tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנערותו למד בישיבת עץ חיים בירושלים בראשות הרב איסר זלמן מלצר, ולאחר מכן היה מראשוני תלמידי ישיבת מיר בירושלים בראשות הרב אליעזר יהודה פינקל.
בחודש כסלו תש"ז נישא בשידוך לציפורה פייגל, בתו של משה שלום שור, מחסידי קרלין בירושלים, בעל יקבי משפחת שור.
השניים התגוררו במאה שערים ונולדו להם בן ושלוש בנות.
לאחר מספר שנים עברו להתגורר בשכונת בית ישראל בירושלים.
הוא ייסד את "יקב שמשון" שייצר מיץ ענבים ומשקאות חריפים.
היקב שכן תחילה בעיר העתיקה, ובשנת 1951 עבר לשכונת בית ישראל.
לאחר יום העצמאות 1967 גויס לחזית ונלחם במלחמת ששת הימים.
בשנת 1983, במהלך התוועדות, כינה הרבי מלובביץ את מנדלסון, , כשם המעיד על בעליו.
כמו כן, בהוראת הרבי מלובביץ', העניק בית דין רבני חב"ד באופן חריג חותמת כשרות ליקבו של מנדלסון, על אף שבית הדין אינו נוהג להעניק חותמות כשרות.
בשנת 1976 עבר מפעל הייצור למיקומו הנוכחי באזור התעשייה עטרות שבצפון ירושלים.
עם השנים עבר ניהול היקב לידיו של שלמה זלמן מנדלסון, בנו של יונה.
יונה זאב נפטר ב-9 במאי 2004 (ערב ל"ג בעומר תשס"ד), ונקבר בהר המנוחות ירושלים.
יונה נודדת (שם מדעי: Ectopistes migratorius) היא מין עוף ממשפחת היוניים שהוכחד מן העולם בתחילת המאה ה-20.
היונה הנודדת הייתה עוף חברתי בצבע אפור-כחלחל, שהיה קטן במקצת מיונת סלעים ונפוץ בהמוניו באמריקה הצפונית.
להקות עצומות של יונים נודדות היו מכסות בסתיו את פני השמיים בצאתן לדרכן לאמריקה הדרומית.
במאה ה-19 אמדו את מספרן בכמה מיליארדי פרטים.
לעיתים מנתה להקה אחת כמיליון פרטים.
הן חיו בקבוצות גדולות וכך גם עפו, ירדו לנוח וקיננו.
הן היו נאספות בלהקות ענק כדי לקנן ולעיתים היו מקימות מאות קינים על עץ בודד.
הנקבה הייתה מטילה ביצה אחת בכל עונה.
כיוון שהיו בקבוצות גדולות, היו היונים הנודדות מטרה נוחה לקטל.
בני אדם ירו בהן, הממו אותן באלות בעודן ישנות על הענפים, וחטפו מהן את גוזליהן מקניהן.
ציפורים אלו, שקודם לכן נראו בהמוניהן, נעלמו כליל בתוך 25 שנים.
הלהקה האחרונה בת כרבע מיליון פרטים הושמדה ביממה אחת בתחרות ציד ב-1896. מארגני התחרות ידעו כי להקות נוספות של יונים נודדות לא ייראו עוד.
מרתה , היונה הנודדת שהייתה הפרט האחרון של המין, מתה בגן החיות של סינסינטי ב-1 בספטמבר 1914.
ימי בחרותו כחבר ההגנה ובפלמ"ח במלחמת העצמאות – הם שהקנו לו את זיקתו העזה לארץ.
את הקשר לתחום התכנון והבנייה ירש מהוריו: אביו, המהנדס אליהו פיטלסון שאחראי לכמה מן הפרויקטים הבולטים בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20, ואמו, בת למשפחת פרידלנד, משפחת בונים ירושלמית ידועה.
בתו דליה היא מוזיקאית ג'אז.
בשנות ה-50 למד פיטלסון אדריכלות בטכניון בחיפה, והצטרף למשרדו של אביו.
בראשית שנות ה-60 עמד פיטלסון בראש צוות תכנון העיר ערד, היישוב המדברי המוצלח ביותר מבין עיירות הפיתוח אשר נבנו באותן השנים בדרומה של מדינת ישראל, ואשר היווה מעבדת ניסויים מתוכננת להתיישבות עירונית במדבר.
באותה העת נולדה לו גם בתו, דפנה, שהייתה לבת הבכורה של ערד.
אף על פי שתכנן רבים מהמבנים בעיר, יצירתו המוכרת ביותר היא פסל הבולבוסים הניצב בכניסה לעיר מאז 1964, אותו יצר בשיתוף האמן גדעון פרידמן.
בראשית שנות ה-70 תכנן במהירות וביעילות את מבני המעוזים שהצילו חיים רבים במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
בשנת 1976, לאחר תקופת שירות במשרד השיכון, היה פיטלסון שותף בהקמת משרד פיטלסון שילה יעקובסון אדריכלים, יחד עם שני אדריכלים צעירים: שמואל שילה ומירון יעקובסון.
טרם הופעת המחשב בכל משרדי האדריכלים, פיתח פיטלסון את המחשוב בתחום המיפוי, ועם העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, עמד בראש הצוות לתכנון פתרונות דיור מיידי וזמני לרבבות העולים החדשים.
במהלך שנות התשעים ועד לפטירתו בשנת 2004 טיפל פיטלסון בשמונה תוכניות מתאר ארציות (מתוך 40 הקיימות).
בין השאר, היה שותף יחד עם משרדו, בתכנון מערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב - הקו האדום ושאר הקווים העתידיים.
היה נשוי ארבע פעמים ולאורך השנים נולדו לו שלוש בנות.
מפעלי קרטון גלי יוניון בג, יוון, (1957).
מפעל לדבקים ומוצרי נייר, ניירובי קניה, (1958).
מפעלי חברת קרגל, בני ברק ולוד, (שנות ה-50 ושנות ה-70).
תכנון בתים פרטיים ומבני ציבור בעיר ערד, (1962–1967).
בתי מגורים פרטיים בשכונת אפקה שבתל אביב ובהרצליה פיתוח, שנות ה-70.
תוכנית מתאר לדיר אל בלאח, עזה, (1969).
תוכנית בינוי לשכונה בבית שמש, (1970).
המכון להדברת עשבי בר, בית דגן, (1975).
שותף ומפתח בחברת קומפלוט, פיתוח עירוני (1977 - שנות ה-90).
פרוגראמה ותוכנית לפיתוח עירוני, עכו, (1977–1979).
חבר צוות שיקום שכונת הבוכארים, ירושלים, (1980).
תכנון שכונה בשכונת רמות, ירושלים, (1980).
פארק תעשייתי לחברת "דלקול", לוד, (1985).
ראש צוות תכנון פרויקט המגורים הזמניים לעולים החדשים, אתר קראוונים, (1990).
ראש צוות תוכנית מתאר ארצית 33 - לדיור מיידי וזמני.
ראש צוות תוכנית מתאר ארצית 23א' - להסעת המונים במטרופולין גוש דן.
ראש צוות תוכנית מתאר ארצית 34ב'/2 - להתפלת מי ים.
ראש צוות תוכנית מתאר ארצית 34ב' - למשק המים.
ראש צוות תוכנית מתאר ארצית 36א' - לתקשורת מתקנים קטנים וזעירים.
יונה פישר (20 בנובמבר 1932 – 3 במרץ 2022) היה אוצר ומבקר אמנות ישראלי.
חתן פרס ישראל לעיצוב לשנת תשל"ז (1977).
יונה פישר נולד בשנת 1932 בתל אביב למוריס פישר ודינה לבית ריזקין.
הוא נקרא על שם סבו, יונה (ז'אן) פישר.
בשנת 1933 עברה משפחתו להתגורר ברמת גן.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הצטרף, יחד עם אחיו, אל אביו בצידון ואחר כך ביירות, שם למד בבתי-הספר של "אליאנס".
בשנת 1947 עבר להתגורר בצרפת, פריז, שם שימש אביו כמזכיר המדיני של הסוכנות היהודית.
בתחילה למד בבית ספר "מימונד" שבבולון-ביאנקור, פרוור של פריז.
לאחר מכן למד בבית-ספר בעיירה בשם וילאר-דה-לאנס (Villard-de-Lans) שבאלפים הצרפתיים.
בנעוריו שמע הרצאות על אמנות שהתקיימו במוזיאון הלובר.
באותה תקופה הכיר את הצייר אביגדור אריכא, עמו יצר קשרי חברות ארוכת שנים.
בשנת 1951 שב לישראל והתגייס לצה"ל.
הוא שירת כמדריך לילדי עולים חדשים במסגרת הגדנ"ע בבאר שבע ובפרוורי ירושלים.
לאחר שחרורו, בשנת 1954, נשאר להתגורר בירושלים.
לפני היותו אוצר נהג יונה פישר לרשום, בעיקר בדיו, רישומי נוף קטנים שתיעדו את טיוליו.
במלאת 90 שנה להולדתו הוצגו כמה מרישומיו בתערוכה בבית אוסף קופפרמן, שאצרה מאירה פרי-להמן.
בשנת 1954 התקבל פישר לעבודה בבית הנכות בצלאל.
תחילה הועסק בארכיון הרפרודוקציות של המוזיאון.
באותה עת החל לכתוב רשימות וביקורות אמנות בעיתונים "למרחב" ו-"הארץ", וכן לכתב העת "גזית".
בנוסף הוזמן פישר לחבר את הפרק אודות הציור הישראלי בספר "אמנות ישראל" (1961) שערך בנימין תמוז וכן ערכים בנושא אמנות באנציקלופדיה העברית ובהם "ארץ ישראל, האמנות (ציור ופיסול)" וערכים רבים נוספים.
בשנת 1959 נסע להתמחות באוצרות באירופה.
תחילה התמחה אצל וילם סנדברג והנס יפה (Hans Jaffé) במוזיאון סטיידלק באמסטרדם, ואחר-כך בקונסטמוזיאום (Kunstmuseum) בבזל אצל גאורג שמידט (Georg Schmidt).
בדרכו להתמחות, שימש אוצר מחליף לתצוגה הישראלית שהקים אויגן קולב עבור "הביאנלה הראשונה לאמנים צעירים" בפריז (La Biennale des jeunes artistes), שכללה אמנים מרחבי העולם.
