tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחודש החמישי היא השתחררה מפני שגילו שהיא חולה במחלת הסרטן.
היא עברה עשרות ניתוחים והיא כיום נכה עם כיסא גלגלים.
בעונה 5, מילר מביאה את הקבוצה ללוס אנג'לס כדי לעזור לבנות את המוניטין שלה.
בעונה השישית והשביעית הקבוצה ממשיכה בסטודיו בלוס אנג'לס.
בעונה 6, מילר נתבעת משפטית ומחליטה להקים להקת קטנטנות תחרותית.
כל שבוע בתוכנית, מילר משתמשת בפירמידה כדי להציג את מי שהיא מרגישה שהופיעה הכי טוב בעיניה, ומבססת זאת על התנהגות, הופעות קודמות ומי צריכה שיפור.
מילר מעולם לא השתמשה בפירמידה בסטודיו שלה לפני רקדניות קטנות, וכשפעם נשאלה על כך אמרה "לעולם לא עשיתי דבר כזה, זה לא קשור אליי.
זאת התוכנית, הם באו עם כל התהליך".
הפירמידה משתנה כל שבוע, וההתנהגות של האמהות ממשיכה להיות גורם במיקום הבנות בפירמידה.
הסטודיו של אבי לי מילר
אבי לי מילר היא המנהלת של Reign Dance Production (לשעבר: Maryen Lorrain Dance Studio), המשמש את Abby Lee Dance Company, שהיא הבעלים שלה והכוריאוגרפית הראשית.
לאבי יש רקדניות מועדפות והיא לא מפחדת להראות זאת לכולם ואת הפרשי היחס שהיא נותנת לאהובות עליה (למשל מאדי) לפחות אהובות (למשל ג'וג'ו או ניה).
ג'יאנה מרטלו היא מדריכה בסטודיו המתמחה בכל הסוגים הכוללים לירי ועכשווי, ובנוסף היא כוריאוגרפית מסייעת לקבוצת התחרויות של הסטודיו.
אמהות ורקדניות קבוצת בוגרות – עונות 1–7:
מליסה גיסוני היא אמא של מאדי (מאדי זיגלר), רקדנית לירי/סטפס/מודרני, ומקנזי (מקנזי זיגלר), רקדנית אקרו/ג'אז/היפ-הופ.
מאדי הגיעה לתוכנית כשהיא הייתה בת שמונה, היא נחשבת לרקדנית הכי טובה על ידי אבי והיא הרקדנית המועדפת עליה.
מקנזי הגיעה לתוכנית בגיל 6. לפני התוכנית הבנות של גיסוני למדו תחת ההדרכה של מילר.
הבנות של גיסוני עזבו במהלך העונה השישית.
כריסטי לוקסיאק היא אמא של קלואי, רקדנית לירי/עכשווי/בלט.
לפני התוכנית בתה של לוקסיאק למדה תחת הדרכתה של מילר.
לאחר פרישתה מהתוכנית המשיכה לרקוד בסטודיו 19 בקרנברי טאונשיפ, פנסילבניה, ולאחר התחרות הארצית של העונה השביעית חזרה להתחרות עם חברותיה מהקבוצה של מילר, אמנם לא תחת הדרכתה.
קלי היילנד היא אמא של ברוק, רקדנית אקרו/לירי, ופייג' רקדנית אקרו/ג'אז.
לפני התוכנית הבנות של היילנד למדו תחת ההדרכה של מילר.
כיום שתיהן לא עוסקות בריקוד.
הולי פרייז'ר היא אמא של ניה, רקדנית ג'אז/מודרני.
לפני התוכנית הבת של פרייז'ר למדה תחת הדרכתה של מילר.
ג'יל ורטס היא אמא של קנדל, רקדנית ג'אז/מודרני/לירי.
לפני שהצטרפה לסטודיו של מילר בעונה 2, הבת של ורטס למדה ב-Rogers Dance בפיטסבורג ובסטודיו 19 בקרנברי טאונשיפ בפנסילבניה.
כריסטי ריי היא אמא של אייז'ה, רקדנית ג'אז.
הצטרפה לקבוצה בעונה 3 ופרשה בסופה.
לפני התוכנית היא הופיעה בעונה הראשונה של AUDC.
קירה גירארד היא אמא של קלאני (קלאני היליקר), רקדנית אקרו/לירי/מודרני.
היא למדה בסטודיו Club Dance, באריזונה לפני שהצטרפה לסטודיו של מילר בעונה 4. גירארד והבת שלה הופיעו בעונה 2 של AUDC.
ג'סלין סיווה היא אמא של ג'וג'ו, רקדנית ג'אז/מודרני.
לפני שהצטרפה לסטודיו של מילר בעונה 5 למדה בנברסקה.
סיווה ובתה הופיעו בעונה 2 של AUDC.
סיווה עזבה במהלך העונה השישית.
אשלי אלן היא אמא של ברין רומפלו, רקדנית לירי/מודרני.
למדה בסטודיו Club Dance באריזונה.
יולנדה וולמסליי היא אמא של אליאנה, רקדנית לירי מדנבר, קולורדו.
הצטרפה במהלך העונה השישית (הצטרפה קודם לקבוצת הקטנטנות ורק לאחר מכן לקבוצת הבוגרות).
סטייסי קטצ'מן היא אמא של ליליאנה, רקדנית אקרו מצפון-קרוליינה.
ג'יימי קייס היא אמא של מייסי, רקדנית היפ-הופ.
אמהות ורקדניות קבוצת בוגרות - עונה 8:
טרישיה פארר היא אמא של בריידי, רקדן בלט ממיאמי, פלורידה.
במהלך העונה עזבו את התוכנית לאחר שההעדפה של מילר כלפי בריידי גרמה למתח בין האימהות.
בריידי הוא הזכר הראשון בצוות התחרות של אליט ג'וניור.
אן קולין היא אמא של האנה קולין, רקדנית לירי מניו אלבני, אינדיאנה.
ג'ואן פאולנטוניו היא אמא של ג'יאנינה פאולאנטוניו, רקדנית לירית ומחזות זמר מאוקהרסט, ניו ג'רזי, שגילמה את אמנדה טריפ במחזמר מטילדה בברודוויי.
היא גם הופיעה ב"האמן הגדול מכולם".
מישל ג'ורג'יאנה היא אמא של שרה ג'ורג'יאנה, רקדנית אקרו עכשווית מפיטסבורג, פנסילבניה.
בהמשך העונה עזבו את התוכנית לאחר שנאמנותן לתוכנית הוטלה בספק.
אשלי הוסבאך היא אמה של פרסלי הוסבאך, רקדנית מחזות זמר עכשווית ממזרח הנובר, ניו ג'רזי.
ארין קריסטיץ' היא אמא של סוואנה קריסטיץ', רקדנית מחזות זמר עכשווית מלאס וגאס, נבדה.
בהמשך העונה עזבו את התוכנית לאחר שנודע להן כי אליאנה וולמסי (יריבתה של סואנה) חוזרת לתוכנית.
אדריאנה סמית היא אמא של קמרון סמית', רקדן ג'אז עכשווית מפיניקס, אריזונה.
בהמשך העונה עזבו את התוכנית לאחר שאבי החליטה כי קמרון לא מתאימה לקבוצה.
לקישה סמואלס היא אמה של פריז מור, רקדנית מחזות זמר עכשווית מג'קסונוויל, צפון-קרוליינה.
הצטרפו בעיצומה של העונה כדי להחליף את אליאנה.
אמהות ורקדניות קבוצת קטנות (מיני'ס):
קרי היא אמא של פייטון, רקדנית אקרו שהצטרפה לעונה השישית.
הבנות עזבו בתחילת העונה השביעית.
מרי אוון היא אמא של אליסה, רקדנית ג'אז שהצטרפה בעונה השישית.
הבנות עזבו במהלך העונה השישית.
סארי לופז היא אמא של אריאנה, רקדנית לירית שהצטרפה בעונה השישית.
השתיים עזבו בתחילת העונה השביעית.
טיפאני אולאדי היא אמא של אלקסיס, רקדנית ג'אז שהצטרפה בעונה השישית.
Candy Apples Dance Center סטודיו מקנטון, אוהיו בבעלות קטי נסביט-שטיין, האויבת המושבעת של אבי, אמא של ויויאן, שרקדה עם ALDC בעונה הראשונה.
Studio Bleu Dance Center סטודיו מאשבורן, וירג'יניה, מנוהל על ידי גלוריה המפטון, אמא של קאלי, שרקדה עם ALDC בעונה 3.
Thrive Dance Company סטודיו מאוונסויל, אינדיאנה, מנוהל על ידי איווט וולטס, אמא של האדלי, שהופיעה לראשונה ב-AUDC והשתתפה כרקדנית אורחת אצל CADC.
Brodway Dance Academy סטודיו מפנטון, מישיגן, המנוהל על ידי ג'נט קוטה, אמא של אווה מישל, שהשתתפה כרקדנית אורחת ב-ALDC בעונה 4.
Murrieta Dance Project סטודיו ממוריאטה, קליפורניה, בבעלות ארין באבס, שפעם אחת שימשה ככוריאוגרפית אורחת בשביל CADC בעונה 4.
שנה פרס קטגוריה מועמדים תוצאות 2012 פרסי בחירת הנוער תוכנית המציאות הטובה ביותר רקדניות קטנות 2013 2014 אישיות טלוויזיונית אהובהאבי לי מילר2015 פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאון תוכנית המציאות הטובה ביותר רקדניות קטנות פרסי בחירת הנוער2016פרסי בחירת הילדים של ניקלודיאוןתוכנית הכישרונות הטובה ביותר2017פרסי בחירת הנוערתוכנית המציאות הטובה ביותר
"רק שתבואי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית קרן פלס.
השיר יצא לאור ב-29 בספטמבר 2013, כסינגל חמישי מתוך האלבום איך שהשמש תזרח (2013), על ידי חברת התקליטים הישראלית הד ארצי.
במקור השיר נכתב לבנה של פלס, אורי, כאשר בתחילת ההיריון הרופא אמר לה שהיא מצפה לבת.
לאחר כתיבת השיר היא התבשרה שהעובר הוא בן והשיר הוקדש לביתה.
את השיר שרה פלס בסיבוב ההופעות של "איך שהשמש תזרח".
את השיר היא שרה לראשונה בהופעה שלה בהבימה, במהלכה חשפה את הריונה וסיפרה על השיר.
