tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1963 סיים תואר ראשון באוניברסיטת מרילנד וב-1966 תואר JD במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
בתקופת לימודיו עבד במטהו של הסנאטור הדמוקרטי דניאל ברוסטר ממרילנד.
ב-1966 נבחר לסנאט של מרילנד, וב-1975 נבחר לנשיא הסנאט, והיה בכך לצעיר ביותר הממלא תפקיד זה.
הוא כיהן בסנאט עד 1979. שימש חבר המועצה להשכלה גבוהה של מדינת מרילנד עד 1981. במאי אותה שנה נבחר בבחירות מיוחדות שנערכו בעקבות מחלתה של גלדיס ספלמן, לנציג המחוז החמישי של מרילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית, ומאז ניצח בכל אחת מ-21 מערכות הבחירות הבאות לתפקיד.
לאורך השנים מילא תפקידים בכירים בהנהגת המפלגה הדמוקרטית.
ב-2003 נבחר למצליף הסיעה, וב-2007 למנהיג סיעת הרוב בבית הנבחרים.
לאחר מפלת המפלגה הדמוקרטית בבחירות לבית הנבחרים ב-2010, איבדה ננסי פלוסי את תפקידה כיושבת ראש בית הנבחרים ומונתה למנהיגת סיעת המיעוט, ואילו הוייר נבחר למצליף הסיעה.
בעקבות בחירות 2018 בהן זכתה המפלגה הדמוקרטית לרוב בבית הנבחרים, נבחר הוייר שוב למנהיג סיעת הרוב.
לאחר הפסד המפלגה הדמוקרטית בבחירות 2022 הודיע הוייר כי לא ייטול תפקיד בהנהגה בקונגרס ה-118.
הוייר אלמן ואב לשלוש בנות.
סטניסלב הוגא (בפולנית: Stanisław Hoga; 1791 – 1860) היה יהודי מומר, מתרגם לעברית.
סטניסלב הוגא נולד בשנת 1791 בשם יחזקאל, בן למשפחה חסידית באזור לובלין שבפולין.
אביו היה המגיד אריה לייב מקוזמיר, ממקורבי החוזה מלובלין.
לאחר שרכש השכלה תורנית, הסתייע באדם קז'ימייז' צ'רטוריסקי כדי ללמוד בפולאווי.
בשנים 1807–1809 שימש מתורגמן לכוחותיו של נפוליאון.
הוגא עבר להתגורר בוורשה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, ומשנת 1816 שימש עוזר לצנזור היהודי אדם חלמלבסקי, ובשנת 1818 הצטרף לוועד הצנזורה לספרים עבריים.
לאחר מכן עבד בשביל לואיג'י קיאריני (Luigi Chiarini) מאוניברסיטת ורשה, ובהמשך הפך לסגנו.
בעקבות לחץ שהופעל עליו התנצר לאחר שנת 1822, ושינה את שמו הפרטי לסטניסלב.
הוא פרש ממשרת הצנזור, והתמסר לתרגום מעברית לפולנית.
במסגרת חקירה ממשלתית שנפתחה נגד חסידים בפלוצק בשנת 1823 הצליח הוגא למתן את מסקנות החקירה.
ב-3 באוגוסט 1824 הגן על חסידים בוויכוח פומבי.
בוורשה פגש את אלכסנדר מקקול מהחברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, ובעידודו היגר ללונדון והשתתף בשנת 1838 בתרגום של הברית החדשה לעברית.
בעקבות גישתו הביקורתית לפעילות החברה הלונדונית להפצת הנצרות נפרדו דרכיהם ב-1849.
הוגא נפטר בשנת 1860, בהיותו בן 69, ונקבר בבית הקברות הייגייט בלונדון.
בשנת 1834 יצא לאור ספרו המיסיונרי "שירי ציון" - תרגום לעברית של שירים באנגלית ובגרמנית.
בשנת 1840 יצא לאור בעברית ספרו "שפת בריטאניא" - דקדוק אנגלי לדוברי עברית
בשנת 1840 יצא לאור בעברית ספרו The Controversy of Zion
בשנת 1844 יצא לאור הספר "ספר הליכות אורח במסעו מן העולם הזה אל העולם הבא", תרגומו לעברית של הספר "The Pilgrim's Progress" מאת ג'ון באניין.
על ספר זה העירה זיוה שמיר: "מפעלו הנחשוני, המעיד על שליטה יוצאת דופן בעברית מודרנית, שאינה כבולה ל'ספר' ול'פסוק', שניכרת באופן מיוחד במאמר העיוני שצירף בפתח הרומן שבתרגומו, צלל לתהום הנשייה".
בשנת 1844 יצא לאור הספר המיסיונרי "נתיבות עולם", תרגומו לעברית לספרו של אלכסנדר מקקול "Old Paths".
סטניסלב גולדברג (נולד ב-30 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן אסטוני ממוצא יהודי המשחק בעמדת הקיצוני.
גולדברג נולד בטאלין בירת אסטוניה למשפחה יהודייה.
הוא התחיל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של פלורה טאלין ממנה הושאל לואריור ואלגה ואלווה מהליגות הנמוכות במדינה, בהן לא מצא את מקומו.
בשנת חתם בויליאנדי מליגת העל האסטונית שהוקמה באותה עונה.
ב-5 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה באסטוניה בתיקו 0–0 נגד נארבה טראנס.
ב-23 באפריל 2011 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–0 נגד פאידה לימניסקונד.
בתום העונה התפרקה ויליאנדי וגולדברג שקיבל את כרטיס השחקן שלו חתם בפאידה לינאמסקונד.
בינואר חתם בסייניואן יאלקאפלוקרהו מהליגה הפינית השנייה.
במהלך העונה לא זכה לדקות משחק ועבר לשחק עם קבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ חתם בנומה קאליו בה שיחק לרוב בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-2 באוגוסט 2016 הגיע גולדברג לישראל וחתם במועדון ספורט אשדוד.
ב-25 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח בהרכב בניצחון 3–2 נגד בני יהודה תל אביב במסגרת רבע גמר גביע הטוטו.
בליגה שותף כמחליף בשלושה משחקים בעונת 2016/2017, ובסופה שוחרר מהמועדון.
בעונת גולדברג היה שחקן חופשי, וב-1 באוגוסט 2018 חזר לקדנציה שנייה בראקווארה טרבאס.
ב-2 בינואר 2019 גולדברג חתם בהפועל אדומים אשדוד מליגה א'.
באוגוסט חזר לאסטוניה וחתם בטאלין לגיון.
בינואר , גולדברג חתם קוהטלה-יארבה.
סְטַנִיזְלַאוֹ קַנִיצַרוֹ (באיטלקית: Stanislao Cannizzaro; 13 ביולי 1826 – 10 במאי 1910) היה כימאי איטלקי.
גילה תגובת דיספרופרציונציה חשובה בכימיה אורגנית, תגובת קניצרו, הקרויה על שמו.
קניצרו נולד בפלרמו שבסיציליה, לאב שהיה אחראי על המשטרה.
בשנת 1841 הוא נרשם ללימודי רפואה באוניברסיטה המקומית בפלרמו, אולם בעקבות הכרתו עם הכימאי רפאל פיריא (Raffaele Piria) הוא פנה ללימודי כימיה.
בשנת 1845 הוא היה לעוזרו של פיריא בבית הספר הראשון ללימודי כימיה באיטליה שנפתח בפיזה.
בעת חופשת מולדת ביולי 1847 הוא התוודע למהפכה המתוכננת נגד פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, והחליט להישאר בסיציליה ולהשתתף במהפכת 1848 בסיציליה.
במהפכה שפרצה בינואר 1848 הוא שירת כקצין ארטילריה במסינה, ובמרץ 1848 היה לחבר הפרלמנט הסיציליאני.
לאחר נפילת מסינה עבר קניצרו לטאורמינה לאסוף כוחות למנוע את התקדמות הכוחות המלוכניים.
בעקבות דיכוי המהפכה, ברח קניצרו למרסיי שבצרפת ובשנת 1849 הגיע לפריז, בה פגש את אוגיסט קאור (Auguste André Thomas Cahours) שסידר לו עבודה במעבדה הכימית של מישל שוורוי, עם פרנסואה קלואה (François Stanislas Cloez).
באותה תקופה האזין קניצרו להרצאותיו של אנרי ויקטור רניו, שהשפיעו עליו במידה רבה בכל מהלך חייו המקצועיים.
בשנת 1851, קניצרו קיבל מינוי כפרופסור לכימיה פיזיקלית בבית המכללה הארצית של אלסנדריה (צפון איטליה).
בסתיו של 1855, החל לכהן כפרופסור לכימיה באוניברסיטת ג'נובה.
סתירה זאת הטרידה את הכימאים במשך עשרות שנים.
במאמרו, קניצרו הראה שניתן ליישב את הסתירות אם לוקחים כמשקל האטומי של מימן את מחצית המשקל של מולקולת המימן.
מאמרו הוצג בכנס של כימאים בקרלסרוהה בשנת 1860 והדהים את הקהילה הכימית.
יוליוס מאייר אמר על מאמרו: "הוא הסיר את הערפל מעיני, הספקות דהו ושלווה באה על מקומה".
גם דמיטרי מנדלייב השתמש בעבודתו של קניצרו לבניית הטבלה המחזורית שלו.
אחרי שג'וזפה גריבלדי כבש את סיציליה, שב קניצרו למולדתו והתמנה בשנת 1861 להיות פרופסור לכימיה אי-אורגנית ואורגנית באוניברסיטת פלרמו.
בחלק מתקופתו בפלרמו הוא כיהן כרקטור האוניברסיטה.
במקביל לעבודתו המדעית הוא כיהן במועצת העיר ובעת מגפת הכולירה בשנת 1867 היה לממונה על בריאות הציבור.
בשנת 1871 מונה לשמש כפרופסור לכימיה באוניברסיטת רומא, מהאוניברסיטאות הגדולות, העתיקות והחשובות באוניברסיטאות אירופה באותה תקופה.
באותה שנה הוא גם מונה לסנאטור בסנאט האיטלקי.
בשנת 1872 הוא נבחר לשאת את ההרצאה לזכר מייקל פאראדיי בלונדון ובשנת 1873 נתמנה לחבר של כבוד בחברה הכימית הגרמנית.
