tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינתיים יצר מרפי קשרים עם בכירי צבא וישי בצפון אפריקה, ובמיוחד עם הגנרל אלפונס ז'ואן, מפקד כוחות צבא וישי בצפון אפריקה.
עם התקרבות נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה, המכונה מבצע לפיד, הוסמך מרפי ליצור קשרים עם אנשי וישי, ואף לספר להם מראש על מועד הנחיתות.
לדרישתם של אנשי צבא וישי, זימן מרפי פגישה חשאית על סיפונה של צוללת בריטית, בין אנשי וישי ובהם הגנרל שארל מאס, מפקד צבא וישי באלג'יריה ובין הגנרל מארק קלארק, מראשי המתכננים של הנחיתות המיועדות.
הפגישה נערכה לחוף העיר שרשל שבאלג'יריה, ב-21 באוקטובר 1942, ובה הצליחו אנשי בעלות הברית לקבל את אמונם של אנשי וישי, ואת הבטחתם לשיתוף פעולה.
ב-7 בנובמבר 1942, ערב הפלישה, שידרו תחנות הרדיו החשאיות את הסיסמה "רוברט מגיע" וכך ידעו האנשים שבסוד הקשר בצפון אפריקה כי הפלישות קרבות.
מרפי בישר לגנרל ז'ואן על דבר הפגישה הקרובה.
באותה עת שהה האדמירל דרלאן, סגנו של המרשל פטן בביקור פרטי באלג'יר.
עם הידיעה על הנחיתות עצרה משטרת וישי, בהוראת דרלאן, את ז'ואן, מרפי, וסגנו קנת.
רק לאחר שכוחות וישי גילו התנגדות סמלית, ולאחר שכנועים רבים מצד ז'ואן, הורה דרלאן לז'ואן להיכנע, ולשתף פעולה עם בעלות הברית.
בעיני רבים נתפסה תמיכת בעלות הברית באדמירל דרלאן כמפקד הכוחות הצרפתים, שבאה לאחר נחיתות "לפיד" והסבה אל הצד אישים שזוהו מלכתחילה עם מטרת בעלות הברית כגנרלים שארל דה גול ואנרי ז'ירו, כמעין בגידה, ומתן פרס למי שאינו ראוי לכך.
בזיכרונותיו הסביר מרפי כי המטרה העליונה הייתה למנוע התנגדות אנשי וישי לנחיתות "לפיד" שהייתה עלולה לגרום לאבידות קשות לכוח הפולש, וכי דה גול "ראה בהחזרת עטרת צרפת ליושנה משימה גדולה בחשיבותה מהשגת הניצחון".
בשנת 1944 צורף למטה של הגנרל דווייט אייזנהאואר כיועץ מדיני בשטחי הכיבוש בגרמניה.
הוא נתן דעתו לזכויות הגישה לעיר ברלין וניסה לפעול לכך שאלו תובטחנה בכתב.
דעתו של הממשל האמריקאי הייתה כי ניתן לסמוך על מילתה של ברית המועצות בעניין זה, ודעתו של מרפי לא התקבלה..
בשנת 1947 כיהן כסגן שר החוץ לדיונים על עתיד אירופה.
בשנת 1953 שימש כיועץ מדיני לצד כוחות האו"ם במלחמת קוריאה.
כסגן שר החוץ בשנת 1954 טיפל בפרשת הספינה בת גלים.
ביולי 1956 היה נציג ארצות הברית לשיחות עם צרפת ובריטניה על התגובה להלאמת תעלת סואץ על ידי מצרים.
בהמשך כיהן כשגריר ביפן ובבלגיה ובתפקידים דיפלומטיים במוסדות האו"ם.
בראשית 1958 תיווך בין צרפת ותוניס.
ביולי 1958 בעת משבר לבנון וההפיכה בעיראק, נשלח כיועצו המיוחד של הנשיא אייזנהאואר למזרח התיכון.
הוא זכה להכרה כמי שהצליח להביא לסיום מהיר של מלחמת האזרחים בלבנון.
בשנת 1959 פרש מן השירות הדיפלומטי לעסקים פרטיים, אך המשיך לייעץ לנשיאים אייזנהאואר, ג'ון פ.
הוא זכה להנצחה בבול של שירות הדואר של ארצות הברית שהונפק בשנת 2006, בגיליון מזכרת שהנציח אישים בולטים בשירות החוץ האמריקאי.
רוברט איסכנדרוביץ' ניגמטולין (רוסית: Роберт Искандерович Нигматулин, טטרית: Роберт Искәндәр улы Нигмәтулин; נולד ב-17 ביוני 1940) הוא מדען ואקדמאי סובייטי ורוסי המתמחה בפיזיקה ומתמטיקה.
רוברט ניגמטולין נולד במוסקבה להורים ממוצא טטארי, איסכנדר ניגמטולין (1908-1980) וגליה גזיזובה (1914-2005).
אחיו הגדול של אביו מצד האב, גינאטוללא טרגולוב למד באוניברסיטת מוסקבה, היה פרופסור לרפואה והקים את האוניברסיטה הבשקירית לרפואה באופה.
אחיו הצעיר של רוברט, בולאט (נולד ב-16 במאי 1944), גם הוא למד באוניברסיטת מוסקבה ונהיה מדען המתמחה בכימיה גרעינית ומתמטיקה.
סטולרו (נולד ב-4 בנובמבר 1942) הוא פסיכואנליטיקאי ופילוסוף אמריקאי, הידוע בעיקר על רעיונותיו בתחום הגישה האינטרסובייקטיבית בפסיכותרפיה.
עסק גם בתאוריות אודות טראומה נפשית.
ב-1964 קיבל תואר ראשון בביולוגיה מאוניברסיטת הרווארד, והמשיך שם לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית (1967) ותואר דוקטור בפסיכולוגיה קלינית (1970).
ב-1974 סיים את הכשרתו כפסיכואנליטיקאי ופסיכותרפיסט במכון לפסיכואנליזה בניו יורק.
ב-2005 קיבל תואר שני נוסף, בפילוסופיה, מאוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, וב-2007 קיבל שם תואר דוקטור נוסף בתחום זה.
ב-1987 ייסד את "המכון ללימודי פסיכואנליזה וסובייקטיביות" בניו יורק, יחד עם ראשוני הגישה האינטרסובייקטיבית - ג'ורג' אטווד, ג'יימס פושאג ופרנק לכמן.
סטולרו הוא גם ממייסדי "המכון לפסיכואנליזה עכשווית" בלוס אנג'לס (1991), חבר ומדריך בו.
במקביל הוא מרצה לפסיכיאטריה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
משנות ה-70 כתב מספר ספרים וכ-200 מאמרים בתחומים שונים בפסיכואנליזה וטראומה.
סטולרו זכה על פועלו להוקרה ופרסים שונים, בין השאר מטעם אגודת הפסיכולוגים האמריקאית (1995), מרכז סן פרנסיסקו לפסיכואנליזה (2011), והמרכז הבינלאומי לחינוך פסיכואנליטי (2012).
סר רוברט סטאוט היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-13. סטאוט כיהן בתפקיד זה בשתי תקופות כהונה ומאוחר יותר נבחר להיות נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד והיה האדם היחיד שכיהן בשני תפקידים אלה.
הוא בלט בתמיכתו ברפורמות ליברליות כמו מתן זכות בחירה לנשים ובאמונתו החזקה שפילוסופיה ומחשבה שיטתית צריכות לעמוד מעל השיקולים של תועלת פוליטית.
רוברט סטאוט נולד בעיר לרוויק שבאיי שטלנד, מקום שנשארה לו בליבו פינה חמה כל ימי חייו.
הוא זכה לחינוך טוב ובסופו של דבר הוכשר כמורה.
ב-1860 הוא הוכשר גם כמודד.
הוא החל לגלות עניין בפוליטיקה במסגרת משפחתו המורחבת, שלעיתים קרובות התכנסה לדיונים ולוויכוחים על ענייני השעה.
בימי נעוריו הוא נחשף למגוון של דעות פוליטיות.
ב-1863 היגר סטאוט לדנידין שבניו זילנד.
עם הגיעו לשם הוא החל להיות מעורה בחיים הפוליטיים, דבר שהסב לו הנאה מרובה.
הוא גם נעשה פעיל בתנועה פילוסופית שהייתה מבוססת על הגיון ועל אמפיריציזם.
לאחר שלא הצליח למצוא עבודה כמודד בשדות הזהב של אוטגו, הוא פנה חזרה לעיסוק בחינוך ושימש במספר משרות הוראה בבתי ספר תיכוניים.
בסופו של דבר, עזב סטאוט את תחום החינוך ופנה לתחום המשפטים.
ב-1867 הוא החל לעבוד במשרד עורכי דין וב-1871 הוא הוסמך כעורך דין והצטיין בעיסוקו זה.
הוא היה לאחד מהסטודנטים הראשונים של אוניברסיטת אוטגו, שם למד כלכלה פוליטית ואת תורת המוסר.
בהמשך הוא היה למרצה למשפטים באוניברסיטה זו.
הקריירה הפוליטית של סטאוט החלה בבחירתו כחבר במועצת המחוז של אוטגו.
בתקופה זו הוא עשה רושם על אנשים רבים עקב האנרגטיות שלו ובשל כושר הביטוי הגבוה שלו, למרות שהיו כאלה שלא ראו בעין יפה את חוסר הכבוד שהוא הפגין כלפי אלה שהחזיקו בדעות מנוגדות לשלו.
ב-1875 התמודד סטאוט בהצלחה בבחירות ביניים ונכנס כחבר בפרלמנט של ניו זילנד.
הוא התנגד בחוסר הצלחה לצעד של ממשלתו של ג'וליוס ווגל לביטול המחוזות.
בבחירות הכלליות שהתקיימו כמה חודשים לאחר מכן הוא נבחר מטעם מחוז הבחירה של דנידין.
ב-13 במרץ 1878 מונה סטאוט להיות התובע הכללי בממשלתו של ג'ורג' גריי.
היה לו תפקיד מרכזי בכמה תהליכי חקיקה.
ב-25 ביולי אותה שנה הוא מונה בנוסף לתפקיד שר הקרקעות וההגירה.
כתומך חזק ברפורמת הקרקעות הוא פעל למען בעלותה של המדינה על הקרקעות שהיו מוחכרות לחוואים.
