tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה היה מהלך להרתיע את מוכרי הספרים ולהחזיר לעצמו את השליטה בכתביו, במטרה להכין מהדורה סופית של יצירתו שלא תודפס עוד בחייו.
הוא נודע באורח חיים לא מסודר: הוא היה מעשן כבד, מבקר תכוף בבתי בושת ובטברנות, והתגורר יחד עם אישה הידועה רק בשם לדסמה (Ledesma).
גונגורה לעג לו כשיכור בשיר סאטירי כדון פרנסיסקו דה קוויבו (Don Francisco de Quebebo, משחק מילים על שמו של קוודו שאת שמו ניתן לתרגם בערך כדון פרנסיסקו שיכורכלוט).
כל זה לא עצר את הקריירה שלו בחצר המלוכה, אולי משום שלמלך היה מוניטין לא פחות סוער.
למעשה, בשנת 1632 הוא יהפוך למזכירו של המלך, ובכך יגיע לפסגת הקריירה הפוליטית שלו.
ידידו , הכריח את קוודו להתחתן בניגוד לרצונו עם דוניה אספרנסה דה אראגון (Doña Esperanza de Aragón), אלמנה עם ילדים.
הנישואים, שנעשו ב-1634, נמשכו בקושי שלושה חודשים.
קוודו מילא את השנים הללו בפעילות יצירתית קדחתנית.
(בית המשפט של הנקמה החוקית, שהוקם נגד כתביו של פרנסיסקו דה קוודו, מורה לטעויות, דוקטור בחוסר בושה, בעל רישיון לקשקושים, רווק בעפר, פרופסור באוניברסיטה לסטיות ופרוטו-שטן בקרב בני אדם.)
השלטונות, בקושי נתנו לקוודו זמן להתלבש, לקחו את המשורר ל בלאון.
קוודו, שהיה שברירי וחולה מאוד כשהשתחר מהכלא ב-1643, התפטר מחצר המלוכה באופן סופי כדי לפרוש לטורה דה חואן אבאד.
הוא מת במנזר הדומיניקני של , ב-8 בספטמבר 1645. סיפור אחד מספר כי קברו נבזז ימים לאחר מכן על ידי ג'נטלמן שרצה לקבל את דורבנות הזהב שאיתם נקבר קוודו.
קוודו היה חסיד של הסגנון המכונה , שם שנגזר מ-concepto (קונספטו), שהוגדר כ"הבזק מבריק של שנינות המתבטאת בסגנון פתטי או אפיגרמטי".
קונספטיסמו יכול לכלול עומק פילוסופי אלגנטי, כמו גם סאטירה נושכת והומור, כמו במקרה של יצירותיהם של קוודו ובלטסר גרסיאן.
הטרצינה הראשונה מהסונטה של קוודו ¡Ah de la vida!
נחשבת כמדגימה קונספטיסמו בשירה בשיאו:
קוודו יצר כמות עצומה של שירה.
שיריו, שלא פורסמו בצורת ספר במהלך חייו, "מראה את החזון הקריקטורי של מחברו על אנשים, חזון המעוות לפעמים על ידי אופי חריף, אכזרי, ביקורתי אלים".
גישה זו תואמת ל"המאה השבע-עשרה השחורה" שבה חי.
עם זאת, למרות עבודתו הסאטירית, קוודו היה בעיקר משורר רציני שהעריך שירי אהבה.
שירתו מעידה לא רק על כישוריו הספרותיים אלא גם על בקיאותו (קוודו למד יוונית, לטינית, עברית, ערבית, צרפתית ואיטלקית).
יצירותיו הפואטיות נעות בין נושאים סאטיריים ומיתולוגיים לשירי אהבה ויצירות פילוסופיות.
קוודו תקף ללא הרף תאוות בצע ואנשים רודפי בצע.
הוא גם תקף רוקחים, שהיו להם מוניטין של זיוף והכנת תרופות בצורה גרועה.
שירי האהבה שלו כוללת יצירות כמו Afectos varios de su corazón, fluctuando en las ondas de los cabellos de Lisi (חיבות שונות של ליבו, מתנודדות בגלי שיערה של ליסי).
כפי שכתב חוקר אחד, "אף על פי שנשים מעולם לא זכו להערכה רבה על ידי קוודו, אשר מתויג כשונא נשים, אי אפשר לדמיין שהיה מישהו אחר שיכול להעריץ אותן יותר." ארבע השורות הראשונות בשיר הן:
יצירתו השתמשה גם בנושאים מיתולוגיים, האופייניים לתקופה, אם כי היא משתמשת גם באלמנטים סאטיריים, למשל בשיר: "לאפולו הרודף אחר דפנה":
שירתו של קוודו כוללת גם קטעים כמו הקדשה מדומיינת לקולומבוס על ידי חלק מהספינה שבה גילה הנווט את העולם החדש:
הרומן היה פופולרי באנגלית; הוא תורגם לראשונה על ידי ג'ון דייוויס בשנת 1657 תחת הכותרת "החיים וההרפתקאות של בוסקון הספרדי השנון".
קוודו כתב כ-15 ספרים בנושאים תאולוגיים וסגפניים.
יצירותיו בנושא ביקורת ספרות כוללות את La culta latiniparla (השיגעון לדבר לטינית) ו-Aguja de navegar cultos (מצפן לניווט בין שוניות ).
שתי היצירות נכתבו במטרה לתקוף את סגנון ה של גונגורה.
הסאטירה של קוודו כוללת את Sueños y discursos, הידועה גם בשם Los Suenos (1627; חלומות ושיחות).
קוודו השתמש בהרבה משחקי מילים ביצירה זו, המורכבת מחמישה "חזונות חלום".
הראשון הוא "חלום יום הדין", שבו מוצא עצמו קוודו כעד ליום הדין, ונסגר בהצצה לגיהנום עצמו.
החלום השני הוא "השוטר המזיק" שבו השוטר אחוז דיבוק, מה שגורם לכך שהדיבוק מתחנן לגרש אותו, מכיוון שהשוטר יותר מרושע מבין השניים.
החלום השלישי הוא חזון הגיהנום הארוך.
חזון החלום הרביעי נקרא "העולם מבפנים" החלום האחרון הוא חלום המוות שבו קוודו מציע דוגמאות לדרכים הלא ישרות של האדם.
בחלומות, קווידו המיזנתרופי במידת מה הפגין את האנטיפתיה שלו לקבוצות רבות, כולל אך לא רק חייטים, פונדקאים, אלכימאים, אסטרולוגים, נשים, אנשים מג'נובה, פרוטסטנטים, שוטרים, רואי חשבון, יהודים, רופאים, רופאי שיניים, רוקחים וצבועים.
הוא גם כתב, בנימה סאטירית את "La hora de todos y la Fortuna con seso" (הזמן וההון של כולם עם שכל; 1699), כולל הרבה רמיזות פוליטיות, חברתיות ודתיות.
"האי של המונופנטוס" (La Isla de los Monopantos), סיפור אנטישמי ארסי בספר המתאר מזימה יהודית סודית להרוס את הנצרות בסיועו של המונופנטו הראשי פראגס צ'ינקולוס (תיאור סאטירי של הרוזן-דוכס אוליברס), שמשערים שהייתה לו השפעה מרכזית על הרומן "ביאריץ" של , אחד המקורות הלא מוכרים של הפרוטוקולים של זקני ציון.
קוודו, אנטישמי חריף ומתנגד ל, תיאר את דמותם של "הנוצרים החדשים"(אנוסים) הפורטוגלים לפיליפה הרביעי ביצירתו Execración contra los judíos ("גירוש כנגד היהודים", שילוב של תפיסת עולם תאולוגית-ימי-ביניימית אנטי-יהודית ואנטישמיות גזענית) בתיאור הבא: "עכברים הם, אדוני, אויבי האור, חברי החושך, טמאים, מסריחים, תת-קרקעיים".
יצירותיו הפוליטיות כוללות את La política de Dios, y gobierno de Cristo (1617–1626; "הפוליטיקה של אלוהים ושלטון ישו") ו-La vida de Marco Bruto (1632–1644; "חייו של מרקוס ברוטוס").
לדברי הסופרים חוויאר מרטינס-פינה (Javier Martínez-Pinna) ודייגו פנייה (Diego Peña), "בכתביו הוא תמיד הפגין אובססיה להגנת המדינה, בהיותו משוכנע בנחיצותה ובהגמוניה הבלתי נמנעת של ספרד בעולם, דבר שבהידרדרות הספרדית המתגברת גרם לו הרבה נזק.
זה גם השתלב במסורת של laus Hispaniae , שהוקמה על ידי סן איסידורו ושימשה את קוודו עצמו כדי לנסות לשחזר את הערכים שלדעתו הפכו את האומה לחזקה.
בסדרת יצירותיו הוא הגן על ספרד.
הוא שיבח את גדולתם של בני ארצו היוקרתיים ביותר, והדגיש את העליונות הספרדית בתחום הכתיבה, הנראית אצל מחברים כמו , או , אך גם באמנות המלחמה, מה שאפשר את ניצחון הנשק הקסטיליאני בעימותים שלהם נגד הערבים ומעצמות אירופיות אחרות במהלך המאה השש עשרה."
פרנסיסקו גבריאל אורטגה (בספרדית: Francisco Gabriel Ortega; נולד ב-19 במרץ 1999 בסנטה פה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן השמאלי באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
אורטגה גדל במחלקת הנוער של ולס סארספילד.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הארגנטינאית.
הוא ערך 119 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-27 באוגוסט 2023 חתם אורטגה על חוזה לחמש שנים באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
אורטגה נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של ארגנטינה לטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
פרנסיסקה סוסאנו (בפיליפינית: Francisca Susano; 11 בספטמבר 1897 – 22 בנובמבר 2021) הייתה פיליפינית שזוהתה על ידי ספר השיאים של גינס כאדם המבוגר ביותר בעולם עד למותה בגיל 124. היא נולדה בעיירה סן חוסה, בפרובינציית נג'או, בפיליפינים, ושימשה כסמל לחיים ארוכים ואורך חיים בריא במדינתה.
סוסאנו נולדה ב-11 בספטמבר 1897, בתקופה שבה הפיליפינים היו תחת שלטון ספרדי, וצמחה בעידן שבו המדינה הייתה שותפה במלחמות רבות.
היא גדלה בעיירה כפרית, שם עבדה בחקלאות.
סוסאנו נישאה וולדה שמונה ילדים, מהם שלושה שרדו אותה.
