tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחצית השנייה של שנות ה-50 לא האירה פנים לקבוצה.
טד לינדזי והשוער הצעיר גלן הול, שהיו פעילים בניסיונות התאגדות מקצועית של שחקני ה-NHL, סולקו מהקבוצה.
גם השוער טרי סוצ'ק הועבר מהקבוצה על ידי ג'ק אדמס לבוסטון, וכשאדמס התחרט וביקש להחזירו הוא נאלץ לוותר לשם כך על החלוץ הצעיר ג'ון ביוסיק, שלאחר מכן הצטיין במשך 21 עונות בבוסטון.
בשנות ה-60 חזר סיד אייבל למועדון כמאמן, והוביל את הרד וינגס לארבע סדרות גמר בין 1961 ו-1966. אך למרות סגל חזק מאוד עם האו, דלווקיו, לינדזי שחזר ב-1965, סוצ'ק ולאחר מכן רוג'ר קרוזייר בשער, נוצחו הרד וינגס בכל ארבע הסדרות.
ג'ק אדמס פוטר ממשרת המנכ"ל ובכך סיים 36 שנות שירות במועדון.
בין 1967 ו-1982 ידעה הקבוצה תקופת שפל ארוכה.
בכל התקופה הזו הגיעו הרד וינגס לפלייאוף רק פעמיים, והחליפו 14 מאמנים שונים שאיש מהם לא החזיק מעמד יותר משלוש עונות.
החלוץ פרנק מהובליץ' שהגיע ב-1968 ברעש גדול הועבר למונטריאול כבר ב-1970. ב-1971 פרש גורדי האו ממשחק, לאחר ששבר את שיאי ההבקעה של הליגה - שיאים שנשברו רק על ידי וויין גרצקי.
ב-15 בדצמבר 1979 שיחקו הרד וינגס את משחקם האחרון באולמם המיתולוגי, דטרויט אולימפיה.
המשחק, מול קוויבק נורדיקס, הסתיים בתיקו 4:4. מה"אולימפיה" עברו הרד וינגס לאולם חדש, ג'ו לואיס ארנה.
ב-1983 בחרו הרד וינגס בדראפט חלוץ מרכזי קנדי צעיר, סטיב אייזרמן.
אייזרמן הפך מיד לחלוץ המוביל של הקבוצה והוביל אותה כבר בעונתו הראשונה לפלייאוף, לראשונה מזה שש עונות.
בדראפט 1986 הקבוצה קיבלה את הבחירה הראשונה ובחרה בג'ו מרפי, אך בהמשך הוא לא עמד בציפיות הגבוהות.
ב-1987, כאשר אייזרמן היה כבר לקפטן הקבוצה ומאחורי הקווים עמד המאמן ז'ק דמר, הגיעה דטרויט לגמר החטיבתי.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1966 שהקבוצה הייתה בין 4 הקבוצות האחרונות בפלייאוף.
בגמר החטיבתי נוצחו הרד וינגס על ידי אדמונטון אוילרס על שלל כוכביה, בהם וויין גרצקי ומרק מסיה.
בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 לא הצליחה הקבוצה להמשיך מעבר לסיבובי הפלייאוף המוקדמים, אולם הוכיחה בחירות נבונות ברכש השחקנים ובבחירת שחקנים צעירים בדראפט.
החלוץ הסובייטי המצטיין סרגיי פיודורוב ערק לארצות הברית בחסותה של הקבוצה והצטרף אליה.
המגן פול קופי, מכוכבי אדמונטון אוילרס ששלטה בליגה בשנות ה-80, הגיע לדטרויט ב-1993. בדראפט נבחרו צעירים שהוכחו ככוכבים גדולים - ויאצ'סלב קוזלוב, דארן מקארתי, ולדימיר קונסטנטינוב, ומעל כולם - כפי שהתברר מאוחר יותר - המגן השוודי ניקלאס לידסטרם.
בעקבות הכישלונות במחצית הראשונה של שנות ה-90 פוטר המאמן ז'אק דמר, ובמקומו הגיע סקוטי באומן, מאמן מצליח שזכה בחמישה גביעי סטנלי עם מונטריאול בשנות ה-70 ובעוד אחד עם פיטסבורג פינגווינס ב-1992. ב-1995 הוביל באומן את הרד וינגס לסדרת גמר גביע סטנלי, לראשונה מזה 29 שנים.
הרד וינגס נוצחו על ידי ניו ג'רזי דווילס.
בעונת 1995/96 קיבל הסגל המצוין שבנתה הקבוצה עוד חיזוק משמעותי.
שני הכוכבים הרוסים הוותיקים שכיכבו בנבחרת ברית המועצות בשנות ה-80, החלוץ איגור לריונוב והמגן ויאצ'סלב פטיסוב, הגיעו לקבוצה.
יחד עם פיודורוב, קונסטנטינוב וקוזלוב השלימו השניים את מה שכונה "החמישייה הרוסית" (The Russian Five).
איתם הגיע גם השוער מייק ורנון שזכה בגביע סטנלי ב-1989 כששיחק בקלגרי פליימס.
דטרויט דהרה למאזן הטוב ביותר בעונה הרגילה עם שיא NHL של 62 ניצחונות (שיא שהושווה רק ב-2018/19 ונשבר רק ב-2022/23), אך נוצחה בגמר החטיבה המערבית על ידי קולורדו אוולאנש.
בעונת 1996/97 הסגל עטור הכוכבים קצר את הפירות.
אחרי ניצחונות בפלייאוף על סנט לואיס בלוז, מייטי דאקס אוף אנהיים וקולורדו אוולאנש, הגיעו הרד וינגס לסדרת הגמר על גביע סטנלי בפעם השנייה בשלוש עונות.
היריבה בגמר, פילדלפיה פליירס, הובסה בארבעה משחקים, והרד וינגס זכו בגביע סטנלי לראשונה מזה 42 שנה וסיימו את הבצורת הפעילה הארוכה ביותר ב-NHL באותו זמן.
סקוטי באומן הפך למאמן הראשון בארבע הליגות המקצועניות העיקריות בצפון אמריקה, והיחידי נכון ל-2016, שזכה באליפות עם שלוש קבוצות שונות.
שישה ימים אחרי הזכייה נפצע קשה המגן ולדימיר קונסטנטינוב, אחד מ"החמישייה הרוסית", בתאונת דרכים.
קונסטנטינוב ספג פגיעה במוחו ונותר נכה.
הרד וינגס הגנו על תוארם וזכו שוב בגביע ב-1998, כשקונסטנטינוב מורד אל הקרח בכסא גלגלים כדי להשתתף בטקס.
השינוי העיקרי באותה עונה הייתה החלפתו של השוער הוותיק מייק ורנון, שהיה ה-MVP של הפלייאוף בזכייה בעונה הקודמת, בשוער המחליף הצעיר כריס אוזגוד.
אוזגוד הגן על שער הרד וינגס בחלק המסיים של העונה הרגילה ובכל הפלייאוף.
הקפטן, סטיב אייזרמן, נבחר ל-MVP של הפלייאוף וזכה בגביע קון סמיית'.
דטרויט הגיעה לעונת 1998/99 כמועמדת ברורה לזכות בגביע שלישי ברציפות אחרי ששימרה כמעט את כל הסגל עטור הכוכבים שלה, וצירפה במהלך העונה את המגן המצטיין כריס צ'ליוס, אולם הופתעה בסיבוב השני של הפלייאוף על ידי קולורדו אוולאנש.
הרד וינגס המשיכו להרשים בפתיחת המאה ה-21, כאשר לפני עונת 2001/02 הגיע לקבוצה השוער הטוב ב-NHL באותו זמן ואחד השוערים הגדולים בכל הזמנים, דומיניק האשק.
האשק זכה במספר גביעי וזינה כשוער הטוב של העונה לאורך מספר עונות בבאפלו סייברס, ובחר להגיע לדטרויט במטרה לזכות לראשונה בגביע סטנלי.
איתו הגיעו לקבוצה שלושה חלוצים מצטיינים - לוק רוביטאי, ברט האל ופאבל דציוק.
הרכש הצליח, ודטרויט זכתה שוב בגביע סטנלי עם ניצחון בסדרת הגמר על קרוליינה הוריקנס.
בתום העונה הודיע דומיניק האשק על פרישתו.
גם המאמן סקוטי באומן הודיע על פרישה כאשר במאזנו תשעה גביעי סטנלי עם שלוש קבוצות שונות, וכמות הניצחונות הגדולה ביותר כמאמן בהיסטוריה של ה-NHL (שיא בו הוא מחזיק עד היום).
הרד וינגס המשיכו להצליח בעונה הרגילה גם בשנים הבאות, כאשר עוזר המאמן דייב לואיס קודם לעמדת המאמן עם פרישתו של באומן, והשוער הוותיק קרטיס ג'וזף הוחתם על חוזה עתק כדי למלא את מקומו של דומיניק האשק.
גם הכישרון השוודי המבטיח, הנריק זטרברג, הוחתם.
לעומת ההצלחות בעונה הרגילה, נוצחו הרד וינגס בסיבובים הראשונים בפלייאוף.
האשק אמנם חזר במפתיע מפרישתו לקראת עונת 2003/04, אולם נפצע בשלב מוקדם וסיים את דרכו ברד וינגס.
עונת 2004/05 בוטלה כולה בשל סכסוך עבודה בליגה.
לקראת עונת 2005/06 הגיע לעמדת המאמן מייק בבקוק, שאימן קודם לכן את אנהיים.
במהלך העונה אירע מקרה טראגי נוסף בקבוצה, כאשר המגן ייז'י פישר סבל מדום לב בעודו יושב על הספסל תוך כדי משחק.
פישר ניצל ממוות, אולם נאלץ לפרוש ממשחק.
הקבוצה סיימה את העונה במאזן בטוב בליגה, אולם שוב נכשלה בסיבוב השני של הפלייאוף.
לקראת עונת 2006/07 שב דומיניק האשק לשער הקבוצה, ולעומת זאת הקפטן הוותיק סטיב אייזרמן הודיע על פרישה ממשחק בגיל 41 לאחר 23 עונות, כולן ברד וינגס.
ניקלאס לידסטרם, שכבר ביסס את עצמו כאחד המגינים הטובים בליגה, נבחר לקפטן במקומו.
הקבוצה המשיכה להצליח בעונה הרגילה, הגיעה לפלייאוף כמדורגת ראשונה במערב, אולם נוצחה בגמר החטיבה המערבית על ידי אנהיים דאקס.