על הישגיו בתחום של הכימיה האורגנית והכימיה התאורטית, הוענקה לפרופ' קניצרו מדליית קופלי על ידי החברה המלכותית לכימיה של אנגליה בשנת 1891.
בשנת 1851, בעקבות מחקרים שעשה בפריס, פרסם קניצרו עם קלואז מאמר על סינטוז ציאנואמידים בתגובה של אמוניה על כלוריד ציאנוגן בתמיסה מחומצנת.
בשנת 1853 גילה קניצרו כי אלדהידים ארומטיים הנמצאים בסביבה בסיסית, מסוגלים להגיב ביניהם לקבלת כוהל וחומצה קרבוקסילית.
תגלית זו, קרויה על שמו – תגובת קניצרו.
קניצרו התפרסם גם הודות למחקריו ועבודותיו בחקר הגזים והתכונות המשקליות שלהם.
הוא הוכיח את צדקות השערותיו של אבוגדרו והראה כיצד המשקלים האטומיים של תרכובות שונות בעלי הרכב אטומים זהה, אינה משתנה גם כאשר תרכובת אחת נדיפה והשנייה לא.
בנוסף הראה כיצד המשקלים האטומיים של יסודות של תרכובות אשר צפיפות האדים שלהן אינה ידועה, ניתנת לקביעה על סמך בדיקת החום הסגולי של התרכובת.
בפלרמו חקר קניצרו במשך עשר שנים תרכובות ארומטיות, והמשיך לעבוד על מחקרים בנושא אמינים.
סטניסלאבה לשצ'ינסקה (בפולנית: Stanisława Leszczyńska; 8 במאי 1896 – 1 במרץ 1974) הייתה מיילדת פולנייה, שהייתה כלואה במחנה הריכוז אושוויץ במלחמת העולם השנייה, שם היא יילדה למעלה מ-3,000 תינוקות.
היא מועמדת רשמית לתהליך הקאנוניזציה על ידי הכנסייה הקתולית.
הכביש הראשי שמוביל באושוויץ למוזיאון אושוויץ בירקנאו קרוי על שמה; וכן רחוב בעיר לודז'.
סטניסלאבה לשצ'ינסקה נולדה למשפחה פולניה קתולית, האב יאן זמברצ'י, נגר במקצועו ואשתו הנריקה גרו בלודז', שהייתה אז חלק מארץ הוויסלה ברוסיה הפולנית.
אביה גויס לצבא הקיסר, כשהייתה ילדה, ונשלח לטורקיסטן.
אמה עבדה משמרות בנות 12 שעות על מנת לאפשר ללשצ'ינסקה ללמוד בבית ספר פרטי, בו פולנית הייתה שפת הלימוד.
כשאביה שוחרר, בשנת 1908, המשפחה נסעה לברזיל על מנת להטיב את מצבם הכלכלי, והתמקמה בריו דה ז'ניירו.
לשצ'ינסקה למדה שם גרמנית וספרדית.
הם חזרו לפולין אחרי שנתיים.
לשצ'ינסקה סיימה בית ספר תיכון ב-1914, בזמן שפרצה מלחמת העולם הראשונה ואביה גויס שוב.
היא נשארה עם אמה ושני אחים צעירים.
ב-17 באוקטובר 1916 לשצ'ינסקה נישאה לברוניסלב, דפס במקצועו.
לשצ'ינסקה ילדה ב-1917 בן בשם ברוניסלב ולאחר שנתיים נולדה סילביה.
היא נרשמה ללימודי מיילדות וסיימה את לימודיה בהצטיינות ב-1922, והמשפחה חזרה ללודז'.
היא קיבלה עבודה בתור מיילדת, ונולדו לה שני בנים נוספים.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, משפחת לשצ'ינסקה נאלצה לעבור מהרחוב בו גרו, כי נכלל בשטחי גטו לודז'.
לשצ'ינסקה החלה לסייע ליהודים בגטו והעבירה מזון ומסמכים מזויפים.
היא נתפסה על ידי הגסטפו ב-18 בפברואר 1943 ונעצרה יחד עם שלושת ילדיה הצעירים.
בעלה ובנה הבכור הצליחו לברוח מהעיר.
הגרמנים שלחו את שני הבנים לעבודת פרך במחצבות אבן במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
לשצ'ינסקה לא שבה לראות את ברוניסלב, בעלה.
אחרי חקירה על ידי הגסטאפו, לשצ'ינסקה ובתה סילביה, בת ה-24, הועברו לאושוויץ.
לשצ'ינסקה עבדה במחלקת היולדות של המחנה, יחד עם בתה, שהייתה סטודנטית לרפואה לפני פרוץ המלחמה.
היא הצליחה להבריח למחנה את תעודת המיילדת שלה ועם התעודה נגשה לאיש אס אס וביקשה את תפקיד המיילדת (אחרי שלמדה שאין מיילדת אחרת).
כנראה, התפקיד ניתן לה בגלל התעודה, התעוזה וידיעת השפה הגרמנית.
היא פגשה את יוזף מנגלה, שדרש ממנה להרוג את התינוקות, אך היא לא הרגה אף אחד מהילודים.
ככל שניתן, היא נהגה לעטוף אותם בפיסות בד או נייר, ולהניח אותם ליד האם.
שנים לאחר מכן, היא תיארה איך היא סיכנה את חייה כדי להציל ילודים במאמר בשם "דו"ח המיילדת מאושוויץ".
היא תיארה כיצד הילודים נחטפו מחדר הלידה, נלקחו לחדר אחר, שם הוטבעו בחבית על ידי מיילדת לשעבר "שווסטר" קלרה והעוזרת שלה פפני סטניסלב.
מתוך 3,000 תינוקות שהיא יילדה, כ-1,500 תינוקות הומתו, כאלף ילודים נפטרו; 700 תינוקות בעלי מראה ארי נשלחו לגרמניה למשפחות גרמניות.
רק כ-30 תינוקות שרדו ונותרו עם אמהותיהם.
אמהות רבות שכרעו ללדת לא ידעו מה יעלה בגורל התינוקות שלהן, ולפני הלידה החליפו מזון בבדים לחיתולים.
לשצ'ינסקה שימשה כמיילדת של המחנה עד שחרורו ב-26 בינואר 1945.
לשצ'ינסקה חזרה ללודז', בניה שעבדו במחנות כפייה חזרו לעיר.
היא המשיכה לעבוד כמיילדת עד שפרשה לגמלאות.
ב-27 בינואר 1970, באירוע בוורשה, לשצ'ינסקה פגשה חלק מהאסירות שיילדה באושוויץ ואת הילדים שהן ילדו במחנה.
היא נפטרה ארבע שנים מאוחר יותר.
ב-1983 בית הספר למיילדות בקרקוב נקרא על שמה.
סטניסלב וולסקי (בפולנית: Stanisław Wolski;
30 באוקטובר 1900 - 23 באוקטובר 1945), ראש עירייה פולני, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה, יחד עם אשתו ווינסטינה (גם היא חסידת אומות העולם), 2 ילדות יהודיות ממוות בידי הנאצים.
סטניסלב וולסקי (Stanislaw Wolski), היה ראש העירייה של וישקוב בפולין בשנים 1930–1939.
וולסקי ואשתו ווינסטינה הוכרזו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם על שהצילו שתי ילדות יהודיות, רחל וברוניה רובינוביץ', שהיו שתיים מבנותיהם של חבריהם הטובים של וולסקי ואשתו.
וולסקי נולד ב-30 באוקטובר 1900 בכפר בשם Cudnów, כ-100 ק"מ מדרום לוורשה.
ב-1920 התנדב לצבא הפולני ולחם במלחמת פולין-רוסיה, שם נפצע.
אחרי המלחמה חזר לאזור הולדתו, שהיה בשליטת ברית המועצות.
ב-1923, כיוון שנרדף על ידי השלטונות הסובייטיים, ברח עם אשתו ובנו הצעיר לשטח שבשליטת פולין, שם עבד כמנהל של טחנות קמח, בין השאר בווישקוב.
בשנת 1930 מונה להיות ראש מועצת עיריית ויישקוב וב-1931 נבחר להיות ראש העיר.
ב-1938 קיבל את עיטור צלב הכסף מראש ממשלת פולין, עיטור שניתן על שירות יוצא דופן למדינה ולחברה.
כשפלשו הגרמנים לפולין סירב וולסקי לשתף איתם פעולה והודח מתפקיד ראש העיר.
הוא ומשפחתו עבדו בתקופת המלחמה כגננים בווישקוב.
בשנת 1945 נפטר ממחלת הסרטן.
ב-3 ביוני 2018 הוקם לזכרו של וולסקי פסל שהוצב בכיכר הראשית של עירו, וישקוב, ובו וולסקי ושתי הילדות שהציל:
רחל ורצהייזר רובינוביץ' נולדה בווישקוב ב-18.3.1927, נישאה ללובה בדצמבר 1947 ועלתה לארץ בשנת 1956. רחל נפטרה בשנת 2014 בגיל 87 והותירה בן, 3 נכדים ו-4 נינים.
ברוניה גלס רובינוביץ' נולדה בווישקוב ב-24.12.1933 ועלתה לארץ ב-1948. ברוניה נישאה למיכאל בפברואר 1953 ולה 3 ילדים, שמונה נכדים ושתי נינות.
בטקס הסרת הלוט נכחו בני משפחת וולסקי וביניהם בתו, מריה, בני המשפחות של רחל ושל ברוניה רובינוביץ', ראש עיריית וישקוב, גרגור נובוסילסקי (Grzegorz Nowosielski), חברי מועצת העיר, הפסל פרופסור שצ'סלב דז'וויגאי (Czesław Dźwigaj) ותושבי וישקוב.
ההצלה של רחל ורצהייזר רובינוביץ'
מעדותה של רחל ורצהיזר (רובינוביץ') ב-1998 בפרויקט ההנצחה שיזם הבמאי סטיבן ספילברג ("רשימת שינדלר"):
"משפחת וולסקי הייתה ידידת משפחתי עוד לפני המלחמה.
אבי, יוסף, שעסק בפרוונות (ייצור, שיווק ומכירות) היה ידיד אישי של ראש העירייה, מר וולסקי.
לפני פרוץ המלחמה סייעתי לאמי במכירה ושיווק של הפרוות שיוצרו על ידנו, וכך הכרתי את לקוחותינו השונים מווישקוב ומכפרי הסביבה.
