tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההכתמה של השמן הלכה והתפשטה על הפאה העליונה של קוביית הבד וחלחלה אל בין השכבות כך שכתמים הופיעו גם על פאותיה הצדדיות של הקובייה.
מעין מכונה פאסיבית ליצירת ציור תלת־ממדי.
בשנת 2009 במסגרת התערוכה "פקטורי" במובי מוזיאון בת ים לאמנות, הציגה חסיד את העבודה "עמוד (ללא כותרת)": דפי נייר ריקים בגודל A4 הוערמו זה על זה מרצפה עד תקרה ותוך כך נהיו לעמוד.
במקום להיות אלמנט תומך בחלל, היה העמוד הלא תפקודי הזה אובייקט נתמך.
מה שהחזיק אותו ומנע את קריסתו הוא הלחץ בו היה נתון בין הרצפה לתקרה.
לצידו הוצגו שני רישומי העתקה נוספים: "הדס אמנות" ו-""Hadas and Friends בהם חסיד העתיקה ברישום מדוקדק את מסך המחשב שלה שעליו הופיעו פעם תיבת המייל הפרטית שלה, עם כותרות התכתובות ופעם עמוד הפייסבוק שלה בו היא מציעה חברות לאמנים קולגות ואוספת רשימת חברים שאולי תמצב ותגדיר את מיקומה בשדה.
החל משנת 2010 הייתה מאמני גלריה ג'ולי מ.
בשנה זו הציגה בגלריה את תערוכת היחיד "יריקות וניגובים".
את רישומי סדרת ה"יריקות" מילאו קווים ישרים מקבילים בצפיפויות משתנות שנרשמו בעטים צבעוניים ובעזרת מערכת סרגלים.
הסדרה קיבלה את שמה בשל "יריקות" הדיו של העט, שקרו תוך כדי סימון הקו בעזרת הסרגל.
הרגע הזה, בו שארית דיו עודפת נפלטה והכתימה את הנייר, שוחזר שוב ושוב ולעיתים אף בוים עד כדי הטלת ספק במקריות.
בתערוכה "הדס חסיד" שהוצגה בגלריה ג'ולי מ.
בשנת 2014, חסיד הציגה 43 רישומי העתקה של מסכי המחשב שהתקבלו כתוצאות של חיפוש שמה ברשת.
בתוך הבנאלי והמוכר לעייפה הוסווה הצורך הנואש בהכרה, זה שככל שהוא גדל ומתנפח כך הוא מתרוקן.
באמצעות השימוש ברישום דקדקני להעתקת "דימויי רדי מייד" מוכרים שהכתיבו לעין מבט שטוח ומרפרף, נמתח עד אבסורד הפער בין משך העשייה למשך הצפייה והתקיים מעין טקס של ענישה עצמית על התשוקה להיראות.
בשנת 2017 הציגה בבית האמנים בירושלים את המיצב "רכבות רפאים".
במרכזו הוצבה העבודה המונומנטלית "מדרגות" שתפסה את מרבית אורכו של חלל הגלריה.
יריעת נייר ארוכה, קופלה על עצמה כגרם מדרגות בו עובי כל מדרגה הוא כעובי הדף המקופל.
הנייר נמתח לפנים ולאחור שוב ושוב וקופל בדיוק רב, על פי סדרה חשבונית יורדת, בניסיון ליצור את גרם המדרגות הנמוך בעולם, שככל שניסה לטפס ולצבור גובה, עדיין נותר נמוך.
לצד ה"מדרגות" הוצג הרישום "רכבות רפאים" רישום העתקה של כתבה מהעיתון שתיארה מצב אנומלי בו חברת הרכבות הבריטית ממשיכה להפעיל קווי רכבת שאין להם ביקוש ואין בהם צורך, מסיבות ביורוקרטיות וכלכליות.
מצב שבו רכבות נוסעות ריקות מצד לצד כיוון שזול יותר להמשיך להפעיל את הקווים מאשר לבצע את הליך הביטול שלהם.
נשואה לשרון חסיד ואמא לילד.
2002 – "ווילדע חיה'עס", גלריה החדר לאמנות עכשווית
2008 – "שמן על בד", גלריה החדר לאמנות עכשווית.
2010 – "יריקות וניגובים", גלריה ג'ולי מ.
2011 – sunny side up" ", סדנאות האמנים, תל אביב.
2017 – "רכבות רפאים", בית האמנים בירושלים.
2025 - " מול העיניים", אוצרת: רן קסמי אילן, בית האמנים הרצליה.
2006 – "טובין להצהרה", בוגרים של תוכניות בינלאומיות לתואר שני באמנות, טרמינל 1, בן-גוריון
2007 – "ציורים קטנים של נשים מודאגות", פרויקט "בקטנה" גלריה עירונית לאמנות ראשון לציון.
2007 – "פוליגרף" – רשמים, הביאנלה הארצית השלישית לרישום, גלריה ברבור, ירושלים.
אוצרים: אבי סבח, ינאי סגל ומאשה זוסמן
2009 – "פקטורי", מוזיאון בת ים לאמנות.
אוצרות: מילנה גיצין אדירם ולאה אביר
2010 – תערוכת הזוכים בפרסי משרד התרבות והספורט לאמנות ועיצוב, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2011 – "קו שנוצר על ידי הליכה" מוזיאון חיפה לאמנות.
2011 – "הוצאה להורג" גלריית בית הספר מנשר, תל אביב.
2012 – "קווים: הדס חסיד ואביטל כנעני עם אנה טיכו", תערוכה משולשת, בית טיכו, מוזיאון ישראל, ירושלים.
אוצרים: עדי קבילי ועודד שתיל
אוסף בהקמה" מוזיאון אשדוד לאמנות.
אוצרים: יובל ביטון ורוני כהן בנימיני
2013 – "מן המוכן – מאה שנה לרדי - מייד" מוזיאון חיפה לאמנות.
2014 – "טאבולה ראסה הרהורים על טרפז לבן", בית אוסף קופפרמן, אוצרת: עירית כרמון פופר
2015 – "מבט פנימי II", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2015 – "על קווי הדמיון", אגף הנוער מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: שרה ריימן שור
2016 – "שובו של הנייר/מחשבות על רישום" הביאנלה הארצית השישית לרישום.
אוצרות: עדנה מושנזון וסאלי הפטל נוה
2018 – "70.70.70" תערוכה קבוצתית של אמנים ישראלים בפדרציה היהודית, סנטה ברברה.
2018 – "והיד רושמת", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2019 – "קוד נגד קוד", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2022 – "יותר מאחד" הביאנלה הארצית השמינית לרישום.
2022 – "עבודות על נייר רכישות חדשות לאוסף מוזיאון פתח תקווה לאמנות בנדיבות קרן אלונה שטיין-מוריה", מוזיאון פתח תקווה לאמנות.
2024 – "1+1=ביחד", אגף הנוער מוזיאון ישראל, אוצרת: מיכל ברושי
2009 – פרס שרת התרבות לאמנות פלסטית
2011 – פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות
2015 – מלגת מפעל הפיס לקטלוג לאמן
2019 – קטלוג התערוכה "קוד נגד קוד" במוזיאון תל אביב
2017 – הדס חסיד, "תופעות לוואי שמחייבות התייחסות מיוחדת", ספר אמן
הדס בר-ניצן (נולדה ב-9 בדצמבר 2004) היא שחקנית כדורשער ישראלית, חברת נבחרת ישראל בכדורשער נשים.
סגנית אלופת אירופה (לאהטי 2025) יחד עם אלהאם מחאמיד רוזין, רוני אוחיון, סלסביל סואעד, רעות ארצי ושירה עטייה.
בר-ניצן נולדה לאליצור ומיטב בר-ניצן.
אחותה התאומה שי בר-ניצן היא שחיינית פראלימפית בנבחרת ישראל.
בר-ניצן נולדה לבקנית בנוסף יש לה לקות ראייה.
בין השנים 2018-2021 שחתה בר-ניצן תחת האגודה הפועל בית איל, היא זכתה במספר מדליות באליפות ישראל בשחייה פראלימפית ביניהם ב-50 מטר פרפר.
בשנת 2022 החלה להתאמן בענף הכדורשער במסגרת נבחרת העתודה.
ביחד עם חברותיה לנבחרת זכתה במדליית כסף באליפות אירופה לנוער בפינלנד בשנת 2022 ובמדליית ארד באליפות העולם לנוער בסאו פאולו שבברזיל בשנת 2023.
בשנת 2025 עלתה מנבחרת העתודה בכדורשער לנבחרת ישראל בכדורשער נשים.
הדסה באו (נולדה ב-18 ביוני 1947) היא ציירת, זמרת ופזמונאית ישראלית.
אחת מצמד "האחיות באו", עם אחותה צלילה, שהתפרסמו בתוכנית "רק בישראל".
נולדה בפולין לאמן יוסף באו.
פרסמה קובץ שירי הילדים בשם "ענן למכירה", שביצעה הזמרת מיכל טל.
ציוריה של באו הוצגו בתערוכות שונות ברחבי הארץ ובעולם.
היא שיחקה גם בסרטים ישראלים וכן הופיעה בתוכניות העוסקות בסיפור ההצלה של הוריה, יוסף ורבקה באו, בהקשר לסרט "רשימת שינדלר".
האחיות באו נתגלו לראשונה בתוכניתה של צופית גרנט "מילקשייק" בערוץ 2, ואחר כך הפכו לדמויות מרכזיות בתוכנית "רק בישראל", אותה הנחו אורנה בנאי וארז טל.
המניע הראשי להופעותיהן ולחשיפתן היה לשמר את פועלו של אביהם ואת מוזיאון האנימציה שהוא הותיר אחריו - בית יוסף באו.
שלא בכוונה, הן הפכו לצמד בדרניות של תוכנית בידור ושירן, "Be Happy now", הפך ללהיט.
בתוכניתן נוצר שעטנז שבו משתלבים גם סיפורים על הישרדות הוריהם בשואה ועל אהבתם, יחד עם קטעי סקס במלל ובזמר.
האחיות באו מרבות להופיע במסגרות חינוכיות רבות ובאירועי הסברה על הציונות בהקשר לשואה.
