tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סביבו הוקמו יתר המבנים ועמדות לתותחים.
החומות המקיפות את המבצר נבנו בעובי של 3 מטרים, פרט לחומה הפונה לנהר, שעוביה מטר אחד.
שער הכניסה, הפונה לעיר, הוקם ב-1608.
פרט להגנה על העיר, שימש המבצר גם כבית סוהר, ובייעודו זה פעל עד 1965. עם פינויו באותה שנה, נפתח המבצר לציבור הרחב.
ב-1990 הוכרזה העיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו כאתר מורשת עולמית, והמבצר נכלל בשטח ההכרזה.
מבצר ארנברייטשטיין נמצא על הר בגדה המזרחית של הריין מול קובלנץ במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
יש עדות להתיישבות במקום עוד מהאלף הרביעי לפנה"ס.
הוא מוזכר לראשונה בכתובים ב-1139 כרכושו של הארכיבישוף של טריר.
מהיותו קרוב לגבול צרפת הוא הותקף מספר פעמים עד שנכבש על ידם ב-1799. הם נסוגו מהאזור ב-1801 לאחר שפוצצו את המבצר.
לפי הסכם קונגרס וינה מ-1815 עבר חבל הריין לשליטת פרוסיה והיות שקובלנץ חלשה על השייט בריין ובמוזל, ביצרו הפרוסים את המבצר והרחיבו אותו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזק המבצר על ידי כוחות הכיבוש הצרפתיים עד 1947. ב-1946–1950 הוא שימש כמחנה פליטים ולאחר מכן שימש לדיור.
ב-1956 נפתח בו המוזיאון הראשון וב-1972 הוקמה בשטחו אנדרטה לחללי הצבא הגרמני.
המבצר משמש כיום אתר תיירותי ותרבותי.
יש בו מוזיאון לצילום, מוזיאון ארכאולוגי ותערוכות אמנותיות קבועות ומתחלפות.
כן נערכים בו קונצרטים ואירועי תרבות שונים.
ב-2010 הוקם רכבל שהוא מהגדולים בגרמניה המחבר את הפינה הגרמנית עם המבצר.
דבר זה הפך את המבצר יותר נגיש ופופולרי.
מהמבצר יש תצפית מרהיבה על קובלנץ, הריין והפינה הגרמנית.
ב-2002 הוכרז המבצר שנמצא בתוך עמק הריין המרכזי העילי כאתר מורשת עולמית של אונסקו.
מבצר בּוּאָייר () הוא מבנה בצרפת אשר תוכנן על ידי אדריכלים שמינה נפוליאון בונפרטה ובנייתו הושלמה ב-1857 לחופיה המערביים של המדינה כדי להגן על נמל רושפור מתקיפה של הצי המלכותי הבריטי.
עם השלמתו התברר שאין בו כבר צורך כמבצר תותחים.
מיקומו משויך כיום למחוז השראנט הימי בחבל אקיטן החדשה.
במאה ה-20 הועבר לרשות אזרחית, שוקם ושימש לצילומי הסדרה "Fort Boyard" (בעברית: "המבצר"), שעשועון טלוויזיה צרפתי במקור שלו שלוש גרסאות זרות רבות וביניהן ישראלית - שכולן מצולמות במבצר.
תוכניות להקמת המבצר הועלו כבר ב במטרה לשפר את ההגנה על נמל החוף החשוב רושפור מפני תקיפה של הצי המלכותי הבריטי.
מבצר זה היה אמור להשתלב בקו מבצרים שכלל גם את פורט אנט , פורט דה לה רייד (Fort de la Rade) על האי "איל דה אקס" וביצורים על האי .
המיקום נבחר מאחר שהיה במקום סלע טבעי שיכול היה להוות בסיס למבצר.
השיקולים של מיקום המבצרים היה בעיקר טווח התותחים של אותה תקופה כך שהמבצרים יתנו כיסוי מלא לכל פינות מפרץ הגישה לנמל.
ב-1692 הגיש המתכנן הצרפתי דהקומב (Descombs) תוכניות לבניית המבצר אך הן נגנזו בגלל העלות הגבוהה כשהמתנגד הראשי לפרויקט היה המהנדס הצבאי הראשי של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, סבסטיאן דה וובאן.
ב-1757, בעקבות פשיטה של הצי המלכותי הבריטי על האי "איל דה אקס", נדונו שוב התוכניות לבניית המבצר אך נגנזו בגלל מורכבות הבנייה.
ב-1800, ביוזמת נפוליאון בונפרטה, נבחן הפרויקט שוב.
בונפרטה מינה שלושה מהנדסים לתכנון מחודש המבצר (פרגו (Ferregeau), ארמנד סמואל דה מרסקוט ופרנסואה אטיין דה רוזלי-מסרו ).
הבנייה החלה ב-1801 כשמורכבותה אילצה את המתכננים להקים נמל באי שמדרום למבצר ולידו כפר עובדים בשם בויארדוויל וכן להקים מזח לייד האי.
העבודות התקדמו אך נעצרו ב-1809 וחודשו ב-1837, תחת מלכותו של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, בעקבות התגברות המתח מול בריטניה.
הבנייה הסתיימה ב-1857 והמבצר איפשר מגורים ל-250 חיילים.
עם סיום הבנייה התברר שטווח התותחים, שנכנסו בינתיים לשימוש בצבא צרפת, גדל משמעותית דבר שאיפשר כיסוי אש יעיל יותר של אזור הגישה לנמל ובעצם ייתר את הצורך להציב תותחים במבצר.
ב-1871 הפך המבצר לכלא צבאי עד 1913 אז ננטש על ידי הצבא.
ב-1950 נכלל המבצר ברשימת המבנים המוגנים של צרפת וב-1961 נמכר למועצת מחוז השראנט הימי.
בעקבות הפיכת המבצר לאתר מוגן בוצעו במבצר שורה של פרויקטי שימור:
ב-1989 החל תהליך שיחזור ושימור המבצר חלקו הפנימי של המבצר כדי שישמש אתר למשחקי טלוויזיה ולשם כך נבנה במקום מזח חדש שאיפשר גישת אוניות עם ציוד.
אחת המשימות של צוות השיפוץ היה סילוק של מאות טונות של גואנו של ציפורים שהפכו את המבצר הנטוש לאתר קינון.
ב-1998 החל פרויקט נוסף שהתמקד בהגנה על קירותיו החיצוניים של המבצר מפני נזקי הגלים ורסס הגלים.
ב-2004 הסתיים פרויקט נוסף לשיפוץ החצר הפנימית של המבצר.
החל מ-1990 שימש המבצר אתר צילומים לסדרת הריאליטי המבצר כשגרסה ישראלית שלה הוסרטה בשנים 1998–1999.
ב-1967 צולמו במבצר מספר סצנות של הסרט הצרפתי "ההרפתקאה האחרונה" כולל סצנת הסיום.
המבצר יושב על אי עשוי סלע ימי המבצבץ מעל פני הים.
המבצר בנוי בצורת אצטדיון שאורכו 68 מטר ורוחבו 31 מטר.
הקירות, שגובהם כ-20 מטר, מחולקים לשלוש קומות כשבכל קומה מספר חלונות הפונים החוצה כשקומת הקרקע יועדה למגורי חיילים ולמחסנים.
הקומה השנייה נבנתה כחומת סוגרים ויועדה לתותחים והקומה העליונה יועדה למרגמות.
עם בניית המבצר נבנה גם מזח לעגינת ספינות שנהרס עם השנים.
מבצר אריוואן (בארמנית: Երևանի բերդը (ירוואני בֶּרדֶה); בפרסית: قلعه ایروان, (גאלה-יה ירוואן); באזרית: ايروان قالاسى (איראבאן קלאסי); ברוסית: Эриванская крепость (אירוונסקאיה קרפוסט)) הוא מבצר מהמאה ה-16 בירוואן.
המצודה נבנתה בתקופת השלטון העות'מאני, ב-83–1582 על ידי סרדאר פרחאת פאשה.
הוא הוחזק בתקופות שונות על ידי העות'מאנים והפרסים.
המבצר נהרס על ידי רעידת אדמה בשנת 1679. אחרי רעידת האדמה, מושל ארוואן הספווית, זאל חאן, ביקש מהשאה סיוע בבנייתה מחדש של אריוואן, כולל המבצר וארמון הסרדארים.
ב-12 ביולי 1679 הגיע סגן העוצר הספווי של אזרבייג'ן, מירזה איברהים, לאריוואן.
תפקידו היה לבנות מחדש את המבצר, מקום מושבו של המושל של אריוואן.
רבים מתושבי הכפרים גנג'ה, אגוליס ודאשט הועברו בכפייה לאריוואן כדי לבצע את עבודת הבנייה.
עבודת הכפייה נמשכה עד החורף.
מאוחר יותר, השאה התיר לכולם לחזור לבתיהם, על אף ששיקום המבצר לא היה גמור.
עבודת הבנייה נמשכה, והסתיימה בשנים הבאות.
באוקטובר 1827, במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), הצבא הרוסי בהנהגתו של איוואן פסקביץ' כבש את אריוואן, ומבצר אריוואן לא היה בשימוש למטרות צבאיות עד להריסתו המוחלת ב-1930.
ב-1853, המבצר נהרס על ידי רעידת אדמה נוספת.
בשנת 1865 שטחה של המצודה נרכשה על ידי נרסס טאירנטס, סוחר של הגילדה הראשונה.
מאוחר יותר, ב-1880, טאיראנטס בנה מפעל ברנדי בחלקו הצפוני של המבצר.
המבצר נהרס לחלוטין ב-1930 בתקופת השלטון הסובייטי, אך כמה חלקים של חומות ההגנה עדיין נותרו.
מבצר אריוואן נחשב לעיירה קטנה נפרדת מן העיר.
בין העיר למבצר היה שטח נקי מבינוי.
המבצר היה מלבני עם היקף של כ-1200 מטר.
חומה הקיפה את המצבר משלושה צדדים; בצד רביעי (המערבי) עמד המבצר על שפת ערוץ נהר זאנגו (כיום, נהר הרזדאן).
בחלק הצפוני-מערבי של המבצר הגיע הערוץ לעומק של 640 מטר, לא נגיש, ולכן לא בנו שם חומה.
למבצר היו שלושה שערים: תבריז, שירוואן וקורפו.
בפינות של החומות היו מגדלים.
חנו במבצר חיל של כ-2,000 חיילים, והיו בתוכו כ-800 בתים.
תושבי הקבע של המבצר היו מוסלמים מקומיים בלבד.
