tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גבעת רם, המכונה בערבית על שם קדוש שנקבר בה (שייח' באדר), מתנוססת במבואותיה המערביים של ירושלים החדשה (נ"צ 16933.13260), בגובה של כ-820 מ' מעל פני הים, בקצהו הצפוני של רכס מוארך, המשתרע מצפון לדרום, ממערב לעמק המצלבה.
מצפון לגבעה עוברת הדרך העתיקה העולה לירושלים.
עד עצם היום הזה נערכו באתר שלוש חפירות הצלה; הראשונה שבהן נערכה בשנת 1949 בידי מיכאל אבי-יונה, לקראת הקמת בנייני האומה.
החפירות נערכו בשני שטחים (בסה"כ 1,750 מ"ר בקירוב).
במקום נחשפו אז שרידי מתקנים חצובים, בורות ובריכות בגדלים שונים, מן התקופה ההרודיאנית; כבשני צריפה וכמות גדולה של לבנים ורעפים נושאי טביעות של הלגיון העשירי; כנסייה ושרידי מנזר מן התקופה הביזנטית.
החפירות באתר התחדשו לאחר 19 שנים בשנת 1967, בהנהלתו של אבי- יונה, לקראת הקמת מלון הילטון (כיום מלון קראון פלזה).
שטח החפירה השתרע על 75 מ"ר והתקשר מצד מערב עם החפירה הקודמת.
השטח שנחפר הוא בשיפוע המזרחי של רכס גבעת רם.
שרידים מהתקופה ההרודיאנית כוסו מאוחר יותר על ידי שכבת מילוי עבה, שעליה נמצאו כלי מורטריה גדולים ולבנים, שחלקם נשאו טביעות של הלגיון העשירי.
כמו כן, מצאו החופרים מספר בורות לפסולת ומתקנים אחרים שתוארכו לתקופה הביזנטית.
לאור הממצא שתואר לעיל – ובעיקר הממצא מן התקופה הרומית – הניח אבי-יונה כי באתר התקיימה "מלבנה" (כלשונו) של הלגיון העשירי.
עבודות תשתית שנערכו במהלך שנת 1992 במגרש החנייה המצוי ממזרח לבנייני האומה גרמו לפגיעה חמורה באתר.
בעקבות הפגיעה נערכה בחודשים אפריל- ספטמבר 1992 חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות, בניהולם של בני ארובס וחיים גולדפוס.
בחפירה זו נמצא שפע רב של טביעות הלגיון העשירי (באתר בכלל ובכבשנים בפרט).
בחפירה נמצאו מוצרי חרס רבים וביניהם צינורות (tubuli) להולכת אוויר חם בבתי מרחץ וחוליות צינור ששימש להולכת מים, בדומה לצינור שנחשף במצודת ירושלים, אולם המוצרים הנפוצים ביותר היו רעפים ולבנים.
בין מוצרי החרס, שנחשפו בחפירה, שני סוגי רעפים היו נפוצים ביותר: רעף שוכב (tegula) שתבניתו טרפז ואורכו הממוצע 54 ס"מ ורעף רוכב (imbrex) בעל מתאר מעוגל, שאורכו כ-50- ס"מ, שנועד לחפות על מישורי ההשקה של הרעפים השוכבים שהונחו זה לצד זה.
עוד נמצאו במקום: רעף משולש ששימש, ככל הנראה, לקליטת צינור או ארובה וכן רעף קצה (antefix) שעוצב כתבליט פני אדם, הוצמד לרעפים הרוכבים שבקצה הגג ונועד לעיטור.
באתר נמצאו לבנים מלבניות, רבועות ועגולות, במידות ובגדלים שונים.
לבנים אלו שימשו באזורנו בעיקר בבניית בתי מרחץ.
בין הלבנים המלבניות והרבועות נמצאו גם לבנים בעלות חתך טרפזי, ששימשו לבניית תצורות מעוגלות דוגמת פתחים או חלונות בעלי משקופים מקושטים.
שאר הלבנים שימשו בדרך כלל בבניית מערכת החללים (hypocaust) שנשאו את רצפות החדרים החמים בבתי המרחץ.
איננו יודעים מה היו הגורמים שהניעו את הצבא הרומי להטביע על חומרי הבנייה מחרס את סמלי היחידות שהשתמשו בהם.
עובדה ידועה היא, כי חומרי הבנייה הוחתמו רק בחלקם וסביר להניח שהדבר נעשה כאקט תעמולתי על מנת להנציח את שם הלגיון לדורות הבאים.
לטביעות החותם של הצבא הרומי שתי צורות אופייניות: עגולה ומלבנית.
במרכז הטביעות העגולות מופיע לעיתים סמל הלגיון.
לפעמים יש לטביעות המלבניות צורת tabula ansata ולפעמים יש בהן קישוטים, נוסף על הכתובת.
בדרך כלל נחרתו, האותיות בתוך החותם, באופן שהן מופיעות על הלבנה בהבלטה, אולם פה ושם שימשה גם השיטה ההפוכה.
טביעות הלגיון העשירי פרטנסיס הן מן הטביעות הנפוצות ביותר על גבי לבנים ורעפים, בכולן האותיות בולטות.
ידוע טיפוס אחד של טביעה עגולה, אולם מרבית הטביעות הן מלבניות ובכמה מקרים כמעט ריבועיות.
לכתובות בדרך כלל ארבעה מרכיבים:
המילה Legio: המופיעה בקיצורים אלה: .L, LE ו-LEG.
מספר הלגיון: מעל הספרה X מופיע לעיתים קו, כדי לציין שזו ספרה.
שם הלגיון: התיבה פרטנסיס מופיעה בקיצורים אלה F, FR, FRE ו-FRT.
תואר כבוד: התואר Antoniniana מופיע פעם אחת במלואו ופעם בצורה המקוצרת ANT.
יוצא מן הכלל הוא הטיפוס שבו חסר שם הלגיון (LX).
עשרה נוסחים שונים היו בשימוש בכתובות הלטיניות שבטביעות, והם מפורטים להלן:
טביעה עגולה, בחלקה העליון אונית קרב, במרכזה הכתובת LEG.X.F ובחלקה התחתון חזיר בר הפונה לכיוון ימין.
ב1–2 - נקודות הפרדה בין האותיות.
ב3 - נקודות הפרדה בין האותיות, סגנון הכתב מאופיין באותיות ישרות, באות L ישנה התרחבות בקצה העליון ובאות F ישנה התרחבות בקתה התחתון.
ב4 – סגנון הכתב דומה לטיפוס ב-3 אך ללא נקודות הפרדה בין האותיות.
ב5 – סגנון הכתב מאופיין באותיות דקות ומעט מרושלות.
בקצה התחתון של האות F ישנו זנב קטן הפונה אחורה.
ב6 – סגנון הכתב מאופיין באותיות ישרות שמחוברות אחת לשנייה.
בחלק מן הטביעות משמאל לאות L ישנם קווים עד לשולי הטביעה.
האות F צמודה לדופן הימנית של הטביעה.
כל האותיות נוגעות בחלקן העליון בדופן המסגרת.
ב7 – סגנון הכתב מאופיין באותיות דקות.
הקו התחתון של האות L פונה כלפי מטה מתחת לאות X.
ב8 – האותיות LX מחוברות בניהן.
הקווים האופקיים של האות G נוטים מעט כלפי מעלה.
הקו האופקי התחתון נוגע בדופן המסגרת.
באות L ישנה התרחבות בקצה העליון.
ב9 - האותיות LX חוברות, ההצלבה באות X אינה ישרה, הקווים האופקיים באות F נוטים מעט כלפי מעלה.
מעל האות X מופיע קו אופקי.
האות F הוחלפה בטעות באות E.
ב12 – מסגרת מלבנית מסוגננת.
סגנון הכתב מאופיין באותיות ישרות ודקות.
האות F הפוכה על הראש.
ב13 – אותיות הפוכות שמנות ולא ישרות.
ב14* - תת-טיפוס זה שהתגלה בהר הבית, הוא תוספת לטיפולוגיה של בר"ג.
טביעה רבועה האות L נבלעת בדופן השמאלית של המסגרת ורק הקו התחתון נראה במטושטש באלכסון, האות X מתרחבת בנקודת ההצטלבות.
הקווים האופקיים של האותיות נוטים כלפי מעלה.
ב15* - תת-טיפוס זה שהתגלה בהר הבית, הוא תוספת לטיפולוגיה של בר"ג.
טביעה אחת נמצאה בהר הבית וכמה טביעת אלו נמצאו בעין יעל.
ישנו רווח גדול במיוחד בין החלק התחתון של האותיות ולנסגרת.
באות L חסר הקו התחתון.
סגנון הקו מאופיין באותיות ישרות, דקות ובולטות מאוד.
הקווים האופקים של האות F כמעט ואינם נראים.
LGXF – טיפוס משנה ללא תתי טיפוס.
סגנון הכתב מאופיין באותיות מלאות.
האות G נראית כמו C.
LEXFR - טיפוס משנה ללא תתי טיפוס.
סגנון הכתב מאופיין באותיות מחודדות בקצוות.
לאותיות E, F, ו-R יש זנבות.
ה1 – סגנון הכתב מאופיין באותיות עבות.
האותיות L, E ו-F מתרחבות בקצוות, האותיות G ו-X מתחברות.
נקודות הפרדה מופיעות בין האותיות G, X ו-F.
ה2 – מוקף מסגרת האותיות E, G ו-F מחוברות.
ו1 – מסביב לכתובת מסגרת כפולה.
סגנון הכתב מאופיין באות X קטנה ובאות F עקומה ומעט סכמתית.
ו2 – הכתובת כתובה בכתב ראי ומסביב לה מסגרת כפולה.
ו3 - הכתובת כתובה בכתב ראי ומסביב לה מסגרת כפולה.
דומה ל-ו2 רק קטנה יותר.
ו4 – תת-טיפוס זה דומה לתת טיפוס ו-2, אך ללא המסגרת.
סגנון הכתב מאופיין באות F שבה הקווים האופקיים נוטים כלפי מעלה ומחודדים.
הקצוות של האותיות L ו-R מתרחבים והאות E צמודה לדופן המסגרת.
ו5 – סגנון הכתב מאופיין באותיות L ו-X מחוברות, הקווים האופקים של האותיות נוטים כלפי מעלה.
ו6 – תת-טיפוס זה דומה לתת-טיפוס ו-5 בתוספת סדקים.
תת-טיפוס זה נמצא ברמת רחל ולכן נראה שהוא ממשיך לתוך המאה השלישית.
