tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הכלל "כל הפוסל במומו פוסל", הוכרז אותו אדם כעבד (בציוויו של רב יהודה), מפני שהיה רגיל להכריז כן על אנשים אחרים.
הלך האיש אל בית דינו של רב נחמן בנהרדעא ותבע את רב יהודה, ושם כתבו לו כתב הזמנה לדין, בלא שימת לב לזהותו של המוזמן.
רב יהודה שקיבל את כתב ההזמנה, התייעץ עם רב הונא האם עליו ללכת לדין, ונענה שבעקרון אינו מחויב ללכת לפני רב נחמן לדין, מפני שהוא גדול ממנו, אבל כיוון שהוא "חתן בית הנשיא" ומקורבו של ראש הגולה כדאי ללכת לפניו, מפני כבוד ראש הגולה.
השיחה ביניהם המשיכה גם לאחר שהכניס רב נחמן את רב יהודה לביתו והציע לו שתייה.
כאשר רב נחמן הציע לרב יהודה למסור שלום לילתא, אשת רב נחמן, הגיב רב יהודה בפליאה: "אין שואלין בשלום אשה!" וכאשר הציע רב נחמן שישמש כשליח לשאול בשלומה הסביר רב יהודה כי "אין שואלין בשלום אשה כלל!" - אפילו על ידי בעלה.
עד שילתא, אשת רב נחמן, ייעצה לבעלה שיסיים את דינו של רב יהודה, כדי שלא יציג אותו כעם הארץ.
בהמשך, שאל רב נחמן את רב יהודה לפשר בואו, וכשנענה שהוזמן לדין, תמה רב נחמן ואמר: את שיחתו של אדוני אינני מבין, וכתב הזמנה לדין שלחתי לו?!
רב יהודה הוציא את כתב ההזמנה והציגו לפני רב נחמן, שהשיב בבקשה לדון במקרה ההוא לגופו, למניעת חשדות כנגד בית הדין בשל מראית עין.
בדיון הציג רב יהודה את דבריו, והשיב עניינית לשאלותיו של רב נחמן.
האיש הוכרז כעבד - אמר - על פי דבריו של שמואל, ש"כל הפוסל במומו פוסל".
אותו האיש בא והציג את עצמו, כנגד ההכרזה עליו כעבד, כצאצא של בית חשמונאי.
דבר זה הסגיר סופית את מוצאו, מפני שלפי ההלכה שאמר רב הונא בשם רב "כל האומר מבית חשמונאי אני - עבד הוא", שכן הורדוס השמיד את הצאצאים המיוחסים של בית חשמונאי.
באותו היום - מציין התלמוד - נקרעו כמה כתובות בנהרדעא, ופקעו קשרי נישואין שהיו במשפחתו של אותו האיש מבית חשמונאי, שבטל תוקפם מבחינת ההלכה.
כאשר יצא רב יהודה מבית הדין לדרכו בחזרה לפומבדיתא, יצאו אחריו אנשים ממשפחתו של האיש.
האנשים רצו לרגום את רב יהודה, אך חזרו בהם לאחר שהזהיר אותם מפני פרסום פסק הלכה בנושא יוחסין ששמע מרבו שמואל, אשר עלולות להיות לו השלכות משמעותיות על מספר משפחות בנהרדעא.
רב יהודה ביאר את המונח הלכה למשה מסיני במשמעות כוללת; לשיטתו, משה רבנו לא ידע את כל פרטי ההלכות שייאמרו בבית המדרש של רבי עקיבא, אך בכל זאת ההלכות של תקופת בית שני הן בבחינת הלכות שנמסרו למשה בסיני.
כלל ידוע שקבע רב יהודה הוא: "מצר שהחזיקו בו רבים - אסור לקלקלו".
כלומר, דרך שהורגלו הרבים ללכת בה, אין ברשותו של אדם לקלקל אותה, לחסום אותה, ולמנוע את הליכת הרבים בה.
רב יהודה החמיר בדיני מראית העין ובשם רבו רב, אמר: כל מקום שאסרו חכמים מפני מראית עין - אפילו בחדרי חדרים אסור.
דעתו בנושא עבד כנעני, נלמדה מהפסוק "והתנחלתם אותם לבניכם אחריכם": אמר רב יהודה: המשחרר עבדו - עובר בעשה.
רב יהודה פסק כי שאם אדם נוטל בידו מגל וסל, ומודיע על כוונתו לקטוף פירות מדקלו של פלוני, נאמין לו ולא נמנע ממנו דבר זה, כי החשש שמא הוא עז פנים במידה כזו שיקטוף פירות מעץ שאינו שלו בפומבי, אינו סביר.
כלל זה תקף רק על פירות עץ, שעליהם לא נהוג לכתוב שטר, ולא על קרקע שעליה נהוג לכתוב שטר, וממילא אדם שאין לו שטר יש לו ריעותא ולא ניתן לו להחזיק בקרקע.
פסק דין ידוע של רב יהודה ניתן בנסיבות מיוחדות, שבהן הדיינים מנועים מהכרעה בדיון.
נסיבות אלו נוצרות כאשר שני בני אדם טוענים לחפץ, אולם לאף משני הצדדים אין ראיות לבעלותו על החפץ, ותקפות טענותיהם היא בבחינת כל דאלים גבר.
במצב זה, כאשר הספק הוא מוחלט ואפס ראיות, או שייתכן ובעתיד המצב המשפטי יתברר על פי עדים או ראיות אחרות, בית הדין לא יתערב במחלוקת.
וזאת מכיוון שהוא חושש לפסוק פסק דין מעוות, בהיעדר כל מידע מהותי; ויתר על כן, בית הדין אף לא ירצה לקיים פשרה, במקום שהפסק עתיד להתבטל כאשר יובאו לבית הדין ראיות אמינות.
כאן נוצרה מחלוקת בין שני החכמים, רב יהודה ורב הונא.
רב יצחק היה ראש ישיבת פירוז־שבור שבבבל בדור הרביעי של תקופת הסבוראים במאה השביעית.
ישיבת פירוז־שבור התקיימה מספר דורות כישיבה שלישית בבבל, במקביל לישיבת פומבדיתא ולישיבת סורא, רב יצחק היה ראש הישיבה האחרון בפירוז־שבור.
בשעת כיבוש בבל בידי המוסלמים בראשותו של עלי בן אבי טאלב יצא רב יצחק לקבל את פניו בלוויית קהל יהודי גדול.
יש שמחשיבים תקופה זו כדור המעבר שבין הסבוראים לגאונים.
אל העיר פירוז שבור, הסמוכה לנהרדעא, עברה ישיבת פומבדיתא בתקופת הסבוראים.
לאחר חידוש הלימוד בפומבדיתא בידי רב חנן מאישקיא, בשנת ד'שמ"ט (589), המשיכה הישיבה להתקיים בפירוז־שבור מספר דורות.
בראשות הישיבה עמדו רב מרי בר רב דימי, רב חיננאי מבי גיהרא, ולאחריהם - רב יצחק.
התמנה לעמוד בראש הישיבה בערך בשנת ד'שצ"ו (636).
לאחר פטירתו הצטרפו החכמים שנותרו בישיבה לישיבת פומבדיתא והישיבה בפירוז־שבור נסגרה.
עם ביסוסן מחדש של שתי הישיבות הגדולות בסורא ובפומבדיתא, ובעקבות היחס החיובי של השלטון החדש ליהודים, לא ראו חכמי הדור עוד צורך בקיומה של ישיבה שלישית, והוחלט לסוגרה.
יש מי שכתב שרב יצחק היה ראש ישיבה בפומבדיתא, ו"פירוז שבור" שכתוב באיגרת רב שרירא גאון מתייחס לישיבת פומבדיתא עצמה, שנקראה גם בשם זה.
רב יצחק מפירוז שבור היה תלמידו של רב חנן מאישקיא.
לאחר למעלה מ-400 שנה של שלטון האימפריה הסאסאנית בבבל, בא הכיבוש המוסלמי ושם לו סוף.
במסגרת מסע הכיבושים של האימפריה המוסלמית הגיע הצבא המוסלמי, בראשותו של עלי בן אבי טאלב, לבבל וסיפח אותה לשטחי האימפריה.
בשנת ד'ת"ח (658) בערך, יצא ראש ישיבת פירוז־שבור, רב יצחק, לקבל את פניו של מנהיג הצבא הכובש.
על כך מסופר באגרת רב שרירא גאון:
ואחרי רב מרי סורגו מלך בנהרדעא מר רב חיננאי מן בי גיהרא, ובימיו יצא מחמד לעולם.
ואמרו שהיה בסורא אותו העת רב חיננאי, ורב חנא גאון פומבדיתא, ומר רב יצחק גאון, והוא שהיה בפרוז-שבור עת שכבשה עלי בן אבוטאלב, ויצא מר יצחק מן פרוז-שבור לקראתו והקביל פניו בסבר פנים יפות, והיה בפרוז שבור היום ההוא תשעים אלף מישראל, וקיבלם עלי בן אבוטאלב בסבר פנים יפות.
ואילו רבי אברהם אבן דאוד, בספר "ספר הקבלה", כתב:
הדור הרביעי - רב יצחק.
בימיו גברה מלכות ישמעאל על מלכות פרס ונעקרה מלכות פרס מן העולם.
ובא לבבל עלי בן אבי טאלב מלך ישמעאל, ואחר שגברו עליה מלכות ישמעאל כמה שנים, כי בימי עמד בן אלכטאב מלך ישמעאל נעקרה מלכות פרס, והלכו נשיו ובנותיו של יזגדר מלך פרס בשבי, ועמד מלך ישמעאל ונתן בת יזגדר לר' בוסתנאי ראש גלות, וגיירה והייתה לו לאשה.
כי בשנת ד' אלפים שע"ד התחיל מחמד מלך ישמעאל לטעון טענותיו.
וכשבא עלי בן אבי טאלב לבבל יצא אליו רב יצחק ראש ישיבה, וכיבדו ונישאו המלך עלי בשנת ד' אלפים ת"כ.
רב יצחק נחשב, לפי דעה המקובלת כיום, על חכמי תקופת הסבוראים.
הראב"ד, ב"ספר הקבלה", מנה את רב יצחק בדור הרביעי של הסבוראים.
לפי דעה אחרת, המתבססת על איגרת רב שרירא גאון, הוא נחשב כאחד מחכמי תקופת הגאונים.
לפי דברי ההיסטוריון צבי גרץ, עם כיבוש בבל בידי המוסלמים התחילה תקופת הגאונים, ורב יצחק מפירוז־שבור הוא הגאון הראשון.