הארמנים הורשו לעבוד בשווקים במהלך היום, אך הם היו צריכים לנעול ולחזור לבתיהם בשחאר (העיר הראשית) בלילות.
הארמון ישב בשטח הצפון-מערבי של המבצר, מעל ערוץ הנהר.
הוא היה בניין רבוע ורחב, מחולק למדורים רבים.
ההרמון היה אחד מהחלקים הגדולים, כשאורכו היה 61 מטרים ורוחבו 38 מטרים.
הוא היה מחולק לחדרים ומסדרונות רבים.
ארמון הזה נבנה בשנת 1798 בתקופת שלטונו של מחמוד, בנו של חוסיין-עלי חאן.
הארמון ישב על מקומם של ארמונות קודמים, אשר הושמדו כל פעם שחאן החליט לבנות חדש.
הארמון שנבנה בשנת 1798 היה האחרון, והוא נבנה בסגנון אדריכלי פרסי, והכיל "שושבאנד אוויה" ("אולם מראות"), בו הקרניז היה מכוסה זכוכית צבעונית והתקרה הייתה מעוטרת בתמונות של פרחים נוצצים.
ועל קירות האולם היו שמונה תמונות שצוירו על בד של מולכים שונים מן האימפריה הפרסית.
לאחר שכבשו הרוסים את אריוואן, באחד האולמות של הארמון, העלו החיילים מופע של הקומדיה המפורסמת של אלכסנדר גריבוידוב, Горе от ума, בנוכחות המחבר.
לוח זיכרון אשר מנציח את האירוע מצוי במפעל היין אררט ירוואן, אשר כיום יושב במיקום שבו המבצר היה פעם.
הקירות הפנימיים של הרמון החאן היו מכוסים בשיש, עם דפוסים צבעוניים.
אחד היה מסג' רג'ב-פאשה והשני היה מסגד עבאס מירזא.
ההריסות של מסגד רג'ב-פאשה נשארו עד תחילת עבודות השיקום של אריוואן בשנת 1930. רק קיר אחד של מסגד עבאס מירזא נותר עומד.
המסגד הזה נבנה בשנת 1725 בתקופת שלטונו של הטורקי רג'ב-פאשה חאן.
היה זה בניין מקושת בעל 4 עמודים עם קירות חיצוניים מעוטרים.
במהלך התקופה הפרסית, הוא שימש כמחסן נשק, כי היה זה מסגד סוני, והפרסים היו מוסלמים שיעים.
בשנת 1827, המסגד הומר לכנסייה רוסית אורתודוקסית, ונקרא על שם הבתולה הקדושה.
מסגד עבאס מירזא (המסגד של סרדאר)
המסגד הזה היה שיעי, והוא נבנה בתחילת המאה התשע עשרה, בתקופת שלטונו של החאן האחרון של שושלת החאנים האריוואנים, חוסיין-חאן.
המסגד נקרא "עבאס מירזא ג'אמי", על שם בנו של חוסיין-חאן.
החזית הייתה מכוסה בזכוכית ירוקה וכחולה, בסגנון האדריכלות האזרית-איראנית.
כשכבשו הרוסים את המבצר, מסגד שימש כמחסן נשק.
במהלך התקופה הסובייטית המסגד, כמו מבנים דתיים רבים (כנסיות, מקדשים, ומנזרים ארמנים) נותרו נטושים ומוזנחים, וכיום רק המסגרת של המסגד נשמרה.
מבצר אֶרֶבּוּנִי (בארמנית: Էրեբունի), הידוע גם בשם אֶרִין בֶּרְד (בארמנית: Արին Բերդ; שפירושו "מבצר של דם"), הוא עיר מבוצרת שהוקמה על ידי ממלכת אוררטו במאה ה-8 לפנה"ס.
הוא נמצא 1,017 מטר מעל פני הים.
המבצר היה אחד מתוך מספר מצודות שנבנו לאורך החלק הצפוני של גבול אוררטו, והיה אחד המרכזים החשובים ביותר מבחינה פוליטית, כלכלית ותרבותית בממלכה.
השם ירוואן עצמו נגזר מן השם ארבוני.
בכתובת קיר שנמצאה בהריסות קרמיר בלור (עיר בירה עתיקה אוררטית), הפועל "ארבו-ני" שימש במובן של "לאחוז, לשדוד, לגנוב, או לחטוף" כשלאחריו מושא.
חוקרים משערים כי המילה, כשהיא משמשת כמושא ישיר, יכול גם להיות "לקחת" או "לכבוש" ובכך הן מאמינים כי משמעות השם ארבוני, בעת הקמתו עיר המבצר, היה "לכידה", "כיבוש", או "ניצחון".
ההיסטוריון הצ'רקסי אמג'ד ג'ימוחה מציע אטימולוגיה אלטרנטיבית: :ארי" (המתייחס ללאום "אר", אשר התגוררו באזור) + "בוני", מילה בשפת הנאך, שהיא הבסיס למילה הצ'צ'נית "באן" אשר משמעותה מקלט או בקתה; שורש עם זאת פשוט אומר המאורה או מחסה.
על פי השורשים האינדו-אירופאים שלה, בארמנית מקור המילה "באן" היא במילה "בוין" שפירושה "קן ציפורים" או "מאורה".
המילה היא אולי המקור למילה "ואן" בארמנית (שפה עם שורשים אוררטים חזקים), אם כי ייתכן שמשורש שונה, שכן המילה האוררטית "ביאני" פירושה גם "מקלט" או מחסה.
כששמו מפורש באופן זה, משמעות הדבר שהמבצר היה עיר הבירה בני האר.
ארבוני נוסדה על ידי המלך האוררטי ארגישטי הראשון (שחי בסביבות 785–753 לפנה"ס) ב-782 לפני הספירה.
המבצר נבנה על ראש גבעה שנקראת ארין ברד, המשקיפה על עמק Arax, כדי לשמש כמעוז צבאי ולהגן על הגבולות הצפוניים של הממלכה.
העיר תוארה כ"מעוצב כמרכז מינהלי ודתי גדול, במלוא המובן של בירה מלכותית." על פי מרגריט ישראליאן, ארגישטי החל את הבנייה של ארבוני לאחר כיבוש השטחים הצפוניים של ירוואן וממערב לאגם סוואן, בערך במיקום העיר אבויאן כיום.
הוא השתמש באסירים ששבה במהלך מערכות אלה, גברים ונשים, בבניית עירו.
בסתיו 1950, משלחת ארכאולוגית בראשותו של קונסטנטין הובהסיניאן, גילתה כתובת קיר בארין ברד, המוקדשת לייסוד העיר ואשר נחצבה במהלך שלטונו של ארגישטי.
שתי כתובות זהות נמצאו במבצר ארבוני.
ארגישטי השאיר כיתובים דומים גם בבירה האוררטית טושפה (ואן הנוכחית), לפיהם הוא הביא 6,600 שבויי מלחמה מחאטה וצופאני כדי לאכלס את העיר החדשה.
בדומה לערים אוררטיות אחרות של התקופה, ארבונו נבנתה בצורה משולשת על גבי גבעה, מאחורי סוללות בגובה 10 מטר.
מאחורי החומות, הבניינים היו מופרדים על ידי קירות מרכזיים ופנימיים, שנבנו ממגוון רחב של חומרים, כולל בזלת, טוף, עץ וחימר.
ארגישטי בנה שם ארמון מפואר, ובחפירות שנערכו התגלו מבנים בולטים נוספים, ביניהם היכל אסיפות מלכותי, מקדש המוקדש לחאלדי, מצודה, שם חיל המצב התגורר, אגפי מגורים, מעונות ומחסנים.
הקירות הפנימיים היו מעוטרים בעושר רב עם ציורי קיר וקישוטים אחרים המציגים סצנות מהדת והתרבות.
שליטים אוררטים רצופים בחרו בארבוני כמקום מגוריהם במהלך המערכות הצבאיות שלהם נגד הפולשים מהצפון, והמשיכו את עבודות הבנייה כדי לחזק את הגנת המבצר.
המלכים סרדורי השני ולרוסה הראשון גם השתמשו בארבוני כאתר היתכנות צבאית למסעות כיבוש לכיוון צפון.
בתחילת המאה ה-6, הממלכה האוררטית, שסבלה מפלישות תמידיות, התמוטטה.
האזור עד מהרה נפל תחת שליט הממלכה האחמנית.
המיקום האסטרטגי של ארבוני נותר חשוב גם לכובשים, והעיר הפכה למרכז חשוב של מחוז ארמניה בממלכה.
למרות פלישות מרובות על ידי כוחות זרים ברצף, העיר לעולם לא ננטשה לגמרי, ונותרה מיושבת במהלך המאות הבאות, בסופו של דבר צמחה והסתעפה והפכה לעיר ירוואן.
הקשר הקרוב בין ארבוני לירוואן נחגג בפסטיבל גדול שנערך בספטמבר 1968, לכבוד 2,750 להולדה של ירוואן.
מבצר ארבוני נבנה על ראש גבעת ארין ברד, שגובהה 65 מטרים, כמיקום אסטרטגי המשקיף על ערבות אררט ועל הדרכים הראשיות המובילות אל המצודה.
הוא גם השקיף על עיירה אוררטית שצמחה למרגלות הגבעה.
הכניסה הראשית למבצר הייתה ממוקמת בשיפוע העדין יותר בצד הדרומי-מזרחי של הגבעה.
היא הובילה לחצר המרכזית של המצודה, שם נערכו טקסים של השומרים של ארגישטי ושל החיל המוצב במבצר.
בחלק הדרום-מערבי של החצר היה מקדש של האל חאלדי.
המקדש היה גדול ומלבני עם גרם מדרגות שהוביל אל הגג של מגדל זיקורת.
סביב האולם של המקדש היו שנים עשר עמודים באכסדרה פתוחה עם ספסלים לאורך הקירות.
ליד הקיר המזרחי היה מזבח לקורבנות.
הקירות היו מעוטרים בציורי קיר צבעוניים המתארים ייצוגים של דמויות אדם, אלים, דפוסים גאומטריים ועיצובים פרחוניים.
אחד מציורי הקיר שנחשפו מראה את האל חאלדי עומד על גבו של אריה עם מגן לשמאלו וכתר קרניים על ראשו.
הציור היה אופייני לייצוגים של חאלדי שנמצאו באתרים אחרים.
הרצפה של המקדש עמדה בניגוד גדול אל שאר הקומפלקס, כי הייתה בנויה מקרשי עץ קטנים, בעוד שחדרים אחרים במצודה רוצפו באדובי עם משטחי אבן.