ו7 – סגנון הכתב מאופיין באותיות דקות, מחודדות ומחוברות אחת אל השנייה.
ז1 – האותיות לא אחידות בגובהן, קו מעל הספרה X, האות G מעוגלת, הקווים התחתונים של האות R אינם שווים בגודלם.
ז2 – דומה לתת-טיפוס ז1 אך אותיות מעוגלות יותר.
יכולה להיות גם מתת-טיפוס ה'.
ז3 – דומה לטיפוס ז1 אך האותיות מרושלות יותר.
ז4 – דומה לטיפוס ז1 אך האותיות מחוברות.
ז5 – האותיות מרושלות, ליטוגרפיה בין האות E לאות G.
קווי האות X אינם שווים בגודלם.
ז6 – הכתב מרושל, קו מעל האות X, ליטוגרפיה בין האות E לאות G, ליטוגרפיה בין האות F לאות R, העיגול באות R אינו סגור.
ז7 – האותיות ישרות, ליטוגרפיה בין האות X והאות F.
ז8* - תת-טיפוס זה הוא תוספת לטיפולוגיה של בר"ג.
סגנון הכתב מאופיין באותיות דקות, גבוהות ולא זהות בגודלן, הקו האופקי האמצעי של האות E אינו במרכז ומתחבר לאות G.
הטביעה שבורה ויש ספק מהו הנוסח.
בחפירות הר הבית נתגלתה רק טביעה אחת מסוג זה.
LXFAN ToNINIANA – מוקפת מסגרת, ה-N השלישית הפוכה.
דרך כתיבת ה-To מעידה על השפעתה של צורת הכתיבה היוונית.
LXF ANT – באות A חסר הקו האופקי, וייתכן כי החרט החליפה עם האות אלפא ביוונית.
האותיות שורה השנייה קטנות מהאותיות בשורה הראשונה.
LEGXFRT – סגנון הכתב מאופיין באותיות ישרות וגבוהות, הקו האמצעי של האות E אינו במרכז, ישנו קו מעל האות X, הקווים האופקיים של האות F נוטים כלפי מעלה והעיגול של האות R לא מחובר.
סממני הרישול של תת-טיפוס זה מצביעים על תארוך מאוחר.
כל הטביעות העגולות מופיעות בנוסח אחיד – LEG.X.F.
קוטרן הממוצע הוא 8.5 ס"מ.
מעל הכתובת ישנו דגם של אניית קרב ומתחתיה חזיר.
בין האותיות G,X ו-F ישנן נקודות הפרדה בין ראשי התיבות של שם הלגיון.
באופן כללי טביעות עגולות הן נדירות, ובר"ג קיבל את הרושם כי הם נטבעו רק על גבי רעפים.
טביעות אלו תוארכו על ידי בר"ג לתקופה שבין חורבן בית שני ומרד בר כוכבא, לשנים 70–132 לספירה.
הוא הסתמך על מחקר נוסף שלו שהוקדש לטביעות המשנה של הלגיון העשירי פרטנסיס על גבי מטבעות הוכיח, כי הן מפרק הזמן שבין המרד הגדול וסוף המאה הראשונה.
החפירות בגבעת רם אישרו את התיארוך שנתן בר"ג לטיפוס זה שכן הטביעות העגולות נתגלו רק בשלב הראשון של בית היוצר.
בחפירה בכלל, ובכבשנים בפרט נמצא שפע רב של טביעות הלגיון העשירי.
הנוסחים המציינים את התואר "אנטונינה" (IIח'-ט') מיוחסים לראשית המאה הג' לספירה, שכן התואר "אנטונינה" שימש בתקופתם של הקיסרים קרקלה (217-212 לספירה) ואלאגבאלוס (222-218 לספירה).
במאה הג' לספירה ניכרת המשכיות סגנוניות של הטביעות מן המאה הב' לספירה, אך הולכת ומתחזקת המגמה של הטביעות המרושלות, המצביעה על התנוונות הסגנון.
תופעה זו מוכרת בעיקר מרמת רחל.
תפוצת חומרי הבנייה של הלגיון העשירי
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון העשירי נתגלו בירושלים וסביבתה, קיסריה וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני, להלן תפוצת המקומות שבהם נתגלו טביעות חותם של הלגיון העשירי על גבי לבנים ורעפים (בחלק מהם אף קיימת השערה כי הלגיון התמקם באותה נקודה למשך זמן מה):
מגדל דוד - מצודת מגדל דוד נחפרה לראשונה בשנות השלושים של המאה העשרים על ידי ג'ונס.
בחפירתו, מפנים לחומת העיר (החומה הראשונה מימי בית שני, אשר המשיכה לשמש ואולי אפילו עובתה במידה מה), נמצא חלק של בניין שתוארך על ידי ג'ונס כשייך לתקופת איליה קפיטולינה.
ג'ונס זיהה את המבנה כחלק מקסרקטין רומי.
תאריכו היחסי של הבניין נקבע על פי ההשתכבות: בין המבנים שמתחתיו, מימי הבית, לבין המבנים שמעליו, מן התקופה הביזנטית הקדומה.
כיוון קירותיו של המבנה הוא בדיוק על פי רוחות השמיים, דבר ההולם את הבנייה הצבאית הרומית.
בצמוד למבנה נמצא צינור מים עשוי חוליות חרס, שעליהן טביעות חותם של הלגיון העשירי.
ג'ונס מציין כי מצא שברי רעפים רבים נושאי חותמות של הלגיון העשירי, לאורך החומה הצפון-מזרחית של המצודה.
בחתך שערך ג'ונס לאורך החומה הצפון-מזרחית, נמצאו הרעפים בתחתית שכבה C.
לדעתו של ג'ונס, זמן מה לאחר שעזב הלגיון העשירי את ירושלים בתחילת המאה הג', פורקו מבני הלגיון והרעפים השבורים הושלכו במקום.
שרידי מבנים, רחבה מרוצפת וקטע של צינור מים עשוי חוליות חרס ועליהן טביעות חותם של הלגיון העשירי, שנחשפו בזמנו על ידי ג'ונס, נחשפו מחדש על ידי עמירן ואיתן.
חוליות נוספות של צינור חרס נחשפו על ידי הלל גבע.
הרובע היהודי - בחפירות אביגד באזור הרובע היהודי לא נתגלו שום שרידי מבנים של העיר הרומית.
כפי שמעיד החופר: "בחפירות הסטראטיגרפיות שלנו מצאנו באזור כולו, שמעל שכבת החורבן מתקופת בית שני הייתה שכבת יישוב ביזנטית ללא שכבת ביניים".
עוד מעיר החופר כי "הממצאים היחידים מן התקופה הזאת הם שברי רעפים הטבועים בחותמות הלגיון העשירי וחרסים רומיים שנמצאו מפוזרים במקומות שונים".
אף על פי שלדעתו שטח הרובע היהודי לא נכלל בתחום מחנה הלגיון, הסביר אביגד את מציאת רעפי הלגיון ברובע היהודי בדרך הבאה: לדעתו, אף על פי שמחנה הלגיון המרכזי היה במערב, "קסרקטיניו היו, כנראה, מפוזרים במידה מסוימת גם במזרח, כלומר באזור החפירות שלנו".
הלל גבע פרסם את טביעות החותם של הלגיון העשירי מאזורים A-W, שרובם נמצא במילויים מאוחרים מהתקופה הביזנטית, וכן את טביעות החותם מאזור E.
נתגלו בו שרידים של חמישה תנורים עגולים מרוצפים שברים של לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון על פי החופרים, השימוש בלבנים שיוצרו בידי הלגיון ובמיוחד מציאת חותם חרס בעל כתובת לטינית, על גבי רצפת המבנה מצביע כי המבנה היה מאפייה צבאית.
בחפירות נחשפו בשנים 1969–1973 שרידו של בית מרחץ גדול מהתקופה הרומית והביזנטית.
שרידי בית המרחץ נחשפו בשטח המשתרע על כ-1800 מ"ר והם ככל הנראה כוללים את מרבית שטחו של בית המרחץ, אשר השתרע מערבה וצפונה, מעבר לגבולות החפירה.
בבית המרחץ, הרצפה התחתונה בחלקו הדרומי של ההיפוקאוסט (לוקוס 7148) רוצפה בעשרות לבנים עגולות שעל פניהן טביעות חותם של הלגיון העשירי.
ממצאים חריגים אלו הובילו את מזר ועוד חוקרים להציע כי לתקופת מה מיקומו של הלגיון העשירי היה כאן - בסמיכות להר הבית, כדי להגן על נקודה רגישה זו.
הגן הארמני - בשנים 1965–1966 נערכו בדרום הגן הארמני (שטח L) חפירות על ידי משלחת קניון שתוצאותיהם פורסמו על ידי טשינגאהם מתחת לחומת העיר העתיקה נחשף קטע צר של ביצור קדום אשר את אופיו ותוכניתו המדויקים ניתן לשחזר רק על פי תיאור מילולי של החופר.
הסתבר, שבמקום נתגלתה פינת ביצור, היוצאת לכיוון מערב ונמשכת אל מתחת לאחד המגדלים של חומת העיר העתיקה.
לדעת החופר, זמנו של שריד ביצור זה מקביל לתאריך החומה שגילה ג'ונס בחצר המצודה וניכרים בו סימני תיקון מהמאה ה-1. טשינגהאם מציין כי מרבית רעפי הלגיון בחפירתו נמצאו בשני ריכוזים, ריבועים VII ו-VIII יחד עם ממצא קרמי נוסף מאותה תקופה, אך ללא שרידים אדריכלים, שאליהם אפשר לשייך את החומר.
לדעת טשינגהאם, אזור הגן הארמני היה נטוש ובלתי מיושב במשך התקופה הרומית המאוחרת והתקופה הביזנטית הקדומה.
בסיס הלגיון היה בקרבת מקום וממצא הרעפים אינו יכול להראות, לדעתו, אלא שחיילי הלגיון עסקו בפרוק המבנים ההרוסים שהיו כאן.
כמו כן טען טשינגהאם כי, לדעתו, חומת מחנה הלגיון נבנתה מערבה לקו החומה הראשונה.
הר ציון - שלושה שברי רעפים חתומים (I-עגולה, IIה1, IIו2) נמצאו על ידי בליס ודיקי בחפירותיהם בהר ציון.
בשנת 1890 גילה האב גרמר-דיראנד שרידים של בית מרחץ מן התקופה הרומית במדרון המזרחי של הר ציון, והוא מעיד כי במקום התגלו שברי לבנים ועליהם טביעות חותם מן הטיפוס העגול.
