tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדחף מגנטו-פלזמי דינמי הוא צורה של הנעת חללית המופעלת על ידי חשמל אשר עושה שימוש בכוח לורנץ (הכוח שמופעל על חלקיק טעון על ידי שדה אלקטרומגנטי) כדי ליצור דחף.
לפעמים נקראת מאיץ כוח לורנץ (Lorentz Force Accelerator או LFA) או (בעיקר ביפן) "arcjet MPD".
בדרך כלל, חומר גזי מיונן ומוזן לתוך תא האצה, שבו שדות מגנטיים ושדות חשמליים נוצרים באמצעות מקור הכוח.
לאחר מכן החלקיקים המונעים על ידי כוח לורנץ שנוצר כתוצאה מהאינטראקציה בין הזרם העובר דרך הפלזמה והשדה המגנטי (שמיוצר על ידי כוח חיצוני או הזרם עצמו) יוצאים החוצה דרך תא הפליטה.
יש לציין שבניגוד להנעה כימית אין בתהליך שרפה של דלק.
כמו בווריאציות אחרות של הנעה חשמלית, גם המתקף הסגולי וגם עליית הדחף מתרחשים בעת עליית הכוח, כשהדחף תלוי בכוח.
ישנם שני סוגים עיקריים של מנועי MPD, שדה-חיצוני ושדה-עצמי.
במדחפי שדה-חיצוני טבעות מגנטיות מקיפות את תא הפליטה ויוצרות שדה מגנטי, בעוד שבמדחפי שדה-עצמי ישנה קתודה בעלת מתח במרכז של התא והיא יוצרת את השדה המגנטי.
מדחפי שדה-חיצוני נחוצים ברמות הספק נמוכות יותר, שבו תצורות שדה עצמי חלשות מדי.
הודפים שונים כגון קסנון, ניאון, ארגון (יסוד), מימן, הידרזין, וליתיום משמשים במדחף זה כחומר ההודף, כאשר ליתיום הוא בדרך כלל ההודף הטוב ביותר.
לדברי Edgar Choueiri למדחף מגנטו-פלזמי דינמי יש כוח של 100 - 500 קילוואט, מתקף סגולי של 15 - 60 קילומטרים לשנייה, דחף של 2.5 - 25 ניוטון ויעילות של 40 - 60 אחוזים.
יישום אפשרי אחד של מדחף מגנטו-פלזמי דינמי הוא כמנוע עיקרי להנעת מטען כבד וכלי רכב בחלל.
בתאוריה, מדחפי MPD יכולים לייצר מתקפים סגוליים גבוהים מאוד (Isp) עם מהירות פליטה של עד ומעבר ל-110,000 מטר לשנייה, פי שלושה מהמתקף הסגולי של מדחפי יון מבוססי קסנון הנוכחיים, ופי 25 טובות יותר מרקטות עם הודף נוזלי.
לטכנולוגית MPD יש גם את הפוטנציאל לרמות דחף של עד 200 ניוטון (45 lbf), גבוה בהרבה מכל צורה אחרת של הנעה חשמלית, וגבוה כמעט כמו מנועים רקטיים.
דבר זה יאפשר שימוש בהנעה חשמלית במשימות שדורשות תמרוני "delta-v" מהירים (כגון היכנסות למסלול כבידתי), שדורשת הרבה פעמים צריכת דלק גבוהה יותר.
טכנולוגית תמרון MPD נחקרה אקדמית, אבל האינטרס המסחרי היה נמוך בשל כמה בעיות שנותרו.
אחת הבעיות הגדולות היא דרישת כוח בסדר גודל של מאות קילוואט לקבלת ביצועים מיטביים.
מערכות חשמל הנוכחיות של החלליות הבין-כוכביות (כגון גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי (RTGs)) וקולטי שמש הם חסרי יכולת לייצר כל כך הרבה כוח.
פרויקט פרומתאוס של נאס"א צפוי היה לאפשר ייצור של חשמל בטווח של מאות קילוואט אך פיתוחו הופסק בשנת 2005.
פרויקט "החלל הופך גרעיני" נועד ליצור כור של 600 קילוואט אנרגיה, הפרויקט החל בשנת 1963 ורץ במשך רוב שנות ה-60 בברית המועצות.
כור זה נועד לספק כוח ללוויין תקשורת אשר בסופו של הדבר לא אושר.
כורים גרעיניים מספקים חשמל בסדר גודל של פי עשרה יותר מאשר אנרגיית RGT הנוכחיים, בעבר כבר נוצרו על ידי ברית המועצות RGT, לדוגמה עבור לוויין סיור אוקיינוס.
תכנון לפיתוח כור גרעיני בקנה מידה של מגוואטים לשימוש על סיפון חללית מאוישת הוכרזו בשנת 2009 על ידי מכון קורצ'טוב הרוסי, ב שיתוף פעולה עם סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, ואושרה על ידי נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בנובמבר 2009 בנאומו לאספה הפדרלית.
תוכנית נוספת, שהוצעה על ידי בראדלי ג.
אדוארדס, היא אספת כוח על ידי שליחת קרן מהקרקע.
תוכנית זו משתמשת ב-5 לייזרי אלקטרונים חופשיים של 200 כ"ס הממוקמים במרחק של 0.84 מיקרומטר זה מזה על הקרקע אשר ישלחו קרן לחללית המופעלת על ידי-MPD, שבו הוא ימיר את הקרן לחשמל על ידי פנלי פוטו של גליום ארסניד.
אורך הגל של הלייזר המתוכנן הוא 0.840 מיקרומטר (1.48 eV לפוטון) והפנלים המתוכננים הם בעלי פער אסור של 1.43 eV כאשר היעילות ההמרה מוערכת ב-59% והספק חזוי של עד 540 קילוואט למטר מרובע.
דבר זה יספק מספיק כוח בשביל השלב העליון ב-MPD, אולי להרים לוויינים ממסלול נמוך למסלול גבוה.
בעיה נוספת עם טכנולוגית MPD היא שחיקה של הקתודה בשל התאדות הנגרמת בגלל צפיפויות זרם גבוהות (מעל 100 אמפר לסנטימטר מרובע).
השימוש בתערובות ליתיום ובריום כחומר הודף וקתודה חלולה רב-ערוצית הוכחו במעבדה כפתרון מבטיח לבעיה זו.
מחקר על מדחפי MPD בוצע בארצות הברית, ברית המועצות לשעבר, יפן, גרמניה, ואיטליה.
אבות טיפוס ניסיוניים הוטסו בראשונה בחלליות סובייטית, ולאחרונה, בשנת 1996, על טייס החלל של היחידה היפנית, אשר הוכיחה את הפעולה המוצלחת של מדחף MPD בחלל.
מדחף MPD נבדק על טייס החלל של היחידה היפנית כחלק מ-EPEX (ניסוי הינע חשמלי או באנגלית Electric Propulsion EXperiment) שהושק ב-18 במרץ 1995 ונבחן שוב במשימה STS-72 של מעבורת חלל ב-20 בינואר 1996.
מדי הכוחות המזוינים של בריטניה הם המדים הנהוגים בארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של בריטניה.
החלוקה לסוגי המדים בכוחות המזוינים מתבססת על אופי הפעילות (לחימה, טקסים וכדומה), כאשר ישנו שוני בעיצוב וצבע המדים בין הזרועות השונים וכמו כן קיים הבדל בין מדי דרגות קצונה למדי חוגרים.
לכל זרוע בכוחות המזוינים - הצבא הבריטי, חיל האוויר המלכותי, הצי המלכותי וחיל הנחתים המלכותי - חלוקה רשמית משלה לסוגי המדים, אשר ממוספרים באופן ייחודי לכל זרוע.
עם זאת, ישנן קטגוריות כלליות שניתן להכליל אותן בהתאם לאופי הפעילות על כלל הזרועות, למרות ההבדלים העיצוביים.
מדים מלאים הם המדים הייצוגיים, הצבעוניים והמעוטרים ביותר בכוחות הבריטיים.
מדים מלאים קיימים רק בצבא ובחיל האוויר ובאופן כללי לא מחולקים לחיילים, מלבד יחידות ייצוגיות מיוחדות (כגון יחידות המשמר), תזמורות צעידה רגימנטליות וקצינים בכירים או חברי משפחת המלוכה.
בסוף המאה ה-19 עברו יחידות הצבא מהמעילים האדומים למדי חאקי ובהמשך זית, בשנת 1914 נפסק השימוש הטקסי במדים האדומים ומאז השתמר רק בקרב יחידות מסוימות ובאירועים מיוחדים.
באופן כללי, השימוש במדים מלאים נעשה רק באירועים בהם משתתפת דמות ממשפחת המלוכה וגם אז למעט יחידות משמר, תזמורות וקצינים בכירים, לא נהוג ללבוש מדים מלאים.
בעוד שהצבע האדום מזוהה במיוחד עם הצבא הבריטי, יחידות רבות עושות שימוש במדים מלאים בצבעים אחרים.
רגימנט הרובאים לובש מדים מלאים בצבע ירוק כהה, יחידות פרשים (שריון) קלות לצד יחידות תותחנים עושות שימוש במדים מלאים בצבע כחול כהה, מלבדם בצבא הבריטי יחידות הרגלים והפרשים הכבדים לובשות מדים מלאים בצבע אדום.
בצי המלכותי המדים המלאים נקראים מדי יום טקסיים (Ceremonial Day Dress) והם משמשים קצינים בדרגות בכירות ובתפקידים יצוגיים, בשעת טקסים מיוחדים.
המדים הטקסיים בצי מורכבים ממכנסיים בצבע כחול כהה (כחול הים) וטוניקה ארוכה באותו צבע, אשר מגיעה עד הברך המכונה 'מעיל פרוק'.
מעל למעיל הפרוק נלבשת חגורה מוזהבת, בנוסף קצוות הצווארון (צבע מכפלת), הדרגות והכפתורים הם מוזהבים, לאורך דפנות המכנס ישנו גם פס מוזהב.
בדומה למדים המלאים ניתן להציג על גבי מדים אלו את שלל העיטורים, האותות והמסדרים בתצורתם המלאה, ונהוג ללבוש גם חרב קצינים (בקרב קצינים) עם מדים אלו.
בחיל האוויר המלכותי הייתה מסורת דומה של לבישת מדים מלאים המבוססת על 'מעיל פרוק' ומכנסים בצבע כחול פלדה.
