tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני נוער בתפקיד זה לוקחים חלק בפעילות השל"ח בבית הספר ובמסגרת הבלתי-פורמלית במחוז, עוברים קורס הכשרה שבסיומו, מתפקדים התלמידים בבית ספרם כמדריכי של"ח צעירים.
במסגרת לימודי השל"ח בבית הספר, מצטרף המש"צ לכיתות משכבות נמוכות יותר בימי שדה (יש"מ), במסעות ובגיחה.
חלק מהמש"צים משתתפים בתהליך הכשרת הפש"צים (פרחי מש"צים - חניכי הכשרה בקורס מש"צים) ובהדרכה בקורסי ההכשרה השונים.
שֶׁל היא מילת יחס בעברית.
כאשר מצטרפים אליה כינויי הגוף החבורים היא משמשת יסוד לכינוי הקניין.
מילת היחס "של" משמשת למספר משמעויות:
מקור המילה 'של' הוא בצירוף כינוי הזיקה ש־ עם מילת היחס ל־, ובצורה זו היא מופיעה במקרא: .
בכתבי יד של ספרות חז"ל מוצאים על פי רוב את הצורה החבורה (ש + ל + שם עצם), כגון בכתב יד קאופמן, במסכת שבת א, א: "ידו שלעני", כלומר ידו של העני.
אבל גם בכתבי יד טובים מופיעה "של" לעיתים באופן פרוד, כגון בכתב יד אנאלאו של התלמוד הבבלי.
על הפרדת "של" משם העצם הבא אחריה מעיד גם אופן הניקוד, כגון "שֶלְשְבִיעִית" בכתב יד פאריס.
עם זאת, הדעה כיום היא שחרף הכתיב החבור ברוב כתבי היד של המשנה, בלשון חז"ל נתפסה "של" כמילה בפני עצמה, ואילו הכתיב החבור בכתבי היד משקף נוהג כתיבה ארכאי.
לכך יש לצרף את העובדה שכבר באגרות בר כוכבא (המאה השנייה לספירה) מוצאים עדות לעצמאותה של המילה "של", כגון: "של הגואין".
בעת החדשה, עם התפתחות הדפוס, הופרדה בדרך כלל המילה "של" מהמילה הבאה אחריה.
הפרדה זו נעשתה באופן מכני, והדבר הביא במקרים מסוימים ללשון מגומגמת.
כך למשל במקום הנזכר לעיל במסכת שבת: "שלעני" הפך ל"של עני", מבלי לתת את הדעת לכך שהפרדת המילים דורשת הכנסה של ה"א הידיעה ("של העני").
שיבושים אלו מאפיינים את הטקסט של המשנה גם במהדורות ימינו.
צורה זאת נשתמרה ביהדות תימן עד היום, וכך מופיע בכל כתבי היד התימניים של הרמב"ם וכן בתלמודים מכתבי היד התימניים.
וכן בברכת נר שבת נוסח הברכה אצל התימנים הוא: .
וכן בברכת נר חנוכה: אין זה אומר שהנוסח שונה, אלא אופן הגיית המילית שונה.
לא ברור מה גרם לפירוק הצירוף "ש + ל + שם עצם" וליצירת המילה העצמאית "של".
בעבר סברו שמדובר בהבדלי מסורת בין הענף הארץ-ישראלי של המשנה לבין הענף הבבלי, אולם דעה זו הופרכה.
בין הדעות לסיבות ההתפרקות ניתן למנות:
תהליך פונטי: ביטול המכפל בלמ"ד והתאפסות השווא הנע, כפי שקרה גם במילה "מִלְמעלה" (סגל).
השפעת הארמית: בהשפעת "די" הארמית, שגם יסודה בצירוף זיקה חבור לשם העצם ונתפרדה ממנו (בנדויד).
השפעת הכינויים החבורים: השפעת הצירופים "שלי", "שלך" וכו', שבהם "של" משמשת במעמד עצמאי, הביאה ליצירת המילה העצמאית "של" (בר-אשר).
תהליך תחבירי: ש' הזיקה התרוקנה ממשמעותה ועל כן נוצר צורן חדש "של" המציין שייכות ונכתב בנפרד כדרך כל הצורנים בעלי יותר מאות אחת (ברויאר).
פרשת שכרותו של נח היא אחד מסיפורי המקרא בספר בראשית.
הסיפור כולל את קללת חם - שיהיה "עבד עבדים" לאחיו.
לאחר שניצל נח מן המבול, נטע כרם, הפיק ממנו יין, ושתה ממנו לשוכרה.
חם, בנו של נח, הבחין בנח שוכב באוהלו, כשהוא שיכור, מעורטל וערוותו חשופה.
הוא סיפר על כך לשם וליפת אחיו.
שם ויפת נכנסו לאוהל בהליכה אחורנית, כדי לכסות את ערוותו של נח השיכור מבלי לראות את ערוות אביהם.
לאחר שהתפכח נח משכרותו, ונודע לו על שהתרחש, הטיל קללה על כנען בנו של חם, וברך את שם ויפת.
קללתו של כנען היא שיהיה "עבד עבדים".
החטא שבעקבותיו הוטלה הקללה לא ברור לגמרי מתוך הכתוב, והפרשנים התחבטו בעניין.
הרלב"ג כתב, שחם חטא בחוסר צניעות בכך שהסתכל על ערוות אביו.
הרמב"ן כתב, שחטאו של חם היה שלא דאג לכבודו של אביו, ופעל בניגוד למצופה ממנו: לכסות בעצמו את ערוות אביו, ובוודאי שלא לספר על כך לאחרים.
בחז"ל מופיעות פרשנויות חופשיות יותר לחטאו של חם, לפיהן בראותו את ערוות אביו השיכור, הוא סירס אותו או אנס אותו.
לעומת זאת, פרשנים אחרים הצביעו על כך שנח לא קילל את חם עצמו אלא את בנו כנען.
לפי פרשנים אלו, חם אכן לא חטא, וכנען הוא זה שפגע בנח.
פרשנים אלו הציעו שכנען היה זה שהפשיט את נח וחשף את ערוותו, או שהוא סירס אותו, או שפרסם ברבים את קלונו, או שביצע בו מעשה מגונה כלשהו.
הרב יעקב מדן טען שחם בא על אמו אשת נח, וממנה נולד כנען.
הפרשנים שפירשו שחם הוא שחטא, התחבטו בשאלה מדוע הוטלה הקללה לא על חם עצמו אלא על בנו, כנען.
לפי הרמב"ן כנען היה בנו הבכור של חם, והפרשיה אירעה לפני שנולדו לו בנים נוספים, ועל כן קילל נח את כנען כדי שהקללה תחול על זרעו של חם.
לעומת זאת על פי התלמוד כנען היה דווקא בנו הרביעי של חם, ולכן הקללה הוטלה עליו משום שחם סירס את נח ומנע ממנו להוליד בן רביעי מעבר לשלושת הבנים שכבר היו לו.
לפי ספר היובלים, המעשה אירע 12 שנים אחרי המבול, באחד בחודש הראשון, שהוא תחילת שנה חדשה בלוח השנה במגילות קומראן.
של אסקילדסן (בנורווגית: Kjell Askildsen; 30 בספטמבר 1929 – 23 בספטמבר 2021) היה סופר ומתרגם נורווגי שנודע בכתיבתו המינימליסטית.
נחשב לאחד הסופרים הנורווגים החשובים ביותר.
אסקילדסן נולד וגדל במאנדאל אשר בדרום נורווגיה להורים לותרנים וגדל באזור דתי אדוק.
בשנת 1953 פרסם את ספרו הראשון, קובץ סיפורים קצרים בשם "Heretter følger jeg deg helt hjem" (מעתה אלווה אותך כל הדרך הביתה) עורר סערה בשל הביטויים המיניים שהופיעו בו.
לאחר מכן המשיך אסקילדסן בכתיבת נובלות, אך משנת 1982 התרכז בכתיבת סיפורים קצרים.
בשנת 1987 פרסם את קובץ הסיפורים "En plutselig frigjørende tanke" (מחשבה פתאומית משחררת) שהביא להכרה עולמית בכישרונו.
בשנת 1983 פרסם את ספרו "רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל", שזכה בפרס המבקרים הנורווגי לספרות.
בשנת 2006 בחר צוות מבקרי ספרות של העיתון הנפוץ דגבלאדט בקובץ סיפורים זה כספר הפרוזה הטוב ביותר שנכתב בנורווגיה ב-25 השנים האחרונות.
"רשימותיו האחרונות של תומאס פ' למען הכלל" תורגם לעברית על ידי דנה כספי, בעריכת ינון קחטן, ויצא לאור בהוצאת "סמטאות" בשנת 2011. תרגומה של כספי זכה בפרס שרת התרבות לספרות בשנה זו.
במרץ 2014 יצא לאור בעברית אוסף סיפורים קצרים של אסקילדסן - "נוף גדול שומם" - אשר תורגם לעברית על ידי שירה חפר, ויצא בהוצאת זיקית.
בנובמבר 2024 יצא לאור בעברית קובץ הסיפורים "מעתה אלווה אותך עד הבית" בתרגומה של דנה כספי, בהוצאת לוקוס.
אסקילדסן מת ב-23 בספטמבר 2021, שבוע לפני יום הולדתו ה-92.
אסקילדסן התנגד להגדרת סגנונו הספרותי כמינימליסטי והעדיף את ההגדרה הדוק.
לטענתו, אין להעתיק את ההגדרה "מינימליסטי" מאמנויות אחרות אל הספרות.
לטענתו, יצירתו הספרותית דלה בתיאורים כדי לאפשר לקורא ליצור בדמיונו את הדמויות, את הסיטואציות ואת הנוף וכי ההגדרה "מינימליסטי" מעליבה מבחינתו: "זאת בדיוק המטרה שלי בספרות שלי.
שיהיה כתוב מה שצריך, לא יותר ולא פחות.".
שכר שבת הוא איסור שאסרו חז"ל לקבל שכר על מלאכה שנעשתה בשבת, אפילו שמותר לעשותה, משום שחששו שמא יבואו לעשות בשבת מקח וממכר, האסור כגזירה שמא יכתוב.
הלכה זו משפיעה גם על המשפט העברי, שמכיוון שאין הפועל מקבל שכר עבור יום השבת אין הוא חייב בנזקי גנבה או אבידה שהתרחשו ביום זה כשומר שכר, ודינו כשומר חינם שחייב על פשיעה בלבד.
