tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרכז האתר - שתי אבני בזלת עליהן חקוקים שמות הנופלים לפי מקום נפילתם.
מסביב לאתר יש 21 אבנים שהובאו למקום, 21 עצי צפצפה ופסל ממתכת של עץ עם 21 ענפים לזכר 21 הנופלים.
האנדרטה הגדודית נמצאת כ-200 מטרים ממערב לאנדרטת סוללה ב'.
אנדרטת גבעת בנקר (Bunker Hill Monument) ניצבת בעיר בוסטון במדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
האנדרטה, מן הראשונות שנבנו בארצות הברית, הוקמה בשנת 1843 לזכר קרב גבעת בנקר ב-1775, מקרבות מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
האתר שעליו הוקמה האנדרטה איננו מצוי על גבעת בנקר אלא על גבעת בריד ברובע צ'ארלסטאון.
עליה התרחש עיקר קרב גבעת בנקר (בניגוד למשתמע משמו).
האנדרטה הראשונה שהוקמה על גבעת בריד לכבוד משתתפי הקרב הייתה עמוד עץ בגובה של 5.5 מטרים, שבראשו הוצב לפיד.
לפניו הוצב פסלו של קולונל ויליאם פרסקוט, ממפקדי הכוח האמריקאי בקרב, אשר לו מיוחסת הפקודה הידועה אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם [של הבריטים].
יוזם הקמת האנדרטה הנוכחית היה תושב בוסטון ויליאם טיקנור (William Ticknor), אשר הוא ואחרים ייסדו ב-1823 את אגודת אנדרטת גבעת בנקר והחלו לגייס כספים להקמתה.
עד 1825 רכשה האגודה כ-61 דונם משטח גבעת בריד.
היא קיימה תחרות לתכנון האנדרטה ובחרה בתוכניתו של סולומון וילרד (Solomon Willard).
טקס הנחת אבן הפינה לאנדרטה נערך ב-17 ביוני 1825 בהשתתפות המרקיז דה לה פאייט.
לצורך הובלת האבן לבניית האנדרטה, נבנתה במסצ'וסטס מסילת רכבת מיוחדת שנקראה מסילת הגרניט והייתה אחת מהמסילות הראשונות שהוקמו בארצות הברית.
בניית האנדרטה התעכבה בשל מחסור בכספים, וב-1838 נאלצה האגודה למכור את מרבית השטח שרכשה על גבעת בריד כדי לממן את הבנייה.
הבנייה הסתיימה בקיץ 1842 והאנדרטה נחנכה ב-17 ביוני 1843, יום השנה ה-68 לקרב גבעת בנקר.
אגודת האנדרטה ניהלה את האתר עד 1919, מועד בו הועבר ניהולו לידי מדינת מסצ'וסטס.
ב-1976 נמסר האתר לניהול שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
ב-1961 הוכרזה האנדרטה כאתר היסטורי לאומי (National Historic Landmark) של ארצות הברית וב-1966 צורפה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
האנדרטה היא אובליסק שגובהו 67 מטרים, אשר נבנה מאבן גרניט מקומית.
294 מדרגות מובילות אל ראש האנדרטה, שממנו נשקף מראה העיר כולה.
מעברו האחד של האובליסק ניצב פסלו של קולונל פרסקוט.
במבנה (Lodge) שהוקם מעברו השני בשלהי המאה ה-19 מוצגת דיורמה של זירת הקרב.
בשנת 2007 נחנך בקרבת האנדרטה מוזיאון גבעת בנקר ובו מוצגים על הקרב.
האנדרטה היא חלק מהפארק ההיסטורי הלאומי של בוסטון ואחת התחנות במסלול שביל החירות בעיר.
אנדרטת הבקעה היא אנדרטה שהוקמה לזכר הנופלים בבקעת הירדן על גבעה למרגלות הר הסרטבה, מעשה ידיו של הפסל יגאל תומרקין.
אנדרטת הבקעה כוללת פסל מחלקי נשק שרותכו ויצרו ביחד צורה של תותח נ"מ המתנשא לגובה 21 מטר וקיר זיכרון.
הפסל הוקם על ידי יגאל תומרקין.
שמותיהם של 378 לוחמי חטיבת הבקעה ויחידות אחרות שנפלו בבקעת הירדן חקוקים על לוחות מתכת, שמדי פעם נגנבים.
לצד האנדרטה הוצבו שלוש אבנים להנצחת חללי צה"ל ונפגעי פעולות איבה תושבי בקעת הירדן.
האנדרטה נמצאת על גבעה בולטת ליד מפגש הבקעה ליד המושב פצאל.
כביש סלול מוליך אליה מכביש 90 כ-200 מטר צפונית לצומת הבקעה.
הדרך עוברת ליד חורשה וחניון ופונה לעבר הגבעה.
משמאל - שדרה של שלטים המציגים את יישובי הבקעה ומימין - אמפיתיאטרון לכינוסים ואירועי תרבות על שם אל"ם אברהם אלרן (ממושי) שהיה ממפקדי חטיבת הבקעה ונפל בקרב במלחמת לבנון הראשונה.נכון לתאריך 4/2/2025 מתחם האנדרטה עובר שיפוץ וחידוש.
את הקמת האנדרטה יזם רחבעם זאבי, שהיה אלוף פיקוד המרכז בתקופת מלחמת ההתשה בבקעת הירדן וועד ציבורי בראשות יצחק נבון.
האנדרטה נחנכה ב-28 בנובמבר 1972 בטקס ממלכתי בהשתתפות ראש הממשלה גולדה מאיר.
על האנדרטה הונצחו שמות 189 חללי צה"ל שנפלו באזור הבקעה במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
בשנת 1978 הוספו לאנדרטה עוד 87 שמות של נופלים, בהם חללי אסון הנ"ד.
לקראת יום הזיכרון בשנת 1981 הוציא השירות הבולאי בול שמציג את האנדרטה.
הבול שימש למשלוח איגרת הזיכרון של משרד הביטחון למשפחות הנופלים.
בשנות ה-80 התקיימה "צעדת הבקעה" שנקודת הסיום שלה הייתה באנדרטת הבקעה.
בשנים האחרונות מונצחים ברחבת האנדרטה גם לוחמים תושבי הבקעה שנפלו במקומות אחרים ובפעולות איבה.
בדצמבר 2002 הונחה בצד האנדרטה לוחית זיכרון לרחבעם זאבי.
אנדרטת גדוד 54 באזור הדרום מנציחה את קרבות גדוד 54 במלחמת העצמאות ואת חלליו.
גדוד 54 הוקם בתל אביב לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי.
הוא היה למעשה ממשיכו של גדוד א' של חיל השדה בתל אביב, שהוקם ב-1946. בתחילה פעל הגדוד בהגנת תל אביב והדרך לירושלים, לרבות במבצעי נחשון והראל.
באפריל 1948 ירד הגדוד לחזית הדרום והשתתף בבלימת התקדמות הצבא המצרי שם.
במהלך קרבות עשרת הימים כבש מספר כפרים ומשלטים.
עד לתום ההפוגה השנייה השתתף הגדוד בהחזקת קו החזית בדרום.
במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948 נטל הגדוד חלק בכיבוש משלטי חוליקאת ופריצת המצור על הנגב, ובמקביל פעל באזור עמק האלה.
לאחר שהשתתף במצור על כיס פלוג'ה עבר הגדוד בדצמבר 1948 לגזרת השרון ומאוחר יותר השתתף בהגנת קו החזית בפרוזדור ירושלים.
מפקד הגדוד במהלך מרבית המלחמה היה צבי צור.
במהלך המלחמה נפלו 126 מחיילי הגדוד.
האנדרטה ניצבת באתר שדה הקרב של משלטי חוליקאת, בצד כביש 232, מדרום ליישוב כוכב מיכאל.
שביל מוביל אל האנדרטה, השוכנת במרכזה של רחבה מרוצפת המוקפת חורשת עצים.
האנדרטה היא עמוד גבוה הניצב על גבי בסיס מלבני.
על גבי פאתו הקדמית של העמוד סותתו שלושה חיצים ארוכים המצביעים כלפי מעלה – סמלם של כוחות חזית הדרום.
בתחתית העמוד צמוד אליו סמל חטיבת גבעתי.
על הפאה הקדמית של הבסיס נכתבה אמרה שנוסחה על ידי אבא קובנר: ההלך – ברדתך לנגב זכור אותנו.
משני צידי הכתובת מופיעים סמל צה"ל וסמל הגדוד.
על גבי פאותיו הצדדיות של הבסיס מופיעים שמות חללי הגדוד.
על גבי פאתו האחורית נרשמו פעולות הגדוד מעת פרוץ מלחמת העצמאות ועד לסוף שנת 1949.
בפינת הרחבה ניצבים תרני דגלים וכן לאש זיכרון.
בשנת 2008 הוצבו בפתח השביל המוביל אל האנדרטה שלטים בעברית ובאנגלית אודות הגדוד וקרבות חוליקאת.
האנדרטה הוקמה בשנת 1951 ביוזמת ותיקי הגדוד ובני משפחות הנופלים אולם חלו עיכובים בסיום הבניה וטקס הסרת הלוט מעל האנדרטה התקיים רק ב 26 בנובמבר 1952. האנדרטה הייתה האנדרטה הראשונה בישראל שהנציחה נופלי גדוד ספציפי.
היא עוצבה על ידי האדריכל גוסטב מאירשטיין האדריכל הראשי של חברת סולל בונה.
האנדרטה שופצה במסגרת האירועים לקראת יום העצמאות הששים למדינת ישראל.
כחצי קילומטר מדרום לאנדרטה ניצבת אנדרטת גדוד 52.
אנדרטת גדוד 52 באזור הדרום מנציחה את קרבות גדוד 52 במלחמת העצמאות ואת חלליו בכל מערכות ישראל.
גדוד 52 הוקם בראשיתה של מלחמת העצמאות על בסיס פלוגות חיל השדה במושבות הדרום.
הוא צורף לחטיבת גבעתי, השתתף בקרבות במרכז הארץ ובמבצע נחשון לפריצת הדרך לירושלים באפריל 1948 ולחם במבואות יפו.
הגדוד אף כבש לזמן קצר את משטרת לטרון.
לאחר מכן עבר הגדוד עם החטיבה כולה לחזית הדרום והשתתף בבלימת הצבא המצרי הפולש.
במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948 נטל הגדוד חלק בכיבוש משלטי חוליקאת ופריצת המצור על הנגב, וכן פעל באזור בית ג'וברין.
לאחר שהשתתף במצור על כיס פלוג'ה הועבר הגדוד בשלהי המלחמה לגזרת השרון.
