tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו הוא הרב צבי הירש ברוידא, חתנו של הסבא מקלם, שהחליפו בתפקיד.
נולד בקלם בשנת תקצ"ד, לישראל ולחיה ברוידא.
התחנך אצל אביו וכן אצל אחיו שמחה זיסל, לימים "הסבא מקלם", שהיה מבוגר ממנו בעשר שנים.
בצעירותו לקחו אחיו לישיבתו של רבי ישראל מסלנט ששכנה בבית המדרש נבייזר בקובנה.
בגיל עשרים נישא, ועבר להתגורר בטולה.
כחניך תנועת המוסר מבית מדרשו של אחיו עסק במסחר, אך בד בבד שמר על עקרונות המוסר על פי שיטת קלם.
זמנו היה מחושב והוא הקפיד על שמירת סדרי הלימוד שלו.
כמו כן הקפיד על הופעה מהודרת, אך עם זאת נמנע מלהביט במראה.
בשל עסקיו התגורר בטולה, אך את בניו שלח אל אחיו בקלם.
עם זאת שמר על קשר הדוק עם אחיו והיה מתכתב עמו בענייני תורה ומוסר.
כעבור זמן עזב בעצמו את טולה ועבר לקלם.
לאחר פטירת אחיו, בשנת תרנ"ח (1898), מילא את מקומו בניהול התלמוד תורה במשך כשלוש שנים.
בשנת תרס"ג (1903) עלה לארץ ישראל והתיישב בחצר שטרויס בירושלים, בחברתם של גדולי המוסר שהתגוררו במקום.
את עסקיו מסר לבנו נחום יצחק והוא עצמו הקדיש את כל זמנו ללימוד תורה ומוסר, ואף עסק בקבלה.
לעיתים היה משמיע שיחות מוסר בבית המדרש שבחצר שטרויס.
בשנת תרס"ז (1907) עלה בנו צבי הירש לארץ ישראל כדי לשהות עמו.
לאחר תקופה קצרה הוא הורה לו לשוב לקלם כדי להמשיך ולנהל את התלמוד תורה.
הרב ברוידא נפטר בי"ח באב תרפ"ח, בגיל 94, ונקבר בהר הזיתים.
ר' ליב ברוידא הותיר צוואה ארוכה, מלאה דברי מוסר ויראת שמים, ובה הוא מדגיש את החשיבות של תורה מעשים טובים ואהבת הבריות.
את הגרסה הראשונה כתב בשנת תרס"ה, ובה כתב בין השאר:
לאחר פטירת בנו צבי הירש הוסיף: לאחר שעלה בנו זאב (וועלווע) לארץ ישראל, הוסיף וכתב לו בצוואתו: .
נכדיו הם הרב שמחה זיסל ברוידא והרב צבי ברוידא, שהיה אב בית דין בפתח תקווה.
בת ביתו בלומה רחל אבל - אסתר נישאה לרב אברהם אליהו קפלן
במשך שנים רבות התגורר בארצות הברית, ובאותן שנים נחשב כמי שסר מדרך המשפחה.
בשנותיו האחרונות של ר' ליב עלה בנו זאב לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
חתנו צבי פסח פרנק, בן שרגא פייבל פרנק.
אריה לֶיְבּ (לֶייבּל) ברנשטיין (כ"ז בכסלו תרנ"א, 9 בדצמבר 1890 – 16 במאי 1965) היה עגלון ביפו ובתל אביב, מראשוני המתנדבים לגדוד נהגי הפרדות וחבר בניל"י.
אריה ברנשטיין נולד בעיר העתיקה בירושלים, בנם של יוספה ויהושע הכהן ברנשטיין, יליד חברון.
עוד בראשית ילדותו עברו הוריו ליפו ולאחר מכן לרמלה, שם החזיק אביו את ה"חאן", תחנת עגלות.
למד בבית הספר למל בירושלים.
לאחר מכן עבד ביקבי ראשון לציון ובחקלאות והיה מהעגלונים היהודים הראשונים ביפו ואחר כך בתל אביב.
ב-1912 נישא לנחמה בת צבי גינצבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורש עם אשתו ובנו מארץ ישראל למצרים בגלל אזרחותו הרוסית.
באלכסנדריה היה מראשוני המתנדבים לגדוד נהגי הפרדות היהודי ונלחם במסגרתו בגליפולי.
אבשלום פיינברג, שהגיע ב-1916 למצרים, גייס אותו למחתרת ניל"י, ובמסגרתה פעל ברנשטיין להעברת כסף וכלי נשק ליהודים בארץ ישראל ולקבלת מידע מהם, מידע שהועבר לבריטים.
לאחר המלחמה היה מראשוני החוזרים לארץ עם הצבא הבריטי.
במאורעות תרפ"א נתפס על ידי כנופיה ערבית, אך ניצל הודות להיכרותו עם מפקדהּ.
בשנת 1927 נקטעה רגלו עקב מחלה שהחלה בעת שירותו בניל"י, ומאז היה מרותק לביתו.
ברנשטיין נפטר בחודש מאי 1965, ונקבר בדברת.
ילדיו הם בן ציון ענבר ("בנץ", מפקד גדוד 22 של כרמלי במלחמת העצמאות), יהושע, בתיה כהן ויוספה שוורצמן.
הרב יהודה (אריה) ליב גרוסנס (כ"ט באב ה'תרע"ב, 10 באוגוסט 1912 – ג' בניסן ה'תשנ"ו, 23 במרץ 1996) היה ראש בית הדין של ק"ק כנסת ישראל בלונדון.
נולד בגליציה, בנו של מרדכי הלוי גרוסנס.
בתרע"ו הוריו עברו לגרמניה בשל מסחר, נולד בברכתו של הגה"ק רבי דוד משה מטשורקוב זיע"א שבירך את אמו בבן שיאיר את עם ישראל בפסקיו בשנת ה'תרפ"ו (1926) החל את לימודיו בישיבת ראדין, שם למד חמש שנים.
בשנת ה'תרצ"ב (1932), עבר ללמוד בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ.
היה תלמידו המובהק של רבי ברוך בר לייבוביץ אף בהסכמה לספרו של גיסו הגאון רבי חיים שמואל לאפיאן זלל"הה מבקש רבי ברוך בער לדרוש בשלומו ולימים אף קרא לבנו על שם רבו.
כעבור זמן עבר ללמוד בישיבת אהל תורה בברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן.
במשך תקופה למד בישיבת מיר.
בסוף שנות ה-30 עבר לאנגליה.
נישא לאסתר בלוך, בתו של צבי אפרים בלוך, מראשי הקהילה היהודית בגייטסהד.
לאחר נישואיו היה ממייסדי כולל גייטסהד.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעל יחד עם הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי לסיוע לניצולי השואה ששהו במחנות העקורים בגרמניה.
בשנת ה'תש"ח (1948) התמנה על ידי הרב יחזקאל אברמסקי כדיין בבית הדין הרבני בלונדון.
בשנת ה'תשי"א (1951) עלה הרב אברמסקי לישראל והרב גרוסנס התמנה תחתיו כראש בית הדין.
עמד בקשרים הלכתיים עם גדולי הרבנים ובהם הרב משה פיינשטיין.
בשנת ה'תשי"ח (1958) פרסם את ספר השו"ת "לב אריה", וקיבל את הסכמתם של הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב צבי פסח פרנק.
והרב מטשיבין על פי בקשת הרב רפאל ברוך טולדנו נסע לטנג'יר שבמרוקו והקים בה ישיבה לבני המקום.
בשנת ה'תשל"ג (1972) הצטרף לרבנים שיצאו נגד פסקו של הרב שלמה גורן בפרשת האח והאחות.
בשנת ה'תשל"ט (1979) עלה לישראל והתגורר בשכונת בית וגן בירושלים.
ייסד ועמד בראש כולל אברכים "קול ירושלים".
נפטר בשנת תשנ"ו, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
בין בניו: הרב שמריהו גרוסנס - מרבני ישיבת אור אלחנן (חתנו של הרב אהרן בילוסטוצקי, ראש כולל אוהל תורה), והרב ברוך דב גרוסנס – רב קהילת "יד שאול" ביוהנסבורג.
בין חתניו: הרב מרדכי חברוני – שהיה ר"מ בישיבת חברון (בנו של רבי משה חברוני), והרב ישראל ברל – מרבני ישיבת תורה אור.
אריה לוין (נולד ב-1930) הוא דיפלומט ישראלי שכיהן כשגריר ישראל ברוסיה בין השנים 1991–1992 וכסגן שגריר ישראל באו"ם.
לוין נולד למשפחה רוסית-יהודית בטהראן, איראן ב-1930, ולמד בבית ספר יסודי יהודי איראני ובבית ספר תיכון אמריקני בטהראן.
לפני שעלה לישראל באוקטובר 1950 עבד בארגון עלייה וניהל מחנה פליטים.
משעלה לישראל שירת כקצין באגף המודיעין ולמד לימודי מזרח תיכון ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1958 מונה לראש יחידת מחקר מודיעיני של מדינות לא ערביות של המזרח התיכון וקרן אפריקה.
ב-1962 הצטרף למשרד החוץ כראש דסק איראן וקרן אפריקה.
כשנה לאחר מכן שירת כמזכיר הראשון בשגרירות ישראל אדיס אבבה אתיופיה.
ב-1965 מונה לוין לראש המשלחת הדיפלומטית לרואנדה במרכז אפריקה.
ב-1967 היה יועץ בשגרירות ישראל בפריז צרפת.
לוין שירת כציר מוסמך של המשלחת הדיפלומטית של ישראל לטהראן ב-1973. מספטמבר 1977 שירת כמנהל המחלקה של המזרח התיכון במשרד החוץ בירושלים.
בתפקיד זה הוא נשלח למשרד החוץ הטורקי לשיחות עם ראש אגף המודיעין של המשרד.
במקביל היה מראשי הוועד של עובדי משרד החוץ.
בשנים 1981–1985 כיהן כסגן ראש המשלחת הישראלית לאו"ם בניו יורק.
בשנת 1984 מילא לזמן מה את תפקיד השגריר באו"ם בפועל.
ב-1985 הוא שב לירושלים לשרת כראש המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ.
ב-1988 הוא מונה על ידי ראש הממשלה יצחק שמיר להוביל קבוצה דיפלומטית לברית המועצות במטרה לחדש את הקשרים הדיפלומטיים בינה לבין ישראל.
ב-1990 מונה ליועץ בכיר לברית המועצות ושנה לאחר מכן עם חידוש קשרים דיפלומטיים מלאים עם ברית המועצות הוא מונה לשגריר וציר בכיר בברית המועצות.
