tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-4 בספטמבר 2012 המוזיאון נחנך בנוכחות ראש הממשלה הפלמית קריס פיטרס (Kris Peeters ) וראש עיריית מכלן בארט סומרס (Bart Somers).
ב-27 בינואר 2020 נפתח למבקרים כל מרכז הזיכרון ומאז מבקרים בו מעל 75,000 מבקרים מדי שנה.
המוזיאון עוסק במספר היבטים של הפתרון הסופי בבלגיה ובאירופה:
עליית הימין הקיצוני בבלגיה ומחוצה לה בשנות ה-30 של המאה העשרים,
המדיניות האנטישמית שנכפתה בבלגיה, על ידי גרמניה הנאצית,
ההתנגדות הבלגית והסתרת ילדים יהודים,
בשנת 2001 החליטה ממשלת פלמית להרחיב את האתר על ידי הקמת מתחם מוזיאונים חדש מול הקסרקטין, שנפתח בספטמבר 2012 בשמו הנוכחי.
בנובמבר 2019 התפטר המנכ"ל כריסטוף בוש (Christoph Busch) כיוון שלדעתו, ההנהלה התמקדה יותר מדי בהיבט הזיכרון לשואה ולא מספיק בתיעוד הפרות זכויות האדם הנוכחיות.
במרץ 2020 התפטרו מחצית מ-18 חברי המועצה המדעית המייעצת במחאה על התערבות של המרכז בפוליטיקה הנוכחית של ישראל.
אנדרי סיביהה (באוקראינית: Андрій Сибіга; נולד ב-1 בפברואר 1975) הוא מדינאי, דיפלומט ומשפטן אוקראיני, המשמש כסגן ראש לשכת נשיא אוקראינה וכשר החוץ שלה מאז 5 בספטמבר 2024.
סיביהה נולד בזבוריב שבמחוז טרנופול ב-1 בפברואר 1975. בשנת 1997, סיים את לימודיו באוניברסיטת לבוב, כמומחה ליחסים דיפלומטיים.
הוא דובר אנגלית ופולנית שוטפת.
בין השנים 2008–2012 שימש כיועץ של שגרירות אוקראינה ברפובליקה של פולין.
בשנים 2012–2016, היה מנהל מחלקת השירות הקונסולרי של משרד החוץ האוקראיני.
ב-23 באוגוסט 2016, מונה לשגרירה של אוקראינה בטורקיה.
ב-19 במאי 2021, הוא פוטר מתפקידו בצו של הנשיא וולודימיר זלנסקי.
ב-31 במאי 2021, הוא מונה לסגן ראש לשכת נשיא אוקראינה.
בתחילת מלחמת אוקראינה–רוסיה בשנת 2022, סיביהה היה בין הראשונים שהכריזו על בקשתה הרשמית של אוקראינה להצטרף לאיחוד האירופי.
לאחר התפטרותו של שר החוץ דמיטרו קולבה בספטמבר 2024, הוא מונה על ידי הנשיא זלנסקי למחליפו.
אנדרטת עז 77 היא אנדרטה לזכר חללי גדוד 77 של חטיבה 7. האנדרטה הוקמה לזכר לוחמי הגדוד שנפלו בקרב עמק הבכא במהלך מלחמת יום הכיפורים.
האנדרטה ממוקמת בצפון רמת הגולן, כ-2 ק"מ מזרחית לקיבוץ אל-רום על כביש 98, ומשקיפה על שדה הקרב המכונה "עמק הבכא".
האתר משלב אלמנטים זיכרון ותצפית, ומשמש כמקום הנצחה ומרכז לימודי לסיפור הקרב ההיסטורי.
גדוד עז 77 הוקם בשנת 1969 במסגרת חטיבה 7 כגדוד צמ"פ (צוות-מחלקה-פלוגה), תוך דגש על אימונים קבוצתיים של חיילי שריון בטנקי שוט.
במלחמת יום הכיפורים, בפיקודו של סא"ל אביגדור קהלני, זכה הגדוד להכרה בקרב עמק הבכא, שבו בלם התקפה של כ-160 טנקים סוריים, תוך גילוי גבורה יוצאת דופן.
הגדוד הוביל כפלוגת חוד בפריצה לגבול סוריה וסייע בהחזקת המובלעת הסורית, כאשר מפקדים רבים זכו בצל"שים וקהלני קיבל את עיטור הגבורה.
מאז, השתתף הגדוד במלחמת לבנון הראשונה, במבצעי ביטחון שוטף, ובמבצעים רבים בהם מבצע חומת מגן, מבצע עופרת יצוקה, מבצע עמוד ענן, מבצע צוק איתן ומלחמת חרבות ברזל.
כיום, מפעיל טנקי מרכבה סימן 4מ וכולל שלוש פלוגות מבצעיות (וולקן, חרמון ויפתח), פלוגת מפקדה, פלוגה מסייעת, ופלוגות מילואים (זאוס וחרמ"ש).
אתר ההנצחה של אנדרטת עוז 77 משקיף על שדה הקרב של קרב עמק הבכא בצפון רמת הגולן.
בכניסה לאתר ניצב שער ברזל ועליו רקועים שם היחידה וסמלה.
לצד השער מוצב שלט מתכת עם הכיתוב: "מול מאות טנקים צעדו בעוז רוחם, ידעו שרק בגופם להציל הם יכולים יישובי הגליל והגולן.
העם לא ישכח גיבוריהם הנועזים ואת מעשי הבנים.
שביל מרוצף מוביל מהכניסה אל האלמנט המרכזי של האנדרטה: טנק סורי מדגם T-62, שנפגע בקרב והושאר במקומו כפי שהיה.
בסמוך, ברחבה מתוחמת, מוצבת כיפת צריח ותותח של טנק ישראלי הפונה כלפי מעלה, ולצידם ארבעה לוחות ברזל ועליהם חקוקים שמות חללי הגדוד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, חודש האתר והתווסף טנק שלל סורי ממוצב סורי בתל חאדר, וכן הוספו שמות חללי הגדוד שנפלו במלחמה זו.
סביב האתר ניטעו עצים לזכר הנופלים, וקיימת פינת ישיבה למבקרים.
האתר כולל מסבירן המתאר את קרב עמק הבכא במלחמת יום הכיפורים, והוא משמש כמרכז חינוכי במסגרת מיזם "בעקבות לוחמים" של משרד הביטחון.
ממוקם על שביל הגולן, האתר מהווה נקודת עצירה פופולרית למטיילים.
אנדרטת שמואל זיגלבוים היא אנדרטת זיכרון בוורשה, פולין, המוצבת ברחוב לווארטובסקיגו 6, בפינת רחוב זמנהוף, בשכונת מורנוב ברובע שרודמיישצ'ה.
האנדרטה תוכננה על ידי מארק מודראו ונחנכה ב-22 ביוני 1997.
האנדרטה תוכננה על ידי מארק מודראו, ונחנכה ב-22 ביוני 1997, במלאת 55 שנה לתחילת האקציה הגדולה בגטו ורשה.
היא הוקדשה לשמואל זיגלבוים, פוליטיקאי סוציאליסט יהודי-פולני, מנהיג "הבונד" וחבר במועצה הלאומית של הממשלה הפולנית הגולה, שהתאבד כמחאה על האדישות של בעלות הברית בנוגע לשואה.
האנדרטה כוללת גוש קצר של גרניט אפור בהיר, שבור למספר חתיכות סדוקות, שהוצב על המדרכה.
מאחוריו, קיר הבניין כולל לוח סיאניט ובו צלליות אנושיות ולהבות.
בתחתית, יש כתובת בפולנית וביידיש, עם קטע טקסט ממכתב ההתאבדות של זיגלבוים.
כתוב שם:איני יכול לשתוק ואיני יכול לחיות כאשר שרידי העם היהודי בפולין גוססים...
זיגלבוים 11 במאי 1943 לונדון.
האנדרטה היא חלק ממסלול הזיכרון למאבק ולמות הקדושים היהודים, המוביל מצומת הרחובות אנילביץ' וזמנהוף ואנדרטת גיבורי הגטו, אל אנדרטת האומשלגפלץ.
כחלק ממנה, מול הפסל מוצב גוש סיאניט, ועליו הכיתוב הבא בפולנית ובעברית:שמואל זיגלבוים 1895–1943, נציג הבונד במועצה הלאומית של הרפובליקה הפולנית בלונדון; כאות מחאה נגד הפסיביות של ממשלות בעלות הברית לנוכח השמדת היהודים בגטו ורשה, שם קץ לחייו ב-12 במאי 1943
אוניית הקיטור אנדריאה דוריה (SS Andrea Doria) הייתה אוניית נוסעים איטלקית מפוארת שהשתייכה ל"חברת הספנות של איטליה" (Società di navigazione Italia).
האונייה טבעה ב-1956, ו-46 אנשים נספו באסון, אך מרבית אנשי הצוות והנוסעים ניצלו.
אירוע ההתנגשות והטביעה זכה לפרסום רב, נערכו עליו מחקרים, ושונו נוהלי השיט באזור.
האונייה נקראה על שם גיבור המלחמות האדמירל אנדראה דוריה, שחי במאה ה-16. האונייה הושקה ב-16 ביוני 1951, ולאחר המשך הבנייה וההצטיידות יצאה להפלגת הבכורה שלה ב-14 בינואר 1953. נמל הבית שלה היה ג'נובה שבאיטליה.
ב-25 ביולי 1956, בדרכה לעיר ניו יורק, בקרבת האי ננטקט דרומית לקייפ קוד שבמסצ'וסטס, התנגשה אוניית הנוסעים "סטוקהולם" של "חברת הספנות השוודית אמריקאית" (Swedish American Line) בדופן האנדריאה דוריה.
בשל ההתנגשות נפער חור גדול, חדרו מים, והאונייה נטתה על צדה.
בעקבות זאת יצאו מכלל פעולה מחצית מסירות ההצלה, בעוד שהאונייה שקעה תוך זמן קצר.
בכל זאת, בזכות התגובה המהירה של ספינות נוספות באזור ניצלו חייהם של מרבית אנשי הצוות והנוסעים.
אורכה של האנדריאה דוריה היה 212 מטרים, רוחבה 27 מטרים ותפוסתה 29,083 טונות.
ביכולתה היה לשאת כ-1,200 נוסעים וכ-500 אנשי צוות.