בהמשך סיבוב ההופעות היא שרה את השיר וסיפרה על כתיבתו ועל הקדשתו לביתה.
טרם יצא הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה פלס לערוץ היוטיוב שלה ב-29 בספטמבר 2013, את האודיו הרשמי של השיר.
ב-15 באוקטובר 2013, הוציאה פלס לשיר את הווידאו קליפ, כשבועיים לאחר יציאת הסינגל.
הקליפ עצמו צולם במהלך הופעתה של פלס בהבימה.
רקאו (בבלארוסית: Ракаў; בפולנית: Raków, רקוב; ביידיש: ראקאוויי) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, על גדות נהר איסלאץ' (Islach), כ-39 ק"מ מערבית למינסק, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
רקאו נזכרת לראשונה במאה ה-15, הגם שאתרה של העיירה היה מיושב מאות שנים קודם לכן.
בשנת 1465 העניק קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, את העיירה לשליט מטעם הדוכסות הגדולה של ליטא.
מאז הייתה העיירה בבעלות מספר משפחות אצולה.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובאותה שנה נבנתה בה מצודה.
בהתאם להסכם ריגה משנת 1921, נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות, שהפעילו במקום בית ספר עברי.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בה להורג 49 צעירים יהודים שהואשמו בקומוניזם.
שלושה אנשי חברה קדישא שקברו את אלו נרצחו גם כן.
כעבור כשבועיים רצחו הגרמנים 14 יהודים נוספים מהעיירה.
באוקטובר 1941 נצטוו יהודי העיירה להתרכז בכיכר השוק בה.
יהודים שלא התייצבו נורו בבתיהם, ובהם קשישים וחולים.
בהמשך היום, רצחו הגרמנים 112 גברים יהודים בבית העלמין היהודי בעיירה.
כ-2,000 היהודים שנותרו בעיירה רוכזו לאחר האקציה בגטו שהוקם במתחם בית הכנסת המקומי, ממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה, תוך החרמת כל רכושם.
בתקופה זו הצליחו מספר צעירים מהגטו להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים.
ב-4 בפברואר 1942 נרצחו כל יושבי הגטו שבעיירה בבית הכנסת המקומי.
יהודים מעטים שהושארו בעיירה לאיסוף ולסידור רכוש הנרצחים שולחו לאחר מכן למחנה עבודה בקראסנה.
רקדן ראשי הוא רקדן בדרגה הגבוהה ביותר בלהקות מחול מקצועיות, בפרט בלהקות בלט.
רקדן ראשי יכול להיות רקדן או רקדנית (בלרינה).
לכאורה, רקדן ראשי אינו שונה מסולן בצורת העבודה, אולם רקדן ראשי יקודם לדרגה זו לצורך ביצוע ריקודי פה דה דה (ריקודים המבוצעים כדואט בין רקדן לרקדנית) ולא רק ריקודי סולו.
רקדן ראשי נחשב לתפקיד הנחשק ביותר בלהקת המחול והמקום הגבוה ביותר שרקדן יכול להגיע אליו.
המונח משמש בדרך כלל לתיאור רקדן בעולם הבלט הקלאסי, אולם הוא משמש גם סגנונות מחול אחרים, למשל במחול מודרני.
המונח "פרימה בלרינה" (prima ballerina), "רקדן ראשון" (premier danseur), ו"רקדנית ראשונה" (première danseuse) הם מונחים נוספים המתייחסים לרקדן ראשי במונחי הבלט הקלאסי.
לעיתים משתמשים במונח "רקדן ראשי בכיר" (senior principal dancer).
רק רוצים לרקוד הייתה תוכנית מציאות ישראלית ששודרה במסגרת הזכיינית קשת.
התוכנית עלתה לשידור ביוני 2017 בערוץ 2. מנחי התוכנית היו אסי עזר ורותם סלע, ומנהלי הלהקות היו אנה ארונוב, דוד דביר, עדן שבתאי ועידן שרעבי.
שלב האודישנים - בשלב האודישנים כל רקדן או קבוצת רקדנים רוקד לפני ארבעת השופטים כשלפניהם מסך בחירה.
בעזרת מסך זה השופטים מצביעים בזמן הריקוד האם הם רוצים רקדן זה בלהקתם או לא.
במידה והם רוצים את הרקדן בלהקתם הם לוחצים על הלחצן הכחול, ובמידה והם לא רוצים אותו בלהקתם הם לוחצים על הלחצן האדום.
אם בסוף הריקוד היה לרקדן או לקבוצת הרקדנים יותר מהצבעה אחת (לחצן כחול), הם יכולים לבחור לאיזה להקה הם רוצים להיכנס, ואם יש להם רק הצבעה אחת הם נכנסים ללהקה שמנהלה הוא היחיד שבחר בה.
אם הרקדן או קבוצת הרקדנים לא קיבלו אף לא הצבעה אחת הם אינם ממשיכים בתוכנית.
שלב הצמצום - בשלב הצמצום מחליט כל מנהל להקה אילו שישה רקדנים או קבוצות רקדנים ממשיכים הלאה ללהקה המצומצמת מתוך כל הרקדנים שהעביר לנבחרת שלו בשלב האודישנים.
ששת הרקדנים הנבחרים ממשיכים הלאה לשלב הדו-קרב.
שלב הדו-קרב - בכל תוכנית בשלב הדו-קרב מתנהלים קרבות זוגיים המכונים 'דואטים' וקרבות קבוצתיים.
בדו-קרב הזוגי מתחרה זוג רקדנים שנבחר על ידי מנהל הלהקה מול זוג רקדנים מלהקה אחרת, על פי נושא שנקבע מראש.
בשלב זה, החלטת הקהל מהווה 90% מההחלטה הסופית, כשעשרת האחוזים הנותרים מתחלקים בין שני מנהלי הלהקה שרקדניהם לא התחרו בשלב זה (אם יש מנהל להקה אובייקטיבי שפירק את להקתו הוא זה שמעניק את עשרת האחוזים).
הזוג/סולן שניצח מעניק למנהל הלהקה שלו נקודה אחת.
לאחר שלב הדו-קרב הזוגי מגיע שלב הדו-קרב הקבוצתי, בו מתחרות שתי להקות אחת נגד השנייה.
גם כאן החלטת הקהל מהווה 90% מההחלטה הסופית.
בשלב זה, הלהקה המנצחת מעניקה למנהל הלהקה שלה שתי נקודות.
בסוף כל תוכנית, שני מנהלי הלהקות עם הניקוד הנמוך ביותר מדיחים רקדן מלהקתם, ובמקרה ויש שוויון נקודות בין שתי להקות או שלוש עם הניקוד הנמוך ביותר מתקיים שלב שובר שוויון בו בודקים לאיזה מהלהקות היה ממוצע רייטינג גבוה יותר במהלך התוכנית.
כאשר נמצאים בלהקה שני רקדנים בלבד, היא מתפרקת ובכך שני הרקדנים הנותרים עוברים ללהקות אחרות, ומנהל הלהקה הופך להיות שופט נייטרלי ואובייקטיבי.
צבעמשמעות בטבלההועמד/ה להדחה על ידי מנהל הלהקה או להקה שהפסידה והעומדה להדחה אוטומטיתהשתתפ/ה בתוכנית ולא הועמד/ה להדחה - הלהקה בטוחה עקב ניצחונה בתוכניתחסינ/ה מהדחהסולו הדחות - תחרות ראש בראשלא נבחר/ה לתחרות סולוהודח/ה בפרקים הקודמים
בתוכנית הרביעית הודחו ליקה וסיימון בזאלי ובכך פורקה להקתו של דוד.
דין פרטוש עבר ללהקתה של עדן, ואיתי קורן עבר ללהקתה של אנה.
בתוכנית השמינית הודחו צ'ולקן ורפאל ובכך פורקה להקתו של עידן.
גל זוסמנוביץ' עברה ללהקתה של עדן, ורותם ברוך עבר ללהקתה של אנה.
רק תגיד הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבום האולפן השישי שלה, חופשייה.
השיר יצא לאור ב-8 בינואר 2020, על ידי חברת התקליטים הליקון כסינגל השישי מתוך האלבום.
עם יציאתו, נכנס השיר אל המקום השני במצעד השבועי של מדיה פורסט.
השיר נכתב והולחן על ידי דיקלה, דולב רם ופן חזות והופק על ידי דולב רם ופן חזות.
הווידאו קליפ המלא שצולם עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של דיקלה ב-8 בינואר 2020, בסמוך לצאתו של השיר כסינגל.
"רק שירי אהבה" הוא אלבום האוסף השני מאת הזמר-יוצר ישראלי אביב גפן.
את האלבום הוציאה לאור חברת התקליטים ארומה מיוזיק לקראת חג הפסח בשנת 2007 וכלל 20 שירי אהבה שהוקלטו על ידי גפן בזמן שהיה חתום בחברת הד ארצי (בזמן יציאת האלבום היה גפן חתום בחברת הליקון).
לקראת השקת האלבום נערכה הופעה מיוחדת בהאנגר 11 בתל אביב בה התארחו יהונתן גפן, ארקדי דוכין, איה כורם, שלומי שבן ודניאל סלומון.
בנוסף, התארח בהופעה סטיבן וילסון, שותפו של גפן בלהקת בלאקפילד.
גרסת הכיסוי לשירה של נורית גלרון, "אתה פה חסר לי" הוקלטה בפסטיבל הפסנתר 1999.
תומר צדקיהו – תופים (7)
מעיין הירשביין – קולות רקע (1)
עדי קוזלובסקי – קולות רקע (1)
תזמורת דאונטאון – כלי מיתר (7, 20)
רק רוצחים בבניין היא סדרת טלוויזיה קומית-מסתורית אמריקאית, שנוצרה על ידי סטיב מרטין וג'ון הופמן.
מככבים בה סטיב מרטין, מרטין שורט, וסלינה גומז.
הסדרה עלתה לאוויר בשירות הסטרימינג האמריקאי הולו ב-31 באוגוסט 2021.
העלילה עוקבת אחר שלושה זרים בגילומם של סטיב מרטין, מרטין שורט וסלינה גומז, עם עניין משותף בפודקאסטים של פשע אמיתי שמתחברים יחד לחקור מוות בבניין הדירות שבו גרים כולם.
הסדרה זכתה לשבחי המבקרים, עם שבחים מיוחדים על הגישה הקומית שלה לסיפורת פשע ועל הביצועים והכימיה של השחקנים הראשיים.