התירו חז"ל לשלם בהבלעה, כגון שהשכירות היא לחודש שלם, ולא ניתן להפרידה.
אבל אם חשבון התשלום הוא לפי כל יום ויום בנפרד, אסור לשלם על כך גם אם הוא עשה זאת חודש שלם, אלא אם כן השכירות היא לפי חודש והתשלום הוא חודשי, שאז מותר לשלם על כל החודש, מכיוון שאז הוא כולל בתוכו את השבתות בהבלעה בלבד.
דנו הפוסקים מה תהא ההלכה, כאשר ההתחייבות המקורית היא אמנם לחודש או לשבוע אך למעשה באחד מהימים לא מילא הפועל את התחייבותו.
החיי אדם כתב שאם ינכה המשכיר מדמי השכיר עבור יום השבת שבו לא מילא את התחייבותו, נמצא ששוב אין זה נקרא הבלעה, כי מחשב את השכר לפי הימים, ומשלם לו פחות כי עבד רק 29 יום.
אך המשנה ברורה חלק עליו, וסובר שקיים הבדל בין אם השכירות היא מלכתחילה לחודש ולשבוע, אלא שהפועל לא מילא את התחייבותו, לבין פועל ששכור לפי ימים.
כאשר אנו מנכים לפועל החודשי משכרו, הרי זה בעבור שלא מילא את התחייבותו החודשית, כלומר הוא לא מילא אחד דחלקי שלושים מהתחייבותו, אך אין זה קשור למספר הימים, שהרי אין החשבון לפי מספר הימים כלל.
בהלכות קנסות הדין שווה, שאין אדם משלם עבור יום השבת אף על פי שהקנס הוטל עליו עבור בית הדין.
הלכה מעניינת היא אודות מורד ומורדת, שהם בעל ואישה המורדים בחיובי האישות המוטלים עליהם.
דין זה אינו קשור בעליונות של הגבר ביהדות, אלא בחילוק פשוט: אסור לגבות קנס על יום השבת, אך מותר לנכות מזכות ממונית של אדם על אדם אחר, כקנס.
אך לדברי הכול אינו רואה סימן ברכה משכר זה לעולם מפני שהוא שכר שבת - אף על פי שאין בכך איסור (לפי דעה זו).
אך אם השכר הוא בהבלעה - למשל חזן המושכר לחודש או לשנה - אין בכך כל חשש.
מילדת מותרת לקחת שכר שבת.
של גונאר יוהנסון (בשוודית: Kjell Gunnar Johansson; 5 באוקטובר 1946 – 24 באוקטובר 2011) היה שחקן טניס שולחן שוודי.
יוהנסון, יליד העיר אסקילסטונה, זכה להישגים רבים באליפות העולם בטניס שולחן ובאליפות אירופה בטניס שולחן, במיוחד בתחרויות הזוגות.
ב-1965 זכה יוהנסון בפרס מדליית הזהב של סוונסקה דאגבלאדט (Svenska Dagbladets guldmedalj) - פרס המוענק מדי שנה על ידי היומון השוודי סוונסקה דאגבלאדט לספורטאי השוודי בעל ההישג הספורטיבי הבולט באותה שנה.
באליפות העולם בסטוקהולם ב-1967 פיגר יוהנסון מול הסובייטי סטניסלאב גומוזקוב במערכה השלישית והמכריעה 20:19. בכדור שלאחר מכן פסק השופט לטובת יוהנסון שהישווה ל-20:20 והשחקן הסובייטי לא מחה.
יוהנסון ניגש לשופט ואמר לו שהכדור של גומוזקוב פגע בשולחן.
השופט הפך את החלטתו וכך ניצח גומוזקוב במערכה ובמשחק כולו.
על מעשהו זה זכה יוהנסון בגביע ההגינות בספורט של יוניצף.
באותה אליפות הוא זכה לראשונה למדליית זהב בתחרות זוגות לצד האנס אלסר.
ב-1970 נוצח יוהנסון על ידי הישראלי יוסף שיפמן במסגרת התמודדות בין נבחרות שוודיה וישראל שנערכה בישראל.
נבחרת שוודיה שהייתה אז אלופת אירופה ניצחה 1:5. ניצחונו של שיפמן על יוהנסון, שהיה באותה עת אלוף שוודיה ושותף לתואר העולמי בזוגות גברים, זכה לכותרות בישראל.
נפטר באקשה (Eksjö) בגיל 65 כתוצאה ממחלת מיאלומה נפוצה.
לדברי בני משפחתו, אימוניו הארוכים והמפרכים בזמן היותו ספורטאי פעיל פגעו בבריאותו והביאו לכך שמפרישתו ב-1977 ועד מותו סבל מכאבים.
במלחמת העולם השנייה שולם לחיילי וקציני הצבא והצי האמריקניים שכר על פי מאפיינים אישיים שונים, ובראשם הדרגה והוותק.
לדוגמה, בחודש יוני 1942 שולם לבעלי הדרגות הבאות שכר חודשי בסיסי כדלקמן (בסוגריים – השכר במחירי 2011):
לחוגרים וקצינים בעלי ותק של חמש שנות שירות:
לקצינים בעלי עשר שנות ותק ויותר:
תוספות חודשיות שולמו על השכר הבסיסי בגין מקצוע צבאי, הצבה ועיטורים:
לאנשי צוות אוויר ולאנשי צוותי צוללות שולמה תוספת של 50% על השכר הבסיסי, ולאנשי יחידות צנחנים – 50 דולר (566) לחוגרים ו-100 דולר (1,132) לקצינים.
הצבה מחוץ לגבולות ארצות הברית זיכתה את החוגרים בתוספת של 20 אחוז ואת הקצינים – בתוספת של 10 אחוז.
בעלי עיטור השירות המצוין קיבלו תוספת של 2 דולר (כ-23), בעלי תג חיל רגלים קרבי – 5 דולר (כ-57), ובעלי תג רפואי קרבי – 10 דולר (113).
בנוסף לכך שולמו לקצינים תוספות קיום חודשיות: לקצין ללא תלויים שולמו 21 דולר (238) לחודש, לבעל שני תלויים – 42 דולר (476), ולבעל שלושה תלויים – 63 דולר (714).
השכר הצבאי בארצות הברית היה פטור במשך כל שנות המלחמה מניכוי מס הכנסה.
שכר ריאלי הוא שכר שהותאם לשינויים כתוצאה מהאינפלציה, באופן המייצג את כוח הקנייה של השכר.
לעיתים קרובות משמש השכר הריאלי כמדד ליכולת הצריכה של הציבור, בעיקר של מעמד הביניים.
את השכר הריאלי ניתן לחשב כ: כאשר
לדוגמה, בכלכלה שבה השכר לאורך שלוש שנים הוא:
שנהשכרהערהראשונה20,000שנייה20,4002% יותר מבשנה שעברהשלישית20,8082% יותר מבשנה שעברה
אם ערך האינפלציה הוא 2% בשנה אז אם השכר המוצג לעיל הוא שכר ריאלי המשכורת גדלה ב-2% מדי שנה אחרי שהאינפלציה נלקחה בחשבון, ואילו אם השכר לעיל אינו שכר ריאלי אז השכר הריאלי נותר קבוע.
במקרה הראשון בעל המשכורת מקבל בכל שנה משכורת גדולה יותר ומסוגל לקנות יותר, ואילו במקרה השני הוא מקבל משכורת גדולה יותר בצורה אבסולוטית אך העלייה באינפלציה מבטלת את העלייה במשכורת.
לעיתים קרובות מתבצעת השוואה בין התמ"ג לנפש לשכר הריאלי, אלא שההשוואה לוקה בחסר, עקב הבדלים מהותיים:
את התמ"ג לנפש מודדים בעזרת מדד מחירי התוצר בעוד שאת השכר הריאלי מודדים בעזרת מדד המחירים לצרכן.
התמ"ג לנפש מושפע בצורה דרמטית על ידי שינויים בשיעור ההשתתפות בכוח העבודה.
לדעת חוקרים רבים, נתוני השכר הריאלי סובלים מפגמים ואי דיוקים רבים.
כך לדוגמה, נתוני הצריכה והחיסכון מספקים תמיכה גורפת ברעיון שרמת חיים עודנה במגמת שיפור, ולא רק לעשירים אלא גם למשפחות בעלות הכנסה נמוכה.
אלטרנטיבה פשוטה לשכר ריאלי היא הכנסה אישית לנפש בניכוי אינפלציה.
היתרון שלה הוא שהיא לוכדת את כל מקורות ההכנסה - לא רק שכר, אלא ריביות, דיבידנדים, דמי שכירות ורווחים.
נתונים הנוגעים בהכנסה לנפש סותרים את הניידות כלפי מטה שנמצאה בשכר ריאלי ומצביעים על כך שאנשים התעשרו באופן עקבי במהלך אותה תקופה.
התעלמות מהטבות שאינן מגולמות בשכר
הנתון על השכר ריאלי סובל מהשמטה בולטת: הטבות נלוות שאינן מגולמות בשכר.
בעשורים האחרונים העובדים לוקחים חלק גדול מהצריכה שלהם בצורה הטבות שאינן שכר, כגון ביטוחי בריאות משופרים, פנסיות מוגדלות, תוכנית סיוע לעובד, טיפולי עיניים, טיפולי שיניים, חופשות לידה בתשלום, תוכנית רכישת מניות, הטבות כמו מכונית, טלפון סלולרי ועוד.
נתונים אלה אינם נכללים בחישוב השכר.
עקב הגידול בהטבות הללו, העובדים בארצות הברית זכו לרווח מצטבר של מעל ל-17 אחוזים מאז תחילת שנות ה-70.
נתוני ההכנסה לנפש והצריכה הכוללת לנפש נותנות תמונה אמינה יותר בנוגע לרמת החיים מאשר השכר הריאלי, אך גם הן סובלות מפגמים מסוימים.
החשוב ביותר, הן נוטות להמעיט בערך העלייה של הרווחים הכלכליים עקב שימוש במדדי מחירים שמוטים את אינפלציה כלפי מעלה.
תקלה זו גורמת לרווחים של היום להראות קטנים מכפי שהם באמת, כאשר הם מוצגים במונחים ריאליים.