הן מספרות את סיפור הישרדות הוריהן, ובתוך כך מנסות לגייס תרומות למוזיאון האנימציה במסגרת הנצחת אביהן.
לרגל יום העצמאות ה-71 הוענק לאחיות באו "אות התקומה" בטקס שנערך במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים.
הדסה נעורים הוא כפר נוער חינוכי, הממוקם על צוק המשקיף לים התיכון, ליד מושב בית ינאי.
הכפר נוסד בשנת 1948 במטרה למצוא מקום תחליפי לילדים שפונו מכפר הנוער בן שמן במלחמת העצמאות על ידי חיה ועקיבא ישי מצוות כפר הנוער בן שמן אשר השתלטו על מבנה המשטרה הבריטית בערב הפינוי שלו.
הדסה נעורים הוא כפר נוער המאגד בתוכו פנימייה, בית ספר ומשק חקלאי.
הכפר הוקם בשנת 1948 כהרחבה של כפר הנוער "בן שמן" על ידי חיה ועקיבא ישי שאף שימש כמנהלו של הכפר עד שפרש לגמלאות.
נעורים הוא כפר נוער ייחודי בתכני ההכשרות שהוא מקנה לתלמידיו והמענה החינוכי הכולל.
מייסדי העמותה הם הסוכנות היהודית וארגון נשות "הדסה".
בשנת 1970 הוקם מסלול ארבע שנתי של בית ספר מקצועי אשר הפך במרוצת השנים את הדסה נעורים לאחד מהמוסדות הפנימיתיים הגדולים בארץ.
''הדסה־נעורים" זכה בשנת 1992 בפרס חינוך תשני'ב .הפרס הוענק לצוות בית הספר ולמנהלו אלי בן דוד, למנהל הכפר - ניסן קורי על "תפיסה חינוכית עם הפנים לתלמידים ועל קליטת תלמידים ממגוון אוכלוסיות ורמות; על קליטה ושילוב בדרך בלתי שיגרתית של תלמידים עולים; על טיפוח צוות ועל הכנת תוכניות לימודים מגוונות."
נעורים מפעיל את "המרכז הלאומי לאתלטיקה קלה" וכן מסלולי הכשרה ייעודיים לצה"ל.
ביישוב פועלת המכינה קדם-צבאית "אחד משלנו".
כיום מנוהל הכפר כעמותה עצמאית ללא כוונות רווח.
הנהלת הכפר כוללת את מנהל הכפר - עמי מגן, מנהל התיכון - יהודה אטיאס, ומנהל הפנימייה - תומר הוניגמן.
יו"ר הכפר היא עינת רייך.
החל משנת 2024, פועלת בכפר שלוחה של מכינת אדרת.
כפר הנוער מעשיר את החניכים המגיעים אליו ומאפשר לחניכיו להתפתח בתחומים שונים.
כל חניך המגיע לכפר רשאי לקחת חלק ב"קבוצות האיכות".
מונח זה נובע מהמחשבה ליצור לחניכים מסגרת מחייבת, בה הם צריכים להשקיע ולהתמיד לאורך כל השנה.
בין קבוצות האיכות ניתן למנות את קבוצת הרדיו, נבחרת הכדורגל, נבחרת הכלבנות, קהילת תנועת הצופים, נבחרת הרובוטיקה, נבחרת האמנות, ועוד.
נכון לתשפ"ה מתחנכים בכפר 350 תלמידי פנימייה ואקסטרנים, בכיתות ט' עד יב'.
תלמידי הפנימייה והתלמידים האקסטרניים בוחרים לבוא מרצונם לכפר הנוער במטרה לקבל הזדמנות נוספת לרכישת השכלה וללימודים לקראת תעודת בגרות מלאה או חלקית.
תלמידי הפנימייה מגיעים מכל רחבי הארץ והתלמידים האקסטרניים מגיעים מהיישובים בסביבה הקרובה.
87% מהתלמידים היו זכאים לתעודת הסמכה טכנולוגית בשנת תשפ"ד.
בית הספר זכה בתשע"ג להוקרה ממשרד החינוך על פועלו.
בכפר הנוער מתקיימת תוכנית נעל"ה (נוער עולה לפני הורים) של הסוכנות היהודית ומשרד החינוך להעלאת נערים בגילאי 15–16 לארץ.
התכנית נוסדה בשנת 1992 ומאז השתתפו בה למעלה מעשרת אלפים נערים ונערות.
כ־90% מהם נשארו בארץ וכ־50% מהוריהם עולים לארץ גם כן.
בני נוער אלו הגיעו לארץ ללא הוריהם והם שוהים בכפר במשך כל ימות השנה, במהלך יולי יוצאים התלמידים לביקור הוריהם בארצות המוצא.
לתוכנית מתקבלים נערים שעברו מבחני מיון וראיונות קבלה.
הם מגיעים לארץ בקיץ שלפני שנת הלימודים של כיתה י'.
ההחלטה על הפנימייה אשר בה הם ילמדו מתקבלת בשיתוף ההורים לפני עליתם ארצה.
תלמידי הפרויקט גרים בקבוצה נפרדת בפנימייה עם צוות הדובר את שפתם.
התלמידים משתתפים בכל הפעילויות החברתיות בפנימייה וזאת בנוסף למכלול פעילויות בלתי פורמליות המיוחדות לתוכנית נעל"ה.
מגמה בין תחומית המשלבת את מקצועות המכניקה, אלקטרוניקה, בקרה ומחשבים.
נושאי הלימוד: רובוטיקה, פיזיקה, חשמל, אלקטרוניקה, בקרים מתוכנתים, תכנות מחשבים, תהליכי יצור ממוחשבים ושפות תוכנה מודרניות.
לרשות התלמידים במגמה מעבדות בקרה, אלקטרוניקה ורובוטיקה.
הם זוכים לליווי לימודי ממהנדסים מחברות ההייטק שונות, ביניהם חברת DELL EMC שהיא חברת הסייבר הגדולה בישראל.
תלמידי המגמה לוקחים חלק בתחרות הרובוטיקה הבינלאומית FIRST Robotics Competition.
מדעי החקלאות (התמחות בבעלי חיים: כלבנות)
הלימודים, בשיתוף המרכז האקדמי רופין, נערכים בקבוצות קטנות וכוללים זמן מעבדה ומחקר, סדנאות סביבתיות הלימוד.
נושאי הלימוד הם: מערכות אקולוגיות טבעיות, בעיות אקולוגיות גלובליות, זיהום אוויר, מחזור חומרים, זיהום מקורות המים, טיפול בשפכים, מניעת זיהום מי תהום, תכנון סביבתי, תכנון בניין ערים.
המגמה מציעה מסע תלת-שנתי לפיתוח מנהיגים חברתיים בעלי ידע, כלים ומיומנויות מעשיות, תוך התמקדות בכל שלבי צמיחת האקטיביזם החברתי.
התוכנית בנויה כמטריצה של חמישה תחומי לימוד רוחביים: סוציולוגיה להבנת קהלי היעד והסביבה, פסיכולוגיה להתמודדות עם אתגרי יישום יוזמות, חקר להקניית כלים בלמידת עומק, ואקטיביזם ומנהיגות להובלה והנהגה עצמית.
מגמת אמנות הקולנוע כוללת לימודים עיוניים ומעשיים.
בתחום העיוני, התלמידים מכירים ומבינים את עולם הקולנוע, צופים בסרטים באופן ביקורתי, לומדים על תולדות הקולנוע ומכירים סגנונות (ז'אנרים) שונים.
בתחום המעשי, התלמידים חווים את כל שלבי היצירה הקולנועית הנדרשים להפקת סרט: הפקה, כתיבת תסריט, צילום, בימוי ועריכה באמצעות תוכנות מחשב מתקדמות.
בנוסף, מתקיימים ימי שיא חווייתיים ומפגשים עם אנשי מקצוע מעולם הקולנוע, כגון יוצרים ובמאים.
מקצוע מוגבר בהיקף של 5 יחידות לימוד.
תוכנית הלימודים כוללת נושאי חובה ונושאי בחירה על השפה והתרבות הרוסית וגם על יצירות ספרות.
עבודות גמר (מחקר ברמה של 5 יח"ל במקצועות לא טכנולוגיים)
התוכנית מציעה עבודות מחקר אישיות במגוון תחומי מדע, ביניהם ביולוגיה, חקלאות, פסיכולוגיה, מדעי המחשב, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה.
התלמידים יכולים לבחור במסלול תלת-שנתי (כיתות י'-יב') או דו-שנתי (כיתות י'-יא' או י"א-י"ב), ובכך להוסיף מקצוע מורחב נוסף לתעודת הבגרות שלהם.
בכפר הנוער משק חי הכולל בתוכו כלביה טיפולית, מרחב חי וענף חקלאות אורגית.
מהווה מקום לרווחת בעלי החיים והאדם כאחד, המבוסס על מודל של טיפול הדדי ועקרונות יסוד של יחס נאות לבעלי חיים, המתבטא ברווחה גופנית ונפשית.
כלבייה שיקומית-להקתית, אשר הוקמה בשיתוף עם קרן מנמון והרוח הישראלית, במטרה לשמש כחוות מרפא, שיקום, איזון ואימון לכלבים נטושים, תוך שיתוף פעולה מקצועי עם חניכי הכפר.
הכלבייה נבנתה על שטח של כדונם וחצי וכוללת חצר ומבנה המיועדים לכעשרה כלבים החיים כלהקה.
החניכים רוכשים ידע וכישורי גינון בר-קיימא, תוך התמקדות בייצור חקלאי וחיבור אקולוגי נכון לשמירה על האדמה ושיקום המרחב המקומי.
במסגרת זו, הם מקימים משתלה אורגנית וערוגות ירק, ולומדים על מערכות כמו קומפוסטציה, ביוגז, טיפול בפסולת אורגנית באמצעות תולעים אדומות, אנרגיה מתחדשת, שימור וטיהור מים אפורים, וניתוב מי גשמים.
הדסה סיגלוב (נולדה ב-7 באוקטובר 1929) היא זמרת ישראלית.
