tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 באפריל 2014, הכריז קוהל על הסכם למכירת הזיכיון למשקיעי קרנות הגידור של ניו יורק, מארק לסרי ו-ווסלי אדנס.
העסקה כללה הפרשות של 100 מיליון דולר כל אחד מקוהל וקבוצת הבעלות החדשה, בסך כולל של 200 מיליון דולר, לבניית זירה חדשה במרכז העיר.
ב-15 ביולי 2015 אישר הסנאט של ויסקונסין מימון לזירה החדשה ברוב של 21 מול 10, וב-28 ביולי 2015, אספת מדינת ויסקונסין אישרה מימון נוסף ברוב של 52 מול 34. ב-12 באוגוסט 2015, המושל סקוט ווקר חתם על תוכנית ההוצאות על הזירה בפארק הירידים של מדינת ויסקונסין בווסט אליס, ויסקונסין.
מועצת העיר מילווקי אישרה את התוכנית ברוב של 12–3 ב-22 בספטמבר 2015. ועדת התוכניות של העיר נתנה אישור מותנה פה אחד לתוכניות הפיתוח הכלליות של הבאקס לקרקע במסדרון הפארק המזרחי ב-23 בנובמבר, תוך הכרה בבעיות חניה אפשריות באזור.
ב-13 באפריל 2016, הבאקס חתמו על חוזה שכירות ל-30 שנה לשחק בזירה החדשה.
ב-2 במאי 2017, נשיא הבאקס, פיטר פייג'ין, הצהיר כי בניית הזירה נותרה בלוח הזמנים ובתקציב.
ב-26 באוגוסט 2018, הפייסרב פורום נפתח רשמית בטקס גזירת הסרט במסיבה השנתית הרביעית של באקס בלוקס.
האירוע החי הראשון בפייסרב פורום היה הקילרס עם Violent Femmes ב-4 בספטמבר 2018..
הבאקס שיחקו את משחק הפתיחה שלהם בפייסרב פורום במהלך ההכנה לעונה מול שיקגו בולס ב-3 באוקטובר 2018, שנגמר בניצחון 116–82 פתיחת העונה הסדירה של הפורום נערכה ב-19 באוקטובר 2018 נגד אינדיאנה פייסרס.
הבאקס ניצחו 118–101. העונה הראשונה של הבאקס בפורום הייתה הצלחה גדולה, כאשר הבאקס סיימו את העונה הסדירה עם עונתם הראשונה של 60 ניצחונות מאז .
הם גם הגיעו למאזן 33–8 בפורום, מאזן הבית השני בטיבו ב-NBA.
ב-14 באפריל 2019, הפורום אירח את משחק הפלייאוף הראשון שלו, משחק 1 בסיבוב הראשון בין הבאקס לדטרויט פיסטונס, בו הבאקס ניצחו 121–86.
ב-22 בדצמבר 2019, הבאקס ציינו רצף של 50 משחקים רצופים בפורום שבהם נמכרו כל הכרטיסים, הרצף הארוך ביותר בהיסטוריה של מועדון, שהחל ב-16 בנובמבר 2018.
ב-11 במרץ 2019, הוכרז כי הפייסרב פורום יארח את הוועדה הדמוקרטית הלאומית לקראת בחירות 2020 בין ה-13 ל-16 ביולי 2020. מאוחר יותר היא נדחה ל-17–20 באוגוסט 2020, עקב מגפת הקורונה בארצות הברית.
עם זאת, ב-24 ביוני 2020, הוכרז כי הוועידה תקטן ובמקום זאת יתקיים בוויסקונסין סנטר הסמוך.
ב-22 בפברואר 2020, הבאקס קבעו שיא נוכחות חדש בפורום, כאשר 18,290 אוהדים הגיעו כדי לראות את הבאקס משחקים נגד הפילדלפיה 76', בו הבאקס ניצחו 119–98. שיא זה נשבר פחות משבוע לאחר מכן, ב-28 בפברואר 2020, כאשר 18,412 אוהדים צפו בבאקס מנצחים את האוקלהומה סיטי ת'אנדר 133–86.
ב-11 ביולי 2021, הפייסרב פורום אירח את משחק גמר ה-NBA הראשון שלו, משחק 3 בגמר בין הבאקס לפיניקס סאנס.
הבאקס ניצחו 120–100. ב-20 ביולי, הפייסרב פורום אירח גם את משחק 6 של הגמר, שבו הבאקס זכו באליפות ה-NBA הראשונה שלהם מזה 50 שנה, כשניצחו את הסאנס 105–98 ו-4–2 בסדרה כולה.
הבאקס זכו להצלחה ניכרת בפייסרב פורום מאז פתיחתו, ורשמו מאזן עונה סדירה של 87–21 (80.5% אחוזי ניצחון) ומאזן פלייאוף של 16–3 בפורום.
ב-23 באוגוסט 2023 הפייסרב פורום אירח את העימות הראשון של הבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית .
ב-26 ביולי 2018, הסכימו הבאקס לעסקת זכויות שיום ל-25 שנים עם פייסרב, חברת טכנולוגיה לשירותים פיננסיים מהפרוור ברוקפילד.
מאז משחק הבכורה שלו, הפורום זכה לשני כינויים: ארבע-אחד-פורום (או פור-וואן-פורום, באנגלית: Four-One-Forum), בהתייחסו לקידומת הטלפון של מילווקי, 414; והבית שיאניס בנה , בהתייחס לעובדה שכוכב הבאקס יאניס אדטוקומבו תרם רבות לקבוצה ולהבאת אוהדים למשחקים.
במהלך עונת האליפות של הבאקס בשנת אירח הדיר דיסקריט (האזור במילווקי המכיל את רוב אתרי הספורט של העיר) מסיבות צפייה לאוהדים ברחבה שמחוץ לפייסרב פורום.
ככל שהקבוצה הגיעה יותר לפלייאוף ולגמר ה-NBA, נפתחו אזורי צפייה נוספים באתר הקודם של הבראדלי סנטר, כמו גם שטח פתוח נוסף מדרום לפורום.
ב-27 בספטמבר 2021, הפייסרב פורום הודיע כי הדיר דיסקריט יארח מסיבות צפייה גם עבור קבוצת הבייסבול מילווקי ברוארס בפלייאוף ה-MLB.
הזירה גם ממשיכה מסורת של מילווקי בהיותה מיקום משחק הסילבסטר של הארלם גלובטרוטרס.
פייסל עזיזי הוא שחקן תיאטרון וקולנוע זמר-יוצר מרוקאי.
פייסל עזיזי נולד בתטואן ב-1986. ב-2007 התחיל להופיע במסגרת להקת דבתיאטרו ושיחק במחזות תיאטרון כגון "איל הווה" ו "180 מעלות " מאת דריס קסיקס.
התפרסם לראשונה כזמר הודות ללהיטים כמו "ורדה עלא ורדה" בסרט "התפוז המר" (2006) ולשיריו עם להקת ק'למה 4. ב-2014 התחיל קריירה כסולן והלהיט היהודי-מרוקאי هاك ا ماما "האכּה א מאמה" ("כאן אמא") בגרסתו זיכה אותו בפרס השיר האלקטרו הטוב ביותר בתחרות פרסי המוזיקה של מרוקו ב-2015.
ב-2005 שיחק את התפקיד הראשון בטלוויזיה המרוקאית בסרט "הקרבנות" מאת חכים נורי.
בזירה הבינלאומית התפרסם לראשונה בסרט הדוקו-פיקשן "King Tut Unwrapped
(המלך תות - סודות משפחה) שבו גילם את תפקיד הפרעה תות ענח' אמון בהפקת הערוץ דיסקברי ב-2009. החל מ-2011 התחיל את פעילותו בצרפת.
ב-2011 התחיל להשתתף בסדרה הצרפתית "Kaboul Kitchen" (מטבח קאבול) ששודרה בערוץ +.בתפקיד חביב חזר לשחק בסדרה בשלוש עונות בין השנים 2012–2017
בהמשך השתתף בסרטים, סדרות, סרטים תעודיים נוספים.
ב-2017 עזיזי היה כוכב סרט הטלוויזיה Doublevé של סעיד עזאר, שזיכה אותו בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הלאומי של הטלוויזיה המרוקאית ב-2018.
ב-2018 בלט בסרדת Disk Hyati שבמרכזו האמנות והנוער המרוקאיים.
ב-2019 קטף הצלחה רבה במשחקו בתפקיד עבדראפי בסרט הטלוויזיה Moul L'Bandir
באותה שנה היה עזיזי כוכב של סדרה נוספת Green Card מאת הישאן רגראגי, שהוצגה באולמות רק ב-2021 בגלל מגפת הקורונה.
2015 - הפרס הראשון לקגטוריה "אלקטרו-דאנס" עבור "הק א מאמא" בתחרות פרסי מרוקו למוזיקה
2018 - פרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל לTV fiction
מג'יד - סרט קולנוע בבימוי נסים עבאסי
2012 פואד ב"כעס" Colère בבימוי מוחמד זינדאין
2014 : Super Market (סדרת טלוויזיה) בערוץ אל אוולה
2015 " הפאה הנוכרית" סרט קצור, בבימוי כרים בוחארי
2017 מוחיז בסרט 'Double V שלמאהה אלטאיב
2018 : Disk Hayati - סדרת טלוויזיה
2019 : Moul Bendir סדרת טלווייזיה בערוץ 2M במרוקו
وردة على وردة ורדה עלא ורדה (ורד על ורד)
كيف لمعاني כּיף למעני - מה המשמעות?
الغربة ' אלע'רבה - התנכרות
فيك انا نحيا פיךּ אנא נחיא - אני חי בך
لو كان طريقو هواء לו כאן טריקו הואה - לו הייתה דרך באוויר
متى نستريح - מתה נסתריך - מתי נחים?
نادم - נאדם - מלא חרטה
2017 - مفتاح لقلوب מפתח לקלוב - (מפתח ללב)
2019 - قل لي علاش كويتيني - קלי עלאש כוויטיני?
- (תגיד למה אתה כוויטי?)
פייסל בן סולטאן בן אל-חמידי א-דווייש היה השייח של שבט מוטייר ואחד המנהיגים הבולטים של תנועת אל-אח'ואן, אשר היה שותף של אבן סעוד באיחוד ערב הסעודית.
