tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוניות של הצי הגרמני סיירו מול הנמל כדי להעסיק כל כלי שיט צרפתי שינסה לברוח ממנו, ומוקשים ימיים נזרעו במימי הכניסה לנמל.
הפעולה הגרמנית החלה בשעה 04:00 ב-27 בנובמבר.
היא באה בהפתעה גמורה לממשלת וישי והגרמנים נתקלו בתחילה בהתנגדות צרפתית חלשה.
אדמירל מרקי נעצר, אך מפקד העביר פקודה ממנו לאדמירל דה לאבורד להטביע את אוניות הצי בנמל.
דה לאבורד, שנמצא על סיפון אוניית הדגל שטרסבורג, פקד על צוותי האוניות להתכונן להטבעה ולפתוח באש על כל גורם בלתי מורשה שינסה להתקרב לאוניות.
הגרמנים המתקדמים פתחו באש מקלעים על מעגן הצוללות הצרפתיות שנמצא בפאתי הנמל המזרחיים.
לאחר מתן פקודת ההטבעה הפליגו חלק מהצוללות כדי להטביע עצמן במים עמוקים יותר.
שלוש צוללות שהתעלמו מהפקודה הצליחו לחמוק מהנמל ולהגיע לנמלים בצפון אפריקה, וכמוהן גם ספינה אחת.
צוללת רביעית הצליחה להגיע לספרד הנייטרלית.
הכוח הגרמני התעכב בכניסה לנמל ונכנס לתוכו רק בשעה 05:25. כשניראו כלי הרכב הגרמנים על הרציפים שודרה מאוניית הדגל שטרסבורג הפקודה לאוניות להטביע עצמן.
הפקודה ניתנה גם באיתות אור ועל ידי שליחים בסירות.
צוותי האוניות פינו אותן, וקבוצות מלחים החלו לטבען באמצעות פתיחת שסתומי הטבעה (Scuttle Valves) והפעלת מטעני חומר נפץ, שהרסו בהן מיכשור חיוני והציתו את מכלי הדלק שלהן.
הגרמנים ניסו להשתלט על האוניות ולמנוע או לעצור את הטבעתן, בין בכוח ובין במשא ומתן, אך בהצלחה מעטה.
נמל טולון נזרע אוניות ששקעו במקומות עגינתן ועלו באש.
הדלקות בחלקן בערו במשך זמן רב; הסיירת אלג'יר בערה במשך עשרים ימים.
ענני עשן גדולים כיסו את שמי הנמל ומימיו זוהמו באופן חמור בשמן.
בסך הכל הצליחו הצרפתים להטביע 77 כלי שיט, ובהם שלוש אוניות מערכה, שבע סיירות, 15 משחתות, 13 טרפדות, 12 צוללות, תשע סירות סיור ו-19 אוניות עזר.
הגרמנים הצליחו להשתלט על 39 כלי שיט, מרביתם קטנים, שחלקם חובלו לפני כן ללא תקנה.
במהלך הפעולה נהרגו 12 צרפתים ונפצעו 26. אנשי צוותי האוניות נלקחו בשבי על ידי הגרמנים.
המבצע הגרמני להשתלטות על אוניות הצי הצרפתי נחל כישלון.
משטר וישי איבד בעקבות ההטבעה את הנכס העיקרי שלו ואת יתרת אמינותו בעיני הגרמנים.
מטה הצי הגרמני התאכזב מתוצאות המבצע, אך היטלר סבר שהוא היה הצלחה, שכן השימוש באוניות הצרפתיות נמנע מבעלות הברית.
בחודשים שלאחר ההטבעה משה הצי האיטלקי מהמים חלק מהאוניות שהוטבעו.
חלקן ניזוקו ללא תקנה ונידונו לפירוק לגרוטאות.
האיטלקים החלו לשפץ את האחרות כדי לשלבן בצי שלהם, אך שביתת הנשק של איטליה עם בעלות הברית בספטמבר 1943 באה בטרם הספיקו להכניסן לשימוש.
לאחר שביתת הנשק האיטלקית תפסו הגרמנים את מקצת האוניות, אך התקפות אוויר של בעלות הברית השמידו חלק מהן.
באוגוסט 1944 פלשו בעלות הברית לדרום צרפת ושחררו את טולון ונמלה.
שני צריחי תותחים מאוניית המערכה המושמדת פרובאנס ובהם ארבעה תותחי 340 מילימטרים פורקו והוצבו לפני כן לחזק את סוללות החוף בכניסה לנמל.
במהלך הפלישה התעמתו אוניות בעלות הברית עם תותחים אלו במשך שבוע בטרם הם שותקו.
בשנים שלאחר המלחמה פורקו הריסות האוניות בטולון לגרוטאות.
הטבלה הכלכלית (Tableau économique או Economic Table) – היא המודל הכלכלי הראשון בהיסטוריה.
המודל תואר בשנת 1758 על ידי פרנסואה קניי, מי שהיה למנהיג האסכולה הפיזיוקרטית.
קניי שחיי בצרפת היה למתנגדי המערכת המרקנטליסטית שעודדה את הסקטור החרושתי בצרפת ופגעה בענף החקלאות.
במודל הכלכלי שלו הוא מסביר כי החקלאות היא הגורם היחיד שיכול לייצור עושר חדש, בעוד הענף החרושתי רק מחלק מחדש עושר קיים.
המודל מתאר מעגל זרמי הכנסות בין 3 מעמדות: בעלי הקרקעות, הסקטור החקלאי והסקטור החרושתי.
המודל מתאר 2 סוגי סחורות: סחורה חקלאית וסחורה תעשייתית (כמו בגדים, כלי בית, חומרי גלם ועוד).
כל יחידת תוצרת חקלאית עולה 1$.
כל יחידת תוצרת תעשייתית עולה 1$.
הרמה הבסיסית ביותר לקיום משפחה לשנה היא 150 יחידות תוצרת חקלאית ו-150 יחידות תוצרת תעשייתית.
מעמד בעלי הקרקעות הוא המעמד הגבוה כלומר סגנון החיים שלו יוקרתי יותר, ולכן הוא יצרוך 300 יחידות תוצרת חקלאית ו-300 יחידות תוצרת תעשייתית.
המודל מתייחס לתקופה של שנה.
חקלאי ופועל (מהסקטור החקלאי) מגדלים 1,500 יחידות של סחורה חקלאית.
לצורך המשך הגידול בשנה הבאה, החקלאי זקוק ל-300 יחידות תוצרת חקלאית (לזריעה מחדש, למאכל בהמות וכו').
בנוסף כל אחד מהם זקוק ל-150 יח' תוצרת כדי לחיות.
את 900 היחידות הנותרות הם מוכרים (ומקבל עבורם 900$).
הרווח מתחלק 150$ לכל חקלאי עבור תוצרת תעשייתית (כמו לבוש, כלי בית ועוד).
ה-600$ הנותרים הם "תוצר נטו" ("עודף חקלאי" או "עושר חדש").
בעל מלאכה (מהסקטור החרושתי) מייצר 750 יחידות של סחורה תעשייתית.
לצורך המשך הייצור בשנה הבאה, הוא זקוק ל-300 יחידות תוצרת חקלאית ו-150 יחידות תוצרת תעשייתית.
בנוסף, הוא צריך עוד 150 יח' תוצרת חקלאית ו-150 יח' תוצרת תעשייתית כדי לחיות.
סה"כ הוא צריך 450 יח' תוצרת חקלאית ו-300 יח' תוצרת תעשייתית.
הוא משתמש ב-150 יח' תוצרת תעשייתית שהוא מייצר, ומוכר את 600 היחידות שנותר לו (ומקבל עבורם 600$).
בכסף הוא משלם 450$ על חקלאות, ו-150$ על סחורות תעשייתיות מהסוחר (חומרי גלם).
ולכן אין לו רווחים ואינו מייצר עודף.
בעל הקרקע לא מייצר כלום.
הוא רק מחלק מחדש את הכנסתו.
הוא מקבל את הרווח מהחקלאי כרנטות (דמי שכירות הקרקע) – 600$.
הוא משלם 300$ עבור יח' תוצרת חקלאית ו- 300$ עבור יח' תוצרת תעשייתית.
הסוחר משתמש ב-150$ שקיבל מבעל המלאכה כדי לקנות מזון מהחקלאי.
הוא סוחר בהם מחוץ למדינה כדי למכור תמורתם סחורות זרות.
קניי ניסה להוכיח במודל כי גורם הייצור היחידי שמייצר עושר הוא החקלאות.
אותה חקלאות שהמערכת המרקנטליסטית בצרפת דחתה על-חשבון הסקטור התעשייתי.
הטבלה הכלכלית היוותה אבן היסוד להקמת האסכולה הפיסיוקרטית שביקשה להחיות את החקלאות.
בסופו של דבר, קניי והפיזיוקרטים לא הצליחו להביא לשינוי במדיניות הממשל כלפי החקלאות.
בין האנשים שהושפעו מתורתו של קניי ניתן למנות את אדם סמית באנגליה, תומאס ג'פרסון בארצות הברית ויקטרינה הגדולה ברוסיה.
האונייה ריינבו וורייר הייתה אוניית דגל של ארגון גרינפיס.
ב-10 ביולי 1985 האונייה הוטבעה על ידי סוכני המנהל הכללי לביטחון חוץ של צרפת בנמל העיר אוקלנד.
זאת כדי לסכל את פעולת המחאה שתכנן גרינפיס נגד הניסויים הגרעיניים הצרפתים באוקיינוס השקט.
אדם אחד נלכד באונייה וטבע למוות.
חשיפת האחריות הצרפתית לאירוע חוללה שערורייה בינלאומית.
ריינבו וורייר הייתה אוניית מכמורת שנבנתה בבריטניה בשנת 1955 ונקראה "סר ויליאם הארדי".
היא נרכשה ב-1978 על ידי ארגון גרינפיס ששינה את שמה, והייתה לאוניית הדגל של צי כלי השיט שלו.
היא יצאה לאוקיינוס השקט בקיץ 1985 לקראת מחאה שתכנן הארגון נגד כוונת צרפת לערוך ניסוי גרעיני באטול מורורואה.
האונייה הגיעה לניו זילנד ועגנה בנמל העיר אוקלנד לקראת הפלגתה למורורואה.
ב-10 ביולי 1985 בערב הפליגו שני סוכנים של המנהל הכללי לביטחון חוץ הצרפתי בסירת גומי אל קרבת האונייה, צללו תחתיה והצמידו אליה שני מוקשים מגנטיים - האחד מתחת לחדר המכונות והאחר אל ציר המדחף.
