tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תרומה חשובה נוספת לידע אודות אבלות, תרם הפסיכיאטר אריק לינדמן.
במאמר שלו שכותרתו הייתה "סימפטומולוגיה של ניהול יגון עז" בה סקר קבוצה בת 101 אבלים.
לינדמן נחשב לחלוץ בהמשגה של תגובות ראשוניות לאובדן פתאומי וטראומטי.
הוא נעזר בניסיונו בטיפול בשורדי שרפה במועדון לילה בבוסטון, כדי לתאר תופעות אמפיריות הקשורות בתגובת אבל על רקע אירוע אסון.
לינדמן אף נחשב לחלוץ בהתערבויות באירועי אסון.
ג'ון בולבי בחיבורו "Attachment and Loss", וכן בעבודותיו יחד עם קולין מורי פארקס, תיאר את תהליך האבל דרך ארבעה שלבים מובחנים:
חיפוש אחר איחוד מחדש עם המנוח,
התמוטטות דרכי קיום עם עצמי ועם המנוח.
ארגון מחדש - מאפשר לאדם האבל להסתגל לחיים ללא המנוח
ג'יימס ויליאם וורדן התייחס לארבעה שלבים של אבל, שבהם יש קבלה של מציאות האובדן, חוויית הכאב, התאמה לחיים בלי האהוב ולבסוף היכולת להשקיע אנרגיה רגשית ביצירת חיים חדשים.
הפסיכולוגית אליזבת קובלר-רוס (Elisabeth Kübler-Ross) טענה בהתייחס לאנשים לאנשים האבלים על אדם החולה במחלה סופנית כי ישנם חמישה צעדים חופפים, הידועים כמודל קובלר-רוס: הכחשה, זעם, מיקוח, דיכאון והשלמה.
שלא כמו התהליך הליניארי שתיאר פרויד, קובלר רוס גרסה שסדר השלבים יכול להשתנות מאדם לאדם, וישנם אף אבלים שידלגו על שלבים.
למרות הפופולריות של המודל, התמיכה המדעית של אינה חזקה.
יש אף ביקורת על כך שתיאוריה זו יוצרת קשיים רגשיים אצל אנשים שכולים שמבחינים כי קיים פער בין תחושותיהם לבין "הנדרש" מהם לפי תיאוריה זו.
המודלים הישנים לאבל ניסו לצקת מידת מה של ודאות וסדר בתהליך פסיכולוגי קשה ועוצמתי בו נדמה לעיתים שהחיים הפכו לכאוטיים.
מחקרים מהשנים האחרונות מצביעים על כך שהמודלים מבוססי השלבים של האבל הם חסרי תוקף.
עם זאת, מודלים מבוססי שלבים של אבל עדיין מקובלים בציבור הרחב, בשל היותם פשוטים להבנה, וכיוון שהם מכניסים סדר והגיון בתהליך הרגשי העוצמתי והכואב.
המודלים הוותיקים אף סיפקו ועודם מספקים לאבלים מענה פשוט לשאלה "האם אני נורמלי" ו- "האם האבל שלי הוא אבל נורמלי" וכן נותנים לאדם האבל אינדיקציה לגבי צורך בקבלת עזרה מקצועית.
תפיסת תהליך האבל בימנו התרחקה מאוד מהמודלים מבוססי השלבים שתוארו לעיל.
אבל כיום נתפס כתהליך הסתגלותי תוך אישי, המושפע מנסיבות האובדן (אובדן צפוי, אובדן פתאומי או טראומטי) קשרי משפחה, מגדר, תרבות, זהות האדם האבל וזהותו של המנוח.
בניגוד לתפיסת האבלות כתהליך אוניברסלי שמאפייניו תקפים אצל כל אדם, התפיסה כיום היא של אבל כתהליך אישי מאוד.
אין דרך שגויה לחוות אובדן.
לאנשים שונים יש דרכים שונות לחוות אובדן ואבל.
מרבית בני האדם יעברו תהליך אבל ללא צורך בעזרה מקצועית.
שיעור אלו שזקוקים לעזרה כזו נע בין 5% ל-15% מכלל האבלים.
הקשר בין האדם האבל למנוח אינו נפסק, גם לא עשרות שנים לאחר האובדן.
הקשר משתנה, מקשר עם האדם החי, לקשר עם האדם המת.
אין לאבל נקודת סיום מוגדרת והכרחית התקפה אצל כל האבלים.
הוגי מודלים עכשוויים לאבל כמו רוברט נימאייר, וג'ורג' בונאנו רואים באבל לא רק מצב תגובתי.
לדעתם אבל הוא גם תהליך אקטיבי בו האדם בונה מחדש את משמעות חייו.
המודל הדו-מסלולי לאובדן ושכול הוא מודל שפותח על ידי פרופ' שמשון רובין מאוניברסיטת חיפה.
מודל זה נסקר במספר גדול של מחקרים מאז פורסם לראשונה בראשית שנות השמונים של המאה ה-20, דבר שחיזק את הבסיס האמפירי של מודל זה.
המודל הדו-מסלולי ממשיג את האבל דרך שני ממדים או מסלולים:
תפקוד ביו-פסיכו סוציאלי של האדם האבל: תכלית מסלול זה היא להעריך את הקשיים ומנגד גם את המשאבים והחוזקות בתפקוד האדם האבל: במסלול זה יש התייחסות לתגובות חרדה, שינויים במצב הרוח, ביטויים גופניים של אבל, תסמינים פוסט טראומטיים.
ההתייחסות למשאבים כוללת: תפקוד בעבודה ובתחומי חיים שונים, הערכה ודימוי עצמי, מערכות יחסים בין אישיות, ומערכות יחסים משפחתיות.
מערכת היחסים של האדם האבל עם המנוח.
מסלול זה עוסק בהיבטים שונים של מערכת היחסים עם המנוח: הערכת הקשר עם המנוח מבחינת הרגש והקוגניציה טבע מערכת היחסים עם הנפטר והאופן בו סיפור החיים האישי של האדם האבל נקשר לזה של הנפטר.
מודלים עכשוויים נוספים לאבל ואובדן
ההכרה בהשפעתם של משתנים כמו נסיבות האובדן (אובדן צפוי או פתאומי, עם טראומה נפשית או בלעדיה), גרמה לכך שעם הזמן התפתחו מודלים ספציפיים שונים לתיאור תהליכים שעוברים אבלים מסוגים שונים.
רוברט נימאייר הציב במרכז המודל שלו את תהליך השינוי האישי בנרטיב שעובר האדם האבל בעקבות האבל.
מודל אחר מתייחס לאבלם של שורדי התאבדות (אנשים שאיבדו את יקירם בעקבות התאבדות).
מודל נוסף מתייחס למושג -"אובדן עמום" -אותו טבעה פאולין בוס (על מצבים בהם האובדן קיים ולא קיים- אובדן עמום כפי שהגדירה אותו בוס מתייחס לשתי קבוצות מרכזיות של היעדר .
בקבוצה אחת ההיעדר הוא של הנוכחות הפיזית של האדם.
משפחות שצריכות להתמודד מצבים של שבי, הגירת עבודה, או אפילו פרידה של בני זוג.
קבוצה שנייה היא זו של היעדר פסיכולוגי ומנטלי- כאשר הנוכחות הפיזית של האדם ממשיכה להתקיים, אולם מבחינה פסיכולוגית הוא נעדר.
אלצהיימר ומחלות נפשיות, התמכרויות למנהן, ואפילו תופעות של וורקוהילות יכולות ליצור אובדן מעין זה.
המושג "אובדן עמום"-פתח שדה מחקר פסיכולוגי חדש משום שהתברר שניתן להחיל את צורת החשיבה וההגדרה הזו למצבים רבים בחיים.)
בעקבות מוות של קרוב משפחה נהוגה בדתות השונות, תקופת אבלות.
בתקופה זו האדם האבל נוטל פסק זמן מחיי היומיום ומקדיש את כל משאביו הרגשיים להתמודדות עם האובדן.
מטרת תקופת האבלות היא לתת כלים לאדם להמשיך לתפקד למרות האובדן הקשה, ולחזור לחיי רווחה נפשית יחסית, למרות האובדן שהתרחש.
בדתות שונות יש מערך מובנה של מנהגים שתכליתו להפוך את תהליך האבלות לצפוי וברור ופחות כאוטי.
מנהגים אלה מתייחסים לתהליך הפרידה מהמנוח החל מרגע יציאת הנשמה, דרך תהליך ההכנה לקבורה ועד לאזכרות.
לפי ההלכה היהודית, אֲבֵלוּת היא מצב הלכתי של האָבֵל, מי שמת אחד מקרובי משפחתו.
משך האבלות מדורג בדרגות-חומרה שונות; שלשה ימי 'בכי', שבעה, שלושים, ובפטירת הורים - שנים עשר חודש.
בהלכה ובמסורת נקבעו מנהגי אַבֵלוּת, אשר ככל כללי ההלכה היהודית, חלקם מהתורה וחלקם מתקנות חז"ל.
לדעת חלק מהפוסקים האבלות היא מצוות עשה מהתורה, שנלמדת מהפסוק בפרשת שמיני, שנאמר על ידי אהרון הכהן אחרי מות שני בניו נדב ואביהוא: .
מצווה זו חמורה מאוד, ולכן נדחה מפניה האיסור לכהן להיטמא למת.
עוד לפני מתן התורה היה הנוהג לקיים אבלות שבעה ימים, כך גם למשל מסופר על יוסף הצדיק שעשה לאביו אבלות שבעה ימים .
למרות זאת גדרה ההלכתי של מצות האבלות מן התורה - לדעת כמה מהפוסקים - היא רק יום אחד שהוא יום המיתה ויום הקבורה.
משה רבנו הוסיף ותיקן להם לישראל שבעת ימי אבלות במקביל לשבעת ימי המשתה.
כאשר מדובר במוות צפוי ותהליך גסיסה, לא מקובל באסלאם לערוך טקסים כלשהם לגוסס.
יש הנוהגים לקרוא פסוקים מהקוראן או לבקש מהגוסס לומר את השהאדה.
באסלאם מקובל להביא את המת לקבורה במהירות האפשרית (בדומה למנהג הקיים ביהדות).
אם האדם נפטר בארץ ייקבר במקום מגוריו.
אם נפטר בזמן קיום מצוות החאג', ייקבר במכה.
