tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי עדותו של מיילי, מקייב נכנס לאחורי הרכב בזמן שבונין נסע לכיוון מגרש חנייה סמוך, שם חנה ועבר לשבת לידו.
לאחר מכן נסע מיילי באקראיות במשך פרק זמן שתיאר כ"ארוך מאוד, מאוד".
בזמן שנהג, שמע מיילי את מקייב בוכה תוך כדי שבונין מכה ואונס אותו, בטרם כפה עליו להירדם בין זרועותיו.
מיילי עצר את הרכב והצטרף לבונין, ויחדיו הם הכו אותו ומחצו את צווארו באמצעות מפתח גלגלים.
לבסוף חנק בונין את מקייב למוות עם חולצתו, והשניים השליכו את גופתו בפח זבל בוואלנט.
ב-4 בפברואר נעצר בונין שנית בשל הפרת תנאי שחרורו ונותר במשמורת בבית הכלא במחוז אורנג' עד ל-4 במרץ.
ב-14 במרץ, עשרה ימים לאחר שהשתחרר ממעצר, חטף בונין את רונלד גטלין בן ה-14 לאחר שעזב את בית חברו.
הוא הוכה, נדקר באוזנו ובצווארו באמצעות דוקרן קרח, נאנס ונחנק למוות.
גופתו הקשורה נמצאה כעבור שבוע בדוארט.
ב-21 במרץ פיתה בונין את גלן ברקר בן ה-14 להיכנס לרכבו בזמן שניסה לתפוס טרמפ בדרכו לבית הספר.
ברקר נאנס, הוכה ונחנק למוות באמצעות חבל.
גופתו הייתה מלאה בסימני כוויות שנגרמו כתוצאה מסיגריה דלוקה, ופי הטבעת שלו הושחת בצורה חמורה על ידי החדרת חפצים זרים.
באותו היום נחטף ראסל רו בן ה-15 מתחנת אוטובוס בגרדן גרוב.
הוא הוכה במשך שמונה שעות עד שלבסוף נחנק למוות.
גופתו נמצאה ערומה לצד זו של ברקר ביער הלאומי של קליבלנד ב-23 במרץ.
ערב שישי אחד באותו החודש, הציע בונין לוויליאם ריי פו בן ה-17 טרמפ לביתו לאחר שהשניים עזבו את דירתו של פרייזר.
כעבור מספר דקות שאל אותו בונין אם ירצה לקיים עמו יחסי מין.
פו נלחץ למשמע השאלה החל לגמגם, ולאחר מספר דקות בהן לא דיברו, ניסה לצאת מהרכב בזמן שעצרו ברמזור.
בונין נשען קדימה ותפס אותו בצווארון חולצתו, גורר אותו חזרה לרכב.
הוא סיפר לו כי נהנה לחטוף גברים צעירים בערבי שישי ושבת, לקשור ולאנוס אותם בטרם חנק אותם למוות.
לאחר מכן אמר לו, "אם אתה רוצה להרוג מישהו, כדאי שתהיה לך תוכנית טובה ומקום להיפטר מהגופה עוד לפני שבכלל מצאת קורבן".
הוא התוודה בפניו שלא נמנע לרצוח אותו מתוך חמלה, אלא שחס על חייו כי שניהם נראו עוזבים את מסיבתו של פרייזר יחדיו.
פו הגיע לביתו בריא ושלם.
ב-24 במרץ חטפו בונין ופו את הארי טוד טרנר בן ה-15 מרחוב בלוס אנג'לס לאחר שהציעו לו עשרים דולר בתמורה ליחסי מין.
משסיימו לקשור ולאנוס אותו, הורה בונין לפו להכות אותו.
פו חבט בראשו ובגופו של טרנר בעזרת אלה במשך מספר דקות, ובונין חנק אותו למוות עם חולצתו.
הם השליכו את הגופה בפתח הדלת האחורית של בית עסק בלוס אנג'לס.
הנתיחה שלאחר המוות חשפה כי איבר מינו של טרנר הושחת, וכי גולגולותו נופצה בשמונה מקומות שונים בעזרת חפץ קהה.
ב-10 באפריל חטף בונין את סטיבן ג'ון ווד בן ה-16 בזמן שהיה בדרכו לבית הספר.
גופתו החבולה והעירומה נמצאה בסמטה בלונג ביצ'.
לא התגלו בזירה בגדים או ראיות כלשהן, והנתיחה שלאחר המוות גילתה כי ווד מת כתוצאה מחניקה.
ב-29 באפריל חנו בונין ובאטס את רכבם במגרש חנייה של סופרמרקט בסטנטון, משם חטפו את אחד העובדים, דרין קנדריק בן ה-19, לאחר שהציעו למכור לו סמים.
קנדריק נלקח לדירתו של באטס, בה השתלטו עליו והכניעו אותו.
בנוסף למעשי הסדום והחניקה האופיינים לכלל רציחותיהם, עליהם לא פסחו גם במקרה הזה, הכריחו השניים את קנדריק לשתות חומצת מימן כלורי ובכך גרמו לו לכוויות כימיות בפיו ובקיבתו.
לאחר מכן דקר אותו בונין עם דוקרן קרח באוזנו וקטע את חוט השדרה שלו.
גופתו הושלכה מאחורי מחסן כשדוקרן הקרח עדיין תקוע בראשו.
ב-12 במאי חטף ורצח בונין את לורנס שארפ, מכר בן 17 שהכיר מבעוד מועד.
מאוחר יותר אמר שהחליט להורגו כשהתעורר באותו הבוקר והחליט שנמאס לו להיות בסביבתו.
גופתו הושלכה מאחורי תחנת דלק בווסטמינסטר ונמצאה כעבור שישה ימים ב-18 במאי.
ב-19 במאי ביקש בונין מבאטס להתלוות אליו לרצח נוסף, אך לפי עדותו של באטס הוא סירב, ובונין נאלץ להמשיך לבדו.
הוא חטף את שון קינג בן ה-14 מסאות' גייט בזמן שחיכה בתחנת אוטובוס בדאוני, רצח אותו, ונפטר מגופתו ביוקאיפה.
לאחר מכן חזר לדירתו של באטס והתרברב בפניו על מעשיו.
בראשית 1980 החלו לקבל הרציחות שביצעו בונין ושותפיו תשומת לב רבה מצד התקשורת, ופרס בסך חמישים אלף דולר הוצע עבור מידע שיוביל לתפיסתם.
בונין אסף בלהיטות גזרי עיתונים שתיעדו את המצוד אחריו.
משזוהה קשר מוחלט בין מקרי הרצח החדשים ובין אלו שבוצעו ב-1979 החלו הרשויות מתחומי השיפוט השונים להצליב את המידע שברשותם בניסיון קולקטיבי לתפוס את הרוצח.
שישה שוטרים הקימו כוח מיוחד שהוקדש כולו למעצר חשודים אפשריים ולאיסוף ראיות.
בחודש מאי נעצר פו בגין גניבת רכב ונכלא בבית מעצר לקטינים בלוס פדרינוס.
ב-29 במאי שמע ברדיו שידור שעסק ברציחות וסיפר ליועץ משפטי מבית המעצר את המודוס אופרנדי שלפיו, לדעתו, פועל הרוצח, כפי שבונין סיפר אותו לו, חודשיים קודם לכן.
היועץ דיווח על חשדותיו של פו למשטרה, שבתורה ערכה ראיון מקיף עם פו.
המידע שסיפק יצר חשד חזק כי בונין אכן עלול להיות הרוצח, וחקירה מעמיקה יותר על הרקע שלו חשפה היסטוריה של הרשעות בגין הטרדה מינית ותקיפה של נערים.
צוות מעקב החל לבלוש אחר בונין ב-2 ביוני.
באותו היום שבו הונחו המעקבים נסע בונין יחד עם ג'יימס מייקל מונרו, הומלס ביסקסואל בן 18 שהתגורר בביתו, עד שנתקלו השניים בסטיבן ג'יי וולס בן ה-18 אשר חיכה בתחנת אוטובוס.
הם הזמינו אותו להיכנס לרכבם והציעו לו להתלוות לדירתם בהבטחה שיקבל מאתיים דולר אם יסכים לכך שיקשרו אותו בטרם יקיימו עמו יחסי מין.
בדירתו של בונין, וולס נקשר, נאנס והוכה.
השניים אמרו לו שהוא עומד למות לפני שחנקו אותו למוות עם חולצתו.
בונין הניח את גופתו בתוך קופסת קרטון, אותה השליכו הוא, מונרו ובאטס, מאחורי תחנת דלק נטושה בהנטינגטון ביץ'.
ב-11 ביוני, כעבור תשעה ימי מעקב, הבחינה המשטרה בבונין נוסע באקראיות ברחבי הוליווד ומנסה לשכנע נערים צעירים לעלות לרכבו ללא הצלחה, עד שלבסוף אסף את הרולד יוג'ין טייט בן ה-17. המשטרה עקבה אחריהם עד שהחנה בונין את רכבו במגרש חנייה שומם.
כאשר שמעו צרחות חנוקות וקולות דפיקה בוקעים מתוך הרכב, פרצו פנימה שלושה שוטרים סמוים בכדי לגלות את בונין אונס את הנער הכפות.
בונין נלקח למעצר והואשם באונס קטין וברצח של מירנדה.
נקבעה עבורו ערבות בסך מאתיים וחמישים אלף דולר.
ברכבו התגלו ראיות רבות ששימשו אותו לעינוייו כגון סכינים, חבלים וכלי בית חדים.
פנים הרכב היה מוכתם בדם רב.
בתא הכפפות מצאו החוקרים מחברת עם גזרי עיתונים המתארים את הרציחות.
אף על פי שבהתחלה טען לחפותו, הודה בונין באשמה לאחר שקיבל מכתב מאמו של קינג אשר הפצירה בו לחשוף היכן נמצאת גופתו של בנה.
במהלך מספר ימים התוודה בונין שחטף, אנס ורצח עשרים ואחד ילדים ונערים.
הוא לא הביע חרטה על מעשיו, אולם הפגין מבוכה רבה וצער על כך שנתפס.
שותפו העיקרי במסע ההרג, כך הצהיר, היה באטס, בעוד שמיילי ומונרו היו שותפים רק בכמה רציחות בודדות.
מאוחר יותר אמר לעיתונאי ששאל אותו מה היה עושה אם לא היה נתפס, "הייתי ממשיך להרוג, אני לא יכול להפסיק.
