tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זינגר החל את דרכו כסטנדאפיסט עוד במהלך שירותו בצה"ל בשנת 2005 במסגרת ערבי הבמה הפתוחה של מועדוני הסטנדאפ קאמל קומדי קלאב וקומדי בר בתל אביב בהם גדל והתפתח בתור סטנדאפיסט ובהם השתלב והופיע באופן קבוע בתור אמן בית,
בשנת 2015, לאחר שסיים את לימודי המשחק, יצא במופע סטנדאפ יחיד בשם "הקומי-ניסט" בו הוא מספר בין היתר על חייו כישראלי ממוצא רוסי/אוקראיני.
בינואר 2015 במקביל לקריירת הסולו הקים זינגר ביחד עם שני סטנדאפיסטים נוספים, יוסי גבני ועומר בורשטיין, את שלישיית בערך, במסגרתה הם החלו ליצור מערכוני רשת הומוריסטיים וסאטיריים אותם העלו ליוטיוב ולפייסבוק.
המערכון הראשון שלהם - מאחורי הקלעים של דאעש היה להצלחה מסחררת והגיע למיליוני צפיות ברחבי העולם בתוך זמן קצר וזיכה אותם בין היתר בריאיון לעיתון "הניו יורק טיימס".
בתחילת 2016, במקביל לקריירת הסולו שלהם, יצאו השלושה גם במופע משותף של שלישיית בערך שהיה מבוסס על קטעי סטנדאפ ומערכונים והעלו לרשת עשרות מערכונים ויראליים במסגרת ערוצי היוטיוב והפייסבוק שלהם.
בינואר 2022 העלה סרטון פארודיה על השיר קאקדילה של עומר אדם.
בשנת 2009 השתתף בתוכנית הסטנדאפ "קומדי בר" בהנחיית יעקב כהן ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2010 השתתף בסדרה הקומית "דובדבני וקובץ'" ששודרה בערוץ 2
בשנת 2011 השתתף בתוכנית הסטנדאפ "ביפ קומדי בר" בהנחיית נטלי דדון ששודרה גם היא בערוץ 2.
בשנת 2012 השתתף בעונה השנייה בסדרת הדרמה "בלו נטלי", ששודרה ב-Yes, בתפקיד אנדריי.
בשנת 2014 השתתף בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "זגורי אימפריה".
בשנת 2018 השתתף בתפקיד ראשי, ביחד עם חבריו לשלישיית בערך ואסף אטדגי, בסדרת הדוקו-דרמה "קיסריה אקספרס" בהוט, התוכנית עוסקת בשלישיית בערך, אותה החליט האמרגן אסף אטדגי להביא כל הדרך להופעה בתיאטרון קיסריה.
החל מפברואר 2020 משתתף בסדרה הקומית "קומדי סטאר" בערוץ רשת 13.
החל מיוני 2025 משתתף כחבר פאנל בתוכנית טלוויזיה "מה קורה פה?" ברשת 13.
בשנת 2016 התחתן זינגר עם שלי.
גיורא דורי (נולד ב-21 בינואר 1949) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.90 מטרים, ששיחק בין היתר בהפועל מגידו, הפועל תל אביב ובנבחרת ישראל.
דורי גדל בקיבוץ רמת השופט.
אחיו, זאב דורי, נפל באחת מפעולות צה"ל.
נפילתו של אחיו, כדורסלן מצטיין, משכה את דורי לתחום הכדורסל.
דורי החל לשחק בשנות ה-60 בקבוצת הנוער של הפועל רמת השופט, בתוך כך שיחק במדי נבחרת ישראל לנוער.
עוד בצעירותו נחשב לשחקן עם קליעה טובה מרחוק.
בשנת 1965, כשהיה דורי בן 16, שיחק עם נבחרת הנוער במשחקים האירופאים שנערכו בסלמנקה.
בהמשך הצטרף לקבוצה הבוגרת של הפועל רמת השופט ששיחקה בליגה א' (הליגה השנייה).
בשנת 1968 שיחק דורי במדי נבחרת הנוער באליפות אירופה לנוער שנערכה בווינה.
נבחרת הנוער סיימה במקום השביעי ודורי היה לקלעי המצטיין של ישראל ודורג במקום הרביעי בטבלת מלך הסלים הכללית של האליפות.
כן נבחר דורי על ידי עיתון מקומי כאחד מחמשת השחקנים המצטיינים של האליפות ומועמדותו נשקלה לייצג את נבחרת הנוער של אירופה.
בסיום הטורניר, המליץ מאמן נבחרת הנוער, רלף קליין, בין היתר על דורי לנבחרת הבוגרת.
בשנת 1969 השתתף דורי במדי נבחרת ישראל הבוגרת באליפות אירופה בכדורסל 1969. הנבחרת, בהדרכת המאמן שמעון שלח, סיימה את האליפות במקום ה-11 עם 6 הפסדים וניצחון אחד.
דורי השתתף ב-2 משחקים וקלע בממוצע של 5 נקודות למשחק.
לקראת עונת 1970/1971 עבר דורי להפועל מגידו, תחת המאמן אברהם חמו ושיתף פעולה עם חנן קרן והלל גלבוע.
בעונתו הראשון, סיימה הקבוצה במקום הרביעי עם 14 ניצחונות.
דורי קלע בממוצע של 7.9 נקודות למשחק.
בשנת 1970, עבר דורי פציעה קשה במסגרת אליפות צה"ל, שכתוצאה ממנה נאלץ לעבור ניתוח בברך.
בעונה הבאה, 1970/1972, סיימה הקבוצה במקום החמישי כאשר דורי קלע בממוצע של 16.5 נקודות למשחק.
בשתי העונות לאחר מכן היו דורי וקרן כוכבי הקבוצה, ודורי קלע בממוצעים של 20.3 ו-22.6 נקודות למשחק.
בעונת 1974/1975 עבר דורי להפועל תל אביב, תחת המאמן חיים חזן והכוכבים בארי ליבוביץ' ומרק טורנשיין.
דורי, שהפציעה שספג כמה שנים קודם החמירה, שיחק במהלך העונה בשבעה משחקים בלבד ובסיום העונה עזב את הקבוצה.
בעונה לאחר מכן, חזר דורי לקבוצת ילדותו הפועל כפר גלעדי ששיחקה בליגה השנייה, ושם שימש גם כמאמן נוער.
ולמעשה לא חזר לשחק עוד בליגה הבכירה.
לימים סיפר דורי שהפציעה עצרה את ההתקדמות בקריירה שלו וכפתה עליו לבסוף פרישה מוקדמת.
סך הכל שיחק דורי 5 עונות בליגה הראשונה, בהן רשם 87 משחקים וקלע 1,458 נקודות.
בנבחרת ישראל שיחק 7 משחקים והשתתף באליפות אירופה 1969.
דורי היה ממייסדי הפועל גליל עליון בסוף שנות השבעים.
בשנות השמונים היה דורי סדרן עבודה בקיבוץ כפר גלעדי.
בתו היא כדורסלנית העבר מירב דורי.
גיורא אשכנזי (25 באוגוסט 1936, ח' באלול תרצ"ו - 7 ביוני 1967, כ"ח באייר תשכ"ז) היה שחיין ישראלי, שחיין נבחרת ישראל בשחייה.
נהרג בירושלים במלחמת ששת הימים.
גיורא, בנם של בת־עמי ונח אשכנזי, נולד בח' באלול תרצ"ו (25 באוגוסט 1936) והיה בכור הבנים של קיבוץ תל עמל.
אשכנזי סיים את לימודיו במוסד החינוכי גלבוע והדריך בתנועת השומר הצעיר.
בתחרות אזורית של "הפועל" לנוער שנערכה ביולי 1953 זכה אשכנזי בשתי מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי (1:08.0 דקות) ובמשחה ל-100 מטר גב (1:27.8 דקות) ובחצי הגמר אליפות הפועל לנוער שנערך בצפון הארץ זכה במשחה ל-100 מטר חופשי (1:05.9 דקות).
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1954, זכה במדליית ארד במשחה ל־100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.7 דקות, אחרי עוזי בק ממכבי חיפה (1:04.4 דקות) ונחום בוך מברית מכבים עתיד (1:04.6 דקות).
בצליחת הכנרת שנערכה באוקטובר 1958 סיים במקום ה־18.
אשכנזי התגייס לצה"ל בנובמבר 1955 ושירת בחטיבת הצנחנים.
השתתף, בין השאר, במבצע לולב, גוליבר, יהונתן ובמלחמת סיני.
במלחמת ששת הימים פיקד על פלוגה ד' של גדוד 66 של חטיבה 55. פלוגתו הייתה הראשונה שפרצה לשטח הירדני, והחלה למעשה את הקרב על גבעת התחמושת.
לאחר שהמג"ד, יוסי יפה, התרשם בטעות שפלוגה ג' של הגדוד משתלטת על גבעת התחמושת, הורה לפלוגה ד' ופלוגה א' לנוע קדימה ולכבוש את מלון "אמבסדור", ששלט על מבואות שכונת שייח' ג'ראח.
כיבוש המלון ומבואות השכונה ניתקו למעשה את ירושלים המזרחית מצפון, בנוסף להשתלטות של חטיבת הראל של בית חנינא, ופתחו את הדרך למובלעת הר הצופים.
ביום השלישי לקרב, יום רביעי 7 ביוני, הסתערו שני גדודים של חטיבה 55 - גדוד 66 וגדוד 71 - על מתחם אוגוסטה ויקטוריה, לאחר הפצצה כבדה של חיל האוויר.
מהלך זה נועד להשלים את כיתור העיר העתיקה.
גדוד 66 הסתער על המתחם מהר הצופים (לעומת גדוד 71, שטיפס אל ההר מנחל קדרון) וכבש אותו בתוך כשעה.
בקרב הקצר היה לגדוד חלל אחד - רס"ן גיורא אשכנזי.
ב-21 במאי 1968 הועבר ארונו של אשכנזי, יחד עם שני חללים נוספים בני קיבוצו, לקבורת קבע בבית העלמין של קיבוץ ניר דוד.
הרומן ההיסטורי "נער צמח בגדות האסי", פרי עטה של נעמי פרנקל, מבוסס על דמותו של אשכנזי, וכך גם הדמות "גדעון" בספר "עורה, מעין" של ימימה אבידר-טשרנוביץ.
גיורא מנור (23 ביוני 1926, י"א תמוז ה'תרפ"ו, פראג, צ'כוסלובקיה - 28 במרץ 2005, י"ז באדר ב' ה'תשס"ה, משמר העמק, ישראל) היה במאי תיאטרון, מבקר אמנות, חוקר ועורך ישראלי.
