tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-60, לאחר שראו בתים דומים באנגליה ובפינלנד, החליטו בארגון הנכים להקים בית לוחם בתל אביב.
בתחילת 1966 הוצגו תוכניות למבנה שהוכנו על ידי אברהם יסקי, יעקב גיל וחייקה פרידמן והוחל בגיוס תרומות של 3 מיליון לירות לצורך הקמתו, בחסות אשת ראש הממשלה, מרים אשכול.
במסגרת מסע גיוס הכספים הוקדשו ההכנסות ממופעים שונים למען בניית הבית.
בין השאר, תרם ארתור רובינשטיין את ההכנסות מהסרט שהוכן עליו ומרלן דיטריך וסמי דייוויס ג'וניור קיימו מופעים מיוחדים בישראל.
עיריית תל אביב הקצתה עבור המבנה מגרש בן 15 דונם בשכונת אפקה שבצפון תל אביב.
בפברואר 1968 נחתם חוזה בין ארגון הנכים ועיריית תל אביב על הקמת הבית ובמאי 1968 הונחה אבן פינה לבית.
סולל בונה זכתה במכרז להקמת המבנה והבנייה החלה ביוני 1970. הבנייה התקדמה ולאחר מספר דחיות הבנייה הושלמה בסוף שנת 1973. יוסקה לוטנברג ניהל את הבית במשך שנים רבות (כ-30 שנה).
על תכנון בית הלוחם זכו יסקי וגיל בפרס רוקח במרץ 1976. ב-2016 נחנכה מחדש בבית הלוחם הבריכה האולימפית לאחר שקורתה מחדש ולצידה הוקמה בריכה טיפולית נפרדת וחדר מכונות חדש לתפעול הבריכות וחימומם.
השדרוג עלה כ-30 מיליון שקל.
בכניסה יש אתר הנצחה למרק פורן, יו"ר מחוז תל אביב יפו והמרכז של ארגון נכי צה"ל, שנרצח במילוי תפקידו על ידי נכה צה"ל בנובמבר 2002.
בשנת 1968 הוחלט על הקמת מבנה בחיפה שישמש במשותף כמרכז יד לבנים ובית הלוחם.
בתחילת 1969 הוקצה לבית הלוחם מגרש בשטח 25 דונם על המורדות המערביים של הכרמל הצרפתי ליד סטלה מאריס ומרכז חינוך ליאו באק.
בספטמבר 1969 הוכרז על תחרות אדריכלים לתכנון המבנה בו זכה האדריכל דוד ינאי בינואר 1970. במרץ 1971 הוגשה תביעה לבית המשפט לבטל את התחרות, אך התביעה נדחתה.
תוכנן לקיים הנחת אבן פינה לבית יד לבנים באוקטובר 1969. בפברואר 1971 נתקבלה תרומה גדולה עבור הקמת המבנה מארגון ברית שלום בפילדלפיה והוסכם שהבית ייקרא על שם הארגון.
טקס הנחת אבן פינה התקיים בספטמבר 1971 לכבוד חברי ארגון ברית שלום שתרמו מיליון דולר להקמת המבנה.
בשנת 1974 הושלמה הכשרת המגרש לבנייה והתקיים מכרז לבניית השלד.
במכרז זכה הקבלן לבזובסקי שהגיש הצעה נמוכה בהרבה מההצעה הנוספת היחידה שהוגשה, זו של סולל בונה.
ביולי 1977 הגיש האדריכל ינאי תלונה במשטרה בה נטען שהקבלן בנה את המבנה באיכות ירודה וכי דרש סכומים מנופחים בחשבונות כוזבים.
בעקבות זאת המשטרה פתחה בחקירה.
ארגון הנכים ועיריית חיפה התייצבו לצידו של הקבלן ופיטרו את האדריכל ינאי.
לטענת המשטרה, ארגון הנכים ואנשי העירייה הפריעו לחקירת המשטרה, אף על פי שהם היו הקרבנות של מעשי המרמה.
ינאי פנה לבג"ץ בדרישה למנוע את פיטוריו, אך השופטים הפנו את ינאי להגיש תביעה אזרחית וטענו שבג"ץ אינו המקום לבירור עובדות המקרה.
לעזרתו של ינאי הוקם ועד ציבורי שביקש להאבק בשחיתות וכלל את מרדכי וירשובסקי, מאיר זורע, יוחאי בן נון ויעקב רודיטי, יו"ר אגודת האדריכלים בישראל.
בהמשך הוגשו כתבי אישום שהסתיימו בהרשעת נציגי הארגון.
כמו כן, המעורבים הגישו תביעות נזיקין הדדיות.
תוכנית בית הלוחם כללה פירמידה שהייתה אמורה להבנות מבטון, אולם במהלך הבנייה היא הומרה לפלדה.
חקירת המשטרה עכבה את המשך בניית בית הלוחם.
העבודות היו אמורות להתחדש בינואר 1979 בפיקוחו של האדריכל בצלאל הוד שנבחר להחליף את דוד ינאי.
בשנת 1994 הוקם בית הלוחם בירושלים, בשכונת מנחת.
בית הלוחם בבאר שבע, שהוחלט על בנייתו והוקצה לו מגרש בשנת 1971, נפתח בסוף שנת 2010. המבנה פרוש על 17 דונם, והושקעו בו כ-80 מיליון שקל.
האדריכל הראשי שתכנן את בית הלוחם באר שבע הוא איתן קימל.
בשנת 2011 הוענק לאיתן קימל, מיכל אשכולות, אילן כרמי ושחף זית ממשרד זה פרס רכטר לאדריכלות על תכנון בית הלוחם באר שבע.
בית הלוחם מהווה המשך לאדריכלות הבטון החשוף המאפיינת רבים ממבני הציבור בבאר שבע, והתכנון משלב בין הבטון והזכוכית ובין המרחב המדברי העוטף אותו.
בית קיי – מרכז נופש
הוקם בשנת 1955, בבית קיי פועל מרכז שיקום מכון פיזיותרפיה, הידרותרפיה וריפוי בעיסוק המעניק טיפול לנכי צה"ל, בני משפחה של נכי צה"ל, נפגעי פעולות איבה ומשפחות שכולות.
המרכז שופע דשאים וירק, ומעניק לנו סביבה רגועה ושלווה.
בית הלורדים הוא הבית העליון של הפרלמנט הבריטי.
בית זה מכונה בקיצור: "הלורדים" .
בית זה, יחד עם בית הנבחרים ("House of Commons") ועם בית המלוכה הבריטי, מהווים את הרשות המחוקקת של הממלכה המאוחדת.
חברי בית הלורדים מכונים "הלורדים של הפרלמנט" (Lords of Parliament).
מספרם של חברי בית הלורדים אינו קבוע.
כיום, בבית הלורדים 797 חברים, מהם 26 לורדים רוחניים (Lords Spiritual) ו-773 לורדים חילוניים (Lords Temporal, עשוי להתרגם גם כארציים, זמניים או שייכים לענייני העולם הזה).
הלורדים הרוחניים הם שני ארכיבישופים ו-24 מהבכירים שבבישופים של הכנסייה האנגליקנית.
מבין הלורדים החילוניים יש 633 לורדים לחיים – לורדים שנתמנו לכל ימי חייהם, 90 לורדים יורשים – לורדים שקיבלו תארם וחברותם בבית הלורדים בירושה, וכן שני הפקידים הגבוהים של המדינה.
הלורדים הרוחניים משמשים בבית הלורדים כל עוד הם מכהנים בתפקידם הדתי, בעוד שהלורדים החילוניים משרתים כל ימי חייהם.
עם זאת, על פי הנוהג, הארכיבישוף מקנטרברי והארכיבישוף מיורק, מתמנים כלורדים לחיים עם פרישתם מתפקידם הדתי.
הפחתת הסמכויות לאורך ההיסטוריה והסמכויות כיום
מקורו של בית הלורדים בראשית המאה ה-14 והוא פעל כמעט ברציפות מאז הקמתו.
בהתאם לחוק הפרלמנט 1911 ולחוק הפרלמנט 1949, כל חוק ממשלתי (למעט חוקי התקציב) יכול להיות מושעה על ידי בית הלורדים לתקופה של עד 12 חודשים, אולם בית הלורדים אינו יכול כיום לבטל חקיקה כזו (סמכות וטו מושעה).
במסגרת חוק בית הלורדים 1999 בוטלו זכויותיהם של הלורדים היורשים להוריש את זכותם לשבת בבית הלורדים.
90 לורדים נבחרים על מנת לייצג את יתר הלורדים היורשים.
עד סוף ספטמבר 2009, היו בידי בית הלורדים, נוסף על סמכויות החקיקה, גם סמכויות שיפוטיות, כאשר שימש כערכאה העליונה של מערכת המשפט בבריטניה, אף כי רק "הלורדים המשפטיים" ("Law Lords") כיהנו בפועל בבית המשפט העליון הבריטי.
סמכויות אלו בוטלו עם כניסתו לתוקף של חוק הרפורמה החוקתית 2005, שהקנה אותן לגוף חדש שנקרא בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת.
מקורו של הפרלמנט הבריטי במועצה שייעצה למלך בריטניה בימי הביניים.
במועצה זו היו חברים נציגי המחוזות הבריטיים וכן הלורדים.
הפרלמנט הראשון נערך בשנת 1295 ובו נכחו ארכיבישופים, בישופים, דוכסים, ברונים ונציגי המחוזות.
במהלך השנים גדל כוחו של הפרלמנט שלקח סמכויות מהמלך.
בתקופת שלטונו של המלך אדוארד השני באה לראשונה לידי ביטוי העלייה בסמכויות גוף זה – בנוסף על הצווים השלטוניים שהיוו עד אז מקור חקיקה יחיד, בשנת 1322 חוקק הפרלמנט הבריטי לראשונה חוק.
בתקופת שלטונו של המלך אדוארד השלישי התפצל הפרלמנט לשני בתים נפרדים – בית הנבחרים (שכלל את נציגי המחוזות השונים) ובית הלורדים (שכלל את הכמורה הבכירה ואת האצילים).
עם השנים גדלו סמכויותיו של הפרלמנט הבריטי, ובעיקר סמכויות בית הלורדים, שהיה בעל השפעה ובעל שליטה רבה יותר משל הבית התחתון.