בעונת 2007/08 הגיעה שוב הקבוצה בקלות לפלייאוף.
לאור יכולת חלשה של דומיניק האשק, נקרא שוב אל השער כריס אוזגוד, שעזב את הקבוצה בתחילת העשור וחזר אליה ב-2005. כמו ב-1998, קם אוזגוד מהספסל, השתלט על עמדת השוער הראשון, והוביל את הרד וינגס לזכייה בגביע סטנלי עם ניצחון בגמר על פיטסבורג פינגווינס.
ניקלאס לידסטרם הפך לקפטן האירופי הראשון שמניף את גביע סטנלי.
הרד וינגס נראו כמועמדים לשמור על התואר ב-2008/09 כשעלו לגמר גביע סטנלי עם יתרון ביתיות, שוב מול פיטסבורג פינגווינס וכוכבה הצעיר סידני קרוסבי, אולם הפינגווינס ניצחו בדטרויט במשחק השביעי והמכריע וזכו בגביע.
הרד וינגס עלו לפלייאוף גם בעונות שלאחר מכן.
הם הודחו בסיבובים הראשונים, אך שמרו על הרצף המרשים של עונות רצופות בפלייאוף.
עם סיום עונת 2011/12 תם עידן בקבוצה, כאשר ניקלאס לידסטרם הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
הנריק זטרברג מונה לקפטן במקומו.
בעונת 2012/13 הצליחה הקבוצה בקושי רב להמשיך את רצף העליות לפלייאוף ולהעמידו על 22 שנות פלייאוף רצופות.
בפלייאוף עצמו הודחה הקבוצה בסיבוב השני בסדרה ארוכה מול שיקגו בלאקהוקס, שהוכרעה בהארכה במשחק השביעי והמכריע.
עם סיום העונה, לאחר ניסיונות רבים לעבור לחטיבה המזרחית בשל מיקומה הגאוגרפי של הקבוצה, הועברה הקבוצה לחטיבה המזרחית אל הבית האטלנטי בתצורתו החדשה במסגרת ארגון מחדש של בתי הליגה.
גם בעונת 2013/14 התקשתה הקבוצה, אך לבסוף הצליחה להעפיל פלייאוף ולהעלות בעוד שנה את רצף ההגעות לפלייאוף.
בפלייאוף לא היוו הרד וינגס יריבה לבוסטון ברואינס העדיפה, והודחו בחמישה משחקים.
רצף העליות לפלייאוף נמשך גם ב-2014/15 ו-2015/16, אך לוו שוב בהפסדים בסיבוב הראשון.
2016 - ההווה: פרידה מ"ג'ו לואיס ארנה" וסיום רצף העליות לפלייאוף
עונת 2016/17 הייתה החלשה ביותר של הרד וינגס מזה שנים רבות.
לפני תחילת העונה נפרדה הקבוצה מכוכבה הרוסי הוותיק, פאבל דציוק, שעבר לסק"א סנקט פטרבורג מליגת ה-KHL.
עם 33 ניצחונות ו-79 נקודות בלבד, סיימו הרד וינגס הרחק מהמקומות המובילים לפלייאוף, ורצף העליות לפלייאוף נפסק לאחר 25 עונות.
מאז ועד היום לא חזרה הקבוצה לפלייאוף.
מכה נוספת ספגה הקבוצה בפברואר 2017, עם מותו של בעליה, מייק איליץ'.
בסיום אותה עונה נפרדו הרד וינגס מאולמם הביתי, "ג'ו לואיס ארנה", שהיה ביתם מאז 1979. בעונת 2017/18 חנכו הרד וינגס את אולמם החדש, "ליטל סיזרס ארנה", השייך גם הוא לחברת "איליץ' אחזקות", בעלי הקבוצה - אך גם בשבע העונות הראשונות באולם החדש נכשלה הקבוצה ולא התחרתה על מקום בפלייאוף.
בתווך, בקיץ 2018, הודיע במפתיע קפטן הקבוצה, הנריק זטרברג, על פרישה ממשחק לאחר שלא התגבר על פציעה בגבו.
בקרב אוהדי הרד וינגס קיימת מסורת לפיה לפני משחקי פלייאוף ביתיים מושלכים תמנונים אל זירת הקרח.
המסורת החלה ב-1952, כאשר בעל חנות דגים מקומי השליך תמנון אל זירת הקרח בדטרויט אולימפיה.
שמונה הזרועות של התמנון אמורות היו לסמל את מספר הניצחונות שנדרשו בפלייאוף באותה תקופה כדי לזכות בגביע סטנלי.
הרד וינגס אכן זכו בגביע כשהם מנצחים את שמונת המשחקים הדרושים בשתי הסדרות, ולא מפסידים ולו משחק אחד.
מאז ניסתה ה-NHL להפסיק את המנהג בהזדמנויות שונות, ללא הועיל.
כאחת משש הקבוצות הוותיקות בליגה, המכונות "שש המקוריות", יש לדטרויט יריבות מסורתית עם חמש "המקוריות" האחרות.
בשנים הרבות בהן היו הרד וינגס שייכים לחטיבה המערבית, היחידה מבין החמש שנמצאה יחד איתם בחטיבה המערבית הייתה שיקגו בלאקהוקס.
כתוצאה מכך דטרויט נפגשה עם שיקגו יותר פעמים בשנה מאשר עם ארבע האחרות במהלך השנים, וגם פגשה אותה לעיתים תכופות יותר בפלייאוף.
לכן היריבות עם שיקגו הפכה למשמעותית ביותר מבין היריבויות המסורתיות.
בשנות ה-90 פיתחה דטרויט יריבות עזה עם קולורדו אוולאנש.
השתיים נפגשו מספר פעמים בפלייאוף מאז שהאוולאנש עברו לדנוור מקוויבק.
ב-1996 ניצחה קולורדו את דטרויט בגמר המערב בדרך לזכייה בגביע סטנלי.
שנה לאחר מכן גמלה לה דטרויט באותו מטבע בדרך לזכייה בגביע סטנלי משלה, כאשר במשחק בין שתי הקבוצות באותה עונה אירע אירוע נדיר של קטטה בין שני השוערים - מייק ורנון מזה ופטריק רואה, שוער קולורדו, מזה.
דטרויט ניצחה את קולורדו בפלייאוף גם ב-1998, ב-2002 וב-2008, ואילו קולורדו ניצחה בסדרה ב-2001.
דטריטי (מלטינית: Detritus - סחיפה) או מִשאָרי הוא מונח מתחום הגאולוגיה המתאר משקע זעיר-גרגיר שמקורו בתוצרי שחיקה של סלעים ביבשה.
משקעים דטריטיים עשויים להכיל חלקיקי סלעים או גרגירי מינרלים, המוסעים על ידי נחלים וזרמי ים ועוברים השקעה בקרקעית, או מתלכדים בתהליך מילוט (cementation).
סלע הנוצר באופן זה נקרא "סלע דטריטי" או "סלע משארי", ועשוי ליצור דורות נוספים של סלעים באמצעות מחזורים נוספים של אותם תהליכים.
דוגמה: חומר דטריטי משמש, בנוסף לארגוניט, ליצירת חוואר הלשון.
דטרויט טייגרס היא קבוצת בייסבול אמריקאית מליגת ה-MLB, שבסיסה בעיר דטרויט, מישיגן.
הקבוצה משחקת בבית המרכזי של האמריקן ליג.
הקבוצה שנוסדה ב-1894 היא אחת משמונה קבוצות מייסדות של האמריקן ליג ב-1901. קיימות מספר גרסאות למקור השם "טייגרס" (טיגריסים), שתיים מהנפוצות בהן נוגעות לצבעי המדים שלבשה הקבוצה בתחילת דרכה, פסים צהובים על רקע שחור, ולכינויה של יחידה צבאית מהעיר.
אחד מסמלי הקבוצה בראשית דרכה היה השחקן טיי קוב, שנודע במשחקו חסר הפשרות ולימים נחשב לאחד השחקנים הבולטים ביותר ששיחקו בליגה.
קוב שיחק בקבוצה בין השנים 1905 ל-1926 כשמשנת 1921 שימש כמאמן-שחקן, בתקופתו העפילה הקבוצה שלוש פעמים ברצופות לוורלד סיריס בשנים 1907–1909, אך נכשלה בניסיונותיה לזכות באליפות.
ב-1935 זכתה הקבוצה בתואר הראשון בתולדותיה לאחר שניצחה בוורלד סיריס את השיקגו קאבס 3-4. מאז זכתה הקבוצה שלוש פעמים נוספות בתואר, האחרונה בהן ב-1984.
שנות ה-90 ותחילת המאה ה-21 התאפיינו בכישלונות רצופים של הטייגרס, שלא הצליחו להפעיל לפלייאוף.
לקראת עונת 2006 שכרו הטייגרס את שירותיו של ג'ים לילנד, מנג'ר ותיק ובעל רקורד מוכח של הצלחות, וכבר בעונתו הראשונה הוא הוביל את הקבוצה לוורלד סיריס, בה הפסידו בחמישה משחקים לסנט לואיס קרדינלס.
ב-2012 העפילו הטייגרס פעם נוספת לוורלד סיריס אך הפסידו 0–4 לסן פרנסיסקו ג'איינטס
דטונציה הוא תהליך אשר המתרחש כאשר תערובת הדלק ואוויר במנועי בעירה פנימית המונעים בבנזין מוצתת לפני שהבוכנה הגיעה לשיא מהלכה - הזמן האופטימלי להצתת התערובת.
כאשר המנוע עובד בהספק גבוה של למעלה מ-60% מצערת, המנוע עשוי להשמיע בזמן הדטונציה רעש חזק אופייני של צלצולים ומשם מגיע השם בלועזית - engine knocking.
ללא ביצוע פעולות מיידיות לדיכוי הדטונציה יגרם נזק משמעותי לאטמים בבוכנת המנוע ולאחר מכן ולנזק למנוע.
דטונציה נגרמת ממספר גורמים אפשריים:
גורם ראשון נובע כאשר משחיזים את ראש המנוע נוצר יחס דחיסה גבוהה ומכך נוצרת ההתלקחות העצמית.
ברכבים ישנים, בעלי מערכת הצתה מכנית, בעלי מפלג
מפלג תקול (יש צורך לכוון זוויות הצתה).
מפלג הרוס, שלא מעביר את מתח ההצתה הדרוש.
חוטי הצתה תקולים, בלויים, או שאינם מסוגלים להעביר את המתח מהמפלג.