הספינה הונעה על ידי טורבינות קיטור ושני מדחפים, והייתה יכולה להגיע למהירות של 26 קשרים.
מהירות השיוט שלה הייתה 23 קשרים.
האנדריאה דוריה הייתה מהמפוארות שבאניות התקופה.
קיבולת נוסעים רשומה: 218 נוסעים במחלקה ראשונה, 320 נוסעים במחלקה שנייה, ו-703 נוסעים במחלקת התיירות.
הייתה הפרדה מלאה בין המחלקות.
לכל מחלקה היו חדרים, חדר אוכל, סלון ומרחב סיפון פתוח משלה.
לרווחת הנוסעים היו בה שלוש בריכות שחייה - אחת לכל מחלקה: ראשונה, שנייה ותיירות.
ולמעלה ממיליון דולר (כ-10 מיליון בערכי ימינו) הושקעו בעיצובה ובקישוטה כולל פסל בגודל אדם של אדמירל אנדראה דוריה.
בשל התחתית הכפולה שהייתה לה נחשבה לבטוחה מאוד.
היא חולקה ל-11 מדורים אטומים, בתכנון שהאונייה לא תטבע גם אם שניים מהם יוצפו.
מספר המקומות בסירות ההצלה שנשאה הספיק לכל הנוסעים ואנשי הצוות.
ציודה כלל מערכת מכ"ם מתקדמת.
עם זאת, יציבותה של האונייה לקתה בחסר.
בשל היותה כבדה יחסית בחלקה העליון, פיתחה סבירות גבוהה לנטייה על צידה.
התופעה הובחנה כבר בעת הפלגת הבכורה כאשר גל גדול באזור ננטקט פגש את דופן האונייה והיטה אותה בזווית של 28 מעלות.
הסיכון לנטייה גבר לקראת סיום ההפלגות כאשר מכלי הדלק בתחתית האונייה התרוקנו.
התופעה היוותה בעיה היות שמחיצות האטימה בין המדורים הגיעו עד הסיפון הראשי.
נטייה מעל 20 מעלות הביאה לכך שהמים עברו מעל המחיצות האטומות.
סירות ההצלה היו מסודרות בסיפון העליון משני צידי האונייה.
נטייה מעל 15 מעלות כבר לא אפשרה להוריד למים את הסירות מהצד הגבוה וכך יצאו מכלל שימוש מחצית מסירות ההצלה.
במהלך מלחמת העולם השנייה איבדה איטליה יותר מחצי מצי הסוחר שלה, כתוצאה מהתקפות בעלות הברית.
מתוך ניתוח הביקוש להפלגות טרנס-אטלנטיות ורצון לחזק את הכבוד הלאומי, הזמינה חברת הספנות האיטלקית שתי אוניות זהות - "כריסטופרו קולומבו" על שם כריסטופר קולומבוס, שהושקה בשנת 1953, וה"אנדריאה דוריה".
האנדריאה דוריה נבנתה במספנת אנסאלדו שבג'נובה.
הבנייה החלה ב-9 בפברואר 1950, והאונייה הושקה למים ב-16 ביוני 1951.
הפלגת הבכורה תוכננה ל-14 בדצמבר 1952, אך בשל תקלות טכניות נדחתה ל-14 בינואר 1953. האונייה הגיעה לניו יורק ב-23 בינואר והתקבלה על ידי ראש עיריית ניו יורק וינסנט ר.
לאחר הפלגת הבכורה הפכה 'אנדריאה דוריה' לאוניית נוסעים פופולרית, והפליגה בקו הטרנס-אטלנטי, בדרך כלל בתפוסה גבוהה.
ב-14 ביולי 1956 הגיעה האונייה לנמל ג'נובה, ובכך סיימה את הפלגתה החמישים בקו הטרנס-אטלנטי.
לאחר שלשה ימי התארגנות יצאה ב-17 ביולי, תחת פיקודו של רב החובל פיירו קאלאמאי, כשהיא מופעלת על ידי 572 אנשי צוות.
בהמשך עגנה האונייה בנמל הביניים הראשון, קאן, ואספה נוסעים.
למחרת הגיעה לנמל נאפולי שם אספה כמחצית הנוסעים ויצאה בשעות הערב.
ב-20 ביולי עגנה בנמל גיברלטר והעלתה נוסעים נוספים.
מספר הנוסעים הכולל הגיע כעת ל-1,134, ואיתם יצאה לחציית האוקיינוס האטלנטי, במהירות ממוצעת 23 קשר, לכיוון נמל ניו יורק, בפעם ה-51.
בין הנוסעים היו רקדני הבלט המפורסמים נורה קובץ' ואישטוואן רבובסקי (Rabovsky) שערקו מהונגריה (הקומוניסטית דאז).
והשחקנית רות רומן שהפליגה עם בנה ריצ'רד.
האונייה 'סטוקהולם' נבנתה ב-1948 ונרשמה בנמל הבית גטבורג תחת דגל שוודיה.
גודלה היה כמחצית הגודל של האנדריאה דוריה.
ביום רביעי, 25 ביולי, יצאה את נמל ניו יורק בהפלגתה ה-103 כאשר היא נושאת 534 נוסעים.
קברניטה היה הרי גונאר נורדנסון.
נתיב מזרחי לכיוון אוניית מגדלור ננטקט במהירות 18 קשר.
באזור ההפלגה היה הלילה בהיר.
רב החובל קבע נתיב לעבור מדרום לאוניית המגדלור שלננטקט וירד לתאו.
קצין משמרת גשר החובל השלישי יוהאן ארנסט קארסטנס-יוהנסן העריך את טווח ראות ל-6 מיל ימי.
ב-25 ביולי 1956, בהיותה באזור שמדרום לננטקט נכנסה 'אנדריאה דוריה' לערפל כבד.
רב החובל קלאמאי נמצא בגשר עם החובל השני כקצין משמרת גשר וחובל שלישי כעוזר קצין משמרת.
האוניות הבחינו זו בזו במכ"ם, קצין המשמרת ב'אנדריאה דוריה' גילה מטרה בטווח 17 מיל ימי.
ותיקן את קורס האונייה במספר מעלות שמאלה כדי להתרחק מהמטרה ומהחוף.
קצין המשמרת ב'סטוקהולם' גילה את 'אנדריאה דוריה' מאוחר יותר, בטווח 12 מיל ימי, אך לא הבחין באורות הניווט.
היות שלא היה מודע לקיום הערפל הניח שמדובר בכלי שיט קטן.
קצין משמרת גשר ב'סטוקהולם' פנה ימינה בהתאם לתקנות למניעת התנגשות בים, המורות כי במקרה שכזה עליה לפנות דרך על ידי פנייה ימינה.
אך ככל הנראה בגשר האנדריאה דוריה חששו לפנות ימינה כדי לא להתקרב לחוף.
לא קוים קשר בין הגשרים.
כאשר נוצר קשר עין, הטווח היה קרוב, ה'סטוקהולם' ניסתה לעצור, אך הייתה קרובה מכדי למנוע את ההתנגשות.
ההתנגשות אירעה כאשר שתי האוניות בזווית של 56 מעלות אחת לשנייה.
חרטומה של ה'סטוקהולם', פגע מתחת לגשר, ביקע את הדופן הימנית של האנדריאה דוריה, ויצר בו חתך שאורכו 12 מטרים לאורך שלושה סיפונים.
כתוצאה מכך נמחצו מספר תאי נוסעים.
מכלי הדלק של הדופן הפגועה נפרצו והתמלאו בכמות גדולה של מי ים.
כאוניית נוסעים הבנויה כך שחלקה העליון כבד יחסית (), נטתה על צדה הימני.
היות שמכלי הדלק השמאליים שלא נפגעו היו כמעט ריקים לקראת סוף ההפלגה, הוגברה הנטייה.
מתוך 1,706 אנשי צוות ונוסעים, נהרגו באנדריאה דוריה 46 נוסעים.
חמישה מאנשי צוות הסטוקהולם שמגוריהם היו בחרטום אונייתם נספו.
לאחר ההתנגשות נמצאה על סיפון הסטוקהולם לינדה מורגן (Morgan), ילדה בת 14 אשר שהתה באנדריאה דוריה באחד התאים שנפגעו בהתנגשות.
ככל הנראה נזרקה מעוצמת ההתנגשות ונחתה על סיפון הסטוקהולם, אך בדרך נס לא אירע לה דבר.
אחותה, אשר שהתה עמה באותו תא, נהרגה בהתנגשות.
בשל ההתנגשות וכניסת מים לאנדריאה דוריה, החלה זו לנטות על צדה, ותוך כעשר דקות הנטייה הגיעה לזווית של 18 מעלות.
המים המשיכו לעלות בתוך הספינה והתברר כי הדלתות האטומות שאמורות היו למנוע הצפה נשברו בהתנגשות.
פעולות אנשי הצוות שניסו לייצב את הספינה בהתאם להוראות מהנדסי הספינה רק החמירו את המצב, מאחר שאלה לא ידעו על פריצות הדלתות האטומות בבטן הספינה, והנטייה הגיעה לזווית של 20 מעלות.
בשל נטיית האונייה על צדה, החליט רב החובל, כמחצית השעה לאחר ההתנגשות על נטישת הספינה, הכרעה קשה לנוכח יציאתן מכלל שימוש של מחצית מסירות ההצלה.
באזור ההתנגשות קיימת תנועה רבה.
כתוצאה מקריאות לעזרה בקשר הרדיו נענו כלי שיט לקריאה.
בנוסף לסירות ההצלה של ה"סטוקהולם", נאספו כל מפליגי ה'אנדריאה דוריה'.
החלטת רב החובל של האונייה "איל דה פרנס", שעברה את האנדריאה דוריה כמה שעות קודם לכן, לשוב לאחור ולאסוף את נוסעיה, סייעה להצלת כל המפליגים, למעט אלו שנהרגו בהתנגשות עצמה, וילדה בת ארבע שנפצעה בראשה אנושות בעת ירידתה לסירת ההצלה.
גם מסוק ומטוס אמפיבי של משמר החופים של ארצות הברית לקחו חלק בהעברת הניצולים.
+ הניצולים באוניות ההצלה שם האונייה דגל סך הניצולים מהנוסעים מאנשי הצוותאוניית נוסעים 'סטוקהולם'שוודיה542308234אוניית נוסעים 'איל דה פרנס'צרפת753576177משחתת צי ארצות הברית 'אדוארד אלן'ארצות הברית77 77'קייפ אן'ארצות הברית129 9138'ויליאם תומאס'ארצות הברית158 46112'רוברט א.
