tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה לאחר מכן ביקשה ספרד כי סראט יהיה נציגה לאירוויזיון 1968 בשירו "לה, לה, לה".
אולם סראט ביקש לשיר בקטלאנית ודבר זה הפך לקונפליקט הראשון של סראט בנושא הפוליטיקה של השימוש בשפה בספרד הפרנקיסטית.
הרשויות התעקשו על שירה בספרדית, אך סראט עמד בסירובו ולכן שלחה ספרד במקומו את הזמרת הספרדייה מסיאל.
שיריו של סראט הוחרמו ותקליטיו נשרפו ברחוב.
הוא טס לדרום אמריקה והשתתף בפסטיבל, שם לקח את המקום הראשון עם השיר "פנלופה".
ב-1969 סראט הוציא אלבום בו נכללו שירים מאת אנטוניו מצ'אדו, משורר ספרדי מוכר מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. אלבום זה הביא לו פרסום מידי בספרד ואמריקה הלטינית.
אך ההחלטה שלו לשיר בספרדית ספגה ביקורת מצד קטלאניים.
את בחירתו לשיר בשתי השפות, מה שגרר ביקורת משני צידי המתרס הפוליטי, הסביר: "אני שר טוב יותר בשפה שהם אוסרים עליי לשיר בה." עם זאת המשיך להיות פעיל פוליטי בולט נגד משטר הדיכוי של פרנקו.
לאחר מות פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, יכל סראט לחזור לארץ הולדתו.
ב-1983 יצא בישראל תקליטו של דויד ברוזה האשה שאיתי, ובו שלושה שירים מאת סראט, שיהונתן גפן תרגם לעברית, ביניהם שיר הנושא.
בעקבות הצלחת התקליט, בספטמבר 1984, הגיעה מנואל סראט, לסיבוב הופעות בישראל.
לאורך השנים, סראט קיים הופעות רבות והמשיך להוציא אלבומים.
ב-2006 הוא הוציא לאור אלבום בשם "מו" האלבום הראשון שהוא השלים בקטלאנית בגיל 17.
כתב סראט דואט אותו שר עם הזמרת הישראלית אחינועם ניני.
בשנת 2022 יצא למסע הופעות שאחריו הודיע על פרישה מהופעות חיות.
ז'ואן קורומינס אי ויניו (בקטלאנית: Joan Coromines i Vigneaux; בספרדית נכתב גם Corominas; 21 במרץ 1905 - 2 בינואר 1997) היה בלשן קטלאני.
נולד בברצלונה בשנת 1905. אביו היה פרה קורומינס - סופר, כלכלן ופוליטיקאי.
למד בפקולטה לפילוסופיה וספרות באוניברסיטת ברצלונה, לימודים אוניברסיטאיים קטלאניים (Estudis Universitaris Catalans), ובמוסד ברנאט מג'ה ללימודים קלאסיים והומניזם.
המשיך את לימודיו במונפלייה, מדריד, ציריך ופריז.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה כתיבת מילון לשפה הארנית, הניב האוקסיטני שמדובר בעמק ארן בצפון-מערב קטלוניה.
בהזמנת פומפאו פברה הצטרף בשנת 1930 למחלקה הלקסיקוגרפית במכון ללימודים קטלאניים.
כמו כן שימש פרופסור לפילולוגיה רומאנית באוניברסיטת ברצלונה.
ב-1939 גלה מספרד עקב השתלטות הפרנקיסטים והיה פרופסור באוניברסיטה הלאומית בקוז'ו (Cuyo) בארגנטינה ולאחר מכן באוניברסיטת שיקגו.
בשנת 1952 חזר לקטלוניה והמשיך בעבודת מחקר במכון ללימודים קטלאניים.
היה בעל מומחיות מעמיקה בבלשנות של שפות רומאנית וכן של שפות הודו-אירופיות אחרות.
בעבודתו התרכז בעיקר באטימולוגיה, מילונאות, בלשנות היסטורית ודיאלקטולוגיה.
כמו כן ראוי לציון ספרו "מה צריך לדעת על הלשון הקטלאנית", שיצא בשנת 1954, תחילה באנגלית ואחר כך בקטלאנית, ובו קורומינס מציג בסגנון פופולרי את הלשון הקטלאנית, שסבלה באותה תקופה מדיכוי מצד השלטונות הפרנקיסטיים.
ז'ואקים ריפה אי קלימנט (בקטלאנית: Joaquim Rifé i Climent; נולד בברצלונה שבספרד ב-2 בפברואר 1942) הוא שחקן ומאמן כדורגל ספרדי-קטלאני ששיחק ואימן בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. ריפה שיחק במשך כל הקריירה שלו בברצלונה, בין 1964 ל-1976, ואף היה קפטן הקבוצה.
ריפה שיחק בצד ימין של המגרש, תחילה כשחקן כנף ומאוחר יותר כקשר ומגן.
ריפה, עם 535 הופעות בכל המסגרות במדי הקבוצה, הוא אחד השחקנים עם מספר ההופעות הגדול ביותר במדי המועדון.
ריפה ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת ב-1 בנובמבר 1964, בדרבי של ברצלונה, מול אספניול, וכבר אז בישל שער שהיה שער הניצחון.
בשלוש עונותיו הראשונות, כשעוד שיחק בקו ההתקפי, הבקיע 19 שערים.
עם ברצלונה זכה כשחקן בשישה תארים, שהחשוב בהם היה זכייה בלה ליגה בעונת 1973/74 עם שחקנים כגון קרלס רשאק ויוהאן קרויף.
בעונה זו גם הופיע ב-32 משחקי ליגה, אחד פחות מהשיא שלו - 33 הופעות בעונה הקודמת.
ריפה גם זכה עם הקבוצה בגביע ערי הירידים בעונת 1965/66 ובעונת 1970/71 הגיע עמה לגמר מול לידס יונייטד.
שני תאריו האחרים היו שתי זכיות בגביע הספרדי, ב-1968 וב-1971.
ריפה היה מעורב לאחד מהאירועים מעוררי המחלוקת הגדולים בכדורגל בספרד.
בחצי גמר הגביע הספרדי בעונת 1969/70, במשחק בקאמפ נואו מול ריאל מדריד, תיקל ריפה את השחקן המדרידאי ולסקאס כחצי מטר מחוץ לרחבתה של ברצלונה, אך השופט גורוסטה פסק לבעיטת עונשין לטובת מדריד, שהוביל להדחתה של ברצלונה מהטורניר.
כעס בקרב אוהדי הכדורגל בספרד הופנה כלפי העדפת השופטים את מדריד.
השופט גורוסטה היה פסול מלשפוט את משחקיה של ברצלונה בעתיד.
במדי נבחרת ספרד הופיע ארבע פעמים והבקיע שער בודד.
במשחק בכורתו ב-28 בפברואר 1968 בישל שער.
משחקו האחרון היה ב-11 בנובמבר 1970 מול נבחרת צפון אירלנד.
לאחר פרישתו ממשחק עבר קורס באימון כדורגל והצטרף לצוות הטכני של המועדון.
ב-1978, עוד לפני עזיבתו של המאמן הקודם לוסיאן מילר, מינה נשיא ברצלונה ז'וזפ ליואיס נונייז את ריפה להיות מאמן הקבוצה.
עוזרו היה אנטוני טורס, חברו בקבוצה לפני כן כשחקן.
עונתו הראשונה כמאמן, עונת 1978/79, הייתה מוצלחת מאוד.
בסופה זכתה הקבוצה בגביע אירופה למחזיקות הגביע, לאחר ניצחון במשחק הגמר שנערך בבזל.
העונה הבאה הייתה טובה הרבה פחות, וכבר באמצע העונה החליפוֹ הלניו הררה עקב ביצועיה הדלים של הקבוצה ועקב יחסיו הרעועים עם חלק משחקני הקבוצה.
ב-1984 הקים בית ספר יוקרתי לכדורגל בברצלונה בשם "Escuela TARR" (בית ספר טאר"ר), כראשי תיבות של מקימיו: אנטוני טורס, חואן מנואל אסנסי, ריפה וקרלס רשאק.
בין 2000 ל-2003 היה המנהל הטכני של מדור הכדורגל במועדון.
ז'ואקים מירא , הידוע גם כ"ז'ואקים נפוליאון מירא" וכ"נסיך מירא", היה הדוכס הגדול מברג וקליווא (קליווס) מרשל צרפת, מלך נאפולי ומלך שתי הסיציליות.
מירא היה מבכירי חייליו של נפוליאון בונפרטה שלאחותו הצעירה קרולין בונפרטה נישא.
כמפקד פרשים מצטיין, הגיע ממוצא דל אל כיסאות המלוכה באירופה.
הוא היה הדור בלבושו, וכונה "המלך הגנדרן".
לאחר נפילת נפוליאון, לא הצליח לשוב לשלטון בממלכת נאפולי, וניסיונותיו לכבוש מחדש את הכס הביאו להוצאתו להורג.
מוצא, ילדות ונעורים, קריירה מוקדמת
מירא נולד ב-1767, בעיירה לה בסטיד (הקרויה כיום על שמו "לה בסטיד - מירא), במחוז לוט שבצרפת.
אביו היה בעלים של פונדק.
מירא התגייס לחיל הפרשים כשהיה בן עשרים.
ב-1791, בשיאה של המהפכה הצרפתית התגייס למשמרו האישי של המלך "משמר החוקה", מיליציה שעל הקמתה החליטה האספה המכוננת הלאומית אך לאחר זמן מה שב לצבא הסדיר, בו קיבל, בשנת 1792, דרגת קצונה.
מבחינה פוליטית זוהה עם המועדון היעקוביני הקיצוני, ועם המנהיג ז'אן-פול מארה.
הוא תמך ברפובליקה ריכוזית וחזקה.
לאחר סיום שלטון הטרור של המהפכה הצרפתית, בשנת 1795 שלט "משטר הדירקטוריון", בו הורכבה הרשות המבצעת מחמישה "דירקטורים", שניסו לשמור על שלטונם מפני אויבים מבית ומחוץ, ולמנוע הידרדרות לרודנות אישית, לאחר הטלטלה החברתית שעברה צרפת באותו עשור.
שלטון זה נשען יותר ויותר על אנשי צבא.
במאי 1795 גירש מירא, בהוראת מפקדה הצבאי של פריז, הברון דה מנו, מורדים יעקובינים שהשתלטו על אולם האספה הלאומית.
אך יומו הגדול הגיע באוקטובר, כאשר מורדים מלוכנים עלו על העיר.