מצתים גמורים, שלא מוציאים את המתח הדרוש להצתת התערובת הנמצאת בתוך תא הבעירה.
ברכבים מודרניים, בעלי מערכת הצתה מונחית מחשב
חוטי הצתה הרוסים או בלויים.
שימוש בדלק באוקטן שאינו תקין.
הצטברות של משקעים על הבוכנה המתלהטים וגורמים להצתת התערובת.
משקעים עלולים להיווצר כתוצאה מפעולת מנוע זמן רב בהספק גבוה ובמצערת קבועה.
ישנן כיום שתי שיטות מקובלות לזיהוי מצב דטונציה:
שימוש ב-knock sensor - סוג חומרה מסוג מיקרופון שמותקן על גבי כל אחת מהבוכנות, מקליט את הרעש הבוקע מהמנוע ומזהה את הרעש האופייני למנוע בזמן דטונציה.
שימוש ברכיב תוכנה המשולב בבקר המנוע או במחשב אחר המזהה את ריטוטי הסלד האופייניים למצב של דטונציה הנוצרים כתוצאה מההצתה המוקדמת.
כאשר הגורם לדטונציה הוא הצטברות של משקעים על הבוכנה ניתן לסגור את המצערת, תהליך זה מפחית באופן מיידי את הספק המנוע ופעמים רבות גורם גם לשטיפה של המשקעים דרך מערכת הפליטה של המנוע.
דטוונס (DTWNS מבוטא על ידי היסטוריונים כדאטאוונאס) היה מלך אקסום בשנת 260 לערך.
הוא ובנו ZQRNS (מנוקד כמו "Zaqarnas") מוזכרים בכתובת al-Mis`al שבתימן על ידי Yasir Yuhan'im אשר הקים לאחר שהביסם בקרב..
דטוליט הוא מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) של בורון, סידן, והידרוקסיל, השייך לקבוצת המינרלים "קבוצת הגדוליניט" (הקרויה לעיתים גם קבוצת הדטוליט על שם המינרל או קבוצת הדטוליט/גדוליניט).
נוסחת המבנה הכימי של דטוליט היא (CaBSiO4(OH.
קבוצת הגדוליניט, אליה משתייך הדטוליט, היא קבוצה של מינרלים המאופיינים במבנה המשלב יריעות הבנויות מארבעונים של סיליקה (Sio4) ושל בוראט (B(O,OH)4), כשבין היריעות מחברים קטיונים מתכתיים.
הקטיון במקרה של הדטוליט הוא סידן.
בוטריוליט הוא סוג של דטוליט שגבישיו בצורת אשכול ענבים (באנגלית botryoidal, ומכאן מקור השם).
הדטוליט מתגבש במערכת המונוקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "מונוקלינית רגילה" , וחבורת סימטריות מרחבית P21/c.
הדטוליט מופיע בטבע בדרך כלל כגרגירים של גבישים בלתי מפותחים בתוך מסת אם או כחומר הדומה לחרסינה שבורה, וגם במקבצים דמויי פקעת באורך של עד שנים עשר סנטימטרים.
הגבישים פריזמתיים דקים באורך של עד שנים עשר סנטימטרים המסתיימים במבנה מורכב ומרובה פאות.
הדטוליט נשבר באופן בלתי שווה עד דמוי קונכייה.
הקשיות של המינרל בינונית, 5.5-5 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 2.9.
מקדם השבירה של הדטוליט נע בין 1.626 ל-1.67. גבישי הדטוליט שקופים עד שקופים למחצה, וצבעם הוא בדרך כלל חום, אדמדם, צהוב, ירוק בהיר, לבן או חסר צבע.
חלק מדגימות המינרל פלואורסצנטיות בגוון כחול בקרינת על סגול, בהקרנה באורכי גל קצרים בלבד.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1806 ליד העיירה ארנדל (Arendal) במחוז מזרח אגדר בנורווגיה.
מקור נוסף היה סלעי הדיאבז של עמק הנהר קונטיקט בארצות הברית.
מקור שם המינרל מיוונית "דטישיי" שפירוש "לחלק" משום שהמקבצים הגרגריים התפוררו בקלות.
השימוש העיקרי הוא כמינרל במכירה לאספנים.
לעיתים רחוקות (כמו למשל מהמרבצים הצבעוניים שבמדינת מישיגן) נעשה בו שימוש באבן לקישוט וכאבן חן משנית.
הדטוליט מצוי בדרך כלל כמינרל משני בסלעי יסוד מאפיים כשלעיתים קרובות הוא ממלא יחד עם קלציט וזאוליטים וֶסִיקוּלוֹת (חללים קטנים) בסלעי בזלת, כמו כן בגאודות בטוף, סלעי סקארן שמקורם באבן גיר שעברה התמרה, בספרנטיניטים, ובשיסטים.
דֵּטֶרְמִינִיזְם טכנולוגי הוא זרם במדעי החברה, הטוען כי התפתחות הטכנולוגיה מעצבת ומובילה את התפתחות החברה, ערכיה, כישורי האנשים החיים בחברה וצורת המחשבה שלהם.
הטכנולוגיה היא שמשפיעה על החברה, ויש לה התפתחות עצמאית שאיננה מושפעת מגורמים חברתיים.
מייסד הזרם הוא חוקר התקשורת מרשל מקלוהן, שפיתח את הזרם בהתייחס לעולם התקשורת.
הוא, יחד עם חוקר התקשורת הרולד אדמס איניס, קבעו כי הטכנולוגיה היא שמאפשרת לאמצעי תקשורת חדשים להתפתח.
הם מתפתחים, ומשפיעים על כלל החברה.
דוגמאות לדטרמיניזם טכנולוגי הן למשל:
טכנולוגיית הדפוס, שהומצאה על ידי גוטנברג לפני 500 שנים, גרמה לגידול עצום בתפוצתם וכמותם של הספרים.
שינוי זה הוביל לשינוי בחברה, שהפכה ברבות הימים להיות חברת מידע, חברה משכילה, הפיץ את הדת, ביטל מעמדות חברתיים, יצר מעמדות חדשים, ועוד.
השיחה הסלולרית הראשונה התבצעה בשנת 1973 מאז ועד היום טכנולוגיית הסלולר תפסה תאוצה.
הטכנולוגיה, שהתחילה בצורך של ניהול שיחות ללא תלות בכבלים, השתלטה על אוכלוסייה נכבדת בעולם.
בתחילה, בטכנולוגיה הסלולרית השתמשו רק בני העשירון העליון ואנשי עסקים מפאת יוקר הצריכה.
בהמשך, כבר מאמצע שנות ה-90, הטכנולוגיה התפשטה לחלק נכבד באוכלוסייה ובעולם המערבי כמעט בכל בית אב קיימים לפחות 2-4 מכשירים סלולריים.
עם השנים הטכנולוגיה שופרה ונוספו אלמנטים כגון: הודעות, צילום, הקלטה, משחקים ורשת האינטרנט.
במהלך השנים, כאמור, הטכנולוגיה התפתחה והתפרסה לחלק גדול מאוד באוכלוסייה עד למצב שבו לא מקובל שאדם מערבי לא יהיה זמין לשיחה מיידית בטלפון.
על פי גישת הדטרמיניזם הטכנולוגי, הטכנולוגיה אפשרה את המסרון, כתוצאה מכך התחילו אנשים לחשוב בקיצור, להשתמש באוצר מילים קטן יותר, מיעטו במילים ואף המציאו מילים חדשות.
דטרמיניזם טכנולוגי הוא גישה הפוכה לגישת ההבניה החברתית של טכנולוגיה.
גישה זו טוענת כי החברה ממציאה את הטכנולוגיה בהתאם לצרכים ולערכים שלה (S.C.O.T - Social Construction Of Technology).
מהפכת התקשורת הראשונה היא התפתחות הכתב.
המצאת הכתב ענתה על הצורך בהרחבת הזיכרון האנושי, אשר היה האמצעי הכמעט בלעדי לאחסון ידע בחברה הקדומה.
לפני המצאת הכתב, אנשים קיימו תקשורת בעל-פה, והדיבור היה המדיום העיקרי.
לכן מכונות החברות השבטיות "חברות אוראליות".
התקשורת האוראלית עוררה בעיות רבות בכל הקשור לאחסון מידע, זכירתו והעברתו מדור לדור.
בנוסף, היא הייתה מוגבלת במרחב.
הודות לכתב האלפביתי הופקע המונופול מידי מיעוט מיוחס של משכילים שעסקו ברישום ובתיעוד.
התמורות הללו הפכו את הכתב לאמצעי תקשורת אוניברסלי ויעיל בידי שליטים, מחנכים, סוחרים ואנשי דת.
גם החומרים שעליהם נהגו לכתוב הלכו והשתכללו: תחילה גילפו באבן, ולאחר מכן, במצרים העתיקה, החל השימוש בפפירוס.
לפפירוס היו כמה יתרונות על פני גילוף באבן: היה נוח יותר להעבירו ממקום למקום בעקבות משקלו הקל, הוא היה נוח יותר לאחסון, וכן הוא תפס מקום מצומצם יותר, דבר שאפשר לקטלג את החומר הכתוב ולארגנו לראשונה בספריות.
בזכות הספריות התפתחו ניצנים של מחקר ומדע, ועמם לימוד והפצת ידע.
הכתב שינה את שיטות אחסון המידע, והיה לאמצעי הזיכרון העיקרי של החברה.
הוא אפשר חשיבה מופשטת ומשוחררת יותר, שכן לא היה עוד צורך להישען ולהיתלות בזיכרון.
הכתב הוא למעשה אמצעי התקשורת הראשון שניתן לראות בו אמצעי טכנולוגי, שכן בניגוד לדיבור, הוא עושה שימוש באמצעים שמחוץ לגוף האנושי.
במשך מאות שנים, הדרך היחידה להפצת טקסט כתוב הייתה העתקה ידנית, אשר התרחשה בממסד הדתי (בנצרות וביהדות).
הממסד הדתי השקיע בפיתוח המיומנות להעתקת ספרים, ובעיקר ספרי קודש, כדי לבסס ללא עוררין, להפיץ ולחזק את סמכותו הרוחנית.
כלומר, ידיעת הכתב הקנתה לממסד הדתי שליטה בלעדית על העברת המורשת הרוחנית, שכן מעתיקי הכנסייה היו מעין בוררים של תוכני הספרים, ולמעשה צנזורים.
מהפכת הדפוס, אשר התרחשה במאה ה-15, מיוחסת בעיקר לפועלו של יוהאן גוטנברג, אומן גרמני מהעיר מיינץ.