לעיתים קרובות הוא הביע את חששו שבעלות פרטית על הקרקעות תוביל ליצירתו של מעמד חזק של בעלי קרקעות, כפי שהיה קיים בבריטניה.
ביוני 1879 התפטר סטאוט מהממשלה ומהפרלמנט מתוך צורך להתמקד בפעילותו כעורך דין.
שותפו למשרד עורכי הדין חלה והצלחתו של המשרד הייתה חשובה לרווחה הכלכלית של סטאוט ושל משפחתו.
לאורך כל הקריירה שלו היה סטאוט מודאג מהמחיר הכלכלי הכבד של העיסוק בפוליטיקה.
יחד עם זאת, לא הייתה זו הסיבה היחידה לפרישתו מהפוליטיקה.
סיבה נוספת הייתה מערכת היחסים המעורערת בינו לבין גריי.
בתקופה זו התיידד סטאוט עם ג'ון באלנס, שגם הוא התפטר ממשלתו של גריי עקב חיכוכים שהיו לו אתו.
במהלך תקפת פרישתו מהפרלמנט החל סטאוט להשמיע דעות על הצורך בקיומן של מפלגות פוליטיות בניו זילנד, בהאמינו בצורך בחזית ליברלית מאוחדת.
בסוף של דבר הוא הגיע למסקנה שהפרלמנט מפוצל מדי כדי שייווצרו ממנו מפלגות פוליטיות של ממש.
בבחירות הכלליות של 1884 נבחר סטאוט מחדש לפרלמנט והוא ניסה לקבץ סביבו מגוון של חברי פרלמנט בעלי נטייה לליברליזם.
מיד לאחר מכן יצר סטאוט ברית עם ג'וליוס ווגל, שבעשור הקודם כיהן פעמים כראש הממשלה.
ברית זו הפתיעה רבים בשל העובדה שלמרות שווגל וסטאוט חלקו דעות פרוגרסיביות בתחום החברתי, התעמתו השניים לעיתים קרובות על נושא המדיניות הכלכלית ועל עתיד הממשל במחוזות.
רבים ראו בווגל את השותף החזק ביותר בברית זו.
באוגוסט 1884, חודש אחד בלבד לאחר שובו של סטאוט לפרלמנט, הוא הגיש הצעת אי-אמון בממשלתו השמרנית של הארי אטקינסון ונבחר לתפקיד ראש הממשלה.
ווגל מונה להיות שר האוצר בממשלתו ועל ידי כך החזיק בידיו את רוב הכוח בממשלה.
הממשלה שסטאוט הרכיב החזיקה מעמד פחות משבועיים ונפלה לאחר שאטקינסון הצליח להעביר הצבעת אי-אמון משלו כנגד סטאוט.
יחד עם זאת, כשל אטקינסון בתהליך הרכבת הממשלה והופל בהצבעת אי-אמון נוספת.
סטאוט וווגל חזרו לממשלה פעם נוספת.
תקופת כהונתה של ממשלת סטאוט השנייה ארכה הרבה יותר זמן מהראשונה.
הישגיו העיקרים היו הרפורמה בשירות הציבורי והתוכנית להגדלת מספרם של בתי הספר התיכוניים בניו זילנד.
הממשלה גם יזמה את סלילתה של מסילת הברזל בין קנטרברי לבין החוף המערבי.
יחד עם זאת הכלכלה לא זכתה לשגשוג וכל הניסיונות להוציאה מהמשבר, כשלו.
בבחירות הכלליות של 1887 איבד סטאוט עצמו את מושבו בפרלמנט על חודם של 29 קולות ובכך הגיעה תקופת כהונתו כראש הממשלה לקיצה.
לאחר הבחירות הרכיב הארי אטקינסון, יריבו של סטאוט משכבר הימים, ממשלה חדשה.
בנקודת זמן זו, החליט סטאוט לפרוש מהפוליטיקה הפרלמנטרית ותחת זאת התמקד בדרכים אחרות לקידום דעותיו הליברליות.
הוא גילה עניין במיוחד במציאת פתרונות למשברים בתחום יחסי העבודה.
הוא היה פעיל במיוחד ביצירת קונצנזוס בין מעמד העובדים שהתפתח אז לבין הליברליזם של המעמד הבינוני.
בתקופת היעדרותו של סטאוט מהפוליטיקה, המשיך בעל בריתו הוותיק, ג'ון באלנס, לנהל את המאבק בפרלמנט.
לאחר הבחירות הכלליות של 1880 הצליח באלנס לגייס מספיק תמיכה כדי להפיל את ממשלתו של אטקינסון ולהיבחר כראש הממשלה.
זמן קצר לאחר מכן, ייסד באלנס את המפלגה הליברלית, המפלגה הפוליטית הראשונה בניו זילנד.
יחד עם זאת, שנים מעטות לאחר מכן, החלה בריאותו של באלנס להתרופף והוא ביקש מסטאוט לשוב לפרלמנט כיורשו.
סטאוט נעתר לבקשה וזמן קצר לאחר מכן הלך באלנס לעולמו.
סטאוט חזר לפרלמנט לאחר שב-8 ביוני 1893 הוא זכה בבחירות ביניים.
סגנו של באלנס, ריצ'רד סדון, כיהן אז כמנהיג המפלגה מתוך הבנה שוועידת המפלגה תבחר בו באופן רשמי, בסופו של דבר, לא התקיימה הצבעה.
סטאוט, שזכה לתמיכתם של אלו שסברו שסדון שמרן יתר על המידה, ניסה לקרוא עליו תיגר, אך כשל בכך.
רבים מתומכיו של סדון האמינו שדעותיהם המתקדמות של סטאוט ושל באלנס היו קיצוניות מדי עבור הציבור הניו זילנדי.
סטאוט המשיך להיות חבר במפלגה הליברלית, אך באופן קבוע המשיך להשמיע את התנגדותו למנהיגותו של סדון.
בנוסף לטענה שסדון בגד באידיאלים המתקדמים המקוריים של באלנס, טען סטאוט שסדון היה אוטוקרטי מדי בסגנון מנהיגותו.
הרעיון של באלנס ליצירת חזית פרוגרסיבית מאוחדת, כך האמין סטאוט, הפכה ללא יותר מכלי עבור מדיניותו השמרנית של סדון.
סדון הגן על עצמו מפני האשמות אלה על ידי כך שטען שסטאוט בסך הכול ממורמר על כך שלא זכה במנהיגות.
אחת המערכות הפוליטיות האחרונות שסטאוט לקח בהן חלק הייתה המערכה למתן זכות בחירה לנשים.
סטאוט תמך זה מכבר במטרה זו כאשר הוא נאבק ללא לאות להעברת הצעת חוק שהגיש ללא הצלחה ב-1878 ולהעברת הצעת חוק שווגל הגיש ב-1887. הוא גם היה פעיל במערכה להגדלת זכויות הקניין של הנשים, כשהוא מגלה דאגה בעיקר לזכותן של נשים לשמור על רכושן בנפרד מרכוש בעליהן.
ג'ון באלנס היה תומך של מתן זכות בחירה לנשים, למרות שניסיונותיו להעביר חוק בנושא נבלמו על ידי המועצה המחוקקת (הבית העליון של הפרלמנט שהיה קיים אז).
סדון לעומת זאת, התנגד למתן זכות בחירה לנשים, ורבים האמינו שהסיכוי להעברת החוק אבוד.
בכל אופן, יוזמה של סופרג'יסטיות בהנהגתה של קייט שפרד, הניעה תנועה לתמיכה בזכות הנשים להצבעה וסטאוט האמין שניתן יהיה להעביר את החוק למרות התנגדותו של סדון.
קבוצה של פוליטיקאים פרוגרסיביים, כולל סטאוט, הצליחו להעביר את חוק זכות ההצבעה לנשים ב-1893 בשני בתי הפרלמנט.
ב-1898 פרש סטאוט מהחיים הפוליטיים.
ביוני 1899 הוא מונה להיות נשיא בית המשפט העליון של ניו זילנד וכיהן בתפקיד זה עד לינואר 1926. נכון להיום (2015), סטאוט הוא נשיא בית המשפט העליון האחרון של ניו זילנד שכיהן קודם לכן כחבר הפרלמנט.
בתקופת כהונתו כנשיא בית המשפט העליון, גילה סטאוט עניין מיוחד בשיקום אסירים, בניגוד לגישה שדגלה בענישה שרווחה אז.
ב-1921 הוא מונה להיות חבר במועצה המלכותית.
בשנת פרישתו בכס השיפוט הוא מונה להיות חבר במועצה המחוקקת, התפקיד הפוליטי האחרון בו הוא כיהן.
סטאוט מילא תפקיד רב חשיבות בפיתוחה של המערכת האוניברסיטאית של ניו זילנד.
ב-1885 הוא נבחר להיות חבר בסנאט של אוניברסיטת ניו זילנד וכיהן בתפקיד זה עד 1930. בין השנים 1903 – 1923 הוא שימש כנגיד האוניברסיטה.
כמו כן הוא היה פעיל במיוחד באוניברסיטת אוטגו והיה חבר במועצה שלה.
הוא לקח חלק משמעותי בהקמתו של המוסד שידוע היום כאוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון.
עד היום קרויים מכון מחקר ובניין על שמו באוניברסיטה זו.
ב-1929 נעשה לקה סטאוט במחלה קשה שממנה לא החלים.
רוברט סטאוט מת בולינגטון ב-19 ביולי 1930.
רוברט סדול (בלטבית: Roberts Seduls; 1906, לייפאיה, לטביה – 1945, לייפאיה) היה חסיד אומות העולם.
רוברט סדול היה ימאי ומתאגרף.
הוא היה שרת בבניין בלייפאיה וידידו של היהודי דוד זיבצון (Zivcon), מדיירי הבניין.
לייפאיה נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בשבוע הראשון של מבצע ברברוסה ורוב יהודיה, למעלה מ-7,000 נפש, נרצחו.
עם הקמת גטו בעיר, ביולי 1942, נכלא זיבצון בגטו עם 850 יהודי לייפאיה שנותרו בחיים לאחר רצח רוב יהודי העיר.