בספטמבר 2021, הסדרה חודשה לעונה שנייה, אשר עלתה לשידור ב-28 ביוני 2022. ביולי 2022, הסדרה חודשה לעונה שלישית, אשר עלתה לשידור ב-8 באוגוסט 2023. באוקטובר 2023, הסדרה חודשה לעונה רביעית, אשר עלתה ב-27 באוגוסט 2024
צ'ארלס האדן סאבאג' (סטיב מרטין), שחקן טלוויזיה כושל; אוליבר פוטנאם (מרטין שורט), במאי ברודוויי מובטל; ומייבל מורה (סלינה גומז), שיפוצניקית דירות ואמנית, גרים בבניין ארקוניה.
במקרה, שלושתם נפגשים במעלית ורואים את טים קונו (ג'וליאן סיהי) משוחח בטלפון.
מאוחר יותר, הם נאלצים להתפנות מהבניין ומתיידדים בשל אהבתם המשותפת לפודקאסט פשע אמיתי.
הם מחליטים להתגנב חזרה לבניין, שם הם מגלים כי התבצע רצח וקונו מת.
החוקרים סבורים כי מדובר בהתאבדות, אך השלושה חושבים אחרת; הם מוצאים יותר ויותר ראיות המעידות על רצח, כגון שיחת הטלפון הסוערת שלו, וחבילה שממוענת אליו שהכילה טבעת נישואין.
בינתיים, אוליבר נאבק במערכת היחסים שלו עם בנו, צ'ארלס דן בצורך שלו בבדידות, ומייבל מביעה את הפחד שלה להיות פגיעה עם אנשים.
הם מחליטים להקים פודקאסט ששמו "רק רוצחים בבניין".
כשהם ממשיכים לחקור את המקרה.
מתגלה כי מייבל הייתה פעם ידידה של קונו כפי שמעידה תמונה ישנה שלה ושל קבוצת החברים שלה.
צ'ארלס ואוליבר מנסים לגלות עוד על טים ויחד עם מייבל משתתפים בטקס אזכרה לכבודו.
הם מגלים כי אף אדם מהבניין לא חיבב אותו וכמה אפילו הגישו נגדו תלונות.
השלושה נכנסים לדירתו של טים כדי לגלות עוד רמזים.
מתגלה שמייבל הכירה את טים בילדותה וכי השניים היו ידידים, כשהתבגרו הם הכירו את אוסקר (אהרון דומינגז) וזואי (אוליביה רייס).
בראש השנה החדשה, הלכו הארבעה למסיבה בבניין שבסופה זואי נמצאה מתה, כאשר החשד הוא שנדחפה מגג בנין ארקוניה.
אוסקר נעצר בחשד לרצח שלה.
טים סיפר למייבל כי הוא ראה מישהו אחר רב עם זואי לפני מותה, אך הוא לא גילה זאת למשטרה וזה גרם לקרע בינו לבין מייבל.
מייבל חוזרת לבקר בדירתו של טים ומוצאת מחבוא של תכשיטים וכמה מהציורים הישנים שלה.
צ'ארלס, אוליבר ומייבל כולם חושבים שהשכן הווארד (מייקל סיריל קרייטון) הוא חשוד מרכזי, שכן הם מצאו את טביעות הרגליים של החתול שלו בדמו של טים.
באני (ג'יין הודישל) מאיימת לגרש את אוליבר אם לא ישלם את דמי ועד הבית שלו.
הוא הולך אל שותפו הוותיק טדי (נייתן ליין), ומתחנן לכסף; לאחר שמסרב תחילה, טדי מסכים לתת חסות לפודקאסט.
מאוחר יותר, אוליבר רואה את סטינג במעלית, וחושב שהוא גם חשוד.
מייבל נתקלת בפתק שטים כתב על פגישה עם מישהו שנכתב כ"G.M." אוליבר מגלה מכתב איום על דלתו וכי ויני, הבולדוג שלו, הורעל.
אוליבר חושד שסטינג הרעיל את ויני ונעזר בצ'ארלס ומייבל כדי להוכיח שהוא אחראי גם להרעלת ויני וגם לרצח של טים.
לאחר התייעצות עם סינדה קנינג (טינה פיי), מנחת הפודקאסט האהוב עליהם, השלישייה מביאה לסטינג תרנגול הודו ושואלים אותו לגבי טים, שהתגלה כסוכן המניות של סטינג.
סטינג מודה באשמה כי לאחר שטים הפסיד סכום נכבד מכספו, הוא פיטר את טים בזעם ואמר לו להתאבד, אך חש הקלה כאשר השלישייה מכריזה כי הם מאמינים כי מותו של טים היה רצח במקום התאבדות.
בינתיים, צ'ארלס יוצא לדייט עם ג'ן (איימי ראיין) שמתברר כאסון, אבל היא מסכימה לדייט שני כשצ'ארלס חולק איתה סיפור אישי מאוחר יותר.
מייבל מוצאת קשר לתכשיטים שמצאה בדירתו של טים ובנו של אוליבר, וויל (ריאן ברוסארד), מגלה שהוא זוכר את מייבל מנעוריהם ואת הקשר שלה לטים.
קפיצה בזמן לכמה חודשים מאוחר יותר מגלה שצ'ארלס, אוליבר ומייבל הם הנושא של הפודקאסט החדש של סינדה קנינג, "רק רוצחים בבניין".
אחרי מייבל עוקב בחור שמתגלה כידידה הוותיק אוסקר, ששוחרר לאחרונה מהכלא על הרצח של זואי.
הוא מציע להסיע אותה ללונג איילנד.
צ'ארלס ואוליבר עוקבים אחרי מייבל.
הם נפגשים במכון קעקועים, שם מייבל מודה לבסוף שהיא הכירה את טים בעבר.
אוסקר מודה שהוא "בחור הטיי-דיי", אבל שהוא לא רצח את טים; עם זאת, הוא היה מחוץ לדלת שלו כששמע ירייה.
לאוסקר ומייבל יש רגשות אחד כלפי השנייה.
הבלשית ויליאמס (דא'ויין ג'וי רנדולף) מתחילה לחשוב על סגירת התיק של טים מהר מדי, אז היא נותנת בחשאי את הטלפון של טים למייבל.
טדי מתרגש מכך שהעסק שלו מוזכר בתוכנית של ג'ימי פאלון, וכותב לצ'ארלס ואוליבר צ'ק על סך 50,000 דולר.
עם זאת, צ'ארלס מבחין שהצ'ק נמשך מחשבון "מלאך", שהוא שמו של האדם שטים סחר עבורו תכשיטים.
בנו של טדי, תיאו (ג'יימס קאברלי), מרגל אחר השלישייה ופורץ כדי לצלם תמונות של לוח החשודים שלהם, כשהוא אומר לאביו שהפודקאסט עליהם, הוא דוחה את החששות.
צ'ארלס ומייבל פורצים לדירתו של טדי ומגלים חדר סודי של כדים מבית הלוויות.
הם מתחמקים בקושי מתיאו, שמבחין מאוחר יותר בכפפת גומי שהשאירו מאחור.
בזמן שאוליבר ומייבל הולכים לחקור את בית הלוויות, צ'ארלס יוצא לדייט עם ג'ן.
בבית הלוויות, השניים מגלים חדר סודי עם תכשיטים.
תיאו עובד שם וגונב חפצים מגופות, ועד מהרה מבחין באוליבר ומייבל.
פלאשבקים חושפים שתיאו היה מאוהב בזואי, שתקשרה עמו בשפת הסימנים.
פלאשבק נוסף חושף את תיאו מתבונן כשזואי לוקחת טבעת מדירתו של טדי, שטדי מבחין בה במהלך מסיבת הסילבסטר.
בעקבות ויכוח, תיאו דוחף בטעות את זואי מהבניין.
טים הוא העד היחיד, אבל איום מרומז מטדי משתיק אותו.
בהווה, תיאו חוטף את אוליבר ומייבל, ומסיע אותם למקום לא ידוע, אבל לא לפני שהם שולחים הודעות לצ'ארלס ואומרים לו שהסיסמה לטלפון של טים עשויה להיות "THEO".
טדי מחזיר את מייבל ואוליבר לארקוניה, בתנאי שהם יסיימו את הפודקאסט ולא יערבו את משפחתו.
בבניין, מייבל ואוליבר פוגשים את "מעריצי העל" של הפודקאסט.
הבלשית ויליאמס מציעה לשלישייה לשחרר את כל העדויות שלהם לציבור.
אוסקר משתף כי לטים כבר הייתה את הטבעת הירוקה של זואי כשהוא מת, אם כי מקום הימצאה אינו ידוע.
נואש לנקודת מבט חדשה על המקרה, אוליבר מזמין את מעריצי העל של הפודקאסט לעזור לפתור את הרצח של טים בזמן לסיום התוכנית הפתאומית שלהם.
צ'ארלס מוסח על ידי ג'ן, ומייבל ואוליבר מאלצים אותה לצאת מהחקירה.
ג'ן חוזרת לדירתה, שם היא מוצאת מכתב אזהרה על הדלת שעליו כתוב: "אני צופה בך".
פרק הסיום של הפודקאסט עולה לאוויר, עם ראיות לפשעים של משפחת דימאס.
ויליאמס מטילה ספק במעורבותם של משפחת דימאס ברצח כשנתיחת הגופה של טים מגלה מוות מהרעלה.
צילומי האבטחה מוכיחים שטדי ותיאו לא היו בבניין.
צ'ארלס מבקר בדירתה של ג'ן, שם הוא מוצא אותה מחוסרת הכרה ומדממת.
השלישייה חוזרת בה מההאשמה שלהם בטדי ותיאו ברצח של טים.
ג'ן שורדת את הדקירה שלה וצ'ארלס עוזר לה להחלים.
הכפילה לשעבר של צ'ארלס, סאז פטאקי (ג'יין לינץ'), מופיעה ומיד קופצת לעזור לשלישייה לחקור, למורת רוחם של צ'ארלס וג'ן.
מאוחר יותר, נערכת פגישת בניין כדי להתייחס לפודקאסט ודיירי הבניין מחליטים על פינוי השלישייה, אפילו אחרי שצ'ארלס אומר שהפודקאסט הסתיים.
אוליבר ומייבל מנסים לאתר מוביל חדש כדי לשכנע את צ'ארלס להישאר בחקירה והם משערים שייתכן שלטים הייתה חברה סודית, תיאוריה שאושרה לכאורה על ידי שכנתו של טים.