עוצמים את עיני הנפטר, רוחצים אותו ומבשמים אותו בקטורת.
נפטר גבר יירחץ ויבושם בידי האימאם ובני משפחת הנפטר.
כשהנפטרת היא אשה, היא תטופל על ידי בנות משפחתה או נשים העוסקות בטהרת המת כמעשה של חסד.
גברים ייעטפו בשלוש יריעות בד (זכר לשלוש יריעות הבד שבהן נעטף הנביא לאחר מותו).
נשים ייעטפו בחמש יריעות בד מטעמי צניעות.
יש חשיבות רבה לכך שהמנוח ילווה על ידי אנשים רבים שיכבדו את המשפחה.
בחלק מהמקרים ייטמן המנוח בארון עץ.
הקרובים והמכרים מתחלפים ביניהם בנשיאת הארון למקום הקבר.
טקס הלוויה כולל תפילת אשכבה הנעשית כולה בעמידה (בניגוד לתפילות אחרות באסלאם בהן המתפלל כורע).
משהסתיימה תפילת האשכבה מורידים את המת לקברו, מושיבים אותו על צד ימין ומכוונים את פניו לעבר העיר מכה וכך מכסים אותו בעפר.
לאחר שהקבר כוסה דואגים ליצור תלולית עפר קטנה כך שלא ידרכו בטעות על הקבר, ומניחים עליו שתי אבנים.
לאחר שהמת נקבר, מתקיים טקס התלקין.
האימאם מבקש מכל הנוכחים לשבת ואז הוא נותן למת את התשובות לשאלות שמלאכים ישאלו אותו: מיהו ריבונך?
האימאם מבקש מאלוהים לסלוח למת ולהכניסו לגן עדן.
בסיום הטקס נאמרת סורת אלפתחה.
מוקמת סוכת אבלים שבה מקבלים האבלים אורחים בקפה מר ותמרים.
האבלות נמשכת שלושה ימים, במהלכם האדם האבל שובת ממלאכה ונמנע ממעשים שנעשים לשם הנאה.
המבקרים את האבלים נוהגים לומר "מי יתן ואלוהים ירחם עליו ויכניסו לגן עדן".
אף שהשריעה אוסרת על החצנת האבל (מריטת שערות, קריעת הבגדים וכדומה) יש מוסלמים שמחצינים את אבלם בדרכים שונות.
השריעה מסתייגת מהגזמה בתיאור מעלותיו של המנוח.
בסיום שלושת הימים קוראים את הקוראן מתחילתו עד סופו (בני המשפחה מחלקים ביניהם את הקריאה הנעשית בשקט).
לאחר תום שלושת ימי האבל
כאשר מדובר באישה שבעלה נפטר, מתחילה תקופה הנקראת אלעדה (המתנה).
תקופה זו נמשכת 4 חודשים ועשרה ימים.
האשה ממתינה בתקופה זו לראות אם היא בהריון.
אם היא אינה בהריון היא רשאית בתום תקופה זו להינשא לגבר אחר.
ביקור בקבר לאחר שלושת ימי האבל
השריעה מתירה ביקור בקבר לצורך תפילות.
ביקור בקבר לצורך שימור הקשר עם המנוח אינו מקובל.
כאשר מותו של אדם קרב
אדם גוסס יכול לבקש מכוהן דת לערוך לו טקס של "משיחה אחרונה".
בטקס זה איש הדת מסמן צלב בעזרת שמן זית מקודש על מצח הגוסס, תוך שהוא מברך "יהי רצון שדרך משיחה קדושה זו, האדון, באהבתו ובחמלתו, יעזור לך בעזרת חסד רוח הקודש.".
טקס זה מקובל כדרך לסייע לגוסס להתכונן למותו הקרוב.
בזרם האורתודוקסי בנצרות מקובל טקס נוסף ששמו "הפרדותה של הנפש מהגוף".
טקס זה כולל שירת מזמורים ותכליתו היא לבטא את הרעיון שהמוות הוא אמנם סופו של הגוף אך הנפש ממשיכה להתקיים.
בזרם הפרוטסטנטי יימצא הגוסס בטרם מותו עם רועה הקהילה שיתמוך בו, יקשיב לו ויסייע לו להתכונן מבחינה רוחנית למותו הקרב.
אנשים המתמחים בכך רוחצים את הנפטר ומבשמים אותו ומכינים את הגופה לתהליך הפרידה מהמת.
במקומות שונים (תלוי בתרבות) נהוג תהליך פרידה בו המנוח מונח בארון קבורה, כשידיו מוצלבות על חזהו.
לעיתים מונח בזרועותיו ספר תפילה.
האבלים עוברים על פני המנוח השכוב בארון גלוי, ונפרדים ממנו.
טקס האשכבה עשוי להתקיים בבית המנוח, בכנסייה או בבית הלוויות.
בניגוד ליהדות ולאסלאם בהן נודעת חשיבות רבה לקבורת המת מהר ככל האפשר, בנצרות יש פחות דגש על קבורה מהירה.
טקס הלוויה מנוהל על ידי כוהן הדת של הקהילה.
נקראים בו קטעים שונים מ-הברית הישנה ומספרי הבשורה בברית החדשה.
לאחר מכן כהן הדת נושא דרשה, ואחד מקרוביו של המנוח נושא דברים בזכותו של המנוח.
במקום הקבורה עצמו נערך "טקס ההפקדה": טקס המציין כי המוות אינו סוף החיים אלא שלב בחיים בו האדם מופקד ברשות האל.
בסוף הטקס טומנים את המת בקבר, בדרך כלל כשהוא נתון בתוך ארון קבורה.
הטקס מסתיים בכמה תפילות תחינה במהלכן מבקשים מהקדושים לשמור על הנפטר.
במקומות שונים בעולם הנוצרי קיים נוהג של שריפת גופת המת, במשרפה מיוחדת שנועדה לכך.
לשרפה יש תכלית פרקטית (חיסכון במקום קבורה) ולעיתים היא באה במקום קבורה.
טקסי זיכרון לנפטר נערכים בימים השלישי, השביעי, התשיעי השלושים והארבעים וכן ביום השנה לפטירה.
מועדים אלה משתנים בזרמים שונים בנצרות ובתרבויות שונות.
נסיבות המוות עשויות להשפיע במידה רבה על האופן בו האדם האבל יחווה את האובדן ותאבל עליו.
אובדן יכול להיות צפוי (למשל אובדן של אדם שחלה במחלה סופנית ונפטר) או פתאומי (למשל מוות מדום לב או אירוע מוחי).
המוות יכול להיות אלים (למשל רצח או מוות בפיגוע) ויכול להיות תוצאת התאבדות.
גם גיל המנוח יכול להשפיע על האופן בו האדם יחווה את האובדן: כאשר מדובר באדם זקן שהלך לעולמו בגיל מבוגר התחושה תהיה שונה מאשר מוות בגיל צעיר.
החוקרים ג'ורדאן ומקינטוש תארו את השינויים בתגובות האבל כפונקציה של נסיבות האובדן, כך:
+נסיבות המוותדוגמאותתגובות רגשיות שכיחותכלל האבליםמוות ממחלה סופניתתדהמה, צער, כעס, געגוע למנוחמוות פתאומידום לב, שבץ מוחיתדהמה, כעסמוות אליםתאונת דרכים, אסון טבע, טרור, אירוע פליליכעס, אשמה והאשמה עצמיתהתאבדותהתאבדותחיפוש משמעות, לאובדן, הסתרה, בושה, סטיגמה
עיצוב חוויית האובדן בעקבות נסיבות המוות
כאשר מדובר במוות בטרם עת, האדם האבל עשוי לבחון את נסיבות המוות, ובפרט את האפשרות למנוע מוות זה.
לעיתים בוחר האבל בנרטיב חלופי לסיפור המוות, נרטיב שיש בו כדי להציג את המנוח או את האבל באור נאה יותר.
דוגמה לכך ברמה הקיבוצית ניכרת ביחסה של היהדות להתאבדות.
ההלכה שוללת התאבדות, והמתאבד נידון להיקבר מחוץ לגדר ואין יושבים עליו שבעה, אך בדרך כלל אין מקיימים דינים אלו, משום שמלמדים זכות על המתאבד ומניחים כי לקה בנפשו, שמותו היה תאונה, או שהספיק לחזור בתשובה בזמן שחלף מביצוע פעולת ההתאבדות ועד למוות.
על חשיבותו של הנרטיב החלופי עומד מרדכי רוטנברג בספרו שכול והאגדה החיה:
שְׁכוֹל הוא מצב של אבל בו נמצא מי שיַלדוֹ מת.
סוג זה של אבל זה הוא בעל מאפיינים ייחודיים המבדילים אותו מאבל שאינו שכול.
אף שבדרך כלל מדובר בתגובה הרגשית, הרי שהדיון בשכול כולל גם היבטים פיזיים, קוגניטיביים, חברתיים ופילוסופיים.
הורים שאיבדו את ילדיהם מכונים הורים שַׁכּוּלים.
הפרעת אבל ממושך היא מצב בו האדם חווה לפחות שנה של מצוקה בעקבות מוות של אדם קרוב.
המצוקה יכולה להתבטא בדרכים כמו חוסר אמונה ביחס למוות, הימנעות מתזכורות על המוות, כאב רגשי עז, קושי להשתלב חזרה בחיים, חוסר משמעות ובדידות.
האבחנה נכנסה לראשונה לספר האבחנות DSM-5-TR בשנת 2022.
בעבר האמינו שתחושות והתנהגויות של אבל ייחודיות לבני אדם בלבד.
אבל בשנים האחרונות ישנם מחקרים המעידים על קיומם של תחושות אבל בקרב חיות.
בעלי חיים אלו מביעים צער קיצוני מהרגיל לאחר שמת מישהו, בדרך כלל קרוב משפחה או חבר לעדר, אך תועדו גם מקרים של בעלי חיים שהשתתפו באבל קבוצתי על פרט שייתכן שלא היה ביניהם קשר.
חיות אלו גם מביעות אקטים של אבל, שלעיתים קרובות כוללים התאספות ומגע קרוב עם גופת בעל החיים שמת.
רוב בעלי החיים שמביעים אבל הם אינטליגנטיים וחברותיים, והם כוללים את הקופים, הפילים, הג'ירפות, הכלבים, החתולים, ה דולפינים, הקטלנים והעורבים.