במהלך המאה ה-16 פחת כוחו של בית הלורדים, מאחר שמרבית הלורדים נהרגו בקרבות מלחמת השושנים; הסמכויות שאיבד הבית העליון שבו לידי המלך (ולא הועברו לבית התחתון).
תקופת טיודור התאפיינה במלכים בעלי סמכויות רבות, אשר הגיעו לשיא כוחם בתקופת שלטונו של הנרי השמיני (1547-1509).
עם השנים גבר כוחו של הבית התחתון, ובמהלך המאה ה-17 החל הקונפליקט בין שני בתי הפרלמנט לבוא לידי ביטוי, והעימות הגיע לשיא במהלך שנות ה-40 של מאה זו במלחמת האזרחים האנגלית.
לאחר הוצאתו להורג של המלך צ'ארלס הראשון והקמת הקומונוולת' בשליטתו של אוליבר קרומוול, נשללו מבית הלורדים כל סמכויותיו והוא הפך לגוף חסר כוח והשפעה הנמצא בשליטתו של קרומוול ומעניק תמיכה עיוורת לכל החלטותיו.
ב-19 במרץ 1649 הועבר חוק על ידי הפרלמנט הבריטי המבטל את בית הלורדים מאחר "ובית הנבחרים מצא כי מניסיונו רב השנים, בית הלורדים הוא חסר תועלת ומסוכן לתושביה של אנגליה".
בית הלורדים שב להתכנס רק עם השבת המלוכה לאנגליה בשנת 1660, עת שבו לו כל סמכויותיו וכוחו.
סמכויות אלה יישארו בידי בית הלורדים עד המאה ה-19.
לאחר האיחוד של ממלכת סקוטלנד וממלכת אנגליה ב-1707 נקבע שלא כל האצילים הסקוטיים יוכלו לשבת בבית הלורדים של המדינה המאוחדת אלא שמספרם יוגבל לשישה עשר, הם יבחרו על ידי כל אצילי סקוטלנד לכהן בבית הלורדים.
במהלך המאה ה-19 עברו סמכויות בית הלורדים טלטלות ושינויים רבים.
משך שנים רבות, היו בבית הלורדים כ-50 חברים בלבד.
מספר חברים אלה הוגדל בצורה חסרת תקדים בתקופת מלכותו של המלך ג'ורג' השלישי ויורשיו, שהחלו להעניק בנדיבות רבה תוארי אצולה.
עם הגידול במספר חבריו החל הפיחות במעמדו של בית הלורדים ועליית כוחו של בית הנבחרים.
מחוזות בחירה קטנים אלה שהיו מושפעים על ידי שוחד רב שניתן לבוחריהם המועטים ונקראו "מחוזות רקובים" – (rotten borough) היוו למעשה את רוב חברי הפרלמנט הבריטי הנבחרים.
חוק הרפורמה האמור, עבר בשנת 1831 בבית הנבחרים, אולם בית הלורדים דחה את הצעת החוק.
ניסיון נוסף להעביר את החוק בבית הלורדים בשנת 1832 נכשל אף הוא.
ראש ממשלת בריטניה באותה עת, צ'ארלס גריי הציע למלך לאפשר את העברת החוק על ידי מתן תוארי אצולה ל-80 אנשים אשר יתמכו ברפורמה ובכך לאפשר העברתה בבית הלורדים.
המלך ויליאם הרביעי התנגד בתחילה להצעה, אולם לבסוף הסכים, אולם הלורדים שחששו מאובדן כוחם בעקבות מתן תארים זה, הסכימו עוד קודם למתן התארים להעביר את החוק.
משבר זה היווה את ראשית התדרדרות כוחו של בית הלורדים, ותחילת עליית כוחו של הבית התחתון.
מעמדו של בית הלורדים הפך נושא למחלוקת לאחר הבחירות שנערכו בשנת 1906, בהם עלתה ממשלה ליברלית לשלטון.
בשנת 1909, שר האוצר דייוויד לויד ג'ורג' הציע חוק תקציב בבית התחתון, שלצורך מימונו הוטל מס על בעלי האדמות העשירים.
בית הלורדים השמרני (שלרבים מחבריו אדמות רבות) התנגדו לחוק ודחו את הצעת התקציב.
בעקבות דחיית החוק, מערכת הבחירות הבאה נסבה על כוחו של בית הלורדים, והליברלים נבחרו שוב בשנת 1910 על בסיס מצע זה.
בעקבות בחירתה העבירה הממשלה חוק המגביל את סמכויות בית הלורדים.
חוק זה, משנת 1911 הגביל את כוחו של בית הלורדים לדחות או לתקן חוקים שעברו על ידי הבית התחתון.
החוק הציע כי בית הלורדים לא יוכל לעכב חקיקה של הבית התחתון למשך יותר משלושה מושבים רצופים (שנתיים רצופות).
לא נערך שינוי במבנה בית הלורדים, ומרבית חבריו נותרו לורדים יורשים.
בשנת 1958 נחקק חוק הלורדים לימי חייהם 1958 שהתיר מינוי של ברונים בלא הגבלה על מספרם.
בעקבות חוק זה הלך ופחת מספר הלורדים היורשים בבית הלורדים, כמו כן החוק אפשר בפעם הראשונה לנשים לשבת בבית הלורדים.
בשנת 1963 נחקק חוק התארים 1963 שביטל את הנציגים הנבחרים של סקוטלנד והישווה את מעמדם של כל האצילים הסקוטיים למקביליהם האנגלים, כמו כן הוא אפשר לנשים שירשו תואר אצולה בזכות עצמן (suo jure) לשבת בבית הלורדים כמו עמיתיהן האצילים הגברים.
בשנת 1968 ניסתה ממשלתו של הרולד וילסון (ממפלגת הלייבור) לשנות את בית הלורדים במסגרת רפורמה בה יותר ללורדים היורשים להשתתף בדיונים בבית הלורדים, אולם הם יאבדו את זכות ההצבעה.
הצעת חוק זו נדחתה על ידי הבית התחתון בשל קואליציה של שמרנים מחד, ותומכי ביטול מוחלט של הבית העליון מאידך.
המחלוקת בין שני פלגים אלה מנעה כל שינוי בבית הלורדים, עד שובה של מפלגת הלייבור לשלטון בשנת 1997 תחת טוני בלייר שהעבירה לבסוף את הרפורמה בבית הלורדים.
מפלגת הלייבור הציעה ביטול זכות ההצבעה של כל הלורדים היורשים, אולם לבסוף התקבלה פשרה לפיה ל-92 לורדים יורשים נותרה זכות הצבעה.
זכויות יתר הלורדים היורשים בוטלו בחוק בית הלורדים 1999, ובפועל הפך בית הלורדים לבית נבחרים בו חברים הממונים על ידי הממשלה.
הצעות שונות לרפורמות, לפיהן חלק מחברי הבית העליון ייבחרו (ההצעות נעות בין 20% ל-100% מהחברים) לא זכו לרוב בבית התחתון.
במסגרת ההצעות של מפלגת הלייבור מוצע גם שינוי שמו של בית הלורדים.
השם המוצע הוא "הבית השני" – "Second Chamber".
חברי בית הלורדים המכהנים בו מכוח היותם נושאי משרה בכנסייה נקראים לורדים רוחניים.
בין אלה נמנו בעבר הארכיבישופים של כנסיית אנגליה, בישופים, ראשי מנזרים וראשי כנסיות מקומיות.
לאחר ביטול המנזרים בשנת 1539 רק ארכיבישופים ובישופים נותרו חברים בבית הלורדים.
בשנת 1642, במהלך מלחמת האזרחים האנגלית הוצאו כל הלורדים הרוחניים מבית הלורדים, אולם הם שבו לכהן מכוח חוק הכמורה 1661. מספר הלורדים הרוחניים המכהנים הוגבל במסגרת חוק בישופות מנצ'סטר 1847, ובשל חוקים מאוחרים יותר.
כיום חברים בבית הלורדים 26 לורדים רוחניים בלבד ובהם: הארכיבישוף מקנטרברי, הארכיבישוף מיורק, הבישוף של לונדון, הבישוף של דורהאם והבישוף של וינצ'סטר וכן 21 הבישופים הוותיקים בכהונתם בכנסיית אנגליה.
כנסיית סקוטלנד, מהיותה כנסייה פרסביטריאנית שאין בה ארכיבישופים ובישופים, לא שולחת נציגים לבית הלורדים.
כנסיית אירלנד קיבלה מושב אחד בבית הלורדים לאחר האיחוד בין אירלנד ובריטניה הגדולה בשנת 1801, והותר לארכיבישוף של הכנסייה האירית ולשלושה בישופים לכהן ברוטציה (כל שנה כיהן אחד מהם בבית הלורדים).
עם הפרדתה של כנסיית אירלנד מהמדינה בשנת 1871 איבדה את המושב בבית הלורדים.
באופן דומה כנסיית ויילס איבדה את הייצוג שהיה לה בבית הלורדים עם הפרדתה מהמדינה בשנת 1920.
הרב עמנואל יעקובוביץ מונה על ידי מרגרט תאצ'ר לכהן בבית הלורדים מתוקף תפקידו כרב ראשי של אנגליה.
מאוחר יותר הוענק גם לרב יונתן זקס מושב בבית הלורדים לכל חייו.
מספר כמרים נוספים בעלי מעמד בכנסייה הסקוטית והארכיבישוף מארמה שבצפון אירלנד מונו אף הם על ידי טוני בלייר כלורדים לכל ימי חייהם בבית הלורדים.
אף כהן דת קתולי לא מונה לכהן כלורד בבית הלורדים לאחר הרפורמציה.
מספר כהני דת נוצריים (מתודיסטים) וכן רבנים ראשיים אחרים של בריטניה כיהנו בעבר בבית הלורדים כלורדים חילוניים.
מאז ביטולם של המנזרים, מספר הלורדים החילוניים בבית הלורדים עולה על מספר הלורדים הרוחניים.
לורדים אלה, בניגוד ללורדים הרוחניים, יכולים להיות חברי מפלגה פוליטית.
לורדים שאינם חברי מפלגה פוליטית נקראים קרוס בנצ'רס.
מאז הקמת בית הלורדים נכחו בו לורדים חילוניים.
לורדים אלה היו לורדים יורשים מדרגות שונות שתארם (דוכס, מרקיז, ארל, ויקונט וברון) הוענק להם על ידי המלך.