צ'ארלס הולך להופעה של ג'ן על פי עצתה של סאז ורואה שג'ן שיקרה לו לגבי תפקידה בתזמורת - נגנית בסון מובילה.
במקביל, אוליבר ומייבל מוצאים מנקה בסון במאגר אביזרי המין של טים.
השלישייה מגלה שג'ן היא הרוצחת.
היא הייתה במערכת יחסים עם טים, אבל רצחה אותו יום אחרי שנפרדו.
כשצ'ארלס מתעמת עם ג'ן, הוא מבין שהיא הרעילה אותו.
מייבל ואוליבר פורצים לדירתה של ג'ן ומוצאים בקבוק רעל ותיבה בשם "הרעלים של ג'ן ליל".
ג'ן מנסה למלא בגז את כל הבניין באמצעות האח החדש שנפתח אך השלישייה רצה למרתף ועוצרת אותה.
במרתף, הם רואים שוב את ג'ן, ויש לה אקדח.
מתפתחת מריבה, וג'ן מנוטרלת על ידי מייבל.
מאוחר יותר, כשהשלישייה חוגגת, מייבל הולכת להביא עוד שמפניה, ואוליבר וצ'ארלס מקבלים הודעה מסתורית האומרת להם לעזוב את הבניין מיד.
הסצנה שפתחה את הסדרה חוזרת על עצמה, כשאוליבר וצ'ארלס רצים אל מייבל ומוצאים אותה מעל גופתה של באני, מכוסה בדם.
השלישייה מובלת מהבניין באזיקים בזמן שדיירי הבניין ואחרים, כולל הבלשית ויליאמס, אוסקר וסינדה, צופים.
צ'ארלס, אוליבר ומייבל נעצרים ומתוחקרים על ידי המשטרה לפני שחרורם ומתבקשים להתרחק מתיק הרצח של באני.
בעודם חוזרים לדירותיהם, מייבל מציעה להם לפעול לפי עצת המשטרה.
מאוחר יותר היא מוזמנת על ידי אישה בשם אליס (קארה דלווין) לתערוכת אמנות בגלריה מקומית והיא מעודדת את מייבל לעסוק באמנות שוב.
אוליבר נתקל באיימי שומר שרוצה להפוך את הפודקאסט לסדרת טלוויזיה.
בינתיים, מפיקים פונים לצ'ארלס כדי שיגלם את "הדוד בראזו" בגרסה מחודשת ל"בראזו", התוכנית בה כיכב בצעירותו.
מאוחר יותר, השלישייה מגלה שסינדה יצרה פודקאסט על שלושתם ומחליטים לנקות את שמם, צ'ארלס מתחיל קשר עם בתו החורגת לוסי, ומגלה שלוסי הייתה בליל הרצח בדירתו וראתה את הרוצח.
העונה השלישית עוסקת בפיענוח הרצח של בן גלנרוי (פול ראד), השחקן שמגלם את הדמות הראשית בהצגת ברודוויי בבימויו של אוליבר.
העונה הרביעית של הסדרה עוסקת בתעלומה חדשה סביב היעלמותה של סאז פאטאקי (ג'יין לינץ'), שהייתה הכפילה הוותיקה של צ'ארלס.
העונה מתמקדת בנושא הדופלגנגרים ובמה שהם חושפים על האדם, במיוחד כשצ'ארלס חושש שסאז ספגה כדור שנועד לו.
העונה כוללת סאטירה על הוליווד, עם עלילה שבמרכזה תסריט שנכתב בהשראת הסיפור של הדמויות, ושהופך להפקה קולנועית אמיתית.
בעונה הזו מופיעים כוכבים כגון יוג'ין לוי, זאק גאליפנאקיס ואווה לונגוריה, שמשחקים את עצמם ועוקבים אחרי המקרה כחלק מהכנת דמויותיהם.
העונה מתמקדת פחות בפודקאסט שבעונות קודמות היה מרכזי, ובמקום זאת מתמקדת בשיקוף של הדמויות את עצמן ועל האופן שבו הן נתפסות בעיני אחרים.
צ'ארלס-האדן סאבאג' (סטיב מרטין) – שחקן בדימוס שהיה הכוכב של סדרת טלוויזיה פופולרית בשנות ה-90 בה גילם חוקר מקרי פשע.
הוא גר בדירת 14C בבניין הארקוניה.
אוליבר פוטנם (מרטין שורט) – במאי ברודוויי עם קשיים כלכליים שהגה את רעיון הפודקאסט והופך לבמאי שלו.
הוא גר בדירת 10D בבניין הארקוניה.
אביו של וויל והגרוש של רוברטה.
מייבל מורה (סלינה גומז) – אמנית צעירה שמתגוררת בדירת 12E בבניין הארקוניה שהיא משפצת עבור דודתה ושהייתה חברה של קורבן הרצח של העונה הראשונה, טים קונו, במהלך שנות ילדותה והתבגרותה.
בעונה השלישית מתמודדת עם חוסר ביטחון ורצון לשינוי.
מדלן ולנסיה (עונה 1) וקרוליין ולנסיה (עונה 2) מגלמות את מייבל הצעירה.
אוסקר טורס (אהרון דומינגז) (עונה 1) – חבר של מייבל וטים שהורשע בטעות ברצח חברתם זואי עשר שנים קודם לכן ושוחרר לאחרונה מהכלא.
ג'אן בלווס (איימי ראיין) (עונה 1; משנית עונה 2) – נגנית בסון מקצועית שגרה בדירה 6A בארקוניה ומתחילה לצאת עם צ'ארלס.
ניהלה מערכת יחסים עם טים ולאחר מכן רצחה אותו וביימה את התאבדותו.
אליס בנקס (קארה דלווין) (עונה 2) – בת זוגה של מייבל שעובדת בסטודיו לאמנות בשם Third Arm Gallery.
אורסולה (ונסה אספילגה) – מנהלת הבניין של ארקוניה.
טים קונו (ג'וליאן צ'יהי) (עונה 1) – דייר בדירה 9A בארקוניה שמת בפרק הראשון.
הנסיבות המסתוריות סביב מותו מדרבנות את צ'ארלס, אוליבר ומייבל לחקירה משלהם.
סינדה קנינג (טינה פיי) – מנחה של פודקאסט פשע אמיתי מפורסם נרצחת בסוף העונה החמישית.
פופי ווייט/בקי באטלר (עדינה ורסון) (עונות 1-2) – העוזרת השאפתנית שעברה התעללות מאת סינדה, מתגלה מאוחר יותר כנושא הפודקאסט של סינדה.
וויל פוטנם (ריאן ברוסארד) – הבן של אוליבר.
אומה הלר (ג'קי הופמן) – דיירת בדירה 3F בארקוניה.
באני פולג'ר (ג'יין הודישל) – נשיאת מועצת המנהלים של הארקוניה ודיירת בדירה 12A.
נרצחת בסוף העונה הראשונה על ידי פופי.
באני מופיעה בפלאשבקים בעונות 2-3.
דונה וויליאמס (דאווין ג'וי רנדולף) – בלשית החוקרת את הרציחות.
טדי דימאס (נייתן ליין) (עונות 1-2) – דייר בדירה 6B בארקוניה, אביו של ת'או.
בעל רשת מעדניות, חבר ותיק ופטרונו של אוליבר, שמסכים לתת חסות לפודקאסט.
בעונה השנייה, הוא מתגלה כאביו הביולוגי של וויל.
ת'או דימאס (ג'יימס קאברלי) – בנו של טדי דימאס.
חירש ומתגורר ביחד עם אביו בדירה 6B בארקוניה.
הווארד מוריס (מייקל סיריל קרייטון) – דייר בדירת 3C בארקוניה ואוהב חתולים, שהחתולה שלו, אוולין, מתה באותו לילה בו מת טים קונו.
בעונה השלישית הוא עוזר הבמאי של אוליבר בהפקת ברודוויי.
נדידי אידוקו (זינב ג'ה) (עונה 1) – דיירת בדירה 9B בארקוניה, השכנה של טים קונו המעוניינת לספח את דירתו.
ד"ר גרובר סטנלי (ראסל ג'י ג'ונס) – דייר ארקוניה בדירה 6C שהוא פסיכולוג.
סם, מארב, פולט וגרנט (ז'בוקי יאנג-וויט, דניאל אורסקס, אלי סטרוקר ואורסון הונג) (עונות 1-2) – מעריצים נלהבים של הפודקאסט.
זואי קאסידי (אוליביה רייס) (עונה 1) – חברה של מייבל, טים ואוסקר שמתה לפני עשר שנים לאחר שנפלה מגג הארקוניה בעקבות מריבה עם תיאו דימאס.
לסטר (טדי קולוקה) – השוער בארקוניה נרצח בסוף העונה הרביעית.
לוסי (זואי קולטי) (עונה 2) – בתה המתבגרת של בת זוגו לשעבר של צ'ארלס, איתה יש לצ'ארלס מערכת יחסים של אב ובת.
הבלש קרפס (מייקל רפפורט) (עונה 2) – בלש משטרה החוקר את הרצח של באני.
סייע לבקי לביים את מותה ולרצוח את באני.
נינה לין (כריסטין קו) (עונה 2) – בת חסותה של באני ונשיאת הדירקטוריון החדש של הארקוניה.
איבן (אריאל שפיר) (עונה 2) – מלצר בדיינר הקבוע של באני.
בן גלנרוי (פול ראד) (עונה 3; עונה 2 אורח) – שחקן הוליוודי שנרצח בערב הפתיחה של ההצגה בברודוויי.
לורטה דורקין (מריל סטריפ) (עונה 3) – שחקנית מבוגרת המתקשה לקבל עבודות ומלוהקת בהצגת התיאטרון של אוליבר לתפקיד האומנת.
בו טילמן (קיגן-מייקל קי) (עונה 5) – ראש עיריית ניו יורק הרג את לסטר
רוברטה (אדריאן לינוקס) – אימו של וויל וגרושתו של אוליבר, בו היא בגדה עם טדי.
סטינג (עונה 1) – דייר הפנטהאוז בארקוניה.
ווהן ולוסיאן (רוי ווד ג'וניור וג'ייקוב מינג-טרנט) (עונה 1) – מנחים של פודקאסט בנושאי גננות שנותנים טרמפ לצ'ארלס ואוליבר.
ג'ימי פאלון (עונה 1) – בתפקיד עצמו.
