tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גנרל-אוברסט מוריץ פרדיננד פרייהר פון ביסינג (; 30 בינואר 1844 – 18 באפריל 1917) היה גנרל גרמני ששימש כמושל הכללי של בלגיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביסינג נולד ב-30 בינואר 1844 בעיר אודר בלמנסדורף שבממלכת פרוסיה.
כיום שם העיר רצימוב, והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
ב-1865 התגייס ביסינג לצבא הפרוסי, ושרת בחיל הפרשים.
ב-1886 לחם במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובין השנים 1870–1871 לחם במלחמת צרפת–פרוסיה.
ב-1887 הועלה לדרגת מיור, ומונה לשלישו של נסיך הכתר וילהלם.
ב-1897 עבר לחיל הרגלים וקיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-29. ב-1901 הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-7, וב-1902 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
הוא פיקד על הקורפוס ה-7 עד פרישתו מהצבא ב-1907. לאחר פרישתו היה לשחקן טניס מצטיין, ושיחק במהלך אליפות וימבלדון 1912. הוא נפסל בסיבוב השני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חזר ביסינג לשירות.
הוא מונה לסגנו של קרל פון איינם מפקד הקורפוס ה-7. הקורפוס נכלל במסגרת הארמייה השנייה של קרל פון בילוב ולחם במהלך הפלישה הגרמנית לבלגיה.
הוא שימש בתפקיד עד נובמבר 1914, והועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
בדצמבר מונה למושל של בלגיה הכבושה במקום קולמר פון דר גולץ.
בתפקיד זה, ביסינג הוציא לפועל את מדיניות הפלמנפוליטיק (Flamenpolitik - מדיניות פלמית), אשר מטרתה הייתה לפצל את בלגיה לשתי מדינות נפרדות.
ביסינג עודד הפרדה בין הפלמים דוברי ההולנדית לבין הוולונים דוברי הצרפתית, וב-21 במרץ 1917 חתם על צו שחילק את בלגיה לשתי ישויות מנהליות נפרדות: פלנדריה וולוניה.
נאמור הוכרה כבירת ולוניה, אשר כללה את ארבעת המחוזות הדרומיים, ובריסל הוכרה כבירת פלנדריה אשר כללה את ארבעת המחוזות הצפוניים.
בין היתר, ביסינג חתם על הוצאתה להורג של האחות הבריטית אדית קאוול, אשר טיפלה בחיילים משני צידי המתרס והואשמה בבגידה.
ההוצאה להורג גררה זעם רב בבריטניה ובעולם.
באפריל 1917 נאלץ ביסינג לפרוש מהתפקיד בשל מחלת ריאה כרונית.
ב-18 באפריל הוא נכנע למחלה בכפר במחוז בריסל.
הוא היה בן 73 במותו.
מוריץ פון קניגסוורטר היה נדבן ובנקאי יהודי אוסטרי, חבר הבית העליון של בית הנבחרים האוסטרי.
מוריץ פון קניגסוורטר נולד בווינה למשפחת קניגסוורטר , משפחת אצולה יהודית.
אביו היה הבנקאי היהודי יונס פון קניגסוורטר.
הוא השתלב בעסקי הבנקאות של אביו ב-1860. לאחר מות אביו, ב-1871, הפך למנהל הבנק.
באותה שנה נישא לשרלוט אדלר פון ורטהיימשטיין.
תרם למוסדות הומניטריים רבים, חלקם קשורים בשמו.
בשנתו האחרונה היה ממייסדי בית המדרש לרבנים בווינה.
קניגסוורטר מת בטירתו בווינה, ונקבר באחוזת קבר מפוארת בחלקה היהודית בבית הקברות המרכזי בווינה.
גנרל מוריץ פון פאבר דו פאור , היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון פאבר דו פאור נולד ב-1 בספטמבר 1886 בשטוטגרט, בירת ממלכת וירטמברג, שהייתה חלק מהאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-26 (וירטמברג ה-2 - מלך), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן, וב-22 ביולי 1917 מונה לשלישו של מפקד חטיבת הפרשים ה-26. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נשאר פון פאבר דו פאור ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 ביוני 1927 הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי).
ב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-8 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1935 מונה לנספח הצבאי בבלגרד, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-21 באוגוסט אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-13.
באפריל 1946 נעצר פון פאבר דו פאור על ידי כוחות הכיבוש הצרפתיים, והוחזק במעצר 3 שנים על פשעי מלחמה.
ב-1 ביוני 1949 הוא שוחרר לאחר שזוכה במשפט, ולאחר שחרורו התיישב בעיירה גרפלינג, שם גר עד למותו ב-4 במרץ 1971.
גנרל מוריץ פון דרבר , היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי בקרב סטלינגרד.
דרבר נולד ב-12 בפברואר 1892 באולדנבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-91 (אולדנבורג).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר דרבר לרגימנט המילואים ה-79, ובספטמבר 1914 הוא נפצע בקרבות.
לאחר החלמתו פיקד דרבר על פלוגת מקלעים, ובהמשך הוא הועבר לגדוד הסער ה-17. בשנת 1918 חזר דרבר לרגימנט הרגלים ה-91, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-19, ולחם עמו עד תום המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל דרבר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף דרבר למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בנובמבר 1932 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בינואר 1934 הוא מונה למדריך באקדמיה המשטרתית.
ב-1 באוקטובר 1934 עבר דרבר לוורמאכט, וב-1 ביוני 1935 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-58, וב-1 בינואר 1938 הוא מונה למפקד בסיס האימונים בקוזל.
ב-2 באוקטובר 1941 הוא מונה שוב למפקד רגימנט הרגלים ה-327, וב-26 בדצמבר 1941 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-20 בינואר 1942 מונה דרבר למפקד רגימנט הרגלים ה-523, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-297, וב-30 ביוני אותה שנה הוא קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מתקפת הקיץ הגרמנית בשנת 1942, לחם דרבר עם כוחותיו יחד עם שאר הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-51, ולאחר מכן כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 במסגרת הארמייה השישית.
ב-17 בינואר 1943 מונה מקס פפר למפקד הקורפוס ה-4, ודרבר מונה במקומו למפקד הדיוויזיה ה-297. ב-21 בינואר הועלה דרבר לדרגת גנרל מיור, וב-25 בינואר נכנע דרבר יחד עם שרידי הדיוויזיה ונלקחו לשבי.
באוקטובר 1949 שוחרר דרבר מהשבי, ולאחר מכן הוא התגורר באולדנבורג, עד למותו ב-30 במאי 1968.
מוריץ (מור) ילינק (בהונגרית: Jellinek Mór; 1823 – 13 ביוני 1883) היה כלכלן יהודי-הונגרי, סיטונאי, נשיא בורסת הדגנים בבודפשט.
מור ילינק הוא אביו של ארתור ילינק, שהיה עורך דין וחבר האספה הלאומית ההונגרית.
הוא היה אחיו של הרב המלומד הוינאי אהרן ילינק.
ילינק למד באוניברסיטאות פראג ולייפציג.
השתתף באופן פעיל בתנועות המהפכניות האוסטריות של 1848 והקים עיתון ליברלי בברנו ואחר כך בקרמס.
אחיו, דר' ארמין ילינק, שנידון למוות עם שני מהפכנים נוספים (בלום ומסנהאוזר) היה קשור למארגני מהפכת וינה.
בתחילת שנות החמישים של המאה העשרים נסע לפשט, שם עסק בספרות כלכלית.
מאוחר יותר הוא פתח סיטונאות תבואה והיה ליושב ראש בורסת הדגנים, ויזם הקמת בית משפט לבורסה.
בשנת 1864 יזם את הרכבת קרונית הסוסים, ומאז הקדיש לה את כל פעילותו; הוא הפך למנכ"ל הרכבת שהתפתח גם למערכת החשמליות של בודפשט.
מאמריו בכתב העת הכלכלי שהיה שבועון כלכלי: ייצוא תבואה הונגרי לגרמניה ולאנגליה (1860), ניקוי התבואה (1861), נתונים סטטיסטיים של הסחר בתבואה ההונגרית, מה קורה במקרה של עליית מחירי היצוא (1866), ענף הטחנות הקמח ההונגרי בהונגריה (1861-62)
ילינק הוביל את מדור הכלכלה הלאומית בעיתון כלכלי חשוב, השיק תנועה מצליחה בסחר ההונגרי וכתב מחקרים מקצועיים על מחירי תבואה, ארגון הסטטיסטיקה הלאומית.
תוכנית לבורסת מסחר משולב ביבולי שדה.
ויקטור מוריץ וַגְנֶר הוא כדורסלן גרמני המשחק בקבוצת אורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
אחיו פרנץ וגנר, משחק גם הוא בליגת ה-NBA במדי האורלנדו מג'יק.
וגנר נולד וגדל בברלין שבגרמניה.
בשנת 2013 הצטרף לקבוצת הנוער של מועדון אלבה ברלין, ובעונת 2014/2015 השתתף בשני משחקים של הקבוצה הבוגרת בליגת העל הגרמנית.
את העונה סיימה אלבה במקום השלישי בליגה, לאחר שהפסידה מול באיירן מינכן בסדרת חצי הגמר.
בשנת 2015 עבר לארצות הברית לקראת לימודיו באוניברסיטת מישיגן, בה שיחק תחת המאמן ג'ון ביליין.
במשחק השני של טורניר אליפות המכללות 2017 קלע וגנר 26 נקודות בניצחון קבוצתו מול אוניברסיטת לואיוויל, אך במשחק העוקב קלע 7 נקודות בלבד, ומישיגן הפסידה מול אוניברסיטת אורגון והודחה מהטורניר.
בעונתו השלישית והאחרונה במישיגן, 2017/2018, רשם וגנר ממוצעים של 14.6 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק, והוביל את קבוצתו לגמר אליפות המכללות בפעם השישית בתולדותיה.
במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת לויולה קלע 24 נקודות והוריד שיא קריירה של 15 ריבאונדים בניצחון מישיגן בתוצאה 69–57. במשחק הגמר קלע וגנר 16 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת וילאנובה בתוצאה 62–79. בסיום העונה נבחר לחמישייה השנייה של העונה במחוז ה-Big Ten.
בדראפט ה-NBA 2018 נבחר וגנר בבחירה ה-25, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
לאורך עונת הרוקי שלו שותף ב-43 משחקים עם הלייקרס, וב-6 משחקים עם קבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח – סאות' ביי לייקרס.
בתקופתו בסאות' ביי קלע 16.5 נקודות ואסף 5.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לקראת עונת הועבר יחד עם אייזק בונגה וג'מריו ג'ונס בטרייד לוושינגטון ויזארדס.
ב-15 בנובמבר 2019 קבע שיאי קריירה של 30 נקודות ו-15 ריבאונדים כשעלה מהספסל במשחק מול מינסוטה טימברוולבס.
בעונת 2020/2021 עבר יחד עם טרוי ברון ג'וניור לשיקגו בולס, ומיד לאחר מכן עבר לבוסטון בתמורה ללוק קורנט.
משחק הבכורה שלו היה ב-26 במרץ בניצחון על מילווקי באקס.
ב-27 באפריל 2021 חתם באורלנדו מג'יק.
מוריץ מאייר-מאהר היה פסנתרן ומורה לפסנתר גרמני ממוצא יהודי.
מוריץ מאייר-מאהר נולד במנהיים למשפחת סוחר יהודי.
הוא התחיל לנגן פסנתר בגיל צעיר.
בשנים 1886–1890 הוא למד הלחנה באקדמיה לאמנויות בברלין.
לאחר סיום הלימודים מאייר-מאהר עשה סבב הופעות כסולן, כצמד פסנתרנים וכחלק של שלישייה לצד היינריך גרינפלד.
בין השנים 1910–1930 הוא עשה הקלטות של יצירות מאת פרנץ ליסט, פרדריק שופן ומלחינים נוספים.
בשנת 1892 מוריץ מאייר-מאהר החל ללמד בקונסרבטוריון של ברלין.
בין תלמידיו היו יאשה ספיבקובסקי, מנפרד גורליט, רוזה אטקין ופסנתרנים נוספים.
באותה תקופה הוא פרסם יצירות לפסנתר מאת יוהנס ברהמס וקארל צ'רני.
החל משנת 1907 מוריץ מאייר-מאהר היה בין שופטי תחרות פסנתרנים שנערכה בברלין.
לאחר תרומות גדולות שהוא קיבל ליום ההולדת ה-60, מוריץ מאייר-מאהר הקים קרן לתלמידי פסנתר צעירים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון מוריץ מאייר-מאהר איבד בהדרגה כל התפקידים במערכת הציבורית.
בשנת 1936 נאסר אליו לעסוק במוזיקה.
הוא היה ממשיך להופיע בהופעות של הקהילה היהודית של העיר.
בשנת 1938 הוא הואשם בכך שערך שיעורים ללא תשלום למרות איסור מפורש.
בשנת 1940 מוריץ מאייר-מאהר ואשתו קיבלו אישור לעזוב את הגרמניה הנאצית תחילה לנורווגיה ולאחר כיבושה לשוודיה.
הוא נפטר בגוטנבורג בשנת 1947.
בנו רוברט שנותר בגרמניה נספה באושוויץ.
מוריץ גאורג יוזף פרנץ מריה פרייהר דאובלבסקי-שטרנק היה חסיד אומות העולם אוסטרי.
נולד למוריץ יעקב דובלבסקי פון שטרנק (1871–1917) ואשתו מריה פריין סלבדורי פון ויזנהוף (1872–1962).
הוא נולד בעיירה בילובץ שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית עם אוכלוסייה גרמנית בעיקר.
דאובלבסקי-שטרנק היה דוקטור למשפטים, ושימש כקצין הוורמאכט בשטח שכיום מהווה חלק של סלובקיה.
הוא התגורר בבית קטן בכפר בוריצה, שהיו שותפים לו קרוביו.
כאשר חיילי הוורמאכט נכנסו לסלובקיה, מגדלנה ליביה דובניצקה ואמה, שתי נשים יהודיות מווינה נמלטו אל הרי סלובקיה, שם הגיעו לכפר בוריצה.
הם הגיעו אל ביתו של דאובלבסקי-שטרנק וביקשו מחסה.
הוא הסכים להסתיר אותם, אף על פי שידע שהעונש על הסתרת יהודים הוא מוות.
הוא טיפל בהם זמן רב, עד שנודע שבכפר השכן הוא עורר חשד.
הוא סיפר למגדלנה ולאמה על הסיכון ההולך וגדל, ולכן פחדו להישאר בביתו.
הם החליטו לחזור לעיר הולדתם בתקווה שהגרמנים יוותרו על חיפושם.
ד"ר דאובלבסקי-שטרנק ידע שהדרך היחידה לצאת מהכפר היא גשר מעבר לנהר ואה, עליו שמרו חיילים גרמנים.
אז הוא לבש את מדי הוורמאכט והוביל את שתי היהודיות מעבר לגשר, בלילה.
מגדלנה ואמה חצו בהצלחה את הנהר, אך בסופו של דבר נעצרו על ידי גרמנים זמן קצר לאחר מכן.
הם הועברו למחנה הריכוז ראוונסבריק, שם נפטרה האם.
מאוחר יותר הועברה מגדלנה למחנה הריכוז ברגן-בלזן, בו שרדה עד לשחרור.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה הוא התגורר באוסטריה.
לדאובלבסקי-שטרנק הוענק אות חסיד אומות העולם ומאוחר יותר ניטע עץ לכבודו בגן חסידי אומות העולם ביד ושם .
מוריץ סילאשי (במקור עד 1881 זוננפלד, בהונגרית: Szilasi Móric; מזסילאש, 20 באוקטובר 1854 – קלוז', 15 במאי 1905) היה דוקטור לפילוסופיה יהודי-הונגרי, פילולוג קלאסי, בלשן, מומחה לשפות פינו-אוגריות, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1902).
מוריץ סילאשי סיים את לימודיו התיכוניים בווספרם ובסקשפהרוואר, את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת בודפשט (ביום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד) כתלמידו של יוז'ף בודנץ, ואחר כך במשך שנה למד בלשנות שפות הודו-אירופיות ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטאות בגרמניה.
כשחזר להונגריה הפך למורה בתיכון למשך תקופה ארוכה ברובע 7 בבודפשט.
לאחר הקמת מכללת אטווש יוז'ף, הוא הפך למורה בכיר של הסטודנטים לשפות במכללה ונבחר גם לחבר בוועדת הבלשנות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1881 שינה את שם משפחתו זוננפלד לסילאשי.
בינתיים הוא התוודע לבלשן גאבור סרוואש, שהשפיע גם על התפתחותו המדעית.
הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב־9 במאי 1902. ב-13 ביולי 1903 מונה לפרופסור מן המניין לבלשנות הונגרית ולבלשנות השוואתית באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה, שם לימד ובשנים 1905–1906 נבחר לדיקן הפקולטה לפילוסופיה.
הוא היה חבר בוועדה הלאומית לבחינות מורים בבית הספר התיכון, מורה במכון להכשרת מורים בתיכון, וחבר נספח של האגודה הפינית-אוגרית בהלסינקי.
דוגמאות לשינוי צלילים וחלקי לשון באנגלית, 1896
קומפוזיציות שם עצם פיניות-אוגריות, 1898-1901
מוריץ סילאשי נולד במשפחה יהודית כאחד מילדיהם של הסוחר ליפוט זוננפלד ושל רֵזִי אַבֶּלֶס.
ילדיו היו: הפילוסוף וילמוש סילאשי, בשקה סילאשי, קלרה סילאשי, נונוש סילאשי, פרנץ סילאשי (עורך דין), בורישקה סילאשי, ינה סילאשי (רופא).
מוריץ פון שווינד היה צייר אוסטרי, יליד וינה.
הוא שאב השראה מפולקלור ושירי העם.
שווינד נפטר בבוואריה, ונקבר באלטר סודריפהוף במינכן.
הוריו היו פרנץ אדלר פון שווינד (1752–1818) ואשתו פרנציסקה פון הולצמייסטר (1771–1842), שהייתה מהאצולה האוסטרית מאז 1799. אביו הגיע מבוהמיה, היה מזכיר בחצר המלוכה והוכתר לאבירות בשנת 1792. למוריץ פון שווינד היו חמישה אחים.
מוריץ פון שווינד חי כנער מאושר וחסר דאגות בווינה.
בין חבריו היה המלחין שוברט, שחלק משיריו הוא אייר.
בשנת 1828, בעצתו של פטר קורנליוס, עבר למינכן, שנתן לו משימה לצייר את חדר הספרייה של המלכה הבווארית בסצנות משירתו של לודוויג טיק.
לאחר נסיעה באיטליה בשנת 1835, הוא יצר עיצובים עבור בית המגורים במינכן וטירת הוהנשוואנגאו - המבוססים על סצנות מחייו של קרל הגדול.
עבודות נוספות מסקסוניה ובאדן הגיעו לאחר מכן.
בשנים 1840–1844 מוריץ פון שווינד התגורר ועבד בקרלסרוהה.
כאן פגש את אשתו לואיזה זאקס, בתו של רב-סרן.
בתמונה הידועה שלו "ירח הדבש", מזהים אותה.
בקרלסרוהה הוא יצר שמונה מדליונים עגולים לחדר הישיבות של בית המלוכה ושם עיטר גם בציורי קיר את גרמי המדרגות ואת אולמות קומת הקרקע.
בשנת 1844 הוא גר בפרנקפורט, שם יצר כמה מתמונות הציור הטובות ביותר שלו, בעיקר "תחרות הזמרים" בורטבורג (1846), וכן עיצובים לחגיגת גתה.
היו לו גם איורי ספרים רבים.
בשנת 1847 חזר שווינד למינכן לאחר שהתמנה לפרופסור באקדמיה.