הסיבה לכך היא כי הסטטיסטיקאים אינם מצליחים ללכוד כראוי את המבוא המתמיד של מוצרים חדשים והשינויים הדחופים במוצרים.
עדכון סל מוצרים בתכיפות נמוכה: מחשבונים נכנסו לשוק בתחילת שנות ה-70, אבל נכנסו למדד רק בשנת 1978; מחשבים אישיים וקלטות וידאו נכנסו רק בשנת 1987; טלפונים סלולריים נכנסו רק בשנת 1998, כאשר כמעט ל-40% ממשקי הבית האמריקאיים היה אחד.
העיכוב בהכנסת המוצרים פירושו שהמדד אינו משקף את מה שהצרכנים באמת קונים.
חשוב יותר, סחורות ושירותים בדרך כלל יקרים בהתחלה, ולאחר מכן עוברים תקופה של ירידות מחירים עד שהם נכנסים לזרם המרכזי של תרבות הצריכה.
מחירם של קלטות וידאו, לדוגמה, נפלו ב-70% לפני שהם נכנסו למדד.
המדד פספס את ירידות המחירים, אבל חשבן באופן מלא את עליות המחירים של סחורות ושירותים ישנים יותר.
הטיה עקב מוצרים משופרים: המחיר של צמיג לרכב עלה מ-13$ באמצע שנות ה-30 ל לכ-75% בשנת 1997. בניכוי העלייה באיכות, המדד מתקנן את העלייה ל-1.5% בשנה.
עם זאת, הצמיגים הרדיאליים של היום שורדים פי 10 יותר זמן מאשר הצמיגים מרופדי הכותנה הישנים של פעם.
במונחים של עלות ל-1,000 קילומטרים, הצמיגים זולים בהווה יותר מאשר אי פעם בהיסטוריה.
כלכלן אוניברסיטת ייל, ויליאם נורדהאוס, חישוב כי המחיר של האור, כולל הנורה, גופי תאורה והחשמל, נפל מ-40 סנט ל-1,000 שעות בשנות ה-1880 לעשירית סנט היום, ירידה של 99 אחוזים.
על ידי חישובים קונבנציונליים של אינפלציה, לעומת זאת, נורות וגופי תאורה עלו ב-180 אחוזים מאז 1880. המדד מכסה מגוון עצום של מוצרים ושירותים, ותהיה זו משימה קשה להחליט איזה חלק מעליית המחירים צריך להקצות לאיכות מוצרים גבוהה יותר.
סטטיסטיקאים ממשלתיים מודעים להטיה שנגרמה על ידי מוצרים חדשים ומשופרים.
כדי לשפר את איכות הנתונים, הם עשויים לעדכן את הממד בתכיפות רבה יותר, כל 4 או 5 שנים במקום 11. אפילו עם השינוי, המספרים יחמיצו הרבה מהשינויים וימשיכו להפריז בנתוני האינפלציה ולהמעיט בצמיחה של השכר, ההכנסות והפריון.
באמצע שנות ה-90, חוקרים מצאו כי המדד מפריז באינפלציה במעט יותר מאחוז.
בישראל, אסורה הפליה של נשים בשכר על פי חוק, אך בדומה לרוב המדינות בעולם, קיימים פערי שכר מגדריים, ונשים משתכרות בבמוצע פחות מגברים.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, השכר החודשי הממוצע של נשים שכירות בישראל בשנת 2019 היה 8,308 ש"ח, לעומת שכר חודשי ממוצע של 12,193 ש"ח לגברים, פער של 32%.
חלק ניכר מהפער קשור להבדלים בשעות העבודה.
בשנת 2019 נשים עבדו בממוצע 36.3 שעות בשבוע וגברים עבדו 44.1 שעות בשבוע.
הפער בשכר לשעה נמוך יותר מהפער בשכר החודשי, ועמד על 19% בשנת 2019. במבט היסטורי, בפער בהכנסה החודשית היה במגמת ירידה.
בהשוואה בין-לאומית, פערי השכר המגדריים גבוהים בישראל יחסית לפערים במדינות מפותחות אחרות.
לפי נתוני הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD), בשנת 2019, מבין מדינות הארגון רק בקוריאה הדרומית היה פער גדול יותר מבישראל.
הפער בשכר החציוני בין גברים לנשים שכירים, שעובדים במשרה מלאה, כאחוז מהשכר החציוני של גברים היה 24.3% בישראל, לעומת 12.6% בכלל מדינות ה-OECD.
הפער בין ישראל למדינות ה-OECD הצטמצם בשנים 2001–2010 והתרחב בשנים 2011–2018.
קיימות סיבות מגוונות לפערי שכר מגדריים בישראל, ביניהן שוני בהיקף העסקה (שעות עבודה), הפרדת עיסוקים מגדרית (בחירת מקצוע וענף), מיעוט נשים בתפקידי ניהול בכירים, שוני בבחירת מקצועות הלימוד, הורות והיריון, שוני בניסיון תעסוקתי ונורמות תעסוקתיות.
קיים קושי לאמוד כמותית את מנת חלקם של אפליה, סטראוטיפים ונורמות חברתיות לא שוויוניות כגורמים לפערי שכר מגדריים בישראל.
בחלק מהמחקרים נעשה ניסיון לאמוד את ההשפעה של אפליה ישירה על פי חלקו של הפער שאינו מוסבר סטטיסטית על ידי משתנים אחרים.
אולם, מחד ייתכן שחלק מהשארית הלא מוסברת נובעת ממשתנים חסרים או נתונים שלא מפורטים במידה מספקת; ומאידך, גם סיבות העומק להבדלים במשתנים "מוסברים", כגון הבדל בשעות העבודה, בחירת מקצוע ובחירת מסלול הלימודים עשויות להיות קשורות בנורמות חברתיות ותרבותיות מפלות שיוצרות הסללה, חלוקת תפקידי מגדר לא שוויונית, קונפליקט עבודה-משפחה וכדומה.
חוקי העבודה בישראל המעגנים את זכויותיהן של נשים עובדות כוללים מרכיבים רבים יחסית למדינות אחרות.
חלק מחוקים אלו עוסקים באיסור על אפליה בשכר על רקע מגדרי.
סעיף 2 לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, המתייחס גם לנשים, אוסר על אפליה בתנאי העבודה, כולל בשכר עבודה.
בתי הדין לעבודה קבעו שכאשר יש פערי שכר בין נשים לגברים במקום עבודה נטל ההוכחה שאלו נובעים מסיבות מוצדקות מוטלת על המעסיק.
אף שהחוק בא למנוע אפליה, הוא מתיר העדפת נשים - בסעיף 3(ב) לחוק נאמר: "אין בחוק זה כדי לגרוע מזכות יתר המוענקת לעובדת לפי חיקוק, לפי הסכם קיבוצי או לפי חוזה עבודה, ואין רואים זכות כזו כהפליה".
לפי סעיף 12 לחוק, הזכות לשכר שווה אינה ניתנת להתניה או לוויתור.
חוק שכר שווה לעובדת ולעובד משנת 1964 נועד למנוע אפליה בין המינים בכל הנוגע לשכר או לגמול אחר בקשר לעבודה וקבע ש"מעביד ישלם לעובדת שכר שווה לשכרו של עובד באותו מקום עבודה בעד אותה עבודה או עבודה שווה בעיקרה".
החליף אותו בשנת 1996 חוק בשם זהה, שקובע כי "עובדת ועובד המועסקים אצל אותו מעביד באותו מקום עבודה, זכאים לשכר שווה בעד אותה עבודה, עבודה שווה בעיקרה או עבודה שוות ערך".
התוספת "או עבודה שוות ערך", נועדה להרחיב את תחולת החוק גם למקרים שבהם העבודה של שני מועסקים אינה זהה או שווה בעיקרה, אך העבודות שוות "מבחינת המיומנות והאחריות הנדרשים לביצוען ומבחינת התנאים הסביבתיים שבהם הן מבוצעות".
בית הדין רשאי, מיוזמתו או לבקשת הצדדים, למנות מומחה לניתוח עיסוקים, כדי לבחון האם עבודות שבמחלוקת הן עבודות שוות בעיקרן או עבודות שוות ערך.
החוק אינו בא למנוע הפרש בשכר או בגמול המתחייב מאופי העבודה או ממהותה, אך נטל ההוכחה על המעביד, ועליו להראות שאין בכך משום אפליה מטעמי מין.
החוק בא להגן על נשים ולקדם שוויון, לכן "הטבה הניתנת לעובד, בקשר להולדה או להורות, לא תילקח בחשבון לעניין חוק זה".
לפי תיקון לחוק, מיום 6 באוגוסט 2014, הפרתו עשויה לגרור אחריה גם חיוב של המעביד בפיצוי בגין נזק לא-ממוני.
החוק מחייב גם את המדינה כמעסיק.
חוקים אלו הם הכלים המשפטיים העיקריים שמאפשרים לעובדות לתבוע מעסיקים בגין אפליה בשכר במקום העבודה.
בפועל, השימוש בהם היה מועט, משום שהם מחייבים פעולה אקטיבית של יחידים, שעליהם מוטלת החובה להוכיח כי קיימים פערי שכר.
בשנת 2020 תוקן חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, כך שחלה חובה על מי שמעסיק יותר מ-518 עובדים לדווח על פערי השכר בין גברים לנשים, למסור את הדוח למועסקים ולפרסמו לעיון הציבור.
החוק נכנס לתוקף ב-1 ביוני 2022, אך החברות הממשלתיות והרשויות המקומיות קיבלו הארכה של חצי שנה ליישומו.
חוק עבודת נשים, שנחקק ב-1954 ותוקן בהמשך, מבטיח חופשת לידה, אוסר על פיטורים בזמן חופשת הלידה ו-60 ימים לאחריה וכולל הוראות חוק אחרות שמטרתן להגן על נשים בהיריון ונשים שילדו בשוק העבודה.
מדידת פערי שכר מגדריים יכולה להיעשות על ידי השוואה בין השכר הממוצע או השכר החציוני שמקבלים גברים ונשים בחודש או בשעה.
בישראל, פער השכר החודשי גבוה מפער השכר השעתי, נתון שמשקף את העובדה כי חלק ניכר מפער השכר מוסבר על ידי העובדה שנשים עובדות פחות שעות מגברים.
עם זאת, קיים פער גם בשכר השעתי.
בנוסף, הפער בשכר החודשי הממוצע גבוה מהפער בשכר החודשי החציוני.