זה נהיה קל יותר אחרי כל אחד שהרגנו".
בונין קושר למרבית הרציחות באמצעות כתמי דם וזרע שהשאיר על הגופות, וכן בשל עשרות סיבי בד ירוקים בצורת טריסקל אשר הוכחו כשייכים לשטיח שנמצא ברכבו.
בנוסף לכך מצאו החוקרים שערות שהיו שייכות לבונין על שלושה מהקורבנות.
ראיות רפואיות חשפו כי שישה מהנרצחים נחנקו למוות באמצעות קשירה מיוחדת שהייתה אופיינית לבונין, דבר שהוגדר מאוחר יותר מפי התביעה כ"חתימה, סמלו של הרוצח".
אף על פי שעד ה-25 ביולי הואשם רק ברצח של גרבס, עד ה-29 ביולי הוגשו נגדו חמישה עשר אישומי רצח נוספים עליהם התוודה בחקירותיו, ושהפרקליטות האמינה כי ביכולתה להרשיע אותו בהם.
לסעיפים אלו נוספו אחד עשר סעיפי שוד, סעיף אחד של ביצוע מעשה סדום וסעיף אחד של ניסיון תקיפה.
ערבותו בוטלה וכתב אישום הוגש נגדו באופן רשמי ב-8 באוגוסט.
ארל הנסון, עורך דין בשירות המדינה, מונה להגן על בונין, ונותר בצוות ההגנה עד לאוקטובר 1981, אז הוחלף בויליאם שרבט ובטרייסי סטיוארט.
הודות לחקירתו של בונין, הצליחה המשטרה להשיג צו חיפוש לביתו של באטס בלייקווד.
החיפוש שנערך ב-25 ביולי חשף ראיות אשר קישרו את באטס לחלק מהרציחות עליהן בונין כבר התוודה.
הוא הובא בפני בית משפט מקומי והואשם בשישה סעיפי סיוע לרצח ושלושה סעיפי שוד.
בראיון לתקשורת בנוגע לחקירה מסר משרד השריף של לוס אנג'לס כי "אנו מאמינים שבונין ובאטס הם האחראיים למקרי החטיפה, העינויים והרצח של לפחות עשרים ואחד גברים צעירים בין מאי 1979 ליוני 1980".
אף על פי שטען לחפותו, הודה באטס כי התלווה לבונין בכל מקרי הרצח בהם הואשם, וכי אנס חלק מהקורבנות.
באטס התעקש על כך שהיה לו חלק קטן בלבד בעינוי הקורבנות, אבל הודה שהשתתף באופן פעיל באחד המקרים.
כמו כן טען כי לרוב היה נוסע באקראיות בזמן שבונין התעלל ועינה את הקורבנות באחורי הרכב, כשלאחר מכן היה עוצר בכדי לסייע לו בהחזקת הקורבן בזמן שהחמיר את עוצמת העינויים.
כאשר נשאל מדוע חלק מהקורבנות היו נתונים לעינויים קשים יותר מאחרים, אמר באטס כי בונין החמיר את עוצמת החבטות אם ניסו הקורבנות להתנגד למגעים מיניים מצדו.
ב-14 בנובמבר הובא באטס בפני השופט ריצ'רד אורוזקו בבית המשפט במחוז אורנג', שם הואשם בשלושה אישומי רצח נוספים אשר התרחשו באותו מחוז.
ב-31 ביוני נעצר מונרו בביתו בפורט הורון, מישיגן.
הוא הוסגר לקליפורניה והואשם ברצח של וולס, אך ב-14 באוגוסט טען לחפות מפשע בפני כל האישומים נגדו.
ב-22 באוגוסט נעצר מיילי בטקסס והואשם בידי הרשויות בקליפורניה ברצח של מירנדה ושל מקייב.
מעצרו התבצע לאחר שהתוודה על שתי הרציחות במהלך שיחת טלפון שניהל עם חברו, מה שעזר לבסס את הווידוי הראשוני של בונין.
בשימוע מקדים שנערך בלוס אנג'לס ב-2 בינואר 1981, טען בונין לחפותו בפני ארבעה עשר סעיפי אישום של רצח מדרגה ראשונה ועשרות סעיפים נוספים של ביצוע מעשי סדום, שוד ותקיפה.
בית המשפט הורה לבונין לחזור ב-7 בינואר עבור הגשת עתירות קדם משפטיות וקבלת ההחלטה הסופית בנוגע לתחילת המשפט, אשר נקבע ל-19 באוקטובר.
באותו יום הואשם באטס בחמישה סעיפי רצח ושלושה סעיפי שוד, אולם כעבור תשעה ימים נמצאה גופתו בתא הכלא בו שהה לאחר שתלה את עצמו עם מגבת באותה צורה בה חנק ויליאם בונין את הקורבנות שלו.
נתיחה שלאחר המוות חשפה כי באטס ניסה להתאבד לפחות ארבע פעמים לפני מעצרו.
עורך דינו, ג'ו אינגבר, העריך כי מצבו הדיכאוני הוחמר לאחר שחרור עדותו בשימוע המקדים, בה תיאר כיצד עונו הקורבנות לפני שנרצחו.
טרם משפטו של בונין הסכימו מיילי ומונרו להעיד נגדו בתמורה לכך שהפרקליטות לא תבקש לגזור עליהם את עונש המוות.
במקרה של מונרו, הסכים התובע המחוזי סטירלינג נוריס להימנע מהגשת סעיפי אישום בגין ביצוע שוד וביצוע מעשי סדום, ובמקרה של מיילי, קיבל התובע את שתי הודאותיו במסגרת הסדר טיעון וזאת בתמורה לשני מאסרי עולם מצטברים עם אפשרות לשחרור מוקדם אחרי עשרים וחמש שנה.
בונין הובא למשפט במחוז לוס אנג'לס ב-19 באוקטובר 1981, במסגרתו הואשם ברצח שנים עשר הקורבנות שנמצאו באותו תחום שיפוט.
הוא נשפט בפני ויליאם קין, שופט בית המשפט העליון, ומשפטו החל ב-5 בנובמבר.
התובע, סטרילינג נוריס, ביקש לגזור על בונין את עונש המוות עבור כל אחד מהאישומים שבגינם נשפט, והצהיר בנאום הפתיחה שלו בפני חבר המושבעים: "אנו נוכיח שהוא רוצח הכביש המהיר, כפי שהתרברב בפני מספר עדים.
אנו נראה לכם שהוא נהנה מהרציחות.
לא רק שהוא נהנה מהן, ותכנן להנות מהן, היה לו תיאבון בלתי ניתן לסיפוק - לא רק למעשי סדום, אלא לרצח".
נוריס הוסיף כי בונין פיתח דפוס מוכר ברציחותיו אשר אופיין בפיתוי הקורבנות לתוך רכבו לפני שהכניע וכפת אותם.
לאחר מכן, לדבריו, היה אונס את השבויים בין ותוך כדי ביצוע עינויים שונים בהם, עד שלבסוף היה מגיע לפורקן מיני ורוצח אותם.
מעבר לכך הרחיב כי בונין ניסה לטפח קבוצת אנשים שתשתתף במעשיו, ולרוב היה לוקח עמו טיפוסים בעלי מנת משכל נמוכה לעזרתו.
מיילי ומונרו העידו נגד בונין במשפט בלוס אנג'לס, ותיארו נרחבות ובפירוט רב את הרציחות אליהן התלוו.
בעדות שנמסרה ב-17 בנובמבר, אמר מונרו שזמן מה לאחר הרצח של וולס, נסעו הוא ובונין לסניף מקדונלד'ס וקנו המבורגרים עם כסף שלקחו מארנקו של הקורבן.
בזמן שאכלו את ההמבורגרים בביתו, צחק בונין ואמר, "תודה, סטיב, היכן שאתה נמצא".
מיילי העיד על השתתפותו ברציחתם של מירנדה ומקייב, ותיאר כיצד שניהם הכו ועינו אותם בעזרת מגוון כלים לפני שרצחו אותם.
הוא ציין כי שמע "מלא עצמות נשברות" כאשר בונין לחץ על צווארו של מירנדה עם מפתח גלגלים.
מספר אנשים שנכחו באולם בית המשפט יצאו החוצה כאשר שותפיו של בונין מסרו את עדותם, ומאוחר יותר אמרו כי הפרטים ששוחזרו עוררו בהם בחילה.
אסטרטגיית ההגנה הייתה לפגוע באמינותם של עדי התביעה, ולהציע לבית המשפט את הרעיון כי אופי התנהגותו של בונין נולד מתוך ההתעללות הפיזית, הרגשית והמינית שחווה לאורך ילדותו.
בכדי לתמוך בטענה זו, זימנו עורכי דינו את דוקטור דייוויד פוסטר, מומחה בנושא השפעות התפתחותיות של התעללות בילדים, אשר לאורך סדרת מפגשים גיבש הערכה פסיכולוגית על בונין.
פוסטר הביע את דעתו המקצועית בפני בית המשפט ומסר כי בעיניו, נטישתו החוזרת ונשנית של בונין על ידי הוריו והעובדה כי לא קיבל את ההגנה וההתייחסות הנחוצה לילד לצורך התפתחות פסיכולוגית בריאה, הובילו אותו לפתח בלבול וחוסר הבנה בנוגע להבדלים בין אלימות לאהבה.
בעדות נגדית, זימנה התביעה את הפסיכיאטר הפורנזי דוקטור פארק דיץ, מומחה להפרעות שליטה בדחפים וסאדיזם, אשר העיד כי הדפוס הכללי של התנהגותו של בונין אינו עקבי עם חוסר יכולתו לכאורה לשלוט בדחפיו.
בנוסף לכך העיד דיץ כי אופן פעולתו של בונין שיקף את יכולתו לתכנן מהלכים מורכבים, דבר שאישיות אימפולסיבית אינה מסוגלת לעשות.
בקצרה, סיכם כי בונין הוא סאדיסט מיני, וכי אף על פי שסבל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית, לא פגעו תנאים אלו ביכולתו לשלוט במעשיו.
על אף התנגדויות רבות מטעם ההגנה, ויתר דייוויד לופז, עיתונאי מקליפורניה, על חסינותו המשפטית והסכים להעיד נגד בונין בנוגע לשבעה ראיונות שערכו השניים בין דצמבר 1980 לאפריל 1981. בעדותו הצהיר לופז כי בונין הודיע לו שיסרב לדבר עם כתבים אחרים בתנאי שיסכים שלא לפרסם את הראיון לפרטי פרטים.