כיום התואר המוענק על ידי בית המלוכה בהמלצת ראש הממשלה הוא תואר ברון, והתואר הוא לכל ימי חייו של הלורד ולא ניתן להורשה.
מספר הלורדים היורשים צומצם בבית הלורדים, בעקבות חוק בית הלורדים משנת 1999 הקובע כי רק 92 לורדים יורשים יורשו לשבת בבית הלורדים, מהם שניים הם נושאי משרה רשמית בבית הלורדים, 15 נבחרים על ידי חברי בית הלורדים, ו-75 נבחרים על ידי הלורדים היורשים האחרים, לפי מפלגתם.
כאשר לורד יורש שנבחר נפטר, נערכות מיד בחירות נוספות למילוי מקומו, כאשר מחליפו של לורד יורש הנבחר על ידי מפלגה מסוימת, ייבחר מקרב חברי אותה מפלגה ועל ידי חברי אותה מפלגה.
בין הלורדים החילוניים ניתן למנות גם את לורדי הערעור (Lords of Appeal in Ordinary) – המכונים לורדי המשפט (Law Lords), הממונים על ידי חברי בית הלורדים לבצע תפקידים שיפוטיים.
לורדים אלה ממונים לפי חוק ערכאת הערעור 1876, כאשר, בהתאם לחוק, המינוי מוצע על ידי ראש הממשלה למלכה, הממנה את הלורדים.
לורד הערעור פורש מתפקידו בגיל 70, או אם החליטה הממשלה להאריך כהונתו של לורד זה, בגיל 75. לאחר גיל זה הלורד אינו יכול לשמוע ערעורים משפטיים.
מספר לורדי המשפט מוגבל ל-12, אולם ניתן בחוק לשנות את מספרם.
לרוב לורדי המשפט אינם משתתפים בוויכוחים פוליטיים, על מנת לשמור על עצמאותם השיפוטית.
לורדים אלה נותרים לשבת בבית הלורדים גם לאחר הגיעם לגיל 75, אולם גם לאחר שהפסיקו לשמוע ערעורים, נוהגים לורדים אלה שלא להתערב בוויכוחים פוליטיים.
בעקבות חוק הרפורמה החוקתית של 2005, הוחלט שלורדים אלה יהפכו לשופטי בית המשפט העליון, ורק עם פרישתם מתפקידם בגיל 70 או 75 יוכלו לכהן כחברי בית הלורדים ולהצביע בהצבעות.
מרבית הלורדים החילוניים הם לורדים לכל ימי חייהם.
לורדים אלה נושאים בתואר ברון או ברונית, והם ממונים לפי חוק הלורדים לימי חייהם 1958 בהמלצת ראש הממשלה ובהחלטת בית המלוכה.
על פי הנוהג, מתייעץ ראש הממשלה במפלגות האחרות בהצעת שמות של לורדים וזאת על מנת לשמור על האיזון הפוליטי בבית הלורדים.
שמות לורדים לא מפלגתיים המוצעים לבית המלוכה – מוצעים על ידי ועדה של בית הלורדים ולא על ידי ראש הממשלה.
השיטה המורה ללורדים לכל ימי חייהם לבחור נציגים שיכהנו בבית הלורדים אינה חדשה: כאשר אוחדה סקוטלנד עם אנגליה לא הורשו מרבית הלורדים שלה לכהן בבית הלורדים, והלורדים הסקוטים נדרשו לבחור 16 נציגים שישבו בבית הלורדים.
נציגים אלה כיהנו עד שנערכו בחירות לממשלת בריטניה, ואז הוחלפו בנציגים חדשים שנבחרו.
כלל דומה הוחל על הלורדים של אירלנד כאשר זו אוחדה עם בריטניה הגדולה בשנת 1801. הלורדים האירים הורשו לבחור 28 נציגים לבית הלורדים.
בחירת הלורדים האירים הופסקה עם קבלת עצמאותה של אירלנד, ובחירת הלורדים הסקוטים הופסקה במסגרת החוק של 1963 שקבע שכל הלורדים הסקוטים זכאים לכהן בבית הלורדים.
על מנת להיות חבר בבית הלורדים, על הלורד להיות בגיל העולה על 21. כמו כן, רק אזרחי חבר העמים הבריטי או רפובליקת אירלנד רשאים לכהן בבית הלורדים.
בעבר היו דרישות אזרחות מחמירות יותר – שכן על פי חוק ההסכם 1701 רק אדם שנולד כנתין בריטי רשאי לכהן בבית הלורדים.
מצב זה שונה במסגרת חוק הלאומיות הבריטי 1948.
אדם אינו יכול לכהן כחבר בית הלורדים אם הוא פושט רגל.
כמו כן אדם אינו יכול לכהן כחבר בית הלורדים אם הורשע בבגידה, כל עוד עומד נגדו עונש מאסר אשר טרם הושלם (אלא אם ניתנה לו חנינה מלאה).
לורד משפטי אינו יכול להתמנות לתפקיד זה אם לא כיהן קודם לכן במשרה שיפוטית רמה (חבר בבית המשפט לערעורים של אנגליה וויילס או בבית המשפט של ססציות בסקוטלנד, או בבית המשפט לערעורים של צפון אירלנד) לפחות שנתיים, ואם לא כיהן כבאריסטר במשך 15 שנה לפחות.
נשים לא יכלו לכהן כחברות בית הלורדים עד חקיקת חוק הלורדים לחיים של שנת 1958. כל הנשים בבית הלורדים הן לורדים חילוניים, שכן נשים אינן מתמנות לתפקידי בישופים וארכיבישופים בכנסייה האנגליקנית.
בשנת 1963 חוקק חוק התארים 1963 המסדיר תהליך ויתור על החברות בבית הלורדים.
באופן מסורתי, לא נהג בית הלורדים לבחור יושב ראש (בניגוד לבית הנבחרים).
בפועל, מי שעמד בראש בית הלורדים הוא הלורד צ'נסלור.
רק בחוק הרפורמה החוקתית 2005 נקבע תפקיד הלורד יושב הראש אשר יעמוד בראשות בית הלורדים.
על פי החוק הוא חבר הבית שנבחר בהליך פנימי ולאחר מכן מאושרר על ידי המלך.
ביוני 2003 הכריז בלייר על כוונתו לבטל את התפקיד הפוגע למעשה בהפרדת הרשויות.
ההצעה נדחתה על ידי בית הלורדים אשר התנגד לביטול בעל התפקיד, אולם במסגרת הרפורמה החוקתית נקבע שאין חובה שהלורד צ'נסלור יהיה יושב ראש בית הלורדים, ובית הלורדים יכול לבחור יושב ראש אחר מבין חבריו.
הברונית הלן היימן מונתה ב-4 במאי 2006 כלורד יושבת הראש הראשונה.
בעת שהלורד צ'נסלור שימש כיושב ראש בית הלורדים, הוא נהג ללבוש גלימה בצבעי שחור וזהוב ופאה נוכרית לבנה.
דרישה זו אינה מחייבת כיום, למעט באירועים ממלכתיים.
יושב ראש בית הלורדים יושב על "שק הצמר" – ספה אדומה מרופדת צמר הממוקמת במרכז אולם בית הלורדים.
ישנו הבדל רב בין תפקיד יושב ראש בית הנבחרים ליושב ראש בית הלורדים.
בעוד שיושב ראש בית הנבחרים מנהל את הדיון, יושב ראש בית הלורדים רק מכריז על תוצאות ההצבעות.
בעל תפקיד נוסף הוא מנהיג בית הלורדים – חבר בית הלורדים הנבחר על ידי ראש הממשלה, שתפקידו לדאוג להעברת חוקים שהממשלה רוצה להעביר בבית הלורדים.
לורד זה הוא חבר הממשלה הבריטית.
לבעל תפקיד זה ממונה סגן על ידי ראש הממשלה המשמש כמנהיג בית הלורדים בהיעדרו של המנהיג.
בראש מערכת המזכירות עומד מזכיר הפרלמנטים.
מזכיר זה ממונה על מערכת המזכירות, אך אינו חבר בית הלורדים.
המזכיר ממונה על ידי בית המלוכה ואחראי על הארכיונים והניירות הרשמיים המוחזקים בבית הלורדים.
כמו כן אחראי המזכיר על עריכת הבחירות בין הלורדים היורשים.
סגני המזכיר ממונים על ידי יושב ראש בית הלורדים באישור בית הלורדים כולו.
המוט השחור (האדון נושא המוט השחור) הוא נושא משרה בבית הלורדים.
מקור שמו של בעל התפקיד, במוט השחור שהוא נושא בטקסים הרשמיים, בהם טקס פתיחת הפרלמנט.
בעל תפקיד זה אחראי על דלתות בית הלורדים (וכן על הוצאת אנשים המתפרעים מן אולם בית הלורדים).
בעל תפקיד זה אחראי על משמר בית הלורדים.
בית הלורדים, כמו גם בית הנבחרים, מתכנס בארמון וסטמינסטר.
חדר בית הלורדים מקושט בפאר רב, בניגוד לחדר בית הנבחרים, הצנוע יותר.
כיסאות הלורדים מרופדים בצבע אדום ולכן לעיתים מכונה בית הלורדים "החדר האדום" ("Red Chamber").
במרכז החדר, למול כיסא היושב ראש מצוי "שק הצמר" (The Woolsack).
תומכי הממשלה יושבים מימין ליושב ראש, חברי האופוזיציה משמאלו, וממולם יושבים הקרוס בנצ'רס.
באולם הלורדים נערכים טקסים ממלכתיים רבים, הידוע שבהם הוא טקס פתיחת הפרלמנט הנערך בתחילת כל מושב פרלמנטרי.
בטקס זה, המונרך, היושב על הכס באולם הלורדים, נושא את הנאום מן הכס בו מתואר סדר היום של הממשלה למושב הפרלמנט הקרוב.
בניגוד לבית הנבחרים, בבית הלורדים לא נדרשים הלורדים לקבל את רשותו של היו"ר על מנת לדבר.
אם שני לורדים רוצים לדבר באותו הרגע, מחליטים בהסכמה מי ידבר קודם, ואם לא מגיעים להסכמה – מחליטים בהצבעה.
לרוב מציע יושב ראש הבית סדר דוברים והוא מוסכם על כולם.
לורד המדבר בבית הלורדים פונה לכל חברי הבית ("לורדים נכבדים" – "My Lords") בניגוד לחברי הבית התחתון הפונים ליושב ראש הבית התחתון בעת שהם נואמים.