לפעולתם קדמה פעולה של סוכנים אחרים שהתחזו לאוהדי הקמפיין של גרינפיס, אספו מידע אודות האונייה ופעולותיה ואף ביקרו בה בנמל אוקלנד בעת שהייתה פתוחה לביקורים של הקהל הרחב.
מעט לפני חצות הלילה התפוצץ הראשון מבין שני המוקשים וקרע חור גדול בשדרת האונייה.
המוקש השני התפוצץ עשר דקות לאחר מכן.
תריסר האנשים שעל האונייה נטשו אותה לאחר הפיצוץ הראשון, אך אחד מהם, הצלם ההולנדי-פורטוגזי פרננדו פריירה (Fernando Pereira), בן 35 ואב לילדה, חזר לאונייה כדי לאסוף את ציוד הצילום שלו.
הוא נלכד בתוך האונייה לאחר התפוצצות המוקש השני וטבע יחד אתה.
לאחר ההטבעה הסתירה צרפת את אחריותה לה ואף גינתה את ההטבעה, אך מעורבותה נחשפה במהרה.
משטרת ניו זילנד פתחה בחקירה ועצרה שני סוכנים, גבר ואישה, שהיו מעורבים בפעולה הצרפתית נגד האונייה (לא היו אלו הצוללנים שהצמידו את המוקשים לשדרתה).
שלושה סוכנים אחרים נעצרו באוסטרליה, אך שוחררו בשל מגבלות משפטיות ונמלטו מהמדינה.
ועדת חקירה צרפתית קבעה בקיץ 1985 כי צרפת לא הייתה מעורבת בהטבעת האונייה, אך השערורייה שהתעוררה עקב מעצר הסוכנים הביאה בכל זאת להתפטרות שר ההגנה הצרפתי שארל ארנו ולהדחת מנהל המינהל הצרפתי לביטחון חוץ.
ב-22 בספטמבר 1985 הודה ראש ממשלת צרפת לורן פביוס בהצהרה לפני עיתונאים כי צרפת הטביעה את האונייה.
בשנת 2005 פרסם העיתון לה מונד כי נשיא צרפת פרנסואה מיטראן אישר את הפעולה.
שני הסוכנים הצרפתים שנתפסו הועמדו לדין בניו זילנד, הודו באשמת הריגה ובנובמבר 1985 נידונו לעשר שנות מאסר.
ממשלת צרפת איימה על ניו זילנד כי אם הם לא ישוחררו היא תטיל אמברגו על היצוא הניו זילנדי אל הקהילה האירופית, צעד שהיה גורם למדינה נזק כלכלי כבד.
ביוני 1986 הגיעו ניו זילנד וצרפת להסכם פשרה בתיווכו של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות חוויאר פרז דה קוויאר.
לפי ההסכם התנצלה צרפת על הפעולה ושילמה לניו זילנד פיצויים בסך כ-6.5 מיליון דולר.
בתמורה הועברו שני הסוכנים הצרפתים למעצר במתקן צבאי צרפתי באטול האו (Hao) בפולינזיה הצרפתית.
לפי ההסכם, הם היו אמורים להיכלא שם לשלוש שנים, אך הסוכן הועבר לצרפת בדצמבר 1987 לטיפול רפואי ולא שב למקום מאסרו, והסוכנת שבה לצרפת במאי 1988, פחות משנתיים לאחר העברתה לאטול האו.
ארגון גרינפיס תבע מצרפת פיצוי על הטבעת האונייה, ושני הצדדים הגיעו להסכמה להעביר את המחלוקת להכרעת חבר בוררים בינלאומי שהתכנס בז'נבה שבשווייץ.
ב-1987 הורו הבוררים לצרפת לשלם לגרינפיס פיצוי בסך 8.1 מיליון דולר.
האונייה הטבועה נמשתה מקרקעית הנמל באוגוסט 1985 ונבדקה במסגרת החקירה הפלילית על הטבעתה.
נמצא שהנזק שנגרם לה היה גדול ולא היה טעם לתקנו.
לפיכך היא הוטבעה בדצמבר 1987 במפרץ בצפון האי הצפוני של ניו זילנד כדי לשמש כמטרת צלילה וכשונית אלמוגים מלאכותית.
אנדרטה לאונייה הוקמה על חוף אותו מפרץ.
לימים קראה גרינפיס לשתי אוניות אחרות שלה בשם "ריינבו וורייר II" ו"ריינבו וורייר III".
לאחר הטבעת האונייה יצאה שייטת של יאכטות מניו זילנד אל אטול מרורואה כדי למחות על הניסויים הגרעיניים שם.
ניסויים אלו נמשכו עד שנת 1995.
הטבעת המרכזית של מוסקבה הוא שמו של טבעת מסילות ברזל במוסקבה, שכולל תחנות מעבר המשתלבות עם הרכבת התחתית של מוסקבה.
הקו הוא באורך 54 ק"מ.
נחנך ב-10 בספטמבר 2016 ומופעל על ידי מסילות הברזל הרוסיות לפי הזמנת הרכבת התחתית של מוסקבה.
במפה של הרכבת התחתית של מוסקבה הקו מסומן במספר 14.
הטבח בתיכון מרג'ורי סטונמן דאגלס היה אירוע ירי בבית ספר שהתרחש בעיר פארקלנד שבמטרופולין מיאמי בדרום פלורידה, ב־14 בפברואר 2018. באירוע נרצחו 17 בני אדם ו־14 אחרים אושפזו.
היורה נעצר והועבר לבית חולים.
זה האירוע הקטלני ביותר שאירע בבית ספר תיכון בהיסטוריה המודרנית של ארצות הברית.
ב-13 באוקטובר 2022 נגזר על קרוז עונש 34 מאסרי עולם.
הירי בוצע ב־14 בפברואר 2018, בשעה 14:40 בבית הספר התיכון ע"ש מארג'ורי סטונמן דאגלס (Marjory Stoneman Douglas High School) בפארקלנד שבמחוז ברווארד, פלורידה.
היורה נכנס לבניין תלמידי כיתות י' והפעיל את אזעקת האש.
הוא חבש מסכת גז, ונשא פצצות עשן בידיו.
הוא היה חמוש ברובה רמינגטון.
כאשר התלמידים החלו לצאת פתח באש.
הצוות והתלמידים שמעו ירי, ואז הופעל "קוד אדום" והוטל סגר על האזור.
בירי נהרגו 17 בני אדם ורבים אחרים נפצעו, 14 מהם אושפזו.
בין ההרוגים היו שלושה מבוגרים, חמישה תלמידים בגילאי 16-18 ותשעה תלמידים בגילאי 14-15.
היורה, שזוהה מאוחר יותר על ידי המשטרה כניקולס קרוז, בן 19, תלמיד לשעבר בבית הספר, שסולק ממנו בשל בעיות משמעת, נמלט בתחילה מהזירה עם תלמידים שנמלטו מבית הספר.
הוא נתפס מאוחר יותר על ידי המשטרה והועבר לאשפוז בבית חולים.
לאחר האירוע, התגלו בחשבון האינסטגרם שלו תמונות של כלי נשק ובאתרים אחרים איומים שכתב, ביניהם "אני רוצה לירות באנשים עם ה-AR-15 (דגם של רובה, ) שלי", "אני רוצה למות כשהרגתי מלא אנשים" ו"אני הולך להרוג אנשי אכיפת חוק".
נציג של הממשל האמריקאי אמר כי הרובה ששימש את היורה, נקנה כדין, לאחר בדיקת רקע.
לאחר הטבח הודיע ה-FBI כי כחודש לפני מסע הירי קיבלו אנשי הסוכנות מידע (טיפ) שניקולס קרוז השיג נשק ומתכוון לתקוף, אך הוא לא טופל לפי הנהלים.
בעקבות זאת קרא מושל פלורידה הרפובליקני, ריק סקוט, לראש ה-FBI כריסטופר ריי להתפטר מתפקידו.
באוקטובר 2021 הודה ניקולס קרוז באשמה במשפטו.
גזר הדין היה אמור להינתן בחודש ינואר 2022 אך נדחה לפברואר, ואז לאפריל ול-21 ביוני, לבסוף הוא נדחה ל-27 ביוני ולבסוף ל-18 ביולי.
ב-13 באוקטובר 2022, המליץ חבר המושבעים לשופטת במשפטו של קרוז להטיל עליו מאסר עולם.
לפחות אחד המושבעים התנגד לעונש המוות, ומאחר ובמדינת פלורידה הטלת עונש מוות מחייבת המלצה של כל חבר המושבעים - נידון קרוז למאסר עולם.
הסיירת הקלה גנרל בלגראנו מהצי הארגנטינאי (ARA General Belgrano) הוטבעה על ידי צוללת של הצי המלכותי הבריטי ב-2 במאי 1982, במהלך מלחמת פוקלנד, תוך גרימת מותם של 323 מאנשיה.
הם היוו כמחצית מההרוגים הארגנטינאים במלחמה כולה (649).
הסיירת הייתה האונייה השנייה בלבד שהוטבעה על ידי צוללת בפעולה קרבית מאז תום מלחמת העולם השנייה.
הטבעת האונייה שנויה במחלוקת, כאשר בארגנטינה טוענים עד היום כי היא הייתה מנוגדת לדיני המלחמה בים.
גנרל בלגראנו הייתה סיירת קלה מסדרת ברוקלין, שנבנתה בארצות הברית והושקה בשנת 1938 תחת השם פניקס.
היא הייתה משוריינת באופן חלקי וחימושה כלל 15 תותחי 6 אינץ' ותותחים נגד מטוסים.
האונייה שהתה בנמל פרל הארבור במהלך התקפת הפתע היפנית עליו ב-7 בדצמבר 1941 אך לא נפגעה.
היא שירתה במהלך מלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט ועוטרה בתשעה כוכבי קרב.
לאחר המלחמה, ב-1946, הוצאה משימוש והועברה לאחסנה.
ב-1951 נמכרה האונייה לארגנטינה יחד עם אונייה נוספת מסוגה.
ב-1955 הוסב שמה לגנרל בלגראנו, על שמו של מנואל בלגראנו, מגיבורי מלחמת העצמאות של ארגנטינה.
בשנת 1968 הוסף לה חימוש של שתי מערכות טילים ים-אוויר סי-קט מתוצרת בריטניה.
כן היה עליה מקום לשני מסוקים.
ב-2 באפריל 1982 פלש צבא ארגנטינה בהנהגת החונטה הצבאית לאיי פוקלנד שבשליטת בריטניה, שארגנטינה טענה לריבונות עליהם.