אֶבְיָתָר הוא דמות מקראית, היה כהן גדול בירושלים בימי דוד המלך, בנו של אחימלך בן אחיטוב ומצאצאי בית עלי.
בנו, אחימלך בן אביתר, שימש גם כסגנו לכהונה הגדולה.
אביתר הכהן היה הניצול היחיד מהטבח בנוב עיר הכהנים שערך שאול המלך בבני משפחתו, כהני נוב.
הרקע לטבח היה חשדו של שאול באבי אביתר, אחימלך, כי סייע בידו של דוד הנס מפניו.
אחימלך נשבע שלא ידע שדוד נס מפניו, וכי לא ידע מאומה על קלקול היחסים שבין שאול לדוד.
שבועתו של אחימלך לא הועילה לו, ושאול ציווה על דואג האדומי להשמיד את כל כהני נוב, ובתוכם את כל בית אחימלך.
אחרי הטבח הנורא בבני משפחתו, הצטרף אביתר הכהן לדוד (שם, כב, כ-כג).
בימי מלכותו של דוד שימש ככהן בירושלים, יחד עם צדוק הכהן (שמואל ב, ח, יז).
אביתר, בנו יונתן וצדוק נשארו נאמנים לדוד, גם בזמן מרד אבשלום.
בזמן המרד דוד ברח מירושלים.
זאת על מנת שלא ייאלץ להילחם באבשלום בנו, המנסה להשתלט על כס המלכות בעיר, ומישהו משניהם ייהרג.
לאחר השתלטותו של אבשלום על העיר, שלח דוד את אביתר וצדוק הכהן לחזור לירושלים, כדי שיוכלו לרגל עבורו אצל אבשלום.
תוצאת ריגול זה היא הפרת עצת אחיתופל הידועה, ותבוסתו ומותו של אבשלום.
בניגוד לנאמנותו המוחלטת של אביתר לדוד בימי מרד אבשלום, הוא לא נשאר נאמן לו בערוב ימיו, בעת מרד אדוניהו.
אביתר קשר קשר עם אדוניהו בן דוד וצידד בו במאבק הירושה מול שלמה, למרות הבטחתו המפורשת של דוד לבת שבע, להמליך את שלמה תחתיו.
לאחר מות אדוניהו והמלכת שלמה לא גזר האחרון על אביתר עונש מוות על מרידתו במלכות דוד אביו, "כִּי נָשָׂאתָ אֶת אֲרוֹן ה' אלהים לִפְנֵי דָּוִד אָבִי וְכִי הִתְעַנִּיתָ בְּכֹל אֲשֶׁר הִתְעַנָּה אָבִי".
כעונש פחות, שלמה סילק אותו מכהונה במקדש והגלה אותו לעיר ענתות.
ספר מלכים רואה את שלמה כשליח ה', בכך שהוא מסלק את אביתר מהשירות במקדש כדי לקיים את הנבואה-גזרה נגד עלי וצאצאיו, שלא ישרתו במקדש - "וַיְגָרֶשׁ שְׁלֹמֹה אֶת אֶבְיָתָר מִהְיוֹת כֹּהֵן לַה', לְמַלֵּא אֶת דְּבַר ה' אֲשֶׁר דִּבֶּר עַל בֵּית עֵלִי בְּשִׁילֹה".
לפי דברי חז"ל, שילם אביתר מחיר כבד על כך שערער על קביעתו של דוד, כי שלמה יהיה יורשו.
לא רק שאיבד את תפקיד הכהונה בירושלים, אלא שאף רוח הקודש חדלה מלצלוח עליו, ומעתה לא היה יכול לשאול ב"אורים ותומים".
חז"ל מזהים נקודה מסוימת במהלך מרד אבשלום, בה נדחה אביתר, וצדוק החל לשמש ככהן גדול תחתיו.
חז"ל מזהים נקודה זו, מתוך הבחנה בפניה "הסדרתית" של דוד לצדוק במקום לאביתר, במהלך מרד אבשלום, והקדמת צדוק לאביתר במהלך תיאור מאורעות המרד.
אבישי סמולר (נולד ב-31 באוקטובר 1985 בראשון לציון) הוא שחקן עבר בכדוריד ששיחק בהפועל ראשון לציון ובנבחרת ישראל.
בקבוצתו בישראל לבש את עם החולצה מספר 5 ותפקד בעיקר כקיצוני ימני, שידו החזקה היא יד שמאל.
סמולר שיחק בקבוצות הליגה הראשונה בגרמניה (הבונדסליגה) ווצלאר ולמגו, וחזר לשחק בקבוצת נעוריו, הפועל ראשון לציון.
פרש ממשחק פעיל ב-12 ביוני 2018. היום הוא עוסק כמשפטן בעריכת דין.
סמולר החל לשחק כדוריד כבר בבית הספר היסודי "יסוד המעלה", תחילה בתפקיד השוער.
בהמשך עבר סמולר לשחק בתפקידי השדה באגודת הפועל ראשון לציון.
במקביל לכך שיחק סמולר בנבחרת בית הספר עמית עמל, עמה זכה באליפות המדינה לבתי ספר תיכוניים בשנת 2001.
בשנת 2002, כבר בהיותו תלמיד כיתה י' (וכוכב קבוצת הנוער של האגודה), ערך סמולר את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל ראשון לציון, עמה סיים באותה עונה במקום השני בליגה, אחרי אס"א תל אביב.
בשנים הבאות הפך סמולר לחבר קבוע בהרכב הקבוצה ועם השנים אף הפך לכוכבה, לצידו של הקפטן הוותיק, עידן מימון.
במדי הפועל ראשון לציון זכה סמולר בשתי אליפויות המדינה - בשנים 2003 ו-2004.
בעונת 2006/7 שיחקה יריבתה העירונית של הפועל ראשון לציון, מכבי ראשון לציון, בגביע ה-EHF האירופי מול קבוצת למגו מגרמניה.
מאמנה של למגו דאז- פולקר מודראו, שמע כי בהפועל ראשון לציון משחק שחקן מוכשר בשם אבישי סמולר, ו-DVD עם ביצועי השחקן אף הגיע אליו.
באותה עונה פוטר מודראו מתפקידו ומונה למאמנה של ווצלאר.
מודראו זכר את אותו השחקן המוכשר, וכך ב-9 ביולי 2007 חתם סמולר בווצלאר על חוזה ל-3 שנים והפך לישראלי הראשון שמשחק בבונדסליגה הראשונה - ליגת הכדוריד הטובה בעולם (עידן מימון שיחק לפני כן בבונדסליגה השנייה).
סמולר הסתגל מהר מאוד לליגה החדשה, ואת עונתו הראשונה בקבוצה סיים עם 102 שערים- ממוצע של 4.3 שערים למשחק.
בסיום אותה עונה סמולר אף היה מועמד לתואר "רוקי (שחקן עונה ראשונה) המצטיין" של הליגה- הישג חסר תקדים עבור שחקן ישראלי.
לקראת עונת 2008/9 קיבל סמולר חיזוק בדמות חברו לנבחרת ישראל, חן פומרנץ, אשר הצטרף אל ווצלאר מקבוצת קריינס בשווייץ.
גם את עונת 2008/9 פתח סמולר מצוין, וב-30 משחקים בהם שותף כבש 103 שערים.
אלא שלקראת סיום העונה שבר אבישי את הקרסול - פציעה קשה שבגללה החמיץ גם את פתיחת העונה הבאה.
בעונת 2010/11 עבר סמולר לקבוצת למגו שבצמרת הליגה הגרמנית.
לקראת עונת הכדוריד 2012/13 החליט סמולר לחזור לישראל, לקבוצת נעוריו הפועל ראשון לציון.
בעונת הפרישה שלו, 2017/18, זכה כקפטן עם קבוצתו בתואר הכפול - גביע המדינה ואליפות המדינה בכדוריד.
כבר מנעוריו השתייך סמולר לנבחרות ישראל בכדוריד בגילאים השונים.
בשנת 2005 שיחק סמולר בנבחרת העתודה אשר העפילה בפעם השנייה בתולדותיה לאליפות העולם לנבחרות עתודה אשר נערכה בהונגריה.
אלא שבשל פציעה ברצועת הכתף נאלץ סמולר להחמיץ את האליפות וגם בלעדיו הנבחרת השיגה מקום עשירי ומכובד.
בגיל 18 בלבד הצטרף סמולר לנבחרת ישראל הבוגרת.
עד מהרה הוא תקע יתד גם בהרכב הראשון והפך לאחד הכוכבים המרכזיים של הנבחרת.
בקמפיין הנבחרת במוקדמות אליפות אירופה 2010, כבש סמולר 36 שערים ב-6 משחקים בהם שותף.
נכון ל-16 ביוני 2009, מאזנו הכולל של סמולר בנבחרת הבוגרת עומד על 194 שערים ב-66 הופעות.
ב-12 ביוני 2018, בגיל 32, הודיע סמולר במסיבת עיתונאים על פרישה ממשחק פעיל, כשהבין שלא יוכל להיות שחקן מקצועי במלואו ובשל הפציעות מהן סבל.
ב-2010 השתתף במשחק האולסטאר הגרמני במדי נבחרת שאר העולם, יחד עם שחקנים מצמרת הכדוריד העולמי
אוקטובר 2018 ספורטאי השנה של "מרכז הפועל"
במקביל לחזרתו לארץ והמשך העיסוק בספורט, למד עריכת דין והוסמך ב-2018, בשנה בה היה בשיא ובה פרש מקריירת המשחק
אָבִּל אַל-קַמְח היה כפר ערבי בגליל העליון, שתושביו נמלטו ממנו במהלך מלחמת העצמאות.
מזוהה כ"תל אבל בית מעכה" מתקופת הברונזה הקדומה, העיר הכנענית הנזכרת במקרא.
משמעות השם, שמופיע לראשונה בכתבים גאוגרפיים מהמאה ה-13, היא "אחו החיטה".
במפקד האוכלוסין בשנת 1596 מנו תושבי הכפר 143 נפשות.
ב-1945 נמנו בכפר 330 תושבים, מהם 230 מוסלמים, חלקם שיעים-מתואלים, וכ-100 נוצרים, והייתה בו כנסייה.
בשטח הכפר היו 4,615 דונמים, מתוכם כ-1327 דונם בעלות יהודית ו-3,116 בבעלות מוסלמים.
