tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא גילתה את התופעה הציטוגנטית החשובה בעת מחקר בנושא סכנות קרינה בשנת 1961. מחקרה בנושא הסביר את מנגנון השליטה הגנטי על כרומוזום ה-X.
המחקר מגלה את הסיבה לכך שנשים רבות הן נשאיות למחלות שונות הקשורות לכרומוזום X, אך הן בריאות ואינן מראות את תסמיני המחלות האלו.
לדוגמה, מחלה כזו היא ניוון שרירים על שם דושן, מחלה גנטית קטלנית, בה האישה תהיה חולה רק אם המוטציה קיימת אצל שני ההורים שלה, ואילו גבר יהיה חולה אם אמו נשאית.
המנגנון מתרחש בשלב העוברי של התפתחות הנקבה ביונקים (כולל בבנות אדם), כאשר ישנם כבר כמה מאות תאים בעוברית.
בכל תא בנפרד מתרחשת מתילציה (הוספת קבוצות מתיל ל-DNA) לאחד מכרומוזומי ה-X (של האם או של האב), והכרומוזום הזה נדחס ומנוטרל.
התהליך אקראי, ולכן בכל תא של העוברית יושתק כרומוזום X אחר.
כלומר, בחלק מהתאים של העוברית יתבטא כרומוזום X מהאם (וכרומוזום X מהאב יושתק) ובשאר התאים יתבטא כרומוזום X של האב (וכרומוזום X מהאם יושתק).
הכרומוזום המושתק ממשיך להיות משוכפל במיטוזה, אך לא משועתק ולכן לא מתבטא בתא.
דוגמה מוחשית למנגנון ההשתקה הוא התבטאות צבע פרווה בחתולים.
מרי ליאון נבחרה לעמיתת החברה המלכותית ב-1973, ב-1979 הפכה להיות חברת האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, והיא חברה זרה של כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1984 זכתה במדליה המלכותית, בשנת 1994 זכתה בפרס לגנטיקה אנושית, וב-1997 זכתה בפרס וולף לרפואה עבור השערתה בנוגע להשתקה האקראית של כרומוזום X.
בשנת 2004 היא זכתה בפרס "מצעד האגורות" לביולוגיה התפתחותית, המוענק על ידי ארגון "מצעד האגורות" לחוקרים אשר מחקריהם פרצו דרך וקידמו את תחום בריאות תינוקות.
בשנת 2006 היא זכתה בפרס פרל מייסטר גרינגרד, פרס אשר מוענק על ידי אוניברסיטת רוקפלר למדענית בולטת בתחום רפואי-ביולוגי.
מרי לורה שריל הייתה כימאית אמריקאית, ידועה בזכות הישגיה במחקר כימי, במיוחד עבור הסינתזה של תרכובות נגד מלריה.
נוסף על כך, היא ידועה בשל הוראתה באוניברסיטת 'Mount Holyoke' (מאונט הוליוק).
בשנת 1947 זכתה במדליית גרוון-אולין.
שריל נולדה בסליסבורי, שבצפון קליפורניה בביתם של מיילס ושרה (בוסט) שריל.
היא למדה בבתי ספר ציבוריים בצפון קליפורניה, עד שהחלה את לימודיה האקדמיים במכללה לנשים של רנדולף-מייקון, שם היא סיימה תואר ראשון בכימיה בשנת 1909. ההתעניינות שלה בכימיה התפתחה בזכות אחד מהמורים שלה בשנת הלימודים הראשונה, פרננדו מרטין ווד.
שריל המשיכה את החינוך שלה על ידי שילוב של הוראה ומחקר.
היא עבדה כעוזרת בכימיה ברנדולף-מייקון בזמן הלימודים לתואר השני בפיזיקה, שאותו קיבלה בשנת 1911. היא המשיכה ללמד ברנדולף-מייקון עד 1916.
במהלך השנה האקדמאית - 1916–1917, שריל למדה באוניברסיטת שיקגו תוכנית לדוקטורט.
משנת 1917 עד שנת 1920, היא למדה באוניברסיטת שיקגו בקיץ, ולימדה בחורף.
היא עבדה ברנדולף-מייקון במהלך השנים 1917-1918, ובמכללה לנשים של קרוליינה הצפונית ב-1918–1920. מורה הרוחני היה יוליוס שטיגליץ, וממנו היא הושפעה.
למחקר שלה לתוארה השני, למדה את הסינתזה של כדורי שינה, ושיטות סינתזת אסטר (סוג של תרכובת אורגנית) של חומצה סליצילית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שטיגליץ גויס באופן פעיל ככימאי, לסיוע למאמץ המלחמתי.
שריל עבדה עמיתת מחקר בשירות הלוחמה הכימי (CWS) בשנים 1920–1921. מחקרה עסק בסינתזה של גז לגרום התעטשות, והיא קיבלה פטנט על הייצור המסחרי שלה.
לאחר המלחמה, שטיגליץ המליץ על שריל לאמה פרי קאר, ראש המחלקה לכימיה ב"הר הוליוק".
שריל עבדה כעוזרת מחקר בשנים 1921–1923, בעוד שסיימה את תֵזָת הדוקטורט שלה.
היא קיבלה את הדוקטורט שלה מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1923.
לאחר שסיימה את הדוקטורט שלה, שריל הועלתה לדרגת פרופסור לכימיה (1924), ולאחר מכן לפרופסורית מן המניין (1931).
היא הפכה ליו"רית המחלקה ב-1946. היא ואמה פרי קאר הפכו לחברות נאמנות, בחיים, בעבודה, ובנסיעות משותפות.
עמיתם, לוסי ווסטון פיקט, נזכרה:
המחלקה לכימיה בהר הוליוק הייתה מאורגנת כקבוצת מחקר, שבה, חברי סגל, סטודנטים לתואר שני ותואר ראשון עבדו יחד.
שריל דגלה בשילוב של הוראה, מחקר וחקירה פעילים, בשל היתרונות שלה למורים ולתלמידים.
קבוצת "הר הוליוק" חקרה את הספקטרוסקופיה האולטרה סגולה של מולקולות אורגניות.
תרומתה של מרי שריל לקבוצה הייתה הסינתזה והטיהור של תרכובות אורגניות, כהכנה לבחינה ספקטרוסקופית.
זו הייתה עבודה חיונית, אם תוצאות הניתוח היו משמעותיות.
שריל עבדה בתחילה עם הספקטרוגרף - פרי, אחרי 1926 עם הספקטרוגרף - קוורץ הילגר, ולאחר 1930 עם הספקטרוגרף - פריזמה פלואוריט.
מאוחר יותר, המעבדה השיגה שני ספקטרופוטומטרי בקמן.
ב - 1928–1929, לשריל הוענקה מלגה ללמוד טכניקות טיהור חדשות, שנעשה בהן שימוש בחו"ל.
היא ביקרה את ז'אק אררה בבריסל ואת יוהנס דידריק ואן דר ואלס באמסטרדם.
עם אררה, היא גם חקרה את הקשר בין רגעי דיפול ומבנה מולקולרי.
מרי שריל גם ביקרה באירופה בשנת 1936, כשלמדה בבריסל, באוקספורד, ובאוניברסיטה של וינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השגת כינין לטיפול במלריה נהייתה קשה.
הבנת הפעולה של תרכובות אורגניות ומציאת טיפולים אלטרנטיביים למלריה הפכו להישג חשוב של עבודה למאמץ המלחמתי.
שריל ואחרים, כולל אמה פרי קאר, מרי רוט מרקורי, אלינור אנדרסון וז'אן קרופורד עבדו על הסינתזה של תרופות נגד מלריה למשרד המלחמה של המחקר והפיתוח המדעיים (OSRD).
מרי שריל פרסמה מאמרים במגוון רחב של נושאים, כולל: הכנה וזיהוי של נגזרים כימיים, איזומרים, תרכובות טבעת, רגעי דיפול וחוקה מולקולרית, פנטנים, הפתאנינים, מטילי בוטאנים ונגזרי קווינזולינים.
מתוך הכרה בעבודת המחקר ובהוראה, למרי לורה שריל, הוענקה מדליית גרוון אולין, לנשים בכימיה בשנת 1947. היא אחת משלוש נשים מקבוצת המחקר שלה באוניברסיטת "הר הוליוק", שזכו בפרס היוקרתי הזה באופן עצמאי.
האחרות הם : אמה פרי קאר (1937) ולוסי וו.
כמו כן היא קיבלה עם אמה פרי קאר, את פרס ג'יימס נוריס פלאק (James Flack Norris Award for Outstanding Achievement in the Teaching of Chemistry awarded), להישגים יוצא דופן בהוראה של כימיה מהסניף הצפון-מזרחי של האגודה האמריקנית לכימיה באביב, 1957. היא פרשה מהוראה ב"הר הוליוק" בשנת 1954.
מרי לורה שריל מתה ב-27 באוקטובר 1968, בנקודת השיא, צפון קרוליינה.
מרי לו גוד הייתה כימאית אי-אורגנית אמריקאית.
גוד תרמה להבנת זרזים כמו רותניום, שמגבירים או מאיצים תגובות כימיות.
במהלך חייה המקצועיים, שילבה גוד בין האקדמיה, התעשייה והשירות הציבורי.
גוד זכתה בפרסים רבים וביניהם מדליית גרוון-אולין(1973), מדליית פריסטלי(1997), ופרס וניבר בוש (2004).
מרי לו גוד נולדה בעיירה גרייפוויין שבטקסס בשנת 1931, בת לשני מורים - וויני וג'ון לו.
בשנת 1943 היא ומשפחתה עזבו את טקסס ועברו לקירבי שבארקנסו, בעקבות מינויו של אביה למנהל בית הספר שם.
גוד הצטרפה לקולג' למורים (כיום חלק מאוניברסיטת מרכז ארקנסו).
היא תכננה להיות מורה לכלכלת בית - עבודה עם שכר טוב עבור נשים בתקופה ההיא.
מה שגרם לה לעבור ללמוד כימיה היה שיעור כימיה שנדרש בכל הקורסים באוניברסיטה, שבו גוד למדה על מארי קירי והוקסמה מההישגים המדעיים שלה.
היא קיבלה השראה רבה ממארי קירי, ובעקבות כך היא שינתה את הקורס שלה לכימיה.
