tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי מקור אחד בזמן העלילה על האחים רייצס (בשנת ה'תפ"ח, 1728) כיהן בתפקיד תורני בלבוב, אך הצליח להימלט ממאסר מכיוון ששהה באותה עת בז'ולקייב.
הוא היה מראשי הלוחמים בשרידי התנועה השבתאית ואף חתם בשנת 1751 נגד רבי יהונתן אייבשיץ על רקע ההאשמות נגדו כשבתאי, אך בשלב מסוים חזר בו כנראה ומשך ידו מהמחלוקת בעניינו של הרב אייבשיץ.
במסגרת מעמדו כרב המפורסם ביותר בגליציה, עמד רבי חיים בראש משלחת הרבנים שנבחרו להשתתף בוויכוח הפומבי עם הפרנקיסטים שנערך בקיץ 1759 באקדמיה בלבוב.
לפי מסורת חב"דית היה מתלמידי הבעל שם טוב, שאף שלח אליו משימה של 'תיקון נשמה'.
הוא נפטר ונקבר בלבוב בי"ג בתמוז ה'תקל"א, 25 ביוני 1771. הוא הורה בצוואתו שלא לכתוב על מצבתו תארים מלבד הרב.
בנו הבכור רבי אריה ליב הכהן רפפורט - אב"ד ור"מ לבוב.
בנו היה רבי דב בריש רפפורט אב"ד מז'יבוז', אביו של רבי חיים הכהן רפפורט אב"ד אוסטרהא שנקרא על שם סב אביו.
רבי נחמן הכהן רפפורט - אב"ד גלוגא
רבי שמחה הכהן רפפורט - אב"ד פודהייץ (נפטר תקכ"ה)
יארה - נישאה לרב יואל קצנלנבוגן, אב"ד שינובה, יריטשוב והרובישוב.
בנו של רבי דוד קצנלנבוגן אב"ד אה"ו ונכדו של רבי יחזקאל קצינאלפוגין, ה"כנסת יחזקאל"
בת שנישאה לרב אהרן איטינגא אב"ד יברוב וריישא
מלכה - נישאה לרב גרשון גינזבורג, אב"ד הורקי
בת שנישאה לרב נחמן בן בצלאל כ"ץ, בנו של רבי נפתלי כ"ץ, ה"סמיכת חכמים"
רבקה - נישאה לבנו של רבי שלום שכנא מסלוצק
בת שנישאה לרב שמחה בנו של דודה רבי בנימין אב"ד קאליש
בתו הצעירה נישאה לרב ברוך ב"ר מנחם מנדל ב"ר הירץ
זכר חיים, דרושים, לבוב: ישראל אלימלך שטאנד, תרכ"ו
(מהדורה נוספת: ניו יורק תשמ"א)
רוב כתביו אבדו ובהם פירוש לספר הזוהר.
רבי חיים הכהן רפפורט (השני; נולד בשנת 1773 או 1774 ונפטר בל' בחשוון ה'ת"ר, 7 בנובמבר 1839) היה רב פולני בן המאה ה-19. רבה של אוסטרהא, ומחבר ספר השו"ת מים חיים.
נולד למשפחת רבנים כהנים מיוחסת מבית רפפורט.
אביו היה רבי דב בריש רפפורט אב"ד מז'יבוז', בנו של רבי אריה ליב הכהן רפפורט אב"ד ור"מ לבוב, ואמו הייתה בתו של רבי מאיר מקונסטנטין בנו של רבי יעקב עמדין.
הוא נקרא על שם סב אביו - רבי חיים הכהן רפפורט, רבה של לבוב.
נישא להענא ציפורה בת הגביר ר' אבא'לה הכהן זוסמן מאוסטרהא ועבר להתגורר בעירה.
בני העיר כינו אותו ר' חים ציפורה'ס על שם אשתו.
סמוך על שולחן חמיו העשיר, השקיע את מרצו בלימוד תורה והתכתב עם גדולי דורו, כמו רבי אפרים זלמן מרגליות, ובמשך הזמן התפרסם שמו.
הוא ענה לשאלות בהלכה שנשלחו אליו ועסק גם בהתרת עגונות.
בשנת ה'תקע"ה החליט ועד הקהילה המקומי ליזום צעד רשמי שיכיר בו כתלמיד חכם, ומאחר שסירב לקבלת מלגת קיום מקופת הקהילה, שלח לו הוועד "כתב סמיכת חכמים" ובו נאמר שבשל היותו תלמיד חכם החליט הוועד לפטרו מתשלום מיסי הקהילה.
על מסמך זה החתימו את הדוכס, שליט העיר קרול יבלינובסקי, כדי להעצים את תוקפו והוא נמסר לידי הרב רפפורט.
עם פטירת רבה של העיר, רבי בצלאל מרגליות בשנת ה'תקפ"ב, 1822, הכתירו אותו כממלא מקומו ברבנות אוסטרהא.
נמנה עם גדולי דורו ובא בכתובים בשאלות הלכתיות עם רבים מהם.
תשובותיו כונסו בספר השו"ת מים חיים.
בין היתר, ישב בראש בית הדין ששפט בדין תורה שהתנהל בין מדפיסי ברדיטשוב ומדפיסי סלאוויטא על זכויות הדפסת הספר "חק לישראל".
הוא כיהן ברבנות אוסטרהא שבע עשרה שנים.
בזקנותו התקשה לנהל את ענייני בית הדין המקומי ולבקשתו מונה בנו הרב יעקב הכהן רפפורט תחתיו כאב"ד העיר.
לאחר פטירתו מילא בנו את מקומו גם כרבה של העיר.
בנו הבכור לייב הכהן רפפורט (נפטר בגיל צעיר).
בנו רבי יעקב הכהן רפפורט - רבה של אוסטרהא.
בנו רבי יקותיאל זיסל הכהן רפפורט - גר במינסק, מחידושיו באו בספרו של אביו.
היה חתנו של רבי יעקב ברוכין ומראשי חברת מקיצי נרדמים.
בתו (שכפי הנראה נקראה בשם צ'רנה-ביילה) שנישאה לדוב בער בן מרדכי קלמן היילפירסון (גלפרסון) מזסלאב ולהם נולדו, בין היתר: אברהם-שמואל הלפרסון (גלפרסון), איצק-סרול הלפרסון, יהושע (אבסיי) הלפרסון (גלפרסון), אריה-לייביש הלפרסון (גלפרסון) ויחיאל-מיכל הלפרסון (גלפרסון).
אוצרות חיים על התורה, נספח לשו"ת מים חיים
רבי חיים גדליה (האגין) דילקריס (או: אבגרדן או יצחק; באנגלית: Hagin fil Deulacres; כנראה נפטר ב-1290) היה פרסביטר יהודי אנגליה, הרב הראשי הממונה מטעם השלטונות על יהדות אנגליה.
אבגרדן, בשמו היהודי, יצחק או חיים, נולד בלונדון.
אביו היה איש עסקים בשם קריס (Cresse) או דילקריס (Deulacresse), אחיו של רבי אליהו מנחם מלונדריש.
האב, שנפטר בשנת 1269, זכה להערכה רבה.
אדוארד הראשון, מלך אנגליה, מצוטט כמי שהוסיף בכתב ידו על גבי שטר הצוואה של האב: "הוא מעולם לא חטא כלפינו בהיותו בחיים, אלא חי ביושר ובאמונה לפי מנהגי היהודים כיהודי טוב ונאמן".
אבגרדן, או האגין, אינו מוזכר במקורות היהודיים כי לא היה מקובל על הקהילה היהודית בזמנו.
יחסי הקהילה עם השלטונות ערב גירוש יהדות אנגליה היו מעורערים.
הקהילה סבלה לאורך כל ימי שלטונו של אדוארד הראשון מרדיפות, עלילות דם והאשמות בזיוף מטבעות.
לאחר שכבר גמלה בלבו של אדוארד ההחלטה על גירוש היהודים, פנתה אם המלך אלינור מפרובנס, שהיהודי אבגרדן נשא חן בעיניה, אל בנה בבקשה למנות יהודי שיהיה אחראי ומפקח על הקהילה היהודית.
הוא התמנה למשרתו ב-15 במאי 1281 והחזיק במשרה זו עד יום הגירוש בשנת 1290. שמו כראש רבני אנגליה מוזכר רק במקורות נוצריים בני התקופה.
הוא לא מוזכר בין המגורשים, ולכן משערים כי נפטר לפני הגירוש.
הוא עצמו קיבל תעודת ביטחון מיוחדת לקראת הגירוש, אך רכושו של בנו הוחרם.
שמו המקורי היה כפי הנראה "Hoggen" – כינוי גנאי שהוענק לו בידי האנגלים, צורת הרבים של "Hog", "חזיר" באנגלית ימי-ביניימית.
אדולף נויבאואר מייחס לו את תרגומן של כמה מעבודותיו בתחום האסטרולוגיה של רבי אברהם אבן עזרא.
פרופ' באוניברסיטת חיפה, מנהל מכללת אורנים וקונסול לענייני תרבות בבוסטון.
נולד ב-1924 בעיר בז'זין (על יד לודז') בפולין.
גדל בבית ציוני, לא מסורתי.
אביו היה יידישיסט, והייתה לו ספרייה עשירה של סופרי יידיש מפורסמים.
בשנת 1934 עלה חיים לארץ עם משפחתו.
היה פעיל בתנועת הצופים, ובין מייסדי צופים ב' (קיבוץ בארי בהמשך) ומדריך בצופים בירושלים.
בתקופת הפילוג בקיבוץ המאוחד, כאשר חברי מפא"י עזבו את הקיבוץ, עזב הדומי את הקיבוץ ופנה ללימודים בסמינר למורים בגבעת השלושה.
בשנת 1950 לאחר שהות בארצות הברית עבר לקיבוץ רמת יוחנן.
הדומי לימד בבית הספר של גוש זבולון במשך 18 שנה ובתוך זמן זה גם ניהל את בית הספר.
הדומי למד ביולוגיה בתל אביב ובירושלים והיה חבר בצוות המרכז להוראת המדעים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במסגרת המרכז עסק בהכנה של תוכניות לימודים בביולוגיה.
בשנים 1966–1968 היה קונסול לענייני תרבות בבוסטון מטעם משרד החוץ.
בראשית שנות השבעים היה מזכיר קיבוץ רמת יוחנן, מנהל האגף לחינוך התיישבותי במשרד החינוך וחבר המזכירות הפדגוגית.
בשנת 1972 ריכז הדומי בסמינר אורנים את המחלקה לחינוך בחטיבה האקדמאית.
הדומי הקים את המכון לשיפור דרכי ההוראה באורנים.
