה נמצא משברי עצמות ומאובנים רבים שלא השתמרו היטב.
עצמות הארנבים בעלות עיצוב שביר, ולכן קשה לקבוע את מיקומם ואת מבניהם.
ככל הנראה הארנב הגיע לאורך של 25 סנטימטרים ודמה לארנבות המודרניות.
ככל הנראה היו רבים מארנבים אלה ברחבי המישורים והיערות של אמריקה הצפונית ואסיה, בה חיו.
בסוג זה ישנם 8 מינים:
פלאוניסקום (שם מדעי: Palaeoniscum) הוא סוג של דג מקרין סנפיר קדום שחי בסוף הפרם בימים של אירופה וצפון אמריקה לפני 254–259 מיליון שנה.
הדג היה שייך לסדרה הנכחדת Palaeonisciformes שהייתה שייכת לקבוצת הסחוס-גרמיים לצד דגי התנין והרב סנפירים המודרניים.
הדג הגיע לאורך 30 סנטימטר והיה בנוי כמו טורפדו.
הוא היה בעל זנב גבוה ומחודד וסנפיר גבי חזק, שהיה בנוי לשחייה מהירה.
לצדי פיו נמצאו מעין "שקיות" ששימשו כשלפוחית אוויר ועזרו לדג לנשום.
הדג היה טורף מהיר באגמים ובביצות של הפרם, ככל הנראה של דגים קטנים יותר ויצורים דומים, והיה בעל שיניים מתחלפות בדומה לשיני כרישים.
פלאווורלד היא תוכנית טבע ומחקר ששודרה בערוץ דיסקברי (ברשת TLC) בשנים 1994 עד 1997, במשך ארבע עונות.
אורך כל פרק הוא 24 דקות ובו מתוארים החיים הפרהיסטוריים לאורך השנים.
סדרה זו הייתה הסדרה הפלאונטולוגית הראשונה ששודרה במשך מספר עונות.
אחריה נוצרו סדרות נוספות בעלות תוכן דומה של ערוץ דיסקברי, כגון "כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה", "כוכב הדינוזאורים" ו"העמק של הטירנוזאורוס רקס".
פרקי הסדרה כוללים מחקר של פלאונטולוגים העוסקים בחקר העצמות המאובנות ושחזור היצורים הקדומים מכל תקופה.
בפרק נראים גם כמה תצוגות ואיורים ולעיתים גם בובות אנימטרוניקה אך כמעט ולא סצנות מונפשות של הדינוזאורים.
הקריין של הסדרה הראשונה היה השחקן בן גזארה, של העונה השנייה והשלישית ניק שאצקי ושל העונה הרביעית טד מיינרד.
בתחילת שנות ה-2000 יצאו מספר פרקים מהסדרה על גבי DVD.
לסדרה היו ארבע עונות, בעוד העונה הרביעית בוטלה לקראת הסוף מבלי שתעלה עונה חמישית, אך ב-1998 נוצרה סדרה-בת בשם "When Dinosaurs Ruled", בה חמישה פרקים באורך 52 דקות.
קריין סדרה זו הוא השחקן האמריקאי ג'ף גולדבלום.
עונה 1: הייתה בעלת 13 פרקים ששודרו בשנת 1994. בניגוד לשאר העונות הייתה בעלת עיבוד מוזיקלי.
עונה 2: הייתה בעלת 13 פרקים ששודרו בשנת 1995.
עונה 3: הייתה בעלת 13 פרקים ששודרו בשנת 1996.
עונה 4: הייתה בעלת 11 פרקים ששודרו בשנת 1997. הסדרה בוטלה באמצע.
פלאולוקסודון פלקונרי (שם מדעי: Palaeoloxodon falconeri) הוא מין נכחד של בעל חדק קדום ממשפחת הפיליים שהשתייך לסוג פלאולוקסודון, אשר חי באיי הים התיכון סיציליה ומלטה בתקופת הפליסטוקן וההולוקן לפני 800,000-100,000 שנה.
מין זה עבר גמדות איים והיה קטן מקרוביו היבשתיים שיכלו להגיע למשקל 10 טון.
מאובניו תוארו ב-1867 בידי החוקר גאורג בוסק אשר השתמש בשיניים טוחנות שהתגלו לפניו ושויכו למין פלאולוקסודון אחר.
מאובנים שנמצאו קודם לכן תוארו כעצמות של קיקלופים.
פלאולוקסודון פלקונרי הגיע לגובה 96.5 ס"מ בכתפיו, למשקל 305 ק"ג ונקבה שנמצאה הגיעה לגובה 80 ס"מ ולמשקל 168 ק"ג, מה שהופך את המין לאחד מהקטנים שבפילים.
הוא היה בעל חטים ארוכים ועצמות לחיים בולטות.
במראה הוא הזכיר מינים קרובים כמו פיל ישר חט מיבשת אסיה ואירופה אשר חי בערבות של הפליסטוקן ואולי היה מאבות פיל זה.
בתקופה בה חי הפיל היה הים נמוך בהרבה, 100 מטרים פחות מכיום, מה שאפשר לפילים לחצות את היבשת ולהגיע לאיים.
כשהים עלה הם הפכו למבודדים ועקב המזון המועט באי ומיעוט הטורפים בו הם הפכו לקטנים מאוד.
פלאולוקסודון רקי (שם מדעי: Palaeoloxodon recki) הוא מין נכחד של פיל מהסוג פלאולוקסודון אשר חי בין המיוקן לפליסטוקן לפני בערך 3.5-1 מיליון שנה באפריקה.
המאובנים שלו התגלו ב-1984 ובעבר הוא נכלל בסוג פיל, בו המין פיל אסייתי.
פיל נכחד זה היה אחד מהפילאים הגדולים ביותר מעולם.
פרט בן 40 שנמצא בהרי האטלס שבמרוקו הגיע לגובה של 4.7 מטרים בכתפיו ולמשקל של 12.3 טונות, כבד בהרבה מפיל אפריקני.
יש חוקרים הסוברים שמין זה נכחד בסוף תקופת הפליסטוקן עקב תחרות מצד פילים מוצלחים יותר כמו הפיל האפריקני.
ככל הנראה הוא היה פחות מוצלח בעיכול עשבים ומזונות צמחיים קשיחים נוספים.
מחקר מהזמן האחרון מצביע על כך שתת-מינים אלה חיו בחפיפה אחד לשני:
פלאולוקסודון מנאידריינסיס (שם מדעי: Palaeoloxodon mnaidriensis) הוא מין נכחד של פיל מהסוג פלאולוקסודון אשר חי רק באיים מלטה וסיציליה שבים התיכון.
מין זה נחשב לקרוב יחסית לפיל אסייתי.
הוא התפתח מהמין האירואסייתי הגדול פיל ישר-חט שהגיע לגובה 4 מטרים ולמשקל 6–7 טונות.
פיל זה עבר גמדיות איים כשעבר במהלך סוף עידן הקרח לאיי הים התיכון.
האי היה נטול הטורפים והכיל צמחייה מועטה, מה שהוביל לגמדיותו.
עם זאת הוא היה בעל החיים הכי גדול באיים בהם חי.
שרידיו של פיל זה התגלו באזור המקדשים המגליתיים במלטה בשנת 1870. תושבי המקום חשבו שמדובר בעצמות ענקיים והקימו סביבם אבני מגלית.
לצידו נמצא מין קרוב - פלאולוקסודון פלקונרי.
פלאומרכיים (שם מדעי: Palaeomerycidae) היא משפחה נכחדת של מכפיל פרסה מקבוצת הפקוריים, אשר חיה בין תקופת האאוקן עד תחילת הפליוקן.
המאובנים שלהם התגלו בכל היבשות, אך מרביתם התגלו ברחבי אירופה ותחום תפוצתם מספרד עד לסין של ימינו.
מינים מאוחרים יותר כמו הקרניוצרס (Cranioceras) הגיעו לאמריקה הצפונית, כשהסוג סוראמריקס (Surameryx) הגיע עד לאמריקה הדרומית.
מינים אלה נחשבים למינים הדומים לאיילים ולאיילי המושק, אך שונים מעט משניהם.