נפוליאון בונפרטה מונה למפקד כוחות האספה הלאומית, והטיל על מירא לאסוף ארטילריה על מנת לפזר את המורדים.
מנו מסר לנפוליאון כי במקום הקרוי סבלון, מחוץ לטווח כוחה והשפעתה של האספה, מצויים 40 תותחים.
מירא, אז עדיין קצין בדרגה נמוכה, הצליח להגיע בזמן עם התותחים ולהציבם בנקודות אסטרטגיות בפריז.
הצלחה זו הייתה מכרעת בהצלחתו של נפוליאון לדכא את הקשר.
אירועים אלו, המכונים "אירועי 13 בוונדמיר" (על שם התאריך בו התרחשו על פי לוח השנה המהפכני בצרפת), היוו את ראשית עלייתו של נפוליאון, וכן את ראשית עלייתו של מירא, שמונה לאחריהם לדרגת "chef de brigade" (המקבילה לדרגת אלוף-משנה בצה"ל), והקשר בינו ובין נפוליאון הלך והתהדק.
המערכות באיטליה ובמצרים, ה-18 בברימאר
ב-1796 החלה הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה להתפורר.
נפוליאון נשלח להילחם נגד החזקה שביריבות שנותרו לצרפת ביבשה, היא אוסטריה, ששלטה בשטחים ניכרים מאיטליה.
מירא נשלח עמו, בתחילה כשליש ולאחר מכן כמפקד פרשים.
במערכה זו ניצח נפוליאון כוחות אוסטריים ניכרים, והביא את האוסטרים לחתימת הסכם קמפו פורמיו שסיים את מלחמות הקואליציה הראשונה בתנאים נוחים לצרפת.
נפוליאון, שהשתמש פעמים רבות במהירות התמרון כגורם מכריע במערכה, מצא במירא מפקד ראוי ומתאים, והעלה אותו לדרגת גנרל.
המערכה האיטלקית הביאה לנפוליאון תהילה ומעמד, שבהם חלק אף מירא.
במהלך המערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל בשנת 1798, נלווה מירא לנפוליאון.
מטרתו האסטרטגית של המהלך הייתה ניסיון ליצור אימפריה מזרח-תיכונית שתסכן את מושבותיה של בריטניה בהודו, אך המהלך הכולל נחל כישלון, שכן הצי הצרפתי נחל תבוסה בקרב הנילוס, והחיילים שהגיעו לאדמת מצרים נותרו ללא התמיכה הלוגיסטית הדרושה למסע כיבושים נרחב.
שינוי המצב הפוליטי בצרפת החזיר את נפוליאון לצרפת באוגוסט 1799, והצבא במצרים הושאר בפיקודו של ז'אן-בטיסט קלבר.
מספר קצינים בכירים, ובהם מירא, שבו עם נפוליאון לצרפת.
בנובמבר 1799 ביצע נפוליאון הפיכה צבאית ועלה לשלטון באירועים המכונים אירועי "18 בברימר" (על שם התאריך בו התרחשו בלוח השנה המהפכני הצרפתי).
אירועים אלו, בהם החליף נפוליאון את השלטון בן חמשת הדירקטורים בשלטון בן שלושה קונסולים בראשותו, היו שילוב של הפעלת אמצעים חוקיים למחצה עם כוח ברוטאלי.
בשלב מסוים הועלתה הצעה באחד מבתי הפרלמנט, האספה בת 500 הנציגים, להוציא את נפוליאון מחוץ לחוק.
מירא, שהוזמן, כביכול, על ידי לוסיאן בונפרטה, אחיו של נפוליאון, שהיה אחד הנציגים, על מנת לגרש "נציגים אלימים המאיימים על האחרים בסכינים" צעד לתוך אולם האספה ופיזר את האספה.
אירוע זה היה, למעשה, קיצו של שלטון הדירקטוריון.
ב-20 בינואר 1800 נישא מירא בטקס אזרחי לקרולין בונפרטה, אחותו הצעירה של נפוליאון, ובכך שייך עצמו למשפחה, שבתוך זמן קצר ישבו בניה על כיסאות המלוכה ברבות ממדינות אירופה.
ב-18 במאי 1804 מינה נפוליאון את מירא למרשל של צרפת, והעניק לו את התואר "הפרש הראשון במעלה באירופה".
הוא הוכרז כנסיך של הקיסרות ב-1805, וב-1806 כדוכס הגדול מברג וקליווא.
בשנים אלו העניק מירא לנפוליאון את שירותיו כמפקד פרשים נועז ורב יכולת בקרבות נגד הקואליציה האנטי צרפתית השלישית.
קורפוס הפרשים שעליו פיקד מירא החל ככוח עתודה, אך הפך בהנהגתו של מירא לכוח אימתני, וחיל הפרשים הטוב ביבשת.
חלקו של מירא בניצחונותיו הגדולים של נפוליאון בקרב אולם וקרב אוסטרליץ היה גדול.
ב-1 באוגוסט 1808 מונה למלך נאפולי, ומלך סיציליה ותחום שלטונו השתרע על פני כל חלקו הדרומי של חצי האי האפניני והאי סיציליה.
מירא הצטרף אל נפוליאון במסעו ההרסני לרוסיה, במסגרת קרבות הקואליציה האנטי צרפתית השישית.
אך על אף הצטיינותו האישית במערכות 1812 ו-1813, ובמיוחד בקרב לייפציג, הובילה תבוסת צרפת בקרב לנפילת משטרו של נפוליאון.
מירא נאלץ להגיע להסכמה עם אוסטריה על מנת לשמור על כסאו בנאפולי.
לאחר שובו של נפוליאון, והאירועים המכונים "שלטון מאה הימים" ב-1815, החליט מירא לתמוך בקיסר שניסה לשוב לעמדת כוח.
תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו העמידה את מירא במצב קשה.
הוא הבין כי בעלות הברית המנצחות, המכונסות בקונגרס וינה, ישיבו את ממלכת נאפולי לשליטה הבורבוני פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
הוא יצא לרימיני, שם הכריז הכרזה המיועדת לאוזני "הפטריוטים האיטלקים", בה דיבר על איחוד איטליה.
הכרזה זו לא קנתה לו תומכים רבים.
הוא נע צפונה על מנת לפגוש את כוחותיהם של האוסטרים.
באירועי המלחמה הנפוליטנית, כפי שמכונים קרבות אלו, התעמת עם כוחותיו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
בקרב טולנטינו שנערך ב-2 במאי 1815 נחל תבוסה, ונאלץ להימלט לקורסיקה.
מקורסיקה המשיך בנסיונותיו לקבל את כתר נאפולי.
הוא עודד מהפכנים בקלבריה, אך שם נעצר בידי כוחותיו של יריבו הבורבוני, פרננדו הראשון.
הוא הועמד אל מול כיתת יורים בעיירה קסטלו די פיצו.
כשהגיעה שעתו, צעד בצעד בטוח אל מול החיילים, סירב ללבוש כיסוי עיניים, והורה לחיילים את פקודת האש במילים אלו - "Soldats !
כוונו ישירות אל הלב, והימנעו מפגיעה בפנים.
אחד הקברים בבית הקברות פר לשז בפריז נושא את שמו של מירא, אך אין לדעת אם הוא קבור שם.
יש הסבורים כי גופתו אבדה לאחר הוצאתו להורג, או כי נקבר בקבר אלמוני בכנסיית פיצו.
מנישואיו לקרולינה נולדו לו ארבעה ילדים.
בנו, נפוליאון לוסיין שארל מירא, ניסה בתקופת הקיסר נפוליאון השלישי לקבל את מלכות נאפולי בחזרה, אך לא זכה לשיתוף פעולה מהקיסר, שהיה בן דודו.
חלק מצאצאיו היגרו לארצות הברית ושם ישנם רבים המונים את ייחוסם עד אליו, ביניהם שחקן הטלוויזיה הידוע רנה אוברז'ונואה, המוכר כ"אודו" מסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9".
הרומן מ-2019 Roi par effraction ("מלך בעקבות פריצה") מאת פרנסואה גארד הוקדש לז'ואקים מירא ("מסלולו של אדם שהפך למלך באילוץ דלתות ההיסטוריה").
ידוע בעיקר כמחבר היצירה "טיראנט לו בלאנש" (Tirant lo Blanc), אחד הרומנים האירופיים הראשונים ואחת היצירות החשובות בלשון הקטלאנית־ולנסית.
מרטורל נולד במשפחת אצולה מהעיר גנדיה (Gandia) בממלכת ולנסיה, לפי מקורות שונים בין 1405 ו־1410, ב־1413 או ב־1415. נזכר בספר דברי הימים של הכנסייה משנת 1433 – שפירושו כי כנראה מונה באותה שנה לאביר.
נשמרה חליפת מכתבים בינו לבין בן דודו ז'ואן דה מונפאלאו, בהם התווכחו על ההבטחה שלא קיים להינשא לאחותו של מרטורל; כבר במכתבים האלה הציג כישרון כתיבה.
כעבור שמונה חודשים של ויכוח הזמין מרטורל את מונפלאו לדו-קרב.
בוויכוח התערבה המלכה מריה, אמו של אלפונסו הראשון, מלך אראגון והנרי השישי, מלך אנגליה והסכסוך יושב בכך שמונפלאו שילם לאישה פיצוי.
במהלך הסכסוך שהה מרטורל כשנה באנגליה וטייל ברחבי אירופה, פגש אבירים רבים מארצות שונות ושמע מהם סיפורי הרפתקאות.
בשנים שלאחר מכן שירת כאביר אצל מספר אצילים קטלאנים.
ב־1444 מכר כמה קרקעות, אך העסקה הסתבכה ובעקבותיה נאסר אחיו של מרטורל ואילו הוא עצמו יצא לגלות.
בשנת 1460 החל לערוך את יצירתו הגדולה "טיראנט הלבן", שבהכנות לכתיבתה החל כנראה כבר כאשר חי באנגליה.
הוא מת בגנדיה בשנת 1465 או 1468 לפני שהספיק להשלים אותה.
את עריכת היצירה סיים ידידו האביר מרטי ז'ואן דה גלבה (Martí Joan de Galba), אבל גם הוא מת לפני שהיא יצאה לאור בעיר ולנסיה בשנת 1490. הרומן מספר על מסעותיו של אביר ברטוני באנגליה, צפון אפריקה, רודוס וקושטא.
