tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התגייס במקור לחיל הים בגיל 16 לאחר ששיקר לגבי גילו האמיתי.
הוכשר במקור כמלח בצי האמריקני.
צבר בהמשך ניסיון בשדה הקרב במספר הזדמנויות לפני שהצטרף ליחידת כוח המחץ.
Slaughter) – מדריך האימונים של היחידה.
דמותו מבוססת על זו של המתאבק רוברט רמוס, הידוע בכינויו "סמל סלוטר" מה-WWE שגם דיבב את הדמות.
בזוקה (Bazooka) – סמל דייוויד קצנבוגן, מומחה בפגזים, נולד וגדל במינסוטה.
חיש-חש (Quick Kick) – רב"ט מק'ארתור איטו.
חיש-חש נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה.
אביו ממוצא יפני ואימו ממוצא קוריאני.
בעל חגורה שחורה באמנויות הלחימה טאקוונדו, גוג'ו ריו, קונג פו גמל שלמה דרומי, טאי צ'י ווינג צ'אן קונג פו.
צבא ארצות הברית הבחין בכישוריו המיוחדים וגייס אותו לשורותיו עקב כך.
דאסטי (Dusty) – לוחם המדבר רב"ט רונאלד תאיידור, נולד בלאס וגאס, נבדה.
גונגו (Gung Ho) – לוחם ימי.
שמו האמיתי הוא אתיין לאפיט.
הצטרף לחיל הנחתים בגיל 18 וסיים בהמשך בהצטיינות את מסלול הכשרתו במחנה האימונים פאריס איילנד (Parris Island).
Falcon) – סגן וינסנט פלקון מפאייטוויל, צפון קרוליינה.
חייל צעיר שרק הצטרף לכוח המחץ.
אמודאי (Wet Suit) – אחד משני הצוללנים של היחידה, שמו האמיתי הוא בריאן פורסט.
קשה עורף (Leatherneck) – נחת, שמו האמיתי הוא וונדל מצגר, נולד וגדל בנברסקה.
קו חיים (Lifeline) - חובש קרבי, שמו הוא אדווין סטין מסיאטל.
הוא היצטרף לכוח המחץ למרות שהוא פציפיסט.
מורטון (Mainframe) - ההאקר וטכנאי המחשבים של כוח המחץ.
שמו הוא בליין פארקר מפיניקס, אריזונה.
ששת (Deep six) - צוללן.
שמו הוא מלקולם ווילובי מבולטימור, מרילנד.
קוברה (Cobra) הוא ארגון טרור אשר נלחם כנגד יחידות העלית של הצבא האמריקאי המכונים כוח המחץ, הארגון בנוי בצורה היררכית נוקשה ומלא בגידות, "אינטריגות", וייעודו הסופי להשתלט על העולם.
נחשון (Serpentor) – הקיסר האימתני, הדמות השטנית, הלא-אנושית, שהפרק בן חמשת החלקים העוסק ביצירתו היה אחד משיאי הסדרה.
מפקד קוברה (Cobra Commander) – מנהיג ארגון קוברה, פניו כוסו תמיד במסכה כחולה מבד, פלסטיק או ברזל, היחידים שראו את פניו היו דסטרו והברונית (נחרדו ממראה פניו – או מזהותו האמיתית).
בסרט המצויר של כוח המחץ, נתגלה כי מפקד קוברה הוא חלק מארגון תת-קרקעי, לא אנושי, שמתקיים מזה אלפי שנים ומנסה להשתלט על העולם.
מפקד קוברה הוא הנבל הראשי של זיכיון "ג'י איי ג'ו".
אויבם המושבע של כוח המחץ.
דסטרו (Destro) – ג'יימס מקולן דסטרו, השני בהיררכית קוברה ואף הוא מכסה את פניו במסכת פלדה כסופה.
דסטרו הוא חלק ממשפחה עשירה, אשר התבססה על מכירת נשק.
בסדרת הטלוויזיה, דסטרו מגלם את ראש יחידת חקר הנשק (או MARS Millitary Armaments Research Systems), אשר מוכרת כלי נשק מתקדמים ליחידות קוברה.
מפקד קוברה, במהלך מבריק אשר נועד להבטיח את אספקת כלי הנשק לארגון שכר אף את שרותיו של דסטרו לארגון (אף שנאמנותו של דסטרו אינה לארגון עצמו, אלא לארגון MARS).
אט אט דסטרו הפך לבורג חשוב בארגון קוברה, התחבב על הברונית (אחת המנהיגות של הארגון), בשלב מסוים הוא אף החל מתערב בענייני הניהול של הארגון וצבר עוצמה רבה, דבר שהוביל לחיכוכים רבים עם מפקד קוברה.
הברונית (Baroness) – הברונית היא חולית הפיקוד הראשונה של מפקד קוברה, היא ראש תחום המודיעין בארגון והשנייה בהירככיה הארגונית, הברונית בעלת כישורי חבלה, איסוף מודיעין, יעילה בנשקי צליפה ובכלי נשק לטווח קרוב ואף הוכשרה כטייסת קרב.
מייג'ור בלייד (Major Bludd) – סבסטיאן בלוד, שכיר חרב בינלאומי, אשר קיבל את הכשרתו הצבאית ביחידת SAS האוסטרלית.
החל את דרכו בארגון קוברה, כאשר הארגון היה בחבלי לידה, שימש כמפקד שטח ליחידות קוברה, ועלה אט אט בסולם הפיקוד כמפקד מוערך ומוצלח.
צל ענן (Storm Shadow) – תומאס אראשיקייג'.
סאלמוט וקסאמוט (Tomax and Xamot) – תאומים זהים.
קסאמוט זהה לגמרי לתומאקס מלבד צלקת גדולה על צדו הימני של הפנים, הבדל נוסף הוא שלתאום אחד יש את הסמל של קוברה מקועקע על ידו הימנית ולתאום השני על היד השמאלית.
זארטן (Zartan) – מנהיג חוליית הדרדנוקס ("דרדרים" בגרסה העברית) הכוללת את Buzzer [באזי], Torch [לפיד], Ripper [ריפר] ולאחר מכן גם את Monkeywrench [פני קוף] וThrasher [המכסח].
זרנה (Zarana) – אחותו של זארטן.
זנדר (Zandar) – אחיו של זארטן.
כוח המשלוח הברזילאי (בפורטוגזית: "Força Expedicionária Brasileira" ובקיצור - FEB), היה חיל משלוח בן כ-25,300 חיילים שהוקם על ידי ממשלת ברזיל בראשותו של הדיקטטור ז'טוליו ורגאס, כלל כוחות רגלים, ארטילריה ואוויר, ונלחם כחלק מבעלות הברית במערכה האיטלקית במלחמת העולם השנייה, בשנים 1944–1945.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שמרה ברזיל על נייטרליות וסחרה הן עם בעלות הברית והן עם מדינות הציר.
נראה היה כי "המדינה החדשה" ("Estado Novo") של הרודן ורגאס היא מדינה פשיסטית נוסח המדינות הפשיסטיות האירופיות, אך היה זה רושם חיצוני, ולמעשה היה שיתוף פעולה מסוים בין אנשי מפלגתו של ורגאס ובין נציגים קומוניסטים, על אף שרשמית הייתה פעילותם אסורה.
נראה כי הגורם המכריע היה כניסתה של ארצות הברית למלחמה.
בשנת 1941 התירה ממשלת ברזיל לארצות הברית להציב בתחומה בסיסי חיל אוויר וצי במדינות באהיה, פרנמבוקו וריו גראנדה דו נורטה.
בסיסים אלו היוו "מקפצה" חשובה לכוחות בעלות הברית שנלחמו בצפון אפריקה והיו בסיס שילוח לפטרולים אוויריים שאבטחו את הדרכים הימיות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
בנוסף, התגייסה הכלכלה הברזילאית, בעיקר באזור מדינת סאו פאולו, למאמץ המלחמתי, ומינרלים שונים, כמו גם גומי שהפיקו עשרות אלפי "חיילי הגומי" באמזונאס, סייעו לתעשיית המלחמה הצפון אמריקאית.
שיתוף הפעולה הגובר עם בעלות הברית הוביל את הממשלה הברזילאית להכריז ב-28 בינואר 1942 על ניתוק היחסים הדיפלומטיים עם גרמניה, יפן ואיטליה.
כמאה אנשים נהרגו בהתקפות אלו, רובם אנשי צוות הספינות.
בה בעת החליט ורגאס שלא לנקוט בצעדים נוספים נגד מדינות הציר, כדי להימנע מסחף שיוביל למעורבות ישירה במלחמה.
באוגוסט 1942 הטביעה צוללת גרמנית אחת, U-507, חמישה כלי שיט ברזילאים בתוך יומיים, וגרמה למותם של שש מאות אנשים.
הדבר הוביל לכעס רב בברזיל.
בריו דה ז'אנירו החלו אנשים בפעולות נקמה כנגד בעלי עסקים ממוצא גרמני.
נראה כי עמדתה הפסיבית של הממשלה לא היה בה די כדי להרגיע את הרוחות הסוערות.
"הדיוויזיה הברזילאית הראשונה" של ה-FEB הוצבה תחת פיקוד "קבוצת הארמיות ה-15" הבריטית-אמריקנית, עליה פיקד הפילדמרשל הרולד אלכסנדר, ולאחר מכן הגנרל מארק קלארק.
במסגרת קבוצת הארמיות הייתה הדיוויזיה נתונה לפיקודה של הארמייה האמריקנית החמישית, עליה פיקד בתחילה הגנרל קלארק ולאחר מכן הגנרל לוסיאן טראסקוט.
במסגרת הארמייה הייתה היא תחת פיקוד הקורפוס הרביעי עליו פיקד גנרל ויליס קריטנברגר.
רכיבי חיל האוויר שנכללו בחיל המשלוח היו תחת פיקוד "הפיקוד האווירי הטקטי ה-22" שהיה חלק מ"חיל האוויר הטקטי של בעלות הברית באזור הים התיכון".
מטה חיל המשלוח תפקד הן כמטה פיקודי והן כמטה אדמיניסטרטיבי, וסיפק את הקשר לפיקוד העליון של צבא ברזיל ולשר המלחמה גספאר דוטרה, אשר לאחר נפילתו של הרודן ורגאס, בשנת 1945, החליפו בנשיאות ברזיל.