נתון זה נובע מכך שפערי השכר נמוכים יותר בקרב עובדים ועובדות שמשתכרים שכר נמוך וגדלים יחד עם העלייה בשכר.
חוקרים שעוסקים בהבנת פערי השכר המגדריים והסיבות להם יכולים להשתמש בשיטות שונות שבוחנות את הקשר בין פער השכר למשתנים אחרים, כגון פילוח לפי גיל, קבוצות שונות באוכלוסייה, השכלה, משלח יד וכדומה.
שימוש בכלים סטטיסטיים כגון רגרסיה ליניארית מרובת משתנים, מאפשר הבנה מלאה יותר של הגורמים לפער המגדרי.
מנתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה שהפער בין השכר החודשי הממוצע של נשים לזה של גברים הצטמצם בשנים 1990–2013. בשנת 1990 ההכנסה החודשית של נשים שכירות הייתה 57% מההכנסה החודשית של גברים שכירים, ואילו בשנת 2013 היא הייתה 68%, כלומר הפער ירד מ-43% ל-32%.
הפער בשכר השעתי נותר גם הוא יציב בשנים אלה, ועמד על כ-16%.
קובץ נתונים • קובץ תרשים
נתוני הלשכה המרכזית לססטיסטיקה מראים כי נשים שכירות מהוות רוב בעשירונים 1–4 (לפי הכנסה חודשית ברוטו) ומיעוט בעשירונים 5–10. בעשירון התחתון חלקן של הגברים גבוה יותר מבעשירונים 2–4, משום שהוא כולל את כל החיילים המשרתים בשירות סדיר בצה"ל.
הפערים בשכר לשעה בין המינים קיימים בכל רמות ההשכלה.
"הפער הקטן ביותר הוא בקרב אלו שלמדו 16 שנים או יותר - פער של 18%.
בקרב אלו שלמדו פחות שנים הפער הוא כ-22%".
נתונים: חלוקה לקבוצות לאום ודת
פערי השכר בין שכירים ושכירות יהודים גבוהים יותר מפערי השכר בין שכירים ושכירות ערבים.
בשנת 2018 פער השכר החודשי בין יהודים ליהודיות היה 34% ואילו פער השכר החודשי בין ערבים לערביות היה 30%.
הפער בשכר השעתי היה 20% בקרב יהודים ו-8% בקרב ערבים.
השוני בפער נובע בין השאר מכך ששיעור האקדמאיות מתוך כלל המועסקות באוכלוסייה הערבית גבוה יותר משיעור האקדמאיות מתוך כלל המועסקות באוכלוסייה היהודית.
ייתכן גם שהשוני נובע מכך שהשכר של ערבים וערביות נמוך יותר מהשכר של יהודים ויהודיות, ופערי השכר גדלים יחד עם ההכנסה.
השכר החודשי של נשים יהודיות גבוה ב-9% מהשכר החודשי של גברים ערבים וב-36% מהשכר של נשים ערביות.
השכר של נשים חרדיות וכן שיעור השתתפותן בשוק העבודה נמוכים בממוצע מאלו של נשים יהודיות לא חרדיות.
פערי שכר מגדריים לפי קבוצה בשנת 2015, לפי נתוני הלמ"ס
נתונים: חלוקה לפי ענפים ומשלח יד
חוקרים של פערי שכר מגדריים בשוק העבודה מדגישים שני סוגים של נתונים, שיכולים לעזור בהבנת הפער.
ראשית, הנתונים יכולים להראות האם קיים הפרדת עיסוקים מגדרית (או "מגדור מקצועי"), כך שבמקצועות ובענפים מסוימים אחוז גבוה מתוך העובדים הם גברים ובאחרים יש יותר עובדות.
הפער בשכר יכול להיות מושפע מחלוקה זו, אם במקצועות שבהם עובדות יותר נשים (לעיתים מכונים מקצועות "נשיים") השכר נמוך יותר.
לכן, חשוב המתאם בין החלוקה לפי מין בתוך המקצועות או הענפים לשכר הממוצע באותם מקצועות או ענפים.
בישראל, עיסוקים שמאופיינים באחוז גבוה יותר של נשים מועסקות נוטים להתאפיין גם בשכר ממוצע נמוך יותר.
נשים עובדות יותר במקצועות טיפול, הוראה ואדמיניסטרציה, ואילו גברים עובדים יותר במקצועות כגון ניהול ותכנות.
עם זאת, ישנם גם מקצועות המאופיינים בשכר נמוך בהם אחוז המועסקים הגברים הוא גבוה, כגון נהיגה ואבטחה.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2020, 72% מהמנהלים השכירים במשק הישראלי הם גברים.
מנגד, כ-69% מהפקידים ועובדי המשרד הם נשים.
לפי נתוני הלשכה מ-2018, כפי שהם נותחו על ידי שדולת הנשים בישראל, חמישה המקצועות הנפוצים בקרב נשים בישראל הם טיפול בילדים וסייעות (96% מכלל המועסקים הם נשים), טיפול סיעודי וסייעות בריאות (86%), הוראה בבית ספר יסודי וגננות (86%), מזכירות (86%), ומשלח יד נלווה בתחום המתמטיקה והפיננסים (80%).
השכר החודשי הממוצע המשוקלל לנשים בחמישה המקצועות האלה (שקלול לפי מספר הנשים בכל מקצוע) היה 6,953 ש"ח ב-2018. חמישה המקצועות הנפוצים ביותר בקרב גברים הם מפתחי תוכנה וניתוח יישומים (70% מכלל המועסקים הם גברים), אבטחה (90%), נהגי משאיות כבדות ואוטובוסים (99%), מנהלים בתחום השירותים המקצועיים (58%) ומוכרים בחנויות (43%).
השכר החודשי הממוצע המשוקלל לגברים בחמישה המקצועות האלה (שקלול לפי מספר הגברים בכל מקצוע) היה 14,396 ש"ח ב-2018.
מדד דנקן להפרדה מגדרית הוא ניסיון למדוד את מידת הבידול המגדרי המקצועי באופן שאינו תלוי בהרכב האוכלוסייה.
המדד סוכם את הפער בין שיעור הגברים בכל מקצוע מתוך כלל הגברים בשוק העבודה לשיעור הנשים באותו המקצוע מתוך כלל הנשים בשוק העבודה על פי הנוסחה הבאה, כאשר ו- הם מספר הגברים ומספר הנשים במקצוע i בהתאמה; ו- ו- הם מספר הגברים ומספר הנשים בשוק העבודה בהתאמה:
המדד מקבל ערכים בין 0 ל-1, כאשר 0 משמעותו שלא קיים בידול מגדרי, ו-1 משמעותו בידול מגדרי מלא.
עם זאת, הערך עצמו תלוי באופן החלוקה למקצועות וענפים, כך שעיקר השימושיות של המדד הוא בהשוואה לאורך זמן.
בישראל, המדד מראה על ירידה איטית מאוד בבידול מגדרי לפי מקצוע ועל יציבות של הבידול לפי ענף.
ממד נוסף שנבחן הוא השתנות הפער בשכר בתוך כל מקצוע או ענף.
כך למשל, בעוד שהפער במשק כולו בשנת 2020 היה 32%, בתחום החינוך עמד הפער על 23%, ובתחום השירותים המדעיים, המקצועיים והטכניים עמד הפער על 47%.
לפי נתוני ה-OECD, בשנת 2019 היה הפער המגדרי בשכר החודשי החציוני בקרב עובדים ועובדות במשרה מלאה שני רק לפער בדרום קוריאה.
הפער בישראל דומה לפער ביפן וגבוה משמעותית מהפער במדינות אירופה ומהממוצע במדינות ה-OECD.
התרשים הבא מציג את הפער על פי מדד זה בשנים 2001–2019 בישראל ובמדינות ה-OECD ובשנים 2002–2019 ב-27 מדינות האיחוד האירופי:)
על פי דו"ח של ה OECD שיצא בשנת 2025 ומנתח את נתוני 2023, הפער המגדרי בשכר בישראל הוא מהגבוהים במדינות המפותחות.
חלק נכבד מהפער בשכר החודשי בין נשים לגברים נובע מכך שנשים עובדות בממוצע פחות שעות.
בשנת 2013 גברים עבדו בממוצע 44.9 שעות שבועיות, ונשים 35.8 שעות שבועיות.
66.7% מכלל הנשים העובדות עבדו במשרה מלאה, בעוד בקרב הגברים 86.6% מהגברים עבדו במשרה מלאה.
במגזר הערבי, כל פערי השכר נובעים מהבדל בהיקף העבודה, שכן השכר לשעה של נשים ערביות גבוה משכרם של גברים ערביים ב-8.2%.
חלק מההסבר לכך הוא השכלתן הגבוהה יותר של הנשים באוכלוסייה זו בהשוואה לגברים.
שנות ההשכלה אינן מהוות הסבר לפערי השכר, שכן לנשים עובדות ממוצע שנות השכלה גבוה יותר מזה של גברים.
אי מיצוי יכולות - נשים רבות בעלות השכלה גבוהה מועסקות בעבודות שאינן תואמות את רמת ההשכלה שלהן, כלומר הן אינן מממשות את היתרון שבהשכלה הגבוהה מבחינת שכרן.
תחומי עיסוק - נשים מרבות לעבוד במקצועות וללמוד לימודים גבוהים בתחומים ששכרם נמוך יחסית, לעומת גברים.
במחקר משנת 2008 נמצא ש-60% מהנשים השכירות עסקו ב-10 משלחי יד "נשיים".
אחת מכל 3 נשים היא מורה, מטפלת או מזכירה, משלחי יד בהם השכר נמוך יותר.
רק חמישית מהעוסקים במקצועות ההנדסה בישראל הן נשים ונשים מהוות רק 35.6% מכלל המועסקים בתחום מקצועות ההיי-טק.
נשים רבות דורשות שכר נמוך יותר עבור עבודתן או מסכימות לקבל עבודה תמורת שכר נמוך יותר וממעטות, יחסית לגברים, להתמקח על שכרן.
נשים ממעטות להתקדם לתפקידי ניהול.
חלקן בתפקידי ניהול היה רק 32.6% מכלל המנהלים.
בשירות המדינה, נשים מחזיקות ב-34.1% בלבד מהמשרות בדירוגי חוזה בכירים.