שמונה שנים מאוחר יותר התהילה שלו הייתה בשיאה עם השלמת הציורים בטירת ורטבורג עם תמונות קיר הממחישות את "תחרות הזמרים" ואת ההיסטוריה של הנסיכה אליזבת מהונגריה.
הקומפוזיציות זכו לשבחים רבים, ונערך פסטיבל מוזיקלי מפואר לכבודם, שווינד עצמו היה אחד הכנרים.
במינכן עבד גם בכמה כנסיות, במיוחד על המזבח והחלונות של כנסיית גבירתנו.
המחזור הבוגר במיוחד שלו, מסיפורי האגדות של האחים גרים הופק בשנת 1857.
באותה שנה ביקר באנגליה כדי לדווח רשמית למלך לודוויג על אוצרות האמנות במנצ'סטר.
הוא עיצב חלק מחלונות הכנסייה והצטרף לחברו הוותיק שנור בעיצוב הזכוכית הצבועה בקתדרלת גלאזגו.
בשנת 1866/67 הוא עבד על ציורים באופרה הממלכתית החדשה בווינה.
כאן צייר ציורי קיר המתארים סצנות מ"חליל הקסם "של מוצרט, ובמבואה יש ציורי קיר מיצירות של מלחינים אחרים.
מוריץ דסאואר (בהונגרית: Dessauer Móric; בלטונפקאיאר, 24 במאי 1842 – מיינינגן, 27 באפריל 1895) היה רב הונגרי ועיתונאי.
היה חבר באגודת העיתונאים ההונגרית.
מוריץ דסאואר היה בנו של הרב גבריאל דסאואר.
למד תחילה בישיבות בסקשפהרוואר ותלמוד בווארפלוטה, אחר כך קיבל סמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בברסלאו ודוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטה.
תחילה הפך לרב מחוזי בקטן ומשנת 1881 במיינינגן.
מוריץ (משה) סטילר (Mauritz Stiller; 17 ביולי 1883, הלסינגפורס, הדוכסות הגדולה של פינלנד, האימפריה הרוסית – 18 בנובמבר 1928, סטוקהולם, שוודיה) היה שחקן, תסריטאי ובמאי יהודי, יליד פינלנד, מחלוצי הראינוע השוודי.
בשנים 1912–1927 ביים 51 סרטים והופיע כשחקן בשמונה הפקות.
נודע כמי שגילה וקידם את השחקנית גרטה גרבו.
מוריץ (משה) סטילר נולד בפינלנד למשפחה יהודית שמוצאה בפולין וברוסיה.
בילדותו התייתם מהוריו וגדל אצל ידידי המשפחה.
אין ידיעות ברורות על לימודיו.
בגיל 16 החל את דרכו כשחקן בתיאטרון השוודי בהלסינקי ובהמשך פעל כבמאי.
סטילר עבר לשוודיה מפינלנד כדי להימלט מהגיוס הכפוי לצבא רוסיה הצארית.
ב-1910, אחרי סגירת "התיאטרון האינטימי" של סטרינברג בסטוקהולם , השתמש סטילר במבנה להעלאת מחזות בבימויו ושינה את שמו ל-Lilla Teatern (כונה גם Lillan) – "התיאטרון הקטן".
ב-1912 נשכר על ידי קרל מגנוסון לכתוב ולביים סרטים קצרים לצד ויקטור שיוסטרום (שוודית).
לשניהם מיוחסת פריצת הדרך של הראינוע השוודי.
הסרטים שבחר לביים נגעו בתחומים שונים – מריאליזם חברתי ועד עלילות היסטוריות ורומנטיות.
ראויות לציון הגירסות החדשניות והפיוטיות שלו לרומנים האפיים של סלמה לגרלף.
סרטו מ-1924, "אגדת יסטה ברלינג" , שנעשה לפי ספרה של לגרלף מ-1891 והופק בכיכובה של גרטה גוסטפסון בת התשע-עשרה, הקנה לו מוניטין בינלאומיים.
סטילר הגיע ב-1925 לארצות הברית עם גרטה גרבו בת טיפוחיו בהזמנת לואי ב.
מאייר, ממקימי חברת הסרטים מטרו גולדווין מאייר.
הוא הספיק לביים שלושה סרטים והשתתף בבימוי סרטים נוספים, אך לא מצא את דרכו בשיטת האולפנים ההוליוודית, שלא אפשרה לו שליטה מלאה בהפקה.
אחרי מחלוקות עם ראשי מג"מ וחברת סרטי פרמאונט חזר ב-1928 לשוודיה ונפטר באותה שנה.
מוריץ סטילר הזדהה כהומוסקסואל בגלוי, ואף בראוותנות, בסטוקהולם ובברלין.
סרטו "הכנפיים" מ-1916 עסק בהומוארוטיקה, הגם שההומוסקסואליות הייתה בלתי חוקית בשוודיה באותם ימים.
כוכב הסרט היה נילס אסתר , מאהבו הצעיר של סטילר.
העיתונות האמריקאית התעקשה לציין שסטילר היה "אהבתה הראשונה והגדולה ביותר של גרבו", תוך התעלמות מהווי חייו.
הוא נקבר בחלקה היהודית בבית הקברות הצפוני בסטוקהולם.
ב-1960 הונצח בשדרת הכוכבים של הוליווד (1713 Vine Street).
כתיב שמו שובש (Maurice Diller) והטעות תוקנה רק ב-1988. אנדרטה לזכרו הוקמה בעיר קריסטנסטאד , שבה פעל אולפן הסרטים השוודי הראשון (Svenska Biografteatern), ובה התחיל סטילר את דרכו בראינוע.
מוריץ ינץ הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת וולפסבורג מהבונדסליגה.
ינץ גדל במחלקות הנוער של טניס בורוסיה ברלין ושל פולהאם.
ב-25 באוגוסט 2020 חתם ינץ בלוזאן, העולה החדשה לליגת העל השווייצרית.
ב-20 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על סרבט ז'נבה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
ב-2 במאי 2021 הבקיע את שערו היחיד במדי המועדון, בתיקו 1-1 נגד פ.צ.
סיון במסגרת המחזור ה-32 בליגה.
בסך הכל ערך ינץ 32 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-30 באוגוסט 2021 חתם ינץ על חוזה לחמש עונות בלוריאן מליגת העל הצרפתית.
ב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-1 על ליל במסגרת המחזור החמישי בליגה לעונת 2021/2022. ב-12 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-1 למץ במסגרת המחזור ה-18 בליגה.
בסך הכל ערך ינץ 17 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, והבקיע שער אחד.
ב-19 ביולי 2022 הושאל ינץ למשך עונה אחת לסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-26 בינואר 2023 הושאל לשאלקה 04 עד לסוף העונה.
ב-16 ביוני 2023 חתם בוולפסבורג לארבע שנים.
מוריץ פוגאן, (במקור שאו-Schau, (בהונגרית: Pogány Móric; בהונגרית: נאג'אנד, ברומנית: איוד, 13 באוגוסט 1878 – בודפשט, 4 ביולי 1942) היה אדריכל יהודי-הונגרי, אורבניסט, פרופסור באוניברסיטה, אמן גרפיקה.
מוריץ שאו נולד במשפחה יהודית כבנם של אהרון שאו (1840–1924) ושל בורבאלה בְּרַאוּן.
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו במשרדו של לאיוש פאקיי בקולוז'וואר ב-1895, ומשנת 1908 הקים שותפות עם אמיל טרי בבודפשט.
היצירה הבולטת של עידן שלו זה הייתה הביתן ההונגרי בתערוכה העולמית של טורינו, שהוא דוגמה מצוינת לחיפוש הסגנון ההונגרי שיזם האדריכל אדן לכנר.
פוגאן השתמש בארכיטקטורת האוהל כצורה אדריכלית הנחשבת לפרוטו-הונגרית.
בבניין "חברת ביטוח אדריה", הוא כבר השתמש במבנה מודרני יותר, בהשפעת בלה לייטה.
מאוחר יותר פתח משרד עצמאי לבד; גם האדריכל ממוצא גרמני קארוי קוש הצעיר עבד אצלו לזמן מה.
בשנת 1926 פרסם את רישומי העט שלו בשם Träume eines Baumeisters (חלומות של בנאי אמן).
1904: בניין מגורים, בודפשט, רחוב אצ'די.
1905: שאטוראליאויהיי, ארמון פיננסי (הנהלת האוצר והמכס), שופץ באופן משמעותי
1907: נר התמיד בטיאן (Batthyány-örökmécses) בודפשט, רחוב הולד – פוגאן זכה בתחרות האדריכלים ב-1907; נר הזיכרון הוקם בשנת 1926.
1911: הביתן ההונגרי בתערוכת טורינו העולמית (עם אמיל טרי ודנש ג'רג'י)
1911–1913: בית הספר התיכון הממלכתי אויפשט (היום: Újpest Könyves Kálmán High School ), בודפשט, Tanoda tér 1. (עם אמיל טרי)
1912–1918: המטה של חברת הביטוח אדריאה (בודפשט, כיכר דיאק, מאוחר יותר משטרת בודפשט, היום מלון מרידיאן, בהתבסס על בקשה תכנונית, עם אמיל טרי).
1915–1917: קבוצת דירות קטנות של המכון המרכזי להכשרת כמרים ברחוב Práter, 1בבודפשט Práter u.
1918: במת ההכתרה והשבועה מול כנסיית מתיאש, בודפשט, Szentáromság tér 2.
1937: בניית פנסיון Del Medico, בודפשט, Bécsi u.
תוכנית מסלול של פסל מיהאי ורשמארטי
תוכנית מסלול של פסל לאיוש קושוט
תוכנית פסל מלחמת העצמאות ההונגרית 1848
תוכנית הסדרת כיכר פרדיננד (היום כיכר להל)
הַינְרִיךְ מוֹרִיץ רוֹמְבֶּרְג היה רופא ונוירולוג יהודי גרמני שפרסם ספר לימוד קלאסי רב-כרכים בין 1840 ל-1846. נחשב לחלוץ הנוירולוגיה, הוא היה הראשון שתיאר את מבחן רומברג, סימן רפואי לפגיעה בפרופריוספציה בחולה.