בפברואר הוא הגיש את כתב האמנתו לבוריס ילצין, נשיא הממשלה הרוסית, שירשה את ברית המועצות.
בשנת 2000 הוא נשלח מטעם ישראל כנציג להיות עד לבחירות הנשיאותיות ברוסיה.
לוין פעיל בתחום הסביבתי, בייצור אנרגיה מפסולת כמקור לאנרגיה נקייה.
הוא עבד בקידום פרויקטים חדשניים בביולוגיה מולקולרית ובחיפוש מקורות אנרגיה בנגב ובחיפוש נפט וגז בישראל.
הוא מתגורר בירושלים עם אשתו עליזה, מוזיקאית נגנית כנר, שהצטרפה לתזמורת הסימפונית המלכותית של אתיופיה, בעת ששירת כמזכיר ראשון בשגרירות ישראל.
לוין פרסם מאמרים על יחסי ישראל-רוסיה וישראל-איראן בכתבי-עת רוסיים.
הוא המחבר של הספר "שליח למוסקבה: זכרונותיו של שגריר ישראלי 1988-92".
ביחס לספרו ציין אבא אבן ש"לאריה לוין יש סיפור דרמטי לספר בספרו והוא עושה זאת בסגנון וברגש".
אריה לובין נולד בהומל שברוסיה הלבנה, לשמואל וסוניה לובין.
הוא עלה לישראל ב-1932. הוא הצטרף לקיבוץ רמת דוד (קבוצת עיינות), שבעמק יזרעאל ב-1933, וגר בו עד יום מותו.
הוא נשא לאישה את אסתר ונולדה להם בת אחת – רות.
ביישוב היה חקלאי בפלחה ופעיל ארגוני-כלכלי בוועדות היישוב.
הוא שימש כמרכז המשק וכשחיים ראם התפטר מראשות המועצות האזוריות, "קישון" ו"נהלל", לובין מילא את מקומו.
בין 1954 ל-1957 שימש, בו זמנית, ראש מועצה אזורית קישון וראש המועצה האזורית הסמוכה, נהלל, עד שב-1957 אוחדו שתי מועצות אלה.
לאחר מכן, במשך כשנתיים שימש ראש המועצה המאוחדת שלהן.
כראש שתי מועצות סמוכות, לובין המשיך את משימת קודמיו בקידום הקמת רשות ניקוז כוללת לאזור ובאיחוד המועצות המקומיות של האזור.
שני מיזמים אלו ראו פרי בעת כהונתו.
לאחר תום כהונתו כראש המועצה, הוא המשיך להיות חבר מועצה ולקח בה תפקידים בכירים.
למשל ב-1974 מונה לסגן ראש המועצה.
לאחר פטירתו, לובין נקבר בבית העלמין של קיבוצו, רמת דוד.
אריה לוי שריד (13 במרץ 1913– 28 באוקטובר 2003) היה היסטוריון, פעיל ציבור, סופר ומורה לספרות והיסטוריה.
מיוזמי הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים וממקימי יד ושם.
הוציא שלושה ספרים המקיפים את תולדות התנועות החלוציות בפולין.
נולד כלייבל גולדברג בעיירה קמיניץ ליטובסק מחוז בריסק, שבליטא.
אמו רחל לאה (גינשפרינג) וקלמן גולדברג.
הוריו וכל שלושת אחיו נספו בשואה.
בילדותו למד בגימנסיות העבריות מיסודה של "תרבות" בפרוז'ני ובריסק, היה חבר תנועת הנוער גורדוניה ופעיל מרכזי בתנועה.
עם סיום לימודיו בגימנסיה יצא להכשרה באוזורקוב ובהמשך בהכשרה של קיבוץ תל חי בביאליסטוק.
לפני עלייתו לארץ ישראל נשלח להדרכה תרבותית בשליחות מרכז החלוץ.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1938 והיה חבר קיבוץ יגור.
הוא עברת שמו לאריה לוי שריד אחרי שאיבד את כל משפחתו בשואה.
עם תום מלחמת העולם השנייה וטרם קום המדינה, בשנת 1945 נשלח לפולין בשליחות בלתי לגאלית על ידי המוסד לעלייה ב'.
בעת שליחותו בפולין היה מיוזמי "הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים" שסייעה בהבאת ילדים יהודים יתומים ניצולים ארצה.
הוא יזם פעילות זו בעקבות פגישה עם אשה נוצריה שהיה בכוונה לגדל ילד יהודי כבנה.
בעקבות הפגישה החל לעסוק בפדיון ילדים יהודים יתומים על מנת להחזיר ילדים יתומים ליהדות ולישראל.
בשנת 1946 עבר לגרמניה והמשיך בפעילותו זו וכך סייע בהבאת אלפי ילדים יהודים לארץ ישראל.
בשובו לישראל היה פעיל בחיים התנועתיים בארץ.
בין היתר היה רכז מטה שח"ל (שירות חלוצי לוחם) שמטרתו לגייס מתנדבים מן הוותיקים ומן העולים לקליטה וליישוב הנגב.
עם פילוג הקיבוץ המאוחד ב-1952 עבר לקיבוץ נווה ים.
מאוחר יותר התיישב במושב שדמות דבורה והיה למורה בבית הספר החקלאי כדורי ובתיכון המחוזי בעפולה.
ב-1964 סיים תואר ראשון במדעי הטבע מאוניברסיטת תל אביב.
שריד הקדיש את חייו לתיעוד תולדות התנועה החלוצית בפולין.
הוא הוציא טרילוגיה המקפת עוסקת בקורות התנועות החלוציות בפולין מהיווסדן בעשרים השנים בין שתי מלחמות העולם, דרך פעילותן בתקופת השואה ועד לתקופה שאחרי המלחמה ולחיסול התנועה הציונית בפולין בשנת 1949.
בשנת 1979 יצא לאור בהוצאת "עם עובד" הספר הראשון בטרילוגיה שעסקה בתולדות התנועות החלוציות בפולין, תחת הכותרת: "החלוץ ותנועות הנוער בפולין מ-1917 עד- 1939".
בשנת 1997 יצאו לאור בהוצאת "מורשת" שני הכרכים הנוספים בטרילוגיה:"במבחן הענות והפדות".
"כרך א': בנתיב הייסורים והמרי" עוסק בתנועות החלוציות בפולין בין השנים 1939 עד 1945 ו"כרך ב: תקומה מן האפר" עוסק בתנועת הבריחה של חברי תנועות הנוער בין השנים 1945–1949. בספר אוסף של אלפי עדויות ששריד ליקט במשך שנים רבות.
האינדקס, שנערך על ידי אורנה קנו ורמי מנשה, כולל כ־4000 ערכים וכן פרטים על העדויות, שמות העדים ואת האזכורים בספרים.
שריג פרסם מאמרים בעיתונים "דבר", "הפועל הצעיר" ו"מולד".
המשיך ללמד עד ימיו האחרונים, לימד בהתנדבות בבית אבות בעפולה ובבית המלין בתל אביב שם הרצה ביידיש.
נישא לסלווה שריד (לבית גיטלמן) שהייתה רפתנית ואשת עבודה.
לזוג נולדו שלוש בנות, אסתר שוורץ, גאולה קנו ורחל בר-דוד.
שריד נפטר בשנת 2002 בגיל תשעים, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב שדמות דבורה.
אריה לוי שריד, "ראשיתה של העיר קמיניץ דליטא והישוב היהודי בתוכה", יזכור לקהילות קמניץ דליטא, הוצאת ארגון יוצאי קמיניץ דליטא וזסטביה, תל אביב, 1970
אריה לוי שריד, "מחתרת ציונית יהודית בברית המועצות 1939- 1945, המאסף, 1973.
אריה לוי שריד, "קיבוץ העלייה מסד", מחזון להגשמה - "מסד" קיבוץ עלייה השומר הצעיר בגליציה, הוצאת קיבוץ ניר דוד (תל עמל), אוגוסט 1983
אריה לוי שריד, "ראשית ההיערכות התנועתית בקרב יהודי פולין והשליחות הארץ ישראלית 1944-1946", יהדות מזרח אירופה בין שואה לתקומה 1944–1948, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 1987.
אריה לוי שריד, "על אוסף העדויות", "השתיקה שהופרה", הוצאת עיריית עפולה, המחלקה לחינוך ותרבות, תלמידי התיכון מראיינים ניצולי שואה, 1989.
אריה לוי שריד, "תשובת אבא קובנר למשׂטיניו", ילקוט מורשת, חוברת מז, נובמבר :1989
אריה לוי שריד, "מורשת דורו של לידובסקי וחבריו".
הוצאת ברית ראשונים ינואר 1990
אריה לוי שריד, "החלוץ" תנועת המונים: הקיבוץ המאוחד לא!", 60 שנה לקיבוץ המאוחד, הוצאת יד טבנקין, 1991
אריה לוי שריד, "ארגון "הנקם" - קורותיו, דמותו, מעשיו"., ילקוט מורשת.
אריה לוי שריד, "50 שנה למרד הגטאות: קורות המחתרת היהודית הלוחמת בביאליסטוק", ילקוט מורשת.
"במבחן הענות והפדות כרך א': בנתיב הייסורים והמרי: התנועות החלוציות בפולין בשואה ולאחריה 1949-1939, הוצאת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ, 1997
במבחן הענות והפדות כרך ב: תקומה מן האפר התנועות החלוציות בפולין בשואה ולאחריה 1949-1939, הוצאת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ, 1997
אריה (ריקו) לופסקו נולד בעיר פולושטי ברומניה והיה הצעיר במשפחה עם שבעה ילדים, ציונית מהמעמד הבינוני.
בגיל צעיר הצטרף לתנועת השומר הצעיר והתחנך לעלייה לארץ ישראל.
במסגרת זו עבר הכשרה והכנה לעבודה בחקלאות.
ב־25 בדצמבר 1932 עלה עם חברי התנועה לארץ ישראל.
יחד עם קבוצת "מלט" עבר להכשרה בפתח תקווה ומשם עברה הקבוצה בשנת 1934 להשלים את קיבוץ שריד.
עבד בשדה, בסלילת כבישים וכנהג.
עם הקמת הפלמ"ח, הצטרף לשורותיו לפלוגה ב'.
נשלח לקורס מפקדי מחלקות ביבנאל, והיה מפקד יחידת הפלמ"ח בקיבוץ אילון.
כאשר הוחלט לגייס מתנדבים מקרב יהודי ארץ ישראל לצאת לשליחות הצלה באירופה, התנדב וגויס לצבא הבריטי.