מנור נולד ב-23 ביוני 1926 בפראג, צ'כוסלובקיה, בשם אלכס קרפלס, ליוסף ולהילדה קרפלס, יהודים אמידים דוברי גרמנית.
אביו עסק בטקסטיל והיה פעיל פוליטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית והתנועה הציונית.
בילדותו למד בבית הספר היהודי ברובע יוספוב.
לאחר שהחליטו הוריו לעלות לישראל ורכשו קרקע ביקנעם, עבר מנור ללמוד בבית הספר האנגלי בפראג.
בשנת 1939, לאחר כיבוש צ'כוסולובקיה על ידי גרמניה, זייף דודו, שהיה אזרח בריטי, תעודה לפיה מנור הוא בנו.
יחד ברחו מצ'כוסלובקיה, ומנור עלה לארץ.
עם עלייתו הצטרף מנור לקיבוץ משמר העמק בו היה חבר עד מותו.
הוריו ואחותו, שנותרו בפראג על מנת לחסל את עסקיהם לפני העלייה ארצה, נשלחו למחנה הריכוז טרזיינשטט וניספו בשואה.
במשמר העמק גידלוהו דודו גדעון ואשתו רחל, והוא אימץ את שם המשפחה של דודו, מנור.
בין השנים 1939–1945 למד במוסד החינוכי, בקבוצת "אורן".
בעת התחנכותו במוסד החל להתעניין בבימוי תיאטרון ועסק בענייני תיאטרון ותרבות.
בשנת 1947 לקח מנור שנת חופש מהקיבוץ, התגורר בתל אביב ועבד בתיאטרון הקאמרי כעוזרו של יוסף פסובסקי.
בין השאר היה עוזרו בעת העלאת ההצגה הוא הלך בשדות שכתב בן קיבוצו, משה שמיר.
בינואר 1950 התגייס לצה"ל, והיה ממקימיה של להקת הנח"ל, הבמאי והמנהל הראשון של הלהקה.
מנור ביים את שתי התוכניות הראשונות של הלהקה - "מיריק מסתדרת" ו-"האגדה על המ"כ הרע".
בשנת 1952 השתחרר מצה"ל, וחזר למשמר העמק שם עבד ברפת ובלול, ובמקביל ביים הצגות בקיבוצים.
בשנים 1955–1957 יצא לשליחות בת שנתיים בלונדון מטעם השומר הצעיר.
במהלך תקופה זו למד תיאטרון וסיים את לימודיו בהצטיינות.
בשנת 1957, עם שובו לארץ, הזמינה אותו לאה פורת לביים תסכיתים בקול ישראל, ובתחילת 1958 החל לשמש מבקר תיאטרון בתחנה.
בשנת 1960 החל לביים מחזות בעבור תיאטרון זווית בתל אביב.
בשנת 1963 היה ממובילי הקמת בימת הקיבוץ, ומשנת 1966 שימש כבמאי וכמנהל האמנותי של התיאטרון.
בשנת 1967 היה בין חברי הצוות המקים של הטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1970 החליט לפרוש מעולם הבימוי, ובהזמנת בצלאל לב החל לכתוב כתבות בנושא מחול ב"חותם", המוסף של על המשמר.
בשנת 1975 נמנה עם מקימי הספרייה הישראלית למחול בספריית בית אריאלה.
באותה שנה החל לשמש כעורך השנתון "מחול בישראל", תפקיד בו שימש עד שנת 1989. בשנת 1993 הפך השנתון לרבעון, ומנור שב לתפקיד העורך יחד עם רות אשל, בו שימש עד שנת 1998.
מנור חלה בסרטן, ואושפז במרכז רפואי העמק בעפולה.
ב-28 במרץ 2005 נפטר מנור בביתו שבקיבוץ משמר העמק, ונקבר בבית הקברות של הקיבוץ.
עברות שם משפחתו נעשה על ידי אימוץ שם המשפחה של דודו.
שמו הפרטי העברי, גיורא, ניתן לו על ידי בת דודו.
בראיון שנערך ביוני 1996 לשבועון הדף הירוק, לקראת יום הולדתו השבעים, יצא מהארון כהומוסקסואל.
באותו ראיון הביע ביקורת על הומוסקסואלים המתחתנים עם נשים תוך הסתרת והדחקת נטיותיהם המיניות.
מנור פרסם שבעה ספרים, רובם ביוגרפיות של רקדנים ואנשי תחום המחול, וכן אוטוביוגרפיה.
גיורא וולפרט (1 באוגוסט 1927 – 23 באוגוסט 1994) היה פרופסור במינהל המחקר החקלאי של משרד החקלאות ומנהל תחנת הניסיונות החקלאית בדור.
התמחה בגידול וטיפוח זני דגים (איכתיולוגיה).
וולפרט נולד בשם וורנר וולפרט בגלייביץ (שהייתה אז חלק מרפובליקת ויימר) לפול וולפרט ולרוז לבית שייפר.
האב, שהיה שופט במקצועו, קיבל לאחר מספר שנים מינוי כשופט בברסלאו (שגם היא הייתה אז חלק מרפובליקת ויימר) והמשפחה עברה לעיר זו ווולפרט נשלח ללמוד בבית ספר יסודי שם.
בתחילת 1939, עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, נאסר האב עקב יהדותו ונשלח למחנה בוכנוואלד.
עם שחרורו משם החליטו ההורים לצאת מגרמניה.
וורנר ואחיו הגדול פיטר נשלחו לאנגליה במסגרת הקינדר-טרנספורט כשביולי אותה שנה הגיעו גם ההורים לאנגליה.
תחילה ישבה המשפחה בקרבת לונדון אולם האב, שהיה בעל אזרחות גרמנית, נחשד כסוכן אויב ונשלח למחנה מעצר.
ב-1940 אפשרו הרשויות למשפחה להתאחד בתנאי שיתרחקו מלונדון.
על פי תנאי זה שוחרר האב והמשפחה עברה לעיירה בינגליי שבמערב יורקשייר.
ב-1940 החל וולפרט ללמוד בבית ספר תיכון בבינגליי אותו סיים ב-1946. לאחר סיום לימודיו זכה במלגה שאפשרה לו להתחיל ללמוד ב-1947 באוניברסיטת ברמינגהאם.
וולפרט למד באוניברסיטה ביולוגיה וגנטיקה והוסמך כבוגר אוניברסיטה ב-1951.
ב-1952 עלה וולפרט ארצה לאחר שאנשי הסוכנות היהודית הבטיחו לדאוג לו לעבודה בארץ.
בהגיעו שינה את שמו מוורנר לגיורא ולאחר מספר חודשים באולפן בקיבוץ עין דור החל לעבוד כעוזר מחקר במחלקה לגנטיקה במכון ויצמן שברחובות שם עסק במחקר על קיקיון מצוי.
מאחר שהיה צריך להתגייס לצבא הגיע מכון ויצמן להסכם עם צה"ל שוולפרט יוכל להמשיך במחקריו בתקופת שירותו.
ברוב תקופה זו (1953-1955) שהה וולפרט בהיאחזות נחל עוז שם עסק בשמירה ובמחקר על מטע שיחי קיקיון שניטע בסמוך לקיבוץ.
בתקופת השירות בקיבוץ נישא וולפרט ונולדה בתו הבכורה.
ב-1956 עזבה המשפחה את נחל עוז והתיישבה ברחובות שם החל וולפרט לעבוד כעוזר מחקר במחלקה לגידולי שדה שבמינהל המחקר החקלאי (מכון וולקני) ובמקביל השלים לימודי תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך ב-1959.
לאחר סיום לימודי התואר השני החל וולפרט לעבוד במחקר בתחום הדגה ולשם כך עבר לגור בפרדס חנה והחל לעבוד בתחנת הניסיונות החקלאית בדור.
במקביל המשיך את לימודיו וב-1971 הוסמך כדוקטור מטעם האוניברסיטה העברית.
וולפרט המשיך את מחקריו בתחום הדגה ואף מונה למנהל תחנת הניסיונות בדור.
ב-1987 הועלה וולפרט לדירוג חוקר בכיר A1 (המקביל לפרופסור).
המשיך לעבוד במחקר עד פרישתו לגמלאות ב-1992. גם לאחר פרישתו המשיך לפקוד את תחנת המחקר הניסיונות וסייע במחקר.
ב-23 באוגוסט 1994, בשעה שנסע, כהרגלו, לתחנת הניסיונות נהרג בתאונת דרכים.
הובא למנוחות בבית הקברות בפרדס חנה.
1951 – תואר ראשון מטעם אוניברסיטת ברמינגהאם
1959 – תואר שני מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים
1971 – תואר שלישי מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים
1989 – דוקטור למדעים מטעם אוניברסיטת ברמינגהאם
1956–1959 – מחקר על חצילים בהנחיית פרופ' נחום קידר
1959–1994 – מחקר בתחום המדגה בשיתוף פרופ' רם מואב וגדעון חולתא.
טיפוח והכלאות של דג הקרפיון כדי להגיע לגידול אופטימלי מבחינת גודל הדגים מול השקעה במזון ובמים.
הזנים שטופחו על ידי חוקרים אלו זוכים להצלחה מסחרית בארץ.
שימוש בזבלים אורגנים ובפסולת חקלאיות אחרת לגידול דגים בבריכות וזאת כתחליף זול וזמין למזון התעשייתי.
טיפוח הצבעים בדגי ה"קוי" המשמשים כדגי נוי ונפוצים במיוחד במזרח הרחוק.
גיורא וולפרט, גדעון חולתא הקרפיון, הוצאת ארגון מגדלי הדגים, 1995
שמואל רוטברד, שוורץ של הדגים, הוצאת "מערכת", 2014 (סיפור חייו של מרדכי שוורץ – וולפרט השתתף בראיונות עם מרדכי)
גיורא וולפרט, הרברט אקסלרוד, יוג'ין בלון , ריצ'רד הופמן, שמואל רוטברד המדריך המאוייר המלא לגידול דגי קוי, הוצאת אמאזון, 1996
בתקופת שירותו בנחל עוז נישא וולפרט לחווה לבית שווגר (ילידת רגנסבורג, גרמניה 1930) אותה הכיר בתקופה בה עבד במכון ויצמן.
לזוג נולדו 2 בנות (תמר ודליה).
מנהל המחקר קבע פינת הנצחה לוולפרט בספריה של תחנת הניסיונות בדור.
