tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דבור 864 היה ללא מכ"ם וקיבל הכוונה מ-867 עד שיצא מאזור השרטונות, ואחר כך לאבו זנימה.
תותחי המצרים המשיכו להפגיז כולל פגזי תאורה.
הדבורים הפליגו ללא אורות ניווט או אורות זיהוי.
בדרך הבחין כוון תותח אורליקון ירכתיים במטרה הרודפת אחר הדבור, קיבל פקודה משחק לירות אך לפני שפתח באש צעק לו ארז לעצור.
המטרה שדווחה הייתה דבור 867 שהפליג מאחור.
מאוחר יותר עבר דקל עם דבור 867 קדימה והוביל את הזוג.
אל הזוג הצטרף דבור 863 בפיקוד מנחם רזניק שנשלח לסיוע התחבר וליווה אותם לאבו זנימה.
עם יציאת שני הדבורים ממרסא תלמאת שקלה מפקדת זירת ים סוף אם להזמין מסוק לפינוי פצועים.
בשעה 04:20 הגיעו הדבורים לאבו זנימה שם המתין להם מסוק של חיל האוויר הישראלי שהוזמן על ידי מפקדת זירת ים סוף.
מפקד הכוח צבי שחק ניסה לשכנע את טייס המסוק לקחת גם את הגופה של אך הוראות חיל האוויר באותה עת היו שלא מפנים הרוגים במסוקים.
הפצועים הוטסו לרפידים ומשם לבתי החולים.
חלק מהפצועים חזרו לפלגת הדבורים לאחר החלמתם.
בדבור 864 אובחנו כ-30 פגיעות מנשק קל בגוף הספינה והגשר, אנטנת המכ"ם נפגעה, חור במערכת הקירור של המנוע השמאלי ומדחפים עקומים.
בדבור 867 נגרם נזק קל יותר - כ-20 חורים בדפנות, פגיעה בחצובה של תותח אורליקון ובזרקור.
מפקד הפלגה הטכנית של זירת ים סוף, סא"ל חנוך בן אליהו, יצא עם כיתת התיקונים וצוללים לאבו זנימה.
הצוללים, אנשי יחידה 707, הורידו את המדחפים הפגועים והרכיבו מדחפים תקינים.
הפגיעות בגוף היו כולן מעל קו המים ולא סיכנו את השיט.
מיד לאחר החלפת המדחפים וסתימת החורים נעו הדבורים בכוחות עצמם לשארם א-שייח' והשתתפו בקרבות בהמשך המלחמה.
בקרב הושמדו שלושה או יותר כלי שיט צבאיים מצריים.
השימוש בסירות דיג להעברת אספקה מעבר למפרץ נשאר בגדר אפשרות.
השמדת כלי השיט שיבשה את התוכנית של פיקוד ים סוף המצרי.
האיום לפלישה בדרך הים נשאר בעינו ומעגני הדיג נעשו מטרה לתקיפות נוספות.
לצה"ל היה הרוג אחד - , מקלען מדבור 867, ושבעה פצועים.
צוותי שני הדבורים הועמדו בעת האירוע ברמת סיכון גבוהה ביותר - כניסת כלי שיט לטווח נשק מהחוף, כשהם מהווים מטרה ברורה לאויב שנמצא בחוף מחופר וערוך לירי.
פעילות המפקדים הקצינים ואנשי הצוות הייתה טובה והתוצאות הושגו: סירות הגומי והברטרם שהתגלה במפתיע הושמדו.
ייתכן ונפגעו גם כלי שיט נוספים.
התכנון המצרי להעביר תגבורת, הספקה ומים לכוחותיהם בסיני שובש.
עוד בהיות הדבורים בדרכם לאבו זניימה העביר מפקד חיל הים בנימין תלם למפקד זירת ים סוף את הערכתו וביקש למסור לסגן צבי שחק ממפקד חיל הים - ההודעה הועברה ברשת הקשר ונקלטה על ידי הדבורים בים.
תלם העריך מאוד את פעולת מפקד הכוח צבי שחק שפעל לפי רוח הפקודה שהוטלה עליו במפתיע - עם כלי שיט שאינם מיועדים ואינם חמושים לפעולות קומנדו בנמלים, חדר למעגן בחוף אויב והשמיד את כוח החוד המצרי וכך גרם לסיכול המשך פעילות התקיפה בחופי סיני.
המלצות זירת ים סוף בתמיכת מפקד חיל הים הועברו לוועדת העיטורים שאישרה אותם והרמטכ"ל מרדכי גור העניק בחודש מאי 1975 את עיטור המופת למפקד הכוח סגן צבי שחק למנוען הספינה סמ"ר שלום נחמני ולקצין הנוסף בספינה סגן עמי שגב.
סגן נמרוד ארז, סגן מפקד דבור 864 קיבל בחודש ספטמבר 1975 ציון לשבח מהרמטכ"ל מרדכי גור.
בכתב הציון לשבח צוין שהזיקוק שירה ארז הדליק את סירת הברטרם.
אי הבהירות לגבי הדלקת הברטרם תיסכלה חלק מהמשתתפים בקרב.
ביזמתו של כוכבי אזרן - מפקד ותיק העוסק בהנחלת מורשת בכלל ואתר הדבורים 'אבירי המפרץ' בפרט - קיבל רס"ל דני נחושתן תעודת הוקרה על חלקו בקרב מאת ראש מספן הים, תא"ל עודד גור לביא ב-19 מאי 2013. בכתב ההערכה נרשם כי נחושתן ירה והדליק את הברטרם.
סגן מרדכי דקל, מפקד דבור 867 שנכנס לסייע לתוך המעגן תחת אש כבדה והנהיג את אנשיו, קיבל שנים מאוחר יותר מכתב הערכה עליו חתום מפקד חיל הים לשעבר האלוף (מיל') זאב אלמוג, שהיה מפקד זירת ים סוף בתקופת הלחימה.
תוך כדי המלחמה הגיעה מפקדת חיל הים לצורך בהיערכות הזירה לפעולות התקפיות ולשם כך נעשה תגבור יחידות קומנדו ימי לזירה.
חסרונם של כוחות למשימות מיוחדות גרם להטיל על דבורים משימה שלא הוכשרו לבצע כמו פעולות פשיטה בתוך מעגן סגור, זאת אף על פי שהם תורגלו להסתער כספינת תותחים על כלי שיט אויב לפי תורת לחימה של כלי תקיפה.
בהמשך המלחמה הגיע, ביוזמת אל"ם אלמוג, כוח משייטת 13 בפיקודו של רס"ן גדי שפי שנערך למבצעי מגבית, וכן כמחצית מיחידה 707 בפיקודו של רס"ן דב בר.
כוחות אלה הוצבו במפרץ סואץ ושולבו בביצוע יוזמות התקפיות בהמשך המלחמה.
לקרב מרסא תלמאת, כמו גם לשאר קרבות הדבורים בזירת ים סוף, לא נערך תחקיר ברמה החיילית ולא יצא דו"ח הפקת לקחי מלחמה כפי שנעשה לגבי קרבות הטילים בים התיכון.
עם זאת לפי התנהלות חיל הים נראה שהקרב השאיר את חותמו ושימש אבן דרך להתפתחות פלגות הבט"ש.
בעת הגיוס לצה"ל משמש סיפור הקרב כאלמנט משיכה למתגייסים כדי שיבחרו לשרת בפלגות הבט"ש.
במפקדת זירת ים סוף נערכו שני תחקירים פנימיים.
התחקיר הראשון נערך לפני מפקד הזירה, תוך כדי המלחמה בהיעדרם של הפצועים שנמצאו עדיין בבתי חולים.
מפקדי דבורים העלו שאלות והתחקיר הופסק מחמת אילוצי המלחמה, ושאלות שהועלו על ידי מפקדי דבורים אחרים נשארו ללא תשובה.
תחקיר שני נערך לפני מפקד הזירה, ב-9 בדצמבר 1973, כחודשיים לאחר הקרב.
בלא נוכחות של גורמי מפקדת חיל הים היה זה שימוע שניתנה בו זכות דיבור למרבית המשתתפים בקרב.
תוך מעורבות והתייחסות מפקד הזירה בדברים.
בלטו בחסרונם: מפקדי הפלגה סרן ישראל פטשניק ורס"ן עמי אילון וכן מפקד יחידה 838 במלחמה רס"ן יואל פלג.
התחקיר נוהל על ידי סרן צבי שחק מפקד זוג הדבורים בקרב.
שחק ניסה למצות לקחים ומנה את הקשיים שעמדו לפניו בביצוע המשימה.
הלקח היה ידוע ונהוג במבצעים וקרבות שייטת הטרפדות בעבר.
לו היה שחק, כמפקד הכוח, חופשי מנהיגת הדבור, הייתה יכולה להיות לו תובנה טובה יותר לגבי המתרחש ודאי לא היה נדרש באמצע הירי להתעסק בעצמו עם המצערת של המנועים שמופעלים ונחנקים.
בהמשך המלחמה במהלך כל קרבות הדבורים האחרים מונה מפקד נפרד לכוח וכך גם בכל קרבות שייטת ספינות הטילים בים התיכון.
מגישי עזרה ראשונה – בקרב נפגעו מחצית אנשי הצוות.
פעולות החובש משה זילבור ב-867 ומפעיל המכ"ם מאיר נחמיאס ב-864 היו חיוניות והחזיקו את הפצועים בחיים.
קצין הרפואה הזירתי חיים שוהם סיכם עם חיל הרפואה על השתלמות מגישי עזרה ראשונה.
קוד באלחוט דיבור - 'מלקוד סגול' ששימש את מפקדת חיל הים להעברת הפקודה הלקונית היה בשימוש צה"ל.
מורל הצוותים - המערכת החיילית לא טיפלה בצוותי הדבורים.
חלק מצוות דבור 864 נדהמו מכך שהועמדו בסיכון רב וחלקם נכנסו להלם קרב מאוחר.
מצבו של התותחן שנפצע, דני נחושתן, השתפר בעקבות מכתב הערכה שקיבל במאי 2013, אך לאחר מכן חזר והביע את זעמו ובפברואר 2017 קיפד את חייו.
משתתפים ומפקדים תפקיד דרגה ושםפעילותתמונהמפקד דבור 864סגן צבי שחקמוביל זוג ומפקד בקרב סגן מפקד 864סג"ם נמרוד ארזנווט את הכוח, בלם את עליית הספינה על החוף, קרא לדבור 867 לחלץ, ירה בנק"ל למקורות האש, ירה זיקוקים לברטרם, מנע ירי על כוחותינו.
לאחר הקרב הוזנק לסייע וליווה את זוג הדבורים לאבו זנימה.