אמו של פייסל בן סולטאן הייתה משבט עג'מאן ואחותו של דיידאן בן חית'ליין , מנהיג אח'ואני נוסף ושייח' של שבט עג'מאן.
למרות שהצטרף לתנועת אל-אח'ואן בשנת 1912 עם הקמתה, אימץ את הגישה הווהאבית בשנת 1918. א-דווייש פיקד על ההתקפה על כוחות כוויתים בחמד ב-16 במאי 1920. מאוחר יותר ב־1920, הוא הוביל מתקפה של אל-אח'ואן על כווית.
פייסל בן סולטאן השתתף גם הוא בכיבוש חג'אז בשנים 1924–1925, ולמרות שרצה להיות שליט מדינה, הסעודים ביקשו ממנו לעזוב את האזור.
תקרית זו הייתה אחת הסיבות למרד האח'ואן נגד אבן סעוד בשנים שלאחר מכן.
פייסל בן סולטאן ומנהיגים בכירים אחרים באל-אח'ואן לא השתתפו בפגישה שקיים אבן סעוד בריאד בשנת 1928 כדי ליישב את הסכסוכים.
עם זאת, רגע לפני תחילת הקרב נגד הכוחות הסעודיים, פייסל בן סולטאן נפגש עם הסעודים, אך ניסיון זה לא צלח.
הוא נפצע בקרב סביליה בין אל-אח'ואן לכוחותיו של אבן סעוד בשנת 1929, נמלט מערב הסעודית ונכנע מאוחר יותר לבריטים בכווית.
הסולטן זכה לחנינה על ידי שליטו לשער אבן סעוד לבקשת אחותו, וולה.
עם זאת, הוא נכלא מאוחר יותר בריאד, שם נפטר בשנת 1931 כשהוא סובל ממפרצת.
פייסלמוס נטררי (שם מדעי: Physalaemus nattereri) היא מין צפרדע ממשפחת הלפטודקטיליים החיה בטבע במרכז ודרום-מזרח ברזיל, במזרח בוליביה ובפרגוואי באזורי ערבות הסראדו.
זוהי צפרדע קטנה באורך ממוצע של 4.7 ס"מ אצל זכרים ו-5.1 ס"מ בנקבות.
היא בעלת גב בצבעי חום בהיר עד כהה או אדמדם, ועליו כתמים או פסים כהים.
הבטן חומה בהירה עם כתמים כהים גם.
הצפרדע בעלת לשון דביקה והיא אוכלת חרקים, ברובם נמלים וטרמיטים.
הצפרדע עגלגלה ואינה מיטיבה לקפץ אך היא מתגוננת בצורות אחרות.
כשמתקרב אליה טורף כמו נחשים דיפסדידיים, עופות קטנים, חוטמנים או זיזף יבלתי ולהגנה היא יכולה לנפח את אחוריה כדי להציג זוג "עיניים" גדולות מזויפות בעלות אישונים עליהם ואלה עוזרים להתריע את הטורף מלהתקרב, מה שמצליח לעיתים.
אם הטורף מתקרב בכל זאת הצפרדע יכולה להפריש תרכובת לא נעימה מהבלוטות שעליהם, לו מינונים שעשויים להיות קטלניים כשל צפעוני גומה אם הם נבלעים.
התגוננותה דומה מאוד לצפרדע Physalaemus deimaticus מאותו אזור.
למרות הגנתם הם עדיין נטרפים בידי עופות שונים ובידי פשפשי מים גדולים מהמשפחה Belostomatidae, המחפשים בעיקר ראשנים וצעירים.
תפוצת הצפרדע היא בבריכות ומקווי מים מתוקים שונים קרוב לסוואנות ולסראדו, בהם הם מתרבים יחדיו.
הנקבות מטילות כ-3,500 ביצים והראשנים מתפתחים במים וניזונים מאצות.
ג'ון פייף סימינגטון השלישי הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אריזונה ה-19 מ-1991 ועד להתפטרותו ב-1997. סימינגטון התפטר מתפקידו בעקבות הרשעתו באשמות עושק והונאת בנק - הרשעות שמאוחר יותר בוטלו.
טרם כניסתו לפוליטיקה, שירת סימינגטון בחיל האוויר של ארצות הברית, שבו הוא הוצב בבסיס חיל האוויר לוק שבגלנדייל.
כיליד העיר ניו יורק, למד סימינגטון בבית הספר גילמן שבבולטימור.
לאחר מכן סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד עם תואר בתולדות האמנות ההולנדית.
פייף סימינגטון הבן, שירת כשגריר ארצות הברית בטרינידד וטובגו.
דודנו, סטיוארט סימינגטון, היה סנאטור מטעם מיזורי והמזכיר הראשון של חיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר שהתגייס סימינגטון לחיל האוויר של ארצות הברית ב-1967, וקיבל דרגת קפטן, הוענק לו כוכב הארד על שירות ראוי לשבח.
הוא השתחרר ב-1971, נשאר באריזונה והיה ליזם מקרקעין.
ב-1976 הוא הקים חברה בבעלותו.
ב-1990 נבחר סימינגטון כמושל אריזונה לאחר שהתמודד במרוץ צמוד מול איש המפלגה הדמוקרטית, ראש עיריית פיניקס טרי גודארד, במערכת בחירות שהסתיימה בהצבעה בשני סיבובים.
במהלך כהונתו התרחשה גם הסגירה הזמנית הראשונה של הפארק הלאומי גרנד קניון במהלך השבתת הממשל בארצות הברית בנובמבר 1995. ב-1997 הורשע סימינגטון בשבעה סעיפי אישום של הונאת בנק, והתפטר מכהונתו, אך מאוחר יותר ההרשעות בוטלו.
לפני שהוגש ערעור על זיכויו, הוא קיבל בינואר 2001 חנינה מהנשיא ביל קלינטון, שאותו הוא הציל בנעוריו מטביעה בקונטיקט.
לאחר סיום כהונתו כמושל, עזב סימינגטון את החיים הציבוריים ופתח בקריירה של שף, ומאוחר יותר היה שותף לייסוד המכון הקולינרי של אריזונה יחד עם שותפיו לעסקים ג'רי מויס, דארן לייט ושף רוברט א.
שמו עלה כמועמד אפשרי לכהונה נוספת כמושל אריזונה, והוא שקל להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הוא רק תמך במועמדים מאז תום כהונתו כמושל.
סימינגטון ידוע גם כמי שהיה עד לאורות פיניקס, אירוע רבתי של עצמים בלתי מזוהים שהתרחש בפיניקס ב-13 במרץ 1997.
פיף סימינגטון נולד בעיר ניו יורק.
הוא בן למשפחה אמידה ממרילנד.
הוא נינו של איל הפלדה הנרי קליי פריק .
הוריו היו מרתה הווארד (לבית פריק) וג'.
פייף סימינגטון האב, שכיהן כשגריר ארצות הברית בטרינידד וטובגו בשנים 1969–1971 תחת הנשיא ריצ'רד ניקסון.
הוא גם דודנו של סטיוארט סימינגטון, שכיהן בסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי בשנים 1953–1976 והיה המזכיר הראשון של חיל האוויר של ארצות הברית.
סימינגטון התחנך בבית הספר גילמן שבבולטימור, ולאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד, שם הוא סיים ב-1968 תואר בתולדות האמנות ההולנדית.
בעת לימודיו בגילמן, הכיר סימינגטון את תומאס קפלין, שבהמשך הכיר לו את ביל קלינטון בעת לימודיו בקולג'.
בגיל 19, הציל סימינגטון את בן גילו קלינטון שכמעט טבע כתוצאה מגאות במהלך טיול להייניס פורט, מסצ'וסטס ליד אחוזת קנדי.
בעת לימודיו בהרווארד, גילה סימינגטון את עבודותיו של חתן פרס נובל לכלכלה פרידריך האייק, שהיה כלכלן, תאורטיקן חברתי ואיש המחשבה המדינית, שתמך בממשלה מוגבלת ובכלכלת שוק.
עבודות אלו השפיעו על השקפותיו הפוליטיות של סימינגטון בהקשר למדיניות הפיננסית ומדיניות המיסוי שלו כמושל.
הוא היה תומך של בארי גולדווטר בבחירות לנשיאות של 1964 נגד לינדון ג'ונסון.
ב-1967 הוא התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת בו במהלך מלחמת וייטנאם.
הוא הוצב בבסיס חיל האוויר לוק שבגלנדייל, אריזונה.
ב-1971 הוא עוטר בכוכב הארד על שירות ראוי לשבח, ולאחר מכן שוחרר.
הוא נשאר באריזונה והחל להיות מעורב בעסקי המקרקעין, וב-1976 ייסד את חברתו, חברת סימינגטון.
ב-1983 הוא מונה כחבר במועצת המנהלים של חברת החסכונות וההלוואות הדרום-מערבית, שבסיסה היה בסולט לייק סיטי, יוטה.
החל מ-1983, אחד מהמיזמים של סימינגטון כיזם מקרקעין, במסגרת החברה שבבעלותו, היה בניית "הטיילת" (Esplanade) בהצטלבות רחוב 24 ורחוב קאמלבק שבפיניקס, מכלול משרדים גדול שנבנה על מיקומו של מגרש ששימש קודם לכן להצבת עץ חג המולד.
סימינגטון האמין שזה יהיה "המיקום הטוב ביותר לעסקים בעיר", ועד היום הוא מחזיק במשרדו שבקומה הרביעית של הבניין.
תהליך מימון המיזם שימש בהמשך כחלק מחקירת מעורבותו בחברת החסכונות וההלוואות, שנתנה את המימון למיזם כשסימינגטון שימש כחבר במועצת המנהלים שלה.
סימינגטון ציין שאישור הבנייה היה משמעותי, שכן קודם לכן לא נבנה שום בניין מעל ארבע קומות לאורך רחוב קאמלבאק.
בניית מכלול ה"טיילת" נמשכה שני עשורים, החלה ב-1983 והסתיימה ב-2003.
מיזמי פיתוח נוספים שבוצעו על ידי חברתו של סימינגטון כללו את "מרקדו", מרכז קניות ליד מרכז העיר פיניקס שעיצובו הושפע מהתרבות ההיספנית של דרום-מערב ארצות הברית.