מפקד כוח המשלוח היה הגנרל מסקרנייס דה מוראייס, וכן הגנרלים זנוביו דה קוסטה (מפקד דיוויזיית הרגלים הראשונה), וקורדיירו דה פריאס (מפקד כוחות הארטילריה).
יחידות החי"ר של חיל המשלוח אורגנו כיחידות חי"ר של צבא ארצות הברית, בכל מובן, לרבות הלוגיסטיקה, שכללה יחידות דואר ושירותי בנקאות.
חיל המשלוח הורכב מרגימנטי החי"ר הראשון, השישי והאחד עשר של צבא ברזיל.
לכל רגימנט היו שלושה גדודים ולכל גדוד שלוש פלוגות רובאים, שהורכבו מארבע מחלקות, ופלוגה מסייעת.
בנוסף כללה הדיוויזיה, גדוד הנדסה, גדוד רפואה, אגד ארטילרי ובו שלוש סוללות תותחי 105 וסוללה אחת של תותחי 155, פלוגת סיור ממונעת וכן מספר יחידות קטנות יותר, כגון יחידת תצפיתנים ארטילריים אוויריים.
הדיוויזיה מנתה כ-15,000 לוחמים ובנוסף להם שירתו באיטליה כ-10,000 חיילים נוספים שנועדו להחליף את הנפגעים.
מסיבה זו כלל כוח המשלוח הברזילאי יחידות רבות שלא נכללות בדיוויזיה בדרך כלל.
מיד לאחר הכרזת המלחמה של ברזיל על מדינות הציר, החל גיוס על מנת ליצור כוח שיהיה בידו להגיע לאירופה ולהשתתף שם בלחימה.
גיבושו של כוח המשלוח, על מגויסיו והיחידות השונות שלקחו בו חלק, נמשך כשנתיים.
בתחילת יולי 1944 יצאו לדרכם 5,000 החיילים הראשונים, על גבי ספינה אמריקנית, ונחתו בנאפולי, שם שהצטרפו לכוחות האמריקנים שלחמו באזור.
בסוף יולי הגיעו שני משלוחים נוספים של חיילים ברזילאים לאיטליה, ושניים נוספים הגיעו בנובמבר 1944 ובפברואר 1945.
את השבועות הראשונים באיטליה בילו החיילים הברזילאים בקבלת מדים אמריקנים ובאימונים, שכן המדים הברזילאים לא תאמו את האקלים באיטליה.
הכוחות נעו לטארקיניה, 350 ק"מ צפונית לנאפולי, שם נמצא עיקר כוחו של הגנרל קלארק.
הכוחות חברו לקורפוס הרביעי של קריטנברגר.
בתחילה הוטלו על הכוחות משימות סיור בלבד.
המשלוח הראשון הורכב בעיקר מרגימנט החי"ר השישי וזה החל לפעול בספטמבר אל מול כוחות גרמנים נסוגים.
הברזילאים מילאו את מקומם של כוחות צרפתים ואמריקאים שהועברו מהחזית האיטלקית לדרום צרפת.
בנובמבר 1944 הגיע כוח המשלוח לכוחו המלא והחל לפעול כדיוויזיה לכל דבר.
הכוחות כבשו את העיירות מאסארוסה וקמאיורה, ולאחר מכן את מונטה פראנו באזור קאסלנואובו די גראפאנה ושלטו בעמק הנהר סרצ'יו, וזאת ללא התקלות בהתנגדות של ממש.
הכוח המשיך לפעול במורדות הרי האפנינים, במזג אוויר קשה, ואל מול הגרמנים שנערכו בקו ברנהרדט ובקו גוסטב.
עם תום מגננת החורף שנמשכה במהלך החורף האיטלקי הקשה יצאו בעלות הברית להתקפה באמצע פברואר 1945. חיל המשלוח פעל לצידה של הדיוויזיה ההררית העשירית של צבא ארצות הברית במשימה מסוכנת של פינוי שדות מוקשים באזור מונטה בלבדר.
המשימה בוצעה תוך חשיפת החיילים למארבים, לאש מרגמות ומכונות ירייה.
בסוף פברואר 1945, תקפו הברזילאים את מונטה קסטלו בפעם החמישית והפעם יכלו לגרמנים וקרב מונטה קסטלו היה לקרב המפורסם ביותר של כוח המשלוח.
לאחר מכן המשיכו הברזילאים להתקדם ולסייע לדיוויזיה העשירית באגפה וכבשו את העיר קסלנואובו וב-5 במרץ את העיר מונטזה בקרב עקוב מדם.
הנסיגה הגרמנית הגדולה בצפון איטליה החלה.
בתוך כמה ימים כבשו בעלות הברית את פארמה ואת בולוניה, והתרכזו במרדף אחר הגרמנים הנסוגים.
הברזילאים תפסו מספר רב של שבויים גרמנים בעיר קולצ'יו, ונערכו על שפת הנהר טארו אל מול הצבא הגרמני הנסוג, כשהם מקבלים את כניעתם של כוחות גדלים והולכים ובהם 20,000 חייליה של דיוויזיה גרמנית שלמה שנכנעה בפני הברזילאים.
הייתה זו הדיוויזיה הגרמנית היחידה בכל הזירה האיטלקית שנכנעה בשלמותה לפני בעלות הברית.
ב-2 במאי הגיעו הברזילאים לטורינו ונפגשו עם כוחות צרפתים על הגבול.
בהרי האלפים המשיכו כוחות של חיל המשלוח הברזילאי לרדוף אחר הגרמנים הנסוגים.
באותו היום התקבלה הידיעה על מותו של היטלר, ובשעות שלאחר מכן נכנעו כל הכוחות הגרמנים שלחמו עדיין באזור.
במהלך שמונת חודשי פעולתו הקרבית של חיל המשלוח, לקחו חייליו בשבי 20,753 שבויים מקרב מדינות הציר, לרבות שני גנרלים, ו-892 קצינים.
בפעולות אלו נהרגו 443 לוחמים ברזילאים ושמונה טייסים.
בתחילה נקברו הלוחמים בבית קברות על אדמת איטליה, אך לאחר מכן הועברו גוויותיהם לאנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה בריו דה ז'אנירו, שנחנכה ב-24 ביולי 1960.
בשל חוסר-נכונותו של המשטר הברזילאי להשתתף בקרב, נפוצה האמרה ש"סביר יותר שנחש יתחיל לעשן מאשר שכוח המשלוח הברזילאי יצא למלחמה".
כמחווה אירונית, לבשו חיילי היחידה תגי כתף שעליהם נחש המעשן מקטרת.
עד היום משמש הביטוי "a cobra vai fumar" - "הנחש יעשן" במשמעות של "צפה פגיעה".
כוח המתנדבים מאלסטר (Ulster Volunteer Force, ובראשי תיבות UVF) הם קבוצה לויאליסטית מיליטנטית בצפון אירלנד.
ההתארגנות הנוכחית של כוח המתנדבים מאלסטר נוסדה בשנת 1966 ונקראה על שם קבוצה בעלת שם זהה, מיליציה יוניוניסטית שנוסדה ב-1912. עם זאת, אין כל קשר בין שני הארגונים החולקים שם זהה.
כוח המתנדבים מאלסטר הוכרז כארגון שהוצא מחוץ לחוק וסווג כארגון טרור בבריטניה ובארצות הברית.
כוח המתנדבים מאלסטר הוא קבוצה לויאליסטית.
הלויאליסטים הם קבוצה המשתייכת ליוניוניסטים באירלנד, אלה המעוניינים באיחוד פוליטי בין אירלנד לבריטניה ונתמכים על ידי שיעור ניכר מהפרוטסטנטים באזור.
עם זאת, הלויאליסטים נחשבים קבוצה קיצונית שאינה בוחלת בפעולות אלימות ובטרור להשגת רצונם, בניגוד ליוניוניסטים.
כוח המתנדבים מאלסטר של 1912
לאחר מכן, רבים מחברי הכוח נקלטו בשורות ה-B Specials, חיל שוטרים מיוחד באלסטר.
כוח המתנדבים מאלסטר הרג יותר אנשים מכל קבוצה לויאליסטית חמושה אחרת: לפי אוניברסיטת אלסטר סך ההרוגים נאמד ב-426 איש במהלך הצרות בין השנים 1969–2001.
8 היו פעילים פוליטיים, בעיקר מהשין פיין.
41 היו לויאליסטים, מתוכם 29 היו חברי כוח המתנדבים מאלסטר.
6 היו מהצבא הבריטי, חיל הפרשים המלכותי של אלסטר או קציני בית סוהר
21 היו חמושים אירים רפובליקנים.
כוח המתנדבים מאלסטר (UVF) בגלגולו המחודש החל באמצע שנות השישים של המאה העשרים, ומטרת היווסדותו היא לחימה בצבא האירי הרפובליקני (IRA).
הקבוצה התרכזה במזרח אנטרים (East Antrim) שבמחוז ארמה, ובאזור שנקיל שבבלפסט.
בהודעתם מה-21 במאי 1966, ה-UVF הכריז מלחמה על ה-IRA, תוך ציון העובדה כי הם "פרוטסטנטים חמושים היטב המסורים למטרה זו".
את הצהרת כוונותיהם זו ליוותה התנקשות במוזג קתולי ביוני 1966. התקפה זו הביאה למעצר מנהיגה הראשון של הקבוצה, אוגוסטוס 'גוסטי' ספנסי (Augustus 'Gusty' Spence), שנדון ל-20 שנה בכלא.
הכרזת המלחמה נעשתה למרות העובדה שה-IRA בשלב זה הפך לארגון שמיצה עצמו בעקבות קמפיין הגבול שערך.
קמפיין הגבול (Border Campaign) שנערך בין 1956 ל-1962 היה קמפיין של לוחמת גרילה שהובל על ידי ה-IRA נגד מטרות של הצבא הבריטי וחיל השוטרים המלכותי של אלסטר בצפון אירלנד, אך נכשל.
ה-UVF היה אחראי לסדרת התקפות על מתקני תשתית בצפון אירלנד במהלך 1969. תקוותם הייתה כי בהתקפות אלו יואשם ה-IRA וכי היוניוניסטים המתונים יגבירו את התנגדותם לרפורמות הניסיוניות של ממשלת טרנס או'ניל (Terence O'Neill).
הצרות הוא מונח המתאר תקופה בהיסטוריה של צפון אירלנד של מהומות קהילתיות והתנגשויות בין ארגונים פרה-צבאיים, המשטרה והצבא הבריטי מסוף שנות השישים ועד אמצע שנות התשעים.