חניון גבעתי (עיר דוד) - דורון בן עמי ויאנה צ'חונביץ מצאו בחפירות חניון גבעתי כ-40 רעפים רומיים, שנשאו טביעת יוצר של הלגיון העשירי פרטנסיס.
בהמשך החפירות נחשף מבנה גדול מהתקופה הרומית, מהמאה השלישית לספירה, ככל הנראה בית אחוזה של אדם פרטי אמיד, החופר אומד את שטחו על פני שטח של 1000 מ"ר בקירוב.
המבנה, שנבנה במהלך המאה השלישית לספירה, חרב ככל הנראה ברעש האדמה שפקד את האזור בשנת 363 לספירה.
קפלת ורטן הקדוש - בחפירה ארכאולוגיות שנערכה בין השנים 1970–1971 על ידי מגן ברושי וגבי ברקאי נחשפו שרידי מבנים המתוארכים למאה השנייה והרביעית לספירה.
במילויים בתוך קירות שלדעת החופרים היה שריד ממבנה שתמך את מכלול המקדש של אפרודיטה – הקפיטולום, נמצאו 2 רעפים חתומים בטביעת חותם של הלגיון העשירי.
מוצא - יוסף בן מתתיהו מספר שאספסינוס, אחרי נפילת מכוור, העניק קרקע בקרבת ירושלים, לשמונה מאות ותיקי הצבא.
מוצא (קולוניה) הייתה מן הסתם אחת מתוך קהילות רבות של ותיקי צבא שנקראו 'קולוניה' ללא מעמד של עיר, היא נוסדה במרחב החקלאי הפורה ביותר באזור.
פרס מציין כי מחלקת העתיקות המנדטורית חשפה בזמן סלילת הכביש העוקף את הקסטל בית מרחץ בלא פרטים נוספים.
על אחת מהטביעות באוסף רייפנברג נאמר כי מקורה במוצא, אך הדבר אינו ודאי.
עין יעל - בעין יעל, נחשפה וילה רומית מפוארת המתוארכת על ידי החופר למאות הב' והג' לספירה.
חווה מהסוג המכונה בעולם הרומי, "וילה רוסטיקה" (Villa Rustica), בניית אחוזה חקלאית ומבנים מפוארים לבעלי הבית, הייתה מקובלת בכל האימפריה הרומית מאז המאה הראשונה.
מהמבנה הרומי בעין יעל נחשפו הטריקליניום (אולם להארחת אורחים רמי מעלה) ושני בתי מרחץ, כולם מרוצפים פסיפס צבעוני וקירות מכוסות פרסקו צבעוני.
בווילה נמצא מספר רב של לבנים ורעפים, שעל חלקם טביעות חותם של הלגיון העשירי.
מרבית הלבנים והרעפים נתגלו במפולת ההרס של המבנה ורק חלק קטן מן הלבנים נמצא באתרו, ברצפת בתי המרחץ.
רמת רחל - ברמת רחל, נחשף על ידי אהרוני מכלול מבנים ובית מרחץ גדול מן המאה הג' לספירה.
בבית המרחץ נמצא מספר רב של לבנים ועל חלקן טביעות חותם של הלגיון העשירי.
גבעת הארבעה - שרידי התיישבות בגבעת הארבעה, דרומית לרחת רחל.
בסקר שנערך באזור מצאו שברי לבנים של הלגיון הרומי העשירי.
יפו - בחפירות שערך קפלן ביפו נמצאה טביעה אחת של הלגיון העשירי על גבי רעף.
טביעה זו היא מהמאה השלישית ויכול להיות שהיא ממצא אקראי.
קיסריה - בחפירות בקיסריה התגלה שבר של רעף של הלגיון העשירי בתוך שכבת מילוי.
הרעף הוא מסוג IIו7 והוא מתוארך לסוף המאה השנייה לספירה.
בנוסף, בחפירות בבית הקברות בצמוד לחומות העיר.
עולה כי בית הקברות הוקם בסוף המאה הראשונה והיה בשימוש עד המאה הג' לספירה.
באחדים מהקברים שולבו בבניית הארגז רעפי חרס של מקצתם הוטבעו חותמת של הלגיון העשירי.
בחפירות בארמון המושל בקיסריה נמצא בית מרחץ שברצפתו לבנים הטבועים בטביעות החותם של הלגיון העשירי.
א/מ מצדה הייתה אוניית צובר של חברת צים שטבעה בעת סערה באוקיינוס האטלנטי בבוקר 8 במרץ 1981. האונייה טבעה במהלך הפלגה להובלת מטען אשלג מנמל אשדוד לנמל בולטימור בארצות הברית.
מקום הטביעה היה כ-95 מיל ימי (כ-176 ק"מ) מזרחית לאיי ברמודה.
הים הסוער הקשה על פעולות ההצלה, ומתוך 35 האנשים שהיו על סיפונה ניצלו רק 11 שנאספו על ידי אוניות שנענו לקריאת האזעקה, ו-24 נספו.
הטביעה היא האסון הקשה ביותר שאירע לספנות המסחרית הישראלית.
"א/מ מצדה" הייתה אוניית צובר, שנבנתה בשנת 1960 במספנת Deutsche Werft (כיום מספנות HDW) בהמבורג שבגרמניה.
הבנייה וההפעלה נעשו בפיקוח מרשם לוידס ברמה גבוהה ביותר, והאונייה צוינה ככשירה להובלת עפרות.
האונייה נמסרה לחברת צים במסגרת הסכם השילומים, נרשמה בחיפה כ"א/מ 101", וקיבלה אות קריאה 4XXE.
האונייה השיגה שיא עולמי בקצב פריקת מטעני תפזורת.
אורכה של האונייה בעת בנייתה היה 168 מטר וכושר המעמס שלה – 23,321 טון.
בשנת 1965 הוארך הגוף שלה, כמו שנעשה קודם לכן לאחותה א/מ אילת, במספנת מאיזורו (Maizuru) ביפן ב-38 מטר.
פעולה זו הגדילה את כושר המעמס שלה ב-8,232 טון ואת מספר המחסנים לשמונה.
עבודת ההארכה נעשתה גם היא בפיקוח מרשם לוידס.
בעבודה של המספנה היפנית התגלו פגמים שתוקנו במספנות אירופאיות על חשבון המספנה היפנית.
מצדה הפליגה באופן קבוע בקו ישראל – ארצות הברית, לעיתים דרך אירופה, תוך הובלת סחורות בין ישראל ואירופה ובין צפון אמריקה ואירופה.
בשנת 1967 הוחלף הצוות מעובדים זרים לישראלים, אך עובדים זרים המשיכו לעבוד באונייה גם לאחר מכן.
בשנת 1976 מנה צוות האונייה 32 עובדים, בהם 12 קצינים.
בתחילת פברואר 1981 הגיעה מצדה מארצות הברית לחיפה, ופרקה מטען גרעינים לממגורות דגון.
לאחר ניקוי המחסנים וה, הפליגה לנמל אשדוד לצורך טעינת אשלג שיועד ליצוא לארצות הברית.
בין הימים 12 ל-16 בפברואר טענה האונייה 30,712 טון אשלג ממפעלי ים המלח.
עם סיום הטעינה נסגרו המחסנים במכסי ברזל מטיפוס מק גרגור.
המכסים אובטחו למקומם והיו אטימים למים.
בנוסף, הצטיידה האונייה ב-786 טון דלק כבד למנוע הראשי, 105 טון דלק דיזל לגנרטורים, וכ-127 טון מי שתייה.
ההצטיידות בדלק נעשתה לפי חישוב השימוש במהלך השיט בנוסף לרזרבה של 25%.
לאחר הטעינה וההצטיידות הייתה השקיעה בחרטום ובירכתיים זהה, כ-10.7 מטר.
ב-16 בפברואר 1981 הפליגה האונייה בפיקודו של הקברניט רב חובל גרא לוין מנמל אשדוד לכיוון נמל בולטימור שבארצות הברית, כשעל סיפונה 34 אנשי צוות ועוד נוסעת, אשתו של קצין האלחוט.
בעת היציאה מנמל אשדוד שרר מזג אוויר גרוע.
הים היה גלי, הגלים הגיעו לגובה שבין 1.5 ל-2 מטר, ונשבה רוח דרומית מערבית בעוצמה של 17 קשר.
עם זאת, נתוני מזג אוויר אלה לא אמורים להוות קושי לאונייה בגודלה של מצדה.
על כן החליט הקברניט לוין לצאת ולא להמתין לשינוי במזג האוויר.
הנתב, רב חובל בן ציון זאבי, פעל בנוהל המקובל בנמל אשדוד למצב הים כפי ששרר בעת היציאה.
הוא הוציא את מצדה מרציף 9 עם שתי גוררות, כשתנועתה לאורך הנמל יוצרת תנופה.
הנתב ירד מהאונייה עוד לפני שיצאה מפתח הנמל.
בשלב זה עזבו אותה הגוררות.
האונייה לא הצליחה להתרחק מספיק מהחוף, ותחתית האונייה נגעה בקרקעית.
רב החובל דרש לקבל עזרה מהגוררות, אך הצליח לבסוף לצאת ללב ים ללא עזרתן.
מחברת צים הציעו לקברניט להיכנס לנמל חיפה לבדיקה אך הוא השיב שאין צורך בכך.
הוא דיווח להנהלת צים באמצעות מברקים שהמצב יציב, ועדכן שהתבצעו בדיקות גובה נוזלים במיכלים ובמחסנים, ולא נמצאה חדירת מי-ים.
עובדת הנגיעה בקרקעית לא דווחה על ידי צים או נמל אשדוד לרשות הספנות והנמלים היות שלא נראתה להם כאירוע חריג.
נתיב ההפלגה בים התיכון עבר מדרום לכרתים ומצפון למלטה עד המעבר במצר גיברלטר ב-22/23 בפברואר.
הים התיכון המשיך להיות סוער בכל מהלך התנועה, אך לא הייתה לכך השפעה על התקדמות האונייה.
כדי להתרחק מסערות שהתחוללו בצפון האוקיינוס האטלנטי פנתה האונייה מגיברלטר לכיוון דרום-מערב, ועברה את איי מדירה מצפון.
בקטע קצר זה השתפר מזג האוויר, והזמן נוצל לתחזוקה ולעבודות על הסיפונים.
לאחר שעברה את איי מדיירה פנתה מצדה ל 270, והתקדמה מערבה על קו רוחב 32:30 צפון.