באוקטובר 1943, ערב חיסול גטו לייפאיה, ברח זיבצון מהגטו והגיע עם שלושה יהודים נוספים לביתו של סדול.
סדול הסתיר אותם במרתף הבניין ושם הסתתרו במשך כשנה וחצי.
עם הזמן הצטרפו אל ארבעת המסתתרים עוד שבעה יהודים.
כדי לכלכל אותם היה סדול מוסר להם עבודות תיקון שקיבל, בתחומים שונים - היו בהם צורף, מכונאי וזיבצון שהיה חשמלאי - והם היו מבצעים את העבודות.
סדול היה מוסר את המוצרים המתוקנים לבעליהם, מקבל תשלום ובכסף שקיבל היה קונה מזון ליהודים המסתתרים.
בין המסתתרים היו אישה שבעלה נרצח ובתה בת השלוש.
כשהצטרפה הילדה למסתתרים, חשש סדול שהיא תחשוף אותם ולכן ארגן לה מקלט אצל אוטיליה שימלפפנינג (Otilija Schimelpfening), תושבת העיר ואלמנה ממוצא גרמני.
סדול וידא שהילדה מטופלת היטב, צילם את הילדה והביא תמונות שלה לאמה כדי לעודד אותה.
ב-10 במרץ 1945, חודשיים לפני שחרור לייפאיה על ידי הצבא האדום, נהרג סדול בהפצצה רוסית.
אשתו יוהנה טיפלה במסתתרים עד השחרור.
ב-1981 העניק יד ושם לסדול ולרעייתו יוהנה את התואר חסידי אומות העולם.
סר רוברט גרהם סטיבנס היה שחקן אנגלי מהראשונים ששיחקו בתיאטרון המלכותי הלאומי.
הוא היה אחד השחקנים המוערכים ביותר בדורו ונחשב ליורש הטבעי של לורנס אוליבייה.
סטיבנס נולד בשיירהמפטון בעיר בריסטול שבגלוסטרשייר.
כשהיה בן 18 קיבל מלגת לימודים לבית הספר למשחק "Bradford Civic Theatre School" של אזמה צ'רץ' שביורקשייר (שם הכיר את אשתו הראשונה נורה שהייתה סטודנטית אף היא).
הופעתו המקצועית הראשונה הייתה בתיאטרון קאריל ג'נר , וב-1951 שיחק בתפקידים מאתגרים יותר בתיאטרון הרפטוארי "תיאטרון רויאלטי" במורקמב, ובהמשך בעונה של סיבוב הופעות ובהיפודרום שבפרסטון.
ב-1956 ראה אותו הבמאי הלונדוני טוני ריצ'רדסון מופיע בתיאטרון רויאלטי והציע לו להצטרף לעונה הראשונה של "להקת הבמה האנגלית" בתיאטרון רויאל קורט.
בין הופעותיו הראשונות בקולנוע היו בסרט "קורטוב של דבש" (1961), "קלאופטרה" (1963) ובסרט "האביב של מיס ברודי" (1969) לצידה של מי שהייתה אז אשתו מגי סמית'.
עוד שיחק בתפקיד משנה כנסיך בסרטו של פרנקו זפירלי "רומיאו ויוליה" (1968) וכן כיכב ב"חייו הפרטיים של שרלוק הולמס" של בילי ויילדר (1970) ובסרט המדע בדיוני "The Asphyx" מ-1973.
סטיבנס ומגי סמית הופיעו יחד על הבמה ועל מסכי הקולנוע.
בין השאר שיחקו במחזה "The Recruiting Officer" בתיאטרון אולד ויק, בגרסה הקולנועית של "פריחתה של מיס ברודי" ב-1969 ובסרט "מסעותי עם דודתי" (1972).
לאחר עזיבתו של סטיבנס את התיאטרון הלאומי ב-1970 והתפרקות נישואיהם, הקריירה שלו ירדה לשפל.
תרמו לכך גם שתייה מרובה והתמוטטות נפשית.
סטיבנס המשיך להופיע בתיאטרון בעיקר במחזות "The Mysteries" שהועלו בתיאטרון המלכותי הלאומי ב-1986, בקולנוע שיחק בסרט "The Fruit Machine" מ-1988 ובסרטו של קנת בראנה "הנרי החמישי", ובטלוויזיה שיחק בתפקיד אבנר בראון בעיבוד של ה-BBC לספר הילדים הקלאסי "The Box of Delights" ובתפקיד אורח בסדרה "המפקח מורס".
הוא חזר לקדמת הבמה רק בשנות התשעים של המאה העשרים כשהוזמן על ידי הלהקה השייקספירית המלכותית לגלם את דמותו של ג'ון פלסטף במחזה "הנרי הרביעי" בבימויו של אדריאן נובל (באפריל 1991).
עוד שיחק בתפקיד הראשי במחזה "יוליוס קיסר" שביים סטיבן פימלוט ובמאי 1993 כיכב במחזה "המלך ליר" שוב בבימויו של נובל.
ב-1993 זכה סטיבנס בפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על תפקידו כפלסטף.
ב-1981 השתתף סטיבנס בסדרת התסכיתים של רדיו ה-BBC עיבוד ל"שר הטבעות" ושיחק בתפקיד אראגורן.
לאחר שנים של בריאות לקויה, נפטר סטיבנס בגיל 65 ב-12 בנובמבר 1995 מסיבוכים במהלך ניתוח.
הוא קיבל תואר אבירות 11 חודשים לפני כן.
לדברי אשתו פטרישה קווין, העבודה הקשה במחזה "המלך ליר" התישה אותו וזירזה את מותו.
סטיבנס היה נשוי ארבע פעמים:
ב-1951 התחתן עם נורה אן סימון.
לזוג נולד בן בשם מייקל סטיבנס והם התגרשו ב-1952.
ב-1956 התחתן עם טרה באסט.
נולדה להם בת, לוסי דילון.
ב-1967 התחתן עם השחקנית מגי סמית'.
נולדו להם שני בנים, טובי סטיבנס וכריס לרקין.
ב-1995 התחתן עם השחקנית ילידת בלפסט פטרישה קווין (נקראה גם ליידי סטיבנס) הם נפגשו ב-1975 זמן קצר אחרי שמערכת היחסים בין סטיבנס לסופרת אנטוניה פרייזר הגיעה לקיצה.
שואה: סיפורה של משפחת וייס (1978) Holocaust
הנרי החמישי (1989) Henry V
נלר הוא גנרל אמריקאי בדימוס שכיהן כמפקד ה-37 של חיל הנחתים של ארצות הברית.
נלר נולד בבסיס הצבאי קאמפ פולק שבלואיזיאנה וגדל באיסט לאנסינג שבמישיגן.
הוא בנם של דודי ורוברט.
אביו שירת בצבא ארצות הברית.
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת וירג'יניה התגייס בשנת 1975 לחיל הנחתים למסלול קצונה ישיר.
במסגרת מסלול זה עבר נלר הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
נלר שימש כמפקד מחלקה בגדוד השלישי שברגימנט הנחתים הרביעי של דיוויזיית הנחתים השלישית.
שימש מפקד פלוגה בגדוד הראשון של דיוויזיית הנחתים הראשונה.
בשנים 1988–1990 שימש מפקד כוח מאבטחים של הנחתים בפנמה והשתתף במבצע מטרה צודקת.
ביולי 1991 מונה למפקד גדוד החי"ר המשוריין ה-3 של דיוויזיית הנחתים הראשונה, השתתף במבצע "השבת תקווה" בסומליה.
ביוני 1993 מונה לסגן מפקד רגימנט הנחתים השביעי.
לאחר מספר תפקידי מטה מונה ביוני 1998 למפקד רגימנט הנחתים השישי בדיוויזיית הנחתים השנייה ולאחר מכן מילא תפקידים במטה הדיוויזיה.
ביולי 2002 מונה לראש מחלקת מבצעים במטה חיל הנחתים.
ביוני 2007 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים השלישית.
באוגוסט 2009 מונה לנשיא אוניברסיטת חיל הנחתים.
בינואר 2011 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף מבצעים במטות המשולבים.
ביולי 2014 למפקד פיקוד כוחות הנחתים ומפקד כוחות הנחתים בגזרת האוקיינוס האטלנטי ואירופה.
בספטמבר 2015 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד חיל הנחתים.
נלר נשוי לדרסי ואב לשלושה.
רוברט ניקולאביץ' משוידובדזה הוא ג'ודוקא רוסי.
משוידובדזה מתחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג, סגן אלוף העולם (2018) ואלוף אירופה (2017, 2020).
בנובמבר 2012, משוידובדזה זכה במדליה הראשונה שלו בתחרות מהסבב העולמי כאשר זכה במדליית ארד בגראנד פרי צ'ינגדאו.
בשנת 2013 הוא זכה בשתי מדליות ארד בגראנד פרי סמסון וגראנד סלאם באקו.
בדצמבר 2016 משוידובדזה זכה במדליית ארד בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר שניצח באיפון את אמרטובשין דאשדווה המונגולי בקרב על המדליה.
באוקטובר 2017 הוא זכה במדליית זהב בגראנד סלאם אבו דאבי לאחר שניצח בגמר את פליפה קיטדאי הברזילאי.
באליפות אירופה 2017 שנערכה בוורשה, זכה משוידובדזה במדליית זהב.
בסיבוב הראשון הוא ניצח את מקסים קילמאו הבלארוסי, בשמינית הגמר הוא ניצח את ברנרד אזינוביץ' הקרואטי וברבע הגמר הוא ניצח את אורחן ספארוב האזרי.
בחצי הגמר משוידובדזה ניצח את לוקהומי צ'קהוימיאני הגיאורגי ובגמר גבר על יאניסלב גרצ'ב הבולגרי.
באליפות העולם 2018 שנערכה בבאקו, משוידובדזה זכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג לאחר שניצח 5 מתוך 6 קרבות.
משוידובדזה התחיל בסיבוב השני בו ניצח את מוחמד ג'ומיר אודין רוני מבנגלדש.
בסיבוב השלישי הוא ניצח בניקוד ווזארי את לוקה מקיידזה הצרפתי, בשמינית הגמר הוא ניצח בווזארי את מורטיז פלאפקי הגרמני וברבע הגמר הוא ניצח את לי הא-רים הקוריאני.
