tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חרמש/ה (Scythe) – גבר או אישה החברים במסדר החרמשוּת (Scythedom), כשם נשקו המיתולוגי של מלאך המוות, שאחראי לנטילת חיים באופן סופי ובלתי הפיך.
אחרי ההסמכה הם משנים את שמם לשם פטרון היסטורי (כגון החרמש פאראדיי).
הם לובשים גלימות צבעוניות ובעלי טבעת חסינות.
ליקוט (Gleaning) – נטילת חיים באופן סופי ובלתי הפיך על ידי חרמש או חרמשה.
את החסינות משיגים על ידי הטבעת ה-DNA בטבעת החסינות של חרמש, לרוב על ידי נישוקה.
העננה (Thunderhead) – בינה מלאכותית (כמעט) אומניפוטנטית, יודעת-כל ומיטיבה ששולטת באנושות ומנהלת אותה בצורה כמעט אוטופית.
המוח האחורי של העננה – כל המידע שיש בידי העננה, אך בלי התודעה שלה ובלי העיבוד והתיווך שלה.
משמש גורמים בעלי הרשאה לבצע מחקרים, חיפושים וכריית נתונים.
הלהב הרם – ראש מסדר החרמשוּת במחוז מסוים.
בוקאטור – אמנות הלחימה של החרמשים, המשמשת אותם בקרב לא חמוש או להגנה עצמית.
יש ננובוטים שיודעים לווסת רגשות ולשנות מצבי רוח.
החייאה – החזרת אדם לחיים אחרי שנפגע באופן קשה ומת.
משמר הלהב – כוח השיטור והאבטחה של החרמשוּת.
רב-קוטל – חבר במועצת החרמשים העליונה.
יש 7 כאלו, אחד לכל יבשת.
הלהב העליון – ראש מסדר החרמשוּת העולמי.
סוכן עב – סוכן מיוחד מטעם העננה.
ממשק הרשות – משרד שתפקידו לגשר בין העננה לאנושות.
משרתים בו פקידים מטעם העננה.
מפוקפקים – בני אדם עם נטייה עבריינית והתנהגות אנטי-סוציאלית.
מעמדם נמוך יותר והם מפוקחים על ידי קציני מבחן.
מממ – מועדון "מילוי משאלות מיושן".
מקום בו מפוקפקים יכולים לממש את העבריינות שלהם מבלי לפגוע בחברה.
מחוז זיכיון – מחוז בו העננה והאנשים מבצעים ניסויים חברתיים בדרכי הממשל והחוקים.
דוריה (אֶנְדוּרָה) - אי לב הדורות – אי מלאכותי השייך כולו לחרמשוּת ומתנהל ללא דריסת רגל של העננה.
בו יושבת מועצת החרמשים העולמית.
ארץ נוד – ארכיפלג סודי באוקיינוס שבו קיים מנגנון אל-כשל למקרה שהחרמשוּת תושחת ותצא משליטה.
הספר הראשון מציג את העולם ואת מסדר החרמשות.
הוא עוקב אחרי הכשרתם של שני בני נוער, סיטרה טרנובה ורואן דמיש, שנבחרו להיות שוליות חרמש.
במקביל, מתנהל בחרמשות מאבק בין הגווארדיה הישנה (אותה מייצגים החרמש פאראדיי והחרמשה קירי) שמאמינים שהליקוט צריך לעשות עם חמלה וכבוד, לבין החרמש גודארד שדוגל בכך שהחרמשים צריכים ליהנות מהליקוט ולא לחיות בסגפנות.
לגודארד יש פמליית חרמשים שמשרתת אותו, בהם החרמשה ראנד, והוא סוחף יותר ויותר חרמשים אחריו.
במהלך ההכשרה, כדי לגרום לתחרות בין סיטרה לרואן, מקבלת מועצת חרמשוּת לב-מריקה החלטה שרק אחד מהם יוסמך כחרמש והמנצח יצטרך "ללקט" (כלומר: להרוג סופית) את המפסיד.
בעוד החרמש פאראדיי מלקט את עצמו לכאורה כדי לשחררם מעול החניכות, הלהב-הרם קסנוקרטס מחליט לפצל ביניהם וסיטרה מוצבת כשולייה של החרמשה קירי בעוד שרואן מוצב כשולייה של החרמש גודארד.
כעת, שהם משני צידי המתרס, סיטרה ורואן נמצאים בדילמה כיצד לא לאבד את אנושיותם ואת חייהם.
בספר השני ממשיך המאבק בין הגווארדיה הישנה שדוגלת בליקוט רחום לבין הסדר החדש.
בעוד החרמשה קירי והחרמשה אנסטסיה (סיטרה טרנובה) מנסות לתקן את החרמשוּת מבפנים, רואן דמיש עוטה את הזהות של החרמש לוציפר ומחסל חרמשים מושחתים ואכזריים.
החרמשה ראנד, חסידתו של גודארד, לוקחת את טייגר סלזר, חברו הטוב של רואן, כשולייה.
במהלך הספר החרמש גודארד חוזר מהמתים ומנסה להשתלט על חרמשוּת לב-מריקה, וגורר את החרמשות קירי ואנסטסיה למשפט מולו בדוריה - אי לב הדורות ומקום מושבה של מועצת החרמשוּת העליונה.
במקביל, גרייסון טוליבר מופעל כסוכן לא רשמי מטעם העננה בניסיון למנוע את רצח החרמשות קירי ואנסטסיה מבלי לעבור על החוקים שאוסרים התערבות ישירה.
הספר כולו מסופר מנקודת מבטה של העננה ומשובצים בו מונולוגים המציגים את מחשבותיה.
הספר ממשיך את עלילת הספר השני.
אחרי הטבעת דוריה החרמש גודארד משתלט על חרמשוּת מריקה ומבצר את מעמדו.
העננה החליטה להפסיק לתקשר עם האנושות מלבד עם גרייסון טוליבר שמצא מקלט במנזר טוֹניסטי.
הטוניסטים רואים בטוליבר סוג של משיח שמכונה הצלצול (The Toll) ורבבות מאמינים עולים אליו לרגל כאשר העננה מסייעת לו ומפעילה אותו כדי לממש את תוכניתה.
החרמשה אנסטסטיה ורואן מוצלים מכספת החרמשוּת שטבעה על ידי חרמשוּת אמוזניה וקפטן ג'ריקו (ג'רי) סטבנס, ג'נדרפלואיד וקברניטת ספינת הנצלה (המין הביולוגי שלה הוא אשה).
להבות הגורל היא מיני-סדרה דרמטית צרפתית בת שמונה פרקים, שנוצרה על ידי קתרין ראמברג וקארין ספרוזקובסקי ונוהלה על ידי הבמאי אלכסנדר לורן.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ TF1 הצרפתי במהלך נובמבר-דצמבר 2019 ולאחר מכן הופצה גלובלית בפלטפורמת נטפליקס החל מ-26 בדצמבר 2019. הסדרה מתחילה בתיאור מפורט של אירוע היסטורי אמיתי וטראגי שהתרחש בפריז של ה"בל אפוק", השריפה בבזאר דה לה שריטה ב-4 במאי 1897, שגבתה את חייהם של 126 בני אדם.
האסון ההיסטורי משמש בסדרה כזרז עלילתי לסיפורן של שלוש נשים: אדריאן דה לנברפר, אשת אצולה הלכודה בנישואים אלימים; אחייניתה, אליס דה ז'אנסן; ומשרתתן רוז ריבייר.
חייהן של כל אחת מהן משתנים באופן קיצוני בעקבות השריפה, והסדרה עוקבת אחר מאבקן להמציא מחדש את זהותן ואת ייעודן במציאות שנוצרה.
היא עוסקת בנושאים אוניברסליים כמו מעמד האישה, יחסי מעמדות, גבורה מול פחדנות והתמודדות עם אסון.
ההחלטה של יוצרות הסדרה להשתמש באירוע אמיתי כ"רקע דרמטי" ולא כמסגרת תיעודית, אפשרה להן ליטול רישיון אמנותי רחב.
גישה זו יצרה מתח מובנה בין הציפיות לדיוק היסטורי לבין האופי המלודרמטי והמבדר של הסדרה, מתח שהשתקף בקבלת הפנים המעורבת לה זכתה הסדרה בקרב קהלים שונים.
הרקע ההיסטורי: האסון האמיתי בבזאר דה לה שריטה (4 במאי 1897)
הסדרה מבוססת על אירוע אמיתי שהתרחש בפריז של ה"בל אפוק".
הבזאר דה לה שריטה היה אירוע צדקה שנתי יוקרתי, שהחל בשנת 1885 ואורגן על ידי האצולה הקתולית הצרפתית.
האירוע נועד לגייס תרומות עבור ארגוני צדקה קתוליים ומשך אליו רבים מבני החברה הגבוהה.
ב-4 במאי 1897, נערך הבזאר במבנה עץ זמני ברחוב ז'אן-גוז'ון שברובע השמיני של פריז.
המבנה, שאורכו היה 80 מטרים, עוצב כך שידמה רחוב מימי הביניים, תוך שימוש בחומרים דליקים במיוחד כמו עץ, קרטון ועיסת נייר.
סיבת השריפה הייתה תקלה במכשיר קולנוע (סינמטוגרף) שהוצג כאטרקציה חדשנית.
המכשיר, שהשתמש במערכת של מנורות אתר וחמצן, עלה באש לאחר שהמפעיל ניסה להדליקו מחדש באמצעות גפרור.
תוך דקות ספורות, המבנה הזמני נשרף כליל.
השריפה גבתה את חייהם של 126 אנשים, וכ-200 נוספים נפצעו.
רוב הקורבנות היו נשים מהמעמד הגבוה, שכן הבזאר נתפס כ"אירוע נשי".
בין ההרוגות הבולטות הייתה הדוכסית סופיה שרלוטה, נסיכת בוואריה (Sophie Charlotte of Bavaria), אחותה הצעירה של אליזבת, נסיכת בוואריה ("סיסי").
גופות רבות, כולל זו של הדוכסית, נשרפו עד כדי חוסר זיהוי, והזיהוי שלהן נעשה באמצעות ראיות חריגות, כמו סתימות זהב בשיניים (במקרה של הדוכסית).
אירוע זה נחשב לציון דרך מוקדם בהיסטוריה של רפואת השיניים הפורנסית.
האסון עורר פולמוס ציבורי נרחב בצרפת.