נטיית האונייה הלכה וגדלה בשל כניסת מים לבטן הספינה.
11 שעות לאחר ההתנגשות, בשעה 10:09 בבוקר המחרת, התהפכה האונייה וטבעה.
הצלם הארי א' טראסק צילם את הספינה בעת שקיעתה עבור עיתון ה"בוסטון טרוולר", וזכה בשנת 1957 בפרס פוליצר על צילום זה.
במשך מספר חודשים, לאחר ההתנגשות, נערכו בניו יורק שימועים במטרה למצוא אחראים לה.
בדיונים היו מעורבים עורכי דין רבים אשר ייצגו את הקורבנות ומשפחותיהם.
נשמעו עדויות של אנשי צוות האונייה.
עד מהרה התחוור שהאשמה מתחלקת בין שני הצדדים.
התגבש הסדר פשרה מחוץ לכותלי בית המשפט, והחקירה הרשמית נפסקה.
במסגרת הפשרה הסכימו שתי חברות הספנות לפצות את הקורבנות.
נזקי חברת הספנות השוודית-אמריקאית נאמדו בכ-2 מיליון דולרים.
מחצית עבור תיקון הסטוקהולם, ומחצית בשל אובדן רווחים.
חרטומה של הסטוקהולם תוקן וכיום האונייה משמשת כספינת נוסעים בשם "אתונה".
נזקי קו הספנות האיטלקי הגיעו לכ-30 מיליון דולרים.
חוקרים ממכוני מחקר ומהאקדמיה בדקו ופרסמו את מחקריהם והגיעו למסקנות שונות.
הערפל הכבד ששרר במקום היה הסיבה העיקרית להתנגשות.
הערפל הוא נתון נפוץ באזור וכלי שיט השטים בו נדרשים לדעת להתמודד עימו.
הערפל אינו מגביל את המכ"ם.
החוקרים גיבשו מסקנות שבשתי האוניות בוצעו פעולות שגויות שתרמו לתוצאה הקטלנית:
קברניט ה'סטוקהולם' קבע את נתיב תנועתו צמוד לאוניית המגדלור המציינת את קצהו הדרומי של שרטון ננטקט.
ההמלצה לימאים לתנועה באזור הייתה לעבור 20 מיל דרומה לאונייה.
בכך קיצר במקצת את הנתיב אך הכניס את אונייתו כנגד תנועת האוניות הבאות ממזרח.
ה'סטוקהולם' לא קלטה דיווח של אוניית המגדלור על הערפל הכבד בסביבה.
הקברניט לא נמצא בגשר, ולחובל השלישי, אשר שימש קצין משמרת גשר ב'סטוקהולם', היה ניסיון מועט מדי.
קצין המשמרת,אשר נשאר בגשר עם שלושה ימאים, היה צריך לצפות במכ"ם.
במקום זאת, הוא ניסה לחשב את תנועת המטרה שהתגלתה בעין, ולשם כך היה צריך לקבל קריאת קורס מההגאי.
כל משך האירוע לא העלה קצין המשמרת שבגשר בדעתו שהמצב מסוכן ולא קרא לקברניט לגשר.
צוות האנדריאה דוריה לא פעל לפי נוהלי המעקב אחרי מטרות במכ"ם ולא חישב את מסלולה של ה"סטוקהולם".
ולכן לא הייתה תגובה נכונה.
הקברניט של 'אנדריאה דוריה' נמצא בגשר אונייתו.
בעת גילוי המטרה שינה קורס ב-4 מעלות שמאלה כדי לעבור דרומה מהמטרה.
שינוי הכיוון היה צריך להיות צפונה.
גודל השינוי היה קטן מדי ולא ניתן להבחנה על ידי כלי השיט האחר.
לאחר הגילוי בעין נהגה 'אנדריאה דוריה' שלא לפי חוקי מניעת התנגשות המקובלים ופנתה שמאלה במקום ימינה.
האנדריאה דוריה הפליג במהירות 21.8 קשר שהיא גבוהה למצב ערפל.
בכך האונייה לא קיימה את כלל הבטיחות הנדרש - לשייט במהירות כזאת שטווח העצירה במחצית טווח הראייה - ולא האטה את מהירותו על אף התנאים.
כאשר קצין משמרת גשר ב'סטוקהולם' הבחין ב'אנדריאה דוריה' יוצאת מתוך הערפל.
פנה ימינה והפעיל מכונות לאחור.
התגובה הייתה נכונה אך מאוחרת מדי כדי למנוע את ההתנגשות.
בכתבות לאחר התאונה היו שהעלו ביקורת על קאלאמאי על שהפליג עם מכלי הדלק ריקים ולא מולאו במי ים כדי לשפר את היציבות.
בדיקת גודל השבר העלתה שעובדת אי מילוי המים לא הייתה משנה את התוצאה.
מילוי מי ים במכלי הדלק משפיע לרעה על מערכת הדלק כולה ואינו יכול להיעשות דרך שגרה.
ריקון המים ממכלי הדלק לקראת כניסה לנמל היה גורם לזיהום נרחב בחוף ולקנסות ובתקופה מאוחרת יותר גם לאישום פלילי.
השימוש במכ"ם לצורכי ניווט אוניות היה אז בתחילתו.
הצגים בשתי האוניות לא היו מיוצבי גירוסקופ.
קריאת הכיוון נעשתה יחסית לחרטום האונייה.
נהיגת האונייה – בשתי האוניות היה אך עקב הערפל נעשתה הנהיגה ידנית על ידי ימאי המשמרת.
הדיוק היה פועל יוצא של תשומת הלב וכושר הניהוג.
רשמי קורס האונייה – בשתי האוניות היה מותקן מכשיר לרישום מכני של הקורס במהלך ההפלגה על סרט נייר.
הרשמים אינם מסייעים לניווט בזמן הביצוע אך סרטי הרשמים אפשרו לחוקרים לשחזר את קורס האונייה בזמנים השונים.
בעקבות התאונה שונו חוקי ספנות, ובאזור סומנו תעלות שיט מקבילים לשפר את נוהלי השימוש במכ"ם.
הנהלים החדשים מורים לכל ספינה המתקרבת לספינה אחרת ליצור קשר רדיו עם הספינה המתקרבת ולוודא את מסלולה.
מיד לאחר הטביעה יצאו הצוללים פטר גימבל (Gimbel) וג'וזף פוקס (Fox) לאתר, ופרסמו תמונות של שברי האונייה בטיים מגזין.
אותו גימבל השתתף במשך השנים במספר צלילות הצלה באתר, וב-1981 חילץ את אחת מכספות הספינה, וזו נפתחה בשידור טלוויזיוני חי בשנת 1984. על אף סברות בדבר סכומי כסף גדולים התברר כי בכספת היו רק מעט לירות איטלקיות.
מסתבר שנוסעי האנדריאה דוריה, שציפו לסיים הפלגתם ביום המחרת, הוציאו את חפצי הערך עוד קודם ההתנגשות.
צוללים אספו מהספינה שרידים ובהם כלי חרסינה ופסלים שהיו באונייה.
האונייה השתמרה במצב טוב וחלקה העליון שקוע בעומק 50 מטרים ובמקום יש זרמים.
תנאים אלו הופכים את מקום הטביעה לאתר צלילה מעניין אך מסוכן.
הצלילה לאונייה נחשבת כיום למסוכנת בשל רשתות דיג רבות העוטפות את גופה.
לסכנה מוסיף תהליך ההתמוטטות שבו מצוי פנים הספינה.
כיום נמצא חלקה העליון של האונייה בעומק 60 מטרים, בשל קריסת חלק מהמעברים הפנימיים.
הניצולים שומרים על קשר באמצעות אתר האינטרנט שלהם.
הם מוציאים לאור עלון ועורכים כנס אחת לכמה שנים.
רב החובל של האנדריאה דוריה לא שב מעולם לפקד על אונייה.
טביעתה של האנדריאה דוריה מוזכרת בעונה השמינית של הסדרה "סיינפלד", פרק 10, בפרק הנושא את שם האונייה.
בפרק מתפתחת תחרות על שכירות דירה במנהטן בין ג'ורג', דמות בסדרה, ובין ניצול האנדריאה דוריה.
על פי הפרק ג'ורג' מתאכזב מכך שטביעת האונייה הייתה אירוע קל יחסית עבור הניצולים, בהשוואה לטביעות ידועות בהיסטוריה כגון הטיטניק.
פנחס פיק, מותה של אוניית פאר, 'מערכות ים' ל' ספטמבר 1956 עמ' 55.
מסעה האחרון של האנדריאה דוריה מאתר נשיונל גאוגרפיק.
מה קרה לאנדראה דוריה הסבר ואנימציה מ-CASUAL SHIPPING, יוני 2019.
אנדריאה ריטה דבורקין הייתה סופרת ופעילה פמיניסטית רדיקלית אמריקאית יהודיה.
חלק ניכר מפרסומה נוגע לביקורת על הפורנוגרפיה, שאותה היא מקשרת לדימוי האישה לקניין מיני, דבר העשוי להוביל, לדעתה, לאונס ולצורות אחרות של אלימות כלפי נשים.
בשנות ה-60 נודעה דבורקין בהתנגדותה למלחמת וייטנאם ובהטפתה לאנרכיזם, אך הפכה לפמיניסטית רדיקלית לאחר שהצליחה להימלט מבעל מתעלל, וכתבה כעשרה ספרים המפרטים את התאוריה הרדיקלית הפמיניסטית.
בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 זכתה דבורקין למוניטין כדוברת התנועה נגד פורנוגרפיה.
מאמריה וספריה על פורנוגרפיה ועל המיניות האנושית, ובייחוד ספרה "משגל", היו למסמכים רבי השפעה על החשיבה הפמיניסטית בת זמננו.
דבורקין נולדה בקמדן, ניו ג'רזי למשפחה יהודית-אמריקאית שדגלה בסוציאליזם.
בביוגרפיה על אודותיה מצוין כי כבר כנערה במקהלת בית הספר נענשה לאחר שסירבה לשיר את המזמור הנוצרי "Silent Night" בטענה שיש בכך כפייה של טקסי הדת הנוצרית על יהודים.