עם פרוץ המלחמה הפציצו הגרמנים את העיר ונכנסו אליה, העלו את בתיה באש ואת היהודים הגלו בתחילת 1940 לעיר הסמוכה וולומין (Wolomin).
שם התגוררנו בחדר אחד ועברנו שורת השפלות על ידי הגרמנים.
הפרנסה בעיר הייתה קשה ונפלה בעיקר על אמי כיוון שאבי ואחי נלקחו על ידי הגרמנים לעבודות כפייה.
כך חיינו עד שנת 1942 שבה הועברו כל יהודי וולומין לגטו סוסנובקה/סוסנוביץ' (Susnowka/Sosnowiec) שבוולומין.
בגטו אולצנו לרכוש בכספנו הנותר דירה בת 2 חדרים שהכילו 2 מיטות בלבד.
החיים בגטו היו קשים מנשוא.
אבי ואחי ראובן המשיכו לעבוד בעבודות כפייה אצל הגרמנים, כך שמשימות הפרנסה של המשפחה נפלו עלי ועל אחותי, ברוניה.
שתינו (כל אחת בנפרד) הברחנו בחשאי את גבולות הגיטו על מנת להביא מזון, כסף ובגדים.
אני עברתי בעיקר בין לקוחות שהיו חייבים למשפחתי כסף וניסיתי לסחור בפריטי לבוש שונים שייצרנו בגיטו.
באוקטובר 1942 ערכו הנאצים אקציה בגיטו שבה נשלחו הורי ושתי אחיותיי, שרה ומלכה, למחנה המוות בטרבלינקה.
אחי, ראובן, היה במחנה עבודה ונרצח מאוחר יותר על ידי הגרמנים.
אחותי ברוניה, התחבאה והגיעה בכוחות עצמה לווישקוב למשפחת וולסקי.
אני, שהיתי מחוץ לגטו בזמן חיסולו, ניסיתי לחזור אליו כפי שעשיתי תמיד, אבל בדרך לשם נודע לי שאין לי לאן לחזור כיוון שכל היהודים נשלחו לטרבלינקה.
הרגשתי אובדת עצות ובודדה בעולם.
ידענו מזה זמן רב מה קורה בטרבלינקה כיוון שהרכבות לשם עברו דרכנו.
נדדתי בין כפרים ויערות שונים בסביבה ולעיתים לנתי אצל משפחות שונות תוך הסתרת זהותי היהודית.
לאחר מספר חודשים התמלאתי ייאוש והגעתי למשפחת וולסקי בווישקוב.
מר וולסקי עצמו כבר לא כיהן כראש העיר כיוון שלא היה מוכן לשתף פעולה עם הנאצים.
כתוצאה מכך הוא חי בעוני והתפרנס בקושי כגנן.
בייאושי פניתי אליו באחד הימים ואמרתי לו שאיני יכולה להמשיך כך בחיי ובכוונתי להסגיר עצמי לגסטפו ובזה לסיים את ייסורי.
מר וולסקי לקח אותי על ברכיו ואמר לי שבצוואתו אבי ציווה שברוניה אחותי ואנוכי חייבות לשרוד ולעבור את תקופת המלחמה.
הוא ציין שבכוונתו לקיים צוואה זאת ולדאוג לשתינו.
ואכן, את אחותי הוא שלח לאחות אשתו שהתגוררה בעיר אחרת, שם חיה כילדה נוצרייה.
בפברואר 1943 עזר לי מר וולסקי להשיג ניירות עם זהות של נערה פולניה בשם אלכסנדרה קרצ'מרצ'יק (Aleksandra Karczmarczyk).
עם זהות זו נשלחתי לעבודת כפייה במפעל KRUP שבעיר ליבק בצפון גרמניה, שם עבדתי בעבודת פרך במשך 12 שעות ביממה, במשמרות, בייצור תחמושת לפגזי תותחים.
במהלך עבודתי שמרתי על קשרי מכתבים עם משפחת וולסקי ולעיתים קיבלתי מהם חבילות עם מעט מזון וביגוד.
כך התנהלו חיי עד השחרור המיוחל על ידי האנגלים ב-2 במאי 1945. אחותי ואני שמרנו על קשר עם בנותיו של מר וולסקי שאף הגיעו לביקור בישראל בשנת 1987 והוריהם הוכרו על ידי "יד ושם" כחסידי אומות העולם".
ההצלה של ברוניה גלס רובינוביץ'
ברוניה רובינוביץ' הייתה ילדה בת 9 בזמן חיסול הגטו.
היא הייתה יוצאת דרך חור בגדר כדי להביא מוצרי מזון למשפחתה ולאנשים אחרים בגטו.
לפני האקציה הסתירה אותה אמא שלה, ואז ברחה ברוניה והגיעה בכוחות עצמה לביתם של וולסקי ואשתו.
כך סיפרה ברוניה על בריחתה בעדות שנתנה ב-1947:
" בשש בבוקר התחילו יריות נוראיות.
התעוררתי בפחד גדול והתחלתי לחפש את אמא, אבל אמא לא הייתה שם.
האישה אמרה לי שמפנים את הגטו.
היה בלאגן נורא, התחלתי לבכות.
רצתי חזרה הביתה אבל לא היה שם אף אחד.
שמעתי הרבה יריות והייתה מהומה גדולה מסביב, אנשים צועקים ובוכים, אבל בבית שלנו לא היה אף אחד.
ישבתי בצד על אבן והתחלתי לחשוב מה לעשות.
אם לא אברח מהגטו, הגרמנים יהרגו אותי בגלל שהם היו רעים ולא ריחמו על ילדים.
אם יהרגו אותי, רציתי להיות יחד עם ההורים שלי, אבל הם לא היו שם.
זכרתי את המילים האחרונות של אבא, המשאלה האחרונה שלו שאציל את עצמי ולא אלך עם כולם לטרבלינקה.
החלטתי להציל את עצמי ולהגשים את המשאלות של הורי.
עשיתי הכל למען הורי, לא למען החיים שלי עצמי.
צעקתי: "אמא, אבא, תענו לי!
כנראה לא אראה אתכם יותר לעולם!"
עמדתי על האבן, מתקרבת לגדר ומחפשת דרך לברוח.
דילגתי מעל גופות, אנשים שרצחו אותם, בכל מקום היו קורבנות.
דחפתי בידיים את חוטי התייל, פצעתי את כפות הידיים שלי, מהמעיל שלי ומהגרביים נקרעו חתיכות, וקפצתי דרך הגדר.
הרגשתי כאב נורא ברגל שלי.
רסיס ברזל עף לידי ופצע אותי ברגל, אבל היה לי המזל והוא לא חדר לתוך הרגל.
יש לי עדיין צלקת ארוכה ברגל שמאל.
התחלתי לרוץ מהר בתוך כל התוהו ובוהו, עד שהגעתי ל-גוסטינייץ (Gostyniec, כנראה שכונה בעיר וולומין שהרכבת עברה בה).
החלטתי לנסוע לווישקוב למשפחה פולנית שאמא הכירה...
ירדתי מהרכבת והלכתי לבית של ראש העיר הקודם, מלפני המלחמה, חבר של אבא שלי.
סיפרתי לו מה שקרה להורים שלי ולכל האחרים שהיו איתנו בבית ואמרתי שאני לבד עכשיו ושלפני שאבא שלי מת הוא אמר לי שאני אציל את עצמי ושהוא [ראש העיר] יעזור לי.
לאיש קראו סטניסלב וולסקי (Stanislaw Wolski) ולאשתו ניסה וולסקה (Nisa Wolska).
היו להם ארבעה ילדים: ילד בן 18, ילד שני בן 16, ושתי ילדות, אחת בת 15 והשנייה בת 12..."
ברוניה הגיעה לביתו של וולסקי ואשתו, ואחרי זמן מה, כשנראה היה כשגובר הסיכון שיגלו שברוניה היא ילדה יהודייה, העבירה אותו אשתו של וולסקי לאחותה.
לאחר מכן הועברה ברוניה לקרובות משפחה אחרות של וולסקי.
בכל הבתים שבהם שהתה עד סיום המלחמה גדלה כנוצרייה.
רק לאחר המלחמה, במסגרת מאמץ של ארגונים יהודיים לגלות ילדים יהודיים, עברה לבית ילדים שניהל ניצול יהודי בשם פבל הירשברג, ובו היו ילדים עם רקע דומה.
ב-1948 עלתה לארץ, יחד עם שאר הילדים, בספינת המעפילים "נחשון קסטל", כמה ימים לפני הכרזת המדינה.
הספינה נתפסה על ידי הבריטים וברוניה הועברה יחד עם שאר נוסעי הספינה למחנה מעצר בקפריסין.
אחרי קום המדינה הגיעה לארץ, לקיבוץ גליל ים, שירתה בצה"ל כחובשת קרבית, התחתנה עם מיכאל (גלס), והיא גרה היום בתל אביב.
סטנוניצ'וזאורוס (שם מדעי: Stenonychosaurus; משמעות השם מלטינית: "לטאה צרת טופר") הוא סוג של דינוזאור טורף ממשפחת הטרודוניים שחי בקרטיקון העליון לפני 76 מיליון שנה.
הדינוזאור התגלה לראשונה ב-1932 ברחבי הפארק הפרובינציאלי דינוזאור שבאלברטה, קנדה וקיבל את שמו מהחוקר החשוב צ'ארלס מורטרם שטרנברג.
ב-1987 שייך אותו החוקר פיליפ קורי לסוג טרודון, וסוג זה הפך למוטל בספק.
ב-2017 הוחלט להחזיר את המאובנים שנמצאו לסוג זה עקב הבדלים קטנים במבנה השלד בינם למאובני הטרודון.
זה היה יצור בגובה של 0.9 מטרים, אורך 2.4 מטרים ומשקל 50 קילוגרם.
הוא היה צייד קליל בעל רגליים ארוכות וייתכן שגופו כוסה נוצות.
חורי עיניו הגדולות מרמזות על תפקוד גבוה וייתכן שיכול היה לפעול בלילות ובחשיכה ששררה באזורים צפוניים וקרים כמו בקנדה.
ככל הנראה היה אוכל-כול והזכיר באורח חייו ראקון.
