tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היוצא מן הכלל היה סרט תיעודי בשם "עם לורנס בערב", שהוצג בפני כ-4 מיליון צופים בארצות הברית וברחבי העולם, והרווחים מהסרט הסתכמו ב-1.5 מיליון דולר.
בלונדון הוקרן הסרט במשך שישה חודשים ברציפות בבתי הקולנוע, ובערב הפתיחה הודלקה קטורת, ורקדניות בלבוש אקזוטי רקדו לפני תמונות של פירמידות, בליווי של תזמורת שומרים וולשים.
הסרט, כמו גם המאמרים שכתב תומאס בנושא, הפכו את ת.א.
לורנס לדמות מפורסמת ברחבי העולם.
תומאס עצמו הפך בזכות הסרט לכוכב תקשורת בינלאומי.
תומאס המשיך לאחר המלחמה בפעילות עיתונאית ברחבי העולם.
הוא צילם את ביקור הנסיך מווילס בהודו, בשנת 1923 תומאס וצ'ייס היו לעיתונאים הראשונים שהורשו להיכנס לאפגניסטן.
בשנת 1924 פרסם תומאס את הספר "עם לורנס בערב" (With Lawrence in Arabia), הראשון מבין 50 ספרים שאותם הוא עתיד לכתוב.
בשנת 1924 החל תומאס לשדר גם ברדיו.
ב-1930 החל לעבוד כשדרן רדיו עבור רשת הרדיו של CBS, והגיש את תוכנית החדשות הרדיופונית הארצית הראשונה בארצות הברית.
בשנת 1932 עבר לרשת הרדיו של NBC, אך חזר ל-CBS בשנת 1947. בתור שדר, היה תומאס מועסק לא ישירות על ידי תחנות הרדיו, אלא תחילה על ידי חברת הדלק סאנוקו (Sunoco) שהייתה ספונסרית של NBC, ובשנת 1947 הקים חברה עצמאית, אשר סיפקה שירותים ל-CBS.
תומאס נהג לפתוח את המהדורה במילים "ערב טוב לכולם", ולסיים אותה במילים "להתראות עד למחר", ובכך יצר נוהג שלשדרני רדיו וטלוויזיה יש משפטים אופייניים להם בפתיחה וסיום המהדורות.
כמו כן תומאס החליט לסיים כל מהדורה בסיפור קליל או הומוריסטי, נוהג שממשיך במהדורות חדשות עד היום.
לרקע העיתונאי והאקדמי של תומאס היה תפקיד חשוב בהתווית הפורמט והפן המקצועי של מהדורות החדשות ברדיו ומאוחר יותר בטלוויזיה.
תומאס יצר תקדימים חשובים, לדוגמה הוא סירב לקרוא פרסומות או לדווח על נושאים רכילותיים.
מנהגיים אלו היו נפוצים אצל שדרני רדיו אחרים בתקופתו, אך אינם מקובלים היום בקרב שדרני חדשות, במידה רבה בזכות תומאס.
הסרטים שהפיק תומאס על מלחמת העולם הראשונה יצרו סוגה עיתונאית חדשה - של "סרטי חדשות".
בשנות ה-30 הוא הכין סרטי חדשות עבור חברת ניוזרייל, ומאוחר יותר עבור "פוקס מוויטון ניוס".
סרטים אלו היו דיווחי חדשות אשר הופקו פעמיים בשבוע, ומיד לאחר מכן הופצו במהירות לבתי הקולנוע.
בשנת 1930 שידר תומאס את שידור החדשות הטלוויזיוני הראשון, והחל מ-21 בפברואר 1940 החל לשדר לתקופה קצרה את משדר החדשות הטלוויזיוני הקבוע הראשון ב-NBC.
ברדיו המשיך תומאס לשדר עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1976.
תומאס נהג לעבוד מאחוזתו אשר בפאולינג (Pawling), ניו-יורק, שכללה חדרי שידור רדיופוני, חדרי עריכה כמו גם אולם התעמלות, אגם, מגרש גולף, ומסלול סקי.
בנוסף, נהג תומאס לשדר בשידור חי ממקומות מרוחקים כמו סן ואלי באיידהו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בהוראה נשיאותית, לא הוענקה לתומאס דרכון או אישור עיתונאי לבקר בשדות המערכה, כיוון שנשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט חשב שלמהדורות החדשות שאותן שידר תומאס היה תפקיד חשוב כל-כך בשמירה על המורל בארצות הברית, שאין לאפשר לו להסתכן בנסיעה אל שדות המערכה.
רק ב-1945, כאשר ניצחון בעלות הברית היה כבר מובטח, התאפשר לתומאס להצטרף לכוחות האמריקאים הפולשים לגרמניה, והתאפשר לו לסקר את הרס ברלין.
משם הוא המשיך ודיווח על טייסת ה"טיגרסים המעופפים" אשר פעלה בהודו וסין.
הוא ביקר ודיווח מאיוו ג'ימה ומאוקינאווה.
תומאס שימש כקריין של סרטי החדשות של אולפן פוקס המאה ה-20 עד שנת 1952. בשנה זאת נכנס לשותפות עם מייק טוד ומריאן ס.
במקביל לפעילותו כשדר רדיו וטלוויזיה, המשיך תומאס לטייל לקצוות עולם ולהפיק סרטים המתארים את מסעותיו.
בשנת 1949 ביקר בטיבט יחד עם בנו אשר שימש כצלם, והשניים היו לאורחים המערביים הראשונים אשר הוזמנו על ידי ממשלת טיבט.
בין השנים 1955–1958 הפיק תומאס וכיכב בסדרה High Adventure, ששודרה ברשת CBS ובמסגרתה הוא ביקר במקומות כגון טימבקטו.
בשנת 1963 הספיק תומאס, במסע שארך שמונה שבועות, לבקר באוסטרליה, בגינאה החדשה, בהודו, באיראן, באירופה, ובדרום אפריקה.
בשנת 1976, בגיל 85, הפסיק תומאס לשדר את תוכנית החדשות הרדיופוניות שלו, והחל בכתיבה של האוטוביוגרפיה שלו, ובמקביל בהפקת סדרת טלוויזיה בשם "לואל תומאס נזכר" ששודרה ב-PBS וב-BBC.
לואנה (בפורטוגזית: Luena; עד שנת 1975 נקראה לוּסוֹ (Luso)) היא עיר במזרח אנגולה ובירת מחוז מוזיקו.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון של אנגולה משנת 2024, אוכלוסיית העיר מנתה 356,880 תושבים.
העיירה ידועה כמקום קבורתו של מנהיג UNITA, ז'ונאס סאווימבי שנורה ונהרג על ידי כוחות צבא אנגולה ב-22 בפברואר 2002. ב-3 בינואר 2008 חולל קברו וארבעה חברי תנועת הנוער של התנועה העממית לשחרור אנגולה (MPLA), נעצרו ונשפטו.
לובאצ'וב (בפולנית: Lubaczów) היא עיירה בפרובינציית פודקרפצקיה שבפולין, באזור גליציה המערבית, שבה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לובאצ'וב נזכרת לראשונה בשנת 1214, ובשנת 1376 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1672, במהלך המלחמה הפולנית-עות'מאנית, התרחש בסמוך לעיירה קרב מרכזי.
בחלוקת פולין בשנת 1772 נכללה העיירה בתחום גליציה ההיסטורי, בחלקה האוסטרי, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
לפני מלחמת העולם הראשונה התקיימה בעיירה קהילה יהודית גדולה ובה מוסדות חינוך, אגודות מקצועיות, פעילות ספרותית ופוליטית ענפה, בתקופת המלחמה שרפו קוזקים את כל החלק היהודי בעיירה, רצחו יהודים רבים ולא אפשרו לכבות את החנויות והמחסנים השייכים ליהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות ציבורית יהודית.
בשנת 1931 נרצחה בעיירה משפחה יהודית שלמה בידי אנטישמים מקומיים.
בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הצבא האדום.
זמן קצר לאחר פרוץ מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובסתיו 1942 ריכזו את יהודי היישוב ואת יהודי כפרי הסביבה בגטו שהוקם בעיירה, אשר מספר יושביו הגיע לכ-6,300 איש.
כעבור זמן לא רב נסגרו שערי הגטו, ויושביו החלו להישלח למחנה ההשמדה בלז'ץ.
בד בבד פשטה בגטו מגפת טיפוס הבהרות, שהפילה חללים רבים.
ב-6 עד 8 בינואר 1943 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נורו כל יושביו ליד עיירה הסמוכה דכנוב .
לאחר מכן ערכו הגרמנים והאוקראינים מצוד שיטתי אחר יהודים מהגטו שנמלטו מהאקציה.
אן פיישר , הידועה בשם הבמה שלה לואן אמרה , או פשוט לואן, היא זמרת ושחקנית צרפתייה שידועה בעיקר בשל תפקידה בסרט "משפחת בלייה" והודות להשתתפותה בעונה השנייה של הגרסה הצרפתית של תוכנית המציאות "The Voice".
ייצגה את צרפת באירוויזיון 2025, שהתקיים בבזל שבשווייץ, עם השיר "Maman".
בשנת 2013 התפרסמה אמרה עם השתתפותה בעונה השנייה של הגרסה הצרפתית של התוכנית "דה וויס"- The Voice: la plus belle voix.<div> באודישן שלה, ששודר ב-16 בפברואר 2013, היא נבחנה עם השיר "Un homme heureux" מאת William Sheller.
הביצוע שלה זכה לתמיכת ארבעת המנטורים, והיא הגיעה עד שלב חצי הגמר בתוכנית.
לאחר הופעתה ב-"דה וויס" אמרה לוהקה בידי אריק לארטיגו (Éric Lartigau) לתפקיד הראשי בסרט "משפחת בלייה", שיצא בסוף שנת 2014. בסרט גילמה אמרה נערה שכל בני משפחתה חירשים.
היא משמשת כמתורגמנית המשפחה אל מול החברה שמסביב, תוך שהיא מנסה לנווט בין טובת המשפחה לבין רצונה לשיר.
על תפקידה זכתה לואן בפרסי סזאר ולומייר לשחקנית המבטיחה ביותר לשנת 2015.
ב-5 בפברואר 2015 הופיעה אמרה כמופע החימום לזמרת ג'סי ג'יי בהופעה בפריז שבצרפת.