גיורא הון (נולד ב-20 בדצמבר 1950) הוא פרופסור אמריטוס לפילוסופיה והיסטוריה של המדע באוניברסיטת חיפה.
הון נולד בעפולה לאמו רות (מרנלנדר, פרנקפורט על המיין, גרמניה) ולאביו מרדכי הון (הוניגוקס, , צ'כיה).
שירת בנח"ל עם גרעין של השומר הצעיר בשם חר"פ, שיועד לקיבוץ בית ניר.
למד פיזיקה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן המשיך את לימודיו בצ'לסי קולג' ובקינגס קולג', לונדון, בתחום ההיסטוריה והפילוסופיה של המדע.
הון קיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת לונדון ב 1985 בהנחייתו של פרופסור היינץ פוסט בנושא "על מושג הטעות הניסויית".
לאחר שסיים פוסט-דוקטורט באוניברסיטה העברית (מרכז אדלשטיין), ירושלים, הצטרף ב 1987 למחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
בתו היא האמנית נעמי ספרן-הון.
הוא נשוי לרות לורנד, פרופסור אמריטה באוניברסיטת חיפה, המתמחה בפילוסופיה של האסתטיקה.
תחומי התמחותו העיקריים של גיורא הון: הטעות במדע ובפילוסופיה, היסטוריה ופילוסופיה של הניסוי המדעי, מושג הסימטריה בהקשרו ההיסטורי והפילוסופי, המתודולוגיה המדעית המשתקפת בפרקטיקה המדעית, התהוותו של המושג חוק טבע בשלהי ימי הביניים ותחילת העת החדשה, וההיסטוריה של האופטיקה ובמיוחד המצאת הטלסקופ ופיתוחו.
במדע המודרני 'סימטריה' היא מושג מפתח, בעל משמעות מוגדרת, השונה מזו שייחסו לו בעבר.
ניתוח ביקורתי של ההיסטוריה של המושג שופך אור על הדינמיקה של התפתחות המדע ועל מקומם של מושגים בבניית תיאוריות מדעיות.
מחקרו של הון, במשותף עם ברנרד גולדשטיין מאוניברסיטת פיטסבורג, עוסק בהתפתחות המושג מהקשרו האסתטי והמתמטי למקומו של המושג במדע המודרני.
הון תוהה, האם הייתה לגלילאו תאוריה אודות הטלסקופ, או שחקירותיו האופטיות היו בגדר ניסוי וטעייה.
המחקר שלו במשותף עם יעקב זיק, מוכיח שגלילאו חולל מהפכה בהבנת פעולתה של מערכת אופטית (מספר עדשות) כנגד התאוריה האופטית של עושי המשקפיים הרווחת באותו הזמן.
לגלילאו הייתה תאוריה להבנת פעולת הטלסקופ שאפשרה את שכלול המכשיר, ושאותה ניסה להסתיר, מסיבות מובנות, מפני חוקרי האופטיקה.
טענה זו מציגה את ההיסטוריה של האופטיקה באור חדש.
במחקר נוסף מבהיר הון את מקורותיו של מושג מרכזי במדע המודרני - "חוק טבע".
במאמר שהתבסס על מחקר שערך עם יעל קידר ממכללת תל-חי הוא מתמקד בתורתו של רוג'ר בייקון, שהיה פילוסוף אנגלי ונזיר פרנציסקני מהמאה ה-13 ומצביע על השפעתו על החשיבה המדעית.
הון היה עמית מחקר אלכסנדר פון הומבולדט באוניברסיטת קונסטנץ, במכון מקס פלנק להיסטוריה של המדע בברלין, באוניברסיטת בילפלד, ובאוניברסיטה הטכנית של ברלין.
שימש כחוקר אורח במרכז לפילוסופיה של המדע, אוניברסיטת פיטסבורג; מכון דיבנר להיסטוריה של המדע ב MIT ובמכון הטכנולוגי של קליפורניה, פסדינה.
כמו כן, היה עמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים NIAS, בואסנאר, הולנד; וב CNRS פריז.
עמית בכיר ב Zukunftskolleg קונסטנץ ובמכון ללימודים מתקדמים MECS שבאוניברסיטה של לונבורג, גרמניה.
גיורא הון, בשיתוף עם חוקרים מגרמניה וישראל, זכה בתוכניות מחקר של ה GIF וה- ISF.
הוא חבר באקדמיה האירופית למדעים וחבר באקדמיה אירופאה.
גיורא פּוֹרְדֵס (נולד בשנת 1947) הוא דובר ישראלי וקצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר כיהן כשלישו של נשיא המדינה, כדובר בית הנשיא וכדובר הכנסת.
כיום משמש דובר ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
פורדס נולד בפולין, בן לווילהלם ודורוטה ואח לצופיה.
עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1958 וגדל בשכונת רמת חן ברמת גן.
התגייס לצה"ל לשירות בחיל המודיעין.
במלחמת ששת הימים לחם עם כוח מודיעין בסיני, ולאחר המלחמה נכנס לשירות קבע ושירת במחלקת המחקר של אגף המודיעין.
בהמשך עבר קורס קצינים והתבקש לסייע לדובר צה"ל בגיבוש מדיניות הפרסום שלו בנושאי ביטחון שוטף.
בשנות ה-70 שירת בחטיבת דובר צה"ל וכן שימש כנציג הסוכנות היהודית בצפון אנגליה וכמנהל משרד העלייה שם.
לאחר שובו מאנגליה כיהן כראש ענף קישור לעיתונות (עק"ל) בחטיבת דובר צה"ל עד 1984.
בשנת 1986 התבקש לארגן מחדש את נציגות דובר צה"ל בפיקוד הצפון (בדרגת סגן-אלוף) ועמד בראשה.
ביולי 1988 נבחר על ידי נשיא המדינה חיים הרצוג לשמש כשלישו, וכן שימש דוברו עד 1990. המשיך לכהן בתפקידו כשליש הנשיא גם בראשית כהונתו של עזר ויצמן, ולאחר מכן פרש מצה"ל.
לאחר שחרורו המשיך לעסוק בתקשורת ובדוברות.
בשנים 1994–1995 כיהן כנציב קבילות הציבור של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, בהמשך כיהן כדובר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת וב-1998 מונה לדובר הכנסת ולראש אגף ההסברה שלה.
כיהן בתפקיד זה עד 2011 ועם פרישתו נעתר להצעת מנכ"ל הכנסת לעמוד בראש מרכז המבקרים של הכנסת ולהוביל את צוות ההקמה שלו.
במקביל לחלק מכהונתו כדובר הכנסת החל לשמש גם דובר ועדת הבחירות המרכזית, תפקידו אותו הוא מבצע עד היום (2022).
פעיל בצוות - ארגון גמלאי צה"ל במחוז דן.
פורדס בוגר תואר ראשון במדעי המדינה וקרימינולוגיה מאוניברסיטת חיפה.
נשוי לדורית (לבית שבת), אמנית, ואב לשלושה.
גיורא בר דעה (נולד ב-1953) הוא איש עסקים ומנכ"ל ישראלי המשמש כיו"ר חבר הנאמנים של מכללת ספיר ויו"ר דירקטוריון רב-בריח.
שימש מנכ"ל עלית ומנכ"ל ונשיא קבוצת שטראוס, כמו כן כיו"ר הוועד המנהל של עמותת ער"ן.
הוא נולד בתל אביב וגדל ברמת גן.
הוריו היו שותפים ב-"העוגה", בית קפה וקונדיטוריה בתחנה המרכזית הישנה.
הוא היה חניך בתנועת הצופים בעיר והתגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל של הצופים לכפר חרוב בדרום רמת הגולן.
הוא שירת בנח"ל המוצנח והדריך במסגרת תוכנית "נערי רפול".
הוא סיים קורס קצינים והשתחרר כמ"פ בנח"ל.
במילואים עבר הסבה לשריון והגיע לדרגת סגן-אלוף.
לאחר שהשתחרר מצה"ל סיים בשנת 1984 תואר ראשון בניהול משאבי אנוש מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו הוצע לו לשמש כמנהל האגף האחראי על תנועות הנוער בעיריית תל אביב והוא היה בין מקימי להקת צופי תל אביב.
הוא כיהן כמנהל מחלקת משאבי האנוש בתדיראן במשך כעשור בין שנת 1981 לשנת 1991 ולאחר שעזב את החברה יצא עם משפחתו לשליחות של שנתיים מטעם הסוכנות היהודית.
לאחר מכן שימש בין השנים 1993 ל-1996 כמנכ"ל כפר המכביה.
הוא החל את דרכו בחברת "עלית" כסמנכ"ל משאבי האנוש והסחר של החברה (האחראית על חנויות החברה) בשנת 1996. בשנת 1998 עבר לחטיבת המכירות והלוגיסטיקה בחברה.
בשנת 2001 מונה למנכ"ל "עלית ישראל".
ביולי 2003 נבחר להוביל את המיזוג בין קבוצת שטראוס לעלית ומונה למנכ"ל "שטראוס-עלית".
בספטמבר 2007 מונה למנכ"ל "שטראוס צפון אמריקה" ועבר להתגורר בארצות הברית.
במהלך תקופה זו כיהן כמנכ"ל ויו"ר "מקס ברנר" ופיתח את השותפות עם פפסיקו, בין היתר בהחדרת מותג החומוס "סברה" לשוק האמריקאי.
בר דעה אחראי בין היתר על הקמת חברת "אובלה" בשנת 2012, המהווה את זרוע הסלטים והמטבלים של שותפות שטראוס-פפסיקו מחוץ לצפון אמריקה, בין היתר בניו זילנד, מקסיקו, אוסטרליה, גרמניה והולנד.
הוא שהה בארצות הברית כ-6 וחצי שנים.
החל משנת 2014 הוא שימש כמשנה למנכ"ל קבוצת שטראוס.
בספטמבר 2018 מונה למנכ"ל ונשיא קבוצת שטראוס במקומו של גדי לסין.
על רכישת משק ויילר תוך הפרת חוק התחרות הכלכלית הוטל עליו עיצום כספי בסך 600 אלף ש"ח, בנוסף לעיצום כספי בסך 111 מיליון ש"ח שהוטל על החברה.
ב-1 בדצמבר 2022 סיים בר דעה את תפקידו על רקע פרשת התפרצות הסלמונלה במפעל החברה בנוף הגליל שהוביל להורדה מהמדפים ואיסוף של מוצרי החלב והשוקולד של מפעל זה, ובהם שוקולד פרה, למספר חודשים.