בשנת 1950 גוד סיימה תואר ראשון, בשנת 1953 סיימה תואר שני ובשנת 1955 סיימה דוקטורט באוניברסיטת ארקנסו.
במהלך זמן זה היא פגשה את ויליאם ג'יי גוד, שהיה סטודנט לפיזיקה, והתחתנה איתו.
לאחר מכן, גוד הצטרפה לפקולטה לכימיה באוניברסיטת לואיזיאנה.
בשנת 1958 אוניברסיטת לואיזיאנה פתחה קמפוס חדש בניו אורלינס ובני הזוג גוד עברו לעבוד שם.
גוד נפטרה בליטל רוק, ארקנסו ב-20 בנובמבר 2019.
בשנת 1967 גוד פרצה דרך בעזרת טכניקה חדשנית הנקראת ספקטרוסקופיית מסבאואר.
באמצעות טכניקה זו ניתן תוך זמן קצר להסיק מסקנות שלולא הטכניקה, היה לוקח שנה להסיקן.
השיטה הזו שימושית במיוחד בשביל להבין את המבנה המולקולרי של תרכובות מסובכות המכילות יונים מתכתיים.
גוד השתמשה בשיטה הזו בשביל ללמוד על תרכובות שמכילות רותניום.
בשנת 1978 גוד חזרה לקמפוס הראשי של אוניברסיטת לואיזיאנה.
היא לא נשארה שם זמן רב, ובשנת 1980 היא עזבה לחברת מוצרי שמן כדי להיות סגנית הנשיא ומנהלת המחקר שם.
היא נשארה בתעשייה 13 שנה, ובכל הזמן הזה עבדה באותה החברה.
בזמן הזה היא עבדה עם טכנולוגיות חדשניות, כמו פיתוח תהליכים לתיקון זרמי פסולת מסוכנת באמצעות זרזים.
בשנת 1993 היא עזבה את החברה.
במהלך זמן זה גוד שירתה שנה כנשיאת האגודה האמריקנית לכימיה.
גוד הייתה חברת הנהלה בהנהלת ארגון המדע הלאומי ארצות הברית (Board, NSB), שמשקפת את המדיניות הלאומית שנקבעת על ידי נשיא ארצות הברית והקונגרס האמריקאי.
היא הייתה האישה הראשונה שניהלה מוסד זה, שמנווט את ההשקעות הממשלתיות במדע.
בשנת 1991 נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, צירף אותה למועצת היועצים שלו לענייני מדע וטכנולוגיה.
העבודות הציבוריות הללו העסיקו את גוד במשרה חלקית.
בשנת 1993 מונתה גוד לתפקיד עוזרת השר לטכנולוגיה במשרד המסחר של ארצות הברית, שם היא עבדה ארבע שנים במשרה מלאה.
בתפקיד זה היא קידמה את שיתוף הפעולה בין הממשלה, התעשייה והאקדמיה.
גוד זכתה ב-21 תוארי כבוד, וביניהם:
פרס מחקר מורגן פיי אגנס (1969)
מדליית הזהב של המכון האמריקאי לכימאים (1983)
מדליית דלמר פהרניי ממכון פרנקלין (1988)
מדליית IRI ממכון המחקר התעשייתי (1991, הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה)
מדליית גלן סיבורג (1996, הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה)
מדליית פריסטלי (1997, הייתה האישה הראשונה שזכתה בפרס זה)
פרס וניבר בוש (2004, אות הכבוד הגבוה ביותר של קרן המדע הלאומית)
מרי אן מקלוד טראמפ הייתה אימו של איש העסקים, יזם הבנייה וכוכב הריאליטי, דונלד טראמפ, שנבחר לנשיא ארצות הברית ה-45 בשנת 2016 ולנשיא ה-47 בשנת 2024, כ-16 שנים לאחר מותה.
מרי אן מקלוד נולדה בכפר טונג באי לואיס, שבארכיפלג לואיס והאריס בסקוטלנד.
היא הייתה הצעירה מבין עשרה ילדים שנולדו למרי ולמלקולם, חוואי ודייג.
כשהתבגרה, עברה לגלאזגו, יום לאחר יום הולדתה ה-18 היגרה לניו יורק, על סיפון האונייה "טרנסילבניה".
בהגיעה לאמריקה עם 50 דולרים, עברה לגור עם אחותה הגדולה כריסטינה בלונג איילנד.
היא התפרנסה כעובדת משק בית במשך לפחות ארבע שנים וכך גם נרשמה במפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
בתחילת שנות ה-30 הכירה בנשף את פרד טראמפ, יזם נדל"ן מבוסס.
השניים נישאו בינואר 1936 בטקס שנערך בכנסייה פרסביטריאנית.
לאחר הטקס הדתי, נערכה קבלת פנים במלון קרלייל במנהטן בהשתתפות 25 אורחים בלבד.
הזוג התגורר בשכונת ג'מייקה, אשר ברובע קווינס, ניו יורק.
ב-31 באוקטובר 1991, כשהייתה בת 79, נשדדה טראמפ באלימות קשה סמוך לביתה בקווינס.
היא ספגה חבלות שגרמו לה שבר בצלעות, חבלות בפנים, שטף דם במוח, ונזק בלתי הפיך בראייתה ושמיעתה.
נהג משאית בשם הרברט לורנס לכד את התוקף, נער בן 16, והוא נשפט והורשע בתקיפה.
בעלה פרד נפטר ב-25 ביוני 1999 והיא נפטרה כעבור שנה וחודשיים, ב-7 באוגוסט 2000. היא נקברה לצד בעלה ובנה, פרדריק ג'וניור, בקווינס.
מרי ליינס-סמית' הייתה אתלטית בריטית, אלופת העולם (מונטה קרלו 1921 ופריז 1922) בקפיצה לרוחק, בריצות קצרות ובינוניות, בעלת 11 מדליות מהן 8 זהב.
שיאנית עולם בריצת 100 מטר, בריצת 200 מטר ובריצת 800 מטר.
ב"משחקי מונטה קרלו" שנערכו במונטה קרלו במרץ 1921 זכתה לייס ב-6 מדליות, 5 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 4.70 מטר, בריצת 60 מטר בתוצאה של 8.2 שניות, בריצת 250 מטר בתוצאה של 36.3 שניות ובשתי ריצות שליחות 4x75 מטר ו-4x175 מטר.
מדליית כסף, בריצת 800 מטר.
במשחקי העולם לנשים הראשונים שנערכו בפריז, צרפת בשנת 1922 זכתה ליינס ב-5 מדליות, 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.06 מטר, בריצת 300 מטר בתוצאה של 44.8 שניות ובריצת שליחות 4x110 יארד בתוצאה של 51.8 שניות.
מדליית כסף, בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.7 שניות ומדליית ארד בריצת 100 יארד.
היא פרשה מתחרויות בשנת 1924, והתחתנה עם מר סמית'.
בעלה נפטר בשנת 1946. בשנת 1971 היא עברה מלונדון לאורת'ינג עם שתי אחיותיה הרווקות.
בשנת 1978 היא נהרגה בתאונת דרכים.
מרי לוּ (נולדה בשם שיוֵוי לוּ Xiwei Lu; נולדה ב-11 ביולי 1984) היא סופרת הכותבת ספרים מז'אנר ספרות הנוער.
היא ידועה בעיקר מספרה אגדה, ומרומנים אחרים בסדרה.
ספריה מעובדים לסרט אשר יופק על ידי CBS.
לו נולדה ב-1984 בוושי שבסין, ומאוחר יותר עברה לגור בבייג'ינג.
ב-1989, עברה לו עם משפחתה לטקסס שבארצות הברית, כאשר הייתה בת חמש, במהלך אירועי כיכר טיין-אן-מן.
לו למדה באוניברסיטת דרום קליפורניה, והעבירה את תקופת ההתמחות שלה ב-Disney Interactive Studios .
לפני שכתבה את ספרה הראשון, לו עבדה כאמנית ומעצבת בתעשיית משחקי הווידאו.
הסופר והמבקר רידלי פירסון כותב בניו יורק טיימס על ספרה "אגדה": "הוצאות לאור עושות עוול לספרי ביכורים מנופחים ומלאי באז, כשמצופה מכותבים שעוד לא עמדו במבחן המציאות, להצדיק איכשהו את הבליץ השיווקי הנוצץ ומלא הברק.
רבים מהם פשוט לא ראויים לתשומת הלב.
יכולתי רק לעמוד ולהריע, אם כן, ל"אגדה", של מרי לו.
דוגמה משובחת לסיפורת מסחרית בעלת עלילה חדה כתער, דמויות בעלות עומק, והתפתחות רגשית.
"אגדה" לא רק שורד את הבאז, הוא ראוי לו."
מרי לו מתגוררת בלוס אנג'לס שבקליפורניה.
החיים אחרי אגדה II (2018)
מרי לורטה לנדרו היא פוליטיקאית חברת המפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כחברת הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת לואיזיאנה.
לנדרו נולדה במחוז ארלינגטון, וירג'יניה וגדלה בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
היא בתו של מון לנדרו, שכיהן כראש עיריית ניו אורלינס ומזכיר מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית, ואחותו של מיץ' לנדריו, לשעבר סגן מושל לואיזיאנה וראש עיריית ניו אורלינס בשנים 2010–2018. היא בוגרת בסוציולוגיה מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, השוכנת בבירת המדינה, באטון רוז'.
לאחר שנים אחדות בהן עבדה כסוכנות נדל"ן, היא נבחרה לבית הנבחרים של המדינה (1980–1988) ולאחר מכן לגזברית המדינה (1988–1996).
היא זכתה במירוץ צמוד לסנאט האמריקאי ב-1996; היא נבחרה מחדש בהתמודדויות צמודות בשנים 2002 ו-2008, אך הפסידה ב-2014.
היא זכתה לתשומת לב לאומית בעקבות הוריקן קתרינה ב-2005, כשנתנה פומבי לביקורתה על התגובה הפדרלית לאסון הטבע.
התנגדותה לביטוח בריאות ציבורי מילאה תפקיד מרכזי בעיצובו של חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ב-2010, שכן היא לא הסכימה לתמוך בו עד למתן ויתורים נוספים עבור תמיכה במערכת הבריאות של לואיזיאנה.
ב-2011, היא הפכה ליושבת ראש ועדת המשנה של הסנאט לביטחון המולדת.