בתגובה שיגרה ממשלת בריטניה כוח משימה ימי לעבר האיים.
כמו כן הכריזה בריטניה על אזור סגר ימי ברדיוס של 200 מיל ימי מסביב לאיים, והזהירה כי כל כלי שיט של הצי הארגנטינאי שייכנס אליו יהיה חשוף להתקפה מצדה.
ב-23 באפריל הבהירה בריטניה במסר שהועבר לארגנטינה דרך שגרירות שווייץ שם כי כל כלי שיט או כלי טיס ארגנטינאי שייראה לבריטים כמהווה איום עליהם יותקף.
ב-30 באפריל הכריזה בריטניה כי כל כלי שיט שייכנס לאזור הסגר יהיה חשוף להתקפה, וזאת מבלי לפגוע בזכותה לנקוט על אמצעי נוסף שיהיה דרוש בעיניה לקיום זכותה להגנה עצמית בהתאם לסעיף 51 למגילת האו"ם.
בשלהי אפריל החלה ארגנטינה לתגבר את כוחותיה באיים וסביבם.
במסגרת זאת שוגרו לכיוונם שלושה כוחות משימה של הצי.
שני כוחות משימה מצפון לאיים התבססו האחד על נושאת מטוסים והאחר על קורבטות חמושות בטילי אקסוסט.
בכוח המשימה השלישי נכללו הסיירת גנרל בלגראנו, שתי משחתות ומכלית.
ב-29 באפריל התייצב הכוח מדרום לאיים ובסמוך לגבול הדרומי של אזור הסגר הימי שעליו הכריזה בריטניה.
ב-30 באפריל אותרה הסיירת על ידי צוללת התקיפה הגרעינית הבריטית קונקרר (Conqueror).
באותה עת היו על סיפונה 1,095 איש בפיקודו של קפטן הקטור בונזו.
למחרת פקד אדמירל חואן לומברדו (Juan Lombardo), מפקד זירת האוקיינוס האטלנטי הדרומי של ארגנטינה, על יחידות הצי לערוך למחרת התקפה מסיבית על אוניות הצי הבריטי שסביב איי פוקלנד.
איתור כוח המשימה של הסיירת בלגראנו כמו גם השדר של אדמירל לומברדו הובאו לידיעת ראש הממשלה הבריטית תאצ'ר וקבינט המלחמה שלה.
לאחר דיונים החליט הקבינט כי הסיירת היוותה איום על הכוחות הבריטים על אף שנמצאה מחוץ לאזור הסגר הימי.
ראש הממשלה החליטה לאחר התייעצות עם הקבינט לקבל את בקשת ראש מטה ההגנה אדמירל טרנס לוין לשנות את הוראות הפתיחה באש ולאשר את תקיפת הסיירת במיקום שבו נמצאה.
ב-2 במאי בשעה 15:57 שיגרה הצוללת קונקרר לעבר הסיירת הארגנטינאית שלושה טורפדות קונבנציונליים, שכל אחד מהם נשא ראש נפץ במשקל של 363 קילוגרם.
אחד פגע מעט מאחורי חרטומה וקטע אותו, אך המחיצות הפנימיות האטומות למים באותו חלק החזיקו מעמד ומחסן התחמושת הקדמי של הסיירת לא התפוצץ.
הטורפדו השני פגע בגבול שבין הרבע השלישי והרבע הרביעי של האונייה כלפי הירכתיים, חדר לתוכה והתפוצץ בחדר המכונות האחורי.
כוח ההתפוצצות פגע בשני חדרי אוכל ובאזור מנוחה של הצוות ולבסוף קרע חור בקוטר של 20 מטר בסיפון האונייה.
על פי דיווחים שנאספו לאחר מכן מעריכים כי באזורים אלו נספו בהתפוצצות כ-275 אנשי צוות.
לאחר הפגיעה התמלאה האונייה במהירות בעשן.
הפגיעות גם ניתקו את אספקת הכוח החשמלי שלה ולכן לא יכול היה הצוות לשדר קריאת מצוקה.
הצוות ירה רקטות איתות וניסה לאותת בפנסים לאוניות הליווי של הסיירת.
מים חדרו לתוכה מהירכתיים ולא ניתן היה לשאוב אותם החוצה ללא כוח חשמלי.
האונייה החלה לנטות שמאלה ולשקוע בירכתיה.
בשעה 16:24 פקד הקברניט בונסו לנטוש את האונייה, והפינוי לסירות ההצלה נעשה ללא פאניקה.
שתי אוניות הליווי של הסיירת היו מרוחקות ממנה ולא זיהו את איתות המצוקה שלה.
כאשר הן זיהו כי הסיירת נפגעה כבר ירדה החשכה ומזג האוויר הורע ופיזר את סירות ההצלה.
בשלושת הימים הבאים אספו אוניות ארגנטינאיות וצ'ילאניות 772 מאנשי צוות הסיירת.
321 מאנשיה נספו, כמו גם שני אזרחים שנמצאו על סיפונה.
הסיירת הייתה השנייה מבין תשעה כלי שיט ארגנטינאים שהוטבעו במהלך המלחמה.
בעקבות הטבעת הסיירת חזרו אוניות הצי הארגנטינאי לבסיסיהן ולא מילאו תפקיד משמעותי בהמשך הלחימה.
הדבר גם אילץ את מטוסי נושאת המטוסים הארגנטינאית לפעול מבסיסים ביבשה, שהיו מרוחקים יותר מאיי פוקלנד.
קיצוץ כנפיו של הצי במלחמה גרם לפגיעה של ממש בכוחה ובהשפעתה של החונטה הצבאית.
הצוללות הבריטיות מצדן המשיכו לפעול במים שסביב איי פוקלנד, לאסוף מידע מודיעיני, להתריע מפני התקפות אוויר ולאכוף את הסגר על האיים.
האתר שבו הוטבעה הסיירת הוגדר כקבר מלחמתי על ידי חוק שקיבל הקונגרס של ארגנטינה.
שאלת החוקיות של הטבעת הסיירת שנויה במחלוקת עד היום.
בריטניה או ארגנטינה לא הכריזו מלחמה באופן רשמי במהלך העימות ביניהן.
המשמעות של הכרזת אזור הסגר סביב איי פוקלנד על ידי בריטניה לא הייתה ברורה, שכן מושג זה לא היה מוכר במשפט הים.
נראה שהכרזתו נועדה לקצר את משך הזמן הדרוש להכרעה אם כלי שיט שנכנס לתחום הסגר הוא עוין או לא.
למרות אי הבהירות של משמעותו המשפטית כובד אזור הסגר על ידי רבים מכלי השיט של מדינות שלא היו צד למלחמה.
שאלה נוספת שהייתה שנויה במחלוקת היא האם הסיירת שהוטבעה נמצאה באותו זמן בדרכה לתקיפת הכוחות הבריטים באיי פוקלנד או בדרכה חזרה לבסיסה.
למחרת ההטבעה פרסמה ממשלת ארגנטינה הודעה על הטבעת הסיירת על ידי הצי הבריטי.
ההודעה הטעימה שהסיירת הוטבעה בהיותה מחוץ לאזור הסגר הימי שעליו הכריזה בריטניה.
ממשלת ארגנטינה הכריזה כי ההטבעה הייתה מעשה של תוקפנות שהיה מנוגד למגילת האו"ם ולהחלטה 502 של מועצת הביטחון של האו"ם.
לעומת זאת, מדברים שפורסמו של קצינים בכירים בצי הארנטינאי עולה כי הם הבינו בבירור כי בריטניה עלולה לתקוף כלי שיט וכלי טיס שלהם גם מחוץ לאזור הסגר הימי והבינו את הסיכון שהיה כרוך בכך.
אישים לא מעטים בבריטניה טענו גם הם כי הטבעת הסיירת הייתה שימוש לא מוצדק בכוח לאור מיקומה מחוץ לאזור הסגר הימי.
בתוכנית טלוויזיה ב-BBC במאי 1983 התעמתה אזרחית בריטית עם ראש הממשלה תאצ'ר בנוגע להחלטתה לתקוף את הסיירת, וטענה כי ההתקפה סיכלה יוזמה להשכנת שלום בסכסוך על איי פוקלנד של נשיא פרו.
תאצ'ר הגנה על ההחלטה להטביע את הסיירת, כשהיא מדגישה את האיום שנשקף ממנה כלפי הכוחות הבריטים.
בדו"ח מ-1994 של משרד ההגנה של ארגנטינה נכתב כי תקיפת הסיירת הייתה אקט מלחמתי חוקי.
לעומת זאת, ב-2012 אמרה נשיאת ארגנטינה כריסטינה קירשנר כי הטבעת הסיירת הייתה פשע מלחמה.
בשנת 2000 ניסו קרובים של הימאים שנספו על סיפון הסיירת לתבוע את בריטניה בבית הדין האירופי לזכויות אדם בנימוק שהסיירת הותקפה מחוץ לאזור הסגר הימי שעליו הכריזה בריטניה.
בית הדין דחה את התביעה על הסף בנימוק שהיא הוגשה באיחור.
בשנת 2003, חשף הקברניט של הבלגראנו קפטן הקטור בונסו בסרט תיעודי של הנשיונל ג'יאוגרפיק שלא רק שהסיירת לא הייתה בדרך לנסיגה, אלא שפיקדו עליה לתקוף את כוחות הבריטים.
הטבעת הפריגטה קוקרי התרחשה ב-9 בדצמבר 1971. האונייה, מהצי ההודי, הוטבעה על ידי צוללת של הצי הפקיסטני בים הערבי ממערב להודו, במהלך מלחמת הודו-פקיסטן באותה שנה.
הייתה זו ההטבעה הראשונה של אונייה על ידי צוללת בפעולה מבצעית מאז תום מלחמת העולם השנייה.
ב-3 בדצמבר 1971 פרצה מלחמה בין הודו לבין פקיסטן, אשר נמשכה 13 ימים בלבד, עד 16 בדצמבר.
המלחמה פרצה על רקע רצח העם הבנגלי ומלחמת העצמאות של בנגלדש והסתיימה בניצחונה של הודו.
קוקרי ((INS Khukri (F149) הייתה פריגטה מסדרת בלאקווד (Blackwood-class), אחת משלוש מסוגה שנבנו בבריטניה עבור הצי ההודי.
היא נכנסה לשירות ב-1958. הדחק האונייה היה 1,180 טון (1,200 טון במעמס מלא), מהירותה עד 51 קילומטר לשעה, והיא הייתה מצוידת במערכות מכ"ם וסונאר, תותחים נ"מ, מרגמה נגד צוללות ופצצות עומק.