סילביה מורה (מנדי גונזלס) (עונה 1) – אימה של מייבל.
סאז פטאקי (ג'יין לינץ') – כפילת הפעלולים של צ'ארלס.
נרצחת בדירתו של צ'ארלס בפרק האחרון של העונה השלישית.
איימי שומר (עונה 2) – עוברת לפנטהאוז של סטינג ומציעה לאוליבר סדרת טלוויזיה המבוססת על הפודקאסט שלהם.
רוז קופר (שירלי מקליין) (עונה 2) – המאהבת והציירת של אביו של צ'ארלס, שהתחזתה לאמה של באני, לאונורה פולג'ר.
ג'וי (אנדריאה מרטין) (עונות 2-3) – המאפרת הוותיקה של "בראזוס", בה צ'ארלס מעוניין.
בעונה השלישית היא עוזבת אותו אחרי שהוא חושד בה ברצח בן גלנרוי.
אבא של מייבל (מארק קונסואלס) (עונה 2)
בן גלנרוי (פול ראד) (עונה 3) – הבלש, הדמות הראשית במחזה בבימויו של אוליבר.
לורטה דורקין (מריל סטריפ) (עונה 3) – המטפלת, הדמות הנשית הראשית במחזה בבימויו של אוליבר.
בינואר 2020 הוכרז כי סטיב מרטין ומרטין שורט יככבו בסדרה שתשודר בהולו, שנוצרה על ידי מרטין וג'ון הופמן, כשמרטין, שורט והופמן אמורים לתפקד כמפיקים בפועל לצד דן פוגלמן.
ב-14 בספטמבר 2021 חודשה הסדרה לעונה שנייה.
העונה צפויה לעלות לשידור ב־28 ביוני 2022.
לצד ההכרזה הראשונית, הוכרז כי מרטין ושורט יככבו בסדרה.
באוגוסט 2020 הצטרפה סלינה גומז לצוות השחקנים של הסדרה, ותשמש גם כמפיקה בפועל.
בנובמבר 2020, אהרון דומינגז הצטרף לצוות השחקנים בתפקיד ראשי בסדרה.
בינואר 2021 איימי ראיין הצטרפה לצוות השחקנים של הסדרה בתפקיד ראשי בסדרה.
באותו החודש הצטרף נייתן ליין לסדרה בתפקיד משני.
ב-1 בדצמבר 2021, דווח כי הדוגמנית והשחקנית הבריטית קארה דלווין הצטרפה לקאסט הסדרה כאחת הדמויות הראשיות בעונה השנייה.
ב-12 בינואר 2022 אישר שורט כי השחקניות האמריקאיות שירלי מקליין ואיימי שומר ייקחו חלק בעונה השנייה של הסדרה.
ב-11 בפברואר 2022 פורסם כי השחקן האמריקאי מייקל רפפורט יצטרף לעונה השנייה של הסדרה בתפקיד משני.
ב-25 באוקטובר 2022, ג'סי ויליאמס לוהק בתפקיד חוזר לעונה השלישית.
ב-17 בינואר 2023, מריל סטריפ לוהקה לעונה השלישית.
בפברואר לוהקה השחקנית אשלי פארק לעונה השלישית של הסדרה בתפקיד של קימבר.
במרץ פורסם כי וסלי טיילור, ג'רמי שמוס ולינדה אמונד לוהקו לעונתה השלישית של הסדרה בתפקידים חוזרים.
באפריל 2025 פורסם כי לוגאן לרמן הצטרף לעונה החמישית של הסדרה בתפקיד אורח חוזר.
שלב הצילומים החל ב-3 בדצמבר 2020 בניו יורק סיטי, והסתיים בחודש אפריל 2021.
צילומים של העונה השנייה של הסדרה החלו ב-1 בדצמבר 2021.
הסדרה עלתה ברשת הסטרימינג האמריקאית הולו ב-31 באוגוסט 2021. בנוסף, הסדרה צפויה לעלות גם בדיסני+ ובשירותי הבת שלה ברחבי העולם.
רקאדה , תוניסיה, קילומטרים ספורים מדרום-מערב לקירואן, היא אתרהּ של עיר היסטורית, שהייתה בירתם השנייה של האע'לבים עד מפלתם ב-909.
ב-876 קבע בה האמיר האע'לבי אבראהים השני (שלט בשנים 875–902) את בירתו.
הוא ויורשיו בנו בה ארמונות, קסרקטינים ומאגרי מים, והיא הוקפה בגנים.
העיר חולקה לשני רבעים שווים בשטחם.
באחד מהם שכן ארמון האמיר על קסרקטיניו והשני הוקצה לפמליית האצילים שלו וכלל בנייני ציבור – מסגד, שווקים, בתי מרחץ ואכסניות לעוברי אורח.
ב-909, אחרי ניצחונו על האע'לבים, השתכן בה עוביד אללה אל-מהדי, מייסד השושלת הפאטמית, אך ב-921 העביר את בירתו למהדיה.
הח'ליף הפאטמי הרביעי, אבו תמים אל-מֻעִז א-דין אללה (שלט בשנים 932–975), שהעביר את בירתו לקהיר אחרי כיבוש פוסטאט ב-969, הורה על הריסת רקאדה עד היסוד, ובאתרהּ נותרו רק הגנים ובריכות האגירה.
ב-1960 נבנה במקום ארמון נשיאותי, וב-1986 נחנך בו המוזיאון הלאומי של תוניסיה לאמנות אסלאמית .
המוזיאון מתמחה באמנות אסלאמית מימי הביניים ופועל בו מרכז מחקר של מורשת התרבות של תוניסיה.
במוזיאון אצורים ומוצגים חפצים מאתרי קירואן ורקאדה וכן ממנסוריה .
גאוותו של המוזיאון היא על אוסף כתבי יד קוראניים, במקורם מספריית המסגד הגדול של קירואן, ובייחוד על דפי הקוראן הכחול.
ברקאדה נמצא קמפוס הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת קירואן.
רקדן רקע או רקדן ליווי הוא פרפורמר הרוקד עם או מאחורי המבצעים הראשיים בהופעה מוזיקלית חיה או בווידאו קליפ.
התנועות של רקדני הרקע משפרות את האסתטיקה החזותית של המבצעים הראשיים, ומספקות סימטריה וקצב לליווי המוזיקה.
קים היו-יון מגירלז ג'נריישן (עבור בואה)
יון ג'י-סונג וקאנג דניאל (עבור קאו לו )
קווין פדרליין (עבור בריטני ספירס, מייקל ג'קסון, ג'סטין טימברלייק, גוון סטפאני, פינק, כריסטינה מילאן ו- LFO )
כריס ג'אד (עבור אשתו לשעבר ג'ניפר לופז בווידאו קליפ של "Love Don't Cost a Thing")
ג'ניפר לופז (עבור ניו קידס און דה בלוק ואם סי האמר, ועבור ג'נט ג'קסון בווידאו קליפ של "That's the Way Love Goes" )
ריין (עבור פארק ג'ין-יאנג ופארק ג'י-יון )
טופאק שאקור (עבור דיגיטל אנדרגראונד)
"רק רצית אהבה" הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית מאיה אברהם.
את האלבום הוציאה בשנת 2007 לאור חברת התקליטים הליקון.
מתוכו פורסמו שלושה סינגלים: "למה", שנכתב והולחן על ידי שמרית אור ובועז שרעבי; "רק רצית אהבה" ו"איך נתחיל את היום", שכתב אדם פרי.
בנוסף, נכללה באלבום גרסת רמיקס ל"למה" כרצועה ה-12.
"רק שלך" הוא שיר של הזמר הישראלי עומר אדם, מתוך המיני-אלבום "חמישה לילות".
השיר יצא לאור ב-21 במרץ 2024, כרצועה החמישית והסוגרת של האלבום.
הוא נכתב על ידי עומר אדם עצמו, יחד עם הזמר אושר כהן, שהלחין את השיר ואף הפיק אותו יחד עם לידור עייש.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד היטליסט של מאקו.
זה שירו השני של עומר אדם שהגיע להישג זה, לאחר "יהיה טוב & מים שקופים" עם יסמין מועלם.
בסרטון ניתן לזהות את הכתובות על העטיפות, המציינות את שמות השירים החדשים של אדם, ובהם "רק שלך", שהוא הרצועה החמישית והסוגרת את המיני-אלבום.
לאחר צאתו של המיני-אלבום חמישה לילות, לצד שאר שירי האלבום, זכה השיר להצלחה רבה בסטרימינג, ובעקבות זאת נכנס למקום ה-38 במצעד היטליסט של מאקו, והיה לשיר הגבוה ביותר במצעד מתוך האלבום.
שבוע לאחר מכן, הגיע השיר למקום השני, ובשיאו הגיע למקום הראשון, כאשר "לילות וקללות" במקום הרביעי, "כסף או דמעות" במקום השישי, "מבת ים ועד הנצח" במקום השביעי ו"אקדח" במקום השמיני.
זה שירו השני של אדם שהגיע למקום הראשון במצעד, לאחר "יהיה טוב & מים שקופים" שהקליט יחד עם יסמין מועלם.
גם בתחנות הרדיו זכה השיר להצלחה, כאשר הגיע למקום השמיני במצעד השבועי של מדיה פורסט, עם 91 השמעות סך הכל בתחנות הרדיו.
השיר הגיע גם למקום הראשון בעשירייה של כאן גימל ובמצעד הרשמי של גלגלצ.
רק תאוריה: אבולוציה והקרב על נשמתה של אמריקה הוא ספר עיון משנת 2008 מאת ביולוג התא האמריקני הקתולי קן מילר.
בספר בוחן מילר את המאבק בין אבולוציה לתכנון תבוני, וחוקר את ההשלכות של המאבק על המדע בארצות הברית.
כותרת הספר מתייחסת לתפיסה השגויה הנפוצה של המשמעות של תאוריה מדעית בהקשר של מדע ואבולוציה.
התזה המרכזית של הספר היא שהמחלוקת בין האבולוציה והבריאתנות שמתנהלת בבתי ספר, בתי מחוקקים ובתי משפט ברחבי ארצות הברית היא יותר מאשר התכתשות סוערת אך מוגבלת בין מדענים ובין דתיים פונדמנטליסטים על אמיתות התיאוריה האבולוציונית מול רעיון הבריאה האלוהית, אלא חלק ממאבק רחב על "לא פחות מהנשמה המדעית של אמריקה".