היא כיהנה כיו"ר ועדת העסקים הקטנים בשנים 2009–2014, ויו"ר ועדת הסנאט לאנרגיה ומשאבים טבעיים בשנים 2014–2015.
לנדרו נולדה במחוז ארלינגטון שבוירג'יניה.
היא בתם של ורנה (לבית סטרלי) ומון לנדרו, שכיהן כראש עיריית ניו אורלינס וכמזכיר השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בשלהי ימי ממשלו של ג'ימי קרטר.
היא אחותו של מיץ' לנדריו, ראש עיריית ניו אורלינס בשנים 2010–2018 וסגן מושל לואיזיאנה לשעבר.
היא גדלה בניו אורלינס כנוצרייה קתולית ולמדה באקדמיית אורסליין.
היא סיימה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה השוכנת בבאטון רוז' ב-1977, כשהייתה לבוגרת אוניברסיטה בסוציולוגיה.
לפני כניסתה לפוליטיקה עבדה לנדרו כסוכנת נדל"ן.
לנדרו נבחרה לראשונה לבית הנבחרים של לואיזיאנה, הבית התחתון של בית המחוקקים של המדינה, ב-1979. היא כיהנה שם בשנים 1980–1988 כנציגת מחוז ניו אורלינס (המחוז ה-90).
היא נבחרה מחדש מטעם המחוז ה-90 באוקטובר 1983 עם 78% מהקולות.
באוקטובר 1987, היא הוחלפה כנציגת המחוז ה-90 על די אחיה מיץ'.
ב-1 בינואר 1987, גזברית המדינה מרי אוולין פרקר, שכיהנה בתפקיד זה שנים רבות מטעם המפלגה הדמוקרטית, התפטרה לאחר שמיצתה שנה וחצי בתקופת כהונתה החמישית.
לנדרו התמודדה על תפקידה הן בבחירות המיוחדות (שנערכו על מנת לבחור לפרקר מחליף זמני) והן בבחירות הרגילות לתפקיד (שנערכו על מנת לבחור לפרקר מחליף להלכה), אשר נערכו באוקטובר 1987. המפלגה הרפובליקנית לא הציבה לתפקיד מי מטעמה, כך שלנדרו התמודדה רק מול חבריה למפלגה בבחירות המקדימות.
היא סיימה במקום הראשון בשתי ההצבעות עם 44% מהקולות.
היא ניצחה שניים מעמיתיה בבית המחוקקים:, חבר בית הנבחרים קווין פטריק ריילי האב, שהגיע למקום השני בבחירות המיוחדות ובבחירות הרגילות עם 33% ו-32% מהקולות בהתאמה, ואת קלוד "באדי" ליץ', לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, שהגיע למקום השלישי בשתי בחירות עם 15% מהקולות.
ריילי החליט שלא להתחרות בסיבוב השני של הבחירות, ולנדרו נבחרה, ללא מתנגדים, לגזברית המדינה.
ב-1991, לנדרו התמודדה שוב לתפקיד, הפעם ללא מתנגדים בכלל, לבחירה מחדש.
בחירות 1995 לתפקיד מושל לואיזיאנה
לנדרו סירבה להתמודד לתקופת כהונה שלישית לגזברית המדינה, וויתרה על המשרד על מנת להתמודד למושלות לואיזיאנה בבחירות 1995. המועמדים העיקריים האחרים במירוץ היו חבר בית הנבחרים של ארצות הברית הדמוקרטי קליאו פילדס; הסנאטור הארצי מרפי י.
פוסטר הבן, שעבר מהמפלגה הדמוקרטית למפלגה הרפובליקנית כשנכשל בבחירות המקדימות ושזכה בבחירות הכלליות; התובע הדמוקרטי פיל פריס; המושל הרפובליקני לשעבר באדי רומר וסגנית המושל הדמוקרטית המכהנת מלינדה שווגמן.
לנדרו יצאה קירחת מכאן ומכאן - היא הפסידה בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית לפיילדס ויצאה ממשרד גזבר המדינה.
לנדרו נבחרה ב-1996 לסנאט של ארצות הברית, למושב שהוחזק קודם לכן על ידי ג'ון בנט ג'ונסטון משריבפורט.
היא נבחרה לסנאט בבחירות צמודות ומעוררות מחלוקת.
היא ניצחה את חבר בית הנבחרים של לואיזיאנה, וודי ג'נקינס.
ב-2002 נבחרה לנדרו מחדש, גם הפעם בבחירות צמודות.
מומחים ופרשנים פוליטיים אחדים ראו בלנדרו כמועמדת אפשרית כמי שתהא עמיתתו למרוץ של הסנאטור ג'ון קרי ממסצ'וסטס, שהתמודד בבחירות לנשיאות 2004, אך בסוף בחר את הסנאטור ג'ון אדוארדס מקרוליינה הצפונית.
ב-2004 נהפכה לנדרו לסנאטורית הבכירה מטעם לואיזיאנה עם פרישתו של ג'ון ברו, שהוחלף על ידי דייוויד ויטר הרפובליקני.
ב-2008, נבחרה מחדש, הפעם ברוב נוח יחסית - 52% לעומת 46% שהשיג יריבה הרפובליקני, גזבר מדינת לואיזיאנה ג'ון נילי קנדי.
הוא היה דמוקרטי אשר עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית ב-2007.
לנדרו התמודדה מחדש ב-2014. הנשיא לשעבר ביל קלינטון צידד בה במהלך מסע הבחירות שלה בשנה זו.
ב-6 בדצמבר 2014 היא הובסה בידי ביל קסידי הרפובליקני, שמיקד את מסע הבחירות שלו בקשרים הקרובים שבין הנשיא ברק אובמה ללנדרו.
ב -2002 היא הצביעה בעד "פתרון עיראק" , וב-2003 היא פרסמה הודעה המציינת כי "הזמן לדיפלומטיה הסתיים".
היא הצביעה בעד חוק הסדרת ענייני הצגה ושיפוט של תובענות ייצוגיות מראשית 2005 ובעד "חוק הגנה על סוחרי נשק ומאשמה בפשעים בוצעו בכלי נשק שמכרו לפושעים" משלהי אותה שנה.
היא בלטה ומשכה תשומת לב לאומית בשימועים שנערכו בדבר טעויות של הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום בעקבות הוריקנים קתרינה ב-2005.
לאחר בחירות האמצע ב-2006, בהן המפלגה הדמוקרטית נטלה מידי המפלגה הרפובליקנית את הרוב בקונגרס של ארצות הברית, הכריזה לנדרו בצוותא עם הסנאטורית הרפובליקנית אולימפיה סנואו ממיין על הקמת "הקואליציה המשותפת", קבוצת סנאטורים מתונים משני המחנות הפוליטיים, במטרה להביא לקונצנזוס בין-מפלגתי בענייני חקיקה.
ב-2007 התייצבה לצד עמיתיה הרפובליקנים והצביעה בעד חוק הפטריוט.
ב-18 בדצמבר 2010, לנדרו הצביעה בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר הן בהצעה לדיון בחוק והן בהצבעה אודות החוק.
ב-2011, היא התמנתה ליושבת ראש ועדת המשנה של הסנאט לביטחון המולדת, מה שנתן לה השפעה משמעותית במימון של סוכנויות פדרליות כמשמר החופים, המחלקה לביטחון המולדת והסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום.
ב-17 באפריל 2013 תמכה לנדרו בהרחבת בדיקות רקע לרכישת נשק.
באופן אישי, לנדרו תומכת בנישואים חד-מיניים, אך היא מכירה באיסור החוקתי של לואיזיאנה על נישואים אלו ובכך שרוב תושבי לואיזיאנה מתנגדים להם.
לנדרו סיימה את כהונתה עם התפזרות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית והוחלפה בביל קסידי, לו הפסידה בשלהי 2014.
ליידי מרי וורטלי מונטגיו הייתה בת אצולה אנגלית, משוררת וכותבת מכתבים.
ליידי מונטגיו זכורה בעיקר בשל מכתביה, במיוחד מכתבי הנסיעות שלה לאימפריה העות'מאנית, כאשת שגריר בריטניה בטורקיה.
כתביה עוסקים באתגרים החברתיים של נשים בתקופתה ובצמיחה האינטלקטואלית והחברתית שלהן.
בנוסף, ליידי מרי היא שהביאה לאנגליה את שפת הפרחים.
מלבד הכתיבה שלה, ליידי מונטגיו ידועה גם בקידום החיסון נגד אבעבועות שחורות בבריטניה לאחר שובה מטורקיה.
מרי וורטלי מונטגיו נולדה ב-15 במאי 1689, הבת הראשונה של אוולין ומרי פיירפונט.
אביה התמנה לרוזן קינגסטון שנה לאחר לידתה.
מרי פיירפונט הייתה אשתו הראשונה של אביה והיו לה שלושה אחים מאימה שנפטרה בשנת 1692. ליידי מונטגיו, גדלה אצל סבתה, מצד אמה עד שהייתה בת תשע ואז חזרה להתגורר עם אביה.
היא לא קבלה חינוך רשמי בגלל היותה אישה אך למדה בספרייה של אביה ולימדה את עצמה לטינית.
כמו בני דורה היא הושפעה מג'ון דריידן ורומנסות צרפתיות.
בשנת 1710 היא תרגמה את אנכיירידיון של הפילוסוף היווני אפיקטטוס מלטינית ושלחה עותק לבישוף של לונדון, גילברט ברונט, עם מכתב ארוך המגן על זכותה של האישה לחינוך פורמלי.
אדוארד וורטלי מונטגיו הכיר את ליידי מונטגיו מהתכתבותה עם אחותו.
הוא הציע לה נישואים אך הצעתו נדחתה על ידי אביה שהציע מועמד אחר.
אולם ליידי מונטגיו הייתה מאוהבת בגבר שלישי שכנראה לא הייתה יכולה להינשא לו.
לאור המצב, היא ברחה עם מונטגיו ונישאה לו ב-1712. הנישואים לא היו מוצלחים לשני בני הזוג.
שיריה הראשונים הופיעו זמן קצר לאחר מכן, בשם הבדוי "גברת הנשיא".
בסוף 1714 מונה אדוארד מונטגיו לפקיד במשרד האוצר והמשפחה עברה ללונדון.