הצוללת הפקיסטנית האנגור ((PNS Hangor (S131) הייתה אחת משלוש צוללות דיזל-חשמל צרפתיות חדישות מסדרת דפנה (Daphné-class) שנרכשו על ידי הצי הפקיסטני.
היא הושקה ב-1968 והחלה את שירותה בפקיסטן ב-1970. מהירותה הגיעה עד 22 קילומטר לשעה בהפלגה על פני השטח והיא הייתה מצוידת במכ"ם ובסונאר וחמושה ב-12 צינורות טורפדו.
בליל ה-7/8 בדצמבר 1971 יירטה יחידת האזנה של הצי ההודי תשדורת של צוללת פקיסטנית בים הערבי, כ-50 קילומטר מדרום-מערב לנמל דיו.
הפיקוד המערבי של הצי פקד לשגר אוניות מפלגת הפריגטות ה-14 כדי לאתר את הצוללת ולהשמידה.
היו אלו האוניות קוקרי וקירפן, אף היא פריגטה מסדרת בלאקווד.
הצוללת בים הערבי הייתה ההאנגור.
היא יצאה לפטרול מבסיסה בקראצ'י ב-26 בנובמבר בפיקודו של קומנדר אחמד תסנים.
במהלך הסיור שלחה לבסיסה אזהרה מפני פעילותו של כוח שטח ימי הודי, שתקף מאוחר יותר את קראצ'י, הטביע בה אוניות וגרם נזק לנמל.
הפריגטות נחשבו לאוניות מיושנות נגד צוללות, בעלות טווח סונאר נחות בהשוואה לזה של הצוללת.
אפשר שהן נשלחו למשימה נגדה משום שלצי ההודי לא היה באותה עת מספר מספיק של מטוסים ומסוקים נגד צוללות.
בקרב שהתפתח בינן לבין הצוללת הן עמדו בנחיתות טכנולוגית מולה ועשו מספר שגיאות טקטיות, שכולן יחד הביאו עליהן את מפלתן.
ב-9 בדצמבר בבוקר קלט הסונאר הפסיבי של הצוללת מטווח רחוק את נוכחותן של הפריגטות קוקרי וקירפן, שערכו סריקת סונאר במאמץ לאתר את הצוללת.
הסריקה נערכה במהירות אטית כדי לנסות מכשיר עזר שהורכב על הסונאר של קוקרי כדי לשפר את יכולת הגילוי שלו, אך היא הייתה בניגוד לתורת הלחימה נגד צוללות של הצי ההודי.
הסריקה גם נערכה בתבנית מלבנית שכיסתה שטח קטן.
המהירות האטית ותבנית השיט של הפריגטות סייעו בידי הצוללת לאתר אותן ולצמצם את הטווח אליהן.
היא נערכה להתקפה ומעט לפני שמונה בערב שיגרה טורפדו לכיוונה של קירפן, אך הוא החטיא.
קירפן הבחינה בטורפדו וירתה מספר מטחים ממרגמה נגד צוללות שעל סיפונה.
הצוללת הזדרזה לשגר טורפדו שני לעבר הקוקרי.
הטורפדו התפוצץ מתחת למכלי הדלק שלה והיא נפגעה קשה.
קברניטה פקד על נטישה והיא טבעה במהירות.
קירפן שבה ותקפה את הצוללת, הפעם בפצצות עומק במקום במרגמה שהפסיקה לפעול.
האנגור שיגרה לעברה טורפדו נוסף.
לפי גרסה אחת הוא החטיא.
לפי גרסה אחרת הוא התפוצץ בקרבת הפריגטה וגרם לה נזק.
לאחר מכן פנתה הצוללת להתרחק מאזור הקרב.
בימים הבאים ערכו אוניות וכלי טיס נגד צוללות של הפיקוד הצי המערבי ההודי התקפה נרחבת במאמץ לפגוע בצוללת.
היא הצליחה להתחמק וחזרה לבסיסה ב-13 בדצמבר (לפי גרסה אחרת - ב-18 בדצמבר).
בטביעת הקוקרי נספו 194 קצינים ומלחים.
קברניט האונייה, קפטן מהנדרה נאט מולה, סירב לנטוש אותה וטבע יחד אתה.
הקוקרי היא האוניה היחידה עד כה של הצי ההודי שטובעה בפעולה מבצעית (מאז קבלת עצמאות הודו ב-1947).
אנדרטה לזכר אנשי צוותה שנספו הוקמה בחוף הים של העיר דיו.
הקברניט מולה עוטר לאחר מותו בעיטור מהא ויר צ'אקרה, העיטור הצבאי השני בחשיבותו של הודו.
הצוללת האנגור שירתה בצי הפקיסטני עד 2006. לאחר מכן הועברה לתצוגה במוזיאון הימי של פקיסטן בעיר קראצ'י.
מפקד הצוללת אחמד תסנים שירת בצי עד 1994 והגיע לדרגת סגן-אדמירל (Vice Admiral).
הטבעה עצמית היא גרימת טביעתו של כלי שיט על ידי בעליו או המפעיל שלו או בשמם, וזאת בכוונה תחילה - להבדיל מטביעה המתרחשת עקב אסון או תאונה בלתי מכוונים או עקב פעולת אויב.
ההטבעה נעשית על ידי הזרמת מים לתוך כלי השיט או על ידי פגיעה בשלמות גופו המביאה לחדירת מים לתוכו עד לשקיעתו.
בעבר נעשה שימוש בהטבעה עצמית בעיקר ביחס לכלי שיט בשימוש צבאי.
הטבעה עצמית ננקטת לשם השגת שורה של מטרות אפשריות:
לשם חסימת גישה לנמל, חסימת נתיב מים, או כדי לשנות את אופן זרימת המים בנתיב
למנוע נפילת כלי שיט בידי אויב
למנוע מכלי שיט מלהיתפס בידי רשויות החוק (במקרים של שימוש לא חוקי בו)
סילוק כלי שיט העלול להוות מכשול ימי
כדי לסייע בבניית מעגן או נמל
כדי ליצור בסיס לשונית מלאכותית לשימושם של בעלי חיים ימיים או של צוללים
כדי להיפטר מכלי שיט מיושנים או נטושים או כלי שיט שנתפסו ואינם דרושים
כדי להיפטר מאמצעי לחימה מיותרים או אסורים המועלים על סיפון כלי השיט המוטבע
לשם מימוש הסכם להגבלת מספר כלי שיט צבאיים.
האמצעים השונים להטבעה עצמית של כלי שיט הם:
פתיחת שסתומי מים המותקנים בחדרי המכונות של כלי השיט לצורכי תחזוקה שגרתיים, כדי להציפם
פתיחת שסתומי טביעה, המותקנים בכלי שיט צבאיים והמיועדים לאפשר את הצפתם המהירה במקרה הצורך
קריעת חורים בדופן כלי שיט, באמצעות כלי עבודה או פיצוץ מטעני חבלה
פגיעה בכלי השיט באמצעות אמצעי לחימה, מהיבשה, מהים או מהאוויר (למשל במסגרת אימון ימי)
בנוסף ניתן לפתוח אשנבים בדפנות החיצוניות של כלי שיט ודלתות פנימיות בתוכו כדי לזרז את כניסת המים אליו.
1070 - הטבעת הספינות הוויקינגיות מסקולדלב (Skuldelev) על מנת לחסום נתיב שיט שדרכו ניתן היה להתקיף מהים את העיר רוסקילדה בדנמרק.
ראשית המאה ה-15 - הטבעת ספינה בנהר האיסל בהולנד על מנת להשפיע על זרימתו.
1519 - הרנאן קורטס פקד על הטבעת אוניות הצי שלו במהלך כיבוש וראקרוס שבמקסיקו על מנת למנוע מאנשיו לסגת לקובה
1696 - אנשי הצוות של הפריגטה האנגלית ספיר (Sapphire) הטביעו אותה בנמל ביי בולס (Bay Bulls) בניופאונדלנד כדי שלא תיפול בידי הצי הצרפתי
1781 - אנשי צוותה של הפריגטה הבריטית גואדלופ הטביעו אותה בנהר יורק במושבה וירג'יניה במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית כדי למנוע את נפילתה בידי הצי הצרפתי
1814 - במהלך מלחמת 1812 הטביעו האמריקנים 19 כלי שיט של שייטת מפרץ צ'סאפיק על מנת שלא יפלו בידי הבריטים
1831 - במהלך המהפכה הבלגית פוצץ קברניט הולנדי את ספינת התותחים שלו בנמל אנטוורפן בעת שהמון בלגי הסתער עליה
1854 - במהלך מלחמת קרים הטביעו הרוסים בנמל סבסטופול אוניות רבות מצי הים השחור שלהם
1861 - צבא האיחוד הטביע את הפריגטה מרימק וכלי שיט אחרים בפורטסמות' שבווירג'יניה כדי למנוע את נפילתם בידי צבא הקונפדרציה בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית.
הקונפדרציה משתה את האונייה ושיקמה אותה תחת השם וירג'יניה.
ב-1862 היא הוטבעה על ידי הקונפדרציה כדי שלא תיפול בידי בעליה המקוריים
1861-1862 - צי האבן: במהלך מלחמת האזרחים הטביע צבא האיחוד מספר אוניות שהועמסו באבנים כדי לחסום את הכניסות לנמלים של הקונפדרציה ולמנוע את השימוש בהם
1881 - במהלך מלחמת האוקיינוס השקט הטביע הצי הפרואני את אוניותיו בנמלי לימה וקלאו כדי שלא יפלו בידי צ'ילה
1898 - במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד ניסה צוות מתנדבים להטביע את אונית המטען מרימק בכניסה לנמל סנטיאגו דה קובה כדי ללכוד בתוכו שייטת של הצי הספרדי.
הניסיון נכשל לאחר שהאוניה נפגעה וטבעה מבלי לחסום את הכניסה לנמל
1904-1905 - במלחמת רוסיה–יפן ניסה הצי היפני לשווא לחסום את הכניסה לנמל פורט ארתור הרוסי על ידי הטבעת 17 כלי שיט שונים.
הרוסים הטביעו ארבעה כלי שיט משלהם בניסיון למנוע את היפנים מלתקוף את הנמל.