הדסה סיגלוב נולדה בבית חולים הדסה בתל אביב (מכאן שמה), להורים שעלו באותו יום מצנעא שבתימן.
לאחר שנתיים עברה משפחתה, משפחת שמעוני, לגור בירושלים.
אביה שימש כחזן וכגבאי בית הכנסת, והנחיל לה את כישורי השירה.
סיגלוב למדה נגינה בפסנתר ופיתוח קול באקדמיה למוזיקה בירושלים.
היא הייתה הסולנית בחבורת הזמר "שירו שיר" בהדרכת מאיר הרניק, ולאחר מכן בהדרכת אריה לבנון, והשתתפה בתוכנית שבועית ללימוד שיר בקול ישראל.
כמו כן הייתה הסולנית בחבורת הזמר בית הלל.
סיגלוב השתתפה בפסטיבל הזמר תשכ"ז - מאי 1967, בו ביצעה מחוץ למסגרת התחרות את השיר "גמדים", שכתב רפאל ספורטה והלחינה שרה לוי תנאי.
הייתה נשואה להרצל סיגלוב אשר ליווה אותה בנגינה בגיטרה בהקלטות ובהופעותיה בישראל ומחוצה לה, ממנו התאלמנה ב-2024.
לסיגלוב בת, השרה וחברת הכנסת לשעבר אורית נוקד, ובן, חגי, מוזיקאי.
"ירושלים של זהב", "מעל פסגת הר הצופים", "עץ הרימון", "שיר העמק", "ירדה השבת", "הכותל", "באב אל-ואד", "מה אברך", "החליל", "חורשת האקליפטוס", "רק הד קולך" ועוד.
הדסאים (שם מדעי: Myrtales) היא סדרת צמחים בעלי פרחים, המכילה 9 משפחות שחלקן חשובות לחקלאות, 366 סוגים ו-15,262 מינים בעיקר של עצים ושיחים.
על סדרה ההדסאים נכללות 9 משפחות מרבית מיני ההדסאים בעלי קליפה קשיחה ומתקלפת ועלים פשוטים, תמימים ונגדיים.
הפרחים בעלי עלי כותרת צרים בתחתיתם ונפרדים זה מזה, שחלה תחתית ואבקנים המעוקלים בתוך הניצן.
זחלים רבים של פרפראים ממשפחת Lycaenidae ניזונים ממיני הדסאים.
כופריים (Lythraceae) (בתוכה המשפחה לשעבר רימוניים)
הדסה מור (1931 – אוגוסט 2022) הייתה סופרת, עורכת דין ועיתונאית ישראלית.
הדסה מור נולדה בירושלים כצאצאית לשתי משפחות שורשיות מטבריה, משפחת בן קיקי ומשפחת טולדנו.
את השם הדסה העניק לה בכור-שלום שטרית, שהיה חברו של אביה.
בילדותה המוקדמת עברה משפחתה להתגורר בטבריה.
בילדותה התייתמה מאביה שנפטר בשליחות חינוכית ונקבר בעדן.
למדה בבית ספר יסודי בטבריה ולאחר מכן למדה במשך שלוש שנים בבית הספר החקלאי לבנות בנהלל בניהולה של חנה מייזל שוחט.
בשנת 1947 עברה ללמוד בתיכון בית הכרם בירושלים ולאחר מכן בסמינר למורים על שם דוד ילין.
בימי מלחמת העצמאות השתתפה בפעולות הגדנ"ע בירושלים.
לאחר שהוסמכה כמורה שבה לטבריה, שבה שימשה כמורה ולשם כך קיבלה דחיית שירות מצה"ל.
לאחר שנתיים של הוראה לא הוארכה דחיית השירות שלה והיא גויסה לצה"ל ושירתה כמורה חיילת בדרגת סמל.
בצה"ל שירתה במספר יחידות ולקראת סיום שירותה הוצבה לבסיס הטירונים בה"ד 4 בצריפין.
למרות היותה מיועדת לשמש כמורה בחר בה מפקד הבסיס, סגן-אלוף דב ירמיה, להיות מזכירתו.
ירמיה היה חבר נעורים של משה דיין.
בין הדסה מור לדב ירמיה נקשר קשר רומנטי והדסה מור הפכה לבת זוגו, אף על פי שהיה מבוגר ממנה ב-16 שנה והיו לו אישה ושתי בנות בקיבוץ בצפון הארץ.
לאחר שהתגרש מאשתו נישאו השניים.
דב ירמיה הכיר להדסה מור קצינים בכירים בצה"ל מאנשי "דור תש"ח", יצחק רבין, חיים לסקוב ורחבעם זאבי, וכן את ישראל בר שהסתופף בצלם.
עם סיום שירותה ושחרורו של דב ירמיה מצה"ל, באמצע שנות ה-50, עברו שניהם לגור בדירה שכורה ביפו שניתנה להם על ידי הצבא.
בשנת 1956 נולד להם בן, רז ירמיה, לימים פרופסור ומנהל המעבדה לפסיכונוירואימונולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לימודיה וקשריה עם משה דיין
דב ירמיה עבר להתגורר עם הבן בקיבוץ והדסה מור עברה לירושלים בה למדה חינוך מיוחד באוניברסיטה העברית והתגוררה במגורי הקצינים במחנה אלנבי.
לאחר שמשה דיין סיים את כהונתו כרמטכ"ל, הוא למד באוניברסיטה העברית מזרחנות ומדע המדינה והתגורר אף הוא במגורי הקצינים במחנה אלנבי, בשכנות להדסה מור.
בין השניים החלה מערכת יחסים רומנטית.
הדבר היה בעת שכל אחד מהם היה נשוי לאחר, משה דיין לרות והדסה מור לדב ירמיה.
הדסה מור ודב ירמיה התגרשו בשנת 1958. היחסים בין מור לדיין התקיימו לסירוגין עד ראשית שנות ה-60 והסתיימו בעת שמשה דיין כיהן כשר החקלאות.
בשנת 1961 קיבלה הדסה מור תואר ראשון בחינוך מיוחד ובשנת 1971 סיימה את לימודי המשפטים, שאותם החלה באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
לאחר מכן הוסמכה כעורכת דין ועסקה במקצוע זה.
בנוסף לכך נתקבלה כעיתונאית לאחד מעיתוני המדינה.
בשנת 1963 פרסמה הדסה מור את ספרה הראשון, "דרכים לוהטות".
הספר היה רומן מפתח, שגיבורתו היא בת דמותה של הדסה מור עצמה ואיש הצבא, האלוף הגידם "מתי יניב", שנהג עמה "בדרכים לוהטות", הוא בן דמותו של משה דיין.
הספר עורר סערה בישראל, הן משום התיאורים המיניים, שישראל הפוריטנית של אותם ימים לא הורגלה בהם, והן משום החשיפה של דיין כאיש בעל יצרים לוהטים המתעלם ממוסכמות חברתיות.
דיין היה אז, לאחר הניצחון במבצע סיני, לדמות של גיבור לאומי נערץ, והספר לא הזיק לתדמיתו, אלא העלה את קרנו כסמל של גבריות ללא מעצורים.
לא כן משפחתו של דיין.
בתו יעל דיין כתבה על כך בגילוי לב בספרה האוטוביוגרפי "אבי, בתו": -
בינואר 1972, כאשר התגרשו משה ורות דיין, פרסם "העולם הזה" מכתבים שנשלחו בשנת 1959 על ידי דב ירמיה למשה דיין ולרות דיין, שהגיעו לידי השבועון שנים קודם לכן והוא נמנע עד אז מלפרסמם.
מכתביו של ירמיה היו בוטים ומלאי כאב והוא השתמש בהם בביטויים חריפים ביותר כ"נואף שפל וארור כמוך".
משה דיין לא הגיב ורות דיין השיבה במכתב מאופק ומפייס המסתיים במילים "בינתיים התעודד, ישנו עולם ומלואו שנברא גם עבור בני אדם כמונו".
דב ירמיה פנה גם במכתב לדוד בן-גוריון שהשיב לו במכתב ארוך והסביר לו כי הוא מבדיל "בין הצד האישי והאינטימי - ובין הצד הציבורי" והעלה את דמויותיהם של דוד המלך ושל הוריישו נלסון שהיו גיבורים לאומיים, אך במקביל ניהלו מערכות יחסים עם נשים נשואות.
לאחר הוצאת ספרה "דרכים לוהטות", שהפך לרב-מכר, קיבעה הדסה מור את מעמדה כסופרת ופרסמה חמישה ספרים נוספים.
ארבעה מספריה היו ספרים בעלי גוון אוטוביוגרפי: "גלריה של חקי" הוא תיאור חוויותיה כחיילת בצה"ל, "מבוי סתום" הוא רומן המתאר מערכת יחסים מעוותת בין חיילת צה"ל לבין קציני או"ם ו"הפנתרה" הוא רומן על עורכת דין.
בספרה "יערת הדבש", שראה אור בשנת 2005 היא סקרה את מהלך חייה ותיארה את האישים שבהם פגשה בדרכה, שרים (בהם שר החינוך זלמן ארן ששימשה כמזכירתו במרכז מפא"י במערכת הבחירות של שנת 1961), אלופים ושופטים.
בספרה גוללה הדסה מור בהרחבה את מערכת היחסים המשולשת בינה לבין דב ירמיה ובינה לבין משה דיין.
היא כתבה בספרה כי יחסיה עם דיין החלו בעת שחל משבר ביחסיה עם ירמיה והם התגוררו בנפרד, היא בירושלים והוא בקיבוץ.
היא טענה שמכתביו של דב ירמיה לבן-גוריון ולרות דיין, נכתבו כתכסיס בלבד כדי להתגרש ממנה ולקבל חזקה על בנם המשותף, ולא כזעקת כאב אמיתית כפי שהתיימרו להיות.
ספרה הנוסף "מעמדים מאוד אישיים" הוא ספר עזר משפטי בענייני המעמד האישי.
בשנת 2011 במלאת לה שמונים שנה הוציאה הדסה מור ספר נוסף, "אהבות בצל האפר", רומן על רקע השואה.
דרכים לוהטות, הוצאת קוץ, 1963.
גלריה של חקי, הוצאת שביט, 1965.
מבוי סתום, הוצאת רותם, 1968.