היא מתארת בצורה מפורטת ואמינה ורֵאָליסטית יחסית לסוגה את חיי ימי הביניים המאוחרים ודנה בנושאים של מלחמה, גבורה ואהבה.
"טירנט הלבן" היא אחת היצירות הבולטות בסוגת עלילות האבירים שהיו נפוצות באותה תקופה במערב אירופה.
בדון קיחוטה מאת מיגל דה סרוונטס "טירנט הלבן" מוזכר כאחד הספרים שידידיו של קיחוטה שורפים, כדי להציל אותו משיגעונו והכומר אומר עליו שהוא הטוב ביותר בסגנונו, כי גיבוריו מתוארים כאנשים אמתיים שלא כמו בעלילות האבירים האחרות.
הספר תורגם לשפות רבות ועובד לקולנוע.
הז'ואנוויליים (שם מדעי: Joinvilleaceae) היא משפחת צמחים מסדרת הדגנאים.
תפוצת המשפחה במלזיה ובאיי דרום-מזרח אסיה והיא כוללת סוג אחד בלבד, ז'ואנווילאה (Joinvillea).
משפחת הז'ואנוויליים דומה לדגניים וקרובה אליה פילוגנטית, אולם נבדלת ממנה בפירותיה העסיסיים, בעוד לדגניים פרי יבש שקליפתו מאוחדת עם קליפת הזרע.
ז'וב (צרפתית: Job; 25 באוקטובר 1927 - 8 באוקטובר 2024) היה שם העט של אנדרה ז'ובן, קומיקסאי שווייצרי, מחבר טקסטים לסדרות קומיקס ותסריטאי לסרטים מצוירים.
ז'וב נודע בעיקר בתסריטים לסדרת הקומיקס "יאקארי - מעשיות על נער אינדיאני, המסוגל לדבר עם החיות".
ז'ובן נולד בדלמונט, בקנטון ז'ורה בשווייץ וסיים בית ספר לעיתונאות.
בשנת 1964 הקים את המגזין לתלמידים "Le Crapaud à Lunettes" (לה קראפו א לונט - הקרפדה עם משקפיים).
בגיל 39 בשנת 1966 פרסם את תסריטו הראשון.
בשנת 1967 הוא התחיל לשתף פעולה עם צייר הקומיקס דריב ושניהם יצרו את סדרת הקומיקס "ההרפתקאות של פיתגורס וחבריו".
גיבור סדרה קצרה זו הוא ינשוף גאון במדעי הטבע אך טייס גרוע, השותה באופן קבוע יין שרף אחרי שהתאושש מעלילותיו.
הסדרה פורסמה לראשונה ב-1967 ואחר כך הוצאה לאור בשני כרכים בשנים 1969 ו-1970. בסוף שנות ה-1960 פרסם בכתב העת לקומיקס "ספירו".
בשנת 1969 דריב הציע לז'וב לכתוב ביחד סדרה על יאקארי, הנער האינדיאני משבט סו היודע לדבר עם החיות.
במהלך מסעותיו ברחבי צפון אמריקה הוא מתוודע לחיות רבות.
הסדרה תורגמה למעל 17 שפות.
בשנת 1974 הקים ז'וב את המגזין "יאקארי" המוקדש לסדרות המצוירות על יאקארי.
בעקבותיה יצרו ז'וב ודריב שתי סדרות סרטים מצוירים לטלוויזיה בשנים 1983 ו-2005.
1991 בפסטיבל סיירה הוענקה לו תעודת כבוד על מפעל חייו.
Les Aventures de Pythagore et cie (הרפתקאותיו של פיתגורס וחבריו) - ב-3 כרכים
ז'ואן דה נובה הוא אי נמוך לא מיושב במצר מוזמביק בשלטון צרפת.
האי הוכרז כשמורת טבע על ידי צרפת.
האי התגלה על ידי האדמירל הספרדי בשירות פורטוגל חואן דה נובה שגילה אותו בשנת 1501, ומכאן שמו.
צרפת שולטת באי מאז 1897.
כריית גואנו באי החלה בתחילת המאה ה-20 ונסתיימה ב-1970. במהלך מלחמת העולם השנייה האי ננטש והמתקנים שבו הוחרבו כדי שלא יפלו בידי הגרמנים.
צוללות של גרמניה הנאצית נהגו לעגון באי.
באי מסלול נחיתה שאורכו 1,300 מטרים.
אורכו של האי הוא 6 קילומטרים ורוחבו כקילומטר.
מסביב לאי ישנן שוניות אלמוגים בשטח של 40 קמ"ר.
פני השטח שלו מיוערים ושטוחים.
האי, זוהה כאזור ציפורים בעל חשיבות (IBA).
באי ישנה מושבה קטנה יותר בת 100 שחפיות צהובות מקור.
היישוב האנושי באי החל בתחילת המאה ה-20 לכריית הגואנו.
במלחמת העולם השנייה האי ננטש ומתקניו שכללו האנגר, קווי רכבת ובתים הוחרבו כדי שלא יפלו לידי הגרמנים.
היישוב באי ננטש ב-1970 עת הופסקה כריית הגואנו.
כיום אין באי תושבי קבע, אך ישנו חיל מצב צרפתי קטן ותחנה מטאורולוגית (המידע מהתחנה נגיש ברשת האינטרנט).
ז'ואן רמון אי פרה (בקטלאנית: Joan Ramon i Pera, לעיתים נקרא בשם הספרדי "חואן" (Juan); נולד ב-22 בפברואר 1909 בווילסר דה מר שבספרד, נפטר ב-7 באפריל 1968 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן קטלאני-ספרדי ששיחק כחלוץ ונודע בשל תקופתו בברצלונה, בה שיחק בין 1926 ל-1935.
רמון, ששיחק כחלוץ, הצטרף לברצלונה ב-1926, והוא שיחק שם במשך 10 שנים, עד 1935. במהלך תקופה זו שותף ב-209 משחקים, בהם כבש 148 שערים.
שיתוף הפעולה שלו עם ז'וזפ סמיטייר, ממובילי הקבוצה באותה עת, היה פורה.
בתחילת דרכו מיעט רמון לשחק והוא לקח חלק במשחקי ידידות בלבד.
ברצלונה זכתה בגביע הספרדי לאחר הצטרפותו, מבלי שישתתף באף שלב בטורניר.
ב-1927 החל לשחק בתדירות גבוהה יותר.
הוא כבש 14 שערים, יותר מכל שחקן אחר בקבוצתו, במהלך זכיית קבוצתו באליפות קלטוניה לעונת 1927/1928. ברצלונה זכתה פעם נוספת בגביע הספרדי, ורמון כבש שער אחד ב-5 משחקים בדרך לגמר, בו לא שותף.
ברצלונה זכתה באליפות הראשונה של ספרד, ורמון פתח ב-5 משחקים במהלך העונה, מבלי להבקיע שער.
בעונה הבאה דעך מעמדו והוא השתתף במספר בודד של משחקים, הן בליגה הספרדית והן באליפות קטלוניה.
מ-1930 חזר לקחת חלק פעיל יותר במשחקיה של ברצלונה.
ב-5 באפריל 1931, בקלאסיקו נגד ריאל מדריד שנערך במחזור האחרון של הליגה, הבקיע רמון שלושער.
ברצלונה ניצחה 1–3 וסיימה את העונה במקום ה-4. היו אלו שעריו הראשונים בליגה הספרדית.
בעונה הבאה הוסיף להבקיע שערים בליגה הספרדית, עם שלושער בניצחון על דפורטיבו אלאבס וצמד בניצחון על ריאל סוסיאדד, וברצלונה הגיעה למקום השלישי.
עונת 1932/1933 הייתה הפורייה ביותר בקריירה של רמון.
הוא הוביל את מבקיעי הקבוצה בליגה עם 12 שערים שכבש, שכללו צמדים במשחקים מול ארנס גצ'ו, אתלטיק בילבאו וראסינג סנטנדר.
ברצלונה סיימה את העונה במקום הרביעי פעם נוספת.
לאחר צירופו של אלחנדרו מוררה סוטו הקוסטה ריקני, ובהמשך של ז'וזפ אסקולה, נדחק רמון החוצה מההרכב.
למרות זאת, המשיך להבקיע שערים בהזדמנויות שקיבל: בעונת 1933/1934 כבש 4 שערים ב-5 הופעות ובעונה שלאחר מכן 5 שערים ב-8 הופעות.
למרות חוסר הצלחתה בליגה, זכתה ברצלונה באליפות קטלוניה מספר פעמים נוספות.
בין 1931 ל-1936 השתתף במשחקיה של נבחרת קטלוניה, אם כי בשל תיעוד לקוי בתקופה זו, לא ברורה כמות המשחקים המדויקת בהם שיחק.
ז'ואן פוסטר אי אורטלס (בוולנסיאנית: Joan Fuster i Ortells, נהגה: ; 23 בנובמבר 1922 – 21 ביוני 1992) היה סופר ספרדי.
הוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים בשפה הקטלאנית, ועבודותיו תרמו להתעוררות השמאל הפרו-קטלני בתנועה הלאומית בוולנסיה במהלך תהליך הדמוקרטיזציה הספרדי.
תרומתו הפוליטית ניכרת בחיבור "Nosaltres, els valencians" , שבמסגרתו הוא טבע את המונח הארצות הקטלאניות בהתייחסותו לטריטוריות דוברות קטאלנית, שטענו לעצמאות מדינית מספרד.
הוא נולד בעיר סואקה ליד ולנסיה, ספרד, למשפחה מהמעמד הבינוני.
שני הוריו היו קתולים אדוקים.
אביו היה פסל מפורסם, שעיצב בעיקר פסלים בעלי אופי דתי.
בשנת 1941 הוא הצטרף לארגון הפשיסטי פלנחה , אולם מאוחר יותר הוא חזר בו מהשתייכותו לארגון.
ב-1947 סיים תואר במשפטים, ובשנת 1985 קיבל תואר דוקטור בפילולוגיה קטלאנית.
משנת 1946 עד שנת 1956 הפך שותף בניהול המגזין verbo עם חוזה אלבי.
בספריו הראשונים, שכללו בעיקר שירה, בלט במיוחד השיר Escrit per al silenci ("נכתב על הדממה").
בשנת 1952 הוא החל בשיתוף פעולה עם העיתונות של קהילת ולנסיה, ובייחוד עם העיתון Levante-EMV.
שנמשך עם כתיבת החיבורים "Destino" ו-"La Vanguardia".