כיום לא קיימים מדים מלאים בחיל האוויר ומדי השירות משמשים כמדים טקסיים בחיל, עם זאת קיימת וריאציה של מדים מלאים לאקלים חם שעדיין נעשה בה שימוש.
מדי שרד המכונים גם "כחולים" (Blues) הם מדים המשמשים את כלל החיילים והקצינים מכל הזרועות (בווריאציות מעט שונות) לאירועים מיוחדים, לתפקידים ייצוגיים, או בקרב קצינים בכירים באירועים שונים.
ברוב המקרים מדי השרד הם המדים הטקסיים והייצוגיים ביותר בצבא, כאמור למעט מספר יחידות בודדות שעושות שימוש במדים מלאים.
עיצובם של מדי השרד משתנה מעט בהתאם לזרוע, דרגה ואף סוג יחידות (פרשים, רגלים, צוערים וכדומה), לרוב הם אחידים בצבעם הכחול כהה לכלל החיילים והקצינים בכוחות המזוינים (למעט יחידות בודדות בעלות מסורת ייחודית).
וריאציה נוספת של ג'אקט השרד הוא טוניקה הנקראת 'מעיל פרוֹק' (frock coat) אשר ארוכה יותר מהג'אקט הרגיל וכוללת צווארון מוגבה, מעיל הפרוק משמש מספר קצינים בדרגות בכירות או קצינים בתפקיד ממלכתי.
למרות שמדי השרד כוללים פחות עיטורים וקישוטים מהמדים המלאים, באופן רשמי ניתן לענוד עליהם מדליות מלאות, דרגות שרד, אותות מסדר וכל עיטור נוסף הניתן לחיל.
מרכיב נוסף המאפיין את רוב הווריאציות של מדי השרד הוא חגורה הנלבשת על גבי המעיל, חגורה זו משתנה בצבעה בהתאם לדרגה, תפקיד וזרוע, אך לרוב חוגרים לובשים חגורה לבנה וקצינים לובשים חגורה אדומה, מוזהבת או שילוב של השניים.
בצבא הבריטי מדי השרד נקראים מדי ייצוג לאקלים ממוזג (מס' 1).
קיימת גרסה נוספת למדי השרד הנהוגה בצבא ומתאימה לאקלים חם יותר ולכן נפוצה רק בקרב יחידות המוצבות באזורים חמים דרך קבע; מדי ייצוג לאקלים חם (מס' 3) הדומים למדי השרד הכחולים, רק שהם כוללים טוניקה לבנה בגזרה דומה.
בצי המלכותי מדי השרד נקראים כחולים מס' 1. קצינים, נגדים וחוגרים בכירים לובשים מכנסיים, ג'אקט בצבע כחול הים וכובע מצחיה של הצי, מתחת לג'אקט נלבשת חולצה לבנה ועניבה שחורה.
דרגות החוגרים והנגדים מוצגות במרכז השרוול וקצינים עונדים דרגות מוזהבות בקצה השרוול (לא בכותפות), חוגרים בכירים לובשים גם חגורה לבנה מעל הג'אקט וחותלות לבנות על גבי הנעלים ובסיס המכנס.
חוגרים בדרגות נמוכות (דירוג) לובשים חליפת מלחים בצבע כחול הים עם כובע מלחים לבן, חגורה לבנה וחותלות לבנות.
מדי השרד בצי מתחלקים לשלוש רמות: עם נשק ומדליות (1A), בלי נשק ועם מדליות (1B), או בלי נשק ואותות העיטור במקום מדליות מלאות (1C).
בחיל האוויר המלכותי מדי השרד נקראים מדי שירות (מס' 1).
מדים אלו זהים בעיצובם למדי השירות הנהוגים בשאר הזרועות, הם כוללים מכנסים וג'אקט בצבע כחול פלדה (כחול אפור), חגורה הנלבשת על גבי הג'אקט וכובע מצחיה של חיל האוויר.
קצינים עונדים דרגות בבסיס השרוול (בדומה לצי המלכותי) ולמעט קצינים בדרגות גבוהות, לא עונדים דרגות בכותפות.
בדומה לנהוג בצבא ובצי, גם לחיל האוויר יש גרסת מדי שרד לאקלים חם - מדי שירות לאקלים חם (מס' 6), שמורכבים ממדים בצבא חאקי או לבן (מס' 6A).
מדי גאלה של מפקד חיל האוויר, קצין בצבא וקצין בצי
מדי גאלה הם מדים המשמשים בעיקר קצינים לאירועים טקסיים מסוגים שונים, לרוב ארוחות ערב טקסיות או אירועי יחידה מסוגים שונים.
מדי הגאלה הם המקבילה הצבאית לחליפת ערב ומעוצבים באופן דומה, ג'אקט ערב פתוח עם וסט, חולצה לבנה ופפיון שחור מתחת.
באופן כללי מדי הגאלה לא מאפשרים ענידה מלאה של דרגות, אותות ועיטורים - ולכן לרוב נענדות דרגות על הכתפיים או קצה השרוול (בצי ובחיל האוויר), בעוד שהמדליות מוצגות בגרסה מוקטנת או כאות העיטור בלבד.
בצבא הבריטי מדי גאלה לאקלים ממוזג (מס' 10) כוללים חליפת ערב עם ג'אקט פתוח (או פתוח למחצה), וסט ועניבת פפיון שחורה.
צבע הג'אקט תלוי בסוג היחידה ובאופן עקרוני תואם את הצבע המסורתי של מדי היחידה, לכן עשוי להיות ארגמן (רוב יחידות הצבא), כחול כהה (בעיקר יחידות ארטילריה ופרשים) או ירוק כהה (מספר יחידות כגון הרובאים).
ג'אקט המדים דומה למדים המלאים בכך שהוא משמר את מסורת צבע המכפלת - כלומר שקצוות השרוולים והצווארון מציגים צבע המזוהה עם היחידה, צבעים אלו משתנים מיחידה ליחידה ועשויים להיות לבן, כחול, אדום, צהוב או ירוק.
לאקלים חם קיימים גם מדי גאלה לאקלים חם (מס' 11), בהם הג'אקט מוחלף בז'אקט לבן ללא וסט מתחת.
מדי שירות הם מדים שהוכנסו ליחידות הבריטיות בתחילת המאה ה-20, כאשר הם החליפו את המדים הצבעוניים שהונהגו עד אז.
לאורך השנים עיצובם של מדי השירות כמעט ולא השתנה, מלבד מעבר מצווארון גבוהה לצווארון פתוח ומתחתיו חולצה עם עניבה (שינוי שהוכנס למדי קצינים כבר ב-1913 ולמדי החוגרים לקראת סוף מלחמת העולם השנייה כשהמדים הפסיקו לשמש ללחימה).
בצבא הבריטי מדי השירות לאקלים ממוזג (מס' 2) מורכבים ממכנס וג'אקט בצבע ירוק זית הנלבשים עם חגורה על גבי הג'אקט, חולצה ועניבה מתחת וכובע מצחיה (או סוג כובע נהוג ביחידה כגון כומתה לצנחנים).
עיטורים ומדליות מוצגים בדומה למדי שרד (בהתאם לאירוע בגרסה מלאה או מצומצמת).
לצד מדים אלו ישנם גם מדי שירות לאקלים חם (מס' 4) המשמש קצינים בלבד באזורים חמים, המדים זהים בעיצובם אך בצבע חאקי.
במקרה של טקס הכולל חוגרים, גם הקצינים מחויבים ללבוש את מדי השירות מס' 2 (ולא מדי השירות לאקלים חם), גם כאשר היחידה מוצבת באזור חם, זאת לשם האחידות בין כלל המשתתפים.
בצי המלכותי לא קיימים מדי שירות, אם כי ישנם מדים בעלי מראה דומה (עם שרוולים קצרים ובצבע לבן) בצורת מדים לבנים מס' 1 המשמשים קצינים לאירועים טקסיים, באזורי אקלים חם.
חיל האוויר המלכותי מצד שני, כן מקיים מסורת דומה לצבא עם מדי שירות טקסיים, אך הם נכללים במעמד הגבוה ביותר של המדים .
מדי מחנה של הצבא הבריטי
מדי מחנה המקבילים בחיל האוויר למדי שירות עבודה (Service working dress; מס' 2) ובצי המלכותי לכחול מס' 3 (או לבן מס' 3 באקלים חם), הם המדים המשמשים את כלל החיילים והקצינים בשירות יום-יומי סביב המחנה.
עיצובם של מדי המחנה משתנה בין הזרועות בנוסף להבדלים בין היחידות השונות, אך באופן כללי הם כוללים מכנסיים (ירוק זית בצבא, כחול פלדה בחיל האוויר וכחול כהה בצי), חגורה שחורה או חגורת אורווה, כומתה או כובע מקביל, חולצה קצרה או ארוכה מכופתרת וניתן לבוש מעל החולצה סוודר.
בצבא נלבשים מכנסיים בצבע זית, חולצה בצבע חאקי בהיר ועניבה נהוגה בדרך כלל לקצינים (משתנה בהתאם לפעילות).
למרות שהמדים מוגדרים כאקלים ממוזג, ניתן ללבוש חולצה זהה עם שרוולים קצרים, או בימים קרים יותר ללבוש סוודר בצבע ירוק על גבי החולצה (עם שרוולים ארוכים בלבד).
ברוב המקרים וברוב היחידות, עם מדי המחנה נהוג ללבוש כומתה - מלבד יחידות עם כובע שירות ייחודי (בעיקר יחידות שריון), או במקרים בהם החייל הוא בתפקיד יצוגי או בתרגילי סדר (במקרים אלו לרוב נלבש כובע המצחיה הייצוגי).
בחיל האוויר המלכותי מדי המחנה (מדי שירות עבודה מס' 2) כוללים מכנסיים בצבע כחול פלדה, חגורה שחורה או חגורת אורווה (של חיל האוויר) וחולצה כחולה בהירה מכופתרת.
למדים אלו ישנן ארבע וריאציות רשמיות: מס' 2 (חולצה ארוכה עם עניבה וסוודר), מס' 2A (חולצה ארוכה עם עניבה וללא סוודר), מס' 2B (חולצה קצרה ללא עניבה וללא סוודר) ומס' 2C (מכונאים בלבד - חולצה ארוכה בצבע כחול כהה וללא עניבה, עם או בלי סוודר).