מעמדים מאוד אישיים: מבט משפטי-פסיכולוגי-חברתי על ענייני המעמד האישי, הוצאת מודן, 1987.
יערת הדבש - מכתב פרידה, הוצאת כוכב, 2005.
אהבות בצל האפר, הוצאת שחר ליפשיץ, 2011.
יום הדין של ג'ני מרקוס, הוצאת ספרי צמרת, 2017.
הדסה הוא גופן עברי בעל "סריף" שנוצר על ידי הנרי פרידלנדר בשנים 1932 עד 1958. הגופן נקרא בשמו לכבוד ההסתדרות הציונית הדסה אשר פרידלנדר שימש כמנהל הדפוס הלימודי שלה בירושלים (לימים מגמת הדפוס במכללת הדסה).
באופן נדיר בתחום פיתוח הגופנים פותח הגופן במשך שנים רבות (כארבעה עשורים) וללא מטרה מיידית (כגון הדפסת יצירה מסוימת, הזמנה של יצרן מכונות כתיבה או מכונות דפוס וכדומה).
עקב כך זוכה הגופן להערכה כ"מלאכת חיים" ו"מלאכת אהבה".
האות שואבת מעיצוב עתיק של אותיות עבריות לספרי קודש אך תוך הקפדה רבה על בהירות וקריאות ומשלבת את מחקריו של פרידלנדר הן בתחום הכתב העברי והן בתחום העיצוב הגרפי המודרני.
על פיתוח הגופן אמר פרידלנדר:
תחילה שימש הגופן בסדר יד.
גרסה ראשונה של הגופן שולבה בשנת 1964 במכונת כתיבה "הרמס", ומאוחר יותר גם במסדרת יבמ.
הדסה (הלנה) לֶמְפֶּל (12 בפברואר 1929 – 31 במאי 1948) הייתה ציירת ולוחמת פלמ"ח, שנהרגה בקרב על משטרת לטרון במלחמת העצמאות.
הלינקה למפל נולדה לרוזה ולמאוריציו (משה) למפל בעיר נובי סונץ' (צאנז) שבפולין.
הייתה לה אחות אחת גדולה בשם סטלה.
אביה היה פקיד ממשלתי ומשפחתה הייתה אמידה ורב תרבותית, מנותקת מהמסורת היהודית.
קצת לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה באוגוסט 1939, החלה המשפחה במסע נדודים כדי להתרחק מן הגרמנים.
ראשית הם עברו למחוז המזרחי באזור טרנופול בפולין.
כעבור כמה שבועות ברחו ללבוב, שעברה להיות תחת שלטון ברית המועצות (בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב), ומשם נדדו להרי הקרפטים.
כעבור חצי שנה פתח הנקוו"ד במאסר ובהגליות המוניות של אזרחים פולנים לעומקה של סיביר.
משפחת למפל נשלחה מזרחה, מובלים בקרונות רכבת לבהמות, אל מחוז טומסק.
כעבור חודש וחצי נשלחו מטומסק אל אורל, לעבודות שירות ביערות.
שם חייתה המשפחה בתנאים פיזיים קשים.
שתי הבנות עמדו יום יום בתורים הארוכים לחלוקת האוכל, ההקצבה הייתה כארבע מאות גרם לחם נקודות לאדם ליום.
הכפור והרעב פגעו בהורים, שנחלשו גופנית, והמשפחה החליטה לשלוח את בתם לבית יתומים במהלך היום, כדי ששם תקבל תנאי מחיה טובים יותר.
שערה נגזז, ועד שעזבה את המקום לא הותר לה לגדלו.
באוגוסט 1942 שלח אביה את למפל אל קבוצת יתומים יהודים שנשלחו לטהראן, כדי להגיע אל ארץ ישראל.
בטהראן היא שהתה בבית יתומים, עד שהושגו רישיונות עליה מהבריטים.
בגיל 14 הגיעה בעליית ילדי טהראן אל ארץ ישראל.
תחילה עברה למפל במחנה עתלית, ומשם נשלחה למחנה המעבר עיינות.
היא נקלטה בקיבוץ גבעת ברנר, ומאותו יום גידלה את שערה לצמות שחורות ועבות.
היא החלה ללמוד בכיתה ז' למרות גילה, כיוון שהיה עליה להשלים פערים לימודיים.
על יומה הראשון בקיבוץ כתבה ביומנה: "היום קיבלתי שמיכה.
הלילה, אחרי ארבע שנים, אוכל להתכסות בשמיכה משלי." שמה שונה מהלנה להדסה, כיוון שהיא הגיעה לשם סמוך לפורים.
היא לא אהבה את השינוי, וכתבה ביומנה: "מה אתה אומר על חילוף זה של שמי?...
רק הדסה, אבל בעיניי זה בכלל לא מוצא חן.
אני רוצה להוסיף להיות הלנקה."
במשך שנותיה בארץ שמרה למפל על קשר מכתבים עם בני משפחתה (שהשתקעו לזמן מה בגרמניה), בהם תיארה את התלהבותה מהמולדת החדשה.
בין היתר כתבה: "כשתגיעו ארצה תמצאו כאן מולדת חופשית באמת.
אני סבורה שלא אבייש אתכם, ואולי אף תתגאו בהלנקה שלכם יום אחד.
אני כבר צופה את הדמעה שתתנוצץ בעיניכם, אך אל תבכו!
הראש למעלה, עוד יהיה טוב!".
בקיבוץ סיימה למפל את לימודיה והצטרפה לתנועת "המחנות העולים".
לאחר סיום לימודיה בקיבוץ התגייסה למפל לפלמ"ח בנובמבר 1946 והצטרפה להכשרת מעוז א' (הכשרת יגור-מעוז), במסגרת פלוגה יוד, בקיבוץ יגור.
בינואר 1948 צורפה ליחידת מלווי שיירות לירושלים, "הפוּרְמָנִים".
היא סיימה קורס באלחוטנות ושימשה כקשרית בתוך המשוריינים שפרצו דרכם בשער הגיא (באב אל וואד).
בחודש מאי 1948 סופחה למפל לחטיבה שבע שהוקמה במטרה להתגבר על המצור לירושלים ולכבוש את לטרון; היא הוצבה בגדוד 73 של חיים לסקוב.
לסקוב לא הסכים שהיא, כאשה, תצא לקרב, אך היא שיבצה את עצמה ללא ידיעתו כקשרית בזחל"ם של מפקד פלוגת החרמ"ש, , שהיה בהמשך מפקד צוות הקרב לכיבוש משטרת לטרון.
בלילה שבין ה-30 ל-31 במאי 1948 יצא הגדוד המשוריין 73 בו שירתה למפל למבצע בן נון ב', כשמטרתו לתקוף את הגזרה המערבית של לטרון.
המג"ד לסקוב קבע שנשים לא ישתתפו בלחימה, אך למפל התעקשה והשתתפה בו בכל זאת.
חמישה זחל"מים פנו לכבוש את מצודת המשטרה שהייתה אז בידי הירדנים, ועל החבלנים שצורפו לזחל"מים הוטל לפרוץ פתח לתוך המצודה, כדי לאפשר כניסה לחיל הרגלים.
הקרב החל סמוך לחצות, ואמור היה להסתיים לפני עלות השחר.
הזחל"מים הצליחו לפרוץ, אך אש להביור שירו כדי לשתק את חיילי האויב, האירה את החצר ואפשרה לאחרונים לפגוע באופן מדויק בכוח הפורץ.
חיל הרגלים שאמור היה לפרוץ בעקבות הזחל"מים התעכב, וכשהגיע היו כבר כל המשוריינים הרוסים, ורוב לוחמיהם פצועים או הרוגים.
במהלך הקרב דיווחה למפל בקור רוח על המתרחש, והיא זו שקיבלה את פקודת הנסיגה במכשיר הקשר.
היא העבירה אותה למפקד בשטח, אך עקב מצב המשוריינים והלוחמים, הנסיגה כמעט ולא הייתה אפשרית.
המפקד עוד הספיק להורות למי שיכול להציל את נפשו, אך נהרג בעצמו.
תחת מטר אש צולבת המשיכה למפל לדווח במדויק על האירועים, קראה לתגבורת ועודדה את החיילים הפצועים.
כשהמשוריין בו הייתה החל לבעור, היא קפצה החוצה, והמשיכה לשדר.
השדר האחרון שלה, על פי עדותו של עמירם ישפן, היה: "אלה כנראה הרגעים האחרונים שלנו.
לא נשאר פה כמעט אף אחד.
היא המשיכה לירות במוסקט שלה, תוך כדי שהיא מטיחה בירדנים קריאות זעם בערבית וקוראת להם להיכנע.
היא נהרגה מאש שנורתה עליה זמן קצר לאחר מכן.
מעשה גבורתה זכה להערכה רבה מצד הירדנים.
בתום מלחמת העצמאות הדסה למפל הייתה מועמדת לקבל את 'אות הגבורה', אך בסופו של דבר לא עוטרה.
למפל ועוד 30 לוחמים מצאו את מותם בניסיון הפריצה הכושל למצודת המשטרה בלטרון במבצע בן נון ב'.
היא נטמנה בקבר אחים בהר הרצל בחלקת חללי לטרון, שנה לאחר מותה.
אמה ואחותה עלו ארצה כשלושה חודשים לאחר מותה, ולא מצאו אותה.
רק לאחר כמה שבועות אחת מחברותיה הודיעה להן כי היא נהרגה בקרבות.
למפל השאירה אחריה צרור מכתבים גדול, וציורים רבים פרי עטה.
כמו כן יומן בו כתבה בגוף שני.
קריאתו מאפשרת הצצה לעולמה כנערה מתבגרת וכן התייחסויות לאירועים היסטוריים שחוותה.
חלקים מיומנה התפרסמו בספר שערך ותרגם מפולנית בן ציון תומר, שהיה גם הוא אחד מילדי טהראן.
בשנת 1995 עיריית ירושלים קראה על שמה רחוב בשכונת הר הצופים, סמוך לכניסה לישיבת בית אורות.