תואר "האדם המבוגר ביותר בעולם"
היא זוהתה כאדם המבוגר ביותר בעולם כאשר הייתה בת 124. פרנסיסקה סוסאנו זכתה להכרה ברחבי העולם בשל גילה המרשים.
במהלך השנים, היא קיבלה תשומת לב רבה מהתקשורת הפיליפינית והעולמית.
נמסר שהיא נהנתה מחיים בריאים יחסית עד מותה, כולל אורח חיים טבעי שנשען על עבודה קשה, מזון בריא ושמירה על קשרים עם המשפחה והקהילה.
סוסאנו נפטרה ב-22 בנובמבר 2021 בגיל 124, זמן קצר לאחר שהתגלתה על ידי ספר השיאים של גינס כאדם המבוגר ביותר בעולם.
מותה הגיע לאחר פרסום רב על הישגיה המרשימים, וכתוצאה מכך, התקיימו מגוון תצוגות ציבוריות במדינה לזכרה.
הפרסום הדל של פרנסיסקה סוסאנו
פרנסיסקה סוסאנו, שנולדה בשנת 1897 ונפטרה בנובמבר 2021 בגיל 124, הייתה אחת מהאנשים המבוגרים ביותר בעולם במהלך חייה.
למרות גיל ההישג המרשים שלה, היא לא זכתה לפרסום רחב כמו אנשים אחרים שחיים חיים ארוכים במיוחד.
למעשה, כאשר היא הוכרזה על ידי ספרי שיאי עולם כאדם המבוגר ביותר בעולם, שמו של סוסאנו לא היה מוכר באופן נרחב בתקשורת העולמית.
אחת הסיבות לכך עשויה להיות העובדה שהיא חיה באזורים מבודדים בפיליפינים, ולא הייתה דמות ציבורית או משפיעה במובנים הרגילים של פרסום.
גם כאשר הוצגה בהקשרים של אנשים חיים בגיל 100 ומעלה, לא הייתה נוכחות מדיה גדולה.
התקשורת העולמית, במיוחד בשנים האחרונות, הייתה ממוקדת יותר בסיפורים של אנשים צעירים יותר או במקרים של "סנסציות" מהירות.
במקרים רבים, כמו פרנסיסקה סוסאנו, האור לא הופנה לעיתים קרובות על ידי כלי התקשורת שמעדיפים להתרכז בסיפורים חדשים או יותר מוכרים.
החיים של פרנסיסקה סוסאנו אינם תופסים מספיק מקום במודעות הציבורית, למרות ההשפעה שהיא יכולה היה להשפיע על ההבנה שלנו על הזקנה והאריכות ימים.
סוסאנו לא שימשה בפומבי כידוענית, אך נודעה כמשפיעה גדולה בקהילתה המקומית.
עם הזמן, היא הפכה לדמות אייקונית, ונשארה משפיעה על אנשים צעירים רבים עד למותה.
אחד המאפיינים הבולטים בחייה היה סגנון חיים פשוט אך קשור לכפר, שבו לא נזקקה לטכנולוגיות חדישות או חידושי זמן.
ב-2021, אחרי שהוכיחה את גילה המוצלח, זכתה סוסאנו להכרה עולמית כאדם המבוגר ביותר בעולם.
רבות מההודעות על מותה התייחסו לתקופה בה הייתה חיונית ובעלת השפעה מרשימה.
פְרַנְסִיס תּוֹמְפְּסוֹן היה סופר ומשורר אנגלי ומיסטיקן קתולי.
לבקשת אביו, שהיה רופא, הוא החל ללמוד בבית ספר לרפואה בגיל 18, אך בגיל 26 עזב את הבית כדי לממש את כישרונו בכתיבה ושירה.
הוא שהה שלוש שנים ברחובות לונדון, התפרנס מעבודות כפיים פשוטות, והתמכר לאופיום, אותו נטל כדי להקל על בעיה עצבית.
ב-1888 קראו ו את שירתו ולקחו את המשורר חסר הבית והמכור לאופיום לביתם למשך תקופה, ולאחר מכן פרסמו את כרך שיריו הראשון, "Poems" (שירים), בשנת 1893. ב-1897 הוא החל לכתוב פרוזה, שואב השראה מחיי הכפר, מוויילס ומ.
בריאותו, שתמיד הייתה שברירית, המשיכה להידרדר, והוא נפטר משחפת בשנת 1907. עד אז הוא כבר הספיק לפרסם שלושה ספרי שירה, יחד עם יצירות ומאמרים נוספים.
פרנסיס תומפסון נולד ברחוב וינקלי שבפרסטון, לנקשייר, והוטבל ארבעה ימים לאחר מכן ב.
אביו, צ'ארלס, היה רופא שהמיר את דתו לקתולית בעקבות אחיו, , שהיה ידידו של .
אדוארד הילי, יחד עם ג'ון קוסטל תומפסון, דודיו של פרנסיס, היו שניהם סופרים.
לפרנסיס היה אח שמת בילדותו ושלוש אחיות צעירות.
בגיל אחת עשרה נשלח תומפסון ל, סמינר קתולי ליד דרהאם.
הוא היה ילד שברירי, עדין וביישן במיוחד, ותואר על ידי חבריו ללימודים ב-1870 כ"מנותק" או מופנם, אך שמח למדי.
ניתן היה לזהות אותו מרחוק במסדרון על פי הרגלו להשתרך בביישנות לאורך הקיר, כשצווארון מעילו מורם.
את רוב זמנו הפנוי בילה בספרייה של הקולג', שם חיבב ספרי היסטוריה ושירה.
צוין כי למרות ההפרעות בספרייה, כמו מלחמות רוגטקות ובלגן כללי, הייתה לו היכולת להתנתק ולהישאר שקוע בקריאה.
ככל שהתקדם בלימודיו בקולג', הוא הפך למיומן יותר בכתיבה, וחבריו זכרו כי מתוך עשרים בחינות של מאמרים הוא זכה במקום הראשון בשישה עשר מקרים.
פעם אחת הוא נענש במכות על שהיה הילד האחרון שהיה מוכן לשיעור ספורט.
לא היה לו עניין במתמטיקה, ובבחינה הסופית שלו הוא הגיע למקום האחרון.
הספורט היחיד בו פיתח עניין היה כדוריד, ונאמר שהוא הגיע בו לרמה מעל הממוצע.
הוא הפך למומחה לקריקט, אף שרק לעיתים רחוקות השתתף בו בפועל.
במסגרת ההכנות לחגיגות המאה של אושו קולג', שהיו אמורות להתקיים בשנת 1908, פנו אל תומפסון, שכבר היה משורר מפורסם באותה עת, כדי שיכתוב "אודת יובל" לציון המאורע.
המשורר שמח שהמשימה הוצעה לו, ונאמר כי הוא ציפה בכיליון עיניים לראות שוב את "בית הקולג'" שלו.
אולם, מותו בשנת 1907 גרם לכך שהמשימה מעולם לא בוצעה.
תומפסון למד רפואה במשך קרוב לשמונה שנים באואנס קולג', כיום אוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר.
אף שהצטיין בכתיבת מאמרים, הוא לא גילה עניין בלימודי הרפואה שלו; הייתה לו תשוקה לשירה ולצפייה במשחקי קריקט.
הוא מעולם לא עבד כרופא, וניסה להתגייס לצבא, אך נדחה בשל קומתו הנמוכה.
ב-1885 הוא ברח, חסר פרוטה, ללונדון, שם ניסה להתפרנס כסופר, ובינתיים עבד בעבודות מזדמנות – אצל סנדלר (ג'ון מקמאסטר מרחוב פאנטון) ואצל מוכרי ספרים, ומכר גפרורים.
במהלך תקופה זו הוא התמכר לאופיום, אותו נטל לראשונה כתרופה למחלה לאחר שחווה התמוטטות עצבים עוד בהיותו במנצ'סטר.
הוא חי ברחובות צ'רינג קרוס וישן ליד נהר התמזה, יחד עם חסרי בית ומתמכרים אחרים.
הוא לא התקבל לאוניברסיטת אוקספורד, לא משום שלא היה כשיר, אלא בגלל התמכרותו.
בשפל הייאוש שלו, תומפסון שקל התאבדות, אך ניצל מלהשלים את המעשה באמצעות חזיון שלדעתו היה של המשורר הצעיר תומאס צ'טרטון, שהתאבד למעלה ממאה שנים קודם לכן.
זונה, שאת זהותה תומפסון מעולם לא חשף, התיידדה עמו ונתנה לו מקום לינה.
תומפסון תיאר אותה מאוחר יותר בשיריו כמי שגאלה אותו.
ב-1888, לאחר שלוש שנים ברחובות, הוא "התגלה" לאחר ששלח את שירתו למגזין "Merrie England".
הוא אותר על ידי עורכי המגזין, ו, שהכירו בערך עבודתו.
הם לקחו אותו לביתם, ובשל דאגתם מהתמכרותו לאופיום שהייתה בשיאה לאחר שנותיו ברחוב, שלחו אותו ל ב למשך שנתיים.
הוא המשיך ליטול אופיום, אך במינונים קטנים ובמרווחים לא סדירים, כדי להקל על כאבי עצבים.
פרנסיס תומפסון כתב את רוב שירתו בתקופה זו, מ-1888 עד 1897, ולאחריה פנה לכתיבת פרוזה.
הוא יצר יחסים טובים עם משפחת מיינל, שההורים והילדים בה שימשו לו השראה לכמה משיריו.
הם ארגנו את פרסום ספרו הראשון, "Poems" (שירים), בשנת 1893. הספר משך את תשומת הלב של מבקרים אוהדים ב-"St James's Gazette" ובעיתונים אחרים, ו כתב עליו שבח מתלהב ב-"Fortnightly Review" בינואר 1894.
שירו של פרנסיס, "The Hound of Heaven" (כלב השמים), כונה על ידי הבישוף של לונדון "אחד השירים המרשימים ביותר שנכתבו אי פעם", ועל ידי מבקרים "השיר הלירי הנפלא ביותר בשפה", בעוד שהטיימס של לונדון הצהיר כי אנשים עדיין ילמדו אותו גם בעוד 200 שנה.
שירתו המשיכה לעורר שבחים רבים מצד מבקרים עד לכרך האחרון שלו ב-1897. מבחר שיריו שפורסם ב-1908 מכיל כ-50 יצירות בסך הכל.