רומברג נולד במיינינגן, עיירה בתורינגיה בגרמניה.
רומברג התמודד עם קשיים מוקדמים עם מותו של אביו, סוחר יהודי.
בעקבות הטרגדיה הזו, עברה אמו עם רומברג ואחותו הצעירה לברלין.
בברלין בילה רומברג את שארית חייו, ובסופו של דבר תרם תרומה משמעותית בתחום הנוירולוגיה.
רומברג למד רפואה בברלין, שם קיבל את הדוקטורט שלו ב-1817 עם תזה על רככת.
לאחר מכן שהה בווינה למטרות לימודים.
לאחר מכן חי ועבד רומברג בברלין-מיטה במשך שנים רבות, כולל כרופא לעניים מ-1820 עד 1845. בשנת 1830 סיים את ההביליטציה שלו בפתולוגיה.
הוא היה ראש הפוליקליניקה הרפואית בברלין-שאריטה ונחשב למייסד שותף של "האסכולה הנוירולוגית הגרמנית" ומייסד הנוירולוגיה הקלינית כדיסציפלינה מדעית.
הוא תיאר את מה שמכונה כיום מבחן רומברג בתיאור המקורי שלו על (מחלה הנגרמת על ידי עגבת הפוגעת בחלק האחורי של עמוד השדרה).
הוא סיפר על תסמינים מוקדמים כ:
את מבחן רומברג הוא תיאר כ:.
רומברג לא הבחין בכך בשיתוקים אחרים.
חוסר היציבות בעיניים עצומות (אטקסיה חושית), מתייחס לאובדן תחושת המיקום ברגליים ובכפות הרגליים שבדרך כלל מפצה עליהן המטופל המשתמש בראייה כדי לספק מידע זה.
אבל כשהעיניים עצומות או בחושך, אובדן תחושת המיקום גורם לחוסר יציבות ולעיתים לנפילה, כפי שתיאר רומברג.
רומברג גם תיאר את תסמונת פארי-רומברג יחד עם המדען הבריטי .
הוא היה אחד ממספר מספר בודד של נוירולוגים חדשניים באירופה שבתקופה 1820–1850 הכניסו לשימוש תצפית קלינית והיסק למה שהיה אז דיסציפלינה בסיסית.
מיוחס לו כי היה "הנוירולוג הקליני הראשון".
אחיינו של רומברג, , היה רופא שנודע בתיאור ארגמנת על שם הנוך-שנליין.
מוריץ דומון (במקור מור בריל, בהונגרית: Domony Móric; פשט, 13 בפברואר 1872 – בודפשט, 1944) היה דוקטור במשפטים ובמדע המדינה יהודי-הונגרי בעל תואר אצולה, מנכ"ל "החברה ההונגרית המלכותית לספנות נהרות ושל ימים", סופר מקצועי, יועץ מיניסטריאלי.
מור בריל נולד במשפחה יהודית כבנם של דומוני (כקידומת אצולה) מיקשה בריל (1836–1890), קונסול הולנד וחבר מועצה מלכותי ושל פרנצישקה מונק (1845–1879).
אביו קיבל תואר אצולה ב-1882. מוריץ השלים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו, ולאחר מכן קיבל דוקטורט במשפטים ובמדע המדינה באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
משנת 1896 החל את דרכו במשרד המסחר כעוזר מנסח מסמכים.
בשנת 1903, הפך לחבר דירקטוריון בהנהלת חברת הנהר והספנות המלכותית ההונגרית כסגן מנהל ומזכיר חברה כללי.
ב-1904 מונה למנהל העסקים הראשי של החברה, ובשנים 1921 עד 1935 כיהן בתפקיד המנהל הכללי.
ב-1917 קיבל את התואר יועץ מיניסטריאלי.
הוא היה חבר במועצות המנהלים של :
נשיא Brasó Celulózgyár (בית חרושת לצלולוזה של ברשוב)
סגן הנשיא של Providentia Biztosító (חברת הביטוח פרובידנטיה)
חבר מועצות הנשיאות של חברת שערי חוץ הונגרית
חבר מועצות הנשיאות של איגוד הסייף ההונגרי
הישגיו בחיים הציבוריים זכו בפרסים רבים.
עד להמרת דתו מילא תפקיד פעיל גם בקהילה היהודית, בין היתר היה חבר באגודת הספרותית היהודית-הונגרית ונשיא בית הכנסת ליפוטווברוש בבודפשט, שהוקם כדי לבנות מחדש את בית הכנסת בליפוטוברוש.
ב-1944 הוצא להורג על ידי בריוני מפלגת צלב החץ.
אשתו הייתה מריה קורנפלד, מיצי (1881–1939), בתם של הבנקאי הברון ז'יגמונד קורנפלד ושל בורבלה פרנקפורטר, לה נישא ב-1903 בטרזווארוש, בודפשט.
ב-2 במאי 1919, הוא ואשתו המירו את דתם לקתוליות (אין תיעוד על כך).
אשתו היא אדית גרוס (1906–?), בתו של הפרופסור באוניברסיטה אמיל גרוס.
צלב אמצעי של מסדר פרנץ יוזף (1913)
תג קצין הצלב האדום עם מבנה צבאי
מסדר הכתר המלכותי הפרוסי עם הכוכב דרג 2
מדליית הצלב האדום המלכותי הפרוסי דרג 2 ודרג 3
עיטור בוואריה של סנט מיכאל להצטיינות עם הכוכב דרג 2
מסדר הכתר הבווארי של צלב הקצין הגדול עם הכוכב
העיטור האזרחי של צלב הקצין הגדול של המסדר הבולגרי
צלב הקצין הגדול של המסדר הבולגרי של אלכסנדר הקדוש
מדליית הצלב האדום הבולגרי דרגה ראשונה
הצלב האמצעי של מסדר האוסמניה הטורקי
צלב קצין מהמסדר הסרבי טאקובו
מוריץ ניקולאס הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה.
ניקולאס נולד בגלאדבק והחל לשחק כדורגל באדלר אלינגהורסט כשחקן שדה, אך עבר לשחק כשוער במהלך אימונים באולם.
הוא המשיך בקריירת הנוער שלו בצווקל ובוי.אפ.בי.
הולס, עד שב-2012 הצטרף לאקדמיה של רוט-וייס אסן.
ב-1 ביולי 2015 חתם ניקולאס בבורוסיה מנשנגלדבך.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון בליגה האזורית (מערב) ב-31 באוקטובר 2015. עד סיום עונת 2018/2019 צבר 75 הופעות בקבוצת המילואים.
ב-31 במאי 2019 הושאל ניקולאס לאוניון ברלין מהבונדסליגה לשנתיים.
ב-20 ביוני 2020 ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו בבונדסליגה, בהפסד 4–0 להופנהיים.
ב-15 באוגוסט 2020, לאחר הופעה אחת בלבד, הופסקה ההשאלה.
באותו יום, הושאל ניקולאס לאוסנבריק מהבונדסליגה השנייה לעונה אחת.
הוא ערך הופעה אחת בלבד ב-28 בפברואר 2021, בהפסד 3–0 לסנדהאוזן.
ב-15 ביולי 2021 עבר בהשאלה לוויקטוריה קלן מליגה 3 לעונה אחת.
הוא שיחק 34 משחקים בכל המסגרות.
ב-17 באוגוסט 2022 הצטרף לרודה י.סי.
קרקראדה מליגת המשנה ההולנדית בהשאלה לעונה.
מוריץ דויטש היה חזן, מורה, מלחין וסופר יהודי־גרמני, מן הדמויות המרכזיות בהתפתחות שירת בית הכנסת הרפורמית בגרמניה במחצית השנייה של המאה ה־19.
דויטש נולד בעיר ניקלשבורג שבמוראביה (כיום מיקולוב, בצ'כיה), הוריו, שהיו אדוקים בדתם, ייעדו אותו מלכתחילה ללימודים תורניים, ולכן קיבל חינוך עברי מקיף וגדל בסביבה דתית מסורתית.
את לימודיו התלמודיים החל בעיר הולדתו, ולאחר מכן המשיך בלייפניק, אייזנשטאט ובפרשבורג.
בזכות כישרונו יוצא הדופן והתמדתו הרבה, זכה כבר בגיל צעיר בסמיכה לרבנות.
בד בבד עם לימודיו התורניים גילה נטייה וכישרון מוזיקלי בולטים, ולמד חזנות ומוזיקה אצל החזן הנודע שלמה זולצר בווינה.
הוא הושפע רבות מסגנונו המוזיקלי של סולצר, ששילב את המסורת המזרח־אירופית עם סגנון אמנותי אירופי מודרני.
בעל קול טנור מרשים במיוחד, החליט דויטש – בעקבות עצתו של מורו שלמה זולצר בווינה – לבחור במקצוע החזנות.
החלטתו זו נבעה ללא ספק גם מהדוגמה האישית וההשפעה העמוקה של זולצר עצמו, שאותו תיאר דויטש לימים כ"בורא השיר החדש לבית הכנסת, החזן הנבחר, המקורי והבלתי ניתן לחיקוי".
באוקטובר 1841 התקבל דויטש לקונסרבטוריון של וינה, שם למד שירה אצל הפרופסור לורנץ ווייס (Lorenz Weiss) ופסנתר אצל הפרופסור יוסף פישהוף .
ביולי 1842 סיים דויטש את לימודיו בהצטיינות, ונבחן בהצלחה כזמר וכמורה למוזיקה.
מיד לאחר מכן, בהמלצתו של שלמה זולצר, מונה לחזן השני של בית הכנסת "שטאדטטמפל" מטעם הקהילה היהודית בווינה.
בתפקיד זה שימש דויטש בין השנים 1842–1844, כחזן משנה וכסגנו של זולצר.
בנובמבר 1844 קיבל את משרתו הראשונה כחזן בקהילה היהודית בברסלאו, תפקיד שבו שירת במשך עשרות שנים.