לאחר כתיבת החיבור El descrèdit de la Realitat ("אמינותה של המציאות") ב-1955 הוא החל בקריירה בולטת כמסאי מסירותו האישית לנושאים הקשורים בוולנסיה הגיעה לשיאה בשנת 1962, עם פרסומה של עבודתו הידועה ביותר Nosaltres, els valencians ("אנחנו, אנשי ולנסיה").
ספר הזה, יחד עם Qüestió de Noms ("עניין של שמות") ו-El País Valenciano (המדינה הוולנסיאנית), הם ספרי יסוד על ההיסטוריה, על התרבות ועל בעיית הזהות הלאומית של הקהילה הוולנסיאנית, מנקודת מבט קטלונית-לאומית.
ב-1987 הוא איגד את שירותיו לקובץ הקרוי Set llibres de versos ("שבעה ספרים של פסוקים").
מחקריו אוגדו בקובץ הקרוי Llibres i problemes del Renaixentisme ("ספרים ובעיות של הרנסאנס") (1989), פרי עבודותיו משנות חייו האחרונות.
בשנת 1994 עבודותיו שלא פורסמו עד אז קובצו לקבצים Fuster Inèdit ("פוסטר שטרם פורסם") ו-Fuster Sabàtic ("פוסטר שנשמט").
למרות שכתיבתו כללה גם יצירות בדיוניות, הוא ידוע בעיקר בשל המאמרים שכתב, במיוחד אלו הנושאים רוח פוליטית.
עבודתו המשפיעה ביותר כאמור היא Nosaltres, els valencians ("אנחנו, הוולנסיאנים"), ואילו עבודות נוספות כגון Qüestió de Noms ("עניין של שמות") ו-Diccionari per a Ociosos ("מילון הבטלנים") (1963) מוכרים היטב בלאומיות הקטלונית.
הוא הפך להיות מנהיג רוחני של זרם הלאומיות הוולנסיאנית עד סוף המאה ה-20, והיה זה שהציג את רעיון הארצות הקטלאניות, שהטיף לאחדות של התרבות הקטלאנית, כפי שהוצע על ידי לאומנים קטלאנים.
בספרים האלה פוסטר טען כי הכרחי לחזק את מערכת היחסים של ולנסיה עם יתר האזורים דוברי הקטלאנית, כדי להגן על האוטונומיה התרבותית של ולנסיה.
בדרך זו הוא אף ביקש לבסס את הקהילה התרבותית של קטלוניה ולעודד את ההכרה בה.
במובן הזה, עבור רבים, פוסטר הוא הכותב הפוליטי המשמעותי ביותר של מסות בקטאלנית, שהופיעו לאחר מלחמת האזרחים בספרד.
פוסטר הוא חתן פרס ה-Premi d'Honor de les Lletres Catalanes מטעם עמותת Òmnium Cultural לשנת 1975, וחתן פרס ה-Medalla d'Or de la Generalitat de Catalunya מטעם הז'נרליטט דה קטלוניה לשנת 1983. בשנת 1984 הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברצלונה, ומהאוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה.
ב-1986 התמנה לפרופסור לספרות באוניברסיטת ולנסיה.
ב-11 בספטמבר, שנת 1981, שתי פצצות שהתפוצצו בביתו פגעו פגיעה קשה בספריית ביתו ובארכיון שלו.
אף אדם לא הועמד לדין, אך הסברה היא שהיה זה גורם ימני-קיצוני אנטי-קטאלני שהגיב בקיצוניות ואף ניסה לעצור בדרכים אלימות את הצלחתו הפוליטית והתרבותית של פוסטר.
ז'וּבְּרוֹנִי (בפולנית: Żubroń) הוא בקר גדול המהווה הכלאה בין ביזון אירופי לבקר הבית, והוא למעשה הגרסה האירופאית לביפאלו האמריקני.
השם "ז'וברוני" נבחר באופן רשמי מתוך מאות הצעות שנשלחו לשבועון הפולני פרזקרוי במהלך תחרות שאורגנה בשנת 1969 (הביזון האירופאי נקרא בפולנית ז'ובר).
הז'וברוני הוא בעל חיים כבד, מוצק ושרירי, עם מבנה גוף ארוך וכתפיים שריריות וגבוהות בדומה לביזון.
הוא חזק, עמיד בפני מחלות, וסובלני לתנאי מזג האוויר הקשים.
הזכרים דומים באופן כללי לביזון, להוציא את מבנה הראש שמוארך יותר ודומה לבקר וחסר קרקפת ענקית מעוגלת.
לזכרים יש רעמה שחורה קצרה על הגרון, וזקן קצר סמוך לסנטר, ולעיתים גם משטח צמרירי על המצח בדומה לביזון.
הנקבות דומות יותר לפרות רגילות, אך הכתף שלהן גבוהה ושרירית כשל הביזון.
הדו-צורתיות הזוויגית ניכרת היטב אצל הז'וברוני: משקל הזכר עד 1,200 ק"ג, ומשקל הנקבה עד 810 ק"ג.
הפרווה של הז'וברוני עבה ושעירה יותר משל הבקר.
צבע הפרווה אצל שני הזוויגים הוא כהה מאוד: החל משחור כחלחל, עד שחור מבריק וחום שוקולד כהה.
אזור הכתף והגב בהיר במעט משאר הגוף; לעיתים, הפרווה מפוספסת לסירוגין בפסים שחורים וחומים לא מוגדרים - באופן המזכיר במידה חלקית את פרוות הטיגריס.
הנקבות נבדלות מהזכרים בכתם לבן סביב השפתיים והאף.
הקרניים של הזכרים דומות לביזון אך ממוקמות על קטע מוגבה במצח בדומה לבקר, בעוד שהקרניים של הנקבות קטנות יותר, והן צומחות לכיוון מעלה ופנימה עם עיקול קטן בקצה לאחור.
הזנב של הז'וברוני ארוך ושעיר בקצהו, והרגליים קצרות יחסית.
העגלים הראשונים של הז'וברוני נולדים באמצעות ניתוח קיסרי, שכן ההמלטה אינה תקינה בפעמים הראשונות, אף על פי שהעגל בריא לחלוטין.
הזכרים עקרים בדור הראשון, בעוד שהנקבות פוריות, וניתן להכליא אותן בהצלחה עם בקר הבית או ביזון אירופאי, כשהזכרים שיוולדו יהיו פוריים.
הז'וברוני הראשון יוצר בפולניה על ידי ליאופולד ואליקי בשנת 1847, אף על פי שייתכן שהיו צאצאי כלאיים בין הביזון לבקר כבר בתקופות מוקדמות יותר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, מדענים רבים חשבו שהז'וברוני יכול לשמש כתחליף אפשרי לבקר הבית, לאחר שהתברר שהוא עמיד יותר לקור ופחות רגיש למחלות.
בנוסף, את הז'וברונים היה ניתן להחזיק גם בחוות מינימליות תחת כיפת השמים וללא תשתיות של מזון מפותחות, עם שטחי מרעה שוליים.
יתרונות נוספים באו לידי ביטוי בכמות הבשר הגדולה יותר שהיה ניתן להשיג מהז'וברוני, אשר מתאפיין בטעם מיוחד וברמות כולסטרול נמוכות מאוד שהופכות אותו גם לבריא.
משנת 1958, פיתוח עדרי ז'וברוני נמשך על ידי האקדמיה הפולנית למדעים במעבדותיה השונות, בעיקר בביאלוויזה ומולדיזקווה.
במהלך 16 השנים של הניסויים הראשונים, נולדו 71 ז'וברונים, כולל את הז'וברון הראשון בעולם שנולד לאם שאף היא ז'וברונית ב-1960. הז'וברונים יועדו להיות חלופה מועילה וזולה יותר לאחזקה מאשר בקר.
הניסויים נמשכו עד לשנות 1980, כשהתוצאות של התוכנית לא היו משביעות רצון.
בתקופה זאת, הניסויים הופסקו עקב מספר גורמים שונים שתרמו להחלטה זו: הקשיים החמורים של הכלכלה הסוציאליסטית הפולנית הובילו לכך שהגורמים האחראים לא רצו לבזבז משאבים על הניסויים המיותרים לדעתם, וכן עקב החששות שהז'וברונים יתרבו בטעות עם הביזון האירופאי שמצבו בבר היה בסכנת הכחדה ויזהמו את המאגר הגנטי של הביזון.
בעת הפסקת הפרויקט, היו שני מרכזים בולטים ששימשו לניסויים על הז'וברונים: לאנקו שבו היו 391 ז'וברונים, ופופילנו שבו היו 121 ז'וברונים; פרטים בודדים שהו גם בחוות ניסויים באסקאניה נובה בדרום אוקראינה.
לאחר שהופסק הפרויקט, הז'וברונים שנותרו צורפו לעדר שנשמר באזור מגודר בפארק הלאומי ביאלובייסקה.
החל משנת 2007, יש דיווחים בעיתונות הפולנית על המשכת הפרויקט של הז'וברונים בקארלואו שבאזור פולניה הגדולה.
ז'ואקים ברוגה אי ארס (בקטלאנית: Joaquim Brugué i Heras, נקרא לעיתים בשם הספרדי "חואקין" (Joaquín); 18 ביולי 1931; באניולס שבספרד - 5 באוקטובר 2001; ברצלונה שבספרד) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני ששיחק בשנות ה-50 של המאה ה-20 במדי ברצלונה בעמדת הבלם.
ברוגה נולד וגדל בעיירה באניולס, שבקרבת ז'ירונה שבקטלוניה.
הוא החל את הקריירה שלו בקבוצה של העיירה, באניולס.
ב-1949 הצטרף למחלקת הנוער של ברצלונה, מהבכירות בכדורגל בספרד.
כעבור שנה הועבר למשך שנה לאספנייה אינדוסטריאל, ששימשה הלכה למעשה קבוצת מילואים לברצלונה.
כעבור שנה שב לקבוצה, והוא זכה למעט הזדמנויות בשנותיו הראשונות בברצלונה.
את הופעת הבכורה בליגה הספרדית ערך ב-9 בדצמבר 1951, בניצחון 2 - 0 אצל לאס פאלמס.
כעבור שבוע הופיע פעם נוספת ואחרונה לעונה זו, וברצלונה זכתה בסיום העונה, עונת 1951/1952, בדאבל - זכייה באליפות ובגביע.
בעונה הבאה שותף ב-6 משחקי ליגה ובשני משחקים בגביע, וברצלונה השלימה זכייה שנייה ברציפות בדאבל.