לופז הסכים וב-9 בינואר התוודה בפניו בונין שהוא רוצח הכביש המהיר וכי רצח עשרים ואחד בני אדם.
גילאי הקורבנות, אמר בונין, נעו בין 12 ל-19, כאשר הקורבן הצעיר ביותר, מקייב, הוא זה שנענה הכי מהר לפיתוייו.
בונין התוודה בפניו כי על אף שסלד מרעיון ההריגה, רצח את קורבנותיו מפני שנהנה "לשמוע ילדים מתים".
לופז העיד כי בונין התוודה שהרג קורבן אחד באמצעות אגרופים שהטיח בצווארו, ושהמניע העיקרי לכך שחשף בפני הרשויות את המקום בו זרק את גופתו של קינג הייתה העובדה שהשוטרים יאכלו המבורגרים בזמן שיחפשו אחריה.
בחקירה נגדית, ביסס צוות ההגנה הודאה מפי לופז כי ענה על שאלות התביעה לפי זיכרונו מהראיונות עם בונין שכן לא רשם את דבריו או הקליט אותו.
לופז התנגד בתוקף לטענה כי קיבל תשלום בתמורה לעדותו.
טיעונים אחרונים נשמעו החל מ-16 בדצמבר עד 22 בדצמבר 1981. בטיעון האחרון מטעם התביעה, תיאר נוריס את בונין כטיפוס אכזרי ובלתי ניתן לסיפוק, אשר פעל מתוך זדון בכוונת תחילת, והפיק עונג אדיר מהסבל שהטיל על קורבנותיו.
לאחר שתיאר נרחבות את העינויים שסבלו קורבנותיו של בונין, סיכם נוריס את דבריו בהפצרה בחבר המושבעים "לתת לבונין את מה שמגיע לו".
סנגור ההגנה שרבט פתח בטיעונו הסופי בפני חבר המושבעים ב-21 בדצמבר.
אף על פי שלא ביקש מהמושבעים באופן מפורש למצוא את בונין חף מפשע, ביקש שיפסקו את "פסק הדין ההגיוני ביותר" שיוכלו.
לאחר מכן עבר לעסוק באמינות חלק מהעדויות שנמסרו, במיוחד אלו של מיילי ומונרו, אשר הפכו לעדי מדינה, מה ששינה את עדותם, כך טען, בהתאם להנחיות המשטרה.
הוא הזכיר לחבר המושבעים כי חשף מקרים רבים של חוסר עקביות בעדותו של מונרו, והכריח אותו להודות ששיקר פעמים אין ספור.
כמו כן הזכיר את ההתעללות הרבה שחווה בונין כילד ואת האבחנות השונות שמסרו הרופאים בבית החולים באטסכדרו בין השנים 1969–1971. לסיכום אמר שתיק התביעה "מלא בחורים" והאשים את התובעים בשימוש ב"טקטיקות משפטיות מבחילות" בתקווה להרשיע לפיהן את בונין.
משפטו של בונין נמשך עד ל-6 בינואר כאשר חבר המושבעים מצא אותו אשם בעשרה אישומי רצח, אם כי לא עבור רציחתם של לנדגרן וקינג.
בזמן שגזר הדין הוקרא על ידי פקיד בית המשפט, קרובי משפחה וחברים של הקורבנות החלו לבכות.
למחרת הוגשו עתירות שונות בנוגע לעונשו העתידי של בונין, כאשר התביעה ביקשה לדון אותו למוות וההגנה למאסר עולם.
ב-20 בינואר מצא חבר המושבעים כי הנסיבות המיוחדות הנדרשות על פי החוק בקליפורניה (מספר רציחות רב יחד עם ביצוע שוד) התקיימו בכל עשרת אישומי הרצח בהם מצאו את בונין אשם, ובשל כך המליצו פה אחד שיקבל את עונש המוות.
בונין נוקה מאשמה בסעיפי האונס והרצח של קינג מאחר שהוביל את המשטרה לגופתו בדצמבר 1980, תחת ההסכם ששיתוף הפעולה עמם לא יוכל לשמש נגדו בבית המשפט.
כמו כן נוקה מאשמה בסעיפי התקיפה והרצח של לנדברג מאחר שלפי עדותו של לופז, בונין הכחיש בתוקף את מעורבותו במקרה במהלך ראיונותיהם.
ב-24 בפברואר גזר השופט קין על ויליאם בונין את עונש המוות עבור עשר הרציחות בהן הורשע, אותן תיאר כ"פגיעה דוחה ומבחילה בכבוד האנושי".
בונין הובא למשפט במחוז אורנג' השכן ב-21 במרץ 1983, והואשם בביצוע שוד וברצח ארבעת הקורבנות הנוספים אשר נמצאו בתחום השיפוט המחוזי בין נובמבר 1979 למאי 1980. הוא נשפט בפני שופט בית המשפט העליון קנת לי.
לפני פתיחת המשפט הועבר בונין מתא המוצאים להורג בבית הכלא סן קוונטין לתא בידוד, שם נותר עד לתום משפטו.
באותו הזמן ניסה סנגורו של בונין לשנות את מקום המשפט בטענה כי הסיקורים הנרחבים של המקרה בתקשורת יקשו למצוא חבר מושבעים שדעתו אינה מושפעת, אולם עתירה זו נדחתה בידי השופט לי אשר פסק כי המקרה לא זכה לפרסום רב במחוז אורנג' מאז הרשעתו הראשונה של בונין.
בריאן בראון, התובע מטעם המחוז, טען כי ארבעת הקורבנות נחטפו בזמן שתפסו טרמפים, נאלצו להתפשט בל כורחם ונכפתו בידיהם וברגליהם.
לאחר מכן נאנסו וספגו חבטות, עינויים, ומתו כתוצאה מחניקה.
בנוסף לכך הציגה התביעה מומחים אשר העידו על הקשירה המיוחדת בה השתמש בונין בכדי לחנוק את קורבנותיו ושהיוותה את "סימן ההיכר" שלו, וכן על השטיח שנח ברכבו של בונין שסיביו התגלו על מספר גופות; שתי ראיות המוכיחות כי כל הקורבנות נרצחו על ידי אותו אדם.
בתגובה תקף שרבט את אמינותו של מונרו, וטען כי בונין משמש כשעיר לעזאזל בידי ההגנה בניסיון לכסות על ארבעה מקרי רצח לא פתורים.
המשפט ארך שישה שבועות ובמהלכו זימנה ההגנה שני עדים בלבד, כאשר אחד מהם, מונרו, סיפר כיצד בונין יצר עמו קשר וביקש שישקר כאשר יגיע למסור את עדותו.
ב-2 באוגוסט 1983, מסר חבר המושבעים את החלטתו לאחר פחות משלוש שעות, וקבע כי מצא את בונין אשם בכל אחד מארבעת סעיפי הרצח, בנוסף לשלושת סעיפי השוד.
לאחר שלושה ימים נוספים בהם דנו המושבעים על העונש שימליצו להטיל עליו, הצהירו ב-22 באוגוסט שיבקשו להטיל עליו את עונש המוות בעוון כל אחד מהסעיפים.
ב-26 באוגוסט הטיל השופט ארבעה גזרי דין מוות על בונין, ותיאר אותו כ"סאדיסט בעל התנהגות פושעת ומפלצתית".
בונין נותר באגף המוצאים להורג בבית הכלא סן קוונטין במשך ארבע עשרה שנים בזמן שהמתין להוצאתו להורג באמצעות תא גזים.
במהלך מאסרו החל לכתוב ולצייר כתחביב, וקיבל פרסים שונים על עבודותיו האומנותיות ועל הסיפורים הקצרים והפואמות שכתב.
כמו כן התיידד עם הרוצחים הסדרתיים לורנס ביטקר, רנדי קראפט ודאג קלארק, איתם שיחק לעיתים ברידג'.
הוא שמר על קשר והתכתב עם מספר אנשים מחוץ לכותלי בית הכלא, ביניהם כמה מאמהות קורבנותיו.
בהתכתבויות אלו מעולם לא הביע חרטה או צער על שרצח את ילדיהן.
במקרה אחד, כתב לאמו של שון קינג שבנה היה הקורבן המועדף עליו מאחר שהיה "צרחן כל כך טוב".
כמו כן טען בפני עורכי דינו כי באטס היה האחראי האמיתי לרציחות, ושהוא בסך הכל היה עוזרו.
טענות אלו הופרכו בידי נוריס, התובע במשפט בלוס אנג'לס, אשר אמר על בונין לפני הוצאתו להורג כי "הוא היה המנהיג האמיתי, והוא בחר באנשים חלשים שיכל להשתמש בהם".
בונין הגיש מספר ערעורים בדבר הרשעותיו וכנגד גזר דינו.
הוא האשים את חבר המושבעים בכך שהיה מושפע לרעתו ואת הגנתו בכך שהתנהלה בצורה רשלנית ובזויה.
עבור ערעורים אלו שכר בונין עורכי דין חדשים, שתחילה עמדו על כך שעורך דינו הקודם, שרבט, סיפק הגנה לא הולמת במשפטיו בכך שנכשל להדגיש בפני חבר המושבעים את ההתעללות המינית שספג בונין בילדותו ואת התסמונת הדו קוטבית ממנה סבל.
לטענתם, העלאת הטענות הללו במשפטו הייתה הופכת את בונין לאנושי יותר בפני חבר המושבעים ועשויה הייתה להקל על גזר דינו.
בית המשפט העליון של ארצות הברית דחה את פניותיהם וסירב לשנות את גזר הדין.
אף על פי שדחה את ערעוריו של בונין, נזף בחומרה בית המשפט העליון בשופט קין על כך שכשל להקשיב לעצת התביעה קודם למשפט בלוס אנג'לס על כך שמונרו שקל את האפשרות לקבל ייעוץ משפטי משרבט, סנגורו של בונין.
אף על פי שקין הזהיר את שרבט מפני תרחיש אפשרי של ניגוד עניינים, הרשה לו לייצג את בונין.
בונין הוצא להורג באמצעות זריקת רעל בתוך תא הגזים של בית הסוהר סן קוונטין ב-23 בפברואר 1996, ארבע עשרה שנים לאחר מתן גזר דינו.