בשנת 1976 הוענק להדומי תואר דוקטור מאוניברסיטת לסטר באנגליה על מחקריו בתחום הכשרת מורים להוראת המדעים.
בשנת 1982 הוענק לו תואר פרופסור מאוניברסיטת חיפה.
משנת 1982 ועד מותו הפתאומי ב-1986 ניהל את סמינר אורנים.
חיים הילפשטיין (Chaim Hilfstein; 14 בנובמבר 1876, קרקוב, גליציה, אוסטריה – 9 במאי 1950, תל אביב) היה בכיר בפעילות הציונית בגליציה ונשיא הגימנסיה העברית בקרקוב, שנקראה על שמו.
נולד בקרקוב שבגליציה, אוסטריה, בן לאב סוחר סוסים שמוצא משפחתו מכפר ליד ודוביצה.
גדל בשנותיו הראשונות כ"נער רחוב" (עישן סיגריות מגיל שבע וחצה את נהר הויסלה בשחיה).
לאחר שנטש את לימודיו בתלמוד תורה נכנס לבית ספר יסודי כללי, שם הוקסם מלימודי היסטוריה כללית ותולדות עם ישראל.
בגיל 12 החל ללמוד בגימנסיה בעירו, שם נתקל לראשונה באנטישמיות.
הוא הצטיין בלימודיו והיה חבר במועדונים ספרותיים-סוציאליסטיים.
בשנת 1895, בהיותו בן 19 חבר לארגון הציוני "הלבנון", במסגרתו קרא את "מדינת היהודים" מאת בנימין זאב הרצל.
ב-1897 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת קרקוב (בסיום לימודיו הוסמך כרופא פנימי) והיה בין מייסדיו של ארגון הסטודנטים הציוני "פשדשויט" (השחר).
בהמשך כיהן כיו"ר הוועד הפועל של ההסתדרות הציונית בגליציה המערבית ושלזיה והיה אף מועמד בבחירות לפרלמנט האוסטרי.
בשנת 1921 החל לכהן כנשיא הגימנסיה העברית בקרקוב, תפקיד אותו עזב לאחר שנה.
אולם ב-1927 שב לתפקידו, וכיהן בו עד לסגירת המוסד ב-1 בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1937 נקראה הגימנסיה על שמו.
רעייתו מרים (1877–1951) הייתה אחותו של חיים נתן דמביצר.
בשנת 1924 נולד בנם אדוארד.
בתקופת השואה שרד עם אשתו את גטו קרקוב, מחנה פלאשוב ומחנה ברינליץ (המחנה שהקים אוסקר שינדלר), שם היה אחראי על בית החולים.
שמו נכלל ברשימת שינדלר יחד עם רעייתו ובנו אדוארד.
לאחר המלחמה הגיע כפליט למחנות העקורים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה, וב-1946 עלו לארץ ישראל.
הילפשטיין נפטר בשנת 1950, בגיל 73. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
זיכרונותיו מתקופת השואה (בשפה הפולנית) שמורים במכון משואה.
חיים דים (11 בספטמבר 1928, כ"ו באלול ה'תרפ"ח – 20 ביולי 1967, י"ב בתמוז ה'תשכ"ז) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, לוחם ומפקד בפלמ"ח ובצה"ל.
מפקד יחידה 30, מג"ד בחיל השריון, סמח"ט וסגן מפקד אוגדה 38 במלחמת ששת הימים.
חיים דים נולד בפשמישל בפולין, ליהודה וגיזלה דים.
היה נצר למשפחת כ"ד דורות של רבנים חשובים.
אביו, ד"ר לפילוסופיה מאוניברסיטת וינה, חינכו לציונות.
למד בבית ספר יסודי ואחר הצהרים למד לימודי קודש ועברית.
למד בבית ספר תיכון ברוסיה, עקב גירוש משפחתו על ידי הנאצים.
תקופה זו חיו בדוחק בנדודים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזר לפולין והצטרף לתנועת נוער ציונית, ניסה לעלות לארץ ונתפס על ידי הבריטים.
נכלא בקפריסין שם הצטרף לפלמ"ח ומשם הגיע לארץ ישראל.
במלחמת העצמאות לחם בשורות הפלמ"ח בגדוד הרביעי בחטיבת הראל.
מיד לאחר המלחמה נשלח לבית הספר לקצינים.
חיים נודע כמפקד נועז, בעל מעוף ודמיון.
פיקד על יחידה 30, יחידה מיוחדת שפעלה נגד המסתננים.
במסגרת שירותו ביחידה גם יצא למסע בפטרה עם סגנו אהרון קמארה.
על בסיס יחידה 30 הוקמה יחידה 101. לאחר מכן עבר לחיל השריון והיה בין בוניו ומיסדיו של חיל זה.
במבצע קדש היה סגן מפקד גדוד 9 ובהמשך ממלא מקום מפקד בגדוד.
לאחר מכן פיקד על גדוד 61 ובהמשך מונה לראש ענף תורת לחימה במפקדת גייסות השריון.
בשנת 1959 נשלח לפו"ם ונחשב בין המצטיינים במחזורו.
היה מפקד קורס קציני שריון ומפקד קורס מפקדי פלוגות בחיל השריון.
לאחר שפיקד על גדוד טנקים 82 בחטיבה 7 נשלח לשנת לימודים והשתלמות לקורס שריון מתקדם במרכז השריון של צבא ארצות הברית בפורט נוקס, קנטקי בארצות הברית לאחר מכן מונה סמח"ט חטיבה 37 וחטיבה 200. דים עסק רבות בתורת הלחימה של השריון והיה בין מומחי הגייס בתחום הסיור המשוריין.
לפני מלחמת ששת הימים מונה לראש מה"ד במחלקת הדרכה תחת אריק שרון שהיה ראש מחלקת הדרכה בצה"ל.
בפרוץ מלחמת ששת הימים היה ראש המטה באוגדה 38 של אריאל שרון, אחת משלוש האוגדות שלחמו בסיני.
דים תכנן את קרב אום כתף במלחמת ששת הימים שנערך בין צה"ל והצבא המצרי, במתחם המבוצר שבאום כתף בחלקו המזרחי של חצי האי סיני.
הכוח הישראלי, בפיקוד אריאל שרון, הצליח לכבוש את המתחם הנמצא ממזרח לצומת אבו עגילה לאחר שבמהלך הקרב שילב בהצלחה מסגרות גדולות של שריון וחיל רגלים בסיוע יחידות הנדסה, תותחנים וחיל אוויר תוך שימוש בהונאה צבאית ובתחבולנות.
הקרב נחשב לאחד המוצלחים בתולדות צה"ל ונלמד לאחר מכן באקדמיות צבאיות ברחבי העולם.
בתום מלחמת ששת הימים הוענקה לו דרגת אלוף-משנה על ידי הרמטכ"ל יצחק רבין.
נפטר ממחלת הסרטן לאחר המלחמה בי"ב בתמוז תשכ"ז, 20 ביולי 1967. בן 38 בפטירתו.
התגורר בשכונת נווה מגן ברמת השרון.
הניח אישה, יהודית דים, בן ובת.
בדברי ההספד אמר האלוף אריק שרון:
הובא למנוחת בבית הקברות הצבאי בקריית שאול.
חיים דנון (נולד ב-31 במרץ 1946) הוא איש עסקים ישראלי, בעלים ויו"ר של חברת קומסקו בע"מ.
אביו היה איש צבא קבע.
בילדותו למד בבית ספר כצנלסון שבגבעתיים, ממנו עבר לבית ספר משה הס בתל אביב, ולתיכון עירוני ט'.
בכיתה י' הצטרף ל בחיפה, אותה סיים בשנת 1964.
באוגוסט 1964 התגייס דנון לחיל השריון שם עבר מסלול ייחודי והוסמך לקצונה תוך תשעה חודשים מגיוסו.
לאחר סיום קורס הקצינים הדריך כשנה בקורס מפקדי טנקים, ולאחר מכן מונה למפקד מחלקה בחטיבה 7, שם בחודשים מרץ – אפריל 1966 עבר את טבילת האש הראשונה שלו במהלך הקרב על המים.
ב-1966 החל דנון קורס מפקדי פלוגות, אולם כחודש לאחר תחילת הקורס נשלח עם עוד שלושה קצינים לאנגליה על מנת ללמוד את מערכות טנק הצ'יפטיין אותו רצה צה"ל לרכוש.
בתקופת הכוננות שקדמה למלחמת ששת הימים התברר כי הבריטים לא יאפשרו שימוש מבצעי בטנק.
חיילי היחידה צוותו לפלוגת צנטוריונים שהוקמה וצורפה לחטיבה 10, כשדנון בתפקיד סגן מפקד הפלוגה.
הפלוגה השתתפה בכיבוש נבי סמואל ובהמשך עלתה על תל אל פול כאשר הטנק של דנון מוביל את הכח.
לאחר כיבוש תל אל פול המשיכו לכיבוש רמאללה.
עם תום המלחמה פוזרה יחידת הניסוי של הצ'יפטיינים ודנון מונה למפקד פלוגה בגדוד 53 שהוקם בסיני בפיקודו של יצחק בן שוהם כחלק מחטיבה 7. בין השנים 1967–1970 הוחזר דנון מספר פעמים להכנות לקליטת הצ'פטיינים בצה"ל, כולל כתיבת חומרי ההדרכה.
לקראת סוף 1969 התקבלה הודעה מבריטניה על ביטול עסקת המכירה, ודנון, שאמור היה להתמנות למפקד פלוגת הצ'יפטיינים הראשונה בצה"ל, החליט שלא להאריך את שירותו.
דנון השתחרר משירות הקבע ב-15 באוגוסט 1970.
ב-16 באוגוסט 1970, יום לאחר שחרורו, החל לעבוד בחברת בלקווד הודג' ישראל, שיבאה ציוד מכני הנדסי מתוצרת טרקס, כעוזר למנהל המכירות.
לאחר כשנה מונה למנהל המכירות.
במקביל, החל בלימודי כלכלה ומינהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן, אותם סיים בשנת 1975.
בדצמבר 1970 צורף להקמת חטיבת מילואים חדשה – חטיבה 679, כסגן מפקד גדוד 57. מפקד הגדוד בהצבת חירום היה אביגדור קהלני, ובעת פעילות בט"ש היה דנון מפקד הגדוד בפועל.
בשנת 1972 מונה משה הראל למפקד הגדוד ודנון המשיך כסגנו.
ב-6 באוקטובר 1973, עם הישמע האזעקה בשעה 14:00, היה דנון בביתו שבתל אביב.
לאחר ששמע בשידורי ה-BBC שפרצה מלחמה, נסע מייד ברכבו הפרטי למחנה יפתח, אליו הגיע לפני השעה 16:00. במחנה יפתח פגש לראשונה את מפקד החטיבה אורי אור שמונה לתפקידו זה מקרוב, ואת שאר סגל הפיקוד הבכיר של החטיבה.