בין יצירות הפרוזה הבולטות שלו נכללים מאמר על שלי, "The Life of St.
Ignatius" (חיי איגנטיוס הקדוש), ו-"Health and Holiness" (בריאות וקדושה).
תומפסון עבר דירה לעיתים קרובות, ולאחר מכן התגורר ליד הכפר בפלינטשייר שבוויילס וכן בסטורינגטון.
חיי עוני, בריאות לקויה וההתמכרות לאופיום גבו ממנו את מחירם, חרף הצלחתו בשנותיו האחרונות.
תומפסון נפטר משחפת בגיל 47, ב, ונקבר ב ב.
על מצבתו חרוט המשפט האחרון מתוך שיר שכתב עבור בן סנדקאות, בן למשפחת מיינל: "חפש אותי במשתלות השמיים".
פאוורס, בעלת טור ספרותי ב"בוסטון גלוב", כינתה בשנת 2002 את "The Hound of Heaven" (כלב השמים) "אולי השיר האהוב ביותר ונלמד בכל מקום בקרב קתולים אמריקאים במשך למעלה מחצי מאה", והוסיפה כי שאר שיריו של תומפסון איבדו את הפופולריות שלהם בעיצומו של האנטי-מודרניזם בכנסייה הקתולית במהלך רוב המאה העשרים.
עם זאת, היא מסכימה כי המאה ה-21 דומה יותר לרוחו: "ההכשרה הרפואית שלו וחייו ברחובות העניקו לו השקפת עולם חזקה ומצפון חברתי, והרעיון המרכזי שלו שאלוהים נמצא בכל הדברים ובכל חוויה – רעיון שהטריד הן את הוויקטוריאנים והן את הוותיקן כאחד – כבר אינו נשמע זר או ככפירה".
זמן קצר לאחר מותו אמר ג.
צ'סטרטון כי "עם פרנסיס תומפסון איבדנו את האנרגיה הפואטית הגדולה ביותר מאז בראונינג".
בין מעריציו של תומפסון היה ג'.
טולקין הצעיר, שרכש כרך של יצירותיו ב-1913–1914, ואמר מאוחר יותר כי הייתה לו השפעה חשובה על כתיבתו שלו.
בביטויים מתוך שירתו נעשה שימוש על ידי אחרים והם התפרסמו עקב כך.
בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "בראון ב'" השתמש בביטוי "בכל המהירות המחושבת" (with all deliberate speed) כפתרון מבוקש בהחלטתם המפורסמת נגד הפרדה גזעית.
ביטוי מתוך "מלכות האלוהים" (The Kingdom of God) הוא המקור לשם הרומן של האן סו-יין, "A Many-Splendoured Thing" (דבר רב-הוד).
בנוסף, תומפסון כתב את שיר הקריקט המפורסם ביותר, הנוסטלגי "At Lord's" (בלורדס).
הסופר הסקוטי שאל את השורה השנייה מתוך "The Hound of Heaven" (כלב השמים) לכותרת רב המכר האוטוביוגרפי שלו משנת 1933, "The Arches of the Years" (קשתות השנים).
הסופרת האמריקאית מדלן ל'אנגל השתמשה בשורה מהשיר "The Mistress of Vision" (גבירת החזון) ככותרת הרומן האחרון שלה בסדרת ויקי אוסטין, "Troubling a Star".
היוגי-משורר, פרמהנסה יוגאננדה, נהג לצטט את שירו של תומפסון, "כלב השמים".
מקום הולדתו של פרנסיס תומפסון, ברחוב וינקלי בפרסטון, סומן בלוחית זיכרון זיכרון מיוחדת.
הכתובת עליה אומרת: "המשורר פרנסיס תומפסון נולד בבית זה ב-16 בדצמבר 1859".
הכתובת כוללת גם את השורה הבאה משירו: "מדי פעם נשמעת חצוצרה, מביצורי הנצח הנסתרים." הבית באשטון-אנדר-ליין, שבו חי תומפסון מ-1864 עד 1885, סומן גם הוא בשלט כחול.
פרנסיסקו סולנו לופס (בספרדית: Francisco Solano López; 24 ביולי 1827 – 1 במרץ 1870) היה נשיא פרגוואי ששלט בה כדיקטטור צבאי.
לופס הוא האחראי הראשי למלחמת הברית המשולשת, שתוצאתה אובדן תשעים אחוז מהגברים בפרגוואי, ואובדן רוב שטחה של המדינה.
לופס נולד באסונסיון לאביו קרלוס אנטוניו לופס.
לופס האב השתלט על המדינה לאחר מות דודו, הדיקטטור הצבאי חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה ב-1840, ומינה עצמו לדיקטטור צבאי.
לופס הבן גדל באווירה בה היה האב כל יכול ודברו היה חוק.
בגיל 19 מונה למפקד צבא פרגוואי בדרגת "בריגדיר גנרל" (המקבילה הצה"לית היא תת-אלוף).
שהותו בפריז בשיא התקופה האימפריאלית של נפוליון השלישי יצרה בו רושם עז.
שם פגש גם הרפתקנית אירית בשם אלייזה לינץ', אשר הפכה לפילגשו, וילדה לו חמישה ילדים.
השפעתה עליו מהיום בו נפגשו הייתה מכרעת.
שהותו של לופס באירופה נוצלה לרכישה מאסיבית של נשק.
הוא שב לפרגוואי בשנת 1855 ומונה לשר המלחמה.
עם מות אביו בשנת 1862 מונה לופס לדיקטטור צבאי.
לאחר שאסר את כל מי שהעז להתנגד לו, מינה "קונגרס" אשר בחר אותו לנשיא.
כנשיא נטה לופס לעריצות, היה נתון להשפעתה של לינץ' ולחזיונות מלחמתיים אימפריאליים.
לופס המעיט בערכם של צבאות המדינות הגובלות בפרגוואי, שאוכלוסייתן פי כמה מאוכלוסיית פרגוואי שמנתה כחצי מיליון איש.
כבר מתקופת לופס האב, הייתה פרגוואי מעורבת בסכסוכי גבול עם שכנותיה ארגנטינה וברזיל.
אורוגוואי ניסתה להשיג את עצמאותה ממעצמות אלו, במיוחד מארגנטינה.
ארגנטינה, מצידה, שאפה לספח את כל שטח המחוז הספרדי "ריו דה לה פלטה" שכלל גם את שטחן של אורוגוואי ופרגוואי.
ב-1864 התערבה ברזיל בענייניה הפנימיים של אורוגוואי, וסייעה למנהיג מפלגת ה"קולורדו" להדיח את מנהיג מפלגת "הבלנקו".
לופס ראה בכך הפרה של מאזן הכוחות באזור, והכריז מלחמה על ברזיל.
ברטולומה מיטרה, נשיא ארגנטינה, ארגן ברית משולשת עם ברזיל ועם אורוגוואי, וב-1 במאי 1865 הכריזה הברית מלחמה על פרגוואי.
מלחמה זו זכתה לכינוי מלחמת הברית המשולשת.
צבאו של לופס מנה 50,000 לוחמים, והיה הגדול באמריקה הלטינית בתחילת המלחמה.
עצם בניית הצבא והכרזת המלחמה על ברזיל נראו כמעשה של שגעון גדלות מצד לופס.
עם זאת, בתחילה נטה מאזן הכוחות לטובת צבאו הגדול והמאומן היטב של לופס.
בתחילת המלחמה זכו הכוחות הפרגואיים להישגים צבאיים, אך הובסו בהמשכה.
לופס הנהיג את צבאו בעצמו.
בתחילה פלש צבאו למחוזות מאטו גרוסו וריו גראנדה דו סול בברזיל ולפרובינציית קוריינטס בארגנטינה, אך במהלך שנת 1866 גורש משם.
המערכה בשפכי הנהרות פרגוואי ופרנה נמשכה כשנתיים.
לופס ביצר את גדות הנהר במצודות רבות, ולהכנעתן נדרשו שנתיים.
משהושמדה הגדולה מביניהן, מצודת הומאיטה, בשנת 1868 נפלה בעקבותיה גם הבירה אסונסיון.
בשנת 1868, בטרם נפלה הבירה ותחת הלחץ הצבאי, ביצע לופס מעשה זוועה אחרון.
בתואנה כי גילה קשר כנגדו אסף כמה מאות מאנשיו ומתומכיו העיקריים (בהם אחיו, גיסיו, חברי ממשלתו, שופטים, מפקדי מחוזות, מפקדים צבאיים, בישופים וכמרים, ועמם כמאתיים זרים שנמצאו במקרה באסונסיון לרבות אנשי הסגל הדיפלומטי) והוציאם להורג.
עם נפילת הבירה נמלט לופס לצפון, וניהל מלחמת גרילה עד שנהרג ב-1 במרץ 1870 כשעמו בנו הבכור פאנצ'יטו, שילדה לו לינץ'.
לופס ניסה להימלט בשחייה מחיילים ברזילאים, ונדקר למוות בחנית.
מילותיו האחרונות היו "אני מת למען מולדתי".
לינץ', שנכחה במקום, הורשתה לקבור במו ידיה את אהובה ובנה.
העם הפרגוואיי היה מסור ללופס בצורה פנטית, ונלחם את מלחמותיו עד השמדתו הפיזית.
במהלך המלחמה סבל העם גם מרעב, ממחלות, ומהתנהגותו של לופס שעינה ורצח אנשים רבים.
הדעות בפרגוואי חלוקות באשר לדמותו של לופס.
יש הרואים בו חולה גדלות, אשר ניסיונו להפוך ל"נפוליאון של אמריקה הלטינית" עלה בחיי רוב בני עמו, ואשר גרם למשבר חסר תקדים בהיסטוריית פרגוואי.
אין ספק כי משטרו היה משטר עריצות, וכי מספר רב של הוצאות להורג ללא משפט, ועינויים של אסירים פוליטיים בוצעו בתקופת שלטונו.
עם זאת, בתקופה מאוחרת יותר החלו להופיע היסטוריונים פרגוואיים שראו בו פטריוט וגיבור לאומי.
במאי 1947 הוציאה פרגוואי בול דואר המנציח את דיוקנו תחת הכותרת "מרשל פרנסיסקו סולנו לופס".
ב-1954 הוציא הדואר הפרגואיי בול נוסף בו הוא מונצח לצד אביו ולצד הגנרל ברנרדינו קביירו, תחת הכותרת "שלושת הגיבורים הלאומיים".