בצי המלכותי מדי המחנה (כחול מס' 3) כוללים מכנסיים בצבע כחול הים, חגורה שחורה או חגורת אורווה (של הצי) וחולצה לבנה מכופתרת.
למדים אלו שלוש וריאציות רשמיות: מס' 3A (קצינים ונגדים בלבד - חולצה לבנה ארוכה ועניבה שחורה), מס' 3B (חולצה לבנה קצרה ללא עניבה) ומס' 3C (חולצה לבנה ארוכה ומעל סוודר כחול הים עם עניבה לקצינים בלבד).
נגדים לובשים את המדים באופן זהה לקצינים, חוגרים עונדים את דרגותיהם על גבי הכובע או הכומתה (ולא בכותפות כמו הקצינים).
הבדל נוסף הוא בלבישת הסוודר (מס' 3C); חוגרים מוציאים את הצווארון מעל לסוודר וקצינים הלובשים עניבה משאירים את הצווארון מתחת לפתח הסוודר.
לשירות באקלים חם ישנם מדים זהים אך בצבע לבן (מכנסיים וחולצה), אלו נקראים לבן מס' 3.
מדי קרב של הצבא הבריטי
מדי קרב הם מדים המשמשים את כלל החיילים והקצינים בכוחות המזוינים בשעת פעילות מבצעית, באימונים, בשטח או כשהם מוצבים במחנות ומוצבים קדמיים.
החל משנת 2011 החלו להיקלט ביחידות הבריטיות מדי קרב חדשים כחלק מתהליך מודרניזציה נרחב, מדים אלו נקראים מערכת לבוש אישית - מדי קרב .
בצבא הבריטי מדי הקרב נקראים מדי לחימה לאקלים ממוזג (מס' 8), למרות שבפועל הם משמשים את כלל החיילים בכל סוגי האקלים והגדרה זו תתעדכן כאשר יסתיים תהליך ההכנסה של המדים לצבא.
מערכת הלבוש החדשה מחליפה את מדי הקרב המדבריים (מס' 5) בעלי גוונים חומים בהירים, ומדי הקרב הטרופיים בעלי גוונים ירוקים וחומים (מס' 9), למרות שבמספר יחידות עוד ניתן לראות את המדים הישנים אך אלו יתעדכנו בהדרגה בעתיד.
בכלל הזרועות מדי הקרב זהים לחלוטין ועם הכנסת מדים מותאים לכלל סוגי השטח, כך שכלל המשרתים בכלל היחידות ובכל הצבה בעולם לובשים למעשה אותם מדי קרב בדיוק.
מדים אלו משתנים באופן ניכר בהתאם לתפקיד החייל, בין היתר; ביגוד חסין אש, סרבל טנקיסטים, ביגוד אימונים, מדי צוות קרקע, ביגוד צניחה, סרבל טיסה וכדומה.
בצבא הבריטי המדים המבצעיים הם למעשה מדי הקרב, בעוד שבצי המלכותי המדים המקצועיים נכללים בקטגוריית מדים מס' 4 ומדים מס' 5 (אשר כוללת גם את מדי הקרב), שתי הקטגוריות כוללות מדי שירות מקצועיים המשמשים בעיקר חוגרים בתפקידים שונים סביב כלי השיט.
מדים מס' 4 כוללים את הדגם הישן יותר (מדי עבודה מבצעיים - AWD) שהוכנס באופן נסיוני בשנת 2012 והדגם החדש יותר המתבסס על "מערכת הביגוד האישי" בגרסת הצי (RNPCS), באופן הדרגתי כלל יחידות הצי יעברו למדי ה-4RNPCS שעוצבו למתן גמישות בעבודה ובעלי יכולות בטיחות באש.
המדים המבצעיים ומקצועיים בחיל האוויר המלכותי נכללים בביגוד מבצעי (מס' 3) ובביגוד טיסה (מס' 14).
המדים המבצעיים כוללים את שלל התפקידים המיוחדים, כגון מכונאים ולוחמי אש, בנוסף ישנם מספר סוגים של ביגוד וסרבלי טיסה.
מעבר לכך צוותי קרקע עושים לרוב שימוש במדי קרב (הנכללים במדים מס' 3).
באופן כללי מדי חיל הנחתים זהים למדי הצבא הבריטי, מלבד מספר אלמנטים מסורתיים המזוהים עם מדי החיל.
במדי השרד (מס' 1) נוהגים חיילי ללבוש קסדת שעם (המכונה גם 'קסדה קולוניאלית') לבנה, מדי השרד הם המדים הטקסיים ביותר בדומה לנהוג בצי ובחיל האוויר לחיל הנחתים אין מדים מלאים (מעיל אדום).
כובע המצחיה של חיל הנחתים הוא בצבע ארגמן ולבן, בשונה מהכובע הכחול כהה הנהוג ברוב יחידות הצבא.
מלבד זאת חיילי החיל לובשים כומתת 'כוחות מיוחדים' בצבע ירוק (עם סמל החיל), בדומה לרגימנט הצנחנים - הכומתה נלבשת בכל סוגי המדים מלבד מדי השרד.
מספור רשמי של סוגי המדים
מדחום כספית או מד טמפרטורה כספית הוא מד חום המבוסס על כספית.
הוא הומצא על ידי הפיזיקאי דניאל פרנהייט באמסטרדם, בשנת 1714. המד מורכב ממתקן דמוי נורה העשוי מזכוכית, המכיל כספית צמודה לשפופרת בעלת קוטר צר; נפח הכספית בשפופרת נמוך בהרבה מהנפח שיכול להיכנס בכל המתקן; עקב השוני בנפח, טור הכספית מגיע לגובה גדול יחסית לאורך המתקן.
הרווח שמעל הכספית ניתן למילוי בחנקן, או שיהיה בפחות לחץ אטמוספירי, כלומר ואקום חלקי.
כאשר הטמפרטורה של הכספית עולה הנפח שלה גדל.
כדי לסמן את המידות על המדחום, המתקן נבנה כך שיגיע לשיווי משקל תרמי, עם טמפרטורה סטנדרטית כגון תערובת קרח/מים, ואז עם תערובת אחרת כגון מים/קיטור, והמתקן מחולק לפרקי זמן קבועים בין הנקודות הקבועות.
המדען השוודי אנדרס צלזיוס, המציא את סולם הצלזיוס, שתואר בפרסומו "המוצא של סולם טמפרטורת הצלזיוס" בשנת 1742. צלזיוס השתמש בשתי נקודות קבועות בסולם שלו: טמפרטורה של קרח נמס
לא היה זה רעיון חדש, כיוון שאייזק ניוטון כבר עבד על דבר דומה.
ההבדל ברעיונו של צלזיוס הוא בכך שהשתמש בהפשרה, ולא בקפיאה.
הניסויים של צלזיוס לקביעת כיול טוב למדחום ארכו שני חורפים.
על ידי ביצוע אותו הניסוי שוב ושוב, הוא גילה כי הקרח תמיד נמס באותה נקודת כיול במדחום.
הוא מצא כי נקודה קבועה דומה גם בכיול של הפיכת מים רותחים לאדי מים.
ברגע שהוציא צלזיוס את המדחום מן האדים, רמת הכספית טיפסה מעט.
דבר זה היה קשור לקירור המהיר וההתכווצות של הזכוכית.
כשהחליט צלזיוס להשתמש בסולם הטמפרטורה שלו, הוא במקור הגדיר אותו "במהופך", כלומר הוא בחר להגדיר את נקודת הרתיחה של המים ב־C° 0 ואת נקודת הקפיאה ב־C° 100.
שנה לאחר מכן, הפיזיקאי הצרפתי ז'אן-פייר קריסטין הציע להפוך את הסולם, כך שטמפרטורת הקפיאה תהיה C° 0 ונקודת הרתיחה תהיה C° 100. צלזיוס כינה סולם זה בשם "סולם מאה המעלות" .
לבסוף, הציע צלזיוס שיטה לכיול המדחום:
1. יש להניח את גליל המדחום בתוך קרח נמס שעשוי מים טהורים, ולאחר מכן לסמן את הנקודה בה הנוזל במדחום מתייצב.
נקודה זו היא נקודת הקפיאה/הפשרה של המים.
2. באותו האופן יש לסמן את הנקודה בה הנוזל מתייצב, הפעם כאשר מד החום נמצא בתוך אדי המים הרותחים.
3. יש לחלק את האורך בין שתי הנקודות למאה חלקים שווים.
נקודות אלה הן נאותות לכיול משוער, אך שתיהן עשויות להשתנות עם הלחץ האטמוספירי.
כיום, הנקודה המשולשת של המים משמשת במקום נקודת הקפיאה (הנקודה המשולשת היא ב־K 273.16, או C° 0.01).
לפני התגלית בנוגע לטמפרטורה התרמודינמית האמיתית, המדחום הגדיר את הטמפרטורה; מדחום שעשוי מחומרים אחרים יגדיר סולמות טמפרטורה שונים (מדחום אלכוהול עם תוסף צבע יניב תוצאה מעט שונה מזה שיתן מדחום כספית).
סוג ייחודי של מדחום עם כספית, נקרא מדחום מקסימלי , ועובד בצורה של בנייה קרובה לצוואר המתקן.
כאשר עולה הטמפרטורה, הכספית נדחפת דרך ההצרות תחת כוח ההתרחבות.
כאשר צונחת הטמפרטורה, טור הכספית אינו יכול לחזור מטה (ישנו רווח בטור הכספית), ולכן היא נשארת סטטית במתקן.
לאחר מכן המתבונן יכול לקרוא את הטמפרטורה.
על מנת "לאתחל" את המדחום יש צורך לנערו בחוזקה.
סוג זה של מדחום נהוג לשימוש ברפואה, איתו מודדים חום גוף בעיקר בתוך הפה, אוזן או בית שחי.
עקב הסיכון שבהרעלת כספית, בשנת 2013 אסר משרד הבריאות הישראלי על שימוש במדחום כספית.
מדורת ההבלים (באיטלקית: Falò delle vanità) היא מדורה שמובערת בידי רשויות (לרוב דתיות) ובה נשרפים חפצים שעשויים לפתות אנשים לחטוא.
המונח מתייחס לרוב למדורת ההבלים של הנזיר הדומינקני ג'ירולמו סבונרולה, אשר הובערה ב-7 בפברואר 1497. סבונרולה ואנשיו אספו מדלת לדלת מראות, קוסמטיקה, תמונות, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים, עבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו) ואף יצירות אומנות.