במהלך המצור על פורט ארתור בשלהי 1904 הטביעו הרוסים בנמל את שרידי שייטת האוקיינוס השקט שלהם כדי למנוע את נפילתם בידי יפן
1914 - צוות סיירת העזר הגרמנית קייזר וילהלם דר גרוסה הטביע את האונייה ליד חוף צפון מערב אפריקה לאחר קרב עם סיירת בריטית
1915 - לאחר קרב איי פוקלנד נמלטה הסיירת הקלה דרזדן לנמל האי רובינזון קרוזו הצ'ילאני והוטבעה שם לאחר שהותקפה על ידי אוניות בריטיות
1918 - במהלך הפשיטה על זבריחה שבבלגיה הטביע הצי המלכותי הבריטי שתי אוניות ישנות בכניסה לנמל העיר כדי לחסום אותה
1919 - ימאי הצי הקיסרי הגרמני הטביעו את אוניותיהם השבויות בנמל סקפה פלו שבסקוטלנד כדי למנוע את נפילתן בידי בריטניה
1924-1925 - ארצות הברית, בריטניה, יפן ואוסטרליה הטביעו אוניות שלהן במסגרת הקטנת צייהן מכוח אמנת וושינגטון
1939 - לאחר קרב נהר לה פלטה הטביע קברניט האונייה הגרמנית אדמירל גרף שפה את אונייתו מחוץ לנמל מונטווידאו שבאורוגוואי
1941 - צוות הסיירת האיטלקית סן ג'ורג'יו הטביע אותה בנמל טוברוק שבלוב כאשר העיר נכבשה על ידי הצבא הבריטי
1941 - במהלך המערכה במזרח אפריקה הורה מפקד שייטת הים האדום האיטלקית להרוס את מתקני נמל מאסאווה שבאריתריאה ולהטביע 18 אוניות בכניסות אליו לקראת כיבוש הנמל על ידי הבריטים.
שיקום הנמל ארך יותר משנה
1942 - בשלהי קרב מידוויי הטביעו היפנים ארבע נושאות מטוסים שלהם שניזוקו ללא תקנה - היריו, סוריו, קאגה ואקאגי
1942 - נושאת המטוסים האמריקאית לקסינגטון, שנפגעה קשה בקרב ים האלמוגים, טורפדה וטובעה על ידי משחתת אחות כדי למנוע את נפילתה בידי יפן
1942 - הטבעת אוניות הצי הצרפתי בטולון שבדרום צרפת כדי למנוע את נפילתן בידי הגרמנים
1943 - הוטבעו 32 כלי שיט של הצי הדני על מנת למנוע את תפיסתם בידי הגרמנים
1944 - בעלות הברית הטביעו אוניות ישנות כדי שישמשו כשוברי גלים במסגרת הקמת הנמלים המלאכותיים בחופי נורמנדי שבצרפת לאחר הנחיתה שם
1945-1946 - מבצע דדלייט - הטבעתן באוקיינוס האטלנטי של צוללות גרמניות שהוסגרו לידי בריטניה לאחר סיום מלחמת העולם השנייה באירופה
1946 - ציי ארצות הברית ואוסטרליה הטביעו 49 צוללות יפניות משלל המלחמה.
רובן הוטבעו כדי למנוע מברית המועצות מלסקור אותן
1946-1951- צי ארצות הברית הטביע 28 אוניות ששימשו כמטרות במהלך הניסויים הגרעיניים באטול ביקיני והזדהמו עקב כך בקרינה רדיואקטיבית
1967 - בתום מלחמת ששת הימים הטביעה מצרים כלי שיט בשני קצותיה של תעלת סואץ כדי לחסום אותה לשימוש על ידי ישראל.
התעלה נותרה סגורה לשיט עד 1975
1996 - הגוררת איתנה הוטבעה ליד איי אכזיב כדי שתהפוך לאתר צלילה
1997 - הסטי"ל אח"י כידון הוטבעה ליד חוף שבי ציון, כדי שתשמש אתר צלילה וזיכרון ללוחמי שייטת 13 שנפלו באסון השייטת
2012 - ספינת הדיג ניצן הוטבעה ליד נהריה כדי שתשמש כאתר צלילה.
הטבעה לשם סילוק כלי שיט וחומרים מסוכנים
כיום (שנות האלפיים) מוטבעות אוניות ישנות כשיטה להיפטר מהן, במקום להעבירן לפירוק.
שיטה זו שנויה במחלוקת ובמיוחד כאשר על גבי האונייה המוטבעת מצויים חומרים מסוכנים.
לעיתים נעשה הדבר בכוונה: בשנות השישים, במסגרת מבצע שכונה CHASE (ראשי תיבות של Cut Holes and Sink 'Em), הטביע הצי האמריקאי אוניות כשעליהן מטענים של גז עצבים מסוג VX, גז חרדל, פצצות אוויר, מוקשים ופסולת רדיואקטיבית.
האונייה האמריקאית אוריסקני הוטבעה ב-2006 כשעליה למעלה מ-3 טון של ביפנילים עתירי כלור (PCB), ששימשו כחומר מבודד בחיווט שבה, תוך הפרת אמנת סטוקהולם למניעת זיהום אורגני.
טיבוע אוניית הצי המלכותי האוסטרלי אדלייד (Adelaide) מול חופי ניו סאות' ויילס שנועד להיעשות ב-2010 עוכבה בכשנה עקב התנגדות ציבורית שנבעה מחשש מרעילות חומרים שעליה וכן חשש כי ההטבעה תשנה את משטר הגאות ונדידת החול באזור ההטבעה.
האונייה הוטבעה לאחר שנעשתה עבודה נוספת לסילוק חומרים מסוכנים מגופה.
חילות ים נוהגים להטביע אוניות ישנות על ידי הפיכתן למטרות ירי במסגרת תרגילים צבאיים או ניסויים.
כך הוטבעה ב-2005 נושאת המטוסים "אמריקה" לאחר פיצוצים בתוכה במסגרת ניסויים מסווגים, שנועדו לסייע בפיתוח נושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד.
כלי שיט של פיראטים מול חופי סומליה מוטבעים על ידי הרשויות לאחר שנתפסו.
לעומת זאת, סוחרי סמים קולומביאנים, המפעילים נרקו-צוללות לשם הברחת סמים לארצות הברית, נוהגים להטביען אם אותרו על ידי גורמי אכיפת חוק, על מנת להעלים את הראיות להברחת הסמים.
הטבת חלום הוא טקס הנזכר בתלמוד הבבלי, שיש לערוך לאחר שאדם חלם חלום שמצער אותו.
מטרת ההטבה היא למנוע את התקיימות החלום והשפעתו.
עיקרו של הטקס הוא בקשה משלושה אנשים שיאמרו שהחלום הוא חלום טוב.
מלבד טקס זה נזכרות בתלמוד דרכים נוספות לאדם שחלם חלום רע, כגון תפילת הטבת חלום, שאותה יש לומר בשעה שהכהנים אומרים ברכת כהנים, וכן 'תענית חלום' – שעל פי התלמוד .
מקור מנהג זה של הטבת חלום נזכר בתלמוד במסכת ברכות:
כאמור מטרת הטבת חלום, היא לאדם שראה חלום רע, ורוצה להפוך את תוכן ומהות החלום לדבר טוב.
לצורך כך צריך לבקש משלושה אנשים דורשי טובתו שיגידו שמדובר בחלום טוב.
זאת על מנת שאכן יתכוונו לכך שיתהפך עליו החלום לטובה.
יש שכתבו שאומרים דבר זה שבע פעמים.
ויש שכתבו שהמילים 'רחמנא לשוייה לטב שבע זימנין' הם חלק מהאמירה שאומרים לו, ויאמרו כן שלוש פעמים בלבד.
יש שנהגו לומר שלושה פסוקים שיש בהם עניין הפיכה, שלושה פסוקים שיש בהם עניין פדיון ושלושה פסוקים נוספים שיש בהם ענייני שלום.
מותר לערוך הטבת חלום אפילו בשבת.|שם=משנב}}, ויש חולקים.
במשנה ברורה כתב שיש לעשות את ההטבה מיד בבוקר מדין 'זריזין מקדימין למצוות'.
מותר להטיב את החלום אף בפני שלושה מקרוביו כגון בנו ואחיו.
גם אדם שמתענה תענית חלום, יעשה הטבת חלום.
כאמור מלבד הטבה זו, נזכרת בתלמוד אפשרות נוספת להטבת חלום במקרה שהחולם אינו יודע כלל איזה חלום חלם, רע או טוב:
"האי מאן דחזא חלמא ולא ידע מאי חזא, ליקום קמי כהני בעידנא דפרסי ידייהו ולימא הכי (=מי שראה חלום ואינו יודע מה ראה, יעמוד לפני הכהנים בשעה שפורסים את ידיהם ויאמר כך): ומסיים בהדי כהני, דעני צבורא אמן (= ומסיים יחד עם הכהנים, שעונה הציבור אמן.)"
הטבעה דנטלית הוא חותם נגטיבי של רקמות קשות (שיניים) ורקמות רכות בפה מהן ניתן ליצור תבנית חיובית (גבס או דגם).
ההטבעה נעשית באמצעות הנחת כפות לכל לסת המלאות חומר מתאים בתוך פה המטופל.
חומר ההטבעה הוא נוזלי, לרוב מסיליקון, אגר או חומר מלאכותי המעורבב בנפרד ומתגבש תוך מספר דקות.
לאחר ההתגבשות, החומר מותיר תרשים של חלל השיניים ומבני חלל הפה.
ההטבעות משמשות משמשים במספר תחומי רפואת שיניים, כולל:
רפואת שיניים משחזרת (למשל להכנת הטבעה משיניים שהוכנו לקבל שחזורים עקיפים חוץ-קורונאליים כמו כתרים, גשרים).
תותבות לסתות (שיקום תותב של מומים תוך-דרך הפה וחוץ-הפה כתוצאה מטראומה, מומים מולדים וכריתה כירורגית של גידולים).
ניתוחי פה ולסת למטרות פנים-אוראליות או חוץ-אורליות (למשל השתלות שיניים).
שימושים נפוצים פחות הם לייצור אפקטים בתעשיית הסרטים כאשר נבנה דגם הזהה לשיני שחקן ומאפשר בניית שיניים מלאכותיות.
הטבעות דנטליות משמשות גם לייצור מודלים אנטומיים ללימודי רפואת שיניים.
מעבדות שיניים מודרניות משתמשות בחיישנים דיגיטליים מיוחדים המוכנסים לחלל הפה ליצירת תמונה תלת־ממדית.
המודל מודפס באמצעות מכונת תכנון בעזרת מחשב או הדפסה תלת-ממדית.
הטבלה כפויה לנצרות היא הטבלה לנצרות בניגוד-לרצונו של האדם להיטבל לדת זו.