החל מ-26 בפברואר הורגשה סערה באוקיינוס.
הנתונים היו: רוח 10 בסולם בופורט וגלים בגובה 8–9 מטר.
במברקים שנשלחו ממצדה בתאריכים 26 בפברואר, 1 במרץ ו-4 במרץ דיווח הקברניט על מזג אוויר סוער.
כדי להתקרב לאיי ברמודה, שינה הקברניט את ה שכוון לנמל בולטימור לקורס 255. מזג האוויר הסוער נמשך כל העת ללא הפוגה.
ב-4 במרץ יצא החובל הראשון עם צוות לסגור את פתחי מחסן חרטום שנפרצו ולאבטח את ה במנוף הקדמי, כיוון שהם השתחררו מתושבותיהם והחליקו על הסיפון.
על מבנה החרטום נמצאה עמדת השליטה של כננת העוגן מנופצת, ככל הנראה מפגיעת ה שהכו כשהחליקו על הסיפון.
ב-6 במרץ דווח שוב על מזג אוויר סוער - נתוני הרוח 10 בסולם בופורט והגלים בגובה 13 מטר.
כבש העלייה לאונייה, שהיה מאובטח למעקה הימני על הסיפון, נשטף לים.
נוהלי התנועה בים מחייבים מדידה יומית של גובה נוזלים במיכלים ובשיפולי המחסנים.
המדידה מתבצעת על ידי הנגר של האונייה שעובר על הסיפון הראשי לאורך הדפנות ומוריד חוט משקולת בצינורות המיועדים לכך.
תנאי הים הקשים והסכנה שיצרו הגלים העוברים את הסיפון, היוו סיכון עבור מבצע המדידות, והגבירו את החשש שמא יישטף לים.
על כן במשך כל השבוע מ-1 במרץ לא נערכה הבדיקה.
לקברניט האונייה לא היה מידע האם קיימת חדירת מים למדורי האונייה.
לפנות בוקר שבת, 7 במרץ, בשעה 02:30, הבחין קצין המשמרת בחדר המכונות שתעלת הצנרת העוברת בתחתית האונייה מחדר המכונות עד החרטום מלאה במים.
המכונאים הוזעקו והחלה שאיבת מים מהתעלה.
עם אור ראשון נצפתה מגשר האונייה תמונת מצב קשה: מחסן מספר 1 פרוץ ולא ניתן היה לראות את מכסהו; קצות ה ניתקו שוב מהתושבות שלהם; בתנועתם פגעו הדריקים בשני עמודי המאווררים שבין מחסן מספר 1 למחסן מספר 2, שנמצאו כרותים.
בכך נוצרו פתחים בקוטר 50 ס"מ בגובה נמוך מעל הסיפון, ומים חדרו למחסן מספר 2. דלת המבנה הקדמי הייתה פתוחה ומים עברו בה ויצאו ממנה, ומהמעקה שבצד שמאל נחתך קטע, מהחרטום עד מחסן 3, ונפל לים.
הקברניט לוין הסיק שהמיכל הקדמי ומחסן מספר 1 מוצפים.
הוא העריך שמצב הים הסוער אינו מאפשר לשלוח אנשים לביצוע בקרת נזקים, מחשש שהם ייסחפו לים.
הוא החליט להמשיך לכיוון איי ברמודה שנמצאו במרחק כ-100 מיל ימי בהפלגה מול הגלים.
הצעת החובל הראשון להפנות ירכתיים לגלים, ובכך למנוע חדירת מים דרך צינורות המאווררים, לא התקבלה.
הקברניט דיווח על המצב לרדיו פוארטו ריקו ולחברת צים.
בהודעתו מסר שהאונייה נמצאת בנקודה 32:30 צפון 62:39 מערב; מחסן מספר 1 של האונייה מוצף; והאונייה מתקדמת ב 255 לכיוון ברמודה במהירות שלושה קשר.
הוא אף ביקש לעמוד בכוננות לעזרתו.
משמר החופים של ארצות הברית העביר את תוכן הדברים במברק למשרדי צים בחיפה ובלונדון.
בשעה 17:32 התקיימה שיחה בין מצדה לנמל ברמודה, ובה שאל הקברניט אם יש כלי שיט שיכולים לסייע.
לשאלת נמל ברמודה אם לבצע קריאת חירום, ענה הקברניט בשלילה.
בשעה 23:30 התקיימה שיחה עם נציג צים בניו יורק.
הקברניט דיווח שנגרם נזק בסיפון אך מצב המנוע וההגה תקינים.
מאוחר יותר דיבר הקברניט עם אנשי צים בחיפה ועדכן אותם לגבי המצב.
סיוע על ידי גוררת - בנמלי ארצות הברית ישנן חברות המתמחות בסיוע לאוניות במצוקה.
הצלת חיים היא חובה לכל אנשי הים.
השקעת מאמצים להצלת גוף האונייה ומטענה נעשים לפי שיקולי כדאיות.
החלטה על כך נעשית ברמת הבעלים, והעבודה נעשית לאחר חתימת הסכם מסחרי Salvage Contract.
לא נראה צורך בהוצאת גוררת מהחוף המזרחי של ארצות הברית, מרחק של 60 שעות הפלגה אל הים בסערה טרופית, בעוד שהאונייה בעלת כושר תנועה עצמית.
גם ועדת החקירה לא ראתה צורך להתייחס לנושא.
ביום ראשון בבוקר, 8 במרץ, אובחנה ירידת לחץ למשך 20 דקות במנהרת הצנרת.
קציני המכונה הגיעו למסקנה שהדבר קרה מקריסת המחיצה שבין מחסן מספר 1 למחסן מספר 2. זמן קצר אחר כך, בשעה 07:30, ראה החובל הראשון את המכסים של מחסן מספר 2 עולים ממקומם ונשטפים לים.
בדרכם חתכו המכסים את המאווררים שבין מחסן מספר 2 למחסן מספר 3. מכאן הסיק הקברניט שמחסן מספר 2 מוצף, והמים נכנסים גם למחסן מספר 3.
הקברניט הורה לאסוף את הצוות ולהתכונן לנטישה.
הוא הורה למכונאים להתפנות מחדר המכונות אך להשאיר את המדחף בפעולה.
בהוראת הקברניט שלח קצין האלחוט קריאת Mayday: .
תוך מספר דקות החלה תחנת רדיו נמל ברמודה לשדר את קריאת המצוקה.
התחנה נתנה את נתוני המיקום: 31:58 צפון, 62:55 מערב, וקראה לאוניות סוחר בסביבה לבוא לעזרת מצדה.
תוך שעה מהקריאה נענו לה ארבע אוניות סוחר והודיעו שיגיעו לעזרה.
משמר החופים של ארצות הברית העריך שלמטוס ייקח זמן רב להגיע מהיבשת לאזור הטביעה והעביר את ההודעה לצי ארצות הברית שהחזיק מטוס בברמודה.
אנשי צוות האונייה התכנסו בסיפון סירות ההצלה לבושים בחגורות ההצלה.
הקברניט העריך שבמצב הים והרוח יהיה קשה מאוד לשרוד בסירות הצלה.
הוא חשב לעכב את הורדת הסירות עד שאוניות ההצלה יתקרבו, ואולי גם קיווה למסוקים.
לכן דחה את הפקודה לנטישה.
האונייה המשיכה באיטיות כאשר חרטומה מופנה מול הגלים.
בשעה 10:00 הבחין המכונאי הראשי שמכסה מחסן מספר 3 מתרומם ונשטף מהאונייה ושהמחסן נראה מוצף מים.
הקברניט נתן הוראה לנטישה, ובאונייה הושמעה אזעקה כללית.
מצדה הייתה מצוידת בשתי סירות הצלה שיכלו לשאת כל אחת 59 איש.
הסירה בימין הירכתיים הייתה בעלת מנוע פנימי ועליה היה אמור לפקד הקברניט.
הסירה השנייה שבצד שמאל הייתה סירת מפרש ומשוטים והיא יועדה לפיקוד החובל הראשון.
כן נמצאו שתי רפסודות הצלה מתנפחות: הימנית ל-20 איש והשמאלית ל-15 איש.
כל הסירות והרפסודות נמצאו בסיפון העליון בירכתיים.
הצוות התרכז ליד סירות ההצלה כשכולם חגורים בחגורות הצלה אישיות.
גלי הים נשברו על הדופן השמאלית של האונייה.
מצב זה אִפשר להוריד את סירת המנוע שבדופן הימנית אך מנע את הורדת הסירה השמאלית.
לאחר שנוכח בפריצת המים למחסן מספר 3, הסיק הקברניט שכבר אין זמן לסובב את האונייה כדי לתת מסתור בצד שמאל ולהוריד גם את הסירה השמאלית.
ממקומו בגשר הפיקוד צעק לאנשים המיועדים לסירה השמאלית לעבור כולם לסירה הימנית.
הקברניט נשאר בגשר הפיקוד ולא הגיע לסיפון הסירות לפקד על ההורדה.
בהיעדר פיקוד מקצועי יעיל, תהליך ההורדה של הסירות ורפסודות ההצלה היה לא מסודר.
בעת נטישת האונייה נאלצו אנשי הצוות להתמודד עם כוחות טבע חזקים: גלים גבוהים, רוח חזקה, וגשם זלעפות שניתך לפרקים.
חוסר ההתארגנות מול הרוחות והגלים הגבוהים גרם לתוצאות קטלניות לגבי מרבית אנשי הצוות.
רפסודת ההצלה השמאלית הורדה ונסחפה מייד ברוח מבלי שאף ניצול נמצא בה.
מרבית אנשי הצוות שיועדו לרדת בצד שמאל עברו והצטופפו בצד ימין, אך שלושה מהם, שלא שמעו את ההוראה, נשארו בצד שמאל, וכשנוכחו בטעותם קפצו למים ורק אחד מהם ניצל.
החובל הראשון הגיע לסירה הימנית אך לא פיקד עליה, ככל הנראה כיוון שלא קיבל הוראה לכך מהקברניט.
תרומתו בעת ההורדה וגם בהמשך הייתה מזערית.
הסירה הימנית הוצאה מעבר לדופן והורדה לגובה סיפון הנטישה, אך רק שישה אנשים נכנסו אליה.
קצין האלחוט עודד את אשתו לקפוץ לסירה, וכך נשארה יבשה יחסית.
חלק מהאנשים ירדו לסירה בסולם חבלים.
מרבית אנשי הצוות קפצו למים מהסיפון.
קפיצה עם חגורת הצלה מגובה 6 מטר מסוכנת אפילו בים שקט.