בחצי הגמר משוידובדזה ניצח באיפון את אמירן פאפינשווילי הגיאורגי ובגמר הפסיד לנאוהיסה טקאטו היפני.
בדצמבר 2018, הוא זכה במדליית זהב בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בגואנגג'ואו.
בשמינית הגמר הוא ניצח בניקוד ווזארי את לוחום צ'חווימיאני הגיאורגי, ברבע הגמר הוא ניצח את אריק טקאבטקה הברזילאי בזמן ניקוד זהב ובחצי הגמר הוא גבר ילדוס סמטוב הקזחי בזכות עונשים.
בגמר משוידובדזה התמודד מול אמירן פאפינאשווילי הגיאורגי ולאחר שהקרב נכנס לזמן ניקוד זהב, הוא הצליח לבצע תרגיל טאני-אוטושי מוצלח שזיכה אותו בניקוד ווזארי וניצחון.
באליפות אירופה 2020 אשר נערכה בפראג, זכה משוידובדזה בפעם השנייה בתואר האירופי.
הוא החל את דרכו בשלב שמינית הגמר בו ניצח בווזארי את מיהרק אקוס הטורקי.
ברבע הגמר הוא ניצח את סאבה קראקיזידי היווני ובחצי הגמר גבר באיפון על יאניסלב גרצ'ב הבולגרי.
בגמר משוידובדזה התמודד מול בן ארצו, יאגו אבולדזה הרוסי, וניצח באיפון ארבע שניות לסיום הקרב.
באולימפיאדת טוקיו 2020, משוידובדזה התחרה בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג והודח בקרב הראשון לאחר הפסד בווזארי לטורניקה צג'קדואה ההולנדי.
רוברט קולין סטיגווד היה מפיק, יזם, מעבד לבמה ואמרגן בריטי יליד אוסטרליה, שנודע במיוחד כאמרגנם של הלהקות קרים ובי ג'יס, בהפקות לתיאטרון של מחזות הזמר "שיער" ו"ישו כוכב עליון" ובהפקות הקולנוע המוזיקלי המצליחות ביותר "גריז" ו"שיגעון המוזיקה"
סטיגווד היה אחת הדמויות החשובות ביותר בתעשיית הבידור המערבית בשנות ה-1960 וה-1970
סטיגווד נולד בפורט פירי על יד אדלייד בדרום אוסטרליה כבנם של גוונדולין לבית בארואוס, שניהלה דיור מוגן סיעודי ושל גורדון סטיגווד, מהנדס חשמל.
הוא התחנך במכללת סייקרד הארט באדלייד.
התחיל אחר כך לעבוד כקופירייטר עבור סוכנות פרסומות מקומית ובשנת 1955 היגר לאנגליה.
בדרכו בטרמפים לאנגליה עבר סטיגווד דרך הודו ושהה מספר חדשים בכפר בטורקיה עם משפחה של חבר ועבד בחקלאות.
סטיגווד מצא תחילה עבודה כמשגיח במשמרות ב"מוסד לנערים מפגרים" במזרח אנגליה.
עבד אחר כך עבור הקטור רוס בניו תיאטר רויאל בפורטסמאות', המפשייר, עד לסגירת התיאטרון.
באותה תקופה פגש את פול ג'ונס הצעיר שהפך לימים לסולן להקת הרוק מנפרד מן.
בעקבות המפגש עם איש העסקים הצעיר סטיבן קומלוסי (קומלושי) ועם איש הסאונד, המלחין, הפזמונאי ומפיק ההקלטות הידוע ג'ו מיק, בשנות ה-1960 המוקדמות הקים סטיגווד סוכנות ניהול לשחקנים.
היה מעורב בקריירה של השחקן הזמר ג'ון לייטון והוא חתם עם חברת EMI חוזה יוצא דופן בזמנו כמפיק הקלטות עצמאי.
בשנת 1965 הפסיד כסף רב בפרויקט סיור הופעות של הזמר-היוצר והגיטריסט האמריקאי צ'אק ברי באנגליה, אולם תוך זמן קצר, בגיל 34, התאושש כלכלית.
בשנת 1966 הוא היה למארגן של להקת "The Who" ושל "קרים", להקת רוק שבה חברו אריק קלפטון, ג'ק ברוס וג'ינג'ר בייקר.
ההרכב הראשון של "קרים" בחסות המותג Reaction זכה להצלחה מידית.
סטיגווד היה לזמן קצר גם שותף עם אמרגנם של הביטלס, בריאן אפשטיין שמיזג את חברתו עם זו של סטיגווד.
אחרי מותו של אפשטיין ב-1967 הקימו ביטלס את החברה שלהם "אפל קורפס".
אז סטיגווד ייסד את חברתו שלו Robert Stigwood Organization ואת המותג שלה RSO.
הוא רתם עם להקת בי ג'יס, שהצטיינה באוסטרליה ככוכבים עוד בילדותם, והגיעו ללונדון בשנת 1967. עד אפריל 1967 הגיעו ה"בי ג'יס" לתפוס מקום ראשון במצעד הפזמונים 20 hit ועד ספטמבר תפסו את המקום הראשון באותה שנה בבריטניה.
סטיגווד דיקם גם את הקריירה של כוכבי פופ צעירים נוספים כמו דייוויד בואי ורוד סטיוארט.
בשנות ה-1960 המאוחרות הביא ללונדון להיטי ברודוויי כמו "שיער" ו"הו, קלקוטה".
המשיך לפעול בזירת התיאטרון בלונדון עם הפקת "אוויטה" (1978) מאת אנדרו לויד ובר וטים רייס.
הוא נאבק בחירוף נפש בהפקות בלתי חוקיות של "ישו כוכב עליון" בארצות הברית, כולל במסגרת בתי ספר תיכון.
בשנת 1978 הייתה לו עוגמת נפש כשגרסה קולנועית המבוססת על המוזיקה של ביטלס ""Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band," שבה כיכבו בי ג'יס, פיטר פרמפטון וג'ורג' ברנס היוותה כישלון כלכלי ונקטלה על ידי המבקרים.
סטיגווד היה מעורב גם בהפקת סרטי קומדיות בטלוויזיה הבריטית ועיבד אותם עבור הקהל האמריקאי.
אחרי שצפה בג'ון טרבולטה בסרט "Welcome Back Kotter" הוא חתם איתו על חוזה לשלושה סרטים.
אחרי שקרא מאמר (שהתברר לימים שהיה סיפור בדוי) של העיתונאי הבריטי ניק כהן במגזין "ניו יורק", עיבד אותו בעזרת ביל אוקס, לתסריט לסרט "שיגעון המוזיקה" (Saturday Night Fever)
המבוסס על המוזיקה של "בי ג'יס".
הסרט היה פריצת דרך בקידום מוזיקת הדיסקו בעולם.
על אף ההצלחה המסחררת, בסופו של דבר נשאר סטיגווד עם הפסדים כלכליים גם בעקבות הפקות הסרטים "שיגעון המוזיקה" ו"גריז"
בשנות ה-1980 היו לו הפסדים כספיים נוספים אחרי שנתבע על ידי בי ג'יס על 200 מיליון דולר, בטענה שנישל אותם מתגמולים שהגיעו להם.
הוא תבע אותם על דיבה והפרת חוזה ולבסוף הגיעו לפשרה ולפיוס פומבי.
חברת RSO שלו המשיכה להפיק הקלטות גם בשנות ה-1980 המוקדמות, לרבות פסקול הסרטים "האימפריה מכה שנית" ו"תהילה"
התחיל להיות מעורב גם בפעילות חברת פוליגרם, שמהווה כיום חלק מקבוצת" יוניברסל מיוזיק".
בשנת 1996 הפיק סטיגווד את הגרסה הקולנועית של אלן פארקר ל"אוויטה".
בשנים האחרונות לחייו דורג על ידי התקשורת הבריטית כאחד מהאנשים העשירים ביותר בבריטניה.
סטיגווד היה רווק והיה ידוע כהומוסקסואל אף על פי ששמר על דיסקרטיות לגבי חייו הפרטיים.
עד שנת 1967 ההומוסקסואליות אף בתחום הפרטי הייתה אסורה בבריטניה בחוק.
הוא היה מוקף תכופות בגברים ונשים יפים והיו בזמנו לרשותו מטוסים פרטיים, יאכטות, ופנטהאוס בסנטרל פארק ווסט בניו יורק, ועוד בתים בבוורלי הילס ובברמודה.
שנים רבות ניהל אחר כך חיים מסוגרים למדי באחוזת ברטון מנור על האי וייט אך נשאר בקשרים הדוקים עם משפחת גיב -בארי מוריס, רובין, מלהקת "בי ג'יס" וילדיהם.
הוא מכר את האחוזה בשנת 2005
סטיגווד נפטר בלונדון בשנת 2016 בגיל 81.
1978 - Evita - אוויטה -מאת אנדרו לויד ובר, זכתה בפרס טוני על המחזמר הטוב ביותר בארצות הברית בשנת 1980
סרטיםJesus Christ Superstar, 1973 - ישו כוכב עליון (סרט) - כמפיק שותף
1976 Bugsy Malone באגסי מלון כמפיק כללי
1980 Fame תהילה, -מפיק של הפסקול
1980 The Empire Strikes Back הימרפיה מכה שנית - מתוך הסאגה "מלחמת הכוכבים" כמפיק של הפסקול
רוברט סטיבנסון היה מהנדס אזרחי ובונה רכבות אנגלי.
בנו היחיד של ג'ורג' סטיבנסון "אבי הרכבת" ובונה הקטר המפורסם בעולם ה"רוקט" (Rocket).
כונה גם המהנדס הגדול של המאה ה-19.
סטיבנסון הבן זכה לתהילה עולמית בשל בניית הקטר שהוביל את רכבת הנוסעים הראשונה בעולם, שנעה בין מנצ'סטר וליברפול (1830).
רכבת זו הייתה גם חדשנית מסוגה בכך שהייתה מבוססת באופן בלעדי על קיטור (ולא נעזרה בסוסים), נשענה על מערכת איתותים, העבירה דואר והייתה בעלת מסילה כפולה.
הקטר של סטיבנסון והחידושים ברכבת זו היו אב-טיפוס לקרונות ולמסילות ברזל המוכרות לנו עד היום.