תעודת הערכה – הדסה למפל כסמל לגבורה
בעקבות פרסום הספר "הדס בקצה הלילה" מאת גלי מיר־תיבון, שמבוסס על סיפורה של הדסה למפל, הוענקה על-ידי הרמטכ"ל אביב כוכבי, תעודת הערכה למשפחתה של הדסה למפל.
בטקס שהתקיים ב-21 בדצמבר 2022 בהשתתפות מוקירי מורשתה, נשיא עמותת חיל הקשר, אלוף שלמה ענבר, נציגי חיל הקשר וחטיבות השריון 10 'הראל' ו-7, הוענקו תעודות הערכה למשפחותיהן של שתי אלחוטניות לוחמות שנפלו במלחמת העצמאות: הדסה למפל ומירה בן ארי.
תעודות ההערכה ניתנו כאות הוקרה לגבורתן ולפועלן הייחודי במלחמת העצמאות.
הדסה ביריביס-עורי (14 במרץ 1909 – 23 במרץ 2009) הייתה מוזיקאית ישראלית, מורה לפסנתר בתל אביב במשך עשרות שנים.
ביריביס נולדה בעיירה אוברוץ' שבאוקראינה במשפחה בת שמונה בנות ושני בנים.
בשנת 1919 נרצח אביה בפוגרום, ובשנת 1925, כשהייתה כבת 16, עלתה לארץ ישראל עם אמה וכמה מאחיותיה.
היא השתקעה בתל אביב והתגוררה בה עד מותה.
בתל אביב למדה אצל רבקה שרתוק-הוז וארבע שנים אצל מרים לוית בבית הספר למוזיקה "בית לוויים".
ניגנה בגני ילדים, בהם גנה של צפורה וולפסון, עבדה עם שרה לוי-תנאי ולהקת ענבל ובמשך שנים נתנה שיעורים פרטיים בנגינה ובמחול.
בין תלמידיה: המלחין דוד זהבי, הפסנתרן שלומי שם-טוב (בילדותו), המלחין יואל ולבה, עפר גביש, רונית בורדו, הפסנתרן והמנצח יוני פרחי ושדרנית קול המוסיקה זמירה לוצקי.
הדסה ביריביס, משה דפנא, עמנואל עמירן ואברהם עומר (עורכים), זמר-חן: שירון לגני הילדים ולכיתות היסוד א'–ב', תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ-ישראל, 1960.
הדס קלדרון (נולדה ב-10 בדצמבר 1975) היא שחקנית תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע, מחזאית, תסריטאית, מפיקה ודרמטורגית ישראלית.
מנהלת אמנותית של התיאטרון הארצי לילדים ולנוער.
קלדרון היא בתם של האדריכל משה קלדרון והציירת והאמנית, רינה סוצקבר.
מצד אמה, היא נכדתו של משורר היידיש זוכה פרס ישראל אברהם סוצקבר, מי שנחשב לאחד מגדולי המשוררים במאה העשרים ועלה לארץ ב-1947 לאחר שניצל בדרך נס מיערות וילנה באמצעות מחברת שיריו שהוברחה לסטלין.
בגיל עשר השתתפה במבחן בד בתיאטרון "הבימה" ונבחרה לשחק בהצגה "המלך מתיא הראשון" בבימוי אורי פסטר.
בנעוריה המשיכה לשחק ב"הבימה" ובתיאטרון לילדים ולנוער, בין היתר את דורותי ב"הקוסם מארץ עוץ", ותפקיד של בן ב"בעל זבוב".
בצה"ל, שירתה כמפקדת פלוגת טירוניות בבה"ד 12, והשתחררה כקצינה בדרגת סגן.
במהלך שירותה הצבאי, נטשה זמנית את עולם הבמה, וחזרה אליו רק לאחר תום שירותה.
ב-2001 סיימה 3 שנות לימודי משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
הצגת הסיום שלה, "ברטה והים הגדול", בוימה על ידי מיכאל גורביץ'.
עם סיום לימודי המשחק, נסעה קלדרון למוסקבה, להשתלמות בעולם הבמה אצל במאי התיאטרון הרוסי אנטולי וסילייב.
כשחזרה לישראל, הצטרפה לאנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, וגילמה את קליטמנסטרה בפרויקט "מיתוס".
לאחר כשנה וחצי קיבלה הצעה לגלם את התפקיד של סטלה ב"חשמלית ושמה תשוקה" שכתב טנסי ויליאמס והועלתה בתיאטרון בית ליסין.
מאז ועד 2018 שימשה קלדרון כשחקנית בית בתיאטרון זה.
במקביל, קלדרון היא גם שחקנית-יוצרת.
היא הייתה שותפה ביצירת "דודה פרידה: המוזיאון", הצגה שזכתה בפסטיבל עכו לשנת 2006, וכן יזמה את ההצגה "הגר" שלאחר מכן הועלתה בתיאטרונטו.
בשנת 2010 נסעה קלדרון לגרמניה להשתתף בפרויקט "קשרי משפחה", שיתוף פעולה בין תיאטרון היידלברג ותיאטרון בית לסין, שם יצרו את ההצגה "קוראים לי ייקה" בשיתוף השחקנים.
בערב הפרמיירה של ההצגה בגרמניה הלך לעולמו סבה של קלדרון, המשורר אברהם סוצקבר, שבהשראתו נוצרה ההצגה.
ב-2012 יזמה והפיקה את ההצגה "התאומות" בבימוי דורונה בן דור, על פי סיפור של סבה, שעלתה בפסטיבל ישראל וכן בפסטיבל בווילנה.
מאז 2019 קלדרון היא המנהלת האומנותית
של התיאטרון הארצי מיסודו של סמי לוי בתקופת ניהולה זכה התיאטרון בכ-30 (פרסי התיאטרון משרד התרבות וציונים לשבח משרד החינוך) פרסים על ההצגות - גרטה, הכל זהב, הילד עם הנקודות, החלילן מהמלין, העיניים של טיטו, העד, הילדים של כולנו, סאלח שבתי.
ב-2017 יצרה כתבה וביימה ביחד עם עודד אהרליך את הצגת הילדים "החבר הכי טוב שלי", אשר הופקה בתיאטרון הקיבוץ שזכתה בפרס השחקן הטוב ביותר יניב סויסה.
ב-2018 כתבה עם עודד אהרליך את מחזה הילדים "לציונה יש כנף אחת" בהפקת תיאטרון הקיבוץ זוכת פרס ציון לשבח סל תרבות ארצי משרד החינוך.
ב-2019 כתבו קלדרון ואהרליך את המחזה "בוא אלי פרפר נחמד" בהפקת תיאטרון המדיטק.
יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את המחזה "פלאפל" שהועלה בתיאטרונטו 2019 בהפקת תיאטרון הקיבוץ בכיכובו של יניב סויסה, ההצגה זכתה בפרס הצגת היחיד הטובה ביותר בפרסי התיאטרון 2019
ב-2019 יצרו קלדרון ואהרליך את המחזה "הניגון שבלב" בהפקת התיאטרון הארצי לנוער מיסודו של סמי לוי.
ב-2020 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את ההצגה "הכל זהב" עם השירים של להקת התרנגולים בבימויו של משה נאור, הפקה משותפת של תיאטרון חיפה והתיאטרון הארצי לילדים ולנוער שזכתה בפרס מיון לשבח סל תרבות ארצי משרד החינוך.
ב-2021 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את הצגת היחיד לנוער וכל המשפחה של דבלה נבון "מילה טובה" בבימוי מוריה זרחיה שמוצגת בתיאטרון הארצי.
ב-2022 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את הצגת היחיד "העד" שזכתה בפרס בחירת הקהל על שם תרין שלפי בפסטיבל תיאטרונטו 2022 בכיכובו של מיכאל הנגבי, המספרת את סיפורו יוצא הדופן של סבה המשורר אברהם סוצקבר, שהיה העד היהודי היחיד מטעם הרוסים במשפטי נירנברג.
ב-2023 יצרה וכתבה יחד עם עודד אהרליך את ההצגה "החלילן מהמלין", בשיתוף נגני הפילהרמונית הישראלית זוכת פרס ציון לשבח משרד החינוך ועדת סל תרבות ארצי.
יצרה כתבה וביימה עם עודד אהרליך את ההצגה בראשית בשיתוף אנסמבל טרמולו.
בנוסף לכך, היא היוצרת של הסדרה לכל המשפחה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית יחד עם המנצח גיא פדר.
את הסדרה כתבה וביימה יחד עם עודד אהרליך-
קונצרט תיבת נוח עם אלי גורנשטיין, קונצרט בראשית עם מיכאל הנגבי, קונצרט יצירת מצריים עם יניב סוויסה, קונצרט החצוצרה עם טל מוסרי, קונצרט דוד וגוליית עם עידו מוסרי.
ב-2002 גילמה את קליטמנסטרה בהצגה "מיתוס" שהעלה אנסמבל עיתים.
ב-2006 השתתפה בהצגה שיצרו נעמי יואלי יחד עם דפנה אריאל וגליה יואלי "דודה פרידה: המוזיאון" והועלתה באופן עצמאי.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר פסטיבל עכו לשנת 2006.
ב-2003 גילמה את סטלה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס.
ב-2004 גילמה את איזבל, התפקיד הראשי בהצגה "אהבה ממבט שלישי" שכתבה סוזן סנדלר; וגילמה את תהילה בהצגה "מקווה" שכתבה הדר גלרון.
ב-2005 גילמה את הגר בהצגת היחיד "הגר" שכתבה יוכי ברנדס שעלתה קודם לכן בתיאטרונטו.
ב-2007 גילמה את סוזנה בהצגה "איש הגשם" מאת רונלד באס, ואת נטע, התפקיד הראשי בהצגה "דולפינים" שכתבה מאיה שעיה.
כמו כן גילמה את אלונה בהצגה "סופה של בדיחה" שכתב נועם גיל.
ב-2009 גילמה את מיקי נדב בהצגה "בראנז'ה" שכתב בעז גאון.
ב-2010 גילמה את אורנה בהצגה "פועלת זרה" שכתבה רחל גיל, והשתתפה בהצגה "קוראים לי ייקה", יצירה בשיתוף השחקנים של הבמאית נינה גולסטרוף, בשיתוף תיאטרון היידלברג.