ליידי מונטגיו הגיעה ללונדון בשנת 1715 והשתלבה אינטלקטואלית וחברתית בחברה הגבוהה.
שם היא פגשה את המשורר אלכסנדר פופ שבתחילה העריץ אותה ואת כתיבתה אך יחסיהם הדרדרו בהמשך.
בסוף 1715, ליידי מונטגיו חלתה באבעבועות שחורות ולהפתעם של אנשי החברה הגבוהה היא החלימה מהמחלה.
בזמן שהייתה חולה, המוציא לאור, אדמונד קורל, פרסם שירים שלושה שירים שכתבה ושלושה שירים של פופ.
שירים אלו תיארו את חיי החברה הגבוהה בלונדון.
אחד השירים שלה היה יכול להפרש כהתקפה על קרולינה, נסיכת ויילס ולכן כאשר בעלה של ליידי מרי הוצב כשגריר בקונסטנטינופול היא נסעה עמו לברוח מהבושה.
ליידי מונטגיו כתבה את מכתבי השגרירות הטורקית (The Turkish Embassy Letters) בעת שהצטרפה לבעלה שהחזיק בשני תפקידים: שגריר האימפריה הבריטית בקונסטנטינופול ונציג של חברת הלבנט.
משימתו המרכזית של השגריר מונטגיו הייתה, לוודא שהפעילות המסחרית תנוהל בצורה חלקה.
אולם הוא לא הצליח להביא הפסקת אש בין המדינות הלוחמות, אוסטריה וטורקיה, והוחלף אחרי שנתיים.
עם שובה לאנגליה ליידי מונטגיו אספה את המכתבים שכתבה במהלך שהותה בקונסטנטינופול, ערכה וליטשה אותם לחוברת בשם מכתבי השגרירות הטורקית.
הטקסט, אף שכתוב כסדרת מכתבים, נחשב יותר לספר מסע, מאשר אוסף של התכתבות אותנטית, שכן היא ערכה ביסודיות את מכתביה וכללה במכתבים גם קטעים מכתבי עת.
המכתבים ממוענים לאנשים שונים ועוסקים בנושאים מגוונים: היא כתבה על השירה הטורקית לאלכסנדר פופ, על מחשבותיה על האסלאם לסופר האיטלקי אנטוניו שיינלה קונטי , ומכתבים העוסקים בחייהן של נשים טורקיות לאחותה.
המכתבים ממחישים את הלחצים של נורמות מעמד ומגדר בחייה של ליידי מונטגיו.
בכתיבתה הציגה עמדה ביקורתית לתיאור האופן בו המערך החברתי מעכב את התפתחותן האינטלקטואלית והחברתית של נשים.
תפיסה זו, מיקמה אותה כאחת מאימהות הפמיניזם.
במחקר ההיסטוריה והספרות כתביה מהווים דוגמה לכתיבה הנשית החילונית הראשונה על אודות האימפריה העותמאנית.
במכתביה שילבה שימוש בפרחים שהביעו במסרים שונים, בעקבות מסורת שלמדה מהנשים הטורקיות, שנתנו משמעות שונה לפרחים, צמחי מרפא ועשבים שונים.
שיטה זו התפרסמה והתפתחה לשפה שלמה הנקראת שפת הפרחים (floriography).
ליידי מונטגיו למדה על האפשרות להשתמש בנסיוב מוחלש של אבעבועות שחורות בעת ביקוריה אצל נשים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
במרץ 1718 היא נתנה לבנה, אדוארד, את הנסיוב בעזרתו של רופא השגרירות, צ'ארלס מייטלנד.
עם שובה ללונדון, היא קידמה בהתלהבות את הנסיוב, אך נתקלה בהתנגדות רבה מצד הממסד הרפואי, משום שמקורו של הטיפול היה בטיפול עממי מזרחי.
באפריל 1721, פרצה מגפת אבעבועות שחורות באנגליה, וליידי מונטגיו חיסנה את בתה, גם הפעם בסיועו של צ'ארלס מייטלנד.
היא הצליחה לשכנע את מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך להשתמש בנסיוב.
שתי בנותיה של הנסיכה חוסנו וניצלו.
בעקבות החשש מהחיסון, ליידי מונטגיו, כתבה תחת שם עט, בספטמבר 1722, מאמר המתאר את יתרונות החיסון.
הצלחתה בהפצת החיסון קשורה במידה רבה לקשריה של ליידי מונטגיו עם משפחת המלוכה.
מרי למברט היא במאית קולנוע ווידאו קליפים אמריקאית.
עבדה עם מוזיקאים ידועים, ובהם מדונה, ג'נט ג'קסון, דולי פרטון, דבי הארי, לייב, סטינג ועוד.
למברט אף ביימה עשרות סרטי אימה ובהם; "אגדה עירונית 3", "בית קברות לחיות" ועוד.
מרי למברט נולדה בהלנה, ארקנסו שבארצות הברית.
בראשית דרכה ביימה למברט את הקליפ "Like a Virgin".
בהמשך הקריירה שלה ביימה למברט ווידאו קליפים רבים כדוגמת; "Material Girl", "La Isla Bonita", "Like a Prayer" וכדומה.
2016: "הרשימה השחורה" (פרק: "The Director")
+ווידאו קליפים שנה שם אמן הערות1984"Like a Virgin"מדונהבמאית "Borderline"מדונה במאית "The Glamorous Life"שילה א.
מרי מוסר הייתה ציירת אנגלייה ואחת האמניות הנשים המפורסמות ביותר בבריטניה.
אחת משתי החברות המייסדות היחידות של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768 (יחד עם אנג'ליקה קאופמן).
היא ציירה דיוקנאות, אך התפרסמה במיוחד בזכות ציורי הפרחים.
היא הוכשרה על ידי אביה, ג'ורג' מיכאל מוסר (1706–1783), שהיה אמן יליד שווייץ שהתמחה באמייל וכישרונותיה ניכרו כבר בגיל צעיר.
היא זכתה במדליה הראשונה לאמנות בגיל 14, והציגה באופן קבוע בתערוכות - ציורי זרי פרחים, וציורים היסטוריים מזדמנים.
אולם עשר שנים לאחר מכן, הרצון להכרה מקצועית הביא אותה להצטרף אל 35 אמנים אחרים (כולל אביה) להקמת האקדמיה המלכותית, ועם אנג'ליקה קאופמן לקחה תפקיד פעיל בהליכי ההקמה.
בציור הפורטרט הקבוצתי מאת יוהאן זופני, "האקדמאים של האקדמיה המלכותית" (1771-72; אוסף מלכותי, לונדון), מוצגים חברים שנאספו סביב מודל גברי בעירום בתקופה בה נשים הוצאו מהכשרה כזו על מנת להגן על צניעותן.
כדי שמוסר וקופמן תוכלנה להיכלל בתמונה, הוסיף אותן זופני כפורטרטים שנתלו על הקיר.
ג'ורג' רומני צייר דיוקן של מוסר בעבודה על טבע דומם (בערך 1770), שנרכש על ידי הגלריה הלאומית לפורטרטים (לונדון) בשנת 2003.
בשנות ה-90 של המאה ה-18 קיבלה מוסר עבודה יוקרתית, שהכניסה לה מעל 900 לירות שטרלינג, מהמלכה שרלוט על מנת להשלים תוכנית דקורטיבית פרחונית עבור חדר בבית פרוגמור בווינדזור, ברקשייר.
עבודה זו הייתה אחת העבודות המקצועיות האחרונות שלה.
לאחר הנישואין לקפטן יו לויד ב־23 באוקטובר 1793, היא פרשה לגמלאות והחלה להציג כחובבנית תחת שם הנישואים.
היא המשיכה להופיע באקדמיה המלכותית עד 1802.
בתקופה זו ניהלה מוסר רומן גלוי עם ריצ'רד קוסוויי, שהיה בנפרד מאשתו מריה.
מוסר נסעה איתו במשך שישה חודשים בסיור רישומים בשנת 1793. במחברותיו הוא כתב "הצהרות שטופות זימה" וערך "השוואות פוגעות בינה לבין גברת קוסוויי", ורמז שהיא מגיבה הרבה יותר מינית מאשתו.
מוסר נפטרה בלונדון, ב־2 במאי 1819, ונקברה לצד בעלה בבית העלמין קנזינגטון.
לאחר מותה, לא נבחרו נשים נוספות כחברות מלאות באקדמיה עד דיים לורה נייט בשנת 1936.
מרי מטיליין מאוזר היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בזכות תפקידה משנת 2018, בתור סמנת'ה "סאם" לרוסו בסדרה "קוברה קאי" המשודרת בנטפליקס; עוד לפני כן התפרסמה מתפקידה בתור לייסי פלמינג בסדרה "בגוף ההוכחה" (אנ') (2011–2013).
מאוזר נולדה בפיין בלאף, ארקנסו.
היא השנייה מתוך שלושה ילדים; אחיה הגדול אהרון פרקר ואחותה הקטנה לורה אשלי, גם הם שחקנים.
בשנת 2009, אובחן כי למאוזר סוכרת מסוג 1.
בפברואר 2025 לאחר שנים של תהיות הודיעו מאוזר ובן זוגה טאנר ביוקנן על אירוסיהם במהלך הכנס של השטיח האדום של הבכורה של הפרקים האחרונים בקוברה קאי.
הקריירה של מאוזר החלה בגיל 5 כאשר הייתה כפילה של דמותה אביגייל ברסלין בסרט הקולנוע "סיינס".
היא דובבה את דמותה של אלואיז בסדרת האנימציה "אלואיז" ושיחקה בסרט הטלוויזיה "A Stranger's Heart".
מאוזר דיבבה בכמה סרטי אנימציה בין היתר בסרטים טרזן 2 ו"מלחמת הדביבונים".
היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "CSI", "ללא עקבות", "מלך השכונה", "מונק", "סקראבס", "מחשבות פליליות", והיה לה תפקיד חוזר בסדרה "NCIS" כבתו של לירוי ג'תרו גיבס קלי (מארק הארמון).
היא שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה בסדרה "Life Is Wild" בתפקיד מיה ולר, במשך 13 פרקים.
מאוזר שיחקה בתפקידי אורח בסדרות "שקר לי" ו"הלוחשת לרוחות".
מאוזר כיכבה בדרמה הרפואית "בגוף ההוכחה" כבתה של הדמות אותה מגלמת דיינה דלייני.