אלבום הבכורה שלה "Chambre 12" יצא ב-2 במרץ 2015 וזכה להצלחה רבה בצרפת ובאירופה.
מכירותיו נאמדו בכ-900 אלף עותקים בצרפת בלבד והוא היה לאלבום הנמכר ביותר לשנת 2015 במדינה.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "Jour 1" ו-"Avenir" שזכו לפופולריות רבה ודורגו במקומות גבוהים במצעד הפזמונים הצרפתי (מקום 6 ו-1 בהתאמה).
ב-30 בינואר 2025 הכריז תאגיד השידור הצרפתי, פראנס טלוויזיון, כי אמרה נבחרה לייצג את באירוויזיון 2025, שיתקיים בבזל שבשווייץ.
בחודש מרץ 2025 נחשף שירה לאירוויזיון, "Maman".
החל מ-2018 נמצאת לואן בזוגיות עם המוזיקאי פלוריאן רוסי.
במרץ 2020 היא ילדה את בתם המשותפת, איזבל.
שנה שם תפקיד הערות 2014 משפחת בלייה (La Famille Bélier) פולה בלייה (Paula Bélier) פרס סזאר לשחקנית המבטיחה ביותר, פרס לומייר לשחקנית המבטיחה ביותר 2016 טרולים פופי דיבוב בגרסה הצרפתית 2017 סהרה ערב 2018 משפחת סופר-על 2 ויולט פאר
לוב משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער לובי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הלובים היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של לוב למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה לוב עד כה.
המשלחת כללה 7 ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף הרכיבה בה היא סיימה במקום התשיעי במוקדמות ולא העפילה למקצה הגמר ובענף ההרמת משקולות בה היא סיימה במקום השמיני.
יתר ספורטאי המשלחת סיימו במקומות האחרונים בתחרויות בהם השתתפו.
גם באולימפיאדת נוער זאת לא זכתה המשלחת במדליה או העפילה לגמר.
המשלחת הגיעה להישגים בענף ההרמת משקולות בה היא סיימה במקום התשיעי ובענף האתלטיקה בה הגיעה בתחרות זריקת דיסקוס למקום ה-12. כמו כן, ספורטאי המשלחת השתתפו לראשונה בתחרויות בענף הקשתות.
לובארוס (שם מדעי: Luvarus imperialis) הוא מין של דג גרם ימי מסדרת הדקראים החי ברחבי האוקיינוסים הטרופיים והוא המין היחיד בתוך משפחת הלובאריים (Luvaridae) שבקבוצה דמויי-בתרן.
דג זה הוא קרוב רחוק של הבתרניים וצעירי הדג דומים לבתרנים בסנפירי הזנב הקוצניים, למרות שהבוגרים חסרים אותם.
ואולם הוא גדול מהבתרנים בהרבה: האורך הממוצע הוא 152 סנטימטר והאורך המקסימלי מגיע ל-2 מטר.
המשקל הגדול ביותר הגיע ל-150 ק"ג.
הדג ורוד ובעל גוף אליפסי עם מצח גדול, לסתות קצרות וסנפירים קוצניים.
לדג אין סנפיר גבי במקום יש לו שורה של קוצים קטנים באזור השת והאגן.
הזנב גדול ושרירי ועוזר לדג לנוע.
זהו דג המצוי בעומקים של עד 200 מ' ברחבי האוקיינוס הפתוח ומחפש לו טרף בדמות מדוזות, מסרקניות וזואופלנקטון.
הוא נידוג רק לעיתים נדירות למטרות מאכל.
לואן גילרמה דה ז'סוס ויירה (בפורטוגזית: Luan Guilherme de Jesus Vieira; נולד ב-27 במרץ 1993 בסאו חוזה, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי, חלוץ במועדון ויטוריה ונבחרת ברזיל.
אלוף אולימפי לשנת 2016. נבחר לכדורגלן השנה באמריקה הדרומית בשנת 2017.
לואן הוא בוגר בית הספר לכדורגל של גרמיו.
באפריל 2014 הופיע בהופעת בכורה במשחק נגד אתלטיקו מיניירו בליגת העל הברזילאית בכדורגל.
את שער הבכורה הבקיע במסגרת גביע ליברטדורס במשחק נגד אתלטיקו נסיונל.
ב-2016 זכה עם הקבוצה בגביע הברזילאי.
ב-2017 הפך לסגן מלך השערים של גביע ליברטדורס.
באוגוסט אותה שנה ניהל מגעים עם ספרטק מוסקבה אך לבסוף המשא ומתן קרס והוא לא עבר בשל רצונו לזכות עם גרמיו בגביע ליברטדורס והוכתר לכדורגלן הטוב של הטורניר באותה עונה ולכדורגלן השנה באמריקה הדרומית.
בנובמבר 2018 נודע על מגעים שסוכנו ניהל עם זניט סנקט פטרבורג הרוסית, לקראת חלון ההעברות בחורף.
במדי הנבחרת הצעירה של ברזיל הוא זכה במדליית זהב באולימפיאדת 2016.
כדורגלן השנה באמריקה הדרומית - 2017
לוּבַּאן א-שרקיה (נכתב גם כ"א-לובן א-שרקיה"; בערבית: اللبّن الشرقية) הוא כפר פלסטיני במחוז שכם שבמרכז השומרון, הממוקם כ-15 ק"מ מדרום לשכם.
התוספת 'א-שרקיה', שמשמעה בערבית 'המזרחית', נועדה לבדל את המקום מכפר בעל שם זהה, א-לובן אל-ע'רבי, כלומר לובן המערבית, שבנפת רמאללה ואל-בירה.
בשנת 2012 צורף הכפר עמוריה, לכפר לובאן א-שרקיה לצורך ניהול וקבלת שירותים מוניציפליים.
חוקרים מזהים את השרידים מתקופת הברזל עם האתר המקראי לבונה, הנזכר בספר שופטים () כיישוב הסמוך לשילה הממוקם צפונית לבית אל; שמו הערבי המודרני של הכפר משמר ככל הנראה את שמו העברי הקדום.
הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: פסגת ההר שלמרגלותיו ממוקם הכפר, ג'בל אל מוס'ייב, עשירה בשרידים חקלאים, כולל טרסות, בורות מים וגתות עתיקות.
מדרום מערב לכפר נמצא מבנה מקאם שייח' א-זייד, על שם חכם סוּפי מהכפר (האגדה מספרת שלאחר מותו התעופף ובחר לו את מקום קברו על פסגת הר זה, ועל כן שם ההר בערבית הוא טרוג'ה, צירוף המילים טאר וג'א, היינו התעופף ובא).
מצפון מערב ממוקמת "חירבת דר-דיב", בה נמצאו שרידים מתקופת הברזל, שרידי מבנים, מערות קבורה ומגורים, שרידי קולומבריום ובורות מים.
מדרום לכפר ממוקם חאן לובאן, פונדק ששימש את ההולכים בדרך ההר בתקופה הממלוכית והעות'מאנית.
בחאן מעיין נובע, בריכת מים, אורווה גדולה, חצר פנימית ומבנה כניסה.
תאורי הכפר בספרי מסעות בשלהי המאה ה-19
בשנת 1863, ביקר באזור ויקטור גרן ותיאר את שראה בואדי לבן, בו נמצאים המעיין "עין לבן" והכפר "לבן".
על פי הערכתו התגוררו בכפר הקטן כ-300 תושבים בבתים "קטנים ועלובים למראה", אך הוא הבחין כי בפתחי הבתים שובצו אבני גזית, שגרן העריך שהן עתיקות.
קטעי עמודים, שככל הנראה נלקחו מבניין עתיק כלשהו, הוצבו במסגד הכפר, ששימש גם מגדל שמירה (בורג') ובית הארחה (מצ'אפה).
בסקר גאוגרפי של מערב ארץ ישראל הכלול בספר מסעות שהוציאה לאור הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1882, הכפר מתואר ככפר קטן ששמו נלקח מצבעם הלבן-חלבי של הסלעים בסביבה, ובו מעט בתים נוטים ליפול וחלקת אדמה ובה קברים חצובים בסלע ועמודים בפתח המסגד, המעוטרים עיטור ערבי.
המבקרים סברו כי המקום עתיק יומין וייתכן שניצב במקומו של היישוב היהודי לבונה, או בית לבן המוזכר בתלמוד.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בלובאן א-שרקיה הייתה אוכלוסייה של 356 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 116 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 474 תושבים, כולם מוסלמים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 מחלקת הייעור של ממשלת המנדט נטעה יער על הגבעות שמדרום לכפר, סמוך לחאן א-לובן.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 620 מוסלמים, ושטח הקרקע הכולל של הכפר היה 12,545 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 2,424 לחקלאות שלחין, ו-5,605 לגידולי דגנים.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עברה לובן א-שרקיה משליטה בריטית לירדנית.
בסקר האוכלוסין הירדני משנת 1961 נמנו בכפר 984 תושבים.
על פסגת ההר החולש על הכפר מדרום, סמוך למעלה כביש 60, נתפסו אדמות לצרכים צבאיים ועליהן הוקמה ב-1983 היאחזות נח"ל, שאוזרחה בשנת 1984 כהתנחלות מעלה לבונה.
באותה שנה הוקמה גם ההתנחלות עלי.
לצורך הקמת עלי הופקעו מאות דונמים של קרקעות בבעלות תושבי הכפר.
ב-7 בנובמבר 1990 נכנס לכפר רכב מסוג פיג'ו 404 ומתוכו נורו יריות, מרובה M-16, תחילה נורה עלי אל-חטיב, בן 65 ומיד אחריו מרים סלמן ראשיד שעמדה בפתח ביתה.
המשטרה חשדה שהרצח בוצע כמעשה נקם על רציחתו של מאיר כהנא יום לפני כן, ועצרה שני פעילי כך, בן-ציון גופשטיין ודוד אקסלרוד.
אולם לאחר כשבועיים הם שוחררו בשל חוסר ראיות מספיקות והרצח מעולם לא פוענח.
ב-21 בנובמבר 1990, אירע מקרה נוסף בו נחטף ילד לתוך רכב של מתנחלים, ששחררו אותו כעבור זמן מה.