ב-2015 השתתפה בהצגה "אוצר יקר" לצד ששון גבאי.
ב-2017 גילמה את מנהלת המדרשה דבורי בהצגה "הסודות" מאת הדר גלרון (על פי התסריט של הדר גלרון ואבי נשר), בבימויו של כפיר אזולאי.
ב-2002 גילמה תפקיד אורח בסדרה "שאול" שביימו איתן ענר ושירלי שטרן.
ב-2003 גילמה אחות בטלנובלה "משחק החיים" שביים יצחק שאולי וגילמה אחות בסדרת "החצר" שביים אבי כהן.
ב-2006 גילמה את רות קליגר-עליאב (תפקיד ראשי) בסרטו של ארז לאופר "דילמת הדריין".
באותה שנה גילמה את יעלי בסרט סטודנטים בשם "חיילת בודדה" שביימה טליה לביא.
ב-2007 גילמה את נוגה שומרון (תפקיד ראשי) בסרטו של אביב טלמור "אני ביאליק".
ב-2008 גילמה את שפרה בסדרת הטלוויזיה של אורי ובני ברבש "האמת העירומה".
ב-2011 גילמה את אפרת קופר בסרט "טאקע מאמע".
ב-2012 גילמה את עמליה בסדרת הטלוויזיה "גאליס" שביים עודד רז, כמו כן השתתפה בסדרה "אמא ואבאז" של אבנר ברנהיימר ובסרטו של אבי נשר, "פלאות".
בשנת 2015 השתתפה בסרט "המילים הטובות" של שמי זרחין.
ב-2017 השתתפה בסרטו של חורחה גורביץ', "ברזיל אהובתי".
ב-2018 הפיקה וכתבה יחד עם אורי ברבש הבמאי ויאיר קדר המפיק, סרט על סבה המשורר אברהם סוצקבר, "דבש שחור - שירת חייו של אברהם סוצקבר", אשר זכה בפרס אבנר שלו יו"ר יד ושם במסגרת פסטיבל ירושלים לקולנוע.
ב-2019 גילמה את ענת אייזנקוט בסרטו של יואב רונן "לוחם בנשמה".
בשנת 2020 שיחקה את מיכל בסדרה "בלקספייס".
בשנת 2021 שיחקה את רווית בסדרה "מקיף מילאנו" ואת גלי בסרט "שתיים".
בשנת 2021 יצרה והפיקה יחד עם הייידיש בוק סנטר את הסרט הדוקומנטרי "מי יישאר?" (ביידיש: "ווער וועט בלייבן?") על המסע שלה לווילנה בעקבות יומנו הנדיר של סבה מצד אמה, הסופר והמשורר אברהם סוצקבר.
ב-2023 לוהקה לסדרה המתח "הראש" (נקרא בעבר: "האויב שבתוכנו") עם יהודה לוי, שעלתה לשידור ב-2025 בקשת 12, בבימויו של אופיר לובל.
2009 – פרס רוזנבלום לאמנית מצטיינת מטעם עיריית תל אביב-יפו
2018 – הסרט "דבש שחור שירת חייו של אברהם סוצקבר" זוכה בפרס אבנר שלו יו"ר יד ושם במסגרת פסטיבל ירושלים לקולנוע
2018 – הסרט "דבש שחור" זוכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל הסרטים הישראלים בלוס אנג'לס
קלדרון היא אם לשני ילדים.
הדס פדה (נולדה ב-21 בדצמבר 1973) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל, שיאנית ישראל ואלופת המכביה השלוש עשרה (1989) במשחה ל-100 מטר גב.
הדס פדה שחתה בקבוצת השחייה של הפועל נהריה תחת הדרכתו של המאמן רובי שלו.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט 1987 זכתה פדה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:37.67 דקות, אחרי שרון אקסלרוד מהפועל עמק חפר/נתניה (2:32.76 דקות ולפני דורית משלר (2:39.63 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר גב, אחרי שרון אקסלרוד (1:11.27 דקות) ודורית משלר (1:12.38 דקות).
בתחרות האומות בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה ביוני, 1989 קבעה פדה שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.00 דקות.
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב ביולי אותה שנה זכתה פדה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.08 דקות ובמדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 4:30.12 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:31.19 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה פדה ב-5 מדליות, מהן 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:21.23 דקות, אחרי קריית אונו שקבעה שיא ישראלי חדש של 9:07.47 דקות ולפני הפועל ירושלים (9:29.83 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:43.78 דקות, אחרי אלון שקבעה שיא ישראלי חדש של 2:26.63 דקות ופורת (2:32.45 דקות).
בתחרות "משחה נועם" (בריכה של 25 מטר) שנערכה בנהריה בסוף חודש דצמבר אותה שנה קבעה פדה שיא ישראלי חדש במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 31.00 שניות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 סיימה פדה במקום השמיני במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:08.99 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף אוגוסט אותה שנה קבעה פדה שיא ישראלי חדש במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 31.48 שניות, שיא זה החזיק מעמד 5 שנים ו-8 חודשים עד נישבר על ידי ליטל כשריאל ממכבי מעלה אדומים.
באוקטובר אותה שנה נסעה פדה לטורונטו, קנדה על מנת לשפר את רמת השחייה שלה.
היא התאמנה תחת הדרכתו של המאמן ביירון מקדונלד.
באליפות קנדה בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בסוף פברואר 1991 קבעה פדה שלושה שיאים ישראליים חדשים.
במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 30.01 שניות ובמשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:03.67 דקות, שיאים אלו החזיקו מעמד כמעט 7 שנים עד שנשברו על ידי אניה גוסטומלסקי ממכבי חיפה כרמל.
השיא השלישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.72 דקות נישבר על ידי טימאה טוט ממכבי ראשון לציון בסוף אותה שנה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט אותה שנה קבעה פדה שני שיאים ישראליים, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.18 דקות ובמשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:25.4 דקות.
בתחרות שנערכה בקנדה באוגוסט 1995 קבעה פדה במשחה ל-100 מטר גב שיא ישראלי חדש של 1:06.62 דקות, שיפור לשיאה בן השנה של ליטל כשריאל (1:06.71 דקות) שבועיים לאחר מכן, באליפות קנדה שנערכה בטורונטו היא סיימה במקום 18 במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש נוסף של 1:06.12 דקות.
בתחרות AJAX Invitational שנערכה בטורונטו באפריל 1996, קבעה הדס את תוצאתה הטובה ביותר במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:05:62 דקות.
בקנדה פדה למדה קרימינולוגיה ובשנת 1997 היא נישאה לטרוור גיליס.
בשנת 2004 קבלה הדס תואר דוקטור לפסיכולוגיה מ-Aliant University בקליפורניה.
להדס שתי בנות נילי, נולדה בשנת 2009 ואיה, נולדה בשנת 2011. הדס חיה עם משפחתה בקליפורניה ומכהנת כפרופסור חבר ב-Aliant University בסן פרנסיסקו..
הדס פדה, היא נכדתו של פרופ' ברוך פדה, שהיה קצין רפואה ראשי, מנהל בית חולים ומנכ"ל משרד הבריאות.
חתן פרס ישראל תשמ"ה לרפואה.
הדסה בן־עִתּוֹ (16 במאי 1926 – 14 באפריל 2018) הייתה שופטת ישראלית, סגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב ושופטת במינוי זמני בבית המשפט העליון.
ידועה גם בשל מחקרה על אודות הפרוטוקולים של זקני ציון, שפורסם בספרה "השקר מסרב למות" משנת 1998.
לאה הדסה נולדה בבז'ז'יני שבפולין, בתם של דבורה ברודר ודוד ליפמנוביץ, קבלן בניין .
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב־1935. עד 1941 התגוררה המשפחה בקריית מוצקין, ובן־עתו למדה בבית הספר הריאלי העברי.
לאחר מכן עברה לירושלים ולמדה בבית הספר התיכון הדתי "מעלה" בעיר.
מאוחר יותר למדה היסטוריה, פסיכולוגיה וספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב־1946 עבדה כרכזת מועדוני נוער בוויצו, הייתה המזכירה הארצית של הארגון, ונשלחה מטעמו כנציגה לוועידה העולמית של ויצו בבזל.
ב־1947 עברה להתגורר בחולון והחלה ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
במהלך מלחמת העצמאות שירתה בצה"ל בתפקיד סגנית קצין התרבות של פיקוד מרכז.
לאחר שחרורה ב־1949 עבדה כמנהלת ענף הנוער במחלקת התרבות במשרד החינוך, ובהמשך עבדה כמנהלת ענף הסטודנטים במשרד.
ב־1951 חזרה ללימודי המשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שאותם סיימה ב־1953. בן־עתו השתלמה בקורסים נוספים במשפטים ובקרימינולוגיה בארצות הברית, באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובאוניברסיטת דנוור.
ב־1955, ולאחר התמחות בבית המשפט המחוזי ביפו ובפרקליטות מחוז תל אביב, עבדה חמש שנים במשרד עורכי דין, עם התמחות במשפט פלילי.
ב־1960 מונתה לשופטת בבית משפט השלום בתל אביב, והצטרפה בכך לארבע שופטות שכיהנו במדינה כולה.
כעבור עשור מונתה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, ובין היתר גזרה עונש מאסר על אשר ידלין בשל חלקו בפרשת ידלין.
בשנים 1971–1974 הייתה גם מרצה בתחום המשפט הפלילי באוניברסיטת בר־אילן.
ביולי 1980 ניצלה מפצצה שהונחה בביתה; הועלו השערות כי הפצצה הייתה קשורה למשפט על שוד בנק שניהלה באותה תקופה.
ב־1980 כיהנה במינוי זמני בבית המשפט העליון.
ב־1988 התמנתה לסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב.
בן־עתו הייתה חברה פעמיים במשלחת ישראל לאו"ם (1965 ו־1975), ופעמיים במשלחת ישראל לוועידת אונסק"ו לזכויות האדם (ביניהן בפריז 1982).
מונתה ב־1988 לנשיאת הארגון הבין־לאומי של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
כן עמדה בראשות הוועדה לבדיקתה של בעיית הזנות בישראל.