סטנופלסיקטיים (שם מדעי: Stenoplesictidae) היא משפחה נכחדת של דמויי חתול פרימיטיבים אשר חיו בעידן הקנוזואיקון בין תקופת האאוקן עד לאמצע המיוקן.
כיום סוגים רבים ששויכו למשפחה זו משויכים לקבוצות אחרות.
משפחה זו סווגה לראשונה ב-1923 בהתבסס על הסוג סטנופלסיקטיס (Stenoplesictis) - טורף הדומה לגחן שחי באירופה ובחלק מאסיה במהלך המיוקן.
במראהו הוא דמה לגחן ענקי שהגיע לאורך 1.3 מטרים ולמשקל 10 ק"ג.
מינים נוספים בקבוצה היו בעלי מראה דומה ולסתות מעוצבות כמו אוכלי כל עד אוכלי בשר היפרקרניבורים או מסוקרניבורים.
כיום חלק מהחוקרים רואים במשפחה זו קבוצה פוליפילטיות שבה מינים דומים רבים אך חסרי קשר טקסונומי אמיתי.
הסוגים הבאים שויכו למשפחה זו:
פרואילורוס (Proailurus) - כיום משויך לראשוני החתוליים
סטניסלאוס קוביירסקי היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
קוביירסקי נולד ב-15 בנובמבר 1910 בדיסלדורף שבגרמניה.
הוריו היו פולנים קתולים שהיגרו מפוזנאן.
לאורך רוב הקריירה שיחק בפורטונה דיסלדורף עימה זכה בתואר אליפות גרמניה ב-1933, הראשון והיחידי עד היום של המועדון.
בנוסף לכך גם זכה 6 פעמים באליפות מחוז נורדריין-וסטפאליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה קוביירסקי לשבוי מלחמה בברית המועצות עד לשחרורו רק ב-1949. כאשר חזר לפורטונה בגיל 39 הספיק לשחק רק ארבעה משחקים לפני שנפצע וסיים את הקריירה עקב כך.
במדי נבחרת גרמניה קוביירסקי היה שותף להגעתה למקום השלישי במונדיאל 1934, וגם כבש את השער הראשון של נבחרתו בהיסטוריה שלה בטורניר זה, כאשר עשה זאת בניצחון 2–5 על בלגיה בשמינית הגמר.
הופעתו האחרונה הייתה ב-5 באוקטובר 1941 בניצחון 0–6 נגד פינלנד בהלסינקי, הופעה שסגרה בסך הכל 26 בהן כבש 9 שערים.
מקום שלישי בגביע העולם: 1934
סטניל דה לאס בודיגאס או סטניל דה לאס בודיגס (בספרדית: Setenil de las Bodegas) היא עיירה ורשות מקומית במחוז קדיס, שבספרד.
העיירה נודעת בבתי המגורים שלה שנבנו מתחת לצוקי הסלע ולסלעים שמעל נהר גואדלפורקון.
העיירה ממוקמת לאורכו של ערוץ הנחל הצר.
כמה מבתי העיר שנבנים בתוך קירות הסלע של הערוץ עצמו, שנוצרו על ידי הגדלת מערות טבעיות או ניצול סלעים התלויים מעל הקרקע והוספת קיר חיצוני .
כמו כן סטניל נודעת במוצרי הבשר המיוצרים בה, במיוחד נקניקיות צ'וריסו וצ'רדו (נקניקיות בשר חזיר), המיוצרת מבשר החזירים אותם מגדלים על הגבעות שסביב העיירה.
כמו כן העיירה ידועה במאפים (pasteles) המיוצרים בה, וכאתר תיירות בה ברים ומסעדות הנחשבות כטובות ביותר באזור.
במערות שסביב העיר יש עדויות להתיישבות פרה-היסטורית, מהתקופה הנאוליתית.
האתר היה מיושב קודם לפלישה הרומית לאזור במאה ה-1.
מקורה של העיירה המודרנית, בעיירה מורית מבוצרת שהייתה ממוקמת על צוק הסלע המשקיף על עיקול חד בנהר ריו טרחו (Rio Trejo) צפונית מערבית לעיר רונדה.
המצודה נבנתה ככל הנראה בתקופת אל-מוואחידון, במאה ה-12.
על פי מסורת מקומית, שמה הנוכחי של העיר מקורו בביטוי (אמרה) לטינית) - septem nihil ('שבע פעמים שום דבר").
מסורת זו משייכת את הביטוי להתנגדותה של העיר המורית לתקיפה נוצרית, שנלכדה לכאורה רק לאחר שבע מצורים - בשנים האחרונות של הרקונקיסטה.
בשנת 1407, הנוצרים צרו על העיר, בלי הצלחה.
העיר נכבשה לבסוף בשנת 1484 כאשר כוחות נוצרים גירשו את המוסלמים המורים.
תוך שימוש בארטילריה המבוססת על אבק שרפה, הנוצרים הצליחו להחריב את המצודה המוסלמית, ולכבוש אותה לאחר חמישה-עשר יום.
השם המלא הנוכחי של העיר, מקורו מהמאה ה-15. משמעות המילה "בודגאס" היא מחסני יין.
המתיישבים הנוצרים, אשר הגיעו לעיר לאחר כיבושה, המשיכו לגדל את מטעי הזיתים והשקדים שגידלו התושבים המוסלמיים, אולם החלו גם לגדל גפני יין (אשר המוסלמים לא גידלו).
המילה "מחסנים" מתייחסת למחסנים עבור היין המיוצר בעיר.
סטניסלב "סטן" גרוף (Stanislav Grof; נולד ב-1 ביולי 1931) הוא פסיכיאטר אמריקאי ממוצא צ'כי.
ממייסדי זרם הפסיכולוגיה הטרנספרסונלית ומגדולי החוקרים של שימוש במצבי תודעה לא רגילים למטרות חקר, ריפוי, השגת צמיחה אישית ותובנות על נפש האדם.
גרוף השלים לימודי תואר שני באוניברסיטת קארל בפראג בשנת 1957 ואת הדוקטורט שלו באקדמיה למדעים של צ'כוסלובקיה בשנת 1965.
ב-1967 הוזמן בידי ג'ואל אלקס לעבוד כעמית מחקר במרפאת הנרי פיפס בבית הספר לרפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, ארצות הברית.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 היה בין מובילי ניסוי ספרינג גרוב בסמים פסיכדליים שנערך במרכז הרפואי ספרינג גרוב לימים חלק מאוניברסיטת מרילנד בבולטימור , לצד ולטר פנקה וביל ריצ'רדס.
ב-1973 הוזמן בידי מכון אסלן בביג סור שבקליפורניה שבו התגורר כחוקר עד 1987 ופיתח את רעיונותיו.
ב-1977 יסד את האגודה הטרנספרסונלית הבינלאומית והוא משמש כנשיא האגודה.
גרוף הוצג בסרט "Entheogen: Awakening the Divine Within", סרט תיעודי משנת 2006 על חוויות מיסטיות-רוחניות בעולם המודרני באמצעות שימוש באנתאוגנים.
באוקטובר 2007 זכה בפרס ה"VISION 97" של קרן דגמר ווצלב האוול בפראג.
מאז 2015 הוא חבר סגל במחלקה לפילוסופיה, קוסמולוגיה ותודעה במכון קליפורניה ללימודים אינטגרליים .
סטניסלב גרוכולסקי (בפולנית: Stanisław Grocholski; 6 ביוני 1865 – 26 בפברואר 1932) היה צייר פולני, פעיל בפולין, גרמניה ובארצות הברית.
בשנים 1877 עד 1880 הוא למד שיעורים אצל ולדיסלב לושקביץ' באקדמיה לאמנויות יפות של יאן מטייקו בקרקוב.
מאוחר יותר, עם קרל ורצינגר בווינה, עם ליאון בונאט בפריז, ועם אלכסנדר פון וגנר באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
הוא חי במינכן עשרים שנה.
עד שנת 1901 התגורר בניו-פאסינג ליד מינכן, ולאחר מכן עבר לארצות הברית למילווקי.
בשנת 1886 הציג סטניסלב גרוכולסקי את פנים הכנסייה בווינה.
עבודתו הבולטת הראשונה הייתה ייבוש פשתן בשנת 1889, שהוצג במינכן.
במינכן מכר את ציוריו לאספנים פרטיים והציג כמה מיצירותיו הבולטות במוזיאונים ובתערוכות.
משם שלח את יצירות האמנות שלו לתערוכות לוורשה, קרקוב ולבוב .
הוא התגורר עם אשתו איזבלה פאבלובסקה בוילה בניו-פאסינג בפאתי מינכן, והפך את ביתו למושבה לאמנים פולנים.
בשנת 1891 הקים בית ספר משלו לציור; שם למדו בין היתר: גוסטב גוזדצקי, קרול קובלסקי-וירוש, הנריק שצ'לינסקי, סוטר מלכובסקי ג'אקסה ויוזף גלנצובסקי.
הוא צייר דיוקנאות, אמנות ז'אנרית (במיוחד פולקלור עממי ופולקלור יהודי), וכן אמנות דתית לכנסיות בפולין.
בין השנים 1880 עד 1900 הציג את ציוריו ב"גלספלאסט" במינכן.
הוא עבד גם עם כתבי העת "Gardenlaube" ו- "Moderne", שם הציג חיתוכי עץ על סמך יצירות האמנות שלו.
בפולין, רפרודוקציה של עבודות האמן הוצבה בכתבי העת "קלוסי" ו"טיגודניק אילוסטרובני".
הוא צייר את סצנות הפנים של בתים עממיים, העביר את חיי היומיום של האנשים, תפס את החגיגות, הפינוק, המחלות והקטטות.
סטניסלב ויטקביץ' (פולנית: Stanisław Witkiewicz; 8 במאי 1851 – 5 בספטמבר 1915) היה צייר פולני, תאורטיקן אמנות ואדריכל חובב, ידוע ביצירתו "סגנון זאקופנה".
ויטקייביץ' נולד ב- בסמוגיטיה (ליטא של ימינו) בארצות חבר העמים הפולני-ליטאי בתקופת החלוקה, שנשלטה באותה תקופה על ידי האימפריה הרוסית.
כנער, בילה כמה שנים בטומסק הסיבירית, לשם הוגלו הוריו ושני אחיו הגדולים על תמיכתם במרד ינואר.