לפגישה של פישר עם האמנות האוונגרדית של אותה עת, ובעיקר עם אמני ה-"ריאליזם חדש", נודעה השפעה מכרעת על גיבוש נטייתו האמנותית.
עם שובו לישראל, בשלהי שנת 1960, התמנה למנהל האמנותי של בית הנכות.
בעבודתו כאוצר במוזיאון הציג אמנים ישראלים צעירים כגון אביבה אורי, יגאל תומרקין, לאה ניקל ואחרים.
לצד עבודת האוצרות, עסק פישר גם בעיצוב קטלוגים וכרזות לתערוכות.
עם הקמת מוזיאון ישראל, עבר פישר לעבוד בו כאוצר לאמנות בת-זמננו.
תפקיד זה איחד בין אמנות ישראלית ובינלאומית.
בתחילת עבודתו הושפע מתפיסת עיצובו המוזיאלי של סנדברג, ששימש באותה עת יועץ אמנותי למוזיאון ישראל החדש.
עיקר חשיבותו המוזיאלית של פישר היה בביסוס מגמות האמנות הפוסט-מינימליסטית והמושגית בישראל.
על התערוכות שאצר נמנו תערוכות קבוצתיות כמן "מושג + אינפורמציה" (1971), "מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע" (1972), "סדנה פתוחה" (1975) ועוד.
בנוסף, אצר סדרה ארוכה של תערוכות יחיד לאמנים ישראלים בראשית דרכם האמנותית שהושפעו ממגמות אלו, כגון הנרי שלזניאק (1969), פנחס כהן גן (1975), צבי גולדשטיין (1975) ועוד.
רבות מהן הוצגו ב"ביתן בילי רוז", שמוקם בתוך גן האמנות ע"ש בילי רוז.
בין האמנים הבינלאומיים נמנו תערוכות יחיד כגון "מרסל דושאן: רדי-מיידס, רישומים, איורים" (1971), "4,000 עציצים של ז'אן פייר רנו" (1971), "סול לוויט: ציורי קיר" (1975) ועוד.
מדיניות הרכישות של המוזיאון, שהנהיג פישר, התבססה על שלוש קטגוריות של יוצרים: אמנות היסטורית, אמנים מבוגרים ומבוססים ואמנים צעירים.
מדיניות זו התבטאה גם בלוח התערוכות של המוזיאון.
לצד עיסוקו באמנות אוונגרדית, הרבה פישר לעסוק באמנות ישראלית קאנונית.
לצד אנה טיכו, יצחק דנציגר, אריה ארוך ויוסף זריצקי, מן האמנים ותיקים הבולטים שקידם, הציג פישר רבים מן הציירים הבולטים של שנות ה-30–40 ובהם חיים גליקסברג, פנחס ליטבינובסקי, מרדכי לבנון ואחרים.
בשנת 1968 אצר את התערוכה "מגדל דוד – ראשית הציור בארץ" ובשנת 1971, את "אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה התשע-עשרה" (1979), "אקספרסיוניזם בארץ-ישראל בשנות ה-30" ו-"לצייר באור הים התיכון" (1987).
פן נוסף של מדיניות זו בולט בבחינת הזוכים ב"פרס סנדברג", שפישר היה אחד ממקימיו, וחבר בוועדת הפרס עד פטירתו.
במקביל לפעילותו המוזיאלית האוונגרדית הקים בשנת 1965, יחד עם רחל שפירא, מזכירתו של משה שפיצר, ודן עומר, את כתב העת "קו", שפעל עד לשנת 1970. כתב-העת שילב בין עיסוק בתחומי השירה והאמנות הבינלאומית והישראלית לבין נושאים נוספים ובהם אדריכלות.
בין השנים 1980–1990 ראו אור 10 גיליונות נוספים של כתב העת, שנערכו בידי פישר ומשה ניניו.
בשנת 1977 זכה פישר בפרס ישראל על תרומתו לשדה האמנות בישראל.
לצידו זכתה גם אלישבע כהן בפרס זה.
כיוון ולא הייתה קטגוריה לתחום האוצרות, קיבלו השניים פרס בתחום העיצוב.
בשנת 1982 הקים פישר את סדנאות האמנים, בתמיכה של קרן ירושלים וגופים אחרים.
הסדנאות אפשרו לאמנים לעבוד בסטודיו במחיר מסובסד.
בנוסף, יצר פישר תוכנית שהות לאמנים בינלאומיים בסדנאות וכן הקים במבנה את הגלריה ע"ש איקה בראון, שהציגה תערוכות מתחלפות של אמנים ישראלים.
בשנת 1991, בעקבות אצירת תערוכת יחיד של נחום טבת במוזיאון תל אביב, הוצע לפישר תפקיד האוצר הראשי במוזיאון.
פישר מילא את התפקיד, עד להתפטרותו בשנת 1993. בין פעולותיו במוזיאון הייתה השגת תרומת אוסף האמנות של בני הזוג מרקוס מיזנה (Markus Mizne) ופליציה בלומנטל.
לאחר תקופה זו שימש פישר אוצר עצמאי.
לצד עיסוק כיועץ אמנות, כגון יועץ לאוסף האמנות של חברת "הפניקס" (2004–2010 בקירוב), אצר תערוכות במוזיאונים שונים, בעיקר לאמנים צעירים.
בשנת 2002 אצר במוזיאון ישראל תערוכה רטרוספקטיבית למשה קופפרמן.
2004–2011 אוצר מוזיאון אשדוד לאמנות
בין השנים 2004–2011 כיהן כאוצר, ואחר כך כיועץ, במוזיאון אשדוד לאמנות.
בין התערוכות שאצר במוזיאון בולטות התערוכה "לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל" (2008), אותה אצר עם תמר מנור פרידמן, וסקרה את האמנות הישראלית בשנות ה-50 המאוחרות ובשנות ה-60 של המאה ה-20; התערוכה הקבוצתית "מבנים נכלמים, מבנים נחלמים" (2009), אותה אצר עם יובל ביטון ו-"שרון פוליאקין: שמונה שיעורי רישום" (2012).
במחצית השנייה של העשור השני של המאה ה-21 החל פישר לעסוק בתיעוד עבודתו והנצחת משפחתו.
בשנת 2018, לדוגמה, ראה אור תרגום של יומן שכתב סבו, ז'אן (יונה) פישר, לאחר ביקורו בארץ-ישראל בשנת 1907. פישר, שיזם את התרגום, תרם עותק של ההוצאה המקורית של טקסט זה ליד יצחק בן צבי.
באותה עת מכר חלק מאוסף האמנות שלו והחל בארגון ארכיונו.
אוסף הנושא את שמו נתרם על ידו בשנת 2015 למוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ובהן עבודות של אביבה אורי ומנשה קדישמן.
ב-4 בינואר 2019 נפתחה במוזיאון ישראל התערוכה "אריה ארוך: צורת הדבר", אותה אצר פישר עם אמיתי מנדלסון.
התערוכה שחזרה את התערוכה "אריה ארוך: זמנים, מקומות, צורות", שהוצגה במוזיאון בשנת 1976. לצד מרבית העבודות שהוצגו בתערוכה המקורית, הוצגו גם עבודות של אמנים ישראלים שהושפעו מיצירתו של ארוך.
לרגל התערוכה ראה אור ספר, המהווה גרסה מורחבת לקטלוג התערוכה המקורית.
פישר התגורר בתל אביב-יפו יחד עם בת זוגו, נחמה קפלן.
הוא נפטר בביתו ב-3 במרץ 2022. ארונו הוצב ב-6 במרץ במוזיאון תל אביב לאמנות.
לאחר מכן נקבר בבית העלמין בגבעת השלושה.
עיריית תל אביב-יפו קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב איציק מאנגר 3 במסגרת המיזם שלה להנצחה אנשי רוח ואמנים תושבי העיר.
1977 חתן פרס ישראל על תרומתו לאמנות בישראל
בשנת 2013 נפתחה במוזיאון אשדוד לאמנות, תערוכה של "אוסף יונה פישר", אוסף של יצירות אמנות של מעל 50 אמנים, אשר תרמו יצירה לאוסף המוזיאון לכבודו.
במאי 2019 נקראה הדרך המובילה אל מוזיאון אשדוד בשם "דרך יונה".
עיקר חשיבותו של פישר הייתה בעידוד והצגת האמנות האוונגרדית הישראלית של שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20. עמדתו של פישר התחדדה אל מול פעילותו של חיים גמזו במוזיאון תל אביב, שדחה אמנות זו ובחר להציג אמנות במדיה מסורתית.
חידוש מקומי נוסף של פישר היה בחריגה מן הנוהג הרווח בתצוגות מוזיאליות להצגה כרונולוגית של עבודות, לטובת יצירת הקשרים בין יצירות אמנות שונות.
בכך היה ממבשרי התפיסה הרואה באוצר כדמות שוות ערך לאמן.
על פי פישר, תפקיד האוצר הוא לחשוף את יצירתו של האמן ברגע הרלוונטיות שלה ולהעניק לה הקשר, ולא רק לתת תוקף לאמנות מן העבר.
בין "אופקים חדשים" לאמנות פוסט-מינימליסטית
קבוצת האמנים הפוסט-מינימליסטים הייתה אחת מן הקבוצות העיקריות בהן תמך פישר במהלך שנות ה-70. נטייתו של פישר לאמנות ניסיונית הובילה אותו להיות אחד מן הגורמים המרכזיים בקידום מגמה זו בישראל.
התערוכה "מושג + אינפורמציה" (1971), שאצר במוזיאון ישראל, היוותה חשיפה ציבורית ראשונה של אמנות זו בישראל.
על פי מרדכי עומר, קבוצת האמנים זו הצליחה לבסס את "התנועה החשובה הראשונה שקמה אחרי 'אופקים חדשים' ויכלה לה".
לצד קשריו המתמשכים עם אמני שתי הקבוצות, עודד פישר את פעילותם של אמנים שגישרו בין שתי תנועות אלו.
את ההשפעה המוקדמת ניתן למצוא בהצגת השלבים השונים של "פרויקט שיקום מחצבת נשר" (1971) של יצחק דנציגר במוזיאון ישראל.
דנציגר, שהתרחק באותה עת מן הפיסול המופשט שאפיין את יצירתו בשנות ה-50–60, גיבש את יצירתו המאוחרת כביטוי של תהליכי עבודה אמנותיים וכניסיון להגדרה מחודשת של היחס בין האמנות לטבע.