מפקדי הגדוד במלחמה היו יעקב פרי (פרולוב) ושמואל איל.
לאחר מלחמת העצמאות הועבר הגדוד אל חטיבה 7 והמשיך לפעול כגדוד סדיר.
הוא השתתף בפעולות התגמול ובכל מלחמות ישראל, לרבות מלחמת לבנון השנייה.
לאחר מלחמת סיני הוסב מגדוד חי"ר לגדוד שריון.
בהמשך הוצב תחת פיקוד חטיבה 14 ובתחילת מלחמת יום הכיפורים הועבר אל חטיבה 401, אליה הוא משתייך עד היום.
האנדרטה ממוקמת באתר שדה הקרב של משלטי חוליקאת, בצד כביש 232, מדרום ליישוב כוכב מיכאל.
היא ניצבת על גבי גבעה נמוכה, מיוערת בחלקה, שעליה שכן אחד המשלטים המצרים שנכבשו על ידי הגדוד במבצע יואב.
שביל מעפיל אל ראש הגבעה.
בתחילתו מוצבת לוחית זיכרון שנקבעה בעת הקמת האנדרטה (1971) ומקדישה אותה לזכר חללי הגדוד בכל תקופת קיומו.
בראש הגבעה משתרעת רחבה התחומה בשני כתלים ניצבים הפונים לדרום ולמזרח ובה שלושה תרני דגלים.
על גבי הכותל הקצר נרשמה הכתובת: בהיבקע השער, חללים נפלתם על סיפו.
על גבי לוחות שיש על הכותל הארוך נקבעו באותיות ארד שמות 212 חללי הגדוד, מהם 132 שנפלו במלחמת העצמאות.
במפלס שמעל הכותל הארוך מן השניים ניצב גוש בטון דמוי להב, המצביע דרומה, ומסמל את פריצת חיילי הגדוד לנגב הנצור.
על גבי הלהב מוצג מספר הגדוד ומצידיו שני סמלי הגדוד (כגדוד חי"ר וכגדוד שריון) וסמל חטיבת גבעתי.
שביל מעפיל מרחבת האנדרטה, חולף מתחת ללהב שבסיסו מבוקע לשניים ונמשך סביבו אל מורד הגבעה.
בצד שביל הכניסה המוביל אל רחבת האנדרטה ניצבים שני לוחות זיכרון, שנוספו לאתר שנים לאחר הקמת האנדרטה.
הראשון הוא לוח אבן אופקי, המתאר את הקרבות שניטשו על המשלט שעל הגבעה – קרב כושל ביולי 1948, שבו נפלו 21 לוחמים מחטיבת הנגב, והקרב במבצע יואב באוקטובר 1948 שבו כבש גדוד 52 את המשלט.
בקרבתו ניצב לוח זיכרון נוסף שעליו הונצחו שמות 21 הנופלים בקרב על הגבעה ביולי 1948. לוח זה הוסף לאתר בשנת 2007.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל צבי אלדובי.
כחצי קילומטר מצפון לאנדרטה ניצבת אנדרטת גדוד 54.
אנדרטת גדוד 51 באזור הדרום מנציחה את קרבות גדוד 51 במלחמת העצמאות ואת חלליו.
גדוד 51 הוקם בדצמבר 1947 ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי בקרבות במרחב תל אביב, על הדרך לירושלים ובפריצת הדרך לנגב.
לימים הועבר הגדוד תחת פיקודה של חטיבת גולני.
האנדרטה ניצבת על גבי גבעת ארנון – לשעבר גבעה 113, בצד כביש 232 וכקילומטר ממערב לקיבוץ נגבה.
זו הייתה אחת מארבע גבעות שהוחזקו על ידי הצבא המצרי וכונו "משלטי הצומת", אשר חסמו את הדרך הראשית לנגב.
הגדוד כבש גבעה זו במהלך מבצע יואב באוקטובר 1948. היא נקראת על שם לוחם הגדוד שנפל בקרב הכיבוש שלה.
האנדרטה ניצבת ברחבה מוקפת גדר בראש הגבעה, שאליה מובילות שלוש מדרגות.
במקור, ב-1949, הוצב בה עמוד אבן מרובע בודד הנושא את שם הגבעה ואת פרטי הקרב בה.
כיום ניצב לפני העמוד המקורי לוח אבן, ועליו שם האנדרטה וכתובת המונה את מערכות הגדוד במלחמת העצמאות.
בצידי הרחבה שסביב הוצבו ארבעה עמודי אבן נוספים, הנושאים את שמות חללי הגדוד במלחמת העצמאות.
ברחבה הוצבו גם תורן דגל וכן להבת זיכרון.
אנדרטת גדוד 184 היא אנדרטה לזכר חללי גדוד 184 מחטיבה 14. האנדרטה ממוקמת בפרוזדור ירושלים.
גדוד 184 הוקם בשנת 1967 בחטיבה 14 כגדוד טנקים סדיר והשתתף במלחמת ההתשה.
במלחמת יום הכיפורים לחם הגדוד במסגרת החטיבה בקרבות קשים בסיני.
הוא לחם מיומה הראשון של המלחמה וספג אבדות כבדות.
בין היתר השתתף בכיבוש מרחב החווה הסינית.
כינויו אבירי לב אומץ משם מבצע הצליחה של צה"ל לגדה המערבית של תעלת סואץ.
מפקדיו במלחמה היו שאול שלו - שנפל בקרב - אברהם אלמוג ובני טרן.
הגדוד היה בין גדודי צה"ל שסבלו את האבדות הכבדות ביותר במלחמה – 80 מחייליו נהרגו ו-112 נפצעו.
האנדרטה הוקמה ביער מלך ומלכת ספרד (חלק מיער צרעה), ליד המושב תרום, כחמישה קילומטרים מצפון לבית שמש.
האנדרטה ניצבת בצד צומת שבילים ביער.
היא מורכבת מכותל זיכרון מפוסל שלפניו רחבה מרוצפת ומגודרת.
בפינת הרחבה ניצב עץ אורן טבעי גדול.
חללים ושקעים בכותל יוצרים בו צללית של חיילי שריון היושבים על גבי צריח טנק.
מעל הצללית נקבעו סמל הגדוד וסמל חטיבה 14. לפני הכותל, מתחת לצללית, ניצבים אלכסונית שישה לוחות אבן שחורה, הנושאים את שמות 102 חללי הגדוד מאז הקמתו.
צללית הלוחות נראית כאילו היא תובת הטנק שמתחת לצריח.
בצידו הימני של הכותל נקבע לוח זיכרון ועל גביו כתובת המספרת את סיפור הגדוד.
בצידו השמאלי מתעקל הכותל בקשת כצריח מבוצר.
לתחתיתו הוצמדו חלקים של זחל טנק ונגמ"ש ומעליהם נקבעו תרנים שעליהם דגל ישראל ודגלי חיל השריון.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל יהודה יהב בשנת 2003 ביוזמת עמותת יוצאי הגדוד.
אנדרטת גדוד רפואה (גר"פ) 281 נמצאת במושב אלי-עד בדרום רמת הגולן.
גר"פ 281 הוקם בפברואר 1973 כחלק מאגד תחזוקה 850 של אוגדה 146 בפיקודו של מוסה פלד.
האוגדה ישבה בפיקוד המרכז, ושימשה כעתודה מטכלי"ת.
ביולי 1973 מונה רס"ן ד"ר אשר פורת, בעל עיטור העוז מפעולת כראמה, לממלא מקום מפקד הגר"פ, לאחר שמפקדו הקבוע נסע להשתלמות בארצות הברית.
בספטמבר 1973 הוא ערך אימון שלדי של הגדוד במחנה צאלים.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973, כשהתברר מצבם הקשה של כוחות צה"ל ברמת הגולן, הוחלט להעלות את אוגדה 146 לצפון.
ב-7 באוקטובר 1973 הייתה האוגדה בנסיעה צפונה, ביחד עם כוחות הלוגיסטיקה שלה, שבמסגרתם פעל גר"פ 281. קרב הבלימה של האוגדה החל ב-8 באוקטובר 1973, ובתאריך זה החל הגר"פ לטפל בפצועים.
הפלוגה הכירורגית נפרשה ליד צומת אל-על (כיום - צומת אלי-עד), ובמקום הוקם אוהל גדול לטיפול בפצועים בו הוגשה עזרה ראשונה ובוצעו ניתוחים דחופים.
האוהלים היו מסומנים במגיני דוד אדומים.
הסורים ידעו על סמך זה ועל פי תנועת המסוקים, כי במקום נמצא בית חולים שדה גדול.
ב-10 באוקטובר 1973 הצליחו כוחות צה"ל להדוף את הכוחות הסורים מרמת הגולן.
באותו יום הובאו לבית חולים שדה בצומת אל על פצועים רבים, ומסוק נחת לפנות אותם.
הסורים פתחו בהפגזה על הצומת, שנמשכה כעשרים דקות.
המסוק הצליח להמריא כשזגוגיתו מנופצת מפגיעת רסיס.
בהפגזה נהרגו 18 חיילים ו-70 נפצעו.
בין ההרוגים היו 10 מחיילי הגר"פ ובהם הרופא סגן ד"ר , ואח חדר הניתוח, סגן , שהמשיכו לטפל בפצועים למרות ההפגזה.
הם נהרגו מרסיסים שחדרו לאוהל חדר הניתוח.
שניהם קבלו את צל"ש הרמטכ"ל לאחר מותם.
האנדרטה נמצאת בתוך מושב אלי-עד.
היא הוקמה ביוזמת אנשי הגר"פ בראשות מפקדו במלחמה, ד"ר אשר פורת, והיא מתוחזקת על ידי אנשי המושב.
לשמותיהם של עשרת ההרוגים במלחמת יום הכיפורים נוספו שמות שני חיילי הגדוד שנהרגו בלבנון.
אנדרטת הג'יפ ברמת הגולן נמצאת כ-300 מטר ממערב לצומת המפלים, מצפון לכביש 87 ברמת הגולן.
האנדרטה היא לזכר שני חיילי גדוד התותחנים 405 ("נמר") שנפלו במקום זה ב-7 באוקטובר 1973 (י"א בתשרי תשל"ד).
גדוד 405 הוזעק לגזרה לאחר ראש השנה.
שתי סוללות נפרשו ממערב לתל ג'וחדר וסוללה אחת באזור הר חרמונית.
ב-6 באוקטובר 1973, זמן קצר לפני פתיחת האש במלחמת יום הכיפורים בקשו שהיה שליש הגדוד ו שהיה רס"ר הגדוד מהסמג"ד אורי מנוס להשתתף במאמץ המלחמה העומדת לפרוץ.
הוא השאיל להם את הג'יפ שלו והורה להם להגיע למחנה צנובר וללוות משם שיירת תחמושת לסוללות הגדוד.
