tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוב נשלח החוק לאחת מהוועדות הקבועות (Standing Committee), אשר יכולה לשמוע עדויות של אישי ציבור, שרי ממשלה ומומחים.
הוועדה דנה בחוק ומציעה לו תיקונים.
ניתן להעביר חוק לדיון בפני ועדת כל בית הנבחרים ("Committee of the Whole"), שבה חברים כל חברי בית הנבחרים, לצורך דיון בחוק.
כמו כן ניתן להעביר חוק לוועדה שהוקמה אד הוק לצורך הדיון בחוק.
לאחר שלב הדיון בוועדה, מדווחת הוועדה (שלב הדיווח – "the report stage") לבית הנבחרים על המלצותיה, ולאחר הדיווח (או בהיעדר המלצות לשינויים) מועבר החוק לשלב הקריאה השלישית.
בשלב זה לא ניתן להציע תיקונים לחוק בבית הנבחרים (הבית התחתון), אולם בשלב הקריאה השלישית בסנאט ניתן עדיין להציע תיקונים לחוק.
לאחר שהחוק עבר בקריאה שלישית, הוא נשלח לבית השני (מהבית התחתון לסנאט, ומהסנאט לבית התחתון) ועליו לעבור בשנית את כל שלבי החקיקה.
תיקונים המוצעים על ידי הבית השני (בין אם מדובר בסנאט או בבית התחתון) חוזרים לבית הראשון על מנת לקבל את הסכמתו.
אם אחד הבתים מציע תיקונים לחוק, והשני מביניהם לא מאשר את התיקונים, החוק לא מתקבל.
לאחר שהחוק מתקבל בשני בתי הנבחרים הוא מועבר לשלב הסכמת המונרך.
בהיעדרו של המונרך, מבוצע תפקיד זה על ידי המושל הכללי של קנדה.
המושל הכללי יכול לבחור באחת משלוש דרכים:
לתת את ההסכמה המלכותית – והחוק מתקבל.
לא לתת את ההסכמה המלכותית – החוק אינו מתקבל.
להעביר את החוק למונרך על מנת שהמונרך יקבל או יידחה את החוק.
אם המושל הכללי אינו נוקט באחת משלוש הדרכים וחולפות שנתיים, החוק בטל.
על פי מוסכמה חוקתית, המושל הכללי תמיד מקבל את החוקים.
בהתאם למוסכמה חוקתית (ובדומה לשיטה החוקתית הקיימת בממלכה המאוחדת), רק הבית התחתון יכול ליזום חוקי הנוגעים למסים.
בפועל, אף שלשני הבתים סמכויות ליזום חוקים, הבית התחתון הוא הדומיננטי בחקיקה, ורק לעיתים נדירות מפעיל הסנאט את סמכויותיו ומשנה חוקים או יוזם חוקים.
ממשלת קנדה חייבת חובת דיווח לבית הנבחרים של קנדה (הבית התחתון בלבד), וזאת על אף שראש הממשלה וחברי הממשלה אינם נבחרים על ידי בית הנבחרים אלא ממונים על ידי המונרך (ובהיעדרו, על ידי המושל הכללי של קנדה).
עם זאת, הפרלמנט יכול להביא להפלת הממשלה בהצבעת אי אמון, שבעקבותיה יכול ראש הממשלה להתפטר, או לבקש מהמושל הכללי שיפזר את הפרלמנט וייקבע בחירות חדשות.
לרוב ממנה המושל הכללי את ראש המפלגה הגדולה ביותר לתפקיד ראש הממשלה (בין אם מדובר במפלגה שלה רוב בפרלמנט, או, במרבית המקרים, במפלגה שלה אין רוב בפרלמנט, ואז ראש הממשלה מכהן בראש ממשלת מיעוט).
בקנדה לא נהוג להקים ממשלות קואליציוניות.
חברי הממשלה ממונים על ידי המונרך (ובהיעדרו, על ידי המושל הכללי) בהמלצת ראש הממשלה.
על מנת לאפשר ביקורת של הפרלמנט על ראש הממשלה נהוג שראש ממשלה יהיה תמיד חבר פרלמנט.
במקרים בהם אינו חבר פרלמנט, נהוג שעל ראש הממשלה להיבחר לפרלמנט בהזדמנות הראשונה (ובמקרים כאלה לרוב מתפטר חבר ממפלגתו ממחוז בחירה בו צפויה הבחירה במפלגת ראש הממשלה, וראש הממשלה נבחר דרך מחוז זה).
הממשלה וראש הממשלה אין חבים חובת דיווח לבית העליון של קנדה (לסנאט).
בדומה לפרלמנט הבריטי ישנו מועד לשאלת שאלות בו חייבים השרים להשיב לשאלות חברי בית הנבחרים.
הפרלמנט יכול להביא להפלת ממשלה בהצבעת "אי אמון" בממשלה.
הצבעה זו יכולה להיות הצבעה מיוחדת, אך גם הצבעה נגד תקציב המדינה מהווה הצבעת אי אמון, וכן ראש הממשלה יכול לקבוע שהצבעה על חוק מסוים היא הצבעת אי אמון.
במקרה בו אבד הפרלמנט את האמון בממשלה, עליה להתפטר (ואז המושל הכללי יכול לבחור בראש מפלגה אחרת להקים ממשלה, או להורות על פיזור הפרלמנט ועל בחירות כלליות).
לרוב לממשלת השלטון (אף אם מדובר בממשלת מיעוט) יש רוב בפרלמנט (באמצעות שיתוף פעולה עם מפלגות אחרות), וזאת באמצעות משמעת קואליציונית קשוחה.
חברי פרלמנט המצביעים בניגוד למפלגתם נאלצים לרוב להתפטר או מודחים ממפלגתם (ובכך מאבדים את מימון הבחירות).
בשנת 2005 התקבלה הצבעת אי אמון נגד פול מרטין, שבעקבותיה נאלץ להתפטר.
הצבעת אי האמון הקודמת התקיימה נגד ממשלתו של ג'ו קלארק בשנת 1979.
סמכויות הפרלמנט הקנדי מוגבלות על ידי החוקה הקנדית, המפרידה בין הסמכויות החקיקתיות (הנתונות לפרלמנט), הביצועיות (הנתונות לממשלת קנדה), והשיפוטיות.
כמו כן, החוקה מפרידה בין הסמכויות החקיקתיות הנתונות לפרלמנט (במישור הפדרלי) לבין הסמכויות הנתונות לבתי הנבחרים של הפרובינציות השונות של קנדה.
ככלל, בתי המחוקקים של הפרובינציות השונות רשאים לחוקק חוקים בתחומים הקבועים בחוקה: חינוך, שלטון מקומי, גופי צדקה, ועניינים בעלי אופי מקומי.
עוד קובעת החוקה סמכות שיורית לפרלמנט לחוקק בכל תחום שאינו בסמכות בית המחוקקים הפרובינציאלי, ובהתאם יכול הפרלמנט לחוקק בתחומי הדואר, מרשם אוכלוסין, צבא וביטחון, מסחר, דיג, מטבע, בנקאות, מידות ומשקלות, פשיטות רגל, זכויות יוצרים ופטנטים, נושאים הנוגעים לאינדיאנים וחוקי אזרחות.
ישנם תחומים בהם יש חפיפה בסמכויות החקיקה בין הפרלמנט הקנדי לבתי המחוקקים של הפרובינציות, כגון נושאי נישואים וגירושים – המפוקחים על ידי הפרלמנט בעוד שאופן עריכת טקסי הנישואים נקבע על ידי בתי המחוקקים הפרובינציאליים.
כמו כן הן המחוקק הפדרלי והן המחוקק הפרובינציאלי יכולים לחוקק בתחומי החקלאות, ולהטיל מיסים.
סמכות הפרלמנט הקנדי מוגבלת על ידי כתב הזכויות והחירויות הקנדי – האוסר על הפרלמנט להגביל את החירויות והזכויות המנויות בכתב הזכויות, למעט בהתאם לפסקה 33 לכתב הזכויות.
הפרלמנט הקנדי מעולם לא הפעיל את זכותו לפי סעיף זה, אולם בתי המחוקקים הפרובינציאליים הפעילו את התנאי.
חוקים הסותרים את כתב הזכויות שאינם עומדים בתנאי פסקה 33 בטלים, ובתי המשפט של קנדה יכולים לקבוע בטלות זו.
לשני בתי הפרלמנט זכות מוגנת טבועה (privilege) לדיון חופשי – בתי המשפט או כל מוסד אחר אינם רשאים לדון בנושאים שנאמרו בפרלמנט במסגרת הדיונים בו, ומוענקת לחברי הפרלמנט חסינות מוחלטת (חסינות מהותית) על כל דבריהם במסגרת דיוני הפרלמנט.
כך, למשל, לא ניתן לתבוע חבר פרלמנט בגין הוצאת דיבה על דברים שאמר בפרלמנט.
כמו כן, לחברי הפרלמנט ניתנת חסינות דיונית המונעת מאסרם בשל תביעות אזרחיות (אך לא בשל תביעות פליליות), וכן חברי הפרלמנט פטורים מחובת שירות בחבר מושבעים ולא ניתן להטיל עליהם חובה להעיד בבית משפט.
לכל אחד מבתי הנבחרים חסינות מפני התערבות בסדרי הדיון בו (רק בית נבחרים יכול לקבוע את סדרי הדיון שבו, ובית נבחרים אחד לא יכול להתערב בסדרי הדיון של בית נבחרים אחר).
לבית הנבחרים סמכות להעניש חברי פרלמנט בשל ביזיון הכללים הנהוגים בפרלמנט.
לכל אחד מבתי הנבחרים אלה (mace) טקסית משלו.
האלה הטקסית של הסנאט נוצרה בשנת 1849 ושימשה את המועצה המחוקקת של קנדה.
האלה הטקסית של בית הנבחרים נוצרה בשנת 1916 וניתנה לבית הנבחרים כתרומה של הסיטי של לונדון.
הפרס הבין-לאומי לזכויות האדם על שם מועמר קדאפי היה פרס שנתי שמומן על ידי שליט לוב מועמר קדאפי.
הפרס נוסד על שמו של קדאפי בצוותא עם השווייצרי ז'אן זיגלר, שזכה בפרס זה בעצמו (אך סירב לקבלו).
חלוקת הפרס נפסקה בשנת 2011 עקב ההפיכה בלוב והדחתו של קדאפי.
עמותת הפרס נוסדה בשנת 1988, כאשר מועמר קדאפי תרם 10 מיליון דולר לקרן הממוקמת בשווייץ, הנקראת "צפון-דרום", ואשר הייתה המעניקה הרשמית של הפרס.