בתקופת התיכון פרסמה מאמרים שונים, ובהם הביעה תמיכה בצדק חברתי ובזכויות הפרט.
הסיקור התקשורתי הראשון בעניינה היה בשנת 1965 לאחר שנעצרה לראשונה בעוון הפרת הסדר הציבורי בגלל השתתפותה במחאה נגד מלחמת וייטנאם.
דבורקין התלוננה על בדיקות גופניות גסות, משפילות וכואבות במהלך המעצר, ואף העידה עליהן לפני חבר מושבעים.
אמנם חבר המושבעים בחר לא להרשיע את השוטרים באותו אירוע, אך עדותה צוטטה רבות ופתחה דיון ציבורי נרחב על זילות בזכויות האדם של עצירים ואסירים.
דבורקין עזבה את הקולג', ועברה לאירופה.
היא שהתה שנתיים בפריז ובאתונה ושקדה על כתיבה ופרסום של שירה ופרוזה, ובהמשך שבה לארצות הברית.
רוב כתיבתה עסקה במחאה חריפה על המלחמה האמריקאית בווייטנאם, בהתנגדות לגיוס הכפוי ובהתנגדות לאי-החוקיות של הפלות.
לאחר תום לימודיה נסעה לאמסטרדם, ושם נישאה לגבר שהתאהבה בו.
לאחר נישואיה החלה לסבול מאלימות קשה וקיצונית ומהתעללות מצדו.
בשנת 1971 נמלטה ממנו כשהיא מושפלת, מוכה וחסרת כל, ונאלצה לעבוד זמן קצר אף בזנות, למחייתה.
בשנת 1972 פגשה את ריקי אברמס (Ricki Abrams), שהפכה לבת זוגה וחילצה אותה מהעוני ומהחיים בשולי החברה.
אברמס הכירה לדבורקין את עבודתן של כותבות ופעילות פמיניסטיות מוקדמות, ודבורקין התרשמה במיוחד מקייט מילט ("Sexual Politics"), משולמית פיירסטון ("The Dialectic of Sex"), ומרובין מורגן ("Sisterhood Is Powerful").
עם חזרתה לארצות הברית הבטיחה לאברמס להמשיך ולהילחם ללא לאות למען זכויות האדם של נשים.
דבורקין הצטרפה, כלסבית, לארגון למען זכויות להט"ב וכן גם למחאות ולהפגנות נגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
היא החלה לעבוד כאסיסטנטית של המשוררת הפמיניסטית מיוריאל רוקייזר, ובמקביל המשיכה להיות מעורבת בארגונים פמיניסטיים רדיקליים, והתמקדה במחאה באלימות הרווחת כלפי נשים.
בהמשך לכתיבתה ולפעולתה הציבורית, נלקחה דבורקין לתפקיד דוברת לאירועים שונים, ובמהרה התפרסמה בנאומיה החדים והחותכים, שנהגו לעורר רגשות עזים בקהל השומעים.
דבורקין קיימה מערכת יחסים עם ג'ון סטולנברג, אקטיביסט למען זכויות נשים.
למרות הקשר הזוגי ביניהם המשיכה דבורקין להציג את עצמה כלסבית ואת סטולנברג כהומו, שניהם מחוץ לארון, בטענה כי זוגיותם אינה אמורה להפריע להגדרת נטייתם מחד, וזהותם מאידך, כגייז.
אנדריאה דבורקין פעלה כדוברת, וכותבת פמיניסטית, אך עיקר פרסומה בא מפעילותה במאבק הפמיניסטי בפורנוגרפיה.
פעילותה הציבורית בתחום החלה בשנת 1976, כאשר יצאה נגד הסרט "Snuff" ששווק בתור סרט סנאף פורנוגרפי (אף על פי שלא באמת היה סרט סנאף).
מאז המשיכה לצאת בספרים ובמאמרים נגד הפורנוגרפיה, שבה קיימת לדעתה התייחסות אל גוף האישה כאל רכושו של הגבר, תוך מתן לגיטימציה לאלימות ושימוש בכוח מצידו, כחלק אינטגרלי מיחסי המין.
האישה המקיימת יחסי מין עם גבר, לפי דבורקין, לומדת לחוות חושניות מעצם המשגל, מהיותה קניין, מ"כיבושה" הפיזי על ידי אחר, דבר המקדש את השליטה המינית והחברתית בכלל של גברים בנשים ומנציח אותה.
דבורקין סברה כי יצרני פורנוגרפיה והתומכים בהם הם שהפכו את המשגל ואת האקט המיני הכוחני לעניין מרכזי בתרבות ובחברה, תוך התעלמות הן ממיניות האישה והן מרווחתה.
הסכנה במסרים אלה, לדעת דבורקין, היא בהשפעתן השלילית, במתן הלגיטימציה להשפלת האישה ולאלימות כלפיה, כאופציה לגיטימית מבחינה מינית ותרבותית, דבר שהיא סוברת שהוא הרסני, מסוכן וגובל בפגיעה בזכויות האדם של נשים.
כתבי אנדריאה דבורקין שתורגמו לעברית
כל כתבי אנדריאה דבורקין באנגלית
אנדריאה דל בוקה (בספרדית: Andrea Del Boca, נולדה ב-18 באוקטובר 1965; בואנוס איירס, ארגנטינה) היא שחקנית ארגנטינאית שזכתה לעיקר פרסומה מהופעה בסוגת הטלנובלות.
אנדריאה דל בוקה נולדה לניקולס ולאנה מריה בוקה.
הוריה פעילים בתחום הקולנוע: אמה אנה מריה היא שחקנית לשעבר, ואביה ניקולס הוא במאי בארגנטינה ואף ביים את רוב הטלנובלות בהן השתתפה בתו.
היא החלה לשחק כבר בגיל ארבע, ומאז שיחקה במספר גדול של טלנובלות.
בשנת 1991 גבר פרסומה כאשר השתתפה בטלנובלה הפופולרית "סלסטה", ולאחר מכן ב-1992 ב"אנטונלה".
שתי הסדרות, בהן כיכבה לצד גוסטבו ברמודס, זכו להצלחה גם בישראל.
בשנת 2005 קיבלה דל בוקה בטקס ה"מרטין פיירו" (המקבילה של מסך הזהב בארגנטינה) פרס מפעל חיים על פועלה במשחק 36 שנים.
עבודתה האחרונה הייתה בטלקומדיה "הגלדיאטורים של פומפז'ה", אשר שיחקה לצידה של קמילה בורדונבה בה שודרו כ-24 פרקים.
כיום היא עוסקת בהפקה ועובדת על מספר פרויקטים.
אנדריאה דל בוקה היא אם חד הורית לבת בשם אנה (על שם סבתה) שנולדה בשנת 2000 מגבר שנפרד ממנה זמן קצר לפני הלידה.
בישראל, הייתה אנדריאה דל בוקה מפורסמת בזכות הטלנובלות הרבות בהן השתתפה בשנות ה-90. היא ביקרה בישראל פעמיים: בביקורה הראשון, בשנת 1994, הצטלמה בארץ למספר פרקים מהטלנובלה "פנינה שחורה".
באותה עת הייתה מאוד פופולרית בישראל.
בפעם השנייה, בשנת 1999, הגיעה לקדם את השגרירות הארגנטינאית בישראל.
2006 - הגלדיאטורים של פומפז'ה - פומפז'ה
2005 - הצילני מריה - מריה (הטלנובלה הייתה כישלון עקב הרייטינג הנמוך).
2001 - אהבה תוססת - סופיה קמפוס
1996 - זינגרה - סיבינקה / פלומה פרס קמפנה
1980 - אנדריאה סלסטה - אנדריאה סולדד
1980 - העלמה אנדריאה - אנדריאה סולדד
1972 - ליבו של אבא - אנחליקה דה מריה
2008 - היי סקול מיוסיקל, האתגר (High School Musical: el desafío) - המורה לאומנות
2000 - הופעה חיצונית (Apariencias) - ורוניקה אורטיז
1995 - פפרינה ( Peperina) - פטריסיה
1993 - פונס, אהבה גדולה (Funes, un gran amor) - ביאטריס נונז
1990 - מאה פעמים לא (Cien veces no debo) - לידיה ביאטריס סירי
1980 - ימים של אשליה (Días de ilusión) - חימנה
1975 - עולם של אהבה (Un mundo de amor) - מרסלה
1974 - אבא לב רוצה להתחתן (Papá Corazón se quiere casar) - אנחליקה מריה
1973 - אנדריאה (Andrea) - אנדריאה
אנדריאה ג'רמטי (בהונגרית: Gyarmati Andrea; נולדה ב-15 באפריל 1954) הייתה שחיינית יהודייה-הונגריה.
שיאנית עולם במשחה ל-100 מטר פרפר, בעלת שתי מדליות אולימפיות ממינכן וסגנית אלופת עולם.
הוריה היו אלופים אולימפיים מפורסמים.
אמה אווה סקיי שיאנית עולם ואלופה אולימפית בעצמה שימשה גם כמאמנת שלה.
אביה דז'ה דיארמטי אלוף אולימפי שלוש פעמים בכדורמים (נחשב לגדול השחקנים בעולם).
לראשונה השתתפה ג'רמטי באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) בהיותה בת 14 בלבד.
היא סיימה במקום החמישי המכובד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:09.1 דקות.
המנצחת במשחה הייתה השחיינית האמריקאית קיי הול שקבעה שיא עולם חדש בתוצאה של 1:06.2 דקות.
היא סיימה במקום החמישי גם במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:06.8 דקות, המנצחת במשחה הייתה השחיינית האוסטרלית לין מקלמנטס שקבעה תוצאה של 1:05.5 דקות.
כמו כן הייתה שותפה למשחה השליחות 4x100 מטר חופשי וסיימה עם חברותיה במקום החמישי בתוצאה של 4:11.0 דקות, המנצחות היו השחייניות מארצות הברית שקבעו תוצאה של 4:02.5 דקות.
בנוסף היא השתתפה גם במשחה השליחות 4x100 מטר מעורב וסיימה במקום השמיני בתוצאה של 4:42.9 דקות המנצחות היו האמריקאיות (4:28.3 דקות) בשלב המוקדמות הן שחו זמן של 4:41.2 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בברצלונה בשנת 1970 זכתה ג'רמטי בשתי מדליות זהב אחת ב-200 מטר גב בתוצאה של 2:25.5 דקות והשנייה במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.0 דקות.