הרעיון לבניית המרקדו נשאב מבניין העירייה של פיניקס, שדאגה למימון הפדרלי הראשון לפיתוח בעיר עבור המיזם, וכן החזיקה בבעלותה את הקרקע שעליו הוא נבנה.
המרקדו נפתח ב-1989, אך הוא נתקל בקשיים פיננסיים שנים ספורות בלבד לאחר פתיחתו.
בנוסף, בניסיון לממן את בניית המרקדו, הגיש סימינגטון שוב ושוב דוחות פיננסיים מטעים, מעשים שבהמשך הובילו להתפטרותו מתפקיד המושל, כדי לקבל הלוואה בהיקף של 10 מיליון דולר למיזם מקבוצה של קרנות פנסיה.
הועלה גם חשד שסימינגטון איים לסיים את חוזה השכירות עם אוניברסיטת המדינה של אריזונה, הדייר הגדול ביותר אז במרקדו, בכמה הזדמנויות בין יולי לבין אוקטובר 1991, אם לא תיפדה ההלוואה של 10 מיליון הדולר.
ההלוואה על המרקדו הוכרזה ב-1992 כבלתי נפרעת, כשסימינגטון הגיש בקשה לפשיטת רגל כהגנה מפני בעלי החוב.
באפריל 1989 הודיע סימינגטון על כוונתו להתמודד בבחירות של 1990 על משרת מושל אריזונה, בהבטיחו לנהל את המדינה כמו עסק.
כבר בשלבים הראשונים של מסע הבחירות שלו, הוא הציג את התמחותו העסקית ואת הצלחתו כיזם מקרקעין כיתרון, באומרו, "מה שאריזונה זקוקה לו כעת הוא ראש עסקי.
המדינה צריכה אדם שיכול להעניק לה ניהול מנוסה פיננסי מקצועי כדי לדחוף אותה אל מחוץ למשבר הכלכלי.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית שהתקיימו ב-11 בספטמבר 1990, ניצבו מולו כמה פוליטיקאי רמי דרג, כולל המושל לשעבר אוון מיקם, שהודח מכהונתו ב-1988, וניסה לשוב לכס המושל.
חבר הקונגרס לשעבר סאם סטייגר, שב-1976 התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית מטעם הרפובליקנים ועל משרת המושל מטעם המפלגה הליברטריאנית ב-1982, התמודד גם הוא מול סימינגטון, אך הגיע למקום הרביעי, הרחק אחרי סימינגטון, מיקם וחבר הסנאט של אריזונה, פרד קורי.
על אף שתואר כליברל על ידי יריביו בבחירות המקדימות, קיבל סימינגטון כמעט 44 אחוזים מהקולות.
בנאום שנשא בליל ההכרזה על תוצאות הבחירות המקדימות, החל סימינגטון מיד את קמפיין הבחירות הכלליות שלו, והודיע על כך שיריבו הדמוקרטי, טרי גודארד, היה "פוליטיקאי מקצועי, דמוקרט-ליברלי של גביית מיסים והוצאתם מהסוג של מייקל דוקאקיס", ושבניגוד אליו, הוא היה שמרן מהסוג של בארי גולדווטר, ושהוא "גאה בכך".
גודארד כיהן עד פברואר אותה שנה כראש עיריית פיניקס.
הוא גם היה בנו של המושל לשעבר סמואל פירסון גודארד הבן.
במהלך מסע הבחירות, ניסה גודארד להטיל ספק באישיותו של סימינגטון במחשבותיהם של ציבור הבוחרים באמצעות הטענה שאיש העסקים לשעבר עלול לעמוד בפני אישומים משפטיים על פעילויותיו העסקיות.
בתגובה, תקף סימינגטון את גודארד על הפרת חוקי מימון הבחירות כאשר "קיבל משכורת ממשרד עורכי דין בעודו מתמודד בבחירות, מבלי לעבוד בעריכת דין כלל וכלל".
הבטחות הבחירות של סימינגטון כללו קיצוץ בתקציב המדינה בשיעור של 6 אחוזים, למעט תוכניות שהיו קשורות לחינוך ולרווחה.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר, ריצתם של מועמדים שלא הגישו את מועמדויותיהם באופן רשמי, אך קראו לבוחרים לרשום את שמותיהם על פתקי ההצבעה (write-in candidates), הפכו את המרוץ בין סימינגטון לבין גודארד לצמוד, וההפרש בין השניים הגיע ל-4,300 קולות בלבד.
היה זה לאחר שאוון מיקם השנוי במחלוקת נבחר כמושל ב-1986 לאחר שזכה ב-40 אחוזים בלבד של הקולות.
כתוצאה מכך, נקבע מועד לסיבוב שני ב-26 בפברואר 1991. שני המועמדים הוציאו יחדיו סכום של כ-5 מיליון דולר בבחירות המקדימות, בבחירות הכלליות ובסיבוב השני.
זמן קצר לפני הסיבוב השני, בעודו שוהה בוושינגטון די.
לגייס תמיכה כספית למסע הבחירות, נקרא סימינגטון להעיד בפניה ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית על ידי הסנאטור הדמוקרטי הווארד מצנבאום, מהלך שנראה שהונע ממניעים פוליטיים.
במהלך השימוע, האשים הסנאטור בוב דול את הדמוקרטים ב"מתקפה חמקנית" פוליטית כלפי סימינגטון, משפט שבהמשך נעשה בו שימוש בתשדירי מסע הבחירות של סימינגטון.
בתשדירים תואר גם גודארד כמי שיושב מאחורי סורגים, בעוד הקריין בתשדירים שאל: "איך מישהו יכול לבטוח בטרי גודארד, כאשר זאת עובדה היא שהוא הפר את החוק?".
בסיבוב השני ניצח סימינגטון לאחר שזכה ב-52 מהקולות.
לאחר מערכת בחירות זו, ביטלה אריזונה את שיטת ההצבעה בשני סיבובים, והן היו היחידות שנערכו בשיטה זו.
ב-6 במרץ 1991 הושבע סימינגטון כמושל אריזונה ה-19, ובכך הוא היה למושל המדינה הרביעי בתוך תקופה של חמש שנים.
התקציב הראשון שהוא הגיש כמושל, שהסתכם ביותר מ-3.5 מיליארד דולר, עבר בהצלחה בבית המחוקקים המדינתי, וניתנו לו עליו "ציונים גבוהים" מאנליסטים פוליטיים באותה תקופה, בשל העובדה שהוא לא כלל העלאות מיסים, וכן על ביטול מיזם שריפת פסולת שיצר זיהום סביבתי.
סימינגטון גם יזם מהלך לבדיקת מקיפה של משאבי כוח האדם ויצר את מיזם ניהול המדינה לטווח ארוך.
מטרת מיזם זה הייתה להקטין את ממדי ממשלת המדינה ולחסוך בהוצאות.
ההמלצות שניתנו על בסיס מיזם זה כללו שיטות לשיפור הליכי ההעסקה, שיפור מערך ההכשרות, הנהגת חלופות לתהליכי הגשת הבקשות למשרות, צמצום כללי של מספר העובדים, ושדרוג תהליכי המיון, התשלומים, מערכת ההטבות ונושאים נוספים.
למיזם זה זכה משרד הנהלת החשבונות של סימינגטון במכרז לייעוץ, מהלך שמאוחר יותר הוביל לחקירה, וכתוצאה מכך הושג הסכם פשרה של 3.3 מיליון דולר על הצעות מחיר שנחקרו בחקירה פדרלית ומדינתית.
סימינגטון ומנהלים לשעבר אחרים של חברת החסכונות וההלוואות של דרום-המערב, היו נתונים לחקירה על מעורבותם בכישלון של החברה, ובסופו של דבר הנושא יושב בפשרה של 12 מיליון דולר.
בנובמבר 1992 סיים סימינגטון התדיינות שנמשכה שישה חודשים עם אומת היאפאווי של פורט מקדואל , כאשר חתם על חוזה שאפשר לשבט להפעיל 250 מכונות הימורים.
קודם לכן, פעל השבט בהתעמתות עם סוכנים פדרליים שהחרימו את מכונות ההימורים בשנה שלפני חתימת ההסכם.
אומת היאפאווי של פורט מקדואל השיגה ההסדר על רבע מהמכונות והסכימה לפיקוח של המדינה.
בתמורה, הסכימה המדינה לאפשר הפעלה של אולם בינגו וקאזינו 24 שעות ביממה על ידי השבט.
התובע הכללי לשעבר של אריזונה, ג'ק לסוטה, מתח ביקורת על ההחלטה באותה עת, בשל חוקי המדינה נגד הימורים.
ב-1993 חתם סימינגטון על חקיקה שהפכה החלטה זאת על פיה והוציא אל מחוץ לחוק את ההימורים ואת בתי הקאזינו, כולל אף לטובת גיוס כספים למוסדות דת וצדקה.
בנובמבר 1992 תמך סימינגטון גם במשאל עם להצעה להשיב את יום מרטין לותר קינג כחג פדרלי באריזונה.
יום זה בוטל כחג רשמי כמה שנים קודם לכן בתקופת ממשלו של אוון מיקם.
סימינגטון התפאר בכך שאריזונה הייתה "המדינה היחידה שהחליטה על כך" וחש שההצבעה לאישור החקיקה בעניין יצרה "הצהרה מופלאה בנוגע לאריזונה".
אחד ההישגים המרכזיים של סימינגטון כמושל התרחש לקראת סיום תקופת כהונתו הראשונה.
מדובר היה על חקיקת רפורמה גורפת במערכת החינוך, שהובילה להקמת בתי ספר בזיכיון באריזונה.
המטרה שעמדה מאחורי בתי הספר בזיכיון הייתה לשפר את הישגי התלמידים ולאפשר הזדמנויות לימוד נוספות.
הזיכיונות הראשונים ניתנו ב-1995. מאוחר יותר העיר סימינגטון שביצירת בתי הספר בזיכיון "מוסדות החינוך הציבורים נאלצו לעמוד בתחרות כדי להשתפר, זה מעולם לא נועד לפגוע, זה נועד להפוך אותם לטובים יותר".
ב-1994 התמודד סימינגטון בבחירות על תקופת כהונה שנייה.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים ניצבה מולו ברברה בארט, לימים מזכירת חיל האוויר של ארצות הברית ושגרירה בפינלנד, ורעייתו של קרייג בארט, לימים המנהל הכללי ויושב ראש מועצת המנהלים של אינטל.