חפירות מוקדמות נערכו במהלך המאה ה-19 בעוד שחפירות שיטתיות יותר נערכו בארבוני ב-1952, תחת חסות משותפת של המכון לארכאולוגיה ואתנוגרפיה של האקדמיה הארמנית למדעים והמועצה לשימור ושיקום מונומנטים ארכיטקטוניים של מוזיאון פושקין.
הצוות הובל על ידי קונסטנטין הובהניסיאן ובוריס פיוטרובסקי, אשר שימש כיועץ באתר.
במהלך השנים הראשונות של החפירות (1950–1968), חשפו את הארמון של ארגישטי, היכל הכינוס המלכותי, מקדשים, ומעל מאה חדרים.
עשרות חפצים אוררטיים ואחמנים התגלו, ביניהם: כלי חרס, אבזמים, צמידים, חרוזים, כלי שתייה, קסדות, חצים, מטבעות כסף, ועוד.
מצאו גם את שברי ציורי הקיר המעוטרים בתמות דתיות, כולל "תהלוכות של אלים, חיות הקודש, עצי חיים", כמו גם סצנות של חיי היומיום, בו מוצגות סצנות של ציד, גידול בקר, חקלאות."
אזורי אחסון לתבואה, שמן, ויין גם נחשפו.
על הדלתות של המחסנים הונחו כתובות על דלתות הכניסה המתארים את מי שבנה את המחסן וכמות הפריטים שהונחו בהם.
נמצאו קנקני חרס ענקיים שהחזיקו יין ושמן.
כלי חרס קטנים יותר נמצאו ששימשו לבישול בירה משעורה.
השני הרבה יותר גדול כלי שימשו לאחסון מזון ויין.
עגולים קטן סימנו את הכלים והצביעו על הכמות שאפשר לאחסן בהם.
הכלים הגדולים יותר בדרך כלל היו קבורים למחצה באדמה אשר באופן טבעי שמר על קירור תכולתם.
כיתובים רבים בכתב יתדות החקוקים על בזלת נמצאו ברחבי המתחם.
חלקם מוצג עדיין על חומות המבצר, בעוד אחרים מוצגים במוזיאון ארבוני.
מוזיאון ארבוני להיסטוריה נוסד ב-1968. הפתיחה שלה מתוזמנה להתרחש יחד עם חגיגות ה-2750 של ירוואן.
המוזיאון מציג פריטים שנחשפו במהלך החפירות בקרמיר בלור וארין ברד ומציג את ההיסטוריה של האתר.
מבצר אַלְ-אֻחַ'יְדִר , או הארמון העבאסי באל-אוח'יידיר, הוא מבצר מלבני גדול שהוקם בשנת 775 לספירה וממוקם כ-50 ק"מ דרומית לעיר כרבלא שבעיראק.
המבצר נבנה על ידי הח'ליף עיסא אבן מוסא , אחיינו של א-ספאח מבית עבאס ומדגים אדריכלות אסלאמית עבאסית חדשנית במבנה חצרותיו, מתחמי המגורים בו והמסגד בו.
בתחילת המאה ה-20 נערכו במקום חפירות בפיקוחה של הארכאולוגית הבריטית גרטרוד בל.
אל-אוח'יידיר היה לתחנה חשובה בקרב הסוחרים בנתיבי הסחר האזוריים, בדומה לאטשאן ומוּגְ'דה.
מתחם המבצר כולל אולם מרכזי, איוואן גדול מעוצב, אולם קבלה ומגורי משרתים.
ייתכן ששם האתר קשור לאסמאעיל אבן יוסף אל-אוח'יידיר משבט בני אל-אוח'יידיר אשר הנהיג מרד נגד בית עבאס ואשר לאחר מכן נהיה למושל כופה בתמיכתם של הקרמטים.
ב-7 ביולי 2000 נוסף האתר לרשימת אתרי המורשת העולמית המוצעים של אונסק"ו בקטגוריית אתרי תרבות, אך נכון ל-2018 הוא לא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
בשנות הלחימה בדרום לבנון ביצע צה"ל מאות מבצעים נגד ארגוני טרור בלבנון, במסגרת האסטרטגית של לחימה בעצימות נמוכה נגד ארגוני הגרילה שלחמו בכוחות צה"ל וצד"ל.
על אף ששיטת הפעולה הישראלית הייתה הגנתית במהותה והתבססה על מערך מוצבים, יזם צה"ל מבצעים התקפיים לצורכי הרתעה ברצועת הביטחון ומחוצה לה.
בעקבות התבססות ארגוני טרור הפלסטיניים בדרום לבנון נוצר איום על גבול ישראל–לבנון.
צה"ל פעל לסיכול איום זה ויצא למבצע ליטני ב-1978 ולבסוף פלש ללבנון במלחמת לבנון הראשונה וכבש את רובה.
הסכם ישראל-לבנון 1983, שנחתם לאחר המלחמה נועד להסדיר את היחסים הבילטרליים בין ישראל ללבנון, ובכללם את סידורי הביטחון בגבול בין המדינות.
בהתאם להסכם, נסוג צה"ל בסוף שנת 1983 לקו האוואלי במערב ולקו חאצביא במזרח.
בינואר 1985 החליטה ממשלת ישראל על נסיגה מלאה מלבנון, וב-10 ביוני באותה השנה סיים צה"ל את הפינוי.
על פי החלטת הממשלה, האחריות הביטחונית על מרחב דרום לבנון הופקדה בידי צד"ל.
בשנים 1986–1988 חזר צה"ל, בהדרגתיות, אל דרום לבנון בשל החשש מהתפרקות צד"ל.
צה"ל התבצר במוצבים השונים בדרום לבנון, וסייע לצד"ל באמצעות יחידת הקישור ללבנון.
מבצעי צה"ל בתקופה זו היו מבצעי מניעה, ולא מבצעים התקפיים.
מבצעים אלו התאפיינו בהצבת מארבים בנתיבי חדירה לישראל, וכן בתקיפות חיל האוויר (למשל מבצע "בית אבא 12", בו נפל בשבי הנווט רון ארד).
בנוסף, בתקופה זו בוצעו שתי פשיטות חריגות בגודלן – מבצע חוק וסדר, שנועד לפגוע בחזבאללה, במאי 1988 ומבצע כחול וחום, שנועד לפגוע בארגון החזית העממית הפלסטיני, בדצמבר 1988.
בשנת 1989 נחתם הסכם טאיף, במסגרתו פורקו ארגון אמל וארגוני הטרור הפלסטיניים מנשקם.
כתוצאה מכך חלה ירידה בכמות הפיגועים והנפגעים הישראלים, שהובילה לירידה בכמות המבצעים שביצע צה"ל.
על אף שהסכם טאיף הרחיק את חזבאללה מדרום לבנון, החל ממאי 1991 הצליח ארגון חזבאללה להקים תשתית מבצעית בדרום לבנון ולבצע אלפי פיגועים כנגד כוחות צה"ל וצד"ל ברצועת הביטחון ובשטח ישראל.
בתקופה זו התמודד צה"ל עם אתגר בהפעלת הכוח - הצלחתם של מבצעים רבים ברמה הטקטית הובילה לירי על יישובי הצפון ולא עמדה במטרה האסטרטגית.
כתוצאה מכך, מבצעי צה"ל ברצועת הביטחון נעשו באישור מפקד פיקוד הצפון, ומבצעי צה"ל בשאר לבנון נעשו רק באישור הרמטכ"ל ושר הביטחון.
עם כניסתם של אמנון ליפקין-שחק לתפקיד ראש המטה הכללי ושל עמירם לוין לתפקיד מפקד פיקוד הצפון, החליט צה"ל להתייחס אל הנעשה ברצועת הביטחון כאל מלחמה, ולא כאל פעילות ביטחון שוטף.
החלטה זו התבטאה בהקמתה מחדש של יחידת אגוז ב-1995.
במהלך תקופה זו יצאו לפועל מספר רב של מבצעים, כאשר המרכזי בהם הוא מבצע ענבי זעם, שהתרחש בשנת 1996.
מבצעים מיוחדים (בפורטוגזית: Operações Especiais) הוא סרט משטרתי ברזילאי משנת 2014, שבוים על ידי תומאס פורטלה.
מככבים בו קליאו פירס, פבריציו בוליביירה, פאביולה נסקימנטו, טיאגו מרטינס, מרקוס קארוסו ואנטוניו טבת.
לאחר שעברה את מבחני הקבלה למשטרה האזרחית, פרנסיס מתחילה להשתתף בקורס ההכשרה של המשטרה.
זה מתרחש במקביל לפלישה אל קומפלקסו דו אלמאו, כאשר סוחרי סמים מכמה גבעות בריו נמלטו לפריפריה.
זה מה שקורה בסיאו ג'ודאס דו ליברמנטו הבדיונית, עיר בפרברי ריו דה ז'ניירו, שמתחילה להתמודד עם גל של פושעים.
כדי להילחם בהם נשלחת יחידה משטרתית, עם המגויסת החדשה פרנסיס.
ביחידה היא צריכה להתמודד עם חוסר האמון של השוטרים האחרים וגם עם קשיי המקצוע.
מבצר באץ' או מצודת באץ' (בסרבית: Бачка тврђава; בהונגרית: Bácsi vár) הוא מבצר מימי הביניים שנמצא ליד הנהר מוסטונגה בבאץ', וויבודינה, סרביה.
המבצר, שנבנה במאה ה-14, רשום ברשימת אתרי המורשת של סרביה.
מבצר באץ' נבנה במאה ה-14 בתקופת המלך ההונגרי קארוי הראשון (1310–1342).
לאחר מכן, נוספו לו שמונה מגדלים.
המבצר נהיה למקום בעל חשיבות ראשונה ברמה הצבאית, התרבותית והדתית.
לאחר קרב מוהאץ' ב-1526, המבצר הוחזק בידי האימפריה העות'מאנית ב-1529. במאה ה-17, ביקר המנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי במבצר, אותו הוא תיאר כעיר המוקפת בחפירי ענק מלאים במים.
האוסטרים השתלטו על המבצר ב-1687, אך לאחר מרד הנסיך ההונגרי פרנץ ראקוצי (1703–1711) נשרף המבצר וננטש.
למרות זאת, באץ' נותרה המצודה מימי הביניים השמורה ביותר בוויבודינה.
מתוך שמונת המגדלים של המבצר המקורי נותרו שרידים של ארבעה מגדלים צדדיים וכן המגדל המרכזי שגובהו 18 מ' שחלק ממנו שוחזר מחדש.