לדבריו, הכובש, עלי בן אבי טאלב, גידל את מעמדו של רב יצחק והגדיר אותו כשני במעלה אחרי ראש הגולה.
עלי גם ייפה את כוחה של ישיבת סורא בשל חיבתו לרב יצחק.
דבריו של גרץ אינם מקובלים על כל החוקרים, שכן הפרטים אינם מבוססים על המקורות.
רב יעקב מנהר פקוד היה אמורא בבלי בן הדור השישי.
תלמידו של רבינא, ובשמו מסר בתלמוד הבבלי הערות, קושיות ותשובות.
מוצאו של רב יעקב הוא מנהר פקוד שבבבל, ואין פרטים רבים שידועים על משפחתו ועל חייו.
במספר מקומות בתלמוד מסר רב יעקב בשמו של רבינא הערות למהלך התלמוד, קושיות ותירוצים, ובין היתר נזכר שמו בסוגיית מי שהיה נשוי שלוש נשים שבמסכת כתובות:
"רב יעקב מנהר פקוד משמיה דרבינא אמר: רישא בשתי תפיסות, וסיפא בשתי תפיסות; רישא בשתי תפיסות - דנפלו שבעין וחמשה בחד זימנא, ומאה ועשרים וחמשה בחד זימנא, סיפא בשתי תפיסות - דנפלו שבעים וחמשה בחד זימנא, ומאתים ועשרים וחמשה בחד זימנא."
רב יעקב מסר מאמר אחד בשם רבא, ואחד בשם רב הונא בריה דרב יהושע.
רוב הדברים שמובאים בשמו בתלמוד הם קושיות והערות למהלך סוגיות, ומיעוטן מאמרים הלכתיים.
אדם אחד אמר לחברו: אם אמכור את הקרקע הזאת - אמכור אותה לך במאה זוז.
הלך ומכר אותה לאדם אחר במאה ועשרים.
אמר רב כהנא: קנה הראשון.
מתקיף לה (מקשה) רב יעקב מנהר פקוד: האי זוזי אנסוהו (זה שנתן לו מאה ועשרים אנסוֹ למוכרה, ולולא נתן לו כל כך הרבה בערה לא היה בדעתו למוכרה, והוא 'אם אמכור אותה בשווייה' אמר לו, והרי לא מכרה מדעתו אלא בעל כורחו - רש"י)!
והלכתא כרב יעקב מנהר פקוד.
לרב יעקב מנהר פקוד יוחסה תקנה להחזיק כלי (נטלא) לנטילת ידיים, שמכיל רביעית:
אתקין רב יעקב מנהר פקוד נטלא בת רביעתא.
רב יוסף בר חמא היה אמורא בבלי שחי בדור השלישי של תקופת האמוראים, במחוזא.
היה תלמידו של רב ששת, אך מובאים בתלמוד ציטוטים שלו גם בשם רב נחמן בר יעקב.
בנו היה רבא, מגדולי האמוראים וראש ישיבת פומבדיתא במחוזא.
בתלמוד מובאים כמה מהמנהגים שלו הייחודיים, אחד מהם היה לכפות על העבדים של הלווים ממנו כסף, שהם יעבדו לו עבודות שונות, בטענה ש'עבדא נהום כריסיה לא שוי' (השווי של העבד פחותה מהשווי של האוכל שנותנים לו לאכול), ולכן אין בהשתמשות בעבדים משום איסור ריבית.
רב ירמיה בר אבא היה אמורא מהדור השני לאמוראי בבל (אמצע המאה ה-3 לערך).
היה מתלמידיו של האמורא המפורסם רב.
מופיע פעמים רבות גם בתלמוד הירושלמי, ושם הוא נקרא רב ירמיה סתם, בלא שם אביו.
יש אומרים שנקרא גם רבי ירמיה רבה (הגדול).
כאמור, היה רב ירמיה בר אבא בעיקר תלמידו של רב, והיה נוהג בדרך כלל על פי פסקיו.
עם זאת, נחשב כתלמיד חבר שלו, והיה פונה אליו בגוף שני, ולא בגוף שלישי כמקובל בין תלמיד לרבו.
רב ירמיה נושא ונותן עם חכמי דורו הידועים: רב הונא, רב יהודה, ועוד.
רב נחמן, שהיה דיין מפורסם, הפנה אליו פעם דין תורה.
רוב אזכוריו בתלמוד הם הלכות שמסר בשם חכמי הדור הבולטים: רב, שמואל ורבי יוחנן.
מספר פעמים מסר על שאלות שנשלחו מבית מדרשו של רב לשמואל ("שלחו ליה מבי רב לשמואל"), המשויכות לתקופה שאחרי פטירתו של רב.
על משפחתו ידוע מעט: אביו היה שמו "אבא", והיה בעל תשובה מפורסם בדורו.
(לגרסה אחרת: אחי אביו, ושמו "אחא" הוא היה הבעל תשובה) רב הונא בר חייא היה חתנו, וגם בנו רב הונא בריה דרב ירמיה בר אבא ונכדו מרי מוזכרים כחכמים..
לפי דעת היימן, בנו הוא רבה בר ירמיה.
זמן מסוים התגורר במקום בשם "שום טמיא", שאינו ידוע ממקורות אחרים.
כאמור, יש מזהים את רב ירמיה בר אבא עם "רבי ירמיה רבה" שמוזכר פעם אחת בלבד.
על פי זה גר גם בבצרה.
העוסק בצרכי ציבור - נחשב כעוסק בתורה.
עבד רשאי לעלות לתורה כאחד משבעת העולים בשבת.
קובץ מאמרותיו באגדה מסר רב חסדא, ביניהן:
רב ירמיה בר אבא השני
יש אומרים שהיו שני חכמים בשם 'ירמיה בר אבא'; האחד בדור השני, והשני בדור השלישי, וזאת על סמך דברי עולא, שרב ירמיה בר אבא הוא תלמידו של רב הונא, תלמיד רב.
על פי דעה זו, דבריו של רבי ירמיה בר אבא בשם רבי יוחנן שייכים למאוחר שבהם.
רב יחיאל היה אמורא בבלי, כנראה בדור השני (המאה ה-3), חברו של רב יהודה.
רב יחיאל מוזכר פעמים מעטות בלבד, ולא ידוע דבר על מקומו ומעשיו וממי למד.
רוב מאמריו הם פירושים קצרים לדברי המשנה, בעיקר פרשנות מילולית או הגדרה כמותית למושגים שהוזכרו בה.
כך, למשל, הסביר ש"כיבוש ריחיים" המוזכר במשנה הוא קדיחת חור במרכז אבן הריחיים.
ממאמריו הידועים הוא: חזקת שליח עושה שליחותו.
חכם שאינו ידוע ממקור אחר, בשם רבה בר יונתן, מסר בשמו אמירה רפואית: ערסן (שעורים מבושלות היטב) יפה לחולה.
רב יצחק בריה דרב יהודה היה אמורא בדור השלישי והרביעי לאמוראי בבל.
הוא היה תלמיד מובהק של אביו, רב יהודה, עמו דן רבות בהלכה.
אביו העריכו מאוד, ואף היה מוסר מתורתו בפני אחרים, דבר שנחשב יוצא דופן, שכן לרוב אין אמורא מוסר תורה משם בנו או תלמידו.
לעיתים הוא מפרש את מאמריו של רב יהודה אביו ומוסר אותן משמו בבית המדרש.
לא ברור האם רב יצחק, נולד לרב יהודה ככל הנראה בגיל מבוגר, ולכן למד תורה מפי אמוראים, שחיו כדור ושנים מאוחר יותר – רב ששת ורמי בר חמא או שמא נולד כשאביו היה צעיר, כמשתמע ממקורות אחרים.
בעל "יחוסי תנאים ואמוראים" קובע כי פרטים אלו סותרים זה את זה:
בנוסף, אנו מוצאים שנכדתו חומא, בת בנו איסי, נישאה לרחבה, תלמידו של רב יהודה, כך שברור שרב יצחק בריה דרב יהודה היה מזקני תלמידיו של רב יהודה, ושוב עובדות אלו סותרות את המובא שהוא היה תלמידו של רמי בר חמא, כך על כך מסיים היחוסי תנאים ואמוראים: .
כבר בקטנותו של רב יהודה ניכרו בו סימני חכמה ופקחותו יותר מאשר שאר בני גילו.
הוא למד אצל רב הונא (בתקופה שבה למדו בבית מדרשו מסכת נדה), וכן אצל רבה, יחד עם רב שמואל בנו של רבה בר בר חנה ורב אחא בר הונא.
לאחר פטירתם, נהפך לתלמידו של רמי בר חמא, ועל כל שאלה שנשאל היה עונה על פי ההיגיון ("מסברה"), ולא בהסתמך על מקורות קודמים לו ("מברייתא"), בשונה מרב ששת שהיה עונה תמיד בהסתמך על המקורות הקודמים לו.
הלך מחשבה זה של רמי בר חמא גרם לרב יצחק לנטוש את הלימודים אצלו, ולעבור ללמוד אצל רב ששת.
יחד עם אחיו, רב הונא בריה דרב יהודה, דן בהלכה עם אביי ורבא.
נכדתו חומא, בת בנו איסי, הוגדרה כאישה קטלנית, מכיוון שנישאה לשלושה אנשים, שכולם נפטרו: חכם בשם רחבא מישיבת פומבדיתא, רב יצחק בנו של רבה בר בר חנה, ואביי.
לעולם יבקש אדם רחמים שלא יחלה, שאם יחלה, אומרים והבא זכות והפטר.
ההלכה אומרת כי בעיר שבה ישנם יהודים שאינם שומרי תורה ומצוות, אסור ליהודי לרחוץ בבית המרחץ של העיר, שהוסק לצורכם בשבת.
רב יצחק פסק שאם יש בעיר אדם עשיר או חשוב, שאם יבקש לרחוץ – יסיקו בשבילו את המרחץ במהירות על ידי תגבור בכוח אדם, ניתן לסמוך על כך, ולרחוץ בה מיד.
רב יצחק בר אבדימי (או אבודימי) היה אמורא בדור הראשון והשני לאמוראי ארץ ישראל.
בצעירותו למד אצל רבי יהודה הנשיא ושימשו.
מקורות שונים מראים כי היה ה"תנא" כלומר שונה המשניות בבית המדרש של רבי יהודה הנשיא, ומכאן שהיה לו חלק מכריע בניסוחה הסופי של המשנה, והוא זה שלימד את רוב המשנה לרב שהביאה לבבל.
מכונה בירושלמי 'רבי יצחק רובא'.
יש להבדיל בינו לבין רב יצחק בר אבדימי השני.