הפלאומרכיים היו בעלי קרניים ענפות דומות לקרני האיילים, אך דמו מעט גם לאנטילופות ובייחוד לאנטילוקפרה, אם כי חלק מהם נשאו קרניים הדומות לקרני ג'ירפה ופנו מעט אחורה מעצם המצח.
לחלק מהמינים היו ארבעה בסיסי קרניים שדמו לקרני ג'ירף.
ואצל כמה סוגים כמו הקסנוקריקס (Xenokeryx), בלט בקצה הגולגולת הגדולה קצה דמוי "עטרה", אשר עזר לזכרים להילחם על נקבות.
מינים אלה דמו במבנה גופם לצבאיים, אך היו כבדים יותר, כשהגדולים שבהם הגיעו למשקל 350 עד 500 קילוגרם.
הם היו בעלי רגליים ארוכות ושריריות וככל הנראה חיו ביערות וניזונו מצמחייה רכה או מצמחי מים, בהסתמך על מבנה שיניהם הדומה לג'ירפיים פרימיטיבים.
סוג Lagomeryxייתכן שגם הסוגים Ligeromeryx ו-Stephanocemas'' משויכים לכאן, אך חוקרים אחרים משייכים אותם למשפחת האיילים כקרובי המונטיאקים.
פלאולוקסודון קפריסאי (שם מדעי: Palaeoloxodon cypriotes) הוא מין נכחד של פיל מהסוג פלאולוקסודון, אשר חי בקפריסין במשך הפליסטוקן שלפני 780,000 עד 9,000 שנה לפני זמננו.
ממצאי פיל קדום זה התגלו בידי החוקרת הבריטית דורות'יאה בייט ב-1902 בגבעה בקירניה שבצפון קפריסין וכמה ממצאים התגלו באזורים דרומיים יותר.
ממצאים אלה כללו בעיקר שרידי שיניים טוחנות, אך גם שריד לעצם ירך גדולה וכמה חטים.
המין תואר ב-1904 בידי בייט, אשר קראה לו על שם הימצאו בקפריסין.
מין זה עבר גמדות איים בדומה לכמה מיני פילאים נוספים מהים התיכון כמו פלאולוקסודון מנאידריינסיס, פלאולוקסודון פלקונרי, כמה תת-מינים של פיל ישר-חט, ממותת כרתים גמדית, ממותה למרמוראי וכן לצד מיני היפופוטמיים ואיילים שעברו גמדות דומה.
פיל קטן זה הגיע עד לגובה של 1.4 מטר בכתפיו ולמשקל של 200 ק"ג בממוצע.
הוא היה בעל חטים קצרים יחסית אך מעוקלים.
ככל הנראה הוא התפתח מהמין היבשתי פיל ישר חט שהיה כבד כמו פיל אפריקני במשקל של מעל 10 טון.
בעת האירוע המסיני של אמצע הפליסטוקן היגרו פילים אלה לאיים וכאשר הים התיכון נסגר הם "נתקעו" באי.
מאחר שלא היו בו הרבה טורפים והמזון היה מועט הם הפכו לגמדים.
הם שרדו עד 9,000 שנה לפני זמננו, בתחילת ההולוקן וכנראה נכחדו בידי שבטים אנושיים שחצו את הים.
ייתכן שפילים אלה אף שולבו במיתולוגיה היוונית בדמות הקיקלופים בעלי העין האחת, מאחר שהגולגולת שלהם כללה חור עבה במרכז המצח.
פלאוכירופטריקס (שם מדעי: Palaeochiropteryx) הוא סוג נכחד של עטלף שחי באירופה באמצע תקופת האאוקן לפני 48 מיליון שנה.
עטלף זה הוא אחד מהקדומים שבכל העטלפים הידועים.
הוא תואר לראשונה בידי החוקר השווייצרי פייר רביליוד ב-1917 והוא כולל שני מינים.
משמעות שמו ביוונית עתיקה היא: "כנף-יד עתיקה" או "עטלף עתיק" (מילולית ביוונית עתיקה: "palaios" - עתיק, "kheir" - יד, "pteruks" - כנף.
המילה "עטלף" בלטינית היא "chiropteryx").
הוא התגלה בבור מסל שבהסן, גרמניה.
באזור זה התגלו ממצאי יונקים קדומים רבים שחיו באירופה כמו הלפטיקטידיום, הפולידוקרקוס, הפרופלאותריום והאירוטמנדואה, וכן עופות כמו הסטריגוגיפס והגסטורניס הענק.
לצידו נמצא גם עוד סוג של עטלף קדום - ארכאוניקטריס, שהשתייך למשפחה דומה.
ממצאי העטלף התגלו קבורים בשלמותם כמעט עם שימור שרידי שיער, אוזניים וקרומי כנפיים שדמו לכנפי עטלפים מודרניים.
הוא היה בעל אקולוקציה בדומה לעטלפי חרקים מודרניים ובקיבתו השתמרו שרידים של טרף עשים ושעירי כנף.
משקלו הגיע ל-7 עד 10 גרם ומוטת כנפיו הגיע לאורך 25 עד 30 סנטימטרים והן היו רחבות אך קצרות יחסית, התאמה לתעופה ביער מתחת החופה ובין העלווה.
כמו מיני העטלפים המודרניים (למעט כמה עטלפי פרי) הוא היה פעיל בלילות או לפחות בין הערביים.
עטלף קדום זה שונה מהעטלפים המודרניים במספר מאפיינים והוא שייך למשפחה הקדומה Palaeochiropterygidae הקרובה למשפחות הנכחדות Archaeonycteridae ו-Icaronycteridae.
שלוש משפחות אלו נחשבות לקרובות בעיקר לעטלפי הפירות אף על פי שהם היו קטנים בהרבה וניזונו מחרקים.
פלאולמה (שם מדעי: Palaeolama; מילולית: "למה עתיקה") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הגמליים אשר היה קרוב ללמה המודרנית.
הוא התקיים במשך תקופת הפליסטוקן שלפני 1.8 עד 0.011 מיליון שנה מהיום באמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית, אליה היגר לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה.
סוג זה הוגדר ב-1869 בידי החוקר הצרפתי פול ז'רווה.
הוא כלל מין יחיד - Palaeolama mirifica שבמקור הוגדר בידי ג'ורג' גיילורד סימפסון ושויך לסוג Auchenia שבוטל.
המאובנים של הפלאולמה התגלו ברחבי אמריקה בדרום קליפורניה ובפלורידה, שם נמצא הריכוז הגדול ביותר של גמל זה, דרך מקסיקו ואל סלוודור וברחבי אמריקה הדרומית: בארגנטינה, אקוודור, בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי, ברזיל, צ'ילה, ונצואלה ופרו.
למה קדומה זאת הייתה גדולה יחסית למיני הלמות הקיימות והגיעה למשקל 190 עד 280 קילוגרם.
בדומה לשאר הלמות הייתה חסרת דבשת והייתה בעלת רגליים ארוכות וחזקות שעזרו לה לברוח במהירות מטורפים כמו שנחרבים, ברדלס אמריקני, דוב הבולדוג וזאבים.
יונק זה נכחד מעט לפני תחילת ההולוקן וייתכן שניצוד בידי שבטי פלאו-אינדיאנים.
פלאוסיופס (שם מדעי: Palaeosyops) הוא סוג נכחד של יונק מפריט פרסה ממשפחת הברונתותריומים, שחי מתחילת ועד אמצע האאוקן באמריקה הצפונית.
יונק זה היה קטן יחסית לסוגים מאוחרים יותר כמו המגצרופס והאמבולותריום שהגיעו למשקל של 2 עד 3.5 טונות בקירוב.
הממצאים של יונק זה התגלו בויומינג וכן בקולורדו ובאי אלסמיר שבקנדה, והוגדרו ב-1870 בידי החוקר האמריקני ג'וזף ליידי ובסוג נכללו 4 מינים לאחר שסוגים נוספים בוטלו.
הממצאים כללו בעיקר שרידי שיניים שכללו מלתעות, שיניים טוחנות וניבים ארוכים.
ניבים אלה דמו לשיני הטפיריים ותחילה הסיקו בטעות שבעליהם היה טורף או אוכל-כול, אך מדובר בטעות - הפלאוסיופס היה צמחוני לחלוטין והניבים עזרו לו להילחם ביריבים או בטורפים בלבד.