במסע הבחירות שלו בבחירות המקדימות, אמר סימינגטון, "התחייבתי להעביר את מערך ההוצאות של המדינה למצב של שליטה, להפחית מיסים ולעשות כמיטב יכולתי כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי ולשקם את חוזקה של הכלכלה.
אני סבור שאני נמצא בעמדה חזקה בגלל שהגשמתי את המטרות הללו".
בארט הוציאה יותר ממיליון דולר מכספה האישי בניסיון להביס את סימינגטון, כשהיא הצהירה שהיא לא סולדת ממנו באופן אישי, אך פשוט חשה שהיא תוכל לבצע טוב יותר את תפקיד המושלת.
ב-13 בספטמבר 1994, ניצח סימינגטון את בארט בבחירות המקדימות ביחס של 68 אחוזים מול 32 אחוזים מהקולות.
לדעתם של פרשנים פוליטיים כשלה בארט בהבדלת עצמה מסימינגטון וניהלה מסע בחירות בלתי מוצלח.
בבחירות הכלליות ניצב מול סימינגטון המועמד הדמוקרטי אדי באשה, שנודע באריזונה ברשת החנויות שלו לממכר מזון Bashas'.
לפני הבחירות הכלליות, הוביל באשה על סימינגטון בסקרי דעת הקהל בהפרש של 15 עד 20 אחוזים.
על כל פנים, בחירות אמצע הכהונה של 1994 עמדו בסימן של ניצחונות סוחפים עבור הרפובליקנים, וככל הנראה זה מצב זה גרם לניצחונו של סימינגטון, זאת על אף פגיעותו בשל המחלוקות שצצו במהלך תקופת כהונתו הראשונה.
סימינגטון ניצח את באשה ביחס קולות של 52 אחוזים מול 44. באשה סירב לנהל מערכת בחירות שלילית עד לימים האחרונים שלפני ההצבעה, כאשר נראה היה שזה יהיה כבר מאוחר עבורו, ופרשנים פוליטיים ציינו זאת כסיבה לתבוסתו.
בנוסף, סימינגטון הדגיש את הצהרתו של באשה במהלך העימות בין השניים בהנחיית ליגת הנשים המצביעות, שמערכת החינוך הציבורית "יכולה להיות המשפחה הפונדקאית שתסייע לילדים ולהוריהם", הצהרה שהובילה את סימינגטון להכריז שבאשה האמין ש"המדינה יכול למלא את מקומה של המשפחה".
לאחר ניצחונו בבחירות, התחייב סימינגטון בנאום הניצחון שלו בליל הבחירות להפחית עוד יותר את מס ההכנסה במהלך תקופת כהונתו השנייה, וכן להמשיך ולבטל את עול הרגולציה על עסקים, ולגלות קשיחות כלפי הפשע.
הוא גם הכריז שניצחונו הוא "נס" ו"מהפכה", באומרו שהציבור "רוצה את ארצו בחזרה ושהם רוצים שמיסיהם יופחתו.
בארי גולדווטר ורונלד רייגן החלו בכך, והאל יברך אותם".
זמן קצר לאחר תחילת תקופת כהונתו השנייה כמושל, הגיש סימינגטון בקשה לפשיטת רגל אישית, בטענה לחובות של מעל 24 מיליון דולר, שנגרמו בשל קריסת השקעותיו במקרקעין.
לפי דיווח של הניו יורק טיימס, הוא הצהיר ש"נכפה עליו על ידי תאגיד של קרנות פנסיה איגודיות לנהל משא ומתן על הסדר חוב של 11 מיליון דולר".
כדי לממן את בניית מרכז הקניות ומכלול המשרדים מרקדו שבמרכז פיניקס, לווה סימינגטון 10 מיליון דולר משש קרנות פנסיה.
ב-1991 הוטל עיקול כאשר ההכנסות של המרקדו שלא עמדו בציפיות מנעו מסימינגטון לעמוד בתשלומי ההלוואה.
מצב זה הוביל את בית המשפט להעניק לקרנות הפנסיה הסדר חוב שהוערך ב-11.4 מיליון דולר, שסימינגטון הצהיר שהיה מעבר ליכולת הפרעון שלו.
בנובמבר 1995 נסגר הפארק הלאומי גרנד קניון בפעם הראשונה בתולדותיו בשל השבתת ממשל.
ב-17 בנובמבר, כמעט וגרמה תגובתו של סימנגטון לכך למשבר לאומי.
בציינו את ההשפעה הקשה של סגירת הפארק על התיירות, הודיע סימינגטון שהגרנד קניון חייב להישאר פתוח, בכוח, אם יש צורך בכך".
הפנטגון הזהיר את מפקד המשמר הלאומי של אריזונה שאין להפעיל כוח והעלה אפשרות שאם יהיה צורך, המשמר יוכפף לממשלה הפדרלית ויוכנס תחת שליטת הבית הלבן.
סימינגטון החליט להתקדם, ויחד עם יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, ניוט גינגריץ', 50 אנשי המשמר הלאומי שלא היו חמושים, 25 עובדי מחלקת הפארקים של המדינה, ופקידי ממשל אחרים, נסע לקניון.
כאשר הגיעה הקבוצה, הכה סימינגטון על שערי הפארק אל מול התקשורת ודרש שהפארק ייפתח מחדש.
רוברט ארנברגר, המפקח הראשי של הפארק, שלח לסימינגטון מכתב מטעם מחלקת הפנים של ארצות הברית שבו הוא ציין שמדינת אריזונה תוכל לתרום כספים למחלקה כדי לפתוח מחדש את הפארק, בקשה שסימינגטון ראה בה "משחק פוליטי".
מאוחר יותר פתחה מחלקת הפנים את הפארק תחת פיקוח המדינה.
המממשלה פדרלית החזירה לאריזונה סכום של 370,020 דולר שהמדינה תרמה כדי להשאיר את הפארק פתוח במהלך ההשבתה.
באמצע דצמבר אותה שנה התרחשה שוב השבתת ממשל, אך אריזונה והממשלה הפדרלית הצליחו להגיע להסכמה להשארת הפארק פתוח באופן חלקי, כשאריזונה שילמה 17,625 מראש עבור כל יום פתיחה, וסכום זה גם הוא הוחזר לה מאוחר יותר על ידי הממשלה הפדרלית.
ב-1996 חתם סימינגטון על חוק להקמת רשות בנק המים של אריזונה כסוכנות עצמאית.
הסוכנות קיבלה גישה למים ממיזם מרכז אריזונה ואגרה אותם באריזונה.
בדיווח בעיתון The Arizona Republic מ-2016, כתב ההיסטוריון ג'ק אוגוסט שהחוק "הותיר את אריזונה במצב טוב יותר כדי להתמודד עם הבצורת שהייתה אז באופן טוב יותר בהשוואה לקליפורניה השכנה.
ביוני 1996, הוגש נגד סימינגטון כתב אישום שכלל 21 סעיפים על סחיטה, הגשת דוחות כספיים שגויים, והונאת בנק.
ב-4 בספטמבר 1997 הוא הורשע בשבעה סעיפים של הונאת בנק.
הוא הואשם בהונאת בעלי החוב שלו כיזם מקרקעין, סחיטה מקרנות הפנסיה ועדות שקר בשימוע שלו לפשיטת רגל.
בשל העובדה שחוקי אריזונה אוסרים על כהונת מורשעים בפלילים לכהן במשרה ציבורית, התפטר סימינגטון מכהונתו ביום המחרת ובמקומו הושבעה כמושלת מזכירת המדינה ג'יין הול.
טרם התפטרותו, נעשו מאמצים כבירים להנעת תהליך בחירות חוזרות שהובלו על ידי מזכיר המדינה ריצ'רד ד.
בכל אופן, הרשעה זו בוטלה ב-1999 על ידי בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית.
שישה ימים לאחר תחילת דיוני חבר המושבעים, קיבל השופט את בקשת הממשלה לפטר את אחת המושבעות לאחר ששאר המושבעים התלוננו על כך שהיא מסרבת לקיים איתם דיונים, ובכך הפרה באופן חמור את שבועתה.
הרכב השופטים בערעור פסק ברוב של שניים מול אחד שהייתה אפשרות סבירה שהמושבעת למעשה הודחה מתפקידה בגלל שהיא נטתה לזכות את סימינגטון, וששאר המושבעים היו מתוסכלים מהאפשרות של חבר מושבעים תלוי (בתיקים פדרליים ההחלטה צריכה להתקבל פה אחד).
בית המשפט בערכאת הערעור פסק שפיטורי המושבעת הפרו את זכותו של סימינגטון למשפט הוגן, שכן הוא היה זכאי להצבעתה של מושבעת זו.
לפני שניתן היה להגיש תביעה חוזרת נגדו, קיבל סימינגטון בינואר 2001 חנינה מהנשיא ביל קלינטון, שבכך שם קץ למאבק בן שבע השנים של הממשלה הפדרלית עם סימינגטון.
לאחר שהתקבל ערעורו, ועוד לפני שקיבל את החנינה הנשיאותית, ניסה סימינגטון להמציא את עצמו מחדש כאזרח פרטי והחליט להרשם ללימודי קולינריה.
במהלך לימודיו אלו הוא לקח עמו תיק עם חפצים אישיים למקרה שהוא יצטרך להתייצב בבית הסוהר הפדרלי בלאס וגאס בהתרעה של 24 שעות, אך בסופו של דבר לא היה צורך בכך בשל קבלת החנינה הנשיאותית.
לאחר סיום לימודיו בקולג לה קורדון בלו לאומנויות הקולינריה בסקוטסדייל, אריזונה, סייע סימינגטון להקים את המכון הקולינרי של אריזונה.
מוסד זה הוקם בשיתוף עם כמה שותפים עסקיים כמו רוברט א.
וילסון, היזם ג'רי מויס, והנשיא לשעבר של המכון בסקוטסדייל, דארן לייט.
החזון של מוסד זה היה ליצור מרחבי לימוד קטנים לצורך תרגול, עם התמקדות ספציפית על שיטות בישול צרפתיות מסורתיות.
בית ספר זה נפתח והחל את מחזורי הלימוד הראשונים שלו בראשית 2002 בסקוטסדייל.