הוא הצטרף למשלחת השליחים-הצנחנים וצנח ברומניה ב-3 במאי 1944 יחד עם יצחק שחם (מקרסקו).
הוא נתפס וישב בכלא מספר חודשים.
עם תום המלחמה נשאר ברומניה ופעל בארגון עליית יהודי רומניה לארץ ישראל.
היה מעורב בשילוח ה"פאן יורק" וה"פאן קרסנט" ועליהן כ-15000 יהודים.
הוא המשיך בפעילות זו עד שנת 1949, ושב ארצה לקיבוצו שריד.
בקיבוץ השתלב בחיי המשק והיה פעיל במשך שנים רבות כגזבר, מקים ומנהל המפעל לאופני השחזה "גמל" ועבד במטע האבוקדו.
הוא מילא תפקידים מחוץ לקיבוץ: גזבר ומנהל קואופרטיב המשאיות "התבור", גזבר "פרי-העמק" וממנהלי ארגון המשאיות תחבורה", יועץ בנושאי פיתוח ותחבורה, לחוף השנהב ומצרים.
היה נשוי לגיטה, בושקה ומרים.
ילדיו - רמי, ניבה ודובי.
נפטר ב-17 בפברואר 1991 ונטמן בקיבוצו שריד.
הרב אריה לייב לוי (יעקב יהודה לייב) (נולד בכ"ה בטבת ה'תרצ"ז, 1937) הוא ראש ישיבת שכר שכיר (הנגב) וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים, בתאריך כ"ה בטבת תרצ"ז.
גדל והתחנך בתלמוד תורה יבנה, ובישיבה קטנה תפארת צבי, לאחר מכן עלה לישיבת חברון.
שם נקשר לרבותיו ראשי הישיבה, ובפרט לרב אברהם פרבשטיין.
כמו כן היה משתתף תדיר בשיעוריהם של הרב חיים שמואלביץ והרב נחום פרצוביץ בישיבת מיר.
נשא לאישה את לאה לוי (בתו של הרב ברוך יצחק לוין, רב וראש ישיבת 'מקור חיים').
לאחר נישואיו למד בכולל מקור חיים (שם הוציא את ספרו), וכן בכולל של הרב מרדכי אליפנט, ואחר הצהריים בישיבת מיר.
בשנת תשל"א נקרא על ידי הרב יששכר מאיר לכהן כר"מ בישיבת הנגב.
לאחר פטירת הרב יששכר מאיר (בשנת תשע"א) מונה לכהן במקומו כראש הישיבה.
בי"ח בכסלו תשפ"א מונה לחבר במועצת גדולי התורה שע"י דגל התורה.
גיסיו: הרב יהושע מאיר רוזנטל (רב שכונת שערי חסד בירושלים).
הרב חיים מאיר שטיינברג (ראש כולל אור הנר מבני ברק).
בניו: הרב אהרן יוסף לוי, הרב דב לוי, הרב משה יחיאל לוי (ר"מ בישיבת אהל משה בנתניה), הרב חננאל לוי (משגיח בישיבת בית שמעיה בבני ברק).
חתניו: הרב יהושע הלר, הרב דוד דיסין (מרבני ישיבת נחלת הלווים בחיפה), הרב הלל גרוסברד.
תוספות אהרן על מסכת עירובין.
בסוף הספר חלופת מכתבים עם הגר"ח קניבסקי.
רבי אריה ליב ברודא (לעיתים: ברוידא; ו' בכסלו ה'תר"א – כ"ו בתמוז ה'תרפ"ח, 1840–1928) היה רב גליציאני אשר שימש כרבה האחרון של הקהילה היהודית בלבוב.
נחשב לאחד מחשובי רבני גליציה.
אריה ליב ברודא נולד בהורודנה שבליטא ביום ו' בכסלו ה'תר"א (1840), בן שלישי להוריו אברהם יוסף ברודא, מעסקני העיר, ועכסה.
סבו מצד אביו הוא הרב חיים ברודא, מחבר הספר "תורה אור ודרך חיים" (הורודנה תקפ"ג).
בין השנים ה'תרט"ו-תרי"ח לערך למד בלובלין אצל דודו הרב דוב בעריש רפפורט (מחבר "דרך המלך").
בהמשך למד בבריסק ושהה בבית גיסו אברהם מרדכי פינקלשטיין.
בשנת ה'תרכ"ז נישא בנישואין שניים לחנה, בתו של רב העיר הרב צבי הירש אורנשטיין (נפטרה בשנת ה'תרפ"ז).
הוא למד תחת חסות חותנו שנים אחדות, עד שהאחרון נאלץ לעזוב את העיר בשנת ה'תרל"ג (1873) והמשפחה התיישבה בריישא, אז באוסטריה, שם כיהן החותן ברבנות במשך כשנה וחצי.
בשנת ה'תרל"ה נתקבל הרב אורנשטיין לשמש ברבנות הקהילה היהודית בלבוב (נקראה בפי היהודים: למברג), אשר נחשבה לרבנות המרכזית והחשובה ביהדות גליציה כולה, וחתנו עבר עמו לעיר.
בשנת ה'תרמ"ב, באספה השנייה של ארגון "מחזיקי הדת" שנערכה בעיר לבוב (הוקמה בשנת ה'תרל"ט), נתגלעה מחלוקת קשה בין חמיו המתון בין עמדות קנאיות.
חרף גילו הצעיר, נרתם הרב ברודא לעשיית שלום, והצליח בכך.
מאז נעשה מפורסם בציבור הרבני.
בתחילת שנות ה'תר"מ, עם זקנתו של הרב אורנשטיין, לדרישת ראשי הקהל בלבוב החל הרב ברודא לקבל על עצמו את רבנות העיר, ושימש בה כאב"ד.
עם זאת, לאחר פטירת הרב אורנשטיין באביב ה'תרמ"ח (1888), לאחר חילוקי דעות בהליך הבחירה, נבחר בתרנ"א (1991) לרבנות העיר הרב יצחק אהרן איטינגא ולאחר כשלוש שנים הרב יצחק יהודה שמלקיש, בעוד הרב ברודא משמש מטעם הקהילה כרב "בתוך העיר", בעל סמכות עצמאית.
לפי הרב ראובן מרגליות הוגדר תפקידו של הרב ברודא בשנים אלה: "חבר בית דינו של ר"י שמלקיס ואחר כך ראב"ד ומגיד מישרים 'בתוך העיר'".
אחרי פטירת חותנו הוציא לאור הרב ברודא קובץ מתשובותיו בשם "ברכת רצ"ה" (לבוב תרמ"ט), ואליהם צירף הגהות משלו בשם "מלחמות אריה".
לאחר פטירת הרב שמלקיש בשנת ה'תרס"ו (1905), החלה הקהילה היהודית בלבוב בהליך בחירת רב לעיר, אשר הושלם בחורף ה'תרס"ז (1907) עם בחירת הרב ברודא פה אחד למשרה הרמה.
הרב ברודא שימש בתפקיד זה 21 שנים, עד לפטירתו.
בשל היותו מועמד מוביל, לאורך הליך המינוי ערכו חסידי בעלז המקומיים מערכה כנגד ראשי הקהל בדרישה למנוע את המינוי, בייחוד בשל העובדה שבנו ד"ר מרדכי זאב ברוידא לא קיים אורח חיים דתי.
לאחר שדרישותיהם לא נענו והרב ברודא נבחר, הכתירו על עצמם באדר תרס"ז (1907) את הרב משה ברז"פ-רפפורט, אשר חלק על הרב ברודא בכמה סוגיות בהלכה ובהנהגה.
עם זאת, במחלוקת שנתגלעה בין האדמו"ר ממונקאטש והאדמו"ר מבעלז, בשנת ה'תרפ"ו (1926), צידד הרב ברודא בפומבי ובתקיפות באחרון.
בשנת ה'תרס"ט הביע הרב ברודא התנגדות נחרצת להקמת בית מדרש לרבנים בעירו.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, כאשר רבים מתושבי לבוב ברחו ממנה מפחד צבא רוסיה, נותר בעירו, ועמד תחת סכנות שונות.
במשך שנים התפלל מדי יום בבית הכנסת של חסידי אלעסק בעירו.
סמך לרבנות רבנים רבים והעניק הסכמה לספרים רבים.
לאחר פרסום ספר השאלות והתשובות שלו "מצפה אריה", פרסם הרב ברוך דוד הרמלין ספר בשם "אפוד בד" (מונקאטש תרע"ב), המוקדש כולו להשגות כנגד "מצפה אריה" ו"מלחמות אריה".
לדברי ההיסטוריון מאיר וונדר, הספר מגלה כי "למרות הודעתו [של הרב הרמלין] שאין לו טינה אישית נגד רא"ל ברודא, ניכר שלא השלים עם בחירתו כרבה של לבוב".
הרב ברודא נפטר בהיותו כבן 87, ביום כ"ו בתמוז ה'תרפ"ח (1928), ונטמן בלבוב.
מאז פטירתו, חרף ניסיונות לאתר רב אשר ישב על כסאו (מטעם אגודת ישראל הוצג הרב אהרן לוין, ומטעם תנועת המזרחי הוצג הרב משולם ראטה), לא חודשה משרת הרבנות הראשית בעיר.
מחליפו בפועל היה הרב נתן נטע לייטר.
הרב ברודא הביע התנגדות חריפה להפרדת הקהילות שהתפשטה ביהדות הונגריה.
בקיץ ה'תרפ"ב (1922) כאשר תקפו קנאים את הרב משה שמואל גלזנר, רבה של קלויזנבורג, על עמדתו בעד אחדות קהילתו, כתב הרב ברודא דברים בשבחו של הרב גלזנר והוקיע את המתקפות כנגד עמיתו.
בין השאר תיאר כי עמדה זו הייתה העמדה הוותיקה בקרב רבני גליציה:
אחיו, הרב חיים, היה סוחר ותלמיד חכם.
לאחר פטירתו הדפיס אחיו, הרב אריה ליב, את ספרו "שנות חיים" (למברג תר"ס-תרס"א).
אח נוסף הוא הרב שמחה ברודא (תרי"ב-תרנ"ח).
לרב ברודא ולרעייתו חנה שני בנים: מרדכי זאב ברוידא, ומיכאל.
חרף העובדה שבניו לא קיימו אורח חיים דתי, התייחס אליהם "באהבה רבה".