ההיסטוריונים אינם מסוגלים לקבוע במדויק את מועד ההמצאה, ויש אף חילוקי דעות האם גוטנברג הוא שהמציא את הדפוס באירופה.
הדפוס באירופה חולל מהפכה חברתית ותרבותית, כלומר השפעותיו חרגו הרבה מעבר למישור הטכני.
בזכות הדפוס נשמט הפיקוח על התוכן מרשות הממסד הדתי, שנהנה עד אז מבלעדיות בהעתקה ובהפצה, ועבר למחבר הטקסט ולמדפיס.
הפקעת מונופול ההעתקה מידי הממסד הדתי-כנסייתי הפחיתה במידה ניכרת את העוצמה הפוליטית של הכנסייה.
הדפוס אפשר סופסוף הפצת ידע במהירות ובהיקף חסר תקדים, ולא רק בקרב אנשי הדת והכנסייה, אלא בקרב ההמונים, כך שנפרץ המונופול היחסי על המידע.
מכבש הדפוס האיץ את תהליכי החילון בחברה האירופית, ואפשר את צמיחתם של מוקדים אינטלקטואליים אשר פעלו מחוץ לטווח עינה הבוחנת של הכנסייה.
בניגוד לרבים אשר ראו את חיוניותו של הדפוס ואת תרומתו להתפתחות החברה, מקלוהן כינה את תקופה זו "עידן העריצות של גוטנברג", כפי שיוסבר בהמשך.
מרשל מקלוהן (1911–1980) והרולד אדם איניס (1894–1952), שני חוקרים קנדים, עיצבו את תאוריית הדטרמיניזם הטכנולוגי, המייחסת להתפתחותם של אמצעי התקשורת השלכות מפליגות על החברה.
איניס היה כלכלן קנדי ומורו של מקלוהן.
יש האומרים כי מקלוהן חב חלק ניכר מן התזות שלו, ובעיקר המבוססות והחשובות שבהן, לאיניס עצמו.
על פי התאוריה, התפתחותו של אמצעי תקשורת חדש איננה רק תולדה של נסיבות היסטוריות-חברתיות, כי אם בראש ובראשונה גורם המשפיע על נסיבות אלה ואף קובע אותן.
כלומר הטכנולוגיה, ובפרט טכנולוגיות התקשורת, קובעת את פני האנושות ומכוונת את דרכה ההיסטורית באופן מוחלט ובתהליך בלתי נמנע.
בדומה למקלוהן, גם איניס ראה בטכנולוגיה התקשורתית כמרכזית להבנת ההשפעות של תקשורת ההמונים על החברה, וסבר ש"הדברים שהמילים נרשמו על גביהם חשובים יותר מהמילים עצמן".
אך בעוד מקלוהן טען כי השפעתה העיקרית של הטכנולוגיה היא על הארגון החושי והמחשבה, איניס סבר שהיא משפיעה בעיקר על הארגון החברתי ועל התרבות.
הדטרמיניזם הטכנולוגי לפי מרשל מקלוהן
מקלוהן הבחין בין שלבים היסטוריים עיקריים בהתפתחות החברה, כאשר כל שלב מעוצב על ידי אמצעי תקשורת כלשהו.
לדוגמה, מהפכת הכתב עיצבה את החברה, והפכה אותה מחברה אוראלית לחברה ליטראלית, על השלכותיה השונות.
על פי מקלוהן, ההשלכות האישיות והחברתיות של כל אמצעי תקשורת נובעות מהחידוש הטכנולוגי עצמו, ולא מהתכנים המועברים באמצעותו.
תמציתה של תאוריה זו היא אמרתו המפורסמת של מקלוהן – "המדיום הוא המסר".
מקלוהן שאב בין היתר השראה מתאוריות מתחום הבלשנות, ובפרט מהתאוריה לפיה הלשון מעצבת את המחשבה ואת תפיסת המציאות.
לפי תאוריה זו, שפות שונות גורמות לדובריהן לתפוס ולארגן במוחם את מרכיבי המציאות באופנים שונים.
כלומר השפה היא שמשפיעה על צורת החשיבה של הפרט.
מקלוהן ראה בכל מדיום כבעל שפה משלו, ולכן כמעצב צורת חשיבה ייחודית אצל הפרט.
לפיכך, המדיום הוא שקובע את קנה המידה ואת הצורות של ההתקשרויות והפעולות האנושיות.
התכנים הם אמנם מגוונים, אך עם זאת הם נטולי כל השפעה על עיצוב צורת ההתקשרות האנושית.
כלומר אין התוכן חשוב כלל, כי אם מה שחשוב הוא המדיום שבו התוכן מועבר.
מקלוהן טען שחברה שהמדיום המרכזי בה הוא הטקסט המודפס (החברה המערבית החל מהמאה ה-15 ועד המצאת הטלוויזיה), תראה את המציאות מבעד למשקפיים של "שפת הדפוס".
לעומת זאת, חברה שהמדיום המרכזי בה הוא הטלוויזיה, תתפוס את המציאות במונחים של "שפת הטלוויזיה", בלי קשר לתכנים המודפסים או המשודרים.
מלבד היותו של התוכן עצמו חסר השפעה, מקלוהן טען כי תוכנו של כל מדיום שאוב לרוב ממדיום אחר שקדם לו.
לדוגמה, התוכן של הכתיבה הוא דיבור, והמילה הכתובה היא תוכן הדפוס.
לפיכך, התכנים הם אינם הדבר שמייחד אמצעי תקשורת כלשהו מקודמיו.
התכונות הטכנולוגיות של כל מדיום גורמות לקהל לתפוס את המציאות בצורה שונה בתכלית משתפס אותם קודם.
אחד מהסבריו של מקלוהן לאי חשיבותו של התוכן היא על ידי מטפורת נתח הבשר: תוכנו של המדיום משול לנתח בשר עסיסי שהפורץ מביא עמו כדי להסיח את דעתו של כלב השמירה של השכל.
על פי מקלוהן השוני המרכזי בין צורות התפיסה שמכתיבים אמצעי התקשורת השונים נובע מהתייחסותו השונה של כל מדיום למערך החושים של האדם.
כל מדיום הוא מעין "שלוחה" של החושים שהוא מפעיל, ומצריך שימוש בחושים שונים.
בחברה האוראלית שרר איזון טבעי בין החושים של האדם, כיוון שבתקשורת פנים-אל-פנים מופעלים כל חמשת החושים.
לפיכך חוויית התקשורת הייתה חוויה טבעית וכלל חושית.
אולם, אמצעי התקשורת הטכנולוגים גורמים ל"קטיעת החושים" – היחסים בין החושים וכוחם של החושים לא מושפעים רק ממום גופני או מכריתת איבר, כי אם גם מאמצעי התקשורת.
אמצעי התקשורת מעודדים הסתמכות מוגזמת על חוש אחד מסוים, עד כדי הטלת מום או אי-שימוש מוחלט בחושים האחרים.
וכך, אמצעי התקשורת מקנים לבני האדם דרך מיוחדת להכיר ולהבין את העולם ואת המציאות.
"השימוש בטכנולוגיית תקשורת מסוימת מקבע יחסים חושיים מיוחדים בפרטים של חברה כלשהי.
על ידי קיבוע מערכת יחסים כזאת הוא קובע מה תהיה השקפת עולמה של אותה חברה, כלומר הוא מבטיח דרך אופיינית לארגון הניסיון.
כך הוא קובע את צורות הידע, את מבנה התפיסה ואת המנגנון החושי המכוון לקליטת המציאות".
מקלוהן מיין את אמצעי התקשורת השונים לשני סוגים: לאמצעי תקשורת "חמים" ולאמצעי תקשורת "קרים".
אמצעי תקשורת חם משמש שלוחה של חוש אחד ויחיד, ומחדד אותו על חשבון החושים האחרים.
בנוסף הוא מוסר לחוש אחד נתונים עשירים ובחדות גבוהה (high definition), וכך הוא פוטר את הנמען מהצורך למלא בעצמו את החסר כדי להפיק את המסר.
הצילום, הדפוס והרדיו הם מדיה חמים, שכן הם מעבירים נתונים מלאים, עשירים וחדים, מצריכים מעורבות נמוכה של הנמען ומחדדים חוש מסוים על פני שאר החושים.
לעומת זאת, אמצעי התקשורת קר מעביר מידע דל, פחות חד ופחות מוגדר, ועל כן הוא מחייב את הנמען להשתתף באופן פעיל על מנת להשלים פערים ולהפעיל את דמיונו כדי להפיק את המסר.
תקשורת בעל פה, בין אם היא נעשית פנים-מול-פנים או בטלפון, היא מדיום קר, שכן, השומע מחויב למעורבות פעילה בקליטת המידע והשלמת החסר.
הקריקטורה, אמנות מודרנית וכתב הפיקטוגרף אף הם אמצעי תקשורת קרים.
הם מוסרים מידע סכמטי, מרומז וחלקי, ומחייבים את הפעלת הדמיון.
גם הטלוויזיה מסווגת כמדיום קר על פי החלוקה של מקלוהן, שכן היא מצריכה שימוש בכמה חושים בו זמנית.
בנוסף למיון אמצעי התקשורת, מקלוהן טען שכאשר טכנולוגיית תקשורת הופכת להיות טכנולוגיית התקשורת המרכזית של החברה, הטכנולוגיה הקודמת תיעלם לבסוף.
כלומר, בעידן הטלוויזיה, הספר או הרדיו היו צריך להיעלם מהעולם.
המציאות לא תמכה בטענה זו כלל, ולכן מקלוהן הגה תזה חלופית, אשר התאימה לכללי המציאות: כאשר נוצרת טכנולוגיה חדשה, יתרחשו אחד משני הדברים הבאים: אם הטכנולוגיה החדשה דומה לטכנולוגיה אחרת, אך היא טובה יותר, היא תחליף אותה (לדוגמה הטלפון שהחליף את הטלגרף).
אולם, אם הטכנולוגיה החדשה לא דומה לטכנולוגיה הישנה, שתיהן יתקיימו יחד (לדוגמה הרדיו מתאים לנהיגה ברכב, ולכן לא החליפה אותו הטלוויזיה, אשר מתאימה לצפייה בבית).
מקלוהן מיין את התפתחות החברה האנושית לשלוש תקופות עוקבות: השלב השבטי, שלב הפרישה מן השבט (אשר מכונה על ידו גם כ"עידן העריצות של גוטנברג") ושלב החזרה אל השבט.