בנוסף לזמן שהעביר סימינגטון בלימודי הקולינריה, הוא שב למיזם המקרקעין "הטיילת" שאותו הוא החל ב-1983, ובסופו של דבר הפסיד בתהליך החקירה של התנהלותו העסקית, והחל לעבוד כשף לקינוחים ומאפים במסעדה איטלקית במתחם זה.
בפברואר 2003 פתח סימינגטון מסעדה בשם "הקפה האיטלקי של פרנקו" יחד עם שותף עסקי, המסעדן פרנקו פצולי.
בראיון שנתן לוושינגטון פוסט, חשף סימינגטון שהוא מעדיף להיות שף מאשר להרוויח כסף, ושהתנסות זו הייתה עבורו חוויה כבירה.
ההתמחויות שלו כללו הכנת טירמיסו ומתכון למוס שוקולד שהוא יצר ונקרא "המושל (טעם חזק, מיסים נמוכים)".
המושלת באותה עת, ג'נט נפוליטנו, ביקרה במסעדה מספר פעמים וסיימה את סעודתה עם קינוח "המושל", שהעיתון Tucson Citizen דיווח שהוא הקינוח הנמכר ביותר במסעדה.
ב-2007 חשף סימינגטון שהוא היה עד לאורות פיניקס, אירוע רבתי של עצמים בלתי מזוהים שהתרחש עשר שנים קודם לכן, ב-13 במרץ 1997, בעת שכיהן כמושל.
בראיון שנתן לעיתון The Daily Courier, ציין סימינגטון, "אני טייס ואני מכיר כמעט כל מכונה שטסה.
זה היה גדול יותר מכל דבר שראיתי מעודי.
אנשים אחרים ראו זאת, אנשים אחראיים.
אני לא מבין למה אנשים צריכים ללעוג לזה".
הוא המשיך, "זה עצום ובלתי מוסבר.
אנשים רבים ראו זאת, וגם אני.
וזה לא היה יכול להיות זיקוקים בגלל שזה היה יותר מיד סימטרי.
היה לזה קו מתאר גאומטרי, צורה יציבה".
כמי שכיהן כמושל במהלך האירוע, ציין סימינגטון שהוא היה חוקר אותו, אך קיים מסיבת עיתונאים בה ראש הסגל שלו היה לבוש בתלבושת של חוצן.
מאוחר יותר הוא ציין שכפקיד ציבור הוא חש אחריות למנוע פאניקה ציבורית, ולפיכך עשה ניסיון להציג אווירה של קלות ראש.
ב-9 בנובמבר 2007 הופיע סימינגטון יחד עם פאנל של אורחים שדנו בחוויותיהם בראיית עצמים בלתי מזוהים בתוכנית לארי קינג לייב.
כמה ימים לאחר מכן, ב-12 בנובמבר, הוא שימש כמנחה במסיבת עיתונאים על נושא העצמים הבלתי מזוהים במועדות העיתונות הלאומי בוושינגטון.
דוברים אחרים כללו אנשי צבא אמריקאים וזרים ופקידי ממשל שהיו מעורבים בכמה אירועי עצמים בלתי מזוהים מרכזיים, כמו תקרית יער רנדלשם ב-1980, גל תצפיות העב"מים בבלגיה ב-1990 ותקרית טהראן ב-1976, ואישים זרים שעמדו בראש גופי חקירה בנושא כמו העיתונאי ניק פופ מבריטניה וקלוד פוהר מצרפת.
הם ציינו שהתופעה היא אמיתית למדי, שיש להתייחס אליה ברצינות, ודחקו בממשלת ארצות הברית לפתוח לציבור חקירות של מקרי ראיית עצמים בלתי מזוהים.
סימינגטון גם הופיע כעד לאירוע אורות פיניקס בגרסה מעודכנת של הסרט התעודי מ-2002 Out of the Blue של יוצר הסרטים ג'יימס פוקס.
ב-2017 כתב סימינגטון מאמר מערכת עבור CNN, בו הוא המשיך לתאר את התנסותו באירוע אורות פיניקס, באומרו שהוא ראה כלי טיס בצורת דלתא, שחלף בשקט לרוחב השמיים מעל פסגת פיאסטאוה .
הוא תיאר את העצם כ"גדול באופן דרמטי" עם "שוליים ברורים מאוד ועם כמה אורות עצומים".
הוא גם הביע את אי-שביעות רצונו מההסבר לאירוע של חיל האוויר כירי של אקדח נורים, בעוד שהוא הכיר בכך שהייתה אפשרות של ירי נורים באותו לילה, אך לדבריו אורות פיניקס לא היו קשורים לכך.
כאשר הוא המשיך להביע את תמיכתו בפתיחת חקירות נוספות, אמר סימינגטון, "יש לפתוח מחדש חקירות, מסמכים צריכים להיחשף, ולא ניתן להתנער מהרעיון של דיאלוג פתוח", וקרא לממשלה לחדול מ"לפרסם סיפורים שמנציחים את המיתוס שניתן להסביר את כל העצמים הבלתי מזוהים במונחים קונבנציונליים עכשוויים".
ב-4 בפברואר 2005, בראיון לעיתון The Arizona Republic, הביע סימינגטון את עניינו לשוב להתמודד על משרת המושל בבחירות של 2006 מול הדמוקרטית ג'נט נפוליטנו.
התעניינותו במרוץ הגיע לאחר שהוא נכח בנאום מצב המדינה של נפוליטנו שאותו היא נשאה באותה שנה, ובאה כהתנגדות למצע החינוכי שלה.
על כל פנים, שלושה חודשים מאוחר יותר, ב-5 במאי, הוא הסיר את שמו מכלל אפשרות להתמודדות, באומרו שהוא מעוניין למקד את כוחותיו בקבוצה העסקית שבבעלותו.
בנובמבר 2006 נוצח סימינגטון בניסיונו להיבחר כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית במחוזו, מחוז שהיה גם מחוז הבית של הסנאטור ג'ון מקיין, שתמך בסימינגטון.
היה זה ההפסד הראשון שלו בבחירות מאז תחילת הקריירה שלו.
באפריל 2007 מונה סימינגטון כיושב ראש מועצת הנאמנים של הגנים הבוטניים של סנטה ברברה.
בעקבות התפטרותה של נפוליטנו ב-2009 מתפקידה כמושלת לצורך מינויה כמזכירת ביטחון המולדת של ארצות הברית, נחשב סימינגטון כמועמד אפשרי להתמודד על משרת המושל ב-2010, אך הוא סירב להתמודד, והודיע על כך באוקטובר אותה שנה בעקבות משאל דעת קהל שלא נתן לו סיכויים.
תחת זאת, הוא העניק את תמיכתו ליושב הראש לשעבר של הרפובליקנים באריזונה, ג'ון מונגר, כנגד המושלת המכהנת ג'ן ברואר, אך בסופו של דבר מונגר פרש מן המרוץ כאשר לא עלה בידו להתמוד עם יכולות גיוס התרומות של המועמדים האחרים.
על אף סירובו להתמודד שוב על משרה ציבורית, נותר סימינגטון מעורב בפוליטיקה של אריזונה, וקידם מועמדים משתי המפלגות הגדולות, כולל בין השאר דאג דוסי לתפקיד המושל, ג'ון מקיין לסנאט של ארצות הברית, והדמוקרטים רובן גייגו למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית ופיליסיה רוטליני לתפקיד התובעת הכללית של אריזונה.
באוקטובר 2018 דווח בעיתון The Arizona Capitol Times שסימינגטון שקל התמודדות על מושב בסנאט של ארצות הברית בבחירות המיוחדות של 2020. המושב בסנאט התפנה בעקבות פטירתו של ג'ון מקיין, כשהסנאטור לשעבר ג'ון קייל מונה על ידי המושל דוסי כממלא מקום זמני.
עם מינויו, הצהיר קייל שהוא יכהן בסנאט רק עד סוף 2018, ובאותה עת מינה דוסה במקומו את חברת בית הנבחרים לשעבר מרתה מקסאלי.
סימינגטון ציין שהוא ישמח להתמודד מול המועמד הדמוקרטי האפשרי, התובע הכללי של אריזונה לשעבר, גרנט וודס, באומרו, "איני יכול לחשוב על מועמד טוב יותר להתמודד מולו.
אנחנו נהנה להתמודד זה מול זה", בעודו תוהה על שיוכו המפלגתי של וודס.
סימינגטון גם הפריך את השפעת הסוגיות המשפטיות שהובילו להתפטרותו כמושל על מועמדותו, והוסיף, "הבחירות הם על הרעיונות שלך בנוגע לעתיד, ומה אתה חושב צריכה להיות דרכה של הארץ.
הם לא מבוססות על נושאים מהעבר, במיוחד אלה הרחוקים".
בספטמבר 2021 היה סימינגטון יושב הראש השותף במטה הבחירות של טיילור רובינסון למשרת המושל, לצד ג'ן ברואר.
ביולי 2016 התגלה אוסף של מסמכים נעלמים מתקופת כהונתו של סימינגטון כמושל על ידי ההיסטוריון ג'ק אוגוסט.
האוסף הכיל 305 ארגזים, שלצורך עיבודם הוערך שנדרשו 50 שעות עבודה, והם הכילו מסמכי מדיניות, תיעוד ממשפטו של סימינגטון, תצלומים מביקורים בבית הלבן, ותצלום הומוריסטי של סימינגטון לבוש בתחפושת הקמע בדמות הגורילה של קבוצת הכדורסל פיניקס סאנס.
המסמכים אותרו במחסן שהיה במרחק של ק"מ ספורים מבניין הקפיטול של אריזונה, ותוארו על ידי העיתון The Arizona Republic כשווי ערך ל"מכרה הזהב האבוד של ההולנדי" .
טרם מציאת המסמכים, ציין סימינגטון שלא היה לו מושג היכן המסמכים נמצאו, זאת על אף שהורה לצוותו לארוז את המסמכים לקראת מהלך העברת השלטון המהירה כאשר נפסק דינו במשפט.
חוקי המדינה דורשים שפקידי ציבור יעבירו את מסמכיהם לגישה לציבור, אך אכיפת חוק זה לא הייתה עקבית והתבצעה לעיתים רחוקות.