גופתה של אלייזה לינץ' שמתה בגלות בפריז הושבה לפרגוואי ונקברה ברוב טקס.
סרט שהוזמן על ידי שלטונו של אלפרדו סטרסנר בשנת 1978, בשם "סרו קורה" (על שם המקום בו נהרג לופס), מנציח את לופס בצורה חיובית.
החנרליסימו פרנסיסקו פרנקו באמונדה (בספרדית Francisco Franco Bahamonde; 4 בדצמבר 1892 – 20 בנובמבר 1975) היה איש צבא ורודן ספרדי, אשר השליט בספרד שלטון דיקטטורי-פשיסטי מ-1939 ועד מותו בשנת 1975, זאת לאחר שהביא להפלת המשטר של הרפובליקה הספרדית השנייה במלחמת האזרחים בספרד.
מכונה "אל קאודיו" (El Caudillo, בספרדית "המנהיג").
פרנקו נולד בשנת 1892 בעיירה פרול שבחבל גליסיה בצפון-מערב ספרד למשפחה מהמעמד הבינוני-גבוה.
אביו היה קצין בצי הספרדי, שנטש את משפחתו ועבר לגור עם אישה אחרת כשהיה פרנקו בן 14. פרנקו נותר קשור מאוד לאימו.
בתחילה רצה פרנקו הצעיר ללכת בעקבות המסורת המשפחתית ולהצטרף לצי הספרדי אך קיצוצים שנבעו מתבוסת ספרד במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 הורידו את מספר התקנים בצי, ופרנקו הצטרף לצבא היבשה.
אחיו רמון פרנקו היה חלוץ בתחום הטיסה.
במהרה רכש לעצמו פרנקו שם כקצין אמיץ ודקדקני, והצטרף לצבא הקולוניאלי הסדיר שהוקם באותה עת, על מנת לשפר את סיכוייו לקידום מהיר.
בגיל 23 נפצע פרנקו קשה בתקרית באל-ביוץ, ועל אף שלא זכה בעיטור הגבוה ביותר, "צלב סן פרננדו", שבו חשק, קודם לדרגת רב-סרן, והוצב בספרד עצמה.
בספרד פגש קצין צעיר וכריזמטי בשם חוזה מיאן אסטריי, אשר הקים את הלגיון הספרדי על פי דגם לגיון הזרים הצרפתי, ופרנקו הצטרף ללגיון כסגנו של אסטריי.
בקיץ 1921 ספג הצבא הספרדי תבוסה במסגרת מרד הריף בידי שבטים ברברים שהונהגו על ידי האחים עבד אל כרים.
"הלגיון" בהנהגת פרנקו הציל מהכחדה את הצבא הספרדי בקרב מלייה, אשר נמשך שלושה ימים.
פרנקו נישא באוקטובר 1923 לכרמן פולו, בת למשפחת אצולה.
הנישואים נדחו מספר פעמים עקב חובותיו הצבאיות.
לזוג הייתה בת אחת, שנקראה אף היא כרמן.
לאחר קרב מלייה קודם פרנקו לדרגת קולונל, והוביל את חייליו לנחיתה בלב אנשי עבד אל כרים בחוף אלהוסמס.
נחיתה זו, ששולבה עם פלישה צרפתית מהדרום, היא שהביאה בסופו של דבר לדיכוי המרד.
פרנקו הפך לגנרל הצעיר ביותר בכל צבאות אירופה בשנת 1926, ומונה למפקד האקדמיה הצבאית המשולבת בסרגוסה, שם למדו הצוערים את הלקחים האלימים ממלחמת הגרילה במרוקו.
עם נפילת השלטון המלוכני בשנת 1931, היה פרנקו אמביוולנטי ביחסו אל הרפובליקה החדשה, הרפובליקה הספרדית השנייה.
נטיית ליבו הייתה כנגד הרפובליקה, אך הוא לא רצה לסכן את הקריירה שלו בהתנגדות גלויה.
השלטון החדש סגר את האקדמיה בסרגוסה, והציב את פרנקו בתחילה בלה קורוניה ולאחר מכן באיים הבלאריים על מנת לבודדו ממתנגדים פוטנציאליים אחרים לרפובליקה החדשה.
כישלונה של הרפובליקה בהצדקת התקוות שתלה בה הציבור, והחלוקה הפנימית בין מפלגות השמאל השונות, גרמה לעליית מפלגה ימנית חזקה לשלטון ב-1933. כאשר הכורים באסטוריאס החלו במרד גלוי כעבור כשנה, היה זה פרנקו שהבטיח שחיילים קולוניאליים ידכאו את המרד.
החיילים הפעילו אותן טקטיקות ברוטליות שהופעלו כנגד מורדי עבד אל כרים.
לאחר דיכוי המרד באסטוריאס, מונה פרנקו למפקד הצבא הספרדי.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1936 זכתה קואליציה של מפלגות השמאל.
באותו זמן היה פרנקו מוצב באיים הקנריים.
פרנקו לא זמם באופן פעיל להפיל את הרפובליקה, אך עם תחילת ההתקוממות הצבאית הוא לקח פיקוד על הצבא הקולוניאלי במרוקו (כולל הלגיון והחיילים הסדירים), אשר התמרד והשתלט על מרוקו הספרדית.
בספרד עצמה הצליחו השלטונות לדכא את המרידה הצבאית ברבות מהערים הגדולות, והמצב התדרדר לכדי מלחמת אזרחים.
עם תחילת המלחמה, בספטמבר 1936, הכריז על עצמו פרנקו כ"גנרליסימו" של הצבא הלאומני, וב-1 באוקטובר 1936 הכריז על עצמו כראש המדינה הספרדית.
הוא הצליח לאחד את "הפלנחה" - המפלגה הפאשיסטית אשר הייתה מזוהה עם מוסוליני והיטלר - עם המפלגה הקרליסטית המלוכנית, השמרנית מתונה.
צבאו נתמך ב"לגיון הקונדור" שנשלח מגרמניה הנאצית, ובקורפוס המתנדבים שנשלח מאיטליה הפשיסטית.
פורטוגל, תחת שלטון הדיקטטור המתון אנטוניו דה אוליביירה סלזאר סייעה גם היא ללאומנים מתחילת הקרבות.
המלחמה הסתיימה ב-1 באפריל 1939, לאחר כיבוש הבירה מדריד, אף על פי שהתנגדות ספורדית בצורה של מלחמת גרילה נמשכה עד לאמצע שנות הארבעים.
פרנקו הפך לשליט ספרד, ושמר על תפקידו עד למותו בשנת 1975.
ספרד הייתה מפולגת והרוסה מבחינה כלכלית כתוצאה ממלחמת האזרחים.
ממשלת פרנקו קידמה את ההבחנה בין "מנצחים" ו"מנוצחים".
תומכי הרפובליקה הופלו ונרדפו גם שנים רבות אחרי תום המלחמה, ואלה שהיו במאסר לא שוחררו.
כלכלת ספרד, שגם לפני המלחמה הייתה בפיגור יחסית למדינות האחרות במערב אירופה, הייתה הרוסה לחלוטין, וחלק ניכר מהאוכלוסייה היה על סף רעב.
ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה באירופה.
פרנקו החליט כי ספרד תהיה מדינה נייטרלית ולא הצטרף למלחמה לצד מדינות הציר, על-אף הקרבה האידאולוגית שבין הפלנחה, יסוד מרכזי במשטר פרנקו אז, לאיטליה הפאשיסטית ולגרמניה הנאצית, שאף סייעו לניצחונו במלחמת האזרחים.
הוא ניצל את הנסיבות כדי לקדם שלושה יעדים - תחילת שיקומה הכלכלי של ספרד, ייצוב המשטר והשגת לגיטימציה בינלאומית.
לאורך המלחמה תמרן פרנקו בעורמה בין שני הצדדים.
ספרד סחרה עם כל המדינות המעורבות, ייצרה עבור גרמניה הנאצית מדים וציוד צבאי, קיבלה מלוות ואספקת דלק מארצות הברית וכן הכנסה כספית משמעותית מייצוא טונגסטן, מתכת שהייתה חיונית לתעשיית המטוסים, ומקורותיה באסיה אבדו לבעלות הברית כשנפלו מדינות רלוונטיות לידי האימפריה היפנית.
לאחר נפילת צרפת במאי 1940 נראה ניצחונה של גרמניה ודאי, ופרנקו התקרב להצטרפות למלחמה.
הוא הכריז רשמית על מעבר מנייטרליות ל"אי-לוחמה".
באוקטובר 1940 במהלך ועידת אנדאי נפגש עם אדולף היטלר בצרפת כדי לדון בהצטרפות ספרד למלחמה.
חשיבותה של ספרד בשלב זה של המלחמה גברה, בגלל מיקומה שאיפשר מתקפה על גיברלטר וניתוק הכוחות הבריטיים בים התיכון.
ואולם, בתמורה להצטרפותו העלה פרנקו דרישות טריטוריאליות רבות (גיברלטר, מרוקו הצרפתית, אוראן, השפעה נרחבת במפרץ גינאה ועוד) וכן תביעה לאספקה ומזון מגרמניה, שגם בתחומיה שרר מחסור והונהג קיצוב.
תביעות אלה נראו להיטלר כמוגזמות.
המשא ומתן המתיש, בו הצטיין פרנקו, הסתיים בהכרזות מעורפלות וללא הסכם.
כן הייתה מחלוקת בדבר הזכויות הגרמניות במכרות בספרד.
ישנם היסטוריונים הסבורים כי פרנקו העלה דרישות אלו בכוונה כי ידע שהיטלר לא יקבלן, על מנת להישאר מחוץ למלחמה, מכיוון שידע שמצב צבאו גרוע.
פרנקו המשיך לדחות את הלחצים מצד היטלר (בין היתר בזכות ירידת עניינו של היטלר בזירת הים התיכון, לאחר הפלישה לברית המועצות ביוני 1941).
ב-1943 הכריז על חזרה לנייטרליות גמורה, כאשר המלחמה נטתה לצד בעלות הברית.
פרנקו שלח אמנם כוחות שכונו "הדיוויזיה הכחולה" להילחם לצד הנאצים כנגד ברית המועצות, אך אלו היו מתנדבים בלבד.
כן נשלחו לגרמניה 15,000 פועלים ספרדים.
כמו כן, תמך פרנקו בגרמניה הנאצית גם באמצעות מתן אספקה לספינותיה.
המשא והמתן נכשל בסופו של דבר משום שלדעת היטלר דרישות ספרד היו מופרזות.