הם יצאו לאחר חצות ממחנה צנובר ליד צומת בית המכס העליון, בשיירה של חמש משאיות תחמושת כשהג'יפ של יואל ואבי בראש.
בתחילה נסעו באורות מלאים אך כיבו אותם כשהתקרבו לצומת המפלים (צומת קצביה).
סמוך לצומת הבחין יואל בטנקים ושיער שהם טנקים ישראלים.
הוא התקרב אליהם עם הג'יפ אך מייד זיהה שאלה טנקים סורים.
הסורים פתחו באש מקלעים מהם נהרג אבי דיטשי.
יואל פורת הספיק להודיע בקשר לנהגי המשאיות לקפוץ ולמצוא מחסה ובכך הציל את חייהם אבל נהרג מיד לאחר מכן על ידי פגז מטנק סורי שכוון ישירות לג'יפ.
אורי מנוס זיהה את הג'יפ שלו רק ב-8 באוקטובר 1973. הוא הניח על הג'יפ ארגז תחמושת עליו נכתבו שמות הנופלים וגדוד 405. בזכות זאת לא נגרר הג'יפ מהמקום.
ב-8 באוקטובר 1998 נחנכה האנדרטה הקבועה בתכנונה של לביאה מנוס.
למקום הובאה אבן ממחנה צנובר עליה הונח סלע מתל מוטילה שעליו חקוקים שמות הנופלים.
על האנדרטה מסוכך עץ פלפלון דמוי אלה.
השניים מונצחים גם באנדרטת גדוד 405. מחנה הקבע של הגדוד נקרא על שמם "מחנה יואב" (יואל, אבי) ובו אנדרטה לחללי הגדוד בכל מערכות ישראל.
אנדרטת האצ"ל ברמלה היא אנדרטה הנמצאת בכניסה הצפונית-מערבית לעיר, ליד צומת רמלה צפון.
האנדרטה מנציחה את 51 לוחמי האצ"ל שנפלו בקרב על רמלה במלחמת העצמאות.
במחצית מאי 1948 פנה פיקוד ההגנה לאצ"ל בבקשה לתקוף את רמלה כדי למשוך כוחות אויב מחזית לטרון.
הבקשה נענתה בחיוב ותשע פלוגות שמנו כ-800 לוחמים רוכזו בבסיס בבאר יעקב בפיקודו של עמיחי פאגלין ומשם החלו בהתקפות על רמלה שנמשכו מ-16 במאי 1948 עד 11 ביוני 1948.
לוחמי האצ"ל היו חמושים בנשק נחות ומאומנים ללוחמת גרילה ולא נגד צבא סדיר.
דווקא הצד המערבי של רמלה היה מבוצר ומוגן על ידי מאות לוחמים ערביים מקומיים וחיילי הלגיון הערבי ועל חומה בצורה זו התנפצו כל התקפות לוחמי האצ"ל שהצליחו רק לכבוש את בניין מפקדת חסן סלאמה ולהתבסס בו.
כיבוש מחנה צריפין ב-20 במאי 1948 גרם לקיצור החזית ונסיגת הכוחות הערביים מהמחנה לרמלה והגביר שם את כוחו של חסן סלאמה.
הוא הגביר את התקפות הנגד שלו על כוחות האצ"ל וגרם להם אבדות כבדות.
כן הגיעו לעיר מאות לוחמים מקומיים ופלוגה של הלגיון הערבי.
לנוכח המצב הקשה פנו נציגי אצ"ל עמיחי פאגלין ויעקב מרידור בבקשת עזרה למטה חטיבת גבעתי.
גדוד 54 בפיקודו של צבי צור היה בקיבוץ נען, 5 ק"מ דרומית לרמלה.
תוך תיאום עם המטכ"ל והפיקוד העליון החל הגדוד לבצע סיורים אלימים ופשיטות על רמלה בתאריכים 22 במאי 1948 - 29 במאי 1948 ולאחר מכן עבר דרומה בעקבות התקדמות הצבא המצרי.
ב-11 ביוני 1948, זמן קצר לפני שנכנסה ההפוגה הראשונה לתוקף, פתחו הערבים בהתקפה גדולה והצליחו לכבוש בחזרה את בניין מפקדתו של חסן סלאמה.
לוחמי האצ"ל נסוגו באבדות כבדות כשהם משאירים גופות רבות בשטח.
51 לוחמי אצ"ל (ביניהם שתי לוחמות - חובשות) נפלו בקרב על רמלה.
מספר חללי האצ"ל היה הגדול ביותר בקרב זה.
העיר נכנעה כעבור חודש כמעט ללא קרב במבצע דני כאשר כותרה ממזרח.
22 גופות נשארו בשטח ורק לאחר מבצע איתור הן נקברו ב-1952 בקבר אחים בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
האנדרטה הוקמה ביוזמת ברית יוצאי האצ"ל, בתכנון האדריכלים אלברטו (אבי) ואוסקר פרישר.
נחנכה ב-21 במאי 1992 ושופצה ב-2002. היא מעוצבת כמגן דוד תלת־ממדי אשר הקירות משני עבריו בנויים בגבהים שונים ויוצרים מכלול הפונה לירושלים.
בחלק החיצוני נמצאים סמלי האצ"ל וצה"ל וכן אמרה של מנחם בגין: "חייהם מלחמה, מותם גבורה, קרבנם קדושה, זכרם נצח".
בחלק הפנימי יש פרטים על הקרב, מפת הקרב ושמות 51 הנופלים.
אנדרטת גדוד 53 באזור הדרום מנציחה את קרבות גדוד 53 במלחמת העצמאות ואת חלליו וחללי היישובים שעליהם הגן.
גדוד 53 הוקם לאחר פרוץ מלחמת העצמאות במסגרת חטיבת גבעתי.
הוא הוקם על בסיס גדוד הפרברים (גדוד 3) של חיל השדה בתל אביב.
בתחילה פעל הגדוד בהגנת תל אביב וסביבותיה.
במרץ 1948 ירד הגדוד לחזית הדרום, פעל בגזרה רחבה שמגדרה ועד נגבה ומכפר מנחם ועד ניצנים והשתתף בהגנת היישובים ובמלחמת השיירות שם.
בהמשך השתתף בבלימת התקדמות הצבא המצרי הפולש ובקרבות עשרת הימים.
באוקטובר 1948 נטל חלק במבצע יואב לפריצת המצור על הנגב.
בדצמבר 1948 עבר הגדוד לגזרת השרון.
מפקדי הגדוד במהלך המלחמה היו יצחק פונדק, נחמן ניר ושמעון מרגולין.
במהלך המלחמה נפלו 132 מחיילי הגדוד.
לימים ניתן מספרו של הגדוד לאחד מגדודי חטיבת השריון ברק.
האנדרטה ניצבת על גבעה נמוכה בצידו של כביש קריית מלאכי-אשקלון, בקרבת מחנה עמנואל.
גבעה זו נבחרה בשל מיקומה במרכז זירת הקרבות של הגדוד בנגב.
האנדרטה היא מתחם המצוי בתוך חורשת עצי אורן המשתרעת על גבי הגבעה.
שביל מתמשך בתוך החורשה ומוביל אל רחבה פתוחה בראש הגבעה.
בה ניצב סלע שעליו השלט "לגיבורים שלא זכו".
לימינו ניצבים שישה לוחות אבן מוארכים ועליהם שמות חללי הגדוד במלחמה.
לפניהם ניצבים לוח אבן שעליו הכתובת "גדוד 53 גבעתי תש"ח" וכן ועליו גביע להדלקת אש זיכרון.
משמאל ללוחות השמות ניצבים שלושה תרני דגלים.
ברחבה מתקיימים טקסי הזיכרון הנערכים באתר ומצדה הנגדי ללוחות הזיכרון הוצבו ספסלים לקהל המשתתפים.
בתחילתו של השביל שבחורשה הוצבו שלטים המספרים במלל ובמפה את דרך הקרבות שעבר גדוד 53 במהלך המלחמה.
בתוך החורשה ומשני צידי השביל ניצבות קבוצות של אבני זיכרון נמוכות ומשופעות.
על גבי האבנים בכל אחת מהקבוצות הונצחו שמותיהם של נופלים, אשר נהרגו יחד במסגרת אחד מקרבות הגדוד, דוגמת קרב נגבה והשיירה לגת וגל און.
באנדרטה כולה מונצחים יחדיו שמותיהם של 145 חללים מאנשי הגדוד ואנשי היישובים שעליהם הגנו.
האנדרטה הוקמה בשנת 1952 ביוזמת ותיקי הגדוד, בתכנונו של האדריכל שמעון מרגולין, ששירת כמפקד הגדוד וכמפקד פלוגה בו.
אז נכלל בה רק הסלע הניצב כיום לצד הלוחות נושאי השמות.
חורשת העצים שסביבו ניטעה על ידי קרן קיימת לישראל.
לקראת אירועי שנת השישים למדינת ישראל הורחבה ושופצה האנדרטה על ידי היחידה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
היא מתוחזקת על ידי בית הספר התעשייתי "סדנאי השריון".
אנדרטת גדוד 71 היא אנדרטה הנמצאת ברמת הגולן בצומת בשן במפגש כביש 98 עם כביש 87. האנדרטה הוקמה ב-1974 על ידי לוחמי גדוד השריון 71.
גדוד 71 במלחמת יום הכיפורים
גדוד 71 (רשף) הוקם ערב מלחמת יום הכיפורים ב-5 באוקטובר 1973. הגדוד הורכב מפלוגה של חיילים מבה"ד 1 ושתי פלוגות שאוישו על ידי מדריכים מבית הספר לשריון ומדריכים מבסיס צאלים.
הגדוד עמד בקרבות קשים בבלימת הסורים בגזרת הר חרמונית - עמק הבכא תחת פיקוד חטיבה 7. בקרבות אלה נהרגו קצינים ולוחמים רבים מהגדוד ביניהם המג"ד משולם רטס והסמג"ד .
הגדוד הפסיק לתפקד כגדוד והטנקים שנותרו סופחו לגדוד 77 של חטיבה 7.
לאחר מכן הוקם הגדוד מחדש על בסיס חיילים שחזרו מחו"ל תחת פיקוד עמוס כץ, ולחם בפריצה למובלעת הסורית.
ב-12 באוקטובר כבש הגדוד את מזרעת בית ג'ן.
לאחר המלחמה סופח הגדוד לחטיבה 188 שהוקמה מחדש והפך לגדוד סדיר בה.
בתוך גלעד אבנים נבנתה במה מעוגלת וממנה יוצא מבנה פיסולי הכולל שני קני תותחים המוטים מעלה לשני הצדדים וביניהם ניצבים מוטות היוצרים מבנה של לפיד זיכרון.