רוברט, בנם של ג'ורג' ופרנסיס סטיבנסון נולד בשנת 1803 בצפון מזרח אנגליה, במחוז טיין אנד ויר.
בהיותו כבן שנתיים וחצי, אמו הלכה לעולמה.
עוד בצעירותו נמשך לעולם ההנדסה, ושעון שמש שהכין, יחד עם אביו, בהיותו בן 13, נמצא עד היום מעל דלת הבית בו גדל.
כמו כן, חלק עם אביו עניין רב בכל הנוגע למנועי קיטור.
בגיל 15 החל את הכשרתו כמהנדס בעיר ניוקאסל בה למד אצל ניקולס ווד (Wood), מהנדס מכרות חשוב.
מסלול הלימודים ארך שלוש שנים אך רוברט עזב לפני שהשלים אותו, וזאת, בהסכמת ווד, כדי לסייע לאביו בתכנון מסילת הברזל של סטוקטון (Stockton) ודרלינגטון (Darlington) (1821), הראשונה שהתעבורה בה התבססה במלואה על קטר מונע בקיטור.
לאחר מכן, פנה לתקופה קצרה של חצי שנה ללימודי מדעי הטבע וכימיה באוניברסיטת אדינבורו.
כשהיה בן 20, הקים עם אביו ושותפים נוספים את חברת "רוברט סטיבנסון ושות'".
החברה בנתה את ארבעת הקטרים הראשונים למסילת הברזל מבוססת הקיטור הראשונה בעולם שהחלה לפעול באופן סדיר בשנת 1825.
בשנת 1824 נסע סטיבנסון לשלוש שנים לגראן קולומביה, מדינה דאז, שכללה את קולומביה, ונצואלה, אקוודור ופנמה, שם שימש כמהנדס מכרות.
ביוגרפים של סטיבנסון נחלקו בהסבר נסיעתו המפתיעה לדרום אמריקה למרות מסלול ההתפתחות המבטיח באנגליה.
יש שטענו שרופאים המליצו לו לנסוע מסיבות בריאותיות, אחרים הצביעו על מחלוקות בניהול החברה ויש שציינו את הרצון שלו בעצמאות מאביו.
עם שובו של רוברט מקולומביה, סייע לאביו בבניית מסילת הנוסעים הראשונה בעולם בין הערים ליברפול ומנצ'סטר.
רוברט היה אחראי על פיתוח הקטר "רוקט", שהתמודד בשנת 1829 במכרז מול ארבעה קטרים אחרים.
"רוקט" היה היחיד שעמד במשימה של נסיעה לאורך 70 מיל (110 ק"מ), בנסיעה הלוך ושוב במסלול שאורכו 1.5 מיל (2.4 ק"מ).
המהירות הממוצעת של הקטר הייתה 19 קמ"ש ושיא המהירות אליה הגיע היה 47 קמ"ש.
הישג זה הביא את ראשי חברת הרכבות לבחור ב"רוקט" כקטר הזוכה ולרכוש אותו, ועוד ארבעה קטרים מחברת "רוברט סטיבנסון ושות'''".
ה-15 בספטמבר 1830 היה יום חנוכת המסילה בין ליברפול למנצ'סטר.
ברכבת הראשונה נסע ראש ממשלת בריטניה, ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מווליגנטון, כאשר את הקטר נוהג ג'ורג' סטיבנסון.
במסילת הברזל המקבילה יצאו למנצ'סטר שבע רכבות נוספות כאשר את הראשונה שבהן הוביל רוברט בקטר ה"רוקט".
באמצע הדרך, כאשר הרכבת הראשונה עצרה למלא מים, חבר פרלמנט בריטי בשם ויליאם הסקיסון (Huskisson) נעצר לשוחח עם ראש הממשלה ולא שם לב לבואה של הרכבת שהוביל רוברט סטיבנסון.
הוא השתטח בבהלה על המסילה, נדרס על ידי הרכבת, ומת מפצעיו מאוחר יותר באותו יום.
מותו של הסקיסון העצים את הפרסום של השקת רכבת הנוסעים הראשונה וזו זכתה לפרסום עולמי.
המשך הקריירה כמהנדס מסילות ורכבות
לאחר חנוכת קו הרכבת מליברפול למנצ'סטר קיבלה חברת "רוברט סטיבנסון ושות'''" הזמנות רבות.
הפרויקטים החשובים שבהם היה תכנון ובניית קו הרכבת בין לונדון לבירמינגהם (180 ק"מ) שנחנך בשנת 1838 והקו בין לונדון ויורק שנחנך בשנת 1844 (כ-300 ק"מ).
עד לשנת 1850 היה רוברט אחראי על הבנייה של כשליש ממסילות הברזל בבריטניה.
בשנת 1848 הוא התמנה לנשיא איגוד מהנדסי המכונות, משרה אותה ירש מאביו שנפטר באותה שנה.
שנה לאחר מכן הוא נבחר כחבר בחברה המלכותית של לונדון.
רוברט סטיבנסון התמחה בבניית גשרים לרכבות.
אחד החשובים שבהם היה גשר רויאל בורדר, מעל נהר טוויד, שאפשר לחבר במסילת ברזל את אדינבורו לניוקאסל וללונדון.
הגשר נחנך ב-1850 בנוכחות המלכה ויקטוריה.
במסיבת ההשקה לגשר, כאשר רוברט יושב לצדה של המלכה ויקטוריה, הוצע לו תואר אבירות אך הוא סירב.
בין היתר תכנן רוברט גם את גשר בריטניה שגישר את מצר מנאי בין ויילס לאי אנגלסי, וגם תכנן את הגשר הארוך בעולם בתקופתו, גשר ויקטוריה במונטריאול, שאורכו היה שלושה קילומטר.
היקף עבודתו היה עצום: הוא עבד על כ-160 פרויקטים עבור 60 חברות, חלקן מחוץ לבריטניה, בעיקר בבלגיה, נורווגיה וצרפת.
סטיבנסון היה אחראי גם על הקמת מסילת הברזל בין קהיר ואלכסנדריה שנחנכה בשנת 1854 והייתה הראשונה במזרח-התיכון.
בשנת 1829 רוברט נישא לפרנסיס לבית סנדרסון (Sanderson), ולאחר תקופה קצרה עברו מניוקאסל ללונדון.
פרנסיס מתה בשנת 1842 ללא ילדים, ורוברט נותר אלמן למשך שארית חייו.
רוברט היה משכים כל יום ב-5:00 בבוקר ופותח את היום בקריאת ספרות מדעית ושירה.
בשנת 1847 הוא נבחר מטעם המפלגה השמרנית לפרלמנט הבריטי כנציג של מחוז הבחירה וויטבי (Whitby), בצפון-מזרח אנגליה, מטעמו הוא כיהן עד למותו.
משנת 1850 כאשר מצב בריאותו הורע, הוא רכש יאכטה וגר בה רוב הזמן כדי להימנע מהטרדות מצד מעריצים ויזמים שנהגו להטרידו בביתו בלונדון.
הוא כינה את היאכטה: "הבית ללא מקש כניסה".
למרות מחלתו רוברט המשיך לקדם פרויקטים ולהסתובב ברחבי העולם עד מותו בשנת 1859. מסע הלוויה עבר בהייד-פארק של לונדון, כבוד השמור לבני המלוכה הבריטית.
הוא נקבר בבית הקברות של גדולי האומה הבריטית במנזר וסטמיניסטר.
לאור תרומתו לפיתוחה של הרכבת המודרנית נקרא רחוב על שמו סמוך לתחנת הרכבת בנתניה.
רוברט מרטינק היה מפקד בכיר בוורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
מרטינק נולד ב-2 בפברואר 1889 בגראצן, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1914 הוא התגייס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית, והצטרף לרגימנט ארטילריית השדה ה-8 (קייזר), ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזית הרוסית והאיטלקית.
לאחר המלחמה נשאר מרטינק בצבא אוסטריה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-4 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה למפקד בית הספר לתותחנים, ובשנת 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקח התותחנים של הכוחות המזוינים האוסטריים, ולאחר האנשלוס הצטרף לוורמאכט.
לאחר המערכה בפולין מונה מרטינק למפקד פיקוד הארטילריה ה-7, שהיה חלק מהקורפוס ה-7, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ומבצע ברברוסה, וב-1 ביוני 1941 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-10 בנובמבר 1941 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-267, ולחם עמה במהלך הקרב על מוסקבה.
ב-1 בדצמבר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-26 בדצמבר הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בינואר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-7, וב-7 ביוני 1942 מונה למפקד הארטילריה של הארמייה ה-11, והיה אחראי על פעולות הארטילריה במהלך המצור על סבסטופול.
ביולי 1942 הוא שוב מונה למפקד הדיוויזיה ההררית ה-7, וב-1 בדצמבר 1942 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-39. ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים, וב-21 במרץ 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-10 בפברואר 1944 הוענק לו תוספת עלי האלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
מרטינק פיקד על הקורפוס במהלך מבצע בגרטיון, וב-28 ביוני 1944 נהרג על יד מפקדתו בברזינו במהלך תקיפה אווירית רוסית.
רוברט טן ברוק סטיבנס היה איש עסקים ויושב ראש מועצת המנהלים של חברת J.P.
Stevens and Company, שהייתה אחת החברות המבוססות ביותר בארצות הברית לייצור טקסטיל.
מפברואר 1953 ועד יולי 1955 הוא כיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית.
רוברט סטיבנס נולד בפאנווד, ניו ג'רזי לג'ון פיטרס סטיבנס ולעדנה טן ברוק.
את לימודי התיכון שלו הוא סיים ב-1917 באקדמיית פיליפס שבמסצ'וסטס.
לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת ייל.
ב-1929 הוא היה לנשיא החברה המשפחתית J.P.
Stevens .and Company כיום חברה זו היא חלק מהתשלובת "ווסט פוינט הום"
בין השנים 1951–1952 הוא שימש כיושב ראש "המועצה העסקית" (The Business Council), שאז הייתה ידועה כ"מועצה המייעצת לעסקים" של מחלקת המסחר של ארצות הברית.
ב-4 בפברואר 1953 מונה סטיבנס כמזכיר הצבא של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר.
ב-1954 הוא נכנס לעימות עם הסנאטור ג'וזף מקארתי על כמה סוגיות שבסופו של דבר הובילו לשימועים של מקארתי על הצבא.