בהסכם אוסלו ב' ב-1995, סווג השטח הבנוי של הכפר כשטח B.
בזמן האינתיפאדה השנייה אירעו מספר פיגועים משטחי הכפר על מכוניות ישראליות שנסעו בכביש 60 העובר דרכו, שהביאו לרציחתם של כמה ישראלים:
ב-3 בינואר 2001 נפצע יהודה שהם, תינוק כבן 5 חודשים, באורח אנוש מאבנים שידו מחבלים על הרכב בו נסע עם הוריו בכביש 60 ליד הכפר, הוא מת מפצעיו כעבור שישה ימים.
ב-5 באוגוסט 2002 נרצחו בני הזוג אבי ואביטל וולנסקי על ידי חוליית מחבלים שירו ברכב בו נסעו בפאתי הכפר.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החל הכפר לסבול באופן קבוע מהתנכלויות של מתנחלים, במסגרת פעולות "תג מחיר", בין השאר אירועים של יידוי אבנים והצתות של כלי רכב ושדות:
ביוני 2001 - נכנסו לכפר עשרות מתנחלים הציתו בשני הכפרים חממות, שדה וגידולים חקלאיים ושרפו כיתות בתוך בניין בית הספר ומבנים נוספים, בהם נגריה, וניפצו שמשות בכמה בתים.
באוקטובר 2002 - נפצע תושב הכפר מירי של מתנחלים.
בתקרית זו משטרת מחוז ש"י (שומרון ויהודה) עצרה מתנחל החשוד כי השתתף בירי, אך הוא שוחרר בשל חוסר ראיות.
באוקטובר 2010, חלקת עצי זית של תושב הכפר, הצמודה לגדר המערכת של ההתנחלות עלי, הוצתה.
בפברואר 2012 - חייל צה"ל המתגורר בהתנחלות איתמר נעצר ביחד עם שתי צעירות בחשד שביצעו פעולת תג מחיר בכפר, שנתפסו במצלמות אבטחה.
החייל, עזריה טנא, הודה במעשים המיוחסים לו.
השלושה ריססו את הכתובת "מוחמד חזיר", והשחיתו שקי מלט בחנות לחומרי בנייה.
בדצמבר 2018 - צמיגיהם של כמה כלי רכב נוקבו וכתובות נאצה רוססו בכפר, כמו כן נעקרו או הושחתו עשרות עצי זית.
לפי דו"ח של דובר צה"ל, מאוגוסט 2019 ועד יולי 2020 אירעו 46 זריקות אבנים על ידי צעירים מלובאן א-שרקייה וסינג'יל.
ביולי 2020 הושחתו 13 כלי רכב בכפר וכתובת עם ציור של מגן דוד רוססה על אוטובוס.
בנובמבר 2021 דווח בכלי התקשורת הישראליים על אירועי זריקות אבנים יומיומיות של תלמידים מהכפר בדרכם לבית הספר על רכבים ישראליים.
באחד המקרים ארבעה בני משפחה נפגעו, בהם אישה בהריון.
בעקבות האירועים תושבי האזור נפגשו עם הרמטכ"ל ושר הביטחון, ואלה הורו לתגבר את ציר ההליכה לבית הספר על ידי כוחות מג"ב כדי למנוע זריקות אבנים אלו.
בשנת 2022 דווח על התגברות בכמות זריקות האבנים בכפר, ונפצעה תושבת עלי.
כמו כן, בעיתון מקור ראשון דווח כי נעקרו 250 עצי זית ביישוב שילה על ידי תושבי הכפר.
הכפר ממוקם בשולי עמק פורה (ואדי עומרייה) למרגלות הר (ג'בל אל מוס'ייב) שפסגתו בגובה של 715 מטר מעל פני הים.
במרכז העמק עוברת דרך ההר ההיסטורית (כביש 60).
מדרום מערב לכפר נמצא שפסגתו בגובה של 801 מטר מעל פני הים, בה עצי אלון עתיקים והוכרזה כשמורת טבע.
מבחינה גאולוגית פסגות ההרים באזור מורכבות משכבות חוואר מתצורת מוצא
מדרונותיו העליונים (עד גובה 750 מטר מעל פני הים לערך) הן מתצורת בית מאיר (שכבות דקות של דולומיט צהבהב לחלופין עם שכבות חוואר המתאימות לבניית טרסות חקלאיות) ומתחתם שכבה מתצורת שורק, שכבה שממנה נובעים מעיינות.
על המדרונות הצפוניים של הכפר נובעים מספר מעיינות המשמשים את הכפר, עין א-רעי, עין אל ג'דידה, עין א-זלף ועין א-שעיר.
בעיתון הארץ דווח כי בשנת 2004, החליטו תלמידים צעירים מהיישוב עלי הסמוך להפוך את הבריכה לבריכת שכשוך ושחיה לרווחת המטיילים, לזכר שני יהודים שנרצחו על ידי מחבלים ערבים באזור, ולקרוא לו מעיין הגבורה.
עד אז נהגו רועים מהכפר והסביבה להשקות במי המעין את צאנם.
לואקר (באיטלקית: Loacker) היא חברה איטלקית, שממוקמת בדרום טירול, המייצרת ופלים, שוקולד ומוצרי נגזרת נוספים.
לואקר הוקמה בשנת 1925 כחברה משפחתית על ידי אלפונס לואקר.
ללואקר מתקני ייצור באיטליה, בבולצנו ובאוסטריה, בהיינפלס.
החברה ידועה במיוחד בממתקים שהיא מייצרת, ובפרט במוצר "קואדרטיני": קוביות דקיקות המורכבות משכבות של וופלים וקרם.
מוצרי החברה נמכרים ברחבי העולם.
באיטליה חברת לואקר היא גם המפיצה של מוצרי חברת התה טווינינגס.
החברה הוקמה ב-3 באפריל 1925 על ידי אלפונס לואקר.
תחילתה של החברה הייתה כבית קפה קטן ומאפייה.
לואקר התמחתה בתחילה ביצירת מוצרי מאפה אירופאים אופייניים, כמו עוגות מסוגים שונים וטורטים מיוחדים, אך לאחר מכן התמקדה בסוגים של מאפים שישמרו על טריותם לאורך תקופות זמן ארוכות יותר.
ההחלטה לעבור להתמקד במוצרים מסוג זה הייתה למעשה תוצר לוואי של האובססיה שהייתה למייסד החברה לואקר למשחק הכדורגל.
מאחר שהוא לא רצה לעבוד בלילות כדי לייצר מוצרי מאפה שיהיו טריים בבוקר לאחר מכן, הוא החליט להתמחות בוופלים שהטריות שלהם יכולה להישמר לפרק זמן ארוך יותר מכמה שעות.
עם חלוף השנים החברה הפכה את עצמה במהירות למומחית ברמה האזורית ולאחר מכן ברמה לאומית, ודורות חדשים ממשפחת לואקר השתלטו על העסק.
בשנת 1974 החברה גדלה ומתקני הייצור שלה בבולצנו לא הספיקו.
אז העבירו כריסטין וארמין, ילדיו של מייסד החברה, את מטה החברה לאונה די סוטו.
בסופו של דבר מתקני הייצור בבולזנו הורחבו בשנת 1990.
בשנת 1999 הקימה החברה גם אתר ייצור במזרח טירול, במתקן המתמחה בייצור ופלים ושמנת, כמו גם במוצרי שוקולד אחרים בהם מתמחה החברה בנוסף.
כיום, חברת לואקר מופעלת על ידי נכדיו של המייסד.
בשנת 2015 זכתה לואקר בפרס Randstad על היותה המעסיק האטרקטיבי ביותר באזור צפון מזרח איטליה וזכתה גם בבפרס מקום העבודה בעל האווירה, הביטחון התעסוקתי והיציבות הפיננסית הטובים ביותר.
כיום מעסיקה חברת לואקר כ־662 עובדים, מהם 367 באתר המרכזי שלה.
בסך הכל, פעילותה של החברה הניבה הכנסות בסך 329.3 מיליון אירו בשנת 2016. מוצרי החברה נמכרים בכמאה מדינות בעולם.
החל משנת 2017 החליטה החברה להרחיב את פעילותה ובנוסף לייצור מוצריה השונים היא החלה גם בהפעלה של רשת בתי קפה.
בית הקפה הראשון של לואקר נפתח באיטליה ב-2017 ולאחר מכן נפתחו בתי קפה נוספים במקומות שונים בעולם, כמו למשל דובאי.
התפריט בבתי הקפה מבוסס על חומרי הגלם של החברה.
במקום מגישים מנות אחרונות כמו: ופלים טריים בצורת לבבות עם גלידה, מאפים שונים, קינוחי שוקולד ועוד.
מנה אופיינית המוגשת בבתי הקפה של רשת לואקר היא "לואקר דנסה": מעין פודינג שוקולד קרמי שנאכל עם כפית.
הגלידות המוגשות בבתי הקפה מוכנות במקום ומוגשות בתוספת של רטבים חמים בטעמים של הוופלים שמייצרת החברה, כמו למשל: אגוזי לוז (נפוליטנר), שוקולד (קרמקקאו) וקרם וניל.
כמו כן מוגשים במקום קפה איטלקי חם וקר ומאפים עם רכיבי לואקר: טארטלטים, עוגות שונות (שטרודל ועוד), ומאפים בסגנון אמריקני כמו מאפין וחומיות.
בנוסף לישיבה במקום בבתי הקפה יש גם חנות עם מוצרי החברה, חלקם מסדרות ייחודיות שאינם נמכרים במקומות אחרים.
בסוף שנת 2019 פורסם כי לואקר החלה לבדוק מיקומים לפתיחת סניפי בית הקפה בירושלים ובתל אביב.
במרץ 2020 פורסם כי במהלך השנה ייפתח ליד שוק הכרמל, בפינת הרחובות אלנבי ונחלת בנימין בתל אביב, בית הקפה הראשון של לואקר בישראל.
מוצרי החברה נמכרים בישראל החל משנת 1987, והמותג רושם עלייה מתמשכת בנתח השוק שלו.
ישראל היא המדינה מספר אחת בעולם בצריכה לנפש של מוצרי החברה וממוקמת במקום השלישי בטבלת המכירות האבסולוטיות של החברה.