ב-9 בפברואר 2017 נפתחה תצוגה בשם "החיים הסוריאליסטים של פייף סימינגטון" במוזיאון של בניין הקפיטול של אריזונה, עם מזכרות אישיות ופריטים משפחתיים, שהתגלו על ידי סימינגטון בארגז שהיה שייך לאמו.
חומרים ממסעות הבחירות, כוכב הארד שקיבל בעת שירותו הצבאי, תבליט ארד יצוק בדמותו של סבו של סימינגטון, הנרי קליי פריק, וספרי השנה מתקופות לימודיו, נכללו בתצוגה.
את טקס הפתיחה של התצוגה ניהלה מזכירת המדינה מישל ריגן.
פייסנות () בהקשרה הבינלאומי היא מדיניות דיפלומטית הדוגלת בהימנעות מעימותים כלפי ישות כוחנית גם במחיר ויתורים ערכיים או מעשיים.
הפייסנות לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהובלת תנועת אנטי המלחמה , הייתה פופולרית מאד בעקבות הטראומה בבריטניה מהמלחמה.
במהלך שנות השלושים, ובמיוחד לאחר הסכם מינכן, הנחשב לשיא של מדיניות הפייסנות, חלו תמורות משמעותיות בדעת הקהל ובפוליטיקה הבריטית ביחס לפייסנות.
ככלל, מפלגת הלייבור התנגדה למדיניות הפייסנות וכן מספר חברים במפלגה השמרנית, כמו וינסטון צ'רצ'יל, מזכיר המדינה דאף קופר ואנתוני אידן, לימים ראש ממשלת בריטניה.
עם תומכי המדיניות נמנים רוב חברי המעמד העליון בבריטניה, כמו גם משפחת המלוכה כולל המלך ג'ורג' השישי, אנשי העסקים הבולטים, בית הלורדים והתקשורת ברובה, כולל רשת BBC ועיתון הטיימס.
היסטוריונים, דיפלומטים ואנשי אקדמיה חלוקים ביניהם ביחס לאפקטיביות של נקיטה במדיניות הפייסנות כלפי גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית בשנות השלושים של המאה העשרים.
הערכותיהם נעות בין גינוי ותיעוב לפייסנות, המייצגת חולשה שאין להפגין אל מול רודנים ושסיכנה את אירופה לבין הערכות כי גרמנייה הייתה חזקה דיה די הצורך עוד טרם יישום המדיניות, ולולא הזמן היקר שנקנה באמצעות הפייסנות, ושנוצל להצטיידות והיערכות המערב, היטלר היה מנצח במלחמה.
פייסל עבד א-רחמן אל-גאמדי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת בירסחוט מליגת העל הבלגית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-גאמדי גדל במחלקת הנוער של אל-איתיפאק.
ב-5 במאי 2022 ערך אל-גאמדי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4-0 על א-תעאוון במסגרת המחזור ה-26 בליגת העל הסעודית לעונת .
ב-7 בספטמבר 2023 חתם אל-גאמדי על חוזה לחמש שנים באל-0איתיחאד מליגת העל הסעודית.
ב-1 בספטמבר 2024 הושאל לבירסחוט הבלגית לעונה אחת.
ב-6 בינואר 2023 ערך אל-גאמדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2-0 על נבחרת תימן במסגרת גביע המפרץ לאומות.
פייסל אל-מקדאד הוא דיפלומט ופוליטיקאי סורי, שר החוץ הסורי מאז 2020. בין השנים 2003 עד 2006 היה שגריר סוריה באו"ם.
פייסל אל-מקדאד נולד בכפר ע'סם שבמחוז דרעא ב-1954. ב-1978 סיים תואר באנגלית באוניברסיטת דמשק.
ב-1993 קיבל תואר דוקטור בספרות אנגלית מאוניברסיטת קארל בפראג.
בהיותו באוניברסיטת קארל, היה חבר באיגוד הסטודנטים הבינלאומי.
הוא גם היה חבר במשרד ההנהלה של איגוד הנוער המהפכני.
אל-מקדאד היה פעיל בתנועת הסטודנטים הסורית ובהנהגת הסטודנטים באוניברסיטת דמשק.
אל-מקדאד הצטרף למשרד החוץ הסורי כדיפלומט לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת קארל.
בשנת 1995 הוא היה לחבר במשלחת הקבועה לאו"ם שם ייצג את סוריה בכנסים רבים.
בשנת 1996 הוא התמנה לסגנו של הנציג הקבוע של סוריה באו"ם, מיכאיל והבה.
ב-2003 הפך אל-מקדאד לנציג הקבע של סוריה באו"ם, תפקיד שאותו מילא עד למינויו לסגן שר החוץ 2006. אל-מקדאד מחזיק במסדר ההצטיינות האזרחי מהמלך הספרדי חואן קרלוס.
לאחר מותו של וליד מועלם מונה אל-מקדאד ב-22 בנובמבר 2020 לשר החוץ.
אל-מקדאד הכחיש את ההאשמות על דיכוי מפגינים בידי הממשלה לאחר תחילת מלחמת האזרחים בסוריה.
הוא קיים ראיונות עם כלי תקשורת מערביים וערבים על ההתקוממות וייצג את משטרו של בשאר אל-אסד.
בינואר 2021 הוכנס אל-מקדאד לרשימת הסנקציות של האיחוד האירופי, בשל תפקידו במהלך מלחמת האזרחים.
בריטניה הטילה עליו סנקציות גם כן אחרי חודשיים, ואמרה שהוא "שותף באחריות לדיכוי האלים של המשטר הסורי נגד האוכלוסייה האזרחית".
פייסל אל-מקדאד נשוי ואב לבן ושתי בנות.
ב-18 במאי 2013 נחטף אביו על ידי חמושים בכפרו, ע'סם.
פייר-אוגוסט רנואר (; ) היה צייר ופסל צרפתי, מן הראשונים והבולטים בזרם האימפרסיוניסטי וממעצבי דמותו.
רנואר פיתח את סגנונו בשנות ה-20 וה-30 לחייו כאשר התגורר בפריז.
אחר כך יצא לתקופת נדודים קצרה, שבסופה שב לפריז והקים משפחה.
בערוב ימיו עבר לאזור כפרי בדרום צרפת, וחי שם חיי משפחה שלווים ופוריים מבחינה אומנותית.
הוא הרבה לצייר אנשים ובעיקר נשים; ברבים מציורים אלו ניכרת יכולתו להנציח תנועה על בד הציור.
פייר-אוגוסט רנואר נולד בשנת 1841 בלימוז' שבצרפת, בן שישי למשפחת חייט עני.
בגיל שלוש, עברו הוריו לגור בפריז.
בגיל 14 נשלח רנואר לעבוד כשוליה בבית המלאכה לציור על חרסינה של האחים לוי.
במקביל למד רנואר ציור אצל הפסל .
כניסת הייצור הממוכן דחקה את שיטות עיטור החרסינה המסורתיות, והאחים לוי נאלצו לסגור את בית המלאכה שלהם בשנת 1858. רנואר המשיך לעבוד כשוליה, הפעם כעוזרו של הצייר ז'ילבר, אשר עסק בציור תמונות של קדושים נוצרים על רצועות-בד שנמכרו למיסיונרים.
זריזות מכחולו של רנואר אפשרה לו לצייר עד שלושה "צלונים" כאלו ביום, כל אחד בתמורה לשלושים פרנק.
הכסף שהרוויח וחסך רנואר איפשר לו לגשת ולנסות להתקבל ללימודי אמנות ב"אקול דה בוזאר" ("בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות") בפריז.
הוא התקבל ללימודי הקיץ, אחרי שעבר את הבחינות במקום ה-68 מתוך 80.
באפריל 1862 החל ללמוד בסטודיו של אמיל סיניול ושארל גלייר, אך לא התבלט בלימודיו.
במהלך לימודיו הקצרים בסטודיו פגש רנואר בקלוד מונה, פרדריק באזיל ואלפרד סיסלי, אנגלי שנולד וגדל בפריז.
אחרי זמן קצר בסטודיו של גלייר הבינו רנואר ושלושת חבריו כי לא ישכילו רבות מלימודיהם אצל הצייר השמרני ונטשו את הלימודים באקול דה בוזאר לטובת ציור ריאליסטי בטבע ברוח "אסכולת ברביזון" (Barbizon school).
ביער פונטנבלו, אתר פופולרי אצל ציירי התקופה, פגש רנואר בוירז'יל-נרקיס דיאז, שעודד אותו להשתמש בצבעים בהירים יותר ובגוסטב קורבה, הצייר הנערץ על בני החבורה, שהשפעתו על רנואר ניכרת באותן שנים.
במהלך שנות השישים של המאה ה-19, עד מלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870, בילה רנואר מדי קיץ ביער פונטנבלו.
באותה תקופה, כאשר התארח אצל ידידו ז'ול לה-קר ופילגשו קלמנס טראו (Tréhot) פגש את אחותה הצעירה, ליזה טרהו, שהפכה לפילגשו ולדוגמנית הקבועה שלו עד שנת 1872, והונצחה בעשרים ציורים שונים, החל ב"דיאנה" (1867) וכלה ב"אודליסק" (1870), יצירה המשקפת השפעה של אז'ן דלקרואה על אמנותו של רנואר.
ציוריו של רנואר באותה תקופה משקפים את המעבר ההדרגתי שלו מהמסורת הקלאסית לצורת ציור חדשה.
ציוריו המוקדמים יותר, כמו "דיאנה" (1867) מאופיינים עדיין בעבודה באימפסטו כבד (שכבות עבות של צבע, לעיתים מונחות באמצעות מרית) בנוסח קורבה ובבניין הדרגתי של שכבות.
מאוחר יותר, ויתר רנואר על צבע היסוד הכהה המקובל והתחיל לצייר ישירות על הבד.
הוא החליף בהדרגה את גוני האדמה הכהים לטובת צבעי אוכרה, אדום ורמיליון וכחול.
באמצעות ידידותו עם באזיל, שעמו ועם סיסלי חלק סטודיו בפריז, הכיר רנואר את אדמון מטר.
מטר הכיר לו כמה מן היוצרים המובילים בצרפת באותה תקופה כמו פנטן-לטור ואוגוסט דה מולין.
באותה תקופה הצליח רנואר להתחכך בדמויות מובילות נוספות, מבקרי אמנות ויוצרים כמו אדואר מאנה, אמיל זולא וחבר הילדות של זולה, פול סזאן.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה נהרג ידידו פרדריק באזיל.