הוא למד באקדמיה לאמנויות בסנקט פטרבורג (1868–1871) והמשיך את לימודיו במינכן (1872–1875).
במהלך שהותו במינכן התיידד עם הציירים אלכסנדר גרימסקי, יוזף חלמונסקי והנריק סימירדזקי.
בשנת 1875 עבר לוורשה והקים סדנא לציור במלון אירופייסקי.
בשנת 1884 נישא למריה פייטרצקביץ'.
לזוג נולד בן, סטניסלב איגנסי.
הסנדקית של הבן הייתה השחקנית הלנה מודג'סקה.
בשנים 1884–1887 עבד ויטקביץ' כמנהל האמנותי של שבועון "Wędrowiec", שעבורו כתב סדרת מאמרים הנוגעים לערכים של יצירת אמנות ולתפקיד מבקרי האמנות (פורסם בצורת ספר ב־1891 וב־1899).
בשנת 1887 מילא את אותו תפקיד במגזין "קלוסי".
בשנת 1886 ביקר בזאקופנה לראשונה.
הוא התלהב מהנוף ההררי, מרמות פודל בדרום פולין, וממסורות העם שלהם.
שאיפתו הייתה ליצור סגנון לאומי פולני באמצעות מיצוי של הצורות והצבעים מכל מגוון האמנות האדריכלית והדקורטיבית שבהרים.
הוא גיבש את סגנון זאקופנה (הידוע גם כסגנון ויטקביץ') בארכיטקטורה, ובו תכנן בתים וחללי פנים עבור פולנים בעלי נטייה אמנותית.
הוא היה קשור מאוד לזאקופנה וקידם אותה בקהילת האמנות.
לויטקביץ' היו דעות נחרצות כנגד השכלה פורמלית: "בית הספר מנוגד לחלוטין לצורך הפסיכולוגי של בני האדם".
הוא יישם עיקרון זה בחינוך בנו והתאכזב כאשר בן ה-20 בחר להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בשנת 1908, בעודו סובל משחפת, עזב ויטקביץ' את משפחתו בזאקופנה ועבר להתגורר בלוברן, אתר נופש אופנתי באותה עת באוסטריה-הונגריה, שנמצאת בקרואטיה.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הועלתה בחברה לאמנויות יפות בזצ'טה בשנת 1927.
בנו, סטניסלב איגנאצי ויטקביץ', הפך לצייר, מחזאי, סופר ופילוסוף מפורסם, הידוע גם בכינוי הבדוי "ויטקאצי".
סטנטון קיד הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
קיד למד בבית הספר התיכון אדמונדסון-ווסטסייד שבעיר מגוריו, בולטימור שבמרילנד, שם גם שיחק וקלע 23 נקודות, 12 ריבאונדים ושישה אסיסטים בממוצע בשנתו האחרונה.
הוא והוביל את נבחרת בית הספר לאליפות הראשונה שלהם.
קיד נבחר לשחקן המצטיין של קבוצתו ולאחר מכן נבחר לאחד השחקנים המצטיינים באזור כולו.
קיד שיחק שתי עונות באוניברסיטת סאות' פליינס, אחת מהמכללות הכי צעירות במדינה.
בעונת 2011/2012 סייע להם קיד לזכות באליפות תוך כדי שהקבוצה במאזן 0–36 עונתי.
ב-10 במרץ 2013, בעונתו הראשונה באוניברסיטת מרכז צפון קרוליינה, נבחר קיד לחמישייה הראשונה של האזור במזרחי.
הוא סיים שלישי בליגה בנקודות (14.5), שמיני בריבאונדים (6.9) וחמישי באחוזים מהשדה (55.3 אחוזים).
בעונתו האחרונה באוניברסיטת המדינה של קולורדו, העמיד קיד ממוצעים של 11.5 נקודות, 5 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים למשחק.
ב-27 ביולי 2015, החל קיד את הקריירה המקצועית שלו וחתם לעונה בלימבורג יונייטד מליגת העל הבלגית.
הוא עזר לקבוצה להגיע לחצי גמר הליגה הבלגית שם הפסידה בסופו של דבר למועדון הכדורסל אוסטנדה.
ב-21 ביולי 2016, חתם קיד לעונה בטייגרס טובינגן מהליגה הגרמנית השנייה.
הוא שותף ב-20 משחקים והעמיד סטטיסטיקה של 12.8 נקודות, 4.6 ריבאונדים, 1.7 אסיסטים ו-1.2 חטיפות למשחק.
ב-21 ביולי 2017, חתם קיד לשנתיים בדרושאפקה מליגת העל הטורקית והיורוקאפ שם שיחק תחת המאמן הישראלי, דייוויד בלאט.
ב-14 בינואר 2018 השווה את שיא הקריירה שלו כשקלע 24 נקודות עם 9 מ-9 מהשדה, יחד עם 7 ריבאונדים בניצחון 65–98 על גזיאנטפ בסקטבול.
קיד עזר רבות לקבוצה לזכות בתום העונה ביורוקאפ.
ב-28 ביוני 2018 הצטרף קיד לליגת הקיץ של ה-NBA שם שיחק במדי יוטה ג'אז.
הוא העמיד סטטיסטיקה של 10.8 נקודות ו-3.3 ריבאונדים ב-6 משחקים.
ב-17 ביולי 2019, חתם קיד בקבוצה לאחר ששיחק בה שוב בליגת הקיץ.
ב-21 בנובמבר הוא נחתך מהקבוצה לאחר ששיחק 3 משחקים בלבד.
ב-20 בדצמבר 2019, חתם קיד עד תום העונה במלבורן יונייטד מליגת העל האוסטרלית.
ב-18 באוגוסט 2020, חתם קיד באורמנספור מליגת העל הטורקית.
ב-18 בפברואר 2021 הוא חתם בהפועל ירושלים מהליגה הישראלית.
סטניסלב אלכסנדרוביץ' בלקובסקי הוא טכנולוג פוליטי רוסי, פובליציסט ומנחה רדיו.
בלקובסקי בעל טור בעיתון הקומסומולץ המוסקבאי.
קו ישיר" בתור המומחה הראשי של ערוץ הטלוויזיה דוז'ד.
בלקובסקי הוא יוצר התוכנית השבועית "זמן בלקובסקי" בתחנת הרדיו "הד מוסקבה".
בשנים 2004–2005 החל להתנגד בגלוי לשלטונו של ולדימיר פוטין, שנחשב בעיניו קומפרדור, מושחת ואנטי-דמוקרטי.
ב-15 בספטמבר 2023 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את בלקובסקי לרשימה של "סוכנים זרים".
סטניסלאב פֶּנְקוֹב דסקאלוב (בבולגרית: Станислав Пенков Даскалов; נולד ב-4 באפריל 1952, בבז'אנובו, מחוז לובץ', הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא פוליטיקאי, כלכלן ודיפלומט בולגרי, אשר בין השנים 1993–1994 כיהן כשר החוץ של בולגריה בממשלתו של ליובן ברוב.
סטניסלאב דסקאלוב נולד בכפר בז'אנובו.
הוא רכש השכלה אקדמית באוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית, ובהמשך למד יחסים כלכליים בינלאומיים במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה והתמחה בשפות סיניות.
מ-1981 הועסק במשרד לסחר חוץ וכיהן כמזכיר ראשון במשלחת הבולגרית לאו"ם.
ב-1991 מונה לסגן השר לסחר חוץ ושליח בולגריה למשא ומתן עם "הקהילות האירופיות" (ארגון שקדם לאיחוד האירופי).
ב-1993 מונה לשר החוץ בממשלתו של ליובן ברוב, וכיהן גם כיושב ראש ועדת שרי החוץ במועצת אירופה.
ב-1999 חבר לניקולאי מלאדנוב בהקמת "המכון האירופי".
ב-2001 מונה לשגריר בולגריה ל"קהילות האירופיות" וניהל את המשא ומתן על בקשת בולגריה להצטרפות לאיחוד האירופי.
מינואר ועד אוקטובר 2007 כיהן כשגריר קבוע של בולגריה לאיחוד האירופי.
בהמשך מונה לשגריר מיוחד מטעם משרד החוץ הבולגרי.
סטניסלב ולרייביץ' ברצקי הוא מוזיקאי ואיש בידור רוסי.
הוציא שבעה אלבומי סולו ואלבום אחד משותף עם להקת EU .
סטניסלב ברצקי נולד ב-8 במרץ 1972 בעיר לומונוסוב.
סיים בית ספר מקצועי עם מקצוע נהג.
בשנת 2005 הביע את כוונתו להיכנס לפקולטה למינהל עירוני.
בסוף שנות ה-80 - תחילת שנות ה-90, בזמנו הפנוי מלימודים בבית ספר מקצועי, עבד כקברן בבית קברות, שם סידר אותו דודו.
מכיוון שלדברי ברצקי שילמו יפה, הוא פתח בכסף שנצבר בית קפה-בר.
עובד כאדמיניסטרטור בסוכנות לשירותי הלוויה.
על פי דבריו הוא מבלה את רוב זמנו בבית קברות.
ברצקי החל לכתוב שירה בגיל 14, רק ב-2002 החליט לכתוב שירים על פיהם.
בתקופה שבין 2003 עד 2004 הקליט שני אלבומי סולו, חלק מהשירים נוגנו ברדיו "פטרוגרד - שאנסון רוסי".
בשנת 2004, הצמד האלקטרוני "EU", מעיר הולדתו לומונוסוב, התעניין בעבודתו.
הם הזמינו אותו להקליט אלבום ולבצע קונצרטים במועדונים.
בנוסף לקונצרטים עם "צעצועי חג המולד" במוסקבה ובסנט פטרסבורג, סטס הצטרף להרכב הקונצרטים של להקת לנינגרד, כתב את המילים לשירים "נבסני טניס" ו"קרדיט" מאלבום "Hleb" .
סטניסלב סרגייוביץ' בילינקי (באוקראינית: Станіслав Сергійович Біленький; נולד ב-22 באוגוסט 1998) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת החלוץ בעירוני טבריה מליגת העל.
בילינקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שחטאר דונצק ממנה עבר בגיל 14 לזו של אולימפיק דונצק.
בעונת היה מלך שערי הליגה לנוער עם 16 שערים.
ב-31 במאי 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-2 נגד זוריה לוהנסק.
ב-27 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בתיקו 1-1 נגד פאוק סלוניקי, שהייתה גם ההופעה של אולימפיק בזירה האירופית.