הפער גדול אך הוא הצטמצם במידה ניכרת מאז שנת 1997. אז נשים החזיקו ב-15% ממשרות הבכירים בלבד.
מחקר שמתייחס לנתוני 2014 בהם נמצא פער של 39% בין שכר הגברים לשכר הנשים, מייחס מעל 50% מהפער להבדלים בהיקף שעות התעסוקה, ו-14% להבדלים בבחירת תחומי עיסוק.
על פי בחינה של נתוני אקדמאים בגילאי 29–31 נמצא שרק 6% מפער השכר אינו מוסבר על ידי היקף משרה, תחום עיסוק וציוני בגרות ופסיכומטרי.
בספרו מדוע גברים מרוויחים יותר?טוען החוקר וורן פארל שישנן 25 בחירות שעושות נשים עובדות, אשר מובילות בהמשך הדרך להגדלת פערי השכר.
בנוסף, הוא מדגיש כי פערי השכר אינם בין נשים לגברים, אלא למעשה זהו "פער בין גברים נשואים עם ילדים, לנשים נשואות עם ילדים"
שדולת הנשים בישראל טוענת שפערי השכר בין נשים לגברים בישראל מעידים על אפליה על רקע מגדרי.
בקרב ארגוני נשים ישנם הטוענים שההפרשים בשכר אף גבוהים מאלו המופיעים בנתונים, מהסיבות הבאות:
העבודה במשרה חלקית לא בהכרח מבטאת בחירה חופשית.
14.8% מבין העובדות בעבודה חלקית, עבדו כך שלא מרצונן.
זאת לעומת 11.9% מהגברים שעבדו במשרה חלקית שלא מרצונם.
נטען שהפער בשכר אינו מבטא את מלוא ההבדל בשכר בין נשים לגברים שכן נשים מקבלות פחות רכיבי גמול כמו הוצאות רכב ושעות נוספות אשר מהווים פעמים רבות חלק משמעותי מהשכר.
רמת הניידות בשכרן של נשים נמוכה במידה ניכרת מזו של גברים.
בניגוד למדינות רבות, נשים בישראל זכאיות על פי חוק לחופשת לידה ארוכה של עד שנה.
אך הן נאלצות להיאבק על מקומן בעבודה.
בחברה מושרשות תפיסות המקבעות את מעמדה של האישה כ"מפרנסת שנייה".
על פי תפיסות אלו, נשים אחראיות לטיפול בבית ובבני המשפחה, ובני זוגן הם עזר כנגדן.
ההיריון והלידה נתפסים כמכשולים לעולם התעסוקה.
השלכות האמהות על שכר נשים
נשים הן האחראיות העיקריות על העבודה שלא בשכר – עבודות הבית והטיפול בבני המשפחה.
אחריות זו של נשים משפיעה על השתלבותן של אמהות בשוק העבודה.
"המשמרת השנייה", העבודה הנוספת שעל האישה לבצע בביתה אינה נתפסת כ"עבודה" הראויה לגמול ולשכר.
עבודה זו "שקופה" עבור שוק העבודה הישראלי.
מחקרים מצביעים על "מחירי האמהות" (motherhood penalty), ה"קנס" שנשים נאלצות לשלם בשכרן על היותן אמהות.
העיקרון המארגן של נשים בשוק העבודה מעוגן בתפיסה חברתית שתפקידה של האישה בבית קודם לעבודה מחוץ לבית.
כתוצאה מכך רווחות דעות קדומות בשוק העבודה אשר גורמות לאפליית נשים בקבלת ההחלטות על ידי גורמים בשוק זה.
הן נפגעות ומופלות בקבלה לעבודה, בתנאי העבודה לרבות קידום והכשרה מקצועית, ובתנאי השכר.
נשים רבות מצמצמות את היקף משרתן לאחר הפיכתן לאמהות, וחוזרות לשוק העבודה מאוחר יותר בעמדת נחיתות.
בשנת 2013 השתתפו בכוח העבודה רק 58.2% מהנשים בגילאי העבודה, לעומת 69.4% מהגברים בגילאי העבודה.
מחיר האמהות מתבטא גם בהפסד שכר.
נשים שנעדרו לצורך חופשת לידה הפסידו בממוצע 1.04% משכרן על כל חודש היעדרות, לעומת שכרם של גברים שצומצם רק ב-0.4%.
בנוסף, נמצא שמספר ילדים גבוה יותר מעלה את סיכוייהן של נשים לעבור לתעסוקה בשכר נמוך יותר.
ואילו אצל הגברים מספר ילדים גבוה יותר מקטין את סיכוייהם לעבור לתעסוקה בשכר נמוך.
במקצועות "פרופסיונאליים" החיפוש אחר משרות אשר מאפשרות שעות עבודה נוחות מבחינת חיי המשפחה, מדיר לעיתים נשים מחוץ למקצועות מסוימים או מותיר אותן ב"נישות" ייחודיות להן במקצוע, בדרגות נמוכות יותר ובשכר נמוך יותר.
שחיקה בעבודה קיימת בקרב אמהות במקצועות גבריים עקב הנורמות המקובלות ששעות עבודה ארוכות מייצגות מחויבות לקריירה.
שיעור השחיקה עולה בקרב אמהות במקצועות גבריים במקצועות "פרופסיונאליים" וניהוליים.
שעות עבודה ארוכות נתפסות כמתנגשות עם תפיסות וציפיות חברתיות לגבי טיפול וגידול ילדים.
בישראל, ככל ששעות העבודה הממוצעות במקצוע רבות יותר, כך גדלים פערי השכר בין נשים לגברים.
בנוסף לתפיסות החברתיות, הוצאות הטיפול בילדים מהוות גם הן חסם משמעותי עבור אמהות בכוח העבודה אשר משפיע על היקף משרותיהן.
פסקי דין ואכיפת חוק שכר שווה
מספר התביעות המוגשות בטענה לאפליית שכר הוא מועט ביותר.
הסיבות למיעוט התביעות הן, בין היתר:
חשש לאבד את מקום העבודה.
חוסר מודעות לאפליה בשכר, מחוסר שקיפות של שכר עובדים אחרים במקום העבודה.
קושי להוכיח ולהביא ראיות לאפליה בשכר.
חשש מהליך משפטי יקר, ארוך ומייגע.
למרות חוק שכר שווה לעובד ולעובדת יש נשים המופלות לרעה בשכרן לעומת גברים.
מעסיקים המפלים נשים לרעה יודעים כי הסיכוי שדיני העבודה ייאכפו הוא נמוך.
במסגרת תיקון לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה הוקמה במשרד התמ"ת בשנת 2008 נציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה.
גוף ציבורי זה הוקם להטמעת ערכי השוויון בשוק העבודה.
נציבות שוויון ההזדמנויות בעבודה פועלת להתמודד עם קשיי האכיפה במישור האזרחי.
יש בידה סמכות לבקש מידע ממעסיקים ואף להגיש תביעות בשם עובדים שנפגעו.
שדולת הנשים בישראל היא עמותה פמיניסטית שפועלת לקידום שכר שווה ומקדמת ב-2014 יוזמות לתיקונים בחוק בשיתוף עם ח"כ עליזה לביא.
התיקונים עוסקים בהנגשת נתונים מגדריים, בפיצוי בגין נזק שאינו ממוני לעובדת בגין הפרת חוק שכר שווה ואיסור על התנכלות לעובדת המבקשת מידע על שכר עמיתים גברים.
מספר פסקי דין שעסקו באפליית נשים בשכר
בעב (ב"ש) 1576.99 סימי נידם נ' ראלי חשמל ואלקטרוניקה בע"מ - בפס"ד אשר עסק בתביעת עובדת בחנות אלקטרוניקה קבע בית הדין לעבודה כי העובדת הופלתה לרעה בשכר לעומת גבר שעבד באותו מקום עבודה.
התביעה התקבלה ונפסקו לטובת העובדת הפרשי שכר וכן פיצויי פיטורים.
בית הדין פסק לטובת העובדת הפרשי שכר ופיצויים נוספים.
בערעור פסק בית הדין הארצי שהעובדת זכאית לפיצוי על הפרת חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, אולם לא זכאית לפיצוי מכוח חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה.
בעתירה לבג"ץ קיבל בית המשפט את זכאותה של העובדת גם על פי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, אך נוכח השיהוי בהגשת העתירה נקבע כי לא ייפסקו פיצויים לטובת העובדת לפי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, אולם תבוטל חובת ההשבה של הפיצויים.
סע (ת"א) 47003-12-11 שרה אלחנני נ' מדינת ישראל – הרשות הממשלתית למים וביוב - בפס"ד אשר עסק בתביעת מנהלת אגף איכות המים ברשות המים, קבע בית הדין האזורי לעבודה כי העובדת הופלתה לרעה על רקע מינה.
היא לא קודמה לדרגה בכירה ללא הסבר מקצועי.
בפס"ד נקבע כי ברשות המים "השתרשה תרבות ארגונית של אפליית נשים", ו"נציבות שירות המדינה אינה פועלת כנדרש לקידום השוויון בשירות הציבורי ולא ממלאת את חובתה החוקית והמוסרית לתגמל את הנשים והגברים באופן שוויוני.
" בית הדין פסק לטובת התובעת, קבע שבסמכותו להתערב בהחלטת הנציבות ולפיכך הורה להעלות את דרגתה, וכן זיכה אותה בהפרשי שכר ופיצוי כספי מקסימלי הן לפי חוק שכר שווה והן לפי חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה עבור הפרת זכותה החוקתית לשוויון.
הפערים בשכר ברוטו, שהוצגו לעיל, מצטמצמים כאשר ההשוואה עוברת לשכר נטו.
גם מכוח המיסוי הפרוגרסיבי, המצמצם כל פער בהכנסות, אך גם מכוח העדפתן של נשים בפקודת מס הכנסה.
כל אישה זכאית לחצי נקודת זיכוי יותר מאשר גבר, צעד שפירושו, בערכי 2017, תוספת לנטו של 1290 ש"ח לשנה בהשוואה לגבר בעל שכר זהה (כאשר השכר גבוה מסף המס).
עד שנת 2011 גברים נשואים לא היו מקבלים נקודות זיכוי כלל.
בנוסף, מתחילת יישום מס הכנסה שלילי ועד שנת המס 2016, נשים נהנו מתנאי מס שלילי עדיפים על תנאי הגברים, כך שגם בקרב בעלי הכנסות נמוכות שאינן מגיעות לסף המס, לרוב שכר הנטו של אישה היה גבוה יותר משכר הנטו של גבר בעל משכורת זהה.