השלב השבטי הוא התקופה הראשונה אשר אפיינה את החברה האנושית.
בטרם הומצא הכתב, אנשים קיימו תקשורת בעל-פה, והדיבור היה המדיום העיקרי.
לכן מכונות החברות השבטיות הקדומות "חברות אוראליות".
בהיעדר כתב, הזיכרון מילא תפקיד חשוב באחסון מידע, שהרי מה שנשכח נעלם לצמיתות.
לפיכך הזיכרון והכושר לזכור היו לנכס.
ככל שאדם היה מבוגר יותר, כך הוא היה יכול להציע לעמיתיו מידע רב יותר.
זקני השבט מילאו תפקיד חיוני, ולו רק משום שבזכותם הובטחה רציפות בין דורית.
הם חלקו עם בני השבט סיפורים על קורות השבט, וכך העבירו לצעירים מן הניסיון, המידע והידע שבהם התברכו במרוצת השנים.
כאמור, מקלוהן טען כי בחברה האוראלית שררה הרמוניה בין החושים השונים של האדם, כיוון שבתקשורת פנים-מול-פנים מופעלים בו זמנית חושי הראייה, השמיעה, הריח והטעם.
לפיכך, חוויית התקשורת הייתה חוויה טבעית וכלל חושית.
שלב הפרישה מן השבט ועידן העריצות של גוטנברג
השלב השני בתולדות האנושות על פי מקלוהן, הוא שלב הפרישה מן השבט (Detribalization).
שלב זה מאופיין בהתקדמות פיתוח הכתב, ולבסוף בהמצאת מכבש הדפוס (המצאה של יוהאן גוטנברג הגרמני), אשר הביא לפי מקלוהן לקץ החברה השבטית.
כתב האלפבית הפונטי היה האמצעי הראשון שיצר נתק בין העין לאוזן.
האותיות והמילים הכתובות איבדו כל קשר למשמעותן במציאות, והיו לסימנים אחידים ומוסכמים.
בהמשך, אותיות הדפוס האחידות והמשוכפלות, המיוחסות לפועלו של גוטנברג, בישרו את העידן התעשייתי, עידן הייצור בסרט נע.
בעוד שכתבי היד של ימי הביניים נועדו לרוב לקריאה בקול, ושמרו בכך על חלק ממאפייני השלב השבטי, הכל חושי, הרי עידן הדפוס והתפשטות ידיעת הקרוא וכתוב החריפו עדיפות מלאכותית שניתנה לחוש הראייה.
הקריאה הפכה לפעולה פרטית ודוממת.
מקלוהן כינה תקופה זה "עידן העריצות של גוטנברג", כיוון שעל פיו הדפוס גרם לאנושות נזקים מנטליים, דיכא את הדמיון והרגש, וכפה חשיבה מאופקת, מקובעת וחסרת מעוף.
בנוסף, מקלוהן טען שהאוריינות היא שהביאה לפירוק השבטיות.
עידן הדפוס התאפיין אם כך, בחיסול צורת החיים השבטית, בניכור ובפרישה של הפרט מהחברה.
אמנם, במקביל להתרופפות הנאמנות השבטית המקומית, מקלוהן הבחין כי באמצעות הדפוס צמחו הזהויות הלאומיות הרחבות במדינות המערב.
הדפוס אפשר להפיץ סמלים לאומיים, כמו דגלים, המנונים ומפות, ובכך גיבש ישויות לאומיות גדולות.
הוא אפשר אחידות לאומית וכן המשכיות לאומית.
כלומר במאה השש-עשרה הוליד הדפוס אינדיבידואליות מחד גיסא, ולאומיות מאידך גיסא.
הלאומיות המתגבשת הובילה לכך שכל עם חפץ בטריטוריה מוגדרת משלו, ולשם כך היו מוכנים הלאומים השונים לצאת למלחמות עקובות מדם.
למעשה, מקלוהן האשים את הדפוס ביצירת הלאומיות, ובעקיפין, גם בריבוי המלחמות שפרצו בעולם.
השלב השלישי והאחרון בתולדות החברה האנושית על פי מקלוהן הוא שלב החזרה אל השבט (Retribalization).
אמצעי השידור, הרדיו והטלוויזיה, בישרו על פי מקלוהן את קיצם של "עידן העריצות של גוטנברג" ושל תחלואי החברה המשועבדת לדפוס.
הם טוו "רשת בלתי נראית של קרבה שבטית, שבה כל חברי הקבוצה חיים בהרמוניה".
כלומר הרדיו והטלוויזיה השיבו את החוויה הכל חושית.
מקלוהן דימה את הטלוויזיה לתקשורת אוראלית, שכן היא מכילה קול ותמונה.
בנוסף מקלוהן טען כי התמונה הטלוויזיונית דומה יותר לפסל מאשר לתמונה, ובדומה לתקשורת מילולית, היא פונה גם לחוש המישוש של הצופה.
כלומר הטלוויזיה אינה משמשת שלוחה של העין בלבד, כי אם של מערך החושים כולו.
בעוד מדיום הדפוס הוא מדכא ועוצר הבעת רגשות וספונטניות, טכנולוגיית הטלוויזיה לא מעבירה לקהל מסרים ליניאריים, כי אם תבנית שלמה, חד-משמעית, בה לא צריך לדחוק סיפוקים.
ההפעלה הסימולטנית של מכלול החושים משיבה את האדם לצורת תפיסה וחשיבה שבטית, שאינה כפופה לסדר הלוגי הנוקשה של הדפוס.
מלבד זאת, צפייה במקלט הטלוויזיה היא פעולה חברתית, שיכולה להיעשות בקבוצות, וכך לאחד ולגבש את חברי הקבוצה.
בניגוד גמור לכך, הדפוס מפלג את החברה, שכן פעולת הקריאה היא אינדיבידואלית.
מאפיין נוסף אשר הפך את הטלוויזיה "למדורת השבט" המודרנית, היה העובדה כי מקלט הטלוויזיה היה נגיש לכלל החברה, ללא שום צורך בידע או השכלה מוקדמת, בניגוד בולט לאמצעי התקשרות הכתובים.
בחברה המושתתת על דפוס, אדם חייב לדעת קרוא וכתוב כהלכה, על מנת להיות בעל גישה מלאה למאגר המידע ולרשתות התקשורת של החברה.
בשלב השבטי בו שלטה החברה האוראלית, בטרם המצאת הכתב, אותו הידע היה נגיש לכולם.
לאחר מכן, בשלב הפרישה מן השבט ותחילת עידן הדפוס, המידע היה זמין רק ליודעי קרוא וכתוב.
בניגוד לכך, הטלוויזיה נגישה לקהל רחב יותר, צופן הגישה אליה אינו מוצפן כלל.
לפיכך, הטלוויזיה לא מפלגת את החברה כמו שעשה הדפוס לפי מקלוהן, כי אם מאחדת אותה, מאחר שהיא המכנה המשותף הנמוך ביותר של כלל הפרטים בחברה.
אם כן, מקלוהן סבר כי בעידן הטלוויזיה, חוויית התקשורת שוב איננה פרטית ומנוכרת, כי אם משתפת ומערבת את הצופה, ומחברת אותו לעולם עשיר ומסעיר יותר.
העולם בו כל יושביו שותפים לחוויה הטלוויזיונית ומשתתפים בה, כונה על ידי מקלוהן "הכפר הגלובלי" (Global village).
הכפר הגלובלי הוא כביכול שחזור מודרני וענק ממדים של חיי השבט האבודים, אשר מתאפשר בזכות הטלוויזיה.
הישיבה בבית מול מסך הטלוויזיה הופכת את החברה לכפר אחד עולמי, ומשיבה אותה לחיי השיתוף והמעורבות החברתית של העידן השבטי.
הטלוויזיה כמדיום קר אוכפת סוג של השתתפות ואחווה כלל עולמית, כיוון שאנשים מכל העולם חולקים תכנים, גיבורי תרבות ומונחים ערכיים.
לפיכך הטכנולוגיה של הטלוויזיה (שקרובה יותר לשפה האוראלית), משחררת את החברה מהעריצות של הדפוס.
כפועל יוצא מזה, מקלוהן טען שכאשר טכנולוגיית הטלוויזיה תהפוך לתקשורת העיקרית ותחליף את הדפוס לגמרי, ייעלמו גבולות הלאום והעולם יהפוך באופן מלא לכפר גלובלי.
כלומר טכנולוגיית הטלוויזיה כביכול תשיב את החברה לשלב התקשורת האוראלית והחברה השבטית, אך בצורה חיובית, כיוון שלא יהיו סיבות לפרוץ מלחמות עוד.
מקלוהן סבר כי החזרה לשבטים עדיפה על פני מדינות הלאום הקיימות, וכי תהליך זה הוא בלתי נמנע.
כלומר זוהי סוג של נבואה דטרמיניסטית (דטרמיניזם הוא תוצאה בלתי נשלטת ובלתי נמנעת).
לפיכך התאוריה של מקלוהן נקראת גם דטרמיניזם טכנולוגי.
על קביעותיו של מקלוהן נמתחו ביקורות רבות וקשות.
על פי חוקר בשם מילר, טענתו של מקלוהן שהדפוס הפר את שיווי המשקל במערכת החושים של האדם וניוון את חוש השמיעה והמישוש, היא חסרת ביסוס מדעי, גם מבחינה נוירולוגית וגם מבחינה פיזיולוגית.
מעטים יסכימו עם מקלוהן שהדפוס גרם לאנושות נזקים מנטליים ודיכא את הדמיון והרגש.
בנוסף, רבים מתקוממים למול הטענה כי לתוכן המועבר באמצעי התקשורת אין שום חשיבות.
מלבד כל אלו, ניתן לראות כי למרות התחזקות טכנולוגיית הטלוויזיה בעשורים האחרונים, העולם איננו כפר גלובאלי – הלאומיות עדיין קיימת והמלחמות אף לא פחתו.
בהקשר זה אף ניתן לציין את הביקורת החברתית של העיתונאי יבגני מורוזוב.
למול התפיסה הרווחת אודות מעמדו של האינטרנט כאמצעי טכנולוגי המקדם תהליכי דמוקרטיזציה, טוען מורוזוב כי המדיה החברתית משמשת למעשה ככלי שרת בידי השלטון על מנת לחזק ולבסס את כוחו.
נוסף על כך, ישנן גישות שונות שהתפתחו לאור ביקורת רחבה על הגישה הדטרמיניסטית.