הוא האדם הראשון בהיסטוריה שהוצא להורג בצורה זו בקליפורניה.
בראיון האחרון שהעניק לתחנת רדיו מקומית פחות מיממה לפני מותו, אמר בונין שהשלים עם קיצו ההולך וקרב.
הוא חשף כי החרטה היחידה שלו היא שלא רדף אחר תשוקת נעוריו להפוך לשחקן באולינג מקצועי.
כשנשאל האם ברצונו להעביר מסר למשפחות הקורבנות, אמר: "הם חושבים שהמוות שלי יביא לסגירת מעגל, אבל זה לא מה שיקרה.
עוד מעט הם יגלו מה יקרה".
בשעה 18:00 הועבר מתאו לתא ההמתנה המיועד להוצאה להורג, שם אכל את ארוחתו האחרונה; שתי פיצות גדולות, שלושה ליטרים של גלידה ושלוש שישיות קולה.
הוא בילה את שעותיו האחרונות עם חמישה אנשים שביקש שיהיו בחברתו באותה שעה; שלושה מהם היו עורך דינו, כומר, וסופר ביוגרפיות.
מאוחר יותר אמרו שלושתם כי באותה שעה נראה שבונין השלים עם גורלו.
עורך דינו הוסיף שלקוחו לא הביע חרטה על מעשיו.
ב11:45 נלקח בונין לתא ההוצאה להורג.
מילותיו האחרונות, אותן מסר למנהל בית הכלא כשעה לפני מותו, היו כדלקמן:
אני חושב שעונש המוות הוא לא הפתרון לבעיות שעומדות לפנינו.
אני מרגיש שאנו שולחים מסר שגוי לאנשים.
אנשים צעירים מתנהגים כפי שהם רואים איך אנשים אחרים מתנהגים ולא איך שמלמדים אותם להתנהג.
הייתי מציע לאדם החושב לעשות מעשה המנוגד לחוק, לפני שיעשה זאת, שילך קודם כל למקום שקט ויחשוב על כך ברצינות.
בונין הוכרז כמת בשעה 00:13. הוא היה בן 49 במותו.
לפי מספר עדויות, חלפה ההוצאה להורג ללא בעיות מיוחדות או סיבוכים כלשהם, ובונין היה שרוי תחת השפעת סמי הרגעה לכל אורך שלביה.
אף אחד מבני משפחתו לא נכח בהוצאה להורג, אולם רבים מקרובי הקורבנות הגיעו בכדי לצפות.
ב-1 ביולי 1977, נכנע פטריק קירני והסגיר את עצמו למשטרה, לאחר שהפך לחשוד העיקרי בפרשה שכונתה "רציחות שקי הזבל".
לפני הסגרתו היה קירני עבריין נמלט במשך חודשיים לאחר שראיות פורנזיות שהתגלו קישרו אותה לרצח של ג'ון לה מיי בן ה-17. קירני הודה שרצח עשרים ושמונה ילדים וגברים צעירים, ונפטר מגופותיהם לצד כבישים מהירים בדרום קליפורניה.
בניגוד לבונין, נהג קירני לרטש את גופות קורבנותיו לפני שהכניס אותם לשקיות זבל והשליך אותן.
שלוש שנים לאחר מעצרו של בונין, שני שוטרי תנועה בקליפורניה עצרו את רנדי קראפט בן ה-38 כשניסה להיפטר מגופתו של נחת אמריקאי.
גופת הקורבן הושחתה ונחנקה למוות בדומה לעשרות גברים צעירים אחרים שגופותיהם נמצאו לאורך כבישי קליפורניה מאז 1972. חיפוש ברכבו של קראפט גילה מעטפה שהכילה יותר מחמישים תמונות פולורואיד של גברים צעירים, רובם תחת השפעת סמים או מתים, מוצבים בתנוחות מיניות.
חלק מהתמונות היו של קורבנות מאומתים.
אף על פי שנפטר מהגופות באופן דומה לזה של בונין, נהג קראפט לסמם את קורבנותיו קודם לכך שהיה שורף את איברי מינם עם מצית הסיגריות שברכב.
בשכלול סופי, ייתכן כי בונין, קראפט, וקירני היו אחראיים למותם של 131 בני אדם.
משפחתו של בונין סירבה לדרוש חזקה על גופתו לאחר הוצאתו להורג ב-1996, ובלית ברירה נשרפה גופתו בטקס פרטי ללא כל קרובי משפחה נוכחים.
אפרו פוזר מעל האוקיינוס השקט.
במהלך משפטיו ולאורך השנים שקדמו להוצאתו להורג, הועלו השערות רבות בנוגע לסיבות שהובילו את בונין לבצע את פשעיו, ולעיתים קרובות עלתה השאלה האם האשמה נחה בהתעללות הרבה שספג בילדותו.
מתנגדים ותומכים של עונש המוות החזיקו בדעה אחת כי בונין סבל מהתעללות גופנית ומינית חמורה, אולם טענותיו של עורכי דינו כי הרציחות היו תוצאה ישירה שנבעו מכך עוררו תרעומת וכעס.
במאמר שפורסם בארכיון סן פרנסיסקו שלושה ימים לפני הוצאתו להורג של בונין, כתב העורך רוברט מורס: "בונין עבר התעללות בילדותו.
ההתעללות הייתה רעה, אולם לא רעה כפי שהוא התעלל בקורבנותיו.
העולם מלא באנשים שיודעים לכתוב ולצייר וספגו אלימות דומה כילדים, אך מעט מאוד מהם הפכו לרוצחים סדרתיים.
שיעור הפשע נמוך יותר בקרב חולי נפש מאשר אצל אנשים 'נורמלים'.
לקרוא לרשע של בונין בשם מחלת נפש, כפי שעשתה ההגנה, או מחלה כלשהי, היא פגיעה בכבודם של חולי הנפש".
באטס לא הותיר אחריו מכתב התאבדות המסביר את מעשיו, אולם התכתבויות עם מכרים אשר נמצאו בתאו גילו כי היה שרוי תחת לחץ ומצוקה בשל החשיפה הקרבה של תמליל הראיות בו תיאר את העינויים שסייע לבונין לבצע, וחשש מהצורה בה ישפיע הדבר על חבריו ובני משפחתו.
אף על פי שטען בחקירתו כי השתתף ברציחות אך ורק מתוך פחד מבונין, אמר גם כי שרשרת הרציחות הייתה בעיניו "סיוט קטן ונחמד", והוסיף כי בונין "ממש נהנה מצלילי הצרחות.
הוא אהב לשמוע אותם צורחים..
מקויקר, הצעיר ששרד את התקפתו של בונין ב-1975 סבל מטראומה קשה בעקבות המקרה ובשנים הבאות חווה בעיות שינה וסיוטים, נשר מבית הספר והחל לצרוך סמים ואלכוהול.
על אף זאת הגיע לצפות בהוצאתו להורג של בונין ותיאר את החוויה כסגירת מעגל וכ"תחילת חייו".
בשנים הבאות פעל נמרצות בכדי למנוע משותפיו של בונין, מיילי ומונרו, להשתחרר לחופשי.
בראיון שהעניק ב-2011 אמר מקויקר שהסיבה העיקרית להשתתפותו בקמפיין נגד שחרורם היו המילים שאחת מאמהות הקורבנות אמרה לו לאחר שהעיד במשפטו הראשון של בונין: "אתה חייב לדבר בשם בני".
מונרו נידון לחמש עשרה שנות מאסר עד מאסר עולם בגין רצח מדרגה שנייה עבור השתתפותו ברציחתו של וולס ב-6 באפריל 1981. הוא הגיש ערעורים רבים בטענה כי לא ידע שבונין הוא רוצח הדרכים עד לאחר שהרגו את וולס, וכי הסכים להסדר הטיעון בו יודה באשמה מאחר שרימו אותו.
כמו כן שלח מכתבים רבים לבכירים שונים בהם כתב כי הוא מעדיף שיוציאו אותו להורג מאשר שייאלץ להעביר את שארית חייו מאחורי הסורגים עבור "פשע שלא ביצע".
ועדת השחרורים דחתה את כל בקשותיו של מונרו וכיום הוא שוהה בבית הסוהר מיול קריק.
תאריך השימוע הבא לשחרורו על תנאי נקבע ל-2029.
מיילי נידון ל-25 שנות מאסר בידי שופטת בית משפט העליון בוני לי סמית' ב-5 בפברואר 1982. גזר הדין הושת עבור הרצח של מירנדה, ועונש מאסר נוסף של עשרים וחמש שנות מאסר הוטל עליו במחוז אורנג' עבור החטיפה והרצח של מקייב.
תחילה הושם בבית הסוהר קורקורן לטיפול ושיקום בנפגעי סמים בקליפורניה, אולם מאוחר יותר הועבר לבית הסוהר מיול קריק.
לאורך שנות מאסרו ננזף מיילי פעמים רבות בשל החזקת והברחת סמים ואונס אסירים.
ב-25 במאי 2016, מת כתוצאה מפציעות שספג במהלך תגרה בין אסירים.
פו נידון לשש שנות מאסר עבור הריגה במקרה הרצח של טרנר מ-17 במאי 1982. תחילה הואשם ברצח מדרגה ראשונה, בנוסף לביצוע מעשה סדום ושוד, אולם חבר המושבעים מצא אותו חף מפשע בפני האישומים האלו.
הוא שהה במאסר פחות מארבע שנים והשתחרר בשלהי 1985.
הסרט "רוצח הדרכים" הופץ על ידי חברת ההפקה RLJ Entertainment (לשעבר Image Entertainment) ב-2010. הסרט מבוסס באופן ישיר על הרציחות שבוצעו בידי בונין ושותפיו.
הליהוק כולל את סקוט אנתוני לייט בתור ויליאם בונין ואת דאסטי סורג כורנון באטס.
ערוץ Investigation Discovery שידר ב-2014 סרט דוקומנטרי קצר בשם "רוצח הדרכים" העוסק במעלליו של בונין.
ויליאם שיין בירדסלי היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של איווה בשנים 1933–1941, כחבר בית הנבחרים של איווה בשנים 1947–1949, ולאחר מכן ועד מותו כמושל איווה ה-31.
ויליאם בירדסלי נולד ב-13 במאי 1901 בביקון, איווה לוויליאם בירדסלי, רוקח, ולקארי (לבית שיין) בירדסלי.