סכום הפרס הכספי נקבע ל-250,000 דולר שהוענקו לזוכה בודד, חוץ ממקרים בהם הפרס חולק בין זוכים אחדים או בין בני עם שלם.
בחירת הזוכים בפרס ספגה ביקורת פעמים רבות.
כך למשל, ניתן למצוא בין הזוכים את רוז'ה גארודי, מכחיש השואה אנטי-ציוני שזכה לפרסום עקב ספר אנטי-ישראלי שכתב ומספר הצהרות שנויות במחלוקת.
חלוקת הפרס נפסקה בשנת 2011 עקב המהפכה בלוב ומותו של קדאפי.
1992: המרכז האפריקני למלחמה באיידס
1993: "הילדים של בוסניה והרצגובינה"
1994: איחוד הקהילות לזכויות האדם ואנשים באפריקה
1995: אחמד בן בלה, פרנסישקו דה קושטה גומש
1997: גראסלין סמולווד, מלכיור נדאדיה, מלבה הרננדז, מנאל יונס אבדול-ראזאק, דורין מקנאלי
2000: סוהא בשארה, ז'וזף קי-זרבו, אוו מוראלס, תנועת ספטמבר, המרכז לעולם השלישי
2002: ממאדו דייאה, רוז'ה גארודי, איברהים אלקוניה, ז'אן זיגלר (שסירב לקבל את הפרס), נאדים אלבאטר, עלי מ.
אטליסיי, מוחמד אלשריף, עלי פחמי חשיים, רג'אב מופתאח אבודאבוס, מוחמד מופתאח אלפיטורי, עלי סודגי עבדולגאדר, אחמד איברהים אלפגייח
2003: שנודה השלישי, האפיפיור והפטריארך הקופטי מאלכסנדריה
הפרס הישראלי לביקורת התקשורת ע"ש אברמוביץ' היה פרס שנתי אותו העניקה האגודה לזכות הציבור לדעת בין השנים 2000 ו-2015. הפרס הוענק לשני אישים שבעיני האגודה "הרימו תרומה אמיצה, איכותית ומשמעותית במיוחד לביקורת התקשורת בישראל".
גובה הפרס היה 5,000 דולר והוא נתרם על ידי בני הזוג נירה וקנת' אברמוביץ', על שמם גם קרוי הפרס.
הפרס הוענק לאחרונה ב-2015 ומאז איננו פעיל.
הפרס נוסד בשנת 2000. מייסד הפרס, חבר הכנסת יובל שטייניץ, אמר שייסד את הפרס "לאחר שחש כי העיתונות מבקרת את כל העולם מלבד את עצמה, וכי היא סובלת מהטיה לשמאל".
שטייניץ הסביר כי "בתקופה ההיא, כשהיו שמים אותי באולפן טלוויזיה מול אברום בורג או אופיר פינס, היה ברור למי מתייחסים בכבוד ולמי לא".
כל הציטוטים הם מנימוקי הוועדה המופיעים בהודעות לעיתונות מטעם האגודה לזכות הציבור לדעת, למעט בשנת 2002.
אמנון דנקנר - "בשנה האחרונה הוכיח אמנון דנקנר שהוא אינו מהסס לגעת במוסדות המקודשים ביותר של החברה הישראלית.
אמנון לורד - "מר אמנון לורד הוא דוגמה למופת של איש תקשורת שסירב לעשות שקר בנפשו ובחר לסכן מקור פרנסה, מוניטין ומעמד חברתי לטובת הדברים שהוא מאמין בהם.
הטור השבועי של אמנון לורד בעיתון מקור ראשון, "נגד הרוח", מוביל קו עקבי של ביקורת נגד הרוח הכללית השלטת בתקשורת הישראלית.
טוריו תוקפים את נטיותיה הטוטליטריות של התקשורת בישראל ואף משמשים במה חשובה לביקורת על הנעשה ברשויות השידור הציבוריות ועל אופן התנהלותן."
עירית לינור - "עירית לינור זכתה בפרס בעקבות מכתב ששלחה למערכת עיתון "הארץ", בו הודיעה על ביטול המנוי עקב מה שהגדירה "מחסור בציונות והזדהות מוגזמת עם הפלסטינים, יותר מאשר יהודים מסוימים".
קלמן ליבסקינד - "התחקירן ליבסקינד זכה בזכות שתי כתבות שפרסם ב"מעריב", ובהן הפריך, לכאורה, טענות עיקריות בתחקירו של מקבילו מ"ידיעות אחרונות", מרדכי גילת".
חגי סגל - "סגל פרסם לאחרונה מאמרים בכלי תקשורת מובילים, בהם מתח ביקורת מהותית על התקשורת הישראלית.
ואולם, גולת הכותרת של ביקורתו על התקשורת, היא ה'מונכון' של ערוץ 7. מדובר במילון "מכבסת מילים" של התקשורת, בעיקר בתחום המדיני-פוליטי, המציע מונחים אלטרנטיביים לאלה המקובלים בתקשורת.
בן-דרור ימיני - "כעורך מדור הדעות במעריב, מתח ביקורת עקבית ונוקבת על התקשורת הישראלית.
כך למשל, קבע במאמר שפורסם לאחר בחירות 2003, כי הציבור הישראלי איבד אמון בתקשורת בשל ניסיונה להשפיע על תוצאות הבחירות.
כדוגמה, נתן את התנהלות עיתון "הארץ", שפרסם בהרחבה את פרשת סיריל-קרן שהייתה פרי הדלפה מגמתית ומכוונת בחירות של הפרקליטה, עו"ד ליאורה גלאט ברקוביץ'.
כן הוסיף, כי עיתון "הארץ" אשר דיווח לקוראיו על החשדות שהועלו כנגד ראש הממשלה, אריאל שרון, פסח משום מה על החשדות שהועלו כנגד עמרם מצנע".
עמוס כרמל - "מאמציו הממושכים והאמיצים להביא לגיוון ולאיזון בין הדעות הנדפסות בדף היומי שבעריכתו.
בזכות מקצועיותו ויושרתו של כרמל נעשה המדור הפובליציסטי של "ידיעות אחרונות" לבימה פלורליסטית יותר, בה נשמעות בחופשיות דעות שונות בציבוריות הישראלית.
ינון מגל - "על נכונותו לבקר עיתונאית עמיתה (אילנה דיין בפרשת סרן ר'), שהיא בבחינת 'אורים ותומים' בתקשורת, וכן על האומץ לתקוף חזיתית את התקשורת כולה.
קרולין גליק - "בזכות חתירתה להשגת תקשורת מקצועית והוגנת ובזכות ביקורתה הנוקבת את מערכות התקשורת הגדולות במדינה...."
יעקב אחימאיר - "היה מהראשונים והבולטים מבין אנשי התקשורת אשר העבירו ביקורת על אופן התנהלותה של התקשורת, בעת מלחמת לבנון השנייה.
אחימאיר קרא להקמתה של ועדת בדיקה מטעם מועצת העיתונות ובכך עודד את הדיון בנושא".
אריה אבנרי - "יצא פעם אחר פעם כנגד שתיקת התקשורת בנושאים שונים, כדוגמת פרשיות אולמרט, ולא התיירא לתקוף עיתונאים וקולגות בביקורת קשה.
אבנרי אף חשף ופעל כנגד גילויי שחיתות בתוך התקשורת עצמה."
יבגנייה קרבצ'יק - "יבגנייה קרבצ'יק, עיתונאית הכותבת בשפה הרוסית...קרבצ'יק כותבת אודות נושאים כואבים ובוערים בתקשורת הישראלית ובמקביל מבקרת את התקשורת הישראלית על אי טיפולה בנושאים אלו...מתחה ביקורת על כך שחלק ניכר מהעיתונות הישראלית הפך, מכלב השמירה של הדמוקרטיה וחופש הביטוי, ל"עיתונות חצר" שניזונה מהדלפות ומשרתת אך ורק את השלטון
נחום שחף - "שחף ערך תחקיר, שממנו עולה כי מוחמד א-דורה, הילד הפלסטיני שנהרג בתחילת האינתיפאדה, לא נורה על ידי חיילי צה"ל וכי למעשה מותו בוים על ידי צוות צילום פלסטיני של רשת הטלוויזיה הצרפתית פראנס 2. התחקיר של שחף עומד כיום במרכז משפט דיבה בצרפת, שמתנהל ביוזמת רשת הטלוויזיה.
מטה מאבק היוצרים - "המאבק האגרסיבי המנוהל בידי ארגוני היוצרים כנגד תהליכים בתקשורת הישראלית, הינן מהפעולות הבולטות ביותר לביקורת התקשורת בשנה החולפת"".
ד"ר דוד צנגן - "מאבקו האישי והציבורי של הד"ר צנגן בסרט "ג'נין ג'נין" ביוצר הסרט ומפיציו הינן מופת למלחמה אמיצה ועיקשת של אדם אחד למען אתיקה ויושרה ביצירה הקולנועית הישראלית".
משפחתו של סרן ר' - "מופת למלחמה עיקשת של אנשים מהשורה למען יושרה בעשייה העיתונאית".
עמוס רגב, עורך "ישראל היום" - "העיתון אותו עורך רגב חולל מהפכה של ממש במפת העיתונות המודפסת, בתוך זמן קצר יחסית" וכן "מלחמה בכמעט מונופול אשר שלט עד היום בעיתונות".
אתר האינטרנט לאטמה - נבחר בהצבעה שנפתחה, לראשונה, לקהל הרחב.
איילת שקד, יו"ר ישראל שלי - נבחרה בהצבעה באינטרנט
דבורית שרגל, כותבת בלוג ביקורת התקשורת "ולווט אנדרגראונד" - בחירת חבר השופטים
העין השביעית - בחירת חבר השופטים
חני לוז - בחירת הקהל
איילה חסון, מנהלת בפועל של חטיבת החדשות של הערוץ הראשון - "איילה חסון היא עיתונאית הנאמנה למקצוע ולאמת גם כשזו איננה פופולרית או תקינה פוליטית בעיני גורמים מסוימים.
בעצם התייחסותה הממוקדת וחסרת-הפניות לנושאים ואירועים בעלי חשיבות ציבורית, היא מבטאת ביקורת על הצורה והתוכן של דיווחים מוטים או אינטרסנטיים בחלק מהמדיה הכתובה והאלקטרונית.
היא מפגינה בדיווחיה מקצועיות, אומץ-לב ציבורי ונאמנות לעקרונות שצריכים להנחות את מקצוע העיתונות ובכך מחזקת את ערך השידור הציבורי במשטר דמוקרטי ואת זכותו של הציבור לדעת".