הוא היה קטן יחסית והגיע לגודל של פרה בגובה 1.6 מטר ובמשקל 600 עד 800 קילוגרם בממוצע.
הוא היה חסר קרניים, אך היה בעל חדק כשל טפיר מעל אפו, איתו "אחז" בענפי עצים ושיחים.
הוא היה בעל רגליים קצרות ואורך עצם הזרוע שלו הגיע לאורך 26 סנטימטרים בלבד.
מבנה השיניים הותאם לאכילת צמחייה רכה.
הייתה לו דו-צורתיות זוויגית בין הזכרים לנקבות, הקטנות יותר.
הוא היה יונק יערות נמוך שהתקיים בסביבה לחה.
עם זאת יערות אלה התייבשו והוחלפו בצמחיית ערבה, מה שתרם להכחדתו.
פלאוטרגוס (שם מדעי: Palaeotragus; מילולית: "עז עתיקה") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת הג'ירפיים שחי באפריקה ואירואסיה בתקופת המיוקן.
סוג קדום זה היה נמוך בהרבה מהג'ירפה המודרנית והיה בעל מראה של אוקפי, אך היה בעל קרניים על מצחו.
הוא הוגדר בשנת 1961 מממצאים מפיקרמי , יוון בידי ז'אן אלבר גודרי .
אורכו של הפלאוטרגוס הגיע ל-4 מטרים והוא הגיע לגובה 1.8 מטר אצל המין הקטן ביותר, Palaeotragus germaini, שהיה הקדום מכולם והיה חסר קרניים, אך המין Palaeotragus germaini הגיע לגובה 3 מטרים, והוא נשא על מצחו קרני-ג'ירפים בולטות שהיו בעלות חלל עבה יחסית והזכירו מעט קרני אייל קורא.
משקל היצור הגיע עד 650 קילוגרם.
הוא היה בעל גולגולת גבוהה עם חוטם משופע ושיניים טוחנות בעלות חריצים.
מבנה זה התאים ללעיסת עלים רכים יחסית.
ייתכן שהייתה לו גם לשון ארוכה לתפיסת העלים.
לפי מבנה הרגל החזקה וכפות רגליו הותאמו לפיזור משקלו ביעילות, הוא היה יכול לנוע במהירות במישורים המלאים בטורפים.
הפלאוטרגוס נמצא בכמה ממצאים ליד ג'ירפיים דומים מאוד.
כיום נכללים בסוג 6 מינים, אך כמה חוקרים רואים בכמה מהם מינים פרפילטים שאולי שייכים לסוגים נוספים במשפחה.
הסוג הוגדר ב-1842 בידי החוקר הצרפתי הנרי מארי דוקרוטאי דה בלנוויל .
ידועים ארבעה מינים מסוג זה.
הפלאוניקטיס דמה מעט לגרגרן, גודלו נע בין גודל של קויוט, לגודל פומה ואף של דוב כשלמין הגדול שבהם, Palaeonictis peloria הייתה לסת באורך 20 ס"מ והוא היה גדול טורפי התקופה בה חי.
הוא היה בעל מערכת לסתות קצרות רחבות ושיניים רחבות מגודלות בקדמת הלסת שפנו כלפי חוץ, ומהזכירו מעט לסתות צבוע.
לסתות אלה הותאמו לנשיכה מרסקת עצמות וכנראה הותאמה לאכילת נבלות.
אוכלוסיית הפלאוניקטיס האמריקאית נכחדה עם תחילת האאוקן.
באירופה הם שגשגו עד סוף האאוקן והמין האחרון שחי בסוג זה, Palaeonictis gigantea התקיים עד לפני 34 מיליון שנה מהיום יחד עם שאר משפחת האוקסינודונים.
ככל הנראה ההכחדה התרחשה עקב תחרות מצד טורפים חדשים כמו הנימרווידיים והמיאקויים שהחלו להתפתח אז.
לעומתם ההאינודונטים המשיכו לשגשג עד המיוקן.
פלאווה קאני (palawa kani) היא שפה שהוחייתה באופן יזום ומתוכנן, ונמצאת בשימוש מוגבל בפי הטסמנים הילידים במדינת האי טסמניה, באוסטרליה.
השפה נוצרה על ידי המרכז האבוריג'יני הטסמני כשפה טסמנית מורכבת, בהתבסס על אוצר מילים משוחזר בתיאורים הכתובים המועטים של השפות השונות שהטסמנים האבוריג'ינים דיברו בעבר במזרח האי.
המרכז האבוריג'יני הטסמני מבקש לשמור על השפה כפרטית עד שתתבסס יותר בקרב קהילת הדוברים, רואה בשפה קניין רוחני של הקהילה וניסתה לתבוע זכויות יוצרים על השפה כולה.
ההצהרה על זכויותיהם של עמים ילידים (UNDRIP) של האו"ם קובעת, כי לאנשים ילידים צריכה להיות הזכות לשלוט בידע התרבותי שלהם, כולל שפותיהם.
עם זאת, לא ניתן לקבל זכויות יוצרים על שפות לפי החוק האוסטרלי או המשפט הבינלאומי.
בפועל, המרכז האבוריג'יני הטסמני מאפשר גישה בלתי מוגבלת מחוץ לקהילה לשמות מקומות בלבד; ואילו מילונים ומשאבים אחרים ללימוד השפה המוגנים בזכויות יוצרים מסופקים רק לקהילה האבוריג'ינית.
השפות הטסמניות נמחקו לאחר הקולוניאליזציה הבריטית של טסמניה ורצח העם הטסמני, שכונה באנגלית "המלחמה השחורה".
הדוברת האחרונה של השפה הטסמנית האחרונה ששרדה, פאני קוקרן סמית, מתה ב-1905.
ב-1972 פצחו הבלשנים רוברט מ"ו דיקסון וטרי קראולי בפרויקט בדיקת ההיתכנות של שחזור השפות הטסמניות על בסיס התיעוד הקיים, במימון המכון האוסטרלי ללימודים אבוריג'יניים.
הפרויקט כלל ראיונות עם שתי נשים, נכדותיה של פאני קוקריין סמית (Fanny Cochrane Smith), שסיפקו "חמש מילים, משפט אחד ושיר קצר".
החוקרים לא הצליחו למצוא "למעשה שום נתונים על הדקדוק ושום טקסטים שוטפים", וכתבו כי "בלתי ניתן לומר כמעט דבר בעל עניין בלשני אודות השפות הטסמניות", ובשלב זה עצרו את הפרויקט.
לקראת סוף המאה העשרים, כחלק ממאמצים קהילתיים להתחקות אחר כמה שניתן מהתרבות הטסמנית, שבחלקה הגדול כבר נכחדה, המרכז האבוריג'יני הטסמני ניסה לשחזר שפה עבור הקהילה הילידית.
בגלל דלות התיעוד, פלאווה קאני שוחזרה כתצרף של מספר שפות מתוך כתריסר שפות פלאווה המקוריות.
שני המקורות העיקריים לחומר לקסיקלי ודקדוקי עבור פרויקט החייאת השפה היו רשימות המילים של בראיין פּלוֹמְלי מ-1976 ופרק על טסמנית שכתבו קראולי ודיקסון בספר מ-1981. לאלה התווספו ממצאים ממחקר ארכיוני.
השפות המקוריות שמהן שואבת השפה המשוחזרת הן שפות במשפחת-השפות הטסמניות הצפון-מזרחיות ובמשפחת-השפות הטסמניות המזרחיות, שכן אלה היו השפות הקדומות של אוכלוסיית פלאווה המודרנית, וכן השפות הטסמניות המתועדות ביותר.
בדרך כלל נבחרה מילה טסמנית אחת לכל רעיון בשפה האנגלית, אך לעיתים קיימות כפילויות, כגון צמד המילים ו-, שמגיעות משתי שפות טסמניות שונות ומשמעות שתיהן "אדם (טסמני)".
פרויקט ההחייאה נאלץ לשחזר את המילים בפלאווה קאני מתוך תעתיק לא-בלשני שנכתב על פי ההגייה האנגלית הקרובה, כפי שהדיבור המקורי נשמע לאירופים הראשונים שהגיעו לאי.
לדוגמה, השם הילידי של בירת טסמניה, הובארט, משוחזר כיום בפלאווה קאני כ"ניפּאלוּנָה" (), אך בתעתיק מ-1830 נכתב בשתי הצורות , .