התאולוגים הנוצרים נחלקו בשאלת השימוש בהטבלה כפויה ובשאלת התוקף של הטבלה כזו.
יחד עם זאת, במהלך ההיסטוריה של הנצרות, הביאו הכוח והאינטרסים הפוליטיים והמדיניים של המיסיונרים והצלבנים לעיתים להטבלה כפויה והמרה דתם של אישים או אוכלוסיות ברחבי העולם, לדת הנוצרית.
בסוף המאה ה-4 כאשר הנצרות הפכה לדת ממוסדת ברומא העתיקה, החלה מחלוקת אודות אמצעי הכפייה להתנצרות של אנשים שאינם-נוצרים.
בתקופת הנצרות הקדומה לא נעשה שימוש בטבילה הכפויה לצורך מיסיון.
במקום זאת, דתו של הפרט התבססה על אמונתם של מנהיג העם או השבט: אם מנהיג של עם או שבט נכנס לנצרות באמצעים שלווים או אלימים, כל בני עמו או שבטו טבלו בעקבותיו.
עם זאת, זו לא הייתה טבילה כפויה ממשית.
הטבילה הכפויה ידועה ממלחמות סקסוניה בקרל הגדול, שם הוטבלו רבים.
בהטבלה זו ניתנה ביקורת והתנגדות קשה על ידי אלקווין.
טבילת כפויה שימשה מדי פעם גם כנגד יהודים, במיוחד כתוצאה מגירוש יהודי ספרד בשנת 1492 על ידי המלכים הקתולים, איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה ופרננדו השני, מלך אראגון.
באמריקה הלטינית לא נערכו טבילות כפויות לנצרות.
לדוגמה, בפרגוואי שם לא הקונקיסטאדור הספרדים והפורטוגלים היו אלה שעמדו בראש עבודות המיסיון - אלא המסדר הקתולי של הישועים, ולכן לא הייתה טבילה כפויה לדת הנוצרית.
היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, העניק כתב זכויות ליהודים בו אסר הטבלה כפויה שלהם לנצרות.
עד אמצע המאה ה-19 נערכו מדי פעם טבילות כפויות בגרמניה ובאוסטריה.
הורים שבגלל אמונתם האידאולוגית לא רצו שילדיהם יוטבלו, למשל בפטיזם, יהודים ואתאיסטים, נאלצו במקרים רבים להסכים לכך שילדיהם יוטבלו באיום של עונשים חמורים.
אם הם סירבו לתת את הסכמתם, רשויות כנסיית המדינה הציגו את הילדים באופן רשמי לטבילה.
ההורים לא רק נאלצו לשלם עבור הליך זה, אלא גם קיבלו עונשי מאסר וקנסות על אי הסכמתם.
הטבלה בקנזס הוא ציור משנת 1928 מאת הצייר האמריקאי ג'ון סטיוארט קארי.
הציור מציג טקס הטבלה לנצרות, שמתקיים בתוך שוקת בקר.
השמים מכילים עורב ויונה, שמתייחסים לעורב והיונה ששחרר נוח מהתיבה.
הוא מבוסס על טקס הטבלה שבו נכח קארי ב־1915. בשנה זו, בעקבות התייבשות אפיקי הנחלים, לא נותר אתר מתאים אחר לקיום הטקס, פרט לאותה שוקת בקר.
עובדת קיומו של הטקס מתועדת בתצלומים היסטוריים.
את הציור עצמו קארי יצר באוגוסט 1928, כעבור 13 שנים, וזאת מהזיכרון ובלי שניהל במהלכן רישומים או הערות.
הציור הוצג לראשונה בתערוכת בינאל (Biennal) ה-11 שהציגה ציורים בסוגת אומנות השמן האמריקאית העכשווית בגלריית קורקורן לאמנות בוושינגטון די.
היא נרכשה על ידי גרטרוד ונדרבילט ויטני ב-1930, ומוצגת במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית מאז 1931. הציור העניק לקארי תהילה בין־לאומית והוא נחשב לאחד מבין היצירות האייקוניות של תנועת האזורנות האמריקאית.
המבקר תומאס קרייבן כתב על הציור: "לא הייתה בורלסקה בתמונה, לא סאטירה, לא הטעיה מתוחכמת.
הוא נוצר מתוך יראת כבוד והבנה רוחנית, ובוצע מתוך כנות של כוונה שהיא נדירה מדי בכל אמנות."
מִטְבָּעוֹת באימפריה הרומית שימשו לייצור מטבעות למסחר שהיו נפוצות ברחבי האימפריה.
כיוון ששרדו רק מעט איורים ותבליטים, מעט ידוע על הארגון והתפעול של המטבעות וניתן לשחזר את שלבי פעולתן באופן כללי בלבד.
בעת העתיקה באימפריה הרומית - בדומה למדינות רבות אחרות - לא הייתה מטבעה במובן המודרני של המילה.
מתכות יקרות פשוט נמדדו לפי משקלן.
מאוחר יותר המתכות נוצקו לגושים אחידים כדי להקל על סחר חליפין.
גם המדליה הראשונה במובן של היום הייתה יצוקה, ונוצקה במאה ה-5 לפנה"ס.
כמאה שנים מאוחר יותר, עברו למטבעה במובן של היום, מה שהקל גם על ייצור המוני של מַטְבְּעוֹת.
כסף הארד הרומי היו האס והססטרטיוס בתקופת הרפובליקה הרומית, דנאריוס הכסף (במקורות העבריים מכונה דינר) והאאוראוס (aureus) שסומנו בצד הקדמי (XL ו-LX) הופיעו במאה ה-3 לפנה"ס.
שיטה זו נותרה ללא שינוי במידה רבה עד למאות הראשונות של העידן הקיסרי, עד לרפורמה המוניטרית של דיוקלטיאנוס.
מאוחר יותר הנהיג קונסטנטינוס הגדול מטבעות ברונזה ומטבעות זהב בחצי ורבע משקל.
המערכת המוניטרית באימפריה הרומית בתקופה הקיסרית
מימי אוגוסטוס נעשה שימוש במטבעות ממתכות וסגסוגות שונות, זהב, כסף, בילון (תערובת של נחושת וכסף), מטבעות ארד ונחושת.
זמן קצר לאחר אוגוסטוס, ליתר דיוק, משנת 15 לפני הספירה, רק לקיסר הייתה הזכות לטבוע מטבעות זהב וכסף.
משקלו של האאוראוס נקבע על ידי אוגוסטוס על 1/40 של פאונד (פאונד=ליברה רומית), כלומר 8.18 גרם, אך משקל זה פחת בהתמדה וברציפות במהלך המאות ה-1 עד המאה ה-3 של הקיסרות.
כבר בתקופת שלטונו של נירון קיסר, משקלו ירד ל-7.28 גרם, ותחת קיסרות קרקלה ל-6.55 גרם.
בשנת 284, דיוקלטיאנוס קבע את המשקל של האוראוס על 1/70 פאונד (ליברה), שהם 4.64 גרם.
חצי אאוראוס, הידוע גם ככינר הזהב, היה מטבע זהב קטן יותר, נדיר.
בשנת 307, הנהיג קונסטנטינוס מטבע זהב חדש, את הסולידוס, שמשקלו נקבע על 1/72 פאונד, כלומר 4.54 גרם.
הערכים הקטנים יותר של כסף זהב מסוג חדש זה היו הסמיסיס (semissis=חצי סולידוס) וטרמיסיס (tremissis=שליש סולידוס).
משקלו של הסולידוס נותר ללא שינוי במשך מאות שנים, אפילו בביזנטיון.
ליד סימן המטבעה, הופיע OB על מטבעות, שפירושו "אוברוסה" (זהב טהור) או 72 במספרים יווניים, שהבטיחה או את משקל הכסף (1/72 פאונד) או את טהורות החומר של המטבע.
דנאריוס הוטבעו כבר בימי הרפובליקה הרומית, ואוגוסטוס קבע את משקלם על 1/84 פאונד, שהם 3.89 גרם.
הם נטבעו עד אמצע המאה ה-3, אם כי הטוהר שלהם התדרדר משמעותית מאמצע המאה ה-2. בשלב זה יוצרו רבים מה שנקרא "סובּראטוס" דנאריוס (ליבת ברונזה עם ציפוי כסף דק).
אלה יכולים להיחשב לזיופים, אבל העיצוב והביצוע המצוין שלהם מעיד שייתכן שהם היו זיופים רשמיים של המדינה.
מטבע הכסף הקטן מהדנאריוס היה הקינר (quinar) הפחות נפוץ, כלומר חצי דנאריוס.
בשנת 215 טבע קרקלה מטבע כסף חדש, הדנאריוס הכפול בשם אנטוניניאנוס (antoninianus), במשקל 5.11 גרם.
הקוטר שלו מעט גדול יותר מהדנאריוס, והוא נבדל ממנו גם בכך שעל סוג זה של מטבע השליט מתואר תמיד עם כתר של קרני אור, ודיוקן הקיסרית נשען על סהר ירח.
הטבעתם ההמונית החלה בשנות ה-30 של המאה ה-3. בתקופת שלטונו של גליאנוס, הטוהר של הכסף האנטוניני הצטמצם ב-20%-25%, כך שהאנטוניניאנוס הטוב הפך תחילה לבילון, ולאחר מכן הפך למטבע נחושת שהכיל מעט מאוד כסף.
בתקופת שלטונו של אורליאנוס, האנטוניניאנוס מארד סופקו בציפוי המורכב מתערובת של עופרת וכסף, שעורר רושם של מטבע כסף עד שציפויו ירד, נשחק.
טביעת אנטוניניאנוס הנחושת בוטלה על ידי דיוקלטיאנוס.
דיוקלטיאנוס רצה לרסן את האינפלציה שהלכה וגברה באמצעות רפורמה מוניטרית ומקסום מחירים.
הוא הציג מטבע כסף חדש, denarius argenteus, על חלק מהחלקים שלו XCVI מציין שמשקלו היה 1/96 פאונד, כלומר 3.41 גרם.
סימן הכסף הייחודי (argenteus) על המטבע היה הכרחי מכיוון שה-denarius communis הוטבע באותו זמן, אך הוא היה עשוי מארד.
הזכות להטביע מטבעות נחושת ובארד נותרה בידי הסנאט הרומי, מה שצוין על המטבע באותיות SC (senatus consulto) עד אמצע המאה ה-3. בתקופה הקיסרית המוקדמת היו במחזור כמה סוגים של מטבעות נחושת: ססטרטיוס, דופונדיוס, אס, סמי וקוודרנים.