איתמר מרכוס, מנהל מבט לתקשורת פלסטינית - ""איתמר מרכוס ייסד את הארגון החוץ פרלמנטרי מבט לתקשורת הפלסטינית ב-1996 ואחראי לו עד היום.
הארגון מתפקד כמכון מחקר אשר בוחן את החברה הפלסטינית על ידי ניטור, מעקב וניתוח התקשורת ותוכניות הלימודים של הרשות הפלסטינית.
לדו"חות הרבים אשר הארגון פרסם הייתה השפעה ניכרת על התדמית של הפלסטינים בעיני רבים ממקבלי ההחלטות בעולם.
מבט לתקשורת הפלסטינית הציגה את ממצאיה בקונגרס האמריקאי ובקרב חברי פרלמנט בארצות רבות."
חזי שטרנליכט, הפרשן הכלכלי של "ישראל היום"
הפרס הלאומי לספרים יהודיים (National Jewish Book Award, ובקיצור: NJBA) הוא פרס ספרותי המוענק מטעם המועצה למען הספר היהודי באמריקה (Jewish Book Council) בארצות הברית, בקטגוריות שונות של סוגה ספרותית (ספרות עיונית, שירה וסיפורת) במטרה לעודד ספרות יוצאת מן הכלל בנושאים בעלי עניין יהודי.
הפרס מוענק החל משנת 1949. בין זוכי העבר הבולטים: פיליפ רות, הווארד פאסט, אלי ויזל, יצחק בשביס-זינגר, א.
יהושע, עמוס עוז, מיכאל אורן, הלל בבלי, יצחק זילברשלג, יהודה עמיחי, נתן שחם, נתן שרנסקי, אורי אורלב, איתמר רבינוביץ, בנציון נתניהו, סול בלו, דוד הרטמן, מנחם אלון, שבתי טבת, אניטה שפירא, דויד גרוסמן, מאיר שלו, ברנרד לואיס, פולה פרדריקסן, צבי אקשטיין, ג'ונתן ספרן פויר, דניאל אלעזר ואחרים.
+ שנה קטגוריה כותר סופר הוצאה תרגום לעברית מהדורה עברית1949 סיפורת אחי גיבורי התהילה הווארד פאסט ליטל בראון רות לבנית ספרית פועלים 19501949 מחשבת ישראל פילון: יסודות הפילוסופיה הדתית היהודית הארי אוסטרין וולפסון הוצאת אוניברסיטת הרווארד משה מייזלש מוסד הרב קוק 19701950 סיפורת החומה ג'ון הרסי אלפרד א.
שוורץ 1953 סיפורת עושה הלהטים מייקל בלנקפורט 1953 שירת יידיש מארק שווייד 1954 ספרות ילדים The Jewish People: Book Three דבורה פסין 1954 הארי פיין 1954 סיפורת In the Morning Light צ'ארלס אנגוף 1954 שירה עברית באהלי כוש אפרים א.
הפרלמנט של רומניה (ברומנית: Parlamentul României) הוא הרשות המחוקקת ברומניה.
הבית העליון - סנאט ובו 134 חברים.
הבית התחתון - בית הנבחרים ובו 330 חברים.
בשנת 2009 התקיים משאל עם ובו נבדק האם להפוך את הפרלמנט לבית מחוקקים חד-ביתי ובו 300 חברים.
למרות המשאל עבר, הוא לא היה מחייב, ולכן המצב נשאר על כנו עד היום.
+ממשלה וקואליציה בבית הנבחרים (205)המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית93 מושביםהמפלגה הליברלית הלאומית50 מושביםהאיחוד להצלת רומניה40 מושביםהברית הדמוקרטית למען ההונגרים22 מושביםנתמך על ידי (17)מיעוטים לאומיים17 מושביםאופוזיציה (108)הברית למען איחוד הרומנים62 מושביםאס או אס רומניה (הצילו רומניה)20 מושביםמפלגת הצעירים14 מושביםעצמאיים12 מושבים
באמצע המאה חלו תהליכי מודרניזציה והוקם פרלמנט רשמי בעל שני בתים.
הפרלמנט הוא זה שהחליט על עצמאות רומניה בשנת 1878. בפברואר 1938 קרול השני, מלך רומניה חיזק מאוד את מעמדו האישי כמונרך הלאומי, ובכך החליש מאוד את כוחו של הפרלמנט.
פעילותו של הפרלמנט הושעתה בשנת 1940 ופעילותו חודשה באוגוסט 1944 כגוף חד ביתי.
לאחר קבלת החוקה בשנת 1948 הפרלמנט היה למעשה כפוף לכוחה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית ונשא את השם "האספה הלאומית הגדולה של רומניה" שהתקיימה עד דצמבר 1989.
לאחר סתיו העמים בשנת 1989 והמהפכה הלאומית שהתרחשה באותה השנה, הפך הפרלמנט שוב לגוף דמוקרטי שחיזק את עיקרון זכויות האדם והפרדת הרשויות וחזר להיות בעל שני בתים.
במהלך השנים שלאחר מכן, הפרלמנט הוביל מדיניות חברתית של הפרטה ודמוקרטיזציה.
הפרלמנט של קזחסטן (בקזחית: Қазақстан Республикасының Парламенті; מילולית, "הפרלמנט של רפובליקת קזחסטן") הוא הרשות המחוקקת הרשמית של רפובליקת קזחסטן על פי חוקת המדינה, מאז הוקמה בשנת 1995.
הפרלמנט הקזחי מורכב משני בתים:
הבית התחתון של הפרלמנט נקרא "מג'יליס" וכולל בתוכו 107 מושבים, כש-98 מהמושבים מורכבים מרשימות מפלגתיות ותשעה מהמושבים הם חברים קבועים שנבחרים על ידי האזרחים באופן נפרד.
תקופת הכהונה של המג'יליס היא 5 שנים.
הבית העליון הוא הסנאט וכולל בתוכו 47 מושבים, כשכל מחוז בקזחסטן מיוצג על ידי שני סנאטורים, כשעיר הבירה וערים בעלי חשיבות רפובליקנית נבחרות בבחירות נפרדות.
15 מהמושבים בסנאט ממונים על ידי נשיא קזחסטן.
תקופת הכהונה של הסנאט היא 6 שנים, כשחצי מהמושבים נבחרים מדי 3 שנים.
הסנאט הקזחי (בקזחית: Қазақстан Парламентінің Сенаты) הוא בית העליון בפרלמנט המורכב מחברי סנאט נבחרים, כאשר כל מחוז מיוצג על ידי שני סנאטורים, כך גם אסטנה שמייצגים אותה שני סנאטורים והעיר אלמטי, עיר הבירה לשעבר שהיא כיום עיר בעלת חשיבות רפובליקנית.
מחצית מחברי הסנאט נבחרים אחת לשלוש שנים.
המג'יליס (בקזחית: Мәжіліс = האספה) היא הבית התחתון ומורכבת ממאה ושבעה חברי פרלמנט, הנבחרים לתקופת כהונה של חמש שנים, בבחירות יחסיות על פי רשימות מפלגתיות.
כיום מורכב הפרלמנט משלוש מפלגות, שנבחרו בבחירות שנערכו בינואר 2016.
הפרס הבין-לאומי על שם פרידריך ניטשה הוא פרס גרמני-שווייצרי, המוענק מדי שנתיים ליוצרה של עבודה פילוסופית מדעית או ספרותית בשפה הגרמנית.
ראשיתו של הפרס הייתה ב-1995, עת נוסד על ידי ממשלת מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה, אשר בה ממוקמת העיר נאומבורג, שבה חי ניטשה חלק ניכר מחייו.
גובה הפרס היה 15 אלף אירו והוא הוענק מדי כשנתיים על ידי ראש ממשלת סקסוניה-אנהלט לזוכה שבחר חבר שופטים.
לאחר 2012 נעשה ארגון מחדש של הפרס והוא קיבל את שמו הנוכחי.
הוא ניתן כעת על ידי קרן פרידריך ניטשה, אגודת פרידריך ניטשה, קרן אליזבת ג'ני משווייץ, עיריית נאומבורג ועיריית בזל שבשווייץ - שתי הערים שבהן בילה ניטשה את מרבית חייו.
סכום הפרס נותר ללא שינוי והוא מוענק מדי שנתיים, בטקס שייערך באחת משתי הערים לסירוגין.
הזוכה בפרס נבחר על ידי חבר שופטים ובו נציגים לכל אחד מחמשת הגופים השותפים לפרס.
1996 – וולפגנג מולר-לאוטר , ברלין
2000 – רודיגר ספרנסקי , ברלין
2002 – מארי לואיז האז, ברלין ; ומייקל קולנבך, בזל
2004 – דורס גרינביין, ברלין
2006 – סילביו ויאטה , הילדסהיים
2009 – לוגדר לוקהאוס , פרייבורג
2012 – אנדראס אורס זומר , היידלברג
2015 – מרטין וולסר , אוברלינגן
2017 – וולפרם גרודק, ציריך
2019 – אגנש הלר, ניו יורק/בודפשט (לאחר מותה)
2022 – בטינה שטנגנט, המבורג
הפרלמנט של פקיסטן (באורדו: مجلس شوریٰ پاکستان) הוא הפרלמנט הפדרלי העליון בפקיסטן.
הפרלמנט הוא דו ביתי, ובתיו הם:
הסנאט - הבית העליון, אשר מורכב מ-103 נציגים.
האספה הלאומית - הבית התחתון אשר מורכב מ-342 נציגים.
האספה נבחרת אחת לחמש שנים.
בניין הפרלמנט ממוקם בבירת פקיסטן אסלאמאבאד, ובו פועלים שני הבתים.
עד 1960 הפרלמנט היה ממוקם בקראצ'י.
הפרלמנט הפקיסטני הוא הפרלמנט הראשון והיחיד בעולם שפועל לחלוטין על ידי אנרגיה סולארית הנוצרת בפרלמנט.
התנועה הלאומית הפקיסטנית החלה לפעול בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנת 1947 פוצל הראג' הבריטי לשתי מדינות עצמאיות - הודו ההינדית ופקיסטן המוסלמית.
באותה השנה נוסד הפרלמנט הפקיסטני אשר הכיל בתחילה כ-69 נציגים (ובהמשך גדל ל-79 נציגים).
המושב הראשון של האספה המכוננת הראשונה של פקיסטן התקיים ב-10 באוגוסט של אותה השנה.
משימתו הראשונה של הפרלמנט היה ניסוח החוקה.