אלו קירבו את דנציגר לשורה של אמנים צעירים כאביטל גבע, מיכה אולמן, משה גרשוני ואחרים.
דוגמה להשפעה זו ניתן למצוא ב"פרויקט מצר-מסר" (1972), שיזמה קבוצה זו.
חיבור נוסף נוצר סביב הצגת יצירתו של אריה ארוך, שהשפעתו הלכה והתחדדה במהלך העשור.
"השיחה בין פישר לאריה ארוך", כתבה שבא סלהוב, "יוצרת סיפור שבזיקה אליו נעשית ונעשתה אמנות מאז שנות השבעים".
בהצגת יצירותיו של ארוך, צייר שהיה חבר שולי ב"אופקים חדשים", הציע פישר לתפוש את היצירה כביטוי ציורי של סממני תרבות והיסטוריה.
במקום ניתוח צורני, הוצג ארוך כדמות שניתקה את האמנות הישראלית מן ההפשטה האירופית והכניס אליה את השפעות הפופ ארט בן-זמנו.
בכך הצליח פישר לתווך את יצירתו של ארוך אל דור האמנות המושגית.
בבחינה זו, יצירות כגון סדרת "צקפר" (1961–1966), והדיון שהובילה אל המושג "מופשט-קונקרטי" שפיתח ארוך, וכן הציור "הנציב העליון" (1964) ו"רחוב אגריפס" (1964), והפיכת ה"דימוי המצוי" שבהם ל"צורה" המנתקת עצמה מהקשרים ספרותיים וביוגרפיים, מהווים שיא בגיבוש תפישה זו.
במחצית השנייה של שנות ה-80, ובייחוד בקטלוג התערוכה "לצייר באור הים התיכון" (1987) שפישר היה יוזמה ואחד מאוצריה, הוא גיבש לראשונה תפיסה "ים-תיכונית" של צבע.
תפיסה זו, שפישר לא פיתח אותה, התבססה על הצבע הסגול ועל הטונאליות שלו.
"הלבן, השחור והסגול בסדר מנייתם", כתב פישר בקטלוג התערוכה, "הם צבעי ההפצה והקרינה של כל הקרינות ושל קצה גבול הנראה לעין.
צבעים אלו הם צבעי התשוקה לצייר באזורים בלתי-מוגדרים מוארים בהם מציף האור את הצל מבטל נפחים וגומע מרחקים".
תפיסה זו חלחלה גם לראייתו של פישר את הציור המודרני, בייחוד לגבי יצירתו של משה קופפרמן,
יחסי העבודה של קופפרמן עם פישר היו הארוכים והמשמעותיים במהלך הקריירה האמנותית של שניהם.
ראשיתם במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20, אז נפגש פישר עם יצירתו של קופפרמן בסיור שערך עם סנדברג.
בשנת 1969 אצר פישר תערוכת יחיד מוזיאלית ראשונה לקופפרמן במוזיאון ישראל.
ב-1984 הוצגה במוזיאון התערוכה "משה קופפרמן: ציורים, עבודות על נייר".
תפיסת האמנות של יצירות קופפרמן, אותה ביקש פישר לבסס, הדגישה את תהליך העבודה האמנותי באמצעות תהליכי עבודה של ציור ומחיקה.
בכך, התקשרה יצירתו הן אל האמנות המופשטת שלאחר "אופקים חדשים", והן אל המגמות הפוסט-מינימליסטיות של שנות ה-70. תפיסה זו, המעמידה את "השפה" במרכזה, נאלצה להתמודד שוב ושוב, כפי שהעיד פישר עצמו, עם הנטייה הרווחת לנסות לזהות מרכיבים פיגורטיביים ביצירתו של קופפרמן.
יזם וקידם את הקמת כיכר האמנות ע"ש האמן "אבשלום" באשדוד.
יגאל תומרקין, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (1961)
צורה היום: אמנים צעירים בישראל, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (6 באפריל 1963 – 15 במאי 1963)
מגמות באמנות הישראלית, מרכז הקונגרסים הבינלאומי ירושלים, בנייני האומה, ירושלים (10 במאי 1965 - 31 בדצמבר 1965; התערוכה היוותה חלק מפתיחת מוזיאון ישראל)
משה קופפרמן: ציורי שמן, מוזיאון ישראל, ירושלים (5 ביוני 1969 - 31 ביולי 1969)
מושג + אינפורמציה, מוזיאון ישראל, ירושלים (2 בפברואר 1971 - 5 במרץ 1971)
מרסל דושאן, "רדי מיידס", מוזיאון ישראל, ירושלים (1971)
האכספרסיוניזם הארצישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פאריס, מוזיאון ישראל, ירושלים (1973)
מהנוף אל ההפשטה ומההפשטה אל הטבע, מוזיאון ישראל, ירושלים, (10 באוקטובר 1972 – 27 בינואר 1973)
הרישום – מעל ומעבר (עם מאירה פרי להמן), מוזיאון ישראל, ירושלים (1 באפריל 1974 – 15 ביולי 1974)
פנחס כהן גן: פעילויות, מוזיאון ישראל, ירושלים (13 באוגוסט 1974 – 30 בספטמבר 1974)
אריה ארוך: זמנים, מקומות, צורות, מוזיאון ישראל, ירושלים (23 במרץ 1976 – 8 במאי 1976)
חיים גליקסברג: תקופתו הירושלמית, מוזיאון ישראל, ירושלים (21 במרץ 1978 – 22 במאי 1978)
לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל (עם תמר מנור פרידמן), מוזיאון אשדוד לאמנות (26 ביולי 2008 – 15 בדצמבר 2008)
גרגורי אבו, "גוטלנד – שלוש פעימות / Are you there?", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, הרצליה (2019)
תערוכת יחיד "גלוי כנגד נסתר", שהציגה את יצירתו של פסח סלבוסקי, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית (אוקטובר 2020)
אפריקה אמנות ופולקלור, מוציא לאור: תערוכות, תל אביב, 1964, (70 עמודים).
מגמות באמנות הישראלית, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשכ"ח, 1965, (70 עמודים).
עשרים שנות אמנות בישראל, מרכז ההסברה, שרות הפרסום, ישראל, 1968.
האכספרסיוניזם הארצישראלי בשנות השלושים וקשריו עם אסכולת פאריס, טקסט וקטלוג – יונה פישר, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשל"ב, 1971.
פנחס כהן גן – פעילויות / קטלוג, מוזיאון ישראל, 1974, (45 עמודים).
ציורים ורישומים / ליליאן קלאפיש, טקסט: יונה פישר, מוציא לאור: אמנים מאוחדים, תל אביב, 1974.
קטלוג חפצים בלתי מצויים, ז'אק קרלמן, תרגום: אליה גילדין, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1977, (124 עמודים).
התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל: משנת 1907 ועד ראשית שנות השלושים במבחר תצלומים מתוך ארכיון בן-דב במוזיאון ישראל, יעקב בן דב ; (בעריכת יונה פישר וניסן פרץ).
(סדרת הפרסומים באמנות בת זמננו, ספר ד'), מוציא לאור: מוזיאון ישראל, ירושלים, בשיתוף הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1978.
אמנות ואומנות בארץ-ישראל במאה התשע-עשרה, מוזיאון ישראל, 1979, (259 עמודים).
המצייר ביציאת מצרים: הגדותמצוירות מן המאה הי"ח, (מחקר וטקסט – חביבה פלד-כרמלי, עריכה – יונה פישר, אוצרת אחראית – חיה בנז'מין, מוזיאון ישראל, (קטלוג (מוזיאון ישראל (ירושלים), מס' 234), 1983.
יחיאל קריזה, מוזיאון ישראל, ירושלים, תשמ"ח, 1987, (128 עמודים).
לאה ניקל – ספר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1992, (48 עמודים).
אקוורלים / זריצקי, עורך: ישעיהו יריב, בהשתתפות: מאיר אגסי, מרדכי עומר, גדעון עפרת, יונה פישר, אביגדור אריכא, מוציא לאור: גלריה גורדון, תל אביב, 1992, (395 עמודים).
אביגדור סטימצקי, (עורך: יונה פישר בהשתתפות אירית הדר), מוציא לאור: סטימצקי ומוזיאון תל אביב לאמנות, בני ברק, 1993.
פסח סלבוסקי: 12 עבודות, (טקסטים: פסח סלבוסקי, אילן שבתאי, מיכאל סגן-כהן, קולט אבולחיר-מוסקט), עורך: יונה פישר, תרגום מאנגלית: דורון ליבנה, מוציא לאור: הקרן לירושלים, ירושלים 1993.
משה מוקדי, (עריכה משותפת עם אירית הדר), מוציא לאור: עמותת משה מוקדי, תל אביב, ומוזיאון תל אביב לאמנות, 2000, (379 עמודים).
בארץ האור הוא כהה – יוסף זריצקי, (אוצר התערוכה: ישעיהו יריב), טקסטים: יונה פישר, ישעיהו יריב, מוציא לאור: גלריה גורדון, תל אביב, 2000.
כל הדרך ועוד פסיעה: עבודות מ-1962 ועד 2000 / משה קופפרמן, בעריכת יונה פישר, (עריכת טקסט – דפנה רז; תרגום מגרמנית – רות דבל, תרגום מובאות מאנגלית – דריה קסובסקי).
מוציא לאור: מוזיאון ישראל, ירושלים, תשס"ב, 2002.
יעקב צים / בעריכת יונה פישר, (עיצוב והפקה – יעקב צים, תצלומים – אברהם חי, ישראל צפריר, רן ארדה, עריכת טקסט – דפנה רז, תרגום לאנגלית - שרה קיטאי, דריה קסובסקי), מוציא לאור: משכל, תל אביב, 2003.
אוסף בנק דיסקונט לישראל: רכישות נבחרות, (תערוכה: אוצרים – יונה פישר, שולמית נוס, קטלוג: עריכת טקסט – דפנה רז), מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, אשדוד, 2008, (102 עמודים).
לידת העכשיו: שנות השישים באמנות ישראל, עורכים – יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, (אוצרי התערוכה – יונה פישר ותמר מנור-פרידמן, עריכה – אפרת כרמון), מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט, אשדוד, 2008, (23 עמודים).