חברי בית הלורדים אינם רשאים לפנות אחד לשני בגוף שני ("אתה" – "you") אלא בתואר כבוד בגוף שלישי ("הדוכס הנכבד" – "the noble Duke", "הארל הנכבד" – "the noble Earl", "הלורד הנכבד" – "the noble Lord", "חברי האציל" או "חברי הנכבד" – "my noble friend").
כל אחד מחברי בית הלורדים יכול לשאת נאום אחד, ולא יותר, בכל בקשה שנדונה, למעט מציע הבקשה, שיכול לענות לכל הדוברים בסיום הדיון ולפני ההצבעה.
עם סיום הדיון בנושא, הנושא מועמד בהצבעה.
בבית הלורדים ההצבעה היא קולית – יושב ראש בית הלורדים מעמיד את השאלה בפני הבית לדיון, וכל הלורדים עונים יחד "מסופק" (Content) – אם הוא תומך בבקשה, ו"בלתי מסופק" (Not-Content) אם הוא מתנגד לה.
היושב ראש בדיון מודיע לבית את תוצאות ההצבעה, אולם אם הלורדים חלוקים על דעתו (סוברים כי התוצאה היא שונה), מעמידים את ההצעה לחלוקה – חברי הבית נכנסים לאחת משתי אכסדראות – אכסדרת ה"מסופקים" (the "Content" lobby) ואכסדראת ה"בלתי מסופקים" (the "Not-Content" lobby) המצויות משני צדי בית הלורדים.
באכסדראות אלה רושמים הרשמים את שמות הלורדים התומכים או מתנגדים לכל הצעה.
בכל לובי מצויים שני סופרים (בעצמם לורדים חברי הבית) הסופרים את ההצבעה.
הלורד היושב ראש יכול לבחור שלא להשתתף בהצבעה.
בסיום ההצבעה, הלורדים הסופרים מעבירים את התוצאות ליושב ראש המכריז עליהם.
במקרה של שוויון בהצבעות, ניתן להכריע באחת מהדרכים הבאות:
אם מדובר בהצעת חוק, היא תיחשב כמתקבלת אלא אם יש רוב לתקנה או לשנותה.
הצעות אחרות יידחו אלא אם יש רוב לאשרן.
הקוורום הנדרש בדיון בית הלורדים הם שלושה חברים לדיון כללי, או הצבעה פרוצדורלית ו-30 חברים להצבעה על חוק.
הפרלמנט הבריטי נוהג לעבוד במסגרת ועדות שונות.
ועדות אלה בוחנות נושאים שונים, בין היתר ניסוחם של חוקים, וממליצה לכל חברי הבית, לאחר הכנת דוח או סקירה בנושא כיצד להצביע.
ועדות אלה מייעצות הן לבית העליון והן לבית התחתון בדבר הצעות חוק, וממליצות, לאחר שמיעת מומחים הנוגעים לדבר, כיצד לשנות את החוקים.
בבית הלורדים פועלת "ועדת הבית כולו" (the Committee of the Whole House) הנפגשת באולם בית הלורדים, וכוללת את כל חברי הבית.
ועדה זו היא הוועדה העיקרית הדנה בחוקים.
בעת שוועדה זו מתכנסת, עומד בראשה ראש הוועדה ולא יושב ראש בית הלורדים.
בנוסף, פועלות בבית הלורדים ועדות הנקראות "הוועדות הגדולות" (the Grand Committees) בהן יכול להשתתף כל חבר בית הלורדים.
ועדות אלה נפגשות באחד מחדרי הוועדות.
בדיוני ועדות אלה נדרשת הסכמה פה אחד לשינויים המוצעים לחוקים, ומסיבה זו נדונים בוועדה זו רק נושאים שאינם שנויים במחלוקת.
ועדות החוקים הציבוריים (Public Bill Committees) בהם פועלים בין 12 ל-16 חברים, דנות בחוקים שונים.
אם נדרש איסוף מידע, מועבר החוק לוועדה ציבורית מיוחדת (Special Public Bill Committee) בעלת הרשאות לקיים שימועים ולאסוף עדויות.
השימוש בוועדה ציבורית מיוחדת אינו נפוץ.
בבית הלורדים פועלות מספר ועדות קבועות נבחרות (Select Committees) להם נבחרים חברים עם תחילתו של כל מושב של בית הלורדים.
כמו כן יכול בית הלורדים לקבוע ועדות למשימות מיוחדות (לדוגמה ועדה הבודקת את הרפורמות המוצעות לבית הלורדים).
תפקידן העיקרי של ועדות אלה הוא לבדוק את תפקוד הממשלה, ולצורך תפקידן זה הן רשאיות לשמוע עדויות ולקיים שימועים.
בבית הלורדים קיימות מספר ועדות פנימיות (Domestic Committees) המטפלות בנוהלי העבודה ובמִנהלה של בית הלורדים.
אחת מועדות אלה היא ועדת המינויים (Committee of Selection) הקובעת את המינויים של חברי בית הלורדים לוועדות השונות.
הליך חקיקה יכול להתחיל בשני בתי הפרלמנט, אולם הוא מתחיל לרוב בבית התחתון.
סמכויות בית הלורדים לדחות חוק שעבר בבית התחתון הוגבלו במספר חוקים של הפרלמנט.
על פי חוקים אלה, ישנם חוקים שיכולים להיות מועברים להסכמת בית המלוכה מבלי הסכמת בית הלורדים.
כך למשל בית הלורדים אינו יכול לעכב חוק תקציבי (חוק שלדעתו של יו"ר הבית התחתון נוגע בכללותו למיסוי או לכספי הציבור), למשך יותר מחודש אחד.
חוקים אחרים אינם יכולים להיות מעוכבים על ידי בית הלורדים למשך יותר משני מושבי בית הלורדים או שנה קלנדרית אחת.
על פי מוסכמת סלסברי – מוסכמה חוקתית שמעולם לא נחקקה, בית הלורדים אינו מתנגד לחקיקה המתבססת על מצע הממשלה שעל בסיסו היא נבחרה בבחירות.
מקורו של התפקיד השיפוטי של בית הלורדים בהתפתחותו ממועצת המלך – הקוריה רג'יס אשר דנה בבקשות של נתיני המלך שפנו אל המלך וביקשו את עזרתו.
בשנת 2009 הוחל ביישום חוק הרפורמה החוקתית 2005 וזה הביא ליצירת בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת בנפרד מבית הלורדים.
לבית משפט זה ניתנו הסמכויות השיפוטיות של בית הלורדים.
בעבר התפקיד השיפוטי של בית הלורדים בוצע על ידי מועצה של לורדים שנקראו "לורדי המשפט" (או לורדי הערעור) ולא על ידי מליאת בית הלורדים.
12 לורדי הערעור ממונים לצורך שמיעת ערעורים מכוח חוק ערכאת הערעור 1876. לורדים משפטיים אחרים המכהנים בבית הלורדים (חברי בית הלורדים שכיהנו בעבר בערכאה שיפוטית גבוהה והתמנו לבית לורדים מסיבה אחרת) יכלו אף הם לשמוע ערעורים.
לורד המשפט לא יכול היה לשמוע ערעורים לאחר הגיעם לגיל 75.
בית הלורדים שמע ערעורים בנושאים אזרחיים ופליליים על החלטות בית המשפט של אנגליה, ויילס וצפון אירלנד, וכן ערעורים בנושאים אזרחיים על בתי המשפט של סקוטלנד.
ערעורים בנושאים פליליים על בתי המשפט סקוטיים נשמעו, ונשמעים אף היום על ידי בית המשפט העליון של סקוטלנד.
בעבר ישבו כל לורדי המשפט יחד לשמוע את הערעורים, אולם מאז מלחמת העולם השנייה נשמעים הערעורים על ידי מותבים של חמישה שופטים שנבחרים על ידי הלורד הבכיר מבין לורדי המשפט (Senior Lord).
אף שהמותבים התכנסו בחדרי הוועדות השונים, פסקי הדין עצמם ניתנו באולם בית הלורדים עצמו.
במקרה של דיון בבקשה להדיח לורד (Impeachments), הדיון מתבצע בעקבות בקשה המובאת על ידי הבית התחתון, והמשפט נערך בפני כל חברי בית הלורדים כאשר לכל אחד זכות הצבעה.
ההדחה נעשית על פי הצבעת רוב.
דיוני הדחה לא התקיימו מאז שנת 1806.
בעבר שימש בית הלורדים גם כבית משפט לחברי בית הלורדים שנאשמו בעבירות של בגידה או עבירות פליליות חמורות.
במקרה זה מכהן כיושב ראש בית הלורדים הלורד השרת הגבוה (Lord High Steward) שנבחר במיוחד לתפקיד זה, ולא הלורד צ'נסלור המכהן דרך קבע כיושב ראש בית הלורדים.
רק אצילים, נשיהם ואלמנותיהם היו זכאים להישפט על ידי בית הלורדים.
במקרה בו בית הלורדים לא התכנס, נשפטו הלורדים, נשיהם ואלמנותיהם בבית משפט מיוחד שנקרא בית המשפט של הלורד השרת הגבוה (Lord High Steward's Court).
הלורדי הרוחניים, לעומת זאת, נשפטו בבתי משפט של הכנסייה.
זכות זו של הלורדים להשפט בפני בית הלורדים ולא בפני בתי המשפט הרגילים בוטלה בשנת 1948.
בניגוד לבית הנבחרים, לבית הלורדים אין השפעה על משך כהונתו של ראש ממשלת בריטניה (רק לבית התחתון נתונה הסמכות להצביע הצבעת אי אמון בראש הממשלה ולהביא להקדמת הבחירות), ולכן מידת הפיקוח של בית הלורדים על הממשלה מוגבלת ביותר.
מאז שנת 1902 היו כל ראשי הממשלה חברים בבית התחתון ולא בבית הלורדים (אלק דאגלס-יום, בהיבחרו כראש ממשלה בשנת 1963 ויתר על מושבו בבית הלורדים).
כמו כן השרים, ברובם, חברים בבית התחתון ולא בבית הלורדים.