הטיוטה הסופית של החוקה הוכנה ב-1954. הטיוטה גרמה למשבר פוליטי בין האספה לראש הממשלה, משבר שגרם לפיזורה.
האספה המכוננת השנייה של פקיסטן הוקמה ב-28 במאי 1955. באספה זו היו כ-80 נציגים שנבחרו על ידי הממשל המחוזי.
אספה זו הצליחה בסופו של דבר לאשר את החוקה הראשונה של פקיסטן ב-29 בפברואר 1956 ונכנסה לתוקף כחודש לאחר מכן.
לפי החוקה הראשונה, הפרלמנט היה חד-ביתי, ובו כ-310 נציגים.
חוקה זו הצליחה להחזיק כ-3 שנים חוסר היציבות במדינה גרם בסופו של דבר ליצירת משטר צבאי בפקיסטן.
בשנת 1960 התכנסה האספה המכוננת השלישית ברוואלפינדי ובה היו כ-156 חברים - מחציתם ממזרח המדינה ומחציתם מהמערב.
אספה זו תכננה חוקה שבה המשטר יהיה פדרציה בעלת משטר נשיאותי.
האספה קבעה כי אם נשיא פקיסטן יהיה ממערב המדינה, יו"ר הפרלמנט יהיה מהמזרח, ולהפך.
אספה זו פעלה עד שנת 1969.
הפרלמנט הפקיסטני במתכונתו הנוכחית הוקם ב-24 בדצמבר 1981 והתכנס כשבועיים לאחר מכן.
ב-25 בפברואר 1985 נערכו הבחירות הראשונות לפרלמנט, על בסיס לא מפלגתי.
הבחירות האחרונות לפרלמנט התקיימו בשנת 2013.
הפרלמנט של קטלוניה (בקטלאנית: Parlament de Catalunya) הוא בית מחוקקים חד-ביתי של קטלוניה, בו חברים 135 חברים, שנבחרים מדי ארבע שנים, או בבחירות שהוקדמו.
הם נבחרים על ידי בעלי זכות בחירה אוניברסלית מארבעה מחוזות.
בניין הפרלמנט שוכן בפארק המצודה בברצלונה.
הפרס לזכר אירווינג תלברג הוא פרס אוסקר הניתן מטעם האקדמיה האמריקאית לקולנוע ל"מפיקים יצירתיים, אשר עבודותיהם משקפות איכות גבוהה של הפקת סרטים".
הפרס נקרא על שמו של מפיק הסרטים האמריקאי אירווינג תלברג אשר עמד בראש מחלקת ההפקות של חברת מטרו גולדווין מאייר מאז הקמתה בשנת 1924 ועד מותו בשנת 1936.
הפרס הוענק לראשונה בטקס האוסקר העשירי, בשנת 1938, בו הוענקו פרסים לסרטי שנת 1937. עד שנת 2008 הוצג הפרס במהלך טקס חלוקת פרסי האוסקר, והחל מ-2009 הוא מוענק בטקס פרסי הנאמנים ("Governors Awards") בו מחולקים גם פרס אוסקר לשם כבוד ופרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית.
בשנים הראשונות לחלוקת הפרס לא הייתה הגבלה למספר הזכיות בו, אך בשנת 1962 קבעה מועצת האקדמיה כי החל מאותה שנה לא יוכל אדם לזכות בפרס הזיכרון יותר מפעם אחת.
בשונה מפסלון האוסקר המוכר, צורת פסלון פרס הזיכרון היא בדמות ראשו של תלברג.
מנהלת ליגת העל הרוסית בכדורגל, רשמית הפרמייר ליג הרוסי בכדורגל הוא ארגון ספורט האחראי לניהול ליגת העל הרוסית בכדורגל ואליפות רוסיה בכדורגל לנוער.
הארגון הוקם ב-27 באוגוסט 2001 בשיתוף עם התאחדות הכדורגל הרוסית, לאחר הארגון מחדש בליגת העל הרוסית בכדורגל.
במהלך עונת 2003 הארגון ניהל גם את גביע הליגה הרוסית, שבו זכתה זניט סנקט פטרבורג.
לקראת עונת 2018/2019 בליגת העל הרוסית בכדורגל הארגון ערך מיתוג מחדש לליגת הכדורגל, במסגרתו הושק לוגו חדש.
הפרלמנט של ספורט1 הייתה תוכנית ספורט ישראלית מבית צ'רלטון, אשר שודרה בערוץ ספורט4 HD משנת 2019 ועד 2020 במתכונת של אחת לשבוע, ביום שישי בשעה 17:00 ובשידורים חוזרים לאורך כל השבוע.
התוכנית התבססה על התכנסות אנשי ספורט, כדורגלני עבר ועסקנים שדיברו על הכדורגל הישראלי ממבט נוסטלגי ועל השינויים שחלו בצורת המשחק לאורך השנים.
השיחות מבוססות על הסיפורים מאחורי הקלעים, סודות מחדר ההלבשה והכל בנימה קלילה והומוריסטית.
התוכנית אינה מאופיינת בשיחות בעלות שפה בוטה, צעקות והתפרצויות, כי אם בשפה קולחת, אך רגועה ומלאת ערגה לימים עברו.
התוכנית כמעט ולא נגעה במצב הכדורגל הישראלי בהווה ויחד עם האורחים השונים, שחקני עבר ברובם, צללה עמקי ההיסטוריה והנוסטלגיה של הענף.
כל תוכנית מתבססת על אירוע שהתרחש בכדורגל הישראלי או בקבוצה ספציפית בתחום הכדורגל הישראלי.
לכל נושא, מוזמנים אורחים הקשורים לאותו אירוע או משחק ויחד מנהלים חברי הצוות שיחה ערה ומעלים זיכרונות מאותו אירוע.
בעונה הראשונה כלל הפאנל את המנחה הראשי של התוכנית, עיתונאי ושדר הספורט מוטי חביב, ולצידו כדורגלני העבר יעקב בוזגלו, שייע פייגנבוים ורפעת ג'ימי טורק, אליהם הצטרפו בכל שבוע אורחים מתחלפים.
בעונה השנייה הצטרף לצוות המנחים גם כדורגלן העבר והפרשן מוטי איוניר וכדורגלן העבר שלום אביטן.
תוכנית מספר 1 - בתוכנית התארחו מאמן הכדורגל יובל נעים, כדורגלן העבר אלון חרזי ממכבי חיפה והזמר חיים משה.
תוכנית מספר 2 - עסקה במשחקי נבחרת ישראל באליפות אסיה בטהראן בסוף שנות ה-60 כשאורחי הפאנל היו כדורגלן העבר צביקה רוזן והעסקן אילן יבלוקובסקי.
תוכנית מספר 3 - עסקה בבית"ר ירושלים של שנות ה-80 ואירחה את היו"ר המיתולוגי של הקבוצה, משה דדש, יחד עם מנהל הקבוצה המיתולוגי אברם לוי ואת הזמר ג'קי מייקה ששר את שיר האליפות של הקבוצה בשנת 1987. כמו כן התארח גם הבעלים של הפועל רעננה, אשר אלון.
תוכנית מספר 4 - עסקה בניצחון 0:10 של מכבי חיפה על מכבי תל אביב בשנת 1988 ואירחה את כדורגלן העבר של מכבי חיפה איתן אהרוני ואת כדורגלן העבר של מכבי תל אביב אלון נתן, יחד עם כדורגלן העבר ומי שהיה מנהל מכבי תל אביב באותם ימים, ירון עוז.
כמו כן התארח גם כדורגלן הפועל תל אביב בעבר, מוריס ז'אנו.
תוכנית מספר 5 - עסקה במפגשים הגדולים שבין מכבי תל אביב לבית"ר ירושלים ואירחה את סמי מלכה מכוכבי בית"ר ירושלים ואת בני טבק מכוכבי מכבי תל אביב.
כמו כן התארח גם שר התקשורת לשעבר איוב קרא שהיה כדורגלן בני יהודה בצעירותו.
תוכנית מספר 6 - עסקה במשחקי נבחרת ישראל במשחקי אולימפיאדת מונטריאל 1976 ואירחה את כוכב הנבחרת ומכבי תל אביב, ויקי פרץ ודנה בבעיית שוערי הנבחרת עם שוער העבר של הפועל תל אביב, שביט אלימלך.
הזמר רון שובל התארח אף הוא וסיפר על אהדתו כילד לקבוצת שמשון תל אביב.
תוכנית מספר 7 - עסקה בפיטורי מאמנים ובסבלנות של בעלי קבוצות לעניין.
יושב ראש בני סכנין, מאזן גנאים, והמאמן, שרון מימר, התארחו וסיפרו כל אחד מהצד שלו מה זה לעבוד בקבוצת כדורגל, ואיך ומתי מפטרים מאמן.
תוכנית מספר 8 - עסקה ביחס הקהל לשחקנים חדשים ואיך מתמודדים עם לחצים.
יעקב הילל ששיחק במכבי תל אביב ובבית"ר ירושלים ועופר שטרית ששיחק בהפועל תל אביב ובמכבי חיפה סיפרו איך קיבלו אותם כשחקנים אלמונים יחסית בקבוצות גדולות.
גם סתיו אלימלך ששיחק בהפועל באר שבע סיפר על אוהדי קבוצתו ועל הזכייה בגביע המדינה לקבוצה מבירת הנגב.
תוכנית מספר 9 - עסקה בליגיונרים ובחיי הכדורגלנים מעבר לים.
קלן הגרמנית ובקווינס פארק ריינג'רס האנגלית סיפר על ההתמודדויות הקשות והזמר דורון מזר סיפר איך זה מרגיש להיות אבא של בן שעוזב את הארץ ונוסע לשחק מעבר לים.
תוכנית מספר 10 - עסקה בנבחרת ישראל לפני ומאחורי הקלעים.
השוער רפי כהן סיפר מחוויותיו כשוער ראשון במדים הכחולים לבנים ויושב ראש ההתאחדות לכדורגל לשעבר, אבי לוזון, הגיע כדי לספר מה זה להיות ראש המערכת ולמה בעצם מתקשה נבחרת ישראל להצליח.
תוכנית מספר 11 - ספיישל שירים ושערים החלק הראשון.
התוכנית עסקה בתוכנית הרדיו המיתולוגית ושדרי התוכנית, גדעון הוד, צחי נגה וזוהיר בהלול סיפרו מה זה לשדר כדורגל וכמה קשים היו התנאים של אנשי התקשורת בימים ההם.
תוכנית מספר 12 - ספיישל שירים ושערים החלק השני.