מפקד פלגת הדבורים 915 בזירת ים סוף סרן ישראל פטשניק מפקד נוסף לפלגת הדבורים 915סא"ל עמי אילוןעם פתיחת הקרבות חזר ונעשה מפקד הפלגה עד סוף המלחמה.קצין המודיעין של זירת ים סוףרס"ן בני אהרון הגיע מחוץ לישראל לאחר פתיחת המלחמה.
לא השתתף בתדרוך המקדים מפקד אוניית האם אח"י בת-ים (ת-83) סרן מייק אלדרכוננות לגרירת דבורים לאילת.טייסי מסוק החילוץ סא"ל (מיל') אמנון גלעד הקברניט, סא"ל (מיל') בנימין גורן טייס המשנה וסא"ל (מיל') רני ארז המכונאי המוטס.
מועד מקום הכוח המבצע תיאור הפעילות ב' 1/10 1973שארם א-שייח'פלגה 915 במפקדת זירהתדרוך לקראת יציאה לשהיה וסיור במפרץ סואץ - 'מונטנה' – מודיעין המצרים בתרגיל שעלול לעבור לפעולות איבה.
12:45מפקדת חיל היםמפקד חיל הים לסגן רמ"ח ים הוראה להוציא את המכלית 'פטריה' ממפרץ סואץ שתחזור לאילת.
הבחינו במסוקים שמובילים את מתקפת הקומנדו המצרי בסיני.20:00 דרומית לאבו זנימה דבור 864 מגלה מטרה מואפלת שמזוהית כמכלית 'סירניה'.
22:00 צפונית לאבו רודסהמכלית 'פטריה'מדווחת מסוקים עוברים מדרום לה ממערב למזרח.22:31מפקדת חיל היםראס סודר קיבל את הוראת המצפ"י ששני דבורים יתקיפו את זעפרנה - עדיין אין קשר עם הדבורים.
23:00 מפרץ סואץמראס סודר לזוג הדבוריםהוראת מפקדת חיל הים א' 7/10 00:55חוף זעפרנההמודיעין הימימכ"ם דקה מצרי בחוף החל לעבוד.
הדבורים נתבקשו לתת אינפורמציה אך השיבו בבקשה לא להפריע להם.
00:58 מול ראס זעפרנה זוג הדבורים לא נמצאו מטרות החלטה של שחק דבור 864 יכנס ודבור 867 יישאר בחוץ.01:30 מרסא תלמאתדבור 864 חודר למעגן ומגלה שתי סירות גומי וברטרם.
א' 7/10 מרסא תלמאתדבור 864תוך כדי ירי מתיישב על שרטון החוף.
א' 7/10 מרסא תלמאתדבור 867נכנס לסייע בלחימה מתיישב על שרטון החוף.
א' 7/10 מרסא תלמאתזוג הדבורים נחלצים מהשרטון ויוצאים לים.
02:05 במפרץ זוג הדבורים דיווח מהדבורים התקפה בוצעה, יש פצועים, מבקש סיוע תשובה זוג דבורים בדרך.02:40מפקדותמצפ"י למפקד זירת ים סוףעבור סגן צבי שחק ממפקד חיל הים א' 7/10 מפרץ סואץדבור 863מצטרף לדבורים ומלווה למעגן אבו זנימה 03:50 אבו זנימהזוג הדבורים הגיעו עם הפצועים לרציף.
04:22 אבו זנימהמסוק חיל האוויר פינוי 7 פצועים לרפידים
קרב אורחה היה קרב שניטש בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים.
הקרב התחולל ב-19 באוקטובר 1973, היום הארבעה-עשר למלחמה, סמוך לכפר המצרי סרפאום, בין חטיבת שריון 14 לבין חיילי הצבא המצרי.
ב-15 באוקטובר 1973 פתחו כוחות צה"ל בחזית הדרום במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה הייתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של תעלת סואץ, מתוך כוונה לשנות את מהלך הקרבות בזירה זו, ומעבר מקרבות בלימה ליוזמה התקפית בשטח המצרי.
ב-16 באוקטובר לפנות בוקר החלו חיילי חטיבה 247 לצלוח את התעלה בסירות גומי.
עד הבוקר הקימה החטיבה ראש גשר שהשתרע על פני כ-4 קילומטרים לאורך גדת התעלה מצפון לאגם המר הגדול, ועומקו היה כ-2 קילומטר.
באותו בוקר החלו גם טנקים של צה"ל לצלוח את התעלה מערבה.
במהלך יום המחרת, 17 באוקטובר, החלו מונחתות הפגזות מצריות על אזור ראש הגשר, וכוחות מצריים ניסו לתקוף את מתחם ראש הגשר מצפון.
מפקד החטיבה, דני מט, החליט להוציא כוח של פלוגה מתוגברת שיתקדם צפונה לעבר הכפר סרפאום ויכבוש שטח מצפון לראש הגשר.
הכוח נקלע לקרב קשה ("קרב סרפאום") כנגד כוחות מצריים עדיפים, כותר ונסוג בעזרת כוח שנשלח לחלצו תוך ספיגת נפגעים רבים.
ב-19 באוקטובר, יומיים לאחר קרב סרפאום, בסמוך לשעה 10:00, צלחה חטיבה 14 הישראלית את התעלה.
לאחר הצליחה הוחלט בפיקוד הישראלי לנסות בשנית ולכבוש את המתחם המצרי שמצפון לראש הגשר, שסומן במפת סיריוס בשם "אורחה", והמשימה הוטלה על חטיבה 14.
לרשות חטיבה 14 עמדו הכוחות הבאים:
גדוד 79 בפיקוד נתן בן ארי (17 טנקים).
יחידה 88 - דב לבן בפיקוד יוסל'ה יודוביץ, שצויד ברק"ם שלל מצרי וכלל 5 טנקי PT-76 ו-9 נגמ"שים מדגם BTR-50.
סיירת שקד בפיקוד סא"ל משה ספקטור.
"כוח שמוליק" בפיקוד רס"ן שמואל ארד שמנה שתי פלוגות צנחנים סדירות (האחת מגדוד 202 בפיקוד רפי צוקר, והשנייה מגדוד 890 בפיקודו של דני גונן).
"כוח זמיר" - פלוגת צוערים מבה"ד 1 בפיקוד יצחק זמיר.
בשעה 12:30 קרא מפקד חטיבה 14, אמנון רשף, למפקדי הכוחות לקבוצת פקודות.
המודיעין שעמד לרשות החטיבה היה כולו טופוגרפי ולא היו ידועים גודלו ועוצמתו של הכוח המצרי ב"אורחה".
בניגוד לקרב הקודם (קרב סרפאום) בו תקפה חטיבת הצנחנים חזיתית את המתחם, החליט רשף לתקוף את המערך המצרי מעורפו, בתנועה ממערב למזרח.
כיבוש מתחם גשירה ביום הקודם אפשר לחטיבה לבצע את המהלך.
בשעה 13:20 החל הכוח הישראלי לנוע מאזור ראש הגשר צפונה.
בשעה 14:00 התמקמו הכוחות הישראלים לתצפית כקילומטר ממערב למתחם אורחה.
בשעה 14:30 החלה ההתקפה על המתחם.
יחידה 88 הצליחה להשתלט על האזור, אולם נתקלה בקושי בטיהור התעלות בהן נותרו חיילים מצרים רבים.
סיירת שקד עם פלוגת טנקים נשלחה לחלק הצפוני לעזור בטיהור התעלות ובהמשך הוכנסו לאזור גם "כוח שמוליק" וגדוד 79. גדוד השריון הסתבך והצנחנים בפיקוד ארד נקראו לחלצו ופגעו במהלך הלחימה ברבים מלוחמי הקומנדו המצריים.
בשעה 17:08 נכבש המתחם והסתיים הקרב.
טיהור המתחם נמשך במהלך הלילה ועד לצהריי יום המחרת טוהר המתחם באופן סופי.
מתחם אורחה כולו נכבש על ידי צה"ל.
בכך אבטח הכוח הישראלי את ראש הגשר שבידיו מפני תקיפת כוחות מצריים מצפון.
לאחר הכיבוש נעו כוחות דיוויזיה 21 המצרית שהיו ממוקמים בצידה המזרחי של תעלת סואץ לכיוון צפון ובכך אפשרו את הרחבת מסדרון הצליחה בצידה המזרחי של התעלה שהיה צר לפני הקרב באופן שסיכן את הכוחות הישראלים הצולחים.
הקרב הביא לנסיגה מצרית צפונה ואפשר ניצול הצלחה בקרבות שהתנהלו למחרת היום (20 באוקטובר) שבהם נכבשו על ידי חטיבה 14 שטחים נוספים צפונית ומזרחית למתחם עד לגדת התעלה המערבית.
טנק PT-76 וארבעה נגמ"שי BTR-50 שהיו בשימוש יחידה 88 נפגעו.
לאחר הקרב נספרו כ-300 חללים מצריים וכן נתפסו 50 שבויים.
קרב מפרץ מילן, בהיסטוריוגרפיה היפנית: מבצע RE, היה עימות צבאי בין כוחות נחתים של האימפריה היפנית לבין כוחות אוסטרליים בבסיסם במפרץ מילן, שבקצה המזרחי של גינאה החדשה.
הקרב החל ב-25 באוגוסט והסתיים בנסיגת היפנים מהאזור ב-7 בספטמבר 1942, והוא חלק מהמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט שבמלחמת העולם השנייה.
קרב מפרץ מילן היה הקרב הראשון במערכה באסיה בו הביסו כוחות בעלות הברית כוחות קרקע יפניים ואילצו אותם לסגת.
מטרת היפנים בהתקפה זו הייתה כיבוש הבסיסים הימי והאווירי במפרץ מילן, וממנו לספק סיוע לכוחות היפנים בשביל קוקודה, שהיו בדרכם לכבוש את פורט מורסבי.
כוח התקיפה היפני הכיל ברובו נחתים מיחידות הנחיתה המיוחדות של הצי הקיסרי היפני ומספרם בסך הכל הגיע ל-1,943 חיילים, תחת פיקודו של קומנדר שוג'ירו היאשי.
כוחות בעלות הברית, תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל סיריל קלואס, הכילו חיילים מהדיוויזיה האוסטרלית השביעית, מהחטיבה האוסטרלית השביעית, שלוש פלוגות מהחטיבה ה-14, שתי סוללות נ"מ (אחת אמריקאית), וסוללת ארטילריית שדה.
אף על פי שמספרם של חיילי בעלות הברית הגיע ל-8,824, מתוכם היו רק כ-4,500 חיילים קרביים.