בקיץ חתם בדונאיסקה סטרדה מליגת העל הסלובקית.
ב-19 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו נגד 3-3 א.ס.
בקיץ הושאל לזגלמביה סוסנוביץ' מליגת העל הפולנית עד לסיום העונה, אולם במהלך השנה חזר לאוקראינה כאשר הושאל לרוך לבוב.
בפברואר הושאל לדינמו ברסט מליגת העל הבלארוסית במדיה כבש 13 שערים בעונה זו.
בעונת שיחק בדינמו טביליסי מליגת העל הגאורגית.
בחלון העברות של ינואר חתם במכבי נתניה מליגת העל.
ב-28 ביוני 2024 חתם בעירוני טבריה מליגת העל.
במחזור השני מול בית"ר ירושלים, כבש בתוספת הזמן את שערו הראשון במדי עירוני טבריה והביא לניצחון הראשון של הקבוצה בליגת העל.
סטנטון מקדונלד-רייט , היה אמן אמריקאי מודרני.
הוא היה מייסד שותף של זרם הסינכרומיזם, שיטת ציור מופשטת מוקדמת, מבוססת צבע, שהייתה תנועת האמנות האוונגרדית האמריקאית הראשונה שקיבלה תשומת לב בינלאומית.
סטנטון מקדונלד-רייט נולד בשרלוטסוויל, וירג'יניה בשנת 1890. שמו הפרטי, סטנטון, נבחר לכבוד פעילת זכויות הנשים אליזבת קיידי סטנטון.
מאוחר יותר הוא הוסיף מקף בשם משפחתו לאחר שנשאל שוב ושוב אם הוא קשור לאדריכל המפורסם פרנק לויד רייט.
את גיל ההתבגרות בילה בסנטה מוניקה, קליפורניה, שם ניהל אביו מלון על שפת הים.
אביו של מקדונלד-רייט היה אמן חובב וגם איש עסקים, עודד את התפתחותו האמנותית של בנו מגיל צעיר ונתן לו שיעורי ציור פרטיים.
אחיו הבכור של סטנטון, וילארד הנטינגטון רייט, היה סופר ומבקר שזכה לתהילה בינלאומית בשנות ה-20 של המאה ה-20 על ידי כתיבת הרומנים הבלשים של פילו ואנס.
לאחר שהתחתן בגיל שבע עשרה נסע מקדונלד-רייט לפריז עם אשתו כדי להכיר את האמנות האירופית וללמוד בסורבון, ובאקדמיה ז'וליאן, ובאקדמיה קולרוסי.
הוא ועמיתו מורגן ראסל למדו אצל הצייר הקנדי פרסיבל טיודור-הארט בין השנים 1911 ו-1913. הם הושפעו עמוקות מתורת הצבעים של המורה שלהם, שחיבר את איכויות הצבע לאלו של המוזיקה.
כמו כן הושפעו מיצירותיהם של דלקרואה, והאימפרסיוניסטים, סזאן ומאטיס ששמו דגש רב על קומפוזיציות של צבע.
במהלך השנים הללו מקדונלד-רייט וראסל פיתחו את גישת הסינכרומיזם.
הם ביקשו לשחרר את הציור מתיאור מילולי של העולם, והאמינו שציור הוא פרקטיקה הדומה למוזיקה ויש להתנתק מהאסוציאציות הייצוגיות.
מקדונלד-רייט שיתף פעולה עם ראסל בציור "סינכרומי" מופשט והעלו תערוכות במינכן ביוני 1913, בפריז באוקטובר 1913 ובניו יורק במרץ 1914. תערוכות אלו ביססו את הסינכרומיזם כסגנון באמנות המודרנית.
אף על פי שחסידים של אמנים מופשטים אחרים טענו מאוחר יותר שהסינכרומיסטים רק שאלו את עקרונות הפשטת הצבעים מהאורפיזם.
נקודה זו עוררה ויכוח חזק בין מקדונלד-רייט וראסל.
בשנת 1915, פרסם אחיו של סטנטון, עורך ומבקר מוערך בעולם הספרות הניו יורקי, את אחד הספרים הראשונים והמקיפים על אמנות מודרנית שהופיעו בארצות הברית.
"ציור מודרני והמשמעות שלו" שנכתב בחשאי על ידי סטנטון.
הספר סקר את תנועות האמנות העיקריות של המאה הקודמת ממאנה לקוביזם, משבח את עבודתו של סזאן.
הסופר טען כי בקרוב האמנות המופשטת של צבע טהור תחליף את הריאליזם.
הסינכרומיזם עצמו, מוצג כנקודת הסיום הרצויה של האמנות המודרנית.
זמן לא רב לאחר שחזר לניו יורק, מקדונלד-רייט נפרד מראסל, אך שניהם המשיכו לעבוד בסגנון סינכרומיסטי, או עם אפקטים צבעוניים סינכרומיסטיים.
אם כי הציור של מקדונלד-רייט החל לכלול גם דימויים ייצוגיים.
הם ערכו תערוכה נוספת של בניו יורק ב-1916 וקיבלו קידום משמעותי ותמיכה ביקורתית מווילארד.
ב-1916. מקדונלד-רייט הציג את עבודותיו בגלריה המפורסמת של אלפרד שטיגליץ בניו יורק ב-1917. ובכל זאת המכירות והמוניטין לא התממשו ומצבו הכלכלי היה קשה.
מתוך הכרה בכך שלעולם לא יוכל להתפרנס בניו יורק, עבר מקדונלד-רייט ללוס אנג'לס ב-1918. בשנת 1920, בתמיכתו של שטיגליץ, הוא ארגן את התערוכה הראשונה של אמנות מודרנית בלוס אנג'לס, "התערוכה של מודרניסטים אמריקאים" במוזיאון מחוז לוס אנג'לס להיסטוריה, מדע ואמנות, והציגה גם סינכרומיות מופשטות בקנה מידה גדול משלו.
ב-1922 הוא הפך לראש ליגת הסטודנטים לאמנות בלוס אנג'לס.
הוא גם השתלב בתיאטרון המקומי, שימש כמנהל גילדת התיאטרון של סנטה מוניקה וכן כתב וביים מחזות, עיצוב תפאורות ושיחק בעצמו.
למקדונלד-רייט הייתה נוכחות משמעותית ואישיות כריזמטית בעולם האמנות של לוס אנג'לס במשך העשורים הבאים.
הוא היה מנהל חטיבת דרום קליפורניה של פרויקט האמנות הפדרלי של מינהל העבודות משנת 1935 עד 1943. הוא השלים באופן אישי כמה פרויקטים גדולים של אמנות אזרחית, כולל ציורי הקיר בבית העירייה של סנטה מוניקה.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל מקדונלד-רייט להתעניין באמנות ובתרבות היפנית, מה שהוביל לחידוש אלמנטים סינכרומיסטיים ביצירתו.
הוא לימד אמנות במשך שנים רבות ב-UCLA וגם החזיק סטודיו בקיוטו ובפירנצה.
בתחילת שנות ה-50, עבודתו של מקדונלד-רייט נשכחה.
התעניינות מחודשת במודרניזם האמריקאי הוביל לגילויו בהדרגה מחדש.
הוא זכה לרטרוספקטיבות במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ב-1956, באוסף הסמיתסוניאן הלאומי לאמנויות יפות בוושינגטון ב-1967, וב-1967. גלריות לאמנות של UCLA בשנת 1970.
התערוכה: "Synchromism and American Color Abstraction: 1910–1925", הייתה תערוכה נודדת בשנים 1978–1979. תחילתה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, והייתה אירוע פרשת מים בהתעוררות עניין מחודש בסינכרומיזם.
בשנים 2001–2002 הוצגה רטרוספקטיבה מרכזית של סטנטון מקדונלד-רייט במוזיאון צפון קרוליינה לאמנות, במוזיאון לאמנות של מחוז לוס אנג'לס ובמוזיאון יוסטון לאמנויות יפות, שאצר החוקר הסינכרומיסט והביוגרף של מקדונלד-רייט וויל סאות' .
מקדונלד-רייט מת בקליפורניה בשנת 1973, בגיל שמונים ושלוש.
ציוריו נמצאים באוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון ברוקלין, המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס והמוזיאון הלאומי לאמנות גלריית פורטרטים, ועוד.
סטניסלב ויטולד אהרונסון (בפולנית: Stanisław Witold Aronson; נולד ב-6 במאי 1925), אשר כונה במחתרת "Rysiek", הוא קצין יהודי-פולני בדרגת לוטננט קולונל בארמייה קריובה, תנועת המחתרת הפולנית במלחמת העולם השנייה.
אהרונסון היה חבר ביחידת קדיו ממחוז ורשה של הארמייה קריובה, פעיל במרד ורשה של 1944, וסגן אלוף בצבא ההגנה הישראלי שהשתתף במלחמת העצמאות, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
אהרונסון נולד ב-6 במאי 1925. משפחת אמו של אהרונסון הגיעה מלודז'.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939, הם עברו לראשונה מלודז' לוורשה.
לאחר מספר ימים, הם החליטו להמשיך מזרחה לקרסי ושהו אצל קרובים בעיירה סמוכה בשם רובנו.
אולם בינתיים גם ברית המועצות פלשה לפולין במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, והקרובים נעצרו על ידי ה-נ.ק.ו.ד.
וגורשו מזרחה, עמוק לפנים ברית המועצות.
כתוצאה מכך ניסתה המשפחה להיכנס ללא הצלחה לליטא, ולאחר מכן לרומניה.
בסופו של דבר הם הגיעו ללבוב שנכבשה בידי הסובייטים.
לדברי אהרונסון, הסובייטים בלבוב לחצו על פולנים, אוקראינים ויהודים להירשם לקומסומול תנועת הנוער, אך הוא סירב.
ב-1941 במסגרת מבצע ברברוסה נכבשה לבוב על ידי הצבא הגרמני.
הכיבוש הוביל לסדרה של פוגרומים ביהודי העיר, בהם רצחו יחידות האיינזצגרופן הנאציות, בשיתוף פעולה עם לאומנים אוקראינים, עשרות אלפי יהודים.
הגרמנים הקימו גטו בלבוב והחלו במדיניות של העברה כפייה של יהודי העיר למחנות השמדה במזרח אירופה.