בר דעה הוא בוגר תוכנית המנהלים באוניברסיטת הרווארד.
הוא שימש כיו"ר הוועד המנהל של עמותת ער"ן מיוני 2016 עד מאי 2023. בנוסף הוא יו"ר חבר הנאמנים של מכללת ספיר, חבר המועצה הציבורית של "בית נועם" וסגן יו"ר תנועת מכבי העולמית.
דורג במקום ה-21 ברשימת 50 המנהלים הטובים של כלכליסט לשנת 2020.
בינואר 2024, מונה ליו"ר דירקטוריון רב בריח.
נשוי לענת אותה הכיר בעת שירותם הצבאי במחנה 80 ולהם שלושה ילדים, מתגורר במושב בית יהושע.
בנו ניר בר דעה משמש מנכ"ל משותף של קרן הגידור ברידג'ווטר .
בנו גל בר דעה משמש כמנכ"ל ONE ZERO ובתו שני אשר משמשת כמנהלת משאבי אנוש בחברה גלובלית.
גיורא קופל (12 בדצמבר 1935 - 22 ביוני 2021) היה קצין שריון בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, סגן מפקד אוגדה 85 בין השנים 1984 ל-1990, מפקד עוצבת ראם בין השנים 1978 ל-1980, ומפקד גדוד בחטיבה 520 במלחמת יום הכיפורים.
נולד בקיבוץ נען ב-12 בדצמבר 1935 ל, יליד טורק ולדינה לבית שפי, ילידת שיאוליאי, שעלו ארצה בעלייה הרביעית.
כשהיה קרוב לגיל 11, ב-1946, נפטר אביו בעת ששירת כסמל בבריגדה היהודית.
שלוש שנים לאחר מכן נישאה אמו בשנית למוזיקאי יהודה אורן, איש נען.
בשנת 1954 התגייס לחיל השריון.
שירת בגדוד 82 בחטיבה 7 ולחם במבצע קדש.
עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון, חזר לחטיבה 7 ושירת כמפקד מחלקה בגדוד 9 וקצין המודיעין הגדודי.
ב-1958 השתחרר משירות חובה בצה"ל, ובשירות המילואים שירת כקצין מבצעים וכסגן מפקד פלוגה בגדוד 19 בחטיבה 60.
בשנת 1962 התגייס לשירות קבע כמפקד פלוגה בגדוד 82. ב-1964 עבר לגדוד 126 בחטיבה 520, שם שירת כמפקד פלוגה וכסגן מפקד הגדוד.
בתקופת שירותו כסמג"ד, פרצה מלחמת ששת הימים, והוא לקח חלק בקרבות הגדוד בחזית המצרית בעומק סיני: בקרב אום-כתף, בג'בל לבני, במעבר המיתלה ועל גדות תעלת סואץ.
ב-1969 התמנה למפקד גדוד 126. עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הוביל את הגדוד בקרבות הבלימה באזור צפון התעלה, בקרבות כנגד חטיבה 25 המצרית ליד האגם המר הגדול, בצליחת התעלה ובקרב במחנות אבו סולטן, עד לפציעתו ב-19 באוקטובר.
במהלך המלחמה החליף את סגן מפקד החטיבה גיורא חייקה, שנפצע.
לאחר תקופת החלמה מונה למפקד גדוד 9214 בחטיבה 459 במשך קרוב לשנה.
ב-1974 מונה לסגן מפקד חטיבה בחטיבה 434. ב-1977 התמנה לראש מטה אוגדה 90, ובאותה שנה התמנה למפקד חטיבה 673, עד שנת 1979. בשנת 1980 החל לשמש כקצין קישור במפקדת אוגדה 131, תפקיד שבו שירת במלחמת לבנון הראשונה.
ב-1984 התמנה לסגן מפקד אוגדה באוגדה 85, אוגדה מרחבית האמונה על הגנת עמק בית שאן ועמק הירדן.
בשנת 1990 השתחרר משירותו הצבאי.
בשנת 1961 נישא למיכל לבית גולני, והשניים הצטרפו כחברים לקיבוץ נען.
בהמשך עברו למושב תל עדשים, לקריית טבעון ולכפר יהושע, שם קנו את המשק של יצחק בן נר ופתחו חוות סוסים.
בכפר יהושע חי עד לפטירתו.
בצעירותו למד לנגן בכינור ובהמשך למד לבד לנגן על אקורדיון ופסנתר.
למד מוזיקה במכללת אורנים ולימד מוזיקה בקריית טבעון.
הלחין שירים לאירועים שונים, בהם חגיגות ה-40 וה-50 לכפר יהושע.
נפטר ב-22 ביוני 2021, ונקבר בכפר יהושע.
גיורא חנוך הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
חנוך נולד בחיפה ב-1932, וגדל בתל אביב.
אביו גרשון חנוך (רוטפלד), עיתונאי ופעיל ציוני נולד בפולין.
אמו יונה (הלנה) לבית משפחת זלצמן נולדה באנטוורפן.
חנוך למד בבית הספר היסודי הכרמל ובתיכון גימנסיה הרצליה.
ב-1948, בגיל 16 לקח חלק בהקלטת הכרזת המדינה.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים: את התואר הראשון סיים ב-1960 ואת התואר השני ב-1961. את התואר השלישי בכלכלה למד באוניברסיטת שיקגו, וסיים ב-1965.
ב-1964 היה מרצה באוניברסיטת שיקגו.
השתלב במחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית.
בשל הישגיו האקדמיים קודם במהלך השנים ומונה לפרופסור מן המניין.
כשפרש מהאוניברסיטה פרש כפרופסור אמריטוס.
תחומי ההתמחות שלו אקונומטריקה, מיקרו-כלכלה וכלכלת עבודה.
היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד (1970 ו-1974) ואוניברסיטת קליפורניה בברקלי (1975) בארצות הברית.
בשנים 1976-1975 שימש כיועץ במכון ראנד.
היה חוקר בכיר באגודה המרכזית למדעי החברה באוניברסיטת קליפורניה (1981-1977).
החל מ-1972, ובמשך שנים, היה יועץ במחלקת המחקר בבנק ישראל.
כמו כן היה חבר מערכת של כתב העת סקר בנק ישראל.
בנוסף היה חבר בוועדה לבחינת השכר בשירות הציבורי (1980-1977).
תרומתו המדעית זיכתה אותו בפרס ברלי של ארגון העבודה הישראלי (1960).
מ-1975 הוא עמית החברה האקונומטרית.
על פי אתר גוגל סקולר מחקריו צוטטו קרוב ל-6 אלפים פעמים, במאמרים אקדמיים.
הוא בעל מדד הירש 22 ומדד i10 (מדד המודד את מספר הפרסומים האקדמיים עם לפחות 10 ציטוטים) 24.
הוא נשוי לחרמונה (שהייתה נשואה לכלכלן פרופסור ראובן גרונאו).
אשתו הראשונה לה היה נשוי כשנתיים היא עופרה, בוגרת בצלאל, לימים אשתו של פרופסור לכלכלה ונגיד בנק ישראל מיכאל ברונו.
אשתו השנייה עמליה נפטרה ב-1996.
אחיו החורגים הם משה דיין, אביבה (אמו של יהונתן גפן) וזוהר (זוריק) דיין (אביהם, שמואל דיין, התחתן עם אמו של חנוך).
גיורא אקרשטיין (נולד ב־3 בנובמבר 1938) הוא מנהל ותעשיין ישראלי, יו"ר קבוצת אקרשטיין.
הוריו, צבי וחיה, עלו לארץ במסגרת תנועת החלוץ.
גיורא הוא בנם הבכור, אחותו נילי צעירה ממנו בשש שנים.
אביו צבי עבד בבית חרושת לייצור מרצפות בטון, ולאחר מכן הקים בית חרושת לייצור רעפי בטון בתל אביב.
לימים חדל המפעל מלייצר רעפים והחל בייצור מרצפות מדרכה ואבני שפה.
אקרשטיין למד בגימנסיה הרצליה והיה פעיל בתנועת הצופים.
בשנת 1956 התקבל לקורס טיס אך בחר להצטרף לגרעין נח"ל.
עם סיום הטירונות פרצה מלחמת סיני והוא שירת במהלכה.
בילדותו, בילה אקרשטיין שעות ארוכות במפעל המרצפות של אביו בעיר ורכש ידע בסיסי בייצור מוצרי בטון.
כבר בגיל 14 ניסה אביו להכניסו לעסקיו, כשבהמשך, בעקבות אשפוז אביו, ביקש להקדים את שחרורו מצה"ל, והחל לעבוד במפעל המשפחתי, שעבר לאזור התעשייה בהרצליה, בתחילה בניהול צוותי הרצפים ואבני השפה.
הוא החל לימודי מנהל עסקים אך הפסיקם כעבור שנתיים בשל הצורך בניהול המפעל.
בעזרת כספי שילומים מגרמניה רכש אביו מכונות חדשות, והמפעל הורחב לשטח של 24 דונם.
אחד מפיתוחיו הבולטים של אקרשטיין הוא האבנים המשתלבות - מוצר שאליו נחשף במהלך ביקור ביריד בגרמניה בשנות השישים.
הוא רכש תבניות ומיכון גרמני והחל ייצור לראשונה בישראל, חרף הסתייגות אביו.
המוצר אומץ תחילה בחניות פרטיות בתל אביב, ועד מהרה הפך לסטנדרט בריצוף מדרכות וכיכרות, לאחר שהוכיח עמידות לעומסים כבדים ולתנאי אקלים.
צבי, שנפטר בשנת 1974 לא הספיק לראות את הצלחת המוצר.
לאחר פטירתו מונה גיורא למנכ"ל החברה, החל בפינוי שטח המפעל בהרצליה פיתוח והקים מפעל חדש בירוחם (60 דונם, שהתרחבו לכ־150 דונם).
בשנת 1982 הפכה אקרשטיין לחברה ציבורית ונרשמה למסחר בבורסת תל אביב; השליטה נותרה בידי בני המשפחה בחלקים שווים.
באמצע שנות ה-80 רכשה חברת אקרשטיין את מפעל "המסלול" בנתניה, שהגדילה את נתח השוק בתחום הריצוף.
ב־1985 מינה אקרשטיין מנכ"ל מקצועי, עבר לכהן כיו"ר, ומאז מוביל את הקבוצה ברמה האסטרטגית.
נכון ל־2025 מנכ"ל החברה הוא אהוד דנוך.
ירוחם (1972) – מפעל ראשון ב, שהוקם בשטח של 60 דונם והתרחב לכ-150 דונם.