לפי ההיסטוריון בני מוריס, תושבי הכפר נמלטו ממנו במאי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, לאחר כיבוש צפת הערבית על ידי כוחות "ההגנה".
הכפר נכבש על ידי כוחות "ההגנה" במסגרת מבצע יפתח, ובתיו הנטושים נהרסו.
בשנת 1952 הוקם מושב יובל, כקילומטר וחצי ממרכז הכפר, על חלק מאדמותיו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 אתר הכפר היה מכוסה בצמחייה ועשבים, קבוצת עצים נמצאה בפינה הצפון מזרחית של הכפר, אבנים מבתים הרוסים היו מפוזרות באתר, והסביבה שימשה למרעה.
אבי (אבישי) שמידע (נולד ב-29 בדצמבר 1946) הוא בוטנאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במחלקה לאקולוגיה, אבולוציה והתנהגות של המכון ע"ש סילברמן למדעי החיים, הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז הוא חבר במרכז לחקר הרציונליות וההחלטות האינטראקטיביות באוניברסיטה העברית.
אבי שמידע הוא דמות מרכזית וחוקר בולט בעולם הבוטניקה הישראלי, עם תרומה משמעותית למחקר, להוראה ולהנגשת הידע המדעי בתחום הצומח של ישראל וסביבתה.
אבי שמידע סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הריאלי, חיפה.
הוא למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסלולי בוטניקה וזואולוגיה וסיים בהצטיינות בשנת 1970..
בשנת 1972 השלים תואר שני עם עבודת מוסמך בהנחייתם של פרופ' גדעון אורשן ופרופ' עמנואל נוי-מאיר, בנושא "הצומח של ג'בל מע'רה בצפון סיני".
בדצמבר 1972 קיבל פרס מחקר מקרן לנדאו והחל בחקר הצומח והצמחייה של החרמון במסגרת לימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית ומוזיאון בית אוסישקין.
בשנת 1977 סיים שמידע את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "ניתוח כמותי של הצומח הטרגקנטי בחרמון וגורמי הסביבה המשפיעים עליו", בהנחיית פרופ' אורשן ופרופ' נוי-מאיר.
בין השנים 1977–1979 השתלם במסגרת פוסט-דוקטורט בהנחיית פרופ' ר.
ויטקר באוניברסיטת קורנל שבארצות הברית.
בשנת 1979, עם שובו לישראל, הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית כמרצה.
בשנת 1994 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין, וכעבור עשרים שנה, בשנת 2014 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
לאורך הקריירה האקדמית המפוארת פרסם שמידע מאות פרסומים מדעיים ופופולריים, העמיד דורות רבים של תלמידים בקורסים שלימד והנחה למעלה מ-30 סטודנטים לתארים שני ושלישי.
לאחר פרישתו, שמידע ממשיך להיות פעיל אקדמית, והוא חבר במרכז לחקר הרציונליות, מדריך ב"חוג כלנית לצמחי ישראל", וממשיך במחקריו על האבקה, ביולוגיה רפרודוקטיבית (מיניות של צמחים), אבולוציה ואקולוגיה של צמחי מזרח הקרוב.
פעילותו המדעית של שמידע היא רב-תחומית ענפה ואינטנסיבית והקיפה נושאי אקולוגיה של אקוסיסטמות ים-תיכוניות ומדבריות, אקולוגיה אבולוציונית, ביוגאוגרפיה, סיסטמטיקה, מגוון מינים, ביולוגיית רבייה ומיניות של צמחים בדגש על ההאבקה של פרחים.
שמידע מתמחה בחקר ההאבקה, פיטוגאוגרפיה של ארץ ישראל וסביבותיה ובתיאור של מינים חדשים למדע או לישראל.
בנושאי האבקה פיתח אבי גישות חדשניות לניתוח יחסי פרחים-חרקים תוך יישום עקרונות מתחום הכלכלה ותורת המשחקים.
בנוסף, שמידע מתמקד בתיעוד צמחים בסכנת הכחדה, בחקר הצומח של החרמון ודרום ירדן ומחקר על עצים עתיקים בארץ ישראל.
עבודתו על הצומח והסובב של החרמון מהווה עד היום את תשתית הידע הבוטני, האקלימי והליתולוגי אודות חבל ארץ ייחודי זה והניבה חומר מדעי רב-ערך - ספרים ומאמרים על החרמון שפנו הן לאנשי המקצוע והן לחובבי צמחיית ישראל בציבור הרחב.
תרומה עצומה לשמירת הטבע בישראל היו סקרים של צמחים נדירים שאבי יזם והוביל בשנות ה-90 של המאה הקודמת יחד עם חבורה שלמה של משוגעים לדבר - עמיתים ותלמידים באוניברסיטה, בחברה להגנת הטבע וברשות שמורת הטבע.
גולת הכותרת של מפעל זה היא חיבור הספר האדום לצמחים בסכנת הכחדה, יחד עם גדי פולק ואורי פרגמן ספיר, תחת רשות הטבע והגנים, המשמש היום כבסיס מדעי להגנה על הצמחים הנמצאים בסכנת הכחדה.
מאז פרוץ השלום בין ישראל לירדן, מסייר אבי שמידע ברחבי עבר הירדן וחוקר אספקטים מגוונים של המדבר, הצומח והקשר בין הטבע להיסטוריה של עמי האזור.
ידיעותיו הרבות פורסמו בספר אל קניוני מואב ואדום.
לאבי שמידע פרסומים רבים, הן בספרות המדעית והן בספרות הפופולרית.
הוא חיבר עשרה ספרים על צמחיית ישראל ועל טבע הארץ, שמטרתם הנגשת הידע שהצטבר על המגוון הביולוגי והבוטני של האזור.
הוא מרבה לסייר ברחבי ישראל במטרה לגלות תגליות בוטניות חדשות, כגון מציאתם של מינים נדירים או מתן הסברים לתופעות טבע עלומות.
משנת 1980 הוביל סיורים לימודיים במסגרת מרכז רת"ם של החברה להגנת הטבע.
משנת 2000 הפך מרכז רת"ם לחוג עצמאי לחובבי בוטניקה וטבע ישראל ושינה את שמו מ"רתם" ל"כלנית".
מאז הדריך במסגרת חוג כלנית לצמחי ישראל.
בשנת 2014 ייסדו שמידע וגדי פולק ז"ל את "כלנית" – כתב עת דיגיטלי העוסק בנושאי בוטניקת השדה של ישראל.
מאז הקמתו, שמידע משמש כעורך ראשי של כתב העת, המשמש פלטפורמה מרכזית להפצת ידע בוטני לציבור הרחב ולקהילה המדעית בישראל.
שמידע שותף לכתיבת הערכים בנושאי בוטניקה וצמחיית ארץ ישראל באנציקלופדיה "החי והצומח של ארץ ישראל" (1983) בעריכת עזריה אלון.
ביחד עם גד פולק ואורי פרגמן-ספיר פרסם את הספר על צמחים בסכנת הכחדה בישראל, וביחד דוד דרום פרסם את הספר פרחי ירושלים ומדריכים על הצמחייה בישראל.
במסגרת חטיבת הצנחנים השתתף בכיבוש ירושלים במלחמת ששת הימים.
במלחמת יום הכיפורים הגיע אבי ונתקע בעיר סואץ למשך 4 חודשים ואז הוקפץ לחרמון כבוטנאי מומחה לשלג וצומח ונכלל ב"צוות ביצוע חרמון" של פיקוד צפון.
צוות זה היה אחראי על מחקרים ותשתיות מדעיות להתמודדות עם השלג בחרמון.
במסגרת המחקר הוכנו שלושה כרכים מקיפים, שתיעדו את הממצאים והנתונים שנאספו.
הכרכים היו בעבר חלק מארכיוני חטיבת החרמון, אך כיום אינם זמינים.
אספקטים לא צבאיים של מחקרים אלה פורסמו בספר "החרמון - טבע ונוף".
אחד ממפעליו החשובים של שמידע היה הקמתו בשנת 1980 וניהולו של מרכז רתם (ראשי תיבות: רשת תצפיות ומידע), מרכז מידע ייחודי לאיסוף, ניתוח והפצת מידע על צמחיית ארץ-ישראל.
המרכז הוא פרי שיתוף פעולה בין האוניברסיטה העברית לבין החברה להגנת הטבע.
במרכז רת"ם נאסף מידע נרחב על תפוצתם של צמחי ארץ ישראל, תוך מתן דגש מיוחד על צמחים נדירים וצמחים בלעדיים (אנדמיים) לאזור.
עבודתו של המרכז תרמה למחקרים מדעיים רבים בתחום הצומח והצמחייה של ישראל והאקולוגיה שלהם, אשר הביאו לפרסומים מדעיים משמעותיים.
במסגרת פעילותו של המרכז יצא לאור כתב העת 'רת"ם', שפורסם בין השנים 1981–1988. כתב העת שימש במה להפצת תוצאות המחקרים ולשיתוף ידע בין חוקרים, אנשי מקצוע והקהל הרחב.
פעילות המרכז תרמה משמעותית להבנת המגוון הביולוגי של ארץ ישראל ולשימורו.
בין שלגי חרמון : במשותף עם וולטר פרגסון ומיכה לבנה, משרד הביטחון ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1974
החרמון - טבע ונוף : קובץ מאמרים מקוריים / בעריכת אבישי שמידע, מיכה לבנה, הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם החברה להגנת הטבע, בית אוסישקין, רשות שמורות הטבע, 1980
מגדיר לצמחי חרמון (עם מייק לבנה), הוצאת החברה להגנת הטבע, 1981
פרחי ירושלים, הוצאת כנה, כרטא, ירושלים, 1986.
מדריך פרחי הבר בישראל, הצמחייה הים-תיכונית, הוצאת כתר, 1986
מדריך פרחי הבר בישראל, צמחיית המדבר, הוצאת כתר, 1989
מדריך העצים והשיחים בישראל, הוצאת כתר, 1992
ביוגאוגרפיה של צומח המדבריות בעולם, כתב עת, ר"תם 27, הוצאת החברה להגנת הטבע.
אל קניוני מואב ואדום, במשותף עם שוקה רווק, הוצאת 'טבע הדברים', מהדורות: 2000 ו-2013.