כבר בשלבים מוקדמים של המלחמה התירו פקידים ספרדיים ליהודים לעבור דרך ספרד ולמצוא בה מקלט זמני.
לאחר שהסתמנה תבוסת מדינות הציר ניתנה הוראה להשמיד את הרשימות וספרד פעלה למתן מקלט ליהודים שנמלטו אליה.
על פי הערכות שונות, עשרות אלפי יהודים מצאו בספרד של פרנקו מקלט בתקופת השואה.
עם תום המלחמה סבלה ספרד מהתוצאות הכלכליות של הבידוד שנכפה עליה על ידי המנצחים.
צרפת ובריטניה נשלטו כעת בידי מפלגות שמאל, שתמכו ברפובליקה במלחמת האזרחים וקיוו שהפרנקואיזם יסולק כדרך שסולקו הפאשיזם והנאציזם.
תומכי הרפובליקה ניהלו מסע הסברתי נגד משטר פרנקו, בתקווה לבודדו.
אך בשל מעמדה האסטרטגי בימי המלחמה הקרה, חתמה ארצות הברית על הסכם סחר ועזרה צבאית עם ספרד במהלך ביקורו של דווייט אייזנהאואר בשנת 1953. ברית זו הובילה ל"נס הספרדי" שהוביל את ספרד ממצב של אוטרקיה למשק קפיטליסטי מתקדם יחסית.
בהדרגה נחלצה ספרד חלקית מן הבידוד הבינלאומי, ובין היתר התקבלה לאו"ם בשנת 1955. עם זאת, הקהילייה האירופית שהחלה להתגבש בשנות החמישים הסתייגה ממשטר פרנקו והתרחקה ממנו, ופרנקו לא הצליח גם להגשים את תקוותו להכניס את ספרד לנאט"ו.
דרך נוספת להיחלץ מן הבידוד, נוסף על השותפות עם ארצות הברית, הייתה התקרבות נמרצת לעולם הערבי, שבעטייה לא הכיר משטר פרנקו בישראל.
כמו כן התקרבה ספרד למשטרים ימניים בדרום אמריקה.
בניגוד לרודנים כמוסוליני והיטלר, פרנקו לא היה אידיאליסט מובהק.
עמדותיו היו שמרניות ומסורתיות, והוא היה נכון לכל תמרון, הן במדיניות הפנים והן (כפי שהוכח במלחמת העולם) במדיניות החוץ, כדי להבטיח את שרידותו.
משטרו הושתת על תמיכתם של גורמים שונים:
הצבא, שהיה מקור התמיכה הראשוני שלו.
רבים משרי הממשלה מונו מקרב מפקדי הצבא.
הפלנחֶה, מיסודו של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה (נרצח במלחמת האזרחים), שדגלה באידאולוגיה פאשיסטית ובמשטר כלכלי קורפורטיבי, אך הדגישה יסודות של דאגה למעמד הפועלים ולחלשים.
הכנסייה הקתולית, ובפרט מסדר אופוס דאי, שפעל במרץ בתחומי החינוך והחברה ושמקרבו באו שרים בכירים רבים.
הכנסייה לא הייתה מקשה אחת.
בין אנשיה, בעיקר בדרגים הנמוכים ובפרובינציות הבסקיות, היו גם כמה מן המתנגדים האמיצים ביותר למשטר.
המלוכנים, שהתפלגו בעצמם לסיעות שונות, לפי זהות המועמד לכתר המועדף עליהם.
מפלגתו, השלטת כמפלגה יחידה, "המובימיינטו" (התנועה), הייתה כה הטרוגנית שקשה היה לקרוא לה מפלגה, וודאי שלא הייתה בה את אחדות הדעים של אחיותיה, המפלגה הפשיסטית באיטליה והמפלגה הנאצית בגרמניה.
מגמתו של פרנקו לאורך השנים הייתה להקטין את כוחה של הפלנחה, ולהסתמך יותר ויותר על טכנוקרטים מן האופוס דאי, שעלה בידם לקדם את כלכלת המדינה.
מגמה זו התבטאה בפיחות הדרגתי בכוחם של הסינדיקטים הקורפורטיבים (ארגונים שישבו בהם יחד נציגי הפועלים והמעסיקים, הממונים על ידי המדינה, לפי המשנה הפאשיסטית).
עם זאת, הפלנחה נשלפה בשעת הצורך, למשל כדי לארגן עצרות המונים בתמיכה במהלך זה או אחר.
בימי שלטונו דוכאו ארגוני העובדים הלא ממשלתיים וכל המתנגדים הפוליטיים לכל אורך הקשת הפוליטית מהקומוניסטים והאנרכיסטים, עד לליברל-דמוקרטים וללאומנים, במיוחד אלו הבסקים והקטלאנים.
כמו כן, חשש פרנקו מקשר כנגדו מצד הבונים החופשיים.
חשש זה תואר כ"אובססיבי" על ידי כמה ממתנגדיו.
שביתות דוכאו על ידי פרנקו ביד קשה.
בכל עיר הייתה נוכחות של המשמר האזרחי, כוח צבאי משטרתי, אשר ערך סיורים בזוגות עם תת-מקלעים, ושימש כאמצעי האכיפה העיקרי של שלטונו, לצד מנגנונים אחרים כמו המשטרה החמושה ("פוליסיה ארמדה").
הצבא, שבשנים הראשונות לאחר מלחמת האזרחים היה זרוע דיכוי עיקרית, נהפך בהדרגה לגוף מקצועי ולא פוליטי.
עם השנים ניכרה התמתנות מצדו של המשטר, אשר המצב הכלכלי המשתפר בהתמדה (למעט תקופות מיתון קצרות) והלגיטימציה הבינלאומית הגדלה העצימו את ביטחונו העצמי, והתחזקו בו היסודות שאינם פאשיסטים.
ועדי עובדים הורשו לפעול, אם כי לא באופן רשמי.
הצנזורה הייתה חריפה פחות, וכן הותר מעט הרסן על השימוש בשפות אזוריות - בסקית, קטלאנית (ולנסית) וגליסית.
מגמה זו של יתר פתיחות לא הייתה חד-כיוונית, ובתקופות מסוימות התהדקה הרצועה.
בזיכרון העם שמורים יומני הקולנוע משנות שלטונו, בשחור לבן, המראים את "פאקו" (כינויו העממי) חונך אתר נופש, או דג דגי ענק מעל סיפון היאכטה שלו בזמן החופשה.
ציטטה מפורסמת שלו היא: "שלטוננו מיוסד על כידונים ועל דם, ולא על בחירות צבועות".
אף על פי שהיה מלוכן, לא רצה פרנקו להכריז על עצמו כמלך, אלא העדיף להשאיר את כס המלכות ריק, כשהוא ממלא את מקום המלך בפועל.
הוא לבש מדים של קפיטן-גנרל, דרגה שהייתה שמורה בדרך כלל למלך, גר בארמון הפראדו, והשתמש בזכות המלך להלך מתחת לחופה שנישאה מעליו.
בשנת 1947 הכריז פרנקו על ספרד כמלוכה, אך באופן טיפוסי לא הכריז מיהו המלך.
בשנת 1969 הכריז על הנסיך חואן קרלוס לבית בורבון כ"נסיך ספרד" וכיורשו בראשות המדינה.
הדבר בא בהפתעה לטוען לכתר הקרליסטי, קרלוס הוגו, דוכס פארמה, כמו גם לאביו של חואן קרלוס, דון חואן דה בורבון, נסיך ברצלונה, אשר היה בעל זכות קודמת לתואר מבחינה טכנית, ושהה בגלות בפורטוגל.
חואן קרלוס התחנך בספרד, בפיקוחו הצמוד של פרנקו.
נכדתו של פרנקו נישאה לצאצא אחר של המשפחה המלכותית, אלפונסו, דוכס אנז'ו וקדיס, וכך נסלל פתח אפשרי להכרזה על יורש עצר שיהיה גם צאצא של פרנקו - אפשרות שהיה בה כדי לאיים על חואן קרלוס לבל יסטה מהתלם.
בשנת 1973 ויתר פרנקו על תפקיד ראש הממשלה, אך השאיר בידיו את התואר ראש המדינה ואת הפיקוד על הכוחות המזוינים.
בריאותו הידרדרה (הוא היה כבן 80, וחולה פרקינסון), ואי-שקט החל להתעורר במדינה.
בכירי המשטר החלו להקים מסגרות פוליטיות כדי להיערך ליום שאחרי מות פרנקו, וגופים קיצוניים משמאל ומימין החלו להפעיל אלימות ברחובות, שבהם בלטה המחתרת הבסקית השמאלית אט"א (ETA) שאף התנקשה בחיי ראש הממשלה לואיס קאררו בלאנקו.
באוקטובר 1975 לקה פרנקו בהתקף לב.
הוא הוחזק בחיים תחת פיקוח רפואי, עבר שורת ניתוחים ומת ב-20 בנובמבר 1975, ביום השנה למותו של חוסה אנטוניו פרימו דה ריברה, מייסד מפלגת הפלנחה, שהיה כעין קדוש חילוני של המשטר הפרנקואיסטי.
יש חשד כי רופאיו שמרו אותו בחיים באמצעים מלאכותיים עד אותו תאריך סמלי.
פרנקו נקבר בפנתיאון שבנה לעצמו בעודו בחיים ב"עמק הנופלים", לצד חוסה אנטוניו.
עוד בחייו הוא דאג לכך שיירש אותו המלך חואן קרלוס.
מאז מותו הוחלפו שמות רוב הכיכרות והרחובות שנקראו על שמו בערי ספרד.
בימי שלטונו לא הייתה עיר ספרדית שלא הייתה בה "כיכר הגנרליסימו".
באוגוסט 2018, הוציאה הממשלה הספרדית הסוציאליסטית צו להעברת שרידי גופתו של הגנרל פרנקו מ"עמק הנופלים".
באוקטובר 2019 הועברו שרידי עצמותיו אל בית הקברות מינגורוביו בצפון למדריד, שם נקבר בחלקה פרטית לצד אשתו.
בשנת 1976 הוקמה הקרן הלאומית פרנסיסקו פרנקו שפועלת להנצחת שמו.
פרנסיסקו "פאקו" חנטו לופס (בספרדית: Francisco "Paco" Gento López; 21 באוקטובר 1933 – 18 בינואר 2022) היה כדורגלן ומאמן ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי.