רב יוסף בר אמי היה אמורא בדור החמישי לאמוראי בבל.
רב יוסף בר אמי מוזכר בתלמוד פעמיים בלבד, באחת מהם הוא מציג סתירה בין שתי מימרות שאמר רבא, ומכאן מסיק בעל הערכי תנאים ואמוראים כי היה אמורא מהדורות האחרונים.
לפי השערתו, ייתכן שהיה אחיו של רב פינחס בר אמי, ואם כן היו בימי רב אשי.
רב יוסף בריה דרבא היה אמורא ידוע בדור השביעי לאמוראי בבל, בנו של רבא, ראש ישיבת פומבדיתא.
על רבותיו נמנו רב יוסף אצלו למד במשך שש שנים.
מסופר, שכאשר התארס עם בת זוגו, סוכם בין הצדדים כי ילך ללמוד מיד אחר האירוסין בבית רב יוסף שש שנים.
לאחר שלוש שנים החליט לחזור לעירו בערב יום הכיפורים, כדי לראות את אשתו (האירוסין הוא כינוי לקידושין שנערכו בנפרד מהנישואין), אך אביו רבא, יצא מולו בכלי זין, כיוצא למלחמה, והביע את תרעומתו הרבה על מעשה זה, שמראה כי אינו שקוע דיו בלימוד התורה, עד שזכר מאשתו.
אביו היה מסייעו להבין שמועות קשות להבנה של רב יוסף.
כך למשל הוא שאל את רב יוסף האם ההלכה כרבי יהודה הנשיא שחזקה נקבעת בשתי פעמים, או כרבן שמעון בן גמליאל שחזקה נקבעת בשלוש פעמים, רב יוסף השיב לו על שניהם בחיוב.
רב יוסף בריה דרבא שלא הבין את התשובה הסותרת לכאורה, פנה לאביו שהסביר לו כי ההלכה כרבן שמעון בן גמליאל בדיני שור המועד ובווסתות, ואילו כרבי יהודה הנשיא בדיני אישה קטלנית.
לשאלותיו של רב יוסף, הוא סיפר מהנהגותיו של אביו, כמו למשל שלא היה הולך אפילו פסיעה בלי ציצית, גם אם נקרעה לו באמצע הליכתו במדריגות.
הוא סייע לאביו בפסיקות מסובכות, כך למשל עזר לאביו בבדיקה טכנית קשה בהלכות טרפות
רב יצחק בר אבדימי (השני) היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל.
התגורר בבבל, שם למד אצל רב ושמואל ובשמם מסר כמה הלכות.
כאשר רבי אלעזר עלה לארץ ישראל, הוא שאל את זעירי אודות משנה מסוימת, שמעטים ידעו את פירושה, - מי קיבל מרב את פירוש המשנה, וזעירי הצביע בידו על רבי יצחק בר אבדימי.
על חבריו נמנו רב חסדא, רבה, ורב יוסף.
על תלמידיו, נמנה, ככל הנראה, רבא, שמוסר הלכות בשמו.
יש להבדיל בינו לבין רב יצחק בר אבדימי הראשון, תלמידו של רבי יהודה הנשיא.
מטבילין בעינו של דג - ניתן לצאת ידי חובת טבילה בעינו של דג, שכן יש לו דין מים.
רבי יהודה בר חביבא (מוזכר לעיתים בתואר "רב" ולעיתים בתואר "רבי") היה אמורא בבלי בן הדור השני (המאה ה-3), תלמידו של שמואל.
מאמריו בתלמוד מועטים, רובם ככולם בשם חכמים אחרים או ברייתות שמסר.
על קורותיו, מקומו ומשפחתו, לא ידוע דבר, פרט לעובדה שבתו נישאה לבנו של האמורא המפורסם רב יהודה, מגדולי תלמידיו של שמואל.
המאמר היחיד שאמר ואינו בשם חכם אחר הוא אודות שילובה של פרשת ציצית בקריאת שמע:
במספר מקומות בתלמוד הוא מוזכר בתואר "רבי" יהודה בר חביבא, ממנו ניתן להסיק, אולי, כי הוסמך בארץ ישראל, שהרי אמוראים בבליים לא נקראו בשם זה, אך ייתכן שמדובר בטעות דפוס, ואכן במקומות אחרים הוא מוזכר בתואר "רב".
ד"ר מיכאל הייגער מביא כי במסכת שבת הוא מובא בתואר "תני ר' יהודה בר חביבא" וכן מובא בפירוש רבינו חננאל שם, אם כי בדברי סופרים הוא מוזכר ללא התואר רב.
כמו כן בערכי תנאים ואמוראים מצטט את הגמרא שם ללא התואר "ר", אך בהמשך הוא עצמו מביא את התואר "ר'".
בספר יוחסין השלם בערכו הוא מוזכר בתואר "רב יהודה חביבא" (בלי "בר"), אך הוא מזכיר כי ישנה גם גרסה "רב יהודה בר חביבא".
רב ייבא סבא היה אמורא בדור השלישי והרביעי לאמוראי בבל.
רב ייבא מוזכר כמשמשו של רב, וכמשמשם של תלמידיו.
מסופר, כי רב ברונא ורב חננאל ישבו יחד ואכלו סעודת מצווה, ורב ייבא סבא שימשם.
במקום אחר מובא כי שאל שאלה את רב נחמן, ובמקום אחר מובא כי הוא היה גם תלמידו של רב חסדא.
על כך מסופר כי כאשר רב אויא סבא שאל את רב הונא שאלה הלכתית מסוימת, השיב לו רב הונא: "עורבא פרח".
לפי הסבר רש"י, רבה בר רב הונא העביר נושא במתכוון, על ידי האמירה: עורבא פרח, כלומר ראה את העורב הפורח מעלינו.
לפי גרסת הדקדוקי סופרים וכמסקנת הרב אהרון הימן, מדובר בטעות דפוס והמעשה היה עם רב ייבא סבא שהיה מגדולי הדור בדורו של רב הונא.
חוקרי המקומות הקדושים ישראל מאיר גבאי, ישראל הרצברג והארכאולוג ד"ר יוסי סטפנסקי העלו אפשרות (כהשערה בלבד) שנקבר במערת רב אדא סבא במירון בסמוך לקבר הרשב"י.
בספר הזוהר מתואר רב ייבא סבא כסוחר ישמעאלי (טייעא) הנושא סחורה על חמורו ונראה בתחילה כעם-הארץ, אך מתגלה כמקובל גדול הדורש בענייני תורת הנפש.
לפי השקפה מסורתית, שמקבלת את ייחוס הזוהר לרבי שמעון בר יוחאי, מדובר בחכם אחר, מתקופת התנאים, שלא היה תלמידם של רב נחמן ורב חסדא, שמאוחרים לרשב"י במאות שנים.
חכם זה מכונה גם "סבא דמשפטים", על שם מקום הופעתו בזוהר.
מכיוון שלפי דעת רוב החוקרים ספר הזוהר נכתב רק בסוף המאה ה-13, וחכם זה מופיע בזוהר בלבד, סבורים החוקרים שמדובר בדמות רוחנית.
לפי רבי חיים ויטאל נקבר קרוב למירון במקום שנמצא כיום בתוך יער בעש"ט.
רב יחזקאל היה אמורא בדור הראשון לאמוראי בבל, המוזכר לעיתים נדירות בתלמוד הבבלי.
ידוע בעיקר בזכות בנו, רב יהודה.
רב יחזקאל היה חכם בתורה, אך גדלותו העיקרית הייתה במצוות ומעשים טובים שעשה, ולכן שמואל היה קם בפניו.
היו לו שני בנים אמוראים, המפורסם ביניהם הוא רב יהודה שהיה גדול בתורה יותר מאביו, אך שמואל הורה לרב יהודה לקום בפניו כיוון שהיה גדול ממנו במעשים טובים.
הבן השני הוא רמי בר יחזקאל.
שני האחים למדו בנפרד אצל שמואל, ופעמים רבות הם סתרו זה את דבריו של זה.
בפיו של רמי בר יחזקאל שגור היה המשפט "לא תצייתו להני כללי דכייל יהודה אחי משמיה דשמואל" - אל תשמעו לאותם הכללים שכולל יהודה אחי בשם שמואל.
בתלמוד הירושלמי מוזכרת הנהגה הלכתית שמסר רב יהודה בשם אביו: .
בתלמוד הבבלי מוזכרת ברייתא שנמסרה על ידי רב יחזקאל.
רב יוסף בר אבא היה אמורא שלמד תורה מפי רבי יוחנן ושמואל.
הוא היה בדורו של רבה בר ירמיה, דיון משותף שלהם כאשר רבה בר ירמיה הגיע לעירו של רב יוסף בר אבא מובא בתלמוד.
כמו כן למד תורה מפי רב יהודה.
רב יהודה בר שילא הוא אמורא ארץ ישראלי בדור הרביעי.
הוא מוסר מאמרותיו של רבי אסי, תלמידו של רבי יוחנן בשם רבו: .
ההלכות שמסר רב יהודה בר שילא מועטות.
כלל יסודי בהלכות שניות לעריות נמסר על ידו: , כלומר כל אדם שאם הוא היה נקבה הוא - היא הייתה אסורה מהתורה, גזרו על אשתו ואסרו אותה.
כלל נוסף בהלכות מקווה נמסר על ידו: הוא פירש את המשנה , כלומר מקוה שיש בה ארבעים סאה בדיוק, ואדם הוסיף לתוכה יין או מים בכמות של סאה ואחר כך נט מתוכה מים בכמות שסאה, המקווה כשר ואין בעיה בכך שכעת ישנם רק שלושים ותשעה סאה מי גשמים.
על כך פירש רב יהודה בר שילא בשם רב אסי בשם רבי יוחנן, שדין זה אמור דווקא , מכיוון שרוב המקווה הוא מי גשמים נחשב הדבר כאילו כולו עשוי ממי גשמים.
הפרשנות הרווחת היא שמדובר באדם שהוסיף למקווה יין או משקה אחר, אבל אם אדם הוסיף לתוך המקווה מים שאובים נהפכים המים להיות מים כשרים ודינם כמי גשמים, על ידי דין זריעה.
כלל נוסף שמסר בשם רב אסי שמסר משם הוא רבי יוחנן הוא בהלכות מוקצה.
בסוף ימיו ירד רב יהודה בר שילא לבבל.
רב יימר היה אמורא בבלי בדור השישי.
חברו היה רב אשי, איתו נשא ונתן רבות בהלכה, ושניהם למדו תורה אצל רב כהנא מפום נהרא.