כמו כן היא זכתה בשתי מדליות כסף אחת במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:07.9 דקות והשנייה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:02.4 דקות, המנצחות ממזרח גרמניה קבעו שיא עולם חדש 4:00.8 דקות.
באולימפיאדת מינכן (1972) קבעה ג'רמטי שיא אולימפי חדש במשחה ל-100 מטר פרפר בשלב המוקדמות 1:04.01 דקות.
המתחרה שלה, שיאנית העולם מיפן מאיומי אאוקי שיפרה במאית אחת את השיא האולימפי הטרי.
בהמשך, בשלב חצי הגמר קבעה ג'רמטי שיא עולם חדש 1:03.80 דקות.
עד למשחה הגמר היא לא נוצחה במשחה זה 4 שנים.
בגמר הסיפור היה שונה, היא אומנם קבעה תוצאה טובה יותר משיאה העולמי הטרי 1:03.73 דקות אך זכתה במדליית ארד בלבד, שתי מתחרות נוספות שחו מהר יותר.
אאוקי ניצחה בשיא עולם חדש בתוצאה של 1:03.34 דקות לפני השחיינית ממזרח גרמניה רוסביטה באייר 1:03.61 דקות.
במשחה ל-100 מטר גב היא הצליחה יותר, היא זכתה במדליית כסף בתוצאה של 1:06.26 דקות, אחרי השחיינית מארצות הברית מליסה בלוט שקבעה זמן של 1:05.78 דקות.
במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי היא וחברותיה סיימו במקום הרביעי המכובד בתוצאה של 4:00.39 דקות, תוך שהיא יורדת מגבול הדקה כשחיינית ראשונה ושוחה זמן של 59.32 שניות.
האמריקאיות ניצחו בתוצאה של 3:55.19 דקות.
בנוסף היא שחתה 200 מטר גב בתוצאה של 2:25.81 דקות וסיימה במקום ה-20 הכללי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 זכתה ג'רמטי במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:22.48 דקות ומקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.54 דקות.
ג'רמטי הייתה נשואה למיהאי הס אלוף אולימפי בקאנו.
ג'רמטי היא רופאה אורתופדית לילדים.
בשנת 1995 זכתה ג'רמטי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'רמטי זכתה ב-28 תוארי אליפות הונגריים במשחי החתירה, הגב והפרפר.
ג'רמטי זכתה שלוש שנים ברציפות בתואר ספורטאית השנה בהונגריה בשנים 1970–1972.
אנדרי נירינה רג'ואלינה (Andry Nirina Rajoelina ההיגוי הנכון במלגשית: רג'ואל; נולד ב-30 במאי 1974) הוא פוליטיקאי ואיש עסקים מלגשי, שכיהן בפעם שנייה כנשיא מדגסקר, בשנים 2025-2019 אחרי ניצחונו בבחירות לנשיאות בשנת 2018. בעבר בשנים 2009– 2014 הוא עמד בראש המדינה כיושב ראש "הרשות העליונה הזמנית של מדגסקר".
בשנים 2007–2009 מילא רג'ואלינה את תפקיד ראש העיר אנטננריבו.
ב-16 במרץ 2009 בעקבות הפגנות רחוב רבות וצעדים שזוהו על ידי הפרשנים הפוליטיים כהפיכה צבאית, הנשיא מארק ראוואלומנאנה אולץ להתפטר.
על ידי צו 001–2009 מ-17 במרץ 2009 הוא העביר את רסני השלטון לדירקטורט צבאי.
הצבא העביר את כל סמכויות השלטון לידי אנדרי רג'ואלינה, שהוגדר כיושב ראש "הרשות העליונה הזמנית".
רג'ואלינה היה במשך שנים רבות ראש מפלגת MATAR.
ב-12 באוקטובר 2025, במהלך ההפיכה הצבאית במדגסקר (2025) ברח מהמדינה והודח מתפקידו כנשיא.
אנדרי רג'ואלינה הוא צאצא למשפחה יחסית מבוססת, המשתייכת לקבוצה האתנית מרינה.
אביו, הקולונל רוז'ה-איב רג'ואלינה היה קצין בצבא הצרפתי והשתתף במסגרתו במלחמת אלג'יריה.
אחרי העצמאות היה קצין בכיר בצבא המלגשי.
אחרי השגת תעודת בגרות בגיל 18 הפסיק אנדרי רג'ואלינה הפסיק את לימודיו כדי לעבוד עד לשנת 2000 כאמרגן של הופעות חיות וכ-DJ מקצועי.
בשנת 1998 בעזרת מימון מצד קרן הון סיכון בשם פיארו, שלוחה של חברת הביטוח הממלכתית "ארו", רג'ואלינה הקים חברת דפוס ושלטי פרסום בשם "אינג'ט 5" שהשתלטו די מהר על שוק פרסום החוצות במדינה.
בעקבות נישואיו למיאלי, בתה של אשת העסקים ניקול רזקנדיסה, הפך רג'ואלינה גם לבעל מניות חשוב של חברת "דומאפוב", חברה אחרת לשלטי חוצות, שנקנתה מאוחר יותר על ידו.
בשנת 2007 הוא קנה את תחנת הטלוויזיה ותחנת הרדיו VIVA
בשנת 2007 רץ לבחירות לראשות עיריית אנטננריבו בראש תנועה המכונה TGV - "Tanora malaGasy Vonona", נוער מלגשי נחוש.
שם התנועה נבחר כדי להתאים לכינוי של רג'ואלינה TGV - "רכבת במהירות גבוהה".
הוא התמודד מול מועמד ממסדי בו תמך הנשיא ראוואלומנאנה, וזכה בבחירות שנערכו בדצמבר 2007 ברוב של 63.3%.
בין דצמבר 2007 לפברואר 2009 שימש רג'ואלינה כראש עיריית אנטננריבו, בירת מדגסקר.
העיר סבלה מגרעון חמור, ובינואר 2008, סמוך לאחר בחירתו, ניתקה חברה ממשלתית את החשמל והמים לעיר בטענה של אי תשלום החובות.
כראש העיר היה רג'ואלינה מבקר חריף של מדיניות הנשיא מרק ראוואלומנאנה.
ב-13 בדצמבר 2008 החליטה הממשלה לסגור את ערוץ VIVA שבבעלות רג'ואלינה, בעקבות ריאיון עם הנשיא לשעבר, איש האופוזיציה דידייה רציראקה, בו היה, לטענת הממשלה "כדי ליצור מהומות והפרעות לסדר הציבורי".
רג'ואלינה דרש את פתיחתה מחדש של רשת הטלוויזיה שלו והציב מועד אחרון ב-13 בינואר 2009. ב-24 בינואר 2009 רג'ואלינה קרא לשביתה כללית ודרש את התפטרותו של שר התקשורת ושל שר המקרקעין.
ב-26 בינואר 2009 הוא ארגן הפגנה נוספת נגד הממשלה המידרדרת להפרעות סדר ומעשי ביזה.
בעצרת המונים ב-31 בינואר בככר 13 במאי הכריז רג'ואלינה כי הוא נוטל את השלטון בידיו מכיוון שהממשלה אינה לוקחת אחריות על ניהול ענייני האי.
הוא טען כי בקרוב ידרוש גם הפרלמנט באופן רשמי את התפטרותו של הנשיא ראוואלומנאנה.
בתגובה הכריזה הממשלה על פיטוריו.
הדבר הביא להתנגשות ישירה בין תומכי רג'ואלינה לכוחות הביטחון..
רג'ואלינה טען כי פיטוריו אינם חוקיים, וכי אם יהיה עליו להיעצר יתמודד.
הוא הזהיר כי העיר אנטננריבו לא תסכין עם הצעדים הללו.
ב-4 בפברואר ערך רג'ואלינה עצרת נוספת בה השתתפו כ-1,500 איש.
בעצרת זו הכתיר את מישל רציבאלקה כיורשתו בתפקיד ראש העיר, והעניק לה את צעיף ראש העיר הטקסי.
ב-7 בפברואר 2009 הוא ארגן עוד הפגנה בככר 13 במאי ודרש מחסידיו ("תנועת הכתומים") לצעוד לעבר הארמון אמבוהיצורוהיטרה של הנשיא.
משמר הנשיא פתח באש והרג 31 מפגינים ופצע מאתיים אחרים.
טבח זה פגע בפופולריות הנשיא המכהן וגרם לו לאבד את תמיכת הצבא.
כעבור חודש הוצא נגד רג'ואלינה צו מעצר והוא מצא מקלט בשגרירות צרפת.
ב-10 במרץ הציג הצבא על אולטימטום של 72 שעות לשלטון למצוא פתרון למשבר.
ב-15 במרץ הציע הנשיא רבלומאנה לערוך משאל עם אך רג'אולינה דחת הצעה זו וקרא למעצרו של הנשיא.
למחר רבלומאנה פיזרת את הממשלה, התפטר והעביר את חותם הנשיאות לוועד של בכירי הצבא.
ב-18 במרץ הצבא העביר את השלטון לרג'ואלינה תוך מינויו כנשיא המועצה העליונה הזמנית.
בית המשפט החוקתי של מדגסדקר אישר צעד זה כחוקי.
ב-21 במרץ הושבע רג'ואלינה כנשיא האצטדיון מהמסינה בפני 40,000 תומכים.
הוא היה אז בן 35, הנשיא הצעיר ביותר בתולדות מדגסקר באותו זמן ראש הממשלה הצעיר בעולם.
בראש המדינה - ראש המועצה העליונה הזמנית 2014-2009
במרץ 2009 הועמד בראשות "הרשות העליונה הזמנית של מדגסקר" שהיא הסמכות השלטונית שנטלה את השלטון במדגסקר בעקבות התפטרות הנשיא מארק ראוואלומנאנה, שהסגיר עצמו לידי הצבא לאחר ששלטונו עורער במהומות רחוב.
רג'ואלינה משמש כנשיא דה פקטו, ונתמך על ידי צבא מדגסקר.
ב-18 במרץ 2009 הכריז הצבא על פיטורי נשיא המדינה ועל מינוי רג'ואלינה במקומו כראש "הרשות העליונה הזמנית".
כן הכריז בית המשפט החוקתי של מדגסקר על חוקיות הצעד.