רנואר עצמו חלה במהלך שירותו בחיל התותחנים.
כאשר שב לפריז, בתקופת הקומונה הפריזאית בשנת 1871, החל רנואר לצייר שוב בביתו של ידידו מיטרה.
באותה תקופה פגש רנואר בסוחר האמנות פול דוראן-רואל, פטרונם לעתיד של האימפרסיוניסטים, אשר רכש מספר תמונות של רנואר.
בספטמבר 1873 השתקע רנואר בעליית-גג ברובע מונמרטר שבפריז.
עבודתו לא קיבלה את ההכרה הציבורית אשר ציפה לה.
ה"סלון" הרשמי של 1872 דחה את ציורו "אישה פריזאית לבושה כאלג'יראית".
דחייה דומה חווה גם ציור של מאנה "ארוחת בוקר על הדשא" בשנה שלאחר מכן.
ב-15 באפריל 1874, השתתף רנואר, ביחד עם קבוצת חבריו, בתערוכת "אגודת הציירים, המגלפים והפסלים בע"מ" בסטודיו של הצלם נדאר (Nadar), תערוכה אלטרנטיבית לסלון הרשמי.
התערוכה לא זכתה להצלחה ואחת הביקורות על התערוכה, אשר נטפלה לציור של מונה בשם "זריחה, התרשמות" (Impression, soleil levant), כינתה את המציגים "אימפרסיוניסטים".
הכינוי דבק בהם והתערוכה הפכה ליעד למבקרים רבים אשר באו במטרה לבוז למציגים.
אף על פי כן, הצליח רנואר למכור את אחד מציוריו מן התערוכה לסוחר אמנות תמורת 425 פרנק.
בתקופה זו החל רנואר לבקר בקפה דה לה נובל אתן בכיכר פיגאל, במורד הדרך ממונמרטר.
שם פגש ציירים מבוגרים יותר כמו אדגר דגה ואדואר מאנה וכן פקיד חובב אמנות במשרד האוצר, ז'ורז' ריבייר, העתיד להפוך לכותב הביוגרפיה של רנואר.
במטרה לאושש את מצבם הכלכלי, שכנע רנואר את מונה, סיסלי וברת מוריזו, אחת המציגות בתערוכת האימפרסיוניסטים הראשונה, להצטרף אליו במכירה פומבית של יצירותיהם במרץ 1875. המכירה הסתיימה באסון, כאשר הציבור הפגין את אי-שביעות רצונו באופן קולני ואלים עד כדי כך שהיה צורך להזמין את המשטרה.
עשרים הבדים שהעמיד רנואר למכירה נמכרו במחיר כולל של 2,251 פרנק.
המכירה הכושלת זימנה לו היכרות עם אספן אמנות בלתי מוכר: פקיד מכס בשם ויקטור שוֹקֶה, שהתרשם מרנואר והזמין אותו לצייר את דיוקן רעייתו.
אחר כך הזמין ממנו שוקה דיוקן שלו ושל בתו והפך לאחד מתומכיו וקוניו הנאמנים של רנואר לאורך שנים.
הצלחה מסחרית נוספת שנקרתה לרנואר הייתה מכירת ציור בשם "אם ובנותיה" תמורת 1,200 פרנק.
הסכום אפשר לו לשכור את קומת הקרקע בבית מידות במונמרטר, סמוך למועדון "מולן דה לה גאלט" ולהתחיל בעבודה על כמה בדים גדולים ושאפתניים יותר מבעבר.
שני הבולטים שבהם היו "הנדנדה" ועוד יותר ממנו "מולן דה לה גאלט", יצירת המופת המונומנטלית הראשונה של רנואר.
"הנשף במולן דה לה גלט" הוצגה בתערוכה הקבוצתית השלישית של האימפרסיוניסטים וזכתה לקבלת פנים חמה.
ז'ורז' ריבייר כתב במגזין "האימפרסיוניסט" כי הייתה זו הפעם הראשונה בה הוקדש לאירוע כה יומיומי בד בגודל שיועד עד אז רק לנשף נימפות קסום או צליבות למיניהן.
היה זה, כמאמר שארל בודלר, גילוי השירה המתחדשת לעד של המודרניות.
מבחינה טכנית, משקפת היצירה גם את השילוב המתחזק של שימוש באפקטים אופטיים על ידי רנואר.
לצד עבודה בשכבות דקות ומתמזגות, שעדיין אפיינה חלק מעבודותיו וחלקים מעבודותיו, הוא החל משתמש יותר ויותר גם במשיכות מכחול קצרות ומהירות בצבעי יסוד, אשר התמזגו ליצירת דימוי אחיד על ידי ראיית הצופה.
פיתוח טכניקה אימפרסיוניסטית זו נעשה בהשראת "תאוריית הצבעים" אשר נוסחה על ידי מדענים שונים ובייחוד על ידי מישל שוורל.
אחרי "מולן דה לה גאלט" החל רנואר, שהיה עדיין עני, לבסס לעצמו שם מסוים.
בסתיו 1876 בילה זמן מה בביתו של הסופר אלפונס דודה, שאירח שם גם את האמן הנערץ עליו, דלקרואה.
במקביל, יצר רנואר קשר גם עם המו"ל ז'ורז' שרפנטייה, שרכש אחת מצירותיו.
בקבלות הפנים של הגברת שרפנטייה, בהם ביקרה האליטה האינטלקטואלית של פריז, זכה רנואר להכיר את שמנה וסולתה של הבירה התרבותית של אירופה, ובנוסף משפחת שרפנטייה הזמינה ממנו כמה ציורים.
לגדול שבהם, "דיוקן הגברת שרפנטייה ובנותיה" נדרש רנואר ללא פחות מ-40 "ישיבות" של האם ובנותיה (והכלב).
ההשקעה נשאה פרי הילולים: בזכות קשריה הטובים הצליחה הגברת שרפנטייה להכניס את הציור לסלון הרשמי של שנת 1879. קאמי פיסארו, עמיתו הצייר, כתב לידידו: "אני חושב שרנואר סוף-סוף עשה את זה.
כל כך קשה להיות עני".
נושא נוסף המופיע ביצירותיו של רנואר בשנים אלו היה השיט, אשר היווה בילוי בורגני פופולרי.
רנואר, יחד עם נערה צעירה, אלין שריגו, אשר התגוררה בסמוך לסטודיו שלו, נהגו להפליג במורד נהר הסיין עד שאטו או לה גרנוייר שעל האי קרואסי.
בתקופה זו הוא צייר יצירות כגון "חותר בשאטו", "חותרים על הסן", "ליד האגם" ו"שתי אחיות ליד הנהר".
פעמים רבות, הופיעו ביצירות נושאים של סעודות סביב שולחן או סעודות שייטים.
המקום החביב על רנואר בנהר היה "פונדק פר פרונייז", שם בילה זמן רב עם השייטים, חבריו וכן נערותיהם.
הבילויים של רנואר עם חבריו במסעדה נטעו בו רצון עז ליצירת יצירה המתארת את חוויותיו.
הוא כתב לחברו פול ברר: "לא יכולתי לעמוד בפיתוי...
ואני מצייר תמונה של מסיבת שייטים שדגדג לי לעשות כבר המון זמן.
אני לא נהיה צעיר מיום ליום, ולא רציתי לדחות את החגיגה הקטנה הזאת כי אחר כך אני כבר לא אהיה מסוגל לעמוד במאמץ.
זה קשה מספיק גם ככה...
זה דבר טוב לנסות מפעם לפעם לעשות משהו שמעבר ליכולתך" (ורילנד, 2008).
רנואר היה ממקימי התנועה האימפרסיוניסטית בצרפת ליצירת אמנות מודרנית וחופשית ולכן מטרתו ביצירה עליה חשב וכתב לחברו הייתה לקדם את התנועה תוך יצירת תמונה הנוצרת את הרגע, כאילו צולם.
התמונה עליה דיבר רנואר הייתה "סעודת השייטים",(1881-1880), מדיום שמן על בד, גודלה 127.9X129.5 cm והיא מוצגת במוזיאון בוושינגטון הבירה כחלק מקולקציית פיליפס.
בתמונה מוצג סיפורם של שלושה עשר מחבריו של רנואר, ביניהם אשתו לעתיד (היושבת מצד שמאל של התמונה ומחזיקה בכלבה האהוב) וכן שלו עצמו, הסועדים יחד במסעדת הפונדק של אלפונס פרונייז בשאטו על גדת נהר הסיין.
לתמונה שתי נקודות מגוז: כאשר הראשונה היא של המרפסת עליה נמצאות כלל הדמויות, בעוד נקודת המגוז השנייה, הפנימית, היא של השולחן הנמצא במרכז התמונה.
בשולחן זה יושבת אשתו לעתיד של רנואר וכן האישה התומכת בו מבחינה כלכלית, מה שמאפשר לו להמשיך ולעסוק באומנות ויצירה.
חלק מחבריו יושבים לשולחן, בעוד אחרים נשענים על המרפסת, עומדים ומשוחחים בקבוצה או יושבים סביב לשולחן נוסף הנמצא ברקע.
הבעות פניהם של הדמויות הן נינוחות, מופנות אחת אל השנייה כאילו להמחיש את הקשר ביניהן.
הפורמט הריבועי של התמונה יוצר מסגור של המתרחש בתוכה.
רנואר עשה שימוש בצבעים זוהרים, צללים, קווים מעוגלים ורכים, הבאים לתפוס את הרגע: השימוש בצבעים התואמים אור יום, כדוגמת לבן וצהוב, מדגישים את שעת המפגש (פייסט, 2005) (ורילנד, 2008).
תמונה זו של רנואר מדגישה את חשיבות הרגע ורצונו העז של הצייר לתפוס את הרגע שיישאר נצור בזיכרונו ובזיכרון חבריו לשנים רבות.
לאחר השלמת ציורו הגדול החל רנואר לחוש חוסר מנוחה.
מבחינה כלכלית, היה מצבו שפיר, מאחר שהפך לצייר פורטרטים מבוקש לעשירי פריז, אך הוא חש עייף מפריז והמולתה ושאף "לחדש את החזון" שלו.
בפברואר 1881 החליט רנואר לפתע לנסוע לאלג'יר, לאזור שהיה אהוב על דלקרואה כחמישים שנה קודם לכן.