לפני הבמה יש שלוש קסדות פלדה.
בחזית במת האבן נכתב: לזכר בחירי חיילי ומפקדי עוצבת ברק שנפלו על ארבעת רכסים אלו בחוסמם בשריונם ובגופם את הפולש הסורי.
הוקם על ידי גדוד 71 חטיבה 188.
ליד האנדרטה יש תורן ועליו דגל ישראל ושלט הסבר על גדוד 71.
שמות הנופלים חקוקים באנדרטת חטיבה 188.
אנדרטה נוספת נמצאת במחנה יונתן הסמוך לצומת רוויה שעל כביש 959 בקרבת מקום.
אנדרטת גדוד 55 של חטיבת גבעתי במלחמת העצמאות נמצאת בגינה קטנה במפגש הרחובות שדרות ח"ן והרצל ברחובות.
ב-15 במאי 1948 הטיל שמעון אבידן על רפאל ורדי שהיה מפקד הלה"ד (לשכת ההדרכה) החטיבתית, להקים תוך 24 שעות גדוד חמישי בחטיבה שייקרא גדוד 55 שתפקידו יהיה למלא את החלל בגזרה הצפונית של מרחב החטיבה (נפת "אפרים") נגד הצבא המצרי.
הגדוד הורכב ממגויסי רחובות, נס ציונה, וראשון לציון וכן ממדריכי לה"ד.
אבידן נפגש עם ראשי היישובים בנפה ושכנע אותם, לא בקלות, למסור את הנשק שברשותם לגדוד החדש.
הגדוד החדש החזיק וייצב את החזית בקו עיינות- נטעים, שלט על כך נמצא בכניסה לעיינות.
ביחד עם גדוד 51 השתתף בכיבוש יבנא.
השתתף במבצע יואב לפריצת הדרך לנגב.
לוחמי הגדוד נכנסו ראשונים ליד מרדכי.
כן השתתף הגדוד במצור על כיס פלוג'ה.
ב-12 בדצמבר 1948 פורק הגדוד ופלוגותיו פוזרו בחטיבה.
פלוגה אחת השתתפה בכיבוש משלטי רמת הכובש והדפה את התקפות העיראקים, רוב חללי הגדוד הם מקרבות אלה.
בהתחלה היה האתר מורכב רק מסלע שחם אדום עליו חקוקות המילים גדוד 55 ופירוט הקרבות בהן השתתף הגדוד: זרנוגה, קוביבה, מע'אר, גזר, יבנה ברקה, בית דראס, איסדוד, חתה, כרתיה, כאוכבה פלוג'ה, עיראק אל מנשיה, עיראק סואידן, ברברה, יד מרדכי.
לאחר מכן נוספו לוחות זיכרון עם פירוט הקרבות וכן שמות הנופלים.
אנדרטת האריה הגוסס הוקמה בעיר לוצרן שבשווייץ בשנת 1821 לזכר מאות חיילי המשמר השווייצרי, שנהרגו ב-10 באוגוסט 1792, במהלך המהפכה הצרפתית, כאשר הגנו על ארמון הטווילרי בפריז.
מתחילת המאה ה-17 שירתה חטיבה של שכירי חרב שווייצריים במסגרת אנשי משק הבית של המלוכה הצרפתית.
בשנת 1789 אולץ המלך לואי השישה עשר לעקור מארמון ורסאי למגורים בארמון הטווילרי.
ב-10 באוגוסט 1792 הסתערו המוני מהפכנים על הארמון.
המשפחה המלכותית נמלטה ממנו ומצאה מקלט בבניין האספה המחוקקת.
אנשי המשמר השווייצריים לחמו בתוקפים אך הוכרעו על ידי מספרם העדיף.
למעלה משש מאות מהם נהרגו בלחימה או נטבחו לאחריה.
עוד כמאתיים מתו מפצעיהם לאחר שנכלאו, או שהומתו בטבח חודש ספטמבר שלאחר מכן.
כמאה שווייצרים נמלטו מהארמון וניצלו, כמו גם פלוגה של 300 מהם שנשלחה לנורמנדי מספר ימים לפני הקרב.
רוב קציני החיל נהרגו בקרב.
מפקד הארמון, מיור קארל יוזף פון באכמן (Karl Josef von Bachmann), נשאר בחיים, נשפט והוצא להורג בספטמבר בעריפת ראש, כשהוא לובש עדיין את מעיל המדים האדום שלו.
שני קצינים שווייצרים הגיעו לימים לדרגות קצונה בכירות בצבאו של נפוליאון בונפרטה.
היוזמה להקמת האנדרטה הייתה של קארל פייפר פון אלטישופן (Karl Pfyffer von Altishofen), קצין במשמר השווייצרי, שנמצא בחופשה בלוצרן בעת הקרב.
בשנת 1818 הוא החל לאסוף כסף להקמתה, והיא הוקמה לבסוף במהלך השנים 1820–1821.
האנדרטה היא פסל תבליט וכיתוב חצובים בסלע באורך של עשרה מטרים ובגובה של ששה מטרים, אשר סותתו בדופנה של מחצבת אבן חול לשעבר ליד העיר לוצרן (האתר נמצא כיום בתוך גבולות העיר).
הפסל מתאר אריה הפצוע פצעי מוות, אשר נדקר על ידי חנית, רובץ במאורתו.
הוא נשען על גבי מגן הנושא את סמל הפלר דה ליס של בית המלוכה הצרפתי.
לצידו מונח מגן נוסף הנושא את סמל שווייץ.
בקיר הסלע מעל האריה נחרתה הכתובת Helvetiorum Fidei ac Virtuti (לנאמנות ולגבורה של השווייצרים).
הכתובת החקוקה בסלע מתחת לאריה מונה את שמות הקצינים שנהרגו ומציינת את מספר החיילים שנהרגו (DCCLX = 760) וששרדו (CCCL = 350).
לפני הפסל מצויה בריכת מים ובה מזרקה והם מוקפים על ידי צמחייה.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל הדני ברטל תורוואלסן ונחצבה בקיר המחצבה על ידי לוקאס אהורן (Lukas Ahorn).
הסופר האמריקאי מארק טוויין ביקר באנדרטה במהלך מסעו לאירופה ב-1867 ותיאר את התרשמותו העזה ממנה בספרו A Tramp Abroad.
דמות האריה באנדרטה הועתקה ב-1894 על ידי תומאס בריידי (1849–1907) לפסלו האריה מאטלנטה, הניצב בבית הקברות אוקלנד בעיר אטלנטה שבארצות הברית.
אנדרטת גדוד 42 בצריפין נמצאת ברחבת החנויות במרכז המחנה.
לידה נמצאת חורשת זיכרון לגדוד זה.
אנדרטה נוספת לגדוד 42 נמצאת בגן ההגנה ברמלה.
מחנה צריפין נכבש על ידי לוחמי גדוד 52 של חטיבת גבעתי בליל ה-19 במאי 1948. בהתקפה נהרג הלוחם .
כעבור זמן קצר עזבו חיילי הגדוד את המחנה בדרכם לחזית המצרית ואת מקומם תפס גדוד 42 של חטיבת קרייתי.
ההפוגה הראשונה הייתה אמורה להתחיל ב-11 ביוני 1948 (ד' בסיוון תש"ח) בשעה 10.00 ולקראת זה פעלו היהודים והערבים לשפר עמדות.
הכוחות הערבים בחזית רמלה-לוד היו חזקים מאוד וכללו מאות לוחמים מקומיים וכוחות של הלגיון הערבי מצוידים במשוריינים.
כוחות אלה הדפו את כל התקפות האצ"ל בחזית זו וגרמו להם לאבדות כבדות.
גדוד 42 קיבל פקודה לתפוס עמדות ליד תחנת הרכבת לוד, כ-2 ק"מ מזרחית לצריפין כדי לקבוע עובדות בשטח ולתחום את קווי הפסקת האש עם האו"ם וכן לשבש תוכניות התקפה לעבר צריפין.
המשימה הוטלה על פלוגה ב' של גדוד 42 בפיקודו של שלמה רייכמן.
ב-10 ביוני 1948, עם רדת החשיכה, יצאו מצריפין 50 לוחמים מפלוגה ב' מצוידים ברובים, תת מקלעים, ארבעה מקלעי ברן ושתי מרגמות של שני אינץ'.
הלוחמים יצאו בחששות כבדים, התקדמו מזרחה בכיוון לוד והתמקמו בשני בתים ליד תחנת הרכבת.
הם התחלקו לשתי קבוצות וכל אחת התמקמה בבית אחד.
המטרה הייתה להחזיק בבתים אלה עד לכניסת ההפוגה לתוקף.
עם שחר ה-11 ביוני 1948 הם התגלו ובשעה 05.00 החלה התקפה גדולה על שני הבתים משלושה כיוונים.
בצד הערבי היו מאות לוחמים מקומיים בפיקוד קציני הלגיון.
עד מהרה היה ברור שיש לסגת.
קבוצה אחת נסוגה נסיגה מסודרת כשהשנייה מחפה עליה ובה היו רוב הנפגעים.
קרב הנסיגה נמשך שלוש שעות ובמהלכו נגרמו לערבים אבדות כבדות.
בשעה 09.00 הצליחו הנסוגים להגיע לצריפין, שם חשבו שכולם אבודים.
במחלקה שחיפתה על הנסיגה היו אבדות כבדות: 12 הרוגים ו-8 פצועים קשה.
ההרוגים קבורים ביחד בחלקה הצבאית של בית הקברות נחלת יצחק.
ההפוגה החלה בשעה 10.00. במקביל לקרב המתואר, נחל הלגיון הצלחה באותו יום בכיבוש יהודיה.
האנדרטה הוקמה ב-1951. היא עשויה מעמוד אבן גבוה הנישא מעל במה מדורגת ומוקפת בעצי ברוש.
על העמוד נמצא לוח שיש גדול ועליו חקוק: יד זיכרון לחללי צבא הגנה לישראל שנפלו בכיבוש והגנת צריפין ומעליו סמל צה"ל.
בתחילה מופיע שמו של לוחם גבעתי דוד מזרחי שנפל בכיבוש המחנה ולאחריו שמות הנופלים בקרב בד' באייר תש"ח.
לוח דומה נמצא גם בצד האחורי של האנדרטה.
ליד האנדרטה נמצאת חורשת זיכרון שבכניסה אליה נמצא שלט: חורשת זיכרון לזכר חללי גדוד 42, ד' בסיוון תש"ח.
בחורשה גדלים ברושים ולידם מונצחים הנופלים על לוחות שיש שעליהם שמם ותאריך נפילתם.