העיתונות של התקופה דיווחה על גברים אריסטוקרטיים שדחפו נשים וילדים במנוסתם, וכינתה אותם בכינוי המזלזל "גרדניות" (Gardénias).
לעומתם, דווחו גם מעשי גבורה של נשים שסייעו לאחרים ושל גברים מהמעמד הנמוך, כמו טבח בשם וודייה, שחילץ אנשים מהבניין.
הסדרה משתמשת בשמועות אלו ומשתית עליהן חלקים נרחבים מהעלילה הבדיונית שלה, בכך שהיא הופכת את הניגוד ההיסטורי הממשי בין גבורה נשית לפחדנות גברית, לציר מרכזי של הנרטיב המלודרמטי שלה.
עלילת הסדרה: סיפורן של שלוש נשים
הסדרה מתמקדת בסיפורן של שלוש נשים שחייהן משתנים מהקצה אל הקצה בעקבות השריפה.
בעוד שהפרק הראשון זוכה לשבחים רבים בזכות בימוי ריאליסטי, עוצמתי ומורט עצבים של האסון, שאר הסדרה מתמקדת בתוצאותיו ומתפתחת לדרמה עשירה וסוערת.
אדריאן (בגילומה של אודרי פלוורו) היא אשת אצולה מהמעמד הגבוה, שחיה בנישואים אלימים למארק-אנטואן דה לנברפר, פוליטיקאי רב השפעה ומועמד לתפקיד נשיא הסנאט.
מארק-אנטואן שולט בחייה בצורה אכזרית ומרחיק ממנה את בתה כדרך להעניש אותה.
אדריאן, שמתכננת לברוח עם מאהבה, העיתונאי יוגס שאווט (Hugues Chaville), מגיעה לבזאר אך עוזבת רגעים ספורים לפני השריפה.
כשהיא שומעת על האסון, היא רואה בכך הזדמנות חד-פעמית להימלט מכבליה.
היא מבימה את מותה, וכעת כאישה מתה בעיני החברה, היא מנסה לשחרר את בתה משליטתו של בעלה האלים ולהתחיל חיים חדשים.
אליס (בגילומה של קאמי לו) היא אחייניתה של אדריאן, המאורסת לז'וליאן דה לה פרטה.
במהלך השריפה, היא רואה את ארוסה דוחף באכזריות את משרתתה רוז כדי להימלט.
מעשה פחדנות זה גורם לה לראות את האצולה באור שונה ולפקפק בנישואיה המתוכננים.
אביה, אוגוסט, אשר עומד בפני פשיטת רגל, לוחץ עליה להינשא לז'וליאן העשיר כדי להציל את משפחתם.
אליס מתאהבת בוויקטור מינוויל, אנרכיסט מהמעמד הנמוך המואשם באחריות לשריפה, מה שמציב אותה בעימות חזיתי עם משפחתה והחברה שבה היא חיה.
רוז (בגילומה של ז'ולי דה בונה) היא המשרתת של אליס וארוסתו של ז'אן, כרכרן שתוכנן לעבור עמה לאמריקה.
במהלך השריפה, לאחר שחילצה ילד קטן בשם תומאס, היא חוזרת לתוך הבניין הבוער כדי לחפש את אליס.
היא נפצעת קשה ונכויות קשות בפניה.
כשהיא מתאוששת בבית החולים, היא מתגלה על ידי מאדאם הושון (בגילומה של ז'וזיאן בלאסקו), שבתה, אודט, נספתה באסון.
מאדאם הושון, שזיהתה את בתה המתה על פי תכשיטיה, מתחילה להאמין שרוז היא בתה, אודט.
היא מחליפה בין התכשיטים של רוז ואודט, לוקחת את רוז לביתה ומכריחה אותה להתחזות לבתה.
רוז מוצאת את עצמה לכודה בזהות כוזבת, מרוחקת ממשפחתה ומאהובה, בעודה משחקת תפקיד של אישה מהמעמד הגבוה, תפקיד שהיא אינה מסוגלת למלא.
שלוש עלילות אלה, הלקוחות מתוך עולם המלודרמה הצרפתית של המאה ה-19, מהוות את ליבת הסדרה.
הן עמוסות בטוויסטים עלילתיים, החלפת זהויות, נישואים כפויים ואהבות אסורות בין מעמדות.
הבחירה המודעת לספר סיפור כזה, תוך שימוש באסון היסטורי כנקודת מוצא, מאפשרת לסדרה להעביר דרמה עוצמתית ואפקטיבית, גם אם במחיר הדיוק ההיסטורי.
הסדרה מציגה קאסט שחקנים מרשים, כאשר הדמויות המרכזיות הן שלוש הנשים, וסביבן נארגים סיפוריהם של דמויות משנה רבות, ממעמדות שונים, שכולן קשורות זו לזו.
הקאסט כלל גם שחקנים רבים נוספים, ביניהם סטפן גילון בתפקיד סלסטן הניון (Célestin Hennion), חוקר משטרה שהופך לדמות מפתח, ואנטואן דולרי בתפקיד אוגוסט דה ז'אנסן (Auguste de Jeansin), אביה של אליס המבקש נואשות להציל את עושרו.
ניתוח נושאים מרכזיים וגישה אמנותית
הסדרה אינה מסתפקת בסיפור על שריפה, אלא משתמשת בה כקרקע פורייה לבחינת נושאים חברתיים מורכבים בפריז של סוף המאה ה-19.
אחד הנושאים הדומיננטיים בסדרה הוא מצבן של הנשים בתקופה.
שלוש הדמויות הראשיות מייצגות נשים הלכודות כל אחת בדרכה.
אדריאן כלואה בנישואים כושלים ואלימים, ללא כל עצמאות משפטית וכלכלית או שליטה על חייה או על חיי בתה.
אליס נדחפת לנישואים כפויים במטרה לשמור על עתידה הפיננסי של משפחתה.
רוז המשרתת נתונה לחסדי מעסיקיה ונאלצת להתמודד עם מציאות אכזרית של חוסר ברירה.
האסון משמש עבור כל אחת מהן כקטליזטור להיאבק לחירות, לשבור את המוסכמות החברתיות המגבילות ולבחור בדרך שונה מזו שנועדה להן.
המגבלות המשפטיות והכלכליות שהוטלו על נשים נשואות בתקופה זו הן עובדה היסטורית המבוססת על הקוד האזרחי הצרפתי (Code Civil).
מאמרים אקדמיים כמו "The Legal Status of Women in Nineteenth-Century France" ("המעמד המשפטי של נשים בצרפת של המאה ה-19") מתארים בפירוט כיצד נשים היו כפופות לסמכות בעליהן מבחינה משפטית.
הסדרה מציגה ניגוד חד בין מעמד הפועלים לבין האצולה.
בעוד הגברים האריסטוקרטים מוצגים כחלשים, מושחתים ורשעים, גיבורי מעמד הפועלים, כמו ויקטור האנרכיסט או יוגס העיתונאי, הם אמיצים ומוסריים באופן כמעט מושלם.
מבקרים ציינו כי תיאור זה, אף שהוא חד-ממדי ונטול ניואנסים, יעיל ביותר מבחינה נרטיבית ויוצר תמונה ברורה של טוב ורע, המתאימה באופן מושלם לז'אנר המלודרמה.
המבנה הנרטיבי של "The Bonfire of Destiny" מבוסס על מודל "המחזה העשוי היטב" (well-made play) של התיאטרון הצרפתי מהמאה ה-19, של כותבים כמו אז'ן סקריב.
מודל זה מתאפיין בעלילות עמוסות תפניות, צירופי מקרים "משמעותיים", רגשות מוגזמים, ודמויות שמוצגות כרשע מוחלט או כטוהר מוחלט.
כך, למשל, הרשע של מארק-אנטואן דה לנברפר הוא קיצוני ונטול כל גוון אפור, והגבורה של דמויות כמו ויקטור מינוויל היא חסרת פגמים.
בחירה אמנותית זו מסבירה מדוע הסדרה נתפסת על ידי חלק מהצופים כ"סבונית" או "מוגזמת", אך למעשה היא מהווה מחווה מודעת לסגנון הסיפור הפופולרי של התקופה ההיסטורית שהיא מתארת.
במובן זה, הסדרה אינה טועה, אלא משתמשת בסגנון נרטיבי מהתקופה כדי לספר סיפור מהתקופה, ובכך היא יוצרת קשר ייחודי בין צורה לתוכן.
קבלת הפנים של הסדרה הייתה מפוצלת בין הקהל הרחב לבין חוקרים ואקדמאים, וחלוקה זו מבטאת את המתח בין בידור פופולרי לדיוק היסטורי.
היבטים מדויקים לעומת חוסר דיוקים היסטוריים
הסדרה כן נאמנה למספר עובדות היסטוריות מרכזיות: היא מתארת נכונה את התאריך והמיקום של השריפה, את סיבתה (מכשיר הקולנוע) ואת העובדה שהיא גבתה את חייהם של אנשי חברה גבוהה.
היא גם מתייחסת נכונה לשמועות ההיסטוריות אודות הפחדנות של גברים מהאצולה, ומשלבת בתוכה סיפורים על מעשי גבורה של נשים ושל אנשים ממעמדות נמוכים.
לבסוף, היא מתארת באופן מדויק את חוסר האונים המשפטי של נשים נשואות בתקופה זו.
חוקרים כמו וניטה דאטה (Venita Datta) בספרה "Heroes and Legends of Fin-de-Siècle France" ("גיבורים ואגדות בצרפת של סוף המאה") מתייחסים לאופן שבו אירוע השריפה ב-1897 הפך לקרקע פורייה ליצירת מיתוסים ודיונים על מגדר ומעמד, ומספקות קונטקסט היסטורי רחב לטענה זו.
דאטה מתחה ביקורת חריפה על "הרישיון האמנותי המופרז" שלקחו היוצרים וכינו את הסדרה "מדכאת" מבחינה היסטורית.
הם הצביעו על מספר חוסר דיוקים מרכזיים:
יחסי מעמדות: הסדרה מציגה יחסים חברתיים לא-ריאליסטיים, כמו משרתת הקוראת לגבירתה בשמה הפרטי או נשיקה בפומבי בין זוג בני מעמדות שונים, דברים שלא היו מקובלים בתקופה.
עלילות בדיוניות: קו העלילה המרכזי של הסדרה, הכולל האשמה כוזבת של אנרכיסטים בשריפה, הוא המצאה מוחלטת.