ריימונד ויליאמס בשנת 1974 במאמרו: "טלוויזיה: שילוב טכנולוגי וחברתי" (Television: Technology and Cultural form) טוען כי כל המצאה טכנולוגית היא תוצר של תהליך חברתי שקדם לו.
תוך הדגמה של מקרה בוחן (טלוויזיה) טען ויליאמס שהצורה שהטלוויזיה לבשה נבעה מהצורך החברתי בפנאי ושחרור, ויצאה לאוויר העולם דווקא לאחר מלחמת העולם השנייה על מנת למלא צרכים אספקיסטים למרות שהטכנולוגיה הייתה קיימת לפני המלחמה.
לטענתו, יש השלכות של הטכנולוגיה על החברה, אך המקור שלהן הוא תוצר של צרכים חברתיים שהם הביאו ליצירת הטכנולוגיה.
גישת ההבנייה החברתית של הטכנולוגיה שוללת רבות מההנחות של הגישה הדטרמיניסטית.
לפי גישה זו, הטכנולוגיה לא מתפתחת רק מסיבות טכניות אלא מתפתחת בכיוונים שונים בעקבות משא ומתן של קבוצות לחץ מסוימות שמתדיינות ביניהן על הדרך הנכונה שבה הטכנולוגיה צריכה להתפתח.
אי לכך, הקבוצות החברתיות הללו מעניקות משמעות שונה לאותה הטכנולוגיה ולבעיות שהיא יוצרת.
באמצעות המשא ומתן הקבוצות החברתיות מגיעות להסכמה וכך הטכנולוגיה 'נסגרת' ומקבלת משמעות חברתית שמוסכמת על כלל הקבוצות.
משא ומתן זה הניב שינויים רבים בטכנולוגיה ובאופן יישומה בשוק האמריקאי.
בתורת החוגים, דטרמיננטת דודונה היא הכללה של הדטרמיננטה ממטריצות מעל חוגים קומוטטיביים, אל מטריצות מעל חוג מקומי כלשהו (לרבות שאינו קומוטטיבי).
הדטרמיננטה נקראת כך על-שם המתמטיקאי הצרפתי ז'אן דודונה שהמציא אותן ב-1943.
לכל חוג קומוטטיבי , הדטרמיננטה היא הומומורפיזם מחבורת המטריצות ההפיכות אל החבורה הכפלית של .
אם חוג לא קומוטטיבי לא קיימת פונקציה כזו.
במקומה, אם חוג מקומי (בפרט: אם חוג פשוט, ובמיוחד חוג עם חילוק), קיימת פונקציה יחידה אל האבליזציה, , המקיימת את התכונות הבאות:
אם מתקבלת מהוספת כפולה (שמאלית) בסקלר של שורה אחת לשורה אחרת במטריצה , אז ;
אם מתקבלת מהכפלת שורה של המטריצה בקבוע , אז ;
הדטרמיננטה הזו כפלית, מחליפה סימן תחת החלפת שורות, ואינה מושפעת משחלוף המטריצה.
אם חוג קומוטטיבי (מקומי), כגון שדה, אז זו הדטרמיננטה המוכרת מאלגברה ליניארית.
דָּטוּרָה נְטוּיַת-פְּרִי (שם מדעי: .Datura innoxia Mill) היא צמח חד-שנתי או רב-שנתי, גדול, זקוף, עשיר ברעלים ובעל פרחים ענקיים (נפוץ כעשב רע בשדות ובמַעזֵבות) ממשפחת הסולניים, גובהו נע בין 50 סנטימטר למטר וחצי.
צמח גר ופולש בישראל שמוצאו מאמריקה הטרופית, מדרום-מערב ארצות הברית ומרכז ודרום אמריקה.
עליו גדולים וריחו נחשב כרע.
פרחו לבן, גדול במיוחד ובצורת גביע.
הצמח פורח מחודשים מאי - יוני, עד תחילת הסתיו בחודשים אוקטובר ונובמבר.
הפרי גדול, ירוק, וקוצני מאוד.
בסוף העונה הפרי מתייבש ונפתח, ורואים מתוכו את זרעיו השחורים.
כל חלקי הצמח רעילים ביותר, ומכילים חומרים רעילים ממשפחת האלקלואידים.
הסוג דטורה מונה 14 מינים מהן שלושה בישראל דטורה נטוית-פרי, דטורה זקופת-פרי (.Datura stramonium L) ודטורה אכזרית (Datura ferox L).
צמח חד-שנתי זקוף, אפרפר בגלל שערותיו, מדיף ריח בלתי נעים מכל אבריו, מכיל חומרי רעל.
העלים מסורגים, פשוטים, תמימים, רכים, ארוכי פטוטרת וללא לוואים.
הטרף דמוי ביצה בעל שערות בלוטיות
הפרחים חיקיים, דו-מיניים, גדולים, לבנים, דמוי משפך, זקוף בתחילה ובהמשך הוא נוטה מטה.
הגביע בעל 5 אונות, דמוי צינור ואורכו 8 עד 10 ס"מ.
עם הבשלת הפרי הוא נושר ובסיסו נשאר קבוע וגדל עם הפרי.
הכותרת לבנה, גדולה דמוית משפך ואורכה 12 עד 19 ס"מ.
צינור הכותרת ארוך והאוגן בעל קיפולים ואונות קצרות ורחבות ומחודדות בראשן.
האבקנים שווים באורכם, קבועים בקרבת בסיס צינור הכותרת וחבויים בתוך הצינור.
השחלה בת 2 עד 4 מגורות.
עמוד השחלה ארוך ובעל שני אונות.
הפרי מסוג הלקט יבש, בעל שני מגורות (הנראות כ-4), מעוגל וקוצני הנפתח על יד קשוות (בסדקי אורך) באופן לא סדיר.
הפרי הבשל, שקוטרו כ-5 ס"מ, נטוי הצידה או כלפי מטה (עוקצו פונה מטה) ומכוסה קוצים דקים.
ההלקט מהווה לפעמים יחידת תפוצה כאשר הוא נלכד בשערות בעלי חיים.
הזרעים רבים, גדולים ושטוחים, חומים, בעלי כושר תרדמה והשתמרות בקרקע למשך תקופה ממושכת.
דטורה נטוית פרי היא גרה ופולשת בעולם הישן, בדרום אמריקה ומוצאו מאמריקה הטרופית, מדרום-מערב ארצות הברית ומרכז ודרום אמריקה.
בארץ נאסף לראשונה בשנת 1989, ומגדלים אותו כצמח תרבות.
דטורה נטוית פרי גדלה רק בבתי גידול שנוצרו או עוצבו על ידי האדם ועל מגוון קרקעות: מקומות נטושים, בתי גדול מופרעים, קרבת ישוב, שדות שלחין, שולי דרכים וגדות נחלים מזוהמים.
הוא מצוי בבקעת כנרות ובדרום משור החוף; נדיר בשרון, בערבות הירדן, בשפלה (נדיר) ובמדבר יהודה; נדיר מאוד בגולן, בבקעת חולה, בכרמל, בעמק עכו, בשומרון, בהרי יהודה, בבקעת ים המלח, בצפון הנגב, בערבה, בעמון ובאדום.
הזרעים מכילים אלקלואידים (היוסציאמן, היסצין וסקופולאמין) רעילים מאוד, אך משמשים במינון מתאים לטיפול במחלות רבות
זרעי הדטורה משמשים כתרופה, לאחר טיפול ומינון.
אין להשתמש בדטורה ללא הנחיה מרופא המוסמך לכך, שימוש לא על פי מינון נכון והנחיות נכונות, יכול לגרום למחלות, נזקים קשים, ואף למוות.
נהר דטרויט הוא נהר שאורכו 44 ק"מ שמקושר למערכת הימות הגדולות שבין ארצות הברית לקנדה.
מקורו של שם הנהר הוא בשמו הצרפתי Rivière du Détroit (מילולית, נהר המצר).
נהר דטרויט שיחק חלק חשוב בהיסטוריה של העיר דטרויט והוא אחד מנתיבי המים העמוסים ביותר בעולם.
נתיבו של הנהר יוצא מימת סט.
קלייר (הניזונה דרך נהר סט.
קלייר מימת יורון) לכוון מערב ואז פונה דרומה ונשפך לימת אירי.
לכל אורכו מהווה נהר דטרויט חלק מהגבול בין ארצות הברית לבין קנדה והוא חוצץ בין האזורים המטרופוליניים של העיר דטרויט והעיר וינדזור שבאונטריו, שביחד מקובל לקרוא להם דטרויט-וינדזור.
שתי הערים מחוברות על ידי גשר ומנהרה תת-קרקעית.
נהר דטרויט מהווה חלק מנתיב המים סנט לורנס.
כאשר עברה העיר דטרויט תהליך מואץ של תיעוש בראשית המאה ה-20, ספג הנהר זיהום סביבתי באופן הידוע לשמצה.
יחד עם זאת, בשנים האחרונות, חשיבותו הסביבתית של הנהר הובילה למאמצי שיקום נמרצים וכיום מתקיימות בנהר פעילויות כלכליות ופעילויות פנאי במגוון רחב.
לאורך הנהר פזורים איים רבים וחלק ממנו מוגדר כשמורת טבע.
נהר דטרויט מוגדר כאתר מורשת לאומי, הן בארצות הברית והן בקנדה, הנהר היחיד שזכה להגדרה זו בשתי הארצות.
נהר דטרויט נחקר לראשונה על ידי אירופאים במאה ה-17. שבטי האירוקוי הפליגו בו במסגרת הסחר שלהם בפרוות עם ההולנדים מניו אמסטרדם.
מאוחר יותר תבעו הצרפתים את האזור כחלק מצרפת החדשה.
חוקר הארצות רובר דה-לה-סאל הגיע לשפך הנהר בספינתו לה גריפון (Le Griffon) באוגוסט 1679 במסגרת מסעו בימות הגדולות.
מאוחר יותר החלו הצרפתים להתיישב באזור ולתור את הנהר באמצעות סירות קאנו.
עם התרחבות היקף הסחר בפרוות בצפון אמריקה, הרחיבו מתיישבים אירופאים את תחום הסחר שלהם מערבה לתוככי השטחים הבלתי ידועים.
החוקר הצרפתי אנטואן דה לה מוט קאדילק (Antoine de la Mothe Cadillac) הפליג במעלה נהר דטרויט ב-23 ביולי 1701. ביום המחרת הוא ייסד את פורט דטרויט (Fort Pontchartrain du Détroit), לימים העיר דטרויט.
הנהר עצמו נקרא נהר דטרויט (נהר המצר).