בסתיו 1953 החל מקארתי בחקירה על מעבדות חיל הקשר של צבא ארצות הברית בפורט מונמאות'.
התשאול התוקפני של מקארתי כלפי אנשי הצבא פגע במוראל, אך כשל בחשיפת סימן כלשהו ל"מרגלים מסוכנים" שמקארתי טען שפעילים בשורותיו.
בהמשך חקר מקארתי את המקרה של אירווינג פרס, רופא שיניים צבאי שסירב להשיב לשאלות בשאלון הסקר לנאמנות.
כמה קצינים, מדענים ואנשי סגל אחרים של הצבא היו נתונים לתשאול של מקארתי שהיה לעיתים משפיל, וסטיבנס ספג ביקורת על כך שנכנע לרבות מדרישותיו של מקארתי ולא העניק תמיכה לאנשיו.
במקביל לאירועים אלו, היועץ הראשי של מקארתי, רוי כהן, לחץ על הצבא, כולל על סטיבנס, לתת טיפול מועדף לידידו, ג.
דייוויד שין, שהתגייס אז לצבא.
השימועים של מקארתי על הצבא התקיימו כדי לחקור את ההאשמות של הצבא שמקארתי וכהן הציגו דרישות בלתי ראויות בשמו של שין, וההאשמות הנגדיות של מקארתי שהצבא מחזיק בשין כ"בן ערובה" כדי לנסות לבלום את חקירותיו של מקארתי כנגד הצבא.
במהלך השימועים חקר מקארתי את סטיבנס במשך כמה ימים.
אף על פי שהדעה הכללית הייתה שסטיבנס התייחס לשימועים בצורה בלתי ראויה, היה זה מקארתי שחשש מפני הגרוע ביותר בחקירה שארכה חודש.
החשיפה של שיטות החקירה והתנהלותו של מקארתי במהלך השימועים בפני צופי הטלוויזיה נחשבת כגורם העיקרי לנפילתו בסופו של דבר.
לאחר הפרשה ביקש סטיבנס להתפטר, אך סגן הנשיא ריצ'רד ניקסון שיכנע אותו לחזור בו.
לרוברט סטיבנס הייתה קריירה של חמישים שנה בחברה המשפחתית J.
Stevens & Company שנקראה על שמו של ג'ון פיטר סטיבנס מניו יורק שצבר את הונו ממכירת המוצרים של החברה המשפחתית של סבו ממסצ'וסטס שעסקיה החלו בתקופת מלחמת 1812. בניהולו של ג'ון פיטר סטיבנס הפכה החברה לאחת מיצרניות הטקסטיל הגדולות ביותר בארצות הברית שהפעילה מפעלים בצפון ובדרום.
בגיל 30 היה רוברט ט.
במהלך נשיאותו היא הייתה "אחד מתאגידי הטקסטיל המגוונים הגדולים ביותר בעולם".
הוא עזב את החברה למשך השנתיים בהן הוא כיהן כמזכיר הצבא ושב אליה כדי להמשיך לכהן כנשיא החברה עד לפרישתו.
ב-1974 הוא היה למנהל בגמלאות.
כמו חברות אחרות רבות בארצות הברית שלאחר מלחמת העולם השנייה, עברה החברה אל הדרום, במיוחד בשל רצונו של סטיבנס "לשלם שכר נמוך יותר ולהימנע מהשפעתם של איגודי העובדים".
ב-1963 הייתה סטיבנס חברת הטקסטיל השנייה בגודלה בארצות הברית והיא העסיקה 36,000, בעיקר בדרום.
מסיבה זו היא נבחרה על ידי האיגודים המקצועיים כמטרה למערכה מאורגנת.
עובדיו של סטיבנס הרוויחו "שכר שהיה הרבה מתחת לממוצע בתעשייה, והוענקו להם הטבות מועטות".
סטיבנס התרעם על כך שחברתו סומנה על ידי האיגודים ונקט בעמדה תקיפה.
בין השנים 1963–1980 ניטשה מערכה מרה בין החברה לבין האיגודים.
ב-1923 נשא סטיבנס לאישה את רעייתו דורותי ונולדו להם ארבעה בנים.
המשפחה מחזיקה עד היום בבעלותה שטח לגידול בקר של 180 קמ"ר במונטנה.
רוברט סטיבנס נפטר ב-30 בינואר 1983 באדיסון ניו ג'רזי.
רוברט קארל "באד" מקפרלן היה קצין של חיל הנחתים ופקיד ממשל אמריקאי, ששימש בין השאר בתפקיד היועץ לביטחון לאומי בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בין השנים 1983–1985.
הוא עמד בראש יוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים") להגנתה של ארצות הברית מפני מתקפות טילים.
הוא היה מעורב, ונמצא אשם, בפרשת איראן-קונטראס, אך בסופו של דבר קיבל חנינה מהנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
רוברט מקפרלן היה בנו של חבר בית הנבחרים הדמוקרטי מטקסס ויליאם מקפרלן.
סי., כאשר המשפחה התגוררה בעיר הבירה בשל כהונת האב בקונגרס.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר התיכון, הוא התקבל ב-1955 לאקדמיה הימית של ארצות הברית, שם סיים את הכשרתו ב-1959. הוא היה השלישי מבין בני משפחתו שלמד באקדמיה הימית לאחר דודו, רוברט מקפרלן (סיים ב-1925) ואחיו ביל (סיים ב-1949).
הוא סיים בין 15 האחוזים של המצטיינים בכיתתו ובלט בפעילותו הספורטיבית במהלך לימודיו.
לאחר סיום הכשרתו באקדמיה הימית הוצב מקפרלן כקצין בדרגת לוטננט-משנה בחיל הנחתים של ארצות הברית, שם שירת כקצין תותחנים.
הוא פיקד על מחלקה, על סוללה, והיה קצין מבצעים ברגימנט ארטילרי.
הוא לימד תותחנות בקורס מתקדם לארטילריה.
בשנים 1968–1971 הוא היה עוזר מנהלי לסגן קצין המבצעים של חיל הנחתים, ובמסגרת תפקידו זה היה מכין את פגישותיו של סגן קצין המבצעים במטות המשולבים.
בתקופה זו שירת מקפרלן בחטיבת המבצעים של חיל הנחתים של אירופה/נאט"ו, המזרח התיכון ואמריקה הלטינית.
מקפרלן שירת בשני סבבי הצבה במלחמת וייטנאם.
במרץ 1965 הוא פיקד על סוללת תותחנים בנחיתה הראשונה של כוחות קרביים של ארצות הברית בווייטנאם.
במהלך סבב ההצבה הזה, הוא התקבל ללימודים במסגרת תוכנית המלגות אולמסטד.
הוא קיבל תואר שני בהצטיינות בלימודים אסטרטגיים מהמכון ללימודים בינלאומיים בז'נבה, שווייץ.
לאחר סיום לימודיו שב מקפרלן לסבב הצבה שני בווייטנאם, בשנים 1967–1968, כקצין תיאום סיוע אש רגימנטלי בדיוויזיה השלישית של חיל הנחתים, והוצב לאורך האזור המפורז של וייטנאם במהלך מתקפת טט.
הוא ארגן את כל פעולות סיוע האש, כולל הפצצות של מטוסי B-52, סיוע ארטילרי ימי מאוניית המערכה "ניו ג'רזי" (USS New Jersey) וירי ארטילרי, עבור הכוחות שהוצבו באזור.
מקפרלן עוטר בכוכב הארד ומדליית הציון לשבח של הצי, שניהם עם סימול גבורה (Valor Device).
לאחר תום סבב ההצבה השני שלו בווייטנאם, ולאחר תקופת הצבה במטה חיל הנחתים, התקבל מקפרלן ב-1971 כחבר בתוכנית "חברי הבית הלבן" (White House Fellows), והיה קצין הנחתים הראשון שנבחר לתוכנית זו.
הוא הוצב במשרד הבית הלבן לענייני חקיקה ובסיום הצבתו זו, הוא נבחר כעוזר הצבאי של הנרי קיסינג'ר במועצה לביטחון לאומי.
בתפקידו זה עסק מקפרלן בחילופי מידע מודיעיני עם סין בשנים 1973–1976, במסגרת זו הוא העביר תדרוכי מודיעין מפורטים לסין בתקופת הפיצול הסיני-סובייטי.
הוא גם התלווה לקיסינג'ר בביקורו בסין.
בנוסף, עסק מקפרלן בהיבטים אחרים של מדיניות החוץ, כולל נושא המזרח התיכון, היחסים עם ברית המועצות והפיקוח על הנשק.
מקפרלן מונה על ידי הנשיא ג'רלד פורד כעוזרו המיוחד לביטחון לאומי והיה אז קצין בדרגת לוטננט קולונל.
ב-1976 הוא עוטר במדליית השירות המצוין של הצי.
עם סיום שירותו בבית הלבן, הוצב מקפרלן ב, שם הוא היה שותף להוצאתו של ספר על ניהול משברים, ובמקביל קיבל תואר מקולג' המלחמה הלאומי.
ההצבה האחרונה בקריירה של מקפרלן בחיל הנחתים הייתה בפיקוד כוחות ארצות הברית ביפן כקצין מבצעים של רגימנט הנחתים ה-12. ב-1979 השתחרר מהשירות בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר תום שירותו בחיל הנחתים מונה מקפרלן על ידי הסנאטור ג'ון טאוור כחבר בצוות של ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט, שם הוא היה אחראי על דיוני הסנאט בנושא שיחות סאל"ט-2 בשנים 1979–1981. הוא גם עסק בכתיבת רוב מצע מדיניות החוץ של רונלד רייגן במהלך הבחירות לנשיאות של 1980.
ב-1981 מינה הנשיא רייגן את מקפרלן כיועץ למחלקת המדינה.
בתפקידו זה הוא סייע למזכיר המדינה אלכסנדר הייג.
ב-1982 מינה הנשיא רייגן את מקפרלן כסגן היועץ לביטחון לאומי האחראי על שילוב ההמלצות של מחלקת המדינה, מחלקת האוצר ומחלקת ההגנה.
ב-1983 הוא מונה כנציג המיוחד של הנשיא למזרח התיכון, האחראי על המשא ומתן בין ישראל למדינות ערב.