המותג גם מוביל את שוק הוופלים בישראל עם 32% נתח שוק כספי לעומת 28% לעלית (שטראוס גרופ).
שוק הוופלים כולו בישראל היה בירידה בשנת 2019, וגילגל כ־214 מיליון שקלים בלבד לעומת 217 מיליון שקלים בתקופה המקבילה בשנת 2018. בשנתיים האחרונות נעשו פיתוחים במותג כדי שיתאים לטעם הישראלי.
לוב האיטלקית או צפון אפריקה האיטלקית הייתה מושבה של ממלכת איטליה שהוקמה בשנת 1934, מאיחוד של טריפוליטניה האיטלקית וקירנאיקה האיטלקית, אשר הוקמו בשנת 1912, לאחר ניצחונה של איטליה ב.
במהלך מלחמת העולם השנייה נערכה בשטחי המושבה המערכה במדבר המערבי, ובסיומה נכבשה המושבה בידי הצבא הבריטי, והועברה לשליטה של בריטניה וצרפת, אשר שלטו במושבה עד לשנת 1951, אם כי איטליה ויתרה באופן רשמי על המושבה רק בחוזה פריז בשנת 1947.
המאמצים האיטלקיים ליישב את לוב החלו בשנת 1911, והתאפיינו בתחילה במאבקים גדולים עם מוסלמים לוביים שנמשכו עד 1931. בתקופה זו שלטה ממשלת איטליה באזורי החוף בלבד.
בין השנים 1911 ל-1912 שירתו ביחידות קרביות יחד עם חיילים אריתראים ואיטלקים במלחמת איטליה-טורקיה, מעל 1,000 סומלים ממוגדישו, בירת סומלילנד האיטלקית דאז.
מרבית הכוחות הסומלים נותרו בלוב עד שהועברו חזרה לסומלילנד האיטלקית לקראת הפלישה לאתיופיה בשנת 1935.
לאחר שכבשה האימפריה האיטלקית את טריפוליטניה העות'מאנית (לוב העות'מאנית), במלחמת איטליה-טורקיה 1911–1912, בחלק גדול מהתקופה הקולוניאלית המוקדמת ניהלה איטליה מלחמת דיכוי נגד אוכלוסיית לוב.
האימפריה העות'מאנית מסרה את שליטתה בלוב בחוזה לוזאן משנת 1912, אך ההתנגדות העזה לאיטלקים נמשכה מהמסדר הפוליטי-דתי הסנוסי, קבוצה לאומנית מאוד של מוסלמים סונים.
קבוצה זו, בתחילה בהנהגתו של עומר אל-מוח'תאר, אשר התרכזה בהרי ג'בל אכדר בקירנאיקה, הובילה את תנועת ההתנגדות הלובית נגד ההתיישבות האיטלקית בלוב.
כוחות איטלקים תחת הגנרלים פייטרו באדוליו ורודולפו גרציאני ניהלו מערכת ענישה באמצעות נשק כימי, הוצאות להורג המוניות של חיילים ואזרחים ומחנות ריכוז.
רבע מאוכלוסיית קירניאקה שמנתה 225,000 איש מתו במהלך הסכסוך.
לאחר כמעט שני עשורים של מסעות דיכוי הכוחות הקולוניאליים האיטלקיים טענו לניצחון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 החלה מדיניות הפאשיזם האיטלקי כלפי לוב להשתנות, וגם קירנאיקה האיטלקית וגם טריפוליטניה האיטלקית, יחד עם פזאן, אוחדו ללוב האיטלקית בשנת 1934.
בשנת 1923 ארגנו מורדים מקומיים הקשורים למסדר הסנוסי את תנועת ההתנגדות הלובית נגד ההתיישבות האיטלקית בלוב.
המרד דוכא על ידי הכוחות האיטלקיים בשנת 1932, לאחר מה שמכונה "מסע הרגעה", שהביא למותם של רבע מאוכלוסיית קירניאקה שמנתה 225,000 איש.
איטליה ביצעה פשעי מלחמה גדולים במהלך הסכסוך, כולל שימוש בכלי נשק כימיים בלתי חוקיים, מקרים של סירוב לקחת שבויי מלחמה ובמקום זאת הוצאתם להורג של לוחמים שנכנעו והוצאות להורג המוניות של אזרחים.
הרשויות האיטלקיות ביצעו טיהור אתני על ידי גירוש בכוח של 100,000 בדואים מקירנאיקה, כמעט מחצית מאוכלוסיית קירניאקה, מיישוביהם, ומסרו אותם למתיישבים איטלקים.
הכיבוש האיטלקי גם צמצם את מספר בעלי החיים על ידי הרג, החרמה או הובלת בעלי החיים מארצם הפסטורלית לאדמה בלתי מתאימה ליד מחנות הריכוז.
בין השנים 1930–1931 הוצאו להורג 12,000 קירנאים, וכל העמים הנודדים בצפון קירנאיקה הוצאו בכוח מהאזור והועברו למחנות ריכוז ענקיים בשפלה הקירנאיקית.
תעמולה של המשטר הפשיסטי הכריזה כי המחנות הם דוגמה של הציוויליזציה המודרנית ומנוהלים ביעילות - אולם במציאות היו במחנות תנאים סניטריים ירודים שכן במחנות היו בממוצע כ-20,000 בדואים יחד עם גמליהם ובעלי חיים אחרים, אשר הצטופפו בשטח של קילומטר רבוע אחד.
המחנות התקיימו בשירותי רפואה ראשוניים בלבד, כאשר במחנות סולוך וסיסי אחמד אל מגרון, לפי ההערכות, כ-33,000 אסירים טופלו רק על ידי רופא אחד.
טיפוס ומחלות אחרות התפשטו במהירות במחנות כיוון שהעצירים נחלשו פיזית ממנות מזון דלות שסופקו להם ועבודות כפייה.
הסכמים טריטוריאליים עם מעצמות אירופה
המושבה התרחבה לאחר ויתורים מהמושבה הבריטית סודאן והסכם טריטוריאלי עם מצרים.
לאחר דיונים ממושכים בשנות ה-20 של המאה ה-20, בשנת 1935 במסגרת הסכם מוסוליני-לוואל קיבלה איטליה את רצועת אוזו, שנוספה ללוב.
עם זאת, הסכם זה לא אושר מאוחר יותר על ידי צרפת.
בשנת 1931 עברו מספר עיירות לשליטת איטליה.
מצרים הבריטית מסרה את אל־כופרה וא־גרבוב ללוב האיטלקית ב-6 בדצמבר 1925, אך רק בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 זכתה איטליה בשליטה מלאה במקום.
בשנת 1931, במהלך המערכה בירנאיקה, כבש הגנרל רודולפו גרציאני בקלות את מחוז אל־כופרה, שנחשב לאזור אסטרטגי, והוביל כ-3,000 חיילי חי"ר וארטילריה, שנתמכו על ידי כעשרים מפציצים.
מטאן א-סהרה הועבר לאיטליה בשנת 1934 כחלק ממשולש סהרה לאיטליה הקולוניאלית על ידי השלטון המשותף האנגלי-מצרי, אשר ראה את האזור כחסר ערך, לבניטו מוסוליני.
במהלך תקופה זו, הכוחות הקולוניאליים האיטלקיים בנו מבצר בסגנון מלחמת העולם הראשונה באל טאג באמצע שנות השלושים.
בשנת 1939 הוענקה אזרחות איטלקית למספר מצומצם של אזרחים מלוב על פי צו מלכותי מס' 70 מ-9 בינואר 1939. אזרחות זו הייתה הכרחית לכל לוב בעל שאיפות להתקדם בצבא או בארגונים אזרחיים.
לוב הפכה ל"חוף הרביעי של איטליה "(Trye 1998).
שילוב לוב באימפריה האיטלקית העניק לצבא האיטלקי יכולת גדולה יותר לנצל לוביים ילידים לשירות צבאי.
לובים ילידים שירתו בדיוויזיות איטלקיות מראשית הכיבוש האיטלקי של לוב.
ב-1 במרץ 1940 הוקמו דיוויזיות לוב 1 ו-2. הארמייה האיטלקית החמישית קיבלה את דיוויזיית חיל הרגלים הלובית השנייה, אשר שולבה בקורפוס ה-13. הארמייה העשירית האיטלקית קיבלה את דיוויזיית חיל הרגלים הלובית הראשונה, אותה שילבה בעתודת הארמייה.
דיוויזיות הרגלים הלוביות האיטלקיות היו דיוויזיות קולוניאליות ("קולוניאליות" במובן המורכב מכוחות ילידים).
ביחידות אלו פיקדו עליהם קצינים איטלקיים, עם מש"קים וחיילים לוביים.
האימונים והמוכנות של דיוויזיות אלו היו שווים לדיוויזיות האיטלקיות הרגילות בצפון אפריקה.
המקצועיות ורוח הלחימה שלהם הפכו אותם לכמה מדיוויזיות החי"ר האיטלקיות הטובות ביותר בצפון אפריקה.
בשנת 1940 קיבלו הלובים באזורי החוף אזרחות איטלקית כחלק מהמאמצים הפשיסטיים ליצור את איטליה הקיסרית בטריפוליטניה ובקירנאיקה.
זה הפחית את ההתנגדות של תנועת ההתנגדות הלובית, אשר נותרה מרוכזת בעיקר באזור פזאן, אבל נותרה היה כמעט אפסית עד להגעת כוחות צרפתיים באזור בשנת 1942.
לאחר התרחבות לוב האיטלקית עם רצועת אוזו, כיוונה איטליה הפשיסטית להמשך הרחבה דרומה.
ואכן התוכניות האיטלקיות, במקרה של מלחמה נגד צרפת ובריטניה הגדולה, הציגו את הרחבת לוב עד דרום אגם צ'אד והקמת גשר יבשתי רחב בין לוב למזרח אפריקה האיטלקית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הייתה תמיכה חזקה באיטליה מצד לובים מוסלמים רבים שנרשמו לצבא איטליה.
כוחות לובים אחרים (סווארי [גדודי הפרשים] והספאחי או שוטרים רכובים) נלחמו למען ממלכת איטליה מאז שנות העשרים.
מספר קרבות גדולים התרחשו בלוב במהלך המערכה בצפון אפריקה.
בספטמבר 1940 החלה הפלישה האיטלקית למצרים מלוב.
