tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר מרטין לותר קינג נכלא זמן קצר לפני הבחירות, שכנעו וופורד ושרייבר את קנדי להתקשר לרעייתו של קינג, קורטה סקוט קינג, שהתמודדה עם היות בעלה נידון לעבודת פרך בבית סוהר בג'ורג'יה בגין עבירת תנועה זניחה בשעה שהייתה בשלבי היריון מתקדמים.
שיחת הטלפון בין קורטה סקוט קינג לסנאטור קנדי הובילה את מרטין לותר קינג להמיר את תמיכתו בריצ'רד ניקסון, סגן הנשיא ומועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, לקנדי.
בעקבות שיחת הטלפון, וופורד ועוזרים אחרים בסגל של קנדי ניסחו פמפלט שהאדיר את השיחה והודפס על נייר כחול שכונה "הפצצה הכחולה".
כ-2 מיליון עותקים הופצו, בעיקר דרך כנסיות אפרו-אמריקאיות, והדבר סייע רבות לניצחונו של קנדי בקרב האוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
בשנת 1961 מונה וופורד בידי קנדי לעוזר מיוחד עבור הנשיא לענייני זכויות האזרח.
בבית הלבן כיהן כיושב ראש הקבוצה התת-ממשלתית לזכויות האזרח.
וופורד היה שותף לייסוד חיל השלום ושימש כנציג המיוחד של חיל השלום באפריקה ומילא את תפקיד מנהל פעולות החיל באתיופיה.
ב-1964 מונה למנהל-עמית של חיל השלום, ומילא את התפקיד עד 1966. בשנת 1965 הוסיף לקחת חלק פעיל במצעדים מסלמה למונטגומרי.
ספר זיכרונותיו של וופורד, "על בְּנֵי קנדי ומלכים: להיות הגיוני משנות השישים", מפרט את שנותיו בתנועה לזכויות האזרח והקמת חיל השלום.
בשנת 1966 עזב וופורד את הפוליטיקה של ארצות הברית כדי להיות נשיא אוניברסיטת מדינת ניו יורק באולד וסטברי.
במהלך כינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשיקגו, וופורד סיכן את הקריירה שלו כאשר נעצר במחאה נלהטת נגד אלימות משטרתית.
בשנת 1970 הוא התמנה לנשיא מכללת ברין מאר שבפנסילבניה, ומילא תפקיד זה עד 1978. לאחר שירותו האקדמאי במכללת ברין מאר, וופורד הצטרף אל משרד עורכי הדין "Schnader Harrison Segal & Lewis" שבפילדלפיה.
לאחר שהעביר שבע שנים בקליניקה משפטית פרטית בפילדלפיה, כיהן וופורד כיו"ר המפלגה הדמוקרטית בפנסילבניה מיוני עד דצמבר 1986. במרץ 1987 מונה על ידי מושל פנסילבניה בוב קייסי האב למזכיר העבודה והתעשייה של המדינה.
ב-4 באפריל 1991 הלך לעולמו ג'ון היינץ, הסנאטור הבכיר של פנסילבניה, במהלך תאונה אווירית והותיר את מושבו בסנאט של ארצות הברית בלתי-מאויש.
על פי החוק המדינתי, מושל פנסילבניה נדרש למנות ממלא מקום עד שניתן יהיה לקיים בחירות מיוחדות.
לאחר ששקל את מועמדותם של אישים פוטנציאליים אחדים, ביניהם נשיא קרייזלר לי איאקוקה שמיאן לתפקיד, מינה המושל קייסי את וופורד למושב ב-8 במאי 1991. בעבר שקל להתמודד לתפקיד, אך מעולם לא חשב שההזדמנות בת-השגה.
לפיכך, נהפך וופורד לדמוקרט הראשון שייצג את פנסילבניה בסנאט מאז שעזב ג'וזף קלארק את תפקידו בשנת 1969.
בבחירות המיוחדות, שהתקיימו בנובמבר 1991, ניצב וופורד בפני דיק ת'ורנברג, מושל פנסילבניה לשעבר והתובע הכללי של ארצות הברית בממשלי הנשיאים רונלד רייגן וג'ורג' הרברט ווקר בוש.
וופורד ות'ורנברג נבחרו על ידי ועידות מפלגותיהם מכיוון שהרִיק במושב חל בזמן מאוחר מדי בשביל לקיים בחירות מקדימות.
וופורד יצא למסע הבחירות כשהוא מפגר בסקרים, כך שרוב הפרשנים הניחו כי אין לו סיכוי לנצח.
ואכן, בשלב מסוים הסקרים הפנימיים שלו הצביעו על הפסד בפער של כארבעים אחוז.
למרות זאת, הניצחון הסוער של וופורד על המושל לשעבר בכעשרה אחוזים הפתיע רבים, ותואר מאוחר יותר כאינדיקציה לסיכויי הניצחון של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש בבחירות 1992 לנשיאות.
מסע הבחירות של וופורד נוהל בידי פול בגאלה וג'יימס קארוויל, והצלחתם הדרמטית הביאה אותם לתשומת לב לאומית.