הכל הובער במרכז העיר פירנצה.
עם זאת, אופן פעולה זה לא הומצא בידי סבונרולה, ובאותה מאה הבעיר גם ברנרדינו מסיינה מדורה דומה.
ג'ירולמו סבונרולה היה כומר דומיניקני שפעל ברפובליקת פירנצה.
לאחר התמוטטות שלטונם של בני מדיצ'י בעיר, הוא הפך בהדרגה לשליט הדתי של העיר, והיה לו אף משמר אישי שליווה אותו לכל מקום.
סבונרולה הירבה להטיף נגד החיצוניות, המוגזמת לדעתו, שבה התאפיינה פירנצה באותם ימים.
החל מפברואר 1497, החל סבונרולה לארגן את מדורת ההבלים שלו.
נערים שהוסתו על ידו, עברו מבית לבית ואספו חפצים.
בין הדברים שנאספו נמנו כתבי יד עתיקים שאין להם תחליף, פסלים עתיקים, ציורים עתיקים ומודרניים, שטיחי קיר שלא יסולאו בפז, פריטי אומנות יקרי ערך רבים אחרים, מראות, כלי נגינה, שמלות, אביזרי קוסמטיקה, שולחנות הימורים, קלפי משחק, ספרי הגדת עתידות, אביזרי אסטרולוגיה וקסם.
בין הסופרים והמשוררים שהוגדרו על ידו כ"פסולים", נמנו אובידיוס, פרופרטיוס, דנטה ובוקאצ'ו.
כה גדולה הייתה השפעתו, עד שהוא הצליח לרתום למטרה אף חלק מהאומנים שעל יצירותיהם הכריז חרם כמו לורנצו די כרדי וסנדרו בוטיצ'לי.
זה האחרון, השליך את יצירותיו לאש במו ידיו.
כל מי שסירב למסור את חפציו, אולץ לעשות זאת בידי אנשיו המשולהבים של סבונרולה שכינו עצמם "המקוננים".
המדורה הובערה בפיאצה דלה סיניוריה ב-7 בפברואר לעיני כל העיר.
במהרה איבד סבונרולה את תמיכת ההמונים.
מעשיו של סובנרולה גם לא מצאו חן בעיני האפיפיור אלכסנדר השישי, אשר הוציא עליו גזירת נידוי, אך סבונרולה התעלם ממנה ולעג לאפיפיור.
בתגובה איים האפיפיור על שלטונות פירנצה שאם לא ישתיקו את המטיף הוא ינדה את העיר כולה.
למרבה האירוניה, מאוחר יותר ספריו של סבונרולה בעצמו נשרפו בפומבי, והוצא נידוי על מי שיחזיק בהם.
מדטרוניק, הוא תאגיד רב-לאומי המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק מכשור רפואי.
מטה החברה שוכן בעיר פרידלי, הסמוכה למיניאפוליס שבמינסוטה, אולם מאז שרכשה את חברת קובידיאן (Covidien) בשנת 2014, החברה רשומה לצורכי מס חברות באירלנד.
התאגיד נוסד ב-1949 במיניאפוליס כבית מלאכה לתיקון מכשור רפואי.
בשנת 1957, פנה לחברה הרופא ויליאם ל' ווייריך, שערך מחקר שבוצע באוניברסיטת מינסוטה, שהראה שיקום קצב הלב, תפוקת הלב ולחצים ממוצעים באבי העורקים, בבעלי חיים עם חסימה שלמה של הלב, באמצעות אלקטרודה שחוברה לשריר הלב.
החברה פיתחה לראשונה, על בסיס המחקר של ווייריך, קוצב לב חיצוני שהופעל באמצעות סוללה.
עד אז קוצבי לב פעלו באמצעות שפופרת ריק חיצונית שנדבקה לעור בוואקום והייתה פשוטה, וכואבת בשימוש על המטופל.
כיוון שהחשמל הגיע משקע חשמל זרם חילופין רגיל בקיר, הייתה סכנה פוטנציאלית לגרום להתחשמלות המטופל, על ידי גרימת פרפור חדרים.
מדטרוניק פתחה את משרדיה בישראל בשנת 1974.
כמו כן רכשה והשקיעה במספר חברות בישראל:
בשנת 1996, רכשה את חברת אינסטנט (InStent), שהוקמה על ידי היזם הסדרתי שלמה בן-חיים, תמורת כ-200 מיליון דולר.
בשנת 2000, השקיעה 20 מיליון דולר בחברת איתמר מדיקל.
בשנת 2002, השקיעה בחברת אודין מדיקל טכנולוג'יס (Odin Medical Technologies) מיקנעם, שפיתחה מערכות הדמיה רפואית בטכנולוגית דימות תהודה מגנטית (MRI).
בשנת 2009, רכשה מדטרוניק את מלוא הבעלות בחברה תמורת 9 מיליון.
בשנת 2009, רכשה את ונטור מנתניה, שפיתחה שסתום לאבי העורקים שאפשר להחליפו בהליך לא פולשני, תמורת 325 מיליון דולר.
שלוש שנים מאוחר יותר סגרה את פעילות ונטור בישראל.
באותה שנה גם השקיעה בקרן ההון סיכון הישראלית TriVentures.
באפריל 2015 השקיעה 2 מיליון דולר וחתמה על הסכם שיווק עם חברת דרימד דיאביטיס (Dreamed Diabetes).
חברת דרימד דיאביטיס פיתחה טכנולוגיה שמקשרת בין מכשירים לחישה רציפה של רמות האינסולין בדם לבין משאבות שמספקות את האינסולין.
באפריל 2018 רכשה את חברת ויז'ן-סנס (Visionsense) מפתח-תקווה תמורת כ-70 מיליון דולר.
ויז'ן-סנס נוסדה בשנת 1998 ופיתחה מכשירים לניתוחים זעיר-פולשניים, בעיקר ניתוחי מוח.
בספטמבר 2018 רכשה את מזור רובוטיקה לפי שווי חברה של 1.6 מיליארד דולר.
בנובמבר 2018 נרכשה נוטרינו בכ-100 מיליון דולר
באוקטובר 2019 רכשה את AV Medical בכ-30 מיליון דולר
בפברואר 2025 מדטרוניקס רכשה את קת'וורקס שפיתחה מערכת לבחינת עורקי הלב בהליך לא פולשני ב585 מיליון דולר
חברת "קובידיאן", שאותה רכשה "מדטרוניק" תמורת 45 מיליארד דולר ב-2014, רכשה 4 חברות בישראל:
ב-2011 רכשה את הסטארט-אפ פוליטאצ' מדיקל (PolyTouch Medical) מהחממה הטכנולוגית במשגב.
במרץ 2012, רכשה את חברת "סופר-דיימנשן" (SuperDimension) מהרצליה, שפיתחה מערכת ניווט לכלים אנדוסקופיים לטיפול במחלות ריאה, תמורת כ-300 מיליון דולר.
באפריל 2012 רכשה קובידיאן את "אורידיון סיסטמס" (Oridion Systems) מירושלים תמורת 346 מיליון דולר.
אורידיון נוסדה בשנת 1987 ופיתחה טכנולוגיה המנטרת את רמת הפחמן הדו-חמצני בנשימת החולה, ובכך מגבירה את בטיחותו בהליכים ובסביבות רפואיות שונות.
פברואר 2014 רכשה קובידיאן את גיוון אימג'ינג בכמיליארד דולר.
נכון לשנת 2018, מעסיקה מדטרוניק כ-750 עובדים בישראל, ביקנעם, הרצליה, הר חוצבים בירושלים, פתח תקווה ובפארק התעשייה קיסריה.
מדחפי אפקט הול הם שיטת הנעה של חלליות וסוג של מנוע יונים.
מדחפי אפקט הול לוכדים אלקטרונים בשדה מגנטי ולאחר מכן משתמשים באלקטרונים על מנת ליינן את החומר יוצר ההנעה.
מדחפי אפקט הול נחקרים באופן תאורטי וניסויי ניכר משנות ה-60.
מדחפי הול פועלים על מגוון חומרים כשהנפוץ מביניהם הוא קסנון.
חומרים אחרים הם קריפטון, ארגון, ביסמוט, יוד, מגנזיום ואבץ.
החומרים משלבים שדה מגנטי סטטי מקומי חזק הניצב בשדה החשמלי שנוצר בין האנודה לה מתח חשמלי חיובי במעלה הזרם וקתודה הנקראת מנטרל לה מתח החשמלי שלילי במורד הזרם, כדי ליצור "קתודה וירטואלית" (שטח בו צפיפות האלקטרונים גבוהה) ביציאה של המכשיר.
קתודה וירטואלית זו מושכת את היונים שנוצרו בתוך התמרון הקרוב יותר לאנודה.
לבסוף אלומת היונים המואצת מנוטרלת על ידי חלק מהאלקטרונים הנפלטים על ידי הקתודה הנקראת מנטרל.
מדחפי הול נחקרו בארצות הברית ובברית המועצות, הם תוארו לראשונה בפומבי בארצות הברית בשנות ה-60 המוקדמות של המאה ה-20.
ברם, מדחפי אפקט הול פותחו כמתקן הינע יעיל לראשונה בברית המועצות.
בברית המועצות פותחו שני סוגי מדחפים, האחד בשם SPT (Stationary Plasma Thruster) והשני בשם DAS.
הסוג הראשון כונה SPT ופותח בעיקר בשל עבודת מדען רוסי בשם איי.
מורוזוב, כיום ה-SPT נמצא בשימוש הרב ביותר.
מדחף ה-SPT הראשון שהיה בשימוש בחלל הוא SPT-50 ששוגר בדצמבר, 1971 והשימוש העיקרי במדחף ובאחרים מסדרת SPT שנשלחו אחריו היה בעיקר על מנת לייצב לוויינים בחלל.
מדורת השבט הוא מושג המתאר את אמצעי התקשורת שהוא המקור המרכזי שממנו שואבים האנשים מידע ובכך הוא מכוון את סדר היום של אזרחי המדינה.
בתקופת האדם הקדמון, התקבצו תושבי כפר סביב מדורה אחת, שהיוותה את מרכז הכפר ולכן שימשה כמקום מפגש והמקום בו נדונו ענייני הכפר.