בעונת 1953/1954 שיחק לסירוגין בברצלונה ובליגה השנייה במדי אספנייה אינדוסטריאל כמושאל, על מנת לצבור דקות משחק.
בעונת 1954/1955, כאשר גוסטאו ביוסקה סבל מפציעה חמורה, תפס ברוגה את מקומו במרכז ההגנה של ברצלונה.
במהלך עונה זו ערך 26 הופעות בליגה, וקבוצתו סיימה במקום השני.
בתחילת העונה הבאה המשיך לשחק בהרכב הקבוצה, אך כשביוסקה החלים, ברוגה מיעט לשחק.
את שערו הראשון והיחיד בליגה הספרדית הבקיע ברוגה ב-1 בינואר 1956, אז ניצחה ברצלונה את אספניול, יריבתה העירונית, בתוצאה 3 - 0. בעונת 1955/1956, עם דומנק בלמניה כמאמן, שב ברוגה למלא תפקיד משמעותי בהרכב הקבוצה.
ב-23 בספטמבר, בניצחון 7 - 3 על אתלטיקו מדריד, הבקיע ברוגה שער עצמי לרשת קבוצתו.
בסך הכול הופיע ב-24 משחקי ליגה בעונה זו, אך ברצלונה הגיעה למקום השלישי בלבד.
בסיום העונה זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי, כשברוגה אף פותח במשחק הגמר ב-16 ביוני 1957 בו גברה ברצלונה על אספניול בתוצאה 1 - 0.
בעונה הבאה פתח ברוגה ב-11 משחקי ליגה בלבד.
לקראת סוף העונה הוחלף בלמניה בהלניו הררה.
עמו זכתה הקבוצה בגביע ערי הירידים הודות לכך שגברה על לונדון XI בתוצאה המצטברת 8-2, כשברוגה פותח בגומלין שהסתיים בניצחון 6 - 0. לאחר מכן השתתף ב-5 משחקים בגביע, אך ברצלונה הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בחצי הגמר.
במשחק נגד סביליה ב-1958 נפצע באופן חמור, פציעה שסימנה את סוף הקריירה שלו.
כעבור מעל לשנה, הוא שיחק בעוד שני משחקים, והוא פרש מכדורגל, בהיותו בן 28 בלבד.
בסך הכול, הן במסגרות רשמיות ובן במשחקי ידידות, הופיע ברוגה 140 פעמים במדי ברצלונה, בהן הבקיע 7 שערים.
בנוסף להיותו שחקן ברצלונה, ערך ברוגה הופעה בודדת במדי נבחרת קטלוניה, הנבחרת הלא רשמית של חבל הארץ, ב-1958.
ז'ובנטודה הוא מועדון כדורגל ברזילאי המייצג את העיר קשיאס דו סול שבברזיל.
המועדון משחק בסרייה א', הליגה הבכירה בברזיל.
המועדון הוקם בשנת 1913 על ידי קבוצת מהגרים מאיטליה.
הוא שיחק באליפות ריו גראנדה דו סול.
בעקבות בעיות תקציביות בשנת 1971 הוא התאחד עם קבוצת קשיאס מאותו עיר.
בשנת 1994 הוא לראשונה העפיל לליגה הבכירה בברזיל.
בשנת 1999 הוא זכה בגביע ברזיל ובעקבות כך העפיל לגביע ליברטדורס.
בתחילת המאה ה-21 הקבוצה הדרדרה בהדרגה ובסוף ירדה לליגה הרביעית הברזילאית.
בשנת 2013 הקבוצה שיחקה בליגה הרביעית, אך מאז השתקמה ועתה היא משחקת בליגת העל.
ז'ואקים אלברטו שיסאנו (בפורטוגזית: Joaquim Alberto Chissano, נולד ב-22 באוקטובר 1939) הוא פוליטיקאי מוזמביקאי, שכיהן כנשיא השני של מוזמביק, בשנים 1986 עד 2005. הוא נחשב זה שהפך את מוזמביק ממדינה פגועת מלחמות לאחת הדמוקרטיות האפריקאיות המצליחות ביותר.
לאחר סיום נשיאותו, הפך שיסאנו למדינאי, שגריר ודיפלומט בכיר, הן לארצו והן לאו"ם.
שיסאנו גם כיהן כיושב ראש האיחוד האפריקאי בשנים 2003–2004.
ז'ואקים שיסאנו נולד בשנת 1939 בכפר הנידח Malhice באזור שיבוטו (Chibuto), מחוז גזה של מושבת מוזמביק הפורטוגזית של האימפריה הפורטוגזית.
שיסאנו היה התלמיד השחור הראשון שלמד בבית הספר התיכון היחיד במושבה, Liceu Salazar בעיר לורנסו מארקש (מפוטו המודרנית).
לאחר שעזב את בית הספר התיכון נסע לפורטוגל כדי ללמוד רפואה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ליסבון, אך נטיותיו הפוליטיות גרמו לו בעיות והוא עבר לצרפת, שם המשיך את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פואטייה.
ב-1962 הוא נסע לטנזניה, שם היה חלק ממייסדי פרלימו (FRELIMO), חזית השחרור של מוזמביק, שדרשה אוטונומיה מפורטוגל.
בשלב מאוחר יותר, מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן על הסכם לוסקה של 1974, אשר סלל את הדרך לעצמאותה של המדינה בשנת 1975. הנשיא החדש של מוזמביק, סמורה מקל, מינה אותו לשר החוץ של המדינה.
שיסאנו הפך למנהיג מפלגת פרלימו בשנת 1986, כאשר המטוס הנשיאותי של סמורה מקל התרסק באזור ההררי בדרום אפריקה.
הוא סיים את מלחמת האזרחים של מוזמביק ב-1992 על ידי משא ומתן על הסכם שלום עם כוחות המורדים שהבטיחו "שלא יהיו תביעות או עונשים" ונתן להם 50% מהמשרות בצבא מוזמביק.
מאוחר יותר, מורדי רנמו הקימו מפלגה משלהם.
בשנת 1992, שיסאנו למד את טכניקת המדיטציה הטרנסצנדנטלית והציג אותה בפני פקידי ממשלה אחרים ומשפחותיהם.
שנתיים לאחר מכן, הוא והגנרלים שלו הורו לכל השוטרים והצבא "לעשות מדיטציה פעמיים ביום במשך 20 דקות".
בנוסף, 16,000 חיילים ו-30,000 אזרחים לימדו את המדיטציה הטרנסצנדנטלית ואת הטכניקה המתקדמת שלה, טיסה יוגית.
על פי ספרות המדיטציה הטרנסצנדנטלית, אמר שיסאנו כי התוצאה היא "שלום פוליטי ואיזון בטבע בארצי".
לדברי טוביס דאי, שר הביטחון ב-2001, "ההשפעה הייתה מדהימה" וכללה הפחתה בפשע, הקטנת הבצורת והגדלה של פי שלושה מהצמיחה הכלכלית הצפויה.
ב-1993 קיבל שיסאנו תואר כבוד מאוניברסיטת Maharishi Vedic שבהולנד, וב-1994 ניהל משא ומתן על הסכם עם Maharishi Heaven on Earth Developement על פיתוח חקלאי של 20 מיליון דונם של "קרקע שאינה בשימוש", כשהתחלה ב-2.5 מיליון דונם של עץ, כותנה ופירות.
החוזה ל-50 שנה הבטיח 20% עד 40% מהרווחים לממשלת מוזמביק, אך פקידי ממשלה אחרים סירבו לעסקה.
שיסאנו נבחר מחדש לנשיאות ב-1994 (עם 53.3% מהקולות) ושוב ב-1999 (עם 52.9% מהקולות), כשניצח את מנהיג המורדים לשעבר, אפונסו דהלקמה .
בתקופת נשיאותו של שיסאנו, כמעט 3 מיליון בני אדם, כ-15% מאזרחי המדינה, יצאו מעוני קיצוני והארץ השיגה צמיחה כלכלית של 8%.
בנוסף, שיעורי תמותת הילדים בקרב ילדים מתחת לגיל חמש ירדו ב-35% והייתה עלייה של 65% בהגעה לבתי הספר היסודיים.
מאז שעזב את הנשיאות קיבל שיסאנו את תפקידו של המדינאי הבכיר, ופעל למען השלום באמצעות עבודתו כשגריר ומנהל משא ומתן לשלום של האו"ם.
הוא כיהן כיו"ר האיחוד האפריקאי מיולי 2003 ועד יולי 2004. ב-4 בדצמבר 2006 מינה מזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, את שיסאנו כשגריר המיוחד של המזכ"ל לצפון אוגנדה ודרום סודאן, על מנת לפתור את הסכסוך עם צבא ההתנגדות של האל (LRA).
ביום הולדתו ה-68 של שיסאנו, בשנת 2007, הוא זכה בפרס המכובד על הוקרת ההנהגה האפריקאית, שהוענק לו על ידי קרן מו איברהים והוא על סך 5 מיליון דולר.
שיסאנו נעדר מטקס הענקת הפרס בטענה כי הוא עדיין עובד על המשימה מטעם האו"ם בדרום סודאן.
לדברי שופטי הפרס, "החלטתו של מר שיסאנו לא להמשיך לקדנציה נשיאותית שלישית, חיזקה את בגרותה הדמוקרטית של מוזמביק והדגימה כי המוסדות והתהליך הדמוקרטי חשובים יותר מהאדם".
בשנת 2010, כתב שיסאנו מאמר עבור הפינגטון פוסט על מחסור במים באפריקה .
כיום, שיסאנו חבר ועדת הכבוד של קרן שיראק.
הוא גם מנכ"ל עצמאי של "Harmony Gold Mining", חברה דרום אפריקאית לכריית זהב מעל ומתחת לפני השטח, וכן חבר בולט בקרן סרז'יו ויירה דה מלו.
בשנת 2014 שיסאנו דיבר לטובת זכויות להט"ב באפריקה.
בשנת 2007, קופי אנאן הודיע על הנשיא לשעבר של מוזמביק כזוכה בפרס מו אברהים להישגי מנהיגי אפריקה על ידי קרן מו אברהים .
הנשיא שיסאנו זכה בפרס אברהים על הישגיו בהבאת שלום, פיוס, דמוקרטיה יציבה והתקדמות כלכלית לארצו אחרי מלחמת האזרחים בת 16 השנים, עד שנת 1992. הפרס מכיר גם בתרומה הגדולה שעשה מחוץ לגבולות ארצו.