ישנן גישות שונותו הרואות בתקופה זו קונפליקט בעל פנים רבות, לוחמת גרילה ואפילו מלחמת אזרחים.
"הצרות" היו פרק נוסף בשנאה ארוכת השנים בין הפלגים הפרוטסטנטים והקתולים בצפון אירלנד.
ככל שהמהומות, אי-הסדר החברתי והאלימות שליוו את תקופת "הצרות" התגברו, ה-UVF החל בקמפיין של התנקשויות כנגד אזרחים קתולים.
ה-UVF בהכרזות לתקשורת, טענו כי האלימות שלהם היא תגובה לאלימות של הארגון החדש, הצבא האירי הרפובליקני הזמני (ה-IRA הזמני, Provisional IRA ובראשי תיבות PIRA).
ההתקפות החוזרות ונשנות של ה-IRA הזמני נגד מוסדות בצפון אירלנד, חיל השוטרים המלכותי של אלסטר והצבא הבריטי זכו לתגובה נגדית של ה-UVF שכוונו נגד אנשים שה-UVF ראו כ"מארחים" של ה-IRA הזמני, משמע – אזרחים קתולים.
נוצר מעגל של אלימות בלתי פוסקת עם מדיניות של עין תחת עין ושן תחת שן בין ה-IRA הזמני וה-UVF יחד עם ארגונים לויאליסטים נוספים.
בתחילת שנות השבעים האלימות בצפון אירלנד המשיכה להסלים כאשר רף האלימות עולה בהתמדה.
ההתקפות של ה-UVF הפכו אקראיות וגבו קורבנות רבים בנפש.
אחת הדוגמאות לכך היא בפיצוץ בר מק'גורק (McGurk) שבניו לודג' (New Lodge) בבלפסט ב-4 בדצמבר 1971 בו נהרגו 15 אזרחים קתולים.
אירוע זה נחשב לאחד מהאירועים המרכזיים במה שנהוג לכנות "הצרות".
לאחר הפיצוץ בבר הרשויות והתקשורת הפנו אצבע מאשימה כלפי כוחות רפובליקניים, אך לאחר מכן ה-UVF נטל אחריות למעשה.
תת-קבוצה של ה־UVF היו הקצבים משנקיל, מי שביצעו התקפות ורציחות מהאכזריות שנודעו באירלנד.
הקצבים משנקיל חטפו קתולים, לרוב בעת חזרתם לביתם בלילות, עינו ורצחו אותם, בדרך כלל על ידי שיסוף גרונם.
קבוצה נוספת של ה-UVF הייתה אחראית, ויש הטוענים כי קיבלה עזרה מוותיקי גדוד ההגנה של אלסטר ואלו יחד עם חברים ששירתו בגדוד ומה-MI5, בביצוע התקפות טרור בדבלין ומונאגהן (Monaghan) ב-17 במאי 1974. שלוש מכוניות תופת באירלנד, זרעו הרס רב, הרגו 33 איש ופצעו כ-300 איש.
זהו היום עם מספר האבדות הגבוה ביותר לנפש במהלך "הצרות".
ה-UVF הואשם אף ברציחתם של 12 אזרחים בהתקפה ב-2 באוקטובר 1974. הארגון המשיך לבצע התקפות טרור נוספות במהלך שנות השבעים, ביניהם טבח מיאמי שואובאנד ב-31 ביולי 1975, בו שלושה חברים בלהקת הפופ האירית נעצרו במחסום מזויף של הצבא הבריטי בגבול שבין אירלנד וצפון אירלנד.
שני חברים אחרים בלהקה שרדו את ההתקפה ואף העידו כנגד מבצעיה.
קיים חשד רב כי חברים בגדוד ההגנה של אלסטר (UDR) היו מעורבים בחשאי במבצעים רבים של ה-UVF.
גדוד ההגנה של אלסטר היה גדוד חיל רגלים בצבא הבריטי שמיקומו בצפון אירלנד.
המעורבות של חברי הגדוד בהרג יחד עם הלויאליסטים, הפכה את הגדוד למוקצה בקרב רבים בקהילה הרפובליקנית.
ביולי 1966, הוצא ה-UVF מחוץ לחוק, אך האיסור על הארגון בוטל באפריל 1974 במאמץ להוביל את ה-UVF לתוך כניסה לתהליך הדמוקרטי.
במהלך יוני 1974 נוסדה סיעה פוליטית "Volunteer Political Party" שהתמודדה לבחירות במחוז מערב בלפסט בבחירות הכלליות של בריטניה שנערכו באוקטובר 1974. המפלגה קיבלה 6 אחוזים מן הקולות (2690 מצביעים).
למרות ניסיונות הממשל לשלב את ה-UVF בתהליך הדמוקרטי, הקבוצה לא שיתפה פעולה ולא הפסיקה את התקפות הטרור שהוציאה לפועל.
ה-UVF הוצאו מחוץ לחוק שוב ב-3 באוקטובר 1975 ויומיים לאחר מכן נעצרו 26 איש בסדרת פשיטות בחשד כי הם חברים ב-UVF.
כל הגברים שנתפסו נשפטו וקיבלו בממוצע 25 שנות מאסר.
במהלך שנות השמונים חלה ירידה בכוח של ה-UVF עקב סדרה של מודיעים שהביאו למעצר של דמויות מרכזיות בארגון.
אך כוח המתנדבים מאלסטר המשיך בפעולותיו.
ב-1984, הם ניסו לרצוח את העורך הצפוני של הסאנדיי וורלד.
ב-10 בנובמבר 1986, ארגונים לויאליסטים חמושים ייסדו את "התנגדות אלסטר" (Ulster Resistance) על ידי איאן פייסלי (Ian Paisley) מי שהיה אז המנהיג של המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית (Democratic Unionist Party, בראשי תיבות, DUP), פיטר רובינסון מה-DUP ואיוון פוסטר.
המטרה המקורית של "התנגדות אלסטר" הייתה להביא לסיום של ההסכם האנגלו-אירי, הסכם בין בריטניה והרפובליקה האירית שנועד להביא לסיום "הצרות" בצפון אירלנד.
ההסכם נתן לממשל האירי תפקיד מייעץ בממשלה של צפון אירלנד, תוך אישור של צפון אירלנד כחלק מבריטניה אלא אם רוב האזרחים יסכימו להצטרף לרפובליקה.
התנגדות אלסטר רשמה הצלחה בייבוא נשק לתוך צפון אירלנד.
הנשק היה שייך לאש"ף שנתפס על ידי הכוחות הישראלים, נמכרו לארמסקור (Armscor) חברה דרום אפריקנית בבעלות ממשלתית שעקפה את האמברגו שהטיל האו"ם על דרום אפריקה.
הנשק חולק בין התנגדות אלסטר, כוח המתנגדים מאלסטר והתאחדות ההגנה מאלסטר (UDA).
כוח המתנדבים מאלסטר השתמש בנשק כדי להחריף את העימות ולהסלים את ההתנקשויות שביצעו, שברובן פגעו באזרחים קתולים שלא היו מעורבים בפעילות בארגונים מיליטנטיים.
ב-1990 הצטרף כוח המתנדבים מאלסטר לפיקוד הלויאליסטי הצבאי המשולב (Combined Loyalist Military Command), מעין ארגון-על שאיחד את הקבוצות הלויאליסטיות המיליטנטיות.
ההצטרפות של ה-UVF לפיקוד הצביעה על נכונותו להשתתף בתהליך שיביא לשלום המיוחל.
למרות זאת, השנים שלפני הפסקת האש שהייתה צמודה להחלטת הפסקת האש של ה-IRA הזמני, היו רצופות בהתנקשויות מהאכזריות שהיו בזמן "הצרות".
חלק מהחברים המיליטנטים בתוך כוח המתנדבים מאלסטר, סירבו לקבל את הפסקת האש.
בהנהגתו של בילי רייט, חלק מחברי כוח המתנדבים מאלסטר פרש והקים את כוח המתנדבים הלויאליסטים (LVF).
ה-UVF נאבקו עם ה-LVF עד אמצע שנת 2000. ריימונד מק'קורד, פרוטסטנטי, מי שהיה פעיל נגד ה-UVF שאביו הוכה למוות על ידם ב-1997, העריך כי ה-UVF הרג מ-1994 כ-30 איש אשר ברובם היו פרוטסטנטים.
האיבה בין ה-UVF וה-LVF שבה ופרצה בקיץ 2005 עם רציחתם של ארבעה אנשים בידי ה-UVF, והסתיימה באוקטובר אותה שנה כאשר ה־LVF הכריזו כי יתפרקו.
ב-14 בספטמבר 2005, לאחר סדרת מהומות של לויאליסטים במהלכן נורו עשרות יריות על המשטרה, הודיע השר לצפון אירלנד, פיטר היין (Peter Hain), כי הממשלה הבריטית מפסיקה להכיר בהפסקת האש של ה-UVF וכי האלימות אינה משתלמת.
ב-12 בפברואר 2006 דיווח השבועון הבריטי האובזרבר, כי כוח ה-UVF מתפרק מנשקו.
האובזרבר ציטט אחת ממנהיגי ה-UVF שאמר כי על אף שאינו מתפרק מנשקו, אלא שם אותו בהקפאה למען אלו החוששים מהתפתחויות העתיד, הארגון כשלעצמו יתפרק.
זאת, מאחר שאין בו צורך יותר כי המלחמה עם ה-IRA הסתיימה.
ב-2 בספטמבר 2006, דווח ב-BBC כי ה-UVF שוקל להיכנס לדיאלוג על ההתפרקות מנשקו, זאת במהלך שיחות שנערכו בין מנהיגיו לגבי המשך עתידו.
ב-3 במאי 2007, בעקבות מגעים בין ה-PUP (המפלגה היוניוניסטית הפרוגרסיבית, הזרוע הפוליטית של ה-UVF) לבין ראש הממשלה האירי, ברטי אהרן ולבין מפקד השירות המשטרתי של צפון אירלנד, יו אורד, הצהיר הארגון כי הוא יהפוך לארגון "לא-צבאי, מאוזרח", החל מחצות אותו היום.
הארגון הצהיר בנוסף כי הוא ישאיר בידיו את כלי הנשק שלו אך ימנע אליהם גישה ממתנדבים רגילים.
קשה לאמוד את מידת התמיכה בכוח המתנדבים מאלסטר, נראה כי בשיאה בתחילת שנות השבעים, הגיעה ליותר מ-1,000 חברים.