למרות העובדה שלמשפחת אהרונסון היו מסמכים שציינו אותם כפולנים, הם נאלצו לברוח שוב.
בסתיו 1941 הם הגיעו לגטו ורשה, שלדעתם היה מקום טוב יותר ממחנות הריכוז הנאצים שאליהם נשלחו יהודים נוספים מלבוב.
במהלך חיסול גטו ורשה כל המשפחה הגיעה לאומשלגפלץ שם נפרדו.
אהרונסון לא ראה שוב את משפחתו.
הוא עצמו הועלה על טרנספורט לאושוויץ אך הצליח להימלט בזמן שהרכבת חנתה באזור הכפרי ליד ורשה.
הוא בילה את הלילה כשהוא מסתתר בקפלה סמוכה ואז עשה את דרכו לכפר סמוך.
חוואי מקומי נתן לו מחסה ומזון וסיפק לו תחבורה לתחנת הרכבת הסמוכה.
אהרונסון חזר לוורשה, שם יצר קשר עם חברים פולנים שחיו בצד ה"ארי".
הם ארגנו לו מקום מסתור ומאוחר יותר, מסמכים כוזבים על שמו של "רישארד ז'ורבסקי" (לימים ז'וקובסקי), שהיה מקורו של הכינוי המחתרתי שהוענק לו, "ריסק".
עד מהרה פנו אליו פעילים מהארמייה קריובה הפולנית וביקשו שיצטרף להתנגדות האנטי-נאצית.
הוא היה חבר בקבוצת קדיו בפיקודו של ג'וזף ריביצקי, שביצעה פעולות חבלה והוצאות להורג של משתפי פעולה נאצים ובוגדים שנשפטו על ידי בתי דין מחתרתיים.
אהרונסון השתתף במרד ורשה של 1944. יחידתו לחמה במחוז וולה כחלק מקבוצת רדוסלאב המובחרת, בגדוד זושקה.
היחידה תקפה צריפים גרמניים באתר אומשלאגפלאץ, משם נשלחו יהודים מגטו ורשה למחנות ההשמדה.
הגדוד שלו שחרר כחמישים יהודים, רובם מיוון, שעדיין שהו במקום.
לאחר שהמורדים נדחקו החוצה על ידי הגרמנים לעיר העתיקה של ורשה, הוא נפצע והגיע בסופו של דבר לבית חולים שדה ברחוב דלוגה, שהיה מופצץ תמידית על ידי הגרמנים.
לאחר שנתפסו נשלח יחד עם אזרחי העיר ל-Durchgangslager 121 Pruszków (מחנה ריכוז זמני לשבויי מלחמה או מגורשים).
יחד עם עמית למרד הוא הצליח להימלט מהמחנה ולהסתתר בביתו של חבר משפחה ליד קרקוב.
לאחר שפצעיו החלימו, הוא חזר ללודז' והצטרף מחדש לארמייה קריובה, ולאחר מכן לארגון ההתנגדות האנטי-קומוניסטי NIE.
לאחר שהצבא האדום נכנס לפולין, נעצר אהרונסון על ידי שירותי הביטחון החשאיים הקומוניסטיים, אך שוב נמלט.
הוא עזב בחשאי את פולין, תחילה מצא את דרכו לאזור הכיבוש של בעלות הברית המערביות באוסטריה, אחר כך לאיטליה.
באנקונה הצטרף לקורפוס השני של הגנרל ולדיסלב אנדרס, חלק מהכוחות המזוינים הפולניים במערב.
הוא החל ללמוד רפואה כאשר פנה אליו דוד שגר בתל אביב ששכנע אותו להגר לארץ ישראל.
אהרונסון סיים את שירותו הצבאי בחיל הפולני בשנת 1947 ועבר לירושלים.
בירושלים חידש אהרונסון את לימודי הרפואה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לצה"ל והשתתף במאבק להקמת המדינה.
לאורך השנים הבאות המשיך לשרת בצה"ל, השתתף בפעולות צבאיות נוספות והועלה לדרגת סגן אלוף.
אהרונסון זכה לבקר בפולין רק ב-1988. הוא פרסם את זיכרונותיו, וביוזמתו התווסף שלט הנצחה לאתר האומשלגפלאץ לשעבר לזכר השתתפותם של לוחמים יהודים במרד ורשה ב-1944.
מפקד מסדר פולוניה רסטיטה עם כוכב (2013)
מפקד מסדר פולוניה רסטיטה (2007)
קצין מסדר הכבוד של הרפובליקה של פולין (1997)
צלב הגבורה (פולין) – פעמיים
מדליית הצבא למלחמה 45–1939 (פולין) – פעמיים
מדליית זהב של צבא פולין
עיטור כבוד – "מדליית כבוד לז'נדרמריה הצבאית" (2014)
מדליה למלחמת יום הכיפורים (ישראל)
מדליה למלחמת לבנון הראשונה (ישראל)
סטנזה ספנסרית היא צורת-שיר שהומצאה על ידי המשורר האנגלי אדמונד ספנסר לחיבור יצירתו "מלכת הפיות" (1590, 1596).
הסטנזה הספנסרית היא בית (שירה) מחורז בן תשע שורות בחריזה "א-ב-א-ב-ב-ג-ב-ג-ג" באופן ששמונה השורות הראשונות מחוברות במשקל יאמבי, והשורה האחרונה בחרוז אלכסנדריני.
בעקבות ספנסר, הסטנזה הספנסרית הייתה לצורת-שיר נפוצה בשירה הבריטית במאה ה-18 וה-19.
אדמונד ספנסר חיבר את "מלכת הפיות", אפוס שירי בן עשרות אלפי שורות, בהשראת "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, אפוס איטלקי שחובר באוטאבה רימה.
ספנסר ביקש צורת-שיר מתאימה יותר ללשון האנגלית, שבכל זאת יש לה ניחוח ארכאי.
הוא ככל הנראה ייסד את הסטנזה הספנסרית על הבלדה הצרפתית העתיקה בת שמונה שורות המחורזות בחריזה "א-ב-א-ב-ב-ג-ב-ג", ועל המשקל היאמבי של האוטאבה רימה, תוך הוספה של שורה תשיעית המתחרזת עם השמינית (בהשפעת החרוז המלכותי של צ'וסר).
המשורר הסקוטי תומאס קמפבל כינה את הסטנזה הספנסרית: בית משוכלל ומסובך, המתוכנן היטב לשמירה על תשומת-לב האוזן, ונחתם בקדנצה מפוארת.
הסטנזה הספנסרית היא המצאה רעננה.
כתב אגרטון סמית': "התוספת של השורה האלכסנדרינית לא רק מונעת את המונוטוניות העלולה להיווצר מרצף בתים סימטריים, אלא לגמרי משנה את האיזון של הבית, מקנה לו אופי אינדיבידואלי מובהק, המסוגל ליצירת הרמוניה יותר מלאה ומורכבת; על ידי החותם ההחלטי של כל בית, ספנסר סיפק גם נקודת-התחלה יציבה לבית הבא".
ספנסר השתמש בסטנזה ספנסרית באופן מופתי לציור תמונות נפלאות תוך עושר מלודי.
היא התאימה לשירתו המורכבת מתהלוכת סצנות; ככלי להשתקפות דמיון, למחשבה המתרגמת עצמה באמצעות תמונות.
מאחר שהסטנזה הספנסרית צורת-שיר מורכבת הקשה לכתיבה, מיעטו להשתמש בה במאה ה-17, עד שבמחצית הראשונה של המאה ה-18, לאחר השתפרות החריזה בשירה האנגלית, היא נהייתה צורת-שיר נפוצה בשירה הבריטית, וחוברו בה "המחנכת" מאת ויליאם שנסטון (1742), "טירת הבטלה" מאת ג'יימס תומסון (1748), ויצירות-שיר אחרות.
המשורר והפילוסוף הסקוטי ג'יימס ביטי חיבר את השיר "המשורר הנודד" (1771, 1774) בסטנזה ספנסרית.
הוא כתב על הסנטזה הספנסרית: "תמיד חיבבתי אותה, ואני סבור שזו צורת-השיר ההרמונית ביותר שהומצאה.
היא מאפשרת מגוון רב יותר של הפוגות מאשר צמד הרואי או חריזה לסירוגין; והיא נחתמת בהדר צליל מפואר".
המשוררים הרומנטיקנים הבריטים שאבו השראה משירו של ביטי, והצלחתו לחבר שירה מוצלחת בסטנזה ספנסרית, הביאה אותם ללכת בעקבותיו.
בהשפעת שירת ביירון חוברו פואמות בסטנזה ספנסרית בפולנית ובצ'כית במזרח-אירופה של המאה ה-19. השפעת הסטנזה הספנסרית גם ניכרת בשירת המשורר הרוסי לרמונטוב.
כתב ג'ון ויליאם מקייל: "הסטנזה הספנסרית היא אחת מארבע צורות-השיר הגדולות של השירה האנגלית בעבור חיבור שירה בקנה מידה גדול, והיא בצדק ובאופן בלתי נפרד קשורה לשמו של ספנסר, כי הוא המציאה וגם הביאה לשלמות...
השתמשו בה באופן חופשי במאה ה-17 ובמאה ה-18. ובתחייה הגדולה של השירה האנגלית לפני מאה שנה, היה לה מקום מוביל.
שלי, ביירון, סקוט, קיטס, כולם השתמשו בה במידה רבה.
אף אחד מהם לא הקנה לה איכות חדשה: היא עדיין נשארה בדיוק כפי שספנסר הותירה".
סטניסלב אולשבסקי (בפולנית: Stanisław Olszewski; 1852–1898) היה מהנדס וממציא פולני.
הוא ידוע בעיקר כאחד ממפתחי טכנולוגיית ריתוך בקשת (יחד עם ניקולאי בנרדוס).
סטניסלב אולשבסקי למד בבלגיה באוניברסיטת לייז'.
עם שובו לפולין (מחוז פריוויסלינסקי, האימפריה הרוסית), הוא הפך לאחד המנהלים הטכניים במפעל Lilpop, Rau i Loewenstein בוורשה, ולאחר מכן לנציג החברה בכל האימפריה הרוסית.
הוא גם שימש כמזכיר כללי של שלושה סינדיקטים טכנולוגיים רוסיים ובמקביל הקים חברה משלו בסנקט פטרבורג.