מאה שנות אמנות ישראלית באוסף בנק דיסקונט, עיצוב והפקה: מיכאל גורדון, עריכת טקסט: דפנה רז, עוזרות מחקר: ד"ר ניעה ארליך, חן חוברס, נורית שמיר, צילום: אברהם חי, קדם דפוס והדפסה: אופסט א.ב.
פלשתינה היום: יומן מסע מאביב 1907 הוצאת כרמל ירושלים, 2018 (118 עמודים) (ערך את ההקדמה לספר).
יונה עטרי (4 בדצמבר 1933 – 11 במרץ 2019) הייתה זמרת, שחקנית וקומיקאית ישראלית, מכוכבות הבמה והבידור הבולטות בישראל בשנות החמישים והשישים.
עטרי נולדה בשם חממה (יונה בערבית) בצנעא שבתימן כבת בכורה לשלום ונעמי עטרי במשפחה בת חמש אחיות ושני אחים.
שדרנית הרדיו שוש עטרי והזמרת גלי עטרי הן אחיותיה הקטנות.
עטרי עלתה לארץ ישראל עם הוריה בהיותה תינוקת בת שלושה חודשים, וגדלה בשכונת שעריים ברחובות.
אביה החזיק דוכן ירקות בשוק העירוני ושימש חזן בבית כנסת, ואמה עבדה בעבודות מזדמנות, ובהמשך אף סיימה קורס בסיעוד ועסקה בקליטת עולים חדשים.
לאחר ששירָתהּ הרשימה את בעלת הבית בו עבדה אמה כעוזרת, החליטה האם לשלוח את יונה ללמוד נגינה, אולם האב גילה זאת, ואסר עליה להמשיך, כי לימודי נגינה ותיאטרון נחשבו בעיניו כ"עבודה זרה".
בגיל 10 בלבד נאלצה עטרי להפסיק את לימודיה בבית הספר, והחלה לעזור בפרנסת המשפחה כמטפלת בתאומים ברחובות.
מאז ועד גיל 14 עבדה במשק בית, ומאוחר יותר עבדה בכריכיית ספרים.
בגיל 15 עטרי עזבה את ביתה ועברה לתל אביב, שם התגוררה בכרם התימנים אצל חברה.
המלחין והפסנתרן נחום נרדי צירף אותה למקהלת הבנות שהקים, לאחר שאת ההיכרות ביניהם יזמה הזמרת אסתר גמליאלית.
ב-1950 עם הקמתה של להקת הנח"ל הצטרפה עטרי ללהקה והייתה לכוכבת הראשונה שלה.
היא למדה משחק בשנים 1951–1955 בסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכת צבי פרידלנד.
בתחילת 1958 עזבה עטרי את "הבימה" לאחר שלא קיבלה קביעות, והצטרפה ללהקת "בצל ירוק" של יוצאי להקת הנח"ל, במקביל השתתפה בהצגה המוזיקלית "תל אביב הקטנה" שכתבו חיים חפר ודן בן אמוץ, שם ביצעה שירים שהפכו ללהיטים כמו "רינה" ו"טיטינה".
ב-1960 שיחקה במחזה "אופרה בגרוש" ב"הבימה".
ב-1961 הופיעה יחד עם יוסי בנאי ואבנר חזקיהו במופע "יוסי-חזקי-יונה", עם שירים שהלחין סשה ארגוב.
הלהיט הגדול שלה באותה תקופה היה "המורה לזמרה".
ב-1964 כיכבה עטרי יחד עם אילי גורליצקי ורחל אטאס במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שזכה להצלחה רבה והפך לקלאסיקה.
היא גילמה את דמותה של נעמה אשת שלמי, וביצעה את השירים "זה לא בשבילי", "שיר המריבה" ו"שיר הפיוס", שהפכו ללהיטי התקופה.
ב-1965 השתתפה עם אילי גורליצקי במופע המוזיקלי "שוק המציאות", עם שירים שכתב נתן אלתרמן כגון "קונצרטינה וגיטרה" ו"אלימלך".
ב-1976 השתתפה יחד עם אילי גורליצקי, ששי קשת ונירה רבינוביץ במופע הריוויו "זהו בידור", בהפקתו ובימויו של דני ליטאי (הגרסה הטלוויזיונית בבימויו של דוד גרינברג).
במופע שרה עטרי גרסה מחודשת של "הטנדר נוסע" (שבוצע במקור על ידי אסתר גמליאלית בתיאטרון המטאטא).
ב-1982 שבה לגלם את נעמה בגרסה השנייה של "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" שעלה למספר הופעות מצומצם.
בשנים 1983– 1987 השתתפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "רחוב סומסום" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בתפקיד יונה השכנה ברחוב.
בשנים 1999–2001 השתתפה בסדרה הקומית בערוץ 2 "משפחת עזאני" בתפקיד כרמלה, אמהּ של נורית עזאני (אותה גילמה אחותה גלי עטרי).
בקולנוע הופיעה עטרי בסרט "השכונה שלנו" (1968) בתפקיד יונה, אשתו של ז'אקו (שייקה אופיר), ובסרט "צדק מוחלט" (1998), שהתבסס על פרשת ילדי תימן הנעדרים, בתפקיד שולמית, אמהּ של רוני שרון (עפרה חזה).
ביוני 2006 השתתפה במופע מחווה לסשה ארגוב.
בספטמבר 2010 השתתפה במופע מחווה לציון 50 שנה ללהקת התרנגולים.
הופעתה האחרונה של עטרי הייתה בשנת 2015 במופע מיוחד שנערך לכבוד יום הולדתו ה-80 של חברה אילי גורליצקי בתיאטרון הקאמרי.
עטרי כבר הייתה חולה אך בכל זאת הועלתה לבמה והקהל קם על רגליו והריע לה.
ב-1960 עטרי נישאה לאיש חיל האוויר הישראלי וקברניט אל על אורי יפה ולהם בן ובת.
ב-11 במרץ 2019 עטרי נפטרה בגיל 85 לאחר שנאבקה בשנים האחרונות לחייה במחלת אלצהיימר.
ביום למחרת, ב-12 במרץ, הוצב ארונה בתיאטרון הקאמרי, ולאחר מכן היא הובאה למנוחות בבית העלמין ירקון.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי רוח ובמה תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב יוסף פעמוני 4 בשיכון בבלי בתל אביב.
יונה קוסאשווילי (בגאורגית: იონა ქოსაშვილი (יונה כּוֹסאשווילי); נולד ב-3 ביולי 1970) הוא רב-אמן בשחמט ואורתופד מומחה לכירורגיה אורתופדית, יהודי-גאורגי-ישראלי.
יונה קוסאשוילי נולד בטביליסי שבגאורגיה.
באליפות ישראל בשחמט 1990 הוא סיים במקום השלישי ובשנת 1993, בגיל 23, קיבל תואר רב-אמן בשחמט, אך הוא אינו פעיל באופן תחרותי מנובמבר 2012. קוסאשווילי הוא בוגר אוניברסיטת תל אביב ברפואה, במסגרת העתודה האקדמית.
בין היחידים בעולם שמחזיק גם בתואר רופא וגם בתואר רב-אמן בשחמט.
את שירותו הצבאי עשה פרופ' קוסאשוילי ביחידת שלדג ובמלחמת לבנון השנייה שירת כרופא חטיבתי בקריית שמונה.
בתקופה זו טיפל ב-12 אירועים רבי נפגעים.
לאחר מכן עבר לשרת בענף טראומה במפקדת קצין רפואה ראשי שם היה שותף לפיתוח הקסדה הטקטית הנמצאת בשימוש כיום .
קוסאשווילי ניהל בעבר את המחלקה האורתופדית במרכז הרפואי קפלן, וכיום מנהל את המחלקה האורתופדית בבית החולים בילינסון.
קוסאשוילי פרסם כ-100 מאמרים מחקריים בתחום האורתופדיה.
בשנת 1999 נשא לאישה את סופיה פולגאר.
קוסאשווילי התגורר עם משפחתו כ-3 שנים בטורונטו שבקנדה, שם עבד כאורתופד מנתח.
כיום מתגורר עם משפחתו בגני תקווה.
קוסאשווילי ייצג את ישראל פעמיים באולימפיאדות השחמט.
יונה רוזן (17 בינואר 1919 – 2004) היה מצנחני היישוב במלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1976–1984 כיהן כראש המועצה האזורית עמק הירדן.
רוזן נולד בשם "ג'ולה רוזנפלד" בעיר קלוז'-נאפוקה שבטרנסילבניה, רומניה.
הוא הצטרף לתנועה הנוער הציונית "אביבה – באריסיה", ובגיל 16 נבחר להנהגה הארצית של התנועה.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל בספינת מעפילים יחד עם אשתו הטריה, יבקה.
רוזן התגייס לפלמ"ח והתנדב להיות בין צנחני היישוב.
לאחר תקופת אימונים, הוצנח יחד עם עוד שלושה – חנה סנש, אבא ברדיצ'ב ופרץ גולדשטיין – לתוך יוגוסלביה, משם היה אמור להגיע להונגריה.
לאחר שלא הצליח לעבור את הגבול להונגריה, הוחזר למצרים (ממנה יצאו הצנחנים) ומשם לארץ.
בסיום המלחמה נשלח יונה להונגריה כדי לסייע בארגון הבריחה.
הוא נחשף ונעצר על ידי משטרת הונגריה וישב בבית הסוהר חודש ימים ולאחריו חזר ארצה.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת יפתח.
לאחר המלחמה השתתף, עם יתר חברי הגרעין שלו, בייסוד קיבוץ מעגן.
בשנת 1951 נשלח על ידי נתיב לברית המועצות.
לאחר שחזר לארץ מילא מספר תפקידים, בהם גזבר הקיבוץ מעגן ורכז הקניות של איחוד הקיבוצים.
בשנת 1966 נשלח לרומניה, כדי לסייע בהעלאת היהודים.
אחרי שובו היה סגן ואחר כך ראש המועצה האזורית עמק הירדן.
בשנת 2002 יצא לאור בקיבוץ דליה, בהוצאת מערכת, ספרו, שנכתב עם יהודית רותם, "נקראתי ואלך".
נפטר בשנת 2004, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוצו מעגן.
אשתו חווה נפטרה שנתיים אחריו, ונקברה לצדו.
נודע כמייסד מפעל לימוד משנה יומית והלכה יומית.