האירופים הסתמכו על התעתיק הישן והנאיבי, ועד לאחרונה, כינו את המקום בשמות מעוותים.
פלאווה קאני פותחה בשנות התשעים על ידי תוכנית השפה של המרכז האבוריג'יני הטסמני, בעיקר בידי תרזה סיינטי, ג'ני לונגי וג'וּן סקאלתורפ.
המרכז מעוניין לשמר את הבעלות הקהילתית על השפה, עד שהקהילה תפגין בקיאות ומסוגלות להשתמש בה.
פרויקט החייאת השפה מבוסס לחלוטין על פעילות הקהילה.
את השפה לא מלמדים בבתי הספר של המדינה, אלא רק באירועים אחרי שעות הלימודים, במחנות מאורגנים ובטיולים.
ניכר כי קיימת התלהבות לשפה, בייחוד בקרב צעירים, ומספר הולך וגדל של אנשים מסוגלים להשתמש בשפה במידה כלשהי, חלקם אף ברמת שטף טובה, אם כי לבקשת המרכז האבוריג'יני הטסמני, מי שאינו אבוריג'יני ומבקש לעשות שימוש בשפה נדרש ראשית להגיש בקשה רשמית.
ב-2012 המרכז אף ניסה לפעול להסרת הערכים אודות השפה בוויקיפדיה האנגלית.
כמו כן, המרכז דוחה את הגדרת פלאווה קאני כ"שפה מתוכננת".
אבני דרך בשימוש בשפה בציבור
סדרת הטלוויזיה המונפשת "Little J & Big Cuz", ששודרה בערוץ הטלוויזיה הילידי הלאומי של אוסטרליה NITV ב-2017, כללה פרק שלם בפלאווה קאני, וזו הייתה תוכנית הטלוויזיה הראשונה במלואה בשפה.
לוטאנה ספוטסווד נתנה הספד בפלאווה קאני בהלווייתו של ראש ממשלת טסמניה ג'ים בייקון.
ב-2018, הסרט "The Nightingale" ("הזמיר") הפך לסרט המשמעותי הראשון שעשה שימוש בפלאווה קאני, תוך התייעצות עם מנהיגים טסמנים אבוריג'ינים.
השפה גם משמשת בכמה שלטים בשמורות בטסמניה, לדוגמה השם "kunanyi" התקבל כאחד השמות הרשמיים של הר ולינגטון, והפארק הלאומי שבעבר נקרא "אסבסטוס ריינג'" כיום קרוי "הפארק הלאומי נָרָאוּנְטָאפּוּ".
קיימים גם כמה שמות-מקום אחרים בשפת פלאווה קאני, אך עדיין לא באופן רשמי, חלקם שמות מודרניים בעלי אופי תיאורי, ולא שמות בעלי תיעוד היסטורי.
המרכז האבוריג'יני הטסמני החליט שפלאווה-קאני תיכתב באותיות לטיניות, וייעשה שימוש באותיות קטנות בלבד.
ההגאים כתובים להלן בתעתיק פונטי, ולאחר מכן בין מירכאות הכתיב בפלאווה-קאני אם הוא שונה מהתעתיק.
שפתייםשיניים, מכתשיים וחיכייםוילונייםפשוטיםשינייםמכתשיים פשוטיםחיכייםסותמים ("th") ("tj")אפיים ("ny") ("ng")סונורייםמרכזיים ("rr/r") ("y")צידיים ("ly")
צרורות העיצורים האפשריים הם pr, tr, kr.
כמו ברוב השפות הילידיות באוסטרליה, בשפות הטסמניות אין עיצורים שורקים, וכך גם שוחזר עבור פלאווה קאני.
התופעה בא לידי ביטוי בין היתר בהגיית מילים השאולות מאנגלית, כגון "sugar", הנהגית ב-[t] בתחילת המילה בשפת הפידג'ין המקומית.
בשל עניות המקורות המשמשים לשחזור, מאגר העיצורים המשוחזר עבור פלאווה קאני מסתמך על אופן ההגייה הנוכחית של בני פלאווה, אשר כיום מדברים אנגלית - ולא משקף את ההגייה המקורית של השפות הטסמניות, שעבורן אין הקלטות.
על פי טיילור (2006), "נראה שהאנשים שתרמו לפרויקט קיבלו ללא עוררין מאפיינים פונולוגיים מהשפות המדוברות ביבשת אוסטרליה, כמדריך לפונולוגיה של פלאווה, וזאת בלי שבוצע מחקר השוואתי בין שיטות הכתב/תעתיק ששימשו את האירופים שתיעדו את השפות האבוריג'יניות," והוא מביא שלוש דוגמאות:
בתעתיקים עם רצף אותיות של עיצור + 'y', מקובל להבין שהאות y מייצגת את התנועה [i] או [ay], כמו באנגלית.
זאת למרות שמיליגן כתב שזה היה צליל כמו-y (~).
בסוף מילה, ה-y לא ייצגה תנועה, כפי שהונח בשחזור פלאווה קאני, אלא דיגרף (צמד אותיות המייצג צליל בודד) המייצג עיצור חיכי/מחונכך, דהיינו ty (), ny, ly.
רצף האותיות 'tr' נחשב בפלאווה קאני כמייצג צרור עיצורים, על אף שככל הנראה במקור היה דיגרף שייצג עיצור מחוכך בתר-מכתשי קולי (כמו "j" באנגלית) או בלתי קולי (כמו "ch" באנגלית).
האות "r" המופיעה לפני עיצור או בסוף המילה נחשבת כמייצגת תנועה ארוכה או תנועה בעלת גוון כמו זה המופיע בהגיית הניב האוסטרלי של אנגלית, ולא עיצור.
זאת למרות שאנשים שתיעדו את השפות הטסמניות בזמנם דיברו ניבים של אנגלית שבהם האות r עדיין הייתה מבוטאת, או דיברו דנית או צרפתית, שגם בהן האות מבוטאת כעיצור כלשהו.
האות "r" המופיעה לפני עיצור כנראה הייתה חלק מדיגרף עבור עיצור כפוף (רטרופלקס), דוגמת "rl" עבור העיצור הכפוף הצדי ), או "rn" עבור הכפוף האפי .
שמות עצם לא מסמנים מספר דקדוקי (דוגמת יחיד או רבים).
פעלים אינם מסמנים גוף או זמן, למשל הפועל takara במשפט waranta takara milaythina nara takara "אנחנו הולכים היכן שהם הלכו".
בתחילת פרויקט החייאת פלאווה קאני, הפעילים יצאו מנקודת הנחה שלא נשמרו שום נתונים דקדוקיים על השפות הטסמניות הילידיות כפי שדוברו במקור, ושבהחייאת השפה, פלאווה קאני תיאלץ לשאול מאפיינים דקדוקיים רבים מאנגלית.
מאז, המרכז האבוריג'יני הטסמני אסף מילים ומשפטים ברשימות וביצע ניתוח יסודי יותר שלהם, שסיפק עדויות למאפיינים דקדוקיים ומילוניים חשובים: סדר מילים ייחודי, מילים שאולות, התאמת מילים לרעיונות המוצגים בשיח, ומוספיות.
המאפיינים האלה שולבו בפלאווה קאני.
הטקסט ה"שוטף" היחיד שהוקלט מהשפות הטסמניות המקוריות הוא דרשה שנתן הכומר הבריטי ג'ורג' רובינסון באי ברוני ב-1829, לאחר ששהה שם שמונה שבועות בלבד.
ה"טסמנית" שלו לא הייתה שפה טבעית או שפת אם, אלא תרגום מילולי מאנגלית, החלפה מילה-במילה במילים טסמניות שהופשטו מהדקדוק שלהן, בדומה למה שמתרחש בשפות פידג'ין.
רובינסון הוא אחד מהמקורות העיקריים ליצירת פלאווה קאני.
יש שתי קבוצות של כינויי גוף:
+נושא / מושאיחידרביםגוף 1minawarantaגוף 2ninaגוף 3nara
+שייכות ("שלי, שלך...")יחידרביםגוף 1manamana (mapali)גוף 2nanyaגוף 3nika
המילה mapali "הרבה" יכולה להתווסף ל-mana "שלי", mana-mapali, להבחנת משמעות הרבים "שלנו, שלכם/ן".