לקסיקון מפה לצמחי ישראל; המדריך השלם לצמחים ופרחים בא"י 2005. הוצאת מפה.
הספר האדום – צמחים בסכנת הכחדה בישראל 2007 כרך א', רשות הטבע והגנים, 2007
הספר האדום – צמחים בסכנת הכחדה בישראל 2011 כרך ב', רשות הטבע והגנים, 2011
אבל פרקר אפשור היה עורך דין ושופט אמריקני, שכיהן כמזכיר לענייני הצי האמריקני וכמזכיר המדינה של ארצות הברית תחת הנשיא ג'ון טיילר.
הוא נהרג במהלך כהונתו כמזכיר המדינה לאחר שנפגע מפיצוץ שאירע על ספינת מלחמה שעל סיפונה נכח.
הוא למד באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת ייל אך לא סיים תואר באף אחד מהם.
למד משפטים באופן עצמאי ובשנת 1810 והוסמך לעריכת דין.
הוא עבד תקופה קצרה בתחום בולטימור, לאחר מכן הוא שב לריצ'מונד שבווירג'יניה.
בשנת 1812 נבחר אפשור כציר לבית הנבחרים של וירג'יניה.
הוא כיהן גם כפרקליט מטעם המדינה בריצ'מונד.
לאחר מכן התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית ללא הצלחה ובשנת 1825 נבחר בשנית לבית הנבחרים של וירג'יניה.
לאחר שהוא השתתף בכינוסים לקביעת חוקת המדינה (1829–1830), נבחר אפשור לבית המשפט הכללי של וירג'יניה.
במגוון התפקידים בהם החזיק היה אפשור בעל גישה שמרנית ונטה להטיב עם המדינה.
בין פעולותיו אלו נמנית תמיכתו בזכות קרוליינה הצפונית לביטול חוקים שאינם מתיישבים עם חוקת המדינה, וכן תמיכתו בקיום עבדות במדינות ארצות הברית.
בשנת 1841 התמנה אפשור למזכיר לענייני הצי האמריקני בממשלו של הנשיא ג'ון טיילר.
כהונתו בתפקיד נמשכה כשנה וחצי, במהלכה הושם דגש ניכר על ארגון מחדש של הצי וייעולו.
בתקופתו הוחלפה מועצת נציבי הצי בלשכות המנהלה של הצי האמריקני.
כמו כן הוגדל תקציב הצי והחלה בנייתן של ספינות מלחמה ואוניות קיטור.
ביולי 1843 מונה אפשור כמחליפו של מזכיר המדינה הפורש דניאל ובסטר.
הישגו הגדול ביותר בחודשי כהונתו היה פועלו לסיפוח טקסס למדינות המתירות עבדות בתחומן.
נוסף על כך הוא פעל באופן נמרץ במשא ומתן לקביעת גבולותיה של אורגון וצירופה למדינות האיחוד.
פעולה זו לא הושלמה על ידו בעקבות פטירתו.
ב-28 בפברואר 1844 התלווה אפשור לנשיא טיילר ולנכבדים אחרים להשקת אוניית המלחמה פרינסטון.
במהלך האירוע אירע פיצוץ באחד מתותחי האונייה ואפשור ואחרים נהרגו, ביניהם תומאס גילמר, מזכיר הצי.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון הבירה.
אבישי מרגלית (נולד ב-22 במרץ 1939) הוא פילוסוף ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים ומופקד הקתדרה ע"ש ג'ורג' קנאן במכון ללימודים מתקדמים שבפרינסטון בשנים 2006–2011.
אבישי מרגלית גדל בשכונת כרם אברהם בירושלים.
הוריו עלו לארץ ישראל בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 משתי עיירות קטנות ליד ורשה שבפולין (מוגיילניצה וגרוייץ).
אביו משה היה פועל בניין, מזכיר הסתדרות פועלי הבניין וראש לשכת העבודה, ולימים מזכיר מועצת הפועלים באשקלון.
אמו מרים הייתה פעילה בארגון אמהות עובדות.
מרגלית למד בתיכון ליד האוניברסיטה העברית, ולאחר מכן שירת בנח"ל המוצנח.
ב-1960 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים לכלכלה ולפילוסופיה.
בשנת 1966 קיבל תואר מוסמך בפילוסופיה.
עבודת המוסמך שלו עסקה במושג העבודה בתורתו של מרקס.
בתקופת לימודיו עבד כמדריך בכפר נוער של עליית הנוער, שם עבד עם ילדי העליות של שנות החמישים במשך תקופה של כשש שנים.
בזכות מלגת "המועצה הבריטית", נסע לקווינז קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, שם שהה מ-1968 עד 1970. ב-1970 סיים את עבודת הדוקטורט שלו בהצטיינות, בהנחייתו של פרופסור יהושע בר-הלל, שעסקה במעמד הקוגניטיבי של מטפורות.
באותה שנה החל ללמד כמרצה בחוג לפילוסופיה שבאוניברסיטה העברית.
בשנים 1998–2006 היה מופקד הקתדרה ע"ש שולמן בפילוסופיה.
ב-2006 פרש כפרופסור אמריטוס מהאוניברסיטה העברית.
מיולי 2006 ועד 2011 כיהן כפרופסור וכמופקד הקתדרה ע"ש ג'ורג' קנן במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
שימש עמית מחקר ופרופסור אורח במכללות וולפסון וסנט אנתוני שבאוניברסיטת אוקספורד (שם כיהן גם כ"פרופסור ברטלסמן"), וכן באוניברסיטאות הרווארד, סטנפורד, ניו יורק, פראג, פירנצה, באוניברסיטה החופשית של ברלין, במכון מקס פלאנק בברלין, במרכז רוקפלר לערכים אנושיים שבאוניברסיטת פרינסטון, ובמכון ראסל סייג' (Russell Sage) בניו יורק.
נמנה עם מקימי מפלגת מוקד ב-1973 ומנסחי מצעה.
בשנת 1975 היה ממקימי המועצה לישראל-פלסטין יחד עם מתי פלד, אורי אבנרי, עמוס קינן ודוד שחר.
מרגלית היה מראשוני "שלום עכשיו" שקמה במרץ 1978, וכמו כן שימש במשך שנים רבות בהנהלת "בצלם", האגודה לזכויות אדם בשטחים, והוא חבר המועצה הציבורית של "בצלם"..
החל משנת 1984 כותב באופן קבוע בכתב העת האמריקאי The New York Review of Books, שם פרסם מאמרים בשאלות פוליטיות וחברתיות, וכן דיוקנאות פוליטיים של אישים כמו יצחק רבין, יצחק שמיר, אהוד ברק ואריאל שרון, ופרופילים תרבותיים ופילוסופיים על אישים כמו שפינוזה, מרטין בובר וישעיהו ליבוביץ.
היה נשוי לפרופסור לפילוסופיה עדנה אולמן-מרגלית עד פטירתה בשנת 2010. הם התגוררו בירושלים ולהם ארבעה ילדים, בהם פרופ' יותם מרגלית.
אבישי מרגלית החל את מחקריו בפילוסופיה של הלשון, פילוסופיה של הלוגיקה, הפילוסופיה האנליטית הכללית ומושג הרציונליות.
בהמשך עבר לעסוק בפילוסופיה של החברה, הדת, המדינה והתרבות, ובהשלכות הפילוסופיות של הפסיכולוגיה החברתית והפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
את ספרו "האתיקה של זיכרון" פותח מרגלית בהבחנה בין פילוסופיה של "כלומר" לפילוסופיה של "למשל" ("i.e.
הכוונה היא להבחנה בין פילוסופיה מבארת, המבוססת על ניתוח מופשט והנהרה (אקספליקציה) מושגית, לבין פילוסופיה מדגימה, היוצאת מדוגמאות חיות מהספרות או מאירועים היסטוריים.
בלי לשפוט מי הראויה משתיהן, מרגלית מאמץ את השנייה.
רוב עבודתו החל משנות התשעים משקפת גישה זו לניתוח שאלות פילוסופיות.
בניגוד לתפיסה המסורתית של פילוסופים, הנוהגים ללוות את הטיעון הפילוסופי המופשט שלהם בדוגמאות שהן במכוון מלאכותיות או טריוויאליות, נוהג מרגלית לצאת מדוגמאות היסטוריות שמורכבותן ועושרן קודמים להמשגה התאורטית שלהן.
דרך הניתוח של דוגמאות אלה הוא בונה בהדרגה מושגים והבחנות עיוניות המהוות כלי פילוסופי להבנת התופעה אותה הוא חוקר.
כך למשל בספרו "האתיקה של הזיכרון" הוא מתאר את הקצין ששוכח את שמו של אחד מפיקודיו שנהרג בקרב גבורה, וזאת כמקרה-דגם בדיון על האחריות המוסרית שבזיכרון, מצד אחד, ועל מרכזיות השם בכינון זיכרון, מצד שני.
הוא גם מעמיד את הדילמה: מה היינו מעדיפים שייזכר שנים רבות לאחר מותנו, לו למשל היינו ציירים – התמונות שציירנו אך ללא שמנו, או שמנו כציירים דגולים, ללא שנשמרה ולו אחת מיצירותינו.
דרך התפלספותו של מרגלית משקפת הבחנות ותובנות היסטוריות, תרבותיות וספרותיות שאינן בדרך כלל נחלתם של פילוסופים.
ספר זה (Idolatry) נכתב בשיתוף עם תלמידו לשעבר, הפרופסור לפילוסופיה ומחשבת ישראל משה הלברטל מהאוניברסיטה העברית ואוניברסיטת ניו יורק והוא התפרסם בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשנת 1992. הספר פורש את תולדות מושג האלילות ומשמעויותיו האידאולוגיות והדתיות.
הספר מציע רקע פילוסופי, בעיקר בהסתמך על הפילוסופיה של הלשון ועל הפילוסופיה של ויטגנשטיין (בו עסק מרגלית שנים רבות).
הרעיון המרכזי בספר הוא שביקורת האידאולוגיה מוצאת את ביטויה הראשון בביקורת האלילות.
האלילות אינה טעות בעלמא אלא טעות חוטאת, וככזאת היא גורמת לנו להחטיא את מטרות חיינו.
ביקורת אלילי-השבט של בייקון, וביקורת האידאולוגיה הפוליטית (במובן השלילי שבו השתמש בביטוי הזה מרקס), הן המשך לאותו מהלך של היחס לטעות חוטאת ומחטיאה.