מצפה אריה – לבוב ה'תר"מ; מצפה אריה תנינא – לבוב ה'תרע"ב
מלחמות אריה – הגהותיו והוספותיו בתוך ספרו של חותנו הרב צ"ה אורנשטיין ברכת רצ"ה
מוקדם ומאוחר – חלקים א-ב, לבוב תר"פ; חלק ג, לבוב תרפ"ו
אריה ליב גורדון (1845 – 1913) היה רב, מהנדס כימיה, פעיל ציוני ואיש העלייה הראשונה, חוקר ופרשן התפילה, מורה ומנהל בית ספר.
הרב אריה לייב גורדון (להלן: אל"ג) נולד בעיירה ראסיין (רישיין) שבליטא בשנת 1845. אביו, שלמה, נפטר בטרם לידתו.
הוא גדל עם אמו, שלמחייתה עבדה בהוראת קריאה וכתיבה לנשים.
בהגיעו לגיל 13, החל לכתוב חידושי תורה שבזכותם הוכר כ'עילוי מקלם', ולמד בישיבות שונות ובכללן ישיבת רוז'ינוי, שם למד גם אצל ר' מרדכי גימפל יפה ופגש ביחיאל מיכל פינס ואהרן מאיר מזי"א.
עבר לעיר ווייגובה ב-1864, למד שם תורה אצל ר' ברוך פייבלסון.
בגיל 21 הוסמך לרבנות על ידי ר' יצחק אלחנן ספקטור מקובנה.
שנים אחדות שימש בהוראה בישיבות, ופרסם ספרי דקדוק, סידור 'חנוך תפלה' ופירוש לתורה 'בינת מקרא', המיועד ל'מלמדים'.
בשנת תרכ"ח שב להתגורר זמן מה בראסיין.
אל"ג התכתב עם ביבליוגרף אפרים דיינארד, ממכתבו ניתן ללמוד על קורות חייו.
על פי דבריו לדיינארד, מעט אחרי גיל 20, שימש אל"ג כמלמד תינוקות בברדיטשב כשלוש שנים, וכשהצרו את צעדיו שם, עבר ללמד שני נערים במשך שנה בפולטבה.
מחליפת מכתביו של אל"ג עם שלמה בובר, ניתן להבין שב-1874 עקר את מגוריו מפולטבה שבאוקראינה, וממכתבו לדיינארד נראה שעבר לשישה חודשים לכפר באותו המחוז, בשם סטאלבין.
לאחר חודשים אלה, עבר לעיר התעשייתית קרמנצ'וג, ובה החל ללמוד כימיה באופן עצמאי, תוך עבודה בבית מרקחת במקביל לעבודתו כמלמד במשך שלוש שנים, ולאחריהן, ב-1878, שב לברדיטשב, כפי שגם עולה ממכתבו השלישי לבובר.
את מכתבו לדיינארד הוא כותב בתקופתו השנייה בברדיטשב, ומתיאוריו בו ניכר ששהה בה כמה שנים.
בהמשך, פנה ללמוד במשך שנה בוולוז'ין, ומשם פנה ללמוד הנדסת כימיה בברלין, לימודים שנמשכו בעת ההיא שלוש שנים, במהלכן פגש בהרמן שפירא, מיוזמי הקרן הקיימת לישראל והאוניברסיטה העברית, אל"ג לימדו מתמטיקה באופן פרטי.
לאחר שסיים אל"ג את לימודיו (כנראה סביב שנת 1881/2), עבר לווילנה, ושם עבד כמגיה בדפוס האלמנה ראם, התמחה בתעשיית הסבון, הצבעים והצילום, עסק בניסויים בכימיה ולימד מתמטיקה לבחורי ישיבה.
בשנים אלה היה פעיל ב'חובבי ציון' והיה שותף להקמת האגודות 'שפה ברורה', 'אוהבי ציון' ו'בני משה' מייסודו של 'אחד העם'.
על פי עדותו בעל פה של פנחס שוקיאן, עד לסוכות תר"ן (1889), היה אל"ג הממונה מטעם ברזילי אייזנשטדט על הקמת לשכת 'בני משה' בוילנא, התמחה גם בתעשיית יין, והקים בשותפות עם נחמיה נתנזון, היו"ר הראשון של 'אוהבי ציון', בית חרושת לייצור לאקה לציפוי ולליטוש רהיטים.
ב-1890, נשלח מטעמו של ר' יצחק אלחנן לנהל את הישיבה הראשונה שהוקמה בברדיטשב, מאז חורבן ישיבותיה הגדולות של ווהלין בשנת ת"ח, בפרעות חלמניצקי.
ב-1891, כשהיה בן 46, בהשתדלות יחיאל מיכל פינס, חברו מישיבת רוז'ינוי, עלה לארץ ישראל עם אשתו ושני ילדיהם והתיישבו ביפו.
הוא שימש כמזכיר הוועד של חובבי ציון ביפו.
לפרנסתו, עבד ב'בית הסמים' (מפעל התרופות) של אפשטיין.
בתרנ"ג מונה למנהלו של בית הספר יק"א פיק"א בפתח תקווה, ושימש גם כמורה לעברית ומתמטיקה, ובמקביל עסק בפעילות ציבורית.
בתפקיד זה המשיך עד שנת תרנ"ז, אז הוזמן לשמש בקביעות ככימאי של יקבי ראשון לציון, תפקיד שעד אז נהג לעשות רק בחודשי הקיץ.
אל"ג שרד ביקב שנתיים בלבד, ואז עזב את עבודתו שם.
נראה שהחל להורות בבית ספר 'חביב' בראשון לציון, וב-1892 היה שותף להקמת 'אספת המורים', שהיא 'כמין-ברית מורים בין קומץ המורים העבריים שנמצאו אז בכל ארץ ישראל.
אל"ג נבחר לאחד משלושת חברי הוועד, והוא היה פעיל בו עד 1896, אז חדלה האספה להתקיים.
כיוון שבהקדמתו ל'יסודי חכמת ההגיון' של המלבי"ם הוא חותם 'תרנ"ט (1899) מושבת פתח תקווה', נראה שחזר להתגורר זמן מה שם, והרבה לפרסם מאמרים בקובץ 'אור תורה'.
במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה העשרים, שימש אל"ג כאחד משני הגבאים באגודת 'שומרי תורה' שייסד הרב זרח ברוורמן, שעסקה בהקמת תלמודי תורה במושבות השונות, ביניהם תלמוד תורה 'נצח ישראל' בפתח תקווה, כדי שאלה יהוו אלטרנטיבה תורנית לבתי הספר של יק"א.
כשנמלא אכזבה מיכולתו להשפיע על החינוך הציוני בארץ, עבר אל"ג לירושלים, ושימש כמנהל אדמיניסטרטיבי לישיבת 'עץ חיים' ב'מאה שערים'.
בתקופה זאת, היה אל"ג שותף להדפסת 'תנ"ך ארץ ישראל – הראשון שסודר ונדפס בארץ ישראל' .
כנראה שעל בסיס היכרותם מהוצאת 'מסלול ודרך' ו'חנוך תפלה', שפ"ן ביקש ממנו שיחבר שני פירושים לאוה"ת, והמתין לפחות 18 שנים להשלמתם: 'עיון תפילה' – ביאור לשון התפילה והברכות לפי חוקי הדקדוק וההיגיון, ציון מקורותיהם והערות, ו'תיקון תפילה' – 'תולדות התפילות והברכות...
שנויי הנוסחאות השונות מיום הוחל סדר תפלה להכתב'.
בגיל צעיר נשא לאשה בחורה מן הכפר גלייץ ועבר להתגורר בבית חותנו, אך זמן קצר לאחר מכן התגרש.
בגיל 21 נשא לאשה את חיה רבקה זאלקינד, עמה חי עד פטירתה בכ"ה באדר תרע"ב.
ב-1867, נולד בנו הבכור, אהרון יעקב, בעיר קלם.
בשנת 1880 נולדה בתו השנייה, בתיה, שלימים נישאה לשמואל ליפשיץ, חקלאי בן פתח תקווה.
בנו יעקב גורדון (1867 – 1907), מכונאי, היה ממקימי טחנת הקמח היהודית בבאר שבע.
היה נשוי עוד טרם עלייתו לישראל לבתיה לבית זילבר, גם היא ילידת ראסיין אשר הפכה ל"אם" הקהילה בבאר שבע.
לאחר שאשתו, חיה רבקה, נפטרה בירושלים ונקברה בהר הזיתים, עזב את ירושלים, ובשבעת חודשי חייו האחרונים, התגורר אצל בתו, בתיה בפתח תקווה.
שם גם נפטר ונקבר בחלקת הרבנים, בכ"ד בחשון, תרע"ג.
כלמדן חריף, בקיא, יסודי ודעתן, גורדון החל לפרסם עוד בבחרותו.
בצעירותו, רוב פרסומיו היו בתחום הלשון ופירוש לשוני לתורה ולסידור, ובבגרותו תפס התחום התורני את מרכז עיסוקו, והוא עסק בענפים רבים ומגוונים שלו.
אל"ג הרבה לפרסם ב'כנסת ישראל', 'תורה מציון' וב'אור תורה'.
קשה להעריך איזה חלק מכתבים אלה ראו אור בדפוס, אך המצויים בידינו הוא ככל הנראה רק חלקו הקטן של קורפוס זה.
מבין חיבוריו ופרסומיו הרבים שראו אור בדפוס, המצויים בפנינו בצורה זו או אחרת, הם אלה:
תפארת הלשון: שפת אליהו עם פירוש שפת יהודה - כתב יד Ms.
279=28 שבספריה הלאומית, ובו העתקת ספרו של הגר"א 'תפארת הלשון' ('שפת אליהו') וסביבו פירושו של אל"ג על הספר, 'שפת יהודה', תרכ"ט.
קובץ דרשות – קובץ דרשות ומאמרים שדרש בבית הכנסת דעדת ליטא בברדיטשוב, שופטים תרל"ג
משפטי הלשון העברית – הדפסה שנייה, מתוקנת ומבוארת, של ספרו של הגר"א 'דקדוק אליהו', (שנדפס לראשונה בווילנא והוראדנא, תקצ"ג, על ידי ר' יעקב משה מסלאנים, נכד הגר"א), עם הוספות והערות רבות, וילנא, תרל"ד
מפעלות היהודים – במקורות אחדים, מיוחס התרגום מגרמנית לעברית של ספרו של יקוב מתיס שליידן המוכיח את קיום החכמות והמדעים בימי הביניים על ידי היהודים, לאל"ג.
ככל הנראה זוהי טעות שיסודה בייחוס שגוי של תרגומו של אריה גרונם גורדון, לאל"ג, בגלל הדמיון השמי, שנעשה לראשונה ב'בית עקד', בהתייחסו לתרגום שראה אור בווילנא, תרמ"ב).