בעשור לפני כתיבת הספר היה מילר מעורב במספר מחלוקות הנוגעות לנושא זה.
הספר מתחיל בציון ההובלה של ארצות הברית בתחום המחקר המדעי.
לפי מילר, ההצלחה של ארצות הברית בתחום זה משקפת היבט עמוק של השיתוף בין הרוח המדעית לבין המעלות הלאומיות המרכזיות של ארצות הברית - עצמאות, אינדיבידואליזם ויזמות, כמו גם הערך החברתי של קריאת תגר על גורמי שררה.
מילר טוען כי מוסדות מדעיים אמריקאים נטו לתגמל מקוריות וחדשנות בניגוד לנאמנות ודבקות בפרדיגמות מבוססות, שהן חלק מהמבנה המחשבתי שמאפיין את האקדמיה האירופאית.
מילר טוען שאותה רוח עצמאית מובילה את הציבור בארצות הברית לפקפק בחופשיות גדולה יותר בממסד המדעי ולאתגר את הקונצנזוס המדעי, וכי דבר זה מאפשרת לתנועות עממיות כמו הבריאתנות לשגשג ולהשיג מדי פעם ניצחונות פוליטיים בתחום.
מילר טוען כי המתקפה הבריאתנית מתמקדת לא רק בחלק מתוצאות המדע אלא גם בשיטות שלו, ולכן היא איום ממשי על ההצלחה המדעית של ארצות הברית.
לפי מילר, אם אנו מצייתים לרוח האתגר הטבועה במדע, אנו חייבים לעצמנו לא לדחות את הביקורות הבריאתניות על האבולוציה באופן עקרוני, אלא להתנגד להן באופן עובדתי.
פרקים עיקריים בספר מתארים את הרעיונות המרכזיים של הבריאתנות המודרנית ושל התנגדויות אחרות לאבולוציה כמו "מורכבות בלתי ניתנת לצמצום" והצגה מסולפת של תורת המידע, ולאחר מכן מזימים טענות אלה.
מילר מספק מבט על היקף הביולוגיה המודרנית והראיות המשתלבות יחד בתמיכה באבולוציה.
הספר מתייחס למשפט קיצמילר נגד בית הספר המחוזי של דובר שדן בהוראת "תכנון תבוני" בבית ספר תיכון בפנסילבניה.
לאחר הצגת הראיות בנושא האבולוציה, הספר חוזר לטיעון הליבה שלו על מהות המדע וכיצד תאוריית "העיצוב התבוני" שואפת לערער את יסודותיו.
מילר מקביל את הנושא לספר מאת אלן בלום (1987), דלדולה של הרוח באמריקה (The Closing of the American Mind: How Higher Education Has Impoverished America's Young and Failed Its Students), שהיה בין הראשונים לטעון כי קיימות בעיות הקשורות לדומיננטיות של פרדיגמה פוסט-מודרנית או רב-תרבותית באקדמיה.
קיימות הקבלות בין הטיעונים האנטי-מדעיים של אנטי-אבולוציוניסטים דתיים (שמרנים בדרך כלל) לאלו של פוסט-מודרניסטים (בדרך כלל שמאלנים).
ציין זאת בעיקר פול ר' גרוס, שהתנגד במשך שני עשורים לשני הזרמים (Gross and Levitt 1998; Forrest and Gross 2007).
מילר מצטט את בלום בטענה כי "עיצוב תבוני" משתמש ב"אסטרטגיית טריז" כדי להפנות את החברה תחילה נגד האבולוציה ולאחר מכן נגד מדע מבוסס ואמפירי.
הוא טוען כי דבר זה תואם את הרטוריקה והמטרות של פילוסופיה פוסט-מודרניסטית, שיש לה לדעתו השפעות מזיקות באופן דומה.
מילר טוען כי לשני הניסיונות יש פוטנציאל לערער קשות את הבכורה המדעית והטכנולוגית של ארצות הברית.
אנדראה בוטרו (Andrea Bottaro) סקר את הספר באתר המרכז הלאומי לחינוך מדעי וטען כי הטיעון בדבר הקשר בין חשדנות כלפי מוסדות וסמכות לבין התנגדות לאבולוציה אינו משכנע.
לטענתו, לפי סקרים רבים תושבי ארצות הברית הם בממוצע הרבה פחות סקפטיים כלפי המדע, ובוטחים יותר בממסד המדעי מאשר האירופים שהם כביכול בעלי חשיבה פחות עצמאית.
לטענתו, הספקנות האירופית ביחס למדע מתבטאת בדרכים שאינן נפוצות בקרב בארצות הברית, כמו דחייה נרחבת של אורגניזמים שעברו הנדסה גנטית וביוטכנולוגיה.
לטענתו, נתונים אלה מצביעים על כך שסביר יותר שהאבולוציה נתקלת בהתנגדות בארצות הברית בגלל הדתיות הנרחבת במדינה והצלחתן של תנועות פונדמנטליסטיות.
במבוא לספרו ההצגה הגדולה בתבל, הביולוג ריצ'רד דוקינס ציין כי הסוכן הספרותי שלו רצה בתחילה לקרוא לספר בשם "רק תאוריה" אבל התברר לו כי השם "תפוס".
דוקינס מחמיא לספר, והפרק הראשון בספרו מכונה גם הוא "רק תאוריה" ומתייחס לפער בין התפיסות שרווחות בציבור לגבי מונחים כמו "תאוריה" (במובן של תאוריה מדעית), "עובדה" ומונחים נוספים.
רקדניות בכחול הוא ציור פסטל משנת 1897 מאת האמן הצרפתי אדגר דגה.
היצירה נמצאת במוזיאון פושקין שבמוסקבה, אליו הגיעה בשנת 1948 ממוזיאון המדינה לאמנות מערבית מודרנית.
לפני כן, הציור היה בבעלות אספן האמנות פול דוראן-רואל, ובהמשך, עד 1918, באוסף של סרגיי שצ'וקין במוסקבה.
רקדניות בלט היו אחד הנושאים האהובים על דגה, והוא הירבה לתארן ביצירותיו מתוך עניין בתנועה הריתמית ובחן האצילי של הרקדניות.
"רקדניות בכחול" הוא אחד הציורים הבודדים של דגה שבהם בחר להשתמש בגוונים קרירים כדי להמחיש את הדמויות הנשיות.
בציור מתוארות ארבע רקדניות בלט לבושות בשמלות בגוון כחול-לוונדר, רוקדות יחדיו על הבמה.
כל אחת מהדמויות מתכופפת או מסתובבת בתנוחה ייחודית, כשפניהן מופנות לכיוונים שונים תוך שהן שקועות בריקוד.
הרקדנית בפינה הימנית העליונה מקמרת את זרועותיה כלפי גופה, פניה מופנות שמאלה כשהיא מתבוננת בפרטנרית שלה.
לצדה עומדת הרקדנית היחידה בקבוצה בעלת שיער בלונדיני, הבולטת בניגוד לשאר הרקדניות כהות השיער.
ידה השמאלית מורמת כלפי מעלה, בעוד ידה הימנית מונחת על חזהּ.
הרקדנית השלישית משלבת את זרועותיה על כתפיה ומפנה את מבטה כלפי מטה, ואילו הרקדנית הרביעית מתכופפת כך שפניה מוסתרות מן הצופה, כשחלק מגופה אף נחתך מגבולות הקומפוזיציה.
למרות שהיצירה אינה מציגה תנועה ישירה של הדמויות, הקומפוזיציה מצליחה להעביר את התחושה שהרקדניות פועלות בהרמוניה זו עם זו.
שימושו של דגה בצבעים רכים וטכניקת הטשטוש מעניקים להן מראה דינמי, המזכיר את יצירותיו של קלוד מונה.
בציור ניכרת טכניקת הפסטל הייחודית של דגה, היוצרת מרקם עשיר ותחושת תנועה.
האמן יצר את הדמויות באמצעות משיחות צבע אקספרסיביות, כאשר קווי המתאר של הרקדניות נטמעים ברקע.
הגוונים השולטים ביצירה הם כחולים וסגולים עזים, אולם הרקע מורכב מגוני כתום וירוק, היוצרים תחושה שהסצנה מתרחשת תחת אור טבעי.
נגיעות של כחול שולבו ברקע כדי ליצור איזון עם צבעי התלבושות של הרקדניות.
השימוש בצללים כהים, במיוחד בגב הדמויות, מוסיף עומק לתמונה ומדגיש את מקורות האור, המדמים תאורה טבעית מלמעלה, כאילו השמש מאירה את עורהּ של הרקדניות.
דגה הצליח להעביר תחושה רכה ועדינה גם באמצעות הצבעים הקרירים שבחר עבור הרקדניות.
בשלבים המאוחרים של הקריירה שלו, דגה שינה את סגנון הציור שלו, ו"רקדניות בכחול" הוא דוגמה מובהקת לכך.
הציור מציג את אחד ההרכבים הקומפוזיציוניים המועדפים עליו – קבוצה של רקדניות המסודרות במעגל.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, הוא חזר שוב ושוב למוטיב זה, כשהוא ממשיך להתנסות בשימוש בצבעים שונים לאותו נושא.
במקביל, דגה הרבה לצייר רקדניות בתנוחות מתפתלות וגמישות, והתאים את כיוון משיכות הפסטל שלו לאופן שבו גופן נע.
טכניקה זו סייעה לו להשיג ייצוג טבעי ודינמי יותר של הרקדניות.
בנוסף ליצירה זו, דגה צייר ציור נוסף בשם "רקדניות בכחול" בשנת 1890. בתקופה זו, סגנונו עבר שינוי, והוא החל לצמצם את הפרטים סביב הדמויות ולהפוך את הרקע לפחות מובחן.
בעוד שבשלבים מוקדמים יותר הוא נהג להוסיף פרטים המתארים את סביבת הרקדניות, בעבודותיו המאוחרות הן מופיעות כקבוצה הומוגנית, תוך טשטוש זהותן האישית.
בנוסף, ככל שהתקדם בקריירה שלו, דגה הסתמך פחות על תצפיות ישירות באופרה ויותר על זיכרונותיו, מה שהוביל ליצירות בעלות אופי אינטואיטיבי וחופשי יותר.
דגה התעניין בלכידת רגעים חולפים בתנועה, ובמיוחד במשחקי האור והצבע שסייעו להמחיש את הזרימה הטבעית של גוף האדם.
אהבתו לבלט נבעה מהערצתו לחן ולדינמיות של הריקוד, ו"רקדניות בכחול" משקף את משיכתו לנושא זה.