יושב ראש קרן ז'ואקים שיסאנו ופורום ראשי מדינות וממשלות אפריקאיות לשעבר.
ז'ואקים שיסאנו נשוי למרסלינה רפאל שיסאנו.
הוא אב לארבעה ילדים ובנו קיבל מלגה לאוניברסיטת מהרישי הבינלאומית בפיירפילד , איווה.
שיסאנו ספג ביקורת על המשך ידידותו עם נשיא זימבבואה, רוברט מוגאבה, וטוענים כי בנו של שיסאנו, ניימפיין שיסאנו (אשר מת ב-2007), הבטיח תשלום על ההתנקשות בחייו של העיתונאי קרלוס קרדוזו.
ז'ואקים רודריגז אי אוליבר (בקטלאנית: Joaquim Rodríguez i Oliver; נולד ב-12 במאי 1979) הוא רוכב אופני כביש ספרדי לשעבר.
רודריגז נולד בברצלונה, הוא בנו של רוכב חובב שרכב בשנות השישים.
גם אחיו של רודריגז, אלברטו, הוא רוכב אופניים לשעבר.
הכינוי שלו ("פוריטו/"פוריטו רודריגז") ניתן
לו בפלוטון המקצועי, בימיו בקבוצת O.N.C.E.
ומשמעותו בספרדית זה "הסיגר הקטן".
רודריגז סיים במקום ה-49 בטור דה ל'אווניר.
2001: השתתפות ראשונה בגרנד טור
רודריגז סיים במקום ה-19 הכללי בוואלטה אנדלוסיה, ובמקום ה-33 במרוץ פריז - ניס.
הוא סיים במקום ה-11 בוואלטה ריוחה.
ונבחר לראשונה לגראנד טור, כאשר נכלל בסגל קבוצתו לג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-80 הכללי.
רודריגז סיים במקום השישי בקטע השישי של פריז - ניס, וסיים במקום ה-22 הכללי.
הוא סיים שישי במרוץ החד יומי, קלאסיקה פרימוורה.
2003: ניצחון בקטע בוואלטה אספנייה
רודריגז ניצח את הקטע השישי במרוץ פריז - ניס.
הוא ניצח את הקטע השמיני בוואלטה אספנייה, וסייע לחבר קבוצתו, איסידרו נוזאל, לסיים במקום השני.
רודריגז עצמו סיים במקום ה-26.
רודריגז הצטרף לקבוצה הספרדית, סאוניר דוואל.
הוא סיים שישי בוואלטה של אנדלוסיה, ועשירי בטירנו - אדריאטיקו.
הוא ניצח את מרוץ סטמנה - קאטאלנה, וסיים במקום ה-42 בוואלטה אספנייה.
2005: מלך ההר בוואלטה אספנייה
רודריגז סיים רביעי במרוץ קלאסיקה פרימוורה.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-80 הכללי, הוא סייע לבן קבוצתו, חואן מנואל גארטה הספרדי, לסיים במקום החמישי.
הוא סיים שני בוואלטה של בורגוס, וניצח את המרוץ החד יומי, אוריקולה איגוארה.
בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את קטגוריית מלך ההר עם 200 נקודות, וסיים במקום ה-38 הכללי.
התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הייתה בקטע ה-16, כאשר סיים רביעי.
2006: ניצחון בקטע בפריז - ניס
רודריגז הצטרף לקבוצת הספרדית קאס ד'פאר (כיום נקראת מוביסטאר), וניצח את הקטע החמישי בפריז - ניס וסיים במקום ה-42 הכללי.
הוא סיים שלישי במרוץ קלאסיקה פרימוורה, ובמקום ה-12 במרוץ לייז'–בסטון–לייז'.
הוא סיים 13 בטור דה רומאנדי, ו-14 בוולטה אה קטלוניה.
הוא רשם את התוצאה הבכירה שלו עד אז, בוואלטה אספנייה, כאשר סיים במקום ה-17.
רודריגז סיים עשירי במרוץ פריז - ניס, וסיים שלישי בקטע השביעי והאחרון במרוץ.
הוא סיים שני במרוץ גראן פרמיו מיגל אינדוראין, וסיים תשיעי בטור של חבל הבסקים.
הוא ניצח את מרוץ קלאסיקה פרימוורה, וסיים 11 במרוץ אמסטל גולד.
הוא ניצח את אליפות ספרד, לאחר שהקדים את אלחנדרו ולוורדה.
הוא ניצח את מרוץ וילאפרנסה דה אורדיזיה, וסיים חמישי בטור של לימוסיין.
2008: שישי בוואלטה אספנייה ובאליפות העולם
רודריגז ניצח את הקטע השלישי בטירנו - אדריאטיקו, וסיים שלישי במרוץ גראן פרמיו מיגל אינדוראין.
הוא סיים שמיני במרוץ אמסטל גולד, בלה פלש ואלון ובלייז'–בסטון–לייז'.
הוא סיים במקום ה-17 בג'ירו ד'איטליה, והגיע פעמים במקום השלישי, בקטעים 20 ו14. בוואלטה אספנייה, סיים במקום השישי הכללי, 6:50 דקות אחרי אלברטו קונטאדור המנצח.
בנוסף לכך, הוא סיים במקום השלישי בקטע ה-14, ובמקום ה-4 בקטע השביעי.
הוא סיים שישי גם באליפות העולם.
2009: מדליית ארד באליפות העולם
רודריגז ניצח את הקטע הרביעי בטירנו - אדריאטיקו, וסיים במקום ה-15 הכללי.
הוא סיים שני בלייז'–בסטון–לייז', לאחר שרק אנדי שלק הקדים אותו.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, אך פרש במהלך הקטע ה-11. הוא ניצח את הקטע השני בוואלטה של בורגוס, וסיים שביעי בוואלטה אספנייה, התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הייתה בקטע ה-13, כשהגיע במקום השביעי.
הוא זכה במדליית הארד באליפות העולם, לאחר שרק אלכסנדר קולובנב (מדליית כסף) וקאדל אוונס (מדליית זהב) הקדימו אותו.
2010 - ניצחון בוולטה קטלוניה ושלישי בוואלטה אספנייה
רודריגז הצטרף לקבוצה הרוסית קטיושה, הוא סיים שישי במרוץ פריז - ניס.
וניצח את הוולטה אה קטלוניה, כשהקדים את אקסייבר טונדו ב-10 שניות.
הוא ניצח את מרוץ גראן פרמיו מיגל אינדוראין.
בנוסף לכך, רודריגז ניצח את הקטע החמישי בטור של חבל הבסקים, וסיים במקום השלישי הכללי.
הוא סיים בלה פלש ואלון, כשרק קאדל אוונס מקדים אותו.
הוא סיים תשיעי בטור דה סוויס, ובחודש יולי נבחר לראשונה בחייו למרוץ הטור דה פראנס.
הוא ניצח את הקטע ה-12 לאחר שהקדים את אלכסנדר וינוקורוב, בנוסף לכך הוא סיים שני בקטע ה-17 ורביעי בקטע ה-14. בסופו של דבר סיים במקום ה-6. רודריגז השתתף גם בוואלטה אספנייה, ניצח את הקטע ה-14, וסיים במקום השלישי, 4:22 דקות אחרי וינצ'נצו ניבאלי המנצח.
2011 - ניצחונות בקטעים בוואלטה אספנייה, ובדופינה ליברה.
מקום שני במרוץ אמסטל גולד, ובלה פלש ואלון
רודריגז ניצח את הקטע הראשון בטור של חבל הבסקים, וסיים במקום ה-11. הוא סיים שני במרוץ אמסטל גולד, לאחר שרק פיליפ ז'ילבר הקדים אותו.
רודריגז סיים שני גם בלה פלש ואלון, גם שם, אותו ז'ילבר הקדים אותו.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, שם סיים במקום הרביעי.
בדופינה ליברה, רודריגז ניצח את הקטע השישי ואת השביעי במרוץ, וסיים במקום החמישי הכללי (2:51 דקות אחרי בראדלי ויגינס המנצח).
הוא ניצח את הקטע השני בוואלטה של בורגוס, ואת המרוץ כולו.
בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את הקטע השמיני וסיים במקום ה-19 הכללי.
הוא סיים שישי במרוץ ג'ירו ד'לאמיליה, ושלישי בג'ירו די לומברדיה.
2012 - ניצחון בג'ירו די לומברדיה ובלה פלש ואלון, מקום שלישי בוואלטה אספנייה, ומקום שני וניצחון בקטגוריית המאיצים בג'ירו ד'איטליה
עונת 2012 נחשבת לאחת המוצלחות בקריירה של רודריגז.
זה התחיל עם מקום שביעי כללי בטור של עומאן, וניצחון בקטע השישי ומקום שישי בטירנו - אדריאטיקו.
הוא ניצח את הקטע הרביעי והחמישי בטור של חבל הבסקים, וסיים במקום השני הכללי.
רודריגז ניצח את מרוץ הלה פלש ואלון, לאחר שהקדים את מייקל אלבסיני ואת פיליפ ז'ילבר בארבע שניות.
בג'ירו ד'איטליה, רודריגז ניצח את הקטע התשיעי וה-16, והוביל במרוץ.
הוא איבד את ההובלה רק בקטע האחרון, לאחר שהפסיד בנגד השעון 47 שניות לריידר הייסדל, שניצח את המרוץ.
רודריגז סיים שני, בפער של 16 שניות מאותו הייסדל.
הוא סיים שמיני בקלאסיקה סן סבסטיאן.
הוא התחרה גם בוואלטה אספנייה, וניצח שלושה קטעים (קטעים 6, 12, 14) וסיים במקום השלישי הכללי, 1:37 דקות אחרי אלברטו קונטאדור המנצח.
הוא סיים רביעי במרוץ מילאנו - טורינו, וניצח את מרוץ ג'ירו די לומברדיה, כשהקדים את סמואל סאנצ'ס ואת ריגוברטו אוראן.
2013 - ניצחון בג'ירו די לומברדיה, מדליית כסף באליפות העולם, רביעי בוואלטה אספנייה ושלישי בטור דה פראנס
רודריגז ניצח את הקטע הרביעי בטור של עומאן, וסיים במקום הרביעי הכללי.
הוא ניצח את הקטע החמישי וסיים חמישי בטירנו - אדריאטיקו.
רודריגז סיים שני בוולטה אה קטלוניה, לאחר שרק דן מרטין הקדים אותו ב-17 שניות.