סגל החטיבה נאלץ להמתין להגעת חיילי החטיבה לצורך ציוד הטנקים, ובמהלך שעות ההמתנה האזינו לקריאות המצוקה ברשת הקשר של חטיבה 188, תוך תסכול עמוק על שאינם יכולים לשלוח כוחות לעזרתם.
בין הקולות אותם זיהה דנון בקשר בלט קולו של חברו למחזור בפנימייה הצבאית וליחידת הניסוי של הצ'יפטיינים.
בסביבות 23:00 החלו להגיע צוותי הטנקים של החטיבה למחנה יפתח.
הטנקים צוידו במהירות וב-7 באוקטובר בשעה 02:00 עלתה מחלקת טנקים ראשונה בפיקוד ניצן יוצר, דרך גשר אריק לכיוון ציר הנפט.
המחלקה נתקלה בטנקים סוריים אותם בלמה במורדות רמת הגולן באזור קצביה.
בסביבות 04:30 עלה הכוח העיקרי של החטיבה בפיקודו של אורי אור לרמת הגולן.
דנון נשאר במחנה יפתח על מנת לפקד על הכנת יתר הטנקים ושילוחם לקרב, תוך שהוא מאיץ את קבלת הציוד מול האפסנאים.
עם סיום זיווד כל הטנקים, בסביבות השעה 11:00, יצא דנון ממחנה יפתח בראש כוח בן 5 טנקים, מורכב מאנשי צוות שכלל לא הכיר וללא מערכות קשר, ואחריהם יחידות המנהלה של החטיבה על גבי זחל"מים נעים בשיירה.
עם הגעת הכוח לאזור בית המכס העליון, זיהה דנון ג'יפ ובו סגן מפקד אוגדה 36, מנחם אבירם, שהתריע בפניו כי מתנהל קרב בנפח, ומיד עברו אותו כלי רכב רבים שנמלטו מנפח תוך שהם מזהירים אותו כי מתנהל שם קרב קשה.
דנון פקד על רכבי המנהלה להישאר במקומם ועל התאג"ד להתפרס, ערך את הטנקים שבפיקודו במבנה קרבי ויצא לכיוון נפח באיגוף מדרום.
כקילומטר לפני נפח, זיהה טנקים סורים עומדים עם אגפם מופנה אליו ויורים על נפח, והחל להשמידם.
תוך התקדמותו לכיוון נפח, זיהה על ציר הנפט את הטנק ההפוך של מח"ט 188 בן שוהם והטען הודיע לו כי המח"ט וקצין האג"מ הרוגים.
דנון ניסה להזעיק בקשר כוחות מהתאג"ד שיחלצו את הטנק, והמשיך בלחימה מבלי להמתין להגעתם.
דנון זיהה טור של 14 טנקים מפלוגה ב' של גדוד 266 (חט' 179) נעים לכיוונו מדרום על ציר הנפט.
לאחר שהבין כי מפקד הפלוגה נהרג, צירף אליו את הטנקים.
בהמשך הקרב צירף דנון לכוחו כל טנק שפגש בדרכו והצליח להקים כוח משמעותי.
הוא מינה מפקדי פלוגות, ואף על פי שלא מונה רשמית על ידי אורי אור, פיקד על גדוד 57 עד לתום המלחמה.
בליל 7–8 באוקטובר, פקד אור על דנון להגן על ציר נפח – גשר בנות יעקב.
הגדוד היה הכוח היחידי שהגן על הציר, אולם הסורים לא תקפו באותו הלילה.
עם שחר יום שני ה-8 באוקטובר נעה החטיבה לתפוס עמדות כאשר גדודו של דנון במרכז (באזור הר שיפון), גדוד בפיקוד מימין וגדוד משה הראל משמאל.
עם הגעתם למחצבה, זיהה דנון טנקים סורים מסתערים לעברו בטווחים של 400–500 מטרים.
הגדוד בפיקודו ניהל קרב עקוב מדם תחת אש ארטילרית כבדה ואש טילי נ"ט, ובלם את ההסתערות הסורית תוך שהוא סופג אבדות כבדות.
הקרב התנהל עד לשעות הצהריים, אז נשברה ההתקפה הסורית והכלים הסורים שנותרו החלו בנסיגה.
דנון תפס עמדות בסינדיַנה לכיוון דרום מזרח.
במהלך בלימת המתקפה הסורית חדל כוח רימון להתקיים.
לחטיבה נותרו שרידי שני גדודים בלבד.
אורי אור פקד לצאת למתקפת נגד לכיוון רמת'ניה, לשם נסוגו הכוחות הסורים, כשגדוד משה הראל בחיפוי וגדוד דנון בהסתערות.
המרחק מהעמדות בסינדיַאנה אל היעד היה כ-3 ק"מ.
עם היציאה למתקפה נפגע המ"פ מטיל ונהרג במקום.
הגדוד המשיך להסתער בתוך מטר של טילי נ"ט ששוגרו אליו מכוחות סוריים שהסתתרו באזור קלעה (באגף שמאל של הגדוד) ותחת אש ארטילרית כבדה.
במהלך ההסתערות נפגעו הטנקים של הגדוד למעט הטנק של דנון.
כאשר עבר את האוכף של רמת'ניה זיהה דנון כוחות סוריים נסוגים באזור חושניה.
בחשבו שטנקים נוספים בדרך אליו, פתח דנון באש על הטנקים הסוריים והשמיד מספר כלים, אולם אז נפגע הטנק שלו והחל לבעור.
הטען-קשר (סעיד) נפצע קשה וחולץ מהטנק על ידי שאר הצוות, ודנון עצמו נפגע קל ברגלו.
הצוות נחלץ לכיוון הכוחות הישראלים תחת אש טנקים ואש ארטילרית, כאשר דנון נושא עליו בצליעה את הטען הפצוע.
לאחר כמה מאות מטרים זיהה משה הראל ופינה את הצוות עד לצומת שיפון – יוסיפון ("קטקומבה"), שם התארגנה החטיבה מחדש.
בספרו "תיאום כוונות" מתאר חיים סבתו:
מיד עם ירידתו מהרכב שחילץ אותו, מינה דנון את רמי בן זאב כמפקד פלוגה במקום חגי קוהל שנהרג, ארגן את הגדוד וקיבל משימה מאורי אור להוציא את הגדוד למארב באזור סינדיַאנה, והגדוד החל לנוע בסביבות 20:00, כשמחלקת הסיור מובילה את הגדוד בדממת אלחוט אל העמדות.
ביום שלישי, ה-9 באוקטובר עם שחר, זיהה דנון טנקים סוריים נעים לעברו מכיוון רמת'ניה.
הגדוד פתח באש והחל לפגוע בטנקים הסוריים בטווחים של 2–3 ק"מ, ומיד החל לספוג אש ארטילריה וטילים מאגפו השמאלי.
הפעם, נבלמו הטנקים הסוריים במרחק 2 ק"מ, באזור עין אל ורדה.
הקרב נמשך עד לשעות הצהריים, במהלכן החליף דנון 5 טנקים – 2 שנפגעו מהאש הסורית, ו-3 שהתקלקלו במהלך הלחימה.
הטנק האחרון עליו עלה היה מדגם "שוט קל" עליו היה צוות מחטיבה 179, עמו סיים את המלחמה.
אחר הצהריים החלו הסורים לסגת משדה הקרב, ובפקודת אור יצא גדודו של דנון להתקפת נגד.
אך הסורים ייצבו קו בשטח רמת'ניה, וגדודו של דנון תפס עמדות בעין אל ורדה, כ-800 מטר מהיעד, בהמתנה לתגבורת מגדוד משה הראל ועוד כוח בפיקוד יהודה וגמן.
בין העמדות שתפסו הסורים ברמת'ניה וגדוד דנון בעין אל ורדה לא היה קשר עין, אך כל יציאה מהעמדות חשפה את הכלי לצד שכנגד.
לאחר זמן מה שהמתינו לתגבורת, התברר כי זו לא תבוא (משה הראל נפגע).
אור פקד על דנון לצאת להתקפה לבד.
הכוח בפיקודו של דנון מנה 15 טנקים.
דנון נתן פקודת הסתערות, תוך שהוא פוקד ישירות על נהגי הטנקים האחרים באמצעות הקשר.
כתוצאה מכך, יצאו כל הטנקים להסתערות בו זמנית, דבר שככל הנראה יצר בלבול בקרב הכוחות הסורים שלא הצליחו לפגוע בטנקים המסתערים למעט שניים.
הכוח שטף את רמת'ניה כשהטנקים הסורים עדיין עליה תוך השמדתם בטווח אפס.
הכוחות הסוריים שנותרו פתחו במנוסה, וצבא סוריה לא ניסה לבצע התקפות נוספות בגזרה זו.
בלילה שבין 9–10 באוקטובר התארגן הגדוד על רכס הרמת'ניה.
בבוקר יום רביעי ה-10 באוקטובר התבצעה התקפה חטיבתית על הכוחות הסורים שישבו באזור הקלעות, ובכך נהדף הצבא הסורי סופית מכל שטחי רמת הגולן.
אחרי הצהריים תפס הגדוד עמדות לחיפוי על חטיבה 179 בפריצה לחאן ארנבה, המתחם שהגן על כביש קונייטרה – דמשק (ציר "אמריקה").
ביום חמישי ה-11 באוקטובר בשעות הצהריים פתחה חטיבה 179 בהתקפה על חאן ארנבה, כאשר גדודו של דנון מחפה עליה.
ההתקפה נהדפה על ידי הסורים, ודנון קיבל פקודה לצאת להתקפה.
הגדוד בפיקודו החל לנוע במהירות על הציר, כשהתנועה המהירה שוב מטעה את הכוחות הסוריים והם התקשו לפגוע בכלים המסתערים.
תוך כדי ההתקפה, נפגע הזחל"מ של אורי אור והוא חולץ על ידי דנון.
לקראת החשיכה חצה הגדוד בהובלת דנון את חאן ארנבה ותפס עמדות לכיוון תל שער.
בשלב זה זיהו נסיגה של כוחות סורים, אולם בשטח שמאחוריהם עדיין נותרו חיילים סורים ויחידות נ"ט, ואלה טוהרו במהלך הלילה, אך בשל כך לא ניתן היה לתדלק ולחמש את הטנקים מחדש.
ב-12 באוקטובר לפנות בוקר יצא הגדוד לכיוון תל שער, אך האספקה עדיין לא יכלה להגיע עקב התקפות חיל האוויר הסורי, והגדוד המשיך ללא אספקה.