חנטו בילה את כל הקריירה, למעט עונת הבכורה שלו, במדי ריאל מדריד.
חנטו הוא שיאן הזכיות בגביע אירופה לאלופות עם שש זכיות, יחד עם טוני קרוס, לוקה מודריץ', דני קרבחאל ונאצ'ו, ושיאן הזכיות באליפות ספרד עם 12 תארים.
הוא רשם 43 הופעות במדי נבחרת ספרד, וזכה עימה בטורניר יורו 1964. כמו כן, ייצג חנטו את ספרד בשני טורנירי מונדיאל.
חנטו נולד וגדל בחבל קנטבריה, שם הצטרף לקבוצה חובבנית בשם נואבה מונטנייה בשנת 1948, כשהיה בן 15. בקבוצה שילבו בין תחומי הכדורגל והאתלטיקה, ושם רכש חנטו את הבסיס למהירות והאתלטיות שאפיינה אותו לאורך כל הקריירה.
בהמשך הצטרף לקבוצת ראיו קנטבריה, קבוצת הבת של המועדון ראסינג סנטנדר, ששיחקה בליגה השלישית.
בעונת רשם את עונת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית, במדי ראסינג סנטנדר.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה רשם חנטו ב-22 בפברואר 1953, במסגרת מחזור ה-21 בו אירחה סנטנדר את ברצלונה, במשחק שהסתיים בשוויון 3-3. פחות מחודש אחר כך, ב-15 במרץ, כבש את שערו הראשון בליגה, בשוויון 1-1 הביתי של קבוצתו מול ריאל סוסיאדד.
בסיום עונת הבכורה שלו היה חנטו מועמד להצטרף לברצלונה, אך לבסוף הוחתם בריאל מדריד על ידי נשיא המועדון דאז, סנטיאגו ברנבאו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כבר במחזור הראשון, ב-13 בספטמבר 1953, בניצחון הביתי של ריאל 0–2 על אוססונה.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה, זכה חנטו עם ריאל באליפות, תוך שהוא רושם 17 הופעות בליגה.
למרות זאת, לא הותיר רושם טוב והיה קרוב לעזיבת הקבוצה כבר לאחר עונה אחת.
עונה אחר כך הצטרף לקבוצה החלוץ הקטור ריאל, ששימש כחונכו של חנטו בקבוצה וסייע לו לרכוש יכולות נוספות ומשמעת טקטית.
במחזור החמישי בליגה כבש חנטו את שער הבכורה שלו במדי ריאל, ב-10 באוקטובר 1954 בניצחון הביתי 1–4 על מאלגה.
בעונה זו רשם את אחת מהופעותיו הטובות במדי הקבוצה, במשחק הקלאסיקו מול ברצלונה בקאמפ נואו, כשכבש צמד עבור קבוצתו במשחק שהסתיים בשוויון 2-2. בסיום העונה זכתה ריאל באליפות נוספת, השנייה של חנטו בתוך שתי עונות.
בעונת נוסד מפעל גביע אירופה לאלופות.
ריאל מדריד זכתה בחמש העונות הראשונות של המפעל, ובכל חמישה משחקי הגמר פתח חנטו בהרכב הקבוצה.
בשניים ממשחקי הגמר היה לחנטו חלק מכריע.
בגמר 1957 ניצחה ריאל 0–2 את פיורנטינה.
חנטו היה מעורב בשני השערים.
הוא הוכשל ברחבה בדקה ה-69, ואלפרדו די סטפנו כבש את הפנדל.
שש דקות אחר כך כבש חנטו את שערה השני של ריאל בדרך לזכייה.
שנה אחר כך, בגמר 1958, ניצחה ריאל את מילאן בתוצאה 2–3 לאחר הארכה.
את שער הניצחון לזכות ריאל כבש חנטו, בדקה ה-107. במקביל לחמש הזכיות הרצופות, הוסיפה ריאל בשנים אלו גם שתי אליפויות בספרד, וזכייה במהדורה הראשונה בהיסטוריה של הגביע הבין-יבשתי ב-1960, לאחר ניצחון במפגש כפול מול פניארול מאורוגוואי.
במשחק השני, שהכריע את ההתמודדות לאחר 0-0 במשחק הראשון, כבש חנטו את שערה החמישי של קבוצתו בניצחון 1–5.
בעונת זכתה ריאל בדאבל הספרדי, ואף הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות פעם נוספת.
חנטו פתח גם במשחק הגמר הזה, אך הפעם ריאל נוצחה על ידי בנפיקה ליסבון בתוצאה 3–5. החל מהעונה הבאה ועד לפרישתו שימש חנטו כקפטן ריאל מדריד.
בשלוש שנותיו הראשונות כקפטן הוביל חנטו את ריאל לשלוש אליפויות נוספות, שהשלימו ארבע זכיות ברצף.
ב-9 בנובמבר 1963 כבש חנטו את השער ה-2,000 של ריאל מדריד בליגה הספרדית.
כמו כן בשנים אלו הוביל חנטו את הקבוצה להעפלה נוספת לגמר גביע אירופה, בשנת 1964. ריאל הפסידה במשחק הגמר 3-1 לאינטר מילאנו, וחנטו רשם את הופעתו השביעית בגמר המפעל.
ב-1966 זכתה ריאל בפעם השישית בתולדותיה בגביע אירופה, לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על פרטיזן בלגרד.
לחנטו הייתה זו הופעה שמינית בגמר המפעל, שיא משותף לו ולפאולו מלדיני, וזכייה שישית בתואר, יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה.
עונה אחר כך השיבה לעצמה ריאל את תואר האליפות ושמרה עליו פעמיים נוספות ברצף, שהעלו את מאזן האליפויות של חנטו ל-12, יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה.
ריאל זכתה בגביע המלך הספרדי ב-1970, ובזכות כך השתתפה במפעל גביע אירופה למחזיקות גביע.
היא העפילה למפגש הגמר הכפול ב-1971 מול צ'לסי, אך רשמה הפסד בסיכום שני המשחקים בתוצאה 2–3. בסיום העונה פרש חנטו מכדורגל בגיל 38, עם 596 הופעות בכל המסגרות במדי ריאל מדריד, בהן כבש 176 שערים.
הוא ממוקם שישי בטבלת מלכי ההופעות של המועדון, ושביעי בטבלת מלכי השערים שלו.
חנטו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-18 במאי 1955 באצטדיון סנטיאגו ברנבאו במדריד, במסגרת משחק ידידות נגד .
את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת כבש ארבע שנים אחר כך, ב-14 באוקטובר 1959, במסגרת מוקדמות יורו 1960, בניצחון הביתי 0–3 על .
חנטו זומן על ידי המאמן הלניו הררה לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1962 בצ'ילה.
חנטו שיחק בשלושת משחקי הנבחרת, שסיימה את הטורניר כבר בשלב הבתים, בו סיימה אחרונה בבית ג'.
באוקטובר 1963 נבחר חנטו לייצג את נבחרת העולם במשחק מול אנגליה, לציון מאה שנים להתאחדות הכדורגל האנגלית.
הוא שיתף פעולה עם מיטב כוכבי העולם באותה העת, ביניהם פלה, פרנץ פושקש, אלפרדו די סטפנו, לב יאשין, אאוזביו וכוכבים נוספים.
ביורו 1964 אותו אירחה, זכתה ספרד בתואר אלופת אירופה.
חנטו היה בסגל הנבחרת לטורניר אך לא שותף בחצי הגמר ובמשחק הגמר.
כעבור שנתיים, במונדיאל 1966 באנגליה, שיחק חנטו בהרכב הנבחרת בשני משחקיה הראשונים בשלב הבתים.
הוא החמיץ את המשחק השלישי, שלאחריו הודחה ספרד מהטורניר לאחר שסיימה שלישית בבית ב'.
משחקו האחרון של חנטו במדי הנבחרת היה ב-15 באוקטובר 1969 במסגרת מוקדמות מונדיאל 1970, בניצחון 0–6 של נבחרתו על .
בסך הכל ב-14 שנות קריירה בינלאומית רשם חנטו 43 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש חמישה שערים.
לאחר שפרש מכדורגל, עבר חנטו לתחום האימון.
קריירת האימון של חנטו נמשכה כעשר שנים, בהן הוביל חנטו קבוצות מליגות המשנה בספרד, בהן ריאל מדריד קסטיליה, קסטליון, פלנסיה וגרנדה, עימה ירד לליגה השלישית בעונתו האחרונה כמאמן.
בשנת 2001 חזר חנטו לריאל מדריד, ושימש כשגריר המועדון באירופה.
פרנסיסקו חאווייר (7 באפריל 1506 – 3 בדצמבר 1552) היה מחשובי המיסיונרים הקתוליים וממייסדי מסדר הישועים, שהוכרז קדוש נוצרי לאחר מותו.
חרונימו חאווייר היה קרוב משפחתו.
חאווייר נולד כ"פרנסיסקו דה יאסו אי אזפילקוטה" (Francisco de Jaso y Azpilcueta) בטירת חאווייר (בספרדית מודרנית Javier, בבסקית Xabier - "שאבייר" בקטלאנית Xavier -שאבייר) בסמוך לפמפלונה בנווארה שבצפון ספרד.
מוצאו ממשפחת אצילים בסקית ואביו שימש כנשיא המועצה של מלך נווארה.
בשנת 1512 פלשה ממלכת קסטיליה לנווארה.
רבים מהמבצרים הוחרבו, ביניהם המבצר המשפחתי, והאדמות הוחרמו.
אביו של פרנסיסקו מת ב-1515.
חאווייר היה צעיר הבנים במשפחתו, וכמקובל בקרב בני האצולה באותה תקופה הוא היה מיועד לשירות בכנסייה.
בגיל 19 החל פרנסיסקו חאווייר ללמוד בקולז' סנט-בארב שבאוניברסיטה של פריז, המרכז התאולוגי של אירופה באותו הזמן, שם הוא התרועע עם פייר פאבר, סטודנט צרפתי מסבויה.
ב-1530 קיבל חאווייר תואר "Licence ès arts" (המקביל לדוקטורט של ימינו).
ב-1529 צורף לחדר בו התגורר חאווייר, איניגו לופס דה לויולה, סטודנט שהיה בסקי כמוהו.
לויולה, חייל לשעבר שהיה מבוגר ב-15 שנים מחאווייר, עבר תהליך של "חזרה בתשובה" וארגן קבוצה של חסידים שהיו שותפים לרעיונותיו.