ליפנים היה יתרון בשימוש בטנקים קלים ובשליטה בים, שבזכותה יכלו להנחית ולפנות תגבורות, אך חיל האוויר המלכותי האוסטרלי השיג עליונות אווירית כבר בראשית הקרב.
ב-4 באוגוסט החלו מטוסים יפניים להפציץ את מפרץ מילן כהכנה לנחיתה.
כוח הפלישה העיקרי יצא מרבאול ב-24 באוגוסט, ואותו ליוו שתי סיירות קלות ושלוש משחתות.
ב-25 באוגוסט התריעו מטוסים אוסטרליים למפקדה במפרץ מילן על השיירה היפנית המתקרבת, ושנים עשר מטוסי קרטיס P-40 וורהוק תקפו אותה, אך הסבו לה נזק קל בלבד.
עם רדת החשיכה שבו המטוסים לבסיסם.
שיירת פלישה נוספת יצאה מבונה, וחייליה היו אמורים לנחות בטאופוטה ולתקוף את עורף המגינים האוסטרלים, אך התקפות אוויריות אילצו את השיירה לעגון באיי טרובריאד, שם טובעה אחת מספינות התובלה.
בשל ההתקפות האוויריות נאלץ כוח הפלישה העיקרי לנחות הרחק מיעדו - הכפר ראבי - הסמוך לשדות התעופה האוסטרליים.
ב-25 באוגוסט, בשעה 23:30, נחתו כ-1,150 חיילים יפנים ושני טנקים באהיאומה שבחלק הצפוני של המפרץ, כ-11 קילומטרים מזרחית לחופי הנחיתה המיועדים.
פלוגה D של הגדוד ה-61 נלכדה באזור הנחיתה ובמקום התפתחו חילופי אש.
ב-26 באוגוסט עם שחר, הגיעו היפנים לעמדות של פלוגה B של הגדוד ה-61 מסביב למיסיון KB.
אך זמן מה לאחר מכן תקפו מטוסים אוסטרלים ואמריקאים את ראשי החוף היפנים, הרגו חיילים רבים והשמידו נחתות, מצבורי אספקה וציוד.
השמדת הנחתות סיכל אפשרות של כיתור העמדות האוסטרליות.
ב-29 באוגוסט נחתה תגבורת יפנית בדמות 768 נחתים.
ספינות המלחמה שליוו את השיירה המשיכו ותקפו את העמדות האוסטרליות בכפר גילי גילי, בעוד הנחתות פורקות את מטענן.
ב-31 באוגוסט ערכו היפנים שלוש התקפות בנזאי על שדה התעופה מספר 3, אך כולן נהדפו באש מקלעים ומרגמות מהגדודים ה-61, ה-25 ומרגימנט הארטילריה 2/5.
גדוד 2/12 פתח במתקפת-נגד בבוקר 31 באוגוסט ודחק את היפנים בחזרה לחוף הצפוני של מפרץ מילן.
לגדוד זה חבר גדוד 2/9 ב-3 בספטמבר, וב-4 בספטמבר נתקלה כיתה מהגדוד בשלוש עמדות מקלעים יפניות.
קורפורל (רב-טוראי) ג'ון פרנץ' הורה לחבריו לכיתה לתפוס מחסה לפני שהוא עצמו תקף והשמיד שתי עמדות באמצעות רימוני יד ותקף עמדה שלישית באמצעות מקלע.
כשפסקו היריות המשיכה הכיתה להתקדם ומצאה את החיילים היפנים מתים בעמדת המקלע ואת גופתו של פרנץ' מול העמדה השלישית.
ב-5 בספטמבר הורה הפיקוד היפני העליון על נסיגה, וב-6 בספטמבר הגיעה הלחימה לראשי החוף היפנים.
באותו יום הגיעו למפרץ מילן מטוסי בריסטול בופייטר אוסטרליים על מנת לסייע לכוחות הקרקע ועל מנת למנוע נחיתות יפניות נוספות.
בליל 6 בספטמבר הפגיזה אחת ממשחתות הליווי היפניות את העמדות האוסטרליות בגילי גילי וטיבעה אוניית סוחר אחת.
בליל 7 בספטמבר תקפו ספינות יפניות נוספות עמדות חוף אוסטרליות, בעוד חיילים אוסטרלים סרקו את חופי המפרץ וחיסלו חיילים יפנים שניסו לעשות דרכם חזרה לבונה.
קרב מפרץ מילן היה הקרב הראשון במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בו ניצחו בעלות הברית את היפנים.
אף על פי שהיפנים נהדפו לפני כן, למשל בקרב האי וייק ובקרב טנרו בגוודלקנל, אך בניגוד לאלה, בקרב מפרץ מילן נאלצו היפנים לסגת לגמרי מהאזור ולזנוח את מטרותיהם.
לקרב הייתה, אם כן, השפעה מוראלית רבה על חיילי בעלות הברית באסיה ובאוקיינוס השקט, אך בעיקר על הכוחות האוסטרלים שנלחמו באותה עת בקרב שביל קוקודה, על הנחתים האמריקאים שנלחמו בקרב גוודלקנל וחיילי הארמייה ה-14 הבריטית שנלחמו בבורמה.
קרב מפרץ ריגה היה קרב ימי אשר התחולל בין 8 ל-21 באוגוסט 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה.
באותו קרב ניסה צי השטח הגרמני לסייע למתקפה יבשתית של צבא האימפריה הגרמנית על העיר ריגה (כיום בירת לטביה ואז ברוסיה) על ידי השמדת הצי הבלטי הרוסי.
מטרתו של הצי הגרמני לא הושגה.
הצי הגרמני עזב את המפרץ לאחר זמן קצר, וגם ריגה נותרה בידי הרוסים עד ספטמבר 1917.
פעולות הציים השונים בים הבלטי הוגבלו משמעותית בשל פעולות מיקוש נרחבות שביצעו שני הצדדים.
פעולת מיקוש כזו היוותה רקע לקרב איי אולנד שהתרחש כחודש לפני הקרב שיתואר להלן, ובו ספגו הגרמנים אבדות משמעותיות.
כן הייתה פעולת מיקוש חלק חשוב בתוכניות לאותו קרב.
סדר הכוחות, והכנות גרמניות לקרב
בתחילת אוגוסט 1915 הגרמנים תגברו את כוחותיהם בים הבלטי, עד כדי כמחצית מכוחם הימי הכולל, כהכנה למבצע במפרץ ריגה, שכוונתו הייתה לפגוע חמורות בצי הרוסי, אשר כלל את הפרה-דרדנוט הרוסית 'סלאבה' ועוד מספר ספינות תותחים ומשחתות, ולעקרו ממימי המפרץ.
כן התכוונו הגרמנים לחסום את מבואות מפרץ מון סאונד (Moon Sound, לחופי מוהו שבאסטוניה) באמצעות זורעת המוקשים 'דויטשלנד' .
בראש הכוח הגרמני שיועד לחדור למפרץ עמד ויצה-אדמירל ארהרד שמידט.
זה נעזר בשמונה ספינות מערכה: 'נסאו' (Nassau), 'ריינלנד' (Rheinland), 'פוזן' (Posen), 'וסטפאלן' (Westfalen), 'הלגולנד' (Helgoland), 'אולדנבורג' (Oldenburg), 'אוסטפריזלנד' (Ostfriesland) ו'תירינגן' (Thüringen).
כן כלל הכוח את סיירות המערכה 'מולטקה' (Moltke), 'פון דר טאן' (Von der Tann) ו'זיידליץ' (Seydlitz), וכמה ספינות קטנות יותר.
כל אלה שהו בים הבלטי, ולא יועדו למבצע עצמו, אלא למשימות כמו סיוע אש או אבטחה.
בראש כל הכוח הגרמני בזירה עמד תת-אדמירל פרנץ פון היפר.
ב-8 באוגוסט החל הצי הגרמני בפעולה.
אוניות המערכה 'בראונשווייג' (Braunschweig) ו'אלזס' (Elsass) פקחו עין על 'סלאבה' בעודה במפרץ, וזאת בעוד שולות מוקשים מטהרות מעבר בחגורה הפנימית של המוקשים, שחסמו את הכניסה אליו מכיוון מצר אירבן (Irben), שבחלקה הדרומי של הכניסה למפרץ.
יתר הכוח הגרמני נותר בים הבלטי ונערך למקרה של התערבות ספינות מלחמה רוסיות מחוץ למפרץ.
בשל רדת החשכה, וכיוון שהמשימה נתגלתה כקשה מכפי שתוכנן, לא נותר ל'דויטשלנד' די זמן כדי למקש את מפרץ מון סאונד.
אחרי שהגרמנים איבדו שתי סירות טורפדו במשימות של שליית מוקשים, המשך המבצע נדחה.
במקביל הפגיזו הסיירות המשוריינות 'רון' (Roon) ו'פרינץ היינריך' (Prinz Heinrich) את נמל צרל (Zerel) באי אזל (Ösel, באסטונית סארמאה), על חופו הצפוני של מצר אירבן שבפתח המפרץ.
בנמל עגנו מספר משחתות רוסיות, שאחת מהן נפגעה קלות בהפגזה.
בנוסף, 'פון דר טאן' והסיירת הקלה 'קולברג' (Kolberg) נשלחו להפגיז את האי אוטה (Utö, כיום בפינלנד).
ניסיון שני לחדור אל המפרץ נעשה ב-16 באוגוסט.
'נסאו' ו'פוזן', ארבע סיירות קלות ו-31 סירות טורפדו חדרו את מערכי ההגנה הרוסיים ונכנסו אל המפרץ.
באותו יום איבדו הגרמנים שולת מוקשים אשר נפגעה ממוקש.
באותו לילה התכתשו שתי משחתות גרמניות, אשר התחקו על עקבותיה של 'סלאבה', עם כוח משחתות רוסי, לאחר שחדרו מבעד למצר אירבן.
אחת המשחתות הגרמניות נפגעה קשה, ויצאה מכלל פעולה, בידי המשחתת הרוסית 'נוביק' (Новик) ומשני מוקשים, ו-21 מאנשי צוותה נהרגו.
ביום המחרת, 'נסאו' ו'פוזן', מלוות בשלוש סיירות קלות ובשתי משחתות, הטביעו ספינת תותחים רוסית והתכתשו עם 'סלאבה', אשר נסוגה למפרץ מון סאונד לאחר שספגה שלוש פגיעות.
לאחר שלושה ימים הושלם פינוי המוקשים וב-19 לחודש הצי הגרמני נכנס למפרץ.
באותו לילה אבדה לגרמנים משחתת נוספת, ליד האי רונה (Runö) שבמרכז המפרץ, מפגיעת מוקש.