שיוךחברים חייםחברים יורשיםסה"כהלורדים הרוחנייםנבחרים על ידי מפלגה *נבחרים על ידי בית הנבחריםנושאי משרה הלורד יושב הראש 1 0המפלגה השמרנית25739902080מפלגת הלייבור1672202120המפלגה הליברל-דמוקרטית83320780מפלגת הירוקים של אנגליה וויילס2000 10 המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית 5 0 פלייד קמרי 1 0 המפלגה היוניוניסטית של אלסטר 2 0קרוס בנצ'רס18429222010ללא שיוך מפלגתי40200110הלורדים הרוחניים250002625סה"כ7677515273825
מספר הלורדים היורשים "המוקצה" לכל מפלגה מתבסס על מספר הלורדים היורשים החברים באותה מפלגה:
מפלגת הליברלים הדמוקרטים: 3 חברים;
יושבי הספסלים ממול (קרוס בנצ'רס) – ללא שיוך מפלגתי: 28 חברים.
בית הכנסת שף ויתיב הוא בית כנסת עתיק שהיה קיים בעיר נהרדעא בבבל, ועל פי המסורת נבנה בידי גולי ירושלים לאחר חורבן בית המקדש הראשון.
המקור הראשון למעמדו המיוחד של בית הכנסת שף ויתיב הוא בתלמוד בבלי מסכת מגילה, שם נאמר כי כאשר גלתה השכינה לבבל היא שורה לסירוגין בבית הכנסת שף ויתיב שבנהרדעא ובבית הכנסת שבעיר הוצל הסמוכה.
שני בתי כנסת אלו היו ככל הנראה שני בתי הכנסת העתיקים ביותר בבבל, ועל פי המסורת נבנו עם בוא היהודים אליה.
בתלמוד שם אף מסופר על אמוראים שונים שישבו בבית הכנסת בשעות שבהן שרתה השכינה במקום.
בית הכנסת שף ויתיב נזכר במקומות נוספים בתלמוד, ומוזכר שהייתה מוצבת בו "אנדרטה" שעוררה שאלה הלכתית של חשד עבודה זרה.
מסורת קדומה פירשה את שמו של בית הכנסת כתרגום ארמי של "שנעקר ("נישוף") וישב", ועל פיה נבנה בית הכנסת מאבנים שהביאו גולי ירושלים עם יהויכין המלך בעת חורבן בית המקדש הראשון.
כך כתב רב שרירא גאון:
בפירוש רש"י צוטט פירוש זה, אולם רש"י עצמו פירש את שמו של בית הכנסת באופן מילולי "שחרב וישב", כלומר שחרב ונבנה מספר פעמים.
במאה ה-11 ביקר במקום הנוסע בנימין מטודלה וציין שבית הכנסת "שף ויתיב" עדיין עמד על תילו.
כעשרים שנה אחריו ביקר במקום הנוסע רבי פתחיה מרגנסבורג, וסיפר כי גג המבנה וכותלו המזרחי חרבים ורק שלושה כתלים עומדים.
לדברי רבי פתחיה, כותלו החרב של בית הכנסת היה בנוי על גדת נהר הפרת, והוא היה בנוי רק מעפר (כנראה כוונתו לבוץ וחמר) ללא אבנים כלל, והוא העפר שהביא יכניה המלך מירושלים.
פתחיה אף מספר אגדה עממית שסיפרו לו היהודים תושבי המקום, כי מדי לילה נראה עמוד אש יוצא מחורבות בית הכנסת ונראה עד למרחוק.
מסורת שעברה בין יהודי עיראק בדורות האחרונים קשרה את בית הכנסת שף ויתיב לבית הכנסת הגדול שבבגדאד (המכונה "צלאת אלכביר").
מקורה הידוע לנו של המסורת הוא בשם הרב עבדאללה סומך (1813–1889), כפי שמסר אחד מתלמידיו בשמו.
מסורת זו אין לה על מה שתסמוך, מאחר שכאמור בית הכנסת שף ויתיב היה בנהרדעא הממוקמת עשרות קילומטרים דרומית-מזרחית לבגדאד.
כיום מזוהה אתר בית הכנסת במקום הנקרא תל-כניסה, שלושה קלומטרים מצפון לחורבות נהרדעא.
שער השמים הוא בית הכנסת הראשי בקהיר.
בית כנסת זה הוא היחיד בקהיר שפעיל באופן רשמי, ובחלק מהשבתות והחגים נערכות בו תפילות.
בעבר נודע בקרב יהודי קהיר כ-Grand Temple Chaar Hachamaïm, ובמיוחד כ"בית כנסת אסמאעיליה" Temple Ismailiyeh (האזור של קהיר שבו הוא נמצא) או משנות ה-1940 הוא מוכר בשם "בית כנסת עאדלי" (לפי רחוב עאדלי שבו הוא נמצא).
בית הכנסת הוא בית כנסת ספרדי.
הוא ממוקם ברחוב עדלי 17, לא רחוק ממרכז העיר.
הוא הוקם בשנת 1905, מכספי תרומות שגויסו הן בקרב יהודים ספרדים, והן בקרב יהודים אשכנזים.
בתקופה זו היו באזור הרבה חנויות ובתי עסק בבעלותם של יהודים אמידים.
מבנה בית הכנסת תוכנן על ידי מוריס יוסף כטאווי, ונבנה על ידי האוסטרי אדוארד מטאסק.
סגנון הבניה של המבנה משלב אלמנטים יהודיים, עות'מאניים, ומצריים-פרעוניים.
נטען כי הרב עובדיה יוסף, ששימש בסוף שנות הארבעים כרב בפורט סעיד, קיים במקום תפילות.
מאחורי בית הכנסת נמצא ביתו של אחד התורמים הראשיים לבנייתו, נסים מוסרי, בית שהפך לימים למוזיאון לאמנות מודרנית של מצרים.
לפי תיאור על ידי אחד מבני הקהילה, שמעון ענתבי, בזכרונותיו:
בשנת 1980 עבר בית הכנסת שיקום בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ובמימון מנסים גאון והקהילה היהודית הספרדית בז'נבה.
מאז שנת 1996, המבנה מוכרז כמונומנט זיכרון על ידי רשות העתיקות המצרית.
בשנות ה-2000 זכה בית הכנסת לשיפוץ נוסף.
כיום משטרת קהיר דואגת לאבטחת המבנה.
חלק גדול מתחזוקת הבניין מבוססת על תרומות לקהילת יהודי קהיר.
בשנת 1989 נחנכה בבית הכנסת ספריית מורשת יהדות מצרים, ביוזמת המרכז האקדמי הישראלי בקהיר והקהילה היהודית, בשיתוף רשות העתיקות המצרית, ובמימון גורמים יהודים שונים.
בספרייה כ-9,500 ספרים שנאספו מבתים ומבני ציבור של הקהילה.
מרבית הספרים בתחומי הקבלה, ההלכה וההיסטוריה והמורשת של יהדות ארצות ערב.
ספריות יהודיות נוספות קיימות גם בבית הכנסת בן עזרא בקהיר העתיקה, וברבנות הקראית ברובע עבאסיה.
בית הכנסת של ריימס ממוקם ברחוב קלוביס 49 (rue Clovis) בעיר ריימס במחוז מארן שבחבל שמפאן ארדן הצרפתית.
בית הכנסת מסווג כמבנה היסטורי מאז 1989.
יהודים הגיעו לריימס ככל הנראה במהלך המאה האחת עשרה.
הם הקימו בה קהילה יהודית ובנו בית כנסת ומוסדות נוספים ברחוב Vicus Judaeorum (ששינה את שמו אחר כך ל־rue de Gieu (רחוב היהודים) ולבסוף ל-rue des Elus).
הקהילה מוזכרת לראשונה בשנת 1077. עקב גירוש היהודים מצרפת ב-1306 ננטשה העיר מיהודיה.
לאחר המהפכה הצרפתית החלו יהודים לשוב ולהתגורר בריימס, אך התבססות הקהילה והתרחבותה היו רק בשליש האחרון של המאה התשע עשרה, עקב בואם של פליטים יהודיים מאלזס ולורן (שהפכו לטריטוריה גרמנית עקב מלחמת צרפת–פרוסיה).
בשנת 1875 מנתה הקהילה כ-650 חברים, התמנה הרב הראשון של העיר, והוחל בבניית בית הכנסת הגדול של הקהילה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1879 ותוכנן בידי ארנס ברונט (Ernest Brunette), בנו של האדריכל המפורסם של ריימס נרקיס ברונט.
הוא נבנה בסגנון נאו-ביזנטי, ומשולבים בו קשתות ואלנטים עיצוביים מיוחדים.
מעל דלת בית הכנסת מתנוססת הכתובת: "אין זה כי אם בית אלוהים וזה שער השמיים", כמו זו של בית הכנסת דה לה ויקטואר בפריז.
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית הכנסת, והריסותיו נותרו בשממונן זמן רב אחר המלחמה.
רק לאחר שהגיע לריימס זרם של פליטים יהודיים מאלג'יריה, החלה העירייה בשיקום ושיפוץ בית הכנסת.
כיום הוא עדיין פעיל, ומשמש בעיקר את הקהילה הקטנה, שמקורה בצפון אפריקה.
מול בית הכנסת הוקמה אנדרטה לזכרם של 253 יהודים שגורשו מריימס והאזור, ונרצחו על ידי הנאצים בשואה.
בבית הכנסת פועל מקווה מאז שנת 1991. אין בית עלמין יהודי נפרד בעיר, אלא חלקה נפרדת בבית הקברות ברחוב 241 avenue Jean-Jaurès.
בית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה, או בית הכנסת קרלין סטולין בטבריה, הוא מבנה בית כנסת שנבנה בשנת 1786 במרכז "חצר היהודים" בעיר העתיקה בטבריה, ליד שפת הכנרת.
הוא נבנה לראשונה בשנת תקמ"ו 1786 על ידי רבי מנחם מנדל מוויטבסק ורבי אברהם מקליסק, שעמדו בראש עליית החסידים.
ברעידת אדמה שאירעה בגליל בשנת 1837 נהרס בית הכנסת, ונבנה מחדש על ידי חסידי קרלין במצוות רבם רבי אהרן (השני) מקרלין.
עם הריסת הרובע היהודי שמרו עליו החסידים לבל ייפגע, וכך שרדו גם יתר בתי הכנסת העתיקים שב"חצר היהודים".
העולים בראשות רבי מנחם מנדל מוויטבסק התגוררו תחילה בצפת ובפקיעין.
בשנת 1781 עברו רובם לטבריה.
תושבי העיר הקצו להם מקום תפילה בחדר סמוך לבית הכנסת הספרדי.