ספרו זה של מרגלית (The Decent Society) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, בשנת 1996, ותורגם לעשר שפות.
החל מאפלטון עסקה הפילוסופיה הפוליטית בשאלה של החברה הצודקת (just society), אך לא בשאלת החברה ההגונה (decent society).
בספרו זה מעמיד מרגלית את מושג ההגינות, המבטא היעדר השפלה, כמושג הקודם לחיפוש אחרי אידיאל הצדק.
חברה הגונה, לתפיסתו, היא חברה שמוסדותיה אינם משפילים.
הוא מציג את הטעמים הלוגיים, המוסריים והקוגניטיביים להיפוך המתודולוגי של הבחירה ב"פילוסופיה נגטיבה".
בניגוד לחמקמקות של המושג המופשט כבוד האדם, תופעת ההשפלה היא מוכרת ומזוהה בקלות, כמו גם הרוע או העוול הכרוכים בה.
דרך עיסוקו במושג ההשפלה, הפך ספרו של מרגלית למקור חשוב לעיסוק בהבהרת מושג הכבוד, שהוא אבן יסוד באתיקה, בפוליטיקה ובתורת המשפט המודרנית.
הוא ערך ניתוח מעמיק במובניו השונים של המושג כמו הוקרה, יושרה, הערכה וכבוד עצמי (respect, dignity, honor, self-respect).
מרגלית מציע פתרון "ספקני" לשאלה מהו כבוד האדם.
במקום לנסות לקשרו לתכונה מהותית מסוימת שיש לכל אדם ושבגינה הוא ראוי לכבוד (ניסיון שלדעתו לא צלח בתולדות הפילוסופיה), מציע מרגלית להפוך את אופן ההסבר: הפרקטיקה של מתן כבוד לבני-אדם קודמת לכבוד האדם (כתכונה).
מכאן שכבוד הוא מה שיש באדם שאליו מתייחסים בכבוד.
אין זו התחמקות מהשאלה של כבוד האדם, אלא חילוצה מן הדיון העקר והבלתי-פתיר בתחום המטפיסי.
הרעיון העומד בבסיסו של הספר הוא שאחד הגורמים הפוליטיים והמוסריים החשובים שמניעים אותנו הוא ההימנעות מהשפלה.
לא הצדק הוא שמביא אותנו לפוליטיקה אלא אי-הצדק – ההימנעות מרע, ולא עשיית הטוב.
לפיכך לא מתחיל מרגלית בבירור השאלה על כבוד האדם, אלא בודק כיצד אפשר להימנע מהשפלה.
הוא מציג את הביטויים הפוליטיים המובהקים של החברה ההגונה: הימנעות מחדירה לפרטיות, שיתוף מלא באזרחות, מלחמה באבטלה, והמודעות לסכנה שבהמרת מנגנוני חלוקה צודקת במוסדות של סעד וצדקה.
חלקו השני של הספר נותן דין וחשבון על המוסדות העלולים להביא לכך שחברה תהיה לא הגונה בהיותם מייצרי השפלה, ובהם בתי סוהר, צבא, תרבות ומדיה.
לצדו של האידיאל המרכזי שלנו, שהוא חברה צודקת, טוען מרגלית אפוא בזכות אידיאל החברה ההגונה, החברה שאינה משפילה.
לפי דעתו זהו אידיאל פוליטי שהוא יותר בר-השגה ומימוש מהאידיאל של חברה צודקת.
ספר זה (The Ethics of Memory) יצא לאור בשנת 2002 בהוצאת אוניברסיטת הרווארד.
הספר עוסק בבעיית חובות הזיכרון, בעיה שכמעט לא נדונה בפילוסופיה אף כי במסורת היהודית הציווי "זכור" היה תמיד בעל משמעות מכוננת.
בדרך כלל זיכרון לא נתפש כעניין מוסרי: בני אדם זוכרים או שוכחים כעניין של עובדה, ומאחר שאין הם שולטים באופן רצוני בזיכרון הרי שתורות מוסר אינן רואות בזיכרון עניין של חובה.
מרגלית חושף בספרו את הממד האתי-ערכי של זיכרון, הן בתחום הפרטי והן בתחום הקולקטיבי.
מרגלית מעלה בספר את השאלה האם מוטלות עלינו חובות לזכור (או לשכוח), ודיונו מתבסס על הבחנה מרכזית שהוא מנהיג – בין אתיקה לבין מוסר (ethics ו-morality בהתאמה).
חובת זיכרון יש לדעתו בכל הכרוך במיסוד היחסים האתיים, שהם יחסינו ה"מְעוּבּים", או ה"דחוסים" ("thick relations"): אלה היוצרים שבט, משפחה ואומה, והמתבטאים ביחס להורים, לחברים, ולכל אלה שיש לנו איתם היסטוריה משותפת.
בלא זיכרון אין לקהילה קיום.
הזיכרון הוא מרכיב מכונן באכפתיות של בני אותה קבוצה או קהילה.
יחסינו המוסריים, לעומת זאת, הם יחסים "רזים": היחס אל ה"אחר" שאין לנו עמו כל קורים משותפים או היסטוריה משותפת.
כלומר, המוסר משתית את אותם היחסים בין בני אדם שהם מתוקף אנושיותם בלבד, מתוקף היותם בני אדם, ותו לא.
בכל הנוגע ליחסים המוסריים אין לדעתו של מרגלית חובות זיכרון.
זאת בניגוד לקיומה של חובת זיכרון בין בני אדם הקשורים זה לזה במערכת של יחסים אתיים מעובים.
אחת הטענות בספר היא ש"קהילת זיכרון" היא מושג פוליטי מרכזי יותר מאשר מושג הלאום.
הזיכרון מהווה חלק גדול ממה שיוצר את היחסים שלנו, והפגיעה באיכות הזיכרון פוגעת בטיבם או בחוזקם של יחסינו המעובים.
כללית, הספר עוסק בשאלה האתית של החובה לזכור, וכן בשאלות כמו מהו עד מוסרי, מהי קהילת זיכרון, איך זוכרים רגשות (בהבדל מזיכרון של הלכי רוח), מהו היחס בין לזכור ולסלוח, האם הזיכרון מסייע לסליחה או עומד לה לרועץ, ועוד.
מרגלית סבור שהזיכרון הוא מושג מפתח ליחסים האתיים שלנו עם הזולת, ושקהילות זיכרון בנויות על רשתות של חלוקת עבודה לייצוגים השונים של הזיכרון.
הרשת הזאת מושתתת, בחלקה, על אנשים מסוימים שזוכרים את העבר ועוסקים בו, כמו היסטוריונים, ארכיברים ועיתונאים, ועל כך שהרשת החברתית מחברת את כולנו לאנשים אלה.
ספר זה (Occidentalism: The West in the Eyes of its Enemies), יצא לאור בהוצאת פנגווין, ניו יורק, בשנת 2004. הוא נכתב בשיתוף עם איאן בורומה (Ian Buruma), שהוא סופר ועיתונאי, ופרופסור בבארד קולג' (Bard College).
הגרעין שבבסיס הספר הופיע בתחילה כמאמר ב-New York Review of Books.
הספר תורגם לשש עשרה שפות.
מערבנות היא השקפת עולם בעלת השפעה על תפיסות אידאולוגיות רבות ולעיתים סותרות.
זוהי השקפה על המערב ועל האדם המערבי, שיש בה יסוד חזק של דה-הומניזציה: איש המערב לפי השקפה זו הוא יצור דמוי מכונה.
הוא אמנם יעיל, אך הוא אטום רגשית כמו מכונה, חסר נשמה, בעל עולם ערכים מעוות בתכלית – עיוות אשר מתבטא בכך שהאדם המערבי איננו אדם-לכל-דבר, אדם במלוא מובן המילה.
החידוש שבספר הוא הטענה שתמונת העולם המערבנית מקורה במערב עצמו.
יסודה נטוע ברומנטיקה, בעיקר בזו הגרמנית, כאשר ממנה היא הועתקה לתנועה הסלאבופילית.
במאה העשרים ניתן למצוא אותה בפשיזם, למשל בפשיזם הגרמני והיפני, מצד אחד, ובמאואיזם הקומוניסטי מן הצד השני.
בימינו האסלאם הפוליטי רווי בתפיסת מערבנות חריפה, כאשר מתווסף לו הרעיון שהמערב, באמצעות נציגיו השולטים במדינות המוסלמיות, הוא הנַשָׂא של ג'היליה חדשה – דהיינו בערות וברבריות מן הסוג ששלט בעולם בטרם שליחות של הנביא מוחמד.
ספרו של מרגלית על פשרה ופשרות רקובות יצא לאור בסוף 2009 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון.
עניינו של הספר הוא פשרות פוליטיות: אלו פשרות קבילות מבחינה מוסרית ואלו פשרות יש לדחות כבלתי קבילות ("רקובות").
הספר מייחס מעלה גדולה לרוח של פשרה בפוליטיקה, תוך שהוא בא להתריע בפני פשרות רקובות.
פשרה רקובה היא פשרה עם משטר המפעיל מדיניות לא אנושית, כלומר התנהגות שיטתית שהיא תערובות של אכזריות והשפלה – התנהגות כלפי בני אדם כאילו היו לא בני אדם.
הספר בוחן דוגמאות היסטוריות מרכזיות של פשרות, כדוגמת הפשרה שאפשרה את החוקה האמריקאית ושהייתה כרוכה בקבלת מוסד העבדות כגילוי בוטה של התנהגות לא אנושית אכזרית ומשפילה.
מקרי בוחן נוספים הם הסכם מינכן והסכם יאלטה, וזאת מתוך הנחה שמלחמת העולם השנייה מהווה מעין מעבדה לבחון בה את מושגינו הפוליטיים-מוסריים.
החזרתם בכפייה של אסירי מלחמה רוסיים לידי סטלין בידי מעצמות המערב משמשת בספר כדגם לפשרה רקובה.
הספר מתמקד במתח שבין צדק לבין שלום, ומזהיר מפני ראיית שלום וצדק כמוצרים משלימים בבחינת נס קפה וחלב.
המחבר טוען שעבור שלום מוצדק לעשות פשרה, וזאת אף במחיר צדק.