לאלה שלא אטמו את אפם חדרו מי-ים לדרכי הנשימה.
אם לא אחזו חזק בחגורת ההצלה קיבלו ממנה מכה שהממה אותם.
האנשים שקפצו לים היו ספוגים במים.
גם האנשים שנמצאו בסירת ההצלה נרטבו מהגשם ומהגלים.
טמפרטורת המים הייתה פחות מ-20 מעלות צלזיוס.
הרוח השורקת הגבירה את הקור, והאנשים שנרטבו חשו תשישות, חלקם עד כדי אובדן הכרה.
בסירת ההצלה, שהייתה ללא פיקוד מוגדר, נעשו טעויות שהפכו לקריטיות במצב הים הסוער:
סדר ניתוק חבלי הסירה השתבש.
אחד מאנשי הצוות ניתק את החבל הקדמי במקום את חבל הירכתיים.
חלק מהאנשים בסירה נבהלו ממדחף האונייה שהמשיך להסתובב וקפצו מהסירה חזרה למים.
מנוע הסירה הופעל ופעל לאחור כדי להתרחק ממדחף האונייה, אך באותו זמן נותק החבל שקשר את ירכתי הסירה.
אותו חבל הסתבך במדחף הסירה ומנע ממנה יכולת תנועה.
הרפסודה הימנית הורדה למים ונמצאו בה ארבעה אנשי צוות.
הרפסודה נקשרה לסירת ההצלה בהתאם לשאיפה להימצא יחד, אך הרוח משכה את סירת ההצלה והרחיקה אותה מהאנשים שבמים.
המחדל גרם להתרחקות הסירה עם הרוח והגלים, והאנשים במים לא הצליחו להגיע אליה.
היות שסירת ההצלה לא התייצבה מול הגלים, היא ספגה טלטולים רבים, שגרמו להתשת כוחם של היושבים בה.
רפסודת ההצלה התהפכה בגלים אך נשארה קשורה לסירת ההצלה.
שני אנשים הצליחו לעבור לסירת ההצלה אך שניים אחרים טבעו.
בתום השלב הקריטי של נטישת מצדה, נותרו בסירת ההצלה 16 איש בלבד מתוך 35 אנשי האונייה.
הטביעה - מצדה שקעה במים עם החרטום כלפי מטה בשעה 10:15 זמן ברמודה, 14:15 שעון גריניץ', כשמדחפה ממשיך להסתובב.
אתר הטביעה היה כ-95 מיל ימי מזרחית לברמודה .
המכונאי הראשי, פרנקו סרצן, סיפר בעדותו כי סגר את ברז הדלק למנוע, ויחד עם הקברניט עזבו שניהם את האונייה ברגעיה האחרונים.
טביעת האונייה יצרה מערבולת, והם נשאבו לעומק גדול.
סרצן היה אדם חזק, ובצעירותו שירת בקומנדו הימי היוגוסלבי, כך שהוא הצליח לעלות על פני המים עם פגיעה בעור התוף בלבד.
הקברניט גרא לוין לא שרד את הסחיפה לעומק, וטבע.
במקום הטביעה שררו תנאי סערה שהתבטאו ברוח חזקה ובגלים גבוהים.
תנאים אלה, בצירוף גשם זלעפות שניתך לפרקים, הקשו מאוד על פעולות ההצלה וגרמו להתמשכותן.
בברמודה לא נמצאו מסוקים שיכלו לחלץ את אנשי הצוות.
כלי ההצלה הקרובים ביותר נמצאו כשעתיים ממקום האירוע.
מטוסים וכלי שיט שונים לקחו חלק בפעולות ההצלה: ארבע אוניות סוחר, מטוס, משחתת, שתי פריגטות, נושאת מטוסים וחמישה מסוקים של צי ארצות הברית.
משמר החופים של ארצות הברית שלח מסוק נוסף מהיבשת שהגיע רק למחרת.
כל אוניות הסוחר בסביבה הקימו קשר ופעלו לפי הנחיות מתאמי ההצלה.
צי ארצות הברית - הפעיל כוחות רבים, אולם עיקר העבודה התבצעה על ידי אוניות סוחר המניפות דגלים שונים שנמצאו בסביבה.
האוניות שהשתתפו בהצלה היו גדולות ויכולת התמרון שלהן מוגבלת גם בים שקט.
בנתוני מזג האוויר הגרועים הן הפגינו עבודת ימאות מקצועית בכך שהצליחו למנוע התנגשויות ביניהן.
אחוות הימאים - ההוצאות הכרוכות בפעילות החילוץ שביצעו אוניות הסוחר וצי ארצות הברית נספגו על ידי המבצעים במסגרת הסכמים בין לאומיים והערבות ההדדית בין הימאים.
אוניית צובר הודית, Damodar Tasaka, בפיקודו של הקברניט אריאל פינטו הייתה בדרכה מארצות הברית לאיטליה כששמעה את קריאת ההצלה ונענתה לה.
מטוס לוקהיד P-3 אוריון כיוון אותה במדויק לאתר הטביעה.
האונייה הגיעה בשעה 11:30 והתקרבה לסירת ההצלה, אך זו הייתה ללא יכולת תנועה.
נזרקו חבלים באמצעות רובה יורה חבל, אך הם לא הגיעו במדויק לסירה ולא נתפשו.
במשך חמש שעות ניסתה דאמודאר טאסאקה להתקרב לסירת ההצלה, אך הניסיונות כשלו בגלל הגלים, הרוח והגשם.
בכל פעם שהאונייה התקרבה ניתכו מכות גל או רוח שהרחיקו את הסירה מהאונייה.
הרפסודה, שעדיין הייתה קשורה לסירת ההצלה, שימשה כמפרש והגבירה את השפעת הגלים והרוח להרחקת הסירה מהאונייה.
הניצולים בסירה היו רטובים ותשושים.
תוך כדי ניסיונות ההתקרבות, בשעה 16:30, התהפכה סירת ההצלה על ידי גל חוזר מדופן האונייה.
מתוך שישה עשר האנשים שהיו בסירה הצליחה האונייה ההודית להציל רק שמונה, כולל הנוסעת מלכה שטייר.
הימאי מיכאל קוצ'אק, שנמצא ליד דופן האונייה, נמשה מהמים במצב אנוש ושבעת האחרים אבדו.
מאמצי ההחייאה של קוצ'אק לא צלחו.
אנשי הצוות ההודים עשו ככל יכולתם להקל על מצבם של הניצולים.
ב-19 במרץ נכנסה דאמודאר טאסאקה לנמל גיברלטר ועמה שמונת הניצולים.
שם הם נפגשו עם יו"ר איגוד הימאים שלמה אביטן ועם אנשי הקהילה היהודית, וערכו תפילה בבית הכנסת.
משטרת גיברלטר ערכה חקירה לגבי הימאי שגופתו הובאה.
למחרת, ב-20 במרץ, הוטסו שמונת הניצולים והגופה ללונדון, וממנה לישראל.
לפי דברי הניצולים בוועדת הבירור: ועוד:
מטוס סיור ימי P-3 אוריון של הצי האמריקני בפיקוד רב-סרן ווין האוול, הגיע ראשון מעל האונייה בשעה 09:42 (זמן מקומי).
הטייס עמד בקשר עם הקברניט וכיוון למקום את אוניות הסוחר בסביבה.
המטוס גם השליך לים רפסודה מתנפחת אך זו נסחפה ברוח ולא ניתן היה לעשות בה שימוש.
המטוס כיוון אונייה לעבר אחד השוחים במים, וכך הוא ניצל.
מסוק Seasprite של הפריגטה פול (USS PAUL) נשלח בעת שהפריגטה יצאה מברמודה.
המסוק איתר במים את קצין המכונה השני פדרו מאניוואנג, וזרק לו טבעת הצלה, אך הגלים דחפו אותו והוא לא הצליח לתפוש בה.
המסוק ניגש בשנית והעלה את המכונאי הראשי פרנקו סרצן.
המרחק הרב וההשתהות בחילוץ גרמו לכך שהמסוק נותר כמעט בלי דלק.
בגלל הים הסוער לא ניתן היה לנחות על סיפון הפריגטה.
המסוק גם לא הצליח להגיע למנחת בית החולים, והוא נחת בשטח הפתוח הראשון שנקרה בדרכו.
משם הובהל סרצן ברכב לבית החולים.
עקב הרוחות, שנשבו בעוצמה של 45 קשר, לא אישרו רשויות צי ארצות הברית למסוק לצאת שוב לאזור האסון.
כלי שיט נוספים שפעלו בהצלה, לפי סדר הגעתם:
האונייה הסינגפורית HIGH SEAS PROMISE הגיעה בשעה 12:30 והצליחה להציל את קצין המכונה פדרו מאניוואנג, למשות גווייה אחת, ולהביאם לברמודה.
אוניית המכולות הנורווגית POLYCREST הגיעה בשעה 13:20 והצליחה למשות מהים את המכונאי הראשון פרנצ'סקו קפקוביץ.
האונייה הגרמנית ERLANGEN EXPRESS הגיעה בשעה 14:30. בהתקרבה גילתה אדם במים.
שני ימאים מתנדבים קפצו למים ומשו את יוסף בניטה שהיה ללא רוח חיים.
במשך שלוש שעות נעשו ניסיונות החייאה, אך ללא הצלחה.
הפריגטה USS PAUL, שנמצאה בברמודה לצורך תיקון דוודים, שלחה מייד את המסוק שלה, שחילץ מהמים את קצין המכונה הראשי והביאו לבית החולים בברמודה.
הפריגטה עצמה הגיעה לאתר הטביעה ב-8 במרץ בשעה 21:00. מפקד הפריגטה סא"ל הרשל קרלסוול קיבל אחריות על ניהול החיפושים.
למחרת עבר הפיקוד לנושאת המטוסים.
הפריגטה המשיכה בחיפושים עד סיומם ביום חמישי בלילה.
ביום שישי 13 במרץ היא נכנסה לנמל ברמודה ועמה שש גופות ימאים שהורדו לחוף בטקס צבאי.
המשחתת מילר (USS MILLER) הגיעה מאוחר בערב ה-8 במרץ וחיפשה עם זרקורים.
הפריגטה USS EDSON הגיעה בבוקר ה-9 במרץ והצטרפה לחיפושים.
נושאת מטוסים USS FORRESTAL הזניקה בבוקר ה-9 במרץ חמישה מסוקים והגיעה בעצמה בצהרי אותו יום.
מסוק משמר החופים הגיע מארצות הברית לברמודה וביצע ב-9 במרץ גיחת הצלה אחת.