אקרשטיין קידם אותו כמרכז ייצור לתשתיות צבאיות ויישובי האזור.
חצור הגלילית (1983) – ייצור מוצרי נוף ופתרונות ניקוז, תרם לאספקת מקומות עבודה בגליל.
אשדוד (1987) – הקים קו ייצור ללְבֵני סיליקט בהשקעה של 4.5 מיליון.
בשנת 1989 הרחיבה הקבוצה את פעילותה מחוץ לישראל, כאשר חברה הבת האמריקנית Ackerstone הקימה מפעל לייצור מוצרי פיתוח סביבתי בצפון קליפורניה.
בינואר 2008 הודיעה הקבוצה על הקמת מפעל שני בארצות הברית – בעיר פיניקס שבאריזונה, בהשקעה של כ־15 מיליון דולר ועל שטח של כ־50 דונם.
ריצוף טיילת תל אביב ומתחמים עירוניים נוספים כבר בשנות הארבעים והחמישים.
ייצור מרכיבי בטון לביצורי קו בר-לב בתעלת סואץ (1968-1969).
השתתפות בהקמת בסיסי צה"ל בדרום, בהם "שיזפון", עם ריצוף נרחב באבנים משתלבות.
ב־2022 קיבלה החברה הזמנה בהיקף של 165 מיליון ש"ח ממשרד הביטחון לבניית מקטע חומה חדש, באורך 32 ק"מ, לאורך גבול ישראל–לבנון במסגרת פרויקט "מגן הצפון".
אות "מנהיגי התעשייה" (2018) – הוענק במעמד נשיא המדינה ראובן ריבלין ושר הכלכלה אלי כהן
פרס מפעל חיים של התאחדות התעשיינים (2024)
לזוג שלושה ילדים: קרין (אדריכלית בחברה), מאיה (היועצת המשפטית של הקבוצה) וצביקה (כיהן בעבר כמנכ"ל).
גיורא יהלום (נולד ב-11 באוגוסט 1975) הוא עיתונאי, מחזאי, תסריטאי ויוצר תוכן ישראלי, המשמש כמנהל אגף התרבות והאמנויות בעיריית תל אביב-יפו, ובעבר שימש כמנהל מחלקת הפקות המקור של חברת הטלוויזיה yes.
יהלום נולד ב-1975 וגדל בקבוצת כנרת.
סבו וסבתו מצד אביו עלו בעלייה השלישית מלטביה, היו ממקימי רמת גן והתיישבו בכנרת.
סבו וסבתו מצד אמו, פנינה ויוסף (יוס'קה) יהלום היו חברי הפלמ"ח שהכירו בירושלים ועברו לכנרת עם קום המדינה, ושני הוריו נולדו בקיבוץ.
אביו, רפי רימשון, שירת כלוחם ביחידת הקומנדו "דוב לבן", ואימו היא ענת יהלום, נכת צה"ל שאיבדה את רגלה בהפצצה של מטוסים מצריים על בסיס טסה בסיני, ועד לשנת 2023 נחשבה לאישה היחידה שנפצעה כחיילת במלחמת יום הכיפורים.
גיורא הוא הבכור מבין שלושה אחים, והיחיד שהחליט לשמור על שם משפחתה של אימו, כדי להמשיך את שם המשפחה של הוריה.
הפעם הראשונה שבה ביקר בעיר גדולה הייתה כשהיה בן שש, כשהצטרף לתלמידיה של אימו, שלימדה בתיכון בית ירח, לנסיעה למוזיאון תל אביב.
לדבריו הנסיעה הזו גרמה לו להתאהב גם באמנות וגם בעיר תל אביב.
בילדותו הרבה לקרוא ספרים, ומצא השראה בעיקר בסופרים שגדלו במקומות קטנים והצליחו בכל זאת ליצור ולהתפרסם.
בגיל 13, לאחר שמשפחתו יצאה לשליחות ביוהנסבורג, שב לבדו לארץ והתגורר בקיבוץ אצל סבו וסבתו.
לאחר שחרורו מצה"ל נרשם יהלום ללימודי ספרות ותולדות התיאטרון באוניברסיטה העברית, אך לאחר שנה עבר ללמוד בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב, וב-2002 השלים שם תואר ראשון.
כמו כן הוא בוגר תוכנית מכון מנדל למנהיגות.
את שירותו הצבאי עשה ככתב בעיתון "במחנה", תחילה ככתב שטח בצפון ולאחר מכן במערכת הביטאון בתל אביב.
במהלך שירותו הושעה לאחר שריאיון שערך עם הסופר עידן רבי, שלא שירת בצה"ל מסיבות רפואיות, נפסל לפרסום.
ב-1996, כשערך מוסף מיוחד במלאת שנה לרצח רבין, יזם כתבה על השירות הצבאי של יגאל עמיר, שהביאה לפסילת המוסף כולו בידי מי שהיה אז קצין חינוך ראשי אברהם עשהאל.
יהלום הודח מתפקידו וסיים את השירות ביחידת קצין חינוך ראשי בתל השומר.
לאחר שחרורו הצטרף למערכת גלובס ושימש שם בשנים 1999–2003 מבקר תרבות וטלוויזיה.
לאורך השנים פרסם גם כמה טורים במגזין "מסע אחר".
לאחר שסיים את התואר הראשון הגיש מחזה שכתב עם אורן יעקובי לפסטיבל "פותחים מסך" של בית ליסין, שזכה במקום הראשון, אך בכל זאת לא הופק מעולם.
בשנת 2001 עלה המחזה פרי עטו "חיכיתי רק לך" – קומדיה בבימויו של רועי הורוביץ ובכיכובם של נבו קמחי, רבקה מיכאלי ונתי רביץ.
ב-2008 יצר עם אורן יעקובי את סדרת הטלוויזיה "רביעיית רן" בכיכובם של יפתח קליין, עודד לאופולד, הגר בן-אשר ואושרי סהר.
הסדרה שודרה בערוץ yes stars ישראלי ולאחר מכן גם בשידורי רשת, וב-2010 נמכרה לרשת CBS, שהפיקה אותה כסרט טלוויזיה בכיכובם של אמבר טמבלין, אנה קלמסקי, דייוויד ג'ינטולי, קנת' מיטשל וסם ויטוור.
ב-2012 שודרה ב-yes הסדרה "תא גורדין" שיצר יהלום עם רון לשם, עמית כהן ודני סירקין בכיכובם של רן דנקר, נטע ריסקין, מארק איווניר ומוני מושונוב.
ב-2014 נמכרה הסדרה לרשת NBC שהפיקה אותה מחדש תחת השם Allegiance בכיכובם של הופ דייוויס, סקוט כהן ומרגריטה לבייבה.
בשנת 2017 כתב עם אורן יעקובי את המחזמר "סימני דרך" אודות נעמי שמר, בת קבוצת כנרת, שעלה בפסטיבל "בציר חדש" ביבנה ולאחר מכן בתיאטרון הבימה בבימוי משה קפטן.
ב-2005 עמד מאחורי הקמת ערוץ התעודה yes דוקו, וניהל אותו עד לשנת 2008 אז נכנס לתפקיד מנהל מחלקת הפקות המקור של yes, והיה אחראי לפיתוח וליווי של הפקות מקור כגון "גוגל בייבי", "פעם בחיים", "לונדון פינת בן יהודה" ועוד.
בשנת 2010 הודיע כי הוא מתכוון לעזוב את תפקידו, ועבר לשמש מנהל הרכש והפיתוח של "סלקום טי וי".
ובמקביל, לימד בשנים 2007–2018 דרמת טלוויזיה בבית הספר סם שפיגל.
מאז 2018 הוא משמש כמנהל אגף התרבות התרבות והאמנויות בעיריית תל אביב-יפו, במקומה של איריס מור, שהלכה לעולמה.
במסגרת תפקידו הוא אחראי לתקציב של כ-150 מיליון ש"ח, השני בגודלו אחרי משרד התרבות.
בין היתר יזם את פרויקט "עתיד התיאטרון", שתיקצב הפקות של כותבים צעירים בתיאטרונים הרפרטואריים בעיר.
יהלום מתגורר בתל אביב מאז שחרורו מצה"ל.
בגיל 24 יצא מהארון, והוא אב לשתי בנות - אביגיל (ילידת 2008) ונועה (ילידת 2012).
מאז 2010 הוא בזוגיות עם גל זאבי.
גיורא שפיגל (נולד ב-27 ביולי 1947 בפתח תקווה) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי בעבר, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
שפיגל הוא אחד השחקנים הבולטים בהיסטוריית הכדורגל הישראלי בכלל ובמכבי תל אביב בפרט.
שפיגל החל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב (היה בין "הילדים של דובה'לה", כך כונה מאמן הילדים דב מאליס), וכבר בגיל 15 וחצי העלה אותו ג'רי בית הלוי לקבוצה הבוגרת כחלק מ"תינוקות ג'רי".
בעונת 1963/1964, בהיותו בן 16 וחודשיים בלבד, כבש חמישייה בהופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 10–1 על בית"ר מחנה יהודה בסיבוב השני של גביע המדינה.
שפיגל המשיך להרשים בליגה בעונתו הראשונה כאשר כבש עוד חמישה שערים בליגה ובגביע וסומן כבר בגיל 17 ככוכב העתיד של המועדון.
בעונתו השנייה מספריו של שפיגל הצעיר עלו והוא סיים עם 21 שערים בכל המפעלים.
את שיא כיבושיו במשחק אחד קבע שפיגל כאשר כבש שישייה בניצחון על הפועל תל מונד בגביע המדינה.
הקשר המחונן המשיך לשמור על יציבות ולהציג מספרים דו ספרתיים של כיבוש שערים בכל עונה מלאה בה שיחק במדי הקבוצה.
במהלך הקריירה שלו במכבי תל אביב כבש שפיגל 97 שערי ליגה ועוד 26 בגביע המדינה והוא ממוקם חמישי בטבלת הכובשים הגדולים של המועדון בכל הזמנים.
לשפיגל היה חלק משמעותי מאוד באחד המשחקים הגדולים והזכורים בהיסטוריה של מכבי תל אביב, כאשר כבש שלושער בניצחון 5–0 על הפועל תל אביב בדרבי של עונת 1969/1970.
שפיגל לא רק הרשים במשחקו ובנתוניו האישיים אלא גם בכמות התארים שקטף בעשר העונות בהן שיחק במכבי תל אביב.