על פי אגרת רב שרירא גאון רב יימר היה ממלא מקומו של רב אשי במשך 5 שנים (427–432) כראש ישיבת סורא.
בסדר תנאים ואמוראים מסופר כי בעת מותו נראה עמוד אש בשמים שעמד שלושים יום.
רבי יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי (בעברית: רבי יוסף בנו של רבי יהושע בן לוי) היה אמורא מארץ ישראל בדור השני, ובנו של האמורא המפורסם רבי יהושע בן לוי מהדור הראשון לאמוראי ארץ ישראל.
אביו גם היה רבו,כמסופר במסכת חולין על כך ששאל את אביו שאלה בהלכות טרפות.
אמו הייתה כנראה בתו של רבי יוסי בר פיטרס.
כונה "בן ארי" בגלל אביו הגדול, כמובא במסכת יומא, שזעירא בר חמא סיפר לו כמה דברים מעניינים שהיה עושה אביו, ופתח במילים אלו: , כלומר: "בן ארי!
בא ואומר לך דברים טובים שהיה עושה אביך".
יש לשער שרבי יוסף היה בנו היחיד של רבי יהושע בן לוי, מאחר שלא מוזכרים בתלמוד בנים אחרים.
לפי זה, רבי מיאשא בר בריה דרבי יהושע בן לוי, המוזכר כמה פעמים בתלמוד היה בעצם בנו.
במסכת פסחים ובמסכת בבא בתרא מסופר: רבי יוסף בריה דרבי יהושע בן לוי חלש ואינגיד (כלומר: גוע ופרחה רוחו, כנראה מוות קליני), כי הדר (כשהתעורר חזרה) אמר ליה אבוה מאי חזית?
(שאל אותו אביו (רבי יהושע בן לוי) מה ראית?, כלומר מה ראית בעולם האמת), אמר ליה עולם הפוך ראיתי, עליונים למטה ותחתונים למעלה (כלומר אנשים שבעולם שלנו היו חשובים ונעלים ראיתי אותם בעולם העליון למטה, ואנשים שבעולם שלנו היו נחותים שם ראיתי אותם למעלה), אמר ליה עולם ברור ראית!
לאחר מכן שאל אותו אביו אנחנו (כלומר החכמים והתלמידים) איך אנחנו נחשבים שם, וענה לו שבזה לא ראה הבדל אלא כסדר חשיבותנו פה כך חשיבותנו שם.
לאחר מכן סיפר ששמע שהיו אומרים (בעולם האמת) אשרי מי שבא לכאן ותלמודו בידו, ועוד שמע שהיו אומרים שהרוגי מלכות (הרוגי לוד) אין כל בריה יכולה לעמוד במחיצתן.
רב יצחק בר שמואל בר מרתא היה אמורא בן הדור השני והשלישי של אמוראי בבל.
בנו של רב שמואל בר מרתא שהיה כנראה בן דודו של רב.
הוא היה תלמידו המובהק של רב שהיה גם רבו של אביו, ובתלמוד הבבלי נמסרו שמועות רבות של רב מפיו.
הוא נשלח לנציבין והביא לפני רב ושמואל את בשורת היתר שמן עכו"ם מפי רבי שמלאי בשם רבי יהודה נשיאה.
לאחר פטירת רב ושמואל היה עדיין צעיר וכמו שאר תלמידי רב ישב ללמוד לפני רב הונא.
הוא קיבל גם מפי אמוראים נוספים מן הדור השני: רב כהנא ורב נחמן.
מתלמידיו: רבי זירא, רבי אבא ורבה בר בר חנה.
רבי יוסף בן יעקב הבבלי (או רב יוסף ראש הסדר) היה חכם יהודי, איש ספר ומעתיק ממוצא בבלי שפעל במצרים בסוף המאה ה-12 ובתחילת המאה ה-13.
נולד בבגדאד, שהייתה מרכז יהודי באותה התקופה, ובגיל צעיר היגר עם אביו לפוסטאט (כיום קהיר) שבמצרים, בעקבות ההגירה ההמונית מבגדאד, לאחר שקיעתה הכלכלית והמדינית של העיר.
היה מעורב בחיי הקהילה בפוסטאט בימי רבי אברהם בן הרמב"ם.
עסק בהעתקת כתבי יד, מכירת ספרים והשאלתם.
קיומו התגלה עם גילויה של הגניזה הקהירית, שבה נמצאו יותר מ-200 דפים שכתב, רובם התחלות לספרים וטיוטות שכתב לעצמו.
הוא נהג לכתב בכתיבה אחרת לשאלה וכתיבה אחרת לתשובה, כך שייראה כאילו נכתבו על ידי שני אנשים.
בקטעי הגניזה הקהירית נמצאו רשימות שבהן פירט את תוכניותיו לכתוב מחדש ספרים רבים, וכן הקדמות שכתב לספריו, וקטעים מספריו – בדרך כלל התחלות של ספרים.
הרוב המוחלט של חיבוריו הם ליקוטים מפירושים מחודשים של החכמים שקדמוהו, ומעט הוא הנופך שהוסיף משלו.
ככל הנראה, רוב הקטעים מספריו הם טיוטות, שכן הם מלאים במחיקות ושינויים.
עיקר תוכנית חייו הייתה לכתוב מחדש ספרי תמצית מהספרות התורנית כולה, ולשם כך הרבה לרשום לעצמו מה הם הספרים הבסיסיים של התורה, ובמקביל איזה ספר יכתוב בעצמו בכל תחום, כדי לסכם את כל החידושים שנאמרו בעניין על ידי חכמים שקדמו לו.
אחד מרשימות הספרים שתכנן לכתוב:
תלמודא רבה (תלמוד גדול) – ארגון כל התורה שבעל פה על סדר המקרא, [ע"ב כרוכים].
הלכות פסוקות – כתחליף להלכות הרי"ף.
תלמוד קטן – השלמת התלמוד הבבלי למסכתות שאין עליהן תלמוד בבלי, [ע"ב כרוכים].
הסידור – כתחליף לסידור רס"ג.
נקטאתא דתלמודא – (ליקוטי התלמוד) – הכולל את "החכמות החיצוניות החקוקות בתלמוד...
חלומות, שדים, רפואות, מדרשות, הגדות".
אחת מתשובותיו שהתגלו בגניזה, עוסקת בכשרותם של גוויל וקלף עבור כתיבת סת"ם.
הוא התחיל לכתוב פירוש המשנה בערבית, ופירוש להפטרות של כל השנה.
מאבקו במנהגי בית הכנסת אלשאמיין
רבי יוסף, בהיותו בבלי במקורו, התנגד לקיומם של מנהגי ארץ ישראל שהיו נהוגים בימיו בבית הכנסת "אלשאמיין", כגון קריאת התורה התלת-שנתית, והתפילה בנוסח ארץ ישראל.
במקביל, כתב גם רבי אברהם בן הרמב"ם: .
בחודש אדר שנת ד'תתקע"א, חתמו מתפללי בית הכנסת הירושלמים על "כתב אמנה", שבו הצהירו על נאמנותם למנהגיהם הקדומים בקריאת התורה (לפי מחזור הסדרים התלת-שנתי) ובתפילה, וקבעו כי אסור לאף אדם לשנותם.
בחודש ניסן השיב רבי יוסף תשובות הלכתיות על שאלות שנשאל בנושא כשרות התפילה ומנהגי התפילה של "כניסה אלשמאיין" (ועל כשרות חזן בית הכנסת), וכך כתב בסוף תשובתו: .
רב יצחק בר אשיאן היה אמורא בבלי בן הדור השלישי.
רבו היה רב הונא, אך ייתכן שקיבל חלק מתורתו מרבו של רב הונא, רב.
תלמידו המובהק היה רב אידי בר אבין, שמסר את רוב תורתו באגדה, אך גם רב המנונא סבא קיבל ממנו.
רב יצחק אמר שני טעמים לדין מים ראשונים: א.
סרך תרומה - משום שכהנים מחויבים בטהרת ידיים (שדינן כטמאות בדרגת שני לטומאה מגזירת חכמים על טומאת ידיים) לאכילת תרומה, יש לפני אכילת חולין ליטול ידיים גם כן, כדי לא ליצור חילוק מבלבל.
ב בגלל המצווה לשמוע דברי חכמים, שלמדו דין זה באסמכתא מהפסוק ().
עוד אמר רב יצחק, שמים אחרונים אינם רק מצווה, אלא נחשבים "חובה" וחמורים ממים ראשונים, וחייבים ליטול אותם לתוך כלי.
רב יהודה אחוה דרב סלא חסידא (רב יהודה אחיו של רב סלא החסיד) היה אמורא בבלי.
מוזכר מספר פעמים בתלמוד, בעיקר כשמוזכרים דברי אגדה ששמע מפי אליהו הנביא.
בתלמוד מסופר שפעם החמיצו לרב הונא 400 חביות יין, והוא סיפר על כך לרב יהודה אחוה דרב סלא חסידא ולחכמים, והם הורו לו לפשפש במעשיו.
רב הונא שאל אותם האם הם חושדים בו שנהג שלא כשורה, והם שאלוהו בתגובה האם הוא חושד שהקב"ה מעניש אותו לחינם.
הרב אהרן הימן מסיק ממעשה זה כי בדורו של רב הונא (המחצית השנייה של המאה השלישית, הדור השני לאמוראי בבל) היה רב יהודה כבר במעמד גבוה בקרב החכמים.
הרב הימן טוען, כי בעת שאירע מקרה זה היה רב יהודה צעיר ימים ואילו רב הונא היה זקן, שכן נכתב כי רב יהודה שאל שאלה הלכתית את אביי, בן הדור הרביעי והמאה הרביעית.
לעומתו, משה בר ומרדכי מרגליות דוחים את קישורו של רב יהודה לסיפור זה, ומעדיפים את הגרסה שרב הונא פנה לרב אדא בר אהבה.
שאלתו מאביי הייתה אודות טלטול זוג סנדלים המשמש לפעמים אותו ולפעמים את בנו, דבר המעיד כפי הנראה על עוני רב.
משה בר מסיק שעירו הייתה נהרדעא.
מהעובדה שרב יהודה מיוחס לאחיו רב סלא, ומכינויו של אחיו "חסידא", משמע שאחיו היה חכם חשוב בפני עצמו.
עם זאת, אין בידינו שום מידע אודותיו, מלבד העובדה שבנו רב יוסף היה חכם בעצמו.
מאמרים שמסר לו אליהו הנביא
לא תרתח ולא תחטי (=אל תכעס ולא תחטא), לא תרוי ולא תחטי (=אל תשתכר ולא תחטא), וכשאתה יוצא לדרך המלך בקונך וצא (=לפני צאתך לדרך תאמר תפילת הדרך).