המילה nika משמעותה גם "זה/זו", לדוגמה בביטויmilaythina nika "האדמה שלהם/ן / האדמה הזו".
ליצירת מספרי העֶשְרֶה, משרשרים את ספרת האחדות ולאחריה "עשר": "אחת עשרה" pamakati, "שתים עשרה" payakati וכו'.
ליצירת העשרות, מצרפים את הסופית ka - לספרת האחדות: "עשרים" payaka,"שלושים" luwaka וכו'.
ליצירת המאות, מצרפים את הסופית ki-: "מאה" pamaki, "חמש מאות" maraki וכו'.
ליצירת האלפים, מצרפים את הסופית ku-: "אלף" pamaku, "תשעת אלפים" taliku וכו'.
דוגמת טקסט זו היא ההספד שחיברה תוכנית השפה של המרכז האבוריג'יני הטסמני והוקרא לראשונה ב-2004, ביום הזיכרון לטבח בריסדון קוב ב-1804.
ברכות לכולכם/ן כאן על האדמה/ארץכאן היה המקום שבו המומירימינה (אנשי מומירימה)[א] צדו קנגורו בכל רחבי אדמותיהםכאן היה המקום שבו האנשים הלבנים[ב] צדו את המומירימינהמומירימינה רבים מתו בעת שברחומתו כאן על אדמותיהםאנו הולכים במקום שבו פעם הם הלכווחסרונם מעציב אותנואך הם לעולם לא יהיו מתים עבורנו, כל עוד אנו זוכרים אותם.
הערות: [א] עם מהאזור סביב פיטווטר (Pittwater) וריסדון (Risdon).
גרסות נוספות של הטקסט קיימות, כולל גרסה עם הקלטת קול.
פלאולודוס (שם מדעי: Palaelodus) הוא סוג נכחד של עוף מים מסדרת הפלמינגואים, אשר היה קרוב רחוק של הפלמינגו.
הוא התקיים בין סוף האוליגוקן עד סוף המיוקן באירופה שלפני 30 עד 12 מיליון שנה.
מספר חוקרים מניחים שכמה ממצאים מאובנים שלו התגלו באוסטרליה במשך הפליסטוקן, לפני חצי מיליון שנה, אך ככל הנראה הממצאים שייכים לסוג אחר.
ממצאים נוספים מהמיוקן התגלו בניו זילנד.
הסוג התגלה במספר חפירות מאובנים לאורך מערב אירופה ומרכז אירופה, בין השאר בצ'כיה, רומניה ובצרפת.
את שמו קיבל ב-1863 בידי החוקר הצרפתי אלפונס מילנה-אדוארד .
בסוג זה נכללים 7 מינים, אך חלקם נתונים במחלוקת ולעיתים משוייכים לסוגים קרובים כמו Megapaloelodus וכן לסוג עגור.
עוף זה היה בגודל של פלמינגו מודרני והגיע לגובה 150 ס"מ וכמותם היה בעל צוואר ארוך ורגליים ארוכות, וייתכן שיכל לנוע על המים בדומה לפלמינגואים או בדומה לכמה חופמאים שוכני חוף, אף שלא היה שחיין זריז.
לא נמצאה גולגולת מאובנת שלמה מספיק והייתה ללא מקור, אך מניחים שמבנה המקור שלו היה קצר וישר יותר ובניגוד לפלמינגואים החיים הוא לא סינן מזון קטן אלא חטף טרף בדומה לאנפות מפני המים או סינן אותו כמו ברווז משכשך.
עוף זה היה פרימיטיבי יחסית לסדרתו ולקבוצה מירנדורניטס, בה מצויים גם הטבלנאים וייתכן שהיה צורת ביניים המשלבת את תכונות הטבלנים, אשר ניזונים מדגים בצלילה ואת הפלמינגואים, אשר החלו לסנן חסרי חוליות במים עומדים.
פלאוסניווה (שם מדעי: Palaeosaniwa; מילולית: "סניווה עתיק") הוא סוג נכחד של לטאה ממשפחת הכוחיים, אשר התקיימה במשך סוף הקרטיקון שלפני 70.6 עד 66 מיליון שנה מזמננו בגיל המאסטריכט.
הסוג תואר למדע ב-1928 בידי צ'ארלס ו.
לטאה זו ידועה רק ממספר מאובנים של שיניים וכמה חוליות, מרביתם חלקיים, מאלברטה, ויומינג ומונטנה ואלו העלו שהיא הגיעה לאורך של 3 עד 3.5 מטרים בקירוב, מה שהופך אותה לאחת מהגדולות שבלטאות הקרטיקון.
במראהו דמתה לסניווה המאוחרת יותר, מה שנתן לה את שמה.
עקב גודלה כנראה הייתה טורפת-על דומה לכוח ענק מודרני, אשר צדה ביעילות טרף של חולייתנים מקומיים לרבות עופות, יונקים, זוחלים אחרים ודינוזאורים קטנים וכן ביצים ונבלות.
לטאה זו אולי הייתה שייכת לכוחיים עקב מראה, אף שמספר חוקרים טוענים שהיא קרובה יותר להלודרמיים או אף לאב-קדמון נכחד שלהם.
הלטאה הגדולה נכחדה לפני 66 מיליון שנה, עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
פלאוור היל הוא כפר במחוז נסאו, בחוף הצפוני של לונג איילנד, בניו יורק, ארצות הברית.
החצי המזרחי נחשב לחלק מאזור רוסלין רבתי, המעוגן על ידי הכפר המשולב רוזלין.
חלקים מערביים וצפוניים קשורים יותר למנהסט ולפורט וושינגטון.
היישוב שוכן בחלק הדרומי של חצי האי קאו נק.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לכפר שטח כולל של , כל הקרקע.
נכון לאפריל 2023, ראש העיר של פלאוור היל הוא רנדל רוזנבאום, סגן ראש העיר הוא בריאן הרינגטון, ונאמני הכפר הם מרי ג'ו קולינס, קלייר דורפמן, מקס פרנקל, פרנק ג'נסי, בריאן הרינגטון וגארי לבנדובסקי.
כל נבחרי הציבור במועצת הנאמנים מכהנים בתקופת כהונה של שנתיים והם ללא שכר.
להלן רשימה של ראשי ערים של פלאוור היל:
+ ראשי ערים של פלאוור היל: שם ראש העיר שנה בתפקיד ארתור ג'י אלווין 1931 וו.
פארק כפר פלאוור היל – פארק בבעלות הכפר, הכולל בין היתר שבילי הליכה, במה, חומת ספורט ומגרש משחקים.
קאנטרי קלאב נורת' המפסטד – קאנטרי קלאב פרטי, הממוקם בחלק של פורט וושינגטון בכפר.
שמורת אלדרפילדס – חווה היסטורית, מוזיאון ושמורת טבע הממוקמת בחלקת מנהסט של הכפר; הוא בבעלות מחוז נסאו.
פלאוור היל מציגה ומחזיקה גם בכמה רצועות פארק קטנות יותר ברחבי הכפר, בנוסף לרשת של סיורי הליכה הנוגעים להיסטוריה של הכפר.
החלק של פלאוור היל המיועד למחוז בית הספר החופשי של מנהסט יוניון ממוקם בגבולות (וכך הוא משרת) על ידי מחוז מנהסט פארק.
רובע מיוחד זה מחזיק ומפעיל פארקים ומתקני חניה רבים ברחבי אזור מנהסט רבתי.
הכפר המשולב של פלאוור היל ממוקם בגבולות (וכך משרתים אותו) מחוז בית הספר החופשי של מנהסט יוניון, מחוז בית הספר החופשי של פורט וושינגטון יוניון ומחוז בית הספר החופשי של רוסלין יוניון.
ככזה, ילדים המתגוררים בפלאוור היל לומדים בבית ספר ציבורי הולכים לבית הספר באחד משלושת המחוזות הללו, תלוי איפה הם מתגוררים בכפר.
שני כבישים בבעלות המדינה עוברים ומשרתים את הכפר:
כביש 25A של מדינת ניו יורק – מהווה חלקים מהגבול הדרומי של הכפר, עם אחוזות רוזלין ורוזלין אסטייטס.