בהדרגה הצליח לויולה לשכנע גם את חאווייר, ביעילות התרגילים הרוחניים שפיתח, וכיצד הם מסייעים להתקרב לאלוהים.
ב-15 באוגוסט 1534 באו לויולה, חאווייר, פאבר וארבעה חברים נוספים לקפלה שבראש גבעת מונמרטר שבפריז ונדרו כי מעתה יהיו חייהם חיי עוני ופרישות כחיקוי למעשיו של ישו וכי הם מתחייבים לעלות לרגל לארץ הקודש ואחר־כך יקדישו את עצמם לגאולת המאמינים והלא־מאמינים.
מאורע זה נחשב כיום כתאריך ההקמה של מסדר הישועים.
שבעת הנודרים הם האבות המייסדים של המסדר ולויולה הוכר לאחר מותו כקדוש נוצרי בשם איגנטיוס מלויולה.
לאחר סיום לימודיו בפריז עבד חאווייר כמורה למשך זמן מה בהמתנה לכך שכל חבריו יסיימו אף הם את לימודיהם.
חאווייר וחבריו עזבו את פריז ב-15 בנובמבר 1536 ונסעו לוונציה ועסקו שם בעזרה לחולים.
ב-24 ביוני 1537 הוסמך חאווייר ככומר.
למרות מאמציהם נכשלו השבעה בניסיונותיהם להגיע לארץ הקודש כפי שנדרו בשל מלחמה בין הרפובליקה של ונציה לאימפריה העות'מאנית, ולכן בנובמבר 1538 נסעו השבעה מלווים בקבוצה של מגויסים חדשים לרעיון לרומא על מנת להעמיד עצמם למרותו הישירה של האפיפיור.
באביב 1539 השתתף חאווייר בכינוסים שארגן לויולה עם חבריו על מנת להכין את תקנון מסדר הישועים.
המסדר קיבל את אישור האפיפיור בעל פה ב-3 בספטמבר, אך ב-16 במרץ 1540, חצי שנה לפני שהתקבל האישור הרשמי בבולה אפיפיורית בשם "מסדר צבא הכנסייה", שלח לויולה את חאווייר לליסבון על פי בקשתו של ז'ואו השלישי מלך פורטוגל.
המלך הפורטוגלי ביקש לשלוח כמרים חרוצים למושבות פורטוגל שמעבר לים שיטפלו בצורכיהם הרוחניים של הנוצרים וינצרו את העמים שבמושבותיו החדשות באסיה.
חאווייר הגיע לליסבון ביוני 1540 ושהה בה כתשעה חודשים.
ב-7 באפריל 1541 הפליג חאווייר בחברת שני ישועים נוספים והמשנה למלך החדש מרטים אפונסו דה סוזה (Martim Afonso de Sousa; 1571-1500) על סיפון ה"סנטיאגו".
הוא שהה במוזמביק מאוגוסט 1541 ועד מרץ 1542 והגיע לגואה שבהודו, אז בירת המושבות הפורטוגזיות במזרח, ב-6 במאי 1542 בתפקיד שגריר האפיפיור (נונציוס אפוסטולי).
בשלוש השנים הבאות פעל מהבסיס בגואה.
בחצי השנה הראשונה פעל בגואה בעיקר בהטפה ועזרה לחולים והדרכת נערים בעיקרי האמונה הנוצרית (קטכיזם).
ב-20 בספטמבר 1542 החל חאווייר לעסוק בפעילות מיסיונרית.
פעולתו המיסיונרית הראשונה הייתה בקרב ה"פראוואס", קאסטה טמילית של שולי פנינים שחיו לאורך החוף המזרחי של דרום הודו, צפונית לכף קומורין (הקצה הדרומי ביותר של הודו).
שבע שנים לפני כן הבטיחו שולי הפנינים כי יתנצרו אם הפורטוגזים יעזרו להם כנגד המוסלמים בהם נאבקו.
העזרה ניתנה וכ-20,000 שולי פנינים נטבלו לנצרות, אולם מאז לא הגיע אליהם כומר או מורה דת וההתנצרות הייתה להלכה בלבד.
חאווייר סייר בין כפרי הפראוואס והדריך אותם בכללי האמונה תוך שימוש במדריך להליכות הדת והאמונה הנוצרית שתורגם לטמילית בעזרת מתורגמנים.
הוא התגבר על הקשיים בתקשורת המילולית בכוח האמונה העזה ובטוב הלב שהפגין.
שנתיים אחר־כך הטביל חאווייר לנצרות כ-10,000 מבני עם המאקואן שחיו לאורך החוף הדרום מערבי של הודו.
שני עממים אלה נשארו קתוליים עד ימינו.
כמו כן עשה חאווייר מאמצים לשכנע את מלך ונאד, ממלכה קטנה בדרום הודו, להמיר את דתו.
ב-1544, בזמן שהותו בוונאד, פלש אליה צבא אימפריית ויג'איאנגר, ביצע טבח בתושבים והחריב יישובים, ואחר כך חזר לבסיסו.
על הסיבות לפלישה ועל מה שקרה במהלכה חלוקות הדעות.
המסורת הנוצרית טוענת כי המטרה הייתה לכבוש את ונאד וכי חאווייר חולל נס ועצר במו ידיו את הפלישה.
חאווייר התגורר אז בקוטאר (כיום חלק מהעיר נגרקויל), הבירה הדרומית של ונאד.
כששמע על הפלישה, עלה על גבעה בוודאסרי (Vadasery, אף היא חלק מנגרקויל כיום), כשני קילומטרים מקוטאר, עמד כפסל כשהוא נושא צלב בידיו והמראה הפחיד את הפולשים שנסוגו.
המסורת ההינדית טוענת כי הפלישה נועדה להעניש את האוכלוסייה שהתנצרה עקב פעולותיו של חאווייר, וכי לאחר שהמשימה הושלמה בהצלחה חזר הצבא כמנצח.
בכל מקרה וודאי שחאווייר הקים כנסייה קטנה בקוטאר על חלקת קרקע שקיבל במתנה ממלך ונאד שהורחבה עם השנים, וכיום היא קתדרלה, מקום מושב הבישוף של הדיוקסיה של קוטאר.
בעקבות התנהגותם המופקרת לטעמו של ראשי הממשל בגואה, וראיות לקיום יהדות בסתר של האנוסים (יהודים שהתנצרו בכפייה) שהתגוררו בגואה, כתב חאווייר ב-1545 למלך פורטוגל ז'ואו השלישי וביקש כי תוקם אינקוויזיציה בגואה.
בקשה זו מולאה שמונה שנים לאחר מותו.
האינקוויזיציה של גואה שהוקמה ב-1560 ופעלה עד 1774 כונתה "חסרת הרחמים ביותר בכל עולם הנצרות", והוציאה להורג בשריפה אלפי אנשים.
בסתיו 1545 הפנה חאווייר את מאמציו מזרחה ותכנן מסע מיסיונרי למקאסאר שבאי סולאווסי, כיום באינדונזיה.
הוא הגיע למלאקה באוקטובר אותה שנה והטיף לאוכלוסייה במרכז מסחרי זה, אך לאחר שחיכה במשך שלושה חודשים לשווא לספינה למקאסאר הוא ויתר על תוכניתו.
הוא עזב את מלאקה ב-1 בינואר 1546 ונחת באי אמבון שבקבוצת איי מלוקו (המכונים איי התבלינים), שם שהה באי עד אמצע יוני.
הוא ביקר אז באיים נוספים בקבוצת איי מולוקו ובכלל זה טרנאטה ומורוטאי.
אחרי חג הפסחא של 1546 הוא חזר לאמבון ואז למלאקה.
כמה כותבים מהמאה ה-17 טענו כי במהלך מסעו זה הגיע חאווייר גם למינדנאו שבפיליפינים.
טענה זו הופיעה גם בבולה שהכריזה עליו כקדוש והתפרסמה ב-1623 ולכן מכונה חאווייר גם ה"שליח הראשון לפיליפינים", אך אין שום הוכחה כי היה בפיליפינים.
בשלהי שנת 1547 חזר חאווייר למלאקה, ופגש לראשונה בפרנאו מנדש פינטו, הרפתקן ומגלה ארצות, שבעקבות המפגש עם חאווייר הפך לחסיד נלהב שלו והקדיש לו קטעים ארוכים בספרו האוטוביוגרפי "מסעות".
פינטו מנדש מתאר בספרו כי באותה תקופה היה המושל הפורטוגזי של מלאקה סימאו דה מלו (Simão de mello), שקיבל את מינויו ב-1545 והיה המושל הרביעי של מלאקה בתוך שלוש שנים.
בהגיעו למלאקה מצא דה מלו כי כמות החיילים שעמדו לרשותו על מנת להגן על העיר הייתה בלתי מספקת, בין השאר, משום שחיילים שקיבלו תעודות מסע למלאקה העדיפו להציע את שירותם כשכירי חרב לכל מלך באזור שהיה מוכן לשלם.
עובדה זו הייתה ידועה גם לאויביהם של הפורטוגזים, ובליל 9 באוקטובר 1547 תקף צי, ובו שבעים ספינות של סולטנות אצ'ה שעל סיפונן כ-5,000 חיילים, את נמל מלאקה והעלה באש שבע ספינות שעגנו בנמל.
חבל אצ'ה שבצפון מערב סומטרה (כיום מחוז באינדונזיה) היה אז מקום מושבה של אחת הסולטנות המוסלמיות החזקות בדרום מזרח אסיה שנתכנתה בפי הפורטוגזים אצ'ין (Achin).
הצי של אצ'ה לא תקף את המבצר והתרחק מטווח התותחים שבו.
בבוקר לכדו האצ'ינים סירה ועליה שבעה דייגים מלאים ממלאקה.
לאחר שכרתו את אוזניהם ואפם הם שלחו אותם בחזרה למלאקה בלוויית מכתב שבו התרברב מפקד הצי האצ'יני בכוונתו לסייר לאורך המצרים וללכוד כל ספינה שיחפוץ והתריס בפני מושל מלאקה שינסה לעצור בעדו.
מושל מלאקה התייעץ עם חאווייר, שבתקופה זו כבר יצא שמעו לפניו, שהציע לו לתקוף.
מכיוון שלרשות המושל עמדו שבע ספינות בלבד שלא היו ראויות לצאת לים, נשא חאוויר נאום נלהב בפני הקצינים על חובתם כלפי האל.