ועדת הניטור העצמאית (Independent Monitoring Commission), הוא ארגון שנוסד ב-2004 על ידי חוזה בין הממשלה האירית והבריטית שנועד בין השאר לעקוב אחר פעילות של קבוצות חמושות.
הדו"ח הראשון של הוועדה העריך את כוח המתנדבים מאלסטר ואת ה-RHC (תת ארגון של הכוח) ב"כמה מאות" חברים פעילים הנמצאים בעיקר בבלפסט וסביבתה.
גם הנשק שבידי הכוח הפך מצומצם ביחס לעבר וכולל בעיקר נשק קל וחומרי נפץ.
כח המגן העברי הוא שם כולל לארגונים ולמסגרות הצבאיות של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל בין השנים 1936 (המרד הערבי הגדול) – 1948 (הקמת המדינה).
ההנהגה הרשמית המקובלת על חלק הארי של היישוב הציוני בארץ ישראל הייתה ההסתדרות הציונית.
ההסתדרות הציונית לא איגדה אמנם את כל היישוב, אך אין להתעלם ממרכזיותה בחיי היישוב (גם בחלקם של אלו שחלקו עליה).
להנהגת היישוב היו מטרות צבאיות אשר הושגו באמצעות ארגונים צבאיים רשמיים שהקימה.
ארגונים אלה היו רשמיים מבחינת האחריות והמרות של ראשי ההנהגה עליהם, על מטרותיהם, על פעולותיהם ועל דרכי הפעולה שלהם, שליטת מוסדות היישוב בתקציבם ובמקרים מסוימים גם מבחינת ההכרה של שלטונות המנדט הבריטי בהם.
מבנה הכוח והתוכניות האופרטיביות להפעלתו הוגדרו בסדרה של פקודות מבנה ארצי שהוצאו על יד ההנהגה מאוקטובר 1939 ועד אפריל 1948. מבנה הכוח ומטרותיו התפתחו אל מול תמונת האיומים הביטחוניים המשתנים.
במקביל ובנוסף פעלו בשדה ההגנה והלחימה העברי בארץ ישראל מחתרות אשר לא סרו למשמעת הנהגת היישוב.
ההגנה בראשית הקמת כח המגן
ארגון ה"הגנה" הוקם ביוני 1920 כתוצאה מלקח נפילת תל חי.
ה"הגנה" איגדה את יוצאי ארגון "השומר" ויוצאי הגדודים העבריים ששרתו במלחמת העולם הראשונה בצבא הבריטי, בדצמבר 1920 קיבלה ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל את האחריות על השמירה וההגנה.
בשנים 1922–1928 נדמה היה שהארץ שרויה בשקט ושלום ושהממשל הבריטי מגן על היהודים.
עקב כך ההנהגה הציונית לא הפנתה כמעט מימון להגנה.
כלקח מפרעות תרפ"ט הוקמה ב-1930 המפקדה הארצית וההגנה הפכה לכח מגן עממי הפרוס בכל ההתיישבות היהודית בארץ.
חברי ההגנה היו מתנדבים שאומנו בנשק מזדמן למטרת שמירה.
עד פרוץ המרד הערבי הגדול בשנת 1936 לא ביצעה ההגנה פעילות יזומה "מחוץ לגדר" היישובים.
המפנה בבניין כח המגן העברי המאורגן בחסות מוסדות היישוב חל רק ב-1937 בנאומו של יצחק שדה בכנס מפקדי ההגנה בו אמר:
הרוויזיוניסטים, שמחו על מדיניות ההבלגה של ההסתדרות הציונית הקימו את מחתרת האצ"ל ב־1931. כח זה נחשב ל"פורש" וטרוריסטי ולא קיבל את מרות המוסדות, לא הכרה שלהם ולא מימון.
משנת 1936 פעלה ההגנה באופן שיאפיין את פעילותה גם להבא, בשתי זרועות: חוקית (לגאלית) המוכרת על ידי הבריטים ככח המגן הלאומי של הציונים ובלתי-לגאלית.
לצורך מימון הפעילות הצבאית של ההגנה הופעלה ביישוב מגבית, מעין מס.
הכספים נוהלו באמצעות מנגנון שנקרא "כופר היישוב".
הזרוע הלגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה
באמצעות פעילות הזרוע הלגאלית הגלויה של ה"הגנה", נוצר שיתוף פעולה בין הבריטים לבין היישוב, בזכותו יכלו כוחות ה"הגנה" לשאת ולהתאמן בנשק בגלוי, ללבוש מדים, להשתמש בטנדרים ולפטרל ביום ובלילה.
במסגרת זו גם רכשו מיומנויות צבאיות מסוימות כניווט, טקטיקה ופיקוד.
עם פרוץ המרד הערבי, ב-1936 הסכימו הבריטים לשתף שוטרים עבריים במאבק לשמירת הסדר.
הנוטרים, שמספרם הגיע ל – 3,000 צוידו בנשק בריטי ועברו אימונים על ידי הצבא הבריטי.
חשיבות הנוטרות הייתה בהכרה הבריטית שליהודים יש זכות חוקית להגן על יישוביהם.
במקביל הוקמו גדודי נוטרים ערבים.
משטרת היישובים העבריים והמשמר הנע
בקיץ 1937 הסכימו הבריטים לארגן את הנוטרים ליחידה משטרתית סדירה.
תחילה הוקם "המשמר הנע" כיחידה מובחרת בתוך הנוטרים.
תפקידם היה לפטרל בדרכים, לסלק מוקשים וללוות את הפועלים בשדות ובפרדסים.
הם הפעילו סיורים ברגל, בטנדרים ואף במשוריינים.
בינואר 1939 אורגנו הנוטרים במסגרת גדודי משטרת היישובים העבריים, ולראשונה קיבלו מדים ודרגות.
בשנת 1938, בהיות היישוב במצב ביטחוני קשה, הקים צ'ארלס אורד וינגייט ("הידיד") את "פלגות הלילה המיוחדות", ללא קשר למוסדות היישוב המאורגן.
שיטת הפעולה של וינגייט הייתה שונה מכל שידע כח המגן העברי עד אז, לאמור פעולות יזומות בלילה ויציאה לבסיסי הכנופיות הערביות.
הוא דגל ביחידות קטנות, תנועה מהירה ותקיפה.
הוא לימד את ראשי ה"הגנה" את יתרונותיה של לוחמת לילה ואת עוצמתה של לוחמת גרילה - לחימה על ידי קבוצות קטנות, על ידי ביצוע פעולות של לוחמה זעירה וחבלה.
הזרוע הבלתי לגאלית עד פרוץ מלחמת העולם השנייה
הנודדת הייתה היחידה המחתרתית הראשונה של ההגנה, עוד ב-1933 ופעלה בעמק הירדן, עמק יזרעאל ותל אביב, פעילות שדעכה עד מהרה.
ב-1936 החליט הפיקוד הארצי להטיל על יצחק שדה להקים מחדש את הכח הלוחם הנייד.
הוא הפעיל קבוצה קטנה באזור ירושלים.
הפעילות כללה פיטרול ביום ובמארבים בלילה, בקרבת בסיסי היציאה של הכנופיות ולעיתים אף פשיטות נגד מנהיגי הכנופיות עצמם והתקפות נגד בעיצומן של התקפות ערביות.
הפעילות ב"נודדת" וההכשרה ב"פלוגות הלילה" של וינגייט הובילו את יצחק שדה לשלב הבא בבניין כח המגן העברי - הקמת פלוגות השדה (הפו"ש).
הגדרת תפקיד הפו"ש הייתה לשמש כוח הגנה ארצי נייד באזורו המסייע ליישובים מותקפים, רודף אחר
האויב ונלחם בו גם מחוץ לשטח היישוב המותקף.
"פלוגות השדה" נטלו חלק בהתיישבות "חומה ומגדל", חדרו לשטחי האויב, הציבו בו מארבים ופגעו בכפרים, שסייעו לכנופיות.
בתקופה זו החל מסתמן קו שימשיך גם להבא, לפיו חברי פו"ש היו גם במקביל נוטרים והשתמשו בנשק החוקי שבידם גם לפעילות הבלתי לגאלית של הפו"ש.
פרסום הספר הלבן השלישי בסוף 1939, סימן שינוי מהותי במדיניות הבריטית שמשמעותו הייתה ביטול הצהרת בלפור ורעיון "הבית הלאומי" ליהודים בארץ ישראל.
על שינוי זה הגיבה הנהגת היישוב בהסדרה לראשונה של גוף צבאי סדיר, מגויס ורחב.
גוף שיתחלק לגורם נייד הניתן להפעלה במקומות שונים וגורם נייח שיגן על היישובים.
כל המסגרות הבלתי לגאליות הנפרדות, כולל "פלוגות הלילה" פורקו ועל בסיסם הוקמו החי"ש וחיל המשמר (החי"ם) ומסגרת שנקראה הפו"ם (הפלוגות המיוחדות), שפעלה שלושה חודשים בלבד.
מסגרות אלה הוקמו אך הוקפאו עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה סימל שלב מיוחד בתולדות היישוב שהוגדר על ידי דוד בן-גוריון במילים: "נלחם עם הבריטים כנגד היטלר כאילו אין ספר לבן ונלחם בספר הלבן כאילו אין היטלר".
האצ"ל שיתף פעולה בתקופה זו עם מוסדות היישוב ולא פעל כנגד מטרות בריטיות.
על רקע זה התפלגה מן האצ"ל מחתרת לח"י שסירבה להיכנע לתכתיבי ההנהגה.
באופן מעשי הושעתה הפעילות הצבאית הממוסדת ומוסדות היישוב הטיפו לשתף פעולה עם הבריטים במלחמתם.
במיוחד אמורים הדברים לגבי מאתיים ימי החרדה (מאביב 1942 עד 3 בנובמבר 1942, עת הייתה סכנה ממשית שצבא נאצי בפיקודו של רומל יכבוש את ארץ ישראל).
עקב זאת הוכנו תוכניות ההתבצרות שכונו "מצדה על הכרמל".
על רקע זה קיבל יצחק שדה הוראה מבן-גוריון ליצור כוח מובחר חדש (פלוגות מחץ) לסיוע לבריטים.
פעילות ההגנה הבלתי לגאלית התרכזה במבצעי ההעפלה.
הפלמ"ח הוקם ב-15 במאי 1941, כשיתוף פעולה בין היישוב לבין הבריטים ופעולותיו הראשונה נערכו במסגרת המערכה בסוריה ולבנון וכן מבצע בעומק שטח האויב (לבנון, שהייתה בשליטת צרפת של וישי הפרו-נאצית) שנודע ככ"ג יורדי הסירה.