מקפרלן ספג ביקורת על מעורבותו בפעילות הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת האזרחים בלבנון, כולל הפצצת כוחות האופוזיציה הלבנוניים שהובילה ככל הנראה לפיגועים בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות ב-1983, בהם נהרגו 241 אמריקאים.
לאחר תפקיד זה, שב מקפרלן אל הבית הלבן ומונה כיועץ לביטחון לאומי של הנשיא רייגן.
בתפקידו זה היה אחראי על פיתוח מדיניות החוץ והביטחון של ארצות הברית.
הוא תמך ביוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים").
בפרשת איראן-קונטראס היו מעורבים מכירה חשאית של כלי נשק לאיראן ותיעול הכספים שהתקבלו ממנה לתמיכה בקונטראס בניקרגואה.
כיועץ לביטחון לאומי דחק מקפרלן בנשיא רייגן לנהל משא ומתן על עסקת הנשק עם מתווכים אירניים, אך הוא אמר שבסוף דצמבר 1985 הוא כבר האיץ בנשיא רייגן לשים קץ למשלוחים.
ב-4 בדצמבר התפטר מקפרלן מתפקידו, בציינו שהוא מעוניין לבלות יותר זמן עם משפחתו.
במקומו מונה האדמירל ג'ון פוינדקסטר.
פרשת איראן-קונטראס יצאה לאור בנובמבר 1986 ועקב כך התחוללה שערורייה פוליטית.
ב-1988 הודה מקפרלן באשמת ארבעה מקרים של התנהגות בלתי הולמת בהסתרת מידע מהקונגרס כחלק מהטיוח של פרשת איראן-קונטראס.
הוא נדון לשנתיים מאסר על תנאי ולקנס של 20,000 דולר, אך בערב חג המולד 1992 הוענקה לו חנינה מהנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
מקפרלן היה מייסד שותף ומנהל כללי של חברת McFarlane Associates Inc, חברת ייעוץ בינלאומית.
הוא גם היה המייסד השותף והמנהל של "שגשוג, עוצמה ושלום בינלאומי" (International Peace Power & Prosperity), תאגיד של חברות ששואפות לבנות כורים גרעיניים בערב הסעודית בהנהגת מפקדים צבאיים אמריקאים לשעבר ופקידי הבית הלבן לשעבר.
הוא היה חבר במועצה המייעצת של מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, היה נשיא "המכון לחקר ביטחון עולמי" (IAGS), וחבר המועצה המייעצת וחבר מייסד של Set America Free Coalition.
הוא גם היה חבר במועצה המייעצת של "שותפות למען אמריקה בטוחה", ארגון ללא כוונת רווח המקדיש את פועלו לשחזור המרכז הדו-מפלגתי של מדיניות הביטחון והחוץ הלאומית.
הוא שירת במספר מועצות מנהלים של חברות וגופים נוספים.
מקפרלן היה יועץ במערכת הבחירות של ג'ון מקיין בבחירות לנשיאות של 2008.
מאז 2009 ועד למותו עבד מקפרלן בחלק הדרומי של סודאן ודארפור במיזמי יחסים בין-שבטיים ומיזמי פיתוח.
ב-30 בספטמבר אותה שנה פרסם העיתון "וושינגטון פוסט" כתבה שרמזה שחוזה העבודה של מקפרלן, שנתמך על ידי ממשלת קטר, נחתם לבקשת פקידים רשמיים סודאניים.
מקפרלן הכחיש כל קשר בלתי ראוי עם הפקידים הסודאניים או מאמצים להימנע מגילוי נאות בנוגע לעבודתו.
במאמר דווח שכמה אנשים שהיו מעורבים במאמצי השכנת השלום בדרום סודאן נחקרו על המקור ועל היעילות של פעולותיו של מקפרלן.
מאמר זה עורר את חוקרי ה-FBI לבדוק את פעולותיו של מקפרלן בסודאן.
לאחר בדיקה ממצה שארכה שלוש שנים וכללה בדיקה של האשפה ותכתובות הדואר האלקטרוני של מקפרלן וחיפוש בביתו, הגיעו החוקרים למסקנה שבדיקתם לא הניבה שום מידע על חשדות למעשים פליליים.
ב-12 במאי 2022 נפטר מקפרלן בביתו שבלנסינג בירת מישיגן לאחר התדרדרות במצב הבריאותי של ריאותיו.
בערוב ימיו התגורר וחי בוושינגטון הבירה, אך לפני פטירתו ביקר את משפחתו במישיגן.
רוֹבֵּרְט נֵייפִּייר, הברון נייפייר הראשון ממִגְדָלָא היה מפקד בצבא הודו הבריטית אשר השתתף במלחמה האנגלו-סיקית הראשונה, השנייה, המצור על לאקנאו במסגרת המרד ההודי הגדול, הקרב על מצדת טאקו והכניסה לבייג'ינג במסגרת מלחמת האופיום השנייה והמשלחת הצבאית לאתיופיה נגד תאודרוס השני, קיסר אתיופיה.
נייפייר היה בנו של מייג'ור צ'ארלס פרדריק נייפייר, כקצין ארטילריה בריטי הוצב נייפייר בציילון (כיום סרי לנקה), הוא למד במכללה הצבאית של חברת הודו המזרחית באדיסקומב, הצטרף ליחידות מהנדסים בצבא בנגל בשנת 1826, הוצב בכלכותה (כיום קולקטה) ב-1828 והחל לעבוד בעבודות השקיה בתעלת מזרח ג'ומנה בשנת 1831.
עם פרוץ המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה (1845) הוא הצטרף לצבא הסוטליי כקצין מפקד של מהנדסים והיה בקרבות מודקי, סוברון ופירוז שאה, שם נפצע.
בשנת 1846 הוא לקח את מבצר הגבעה של קנגרה.
לאחר כניעת ממשלת סיקים הוא הפך למהנדס יועץ לתושבים בלאהור.
במלחמת הסיקים השנייה (1848–1849) נייפייר הכין את המצור על מולטאן ואז פיקד על מהנדסי האגף הימני של צבא פנג'אב בקרב על גוג'ראט ובמרדף אחר הגנרל הסיקי אטוק, וסיים את המערכה.
כמהנדס אזרחי למועצת המנהל של פנג'אב (1849–1851), נייפייר ביצע עבודות ציבוריות של בניית כבישים, תעלות, גשרים, מבנים והגנות גבול.
הוא הוחזר לשירות צבאי עבור משלחת הזארה (1852) ובשביל המערכה נגד שבט בורי בפשאוור (1853).
נייפייר יצא לחופשה באנגליה בשנת 1856, חזר להודו כסגן קולונל, ובמהלך המרד ההודי הגדול בשנים 1857–1858 היה מהנדס ראשי לכוח הסיוע במצור על לאקנאו בפיקודו של לוטננט גנרל ג'יימס אוטרם.
הוא כיוון הגנה אקטיבית נגד המורדים ונפצע במהלך הפשיטה השנייה, בראשות סר קולין קמפבל (לימים הברון קלייד), אך השתתף בהתקפה הסופית על העיר.
על פועלו וביצועו ניתן לו עיטור מסדר הבירית.
בשנת 1860, במהלך מלחמת האופיום השנייה, הצטרפה חטיבת הכוחות של נייפייר למשלחת לסין בפיקודו של סר הופ גרנט.
כוחות אלה והתקדמו לבייג'ינג, מה שהוביל לכניעה הסינית.
בשנת 1861 חזר להודו, הועלה לדרגת אלוף ושימש כחבר צבאי במועצת המושל הכללי (פברואר 1861 - מרץ 1865).
הוא שימש תקופה קצרה כמשנה למלך ומושל כללי מ-21 בנובמבר ל-2 בדצמבר 1863.
בשנת 1865 קיבל פיקוד על הצבא בבומביי (כיום מומבאי) ובשנת 1867 הועלה לדרגת סגן אלוף וקיבל פיקוד על המשלחת לאתיופיה.
ניצח את הקיסר תאודרוס השני באפריל 1868. הוא זכה בתארים, תודת הפרלמנט וקצבה שנתית של 2,000 לירות שטרלינג.
לאחר שירותו כמושל גיברלטר (1876–1882) הוא מונה לדרגת פילדמרשל בשנת 1883 ושימש כשוטר מצודת לונדון משנת 1887 ועד מותו.
רוברט מרסר הוא איש עסקים ומדען מחשבים אמריקאי.
פעיל ותורם של המפלגה הרפובליקנית של ארצות הברית.
רוברט מרסר נולד בסן חוזה וגדל בניו מקסיקו.
בשנת 1964 הוא התחיל להתעניין במחשבים ולמד תכנות.
בהמשך הוא למד תואר בפיזיקה באוניברסיטת ניו מקסיקו ובמקביל עבד בתחום התכנות עבור חיל האוויר של ארצות הברית.
בשנת 1972 הוא סיים לימודי תואר שלישי במדעי המחשב באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
באותה שנה רוברט מרסר התחיל לעבוד בחברת IBM במרכז הפיתוח ביורקטאון.
תחום עבודה שלו היה תרגום בעזרת מחשב.
על תרומתו בתחום, בשנת 2014 הוא קיל פרס "להישג חיים" מארגון תרגום בעזרת מחשב האמריקאי.
בשנת 1993 רוברט מרסר הצטרף לקרן גידור רנסאנס טכנולוגיות.
הוא התקדם בתפקידי הניהול בקרן ובשנת 2009 מונה למנהל כללי משותף עם פיטר בראון.
רוברט מרסר עזב את התפקיד בשנת 2017.
בשנת 2017 "וושינגטון פוסט" כלל את רוברט מרסר ברשימת עשר מיליארדרים המשפיעים בפוליטיקה.
החל משנת 2006 הוא תרם כ-35 מיליון דולר למפלגה הרפובליקנית.
בשנת 2010 הוא הקים קרן מרסר שתומך במוסדות שמרניים.
רוברט מרסר היה פעיל מאוד במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016. הוא היה התומך הראשי של טד קרוז ולאחר שדונלד טראמפ זכה במועמדות העביר את תמיכתו אליו.
רוברט מרסר היה תומך של מהלך פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי והעביר מידע וניתוח נתונים לראשי UKIP.