שדרות פורט וושינגטון (NY 101) – מהווה חלק מגבול פלאוור היל – מונסי פארק, בנוסף ליצירת חלק מגבול פלאוור היל – נמל וושינגטון.
כבישים מרכזיים אחרים שנמצאים בתוך (או עוברים דרך) הכפר של פלוור היל כוללים את ברידג' רואד, דרך מנהאסט וודס, דרך מידל צוואר, שדרת מינולה, שדרת הצפון העתיקה, סטוניטאון רואד וווסט שור רואד.
בנוסף, הקצה המערבי של ויאדוקט ויליאם קאלן בראיינט, הנושא את NY 25A מעל נמל המפסטד והכפר רוסלין, ממוקם בפלאוור היל.
אמנם אין תחנות לונג איילנד רכבת בגבולות הכפר, אבל סניף פורט וושינגטון יוצר חלקים מהגבולות של מנהסט – פלור היל ואחוזת פלנדום – פלאוור היל.
התחנות הקרובות ביותר לכפר הן מנהסט, פלנדום ופורט וושינגטון על סניף פורט וושינגטון, כמו גם תחנת רוזלין על סניף מפרץ הצדפות.
הרשת הלאומית מספקת גז טבעי לבתים ועסקים המחוברים לקווי גז טבעי ביישוב.
קבוצת ארגונים בשירות הציבורי לונג איילנד מספקת חשמל לכל הבתים והעסקים בפלאוור היל.
פלאוור היל הוא ביתו של בית החולים סנט פרנסיס, הממוקם בשדרות פורט וושינגטון, בהצטלבות שלו עם דרך הצוואר האמצעי.
בית החולים סנט פרנסיס נחשב לאחד ממרכזי טיפול הלב המובילים בארצות הברית והוא מרכז הלב הייעודי היחיד הממוקם במדינת ניו יורק.
הוא מופעל על ידי שירותי הבריאות הקתוליים של לונג איילנד.
את פלאוור היל משרתים שלושה מחוזות כיבוי אש:
אזור מכבי האש של מנהסט-לייקוויל - משרת את החלק של מנהסט בפלאוור היל.
מחוז מכבי האש של נמל וושינגטון – משרת את החלק של נמל וושינגטון בפלאוור היל.
מחוז הכבאות של רוסלין – משרת את מחוז רוסלין של פלאוור היל.
הכפר של פלאוור היל משרת על ידי המחוז של משטרת מחוז נסאו.
במיתולוגיה היוונית, פלאוס (יוונית עתיקה: Πηλεύς) היה גיבור, מלך פתיה, בעלה של תטיס ואבי בנם אכילס.
המיתוס הזה היה ידוע לקוראי ספריו של הומרוס כבר בסוף המאה ה-8 לפני הספירה.
פלאוס היה בנו של איאקוס, מלך האי אגינה, ואנדאיס, האוריאדה של הר פיליון בתסליה.
הוא התחתן עם הנראידה תטיס, שממנה הוליד את אכילס.
פולימלה, בתו של פלאוס, הייתה אחת האמהות האפשריות של פאטרוקלוס על ידי מנויטיוס.
פלאוס ואחיו טלאמון היו חברים של יאסון ושניהם נחשבו כארגונאוטים.
למרות שלא היו מלכים נוספים באגינה, מלכי אפירוס טענו למוצאם מפלאוס בתקופה ההיסטורית.
פלאוס ואחיו טלאמון הרגו את אחיהם למחצה פוקוס, אולי בתאונת ציד ובוודאי ברגע ללא מחשבה, וברחו מאגינה כדי לחמוק מעונש.
בפתיה טוהר פלאוס על ידי שליט העיר, אוריטיון, ולאחר מכן התחתן עם בתו של אוריטיון, אנטיגונה, על ידה נולדה לו בת, פולידורה.
אוריטיון זכה לאזכור הכי קל בקרב הארגונאוטים (גם פלאוס וגם טלאמון היו ארגונאוטים בעצמם) ; אבל פלאוס הרג בטעות את אוריטיון במהלך ציד החזיר הקלידוני וברח מפתיה.
פלאוס טוהר מרצח אוריטיון באיולקוס על ידי אקסטוס.
אשתו של אקסטוס, אסטידמיה, התאהבה בפלאוס ולאחר שהוא בוז לה, היא שלחה שליח לאנטיגונה כדי לומר לה שפלאוס עומד להתחתן עם בתו של אקסטוס.
כתוצאה מכך תלתה אנטיגונה את עצמה.
אסטידמיה אמרה אז לאקסטוס שפלאוס ניסה לאנוס אותה.
אקסטוס לקח את פלאוס למסע ציד בראש הר פיליון וברגע שפליוס נרדם, אקסטוס החביא את חרבו ונטש אותו על צלע ההר.
פלאוס התעורר וכשקבוצת קנטאורים עמדה לתקוף אותו, הקנטאור החכם כיירון, או לפי מקור אחר, הרמס, החזיר לו את חרבו ופלאוס הצליח להימלט.
הוא בזז את איולקוס וביתר את אסטידמיה, ואז הצעיד את צבאו בין הגפיים המרוטות.
אקסטוס ואסטידמיה מתו והממלכה נפלה בידי בנו של יאסון, תסלוס.
לאחר מותה של אנטיגונה התחתן פלאוס עם הנראידה תטיס.
הוא הצליח לזכות בה בעזרתו של פרוטאוס, שהורה לפלאוס להחזיק בה בחוזקה לאורך כל שינויי הצורה שלה בהם נהגה לנסות להימלט.
בסעודת החתונה שלהם השתתפו רבים מהאלים האולימפיים.
כמתנת חתונה, פוסידון נתן לפלאוס שני סוסים אלמותיים: בליוס וקסנתוס, הפייסטוס נתן לו סכין, אפרודיטה קערה עליה תבליט של ארוס, הרה נתנה לו כלמיס, אתנה חליל, נראוס סל של מלח האלים, שיש לו סגולה של אכילת יתר שאי אפשר לעמוד בפניה, תיאבון ועיכול וזאוס נתן לתטיס את כנפי ארקה.
במהלך המשתה, אריס, כנקמה על כך שלא הוזמנה, הפיקה את תפוח המחלוקת, שהתחיל את המריבה שהובילה לפסק הדין של פאריס ובסופו של דבר למלחמת טרויה.
נישואיהם של פלאוס ותטיס הולידו שבעה בנים, שישה מהם מתו בינקותם.
הבן היחיד ששרד היה אכילס.
תטיס ניסתה להפוך את בנה אכילס לבלתי פגיע.
בגרסה הידועה, היא טבלה אותו בנהר סטיקס, כשהיא מחזיקה אותו בעקב אחד, שנותר פגיע.
בגרסה מוקדמת ופחות פופולרית של הסיפור, תטיס משחה את הילד באמברוסיה והניח אותו על אש כדי לשרוף את חלקי גופו בני התמותה.
היא הופרעה על ידי פלאוס והיא נטשה את האב והבן בזעם, והותירה את עקבו פגיע.
סיפור כמעט זהה מסופר על ידי פלוטרכוס, בספרו "על איסיס ואוסיריס", על האלה איסיס שורפת את אנושיותו של הנסיך מנרוס מביבלוס, בנה של המלכה אסטרטה, וכמו כן מופרעת לפני השלמת התהליך.
בהמשך חייו, אכילס נהרג על ידי פאריס כאשר הוא נורה במקום הפגיע שלו, העקב.
מכאן נגזר המונח "עקב אכילס".
פלאוס הפקיד את אכילס בידי הקנטאור כירון, לאמן אותו לממש את הפוטנציאל שלו להיות גיבור.
באיליאדה, אכילס משתמש בסוסיו האלמותיים של פלאוס וגם מניף את החנית של אביו.
פלאוקן היא תקופה בפלאוגן שבעידן הקנוזואיקון והיא התקופה הקדומה ביותר בעידן זה.
משך תקופתה 10 מיליוני שנים, מלפני 66 מיליוני שנים עד לפני 56 מיליוני שנים.
היא מחולקת לשלושה גילאים (תת-יחידות זמן של תקופה): דניאן (Danian), סלנדיאן (Selandian) ותנטיאן (Thanetian).