א/מ עבדת - אונייה של חברת צים בפיקודו של רב חובל, נמצאה כ-200 מיל ימי מזרחה למקום החיפושים.
האונייה יצרה קשר עם ברמודה אך שוחררה ולא השתתפה בחיפושים.
אבדות הצוות – בסיום פעולות ההצלה התבררו ממדי האסון: עשרים וארבעה מאנשי הצוות, כולל הקברניט לוין, נפטרו מטביעה או מתשישות שנגרמה מ.
רק אחד עשר ניצולים נמשו מהים ונותרו בחיים.
תשע גופות נמשו מהים על ידי המחלצים.
חמישה עשר ימאים אבדו בים.
קברניט האונייה בהפלגה זאת היה רב חובל גרא לוין, בוגר בית הספר הימי בחיפה.
לקברניט היה ניסיון רב שנים בתפעול אוניית צובר והוא הכיר היטב את הקו לארצות הברית מאחר שחצה את האוקיינוס פעמים אחדות בשני הכיוונים.
צוות האונייה היה בתקן מלא וכלל 34 ימאים שהתחלקו בין: מחלקת סיפון, מחלקת מכונה ומחלקת משק.
בין קציני מצדה רב החובל, קצין החשמל, קצין האלחוט והכלכל הראשי היו ישראלים, שאר הקצינים היו זרים.
מרבית אנשי הצוות שאינם קצינים היו ישראלים.
נוסעת - מלכה שטייר, אשת קצין האלחוט, נלוותה לבעלה בהפלגה והוגדרה כנוסעת.
חובל שני מנואל ספדה 33 פיליפינים טבע חובל שלישי אוסקר ס.
מכונאי ראשון פרנצ'סקו קפקוביץ 28 יוגוסלבי ניצל על ידי אוניית הצובר הנורווגית "Policrest" והמשיך להפליג באוניות צים.
ריוס 44 ספרדי טבע מכונאי שני פדרו מאניוואנג 45 פיליפיני ניצל על ידי האונייה הסינגפורית "High Seas Promise" הובא לנמל ברמודה.
מלצר אילן הורוביץ22 ישראלי טבע מגיש זכי חודידה 25 ישראלי ניצל מגיש גבריאל בן שבת 24 ישראלי טבע
לאחר הטביעה 13 מנשות הימאים נשארו עגונות, כעבור שנה, אחת מהם ביקשה להינשא, ופנתה לבית הדין, הם הפנו אותה לרב הראשי לישראל שלמה גורן שבחן את המקרים, ופסק להתיר מעגינותן את כל הנשים משום שאין סבירות שיש ניצולים נוספים, מהטעמים הבאים:
מעל חמישה ימים טסו מטוסים אמריקאים מעל האונייה ולא גילו בה ניצולים.
מומחים ברפואה הימית בדקו את טמפרטורת המים ומצאו שהיו קרים, ואדם היה יכול להחזיק בהם מעמד לכל היותר 16 שעות.
האזור גדוש בכרישים שהיו אוכלים גם את הניצולים.
אם היו ניצולים הם היו יוצרים קשר עם קרוביהם.
בקורת מסמכי האונייה – כמקובל במקרי נזק לאונייה נבדקים מסמכי האונייה במשרדי החברה ובמנהל הספנות והנמלים.
כשירות האונייה נבדקה על ידי מפקחי מרשם לוידס לפי מתכונת הבדיקות הקבועה.
בשנים 1979 – 1980 נמצאו הבדיקות תקינות, ומצדה שמרה על סיווגה הגבוה.
בחודש פברואר 1981 חידש מנהל הספנות והנמלים את רישיון השיט של האוניה.
חקירה בצים - לחברת צים היה חשוב להראות למבטחים שלא הייתה התרשלות מערכתית כל שהיא מצידה בהפעלת האונייה.
היועץ המשפטי של החברה, עו"ד גדעון גורדון, נשלח לברמודה, ואת ממצאיו ערך בתזכיר.
בנוסף לאובדן האונייה והמטען, צים הייתה צפויה לתביעה אזרחית ממשפחות הנספים.
בדיקת מפקח ימי - ראש מנהל הספנות והנמלים, שבתאי לוי, שלח את המפקח הימי רב חובל חיים הררי לברמודה לקיים בדיקה של האירוע.
הררי רשם עדויות מפיהם של כ-10 עדים, ריכז עדויות שנגבו במשטרת ברמודה ואסף העתקים של רישומי מברקים ושיחות שנוהלו על ידי משמר החופים של ארצות הברית ותחנת רדיו ברמודה.
בעודו בברמודה המליץ הררי להקים ועדת בירור.
ועדת בירור מטעם שר התחבורה
בעקבות המלצתו של הררי, מינה שר התחבורה חיים לנדאו ביום 24 במרץ 1981 את: .
יושב ראש הוועדה היה היועץ המשפטי לממשלה לשעבר משה בן זאב.
חבריה האחרים היו: אינג' יצחק שכטרמן - מהנדס אוניות, אלוף בנימין תלם - מפקד חיל הים לשעבר ורב חובל מרדכי קופר.
עו"ד דנה רוזנפלד שהייתה היועצת הקבועה של מנהל הספנות והנמלים, שימשה כמרכזת לפעילות הוועדה.
הדו"ח שהגיש ר/ח הררי ב-26 במרץ היווה בסיס ראשוני לעבודת הוועדה.
ועדת הבירור שהוקמה לבדיקת האסון לא הייתה ועדת חקירה משפטית, ולא היו לה סמכויות של ועדה משפטית.
הוועדה שמעה עדויות אך לא עסקה בחקירות וחקירות נגד כדי למצוא אשמים.
באווירת האבל ששררה בעקבות האסון, ייחסה הוועדה חשיבות רבה להליך בירור מהיר שיוביל למסקנות בזמן קצר.
הוועדה קיימה עשרות ישיבות שחלקן היו פתוחות לקהל.
הוועדה שמעה עדויות מניצולים, אנשי צים ואחרים.
חברי הוועדה ראו תמונות שצולמו על ידי מטוסי צי מארצות הברית וצוות מצדה.
היא קיבלה תזכירים מעורכי דין, כולל חוות דעת של מהנדס האוניות ד"ר דן חושי.
לא הוצגו בפניה טענות כנגד כשירות האונייה, ועל כן נציג חברת הסיווג מרשם לוידס בארץ, אינג' שלמה טסלר, לא נדרש להופיע בפני הוועדה.
בירורי הוועדה העלו שתהליך הטביעה החל בחדירת מים לקדמת האונייה, שקרתה לכל המאוחר בליל שבת 6 במרץ.
החדירה הייתה מהמאווררים החתוכים בסיפון.
בעדותו בפני הוועדה חיווה קצין המכונה הראשי דעתו כי המים חדרו למחסן חרטום ולתעלת הכבלים דרך פתחי הכניסה אליהם הנמצאים בתוך ביתן החרטום שנפרץ.
הסבירות שהמים חדרו למחסנים מתחתית האונייה לא נפסלה אך לא יחסו לה משקל רב.
בתזכיר שהגיש עו"ד גורדון בשם צים עולה בקורת על המחדל של אי ביצוע מדידת גובה נוזלים בשיפולי המחסנים בשבוע שקדם לטביעה.
אם חדירת המים התרחשה בצורה הדרגתית, היו מבחינים בכך בעת ביצוע הבדיקות וניתן היה לנקוט בפעולות בקרת נזקים למניעתה.
אך תיאור המקרה מעלה סבירות רבה יותר לכך שחדירת המים התרחשה בלילה אחד ולכן הבדיקה לא הייתה מגלה זאת.
קציני הסיפון שלא תפקדו - מעדויות הניצולים בפני הוועדה ותלונות שהופנו כלפי הנהלת צים, עולה ששלושת קציני הסיפון במצדה, שהיו מאומות העולם, לא תפקדו בעת הנטישה.
עו"ד גורדון נמנע מלהתייחס ישירות לעובדה שכל קציני הסיפון היו זרים ולכך שהם הסתפקו במילוי משימות מוגדרות ולא גילו יזמה במצב החירום.
גורדון הזכיר שבאומות העולם יש ימאים מנוסים במשפט הסיום הוא כתב ש
ועדת הבירור הגישה את מסקנותיה לשר התחבורה ב-28 במאי 1981. דו"ח הוועדה נפתח במשפט:
לדעת הוועדה, ההימנעות מבדיקת תחתית האונייה לאחר הנגיעה בקרקע הייתה טעות של חברת צים.
הוועדה קבעה כי הקברניט שגה בכך שלאחר כניסת המים למחסן מספר 1 הוא המשיך להפליג עם חרטום ניזוק לתוך הים ולא פנה לאחור כדי לתת הזדמנות לפעולות בקרת נזקים.
כן הסיקה הוועדה כי הקברניט היה צריך להקדים את הודעת האזעקה Mayday.
הוועדה קבעה שמערך גיבוי מקצועי לקברניט היה יכול להיות לעזר רב.
על כן המליצה הוועדה לחברת צים - שהפעילה באותם ימים 55 אוניות - להקים מוקד שיקיים בקרה על כל אוניות החברה, יאויש באופן רצוף, ויגיש סיוע מקצועי ניהולי במצבי חירום.
כל זאת מבלי להמעיט באחריותו וסמכויותיו של הקברניט בים:
שדרוג אמצעי ההצלה - המלצה נוספת של הוועדה לצים הייתה לחדש את ציוד ההצלה ולשפר אותו ולא להסתפק בדרישות המינימום שנקבעו באמנות הבינלאומיות.
הוועדה לא התייחסה כלל לעניין חוסר התפקוד של קציני הסיפון הזרים.
מעקב אגף הספנות - לאחר פרסום דו"ח ועדת הבירור נמשכה הפעילות באגף הספנות.
ראש אגף שבתאי לוי הוציא טבלת מעקב על יישום המסקנות.
העמדת אוניות ישנות - אף כי ועדת הבירור לא הציגה התייחסות למצב הטכני של האונייה ולכאורה הייתה כשירה טכנית.
הגבירה חברת הסיווג מרשם לוידס את תשומת הלב שניתנה לאוניות הצובר בנות גילה של מצדה.
ההשקעה שנדרשה כדי לעבור בהצלחה את המבדקים לקבל כשירות לאטימות המחסנים וחוזק המבנה הייתה רבה בכסף וארוכה בזמן עבודה.
אילת נגרטה בשנת 1982 ותמנע נגרטה בשנת 1983.