בעוד כוח גרמני חודר למפרץ, סיירות המערכה נשארו מחוץ אליו לחיפוי.
אחת מאותן סיירות, 'מולטקה', טורפדה על ידי צוללת בריטית, וספגה פגיעה בחדר הטורפדו.
הטורפדות של 'מולטקה' אומנם לא התפוצצו, אולם שמונה אנשי צוות נהרגו, ולסיירת נגרם נזק רציני שהשביתה לתקופה של כחודש.
לנוכח הידיעות על צוללות של מדינות ההסכמה במקום, ולנוכח האבדות שכבר נגרמו, הצי הגרמני חזר ויצא מן המפרץ ב-21 לחודש.
בקרב זה לא הושגה הכרעה לטובת מי מן הציים.
'שובר שוויון' באותה זירה, לטובת הגרמנים, הושג עם השתלטותם על האיים שבפאתי המפרץ, במבצע אלביון, שנערך בסתיו 1917.
קרב מפרץ קִיבֶּרוֹן, וגם קרב מפרץ מורביאן , הוא השם שניתן במחקר ההיסטורי המודרני לקרב ימי שניטש ב-56 לפנה"ס, במהלך מלחמת גאליה של יוליוס קיסר, בין הוונטים ושכניהם לבין הרומאים.
ההתנגשות ארעה במימי האוקיינוס האטלנטי, בחופו הדרומי של חצי האי ברטאן שבצרפת, במקום הקרוי כיום מפרץ קיברון.
הוונטים, עם גאלי של יורדי ים, ששנה קודם לכן הוכנעו על ידי קיסר, התקוממו יחד עם שבטים גאלים שכנים להם נגד שלטונה של רומא.
מאחר שעיקר כוחם היה בים, לא ניתן היה להכריעם אלא בקרב ימי.
צי של אוניות משוט רומיות הצליח לגבור על ספינות המפרשים של הוונטים ולהכריען.
רבים מן הוונטים נהרגו בקרב, עריהם נכבשו והנותרים נמכרו לעבדים.
ייחודו של הקרב בהיותו ההתנגשות הימית היחידה הידועה לנו מן העת העתיקה בין ספינות משוט לספינות מפרש.
עם השלמת המשימה יצא קיסר אל גאליה קיסאלפינה.
אחדים מן השבטים הללו, ובראשם הוונטים, ניצלו את היעדרותו והתקוממו.
פובליוס קראסוס, אחד מן הלגאטים של קיסר ומי שהכניע קודם את הוונטים ושכניהם, שלח כמה מקציניו ממחנה החורף ליד נהר הלואר אל האזורים השכנים כדי לאסוף תבואה.
הוונטים, ובעקבותיהם גם הקוריוסוליטים והאסובים, תפסו בשבי את הקצינים הרומיים והחזיקו בהם כקלפי מיקוח להשבת בני הערובה שהוכרחו למסור בזמן כניעתם לידי קראסוס.
כשנודע הדבר לקיסר הוא מיהר לשוב אל צבאו מיד כשאפשר זאת שמזג האוויר, כשהוא נחוש לדכא את המרד עוד בראשיתו כדי למנוע את התפשטותו.
טרם צאתו שלח קיסר הוראות לפובליוס קראסוס לנצל את הזמן עד בואו לבניית ספינות מלחמה (naves longae) בנהר לִיגֶר (לוּאַר) ולאיושן בחותרים, מלחים וקברניטים (הגאים) מקרב הפיקטונים והסנטונים ושבטים מקומיים נוספים שחיו סמוך לנהר ולא הצטרפו להתקוממות.
עם הגעתו, בתחילת אביב 56, שלח מיד יחידות מצבאו לאזורים שונים כדי למנוע את התפשטותו של המרד ולסכל כל מתן סיוע למורדים מהעמים השכנים להם.
בנוסף לכך מינה את דֶּקִימוּס בּרוּטוּס למפקד "הצי והאוניות הגאליות", וציווה עליו לצאת עימן אל ארץ הוונטים בהזדמנות הראשונה.
אחרי ההכנות הללו צעד הוא עצמו בראש צבאו אל ארצם של המורדים.
מלבד האוניות הגאליות (Gallices naves) כלל הצי גם מספר לא ידוע של ספינות מלחמה שהובאו מן הים התיכון.
קיסר אינו מציין את גודלן ומספרן, וכל שאנו יודעים אודותן הוא כי היו חמושות באילי ניגוח, נשאו על סיפונן מגדלי לחימה, וכל אחת מהן נמסרה לפיקודו של טריבון צבאי או קנטוריון.
הגאלים שמו את מבטחם בטבע המקום ובאוניותיהם.
עריהם נבנו בקצות כפים ולשונות יבשה, אשר דרכי הגישה אליהן ברגל נחסמו עם בוא הגאות ועליית מפלס הים, וההגעה אליהן בדרך הים הייתה קשה למי שלא הכיר היטב את המקום בשל מיעוט הנמלים, הרדידות ומכשולי השיט הרבים.
הם ביצרו את עריהם, אספו את התבואה וריכזו בארצם אוניות רבות ככל שיכלו משלהם ומשל עמי החוף השכנים שחברו אליהם.
מחשבתם הייתה, כי יוכלו לגבור על קיסר וחייליו בזירה בה יש להם יתרון ניכר על אויביהם, שכן כישורי הספנות של הרומאים היו דלים וגם לא הכירו את תנאי השיט במימיו הפתוחים של האוקיינוס, הקשים פי כמה מאלו שבים התיכון סגור-היבשות.
קיסר מקדיש מקום מיוחד בספרו לתיאור ספינותיהם של הוונטים.
הן היו, לדבריו, חסונות יותר, תחתיתן שטוחה משל האוניות הים תיכוניות וחרטומיהן וירכתיהן ישרים יותר, כדי שיוכלו לשאת את תלאות הגאות והשפל, הגלים הגבוהים והרוחות החזקות באוקיינוס.
זאת ועוד, הן הונעו במפרשים, שנתפרו מעורות ולא מפשתן, "אפשר מחמת חוסר בפשתן או משום שלא ידעו כיצד להשתמש בו, או, כפי שנדמה, משום שסברו כי מפרשי פשתן לא יוכלו לעמוד בסערות האוקיינוס וברוחות העזות ולא יוכלו להניע את אוניותיהם הכבדות.
קיסר לא המתין לבואו של הצי מן הים התיכון, שהתעכב בשל סערות, ופתח במתקפה על ערי הוונטים מן היבשה.
ברם, כל ניסיונותיו לכבוש אותן עלו בתוהו, כי ערי הוונטים היו בנויות – כאמור – על כפים ולשונות יבשה, ועם בוא הגאות הפכו לאיים שהגישה אליהם ברגל חסומה.
הצי בפיקודו של דקימוס ברוטוס הגיע אל ארץ הוונטים לקראת סוף הקיץ.
עם בואו יצאו הוונטים מן הנמל ב-220 אוניות לערך, מצוידים בכלי נשק מסוגים שונים, ונערכו מולו.
קיסר כותב כי בתחילה לא ידעו מפקדי האוניות הרומיות מה עליהם לעשות ואיזו תוכנית טקטית לנקוט.
הם ראו כי לא יוכלו להכריע את האוניות הוונטיות באילי הניגוח, כי היו חסונות מן הרגיל; זאת ועוד, מגדלי הלחימה שהקימו על סיפוני אוניותיהם היו נמוכים מירכתי האוניות הוונטיות, כך שהטלת רמחים וכידונים וירי חצים מעמדה נמוכה היו בלתי יעילים, בעוד שפגיעת אלו שהוטלו על ידי הוונטים הייתה קטלנית יותר.
כדי לשתק את תנועת אוניות הוונטים, שהונעו במפרשים, כך שניתן יהיה לפשוט על סיפוניהן ולהכריען בלוחמת סיפונים, הכינו הרומאים – כנראה מבעוד מועד – מגלים חדים מחוברים לכלונסאות ארוכים, אלה הקרויים פאלקס (falx, pl.
falces), באמצעותם חתכו תוך כדי חתירה מהירה את חבלי ה של אוניות הוונטים ועל ידי כך הפילו את מפרשיהן.
אונייה שהסקריה שלה הופלה, כותרה עד מהרה על ידי שתיים-שלוש אוניות רומיות, שחייליהן עשו כל מאמץ כדי לפשוט אל סיפונה.
"מכאן ואילך היו תוצאות הקרב תלויות באומץ הלב, שבו הצטיינו אנשינו, ובמיוחד משום שהקרב התחולל לנגד עיני קיסר והצבא..." שהשקיף על הלחימה מן הגבעות וראשי ההרים.
אחרי שכמה מאוניות הוונטים נשבו, ניסו האחרות למצוא מפלט במנוסה, אלא שאיתרע מזלן ולפתע השתררה דממת רוח והן נותרו על עומדן משותקות תנועה.
האוניות הרומיות מיהרו לנצל את ההזדמנות שנקרתה להם כדי להכריע בפשיטה על הסיפונים את שאר אוניות הוונטים, שמעטות מהן הצליחו להימלט אל החוף.
הקרב נמשך מהשעה הרביעית (עשר בבוקר) עד רדת החשיכה.
אין להוציא מכלל אפשרות, שאלמלא דֶּמֶךְ הרוח היו הרומאים עצמם ניגפים או נסוגים מבלי להשיג את יעדם.
המפלה בקרב הימי חרצה את גורל הוונטים וכל עמי החוף השכנים להם, כי השתתפו בו "לא רק צעיריהם הלוחמים יחד עם הוותיקים, המנוסים והנכבדים, אלא גם כל אוניותיהם מכל מקומותיהם.
לאחר שאַבדו רובן ואנשיהן עִמָן, לא היה לנשארים לאן לפנות ובמה להגן על עריהם.
לכן נכנעו ומסרו את עצמם ואת כל רכושם בידי קיסר." הגאוגרף היווני סטראבון מוסיף, כי ניצחון קיסר אפשר לו לפלוש לבריטניה שנה אחר כך, משום שהוונטים – שקיימו קשרים מסחריים עם יושבי האי הבריטי ושלטו בים סביב ברטאן, עלולים היו לסכל זאת.
קרב מרטון נערך ב-22 במרץ 871 במיקום לא ברור, ככל הנראה בווילטשייר או בדורסט, בין כוח הפלישה של הוויקינגים הדנים לבין האנגלו-סקסונים של ממלכת וסקס.
על פי הכרוניקה האנגלו-סקסונית, בה מתוארת המערכה כולה, התקיים הקרב כחודשיים לאחר קרב בסינג והסתיים בניצחון דני, אם כי נגרמו בו אבדות כבדות לשני הצדדים.