מבצר ארטבה הוא מבצר חשמונאי-הרודיאני, שהתגלה בשנת 2015 על ידי ד"ר דביר רביב מאוניברסיטת בר-אילן וד"ר אהרן טבגר מאוניברסיטת אריאל בשומרון.
האתר ממוקם בראש גבעה בגובה 364 מטרים, סמוך לערוצו של נחל נטוף מדרום מזרח לכפר דיר אבו משעל בחבל בנימין.
בשנת 2015, במסגרת סקר דרום השומרון החדש, נחשפו על גבעה במערב הרי בית אל שרידי אתר מבוצר מימי הבית השני.
האתר, שלא היה מוכר עד לשנת הסקר, נחשף בעקבות עבודות שבוצעו במקום וחפשו שרידי חומה חשמונאית.
מבצר ארטבה ממוקם בראש גבעה דמוית חרוט, במרחק כעשרה קילומטרים מצפון-מזרח למודיעין וכקילומטר מדרום-מזרח לכפר דיר אבו משעל.
גבעת האתר נסתרת מסביבתה הרחוקה ורק המתקרב אליה יכול להבחין בה; אולי בשל כך "נעלם" האתר מעיניהם של חוקרים שונים שפקדו את האזור.
הגבעה (גובהה 364 מטרים מעל פני הים) חולשת על ערוצו של נחל נטוף (ואדי ארטבה), שהתחתר למרגלותיה ויצר מדרונות תלולים המקיפים אותה.
במדרון הדרום-מערבי של הגבעה, בחלקו התחתון, שוכן אתר קדום נוסף הנקרא ח'רבת ארטבה וכ-200 מטרים בנחל, מערבית לגבעה, נובע עין ארטבה.
פסגת האתר שטוחה יחסית, שטחה כ-22 דונם והיא מכוסה ברובה בקרקע המעובדת כיום.
בסיור שבוצע באתר ביוני 2015 התברר שתושבי דיר אבו משעל החלו בעבודות פיתוח וחציבה במקום בעזרת כלים מכניים כבדים, בין השאר לצורך פריצת דרך גישה לראש הגבעה ולהקמת מבנה.
במהלך עבודות אלה נחשפו ונפגעו שרידי מגדל רבוע הבנוי בסגנון הלניסטי-חשמונאי, שפינתו הוסרה בעת העבודה.
עוד נחשפו פריטים אדריכליים, פתחיהם של חמישה בורות מים גדולים, בורות אחסון, וכן מיני חציבות (יסודות מבנים ומחצבות אבן).
לעבודות העפר של התושבים התלוו חפירות שוד שיטתיות שנערכו בכל רחבי האתר והציפו אל פני השטח שברי כלי חרס רבים מן התקופות ההלניסטית והרומית הקדומה.
המבצר שהתגלה בעת ביצוע עבודות עפר לא היה מוכר לחוקרים עד גילויו הנוכחי.
לפי ממצאי כלי החרס באתר, הוא מתוארך לתקופה בין אמצע המאה השנייה לפנה"ס ועד לנטישתו בסוף המאה הראשונה לפני הספירה.
הערכות מקובלות על חוקרי האתר הן שהמבצר תפקד מימי יהונתן או שמעון החשמונאים ועד סוף ימי שלטונו של הורדוס.
המבצר היה חלק מתפרוסת מבצרי החשמונאים בדרום השומרון.
על הרקע ההיסטורי להקמתו של המבצר במקום ניתן ללמוד מנתוניו הגאוגרפיים-היסטוריים.
גבעת המבצר חולשת על ערוצו הגדול של נחל נטוף, היורד מהר בית אל מערבה לעבר שפלת יהודה.
אפיקו הרחב של הנחל אפשר מעבר נוח יחסית בין אזור מודיעין ובין מרכז הר בית אל וניתן להניח שהחשמונאים עשו בו שימוש רב במהלך שנות המרד.
נוסף על כך, ראוי לציון עמק קטן, משופע במעיינות ומבודד, הממוקם בחלקו המרכזי של הנחל, כ-2 ק"מ ממזרח לארטבה.
נתוניו הייחודיים של עמק זה אפשרו למורדים החשמונאיים להשתמש בו כבסיס שהייה והתארגנות.
מבחינה גאוגרפית-היסטורית ממוקם המבצר בחלקו הצפוני של פלך רמתיים, אחד משלושת הפלכים שהועברו משומרון ליהודה במסגרת ההסכם שכרת יהונתן החשמונאי עם דמטריוס השני בשנת 145 לפסה"נ.
שלושת הפלכים, המשתרעים בשוליה הצפוניים של פחוות יהודה בגבולותיה מימי שיבת ציון, ומקובל להניח שהיו מיושבים בעיקרם באוכלוסייה יהודית או פרו-יהודית עוד בטרם סיפוחם ליהודה.
ניתן לראות במצודה זו חלק ממערך ביצורים שנועד לבסס את השליטה באזור זה ולהוות מעין קו ביצורים צפוני של האזור הנתון תחת שליטתם של החשמונאים במחצית המאה השנייה לפסה"נ.
לפי הערכתו של רביב, "ההתיישבות במקום החלה כיישוב חקלאי בימי בית שני המוקדמים במדרון המערבי של הגבעה, באתר הנקרא "ח'רבת ארטבה", ואילו בימי יהונתן או שמעון החשמונאים, הוקם מבצר מלכותי בראש הגבעה ובהמשך נבנו על גבי המדרון הדרומי של הגבעה מבנים, בורות מים ומחסנים."
הביצורים הבנויים מתווספים לביצור הטבעי של האתר.
שרידי חומה היקפית נחשפו בצדה הצפוני, המזרחי והדרומי של גבעת האתר.
השרידים המרשימים ביותר נמצאו בפינה הדרום-מערבית של הגבעה במהלך הכשרת שביל הגישה לראשה.
שרידים אלו כוללים שני קטעי חומה ניצבים זה לזה, המהווים פינה של החומה ההיקפית או של מגדל רבוע.
חומות אלו השתמרו לגובה 5 נדבכים והן בנויות אבני גזית גדולות בעלות סיתות שוליים וזיז גס, שהונחו בשיטת ראשים ופתינים למעט הנדבך התחתון, שבו הונחו האבנים בשיטת ראשים.
שיטת בנייה זו טיפוסית לתקופה ההלניסטית בארץ-ישראל והיא מוכרת מביצורי החומה הראשונה מימי החשמונאים בירושלים ומאתרים אחרים, כדוגמת המגדלים העגולים בשומרון, ביצורי אלכסנדריון וארומה שבשומרון.
סגנון בנייה דומה נמצא גם בקטעים נוספים של החומה ההיקפית ומאפשר לתארך את שרידי הביצורים במקום לתקופה החשמונאית.
מיקומם של קטעי החומות הניצבים בנקודה החולשת על המדרון הדרומי של הגבעה, שבו הותקנה כפי הנראה דרך הגישה לאתר, מאפשר להציע שלפנינו שרידי מגדל שחלש על שער הכניסה למבצר.
בחלקו הצפוני של האתר תועדו שני מקוואות טהרה.
מקווה אחד שולב בתקופה מאוחרת יותר בבור מים.
מקווה זה כולל מבוא מדורג ופתח בגובה כ-1.5 מטרים וברוחב 1 מטרים.
הפתח מוביל לחדר טבילה רבוע שמידותיו 3.5X3.5 מטרים וחמש מדרגות חצובות יורדות אל קרקעיתו.
הדפנות ומדרגות המקווה מצופים בשכבה עבה של טיח לבן ומעליה שכבת טיח אפור כמו הטיח שנצפה בבורות המים (להלן).
שילוב חלל המקווה בבור המים נעשה עם סתימת פתח הכניסה המקורי שלו.
שכבת הטיח הקדומה במקווה הותקנה כנראה עוד במהלך התקופה החשמונאית.
מקווה הטהרה השני כולל מבוא חצוב, פתח קשות בגובה 1.5 מטרים המוביל לחדר טבילה רבוע שמידותיו 3.2X3.3 מטרים, ועל דפנותיו ניכרים שרידי טיח אפור בהיר.
על כן נראה שהוא נחצב במהלך התקופה ההרודיאנית.
קרקעית המקווה מכוסה בסחף אך אפשר להבחין בה לפחות במדרגה אחת.
במהלך התקופה לאחר מציאת המקוואות בוצעו בהן פעולות שוד עתיקות תוך כדי השחתת המדרגות והרצפה.
השריד המרשים ביותר באתר הם חמישה בורות מים גדולים החצובים בסלע.
שניים מהבורות ממוקמים בדרומה של הגבעה ושלושה בחלקה הצפוני, כולם בתוך התחום המבוצר.
סלע הקירטון הרך אפשר לחצוב את הבורות בקלות יחסית, אך חייב גם התחשבות באפשרות התפוררות וקריסה.
החשש מפני קריסת התקרה הביא לחציבת בורות מוארכים וצרים ואף לבניית קיר תמך באחד מהם.
צורת הבורות רבועה בדרך כלל: בור מס' 1 מלבני, בורות 2 ו-4 טרפזיים, בור מס' 3 בצורת צלב ובור 5 רבוע.
מידות הבורות בממוצע: 16 מטרים אורך, 7 מטרים רוחב, 6 מטרים גובה ונפח כ-600 מ"ק.
בור 4, הוא הגדול מבין הבורות: אורכו 22 מטרים, רוחבו 10 מטרים, גובהו 11 מטרים ואפשר היה לאגור בו יותר מ-1,200 מ"ק.
יש לציין כי הנתונים חלקיים בלבד, שכן כיום הבורות מלאים בסחף רב המכסה את קרקעיתם.
בכל הבורות קיים לפחות פתח אחד בתקרה ובארבעה מהם קיים גם פתח נוסף באחת הדפנות.
הפתחים בתקרת הבורות קטנים יחסית ושימשו לשאיבה ולקליטת מים.
לעומתם הפתחים הצדדיים רחבים בדרך כלל ונראה כי שימשו לכניסת החוצבים.
בסיום מלאכת החציבה נסתמו הפתחים הצדדיים בקירות אבן שטויחו כחלק מהדפנות.
דופנות הבורות וקרקעיתם מכוסים בשתי שכבות טיח: שכבה עבה של טיח לבן האופייני לתקופה ההלניסטית ומעליה שכבת טיח אפור האופייני לתקופה הרומית הקדומה.
על גבי הטיח נותרו קווים אופקיים, חלקם גבוהים מאוד, המלמדים על מפלסי אגירת המים ועל הכמות הגדולה שנאגרה בבורות בפועל.