הרבה מהיונקים של התקופה היו קטנים מאוד ועוד טרם מילאו את הגומחות של הדינוזאורים שנכחדו, אך כמה עופות התפתחו לממדים גדולים כמו הגסטורניס, וכך גם כמה זוחלים כמו הטיטאנובואה והוואנגונוסוכוס (Wannaganosuchus).
בסוף התקופה התפתחו גם כמה יונקים גדולים כמו הקוריפודון (Coryphodon), הברילמבדה (Barylambda) והטיטאנואידס (Titanoides) מסדרת הכימולסטיים, וכן מינים של דינוצרטים ולווייתנים קדומים.
בתקופה זו היה אקלים לח וגשום שגרם לשגשוג של יערות.
מקור השם מיוונית עתיקה: "παλαιός" (פלאיוס) - "עתיק יותר" ו-"καινός" (קאינוס) - "חדש" בהתייחס לבעלי החיים שהופיעו בתקופה זו.
פלאטוניזם או אידיאליזם אפלטוני או תורת האידיאות של אפלטון היא תפיסה פילוסופית שיצר הפילוסוף אפלטון, לפיה המציאות אותה אנו תופסים בחושינו משקפת מציאות אידיאלית־אובייקטיבית נעלה יותר.
ב"פוליטיאה" משתמש אפלטון בשלושה דימויים ומשלים כדי לבאר את תפיסתו.
תחילה (ספר שישי, 508ד) הוא מדמה את הנשמה לעיניים, הרואות רק דברים המוארים באורה של השמש וגורס (מפי סוקרטס, המדבר כאן בשמו של אפלטון):
לתפיסתו של אפלטון, כאשר הנשמה פונה אל האור, שהוא האמת, היא מבינה את הדברים על בוריים, אך הבנה כזו אינה אפשרית ב"עולם הדברים המתהווים וחולפים" אלא רק בעולם האוניברסלים – המהויות הנצחיות והבלתי משתנות.
מעט מאוחר יותר, בתחילת החלק השביעי של "פוליטיאה" מביא אפלטון את "משל המערה" המפורסם:
העולם הממשי, גורס אפלטון, הוא אשליה – צל על קיר המערה.
תפיסה אמיתית של העולם תיתכן רק כאשר נשמת האדם תשתחרר מכבליה, ובכוח המחשבה תתעלה ותוכל לראות את הדברים כפי שהם באמת.
מעט מוקדם יותר, בסוף החלק השישי של "פוליטיאה" (החל ב־509ג-ד) מציג אפלטון את המשל המפורסם מכולם, משל הקו המחולק:
אפלטון מדמה כאן את העולם הנראה להשתקפות, קירוב משוער של הדבר האמיתי, ואילו עולם האידאות, שאותו ניתן לתפוס באמצעות המחשבה, הוא הדבר האמיתי.
הריבוע שאותו אנו מציירים מתייחס לריבוע האידיאלי באותו אופן שבו העולם הנראה מתייחס לעולם הנתפס, עולם האידאות.
ההבחנה המרכזית בין עולם החושים לעולם האידאות, היא בין הדבר המסוים לאידאה שאינה קשורה בו וקיימת במנותק ממנו.
המסוים, הפרטיקולרי, או המושג הנבנה על בסיס מספר רב של דוגמאות מסוימות כמו "כיסא" או "שולחן" הוא תמיד נמוך יותר ומעוות במידה כזו שאין לו קשר לדבר האמיתי.
האידאי, הנשגב והנעלה, אינו קשור בהכרח לדבר במציאות, הוא רעיון או תפיסת הדבר.
התפיסה הפלאטוניסטית הפכה לזרם המרכזי בפילוסופיה של המתמטיקה, אך מחוצה לה הייתה שנויה לאורך כל השנים במחלוקת עזה.
בניגוד למתמטיקה, העוסקת בהפשטות ולעולם לא בדברים קונקרטיים ופרטיקולריים, בהתייחס לעולם הממשי התגלע עימות בין שתי תפיסות מרכזיות והופכיות: התפיסה האפלטונית והתפיסה האריסטוטלית.
ממשיכיו של אפלטון בפלאטוניזם התיכון (בערך משנת 150 לפנה"ס עד שנת 200 לספירה והנאופלטוניזם (משנת 300 ובעליות וירידות שונות עד היום) הוסיפו לרעיונותיו של אפלטון שכבות נוספות שנלקחו מדתות שונות (יהדות, נצרות, זורואסטריות), מהשקפות מיסטיות רווחות, ומרעיונות האסכולה הסטואית.
הפיתוחים לתורת אפלטון טענו את ההבחנה שלו בין עולם האידאות הנעלה והעולם הנראה הנחות ממנו במשמעות מוסרית.
תפיסה נוצרית רווחת גרסה כי על האדם להתכחש לעולם החומר, האשלייתי והבזוי, להתעלם מגופו ומצרכיו ולהפוך ליצור רוחני בלבד.
הקישור עם עולם האידאות והבנתם, שאצל אפלטון מושג באמצעות התעמקות מחשבתית, הומר פעמים רבות בהתעלות באמצעות התגלות האל, אקסטזה (או היסטריה) דתית, או רוח נבואית שנחה על האדם.
במאה השמונה עשרה נדחו הרעיונות הנאו־פלאטוניסטיים על ידי רבים מהוגי עידן הנאורות, אך אומצו מחדש ביתר שאת על ידי האסכולה ההיסטורית הגרמנית, שביניהם בלטו במיוחד הגל וממשיכו מרקס.
הפילוסוף עמנואל קאנט טען כי אידאות מסוימות מצויות בנו אפריורית – היינו, עוד לפני שאנו למדים דבר על העולם.
רעיון זה אומץ על ידי הגל, שהוסיף תאוריה שגרסה כי ידיעת האמת המוחלטת אפשרית, אך רק באמצעות סוג מיוחד של אנשים שלהם היא נגלית, ובהם הוא עצמו.
מרקס הוסיף ופיתח את הרעיון בטענו כי לא רק שהאמת והמציאות הממשית נגלתה לו, ההתפתחות הדיאלקטית של ההיסטוריה (זאת על־פי תפיסתו של הגל), תביא לכך שמציאות זו תחשף לעיני כל.
רעיון זה היה חידוש משמעותי, כיוון שהניח כי האידאות אינן מציאות נשגבת, נתפסת בלבד, המנותקת מהמציאות הנראית, אלא שהן טמונות בתוך המציאות הנגלית.
לפי מרקס, התפתחות התודעה תאפשר לאדם להשתחרר מן התודעה הכוזבת שלו, הגורמת לו לחשוב שבניין העל הוא המציאות, והוא יצליח לראות את המציאות כהווייתה.
במילים אחרות, תהליך החשיבה וההגות לא יחשוף בפני ההוגה את האידאות שמעבר למציאות, אלא יאפשר לו להפסיק לראות צללים על קיר המערה ולהבין את המציאות כהווייתה.
יתר על־כן, הבנה זו לא תהיה מיוחדת לקומץ יחידי סגולה בעלי כישורי חשיבה מפותחים, אלא תוענק לכל אדם ברגע שישתחרר מהתודעה הכוזבת.
הוגים חשובים נוספים הממשיכים תפיסה זו הם רודולף שטיינר (מייסד האנתרופוסופיה) והפסיכיאטר קרל גוסטב יונג.
הראשון תיאר מחקר במה שהוא מכנה 'עולם הנפש' ו'עולם הרוח', בהם קיימות לגישתו 'אידיאות' שרק מהן יכולות לנבוע התגשמויות כלשהן בעולם החומר.
השני הניח וחקר את קיומם של 'ארכיטיפים' פסיכולוגיים (ארכיטיפ = אב־טיפוס) הקיימים בתת־המודע של האדם (כמו גם במיתולוגיות) בצורתם ההיולית, והבאים לידי ביטוי בנפשו ובהתנהגותו של כל אחד מאיתנו בדרכים מגוונות.
מול תפיסות אלו של הפלאטוניסטים והנאו־פלאטוניסטים ניצבה בדרך כלל גישה הופכית, שרבים נוהגים לראות באריסטו את אביה הקדמון.
בגישה האריסטוטלית, המציאות היא אחת ואין בלתה והדרך היחידה לקנות ידע אודותיה, כל כמה שידע זה עשוי להיות פגום, היא באמצעות החושים.