תחת הנהגתו של הרב אברהם גייגר, שהיה ממנהיגי הרפורמה ביהדות גרמניה, תרם דויטש לעיצוב פולחן מוזיקלי חדש בבית הכנסת, שבו שולבו קטעים מתוך המסורת הליטורגית עם השפעות של מוזיקה גרמנית קלאסית.
הוא נודע בקולו העמוק והחם ובדיוקו המוזיקלי.
בברסלאו המשיך דויטש את לימודיו המוזיקליים באוניברסיטת ורוצלב אצל באומגארט, מוזוויוס וזיידל.
הוא השתתף גם בקונצרטים רבים נוספים, אמנותיים וקהילתיים כאחד, לצד מנצחים דגולים כגון מוזוויוס , יוליוס שפר , לאופולד דאמרוש, ופרנץ ליסט.
במיוחד נודעה השתתפותו בקונצרט של אגודת התזמורת שהתקיים ב־7 בדצמבר 1863, בניצוחו של ריכרד וגנר.
מלבד פעילותו כחזן, עסק גם בהוראה ובהלחנה.
הוא כתב יצירות חזנות רבות, ביניהן מנגינות לתפילות שבת וחג, וכן עיבודים למקהלות.
חלק מיצירותיו נדפסו ובוצעו בקהילות רבות ברחבי גרמניה ואוסטריה.
דויטש נחשב לממשיכם של סולצר וללואיס לו ביצירת שפה מוזיקלית מודרנית לבתי הכנסת של התקופה.
דויטש פרסם מאמרים על מוזיקה דתית ותרבות יהודית בכתבי עת גרמניים בני זמנו.
הוא נודע גם כמורה נערץ, והעמיד תלמידים רבים שחלקם שימשו חזנים ידועים בבתי הכנסת של ברלין, דרזדן והמבורג.
הוא היה פעיל בחיי הקהילה בברסלאו, והשתתף בדיונים ציבוריים בנושאי רפורמה דתית, חינוך יהודי ומוזיקה ליטורגית.
"שנים־עשר פרלודים לאורגן או לפסנתר", לשימוש ליטורגי וביתי, המבוססים על נעימות עתיקות של בית הכנסת – ברסלאו: יוליוס היינאואר, 1864.
"שירי בית הכנסת ובית הספר בגרמנית" – ברסלאו: חנות הספרים של שלטר (ה.
"בית הספר לחזנים" – אוסף שלם של נעימות בית הכנסת העתיקות (1871), עם נספח ל"בית הספר לחזנים" (1890) – ברסלאו: יוליוס היינאואר.
"מזמורי בית הכנסת של ברסלאו" – ליטורגיה של בית הכנסת החדש, בעיבוד מוזיקלי לקול סולו ולמקהלה, עם ליווי אורגן ובלעדיו (1880), עם שני קובצי נספחים (האחרון יצא לאור לאחר מותו) – לייפציג: ברייטקופף והרטל.
"כל נדרי" – טקסט ולחן על פי המסורת, לקול סולו עם ליווי אורגן או פסנתר – ברסלאו: יוליוס היינאואר.
באמצע חודש פברואר 1892 חלה דויטש במחלת שפעת, לאחר שהיה עד אז במצב בריאותי מצוין.
לאחר מחלה קצרה נפטר בברסלאו ב־27 בפברואר 1892, ונקבר שם.
מותו צוין בצער רב בעיתונות היהודית, שהדגישה את תרומתו הרבה לרוח ולמוזיקה של בית הכנסת הרפורמי.
בשנת 1851 נישא לאמליה בתו של שמעון אויש מפראג.
נולדו להם בן פליקס .
כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים , הידועה כאחת מתוך כנסיות המורמונים, היא זרם בנצרות הקורא לחידוש דרכיהם המקוריות של מייסדי הכנסייה הנוצרית.
הכנסייה המורמונית (Mormon Church) היא למעשה הגדולה ביותר בתנועת קדושי אחרית הימים (כנסיית ה־LDS) והתנועה הנוצרית הרביעית בגדולה בארצות הברית.
מנהגיהם העיקריים של המורמונים כוללים:
אמונה בנביאים מודרניים, החל מג'וזף סמית' וכלה בנשיאה הנוכחי של הכנסייה.
קבלת התנ"ך עם הברית החדשה וספר מורמון כספרי קודש.
קבלת עקרונות תזונה המכונים "דבר החוכמה", הדורשים להימנע מאלכוהול, טבק, קפה ותה.
אמונה באל כאב, בישו כבנו וברוח הקודש כמהווים שלוש ישויות נפרדות.
אמונה בסוג של תאוסיס (האלהה) הקרויה "אקסאלטציה" (exaltation) לפיה יכולה הנפש האנושית להפוך לשווה במהותה לאלוהי.
לבישת מלבושי קודש מתחת לבגדי היום יום.
עריכת טקסי הטבלה סמליים, כולל בעבור מתים, ומחקר גנאלוגי שנועד לסייע בידם בכך.
לדעת חבריה מהווה הכנסייה חזרה לכנסייה המקורית אותה ייסד ישו.
מנגד, נוצרים רבים אינם רואים במורמונים כנסייה נוצרית.
זרם הקרוי "פונדמנטליסטים מורמונים" פרש מהכנסייה ומקיים מנהגים קיצוניים אותם נטשו זה מכבר חברי הזרם המרכזי, כגון פוליגמיה.
את הכנסייה ייסדו ג'וזף סמית' וחמשת רעיו ב־6 באפריל 1830 בחברת 56 נשים וגברים בעיר פאייט במדינת ניו יורק.
לאחר רדיפת הכנסייה וגירוש מאמיניה ממיזורי, ולאחר רציחתו של סמית' בידי המון במדינת אילינוי, החליף את סמית' בריגהאם יאנג, שהוביל את המורמונים למרכזם החדש במדינת יוטה.
המאמינים המורמונים מרוכזים כיום גם בחלקים של אריזונה, קליפורניה, נבדה, איידהו וויומינג.
על פי הספירה של המורמונים עצמם, בעולם חיים כיום מעל 15 מיליון מורמונים, מתוכם כחמישה מיליון וחצי בארצות הברית.
בספירה זו נכלל מי שעבר את טקס הטבילה, מבוגרים ובני נוער, כחבר בכנסייה, אף אם אינו מחשיב עצמו עוד לחבר, וכן הערכה של מספר ילדי המורמונים בגילאים שמתחת ל־8. כפי הנראה מספר המורמונים הבגירים בארצות הברית מגיע ל־2.8 מיליון.
על פי נתוני הכנסייה חיים 47% מן המורמונים בארצות הברית וקנדה, 17% באמריקה הלטינית, והיתר פזורים ביתר מדינות העולם.
הדת מבוססת על האמונה כי הכנסייה המורמונית היא חידוש של הכנסייה שייסד ישו, ברוח הברית החדשה.
על פי האמונה המורמונית, באביב של 1820 התגלו האל ובנו ישו בפני נער בן 14 בשם ג'וזף סמית', כמענה לתפילתו בה ביקש לדעת האם הכנסייה היא כנסיית אמת.
מאורע זה נחשב על ידי המורמונים למחוללם של שורת מאורעות שהובילו לחידוש הכנסייה המקורית של ישו ולחידוש "הכהונה", או הסמכות לפעול בשם האל.
עשר שנים לאחר מכן, לאחר שורה של התגלויות וחזיונות שלטענת המורמונים נצפו על ידי אחרים, הוכרזה הכנסייה של הקדושים ב־6 באפריל 1830 בעיר פאייט שבניו יורק.
סמית' ואוליבר קאודרי נחשבים לראשונים שקיבלו את הכהונה שאבדה זה מכבר מידי דמויות מהעבר שקמו לתחייה, ושאחזו בכהונה במהלך חייהם, כגון יוחנן המטביל, פטרוס, ואף אליהו הנביא.
חידוש הכהונה הוביל, על פי הדת, לחידוש הסמכות האלוהית לבצע טקסים דתיים כדוגמת טבילה וטקסים אחרים.
חברי הכנסייה, כחברי זרמים אחרים השייכים לתנועת קדושי אחרית הימים, מאמינים בספרי קודש שאינם חלק מהספרים הקנוניים של כנסיות נוצריות אחרות.
העיקרי בין ספרים אלו הוא "ספר מורמון" שלפי האמונה המורמונית מתעד נביאים קדומים שחיו באמריקה ונחרט על גבי לוחות זהב אשר תורגמו על ידי האל באמצעות האורים והתומים.
אחד עשר עדים העידו על מקוריותם האלוהית של הלוחות, הכלולים כיום במבוא ל"ספר מורמון".
שמונה עדים קיבלו לידיהם את הלוחות, ושלושה עדים ראו מלאך אשר הציג בפניהם את הלוחות ושמעו את האל מצהיר על אמיתות האמור בהם.
ספר יסודי נוסף באמונת אנשי הכנסייה הוא "הדוקטרינה והדיברות" – היסטוריה של ההתגלויות האלוהיות לג'וזף סמית'.
בקרב חוקרים שאינם מורמונים ישנה כיום הסכמה רחבה על כך שהסיפור כולו נוצר במאה ה־19.
ב־1833 החלה העבודה להקים את המקדש המורמוני הראשון בעיר קירטלנד שבאוהיו.
לאחר שהתגלע סכסוך חריף בקרב המורמונים עקב כישלונה של האגודה דמוי־בנקאית בקירטלנד שהקים סמית', החליט סמית' לעזוב יחד עם נאמניו למדינת מיזורי.
סמית' הטיף למאמיניו שגן העדן בתנ"ך נמצא במחוז ג'קסון במיזורי, וששם יופיע ישו כשיחזור עלי אדמות.
המתיישבים המורמונים החדשים המאיסו את עצמם במהרה על האוכלוסייה המקומית ונקלעו למריבות קשות עימם.
ב־27 באוקטובר 1838 הוציא מושל מיזורי לילברן בוגס צו הקורא להשמיד את המורמונים.