שטח הכיפה ומיקומו של האתר באזור גשום יחסית אפשרו לאסוף בקלות את מי הנגר ולמלא את הבורות.
מיקומם של בורות המים במרכז גבעת המבצר ולא בשוליה אפשר גישה נוחה ובטוחה אליהם בעת מצור.
בורות המים במבצר ארטבה דומים בצורתם ובגודלם למאגרי המים, המבוססים לרוב על איסוף מי נגר עילי, שנמצאו במבצרים ובמצודות בתחום המדינה החשמונאית, לרבות במבצרי מדבר יהודה כגון אלכסנדריון, קיפרוס והורקניה, המתוארכים בבירור לתקופה החשמונאית.
נפחם הכולל של הבורות בארטבה נאמד ביותר מ-3,400 מ"ק, כמות מים נכבדת בהשוואה למבצרים האחרים, שנאספה באמצעות תעלות ואמות ונועדה לאפשר עמידה במצור ממושך ואספקת מים לשוכני האתר, ואולי אף לתושבי האזור בעיתות מצוקה.
הטיפולוגיה המשותפת למפעלי המים במצודות המלכותיות, צורתם האחידה של חלק מהבורות וכן הטיח הלבן מאפשרים לתארך את חציבת הבורות באתר לתקופה החשמונאית ואת המשך השימוש בהם לימי הורדוס.
עם זאת, בשל צורתו יוצאת הדופן של בור מס' 3 ופגיעתו במתקן קדום (מקווה טהרה שתואר לעיל), ייתכן שהוא נחצב רק בימי הורדוס.
במדרון הצפוני של גבעת האתר אותרה מערה גדולה ששימשה כפי הנראה לאחסון ובה שברי חרסים רבים מן התקופה ההלניסטית.
בתחתית המדרונות הדרומי והמזרחי של הגבעה פזורים שרידי מבנים הבנויים לרוב אבני שדה ואבנים מהוקצעות.
מלבדם אותרו בורות מים, כבשן סיד, מחצבות, מערות קבורה ומערות אחסון.
ראויה לציון מערה גדולה מקורה בקשתות חצובות, שבתוכה נמצאו שברי חרסים רבים, מרביתם קנקנים, הנפוצים במכלולים המתוארכים לתקופה שבין המרידות וימי מרד בר כוכבא.
על פי צורת המערה נראה שהיא נחצבה בתקופה ההרודיאנית ושימשה כמחסן מלכותי.
נתוניו הגאוגרפיים והארכאולוגיים של מבצר ארטבה מלמדים על היותו אחד ממבצריה של יהודה בימי הבית השני.
מיקומו בראש גבעה נישאה, שרידי הביצורים ומערכת אספקת המים המרשימה הם המאפיינים העיקריים של מבצרי מדבר יהודה ושל המבצרים אשר הוקמו בחלקיה המיושבים של הממלכה החשמונאית-הרודיאנית.
עשרות שברי כלי החרס שנמצאו במקום מאפשרים לתארך את הקמת המבצר לאמצע המאה הב' לפני סה"נ ואת קיומו עד שלהי המאה הא' לפני סה"נ, כלומר מימי יהונתן או שמעון ועד סוף ימי הורדוס.
זאת בשעה שהיישוב ששכן לרגלי גבעת המבצר, מדרומו ומדרום-מערב לו (ח'רבת ארטבה), המשיך להתקיים עד לימי מרד בר כוכבא.
מבחינה גאוגרפית-היסטורית ממוקם מבצר ארטבה בחלקו הצפוני של מחוז רמתיים, אחד משלושת המחוזות שהועברו משומרון ליהודה במסגרת הסכם שכרת יהונתן החשמונאי (161–142 לפני סה"נ) עם דמטריוס השני בשנת 145 לפני סה"נ (מקבים א יא, 34).
שלושת המחוזות משתרעים בשוליה הצפוניים של פחוות יהודה בגבולותיה בימי שיבת ציון, וחוקרים רבים ראו בסיפוחם אשרור של מצב קיים, שבו התגוררו באזור זה יהודים כבר בראשית התקופה החשמונאית.
הסכם זה הביא להאצה ולפיתוח של ההתיישבות היהודית בדרום השומרון, ומעתה עבר גבולה הצפוני של הממלכה החשמונאית בגבולם הצפוני של שלושת המחוזות.
מיקומו של מבצר ארטבה סמוך לגבול זה מאפשר לראות בו מבצר גבול צפוני של יהודה בראשית דרכה של המדינה החשמונאית.
לאור נתונים אלו, ניתן להניח כי מבצר ארטבה הוקם בידי שמעון החשמונאי.
נתוניו הגאוגרפיים של מבצר ארטבה, ובעיקר מיקומו סמוך לגבולה הצפוני של יהודה בימי הבית השני וסמיכותו לבירות מחוז (רמתיים ותמנה), אפשרו לו למלא פונקציות ביטחוניות ואדמיניסטרטיביות כאחד.
בשלהי המאה הראשונה לפני סה"נ עבר המבצר לידי הורדוס, כמו שאר מבצרי הממלכה החשמונאית.
השרידים מתקופה זו מלמדים על המשך השימוש בבורות המים ועל הקמתו של מבנה מונומנטלי במקום ממנו שרדה אבן שהייתה חלק מכרכוב שעיטר חזית מבנה מפואר.
מבנה מלכותי הרודיאני בארטבה מתווסף לשרידי אחוזות מלכותיות מימי בית הורדוס שתועדו באזור דרום-מערב השומרון.
נראה כי המבצר ננטש בסוף ימי הורדוס ולא נושב עוד.
החורבה שוכנת למרגלות המבצר, על המדרון הדרום־מערבי של הגבעה.
היא תוארה לראשונה בסקר ארץ-ישראל המערבית ולאחר מכן בארכיון אגף העתיקות המנדטורי ובסקריהם של ישראל פינקלשטיין, צביקה צוק ורביב דביר.
גודלה של החורבה כ־20 דונם וחלקים מאבניה ניכרים בשימוש משני בטרסות סמוכות.
באתר ובסביבתו נמצאו בורות מים ומערות קבורה ושרידי בית בד.
מעל 90% מהקרמיקה שנאספה באתר תוארכה לתקופות ההלניסטית–רומית.
מבצר אמבר או מבצר אמר (בהינדית: आमेर दुर्ग) הוא מבצר עתיק בעיר במזרח מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו.
אמבר היא עיירה בשטח של 4 קילומטרים רבועים הממוקמת 11 קילומטרים צפונית לג'איפור, בירת ראג'סטאן.
העיר אמבר ומבצר אמבר נבנו על ידי ראג'ה אלן סינג מינה בשנת 967, ועברו מאוחר יותר לבעלותם של השליטים מחמולת קאצ'ווהא הראג'פוטית.
המבצר ממוקם גבוה על גבעה, ידוע באלמנטים האמנותיים שבתוכו, והוא כיום מוקד התיירות העיקרי של ג'איפור.
המבצר מתאפיין בחומות גדולות וסדרות של שערים ושבילים מרוצפים, והוא משקיף על אגם מאוטה, המהווה את מקור המים העיקרי של ארמון אמבר.
האדריכלות המוגולית השפיעה רבות על הסגנון האדריכלי של כמה ממבני המבצר.
הארמון שבתוך המבצר בנוי מאבן חול אדומה ושיש, והוא בנוי על פני ארבעה מפלסים, כל אחד עם חצר.
ביו המבנים במבצר: "דיוואן-אי-אם" (Diwan-e-Aam), או "היכל הקהל הציבורי", "דיוואן-אי-קאס" (Diwan-e-Khas), או "אולם הקהל הפרטי", שיש מהאל (ארמון המראות), או ג'אי מנדיר, והסוק ניוואס שבו אקלים קריר שנוצר באופן מלאכותי על ידי רוחות שנושבות על מפל מים בתוך הארמון.
מכאן שמבצר אמבר ידוע גם בשם העממי "ארמון אמבר".
הארמון היה מקום מגוריהם של המהראג'ות הראג'פוטים ובני משפחותיהם.
בכניסה לארמון בסמוך לשער גנש של המבצר, יש מקדש המוקדש לפסל סילה דווי, אלת פולחן צ'איטניה, שניתן לראג'ה מאן סינג לאחר שהביס את ראג'ה של ג'סור, בנגל בשנת 1604 ( היא כיום בבנגלדש).
לראג'ה מאן סינג היו שתים עשרה מלכות, והוא בנה שנים עשר חדרים, אחד לכל אחת.
בכל חדר היה גרם מדרגות המחובר לחדר המלך, אך המלכות לא היו אמורות לעלות למעלה.
לראג'ה ג'אי סינג הייתה מלכה אחת בלבד ולכן הוא בנה חדר אחד בגודל של שלושה חדרי מלכה קודמים.
ארמון זה, יחד עם , ממוקם על צ'יל קא טילה (גבעת העיטים) של .
הארמון ומבצר ג'איגר נחשבים למתחם אחד, שכן השניים מחוברים במעבר תת--קרקעי באורך 325 מטרים.
מעבר זה נועד כנתיב מילוט בעתות מלחמה כדי לאפשר לבני משפחת המלוכה ואחרים במבצר אמבר לעבור למבצר ג'איגאר המוגן יותר.
מקור השם אמבר, או אמר, במקדש אמביקשוור, הבנוי על גבי גבעת צ'ילה קא טילה.
אמביקשווארה הוא השם המקומי לאל שיווה.
עם זאת, פולקלור מקומי טוען כי מקור שם המבצר מ"אמבה", האלה האם דורגה.
ארמון אמבר ממוקם על גבעה מיוערת שהיא לשון אדמה המשתרעת לתוך אגם מאוטה ליד העיירה אמבר, כ-11 קילומטרים מהעיר ג'איפור, בירת ראג'סטאן.
הארמון נמצא ליד הכביש הלאומי C11 לדלהי.
כביש צר לרכבי שטח מוביל לשער הכניסה, המכונה סוראג' פול (Suraj Pol, "שער השמש") של המבצר.
בעבר היה נהוג לעלות למבצר על גבי פילים, אך בעקבות דיווחים על התעללות של המטפלים החליטו חברות תיירות לשנות שיטה, וכיום נהוג להעלות תיירים למבצר בג'יפים.
העיר אמבר ומבצר אמבר נבנו על ידי הראג'ה אלן סינג מינה בשנת 967 לספירה, ועברו מאוחר יותר לבעלותם של השליטים מחמולת קאצ'ווהא.