עם התקדמות הטכנולוגיה, החליפו הטלוויזיה ובהמשך האינטרנט את "מדורת השבט" המסורתית.
כך למשל בראשית המדינה היה ערוץ ציבורי יחיד - הערוץ הראשון.
מכאן שמרבית התושבים צפו במהדורת החדשות מבט ובתוכניות ששודרו בערוץ.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם ערוץ נוסף: ערוץ 2, שהפך לערוץ הנצפה ביותר (שיאי הרייטינג הגיעו ל-40%-50% מכלל הצופים בשעת הפריים טיים).
בהמשך הצטרפו ערוצים נוספים ובהם ערוץ 10 והוקמו חברות HOT ויס שהציעו מבחר ערוצים רב ובכך התפזר פילוח הצופים.
הביטוי ייחודי לשפה העברית, ונטבע בעקבות הטלוויזיה הישראלית עד שנות התשעים, שבה פעל רק הערוץ הממלכתי.
המונח נטבע בינואר 1994, בדיון במכון סמארט על פניה של התקשורת הישראלית.
את הביטוי "הכפר הגלובלי" טבע הפילוסוף מרשל מקלוהן ב-1959, בספרו The Gutenberg Galaxy מ-1962, העוסק במחקרו על ההשפעות הפסיכולוגיות והקוגניטיביות של הדפוס.
לפי מקלוהן, מסך הטלוויזיה הופך את האנושות לכפר גלובלי, שבו בני אדם שהיו מרוחקים זה מזה, חשים כאילו הם מתגוררים בכפר אחד ונגזר עליהם צמצום בתחומי העניין.
אף על פי שהמונח נטבע שנים רבות לפני התפתחות תקשורת המונים, המצאת השידור החי, הטלוויזיה, אירועים משמעותיים כגון נחיתת האדם הראשון על הירח, שידורי האולימפיאדה וגביע העולם בכדורגל, הפכו לאירועים בעלי סיקור עולמי והשפעה על אנשים רבים.
בעקבות התפתחות הטלוויזיה, ובעקבותיה המצאת הפרסומת, נוצר מושג הרייטינג המייצג את כמות הצופים (או האחוז) בתוכנית המשודרת ובהתאם התשלום אשר יקבל המשדר.
ביקורת רבה מושמעת אודות השינוי שנוצר בסוג התוכניות המשודרות כך שימשכו מספר צופים רב יותר לצפות בהן, ואף ידיעות חדשותיות נבחרות לפי מדד העניין בהם.
למשל, לאחר רצח ראש הממשלה יצחק רבין, שודרו תוכניות רבות אודות המשפחה, רואיינו אישים רבים אשר היו מקורבים לרבין ונחשפו פרטים אשר נבחרו בעיקר בשל היות מושכי רייטינג.
כדי לגרות את הצופה, התוכניות הגיעו עד להשפלת מתמודדים ובהם סגירתם בתנאים פיזיים קשים (הישרדות), בצילום ממושך ללא הסבר ממשי (האח הגדול) והמיקוד עבר אל האישים המככבים בתוכנית (המנחים, המשתתפים), על חשבון התוכן המועבר.
אליהוא כ"ץ סימן את קץ עידן הטלוויזיה כמדורת השבט בכניסת הערוצים המסחריים.
בעוד שידורי החדשות בקול ישראל ברדיו ולאחר מכן בטלוויזיה היוו אירועי התכנסות משפחתיים וחברתיים, שלאורם אפשר היה להחליף דעות ורעיונות, ריבוי הגורמים התקשורתיים החדשים הפחית משמעותית את הערך השיתופי של כל ערוץ תקשורת.
תהליך זה התגבר עם הופעת הרשתות החברתיות האינטרנטיות, אך יש שטענו שרשתות אלו אפשרו צורה חדשה של "מדורת שבט".
הרשתות צברו משתמשים רבים, הצורכים הרבה צורות תקשורת מגוונות.
כך נוצרה תשתית שאפשרה שיתוף תוכן בין קהלים רבים באמצעות שפות מרכזיות כמו אנגלית וסינית גם אם קהילות שונות מתכנסות בנפרד זו מזו.
כמו כן, האינטרנט תרם ליצירת כלכלה עולמית חדשה המתבצעת באינטרנט.
מדחא היא מובלעת של סולטנות עומאן, שממוקמת בתוך שטחה של איחוד האמירויות הערביות, עם שטח של 93.34 קמ"ר, המובלעת היא חלק ממחוז מוסנדם על אף ריחוקו משאר שטח מחוז מוסנדם.
המובלעת היא שוממת ברובה ולא מפותחת, במובלעת מתגוררים כ-4,306 תושבים בלבד.
בתוך מובלעת זו יש מובלעת נוספת – העיירה נחווה השייכת לאמירות שארג'ה.
במדחא מרבית השטח אינו בשימוש, החלק שכן בשימוש הוא שמכיל מספר כבישים, בית ספר, סניף דואר, תחנת משטרה, בנק עומני, ומבנים שמספקים חשמל ומים לתושבי המובלעת.
המובלעת שנמצאת במדחא, נחווה הוקמה לאחר שמדחה החליטה להצהיר אמונים לעומאן, החלטה שלא עלתה בקנה אחד עם אנשי העיר.
בסוף שנות ה-30 או תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 שלטו שתי 'חמולות' בחצי האי מוסנדם, אל-קאסימי משארג'ה שלימים תהיה חלק מאיחוד האמירויות הערביות והשנייה היא אבו סעיד מעומאן.
אל קאסימי ייצג את הצד של איחוד האמירויות כיום, או שארג'ה, בזמן שאבו סעיד ייצג את הצד התומך בעומאן.
על תושבי חצי האי הוטל לקבוע למי הם רוצים להצהיר אמונים.
בעוד שמדחה החליטה להצטרף לסולטנות העומאנית, תושבי הכפר נחווה החליטו להצטרף לשארג'ה וכך הפכו למובלעת בתוך מובלעת.
הגבולות נקבעו לאחר התייעצות של השלטון הבריטי בחוף שביתת הנשק ובראשו ג'וליאן ווקר עם שבטי האזור.
על אף שההתייעצויות החלו בשנות ה-40, רק בשנת 1969 נקבעו הגבולות הסופיים שבתוקף גם כיום.
מדי וסמלי האֶס אֶס שימשו את חברי ארגון ההגנה והמודיעין של המפלגה הנאצית, השׁוּצְשְׁטָאפֶל (הידוע בקיצור "אס אס"), בין השנים 1925–1945 כדי לבדלם מהוורמאכט, מהמדינה הגרמנית ומהמפלגה הנאצית.
אף על פי שהוכנו כמה מערכות מדים עבור האס אס לאורך השנים, המערכת השחורה שנכנסה לשימוש בשנת 1932 היא הידועה ביותר.
סכימת הצבעים שחור-לבן-אדום אפיינה את האימפריה הגרמנית, ואומצה מאוחר יותר על ידי המפלגה הנאצית.
הצבע השחור היה מקובל בתנועות פשיסטיות כמו החולצות השחורות באיטליה עוד לפני ייסוד האס אס.
צבע זה נבחר גם מסיבות היסטוריות, בדומה לצבע השחור של המדים של משמר המלכים והקיסרים הפרוסיים, אשר עוטרו בתגים עם סמל גולגולת ועצמות.
מדי האס אס עוצבו כדי לשקף סמכות ולזרוע אימה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עובדי כפייה במפעלי הוגו בוס ייצרו מדים אלו ורבים אחרים.
מאות מפעלים הורשו לייצר את המדים, וחלקם השתמשו בעובדי כפייה מקרב אסירי המלחמה או כלואים במחנות הריכוז, שם גם יוצרו המדים.
במהלך שנות המלחמה השימוש במדים השחורים הצטמצם.
היחידות הקרביות של הפלוגות המערכתיות של האס אס (SS-Verfügungstruppe) ומאוחר יותר הואפן אס אס לבשו מדים בגווני אפור-ירוק שונים עם סמלי אס אס.
רוב אנשי האס אס לבשו סוגים שונים של מדי הוואפן אס אס או טוניקת שירות בצבעי ירוק-אפור.
ענפי אס אס שלבשו לרוב בגדים אזרחיים בשטחי הרייך (כמו הגסטאפו והקריפו) השתמשו במדים אפורים-ירוקים בשטחים הכבושים, כדי להיבדל מהאזרחים.
מדי האס אס עוטרו בשלל סמלים.
לרוב נעשה שימוש בתגי צווארון שהעידו על דרגה ותפקיד, יחד עם חפתים ותג שרוול שהעידו על חברות בענף מסוים.
האס אס ראה בעצמו המשך של פרייקור וקבוצת נאציות שונות כולל בריגדת ארהארדט, קסדת הפלדה ובמיוחד האס אה, אשר האס אס הייתה כפופה לה בתחילה.
מדי וסמלי האס אה הראשונים היו צבאיים למחצה ועוצבו על ידי הנאצים באמצעות שילוב מדים ממלחמת העולם הראשונה ומאפיינים שונים של קבוצות פרייקור, כמו מגפיים גבוהים, פגיונות וכובע מצחייה צבאי (kepi).
שמונת שומרי הראש של אדולף היטלר, מדיוויזיית האס אס הראשונה (שכונו מאוחר יותר כוחות הלם, Stosstrupp), אימצו במאי 1923 סמל גולגולת ועלה של עץ אלון, סמלים מקובלים בהיסטוריה הצבאית האירופית.
בשנת 1924, כאשר המפלגה הנאצית הוחרמה בעקבות הפוטש במרתף הבירה, איתר גרהרד רוסבך (Gerhard Roßbach) עודפי חולצות ג'ינס חומות במחסן באוסטריה, שייעודו לשמש כמדים טרופיים במלחמת העולם הראשונה.
כאשר האס אה הוקם מחדש בשנת 1925 (והאס אס היוותה יחידה בתוכו), חולצות אלו שימשו כמדים רשמיים.
בשנת 1925 היטלר הורה להקים יחידת משמר חדשה, מפקדת ההגנה (Schutzkommando), ובראשה עמד יוליוס שרק.
שרק הביא ליחידה כמה חברים מכוחות ההלם, כולל אמיל מוריס וארהרד היידן.
הסמל היחיד בשימוש היה תג כתף של צלב הקרס, לרוב כזה שהכין כל אחד באופן עצמאי, למעט החברים במפקדת ההגנה, שענדו סמל גולגולת שהוצמד לכובע או לצווארון.