נולד בעיר סוסנוביץ שבפולין לרב שלמה שטענציל ומרים ביילה (צוויגנאפט).
אחיינו של המשורר היידי אברהם נחום שטנצל.
בגיל 13 התייתם מאביו, ולמד מספר שנים בישיבה בקרקוב, שם היה חברותא של הרב משה מרדכי בידרמן, לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת חכמי לובלין בראשות בן משפחתו, הרב אריה צבי פרומר.
נישא ב-21 בינואר 1932 לשבע (פישל), בתו של חיים הלוי פישל, סוחר מסוסנוביץ, חסיד גור.
בשנת תרצ"ה (1935) עלה לארץ ישראל והתגורר בשכונת נווה שאנן בתל אביב.
בראשית ימיו בארץ התפרנס ממפעל "דבק יונה" שפתח בתל אביב.
במשך עשרות שנים שימש כרב בית החסידים "ארלנגר" ומגיד שיעור בדף היומי ועוד.
יחד עם האדמו"ר ממודזיץ' מונה לאחראי מחלקת הכשרות ברבנות של תל אביב.
בהמשך מונה כרב האחראי על מחלקת השבת של הרבנות בתל אביב, ובתפקידו היה אחראי על התקנת העירוב בעיר תל אביב ונועץ בחזון איש שבא לראות בעיניו את העירוב.
היה פעיל למען שמירת הצביון הדתי בתל אביב.
ב-3 באוגוסט 1957, כאשר חברת דן רצתה להפעיל לראשונה תחבורה ציבורית לפני צאת השבת, יצא עם עשרות מתפללי בית הכנסת שלו שהיה סמוך לתחנה המרכזית כדי למנוע את נסיעת האוטובוסים.
על מעשה זה הועמד למשפט אך יצא זכאי.
נפטר בי"ט בתמוז שנת תשכ"ט, 5 ביולי 1969 ונטמן בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
מפעל המשנה היומית וההלכה היומית
רבים מבני משפחתו של הרב שטנצל נרצחו בשואה.
המפעל קיבל את הסכמות האמרי אמת מגור, הרב איסר זלמן מלצר, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, הרב משה פיינשטיין ועוד.
בהתייעצות עם החזון איש ייסד את מפעל לימוד הלכה יומית, שבמסגרתו נלמדות מדי יום הלכות כך שתוך כארבע וחצי שנים מסיימים ללמוד את שולחן ערוך אורח חיים וכן חלקים של קיצור שולחן ערוך הנוגעים לאורח החיים היומי.
רחל, מפלשינג שבניו יורק, אלמנתו של פרופסור אברהם קלמן קליקשטיין, אסטרונום מאוניברסיטת ניו יורק ומחבר הספר "קידוש הלבנה".
אסתר, אשתו של פרופסור מאיר רובינסון, מתגוררת בקווינס, ניו יורק.
הרב שלמה שטנצל (נפטר כ"ט ניסן תשע"ג), שימש כיו"ר מפעלי משנה יומית והלכה יומית
יונה פרנקל (י"ז באב ה'תרפ"ח, 3 באוגוסט 1928 – ט"ו באלול ה'תשע"ב, 2 בספטמבר 2012) היה פרופסור לספרות האגדה והמדרש, וחתן פרס ישראל בחקר התלמוד.
מלבד עיסוקו בחקר האגדה, עסק גם בחקר פירוש רש"י לתלמוד ובמחקר הפיוט והמחזור האשכנזי.
פרנקל נולד במינכן שבגרמניה לברכה, בתו של הרב חנוך ארנטרוי, ולאברהם פרנקל (בן דודו של אברהם הלוי פרנקל), ועלה ארצה ב-1937 עם משפחתו.
בוגר ישיבת בני עקיבא כפר הרואה.
מ-1946 למד בסמינר הדתי למדריכים של עליית הנוער והדריך בכפר בתיה.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים תלמוד וספרות עברית, שם קיבל תואר מוסמך ב-1963 ותואר דוקטור ב-1968. עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "דרכו של רש"י בפירושו לתלמוד הבבלי".
מוריו העיקריים היו חנוך צבי אנוך (דידקטיקה), אריה לודויג שטראוס (ספרות), חיים שירמן (פיוט) וא"א אורבך (תלמוד).
פרנקל שימש מרצה באוניברסיטה העברית, במכללה דתית למורים ע"ש רא"ם ליפשיץ ובבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק.
נחשב מגדולי המומחים בעולם בזמנו לתחום האגדה בספרות חז"ל.
בין השנים תשנ"ח-תשע"ב היה מראשי חברת מקיצי נרדמים, והחל משנת תשס"ח שימש כיושב ראש של החברה.
בשנת 1994 קיבל את "פרס ביאליק לחכמת ישראל" של עיריית תל אביב על ספרו "דרכי האגדה והמדרש".
בשנת 2000 קיבל את פרס ישראל בחקר התלמוד.
התגורר בשכונת רחביה בירושלים, היה נשוי לחווה (בתו של החוקר דניאל גולדשמידט) ואב לחמישה.
פרנקל לימד במשך עשרות שנים בבית ספר יסודי, בתיכון, בסמינר למורים ובאוניברסיטה העברית.
התמחותו הייתה בתחום הוראת התלמוד והאגדה.
שיטתו הייתה דידקטית בעיקרה, כלומר לימוד השיטה העקרונית של החומר הנלמד, כדי להקנות לתלמיד יכולת ללמוד את המקצוע בעצמו.
עוד בשנת תשכ"ו פרסם חוברת תרשימים וטבלאות חדשנית מסוגה עבור מורים לתלמוד, על הפרק 'אלו מציאות' (מתוך מסכת בבא מציעא).
לכל התרשימים והטבלאות השונות מצורפים הסברים והדרכות כיצד יכול המורה למלא את הטבלה המצוירת על הלוח בשיתוף התלמידים, צעד אחרי צעד, עם התקדמות הסוגיה התלמודית.
פרנקל פרסם כמה מאמרים על הוראת תלמוד וספרות עברית.
מתוך שיטתו הדידקטית צמחה שיטת מחקרו על דרכי הפירוש של רש"י לתלמוד הבבלי.
בספרו "דרכו של רש"י בפירושו לתלמוד הבבלי" עסק פרנקל בדרכיו של רש"י בכתיבת פירושו לתלמוד, שמזה 900 שנה הוא הביאור הבסיסי לתלמוד הבבלי.
פרנקל אפיין את השקפתו של רש"י עצמו על מהות המשנה, התלמוד, מדרשי ההלכה והמידות שהתורה נדרשת בהן.
הוא דן גם בדרכו של רש"י בביאור עניינים לשוניים וענייני ריאליה בתלמוד, וכן כיצד רש"י מבאר למעלה ממאה מילות מפתח של התלמוד הבבלי.
פרנקל חשף ואפיין גם עשרות מונחים של רש"י עצמו, אשר שימשו אותו בביאורו.
פרק מיוחד מוקדש לדרכו של רש"י בביאור המשניות.
בדרך כלל, המשנה לא נלמדה באשכנז כחיבור נפרד, אלא רק כחלק מלימוד התלמוד וכמבוא לסוגיות התלמוד שעליה.
לכן, כאשר פירש רש"י את המשנה הוא הסתפק בביאור הנצרך ללומד כדי שיוכל להבין את המשך התלמוד, שרק הוא יפרש את המשנה לאשורה.
גולת הכותרת של המחקר היא אפיון שיטתו הדידקטית של רש"י בהנגשת הסוגיה התלמודית ללומד: כיצד רש"י מסביר את שלבי הסוגיות צעד צעד, וכך עוקב אחר הבנתו של הלומד בכל שלב ומשלים לו את הנחוץ להבנתו, כגון הוספת טעמי הלכות וטענות או השלמת מקרים ושלבים שהתלמוד מדלג עליהם.
כן מדגים פרנקל את השלמת אחדות הסוגיה בפירוש רש"י, וכן את דרכו הדידקטית להקדים ולשלב בפירוש שלו רעיונות ומונחים שיידונו בתלמוד רק בשלב מאוחר יותר.
כן נידונים בספר עקרונות יסוד של ביאור רש"י, כגון פיזור פירוש של עניין מסוים בין סוגיות דומות, קרובות או רחוקות זו מזו; בעיית הסתירות (או הסתירות המדומות) בין פירושיו במקומות שונים בתלמוד; שאלת רמת הלומד שעבורו מכוון רש"י את ביאורו וכן סדר משוער של חיבור פירושו של רש"י למסכתות התלמוד.
פרנקל ביקש גם לתת סימנים מזהים לפירושיו של רש"י שיאפשרו לזהות האם פירוש מסוים הוא מפרי עטו של רש"י או לא.
פרנקל הוא חלוץ מחקר הסיפור התלמודי (סיפורי האגדה) כיצירה ספרותית.
לפי שיטתו כל סיפור תלמודי (כגון 'מעשי חכמים') הוא יצירה ספרותית שלמה, בעלת התפתחות דרמטית, המנוסחת בלשון מדויקת ובמבנה מעוצב, אשר יש להבין אותה מתוך עצמה.
כדי להבין את הסיפור יש קודם כל לבודד אותו משאר מרכיבי הסוגיה התלמודית, לבדוק היטב את נוסחו המקורי (לפי כתבי היד), ואז לחשוף את מבנהו ולפרש את התפתחות העלילה (הקצרה בדרך כלל) המנוסחת באופן מרוכז מאוד ובדיוק לשוני רב.
תבניות סיפור שונות ושיבוץ מילות מפתח במקומות מפתח נידונות במחקריו השונים, וכיצד הצורה והתוכן של היצירות הקטנות משולבים יחד לכדי יצירה ספרותית מגובשת.
עיבודים שונים של אותו סיפור בספרות התלמודית הם לשיטתו סיפורים נבדלים, ואין לערב ו"להשלים" סיפור אחד מתוך רעהו.
מטרתם של הסיפורים היא חינוכית, ואין להתייחס אליהם כמקור היסטורי גרידא.
הסיפורים הם יצירת בתי המדרש, הם נוצרו על ידי תלמידי חכמים ומיועדים לתלמידי חכמים.
אין מדובר כאן על ספרות עממית.