בדצמבר אותה שנה, הארמייה הבריטית השמינית פתחה במתקפת נגד בשם מבצע מצפן והכוחות האיטלקיים נדחקו חזרה ללוב.
לאחר שאיבדה את כל קירנאיקה וכמעט את כל הארמייה העשירית שלה, איטליה ביקשה סיוע גרמני כדי לסייע למערכה הכושלת שלה.
בתמיכת גרמניה, השטח הלובי האבוד הוחזר במהלך מבצע זוננבלום ובסיום מבצע "בריביטי" נכנסו כוחות גרמנים ואיטלקיים למצרים.
המצור הראשון על טוברוק באפריל 1941 סימן את הכישלון הראשון בטקטיקות הבליצקריג של רומל.
בשנת 1942 נערך קרב גזאלה כאשר כוחות הציר כבשו סופית את טוברוק ודחפו שוב את הכוחות הבריטיים המובסים לעבר מצרים.
תבוסה במהלך קרב אל עלמיין השני במצרים הטילה אבדון על כוחות הציר בלוב והביאה לסיום המערכה במדבר המערבי.
בפברואר 1943 נאלצו כוחות גרמניים ואיטלקיים נסוגים לנטוש את לוב כשהם נדחקו מקירנאיקה וטריפוליטניה ובכך הסתיימה השליטה האיטלקית בלוב.
פזאן נכבשה על ידי צרפת החופשית בשנת 1943. בסיומה של מלחמת העולם השנייה, הבריטים והצרפתים שיתפו פעולה כנגד התנגדות חדשה קטנה.
בין השנים 1943–1951, טריפוליטניה וקירנאיקה היו תחת ממשל צבאי בריטי, ואילו הצרפתים שלטו בפזאן.
על פי תנאי הסכם השלום עם בעלות הברית משנת 1947, ויתרה איטליה על כל התביעות בלוב.
נערכו דיונים לשמירה על מחוז טריפוליטניה כמושבה האיטלקית האחרונה, אך אלה לא צלחו.
אף על פי שבריטניה וצרפת התכוונו לחלק את האומה בין האימפריות שלהן, ב-21 בנובמבר 1949 קיבלה העצרת הכללית של האו"ם החלטה לפיה לוב צריכה להיות עצמאית לפני ה-1 בינואר 1952. ב-24 בדצמבר 1951 לוב הכריזה על עצמאותה כממלכת לוב המאוחדת, מונרכיה חוקתית ותורשתית.
לובאש (בהונגרית: Lovas) הוא כפר על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
בלובאש חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
לובאספטונה (בהונגרית: Lovászpatona) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בלובאספטונה מספר התושבים נמצא בירידה.
בלובאספטונה חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
לואן בריזנדיין היא נוירופסיכיאטרית ומדענית אמריקאית באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, בה היא הקימה מרפאת הורמונים לנשים ונערות.
בריזנדיין היא פרופסורית חוקרת וקלינאית באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו (UCSF).
המחקר של בריזנדיין עוסק בנושאים שונים, בין היתר במצבים נפשיים שונים והשפעות הורמונליות שונות בקרב נשים.
היא גם סופרת שכתבה את הספרים: "המוח הנשי" ו"המוח הגברי" .
בריזנדיין עשתה תואר ראשון בשנים 1972–1976 בלימודי מדעי המוח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא למדה לדוקטורט בשנים 1976–1980 בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ייל.
לאחר מכן עשתה התמחות בפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד, אותה סיימה בשנת 1985.
היא מוסמכת בפסיכיאטריה ובנוירולוגיה וקיבלה פרופסורה קלינית.
היא הצטרפה לצוות המרכז הרפואי UCSF במכון הפסיכיאטרי לנגלי פורטר בשנת 1988, וכיום היא מכהנת כיושבת ראש המחלקה לפסיכיאטריה של לין ומארק בניוף.
במרכז הרפואי UCSF היא פועלת בתחומי ההוראה, הכתיבה והמחקר ומטפלת קלינית.
בשנת 1994 הקימה בריזנדיין ב-UCSF את מרפאת ההורמונים לנשים וממשיכה לשמש כמנהלת המרפאה גם כיום.
בריזנדיין מעבירה גם קורסים לסטודנטים לרפואה, לתושבים ולרופאים אחרים ברחבי הארץ בנושא נוירוביולוגיה של ההורמונים, הפרעות במצבי רוח, בעיות חרדה ושינויים הורמונליים.
על רב המכר "המוח הנשי"
ספרה של בריזנדיין, "המוח הנשי", קיבל עם יציאתו ביקורות רבות, חיוביות ושליליות, במיוחד בכל מה שקשור לבלשנות ולשפה.
מאוחר יותר הודתה בריזנדיין כי ספר זה הדגיש יתר על המידה את ההבדלים המבוססים על מגדר, ואמרה: "גברים ונקבות דומים יותר ממה שהם שונים.
אחרי הכל, אנחנו מאותו המין".
"המוח הנשי" זכה לאדפטציה כסרט קומדיה רומנטית באותו שם משנת 2017, שהתבסס על הספר באופן חלקי.
בריזנדיין עצמה שימשה השראה לדמות הראשית של הסרט.
היא כתבה גם את "המוח הגברי" והודתה שספריה מדגישים את ההבדלים בין גברים לנשים, מה שהוביל להצלחת הספרים האלו כרבי מכר.
המוח הנשי, תרגום: יעל גזית, הוצאת מטר, 2008, 320 עמודים
המוח הגברי, תרגום: יעל סלע-שפירו, הוצאת מטר, 2013, 284 עמודים
לובאבה בנת אל-חארת' , הידוע גם בכנויה "אום פָדְל", הייתה אחת מהצחאבה.
לובאבה הייתה אחות של מימונה בנת אלחארת', זינב בנת חוזימה אסמאא בנת עומייס, וסלמא בנת עומייס.
בעלה היה אל-עבאס בן עבד אל-מוטליב, וילדיה היו פדל, עבדאללה אבן אל-עבאס, עוביידאללה, קת'ם, אום חביב, מעבד, ועבד אל-רחמן.
אמה הייתה הנד בנת עוף בן זהיר, ואביה היה אל-חארת' אבן חזן.
לובאבה נפטרה בשנת 655, בתקופת שלטונו של עות'מאן בן עפאן.
לואנה רדצקי היא דוגמנית גרמנייה.
רדצקי נולדה בברלין, כמיס ברלין השתתפה במיס גרמניה וזכתה בתחרות.
בתחרות מיס תבל 1983 עלתה לשלב חצי הגמר, באותה שנה גם ייצגה את מדינתה בתחרות מיס אינטרנשיונל.
בתחרות מיס אירופה 1984 הייתה מבין חמישיית הגמר.
ב-1984 הופיעה בסרט התיעודי "Thron und Taxi".
לואן סנטנה (בפורטוגזית: Luan Rafael Domingos Santana; נולד ב-13 במרץ 1991) הוא זמר-יוצר ברזילאי, מהפופולריים והמשפיעים שבהם.
סנטנה נולד בקמפו גראנדה והחל לשיר בגיל צעיר.
הוא התחיל להופיע בהופעות בשנת 2007.
בשנת 2009 יצא אלבום הראשון Tô de Cara שנמכר ב-50 אלף העתקים.
באותה שנה יצא אלבום Ao Vivo שנמכר ב-100 אלף העתקים וקיבל הגדרת אלבום פלטינה.
אלבום Ao Vivo no Rio ששוחרר ב-2011 קיבל הגדרת אלבום פלטינה בברזיל ואלבום זהב בפורטוגל.
קליפ לגרסה הפורטוגזית לשיר Bailando של אנריקה איגלסיאס בהשתתפות לואן סנטנה, יצא לאור ב-3 ביולי 2014 וצבר למעלה מ-150 מיליון צפיות.
בשנת 2017 אלבומו "1977" היה מועמד לקבלת פרס גראמי לטיני.
בשנת 2019 הוא קיבל מועמדות נוספת.
שיר Acordando o Prédio נחשב לשיר המצליח ביותר בברזיל בשנת 2017. השיר הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הברזילאי.
בשנת 2020 הוא דורג כזמר המושמע ביותר ברדיו ברזילאי בעשור הקודם עם מעל ל-מיליון השמעות.
במהלך הקריירה לואן סנטנה הוכרז 9 פעמים "זמר השנה" על ידי TV Globo.
הוא קיבל כ-200 פרסים שונים בתחום המוזיקה בברזיל.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי הלטיני2024אלבום מוזיקת סרטנג'ו הטוב ביותרLuan City 2.0 (Ao Vivo)
מייג'ור-גנרל לואנג ויצ'יטוואתאקאן (בתאית: หลวงวิจิตรวาทการ, ידוע גם בשם וויצ'יט וויצ'יטוואתאקאן; 11 באוגוסט 1898 – 31 במרץ 1962) היה פוליטיקאי, דיפלומט, היסטוריון, סופר ומחזאי תאילנדי.
וויצ'יטוותאקאן היה אחד האנשים המובילים בשינוי שם המדינה מסיאם לתאילנד.
לואנג וויצ'יטוואתאקן היה דמות בולטת בפוליטיקה של תאילנד והיה בזמנו הדמות החשובה ביותר בעיצוב וביסוס הלאומיות התאית והזהות התאילנדית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20. הוא היה האידאולוג הראשי ויצר קמפיינים בתחום התרבות במהלך שלטונו של פילדמרשל פלאק פיבולסונגגרם.
ויצ'יטוואתאקאן נולד בשם קים ליאנג (בסינית: 金良) לסוחר ממוצא סיני במחוז אותאי תאני.
הוא קיבל את השכלתו היסודית במקדש בודהיסטי באוטאי תאני והמשיך את לימודיו הבודהיסטיים במקדש וואט מהאט בבנגקוק שם הצטיין בלימודיו, והיה למסיים הראשון בממלכה.
בסיום לימודיו הוא קיבל תעודה מהמלך ראמה השישי (Vajiravudh).
בעודו נזיר בוואט מהאט, כתב וויצ'טוואתאקן חיבורים אשר הופצו בין הנזירים.
מרבית החיבורים נכתבו באנגלית, צרפתית או בגרמנית והיו אף לעיתים מסיתים כנגד חוקים ותקנות המקדש.