בחורשה נמצא לוח עם שמות 12 הנופלים בקרב ד' בסיוון אבל מונצחים גם לוחמי קרייתי מקרבות נוספים.
חקוק גם שמו של הלוחם מגדוד 42 שנפל בקרב ברמלה במבצע דני ב-11 ביולי 1948, נקבר כאלמוני וגופתו זוהתה רק ב-2014 על ידי אנשי יחידת אית"ן.
בבית הכנסת בצריפין יש לוח הקדשה ל-12 הנופלים בקרב ושאר חללי קרייתי.
מדי שנה נערכת אזכרה בד' בסיוון ליד האנדרטה ובבית הקברות נחלת יצחק שם הם קבורים ביחד בחלקה הצבאית.
לאחר השלמת פינוי מחנה צריפין, במקום בו נמצאת האנדרטה תוקם שכונת מגורים.
יש הבטחה שהאנדרטה תשולב בשכונה באופן מכובד ותהיה נגישה לכולם.
אנדרטת גדוד 74 ("סער") של חטיבת ברק נמצאת בצפון רמת הגולן.
אפשר להגיע אליה בכביש המסתעף מכביש 98 צפונית לבוקעתא, עובר בין הר כרמים והר ורדה ומגיע לאנדרטה אחרי 2.4 ק"מ.
גדוד 74 הוקם בשנת 1969. הגדוד לחם באזור זה בקרבות קשים במלחמת יום הכיפורים בפיקודו של יאיר נפשי.
האנדרטה הוקמה על ידי אנשי גדוד 74. היא מורכבת מגל אבני בזלת ומעליו קנה תותח.
מצידיו חנוכייה בנויה מתרמילי פגזים ושלט עליו סמל גדוד "סער".
על השלט כתוב: גלעד לנופלים, על רכסים אלו.
בקרבות הבלימה האכזריים והעקובים מדם נפלו בחירי חיילי ומפקדי עוצבת "ברק" בחוסמם בשריונם ובגופם את הפולש הסורי.
כבוד ותהילה לגיבורים, תשרי תשל"ד.
אנדרטת גבורת מכונאי הטיטניק היא מונומנט גרניט הממוקם בסנט ניקולס פלייס (St.
Nicholas Place) בפיר האד (Pier Head) שבעיר ליברפול שבאנגליה.
לעיר ליברפול קשרים הדוקים עם אניית הנוסעים שטבעה ב-15 באפריל 1912 לאחר שהתנגשה בקרחון בצפון האוקיינוס האטלנטי, אסון בו קיפחו את חייהם 1,517 איש.
אד"מ טיטניק הייתה ספינה בבעלותה של חברת וייט סטאר ליין שנוסדה בליברפול ב-1840. ליברפול הייתה גם נמל הבית של הטיטניק והכיתוב "טיטניק, ליברפול" ('Titanic, Liverpool') נראה על ירכתי הספינה.
האנדרטה, שניצבת על חוף ליברפול, הוקדשה לזכרם של 244 המכונאים שקיפחו את חייהם באסון כאשר הם המשיכו בעבודתם לספק חשמל וצרכים נוספים לספינה הטובעת, כל עוד התאפשר בידם.
האנדרטה בולטת בהיותה הראשונה בבריטניה שמתארת את מעמד הפועלים.
האנדרטה עוצבה על ידי הפסל סר ויליאם גוסקומב ג'ון ונבנתה בשנת 1916 לערך.
גובהה הוא 16.4 מטרים ולמרות שהיא קשורה באופן הדוק לאסון הטיטניק, הקדשתה הורחבה כך שתכלול את קורבנות חדרי המכונות שאיבדו את חייהם בעת תפקידם במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה מדורגת כבניין רשום בדרגה II*.
ניתן להבחין בקלות בנזקים שנגרמו לאנדרטה על ידי נזקי הפצצות שנפלו בליברפול במהלך מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לאנדרטה זו, קיימת אנדרטה נוספת בעיר סאות'המפטון, שמנמלה יצאה הטיטניק להפלגתה.
חפצים מהטיטניק מוצגים במוזיאון הימים מרסיסייד שבמעלה הנהר, ליד רציף אלברט שבליברפול.
אנדרטת האונייה מיין ניצבת בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ליד וושינגטון, בירת ארצות הברית.
היא הוקמה לזכר החללים מקרב אנשי הצוות של אוניית המערכה מיין של צי ארצות הברית, שנהרסה בפיצוץ ב-15 בפברואר 1898, בעת שעגנה בנמל הוואנה שבקובה.
רקע - אסון האונייה מיין
אוניית המערכה מיין נכנסה לשירות בצי ארצות הברית בשנת 1895. ב-25 בינואר 1898 נשלחה לקובה במהלך מלחמת העצמאות שם, בעת שהייתה תחת שלטון ספרד, ועגנה בנמל הוואנה.
ב-15 בפברואר בשעה 21:40 נהרסה האונייה כתוצאה מהתפוצצות מחסני אבק השרפה שלה.
4.5 טון של מטעני אבק שרפה התפוצצו והרסו כליל את השליש הקדמי של האונייה, שבו נמצאו מגורי החוגרים.
השליש המרכזי, שניזוק קשות, והשליש האחורי, שנשאר שלם ברובו, שקעו במימי הנמל.
חלקה העליון של האונייה נותר מעל פני המים.
המספר המדויק של הימאים והנחתים שנהרגו באסון איננו ידוע ומוערך בכ-264. 89 אנשי צוות שהיו על סיפון האונייה שרדו.
מרביתם היו קצינים, שהמגורים שלהם נמצאו באחורי האונייה, וביניהם קברניט האונייה.
חוקרי האסון הגיעו למסקנה כי התפוצצות מוקש ימי הביאה להתפוצצות מחסני אבק השרפה (אם כי כיום סבורים כי קרוב לוודאי שהגורם להתפוצצות היה אחר, כנראה שרפה פנימית).
בעקבות זאת הפנתה דעת הקהל בארצות הברית אצבע מאשימה לעבר ספרד.
האסון היה הזרז שהביא לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד.
הריסות האונייה נותרו שקועות בנמל הוואנה למעלה מעשר שנים.
לאחר קבלת חוק בקונגרס במאי 1910 פתח צבא ארצות הברית במבצע הנדסי מורכב לחילוץ השרידים.
בסיומו, ב-16 במרץ 1912, נגרר גוף האונייה מהנמל למרחק של 6.5 קילומטרים מחוף קובה והוטבע במים בעומק של כ-1,100 מטרים.
סמוך לאחר האסון נקברו 25 מההרוגים באי קי וסט שבפלורידה.
עוד 163 נקברו בבית הקברות קולון בהוואנה.
בדצמבר 1899 הועברו ארונות ההרוגים מהוואנה לארצות הברית ונקברו ב-28 בחודש בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
לאחר חילוץ שרידי האונייה ב-1912 הובאו לארצות הברית עוד כ-74 גופות שנמצאו בתוכם ונקברו בארלינגטון ב-20 במרץ באותה שנה.
בשנת 1900 נבנתה בבית הקברות ארלינגטון האנדרטה הראשונה לאונייה .
ההחלטה למשות את שרידי האונייה ב-1910 באה לאחר שנים של שתדלנות, ונועדה לפינוי הנמל, לאיתור שרידי הנעדרים באסון וכן לשם שימוש בחלקים מהאונייה להקמת אנדרטה מרכזית לכבוד הנספים באסון.
החוק שחוקק הקונגרס הקציב כסף למשיית האונייה כמו גם למימון הקמת האנדרטה.
במרץ 1912 הובא לארצות הברית התורן הראשי של האונייה, אשר הוחלט לשלב אותו באנדרטה שתיבנה.
כאתר לבניית האנדרטה נבחר שטח אדמה בקרבת החלקה שבה נקברו הנספים באסון התפוצצות המיין, מעט ממערב לאמפיתיאטרון הזיכרון שבבית הקברות.
בניית האנדרטה החלה בנובמבר 1913, על פי תכנונו של האדריכל נתן וייאט' (Nathan C.
טקס חנוכת האנדרטה נערך ביום הזיכרון, 30 במאי 1915 במעמד נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
האנדרטה היא מבנה מאוזוליאום עגול בעל גג כיפה רדוד, בהיקף של 27 מטרים ובגובה של 4.6 מטרים, המדמה את מראהו של צריח תותח.
התורן הראשי של האונייה מתנשא מעל המבנה, חולף דרך גגו בנקודת המרכז שלו וקבוע בקרקע במרכז רצפת המבנה.
התורן מיוצב באמצעות כבלים הנמשכים מחלקו העליון אל היקף גג המבנה.
המבנה בנוי מבטון מזוין, המצופה מבחוץ בגרניט ומבפנים בשיש.
בהיקף קיר המבנה קבועים 11 חלונות צרים וארוכים ובהם שבכות ארד.
על גבי 23 משטחים בקיר החיצוני נחרתו שמות ההרוגים באסון.
למבנה פתח אחד שבו שתי דלתות.
הדלת הפנימית עשויה עץ וצמוד אליה פעמון האונייה שרק מחציתו שרדה ונמשתה מאתר טביעת האונייה.
הדלת החיצונית היא שער ארד מעוצב.
בתי לפיד מעוצבים מאבן ממוקמים משני צידי פתח הכניסה למבנה וכתובת זיכרון חרותה מעליו.
דרך סלולה מקיפה את האנדרטה.
ממזרח לה, על גבי משטח בטון, ממוקמת האנדרטה הראשונה שנבנתה בבית הקברות לאונייה מיין: עוגן גדול במשקל של 1.8 טון הנושא לוח זיכרון.
לשני צידיו מוצבות על כנים מרגמות ספרדיות שנלקחו שלל בפיליפינים במהלך המלחמה נגד ספרד.
בשנת 1962 נבנתה באתר מרפסת הנושאת את חלקי האנדרטה הראשונה.
ב-30 במאי 2015 נערך באתר האנדרטה טקס לציון מאה שנים להקמתה.
בשלושה מקרים שימשה האנדרטה כאתר קבורה זמני:
ב-12 בדצמבר 1940 מת במפתיע הלורד לות'יאן, שגריר בריטניה בארצות הברית.
גופתו נשרפה, אך בשל תנאי המלחמה באוקיינוס האטלנטי הסכימה ממשלת בריטניה להשאיר את אפרו בארצות הברית עד שניתן יהיה להחזירו לארצו.
האפר נקבר באנדרטת המיין ב-15 בדצמבר 1940. כעבור חמש שנים הועבר האפר לבריטניה.
ב-29 ביוני 1941 מת בניו יורק הפסנתרן, המלחין והפוליטיקאי הפולני איגנצי יאן פדרבסקי, במהלך מסע הופעות לטובת ארצו.