מאוזר גילמה את התפקידים של סוואנה אוניל ואמה ריינולדס בסרט "חברים-אויבים" של ערוץ דיסני, שיצא לאקרנים בשנת 2012.
החל משנת 2018 היא מגלמת את דמותה של סמנתה לרוסו בסדרת הטלוויזיה "קוברה קאי".
שנה סרט תפקיד הערות 2005 מלחמת הדביבונים (אנ') דמויות שונות דיבוב המסכה חוזרת אלווי אייברי דיבוב פיינל פנטסי 7 (אנ') דמויות שונות דיבוב 2006 Mr.
שנה סדרה תפקיד הערות 2004 ללא עקבות איימי רוז פרק: "Nickel and Dimed: Part 2" 2005 סקראבס ילדה קטנה פרק: "My Lips Are Sealed" מונק ילדה נסיכה פרק: "Mr.
שנה פרס קטגוריה סרט/סדרה תוצאה 2008 פרס האמן הצעיר ההופעה הטובה ביותר בסרט טלוויזיה, מיני סדרה או ספיישל מיוחד - שחקנית המשנה הצעירהA Stranger's Heart ההופעה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה - שחקנית משנה Life Is Wild
מרי אן לם הייתה סופרת אנגלייה, שנודעה בעיקר בשיתוף הפעולה עם אחיה, צ'ארלס לם, בכתיבת העלילות של סיפורי שייקספיר, אשר מלכתחילה נועדו לילדים, אך נקראו גם על ידי המבוגרים.
מרי סבלה מהפרעות נפשיות קשות, ובשנת 1796 דקרה למוות את אמה בהתקף פסיכוטי.
אחיה, צ'ארלס, טיפל בה במסירות במהלך חייו, וסלון ביתם היווה מוקד לסופרים ואמנים מהמעגל התרבותי של לונדון בתקופתם, ביניהם, המשוררים ויליאם וורדסוורת' וסמואל טיילור קולרידג'.
מרי לם נולדה בלונדון, כבת שלישית מתוך שבעת ילדיהם של ג'ון ואליזבת לם.
רק שלושה מהילדים שרדו: ג'ון הבן, מרי וצ'ארלס.
לאחר מותו של המעסיק של אביה ואירוע מוחי של האחרון, נכנסה המשפחה למצוקה כלכלית.
גם אמה של מרי חלתה, ואילו אחיה, צ'ארלס, אושפז בשנת 1795 בבית חולים פסיכיאטרי לתקופה קצרה, עקב התמוטטות עצבים.
מרי עבדה כתופרת כדי לסייע בכלכלת המשפחה וטיפלה באמה.
המעמסה עליה הייתה כבדה מאוד, ונראה שהשפיעה על מצבה הנפשי.
ב-22 בספטמבר 1796, בעת מריבה קשה עם אמה, נטלה מרי סכין מטבח ודקרה אותה למוות, לעיניהם של אחיה ג'ון ודודתה שרה לם, שהגיעה לביתם כדי לסייע למשפחה.
צ'ארלס הגיע במרוצה ולקח את הסכין מידיה.
מרי אושפזה כבר באותו הערב בבית חולים פסיכיאטרי ואובחנה כחולת רוח, ועל כן איננה אחראית למעשיה.
לאחר שישה חודשים החזיר אותה צ'ארלס לביתם וטיפל בה ובהתקפיה החוזרים ונשנים, עד סוף ימיו.
היא המשיכה לעבוד כתופרת והרבתה לקרוא ספרים, אותם שאלה מהספרייה הציבורית.
בשנת 1799 מת ג'ון, האח הבכור, ומרי עברה לגור עם צ'ארלס בלונדון.
שניהם נותרו רווקים כל ימיהם.
בשנת 1801 הקימו מרי וצ'ארלס מעין מועדון ספרותי, בו השתתפו סופרים ואמנים שונים, וביניהם גם וורדסוורת' וקולרידג' כשהזדמנו למקום.
החל מאותה תקופה התמכר צ'ארלס לאלכוהול, ומרי השגיחה עליו בעת שהשתכר, כשם שהוא השגיח תדיר על בריאותה.
צ'ארלס מת בשנת 1834, ואילו מרי, שמחלתה החמירה בשנותיה האחרונות, מתה בשנת 1847 ונקברה לצדו של אחיה.
בשנת 1807 הוציאו מרי וצ'ארלס את האוסף "מסיפורי שייקספיר" – קובץ של סיפורי פרוזה, אשר עובדו מהמחזות של ויליאם שייקספיר, ואשר נועדו לילדים.
מרי כתבה את ההקדמה ואת סיפורי ארבע עשרה הקומדיות, וצ'ארלס תרם את סיפורי הטרגדיות.
הכתיבה החלה תודות לבקשתה של חברתה של מרי שתכתוב לילדי בית הספר על מחזותיו של שייקספיר.
על אף שאת רוב העבודה עשתה מרי, רק שמו של צ'ארלס הופיע על השער, עד המהדורה השביעית.
עד שנת 1825 הוא יצא כבר בתשע מהדורות.
הם המשיכו וכתבו, לאחר מספר שנים, ספרים נוספים בנושא, ואף הוציאו שירים לילדים.
הצלחתם הביאה רווחה כלכלית לאח והאחות והמעגל הספרותי שלהם הלך והתרחב.
הספר פופולרי גם היום, והוא מהווה את אחד הנושאים החשובים בספרן של מרי אן שייפר ואנני בורוז: מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים, שיצא בשנת 2008.
המחזות שנכללו בספר: Tales from Shakespeare מאת מרי וצ'ארלס לם
מרי טסטה היא שחקנית במה וקולנוע אמריקאית.
הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס טוני, על הופעותיה בחידוש המופעים "יום בניו יורק" של לאונרד ברנשטיין (1998), "רחוב 42" (2001) ו"אוקלהומה!" (2019).
טסטה נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה ויש לה אחות אחת.
בגיל ארבע עברה משפחתה לרוד איילנד.
היא למדה משחק באוניברסיטת רוד איילנד.
טסטה עזבה את בית הספר, כדי לעבור לניו יורק ב-1976 ולהמשיך בקריירת המשחק שלה.
טסטה עשתה את הופעת הבכורה שלה באוף ברודוויי, בשנת 1979, בתיאטרון Playwrights Horizons, בתור מיס גולדברג במחזמר "במכנסיים" (In Trousers) של ויליאם פין, שהיה חלק ראשון ב"טרילוגיית מרווין" שלו.
לאחר מכן הופיעה ב"מצעד הפלסטות של פין" (Finn's March of the Falsettos), שהיה החלק השני בטרילוגיית מרווין, וגם במחזמר "חברה" (Company).
טסטה משתפת פעולה תכופות עם מחזאים מוזיקליים מוערכים כמו ויליאם פין ("שמחה אינסופית", "מוח חדש", "במכנסיים") ומייקל ג'ון לה קויסה ("מארי כריסטין", "ראה מה שאני רוצה לראות", "סוויטת הגברת הראשונה" ) ובמקביל הופיעה בעבודות של סטיבן סונדהיים, קנדר ו-אב, פלאהרטי ואהרנס, וליאונרד ברנשטיין, בין יתר הקרדיטים של אוף-ברודוויי והתיאטרון האזורי.
היא גם מרבה להופיע בקונצרטים ובמופעי קברט.
ב-28 בדצמבר 2020, הוכרז שטסטה תככב בתפקיד סקינר במצגת קונצרט הטבה של Ratatouille the Musical, מם אינטרנטי שמקורו בטיקטוק, בהשראת הסרט דיסני / פיקסאר משנת 2007. הקונצרט שודר באופן בלעדי ב-TodayTix ב-1 בינואר 2021.
הסרט הראשון בו שיחקה טסטה היה "פורשים בסטייל" (1979), ומאז הופיעה בתפקידי קולנוע וטלוויזיה רבים, כולל סופיה בסיטקום "וופי" (2003), זיה מריה לואיסה בסרט "פער אבנים גדול" (2014), והאחות קלייר בעיבוד לסרט "החתונה של טוני וטינה" (2004).
טסטה הופיעה בסרטים כמו "העסק של זרים" (2001), "הישאר" (2005), "לאכול, להתפלל, לאהוב" (2010), "אקסית במצור" (2010) וגם בסדרות הטלוויזיה: חוק וסדר, ליטלבורג של וופי, מרוששות, סמאש, צווארון לבן, קוסבי, סקס והעיר הגדולה, הרשימה השחורה, חיים על המאדים (2008).
מ-1999 עד 2002 היא הופיעה לעיתים קרובות כקולה של שירלי המדיום ב"אמיץ הכלב הפחדן".
בנוסף לאלבומי המופעים שלה, טסטה ומייקל סטארובין הוציאו אלבום, "תאמין", בשנת 2014. הוא מכיל פרשנויות עכשוויות לשירים של אמנים כמו אלאניס מוריסט, פרינס, הביץ' בויז, לאונרד כהן, פין ולקיוסה.
הופעות נבחרות על במת התיאטרון
אנחל אנטונלי ב"דה רינק" (1984)
דומינה ב"דבר מצחיק שקרה בדרך לפורום" (1996)
פאני ברייס ב"זיגפלד פולס של 1936" (הפקת סדרת הקונצרטים הדרנים!) (1999)
תפקידים שונים ב"מחרוזת של פנינים" (2003)
לורנה היק ב"סוויטת הגברת הראשונה" (2004)
מטרונית "מאמא" מורטון ב"שיקגו" (2005)
המדיום/דודה מוניקה ב"ראה מה שאני רוצה לראות" (2006)
גנרל קרטרייט ב"בחורים ובובות" (2009)
אנה אדסון טיילור ב"מלכת הערפל" (2011)
ברודוויי הלא-מחוברת 2004 ("האנה קשת הלב: הערפד של סוואנה")
ברודוויי הלא-מחוברת 2005 ("הריגוש נעלם")
מחזות זמר ברודוויי של 1930 ("אני במקרה אוהב את ניו יורק" ו"האהבה הראשונה שלי - האהבה האחרונה שלי")
מחזות זמר ברודוויי של 1933 ("יהיה לי קשה להתמודד" ו"הארלם במחשבותי")
מרי מורה היא אתלטית קנייתית, אלופת העולם (בודפשט 2023) בריצת 800 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בשנת 2019 סיימה מורה במקום 11 בריצת שליחים משולב 4x400 מטר בתוצאה של 3:17.09 דקות.