אמריתו אמאי לא אתי משיח (=אתם שואלים מדוע לא מגיע המשיח)?
והא האידנא, יומא דכיפורי הוא, ואבעול כמה בתולות בנהרדעא (=והרי עכשיו, יום הכיפורים, וכמה בתולות נבעלות בנהרדעא).
אין העולם פחות משמונים וחמשה יובלות, וביובל האחרון בן דוד בא.
אמר ליה (=אמר לו): בתחילתו או בסופו?
– אמר ליה: איני יודע.
רב אשי אמר: הכי אמר ליה (=כך אמר לו): עד הכא – לא תיסתכי ליה, מכאן ואילך – איסתכי ליה (עד כאן אל תצפה לו, מכאן ואילך תצפה לו.
רב יהודה בן רב שמואל בר שילת הוא אמורא שחי בדור השני של תקופת האמוראים, חי ופעל בבבל.
רב יהודה היה בנו של האמורא רב שמואל בר שילת, שחי בתקופת הדור הראשון והשני של האמוראים.
בתלמוד מובאים משמו קרוב ל-20 שמועות.
רובם נאמרו בשם רב, משום כך מקובל לראות את רב יהודה כתלמידו של רב.
יש הסבורים כי מלשון התלמוד, שרב יהודה אמר את הדברים רק 'משמיה דרב', (=בשמו של רב) משמע שלא היה תלמידו ממש, ולא שמע את הדברים מפיו.
בנוסף, ב, נראה כי רב יהודה חי בזמנו של רב ספרא, דור רביעי לאמוראים, כך שלא חי בדורו של רב אלא בדור השלישי.
רב יהודה לא היה מוכר בארץ ישראל, ולא הוזכר כלל בתלמוד הירושלמי.
כאמור, בתלמוד מובאים דינים רבים בשמו, רובם המכריע בהלכה, בעניינים שונים: ברכות שונות ברכת הזימון והלכות עירובין, ומימרות נוספות באגדה, ביניהם:
אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב: כשם שמשנכנס אב ממעטין בשמחה – כך משנכנס אדר מרבין בשמחה
אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב: אין המסובין רשאין לאכול כלום עד שיטעום הבוצע
אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב: תשעה אכלו דגן ואחד אכל ירק מצטרפין
אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב: מהספדו של אדם ניכר אם בן העוה"ב הוא אם לאו
"לתת לכם אחרית ותקוה" אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב אלו דקלים וכלי פשתן, "ויאמר ראה ריח בני כריח שדה אשר ברכו ה'" אמר רב יהודה בריה דרב שמואל בר שילת משמיה דרב כריח שדה של תפוחים
רב מרי בר רחל בת שמואל (מכונה גם: רב מרי ברה דבת שמואל) היה אמורא בבלי בדור השלישי והרביעי, מופיע עשרות פעמים בתלמוד הבבלי, היה מקורב לרבא.
רב מרי מיוחס בתלמוד לאבי אמו, שמואל, ולא לאביו כמקובל.
הפרשנות המקובלת היא שאמו, בתו של שמואל, נשבית לגויים (כמסופר ב) והרתה לאביו איסור גיורא, חייל בבלי בטרם התגייר, וילדה לאחר הגרות.
וכך אמרו עליו בתלמוד: .
בתלמוד ישנה סוגיה העוסקת בשאלה האם אדם כזה מוגדר כיהודי, למסקנה נפסק שכגר הוא נחשב יהודי לכל דבר - אף למינוי של שררה למרות ההגבלה שנצרך שבעל השררה יהיה "מקרב אחיך" - "מהמובחר שבאחיך", כלומר שאף אביו יהיה מישראל.
אמנם, מלשון אחת הסוגיות, על פי גרסה נפוצה, עולה שאביו היה יהודי ונקרא רבא, הגמרא מתייחסת לסתירה ומתרצת ש"תרי רב מרי בר רחל הוו" - כלומר שני אמוראים היו בשם זה.
אך רש"י והתוספות מציינים שהקושיה והתירוץ הם פירוש שנכתב בתוך הגמרא בתקופה מאוחרת, כדי לתרץ את הגרסה המוקשה.
אך האמת היא שהגרסה שגויה והיה רב מרי בר רחל אחד בלבד, ושם אביו היה איסור גיורא.
התלמוד מספר שכאשר אביו הביולוגי איסור גיורא עמד למות, ועל פי ההלכה היהודית לא היה יורש אותו רב מרי בצורה ישירה ולכן הוצרך איסור להקנות את הממון בחייו.
לפי ההון המוזכר בירושה היה רב מרי אדם אמיד.
רב כהנא (השני) היה אמורא, בן הדור השני לאמוראים, תלמידו של רב.
לפי מסורת הגאונים, רב כהנא היה בנו החורג של רב מאשתו השנייה.
חרף שמו, הוא לא היה כהן.
ויש סוברים כי היה כהן.
עוד בהקשר זה מסופר ב שרב כהנא הקריא לרב את פסוקי פרק י"ב בספר קהלת, העוסקים בזקנה, וכאשר הקריא את המילים "ותפר אביונה", שפירושן תתבטל חדוות המין, נאנח רב.
אמר רב כהנא: "שמע מיניה בטל ליה חמדיה דרב", כלומר נובע מכך (מהאנחה) שבטלה אצלך חדוות המין.
במסכת בבא קמא מסופר שבעת שלמד רב כהנא אצל רב הגיע לשם מלשין, והצהיר בפני רב על כוונתו למסור ממון ישראל לגויים.
לאחר שלא נענה לדבריו של רב שלא לעשות כן ואף הכריז ברמה על כוונתו הברורה למסור, קם עליו רב כהנא והרגו וזאת על פי ההלכה שמותר ואף מצווה להרוג אדם שהוא מוסר.
רב הורה לרב כהנא לברוח לארץ ישראל, ושם לא להקשות בשיעוריו של רבי יוחנן במשך שבע שנים.
שמע רב כהנא בעצתו, והגיע לישיבתו של ריש לקיש, ושם הראה כמה גדול כוחו בתורה.
הלך ריש לקיש לרבי יוחנן ואמר לו: "ארי עלה מבבל".
למחרת הושיבו את רב כהנא בשורה הראשונה בבית מדרשו של רבי יוחנן.
רב כהנא קיים את עצת רב, ושתק במשך כל לימודו של רבי יוחנן, וכיוון שכך, הזיזוהו לאחור, שורה אחר שורה, עד לשורה השביעית האחרונה.
אמר רבי יוחנן לריש לקיש: "ארי שאמרת נעשה שועל".
אמר רב כהנא בלבו: יהי רצון ששבע השורות שהזיזוני יחשבו לי לשבע השנים שאמר רב.
קם והקשה קושיות על רבי יוחנן, וזה לא מצא להן מענה.
הסתכל רבי יוחנן ברב כהנא וסבר שהוא מחייך חיוך ניצחון, חלשה דעתו ומיד מת רב כהנא.
למחרת אמרו חכמים לרבי יוחנן שרב כהנא לא חייך, אלא זהו מראה פניו.
התחרט רבי יוחנן והלך למערת הקבורה של רב כהנא.
ראה נחש שומר על פתח המערה.
אמר לו: "נחש, נחש, פתח פיך וייכנס הרב אצל תלמיד", ולא פתח; "ייכנס חבר אצל חבר", ולא פתח; "ייכנס תלמיד אצל הרב", פתח לו.
ביקש עליו רחמים והחזירו לחיים.
שאל רבי יוחנן את רב כהנא את כל הספקות שהיו לו, ורב כהנא פתר אותן.
זהו שאמר רבי יוחנן בכמה מקומות: "דילכון אמרי, דילהון היא", כלומר: "מה שאני אומר לכם, שלהם (של בני בבל) הוא".
רב כהנא חזר לבבל, ושם למד אצל רב הונא רב יהודה.
עם תלמידיו, שמסרו דברים בשמו, נמנו רבה ורב יוסף.
על בניו נמנה רב מרי בריה דרב כהנא.
מתואר כיפה באופן מיוחד, יופיו היה כעין יופיו של רבי אבהו שיופיו היה כעין יופיו של יעקב אבינו.
עלה שוב לארץ ישראל ובה נפטר.
מערה בקרבת טבריה, ליד קבר רבי מאיר בעל הנס ובה 6 כוכים ריקים.
ליד המערה נמצא מעיין בשם עין כהנא.
רב מכר לרצח הוא סרט מתח אמריקאי משנת 1999 שכתב וביים ראודי הרינגטון.
את התפקיד הראשי משחק קובה גודינג ג'וניור.
לאסון ראסל הוא עורך דין פלילי מבריק ומצליח מניו-אורלינס שברקורד שלו שורה ארוכה של זיכויים של נאשמים בעבירות רצח, המאבד את רישיונו לאחר שנמצא מכשיל משפט מטעמי מצפון במטרה להביא להרשעתו של נאשם שאכן ביצע את הרצח שיוחס לו.
פרישתו הכפויה מן המקצוע מביאה את ראסל לחופי פלורידה במטרה לכתוב רומן.
במהלך שהותו במקום מגלה ראסל כי השכן שלו העונה לשם כריסטופר מארלו, כתב ספר על רוצח שהרג עורכי-דין שהביאו לזיכויים של פושעים.
מארלו מעביר את הספר שטרם יצא לדפוס לעיונו של ראסל על מנת לקבל את חוות דעתו.
כשמסתבר לו מפיו של הבלש המשטרתי כי מארלו מת באופן מפתיע, ראסל לא עומד בפיתוי ומוציא לאור את הספר תחת שמו שלו מבלי לדעת שהספר מתאר 5 רציחות שהתרחשו באמת.
הספר הופך לרב-מכר וראסל זוכה לפרסום ארצי ולכסף רב.
עד מהרה הופך ראסל לחשוד המרכזי בביצוע הרציחות המתוארות בספר.
ראסל נמלט מהמשטרה ומנסה בכל דרך לאתר את כותב הספר "האמיתי" שככל הנראה ביצע את הרציחות המתוארות בו.
חקירה מאומצת אותה הוא עורך מביאה אותו לגלות את העקבות של הרוצח האמיתי הודות לרמזים שהותיר לו.
השימוש שעשה הראשון בכמה דמויות מתגלה כלא מקרי לחלוטין.
ראסל מגלה כי שמו של "השכן" המסתורי תואם למעשה את שמו של המחזאי האנגלי כריסטופר מארלו שהיה הראשון לכתוב את המחזה "דוקטור פאוסטוס", המתאר את סיפורו של פאוסט, שמכר את נשמתו לשטן.