הוא נקבר באנדרטת המיין ב-5 ביולי.
ביולי 1992 הועבר ארונו לארצו, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בה.
ב-1 באוגוסט 1944 מת בארצות הברית מנואל קזון, נשיא הפיליפינים, ששהה בה בגלות לאחר כיבוש ארצו על ידי יפן ב-1942. הוא נקבר באנדרטת המיין.
ביוני 1946 הועבר ארונו לפיליפינים.
אנדרטת האישה הלוחמת (במקדונית: Споменик на жената борец) היא אנדרטה עשויה משיש שנמצאת בפארק מול מרכז הקניות העירוני בסקופיה.
האנדרטה, שנבתנה על ידי הפסל בורו מיטריצ'בסקי, נפתחה לציבור ב-8 במרץ 1970.
נשים צעירות ממקדוניה הצפונית, ובעיקר מסקופיה, השתתפו באופן פעיל בפעולות רבות של הארגון ליגת הנוער הקומוניסטי של יוגוסלביה וארגונים אחרים.
ב-1940 הוקמה "רכישה קואופרטיבית של נשים" שכלל כ-150 עקרות בית, עובדות, סטודנטיות וצעירות אחרות.
באופן רשמי, 5,752 נשים מיוגוסלביה השתתפו במלחמת העולם השנייה, אם כי מרבית הנשים פעלו באספקת בגדי חורף ליחידות הפרטיזנים, בארגון מזון לאסירים פוליטיים שנכלאו בסקופיה ובאדריזובו , מסירת דואר ועוד.
היו גם נשים שהיו מעורבות במנהיגות מפלגתית.
1,705 נשים מתו במהלך המלחמה, כאשר תואר הכבוד "אנדרטת הפרטיזנים 1941" הוענקה ל-141 נשים.
בנוסף, תואר הכבוד גיבור יוגוסלביה ניתן ל-7 נשים: ורה אצ'בה , ורה יוציץ', אלפידה קרמנדי , פאנה קוצ'ובסקה , מרה נצ'בה , אסתר עובדיה ואיבה פאליקוקה .
אייזנהאואר היא אנדרטה הניצבת בעיר וושינגטון די.
היא הוקמה לכבודו של אייזנהאואר, הנשיא ה-34 של המדינה, והיא האנדרטה החדשה ביותר שהוקמה לנשיאי ארצות הברית.
האנדרטה עוצבה על ידי האדריכל פרנק גרי ונחנכה ב-2020.
האנדרטה הוקמה לאחר תהליך עיצוב וגיוס כספים ממושך שהחל בשנת 1999. התהליך נוהל על ידי ועדה שהקים הקונגרס של ארצות הברית.
האתר לבניית האנדרטה נקבע בשנת 2004 והאדריכל גרי נבחר לתכנן אותה במסגרת תחרות מתכננים, שהסתיימה בשנת 2009. מימון בניית האנדרטה נעשה מכספים ציבוריים ומתרומות פרטיות.
בניית האנדרטה החלה ב-2017 והאנדרטה נועדה להיחנך ב-8 במאי 2020, יום השנה ה-75 לניצחון על גרמניה הנאצית.
עקב מגפת הקורונה בארצות הברית נדחה הטקס והוא התקיים באופן מקוון ב-17 בספטמבר 2020.
האנדרטה מנוהלת על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
האנדרטה ממוקמת בשדרת העצמאות בוושינגטון די.
היא הוקמה על פני שטח של כ-16 דונם בחזיתו של בניין מחלקת החינוך של ארצות הברית, באתר ששימש לפני כן ככביש (קטע משדרת מרילנד) וכגן ציבורי.
המקום נבחר כאתר לאנדרטה משום מיקומו המרכזי וקרבתו לבנייני מוסדות ציבוריים שפעולתו של אייזנהאואר תרמה לייסודם.
מתחם האנדרטה הוא מלבני ומעוצב כפארק עירוני.
רוב שטחו תפוס על ידי מדשאות, עצים ושבילים.
מרכיבי האנדרטה עוסקים בשני מוקדים בחייו של אייזנהאואר - תפקידו כמפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה (1944-45), וכהונתו כנשיא (1953-61).
במתחם הוקמו שבעה עמודים עגולים נישאים.
חמישה מהם ממוקמים לאורך צלעו הארוכה האחורית של המתחם ונושאים מעין גובלן רב ממדים העשוי מפלדת אל-חלד, החולש על המתחם כולו.
על הגובלן מופיע דיוקן של חופי נורמנדי - שאייזנהאואר הנהיג את הפלישה אליה - בשלווה של ימי שלום, השלום שהוא עמל להשיגו כאיש צבא וכמדינאי.
שני העמודים הנוספים מוקמו בקרבת הפינות החיצוניות של המתחם ועליהם נחרתו פרטי תפקידיו כמצביא וכנשיא.
המוקד הסמלי של האנדרטה הוא כיכר מרוצפת במרכז המתחם, שבה שני מיצגי זיכרון הניצבים בזווית זה מול זה, ומאחוריהם כותל נמוך הנושא את שמו של אייזנהאואר:
המיצג מימין כולל פסלי ארד של אייזנהאואר המצביא, הדובר ערב הפלישה לאירופה אל קבוצת צנחנים העומדים לצנוח בצרפת.
הדמויות עוצבו בהשראת תצלום מפורסם של אייזנהאואר הפוגש את הגייסות.
על פני קורת אבן מלבנית מאחורי הפסלים נחרת דיוקן של אחד מחופי הפלישה.
על גבי קורת אבן נוספת המונחת בזווית על פני הראשונה נחרתו חלק ממילות פקודת היום, שפרסם אייזנהאואר לחיילי בעלות הברית ערב הפלישה לצרפת.
המיצג משמאל עוצב בתבנית דומה לזה שמימין: נראים בו פסלי ארד של אייזנהאואר הנשיא בחדר הסגלגל בבית הלבן, כשהוא מוקף יועצים אזרחיים וצבאיים, על רקע תבליט של מפת היבשות של כדור הארץ שנקבע על גבי קורת אבן.
הקורה הנשענת עליה נושאת חלק מתוכן הנאום שנשא אייזנהאואר בטקס ההשבעה השני שלו לנשיא ב-1957.
במרחק מה משני המיצגים ממוקם מיצג נוסף, קטן יותר.
נראה בו פסל של אייזנהאואר הנער בראשית חייו בעיר אביליין במדינת קנזס.
על קוביית אבן מול הפסל מובא חלק מנאום שנשא אייזנהאואר בעיר הולדתו באביב 1945, לאחר שובו מאירופה לארצות הברית.
פסלי הארד באנדרטה פוסלו על ידי הפסל האמריקאי יליד ברית המועצות סרגיי איילנבקוב (Sergey Eylanbekov).
יוצר גובלן המתכת היה תומאס אוסינסקי (Tomas Osinski) והאמן יוצר החריטות באבן היה ניקולס בנסון (Nicholas Benson).
אנדרטת גדוד 17 בחרמון היא אנדרטה לחללי גדוד 17 (גדוד אריות הגולן) של חטיבת גולני שנהרגו בחרמון במהלך מלחמת יום הכיפורים.
האנדרטה הוצבה בקרבת הכניסה לאתר החרמון, לזכר 19 חללי הגדוד שנהרגו בשני הקרבות שניהלה החטיבה במלחמה לכיבוש מוצב החרמון מידי הצבא הסורי.
האנדרטה היא סלע בגובה של כחמישה מטר, שהובא מהגלבוע והוצב על כן בטון על גבי גבעה.
מדרגות מעפילות מתחתית הגבעה אל הסלע.
על פני הסלע מסותתת תבנית כף יד.
כל אחד מפרקיה הוא כיתוב זיכרון לאחד מהנופלים, המציינת את שמו, דרגתו וישוב מגוריו.
לידן נחצב הכיתוב "בהבקיעם אל השיא לעקור אויב נפלו בנים.
טל נעורים על ראשם וטל חרמון" מאת המשורר יצחק שלו.
משמאל מופיע שם הגדוד ומימין סמלו.
האנדרטה הוקמה ביוזמת הוריו של זהר בן ברק, אחד הנופלים.
היא עוצבה על ידי הפסל מרדכי כפרי ונחנכה בשנת 1975.
בקרבת האנדרטה ניצבת אנדרטה ל-80 נופלים של החטיבה בקרבות על מוצב החרמון.
אנדרטת דרך הגבורה לחללי חיל ההנדסה במערכות ישראל ניצבת ליד היישוב משמר דוד שבשפלה.
היא נחנכה ב-1950 לכבוד מקימי כביש הגבורה לירושלים.
משנת 1982 היא משמשת כאנדרטה החילית לזכר חללי חיל ההנדסה במערכות ישראל.
לידה נבנו לימים מבני הנצחה ומורשת נוספים של החיל.
האנדרטה הוקמה על גבעה בסמוך לקצהו המערבי של כביש הגבורה, ואבן הפינה לה הונחה במעמד פתיחת הכביש.
היא הוקמה לכבוד ראשוני חיל ההנדסה, שהיו סוללי כביש הגבורה.
מספר גרמי מדרגות מעפילים אל רחבת האנדרטה.
האנדרטה המקורית, שעוצבה על ידי משה ציפר, היא עמוד רחב מצופה אבן בגובה של 12 מטר, הניצב על גבי בסיס מסלעים.
על גבי ראש העמוד נקבע סמל "ההגנה", עלה זית וחרב.
תחתיו קבועה הכתובת "אם אשכחך ירושלם תשכח ימיני".
במרכז החזית הקדמית של העמוד נקבע סמלו של חיל ההנדסה ותחתיו המילים: "זיכרון עולם ללוחמים ולסוללים.
בדם נפשם כבשו וסללו דרך ירושלים".
לידה מונפים על תרנים דגל ישראל ודגל חיל ההנדסה.
לאחר שהוחלט על הסבת האנדרטה לאנדרטה חילית הוכשר שטח מישורי מאחוריה ומעט מעליה.
הוצבו בו עשרה כותלי אבן הנטויים בזווית זה אל זה, שביניהם מרווחים.
שמונה מהם נושאים את שמות 611 חללי החיל שנפלו במהלך שנות קיומו.
על גבי הכותל הימני נכתב: "חללי חיל ההנדסה במערכות ישראל.
על הכותל השמאלי קבוע הפסוק: "לא ישא גוי אל גוי חרב ולא ילמדו עוד מלחמה".
שורת עצים ניצבת מאחורי הכתלים.
בעורפה של האנדרטה הוכשר שטח שבו נבנה אמפיתיאטרון ובו 3,000 מושבים ביציעים, לשם קיום טקסים.