מבצר אמבר, כפי שהוא כיום, הוקם על שרידי מבנה קודם זה בתקופת שלטונו של הראג'ה , מלך אמבר מחמולת קאצ'ווהא.
המבנה הורחב על ידי אחד מצאצאיו, .
מאוחר יותר, עבר מבצר אמבר שיפורים ותוספות על ידי שליטים עוקבים במהלך 150 השנים הבאות, עד שהמלכים מחמולת קאצ'ווהא העבירו את בירתם לג'איפור בתקופת סוואי ג'אי סינג השני, בשנת 1727.
המבנה הראג'פוטי הראשון הוקם על ידי ראג'ה קקיל דב כאשר אמבר הפכה לבירתו בשנת 1036 באתר מבצר ג'איגר של ימינו.
חלק גדול מהמבנים הנוכחיים של אמבר התחילו או הורחבו בתקופת שלטונו של ראג'ה מאן סינג הראשון במאה ה-17. בין הבניינים הראשיים ניתן למצוא את "דיוואן-אי-קאס" (Diwan-e-Khas) בארמון אמבר ו"גנש פול", השער הצבעוני שנבנה על ידי מירזה ראג'ה ג'אי סינג הראשון.
ארמון אמבר הנוכחי נוצר בסוף המאה ה-16, כארמון חדש וגדול יותר עבור שליטי הממלכה.
הארמון הישן יותר, המכונה קדימי מהאל (פרסית "ארמון עתיק"), ידוע כארמון העתיק ביותר ששרד בהודו.
ארמון עתיק זה שוכן בעמק שמאחורי ארמון אמבר.
ממלכת אמבר נודעה בתקופת ימי הביניים בשם דונדר (Dhundar), השם מיוחס להר קורבנות בגבולה המערבי, ונשלטה על ידי המלכים מחמולת קאצ'ווהא החל מהמאה ה-11 ואילך, בשנים 1037–1727, עד שהבירה הועברה מאמבר לג'איפור.
ההיסטוריה של אמבר קשורה בקשר בל יימחה לשליטים אלה כיוון שהקימו את האימפריה שלהם באמבר.
רבים מהמבנים העתיקים של תקופת חמולת מינה מימי הביניים נהרסו או הוחלפו.
עם זאת, המבנה המרשים מהמאה ה-16 של מבצר אמבר ומתחם הארמון שבתוכו שנבנה על ידי המהראג'ות הראג'פוטים נשמרו היטב.
הארמון מחולק לשישה חלקים נפרדים לאורך ציר צפון-דרום, כל אחד עם שער כניסה וחצר משלו.
כל החלקים החשובים למגורים ולשליטה ממוקמים לאורך הצד המזרחי של המבצר עם נוף לאגם, בעוד שמגורי משרתים, מחסנים ואורוות מכוונים לכיוון מערב, מול הצוקים.
הכניסה הראשית היא דרך סוראג' פול (שער השמש) המוביל לחצר הראשית הראשונה, על שער זה היו מופקדים שומרים מכיוון שהוא הכניסה הראשית לארמון.
הוא פנה מזרחה לכיוון השמש העולה, ומכאן שמו.
תהלוכות פרשים מלכותיות ומכובדים נכנסו לארמון דרך שער זה.
החצר הראשונה מכונה ג'אלב צ'אווק, ביטוי בערבית שפירושו המקום להתאספות של חיילים.
זה היה המקום בו הצבאות קיימו מצעדי ניצחון עם שלל המלחמה בשובם מהקרבות, שגם נשות משפחת המלוכה היו עדות להם מבעד לחלונות המסורגים.
זו אחת מארבע החצרות של ארמון אמבר, שנבנה בתקופת שלטונו של סוואי ג'אי סינג (1693–1743).
שומרי הראש האישיים של המהראג'ה ערכו כאן תהלוכות בפיקודו של מפקד הצבא או פאוג' באקשי.
המהראג'ה נהג לבחון את המשמר.
סמוך לחצר היו אורוות הסוסים, כאשר השומרים התגוררו בחדרים במפלס העליון.
גרם מדרגות מרשים מג'אלב צ'אווק מוביל אל שטח הארמון הראשי.
כאן, בכניסה מימין למדרגות המדרגות נמצא מקדש סילה דווי בו סגדו המהראג'ות הראג'פוטים, החל במהראג'ה מאן סינג במאה ה-16 עד שנות השמונים של המאה ה-20, כאשר טקס הקרבת בעלי החיים (קורבן של תאו) שהיה נהוג על ידי המלוכה הופסק.
בצד ימין של הג'אלב צ'אווק יש מקדש קטן אך אלגנטי הקרוי מקדש סילה דווי (סילה דווי היה גלגול של קאלי או האלה דורגה).
הכניסה למקדש היא דרך דלת כפולה מכוסה כסף עם תבליטים.
פסל האלוהות העיקרית בתוך קודש הקודשים מוקף על ידי שני אריות עשויים כסף.
האגדה המיוחסת להתקנת פסל זה היא שהמהראג'ה מאן סינג ביקש ברכות מקאלי על מנת לנצח בקרב נגד הראג'ה של ג'סור בבנגל.
האלה הנחתה את הראג'ה בחלום, לשלוף את דמותה מקרקעית הים, להתקין ולסגוד לה.
הראג'ה, לאחר שניצח בקרב בנגל בשנת 1604, חילץ את פסל האלה מהים והתקין אותו במקדש וקרא לו סילה דווי כשהוא מגולף מגוש סלע אחד.
בכניסה למקדש יש גילוף של האל גנש, העשוי מחתיכת אלמוג אחת.
גרסה נוספת של הקמת הפסל סילה דווי היא שראג'ה מאן סינג, לאחר שהביס את הראג'ה של ג'סור, קיבל במתנה גוש אבן שחור שנאמר כי יש לו קשר לסיפור האפי מהאבהארטה בו הרג הרודן אחים מבוגרים של האל קרישנה על סלע זה.
בתמורה למתנה זו, החזיר מאן סינג את הממלכה בה זכה לראג'ה שבבנגל.
אבן זו שימשה אז לחצוב את דמותו של דורגה מאהישאסוראמארדיני, שהרגה את מלך השדים מאהישאסורה, והתקין אותו במקדש המבצר כסילה דווי.
לסילה דווי סגדו מאז ואילך כאלוהות של השושלת של חמולת הראג'פוט של ג'איפור.
מנהג נוסף המזוהה עם מקדש זה הוא הטקסים הדתיים של הקרבת בעלי חיים בימי הפסטיבל של (פסטיבל בן תשעה ימים שנחגג פעמיים בשנה).
הנוהג היה להקריב תאו מים וגם עזים ביום השמיני של הפסטיבל מול המקדש, שהתבצע בנוכחות משפחת המלוכה, וצפו בו קהל גדול של מאמינים.
מנהג זה נאסר על פי חוק משנת 1975, ולאחר מכן נערך טקס הקורבן בתוך שטח הארמון בג'איפור, אך ורק כאירוע פרטי כאשר רק הקרובים של משפחת המלוכה צופים באירוע.
עם זאת, כעת מנהג הקרבת בעלי חיים הופסק לחלוטין במתחם המקדש והמנחות לאלה הן רק צמחוניות.
החצר השנייה, במעלה גרם המדרגות הראשי של החצר במפלס הראשון, כוללת את "דיוואן-אי-אם", או "אולם הקהל הציבורי".
הוא בנוי עם שורה כפולה של עמודים, והוא פלטפורמה מוגבהת עם 27 אכסדרות, שעל כל אחד מהעמודים כותרת בצורת פיל, עם גלריות מעליהם.
כפי שהשם מרמז, הראג'ה (המלך) קיבל כאן את הקהל כדי לשמוע ולקבל עצומות מהציבור.
גנש פול, או שער גנש, הקרוי על שם האל ההינדי גנש, המסיר את כל המכשולים בחיים, הוא הכניסה לארמונות הפרטיים של המהראג'ות.
זהו מבנה בן שלוש מפלסים עם ציורי קיר רבים שנבנו גם הם בהוראת מירזה ראג'ה ג'אי סינג (1621–1627).
מעל שער זה נמצא סוהאג מנדיר שבו נהגו בנות משפחת המלוכה לצפות בפעילויות שנערכו ב"דיוואן-אי-אם" (Diwan-e-Aam), מבעד לחלונות שיש מסורגים.
החצר השלישית היא המקום בו נמצאו המגורים הפרטיים של המהראג'ה, משפחתו ומשרתיו.
לחצר זו נכנסים דרך גנש פול או שער גנש, המעוטר בפסיפסים ופסלים.
בחצר יש שני בניינים, זה מול זה, מופרדים על ידי גן המאורגן בצורה של גן מוגולי.
הבניין משמאל לשער הכניסה נקרא ג'אי מנדיר, המעוטר באופן מעודן בלוחות משובצים בזכוכית ותקרות עם מראות רבות.
המראות בעלות צורה קמורה ומעוצבות עם גיליונות מתכת וצבע בכדי שיבריקו מתחת לאור הנרות בזמן שהיו בשימוש.
פסיפס המראה והזכוכיות הצבעוניות הידועות גם בשם שיש מאהל (ארמון המראות) היו "קופסת תכשיטים נוצצת לאור נרות מהבהבים".
שיש מהאל נבנה על ידי המלך מאן סינג במאה ה-16 והושלם בשנת 1727. זוהי גם שנת היסוד של מדינת ג'איפור.
עם זאת, רוב העבודות הללו הידרדרו בתקופה 1970–80, אך מאז היו בתהליכי שיקום ושיפוץ.
הקירות סביב המסדרון מכילים לוחות תבליט משיש מגולפים.
מהאולם יש נופים מרהיבים של אגם מאוטה.
מעל ג'אי מנדיר נמצא ג'אס מנדיר, אולם של קהל פרטי עם שיבוצי זכוכית פרחוניים ועבודות תבליט של אלבסטר.
הבניין השני שנראה בחצר נמצא מול הג'אי מנדיר וידוע בשם סוק ניוואס או סוק מאהל (היכל ההנאה).
לאולם זה ניגשים מבעד לדלת מעץ .
הקירות מעוטרים בעבודת שיבוץ שיש עם גומחות.
אספקת מים בצנרת זורמת בערוץ פתוח העובר במבנה זה ושומרת על קרירות הסביבה, כמו בסביבה ממוזגת.
המים מהערוץ הזה זורמים לתוך הגן.