למרות שעבודותיו המוקדמות כללו לעיתים דמויות מובחנות יותר, ציור זה, שצויר לקראת סוף הקריירה שלו, מציג גישה מופשטת ומרומזת יותר, תוך התמקדות בהרמוניה של הקומפוזיציה ובאווירה הכללית של היצירה.
רקדנית מתנדנדת היא יצירה של הצייר האימפרסיוניסטי אדגר דגה, שנוצרה בטכניקת פסטל על נייר בסביבות שנת 1874. היצירה, הידועה גם בשם "רקדנית בירוק", נמצאת כיום באוסף מוזיאון תיסן בורנמיסה במדריד.
הציור מתאר קבוצת רקדניות בלט במהלך הופעה, תוך שימוש בזווית צפייה אלכסונית מגבוה, המדמה את נקודת המבט של צופה מתא צדדי באופרה.
היצירה נחשבת לאחת מהבולטות בסדרת ציורי הבלט של דגה, שהוקדשו לעולם הריקוד ולהבעה של תנועה רגעית.
במרכז הבמה מוצגת רקדנית לבושה בירוק בעיצומה של תנועה מהירה ומורכבת – פירואט הדורש איזון וכוח.
זוהי הדמות היחידה בציור שמופיעה בשלמותה, בעוד ששאר הרקדניות בקדמת התמונה נחתכות בקומפוזיציה מכוונת: נראות רק רגליים, זרועות או שולי טוטו.
כך נוצר אפקט חזותי של מבט חטוף וחלקי, המזמין את הצופה להשלים את הסצנה בדמיונו.
ברקע, נראות כמה רקדניות לבושות כתום בעמידה נינוחה, כנראה בהמתנה לתורן או לאחר שסיימו להופיע.
הן מוצבות באופן חזיתי על רקע תפאורה רכה ומטושטשת של נוף סלעי עם עצים – פרט שאינו תופס משקל קומפוזיציוני, אך מוסיף עומק לזירת ההתרחשות.
הזווית הגבוהה והאלכסונית שבה בחר דגה, המדמה מבט מתוך תא צדדי באופרה, מאפשרת נקודת ראייה ייחודית ויוצרת תחושת אינטימיות – כאילו הצופה משקיף במעין מבט חטוף מבעד למשקפת אופרה על רגע תנועה שברירי.
הקומפוזיציה הלא-מרכזית והמקוטעת של הציור מדגימה את זיקתו העמוקה של דגה לצילום המוקדם ולהדפסים יפניים, שהיו בעלי השפעה ניכרת על סגנונו.
בעוד האמנות המסורתית שואפת לסדר והרמוניה, דגה שאף לשקף את מציאות הרגע: מקרית, משתנה וחלקית.
השימוש ב"חיתוך" הדמויות ובהצגת תנועה פתאומית מדגיש את אופייה החולף של ההתרחשות.
הציור מבוצע בפסטל – מדיום שהיה מזוהה בעבר עם פורטרטים רשמיים אך קיבל תחת ידו של דגה חיים חדשים.
הוא השתמש במשיחות צבע מהירות ומדויקות, שהעבירו לא רק את תנועת הגוף אלא גם את תחושת הקלילות, המאמץ והדינמיקה של הריקוד.
בכך הוא לא רק החזיר את הפסטל למרכז הבמה האמנותית, אלא אף מיצב אותו כמדיום אמנותי שווה ערך לצבע שמן.
עבודתו של דגה בתחום הבלט לא נולדה במקרה, אלא הייתה חלק ממגמה רחבה של האימפרסיוניזם: תיעוד החיים העירוניים, התרבותיים והיומיומיים של פריז המודרנית.
כמו עמיתיו לתנועה, דגה היה מעורב בעולם התיאטרון, האופרה ובתי הקפה, ויצר קשרים עם שחקנים, מוזיקאים ורקדניות.
הבמה הייתה עבורו לא רק זירה ויזואלית אלא מרחב לבחינה מעמיקה של גוף האדם בתנועה.
הוא תיאר את הרקדניות לא רק בעת הופעתן, אלא גם ברגעי התארגנות, תרגול ומנוחה – ובכך חשף את המאמץ, הריכוז והמשמעת הכרוכים באמנות המחול.
בציטוט שפורסם על ידי רונלד פיקוונס, דרך לואיזין האוומאייר – ידידתה של מארי קאסאט ואספנית מושבעת של יצירות דגה – תואר מפגש שבו נשאל האמן מדוע הוא מצייר רקדניות כה רבות.
תשובתו מבטאת את השאיפה הקלאסית של דגה לאידיאל של תנועה מושלמת, בדומה למה שראה בפיסול היווני, אך כפי שהיא מופיעה בגוף חי, בתנועה רגעית, באור האופרה של פריז.
הציור נרכש בראשית דרכו על ידי הצייר הבריטי וולטר סיקרט, שהיה אחד ממעריציו הגדולים של דגה.
ככל הנראה רכש אותו מאת שארל אפרוסי – אספן, היסטוריון אמנות ועורך כתב העת Gazette des Beaux-Arts.
במכתב ששלחה אשתו של סיקרט, אלן, לידידם הצייר ז'אק-אמיל בלאנש, נכתב:
היצירה נתלתה במקום של כבוד בביתם של בני הזוג סיקרט בשכונת וסט המפסטד שבלונדון, החל מאביב 1886. לאחר גירושיהם, היא עברה לאחותה של אלן, ג'יין קובדן (לימים גב' פישר-אנוין).
"רִקְדִי" הוא שיר בביצוע הזמר הישראלי ישי לוי, שנכלל באלבומו שמ־1989 "להתחיל מבראשית".
אברהם לוי כתב את מילות השיר, ויואב ארבלי הלחין אותו.
השיר הפך במהירות ללהיט ובמשך השנים הוכר כאחד הלהיטים הגדולים בהיסטוריה של הזמר המזרחי.
ישי לוי התחיל את הקריירה המוזיקלית שלו כזמר בחפלות שאותן ארגן הגיטריסט משה "בן מוש".
בהמשך הוציא שני אלבומים שזכו להצלחה גדולה.
לדבריו של לוי, בעקבות הצלחת שני האלבומים הראשונים והלחץ שנגרם לו כתוצאה מכך הוא התמכר לסמים קשים.
במקביל, חברו ושותפו לשימוש בסמים, הזמר זוהר ארגוב, נעצר בחשד שאנס את בת זוגו של לוי.
לוי התקשה להמשיך לתפקד בהופעות והתנתק באותה התקופה מעולם המוזיקה, כאשר במקביל התחיל להצליח אחיו הצעיר נתי לוי (שאף הקדיש לישי את השיר "פרא אדם").
ב־1989, תוך כדי ניסיונותיו הכושלים להיגמל משימוש בסמים קשים, וכשהוא נחשב כבר לכוכב עבר בזמר המזרחי, הוציא ישי לוי את אלבומו השלישי, "להתחיל מבראשית".
השיר שפתח את האלבום היה "רקדי".
הפזמונאי אברהם לוי סיפר שהוא ומלחין השיר, יואב ארבלי, נתנו את השיר בחינם לישי לוי, שהקריירה שלו נפגעה קשה עקב ההתמכרות לסמים: "הוא נעלם לכמה שנים והיה זקוק לשיר שיכניס אותו לשוק מהר", סיפר אברהם לוי.
לאחר התאבדותו של זוהר ארגוב ב־1987 ביקשו בכירי התעשייה לשנות את התדמית הגרועה מאוד שנדבקה בז'אנר המזרחי באמצעות חתירה למוזיקה חיובית, ידידותית ושמחה יותר.
אף על פי שלא נכתב או עובד במיוחד להשגת המטרה הזאת, השיר "רקדי" השמח, המקפיץ והמרקיד התאים למגמה הזאת.
השיר נחשב עד היום לאחד מהלהיטים הגדולים בהיסטוריה של הזמר המזרחי, ככזה שהכניס את הזמר המזרחי יותר לכיוון המיינסטרים הישראלי, וסימן את עלייתה של המוזיקה הים־תיכונית מאז.
השיר בגרסת הסקיצה, שהייתה מאוד מינימליסטית, הוצע בתחילה לדקלון ולאהרון ירימי, אך אלה לא הקליטו את השיר, והשיר עבר לישי לוי.
יעקב למאי קיבל את הסקיצה, ועיבד אותה במגמה שהמוזיקה תהיה מרקידה כך שתתאים למילים, שמדברות על ריקוד.
הוא קבע את הקצב והפתיחה ובחר את הנגנים, בהם הגיטריסט יהודה קיסר.
השניים ישבו וערכו ניסיונות כדי להחליט מתי ואיך תכנס הגיטרה (שמנהלת בשיר "דו־שיח" עם לוי).
באותה התקופה היו מקובלים בשירים קטעי סולו ארוכים מאוד ופתיחות ארוכות מאוד, וכך היה גם ב"רקדי", שאורכו למעלה מחמש דקות.
"אם היום הייתי עושה את השיר הזה, הוא היה פחות משלוש דקות", אמר למאי ב־2025.
למאי סיפר שלוי איחר בכמה שעות להקלטה, ואף על פי שכמעט לא נשאר זמן לתפקיד הזמרה, לוי הדהים את הנוכחים כשהקליט את השיר בטייק אחד או שניים.
האולפן היה קרוב מאוד לתחנה המרכזית הישנה של תל אביב, וההקלטה הועברה לשם והושמעה פעמים רבות בחנויות רבות בתחנה.
מהר מאוד הופץ השיר והיה ללהיט גדול ברחבי המדינה.
על אף ההצלחה הגדולה של השיר לוי לא הצליח להיגמל מסמים, אך במהלך השנים הצליח להשתקם לבסוף.
דקלון הקליט את השיר לסינגל שהוציא לאור ב־1991. שריף ביצע את השיר בהופעה חיה שלו בירדן.
ההופעה הוקלטה, והביצוע נכלל באלבום ההופעה החיה שלו "שריף בהופעה חיה בירדן 1996 – חלק א'".
להקת "היי פייב" הקליטו את השיר לאלבומם "זמן מסיבה", שיצא לאור ב־1997. ההרכב האלקטרוני "לימוזינה" הקליט את השיר לאלבומו הראשון, Limouzina, שיצא לאור ב־2009. ביצעו את השיר גם אייל גולן ו"אתניX" בהופעה משותפת, "הפרויקט של רביבו", נתנאל, ליאור מיארה, ולהקת "חמסה" ב"הכוכב הבא לאירוויזיון 2025".