רוברט לינץ' סאנצ'ס (בספרדית: Robert Lynch Sánchez; נולד ב-18 בנובמבר 1997 בקרטחנה שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער בצ'לסי מהפרמייר ליג ובנבחרת ספרד.
סאנצ'ס גדל במחלקות הנוער של לבאנטה מהלה ליגה וברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג.
בתחילת הקריירה הבוגרת שלו הושאל למועדונים פורסט גרין רוברס ורוצ'דייל מהליגות הנמוכות באנגליה.
ב-1 בנובמבר 2020 ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו במדי ברייטון אנד הוב אלביון, בהפסד 1–2 לטוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור השביעי בפרמייר ליג לעונת 2020/2021. בעונתו הראשונה בקבוצה ערך סאנצ'ס 27 הופעות ליגה.
ב-5 באוגוסט 2023 חתם סאנצ'ס בצ'לסי לשבע שנים.
סאנצ'ס זומן לסגל נבחרת ספרד לקראת טורניר יורו 2020.
ב-5 בספטמבר 2021 ערך סאנצ'ס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, כשנכנס כמחליף במחצית הניצחון 0–4 על נבחרת גאורגיה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
השוער המצטיין בגביע העולם למועדונים: 2025
רוברט סטיוארט היה שחקן דמקה שהיה אלוף העולם בשנים 1922–1933.
רוברט סטיוארט נולד בכפר בסקוטלנד.
אביו היה שחקן דמקה נלהב ולימד את בנו בגיל צעיר.
בשנת 1886 הוא הצטרף למועדון דמקה מקומי ועד מהרה הפך לשחקן מצטיין.
בשנת 1894 רוברט סטיוארט ניצח באליפות סקוטלנד ושיחזר הישג זה בשנת 1895, 1900 1901 ו-1902. בתחרויות אלו הוא ניצח 129 פעמים והפסיד רק 35 פעמים.
החל משנת 1901 במשך 21 שנים הוא לא הפסיד אף משחק בתחרות רשמית.
ההפסד הראשון שלו היה נגד ניוול בנקס בשנת 1922 כאשר הוא זכה בתואר אלוף העולם.
לאחר דו-קרב זה בה הוא זכה בתואר אלוף העולם הוא הפסיק להשתתף בתחרויות (כמו רוברט פישר בשנות ה-70 של המאה ה-20).
אמריקאים ניסו מספר פעמים לארגן דו-קרב על אליפות, אך סטיוארט סירב לנסוע לארצות הברית.
הוא הסכים לשחק בשנת 1937, אך בגלל מצבו הבריאותי הדו-קרב לא התרחש.
רוברט סוויין גיפורד היה צייר נוף אמריקאי.
גיפורד נולד באי נונאמסט, בארכיפלג איי אליזבת במסצ'וסטס.
כשהיה בן שנתיים עבר עם משפחתו לאזור ניו בדפורד, ושם למד בבתי ספר ציבוריים.
כשגיפורד היה נער, הצייר ההולנדי אלברטוס ואן בסט הגיע לניו בדפורד, והשניים שיתפו פעולה בציורי ספינות.
גיפורד פתח סטודיו בבוסטון בשנת 1864. שנתיים לאחר מכן עבר לעיר ניו יורק.
בשנת 1867 הוא מונה כחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב ובשנת 1878 הוא הפך לחבר מלא.
הוא טייל וצייר באורגון ובקליפורניה, ולאחר מכן נסע לאירופה, שם ביקר בבריטניה, צרפת, איטליה וספרד.
לפני שחזר לארצות הברית נסע למרוקו ולמצרים.
אליו הצטרפו אמנים אחרים כמו לואי קומפורט טיפאני, וציירו כמה נושאים באותם אזורים.
חלק ניכר מעבודותיו מתמקד בנופיה של ניו אינגלנד.
הוא, יחד עם בני דורו הוויקטוריאניים מאסכולת ההרים הלבנים ואסכולת נהר הדסון, סייעו להנציח את הצוקים המרשימים של גרנד מנאן במפרץ פונדי.
ציורו מהאי, פטס קוב, ממחיש את יצירתו הימית הטובה.
בשנת 1867 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית והיה חבר מלא בשנת 1878.
בשנת 1876 הוא זכה במדליית התערוכה בתערוכת המאה בפילדלפיה ובתערוכה הבינלאומית בפריז בשנת 1889.
גיפורד נפטר בביתו בעיר ניו יורק בשנת 1905. בשנת 1899 הוא היה אמן במשלחת המפורסמת של הרימן באלסקה.
חלק מיצירותיו תלויות בגלריות הבולטות ביותר בארצות הברית, כולל המוזיאונים לאמנויות יפות בסן פרנסיסקו, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק, ומוזיאון סמית'סוניאן האמריקאי לאמנות, בוושינגטון הבירה.
רוברט ברטונוביץ' מרקריאן הוא דיפלומט רוסי, אשר כיהן כשגריר רוסיה בקרואטיה (23 ביולי 2009 – 30 ביוני 2015) וכשגריר רוסיה בסוריה (13 באוגוסט 1999 – 10 בנובמבר 2006).
בוגר המכון ללימודי אסיה ואפריקה של אוניברסיטת מוסקבה.
הוא היה חבר בוועדה הסובייטית להגנת השלום.
כמו כן, הוא היה חוקר במכון ללימודי המזרח של האקדמיה למדעים של ברית המועצות, עמית מחקר במכון לכלכלה עולמית ויחסים בין-לאומיים, ועוזרו של המדינאי יבגני פרימקוב במועצה הנשיאותית של ברית המועצות ובקהילת המודיעין הרוסית.
הוא גם היה מזכיר בכיר של שר החוץ של רוסיה.
ולו הייתה דרגת אלוף, והוא דובר רוסית, ערבית ואנגלית.
לוטננט גנרל רוברט הרולד "פוט" נימו היה חייל בצבא אוסטרליה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
בנוסף הוא היווה כמשקיף מאו"ם בקשמיר.
רוברט נולד ב, בצפון קווינסלנד.
רוברט היה החמישי מבין תשעת ילדיהם של ג'יימס ראסל נימו, רועה צאן מסקוטלנד, ואשתו ילידת ויקטוריה מרי אן אלינור לת'ברידג'.
בפברואר 1915 הצטרף נימו לרגימנט הפרשים הקלים ה-5, וב-20 במאי נחת בגליפולי כמפקד כוח.
הוא מונה לשלישו של הרגימנט, ופונה לבריטניה עם קדחת אנטרית בסוף אוגוסט.
ב-25 ביוני 1921, נשא רוברט לאישה את ג'ואן מרגרט "פגי" קנינגהם.
נולדו להם בן אחד ובת.
הצבא העביר את נימו לבריזבן.
ב-10 בפברואר 1942, הוא נשא לאישה את מרי דונדאס פייג' בת ה-26 מקווינסלנד.
בנו ג'יימס, מנישואיו הראשונים, נהרג בעת שירותו בחיל האוויר המלכותי האוסטרלי בשנת 1944.
הוא ייצג את אוסטרליה בהוקי בשנים 1927, 1930 ו-1932, ושיחק הוקי, רוגבי, קריקט, טניס ופולו עבור ויקטוריה.
כלוטננט קולונל במטה דיוויזיית הפרשים ה-1 בסידני, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוחזק נימו, כמו רוב קציני הפרשים הבכירים האחרים, באוסטרליה כדי לסייע בפיתוח יכולת שריון מודרנית.
בתום המלחמה קיבל נימו את הפיקוד על חטיבת הרגלים ה-34 במורוטאי, המערך הראשון של הצבא הסדיר האוסטרלי, שהמתין לקחת חלק בכיבוש יפן.
בינואר 1946 הרשים רבים, כולל החיילים עצמם, בטיפולו ב"", כאשר הכוחות התקרבו למרד בשל עיכובים וביקורת ציבורית.
חודש לאחר מכן הוביל את הבריגדה ליפן.
שלושה חודשים לאחר מכן חזר לאוסטרליה והועלה לדרגת מייג'ור גנרל כמפקד פיקוד הצפון בבריזבן.
הוא מונה לתפקיד ב-1950, ופרש מהצבא בנובמבר.
בסוף אותה שנה, בעקבות מותו של מפקד המגשרים אשר נהרג בהתרסקות מטוס, בעיקר בגלל המתווך מטעם האו"ם סר בהסדר בקשמיר, חיפש האו"ם אוסטרלי שישמש כמשקיף הצבאי הראשי של קבוצת המשקיפים הצבאיים של האו"ם בהודו ובפקיסטן.
עם ניסיונו הרחב ואישיותו הרגועה והנחושה, נבחר נימו.
הוא הגיע לקשמיר בנובמבר 1950, וכעבור שלושה חודשים הצטרפה אליו אשתו.
תפקידה של קבוצת המשקיפים היה לפקח על קו הפסקת האש בין הכוחות ההודים והפקיסטניים, רובו בהרים סלעיים.
נימו רכש מוניטין כמנהל חרוץ ויעיל.
הוא היה משקיף צבאי אידיאלי, "מופת של תקיפות, טאקט ושתיקה", כפי שכתב אחד הצופים.
הוא ביקר בקביעות מפקדים מקומיים לאורך הקו.
רוברט סטיבנסון מילר , (15 במרץ 1907 – 31 במאי 1966), היה קצין-ים בריטי, רב חובל בצי המסחרי וקומנדר במילואי הצי המלכותי .
בנובמבר 1938 נבחר לראש מחלקת השיט והמדריך הימי הראשי של בית הספר הימי בחיפה שהוקם חודשים אחדים קודם לכן, והוא נמנה עם מניחי יסודותיו.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה גויס לצי המלכותי, פיקד על כמה אוניות מלחמה בזירות האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי, וקיבל במהלך שירותו ציון לשבח, צלב השירות המצוין ועיטור מילואי הצי (RD) .
בסיום המלחמה השתחרר מילר בדרגת קומנדר.
באוגוסט 1946 שב לתפקידו בבית הספר הימי בחיפה.
בנובמבר 1947 עזב את בית הספר והצטרף לחברת הספנות צים, בה שירת כרב חובל בכיר וכמפקח ימי, ותרם מניסיונו הרב ומידיעותיו לפיתוח צי הסוחר הישראלי וחיל הים בראשית דרכם.