עמותות העוסקות בקידום שוויון שכר עבודת נשים
קיימות מספר עמותות המקדמות את השוויון בין נשים וגברים בחברה הישראלית.
הן מציגות מחקרים אודות חשיבות שילוב של הנשים בשוק העבודה והזכויות המגיעות להן בדומה לזכויות של הגברים.
עמותת מרכז אדוה פועלת לקידום שוויון חברתי בישראל באמצעות עריכת מחקרים וחינוך.
אחד המחקרים הוא חלק מתוכנית "שוות ערך" שמטרתה לפעול למיגור פערי שכר מגדרי ולתיקון הפערים הקיימים עבור נשים עובדות ומעסיקים במגזר הציבורי והפרטי מתוך כוונה להעלות מודעות ציבורית לבעיה ולהניע את מקבלי ההחלטות לשנות את המדיניות ולסייע לקידום שכר עבודה שווה לנשים ולגברים.
עמותת שדולת הנשים פועלת למען קידום חברה שוויונית והוגנת באמצעות חקיקה, חינוך ומחקר, שינוי מדיניות והעלאת מודעות בנושא..
נייר שנכתב על ידי שדולת הנשים בישראל כחלק מפרויקט רחב של קואליציית שּותפֹות.
במסגרת הפרויקט נערך מחקר איכותני על ידי אסיה איסטושינה ובת-שחר גורמזאנו גורפינקל ביוזמת אחותי – למען נשים בישראל, ובוצעה סקירת מדיניות משווה על ידי מרכז ידע נשים ומגדר בנושא אפליה מרובה.
נייר העמדה מציג כיוונים לשינוי מדיניות וחקיקה שיסייעו לנשים הסובלות מהדרה מאפליה כפולה, הן מהיותן נשים והם מהיותן מקבוצות ממעמד כלכלי נמוך להתמודד עם אפליה בשוק העבודה ולהשתלב בו באופן מיטבי.
עמותת "שתיל" מובילה שינוי חברתי במטרה לבנות חברה דמוקרטית, שוויונית וצודקת.
היא יוצרת חיבורים בין ארגוני חברה אזרחית, פעילים חברתיים, לבין גופים ומוסדות בשביל לעורר מודעות לנושאים חברתיים בוערים ולהוביל לשינוי מדיניות קיימת לטובת החברה הכללית.
קבוצת הפעולה ניהלה במהלך 2010-2011 תהליך עבודה משותף עם אגף השכר והסכמי עבודה במשרד האוצר, לשם שיפור והרחבת הנתונים והמידע המגדריים, אשר מתפרסמים בדוח השנתי על הוצאות השכר במגזר הציבורי.
דוח זה ידוע בעיקר בשל טבלת שיאני השכר אשר חושפת את מקבלי השכר הגבוה בשירות המדינה ובגופים הציבוריים, אולם הוא חשוב גם להבנת שכרם ומצבם של שאר העובדים במגזר הציבורי, שאינם מקבלים את סכומי העתק של קומץ הבכירים.
הדוח, אם כך, הוא המכשיר המרכזי המאפשר לעמוד בפירוט על מצב השכר של כ-950 אלף עובדים בישראל במגזר הציבורי הרחב, שהם שליש מכלל השכירים במשק, ואשר למעלה ממחציתם הן נשים.
שכתוב ההיסטוריה הוא סוג של רוויזיוניזם היסטורי שמטרתו היא עיוות ההיסטוריה הכתובה מתוך מטרה להכחיש אירועים שהתרחשו, לגמד פשעים או להמעיט בחשיבותם ובהשפעתם, מתוך כוונה פוליטית או אידאולוגית.
מונח זה נקרא באנגלית negationism.
משכתבי ההיסטוריה משתמשים בשיטות שאינן לגיטימיות במחקר היסטורי מקובל.
הם עשויים, למשל, להציג מסמכים מזויפים כאמיתיים, להסיק ממחקרים מסקנות שאינן תואמות את המחקר, לבצע מניפולציה של נתונים סטטיסטיים כך שיתמכו בנקודת המבט שלהם, או לתרגם במכוון באופן שגוי טקסטים משפות אחרות.
במדינות מסוימות, כגון גרמניה, שכתוב של אירועים היסטוריים מסוימים מוגדר כעבירה על החוק.
שרפת הספרים וקבורת המלומדים תחת שושלת צ'ין בסין הקיסרית.
הכחשת הטענה לפיה הרעב הגדול בסין הוא תוצאה של מדיניות הקפיצה הגדולה קדימה.
בדרך כלל שכתוב ההיסטוריה נעשה לשם השפעה רעיונית או פוליטית.
ההיסטוריה היא משאב חברתי התורם לעיצוב זהות לאומית, תרבות וזיכרון ציבורי.
משכתבי ההיסטוריה מנסים להכתיב זהות חברתית שונה, שתתאים להקשרים הפוליטיים, החברתיים והאידאולוגיים שלהם.
כמו כן משתמשים בשכתוב ההיסטוריה להשפעה פוליטית.
לדוגמה, בשנים 1917 עד 1991 קודמה בברית המועצות האידאולוגיה הקומוניסטית, ובשירות המפלגה הקומוניסטית עבדו היסטוריונים שתפקידם היה לשכתב את ההיסטוריה בהתאם לקו המפלגתי.
משכתבי ההיסטוריה מיישמים את שיטות המחקר ההיסטוריות המקובלות על מנת להטעות את הקורא.
על מנת לתמוך בגרסה השקרית, משכתב ההיסטוריה משתמש במסמכים כוזבים כמקורות אמיתיים, מציג סיבות לפיהן לכאורה אסור לסמוך על המסמכים המקוריים, מביא ציטוטים שהוצאו מהקשרם ההיסטורי, מזייף סטטיסטיקות, ומתרגם במכוון טקסטים משפות אחרות באופן מוטעה.
בדרך כלל עבודתם מתפרסמת כחלק מהדיון ציבורי המאפשר הבעת דעות ופרשנויות שונות על אירועים היסטוריים.
מטרתם של משכתבי ההיסטוריה היא לשלול את ההיסטוריה העובדתית והמתועדת על מנת להוביל את הקורא למסקנה אידאולוגית מסוימת, לכן היא בעצם משמשת ככלי לתעמולה.
מאמרי שכתוב ההיסטוריה מתפרסמים בעיקר בצהובונים, ולא בכתבי עת מדעיים המוודאים את המידע באמצעות ביקורת עמיתים.
בין הטכניקות שבהן נוקטים משכתבי ההיסטוריה נמנות:
הונאה: דיסאינפורמציה, זיוף מידע, הסתרת האמת והדגשת השקר כדי להשפיע על דעת הקהל בנוגע לאירוע היסטורי כלשהו.
הכחשה: ניסיון לטעון שהעובדות אינן נכונות, בפרט במקרים של פשעי מלחמה.
הכחשת השואה גם היא כמובן סוג של הכחשה.
זילות: ניסיון לגמד אירועים היסטוריים על ידי השוואתם לאירועים אחרים, פחות חמורים, או ניסיון לשפוט את האירועים בקנה מידה מוסרי מקל.
הטריוויאליזציה של השואה היא זילות מסוג זה.
המעמד החוקי של שכתוב ההיסטוריה
במדינות רבות, בהן הולנד וגרמניה, הכחשת השואה נחשבת לעבירה פלילית.
במדינות אחרות, כמו צ'כיה ואוקראינה, הכחשה או מזעור של פשעי השלטון הקומוניסטי נחשבים לעבירה פלילית.
מועצת אירופה מגדירה עבירות מסוג זה כך: "הכחשה, מזעור, אישור או הצדקה של רצח עם או פשע נגד האנושות."
במדינות רבות מוגדרים פשעי שנאה האסורים בחוק, ולעיתים שכתוב ההיסטוריה נחשב לפשע כזה.
ברומן של ג'ורג' אורוול "1984", ממשלת אוקיאניה מיישמת תהליך מתמשך של שכתוב ההיסטוריה, כך שהיא תמיד תתאים לקו הפוליטי של מפלגת השלטון.
כאשר פורצת מלחמה בין אוקיאניה לאירואסיה, כלי התקשורת (העיתונים, הקולנוע והטלוויזיה) משוכתבים כך שמצטיירת תמונה לפיה אוקיאניה הייתה מאז ומתמיד במצב מלחמה עם אירואסיה.
כאשר המלחמה מסתיימת, כלי התקשורת משוכתבים מחדש, באופן שמתאר מצב של שלום בין אוקיאניה ואירואסיה, הנלחמות במשותף נגד אויב שלישי.
גיבור הספר, וינסטון סמית, עובד ב"משרד האמת", ואחראי לביצוע השכתוב ההיסטורי המתמשך.
הוא מציין ביומנו: אמרה זו ממחישה את המטרה האידאולוגית של משכתבי ההיסטוריה.
סופר גרמני בשם פרנץ קורובסקי יצר חלק ניכר מהתעמולה הצבאית של הנאצים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוא כתב ספרים רבים בהם טען שהנאצים נהגו באנושיות וברגישות והכחיש פשעי מלחמה שנעשו על ידי הוורמאכט.
בספריו הוא בדה עדויות ראיה על זוועות שבוצעו לכאורה על ידי בעלות הברית, ובייחוד תיאר את ההפצצות האוויריות על קלן ודרזדן כניסיון מתוכנן לבצע רצח עם באוכלוסייה אזרחית.
שכר ממוצע הוא נתון סטטיסטי, המשמש כאחד האומדנים לרמת השכר במשק.
זהו השכר שמשתכרת האוכלוסייה העובדת בכלכלה של מדינה, והוא מהווה בסיס לתשלומים שונים הצמודים אליו.
השכר הממוצע מחושב על ידי חישוב סכום כל התשלומים למשרות שכיר (כלומר, ללא המובטלים), וחילוק סכום זה במספר האנשים העובדים.
חישוב השכר הממוצע במשק שונה מחישוב "תוצר מקומי גולמי (תמ"ג) לנפש", המחושב על ידי חילוק סכום התוצר המקומי הגולמי של כל אוכלוסיית מדינה, כולל המובטלים ואלו שאינם חלק מכוח העבודה (אנשים שפרשו לגמלאות, ילדים, תלמידים וכדומה).