שדרי התוכנית חנוך קינן, אליהוא בן און ורינה מצליח, שהייתה לשדרית הכדורגל הראשונה בתוכנית הרדיו סיפרו איך הם התכוננו לשידורים ומה הם עשו כדי להעביר את משחקי הכדורגל למאזינים בבית בצורה הטובה ביותר.
תוכנית מספר 13 - עסקה במכבי נתניה הגדולה של שנות ה-70 וה-80 שזכתה בתארים.
שוער העבר אריה אלטר יחד עם כוכבי הקבוצה נתי עזריה ומרדכי פודי חלפון סיפרו על הימים הגדולים באצטדיון הקופסה ושוער העבר, יהודה בוארון, הגיע לספר על תאונת הדרכים שעבר, על השיקום ועל הדרך שעשה מהימים הראשונים בבית החולים ועד שחזר לחיים.
תוכנית מספר 14 - אורח תוכנית סיום העונה היה קפטן נבחרת ישראל ושחקנה לשעבר של הפועל תל אביב ומכבי תל אביב, ערן זהבי, שסיפר על החיים בסין, על הכסף הגדול ועל הימים כשחקן בדרבי בימיו כשחקן הפועל וכשחקן מכבי.
תוכנית מספר 1 - התוכנית עסקה באבות ובנים, כדורגלנים לשעבר שבניהם ניסו ללכת בדרכם, אבל לא הצליחו להגיע לרמות הגבוהות.
יגאל זריהן, כדורגלן העבר של עירוני אשדוד סיפר על בנו ניב זריהן, כדורגלן הפועל באר שבע, שחקן העבר שלום אביטן דיבר על בנו שרון אביטן ושופט העבר, יצחק בן יצחק הגיע כדי לספר על בנו, רמי בן יצחק, ועל הקריירה שלהם.
הפרלמנט של צ'צ'ניה, רשמית: הפרלמנט של הרפובליקה הצ'צ'נית היא הרשות המחוקקת הגבוהה ביותר ברפובליקה הצ'צ'נית, היא הגוף המחוקק העליון והיחיד של הרפובליקה.
הפרלמנט של הרפובליקה הצ'צ'נית הוא הגוף המחוקק הגבוה ביותר ברפובליקה הצ'צ'נית, המונה 41 צירים ועשרה ועדות קבועות.
כיום, 3 מפלגות מיוצגות בפרלמנט: רוסיה המאוחדת (37 מושבים), רוסיה הוגנת (2 מושבים) והמפלגה הקומוניסטית (2 מושבים).
הוועדה לאינטראקציה עם גופים פדרליים וארגונים ציבוריים;
הוועדה לחקיקה, מבנה ושלטון מקומי;
הוועדה לענייני כלכלה, מדיניות השקעות וענייני נכסים;
הוועדה לתעשייה, אנרגיה, תחבורה ותקשורת;
הוועדה לחקלאות, אקולוגיה ומשאבי טבע;
הוועדה לבנייה ושיכון ושירותים קהילתיים;
הוועדה ליחסים בינלאומיים, בין-פרלמנטריים, מדיניות לאומית ומידע.
מגומד דאודוב (מאז 3 ביולי 2015)
"הפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה" הוא פרס, על שמו של הצייר הישראלי מירון סימה, המוענק אחת לשנתיים על ידי "עמותת מירון סימה" ובית האמנים בירושלים.
הפרס מוענק לאמן ישראלי, חבר "אגודת האמנים ירושלים", בין גיל 25 ל-45. הפרס כולל מענק כספי בסך 20,000 שקל ותערוכת יחיד בבית האמנים.
2011 רקפת וינר-עומר ואלדר פרבר
הפרס הוא מותחן וסרט ריגול אמריקאי משנת 1963 בבימויו של מארק רובסון, עם פול ניומן, אדוארד ג'י רובינסון ואלקה זומר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "הפרס" של אירווינג וואלאס משנת 1962.
זהו מותחן המתרחש בסטוקהולם בתקופת חלוקת פרסי נובל על רקע המלחמה הקרה בין שני הגושים.
אלקה זומר זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקן חדש ומבטיח, דיאן בייקר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
קרול), אחראי על טקס חלוקת פרסי נובל בסטוקהולם.
אנדרו קרייג (פול ניומן) מגיע לקבל פרס נובל לספרות.
משרד החוץ השוודי מצמיד לו מלווה בשם אינגר אנדרסן (אלקה זומר).
למקום מגיעים גם זוכה פרס נובל לפיזיקה, ד"ר מקס סטרטמן (אדוארד ג'י רובינסון) עם אחייניתו אמילי (דיאן בייקר), זוכי הפרס לרפואה - האמריקאי ד"ר ג'ון גארט (קווין מקארתי) והאיטלקי ד"ר קרלו פארלי (סרג'ו פנטוני) וזוכי פרס נובל לכימיה ד"ר קלוד מרסו (ז'ראר אורי) ואשתו ד"ר דניז מרסו (מישלין פרסל).
מצטרפת אליהם מוניק (ז'קלין ביר), מזכירתו/פילגשו של ד"ר מרסו.
ד"ר סטרטמן הוא מדען שערק ממזרח גרמניה לארצות הברית.
הנס אקהרט (ג'ון ונגרף) ראש רשת קומוניסטית, נפגש איתו ופוקד עליו לשאת נאום אנטי אמריקאי.
כשהוא מסרב, הוא נחטף ובמקומו מובא שחקן דומה לו שעבר איפור (אדוארד ג'י רובינסון).
לאמילי אומרים כי המחליף הוא בעצם אחיו של מקס, וולטר סטרטמן שנשאר בגרמניה והוא אביה הביולוגי שלא הכירה.
היא מחליטה לשתף איתו פעולה.
קרייג מקבל הודעה טלפונית מאדם בשם בקשר לד"ר סטרטמן.
כשהוא מגיע למקום הוא מוצא אותו הרוג מדקירה.
קרייג בורח לגג ומושם הוא מופל לתעלת מים וכמעט נדרס על ידי ספינה.
הוא ניצל, מגיע לאינגר שמזעיקה שוטר.
הם מגיעים למקום ולא מוצאים שום סימן לרצח.
כולם חושבים שזה דמיון של קרייג בגלל שתיינותו.
בינתיים מקבל קרייג הודעה שד"ר סטרסטמן נמצא בבית חולים פרטי.
הוא מגיע למקום ולא מוצא אדם בשם כזה.
מהחלון הוא רואה איך מפנים אדם באמבולנס.
אמילי מסתלקת והוא נשאר בודד, מתחיל ללכת ומנסים לדרוס אותו, לבסוף הוא מוצא מקלט במועדון נודיסטים, מפריע לאספה שלהם ומגורש למלון על ידי שוטרים כשרק מגבת לגופו.
הוא נכנס לחדרה של ד"ר מרסו והיא מזעיקה את בעלה שייראה אותם ביחד וירפה מהפילגש שלו.
קרייג מקבל מידע שאנייה עומדת להפליג מסטוקהולם ללנינגרד.
הוא מצליח להתגנב לאנייה ולהבריח את כולם בתוך מכוניות מועמסות.
במלון לוקה סטרטמן בדום לב.
ד"ר פארלי מאלתר דפיברילטור משני חוטי חשמל ונותן לו שוק חשמלי שמצליח לעורר אותו.
הטקס מתנהל בינתיים וד"ר מקס סטרטמן נכנס.
הכפיל מנסה לברוח אך נדקר על ידי סוכן קומונסי.
הוא מצליח לומר לאמילי כי אינו אביה אלא שחקן כפיל.
בינתיים רודף קרייג אחרי הרוצח שנופל מהגג אל מותו וקרייג נכנס בזמן לקבל את פרס נובל.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותפול ניומןאנדרו קרייגסופראלקה זומראינגר אנדרסןנציגת משרד החוץאדוארד ג'י רובינסוןד"ר מקס סטרטמןפיזיקאידיאן בייקראמילי סטרטמןאחייניתו של ד"ר סטרטמןקווין מקארתיד"ר ג'ון גארטרופאסרג'ו פנטוניד"ר קרלו פארלירופאז'ראר אוריד"ר קלוד מרסוכימאימישלין פרסלד"ר דניז מרסואשתו של ד"ר מרסוז'קלין בירמוניק סובירמזכירתו של ד"ר מרסולאו ג.
קרולהרוזן ג'קובסוןראש הטקסג'ון ונגרףהנס אקהרטמרגל קומוניסטי
הפרס הגדול (Grand Prix) הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 1966, בבימויו של ג'ון פרנקנהיימר, עם איב מונטאן, ג'יימס גארנר, בריאן בדפורד טושירו מיפונה, אווה מארי סיינט וג'סיקה וולטר בתפקידים הראשיים.
עלילה הסרט מתארת גורלם של ארבעה משתתפי מרוץ המכוניות בפורמולה 1 עונת 1966. פרט לארבעת אלה המגולמים על ידי שחקנים, משתתפים בסרט בתפקידי קמע, נהגי פורמולה 1 מפורסמים כמו: פיל היל, גרהאם היל, חואן מנואל פנג'יו, ג'ים קלארק, יוכן רינדט, ג'ק ברבהאם, ברוס מקלארן ועוד.
הסרט צולם ב-Super Panavision 70 בשיטת הסינרמה והוקרן על מסך רחב.
המצלמות הוצבו על מכוניות המרוץ והצופה מקבל הרגשה כאילו הוא נוהג במרוץ.
צילומי המרוצים נערכו במונקו, בהולנד, בספא (בלגיה) בבריטניה ולבסוף בפארק המרוצים הגדול במונצה, איטליה.
הדמות הפיקיטיבת אותה מגלם טושירו מיפונה היא בהשראת סויצ'ירו הונדה שהקים את חברה המכוניות הונדה.
הסרט צולם בהתאם לתחרויות - במונקו, בריטניה, הולנד, בלגיה, צרפת ואיטליה.
נהגים מחממים את המנועים לקראת מרוץ הגרנד פרי במונקו בעונת 1966 באליפות הפורמולה 1. העלילה מתרכזת בארבעה נהגים:
ז'אן פייר סארטי (איב מונטאן), נוהג במכונית פרארי) הוא זכה פעמיים בתחרות, כעת הוא מבוגר ועייף וחושב לפרוש ממרוצים.
נינו ברליני (אנטוניו סבאטו), מתמודד צעיר מסיציליה בפעם הראשונה במרוץ מכוניות, היה אלוף הפרס הגדול באופנועים, גם הוא נוהג במכונית פרארי.
על שניהם אחראי אגוסטינו מאנטי (אדולפו צ'לי) מטעם חברת פרארי.