מוצבים בו מספר כלי הנדסה צבאית היסטוריים של החיל.
בקרבתו הוקמו חדרי הנצחה והדרכה.
לימים הוקם בקרבת האנדרטה שביל זיכרון ומורשת ליחידות חיל ההנדסה.
השביל מרוצף ומוצבות בו 24 אבני מורשת, שהכיתובים עליהן מוקדשים ליחידות החיל, לנפגעיו ולהיסטוריה שלו במערכות ישראל.
בקרבת האנדרטה מוצבים שלטי מורשת אודות קרבות מלחמת העצמאות, המהווים חלק מהשילוט בפארק יצחק רבין.
לקראת יום הזיכרון התש"ם (1980) הנפיק השירות הבולאי בול ועליו תמונת האנדרטה המקורית.
אנדרטת גדוד 42 ברמלה, היא אנדרטה לזכרם של 35 חללי גדוד 42 מחטיבת קרייתי שנפלו במלחמת העצמאות.
האנדרטה נמצאת בגן ההגנה ברמלה.
אנדרטה גדוד 42 בצריפין היא אנדרטה נוספת המנציחה את חללי הגדוד.
חטיבת קרייתי, הוקמה בפברואר 1948 על בסיס חי"ש של ההגנה ממרחב תל אביב.
בתחילת מלחמת העצמאות פעלו בהגנה על תל אביב ובהמשך נשלחו הגדודים למבצעים באזור המרכז ולהגנת הדרך לירושלים.
בחודש יולי 1948, במסגרת מבצע דני, לחם גדוד 42 במערב רמלה.
ב-1958 הוקמה אנדרטה ברמלה להנצחת הגדוד ו-35 לוחמיו שנפלו במלחמת העצמאות.
האנדרטה ממקומת בכניסה לגן ההגנה.
במרכזה במה קטנה מדורגת, מעליה נישא פסל אבן דמוי עץ שענפיו גדועים.
על גזע העץ לוח מוארך ובו נכתב: "לזכר מגיני מולדת.
באילן פגע ברק אך בדיו יפרחו".
הבמה נתחמת על ידי שני קירות נמוכים.
על האחד פרטי ההנצחה ובשני שמות הנופלים.
והיא הוקמה בשנת 1958 בתכנון מהנדס העיר משה לבנר.
אנדרטת גלנפינן נבנתה בתחילת המאה ה-19 בעיירה גלנפינן שב, סקוטלנד כדי להנציח את לוחמי האזור הקתוליים שלחמו ב-1745 לצד צ'ארלס אדוארד סטיוארט במהלך המרד היעקוביטי השלישי.
מרד זה היה חלק ממערכה ארוכת שנים, שהתחוללה ב בין קתולים לפרוטסטנטים על עיצוב אופייה הדתי של הממלכה.
האנדרטה נמצאת באחריות "הקרן הלאומית של סקוטלנד" ומוגדרת כאתר היסטורי מוגן בדרגה הגבוהה ביותר (A) .
ב-1688 פרצה בבריטניה המהפכה המהוללת שיוזמיה הפרוטסטנטים שאפו להדיח את המלך הקתולי של אנגליה וסקוטלנד, ג'יימס השני מבית סטיוארט.
המורדים אף גייסו לעזרתם את שליט הולנד הפרוטסטנטי ויליאם מאוראנז' שנחת בחופי אנגליה עם 14,000 מלוחמיו.
ב-1689 הצליחה דרכם של המורדים וג'יימס השני ומשפחתו נאלצו לצאת לגלות בצרפת.
בנו של ג'יימס השני, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, היה, עד המהפכה, היורש של אביו לכתר המלוכה ועם הגירוש מבריטניה והכרזת חוק הזכויות נושל למעשה מזכות הירושה.
ב-1701 נפטר ג'יימס השני בגלות ותומכיו הקתוליים בבריטניה, בהובלת התנועה היעקוביטית, הכריזו על בנו, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, כיורשו והעניקו לו את התואר "המלך ג'יימס השלישי מאנגליה ואירלנד, וג'יימס השמיני מסקוטלנד".
ג'יימס השלישי ניסה פעמיים להשיב לעצמו את השלטון בממלכה ונכשל ונאלץ לחזור לגלות.
הפעם הראשונה הייתה במהלך המרד היעקוביטי של 1715 ופעם נוספת הייתה במהלך המרד היעקוביטי של 1719.
ב-1745 מינה ג'יימס השלישי את בנו, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, כעוצר כדי שימשיך את המאמצים להחזיר את בית סטיוארט הקתולי לשלטון בבריטניה.
צ'ארלס החל להקים בסקוטלנד צבא של תומכים יעקוביטים קתוליים כשרבים מהם היו אנשי שבטים מאזור ההיילנדס הסקוטיים.
לאחר שארגן כ-2,500 לוחמים החל צ'ארלס לנוע דרומה וכבש את אדינבורו ובשלהי 1745 פלש לאנגליה וכבש את קרלייל ומנצ'סטר.
צ'ארלס קיווה להצטרפותם של קתולים אנגלים לצבאו ולתגבורת צרפתית אך תקוותיו נכזבו ועם הגיעו לדרבי החליט לחזור לסקוטלנד.
עם נסיגת הקתולים החל הצבא האנגלי לנוע צפונה ולכבוש את הטריטוריות שנכבשו מוקדם יותר.
בתחילת 1746 החלו הכוחות להתכתש על אדמת סקוטלנד כשב-8 באפריל אותה שנה התחולל קרב קלודן שבמהלכו הביס הצבא הבריטי את צבא היעקוביטים, במחיר חייהם של כ-1,300 מורדים קתולים, וסיים בכך את המרד.
ראשי המרד הסקוטים הוצאו להורג ויוזם המרד, צ'ארלס אדוארד סטיוארט, חמק מעונש וברח שוב לצרפת.
סיום המרד סימל גם את סיום התבדלותם של הסקוטים הקתוליים ודעיכת התנועה היעקוביטית.
אנדרטת גלנפינן נבנתה ב-1814, כ-70 שנה לאחר דיכוי המרד היעקוביטי, כדי להנציח את לוחמי ההיילנדס הסקוטיים שנפלו במרד זה.
האנדרטה נבנתה ביוזמת אלכסנדר מקדונלד (Alexander Macdonald) משבט מקדונלד מקלנרנלד .
תכנון האתר נמסר לאדריכל הסקוטי ג'יימס גילספי גרהם שבנה מבנה בסגנון התחייה הגותית.
נטען שאלכסנדר מקדונלד מימן את הקמת האנדרטה מהכנסות שקיבל ממטעים של המשפחה בג'מייקה בהם הועסקו עבדים.
האנדרטה ניצבת בקצהו הצפון מערבי של אגם לוך שיל .
במרכז האנדרטה ניצב מגדל בגובה 18 מטר כשבראשו הוצב, ב-1835, פסל של "הלוחם ההיילנדרי האלמוני" מעשה ידיו של הפסל הסקוטי .
העמוד נבנה מאבנים כשבמרכזו גרם מדרגות והוא מוצב במרכזה של חצר המוקפת חומת אבן נמוכה.
הביקור בחצר המקיפה את האתר חופשית לכל מבקר אך כדי לעלות לראש המגדל נדרש לרכוש כרטיס במרכז המבקרים.
ב-1938 הועבר האתר לנאמנות של "הקרן הלאומית של סקוטלנד" שהתקינה במקום מרכז מבקרים.
נכון ל-2024 זהו האתר השני בפופולריות שלו בקרב תיירים עם כ-187,000 ביקורים בשנה.
ב-1971 הוגדרה האנדרטה כאתר היסטורי מוגן בדרגה הגבוהה ביותר (A) .
מצפון לאנדרטה עובר גשר גלנפינן.
אנדרטת האומשלגפלץ (בפולנית: Pomnik Umschlagplatz) היא אנדרטה הממוקמת בוורשה ברחוב סטאווקי (Stawki), בין בית החולים היהודי לבין מפקדת הגסטפו, במסוף המטען של תחנת הרכבת לשעבר.
בין השנים 1942 ו-1943 העבירו גרמנים ממקום זה שנקרא ה"אומשלגפלץ" (כיכר השילוחים) למעלה מ-300,000 יהודים מגטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה ולמחנות נוספים במחוז לובלין.
האנדרטה נחנכה ב-18 באפריל 1988, ערב יום השנה ה-45 לפרוץ מרד גטו ורשה.
היא תוכננה על ידי האדריכלית הפולנית בשיתוף עם הפסל הפולני .
האנדרטה מעוצבת כקיר לבן בגובה ארבעה מטרים עם פס שחור בשליש העליון של צידו החיצוני.
החלל המוקף בחומה, הוא שטח מלבני, ברוחב 6 מטר ובאורך 20 מטר, והוא מסמל קרון רכבת פתוח.
400 שמות יהודיים ופולניים נפוצים, חרוטים על הקיר הפנימי של האנדרטה בסדר אלפביתי.
השמות מדגישים את מאות שנות דו-קיום של שני העמים בוורשה.
כל שם מנציח באופן סמלי גם אלף קורבנות מגטו ורשה.
בחלק המרכזי של החומה ישנם ארבעה לוחות אבן עם כתובות בפולנית, יידיש, אנגלית ועברית, עליהם נכתב:
מעל שער הכניסה לאזור ההנצחה מתנוססת לוחית שחורה דמוית מצבה, בצורת חצי עיגול, המגולפת מגוש סיאניט, שנתרם על ידי ממשלת שוודיה והעם השוודי, ובו תבליט של גזעים כרותים, המסמלים את השמדת האומה היהודית.
מצידה השני של הרחבה, מול השער הראשי הרחב, ישנו גם שער נוסף, צר יותר, דרכו ניתן לראות עץ, שניטע לאחר המלחמה, מאחורי האנדרטה.
מיקומם של שני השערים זה מול זה, נועד לסמל את המעבר ממוות לתקווה לחיים.
על הקיר הצדדי של הבניין הצמוד לאנדרטה (ברחוב סטאווקי מספר 10) מופיע ציטוט מספר איוב בפולנית, יידיש ועברית:
הכתובות חותכות את קווי המתאר של שני חלונות ודלתות סגורות בבית.
בקצה רחוב סטאווקי, בין האנדרטה לחומת בית הספר, עובר שביל משופע קלות - דרך המוות - שם צעדו היהודים לרמפת הרכבת שהובילה אותם לטרבלינקה.
הדרך רוצפה בקוביות בזלת שחורות כחלק מהאנדרטה.
על הקיר האחורי של האנדרטה חרוטו שמות יוצריה ומייסדיה.