עקב המחסור בדלק ובתחמושת, הועברה הובלת החטיבה לכוח נתי – יחידה רעננה שהגיעה זה עתה לחזית.
כוח נתי נע לכיוון כפר נסג', ודנון זיהה כי הטנקים של נתי נפגעים והכוח מפסיק לתפקד.
דנון קיבל פקודה לקחת את ההובלה, אך הבין כי כוח נתי נקלע למארב.
דנון זיהה את תל קרין במרחק של כ-2 ק"מ ממנו, ועל מנת שלא לחשוף את גדודו למארב, צירף אליו טנק נוסף בפיקוד ברק סלע מיגור ויחד הסתערו לכיוון התל תוך נסיעה מהירה ביותר בתנועת זיגזג.
במהלך ההסתערות זיהה דנון כוחות סורים נסוגים מהתל.
עם העלייה לתל, זיהה דנון טנקים סורים רבים מחופרים במארב בטווחים של 1000–1500 מטר ממנו, וצמד הטנקים שבפיקודו החל לפגוע בהם.
לאחר מספר פגיעות מדויקות אזלה לשני הטנקים התחמושת, אולם ההפתעה הובילה למנוסת בהלה של הכוחות הסוריים לכיוון דמשק.
החטיבה התקדמה עד לכפר נסג', שם עצרה להצטיידות.
תוך כדי תדלוק והעמסת הטנקים בתחמושת, קיבל דנון הודעה שכוחות עיראקיים נעים לקראתם.
צוותי הטנקים הפסיקו מיידית את ההצטיידות, איישו את הטנקים ותפסו עמדות לכיוון הטנקים העיראקיים שהגיעו מכיוון תל ענתר.
עם זיהוי הכוח העיראקי פתחו הטנקים באש ותוך דקות ספורות השמידו כ-35 טנקים, ושארית הכוח העיראקי נמלטה במהירות.
עם ייצוב המובלעת הסורית, הוצב הגדוד של דנון באזור תל ענתר.
במהלך שבעת החודשים הבאים התנהלה מלחמת התשה מול הסורים, כשהגדוד בפיקודו תפס גזרות שונות בתל ענתר, תל שמס וחלס.
בזמן זה הגדוד שוקם והגיע לתקן של 36 טנקים, תוך אימונים והכשרת חיילי החרמ"ש של החטיבה כטנקיסטים.
גדוד 57 בפיקודו של דנון היה גדוד המילואים האחרון שעזב את רמת הגולן.
דנון פיקד על הגדוד מיום הלחימה הראשון ועד הירידה מרמת הגולן.
בחופשות אליהן יצא במהלך שהות הגדוד במובלעת עסק דנון בביקורי הפצועים והמשפחות השכולות של חללי הגדוד.
בחופשתו הראשונה נודע לו על נפילתו של חברו לחדר בפנימייה הצבאית, עמיחי בוכוול.
ב-1982 מונה לסגן מפקד חטיבה 679, תפקיד אותו מילא עד 1995. השתחרר מצה"ל בדרגת סגן אלוף.
בשנת 1982 מונה למנכ"ל קומסקו.
בשנת 1993 רכש את הבעלות על החברה.
ב-1996 הוביל בנייה של מרכז לוגיסטי על קרקע שקנתה החברה בצור יגאל.
בספטמבר 2023, לרגל מלאות יובל שנים למלחמת יום כיפור, התפרסמה האוטוביוגרפיה של דנון, שכתב יחד עם הסופר יניב מגל וראתה אור בהוצאת מטר, תחת הכותרת "נהג התקדם - מנהיגות ויוזמה בשדה הקרב ובעסקים".
עיקר הספר מוקדש לתיאור מסלולו בחיל השריון וחלקו בקרבות בגולן ב-1973.
מאז 2017 דנון הוא יו"ר חברת קומסקו.
החזיק תקופה מסוימת בבעלות על 50% מחברת סמיקום ו-50% מחברת יוניברסל מוטורס ישראל.
תקופה מסוימת החזיק גם ב-12% ממניות חברת קרסו מוטורס.
דנון משמש כיו"ר עמותת חטיבה 679. הוא הוביל את הקמת העמותה והאנדרטה (ביוזמת לוי מן), ארגון עצרות הזיכרון, שמירת הקשר עם משפחות ההרוגים ועם הלוחמים, והנחלת מורשת החטיבה.
העמותה יזמה והקימה את מצפור חטיבה 679 על הר שיפון, הצופה על שדה הקרב בו נלחמה את קרבות הבלימה.
בנוסף משמש דנון כיו"ר עמותת יד רס"ן עמיחי בוכוול ז"ל, וכן כיהן כיו"ר עמותת הידידים של בית החולים קפלן.
רבי חיים הגר (ביידיש: האגער או האגר, ה'תר"ס – ל' בתשרי ה'תש"ג) היה האדמו"ר החמישי בשושלת חסידות קוסוב.
נרצח בשואה עם אשתו וכל ילדיו.
נולד בקוסוב, בן יחיד לרבי משה הגר מקוסוב ולרעכל בתו של רבי אברהם מנדל שטיינברג.
בשנת ה'תר"פ נסמך להוראה על ידי סבו רבי אברהם מנדל שטיינברג, רבי מאיר אריק אב"ד בוצ'אץ' ועל ידי רבי יעקב שור אב"ד קיטוב.
נישא לרבקה בת רבי משולם פייבוש וורמן, (בן רבי יעקב יצחק מזברז', בן רבי ישראל לייב האדמו"ר מבוטשאטש, בן רבי אברהם דוד מבוטשאטש) רב ואדמו"ר בפלטיצ'ן ואחר כך ביאסי.
עם פטירת אביו בשנת ה'תרפ"ה החל לכהן כאדמו"ר בעיר קוסוב.
על פי תיאורים היה רבי חיים גבה קומה ויפה תואר, תלמיד חכם ועסקן ציבורי.
היה בקשר ידידות עם קרוב משפחתו רבי ישראל הגר, ששהה בבית אביו רבי משה בתקופת מלחמת העולם הראשונה כשנמלט מויז'ניציה.
בשנת ה'תרצ"ה ביקר בארץ ישראל, יחד עם רבי דוד שפרבר אב"ד בראשוב, שהיה חסיד קוסוב.
הוא תכנן להשתקע בחיפה, ורצה להשקיע שם 40,000 זלוטי, אך חסידיו הניאו אותו מהרעיון ובהשפעתם קנה במקום זאת דירה בקולומיאה.
בשובו מארץ ישראל, בשנת ה'תרצ"ו, תכנן להדפיס את שלושת חיבוריו: "חורבן בית המקדש", "טהרת המשפחה" ו"הלכות מקוואות".
במלחמת העולם השנייה שהה בגטו קולומיאה, בשנים ת"ש–תש"ב.
הוא הוברח על ידי חסידיו לקוסוב, שם הסתתר בבונקר ממנו היה אמור להיות מוברח מחוץ לאזור הכיבוש.
עקב מצב בריאותו הוא נאלץ לשוב לגטו טרם בוא המבריחים.
באקציה שנערכה לאחר מכן הוא נתפס עם בניו ובנותיו, ונשלח ברכבת למחנה ההשמדה בלז'ץ, שם מצא את מותו בליל ל' בתשרי ה'תש"ג, לעיני בנו אלתר'ל.
אשתו העניא רבקה, נורתה בגטו קולומיאה בטבת ה'תש"ב, יחד עם הבת חוה, שהייתה מאורסת לברוך בן רבי ישראל שלום יוסף הגר האדמו"ר מאוטיניא.
גם שאר הילדים, אלתר יעקב שמשון, יוסף, משה והבת שינצי – נספו בשואה.
אחיינו, הרב אברהם יהושע העשיל הגר (נפטר בתש"ס, בן אחותו היחידה וגיסו רבי שרגא פייבוש הגר (זלישטשיק)), החל לכהן אחרי המלחמה כאדמו"ר מקוסוב־זלישטשיק בארצות הברית.
אחר פטירתו מכהן בנו רבי שרגא כאדמו"ר מקוסוב.
חיים־עזריאל ויצמן (בכתיב המקורי: ; 27 בנובמבר 1874, י"ח בכסלו ה'תרל"ה – 9 בנובמבר 1952, כ"א בחשוון ה'תשי"ג) היה נשיאהּ הראשון של מדינת ישראל, כימאי ומראשי הציונות.
ויצמן היה מנהיג זרם הציונות הסינתטית.
ב־1917 נבחר לנשיא הפדרציה הציונית באנגליה, והיה גורם בעל השפעה בדיונים אשר הביאו להצהרת בלפור בסוף אותה שנה.
ב־1920 נבחר לנשיאהּ הרביעי של ההסתדרות הציונית.
לצד פעילותו המדינית והציונית היה ויצמן ביוכימאי.
ב-1916, בעת ששימש מרצה בכיר באוניברסיטת מנצ'סטר שבאנגליה, השתמש ויצמן בחיידק Clostridium acetobutylicum (שמכונה לעיתים "אורגניזם ויצמן" על שמו) כגורם ביוכימי בתהליך ויצמן שבו ייצר אצטון, אתנול ובוטנול מעמילן.
על בסיס השיטה שהמציא, הוקמה תעשיית חירום צבאית.
ב-1936, לצד עבודתו במפעל הציוני, התמסר ויצמן לעבודה מדעית ב"מכון זיו" ברחובות שאותו ייסד ב-1934 ואשר נקרא מ-1949 "מכון ויצמן למדע", על שמו.
ילדותו ונעוריו במוטלה ובפינסק (1874–1892)
חיים־עזריאל ויצמן נולד בעיירה מוטלה שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בתחום המושב, בחבל פּוֹלֶסיה (כיום בבלארוס), בנם של רחל־לאה (לבית צ'מרינסקי) ועוזר ויצמן, סוחר יערות וחסיד סטולין.
מצד אביו היה אחיינו של עסקן החינוך חיים פיאלקוב; קרוב משפחה אחר היה הסופר חיים צ'מרינסקי (ר' מרדכילע).
עוזר ויצמן נולד בכפר סיירניקי, והגיע למוטלה הסמוכה כדי ללמוד בישיבה.
כשפגשה אותו רחל־לאה, דרשה מהוריה לבטל את השידוך שכבר נקבע לה, ולחתן אותה עם עוזר; היא הייתה בת 13 והוא בן 15 כשהתארסו.
לימים עוזר היה ליהודי היחיד שכיהן כ"זקן הקהילה" ("סטרוסטה") של מוטלה.
במוטלה היו אז כ־200 משפחות יהודיות, כשרוב אוכלוסיית העיירה הייתה רוסית.