ב־1991, לאחר 31 שנים שבהן כיהנה כשופטת בערכאות שונות בבתי המשפט בישראל, הקדימה בן־עתו ופרשה מתפקידיה במערכת המשפט כדי לעסוק ב"פרוטוקולים של זקני ציון".
מאז פרישתה מכס השיפוט עסקה בן־עתו במאבק נגד האנטישמיות, תופעה שנתקלה בה בזמן שירותה במשלחת לאו"ם.
המאבק הוביל אותה לכתוב את הספר "השקר מסרב למות" (1998), העוסק בפרוטוקולים של זקני ציון ומתאר את מקורם.
בעבודתה ביקשה להראות כי הטקסט, שגם אותו שמעה מצוטט בעצרת הכללית, הוא זיוף.
כמשפטנית ומומחית לנוהלי האו"ם, חקרה בן־עתו את טיבם של הפרוטוקולים וכן את הטענות שהטקסט זויף או נגנב.
היא בדקה את ההוכחות שהוצגו במשפט בברן, בירת שווייץ.
ספרה תורגם לתשע שפות והתפרסם ברחבי העולם.
לאחר פרסומו עסקה בן־עתו גם בכתיבה ובהרצאות על הקשר בין אנטישמיות ובין אירועים עכשוויים, כגון מלחמת לבנון השנייה וגל המחאות בארצות ערב (2010–2011).
כן כתבה שני ספרים נוספים.
ב־1999 זכתה בפרס צלטנר לחקר המשפט.
ב־2007 הוענק לה פרס חיים הרצוג על תרומה ייחודית למדינת ישראל ולתפוצות.
ב־2011 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר־אילן, כהוקרה על מאבקה באנטישמיות ותרומתה למערכת המשפט ולחברה.
על כובד המשקל של שיפוט הוגן אמרה: "שופט לא מקבל עצות על איך לשפוט.
סומכים על שיקול הדעת שלך – וזו מעמסה מאוד כבדה[.] כששלחתי צעיר, בפעם הראשונה, לבית סוהר, חלמתי בלילה על הדלתות שנטרקות אחריו ועל מה שקורה במשפחה שלו.
ב־1950 נישאה לגרשון בן־עתו, וב־1957 אימצו השניים בת, אורלי.
השקר מסרב למות: מאה שנות הפרוטוקולים של זקני ציון; הקדמה: חיים ה' כהן, תל אביב: דביר, ה'תשנ"ח, 1998 (הספר ראה אור בתרגום לשפות גרמנית, רומנית, ספרדית, אנגלית וערבית)
פנינים ורודות משנחאי (עורכת שושי בריינר), אור יהודה: דביר, 2008 (13 סיפורים אוטוביוגרפיים, המתארים פרקים בחייה, בתחום המשפט, ובתחום ההסברה על העם היהודי)
אל תלכי לשם (עורכת תמר ביאליק), אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, ה'תשע"ב 2012 (רומן על לבטיה של שופטת בישראל)
הדסה טל (נולדה ב־1953 וגדלה בתל אביב) היא משוררת ישראלית וד"ר לספרות השוואתית.
טל החלה לפרסם משיריה בכתב העת 'חדרים'.
שירה "בי אדוני" הולחן על ידי דורי פרנס, ובשנית על ידי עדי רנרט עבור השחקנית לאורה ריבלין (פרויקט מפעל הפיס לתרבות ואמנות 'שירים באורמלא').
קולאז'ים משיריה הולחנו לקול, פסנתר וגונגים טיבטיים על ידי נעה בלאס, והוקלטו בקולה של אתי בן-זקן.
שיריה נכללו בכוריאוגרפיות, והועלו ב'פסטיבל אשה', ו'מחול אחר' (מרכז סוזן דלל 2006), ולהקת המחול רנה שיינפלד (2008, 2011).
זכתה בפרס לאה גולדברג לשירה לשנת 2000.
בשנת 2003 הקימה ואצרה את הגלריה לאמנות ע"ש בלה ושמחה נורנברג, באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2007–2009 הייתה חברה בבית מדרש "כנה" בירושלים, ובמקביל השתלמה בהוראת יוגה.
הדסה טל נשואה לפרופ' חיים טל ולהם שתי בנות.
שיר ערש לתינוק שכמעט (הוצאת כרמל, 2005, ראה אור עם רישומיו של האמן מנשה קדישמן)
קפה נואר (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006, יצא לאור בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב)
לוּ באתי ציפור (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010)
הדס שטייף (נולדה ב-4 בדצמבר 1956) היא עיתונאית, תחקירנית ושדרנית רדיו ישראלית.
שימשה כתבת לענייני משטרה בגלי צה"ל.
נודעה בחשיפותיה על הטרדות מיניות מצד בכירים בעולם התקשורת והבידור, אנשי ציבור וקצינים בכירים בצבא ובמשטרה.
נולדה בשם הדס פורת, בקיבוץ חוקוק, ומשם עברה עם משפחתה לדימונה, לאחר מכן גרה בכפר סבא.
אביה יליד שווייץ ואימה ילידת קזבלנקה שבמרוקו.
לאחר שירותה הצבאי כמדריכת קשר בבה"ד 7, עבדה כדיילת באל על.
במהלך שירותה הצבאי פרסמה מודעה בעיתונות תחת השם הבדוי "הגר פסל" ש"חיילת מחפשת בית והורים" לאחר שרבה עם אמה וחיפשה דרך לעזוב את ביתה.
המודעה עוררה עניין ציבורי רב.
שטייף החלה את דרכה העיתונאית ככתבת ספורט במקומון נשים.
הייתה עיתונאית בגלי צה"ל משנת 1989. שידרה כתבות בנושאים מדיניים-ביטחוניים רבים, ובהם סיקור פיגועים רבים, תוכנית ההתנתקות, מבצע עופרת יצוקה ועוד.
שטייף שימשה כראש תא הכתבים לענייני משטרה ועולם הפשע בגלי צה"ל.
לאורך השנים חשפה מספר פרשיות שחיתות במשטרת ישראל ובשירות בתי הסוהר.
בין השאר, שידרה מדי יום "פינת פלילים" בת מספר דקות בתוכנית הבוקר של גלי צה"ל; בפינה, שהפכה למזוהה עימה, תיארה שטייף מספר אירועים פליליים שאירעו בימים שלפני השידור, בנימה הומוריסטית.
שטייף שימשה גם ככתבת בענייני משטרה של העיתון "ישראל היום".
ב-2001 הורשעה בסיוע להאזנות סתר לקציני משטרה ונגזרו עליה 100 שעות עבודות שירות.
ב-2010 הופיעה שטייף בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "נבלות", בה גילמה כתבת בגלי צה"ל.
ב-2012 הייתה ממקימי ארגון "תא העיתונאיות".
ב-14 במרץ 2017 נעצרה שטייף על ידי המשטרה לאחר שהגיעה לסקר זירת פיצוץ במפעל בשרון, זאת בטענה שהיא "מפריעה לפעילות כוחות ההצלה במקום"
מדצמבר 2017 הגישה את הפודקסט "רשת הקשר" בגלי צה"ל, הכולל חשיפה של הקלטות שיחות למוקדי החירום של המשטרה.
בנובמבר 2022 הושעתה מדיווח על הפיגוע הכפול בירושלים לאחר שקישרה בשידור בין הפיגוע לח"כ איתמר בן גביר.
בסוף חודש מאי 2024 פרשה מעבודתה.
בפברואר 2013 פרסמה בדף הפייסבוק שלה ובגלי צה"ל, כי מפקחת על הגנים במודיעין עילית התלוננה במשטרה כי טיפלה בילדה בת חמש, שנאנסה.
המשטרה חקרה, וגילתה כי המפקחת בדתה את הסיפור מליבה.
באפריל 2013 החלה במהלך לחשיפת החשדות להטרדה מינית נרחבת על ידי איש התקשורת עמנואל רוזן, מהלך שהביא ליציאתו לחופשה מכל משרותיו באמצעי התקשורת, עד לבירור החשדות.
בסיומה של פרשה זו לא הועמד רוזן לדין, אולם גם לא הוחזר לעבודתו העיתונאית.
ביוני 2013 חשפה שטייף בגלי צה"ל כי שופט מחוזי בדימוס, ניסים ישעיה, ביושבו כיו"ר ועדת עררים לפי חוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, השמיע הערה סקסיסטית קשה.
בעקבות חשיפתה נאלץ השופט לפרוש מכל תפקידיו השיפוטיים.
ביולי 2013 פרסמה שטייף פרוטוקול מדיון בפרשת אונס קבוצתי בנערה בת 15 בבית המשפט המחוזי בירושלים משנת 2007, בו ישב השופט צבי סגל בראש הרכב השופטים.
לדברי הנערה, היא נאלצה לכרוע על ארבע באולם בית המשפט, ולהדגים בפני השופטים כיצד נאנסה.
שרת המשפטים ציפי לבני הגישה תלונה לנציב תלונות השופטים וסגל הסיר את מועמדותו לתפקיד פרקליט המדינה.
בדיקת נציב תלונות הציבור, השופט אליעזר גולדברג, העלתה שהמתלוננת לא התבקשה לכרוע ולהדגים את מעשה האונס, וכי לטענה זו אין כל יסוד.
כעבור כחצי שנה, בפברואר 2014, חשפה שטייף אירוע בו שופט שלום בבאר שבע השמיע הערות סקסיסטיות קשות כנגד אחת העדות שהעידו בפניו במסגרת משפט דיבה.
כתוצאה מהחשיפה שקלה הנהלת בתי המשפט להדיח את השופט אם לא יפרוש מתפקידו פרישה מוקדמת.
במרץ 2014 פרסמה שטייף בגלי צה"ל כי שר בכיר נחשד כי הטריד מינית עובדת שעבדה תחתיו לפני כ-15 שנה, מאוחר יותר פורסם כי מדובר על השר סילבן שלום.
בעקבות כך נטען על ידי מקורבי השר, כי מדובר בעלילת שווא שנועדה לפגוע בו במרוץ הקרוב לנשיאות המדינה.