למעשה, תנועת האנרכיסטים כבר הייתה מרוסקת ברובה על ידי חוקי דיכוי משנת 1894, והשריפה עצמה נחשבה לתאונה.
דמויות שטוחות: תיאור הגברים האריסטוקרטיים כ"רשעים גמורים" והפועלים כ"טהורים" הוא סטריאוטיפי וחסר עומק, בדומה לדמויות ממלודרמות של המאה ה-19.
למרות הביקורת האקדמית, הסדרה זכתה להצלחה מסחרית עצומה בצרפת.
היא משכה ממוצע של 8.4 מיליון צופים על פני כל הפלטפורמות, מה שהפך אותה לסדרה הצרפתית הנצפית ביותר מזה שלוש שנים.
גם בקרב הקהל הבינלאומי של נטפליקס היא זכתה להערכה רבה.
צופים שיבחו במיוחד את הפרק הראשון ואת האופן שבו הוא מביים את אסון השריפה, ותיארו אותו כ"מדהים" ו"עוצר נשימה".
רבים מהם הודו כי לאחר הפרק הראשון, העלילה אמנם הופכת ל"סבונית" ומלודרמטית, אך היא נותרה מבדרת וממכרת.
על אף שחוקרים מתחו עליה ביקורת בשל חוסר הדיוקים ההיסטוריים שלה, במיוחד בכל הנוגע לתיאור יחסי המעמדות והמצאת עלילות בדיוניות, הרי שמבחינה אמנותית, בחירות אלו היו מכוונות.
הסדרה מהווה מחווה סגנונית לז'אנר ה"מחזות העשויים היטב" מהמאה ה-19, מה שהעניק לה תפניות עלילתיות מרתקות והפך אותה לדרמה אפקטיבית ומבדרת.
הצלחתה המסחרית האדירה בצרפת ובעולם מוכיחה כי גישה זו הצליחה לרתק את הקהל, גם אם לא עמדה בסטנדרטים של מחקר היסטורי.
מורשתה של הסדרה טמונה לא בדיוקה ההיסטורי, אלא ביכולתה להחיות אירוע היסטורי נשכח יחסית ולספר סיפור אוניברסלי על העצמה נשית, גבורה והישרדות, שהדהד בקרב קהלים רבים ברחבי העולם, וסלל את הדרך ליצירות דומות אחריה.
ההצלחה של "Le Bazar de la Charité" יצרה מודל מוצלח עבור יוצריה, שבא לידי ביטוי במיני-סדרה נוספת בשם "הלוחמות" ("Les Combattantes", "Women at War").
סדרה זו, שגם אותה ביים אלכסנדר לורן, חולקת את אותן שחקניות ראשיות: אודרי פלוורו, קאמי לו וז'ולי דה בונה.
בדומה ל"Le Bazar de la Charité", גם "הלוחמות" היא דרמה תקופתית המתרחשת בתקופה טראגית בהיסטוריה הצרפתית – תחילת מלחמת העולם הראשונה, בספטמבר 1914. היא עוקבת אחר ארבע נשים (במקום שלוש) שחייהן משתנים על רקע אירועי המלחמה.
הדמיון במבנה העלילתי והקאסט המשותף בין שתי הסדרות מוביל להשערה כי ההצלחה של הראשונה יצרה "מותג" של דרמות תקופתיות צרפתיות, שמטרתו לספר סיפורים על נשים חזקות המתמודדות עם אסונות היסטוריים, באופן שמצליח למשוך קהל בינלאומי.
לָהָטַ"בּ – ראשי התיבות של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים – הוא מונח מטרייה המאגד נטיות מיניות, זהויות מיניות ומגדריות.
בשנים האחרונות מקובלים גם הצירופים: להטב"ק (ק' מציינת קוויר/questioning), או להטב"א (א' מציינת אינטרסקס, אומניסקסואליות, א-בינארי או א-מיניות), או השילוב להטבא"ק.
ונוסף לכך, קיים גם השימוש בראשי התיבות להטבפא"ק (פ' מציינת פאנסקסואליות או פוליסקסואליות).
לעיתים מקובל להשתמש בביטוים כמו "הקהילה הגאה", מכיוון שאין בהם ראשי תיבות ולכן הם אינם מהווים הגדרה מדויקת באשר לזהויות המשתייכות לקהילה.
לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים רבים רואים עצמם חלק מציבור אחד מסיבות של אחדות גורל ושותפות במאבק נגד כפיית תפקידי מגדר, ורואים במאבקם מאבק שאינו בלעדי לקהילת הלהט"ב, אלא מיטיב עם החברה כולה.
האפליה כנגד קבוצות אלו, נתפסת כנובעת מגורם משותף, והוא כפייה של התפקידים המגדריים והמיניים הנפוצים על ידי כלל האוכלוסייה תוך דיכוי הגיוון והשונות האנושית.
עוד בראשית המאבק במהומות סטונוול (1969) כלל המאבק לשוויון זכויות לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים שהתאחדו תחת התעמרות המשטר והחברה כלפיהם.
בטרם המהפכה המינית של שנות ה-60 לא היה קיים מונח רוֹוח תקין פוליטית ולא-מזלזל שאיחד תחתיו זהויות לא-הטרוסקסואליות.
המונח היחיד הקרוב לכך היה "מין שלישי", שמקורו בשנות ה-60 של המאה ה-19, אך מעולם לא זכה להכרה נרחבת.
המונח "הומוסקסואליות" נתפס עד לאותה העת כבעל קונוטציה שלילית, והיו ניסיונות לשנות אותו ל"הומופיל" בשנות ה-50 וה-60, ובהמשך לגיי בשנות ה-70. כאשר עיצבו הלסביות זהויות צבוריות רבות יותר וגבר השיח סביבן, הפך לרווח השימוש בביטוי "הומואים ולסביות".
בנותיה של ביליטיס, הארגון לקידום זכויות הלסביות בארצות הברית, בחן בשנת 1970 את הנושא, והפעילוֹת בו התחבטו באשר לסוגיה המרכזית שבה צריך להתמקד המאבק החברתי: פמיניזם או זכויות להט"ב.
נושא השוויון היה מרכזי בפמיניזם הלסבי, ופער בתפקידים בין נשים וגברים או תרבות הבּוצ'ות והפמיות נתפסו כהתנהגות פטריארכלית.
לסביות פמיניסטיות נמנעו מתפקידי מגדר שהונהגו בברים וראו בהומואים שוביניסטים, ועל כן הן נמנעו מפעילות חברתית הכוללת גם את מטרותיהן.
תנועה מהותנית הולכת וגוברת של לסביות פמיניסטיות קראה ליצור בדלנות מוחלטת של נשים לסביות בנושא זה.
ככל שגדלה קהילת הלהט"ב, ביקשו גם ביסקסואלים וטרנסג'נדרים הכרה חברתית בקטגוריות הזהויות המיניות והמגדריות אליהן הם משתייכים.
מהומות סטונוול היו הפעם הראשונה בה הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים התקוממו יחד כקבוצה אחת כנגד התעמרות שלטונית על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
עם זאת, בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 החלו לעלות ספקות בנוגע לתפיסת כלל הזהויות כקבוצה אחת, והומואים ולסביות רבים החלו לקבל פחות את השתייכותם של ביסקסואלים וטרנסג'נדרים.
התפיסה הייתה שטרנסג'נדרים מתנהגים באופן סטריאוטיפי שמזיק למאבק למען הזכויות, וכי ביסקסואלים הם למעשה הומואים ולסביות שמפחדים לצאת מהארון.
כל קהילה המכונסת יחד עם קהילות אחרות נאבקת על זכות ההגדרה העצמית שלה.
השאלה האם וכיצד לחבור לקבוצות אחרות או לתת-קבוצות, הולידה קונפליקטים הבאים לידי ביטוי עד היום.
השחקנית הטרנסג'נדרית קנדיס קיין כינתה את קהילת הלהט"ב בשנת 2009 "המיעוט הגדול האחרון", ואמרה "אנחנו, כקבוצה, עדיין יכולים להיות מוטרדים באופן פומבי ולהיות מושג ללעג בטלוויזיה."
בראשי התיבות להט"ב נעשה שימוש בארצות הברית החל משנת 1988 לערך.
שימוש במונח כפנייה שוויונית להומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים החל בשנות ה-90. על אף שהייתה וישנה מחלוקת בקרב קהילת הלהט"ב בדבר קבלת מונח הכולל בתוכו זהויות שנתפסות כשונות האחת מהשנייה (ולעיתים אף נדחקות לשולי הקהילה), הפך המונח להט"ב לסמל חיובי של הכללה.
השימוש במונח הפך עם הזמן לכלי שסייע באופן ניכר להעברת אינדיבידואלים משולי החברה לעבר המרכז.
את המקבילה העברית לראשי התיבות LGBTQ, הגה הפעיל החברתי ומנכ"ל המועצה לזכויות הגייז, שבי גטניו, בסוף שנת 2001. גטניו עסק בקידום מטרות הקהילה הגאה בכנסת ובממשלה.
במסגרת תפקידו כתב דו"חות שונים ונאלץ לחזור שוב ושוב על המשפט 'לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים' - דבר שגרם לו לחוסר נוחות ולכן החליט להמציא ראשי תיבות.
גטניו חשב על צירופי אותיות שונים, ולאחר שפסל אפשרויות כגון בלט"ה, הבל"ט ובטל"ה משום שלתפיסתו היו שליליים או סטיגמטיים, בחר בקיצור להט"ב שנתפס בעיניו כצירוף החיובי ביותר.
גטניו ביטא את הקיצור באופן בו נשמע קרוב למילה 'להיטיב' (LEHETAV).
חברי ועד המועצה לזכויות הגייז (יוקי לביא, עמית שאנן, מנחם שיזף, רותם דנון, נורה גרינברג, אלי שרון ואחרים) הסכימו לשנות את שם המועצה ל'המועצה לזכויות הלהט"ב'.
המושג תחילה נתקל בהתעלמות ובהתנגדות.
כלי תקשורת וארגונים בקהילה הגאה, לרבות האגודה למען הלהט"ב בישראל והבית הפתוח סירבו לאמץ את ראשי התיבות הללו.
המושג הופיע לראשונה בכלי התקשורת ב-11 בפברואר 2002 לאחר שגטניו שלח הודעה לעיתונות בנושא סיקור ישיבת כנסת בנושא להט"ב.