סדור חנוך תפלה – עם 'שיח קדש – באור המלות הקשות בלשון התפלה בשפה קלה המובנת למתחילים, וילנא, תרנ"א 1890.
מסלול ודרך לדקדוק שפת-עבר - וילנא, תרנ"א 1891.
בנייני הפעלים – ענייני דקדוק ולשון הקודש על פי תורת הגר"א, נדפס ללא שער, ירושלים, תרנ"ו.
דרך ישרה לדקדוק הקריאה – ענייני הברות האותיות, מחברת ראשונה – לא נדפס יותר, ירושלים, תרנ"ו.
חזון האמונה וההשגחה – שלושה מכתבים אשר השיב לשואליו אריה ליב גארדאן, ירושלים תרנ"ט.
יסודי חכמת ההגיון – הדפסה ראשונה שלספרו של המלבי"ם (ר' מאיר ליבוש), ערוך, מסודר ומבואר על ידי אל"ג, ורשה, תר"ס.
תלמוד ירושלמי – לונץ – מהדורה מדעית על בסיס דפוס ונציה רפ"ב-רפ"ד, מוגהת על פי כתבי יד של הירושלמי וציטוטיו בראשונים, עם פירושים ציונים והערות של אברהם משה לונץ, בהשתתפות ר' אברהם אהרן פראג, ר' חיים יהושע בן ציון קוסובסקי, ר' יחיאל מיכל פינס, אל"ג ועוד.
יצאו לאור מסכתות ברכות – שביעית.
חלקו של אל"ג היה בכתיבת חלק מן הפירושים ועריכת הציונים.
בינת מקרא – חמשה חומשי תורה 'בינת מקרא' עם באור קצר למלמדים הנקרא 'שרשים והערות, ירושלים, תרס"ח.
ספר תורה נביאים כתובים – תנ"ך מוגה על ידי אל"ג (מאוחר יותר, בשנת תר"ץ, הוציא יצחק אליהו לנדא [נין הגר"א.
לא יא"ל שנדון לעיל] על בסיסו את 'תנ"ך ארץ ישראל: הראשון שסודר ונדפס בארץ ישראל), ירושלים, תרע"ב.
תולדות ישראל - ספר היסטוריה שאל"ג מפנה אליו בפירושיו 'תקון תפלה' ו'עיון תפלה' ובמאמרו על 'שתא אלפי שני הוה עלמא' ב'אור תורה', אך אינו מצוי בפנינו.
ספר משנת הגר"א – הוצאה מחודשת על ידי יצחק אליהו לנדא [נין הגר"א.
לא יא"ל שנדון לעיל] של משנת הגר"א בדקדוק שפת עבר, שיצא כבר לאור בשם 'משפטי הלשון העברית', תל אביב, תשכ"ד.
סדור עבודת הלב – שהודפס על ידי שפ"ן בתוך 'אוצר התפלות', עם מבוא גדול ושני הפירושים 'עיון תפילה' – ביאור לשון התפילה והברכות לפי חוקי הדקדוק וההיגיון, ציון מקורותיהם והערות, ו'תיקון תפילה' – 'תולדות התפילות והברכות...
שנויי הנוסחאות השונות מיום הוחל סדר תפלה להכתב', וילנא, תרע"ה.
אריה לודוויג געתון (או א.ל געתון או: גאתון; בגרמנית: Arie Ludwig Gaathon; 24 בדצמבר 1898, אייזנאך - 4 בנובמבר 1984, תל אביב) היה מראשוני הכלכלנים בישראל.
נולד ב-24 בדצמבר 1898 באייזנך כלודוויג גרינבאום.
בתום לימודיו התיכוניים ב-1916, התנדב לצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, במהלכה שירת בצרפת ובפלסטינה ונשבה בידי הצבא הבריטי, סמוך לטובאס.
לאחר המלחמה שב לגרמניה ועסק בעבודות מזדמנות בתחום הבנקאות והסחר.
בשנת 1931 קיבל תואר בכלכלה, ובשנת 1934 סיים בהצטיינות דוקטורט בכלכלה ומשפטים באוניברסיטת פרידריך וילהלם של ברלין, עבודתו עסקה בתנאים כלכליים של ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
ב-1935 היגר לפלשתינה (א"י) ועבד במחלקת התכנון של הסוכנות היהודית, שם, על רקע מאורעות תרפ"ט ובהזמנת ארתור רופין, חקר את התלות הכלכלית של היישוב היהודי במשק הערבי, ותוצאות מחקרו פורסמו ב-1941.
עבודתו נחשבה לחלוצית בתחומה, ושיטתו שימשה את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ממשלת המנדט הבריטי לחישוב התוצר המקומי.
לאחר הקמת מדינת ישראל עברת את שמו לגעתון ומונה למנהל המכון למחקר כלכלי של הסוכונות היהודית.
בשנת 1953 היה ליועץ הכלכלי של ראש הממשלה דוד בן-גוריון (נקרא גם: האחראי למחקר הכלכלי במשרד ראש הממשלה), ופרסם את התכנית הארבע שנתית הראשונה, לשנים 1950–1953. עם הקמתו של בנק ישראל מונה לכלכן בכיר במוסד, ומחקרו עסק בין היתר באומדן מלאי ההון במשק הישראלי ובחקר הפריון הכלכלי בישראל.
געתון קיבל דוקטורט לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ב-1972, ונבחר לנשיא הכבוד של האגודה הישראלית לכלכלה, עת הוקמה ב-1976.
החל ב-1989 ואחת לשנתיים, מחולק פרס געתון על שמו לעבודה מצטיינת בכלכלת ישראל, לחוקר/ת מתחת לגיל 40. בעבר הציגו הזוכים את עבודתם בכינוס שנערך בחטיבת המחקר בבנק ישראל.
בוועדת שופטי הפרס: נשיא האגודה הישראלית לכלכלה, מנהל מכון פאלק למחקר כלכלי בישראל ומנהל חטיבת המחקר בבנק ישראל.
Parental Networks and the Labor Market2024 מאור מילגרוםההשפעות ארוכות הטווח של פיטורין והחשיבות של הון אנושי ספציפי לענף2024אלעד דה-מלאךחסמים גאוגרפיים להשכלה בקרב אוכלוסיות מוחלשות: ממצאים מפתיחת בתי ספר תיכוניים ביישובים ערבים בישראל
הון תעסוקה ותפוקה בישראל 1950 עד 1959, מחלקת המחקר של בנק ישראל, ירושלים 1961.
כלכלת ישראל בשנת 1950, הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
פריון כלכלי בישראל, בנק ישראל, ירושלים 1971.
שינויים בצריכה של קבוצות הכנסה לפי סקרי הוצאות המשפחה: 60-1959, 69-1968, בנק ישראל, ירושלים 1975.
הרב אריה ליב האפט היה רב חסידי ורבה של קונוטופ.
אריה ליב נולד בשנת ה'תקצ"ד לאביו הרב אליעזר יעקב האפט.
בזיווג ראשון התחתן עם ביתו של הרב חיים פרנקל שהיה מורה צדק ורבה של קונוטופ.
אחרי פטירת חותנו בשנת ה'תר"מ מונה להיות ממלא מקומו כרבה של קונוטופ, בתפקיד זה החזיק כ-25 שנה.
במקביל לתפקידו כרב העיר קונוטופה שימש שם גם כגבאי קופת כולל חב"ד.
אחר כך מונה לכהן כרבה של קוזעלעץ שבפלך צ'רניגוב.
אחרי פטירת אשתו הראשונה נישא בזיווג שני לפראדע ראסיע ופסי מדווינסק.
רבי אריה ליב היה חסיד של אדמו"ר הצמח צדק שחיבבו מאוד.
התכתב בענייני הלכה עם גדולי דורו בהם רבי יוסף שאול נתנזון, האדמו"ר הרש"ב מליובאוויטש, רבי פרץ חן, הרב דוד צבי חן, הרב אברהם יהודה חן והרב מנחם מנדל חן.
שו"ת דברי טעם, ורשה, ה'תרס"ד
נכדתו, האדא ברכה - אשת הרב בנימין מובשוביץ
ביתו איידלה, אשת ר' שמעון טייצלין (שהיה ממלא מקום חמיו ברבנות קונוטופ ומרבני ישיבת וולוז'ין)
הרב אריה ליב פְרוּמְקִין (ה'תר"ה, 1845 – ה' בסיוון ה'תרע"ו, 1916) היה רב ומורה, מחבר ספרים וחוקר תולדות ארץ ישראל, ממייסדי המושבה פתח תקווה.
אריה ליב נולד בעיירה קלם שבפלך קובנה שבליטא (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת תר"ה (1845) לאביו הרב שמואל קלמר ואמו פרוּמה, בן זקונים לאחר 7 בנות.
אביו ודודו (הרב אליהו ראגולר – רב חשוב, בעל שו"ת 'יד אליהו') לימדו אותו תורה והבחינו בכישוריו כבר מגיל צעיר.
אביו רצה לעלות לארץ ישראל עם כל המשפחה, אך אמו חששה שהקשיים יהיו גדולים מדי, לכן אביו יצא למסע לבדוק ולהכין את העלייה לארץ ישראל.
בהיותו שם הרגיש שהקשיים אכן גדולים, וחזר לדאוג לבני ביתו ולהשיאם.
לאחר חתונת 3 מבנותיו ובנו יחידו אריה ליב, ומתוך תחושה שימיו קצרים, עלה שוב לארץ ישראל, ולאחר פחות משנה נפטר שם.
מיום הגיע השמועה לאריה ליב על פטירת אביו, התאמץ למצוא דרך לעלות לקבר אביו ולהתיישב בארץ ישראל.
לאחר זמן מה יצא למסע לארץ הקודש, והגיע לארץ בשנת תרל"א.
במסע זה, שארך כשנה, מצא את קברי הר הזיתים במצב קשה והחליט לרשום את כיתובי-המצבות מקבריהם של כל רבני ירושלים ולערוך מחקר על תולדותיהם.
לאחר שסיים את כתיבת יומן המסע לו קרא מסע אבן שמואל, וסיים את הכנת הכרך הראשון לספר תולדות חכמי ירושלים, חזר לליטא למצוא מימון למחקרו ולהוצאת ספרו.
בשהותו בליטא לקח על עצמו משרת רבנות ואב"ד של קהילת אלקסוט (פרבר של קובנה), והיו באים מכל רחבי קובנה וממרחקים לשמוע את דרשותיו.
את עיקר מרצו השקיע פרומקין לעשיית נפשות לארץ ישראל ויישובה בעבודה.