הפלמ"ח התארגן בחמש פלוגות (א'-ה') שאוישו בצעירים, חברי תנועות הנוער "המחנות העולים" ו"השומר הצעיר".
הם אומנו על בסיס ידע שנרכש בפו"ש, ב"נודדת", ב"פלוגות הלילה" ועל סמך הידע המקצועי של ותיקי הגדודים העבריים ומשטרת היישובים.
בראשית הדרך ניתנו ללוחמי הפלמ"ח נשק בריטי וליווי של קצינים בריטיים.
בנובמבר 1942, עם הבסת רומל והסרת האיום הנאצי מעל ארץ ישראל, הכריזו הבריטים שאין להם צורך בפלמ"ח.
מחלקות הפלמ"ח פוזרו בין הקיבוצים (בעיקר בצפון) על בסיס של סיוע בעבודה ובשמירה בקיבוץ, הוחלט כי הפלמ"ח יתאמן 8 ימים בכל חודש, יעבוד 14 ימים, וינוח שבעה ימים.
תקופה זו בתולדות הפלמ"ח ידועה כ"הכשרה".
הפלמ"ח ישוב וימלא תפקיד מרכזי לקראת התקופה שבין תום המלחמה ועד מלחמת העצמאות.
מראשית המלחמה ניסו יהודים מארץ ישראל להתגייס לצבא הבריטי, בתמיכה ובעידוד של מוסדות היישוב וה"הגנה".
קבוצות קטנות יחסית התגייסו ליחידות כגון "החפרים", פלוגת ההובלה 462, חיל הרגלים (ה"באפס") ועוד.
אולם הם לא נלחמו כיהודים מארץ ישראל אלא כחיילים בריטים מן המושבות.
בספטמבר 1944, לאחר ניסיונות חוזרים ונשנים מצד הנהגת היישוב, התרצו סוף סוף הבריטים לצרף כוח יהודי לוחם לשורות הצבא הבריטי.
הבריגדה היהודית (נקראת גם חי"ל - חיל יהדי לוחם) למרות שלא פעלה תחת פיקוד יהודי, הייתה הפעם הראשונה בה נלחמו יהודים במדים עונדי סמל מגן-דוד.
לפרק השירות הקצר של בני ארץ ישראל בצבא הבריטי נודעה חשיבות בבניית הכוח העברי הלוחם כיוון שכאן עברו רבים ממפקדי הפלמ"ח וצה"ל לעתיד את "טבילת האש" הרצינית שלהם, בתמרון בקנה מידה רחב, הם רכשו מיומנויות המאפיינות הפעלת צבא גדול ולא קבוצת גרילה קטנה והתנסו בסדר ומשמעת צבאיים.
עם תום המלחמה ופירוק הבריגדה ב-1946 נותרו מאחור אנשי "הגנה" שסייעו להעפלה ולבריחה במסגרת "המוסד לעלייה ב'".
חלקם הקטן השתתף גם בפעולות הנוקמים כנגד מטרות נאציות באירופה.
משמר העם הייתה יחידה קטנה ולגאלית שהוקמה בחיפה במסגרת "מצדה על הכרמל", ששימשה להגנה אזרחית במהלך מלחמת העולם השנייה, בירושלים שימשה יחידה מקומית דומה להתארגנות הגנתית שכונתית ושמירה על קיצוב המים.
לקחים מהפעלת יחידה זו שימשו לאחר מכן בהפעלת חיל המשמר (החי"ם).
עקב דרישת בן-גוריון לסייע לבריטים גם לאחר שהוסר האיום הישיר על ארץ ישראל, וסירוב האצ"ל להענות לדרישה, החליט מפקד האצ"ל, מנחם בגין לצאת במרד גלוי כנגד השלטון הבריטי.
הנהגת היישוב ראתה בצעד זה של בגין וכן בפעולות החבלה של מחתרת הלח"י סיכון של ממש ליישוב.
לפיכך החליטו ראשי ההגנה להסגיר אנשי אצ"ל ולח"י לבריטים.
פעילות זו נודעה בשם "הסזון".
סופה של תקופה זו היה עם תום מלחמת העולם השנייה, דבר שאפשר גם להנהגת היישוב לפנות כנגד הבריטים.
שיתוף פעולה קצר ימים זה בין המחתרות נקרא "תנועת המרי העברי".
ארגון מתאם בין האצ"ל, הלח"י וההגנה שפעל מתום מלחמת העולם השנייה (מאי 1945) ועד אוגוסט 1946 במטרה לתאם ולשתף פעולה כנגד מטרות בריטיות.
התנועה ביצעה מספר פעולות כנגד הבריטים, ביניהן שחרור מחנה המעצר בעתלית.
באוגוסט 1946, בעקבות תפיסת מנהיגים רבים במהלך "השבת השחורה" ופיצוץ מלון המלך דוד, שזיעזע את הציבור בעקבות הרג של חפים מפשע, החליטה ההסתדרות הציונית להפסיק את הפעולות העוינות.
ההגנה קיבלה את ההחלטה, אך האצ"ל והלח"י התנגדו להפסיק את המאבק המזוין ו"תנועת המרי העברי" פורקה.
החי"ש אמנם הוקם להלכה בשנת 1939 אך רק בשנת 1945 הפך לגורם משמעותי בארגון כוח המגן העברי.
לוחמי החי"ש היו צעירים בני 18–26 בעלי כושר קרבי, שאומנו במבנה צבאי תקני, בעיקר בערים ובמושבות.
החי"ש היווה את עמוד השדרה של העם המגויס וגדודיו היו פזורים ברחבי הארץ.
לוחמי החי"ש לא היו מגויסים גיוס מלא והמשיכו לעבוד במשרותיהם, אך הקדישו מספר ימים בחודש לאימון ולשמירה.
חלקם השתמשו במקצועם האזרחי (כנהגי אגד, פועלי סולל בונה וכדומה) גם בתפקידם הצבאי וסייעו להגנה.
חיל המשמר היה מורכב ממבוגרים (בני 35–50) או בעלי כושר לקוי אשר ביצעו משימות שמירה ביישובים.
החי"ם היה פרוס הן בערים ובמושבות והן בהתיישבות הכפרית.
למעשה, בהתיישבות העובדת, כל אדם שהיה מסוגל לאחוז בנשק (ולא היה בחי"ש או בפלמ"ח) היה חבר בחי"ם, או פל"מ (פלוגות משמר או פטרול לוחם), כפי שנקראו לעיתים כוחות החי"ם בהתיישבות העובדת, אשר שולבו מאוחר יותר בחי"ש.
ההגנה יצרה במרוצת השנים ממלחמת העולם השנייה ועד הקמת המדינה מספר שירותי-עזר מתמחים, שהיוו לאחר מכן את הבסיס לחילות השונים של צה"ל.
ש"י - שירות ידיעות (מודיעין צבאי)
שירות רפואי בראשות ד"ר חיים שיבא
שירות החימוש והתע"ש (תעשייה צבאית)
שירות הקשר או האלחוט ויחידת ההגדעונים
שרותי הנדסה ואספקה שהתבססו על עובדי סולל בונה ואגד
חיל המדע - חמ"ד, לפיתוח אמצעי לחימה, לימים היה הבסיס לרפא"ל
כינוי לעולים, פליטים יהודים לאחר מלחמת העולם השנייה, אשר גויסו לעיתים אף טרם עלייתם וצורפו למחלקות חי"ש או פלמ"ח.
ב-30 בנובמבר 1947, יום לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה ועל הקמת מדינת ישראל, פרצה מלחמת העצמאות.
החי"ש אורגן בתשע חטיבות מרחביות והפלמ"ח בשלוש.
היו ניסיונות לשיתוף פעולה בין מסגרות שונות אך לא תמיד עלה הדבר יפה והביקורת ההדדית הייתה רבה.
ב-26 במאי 1948 ניתנה על ידי בן-גוריון פקודת יום להקמת צבא ההגנה לישראל.
המחתרות נתבעו להתפרק ממסגרתן הארגונית ולהשתלב בצה"ל.
הלח"י והפלמ"ח שולבו, תוך מורת רוח, לצה"ל הצעיר והאצ"ל שולב לתוך צה"ל לאחר פרשת אלטלנה.
כוח המשקיפים הרב-לאומי הוא כוח שמירת שלום המפקח על קיום הנספח הצבאי להסכם השלום בין ישראל למצרים.
מחוז סיני של המדינה האסלאמית - שלוחת המדינה האסלאמית בחצי האי סיני, תוקף את בסיס כוח המשקיפים מעת לעת.
ב-26 במרץ 1979 חתמו נשיא מצרים אנואר סאדאת, ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר על הסכם השלום בין מצרים וישראל.
להסכם השלום נוסף נספח צבאי המפרט את הסדרי הביטחון בחצי האי סיני לאחר נסיגת ישראל ממנו, לרבות הסכמות בנוגע לפירוז חצי האי סיני והקמת כוח שמירת שלום של האו"ם אשר יפקח על ביצוע ההסכמים.
במהלך המאמצים להקים את כוח האו"ם, מילא את מקומו כוח ה-SFM האמריקאי שהוצב בסיני בשנת 1975. כוח זה פיקח על מהלכי התיאום והנסיגה מסיני בשלביהם הראשונים.
ב-18 במאי 1981, הודיע נשיא מועצת הביטחון של האו"ם כי האו"ם לא יוכל לספק כוח שמירת שלום לאזור בגלל איומי הטלת וטו מצד ברית המועצות, לבקשת סוריה.
כתוצאה ממחדל זה, פתחו ישראל, ארצות הברית ומצרים במשא ומתן עצמאי, במטרה להקים ארגון שמירת שלום מחוץ למסגרת האו"ם.
ב-31 באוגוסט 1981, נחתם פרוטוקול הכמ"ר והכוח נוסד רשמית.
הכמ"ר נפרס בסיני והחל את משימתו ב-25 באפריל 1982, מועד סיומה הרשמי של נסיגת ישראל מסיני.
טרם נסיגת צה"ל מרצועת עזה (תוכנית ההתנתקות), נחתם ב-1 בספטמבר 2005 הסכם משותף בין ישראל למצרים המתיר למצרים לפרוס גדוד משמר גבול ייעודי (בניגוד להגבלות המוגדרות בנספח הצבאי) באזור C, בשטח שבין מצרים לרצועת עזה.