נהר דטרויט וכל האזור סביבו נלקח מהצרפתים על ידי האימפריה הבריטית במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ומאוחר יותר נתבע על ידי ארצות הברית במהלך המהפכה האמריקאית.
במהלך מלחמת 1812, שימש הנהר כמחסום עיקרי בין טריטוריית מישיגן האמריקאית לבין קנדה העילית שבשליטת הבריטים, במיוחד במהלך המצור על דטרויט באוגוסט 1812, כאשר נפלה דטרויט לזמן קצר לידיהם של הבריטים.
עם השלמת כרייתה של תעלת אירי ב-1817, שיצרה קשר נוח יותר בין ימת אירי לבין החוף המזרחי של ארצות הברית, הפך נהר דטרויט לנתיב שוקק עבור מתיישבים שנסעו לכוון צפון מישיגן ובמקביל חוותה העיר דטרויט עלייה חדה בגודל אוכלוסייתה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית חשש האיחוד כי הקונפדרציה תתכנן מתקפה מכוון קנדה, שהייתה עדיין טריטוריה בריטית ונותרה נייטרלית במלחמה.
החשש היה שהמתקפה עלולה לעבור את הנהר.
מסיבה זו התנהלו סיורים אינטנסיביים לאורך הנהר אך בסופו של דבר הקרבות התנהלו הרחק ממנו ומתקפה כזו של הקונפדרציה מעולם לא התרחשה.
עם תחילת המאה ה-20 חוותה העיר דטרויט תהליך תיעוש חסר תקדים.
נהר דטרויט הפך להיות הנהר המסחרי העמוס ביותר בעולם וכונה "העורק המסחרי הגדול ביותר בעולם".
ב-1907 עברו בנהר 61 מיליוני טונות של ספנות מסחרית.
לשם ההשוואה, עברו באותה תקופה 16 מיליוני טונות בלונדון ו-18 מיליוני טונות בניו יורק.
ב-16 בינואר 1919 אושר התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית ובכך נפתחה תקופת היובש בארצות הברית שנמשכה מ-1920 ועד 1933. מכירה, ייצור, והובלה של משקאות חריפים נאסרו בכל רחבי ארצות הברית.
דטרויט הייתה (והיא עדיין) העיר הגדולה ביותר השוכנת על הגבול עם קנדה, בה המשיך האלכוהול להיות חוקי במהלך תקופת היובש.
דטרויט הפכה להיות מרכזה של מערכת הברחת המשקאות.
עד לפתיחתם של גשר אמבסדור ב-1929 ושל מנהרת דטרויט-וינדזור ב-1930 לא היה כל מעבר יבשתי שחצה את נהר דטרויט.
מאחר ששירותי המעבורות היו מושבתות במהלך חודשי החורף, חצו הרכבים של מבריחי המשקאות את נהר דטרויט הקפוא כשתאי המטען שלהם עמוסים במשקאות מוברחים.
דטרויט הפכה להיות לנקודה המרכזית דרכה הוברחו המשקאות שהופצו משם לכל רחבי ארצות הברית.
75% מהיקף הברחות האלכוהול במהלך תקופת היובש עברו דרך נהר דטרויט, נהר סט.
בחודשי הקיץ העבירו סירות מיוחדות את האלכוהול מעבר לנהר.
רשויות החוק לא היו מסוגלות, או לא רצו, לעצור את שטף ההברחות.
במקרים מסוימים נפלו רכבים עמוסים יתר על המידה דרך שכבת הקרח, וכיום, ניתן עדיין למצוא שרידי רכבים מאותה תקופה על קרקעית הנהר.
עם ביטול חוק היובש בעקבות אישורו של התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית ב-1933, הסתיים תפקידו של נהר דטרויט כנתיב הברחה.
רוב שטחי הקרקע שעל גדות נהר דטרויט הם שטחים עירוניים ובמקומות מסוימים מדובר על אזורי תעשייה צפופים.
כתוצאה מכך זוהם הנהר עקב שפיכת פסולת כימיקלית ותעשייתית ללא בקרה במשך עשורים רבים.
רוב הפסולת המוצקה והנוזלית של העיר דטרויט על תעשייתה מצאו את דרכם למימי הנהר.
רוב נהר דטרויט וגדותיו זוהמו והפכו להיות בלתי בטוחים לפעילות פנאי.
כמויות גדולות מזיהום זה הצטברו סביב לשפך הנהר לימת אירי.
רמת הזיהום גברה במיוחד לאחר הפשרת השלגים באביב עד אשר אלפי ציפורים נודדות מתו מהזיהום כל שנה.
רמת החמצן במים התדלדלה עד לנקודה שבה דגים לא יכלו לחיות בהם.
מאחר שרוב הזיהום השפיע על ימת אירי, הפכה גם היא לימה "מתה" שלא הייתה מסוגלת לקיים סביבת חיים ימית.
ב-1961 הוקמה בצו של הקונגרס שמורת טבע.
צעד זה סלל את הדרך לחוקים שיגבילו את כמויות הפסולת שפלטו מפעלי התעשייה וחייב את הממשלה לממן פעילות לניקוי הנהר.
אף על פי כן ננקטו צעדים מצומצמים בכיוון בשל ההשפעה השלילית שלהם על התעשייה ועל הכלכלה של דטרויט.
ב-1970 נסגרה כליל תעשיית הדייג בנהר דטרויט, בימת סט.
קלייר ובימת אירי, עקב רמות גבוהות של כספית שנתגלו במים.
כתוצאה מכך החלו הרשויות במאמצים כבירים לניקוי הנהר.
בשנים הקודמות נמנע מהלך זה עקב עלותו הכספית הגבוהה.
בנוסף, חוגי התעשיינים, שלהם הייתה השפעה פוליטית חזקה, לחצו למניעת התקנת התקנות להפחתת כמויות המזהמים בנהר.
ב-2001 התמזגה שמורת הטבע שהוקמה ארבעים שנה קודם לכן עם שמורת טבע בינלאומית גדולה יותר המשותפת לארצות הברית ולקנדה.
עד כה הוצאו מיליוני דולרים כדי לגרוף את המזהמים מחוץ לנהר ומאמצי השיקום של הנהר בשנים האחרונות ראויים לציון, אף על פי שעדיין קיימות בעיות נוספות.
כיום, שבו רבים ממיני בעלי החיים לאזור, לאחר שהודרו משם על ידי ההתפתחות האנושית.
נהר דטרויט הוא בית הגידול של מינים רבים של עופות, כמו עיטים, (כולל עיטם לבן-ראש), שלכים ובזים נודדים.
בין מיני הדגים המצויים בשפע ניתן למנות מינים של דגי סלמון, חדקניים, דגי בס ודקראים.
ב-1998 הוכרז נהר דטרויט כנהר המהווה אתר מורשת לאומי אמריקאי וב-2001 הוא הוכרז כאתר מורשת קנדי, הנהר היחידי המוגדר כך בשתי הארצות.
על פי מחקר משנת 2004, 150,000 משרות וייצור בהיקף שנתי של 13 מיליארד דולר תלויים בשני המעברים של נהר דטרויט.
באותה שנה הגיע היקף הסחר האמריקאי עם אונטריו לבדה ל-407 מיליארד דולר, ש-28% מתוכו עבר דרך שני המעברים של הנהר.
בשל הלחץ על התנועה במעברים הללו, עומדת על הפרק הצעה להקמת מעבר שלישי שיקשר את דטרויט עם וינדזור.
המיקום המדויק של מעבר זה הוא נושא שנוי במחלוקת, בשל ההשפעה שעשויה להיות לו על הסביבה של הנהר ועל היישובים שלאורכו.
נהר דטרויט משמש לספנות ולסחר.
השימוש המוקדם ביותר בנהר לפעילות כלכלית החל במאה ה-17. כאשר קטן היקף סחר הפרוות, תפסה את מקומה תעשיית העץ.
הפיכתה של העיר דטרויט למרכז תעשייתי התרחשה בעיקר הודות למיקומה על הנהר.
האפשרות היחדה לספינה להפליג מתוך הימות הגדולות הייתה אך ורק דרכו ומשם הן יכלו להפליג לכל מקום בעולם.
עת תחילת המאה ה-20 החלה תעשיית הרכב בעיר לשגשג ורבים מהתעשיינים הובילו דרך נתיב המים את אספקת עפרת הברזל שהיו זקוקים לה.
מעבר להיותו נתיב שיט מהווה הנהר מקור הכנסה חשוב לכלכלה המקומית.
הכנסה של 20 מיליון דולר מדי שנה מגיעה מפעילויות הקשורות לציד עופות המים.
פעילויות כמו צפרות, צילום ופעילויות נוספות מכניסות 193 מיליון דולר נוספים לכלכלתה של מישיגן.
בנוסף מרוויחה הכלכלה המקומית מפעילות השיט בנהר.
מעל 800,000 סירות שיט לצורכי פנאי רשומות במדינת מישיגן ויותר ממחצית מהן פעילות בנהר דטרויט ובסביבתו.
ההערכה היא שדיג הדקראים לבדו מכניס מעל מיליון דולר מדי אביב.
דֶטמוֹלד (גרמנית: Detmold) היא עיר בנורדריין-וסטפאליה שבגרמניה.
בין 1468 ל-1918 דטמולד הייתה בירת נסיכות ליפה ובין 1918 ל-1947 הייתה בירת המדינה החופשית ליפה.
דטמולד ממוקמת באזור מזרח וסטפאליה-ליפה (גרמנית: Ostwestfalen-Lippe).
מדרום לעיר ממוקם יער טויטובורג.
היישוב מוזכר לראשונה בשנת 783 (הקרב ליד דטמולד).
ב-1263 דטמולד קיבלה מעמד של עיר.
ב-1305 סביב העיר נבנתה חומת אבן.
ב-1547 בעיר השתוללה שרפה שהרסה 70 בתים.
בית הספר הגבוה למוזיקה של דטמולד
דטלף שרמפף הוא כדורסלן עבר גרמני ששיחק במשך 16 עונות בליגת ה-NBA בשתי עמדות הפורוורד.
שרמפף זכור בעיקר כשחקן בקבוצות אינדיאנה פייסרס וסיאטל סופרסוניקס, אם כי שיחק גם עבור דאלאס מאבריקס ופורטלנד טרייל בלייזרס.
הוא היה ידוע כשחקן התקפי מוכשר בעל אינטליגנציית משחק גבוהה, המסוגל לשחק הן בסביבת הסל כשחקן ציר, והן כשחקן חוץ בעל קליעה מצוינת לשלוש ויכולת מסירה טובה.