הוא סיים שישי בלה פלש ואלון, ושני בלייז'–בסטון–לייז', לאחר שאותו דן מרטין גבר עליו.
הוא נבחר לטור דה פראנס, וסיים במקום השלישי הכללי (5:04 דקות אחרי כריסטופר פרום המנצח).
בנוסף לכך, רודריגז סיים שני בקטע ה-20, ושלישי בקטע ה-17. בוואלטה אספנייה, הוא ניצח את הקטע ה-19, וסיים במקום הרביעי הכללי (3:22 דקות אחרי כריס הורנר).
רודריגז סיים שני באליפות העולם, וזכה במדליית הכסף.
לאחר שרק רוי קושטה הקדים אותו.
הוא ניצח בפעם השנייה במוניומנט האיטלקי, ג'ירו די לומברדיה.
2014 - ניצחון בוולטה אה קטלוניה
רודריגז סיים רביעי בטור של עומאן, וניצח את הקטע השלישי בוולטה אה קטלוניה, בדירוג הכללי, רודריגז הקדים את אלברטו קונטאדור ואת טיג'יי ואן גארדרן, וניצח את המרוץ כולו.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה, ופרש לפני הקטע השביעי.
בטור דה פראנס, רודריגז לא בלט וסיים במקום ה-54 בלבד.
הוא סיים שלישי בקלאסיקה סן סבסטיאן, וסיים רביעי כללי בוואלטה אספנייה, 3:25 דקות אחרי אלברטו קונטאדור המנצח.
הוא סיים חמישי במרוץ מילאנו טורינו, ושמיני בג'ירו די לומברדיה.
2015 - ניצחון בטור של חבל הבסקים ושני בוואלטה אספנייה
רודריגז סיים במקום ה-13 בטירנו - אדריאטיקו, וסיים שלישי בקטע הרביעי והחמישי במרוץ.
הוא ניצח את הטור של חבל הבסקים, וניצח גם את דירוג המאיצים.
רודריגז ניצח את הקטע השלישי והרביעי במרוץ.
הוא סיים רביעי בלה פלש ואלון, ושלישי בלייז'–בסטון–לייז'.
הוא סיים שמיני בדופינה ליברה.
בטור דה פראנס, ניצח רודריגז את הקטע השלישי וה-12 במרוץ, וסיים במקום ה-29 הכללי.
בנוסף לכך, סיים במקום החמישי בקטגוריית מלך ההר, עם 78 נקודות.
הוא סיים חמישי בקלאסיקה סן סבסטיאן, וסיים שני בוואלטה אספנייה, 57 שניות אחרי פאביו ארו המנצח.
בנוסף לכך, ניצח את הקטע ה-15 במרוץ.
2016 - חמישי באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו
רודריגז סיים חמישי בטור של חבל הבסקים, ושמיני בלייז'–בסטון–לייז'.
הוא סיים שביעי בטור דה פראנס, 6:58 דקות אחרי כריסטופר פרום המנצח.
הוא סיים רביעי בקלאסיקה סן סבסטיאן, וסיים חמישי במקצה אופני הכביש באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באוקטובר 2016 הודיע רודריגז שיצטרף לקבוצת בחריין מרידה בעונת 2017. אך הוא הודיע על פרישה בדצמבר 2016, ולא רכב עבור קבוצת בחריין מרידה.
במקום זה, הפך לשגריר הקבוצה.
ז'ובנל מואיז היה פוליטיקאי ויזם מהאיטי, ששימש כנשיאה ה־42 של רפובליקת האיטי מ-7 בפברואר 2017 ועד שנרצח, ב-7 ביולי 2021.
טרם כניסתו לפוליטיקה עמד בראש חברת ייצוא.
בשנת 2015 שימש כמועמד "המפלגה ההאיטית טט קאלה" (לפי כינוי הנשיא הקודם, מישל מרטלי "ראש מגולח") Parti Haitien Tèt Kale - PTHK.
הוא לקח את המקום הראשון בבחירות לנשיאות אולם הבחירות בוטלו עקב אי סדרים.
בשנת 2016 זכה שוב בבחירות וב-2017 נכנס לתפקיד במקום הנשיא הזמני ז'וסלרם פריוור.
הוא כיהן בתפקיד עד לרציחתו, ב־7 ביולי 2021, על ידי מתנקשים אלמונים שחדרו למעונו.
ז'ובנל מואיז נולד ב-1968 בטרו-די-נור, במחוז צפון-מזרח של האיטי, להוריו אטיין מואיז, סוחר וחוואי, ולוסיה ברונו, תופרת.
בקיץ 1974 עברה המשפחה לבירה פורט-או-פרנס, בה למד מואיז בבית הספר היסודי הלאומי "דון דורלן", אחר כך בתיכון "טוסן לוברטור" ובמרכז לתרבות של המכללה הקנדית-האיטית.
בשנת 1988 התחיל ללמוד חינוך וגאוגרפיה, ובהמשך למד מדעי המדינה באוניברסיטת קיסקייה.
בתום לימודיו עבר ביחד עם אשתו, מרטין ז'וזף, אותה הכיר באוניברסיטה, לאזור הכפרי הסמוך לעיר פור-דה-פה, על מנת לעסוק בגידול בננות אורגניות וביזמות.
ברשותו היה מטע בננות שהשתרע על פני 100 דונם.
מואיז פתח בפור-דה-פה את חנותו הראשונה, עסק לחלקי חילוף למכוניות בשם 'JOMAR Auto Parts'.
בהמשך עסק בענף בקבוקי מים מינרליים והפך ליזם מצליח.
בשנת 2001 נבחר ללשכת המסחר והתעשייה במחוז צפון-מערב ואחר כך התמנה ליושב ראש.
מאוחר יותר נבחר למזכיר הכללי של לשכת המסחר והתעשייה של האיטי, שבמסגרתה דאג לשילובן ולייצוגן של כל לשכות המסחר האזוריות.
בשנת 2008 הקים את החברה ההאיטית לאנרגיה COMPHENER S.A, חברת חשמל אזורית שנועדה להשתמש באנרגיית השמש והרוח בעשרה כפרים במחוז צפון-מערב.
בשנת 2012 ייסד מואיז את חברת AGRITRANS S.A.
הקים בטרו די נור את המיזם החקלאי NOURRIBIO, ועזר בהקמת האזור לסחר חקלאי חופשי הראשון בהאיטי, שנועד להפוך קרקעות בלתי ניתנות לעיבוד לאדמות חקלאיות.
באמצעות מיזם זה התחילה האיטי לייצא בננות לגרמניה, לראשונה מאז 1954. על כך כונה לעיתים "איש הבננה" - Nèg Banann.
בשנת 2015 בחר בו הנשיא מישל מרטלי למועמד מטעם מפלגתו, המפלגה ההאיטית טט קאלה, לנשיאות.
במרכז מסע הבחירות העמיד מואיז את סוגיית פיתוח החקלאות הביו-דינמית כמנוע כלכלי למדינתו, ש-50% מתושביה חיים בכפרים.
מואיז תמך בהמשך מדיניותו של מרטלי - גישת הכול לחינוך, שרותי בריאות לכול, רפורמת האנרגיה, רפורמת המשפט, יצירת מקומות עבודה, הגנה על הסביבה, ופיתוח אקו-תיירות ואגרו-תיירות.
בבחירות שהתקיימו ב-15 באוקטובר 2015 קיבל מואיז 32.8% מהקולות והיה אמור להמשיך לסיבוב השני מול יריבו, ז'וד סלסטן.
אולם בסקר שנוהל על Haiti Sentinel, פורסם שמואיז קיבל למעשה רק 6% מהקולות וצופים רבים טענו לזיופים בתוצאות.
אלפי אנשים הפגינו ברחובות במחאה והבחירות נדחו.
ב-27 בנובמבר 2016 ניצח מואיז בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות עם 55.67% מהקולות.
בבחירות השתתפו מצביעים מועטים - 19.5% מתוכם.
הבחירות היו צריכות להתקיים באוקטובר אבל נדחו בגלל ההוריקן מת'יו שגרם לנזקים רבים והביא למותם של אלף אנשים.
במרץ 2017 הציג ג'ק גי לפונטאן (Lafontant), ראש הממשלה שמינה מואיז, את ממשלתו בפני הפרלמנט וקיבל את אישורו עם 95 קולות בעד, 6 נגד ו-13 נמנעים.
בנובמבר 2017 הודיע מואיז על הקמתו מחדש של צבא האיטי, שפוזר בשנת 1995.
מיולי 2018 התמודד מואיז עם הפגנות מחאה רבות של האופוזיציה וכוחות הסדר פתחו עליהן באש.
בספטמבר 2018 התפטר ראש הממשלה לפונטאן והוחלף בז'אן-אנרי סיאן (Céant).
ב-2019 החריפו ההפגנות במדינה בגלל פיחות המטבע והאינפלציה הגואה ואי יכולתו של הנשיא למלא את הבטחותיו.
בנובמבר 2019 הועלה שכר המינימום ב-20%.
במרץ 2019 פוטר ראש הממשלה בעקבות הצבעת אי אמון בפרלמנט.
הוא הוחלף על ידי ז'אן-מישל לאפן, שנאלץ גם הוא להתפטר אחרי זמן קצר.
ראש הממשלה החדש, פריץ-ויליאם מישל החזיק מעמד בתפקיד רק חודשים אחדים.
במרץ 2020 נכנס לתפקיד ז'וזף ז'וט (Jouthe).
ככל מדינות העולם, נאלצה גם האיטי להתמודד עם מגפת הקורונה.
בינואר 2020 הסתיים המנדט של הפרלמנט ושל שני שלישים מהסנטורים.
חוק הבחירות לא אושר על ידי חברי הפרלמנט והנשיא החל למשול באמצעות צווים.
המדינה נכנסה למשבר קשה בכל המישורים.
לפי דיווחים של ארגונים בלתי ממשלתיים, חדלו השירותים הממשלתיים מלפעול, נוצר מחסור במים, בדלק ובמזון לבתי היתומים.
היה קיים מחסור בתרופות וכשני מיליון תלמידים לא הלכו לבית הספר.
בנובמבר 2020 צמצם הנשיא מואיז בצורה דרסטית, באמצעות צו, את סמכויות בית הדין לעניינים פיננסיים ולסכסוכים מנהליים והפך אותו ל"גורם מייעץ" בלבד.
זאת מכיוון שבית הדין חקר שחיתויות של ממשלות האיטי בין השנים 2008–2016 והזכיר גם את הנשיא מואיז כחשוד ב"אסטרטגיה של מעילה" בניהול כספי המדינה.