כחלק מניסיונותיו של אב המנזר למגר את ההסתה, הוחלט לאסור על שימוש בשפות זרות בתחומי המקדש.
בגיל 20 עזב ויצ'יטוואתקאן את עולם הנזירות והצטרף למשרד החוץ כפקיד זוטר ב-1918.
ב-1921 הוצב ויצ'יטוואתאקן בנציגות ממלכת סיאם (שווה ערך לשגרירות של ימינו) בפריז, כמזכיר שלישי.
במהלך חמש שנותיו באירופה, שימש ויצ'יטוואתאקאן כחבר במשלחת הסיאמית שהשתתפה בדיוני חבר הלאומים בז'נבה.
במקביל, למד משפטים ומדעי המדינה באוניברסיטת פריז.
בפריז פיתח קשרי ידידות קרובים עם המהפכנים העתידיים, פרידי פאנומיונג, אשר למד גם הוא משפטים בסורבון, ו-פלאק פיבונסונגקראם, קצין ארטילריה אשר למד באקדמיה הצבאית בצרפת.
בהיותו בפריז, וויצ'יטוואתאקן לקח שיעורי צרפתית מלוסיין לאפיט (לבית גיום), גברת צרפתייה מטופחת שהייתה משכילה ובעלת כישורים מוזיקליים.
לאחר מכן, הם נישאו וחזרו יחד לסיאם ב-1927. בזמן שוויצ'יטוואתאקן המשיך לעבוד במשרד החוץ, מאדאם לוסיאן שיתפה עמו פעולה בכמה מהפרסומים ההיסטוריים החשובים שלו, ובראשן Prawatsart Sakon (היסטוריה אוניברסלית).
הוא הביא עימה שני ילדים, בן ובת.
אך לאחר שש שנות נישואין, נישואיהם עלו על שרטון, ומאדאם לוסיאן חזרה לצרפת עם שני ילדיה.
לואנג וויצ'יטוואתאקן התחתן לאחר מכן עם פראפאפן רפיפן, מורה להיסטוריה ובתו של קון וורסרנדארנקיט אשר היה אחראי על מערכת החינוך בצפון סיאם תחת המלך ראמה החמישי.
כאשר פרידי פאנומיונג, בירוקרט תאי זוטר שלמד משפטים בצרפת, הקים את המפלגה החשאית בשם קאנה רטסאדון (מפלגת העם) והציע לחבריו התאיים בפריז פילדמרשל פיבונסונגקראם, וויצ'יטוואתאקאן, פראיון פאמומונטרי ותסנאי מיטראפאקדי, להצטרף למחתרת החשאית.
מטרתה של המחתרת הייתה להפיל את המלוכה האבסולוטית התאית.
וויצ'טוואתאקן, בשלב זה, שמר על נאמנות למלך ראמה השביעי (Prajadhipok) והיה בעד גישה פייסנית יותר מול מוסד המלוכה.
ויצ'יטוואתאקאן, אשר היה מודאג מהאידאולוגיה הסוציאליסטית והקומוניסטית של פרידי, הקים מפלגה אשר הייתה נאמנה למשפחת המלוכה ומבוססת על עיקרון השוק החופשי בשם Kana Chart (המפלגה הלאומית), ובמקביל המשיך להשתתף בפגישות החשאיות של מפלגת העם.
לאחר חזרתו לסיאם, ויצ'יטוואתאקאן נפגש שוב עם פרידי ופיבונסונגקראם, אך לא לקח חלק פעיל במהפכה נגד המלך ראמה השביעי, פראג'אדהיפוק ב-1932.
לאחר מרד בווראדט, אשר נערך בשנת 1933בהנהגתו של הנסיך בווראדט, להשיב את השלטון המלוכני האבסולוטי, וויצ'יטוואתאקאן ויתר על נאמנותו למלך כדי ליישר קו עם הממשלה החדשה בהנהגתה של מפלגת העם.
וויצ'יטוואתאקאן היה יו"ר הוועדה שהציעה לשנות את שמה של המדינה מסיאם לתאילנד בשנת 1939. הוא הוביל מסע פרסום חסר תקדים לאחר שהוצגה לו מפה, שהופקה על ידי Ecole Francaise d'Extreme Orient, המציגה את מיקומו הגאוגרפי של הלאום התאי בשטחי סיאם, לאוס, בורמה ודרום סין.
וויצ'טוותאקאן העריך ממפה זו כי ישנם כ-60 מיליון תושבים תאים המאכלסים את אדמות דרום סין ודרום מזרח אסיה, ובאמצעות קמפיינים שערך במסגרת תפקידו כיו"ר הוועדה הפרלמנטרית האחראית על שינוי השם, הצליח לשנות את שם המדינה מסיאם לתאילנד ב-1939.
תפקידו בזמן מלחמת העולם השנייה
בשנת 1942 הפך ויצ'יטוואתאקאן לשר החוץ תחת ראש הממשלה פילדמרשל פיבונסונגקראם.
במסגרת תפקידו ניהל משא ומתן מול ממשלת יפן על מעבר חופשי במדינה עבור הצבא היפני, בתמורה לשמירה על ריבונותה ועצמאותה של תאילנד.
לאחר מכן הוא מונה לשגריר תאילנד ביפן.
עם כניעתה של יפן לבעלות הברית בתום מלחמת העולם השנייה, ויצ'יטוואתאקאן נעצר על ידי כוחות הכיבוש האמריקאיים יחד עם שגריר גרמניה, שגריר איטליה והקבינט היפני.
אשתו, קוניינג וויצ'יטוואתאקאן, השיגה פגישה אישית עם הגנרל דאגלס מקארתור שבמהלכה הצליחה להסביר לו שכשר חוץ, לבעלה לא הייתה ברירה אלא לנהל משא ומתן על הסכם מעבר חופשי בתמורה לשמירה על עצמאותה של תאילנד.
מקארתור שחרר את וויצ'יטוואתאקן ואיפשר לו לחזור לתאילנד במטוס אמריקאי.
ויצ'יטוואתאקאן נעצר עם הגעתו לתאילנד ונכלא על ידי הממשלה החדשה תחת הנהגתו קואנג אפאיוונג (Khuang Aphaiwong), אשר הוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא נכלא עם ראש הממשלה לשעבר פיבונסונגקראם, ונשפט כפושע מלחמה.
הבריטים והצרפתים דרשו שפיבונסונגקראם וויצ'יטוואתאקאן יוצאו להורג, בעוד שארצות הברית התעקשה לערוך משפט.
בסיומו של המשפט כל האישומים נגדם בוטלו מחוסר ראיות.
פילדמרשל פיבונסונגקראם ולואאנג וויצ'יטוואתאקאן זוכו מכל האשמות ושוחררו.
לאחר שזוכה, וויצ'יטוואתאקן פרש זמנית מהפוליטיקה התאילנדית והפך למחזאי, סופר והיסטוריון בולט במדינה.
רוב מחזותיו, שיריו, ספריו, כמו גם ספרי ההיסטוריה והדת שלו הולחנו במהלך שלוש השנים שלאחר שחרורו מהכלא.
בשנת 1947, וויצ'יטוואתאקאן סייע לפילדמרשל פיבונסונגקראם בהפיכה שהפילה את הממשלה מהשלטון.
הוא כיהן בממשלתו השנייה של פיבונסונגקראם כשר האוצר וכשר הכלכלה, ולאחר מכן הפך לשגריר בהודו ב-1952 ולשגריר בשווייץ, אוסטריה ויוגוסלביה ב-1953. הוא גם הלחין סדרה של יצירות תיאטרליות לאומניות, במטרה לאחד את הלאום התאי הרחב, המכונה סדרת "Anupap", שהוצגו בתיאטרון הלאומי.
סדרת מחזות זו, שכותרתה "Anupap Porkoon Ramkamhaeng" (כוחו של המלך Ramkamhaeng), "Anupap Haeng Kwam Seasala" (כוח ההקרבה), "Anupap Haeng Kwam Rak" (כוח האהבה) הולחנה בתמיכתו של פיבונסונגקראם, במטרה לחזק את האחדות והלכידות של העם התאי.
בשנת 1958, לואנג וויצ'יטוואתאקאן השתתף בהפיכה שערך פילדמרשל סרית תאנאראט שהדיחה את פיבונסונגקראם מהשלטון.
ויצ'יטוואתאקן קיבל את התואר פאלאדבונצ'אגארן או מזכיר קבוע.
הוא שירת כיועצו הקרוב ביותר של סריט ומילא תפקיד משמעותי בקידום הלאומיות התאילנדית.
וויצ'יטוותאקאן מת בשנת 1962 בגיל 64 לאחר מחלת לב ממושכת.
1953–1957: שגריר בשווייץ, אוסטריה ויוגוסלביה
לובאמבו מוסונדה הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת הקיצוני שמאלי בפ.צ.
מוסונדה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הכדורגל של נסיונל אסמבלי ופאוור דינמוס ובגיל 19 הצטרף לאוליסס ירוואן מליגת העל הארמנית.
בקיץ יצא למבחנים באקטובה הקזחית אך לא עבר את המבחנים וחתם בגנדזסאר קפאן.
ב-19 בינואר 2019 חתם לשנה וחצי בשלונסק ורוצלב מליגת העל הפולנית, עם אופציה להארכה בשנתיים נוספות.
ב-16 באוגוסט 2021 חתם לשלוש שנים בהורסנס מהליגה הדנית הראשונה.
בסיום עונתו הראשונה בקבוצה היא עלתה לליגת העל הדנית.
בצעירותו שיחק בנבחרות הצעירות של זמביה.
ב-8 באוגוסט 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה בניצחון 1-2 נגד .
ב-6 ביוני 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 4-3 ל.
בתקופת הברזל והעת העתיקה הקלאסית, לוב (מיוונית Λιβύη: Libyē, שהגיעה מבֶּרְבֶּרְית: לִיבּוּ) מתייחסת לאפריקה ממערב לנהר הנילוס של ימינו.
גאוגרפים יוונים ורומיים הציבו את קו ההפרדה בין לוב ואפריקה לאסיה על הנילוס.
לעומת זאת, אזורי אפריקה שמדרום לסהרה היו ידועים בשם אתיופיה.