עלילה זו פותחה מאוחר יותר על ידי המחזאי הגרמני יוהאן וולפגנג פון גתה שאחת מיצירות הפאר שלו עונה לשם "פאוסט".
טעות אחת בודדת אותה ביצע כותב הרומן מביאה את ראסל לחשוף את זהותו.
הוא מגלה שהאיש שעמד מאחורי הדמויות המחופשות שעטפו אותו בפלורידה (מארלו, הבלש גתה ואחרים) הוא למעשה מרצה לתיאטרון שאיבד את רעייתו ובתו, כאשר האחראי למותן זוכה בבית המשפט.
בעקבות הזיכוי הוא יצא למסע נקמה בעורך הדין שזיכה אותו ובארבעה עורכי דין נוספים שזיכו רוצחים, ואשר לשיטתו "מכרו את נשמתם לשטן" וייצגו רוצחים, וכך באופן מטאפורי פעלו כפי שעשה ד"ר פאוסט.
בעלי זכויות ההפצה של הסרט בישראל העדיפו לוותר תחילה על מימוש זכויות ההפצה בקולנוע, אך לאחר הצלחתו המסחררת ורמת הביקוש הגבוהה בספריות הדי.וי.די, הוקרן הסרט לבסוף גם בבתי הקולנוע ברחבי הארץ.
רב כהנא מפום נהרא (מכונה גם: רב כהנא השלישי) היה אמורא בבלי בדור השלישי והרביעי, עמד בראש ישיבת פום נהרא.
הוא היה כהן ממשפחת עלי הכהן.
בימי נעוריו למד אצל רב יהודה, אחרי פטירתו הוא שימש גם את רבה, ולמד אצלו את מסכת סנהדרין יחד עם חבירו רב ספרא.
הוא עלה לארץ ישראל יחד עם רב ספרא חבירו, ולמד אצל זעירא ואצל רבי אבהו.
כן למד אצל רבי חייא בר אבא, שגם התפלל עבורו שיאריך ימים, ואכן ברכתו התקיימה.
אחרי תקופה מסוימת חזר לבבל, ואז קבע את ישיבתו בפום נהרא, שם למד רב אשי, שנהיה תלמידו המובהק.
שהתייחס אליו בכבוד מיוחד, ואף על פי שרב אשי ראה גם באמימר את רבו וקרא לו בלשון כבוד "מר", לא עשה זאת כאשר עמד בפני רב כהנא.
היה חברו של רב נחמן בר יצחק, וביחד נשאו תוכחותיהם על "גסי הרוח" (עשירי העם, המתערבים במינוי דיינים ופרנסים), אשר ברוממות לבם ובעשרם כי רב, ישכחו את חובותיהם.
ישיבתו של רב כהנא בפום-נהרא הייתה כפופה לישיבת סורא, אך עם פטירתו של רבא והלאה, הגיעו ראשי ישיבת נהרדעא, פעמים רבות, לבקר את רב כהנא בפום נהרא, וזאת כנראה מתוך כוונה לבסס את הקשר בין ישיבתם, לישיבת פום נהרא.
רב כהנא הספיד בפום נהרא את רב זביד מנהרדעא, שהיה רבו מצד שני נותר קשר גם עם הישיבה בסורא, ומהציטוטים בתלמוד נראה כי רב יימר שהיה ראש ישיבת סורא במתא מחסיא הושפע מרב כהנא.
רב כהנא (הרביעי) היה אמורא בבלי בדור השישי לאמוראים.
היה ראש ישיבת פומבדיתא משנת ד'קנ"ו (395) עד שנת ד'קע"ג (414)
רב כהנא חי בדורם של רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע, והעריך אותם, כאשר אחד מתלמידיו שאל אותו שאלות באגדה הוא הוכיח אותו על שאינו לומד לפני רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע שעוסקים באגדות שקיבלו מרב חסדא ורבה בריה דרב הונא.
הוא נשא ונתן עם רב אשי בהלכה.
רב מַתְנָה היה אמורא מהדור השני לחכמי בבל, תלמיד מובהק של שמואל.
שמואל סמך מאוד על חכמתו, ובהזדמנות מסוימת אמר לו: אל תשב על מקומך, עד שתפרש לי שמועה זו!
כאשר רב מתנה התנגד לדבריו, הוא התחשב בו הוא קיבל גם הרבה תורה מרב, ומזכיר גם מתורתם של אבא בר אבא ולוי.
רב יהודה היה תלמיד זקן יותר של שמואל, ולכן רב מתנה היה כנוע אליו והעריכו.
בנו רבה היה ידוע כחריף.
במסכת הוריות נידונים רבי זירא לעומת רבה בר רב מתנה, אשר מציגים היבטים שונים של עוקר הרים: בנים אחרים שלו ככל הנראה הם רב טובי בר רב מתנה, תלמידו של רב יוסף ועוד אמוראים רבים המוזכרים בתלמוד "בר רב מתנה".
רב משרשיא היה אמורא בדור החמישי לאמוראי בבל.
היה תלמיד מובהק של רבא, והם מוזכרים בתלמוד עשרות פעמים יחדיו.
ייתכן כי היה גם תלמידו של אביי.
היה חברו הקרוב של רב פפא, גם הוא תלמיד של רבא, ואף שלח את בנו ללמוד לפני רב פפא.
גם רב יוסף בריה דרב עילאי נמנה עם חבריו.
חמיו, מוזכר על שמו כ"רב כהנא חמוה דרב משרשיא".
שלושת בניו של רב משרשיא היו אמוראים, ולמדו בבית מדרשו של רב אשי.
שמותיהם: רבא, רב סמא ורב יצחק, שהיה אדם נכבד ונשוא פנים התלמוד מספר כי רב משרשיא עצמו עודד אותם ללמוד בבית מדרש זה.
כאשר נפטר רב משרשיא התמלאו הדקלים בקוצים במקום תמרים לאות אבל על פטירתו.
מסכת בבא בתרא אנו מוצאים אמרה של רב משרשיא, בקשר להכרעה בין סיני ועוקר הרים - לימוד בעיון לבין לימוד בבקיאות.
כלומר, על פי רבי זירא, רב פירש את כך: "כל ימי עני רעים" - זה בעל גמרא; ו"טוב לב משתה תמיד" - זה בעל משנה.
רש"י מסביר, מה משמעות הפירוש להפך:
כלומר, על פי רבא, בעל המשנה, הוא הסיני, אינו יכול לפסוק הלכה הנוגעת לענייני דיומא מתוך ההלכה, ואינו מסוגל להתמודד עם קושיות, כאשר מתגלות סתירות במשנה.
לעומתו, בעל הגמרא, הוא עוקר ההרים, מבין את הסיבות שמאחורי המשניות, ולכן יש בידו הכח להסיק על הלכות מתוך הכתובים.
וזהו שאמר רב משרשיא משמו של רבא: מהו שכתוב בקהלת י,ט, "מסיע אבנים, יעצב בהם; בוקע עצים, יסכן בם"?
'מסיע אבנים יעצב בהן' אלו בעלי משנה.
על פי רש"י, הכוונה היא "ששונה משניות כל היום, ואין לו אלא צער: שמתקשה בטעמיהן ואינו יודע לפרש".
'בוקע עצים יסכן בם' - אלו בעלי גמרא (לפי רש"י, הכוונה היא שנהנה מהם), כלומר העוקר הרים נהנה ממלאכתו.
רב כהנא (הראשון) היה אמורא מהדור הראשון לאמוראים.
הוא נולד בבבל ועלה לארץ ישראל, יש אומרים שהיה כהן.
בירושלמי הוא קרוי בדרך כלל "כהנא" לבד, בלא "רב".
היה תלמידו של רב וקיבל ממנו שמועות מדורות קודמים, אך לא קיבל ממנו סברא.
היה חברו של רב אסי (שהיה צעיר ממנו ושמו מוזכר תמיד אחרי רב כהנא), ויחד היו דנים עם רב בהלכה.
שיטת לימודם הייתה אחרת מרב והם לא קיבלו את דעתו, ולכן פעמים רבות הם שאלו את רב שאלות בסברא, ורב שתק מכיוון שסבר שלא ניתן להסביר דברים התלויים בסברא.
כך למשל הם נחלקו בדין דופן שלישית בהלכות סוכה, שמקובל כהלכה למשה מסיני שדי בטפח אחד.
נחשב לגדול חכמי בבל, וכאשר רב בא מארץ ישראל לבבל הוא מצא אותו, ולמד ממנו שמועות שקיבל מחכמי הדור הקודם שהיו בארץ ישראל, כמו רבי יהודה הנשיא ורבי חייא, למרות שלא נחשב לתלמיד שלו, מכיוון שלא קנה ממנו את דרך הסברא ורק היה זקוק לשמועותיו.
לאחר זמן קצר בו שהה עם רב בבבל, בזקנותו של רב כהנא, הוא עלה לארץ ישראל, ומסיבה זו - משערים החוקרים - כמעט לא נמצאות בתלמוד מחלוקות בינו לבין רב, בשונה מרב אסי.
בארץ ישראל הוא מצא את בניו של רבי חייא, ועימם נשא ונתן בהלכה, לפעמים גם חלק על אחד מהם.
בתלמוד מסופר שרב אמר לרב כהנא לפשוט נבילה בשוק ולא לומר "כהנא אנא וגברא רבה אנא", ובמקום אחר כונה רב כהנא "מסייע לכהני".
יש הטוענים על פי זה שרב כהנא היה כהן, אך התוספות דחו פירושים אלו וכתבו ש"כך היה שמו".
רב מלחים הנקרא בסלנג "בוסן", הוא ראש צוות הסיפון באונייה אזרחית או נגד הבכיר בצוות הימאים בכלי שיט צבאי.
מתפקידי רב המלחים לנהל את עבודת הימאות וצוות הסיפון בים ובחוף לפי הצורך.
ובחיל הים גם לנהל את השגרה והמשמעת בנמל.
רב המלחים הוא ימאי בעל ותק וניסיון שהוסמך לתפקידו לפי מבחני רשות הספנות.
בחיל הים הישראלי יש רב מלחים בכל כלי שיט מגודל דבורה ומעלה.
רב המלחים מבצע עם צוותו את כל פעולות הימאות הדורשים הפעלת צוות.
גרירה והגררות של כלי שיט (לחילוץ בעת צרה), תדלוק, וחילוץ נפגעים מכלי השיט.
רב המלחים מנהל את הצוות, ואחראי לביצוע הפעולות לפי נוהלי הבטיחות.