השכר הממוצע במשק הוא מדד משלים לחישוב השכר החציוני, העדיף עליו לצורך ייצוג רמת השכר המאפיינת את מעמד הביניים, בעיקר בחברות שבהן יש פערי ההכנסות, או ערכי קיצון משמעותיים .
בטבלה להלן השכר השנתי הממוצע במדינות ה-OECD משנת 2012. המידע נתון ביחידות דולר של שנת 2020.
של ברגקוויסט (בשוודית: Kjell Bergqvist; נולד ב-23 בפברואר 1953) הוא שחקן שוודי.
ברגקוויסט נולד במחוז סטוקהולם, ב-1973 סיים ללמוד בבית ספר לדרמה ובאותה שנה הופיעה בסרטו הראשון "En enkel melodi".
ב-1978 שיחק בסרט הפשע "Chez Nous" עם אווה פרולינג.
ב-1988 גילם את דמות האב בסרט "Besökarna" לצד לנה אנדרה, סרט אימה אודות משפחה העוברת לבית חדש ושומעת צלילים מוזרים בביתה.
ב-1997 שיחק בסרט "Selma & Johanna – en roadmovie" העוסק בשתי ילדות המחליטות לברוח מהבית.
ב-2000 דובב את רוקי רודס במרד התרנגולים.
ב-2001 שיחק את התפקיד הראשי בסרט "Den bästa sommaren" עליו זכה ב-Guldbagge Awards, פרס הקולנוע השוודי.
ב-2001 גם דיבב את גרגוריו בדיבוב השוודי של הסרט "ספיי קידס".
ב-2002 שיחק בסרט הקומדייה "Livet i 8 bitar", ובקומדיה הרומנטית "The Dog Trick" לצד אלכסנדר סקושגורד.
ב-2003 גילם עורך דין בסרט רוע ושוטר בסרט "Smala Sussie" לצד מיכאל ניקוויסט.
ב-2004 שיחק ב-Strandvaskaren, סרט אימה המתרחש בפנימייה.
ב-2009 השתתף בתוכנית המציאות "Stjärnorna på slottet" בה מספר אנשים מפורסמים גרים יחד בבית, אחת המשתתפות ביחד איתו בתוכנית היא הזמרת סיב מאלמקוויסט.
ב-2010 שיחק בסרט הילדים "קלרה" המבוסס על ספר ילדים.
ב-2012 הופיע כרופא בקליף לשיר "Silhouettes" של אביצ'י.
הוא הופיע במספר הפקות בתיאטרון ובין היתר שיחק בהצגה "Fantomen" בבימויה של קארין פאלק.
ב-1988 נישא למיס תבל איבון רידינג ונולדו להם שתי בנות, ב-2000 הם התגרשו, ב-2004 נישא בשנית.
הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1981, בבימויו של ג'ון בדהאם, עם ריצ'רד דרייפוס וג'ון קסאווטס בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רג'ינלד רוז והוא מבוסס על המחזה "של מי החיים האלה לעזאזל?" של בריאן קלארק שהופק ב-1972 כסרט טלוויזיה וב-1978 הועלה בברודוויי בהפקה שהייתה מועמדת לפרס טוני גם כן עם ריצ'רד דרייפוס בתפקיד הראשי.
העלילה היא על פצוע תאונה משותק בכל גופו שמבקש להפסיק את הטיפול בו כדי שיוכל למות ולהפסיק את מצבו הבלתי נסבל.
זו דרמה המעלה שאלות מוסריות קשות על זכות האדם על גופו והחופש להחליט על חייו ומותו.
ב-2019 הועלתה גרסה נשית למחזה בתיאטרון חיפה, עם אסי לוי בתפקיד הראשי.
קן הריסון (ריצ'רד דרייפוס) הוא פסל שנפגע קשה בתאונת דרכים לאחר שבהיסח דעת נכנס עם רכבו מתחת למשאית.
בגלל שבר בעמוד השדרה הצווארי הוא משותק בארבעת גפיו וגם זקוק לטיפולי דיאליזה לאחר שכליותיו נכרתו.
חברתו פאט (ג'אנט אילבר) מבקרת אותו מדי יום אבל לאחר שמנהל המחלקה ד"ר אמרסון (ג'ון קסאווטס) מגלה לו כי אין סיכוי לשיפור במצבו הנוירולוגי, הוא מגיע להחלטה שאין לו רצון לחיות כך והוא מבקש ממנה שלא תבקר אותו יותר.
קן שומר על חוש ההומור שלו ונקשר לד"ר סקוט (כריסטין לאטי) לאחות מרי ג'ו (קאקי הנטר) ולסניטר הג'יימקני ג'ון (תומאס קרטר).
האחות והסניטר מחבבים אותו ומסדרים לו בסתר במרתף בית החולים, הופעת להקת רגאיי ונותנים לו לעשן ג'וינט.
ד"ר אמרסון מתנגד לבקשת קן בטענה שהוא בדיכאון עמוק שפוגע בכושר השיפוט שלו.
קן נפגש עם העורך דין שלו, קרטר היל (בוב בלבן) ומשכנע אותו להגיש תביעה למשפט.
בגלל מצבו מתנהל המשפט בבית החולים.
קן טוען כי אינו רוצה שימיתו אותו אלא רוצה פשוט להשתחרר מבית החולים כי זאת זכותו הבסיסית וכי הדיכאון אינו פתולוגי אלא תגובתי למצבו ולא פוגע בכושר השיפוט שלו.
לאחר דיון מחליט השופט (קנת מקמילן) לאשר את בקשתו של קן.
ד"ר אמרסון מתיר לו להמשיך להישאר בבית חולים ללא טיפול עד שימות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותריצ'רד דרייפוסקן הריסוןפסלג'ון קאסאווטסד"ר אמרסוןמנהלה מחלקהכריסטין לאטיד"ר סקוטרופאהבוב בלבןקרטר הילעורך דיןקאקי הנטרמרי ג'ואחותג'אנט אילברפאטחברתו של קןתומאס קרטרג'וןסניטרקנת מקמילןהשופט ויילר
"שכשנבוא" הוא פזמון עברי שביצע אריק איינשטיין, והוא נכלל באלבומו "אוהב להיות בבית".
בעת העבודה על האלבום "אוהב להיות בבית", אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב החליטו לשלב עיבוד לחן בסגנון יווני.
בהאזנה לקטע המוקלט "Τι θέλεις, γέρο" ("מה אתה רוצה, זקן?") נבחרה התאמה של המנגינה לעברית.
בזמן ההקלטות באולפן נלכדו רגעי ספונטניות, שבהם איינשטיין הביע את עצמו באמצעות משפטים חדים, משחקי מילים והפניות אישיות.
את המילים חיבר עלי מוהר.
בסוף השיר משולבות מילות השיר "שישו ושמחו בשמחת חג".
את מילות היצירה היוונית כתב ארגיריס קונדיס, והיא נולדה בעקבות שינוי פוליטי ביוון בשנים 1967–1974. בשיר מתוארת דמותו של גנרל מהחונטה הצבאית שבעבר זכה למעמד דומיננטי וכיום נתפס כבלתי רלוונטי.
במילים הנשמעות בשיר נשאל: "מה אתה רוצה, זקן?
מה אתה מחפש?" – ביטוי שמביע את תחושת ההשפלה של המנהיג לשעבר.
ב־1995 ביצע מיקי גבריאלוב את השיר באלבומו "בית וגיטרה".
ב־2008, בעונה השישית של תוכנית "כוכב נולד", ביצע את השיר ישראל ישיר.
שכרותו של נח היא יצירת שמן על בד מאת ג'ובאני בליני המוצגת במוזיאון לאמנויות יפות וארכאולוגיה של בזאנסון (Musée des Beaux-Arts et d'Archeologie de Besançon), ואחת מהיצירות הבולטות באוספו של האמן והאספן ז'אן גיגו.
היצירה, ששויכה לסגנון הציור הוונציאני של תחילת המאה ה־16, ממחישה את תרומתו של בליני להפצת ה"מאניירה מודרנה" (הסגנון המודרני) באמנות הוונציאנית לאחר שנת 1500.
הציור בוצע בטכניקת שמן על בד - טכניקה שאומצה בוונציה במאה ה-16 במקום ציור על עץ, ובליני עצמו החל להשתמש בה בשלהי חייו.
במהלך המאה ה־19 חוּזק הציור באמצעות בד חדש, ועבר ריטושים במספר אזורים שחוקים.
בין השאר, כף רגלו של נח צוירה מחדש באופן שגוי עם ארבע אצבעות בלבד.
צילום רנטגן חושף את מבנה התאורה של הציור, המדגיש את הנפח של הדמויות באופן כמעט תחושתי, בדומה לעבודותיהם המאוחרות של ג'ורג'ונה וטיציאן.
כן ניכרת היעדרות כמעט מוחלטת של רישום מקדים, דבר המעיד על טכניקה חופשית ומתפתחת בזמן הציור.
הציור עבר מחקרים ושימורים בעיקר סביב תערוכות שאליהן הושאל.
הצגתו במוזיאון קורר בוונציה אפשרה מחקר ראשוני במעבדות Misericordia.
לאחר שובו לבזאנסון, צפוי היה לעבור שימור יסודי לקראת הצגתו בגלריות המוזיאון לאחר שיפוצו המתוכנן לשנת 2018.
הגביע ואשכולות הענבים שלידו, והכרם ברקע, מרמזים שנח שיכור.
שם ויפת (משמאל ומימין) מסיטים את עיניהם ומכסים את אביהם בבד אדום.
אבל חם, הבן השלישי, צוחק כשהוא רואה את אביו.
היא תוכנית בידור והומור ששודרה בישראל.
התוכנית היא גרסה ישראלית של פורמט תוכנית האלתורים הטלוויזיונית האמריקאית "של מי השורה הזאת בכלל?".
התוכנית שודרה בשנים 2000–2001 בערוץ 2 בזכיינית טלעד, ושוב בשנים 2006–2007 בערוץ עשר.
התוכנית בנויה מארבעה שחקנים שמבצעים משחקי תיאטרון וקטעי אלתור שונים לפי הוראות מנחה התוכנית (שלמה בראבא בעונות הראשונות, עידן אלתרמן החל מהעונה השלישית) וגחמות הקהל באולפן.