באותה השנה מפקדת ההגנה פתחה את שורותיה, ושמה שונה לפלוגות סער (Sturmstaffel), וב-9 בנובמבר שונה שוב לפלוגות המגן (Schutzstaffel), שכונה בקיצור אס אס.
בשנה הבאה אימצה האס אס את מערכת סמלי הדרגות המוכרת הראשונה שלה, כשהדרגות נענדו בדומה למקובל באס אה על חולצות חומות או ביגוד צבאי למחצה.
מערכת הדרגות של שנת 1926 כללה סרט שרוול עם צלב קרס על רקע פסים צהובים ("זהב") או לבנים ("כסף"), כאשר מספר הפסים (בין 0 לשלושה) מעיד על דרגה.
דרגות האס אס נגזרו מיחידת האם, האס אה.
בשנת 1927 האס אה גדלה משמעותית מבחינה מספרית, והפכה את החולצות החומות למדים הרשמיים, הכוללים עניבה, מכנסיים, מגפיים וכובע, כולם בצבע חום.
בשלב זה האס אס היוו יחידה קטנה בתוך האס אה, שהשתמשה באותם המדים אך עם שינויים קלים: עניבה וכובע בצבע שחור, שעוטר גם בגולגולת כדי לבדלם מאחרים.
באותה העת האס אה החל להוסיף למדיו סיכות צווארון, בהשראה מקסדת הפלדה.
החברים הפשוטים לא ענדו דרגות, והחברים הבכירים יותר השתמשו בסמלי הדרגות של האס אה, עלי אלון שנענדו על שני צידי צווארון חולצת האס אה החומה, כאשר מספר העלים מעיד על הדרגה.
בשנת 1928 האס אה המשיכה לגדול, והוטמעה מערכת מקיפה של סמלים ודרגות.
לפי מערכת זאת, על הצווארון השמאלי נענד סמל המייצג דרגה (לדוגמה, מספר שונה של תבליטי פרח מרובעים או שלושה עלי אלון לגרופנפיהרר) ועל הצווארון הימני נענדו שני מספרים שייצגו את הגדוד והפלוגה של העונד.
במדי האס אס נעשה שימוש רק במספר אחד בגלל מיעוט האנשים ששירתו בה באותה העת.
צבע תגי הצווארון באס אה הראה על השיוך היחידתי, כאשר הצבע השחור ייצג את האס אס.
בשנת 1929, תחת הנהגתו של היינריך הימלר, האס אס קבע את מדיו הרשמיים: הצבע השחור הורחב למכנסיים, מגפיים, קצוות סרט הזרוע, חגורת המתניים וחגורת הכתף.
קצה הצווארון הוקף בחוט שזור בצבעי שחור-לבן, למעט של בכירים שהמירו את הלבן בכסף.
היכולת לייצר מערכות מדים אחידות הגיעה הן בעקבות ריכוז הפעילות הכלכלית תחת הגזבר פרנץ שוורץ, והן בעקבות הצמיחה במספר החברים - מ-280 בשנת 1929 ל-52,000 בשנת 1932).
בעלי דרגות נמוכות ענדו דרגות צווארון כמו באס אה, כאשר צד אחד מייצג את הדרגה והשני את השיוך הגדודי.
לעומתם, הבכירים ענדו בשני צידי הצווארון את דרגותיהם.
האס אס הנפיק גם חפת בצבע שחור לשרוול השמאלי, אשר הוטבע בו מספר המחלקה.
יחד עם תגי הצווארון ניתן היה לדעת את השיוך המחלקתי, הפלוגתי והגדודי של העונד.
חפת זה לא היה בשימוש אצל מפקדים בכירים.
תוצאה נוספת של המרד היה גיוסו של ארנסט רהם, שנקרא לעשות סדר באס אה.
הוא הוסיף מספר דרגות .
בשנה זו נוספה למדים תג כתף דק, שנלבש בצד ימין.
עד שנת 1933, החברים הפשוטים לבשו תג בצבעי שחור-לבן, והמפקדים הבכירים יותר לבשו תגים שונים, לפי הסדר, מנמוך לגבוה: מיתרי כסף מקבילים, תבנית כסף שזורה, צמת כסף.
בשנת 1932 החלו להשתמש באס אס במדים הידועים ביותר שלהם, המדים השחורים, שעוצבו על ידי קרל דיביטש והמעצב הגרפי חבר האס אס וולטר הק.
צבע החולצה נותר חום כמחווה לאס אה, לה עדיין השתייכה האס אס.
כל יתר הלבוש, מהמגפיים ועד לכובע הצבאי הייחודי היה בצבע שחור, מלבד סרט הזרוע האדום.
חברי האס אס קיבלו גם שינלים שחורים, שעוטרו בצורה דומה למדים - סרט זרוע, כותפות ודרגות צווארון.
בתקופה זו עוצב אבזם חגורה שהחליף את אבזם האס אה, ונכתב עליו מוטו האס אס - "נאמנות היא כבודי".
בשנת 1933, עם עליית היטלר לשלטון והתרחבות השורות נוספו דרגות נוספות, והחלו להבדיל בין קצינים לבין חברים פשוטים יותר.
בשנה זו החל להיעשות שימוש בסמל של שני רונות "זיג" צמודות (), שלימים יהיה סמל האס אס.
בתחילה שימש סמל זה רק את יחידת שומרי הראש של היטלר, שהפך מיחידה חצי צבאית החמושה באלות ובאקדחים, ליחידה צבאית החמושה ברובים, בכידונים ובקסדות פלדה.
סמלי יחידה זו הייתה בעיקר יצירתו של ספ דיטריך, שב-4 בנובמבר 1933 הכריז על עצמאות היחידה, ועל אף שעדיין היוותה חלק מהאס אס נכפפה ישירות להיטלר ולא לשדרת הפיקוד הרגילה.
דיטריך אסר על כניסת הימלר למבני היחידה בברלין, ולמשך חודשים ספורים הורה לא לענוד את סרט הזרוע כדי להיבדל מיחידות האס אס הכלליות.
בעוד דיטריך אימץ את סמל הברקים לתג הצווארון של יחידתו, מפקדת האס אס הסירו את המספרי הגדוד והפלוגה מצווארונם, כדי להיבדל מיחידות האס אס השונות.
לכן, בסוף שנת 1933 היו שלושה סוגים של תגי צווארון: תג ברקים כפולים ליחידת שומרי הראש של היטלר, תג ללא עיטור למפקדת האס אס, תג ממוספר ליתר החיילים.
בשנת 1934 החלו להתפתח הפלוגות המערכתיות של האס אס והשימוש בסמל הברקים התרחב לזרוע הצבאית של האס אס (לימים הואפן אס אס).
כדי לבדל בינם לבין יחידת שומרי הראש של היטלר, המשרתים בפלוגות המערכתיות נשאו בנוסף לברקים מספר קטן שייצג את הגדוד לו השתייכו.
המספר יכול להיות 1 לגדוד דויטשלנד, 2 לגדוד גרמניה, 3 לגדוד הפיהרר.
סמלים אלו היו בשימוש לאורך מלחמת העולם השנייה, גם כאשר גדודים אלו התרחבו לכוחות צבאיים גדולים יותר.
מעבר להרחבת תגי הצווארון, החלו להשתמש בסרטי חפת, שנענדו בקצה השרוול השמאלי של מערכת המדים השחורה.
באס אס הכללי סרט החפת העיד על השיוך היחידתי, בעוד תג הצווארון העיד על השיוך הגדודי, המספר על סרט החפת העיד על השיוך המחלקתי וצבע היקף תג הצווארון על השיוך הפלוגתי.
מעל הרמה הגדודית, נענד סרט חפת ריק או עם ספרה רומית שהעידה על חברות בצוות הבריגדה של האס אס.
הדרגות הגבוהות ביותר, כמו הימלר ענדו סרט חפת כסף ללא שום כיתוב.
ליחידות הצבאיות של האס אס, שכללו את יחידת שומרי הראש והפלוגות המערכתיות, סרטי החפת הכילו את שם הגדוד.
סרט החפת הנחשק ביותר הוא זה שנשא את הכיתוב "אדולף היטלר" בכתב זיטרלין, שנענד על ידי יחידת שומרי הראש של היטלר בלבד.
בשנת 1934 (30 ביוני עד 2 ביולי) התרחש מאורע ששינה באופן משמעותית את מערכת הסמלים והדרגות של האס אס, ליל הסכינים הארוכות.
כתוצאה מכך שהאס אס נטל חלק בטיהור ובהוצאה להורג של הנהגת האס אה, הוא הוכרז כגוף נפרד של המפלגה הנאצית הכפופה ישירות להיטלר.
חלק משמות הדרגות, בעיקר המש"קים שונו כדי להיבדל מהדרגות המקוריות באס אה.
בעקבות מאורע זה האס אס השתלט באופן רשמי על מחנות הריכוז, שהיו עד אז בידי האס אה והמשטרה.
שומרי המחנות החלו לענוד סמל גולגולת על תג הצווארון הימני, כדי לבדל את עצמם מהמספור הגדודי של יחידות האס אס הכלליות.
אחרים ענדו תגים עם שם המחנה (לדוגמה "D" לדכאו), ואחרים תגיות ללא שום סימון.
בשנת 1935, כאשר התחוור שמדי האס אס השחורים אינם מתאימים לעבודה היום יומית, יחידת הפיקוח על מחנות הריכוז הכריז על שימוש במדים בצבע חום-אדמה, שהיו זהים בעיצובם למדים השחורים, מלבד תגי כתף שנוספו בשני הצדדים.
במרץ 1936 נוסדו באופן רשמי יחידות גולגולת המת כענף השלישי של האס אס ששירותו במחנות הריכוז.
באותה התקופה ומסיבות דומות היחידות הצבאיות של האס אס (יחידת שומרי הראש של היטלר וכוח הכוננות (Verfügungstruppe)) החליפו את המדים השחורים במדים בצבע אפור-אדמה.
מדים אלו התבססו על המדים השחורים, אך במקום סרט הזרוע עם צלב הקרס האדום על השרוול השמאלי, נתפר לשרוול תג עם צלב קרס ונשר.
נוספו למדים מכנסיים, ונעליים או מגפיים צבאיות בחצי גובה הברך.