לצד המושג 'להט"ב' נכתב בסוגריים 'לסביות, הומואים, טרנסקסואלים וביסקסואלים'.
ראשי התיבות הם תרגום של ראשי התיבות המקבילים באנגלית: GLBT (או LGBT).
וריאציות נפוצות פחות על ראשי התיבות:
GLBTQ, שבו ה-Q מציינת Queer קוויר או questioning, כלומר אלו אשר אינם בטוחים בנטייתם המינית
LGBTA, שבו ה-A מציינת Asexual, כלומר א-מיניים
LGBTI, שבו ה-I מציינת Intersexuals, כלומר אינטרסקסואלים
LGBTT, שבו ה-T השנייה מציינת Transsexuals, כלומר טרנסקסואלים, אנשים אשר זהותם המגדרית אינה תואמת למינם הפיזיולוגי
לעיתים יש מחלוקת בין קהילות ה-LGB המוגדרות על פי נטייה מינית וקהילות TTI המוגדרות על פי זהות מגדרית, ומרבית חבריהן מזדהים כהטרוסקסואלים, זאת על אף שהסביבה לעיתים קרובות אינה מזהה אותם ככאלו.
גם בישראל מתנהל ויכוח בשאלה האם ראוי להשתמש בראשי התיבות להטב"ק (ה-ק' מציינת קוויר), או אף להטבא"ק (שבה ה-א' מייצגת אינטרסקס וא-מיניות), וכן באשר לשימוש בראשי התיבות להטבפא"ק (שבה ה-פ' מייצגת פאנסקסואליות).
יצירות רבות עוסקות בלהט"ב ובמאבקיו:
גאווה (Pride) הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2014, המבוסס על סיפור היסטורי, אודות שיתוף פעולה בין שתי תנועות מחאה: אקטיביסטים להט"בים, והכורים בבריטניה.
הסרט מציג קבוצה של אקטיביסטים הומואים ולסביות שגייסו כספים כדי לסייע למשפחות שנפגעו משביתת הכורים בבריטניה ב-1984, מה שהביא להקמת התנועה לסביות והומואים למען הכורים.
שיתוף הפעולה בין הלהט"בים מלונדון לבין הכורים מווילס היה יוצא דופן ומפתיע.
הוא החל בהיסוס ובחשדנות הדדית, המשיך בסיוע מוראלי וכספי בעת מאבק הכורים, ולימים אף נחל הצלחה בלתי צפויה, כאשר בעקבות לחץ האיחוד הלאומי של עובדי הכרייה, שילבה מפלגת הלייבור במצעה מאבק למען זכויות להומואים ולסביות (כפי שמצוין בכתוביות הסיום של הסרט).
שיתוף פעולה זה הדגים את כוחה של סולידריות בין קבוצות אינטרס שונות במאבקים חברתיים.
המונח להט"ב ספג ביקורת בין היתר מצד אנשים המוכללים לפעמים כלהט"ב אך מעדיפים את הכינוי לה"ב (לסביות, הומואים וביסקסואלים) בשל הסתייגותם מתופעת הטרנסג'נדריות, מה שגרר תגובה לביקורת לפיה אנשים אלה הם טרפים (TERFs).
להט היא תופעה פיזיקלית שבה נפלטת קרינה אלקטרומגנטית מגוף חם כתוצאה מהטמפרטורה הגבוהה שלו.
פליטת הקרינה היא בדרך-כלל בתחום הנראה של הספקטרום וכמו כן בתחום התת-אדום של הספקטרום.
בנורת להט נפלט אור כתוצאה מזרימת אלקטרונים במוליך (חוט הלהט) אשר לו התנגדות גבוהה לזרימתם - דבר המייצר חום.
החום מעורר חלק מהאטומים בחוט הלהט לרמת אנרגיה (אורביטל אלקטרוני) גבוהה יותר.
כאשר חוזרים האטומים לרמת האנרגיה המקורית הם פולטים את האנרגיה העודפת בצורת פוטון (אור).
ככל שהטמפרטורה שאליה מחומם הגוף עולה, עולה הספק האור הנפלט וצבעו משתנה - אורך הגל הבולט בו מתקצר לפי חוק וין.
להוטסה (בנפאלית: ल्होत्से, בטיבטית: ལྷོ་རྩེ) הוא ההר הרביעי בגובהו בעולם.
ההר שוכן על הרכס הדרומי של הר האוורסט.
פסגת ההר היא בגובה 8,516 מטר מעל פני הים, להר שתי פסגות משנה: להוטסה האמצעי (מזרח) בגובה 8,414 מטר ולהוטסה שאר בגובה 8,383 מטר.
ההר שוכן על גבול סין ונפאל.
להוטסה ידוע בזכות קרבתו להר אוורסט ובזכות העובדה כי מטפסים להר אוורסט במסלול המקובל יותר, עושים חלק מדרכם על המורד הצפון מערבי של הר להוטסה.
נוכחותו הטופגרפית של הר להוטסה היא הקטנה ביותר מבין כל הפסגות מעל 8,000 מטר בעולם כיוון שהיא נמצאת רק 610 מטר מעל המעבר הדרומי לאוורסט.
לכן, פסגה זו מדורגת כפסגה נחותה מבין פסגות מעל 8,000 מטר.
אולם, צורת פסגתו של להוטסה מרשימה בפני עצמה וזאת בזכות המורד הדרומי.
מורד זה מתרומם לגובה של 3.2 ק"מ לאורך מישור של 2.25 ק"מ בלבד, עובדה בזכותה זהו המורד התלול ביותר בגודל זה בעולם.
ניסיונות רבים לטפס אל הלהוטסה מן המורד הדרומי נחלו כישלון וחלק מכישלונות אלה הסתיימו במוות.
רק מעטים הצליחו להעפיל אל פסגת ההר מכיוון זה.
אחד הניסיונות המתועדים הראשונים להעפיל אל פסגת להוטסה נעשה בשנת 1955, על ידי משלחת הימלאית בינלאומית בראשה עמד נורמן דיירנפורת'.
במשלחת היו שני אוסטרים, שני שווייצרים ושני אמריקאים וכן קצין קישור נפאלי.
את משאה של המשלחת נשאו 200 סבלים מקומיים ומספר מטפסים בני השרפה.
לאחר שבחנו את המורד הדרומי התלול, מיקדה המשלחת את מאמציה במורד המערבי והצפון-מערבי של להוטסה, בו העפילה עד לגובה של 8,100 מטר.
המטפסים ירדו מן ההר כאשר החלה במקום רוח עזה והטמפרטורות ירדו.
המשלחת, בה היה גם הקרטוגרף שניידר, השלימה מיפוי ראשון של אזור האוורסט.
המשלחת אף צילמה מספר סרטים קצרים על התרבויות באזור ההימלאיה וכן טיפסה למספר פסגות נמוכות יותר באזור.
ההעפלה הראשון לפסגת להוטסה הושלמה ב-18 במאי 1956 על ידי משלחת שווייצרית בראשות ארנסט רייס ופריץ לוכזינגר.
ב-12 במאי 1979 הושלמה ההעפלה הראשונה לפסגת להוטסה שאר על ידי זפ מאירל ורולף וולטר מאוסטריה.
להוטסה האמצעי נותר לאורך תקופה ארוכה פסגת ההר הגבוהה ביותר בעולם שעדיין לא דרכה בה כף רגל אדם.
ב-23 במאי 2001 הגיעו מטפסים ראשונים לפסגת להוטסה האמצעי.
היו אלה חברי משלחת רוסית: יבגני וינוגרדסקי, סרגי טימופייב, אלכסי בולוטוב ופטר קוזנצוב.
ב-31 בדצמבר 1988 היה המטפס הפולני ז'יז'טוף ויליצקי לראשון שטיפס לפסגת הלהוטסה בחורף.
נכון לאוקטובר 2003 טיפסו לפסגת הלהוטסה 243 מטפסים ו-11 מתו במהלך ניסיונות הטיפוס.
המדרון המערבי של להוטסה ידוע בשם "פני להוטסה".
כל מטפס על האוורסט העושה דרכו אל המדרון הדרומי של ההר חייב לטפס על קיר קרח כחול זה בגובה 1,125 מטר.
המדרון מתרומם ברובו בזווית של 40-50 מעלות ולעיתים אף בזווית של 80 מעלות.
מטפסי השרפה וכן המטפסים המובילים במשלחת מציבים בדרך כלל במדרון זה חבלים קבועים ושאר משלחת הטיפוס באה בעקבותיהם.
במדרון שני קטעים סלעיים המכונים בשמות "הרצועה הצהובה" ו"דורבן ז'נבה".
להוציא את הכלב היא סדרת טלוויזיה דרמטית-ריאליסטית ישראלית, שנוצרה על ידי שירלי מושיוף וניר ברגמן, שגם ביים אותה וכתב אותה.
הסדרה שודרה בערוץ הוט 3 בין התאריכים 15 בנובמבר 2007 עד ל-20 בדצמבר.
וזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2008. מבנה הפרקים בסדרה ייחודי - הפרקים 1 ו-6 הם פרולוג ואפילוג, ואילו ארבעת האמצעיים נסובים אודות ארבעה זוגות, כאשר כל פרק מוקדש לזוג אחר.
נעה ואלון (נטע ריסקין וצחי גראד): נעה מנהלת רומן עם אלון, גבר נשוי ואב לילדה.
בעקבותיו, היא מנתקת קשר עם הוריה ומתדרדרת למשבר נפשי.
ביום בו הצופים נחשפים אליהם, נאלצת נעה לעזוב את עבודתה כמאפרת מוקדם מן הצפוי, ולקבל את פניו של אלון.
לאחר ערב עמוס ריבים חוזרים והתפייסויות חוזרות, היחסים ביניהם מגיעים לרגע גורלי ומכריע שבו מחליטה נעה לסיים את יחסיה עם אלון.
גליה ואבנר (רונית ברגמן ורמי הויברגר): גליה ואבנר הם זוג נשוי עם שני ילדים, כאשר נודע לאבנר כי גליה בוגדת בו.
ביום בו הצופים נחשפים אליהם, אבנר הפגוע והפוגע מחליט בצעד נואש לקחת את גליה לערב חילופי זוגות רב משתתפים, במהלכו נחשפים כל הרגשות והכעסים שלהם.