רב מטעם הממשלה (בראשי תיבות: רב מטעה"מ) או רַבִּינֵר או רב העדה היה תפקיד ניהולי-פקידותי באימפריה הרוסית, בקהילות היהודיות הגדולות.
ממלאי תפקיד הרב מטעם היו צריכים לדעת רוסית, להיות בוגרי בית ספר בינוני (מין חטיבת ביניים) רוסי או סמינר רבני רוסי ולהיבחר על ידי הקהילה היהודית או נציגיה ולקבל את אישור המושל הרוסי.
בני הקהילה קצבו את שכר הרב, מתוך כספי מס השחיטה הכשרה, והיו מחויבים לשלם לו כל חודש במשך שלוש שנות כהונתו.
הרב מטעם לא היה מחויב בהשכלה דתית ולא ציפו ממנו להיות מעורב בנושאי דת.
הוא היה אמור לייצג את הקהילה היהודית מול השלטונות הרוסיים, לרשום נישואים, לידות ופטירות ולשמש דרשן בנושאי מוסר.
למילוי הצרכים הדתיים נהגו הקהילות לשכור רבנים אורתודוקסים חסרי השכלה כללית בתואר עוזר לרב.
החוק הרוסי אפשר שכירת "עוזר לרב" לכל אלף משפחות יהודיות.
מרבית הרבנים האורתודוקסים חסרו את ההשכלה הכללית וידיעת השפה הרוסית, לכן לא התחרו על התפקידים.
השכר, ששילמו הקהילות, היה מצומצם, לכן בעלי ההשכלה לא נהרו לתפקיד זה.
את החלל מילאו בעיקר משכילים ציונים, שראו בתפקיד הדרשן את הצינור המאפשר להם לקשר עם הציבור הרחב וגם ניצלו אותו, עד שהשלטונות אסרו זאת במפורש.
ברבע הראשון של המאה ה-19 היהודים שחיו באימפריה הרוסית היו חסרי השכלה כללית, רבים מהם לא ידעו את שפת המקום והסתפקו בידיעת יידיש, מנהגיהם ולבושם היו שונים ממנהגי בני המקום ורמת חייהם הייתה מאוד נמוכה.
עם הופעת תנועת ההשכלה היהודית, ההנהגה הדתית של הקהילות היהודיות, שחששה מכך, שרכישת השכלה תוביל להתבוללות, התנגדה לה.
יש מי שכתב שהנהגת הקהילות אף נקטה בסנקציות (חרמות, קנסות, קבורת חמור) נגד אותם יהודים שניסו לרכוש השכלה כללית.
למרות זאת התחילו יהודים לרכוש השכלה וברצותם לשפר את מצב הקהילות פנו לשלטונות וביקשו שרבניהם יחויבו בהשכלה כללית מינימלית.
השלטונות נענו לחלקם, כמו במקרה של יצחק בר לווינזון ובשנת 1835 יצאו צווים להסדרת ענייני הקהילות היהודיות.
שיתוף הפעולה בין המשכילים היהודים ובין השלטונות הגבירו את חששות המסורתיים מפני מזימה להוביל את היהודים להמרת דת ואכן היה ביסוס מסוים לחששות אלה, מאחר שבין פקידי השלטון היו כאלה שראו בכך את המטרה הסופית
החוק, שפורסם בשנת 1835, נקרא "תקנה בדבר העניינים הרוחניים היהודים" ובו הכירה לראשונה בזכות היהודים על דתם.
בסעיף 1038 של החוק נקבע שהרב הוא המשגיח והמפרש את הדין היהודי.
החוק קבע גם שהרב הוא האישיות החשובה ביותר בקהילה היהודית וזכותו לבוא בכל עת לבית הכנסת ולבתי המדרש, כדי לנאום לפני קהל וללמדו.
בשעת מתן גט הרב יקבע אם צריך להשיב את הנדוניה או לאו.
החוק הטיל על הרבנים שלוש חובות:
הרב ישגיח על התפילות והטקסים, כדי שיתנהלו על פי דיני היהדות.
הרב יבאר ויסביר לקהל את הדינים והכל יעשה רק בדרך של שכנוע והטפת מוסר.
הרב ילמד את היהודים לקיים את חובותיהם המוסריות ולכבד את חוקי הממלכה ואת צווי השלטון.
הרב ינהל אישית טקסי חתונות, לידות, פטירות, גירושים וכדומה וינהל את הרישומים הכרוכים בכך, כולל תעודות לידה.
בנוסף לדרישות הסף, על פי סעיף 1083 לחוק הרב היה צריך להיבחר על ידי הקהילה, בחירה ל-3 שנות כהונה.
את הבחירה היה צריך לאשר המושל המקומי ולאחר האישור היה צריך הרב מטעם להישבע אמונים.
הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית התקשו למצוא מועמדים מתאימים לתפקיד הרב מטעם - מועמדים בעלי ההשכלה הכללית, בדרך כלל היו חסרים השכלה תורנית מתאימה ומועמדים בעלי השכלה תורנית, בדרך כלל לא ידעו רוסית והיו חסרי השכלה כללית.
כדי לפתור בעיה זו יזמו השלטונות הרוסיים הקמת סמינרים לרבנים במימון ממשלתי.
ב-1847, לפי הצעתו של הברון היהודי דוד גינצבורג (בנו של הוראצי גינצבורג), הוקמו שני בתי מדרש לרבנים, אחד בווילנה, שכבר הסתמנה כמרכז של השכלה יהודית, סמינר רבני ואחד בז'יטומיר (בית המדרש לרבנים בז'יטומיר) - בתי המדרש האלה נועדו לספק רבנים משכילים עבור הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית.
ההתקפות על מוסד הרבנות מטעם
ב-1901 כתב מרדכי בן הלל הכהן מאמר בשם "על הרועים הרעים" שפתח פולמוס נרחב בעיתונות היהודית.
במאמר זה תקף מרדכי בן הלל הכהן את הצביעות והשקר שברבנות הכפולה ותבע לבטלה.
ב-1910 כונסה אספת רבנים ברוסיה במטרה לדון ולהציע שינויים בחיי הקהילות היהודיות באימפריה הרוסית.
ברקע הכינוס היו טענות שונות נגד הממסד הרבני ותביעותיהם של "הרבנים הרוחניים" לביטול הרבנות מטעם, מתן המנהיגות ל"רב רוחני", שלא יהיה חייב בהשכלה כללית ושכירת פקיד, כפוף לרב, שינהל את הרישומים.
לקראת כינוס אספת הרבנים, התכנסו בווילנה ב-1909 הרבנים השמרנים מכל הזרמים, כדי לתאם עמדות לקראת אספת הרבנים.
רב מרי בר רב דימי (סורגו, לחלק מהגרסות) היה ראש ישיבת פומבדיתא אחרי רב חנן מאישקיא, בדור השלישי של הסבוראים, סביבות שנת ד'ש"ס (600).
יש שמשייכים תקופה זו לתקופת הגאונים.
לפני כן לימד בישיבה בפירוז שבור; והיה לו שם בית מדרש שנקרא על שמו "בית רב מרי" והיה קיים בימי רב שרירא גאון.
מצאצאיו היו רב שרירא גאון ורב האי גאון.
רב שרירא גאון, שחי כ-300 שנה אחרי רב מרי בר רב דימי, מכנה באיגרתו המפורסמת את רב מרי "זקננו" ולפי חלק מהגרסאות גם "הורנו".
גרסה אחרת: "סורגו", ולגבי משמעותה קיימת השערה שמדובר בשם המקום שממנו הגיע בצעירותו.
חכמים נוספים שרב שרירא מכנה באיגרתו "זקננו", הם האמורא רבה בר אבוה, והגאונים רב רבא בר רב דודאי (אחיינו של רב יהודאי גאון), ורב יהודה בר רב שמואל גאון (אבי אביו של רב שרירא).
האמורא רבה בר אבוה היה ממשפחת ראש הגולה, ורב שרירא מציין כי אבות אבותיו עזבו את העיסוק הפוליטי הכרוך בראשות הגולה ונכנסו ללימוד בישיבה.
יש ששיערו (בעקבות האזכור בתשובת הגאונים, המובא בהמשך), שאת תורתו למד רב מרי אצל אביו, רב דימי, לצד לימודיו אצל חכמי ישיבת פירוז שבור.
על רב דימי אביו אין בידינו ידיעות נוספות.
כמו רוב חכמי התקופה, לא השתמרו לדורות דברים רבים בשמו רב מרי בר רב דימי.
בתקופה זו עסקו בלימוד התלמוד ובביאורו, ובפסיקת הלכה, ומעט מן הדברים הוכנס באופן סתמי לתוך התלמוד הבבלי.
המקור הוודאי היחיד שמביא דבר בשמו הוא אחד מקבצי תשובות הגאונים.
בתוך מקבץ תשובות קצרות שנכתבו בשמו של רב יהודאי גאון, מחכמי ישיבת פומבדיתא שעמד בראשות ישיבת סורא לבקשת ראש הגולה, כ-150 שנה אחרי רב מרי, נאמר בלשון זו:
מקור נוסף, גם הוא מתקופת הגאונים, מביא פסק של "רבי מארי גאון" בענייני ייחוס.
לפי הכתוב בתורה, "ממזר" נחשב פסול ואסור להתחתן עם אשה כשרה.
להלכה, מותר לו לשאת גיורת, אך הילדים שייולדו יהיו ממזרים כמוהו, לפי הכלל שהולכים אחרי הצד הפגום.
יש בידיו אפשרות אחת להוליד ילדים שלא ייחשבו ממזרים, אם יישא שפחה.
הילדים יהיו עבדים, כמותה, ואז יוכל לשחרר אותם ויהיו יהודים כשרים.
לפי המסופר בספר הלכות גדולות, ממזר בשם יוסף בן פרוך קנה שפחה שאינה יהודייה כדי שילדיו לא יהיו ממזרים.
הוא בא אל "רבי מארי גאון", שרבים מהחוקרים מזהים עם רב מרי בר רב דימי, לקבל הדרכה.
הוראה זו של רב מרי מוזכרת בספרי הפוסקים, והם דנים בפרטים שונים שלה, בעיקר בעניין הגיור של הילדים.
עם זאת, הזיהוי של "רבי מארי גאון" עם רב מרי בר רב דימי אינו ודאי, שכן היו גאונים אחרים בשם מרי.
רב שרירא גאון העיד באיגרתו שבית המדרש של רב מרי בר רב דימי בעיר פירוז שבור נקרא על שמו "בית רב מרי", ועדיין היה קיים בימיו (כ-300 שנה אחרי רב מרי).
בתקופה שבה עמד רב חנן מאישקיא בראשות ישיבת פומבדיתא, היה רב מרי ראש ישיבת פירוז שבור.