עם זאת יש להימנע בכל תנאי מפשרות רקובות, שאותן אין דבר העשוי להצדיק, גם לא פנייה בשם "הגנת הצורך".
ספר נוסף של מרגלית - פיתוח והרחבה של הרצאות ברטלסמן – יצא בהוצאת הרווארד בשנת 2017, ועניינו הוא בגידה פוליטית, אישית ודתית.
1999 - נשא את הרצאות הורקהיימר באוניברסיטת פרנקפורט בנושא "האתיקה של זיכרון".
2002-2001 - נשא את הרצאות ברטלסמן כפרופסור ברטלסמן הראשון באוניברסיטת אוקספורד.
2005 - נשא את הרצאות טנר (Tanner) באוניברסיטת סטנפורד.
2001 - פרס שפינוזה, אמסטרדם (מטעם אגודת שפינוזה הבינלאומית), עבור "תרומה משמעותית לשיח הנורמטיבי על החברה".
2010 - פרס ישראל לחקר הפילוסופיה.
2011 - נבחר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
2011 - זכה בפרס לאופולד-לוקאס מאוניברסיטת טובינגן.
2011 - נבחר לעמית כבוד בקווינס קולג', אוניברסיטת אוקספורד.
2012 - פרס ספר הפילוסופיה מארגון FIPH.
החברה ההגונה, תרגום: גיא הרלינג, עורכים: אבנר ענבר ואסף שרון, הוצאת מולד,2016<div style="direction: ltr;">
אביתר (אֶיְיבִּי) נבו (נולד ב-2 בפברואר 1929) הוא ביולוג אבולוציוני ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת חיפה, מופקד הקתדרה לביולוגיה אבולוציונית, חתן פרס ישראל לחקר מדעי החיים לשנת ה'תשע"ו וחבר חוץ של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ממקימי החוג לביולוגיה בסמינר הקיבוצים אורנים.
הקים את המכון לאבולוציה של אוניברסיטת חיפה ומנהלו בשנים 1973–2008. הקים את המרכז הבין-לאומי לדוקטורנטים לאבולוציה.
גילה מאות מינים של אורגניזמים, לרבות 77 מיני פטריות חוט בים המלח, שהיוו בסיס לפיתוח "חקלאות המלח" בעולם כחלק מהמלחמה ברעב.
מחקריו על "אם החיטה" ו"אם השעורה" מהווים בסיס למהפכה חקלאית בטיפוח והשבחת החיטה.
בנה באוניברסיטת חיפה את בנקי הגנים הגדולים בעולם של חיטת הבר ושעורת הבר.
אביתר נבו נולד בתל אביב לדוד לֵויטָס וללאה לבית גוֹלדיס.
אביו, דוד, תלמיד בישיבת וולוז'ין בליטא ואחד מחמשת ילדיהם של ישראל ויונה (לבית טובי שגם) לויטס, עלה לארץ ישראל בשנת 1913, התיישב תחילה במושבה כפר סבא ולאחר זמן עבר לנווה צדק.
הוא עסק בארץ בחקלאות, בהוראה, וכתב מחזות ומסות.
האם, בת למשפחת גולדיס שעלתה מרומניה ב-1877 והתיישבה בטבריה, נולדה שם.
המשפחה נמנתה עם מקימי ראש פינה (דוד שוב ממייסדי ראש פינה, משמר הירדן ויסוד המעלה, שליווה את הרצל בביקורו בארץ ישראל, היה קרוב משפחה מצד האם).
היא הייתה מורה ללימודים כלליים, למחול, למוזיקה, לתיאטרון ואף הלחינה מוזיקה.
אחיה הצעיר היה המלחין דוד זהבי.
נבו נולד בנווה צדק ולמד בבית הספר היסודי ביאליק (1936–1942) ובגימנסיה הרצליה (1943–1947).
בשנים אלו קרא את ספרו של ג'וליאן האקסלי Evolution: The Modern Synthesis ("אבולוציה: הסינתזה המודרנית"), שעורר בו עניין רב בתורת האבולוציה.
בנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר", הדריך בתנועה ועבד בטיפול בבעלי חיים במכון הביולוגי-פדגוגי של יהושע מרגולין ובמוזיאון הזואולוגי של סמינר הקיבוצים, והיה תלמידו של היינריך מנדלסון.
מרגולין ומנדלסון הציתו בו את סקרנותו ואהבתו לטבע.
נבו לחם במלחמת העצמאות בגבול תל אביב–יפו.
בהמשך לפעילותו בתנועת "השומר הצעיר" עלו נבו וחבריו לגליל המערבי ב-1948 והקימו את קיבוץ סער, שם היה רכז גן הירק עד תחילת לימודיו באוניברסיטה העברית ב-1952.
אביתר נבו, יחד עם עמיתיו הפרופסורים עמירם שקולניק ומיכאל קוסטא, הקים בסמינר אורנים את החוג לביולוגיה ולימד שם בשנים 1952–1963.
ב-1949 הצטרף לחיל המדע הגאולוגי שבראשות פרופ' ישראל דוסטרובסקי ממכון ויצמן, בניהולם המדעי של פרופ' יעקב בן תור וד"ר עקיבא פרומן ובניהולו הארגוני של אלישיב שחם.
עבודתם כללה מיפוי גאולוגי של כל הנגב בקנה מידה של 1:100,000 במטרה לגלות אוצרות מינרליים עבור מדינת ישראל הצעירה.
חלק ממשתתפי המחקר הגאולוגי עסקו גם בחקר החי והצומח של הנגב.
במסגרת מחצבי ישראל מיפה נבו את היורה של מכתש רמון ב-1953, את הקמבריון של תמנע, והקרטיקון התחתון בגליל העליון.
ב-1956 השתתף במיפוי הגאולוגי של סיני.
לצד נבו עסקו במלאכה הזואולוגים אמוץ זהבי, עמירם שקולניק, יעקב ורמן, והבוטנאים יואל דה-מלאך, נפתלי תדמור, דני זהרי, והארכאולוג יוחנן אהרוני.
את לימודיו הגבוהים בביולוגיה, תואר מוסמך (1958) ודוקטורט (1964), סיים נבו בהצטיינות באוניברסיטה העברית.
בשנת 1968 הצטרף כמרצה למחלקה לגנטיקה של האוניברסיטה העברית וב-1970 נעשה למרצה בכיר.
ב-1973 הצטרף לאוניברסיטת חיפה כפרופסור חבר לביולוגיה, וב-1975 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-1973 ייסד את המכון לאבולוציה, שבראשו עמד עד אוקטובר 2008. ב-1984 הופקד על הקתדרה לביולוגיה אבולוציונית, וכן יזם ב-1974 את הקמת החטיבה לביולוגיה אבולוציונית, ב-1976 הקים את תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת חיפה.
נמנה עם יוזמי הקמת הפקולטה למדעים באוניברסיטת חיפה, שעד אז היו בה רק מדעי הרוח והחברה.
הפקולטה למדעים הוקמה בשנת 1999. בשנת 2004 הקים את המרכז הבינלאומי לדוקטורנטים לאבולוציה, כמו כן יזם את הקמת החברה הכלכלית של אוניברסיטת חיפה "כרמל" שקמה בספטמבר 2002.
נבו היה נשוי לשרה שניידר והוא אב לשניים: בן, , שנהרג בקרבות מלחמת יום הכיפורים; ובת, אורית נבו, אמנית יוצרת ממייסדי "הקרקס העכשווי" בישראל תחום בו עסקה במשך 32 שנה.
מאז 2021 מלווה, מנחה, מאמנת אישית ויועצת להגשמה אופטימלית בתחום האישי ובמימוש חזון.
נושא עבודת הדוקטורט של נבו, שנעשתה בהנחיית פרופ' גאורג האס, היה: "מחקרים באוכלוסיות של צפרדעים מאובנות מהקרטיקון התחתון של מכתש רמון".
הוא הגיע למחקר הדוקטורט אחרי שגילה באקראי אגם עם צפרדעים מאובנות בעת הסקר הגאולוגי ב-1953 שערך במכתש רמון.
תגלית זו מהווה את האוסף הגדול בעולם של צפרדעים מאובנות קדומות מתקופת הקרטיקון התחתון.
הוא הגדיר שני סוגים ושלושה מינים חדשים שחיו באגם, שהיה חשוף להתפרצויות וולקניות.
גילויו שפך אור על האבולוציה המשובצת (Mosaic Evolution) של הצפרדעים לפני כ-125 מיליון שנים.
(הדוקטורט (Nevo 1968) התפרסם כמאמר בעלון המוזיאון לזואולוגיה השוואתית של אוניברסיטת הרווארד).
נבו שהה פעמיים כבתר-דוקטורט בארצות הברית באוניברסיטאות טקסס, והרווארד, (1964–1966), ברקלי ושיקגו (1972–1973) בתקופת טקסס-הרווארד עסק במחקר אבולוציוני-דינמי של היווצרות המינים בצפרדעים חיות: צפרדעי הצרצר (Cricket frogs).
הוא חקר תקשורת קולית המהווה את התשתית ההתנהגותית לבידוד הרבייתי בין אוכלוסיות המתפתחות למינים חדשים
בנוסף החל באותה תקופה לחקור את השונות הגנטית של הצפרדעים.
מחקר המגוון הגנטי של אוכלוסיות טבעיות של בעלי חיים וצמחים התרחב וכולל מגוון מינים לאורך כל הסולם הפילוגנטי: חיידקים, פטריות, צמחים, בעלי חיים ובני אדם כבסיס לאבולוציה האורגנית.
בשובו לישראל מהבתר-דוקטורט פרסם סדרת מאמרים על הגנטיקה, האקולוגיה והאבולוציה של מיני הקרפדות והדו-חיים בישראל.
בתקופת הבתר-דוקטורט השנייה שלו, בשיקגו ובברקלי, חקר את המבנה הגנטי של החולדים האמריקאים (pocket gophers), לאורך הרי הרוקי מניו מקסיקו לויומינג, המחקר כלל היווצרות מינים בפסגות ההרים, המתבססת על שינויים כרומוזומליים 2n=60-48
נבו החל להתעניין ביונקים תת-קרקעיים כאשר גילה בגן-הירק של קיבוץ סער תִּלֵי המלטה ענקיים של החולד, שהיו בעלי מבנה ארכיטקטוני מורכב, והסקרנות שעוררו דרבנה אצלו את מחקר הביולוגיה של החולד לאחר מכן בלימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
יחד עם עמיתיו בארץ ובעולם הוא פרסם יותר מ-400 מאמרים ושני ספרים, על היווצרות מינים ואדפטציה של מכרסמים תת-קרקעיים, בעיקרם על החולד העיוור במזרח התיכון אבל גם על משפחות יונקים תת-קרקעיים אחרים בכל יבשות כדור הארץ.