על־פי תפיסתו של אריסטו, אין טעם לחתור לגילוי האמת האחת והיחידה.
זו מטרה שאינה כפי יכולתו של אדם, וכל טענה להשגתה תהיה במקרה הטוב מפוקפקת.
השאיפה, לפיכך, צריכה להיות השגת יעד פשוט יותר של "אי־סתירה" – ידיעה חלקית ומוגבלת, שעל בסיס הידע המצוי ברשותנו אינה נסתרת.
אריסטו גרס כי הידע שלנו על העולם ניתן להשגה רק באמצעות חשיבה לוגית על בסיס ידע שנקנה באמצעות החושים ביחס לעולם.
בניגוד לתפיסת המתודה המדעית, המבוססת במידה רבה על תפיסותיו, לא סבר אריסטו כי יש הכרח בניסוי ובבחינה של המציאות, אך הגישה הבסיסית שלו, הדוחה התייחסות למה שאינו חלק מהעולם הנראה, הפכה לבסיס אסכולות החשיבה הרציונלית על גלגוליהן השונים.
האמפיריציזם והמדע המודרני אימצו את הגישה האריסטוטלית ודחו את הגישה האפלטונית.
על־פי התפיסה המדעית, ועל פי החשיבה המערבית בכלל, גם אם ישנה מציאות שמעבר למציאות, או שקיים עולם של אידאות, כל עוד לא ניתן לתופסן ולאשש את מציאותן באמצעות בדיקה, ניסוי, חושים, מכשירים, וכיוצא בזה, אין הן יכולות להיות מושא עיסוק ומקומן בתחום האמונה האישית.
באמצע המאה ה-20 ביולוגים החלו לבקר את רעיון האידיאל ואת החשיבה מהותנית והסבירו כי היא הייתה חסם בפני פיתוח תאוריית האבולוציה.
הביולוג האבולוציוני ארנסט מאייר טבע בשנת 1959, את המונח חשיבה אוכלוסייתית שהיא לדעתו ולדעת ביולוגים אחרים, אחת ההשלכות המרכזיות, של תורת האבולוציה של צ'ארלס דרווין.
לפי רעיון זה, המילה "ארנבת" התפתחה מכך שאנו רואים ארנבות בודדות ומקבצים את כולן יחד למושג אחד.
אפלטון הניח כי קיימת אידאה של ארנבת במימד אחר, והארנבות הקיימות במציאות הממשית הן רק ייצוג של אותה ארנבת אחת.
למעשה יש הבדלים דקים בין כל פרט ופרט - בין כל ארנבת וארנבת - אם זה באותו דור, או ארנבות שהן צאצאיות של ארנבות אחרות - בשל השונות בגנים שלהן, היוצרת מגוון גנטי.
כך תכונה מסוימת, לדוגמה אורך האוזניים של ארנבת, משתנה לאורך התפלגות מסוימת בין כל הארנבים שאנו רואים בקבוצה מסוימת או אפילו בין כל הארנבים שחים כיום.
ההתפלגות הזו עשויה להשתנות מדור לדור עד שלאחר תקופה מסוימת אורך ממוצע של אוזני ארנבת עשוי להיות שונה מאוד.
כך גם כל תכונה אחרת של ארנבת עשויה להשתנות - כך שברבות השנים מינים חדשים עשויים להתפתח.
היצורים החיים שיחיו במין זה יהיו צאצאים של הארנבות המקוריות אבל ייתכן ויהיו כה שונים עד כי יהיה לנו קשה לעמוד על דמיון זה - לדוגמה - כל החולייתנים החיים ביבשה, לרבות האדם הם תת-קבוצה של צאצאים של דגים שעלו ליבשה.
פלאטון הוא סרט קולנוע אמריקאי על מלחמת וייטנאם משנת 1986, שנכתב ובוים על ידי אוליבר סטון בכיכובם של טום ברנג'ר, וילם דפו וצ'ארלי שין.
זהו הסרט הראשון בטרילוגיית הסרטים על מלחמת וייטנאם אותם ביים אוליבר סטון.
השני בטרילוגיה הוא נולד בארבעה ביולי משנת 1989 בכיכובו של טום קרוז, המבוסס על סיפורו האמיתי של רון קוביק, חייל אמריקאי משותק, בוגר מלחמת וייטנאם, פעיל פוליטי שמתנגד למלחמה ותומך בזכויות האדם לאחר שהוא מרגיש שהמדינה עבורה הוא נלחם בגדה בו.
והשלישי, אשר גם הוא מבוסס על סיפור אמיתי, הוא שמים וארץ משנת 1993, בכיכובם של טומי לי ג'ונס והשחקנית ג'ואן צ'ן אשר מתרכז במלחמה מנקודת המבט הנשית ומספר את סיפורה המרגש של בת כפר קטן העוברת על בשרה את מוראות המלחמה.
אוליבר סטון עצמו התגייס בשנת 1967 לצבא ארצות הברית, עבר הכשרה כלוחם בחיל הרגלים, שובץ בדיוויזיית החי"ר ה-25 ובהמשך בדיוויזיית הפרשים הראשונה (מוטסת), ולחם במלחמת וייטנאם.
לשירותו הצבאי השפעה גדולה על יצירתו.
עם סיום שירותו וחזרתו לארצות הברית החל בכתיבת התסריט, שמהווה אנטי-תזה לתפישת המלחמה כפי שהוצגה בסרט "הכומתות הירוקות" (1968) בכיכובו של ג'ון ויין.
הסרט נוקט בגישה ביקורתית נוקבת כלפי המלחמה ומבוסס בחלקו על התנסויותיו של הבמאי.
את דמותו של גיבור הסרט, כריס טיילור, עיצב סטון במידה רבה על בסיס סיפורו האישי.
טוראי כריס טיילור (צ'ארלי שין) הוא חייל צעיר בצבא האמריקאי שהגיע זה עתה לווייטנאם יחד עם טירונים נוספים במטרה להחליף חיילים שנהרגו במהלך הקרבות.
לפני הגיעו נשר מהקולג' בו למד, בהרגשה שלימודיו אינם מובילים אותו לשום מקום.
טיילור סבור כי אין זה הוגן שבני השכבות הנמוכות נאלצים לשאת בנטל המלחמה בעוד שילדי העשירים יכולים להשתמט מגיוס החובה שהונהג אז, ולכן מחליט להתגייס בעצמו.
הוא מתנדב לחיל הרגלים ונשלח לאחר הכשרתו לדיוויזיית החי"ר ה-25 (המכונה "ברק טרופי").
בהגיעו לווייטנאם, הוא רואה את ותיקי הקרבות שזה עתה סיימו את שירותם הצבאי מתגרים במגויסים החדשים בזמן שהם עולים למטוס התובלה חזרה הביתה.
בתוך שבוע נעלמת התלהבותו הראשונית של טיילור והופכת לתסכול וחרטה כשהוא נאלץ לצאת לפטרולים אינסופיים, לעסוק בחפירת שוחות ולבצע מטלות סיזיפיות אחרות המוטלות על החיילים הצעירים.
במארב הלילי הראשון שלהם, נרדמים החיילים בזמן השמירה ומותקפים על ידי צבא צפון-וייטנאם.
אחד החיילים החדשים שהגיע יחד עם טיילור, נהרג כתוצאה מהתפוצצות של רימון יד שהושלך על ידי אחד מחבריו למחלקה והחטיא את מטרתו.
טיילור עצמו נפגע בצוואר מהרסס.
לאחר חזרתו לבסיס של טיילור הוא זוכה להערכה רבה יותר (משום שנפצע בקרב), ומתיידד עם כמה מהחיילים הוותיקים שחושפים בפניו את "העולם התחתון": בונקר צבאי נטוש שהוסב למועדון לילה, שם הם שותים בירה, מעשנים מריחואנה ואופיום ורוקדים לצלילי מוזיקת נשמה.
ביום המחרת, במהלך סיור שגרתי מגיעה המחלקה למוצב אמריקאי שהותקף על ידי האויב.
שני חיילים מתפוצצים כשהם מפעילים מלכודת שהוסתרה מתחת לחבילת מסמכים.
גופתו של חייל נוסף מתגלית לאחר שהם עוזבים את שטח המחנה ועליה סימני התעללות קשים.