עוזר ירש את העסק שלו מאביו: חטיבת עצים ושילוחם בתעלות ובנהרות על רפסודות ענקיות עד לנמל דנציג.
המשפחה התגוררה על הגדה הימנית של הנהר, אזור מושבן של המשפחות המבוססות של העיירה, בבית עץ גדול.
עוזר נפטר בשנת 1911, בתחילת שנות ה-60 לחייו, ואילו רחל־לאה נפטרה בחיפה ב-1939, בגיל 87.
חיים היה השלישי מבין 15 הילדים שילדה אמו, מתוכם נשארו בחיים 12 שגדלו והתבגרו: שבע בנות וחמישה בנים.
רבים מהם התבלטו, בהם הכימאים משה ויצמן, אנה ויצמן ומאשה ויצמן, הרופאה מינה ויצמן והמוזיקאית גיטה דוניה-ויצמן.
בילדותו הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי.
בגיל 4 החל ללמוד ב"חדר".
אחד ממוריו, רבי אברהם יצחק הכהן מוטולנסקי, היה משכיל וחובב ציון, והוא האחראי גם על פגישתו הראשונה של ויצמן עם מדע הכימיה, כאשר הביא לכיתה ספר לימוד בנושא בשפה העברית.
מגיל חמש חי ויצמן אצל הורי אמו, מיכאל יחיאל ופרומה, במשך שלוש שנים.
רק בגיל 11 החל ויצמן לדבר רוסית.
בסתיו 1885 עבר ללמוד בגימנסיה של פינסק הסמוכה, שם בלט בלימודי הכימיה והמדעים.
במשך כשלוש שנים התגורר יחד עם אחיו המבוגר ממנו, פייבל, אצל משפחה שהייתה מיודדת עם משפחת ויצמן.
כאשר קיומו מחוץ לבית הפך לנטל על משפחתו במוטלה, החל ללמד את בנו של אחד מעשירי פינסק, תמורת מגורים בביתו (בית משפחת לוריא) וסכום כסף שהספיק למימון לימודיו.
בפינסק הצטרף לחוגים הציוניים הצעירים והחל בפעילות ציונית מעשית.
בגיל 15 ייסד בעירו אגודה בשם "שפה ברורה", שמטרתה הייתה קידום תחיית הלשון העברית: הנחלת הדיבור העברי להמוני היהודים.
הוא נמנה עם חוג הפעילים הציוניים בעיר, לצד אישים כיהודה לייב ברגר, מרדכי מאיר שְטְרִיק וצבי הירש הילֶר.
בתקופת לימודיו התיכוניים החל ללמוד גם צרפתית וגרמנית.
בגיל 18 סיים את הגימנסיה הריאלית של פינסק בהצטיינות יתרה.
הוא החליט לוותר על הסיכוי להתקבל למוסד להשכלה גבוהה במסגרת הנומרוס קלאוזוס ליהודים ברוסיה, ולצאת ללימודים אקדמיים במערב.
מאחר שכיהודי נדרש לשלם סכום גבוה עבור דרכון כדי לעזוב את האימפריה הרוסית, באוגוסט 1892 שט ויצמן על אחת הרפסודות של אביו לים הבלטי, כביכול כפועל, ומיד לאחר שזו חצתה את הגבול עם הקיסרות הגרמנית, נטש אותה ועלה על רכבת לעיירה פפונגשטאדט (Pfungstadt) שבהסן.
ויצמן התקשה להתאקלם בגרמניה: היידיש ומעט הגרמנית שלמד בעצמו לא אפשרו לו לתקשר עם בני הארץ.
למחייתו עבד כמורה לעברית ולרוסית בפנימיה יהודית אורתודוקסית בפפונגשטאדט.
בית הספר סיפק לו אוכל, מגורים וקצבה קטנה מאוד לשנה, תמורת שתי שעות הוראה מדי יום.
לויצמן היה זה בבחינת הלם תרבותי.
בקרב סגל ההוראה נחשף לראשונה ליהודים מתבוללים שראו עצמם "גרמנים בני דת משה", ולעגו להגדרתו העצמית כ"יהודי רוסי".
הוא למד בפוליטכניקום בדרמשטאדט, בירת הסן, במשך שנה.
בקיץ 1893 שב למוטלה ולאחר מכן נסע שוב לגרמניה, הפעם לברלין; שם גם הצטרף ל"אגודה האקדמית הרוסית–יהודית", חוג סטודנטים יהודים ציונים מרוסיה.
לאחר שנתיים בברלין, הפסיק לימודיו וחזר הביתה למשך שנה, אל משפחתו, שעברה בינתיים להתגורר בפינסק.
בסתיו 1896 חזר ללימודים בפוליטכניקום של שרלוטנבורג למשך שנה נוספת.
באותה שנה הצטרף למסדר "בני משה", שנועד לסייע ל"חיבת ציון".
בקיץ 1897 עזב את ברלין ועבר לאוניברסיטת פריבור שבשווייץ, כדי להשלים את עבודת הדוקטור, בעקבות הפרופסור החביב עליו, שעבר לשם ופיקח על מחקריו.
בינואר 1899 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, מחקרים בתחום חומרי הצבע, וקיבל תואר דוקטור בהצטיינות.
באפריל אותה שנה עבר לז'נבה ובאוגוסט קיבל משרת פריבט-דוצנט באוניברסיטת ז'נבה.
הוא מונה כעוזר לפרופסור לכימיה והיה ממונה על חלק מהמעבדה שלו לכימיה אורגנית.
ויצמן נבחר לציר בקונגרס הציוני הראשון (ב-1897) מטעם פינסק, אך לא נכח שם, כי שהה במוסקבה לצורך ניסיונות שווא למכור אחת מתגליותיו המדעיות.
כעבור שנה השתתף בקונגרס הציוני השני (1898), בו פגש לראשונה את בנימין זאב הרצל.
ב-1898 התארס עם סופיה גצובה, סטודנטית לרפואה בברן, אך בנובמבר 1900 הכיר את ורה לבית קצמן, סטודנטית לרפואה מז'נבה, והתאהב בה.
לצד פעילותו המדעית, עסק ויצמן בפעילות ציונית.
בחורף 1900–1901 דרשה קבוצת סטודנטים יהודים ממינכן לכנס ועידת נוער, בה יוכלו לשאת דברם על דרך ניהול התנועה הציונית.
ויצמן הפך קבוצה זו להתארגנות האופוזיציונית הראשונה בתנועה וכתוצאה – הוטל עליו לנהל את ההכנות לארגון הוועידה.
באוקטובר 1901 הוא נפגש עם הרצל, שמנע עימות בכך שהסיר את התנגדותו לכינוס ועידת הציונים הצעירים.
הוועידה התכנסה בדצמבר אותה שנה, זמן מה לפני פתיחת הקונגרס הציוני החמישי, ובה נוסדה הפרקציה הדמוקרטית ("הסיעה"), שהושפעה מאחד העם.
בקונגרס עצמו נבחרה ועדת תרבות, שיעודה היה "חינוך העם היהודי ברוח הלאומיות" וויצמן היה בין חבריה.
שני מנהיגיה הבולטים של הסיעה, ויצמן ולאו מוצקין, הגיעו מהר מאוד להתנגשות אישית ונוצר ביניהם קרע.
ויצמן מונה לראש מחלקת האינפורמציה של הסיעה בז'נבה.
הוא גם יסד חוג סטודנטים ציוניים בשם "השחר", שריכז סביבו את ההתנגדות להרצל.
בקיץ 1902 ויצמן כבר היה האיש הדומיננטי בסיעה, ובספטמבר הופיעה הסיעה בוועידת ציוני רוסיה במינסק; וויצמן היה חבר בוועדת ההיגוי של הוועידה.
באוקטובר אותה שנה יצא למסע תעמולה ציונית בדרום רוסיה.
מטרתו העיקרית שם הייתה הפרכת המצע של הבונד.
במסגרת הקונגרס הציוני השישי (1903) תמך ויצמן תחילה בתוכנית אוגנדה אותה הציג הרצל, אך כבר במהלך הקונגרס שינה את דעתו.
במשך הדיונים בקונגרס הוא לא השתתף בפולמוס הגלוי ורק טען כי "אם הממשלה הבריטית והאומה הבריטית הן מה שאני חושב עליהן, סופן שיציעו לנו הצעה טובה מזו".
בהצבעה על ההצעה הצביע עם המתנגדים.
לאחר פיזור הקונגרס, נאם בישיבת "אומרי הלאו" (הקבוצה שהתנגדה לתוכנית, כשהתומכים כונו "אומרי ההן") ותקף את הפילוסופיה הציונית של הרצל.
בין היתר אמר: "אין הרצל לאומי אלא בעל פרויקטים...
הוא מתחשב רק בתנאים החיצוניים, בעוד הכוח אשר עליו נשענים אנחנו היא הפסיכולוגיה של האומה והשאיפות החיות בקרבה.
אנחנו ידענו שאי אפשר להשיג את פלשתינה בזמן קצר, לפיכך לא נפל לבנו אם ניסיון זה או אחר לא צלח".
בנאומו הראשון בפני חברי הסיעה הדמוקרטית לאחר הקונגרס, קרא להם לפתוח במערכה שתקיף את כל מערב אירופה כנגד תוכנית מזרח אפריקה.
ב-8 באוקטובר 1903 הגיע ללונדון כדי לבחון את רצינות ההצעה הבריטית, אך נתקל בהתנגדות רבה בקרב יהודי אנגליה, שלדבריו היו "אחוזים קדחת אפריקה".
באפריל 1904 הגיע ויצמן לרוסיה כדי לפתוח במסע הסברה נרחב בקרב הקהילות היהודיות הגדולות, אולם הסיור בוטל בשל היעדר מימון – עדות להערכתם המועטת של הציונים ברוסיה כלפיו כתועמלן.
רוסיה ספגה אז מפלות במלחמה עם יפן, וכמרבית יהודי רוסיה גם ויצמן קיווה לניצחון היפנים, אך חשש מפני פוגרומים נגד היהודים, שיבואו כתוצאה מכך.
בנסיעה זו לרוסיה התקיימה פגישה משפחתית אחרונה של ויצמן, עד שובו לשם באפריל 1911.
עם מותו הפתאומי של הרצל ב-3 ביולי 1904, כתב ויצמן: "עול כבד הוטל כעת על שכמי".
אף שהפך לאחד ממתנגדיה החריפים של "תוכנית אוגנדה", כיהן ויצמן בוועדת ההיגוי של משלחת החקר שנשלחה למזרח אפריקה לבדיקת היתכנות התוכנית.
"ועדת סקר אפריקה" פרסמה דין וחשבון שלילי, והקונגרס הציוני השביעי (1905) החליט עקב זאת שרק בארץ ישראל יוכל העם היהודי להקים לעצמו מרכז לאומי.