אחת הסוגיות שהעלה בית הדין הייתה השימוש בתרומות הגדולות שקיבלה האיטי מממשלת ונצואלה, בראשותו של הוגו צ'אווס.
בהיעדר מועצה חוקתית, מועצת בחירות קבועה וסנאט מתפקד, התעוררו ספקות לגבי מועד סיום כהונתו של הנשיא מואיז.
מכיוון שנבחר בשנת 2016 ונכנס לתפקיד ב־7 בפברואר 2017, טען מואיז שהמנדט שלו מסתיים אחרי 5 שנים, ב־7 בפברואר 2022. האופוזיציה טענה שסיום כהונתו הוא שנה קודם לכן, ב־7 בפברואר 2021, ובאותו יום הכריזה המועצה העליונה של הרשות המשפטית על סוף כהונתו כנשיא.
הממשל ראה בכך ניסיון הפיכה.
למחרת הצהירה האופוזיציה שהיא ממנה כנשיא זמני, למשך שנתיים, את השופט ז'וזף מסן ז'אן-לואי.
כן הצהירה, שבפרק הזמן הזה תיערך חוקה חדשה, בהסכמה על ידי ועידה לאומית.
בתגובה החליט הנשיא להוציא לגמלאות שלושה שופטים מרדנים, כולל את השופט ז'אן-לואי, שלפי החוקה לא ניתן לפטרם מתפקידם.
ב־5 ביולי 2021, הודיע על מינויו של אריאל אנרי לראש הממשלה החדש, מתוך מטרה לקדם משאל עם לחוקה והיערכות לבחירות חדשות.
ב־7 ביולי 2021 נרצח מואיז במעונו הפרטי על ידי קבוצה של תוקפים אלמונים.
אשתו מרטין נפצעה בהתנקשות ואושפזה.
מואיז נרצח בלילה שבין ה-6 ל-7 ביולי 2021, על ידי קומנדו מזוין, במעונו הפרטי, ברחוב פלרן 5 ברובע פטיון ויל של הבירה.
החיסול בוצע בעזרת אקדח בחדרו שבקומה העליונה.
אשתו, שנפצעה בהתקפה, פונתה לארצות הברית וטופלה בבית החולים Jackson Memorial במאימי, פלורידה.
למחרת הרצח הודיע ראש הממשלה קלוד ז'וזף על הנהגת מצב חירום במדינה.
חודשים אחדים לאחר הרצח פרסם היומון האמריקאי הניו יורק טיימס ידיעה לפיה החזיק מואיז רשימה של סוחרי הסמים הראשיים במדינה, ושייתכן שמאמציו להיאבק בסחר הסמים היו הסיבה לרציחתו.
מואיז היה נשוי משנת 1996 למרטין מארי אטיין ז'וזף, חברתו ללימודים.
מאי 2018 - עיטור מסדר הירקן הזוהר של טאיוואן עם חגורה גדולה.
ז'וֹאַן ז'וֹרְדָן מורנו (בספרדית: Joan Jordán Moreno; נולד ב-6 ביולי 1994) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הקשר המרכזי וההתקפי בסביליה מהלה ליגה.
ז'ורדן גדל במחלקת הנוער של אספניול, אליה הצטרף בשנת 2011. בעונת 2012/2013 הוא רשם את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצת המילואים של אספניול ששיחקה בליגה הספרדית השלישית.
ב-21 באוגוסט 2014 חתם על חוזה לחמש שנים במועדון וקודם לקבוצה הבוגרת.
לאחר תשעה ימים רשם את הופעת הבכורה שלו בליגה הספרדית, כאשר נכנס כמחליף של אברהם בדקה ה-70 בהפסד הבית 1–2 לסביליה.
את שערו הראשון בקריירה הבוגרת הבקיע ב-10 בינואר 2016 בהפסד 1–2 לאייבר.
ב-26 ביולי הושאל לעונה אחת לריאל ואיאדוליד מהליגה הספרדית השנייה.
ב-13 ביולי 2017 חתם על חוזה לשלוש שנים במדי אייבר והפך לשחקן הרכב.
ב-27 ביוני 2019 חתם בסביליה תמורת 14 מיליון אירו.
ב-29 באוגוסט 2024 הושאל לעונה אחת לדפורטיבו אלאבס.
ז'ובנל הביארימנה היה נשיאה השני של רואנדה, משנת 1973 ועד 1994. הוא זכה לכינוי "קינאני", מלשון "קיניארוונדה" שפירושה "בלתי מנוצח".
הביארימנה היה דיקטטור, ונחשד בהונאת בחירות בגלל מיעוט הקולות המתנגדים לבחירתו: 98.99% מהקולות היו לטובתו ב-24 בדצמבר 1978, 99.97% מהקולות ב-19 בדצמבר 1983, ו-99.98% מהקולות ב-19 בדצמבר 1988. בתקופת שלטונו הפכה רואנדה לטוטליטריזם שבו אוכפי מפלגתו דרשו מאנשים לשיר ולרקוד בהערצת הנשיא באספות המוניות.
בעוד המדינה בכללותה התרוששה פחות במהלך כהונתו של הביארימנה, הרוב הגדול של הרואנדים נותרו בעוני קיצוני.
הביארימנה נולד ב-8 במרץ 1937, בגיסאניי, רואנדה-אורונדי, למשפחה עשירה משבט ההוטו.
לאחר שרכש השכלה יסודית, למד במכללת סנט פול בבוקאבו שבקונגו הבלגית, שם סיים תואר במתמטיקה ובמדעי הרוח.
בשנת 1958 הוא נרשם לאוניברסיטת לובניום, בקינשאסה, גם היא בקונגו הבלגית.
לאחר התחלת מהפכת רואנדה בשנה שלאחר מכן, הביארימנה עזב את לובניום ונרשם לבית הספר להכשרת קצינים בקיגאלי.
הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1961 והפך לעוזרו של מפקד הכוח הבלגי ברואנדה.
הוא התחתן עם אגאתה קנזיגה בשנת 1962.
בשנת 1963 מונה הביארימנה, בשל מעמדו המשכיל ואישיותו האטרקטיבית, לראש המשמר הלאומי ברואנדה.
באותו ינואר הוא הועלה לדרגת אלוף.
שנתיים לאחר מכן הוא התמנה לשר המשמר הלאומי והמשטרה.
ב-5 ביולי 1973, בעת שכיהן כראש מטה הצבא, תפס הביארימנה את השלטון בהפיכה נגד הנשיא המכהן גרגואר קאייבנדה.
ב-1975 הוא הקים את התנועה הלאומית הרפובליקנית לדמוקרטיה ופיתוח.
הממשלה נשארה כמעט כולה בידיים צבאיות עד 1978, אז אושרה חוקה חדשה במשאל עם.
במקביל, הביארימנה נבחר לכהונה של חמש שנים כנשיא.
הוא נבחר מחדש בבחירות כמועמד יחיד ב-1983 וב-1988.
בתחילה הסתיר הביארימנה את קרבתו לשבט ההוטו שאליו השתייך ולא ניכרה אפליה כלפי הטוטסים.
עם זאת, לאט לאט החלו להיבלט לעין באוניברסיטאות ובשירותים הממשלתיים מראות המוכיחים את קיפוחם של הטוטסים.
עם תחילת הפלישה מאוגנדה על ידי צבא החזית הפטריוטית ברואנדה, צבא מורדים שהורכב ברובו מהטוטסים הפליטים שעזר למוסווני של אוגנדה להשתלט על הנשיאות, תומכיו של הביארימנה התבצרו באקזו.("בית קטן" או "הבית של הנשיא"), אשר היה מורכב בעיקר מקבוצה בלתי רשמית של קיצונים מההוטו מאזור ביתו.
בין השנים 1975 ל-1990, התנועה הלאומית הרפובליקנית לדמוקרטיה ופיתוח וממשלת רואנדה היו לאחת.
ממשלות מקומיות ייצגו במקביל את המפלגה הרשמית כמו גם את הרשות המקומית.
המדיניות המשפטית והמפלגתית הועברה ונאכפה מראשי המדינה דרך היחידות המינהליות המקומיות, ובמיוחד המדיניות הכללית של אומוגנדה, בה נדרשו הרואנדים להקצות חצי יום עבודה בשבוע לפרויקטים תשתיתיים.
הביארימנה מתואר לעיתים כמתון אם כי אומרים שהמפלגה השתמשה בשיטות תעמולה ימניות, קידמה סדר יום פוליטי שמרני והייתה אנטי-קומוניסטית.
עם זאת, בשנת 1990, לפני פלישת החזית הפטריוטית של רואנדה (RPF) ובגלל הלחץ הגובר ממספר גורמים - בעלת בריתה והתומך הכלכלי העיקרי של רואנדה, צרפת, המממנים העיקריים שלה, קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי, הסכים הביארימנה לאפשר הקמה של מפלגות אחרות כגון התנועה הדמוקרטית הרפובליקנית, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, המפלגה הליברלית והמפלגה הנוצרית-דמוקרטית.
באוקטובר 1990 החלה מתקפה על ממשלתו של הביארימנה כאשר מורדים מהחזית הפטריוטית של רואנדה, פליטי רוצ'נדה משבט הטוטסי וגולים אשר שירתו בצבא אוגנדה (רבים בעמדות מפתח), חצו את הגבול מאוגנדה.
הביארימנה שהה באותה העת בעיר ניו יורק בפסגת האומות המאוחדות.
כאשר התפרסמו הידיעות על המתקפה, ביקש הביארימנה סיוע מצרפת בלחימה בפלישה.
ממשלת צרפת הגיבה בהעברת כוחות לעזרתו.
נשיא זאיר, מובוטו ססה סקו שלח גם הוא כמה מאות חיילים לסיוע.
החיילים הזאירים אנסו אזרחים רואנדיים בצפון המדינה ובזזו את בתיהם, ובשל כך דרש הביארימנה לגרש אותם תוך שבוע מהגעתם.
בסיוע צרפת, צבא רואנדה נהנה מיתרון טקטי גדול.
בסוף אוקטובר הם השיבו את כל האדמות שנלקחו על ידי החזית הפטריוטית של רואנדה והסיגו את המורדים כל הדרך חזרה לגבול אוגנדה.
הביארימנה האשים את ממשלת אוגנדה באספקת הנשק לחזית.
ממשלת רואנדה הודיעה ב-30 באוקטובר כי המלחמה הסתיימה.