פיט ארון (ג'יימס גארנר) מתמודד אמריקאי שידוע בחוסר משמעת, נוהג במכונית של (B.R.M (British Racing Motors בפיקודו של ג'ף ג'ורדן (ג'ק ווטסון).
סקוט סטודרד (בריאן בדפורד) מתמודד גם הוא במכונית B.R.M.
אחיו רוג'ר היה גם נהג מרוצים שנהרג בעת תחרות.
הוא נשוי לפט (ג'סיקה וולטר) אבל היחסים ביניהם גרועים על רקע דרישתה שיפסיק לעסוק בספורט המסוכן הזה.
במרוץ יש לפיט תקלה התיבת ההילוכים.
הוא נאלץ לעצור ומסמן לסקוט מאחוריו אבל זה לא מבחין והמכוניות מתנגשות.
פיט נזרק עם מכוניתו לים ומצליח להיחלץ ואילו סקוט נפצע קשה ומפונה לבית חולים.
ג'ורדן מאשים את פיט ומפטר אותו.
פיט המובטל מתקבל לעבודה בחברת תקשורת המסקרת את התחרות.
במסגרת תפקידו הוא נפגש עם איזו יאמורה (טושירו מיפונה), יצרן מכוניות "יאמורה מוטורס (שם פיקטיבי)" שמחליט לקבלו כנהג במכונית המרוץ שלו למרות עברו המפוקפק.
במרוץ הבא בספא ניתק גלגל ממכוניתו של סארטי והמכונית סוטה לעבר הקהל.
שני אנשים נהרגים וסארטי נפצע קשות.
פיט מנצח לשמחתו של יאמורה.
בעלילה יש כמה סיפורי אהבה.
סארטי פוגש עיתונאית אמריקאית גרושה בשם לואיז פרדריקסון (אווה מארי סיינט) ומתפתח ביניהם רומן אהבה לוהט.
פיט המפוטר פוגש באשתו של סקוט המאושפז וגם ביניהם מתחיל רומן אהבה.
נינו מתחיל רומן אהבה עם בחורה צעירה ונאה בשם ליזה (פרנסואז ארדי).
לבסוף מגיעים המתחרים למרוץ הגרנד פרי האחרון במונצה באיטליה שהמנצח בו יוכתר לאלוף העולם במרוצי פורמולה 1. אשתו של סארטי, מוניק (ז'נבייב פייג') מגיעה למונצה ונפגשת עם סרטי ולואיז ומבהירה לסארטי כי לעולם לא תתגרש ממנו.
גם סקוט שעבר שיקום, משתתף בתחרות ואשתו חוזרת אליו.
סארטי מתלונן לפני מאנטה על בעיות במכונית הפרארי אך נענה שהכל בסדר.
בעת התחרות נופל צינור מפלט של מכונית לפניו ומסוניתו של סאריט סוטה, נתקלת בגדר ועולה בראש.
הוא נתלה פצוע קשה על עץ, מפונה לבית חולים ומת שם.
מאנטי המדוכא מאותת לברליני להפסיק את המרוץ.
פיט מגיע ראשון וזוכה ומוכתר כאלוף העולם ומזמין את סקוט להיות לצידו..
השמחה נמהלת במותו של סארי.
לאחר התחרות הוא פוסע על המסלול ומהרהר לעצמו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאיב מונטאןז'אן פייר סארטינהג מרוציםג'יימס גארנרפיט ארוןנהג מרוציםבריאן בדפורדסקוט סטודרדנהג מרוציםאנטוניו סבאטונינו ברלינינהג מרוציםאווה מארי סיינטלואיז פרדריקסוןעיתונאיתטושירו מיפונהאיזו יאמורהמייצר מכוניות מרוץג'סיקה וולטרפט סטודרדאשתו של סקוטפרנסואז ארדיליסהחברתו של נינוג'ק ווטסוןג'ף ג'ורדןנציג B.R.Mז'נבייב פייג'מוניק סארטיאשתו של ז'אן פייררייצ'ל קמפסוןגב' סטודרדאימו של סקוטאדולפו צ'ליאגוסטינו מאנטהנציג פרארי
פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
ג'ון פרנקנהיימר היה מועמד לפרס במאי מצטיין מטעם גילדת הבמאים של אמריקה.
הפרס הספרותי של סנט לואיס מוענק מדי שנה מאז 1967 לדמות מצטיינת בספרות.
הוא מוענק וממומן בידי אגודת הידידים של אוניברסיטת סנט לואיס.
עד 1981 הפרס נקרא "פרס מסינג" על שם וילמה ורוזוול מסינג, ולאחר מכן שונה לשמו הנוכחי.
הפרס מוענק לסופר או סופרת במהלך חייהם עבור תרומה משמעותית המעשירה את הידע האנושי ומעודדת הבנה וחמלה בחברה.
הפרלמנט של עיראק הוא הרשות המחוקקת ובית הנבחרים של הרפובליקה של עיראק ומשכנו נמצא באזור הירוק שבבירה בגדאד.
הפרלמנט הוקם במתכונתו הנוכחית לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003 ונפילת שלטון הבעת' והנשיא סדאם חוסיין ובעקבות חתימת החוקה העיראקית שנכתבה ב-2005 ואושרה במשאל עם.
שיטת הבחירות עברה שינויים ועדכונים רבים במהלך השנים במטרה להפוך אותה למייצגת יותר עבור כלל קבוצות האוכלוסייה בעיראק ולשקף בצורה מיטבית את חלוקת האוכלוסייה בין המחוזות.
כיום, עומד מספר המושבים בפרלמנט על 329 ובחירות נערכות במדינה אחת לארבע שנים.
הפרלמנט העיראקי הוקם לראשונה בעקבות הקמת מונרכיה חוקתית בשנת 1925, כך שהקואליציה נקבעה על-ידי המלך.
שש-עשרה מערכות בחירות התקיימו בשנים 1925–1958. בשנת 1953, בעקבות מחלוקת על הצטרפות לברית בגדאד, קרא ראש הממשלה נורי א-סעיד לבחירות בשנה שלאחר מכן, בתחילת 1954. בחירות אלה התקיימו תחת עננת בשחיתות, כאשר על אויביו הפוליטיים של א-סעיד נאסר להתמודד.
בשנת 1958 הפיכה צבאית הדיחה את א-סעיד ואת המלוכה.
מ-1968 עד 2003 הייתה עיראק נתונה תחת שלטון מפלגת הבעת'.
כדי לשמר את מעמדה הפוליטי החלה המפלגה במסע טיהורים שכלל תעמולה בתקשורת בבתי הספר, שינויים בגופי הממשל ובצבא, מאסר של חברי אופוזיציה ושל התומכים בה ואף תלייה של מתנגדים או של אלה שנחשדו בכך.
פעולות השלטון הביאו לכך שעד לשנת 2003 מפלגת הבעת' הייתה המפלגה המותרת היחידה בעיראק ולפיכך נבחרה לפרלמנט בכל שנה עד שנת 2003. בחירות אלה לא נחשבו חופשיות והוגנות על ידי הקהילה הבינלאומית, רק חברי מפלגת הבעת' של חוסיין עצמו נבחרו אי פעם.
במהלך מלחמת איראן-עיראק פלשה ארצות הברית לעיראק והפילה את שלטונו של סדאם חוסיין.
במרץ 2003 חתמה הרשות הזמנית של הקואליציה על חוקת ביניים אשר קראה לבחירת אספת מעבר לאומית ("אל-ג'אמעה אל-וטניה").
בחוקה הזמנית נקבע כי אספה זו תנסח חוקה קבועה שתועבר לאחר מכן לאישור העם העיראקי במשאל עם.
במהלך שלב זה לא היה בעיראק פרלמנט נבחר ומתפקד.
הבחירות לאספת המעבר הלאומית התקיימו ב-30 בינואר 2005. מפלגת הברית העיראקית המאוחדת זכתה ברוב המושבים עם 48% מהקולות וזכתה ב-140 מושבים.
שמונים וחמישה מחברי האספה היו נשים.
שיחות בין הברית העיראקית המאוחדת למפלגות אחרות להקמת ממשלת קואליציה החלו זמן קצר לאחר הבחירות.
לאחר שבועות של משא ומתן בין המפלגות הפוליטיות הדומיננטיות, ב-4 באפריל 2005, נבחר חאג'ם אל-חסני הסוני ליושב ראש.
האספה בחרה בג'לאל טלבאני לעמוד בראש מועצת הנשיאות ב-6 באפריל ואישרה את בחירתו של איברהים אל-ג'עפרי והקבינט שלו ב-28 באפריל.
על פי החוקה הקבועה שאושרה במשאל עם ב-15 באוקטובר 2005 הוחלט כי הפרלמנט יורכב מ-325 חברים שייבחרו אחת לארבע שנים.
כמו כן, הוחלט כי הפרלמנט יעביר חוקים פדרליים, יפקח על הרשות המבצעת, יאשר אמנות ועוד.
הפרלמנט יבחר את נשיא עיראק, הבוחר ראש ממשלה מקואליציית הרוב במועצה.
הבחירות למועצת הנבחרים נערכו ב-15 בדצמבר 2005. המועצה התכנסה לראשונה ב-16 במרץ 2006, שנה בדיוק לאחר הישיבה הראשונה של אספת המעבר.
שיטת המשטר של עיראק כיום היא רפובליקה פרלמנטרית פדרלית, כלומר שלטון מרכזי המחזיק בסמכויות על כלל המחוזות תחתיו המיוצג על-ידי נבחרים מכל אחד מהמחוזות.
מספר המושבים שכל מחוז מקבל בפרלמנט הוא ביחס לכמות התושבים במחוז.
הבחירות מתנהלות ב-83 מחוזות עבור 329 מושבים, כאשר רבע מהמושבים שמורים לנשים.
תשעה מושבים שמורים למיעוטים (5 מושבים לנוצרים ומושב אחד למיעוטים המנדאים, היזידים, השבאקים, והסאבּאים).
כהונת הפרלמנט אורכת כ-4 שנים, וסבב הבחירות האחרון נערך ב-10 באוקטובר 2021.
לצד היותו הסמכות המחוקקת בעיראק, אוחז הפרלמנט בסמכויות משטריות נוספות שמעניק לו החוק העיראקי:
את ראש הממשלה ממנה נשיא עיראק, ועל המועמד להיות מהגוש הפרלמנטרי הגדול ביותר.