בדרכו ללונדון נועד בפריז עם מקס נורדאו וב-10 ביולי הגיע לאנגליה.
בלונדון החל ויצמן להיפגש עם פקידים בכירים בשירות החוץ הבריטי: לורד פרסי, תת-שר החוץ, וקלמנט היל, הממונה על שטחי החסות הבריטיים באפריקה.
ב-1904 נתמנה לעוזרו של פרופסור לכימיה באוניברסיטת מנצ'סטר, ובמשך הזמן השיג שליטה בשפה האנגלית.
ביולי 1905 היה ויצמן לחבר בוועד הפועל הציוני, ובסוף אותו חודש נשלח לקונגרס הציוני השביעי בבזל כנציג מנצ'סטר.
בקונגרס זה נבחר דוד וולפסון, ממשיך דרכו של הרצל, כנשיא ההסתדרות הציונית.
במשך שש השנים הבאות השקיע ויצמן מאמצים רבים לסילוקו של זה מתפקידו.
ויצמן ערך מפגשים רבים עם יהודים בערי אנגליה וסקוטלנד, בהם הטיף נגד כל תוכנית ליישוב היהודים מחוץ לארץ ישראל.
לקראת הבחירות הכלליות באנגליה בינואר 1906, פנה וינסטון צ'רצ'יל אל ויצמן באמצעות סוכנו, בבקשה שיסייע לו בקרב היהודים באזור הבחירה שלו, אולם ויצמן סירב להתערב בגלוי בבחירות והעביר את הפנייה אל וולפסון; כעבור זמן כן נפגשו ויצמן וצ'רצ'יל לשיחת היכרות.
ב-9 בינואר פגש ויצמן מועמד נוסף בבחירות, הלורד ארתור ג'יימס בלפור, והרצה בפניו על עיקרי הציונות, בהסבירו את ההתעקשות על ארץ ישראל.
לדבריו, כך אמר לבלפור: "נניח שאני מציע לאדוני את פריז במקום את לונדון".
בלפור השיב: "אבל, דוקטור ויצמן, לונדון היא שלנו".
לכך ויצמן ענה: "אבל ירושלים הייתה שלנו בזמן שלונדון הייתה עוד אדמת ביצה".
חילופי דברים אלו עשו רושם רב על בלפור.
בהקדמה לספרו של נחום סוקולוב, "אישים", כתב בלפור כי שיחתו זו עם ויצמן היא ששכנעה אותו כי רק ארץ ישראל תוכל להיות בית לעם היהודי.
בתקופה זו חי בנפרד מוורה, שנשארה בז'נבה כדי להשלים את לימודיה, אותם סיימה במאי 1906, כאשר הוסמכה כרופאה.
הם נישאו ב-23 באוגוסט 1906 בסופוט, ליד דנציג.
בתום הדיונים הם נסעו לשווייץ ומשם למנצ'סטר.
במנצ'סטר קיימו טקס נישואין אזרחיים ושוב נישואין דתיים.
לזוג ויצמן נולדו שני בנים: בנג'מין-בנג'י, (נולד ביוני 1907) ומייקל (נולד בנובמבר 1916).
בפברואר 1907 נבחר ויצמן לסגן נשיא ההסתדרות הציונית של אנגליה.
בקונגרס הציוני השמיני, באוגוסט 1907 בהאג, יצא ויצמן בקריאה ל"ציונות סינתטית", שתמזג את העבודה הפוליטית עם ההתיישבות המעשית בארץ ישראל.
מיד בתום הקונגרס, באוגוסט 1907, יצא ויצמן לביקורו הראשון בארץ ישראל.
הוא הפליג ממרסיי לאלכסנדריה ומשם לביירות, וב-10 בספטמבר ירד בחוף יפו.
הוא סייר בארץ ישראל במשך שלושה שבועות בחברת יהושע חנקין והתרשם מן המושבות היהודיות.
לגבי הבעיה הערבית, כתב: "הערבי שומר על אחיזתו הפרמיטיבית בקרקע, יצר האדמה חזק בו, ואם יעבוד אותה לאורך זמן, קיימת הסכנה כי הוא יחוש עצמו חלק בלתי נפרד ממנה, ויראה לעצמו זכות מוסרית עליה".
ויצמן סייר גם בגליל והגיע בצפון עד מטולה.
ברחובות התארח בבית משפחת אייזנברג מפינסק, שהראו לו גבעה מחוץ לשטח המושבה, שלימים רכש אותה ובנה עליה את ביתו ואת מכון זיו (לימים מכון ויצמן למדע).
בקונגרס הציוני התשיעי בהמבורג (דצמבר 1909) כיהן ויצמן כיושב ראש הוועדה המתמדת.
הוא קיווה להפיל את וולפסון, אך זה הגן על מדיניותו, תקף את האופוזיציה, וכשהודיע על כוונתו להתפטר – זכה לתשואות.
חרף זאת, ויצמן לא נרתע ותקף אותו, תוך הגשת שורת הצעות-החלטה נגדו, אך הקהל היסה אותו בצעקות.
וולפסון הוחזר לכס הנשיאות ומעמדו אף התחזק.
ביוני 1910 התפטר ויצמן מן הוועד הפועל הציוני.
בפברואר 1911 הוא מונה לסגן-הנשיא לערי השדה בפדרציה הציונית באנגליה.
באוגוסט אותה שנה, בקונגרס הציוני העשירי בבזל, שוב פעל כיושב ראש הוועדה המתמדת, הפעם מאחורי הקלעים, וולפסון התפטר מתפקידו.
ב-8 במרץ 1913 נשא ויצמן בקונגרס הציוני בווינה נאום נלהב בדבר הקמת אוניברסיטה יהודית, בעקבותיו הקים הקונגרס ועדה להקמת "אוניברסיטה עברית בירושלים".
ויצמן ניסה למשוך אליו את אילי ההון היהודים וב-3 בינואר 1914 פגש לראשונה את הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בביתו בפריז.
באותו זמן היה יריבו הקולני ביותר של ויצמן בנושא זאב ז'בוטינסקי, שעמד אז בראש המשרד הציוני הרוסי שאחראי לטיפול בענייני הקמת האוניברסיטה.
ביקורתו של ז'בוטינסקי, שהעדיף "אוניברסיטה צנועה" וביקש לזרז את הקמתה, עסקה בכל תחומי פעילותו של ויצמן בנושא, ובעיקר בפשרות שעשה עם רוטשילד תמורת תרומותיו הכספיות.
בתחילת נובמבר 1914 פנה ויצמן גם אל כלתו של הברון רוטשילד, אשתו של בנו, ג'יימס, דורותי, וטיפח עמה קשר קרוב.
בסוף דצמבר ביקר שוב את אדמונד, שהבטיח לוויצמן את תמיכתו והציג אותו בפני לורד ברטי, שגריר בריטניה בצרפת.
בזכות קשריו עם משפחת רוטשילד, התוודע ויצמן באוגוסט 1915 גם ללורד רוברט ססיל, שהיה אז תת-שר לענייני חוץ.
בדצמבר 1914 נפגש ויצמן עם הרברט סמואל, היהודי המוצהר הראשון שהיה חבר קבינט.
בתום שיחתם, ניסח סמואל תזכיר רשמי בשם "עתידה של ארץ ישראל", אותו הגיש לקבינט הבריטי בינואר 1915. יחד עם סמואל, נפגש ויצמן באותו חודש לראשונה עם לויד ג'ורג', שהתרשם עמוקות מאישיותו.
במקביל, נפגש ויצמן שוב עם בלפור, שהודה בפניו כי הוא שותף לרבות מן הדעות האנטישמיות שבהן החזיקה קוזימה וגנר (אשתו של המלחין ריכרד וגנר).
ויצמן טען כי למרות הסתלקותם של יהודים רבים מן היהדות ונסיונותיהם להתבולל, מגיבים הגרמנים, כמו גם שאר העמים, באנטישמיות: "הטרגדיה בכל זה היא, שבעוד שאנו איננו מכירים בהם כיהודים, מרת וגנר אינה מכירה בהם כגרמנים".
הוא טען בפניו כי הפתרון לכך הוא חידוש הלאומיות היהודית בארץ ישראל.
בפברואר 1915 התפטר ויצמן במחאה מן הוועד הפועל של הפדרציה הציונית באנגליה, בשל החלטתה לחדש את פעולת הוועד הפועל המצומצם ולהעביר את המשרד המרכזי מברלין להאג, מבלי להיוועץ בו.
בסתיו 1915, לבקשת ממשלת בריטניה, עבר ויצמן להתגורר בלונדון לצורך עבודתו המדעית בהפקת האצטון לטובת המאמץ המלחמתי, וכעבור שלושה חודשים הצטרפו אליו בלונדון גם אשתו ובנו.
בשנים 1915–1916 פיתח ויצמן קשרים חברתיים עם משפחות בעלות השפעה, בזכותם יצר קשר גם עם קבוצות פוליטיקאים, פקידי ממשל, עיתונאים ואקדמאים.
בינואר 1916 סייע לכינון הוועד הפועל הציוני של אנגליה, בו היו חברים בין השאר גם ז'בוטינסקי, אחד העם ונחום סוקולוב, ברם פעילות הוועד הייתה קטנה והיא פסקה כעבור שנה.
ב-28 בינואר 1917 נפגשו ויצמן וסוקולוב עם פקיד הממשל הבריטי מארק סייקס.
הם הגישו לו את טיוטת ההצהרה שהכינו, לפיה "ארץ ישראל תוכר כבית לאומי יהודי".
בפגישה נוספת עם סייקס ב-7 בפברואר, תבע ויצמן, יחד עם משתתפים ציונים נוספים, את כינונו של פרוטקטורט בריטי על ארץ ישראל.
ב-11 בפברואר נבחר ויצמן לנשיא הפדרציה הציונית באנגליה.
ב-22 במרץ נפגש לשיחה בנושא הפרוטקטורט עם שר החוץ בלפור.
ביוני 1917 כתב ויצמן לפקיד משרד החוץ הבריטי רונלד גריהם, כי הגיע הזמן שממשלת בריטניה תתן ביטוי באופן גלוי "לאהדתה ולתמיכתה במטרות הציוניות ותכיר בצדקת התביעות היהודיות בארץ ישראל"; גריהם הסכים עמו וכך גם בלפור.
ב-19 ביוני הציע בלפור לוויצמן וללורד וולטר רוטשילד, שיגישו נוסח הצהרה בנושא לעיון הממשלה.
ביולי נשלח ויצמן, על פי הצעתו שלו, כנציג ראשי מטעם ממשלת בריטניה (מלווה בקציני מודיעין בריטים) לשליחות בגיברלטר, במטרה לסכל את מאמצי הנרי מורגנטאו האמריקני לחתום עם טורקיה על הסכם שלום נפרד.