לקחים תפעולים ארגוניים - אירוע הטביעה ומסקנות ועדת הבירור הביאו להחמרה של הוראות הבטיחות באוניות הסוחר ולשיפור אימוני ההצלה של צוותיהן.
חברת צים חיזקה את מערך ניהול הצי והקימה חדר חירום באחריות המפקח הימי הראשי.
שיפור ציוד ההצלה - ההמלצה לשיפור ציוד ההצלה יושמה במידה מועטה ביותר.
האוניות הישראליות מצוידות בסירות ואמצעי הצלה לפי התקנים המחייבים באמנות בינלאומיות ולא יותר מכך.
רשות הספנות והנמלים לא הוציאה בעקבות דו"ח ועדת הבירור הוראה המחייבת להצטייד באמצעי הצלה משופרים.
וזאת להבדיל ממדינות אחרות כמו אוסטרליה שכך דורשות.
בחיל הים הישראלי - דו"ח הוועדה אומץ על ידי מפקד שייטת ספינות הטילים בחיל הים דאז אל"ם אריה רונה שחייב את קציני ספינות הטילים לקרוא בו.
בשנת 1995 מונה אריה רונה לעמוד בראש רשות הספנות והנמלים.
הלקחים שלמד מאירוע הטביעה הנחוהו גם בתפקידו זה.
בין היתר, יזם ופעל לחקיקה המחייבת איוש אוניות צי הסוחר הישראלי בקציני ים ישראלים.
תנאי סערה בים ואחריות הקברניט
מזג האוויר הוא הגורם המשפיע ביותר על תוצאה של טעויות, תקלות או אסונות בעת מצבי חירום בלב ים.
במזג אוויר סוער בים, טעות שנעשית אינה בת תיקון.
כל תקלה קטנה עלולה להוביל להתדרדרות קטלנית, ולגרום למספר רב של נספים.
רבי חובלים ותיקים חלוקים בדעותיהם האם ניתן היה להציל את מצדה או שתנאי הים הסוער היו גורמים לטביעתה בכל מקרה.
מספר ימים לפני שוועדת הבירור לטביעת מצדה הגישה את מסקנותיה, טבעה אוניית צים שקמה בדרום הים האדום.
באונייה הותקנה מערכת מי נטל שיצאה משליטה והאונייה קיבלה נטייה חזקה על צדה שבסופה ירדה למצולות.
הים השקט אפשר לאנשי הצוות לעבור בצורה מסודרת לסירות ההצלה, והם נאספו כמה שעות מאוחר יותר על ידי אונייה שוודית Marina שהגיעה למקום.
אחריות הקברניט - במקרי טביעה או נזק האחריות תמיד תהיה על הקברניט.
עקרונות הביטוח הימי מבוססים על הידיעה שהים צופן בחובו סיכונים רבים.
ידוע שגם קברניט מנוסה וצוות מיומן עלולים לטעות.
לכן הביטוח מכסה טעויות בשיקול הדעת ובתפקוד של הקברניט, ואפילו התרשלות של צוות האונייה.
עם זאת, הביטוח אינו מכסה הזנחה בפיקוח או מחדל בהשקעת אמצעים לכשירות אם הם נעשו על ידי הנהלת החברה ביבשה.
על כן בכל תאונה ימית הנטייה היא להשית את האחריות על קברניט האונייה ולא על הנהלת החברה.
אזכרה ותפילה - ב-19 במרץ 1981 הגיעה האונייה ההודית Damodar Tasaka לגיברלטר עם הניצולים.
בבית הכנסת המקומי נערכו תפילות לזכר הנספים ונאמרו ברכות תודה על ההצלה.
בתפילות השתתפו אנשי הקהילה היהודית במקום ושלמה אביטן מזכיר איגוד הימאים ה.
אזכרה במלאת שלושים לאסון - נערכה עצרת ברחבה שלפני בנין הנהלת צים בהשתתפות השר דוד לוי וראש העיר חיפה אריה גוראל.
ברל רפטור נשא דברים בשם דירקטוריון חברת צים.
הרבנים שאר ישוב כהן ובקשי דורון קראו תהילים.
באותה עת ממש נערכו טקסי אזכרה בכל אוניות צים באשר הן.
משחק כדורגל - קבוצת הכדורגל מכבי חיפה יזמה משחק הנצחה שכל הכנסותיו הוקדשו לזכר ימאי מצדה.
אתר הנצחה - בעקבות טביעת מצדה ביקש איגוד הימאים מעיריית חיפה להקים אתר הנצחה.
אתר ההנצחה לימאי צי הסוחר הוקם בתוך גן מצפור יורדי הים על מדרון הכרמל בפינת הרחובות וינגייט ושדרות קיש.
ביום השנה לטביעת מצדה מתקיימת באתר אזכרה.
טבלת הנצחה עם תמונות הנספים מוצבת דרך קבע בכניסה של בניין הנהלת של חברת צים.
חגורת הצלה מהאונייה מצדה מוצגת במרכז המבקרים בגן הלאומי מצדה.
שיר אבל – חיים למברגר חיבר שיר אבל על מצדה ואנשיה.
אזכרה לנופלים על כיבוש הים - על מצבת החללים בבית הספר לקציני ים בעכו חקוקים שמות בוגרי בית הספר שאבדו במערכה לכיבוש הים.
שמם מוזכר במסגרת האזכרה השנתית לחללי מערכות ישראל.
גם רב חובל גרא לוין מוזכר.
החיים נמשכים -- הניצולים תיארו את אומץ ליבה ותושייתה של מלכה שטייר אשת קצין האלחוט.
בתחילת מצב החירום שימשה כמקשרת בין בעלה בחדר האלחוט ובין הקברניט בגשר.
לאחר שהוקפצה לסירת ההצלה הושיטה יד לאנשים במים וסייעה להם לעלות לסירה.
היא גם עודדה את האנשים והפיחה בהם תקווה.
לאחר שהסירה התהפכה שהתה במים באפיסת כוחות, ולא הצליחה לתפוש את גלגל הצלה שנזרק לעברה.
היא הועלתה לאונייה המצילה בידו של החובל השני ההודי שירד לתוך הגלים ומשה אותה.
ועדת החקירה התרשמה מאוד מעדותה של גב' שטייר.
אף שהיא הייתה שרויה באבל אישי ונתונה בטראומה קשה, עדותה הייתה ברורה, מקיפה, מועילה ומכובדת.
ב-9 בנובמבר 1981 ילדה גב' שטייר את עודד, בנו של קצין האלחוט אברהם דוד שטייר.
במלאת 40 שנה לאסון מצדה, ערך עיתונאי "ידיעות אחרונות", ליאור בן עמי, מפגש מיוחד עם ניצולי מצדה הישראלים שנותרו בחיים, בהם איברהים זובידאת, רוברט בן אבו, מוטי הרמן, זכי חודידה ומלי שטייר, זאת לאחר שלא נפגשו יחד מאז האסון.
במהלך המפגש גילתה שטייר שביקרה את הקברניט ההודי אריאל פינטו, ואף התארחה בביתו בגואה.
"כשנפגשנו הוא בכה", סיפרה, "הוא אמר: 'יכולתי להציל את כולכם'".
במהלך 2018 הקברניט פינטו הלך לעולמו.
|12 באוגוסט 1960||חיפה||רישום במרשם האוניות הישראלי|| א/מ 101
|1965||קיוטו יפן||הארכת גוף האוניה ב-41 מטר ||שני מחסנים נוספים, הגדלת יכול מעמס ב-8,000 טון.
|מאי 1979||רוטרדם הולנד||טיפול ובקורת גוף האוניה במבדוק|| כולל בדיקות ריתוכים
|יולי –דצמבר 1980||חיפה||בדיקות ציוד בטיחות תקופתיות||האוניה ומערכותיה תקינות וכשירה להפלגה
|16 בפברואר||נמל אשדוד||יציאה מהנמל||נגיעה בקרקעית מצפון לנמל והמשך הפלגה
|17 בפברואר||מזרח הים התיכון||נערכו בדיקות ||מברק לצים שהכול תקין וממשיכים בהפלגה
|19 בפברואר ||מרכז הים התיכון||נערכו בדיקות מכונה וכלליות||מברק לצים מזג אוויר גרוע מאוד, מצב טכני הכול בסדר
|23 בפברואר||מעבר גיברלטר|| פניה לכיוון מדירה ||מזג אוויר נוח טיפולים ועבודות בסיפון.
|24-פברואר -6 במרץ ||באוקיינוס האטלנטי||הפלגה בקורס מערבי נגד הגלים ||מזג אוויר גרוע
|6 במרץ||באוקיינוס האטלנטי ||מזג אוויר גרוע הפלגה נגד הגלים ||כבש האונייה בצד ימין נסחף מהסיפון לים.
|7 במרץ שעה 02:30||מערב האוקיינוס האטלנטי ||מים בלחץ בתעלת הצנרת||הפעלת שאיבה, משאר המיכלים אין יניקה משמעותית
|7 מרץ אור ראשון||מערב האוקיינוס האטלנטי||גילוי נזקים ומחסן מס 1 מוצף||החלטה להמשיך לכיוון ברמודה נגד הגלים
|8 במרץ 07:30|| מזרחית לברמודה|| התברר שמחסן 2 מוצף||הוראת "היכון לנטישה" ושידור הודעת מצוקה בינלאומית Mayday.
|8 במרץ 10:00||מזרחית לברמודה||מחסן 3 מוצף||הוראה לנטישת האונייה
|8 במרץ שעה 11:30 ||אתר הטביעה||האונייה ההודית דאמודאר טאסאקה הגיעה||מנסה לקשור את סירת ההצלה ולא מצליחה
|8 במרץ שעה 16:30||אתר הטביעה||הסירה נהפכה ושמונה אנשים טבעו||האונייה ההודית הצליחה למשות 8 ניצולים וגופה אחת.
|19 במרץ||גיברלטר|| האוניה ההודית דאמודאר טאסאקה הגיע עם הניצולים||התקבלו על ידי הקהילה היהודית וערכו תפילה בבית הכנסת
|12 במרץ בערב||אתר הטביעה||הכרזה על סיום החיפושים אחר ניצולים||האוניות משוחררות לדרכן.
|13 במרץ||נמל ברמודה||הפריגטה USS PAUL מביאה שש גופות הנספים לחוף בטקס צבאי|| זיהוי בחדר המתים ומשלוח הגופות לניו יורק.
|24 במרץ ||ירושלים||שר התחבורה חיים לנדאו ממנה ועדת בירור לטביעת האונייה מצדה||ועדה מנהלית ולא ועדת חקירה משפטית.
|26 במרץ||חיפה||ר/ח בכיר חיים הררי מגיש את דו"ח הבדיקה||המליץ למנות ועדת חקירה
|6 באפריל||רחבת בנין צים בחיפה||טקס אזכרה ממלכתי במלאת 30 לאסון הטביעה.||בהשתתפות השר דוד לוי וראש העיר חיפה אריה גוראל.
|28 במאי 1981||ירושלים||ועדת הבירור לעניין טביעת המצדה מוציאה סיכום ||נמסר לשר התחבורה חיים לנדאו.