בשנים 1881–1882, יחד עם ניקולאי בנרדוס, מהנדס רוסי, הוא פיתח שיטה של ריתוך בקשת פחם שנרשמה כפטנט בשנת 1885 בצרפת ובשנת 1887 בארצות הברית.
הוא היה גם תורם ידוע ונותן חסות, בין היתר, של הגימנסיה הפולנית של צ'שין.
גופתו הועברה לאחר מכן לפולין ונקברה בבית הקברות פובונזקי.
סטניסלב הרמן לם (בפולנית: , 12 בספטמבר 1921 – 27 במרץ 2006) היה סופר מדע בדיוני פולני ממוצא יהודי.
ספריו תורגמו למעל 50 שפות ונמכרו בלמעלה מ־45 מיליון עותקים.
לם נולד כבן יחיד לסבינה לבית וולר ולשמואל לם, במשפחה יהודית מתבוללת (שככל הנראה גם התנצרה), בעיר לבוב שבפולין (כיום באוקראינה).
הסופר מריאן חמר היה בן דודו של לם.
בשנת 1940 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת לבוב, אך לימודיו הופסקו עקב מלחמת העולם השנייה.
בזמן המלחמה והכיבוש הגרמני הצליח להסתיר את יהדותו בזכות מסמכי זהות מזויפים.
הוא עבד בתור מכונאי רכב והיה חבר בארגון התנגדות לנאצים.
ב-1946, לאחר המלחמה, הפכה לבוב לחלק מברית המועצות ולם עבר לקרקוב, שם השלים את לימודיו באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
הוא עבד בתור עוזר מחקר במכון מדעי והתחיל לכתוב סיפורים בזמנו החופשי.
בשנת 1953 נישא לברברה לזניאק, רופאה רדיולוגית.
לם קיבל חברות כבוד בארגון סופרי המדע הבדיוני ופנטזיה של אמריקה ב-1973, אך זו הוסרה ב-1976, לטענת הארגון מסיבות נוהליות ולטענת לם עקב הערותיו על רמתם הירודה של ספרי המדע הבדיוני האמריקניים.
הוא תיאר את ספרות המדע הבדיוני של ימיו כספרות נבובה המעוניינת יותר בהרפתקאות מאשר ברעיונות חדשים או בחדשנות ספרותית.
הארגון הציע לו חברות רגילה, והוא סירב לכך.
בשנת 1982, בעקבות הנהגת הממשל הצבאי, עזב את פולין ועבד כשנה במערב ברלין.
משם עבר לווינה והתגורר בה עד 1988, ואז שב לפולין.
ספרו סולאריס, העוסק במגע בין האנושות לבין ישות חייזרית מסתורית, עובד שלוש פעמים לקולנוע ואף תורגם לעברית.
ספר זה הוא אולי הידוע בספריו.
לם מת בגיל 84 בקרקוב.
כתיבתו של לם מתאפיינת בריבוי רעיונות מקוריים.
בנוסף כתיבתו מאופיינת בגיוון רב וכוללת יצירות הומוריסטיות רבות (בין היתר בקובצי הסיפורים, הקיבריאדה וטייס החלל פירקס) ועד יצירות רציניות במהותן (כמו סולאריס).
לפי המתרגם דידי חנוך, למרות הגיוון הרב, אפשר למצוא מן המשותף בכתביו בכך שיש בהם אלמנט פילוסופי מובהק.
מגוון יצירותיו זכו לעיבוד קולנוע.
בין היתר, יצירתו סולאריס זכתה לשלושה עיבודים קולנועיים (בשנים 1968, 1972 ו-2002) וגם יצירתו כנס העתידנים זכתה לעיבוד קולנועי לסרט (ב-2013).
לם נחשב לאחד מגדולי סופרי המדע הבדיוני, ומוזכר לעיתים קרובות בשורה אחת עם קלאסיקונים כמו הרברט ג'ורג' ולס ואולף סטפלדון.
יצירותיו השפיעו על יוצרים בתחומים שונים, כולל קולנוע ומשחקי מחשב.
המשחק הפופולרי SimCity נוצר בהשראת סיפורו "המסע השביעי" מתוך "הקיבריאדה".
יוצרי משחק המחשב Stellaris ציינו את לם כמקור השראה מרכזי.
השמות מוצגים במקור בפולנית ואחר כך באנגלית ובעברית מחוסר תרגום של חלק מספריו.
Return from the Stars (1980) / Powrót z gwiazd 1961 / חזרה מהכוכבים, מפולנית – אורי אורלב, ירושלים, כתר, 1988.
The Invincible(1973) / Niezwyciezony 1964 / סיירת החלל ניצחון, מפולנית – אורי אורלב, שוקן, 1981.
The Cyberiad / Cyberiada 1967 / הקיבריאדה, מפולנית – פאולינה צלניק, זמורה ביתן, 1986.
1971 Congress / Kongres futurologiczny / כנס העתידנים, מפולנית – פאולינה צלניק, שוקן, 1981.
1980 Prowokacja / לא תורגם לאנגלית / פרובוקציה, מפולנית – יעקב גרינולד, כרמל, 2021.
סטניסלב קוט (בפולנית: Stanisław Kot; 22 באוקטובר 1885 - 26 בדצמבר 1975) היה היסטוריון פולני ושר בממשלה הפולנית הגולה בלונדון בעת מלחמת העולם השנייה.
קוט יליד הכפר רודה, סיים לימודי פילוסופיה באוניברסיטה של לבוב בשנת 1909 וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1911. בצעירותו היה פעיל בארגוני נוער.
במלחמת העולם הראשונה עבד במחיצתו של ולדיסלב שיקורסקי (מי שהיה לימים ראש הממשלה הפולנית הגולה בעת מלחמת העולם השנייה).
בין השנים 1914–1919 הוציא קוט לאור עיתון בשם "חדשות פולין".
כשפולין זכתה בעצמאותה יסד קוט הוצאה לאור של ספרים, פרסם כתב עת להיסטוריה, שימש כפרופסור באוניברסיטה בקרקוב וחיבר 54 ספרי היסטוריה.
עם פלישת הנאצים לפולין ב-1939 נמלט קוט לצרפת, והשתתף בייסוד הממשלה הפולנית בגולה, בה שירת כשר לענייני פנים.
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות וכינונם מחדש של היחסים הדיפלומטיים בין הממשלה הפולנית הגולה לבין ברית המועצות (שנותקו ב-1939 עם תפיסת חלקים ממזרח פולין על ידי הסובייטים, לאחר הפלישה הנאצית, שנעשתה בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב), נתמנה קוט לשגריר פולין בברית המועצות.
בין השנים 1942–1943 כיהן קוט כשר המדינה לענייני המזרח התיכון, אזור שבו הוצבו כוחות צבא פולניים בפיקודו של הגנרל ולדיסלב אנדרס (בין היתר גם בארץ ישראל).
בסוף שנת 1942 ביקר קוט בארץ ישראל, ונפגש עם דוד בן-גוריון, שהציע לממשלת פולין הגולה באמצעות קוט כי לוחמים מן היישוב יאומנו בלונדון, ומשם ייצאו לפולין כשליחי המחתרת הפולנית.
קוט הזהיר את בן-גוריון כי שליחי ממשלת פולין בגולה לשטחי הכיבוש אינם חוזרים.
קוט אמר כי עם ההערכה לנכונותם של אנשי היישוב לסכן את חייהם ולהכרתם את פולין ושפתה, הוא מסופק אם יוכלו להתקיים שם.
לאחר לחץ מצד בן-גוריון הביע קוט הסכמה להצעה, אך בסופו של דבר שיתוף הפעולה שהציע בן-גוריון לממשלת פולין לא נתממש.
בעת ביקורו בארץ הזמין קוט לפגישה את יעקב קורץ, מאנשי היישוב שנקלעו לפולין בעת הפלישה הנאצית והוחזרו לארץ בסוף שנת 1942, במסגרת חילופים של נתינים ארץ ישראליים עם טמפלרים גרמניים, ומי שחיבר את הספר הראשון שנתפרסם בארץ ישראל אודות השואה ספר עדות.
קורץ מסר לקוט דו"ח מפורט על ההשמדה לה היה עד.
בשנת 1943 נתמנה קוט לשר העיתונות והתעמולה בממשלת פולין בגולה ונטל חלק חשוב במשבר שפרץ בין ממשלת פולין בגולה לבין ברית המועצות, עם הגילוי אודות טבח יער קאטין.
משנת 1945 ועד 1947 פעל קוט במסגרת ממשלת האחדות הלאומית הזמנית, שניסתה ליישב את ההדורים בין ממשלת פולין בגולה לבין הממשלה הפולנית הקומוניסטית שבחסות הסובייטים.
באותה עת שימש קוט כשגריר פולין ברומא.
כשהחלו הסובייטים לרדוף את אוהדי הממשלה הפולנית בלונדון בשנת 1947, פרש קוט מתפקידו כשגריר ונשאר בגלות, מחשש לחזור לפולין ולהישפט כבוגד על ידי הקומוניסטים.
קוט היה פעיל בחוגים פולניים לאומיים בגלות עד למותו באנגליה בשנת 1975.
סטניסלב סקרובצ'בסקי (באוקראינית: Stanisław Paweł Stefan Jan Sebastian Skrowaczewski; 3 באוקטובר 1923 - 21 בפברואר 2017) היה מנצח, שהתפרסם בעיקר בעבודתו עם תזמורת מינסוטה.
נולד בלבוב (באותה עת בפולין, כיום באוקראינה).
כילד, למד נגינה בכינור ובפסנתר; הוא הצטיין כפסנתרן והופיע לראשונה בנגינת הקונצ'רטו השלישי בדו מינור של בטהובן.
פציעה בידו שמה קץ לקריירה שלו כפסנתרן.
אחרי מלחמת העולם השנייה התמנה סקרובצ'בסקי למנהל המוזיקלי של הפילהרמונית של ורוצלב, אז הפילהרמונית של קטוביץ, של הפילהרמונית של קרקוב ושל התזמורת הלאומית של ורשה.
הוא למד קומפוזיציה אצל נדיה בולאנז'ה בפריז.
בשנת 1956 זכה בתחרות סנטה צ'צ'יליה למנצחים.
גיאורג סל הזמין את סקרובצ'בסקי לנצח על תזמורת קליבלנד.