מאוחר יותר ביטל מורגנטאו את שליחותו.
מעמדו של ויצמן היה בבחינת תופעה יוצאת דופן, בכך שמנהיג ממוצא זר נמנה עם יועצי קבינט המלחמה.
הדו"ח של ויצמן הופץ אחר כך כמסמך מטעם הקבינט.
הציונות הרוסית, שוויצמן עצמו בא מתוכה, דחתה את מדיניותו הפרו-בריטית במלחמת העולם הראשונה.
יחיאל צ'לנוב, חבר ההנהלה הציונית, טען כי תמיכה בבריטניה מסכנת את היישוב בארץ ישראל וכן את היהודים במדינות שנמצאות תחת שלטון מעצמות הציר.
הוא הזהיר גם כי ממשלת בריטניה תומכת במשטרו של הצאר, השנוא על ידי היהודים.
העולם הציוני התפלג: הציונים מהמדינות האנגלו-סכסיות תמכו בוויצמן, אולם הציונים האירופיים נקטו בעמדה נייטרלית.
ויצמן תמך במאבק של ז'בוטינסקי להקמת הגדוד העברי; כנגד הקמת גדוד כזה, נטען כי הפרדת היהודים בבריטניה ביחידה משלהם עלולה להתפרש כאילו יש לשחד אותם כדי שיתרמו למאמץ המלחמתי.
ויצמן היה מבודד בין המנהיגים הציונים, וב-17 באוגוסט 1917 ננזף בעניין זה על ידי אחד העם, וכתוצאה – התפטר מכל תפקידיו בתנועה הציונית.
אחד העם הגיב בטענה שהתפטרותו תהיה "מעשה של בגידה", וויצמן חזר בו בסופו של דבר.
ב-28 בספטמבר 1917 הדגיש ויצמן בפני ראש הממשלה לויד ג'ורג' את דחיפות ההצהרה לגבי ארץ ישראל; ג'ורג' הורה לכלול את הנושא בסדר היום של ישיבת הקבינט הבאה, ב-4 באוקטובר.
יום לפני הישיבה שיגרו ויצמן ורוטשילד תזכורת נוספת לבלפור בנושא.
ויצמן ניהל תעמולה עיקשת בבריטניה, במטרה לשכנע את הממשלה שקיימת תמיכה המונית בציונות, ועד סוף החודש קיבלו כ-300 ארגונים יהודיים החלטה לגבות מצע זה.
ב-31 באוקטובר התכנס הקבינט, בעוד ויצמן ממתין בחוץ, והושמע בו קול אנטי-ציוני אחד בלבד.
ויצמן לא היה מרוצה מהנוסח הסופי: מכפל ההתחייבויות הבריטי ומכך שהשתמעו ממנו כוונות דיכוי מצד הציונים, וכן מכך שהמחויבות הבריטית לנהל את ארץ ישראל לא הוזכרה כלל.
הוא רצה התחייבות מפורשת יותר לעם היהודי.
למרות זאת, ההצהרה נחשבת להישג החשוב ביותר שלו.
לראשונה מאז חורבן בית שני (70 לספירה), הכירה מעצמת-על בזהותו הלאומית של העם היהודי.
ויצמן ראה בה את "המגנה כרטה של זכויות החופש היהודיות" והשווה אותה להכרזת כורש.
עד לכינון ממשלתו של לויד ג'ורג', היה ויצמן קול של מיעוט בהנהגה הציונית.
אולם לאחר פרסום הצהרת בלפור התייצבה התנועה הציונית כולה לימינו.
בתחילת המאה ה-20 התרחבה התעשייה הכימית במהירות, כשהגורם הראשון לכך היה דרישה גוברת של תעשיית הטקסטיל לחומרי צבע סינתטיים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 החל ויצמן לפתח קשרים עם כריסטיאן דיכלר במחקר על כימיה של חומרי צבע.
הם פרסמו מאמרים ביחד, רשמו פטנטים משותפים וחתמו חוזה עם מפעלי "באייר".
וויצמן זכה אגב כך בהכנסה קבועה.
בעת ביקורו בלונדון באוקטובר 1903, ביסס את מגעיו הראשונים עם כימאים אנגליים.
ב-1904 קיבל הצעה מוויליאם פרקין, פרופסור לכימיה באוניברסיטת מנצ'סטר, להתמנות לעוזרו.
מנצ'סטר הייתה אז מרכז חשוב של תעשיית צבעים.
בינואר 1905 הרצה לראשונה בשפה האנגלית וביולי אותה שנה התמנה למדגים במעבדה לכימיה אורגנית.
באותו זמן החל ויצמן לעבוד על מחקרו במפעל לייצור חומרי צבע של חברת "קלייטון אניליין", בבעלותו של צ'ארלס דרייפוס, תעשיין, חבר הוועד הפועל של הפדרציה הציונית האנגלית ונשיא האגודה הציונית של מנצ'סטר.
באפריל אותה שנה נרשם פטנט על "שיפורים בתהליך ייצורו של הקמפן" על שם "צ'ארלס ויצמן".
ב-1906 קיבל ויצמן משרת מרצה בכיר באוניברסיטת מנצ'סטר.
בעת מגוריו במנצ'סטר, בין 1904–1915, פרסם 31 מחקרים, כולם בשיתוף עם מדענים אחרים.
מלבד הפקת חומרי צבע, עסק גם בתהליכי הייצור של שמן קמפור.
בסוף 1907 חתמה חברת "ז'יוודן" השווייצרית, המתמחה במוצרי קוסמטיקה, חוזה לשימוש בפטנטים של ויצמן בהפקת קמפור.
בעקבות הצלחתו זו, פנה לתחום חדש: מיקרוביולוגיה.
החל מאביב 1909 נהג לבלות את חופשותיו במכון פסטר בפריז.
הוא החל לבחון יישום תהליכי תסיסה בייצור גומי סינתטי.
בסתיו 1909 נבחר ללמד קורס בכימיה אורגנית לתלמידי רפואה, אז נתקל לראשונה בהיבטים הביולוגיים של הכימיה.
ויצמן הציג את מועמדותו להתקבל כחבר "החברה המלכותית", ברם על פי חוקי החברה יכלו להיבחר אליה רק אזרחים בריטיים.
ויצמן פנה לרב משה גסטר כדי שיפעיל את קשריו בשלטון, ולאחר שצ'רצ'יל והרברט סמואל התערבו לטובתו, התבשר ב-20 בנובמבר 1910 כי זכה באזרחות בריטית.
אולם, חרף זכייתו בתמיכה מרשימה, נדחתה מועמדותו לחברה המלכותית.
באביב 1915 ביקש משרד המלחמה הבריטי מהמדענים הבריטים לדווח על כל תגלית בעלת ערך צבאי, וויצמן דיווח למשרד על תהליכי התסיסה בהם עסק ועליהם רשם פטנט.
את האצטון הפיקו עד אז מסידן אצטאט (Calcium acetate), אך לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשארו רוב מרבצי מחצב חיוני זה בידי הגרמנים ובני בריתם.
ויצמן נתמנה לראש מעבדות המחקר הכימיות של הצי הבריטי בלונדון, כשמשימתו היא מציאת דרך אלטרנטיבית לייצור האצטון.
ואומנם, הוא אכן גילה תהליך ביוכימי יעיל לייצור אצטון אגב תסיסה של חומרי גלם צמחיים (כמו תירס), על ידי בידוד חיידק שכונה על שמו: Clostridium acetobutylicum Weizmann, או בקיצור: חיידק B–Y (B – bacillus; ויצמן – Y).
על בסיס המצאתו הוקמה תעשיית חירום צבאית.
שר החימוש הבריטי, לויד ג'ורג', ושר הימייה, וינסטון צ'רצ'יל, לימים ראשי ממשלת בריטניה, התוודעו באופן אישי לוויצמן, שהמצאתו חילצה את האדמירליות ממשבר חימוש גורלי
הניסויים של ויצמן הוכתרו בהצלחה, ובספטמבר 1915 הורחב היקפם.
תוך זמן קצר בכל רחבי האיים הבריטים הוקמו מזקקות שפעלו על פי התהליך שפותח על ידי ויצמן.
בהמשך נפתח מפעל כזה גם בטורונטו ושתי מזקקות נוספות נבנו באינדיאנה שבארצות הברית, ואף נעשה שימוש בהמצאתו גם בהודו.
תהליך התסיסה היה תלוי באספקה סדירה של תירס מיובא מארצות הברית, אולם אספקה זו הופסקה בפרוץ מערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה מצד גרמניה.
גם כאן נרתם ויצמן ומצא תחליפים: בבריטניה ערמונים ובהודו אורז.
בשל ההצלחה החלקית של התחליפים, הועתקה הפקת האצטון גם לצפון אמריקה.
בספטמבר 1915 מונה ויצמן ליועץ טכני של כבוד בנושא אספקת אצטון למשרד הצי וקיבל מענק מחקר.
במקביל, החל לעבוד כיועץ מומחה לאספקת אצטון במשרד החימוש הבריטי.
באפריל 1916 מונה למפקח על מעבדות הממשלה במכון ליסטר בלונדון וליועץ מחקר בנושא הפקת אצטון.
עבודתו בשירות הממשלה נמשכה עד יוני 1918.
במהלך תקופה זו, בנובמבר 1917, פורסמה הצהרת בלפור.
לויד ג'ורג' היה האיש שהפיץ לראשונה את הדעה על היות ההצהרה גמול לתרומתו של ויצמן למאמץ הצבאי הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
ויצמן עצמו הפריך זאת, אך ייתכן מאוד שהישגיו המרשימים בהפקת אצטון השפיעו במידה כלשהי על יחסם של פקידי הממשל והפוליטיקאים הבריטים אליו.
ביוני 1917 החל ויצמן לקבל תמלוגים על הפטנטים שרשם, ובסוף מלחמת העולם הראשונה כבר היה ברשותו ממון רב.
לאחר ששותפיו לשעבר כשלו בנסיונותיהם להפיק אצטון, תבע אחד השותפים, הלפורד סטרינג', לקבל בעלות על שיטתו של ויצמן וטען כי הוא העתיק את הפטנט שלהם.
רק בפברואר 1926 הוכחה צדקתו של ויצמן בבית המשפט.
ויצמן רשם כמה עשרות פטנטים, וזכה לראות יישומים משמעותיים של עבודתו המדעית.
הודות ליישומים אלה נהנה מהכנסות כספיות שאִפשרו לו לוותר על שכר מהתנועה הציונית, אשר לה הקדיש את מרבית חייו הבוגרים.