מנהגם של החסידים להתפלל בקול רם ואף לצעוק את התפילה הפריע למתפללי בית הכנסת הסמוך, ועל כן המניין החסידי עבר להתקיים בביתו של רבי מנחם מנדל מוויטבסק; אולם הבית היה צר מלהכיל את החסידים.
בשנת 1786 בנה רבי מנחם מנדל מוויטבסק בית בעל שלוש קומות: מרתף, קומה שבה גר, ומעליה קומת בית הכנסת.
הקמת הבית נודעה אצל החסידים בגולה.
רבי ברוך ממז'יבוז', ממנהיגי החסידות בווהלין - שלחו לו פרוכת שתרמו בני קהילתו.
באותה שנה פרצה מגפה קשה בגליל.
רבי מנחם מנדל וקבוצת חסידים הסתגרו בחודשי המגפה בביתו החדש וניצלו.
הבית הפך להיות למוקד חברתי.
לאחר פטירת רבי מנחם מנדל, ירש את הבית בנו יחידו רבי משה.
בית הכנסת עמד על תלו עד שנת 1837, אז פקד רעש אדמה את הגליל, ובית הכנסת נהרס, אך הבית מתחתיו שרד.
בשל חוסר באמצעים של כוללות האשכנזים עמד המבנה בחורבנו כשלושים שנה.
חידושו על ידי חסידי קרלין מ-1867
חסידי קרלין הקימו קהילה ענפה בטבריה.
בשנת 1867 הם החלו לפעול למען רכישת הבית במטרה לשקמו.
שליחים נשלחו למזרח אירופה כדי לגייס משאבים למטרה זו.
בשנת 1869 רכשוהו במצוות רבם, רבי אהרן (השני) מקרלין.
בשנת 1870 הוחל בבניית בית הכנסת, שנעצרה בשל חובות.
בצר להם יצאו שוב בשנת 1872 שליחים לחצרות קרלין סטולין ולקהילות החסידים ברחבי פולסיה ווהלין כדי לגייס תמיכה כספית.
רבי אהרן מקרלין חתם עם בנו, רבי אשר (השני) מסטולין, על קול קורא בתמיכה במפעל.
בינתיים, התפללו החסידים בביתו העתיק של רבי מנחם מנדל מוויטבסק שמתחת לבית הכנסת, ורבי אהרן שלח אליהם ספר תורה שסיים לכתוב, תיבה ועמוד תפילה מעץ.
בשנת 1872 נפטר רבי אהרן, ושנה לאחר מכן נפטר גם בנו, רבי אשר מסטולין.
בשנת 1875 ביקשו חסידי קרלין-סטולין מהשר משה מונטיפיורי שיתמוך ב"כולל קרלין" ויעזור להשלים את בניית בית הכנסת.
השלמת תקרת בית הכנסת נעשתה בראשית שנות 1890 על ידי תרומתו של שמואל זאב שייב וזכה לברכתו של הינוקא, רבי ישראל מסטולין.
רבי משה מסטולין ורבי אברהם אלימלך מקרלין, שנספו בשואה, ביקרו פעמים מספר בבית הכנסת העתיק.
כאשר היה במקום רבי אברהם אלימלך בשנת תרצ"ג 1933 אמר: "כל אחד יכול להרגיש קדושת הרה"ק הרבי ר' מנחם מנדל זצ"ל ששורה במקום הזה".
רבי יוחנן מסטולין-קרלין, היחיד שניצל משושלת הצדיקים לבית קרלין-סטולין, נקבר בטבריה.
כולל על שמו הוקם בבית הכנסת העתיק בשם: "מתיבתא דרבי יוחנן".
בראשות הכולל עמד הרב דוד שמידל.
לאחר חידוש הקהילה הקרלינאית בטבריה נסגר הכולל הוותיק ובמקומו נפתח כולל לאברכים צעירים בני המקום מחסידות קרלין.
תפארת ישראל הוא בית כנסת רפורמי בביצ'ווד, אוהיו, פרבר של קליבלנד בארצות הברית.
הוקם בשנת 1850 ונמנה עם הקהילות המייסדות של 'איחוד הקהילות העבריות האמריקניות', כיום האיחוד ליהדות רפורמית בארצות הברית.
מושבו הקודם היה בקליבלנד, ברובע האוניברסיטאי המשמש עדיין לאירועים מיוחדים ולטקסי מעבר של בני הקהילה.
במשך 46 שנה (1917–1963) הונהגה הקהילה על ידי הרב אבא הילל סילבר ובית הכנסת נודע כ"של סילבר".
כעת הוא פועל כאחד מתוך מספר מרכזים של הקהילה, עם בית ספר ושרותי דת.
הוא כולל ספרייה ומוזיאון, כמו כן כמה חדרי תפילה ואולמות תפילה.
בבית הכנסת מתקיימים טקסי בר מצווה ושיעורים.
בפרברים המזרחיים של קליבלנד קיימת קהילה יהודית פעילה מאוד ולכן מספר חברי קהילת תפארת ישראל, חברים בה יותר מ-1,500 בתי-אב, הולך וגדל.
בסמוך לבית הכנסת (ה"טמפל") בביצ'ווד שוכן המוזיאון למורשת יהודית ע"ש מאלץ והוא מאכסן חלק מאוסף מוזיאון בית-הכנסת.
הקהילה היהודית מהווה כ-89.5% מהאוכלוסייה הכללית בביצ'ווד.
בית הכנסת של קורו (בספרדית: Casa de Oración Hebrea "בית תפילה עברי") הוא בית כנסת בעיר סנטה אנה דה קורו, בצפון ונצואלה, הממוקמת לחוף הים הקריבי, לא רחוק מהאי ההולנדי קוראסאו.
האתר ידוע כאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר באמריקה הלטינית.
בית הכנסת היה במקור בית פרטי שנבנה בשנת 1774 ונקנה ב-30 ביולי 1847 על ידי דוד אברהם סניור, סוחר ספרדי מקוראסאו, שהתגורר בעיר קורו והיה חבר הקהילה היהודית המתפתחת של העיר.
לפני כן, שימש ביתו של דוד ולנסיה כבית התפילה הקהילתי אשר כ-20 יהודים התפללו בו בשבתות ובימי חול.
יצחק סניור, בנו של דוד ובניו נשארו בבית והשתמשו באחד החדרים שלו כאולם תפילה, עד שנת 1880.
רכישה על ידי ממשלת ונצואלה
ב-3 באוגוסט 1997, נפתח מחדש הבית על ידי ממשלת ונצואלה בשם "Casa de Oración Hebrea" (בית תפילה עברי) כתרומה תרבותית חשובה להנצחה של מורשת היהודים הספרדים בצפון ונצואלה.
בית הלורד נבנה עבור הלורד אלפרד מונד במושבה תל מונד.
שימש תקופת מה כמשרדי המועצה האזורית.
משמש מאז 1988 כמרכז התיעוד של תל מונד והסביבה.
סר אלפרד מוריץ מונד, הברון הראשון מלצ'ט המוכר גם בשם לורד מלצ'ט היה תעשיין וחבר בית הנבחרים הבריטי.
ב-1917 פנה לציונות, החל לעשות "לובינג" למען היהודים והחל להשקיע בארץ.
ב-1928 הקים (בסיוע בעלי הון בריטים) את "חברת מטעי ארץ ישראל" שרכשה כ-2,500 דונם פרדסים באזור השרון.
החברה אף סייעה לפועלי הפרדסים להתיישב במקום.
פועלים אלו הקימו את היישובים תל מונד, כפר הס, חרות ועין ורד.
כחלק מפעילותו הציונית הורה מונד לבנות לו בית על האדמות שרכשה החברה.
ב-1931 הסתיימה הקמת הבית במושבה תל מונד והיה זה הבית השביעי שהוקם ביישוב (נמצא ב"שכונת הפקידים" ברחוב הדקל 44).
הלורד עצמו לא זכה לגור בביתו מכיוון שנפטר באנגליה ב-1930.
לאחר פירוק "חברת מטעי ארץ ישראל" ב-1956 נרכש הבית על ידי המועצה האזורית "הדר השרון" ושימש כמשרדי המועצה.
בשנת 1988 נמסר הבית לעמותה "האגודה להיסטוריה של גוש תל מונד" ובסיוע המועצה לשימור אתרים שופץ הבית והפך למוזיאון וארכיון היסטורי המתעד את תולדות המושבה תל מונד והמושבים סביב לה.
בית הכנסת של עולי חַיְדַאן הוא בית כנסת ישן של עולי תימן שנבנה ב-1909 בעת העלייה השנייה והוא שוכן בשכונת שעריים ברחובות.
בשנת תרס"ט (1908–1909), הגיעו לנמל יפו שתי קבוצות עולים משני מחוזות בתימן – סעדה וחַיְדַאן.
מנשה קפרא שעל שמו נקרא הרחוב בו שוכן בית הכנסת, עמד בראש קבוצת עולי חידאן.
בדרכם לארץ ישראל הם עברו מדבר, הותקפו על ידי שודדים והפליגו באניות מפרש בים סוער.
חלק ניכר מהעולים האלה הצטרפו לעולי תימן ברחובות שהגיעו שנתיים קודם לכן, והאחרים פנו לראשון לציון ולפתח תקווה.
בית הכנסת נבנה ב-1909 והיה אחד משלושת הבתים הראשונים שנבנו בשכונת שעריים, המבנה לא עבר שינויים עם השנים, ושומר על צורתו המקורית גם בעשור השני של המאה ה-21. בית הכנסת פועל רק בשבתות.
בית הכנסת שוכן ברחוב מנשה קפרא 40, רחוב זה נקרא על שמו של מנהיג עולי חידאן שהגיעו לרחובות, מנשה קפרא.
מבנה בית הכנסת נבנה ללא פאר, במעט הכסף שנותר לאחר תלאות הדרך מתימן.
עקב מחסור באמצעים חומרי הבניה ושיטות הבניה היו פשוטות ביותר.
בית הכנסת בנוי אבני כורכר מלוכדות בטיט, ומטויח מבחוץ עם גג רעפים.
מלכתחילה נבנה בית הכנסת כבית מגורים, בו חדר אחד הוקדש לתפילה.
מקור המנהג להקים בתי כנסת קטנים רבים על אדמה פרטית, במקום להקים בית כנסת אחד גדול על אדמה ציבורית, טמון במסורת התפילה.