רג'ואלינה היה אמור לשרת בתפקיד עד לבחירות בשנת 2011. על מינויו נמתחה ביקורת רבה, שכן על פי חוקת מדגסקר על הנשיא להיות לפחות בן ארבעים, ובעת מינויו היה רג'ואלינה בן 34. את תקפות מעברי השלטון אישר באותו יום בית הדין החוקתי.
המשבר לווה בהתנגשויות בין ההמונים ובין כוחות הממשלה, שעלו בחייהם של למעלה ממאה אנשים.
ממשלתו של רג'ואלינה לא הוכרה על ידי מדינות העולם.
האיחוד האירופי סירב להכיר בממשלה בשל כך שעלתה לשלטון באמצעות שימוש בכוח.
האיחוד האפריקני ו"קהילת הפיתוח של אפריקה הדרומית" גינו את הדחתו של ראוואלומנאנה.
דובר מטעם באן קי מון, המזכיר הכללי של האומות המאוחדות אמר כי המזכיר "מודאג מאוד מהמצב במדגסקר".
אחד מהצעדים הראשונים עליהם הודיע רג'ואלינה היה ביטול עסקה עם חברת דייהו הקוריאנית, שלפיה יוחכר חצי משטח האי לתאגיד הקוריאני.
בהודעתו הצהיר רג'ואלינה כי "אנו איננו מתנגדים לרעיון של עבודה עם משקיעים, אך אם ברצוננו למכור או להחכיר אדמה, עלינו לשנות את החוקה, ולהיוועץ עם העם".
תאגידים אחרים, כתאגיד המכרות הבינלאומי הצהירו כי אינם מצפים שלשינוי המשטר במדגסקר תהייה השפעה שלילית על חוזים קיימים.
מאז ההפיכה ממרץ 2009 מדגסקר הפכה למדינה מנודה.
הושעתה מחברותה בAfrican Growth and Opportunity Act, ארגון המקדם קשרי מסחר עם ארצות הברית, צעד שבערבותיו התמוטטה תעשיית הטקסטיל במדגסקר.
הסיוע הבינלאומי למדינה הוקפא, מה שפגע קשות בתקציב התשתיות.
92% מאוכלוסיית האי חיה מתחת לקו העוני.
מדגסקר הפכה לפי נתוני הבנק העולמי למדינה הענייה ביותר בין המדינות שלא חוו מלחמות מזוינות.
כ מיליון וחצי מהתלמידים נשרו מבתי הספר.
השלטון ניסה לשמור על פופולריות על ידי חלוקת מוצרי מזון לשכבות חלשות, עבודות בנייה לשיקום הבירה ומספר ערים, מופעי בידור המוניים.
ניסיון תיווך אפריקאי שנוהל בשנת 2009 על ידי נשיא מוזמביק לשעבר, ז'ואקים שיסאנו הגיע אחרי מפגש בין רג'ואלינה ושלושה נשיאים לשעבר של מדגסקר, ראוואלומנאנה, זאפי וראציראקה, להסכם, שלבסוף לא יושם.
הופעלו לחצים בינלאומיים כדי למנוע את מועמדותם של רג'ואלינה, ראוואלומנאנה וראציראקה בבחירות לנשיאות בשנת 2013.
בימי השלטון של אנדרי רג'ואלינה, נידון הנשיא הקודם ראוואלומנאנה, הנמצא בגולה, למאסר ועבודות פרך.
ב-25 בינואר 2014 הסתיימה כהונתו של רג'ואלינה כנשיא.
התפקיד עבר למנצח בבחירות, הרי רג'ונארממפיאן.
ב-19 בינואר 2019 הושבע רג'ואלינה לתפקידו כנשיא מדגסקר, אחרי ניצחונו בבחירות בנובמבר 2018.
אחרי פריצת מגפת הקורונה, באפריל ומאי 2020 תמך הנשיא רג'ואלינה בשימוש שלא בוסס על הוכחות של תרופה צמחית בשם Covid-Organics
שכללה ארטימיזיה ועשבים מקומיים אחרים כטיפול במחלה הוויראלית.
התרופה הורכבה במכון למחקר יישומי של מדגסקר.
הצבא חילק את התרופה לציבור ובבתי הספר ושתיית החליטה עם התרופה נכפתה על התלמידים בבתי הספר.
כמה מדינות אפריקאיות, בין השאר, טנזניה, ליבריה, גינאה המשוונית וגינאה ביסאו רכשו את התרופה בצורת חליטה.
מצ'יידיסו מואטי מהלשכה האזורית של ארגון הבריאות העולמי העיר שאין הוכחות ליעילות טיפול זה, שלא עבר מחקרים קליניים מתאימים ואין נתונים שעברו בקורת עמיתים.
גם האקדמיה הלאומית לרפואה של מדגסקר הביעה ספקות לגביה.
יועץ ארגון הבריאות העולמי העיר בגוגל ש:"לאפריקאים מגיע להשתמש בתרופות בעלות אותם הסטנדרטים כמו תושבי שאר העולם".
האיחוד האפריקאי ביקש לבחון את יעילות החליטה המלגשית.
באפריל 2020 ארפין הליסו, מנהלת העיתון ני ואלוסו (Ny Valosoa), הושמה במעצר בחשד כי הפיצה "פייק ניוז" אחרי שמתחה בקורת על האופן שבו ניהל הנשיא את משבר המגפה והואשמה כי הסיתה נגד הנשיא.
באוגוסט 2020 פנה רג'ואלינה לשותפיה הטכניים והפיננסיים של מדגסקר לבוא לעזרתה על מנת להשיג הגנה נוספת ואמצעים טיפוליים נשימתיים מול מחלת הקורונה.
שר הבריאות שהתריע לגבי הגל האפדימי והתרבות הצורות החמורות של המחלה, פוטר מתפקידו.
במאי 2021 הווריאנט הדרום אפריקאי של קוביד התפשט במדינה והנשיא טען שאף חיסון אינו יעיל נגדו, אף על פי שהנתונים המדעיים היו אחרים.
בנוגע לרעב שפרץ בחלק מהמדינה הטיל רג'ואלינה את האשמה על שינוי האקלים וקרא לאומות החזקות לעזור.
לדעתו בירוא היערות והפגיעה במגוון הביולוגי בארצו תרמו לשינוי באקלים.
הוא ביקש להיאבק בו על ידי השימוש בתנורים על בסיס ביו-אתנול וגז
ביוני 2021 הוכתה המדינה בעיקר בדרום בבצורת קשה וברעב.
רג'ואלינה הודיע על תוכנית למאבק ברעב בשיתוף פעולה עם שגריר ארצות הברית, מייקל פלטייה.
ב-22 ביולי 2021 נעצרו שישה אנשים, לרבות אזרח צרפתי ששירת בעבר בצבא צרפת, בקשר לרצוח את הנשיא.
ביוני 2023, חשיפת האזרחות הצרפתית של רג'ואלינה הובילה לפתיחת חקירה פרלמנטרית, ולאחריה חקירה של בית המשפט החוקתי העליון מיוזמת קבוצת אזרחים מהפזורה המלגשית בצרפת.
מועמדותו אושרה על ידי בית המשפט החוקתי העליון וב-16 בנובמבר 2023 התקיימו בחירות לנשיאות.
שיעור השתתפות הבוחרים היה נמוך - 43 %.
ב-17 בנובמבר הוכרז ניצחונו של רג'ואלינה עם הזכייה ב-58.89% מהקולות, באווירה שבה מפלגות מן האופוזיציה קראו להחרמת הבחירות ומשקיפים העירו על חשדות לאי סדרים בהצבעות.
ב-16 בדצמבר הושבע שוב רג'ואלינה כנשיא מדגסקר.
ב-25 בספטמבר 2025 הפגנות נגד ההפסקות השכיחות באספקת המים והחשמל הפכו לתנועה המונית נגד המשטר.
הן דוכאו באלימות ועלו בחייהם של עשרים אנשים ובפתיעתם של מאות אחרים.
ב- 12 באוקטובר 2025 אנשי יחידת האליט המנהלית למשאבי אנוש ולטכנולוגיה של הצבא CAPSAT שהייתה שנים רבות בת בריתו של הנשיא, עברו לצד המפגינים.
אז אנדרי רג'ואלינה נמלט מהמדינה בעזרת חיל האוויר הצרפתי לכיוון ראוניון.
ב-14 באוקטובר הוא הודיע על צו שהורה על פיזור האספה הלאומית, אולם זאת הצביעה על הדחתו בגין עזיבת תפקידו ,עם 130 קולות מתוך 163 , יותר משני שליש הדרושים.
בית המשפט העליון החוקתי נכח כי תפקיד הנשיא הוא פנוי .
הקולונל מיכּאל רנדריארינינה תפס את שלטון.
ב-24 באוקטובר 2025 בוטלה האזרחות המלגשית של רג'ואלינה בעילה שזכה באזרחות הצרפתית עוד ב-2014.
את אשתו, מיאלי רדקנדיסה, הכיר רג'ואלינה ב-1994. היא השלימה אז לימודי תיכון באנטננריבו ואחר כך השתלמה במנהל עסקים וראיית חשבון בפריז.
הם התאחדו ב-2000 במדגסקר והתחתנהו.
מנישיאהם נולדו שלושה ילדים:שני בנים - ארנה (יליד 2002) ואילונצו (יליד 2003) ובת - אילונה (ילידת 2005).
2000 - נבחר ל יזם השנה - על ידי המגזין "אקו-אוסטרל"
2003 - נבחר ליזם הטוב ביותר של מדגסקר - על ידי ב "בנק קרדי ליונה" (Credit Lyonnais)
2020 - לרגל פסגת האיחוד האפריקאי - הוכרז "אלוף המאבק נגד התת-תזונה" על ידי הבנק האפריקאי לפיתוח
"מבודד מחפש דמוקרטיה" - כתבה מאת אמילי פילו ב"גארדיאן", בתרגום לעברית ב"הארץ", 27 באוקטובר 2013
אנדריי שפיצר (כ"ג בתמוז תש"ה, 4 ביולי 1945 – כ"ו באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מאמן סיף וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
אנדריי שפיצר נולד לטיבור ולאלאונורה בעיר טימישוארה ברומניה, למשפחה בת שני ילדים.
אביו נפטר כשהיה בן 11. מצעירותו היה סייף נלהב.
הוא עלה לישראל ב-1964, בגיל 19, עם אמו ואחותו.