במהלך הפלישה הדנית לממלכת וסקס, אשר החלה בכיבוש רדינג ב-28 בדצמבר 870, נערכו ארבעה קרבות ומספר גדול של התכתשויות מקומיות לא מתועדות.
רצף הקרבות והאבדות הכבדות פגע מאוד בכוח האדם שעמד לרשות הצבא האנגלו-סקסוני, אשר נסמך בעיקר על גיוס מקומי לשעת חירום של איכרים (פירד) ולא היה ערוך למלחמה ממושכת.
במהלך החודשיים שלאחר הקרב בבסינג נערכו ככל הנראה שני קרבות לא מתועדים נוספים, שלא עצרו את כוח הפלישה הדני אשר המשיך להתקדם אל תוך הממלכה בכיוון בירתה, וינצ'סטר.
הצבא האנגלו-סקסוני המוחלש, בפיקודם של המלך אתלרד הראשון ואחיו אלפרד נאלצו לעמוד שוב מול הדנים בניסיון לחסום את דרכם.
בדומה לקרב אשדון, פיצלו האנגלו-סקסונים את צבאם לשתי יחידות, והכוחות היריבים התעמתו מתוך מערכים המכונים "קיר מגנים" (Shield wall).
בתחילה נטה הקרב לטובת האנגלו-סקסונים, אך ככל שנמשך גברה עליונותם המספרית של הדנים, ובסופו של היום זכו בניצחון.
בין ההרוגים הרבים בקרב היה גם המונד, בישוף שרבון, אשר ליווה את הצבא על מנת לספק תמיכה רוחנית ונהרג לצד אנשיו.
האנגלו-סקסונים ספגו פעם נוספת אבדות כבדות אותן לא יכלו להרשות לעצמם.
בנוסף, לאחר הקרב החלו להגיע ידיעות על הגעת צי תגבורת דני לרדינג (המכונה "צבא הקיץ הגדול", Great Summer Army).
לאחר כחודש מת אתלרד הראשון ב-23 באפריל (או ב-15 באפריל), ככל הנראה כתוצאה מפציעה שספג במהלך הקרב, ואלפרד, האחרון מבין חמישה אחים, הפך למלך וסקס.
זמן קצר לפני הקרב, ומחשש לתוצאותיו, נועדו אתלרד ואלפרד בסווינבורג וגיבשו הסכם ירושה חדש.
המלך אלפרד נאלץ לעמוד בפני צבא דני מתוגבר בעוד צבאו שלו הלך והתדלדל כתוצאה מהקרבות וממספר רב של התכתשויות לא מתועדות, וכחודש לאחר הכתרתו נחלו האנגלו-סקסונים תבוסה נוספת בקרב וילטון.
על מנת להרוויח זמן, נאלץ אלפרד להגיע להסכם עם הדנים, אשר ספגו גם הם אבדות כבדות ומצידם העדיפו לפעול בשטחים בהם ייתקלו בהתנגדות פחותה.
קרב מרג' עיון היה קרב שהתרחש בין 19 ל-24 ביוני 1941 במערכה בלבנון ובסוריה במלחמת העולם השנייה בין צרפת של וישי לכוחות בעלות הברית (בעיקר אוסטרלים) בעיר מרג ע'יון בלבנון.
כוחות האוסטרליים התקדמו משטחי המנדט ופלשו ללבנון ב-11 ביוני 1941. הכוחות כבשו את העיירה מרג' עיון לאחר לחימה נגד מגינים לא מצוידים.
רוב חטיבה 25 נעה צפונה כדי לתקוף את ג'זין.
נשאר כוח קטן מגדוד 2/33 להחזיק במרג' עיון.
בעקבות מתקפת נגד חזקה של הצרפתים, נאלץ הכוח האוסטרלי לסגת דרומה מהעיירה ב-15 ביוני.
בהמשך הגנו כוחות בעלות הברית בהצלחה על הציר שמוביל לארץ ישראל וכבשו מחדש את העיירה ב-24 ביוני.
הדיוויזיה האוסטרלית השביעית - בפיקודו של האלוף ארתור "טובי" אלן - תוגברה על ידי יחידות מהדיוויזיה האוסטרלית השישית.
ב-20 ביוני הודיע משרד ההסברה הצרפתי של ממשלת וישי: "אתמול ניסו הבריטים לתקוף את דמשק ומרג' עיון, ללא הצלחה.
כוחות הודיים ובריטים התקדמו באזור מדרום ומדרום מזרח לדמשק, הצלחנו להדוף אותם בהתקפות נגד של יחידות השריון שלנו ולקחנו 400 שבויים.
אתמול אחר הצהריים חיילינו תקפו באזור ההררי של דרום לבנון.
בריטים לאורך החוף הצי הבריטי הפציץ את עמדותינו."
גדוד 2/3 מאוגדה 6 היה חלק מהכוח שנשלח לסייע לחטיבת החי"ר ההודית שנותקה והוקפה במז'ה (שכונה מערבית של דמשק) לאחר קרב דמשק.
הם כבשו את השטח השולט ליד מז'ה.
למרות המאמץ הכוח הגיע למז'ה כמה שעות לאחר שכוחות בעלות הברית שנותרו ללא תחמושת ואוכל במשך 50 שעות, נכנעו.
גדוד השדה האוסטרלי 2/5 היה גם הוא חלק מכוח העתודה.
סגן ארתור רודן (לימים סר רודן) קטלר תקף שוב ושוב טנקים, חי"ר, עמדות נ"ט ומכונות ירייה של האויב בעזרת תותח השדה 25 ליטראות, רובה הנ"ט, מקלע ברן או רובה ה-303 שלו.
מאוחר יותר הוא איבד את רגלו במהלך קרב דאמור, על מעשיו במרג' עיון ובדאמור הוענק לו צלב ויקטוריה.
קטלר הוא התותחן האוסטרלי היחיד שהוענק לו אי פעם VC.
ב-29 ביוני הודיעה ממשלת צרפת וישי "הצי הבריטי הפציץ את עמדות החוף שלנו במזרח התיכון.
פינינו כמה מהבסיסים שלנו בהרי דרום לבנון בחסות אש ארטילרית שגרמה לאבדות כבדות לתוקפים שלנו.
כוחותינו האוויריים, הנתמכים בכלי טיס ימים, סיעו שוב ושוב ללחימה הקרקעית, במיוחד סביב פלמירה (סוריה).
אלוף-משנה בריטי ו-40 לוחמים נפלו בשבי."
ב-30 ביוני הודיע מטהו של לוטננט גנרל הנרי מייטלנד וילסון (מפקד בעלות הברית בלבנון ובסוריה): "מתקפת בעלות הברית נגד חומס (סוריה) מתקדמת משמעותית.
טייסת אוסטרלית שמטיסה מטוסים אמריקאים, הפילה שישה מפציצי גלן ל.
מרטין צרפתים של בקרב אווירי.
קרב משלט 86 היה קרב בין צבא ההגנה לישראל וצבא מצרים במבצע חורב בשלב האחרון של מלחמת העצמאות, ב-22–23 בדצמבר 1948 והיה הקרב הראשון במבצע.
הצד הישראלי יזם את הקרב, במטרה להוליך שולל את המצרים בנוגע למטרת מבצע חורב ולגרום למצרים לחשוב שמטרת מבצע חורב: בידוד הכוחות המצרים בעזה.
במקביל לקרב בוצעה הונאה בעבאסן ובחוף בכדי להקל על כיבוש המשלט.
גדוד 13 של חטיבת גולני כבש את המשלט בלילה שבין 22–23 בדצמבר, תנאי מזג האוויר מנעו מתגבורת להתקדם עם אספקה ויכולת אש מסייעת שהייתה חיונית לכוח התוקף.
בבוקר יצאו המצרים להתקפת נגד.
הישראלים נסוגו לאחר שספגו למעלה מ-40 הרוגים.
השלב השלישי והאחרון במלחמת העצמאות החל ב-15 באוקטובר 1948 כשישראל יצאה למבצע יואב בחזית הדרום.
מבצע זה, שהיה אחד הגדולים באותה מלחמה.
אף על פי שבסוף המבצע, לצבא המצרי נותרה דריסת רגל בארץ ואף שמר על כושר לחימה ניכר, נחל המבצע הצלחה: הדרך לנגב נפרצה, השטח שתפס הצבא המצרי הצטמצם במידה ניכרת, וכוח מצרי גדול כותר בכיס פאלוג'ה.
בתוכנית של פולקה ברנדוט לחלוקת ארץ ישראל, הנגב יועד להיות חלק מהמדינה הערבית, בניגוד לתוכנית החלוקה מ-1947. במבצע יואב השיגו הישראלים בדרום הישגים טקטיים ואסטרטגיים משמעותיים, עם זאת המצב הבינלאומי השתנה רק במעט - מצרים גררה רגליים בשיחות שביתת הנשק, ממשלת ישראל חששה שתוכנית ברנדוט עדיין רלוונטית.
לפיכך יצאה למבצע חורב בכדי לסלק את הכוחות המצרים מישראל.
עיקר המבצע תוכנן להיות בדרום ומזרח חזית הדרום, המטרה הראשונית: ניתוק האגף המזרחי של צבא מצרים מהכוח העיקרי בחזית הדרום.
הוחלט לנסות להפתיע את המצרים, ולהגיע למשלטי עוג'ה אל חפיר מאחור, כאשר הכח הצה"לי יפלס דרכו בחשאי דרך ואדי אל אביאד (נחל לבן).
כדי שהמצרים לא ישימו לב, החליט הפיקוד הישראלי להסיט את תשומת ליבם של המצרים בביצוע תקיפה כנגד ריכוז החיילים העיקרי ברצועת עזה.
הנקודה האסטרטגית משלט 86, שממוקמת ממזרח לכביש החוף ורכבת החוף, נבחרה כיעד.
לפני תחילת התנועה אל משלט 86, (פעולת הסחה פיקודית), ביצעו הישראלים הסחות אחרות כדי להקל על כיבוש המשלט:
הפגזה כבדה של רצועת החוף בתותחי 75 מ"מ.
פשיטה על הכפר הערבי עבאסן, שנמצא כ דרום-מזרחית לחאן יונס (עבאסן שימש כאזור הערכות של הכוחות המצריים בקרבות מבצע אסף).
הכוח הישראלי היה רכוב במשוריינים.
הכוח יצא ב-23 בדצמבר בשעה 02:00 וכבש במהירות את הכפר.
עם זאת, המצרים נסוגו לעמדה נגד טנקים מערבה מהכפר.
הישראלים לא ידעו על העמדה ושניים משוריינים ישראלים נפגעו כשהתקרבו.