רונית ברגמן, סולנית פלסטיק ונוס אשר מגלמת בסדרה זו את גליה, היא אחותו של במאי הסדרה וזוהי הפעם היחידה בה ברגמן השתתפה כשחקנית בסדרה או סרט כלשהם.
ניצה ועודד (אורלי זילברשץ-בנאי ומוני מושונוב): ניצה ועודד הם זוג שנשוי כבר עשרות שנים, והוריה של נועה.
ניצה ועודד ידועים כפעילים פוליטית ופעילי זכויות אדם בשטחים ובעלי דעות שמאל רדיקלי.
ביום בו הצופים נחשפים אליהם, ניצה מתמודדת עם הגילוי המפתיע כי עודד בוגד בה.
לאחר מהלומות ביניהם, הם מגיעים לחתונה של מקורביהם, שבמהלכה הם מנסים למצוא את דרכם.
אריאלה ויאיר (נועה ברקאי ואיתמר צור): אריאלה היא מורתו לאמנות של יאיר, תלמיד התיכון.
סיפור האהבה האסור של השניים נחשף, ובשל כך אריאלה מועמדת למשפט.
ביום בו הצופים נחשפים אליהם, אריאלה נמצאת יום לפני משפטה, כאשר יאיר מגיע אליה לערב אחרון ודרמטי.
כשהוא מנסה לצאת מדירתה מבלי להיתקל בצלמים שאורבים לה מחוץ לבניין, עובר יאיר תאונת דרכים ונכנס לתרדמת.
שחקנים אורחים: שירז טל, אנחל בונני, צופית גרנט, אריאלה שביד והילה אלפרט.
לפי יוצריה, הסדרה באה לבחון את המונוגמיה בעידן המודרני, ואת הקשר בין המושגים "אינטימיות" ו"זרות".
במרכז העלילה, ארבעה סיפורים המתרחשים ביממה אחת, שלושה סיפורי בגידה, גם פיזית וגם רעיונית, וסיפור אחד של אהבה, אולם גם היא אהבה אסורה.
כל הסיפורים מצטלבים ביניהם, כיוון שכמעט כל הדמויות גרות בבניין מגורים משותף (כאשר אחרות סובבות סביבן), עד הפרק האחרון, שבו מתקלפות סופית המסכות של הדמויות, שקריהן גלויים לחלוטין והן נותרות עם האמת הפשוטה והמרה שבמעשיהן.
כך, כל הסיפורים מגיעים לשיאם.
האיסורים בנוגע להומואים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב), נדונו עוד בתורה.
במקרא נצטוו בני ישראל באיסורי משכב זכר (), ולא ילבש (איסור לגברים להתלבש ב"בגדי נשים" ולהפך).
העמדה כלפי השתלבות להט"ב בקהילה הדתית שנויה במחלוקת בתוך הזרמים והקהילות: ככלל, קהילות אורתודוקסיות ובפרט חרדיות על פי רוב סגורות בפני חברים המזדהים ככאלה.
קהילות מן הזרמים האחרים הן פתוחות יחסית ללהט"ב.
טרנסג'נדרים דתיים ודתיות כמעט ואינם מצויים בשיח הציבורי בחברה הדתית בישראל.
כאשר כבר ישנה התייחסות, היא מוגבלת לרוב להתייחסות לנשים טרנסג'נדריות, ואילו גברים טרנסג'נדרים זוכים להתעלמות.
ההלכה אוסרת על יחסי מין בין שני גברים, (לרבות הרהור עבירה), אינה מכירה בנישואים חד-מיניים.
באופן כללי, המעשה של משכב זכר זוכה לגינוי מוחלט בדברי הרבנים הרואים בו חטא חמור במיוחד.
למשל, המהר"ל מפראג כותב: "ואין לך חטא והעדר מצד השלמת האדם יותר מזה", ו-"כי אין לך דבר מתועב ומגונה כמו משכב זכר".
הרבנים לרוב אינם דנים בהומוסקסואל עצמו ובסיבות שהביאו לנטייתו, אולם ישנם המוצאים דיון כזה בדבריו של הרב משה פיינשטיין, שכתב בשנת 1976 לאדם שביקש חיזוק בחזרה בתשובה מחטא של משכב זכר.
הרב פיינשטיין כתב שהיצר הדוחף את ההומוסקסואל שונה מהיצר הדוחף לחטאים אחרים בכך שאין לטבע תועלת מיצר כזה, בעוד מיצר מיני הטרוסקסואלי יש לטבע את התועלת של הולדת ילדים.
כמו כן, מציין הרב פיינשטיין שגם רשעים שחוטאים בחטאים אחרים מבזים את ההומוסקסואלים.
אך באשר לגורם לתאווה ההומוסקסואלית הוא כותב,:
ההלכה אוסרת על יחסי מין בין שתי נשים, אם כי ברמה פחותה לאיסור על משכב זכר.
בניגוד למשכב זכר לו התייחסויות מפורשות כבר במקרא, מקור האיסור על יחסי מין בין נשים הוא בדרשה על הספרא על הפסוק "כמעשה ארץ מצרים לא תעשו".
התלמוד אמנם מזכיר "נשים המסוללות זו בזו", אך דוחה את דברי רב הונא שלפיו הן פסולות לכהונה.
ההלכה אוסרת ניתוחים להתאמה מגדרית משום איסור סירוס (ולנשים משום עיקור מדברי חז"ל) ולבישת בגדים המיוחדים למגדר השני ("לא ילבש"), איסורים הרלוונטיים לטרנסג'נדרים.
קישור תופעות טבע ואיומים ביטחוניים למשכב זכור
אימרות מהתלמוד והתבטאויות של אנשי דת נגד הומוסקסואליות גברית (משכב זכור בשפת התלמוד, מעשה סדום) כוללות אמירות כי המעשה הוא חטא מדאורייתא, ומקשרים בין פעילות זו לבין אסונות טבע וסיכון של כלל הציבור.
בגמרא במסכת סוכה נאמר שליקוי החמה מתרחש כתוצאה ממספר חטאים, ביניהם משכב זכור, וכי ליקוי החמה הוא "סימן רע לעולם כולו".
בפרק התשיעי במסכת ברכות בתלמוד הירושלמי, מובאים דבריו של רב אחא כי רעידות אדמה מתרחשות בגלל משכב זכר.
רבנים, חברי כנסת, ותנועות דתיות משתמשים בכתוב בתלמוד כדי לגנות להט"ב, ומשייכים רעידות אדמה ספציפיות למשכב זכור.
בשנת 2023 טען ח"כ יצחק פינדרוס מיהדות התורה כי פריצות ומשכב זכור עלולה לגרור את קיצה של מדינת ישראל, ותיאר אותה כסיכון הביטחוני הגדול ביותר למדינה.
ככלל, הממסד הרבני מוקיע כל ביטוי פומבי של נטייה מינית הומוסקסואליות או של ביטויי זהות מגדרית שונה, ומתנגד להכרה בזוגיות חד-מינית, במישור החוקי והתרבותי.
האיסורים החלים על להט"ב מוסכמים על כלל הרבנים האורתודוקסים ולא חל שום שינוי במישור ההלכתי מאז ומעולם.
לעומת זאת בסוגיות מרכזיות הנוגעות לאדם הלהט"ב, לעצם ההכרה בקיומו ובמאוויו, להנחיות לגבי ניהול אורחות חייו, וליחס הראוי אליו מצד הקהילה, חל שינוי משמעותי החל מסוף המאה העשרים לצד הקמתם של ארגוני תמיכה עבור להט"בים דתיים בישראל.
צאתו של הסרט "לפניך ברעדה" בשנת 2001, ופרויקט הסברה בקרב מטפלים ואנשי חינוך בציבור הדתי בישראל שבא בעקבותיו מהווים נקודת ציון בשינוי דעת הקהל הדתית והתייחסות הרבנים לנושא.
לאחר שנת 2001 רבנים בולטים מתבטאים בפומבי על קיומם של רגשות, ומאוויים הומוסקסואלים שאינם דבר שבבחירה, והם מתחבטים בדרך הראויה להתמודד עמם.
וכן יש מי שכתב שהם נחשבים 'שוטים לדבר אחד'.
עם זאת, הרב יובל שרלו כתב כי "העובדה שאנו סוברים שחובה על האדם לחיות בדרך מסוימת אינה מתירה לנו להתעלם מכל עולם הקושי והכאב שהדבר יוצר".
הרבנות במדינת ישראל אינה מוכנה לגייר גברים הומואים, מכיוון שהיא סבורה כי "אורח חיים יהודי" מתקיים רק בזוגיות של אשה וגבר, ובנוסף כיוון שהרבנות מטילה ספק בנכונותם של גברים אלו לשמור את המצוות, שזהו תנאי יסודי בגיור.
בנוסף, הרבנות הראשית אינה מוכנה לגייר בגיור קטנים את בניהם ובנותיהם (שהובאו מחוץ לישראל בהליך פונדקאות) של גברים הנמצאים בזוגיות חד מינית, מכיוון שאינה סבורה שהם יחנכו את הילד לשמירת תורה ומצוות.
ככלל היהדות החרדית שוללת את הלגטימציה של נישואין חד מיניים ואינה רואה בהם דרך של נורמה.
לדברי מרצים ורבנים מהמגזר, הטבע האמיתי והתקין הוא שאדם נמשך למין השני, על אנשים שנטיתם שונה עליהם להכיר בכך שיש נטיות בתוכם שאינם מיושרים עם הטבע.
היהדות החרדית רואה באיסור "ואת זכר לא תשכב משכבי אשה תועבה היא" שעל אף שהוא מופנה כלפי האקט בעצמו, אולם עצם ראיית הפסוק את הדבר כתועבה, מוכיח שהנטייה בשורש היא דבר תועבה שאין לתת לו ביטוי ויש לנסות לתקן את שורשיו.
כמו כן המצב שבו אדם מבקש לקבל חוזק ממשהו אחר מבחינה נפשית, דבר שהוא טבע באשה, אינו תקין והאדם אינו חווה את הוויתו התקינה.
הרבי מלובביץ' סבר שיש להגדיר את הנטייה החד מינית כבעיה, ויש לנקוט בצעדים אקטיביים לשינויה.