המיליציה של מיזורי תקפה את מושבות המורמונים, וסמית ומנהיגי קהילה אחרים נאסרו והועמדו למשפט, אך ב־1839 ברח סמית' מכלאו למדינת אילינוי הסמוכה.
באילינוי הקים סמית' עיירה בשם העברי "נאוו" (Nauvoo) בהשראת הפסוק ).
ב־25 ביוני 1844 נאלץ סמית' להסגיר את עצמו שוב לשלטונות, הפעם בעיר קרתגו שבאילינוי, שם הוצא נגדו צו מעצר בעוון בגידה.
יומיים לאחר שהסגיר את עצמו, ב־27 ביוני, הסתער המון בן 150 איש על המקום בו סמית' היה עצור, ורצח אותו ואת אחיו.
בעת רציחתו של סמית' מנתה הכנסייה המורמונית כ־26,000 איש.
ב־1844 היה בריגהם יאנג נשיא "הקוורום של שנים עשר השליחים".
לאחר שנרצח סמית', מונה יאנג על ידי רוב המאמינים כנביא הבא ונשיא הכנסייה.
יאנג ניצב בפני רדיפות נוספות ולבסוף החליט כי אין לאנשי הדת עתיד במזרח ארצות הברית, וכי עליו להובילם לטריטוריה חדשה במערב.
בראש 16,000 איש חצה יאנג את נהר מיזורי ולאחר כשנתיים הגיע עם מאמיניו אל אגם המלח הגדול באזור שהיה באותו הזמן חלק ממקסיקו (כיום צפון יוטה).
יאנג ואנשיו הקימו את העיר סולט לייק סיטי, תוך מאבק באקלים קשה ובסביבה עוינת.
לאחר התבססות המורמונים במערב, ניסו אנשיו של יאנג ללחוץ על נשיא ארצות הברית זאכרי טיילור להקים מדינה בשם "מדינת דזרט" (דבורת הדבש הנזכרת ספר מורמון).
ההצעה הייתה להקים את המדינה החדשה בשטח בו יוקמו בעתיד יוטה ונבדה, יחד עם חלק ניכר מדרום קליפורניה (כולל המקום בו מצויות כיום לוס אנג'לס וסן דייגו), ושטחים השייכים כיום לאריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו, איידהו ואורגון.
לבסוף החליט הקונגרס להקצות למורמונים טריטוריה (שמעמדה פחות ממעמד מדינה) ביוטה, והוא מינה את יאנג כמושלה.
אך הסכסוך עם הממשל בארצות הברית נמשך, וב־1857 הגיעו אל וושינגטון שמועות על מרידה מורמונית.
בתגובה החליט הממשל לשלוח כוח צבאי לדכא את "המרד".
במתיחות שהשתררה בטריטוריה בתקופה זו בעקבות "טבח מאונטיין מדוז", כשכוח של מורמונים מוסווים כאינדיאנים, בשיתוף פעולה עם בני שבט הפאיוט, תקף וניסה לשדוד קבוצת מהגרים מארקנסו שמנתה כ־120 איש ושעברה באזור בדרכה לקליפורניה.
המהגרים הפתיעו את התוקפים בהתנגדותם העזה.
המורמונים, שחששו שזהותם האמיתית התגלתה במשך הקרבות שאירעו על פני מספר ימים, החליטו להרוג את כל חברי קבוצת המהגרים.
הם שכנעו את הקבוצה להסדיר הסכם הפסקת אש, ולאחר שקנו את אמונם, טבחו במהגרים, למעט 17 ילדים קטנים אותם אימצו המורמונים לחיקם עד שנדרשו לשחררם כעבור מספר חודשים לקרובי משפחותיהם.
חלקה של המנהיגות המורמונית בטבח אינו ברור.
מחד, יאנג התסיס את האווירה כנגד זרים בתקופה שקדמה לטבח, ולא הביע התנגדות למעשי ביזה כלפי אלו שראה כאויבי המורמונים.
אך ככל הנראה יאנג סלד מהטבח עצמו, והוא שלח איגרת לכוח בבקשה שירפו מהמהגרים, אבל זו איחרה להגיע.
לאחר הטבח, הכנסייה בהנהגתו של יאנג ניסתה להסתיר את מעורבותם של מורמונים בטבח, וטענה שהוא נעשה אך ורק על ידי האינדיאנים.
גם אחרי שנרגעו הרוחות כנגד הממשל האמריקאי, הטבח העיב על היחסים בין הממשל והכנסייה המורמונית, וכמעט עשרים שנה לאחר הטבח הובא למשפט ג'ון דויל לי, אחד ממנהיגי המורמונים שהשתתפו בטבח, הורשע והוצא להורג ביריה באתר הטבח.
הכנסייה המורמונית המשיכה לטעון שהוא פעל על דעת עצמו ואף נידתה אותו משורותיה, ורק כעבור שנים הודתה הכנסייה שאכן היו אלו מורמונים שיזמו את הטבח.
עם הגעת צבא ארצות הברית לשטח הטריטוריה, נכנע יאנג ואיפשר את מינויו של אלפרד קמינגס כמושל מטעם נשיא ארצות הברית.
בשנים הבאות משלו ביוטה מושלים רבים לתקופות קצרות, וכולם התלוננו על חוסר שיתוף פעולה מטעם האוכלוסייה, וכי הכוח האמיתי בטריטוריה נותר בידי יאנג.
יאנג לא ויתר על רצונו בהקמת מדינת דזרט, אך התפתחות מסילות הברזל הביאה לאזור זרם של מהגרים שאינם מורמונים, והרעיון נזנח לבסוף.
בסוף שנות ה־70 של המאה ה־19, קרא יאנג למאמיניו לקום ולצאת להקמת ישוב ממזרח לנהר הקולורדו באזור ארבע הפינות שבמדינת יוטה.
במהלך החורף של 1879־1880 נענו 70 משפחות מורמוניות לקריאה זו, ולאחר מסע ממושך ומייגע שארך חצי שנה, בו חצו מצוקים בלתי עבירים, הגיעו לאזור המיועד, והקימו התיישבות בשם בלאף פורט היכן שהיום ממוקמת העיירה בלאף, יוטה.
המורמונים המשיכו לחיות את חייהם לפי דרכם, אך מנהג הפוליגמיה הביא לסכסוכים בלתי פוסקים עם הממשלה, למאסרים, ולשלילת זכויות על פי חוק ממי שלא ידחה את הפוליגמיה, עד שב־1890 הוציא נשיא הכנסייה וודרוף מניפסט המורה למאמיניו שלא לקיים את המנהג אם חוקי מדינתם אוסרים על כך.
ב־1896 קיבלה יוטה מעמד של מדינה בארצות הברית.
במאה העשרים הייתה התרחבות ניכרת של המורמונים והתבססותם.
הנהגת ה"מעשרות" (תרומה של מעשר מהון המאמינים לכנסייה) הביאה לכנסייה עושר וביססה אותה מבחינה כלכלית.
ה"מעשר" הונהג על ידי סמית', אך הפך למנהג עליו מקפידים חברי הקהילה רק בתקופת כהונתו של לורנצו סנואו בשנות ה־90 של המאה ה־19.
כיום מונהגת הכנסייה על ידי הנשיא ראסל מ.
נלסון הנעזר בידי שני יועצים ושנים עשר שליחים.
נביאי הכנסייה ומבשריה הקדומים; ישו באמריקה
על פי האמונה המורמונית הגיעו לאמריקה בני ישראל קדומים בראשות אדם בשם נפי בתקופת הנביא ירמיהו, בערך בשנת 600 לפנה"ס.
ה"ישראלים" התרבו באמריקה והתחלקו לשני שבטים – בני נפי ובני למן.
ישו, לאחר צליבתו ותחייתו, הגיע לאמריקה, ביקר את השבטים, צאצאי בני ישראל, והטיף להם את תורתו, בתוכן דומה לזה של הברית החדשה.
הנביא מורמון, תיעד את כל המתרחש, במאה החמישית לספירה.
בנו, הנביא מורוני מספר על ציוויליזציה קדומה בהרבה שהגיעה לאמריקה בתקופה שקדמה לסיפור מגדל בבל.
על פי האמונה המורמונית עד להגעתו של ישו לאמריקה ראו בני נפי חזיונות על חייו וצליבתו של ישו.
במקור כונתה הכנסייה "כנסיית המשיח" כי מאמיניה האמינו שהם ממשיכים את דרכו המחודשת של ישו.
ארבע שנים לאחר מכן, בשנת 1834 התייחסו לכנסייה כ"כנסיית קדושי אחרית הימים", כדי להבדילה מהכנסיות שהאמינו בברית החדשה בלבד.
באפריל 1838 התקבע השם "כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים".
ב־1851, כאשר התאגדה הכנסייה בארצות הברית שונה השם הרשמי ל"הכנסייה של ישו המשיח של קדושי אחרית הימים".
הכנסייה ידועה גם כ־"Latter day saints" (בראשי תיבות – LDS), וכן בכינוי "הכנסייה המורמונית", אך שם זה שייך למספר זרמים נוספים שהתפלגו מהזרם המורמוני העיקרי.
ב־2001 ביקשה הכנסייה ממאמיניה להתייחס אליה בשם "הכנסייה של ישו הנוצרי של קדושי אחרית הימים" משום ששם זה נמסר לסמית' מן האל בשנת 1838. הכינוי "מורמונים" משמש כשם לכל הכנסיות הטוענות שמקור תורתן בתורתו של סמית'.
הכנסייה אינה מייחסת את הביטוי "קדוש" רק לחברים בעלי תכונות נעלות אשר זכו להשראה אלוהית, כפי שמייחסות אותו הכנסיות האחרות, אלא לכלל חבריה.
התייחסות זו משקפת את האמונה שכל מי שנטבל לכנסייה הוא קדוש, כפי שהאמינו, לטענת אנשי הכנסייה, הנוצרים הראשונים.
ארבעת עקרונות האמונה הם: אמונה באל ובישו, "חזרה בתשובה", "טבילה", ו"מתנת רוח הקודש".
חברי הכנסייה מאמינים כי אמונה בישו היא הדרישה המרכזית לגאולה.