הססטרטיוס והדופונדיוס היו עשויים מפליז, והאס, הסמי והרבעים היו עשויים מנחושת אדומה.
יחס הערך של מטבעות הנחושת השונים היה כדלקמן:
טביעתם של מטבעות הנחושת הללו נפסקה באמצע המאה ה-3, מכיוון שהם הפכו מיותרים לצד האנטונינים, שכבר אז היו לחלוטין מארד.
תחת אורליאנוס היה ניסיון נוסף להחיות מטבעות ארד, הוטבעו מטבעות שלמים וחצי (ססטרטיוס ודופונדיוס).
מטבעות ארד אלה הוטבעו גם במהלך הדומינט.
באזור נפרד של המטבעות הרומיות בוצעו עבודת ההכנה שנדרשו להטבעה: התכת מתכות, הכנת לוחות המטבעות וכו'.
בחלק השני של המטבעה עבדו הפועלים שחרטו את הבסיסים והטביעו את המטבעות.
עובדים אלו נקראו סיגנאטור, סופוסטר, מליאטור וסקאלפטור (signator, suppostor, malliator, scalptor).
תפקידו של הסיגנאטור היה לחרוט את הבסיסים בפטיש.
גם עבודתו של הסקאלפטור הייתה דומה, אך במקורות קדומים שם זה מופיע גם בקשר לפיסול וחריטת אבני חן.
מכאן ניתן להסיק שבעת חריטת הבסיסים בפטיש שדרש כשרון אמנותי משמעותי – וכן הכנת דיוקנו של הקיסר, הדמויות בצד ההפוך – כך שהסיגנטורים רק הוסיפו את האלמנטים הנוספים הפשוטים יותר לבסיסים.
בראש פועלי המִטְבָּעוֹת עמדו ראשי קבוצות וסגניהם, לכל קבוצת עבודה היה מנהל נפרד.
מקרב צוות המטבעה בוצעה עבודת הנאמנות על ידי המפקחים (officinator), שבדקו את חומר הגלם, בחירת האריחים, ולבסוף בדקו את המטבעות הבודדים חלק אחר חלק.
המקורות מזכירים את הפרוקורטור והפראפוזיטוס (procuratort, praepositust) כמנהלים הגבוהים ביותר של המִטְבָּעוֹת, הראשון הוא המנהל והשני המנהל הטכני.
הטבחית מקסטמאר (בספרדית: La cocinera de Castamar) היא סדרת טלוויזיה ספרדית.
הסדרה היא דרמה תקופתית המבוססת על הספר "הטבחית מקסטמאר" מאת פרננדו ג'יי מוניז בכיכובם של מישל ג'נר ורוברטו אנריקז.
העלילה מתרחשת במדריד של תחילת המאה ה-18 ובמרכזה סיפור אהבה בין טבחית הסובלת מאגורפוביה לאציל אלמן.
הסדרה הופקה על ידי חברת ההפקה Buendía Estudios ועלתה לשידור במקור בשירותי הזרמת המדיה Atresplayer Premium בפברואר 2021.
הסדרה שודרה גם בערוץ החינמי הספרדי אנטנה 3 החל מאפריל 2021 ובמקביל בפלטפורמה של נטפליקס.
הסיפור מתרחש בשנת 1720 באזור מדריד בתקופת בה היה פליפה החמישי מלך ספרד.
לאחר שאיבדה את אביה, קלרה בלמונטה מפתחת אגורפוביה ומוצאת עבודה כטבחית באחוזתו של הדוכס מקסטמאר, שם כשהיא ספונה במטבחים היא מרגישה בטוחה.
הדוכס עצמו מתמודד עם הטרגדיה של מות אשתו ההרה.
הסדרה היא עיבוד לרומן בעל אותו השם מאת פרננדו ג'יי מוניז.
צילומי החוץ של הסדרה נעשו במיקומים שונים במדריד, סגוביה וקואנקה.
צילומי מבנה אחוזת הדוכס נערכו ביישוב בואדייה דל מונטה.
הצילומים ארכו ארבעה חודשים והסתיימו בדצמבר 2020. הסדרה מורכבת מ-12 פרקים באורך של 50 דקות.
הסדרה שודרה לראשונה ב-21 בפברואר 2021. השידור החינמי בספרד בערוץ אנטנה 3 החל ב-8 באפריל 2021 ונמשך כחודשיים וחצי והשיג נתוני רייטינג טובים יחסית (11.8% מנתח קהל).
דייגו ואלבה, צמד אצילים ספרדים, חיים את סגנון החיים האריסטוקרטי שאפיין את משפחות האצולה של מדריד במאה ה–18. אלבה היא אישה יפה ומסורה, דייגו הוא גברי ובעל ממון ונכסים.
הם רוכבים על סוסים יחד ויום אחד בעת הרכיבה בעודם משקיפים על שטחי האחוזה הנרחבים שלהם, אלבה מבשרת לדייגו שהיא בהיריון.
מיד לאחר שהוא מקבל את הבשורה ומזהיר אותה מפני רכיבה פרועה על גב סוס, היא נופלת מגבו של אותו הסוס ומתה.
בהמשך השניים מתמודדים עם תככים ומזימות מצד מקורבי האחוזה ומצד חבריהם.
"הטבעת נפלה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את השיר הוציאה בנובמבר 1988 לאור חברת התקליטים CBS ישראל, כסינגל הראשון מתוך אלבומה השלישי של אלאל, "אנטארקטיקה".
"הטבעת נפלה" נכתב על ידי מאיר גולדברג, והולחן על ידי אלאל.
השיר משלב דימויים עשירים וסמליות עמוקה המבטאים שבר ותהליך של שינוי.
הטבעת מסמלת שלמות, התחייבות או מערכת יחסים, ואובדנה מסמן קרע או שינוי בלתי נמנע.
"צל הירח" ו"הכביש הרטוב" יוצרים אווירה לילית ואפלה, המעידה על תחושת בדידות ואובדן.
גלגלי הענק בעיניה ש"פסקו לפעול" משקפים תחושת קיפאון רגשי, כאשר החור שנפער בחייה מדגיש את הכאב שנותר אחרי אובדן הטבעת.
השימוש במוטיב החור מגלם ריקנות או חוסר יכולת למלא חלל רגשי.
השיר עוסק ברובד הפנימי של ההתמודדות עם אובדן ומשאיר מקום לפרשנות רחבה.
הוא רומז לכך שלא כל החוויות או הכאבים מובנים במלואם – "לא הכל היא לוחצת לדעת".
השורות מדגישות כי החור שבתוך הטבעת, החלל הריק, הוא מה שנותר ומשמש כמטאפורה לקיום האנושי, שבו ריקנות היא חלק בלתי נפרד מהחוויה.
התנועה בכביש והמעבר דרך "החור בטבעת" רומזים לתהליך של המשך החיים למרות האובדן, כאשר צל הירח מסמל מקור אור מרוחק ומסתורי, שמלווה את הדרך החדשה.
ב-22 בנובמבר 1988 הוצג השיר כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה-20. ב-31 בינואר 1989 הגיע לשיאו במקום השישי.
לבסוף, ב-14 במרץ יצא מהדירוג השבועי לאחר 15 שבועות צעידה רצופה.
הטבעת הוא סרט קולנוע ישראלי מסוגת דרמה קומית משנת 2024 בבימוי של אדיר מילר, יואב פז ודורון פז, עם אדיר מילר, ג'וי ריגר ותיקי דיין בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשראת סיפורים אמיתיים שקרו למשפחתו של מילר כחלק משואת יהודי הונגריה.
הסרט צולם בישראל ובהונגריה ומשתתפים בו שחקנים ישראלים והונגרים.
על תפקידה ב"הטבעת" הייתה תיקי דיין מועמדת לפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 2024.
בודפשט, 1944 – יהודים מובלים לקרונות בקר על ידי חיילי צלב החץ בדרכם לאושוויץ.
טרם עלייתה לקרון, ויולטה (בולגרה קאוש) עם תינוק, נחשפת לירי באישה אחרת, מחליטה לתלוש את הטלאי הצהוב ומצליחה להתחמק.
עם חצייתה את הכביש, חייל אחד בשם יאנוש אורבן מזהה אותה ועומד לירות בה, אך זו מוסרת לו טבעת שקיבלה מאחותה ניקולט, והחייל משחרר אותה.
ישראל, 2001 – ארנון נובל (אדיר מילר) הוא חוזר בתשובה שעובד כמורה לנהיגה.
בעבר היה פרקליט מצליח שפוטר בגלל שנתפס במועדון קזינו לא חוקי.
ארנון קשור מאוד לאמו ויולטה (תיקי דיין) שמספרת לו מדי פעם על חייה בתקופת השואה בבודפשט ועל הטבעת שהצילה את חייהם, אך הוא אינו מביע עניין רב ואף משתמש בהומור שחור.
ארנון אוסף את ויולטה חזרה אל ביתה, מהרצאה שהעבירה בתיכון ראשונים בפתח תקווה.
במהלך הנסיעה, מקבל ארנון שיחת טלפון, בה התבשר כי אימו, בסיום הרצאתה, השליכה את הסלולרי של אחד התלמידים אל מעבר לגדר, וכי הדבר אינו מקובל על ידם.
עם סיום השיחה, אומר ארנון לאימו, כי יש לשקול בכובד ראש את המשך הרצאותיה, עקב חוסר העניין של התלמידים.
ויולטה מגיבה בחמת זעם ואומרת כי לא תוותר וכי הרצאותיה הן "שליחות" לדור הבא.
לארנון יש בת תחקירנית בשם עלמה (ג'וי ריגר) שגודלה על ידי בת זוגו.
לקראת יום הולדתה ה-80 של ויולטה, ארנון מחליט לנסוע לבודפשט למצוא את הטבעת.
על אף היותו מנותק קשר מעלמה בין השאר עקב היותה לסבית מוצהרת דבר אותו הוא מסרב לקבל, ארנון רוצה לצרף אותו אליה.
הוא מזמין אותה לפגישה בבית קפה מקומי, בכיסוי של חברת הפקות בשם "אר אנד נובל".
היא מסרבת בתקיפות להצעתו של ארנון פעם אחר פעם, אך נשארת בקשר הדוק עם ויולטה ואף מבשרת לה כי היא מתחתנת עם בת זוגה דקלה (ירדן ג'רבי).
באחד מן הימים, ויולטה נופלת בביתה, שוברת את האגן ונכנסת לניתוח.
למרות שהניתוח עבר בהצלחה, גופה התקשה לעבור את ההליך הרפואי, מצבה מדרדר והיא מורדמת ומונשמת.