עם הקמת בית הכנסת היו מתפללים בחדר הקטן הסמוך לכניסה, כשבחלל הגדול הצמוד, התגוררה משפחת צדוק.
בעשור השני של המאה ה-21, קהילת המתפללים מתחלקת לכ-90% מתפללים ותיקים, ו-10% צעירים.
גבאי בית הכנסת במשך שנים רבות היה יחזקאל שנפטר בתחילת 2017. אחריו מונה שמשון מיקשי להיות האחראי על בית הכנסת.
בבית הכנסת יש ספר תורה עתיק יומין שנשמר וחודש, ועוד ספר חדש נוסף שנתרם בתחילת 2016, ובג' בסיוון תשע"ז בית הכנסת זכה בהכנסת ספר תורה שלישי.
בית הכנסת מחזיק גם שני ספרי תורה נוספים, שלא נמצאים בשימוש בשל היותם פסולים.
בית הכנסת פתוח למתפללים בדרך כלל רק בימי שישי ושבת, מאחר שהמתפללים מפוזרים ומתפללים גם בבתי כנסת נוספים בעיר רחובות.
המניין משתנה בצורה מחזורית (שטיבלך).
מספר המתפללים הקבועים הם כ-10–15 וותיקים, שהמשיכו לפקוד את בית הכנסת מאז עלייתם ארצה, והם בני 80–85 שנה.
בית כנסת שער הרחמים (במראטהית: गेट ऑफ मर्सी सिनेगोग / जुनी मशिद; מוכר גם בשם "ז'וני מאשיד") הוא בית הכנסת העתיק ביותר במומבאי (בומביי לשעבר), בהודו.
בית הכנסת נבנה ב־1796 בדרום מומביי על ידי בן קהילת בני ישראל סאמאג'י האסאג'י דיווקר, הידוע גם בשם שמואל יחזקאל דיווקר.
ב־1860 שופץ לראשונה ונבנה בית הכנסת מחדש והועבר למיקומו החדש במאנדבי, ברובע המוסלמי של מומבאי, באזור המכיל שכונות מגורים, מקדשים הינדים, מסגדים מוסלמיים ושווקים.
במאה ה־18 וה־19, האזור אוכלס מחדש בידי קהילה יהודית קטנה אך משגשגת ונקרא "איזראיל מוהלה", כלומר שכונת ישראל.
השם "מאסג'יד" שניתן לבית הכנסת בפי המקומיים, משמעו "מסגד", ויש הטוענים כי כוונת הכינוי היא למבנה ציבור מרכזי, אליו ניתן להתייחס כאשר מכווינים אדם באזור, בניב המדובר בפי קהילת הבני-ישראל המילה לבית כנסת היא "משיד" וכך הם מתייחסים לבתי הכנסת באזור.
טקס הפתיחה הרשמי של בית הכנסת היה בתאריך 13.5.1796, לאחר כשנה מאז תחילת הקמתו, כל בנייתו, כולל האומנים אשר כללו סתתים, נגרים, אדריכלים ואנשי מקצוע נוספים ברובם היו מתוך הקהילה עצמה.
השם המקומי "ז'וני מסג'יד" לבית הכנסת, אשר פירושו בית הכנסת הישן, חל גם על תחנת הרכבת הסמוכה, "מסג'יד באנדר".
על אף הירידה במספר המתפללים, בית הכנסת עדיין מקיים את הטקסים בצורה פעילה, ומשרת קהילה יומית של כמאה חברים.
בית הכנסת גם מקיים סיורי מורשת ודת בעיר.
על פי הרישומים ההיסטוריים, שמואל יחזקאל דיווקר ואחיו יצחק שירתו במליציות הבריטיות של חברת הודו המזרחית הבריטית כקצינים מקומיים בכירים.
במהלך המלחמה האנגלו-מייסורית השנייה הם נשבו בידי המלך ממיסור, טיפו סולטן בשנת 1784. הם כמעט נידונו למוות, כאשר טיפו סולטן שאל לאיזו קאסטה הם משתייכים.
האחים ציינו שהם בני ישראל, טיפו מעולם לא שמע על הקבוצה, ולפיכך עמד לחרוץ את גזר דינם, אולם אימו פאטימה פכרון-ניסה, התערבה וטענה כי שמעה על קאסטה שכזו בקוראן וטענה שהם קרוביהם.
טיפו היה מוסלמי אדוק, ולכן חס על חייהם של שני האחים ושאר החיילים והקצינים מהקהילה אשר נישבו, לאחר זמן מה האחים יחד עם קבוצה נוספת של בני הקהילה נמלטו רגלית עד לעמדות הבריטיות.
שני האחים שבו לבומביי הבריטית, ולאות תודה בנו שם את בית הכנסת "שער הרחמים", אשר נקרא בתחילה "סאמאג'י צ'י מאשיד", כלומר בית הכנסת של שמואל.
בתאריך 13.5.1896 בחגיגות 100 השנים לבית הכנסת, הוא קיבל רשמית את השם "שער הרחמים".
ב-2 באפריל 1919 התכנסה בבית הכנסת אספה ציבורית של בני ישראל בנושא הציונות.
מעל 350 מחברי הקהילה הגיעו לאספה, ורבים תמכו ברעיון של הקמת בית לאומי בפלשתינה/ארץ ישראל, על אף שהדבר הצית ויכוח לוהט בנושא.
בשנת 1927 יצא ספרון על ידי ועד בית הכנסת המגולל את סיפור האחים, ביוגרפיה אישית של שמואל ומשפחתו ובניית בית הכנסת.
בשנת 2016, צאצאו של שמואל, הסופר הישראלי אליעז ראובן-דנדקר, הוציא את ספרו "הענף השונה" אשר מגולל את כרוניקות המשפחה, הקמת בית הכנסת והביוגרפיות של בני ובנות המשפחה מהמאה ה-17 עד למאה ה-21.
מבנה בית הכנסת יכול להכיל 300 חברים וחברות, ובחדרים מרכזיים מארח התכנסויות גדולות.
ועם זאת, בשבתות אין יותר מ-50 מתפללים.
ישנו גם מקווה סמוך למבנה, לטהרת המתפללים.
במרכז בית הכנסת היכן שממוקמת במת החזן ישנם שני עמודים תומכים אשר ע"פ מסורת הקהילה מייצגים את עמודי "בועז" ו"יכין", בבנייה מסורתית המאפיינת את בתי הכנסת הקהילתיים בהודו.
צמוד לבמה ישנו את כיסא אליהו הנביא, אשר ע"פ מסורת מקומית צאצאי האחים שמואל ויצחק דיווקר, רשאים ורשאיות לשבת כאות כבוד והערכה לשושלתם.
לאחר עליית הקהילה ארצה בקום המדינה, רבים מצאצאיהם ובני הקהילה הקימו בתי כנסת ברחבי ישראל וחלקם נקראו על שם בית הכנסת "שער הרחמים", הראשון ביניהם נבנה בעיר ירוחם בשנת 1962.
בית הכנסת של רגנסבורג היה אחד מבתי הכנסת העתיקים של יהדות גרמניה.
בית הכנסת נבנה לראשונה בתחילת המאה ה-13. במהלך השנים הוא נהרס ונבנה מחדש מספר פעמים.
בעידן החדש נחנך בית כנסת מפואר ב-1912, אשר הוחרב בליל הבדולח ב-1938. בשנת 2019, כשמונים שנה לאחר שנהרס בית הכנסת נחנך מבנה חדש המשמש גם כמרכז הקהילה היהודית בעיר.
הקהילה היהודית בעיר רגנסבורג נוסדה בראשית המאה ה־11 והיא אחת הקהילות העתיקות בגרמניה.
בית הכנסת נבנה לראשונה בין השנים 1210–1227 בסגנון רומנסקי בשטח בית החולים ששכן במרכז הגטו היהודי.
בשנת 1517, בלתסר הובמאייר, שהיה הכומר בכנסייה בעיר, נשא דרשות והטיף כנגד אנשי הקהילה היהודית ברגנסבורג אך זו גרמה לגירושו מהעיר.
ב-12 בינואר 1519 בעיר ולס מת הקיסר מקסימיליאן הראשון שהיה פטרון היהודים, והמועצה המקומית ניצלה את האירוע לגרש את היהודים ולהרוס את בית הכנסת.
הקהילה היהודית הודיעה מיד כי על כל חבריה לעזוב העיר עד 25 בפברואר.
עיכוב של שלושה ימים לסדר את מצבם הכלכלי היה כל מה שהעניקה מועצת העיר ליהודי רגנסבורג.
חמש מאות מהיהודים נמלטו מהעיר וקודם לכן הם החלו בהריסת בית הכנסת.
הריסת האכסדרה החלה ב-21 בפברואר, והאולם המרכזי למחרת.
התאריכים המדויקים מעניינים מכיוון שהם מראים כמה מעט זמן היה לאלברכט אלטדורפר להכין את השרטוטים האדריכליים ששימשו תבניות לשני התחריטים שבתמונות.
על השטח הוקמה קפלה לכבוד הבתולה הקדושה.
יהודים הורשו לשוב לעיר בשנת 1669, אך תחת מגבלות שונות שכללו גם איסור לבנות בית כנסת.
בית הכנסת נבנה מחדש בשנת 1841. במבנה החדש נכללו גם כיתות לימוד של בית הספר העממי היהודי ומקווה טהרה.
בשנת 1907 נהרס המבנה מחשש להתמוטטות.
חמש שנים מאוחר יותר הוקם בית כנסת חדש בהובלת רב הקהילה זליגמן מאייר ובתכנון האדריכלים יוזף קוך ופרנץ שפיגל.
בית הכנסת נחנך ב-6 בספטמבר 1912 ברוב עם בהשתתפות ראש העיר אוטו גסלר, אשר מסר באופן טקסי את מפתחות בית הכנסת לרב הקהילה.
בצמוד להיכל התפילה נבנו מוסדות הקהילה ומשרדים.
להיכל התפילה צורה אליפטית ובחזיתו שני מגדלים עגולים המשמשים לעליה ליציע.
את סגנון הבניה ניתן להגדיר כנאו-ביזנטי עם נגיעות ברוקיות.
ב-9 בנובמבר 1938 נהרס בית הכנסת על ידי הנאצים במהלך אירועי ליל הבדולח.
אגף בית הספר והמשרדים שרד וחזר לשרת את הקהילה הנוכחית לאחר מלחמת העולם השנייה.