הוא גדל והתחנך בברימינגהאם שבמחוז ואן ביורן.
החל מגיל 11 הוא עבד לאחר שעות הלימודים בבית המרקחת של אביו שהיה במצב בריאותי קשה, ונפטר כשברידסלי היה בן 14. הוא סיים את לימודיו במכון באוון לרוקחות שבברנזוויק, מיזורי.
הוא לא למד בקולג', אך קרא ספרים רבים בהיסטוריה ובכלכלה.
ב-1919 נשא בירדסלי לאישה את שארלוט מאנינג מברמינגהאם, ולשניים נולדו שלושה בנים ושתי בנות.
בגיל 21, לווה בירדסלי, שהיה כמעט חסר פרוטה, כספים לרכוש בית מרקחת קטן בעיירה ניו וירג'יניה שבמחוז וורן.
הוא הצליח בעסקיו, והיה אהוב על הציבור.
ב-1932 הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של איווה מטעם מחוזות וורן וקלארק.
הוא היה מהסנאטורים המובילים, וב-1936, לאחר שנבחר לכהונה שנייה, הוא היה למנהיג סיעת הרוב.
ב-1940 הוא לא התמודד לכהונה נוספת בסנאט.
לאחר שרכש קרקע בשטח של 900 אקרים (3,600 דונם), פרש בירדסלי מהפוליטיקה והתרכז בעסקי החוואות והרוקחות.
אך לאחר שיושב ראש בית הנבחרים של איווה, שהיה גם הוא ממחוז וורן, נפטר בדצמבר 1946, התבקש ברידסלי להתמודד בבחירות המיוחדות לאיוש המושב שהתפנה ונבחר.
במושב בית המחוקקים של 1947 הוא היה תומך מרכזי בעבודה המאורגנת, ונאבק נגד החוק לאיסור התניית הקבלה לעבודה בחברות באיגודים המקצועיים.
החקיקה הזאת קיבלה את תמיכתו של המושל שכיהן כבר בתקופת כהונתו השנייה, רוברט בלו.
בסוף המושב, פנו כמה מהרפובליקנים לברידסלי כדי שיתמודד בבחירות המקדימות למשרת המושל.
בתחילה היו סיכוייו של ברידסלי להביס את המושל המכהן קלושים.
אך הוא קיבל את תמיכת ארגוני העובדים, ארגוני החקלאים וארגוני המורים.
במערכת הבחירות נסע ברידסלי אלפי מילים ונשא מאות נאומים.
עם התקרב מועד הבחירות המקדימות, הראו סקרי דעת הקהל על יתרונו של בלו.
בסקר שפורסם יום לפני הבחירות בעיתון דה מוין רגיסטר ניתנו סיכויים לניצחונו של בלו בקרב המצביעים הרפובליקנים, אך הוא גם דיווח שכמה דמוקרטים שקלו לחצות את הקווים ולהצביע בעד ברידסלי.
למעשה, חצייה המונית של הקווים של הדמוקרטים בכל רחבי המדינה גרמה לתבוסתו של בלו שזכה ב-127,771 קולות מול 189,938 קולות שקיבל ברידסלי.
ברידסלי נבחר לשלוש תקופות כהונה רצופות כמושל איווה.
המלצתו להפיכת ההתניה בחברות באיגוד מקצועי לצורך קבלה לעבודה לחוקית לא עלתה יפה.
עם זאת, בתחום החינוך הוא נחל הצלחות, לאחר שבית המחוקקים אימץ את המלצותיו שהמדינה צריכה להעניק סיוע בשיעור של רבע מעלות הפעלת בתי הספר הציבוריים של איווה.
"כתוצאה מתוכנית זו", הוא אמר, "השתפרו ההזדמנויות החינוכיות במדינה.
ילדינו כעת נהנים מההזדמנויות שטמונות בחובם של ביתי ספר טובים יותר ושל הוראה טובה יותר".
ברידסלי היה סולל כבישים נלהב ושכנע בהצלחה את בית המחוקקים לאמץ תוכנית לסלילת כבישים.
ב-1953 הוא דיווח "שהיקף סלילת הכבישים בשנה האחרונה הייתה נרחבת יותר בהשוואה לכל תקופה אחרת בהיסטוריה של המדינה".
הוא היה גאה במיוחד בסלילת הכבישים שנועדו לקשר בין החוות החקלאיות לשווקים.
הבטיחות בדרכים הייתה עניין נוסף שהוא דאג לו.
משטרת התנועה המדינתית הורחבה, והושם דגש על חינוך לבטיחות ולאכיפת החוק.
שיעורי הכשרה לנהגים בבתי הספר התיכוניים הוציאו מתוכם נהגים זהירים.
שימור הקרקעות והמים היה סוגיה חשובה נוספת בשנות כהונתו של בירדסלי כמושל.
הוא הקים את מועצת משאבי הטבע, ומרגע שזו החלה בפעולתה, יישרה איווה קו בקצב התקדמות פעולות השימור מול כלל האומה.
הוא גם היה גאה בהרחבת ובשיפור התוכניות למוסדות בריאות הנפש של המדינה ופיתוח מרפאות לבריאות הנפש בבתי החולים של איווה.
רפורמות נוספות שהוביל בירדסלי היו הרחבת הצוותים ושיפור המוסדות לבתי ספר להכשרת מורים.
ויליאם בירדסלי נהרג בתאונת דרכים ב-21 בנובמבר 1954, כאשר רכבו התנגש במשאית מצפון לדה מוין.
הוא נטמן בבית הקברות של ניו וירג'יניה.
ויליאם בונאר היה צייר דיוקנאות סקוטי.
בונאר נולד באדינבורו בשנת 1800. אביו תומאס בונאר היה צייר ומעצב פנים בעל מיומנות גבוהה.
בונאר גילה כישרון מוקדם לציור, ולמד אצל אחד המעצבים המובילים באותה תקופה.
כאשר ג'ורג' הרביעי ביקר באדינבורו בשנת 1822, בונר סייע לדייוויד רוברטס בעיצוב אולם הנשף הממלכתי הגדול אשר נערך לכבוד המאורע.
זמן קצר לאחר מכן, כמה שלטים שצוירו על ידו, עוררו את תשומת לבו של קפטן באזיל הול, שחיפש ועודד את האמן הצעיר.
בשנת 1824 תמונתו של מקבץ נדבות בסימטה, ביססה אותו כצייר מוכר בקרב הציבור, וזמן קצר לאחר הקמת האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1830 הוא נבחר לאחד מחבריה.
בונאר מת באדינבורו בשנת 1853 ונקבר בכנסיית סנט קאת'ברט בעיר.
האנדרטה שלו כמעט זהה לזו של אביו בבית הקברות שמת רק כמה שנים ספורות קודם לכן, ולכן משערים שהם נעשו על ידי דייוויד ווטסון סטיבנסון.
אחותו אליזבת ובתו אליזבת קבורות במקום אחר בבית הקברות.
הוא הותיר אחריו תמונות רבות, שכמה מהן נחרטו על ידי אחיו הצעיר, תומאס בונאר (1810–1873).
לבונאר מיוחס לעיתים קרובות את הפיקוח על השלמת אנדרטת סקוט בעקבות מותו בטרם עת של גיסו, ג'ורג' מייקל קמפ, שתכנן את האנדרטה ופיקח על השלמתה.
ויליאם הנרי דאדלי בויל, הרוזן ה-12 מקורק והרוזן ה-12 מאוררי (; 30 בנובמבר 1873 – 19 באפריל 1967) היה אדמירל בריטי אשר מילא תפקידים בולטים במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בויל נולד ב-30 בנובמבר 1873, בעיר פרנהאם שבסארי.
הוא היה השני מבין ארבעת בניו של אדמונד בויל, הרוזן העשירי מקורק, קולונל בצבא הבריטי.
אמו הייתה תרזה פפיס, בתו של צ'ארלס פפיס, הרוזן הראשון מקוטנהם.
ב-1886 הוא התגייס לצי הבריטי, והוצב בספינת האימונים אה"מ בריטניה כצוער.
ב-1888 הוצב כקצין מן המניין באוניית המערכה אה"מ מונרכיה.
ב-1890 הועבר לאוניית המערכה אה"מ קולוסוס אשר הוצבה בים התיכון.
ב-1 ביולי 1894 הוא הועלה לדרגת תת-לוטננט והוצב בספינת התותחים אה"מ ליזארד.
ב-1 באוקטובר 1895 הוא הועלה לדרגת לוטננט והוצב בסיירת אה"מ פיוריוס.
בנובמבר 1898 הוא הועבר לסלופ אה"מ דפנה שהוצבה בחופי סין.
בתפקידו זה, הוא השתתף בדיכוי מרד הבוקסרים.
ב-28 באוגוסט 1902 מונה למפקד אוניית המערכה אה"מ היברניה, ובינואר 1912 הוא הועבר לפקד על אה"מ סקרימסייר.
ב-30 ביוני 1913 הוא הועלה לדרגת קפטן.
ביולי 1913 הוא מונה לנספח הצי הבריטי ברומא, ובמסגרת תפקידו זה נשלח להשקיף מקרוב על מלחמת הבלקן השנייה.
בתחילת מערכת גליפולי, שימש בויל כקצין במטהו של הברון ומיס.
בספטמבר 1915 הוא מונה למפקד הסיירת הקלה אה"מ פוקס אשר הוצבה בים האדום.
בינואר 1916 הוא הועבר לפקד על פטרול הים האדום.
בתפקידו זה, הוא נצטווה לסייע למרד הערבי כנגד האימפריה העות'מאנית.
ביוני של אותה שנה, הוא הפציץ במשך שישה ימים את העיר ג'דה.
בנובמבר 1917 הוא מונה למפקד אה"מ ריפאלס.
ב-1 בינואר 1918 הוא הפך לאביר במסדר האמבט.
באפריל 1919 הוא מונה למפקד סיירת המערכה אה"מ טייגר.
ביולי 1921 הוא הועבר לפקד על בסיס הצי בדבנפורט.
ב-8 בנובמבר 1922 הוא מונה לשלישו הימי של המלך ג'ורג' החמישי.
ב-1 בנובמבר 1923 הוא הועלה לדרגת אדמירל משנה.
בספטמבר 1926 הוא מונה למפקד שייטת הסיירות הראשונה, וב-12 ביוני 1928 הועלה לדרגת תת אדמירל.
בדצמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד צי המילואים.
ב-1 בנובמבר 1932 הוא הועלה לדרגת אדמירל.
במרץ 1933 הוא מונה למפקד צי הבית.
ב-16 ביולי 1935 הוא הפך לאביר הצלב הגדול של מסדר האמבט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, נבחר קורק להוביל את מבצע קתרין - תוכנית של הצי הבריטי להשתלט עם הים הבלטי ולנתק את זרם עפרות הברזל שקיבלה גרמניה הנאצית משוודיה.
המבצע בוטל באופן רשמי בינואר 1940. לאחר מכן, מונה בויל למפקד משלחת צבאית בריטית-צרפתית אשר תכננה לסייע לפינלנד במלחמת החורף כנגד ברית המועצות.
גם תוכנית זו בוטלה, מכיוון שפינלנד החליטה להיכנע לסובייטים בחודש מרץ.
באפריל 1940, מונה בויל למפקד משלחת צבאית שנועדה להשתלט על עיר החוף האסטרטגית נרוויק בנורווגיה, אשר נכבשה בידי הגרמנים.
כוחות הצי של בויל הפציצו את העיר מהים, ולאחר מכן הנחיתו כוחות יבשתיים בריטיים, צרפתיים ופולניים ליד העיר.
בסיוע הדיוויזיה הנורווגית ה-6, הצליחו הכוחות היבשתיים לכבוש את נרוויק.
עם זאת, לנוכח התקדמות הגרמנים במערכה על צרפת, נאלצו בעלות הברית להתפנות מנורווגיה בתחילת יוני.
בתפקידו האחרון שימש בויל כראש ועדת חקירה מיוחדת שמינה וינסטון צ'רצ'יל.
הוועדה חקרה את התנהגותו של האדמירל ג'יימס סומרוויל במהלך קרב קייפ ספרטיבנטו.
הוועדה לא מצאה כל פסול בהתנהגותו של סומרוויל.
לאחר מכן פרש בויל מהצי.
ב-24 ביולי 1902, נישא בויל לפלורנס קפל (1871-1963), בתו של ויליאם קפל, הרוזן השביעי מאלבמארל.
הוא נפטר בביתו בלונדון ב-19 באפריל 1967.
ויליאם בורת'וויק ג'ונסטון היה צייר נוף והיסטוריה סקוטי, אספן אמנות ואוצר גלריה.
מילא תפקיד חשוב בהקמת הגלריה הלאומית של סקוטלנד, ושימש כאוצר הראשי הראשון שלה.
ויליאם בורת'וויק ג'ונסטון, נולד באדינבורו, היה בנו של ג'ון ג'ונסטון, עורך דין באדינבורו, במקור מלנרקשייר.
אביו אמו מתו כשהיה צעיר מאוד, והוא ואחיו הצעיר ג'יימס הועברו להשגחתו של מר קנינגהם, כומר הקהילה של דאנס, ברוויקשייר, שם למדו בבית הספר.
שני האחים נכנסו לאחר מכן למשרדי עורכי דין באדינבורו.
הצעיר המשיך כעורך דין לאורך כל חייו, והפך לפקיד של השופט לורד בנהולם.
ב-13 ביוני 1861 הוא נשא ויליאם ג'ונסטון לאישה את אלן, בתו של ג'יי סי בראון.
ויליאם, שלא אהב את העיסוק במשפטים, הקדיש את עצמו בסופו של דבר לציור, החל ב-1836 כדי לתרום לאקדמיה הסקוטית המלכותית.
מינואר 1840 עד מאי 1842 הוא השתתף בשיעור העתיקות של האקדמיה בניהולו של ויליאם אלן.
למעט יוצא מן הכלל ב־1843, כשהיה בנסיעות, הוא היה מיוצג בכל תערוכה של הגוף הזה עד שנת מותו.
עד 1847 הוא מופיע בקטלוגים בשם 'ויליאם ג'ונסטון', אך באותה שנה הוא הוסיף לחתימתו את שם אמו בורת'וויק.
ב-1840 נבחר למקורב, וב-1848 כחבר מן המניין באקדמיה הסקוטית המלכותית.
ב-1850 הפך לגזבר, תפקיד שהכשרתו העסקית הכשירה אותו היטב.
ב-1842 הוא ביקר באיטליה בחברת Vatcher, צייר בצבעי מים, שהתגורר תחילה בוונציה, ולאחר מכן עם אלכסנדר וויסון הצייר ברומא, שם התרשם רבות מיצירותיו של יוהאן אוברק.
הוא חזר לסקוטלנד בתחילת 1844.
תמונותיו המוקדמות יותר של ג'ונסטון היו בעיקר נופים ונושאים מוכרים, ובאלה הוא טיפל ביתר פירוט מאשר ביצירות המאוחרות שלו, שכללו ציורים היסטוריים רבים.
"לואי ה-11 מצרפת" ו"סצנה בהולירוד, 1566" (שניהם הוצגו ב-1855, האחרון נמצא בגלריה הלאומית של סקוטלנד), מייצגים את מיטב יצירותיו בשמן, והסצנה שלו מתוך קיטס הייתה ציור חשוב בצבעי מים.
הוא למד ציור מיניאטורי אצל רוברט תורבורן בלונדון, וביצע דיוקנאות רבים בצורה זו.
יצירותיו מראות כישרון ותחושה אמיתית לאמנות, אך בשל התקופה המאוחרת יחסית שבה התמסר לציור הוא מעולם לא הצליח לרכוש שליטה מלאה וקלה על טכניקות רבות.
ג'ונסטון היה בולט יותר כאנין טעם וכאספן מאשר כצייר, ולניסיון שלו היה ערך רב בהקמת הגלריה הלאומית של סקוטלנד ב-1858, כאשר מונה לאוצר הראשי הראשון על ידי הלורדים של האוצר.
הוא ערך את הקטלוג התיאורי וההיסטורי של הגלריה, ובכוחו ומיומנותו בניהול משא ומתן העשיר מאוד את האוסף.
הוא כתב מדי פעם על נושאי אמנות בכתבי עת ובעיתונות יומית, ומספרים שהוא גילם את המהות של כמה הרצאות על אמנות סקוטית מאת דייוויד לאינג בשני מאמרים שתרם ל-North British Review ב-1858 וב-1859. הוא השלים את כתב יד של יצירה על תולדות האמנות בסקוטלנד, אך לאחר מותו היא הושמדה בשוגג.
ג'ונסטון היה אספן בלתי נלאה של יצירות אמנות וחפצים מהעת העתיקה.
ג'ונסטון הלך לעולמו ב-5 ביוני 1868, בגלוסטר רוד 3, אדינבורו, ונקבר בכנסיית סנט קאת'ברט.
ויליאם בלייר ברוס, באנגלית: William Blair Bruce (8 באוקטובר 1859 – 17 בנובמבר 1906) היה צייר קנדי.
הוא למד בצרפת והפך לאחד הציירים האימפרסיוניסטים הראשונים של קנדה.
הוא התגורר רוב חייו בצרפת ובשוודיה, שם יצר יחד עם אשתו השוודית קרולינה בנדיקס-ברוס את אחוזת האמנים ברוסבו, שהוסבה מאוחר יותר לשמורת טבע.
ויליאם בלייר ברוס נולד ב-8 באוקטובר 1859, בהמילטון, אונטריו, קנדה, הוא היה בנו של ויליאם ברוס, יליד 1833 בסקוטלנד, שהיגר להמילטון עם אשתו ג'נט בלייר ב-1837.
בתחילה למד ברוס משפטים בהמילטון קולג' אך התכוון להיות אדריכל, ולמד זמן מה במכון המכניקה בהמילטון, בשנת 1877. הוא עבד עבור משרד אדריכלים בשנים הבאות.
בני משפחתו היו בעלי נטייה מוזיקלית ואמנותית והבחינו בכישרונו של ברוס בגיל צעיר.
ב-1881 שלחו אותו לפריז ללמוד, מסע שהתארך לאורך השנים.
הוא חזר לקנדה רק בשתי הזדמנויות קצרות.
בפריז השכלתו הייתה באקדמיה ז'וליאן וכללה סצנות ז'אנר וכמה נושאים נוספים.
כמו אמנים אחרים באותה תקופה הוא רצה לחוות את סצנת האמנות הפריזאית והצטרף לתחרות בסלון השנתי.
הוא גם נסע למושבת האמנים בברביזון שם הוא וקבוצת חברים אמנים שכרו קוטג' בשנת 1882, שם דור חדש של אמנים שוודים, כמו קארל לרסון, אשתו קארין ברגו, ברונו ליליפורס ואוגוסט סטרינדברג הקימו מושבה.
הוא התוודע לאימפרסיוניזם ולציור בשטח או ל"ציור בחוץ", סגנון שהעדיף לעבוד איתו.
הוא גם הפך לאחד הציירים האימפרסיוניסטים הראשונים של קנדה.
ברוס הציג בסלון בשנת 1882. עבודותיו זכו לביקורות חיוביות, אך בשנה שלאחר מכן ביטחונו העצמי ומצבו הכספי הידרדרו.
הוריו לא לגמרי התלהבו מסגנון הציור החדש שלו אבל הוא התעלם מהם והחל ליצור ציורים גדולים מאוד.
ה-Temps Passé שלו הוצג בסלון 1884. למרות הצלחה הוא נותר בקשיים כלכליים.
לאחר מכן סבל ברוס מהתמוטטות עצבים וחזר בחיפזון לקנדה בפעם הראשונה.
כדי להחמיר את בעיותיו, ספינת הקיטור ברוקלין, הנושאת כ-200 מיצירותיו, טבעה במפרץ סנט לורנס ב-8 בנובמבר 1885.
בקיץ 1885, ברוס פגש את הפסלת השוודית קרולינה בנדיקס בצרפת.
הם התאהבו וכשברוס חזר לקנדה, היא ערכה ביקור פתע בליווי אחיה גוסטב, כדי לשכנע אותו לחזור לפריז.
הם היו מאורסים בסתיו 1886, וחזרו לאירופה ב-1887.
ברוס חזר לצרפת אמן נועז יותר.
ב-1887, הוא וקבוצת אמנים אחרים כמו הצייר האמריקאי תיאודור רובינסון, נסעו לג'יברני שם חלקו בית, ובהשפעת קלוד מונה שגר בסמוך, ציירו מספר רישומים אימפרסיוניסטיים מרשימים.