עלמה משנה את דעתה ומחליטה לנסוע לבודפשט לחפש את הטבעת יחד עם ארנון.
השניים נעזרים בשירותיו של חוקר הונגרי בשם לאצי (פטר לינקה).
עם הגעתם לספרייה מקומית, הם אוספים פרטים נוספים על החייל אורבן, אשר נודע גם בכינויו "קק זמו".
לראשונה, הם מגלים כי אורבן מת מיד לאחר המלחמה.
במסע רב תהפוכות, הם מגיעים לבית קברות עתיק בהונגריה, בניסיון למצוא את קברו של אורבן בחלקת חיילי צלב החץ, אך נתקלים במבוי סתום.
לאחר שאחד העובדים במקום ירק על מצבתו של אחד היהודים הקבורים במקום, ארנון ניגש אליו ומעמיד פני אנטישמי, בניסיון להבין היכן החלקה ממקומת.
העובד משתכנע ומוביל אותם אל חלקת הקבר של אורבן.
לאצי השיג את מקום המגורים של משפחתו של אורבן, אך אינו מצליח להודיע לארנון ומבקש מעלמה שתודיע לו, בכדי שילכו לשם מחר.
היא מגלה כי ארנון אינו נוכח בחדרו והלך למועדון קזינו בעיר.
עם הגעתו, הם רבים בנוגע לקשרים של עלמה עם דקלה, היא מזלזלת בו ואומרת כי הוא אינו יהודי ואינו עבר ברית מילה.
בתגובה, סוטר לה והיא בורחת מהחדר.
למחרת, הוא מספר לה כי אחד מבני משפחתו נורה על נהר הדנובה, לאחר שהופשטו מכנסיו, למרות שהחזיק בתעודות מזויפות.
עם הגעתם למקום מגוריה של משפחת אורבן, מסביר להם לאצי כי אסור להם להגיד שהם מישראל ועליהם להצניע כל סממן יהודי.
נכדתו של אורבן, מריקה (דומיניקה בירו פנה) פותחת את הדלת, ולאצי מסביר לה כי הם עושים עבודת מחקר על "גיבורי המלחמה" בהונגריה, והאם יש להם קשר ליאנוש אורבן.
מריקה משיבה כי היא "לא מדברת עם נאצים" וטורקת בפניהם את הדלת.
עלמה דופקת בדלת שוב ומריקה דורשת מהם ללכת ומאיימת להזמין משטרה.
עלמה מסבירה לה כי הם מישראל, וכי הם רוצים לדעת האם יש לה קשר ליאנוש אורבן, מפני שהוא הציל את חיי אביה וסבתה במלחמה.
היא מכניסה אותם אל ביתה.
ארנון ועלמה משוחחים דקות ארוכות עם מריקה ואמה מגדה (אסתר מרטון), מספרים את סיפורם ושואלים האם יש ברשותם טבעת שענד אורבן והייתה שייכת לויולטה.
באותה עת, מריקה ענדה את הטבעת.
מגדה מסבירה לארנון כי טבעת זו היא המזכרת האחרונה מאורבן, ומראה לו אוסף גדול של תכשיטים, לרבות שיני זהב, ששמר אורבן מכל יהודי שהציל, ומציעה לו לקחת אחד מהם, אך לא את הטבעת.
במקביל, מנסה עלמה להתקרב למריקה, ואף מפתחת מולה אינטראקציה רומנטית.
בשלב מסוים, מסביר ארנון לעלמה כי הם לא מוכנים לתת את הטבעת, וכמוצא אחרון, הוא מציע למגדה שהוא ייתן למחרת עדות ממקור ראשון על מעשיו של אורבן בתקופת המלחמה בוועדה בינלאומית בבודפשט, וזו תקבע את מעמדו כחסיד אומות העולם מטעם ממשלת הונגריה.
מגדה מסכימה לתת את הטבעת בתמורה למעמד שכזה.
עם יציאתם מהבית, עלמה כועסת על ארנון שהולך להכתיר פושע מלחמה כצדיק בתמורה לטבעת.
עם כינוס הוועדה, ארנון עולה לדוכן העדות, ובמפתיע נואם על מעשיו הקשים של אורבן, אומר כי הוא פושע מלחמה ומצהיר כי ילדיו ונכדיו, לא ישכחו ולא יסלחו.
מגדה נוטשת את האולם כשהיא נסערת ובוכה.
מריקה קוראת לעלמה, מתנצלת בשם סבה, ונותנת לה את הטבעת.
למחרת הוועדה, עלמה ודקלה מתחתנות בטקס מקומי בבודפשט, בנוכחות ארנון, אשר מקבל את יחסיהן ברצון.
ארנון נותן את הטבעת לאמו ויולטה זמן קצר לפני פטירתה.
אימו של אדיר מילר מופיעה בסוף הסרט בתפקיד עצמה.
הסרט הופק בידי האחים לאון ומשה אדרי.
בסרט בוצעו שחזורים היסטוריים בנוכחות מאות ניצבים הונגרים.
חלק מהסרט צולם בגדות נהר הדנובה ובתחנת הרכבת המקורית בבודפשט בה בוצע הטרנספורט, תוך שימוש בקרונות אמיתיים.
בבית העלמין בו צולם הסרט, נודע למילר באופן מקרי כי הוריה של סבתו קבורים במקום, והחליט לבנות את מצבת קברם מחדש.
עריכות קולנועיות של הסרט החלו כחודש לפני טבח שבעה באוקטובר ונעצרו למשך מספר חודשים.
אביו של מילר, יואל, נפטר ימים ספורים לפני הקרנת הבכורה, אך זו נערכה כמתוכנן.
שם השחקן שם הדמות הערותאדיר מילרארנון נובלתיקי דייןויולטה נובלג'וי ריגרעלמה נובלירדן ג'רבידקלהפטר לינקהלאציחוקר פרטידומיניקה בירו פנהמריקהנכדתו של יאנוש אורבןאסתר מרטוןמגדהבתו של יאנוש אורבןבוגלרקה קאושויולטה הצעירהצ'רבה קרקסעובד בבית הקברותאנה בלוגניקולטאחותה של ויולטה
הטבעת האחת , ידועה גם כטבעת השלטת (The Ruling Ring) ורועץ יסילדור (Isildur's Bane), היא מרכיב עלילתי מרכזי בספרו של ג'.
היא הופיעה לראשונה ביצירה הקודמת ההוביט (1937) כטבעת קסם המעניקה לבעליה את היכולת להפוך לבלתי נראה.
טולקין שינה את משמעותה והפך אותה לטבעת כוח זדונית, ושיכתב חלקים מההוביט כך שיתאימו לנרטיב המורחב של שר הטבעות.
בספר זה, מתואר מסעו של ההוביט פרודו בגינס להשמיד את הטבעת ולהציל את הארץ התיכונה.
חוקרים השוו את העלילה לזו של מחזור האופרות טבעת הניבלונג מאת המלחין ריכרד וגנר, שגם בו טבעת עומדת במרכז העלילה.
טולקין דחה כל קשר ישיר בין היצירות, אולם חוקרים טוענים כי שניהם שאבו מאותו בסיס מיתולוגי, לפחות במידה מסוימת.
השפעה נוספת על הסיפור נובעת ממחקרו של טולקין על האל הפגאני נודנס, דמות מהמיתולוגיה הקלטית, שבמקדשו בפארק לידני בגלוסטרשייר מצא כתובת לטינית הכוללת קללה על גנב טבעת.
טולקין התנגד לפרשנות אלגורית של סיפורו, וטען כי התאמתו לאירועים כמו מלחמת העולם השנייה או פיתוח הפצצה האטומית היא עניין שבשיפוט הקוראים.
עם זאת, חוקרים אחרים קשרו בין הטבעת לבין טבעת גיגס (Ring of Gyges) המופיעה ביצירתו של אפלטון, הרפובליקה, אשר גם בה ניתנת לבעל הטבעת יכולת להיעלם.
יחד עם זאת, לא קיימת עדות לכך שטולקין שאב במישרין מן הסיפור האפלטוני.
הטבעת האחת נוצרה בידי אדון האופל סאורון במהלך העידן השני, מתוך כוונה להשיג שליטה על עמי הארץ התיכונה החופשיים.
תחת תחפושת ערמומית כ"אנאטר" (Annatar), כלומר "אדון המתנות", סייע סאורון לבעלי המלאכה העלפים מארגיון ולמנהיגם, קלברימבור, ביצירת טבעות הכוח.
לאחר מכן, בסתר ובמרמה, ועל סמך הידע שרכש מן העלפים, חישל את הטבעת האחת בלב הר הגזירה.
סאורון ייעד את הטבעת להיות החזקה מכל הטבעות, וביכולתה למשול ולשלוט בעונדי שאר הטבעות.
מאחר שטבעות הכוח האחרות היו עוצמתיות גם בלעדיו, נאלץ סאורון להשקיע חלק רב מכוחו האישי בטבעת האחת כדי להשיג את מטרתו.
תהליך חישול הטבעת חיזק את סאורון מצד אחד, אך גם החליש אותו: עם הטבעת, הייתה לו שליטה על יתר הטבעות, וכוחו גדל במידה ניכרת; אך בשל העובדה שכוחו נקשר אל הטבעת עצמה, הפך תלוי בה.
הטבעת האחת נראתה כטבעת זהב פשוטה, אך הייתה חסינה לחלוטין לכל נזק, אפילו לאש דרקונים – בשונה מטבעות אחרות.
ניתן היה להשמידה רק אם תושלך אל הלבה של הר האבדון, המקום שבו נוצרה.
כמו טבעות קסם פשוטות יותר, אך בשונה מהטבעות הכוח האחרות, לא שובצה בה כל אבן חן.
היא יכלה לשנות את גודלה, ואולי אף את משקלה, ולעיתים התרחבה לפתע כדי לחמוק מידו של נושא אותה.
את הטבעת ניתן היה לזהות רק באמצעות חימומה באש, אז נגלתה עליה כתובת לוהטת בלשון השחורה, שפה שהמציא סאורון, בכתב טנגוור (Tengwar) העלפי.
הכתובת כוללת שני טורים מתוך הבית המלא של שיר הטבעות:
כתובת בלשון השחורה(בכתב טנגוור) תעתיק לעברית של הכתובת תרגום לעברית אש נזג דורבטולוק, אש נזג גימבטול, אש נזג תרקטולוק, אג בורזום-אישי קרימפטולטבעת אחת למשול בכולן, טבעת אחת למצאן, טבעת אחת להשיב את כולן, באופל לכבלן.