הגוש לא חייב לכלול מפלגה אחת בלבד ואלא אם כן השיגה אחת המפלגות רוב פרלמנטרי מובהק, ימנה הגוש הפרלמנטרי הגדול ביותר בדרך כלל מספר מפלגות שהתאחדו לגוש טכני לקראת הבחירות.
על מפלגות הגוש לבחור ראש ממשלה המקובל עליהן בתוך שבועיים ולהמליץ עליו לנשיא.
בפני המועמד שקיבל את המנדט מהנשיא עומדים 30 יום כדי להרכיב ממשלה ולהביאה לאישור הפרלמנט.
אם לא עולה בידיו לעשות כן, על הנשיא למנות מועמד אחר במקומו.
הפרלמנט בוחר את נשיא עיראק כ-30 יום לאחר הישיבה הראשונה שלו.
אם אף מועמד לא מקבל רוב של שני שלישים בהצבעה הראשונה, נערכות הצבעה חוזרת בין שני המועמדים שקיבלו את מרב הקולות.
אורך כהונת הנשיא הוא ארבע שנים, וניתן לבחור בו מחדש לכהונה נוספת אחת.
מערכות הבחירות לפרלמנט מאז 2005
לאחר אישורה של החוקה החדשה במשאל העם באוקטובר 2005 נערכו בחירות לפרלמנט בן 275 חברים לכהונה של ארבע שנים ב-15 בדצמבר 2005. שיטת הבחירות שנקבעה הייתה ייצוג יחסי של הנציגים לפי המחוזות בפרלמנט.
בכל מחוז הבוחרים יכלו לבחור רק את המפלגה ולא היה באפשרותם להשפיע על בחירת מועמדים מתוכה.
רשימת מועמדי המפלגה נקבעה בהתאם להסדריה הפנימיים.
230 מתוך 275 המושבים בפרלמנט חולקו בין 18 המחוזות ביחס לאוכלוסייה.
המפלגה שקיבלה את מרב הקולות במחוז מסוים היא זו שזכתה בו, וקיבלה את כל המושבים בפרלמנט שהוקצו למחוז לפי גודל אוכלוסייתו.
שאר 45 המושבים חולקו לשתי קבוצות.
הראשונה היא למפלגות שקיבלו מספר משמעותי של קולות ברחבי 18 המחוזות אך לא זכו למושבים.
המספר המשמעותי נקבע לפי "הממוצע הלאומי" – סך כל הקולות החוקיים חלקי מספר המושבים.
הקבוצה השנייה היא מפלגות שזכו במרב המושבים במחוז.
מטרת החלוקה הייתה לאפשר ייצוג בפרלמנט למפלגות שלא קיבלו מספיק קולות כדי להשיג מושב במחוז, אך סכום קולותיהם בכלל המחוזות עבר את הממוצע הלאומי.
בפועל, שיטה זו לא הצליחה והיא הובילה לכך שמפלגות קטנות לא הוצגו בפרלמנט.
אמנם המפלגות הקטנות אמורות היו לקבל ייצוג תחת 45 המושבים שמספר הקולות שקיבלו היה מעל "הממוצע הלאומי", אך מספר הקולות שנדרשו למושב היה גבוה מדי עבור רובן והמושבים ניתנו למפלגות הגדולות.
האלימות שרווחה בעיראק, אשר הופיעה בחלקה בדמות הפגנות, בשנים הקודמות לבחירות נמשכה במהלכן של בחירות 2005 והציבה אתגרים לוגיסטיים ניכרים לארגון הבחירות.
בזמן הבחירות דווח בחדשות על התקפות מילוליות ופיזיות רבות, כאשר כמה מועמדים נהרגו, כולל פוליטיקאי סוני מוביל, מזהר א-דוליימי.
כמה אירועי חבלה שכללו פיצוצים התרחשו ביום הבחירות עצמו.
חלק מההפגנות היו על כך שהבוחרים לא יכלו לבחור את המועמדים בתוך המפלגות.
אף על-פי כן, אחוזי ההצבעה היו גבוהים – כמעט 80% מהמצביעים הרשומים הגיעו להצביע.
בבגדאד, העניקו תוצאות בחירות 0ראשוניות לקואליציה העיראקית המאוחדת 59% מהקולות.
החזית העיראקית הסונית, עם 19% מהקולות, טענה להונאת בחירות ודרשה בחירות חוזרות, דבר שוועדת הבחירות העצמאית של עיראק (IECI) דחתה, למרות שהודתה כי ייתכן שהתרחשו הפרות מסוימות.
לפני בחירות אלה שונה החוק במטרה לשמר את קולות המיעוטים ולאפשר את הבחירה במועמדים יחידים.
השיטה החדשה קבעה כי ניתן להצביע או למפלגה או למועמד פרטי מתוכה.
כך מועמד יכול היה לזכות במושב בפרלמנט גם אם מפלגתו לא הציבה אותו במקומות הראשונים.
את שארית הקולות של מועמד פרטי שקיבל כיסא בפרלמנט מקבלת המפלגה.
שינוי משמעותי נוסף שהתרחש בשנה זו הוא בכמות וחלוקת המושבים.
מספר סך כל המושבים גדל מ-275 מושבים ל-325 מושבים.
מתוך 325 מושבים אלה כ-310 מושבים הוקצו למחוזות.
כלומר, היחס בין מספר המושבים למפלגות שלא נבחרו לפי מחוזות לבין אלה שנבחרו לפי מחוזות קטן.
לצד זאת, שוריינו שמונה מושבים לנציגי מיעוטים.
עד שנה זו המפלגה שהשיגה את מספר המושבים הגדול ביותר קיבלה את הזכות להקים את הממשלה.
לאחר עתירות שהוגשו לבית המשפט החוקתי נקבע כי הזכות להרכיב את הממשלה אינה שייכת בהכרח למפלגה בעלת מספר המושבים הגדול ביותר ותחת זאת, המפלגות שיצליחו להרכיב את הקואליציה הגדולה ביותר הן אלה שירכיבו אותה.
כך עבר הדגש מניצחון בבחירות ליכולת ניהול משא ומתן לאחריהן.
רוב המפלגות התמודדו על מצע דומה, תוך התמקדות במצב הביטחוני במדינה.
בניגוד למטרה שלשמה נעשו השינויים, המפלגות הגדולות הצליחו אף יותר מבעבר.
רק תשע מפלגות חלקו את המושבים בפרלמנט.
בנוסף, אחוז ההצבעה ירד ל-61%.
בשנת 2013, לקראת הבחירות ב-2014, גדל מספר המושבים ל-328 כאשר מתוכם שמונה מושבים עדיין נשמרו למיעוטים וכל שאר המושבים חולקו בין המחוזות.
כלומר, המושבים שייצגו את המפלגות שלא נבחרו במחוזות הפכו למושבים מחוזיים.
בחירות אלה סיפקו את הפרלמנט המגוון ביותר עד אז, כש-42 מפלגות יוצגו בפרלמנט, ו-12 מפלגות מתוכן הקימו את הקואליציה.
בחירות אלה התקיימו בהתאם לאותה שיטת בחירות, למעט מושב נוסף עבור המיעוטים.
כך גדל מספר המושבים בפרלמנט ל-329.
שינויים בחוק הבחירות משנת 2020
בשנה זו שונה החוק לגבי הגיל המינימלי של הנציגים שיכולים להיבחר לפרלמנט מ-30 ל-28. כמו כן, חלוקת המושבים במחוזות שונתה ושוריין כיסא אחד לפחות בכל מחוז לאישה.
כך מובטח ייצוג של לפחות 25% מהמושבים בפרלמנט על-ידי נשים.
משכן הפרלמנט נמצא באזור שנקרא האזור הירוק ששטחו כ-10 קילומטרים רבועים במרכז הבירה בגדאד.
לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003, מוקמה מפקדת הרשות הזמנית של הקואליציה בתחומי האזור הירוק, שהיה מאובטח בקפדנות ומוקף חומה, והמתחם נותר עד היום כמתחם מוסדות השלטון והשגרירויות הזרות בעיר.
בשנת 2013 החל פרויקט הבנייה של משכן הפרלמנט החדש.
צורת בניין הפרלמנט היא צילינדר גבוה, העומד בניגוד לארכיטקטורה הנמוכה בסביבת הבניין, כך שהוא בולט ונראה בבירור מרחוק.
הבניין ממוקם על ציר הגישה לפארק א-זאוורא, נקודה אסטרטגית במרכז בגדאד, המהווה את אחת מן הכניסות הראשיות לאזור הירוק.
המעטפת החיצונית של הבניין בנויה בשיטת "Brise soleil", מאפיין אדריכלי של בניין המפחית את החום בו על-ידי הסטת אור השמש.
כך מתאפשרת כניסה של מעט קרני שמש לבניין בבקרים, בערב ובחורף, אך פוחתת את כמות האור ישיר בקיץ.
שיטה זו שומרת על ההבניין מוגן מהחום של השמש העיראקית ומנכיח את נוכחותה בה בעת.
בתוך הבניין ישנם שני חצאי עיגול, אחד של האולם הגדול והשני של חדר הפרלמנט.
החלל בניהם הוא מבואה הכניסה ואולם העיתונאים נמצא במפלס התחתון.
עיצוב הבניין מעודד מעורבות ציבורית.
לקהל הרחב מותר להסתובב במרחב בין המעטפת החיצונית לבין הבניין עצמו, כך המבקרים יכולים לצפות אל האולם הגדול ואל מבואת הכניסה, ולראות את חברי הפרלמנט.
השקיפות האדריכלית הזו ומסמלת חיבור בין הציבור לבין הנציגים המשרתים ומעודדת את השקיפות בין העם לפרלמנט.
המשכן החדש תוכנן על-ידי זהא חדיד, אדריכלית בריטית נודעת ממוצא עיראקי.
התסיסה הפוליטית בעיראק קודם לפריצה לתוכו בשנת 2016 נבעה מהאשמות על שחיתות במערכת הפוליטית, תסכול מהשפל הכלכלי שנוצר כתוצאה מירידת מחירי הנפט בעולם והמלחמה המתמשכת עם ארגון המדינה האסלאמית.
בפועל, ההפגנות פרצו כתוצאה מניסיונותיו של ראש הממשלה באותה התקופה, חיידר אל-עבאדי, להחליף שרים בממשלה.
את ההחלפה הססביר אל-עבאדי בטענה כי הוא מנסה לעצור את השחיתות ולמנות שרים טכנוקרטים במקומם של הפוליטיקאים.
שינויים אלה הובילו לוויכוחים סוערים בפרלמנט והתסיסו את הרוחות בקרב מתנגדיו של אל-עבאדי.