האופי הדרמטי המתגלה בסיפורים מלמד על בעיותיו והתמודדויותיו של האדם, החכם התלמודי, כגון היחס בין תלמידי החכמים השונים בבית המדרש, היחס בין מורים לתלמידים, מידות מוסריות של תלמידי חכמים והיחס בין תלמידי החכמים לנשותיהם ולילדיהם ולאנשים הנמצאים מחוץ לאווירת בית המדרש.
כן עולות בסיפורי האגדה שאלות של השקפת עולם, כגון הגורל, המוות, שכר ועונש, גלות וגאולה, ועוד.
בספרו הגדול "דרכי האגדה והמדרש" יישם פרנקל את דרכי המחקר הספרותי גם על חלקים נוספים של ספרות האגדה, והוא דן במשלי חז"ל וכן בעיצובם הלשוני והספרותי של הפתגמים המפוזרים בספרות האגדה.
חלק אחר של הספר עוסק בדרכי מדרשי האגדה על גוניהם השונים.
לספר נוספו פרקי מבוא על המדרש כסוג פירוש של המקרא - שבמהותו הוא מנוגד לפשט הפסוק, על היחס שבין ההלכה לאגדה ועל תולדות המחקר של ספרות האגדה.
לדעת פרנקל - ביאליק, בשירו "אל האגדה" (תרנ"ג), היה הראשון אשר ניסח את מהותה האמיתית של האגדה כ"שירתו של עם ישראל ומנגינתו, שגדולי חכמיו חצבוה מליבו של העם ובשבילו", ומתוך הבנה עמוקה זו של ביאליק נולד "ספר האגדה" ונכתבו שני מאמריו של ביאליק "לכנוסה של האגדה" ו"הלכה ואגדה".
גם התופעה הישראלית של חידוש לימוד ספרות האגדה בבתי המדרש החילוניים והדתיים ובאוניברסיטאות, לאחר דורות רבים של ניתוק מספרות זו, נובעת לדעת פרנקל מן ההפנמה שהאגדה, העוסקת בבעיותיו של האדם היהודי, היא אכן "שירתו של עם ישראל ומנגינתו".
על קברו של פרנקל נכתבה שורה אחת מתוך שירו הנזכר של ביאליק: "אך היו מלפנים בבבל גיבורי הרוח ...
שידעו לב עמם - ותהי האגדה".
תחום נוסף במחקריו של פרנקל היה חקר הסידור והמחזור האשכנזיים, לרבות חקר נוסח התפילה, הפיוטים והמנהגים.
בכך הוא המשיך את מפעלו של חמיו חוקר התפילה והפיוט דניאל גולדשמידט.
הוא השלים את מחקרו של חמיו על המחזור האשכנזי והוציא מחזור לפי מנהגי בני אשכנז לכל ענפיהם לשלוש הרגלים.
בשלושת כרכי המחזור פרסם פרנקל במהדורה מדעית על פי כתבי יד את הפיוטים שנהגו בימי הביניים בקהילות אשכנז וצרפת השונות, רבים מהם פיוטים שלא פורסמו מעולם.
פייטנים רבים זוכים לתחייה בזכות מפעל כזה – כגון ר' יוסף טוב עלם, ר' יצחק בר שמואל ור' אליהו הזקן (שלשתם מצרפת), וכן שורה של פייטני גרמניה במאות האחת עשרה והשתים עשרה (כגון מאיר בר יצחק, אליעזר בן נתן, אפרים בר יצחק ומנחם בר יעקב).
לכל אחד מכרכי המחזור הקדים פרנקל מבוא, המסכם את תולדות התפילה האשכנזית והצרפתית לשלשת הרגלים מבחינת מנהגי התפילה, הפיוטים והקריאות בתורה במועדים השונים, והתפתחותם במרחב האשכנזי-צרפתי.
כן כולל המבוא גם סקירה על הפיוטים הכלולים במחזור, הרכבם ומחבריהם.
פרנקל אסף מכתבי יד גם מאות פיוטים שנאמרו בקהילות אשכנז וצרפת בשבתות השנה.
בשנת תשפ"ה יצא מעיזבונו של פרנקל הספר 'פיוטי שבת חתן ושבת ברית מילה' (המחקר הושלם על ידי ד"ר גבריאל וסרמן, בהשתתפות אברהם פרנקל).
בעשור האחרון לחייו עסק פרנקל במפעל ראשוני של הכנת מהדורה מדעית של הסידור בנוסח אשכנז – נוסח תפילות הסידור לפי מאות כתבי יד ודפוסים קדומים.
שלא כמחזורים, שהתמקדו בעיקר בפיוטי המועדים, ולא נעשה בהם מחקר מקיף על נוסח התפילה גופו, מטרת מפעל זה הייתה ליצור מהדורה מדעית מדויקת של נוסח התפילה שהיה מקובל באשכנז, ולסקור את התפתחותו והשינויים שחלו בו בתקופות השונות.
הייחודיות של המפעל היא בכמות העצומה של עדי הנוסח, ובגיבוש דרכי מחקר המתאימות למהדורה מדעית של סידור תפילה, שכן מעולם לא נערכה מהדורה מדעית של סידור של אף אחד מנוסחי עדות ישראל.
החומר מכתבי היד נאסף והוקלד, ניתוח שינויי הנוסח בהתאם לתקופות כתבי היד, לענפי הנוסח השונים ובהשוואה לעדות אחרות כבר נעשה בחלקו, אך הוא לא הושלם בחייו של פרנקל ויש עוד להשלימו ולהוציאו לאור.
דרכו של רש"י בפירושו לתלמוד הבבלי, מאגנס, 1975.
עיונים בעולמו הרוחני של סיפור האגדה, הקיבוץ המאוחד, 1981.
דרכי האגדה והמדרש (2 כרכים), יד לתלמוד ומסדה, 1991.
מדרש ואגדה (3 כרכים), האוניברסיטה הפתוחה, 1996.
סיפור האגדה: אחדות של תוכן וצורה (קובץ מחקרים), הקיבוץ המאוחד, 2001.
מחזור לסוכות, לשמיני עצרת ולשמחת תורה, ירושלים תשמ"א.
(העבודה על המחזור לסוכות החלה בידי חמיו ד"ר גולדשמידט והוא הושלם בידי פרנקל)
פיוטי שבת חתן ושבת ברית מילה, ירושלים תשפ"ה (המלאכה הושלמה על ידי ד"ר גבריאל וסרמן).
יהושע לוינסון, יעקב אלבוים וגלית חזן-רוקם (עורכים), היגיון ליונה: היבטים חדשים בחקר ספרות המדרש, האגדה והפיוט: קובץ מחקרים לכבודו של פרופסור יונה פרנקל במלאת לו שבעים וחמש שנים, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ז-2007.
יונה אדוארד סאלק היה רופא ווירולוג יהודי-אמריקאי.
פיתח את החיסון המוצלח הראשון כנגד שיתוק ילדים הנגרם על ידי נגיף הפוליו.
סאלק נולד בניו יורק ב-28 באוקטובר 1914 לדורה ודניאל סאלק.
אביו היגר מאוקמרגה בליטא ואמו ממינסק.
היו לו שני אחים צעירים, הרמן ולי.
כשהיה סאלק בן 13, החל ללמוד בתיכון טאונסנד האריס, בית ספר ציבורי לתלמידים מחוננים.
את התיכון סיים בגיל 15, והחל ללמוד בסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנת 1934 קיבל תואר ראשון בכימיה.
כילד לא התעניין סאלק ברפואה ואף חשב לפתח קריירה כעורך דין, אך בעידודה של אימו פנה ללמוד רפואה.
בקולג' פגש את אשתו לעתיד, דונה לינדסי קאלפין, לה נישא ב-9 ביוני 1939. לזוג נולדו שלושה ילדים: פיטר, דארל וג'ונתן.
לאחר סיום הלימודים בקולג', נרשם סאלק ללימודי רפואה באוניברסיטת ניו יורק.
במהלך שנות לימודיו שם עבד כטכנאי מעבדה, ובחופשות הקיץ עבד כמדריך במחנה.
במהלך לימודיו באוניברסיטה, החליט סאלק שהוא אינו רוצה לעסוק ברפואה, אלא להתעמק במחקר.
הוא החל ללמוד ביוכימיה ובקטריולוגיה.
לדבריו, רצה לעזור לאנושות בכלל, ולא רק למטופלים מזדמנים.
לאחר שסיים את לימודיו עבד בבית הספר לרפואה "מאונט סיני" שבעיר ניו יורק.
לאחר שסיים את ההתמחות שלו שם, ניסה להשיג משרת מחקר קבועה, אך גילה שמקומות עבודה רבים נסגרו בפניו בשל זהותו היהודית.
הוא גם לא התקבל לעבודה במאונט סיני, בשל המדיניות ששררה שם שלא להעסיק מתמחים מהמקום.
כמוצא אחרון, פנה אל ידידו ד"ר תומאס פרנסיס, וזה הזמין את סאלק לעבוד איתו באוניברסיטת מישיגן, שם פיתחו חיסון כנגד שפעת.
בשנת 1947, קיבל סאלק הצעת עבודה מאוניברסיטת פיטסבורג.
סאלק עבר לשם והמשיך במחקרו על חיסונים כנגד שפעת.
בתחילת המאה העשרים, התפרצו בארצות הברית מגפות פוליו, וילדים רבים נלקחו להסגר מחשש שהם מדבקים.
קרובי משפחתם של אותם ילדים לא הורשו ללכת ללוויות שלהם במקרה ומתו בבית החולים.
המחלה הלכה והתפשטה, ופגעה בעשרות אלפי בני אדם מדי שנה.
בשנת 1938, הנשיא פרנקלין רוזוולט, שאובחן כנכה בשל פוליו ייסד את הקרן הלאומית לשיתוק ילדים, שמימנה פיתוח חיסון כנגד המחלה.
הפחד הציבורי מפוליו סייע לקרן להשיג תרומת נרחבות לצורך מחקרי חיסון, אך המחקרים הובילו למבוי סתום.
הניסויים היו מסוכנים וחסרי תועלת מעשית.
מחלת הפוליו בלבלה חוקרים רבים במשך שנים רבות, ולקח זמן רב לגלות כיצד הנגיף חודר לגוף והיכן הוא מתמקם.
בשנת 1948 פנה הארי וויבר, מנהל מחקר בקרן הלאומית לשיתוק ילדים, ליונה סאלק, וביקש ממנו להצטרף למאבק נגד פוליו ולהוביל מחקר שיאשר את מספר סוגי הפוליו הקיימים.