הספרים מתארים את אבולוציית היונקים התת-קרקעיים עם עמיתיו בעולם בכל היבשות במסגרת התאוריה האבולוציונית.
Oxford University Press דן בסביבה התת-קרקעית, באסטרטגיות האדפטיביות של היונקים התת-קרקעיים לחיים בסביבה זו, והיווצרות המינים התת-קרקעיים על כל היבשות לאחר תהליך שינויי האקלים הגלובליים בסוף תקופת האאוקן.
מחקריו האינטרדיסציפלינריים ביונקים התת-קרקעיים הסתעפו לתחומים שונים: התנהגות, פיזיולוגיה, גנומיקה, פרוטיאומיקה, אנטומיה, מורפולוגיה, ביולוגיה מולקולרית.
באופן פרדוקסלי, 75 שנות המחקר הביולוגי של החולד, מין המזיק לחקלאות, נהפך למודל אבולוציוני בעל פוטנציאל משמעותי לריפוי מחלות אנושיות.
מודל זה נוסה עד כה על עכברים בלבד.
משפחת החולדים (Spalacidae), שגילם האבולוציוני הוא 40 מיליון שנה, עברו התאמות לחסר חמצן במחילות התת-קרקעיות ופיתחו מאות גנים עמידים לחסר חמצן ועודף דו־תחמוצת הפחמן.
במהלך מחקרים אלה נתגלו מספר רב של מינים חדשים של חולדים, ומספר מיני החולד במשפחת Spalacidae גדל מ-30 ל-60 מינים.
החולד העיוור בישראל הפך להיות ליונק הבר הנחקר ביותר בעולם והוא מהווה מודל למחקר האבולוציה הביולוגית של היווצרות מינים חדשים, והתאמתם לסביבות חיים תת-קרקעיים באזורים הים תיכוניים והערבתיים.
במכון לאבולוציה קיים בנק הגנים הגדול בעולם של החולד העיוור.
מחקר דגני הבר כמוצא לצמחי התרבות
ב-1975, לאחר שובו לישראל, החל נבו במחקר דגני-הבר: אם-השעורה, אם-שיבולת השועל, ואם-החיטה המהווים מוצא לדגני התרבות, ומאז 1990 גם במחקר אם-החסה.
הסיבה למחקריו אלה היא שישראל והמזרח התיכון מהווים את אחד המרכזים החשובים בעולם לביות בעלי חיים וצמחים.
באזור זה התבססה לפני כ-10,000 שנה החקלאות הקדומה של השעורה והחיטה, ממנה עברה לכל יבשות העולם.
מחקרו של נבו בנושא דגני הבר כמוצא לצמחי התרבות מהווה מימוש לחזונו של אהרון אהרונסון ששב וגילה בתחילת המאה העשרים מחדש את אם-החיטה בראש פינה ובחרמון.
החיטה היא הצמח המרכזי לתזונת האדם, וביות הצמחים ובעלי החיים מהווה את הבסיס החשוב ביותר לפיתוח הציוויליזציה האנושית כולה.
מחקריו הבין תחומיים של נבו ועמיתיו בצמחי המוצא של צמחי התרבות מהבחינה הגנטית, אבולוציונית, מורפולוגית, אקולוגית, אימונולוגית, מיפוי גנטי וטרנספורמציה גנטית לשיבוח הזנים החקלאיים והיווצרות מינים חדשים הביאו לכתיבת ספר חדש עם עמיתיו על אם החיטה.
כמו כן פרסם יחד עם עמיתיו כ-500 מאמרים אקולוגיים-גנטיים על דגני הבר וחסת הבר.
בנוסף לכך הקים נבו את בנקי הגנים הגדולים בעולם של אם-החיטה, אם-השעורה, אם-שיבולת השועל, ואם-החסה.
הצמחים הללו טומנים בחובם את ההיתכנות למהפכה חקלאית באמצעות הכלאות קלאסיות, מיפוי, וביוטכנולוגיה מודרנית הכוללת שיבוט והעברת גנים מהבר לתרבותי.
נבו ועמיתיו יצרו, בשיתוף עם חברת אגרידרה, זן חדש של חיטה תרבותית על בסיס גן העמיד לחילדון, שהתגלה על ידו בהר החרמון.
גנים רבים העמידים לחילדון ולקמחון מדגני הבר בישראל הוחדרו לדגני התרבות באמריקה ובאירופה בשיטת הכלאות קלאסיות והתרומה של אם החיטה לשיפור החיטה התרבותית.
גנים רבים העמידים ליובש, מליחות ומחלות (קמחון, חילדון, ועוד) נמצאים בבנקי הגנים של המכון לאבולוציה לטיפוח דגני התרבות כבסיס למהפך בחקלאות.
בנק גנים נוסף בראשותו של פרופסור ואסר הוא לפטריות רפואיות המשמש להפקת תוספי מזון.
מחקר הפטריות הרפואיות פורסם בספר.
ספר הפטריות הרפואיות עוסק בערך התזונתי של פטריות, בערכן הרפואי, ומתאר מגוון פטריות רפואיות.
המכון לאבולוציה בשיתוף עם פרופסור ואסר ומכון חולודני לבוטניקה בקייב מצאו 77 מינים של פטריות חוטיות בים המלח, שחלקן גדל עד קרקעית הים.
הגן ליצירת גליצרול (HOG) שובט והועבר באמצעות טרנספורמציה לשמרים ולצמח Arabidopsis והעלה את העמידות למליחות ועקות אחרות (קור, חום, הפשרה ואוקסידנטים).
לדעתו של נבו, המאגר הוא בעל פוטנציאל גדול מאוד להרחבת החקלאות המלוחה בערבות, מלחות ומדבריות, ולהגדלת המזון והפחתת הרעב בעולם, זאת במקביל למאגרים הגנטיים של דגני הבר וחסת הבר.
התוצאות התפרסמו בעיתון של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנים 1975–1993 פיתח נבו ביחד עם ד"ר בתיה לביא שיטה גנטית חדשנית לגילוי הזיהום הימי האורגני והאנאורגני.
השיטה התבססה על המבנה הגנטי של אוכלוסיות ימיות של סרטנים ורכיכות.
השיטה רגישה לגילוי הזיהום כתוצאה משינויים גנטיים באוכלוסייה ויכולה לאבחן זיהום ימי לפני הכחדת המינים הביולוגיים הרגישים.
נבו חקר, ביחד עם עמיתיו בארץ ובאוקראינה, וד"ר חוה ויינברג, כדוקטורנטית, את ההשלכות הגנטיות של אסון צ'רנוביל בנפגעי האסון ובצאצאיהם לפני ואחרי האסון.
נתגלו מספר רב של מוטציות חדשות שנבעו מהקרינה האטומית והראו את הקשר למחלת הסרטן.
נבו פיתח את מודל "נחלי אבולוציה" כמיקרוקוסמוס של יבשות אפריקה ואירופה:
מיקרוקוסמוס של שתי היבשות מתגלה על המורדות המנוגדים, במרחק קטן זה מזה, בממוצע של 200 מ': אקלים ממוזג, קריר ולח "אירופאי" במדרון הפונה לצפון מול אקלים טרופי חם ויבש "אפריקאי" במדרון הפונה לדרום.
כיום נחקרים ארבעה "נחלי אבולוציה" בכרמל, בגליל, בנגב ובגולן.
המחקר החל בתחילת שנות ה-90 ב"נחל האבולוציה" (נחל אורן התחתון) בהר הכרמל ועד כה הוגדרו על ידי קבוצתו של נבו 2,500 מינים ביולוגיים מבקטריות ליונקים ב"נחל האבולוציה" בשטח של 7 דונם ונתגלו בהם מינים רבים חדשים לכרמל, גליל.
"נחל אבולוציה" נוסף הוא נחל כזיב התחתון בגליל המערבי וכן שני נחלי אבולוציה נוספים בנגב (נחל שחרות) ובגולן (נחל מיצר).
"נחלי האבולוציה" הם מעין "גלאפגוס ישראלי" ומראים כיצד נוצרים מינים חדשים בטבע וכיצד הם מתאימים עצמם לתנאי הסביבה מבקטריות, לפטריות צמחים ולבעלי חיים, תוך שהם מתאימים עצמם בצורה שונה לסביבת חיים "אפריקאית" או אירופית במרחק קצר של 100 עד 400 מטרים בכרמל.
המדרון ה"אירופי" מכוסה בחורש צפוף של אלון מצוי ואלה ארצישראלית ועשיר באורגניזמים הזקוקים ללחות לרבייתם, בעוד המדרון ה"אפריקאי" סואנואידי, עשיר במינים יבשתיים ורמת השונות הגנטית עליו (בחלבונים ובDNA) רבה יותר; הדבר נובע מהיות המדרון הדרומי הטרוגני יותר אקולוגית ובעל עקה אקולוגית חזקה, מאשר המדרון ה"אירופי".
שיעורי המוטציות נבחנו בפטריות הקרקע ובזבובי תסיסה במדרון ה"אפריקאי" והם גבוהים פי 3–4 במדרון זה מאשר ה"אירופי", וכך גם רמת השחלוף הגנטי, גודל הגנום, והטרנספוזונים.
מחקרים אלה השלימו את המחקרים הגלובליים הרגיונאליים והלוקליים של הווריאביליות הגנטית באוכלוסיות טבעיות של בעלי חיים וצמחים ומדגישים את האבולוציה האורגנית כפונקציה של עקות אקולוגיות, אקלימיות, קרקעיות, כימיות ועוד.
בעקבות פענוח הצופן הגנטי ב-1990, החלו נבו ועמיתיו למפות גנים על הכרומוזומים, לשבטם ולהעבירם לשמרים וצמחים, וכן לבטא את אלפי הגנים המרכיבים את הגנום כתוצאה מעקות אקולוגיות בטבע באמצעות שיטת Tilling array, Microarray, ושיבוט וריצוף באמצעות שיטת 454.