באפריל 2016, לאחר חודשים של הפגנות, הסתערו תומכיו של מוקתדא א-סדר, יריבו של אל-עבאדי, על המתחם המבוצר של האזור הירוק בבגדאד.
רביּם מהמפגינים נכנסו לבניין הפרלמנט השוכן באזור זה, התעמתו עם המשטרה ושברו את המחסומים.
הם הצטלמו באולמות הישיבות ודרשו לשים קץ לשחיתות.
המפגינים פינו את האזור שעליו צרו במשך כ-24 שעות, לאחר שני פיגועים שבוצעו באמצעות מכוניות תופת בדרום עיראק, שבהם נהרגו לפחות 32 בני אדם ונפצעו 75. אל-עבאדי קרא לעצירת המבצעים והעמדתם לדין, בעוד המפגינים המשיכו לפעול לקבלת דרישותיהם.
ב-27 ביולי 2021, זכה מוקתדא א-סדר, הידוע בהתנגדותו לכל מעורבות זרה בעיראק, ב-74 מושבים בפרלמנט והפך לסיעה הגדולה ביותר בפרלמנט.
על אף שניצח בבחירות לא הצליח א-סדר להגיע להסכמה על הקמת ממשלה, משום שלא הסכים שממשלתו תכלול מפלגות הנתמכות על-ידי איראן.
לאחר מעל לחצי שנה של ניסיונות הקמת ממשלה שכשלו, משך א-סדר את כל מחוקקיו מהפרלמנט וכך מסר למעשה עשרות מושבים לידי המפלגות השיעיות הפרו-איראניות שאותן הוא עוין.
עם זאת, הוא אותת להן כי הוא עשוי לקדם התקוממות עממית נגדן מצד מיליוני תומכיו – ומצד המיליציה שלו, גדודי השלום – אם הן ינסו להקים ממשלה שהוא אינו תומך בה.
בשנת 2022, לאחר כניסת הממשלה החדשה החליטו המפלגות השיעיות למנות את השר לשעבר מוחמד א-סודאני למועמד הרשמי של הגוש לתפקיד ראש הממשלה.
א-סודאני נחשב לבעל בריתו של ראש הממשלה לשעבר נורי אל-מאלכי, יריבו של א-סדר.
בעקבות כך קמו מהומות שהובילו תומכיו של א-סדר וב-27 ביולי 2022 פרצו מאות מפגינים מתומכי א-סדר לבניין הפרלמנט, בשעה שחברי הפרלמנט לא נכחו בבניין.
ראש הממשלה המכהן באותה התקופה, מוסטפא אל-כאזמי קרא לנסיגת המפגינים מהבניין, אך המפגינים התפזרו רק לאחר קריאה פומבית של א-סדר.
עם זאת, המפגינים חזרו להפגין בעידודו של א-סדר בדרישה לביצוע רפורמות, הפגנות שנמשכו עד 30 ביולי ועמן חזרו גם העימותים שהותירו לפחות 125 בני אדם פצועים.
בין ה-29 ל-31 ביולי, המפגינים הסתערו על הפרלמנט והטילו עליו מצור, כשמאות מהם נפצעו כתוצאה מהעימותים עם כוחות הביטחון העיראקיים.
האלימות לא פסקה עד נאומו של מוקתדא א-סדר שגינה את הפריצה לפרלמנט והורה להפסיק את המהומות.
הפרלמנט של רודזיה היה הרשות המחוקקת הדו-ביתית ברודזיה מ-1970 עד 1979. סך הכל התקיימו אליו שלוש בחירות כלליות (ב-1970, 1974 ו-1977).
בשנת 1969 החליטה ממשלת רודזיה בראשות איאן סמית להעביר חוקה חדשה שתסמל את השינוי במבנה החוקתי של רודזיה לאחר הכרזת העצמאות.
תחת חוקה זו, היה פרלמנט דו-ביתי שכלל סנאט שנבחר בעקיפין ובית נבחרים שנבחר ישירות, שבו רוב המושבים הוקצו ללבנים באופן יעיל יותר מאשר בחוקת 1961.
הבית העליון נקרא הסנאט, והוא
כלל 23 חברים: עשרה רודזים לבנים, עשרה צ'יפים אפריקאים, ושלושה אנשים שמונו על ידי נשיא רודזיה.
נשיא הסנאט היה יושב הראש.
לסנאט היו סמכויות עיכוב בלבד בנוגע לחקיקה.
קדנציה נשיא מפלגה כהונה הערות1ג'ק וויליאם פיטיהחזית הרודזית1970-19782ג'ון ריצ'רד סטרונגהחזית הרודזית1978-1979
הבית התחתון נקרא בית הנבחרים, והוא כלל 66 חברים שנבחרו על ידי הציבור, המושבים היו מאורגנים בסגנון הפרלמנט הבריטי.
50 מהחברים היו לבנים ו-16 מהחברים היו אפריקאים.
תקופת כהונת הפרלמנט הייתה חמש שנים.
יושב ראש הבית היה היושב ראש.
קדנציה יושב ראש מפלגה כהונה הערות 1אלברט רובידג' וושינגטוןהחזית הרודזית1970-19722ג'ורג' הולנד הארטליהחזית הרודזית1973-1979
הפרמטר של Tisserand (או האינווריאנט של Tisserand) הוא מספר המחושב מכמה אלמנטי מסלול (ציר חצי ראשי, אקסצנטריות מסלולית ונטייה) של עצם קטן יחסית ו"גוף מפריע" מסיבי יותר.
הפרמטר משמש כדי להבחין בין סוגים שונים של מסלולים.
המונח קרוי על שמו של האסטרונום הצרפתי פליקס טיסרנד והוא מתייחס לבעיות מוגבלות של שלושה גופים שבהן שלושה העצמים שונים מאוד במסתם.
לגוף קטן עם ציר חצי ראשי , אקסצנטריות מסלולית , ונטיית מסלול , ביחס למסלול של גוף גדול יותר מפריע עם ציר חצי מרכזי , הפרמטר מוגדר באופן הבא:
בבעיית שלושת הגופים, הקוואזי-שימור של הפרמטר של טיסרנד נגזר כגבול של אינטגרל יעקובי הרחק משני הגופים הראשיים (בדרך כלל הכוכב והפלנטה).
סימולציות נומריות מראות שהאינווריאנט של טיסרנד של גופים חוצי מסלול נשמר בבעיית שלושת הגופים בטווחי זמן של מיליארדי שנה.
הפרלמנט של הרפובליקה של פיג'י הוא הרשות המחוקקת החד-ביתית של הרפובליקה של פיג'י.
הוא מורכב מ-55 חברים הנבחרים בכל 4 שנים באמצעות ייצוג יחסי בשיטה של רשימה פתוחה במחוז בחירה ארצי אחד.
הפרלמנט הפיג'י נוסד ב-10 באוקטובר 1970, כאשר פיג'י קיבלה עצמאות מהממלכה המאוחדת.
הפרלמנט החליף את הגוף המחוקק הקולוניאלי לשעבר, , שהתקיים בצורות שונות לאורך כל התקופה הקולוניאלית.
בחוקת 1970, שאומץ עם קבלת העצמאות, קבע כי המועצה המחוקקת הישנה תשנה את שמה לבית הנבחרים ותישאר בתפקידה, עד לעריכת , הבחירות הראשונות לאחר העצמאות.
מאז קבלת העצמאות, הפרלמנט הופסק שלוש פעמים.
ההפסקה הראשונה הייתה מ-1987 עד 1992, עקב שיזם לוטננט קולונל .
ההפסקה השנייה התרחשה כאשר של הפכה את המערכת הפרלמנטרית לבלתי מעשית והביאה לפיזור הפרלמנט.
החזירו את המערכת הדמוקרטית לתפקוד.
בפעם השלישית, הכוחות הצבאיים של רפובליקת פיג'י בהנהגתו של הובילו את .
הפרלמנט חזר לתפקד אחרי .
הרכב הפרלמנט השתנה במהלך השנים.
ב-1992 הורחב הפרלמנט ל-70 נציגים ו-34 סנאטורים, מספר ששונה ב-1999 כדי לכלול 71 נציגים ו-32 סנאטורים.
מתוך הנציגים, 25 נבחרו בבחירות כלליות, ואילו 46 הנותרים היו שמורים לקהילות האתניות של פיג'י ונבחרו מתוך רשימות בוחרים קהילתיות: 23 , 19 , נציג רוטומנים אחד ו-3 (שייצגו אירופאים, סינים ומיעוטים אחרים).
הבית העליון של הפרלמנט, , מנה 32 חברים, שמונו רשמית על ידי הנשיא על פי המלצות של (14), ראש הממשלה (9), (8) ומועצת איי רוטומה (1).
הסנאט היה מוגבל יותר מבית הנבחרים.
הוא לא היה יכול ליזום חקיקה, אבל היה יכול לדחות או לתקן אותה.
סמכויותיו של הסנאט על הצעות חוק פיננסיות היו מוגבלות יותר: הוא היה יכול להטיל עליהן וטו כמות שהן, אך לא היה יכול לתקן אותן.
בית הנבחרים יכול היה לעקוף וטו של הסנאט על ידי העברת החוק בפעם השנייה במושב הפרלמנט הנערך מיד לאחר זה שבו הוא נדחה על ידי הסנאט, לאחר תקופה מינימלית של שישה חודשים.
תיקונים לחוקה הוחרגו ובהם הוטו של הסנאט היה מוחלט.
לאחר אישור הצעת חוק על ידי בית הנבחרים, לסנאט היו 21 ימים (7 ימים במקרה של הצעת חוק המסווגת כ"דחופה") לאשר, לתקן או לדחות אותה.
אם בתום תקופה זו הסנאט לא עשה דבר בנידון, הדבר נחשב כאילו הוא העביר את הצעת החוק.
כתוצאה מכך שלבניין הפרלמנט היה רק חדר דיונים אחד, הסנאט ובית הנבחרים השתמשו באותו חדר בזמנים שונים.
שפורסמה על ידי הממשלה הזמנית הנתמכת על ידי הצבא ביטלה את הסנאט ואת בית הנבחרים, והקימה במקומם פרלמנט בן 50 חברים.
סעיף 54(2) לחוקה מחייב את ועדת הבחירות של פיג'י לבחון את הרכב הפרלמנט לפחות שנה לפני הבחירות הכלליות והיא רשאית, במידת הצורך, להגדיל או להקטין את המספר הכולל של החברים.
בביקורתה, הוועדה תבטיח כי היחס בין החברים לאוכלוסייה יהיה זהה ליחס במועד הבחירות הכלליות הראשונות שנערכו על פי חוקה זו.