לטענתו, גם אם מדובר בנטייה מולדת, היות שהתורה מצהירה שאסור לממש את הנטייה או אפילו להרהר בכך ובנוסף היא מנוגדת לדרך התורה, ועל כן היא ניתנת לשינוי באופן דומה לנטיות ודחפים שליליים אחרים כגון קלפטומניה, וכחנות או אגרסיביות, שעל האדם לפעול לשינויים.
על הציבור לעשות כל שניתן כדי לעזור לסובלים מנטייה זו לשנות את דרכם, ואסור להם לעודדה או לקבלה.
מנגד, אין לבזות אדם על רקע נטייה טבעית עימה נולד.
בקיץ 2017 מסר הרב , רבה של קהילת שער השמים בלונדון, שיעור תורני לקהילתו ובו קרא להכיר בהומוקסואלים ולקבלם באופנים מסוימים, אך ללא מתן לגיטימציה הלכתית.
הדברים עוררו סערה והתנגדות חריפה בקרב רבנים חרדים בלונדון ובישראל, שחלק מהם השתלחו ברב דוויק בחריפות, טענו שאינו ראוי לתואר רב, כינו את דבריו דברי הבל ואפיקורסות, וקראו לפטרו מתפקידו.
הרב דוד יוסף בתגובתו קבל על עצם העלאת הנושא בשיעור.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 גבר העיסוק של רבנים שונים בנטייה המינית ההומוסקסואלית ובזהויות מגדריות טרנסג'נדריות, אך הם נשארו חלוקים עד היום לגבי טיבה של הנטייה המינית ולגבי היחס לאדם הלהט"ב בקהילה.
בשנת 2001 כתב הרב שלמה אבינר כי יש הומואים בחברה הדתית, על כל רבדיה, וכי הם לא בחרו את נטייתם המינית.
אך לדבריו, "כולם בלי יוצאים מן הכלל יכולים להתרפא תוך זמן לא ארוך.
על פי רוב נטייה זו היא רק סימפטום של סיבה עמוקה יותר כגון צימאון לחום ולאהבה ...
הנטייה ההפוכה היא בניגוד גמור לטבע".
ארגון "עצת נפש" הוקם בשנת 2001 ומציע בין היתר סדנאות והפניה לפסיכולוגים לשם ראוריינטציה מינית של בעלי משיכה תוך מגדרית.
בשנים לאחר מכן התעצם השיח הרבני בנושא.
פתיחתם של אתרי שו"ת דתיים באינטרנט איפשרה קשר אנונימי עם הרבנים, שהוצפו במאות פניות מלהט"ב דתיים, רובם גברים הומואים, שביקשו הנחיה מהרבנים.
רבנים החלו להיפגש עם קבוצות חברתיות של להט"ב דתיים, שהחלו מתארגנות בתקופה זו.
עלוני דעה פרסמו דיונים בנושא מקומם של להט"ב בחברה הדתית.
בתחילת שנת 2004 הועלה הנושא בכנס רבני מכון עמיאל.
הייתה זו הפעם הראשונה שהנושא הועלה בפומבי בכנס רבני אורתודוקסי בישראל.
הרב רונן לוביץ', רב היישוב ניר עציון, מרבני "צהר", כתב כי "חשוב להסביר שלא דיברה תורה כנגד היצר אל בן אותו המין, כי אם נגד הוצאתו מן הכוח אל הפועל", ו-"גם אם קשה לשנות או לשרש נטייה מינית, הרי שאפשר וצריך להדחיק אותה".
הוא הדגיש כי "צעירים שומרי מצוות המגלים נטיות הומוסקסואליות [...] במקרים רבים הם שואפים לשאת אישה ולהקים משפחה למרות נטייתם המינית, והם משוועים לקבלת תמיכה והכוונה מתאימים.
יש לעודד אותם ולהעניק להם יחס חיובי אוהב".
הרב יובל שרלו, גם הוא מרבני "צהר", הוא מהרבנים הבולטים שעוסקים בנושא הומואים ולסביות בחברה הדתית.
הרב שרלו מקבל את עצם קיומה של נטייה מינית, ואת קיומו של מרכיב גנטי בנטייה.
הוא גם מקבל את העובדה שרבים מהלהט"ב אינם יכולים לשנות או לדכא את נטייתם המינית.
הוא רואה בכך דילמה בלתי פתורה, שאין לה פתרון הלכתי.
הוא מנחה להט"ב המסוגלים לכך להיכנס לקשר נישואין עם בן המין השני אך אוסר עליהם להסתיר את הנטייה המינית מבן הזוג לעתיד.
הרב שרלו מזהיר מפני הסיכונים הכרוכים בטיפולי ההמרה אותם מציע ארגון "עצת נפש":
רון יוסף הוצג כרב האורתודוקסי הראשון בישראל שנקט עמדה חיובית ואף הצהיר על יציאה מהארון במסגרת תוכנית התחקירים "עובדה" בשנת 2009, שעסקה בטיפולי המרה.
לדבריו הוא מכהן כרב קהילה של יוצאי תימן בנתניה, ומשמש כיו"ר ארגון הלהט"ב הדתי, הו"ד, שהפיק את מסמך העקרונות.
עלו חשדות האם אכן הוא מוסמך לרבנות, והאם אכן משמש הוא כרב קהילה.
הרב יעקב מדן, ראש ישיבת הר עציון כתב במאמר שפורסם ב-"מקור ראשון" כי,
הרב חיים נבון הדגיש שאין לכנות אנשים בעלי נטייה חד-מינית "סוטים", או בכינויי גנאי אחרים.
הוא אימץ את ההבחנה, שהציע הרב רונן לוביץ, בין הנטייה לבין המעשה.
מסקנתו הייתה שלהט"ב דתיים שאינם עוברים על איסורי תורה.
הם גיבורים; ובנוגע ללהט"ב העוברים על איסורי תורה, כתב נבון כי כשם שלמדו הדתיים לחיות לצד מחללי שבת ובועלי נידות, כך ילמדו לחיות גם לצד הומוסקסואלים.
לצד זאת, נבון מדגיש שההלכה היהודית אינה עומדת להשתנות בנושא זה.
הוא טען ששומרי מצוות צריכים להציע אמפתיה, אך לא לגיטימציה.
על כך הוסיף, שיש להתנגד לתרבות הלהט"ב, אם זו שיקוף של התאוריה הקווירית, הכוללת ערעור על הדיכוטומיה גבר/אישה, זכר/נקבה, ולמעשה ערעור על עצם המושג של זהות מינית ומגדרית.
בהקשר זה קבע נבון כי הפסוק העומד על סדר היום העכשווי אינו "ואת זכר לא תשכב משכבי אישה" אלא "לא יהיה כלי גבר על אישה".
לאו דווקא בהתייחסות לתרחיש הספציפי המתואר בו, אלא מחמת הערעור על הזהות המינית ועל מוסד המשפחה.
לגבי הדרישה לנישואין חד-מיניים טען נבון שזו אינה דרישה לשוויון זכויות, אלא ניסיון לשנות את הגדרתו של המוסד החברתי הנושן ביותר של האנושות.
נבון השווה זאת להומאופת התובע מהמדינה לכנות אותו "דוקטור לרפואה".
בלי קשר לוויכוח על ערכה של הומאופתיה, כתב נבון, התואר "ד"ר לרפואה" מיוחד מזה דורות רבים לרפואה הקונבנציונלית.
ובדומה, מוסד הנישואין מתאר מימים-ימימה ברית שיש בה גבר ואישה.
הרב ארלה הראל עוסק בנושאי להט"ב והתארח בכנס פומבי שארגנו חברותא וארגון הלל, לצד הומואים ולסביות, שם התלונן על גישה חסרת אחריות להומוסקסואליות:
לדברי הרב הראל על כל הומו ולסבית דתיים מוטלת חובה דתית לשנות זאת באמצעיים פסיכולוגיים, אך יש חלק מסוים שלא מצליח להשתנות, ובמקרים אלה הוא מציע שידוך בין הומו ללסבית ואף פתח מיזם שידוכים למטרה זו.
הוא אומר לזוגות מראש שעליהם להציג את כוונותיהם באופן ברור, והוא אף משדך בין בני זוג בהתאם לציפיותיהם המיניות.
בראיון הזכיר גם אפשרות של נישואים פתוחים בהסכמה הדדית: "העבירה היא, אם כך, רק בין האדם לבוראו ולא בין האיש והאיש.
כמובן האפשרות הטובה ביותר היא שיבחרו להתגבר על יצרם ולא לבחור באפשרות הזאת".
כשנשאל על האפשרות של בגידה, השיב כי חוסר נאמנות יכול לקרות בכל נישואים, כולל אלה של לסביות והומואים.
הוא הודה ששניים מתוך שנים עשר הזוגות ששידך מאז שנת 2005 התגרשו, אך מאידך התפאר במקרי הצלחה, כגון בעל שאשתו חלתה וסעד אותה בבית החולים במסירות במשך שנה, או זוגות שהחלו ליהנות מקיום יחסי מין.
מאז 2011 החל להיות שותף למיזם בארגון "כמוך".
הרעיון להציע פתרון להומואים ולסביות בחברה הדתית המבוסס על נישואים ביניהם זכה להסכמות של הרבנים מנחם בורשטין, חיים דרוקמן, יעקב אריאל, רא"ם הכהן, יובל שרלו ואליקים לבנון.
מנגד, זכה הרעיון להתנגדות מצד ארגוני הקהילה הדתית הגאה חברותא ובת קול, וכן מצד הארגון עצת נפש.
הרב שלמה אבינר גם התנגד לרעיון ואמר: .
הרב פוירשטיין הסתייג מהמהלך ואמר כי אף כי ידוע לו על הומואים ולסביות הבוחרים להינשא, הוא מתנגד לכל מהלך חיצוני לעידוד נישואים שכאלה בהיעדר בסיס רגשי ונפשי עמוק לקשר.
הרב אליעזר מלמד סוקר את היחס של התורה לנטיות חד מיניות בספרו 'שמחת הבית וברכתו'.
עיקר הספר עוסק במצוות עונה ופרו ורבו מפרספקטיבה כללית, בלי קשר לסוגיית הלהט"ב.
אחד מהפרקים עוסק באיסורי הרהור בעריות, אוננות ויחסים חד מיניים.
לגבי עצם הנטייה, הרב מלמד אינו מכריע בשאלה העובדתית האם נטייה חד-מינית היא מולדת, אך טוען שלאקלים החברתי והמוסרי יש השפעה גדולה לא פחות על ההיתכנות למימוש הנטייה.