בישראל ניסה לגייס צעירים לספורט הסייף.
בשנת 1968 נשלח על ידי איגוד הסייף הישראלי ללימודים ב"בית הספר הגבוה לסייף "עם "מאסטר אברהם" בהאג שבהולנד.
משפחת סמיטלו אירחה אותו בביתם שבצפון האג.
שב לישראל בשנת 1970. ועזר בהקמת האקדמיה ללימודי סיף.
שפיצר נהפך לאחד מבכירי מורי הסיף בארץ ולימד במכון וינגייט.
באפריל 1971 נישא לאנקי בהאג.
הוא גר ברמת גן עם אשתו ובתו התינוקת, שנולדה חודשים ספורים לפני שטס לאולימפיאדת מינכן.
שפיצר שהה בביקור אצל הורי אשתו בהולנד, והגיע למינכן 4 שעות לפני שהטרוריסטים חברי ארגון הטרור, "ספטמבר השחור", פרצו לחדרו והרגו את יוסף רומנו ואת משה ויינברג וחטפו אותו ועוד 8 אנשים מהמשלחת האולימפית הישראלית.
שפיצר נראה פעם אחת בלבד בזמן החטיפה.
הוא היה עם גופייה לבנה, כשידיו כפותות מקדימה, וניהל משא ומתן עם המשטרה הגרמנית.
כששפיצר אמר משהו שהחוטפים לא רצו שיגיד, הם הכו אותו עם רובה ה-AK-47 והרחיקו אותו מהחלון.
זו הייתה הפעם האחרונה שנראה בחיים.
לאחר 20 שעות של משא ומתן, הוא הובל יחד עם שאר החטופים חברי המשלחת למסוק.
בניסיון חילוץ כושל של המשטרה הגרמנית נרצח שפיצר מיריות רובה של אחד המחבלים.
שפיצר נקבר לצד עמיצור שפירא, קהת שור, אליעזר חלפין ומארק סלבין בבית העלמין קריית שאול שבתל אביב.
הותיר אחריו את אשתו ובתו, אמו ואחותו.
אלמנתו, אנקי, התחתנה מחדש ושמה שונה לאנקי שפיצר-רכס.
היא הייתה ממובילי המאבק לחקירת ניסיון החילוץ הכושל של חברי המשלחת מידי החוטפים.
בשנת 2003 הסדירו משפחות קורבנות הטבח את הפיצוי הכספי שקיבלו ממשלת גרמניה.
ב-2015 חשפו אנקי ואילנה רומנו, אלמנתו של יוסף רומנו, בראיונות ובסרט תעודי כי על פי תמונות ודוחות שנמסרו להם מהרשויות בגרמניה, עולה כי הספורטאים בני הערובה הוכו ועונו לנגד עיני חבריהם בטרם נרצחו.
אנקי משמשת כתבת לענייני ישראל בערוץ טלוויזיה בהולנד.
אנדרי פטרוביץ' ריאבושקין 1861 – 10 במאי (על פי הלוח היוליאני: 27 באפריל) 1904) היה צייר רוסי.
עבודותיו התמקדו בתיאורם של פשוטי העם הרוסיים במאה ה-19.
אנדרי פטרוביץ' ריאבושקין נולד בכפר סטאניצ'נאיה סלובודה, שבגוברניית טמבוב.
אביו ואחיו היו ציירי איקונות, והוא החל לסייע להם בגיל צעיר.
באותה שנת ביקר בכפר א.
פרברז'נסקי, סטודנט לאמנות בבית הספר של מוסקבה לציור, פיסול ואדריכלות זיהה את כישרונו של ריאבושקין והתרשם מאוד ממנו.
הוא העניק לו שיעורי ציור ועזר לו להתקבל לבית הספר של מוסקבה.
ריאבושקין היה התלמיד הצעיר ביותר שהתקבל לבית הספר מאז הקמתו ועד היום.
ריאבושקין למד שבע שנים (1875–1882) בבית הספר, ולמד תחת וסילי פרוב ואילאריון פריאנישניקוב.
יצירתו הראשונה "חתונה כפרית" נרכשה בשנת 1880 על ידי האספן הידוע פאבל טרטיאקוב בשל איכותה.
לאחר מותו של וסילי פרוב, עבר ריאבושקין בשנת 1882 לסנקט פטרבורג והתקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בה למד תחת פאבל צ'יסטיאקוב.
איכות השיעורים אכזבה אותו והוא העדיף לטייל ברחובות העיר ולצייר רישומים של הרחובות והתושבים.
ריאבושקין סיים את לימודיו בשנת 1892 אולם לא קיבל פרס עבור עבודת הגמר שלו "ההורדה מן הצלב", מאחר שנושא היצירה לא קיבל את אישור מוריו.
עם זאת איכות היצירה הייתה כה גבוהה, שנשיא האקדמיה, הדוכס הגדול ולדימיר קונסטנטינוביץ' נתן לריאבושקין מלגה לנסוע ללמוד מחוץ לרוסיה מכספו האישי.
במקום לנסוע לאיטליה או פריז כמקובל בקרב בוגרי האקדמיה, בחר ריאבושקין לבקר בערי רוסי העתיקות (נובגורוד, קייב, מוסקבה, אוגליץ', ירוסלבל).
במסעותיו למד את האדריכלות הרוסית העתיקה, מראם של כלי נשק עתיקים, בדים, ריקמה ואיקונות, וחקר את הפולקלור המקומי.
ציוריו של ריאבושקין הוצגו בתערוכות קבוצת הנודדים (פרדויז'ניקי) בשנים 1890, 1892 ו-1894, אולם עזב את התנועה לאחר מכן.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 התגורר ריאבושקין באחוזת חברו ו.
טימנב, בעיירה לובווינו הסמוכה לסנקט פטרבורג, ובה עבד.
בשנת 1901 הקים בכפר הסמוך דידווינו סטודיו בו יצר.
ביצירותיו התמקד ריאבושקין בתיאור רוסיה כפי שניראתה במאה ה-17. כמו כן יצר את הפרסקאות בקתדרת סופיה הקדושה שבנובגורוד, וכן 24 פסיפסים עבור כנסיית הגואל שעל הדם בסנקט פטרבורג (17 בתוך הכנסייה ו-7 מחוץ לה); ריאבושקין עבד על יצירת פסיפסים אלה בין השנים 1897–1900.
בראשית המאה ה-20 החל לצייר את חיי האיכרים הרוסיים בני תקופתו.
בין יצירות אלה ניתן למנות את "שתיית תה" ו "גבר צעיר פורץ למעגל נערות מרקדות".
בשל מחקרו המעמיק בהיסטוריה של רוסיה, נחשבים ציוריו למדויקים בפרטיהם הטכניים.
עם זאת הציורים לא זכו להצלחה בהשוואה לציוריו ההיסטוריים של וסילי סוריקוב.
בעוד סוריקוב צייר אירועים היסטוריים בעלי חשיבות, ריאבושקין צייר את חיי היום יום במאה ה-17, ועבודותיו נחשבו לסטטיות ביחס לאירועים הסוערים שתיאר סוריקוב.
הצופים בתמונות נהגו לראות בציוריו של סוריקוב אלגוריה למחלוקות בנות זמנם של הצופים, ובציוריו של ריאבושקין לא מצאו אלגוריה זו.
בשנת 1903 אובחן ריאבושקין כחולה שחפת.
הוא נסע לשווייץ לקבל טיפול רפואי אולם הטיפול לא צלח.
ריאבושקין נפטר בסטודיו שלו בדידווינו ב-27 באפריל 1904.
אנדרי מיכאלוביץ' קורבסקי מפקד צבאי וחבר קרוב של איוואן הרביעי, בהמשך מתנגד למשטרו.
קורבסקי היה נצר לשושלת רוריק ונולד באזור ירוסלבל.
כבר בגיל צעיר השתתף במערכות צבאיות ובמיוחד בפשיטות על חאנות קאזאן.
במערכה של כיבוש קאזאן הוא היה מפקד של הכוח הימני של הרוסים.
בהמשך הוא היה בראש הכוחות שלחמו נגד האודמורטים.
בתחילת מלחמת ליבוניה הוא היה בראש הכוחות שכבשו את טרטו.
הוא התקרב לקבוצת אצילים שבתחילת שנות ה-60 של המאה ה-16 הואשמו על ידי הצאר בבגידה.
לאחר התלבטויות ב-30 באפריל 1564 הוא ערק לדוכסות הגדולה של ליטא.
לאחר העריקה הוא התכתב במשך שנים עם איוואן הרביעי על הסיבות לעריקתו ועל משנתו המדינית.
התכתבות שלו עם הצאר מהווה מקור חשוב ללימוד היסטוריה של רוסיה במאה ה-16.
כבר בסוף 1564 עמד בראש כוח צבאי שלחם ברוסים והביס אותם.
כאות הוקרה לפעילותו, קיבל ממלך פולין את קובל לשליטתו.
ההיסטוריונים הרוסים חלוקים בהערכת אישיותו.
בחלקם גורסים שהוא היה בן אדם מוגבל ועריקתו הייתה התוצאה של שאיפות אישיות מוגזמות ופחד מהצאר.
היסטוריונים אחרים רואים בו בן אדם ישר ומוכשר שלא היה יכול לסבול את התנהגותו של איוואן הרביעי.
אנדריאה פוהריץ' (Andrija Puharich; 19 בפברואר 1918 - 3 בינואר 1995) אשר שמו המקורי היה ד"ר הנרי ק.
פוהריץ', היה רופא, סופר, פאראפסיכולוג וממציא אמריקאי.
פוהריץ נולד בעיר שיקגו שבאילינוי, ונפטר בעיר דובסון שבקרוליינה הצפונית בארצות הברית.
בשנת 1947 סיים פוהריץ את לימודיו בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, את ההתמחות ברפואה פנימית השלים ב"בית החולים פרמננטה" אשר בקליפורניה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 היה פוהריץ קצין בצבא ארצות הברית, ובאותה תקופה הוא פעל לסירוגין עם מעבדות המחקר אדג'ווד ארסנל במחנה דטריק, תוך כדי שיתוף פעולה עם קצינים בכירים ובעלי תפקידים שונים, בעיקר מצד אנשי הפנטגון, ה-CIA, וכן המודיעין של הצי האמריקני.