השפעת הנאום על הפורטוגזים הייתה עזה, ובמשך 5 ימים עמלו 700 איש לטפל בספינות.
אלא שכשיצא הכוח שמנה 120 לוחמים בלבד לים במטרה לרדוף אחרי הצי של אצ'ין טבעה אחת הספינות מיד, ושאר הספינות חזרו מיד לנמל כשאנשיהם מסרבים להמשיך בטענה שהטביעה היא אות אזהרה מאלוהים.
דה מלו שלח לקרוא לחאווייר, והלה הבטיח לחיילים שבתמורה לספינה שאבדה ישלח להם אלוהים עוד באותו יום שתי ספינות אחרות.
ואכן, לפנות ערב הופיעו באופק שתי ספינות.
בירור העלה שמדובר בספינות עליהן פיקד דיוגו סאורש דה מלו (Diogo Saurez de Mello), שעמד בראש שכירי החרב הפורטוגזים בשירות מלך בורמה.
דה מלו היה בדרכו חזרה לבורמה, לאחר שהביא עמו סחורות, ולא התכוון לעגון במלאקה.
בתמורה להבטחה של חאווייר כי לא יושת עליו מכס הסכים דה מלו להצטרף למסע העונשין כנגד אצ'ין.
שמונה הספינות הפליגו במעלה החוף המערבי של חצי האי המלאי בפיקודו של דום פרנשיסקו דה סה (Dom Francisco de Sá) על מנת לגלות כי הצי של אצ'ה עוגן בנהר פרליס (Perlis, כיום במדינה בעלת אותו שם במלזיה).
בקרב שהתחולל ב-25 באוקטובר 1547 השמיד הצי הפורטוגזי את הצי של אצ'ה.
לטענת מנדש פינטו ידע חאווייר מיד באותו רגע על הניצחון, עליו הכריז תוך כדי תפילה, אף על פי שהאישור הרשמי על כך הגיע רק שישה ימים אחר-כך, כשהגיעה ספינה מהירה מהצי הפורטוגזי למלאקה.
אירוע זה לכינוי "נס האצ'ין".
האירופאים הראשונים שהגיעו ליפן היו צמד סוחרים פורטוגזים שנחתו בכף קדוקורה, בקצה הדרומי של האי טנגשימה, דרומית לאי קיושו על סיפונה של ג'ונקה סינית ב-23 בספטמבר 1543. לאחר שנפוצה השמועה על עושרה של יפן החלו סוחרים פורטוגזים לפקוד את נמלי דרום יפן.
ב-1547 ביקר רב החובל ז'ורז'י אלוורש (Jorge Alvarez) ביפן.
בעת שעמד לעזוב את נמל ימאגאווה (山川町) שליד קגושימה שבקיושו בדרכו בחזרה למלאקה הוא הסכים להעלות לספינתו שלושה יפנים: סמוראי בן 35 ששמו אנג'ירו (או יאג'ירו לפי גרסה אחרת), אחיו ומשרתו.
אנג'ירו ביקש להימלט מיפן לאחר שהואשם ברצח.
בסוף דצמבר 1547 הפגיש אלוורש בין פרנסיסקו חאווייר, שעצר במלאקה בדרכו מאיי מאלוקו לגואה, לאנג'ירו שכבר ידע לדבר בפורטוגזית רצוצה.
אנג'ירו סיפר לחאווייר על חייו ביפן ועל המנהגים והתרבות של מולדתו, וחאווייר היה מוקסם ממה ששמע על הארץ החדשה שנתגלתה לאירופאים לא מכבר.
בעיני רוחו הוא ראה בארץ רבת האוכלוסין ובעלת התרבות העשירה כר פורה לפעילות מיסיונרית, והוא החל לתכנן את הפעילות המיסיונרית לארץ שנתגלתה לאירופאים לראשונה רק חמש שנים לפני־כן.
"שאלתי את אנג'ירו האם היפנים יהפכו לנוצרים אם אצטרף עמו לארץ זו, והוא ענה כי הם לא ימירו דתם מיד, ובתחילה ישאלו אותי שאלות רבות ויראו מהן ידיעותיי.
מעל לכל הם ירצו להיווכח שאני חי לפי העקרונות שאני מטיף להם.
כל הסוחרים הפורטוגליים שביקרו ביפן מבטיחים כי בלכתי לשם אעשה שרות רב לאל, ויותר מאשר בקרב עמי הודו, שכן היפנים הם גזע המושפע בעיקר מההיגיון." כשחזר חאווייר לגואה ב-1548 הוא לקח עמו את אנג'ירו, משרתו ואחיו, ובחג הפנטקוסט של 1548 הוטבלו השלושה לנצרות.
אנג'ירו, שנקרא מעתה פאולו דה סנטה פה (פאולו של האמונה הקדושה), ושני היפנים הנוספים החלו ללמוד פורטוגזית בקולג' הישועי של סאו פאולו (Collegio de São Paulo) בגואה.
חאווייר לא היה יכול לצאת למסע ליפן מיד.
חובותיו כמנהל הכללי של הישועים במזרח הרחוק חייבו אותו לטפל בעניינים מנהליים הקשורים למסדר.
בנוסף, מותו הפתאומי של המושל הפורטוגזי של המושבות במזרח הרחוק, המשנה למלך דום ז'ואאו דה קסטרו (João de Castro; 1548-1500), ביוני 1548 אילץ את חאווייר להמתין למחליף דום גרסיה דה סה (Garcia de Sá).
במשך 15 חודשים עסק חאווייר בפעילות אדמיניסטרטיבית של הקמת המרכז הישועי בגואה.
בשיתוף ישועים נוספים, שהגיעו לגואה על מנת להצטרף אליו, הקים חאווייר ב"קולג' האמונה הקדושה", שנוסד כמה שנים לפני כן והועבר לישועים, מרכז לחינוך של כמרים ילידים ומומרים עבור הדיוקסיה של גואה שהשתרעה מכף התקווה הטובה שבדרום אפריקה ועד סין.
במכתביו מתקופה זו הוא מציין לרעה את התנהגותם של הפורטוגזים ואת אורח חייהם הבלתי־נוצרי.
ב-15 באפריל 1549 יצא חאווייר למסע ליפן כשהוא מצויד במכתב המלצה מהמשנה למלך החדש למושל מלאקה.
התלוו אליו שני משרתיו (סיני והודי ממלבר), אנג'ירו ושני היפנים הנוספים, ושני ישועים מקסטיליה: קוסמה דה טורס (Cosme de Torrès; 1570-1510), כומר ספרדי שהיה בעברו חייל שחאווייר פגש בגואה ושכנע אותו להצטרף למסדר הישועים, והאח חואן פרננדס (Juan Fernández 1526-1567).
הוא עזב את גואה בספינה פורטוגלית בדרכו למלאקה.
לפני צאתו ליפן כתב חאווייר מכתב לאיגנטיוס מלויולה ראש המסדר ובו פרט את מיקומם ומספרם של חברי המסדר במזרח הרחוק וסיפר על הכוונה לבקר ביפן:
למסע זה נשא חאווייר עמו מתנות ל"מלך יפן" כיוון שהתכוון להציג את עצמו כשגריר האפיפיור.
חאווייר וחבורתו הגיעו למלאקה ב-31 במאי 1549. במלאקה עברה החבורה לג'ונקה של שודדי ים סיניים שהייתה הספינה היחידה שהפליגה ממלאקה ליפן, כאשר מושל מלאקה, דום פדרו דה סילבה (Dom Pedro da Silva) מסייע להם בכסף ואספקה.
הג'ונקה הפליגה ממלאקה ב-24 ביוני 1549.
חאווייר הגיע ליפן ב-15 באוגוסט 1549 ונחת בקגושימה, הנמל העיקרי של האן סצומה בדרום האי קיושו, והתארח אצל משפחתו של אנג'ירו.
ב-29 בספטמבר הוא התקבל בסבר פנים יפות על ידי הדאימיו המקומי שימאזו טקאהיסה (島津 貴久; 1571-1514) שהיה מעוניין לחזק את הקשרים עם הסוחרים הפורטוגזים, ולכן התיר לחאווייר להטיף בתחום שלטונו.
במכתב הראשון שכתב חאווייר מקגושימה ב-5 בנובמבר 1549 הוא מתאר את היפנים כעם הטוב ביותר בין עובדי האלילים שנתקל בו עד כה.
את השנה הראשונה לשהותו ביפן הקדיש חאווייר ללימוד השפה היפנית.
בעזרת אנג'ירו תורגמו ליפנית עיקרי האמונה הנוצרית ומסות קצרות, תרגום שחאווייר כתב באותיות לטיניות, ובו השתמש להטפה וללימוד.
אנג'ירו לא היה משכיל ואיכות התרגום של הדוקטרינה הנוצרית שכתב הייתה ירודה ביותר.
הבעיה הלשונית הקשה ביותר שעמדה בפני חאווייר הייתה כיצד יש לומר אלוהים ביפנית.
המושג היה זר לתרבות היפנית, וכשנשאל אנג'ירו איך מכנים ביפנית את האל הכל יכול הוא הציע את המונח "דאיניצ'י" (大日如来), מונח הלקוח מאסכולת שינגון (真言宗) בבודהיזם היפני (שאליה השתייך אנג'ירו במקור) והמתאר את ויירוקאנה, הבודהה הקוסמי, אחד מחמש בודהות החוכמה.
רק זמן רב אחר כך הבין חאווייר את משמעות הביטוי והחל להשתמש במקום זאת בביטוי הלטיני המקובל "דאוס" (Deus).
משום כך התקבל חאווייר בתחילה בסבר פנים יפות גם על ידי הנזירים הבודהיסטים.
השימוש במונח הבודהיסטי והעובדה שחאווייר הגיע מהודו, מולדת הבודהיזם, גרם להם לחשוב כי חאווייר מטיף לסוג חדש של בודהיזם.
למרות קשיים אלו הצליחו חאווייר ועוזריו להמיר את דתם של יותר ממאה יפנים בקגושימה לנצרות, חלקם הגדול קרובי משפחה של אנג'ירו, ושל קבוצה נוספת שהתגוררה בטירת איצ'יקו הסמוכה.
מכיוון שחאווייר נהג לתקוף בהטפותיו את הפעילות הבלתי מוסרית לדעתו של הנזירות הבודהיסטית, הבינו הנזירים בקגושימה כי חאווייר חותר תחתיהם, והם החלו להסית כנגדו ופנו לדאימיו בדרישה שיפסיק את פעילותו של חאווייר.