לפי הנביא סמית' "העיקרים הבסיסיים של דתנו הם עדות השליחים והנביאים כי ישו מת, נקבר, קם לתחייה ביום השלישי, ועלה לשמיים.
כל שאר מרכיבי דתנו הם אך ספיח לאמונה זו".
חברי הכנסייה מפרשים את האמונה בישו כאמונה שהוא היה בנו של האל, ומשיח.
אמונה זו כוללת שני חלקים: ראשית כי כל החיים עלי אדמות נושעו ממותו ומכפרתו של ישו.
ושנית שהישועה מהחטא מושגת דרך חזרה בתשובה כנה המובילה לכפרת חטאים באמצעות החסד האלוהי, ובאמצעות שמירת דרכו המקורית של ישו ומצוותיו.
חברי הכנסייה מצווים לפתח את אמונתם באמצעות למידת כתבי הקודש, תפילה, טקסים וציות למצוות האל.
האמונה נחשבת כמעצבת את האופי.
חברי הכנסייה מתייחסים לאמונתם האישית כ"עדות".
חברי הכנסייה מאמינים בעקרון החזרה בתשובה, הכולל חרטה כנה או "צער אלוהי", כפרה במידת האפשר, והימנעות מחטא.
המפתח לתהליך החזרה בתשובה הוא הווידוי של האדם בפני אלוהיו, בו הוא מבקש סליחה על חטאיו ומתחייב שלא לחזור על שגיאותיו.
חברי הכנסייה טובלים באמצעות שקיעה במים, כפי שהם מאמינים שטבל ישו.
הטבילה היא סמל לקבורה ולידה מחדש.
כנוצרים רבים מאמינים חברי הכנסייה כי אדם שחזר בתשובה וטבל, כיפר על כל חטאיו הקודמים.
את הטבילה מקיימים לאחר יום ההולדת השמיני.
גיל שמונה נחשב לגיל בו ילד מתחיל להיות אחראי לחטאיו ויכול להבדיל בין טוב לרע.
אם אדם אינו יכול להבדיל בין טוב לרע, מחמת ליקוי שכלי, אין להטבילו.
את ההטבלה עורכים רק אלו שהוסמכו לכך.
מנהג ייחודי ומעורר מחלוקת הוא "טבילת המתים".
על פי הכנסייה אנשים שמתו ולא קיבלו (או לא הייתה להם הזדמנות לקבל) את הדת המורמונית בחייהם, יוכלו לקבל את הדת לאחר מותם, אך לשם כך עליהם לקבל את כל המצוות המוטלות על המאמין החי, לרבות הטבילה.
לכן נוהגים חברי הכנסייה להיטבל בשמם של מתים המקבלים עליהם, כביכול, את הדת המורמונית (לא חייבת להיות הטבלה פיזית של הגופה עצמה).
מנהג זה מסביר את עניינם הרב של בני הדת המורמונית בגנאלוגיה, כדי למצוא את פרטיהם של מתים רבים ככל האפשר ולהטבילם לדת המורמונית.
הטבלה זו אין פירושה כי המת קיבל על עצמו את הדת המורמונית, אלא כי ניתנת לו ההזדמנות לעשות כן אם יחפוץ בכך.
המחקר הגנאלוגי המורמוני משמש כיום בסיס מידע חשוב למחקר הגנאלוגי בעולם כולו, ובמיוחד ליהדות מזרח אירופה.
רבים מהארכיונים של מדינות מזרח אירופיות כפולין מצאו את דרכם ל"מרכזי לימוד המשפחה" המורמונים, והרשומות הנשמרות שם קלות יותר לגישה ומצויות במצב טוב יותר מן הארכיונים המקוריים.
המחלוקת בדבר טבילה בשם קורבנות השואה
לאחר שהסתבר כי רבים מקורבנות השואה, וביניהם אנה פרנק הוטבלו לאחר מותם לדת המורמונית, התעוררה מחלוקת ומחאת הקהילות היהודיות הובילה להתחייבות המורמונים ב־1995 להפסיק לטבול קורבנות שואה, אלא אם כן יקבלו את רשותם המפורשת של קרוביהם שנותרו בחיים.
ב־2002 התברר כי למרות הוראות ברורות שקיבלו ממנהיגות הכנסייה, לא חדלו חבריה מעיסוק זה.
מרכז שמעון ויזנטל לחקר השואה הביע התנגדות לכך.
מחקרים גילו כי רבים מאלו שהוטבלו בשנים שמאז 1995 עלולים להיות קורבנות שואה.
המחלוקת בדבר השאלה האם אכן ממשיכים המורמונים בהטבלת קורבנות שואה עדיין עולה מדי לפעם.
"מי שנטבל יקבל את מתנת רוח הקודש כשיניח עליו הכומר את ידיו." ברכה זו אמורה להעניק לחבר הכנסייה החדש את חברתה המתמדת של רוח הקודש כמדריכה רוחנית כל עוד מתמיד החבר בדרך החיים עליה מצווה הכנסייה.
המורמונים מאמינים כי גם מי שלא הוטבל יכול לקבל את הדרכתה של רוח הקודש, אך לא את חברתה המתמדת.
על פי סמית' תתחולל ביום הדין תחיית המתים בה יקומו המתים לתחייה בצורה אנושית מושלמת, ויעמדו בפני האל כשהם זוכרים את חטאי העבר.
תחייה זו תינתן לכל – לצדיקים ולרשעים, אשר יעמדו בפני האל שישפוט אותם על חטאיהם.
חברי הכנסייה מאמינים כי החיים הם מבחן סיבולת מתמשך, ועבודת האל אינה חוויה דתית חד־פעמית.
עבודת האל כוללת צדקה, התפתחות רוחנית באמצעות לימוד והליכה לכנסייה, התגברות על מכשולים אישיים, והמטרה היא להגיע לתכונות המיוחסות לאל – אהבה, חסד ואמת.
ראשי הכנסייה הם הנשיאים, אליהם מתייחסים המאמינים כ"נביאים", "חוזים" ו"הזוכים להתגלות", הזכאים לקבל את ההתגלות האלוהית ולהדריך את הכנסייה והעולם בדבר האל.
מתחתם מצויים סמכויות מקומיות של הכנסייה כ"שליח", ה"שבעים" וה"בישופים" ודרגים אחרים.
נשיא הכנסייה משמש עד מותו, לאחריו מתכנס "קוורום שנים עשר השליחים" ומחליט, לאחר קבלת הדרכה אלוהית, מי יהיה הנשיא החדש.
הכמורה ניתנת לעיתים לעמאים, ולכנסייה יש מסורת של כמרים שאינם מקבלים שכר וממשיכים בעיסוקיהם הארציים בעודם מחזיקים במשרות כהונה.
ב־1978 הכריז נשיא הכנסייה ספנסר ו.
קימבל כי זכה להתגלות אלוהית לפיה כל אדם הראוי לכך יוכל לקבל דרגת כהונה.
לפני התגלות זו לא יכלו אנשים ממוצא אפריקני לקבל משרות כהונה, אף על פי שהתקבלו כחברים בכנסייה.
אנשים כהי עור שאינם אפריקנים הורשו לכך, אם התירה זאת ההתגלות האלוהית.
הקנון המורמוני הוא פתוח, וניתן להוספה, תחת הדוקטרינה של "ההתגלות המתמדת".
כיום כולל הקנון את התנ"ך, "הברית החדשה", "ספר מורמון", "הדוקטרינה והדברות" ו"הפנינה יקרת הערך".
פרט לכך ישנם כתבים שלא זכו לקנוניזציה, כגון הכרזות נשיאי הכנסייה לדורותיהם.
חברי הכנסייה הדוברים אנגלית משתמשים בתרגום המלך ג'יימס לתנ"ך.
גם ג'וזף סמית' טען שתרגם את התנ"ך לאנגלית, אך סכסוך בדבר זכויות יוצרים בין פלגים שונים בכנסייה מונע את השימוש בגרסה זו באופן נרחב.
ההקדמה לספר מורמון אומרת כי:
"ספר מורמון הוא ספר קדוש, כמוהו כתנ"ך.
הוא מתעד את מגעיו של האל עם תושבי אמריקה הקדומים, וכולל, כמוהו כתנ"ך, את דברו הנצחי של האל.
הספר נכתב על ידי נביאים קדומים ברוח הנבואה וההתגלות.
דבריהם, שנכתבו על גבי לוחות מזהב צוטטו וקוצרו על ידי היסטוריון נביא בשם מורמון.
דברים אלו מתעדים שתי תרבויות גדולות.
האחת באה מירושלים ב־600 לפנה"ס, ולאחר מכן נפרדה לשתי אומות, בני נפי ובני למן.
האחרת באה מוקדם יותר, כאשר הפיץ האל את לשונות מגדל בבל.
קבוצה זו ידועה כבני ירד.
לאחר אלפי שנים הושמדו כולם פרט לבני למן, שהם אבות האינדיאנים.
האירוע החשוב המתואר בספר מורמון הוא כהונתו האישית של ישו בקרב בני נפי בסמוך לאחר קומו לתחייה.
הספר מסביר את עקרונות דבר האל ואת תוכנית הגאולה, ומסביר לאנשים מה עליהם לעשות על מנת לקבל שלווה בחיים אלו וגאולה בחיים שלאחר מכן".
"הדוקטרינה והדברות" הוא ספר של גילויים, מדיניות, מכתבים והצהרות של נשיאי הכנסייה, החל מג'וזף סמית'.
התאולוגיה המורמונית קובעת כי האל, ישו ורוח הקודש הן שלוש ישויות נפרדות המרכיבות ביחד את "האלוהות" (ויש להבחין זאת מן התאולוגיה הנוצרית של השילוש הקדוש לפיה הן שלוש ישויות שהן ישות אחת במהותה).
כל שלושת חברי "האלוהות" הם נצחיים ואלוהיים באופן שווה, אך תפקידם ביקום שונה מעט.
רוח הקודש היא רוח ללא גוף גשמי, האל וישו הם בעלי גוף גשמי, ומושלם.