הוא מדגיש כי יש להדריך בעלי נטייה כזו ליידע את הוריהם וכן עם רב או מדריך, כדי לפרוק מעט מהסבל וכדי להיעזר בהם למציאת הדרך הנכונה להתמודדות.
הרב מלמד מציין שגם לבעלי נטייה חד מינית יש מצווה להתחתן עם בן זוג מהמין השני ולקיים את מצוות הנישואין ופרו ורבו.
למתקשים לגלות תשוקה לבני המין השני קובע הרב מלמד שקיימת מצווה להשתדל להטות את נטייתם.
עם זאת, כל זמן שהאדם חש שלא יוכל לקיים את חובותיו במסגרת הנישואין, לרבות היכולת לשמח במצוות עונה - הרי לתפישתו הוא אנוס ופטור ממצוות אלה.
על איש ואשה שבחרו להתחתן ולהקים משפחה המבוססת על חברות, תוך קיום מצוות עונה כפי יכולתם, אף על פי שלכל אחד מהם נטייה חזקה לבני מינו, מכריז הרב מלמד שהם "עושים מאהבה ושמחים בייסורים, ועליהם הכתוב אומר 'וְאֹהֲבָיו כְּצֵאת הַשֶּׁמֶשׁ בִּגְבֻרָתוֹ'".
הרב מלמד סובר שלחוטאים במשכב זכור יש להתייחס בצורה לא יותר חמורה מלמחללי שבת.
מצד אחד, מדובר באיסור חמור ויש להשתדל להניא את החוטאים מהאיסור כשיש אפשרות לכך.
מצד שני, יש לאהוב גם את מי שאינו מתגבר על יצרו ולדעת שיש ערך גדול לכל מצווה שהוא מקיים.
הרב מלמד גם תומך בקבלתם של החוטאים לקהילות דתיות, כדי שיוכלו ללמוד תורה ולקיים מצוות ככל יכולתם, כל עוד הם לא מתריסים או מחצינים את נטייתם.
מסמך עקרונות מאת רבני ארצות הברית
ביולי 2010 פורסם בארצות הברית מסמך עקרונות העוסק ביחס ההלכתי והחברתי הראוי כלפי להט"ב יהודים דתיים, עליו חתמו עשרות רבנים אורתודוקסים מארצות הברית ומישראל, הנמנים עם הזרם האורתודוקסי-מודרני.
ההלכה אוסרת מעשים הומוסקסואלים, אך לא נטייה או משיכה לבני אותו המין.
בעלי נטייה הומוסקסואלית אינם מחויבים דתית לפנות ל"טיפולי המרה" אם לדעתם הם חסרי תועלת או מסוכנים, וזאת בשל העמדה שהטיפולים אינם יעילים ויש בהם פוטנציאל לפגיעה.
יהודי עם נטיות הומוסקסואליות יתקבל כחבר מלא בבית הכנסת ובבית הספר הקהילתי והיחס אליו יהיה זהה לזה שזוכים לו אחרים.
עם זאת, עליו לקבל על עצמו למלא את כל החובות הנגזרות מחברוּת זו, לרבות אלה שנוצרו על ידי נורמות קהילתיות או עקרונות יהודיים רחבים שהם מעבר להלכה הפורמלית.
יש להשאיר לבעלי נטייה הומוסקסואלית את ההחלטה האם לחשוף את זהותם המינית, ואין לחשוף אותה ללא הסכמתם.
אין לתת גושפנקא לטקסי מחויבות או נישואים של בני זוג מאותו מין.
על הקהילות להפגין רגישות ולקבל באופן מלא ילדים ביולוגים או מאומצים של הומואים פעילים, בבית הכנסת ובבית הספר.
יש לעודד הורים ובני משפחה של יהודים הומוסקסואלים לעשות כל מאמץ כדי לשמור על קשרי משפחה תקינים עם ילדיהם.
אין לעודד יהודים בעלי נטייה הומוסקסואלית בלעדית לנישואים הטרוסקסואלים, בשל הסיכון שהדבר כורך לאהבה נכזבת, בושה, חוסר יושרה ונזקים אחרים.
במקום זה יש לכוון יהודים אלה לדרכים משמעותיות בהם תהיה תרומה לחברה היהודית הכללית.
אם ישנה כוונה לנישואים כאלה, ישנה חובה שבן הזוג המיועד יהיה מודע לנטייה המינית של בן זוגו.
על הגרסה הסופית של המסמך חתמו, בין היתר, נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה (RCA), הרב שמואל גולדין, וראש קהילת ישורון במנהטן - מהחשובות והמשפיעות בארצות הברית - הרב יחזקאל לוקשטיין.
כמו כן חתומים עליו: רבנים מישיבה יוניברסיטי ומישיבת חובבי תורה – "מוסדות הדגל" של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית.
מישראל חתומים הרב שלמה ריסקין, הרב יובל שרלו, הרב ד"ר בני לאו, הרב דוד ביגמן, הרב ד"ר שאול פרבר, עו"ד ד"ר אביעד הכהן ואחרים.
היהדות הקונסרבטיבית חלוקה לגבי נושא שילוב הומואים ולסביות בקהילות ובבתי המדרש של התנועה משנות השמונים.
ועד ההלכה הקונסרבטיבי העולמי הוא המוסמך לקבל החלטות הנוגעות לפסיקה בתנועה.
בשנת 1992 קיבל הוועד החלטה פרי עטו של הרב יואל רוט שקבעה כי הוועד מחזק את האיסור המסורתי על התנהגות הומוסקסואלית, נישואים חד-מיניים והסמכה לרבנות של הומואים, לסביות וביסקסואלים גלויים במוסדות התנועה.
אולם איסורים אלה הפכו יותר ויותר שנויים במחלוקת בתוך התנועה הקונסרבטיבית, ומנהיגות הקונסרבטיבית נדרשה להפסיק את האפליה נגד החברים הלהט"בים בקהילה.
בעקבות ההחלטה גם הוקם ארגון "קשת רבנים", הכולל רבנים קונסרבטיביים מכל העולם, התומכים בשוויון זכויות מלא ללהט"בים קונסרבטיבים ועורכים טקסי נישואים חד-מיניים.
בשישה בדצמבר 2006 שינה הוועד העולמי את עמדתו וסלל את הדרך לשינויים משמעותיים הנוגעים למדיניות של התנועה הקונסרבטיבית בנוגע להומוסקסואליות.
הוועד החליט לאפשר הסמכה של להט"בים לרבנות במוסדות התנועה הקונסרבטיבית, אך התיר לכל אחד מארבעת בתי המדרש בעולם להכריע בסוגיה באופן עצמאי.
שני בתי המדרש בארצות הברית החליטו על קבלה מלאה, ואילו בית המדרש בישראל ובית המדרש בארגנטינה החליטו שלא לקבל להט"בים לשורותיהם.
למעשה הוועד העולמי אימץ שלוש פסיקות שו"תים שונות המשקפות שלוש גישות שונות מאוד כלפי הנושא.
במסגרת כלליה של התנועה הקונסרבטיבית, אימוץ של דעות רבות מתיר לרבנים אינדיבידואלים, קהילות ובתי ספר רבניים קונסרבטיביים לבחור באחת מאותן דעות, וכך לבחור באופן עצמאי האם לשמור על האיסור המסורתי על התנהגות הומוסקסואלית או להתיר נישואים חד מיניים והסמכה לרבנות של חד-מיניים.
שו"ת אחד נקט בעמדה ליברלית מאוד ביחס לעמדה הקודמת, וביטל את רוב (אך לא כל) האיסורים הקלאסיים על התנהגות הומוסקסואלית.
זה נוסח על ידי הרבנים אליוט דורף, דניאל נבינס (Daniel Nevins) ואברהם רייזנר (Avram Reisner).
גישה זו ביטלה את רוב ההגבלות על התנהגות הומוסקסואלית, ופתחה את הדלת עבור להט"בים בכל הנוגע להסמכה שלהם לרבנות ומינויָם כחזנים.
עם זאת, הצעה זו לא הכירה בנישואים של בני אותו המין.
השו"ת הסתמך על הכלל התלמודי של כבוד הבריות, אך בד בבד עמד מאחורי האיסור של משכב זכר, אותו הוא הגדיר כאקט ההומוסקסואלי היחיד שנאסר בתורה (דאורייתא).
איסור זה נשאר בחזקת "יהרג ובל יעבור" במסגרת החלטה זאת, ולפיה יהודי המעוניין לשמור תורה ומצוות חייב להקפיד עליו.
הגישה לאפשר הסמכה של להט"בים לרבנות במוסדות התנועה הקונסרבטיבית, אך התיר לכל אחד מארבעת בתי המדרש בעולם להכריע בסוגיה באופן עצמאי.
שתי הגישות האחרות החזיקו באיסורים המסורתיים.
אחת מהן הייתה פסיקת השו"ת של הרב יואל רוט.
גישה זו אומצה כדעת הרוב כאשר 13 מתוך 25 קולות הצביעו בעדה.
לפי גישה זו יש לאכוף איסור גורף על התנהגות הומוסקסואלית.
הגישה השנייה נכתבה על ידי הרב ליאונרד לוי (Leonard Levy), והיא אומצה כגישת מיעוט שזכתה לשישה קולות.
גישתו של לוי התוותה דרכים שבהן ניתן להבטיח שלהט"בים יזכו ליחס הראוי להם מכורח כבוד הבריות וכן למקום מכובד בקהילות ובמוסדות הקונסרבטיביים, לצד שמירה על האיסורים המסורתיים נגד פעילות מינית חד-מינית.
הוועד דחה גישה רביעית אותה הציע הרב גורדון טאקר, לפיה יש לבטל את כל האיסורים על התנהגות הומוסקסואלית מינית.
התוצאות של החלטה זו היו מעורבות.
מצד אחד, 4 מחברי הוועדה, הרבנים רוט, לוי, מאיר רבינוביץ (Mayer Rabinowitz) ויוסף פראוזר (Joseph Prouser) התפטרו מהוועד לאחר אימוץ השינוי ב-2006. מצד שני, בית הספר זיגלר ללימודים רבניים באוניברסיטה היהודית האמריקאית בלוס אנג'לס הודיע מייד שהוא יתחיל להסמיך להט"בים ברגע שהחלטת הוועד האוסרת על הסמכה כזו תעבור.