רשימת האנשים שהיו מעורבים לפי סדר הופעתם באירוע.
טביעות החותם של הלגיון השישי פראטה הן טביעות חותם שהותיר הלגיון הרומאי על גבי לבנים ורעפים שייצר כחלק מתפקידו בעת שהותו בארץ ישראל במאות ה-2 וה-3 לספירה.
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון השישי פראטה נתגלו בצפון הארץ, בעיקר בלגיו, וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני.
טביעות החותם של הלגיון השישי, הכוללות את השם של הלגיון השישי "פראטה" בלטינית, ידועות מאז תחילת המאה ה-20. כאשר דוגמה לטביעה כזו פורסמה על ידי גוטליב שומכר בספרו על לגיו.
בשנת 1974 פרסם דן בהט טביעת חותם שנמצאה על גבי לבנה במערכת מסתור חורבת חזון ליד מע'אר.
בחפירות שנערכו בכפר חנניה אוזכרו מציאת רעפים הטבועים בטביעות של הלגיון השישי פראטה, אולם הם לא פורסמו עד היום (2011).
לראשונה נערך דיון רציני וקטלוג של טביעות החותם על ידי יותם טפר בעבודת התזה שלו על מחנה הלגיון השישי פראטה בלגיו.
בית היוצר של הלגיון השישי פראטה
בדיקות פטרוגרפיות שערך פרופ' יובל גורן מאוניברסיטת תל אביב לרעפים של הלגיון השישי, הראו כי כולם נעשו מסוגי טין האופייני לאזור מגידו ונחל קיני.
דבר זה דומה לבית היוצר של הלגיון העשירי שנחשף בגבעת רם, שגם הוא נמצא לא רחוק ממחנה הלגיון בירושלים.
טפר משער כי בית היוצר הוקם על ידי הלגיון השישי בקרבת מחנה הלגיון שעל גדת נחל הקיני ובו ייצרו רעפים ולבנים.
תפוצת חומרי הבנייה של הלגיון השישי
לבנים ורעפים עם טביעות חותם של הלגיון השישי נתגלו בלגיו וסביבתה, וכן במקומות לא רבים בארץ ישראל בשימוש משני, להלן תפוצת המקומות שבהם נתגלו טביעות חותם של הלגיון השישי על גבי לבנים ורעפים:
לגיו - מפקדת הלגיון השישי פראטה ישבה במחנה בלגיו, באזור צומת מגידו של ימינו.
אזור זה היה מקום אסטרטגי על הדרך קיסריה - בית שאן, בשיפולים הדרומיים של עמק יזרעאל.
ממפקדת הלגיון נסללו בשנת 120 לספירה כבישים לבירת הפרובינקיה - קיסריה, לציפורי, לסקיתופוליס (בית שאן), ולפטולמאיס (עכו).
באזור המשוער של מפקדת הלגיון (גבעת אל מאנך), נמצאו כתובות, רעפים הטבועים בטביעות הלגיון, מטבעות בהם טביעות משנה של הלגיון וציוד צבאי רומי.
שומכר פרסם רעף שנמצא ממזרח לתיאטרון בלגיו עם טביעת חותם של הלגיון השישי.
לגיו (גבעת המשטרה) - בחפירות שנערכו בגבעת המשטרה בבית הכלא במגידו נמצאה וילה רומית, שנבנתה על בסיס כפר יהודי קדום.
באתר נמצאו רעפים של הלגיון השישי פראטה.
כפר חנניה - בכפר חנניה נמצאה שכבת רעפים, שגודלה 8X18 מטר.
חלק מהרעפים נושאים טביעה של הלגיון השישי 'פראטה' בצורה LEGVIF, דבר המראה כנראה על קיומו של מתקן צבאי באזור זה, למרות זאת הרעפים לא התגלו בזיקה לשכבה ארכאולוגית אלא כשפכים.
חורבת חזון - במערכת מסתור הר חזון ליד הכפר הערבי מעאר, נמצאה לבנה שעליה טביעה של הלגיון השישי, במערכת המסתור התגלו חרסים מהמאה השנייה והשלישית לספירה השייכים לסוג הגלילי.
אח"י דַּקָּר הייתה צוללת בשירות חיל הים הישראלי, שטבעה בכ"ד בטבת ה'תשכ"ח, 25 בינואר 1968, בדרכה מבריטניה לישראל וכל 69 אנשי צוותה נספו.
שרידי הצוללת ומקום טביעתה נתגלו רק בשנת 1999. הצוללת שירתה במקור כאוניית הוד מלכותה טוטם (HMS Totem), בצי הבריטי.
ב-1965 רכשה ישראל את הצוללת, והיא קיבלה את מספר חיל הים צ-77, שופצה במספנות פורטסמות', אוישה בצוות ישראלי שאומן בידי הצי הבריטי, ויצאה לדרכה לישראל ב-9 בינואר 1968.
דיווח המיקום האחרון התקבל מהצוללת ב-24 בינואר 1968 בשעה 6:00 בבוקר מדרום לקצה המזרחי של כרתים, והשדר האחרון התקבל ממנה 18 שעות מאוחר יותר.
המידע וההערכות על הסיבות לאובדנה לא פורסמו, והפרשה נבלעה כתעלומה וכטראומה לאומית.
כשנה לאחר טביעתה התגלה אחד ממצופי החירום של הצוללת בחוף ח'אן יונס שברצועת עזה.
מסקנות שגויות מניתוח ממצאי המצוף ומקום הימצאו הובילו לחיפושים אחריה בחופי מצרים ובים האגאי, ולהאשמות לגבי הטבעתה בידי צבאות אויב, בעיקר צבא מצרים, אך אלה לא העלו דבר.
בגמר המלחמה הקרה ניאות אדמירל ג'רמי בורדה להעמיד את יכולות החיפוש והאיתור במים עמוקים שפותחו על ידי צי ארצות הברית למציאת הצוללת אולם גם אמצעים אלו לא סייעו באיתור הצוללת.
בהמלצת הצי האמריקאי בוצעה התקשרות בין חיל הים לחברת "נאוטיקוס" האמריקאית המתמחה באיתור ומחקר במים עמוקים, החיפושים שבו והתמקדו בקטע הנתיב שבו אבד הקשר עמה.
ב-28 במאי 1999, למעלה מ-31 שנים לאחר היעלמותה, נמצאו וזוהו שרידיה של ה"דקר" על קרקעית הים בעומק של כשלושה קילומטרים, על נתיב השיט המתוכנן לחיפה, במרחק של 485 קילומטרים מיעדה של הצוללת.
באתר מציאת שרידי הצוללת בוצע באוקטובר 2000 מחקר מקיף, האתר תועד בקפידה וממצאיו נותחו, גשר הפיקוד, מדי אחד מאנשי הצוות, בית מצוף ההנצלה וחלקי צוללת נוספים נשלו לצורכי מחקר והנצחה.
אח"י "דקר" (שנקראה על שם הדג דַּקָּר – בשמו העממי לוקוס), הייתה במקורה צוללת מסדרת צוללות מדגם T.
מסדרה זו נבנו 55 צוללות, ושמות כולן החלו באות T, כשמה של הסדרה (כמקובל בצי המלכותי הבריטי).
הצוללת נבנתה עבור הצי המלכותי הבריטי והושקה ב-28 בספטמבר 1943 בשם אה"מ טוטם (HMS Totem).
הצוללת נכנסה לשירות בתחילת 1945. בתום מלחמת העולם השנייה, הושבתו מרבית הצוללות מהסדרה.
אלה שנשארו בשירות, ובהן "טוטם", יועדו למשימות מעקב ולחימה בצוללות סובייטיות.
לצורך כך, עברה הצוללת שיפוצים נרחבים בשנות ה-50 במספנות צ'טהם.
השיפוצים כללו הארכת גוף הלחץ, הסרת תותח הסיפון, הסרת צינורות טורפדו חיצוניים, הוספת מצברים, התקנת שני מנועי דיזל חדשים, ועיצוב חדש של גשר הצוללת.
ב-1964 נחתמה עסקה בין ישראל לבין בריטניה, שבמסגרתה נרכשו שתי צוללות מדגם T, אה"מ "טרפין" (Turpin) ו"טוטם".
בהמשך צורפה לעסקה צוללת שלישית, אה"מ "טרנצ'ן" (Truncheon).
טרפין וטוטם שופצו במספנת הצי הבריטי בעיר פורטסמות', ושמן שונה לאח"י לווייתן ואח"י דקר, בהתאמה.
הצוללת השלישית שופצה בישראל ושמה שונה לאח"י דולפין.
הפיקוד על 'אח"י דקר' נמסר לידי רס"ן , בוגר קורס חובלים ד'.
רענן היה קצין מוערך, ששירת קודם לכן כסגנו של סגן-אלוף יוסף דרור, בעת שהיה מפקד הצוללת הראשונה אח"י תנין.
רענן התבלט גם במסגרת הנהלים הייחודיים המסדירים את תפעול הצוללת וחיי צוותי הצוללות; נהלים אלה מחייבים משמעת הדוקה יותר מזו הנהוגה בשאר ספינות חיל הים.
השיפוץ הושלם במלואו, וכלל ניסויי ים בפורטסמות'.
בגמר השיפוץ נמסרה דקר לידיים ישראליות.
נס השירות הפעיל הונף על דקר ב-10 בנובמבר 1967.
ביזמת מפקד שייטת הצוללות סא"ל הדר קמחי תואמה פגישה בתעלה האנגלית עם ספינת הסער הראשונה אח"י מבטח שיצאה משרבור.
הצוללת הפליגה מפורטסמות' לבסיס השייטת הבריטית בנמל Faslane בקרבת גלאזגו שבסקוטלנד שם קיימה סדרת אימוני בפיקוח בריטי.
בחינת הסיום של אימוני ההיבנות כללה תרגול של 36 שעות בנוכחות מפקד הבסיס הבריטי ומפקד שייטת הצוללות הדר קמחי.