לביצוע המשימה, מדינות ההסכם הטילו על הכוח את התפקידים הבאים:
הפעלה של מחסומים, סיורים ועמדות תצפית לאורך הגבול הבינ"ל, לאורך קו B ובתוך אזור C.
עריכת ביקורות תקופתיות לבדיקת קיום ההסדרים שבנספח הצבאי להסכם השלום, לא פחות מפעמיים בחודש בהיעדר הסכם אחר בין מדינות ההסכם.
עריכת ביקורות נוספות תוך 48 שעות מבקשת אחד מהצדדים.
וידוא חופש השיט במצרי טיראן.
תחת ההסכם המשותף שנחתם ב-1 בספטמבר 2005, נוספה לכמ"ר האחריות לפיקוח על פריסת כוח משמר הגבול המצרי, לאורך הגבול בין מצרים לרצועת עזה, כולל פיקוח על סדרי כוחות, נשק, ציוד ותשתיות.
בראשות הארגון עומד מנכ"ל הכמ"ר.
לתפקיד זה מתמנה תמיד שגריר אמריקאי, לכהונה בת 4 שנים.
מנכ"ל הכמ"ר הנוכחי הוא השגריר סטיבן ביקרופט (Ambassador Stephen Beecroft).
מטה הארגון ממוקם ברומא ואחראי על נושאי מדיניות, נושאים תקציביים ותיאום עם מדינות ההסכם ברמה מדינית.
למטה הכמ"ר ישנן נציגויות בישראל ומצרים, בראשן עומדים נציגי מנכ"ל, שניהם תמיד אזרחים אמריקאים.
הנציגויות אחראיות על תיאום בנושאים אזרחיים עם ישראל ומצרים, כגון ענייני כספים, מכס, אישורי שהיה וכדומה.
חלקו העיקרי של כוח המשקיפים הרב-לאומי הוא הכוח הצבאי עצמו.
הכוח מונה כ-1600 חיילים מ-11 מדינות תורמות.
בראשות הכוח עומד מפקד הכוח, קצין בדרגת אלוף (Major General) אשר לעולם אינו אמריקאי.
מפקד הכוח נבחר על ידי מנכ"ל הכמ"ר לכהונה בת 3 שנים.
מפקד הכוח הנוכחי הוא האלוף אוון וויליאמס (Major General Evan Williams) מצבא ניו זילנד.
להלן פירוט המדינות התורמות וסדרי כוחות (נכון ל-15 בדצמבר 2024):
הכוח פרוס ברחבי אזור C.
המפקדה הראשית מכונה North Camp (המחנה הצפוני) והיא נמצאת באל-גורה, שדה התעופה איתם לשעבר.
המפקדה השנייה, South Camp (המחנה הדרומי), נמצאת בשארם א-שייח'.
עיקר המטה והיחידות התומכות ולשכת מפקד הכוח נמצאים ב-North Camp, יחד עם מפקדות הגדוד הפיג'יאני והגדוד הקולומביאני.
ב-South Camp ממוקמת יחידת משמר החופים האיטלקית ומפקדת הגדוד האמריקאי.
חיילי הגדודים מאיישים תצפיות, מחסומים וסיורים ברחבי אזור C, כפי שמפורט בתפקידי הכוח.
בנובמבר 2020 נהרגו שבעה מאנשי הכוח (חמישה אמריקאים, צרפתי וצ'כי) בהתרסקות מסוק בסיני.
בשונה משאר הכוח, כל עובדי היחידה הם אזרחים, מחציתם עובדי משרד החוץ האמריקאי ומחציתם עובדים שכירים בכמ"ר.
כולם חייבים להיות אזרחים אמריקאים, יוצאי צבא בדרגת קצונה והם מתמחים בתצפית, ביקורת וזיהוי כלים וציוד צבאי.
תפקיד היחידה הוא לבצע את הביקורות התקופתיות, כפי שמפורט בתפקידי הכוח.
כוח הנילוס (שם מדעי: Varanus niloticus), הוא מין כוח ממשפחת הכוחיים המצוי לאורך יבשת אפריקה.
כוח הנילוס גדל לאורך של 2.44-1.5 מטרים ולמשקל מרבי של 20 ק"ג, מה שהופך אותם ללטאה השנייה במשקלה באפריקה (לאחר כוח הסלעים), אך הגדולה ביותר באורכה.
יש לו גוף שרירי, רגליים חזקות ולסתות עוצמתיות.
השיניים חדות אצל הצעירים ומתקהות אצל הבוגרים.
יש לו טופרים חדים המשמשים לטיפוס, חפירה, הגנה או לקריעת טרפם.
כמו לכל לטאות הכוח יש לו לשון מפוצלת דמוית מזלג.
הנחיריים שלהם ממוקמים גבוה, דבר המעיד על האופי המימי שלהם, אך הם גם מטפסים מצוינים ומסוגלים לרוץ מהר על האדמה.
כוח הנילוס ניזון מדגים, צפרדעים (לרבות צפרדעים רעילות), חלזונות, ביצי תנינים ותנינים צעירים, נחשים, עופות, יונקים קטנים, חרקים גדולים ומפגרים.
כוח הנילוס מצוי בכל רחבי יבשת אפריקה למעט אזורי מדבריות.
עד סוף המאה ה-19 דווח על נוכחותם של פרטים ממין זה גם באזור נהר הירדן ובנחלים ליד ים המלח ומדבר יהודה, מאז מין זה ועקבותיו לא נראים עוד באזור.
כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי, נקרא גם ISAF (קיצור של International Security Assistance Force) היה כוח בין-לאומי בהנהגת כוחות מצבאות נאט"ו שנשלח למשימות ביטחון ופיתוח באפגניסטן.
הכוח הוקם ב-20 בדצמבר 2001 על ידי מועצת הביטחון של ארגון האומות המאוחדות.
הכוח חדל מפעילותו ופורק בדצמבר 2014. חלק מהחיילים נשארו כיועצים במסגרת הארגון Resolute Support Mission שהחליף את ה-ISAF.
ב-11 בספטמבר 2001 התרחשה בארצות הברית סדרת פיגועי טרור שגבתה את חייהם של קרוב ל-3000 אנשים.
בתגובה, יצאה ב-7 באוקטובר 2001 קואליציה בהובלת ארצות הברית ושכללה בין היתר את בעלות בריתה בברית נאט"ו למבצע באפגניסטן, תחת השם "מבצע חירות מתמשכת", במטרה לתפוס את ראשי ארגון הטרור אל-קאעידה, שנתפסו כאחראים לפיגועי 11 בספטמבר, ועל-מנת להפיל את שלטון הטליבאן שתמך באל-קאעידה ונתן לו להתפתח באזורי שליטתו.
במהלך המבצע הצליחו הכוחות התוקפים להפיל את שלטון הטליבאן, אך ראשי אל-קאעידה הצליחו להימלט מפניהם ומאפגניסטן.
במהלך חודש דצמבר 2001, לאחר הפלת שלטון הטליבאן באפגניסטן, נפגשו מספר אפגנים מיוחסים, תחת חסות האו"ם, בעיר בון, גרמניה, על-מנת להחליט על תוכנית למינהל אפגניסטן, וכך נכתב הסכם בון.
בהסכם תוארה הקמת כוח בין-לאומי בראשות נאט"ו, במטרה לשמור על השלטון החדש באפגניסטן מפני כוחות מורדים שונים.
כך הוקם על ידי האו"ם כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי.
בתחילה, מטרת כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי הייתה להגן על השלטון בקאבול, עיר הבירה של אפגניסטן, ובאזורים הסובבים את העיר מפני כוחות הטליבאן, אל-קאעידה, או כל מיליציה מפלגתית אחרת.
בנוסף לכך, הכוח נשלח על-מנת לעזור בפיתוח המדינה, דבר שהתבטא במלחמה בפשע ובסחר הלא חוקי באופיום שהיוו מנוף כלכלי של הטליבאן.
באוקטובר 2003, מועצת הביטחון של האו"ם נתנה את אישורה להרחבת משימת ההגנה של כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי לכל אפגניסטן.
במשך קרוב לשנתיים, תחום הפעולה של הכוח היה רק בגבולות קאבול וסביבתה, כשהאחריות על שאר אפגניסטן הוטלה על הצבא האפגני שרק הוקם, בשל המחשבה שהכוח אמור היה להיות קיים לזמן קצר והעדיפו שלא להשקיע משאבים בהגדלתו.
לפי נורברט ואן היסט, גנרל בצבא הגרמני ששירת כמפקד בכוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי, הגדלת הכוח תדרוש פריסה של עוד לפחות 10,000 חיילים.
עם זאת, בשל קשיים ועיכובים בבניית וחיזוק הצבא האפגני, ב-13 באוקטובר 2003 אישרה מועצת הביטחון של האו"ם פה אחד על הרחבת סמכויות הכוח אל אפגניסטן כולה.
מיד לאחר מכן, הודיע בתגובה ראש ממשלת קנדה כי מדינתו לא תשלח עוד חיילים לאפגניסטן כחלק מכוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי (עד אז מספר החיילים הקנדים בקואליציה בראש ארצות הברית שפלשה לאפגניסטן היה כמעט מחצית ממספר כל החיילים בקואליציה).
לעומתו, הצביע ב-24 באוקטובר 2003 הבונדסטאג (הפרלמנט הגרמני) על שליחת 230 חיילים נוספים לאפגניסטן כחלק מהכוח.
הכוח ותעשיית האופיום הבלתי חוקית
עד אוקטובר 2008, נאבק כוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי רק באופן עקיף בתעשיית האופיום הבלתי חוקית באפגניסטן, תעשייה שהיוותה מנוף כלכלי של הטליבאן.
המאבק העקיף התבטא בתיאום מודיעיני עם השלטון האפגני ומאבק ביבולי הפרג על ידי תקיפת שדות גידול והגנה על יחידות הבערת פרג שהותקפו באופן תדיר.
המאבק השפיע על האיכרים העניים שעסקו בתחום גידולי הפרג והיו חסרי עבודה חלופית.
לפיכך, המאבק פגע בניסיונות חיילי הכוח להשיג תמיכה מהמקומיים.
למרות זאת, הכוח לא שינה את עמדתו במאבק.
באוקטובר 2008, במטרה לרסן את ההתקוממות העממית, שינה הכוח את אופן מאבקו, והחל לתקוף סוחרי ומעבדות ייצור סמים.