"רק שואל שאלות" הוא טקטיקה פסאודו-סקפטית הנפוצה בשימושם של תומכים בתאוריות קשר, שבאמצעותה מוצגות טענות שגויות או מסולפות תוך ניסוחן כשאלות.
כאשר נמתחת ביקורת על הטענות, נוהג יכול השואל להגן על עצמו בטענה כי לא הציג קביעה כלשהי, אלא "רק שאל שאלות", שלכאורה מערערות על הקונצנזוס המקובל.
שמה של הטקטיקה נגזר מן התגובה האופיינית: "אני לא אומר שהקונספירציה בהכרח נכונה — אני רק שואל שאלות!".
בספר The Skeptics' Guide to the Universe מבחין הנוירלוג סטיבן נובלה בין טקטיקת JAQ לבין ספקנות מדעית.
לדבריו, מדענים אמיתיים שואלים שאלות מתוך רצון לקבל תשובות, ובוחנים ברצינות אפשרויות שונות; לעומתם, תומכי קונספריציות נוהגים לשאול שוב ושוב את אותן שאלות "מערערות", גם זמן רב לאחר שניתנו להן תשובות חד־משמעיות.
לטענתו, עצם העלאת הספק היא מטרתם, ולא תהליך הגילוי שהשאלות אמורות לעודד.
שימוש מוקדם בטקטיקה זו ניתן למצוא במאמרו של ברטראנד ראסל, "16 שאלות על ההתנקשות" (16 Questions on the Assassination), שבו רמז כי נשיא ארצות הברית ג'ון קנדי נרצח בידי גורם שאינו לי הארווי אוסוולד.
השימוש ב-JAQ להצדקת טענות פסאודו־ארכאולוגיות זכה לפופולריות בזכות הסופר השווייצרי אריך פון דניקן ותוכנית הטלוויזיה האמריקאית "Ancient Aliens", והתרחב עוד יותר עם הגברת השימוש באינטרנט.
רקוויאם היא מיסה נוצרית-קתולית הנכתבת ומבוצעת לזכר אדם מת, בלטינית נקראת היצירה הלירית גם "מיסה פרו דפונקטיס" (Missa pro Defunctis), כלומר "מיסה עבור המתים".
לרוב נכללת המיסה בטקסי אשכבה וכן משמשת כתפילה ביום כל הנשמות, מועד נוצרי המתקיים כל שנה ב-2 בנובמבר ובו מתפללים לעילוי נשמות כל המתים.
הקתולים מאמינים כי ביצוע מיסת הרקוויאם לכבודו של נפטר מסוים, יכול לזרז את מסלול הייסורים שנגזר על נשמתו לעבור בדרכה אל גן העדן.
השם רקוויאם מגיע מהמשפט הפותח את המיסה: Requiem æternam dona eis, Domine, et lux perpetua luceat eis ומשמעותו בלטינית: "מנוחה" (ביחסת מושא ישיר).
רקוויאם היא גם יצירה מוזיקלית, הנכתבת לטקסטים ולפיוטים של טקס האשכבה הקתולי.
ברוב המיסות הקתוליות, חלק מהטקסטים שביצירה יכולים להיות מוחלפים בהתאם ליום ולמועד בו מנוגנת היצירה, אולם במיסת הרקוויאם, הטקסטים המושרים קבועים תמיד.
פיוטים אלו, אשר נושאים אופי דרמטי וסוער, היוו מאז ומתמיד מוקד משיכה ללחניהם של מלחינים, אשר שאפו להציג את יכולתם להביע פאתוס בהלחינם את המילים הדרמטיות.
בין הרקוויאמים המוכרים שנכתבו ניתן למנות את אלה של מוצרט ), ורדי , פורה ) ושל ברליוז ).
קיימת גם מסורת מוזיקלית של רקוויאם לא-קתולי (נוצרי).
רקוויאם אנטי-מלחמתי נוסף הוא "הרקוויאם הברלינאי" שכתב קורט וייל ב-1928, לטקסטים של שירים בנושא המוות מאת ברטולט ברכט.
מיסת הרקוויאם שונה בתבניתה מכל מיסה רגילה, כיוון שהיא משמיטה בכוונה את הקטעים השמחים והמביעים תקווה אשר נמצאים בכל מיסה רגילה, דוגמת המזמור "גלוריה", וכן את הקְרֶדוֹ (ה'אני מאמין' הקתולי), ותחתיהם נוסף לתפילה המזמור דיאס אירה שמורכב מקינות וקטעים המפארים את בוא יום הדין.
הטקסט הקבוע במיסת הרקוויאם (כפי שנקבע בוועידת טרנטו) הוא:
פתיח: :Introitusהענק להם מנוחת עולם, אלוהים, ואור נצחי יזרח עליהםלְךָ דֻמִיָּה תְהִלָּה אֱלֹהִים בְּצִיּוֹן וּלְךָ יְשֻׁלַּם נֶדֶר ()שמע תפילתי, אליך יאסף כל בשר.
היום ההואיפזר את היקום כאוד עשןכעדות דוד והסיבילה!
Amen אופרטוריום: (איסוף התרומות לכנסייה) :Offertoriumהו אדון ישוע המשוח, מלך התהילה,שחרר את נשמותיהם של כל מתיך הנאמניםגאל אותם מיסורי שאול ומתהום רבה.שחרר אותם מפי האריהאל ייבלעו בגיהנוםאל יצנחו אל האפלה.אלא יביאם נושא-הדגל המלאך מיכאלאל האור הקדושכאשר הבטחת לאברהם וזרעו.
,Agnus Dei ,qui tollis peccata mundi.dona eis requiemטקס: :Communioמי יתן ואור נצחי יזרח עליהם, אדונייחד עם כל קדושיך לנצחכי חנון אתה.הענק להם מנוחת עולםואור נצחי יזרח עליהם.
מלחינים רבים מוסיפים קטעים נוספים לטקסט הרשמי כגון:
"גאל אותי מן המוות הנצחי ביום ההוא הנורא, בו ינועו ארץ ושמים, ואתה תבוא לדון את העולם באש.
אני מפחד ונרעד בבוא הדין והזעם.
יום הדין, האסון והאומללות, היום הגדול והמר עד-מאוד.
תנה להם מנוחת עולם, ואור נצחי יזרח עליהם."
"ינחוך המלאכים אל גן העדן, יקבלו פניך הקדושים המעונים ויוליכוך אל העיר הקדושה ירושלים.
מקהלת מלאכים תקבלך, ועם לזרוס, שהיה פעם עני, תמצא מנוחת עולמים."
Pie Jesu – ישו הרחום
פסוק המחבר את המשפט האחרון מה-Dies Iræ עם ה-Agnus Dei.
"ישו הרחום, תנה להם מנוחה, תנה להם מנוחת עולמים".
רשימת הלחנות נבחרות של הרקוויאם
בין המלחינים שהלחינו את הרקוויאם ניתן לציין:
רקהה היא אחת מהשחקניות והרקדניות הבולטות בבוליווד.
זוכת מספר פרסי פילמפייר ופרסי הקולנוע ההודי, כולל פרס מפעל חיים.
רקהה נולדה כבהנורקהה גאנסאן במדרס שבהודו.
שני הוריה היו שחקנים, אשר לא היו נשואים זה לזה ואביה של רקהה לא הכיר באבהותו לרקהה בילדותה.
בראיונות מאוחרים, הסבירה רקהה כי נטישתו של אביה ואי ההכרה שלו בה, היו בעלי השפעה רבה על חייה.
רקהה החלה לגלות עניין בריקוד ובמשחק מגיל צעיר.
תפקידה הראשון היה בסרט "סוואן בהדון".
לאחר סרט זה רקהה שיחקה בעשרות סרטים והפכה לכוכבת קולנוע נודעת בבוליווד.
רקהה שיחקה ליד כוכבים בוליוודים רבים, ובהם אמיטאב באצ'אן.
יכולותיה בתחום המשחק והריקוד יחד עם יופייה הביאו לה הצעות רבות בקולנוע ולהצלחה גדולה בהודו.
רקהה שיחקה בסרטים רבים, ביניהם: "דו אנג'אנה", "שחקני המשחק", "אומראו היקרה" אשר זיכה אותה בפרס הלאומי של הודו על משחקה בסרט זה, "אם לא תהיי שלי", "טעות אחת", "מכונת הזמן", "האהבה מנצחת", "מאדאם x", ו"נישואים צמאי דם", שנחשב אחד הסרטים ההודיים המצליחים ביותר בחו"ל.
אחד הגורמים להצלחת סרטיה, היו הריקודים הקלאסיים הרבים ועטורי הכישרון שליוו את שירי הסרטים בהם השתתפה.
הסרט בו רקהה הפגינה יותר מכל את כישרונה בריקוד היה "אומראו היקרה", והרבה מבקרי קולנוע סברו שהפרס הלאומי של הודו, אותו כאמור היא קיבלה על תפקידה בסרט זה, ניתן לה בעיקר בזכות ריקודה.
בשנות ה-90 שיחקה רקהה בעשרות סרטים.
היא אמנם מיתנה את קצב פעולתה, אך רוב סרטיה בתקופה זו זיכו אותה בביקורות אוהדות מצד מבקרי קולנוע נודעים.
רקהה שיחקה גם בקופרודוקציות כמו "קאמה סוטרה - סיפור האהבה" אשר צולם בשנת 1997 בשיתוף עם בריטניה.
בעקבות סרט זה, שהיה סרט נועז ואירוטי היו שחשבו כי סרט זה ישים סוף לקריירה שלה.
זאת למרות שבסרט זה היא לא הצטלמה בסצנות לא צנועות, אלא רק השתתפה בתפקיד לא גדול בתור מורה לריקודים ולדרכי התנהגות עם הבעל.
בניגוד למצופה, ההופעה בסרט זה לא פגעה בקריירה של רקהה.
רקהה ממשיכה כיום לשחק בסרטים, אך בניגוד לתפקידיה הקודמים, בהם שיחקה דמויות ראשיות, כיום היא משחקת דמויות משנה.
נישואיה הראשונים היו עם השחקן וינוד מהרה בשנות השבעים המוקדמות, ממנו התגרשה לאחר מספר שנים, בתחילת שנות השמונים.
לאחר הגירושים, הם אף שיחקו במספר סרטים יחד.