אטרקציה מיוחדת כאן היא לוח השיש המגולף "פרח הקסם" בבסיס אחד העמודים סביב ארמון המראה המתאר שני פרפרים מרחפים; לפרח שבעה עיצובים ייחודיים הכוללים זנב דג, לוטוס, קוברה שצווארה נפוח, חדק פיל, זנב אריה, קלח תירס ועקרב, שכל אחד מהם נראה בדרך מיוחדת כשמסתירים את הלוח באופן חלקי בידיים.
הגן, הממוקם בין הג'אי מנדיר ממזרח לבין סוק ניוואס במערב, שניהם בנוי על במות גבוהות בחצר השלישית, נבנה על ידי מירזה ראג'ה ג'אי סינג (1623–68).
הוא מעוצב בקווים של גן צ'האר באג או הגן המוגולי.
הוא נמצא בערוגה שקועה, המעוצבת בעיצוב משושה.
הוא מוקף בתעלות צרות מרופדות שיש סביב בריכה בצורת כוכב ובמרכזה מזרקה.
מים לגינה זורמים במפלים דרך תעלות מהסוק ניווס וגם מערוצי המפלים המכונים "גומחות צ'יני קנה" שמקורן במרפסת הג'אי מנדיר.
פירושו המילה טריפוליה הוא שלושה שערים.
זוהי דרך הגישה לארמון ממערב.
הוא נפתח בשלושה כיוונים, אחד לג'אלב צ'אווק, אחר לארמון מאן סינג והשלישי לזנאנה (בית הנשים) דורהי בדרום.
שער האריה, השער הראשי, היה פעם שער שמור; הוא מוביל למגורים הפרטיים במתחם הארמון וכותרתו 'שער האריה' כדי להביע כוח.
נבנה בתקופת שלטונו של סוואי ג'אי סינג (1699–1743), הוא מכוסה בציורי קיר; יש לו צורת זיג-זג, נראה שנעשה כך משיקולי אבטחה לתקוף פולשים.
החצר הרביעית היא המקום בו חיו הזנאנה (נשים של משפחת המלוכה, כולל פילגשים או מאהבות).
בחצר זו ישנם חדרי מגורים רבים בהם התגוררו המלכות ואשר ביקר בהם המלך על פי בחירתו מבלי שנודע לאיזו מלכה הוא מבקר, שכן כל החדרים נפתחים למסדרון משותף.
מדרום לחצר זו שוכן ארמון מאן סינג הראשון, שהוא החלק העתיק ביותר במבצר הארמון.
ארמון נבנה במשך 25 שנים והושלם בשנת 1599 בתקופת שלטונו של ראג'ה מאן סינג הראשון (1589–1614).
בחצר המרכזית של הארמון נמצא הבראדרי או ביתן העמודים; ציורי קיר ואריחים צבעוניים מקשטים את החדרים בקומת הקרקע ובקומות העליונות.
ביתן זה (שהיה בעבר סגור בווילונות לפרטיות) שימש כמקום המפגש של המהארנים (מלכות משפחת המלוכה).
כל צדדיו של ביתן זה מחוברים למספר חדרים קטנים עם מרפסות פתוחות.
היציאה מארמון זה מובילה לעיירה אמבר, עיר מורשת עם מקדשים רבים, בתים מסורתיים ומסגדים.
המלכה האם והפילגשים של הראג'ה התגוררו בחלק זה של הארמון בזאנני דורהי, שהיה גם המגורים של משרתותיהן.
העיירה אמבר, המהווה את נקודת הכניסה לארמון אמבר, היא כיום עיר מורשת שכלכלתה תלויה בזרם התיירים הגדול (4,000 עד 5,000 ביום בשיא עונת התיירות).
עיירה זו משתרעת על שטח של 4 קילומטרים רבועים ויש בה שמונה עשר מקדשים, שלושה מנדירים של ג'יין ושלושה מסגדים.
היא רשומה בקרן המונומנטים העולמית (World Monument Fund WMF) כאחד ממאה האתרים הנמצאים בסיכון בעולם; כספים לשימור ניתנים על ידי מענק האתגר של רוברט וילסון.
הרשות לפיתוח וניהול אמבר (Amber Development and Management Authority ADMA) ביצעה עבודות שימור במתחם ארמון אמבר בעלות של 8.88 מיליון דולר.
עם זאת, עבודות שיפוץ אלה היו נושא לוויכוח וביקורת אינטנסיביים בנוגע להתאמתן לשמר ולשמור על ההיסטוריות והמאפיינים האדריכליים של המבנים העתיקים.
סוגיה נוספת שהועלתה היא מסחור המקום.
יחידת סרטים שצילמה סרט במבצר אמבר פגעה בחופה בת 500 שנה, הרסה את גג אבן הגיר העתיק של צ'אנד מאהל, קדחה חורים לקיבוע סטים ופיזרה כמויות גדולות של חול בג'אלב צ'אווק תוך התעלמות מוחלטת מחוק המונומנטים, האתרים הארכאולוגיים והעתיקות של ראג'סטאן (1961).
שלוחת ג'איפור של בית המשפט הגבוה בראג'סטאן התערבה ועצרה את צילומי הסרט תוך הבחנה כי "למרבה הצער, לא רק הציבור אלא בעיקר הרשויות המעורבות הפכו לעיוורים, חירשים ואילמים בגלל נצנוץ הכסף.
מספר קבוצות העלו חששות בנוגע להתעללות בפילים ובסחר בהם והדגישו מה שחלקן רואות את הנוהג הבלתי אנושי של רכיבה על פילים עד למתחם ארמון אמבר.
ארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים (PETA) ורשות גן החיות המרכזית התייחסו לנושא רציני זה.
על פי הטענות מפר "האתי גאון" (כפר הפילים) את כללי הטיפול בבעלי חיים בשבייה, וצוות PETA מצא פילים כבולים עם קוצים כואבים, פילים עיוורים, חולים ופצועים שנאלצים לעבוד, ופילים עם שנהבים ואוזניים מושחתים.
בשנת 2017 הודיעה חברת smarTours מניו יורק כי תשתמש בג'יפים במקום פילים לטיול במבצר אמבר, ואמרה "לא כדאי לתמוך ...
מבצעי "מפצח" היו סדרת מבצעים של חיל האוויר הישראלי במלחמת יום הכיפורים שנועדו להשגת עליונות אווירית בגזרת תעלת סואץ על ידי תקיפת מערכי הטילים נגד מטוסים של צבא מצרים.
בסך הכל נערכו ארבעה מבצעים: מפצח 21 ב-17 באוקטובר 1973 נגד מערך הטק"א (טילי קרקע-אוויר) בגזרת אסמאעיליה; מפצח 22 ב-18 באוקטובר נגד מערך הטק"א בקנטרה, מפצח 23 ב-20 באוקטובר להשמדת מערך הטק"א בגזרת אסמאעיליה; ומפצח 25 ב-22 באוקטובר להשמדת מערך הטק"א בגזרת סואץ־שלופה.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים, לאורך חזית תעלת סואץ היה פרוש מערך הגנה אווירית צפוף ביותר שכלל סוללות טילי קרקע אוויר מסוגים שונים בעלי מעטפת ירוט רחבה המוגנים בתותחי נ"מ קני.
המערך שכונה "מסך האש" הגביל את סיוע חיל האוויר הישראלי לכוחות הקרקע, שנזקקו לסיוע רב בקרבות הקשים בשלביה הראשונים של המלחמה.
כישלון מבצע דוגמן 5 להשמדת מערך הטילים הסורי ב-7 באוקטובר ערער את הביטחון העצמי של המתכננים במחלקת מבצעים בחיל האוויר, ויצר מחסום פסיכולוגי שהקשה על הפיקוד הבכיר של החיל לקבל החלטה על ביצוע תקיפה בסדר גודל דומה.
עד למבצע הצליחה הישראלי, לא התפנה חיל האוויר להשמיד את סוללות הטילים (פרט למערך פורט סעיד) ונאלץ לסייע לכוחות הקרקע באזורים מאוימי טילים.
כתוצאה מהפעלת חיל האוויר בניגוד לתורת הלחימה ספג חיל האוויר הישראלי פגיעות קשות באובדן טייסים ומטוסים.
ראש ענף תקיפה, אביהו בן-נון, העיד שהכישלון "השפיע עד שלב מאוחר של המלחמה".
האבדות במבצע דוגמן 5 הוכיחו את רמת הסיכון הגבוהה הכרוכה בטיסה נמוכה מעל מערכי אויב.
ב-16 באוקטובר כוחות שריון ישראלים צלחו את תעלת סואץ בסמוך לאגם המר הגדול וביססו ראש גשר ממערב לתעלה.
כוחות השריון הישראליים השמידו שלוש סוללות טילי קרקע אוויר ובכך הקלו על חיל האוויר לפעול בגזרת הצליחה.
בעוד אוגדה 162 מבססת אחיזתה ומתקדמת דרומה לכיוון העיר סואץ נעו כוחות אוגדה 143 צפונה לכיוון העיר איסמעיליה.
סוללות הטילים בגזרת קנטרה־איסמעיליה הקשו על הסיוע האווירי לכוחות הקרקעיים של אוגדה 143, ולכן היה צורך להשמיד סוללות טילים אלו.
מפצח 21 הייתה מבצע התקיפה הראשון של חיל האוויר בסדרת מבצעי "מפצח" להשמדת מערך הטילים נגד מטוסים באזור תעלת סואץ.
המטרה הייתה להשמיד את 3 סוללות הנ"מ הנייחות באזור איסמעיליה שכיסו את מרחב ראש הגשר של הצליחה.
שני מבנים של מטוסי פנטום השתתפו במבצע: האחד מטייסת 119 והשני מטייסת 201. לתקיפה קדמו שיגורי טילי "אגרוף" וגופי הטעייה.
התקיפה בוצעה בשיטה ישירה () והושגה בה השמדה מלאה של כל המטרות: סוללת SA-2 ושתי סוללות SA-3.
מטוס של טייסת 201 נפגע במהלך התקיפה.
הטייס גד סמוק והנווט הצליחו לצנוח אך עם הגיעם לקרקע אבדו עקבותיהם.
לא הם ולא גופותיהם הוחזרו בחילופי השבויים שלאחר המלחמה ולא נמסר מידע נוסף אודות הימצאם.
בחיפושים שנעשו בשנים שלאחר המלחמה לא עלה דבר והם הוכרזו כחללים שמקום קבורתם לא נודע.
תכנון מבצע מפצח 22 הושלם ב-17 באוקטובר והוא יצא לפועל למחרת, ב־18 באוקטובר.