ביוני 1938 החלו יחידות האס אס הכלליות להשתמש גם כן במדים אלו, וכדי להיבדל מהן היחידות הצבאיות החלו לענוד תגי כתף.
בפברואר 1934 הונפק אות כבוד למשרתים הוותיקים (Ehrenwinkel für Alte Kämpfer), קרי אנשי אס אס שהצטרפו למפלגה הנאצית על זרועותיה השונות לפני עליית הנאצים לשלטון (30 בינואר 1933).
לאחר האנשלוס גם חברי המפלגה הנציונל-סוציאליסטית הגרמנית באוסטריה שהצטרפו קודם ל-18 בפברואר 1938 היו זכאים לאות.
האות נראה כמו האות V, עשוי משרוך כסוף ונענד על השרוול הימני.
בתקופה זו גם סמלי האס אס עברו ריענון.
את סמל הגולגולת הפרוסי חסר הלסת החליפו בגולגולת בסגנון נטורליסטי עם לסתות מגחכות.
סמל הגולגולת הישן אומץ על ידי חיל השריון שזה עתה הוקם.
בנוסף, במרץ 1936 אישר היטלר עיצוב חדש של נשר בסגנון אר דקו עבור האס אס, שהיה בשימוש כתג כובע ושרוול עד לתום המלחמה.
בשנת 1938 החלו להשתמש בסמלי יהלום שנענדו על החלק התחתון של השרוול השמאלי.
בין השנים 1939–1940 הרחיבו את מערכת הסמלים על גבי השרוול והחפתים, לסך של יותר מ-30 סוגי סרטי חפת ו-12 סוגי יהלומי שרוול.
מדי אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה (1939–1945)
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, המדים האפורים של יחידות האס אס הכלליות לבשו חזות צבאית יותר, שכללה אימוץ תגי הכתף בסגנון הוורמאכט, מלבד ראשי האס אס שהמשיכו להשתמש עד לשנת 1942 בתג כתף דק של חוט כסף שזור כדי לסמן את דרגתם.
מערכת המדים השחורה נדחקה משימוש, ובסופו של דבר נלבש על ידי חיילי מילואים של יחידות האס האס הכלליות.
האירוע הטקסי האחרון שבו נעשה שימוש במדים השחורים על ידי המונים היה במצעד הניצחון בברלין לאחר נפילת צרפת ביוני 1940. בשנת 1942 הורה הימלר לאסוף את המדים והסמלים של המערכת השחורה.
הם נשלחו מזרחה לשמש כמדים ליחידות המשטרה המקומיות בארצות הכבושות, ומערבה לשמש את יחידות האס אס "גרמניה" במדינות כמו הולנד ודנמרק.
מערכת המדים האפורה שאומצה בשנת 1937 על ידי היחידות הצבאיות של האס אס הפך עם פרוץ המלחמה למדי השדה של מה שעתיד להיות הוואפן אס אס.
מדים אלו דומים למודל 1936 של מדי השדה של הצבא הגרמני, עם זאת, גרסת האס אס כללה צווארון רחב יותר בצבע אפור שדה (ולא ירוק בקבוק), הכיסים התחתונים היו בזווית אופיינית לאס אס והכפתור השני מוקם נמוך יותר כדי לאפשר ללבוש את המדים באירועים רשמיים יותר בתוספת עניבה.
יחידות גולגולת המת, שהוגדרו כחיילי מילואים של וואפן אס אס, לבשו גם כן את המדים הללו.
חיילי הפאנצר של הוואפן אס אס לבשו מדים דומים למדי הצבא, שחורים עם בטנה כפולה, בגזרה מעט שונה.
עם התקדמות המלחמה התרחב השימוש במדי הסוואה שונים.
אנשי האס אס הכללי, ובייחוד אנשי המשרד הראשי לביטחון הרייך המשיכו ללבוש את מדי השירות האפורים.
עם פרוץ המלחמה, אנשים ששירתו ביחידות האס אס הכלליות החלו לעבור לשרת בוואפן אס אס, והחזיקו בדרגות שונות בכל אחד מהגופים.
כוחות הביטחון של האס אס (כמו האס דה שהיו חלק מהאיינזצגרופן) נחשבו לחלק מיחידות האס אס הכלליות, על אף שרבים מהמשרתים (במיוחד בתפקידי שטח) לבשו מדים כמעט זהים לוואפן אס אס.
מדים דומים לבשו גם אנשי משטרת הביטחון, אף על פי שהם לא חברים באס אס.
החל מ-1943 האס אס עשה מאמץ שמרבית אנשי השטח (כולל צוותי המחנות) יקבלו דרגות של הוואפן אס אס, ובשנת 1944 כל חייל אס אס כללי ששירת באזור תחת פיקוד של יחידות אס אס קרביות קיבל הסמכה של וואפן אס אס.
כדי לבדל בין נושאי דרגות בכירות בוואפן אס אס לעומת המקבילים בוורמאכט, היו מוסיפים לתואר את השייכות לאס אס: der Waffen-SS.
שינוי נוסף של מערכת הסמלים קרה באפריל 1942 בעקבות יצירת הדרגה אוברסט-גרופנפיהרר, וכל אלופי האס אס החלו לענוד תגי כתף זהובים בסגנון הוורמאכט, מלבד מפקד האס אס, רייכספיהרר אס אס הימלר שהמשיך לענוד את תג צמת הכסף עם עצי האלון.
במקביל, תגי הצווארון של הגנרלים שונו.
בדגם של שנת 1942 נעשה שימוש בשלושה עלי אלון ישרים יותר מאשר בסגנון הישן עם מספר שונה של תבליטי פרח מרובעים שסימלו את הדרגות מבריגדפיהרר ועד אוברסט-גרופנפיהרר.
ספקי המדים של האס אס לא עמדו בביקוש בזמן המלחמה, וכתוצאה מכך אנשי הוואפן אס אס ויחידות גולגולת המת לבשו לעיתים קרובות מדים ממלאי הצבא אליהם הוסיפו את סמלי האס אס.
באמצע המלחמה ניתן היה לראות שימוש במגוון מערכות מדים, אפילו בתוך אותה היחידה.
אנשי וואפן אס אס ויחידות הכוננות לבשו תגי כתף צבאיים ותגי צווארון של האס אס.
בשנת 1940 הופסק השימוש בתיחום תגי הצווארון, מלבד קצינים, שהמשיכו להשתמש בתיחום בצבע כסף.
תגי הכתף היו עשויים מבד שחור, בניגוד לצבע הירוק-כהה או אפור-שדה שהיו בשימוש הצבא (עם תחתית שחורה לקצינים).
לכל תגי הכתף נוספו ואפנפרבה, לפי צבע החיל.
בעלי דרגות נמוכות (שטורמן ורוטנפיהרר) לבשו תגים זהים לתגי הצבא על השרוול של הדרגות המקבילות (גפרייטר ואובר-גפרייטר), אך עם רקע שחור.
משק"ים באס אס ענדו צמת כסף כסופה בסגנון צבאי סביב הצווארון.
בשנת 1943 נוסף לוואפן אס אס תפקיד מש"ק אחראי (Stabsscharführer), שסומן באמצעות סימון ייעודי על השרוול, והעיד שמש"ק זה הוא המש"ק הראשי של יחידה קרבית מסוימת.
שלושת הגדודים הוותיקים של יחידות גולגולת המת המשיכו להשתמש בתג הגולגולת הממוספר עד לתום המלחמה גם לאחר מיזוגם לדיוויזיית הפאנצר אס אס השלישית, ואילו הגדודים האחרים החליפו לתג הברקים הכפולים בפברואר 1941. עם התארכות המלחמה, הוואפן אס אס החל לגייס את האוכלוסיות הכבושות לחטיבות אתניות ייעודיות.
חיילים אלו לבשו תגי צווארון ייחודיים המזהים אותם כמתנדבים זרים (Freiwilligen) במקום תגי הברקים הכפולים.
בימים האחרונים של המלחמה יחידות העזר של האס אס החלו להשתמש בתג צווארון בעל זוג צלבי קרס.
ביחידות אלו שירתו אנשים שאינם חברי אס אס שהתגייסו כדי לשמש שומרים במחנות.
לקצינים באס אס הייתה אפשרות לרכוש מדי שרד, הדומים לחליפות אזרחיות, שנלבשו עם עניבת פרפר שחורה או לבנה ומקטורן.
לשימוש באזורים חמים, כמו דרום אירופה וצפון אפריקה, יוצרו מדי טרופיים מכותנה בצבע חום בהיר.
הסמלים והתגים היו דומים לאלו הרגילים, אך נעשה שימוש ברקמה בצבע זהה למדים על רקע שחור.
חיילי וואפן אס אס היו הראשונים להשתמש במדי הסוואה, והם עשו בהם שימוש נרחב במהלך המלחמה.
בגדים אלו נלבשו לרוב כסרבלים וכיסויי קסדה, ובשלב מאוחר יותר יוצרו ירכיות הסוואה ייעודיות.
אדולף היטלר, כפיהרר של גרמניה, קיבל את מספר החבר 1 הסמלי.
אמיל מוריס (ממייסדי האס אס) הוא מספר 2. המספרים חולקו לפי הוותק, מה שהפך את היטלר לחבר האס אס הבכיר ביותר, וניתנה בכירות לחברים הראשונים.
מספרים הנמוכים מ-50,000 מעידים על חברות לפני עליית הנאצים לשלטון ב-1933 והקנו מעמד ויוקרה.
מספרים מתחת ל-500 נחשבים כגרעין המייסד, ומתחת ל-50 לחברים הראשונים בעלי קרבה אישית להיטלר.
מדי ביירוית , היא קבוצת כדורסל גרמנית מהעיר ביירוית, המתמודדת בליגה הגרמנית השנייה.
הקבוצה נוסדה ב-1975 תחת השם "Post SV Bayreuth" והייתה בין הקבוצות הראשונות של ליגת הכדורסל השנייה של גרמניה.
כבר לאחר העונה הראשונה הקבוצה קודמה לליגת העל הגרמנית בכדורסל.
לאחר עונת 1983/84 הקבוצה ירדה ליגה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 המועדון שיחק תחת חסות של חברת אופטיקה מקומית.
המועדון חזר לליגה הבכירה ובשנים 1988 ו-1989 היא זכתה בגביע ובסיום עונת 1988/89 זכתה באליפות הליגה.