ב-26 במרץ 2007, בית המדרש לרבנים באמריקה (JTS) בניו יורק פעל באופן דומה, והחל לקבל מועמדים להט"בים לתוכנית ההסמכה הרבנית שלו.
ביוני 2012, האגף האמריקאי של היהדות הקונסרבטיבית אישר טקסי נישואים חד-מיניים בהצבעה מוחצת של 13 מול 0.
במקביל, בתי כנסת קונסרבטיבים באירופה ובישראל, שבאופן היסטורי היו יותר מסורתיים מהתנועה האמריקאית, המשיכו לדבוק באיסור הנחרץ על יחסי מין הומוסקסואלים, הסמכתם לרבנות ונישואים חד-מיניים.
כיוון שכך, רוב הרבנים הקונסרבטיביים מחוץ לארצות הברית עושים שימוש בסמכות שלהם כרבנים מקומיים (מרא דאתרא) כדי לדחות פסיקות יותר ליברליות.
ראש ועד ההלכה של התנועה הקונסרבטיבית בישראל, הרב דוד גולינקין, כתב לוועד הרבנים הקונסרבטיבי העולמי במחאה על החלטת הוועד לשקול מחדש את האיסור המסורתי על התנהגות הומוסקסואלית.
נמסר כי למרות החלטת הוועד העולמי להסמיך להט"בים גלויים לרבנות, לא יהיה שום שינוי במדיניות של מכון שכטר ללמודי רבנות.
התנועות הקונסרבטיביות בארגנטינה, הונגריה ובריטניה הצהירו שהם לא יקבלו או יסמיכו להט"בים גלויים.
בשנת 2012 שינה בית המדרש לרבנים ע"ש שכטר שבירושלים את מדיניותו, בעקבות הצבעה במסגרתה הצביעו 17 רבנים מתוך 18 בעד פתיחת שערי בית המדרש לתלמידים ותלמידות הומואים ולסביות (הרב ה-18 נמנע בהצבעה) הודיע מכון שכטר על נכונותו לקבל הומואים ולסביות לתוכנית ההסמכה לרבנות החל מסתיו 2012.
הרב ברדלי ארטסון (Bradley Artson), דיקן בית הספר הרבני באוניברסיטה היהודית האמריקאית, טוען כי הוא למד כל התייחסות שהוא יכול היה למצוא בנוגע לפעילות הומוסקסואלית המוזכרת אצל כותבים יוניים ולטיניים עתיקים.
כל ציטוט שהוא מצא מתאר את המפגש בין גברים כאשר צד אחד, האדון, מתעלל באופן פיסי בשני, העבד.
הרב ארטסון לא יכול היה למצוא דוגמה אחת שבה צד אחד לא היה משועבד לצד השני.
"אין להשוות מערכות יחסים הומוסקסואליות כיום לעולם העתיק", כותב הרב ארטסון, "אני מכיר יותר מדי אינדיבידואלים הומוסקסואלים, כולל חברים קרובים וקרובי משפחה, המחויבים האחד לשני במערכות יחסים מונוגמיות ארוכות טווח.
אני מכיר יותר מדי זוגות בני אותו המין שבהם בני הזוג אוהבים והם מגדלים ילדים אתיים והגונים.
מי אמר שמערכת היחסים המשפחתית שלהם קדושה פחות בעיני האל מזו שלי עם אשתי וילדיי?".
הרב הקונסרבטיבי הרשל מאט הביע את דעתו בנושא, ולפיה איסור משכב זכר מופנה רק אל מי שיש להם משיכה טבעית אל בני המין השני ומשום כך הם מצווים על פרייה ורבייה.
גישתו של מאט זכתה לגיבוי ותמיכה גם בישראל.
היהדות הרפורמית מקבלת להט"בים באופן מלא.
רבני התנועה משיאים זוגות בני אותו המין, ובמוסדות התנועה מכשירים רבנים ורבניות להט"בים.
דוגמה בולטת לכך היא קהילת בית משפחה הפרו-להט"בית הממוקמת בוושינגטון די.
היהדות הרפורמית קוראת את הפסוק , כמתייחס למין פולחני שהיה נהוג במקדשים הכנעניים, ועיקרו עבודת אלילים.
על פי היהדות הרפורמית איסור זה אינו רלוונטי לגברים הומואים בימינו.
עמדת היהדות הרפורמית נקבעה לאחר תהליך שינוי עמוק ושל בחינה מחדש של נושא היחס להומואים וללסביות בקהילות היהודית.
התהליך החל בשנות השבעים של המאה העשרים, והגיע להבשלה בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת.
שינוי עמדות זה מתבסס על התפיסה המדעית המודרנית של נטייה מינית ושל זהות מגדרית, והושפע על ידי תהליכים חברתיים בחברה היהודית האמריקאית, שבה היהדות הרפורמית היא הזרם הדומיננטי והגדול ביותר.
בשנות השמונים החלו סמינרים לרבנים רפורמים לקבל הומואים ולסביות לשורותיהם, ובשנות התשעים פסקה המועצה העליונה של הרבנים הרפורמים בארצות הברית, כי אין להבדיל בין רבנים על סמך נטייתם המינית, וכי "כל היהודים שווים מבחינה דתית, ללא קשר לנטייתם המינית".
בשנת 1998 אישרה היהדות הרפורמית עריכת טקסי זוגיות לזוגות גברים, ולזוגות נשים.
בשנת 2000 הונהגו טקסי נישואין לכל דבר גם בין זוגות חד מיניים.
בשנת 2005 הוקם "המכון ליהדות ונטייה מינית" על מנת לקדם שילוב של הומואים ולסביות ואנשים טרנסג'נדרים בקהילות היהודיות.
ב-6 אפריל 2021 נבחר לכנסת מטעם מפלגת העבודה הרב הרפורמי, גלעד קריב, ממנהיגי היהדות הרפורמית בישראל ומחוצה לה המשתתף במצעדי גאווה ותומך ידוע בקהילה הגאה.
יהדות רקונסטרוקציוניסטית רואה בהומוסקסואליות ובביסקסואליות כביטוים נורמלים של מיניות, והיא מקדמת בברכה להט"ב לקהילות הרקונסטרוקיביות ומאפשרת להם להשתתף באופן מלא בכל היבט של החיים.
מאז 1985, בית הספר הרבני הרקונסטרוקטיבי מקבל אליו מועמדים להט"בים גלויים לתוכנית הרבנים והחזנים שלו.
ב-1993, ועדת התנועה הנפיקה את "הומוסקסואליות ויהדות: העמדה הרקונסטרוקטיבית".
התאחדות הרבנים הרקונסטרוקטיבית (RRA) עודדה את חבריה לערוך נישואים/טקסי מחויבות של בני אותו המין, אף על פי שהיא לא דרשה זאת מחבריה.
ב-2007, התאחדות הרבנים הרקונסטרוקטיבית בחרה כנשיאה את הרבה טובה שפיצר (Toba Spitzer), הלהט"בית הגלויה הראשונה שעמדה בראש התאחדות רבנים בארצות הברית.
בשנת 2013 התאחדות הרבנים הרקונסטרוקטיבית בחרה לנשיאה את הרב ג'ייסון קליין (Jason Klein), הלהט"ב הגלוי הראשון שנבחר לעמוד בראש התאחדות רבנית ארצית של אחד מהזרמים היהודיים הראשיים בארצות הברית.
בנוסף באותה שנה נבחרה הרבה דבורה וקסמן (Deborah Waxman) כנשיאת בית הספר הרבני הרקונסטרוקטיבי, המשמש כאיחוד קהילות וסמינר לרבנים.
כנשיאה, היא האישה הראשונה והלסבית הראשונה לעמוד בראש איחוד קהילות יהודי, וכן הרבה הראשונה והלסבית הראשונה העומדת בראש סמינר יהודי.
להט"בים בחברה היהודית הדתית מתמודדים עם קשיים דומים לאלה עמם מתמודדים עמיתיהם בחברה הכללית: קבלה עצמית, התמודדות עם דעות קדומות של החברה ושל האדם עצמו ויציאה מהארון.
קשיים אלה מועצמים בחברה הדתית על שום היותה חברה שמרנית ובעלת מבנה קהילתי חזק, בגלל גילויים של הומופוביה שניתן למצוא בה וכן בגלל איסור משכב זכר ואיסורים נוספים הנוגעים להתאמה מגדרית שבהלכה.
למרות הקשיים שמעמידה החברה הדתית, ולמרות הדילמות האמוניות עמן נדרש להתמודד האדם הלהט"ב הדתי עצמו, שומרים לסביות, טרנסג'נדרים והומואים דתיים רבים על אורח חיים דתי, מבלי להתכחש לנטייתם המינית ולזהותם המגדרית ומבלי לוותר על זוגיות עם בן-זוג מאותו המין, ועל גידול ילדים.
רבים אחרים בוחרים לעזוב את הדת ולצאת בשאלה.
אצל חלקם הנטייה המינית או הזהות המגדרית מהווה גורם משמעותי בהחלטה לוותר על אורח החיים הדתי.
גם אלה ממשיכים להתמודד עם החברה הדתית ויחסה ללהט"ב, משום שבני משפחתם ורבים מחבריהם נשארים דתיים.
החל מהעשור הראשון של המאה ה-21 מתקיים בציבור הדתי שיח ער בנושא הומואים ולסביות , ונראה כי יש תהליך של הגדרה מחדש של היחס להומואים וללסביות הן בקרב מנהיגים בציבור הדתי והן בקרב חלק מהקהל הדתי.
הדיון בנושא טרנסג'נדרים לעומת זאת עדיין נמצא בראשיתו.
במדגם שנערך בשנת 2012, נמצא ששיעור בני הנוער הלהט"בים שדיווחו שניסו להתאבד, גבוה בקרב המסורתיים והדתיים (חמש מתוך תשע) יותר מאשר בקרב החילוניים (תשע מתוך 26).
עורכת המחקר, הפסיכולוגית חנה בר יוסף, נימקה את הממצא במצוקה שהלהט"ב הדתיים חווים מול משפחותיהם.
בשנת 2023 פורסם כי על פי דו"ח של התכנית הלאומית למניעת התאבדויות, 78% מבני הנוער הדתיים שהגדירו עצמם כלהט"ב דיווחו על מחשבות אבדניות בשנה האחרונה, לעומת 35% מבני הנוער הלהט"בים החילונים.
התגבשות קהילה להט"בית דתית בישראל