מפצח 22 תוכנן כמבצע המשך לתוכנית הכוללת של חיל האוויר להשמיד את כל מערך סוללות הנ"מ בשלבים – מצפון לדרום.
בתוכנית המקורית של השלב הראשון, "מפצח 22", תוכנן לתקוף 12 סוללות – שש באזור קנטרה ושש באזור הצליחה ממערב לאגם המר.
לאור התקדמות כוחות אוגדה 162 ממערב לתעלת סואץ והציפייה שהם ישמידו סוללות נוספות החליט חיל האוויר ערב המבצע לוותר על תקיפת הסוללות באזור הצליחה, מבלי ליידע את הרמטכ"ל בכל פרטי התכנית.
בתכנון המבצע הוטמעו לקחים מהכישלון במבצע דוגמן 5; בראש ובראשונה הימנעות מטיסה בגובה נמוך מעל ריכוזי כוחות אויב.
מכיוון שמרבית הנ"מ הקני נפרס ממזרח לתעלה, עברו נתיבי התקיפה של הסוללות ממערב לפורט סעיד ומעל שטחי ביצות, והמטוסים תקפו את הסוללות מכיוון צפון-מערב.
הזוג הראשון והזוג השלישי של טייסת 201 תקפו כמתוכנן את מטרותיהם.
במהלך הטיסה, לקראת המשיכה, לתקיפה זיהה הזוג השני להקת ציפורים על הנתיב באותו גובה.
במטרה להימנע מהתנגשות עמם נאלץ זוג המטוסים להגביה את גובה הטיסה ובכך לחשוף את המטוסים לשיגור טילי קרקע אוויר.
המוביל רס"ן רון חולדאי עם הנווט יורם רומם הגביה ראשון את גובה טיסתו וזמן קצר לאחר מכן ספג פגיעת טיל ששוגר לעברו.
הוא הטיל את חימושו בנוהל חירום, וטס פגוע מזרחה לנחיתת חירום ברפידים.
מספר שתיים שלו התרומם אף הוא, נפגע משני טילים, והצוות נטש ונפל בשבי (גורי פלטר ו).
גם על שאר המבנים שוגרו טילים ומטוס נוסף נפגע וצוותו נטש ונפל בשבי ( ויוסי לב ארי) לאחר שהפציץ את יעדו.
שני מטוסים אבדו בתקיפה ועל פי סיכום חיל האוויר הושמדה בוודאות סוללת SA-3 אחת.
בהמשך למטס זה הגיעו שלושה מטסים נוספים, כל אחד של 12 מטוסי עיט (סקייהוק) מטייסת 110 "אבירי הצפון" ומטייסת 109 "העמק" כשהם חמושים בפצצות שימוש כללי.
הם טסו בנתיב מערבית לפורט סעיד.
במטס הראשון אבדו שני מטוסים והושמדו שתי סוללות.
במטס שני, שתי דקות אחריו, נפגע מטוס אחד מטיל.
סוללות שכבר הותקפו נפגעו פגיעה חוזרת, וייתכן שנפגעה סוללה נוספת.
במטס האחרון הופל מטוס אחד ונפגעו ארבע סוללות.
בסך הכל הושמדו במבצע כל שש הסוללות של מערך קנטרה.
אמנם המבצע השיג את יעדיו, החשש מנ"מ קני והרצון לוודא שהמטרות הושמדו, הביאו למספר גיחות גדול שחשף בצורה מוגברת את המטוסים לטילי נ"מ, מה שהביא לריבוי אבדות.
במבצע הופלו שני מטוסי פנטום וארבעה מטוסי סקייהוק, ושלושה מטוסים נוספים נפגעו.
טייס ישראלי אחד, סרן , נהרג, חמישה טייסים נשבו, טייס אחד חולץ משטח מצרים וטייס אחד (חיים גופן) נטש את מטוסו הפגוע וצנח מעל לשטח ישראל.
המחיר הכבד ששילם חיל האוויר במבצע מפצח 22, בחלקו תוצאה של תקלות מקריות ולא של שגיאות תכנון יסודיות, העיב על הצלחת חיל האוויר בהשמדת כל מערך הנ"מ בקנטרה.
סימן השאלה סביב נחיצות המבצע עלה בעוד המבצע נמצא בעיצומו ועורר ויכוח נוקב בין הרמטכ"ל דוד אלעזר לבין מפקד חיל האוויר בני פלד.
הרמטכ"ל הבין שהתקיפה לא מתבצעת באזור הצליחה אלא באזור קנטרה, רק בשעה 9:35, חמש דקות לאחר שהחלה התקיפה, ומיד הבהיר שאם היה יודע שחיל האוויר מתכוון לתקוף שם הוא היה אוסר זאת, שכן כוחות צה"ל אינם זקוקים לסיוע בגזרה זו.
גם שר הביטחון משה דיין אמר שזו הייתה תקיפה מיותרת, לאחר ששמע על התקיפה.
בדיון סוער באותו יום אחר הצהרים בין הרמטכ"ל לבין בני פלד, רצה הרמטכ"ל להמחיש את חוסר שביעות רצונו מכך שחיל האוויר אינו מתואם עם כוונות המטכ"ל והתבטא במילים אלו: לאחר שהוצגה התכנית הכוללת של חיל האוויר, יחד עם המבצעים הנוספים, אישר הרמטכ"ל את המשכה.
ביומיים שלאחר התקיפה בקנטרה המשיך להידלדל מערך הטק"א המצרי שמול אסמאעיליה.
ב-17 באוקטובר, לאחר קרב סרפאום, נסוגו ארבע סוללות SA-6 של חטיבה 112 לאזור אסמאעיליה ואחר כך הועברו כ-20 קילומטר מערבית, לאזור שדה התעופה אבו סואר.
ב-19 באוקטובר נסוגה מערבה מרבית חטיבה 97 שנפרסה בג'ניפה, ובסיסי ההיערכות של חטיבת טילים 106 (סרפאום) ו-105 (שדה התעופה פאיד) נכבשו על ידי אוגדה 162. שינויים אלה הותירו את מערך הטילים באסמאעיליה עם שתי סוללות SA-3 וסוללת SA-2 אחת והקלו על ביצוע מבצע מפצח 23.
המבצע החל ב-20 באוקטובר בשעה 8:55. שתי רביעיות קורנסים מטייסת 107 ושתי רביעיות מטייסת 119 תקפו את הסוללות מגובה של כ-15,000 רגל.
הם הגיעו ממזרח (ולא מצפון כפי שהיה צפוי לאחר השמדת המערך בקנטרה) והסתייעו בחסימות ל"א ושיגור "אגרופים" שנועדו להביא לכיבוי מערכות המכ"ם של הסוללות.
במסגרת מבצע מפצח 23 בוצעו בסך הכל 26 גיחות, מתוכן 16 לתקיפה ועשר לפטרולי "אגרוף".
שלוש הסוללות במערך אסמאעיליה הושמדו ללא אבדות, ובתקיפות "אגרוף" שערכה טייסת 201 הושמדה – לפי דיווחי המודיעין – סוללת SA-2 אחת באזור סואץ.
חיסול מערך הטק"א באסמאעיליה והידלדלות מערך הטק"א באזור סואץ היו הגורמים העיקריים להתעצמות מאמץ הסיוע בזירת הלחימה העיקרית בתעלת סואץ.
מספר גיחות התקיפה עלה ל-250, אבל בניגוד לימים הקודמים חלק ניכר מהן התבצע עתה באזורי המערכה העיקרית: סואץ, המחנות סביב שדה התעופה פאיד, וסביב אסמאעיליה.
מצהרי אותו יום ניתן היה גם להבחין, לראשונה מאז החלה המלחמה, בהשתתפות מסיבית של מטוסי קורנס בתקיפות מטרות קרקע בקו החזית.
חיל האוויר תכנן לתקוף את מערך הנ"מ באזור העיר סואץ כבר ב-21 באוקטובר, אולם לאחר שבצילום אוויר אותרו ארבע סוללות 6-SA הוחלט להמתין עד שיחוסלו על ידי כוחות הקרקע שכן, בשלב זה, חיסול הסוללות מהאוויר נתפש כמהלך שיתבצע רק אם לא תהיה ברירה אחרת.
בבוקר המבצע, מערך הטק"א המצרי בגזרת סואץ-שלופה היה כבר מדולל.
חטיבת ה-6-SA שהתמקמה באזור חדלה מלהתקיים.
המכ"מים של שתי סוללות הושמדו בטילי אגרוף בתקיפות קודמות, שתי סוללות היו בלתי תקינות והועברו לשדה התעופה כותמיה בכביש סואץ־קהיר, וסוללה חמישית, שהייתה תקינה, הועברה אף היא מהאזור.
המכ"מים של שתי סוללות מתוך חמש הסוללות הנייחות של המערך (שלוש של 2-SA ושתיים של 3-SA) – הושמדו בתקיפת טילי אגרוף יום קודם.
על פי דיווחי אוגדה 162 נותרו מכל המערך רק שתי סוללות פעילות.
בתכנון המקורי התקיפה הייתה אמורה להתחיל בשעה 8:00 אך היא נדחתה בשעה.
חרף הדחיה שוגר ב-7:25 מטוס בלי טייס (מב"ט) כפיתיון לשאיבת טילים.
הוא הופל בשטח מצרים כ-15 דקות אחר כך.
בשעה 7:30 פוזר מוץ על ידי שני מטוסי קורנס והופעלו חמש מערכות קרקעיות ומוטסות לחסימת מכ"ם.
בנוסף, קודם לתקיפה, בוצעו שני שיגורי "אגרוף" לעבר שתי סוללות מהן נקלטו שידורים.
את התקיפה עצמה החלו ב-9:00 שמונה קורנסים של טייסת 119 שתקפו שתי סוללות 2-SA.
הטייסים דיווחו על פגיעות טובות.
רביעיית קורנסים מטייסת 107 תקפה בהמשך את סוללת ה-3-SA והשמידה אותה.
סוללה נוספת שתקפה הייתה ריקה.
בשעה 11:45 תקפו שני זוגות של טייסת 107 שתיים מהסוללות שכבר נפגעו, ונצפו פגיעות טובות.
בשיגורי טילי "אגרוף" נגד סוללות באזור אסמאעיליה הושמדה סוללה אחת.
בסך הכל הושמדו שלוש סוללות ללא אבדות.
מפצח 25 היה מבצע השמדת הטילים האחרון במלחמה ותוצאתו הייתה ש"הושלמה השמדתו של מערך הטילים לאורך התעלה, והכוחות המצריים נותרו ללא הגנת טילי נ"מ לכל אורך החזית".