ב-1888, עם שובו לפריז, צייר את "צייד הפאנטומים", שהפך להצלחה מיידית בסלון וסימן את שיא הקריירה שלו.
הוא ובנדיקס התחתנו בשגרירות בריטניה בסטוקהולם ב-4 בדצמבר באותה שנה.
היא סיפקה אנרגיה ויציבות לברוס לאורך חייו וגם הפכה לדוגמנית האהובה עליו.
במאי 1889 חזרו בני הזוג לגרז וברוס כתב לאמו ש"גרז היא שיפור גדול על ברביזון, מדינה אחרת לגמרי".
חודש לאחר מכן, מכר ברוס גם כמה ציורים לאמן האמריקאי וולטר גיי, שביקר באותה עת את בגרז.
ברוס ובנדיקס-ברוס המשיכו לערוך ביקורים שנתיים בגרז עד 1894. הם שכרו בית קטן, שהיה בעבר ביתם של קרל לרסון ואשתו קארין.
בשנת 1895 עשו בני הזוג מסע קצר להמילטון בקנדה, שם צייר ברוס בשמורת ששת האומות.
לאורך שנות ה-90, הם ניהלו חיים בוהמיינים, נסעו לקאפרי, איטליה ושוודיה, שם התאהבו בגוטלנד.
בשנים 1900–1906, בני הזוג יצרו בית קיץ בשם Brucebo (בשוודית: "הבית שבו גר ברוס") בגוטלנד.
כאן, ברוס צייר, עסק קצת בארכאולוגיה חובבנית והתרועע עם המקומיים, בעוד שבנדיקס-ברוס עבדה עם פסלים ותחריטים וטיפלה בגן ובבעלי החיים הרבים שאספה.
ברוס מת באופן פתאומי ב-17 בנובמבר 1906בגיל 47, ובנדיקס-ברוס התמקמה לצמיתות בברוסבו.
לאחר מותו של ברוס, נערכה בפריז בשנת 1907 תערוכת הנצחה של 122 מיצירותיו.
קרולינה תרמה 29 מציוריו לעיר המילטון.
תרומה זו הפכה לבסיס הגלריה לאמנות של המילטון שנפתחה ב-1914. אף שברוס נהנה ממוניטין טוב לקראת סוף חייו עם 15 השתתפויות בסלון (פריז) תערוכות בלונדון, טורונטו, סטוקהולם, באפלו והשפיע על אמנים צעירים רבים בקנדה, הוא נותר עד 2015 עלום יחסית.
חלק גדול מהיצירה שלו ניתן לראות בברוסבו, שהוא מוזיאון המנוהל על ידי קרן ברוסבו.
בנדיקס-ברוס התגוררה בברוסבו עד מותה ב-16 בפברואר 1935.
ויליאם ג'ון בולו היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית ה-12 בשנים 1927–1931. הוא היה ראשון מושלי המדינה מטעם מפלגתו, ומועמד המפלגה שקיבל את מספר הקולות הגבוה ביותר בבחירות למשרת המושל עד אז.
לאחר תום כהונתו כמושל ועד 1943 כיהן בולו כסנאטור מטעם מדינתו.
ויליאם בולו נולד ליד מוסקו שבאוהיו, כבנם של ג'וזף ואליזבת (לבית אבנדורף) בולו, זוג ממוצא גרמני.
הוא גדל והתחנך בעיר הולדתו, וב-1893 סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת מישיגן.
בולו נישא פעמיים: לקתרין ג'.
רידי, ולשרה (לבית ג'ונסון) פארנד.
ב-1893 עבר בולו לדקוטה הדרומית.
הוא התגורר בסו פולס, שם הוא עבד עבור משרדו של ג'ו קירבי.
לאחר מכן הוא נסע בסוס ועגלה לברספורד, שם הוא הקים משרד עורכי דין משל עצמו וסייע לפיתוח העיירה.
ב-1898 נבחר בולו לסנאט של דקוטה הדרומית.
בעת מגוריו בברספורד, הוא שימש במשך 25 שנים כפרקליט העירוני בשנים 1902–1927, למעט השנים 1912–1913 בהן הוא כיהן כראש העיר.
ב-1918 הוא גם כיהן כשופט המחוז.
ב-1924, בעקבות מותו של מועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת המושל, נבחר בולו כמחליפו.
בבחירות הכלליות הוא נוצח ניצחון גורף על ידי סגן המושל המכהן, קארל גנדרסון.
ב-1926 ניצח בולו את גנדרסון בניסיונו של זה האחרון להיבחר לתקופת כהונה שנייה ונבחר כמושל דקוטה הדרומית.
הוא נבחר לכהונה שנייה ב-1928 ובסך הכול כיהן כמושל מ-4 בינואר 1927 - 3 בינואר 1931. כמושל, העניק בולו חנינה למהמרת פוקר אליס לאחר הרשעתה בהברחת משקאות חריפים ובסעיפים נוספים שהיו קשורים לניהול בית בושת.
ב-1930, במקום להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, התמודד בולו בבחירות לסנאט של ארצות הברית, והביס בבחירות הכלליות בהפרש קל את הסנאטור המכהן והמושל לשעבר ויליאם מקמסטר.
ב-1936 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה בסנאט גם כן בהפרש קל.
ב-1942 הוא ניצב בפני התנגדות חזקה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בשל התנגדותו למדיניות החוץ של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא נוצח בבחירות המקדימות על ידי המושל לשעבר טום ברי.
במשך כל ימי חייו החזיק בולו במקום מגורים רשמי בברספורד, והצביע שם מרחוק.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, הוא פרש ובילה את שארית חייו בוושינגטון.
בשנותיו האחרונות בריאותו הייתה רופפת, ובמשך ארבע שנותיו האחרונות הוא היה עיוור.
העיר ברספורד כיבדה ב-1959 את בולו במהלך חגיגות 75 השנים להקמתה.
במסגרת זו נקרא הפארק העירוני על שמו.
ויליאם בולו נפטר בוושינגטון כמעט תשעה חודשים לאחר מכן ב-26 בפברואר 1960, בגיל 91. הוא נטמן בבית הקברות הקתולי סנט ג'ון שבברספורד לצד רעייתו הראשונה קתרין.
ביתו שבברספורד הוכנס ב-1986 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בולטון היה חבר קונגרס אמריקאי שכיהן קדנציה אחת וייצג את המחוז השני של מרילנד מ-1949 עד 1951 עד שהובס על ידי הגנרל הרפובליקני ג'יימס דוורו.
בולטון נולד ב-2 ביולי 1885 ליד וייטפורד שבמרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובבית הספר St.
Francis Parochial במחוז בולטימור, מרילנד.
הוא השלים את לימודי המשפטים באוניברסיטת בולטימור ב-1909, והפך לעורך דין במשרד פרטי.
בין השנים 1941 ל-1946 כיהן כשופט בטוסון, מרילנד.
בולטון כיהן כחבר הסנאט של מרילנד בין השנים 1946 ל-1948. הוא נבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בקונגרס ה-81 מ-3 בינואר 1949 ועד 3 בינואר 1951. ב-1950 נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ה-82 ושוב נכשל ב-1954.
בכהונתו הקצרה בסנאט של מרילנד הציע תיקון מרחיק לכת לחוקת מרילנד שאושר על ידי מצביעי העיר בולטימור כדי להגביל את יכולתה של העיר לספח חלקים ממחוז בולטימור, דבר שהיה בעבר זכות של העיר.
לאחר כהונתו בקונגרס, כיהן בולטון כמנהל ההגנה האזרחית של מחוז בולטימור ב-1951, ומת בבולטימור ב-22 בנובמבר 1964. הוא קבור בבית הקברות הר מריה של טוסון.
ויליאם בובינג ויק (בדנית: William Bøving Wick; נולד ב-1 במרץ 2003 בשארלוטלונד שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת החלוץ במיינץ מהבונדסליגה.
בובינג גדל במחלקת הנוער של פ.צ.
קופנהגן, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדנית.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שני שערים, וזכה עם המועדון באליפות דנמרק.
ב-30 באוגוסט 2022 חתם בשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית.
ויליאם בלאונט היה פוליטיקאי, בעל אדמות ואב מייסד אמריקאי שהיה אחד החותמים על חוקת ארצות הברית.
הוא היה חבר במשלחת קרוליינה הצפונית בוועידת החוקה של 1787 והוביל את המאמצים של קרוליינה הצפונית לאשרר את החוקה ב-1789 בוועידת פאייטוויל.
לאחר מכן הוא שימש כמושל היחיד של הטריטוריה הדרום-מערבית ומילא תפקיד מוביל בסיוע לטריטוריה להתקבל לאיחוד כמדינת טנסי.
הוא נבחר לאחד מהסנאטורים הראשונים של טנסי בארצות הברית ב-1796, וכיהן עד שגורש בשל בגידה ב-1797.
בלאונט, שנולד למשפחה בולטת בקרוליינה הצפונית, שימש כמנהל שכר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא נבחר לבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית ב-1781, שם נשאר בתפקיד זה או אחר במשך רוב העשור, למעט שתי קדנציות בקונגרס הקונטיננטלי ב-1782 וב-1786. בלאונט דחף את המאמצים בבית המחוקקים לפתוח את האדמות ממערב לאפלצ'ים להתיישבות.
כמושל הטריטוריה הדרום-מערבית, הוא ניהל משא ומתן על הסכם הולסטון ב-1791, והביא אלפי דונמים של אדמות אינדיאניות תחת שליטה אמריקאית.
כספקולנט קרקעות אגרסיבי, בלאונט רכש בהדרגה מיליוני דונמים בטנסי ובמערב הטרנס-אפלאצ'י.
בנוסף, היו בבעלותו גם עבדים.
השקעות הקרקע המסוכנות שלו הותירו אותו בחובות, ובשנות ה-90 של המאה ה-18, הוא קשר קשר מרצונו שבריטניה הגדולה תשתלט על לואיזיאנה ופלורידה בשליטה ספרדית בתקווה להגביר את מחירי הקרקע המקומיים.
כשהמזימה נחשפה ב-1797, הוא גורש מהסנאט והפך לנבחר הציבור הפדרלי הראשון שעמד בפני הדחה.
עם זאת, בלאונט נשאר פופולרי בטנסי וכיהן בסנאט של המדינה במהלך השנים האחרונות לחייו.