מפקד הפשיטה הישראלי נהרג, הכוח נסג בעזרת מיסוך עשן.
בלילה שבין 22 ל-23 בדצמבר, נע גדוד 13 של חטיבת גולני לגבעה 112, בגבעה הושארו אמצעי הסיוע של הגדוד: מרגמות 3" ותותחים נגד טנקים.
משם נע הכוח בכיוון צפון מערב למשלט 86. הכוח ספג ירי ארטילרי, שפצע כמה מהחיילים, לא ברור אם התגלו או שזה ירי אקראי.
הכוח הישראלי התקשה למצוא את היעד, שהצליחו, הפתיעו את המצרים וכבשו את המשלט.
במקביל, היחידה המסיעת שהפעילה את התותחים הכבדים יצאה לסייע לחי"ר.
הכוח נתקל בבעיות לוגיסטיות בוואדי סלקה, שהיה מוצף מים וחול טובעני בתקופה הזו של השנה.
בנוסף, ארטילריה מצרית הפציצה את האזור.
התגבורת נאלצה להשאיר חלק גדול מהנשק מאחור.
המצרים השיבו אש מדריבת א-שייח 'חמודה כ-200 מ' מדרום.
שיירה מצרית שנעה מצפון לדרום יורטה על ידי הישראלים וכלי הנשק שלה שימשו להגנת המשלט לאחר מכן.
ב־23 בדצמבר בשעה 06:00 פתחו המצרים במתקפת הנגד העיקרית שלהם, שכללה כעשרים טנקים, ארבעה כלי רכב משוריינים נושאי להביור ושתי פלוגות חי"ר.
זו הייתה הפעם הראשונה שחיילי גולני נתקלו בנשק הלהביור.
ההתקפה הגיעה מצפון, מערב ודרום, אך נבלמה זמנית על ידי הישראלים, שחסרו אמצעי לחימה נאותים, הישראלים השתמשו בארבעת מטולי הפיאט שברשותם.
המפקד המצרי של קבוצת חטיבת החי"ר העשירית, תא"ל מוחמד נגיב, שלימים יהפוך לנשיא מצרים, נפצע קשה בחזה, הוכרז כמת, אך הצליח להחלים.
עד הצהריים נשאר החי"ר המצרי במרחק של כ-150 מטרים או יותר מהגבעה ורק כלי הרכב המשוריינים ביצעו תקיפות ישירות.
כשהחל החי"ר להתקדם, מצב הגדוד הישראלי נעשה קשה; כמעט ואזלה התחמושת, רוב החובשים ומפעילי ה-PIAT נהרגו או נפצעו, מכשירי הקשר לא פעלו ולא הייתה סיוע ארטילרי.
העמדה החזיקה מעמד, אך לאחר שהגשם שהתחולל פסק, המשוריינים נושאי הלהביורים המצריים נכנסו לקרב.
זו הייתה הפעם הראשונה שהם הפעילו נשק כזה.
אחד מהם נפגע מאש ידידותית, אך בכל זאת הם הצליחו לגרום נזק משמעותי לישראלים.
לאחר השמדת הרכב המשוריין נסוגו המצרים להתארגנות מחדש והכוחות הישראליים שנותרו ערכו התקפת נגד סופית עם חימוש PIAT האחרון שנותר.
עם זאת, במהלך ההתקפה הם גילו כי למצרים יש עתודה מבצעית משמעותית של כלי רכב משוריינים שאי אפשר יהיה להשמיד.
גדוד-13 החל לסגת, ללא ארגון או סדר, ואיבד לוחמים רבים בנסיגה.
הקצין הישראלי ששירת כסגן מפקד גדוד 13 נהרג בפעולה והושאר בשטח.
12 לוחמים נוספים נהרגו, 35 נפצעו וכמה מהם נשבו.
למרות האבדות והכישלון הכבד שסבלו הכוח הישראלי, המטרה האסטרטגית של המבצע הושגה - המצרים מיקדו את תשומת ליבם במסדרון עזה וחשבו שהישראלים מתכוונים לנתק את מטה האוגדה שלהם שנמצא שם.
המצרים ערכו חיפוש בגופתו של מפקד ישראלי הרוג ומצאו מסמכים הנוגעים לתקיפה, אך שלא דנו בהקשר רחב יותר, והדבר חיזק את הבנתם כי המטרה הייתה לנתק את הכוחות בעזה.
קרב מריופול, או המצור על מריופול, היה עימות צבאי בין כוחות צבא של רוסיה ואוקראינה, שנערך בין 25 בפברואר ל-20 במאי 2022, כחלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הקרב סביב העיר ובתוכה היה אחד הקרבות המרכזיים והקשים ביותר במסגרת המלחמה בין רוסיה ואוקראינה, והוא הסתיים בכיבוש מריופול על ידי הצבא הרוסי וכוחות הבדלנים הפרו-רוסיים של מחוז דונצק.
נמל מריופול נמצא במחוז דונצק באוקראינה, והרפובליקה העממית של דונצק טענה לבעלות עליו.
כיבוש מריופול היה יעד חשוב של רוסיה מתחילת הפלישה לאוקראינה, בשל מיקומה האסטרטגי על חוף ים אזוב, סמוך לגבול רוסיה-אוקראינה, והוא קיבל משנה חשיבות לאחר שהצבא הרוסי השתלט על ערי הנמל האוקראיניות האחרות לחופי ים אזוב (ברדיאנסק ומליטופול).
כיבוש העיר איפשר לרוסיה להשלים את שליטתה על חופי ים אזוב, ועל מסדרון קרקעי מגבול רוסיה לחצי האי קרים, שסופח על ידי רוסיה ב-2014.
מריופול כותרה על ידי כוחות רוסיים וכוחות הרפובליקה העממית של דונצק ב-2 במרץ, ועמדה במצור רוסי ממושך.
במהלך הלחימה הקשה סביב העיר, ולאחר מכן בתוכה, נהרגו אלפים מתושבי העיר, חלק גדול מהמבנים והתשתיות האזרחיות של העיר נחרבו, ומאות אלפי אזרחים נאלצו לנטוש את מריופול.
הלחימה בתוך העיר נשאה אופי של לחימה בשטח בנוי, והתנהלה בטווחים קרובים.
קצב ההתקדמות של הכוחות הרוסיים, שלחמו בתוך העיר, היה איטי מאוד ולא עלה על כמה מאות מטרים ביום.
הלחימה התאפיינה בהפעלה מסיבית של עוצמת האש הרוסית, שגרמה להרס עצום בתוך מריופול ולמספר גדול של נפגעים אזרחיים.
עד אמצע אפריל 2022 השתלטו הרוסים על רוב שטח העיר, ופיצלו את השטח שנותר בשליטת האוקראינים, למספר כיסי התנגדות קטנים.
ב-20 באפריל נדחקו שרידי הכוחות האוקראיניים לשטח מצומצם בחלק הדרום-מזרחי של מריופול, סביב המפעל הגדול לעיבוד מתכות אזובסטאל, אך המשיכו להחזיק בו, על אף הפצצות והפגזות רוסיות כבדות.
ב-16 במאי, לאחר כמעט חודש נוסף של לחימה, החלו שרידי המגינים האוקראינים, שהתבצרו באזובסטאל, לצאת מהמפעל ולהיכנע.
תהליך הכניעה נמשך מספר ימים, והושלם רק ב-20 במאי.
באותו יום הודיעו הרוסים, שהשלימו את השתלטותם על שטח המפעל, ובכך השלימו את כיבוש העיר מריופול כולה.
הכוחות האוקראיניים, שהגנו על אזור מריופול בשלב הפתיחה של הפלישה הרוסית לאוקראינה, היו בסדר כוחות של דיוויזיה מוגברת, וכוחם הכולל הוערך בכ-15 אלף לוחמים.
הם כללו שלוש בריגדות של צבא סדיר - הבריגדה הממונעת ה-56, בריגדת הסער ההררית ה-10 ובריגדת הנחתים ה-36 - וכן את הבריגדה ה-12 של המשמר הלאומי (כולל רגימנט אזוב), חלק מהבריגדה ה-109 של כוחות ההגנה הטריטוריאלית, ויחידות משטרה ומשמר הגבול.
הכוחות הרוסיים שתקפו את העיר מנו, לפי הערכות שונות, 25-15 אלף חיילים, וכללו יחידות של הצבא והצי הרוסי, יחידות צבא/מיליציה של הרפובליקה העממית של דונצק ויחידת לוחמים צ'צ'נים.
הכוחות הרוסיים כללו את הדיוויזיה הממונעת ה-150 של הארמייה ה-8, בריגדת הנחתים ה-810 של צי הים השחור ואלמנטים מבריגדת השירותים המיוחדים ה-3. כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים של מחוז דונצק כללו את הגדוד הממונע "סומליה", צוות קרב "נובואזובסק" (יחידה בסד"כ בריגדה מוקטנת), הבריגדה הממונעת ה-3 ובריגדת המשמר ה-11 "ווסטוק".
בנוסף, רגימנט משטרה למשימות מיוחדות מכוחות ביטחון הפנים של צ'צ'ניה, נשלח על ידי נשיא צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, לסייע לכוחות הרוסיים שלחמו במריופול.
ב-24 בפברואר, הפגיזה ארטילריה רוסית את העיר, לכאורה פצעה 26 אנשים.
בשעות הבוקר של 25 בפברואר, התקדמו הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית מהטריטוריה של דונצק במזרח לעבר מריופול.
הם נתקלו בכוחות אוקראיניים ליד הכפר פאבלופיל.
לדברי ראש עיריית מריופול ואדים בויצ'נקו, הכוחות המזוינים של אוקראינה הביסו את הכוחות הרוסים.
22 טנקים רוסים נהרסו בפעולה הזאת.
חיל הנחתים הרוסי התחיל תקיפה אמפיבית על חוף ים אזוב ממערב למריופול בערב 25 בפברואר.
פקיד ההגנה האמריקאית אמר שהרוסים פרסו יותר מאלפי חיילים על חוף זה.
ב-26 בפברואר, המשיכו כוחות רוסיים בהפגזת מריופול בארטילריה.
ממשלת יוון הכריזה שעשרה אזרחים יוונים נהרגו בהתקפות רוסיות במריופול.
שישה נהרגו בכפר סרטאנה וארבעה נהרגו בכפר בוהאס.
בבוקר 27 בפברואר טען ראש עיריית מריופול שטור טנקים רוסיים התקדם במהירות לעבר מריופול מהרפובליקה העממית של דונצק, אך מתקפה זו נהדפה על ידי כוחות אוקראינים, כאשר שישה חיילים רוסים נשבו.