האנדרטה ממוקמת בסופו של שנחנך באותו יום, ומתחילה בצומת הרחובות אנילביץ' וזמנהוף ב, ועוברת לאורך הרחובות זמנהוף, דובואה וסטאווקי, ולאורכו 17 נקודות-מצבות זיכרון.
בשנת 2002, האנדרטה, חלק מהמגרש, ושני מבנים סמוכים (לפני המלחמה רחוב סטאווקי 4/6 ו-8, כיום מספר 10) נרשמו בפנקס האנדרטאות ההיסטוריות של ורשה.
בשנים 2007–2008 שופצה האנדרטה, לאחר שניזוקה עקב מאפייני החומרים ששימשו לבנייתה, ולוחות השיש הלבן "ביאלה מריאנה" שריצפו וחיפו את האנדרטה נסדקו ונשברו לאחר 19 שנה מהצבתם.
לוחות השיש הוחלפו בחיפוי עשוי גרניט אפור מ שבשלזיה תחתית, העמיד יותר לתנאי מזג האוויר.
על פי התכנון של חנה שמלנברג ותרזה מוראק, הכיכר סביב האנדרטה נחצתה בשביל מרוצף בחרס וחצץ, ומצומת הרחובות סטאווקי ודז'יקיה אל תוך הכיכר ניטעה שורה של פרחי בן אזוב כחולים (בצבע דגל ישראל).
בשיפוץ האנדרטה הושקעו מעל חצי מיליון זלוטי.
מאז 2012, מתחילה באנדרטה צעדת הזיכרון של 22 ביולי, לזכר גטו ורשה.
בשנת 2025 בתקופת מלחמת חרבות ברזל, הושחתה האנדרטה בכיתוב גרפיטי אנטי ישראלי.
האנדרטה הנוכחית החליפה את ההנצחה הראשונה של המקום לאחר המלחמה בלוחית אבן חול שהוצבה בשנת 1948 על קיר צדדי של אחד מבנייני אומשלאגפלאץ (מצד רחוב סטאווקי).
היא הכילה כתובת בפולנית, עברית ויידיש: .
אנדרטת הלוחמות במלחמת וייטנאם היא אנדרטה השוכנת במתחם אנדרטת מלחמת וייטנאם במול שבוושינגטון הבירה שבארצות הברית, המוקדשת לנשים שלחמו במלחמת וייטנאם אשר שימשו ברובן בתפקידי אחיות וצוות רפואי.
האנדרטה ממוקמת צפונית לאנדרטת לינקולן ובריכת ההשתקפות.
באביב 1984, כשלוש שנים לאחר שהוחלט על הקמת אנדרטה לנופלי מלחמת וייטנאם, התאגד ארגון "פרויקט ההנצחה לנשות מלחמת וייטנאם" (The Vietnam Women's Memorial Project) במדינת מינסוטה.
מטרת הארגון הייתה להשיג מימון לצורך הקמת אנדרטה לנשים שהשתתפו ונפלו במלחמת וייטנאם, בסמוך לאנדרטת המלחמה בוושינגטון.
האנדרטה תוכננה על ידי הפסלת גלנה גודאקר.
טקס פתיחת אתר האנדרטה נערך ב-29 ביולי 1993 בנוכחות הגנרל קולין פאוול - יושב ראש המטות המשולבים באותה עת.
פסל האנדרטה ניצוק בסנטה פה שבמדינת ניו מקסיקו, והוצג ב-21 ערים שונות ברחבי ארצות הברית במשך שלושת השבועות שלאחר השלמתו.
ב-1 בנובמבר 1993 הוצב הפסל במרחק כ-100 מטרים מאנדרטת מלחמת וייטנאם.
האנדרטה נחנכה ב-11 בנובמבר 1993 בנוכחות סגן נשיא ארצות הברית אל גור.
האנדרטה כוללת פסלים של שלוש נשים, אחת מהן היא אחות המטפלת בחייל פצוע.
אנדרטת הטייסים הטורקים היא אנדרטה המצויה כ-800 מטרים מזרחית לכביש 92 בקרבת האון.
האנדרטה מנציחה את זכרם של שני טייסים טורקיים שמטוסם התרסק במקום ביום שישי, 27 בפברואר 1914, בדרכם מדמשק לירושלים.
בשנת 1914 היה חיל האוויר העות'מאני בן שנה, ולרגל המאורע החליט הסולטאן להשתמש בחיל האוויר על מנת לחזק את שלטונו ברחבי האימפריה העות'מאנית ולעורר גל של פטריוטיות ורגשות לאומיים על ידי מטס ראווה מעל ערי האימפריה.
הטיסה נערכה על ידי 2 מטוסים שיצאו בפער של 3 ימים אחד מהשני.
מסלול הטיסה החל באיסטנבול והיעד היה אלכסנדריה עם עצירות ראווה מתוכננות בירושלים וקהיר ועצירות תדלוק במספר נוסף של מקומות (בין השאר גם בסמח').
באופן בלתי מתוכנן, עצרו שני המטוסים בדמשק לתיקונים ומשם המשיכו לכיוון ירושלים.
זו הייתה טיסה במסגרת תחרות בין המעצמות הגדולות על מנת להרשים בהישגי הטייסים.
במטוס שהתרסק בהאון, ששמו היה "העזרה הלאומית", טסו יזבאשי (סרן) פתחי ביי ומולאזם אוול (סג"ם) צאדק ביי.
שני הטייסים, מהבכירים בחיל האוויר של האימפריה העות'מאנית, לא הכירו את משטר הרוחות באזור הכנרת.
כאשר הגיעו למצוק, הרוח המזרחית (שרקיה) טלטלה את המטוס וריסקה אותו לקרקע מעל האון.
מושל טבריה חצה את הכנרת בסירה ומצא את שרידי המטוס וגופות הטייסים, ואלה הועברו לתחנת הרכבת סמח' ומשם, ברכבת מיוחדת, לקבורה ממלכתית בדמשק סמוך לקבר צלאח א דין.
המטוס השני נחת בשלום על חוף הים מצפון ליפו ולאחר תדלוק ניסה להמריא אולם לא הצליח להתרומם לגובה מספיק והתרסק לים.
צופים שהביטו במחזה מיהרו לים להציל את הטייסים אולם הצליחו להציל רק אחד מהם.
הטייס השני, נורי ביי, הסתבך עם חגורת הבטיחות וטבע.
לאחר הלוויה ממלכתית ביפו הועבר הארון, ברכבת, לדמשק והטייס נקבר ליד שני הטייסים שנהרגו במטוס הראשון.
צבי אילן בספרו מביא את התיאור שהופיע בעיתון "החרות" מכ"ד אדר תרע"ד בהתייחס לנפילת המטוס השני לחוף תל אביב:
עיתון הפועל הצעיר כותב על תהלוכת האבל ביפו כי "ההלוויה הייתה נהדרת" וצעדו בה יהודים רבים.
בעקבות האסון קיים בנק אנגלו-פלשתינה אספה של עסקני יפו שבה הוחלט להגיש לממשלה הטורקית בתור מתנה אווירון בשם "ישראל".
לאחר ההלוויה הממלכתית הורה שר הצבא העות'מאני אנוור פאשה על הקמת אנדרטה לזכר הטייסים במקום ההתרסקות.
על האנדרטה מופיעה כתובת בטורקית באותיות ערביות: "פאתיחה (פרק א' בקוראן) לנשמותיהם של החללים יזבאשי (סרן) פתחי ביי ומולאזם אוול (סג"ם) צאדיק ביי אשר נפלו בנקודה זו בגלל חילופי הרוח שקרתה כשטסו מאיסטנבול למצרים למטרה עליונה של הצבא העות'מאני".
לאחר מלחמת העצמאות הוזנח המקום מאחר שהיה קרוב לקו הגבול ולא ניתן היה לגשת אליו.
רק לאחר מלחמת ששת הימים שופץ המקום בסיועה של ממשלת טורקיה שממשיכה לממן את תחזוקת האתר.
את עיקר עבודת שיקום האתר ותחזוקתו לקח על עצמו ירח פארן, חבר קיבוץ האון, ועשה זאת בהתנדבות החל משנות ה-90 עד מותו בשנת 2020.
אנדרטת הטיטניק (בשמה המלא: אנדרטת הטיטניק של הנשים; באנגלית: Women's Titanic Memorial) היא אנדרטה בדרום מערב וושינגטון, בירת ארצות הברית.
האנדרטה הוקמה לזכר הגברים שמתו על האונייה טיטניק, מאחר שנתנו לנשים ולילדים לעלות לפניהם לסירות ההצלה.
האנדרטה ממוקמת ברחוב P, בסמוך לתעלת וושינגטון וליד מצודת לזלי ג'י.
האנדרטה, שתוכננה על ידי גרטרוד ואנדרבילט ויטני, נבחרה בעקבות תחרות שנערכה על ידי איגוד ההנצחה של נשות הטיטניק (Women's Titanic Memorial Association).
האנדרטה נוצרה על ידי הפסל ג'ון הוריגן והיא פסל שגובהו כ-4 מטרים של גבר לבוש למחצה שזרועותיו מונפות לצדדיו.
האנדרטה נחנכה ב-26 במאי 1931 על ידי הלן הרון טאפט, אלמנתו של נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט.
בעת הקמתה ניצבה האנדרטה במקום בו ניצב כיום מרכז ג'ון פ.
היא הועברה ממקומה בשנת 1966 והועתקה למקומה הנוכחי בשנת 1968.
העתק של האנדרטה, העשוי שיש נרכש על ידי ממשלת צרפת.
בסרט טיטניק משנת 1997 ישנה סצנה מפורסמת בה גיבורת הסרט, המגולמת על ידי קייט וינסלט, עומדת בתנוחת פסל האנדרטה.
אנדרטת הזיכרון של מחוז קולומביה היא אנדרטה לזכרם של תושבי מחוז קולומביה, אשר נפלו במלחמת העולם הראשונה.
האנדרטה ממוקמת בפארק הפוטומק המערבי המהווה חלק מהמול, בסמוך לשדרת העצמאות, בעיר וושינגטון, בירת ארצות הברית.
ההחלטה על הקמת האנדרטה התקבלה בחקיקה של קונגרס ארצות הברית ב-7 ביוני 1924, והקמתה מומנה מתרומות תושבי מחוז קולומביה.
עבודות ההקמה החלו באביב 1931 והאנדרטה נחנכה בנוכחות נשיא ארצות הברית הרברט הובר, ב-11 בנובמבר 1931 (יום שביתת הנשק).
האנדרטה הייתה אנדרטת הנצחת הנופלים הראשונה שהוקמה בפארק הפוטומק המערבי, והאנדרטה היחידה של מחוז קולומביה הממוקמת במול (המשמש להנצחה לאומית).