השלל של שפיגל מסתכם בארבע אליפויות, ארבעה גביעי מדינה, כולל זכייה בדאבל של 1969/1970 ושני גביעי אסיה היסטוריים.
בגביע אסיה הראשון (1969) היה לשפיגל חלק מרכזי עם שישה שערים בשישה משחקים כולל שלושער בניצחון 6–1 על מיסורה מהודו בחצי הגמר.
בזכייה השנייה כבש שפיגל שני שערים בדרך לגמר בו זכתה מכבי תל אביב בניצחון טכני על פוליס קלאב בגדד.
שפיגל שיחק במכבי תל אביב עד 1972. באותה שנה סרבה הקבוצה לשחררו למספר מועדונים אירופאים אשר רצו לצרפו, ובניהם טוטנהאם האנגלית, ובשל כך התעמת שפיגל עם ראשי הקבוצה ולא יצא למסע לארצות הברית שערכה מכבי בקיץ של אותה שנה.
בעקבות סירובה של מכבי לשחררו נכנס שפיגל להסגר בינלאומי למשך שנה, שבסופו עבר לקבוצה הצרפתית שטרסבורג.
שפיגל שיחק חמש עונות בצרפת, בשטרסבורג ובליון, וחזר למכבי תל אביב במהלך עונת 1978/1979 בה זכה עם הקבוצה באליפות.
בשנת 1981 פרש שפיגל ממשחק פעיל בגיל 34, ופנה לקריירת אימון.
בגיל 17 היה שפיגל חלק מנבחרת הנוער שזכתה בגביע אסיה לנוער ב-1964, כאשר במשחק הגמר נגד נבחרת בורמה (5–0 לישראל) כבש שלושער.
בגיל 18 ערך את הופעתו הראשונה בנבחרת הבוגרת.
שפיגל נמנה עם הנבחרת שהעפילה לאולימפיאדת מקסיקו, כמו גם לטורניר הגמר במקסיקו 1970. הוא כבש את שער הניצחון על אוסטרליה בשלב המוקדמות, שער שבזכותה העפילה הנבחרת.
ובטורניר הוא בישל את שערו של מרדכי שפיגלר נגד נבחרת ב-1969 במשחק שקבע את העפלת נבחרת ישראל לטורניר, וכן את שערו של שפיגלר בתיקו 1–1 נגד נבחרת במהלך הטורניר, השער היחיד של נבחרת ישראל בגביע העולמי.
שפיגל הרבה לשתף פעולה במשחקי הנבחרת עם חברו מרדכי שפיגלר ושניהם זכו מהעיתונות הישראלית לכינוי "צמד השינים".
שפיגל החל כמנג'ר בהפועל פתח תקווה לצד המאמן דרור בר-נור ועבד בקבוצה במשך שלוש שנים.
בשנת 1987 החל לאמן את קבוצת נעוריו מכבי תל אביב וזכה עמה בגביע המדינה באותה עונה.
למרות זכייה זו הייתה אווירה קשה בקבוצה בעקבות מירמור שחשו שחקני מכבי על צורת האימון והיחס ה"מתנשא" של שפיגל שגרמו להם לפי השמועות באותה תקופה לבצע "שביתה איטלקית".
השחקנים לא התאמצו בחלק מהמשחקים וסירבו להישמע להוראות טקטיות של שפיגל, ואף ביימו פציעות על מנת שלא לשחק.
באותה תקופה ספגה מכבי הפסדים רבים ואף את התבוסה הגדולה בתולדותיה, כשהפסידה 0–10 למכבי חיפה.
הוא המשיך לאמן בחיפה עד לעונת 1997/1998, במהלכה פוטר לאחר תבוסה ביתית נגד הפועל כפר סבא.
לאחר מכן אימן שפיגל עונה אחת בקבוצות הפועל פתח תקווה, בני יהודה ועירוני ראשון לציון.
ביוני 2007 מונה שפיגל למנהל ספורטיבי בקבוצת בית"ר ירושלים לעונת 2007/2008, בה שיתף פעולה עם חברו מימי המונדיאל, יצחק שום, שאימן את הקבוצה.
באותה עונה זכתה בית"ר בדאבל.
את עונת 2008/2009 פתחה בית"ר במשחקים במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, אך הובסה 0–5 במשחק הגומלין בפולין מול ויסלה קרקוב והודחה.
בעקבות התבוסה התפטר שפיגל מתפקידו בבית"ר ב-10 באוגוסט 2008.
אביו, אליעזר שפיגל, היה כדורגלן בולט בשנות ה-40 וה-50 ולאחר מכן מאמן מצליח.
גיסו הוא דני בגלייבטר, כדורגלן העבר של מכבי פתח תקווה, ואחיינו הוא אייל בגלייבטר, אף הוא כדורגלן עבר במכבי פתח תקווה ובנבחרת ישראל.
שפיגל בוגר גימנסיה הרצליה ובעל תואר ראשון בחשבונאות.
גר בהרצליה פיתוח, אבא לשני ילדים, היה נשוי למרגלית (לבית צלניקר), חברתו עוד מימי הגימנסיה, עד למותה ב-2016 מסרטן.
גיורגי חריסטוב (במקדונית: Ѓорѓи Христов; נולד ב-30 בינואר 1976) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת מקדוניה, והוא סגן מלך השערים שלה בכל הזמנים.
חריסטוב החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון פרטיזן בלגרד היוגוסלבי, בעונת , והמשיך לשחק במועדון עד עונת .
בסך הכל ערך 61 הופעות וכבש 21 שערים בכל שנותיו במועדון.
בשנת 1997 חתם על חוזה שמוערך בסכום של כ-1.5 מיליון אירו במועדון בארנסלי האנגלי שיירד ליגה בזמן עונתו הראשונה של חריסטוב, הוא המשיך במועדון גם בזמן שיירד לליגת המשנה עד לעונת כשהפעם סיכום העונות שלו בקבוצה עמד על 45 הופעות ו-8 שערים.
לאחר מכן, בשנת 2000 עבר למועדון ההולנדי ניימכן ששיחק בליגת העל ההולנדית.
הוא המשיך במועדון עד לשנת 2002 (עונת ), ובמדי הקבוצה ערך 55 הופעות וכבש 18 שערים.
לאחר מכן עבר למועדון ההולנדי זוולה, ששיחק גם הוא בליגה ההולנדית הראשונה לאחר שחתם חוזה לעונת שבה ערך 13 הופעות וכבש 4 שערים.
בשנת 2004 עבר לקבוצת דנפרמליין אתלטיק הסקוטית ששיחק בליגה הראשונה בסקוטלנד לעונת , שבה ערך 8 הופעות בלבד ולא כבש.
בעונת עבר לשחק בישראל, כשהגיע כחלק מקבוצת הזרים החדשה של הפועל נצרת עילית.
לאחר שלא הרשים בתקופה של כארבעה חודשים, שוחרר חריסטוב בתאריך ה-2 באפריל 2006, אך הוחזר יום לאחר מכן לאחר שהבטיח למערכת המקצועית בקבוצה כי יתאמץ להשאיר את הקבוצה בליגת העל.
לאחר שעזב את ישראל שיחק בקבוצות נוספות ביוון, קפריסין, אזרבייג'ן ופינלנד, ובשנת 2010 פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של חריסטוב 48 הופעות ו-16 שערים במדי נבחרת מקדוניה.
גיורא (ז'ורה) שנאן (5 במאי 1908 – 9 בנובמבר 2001) היה ציוני, פעיל בארגוני המחתרות, ממייסדי "הנודדת", סגנו של יצחק שדה בפלמ"ח.
נולד בשם גיורא שיננסקי לז'ניה ואברהם בעיירה הניצ'סק, על שפת הים השחור בקרים שבאימפריה הרוסית, הבן השלישי במשפחה בת 6 נפשות.
בגיל 13 התייתם מאמו, שנפטרה ממחלת הטיפוס.
כבר בגיל 13 וחצי נכנס למחתרת נגד הבולשביקים, במסגרת פעילותו נשלח לחבל במערכות קשר צבאיות, במוסדות שלטון ובטלפונים.
בשנת 1921 הוציא הצבא האדום גזר דין מוות על אנשי המחתרת, עובדת היותו של ז'ורה נער צעיר גרמה לביטול גזר הדין נגדו וקבלת חנינה.
שחרורו נעשה לאחר כיבוש חצי האי קרים.
בזיכרונותיו סיפר שמתנת הבר מצווה שלו הייתה בית הסוהר שבו ישב.
בגיל 17 עלה לארץ ישראל והתיישב בחצר כנרת, במסגרת הגרעין שהקים את קיבוץ אפיקים (גרעין השומר הצעיר מברית המועצות).
משנותיו הראשונות בארץ עסק בביטחון בעמק הירדן עד שהפך למפקד הגוש בשנת 1934. חמש שנים תפקד כמפקד גוש עמק הירדן עד לשנת 1939. לאחר מכן עבר לתפקידים שונים ב"הגנה", סייע ליצחק שדה בהקמת הפלמ"ח, פיקד על פלוגה ב' של הפלמ"ח, ומונה לאחר מכן לסגנו יחד עם דוד (דוידקה) נמרי.
בזמן כהונתו בפלמ"ח, בשנת 1942, היה שותף לתוכנית מצדה על הכרמל, היה אחראי על הקמת מערך ההגנה הראשון ברכס רמות מנשה.
לאחר סיום שירותו בפלמ"ח עבר לפקד על נפת הגליל העליון, במסגרת זו סייע רבות ליישוב עין זיתים בעלייתו על הקרקע.
בזמן מלחמת העצמאות היה מפקד היישובים דגניה א' ודגניה ב' ונלחם נגד הצבא הסורי שפלש לעמק הירדן.
כן פיקד על גדוד חי"ם 103.
לאחר המלחמה עסק בהקמת חיל הספר.
בשנת 1951 החל קורס מג"דים אותו סיים בהצלחה והיה מפקד גדוד 21 בחטיבת כרמלי, כמו כן השתתף בקורס הקומנדו הראשון בצה"ל ("בית הספר ללוחמה זעירה"), והיה לחניך מצטיין בקורס.
באמצע שנות ה-50 השתחרר מצה"ל בדרגת סגן-אלוף.
במלחמת ההתשה ירד לעזור לכוחות הלוחמים בסיני במסגרת הנמרים - קציני מילואים שנענו לקריאת שר הביטחון משה דיין והתנדבו לפקד על מעוזים בתעלת סואץ, והוא בן 61.
היה פעיל בספורט העממי של עמק הירדן, השתתף בצליחת הכנרת מהצליחה הראשונה בשנת 1939 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20. היה לו קיאק משלו בימיה של עמק הירדן ואתו חתר רבות מסביב לכנרת.