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיימה מורה במקום 15 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:00.47 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ב-24 ביולי 2022 זכתה במדליית ארד בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של 1:56.71 דקות, אחרי אתינג מו מארצות הברית (1:56.30 דקות) וקילי הודג'קינסון מהממלכה המאוחדת (1:56.38 דקות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט זכתה מורה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אישי חדש של
"מֶרי לוּ" הוא שיר של המוזיקאי הישראלי צביקה פיק שיצא לאור בדצמבר 1978 כרצועה השלישית באלבום האולפן השישי שלו, מוסיקה, בהוצאת חברת התקליטים CBS ישראל.
פיק הלחין ועיבד את השיר למילותיה של אשתו דאז מירית שם אור.
שם השיר, "מרי לו", מקורו בשמה של המחברת מירית שם אור, שכתבה אותו על חלומה להפוך לזמרת מוצלחת – חלום שמעולם לא התגשם.
לימים כתבה שם אור את המחזמר הנושא את שם השיר, המבוסס על שיריו של פיק, בו הדמות מירי מבוססת על דמותה של שם אור המתוארת בשיר.
ב-8 בינואר 1979, זמן קצר לאחר צאתו של השיר במסגרת האלבום "מוסיקה", הוצג השיר ב"פינה לשיפוטכם" של המצעד השבועי של תחנת הרדיו רשת ג', ונכנס למצעד כשבוע לאחר מכן במקום ה-18. כשישה שבועות לאחר מכן, טיפס השיר למקום הראשון במצעד, ושהה בו למשך שבועיים.
בסך הכל, בילה השיר כ-13 שבועות במצעד.
במצעד השנתי של רשת ג', הגיע השיר למקום השני, כשנחסם על ידי השיר הזוכה באירוויזיון 1979 "הללויה" של חלב ודבש וגלי עטרי מהגעה למקום הראשון.
גם במצעד השנתי של גלי צה"ל, הגיע השיר למקום השני ונחסם על ידי שיר זה.
במצעד זה היה השיר לאחד מחמשת לחניו של פיק שהגיעו לעשירייה הפותחת במצעד.
בספטמבר 2022 יצאה גרסת כיסוי אלקטרונית, משותפת לרד אקסס, אסף אמדורסקי ואלה לי לשירו של צביקה פיק.
הגרסה המחודשת לשיר נוצרה ביוזמת גלגלצ לכבוד המצעד העברי השנתי לשנת תשפ"ב וכמחווה לצביקה פיק שהלך לעולמו באותה שנה.
מרי מודר הייתה מדבבת אמריקאית בחברת וולט דיסני שנודעה בעיקר כקולו של החזיר הכנר בסרט "שלושה חזירים קטנים" ובהמשכיו.
היא הייתה חברה בהרכב המוזיקלי והווקאלי "The Rhythmettes", שכלל גם את בוני פו, מיי קווסטל ודורותי קומפטון.
היא נולדה בנברסקה, ונפטרה מהתקף לב בקליפורניה, בהיותה בת 87.
מרי לינווד, באנגלית: Mary Linwood .
(1755–1845) הייתה אשת מחט אנגלייה שהציגה את עבודותיה בלסטר ובלונדון ועבדה בבית הספר פרטי שנודע מאוחר יותר בשם Mary Linwood Comprehensive School.
בשנת 1790 היא קיבלה מדליה מאגודת האמנויות.
נולדה בברמינגהם ב-1755, ועברה ללסטר ב-1764 עם משפחתה לאחר שאביה, סוחר יין, פשט את הרגל.
הוא מת צעיר, ואמה פתחה פנימייה פרטית לנשים צעירות בשער בלגרייב.
כשאמה מתה, לינווד השתלטה על בית הספר והמשיכה בו במשך 50 שנה.
לינווד יצרה את התמונה הרקומה הראשונה שלה כשהייתה בת שלוש עשרה, ועד 1775 היא ביססה את עצמה כאמנית רקמה.
עד גיל 31, מרי משכה את תשומת הלב של משפחת המלוכה, והיא הוזמנה לטירת וינדזור על ידי המלכה שרלוט יחד עם מרי דילייני ומרי נואלס והמלכה גם עסקה איתם ברקמה כדי ללמוד את עבודתן.
במשך כמעט שבעים וחמש שנים עבדה מרי ברקמה, ויצרה אוסף של למעלה מ-100 תמונות שהעתיקה ברקמה כעותקים בגודל מלא של יצירות מאסטרים ישנים.
היא פתחה תערוכה בחדרי האנובר סקוור ב-1798, שלאחר מכן עברה לכיכר לסטר, אדינבורו ודבלין.
העותקים של מרי לינווד של ציורי אמן ישנים נעשו בצמר קרוול, שבו התפרים הבלתי סדירים דמו לעבודת מכחול, זכו לתהילה רבה מאז התערוכה הראשונה שלה בלונדון בשנת 1787. היא פגשה את רוב מלכי אירופה.
היא הציגה ברוסיה וקתרינה הגדולה הציעה 40,000 ליש"ט עבור כל האוסף ואילו הצאר הציע לה 3,000 ליש"ט לדוגמה אחת.
עם זאת, לינווד סירבה מכיוון שהיא רצתה שעבודתה תישאר באנגליה.
באחת הפעמים נמכר עותק שלה של ציור של האמן האיטלקי סלבטור רוזה (1615–1673) במחיר גבוה יותר מהמקור.
אחד העיצובים שלה, משפט קין, לקח עשר שנים להשלימו.
תערוכתה בכיכר לסטר, לונדון, הייתה תערוכת האמנות הראשונה שהוארה באור גז.
התערוכה כללה עותקים של ציורי מאסטרים כמו קרלו דולצ'י, גוידו, רואיסדל, אופי, מורלנד, גיינסבורו וריינולדס.
הנושאים של לינווד כללו גם את ליידי ג'יין גריי ונפוליאון, שנאמר כי דיוקנם כמו צויר מהחיים.
תערוכותיה הצליחו ומשכו 40,000 לקוחות בשנה, בדומה למאדאם טוסו, עבודתו הראשונה של ג'ון קונסטבל (1776–1837) שהוזמנה הייתה לצייר את פרטי הרקע באחת מיצירותיה.
אומרים שלינווד סירבה להצעה של 3000 גינאה עבור הגרסה שלה ל-Salvator Mundi של קרלו דולצ'י, ובמקום זאת הורישה אותה למלכה ויקטוריה.
תמונות עבודת המחט המשיכו להיות מוצגות בכיכר לסטר בלונדון ברציפות עד מותה ב-1845.
ועכשיו, באותיות רפאים על כל הקירות המתים של העיר המתה הזו, קראתי את שמך המכובד"
היסטוריונים של רקמה מציינים כי לינווד כאמנית, היוותה השראה לסגנון עבודת הצמר הברלינאי, שהיה נפוץ באירופה וצפון אמריקה בעת ההיא..
התערוכות של לינווד היו במקביל לפופולריות הגואה של עבודות הצמר הברלינאי, עד שבית הספר המלכותי לעבודות רקמה ותנועת האמנויות והאומנות החל למתוח ביקורת על עבודת הצמר האלה על כך שהובילה לאובדן כישורי הרקמה.
תערוכת הרקמות של לינווד שכנה בבית סאוויל הישן בכיכר לסטר, הבניין המוזנח הושכר למרי לינווד ושותפיה בתחילת המאה ה-19. לאחר מכן הוא נבנה מחדש ושופץ בין השנים 1806–1809 על ידי האדריכל ג'וזף פייג' (1718–1776).
לינווד הציגה את עבודתה בגלריה ארוכה בקומה הראשונה משנת 1809 ועד מותה ב-1845. מחלוקת משפטית בנוגע לתשלום עבור השיפוצים הפכה לקרב בן עשרות שנים, ובסופו של דבר נחתה בבית הלורדים בשנת 1837. בית הנבחרים הכריע בתיק נגד לינווד ושותפיה, שנצטוו לשלם לפייג' .
בשנת 1865, בית סאוויל נהרס בשריפה.
ארבע שנים לפני מותה ב-1845, עבודותיה של מרי עדיין הוצגו בלונדון.
היא עבדה עם תפרים באורכים שונים על בד שהוכן במיוחד עבורה בלסטר, והכינו לה גם בד פשתן גס.
התפרים הארוכים והקצרים שלה נראו כמו משיכות מכחול, עם משי להדגשות.
היא העניקה השראה לחובבים רבים להעתיק את טכניקות העבודה שלה בקנה מידה קטן יותר.
מרי רקמה את היצירה האחרונה שלה כשהייתה בת שבעים ושמונה, אף שהיא חיה עד גיל תשעים ועבדה בבית הספר עד שנה לפני מותה.
היא מעולם לא נישאה, ולפי האגודה ההיסטורית של ויגסטון הגדולה, הייתה האדם האחרון בלסטר שהשתמש בכיסא סדאן.
בשנת 1845, במהלך ביקורה השנתי בתערוכתה בלונדון, מרי לינווד, שנחשבה עד אז למחטנית המפורסמת ביותר בגילה, חלתה בשפעת ומתה.
היא נקברה בכנסיית סנט מרגרט, לסטר, כנסייה שבה השתתפה בקביעות.
כל האוסף שלה התפזר בבית המכירות הפומביות של כריסטיס, לאחר שגם המוזיאון הבריטי וגם בית הלורדים דחו קודם לכן את הצעתה לתרום את האוסף שלה, החלקים שנמכרו במכירה הפומבית נמכרו בסכומים הרבה מתחת לאלה שבהם הוערך כמה.
מרי לוונדס, באנגלית: Mary Lowndes (1857–1929) הייתה אמנית ויטראז' בריטית שהייתה שותפה להקמת הסטודיו והסדנה לוויטראז'ים Lowndes and Drury בשנת 1897. היא הייתה מנהיגה משפיעה בתנועת האמנויות והאומנות, לא רק בשל עבודת הוויטראז' שלה.
אבל גם לפתיחת דלתות לנשים אחרות אמניות ויטראז'.
היא הייתה משתתפת פעילה בתנועת הסופרג'יסטיות, שימשה כיו"ר ליגת זכות הבחירה לאמנים ויצרה כרזות כדי לסייע לתנועה.