רנואר שהה באלג'יר כחודש, כשהוא מצייר כמה נופים מרתקים בצבעוניותם כמו "שדה עצי בננה" ,"נוף אלג'יראי" ו"חג ערבי".
כאשר שב מאלג'יר, נמלט למסע נוסף, הפעם לאיטליה.
"ציירתי את ארמון הדוג'ים", העיר באירוניה במכתב.
"אני לא חושב שמישהו צייר את זה קודם.
היינו שם לפחות שישה ציירים, אחד מאחורי השני".
מוונציה נסע רנואר לפירנצה שבה התפעל מציורו של רפאל "המדונה של הכיסא" (Madonna della Seggiola).
משם המשיך בעקבות רפאל ל"וילה פרנסינה", על מנת לחזות בציור "ניצחון גלאטיאה" המפורסם, ואחר כך הגיע לסטאנצה בותיקן שברומא.
החוויה הותירה את רנואר מדוכדך.
"אני כמו תלמיד בבית ספר, עם הנייר הלבן לפניו שעליו הוא חייב לכתוב נקי ואז, בום!
אני עדיין נאבק בכתמים האלה, ואני כבר בן ארבעים.
הם נהדרים, והייתי צריך לראות אותם קודם.
שלא כמוני, הוא לא ניסה להשיג את הבלתי אפשרי, אבל זה יפה מאוד."
בהמשך מסעו ברחבי איטליה הגיע רנואר לסיציליה שם היה אמור לצייר את דיוקנו של המלחין ריכרד וגנר, לפי הזמנת ידיד פריזאי חובב מוזיקה.
המוזיקאי הנרגן הסכים להקדיש לו רק זמן קצר ורנואר צייר את דיוקנו של המלחין בתוך שלושים וחמש דקות.
וגנר ביקש להציץ בדיוקן וקרא בצער "אה!
אני נראה כמו מיניסטר פרוטסטנטי."
רנואר שב ממסעותיו בתחילת שנת 1882 ועבר לגור עם אלין, שחיכתה לו במשך שנת נדודיו.
עם שובו גם צייר, לבקשת דורן-רואה גרסה שנייה ל"עירום בלונדיני" שצייר במהלך הטיול.
אף שהרקע ושערה של האישה עדיין היו "אימפרסיוניסטים", תוויה וגופה סימנו כיוון אחר: משטחים מוחלקים ו"קשים" וקווים משורטטים ברורים.
השפעה נוספת המתעוררת בתקופה זו היא השפעתו של הצייר ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
רנואר כינה את סגנון ציורו באותה עת גם כתקופת "הסגנון הקשה" (manière aigre) שלו.
לאמברואז וולאר (Ambroise Vollard) הוא אמר: "בערך בשנת 1883 היה לי סוג של משבר בעבודה.
הגעתי לקצה הדרך עם האימפרסיוניזם והבנתי שאני לא יודע מספיק איך לצייר או לרשום.
רנואר חש כי החירות הגדולה שמעניק הציור בחוץ, מול הנושא (sur le motif) היא גם מגבלה, כיוון שהיא משיאה את הצייר לחשוב פחות על הקומפוזיציה ולהתמקד באור ובהשתנות המתמדת של דברים.
הדבר הוביל, לדעתו של רנואר, לביטול מסוים של הצורה וההקפדה על האוּמנות שבדבר, בלי להניב שיפור הולם, לדעתו, ביכולת ללכוד את השתנות הטבע באופן נאות.
בהכנה לקומפוזיציה "אחר הצהריים של הילדים בורז'מון" אפשר למצוא לא מעט רישומי שמן, וכך גם ביחס לסדרת ה"ריקוד" (בעיר, בכפר, ופעם נוספת בעיר), ו"המטריות".
התמונה החשובה ביותר מאותה תקופה היא "המתרחצות הגדולות" על גבי בד, שעליו שקד רנואר משנת 1882 עד 1887 (לא לבלבל עם יצירה בשם זהה מאת הצייר פול סזאן).
הוא יצר מגוון של רישומי הכנה מדוקדקים של הדמויות השונות ביחד ובנפרד וחזר פעמים רבות על הקומפוזיציה ברישומים מפורטים ובסקיצות שמן רבות.
בתקופה זו בולטות קומפוזיציות בהן מועמדת דמות בחזית, מצוירת בקפידה רבה, כאשר ציור הרקע עדיין משקף גישה אימפרסיוניסטית יותר.
דפוס זה בולט בציורים כמו "על החוף", ו"ילדה בפארק".
רנואר הרבה לעסוק אז בציורי ילדות.
הוא צייר אז את "ילדה עם שוט סוסים", "ילדה עם חישוק", "ילדים קוראים", "גני לוקסמבורג", "בנות קטול מנדס", ועוד.
עיסוק זה בילדים שיקף במידת מה את השינוי האישי שחל בחייו של רנואר.
אחרי נישואיו לאלין, עבר הזוג לדירה גדולה יותר וזמן לא רב אחרי כן, ב-1885, נולד בנו, פייר רנואר.
רנואר חגג את המאורע בציור שמן גדול של "אמהות", שלו קדם מספר גדול של רישומי הכנה וגרסאות שונות בשמן.
השינוי לא היה שטחי מבחינתו של רנואר.
מעתה ובאופן הולך וגובר עם השנים, התרחק רנואר מחיי הבוהמה והסלונים הפריזאיים והפך לאיש משפחה מובהק, שעיקר עניינו בציוריו, ביתו, משפחתו וילדיו.
התקופה ה"אנגריאנית" של רנואר שחררה אותו מהקלות הבלתי-נסבלת, מבחינתו, של האימפרסיוניזם.
בהדרגה, החל רנואר להשתחרר גם מן החומרה הקשה של המורשת הקלאסית שניסה לאמץ, במידה רבה בניגוד לאופיו.
החל מסוף שנות השמונים של המאה ה-19 הוא התחיל למזג בין הקו, הנפח והדיוק הקלאסיים ובין הספונטניות והמידיות האימפרסיוניסטית לכדי סגנון ייחודי משלו, שאפשר לכנותו "אקספרסיוניזם רנוארי".
בניגוד לרוב הציירים האקספרסיוניסטים, רנואר אינו מבטא תחושות קשות אלא חום, אהבה והתפעלות ממושאי ציורו.
ציורים כמו "האומנת גבריאל עם ז'אן ופייר הקטנים", או "משפחת רנואר" מבטאים תחושות של התפעלות ואהבה.
פניהם של מושאיו נוהרים, לא כדרך להפעים את הצופה אלא כהשתקפות של הנאתו והתפעמותו של רנואר עצמו.
בתקופה זו מגיע סגנונו המתפתח של רנואר לשיא, כשהוא מתמקד בקשת צרה יחסית של מושאים: נשים צעירות בתנוחות שונות, עירום נשי, ילדיו, נופים וציורי פרחים, אליהם התייחס כניסיונות בשימוש בצבע ובמיוחד בגווני עור שונים בהם רצה לעשות שימוש בציורי העירום שלו.
יכולתו הקומפוזיציונית עולה אז לדרגה גבוהה יותר ונדמה כי מה שהושג בתקופת "המתרחצות הגבוהות" בדי עמל, עולה בידו כתקופה זו, למשל בציורי "הפסנתר", בקלות רבה יותר.
בערך בשנת 1900 ספג רנואר את המהלומה הקשה ביותר בחייו.
כשהוא בשיאו מבחינת יכולתו האמנותית, הוכה הצייר בשיגרון, שתקף את זרועותיו ורגליו, והקשיח בהדרגה את המפרקים, עד שהפך אותו לנכה בכיסא גלגלים, שאינו מסוגל אף לאחוז במכחול.
במטרה להקל על מצבו הרפואי עקר רנואר אל אזור הריביירה הצרפתית, אזור בעל אקלים נוח יותר.
הוא התגורר תחילה בקאן, ולאחר זמן קצר שכר בית מרווח בעיירה קאנייה סור מר.
אותה תקופה, העמיק רנואר אף יותר את עיסוקו בבית ובמשפחה.
בנו הקטן, קלוד נולד ב-4 באוגוסט 1901 והפך לאחד ממושאי הציור החביבים ביותר על רנואר, אפילו יותר מבניו פייר וז'אן.
רנואר שב וצייר את קוקו, כינויו של קלוד, עשרות פעמים, לבדו ועם אומנתו גבריאל.
לפי תיאורו של קלוד שנים מאוחר יותר, "אבי העניק לי חופש רב.
הוא לא רצה דוגמן דומם, וכך יכולתי להתרוצץ כפי שרציתי.
רק מדי פעם הייתי חייב להישאר ללא תנועה לכמה דקות".
מודל נוסף שבו הרבה רנואר להשתמש הייתה גבריאל, קרובת משפחה של אשתו אשר נשכרה כאומנת לילדי המשפחה במשך כעשרים שנה, הפכה גבריאל למודל החביב על רנואר.
במאות ציורים היא בולטת בעצמות לחייה הגבוהות, שיערה השחור וחזה הקטן (דומה כי רנואר ויתר כאן על העדפתו הברורה קודם לכן לנשים עתירות חזה), עם הילדים, לבדה או עם דוגמנית נוספת, פעמים רבות לבושה באותה חולצת שיפון לבנה שקופה.
אחוזה מוזנחת ופראית מעט במעלה קנייה בשם לה קולט (Les Collettes), שממנה אהב לצייר את מורדות קנייה וסביבתה, הייתה אחד המקומות החביבים על רנואר באותה תקופה.
אשתו של רנואר גילתה בשנת 1907 במקרה כי האחוזה שהייתה שייכת למשפחה מקומית ותיקה עומדת למכירה.
הרוכש טען כי ברצונו לכרות את כל עצי הזית היפים במקום, איום שהושמע לצורכי מיקוח, אך החריד את רנואר והשפיע עליו להסכים לרכוש את האחוזה ב-28 ביוני 1907.
רנואר, אופטימי כתמיד, מצא בלה קולט מקור חדש ורב עוצמה להשראה.
נוסף לדוגמניות הקבועות, בניו, רעייתו והפרחים, הפכו נופי האחוזה שרכש, על חורשת עצי הזית היפהפייה שלה ונוף קנייה והגבעות שמסביב, לנושא קבוע אצל רנואר.