הוא דרש במקומות רבים, והירבה להדגיש שדווקא בימי הפרעות ברוסיה הרבה יותר מתאים לעלות לארץ ישראל, שם תיבנה חברת קודש, ולא להגר לאמריקה, שתגרום לדבריו להתבוללות ולירידת ערכי הדת.
כמו כן פרס את חזונו להקמת אחוזה חקלאית ומוסד חינוכי לילדי ישראל.
בהיותו בגרמניה נפלו דבריו על אזניו הקשובות של הגביר עובדיה לחמן והרב עזריאל הילדסהיימר (רב הקהילה האורתודוקסית בברלין), שהחליטו להירתם למשימה.
לחמן שלח את הרב פרומקין לייסד אחוזה חקלאית על שמו ("אחוזת לחמן") בפתח תקווה, והרב הילדסהיימר נתן את תמיכתו לתכנון המוסד החינוכי ולתוכנית הלימודים במוסד.
הכנסות האחוזה היו אמורות לממן את בית הספר.
בתמיכתם הנמרצת של לחמן והילדסהיימר יצא פרומקין בשנת 1884 עם אשתו וארבעת ילדיו לארץ הקודש, לרכישת אחוזה באם המושבות פתח תקווה, עם חידוש היישוב היהודי בה.
הוא רכש כ-1,000 דונם מאדמות הכפר אומלבס, עליהן הקים (בפינת הרחובות חיים עוזר ואוסישקין של היום) את היקב הראשון של פתח תקווה שהחל לפעול בשנת 1890. הוא קבע את ביתו ליד היקב והקים בו תלמוד תורה.
בתחילת דרכם בארץ ישראל גרו פרומקין ובני משפחתו במושבה יהוד, ומשם היו הולכים כל יום מסע של 3 שעות לעבוד בפתח תקווה, ומסע דומה חזרה.
איש לא העז לגור בפתח תקווה, מסכנת המחלות שם.
לאחר תקופה קצרה של מסעות רגליים יומיים בין פתח תקווה ליהוד, החליט הרב פרומקין לעשות מעשה ולהקים את הבית הראשון בפתח תקווה.
הוא ומשפחתו עברו לגור שם בבית מבודד, שכן חבריו, שחשבו אותו למשוגע, סירבו להצטרף.
רק לאחר חודשים רבים התחילו משפחות נוספות להצטרף ליישוב פתח תקווה.
בית זה, שהיה מוקף בגדר ונחשב למבוצר יחסית מילא תפקיד חשוב בעת ההתקפה על פתח תקווה (1886).
זה היה אחד משני המקומות המוגנים בהם התבצרו מתיישבי פתח תקווה כנגד ההתקפה הערבית המאורגנת הראשונה על היהודים בארץ ישראל.
כשראה שהגיעה שעת הכושר לכך החליט לייסד את המרכז החינוכי עליו חלם כל השנים.
זה היה בית הספר הראשון מחוץ לירושלים, והראשון שלימד גם מקצועות נוספים מעבר ללימודי קודש.
בית הספר החל לפעול בשנת תרמ"ד (1884) ובימיו הטובים למדו בו 63 תלמידים, תחת הנחיית צוות של 13 מורים.
מטרת בית הספר הייתה "לחנך פועלים נאמנים לתורה ולמצוותיה".
בבית הספר למדו 7 ימים בשבוע (כולל שבת) והייתה בו פנימייה לתלמידים מירושלים שסעדו על שולחנה של משפחת פרומקין.
היה מקובל באותם ימים שיש שתי חופשות בשנה - בתשרי ובניסן, אך הרב פרומקין חש שחשוב שדווקא בימים אלו ישהו התלמידים עם רבותיהם והחליט שהחופשות יהיו בתקופת חנוכה ובתקופת שבועות.
המקצועות שנלמדו היו מגוונים מאוד יחסית לאותם ימים ונחלקו לשלושה תחומים עיקריים: לימודי קודש, לימודים כלליים ולימודי הליכות ומוסר.
בלימודי הקודש למדו גמרא תוספות וראשונים, תורה עם פירוש רש"י, נ"ך, משניות, מצוות ומסורות ודקדוק עברי.
בלימודים הכלליים למדו חשבון וניהול פנקסים, גאוגרפיה, תולדות עם ישראל, ערבית וגרמנית.
לימודי המוסר כללו שעות רבות של שיחות עם המחנכים, הקפדה יתירה על הלבוש, ההיגיינה והאסתטיקה, לימודי נימוסים ודיבור כהלכה ואף היו פרסים על ההתנהגות.
כל לימודי הקודש היו בעברית, ואף התלמידים שוחחו עם המורים ובינם לבין עצמם בעברית בלבד.
בכל יום נבחנו התלמידים על החומר, ובשבת נבחנו בלימודי הקודש.
כיתות הלימוד היו מרווחות ובנויות בפאר רב עם אוויר צח, ובחוץ היה גן אילנות בו טיילו התלמידים.
בשעות אחר-הצהרים המאוחרות שוחחו התלמידים עם המורים בגן ובשדות וחזרו על החומרים שלמדו.
מעבר ללימודים העיוניים השתתפו התלמידים מדי פעם בעשייה החקלאית ולמדו עבודה מעשית של הגידולים השונים.
בשבתות ובחגים סעדו התלמידים על שולחנות מוריהם ובעיקר על שולחן המשגיח הראשי, כדי להטמיע הרגלי אוכל והתנהגות נאותים.
המוסד נחשב באותם ימים למהפכה חינוכית של ממש, שהצליחה הן ברמה מקצועית והן ברמה מתודית ופדגוגית.
רבות נכתב בעיתונות ובמכתבים באותם ימים על בית הספר, אף על פי שהיו כאלו, ובעיקר ממנהיגי החרדים מארגון "דגל תורה", שהתנגדו לתוכנית הלימודים הזו וטענו כי הרב פרומקין מוריד את חניכיו מן המסילה.
במקביל לעיסוקו הרב בבית הספר ניהל הרב פרומקין גם את המשק החקלאי הגדול ביותר בתולדות אם המושבות, שכלל גידולי גפנים, זיתים, תאנים, שקדים, רימונים, תות, שזיפים, תפוחים, תפוזים ואתרוגים.
התכתב עם הגאון רבי יצחק אלחנן ספקטור שחיזקו במצוה זו של יישוב הארץ.
לאחר עשר שנים של הצלחה תוך כדי קשיים רבים ומחלות שלו ושל בני ביתו, נוצר סכסוך בינו לבין פטרונו עובדיה לחמן.
הוא נאלץ לוותר על זכויותיו בנחלה תמורת כיסוי חובותיו על ידי לחמן.
לאחר שנותר בחוסר כל, עזב את הארץ עם משפחתו, ולאחר זמן מה הגיע לאנגליה, שם עסק הרב בעיקר בכתיבת ספריו ומחקריו.
בית הספר לא החזיק מעמד לאחר שעזבו הרב פרומקין, ועברו עוד שנים רבות עד שקם בית ספר חדש באם המושבות.
לאחר שבע עשרה שנות גלות חזר לעת זקנה בשנת תרע"א לפתח תקווה עם אשתו, והתמסר ללימוד תורה והוצאת כתביו הרבים לאור.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, נדד ליפו ולירושלים, ושוב חזר לפתח תקווה, שם נפטר בה' בסיון תרע"ו.
הוא אף נקבר בפתח תקווה (בבית העלמין סגולה) למרות רצונו להיטמן בירושלים, עקב מצב המלחמה שמנע את האפשרות להעבירו.
כתב ספר "קרובן של ישראל" על מגילת אסתר שיצא לאור בירושלים תרנ"ג.
ההדיר והוציא לאור "סדר רב עמרם השלם" בירושלים תרע"ב.
כתב ספר "מגן האלף" (אלף= ראשי תיבות אריה ליב פרומקין).
רחוב "מגן האלף" בשכונת שמואל הנביא בירושלים מנציח את זכרו (רח' פרומקין בבירה נקרא על שם השופט גד פרומקין).
רח' פרומקין בפתח תקווה נקרא על שמו.
ארכיונו, הכולל התכתבות אליו ומאתו, מסמכים שונים, כתבי יד וטיוטות של חיבוריו ודרשותיו, שמור בספרייה הלאומית בירושלים, לה נמסר במתנה על ידי משה סמילנסקי.
ארכיונו האישי מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.
לפרומקין נולו ששה ילדים, ביניהם:
חנה לאה - נישאה לפרופ' משה צבי סגל, מחשובי חוקרי המקרא באוניברסיטה העברית.
אליהו - סבו של הרב יונתן זקס, הרב הראשי של הקהילות העבריות המאוחדות בחבר העמים הבריטי.
אלה (עלקא) - נישאה לבנימין יהלום, המוכתר של כפר גנים.
רחל - נישאה לזכריה דימסון.
מסע אבן שמואל - יומן מסע (ירושלים תרל"א)
תולדות אליהו - על דודו הרב אליהו מקאליש (ווילנא תר"ס)
סדר רב עמרם השלם - שלושה חלקים (ירושלים תרע"ב)
משא גיא חזיון - ביאור על הגדה של פסח (ירושלים תרע"ג)
תולדות חכמי ירושלים (ירושלים תרפ"ח-תר"צ)
כן כתב מאמרים רבים שפורסמו בכתבי העת באותה תקופה כגון הלבנון, היהודי, הצופה, תורה מציון ועוד.
הותיר אחריו כתבי יד נוספים.
אריה ליב סֶמיַאטיצקי (1883, סוקולי, פלך גרודנו, האימפריה הרוסית (פולין) – 1945, תל אביב) היה סופר עברי, עורך, מתרגם ומורה.
אריה ליב בן צבי סמיאטיצקי נולד בשנת 1883 בעיירה סוֹקוֹלִי (סאָקאָלי; Sokoły), הסמוכה לעיר לומז'ה, בפלך גרודנו שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בחבל פודלסיה שבמזרח פולין).
הוא למד בחדר ובישיבה, אך במקביל למד גם לימודים כלליים.
הוא החל בעבודתו כמורה בגיל 21, בתחילה בעיר גרודנו, בשנת 1904, ובשנת 1907 עבר להורות ולהתגורר בעיר וילנה.
בווילנה החל לעסוק גם בתרגום ועריכה, הצטרף למערכת העיתון העברי "הזמן", והתמחה בסִגנוּן ושכתוב.
סמיאטיצקי יצא למסע ארוך, ונדד בערי רוסיה, קווקז ואוזבקיסטן.
הוא הגיע במסעו עד לעיר בוכרה, וישב זמן קצר בין יהודיה.