המשחקים עצמם הומוריסטים ומטרתם להצחיק את הקהל.
השחקנים יכולים למצוא עצמם מאלתרים מצבים ומשנים סגנונות משחק, מדברים בשאלות בלבד ושרים שירים כשהכל מאולתר.
בפועל, השחקנים מאלתרים מול קהל, כאשר בטלוויזיה משודרים רק האלתורים הטובים ביותר.
התוכנית הישראלית שודרה במשך 4 עונות:
בעונה הרביעית הצטרפו לצוות העונה השלישית יובל שגב ודוד קיגלר יחד עם ארי עמית.
שלאגר הוא סרט קולנוע ישראלי שיצא לאקרנים בקיץ 1979, נכתב ובוים על ידי אסי דיין, והופק על ידי יעקב קוצקי.
הסרט הוא קומדיה מוזיקלית עם הגשש החיוור, עפרה חזה ושולה רווח בתפקידים הראשיים.
עלילת הסרט היא אפיזודית ולעיתים היא חסרת היגיון וגובלת בנונסנס.
מכון הוראת המחול של ד"ר שוקי חפציבה (שייקה לוי) נקלע לחובות גדולים וחפציבה יוצא לחפש אנשים שקל לשכנעם להיפרד מכספם.
הוא מוצא את חברו מהשירות הצבאי שלא ראה אותו עשרות שנים – זיגי פוקסמן (ישראל פוליאקוב).
פוקסמן הוא בעל מוסך עצלן וחסר יושרה, שהתאלמן זה מכבר ומחפש חברה חדשה לחיים.
חפציבה משכנע את פוקסמן שישלם את חובו אם חפציבה ימצא לו חברה לחיים.
אלא שחובו של חפציבה כה גדול שעליו לחפש לפוקסמן כלה עשירה.
מקריאת מודעות אֶבל בעיתונות, חפציבה מתרשם שאחד האנשים שנפטרו באותו שבוע בעירם הוא אדם עשיר והוא מביא את פוקסמן למשפחה היושבת שבעה.
כשהשניים מתחזים למכריו של המנוח, פוקסמן מחזר אחרי האלמנה היושבת שבעה, גילה (שולה רווח), וחפציבה מנסה לשכנע אותה להצטרף אל מכון הוראת המחול שלו.
למרות שההתחזות לא מצליחה, גילה נענית לחיזוריו של פוקסמן וזה מגלה שהיא אינה עשירה כלל.
במקביל למרדף אחרי כספה של גילה, חפציבה מוצא פראייר שקל לחלוב את כספו – בן-גוריון שמש (גברי בנאי).
שמש הוא פועל של פוקסמן שחולם להפוך לכוכב זמר וריקוד ולכבוש את לִבה של בתו של פוקסמן, דינה, (עפרה חזה), שאוהבת רקדנים ובליינים ומכריזה על עצמה כ"פרחה".
חפציבה הופך למורה המחול ופיתוח הקול של שמש ומאמן אותו שעות ארוכות ביום.
שמש מקבל עליו את חפציבה למרות חילוקי הדעות האמנותיים ביניהם.
קווי עלילה אלה מתאחדים כאשר גילה ופוקסמן צופים באופרה, בניגוד לטעמם ובלחצו של חפציבה ומגלים את חפציבה ושמש שרים על הבמה כשהם מחופשים לדמויות באופרה.
חפציבה ושמש נקלעו אל הבמה בטעות, כאשר חפציבה לקח את שמש לסיור במסדרונות בניין האופרה וניסה להרשים אתו בשקרים על קשרים שיש לו עם מנהל האופרה.
פוקסמן, שכועס על חפציבה עם גילוי העובדה שגילה אינה עשירה, גונב את בגדי השחקן הראשי ועולה על הבמה כדי לסגור חשבון עם חפציבה תוך כדי שירה וריקודים.
השלושה משבשים לחלוטין את מהלך האופרה, אך חפציבה ופוקסמן רוקמים על הבמה מזימה חדשה להשגת ממון רב – איום על עיריית בני ברק במכירת המגרש הקטן שיש לגילה בעיר זו, למסדר נזירים נוצרי.
אחרי האופרה גילה משתפת פעולה עם השניים בתרמית, אך נעלמת עם הכסף.
הצלחתם של פוקסמן, חפציבה ושמש בשירה באופרה מעודדת את שמש להפסיק לקחת שיעורים מחפציבה ולעלות על הבמה במועדון הלילה.
שירתו במועדון כובשת את לב הקהל, כולל את ליבה של דינה.
בעל המועדון, שמואל (שגם את דמותו משחק שייקה לוי) מחתים את שמש על חוזה, הופך לאמרגן שלו ומסדר לו הופעה בטלוויזיה, בתוכנית "עלי כותרת" של ירון לונדון המשחק את עצמו.
פוקסמן וחפציבה נותרים קירחים מכאן ומכאן.
גילה ברחה להם עם הכסף, חפציבה הפסיד את שמש כלקוח גדול, וחלומו של פוקסמן לחתן את דינה עם מנהל חשבונות, צחי (מנחם זילברמן) נגנז.
השניים מתחזים לעובדי במה ונוסעים עם שמש ולהקתו אל בניין הטלוויזיה, במטרה לשבש את ההופעה שם כשם ששיבשו את ההופעה באופרה.
השנים מצליחים במזימתם, חלקית הודות לשומר הראש של המארגן (משה איש כסית) שרודף אחריהם באולפן ושובר את כל הנקלע בדרכו.
אולם, הקהל בבית סבור שהמדובר במופע קומי מתוכנן ומוצלח ואל בניין הטלוויזיה מגיעים המוני מסרים טלפוניים חיוביים.
כך נוצרת "להקת פוקסמן ולהקתו", השוברת קופות ומביאה את השלושה אל ההצלחה.
פוקסמן שב ומתאחד עם האלמנה שחוזרת אליו לאחר שהצ'ק של עיריית בני ברק חוזר אליה מהבנק, ושמש כובש את לִבה של דינה.
חלק ניכר מקסמו של הסרט הוא בהופעות האורח שבו.
צביקה פיק משחק את אחד מעובדי המוסך ופוצח בזמר במהלך הסרט.
אפרים שמיר, בימים שלאחר פירוק כוורת, הוא פקיד בעירית בני ברק, ורבקה מיכאלי היא ראש העיר בני ברק, המוכן לשלם כל סכום על מנת להציל את עירו מן המיסיון.
משה איש כסית משחק מאפיונר אימתני.
תפקיד מיוחד יש למנחם זילברמן כצחי, המחזר החנון של דינה, המלהג על סרטו של "ויטוריו ברבריני", "רוקמת הגטקעס", בעוד שלִבה של דינה נתון לאלביס פרסלי וג'ון טרבולטה.
האמרגן והמפיק חיים סלוצקי הוא במאי האופרה הרגזן, ירון לונדון משחק בפרודיה על סגנון ההגשה שהפך אותו לאישיות טלוויזיונית, ואריה אורגד, קריין המזוהה עם מהדורות החדשות בימיה הראשונים של הטלוויזיה הישראלית, משחק את עצמו.
חברי "הגשש החיוור" עצמם משחקים בתפקידים כפולים: בצד התפקיד הראשי שלהם, משחקים שניים מהם בתפקיד נוסף.
כך, בנוסף לתפקידו של פוקסמן, משחק פוליאקוב גם את שכנתה הפולנייה של האלמנה גילה, ושייקה לוי משחק גם את שמואל האמרגן.
+דמויות ראשיותדמותשחקן / שחקניתזיגי פוקסמןישראל (פולי) פוליאקובד"ר שוקי חפציבהשייקה לויבן-גוריון שמשגברי בנאידינה פוקסמןעפרה חזהגילה זינגרשולה רווחסמי (שמואל) האמרגןשייקה לויליפקין, שומר ראשו של שמואל האמרגןמשה איש כסית
+דמויות משניותדמותשחקן / שחקניתסטוץדובל'ה גליקמןגברת שניצרישראל (פולי) פוליאקובצחי דנצינגרמנחם זילברמןידידיה זינגר אחי המנוחדן רונןפינטוש עובד המוסךצביקה פיקמרסל עובד המוסךיצחק עוקבראש העיר בני ברקרבקה מיכאליפקיד טאבו בעירית בני ברקאפרים שמיראליאיציק בן מלךפסנתרן עיוור במסעדהאסי דייןספוטי (בעל המסעדה)איגור בוריסובדי.
במועדון הקליפסואלי ישראלימר יגורייהושע לוףבמאי האופרהחיים סלוצקיזמר באופרהחיים שנערזמרת באופרהגולדי הלרניצב באופרהראובן דייןמשתתף באופרהסלוטר ג'ונסלאקי, מנחם אבלים שגונב מהזינגריםיוסי סגל
+שחקנים ששיחקו בתפקיד עצמםשחקןהערותירון לונדוןמנחה תוכנית טלויזה עלי כותרת בערוץ הראשון (שבו שמש ודינה מופיעים)אריה אורגדקרין של המבזקים בערוץ הראשון
הסרט הוא סרט מוזיקלי וכמקובל לסוגה זו, הגיבורים פוצחים בזמר מעת לעת, במיוחד כשהם מתרגשים.
את מילות השירים כתב אסי דיין ואת המוזיקה לסרט הלחין ועיבד צביקה פיק שגם שר את אחד השירים בעצמו ('שיר הגראז').
את כוריאוגרפית השירים יצר שלמה רוזמרין.
"שלאגר" הוא הסרט הראשון שגילה לקהל את עפרה חזה.
"שיר הפרחה", שאותו שרה בסרט, הפך ללהיטה הראשון, הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים של רשת ג', ושהה שם במשך שלושה שבועות.
השיר חודש על ידי אומנים רבים כגון צביקה פיק עצמו, שרית חדד, וגם בסדרת הטלוויזיה "תמיד אותו חלום".
שיר נוסף שהצליח מהסרט היה השיר "דיסקו-טנגו", אותו ביצוע שייקה לוי וגברי בנאי, אשר זכה להצלחה במצעד הפזמונים העברי ברשת ג' והגיע למקום 3.
ב-1998 לאלבום המחווה "עבודה עברית", חידשה להקת "טיפקס" את "שיר בהזדמנות".
לצאת לצאת, ביצוע: שייקה לוי / עפרה חזה
שיר בהזדמנות, ביצוע: גברי בנאי