בכוח הסיוע הביטחוני הבין-לאומי חברות המדינות החברות בברית נאט"ו, שתי מדינות השותפות לברית נאט"ו, ו-10 מדינות שאינן חברות בברית נאט"ו ואינן שותפות של הברית.
הברית הבין-לאומית לזכרון השואה (באנגלית International Holocaust Remembrance Alliance הידועה בראשי התיבות IHRA), בעבר כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה הוא גוף בין-לאומי שהוקם בשנת 1998 ביוזמתה של ממשלת שוודיה.
מטרתו היא לקדם את החינוך, המחקר והנצחת השואה.
נכון לשנת 2023 חברות בארגון 34 מדינות.
הארגון יוזם ומבצע מיזמים בחקר והנצחת השואה.
בנוסף הוא עוסק במלחמה באנטישמיות ובפרט באנטישמיות החדשה שהתפתחה בתחילת המאה ה-21. ב-2016 ניסח ה-IHRA את הגדרת העבודה של אנטישמיות שכוללת גם הגדרת מספר ביטויים של אנטי-ציונות ואפליה לרעה נגד ישראל (כגון הכחשת זכות ההגדרה העצמית של העם היהודי, התנגדות לקיומה של ישראל וסטנדרטים כפולים נגדה), כסוג של אנטישמיות.
ההגדרה אומצה על ידי מדינות רבות, רובן מדינות העולם המערבי.
הארגון הוקם כתוצאה ממחקר שנערך בקרב הנוער בשוודיה באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, בו התגלה כי-34% מהנשאלים כלל לא היו בטוחים שאכן הייתה שואה (מאוחר יותר התברר שהסקר היה שגוי).
בעקבות התוצאות קמה מהומה גדולה בציבור בשוודיה וראש ממשלת שוודיה, יירן פרסון, יזם את הקמתו של ארגון בין-לאומי ללימוד השואה והנצחתה.
תחילה כלל הארגון רק את שוודיה, ארצות הברית ואנגליה.
יהודה באואר שימש כיועץ האקדמי הראשון של הארגון ואותו החליפה דינה פורת.
ב-27 בינואר 2000 (יום שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ, שלימים נקבע כיום השואה הבין-לאומי) כונסה בסטוקהולם ועידה בין-לאומית בהשתתפות 35 מדינות.
כתוצאה מהכנס פורסמה "הצהרת סטוקהולם".
כתוצאה מהוועידה הוקם כוח המשימה הבין-לאומי שמטרתו לסייע למדינות לקדם את לימוד השואה, קיום סמינרים למורים, מוזיאונים בנושא השואה וקידום מחקרים אקדמיים.
הקריטריונים לקבלה לארגון הם משטר דמוקרטי של המדינה המבקשת להתקבל וכן הוכחה שנושא השואה הוא חלק מתוכנית הלימודים במדינה ומתקיימת בה פעילות להנצחת השואה.
כל מדינה החברה בארגון משמשת בתורנות בראשותו במשך כשנה אחת.
ב-2016 ניסח הארגון את הגדרת העבודה של אנטישמיות ובו קריטריונים לאפיון אנטישמיות וביטויים שלה.
ביוני 2017 הצביעו חברי הפרלמנט האירופי בעד אימוץ ההגדרה של המושג "אנטישמיות" לפי הקריטריונים של "כוח המשימה הבין-לאומי להנצחת זכר השואה".
החלטה זו התקבלה במורת רוח בשל החשש בקרב חלק מהמדינות ממצב בו ביקורת על מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים תפורש כאנטישמיות.
בדצמבר 2018 היא הוחלפה בהצעת פשרה, לפיה אימוץ ההגדרה היא המלצה לא מחייבת.
כל ממשל של חברה באו"ם יכולה להגיש בקשת חברות ל-IHRA.
בכפוף לאישור המליאה, המבקשת תתקבל בהתחלה כמדינה משקיפה, ותוכל להשתתף בקבוצות העבודה ובמליאה.
על המועמדת לקבוע יום זיכרון לשואה (ב-27 בינואר או בתאריך אחר לבחירתה).
על הממשלה להראות מחויבות להנצחת השואה ולהנהיג מדיניות ציבורית של הנצחה וחינוך, כולל בדרגים הפוליטיים הבכירים, וחייבת לפתוח את ארכיוניה מתקופת השואה למחקר אקדמי, חינוכי וציבורי.
מדינות שמבקשות להצטרף כחברות מתקבלות בשלב הראשון כמדינות משקיפות וכדאי לקבל חברות מלאה עליהן לקבל אישור מהמליאה.
+ מדינות משקיפותמדינה סטטוס משקיפה משיפה משקיפה משקיפה משקיפה משקיפה משקיפה
ברזיל הצטרפה ב-2021 אך פרשה ב-2025 בהוראתו של לולה דה סילבה.
כוח המשימה של ארצות הברית בסיביר היה כוח צבאי אמריקאי שהיה מעורב במלחמת האזרחים ברוסיה בולדיווסטוק שבאימפריה הרוסית בסופה של מלחמת העולם הראשונה, לאחר מהפכת אוקטובר, מ-1918 עד 1920.
בשליחת הכוחות לסיביר ניסה נשיא ארצות הברית וודרו וילסון להשיג מטרות דיפלומטיות בנוסף לאלו הצבאיות.
מטרה עיקרית אחת הייתה הרצון לחלץ כ-40,000 חיילים מהלגיונות הצ'כוסלובקיים שנעצרו על ידי כוחות בולשביקים בדרכם לוולדיווסטוק אליה ניסו להגיע בעזרת הרכבת הטרנס-סיבירית.
החיילים הצ'כוסלובקים היו אמורים להגיע בסופו של דבר לארצות הברית ומשם לחזית המערבית, שם יתמכו במדינות ההסכמה.
מטרה נוספת הייתה לאבטח כמויות גדולות של אספקה צבאית ששלחה ארצות הברית כדי לתמוך בהשתתפותה של רוסיה במלחמה.
באותה מידה הדגיש וילסון את הצורך "לייצב כל ניסיון לשלטון עצמי או הגנה עצמית בו הרוסים עצמם יסכימו לקבל סיוע".
באותו זמן, שלטו הבולשביקים על שטחים מעטים בסיביר ווילסון רצה להבטיח שלא הקוזאקים ולא היפנים ינצלו את חוסר היציבות השלטונית וישתלטו על מסילת הברזל והאזורים המקיפים אותה שהיו עשירים במשאבים ובעלי חשיבות אסטרטגית גבוהה.
באופן דומה שלח וילסון כ-5,000 חיילים אמריקנים לארכנגלסק, שם הם נאבקו בבולשביקים במטרה לשמור על האינטרסים של מדינות ההסכמה.
כוח המשימה בסיביר כלל 7,950 חיילים בפיקודו של מייג'ור גנרל גרייבס.
החיילים היו מצוידים ברובי ספרינגפילד, ברובי בראונינג ובאקדחים, בהתאם לתפקידם.
על אף שגנרל גרייבס הגיע לסיביר רק ב-4 בספטמבר 1918, כ-3,000 חיילים נחתו בוולדיווסטוק בין ה-15 ל-21 באוגוסט.
עם הגעתם הם חולקו לשמירות לאורך המסילה מוולדיווסטוק עד אוסוריסק הצפונית יותר.
שלא כמו עמיתיו, מטרותיו של גרייבס היו לאבטח ציוד אמריקני ולסייע ללגיון הצ'כוסלובקי לעזוב את רוסיה ולא להילחם בבולשביקים.
הוא נאלץ להתעקש על עמדתו זו מול דרישותיהם התקיפות של מפקדי כוחות בריטים, צרפתים ויפנים ששהו באזור וציפו ממנו להתערבות אקטיבית יותר במאבק הצבאי.
בעקבות מדיניות של אי-התערבות בשטח שהיה בשליטה אמריקאית התארגנו יחידות פרטיזנים שתמכו במשטר הבולשביקי.
החיילים סבלו בסיביר ממגוון בעיות לוגיסטיקה.
שרר מחסור קבוע בדלק, תחמושת וציוד.
הסוסים שהובאו איתם והיו רגילים לאקלים ממוזג לא תפקדו באקלים הרוסי הקפוא.
מנגנוני קירור מבוססי מים של מכונות ירייה קפאו ונעשו חסרי תועלת.
אחרון החיילים עזב את סיביר ב-1 באפריל 1920. במהלך 19 חודשי שהייתם שם מתו 189 חיילים מסיבות שונות.
לשם השוואה, הכוח המקביל שנשלח לארכנגלסק היה קטן יותר ואיבד 235 מאנשיו תוך 9 חודשים בלבד.
כוח המגן של חצי האי ערב , הוא כוח צבאי משותף של הארצות החברות במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ (GCC).
מטרתו להרתיע ולהגיב כנגד כל איום צבאי חיצוני המופנה לעבר אחת מחברות המועצה: כווית, קטר, בחריין, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ועומאן.
המועצה לשיתוף פעולה של מדינות המפרץ (GCC) החליטה ב-1982 על הקמת כוח צבאי משותף בסדר גודל של 10,000 חיילים.
על פי ההחלטה הכוח יחולק לשתי אוגדות ויקרא "כוח המגן של חצי האי ערב", בסיסו נקבע בצפון ערב הסעודית סמוך לגבול הכוויתי והעיראקי.
הכוח מורכב מיחידות רגלים, שריון, ארטילריה ויחידות עתודה מהחברות השונות.
במהלך השנים כוח המגן גדל בהתמדה בעיקר כתוצאה מלחץ סעודי.
תפקידו המרכזי של הכוח היה הגנה על הגבול של ערב הסעודית וכווית עם עיראק.
נכון למרץ 2011 כוח המגן מונה כ-40,000 חיילים ובסיסו הקבוע נמצא בערב הסעודית ליד העיר חפר אלבאטן בצפון מזרח המדינה.
לפי דבריו של מטלק בן סאלם אלאזימע, מפקד כוח המגן הנוכחי, כל התערבות צבאית של הכוח נעשית בהסכמה ובהשתתפות של כל מדינות ה-GCC.
פעולות חשובות של כוח המגן
כוח המגן של חצי האי ערב לא פעל באופן ממשי כנגד הפלישה של סדאם חוסיין לכווית ב-1990, מה שחשף את הליקויים החמורים של הכוח.
הכוח היה כה בלתי יעיל עד שהגנרל ח'ליד בן סולטאן החליט לפרק את הכוח ליחידות הלאומיות השונות המרכיבות אותו.