בשנת 1997 הספונסור של המועדון עזב אותו ומועדון נכנס לבעיות כלכליות.
בעקבות כך הוא ירד ליגה ושיחק תקופה ממושכת בליגת משנה.
בעונת 2009/2010 מדי ביירוית זכתה באליפות ליגת משנה וחזרה לליגה הבכירה.
החל מעונת 2013/14 היא משחקת תחת שם "מדי ביירוית" בהתאם לחברת חסות.
בעונת 2016/17 לקבוצה הגיע ראול קורנר ותחת המאמן החדש הקבוצה זכתה במקום הרביעי בליגה ולראשונה זכתה לשחק בליגת האלופות בכדורסל.
היא הצליחה להגיע לשלב רבע הגמר בה הודחה על ידי ריזן לודוויגסבורג.
כוכה הקבוצה בעונה זו היה גייב יורק שסיים אותה עם ממוצע של 14.2 נקודות בליגה ותרם רבות להצלחת הקבוצה בזירה האירופית.
בעונת 2018/2019 בליגת האלופות בכדורסל לקבוצה לא היו הישגים והיא סיימה בין האחרונות בבית המוקדם.
בעונת 2019/2020 ביורופקאפ הקבוצה הגיע לשלב חצי הגמר אך משחקים לא התקיימו לאור הפסקת המפעל.
מָדַי הוא בנו השלישי מתוך שבעה של יפת בנו של נח במקרא, אחיהם של גומר, תירס, יוון, תובל, משך ומגוג.
נחשב כאבי עם מדי, אשר נחשב בין העמים הגדולים בימי קדם.
ממלכת מָדַי הייתה ממלכה חזקה באסיה שהתקיימה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה.
בתעופה, מדחף בעל פסיעה משתנה הוא מדחף המסוגל לשנות את זווית הפסיעה של להביו באמצעים ושיטות שונות.
יכולת זאת מאפשרת הקניית ביצועים מיטביים בתנאי טיסה שונים, על ידי בחירת לוגיקת שינוי זווית פסיעה כך שנצילות מערכת ההנעה היא מרבית בכל תנאי הטיסה.
מערכת שליטה על פסיעת להבים הוא מדחף מהירות קבועה המתאים את זווית פסיעת הלהבים למהירות הפרופלור הרצויה.
מערכות שינוי פסיעה כוללות יכולת הנצה של מדחף המטוס, קרי סיבוב הלהבים כלפי כיוון הטיסה בשביל להקטין גרר.
להבי הפרופלור מעוצבים בדומה לכנפיים וכוללים פרופיל אווירודינמי המייצר דחף.
ביצועי הלהב תלויים בגורמים כגון העיצוב האווירודינמי שלו, וכן הזווית שבין הלהב לזרימת האוויר היחסי שהוא שילוב בין המהירות במישור הסיבוב של הרוטור – כלומר המהירות הזוויתית, שניתן למדוד בעזרת סיבובים לדקה; ומהירות האוויר של כלי הטיס.
להב מקנה ביצועים מיטביים בהתאם לזווית הפסיעה (זווית בין הלהב למישור הסיבוב של הפרופלור) ומהירות הסל"ד והאוויר.
זווית פסיעה עדינה – בזווית התקפה נמוכה יחסית למישור הסיבוב, מתאימה לסל"ד גבוה; בעוד זווית פסיעה גסה מתאימה יותר מתאימה לסל"ד נמוך יחסית.
בפרופלורים עם זווית פסיעה קבועה הלהב תקנה ביצועים מיטביים בסל"ד ומהירות מצומצמים, כאשר לרוב הפרופלור מעוצב למהירות הקריטית לביצוע המשימה של כלי הטיס, לרוב בשיוט.
לכן בתנאי טיסה אחרים הפרופלור לא מקנה ביצועים מיטביים.
מדחף בעל פסיעה משתנה אם כן מאפשר השגת ביצועים מיטביים מהפרופלור בכל טווח מהירויות האוויר והסל"ד על ידי שינוי זווית הפסיעה של להבי הפרופלור.
מדחפי פסיעה משתנה מוקדמים הופיעו במטוסי קרב משום שזה אפשר להם ביצועים מיטביים הן בשיוט (כאשר הסל"ד נמוך יחסית) והן במהלך בקרבות אוויר בהם במקרים רבים הסל"ד גבוה ויש צורך בכל יתרון ביצועים אפשרי.
מערכות שינוי זווית פסיעה מוקדמים שלטו על זווית הפסיעה של הלהבים ישירות על ידי ידית בתא הטייס, אבל במקרים רבים זה היה קשה לטייס להעריך את זווית הפסיעה הנכונה לכל מהירות וסל"ד.
במהרה הופיעו מערכות מדחף מהירות קבועה, השולטת אוטומטית בזווית הפסיעה של הלהבים בהתאם לסל"ד שנבחר.
יתרון נוסף במערכת שינוי זווית פסיעה, הוא שפרופלור על גבי מנוע שכבה יכול לשנות את הזווית של הלהבים שיפנו ישירות כלפי זרימת האוויר (מה שמכונה הנצה) וימנעו את האוטורוטציה האופיינית במקרים אלו הגורמת לגרר מוגבר.
גורם זה שימושי להארכת מרחק גלישה במטוסים חד-מנועיים, אבל גם משפר ביצועים במטוסים דו-מנועיים בהם מנוע אחד כשל, שכן המנוע הכבוי משפיע פחות ומייצר פחות גרר.
בנוסף בזווית פסיעה משתנה משתמשים ליצור יכולת של היפוך דחף, לבלימת כלי הטיס על הקרקע על ידי היפוך זווית הלהבים ככה שבמקום שהמדחף ידחוף אוויר אחורנית (יחסית לכיוון טיסה) ידחוף את האוויר קדימה ויתנגד לאינרציה של כלי הטיס.
מדחף מהירות קבועה הוא מכלול שינוי זווית פסיעה הנפוץ בתעופה.
במערכת זאת מותקנת בוכנה על גבי טבור הפרופלור הבוכנה מושכת את להבי הרוטור וקובעת את זווית הפסיעה שלהם.
על הבוכנה שולטת יחידת שימור סל"ד , המכונה גם מקבע מהירות (Governor), המנתבת לחץ לבוכנת הטבור הפרופלור.
ככל שיש יותר לחץ שמן בבוכנה, זאת תשאף לסובב את הלהבים לזווית גסה יותר, כאשר מיעוט לחץ בבוכנה משמעותו זווית פסיעה עדינה יותר.
נגד הלחץ שמן בבוכנה פועלים שני כוחות – הקפיץ המחובר לבוכנת הטבור ושואף לדחוף אותו פנימה, והמומנט הפיתול הצנטריפוגלי של הלהב השואף לסובב את הלהב כלפי הזווית העדינה ביותר.
בעוד הכוח של הקפיץ הוא קבוע, הכוח המומנט הצנטריפוגלי תלוי במהירות הסיבוב של הרוטור.
כלומר ככל שמהירות הסיבוב של הפרופלור גודלת ככה גודל המומנט.
בפועל, הטייס קובע את מהירות הסיבוב של הרוטור (והמנוע) על ידי הידית המחוברת ל-CSU.
בעוד כאשר מהירות הסיבוב תהיה גדולה יותר, זה יגרום ל-CSU לדחוף יותר לחץ לבוכנה וזה יסובב את הלהבים לזווית גסה יותר.
אם כן נוצרת מערכת ששואפת לאזן את עצמה ולשמור על מהירות סל"ד קבועה.
אמצעי זה משנה את הצורה בה הטייס מתפעל את כל יחידת הכוח (המנוע והפרופלור יחד) במקום לבקר על כוח המנוע בעזרת הסל"ד, בפועל הטייס תמיד בוחר את הסל"ד ישירות ולכן מחוון זה לא שימושי לבקרה על כוח המנוע.
במקום הטייס משתמש בלחץ סעפת היניקה של הדלק למנוע כחיווי העיקרי לכוח המנוע במנועי בוכנה.
במנועי טורבו-פרופ, הטייס משתמש בנתון הפיתול כאינדיקציה לכוח מנוע.
הנצה במכלולים אלו מתבצעת על ידי משאבת הנצה שנותנת פרץ גבוה של לחץ לזמן מוגבל ומאפשרת סיבוב הלהבים כלפי כיוון הטיסה.
או על ידי משקולות נגד הנפתחות ומסובבות את הלהבים כלפי כיוון הטיסה.
במקרה זה גם לרוב יהיה אמצעי לנעילת הלהבים במצב זה.
מדחף עם התאמה לפני טיסה ומדחף מצבים
כאמור, שינוי זווית פסיעה בטיסה דורש מכלול מורכב ויקר יחסית, ולכן בהרבה מטוסים קלים אין יכולת שינוי זווית פסיעה.
בחלק מהמטוסים הללו עדיין תתאפשר התאמה של זווית פסיעה של להבי הפרופלור לפני הנעה בהתאם למתאר הטיסה הצפוי – אם זה שיוט ארוך או תמרונים בכוח מלא לדוגמה.
ישנן מערכות שינוי זווית פסיעה במהלך פעולת המנוע הכוללות מנוע חשמלי לרוב המסוגל לכוון את להבי הפרופלור למספר מצבים – מצב המראה, מצב טיפוס, ומצב שיוט.
מדורות השבטים היא תוכנית טלוויזיה תיעודית-היסטורית חברתית ששודרה בכאן 11 בין 1-29 במאי 2023. הסדרה סוקרת אירועים מכוננים שעברה החברה הישראלית בשלושים השנים האחרונות מנקודות מבט אישיות של אישים ישראלים, שנבחרו כנציגם של השבטים הישראלים השונים.
הפרק הראשון שודר לראשונה בטלוויזיה והועלה לרשת האינטרנט ב-1 במאי 2023.
על פי תוכנית הטלוויזיה, "מדורות השבטים", לאורך חמישים שנותיה הראשונות של מדינת ישראל, בנתה החברה הישראלית את מוסדותיה, צבאה, תרבותה וכלכלתה.
הפכה מאוסף קהילות שונות, לחברת כור היתוך, כשתקופה זו בהיסטוריה של מדינת ישראל מכונה בתור "התקומה".
אך עם זאת, החברה הישראלית נשארה עדיין אוסף של "שבטים" שונים, כאשר לכל אחד מהם סיפורים, פחדים, היסטוריה, ואמת שונים.