בפברואר 2019 נחנך בעיר, באתר בית הכנסת הקודם, מרכז קהילתי הכולל בית כנסת חדש שנבנה בהשקעה של 9 מיליון אירו.
בית הכנסת של ראקושפלוטה (בהונגרית: Rákospalotai zsinagóga) הוא מבנה בית כנסת לשעבר, שמשמש כיום כמחסן ספרים בדרך פוטי הישן בראקושפלוטה, הרובע 15 של בודפשט מ-1 בינואר 1950.
הקהילה היהודית בראקושפלוטה קיבלה את עצמאותה בשנת 1902. הרב הראשון של הקהילה, שנבחר בשנת 1898 - כשהקהילה עדיין הייתה שייכת לאויפשט - היה הרב יצחק מיכאל דושינסקי.
[יש לציין שקיימים כתיבים רבים לשם המשפחה הזה, כגון: Duschinsky, וכן Dushinsky, וגם Duschinskie, וגם Dusinszky ואף Dušinský ואפילו Dušinski, וגם Duszinski ועוד.
הכל לפי הכתיב המקובל באותה מדינה אירופית או בתערובת של כתיבים]
כדי לכסות את עלויות הבנייה הגבוהות, נערך בשנת 1926 "דינר" לאיסוף תרומות.
בהזדמנות זו הודפס על ידי ועדת הבנייה של בית הכנסת ספרון-תפילה זעיר, "בִּרְכוֹן", בן 44 עמודים שבסופו לוח-יהודי-עברי-הונגרי לשנת תרפ"ז (1927-1926. צילומים רצ"ב).
בעמוד הראשון של הברכון (בצילום) ברכה בחתימת יד הרב הראשי האומרת (תרגום מדרכי דותן):
הסכומים שיתקבלו בתמורה לספרון-התפילה, הברכון, הזה הם עבור רכישת אבן אחת למען בית הכנסת שלנו ההולך ונבנֶה.
כלומר, בעליו של ספרון-התפילה הושיט עזרה לבניית בית האלוהים.
ברכת הכל-יכול תלווה בכל דרכו את העוזר לבניית קורת-הגג הקדוֹשה.
בברכת הֶחבר־לָאמונה, מיכאל דושינסקי הרב הראשי.
הרב מיכאל דושינסקי (גם דושינסקיא) כיהן כמנהיג הקהילה עד פטירתו בשנת 1939. בזכותו נהנתה הקהילה מכבוד ומהערכה ציבורית רבה.
בית הכנסת איבד את קהלו בשואה ולאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא נעזב ולא חזר לשימוש.
הבניין שימש כמחסן מפות גאוגרפיות מאז שנות השישים וכמחסן ספרים מאז שנות השמונים, אז נקנה על ידי הספרייה הלאומית שצ'ני (OSZK).
הבניין עדיין משמש את ה-OSZL ואחת ממחלקות המחסנים שלה פועלת בו.
בחודש נובמבר 2025, כמאה שנה לאחר ייסודו וכ-80 שנה לאחר חורבן הקהילה, הודיעה ממשלת הונגריה על החזרתו לקהילה היהודית.
תמונות של בית הכנסת בראקושפלוטה.
התמונה הראשונה היא ילד עם עז משנת 1943 ברקע מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת של רחוב וישגראדי (בהונגרית: Visegrádi utcai zsinagóga) הוא ביתם של קהילת היהודים שמתגוררים בסביבת אויליפוטווארוש (חלק מרובע 13 של בודפשט), ומגדירים עצמם כאורתודוקסים מודרניים.
לאחר מלחמת העולם השנייה בית התפילה נוצר מהפיכת דירת מגורים לבית כנסת.
ריהוט בית הכנסת משתלב בתפיסה האורתודוקסית של קהל המתפללים בו.
ארון הקודש מעוטר בתצורות קרניים בחצי עיגול וקישוטי האולם המחודש עשויים לבן-זהב-כחול.
מעל ארון הקודש שני לוחות הברית מאבן משובצים במסגרת של תמונות.
אגודה בשם ה"שוּל של פשט", שמאגדת יהודים צעירים, צמחה מתוך קהילת צעירי הרובע.
בהשתתפותם הם מארגנים אירועי תרבות רבים בבית הכנסת.
בית הכנסת של פאפה ברחוב פטפי (בהונגרית: Pápai zsinagóga) היה בית התפילה של הקהילה היהודית המאוכלסת ביותר במחוז וספרם, בניין בית הכנסת היה השלישי בגודלו בהונגריה.
הוא לא משמש למטרות תפילה מאז מלחמת העולם השנייה, נמצא במצב מוזנח וזקוק לשיפוץ.
בסתיו 2012 אורגנה בה תערוכת צילומים על חיי הקהילה היהודית של פאפה.
יהודים התיישבו בעיר פאפה ככל הנראה כבר במאה ה-17. בית התפילה הראשון שלהם לפי נתון משנת 1714 היה במבצר הפנימי, באזור שמכונה היום "ארמון המבצר" של ימינו.
כבר בשנת 1743 נבנה בית כנסת ברחוב בצ'אני (Batsányi) של היום.
מוסדות הקהילה היהודית הוקמו רק בשנת 1748 על בסיס איגרת החסות של הרוזן פרנץ אסטרהאזי שהתיר התיישבות של משפחות יהודיות נוספות בעיר.
הקהילה שמנתה אז כמה תריסרי נפשות בלבד עברה כעבור מאה שנים את ה-2,700 נפשות, בהערכה, כ-20% מאוכלוסיית העיר.
מסיבה זו היה צורך בבית כנסת הרבה יותר גדול.
בשנת 1841 יועד אתר עבור בית הכנסת החדש על מגרש ליד הקולג' הקלוויניסטי (המכונה כיום "המכללה העתיקה") ברחוב המכללה (נקרא אז גם "רחוב יהודי" מכיוון שרוב האוכלוסייה היהודית התגוררה באזור).
כיוון הרחוב שנמשך בקו צפון-מזרח--דרום-מערב עמד בתקנות ההילכתיות ובית הכנסת נבנה במקביל לרחוב, כך שאחד מקירותיה הצדדיים פנה לרחוב.
הבנייה, שתרם עבורה גם הרוזן פאל אסטרהאזי מאה אלף לבנים, החלה בשנת 1844. ב-11 בספטמבר 1846 נחנך בית הכנסת בנאום בשפה ההונגרית של הרב לאופולד לעף שנבחר ממש באותה השנה לרב של העיר פאפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נגרם נזק כבד לבית הכנסת.
ב-1 ביוני 1944 הוקם גטו פאפה ברחובות הסמוכים לבית הכנסת (בין רחובות אטווש, ראקוצי, סנט לאסלו ובשטיה), שם הצטופפו תושבי העיר היהודים וגם התושבים היהודים של הכפרים מהסביבה (יותר מאלפיים וחמש מאות איש).
בין 30 ביוני לבין 3 ביולי, הועמסו כל היהודים בצפיפות עצומה על קרונות בקר וגורשו לאושוויץ.
הכוחות הגרמנים השתמשו בבית הכנסת לאחר מכן כאורוות סוסים והספסלים נעקרו לצורכי הסקה.
רק כמה מאות מהיהודים המגורשים חזרו הביתה בחיים, ורבים מהם היגרו אחר כך אל מחוץ להונגריה.
בית הכנסת נפתח מחדש בשנת 1945 על ידי הרב עקיבא אייזנברג מגיור, לימים הרב הראשי של וינה ועל ידי החזן הראשי לזר לוי, אך בשל מספרם הקטן של חברי הקהילה, הבניין לא היה בשימוש במידה רבה מאז מלחמת העולם השנייה.
שיפוצו וניצולו התרבותי היו על הפרק מאז שנות ה-80, אך בגלל מחסור במשאבים לא החלו בשיפוץ עד היום.
בשנים האחרונות מארח המקום מדי פעם קונצרטים של מוזיקה קלאסית, למרות מצבו ההרוס.
הבעלים הנוכחי, עיריית פאפה, מבקשת להפוך את הבניין למוסד תרבות ציבורי רב-תכליתי, אך בקשתה לתמיכת ממשלת הונגריה נדחתה עוד בשנת 2004, תוך ציון הסיבה:מחסור במשאבים.
יוזמה נוספת הייתה ליצור את התנאים החומריים לשיפוץ באמצעות "הקרן לשימוש בית הכנסת של פאפה" שהוקמה בשנת 2007, בה השתתפו צאצאי יהודי פאפה שחיים בניו יורק.
בית הכנסת המשופץ היה אמור לערוך תפילות בחגים היהודיים ואחר כך לתפקד כתערוכה, חדר קונצרטים וכנסים וכספרייה.
על פי התוכניות, "בית הזיכרון היהודי ההונגרי" צריך לקום במקום.
ב-15 ביולי 2012 נפתחה תערוכה בבית כנסת בשם "שכנים שנשכחו - משפחות, גורלות, סיפורים מחיי יהדות פאפה במאתיים השנים האחרונות".
חומר נוסף עבורה נאסף לקראת שנת 2019, 75 שנה לזכר גירוש היהודים למחנות ההשמדה.
בקשתו של הארגון הלא-ממשלתי PÁZSIT לשלטון המקומי בפאפה הייתה לפתוח מחדש את התערוכה, אך זה לא קרה.
בית הכנסת הקלאסיציטי העצום והמרשים ניצב ריק, מתדרדר, מתבלה, ומצבו מדאיג יותר ויותר.
ההופעה החיצונית של מבנה בית הכנסת, שנבנה בסגנון הקלאסיציטי, מאוד צנוע ואף פוריטני ונשבר רק באמצעות החלונות התאומים המסודרים בשתי שורות ועל ידי שני החלונות העגולים הגדולים בצד המזרחי והמערבי.
הבניין בן שתי הקומות בולט מתוך הבתים בני הקומה האחת של הסביבה.
ממדיו החיצוניים הם 21.36 ו-31.87 מטר, שטחו הפנימי במפלס הכניסה הוא 398 מ"ר, גובהו הפנימי הוא 19.6 מטר ושטח האולם הראשי שלו הוא 10.20 על 21.23 מטר.
קומת הקרקע והמרפסת (גלריה) התחתונה יכלו להכיל שמונה מאות גברים, עזרת הנשים הייתה במרפסת בקומה השנייה.