פוהריץ היה ידוע כחוקר הפאראפסיכולוגי אשר הביא את אורי גלר לחקירה מדעית בארצות הברית, בנושאי היכולות השונות אשר נטענו על ידי גלר כעל טבעיות.
מבין הספרים הרבים שכתב פוהריץ, ניתן למצוא את הביוגרפיה התומכת של גלר בנושא העל טבעי, אותו חקר בעזרת יצחק בנטוב.
לפני מחקרו על אורי גלר, ביצע מחקר לטובת המדיום הברזילאי ז'ה אריגו.
עם הזמן הוא פגש את המדיום ההולנדי פטר הורקוס, אותו הביא לארצות הברית להשתתף במחקרים מדעיים.
כמו כן, הוא חקר את המדיום המקסיקני פצ'יטה.
לפוהריץ היו יותר מ-50 פטנטים אשר הומצאו על ידיו, אך הידועים ביותר מהם היו הפטנטים המסייעים לשמיעה אצל אנשים אשר היו כבדי שמיעה.
אנדריאה פולק-פינסקה הייתה שחיינית מזרח גרמנייה.
היא הייתה אלופה אולימפית בעלת 6 מדליות, מהן 3 זהב ו-3 כסף, סגנית אלופת עולם בעלת 3 מדליות מהן 2 כסף ו-1 ארד, אלופת אירופה בעלת 3 מדליות מהן 2 זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בעיקר בסגנון פרפר.
הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה 100 מטר פרפר מתחת לדקה, ב"זינוק שליחות".
פולק נולדה בשוורין, שבמקלנבורג-מערב פומרניה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכתה פולק ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אולימפי חדש של 2:11.41 דקות, לפני חברותיה לנבחרת אולריקה טאובר (2:12.50 דקות) ושיאנית העולם רוזמרי גבריאל (2:12.86 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:07.95 דקות, לפני ארצות הברית (4:14.55 דקות) וקנדה (4:15.22 דקות).
היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 59.53 שניות ובכך הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת לדקה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 15 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:06.12 דקות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בינקפינג, שוודיה בשנת 1977 זכתה פולק ב-3 מדליות, מהן 2 זהב ו-1 כסף.
שיאנית עולם וסגנית אלופת עולם
בתחרות שנערכה בלנינגרד, ברית המועצות ב-9 באפריל בשנת 1978 קבעה פולק במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:11.20 דקות, שיפור בשתי מאיות השנייה לשיא בן השנתיים של רוזמרי גבריאל (2:11.22 דקות).
שלושה חודשים לאחר מכן, בתחרות שנערכה במזרח ברלין ב-3 ביולי היא קבעה במשחה ל-100 מטר פרפר שיא עולם חדש של 59.46 שניות, שיפור לשיא בן השנה של בת ארצה כריסטיאנה קנקה (59.78 שניות) ויממה לאחר מכן, היא שיפרה את שיאה העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידה אותו על 2:09.87 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במערב ברלין, באוגוסט אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות, מהן 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.63 דקות, אחרי טרייסי קולקינס שקבעה שיא עולם חדש של (2:09.87 דקות) וננסי הוגסהד (2:11.30 דקות) שתיהן מארצות הברית.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה פולק בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:06.67 דקות, לפני בריטניה (4:12.24 דקות) וברית המועצות (4:13.61 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.90 דקות, אחרי קארן מטשוק (1:00.42 דקות) ולפני כריסטיאנה קנקה (1:01.44 דקות) חברותיה לנבחרת.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:12.13 דקות.
פולק נישאה לפינסקה רוכב אופניים מקצועי ושניהם היו הורים למייקל פינסקה שהוא ג'ודוקא אולימפי (בייג'ינג 2008).
בין היתר, השחיינית בריגיט מיינקה ספרה ששחייניות נבחרת מזרח גרמניה השתמשו באימרוץ נרחב.
בשנת 1987 זכתה פולק להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
אנדריאה היבנר היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
אלופת עולם ושיאנית עולם במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
היבנר נולדה בקרל-מרקס-שטאדט, כיום קמניץ שבסקסוניה.
אחיה הצעיר, מיכאל היבנר, הוא רוכב אופני מסלול בספרינט מקצועי בעבר, אלוף עולם ושיאן עולם למרחק של 200 מטר.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1974 זכתה היבנר בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 3:52.48 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:23.97 דקות, אחרי בת ארצה אולריקה טאובר ששיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 2:18.97 דקות.
כיום, עובדת היבנר כרופאה ליד שטוטגרט.
אנדריאה ז'ז'יץ' (בקרואטית: Andrija Žižić; נולד ב-14 בינואר 1980) הוא כדורסלן עבר קרואטי, גובהו 2.07 מ' ושיחק בתפקיד פאוור פורוורד-סנטר.
ז'יז'יץ' שיחק בקבוצות ק.ק ספליט, ציבונה זאגרב, ברצלונה, אולימפיאקוס ופנאתינייקוס.
הוא זכה בשתי אליפויות הליגה הקרואטית, בשנת 2003 עם ספליט וב-2004 עם ציבונה זאגרב, ובעונת , כשחקן ספליט, היה הריבאונדר המוביל בליגה האדריאטית (עם 8.2 ריבאונדים למשחק).
הוא זכה באליפות הליגה היוונית ובגביע היווני בעונת עם פנאתינייקוס.
ביולי 2008 חתם לשנתיים בקבוצה הטורקית גלאטסראיי.
ביוני 2010 חתם באסוול ליון-וילרבאן הצרפתית.
ב-28 בפברואר 2011 חתם בצדביטה זאגרב עד סוף העונה.
בקיץ 2011 חזר לציבונה זאגרב.
הוא שיחק בקבוצה עד דצמבר 2013. ב-3 בינואר 2014 חתם באסטנה מהליגה הקזחית.
כחודש לאחר חתימתו באסטנה, ב-12 בפברואר, חתם בקבוצת מכבי תל אביב, כסנטר שלישי ברוטציה יחד עם סופוקליס שחורציאניטיס ואלכס טיוס, וכמחליף של שון ג'יימס שנפצע.
הוא חתם תמורת 18 אלף דולר בחודש לשארית העונה.
בספטמבר 2014 חתם לעונה בליברטאס פורלי מהליגה השנייה באיטליה.
ב-2015 עבר לציבונה זאגרב, בה שיתף פעולה עם אחיו הצעיר, אנטה ז'יז'יץ'.
ז'יז'יץ' ייצג את קרואטיה במסגרת נבחרתה הלאומית.
הוא אף זכה במדליית כסף במסגרת הנבחרת הצעירה, בשנת 1998, באליפות אירופה עד גיל 18, ובמדליית זהב בשנת 1999 באליפות אירופה עד גיל 19.
אנדריאה דוידוביץ' ידועה גם כאניה דוידוביץ' (נולדה ב-24 במרץ 1997) היא מחליקה אמנותית אמריקאית-ישראלית המתחרה בהחלקה על הקרח בתחרויות לזוגות.
ייצגה את ישראל באולימפיאדת החורף (סוצ'י 2014).
נולדה במדינת ורמונט, בארצות הברית.
בשנת 2013 החלה להתחרות ביחד עם יבגני קרסנופולסקי.
הם מתאמנים ב'בית הקרח' בניו ג'רזי בהדרכתו של גנאדי קרסיניצקי, שהיה בעברו פעמיים אלוף העולם לנוער.
הכוריאוגרפית שלהם היא גלית חייט, שאף היא ייצגה את ישראל במספר אולימפיאדות
בתחרות גביע העולם שנערכה באוברסטדורף שבגרמניה ב-27 באוקטובר 2013 סיימו הצמד בתרגיל הזוגות במקום העשירי, בתרגיל הקצר הם קיבלו 40.83 נקודות ודורגו במקום 15 ובתרגיל החופשי הם קיבלו 93.03 נקודות ובסך הכל 133.86 נקודות.
בכך הם קבעו את הקריטריון הבינלאומי להשתתפות באולימפיאדת סוצ'י (2014), ארבעת הזוגות הראשונים מהמדינות שלא זכו בכרטיס באליפות העולם.
בפברואר 2014 התחרו קרסנופולסקי ודוידוביץ' באולימפיאדת סוצ'י (2014).
זמן מה לאחר האולימפיאדה הזוג נפרד, אנדריאה המשיכה להחליק עבור ארצות הברית.
אנדריאה בואן היא שחקנית אמריקאית, הידועה בשל גילום תפקידה של ג'ולי מאייר (אנ') בסדרת הטלוויזיה "עקרות בית נואשות" (2004–2012).
אנדריאה בואן נולדה ב-4 במרץ 1990 בקולומבוס, אוהיו.
היא אחותם הצעירה של גרהאם בואן, אלכס בואן, קמרון בואן, ג'סיקה בואן וג'יליאן בואן, שחקנים אף הם.
בואן למדה לזמן קצר בבית הספר המקצועי לאמנויות הבמה (אנ') במידטאון מנהטן, ניו יורק לצד חברתה הטובה שרה היילנד.
בואן הופיעה בברודוויי לראשונה ב-1996 ב"עלובי החיים" כקוזט הצעירה/אפונין הצעירה.
בגיל 6 היא הייתה השחקנית הצעירה ביותר שאי פעם גילמה את התפקיד.
מ-1996 עד 2001 הייתה בואן נוכחת בצורה עקבית בברודוויי.
ב-1998 היא הופיעה בגרסה מחודשת של "צלילי המוסיקה" כמרתה, וב-2000 יצרה את תפקידה של אדל בגרסת המחזמר של ג'יין אייר.
בואן הייתה חברה בקבוצת הקונצרט של ילדי ברודוויי.
חלק מאחיה של בואן מעורבים אף הם במחזות זמר, כשהם מבצעים תפקידים במחזות זמר שונים בברודוויי.
בין 2004 ל-2012 גילמה בואן את ג'ולי מאייר ב"עקרות בית נואשות".
במהלך השנים היא דגמנה עבור "מיס סלפרידג'".
היו לה תפקידים חוזרים ותפקידי אורח בתוכניות כמו "מגרש ביתי" (עם חברתה סופיה בוש), "בוסטון פאבליק" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
בסרט "כיפה אדומה" היא הופיעה כאשלי.
ב-2006 היא גילמה את תפקידה של קנדיס בסרט ההרפתקאות "עין הדולפין".