מאוחר יותר באותו יום, דווח כי ילדה בת שש במריופול נהרגה בהפגזה רוסית.
פבלו קירילנקו, מושל מחוז דונצק, הצהיר כי הלחימה במריופול נמשכה לאורך כל הלילה של 27 בפברואר.
לאורך 28 בפברואר, העיר נותרה בשליטה אוקראינית, אף על פי שהייתה מוקפת בכוחות רוסים והייתה נתונה להפגזה מתמדת.
ראש העיר דיווח כי מטוס קרב רוסי הופל בסביבה.
ההפגזות נמשכו בתחילת מרץ והחשמל בעיר אף נותק בגללן.
ב-2 במרץ נערכו בעיר קרבות עזים.
סגן ראש העיר טען בראיון לרשת הטלוויזיה האמריקנית ה-BBC כי אחד מרובעי העיר נהרס כמעט לחלוטין.
לדבריו הרוסים מנסים להרוס את העיר ומאות אזרחים נהרגו.
"הצבא שלנו לא יכול להוציא את הגופות".
ב-3 במרץ נמשכו ההפצצות על העיר על-ידי הכוחות הרוסים.
אדוארד בסורין דובר הכוחות של הרפובליקה העממית של דונצק קרא לכוחות האוקראיינים להיכנע.
דובר משרד ההגנה של רוסיה דיווח כי המצור מתהדק על העיר וכי 3 יישובים באזור נכבשו.
ב-9 במרץ נכשל ניסיון חילוץ של תושבי העיר דרך מעבר הומניטרי לאחר שחיילים רוסיים פתחו באש על נקודות פינוי.
במהלך היום דווח כי תקיפה אווירית של רוסיה הרסה בית-חולים לילדים וכי שלושה אזרחים נהרגו ו-17 נפצעו.
כמו-כן דווח כי נהרגו 1,207 אזרחים, וכי הקבורה מתבצעת בקברי אחים.
ב-12 במרץ דווח כי מסגד הסולטן סולימאן שבעיר נפגע בהפצצה של הכוחות הרוסיים.
אולם התקבלו דיווחים סותרים כי הפגזים פגעו במרחק של כ-700 מטר מהמסגד.
מאוחר יותר באותו יום, הצבא האוקראיני דיווח כי הכוחות הרוסיים כבשו את החלק המזרחי של פאתי העיר.
ב-14 במרץ מועצת העיר פרסמה כי עד אז נהרגו 2,357 אזרחים בעיר.
וגורמים רשמיים מצבא אוקראיינה ציינו כי עד כה 150 חיילים רוסים נהרגו וכי השמידו עשרה כלי רכב רוסיים.
ב-15 במרץ טענו האוקראינים, שאולג מיטייב, מפקד על הדיוויזיה הרוסית הממוכנת ה-150, נהרג במהלך מתקפה על העיר.
בשעות הערב של 16 במרץ הופצץ תיאטרון שבו הסתתרו תושבים רבים.
העירייה העריכה שכ-300 בני אדם נהרגו בתיאטרון שהופגז.
היא בלטה כמתקפה הידועה הקטלנית ביותר שהייתה נגד אזרחים במהלך הקרב.
אוקראינה טוענת שרוסיה גירשה ממריופול הנצורה אלפי פליטים, והעבירה אותם לטגנרוג.
משם הועברו לערים נידחות בשטחה בלי שיורשו לחזור.
רוסיה טענה שהם חצו את הגבול מרצונם.
בטגנרוג, פליטים שהתראיינו הביעו רצון לחזור למריופול בהמשך.
לפי ראש העיר, לפחות 33,000 בני אדם נלקחו לרוסיה או לטריטוריה של הבדלנים באוקראינה.
ב-20 במרץ הציבו הרוסים אולטימטום למגיני מריופול: להיכנע ולהעביר את השליטה בעיר לרוסיה, או שהצבא הרוסי יחריף את המתקפה על העיר.
זמן קצר לאחר מכן הודיעו האוקראינים על דחיית האולטימטום הרוסי.
ארצות הברית פרסמה שרוסיה החלה לתקוף את העיר בטילים ששוגרו מספינות בים אזוב.
הנשיא וולודימיר זלנסקי אמר שנותרו כ-100 אלף תושבים, מתוך יותר מ-400 אלף שחיו בעיר ערב המלחמה.
ב-26 במרץ, לפי הרשויות במריופול הנצורה, קרבות רחוב התחוללו במרכז העיר.
במהלך הלחימה, אחד ממפעלי מתכות הברזל הגדולים ביותר באוקראינה, אזובסטאל נהרס חלקית על ידי ארטילריה והתקפות אוויריות רוסיות.
לפי מועצת העיר מריופול, 90% מהתשתיות נהרסו עד 30 במרץ.בתחילת אפריל, הכוחות הרוסיים המשיכו להתקדם לעבר מרכז העיר, אבל צבא אוקראינה עדיין שלט בחלק מהאזורים במריופול.
הלוחמה בשטח בנוי התקיימה באיטיות רבה, בקצב התקדמות של מאות מטרים.
ב-4 באפריל פורסם כי לפי מועצת העיר של מריופול, רוסיה תמכה בראש עיר חדש, שהכריז על עצמו כנושא בתפקיד ושיתף פעולה עם צבא רוסיה.
דווח שכוחות רוסים חצו את מריופול ממרכז העיר לחוף ב-10 באפריל, ובידדו את המגנים האוקראינים הנותרים בשני מקומות עיקריים: הנמל הראשי של מריופול בדרום מערב ומפעל הפלדה אזובסטאל במזרח.
לפי ראש העיר בויצ'נקו, במריופול, שבה ערב המלחמה חיו יותר מ-400 אלף תושבים, נותרו כ-120 אלף בלבד.
הוא ציין כי כ-150 אלף הצליחו לעזוב ברכבים פרטיים לאזורים אחרים באוקראינה, וכי לפחות 33 אלף תושבים אחרים הועברו לרוסיה, או לשטחים שבשליטת הבדלנים הפרו-רוסיים במחוז דונצ'ק.
האוקראינים טענו שאותם תושבים הועברו בכפייה לשטחים שבשליטת רוסיה, בעוד שהרוסים טענו שהם הגיעו לשם מרצונם.
על פי יועצו של ראש עיריית מריופול, פטר אנדריושצ'נקו, כ-800 תושבי מריופול ובהם כ-200 ילדים נשלחו לנמל ולדיווסטוק במזרח הרחוק, וכן לעיר צ'בוקסארי השוכנת כמה מאות קילומטרים מזרחית למוסקבה.
ב-13 באפריל טענו מקורות רוסיים, ש-1026 מחיילי בריגדת הנחתים ה-36 האוקראינית, כולל 162 קצינים, נכנעו והלכו לשבי הרוסי.
בימים שקדמו לכניעה ההמונית, נכנעו מאות חיילים נוספים ממגיני העיר.
מקורות אוקראיניים אישרו זאת, פרט למספר החיילים, עליו חלקו.
המקורות הרוסיים מוסיפים שלמחרת נשבו במריופול עוד 134 מחיילי הבריגדה ה-36 וכך הגיע מספר שבויי הבריגדה ל-1160. בין השבויים ממריופול היו שני שכירי חרב בריטיים, Aiden Aslin, ו-Shaun Pinner, ותמונתו של האחרון וראיון איתו פורסמו בטלוויזיה ברוסית.
כוחות רוסיים כבשו ככל הנראה את נמל מריופול ב-16 באפריל למרות הכחשות המטה הכללי של אוקראינה, והכוחות הרוסיים דחקו את האוקראינים בעיר למפעל אזובסטאל ומספר כיסי התנגדות קטנים נוספים.
ב-17 באפריל הציב משרד ההגנה הרוסי אולטימטום לכוחות האוקראיניים שעדיין נלחמו במריופול הנצורה והורה להם להניח את נשקם החל מהשעה 06:00 שעון מוסקבה.
הלוחמים האוקראינים במריופול לא השיבו עד למועד פקיעתו.
ממשלת אוקראינה דחתה את האולטימטום.
ב-19 באפריל, כוחות הבדלנים הפרו-רוסיים בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה הודיעו הבוקר כי הם נערכו להסתער על מפעל המתכת אזובסטל שבו התבצרו כוחות אוקראיניים בעיר.
מפעל הפלדה נבנה בתחילת העידן הסובייטי ונבנה מחדש לאחר הכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא היה אחד ממפעלי המתכות הגדולים באירופה, אשר השתרע על פני יותר מ-11 קמ"ר והשקיף על ים אזוב.
הוא כולל בניינים עצומים ומסילות רכבת.
במפעל הייתה מערכת מנהרות ובונקרים שנבנתה בימי ברית המועצות.
בערב, המורדים הפרו-רוסים הודיעו שכוחותיהם החלו את ההסתערות על מפעל המתכת אזובסטל המפעל.
דובר הרפובליקה העממית של דונייצק אמר שהמורדים נעזרו במטוסים ובארטילריה של הצבא הרוסי.
באוקראינה נאמר שרוסיה השתמשה בפצצות חודרות בונקרים.
למחרת, מוסקבה הציבה אולטימטום נוסף לכוחות על מנת שיניחו את נשקם.
בהמשך, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין הורה להמשיך במצור על מפעל המתכת, ולוותר על תוכניות הפריצה למקום.
בלוויין פורסם צילום שבו נראו מאות קברים טריים בכפר הסמוך למריופול.
לפי דיווח אחר, אוקראינה טענה שתועדו בצילומי לווין כ-200 קברי אחים.
נודע כי במבצע לכיבוש העיר השתתף גדוד צ'צ'ני של המשמר הלאומי של רוסיה בפיקודו של אדם דלימחאנוב.
לפי עדכון המודיעין של משרד ההגנה הבריטי, "קרבות כבדים" המשיכו להתרחש במריופול.
האוקראינים אמרו שרוסיה שבה להפגיז את המפעל.
בסוף אפריל, גורם ביטחוני בארצות הברית אמר היו אינדיקציות על כך שחלק מהכוחות הרוסיים עזבו את מריופול ונעו לכיוון צפון-מערב, אף על פי שהלחימה בעיר נמשכה.
ב-4 במאי הודו מקורות אוקראיניים ומערביים שכוחות רוסיים חדרו לראשונה למפעל אזובסטאל עצמו, ולא רק לפאתיו, וקרבות קשים מתחוללים בתוכו.
מקורות אוקראיניים אף הודו, שהקשר עם הכוחות המגינים על המפעל אבד.
לפי מקורות מודיעין מערביים, הרוסים פינו את רוב כוחותיהם ממריופול, והותירו בעיר רק כוח מצומצם, המוערך בכ-2000 חיילים, כדי להשלים את ההשתלטות על אזובסטאל.