כשחזר ממסעו שב אל ההוראה: תחילה בוורשה, שם לימד בבית הספר התיכון של מגנוס קרינסקי, ואחר-כך בלודז', בגימנסיה של ד"ר מרדכי זאב ברוידא.
בעת מלחמת העולם הראשונה שהה בפולין, והיה מפקח על בתי ספר יהודיים.
כישרון העריכה שלו קנה לו אוהדים והתפרסם, וחיים נחמן ביאליק הזמין אותו לעבוד כעורך ומסגנן בהוצאת "מוריה" שלו; בתחילה באודסה, ואחר כך, בשנת 1921, יצא מרוסיה עם חבורת ביאליק, והמשיך עם הוצאת "מוריה" (לימים "דביר") גם בבאד הומבורג שבגרמניה.
בשנת 1925 עלה סמיאטיצקי לארץ ישראל, התיישב בתל אביב והמשיך בעבודתו כעורך ומתרגם.
בשנות עבודתו בהוצאת אמנות ובהוצאות אחרות ערך, סִגנן ו"שִכתב", מאות ספרים.
הוא לא נהג לחתום את שמו על הספרים.
הוא גם השתמש בשמות עט שונים – ל.
שמו (ואף "אלמוני") – בהם חתם בעיקר על תרגומיו.
היה חבר אגודת הסופרים העברים.
סמיאטיצקי נפטר בשנת 1945. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
משבת לשבת: סיפור, על יסוד החוברת מרחביה "לנוער", מאת א' אחירב (אריה סמיטיצקי), ציורים מאת נחום גוטמן, תל אביב: אמנות, 1939.
לואיס קרול, עליזה בארץ הנפלאות (הרפתקאות אליס בארץ הפלאות) (כתוב עברית בידי ל.
סמן, פרנקפורט ע"נ מיין: אמנות, תרפ"ד.
קרין מיכאליס, המסע הגדול של ביבי (תרגם: א' אחירב), תל אביב: אמנות, 1964.
אדמונדו דה אמיצ'יס, הלב (תרגם: י.
הלמן, ערוך על פי המקור בידי א.
טלבוט בינס ריד, זקני בית הספר בוילבי (תרגם: א' אחירב), תל אביב: עם עובד, תשכ"ו-1965.
שלום התלמיד: ספר הדרכה, חובר בידי גדולי הרופאים (תרגום: אריה סמיטיצקי), אודסה: מוריה, 1906.
סמיאטיצקי תרגם גם תרגומים נוספים, שנדפסו בכתבי עת עבריים, ובהם מגילת נמרוד מאת ש.
אנ-סקי, הדבורה זיוית (הדבורה מאיה) מאת בונסלס (חתם על התרגום כ"אלמוני") ועוד.
אריה ליבונטין (1915 - 30 בספטמבר 2013) היה מחלוצי ענף התיירות והתעופה האזרחית בישראל.
מייסד ומנהל חברת "דפנה טורס", שהייתה החברה הישראלית המסחרית הראשונה שהטיסה ישראלים לחו"ל.
נולד ברוסיה לשרה ודב (בוריס) ליבונטין, אחיו של זלמן דוד ליבונטין.
בשנת 1925, בהיותו בן עשר, עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בשנת 1939 נישא לצִלה, בתו של אליעזר יעקבזון מרחובות.
בשנות ה-40 שימש כסוכן אוניות להובלת פרי הדר.
במלחמת העצמאות שירת כסגן מפקד חיל ההיסעים.
לאחר מלחמת העצמאות יצא ליבונטין לגרמניה בשליחות הג'וינט וממשלת ישראל כדי להעלות את שארית הפליטה.
לשם כך שכרו ממשלת ישראל והג'וינט את שירותיה של חברת תעופה פרטית שפעלה באירופה.
ראשי החברה היו טייסי קרב אמריקאים בדימוס, שגם הטיסו את מטוסי החברה.
היו אלו מטוסים מיושנים מדגם קרטיס C-46 קומנדו ששימשו את חיל האוויר האמריקני במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה נותרו המטוסים הללו ללא שימוש, והצבא האמריקאי העניק אותם במתנה לוותיקי טייסי הקרב האמריקאים כהוקרה על תרומתם למאמץ המלחמתי.
קבוצות טייסים התאגדו ברחבי אירופה והקימו חברות שירותי תעופה מסחריים, ואת שירותיה של אחת החברות שכרו ממשלת ישראל והג'וינט.
באותה תקופה עדיין לא הופעלו בישראל טיסות מסחריות, ומשום כך מטוסי החברה שהביאו את ניצולי השואה מגרמניה לישראל חזרו לגרמניה ריקים.
ליבונטין החליט לנצל את הפוטנציאל הכלכלי, ולשם כך הקים חברה לשירותי תעופה מסחריים בשם "אל דרור".
שר התחבורה דוד רמז דרש ממנו לשנות את שם החברה, כדי למנוע בלבול עם אל על, והוא שינה את השם ל"דפנה טורס", על שם בתו דפנה.
בשנת 1949 החל למכור טיסות לגרמניה באמצעות סוכני נסיעות, והרווחים חולקו עם הטייסים וסוכני הנסיעות.
"דפנה טורס" המשיכה בהפעלת הטיסות המסחריות עד תחילת 1952, אז החלה "אל על" בטיסות מסחריות סדירות.
לאחר מכן המשיכה "דפנה טורס" לפעול כסוכנות נסיעות ותיירות רגילה.
בשנת 1973 יזם העיתונאי אורי אלוני בעזרת עיתונו להיטון את שליחת הנציגה הראשונה של ישראל באירוויזיון - אילנית - לתחרות אירוויזיון 1973 שהתקיימה בלוקסמבורג.
לאחר שנודע לאלוני שלרשות השידור אין תקציב לפרויקט, הוא פנה לאריה ליבונטין והציע לו דיל: ליבונטין יממן את כרטיסי הטיסה והשהות של אילנית והמלחינה נורית הירש באירוויזיון ובתמורה אילנית תצטלם ותופיע על השער של להיטון כשהיא מחזיקה בתיק חברת הנסיעות "דפנה".
הרב אריה לייב בארון (י"ג באדר תרע"ב, 2 במרץ 1912 – ו' בתשרי תשע"ב, 3 באוקטובר 2011), היה ראש ישיבת "מרכז התורה" ורב בית המדרש "מרכז התלמוד" במונטריאול.
נולד לראובן ברנוביץ', בעיירה הרדוק (הסמוכה לוולוז'ין), מחוז מינסק, בלארוס.
בצעירותו למד בישיבה קטנה בעיירה ראקוב, בראשות הרב אברהם קלמנוביץ', ובישיבה בסטויבץ.
בבחרותו למד בישיבת ברנוביץ' אצל הרב אלחנן וסרמן והרב דוד רפפורט, מחבר הספר "צמח דוד".
היה מקורב למשגיח הרב ישראל יעקב לובצ'נסקי, ובמשך תקופה היה סועד את סעודות השבת בביתו.
העלה על הכתב את שיעורי רבו הרב וסרמן, ולימים שימשו מחברותיו את הרב וסרמן בהוצאת ספרו "קובץ הערות" על מסכת יבמות.
בשנת תרצ"ב, בגיל 20, עבר ללמוד בישיבת מיר, שם למד עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת ת"ש (1940) שהה יחד עם תלמידי ישיבת מיר בווילנה, וכעבור שנה נסע עם תלמידי הישיבה לקובה שביפן ומשם לשאנגחאי, בה שהו כחמש שנים.
בקיץ תש"ו (1946) הגיע עם תלמידי הישיבה לארצות הברית.
הוא נישא לבתו של הרב חיים אליעזר סמסון, ראש ישיבת "חפץ חיים" בבולטימור.
את חופתו ערך הרב חיים שמואלביץ.
בשנת 1948 מונה לראש ישיבת "מרכז התורה" במונטריאול, כמחליפו של הרב אליהו חזן, שעבר לכהן כראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
עמד בראשות הישיבה עשרים וארבע שנים, ויזם את הנוהג לשלוח תלמידי ישיבה ממונטריאול לישיבות הגדולות בארצות הברית.
בשנת תשל"ג (1973) ייסד את בית המדרש "מרכז התלמוד" ועמד בראשו עד שנת תשס"ו (2006) שבה עלה לישראל.
כתב ספרים רבים על התלמוד ועל התורה.
את ספרו האחרון הוציא בהיותו בן למעלה מתשעים.
כמו כן פרסם מאמרים רבים של חידושי תורה, מחשבה והשקפה בירחונים וכתבי עת תורניים ובהם "הפרדס" ויתד נאמן.
נפטר בליל ו' בתשרי תשע"ב, חודשים ספורים לפני מלאות לו 100 שנה.
הגדת הלב על הגדה של פסח
דת יהודית - על התורה
הרב אריה לייב בקשט (לעיתים כתוב אריה ליב, תרע"ח – י"ד בטבת תשס"ד) היה ראש ישיבת "עטרת מרדכי" בדטרויט שבארצות הברית והעמיד אלפי תלמידים.
נולד בדולטיש בליטא לרב יעקב יהושע שנספה בשואה.
למד בישיבת מיר במיר ואחר כך בגלותה בווילנה ובשאנגחאי בזמן מלחמת העולם השנייה.
היה מקורב לראש הישיבה הרב אליעזר יהודה פינקל.
המשגיח בשנתו הראשונה בישיבה היה הרב ירוחם לייבוביץ.
בווילנה בזמן מלחמת העולם השנייה גלו אליה מישיבות שונות ובהן מישיבת מיר וגם מכנסת בית יצחק שבראשות הרב ברוך דב לייבוביץ שגם ממנו שמעו תלמידי מיר שיעורים, וכן שמעו שיעורים מפי הגרי"ז מבריסק.
בתש"ו נשא לאישה את בת הרב מרדכי רוגוב, ראב"ד טייני בליטא ומחבר "עטרת מרדכי" שלמד בישיבות מיר ווולוז'ין.
לאחר השואה הגיע לארצות הברית ובה כיהן כראש ישיבת "עטרת מרדכי" בדטרויט במשך כ-55 שנים.
בין תלמידיו הרבים, תלמידי חכמים גדולים.
משיחותיו המוסריות שהשפיע בהן רבות על תלמידיו, ערכו תלמידים את הספר "קול אריה".
קול אריה - שיחות מוסריות על פרשיות השבוע ששוכתבו על ידי תלמידים.
יצאו לאור שני כרכים על חומש בראשית ועל החומשים שמות וויקרא, דטרויט, תשס"ג (2002) ותשס"ה (2005).