באופן ממוקד יותר, השם לוב יכול היה להתייחס גם למדינה הגובלת ממערב למצרים, דהיינו מרמריקה (לוב הנחותה) וקירנאיקה (לוב הנַעֲלֶה).
הים הלובי או ים לוב (Mare Libycum) היה החלק של הים התיכון מדרום לכרתים, בין קירנה לאלכסנדריה.
בתקופה ההלניסטית, הברברים הילידים היו ידועים לעולם היווני-רומי באופן קולקטיבי בתור לובים, כינוי יווני לתושבי המגרב.
הברברים אכלסו את צפון אפריקה במשך אלפי שנים לצד המצרים.
אומת מצרים מכילה את נווה המדבר סיווה, הגובלת בלוב במדבר המערבי .
שפת סיווי , והשפה הברברית, עדיין מדוברת באזור על ידי כ-21,000 איש.
שכניהם המצריים הקדומים התייחסו לשבטים הלובים השונים בשם טמהו, טהנו ומשווש.
השם מבוסס על השם האתני ליבו (ביוונית עתיקה: Λίβυες Líbyes, בלטינית: Libyes).
השם לוב (בשימוש מאז 1934 עבור המדינה המודרנית שנודעה בעבר כטריפוליטניה וברקה) היה הכינוי הלטיני לאזור המגרב, מיוונית עתיקה (ביוונית אטית: Λιβύη Libúē, יוונית דורית: Λιβύᾱ Libúā).
ביוון הקלאסית, למונח היה משמעות רחבה יותר, והקיף את היבשת שלאחר מכן (המאה השנייה לפנה"ס) נודעה כאפריקה , אשר בעת העתיקה, הניחו שהיא מהווה שליש ממסת היבשה בעולם, אירופה ואסיה הרכיבו יחד את שני שלישים אחרים.
הליבו מאומתים מאז תקופת הברונזה המאוחרת כמאכלסים את האזור (מצרית: R'bw, פונית: 𐤋𐤁𐤉 lby).
האזכור המתועד העתיק ביותר לליבו מתוארך לתקופת רעמסס השני וליורשו מרנפתח, פרעונים מהשושלת התשע עשרה של מצרים, במהלך המאה ה-13 לפנה"ס.
LBW מופיע כשם אתני במצבת מרנפתח לציון הלובים.
מנלאוס הגיע לשם בדרכו הביתה מטרויה.
הייתה זו ארץ של עושר נפלא, שבה לכבשים יש קרניים ברגע שהם נולדים, שבה יש בשר טלה שלוש פעמים בשנה ולעולם לא חסר לרועה צאן חלב, בשר או גבינה.
הומרוס מזכיר את לוב, באודיסאה (IX.95; XXIII.311).
הומרוס השתמש בשם במובן גאוגרפי, בעוד הוא כינה את תושביו "אוכלי הלוטוס".
אחרי הומרוס, אייסכילוס, פינדארוס וסופרים יוונים עתיקים אחרים השתמשו בשם.
הרודוטוס (1.46) השתמש ב-Λιβύη Libúē לציון יבשת אפריקה.
ה-Líbues היו הצפון-אפריקאים בהירי העור, בעוד אלו שמדרום למצרים (ואֱלֶפַנְטִינֵה על הנילוס) היו ידועים לו כ"איתיופיים".
הייתה זו גם הבנתם של גאוגרפים יוונים מאוחרים יותר כמו דיודורוס סיקולוס, סטראבון ...
כאשר היוונים הקדמונים התיישבו למעשה בלוב, השם הישן שנלקח מהמצרים יושם על ידי היוונים מקירנאיקה, שאולי התקיימו יחד עם הליבו.
מאוחר יותר הופיע השם בשפה העברית, שנכתב בתנ"ך בשם לֻבִים (ספר דָּנִיֵּאל, פרק י"א, פסוק מ"ג) ולוּבִים, המציין גם את האוכלוסייה האתנית ואת הטריטוריה הגאוגרפית.
בכתובות הנאו-פוניות, נכתב כ-Lby עבור שם העצם בזכר, ו-Lbt עבור שם העצם הנשי של לוב.
הלטינית אימצה את השם מיוונית ומהשפות הפוניות.
הרומאים הכירו אותם לפני הקולוניזציה שלהם בצפון אפריקה בשל התפקיד הלובי במלחמות הפוניות נגד הרומאים.
הרומאים השתמשו בשם Líbues, אבל רק כשהתייחסו לברקה ולמדבר הלובי של מצרים.
שאר השטחים הלובים נקראו "אפריקה", שהיו פרובינקיות רומיות.
ספרות ערבית קלאסית משתמשת בשם לוב כ"לוביה" (Lubya), המציינת טריטוריה ספקולטיבית ממערב למצרים.
ערבית מודרנית משתמשת במילה לוב (Libya).
הלואטה, שבט אבן בטוטה כפי שכינו אותו הערבים, היה שבט ברברי ששכן בעיקר בקירנאיקה.
אולם ייתכן ששבט זה נע בין האוקיינוס האטלנטי ללוב המודרנית, והוא כונה על ידי קוריפיוס כ-Laguatan; הוא קישר אותם עם המאורי .
מדינות המוקדימה של אבן ח'לדון טוענות ששבט ה"לווה" היה אב קדמון של שבט זה.
הוא כותב שהברברים מוסיפים "ה" ו"ת" לשם לצורות הרבים.
לאחר מכן, הוא הפך ל"הלוות" (Lwat).
לעומת זאת, הערבים אימצו את השם כצורת יחיד, והוסיפו "ה" לצורת הרבים בערבית.
אבן ח'לדון חולק על אבן חזם, שטען, בעיקר על סמך מקורות ברבריים, שהלוות'ה (Lwatah), בנוסף לסדרתא והמזטה, היו מהקיבטים (המצרים).
לטענת אבן ח'לדון, טענה זו אינה נכונה משום שאבן חזם לא קרא את ספרי החכמים הברברים.
אוריק בייטס, היסטוריון, סבור שהשם ליבו או LBW נגזר מהשם לוות'ה (Luwatah).
יתר על כן, בייטס ראה את כל השבטים הלובים כציוויליזציה אחת ומאוחדת תחת שליטה מרכזית של הליבו ומשווש.
בהשוואה להיסטוריה של מצרים, היסטוריונים יודעים מעט על ההיסטוריה של לוב, שכן יש מעט רישומים כתובים ששרדו.
מידע על לוב העתיקה מגיע מעדויות ארכאולוגיות וממקורות היסטוריים שנכתבו על ידי סופרים מצריים, כמו גם היוונים, הרומאים והביזנטים הקדמונים, ומאוחר יותר מערביי ימי הביניים.
מאז התקופה הנאוליתית, האקלים של צפון אפריקה הפך יבש יותר ויותר.
עדויות למדבור של האזור מסופקת על ידי שרידים מגאליתיים, המופיעים במגוון גדול של צורות ובמספרים עצומים בשממות צחיחות ובלתי ניתנות למגורים כיום: דולמנים ומעגלים הדומים לסטונהנג', גלעד, תאים תת-קרקעיים שנחפרו בסלע, תלי קבורה שעליהן לוחות ענקיים ותלוליות דמויות פירמידה.
הבולטים ביותר הם הטריליתונים, חלקם עדיין עומדים, חלקם נפולים, המצויים מבודדים או בשורות, ומורכבים משני ניצבים מרובעים הניצבים על כן משותף התומכים קורה רוחבית גדולה.
בעמק טרגורט, קאופר אומר: "היו במקור לא פחות משמונה עשרה או עשרים טריליתונים מגאליתיים, בשורה, כל אחד עם המזבח המסיבי שלו מוצב לפניו".
בימי קדם, הפיניקים/קרתגים, האימפריה האשורית החדשה, האימפריה הפרסית האחמנית (ראה לוב (סטרפיה) ), האימפריה המקדונית של אלכסנדר מוקדון ויורשיו התלמיים ממצרים שלטו בחלקים שונים של לוב.
עם הכיבוש הרומי, כל אזור לוב של היום הפך לחלק מהאימפריה הרומית.
לאחר נפילת האימפריה, שלטו ונדלים ונציגים מקומיים של האימפריה הביזנטית בכל לוב או בחלקה.
לטריטוריה של לוב המודרנית היו היסטוריות נפרדות עד לתקופת הרומאים, כמו טריפולי וקירנאיקה.
קירנאיקה, לעומת זאת, הייתה יוונית לפני שהייתה רומית.
היא הייתה ידועה גם בשם פנטפוליס, "חמש הערים" הן קירנה (ליד הכפר שחט) עם הנמל שלה אפולוניה (מרסה סוסה), (תוכרה), ברניס (בנגזי) וברקה (מרג').
מהמושבות העתיקות והמפורסמות מבין המושבות היווניות, מישור החוף הפורה קיבל את השם קירנאיקה.
חמש הערים הללו היו ידועות גם בתור הפנטפוליס המערבי; אין להתבלבל עם הפנטפוליס של התקופה הרומית בחוף המערבי האיטלקי הנוכחי.
הגבולות המדויקים של לוב העתיקה כולה אינם ידועים, אך ככל הנראה היא היוותה את האזורים המערביים של מצרים העתיקה, והייתה ידועה בשם "Tjehenu" בפי המצרים.
אחרי המצרים, היוונים; הרומאים; והביזנטים מוזכרים שבטים שונים אחרים בלוב.
שמות השבטים המאוחרים יותר שונים מהשמות המצריים, אך כנראה, מספר שבטים שנקראו באותם שמות הן במקורות המצריים והן במקורות המאוחרים יותר.
שבט משווש שתועד על ידי המצרים הקדמונים מייצג הנחה זו.
יתרה מכך, חוקרים מאמינים שזה היה אותו שבט שנקרא Mazyes על ידי הקטאיוס ו-Maxyes על ידי הרודוטוס, בעוד שהוא נקרא "Mazaces" ו-"Mazax" במקורות לטיניים.
כל השמות האלה דומים לשם המשמש את הברברים לעצמם, כמו אימאזיג'ן (Imazighen).
מקורות מהתקופה המאוחרת מספקים תיאורים מפורטים יותר של לוב ותושביה.
ההיסטוריון הקדום הרודוטוס מתאר את לוב ואת הלובים בספרו הרביעי, הידוע בשם הספר הלובי.