בלאונט נולד ב-6 באפריל 1749, ביום ראשון של חג הפסחא ברוזפילד, ביתו של סבו מצד אמו, ג'ון גריי, בווינדזור, פרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוא היה ילדם הבכור של ג'ייקוב בלאונט (1726–1789) וברברה גריי בלאונט.
בני בלאונט עלו בהדרגה לגדולה במחצית הראשונה של המאה ה-18, כאשר סבו ואביו של ויליאם בנו בהתמדה את הון המשפחה.
בשנים שלאחר לידתו של ויליאם, ג'ייקוב בלונט בנה מטע, בלאונט הול, במחוז פיט, קרוליינה הצפונית.
מחוץ למורים, לוויליאם ולאחיו הייתה השכלה פורמלית מועטה, אך הם היו מעורבים במיזמים העסקיים של אביהם בגיל צעיר.
ג'ייקוב בלאונט גידל בעלי חיים, כותנה וטבק, ייצר טרפנטין והפעיל טחנה ומסלול מרוצי סוסים עבור הקהילה המקומית.
רכישות הקרקע שלו, שהיו מורכבות מכמה אלפי דונמים עד סוף שנות ה-60 של המאה ה-18, לימדו את בניו את פוטנציאל הרווח של ספקולציות אגרסיביות בקרקע
במהלך התקוממות הרגולטורים של סוף שנות ה-1760 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-18, בני בלאונט נשארו נאמנים לממשלת קרוליינה הצפונית.
ג'ייקוב בלאונט, שופט שלום, סיפק לצבאו של המושל ויליאם טריון אספקה בזמן שצעד כדי להביס את הרגולטורים בקרב אלמנס ב-1771. וויליאם בלאונט, יחד עם אחיו ג'ייקוב וג'ון גריי בלאונט, היו בין חייליו של טריון, אם כי הם ראו מעט פעולה.
כשהמתחים התגברו בין בריטניה הגדולה לשלוש עשרה המושבות בשנות ה-1770, משפחת בלאונט התיישרה בהדרגה עם המטרה הפטריוטית.
באפריל 1776, ג'ייקוב בלאונט מונה למנהל השכר של הרגימנט השני של קרוליינה הצפונית, ויליאם בלאונט מונה למנהל השכר של חטיבת מחוז ניו ברן של המיליציה של קרוליינה הצפונית בחודש שלאחר מכן.
אחיו של ויליאם, רידינג ותומאס בלאונט, קיבלו נציבות בצבא הקונטיננטלי.
הבלאונטים סיפקו אספקה לצבא הקונטיננטלי ולמיליציות, והם הרוויחו הן כלכלית והן פוליטית מהמלחמה.
הם גם החלו להסתכל מערבה, כאשר ג'ון גריי בלאונט רכש חלק מרכישת טרנסילבניה של ריצ'רד הנדרסון באמצע 1776.
בדצמבר 1776, ויליאם בלאונט מונה לתפקיד המנהל של רגימנט קרוליינה הצפונית השלישי ובילה את החודשים הראשונים של 1777 עם היחידה כשצעדה צפונה כדי להצטרף לכוחותיו של ג'ורג' וושינגטון בהגנה על פילדלפיה.
בנובמבר 1777, יריבים פוליטיים בבית המחוקקים של קרוליינה הצפונית הסירו את בלאנט כמנהל שכר, למרות שהוא הוחזר לתפקיד באפריל 1778. הוא עזר בארגון רגימנטים להגנה על צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, שנפלה בידי הבריטים ב-1780 במהלך המצור על צ'ארלסטון.
אחיו של ויליאם, תומאס, נלכד במהלך המצור.
בתחילת 1780, מונה בלאונט לנציב הרשמי של הגנרל הורשיו גייטס, שהגיע לקרוליינה הצפונית כדי לפקד על כוחות הפטריוטים בדרום.
בלאונט נכח בתבוסתו של גייטס בקרב קמדן באוגוסט 1780 ובבלבול הקרב הפסיד 300,000 דולר שנועדו לשמש לתשלום לחיילי הפטריוט.
פוליטיקה של קרוליינה הצפונית והקונגרס הקונטיננטלי
בסוף 1779, בלאונט התמודד על המושב הפנוי בבית הנבחרים של ניו ברן נגד ריצ'רד דובס ספייט בקמפיין שתואר על ידי הביוגרף של בלאונט, ויליאם מאסטרסון, כ"אלים בעידן של בחירות עזות".
ספייט ניצח בפער זעום, אבל בלאונט שכנע בהצלחה את פקידי הבחירות שהתרחשה הונאת בוחרים, והבחירות בוטלו.
בשבועות שלאחר קרב קמדן, בלאונט שוב רץ על המושב והפעם הצליח.
הוא תפס את מקומו בבית הנבחרים בינואר 1781.
במאי 1782, בלאונט נבחר לאחד מארבעת הנציגים של קרוליינה הצפונית לקונגרס הקונטיננטלי.
בישיבת הקונגרס ב-1782, בלאונט עזר להביס מס בחירות ומס אלכוהול והתנגד לצמצום הצבא.
הוא גם הסכים לשקול חוק ביטול קרקעות כדי לספק את חוב המס האדיר של קרוליינה הצפונית המגיע לקונפדרציה.
בלאונט עזב את פילדלפיה בינואר 1783 והתפטר מהקונגרס שלושה חודשים מאוחר יותר כדי לקבל מינוי לוועדת ההיגוי של בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
במהלך הישיבות של הבית ב-1783 וב-1784, בלאונט הציג כמה הצעות חוק שיתבררו כקריטיות בהיסטוריה המוקדמת של מה שהיא כיום טנסי.
הצעת חוק אחת, המכונה "חוק תפיסת קרקעות", פתחה את אדמות המדינה ממערב לאפלצ'ים (כלומר, החלקים של טנסי שאינם תחת התחום האינדיאני) להתיישבות.
אדם אחד שניצל את החוק הזה היה קפטן המיליציה ג'יימס וייט, שרכש שטח אדמה שלימים יהפוך לנוקסוויל, טנסי.
הצעת חוק נוספת הפכה חיילים בעלי שירות צבאי של שנתיים לפחות זכאים למענקי קרקע.
חלק מהחיילים השתמשו במענקים שלהם כדי לרכוש קרקע בעמק טנסי, בעוד שאחרים מכרו את המענקים שלהם לבני בלאונט ולספקולנטים אחרים בקרקע.
ב-1784, בלאנט נתן חסות להצעת חוק להקמת העיר נאשוויל במה שהיה אז ההתנחלויות בקמברלנד.
ביוני 1784, בלאונט העניק חסות להצעת חוק נוספת קריטית לתחילת ההיסטוריה של טנסי - הצעת חוק הקוראת להעביר את אדמות קרוליינה הצפונית ממערב לאפלצ'ים (כלומר, טנסי המודרנית) לקונגרס הקונטיננטלי כדי לספק את חלקה של המדינה בנטל המס של המדינה.
הצעת החוק הייתה במחלוקת חריפה אך עברה בהפרש של 52-43.  מתנגדי הוויתור השיגו שליטה בבית הנבחרים וביטלו את החוק באוקטובר, אך לא לפני שתנועה של תושבי עמק טנסי להקים מדינה נפרדת, הידועה בשם מדינת פרנקלין, צברה תאוצה.
חבר של מושל קרוליינה הצפונית ריצ'רד קאסוול ושל מנהיג מדינת פרנקלין ג'ון סווייר, בלאנט התלבט בנושא פרנקלין במשך ארבע השנים הבאות.
למרות תקלת הוויתור, בלאנט נבחר לקונגרס הקונטיננטלי לישיבת 1785. אולם כשהתכונן לעזוב, הגיעה ההודעה שהקונגרס מינה ועדה לנהל משא ומתן על הסכם חדש, שנודע בסופו של דבר בשם הסכם הופוול, עם השבטים הדרומיים.
מחשש שהאמנה החדשה תהיה שלילית לקרוליינה הצפונית, בלאונט, בברכתו של המושל קאסוול, פנה דרומה בתקווה לנהל משא ומתן על הסכם נפרד למדינה.
עם זאת, הוא הגיע מאוחר מדי, ואמנת הופוול שנחתמה על ידי הנציבים החזירה לאינדיאנים חלק נכבד מאדמות המערב שנתבעו על ידי ספקולנטים בקרוליינה הצפונית.
מחשש לתגובת נגד בבית הנבחרים, בלאונט רק חתם על האמנה כעד.
במרץ 1786 מיהר בלאונט לניו יורק כדי לתפוס את מקומו בקונגרס הקונטיננטלי, בתקווה למנוע את אשרור הסכם הופוול, אך שוב הגיע מאוחר מדי, והאמנה אושררה.
מאוכזב, הוא הלך הביתה, אבל עם כעס גובר על טיפולו בהסכם הופוול, הוא חזר לקונגרס הקונטיננטלי בנובמבר 1786. במרץ 1787, בלאונט נבחר לאחד מחמישה צירים לייצג את קרוליינה הצפונית בוועידה החוקתית בפילדלפיה.
בלאונט הגיע לוועידה ב-20 ביוני, לאחר שכבר החלו דיונים.
הוא שלח עותק של תוכנית וירג'יניה (שמנוגדת לכללי האמנה), והביע פסימיות בתוצאת האמנה, הוא נשאר רק כמה ימים לפני שנסע לניו יורק כדי להצטרף מחדש לקונגרס הקונטיננטלי בתחילת יולי.
הוא נכח בדיון של הקונגרס והעברת תקנות צפון-מערב ושמע את הדו"ח של הנרי נוקס הממליץ על ויתור קרקעות בקרוליינה הצפונית.
אולם ב-7 באוגוסט הוא חזר לוועידה בפילדלפיה לדיונים אחרונים.
הוא עדיין התלבט מההשלכות של אמנת הופוול, ולכן נזהר מלחתום על המסמך הסופי, אך לבסוף שוכנע על ידי גוברנר מוריס לעשות זאת.
בביטחון שקרוליינה הצפונית תרוויח יותר ממה שהיא תפסיד עם החוקה החדשה, בלאונט חזר הביתה כדי להביא לאשרור החוקה.
בלאונט ניסה להיבחר לאחד ממושבי הפתיחה של הסנאט האמריקאי מקרוליינה הצפונית בנובמבר 1789 אך הובס על ידי בנג'מין הוקינס.