ב-6 בנובמבר 1917 הציע ויצמן לשגר ארצה משלחת שתייעץ לבריטניה בנושא היהודים וכינון הבית הלאומי בארץ ישראל.
בדצמבר הגיש לממשלה את הצעותיו.
ב-4 במרץ 1918 התקבל ויצמן לריאיון אצל מלך אנגליה בארמון בקינגהאם.
המלך הביע בפניו את אהדתו לציונות ואיחל לו הצלחה.
באותו יום יצא ויצמן לפריז, ומשם לרומא וטאראנטו, שם עלתה המשלחת בראשותו על אנייה לאלכסנדריה במצרים, בה נפגש עם הציונים המקומיים – פליטים מארץ ישראל ויהודים מצרים – ונאם בפני חיילים בריטיים יהודים בקהיר.
לאחר כשלושה שבועות במצרים, יצאה המשלחת ברכבת החוף לארץ ישראל, ובערב 4 באפריל הגיעו חבריה לתל אביב.
הביקור התקיים בעת כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים, שהחזיקו אז בקו חזית במרחק מספר קילומטרים מצפון לתל אביב.
ויצמן נפגש עם קצינים בצבאו של גנרל אלנבי ונוכח שרבים מהם כלל אינם מודעים להצהרת בלפור (אשר פורסמה רשמית בארץ ישראל רק במאי 1920) והיו אף שהתנגדו לה.
ויצמן גילה בקרבם רק אוהד אחד: קצין המודיעין של אלנבי, וינדהאם דידס; האחרון סיפר לו על הימצאות החיבור האנטישמי "הפרוטוקולים של זקני ציון" בידי קצינים בריטיים רבים, שאכן מאמינים במה שכתוב בו.
ויצמן שהה במפקדתו של אלנבי בהוספיס הגרמני בביר סאלם, סמוך לרמלה, וקשר עמו קשרי עבודה.
בסוף אפריל נפגש ויצמן עם קבוצת נכבדים ערבים, ובהם המופתי של ירושלים כאמל אל-חוסייני, בארוחת ערב שערך רונלד סטורס בירושלים.
ויצמן הסביר להם כי הציונים שבים למולדתם ושיש בה מקום לשני העמים.
משלחת המנהיגים הציוניים בראשותו של ויצמן כונתה "ועד הצירים", ובין השאר היה עליה לסייע בידי היישוב היהודי בתחומי הבריאות, החינוך, הסעד וההתיישבות, וכן לקשר בין היישוב לכוחות הבריטיים, ולבסוף – להניח תשתית לבית לאומי לעם היהודי ברוח הצהרת בלפור.
בין יתר פעולותיו של ויצמן במסגרת ועד הצירים, הייתה הנחת אבן פינה לבניין האוניברסיטה העברית, שעל הקמתה עמל רבות, ב-24 ביולי 1918. ויצמן היה הנואם היחיד בטקס יריית אבן הפינה.
בסוף מאי 1918 נסע ויצמן לפגישה עם האמיר פייסל, שעמד בראש הצבא הערבי בעבר הירדן, כדי להסביר לו את עמדת הציונים לאחר הצהרת בלפור.
יחד עם ויליאם אורמסבי-גור, הוא הקיף את חצי האי סיני בספינת קיטור מסואץ לעקבה.
לאחר שאורמסבי-גור חלה בדיזנטריה, המשיך ויצמן את מסעו בחברת הקולונל פירס צ'ארלס ג'ויס, הסוכן הבריטי בעקבה.
הם רכבו על גמלים והוסעו ברכב למפקדתו של פייסל בוואדי וחידה מצפון לעיר הנמל.
פגישתם נערכה ב-4 ביוני 1918. שיחתם הייתה מוצלחת מאוד, ויצמן כתב עליה: "הוא הערבי הלאומי האמיתי הראשון שפגשתי".
בתחילת אוקטובר 1918 שב ויצמן ללונדון.
ב-11 בדצמבר נפגש שוב עם פייסל במלון קרלטון בלונדון.
פגישה זו הובילה ב-3 בינואר 1919 לחתימת הסכם ויצמן-פייסל, שקרא ל"שיתוף פעולה הדוק" בין הערבים ליהודים בפיתוח "המדינה הערבית וארץ ישראל", וקבע "גבולות מוגדרים וברורים" ביניהן.
ההסכם חזה הגירה יהודית לארץ "בקנה מידה נרחב" תוך הגנה על זכויות הפלאחים הערבים, ואף הבטיח סיוע כלכלי יהודי לערבים וכן חזית יהודית-ערבית מאוחדת בוועידת השלום.
עם זאת, לא נזכרה בהסכם המדינה היהודית.
ההסכם הבטיח הכרה ערבית בציונות, אך מעולם לא הגיע לכדי מימוש, אחרי שפייסל סולק מהשלטון בסוריה, והפך למלך עיראק.
ב-4 בינואר 1919 יצא ויצמן לוועידת השלום בפריז, 1919, יחד עם הרברט סמואל ומטעם ממשלת בריטניה, כדי להוות משקל נגד למשלחת ההנהלה הציונית, שפעלה בוועידה בלי זיקה לבריטניה.
ב-22 בינואר 1919, לאחר התנגשויות עם נחום סוקולוב, נבחר ויצמן לוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית העולמית.
בוועידת השלום התקבל לריאיון אצל נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, והסביר לו את עמדת היהודים בארץ ישראל ואת הצורך במתן המנדט על הארץ לבריטניה.
ב-27 בפברואר הופיע בפני "מועצת העשרה", המועצה העליונה של הוועידה.
למשלחת הציונית צורף, לדרישת צרפת, סילוין לוי, שתקף את ההצעות הציוניות שלאחר הצהרת בלפור ואת רעיון הבית הלאומי.
ויצמן, בתגובה, התבקש להגדיר את "הבית הלאומי" והשיב לטענותיו של לוי, בנאום שבלפור תיארו כ"אבחת חרב".
בצאתם מאולם הדיונים, סירב ויצמן ללחוץ את ידו של לוי באמרו: "אדוני ביקש לבגוד בנו".
ביוני 1919 נפגש לראשונה בלונדון עם שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית ומנהיג ציוני אמריקה, לואי ברנדייס, שהיה למתחרהו הרציני היחיד על כס ההנהגה הציונית.
באוקטובר 1919 שב ויצמן לארץ ישראל.
בקשתו להיכנס אליה נדחתה על ידי שלטונות הצבא הבריטי, אך קולונל ריצ'רד מיינרצהגן עקף אותם וסידר את כניסתו ישירות מול משרד החוץ.
ויצמן נפגש עם אישים רבים, מדי יום, ולראשונה בחייו שכר שומר ראש, את אברהם שפירא (זקן השומרים).
בינואר 1920 שב ללונדון ופנה אל לויד ג'ורג', שיכלול בתחום המנדט את מקורות הליטני ואת פרשת המים של החרמון.
בסוף מרץ שב לארץ ישראל.
ב-10 באפריל 1920 פרצו מאורעות תר"פ.
ויצמן שיגר שני מברקים ללויד ג'ורג', בהם דרש להקים ועדת חקירה וטען כי רוב הפקידים הבריטים בארץ ישראל רואים בהצהרת בלפור טעות מדינית ופועלים בהתאם.
הוא זעם על מאסרו של זאב ז'בוטינסקי, אך סירב לנקוט צעדים דחופים שיביאו לשחרורו, לטובת משא ומתן ממושך.
עם זאת, מאוחר יותר עשה מאמצים לבטל את הרשעתו.
באפריל 1920 פעל מאחורי הקלעים של ועידת סן רמו, שדנה בעתיד שטחי האימפריה העות'מאנית לשעבר.
כישוריו הדיפלומטיים נדרשו גם לשם הבטחת אזכורה של הצהרת בלפור בכתב המנדט שניתן לבריטניה על ידי חבר הלאומים.
בכך הוענקה לציונות הכרה בין-לאומית מחייבת.
ביולי 1920 נערכה ועידת לונדון, בה נבחר ויצמן לנשיא ההסתדרות הציונית העולמית.
בתפקידו זה הוא ייצג את התנועה הציונית בעולם ואת היישוב העברי מול שלטון המנדט הבריטי.
מנהיגי היישוב, כבן-גוריון וברל כצנלסון, מתחו ביקורת קשה על מדיניותו.
ב-30 ביולי 1920 הסתיים הממשל הצבאי בארץ ישראל והרברט סמואל נשלח לכהן בתור הנציב העליון הראשון, מינוי למענו פעל ויצמן רבות.
ב-1 במרץ 1921 כתב ויצמן לצ'רצ'יל מכתב בו ביקש לכלול את כל שטח עבר הירדן בתחום הבית הלאומי היהודי.
ב-2 באפריל 1921 ביקר ויצמן לראשונה באמריקה.
יהודי ניו יורק ערכו לכבודו קבלת פנים נרגשת לאורך הרחובות שהובילו אל מלון "קומודור".
לאחר מכן נערכה לכבודו קבלת פנים באולם העירייה.
אל ויצמן התלוו בביקור אלברט איינשטיין ומנחם אוסישקין.
בתום שבועיים, במהלכם הבין שאין סיכוי להסכמה עם הציונים האמריקנים, החליט לנתק את מגעיו עם ברנדייס.
הוא הודיע על הקמת משרד של קרן היסוד באמריקה ופתח בגיוס כספים.
ביוני זכה לניצחון מוחץ בהצבעה בוועידת הסתדרות ציוני אמריקה בקליבלנד, מה שהביא להתפטרותו של ברנדייס מתפקידו.
ויצמן נפגש עם נשיא ארצות הברית, וורן הרדינג, וערך מסע הסברה ברחבי צפון אמריקה במטרה לגייס כסף לקופת קרן היסוד.
באוגוסט 1921 הושלם הנוסח הסופי של כתב המנדט, שוויצמן נטל חלק בניסוחו.
בספטמבר 1921 נערך הקונגרס הציוני העולמי השנים עשר, שאשרר את נשיאות ההסתדרות הציונית העולמית של ויצמן.
באוגוסט 1921 הגיעה ללונדון משלחת של ערביי ארץ ישראל ונשארה בעיר במשך כשנה.
חברי המשלחת סירבו להיפגש עם ויצמן פנים אל פנים, אולם בהתערבותו של צ'רצ'יל אורגנה פגישה משותפת, שלא נשאה פרי.
בנובמבר 1921 נועד ויצמן עם המשלחת בראשות מוסא כאזם אל-חוסייני, והפגישה הסתיימה במחלוקת חריפה.
באותו חודש קיים שיחות בביתו של ג'יימס דה רוטשילד בלונדון עם ריאד א-סולח.