במקביל להתקפות הקרקעיות המשיכו הרוסים להפציץ ולהפגיז באופן אינטנסיבי את שטח המפעל.
עד 7 במאי פונו בהדרגה כל האזרחים, שמצאו מקלט במנהרות שמתחת לאזובסטאל, לשטח שבשליטת אוקראינה, בחסות הצלב האדום.
המגינים האוקראיניים טענו, שבשטח המפעל מצויים כ-600 חיילים פצועים, כולל פצועים קשים רבים, ודרשו פינוי שלהם בחסות בינלאומית.
לפי מקורות אוקראינים, התנהלו מגעים בין רוסיה לאוקראינה, בחסות טורקיה, לגבי פינוי בדרך הים, של כל החיילים האוקראיניים שנותרו באזובסטאל, והממשל האוקראיני אף הציע לרוסים פינוי של חלק מהפצועים קשה מהמפעל, בתמורה לשחרור שבויי מלחמה רוסיים.
לפי דיווחים בתקשורת האוקראינית, ההסכם המתגבש מדבר על פינוי מדורג של שרידי המגינים האוקראיניים ממריופול לטורקיה, כאשר בשלב ראשון יפונו הפצועים מאזובסטאל, תמורת התחייבות של טורקיה, שלא תאפשר לחיילים המפונים לחזור להילחם בקו החזית עד לתום המלחמה.
בליל 16/15 במאי החל פינוי של חיילים פצועים מאזובסטל, וקבוצות קטנות של חיילים החלו לעזוב את שטח המפעל ולהיכנע.
הפצועים והשבויים הועברו לשטח שבשליטת הרפובליקה העממית של דונצק.
ב-16 במאי הודיע המטה הכללי האוקראיני כי חיל המצב מריופול "מילא את משימתו הקרבית" וכי החל פינוי ממפעל הפלדה אזובסטל.
ההודעה נתנה אישור בדיעבד לכניעת שרידי המגינים, שהתבצרו באזובסטל.
ב-18 במאי דיווחו מקורות רוסיים, שהחל ב-16 בחודש נכנעו קרוב לאלף לוחמים אוקראיניים, שיצאו ממתחם אזובסטאל, כולל מעל חמישים פצועים קשה שפונו מהמפעל.
הפצועים הועברו לבית חולים בנובואזובסק לקבלת טיפול רפואי, ורוב הלוחמים שנכנעו הועברו למחנה מעצר בעיירה אולניבקה סמוך לעיר דונצק.
כניעת המגינים של אזובסטל לא נערכה באופן מרוכז, אלא טיפין טיפין, בקבוצות קטנות של לוחמים שעזבו את שטח המפעל, ולכן ארכה מספר ימים.
רק ב-20 במאי בשעות הערב הודיע משרד ההגנה הרוסי באופן רשמי, שאחרוני המגינים האוקראיניים, כולל מפקדיהם הבכירים, נכנעו, ושהושלמה ההשתלטות על מתחם אזובסטל כולו.
בסך הכל דיווחו המקורות הרוסיים ש-2,439 חיילים אוקראיניים נפלו בשבי בשלב האחרון של הקרב על השליטה במפעל.
העיר קיבלה תואר של עיר גיבורה של אוקראינה.
בעיר איוונו-פרנקיבסק הוחלט לקרוא לאחד הרחובות "רחוב גיבורי מריופול".
בעיר רובנו, נקבע שרחוב קוסטרומסקה יוחלף לרחוב מגיני מריופול.
בקייב, הוענק לאחת הכיכרות השם "כיכר גיבורי מריופול".
הקרב על כפר משע'רה התנהל בין הצבא הישראלי לכוח של הצבא הסורי במסגרת הלחימה במלחמת לבנון הראשונה, ב-10 ביוני 1982.
גיס 446 ביקש למוטט את המערך הסורי ולאפשר לשאר כוחות הגיס שנעו צפונה באמצעות כיבוש הכפר משע'רה שבו נערך כוח שריון קומנדו של צבא סוריה.
המשימה הוטלה על "כוח יוסי", כוח מאולתר שעליו פיקד תא"ל יוסי פלד, שהורכב מגדוד השריון 77, עליו פיקד דוביק טל, וגדוד צנחנים מילואים 8150, עליו פיקד נחשון ישראלי.
פלד, ועמו שני מפקדי הגדודים עלו לתצפית על הכפר.
ישראלי הציע לתקוף את הכפר במקביל משני כיוונים, כאשר גדוד הטנקים יתקוף מדרום על ציר שבתון, וגדוד הצנחנים בפיקודו ינוע באיגוף רגלי מהמדרונות של ג'בל ברוך ויתקוף ממערב לעיירה.
תא"ל פלד הטיל ספק ביכולת הגדוד לעמוד במאמץ, משום היותו גדוד מילואים, והמג"ד הבטיח לו כי הגדוד יכול לאתגר במקביל לתנועת הצנחנים כללה התכנית הפעלת אש ארטילרית ואש טנקים כמו גם תקיפה של כוחות השריון הסורים על ידי מסוקי דיפנדר של חיל האוויר.
הכוחות הקדישו כשעה וחצי להיערכות וללימוד חלקם במשימה ולאחר מכן החלה ההתקפה.
ראשית הפעיל פלד אש ארטילרית על מטרות סוריות בכפר, כמו גם אש טנקים שחנו בעמדות שולטות.
בעוד הצנחנים בפיקוד ישראלי נעים למשימתם פתחו הטנקים, בפיקוד דוביק טל, באש מעמדות שולטות, והשמידו מספר טנקים סורים.
גדוד הצנחנים בפיקוד המג"ד, ישראלי, הופיע בעורף הכפר.
אז השמידה מחלקה מהפלוגה המסייעת של הגדוד, המצוידת בטילי M47 דרגון, מספר טנקים ונגמ"שים סורים.
הופעת גדוד הצנחנים בעורף הכפר הכריעה את הקרב ומוטטה את הכוח הסורי.
לאחר מכן תקף גדוד הטנקים בפיקוד טל מן החזית ואילו הצנחנים עסקו בטיהור הכפר מן הכוחות הסורים.
הכפר נכבש כעבור כשעה ללא נפגעים לכוח התוקף, זולת שני צנחנים שנפצעו קל.
לאחר הלחימה התברר כי בכפר היו ערוכים כוח קומנדו סורי שגודלו כפלוגה ושתי מחלקות טנקים.
חלק מכוח זה הושמד וחלקו נסוג מפני כוחות צה"ל.
היה זה הקרב הראשון בו הופעלו טילי M47 דרגון בהצלחה כנגד שריון אויב, ובשל כך פנו נציגי צבא ארצות הברית ותחקרו את מפקד הפלוגה המסייעת ואת מפקד המחלקה שירו את הטילים והשמידו את הטנקים והנגמ"שים הסורים.
קרב מפרץ טַאי-אוֹ אירע ב־4 באוגוסט 1855 והיה התנגשות ימית יוצאת דופן בין אוניות מלחמה של ציי בריטניה וארצות הברית לבין ג'ונקות מלחמתיות של פירטים סיניים.
הקרב אירע במפרץ טאי-או בהונג קונג ומטרתו לחלץ בכוח אוניות סוחר שנפלו בשבי הפירטים.
הכוח הבריטי-אמריקאי הכה את שודדי הים באחד מן הקרבות הגדולים האחרונים בין ציי הפירטים הסיניים לציי המערב.
הוא גם היה הפעולה הצבאית המשותפת הראשונה של כוחות בריטיים ואמריקאיים.
שלא כמו באוקיינוס האטלנטי ובים הקריבי, שבהם הודברה הפירטיות כמעט לגמרי עד 1830, שודדי הים במימי אסיה המשיכו לפעול כפי שעשו זה מאות שנים.
פירטים סיניים ויפניים נלחמו אלו באלו ללא הפוגה לאורך אזורי החוף של סין, וב-1855 הגיע למאות מספר בסיסי הפירטים לאורך החוף הסיני.
כאשר תקפו הפירטים אוניות סוחר, יצאו אוניות מלחמה של מדינות המערב להילחם בהם.
בספטמבר 1855 תקפו ספינות פירטים מקוּלן שבהונג קונג (Coulan, Kuhlan) ארבע אוניות סוחר שלוו על ידי אוניית המשוטות החמושה "איגלט" (HMS Eaglet) ולקחו אותן בשבי.
סלופ הקיטור המדחפי הבריטי אה"מ "ראטלר", שהשתייך לתחנת הצי של איי הודו המזרחית וסין , נשלח לחלץ את האוניות משביין.
אה"מ "ראטלר" מצאה את הפירטים בנמל קוּלָן, אך מאחר שהייתה אוניית מדחף לא יכלה להתקרב אל המים הרדודים ועזבה את המקום.
היא יצאה לנמל הונג קונג כדי לבקש את עזרת אוניית הצי האמריקאי "פַּאוּאֶטֵן" (USS Powhatan) , פריגטת קיטור מדחפית של איי הודו המזרחית בפיקוד קומודור ויליאם ג' מק-קלוני (McCluney), ואת סיועה של אוניית הקיטור "איגלט".
על "ראטלר" פיקד קומודור ויליאם פלוז (Fellowes), וצוותה מנה 180 קצינים ומלחים.
מספר אנשי הצוות של "איגלט" אינו ידוע.
היא הייתה אוניית משוטות מסחרית חמושה, שנחכרה על ידי הצי לשירות בשנים 1855–1857 כדי לגרור כלי שיט בריטיים במים רדודים.
ב-4 באוגוסט הגיעה "איגלט" למפרץ טאי-או כשהיא גוררת אחריה לפחות שש סירות-שירות מגדלים שונים, ובהן מלחים וחיילי צי בריטיים ואמריקאיים.
כל סירה הייתה חמושה בהוביצר או בתותח.
הבריטים הבחינו ראשונים בג'ונקת סוחר שניסתה להימלט מן המפרץ, וסירת השירות (מסוג פינאס) של "ראטלר" וסירת השירות (מסוג קאטר) של "פאואטן" נשלחו לעצור אותה.
דקות אחר כך, כאשר הפינאס והקאטר נעלמו מן העין, הבחינו מפקדי הכוח הבריטי-אמריקאי באוניות הפירטים, ארבע-עשרה ג'ונקות גדולות ועשרים ושתיים קטנות יותר.
כ-1,500 פירטים מילאו את הספינות, שהיו חמושות בתותחים קטנים.
כמו כן נמצאו במפרץ שבע אוניות סוחר שנפלו בשבי, מרביתן ג'ונקות סיניות.