היא נולדה ב-1857, בתם של ריצ'רד לוונדס, הרקטור של כנסיית סנט מרי, סטורמינסטר ניוטון, בדורסט, ואשתו אנני הארייט קיי.
היא קיבלה את הכשרתה לאמנות בבית הספר סלייד לאמנות בלונדון.
כשלוונדס סיימה את שיעורי האמנות שלה, היא הפכה לעוזרת של מעצב ויטראז'ים בולט, הנרי הולידיי.
היא עבדה בסטודיו שלו שם ציירה עיצובים עבור הזמנות ויטראז'.
בזמן שעבדה עבור הולידיי, לוונדס לימדה את עצמה את הטכניקות של הויטראז'.
החלון הראשון שציירה היה חלון בעל שני חצאיים שכותרתו "מאכיל את הכבשים", שהושלם ב-1893 עבור כנסיית פטרוס הקדוש, בדורסט.
לוונדס גרה ועבדה בצ'לסי, שם היה לה סטודיו משלה, אבל לא הייתה סדנה בקרבת מקום כדי להשלים את עבודת הוויטראז' שלה.
היא הייתה נוסעת לסאות'וורק, לסדנת-הסטודיו של בריטן וגילסון, שם הייתה בוחרת את הזכוכית הצבעונית להזמנות שלה, צובעת את הזכוכית ומפקחת על השריפה והזיגוג של החלונות.
לוונדס עבדה כמעצבת ויטראז' עבור ג'יימס פאוול ובניו מ-1887 עד 1892.
היא הייתה אחת הנשים הראשונות שעבדו באופן מקצועי בוויטראז' בשנות ה-90. "נשים, בדרך כלל חובבות, עשויות לעצב מדי פעם חלונות ואפילו לקחת חלק בביצוע שלהם, אבל רק לעיתים רחוקות אם בכלל הן התעסקו באמנות כולה באופן עצמאי כעיסוק מקצועי במשרה מלאה".
בזמן שעבדה בבית המלאכה של בריטן וגילסון, לוונדס פגשה את אמן הוויטראז' הנודע כריסטופר וואל.
היא העריצה את הויטראז'ים החדשניים שלו, ועבודותיה המוקדמות מראות את השפעתו האמנותית.
ב-1897, בעידודו של וואל, הקימה לוונדס סדנת סטודיו משלה עם אלפרד ג'יי דרורי.
דרורי היה מנהל העבודה בסדנה של בריטן וגילסון, ומדריך שותף של ויטראז'ים עם וואל בבית הספר המרכזי לאמנויות ואומנות.
סדנת הסטודיו החדשה בצ'לסי נקראה Lowndes and Drury.
המיזם התפתח מתוך הניסיון המשותף של לונדס ודרורי בעבודה עבור סטודיו גדול, והם יצרו את המיזם החדש שלהם כדי לענות על הצרכים של בית הספר החדש של אמנים עצמאיים הקשורים לתנועת האמנויות והאומנות המתפתחת.
הסטודיו סיפק את המתקנים הטכניים שיאפשרו לאמנים לעבוד על כל שלבי עבודות הוויטראז' שלהם, מעיצוב ועד בחירת זכוכית, צביעה וזיגוג.
השותפות הוקמה בהשקעה ראשונית של 30 פאונד מכל שותף.
לוונדס גם סיפקה הלוואה של 200 ליש"ט והלוואות נוספות בסך 280 ליש"ט שהגיעו מחברתה של לוונדס, ברברה פורבס, דודתה, מיס אליס ויויאן קיי וחברתה, מיס ג'יי.פי פירסון.
יחד עם ההשקעה הקטנה של דרורי, המשרד החדש מומן בשנותיו הראשונות על ידי ארבע הנשים הללו.
לוונדס ניהלה את העסק החדש עם דרורי, אך בחרה שלא להיות המעצבת הראשית של הסדנה.
כמו לקוחות סדנאות אחרות, היא השתמשה בעיקר במתקנים כדי לעבוד על הזמנות זכוכית צבעונית משלה.
הזכוכית הצבעונית שלה זכתה להערכה רבה וזכתה לביקוש רב באותה תקופה, וניתן לראות את עבודתה בכנסיות קהילה ברחבי אנגליה ווילס.
בשנת 1906, עם הצורך במתקנים גדולים יותר, ייסדו Lowndes ו-Drury את בית הזכוכית ברחוב Lettice, Fulham.
הבניין הוקם כסטודיו לזכוכית צבעונית לעבודות שהוזמנו על ידי Lowndes ו-Drury ולשימוש אמנים עצמאיים.
זה היה סטודיו ובית מלאכה בויטראז'ים שנבנו על ידי כריסטופר וול ודרורי.
בית הזכוכית משך אליו אמנים רבים, ביניהם וילהלמינה גדס ורוברט אנינג בל.
בתחילת המאה העשרים היא נחשבה לסדנת הסטודיו החשובה ביותר לוויטראז'ים הקשורה לתנועת האמנויות והאומנות.
לוונדס הפכה למעורבת בתנועת זכות הבחירה לנשים בשנות ה-90. בשנת 1899, היא השתתפה בקונגרס הבינלאומי של נשים בלונדון.
בינואר 1907 הקימה לוונדס את ליגת הבחירה לאמנים (ASL) כדי ליצור פוסטרים דרמטיים, גלויות, כרטיסי חג המולד וכרזות לאירועי זכות בחירה.
היא הפכה ליו"ר של התנועה וברברה פורבס, בת לווייתה, הייתה המזכירה.
הכשרתה של לוונדס כאמנית ומעצבת עודדה את השימוש בצורות נועזות ואהבה לצבעים מלאים ועשירים, תוך שימוש בשילובים בולטים של ירוק וכחול, מגנטה וכתום.
היא כתבה מדריך ב-1910 כדי לעזור לנשים ליצור סיסמאות ובאנרים משלהן, ואמרה על כרזות זכות הבחירה: "אתה לא רוצה לקרוא את זה, אתה רוצה לסגוד לזה.
בחר סגול וזהב עבור שאפתנות, אדום עבור אומץ, ירוק לתקוות אהובות...
כרזות כאלה עוצבו עם תמונות נשיות כמו פרחים, מנורות מוארות, קונכיות, קרני שמש, לבבות מכונפים; ולכבד גיבורות נשיות כמו בואדיצ'ה, אליזבת פריי, פלורנס נייטינגייל, מארי קירי, ג'וזפין באטלר, ג'יין אוסטן, שרלוט ברונטה.
כרזות אלה נישאו במאות או אלפים בהפגנות הנשים הגדולות של לונדון 1909, עצרת הייד פארק 1910, מהכלא לאזרחות 1911, עלייה לרגל למען זכות הבחירה לנשים 1913.
אלבום של עיצובי הבאנרים המקוריים של לוונדס בדוגמיות בד נמצא בספריית הנשים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
חברתה של לוונדס לכל החיים הייתה ברברה פורבס, מזכירת ליגת זכות הבחירה לאמנים שנוסדה על ידי לוונדס.[4] לאורך כל חייה סבלה לוונדס מאסתמה כרונית.[3]
לוונדס מתה ב-1929 ונקברה בבוקסטד, איסט סאסקס, אנגליה.
היא השאירה לפורבס סכום כסף, כל התמונות, ההדפסים, הקריקטורות, אפקטי האולפן ומניותיה ב-The Englishwoman Ltd.[4]
מרי לי אבוט הייתה אמנית אמריקאית, שנודעה כחברה באסכולת ניו יורק
לאקספרסיוניזם מופשט, בסוף שנות ה-40 וה-50. עבודתה המופשטת והפיגורטיבית הושפעה גם מהזמן שבילתה בסנט קרואה ובהאיטי, שם היא חיה בשנות החמישים.
אבוט נולדה בעיר ניו יורק, שם למדה בבית הספר צ'אפין.
השושלת המשפחתית שלה קשורה לג'ון אדמס, הנשיא השני של ארצות הברית.
אמה, אליזבת גרינל, הייתה משוררת ובעלת טור בעיתוני הרסט.
היא הייתה תלמידתו של האמן ג'ורג' גרוס, בזמן שלמדה בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.
אבוט עבדה עם בארנט ניומן, מארק רותקו ודייוויד הייר.
אבוט למדה בסוף שנות ה-30 בבית הספר של מוזיאון קורקורן (ידוע כעת בשם בית הספר לאמנויות ועיצוב קורקורן) בוושינגטון הבירה
היא הייתה נשואה לזמן קצר לצייר לואיס טיג מ-1943 עד 1946. זמן קצר לאחר פרידתה מטיג, היא נישאה לאיש העסקים טום קלייד.
קלייד ואבוט בילו חורפים רבים בהאיטי ובסנט קרואה.
במקומות אלה היא מצאה השראה לציוריה, בהתבוננות באנשי המקום ובנופים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אבוט המשיכה בקריירה בעולם האמנות והיא הצטרפה ל"קבוצת דאונטאון", שייצגה אמנים שחיו במנהטן התחתית.
ב-1946 הקימה סטודיו לאמנות ברחוב העשירי במנהטן.
מיקומה במנהטן העניק לה גישה למעגל פנימי של אמנים.
פיליפ פאביה הזמין אותה להיות אחת משלוש הנשים שנכללו ב"מועדון האמן" לצד איליין דה קונינג ופרל פיין.
"באופן כללי, הנשים במועדון לא זכו ליחס שונה - אמן היה אמן.
לפעמים היית יכולה לקבל יחס של אישה כי היית יפה.
נבחרתי לגבות את התשלומים וללכת לקנות את האלכוהול כי הייתי יפה, והניחו שהחבר'ה ישלמו אם אבקש מהם.
פעמים אחרות הייתי צריכה להיות קשוחה כדי שיתייחסו אלי ברצינות", אמרה אבוט.
בשנים 1948–1949 היא הושפעה בהתפתחותה אמנותית מווילם דה קונינג.
השימוש שלה במחווה בקנה מידה גדול השתנה באופן משמעותי לאחר הרצאתו.
אבוט ודה קונינג, לצד אחרים, כולל ג'קסון פולוק ורוברט מאת'רוול, ביקרו תכופות בטברנת סידר.