שרמפף נולד בלברקוזן, שהייתה חלק מגרמניה המערבית, בשנת 1963. בשנתו האחרונה בתיכון עבר שרמפף עם משפחתו לסיאטל, וושינגטון, ולמד בתיכון סנטרליה שאת קבוצת הכדורסל שלה הוביל לאליפות המדינה.
בסיום לימודיו התיכוניים בחר שרמפף ללמוד באוניברסיטת וושינגטון, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה במשך ארבע שנים (1981-85).
במהלך שנותיו במכללה הוביל את הקבוצה לאליפות המחוז (ה-Pac-10) בעונות 1984-1985, ואף לשלב 16 הגדולות של טורניר אליפות המכללות ב-1984. בשנת 1995 נבחר שרמפף ל"היכל התהילה" של קבוצת הכדורסל באוניברסיטת וושינגטון.
שרמפף נבחר על ידי הדאלאס מאבריקס בבחירה השמינית בדראפט 1985, אך התחיל לקבל דקות משחק משמעותיות רק באינדיאנה פייסרס, אליה נשלח בטרייד באמצע עונת .
בעונות ו- זכה בתואר השחקן השישי של העונה, לאחר שהעמיד בהן של 16.7 נקודות, 8.8 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים למשחק.
בעונת הפך לשחקן חמישייה קבוע, והיה לשחקן היחיד ב-NBA בין 30 המובילים בנקודות (19.1), ריבאונדים (9.5) ואסיסטים (6.0), ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר לראשונה בקריירה.
בסיום עונת 1992/93 הועבר שרמפף בטרייד לסיאטל סופרסוניקס בתמורה לדריק מקי וג'רלד פאדיו.
בעונת הגיע שרמפף עם הסופרסוניקס, בה שיחקו גם גארי פייטון, שון קמפ והרסי הוקינס, לגמר ה-NBA, בו הפסידו לשיקגו בולס בשישה משחקים (4-2).
בכך הפך לגרמני הראשון שמשחק בגמר ה-NBA (נכון לשנת 2015, דירק נוביצקי הוא הגרמני היחיד פרט לשרמפף שהגיע למעמד זה).
בתקופתו בסיאטל נבחר שרמפף למשחק האולסטאר בעונות ו-.
לקראת עונת עזב שרמפף את הסופרסוניקס כשחתם על חוזה בפורטלנד טרייל בלייזרס, בה שיחק במשך שנתיים עד פרישתו בשנת 2001. ממוצעי הקריירה של שרמפף ב-NBA עומדים על 13.9 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים.
שרמפף שיחק עבור נבחרת גרמניה המערבית באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ובאליפות אירופה בכדורסל (1983 ו-1985), ועבור נבחרת גרמניה באולימפיאדת ברצלונה (1992).
דטלף קונרד בלונק (בדנית: Detlev Conrad Blunck; 22 ביוני 1798 – 7 בינואר 1853) היה צייר ואמן רישום דני, מאמני תור הזהב הדני , שפעל בגרמניה ובאוסטריה.
דטרויט פלקונס הייתה קבוצת כדורסל מהעיר דטרויט, מישיגן, אשר שיחקה בליגת ה-BAA בעונת .
הקבוצה הוקמה בשנת 1946, כאחת מ-11 הקבוצות שהשתתפו בעונת הבכורה של ליגת ה-BAA.
את עונתה היחידה סיימה במקום הרביעי באזור המערבי עם מאזן ניצחונות שלילי 20-40, ונותרה מחוץ לפלייאוף ה-BAA.
השחקן הבולט בקבוצה היה הפאוור פורוורד סטן מייסק שסיים את העונה במקום הרביעי בטבלת קלעי הליגה, עם 14.9 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישייה הראשונה של העונה.
בסיום אותה עונה התפרקה הקבוצה, יחד עם קליבלנד רבלס, טורונטו האסקיז ופיטסבורג איירונמן, ונערך "דראפט פיזור" במסגרתו נבחרו שחקני הקבוצות המפורקות על ידי יתר קבוצות הליגה.
בעונת חזרה ליגת ה-NBA למישיגן, כאשר קבוצת "פורט ויין פיסטונס" העתיקה את מקומה לעיר דטרויט ושינתה את שמה לדטרויט פיסטונס.
עונה מאמן ניצחונות הפסדים אחוז ניצחונות פלייאוף גלן קרטיס, פיליפ זקס 20 40 33.3% לא העפילה
דטרויט הוא סרט קולנוע אמריקאי מ-2017 בבימויה של קתרין ביגלו.
הסרט מבוסס על הסיפור האמיתי של התקרית במוטל אלג'יר , שהתרחשה בלילה שבין 25–26 ביולי 1976, במהלך המהומות הידועות כ"מהומות רחוב 12".
הסרט מתרחש בשנת 1967 בעיר דטרויט, ומתמקד בתקרית שהתרחשה במתחם "מוטל אלג'יר" (ליל 25–26 ביולי 1967), ובה נהרגו שלושה אפרו-אמריקאים, ותשעה אזרחים הוכו בברוטליות, מהם שבעה גברים אפרו-אמריקאים ושתי צעירות לבנות.
לארי, זמר אפרו-אמריקאי, הוא מנהיג להקת "הדרמטיקס" שצפויה להופיע לאחר "מרתה והונדלס" , בערב שיהווה את פריצת הדרך שלהם.
האירוע מתבטל בעקבות המהומות בעיר, והוא ומנהל הלהקה, פרד, מוצאים מחסה במלון אלג'ירס.
במלון הם פוגשים שתי צעירות לבנות, ג'ולי אן וקארן וידידם האפרו אמריקאי הפרוע קארל.
קארל יורה מתוך שעשוע לכיוון אנשי המשמר הלאומי באקדח הזנקה.
למלון מגיעים חבורת שוטרים בהנהגת קראוס, שוטר לבן וגזען שפוצח במסכת חקירות ועינויים נגד לארי וחבריו.
במהלך ההתעללות נרצחים שלושה צעירים שחורים, בהם פרד וקארל.
מלווין דיסמוקס, מאבטח אפרו-אמריקאי שנקלע למקום, נחקר ומואשם ברצח יחד עם השוטרים המתעללים.
הם מזוכים בידי חבר מושבעים לבן.
ג'ון בויגה - מלווין דיסמוקס, מאבטח אפרו-אמריקאי המואשם במעשי אלימות
ויל פולטר - קראוס, שוטר לבן גזען וסדיסט
האנה מארי - ג'ולי אן
ג'ון קרסינסקי - עורך הדין אוארבך
אלג'י סמית' - לארי ריד
פייטון אלכס סמית' - לי פורסיית'
ג'רמי סטרונג - עו"ד לאנג
ג'וזף דייוויד ג'ונס - מוריס
כריס קוי - הבלש תומפסון
כריס צ'ולק - השוטר פרנק
לאז אלונזו - ג'ון קוניירס ג'וניור אנ'
הסרט הוא שיתוף הפעולה השלישי בין הבמאית קתרין ביגלו לתסריטאי מארק בול, לאחר "מטען הכאב" ו"כוננות עם שחר".
השניים הובילו את הפקת הסרט וחברו לצורך כך לחברת "Annapurna Pictures", חברת הפקות עצמאית הנתמכת על ידי בתו של לארי אליסון.
צילומי הסרט בוצעו במהלך 2016 במסצ'וסטס ובדטרויט.
הצלם הראשי היה בארי אקרויד שעבד עם ביגלו בסרט "מטען הכאב".
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-25 ביולי 2017 והפצת הסרט נקבעה ל-4 באוגוסט 2017.
הסרט זכה בדרך כלל לשבחי מבקרי הקולנוע ולדירוג של 84% באתר Rotten Tomatoes מצד המבקרים ו-79% מצד הצופים.
לעומת זאת הוא לא הצליח בקופות ורשם הכנסות של 7.1 מיליון דולר בלבד בסוף השבוע הראשון להקרנתו הרחבה בארצות הברית ו-16.7 מיליון דולר סך הכל, סכום נמוך משמעותית מתקציב ההפקה שעמד על 30 מיליון דולר.
דטרמיניזם לשוני הוא הרעיון ששפה והמבנה שלה מגבילים וקובעים את הידע או המחשבה האנושית וכן תהליכי חשיבה כמו קטגוריזציה , זיכרון ותפיסה.
המונח מציין שלאנשים המדברים בשפות שונות כשפות אם, יהיו תהליכי חשיבה שונים.
הדטרמיניזם הלשוני הוא הצורה החזקה של תורת היחסיות הלשונית (הידועה בשם "היפותזת ספיר-וורף"), הטוענת כי אנשים חווים את העולם על פי מבנה השפה שבה הם משתמשים באופן שגרתי.
אף על פי שהדטרמיניזם הלשוני מילא תפקיד משמעותי מבחינה היסטורית, בלשנים מהזרם המרכזי מתייחסים אליו כשגוי.
עקרון היחסיות הלשונית (או, במילים אחרות, היפותזת ספיר-וורף) בצורתה הדטרמיניסטית החזקה, מצא את ביטויו הברור בכתבי בנג'מין לי וורף.
המונח "השערת ספיר-וורף" נחשב כמונח לא מדויק, משום שאדוארד ספיר ובנימין לי וורף לא פרסמו מעולם חיבור משותף (אם כי הם עבדו יחד, ספיר היה מורהו של וורף) ומעולם לא ניסחו את דעותיהם כהיפותזה.
ההבחנה בין גרסה חזקה וחלשה של ההיפותזה, גם היא המצאה מאוחרת יותר.
ספיר ווורף מעולם לא ערכו דיכוטומיה כזו, אף על פי שבכתביהם הם מביעים, לעיתים קרובות, את דעותיהם על עקרון היחסות הזה במונחים חזקים או חלשים יותר.
שני הבלשנים היו בין הראשונים שניסחו את עקרון היחסיות הלשונית.
ספיר השתמש ברעיון ששפה היא הכרחית להבנת השקפת העולם של אדם, וכי ההבדל בשפה משמעו הבדל במציאות החברתית.
אף שהוא מעולם לא בחן באופן ישיר כיצד משפיעה השפה על המחשבה, עקבות משמעותיים של עקרון היחסיות הלשונית עומדים ביסוד תפיסתו את השפה.
וורף התקדם צעד נוסף ועיצב מחדש את מחשבתו של ספיר במאמרו "מדע ובלשנות".