אריה לֵיבּ פַאיַאנְס (אוגוסט 1899, ט"ז באלול תרנ"ט – 16 במרץ 1981, י' באדר ב' תשמ"א) היה מורה ועורך עברי, חבר ועד הלשון והאקדמיה ללשון העברית.
נולד ב-1899 בעיר ביאליסטוק, בנם של הרב דוד פאיאנס, ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים (מצד אמו נכדו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין ונינו של אביו, הרב רפאל יום טוב ליפמן היילפרין (1816–1879), רבה הנודע של ביאליסטוק, מחבר הספר "עונג יום טוב").
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה שותף לבניין בתי הספר העבריים בפולין, כיהן כמורה ללשון וספרות עברית בבית הספר העברי בביאליסטוק והיה פעיל בולט ב"החלוץ".
ב-1921 החליט לעלוץ לארץ ישראל בעצמו, היה למורה בירושלים וממארגני "קבוצת ביאליסטוק" החלוצים בבית הכרם.
כעבור כמה שנים חלה במלריה, ונשלח להתרפא בווינה, שם השתלם באוניברסיטה.
כעבור זמן-מה שב לביאליסטוק, והיה שוב למורה ומחנך, עסקן ועיתונאי.
פרסם מאמרים בסוגיות ציוניות והתרבות היהודית בעברית וביידיש.
בשנת 1934 עלה שוב לארץ ישראל, ולבסוף התיישב בתל אביב.
היה לעורך של ספרות יפה, שירה, ספרי מדע ופובליציסטיקה, חבר ועד הלשון והאקדמיה ללשון העברית.
בין עבודותיו הבולטות הייתה עריכת המהדורה החדשה של פירוש המקרא של ש"ל גורדון.
היה נשוי לרעיה ואביהם של דוד פאיאנס, משורר, סופר ועורך, ומרים (ימה) סוקולובסקי, מורה, שנפטרה בצעירותה.
אחותו ד"ר שרה פאיאנס-גליק הייתה מחנכת לגיל הרך, המפקחת על גני הילדים בארץ מטעם מחלקת החינוך והמפקחת הראשונה מטעם משרד החינוך והתרבות, כלת פרס החינוך של עיריית תל אביב.
אביו התכונן לעלות לארץ ישראל, אך נפטר בטרם הספיק.
אמו, אחותו הגדולה מינה קפלן, אחותו גיטה פאיאנס ואחותו דבורה קוסטרינסקי עלו לארץ אף הן.
אריה (לייבו) ליבנה כיהן כמנהלה הראשון של הרשות להגנה על עדים.
קודם לכן היה בכיר בשירות הביטחון הכללי.
ליבנה השתחרר מצה"ל בדרגת סגן ב-1976 לאחר שירות כסגן מפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורו התגייס לשירות הביטחון הכללי.
הוא למד ערבית והוצב כחוקר בצוות חקירות שומרון.
במהלך שירותו כיהן כראש אגף החקירות וכראש מרחב הדרום.
בינואר 2007 נבחר למנהלה הראשון של הרשות להגנה על עדים, ועמד בראשה מהקמתה ועד לכניסתה לתוקף של התפטרותו באוגוסט 2010.
ליבנה כיהן כיו"ר מזכירות עמותת אומ"ץ בשנים 2004 עד 2007. ב-2011 נבחר ליו"ר המועצה הציבורית שליד אומ"ץ.
מכהן כחבר בוועד הציבורי למניעת הרס העתיקות בהר הבית.
ליבנה בעל תואר שני בלימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, אלמן, אב לשלושה.
רבי אריה לייב "הארוך" מקראקא (ביידיש: דער הויכער ר' לייב; נפטר ט"ו באייר תל"א, 25 באפריל 1671) היה רב פולני במאה ה-17, רבן של פשמישל וקראקא.
מגדולי דורו, חותנם ומחותנם של אחדים מגדולי רבני פולין.
נולד לרבי זכריה מענדל קלויזנער שכונה "ר' זכריה הנביא".
למד אצל רבי יהושע העשיל בעל "מגיני שלמה" ו"שו"ת פני יהושע".
נישא ליוטא בתו של רבי אפרים פישל רבה של לבוב, שימש כדיין ומו"ץ בקראקא, ואחר כך שימש ברבנות פשמישל עד פטירת ר' העשיל מקראקא בכ' בתשרי תכ"ד, 21 באוקטובר 1663. לאחר פטירתו ירש את מקומו והתמנה כרבה של קראקא, משרה בה החזיק עד פטירתו בט"ו באייר תל"א, 25 באפריל 1671.
הוא לא הדפיס מחידושי תורתו, אולם כמה מחידושיו ומתשובותיו ההלכתיות שרדו בכתבי בני דורו.
קונטרס ביידיש המכיל ליקוט של דברי מוסר, נדפס בשנת תכ"ו בשם "תיקוני תשובה ארץ צבי", שזכה להסכמתו יוחס בדיעבד לנתן העזתי.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בקרקוב, על יד מחותנו הרב ר' העשיל מקראקא.
משפחתו של רבי אריה לייב, הייתה ממשפחות הרבנים החשובות בפולין.
אחיו היו: רבי צבי הירש קלויזנר ורבי דוד טביל מבריסק וגיסם היה רבי יהודה ב"ר ניסן (מהריב"ן), רבן של אולקוש, טומשוב לובלסקי, קאליש וערים נוספות.
בנו, רבי זכריה מנדל, היה מחשובי רבני פולין שנודע בצדקותו, מחבר הספר "באר היטב" על יורה דעה וחושן משפט, ונקרא בפי ההמון "רבי זכריה הנשיא".
מלבדו, ידועים בשמם שלושה בנים נוספים: אפרים פישל מלודמיר, אלעזר, וחיים מיברוב.
שלוש בנותיו נישאו לרבנים חשובים: בתו גיטל נישאה לרבי שמואל מפיורדא, מחבר "בית שמואל" על שולחן ערוך אבן העזר.
פעריל נישאה לרבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים, רבן של פרמיסלה וברסלאו; ודבורה נישאה לרבי שאול, בנו של רבי השיל מקראקא.
רבי אריה ליב ילין (בכתיב היידי: יעֶלין; ה'תק"פ, 1820, סקידל - ז' בניסן תרמ"ו, 12 באפריל 1886, בילסק) היה רב ליטאי, רבה של בילסק.
נודע על שם ספרו "יפה עיניים".
נולד בעיירה סקידל שבאימפריה הרוסית, לחיה שרה מלכה בת הרב שלום מאוסטרהא, ולרב שלום שכנא ילין, בן הרב נפתלי ילין.
בהיותו בן 13 (1833) נפטרה אמו, ואביו נשא לאישה את אחותה דובקה.
אריה ליב נותר במזרח אירופה ולמד בישיבת וולוז'ין בה היה תלמידו של ראש הישיבה, רבי יצחק מוולוז'ין.
נישא למיכלה בת ר' משה פנחס מז'טל.
כיהן ברבנות העיירה יאשינובקה עד לשנת 1856, אז עבר לכהן ברבנות העיר בילסק, עד פטירתו בז' בניסן תרמ"ו, 12 באפריל 1886.
בהקדמתו ל"יפה עיניים" על מסכת שבת כתב: "ות"ל [=ותהילה לאל\ותודה לה'] מקום יש בראש להניח בו שני עניינים ממינים שונים, וכאילו עשה עליית קיר קטנה במוח למשכן מחשבת ד"ת [=דברי תורה] אשר שם לא תבוא רגל הטרדה, גם בעיני יפלא...".
בספר "נאד דמעות" הכולל דברי מספד עליו, מסופר שכבר מנעוריו, כשלמד בישיבת וולוז'ין, היה חוזר בכל יום על התנ"ך ועל הש"ס, בכל חודש השלים את כל התנ"ך, בכל שנה השלים תלמוד בבלי.
מאשתו הראשונה נולדו לו שני בנים ובת.
בנו הבכור, ר' יעקב ילין, התגורר באמצ'יסלב ועסק במסחר.
בתו חיה שרה מלכה, נישאה לרבי יצחק מייזיל.
נפטרה שנתיים לפני מות אביה.
לאחר מותה נשא רבי יצחק את מחותנתו, בת ר' זלמן משה יפה מרוגובה, חתן רבי יצחק מוולוז'ין.
נכדו ר' שלום שכנא מייזיל, בנו של ר' יצחק, היה מנהל בית המדרש הגבוה "תחכמוני" בביאליסטוק.
בשנות ה-30 עלה לארץ ישראל.
נישא לרבקה מרים דנינברג, בתם של חיים לייב ופרידה דנינברג (פרידה היא בתם של רבי זלמן משה יפה, שהיה חתנו של רבי יצחק מוולוז'ין).
בתו של ר' שלום שכנא מייזיל: חיה שרה מלכה ובעלה הרב חיים ברנשטיין מירושלים (אחיו של הרב משה ברנשטיין, ראש ישיבת קמניץ).
בנם הרב יצחק ברנשטיין, ראש ישיבת כנסת חזקיהו בכפר חסידים.
בתם המחנכת רבקה נביס מירושלים, אשת הרב יהושע זליג הלוי נביס.
אחרי פטירת אשתו הראשונה, בשנת 1870, נישא רבי אריה לייב ילין בשנית ונולדה לו בת, צביה לאה (שפירא).
בתה היא רופאת הילדים ד"ר פניה ליבנט מווילקומיר ובאחרית ימיה בירושלים.
ספרו "יפה עיניים" נדפס בש"ס וילנא, ומאז בכל מהדורות התלמוד הבבלי המבוססות על מהדורה זו, ספר זה הוא תשתית ללימוד ומחקר השוואתי בין התלמוד הבבלי והתלמוד הירושלמי, הוא מציין על כל סוגיה בתלמוד הבבלי את הסוגיות העוסקות בנושא זה בתלמוד הירושלמי.
מלבד חיבורו המפורסם, כתב גם את הספר "מצפה אריה" על הלכות הרי"ף, ואת ספר דרשותיו "קול אריה".
הרב אריה ליב קפלן (מכונה: לייבל; י"ט בתשרי תש"ח, 3 באוקטובר 1947–ט"ז באייר תשנ"ח, 12 במאי 1998) היה שליח חב"ד הראשי בצפת, מייסד ומנהל מוסדות וקריית חב"ד בצפת, ראש כולל אברכים בבית הכנסת צמח צדק בצפת ויו"ר ארגון הגג של מוסדות חב"ד בישראל.
נולד בפריז שבצרפת לרב משה בנימין ולשרה קפלן.
בשנת תשי"ז עברה המשפחה לניו יורק.