בית המרזח הזה נחשב למקום מפגש מפורסם להוגים האקספרסיוניסטים המופשטים.
אבוט אמרה שכשהם היו שם, הם דנו ברעיונות, אמנות ופילוסופיה.
בשנות ה-50 החלה אבוט בפרויקט שיתופי עם ברברה גסט, משוררת דור ראשון בבית הספר בניו יורק.
אבוט יצרה ציורים שהיא כינתה "ציורי שירה" אשר נוצרו בהשראת המילים והדימויים הקשורים לשירתה של המשוררת.
ציוריה מאופיינים בצבעים עזים ונוצרו בהשראת הטבע אליו נחשפה בטיוליה באיים הקריביים.
בשנת 2016 נכללה עבודתה בתערוכה נשים מזרם האקספרסיוניזם המופשט שאורגן על ידי מוזיאון האמנות של דנוור (DAM).
מרי אלין טרוורס הייתה זמרת יוצרת אמריקאית שעלתה לתהילה כחברה בשלישיית הפולק משנות ה-60 פיטר, פול ומרי, יחד עם פיטר יארו ופול סטוקי.
מרי טרוורס נולדה בלואיוויל, קנטקי, כבתם של רוברט טרוורס ושל וירג'יניה קוינגיי, עיתונאים ופעילים בגילדת העיתונאים.
ב-1938 כאשר נסגר העיתון בו עבד אביה, Louisville Herald-Post, עברה המשפחה לגריניץ' וילג' שבניו יורק.
טרוורס למדה בבית הספר הפרוגרסיבי "בית הספר האדום הקטן" , שם היא הכירה דמויות מוזיקליות מפורסמות כמו פיט סיגר ופול רובסון.
בגיל 17 עזבה טרוורס את הלימודים כדי להצטרף ללהקת הפולק Song Swappers.
ה-Song Swappers היו להקת ליווי של פיט סיגר בארבעה אלבומי הוצאה מחודשת ב-1955. טרוורס התייחסה לשירה כאל תחביב, עבדה במשרה מלאה כטכנאית שיניים, התביישה בעיסוק במוזיקה, אך קיבלה עידוד לכך מעמיתיה המוזיקאים.
היא גם הופיעה במופע The Next President בתיאטראות ברודוויי.
השלישייה פיטר, פול ומרי הוקמה ב-1961, וזכתה להצלחה מיידית.
אמרגן הלהקה, אלברט גרוסמן, היה גם האמרגן של בוב דילן.
הצלחתם עם השיר של דילן Don't Think Twice, It's All Right, סייעה לקדם את האלבום של דילן The Freewheelin' Bob Dylan לרשימת 30 מהאלבומים בארצות הברית בחודשים שלאחר הוצאתו.
ב-1970 התפרקה השלישייה, זמן קצר לאחר צאת הלהיט הגדול שלהם בבריטניה, Leaving on a Jet Plane, שכתב ג'ון דנוור.
השיר, שהגיע לראש המצעדים של הבילבורד ושל הקאש בוקס בדצמבר 1969, היה הלהיט היחידי של הלהקה שהגיע למקום ראשון.
לאחר פירוק הלהקה, פתחה טרוורס בקריירת סולו והקליטה חמישה אלבומים: Mary (1971), Morning Glory (1972), All My Choices (1973), Circles (1974) ו-It's in Everyone of Us (1978).
הלהקה התאחדה לערב אחד ביוני 1972 כדי לקחת חלק במופע לגיוס תרומות במדיסון סקוור גארדן עבור המועמד לנשיאות הסנאטור ג'ורג' מקגוורן.
פיטר, פול ומרי התאחדו מחדש ב-1978, קיימו מסעי הופעות רבים, והפיקו אלבומים חדשים רבים עד למותה של טרוורס.
ב-1983 הקליט ה-BBC את הופעתם בסאות'פורט שבאנגליה.
ב-1999 הוכנסה הלהקה להיכל התהילה של הלהקות הקוליות .
מנישואיה הראשונים והקצרים לג'ון פילר נולדה ב-1960 בתה הבכורה אריקה.
ב-1963 היא נישאה לבארי פיינסטיין, צלם פרילנסר ידוע של מוזיקאים וידוענים.
בתה הצעירה אליסיה נולדה ב-1966, ובשנה שלאחר מכן התגרש הזוג.
בשנות ה-70 היא הייתה נשואה לג'רלד טיילור, המוציא לאור של המגזין National Lampoon.
לאחר תום נישואיה עם טיילור הייתה טרוורס במערכת יחסים עם עורך הדין ריצ'רד בן-וניסט במשך כמה שנים, כאשר היא גידלה את בנותיה בניו יורק.
ב-1991 היא נישאה למסעדן אית'ן רובינס, וחיה עמו בעיירה הקטנה רדינג שבקונטיקט עד למותה.
ב-2004 אובחנה אצל טרוורס לוקמיה.
השתלת מח עצם שהיא עברה ב-2005 גרמה להפוגה זמנית במחלה.
מרי טרוורס נפטרה בדנברי שבקונטיקט ב-16 בספטמבר 2009. היא נטמנה בבית הקברות אמפאווג שברדינג.
מרי נורטון הייתה סופרת ילדים בריטית.
מרי נורטון נודעת בעיקר בסדרת ספרי הלקחנים (The Borrowers).
היה לסרט של חברת וולט דיסני בשם "המיטה המעופפת".
הוצאת רמדור, תרגמה שלומית קדם – תרגום המבוסס על העיבוד הקולנועי מבית אולפני דיסני.
יצא לאור בשנת 2023, תרגום ראשון לעברית של היצירה המלאה לעברית.
מרי ארתור מקאלרוי הייתה אחותו של הנשיא ה-21 של ארצות הברית צ'סטר ארתור שהיה אלמן.
מאחר שאשתו של ארתור אלן לואיז ארתור נפטרה שנה קודם לבחירתו לנשיא, שימשה אחותו כגברת הראשונה של ארצות הברית.
מרי ארתור נולדה בגריניץ' שבמדינת ניו יורק לוויליאם ומלווינה (Malvina) ארתור, והייתה הצעירה מתשעת ילדיהם.
מרי למדה בסמינר אמה וילארד שבטרויה שבמדינת ניו יורק, ונישאה לאיש העסקים ג'ון מקאלרוי.
נולדו לבני הזוג ארבעה ילדים.
בשנת 1880 נבחר אחיה לסגן נשיא ארצות הברית, וביולי 1881 לאחר ההתנקשות בחיי הנשיא ג'יימס גרפילד ומותו של הנשיא ב-19 בספטמבר 1881 הפך לנשיא.
בשל מות אשתו, ביקש צ'סטר ארתור מאחותו לטפל בבתו, אלן, ולהיות המארחת הרשמית של הבית הלבן.
בשל העובדה שמשפחתה התגוררה באולבני שבניו יורק, התגוררה מרי מקאלרוי בוושינגטון רק בעונת החורף, בה נערכו מרבית האירועים החברתיים.
מרי הייתה מארחת פופולרית ביותר בוושינגטון, וכיבדה את הגברות הראשונות לשעבר, ג'וליה טיילר והארייט ליין בכך שהזמינה אותן לכהן עימה בכמה אירועים כמארחות רשמיות.
לאחר שארתור נכשל בקבלת למינוי מפלגתו לבחירות של שנת 1884 שבה מרי לאולבני.
מרי מקלארוי נפטרה בגיל 75 באולבני.
"מרי סלסט" הייתה אוניית מפרשים מסחרית אמריקאית שהתגלתה ב-4 בדצמבר 1872 באוקיינוס האטלנטי, סמוך לאיים האזוריים, ללא צוותה.
לא ידוע איך הגיעה האונייה לשם, מדוע ולאן נעלם צוותה.
האונייה הושקה ב-1861 בשם "אמזון".
כבר בראשית דרכה סבלה האונייה ממספר תאונות.
במהלך הפלגת הבכורה, לקה רב החובל בדלקת ריאות ומת מאוחר יותר.
בהפלגתה הראשונה נתקלה האונייה ברשת דייגים באוקיינוס האטלנטי וחור גדול נפער בגופה.
האונייה לא טבעה והגיעה לבסוף לחוף מבטחים.
בעת תיקונה פרצה אש בתוך תאי האונייה.
לאחר מכן המשיכה האונייה להפליג לצרכים שונים.
באחת ההפלגות נטרפה סמוך לחופי קנדה ושם ננטשה.
בשנת 1865 נרכשה האונייה על ידי חברת ספנות אמריקאית, ששיפצה אותה, ובשנת 1869, שינתה את שמה ל"מרי סלסט".
ב-7 בנובמבר 1872 הפליגה האונייה המשופצת תחת פיקודו של בנג'מין בריגז, מניו יורק בדרכה לאירופה כשעליה מטען של יינות, אלכוהול וכותנה.
על האונייה היו משפחתו של רב החובל, אשתו ובתו סופי מתילדה וכן שבעה אנשי צוות נוספים.
קפטן בריגז היה אדם מכובד אשר השיט ספינות רבות בעבר וצבר ניסיון רב.
האונייה הייתה בדרכה לאיטליה, אך לא הגיעה ליעדה.
ב-4 בדצמבר נמצאה האונייה על ידי האונייה הקנדית "דה גרטיה", כ-600 מיל ימי מחופי גיברלטר.
קפטן "דה גרטיה" סיפר שבמרחק של כ-400 מיל ימי מזרחית לאיים האזורים הבחין צוותו בספינה ששטה מוזר, כאילו אין איש נוהג בה.
דרך המשקפת הוא ראה שזו ה"מרי סלסט", אבל לא ראה על סיפונה שום פעילות.
ניסיונות ליצור איתה קשר ולאותת לה לא נענו.
המשנה לקפטן אוליבר דבו מונה לעמוד בראש צוות שיעלה על סיפונה.
להפתעתם התגלה כי האונייה נטושה, על אף שהכילה אספקת מזון גדולה ומטען מסודר.
האונייה הייתה במצב מצוין כשנמצאה.
כל המטען היה במקום, חוץ מניירות האונייה, הכרונומטר והסקסטנט של הקפטן ואחת מסירות ההצלה.
צוות ה"דה גרציה" הופתע לגלות שהרישום האחרון ביומן הקפטן נעשה ב-24 בנובמבר.
ביומן לא נמצא מידע שיסביר מה קרה לצוות האונייה.