פעילות הספורט הייתה חשובה לו והוא לא החסיר אף אירוע ספורט עממי במסגרת העמק.
מאשתו הראשונה, תמרה, נולדו הבן עוזי והבת אריאלה.
, נהרג בעת שירותו הצבאי בדצמבר 1950.
לזכרו של עוזי שנאן ניטעה חלקת כרם ונקראה על שמו (כיום חלקת בננות) בשדות אפיקים.
מרעייתו השנייה, פוליה, נולדו לו בן ובת.
הוא אימץ את הבת של רעייתו מנישואים קודמים.
גיורא שנאן נפטר בקיבוץ אפיקים בנובמבר 2001, בגיל 93.
גיוֹרגי דַרַסֶליה (בגאורגית: გიორგი დარასელია; נולד ב-17 בספטמבר 1968) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי, המשמש כיום כמנהלה המקצועי של הפועל נוף הגליל.
דרסיליה החל לשחק כדורגל מקצועני בגאורגיה בקבוצת טורפדו כותאיסי ולאחר מכן שיחק גם בדינמו טביליסי ובקבוצות נוספות בגאורגיה.
לקראת עונת הגיע דרסיליה לישראל והוחתם בהפועל תל אביב על ידי אלי כהן, מאמן הקבוצה.
דרסיליה כבש שערי ניצחון רבים בעונה זו, והיה שותף לעונה בה סיימה הקבוצה במקום השני והפסידה את תואר האליפות לבית"ר ירושלים.
אף על פי ששיחק רק עונה אחת בהפועל תל אביב, נחשב דרסליה לאחד הזרים האהובים ששיחקו בקבוצה, הרבה בזכות שער ניצחון שכבש בדרבי.
על אף שסולק מהפועל על ידי המאמן דאז אלי כהן בעונה שלאחר מכן, וזאת בטענה שהשחקן פצוע, נהג דרסליה להגיע למשחקי הקבוצה כצופה בזמן ששיחק בקבוצות אחרות בישראל.
לאחר שעזב את הפועל תל אביב שיחק עונה אחת בהפועל צפרירים חולון, במדיה כבש שבעה שערי ליגה, ולאחר מכן עבר לשחק בהפועל כפר סבא.
בעונתו הראשונה בכפר סבא כבש דרסליה שמונה שערי ליגה, אך בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן חזר עם הקבוצה לליגת העל ואז שוב ירד עמה לליגת המשנה בשנת 2002, אז עבר למכבי כפר כנא ולאחר מכן חזר לצפרירים חולון, במדיה פרש ממשחק פעיל בשנת 2004.
לאחר פרישתו מונה דרסיליה לעוזרו של מאמן בהפועל כפר סבא, אלישע לוי.
לאחר מכן שימש עוזרו של לוי בבני סכנין, ובעונת עבר יחד איתו למכבי חיפה.
כעוזר מאמן מכבי חיפה זכה בשתי אליפויות עם הקבוצה, והעפיל עמה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
בשנת 2010 קיבל דרסיליה אזרחות ישראלית.
לקראת עונת המשיך דרסיליה, יחד עם אלישע לוי, להפועל באר שבע.
בספטמבר 2012, מעט לאחר שהחל את עונתו הראשונה כעוזר מאמן בבאר שבע, עזב דרסליה את ישראל, לאחר שחי בה במשך 15 שנים, ומונה למאמן הראשי של הקבוצה הגאורגית דילה גורי מליגת העל הגאורגית.
בדצמבר 2012 החל דרסליה לאמן את סק"א-אנרגיה חברובסק מליגת המשנה ברוסיה.
בעונת אימן דרסליה את זוגדידי מליגת העל הגאורגית, ובתחילת עונת מונה למאמן טורפדו כותאיסי מאותה ליגה, הקבוצה בה החל את הקריירה כשחקן.
ביוני 2017 מונה שוב למאמן דילה גורי.
ב-22 בינואר 2019 חזר דרסליה לישראל ומונה למאמן קבוצת בני סכנין.
ב-5 במרץ 2019 פוטר מתפקידו לאחר תוצאות מאכזבות.
ב-2 בספטמבר 2022 מונה למנהלה המקצועי של הפועל נוף הגליל.
גיוֹרגי דֶמֶטרַדזֶה (בגאורגית: გიორგი დემეტრაძე; נולד ב-26 בספטמבר 1976, בטביליסי) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת החלוץ, ולזכותו 56 הופעות ו-12 שערים בנבחרת גאורגיה.
דמטרדזה גדל במחלקת הנוער של דינמו טביליסי, ובקבוצה הבוגרת של המועדון החל לשחק בשנת 1994 לאחר שבילה שתי עונות בקאחתי תלאווי.
בעונתו האחרונה בדינמו טביליסי הוא מגיע למקום העשירי בין מבקיעי השערים בגאורגיה.
בשנת 1997 עבר דמטרדזה לפיינורד ההולנדית, ובתקופתו בקבוצה זו סבל מפציעה.
לאחר עונה אחת בהולנד עבר דמטרדזה לאלניה ולדיקווקז.
עם קבוצה זו הפך דמטרדזה, בשנת 1999, למלך השערים של ליגת העל הרוסית.
בשנת 2000 עבר לדינמו קייב, אלופת אוקראינה.
בהיותו בדינמו קייב הוא התפרסם בהחמצה מול שער חופשי במשחק של הקבוצה מול מנצ'סטר יונייטד בליגת האלופות, שער שהיה יכול להדיח את המועדון האנגלי מהתחרות.
שנה לאחר מכן, בשנת 2001 הוא עבר לשחק בריאל סוסיאדד הספרדית, ובשנת 2002 חזר לרוסיה ושיחק חצי עונה בלוקומוטיב מוסקבה וחצי עונה באלניה ולדיקווקז.
בשנת 2003 עבר שוב לאוקראינה ושיחק במשך שתי עונות וחצי במטלורג דונצק.
באמצע 2005 שב לאלניה ולדיקווקז בפעם השלישית בקריירה שלו.
בינואר 2006 הגיע דמטרדזה לישראל ביחד עם שחקן נוסף של "אלניה" אלווין בצ'ירי והם חתמו בקבוצת מכבי תל אביב, אך לאחר חצי עונה חזר דמטרדזה למטלורג דונצק.
בשנת 2007 עבר לקבוצת ארסנל קייב, ובעונה שלאחר מכן עבר לקבוצת באקו מאזרבייג'ן.
את עונתו האחרונה בקריירה עשה בקבוצה הגאורגית ספרטקי צחינוואלי.
ביולי 2010 נעצר על ידי המשטרה הגאורגית, ובמרץ 2011 הורשע בסחיטה, ונשלח לשש שנות מאסר.
ליגת העל הגאורגית: מלך השערים (1996/1997, במדי דינמו טביליסי)
ליגת העל הרוסית: מלך השערים (1999, במדי אלניה ולדיקווקז)
ליגת העל האוקראינית: מלך השערים (2003/2004, במדי דינמו קייב)
גיוֹרגי גחוֹקידזֶה (בגאורגית: გიორგი გახოკიძე; נולד ב-5 בנובמבר 1975, בטביליסי גאורגיה הסובייטית, כיום גאורגיה) הוא כדורגלן עבר גאורגי ששיחק בעמדת הקשר.
גחוקידזה החל את הקריירה שלו בקבוצה הגאורגית מטלורג רוסתווי מרוסתווי, ועבר לדינמו טביליסי.
בדינמו טביליסי לא שיחק גחוקידזה כלל ועבר לקולחתי 1913 פותי, קבוצת הכדורגל של העיר פותי.
לאחר מכן, בשנת 1998, עבר לשחק בקבוצה הרוסית, אלניה ולדיקווקז, ושיחק עימה בליגת העל הרוסית.
איינדהובן גילו עניין בשחקן והביאו אותו להולנד.
בעונתו הראשונה בהולנד לא הצליח גחוקידזה למצוא את מקומו ושיחק בארבעה משחקים בלבד.
הוא הועבר, בשנת 1999, בהשאלה למכבי חיפה.
בשנת 2000 חזר גחוקידזה לאיינדהובן, ועדיין נאלץ להאבק על מקומו בקבוצה.
בשנים 2001–2002 השתנה המצב, ומספר ההופעות שלו גדל מ-5 משחקים בשנת 2000 ל-33 משחקים בשנתיים הבאות, כאשר מספר הופעותיו הצטמצם בשנת 2003 בעקבות פציעה.
לאחר שהחלים מפציעתו, עבר גחוקידזה לקבוצה ההולנדית טוונטה אנסחדה, שם הייתה לו עונה טובה שיחק ב-28 משחקים והבקיע שני שערים.
לאחר מכן חזר למזרח אירופה ועבר לקבוצה האוקראינית מטלורג דונצק בהשאלה.
בקבוצה זו שיחק גחוקידזה שני משחקים בלבד עקב פציעה, ובשנת 2005 חזר לאנסחדה.
ב-29 בדצמבר 2006, בגיל 31, החליט גחוקידזה לפרוש ממשחק.
לזכותו של גחוקידזה 21 הופעות במדי נבחרת גאורגיה.
עונהמועדוןליגההופעותשערים1993/94מטלורג רוסתווי ליגת העל הגאורגית 2601994/95מטלורג רוסתווי ליגת העל הגאורגית 701995/96דינמו טביליסי ליגת העל הגאורגית 001996/97קולחתי 1913 פותי ליגת העל הגאורגית 1021997אלניה ולדיקווקז ליגת העל הרוסית 2971998אלניה ולדיקווקז ליגת העל הרוסית 1411998/99פ.ס.וו.
איינדהובן ליגת העל ההולנדית 502001/02פ.ס.וו.
איינדהובן ליגת העל ההולנדית 2522002/03פ.ס.וו.
איינדהובן ליגת העל ההולנדית 812003/04טוונטה אנסחדה ליגת העל ההולנדית 2832004מטלורג דונצק ליגת העל האוקראינית 202004/05טוונטה אנסחדה ליגת העל ההולנדית 202005/06טוונטה אנסחדה ליגת העל ההולנדית 1502006טוונטה אנסחדה ליגת העל ההולנדית 20 סך הכול 209 18
גיורא שוסטר (20 באוקטובר 1915 – 1 באפריל 2006) היה מלחין ומורה ישראלי.
הוא למד מוזיקה בהמבורג ובקלן.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והיה מורה לאקוסטיקה, תאוריה של המוזיקה ותזמור במדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב.