על אף שהתאולוגיה המורמונית רואה את האב, הבן ורוח הקודש כשלוש ישויות נפרדות, הן נחשבות ל"אל אחד" כמעט בכל מובן, ותכליתם היא אחת.
חברי "האלוהות" ניחנים בתכונות אותן מייחסת הנצרות לאל.
האלוהות היא כל יכולה, כל יודעת, טובה ומיטיבה, נצחית, בלתי ניתנת לשינוי, בת אלמוות, כלולה ביקום ואינה נמצאת מחוץ לו.
עם זאת המשמעות הניתנת לתכונות אלו שונה מזו של הנצרות.
האל אינו נחשב ל"בורא" העולם כי אם ל"מארגן" מכיוון שהמורמונים מאמינים כי החומר הוא נצחי, והיה קיים תמיד, ולנצח יוסיף להתקיים.
כך גם היות האל כל יכול אינה יכולה לפרוץ מגבולות הלוגיקה, ומחוקי הפיזיקה.
נראה, כי על אף שהדבר אינו רשום במפורש בכתבי הקודש, האמין סמית' כי האל, האב, היה בעבר אדם שחי, כמונו, על האדמה, בדומה לבנו ישו.
נראה, על אף שהדבר אינו רשום במפורש בכתבי הקודש, שהאל נשוי באופן נצחי ל"אם השמיימית", השווה במעמדה לאב, ולהם תפקידים אלוהיים שונים.
המורמונים מכירים במשתמע בקיומה, אך אינם עובדים אותה ואינם מתפללים לה.
המורמונים מניחים כי האב שומר על קיומה באופן אנונימי, ואיש אינו יודע את שמה.
חברי הכנסייה אינם משתמשים בסמל הצלב.
הם מעדיפים להתמקד בחייו של ישו ולא במותו.
סמל המזוהה עם הכנסייה הוא המלאך "מורוני" האוחז בחצוצרה, המכריז על חידושה של האמונה האמיתית עלי אדמות.
פסל בדמות מלאך זה מוצב לעיתים קרובות על המגדל הגבוה ביותר במקדשי המורמונים.
סמל נוסף הן האותיות CTR, ראשי תיבות של הביטוי האנגלי "Choose The Right".
על פי דברי ישו, שלטענת סמית' שוחזרו על ידי האל ונמסרו לו, מטרת דבר האל היא להביא לאלמותיות ולנצחיות של המין האנושי.
"תוכנית הגאולה" כוללת את הבריאה, הנפילה, כפרת העוונות, ביחד עם חוקי האל, מצוותיו ופקודותיו.
המורמונים מאמינים כי דרך כפרת העוונות של ישו, ניתן לגאול את כל המין האנושי, באמצעות קיום מצוות דבר האל.
המטרה היא כי המין האנושי ישוב לחיות עם האל, כיצורים נצחיים ומרוממים.
על אף שמתנת חיי הנצח תינתן לכל, בשל כפרת העוונות של ישו על הצלב, אך הגאולה מן החטא, או מן המוות הרוחני, היא מותנית בטבילה לדת המורמונית ובשמירה על מצוותיה.
אמונה כשלעצמה, או אמונה ללא קיום מצוות, לא תסייע בכך.
בסופו של התהליך יוכל אף אדם רגיל להיות כישו, ולחלוק עמו את ממלכת האל.
אנשים טובים מטבעם, אשר לא קיבלו את הדת המורמונית לא יעלו לממלכת האל, אלא יישארו בממלכות האדמה.
ממלכות אלו הן רבות תהילה, אך האל ובנו לא ישכנו בהן.
ממלכות אלו יינתנו לאנשים ששמרו בחייהם על עשרת הדיברות.
רוצחים, פושעים ואלו שלא קיבלו את ישו וכפרת עוונותיו, יישארו בממלכה אחרת, אשר למרות הכול אף היא עדיפה על העולם בו אנו חיים היום.
לממלכה זו ייכנסו כל אלו שאינם מכחישים את קיומה של רוח הקודש, והמורמונים מאמינים כי מעט מאוד אנשים מבצעים חטא זה.
המעטים אשר לאחר קבלת כל המידע על דבר האל, יכחישו במודע את רוח הקודש, יישארו באפילה החיצונית.
על אף שתחייתם מן המוות מובטחת, אין להם כפרה בעולם הבא.
כנסי תפילה שבועיים נערכים בבתי תפילה.
טקס התפילה כולל סקרמנט, הדומה לאכילת לחם הקודש בנצרות, אם כי המורמונים אינם מאמינים, כפי שמאמינים הקתולים כי לחם הקודש הוא אכן בשרו ודמו של ישו בפועל ממש.
בפגישה טיפוסית שרים המורמונים מזמורים, המלווים בפסנתר או באורגן, ושומעים הרצאות מחברי קהילה אחרים.
הנשים מגיעות בשמלות או בחצאיות, והגברים לובשים חולצה לבנה ועניבה, אך אנשים מוזמנים לטקס בכל לבוש שהוא.
בית התפילה פעיל בכל ימות השבוע לפעילויות שונות, פרט ליום שני אותו מקדישים המורמונים למשפחתם.
התפילה ביום ראשון אורכת כשלוש שעות, ומחולקת לשלושה חלקים.
בראשיתה כשעה של סקרמנט, בו משתתפת העדה במאוחד, הכוללת תפילה ואכילת לחם הקודש על ידי חברי העדה שנטבלו, הטקס כולל אף דרשות של חברי העדה ושירת מזמורים.
בשני החלקים האחרים מתחלקת העדה לקבוצות על פי גיל ומין.
החלק השני הוא חלק של לימוד, בו מתחלקים לפי גיל.
המבוגרים ילמדו את כתבי הקודש, וישמעו הרצאות על נושאים כיחסי המשפחה הראויים וכיוצא בזה.
הצעירים לומדים את יסודות הדת.
בחלק השלישי מתחלקת העדה לפי גיל ומין.
גברים ונערים מגיל 12 נפרדים מן הנשים ומן הצעירים יותר, והנשים מתחלקות לקבוצות גיל.
אף בחלק זה משולב לימוד ותפילה.
בימי השבוע נפגשים המורמונים לפגישות תפילה ולימוד.
היכולות לכלול פעילות משותפת לגברים ולנשים, להדרכה רוחנית, לסעד או לפעילות אחרת.
בנוסף לפעילות בבית התפילה, חברי העדה האדוקים ישתתפו בפעילות ב"מקדש" הכוללת הטבלת מתים, ופעילות נוספת בעלת רמה דתית גבוהה.
חברים המשתתפים בפעילות זו מקבלים לבוש קודש אותו הם לובשים מתחת לבגדי היום יום.
מנהגים אחרים המיוחסים למורמונים הם השמירה על דיאטה הנמנעת מאלכוהול, טבק, תה וקפה, ואכילת מאכלים בריאים, אכילת בשר במתינות, מתן מעשר מהכנסתם לכנסייה, צניעות בלבוש ובדיבור, הנהגת העדה על ידי הדיוטות, פגישות משפחתיות לתפילה בערבים, במיוחד ביום שני.
קעקועים ופירסינג אסורים (פרט לזוג עגילים באוזני הנשים).
חברי הכנסייה נדרשים להינשא ולהוליד ילדים, והמשפחה המורמונית היא גדולה מן הממוצע.
פעילות מינית מחוץ לנישואים נחשבת לחטא.
המורמונים אינם מכירים בנישואים הומוסקסואליים.
הכנסייה מדגישה את התכונות המיוחסות לישו – צניעות, יושר, יושרה, ציות לחוק, חסידות ונאמנות בחיי הנישואין.
הכנסייה מדגישה את ערכי המשפחה, מתנגדת להפלות, פורנוגרפיה והימורים.
בתחילת דרכה עודדה הכנסייה "נישואים מרובים".
סמית', יאנג ואחרים נישאו ליותר מאישה אחת בו־זמנית.
נוהג זה הוכרז רשמית כפסול במניפסט שניתן בשנת 1890 על ידי הנשיא וילפורד וודראף, בו נקראו חברי העדה לציית לחוקי מדינתם בנוגע לנישואין.
ב־1904 ניתן מניפסט נוסף בו נדרשו חברי העדה שלא להינשא ליותר מאישה אחת.
על רקע איסורים אלה חל פילוג בתוך הכנסייה המורמונית, וקבוצה של קיצוניים אשר המשיכו לדבוק בפוליגמיה פרשה ממנה.
כיום חברי הכנסייה אינם נוהגים יותר באופן פוליגמי, ואלו שנמצא כי נישאו ליותר מאישה אחת מוצאים אל מחוץ לעדה.
תפילות המורמונים מופנות אל "אבינו שבשמיים", וכוללות את המילה "אמן".
תפילה בציבור נענית במילה "אמן".
רוב התפילות יכולות להיאמר בכל עת, וניתן לומר אותן בישיבה, בכריעה או בעמידה.
תפילות הקשורות במצוות מסוימות הן מוגדרות, וחייבות להיאמר באופן מילולי, ותפילות אחרות נאמרות על פי נוסחה מסוימת.
כך למשל התפילה שנועדה לברך את לחם הקודש נאמרת בנוסח קבוע ובזמן מסוים ביום א'.
הכהן האומר את התפילה כורע ברך.
אם הוא טועה באמירת התפילה עליו לחזור עליה.
אך התפילה שנועדה לאשר את חברותו של אדם בקהילה, אינה נאמרת לפי נוסח קבוע, אלא לפי נוסחה, בה נאמרים שמו של החבר, סמכותו של נושא התפילה, והנוסח "מקבל את רוח הקודש", ולאחריו ברכה אישית בנוסח חופשי.
חברי הכנסייה הם מיסיונרים פעילים, והם מן הדתות הפעילות ביותר בתחום זה.
בסוף שנת 2004 פעלו כ־51,000 מיסיונרים במשרה מלאה מסביב לעולם (אך זאת, ללא כל תמורה).
עבודת המיסיון היא מצווה מוכרת של הכנסייה, ומזוהה עמה.