במאי 2014 סגר היועץ המשפטי לממשלה יהודה וינשטיין את התיק לאחר בדיקת והמלצת המשטרה כי המידע "בחלקו הוכחש, ובחלקו אינו מאפשר את איתור הנשים המתוארות בו".
בדצמבר 2015 התפרסמו עדויות נוספות נגד שלום שהובילו לפרישתו מהפוליטיקה.
בסתיו 2017, כחלק מקמפיין Me Too, פרסמה סדרה של האשמות על הטרדה מינית מצד בכירים בתחומי התקשורת והבידור.
ב-18 בנובמבר טענה שאהוד אולמרט הטריד אותה מינית.
בתחילת 2019, הזמינה שטייף פריצה לטלפון של ראש לשכת עורכי הדין אפי נוה, אשר נמסר לה על ידי גרושתו.
שטייף חילצה התכתבויות ומסרה אותן למשטרה.
כתוצאה מכך החלה חקירה משטרתית, שהתפתחה לפרשת מין תמורת מינוי במסגרתה נחשד נוה כי סייע במינוי וקידום שופטות תמורת שוחד מיני.
בעקבות חשיפת הפרשה התפטר נוה מתפקידו כראש לשכת עורכי הדין, והשופטת אתי כרייף פרשה מכס השיפוט.
במרץ 2021 נגנז התיק נגד נוה, בין השאר בשל האופן הלא חוקי בו השיגה את ההתכתבויות.
שטייף פרסמה שמספר נשים התלוננו בפניה שהן הוטרדו מינית בידי נתן זהבי.
זהבי הכחיש את ההאשמות והגיש נגד שטייף תביעת דיבה בסך 1.8 מיליון ש"ח.
במהלך המשפט התברר כי שטייף כלל לא נפגשה עם המתלוננת א.ק.
לפני הפרסום, לא הצליבה פרטים עם גורמים אחרים שנכחו במקום לטענת המתלוננת ואף לא ניתנה לזהבי אפשרות סבירה להגיב לדברים לפני הפרסום.
ב-7 באפריל 2019 קיבל בית המשפט את תביעתו של זהבי וחייב את שטייף לשלם לזהבי 390 אלף ש"ח כפיצויים, בתוספת הוצאות משפט.
פרקליטות המדינה ערערה על פסק דין זה, ובערעור הופחת הפיצוי לזהבי ל-130 אלף ש"ח, תוך שבית המשפט ייחס הגנת "אמת בפרסום" לאחדות מהטענות שפרסמה שטייף.
ב-23 בנובמבר 2022 השעתה מפקדת גלי צה"ל את שטייף מסיקור הפיגוע הכפול בירושלים, לאחר שאמרה כי "אי אפשר להפריד בין האירוע לבין המשא ומתן הקואליציוני והרצון למנות מישהו מסוים לתפקיד ניהול משרד מסוים".
בנובמבר 2024 הוסכם כי תחנת גלי צה"ל תשלם לתנ"צ בדימוס גיא ניר 100 אלף ש"ח בגין פרסומים מכפישים של שטייף בשידורי התחנה ושטייף תשלם בעצמה עוד עד 100 אלף ש"ח נוספים לניר.
בהחלטת הגניזה של התיק שנפתח נגד אפי נוה בעקבות פעולותיה של שטייף, כתב שלמה למברגר, המשנה לפרקליט המדינה, כי שטייף יזמה פריצה למכשיר טלפון סלולרי באופן לא חוקי תוך ביצוע עבירה לכאורה.
ב-20 בינואר 2019 הגיש נוה תלונה במשטרה נגד שטייף על גניבת הטלפון הנייד שלו, פריצה ושימוש בו תוך פגיעה קשה בפרטיותו.
בנוסף תבע נוה מגלי צה"ל ושטייף פיצוי של 7 מיליון שקלים והשבת כל ההעתקים של כל החומרים שהיו במכשיר.
במאי 2019 הגדיל נוה את סכום התביעה ב־141,000 ש"ח, בעקבות פרסומים של שטייף נגדו שבהם כינתה אותו – בין היתר – "תולעת אשפה".
ביוני 2021 הסכימו הצדדים להליך גישור לפי הצעת בית המשפט.
ביולי 2022 הגישה השופטת לשעבר אתי כרייף תביעת פיצויים בסך 4 מיליון ש"ח כנגד שטייף ושותפיה לפריצה לטלפון ופרסום התוכן ממנו.
ב-27 בדצמבר 2023 נדחתה התביעה ונפסק כי כרייף תשלם לשטייף ולחוקר יוליוס רוזנברג הוצאות בסך 10,000 ש"ח לכל אחד, וכן 10,000 ש"ח למדינה.
שטייף נשואה בשנית ואם לשניים, ומתגוררת בבאר טוביה.
באחד מפרקי התוכנית "המתחזים" ששודר ביולי 2018 חשפה שטייף כי נפלה בעברה קורבן להתחזות מצד אישה שהציגה עצמה כנערה חירשת-אילמת בת 15 ושאותה אימצה במשך חודשים אחדים עד לגילוי התרמית.
הדס עפרת (נולד ב-28 בדצמבר 1950) הוא אמן ישראלי בין-תחומי שהחל את דרכו כבובנאי, במאי ומעצב במה, ומשנות ה-90 מתמקד בפרפורמנס, בפיסול ובמיצבי מדיה.
הציג תערוכות יחיד במוזיאון ישראל, ירושלים, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, מוזיאון חיפה, הגלריה האוניברסיטאית באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית ועוד.
כאמן מופע ביצע עשרות מיצגים ופעולות באירועים אמנותיים בארץ ובחו"ל, ובכלל זה מספר יצירות בפסטיבל ישראל.
בעבר כתב, עיצב וביים כ-30 הצגות תיאטרון חזותי ותיאטרון בובות למבוגרים וכן עיצב תערוכות וניהל אמנותית פרויקטים בין-תחומיים.
כתב ופרסם ספרים אחדים בנושאי אמנות המופע, אמנות ואורבניזם.
זוכה פרס ישראל בתחום אמנות הבמה: תיאטרון ומחול לשנת ה'תשע"ו (2016) וזוכה פרס שר התרבות לאמנות פלסטית בשנת 2007. פרס הנחלת ידע מטעם המכון הבינלאומי לתיאטרון הבובות (IIM) שרלוויל־מזייר, צרפת (2017).
עפרת נולד בתל אביב בשם הדס פרידלנדר, אחיו של גדעון עפרת.
בשנת 1974 סיים לימודי ספרות כללית ופילוסופיה בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
ובשנת 1986 סיים לימודי התמחות בגילוף מסכות תיאטרון נו באוניברסיטת אוסקה ביפן.
בשנת 2016 סיים תואר שני (MSc) בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון.
התזה שלו עסקה בהתערבות אמנותית במרחב הציבורי כפוטנציאל של התחדשות אורבנית.
בין השנים 1979–1983 לימד תיאטרון בובות בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
במשך שני עשורים (1986–2006) לימד עיצוב במה, ופרפורמנס בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
כמו כן הוא לימד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטה העברית, בבית הספר לתיאטרון בובות בחולון, באקדמיה למוזיקה ומחול בירושלים ובטכניון, חיפה.
משנת 2020 הוא מלמד במסלול לתואר שני בחינוך ואקולוגיה במכללת דוד ילין בירושלים.
בירושלים ייסד בשנת 1979 את קבוצת התיאטרון הניסיוני "הקופסה", בשנת 1981 היה שותף להקמת תיאטרון הקרון, וייסוד הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרוני בובות ב-1983, מוסדות אותם גם ניהל.
בשנת 1984 הקים את ארגון אונימ"ה (Union Internationale de la Marionnette) בישראל מייסודה של אונסק"ו, ועמד בראשו בעשור הראשון לפעילותו.
גולת הכותרת של פעילותו הוא ייסוד בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
בשנים 2015-2008 כיהן כיו"ר ארטים, צוות אמנות בין תחומי שהקים את ספריית גן לוינסקי לקהילות זרות ולמבקשי מקלט בתל אביב.
משנת 2021 הוא מכהן כיו"ר המינהל הקהילתי גינות העיר בירושלים.
מבחר שירים, תל אביב: בוש, תשל"ג 1973
היית מת, עריכה: לאה ששקו, אחרית דבר מאת אורי דרומר, תל אביב: גוונים, תשס"ד 2004
שיחות עם בובה: על תיאטרון הבובות בן-זמננו, תל אביב: סל תרבות ארצי, 2008
מציאות רבה מדי: על אמנות המופע, אחרית דבר מאת טלי תמיר, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב 2012
הדס עפרת: קטלוג תערוכה, ו חשון - ה טבת תשנ"ה, אוצר מרדכי עומר, עריכה דפנה רז, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, 1994
הדס עפרת - לידה מחדש, אוצרת אורחת - טלי תמיר ; אוצרת מטעם המוזיאון - תמנע זליגמן, ירושלים: מוזיאון ישראל, 2007
הדס עפרת - לה רוטונדה ואני: רמיקס 16 בספטמבר 2017 - 3 בפברואר 2018, אוצרת איה לוריא; מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, 2017
הדס עפרת - בית ברגמן: A Gallery Walk פסטיבל ישראל, מוזיאון ישראל, ספטמבר 2020
הדסה ילדים הוא בית החולים לילדים של המרכז הרפואי הדסה.
מחלקות בית החולים נמצאות בבתי החולים הדסה עין כרם והדסה הר הצופים, ומאושפזים בו בכל רגע נתון כ-300 ילדים.
בבית החולים כ-100 רופאים וצוות של אחיות ומומחים מהתחומים הפארארפואיים.
בהדסה ילדים שלוש מחלקות אשפוז, יחידה לטיפול נמרץ היחידה מסוגה באזור ירושלים, מחלקה להמטואונקולוגיה ילדים, מחלקה לרפואה דחופה, מחלקה כירורגית, מחלקה לטיפול נמרץ בפגים וילודים.
הוא כולל את המרכז למחלות כרוניות המהווה מרכז ארצי ורופאים מומחים לילדים המכסים את כל תחומי הרפואה.
מנהל הדסה ילדים הוא פרופ' איתן כרם.