מאז 1958, לימד גם בסמינר אורנים שבקריית טבעון.
בשנים 1957–1958 יצא להשתלמות אצל וולפגנג פורטנר בפרייבורג, גרמניה.
רוב היצירות שכתב אחרי 1957 זכו לביצוע ורבות מהן יצאו לאור בדפוס.
יצירות שנכתבו לפני שנה זו נפסלו על ידו.
שוסטר נפטר ברחובות בשנת 2006.
קנטטה (1957) למצו-סופרן, חליל צד, קלרינט וצ'לו בטכניקה דודקאפונית, למילים מן ה"אלגיות" של רילקה, ביצוע בכורה: פרייבורג, 1957
"והנה עלה זית טרף בפיה" : קנטטה לסופרן, אלט, מקהלה מעורבת, חליל וצ'לו (1976) טקסט: בראשית ח'
"שלושה שירים" לסופרן, פסנתר, ויברפון, קסילופון וגונג (ליליה שני, נינה שטיינר, גדעון שטיינר, 1965), בטכניקה דודקאפונית סריאלית השיר האמצעי הוא של שרל בודלר, השניים האחרים של אודן
"שישה שירים" למצו-סופרן עם חליל ופסנתר, או כינור וויולה, למילים של אפולינר, עזרא פאונד, אוגוסטינוס, אונגרטי והמלחין.
אלו יוצרים מחזור בשם "כמו אבן זו" (Come questa pietra), על שם אחד השירים (1976)
"קנטאטילה" למצו סופרן ופסנתר (1978), ביצוע בכורה: אמילי ברנדסן ושרה פוקסון, 1979. זהו מחזור של שלושה שירים בנושא בדידות ואהבה השיר הראשון הוא של דוד אבידן, השני של אודן והשלישי, "שיחה משעשעת בלחש, בבוקר בבוקר", של יהודה עמיחי
"שני דיאלוגים ורצ'יטטיב" לחליל (או אבוב), קול ופסנתר (1965), למילים של פול אלואר.
התפקיד הקולי בפרק השני מושר בלחש, לקו שאיננו מסמן עליה או ירידה בלחישה ביצוע בכורה: אורי שוהם, חליל, ליליה שני, סופרן, חרות ישראלי, פסנתר, 1965
"כאיל תערג" למקהלת נשים, נבל וכלי נקישה
"אמא" (למלים של וולט וויטמן) למקהלה מעורבת, עם סולו באריטון, נבל, קונטרבס וכלי נקישה
"שתי פואמות" (1974) לסופרן (או אבוב) וגיטרה (או צ'מבלו או פסנתר) לשירים של הנלורה קרסטנס בנושאים מן המיתולוגיה היוונית
"קנטטה דה קאמרה" למקהלה מעורבת, סולנים, חלילים, צ'לו
"אריוזו לתזמורת" (1965), ביצוע בכורה תזמורת קול ישראל בניצוח מנדי רודן, 1965
סינפונייטה לתזמורת כלי קשת, 1985
"בגלמודיות ובחברה", שלושה פרקים עם שני קטעי ביניים לתזמורת קאמרית קטנה בלי כינורות ועם כלי הקשה, 1977
"פרקים לתזמורת", לתזמורת סימפונית עם פסנתר
"מוזיקה לכלי קשת ופסנתר" (1959), ביצוע בכורה: הרביעייה הישראלית החדשה ופסנתר, 1961
"לשניים, ("פר דואה") לכינור ופסנתר (1960), ביצוע בכורה: מרים האז וגיורא שוסטר
"אינטרמצי" לרביעיית כלי נשיפה ממתכת - שתי חצוצרות, קרן וטרומבון (1962), ביצוע בכורה: נשפני התזמורת הפילהרמונית הישראלית, 1963
"אצ'נטי" (הטעמות) לשני פסנתרים וכלי הקשה (1965), ביצוע בכורה: שרה פוקסון, נינה שטיינר וגדעון שטיינר, 1965
"שלוש ערבסקות" קיימות בשתי גרסאות: האחת לחמישיית כלי נשיפה והשנייה לאבוב, קרן, צ'לו, פסנתר וכלי הקשה, 1968
"מוזיקה לשלוש חליליות, יצירה פוליפונית המבוססת על שישה קווים מלודיים, 1969
12 דואטים לשתי חליליות אלט, 1984
3 קטעים לחלילית אלט סולו
רביעיית חליל משלבת כתיבה מסורתית עם ראייה מודרנית בפרק הרביעי ארבע וריאציות על נושא של היידן (מנואט מתוך רביעיית מיתרים בסול מז'ור, אופוס 9 מס' 3) (1976)
טריו לכנור, ויולה וצ'לו, 1958
"שלושה לחמישה", חמישיית כלי נשיפה מעץ, 1980
"מימוס 1" לחליל, קלרינט (או כינור) ופסנתר
"מימוס II" לחלילית אלט ולצ'מבלו
פרלוד ל 2 כינורות, ויולה, צ'לו וקונטרבס
"לשניים" לאבוב (או חליל או חלילית) ופסנתר
"8 חבורים לפסנתר לנעורים" (למתחיל ולמתקדם), 1949
דיברטימנטי, פסנתר, 4 ידיים, 1966
Reflections - שישה אטיודים לפסנתר יחיד
מבוא ופסקליה קטנה לעוגב, 1970
כלי הנגינה: הערות טכנולוגיות, מוזיקליות ומתודיות, 1970
מלודיה ופוליפוניה במוזיקה של המאה ה-20, 1980
גיורגי גריקס (בהונגרית: György Garics - היגוי מקורב: גֶ'רג' גוריץ'; נולד ב-8 במרץ 1984 בסומבטהי שבהונגריה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ממוצא הונגרי ששיחק כמגן ימני וקשר ימני.
גריקס החל לשחק בקבוצת הנוער של הלדאש SVE בעיר הולדתו סומבטהֶי שבהונגריה.
ב-1998, כשהוא בן 14, עבר גריקס לגור באוסטריה והצטרף לראפיד וינה.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת בשנת 2002 ושיחק עבור הקבוצה עד שנת 2006.
בקיץ 2006 צירפה נאפולי את גריקס תמורת 700,000 אירו.
נאפולי, שהעפילה לסרייה ב' באותה עונה, עברה תהליך של הצערת סגל וגריקס היה בין השחקנים הבולטים שהצטרפו לקבוצה.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי הקבוצה ב-23 בספטמבר 2006 אך שימש לרוב כמחליפו של ג'אנלוקה גראבה הוותיק והמנוסה יותר ושותף רק ב-11 משחקים.
עם חזרתה של נאפולי לסרייה א' בתום העונה, הפך גריקס לשחקן הרכב ושותף ב-26 משחקים.
הוא כבש את שערו הראשון עבור הקבוצה בניצחון 1:3 על מילאן.
ב-1 ביולי 2008 עבר גריקס לאטאלנטה תמורת 1.5 מיליון אירו על מחצית מכרטיסו.
ב-26 ביוני 2009 אטלנטה רכשה את החצי השני של הכרטיס תמורת מיליון אירו.
ב-9 באוגוסט 2010 חתם בבולוניה 1909 תמורת 3 מיליון אירו.
ב-14 באוגוסט 2015 חתם לשנתיים בדרמשטאדט 98 מהבונדסליגה, אך שוחרר ממנה ב-30 באוגוסט 2016.
לאחר תקופה ארוכה בה לא שיחק, חתם גריקס באימולזה קלצ'ו 1919 מהסרייה ד', הליגה הרביעית באיטליה, ובתום עונת 2017/2018 פרש ממשחק פעיל.
אף על פי שנולד בהונגריה, שימש כקפטן אוסטריה הצעירה.
בספטמבר 2006 ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת.
הוא זומן ליורו 2008 ושיחק בשניים מתוך שלושת משחקיה של אוסטריה.
גיורא שלגי (נולד ב-11 בדצמבר 1938) הוא מהנדס ישראלי, כיהן כמנכ"ל רפאל - מערכות לחימה מתקדמות בשנים 1998–2004.
שלגי, יליד ישראל, בוגר בסמ"ת מגמת מכשירנות שירת בשנים 1956–1960 כקצין בחיל החימוש וסיים את שירותו בדרגת סרן.
בסיום שירותו הצבאי למד תואר ראשון בהנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, אותו סיים בהצטיינות בשנת 1965. במהלך לימודיו החל לעבוד ברפא"ל כטכנאי אלקטרואופטיקה במעבדת רדיומטריה והיה שותף לפרויקט פיתוח טילי אוויר-אוויר.
עבודתו נמשכה בתפקידים שונים עד 1976, במקביל להשלמת לימודי תואר שני במכניקה מהטכניון (1971).
בשנים 1976–1978 למד שלגי לימודי אווירונאוטיקה וחלל באוניברסיטת סטנפורד.
בשובו לישראל מונה למנהל מחלקת אלקטרואופטיקה ברפא"ל, תפקיד שבו שימש עד 1987 ובמסגרתו הופקד על הקמת מרכז מצוינות טכנולוגי.
לאחר מכן מונה לסמנכ"ל רפא"ל ומנהל חטיבת הטילים.
בתקופת היותו בתפקיד, עד 1997, הייתה רפא"ל נתונה במשבר קשה שהניע מיצוב מחודש של החטיבה, שהפכה למובילה בקנה מידה עולמי בתחומה ולמקור הצמיחה המרכזי של רפא"ל.
לאחר 12 שנותיו בתפקיד הוא מונה לסמנכ"ל למחקר ופיתוח וכעבור זמן קצר למנכ"ל רפא"ל.
שלגי עמד בראש רפא"ל בשנים 1998 – 2004, במהלכן הפכה הרשות מיחידת סמך במשרד הביטחון לחברה ממשלתית.
מכירותיה עלו בתקופה זו ב-60% לערך וכ-800 מיליון דולר בהכנסותיה.
כעבור שש שנים הוא פרש מרפא"ל.
בשנותיו בתעשיית הביטחון הוא היה שותף לפיתוח של טיל שפריר 2 וטיל פיתון 3 ונמנה בין חברי הצוותים זוכי פרס ביטחון ישראל (1970 ו-1978 בהתאמה).
בעבור תפקידו כמנהל מחלקת אלקטרואופטיקה הוא זכה בפרס ברגמן (1984).
בשנת 1991 הוענקה לו חברות כבוד מטעם SME (האגודה להנדסת תעשייה) ובשנת 2001 חברות כבוד של האיגוד הישראלי לאיכות.