באותו הזמן היו שלושה סוגים של פוליו ידועים למדע, והקרן רצתה לקבוע את המספר המדויק.
אף על פי שהמחקר היה צפוי להיות משעמם וטרחני, הוצעה לסאלק מעבדה גדולה יותר מזאת שהייתה ברשותו, יחד עם הבטחה שכל המתקנים יישארו אצלו לאחר סיום המחקר.
סאלק הצליח לפתח חיסון נגד מחלת שיתוק ילדים.
זריקת החיסון שפיתח סאלק נוסתה לראשונה בקופים ולאחר מכן בחולים במכון ווטסון שכבר לקו בשיתוק כתוצאה מפוליו.
לאחר מכן ניתן התרכיב למתנדבים בריאים, לרבות סאלק, אנשי צוות המעבדה, אשתו וילדיהם.
המתנדבים פיתחו נוגדנים כנגד הפוליו ואיש מהם לא סבל מתגובה שלילית לחיסון.
על מנת לזכות באמון הציבור, הכריז סאלק כי אשתו ושלושת בניו היו מבין המתנדבים הראשונים לניסוי, וכי הוא אישית יהיה אחראי על כל תוצאה של הניסוי.
במהלך השנים 1952 עד 1955 בדק סאלק את החיסון על כמיליון ילדים.
כל משתתפי הניסוי פיתחו נוגדנים כנגד פוליו, ואיש מהם לא פיתח תסמינים מסוכנים.
החיסון הוכרז כבטוח לשימוש ב-12 באפריל 1955, יום השנה למותו של רוזוולט.
החדשות על החיסון הוכרזו בחגיגיות בערוצי הרדיו והטלוויזיה, וברחבי ארצות הברית פרצו חגיגות ספונטניות.
כבר למחרת היום פוליטיקאים רבים שגרו לסאלק מדליות וכרטיסי ברכה והזמינו אותו לטקסי הוקרה.
סאלק זכה במספר רב של כיבודים, תארים ומדליות, ואוניברסיטת ניו יורק יצרה על שמו מלגה לסטודנטים לרפואה.
אולפני הסרטים נלחמו על זכויות ליצירת סרט קולנוע על חייו של סאלק.
סאלק עצמו סלד מהפרסום הרב לו זכה, וניסה לשמור על פרטיותו.
סאלק החליט שלא לרשום פטנט על החיסון שלו אלא לשחרר אותו לנחלת הכלל.
כאשר נשאל בבעלות מי הפטנט לחיסון, השיב: "ובכן, האנשים - אני חושב.
אפשר לרשום פטנט על השמש?".
על פי חישוב שנעשה מאוחר יותר, החיסון יכול היה להכניס 7 מיליארד דולר אם היה מוגן בפטנט.
סאלק ערך קמפיין עבור הפיכת החיסון לחיסון חובה, בטענתו כי בריאות הציבור היא עניין של "מחויבות מוסרית", והחיסון הופץ במהירות ברחבי ארצות הברית ולאחר מכן ברחבי העולם כולו.
במהלך העשורים הבאים, מוגרה מחלת הפוליו בשיטתיות ברחבי העולם, למעט מספר מדינות שהתנגדו לחיסון, כגון ניגריה והודו.
ב-1962 עזב סאלק את אוניברסיטת פיטסבורג ופתח את מכון סאלק למחקרים ביולוגיים בלה הויה, קליפורניה.
הנושא העיקרי של המחקר במכון היה ביולוגיה מולקולרית וגנטיקה.
הצוות הראשון הכיל חברים מכובדים רבים כמו יעקב ברונובסקי ופרנסיס קריק.
סאלק ניהל את המכון עד לפרישתו.
ב-1968 התגרש מאשתו הראשונה, וב-1970 נשא לאישה את פרנסואז ג'ילו, אמנית שהייתה בת הזוג ואם ילדיו של פבלו פיקאסו.
הוא נפטר מאי ספיקת לב בגיל 80.
במהלך חייו זכה סאלק לפרסים רבים ביניהם: מדליית הזהב של הקונגרס האמריקני (1956), פרס לסקר (1956), הפרס על שם ג'ווהרלל נהרו (1975) ומדליית החירות הנשיאותית (1977).
על שמו נקראו רחובות ברמת גן, חולון ובאשדוד.
ב-28 באוקטובר 2014 הושק לרגל יום הולדתו ה-100 גוגל דודל.
יונה (יוהאן) קרמנצקי היה תעשיין, בעל-הון ויזם ציוני.
כיהן כיושב ראש הראשון של קרן קיימת לישראל (1902–1907) והוגה מפעליה הציוניים הבולטים של קק"ל.
נולד בשם יונס יוסופוביץ' לבנזון (Jonas Josofowitsch Leibensohn) ליוסף ופייגה לייבנזון באודסה שבאוקראינה.
הוא נודע בשם יונה או יוהאן קרמנצקי.
קרמנצקי זכה לחינוך מסורתי וכללי.
לאחר סיום הגימנסיה פנה ללימודי הנדסת חשמל.
משנת 1869 עבד קרמנצקי עבור הרכבת הרוסית.
בשנת 1874 עבר לברלין כדי להמשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנית.
לאחר סיום למודיו הוא מצא משרה בחברת Siemens & Halske בברלין, שם עבד בתחום התאורה שהיה בפיתוח.
עם כניסתם של נורות יבלוקוב לשימוש לתאורת רחובות בפריז בשנת 1877, הוא הצטרף לחברה המייצרת ולקח לידיו את פריסת גופי התאורה לעסקים ולתאורת רחוב.
בשנת 1880 נשלח על ידי החברה לווינה כדי להכניס את תאורת רחוב חשמלית גם שם.
אף על פי שההפעלה הנסיונית בפולקסגרטן הייתה מוצלחת, העיר לא הסכימה להזמין את המערכת.
ב-1878 היגר לווינה, בה גם סיים את חייו.
בעיר וינה נחשף קרמנצקי לשני תחומי עיסוק חדשניים ושונים בתכלית זה מזה, אשר לשניהם התמסר באופן מוחלט כל ימיו: תעשיית החשמל וציונות.
במהרה לאחר הגעתו של קרמנצקי לווינה, הפך לאחד מחלוצי תעשיית החשמל בבירה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1880 הקים קרמנצקי מפעל לייצור נורות ומצברים אשר בין כתליו יוצרו נורות הלהט הראשונות באוסטריה.
בשנת 1883, קרמנצקי ששמו כבר הלך לפניו בתחום תעשיית החשמל הוינאית, נתבקש על ידי רודולף, נסיך הכתר האוסטרי, להצטרף לוועדת ההכנה של תערוכת חידושי-החשמל שהתקיימה בווינה באותה שנה.
בשנת 1884 הקים קרמנצקי בית חרושת גדול ממדים לייצור נורות תחת השם: "Kremenezky, Mayer & Co".
בית החרושת הפך לאחד המובילים באירופה לייצור אמצעי-תאורה שונים כגון נורות חג-מולד, נורות נוי ונורות תעשייתיות.
אתרי ייצור של החברה היו פרושים ברחבי אירופה וכללו מרכזים בווינה, בודפשט ובוואריה.
בשנת 1886 קיבל קרמנצקי רישיון להקמת תחנת הכוח הראשונה בעיר וינה.
הארת הבירה האוסטרו-הונגרית הפכה את חברתו של קרמנצקי לשם דבר בכל רחבי האימפריה, דבר שהוביל, ב-1893, להקמת תחנות כוח נוספות גם בשטחן של הונגריה וקרואטיה.
לימים, שם החברה קוצר ל"Kremenezky" והיא זכתה להצלחה עסקית רבה.
נורות ורכיבים חשמליים מתוצרת המפעל של קרמנצקי יוצאו לאירופה ואף לחברות בארצות הברית.
בראשית המאה העשרים, החל קרמנצקי לפעול בתעשיית האלחוט, בייצור המוני של מקלטי רדיו.
ב-1918, לאחר שפורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית בסוף מלחמת העולם הראשונה, נותקה וינה משטחים רבים בהם פעלו תחנות כוח אשר שירתו את העיר.
ביוזמתו של קרמנצקי, הורחב היקף ייצור החשמל והוקמו תחנות כוח חדשות במימונו.
על תרומתו הרבה של לווינה שלאחר המלחמה ו-50 שנות פעילות חלוצית בתחום החשמל, זכה קרמנצקי ב-8 בפברואר 1929 בתואר "אזרח כבוד" של וינה.
בווינה של סוף המאה ה-19 פגש קרמנצקי בבנימין זאב הרצל, אבי תנועת הציונות המדינית.
רעיונותיו של הרצל קסמו לקרמנצקי אשר ראה עניין מיוחד בהצעתו של צבי הרמן שפירא להקים קרן לרכישת קרקעות בארץ ישראל.
קרמנצקי העלה אף הוא מספר הצעות קונקרטיות הנוגעות לפעילות תעשייתית בארץ ישראל (חלקן אף מומשו לימים).
ב–23 באוגוסט 1896, התייחס הרצל ביומנו לכמה מהצעותיו של התעשיין הוינאי:
בשנת 1898, עם סיומו של הקונגרס הציוני השני, פורסמה מודעה בשבועון התנועה הציונית, די וולט, בדבר פרס בסך 500 פרנק עבור מי שיציע שיר שיבחר כהמנון התנועה הציונית.
סכום הפרס מומן מכיסו הפרטי של יונה קרמנצקי.
ואולם בסופו של דבר, אף שיר שהוצע לא נמצא מתאים והפרס שהציע קרמנצקי לא הוענק לאיש.
לימים, נבחרה "התקווה" להמנון התנועה הציונית.
הקמת קרן קיימת לישראל והנהגתה
רעיונו של צבי הרמן שפירא להקמת קרן לרכישת אדמות והכשרתן בארץ ישראל הועלה לדיון במהלך הקונגרס הציוני הראשון (1897).
הרעיון לא יצא לפועל בגלל מותו הפתאומי של שפירא שנה לאחר מכן.
רעיון הקמת קק"ל קסם מאוד לקרמנצקי אך הסוגיה נדחקה גם בקונגרסים הציוניים השני, השלישי והרביעי, ייתכן בשל העובדה שהרצל האמין שאדמות ארץ ישראל יתקבלו באמצעות צ'רטר מהסולטאן הטורקי ולא יהיה צורך לרוכשן באופן עצמאי.