סופרים כמו פליניוס הזקן, דיודורוס סיקולוס ופרוקופיוס תרמו גם הם למה שהוא כיום חומר מקור ראשוני על לוב העתיקה והלובים.
אבן ח'לדון, שהקדיש את עיקר ספרו "כיתאב אליבר", המכונה "תולדות הברברים", לא השתמש בשמות לוב ולובים, אלא השתמש בשמות ערביים: המגרב הישן, (אל- מגריב אל-קדים), והברברים (אל-ברבר או אל-ברברה).
לואנג קואונג (בווייטנאמית: Lương Cường; נולד ב-15 באוגוסט 1957) הוא איש צבא ופוליטיקאי וייטנאמי, המכהן כנשיא ה-14 של וייטנאם מאז אוקטובר 2024.
לואנג נולד במחוז פו תו בשנת 1957 והצטרף לצבא הווייטנאמי בגיל 18. ב-19 בינואר 2011 הפך לחבר במפלגה הקומוניסטית של וייטנאם.
מאז 2011 הוא חבר בפוליטביורו, וחבר בוועד המרכזי של המפלגה מאז 2011. לואנג היה בעבר סגן מנהל המחלקה הפוליטית הכללית של צבא העם של וייטנאם (2011–2016), והועלה לדרגת גנרל ארבעה כוכבים בשנת 2019.
ב-16 במאי 2024, הטיל הפוליטביורו על לואנג תפקיד של חבר קבע במזכירות, התפקיד החמישי בגובהו במערכת הפוליטית של וייטנאם.
ב-21 באוקטובר 2024 הוא מונה לנשיא וייטנאם, במקומו של המזכיר הכללי טו לאם.
לוארה הוא מחוז בחבל סאנטר-עמק הלואר בצפון-מרכז צרפת.
הוא נקרא על שם ה, הנמצא כולו בתחומי המחוז.
בשנת 2019 מנתה אוכלוסיית לוארה 680,434 תושבים.
בירת המחוז היא אורליאן, הנמצאת כ-110 ק"מ דרומית-מערבית לפריז.
בנוסף להיותה הבירה האזורית, זו עיר עם מבנים היסטוריים ואחוזות רבות, ובהן קתדרלת אורליאן, שהוקמה במאה ה-13 ונבנתה מחדש לאחר שההוגנוטים הרסו אותה ב-1568. מחוז לוארה מכיל שלוש נפות: מונטרז'י (שבירתה מונטרז'י ), אורליאן (שבירתה אורליאן) ופיטיבייה (שבירתה פיטיבייה ).
לוארה הוא אחד מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו במהלך המהפכה הצרפתית ב-4 במרץ 1790, בפקודת האספה המכוננת הלאומית.
במקור הם היו אמורים להיות מנוהלים באופן אחיד ושווים בגודל ובאוכלוסייה.
מחוז לוארה עצמו היה קודם לכן חלק מהפרובינציה לשעבר של אורליאנה, שהייתה גדולה מכדי להמשיך להתנהל בצורתה הקודמת.
עמק הלואר היה מיושב בתקופה הפלאוליתית, כפי שמעידים אתרים ארכאולוגיים רבים במקום.
הקלטים התגוררו במקום, והרומאים כבשו את האזור לאחר מלחמת גאליה.
הם סללו כבישים וייסדו ערים כמו , סמוך לאורליאן של ימינו.
בסביבות שנת 451 פלשו ההונים לאזור, אך הם נהדפו לפני שהגיעו לסנבום.
לאחר מכן הפרנקים הגיעו ללואר וקלוביס הראשון מלך באזור.
בהמשך, האזור חווה תקופה של שלום ושגשוג בתקופת שלטונו של קרל הגדול.
לוארה הוא אחד מששת המחוזות באזור סאנטר-עמק הלואר.
מצפון לו שוכנים המחוזות אר ולואר, ו, ממזרח שוכן מחוז יון, מדרום-מזרח , מדרום וממערב .
רוב שטח המחוז הוא אדמה נמוכה ושטוחה - דרכה זורם נהר הלואר.
הנהר נכנס לתחומי המחוז ליד העיירה בדרום-מזרח, זורם לכיוון צפון-מערב לעבר אורליאן, שם הוא פונה לכיוון דרום-מערב, ויוצא מהמחוז ליד .
מחברת את הנהר באורליאן למפגש עם ו.
הנהר והתעלות יצרו נתיבי מסחר חשובים לפני הופעתן של מסילות הברזל.
אורכו של הנהר לוארה, שעל שמו נקרא המחוז, הוא 12 ק"מ, והוא מתחבר ללואר דרומית-מערבית לאורליאן.
מקורו באורליאן-לה-סורס, והשפך שלו ב.
נהרות אחרים במחוז הם , יובל בגדה הימנית של הלואר, ו הזורם ללואן.
שטחו הכולל של המחוז הוא 6,757 קמ"ר ומידותיו הן 119 ק"מ ממערב למזרח ו-77 ק"מ מצפון לדרום.
שטחים משמעותיים במחוז משמשים לחקלאות, וביניהם יש גבעות מיוערות נמוכות וכמה אזורים מיוערים.
החלק הצפון-מערבי של המחוז נמצא באזור גידול החיטה הידוע בשם בוס, רמה גלית ובה כמה מהאדמות החקלאיות הטובות בצרפת.
אזור זה היה פופולרי בקרב האצולה הצרפתית בימי הביניים ובתקופת הרנסאנס, ויש בו טירות היסטוריות רבות.
החלק של המחוז שמדרום ללואר מכונה והוא אזור ביצות, וביניהן גבעות שבהן מגדלים גפנים.
החלק המזרחי של המחוז ידוע בשם והיה חלק מפרובינציה בשם זה.
עד תחילת המאה ה-21 היה המקום ידוע בייצור זעפרן, אך עם הזמן הייצור הצטמצם מכיוון שעלותו התייקרה.
העיר המאוכלסת ביותר היא אורליאן, בירת המחוז.
נכון לשנת 2019, ישנן 6 קומונות עם יותר מ-15,000 תושבים במחוז, כולן חלק מהצבר של אורליאן:
הבוס הוא אזור גידול החיטה העיקרי, וכמו גם שיבולת-שועל ושיפון.
גידולים אחרים במחוז כוללים פירות, אספרגוס, זעפרן ועשבי תיבול.
גפנים וייצור יין, וכמו גם תעשייה של שימור פירות.
יש במחוז גם גידול דבורים וייצור דבש.
בלוארה יש התפתחות תעשייתית מועטה, והמסחר מתרכז במכירת תירס, עץ, בקר, ערמונים, סיידר, דבש, קמח, פירות, דגים, מלח, זעפרן וצמר.
המינרלים היחידים המופקים בלוארה הם אבן גיר, חוואר וחמרה.
נשיא מועצת המחוז הוא מארק גאודט, שנבחר ב-2017. ללוארה יש 6 מחוזות בחירה המיוצגים באספה הלאומית.
המחוז נהנה מהקרבה לפריז ומקשרי תחבורה יעילים.
לאורליאן אין עדיין TGV, אך היא מחוברת לפריז באמצעות רכבות אקספרס מהירות.
מחבר את פריז עם אורליאן וקלרמון-פראן.
מקשר את פריז עם אורליאן ובורדו, ו מקשר את פריז עם אורליאן, לימוז', טולוז וספרד.
אורליאן היא יעד תיירותי פופולרי המזוהה עם ז'אן ד'ארק.
קתדרלת אורליאן נבנתה בסגנון גותי בין השנים 1278 ל-1329, נהרסה על ידי ההוגנוטים בשנת 1568, ונבנתה מחדש בין המאות ה-17 וה-19.
הכפר לוּבַּבִיץ' הוא כפר קטן במחוז סמולנסק שברוסיה, כיום בסמוך לגבול עם בלארוס (רוסיה-הלבנה).
הכפר נודע כאחד ממרכזי הפריחה של חסידות חב"ד.
הכפר לובביץ' עומד במרכז היישוב החקלאי: ליובאביצ'י בנפת רודניאנסקי שבמחוז סמולנסק.
הכפר שוכן גם על גדות נהר מלאיה-ברזינה.
במשך הדורות, הכפר ותושבי חבל-הארץ שבאזורו השתייכו למדינות שונות במזרח-אירופה וכן לעמים סלאביים שונים, כגון האימפריה הרוסית, ברית המועצות, בלארוס הסובייטית והפדרציה הרוסית; על-כן, העיירה השתייכה מבחינה מוניציפלית – במרוצת השנים – גם לערים ולמחוזות (אובלסטים) רבים, כמו האורשה, סמולנסק, ויטבסק ומוהילב.
הכפר נוסד בערך במאה ה-16. הוא קרוי על שם נסיכות ליובומירסקי, שהייתה שליטת הקרקעות באותה עת.
בשנים הראשונות לקיומו היה הכפר בשטח האיחוד הפולני-ליטאי, עד שנת 1654. ב-1784 התרחב היישוב והשתייך אז למשפחת הדוכס סטניסלב ליובומירסקי (Любомирские).
בעת הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812, נכבש היישוב על ידי כוחותיו של נפוליאון שהחזיקו בו במשך שבועיים.
בתקופת האימפריה הרוסית היה הכפר לשטעטל בפלך מוהילוב.
בכל אופן, על פי מקור משנת 1880 בכפר גרו 1,516 איש בלבד (978 מתוכם היו יהודים).
על פי מקורות שונים מאותה שנה היו בכפר 313 בתים, 2 כנסיות אורתודוקסיות ושני בתי כנסת.
בסוף המאה ה-19, לקראת תחילת המאה ה-20, התפתח בליובאביץ' השוק הגדול ביותר בפלך מוהילוב, שגלגל למעלה מ-1.5 מיליון רובלים.
לאחר מהפכת אוקטובר, נטשו מנהיגי חסידות חב"ד את הכפר והאוכלוסייה היהודית של הכפר החלה להצטמצם ומספרהּ ירד בהדרגה.
בשנות ה-20 של המאה העשרים ישבו בכפר כ-950 יהודים – כמחצית אוכלוסייתה.
בין מלחמות העולם הם התפרנסו ממלאכה זעירה, מסחר ועבודה חקלאית;