לאחר פטירתו של רב חנן, ראש ישיבת פומבדיתא, נקרא רב מרי מפירוז-שבור לפומבדיתא, למלא את מקומו.
לפי דעת החוקר ר' יצחק אייזיק הלוי, בית המדרש הנקרא על שם רב מרי היה בית מדרשו הפרטי, חוץ מישיבת פירוז-שבור.
על פי הנכתב באיגרת רב שרירא גאון כתבו חוקרים, שכאשר התמנה רב מרי לראש ישיבת פומבדיתא, נעשה רב חיננאי מבי גיהרא ראש ישיבת פירוז שבור.
באגרת רב שרירא גאון ובספר הקבלה לראב"ד (שבו מפורטת השתלשלות קבלת התורה מדור לדור) נכתב שרב מרי בר רב דימי עמד בראשות ישיבת פומבדיתא אחרי רב חנן מאישקיא.
אך לא נכתב מהי שנת מינויו, ולא משך כהונתו בראשות הישיבה; ואף ראב"ד כתב: "ורב חנן מאישקיא בשנת ד' אלפים שמ"ט היה לראש ואחריו ד' (=4) ראשי ישיבות, ולא הוזכרו מספר שנותיהם".
הערפול במקורות התקופה, שהם דלים גם כך, גרם להשערות שונות ביחס לתאריכיה.
לגבי שנת מינויו בפומבדיתא, בין החוקרים המאוחרים קיימות מספר השערות, הנגזרות מההשערות שלהם לגבי משך שנותיו של רב חנן מאישקיא.
בספר סדר הדורות כתב שרב מרי התמנה לראש הישיבה בשנת ד'שע"ג (613 בערך).
ולדעת פרופ' שלמה זלמן הבלין ויצחק יודלוב היה זה כבר בשנת ד'שנ"א (591).
גם ביחס למשך התקופה שבה עמד רב מרי בראשות ישיבת פומבדיתא העלו חוקרים השערות.
לדעת הבלין ויודלוב, בשנת ד'שע"ד (614) מונה רב חנינא לראש ישיבה תחת רב מרי.
לפי דבריהם, רב מרי היה ראש הישיבה במשך כ-23 שנה.
באטלס עץ חיים נכתב שרב מרי כיהן בפומבדיתא בשנים ד'ש"ס (600) - ד'שע"ג (613).
ובספר אוצר הגדולים כתב, שרב מרי כיהן כ-19 שנה בראשות ישיבת פירוז שבור, החל משנת ד'שמ"ט (589), ואחר (בשנת ד'שס"ח, 608, בערך) כיהן כ-12 שנה בראשות ישיבת פומבדיתא.
נפטר בשנת ד'תש"ף (620) ולאחריו מונה רב חנא לראש ישיבה בפומבדיתא.
רב מובהק הוא רבו העיקרי של תלמיד.
מקור הביטוי בתלמוד הבבלי, ומשמעותו: הרב שממנו קיבל התלמיד את רוב חוכמתו.
המונח מורה מובהק משמעותו זהה, והוא משמש גם בהקשרים חוץ-דתיים.
מושג קרוב הוא תלמיד מובהק – תלמיד שלמד שנים רבות אצל רב מסוים ואימץ במידה רבה את שיטתו ודרך לימודו.
דוגמאות לרבנים מובהקים בתלמוד: רבה בר אבוה, רבו המובהק של רב נחמן; רב הונא, רבם של רב חסדא ורב ששת; ורב יוסף רבו של אביי.
רב מובהק הוא מי שהתלמיד רכש את רוב חכמתו ממנו, ובשו"ת אבקת רוכל ביאר שהוא זה שלימד אותו את רוב ההלכות המצויות.
במקורות מאוחרים יותר נעשה שימוש מורחב במונח "רב מובהק" ל"תלמיד גמור" אף אם אין רוב חכמתו ממנו, אלא שלא נתגדל בעצמו בתורה ונעשה חבר לרבו, אך ההלכות הנהוגות כלפי רב מובהק במשמעות הרחבה שונות מההלכות הנהוגות כלפי רב מובהק במשמעותו היסודית.
כיום נהוג להשתמש בכינוי רב מובהק בהשאלה גם לרב שאליו משתייך התלמיד ושאת הנהגותיו הוא מקיים, או לאדמו"ר או לראש הישיבה המנהיג את קהילתו, ולא רק אם למד ממנו את עיקר תורתו.
מצופה מתלמיד לכבד ביותר את רבו המובהק ואף להתבטל לפניו.
דוגמה לכך מובאת במסכת קידושין: (פירוש: מאיזה מרחק צריך לקום בפני רבו כדי לקיים מצוות "והדרת פני זקן"?
אמר אביי: האמור נכון רק ברב שאינו רבו המובהק, אבל לרבו המובהק צריך לקום ממרחק כל זמן שיכול לראותו).
על פי התלמוד מוטל על התלמיד ללוות את רבו המובהק עד למרחק שלוש פרסאות.
בדינים שונים מצוות כבוד רב מובהק קודמת אף לכבוד אב ואם: .
בגמרא מסופר על תנאים שלא היו אומרים דבר תורה מעצמם אלא רק דברים ששמעו מרבם המובהק.
על פי חלק מהאחרונים דיני רב מובהק בימינו אינם שכיחים מפני שאנשים לומדים היום את חכמתם מהספרים, ויש המבססים את הדברים על דברי רבי אהרון הכהן מלוניל שכתב .
בתחום האופטיקה של הצילום, רַב מִפְתַח הוא טכנולוגיה המאפשרת השגת פריים אחיד המורכב ממספר רב של תמונות.
ברגע צילום תמונה ישנם לעיתים קרובות תנאים לא אידיאלים, לעיתים התאורה חזקה או חלשה מדי, או מטושטשת בגלל זום לא איכותי או תנועת יד ברגע הצילום.
באמצעות צילום מספר תמונות של אותו הפריים, לוקחים רק את החלקים ה"נקיים" מכל צילום, וכך יוצרים תמונה אחידה, נקייה משגיאות ובעלת יכולת זום גבוהה.
טכנולוגיה זו נעזרת בשיטות אופטיות ומתמטיות, המציגות תמונה או וידאו שיודעות להתגבר על סוגי רעשים שונים.
בזכות שיטות אלו, משקל המצלמה וממדיה לא גדלים באותה מידה כמו בשיטה הקיימת עד היום.
מפתח יחיד מורכב מעדשה וחיישן בהתאמה.
רב מפתח הוא מערכת המורכבת ממספר רב של עדשות וחיישנים המסודרים בצורה קומפקטית, במערך סימטרי.
גודלי הפיקסלים עבור המפתחים נשארים בגודל זהה, וכל מפתח רוכש תמונה שלמה.
הרב מפתח בעל יכולות של הגדלת רזולוציה, טווח דינמי וקצב פריימים.
כמו כן הוא מסייע בהורדת סוגי רעשים כמו RTS וזרם חושך.
M פיקסלים מכל מפתח מוצגים כתת-פיקסל, והם מוגדרים כפיקסל גדול שהשטח שלו הוא M פעמים גדול יותר מזה של מפתח רגיל זהה.
עבור התמונה המשוכפלת, כאשר המצלמה של רב מפתח בגודל של N*N, יש לה למעשה N*N*M פיקסלים.
כאשר ישנו מפתח בודד, ניתן לתקן איבוד פוקוס על ידי שימוש במספר עדשות, דבר המגדיל את משקל המצלמה.
לעומתו, רב מפתח בעל f-number המחושב באופן סנטתי, מאפשר שמירה על פוקוס, מבלי להגדיל משמעותית את משקל המצלמה.
במידה שהתמונה המתקבלת היא חשוכה או מוארת יתר על המידה, או שישנם אזורים מתים, נעשות טעויות של אבחון נכון של האור.
באמצעות שימוש ברב-מפתח, אפשר להסיר פיקסלים הרוסים מבלי להשתמש באינטרפולציה, כפי שנעשה במפתח יחיד.
ברב-מפתח, ישנם הרבה שונויות (N*N) עבור נקודה בודדת מסוימת של העצמית, וכך אם למפתח יחיד יש פיקסל הרוס, אז הפיקסלים של המפתחים האחרים קיימים בשביל לחשב את ערך פיקסל זה.
בתמונות של רב מפתח, נלקחות N*N צילומים עבור צילום בודד סימולטנית.
אף על פי כן, ישנם ערכי פיקסל שונים עבור נקודה מסוימת, בגלל רעשים שונים של מגבר הפיקסל, וה-ADC שנוסף לכל אחד מהם.
כדי להתגבר על הבעיה, מחשבים עבור כל מפתח את השונות שלו.
-שונות משוקללת עבור m מפתחים.
כדי לשקלל עלינו לבצע חישוב של שונות עבור כל מפתח.
בתום ביצוע החישובים, מוצאים את המפתחים בעלי השונות הגבוהה, כך פיקסלים בעלי שונות גבוהה ייגרעו אוטומטית.
הסלקטיביות בבחירת המפתחים היא המעניקה לו את השם מיצוע סלקטיבי.
רעשים כדוגמת רעש RTS ורעש צילום שנגרם על ידי זרם החושך, בעלי שונות מאוד גדולה.
בשיטה זו, המפתחים בעלי שונות גדולה יוסרו, כך שהרעש לא ישפיע.
כפי שניתן לראות בתמונה, כל מפתח מבצע פעולת חישוב שונות, עד M פעמים.
עבור מפתח יחיד, כאשר ישנה השפעה של רעש החיישן ורעש שוט, יחס האות לרעש הוא:
ברב מפתח, היחס המתקבל במיצוע התמונה מ-m מפתחים:
עם העלייה בתפוצתם של הטלפונים החכמים והתחרות בין היצרנים, עלה הצורך לספק אמצעי צילום קטן ודק יותר.
באמצעות שימוש בזוג מצלמות שעובדות בצוותא, תוך שימוש בתצורות שונות של המצלמה, הטלפונים יכולים להגיע לרמות דיוק בזום, הן בצילומי תמונה בודדת בזום אופטי והן בצילומי וידאו.
במצלמות מרובות מפתחים יכולה להתקבל תמונה רחבה, ובמצלמת טלפוטו מתקבלת תחילה תמונת עומק, שניתן לתקנה באמצעות שימוש בפרמטרי כיול.
לאחר מכן, התמונה עוברת תיקון אחרון של טשטוש, ולבסוף מתקבלת תמונה מושלמת.
צילום של תמונה או וידאו, גם תחת תנאים קשים של צילום, התמונה מתקבלת באיכות גבוהה.