במהלך הקונגרס הציוני החמישי (1901) הפציר קרמנצקי בצירי הקונגרס לאשר את הקמת קרן קיימת לישראל, תוך שהוא מגיש לנוכחים הצעה מפורטת ומגובשת להקמתה.
בהצבעה על אישור הקמת הקרן ספג קרמנצקי תבוסה לאחר שההצעה נדחתה ברוב של 81 צירים מול 54. לאור תוצאות ההצבעה פרץ קרמנצקי בבכי ופנה להרצל, שלא נכח בהצבעה, לתיקון המעוות.
הרצל חזר אל אולם ההצבעה וקרא להצבעה חוזרת בתואנה כי נעשתה שגיאה בניהול ההצבעה.
לפני ההצבעה השנייה נשא הרצל נאום נלהב בדבר חשיבות הקמת קרן קיימת לישראל אשר הוביל בסופו של דבר לאישור ההחלטה ועל הקמת הקרן.
עם אישור הקמת הקרן, מיהר קרמנצקי להיות הראשון התורם לנכסיה.
בדבריו מול באי הקונגרס, הסביר קרמנצקי כי התרומה על סך 10 ליש"ט מוקדשת לזכרו של יוזם הקמת הקרן - פרופ' הרמן שפירא.
לאחר מכן, תרם הרצל את התרומה השנייה ודוד וולפסון, עוזרו של הרצל, הכריז על התרומה השלישית.
חודש לאחר אישור הקמת קק"ל, נבחר יונה קרמנצקי לעמוד בראשה כיו"ר ראשון, תפקיד אותו מילא בין השנים 1902 ל-1907.
ד"ר מקס בודנהיימר, ממייסדי ההסתדרות הציונית העולמית, התייחס למקומו המשמעותי של קרמנצקי בהוצאת חזון הקמת קק"ל מהכוח אל הפועל:
הוגה אמצעי איסוף הכספים של קק"ל
עם בחירתו לעמוד בראשות הקרן הקימת לישראל, הקים קרמנצקי בווינה לשכה ראשית של קק"ל והחל מחפש אחר דרכים אפקטיביות להפיץ את בשורת הקמת הקרן ולאסוף כספים במסגרתה.
בין רעיונותיו, הגה קרמנצקי שלושה אמצעים לאיסוף כספים אשר זכו לפופולריות רבה ומשמשים את קק"ל עד ימינו אנו:
הקופסה הכחולה: הקופסאות הכחולות היו קופות איסוף תרומות עבור קק"ל אשר פוזרו ברחבי הקהילות היהודיות באירופה.
הצלחת הקופסה הכחולה נבעה בין השאר מהדמיון בינה ובין קופת הצדקה המקובלת מדורי דורות בתרבות היהודית.
הקופסה הכחולה היוותה את אחד הגורמים המרכזיים לאיסוף עממי של תרומות לקרן קיימת לישראל.
בולי קק"ל: במטרה לייצר אמצעי איסוף תרומות זול לייצור וקל להפצה, הגה קרמנצקי הדפסה של בולים אשר ימכרו בהתאם לערך המוטבע עליהם, לצורך תרומה לקרן קיימת לישראל.
הבול הראשון הופיע בשנת 1902 בווינה.
בין השאר, בבולים אלו נעשה שימוש על גבי מסמכים רשמיים של המוסדות הציוניים.
בולי קק"ל התקבלו בהתלהבות על ידי תומכי הציונות ברחבי אירופה, ואף נהפכו במהרה לפרטי אספנות נוכח התחביב העממי של איסוף בולים אשר היה מקובל באותה תקופה.
לימים, בולי קק"ל היו הבולים הרשמיים הראשונים של מדינת ישראל.
ספר הזהב: בזמן שבולי קק"ל והקופסה הכחולה נועדו לאיסוף עממי של תרומות לקק"ל, חיפש קרמנצקי אמצעי לעידוד תרומות נכבדות מבעלי הון התומכים במטרות הקרן.
לשם כך נחנך "ספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל" בו נרשמים, מאז ועד היום, שמותיהם של התורמים הגדולים לקק"ל.
הרישום בספר נתפש כתעודת כבוד ראשונה במעלה והפכה לאמצעי מכובד להנצחת פועלם של יחידים התומכים בציונות.
לאחר הקמת קק"ל וגיבוש אמצעים לאיסוף כספים לקרן, פעלו ראשי התנועה הציונית להסביר ולהבהיר את מהותה של הקרן להמוני היהודים ברחבי אירופה.
במסגרת מגמה זו, פורסמו מאמרי-הסברה רבים, בייחוד בשבועון התנועה הציונית, די וולט.
בין הבולטים היה מאמרו של יונה קרמנצקי - "הקרן היהודית הלאומית" שהתפרסם בגיליון 34 של די וולט בשנת 1903.
בשנת 1934, התייחס מנחם אוסישקין למפעליו הציוניים:
איש עסקים בשירות התנועה הציונית
קרמנצקי, בהיותו איש עסקים ממולח ורב ניסיון, הקדיש מזמנו להפיכת החזון הכלכלי-עסקי של קק"ל - למציאות.
הוא שאף לא להתערב בסוגיות הפוליטיות של ההסתדרות הציונית ולעסוק בהיבטים הביצועיים והכספיים של הקרן אותה הוביל.
לדברי נכדו, ג'ון קרמנצקי, השקיע יונה קרמנצקי רבות מהונו הפרטי למימון פעילות קק"ל בשנותיה הראשונות.
במאי 1903, במכתב שכתב הרצל כתגובה לפניות בנושאי חלוקת קרקעות בארץ ישראל, הקצאת משאבים ובירוקרטיה בנקאית הפנה את הפונים לקרמנצקי במילים אלו:
גם לאחר שסיים קרמנצקי את תפקידו כיו"ר קק"ל, לא פסק לתרום מזמנו, ובעיקר מכספו, למימוש מטרות התנועה הציונית.
בשנת 1909 הוקמה חברת "הכשרת היישוב" כחברה להכשרת קרקעות להתיישבות בארץ ישראל.
הקמת החברה דרשה הון התחלתי רב אשר חלק ניכר ממנו שולם מכספם הפרטי של יונה קרמנצקי, פרופסור אוטו ורבורג והאנס (גדעון) היימן.
בשנת 1914, כחלק מפעילותו לקידום מעשי של ההתיישבות הציונית, יזם קרמנצקי יחד עם המהנדס והפעיל הציוני יוסף זיידנר את הקמתה של חברה שתכליתה ייצור בלוקים בתל אביב.
לאחר עיכוב שנבע ממלחמת העולם הראשונה, נרשמה בשנת 1920 בארץ ישראל "חברת סיליקט ארץ-ישראלית" (PALESTINE CILICATE COMPANY) אשר הוקמה במימונו של קרמנצקי ותעשיינים ציונים נוספים.
בחורף 1920–1921 החלה בנייתו של בית החרושת סיליקט לייצור לבנים בשטח חולי ומבודד, כק"מ צפונית לשכונות תל אביב דאז (לימים - באזור הרחובות "שלום עליכם" ו"חובבי ציון").
לבית החרושת הייתה תרומה משמעותית לבניית תל אביב, כאשר נכון ל-1930 היה אחראי על ייצור כ-90 אחוז מסך חומרי הבנייה בעיר.
יונה קרמנצקי היה אחד מידידיו האישיים הקרובים ביותר לבנימין זאב הרצל.
לאור קרבתם של השניים, סייע קרמנצקי כלכלית הן לראשית מפעליו הציוניים של הרצל בווינה, והן להרצל ומשפחתו באופן אישי.
ביולי 1904, בעוד הרצל על ערש דווי, היה יונה קרמנצקי הידיד היחיד ליד מיטתו (מלבדו נכחו רק אשתו ואמו של הרצל וכן רופאו האישי).
לאחר מותו של הרצל, המשיך קרמנצקי לסייע לאלמנתו של הרצל, ז'ולי, ואחרי שמצבה הנפשי של זו הלך והחמיר, אסף קרמנצקי לביתו את בתו של הרצל, פאולינה, בעודה בת 14.
לאור קשריו האמיצים עם משפחת הרצל, מונה קרמנצקי (יחד עם פרופסור ליאון קלנר וד"ר רייכנפלד) להיות נאמן העיזבון האישי של הרצל (כתביו ומסמכיו האישיים).
רכוש זה נשמר בביתו של קרמנצקי בווינה עד שנת 1932, אז ביקר בארץ ישראל והעביר את רכושו של הרצל למרכז ההסתדרות הציונית בירושלים.
בגיל 84, ביום חמישי ה-25 באוקטובר 1934, נפטר יונה קרמנצקי בעירו וינה.
שלושה ימים מאוחר יותר, ב-28 באוקטובר, נערך לזכרו טקס אזכרה בלשכת קק"ל בירושלים בנוכחות מנחם אוסישקין, נשיא קק"ל ונחום סוקולוב, נשיא ההסתדרות הציונית העולמית אשר ספדו לנפטר.
במודעות האבל לעיתונות הירושלמית כונה קרמנצקי "הנשיא הראשון של קק"ל", ו"אחד הידידים הנאמנים המעטים של קק"ל מראשית הוסדה ועד סוף ימיו".
בין שאר דבריו, ספד לו מנחם אוסישקין במילים:
מקומו של קרמנצקי בתודעה הלאומית בישראל
חרף תפקידו הבולט בייסוד קק"ל, דמותו של קרמנצקי נדחקה במידת מה מהתודעה הלאומית בישראל.
תפקידו המכריע בהקמת קק"ל ובהובלת פרויקטיה הראשונים נעדרים כמעט כליל מספרי ההוראה בישראל ואף מטקסטים מכוננים בתודעה הציונית-ישראלית כגון האנציקלופדיה העברית.
לא ניתן לשלול את האפשרות כי הידחקותו של קרמנצקי מהתודעה העממית נבעה מרצונו של קרמנצקי עצמו במהלך חייו.
העדות הבולטת לסברה זו נתקבלה בקונגרס הציוני הראשון ב-1897. פרוטוקול הקונגרס מציין כי חמשת חברי הוועד הציוני הפועל בווינה הם: ד"ר תאודור הרצל, ד"ר משה שנירר, ד"ר א' קוקש, ד"ר נתן בירנבוים והאדון יוהאן מאיר.