במרץ 2003, לפני הפלישה האמריקאית לעיראק, נעשה שימוש מסוים בכוח המגן.
ב-14 במרץ 2011, כוח המגן של חצי האי ערב נקרא על ידי הממשלה הבחריינית לבוא לעזרתה בדיכוי המהומות שפרצו בשטחה על רקע האביב הערבי.
זאת הייתה הפעם הראשונה שנעשה שימוש בכוח המגן למטרות פנימיות בתוך מדינות ה-GCC.
בסוף אותו חודש אמר מפקד כוח המגן מטלק אלאזימע, כי משימת הכוח בבחריין הייתה "להבטיח את התשתיות הצבאיות האסטרטגיות בבחריין מפני התערבות של כוחות זרים" וכן להגן על גבולות בחריין בזמן שכוחות הביטחון הבחריינים "עסוקים עם בעיות של ביטחון פנים".
הוא הכחיש שהכוח בפיקודו פגע, ולו באופן קל, באיזשהו אזרח בחרייני, ואמר שפקודיו נכנסו לבחריין "כדי להביא רק טוב, שלום ואהבה".ההתערבות בבחריין כללה כ-10% מכוח המגן של חצי האי ערב.
כל יחידה צבאית שנכנסה לבחריין כללה לוחמים מכלל ארצות ה-GCC.
ההפגנות שהתחוללו בערב הסעודית באותו זמן, ליד העיר קטיף, וכוונו למען שחרור אסירים פוליטיים במדינה, התרחבו וכללו דרישה להוצאת כוח המגן של חצי האי ערב מבחריין.
כוח המים (שם מדעי: Varanus salvator; מכונה גם כוח מים אסייתי או כוח מים מצוי) הוא מין לטאה גדולה מהסוג כוח.
לטאה זו יודעת לשחות וחיה באזורי מים בדרום ודרום-מזרח אסיה.
כוח המים הוא הלטאה החיה השנייה בגודלה בעולם, לאחר המין כוח ענק.
אורכו 1.5–2 מ' בממוצע ומשקלו 20 ק"ג בממוצע.
נמצאו גם פרטים גדולים יותר.
הפרט הגדול ביותר הידוע למדע נלכד בסרי לנקה ב-22 באוגוסט 2012 והגיע לאורך של 3.21 מטרים ומשקל 90 קילוגרמים.
salvator – נפוץ בסרי לנקה.
andamanensis – נפוץ באיי אנדמאן.
bivittatus – נפוץ בג'אווה, באלי, לומבוק, ואיים נוספים באינדונזיה.
komaini – נפוץ בעיקר בתאילנד.
macromaculatus – נפוץ בתאילנד, סינגפור, סומטרה, בורנאו ואיים קטנים קרובים.
ziegleri – נפוץ רק על האי אובי.
הכוח הוא טורף ומזונו מתבסס על בעלי חיים כמו דגים (בייחוד שפמנונים), צפרדעים, עופות, יונקים קטנים, סרטנים, נחשים ואף לטאות כוח אחרות.
הכוח מרתק את טרפו לקרקע בעזרת טפריו הגדולים וקורע ממנו נתחי בשר.
כאוכל נבלות הסתגל כוח המים לחיים בשולי יישובי בני אדם, ונוהג לחפש מזון במזבלות.
הכוח מתגונן נגד טורפים כמו הטיגריס הבנגלי בעזרת זנבו, טפריו ושיניו.
תפוצתם רחבה והם אינם בסכנה אף שבמדינות מסוימות הם נדרסים בכבישים.
כוח הטיטאנים היא סדרת הנפשה אמריקאית.
בארצות הברית הסדרה משודרת בקרטון נטוורק.
בישראל הסדרה דובבה לעברית, תחילה באולפני דאבי דאב, ושודרה בערוץ הילדים בין 2015 ל-2017. דיבוב הסדרה המשיך לאחר מכן ב-2021 בווידאופילם אינטרנשיונל, והייתה זמינה לזמן קצר בשירות ה-VOD של חברת yes.
הסדרה מעבדת חומרים שנעשו להם אדפטציות טלוויזיונית וקולנועיות בסדרות ובסרטי אנימציה שיצאו לפניה בלי שהיא תהיה ספין אוף.
עונות 8-9 עלו לשירות הסטרימינג "HBO Max" עם השקתו בישראל ב-13 בינואר 2026 (כרגע הן לא זמינות לא עם כתוביות ולא עם דיבוב לעברית).
הסדרה עוקבת אחר הטיטאנים, חמישה נערים גיבורי-על.
הטיטאנים מתמודדים עם מצבים אופייניים לגיל ההתבגרות, נלחמים זה בזה ובנבלים, מבצעים תעלולים רבים ומצילים לעיתים רחוקות את העיר.
+דמותשם המדבב/תתיאור כללישםתפקידבאנגליתבעבריתאופיכוחותיכולת תעופהTeen Titans - הדמויות הראשיותרוביןראשיסקוט מנווילדניאל מגוןמנהיג הטיטאנים.
מרבה להיות חסר סבלנות, כשחבריו שוכחים מעיקרון הלחימה בפשע.ללא כוחות על
נלחם עם ציוד לחימה שזה מקל ארוך איתו פוגע באיובים.
ידע באמנות לחימה סטארפיירראשיתהינדן וולקאורלי תגרנסיכה חייזרית והדמות היחידה בחבורה שהיא חייזרית.
אחותה הבכורה היא בלאקפייר - אסירה גלקטית שרוצה לנקום באחותה סייבורגראשיקרי פייטוןצביקה פורמןחובב גאנק פוד וקציצות בשר.
במשחקי וידאו ותוכניות טלוויזיה בסגנון תקופת 80s.
החבר הטוב ביותר הוא ביסט בוי.
כוחות העל מופעלים באמצעות גופו הביוני - קיבורג ביסט בויראשיגרגורי קייפסברק ברויטמן חובב גאנק פוד.
לרוב נראה כאוהב להתבדח ולבלות עם חברו הטוב ביותר - סייבורג.יכול להשתנות לכל בעל חיים שיבחר המשלבים את עורו הירוק.
rowspan="2" דורון בן-עמי רייבןראשיתטרה סטרונגהילי ישראל צינית וסרקסטית ונוטה להתבודד משאר החבורה.
לובשת גלימה סגולה שעוטפת את הגוף שלה, ומטילה צל על חלק מפניה.
היא מעריצה תוכנית טלוויזיה על פגסוסים (Pretty Pretty Pegasus) ואוספת צעצועי פגסוסים.בעלת כוחות על שטניים
היא חצי שד וחצי אדם
היא בתו של שד ממימד התחתון בשם טריגון.
לרוב משתמשת בטלקינזיס לצורך התקפה והגנה והיא גם ניחנת ביכולת תעופה.
יכולות רבות, כגון טלפורטציה, יכולת לעבור דרך חפצים מוצקים ועוד.
רונה בקרמן הנבלים - הכוורת (H.I.V.E.
Five)גיזמומשנילורן טוםגיא רושיניאק ללא כוחות על
יש לו ציוד לחימה מולבש.
המעניק לו יכולת תעופה וזרועות מכניות שמסוגלות ללכת על קרקע.
ג'ינקסמשניתלורן טוםאלונה אלכסנדרכוחות על הקשורים לכישוף ממותהמשניקווין מייקל ריצ'רדסון חוזק על אנושי בילימשניסקוט מנוויליכולת שכפול סי-מורמשניקווין מייקל ריצ'רדסון קסדה בעלת עין גדולה, שאיתה הוא יורה לייזר ירוק.
הוא מפעיל אותה כשידו בצידי הקסדה תוך כדי יריית לייזר.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק באנגליתשם הפרק בעבריתתאריך שידור מקורי 271-אMr.
Fiveכוורת פייב27 ביולי 20155125-אThe Return of Sladeסלייד חוזר28 ביולי 201525-בMore of the Sameבערך אותו הדבר29 ביולי 201505226-אAnd the Award for Sound Design Goes to Robוהפרס על עיצוב הסאונד, הולך לרוב3 ביולי 201526-בSome of Their Partsחלק מהחלקים שלהם30 ביולי 2015
Spaaaaceנו, מה דעתכם על ספיישל כזה?
100th Anniversary100 שנה לוורנר ברוס14 באוקטובר 202319614-אChristmas Magicקסם חג המולד2 בדצמבר 202314-בShipחללית2 במרץ 202419715-אCatpin Freakקפטן פריק9 במרץ 202415-בחצי סגל16 במרץ 202419816-אFive Bucksחמישה דולרים23 במרץ 202416-בWild Cardקלף פרוע30 במרץ 202419917-א!Azarath!
Bookstoreחנות הספרים5 באוקטובר 202417-בThe Great Azarathian Face Offתחרות באזארה12 באוקטובר 202420018-אBookymanאיש הספר19 באוקטובר 202418-בUnleashedחסר כל רסן26 באוקטובר 202420119-אOriginal Ideaרעיון מקורי2 בנובמבר 202419-בAttention to Detailתשומת לב לפרטים9 בנובמבר 202420220-אThe Ranchהחווה16 בנובמבר 202420-בTV Knight 9ליל טלוויזיה 923 בנובמבר 202420321Four Hundredארבע מאות30 בנובמבר 2024
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק באנגליתשם הפרק בעבריתתאריך שידור מקורי 2041-אStickiest Situationהמצב הכי דביק1 במרץ 20251-ב.O.S.H.Aחוקי הבטיחות2052-אTeen?
שנהפרסקטגוריהמועמדות ל...תוצאהמקור2013פרסי שחקני הקולדיבוב, אישה, ראשיתהינדן וולק פרסי שחקני הקולדיבוב, אישה, ראשיתטרה סטרונג פרסי שחקני הקולדיבוב, אישה, אורחתטרה סטרונג פרסי שחקני הקולדיבוב, קאסט ראשיסקוט מנוויל, טרה סטרונג, הינדן וולק, קרי פייטון, גרגורי קייפס.
2015פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןהאנימציה המועדפתכוח הטיטאנים 2016האנימציה המועדפת 2017האנימציה המועדפת 2013האנימציה המועדפת 2019האנימציה המועדפת 2020סדרת האנימציה המועדפת 2021סדרת האנימציה המועדפת 2022סדרת האנימציה המועדפת 2023סדרת האנימציה המועדפת 2024תוכנית האנימציה המועדפת2025תוכנית מצוירת אהובה