הקמפיין של וופורד התבסס על הבטחה לביטוח בריאות ממלכתי, ולפי חוק מדע המדינה ג'ייקוב האקר מאוניברסיטת ייל, סייע להביא את הרפורמה במערכת הבריאות האמריקאית לדיון לאומי.
סוגיות כדוגמת בריאות הציבור וכלכלת ארצות הברית עמדו גם הן בבסיס הניצחון של ביל קלינטון בבחירות לנשיאות בשנת 1992. בשנת 2015 התאונן הפרשן השמרני ראש לימבו על וופורד באומרו: "שירותי בריאות כזכות – אתה יודע מי התחיל את קו החשיבה הזה?
בחור בשם האריס וופורד, שהיה סנאטור מפנסילבניה".
על אף שבסופו של דבר בחר קלינטון בסנאטור אל גור כעמיתו למירוץ בבחירות הנשיאותיות של 1992, וופורד נמנה בין מועמדיו הסופיים של קלינטון לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
בבחירות 1994 התמודד וופורד לתקופת כהונה מלאה בסנאט.
ביחס של 47%-49% הפסיד לריק סנטורום, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
בחירות אמצע אלו היו "המפכה הרפובליקנית", בה נחלו הדמוקרטים הפסדים דרמטיים בשני בתי הקונגרס.
בין השנים 1995–2001 כיהן וופורד כמנכ"ל התאגיד לשירות לאומי וקהילתי, סוכנות ממשלתית של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית המנהלת את מיזם "AmeriCorps" ותוכניות התנדבות אחרות.
משנת 2001 ישב וופורד מועצות מנהלים של מגוון מוסדות צדקה וארגוני שירות אזרחי, בהם הארגון "Points of Light".
הוא היה נאמן במרכז מרטין לותר קינג ג'וניור לשינוי חברתי לא-אלים.
בשנת 2005 פגש וופורד את הסנאטור הצעיר ברק אובמה, והשניים התיידדו.
ב-4 בינואר 2007 נכח וופורד בהשבעתו לתפקיד של הסנאטור בוב קייסי, אשר הביס את סנטורום בבחירות האמצע של 2006. ב-3 בינואר 2013 ליווה וופורד בשנית את קייסי לטקס השבעתו השני של קייסי במליאת הסנאט.
בינואר 1996 נפטרה רעייתו קלייר בגיל 69, לאחר מאבק בלוקמיה, והשניים היו נשואים מאז 1948. באפריל 2016 הודיע וופורד כי יתחתן עם מעצב הפנים מתיו צ'ארלטון, גבר הצעיר ממנו ב-50 שנה ובן זוגו מאז 2001. וופורד הביסקסואל וצ'ארלטון נישאו באותה שנה.
ב-21 בינואר 2019 נפטר וופורד בגיל 92 בוושינגטון הבירה מסיבוכים שאירעו כתוצאה מנפילה.
כ-1,000 איש השתתפו בטקס האשכבה שלו שהתקיים ב-3 במרץ 2019, באודיטוריום קרמטון שבאוניברסיטת הווארד.
האריס דולייביץ' (בבוסנית: Haris Duljević; נולד ב-16 בנובמבר 1993 בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה) הוא כדורגלן בוסני המשחק בעמדת קשר הכנף.
דולייביץ' נולד בסרייבו שבבוסניה והרצגובינה, ובין השנים 2011–2017 שיחק במועדונים המקומיים צ'ליק זניצה, אולימפיק סרייבו וסרייבו.
לאחר מכן שיחק במשך שתי עונות בדינמו דרזדן מהבונדסליגה השנייה, במדיה ערך 53 הופעות והבקיע שלושה שערים.
לאחר שתי עונות אלו עבר לנים מליגת העל הצרפתית, במדיה שיחק במשך שתי עונות, בהן ערך 34 הופעות ליגה מבלי להבקיע שער.
ב-10 בספטמבר 2021 חתם דולייביץ' על חוזה לשתי עונות בהנזה רוסטוק מהבונדסליגה השנייה.
ב-25 במרץ 2016 ערך דולייביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בוסניה והרצגובינה, בניצחון 0–3 על נבחרת לוקסמבורג במשחק ידידות.
ב-8 בספטמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 1–2 על נבחרת צפון אירלנד במסגרת ליגת האומות 2018/2019.
האריסטוקרטים הוא סופרגרופ רוק אינסטרומנטלי שהוקם בשנת 2011. חברי הפאוור טריו הם הגיטריסט ג'אתרי גובן , הבסיסט בריאן בלר , והמתופף מרקו מינמן .
שם הקבוצה נוצר בהשראת "בדיחת האריסטוקרטים" .
הלהקה הוקמה לאחר שחבריה נגנו יחדיו במופע The Anaheim Bass במהלך כנס NAMM בינואר 2011 שזכתה לתגובות נלהבות.
לשלישייה הייתה רק חזרה אחת לפני הקונצרט, אבל עדיין הופיעה יפה והדהימה את הקהל וגם את עצמו.
במקור הגיטריסט של אותה הופעה חד פעמית היה אמור להיות גרג האו, שהוחלף על ידי גאת'רי גובן ברגע האחרון.
גאת'רי הצהיר מאוחר יותר: "הכימיה הייתה כל כך גדולה, שכשיצאנו מהבמה כולנו אמרנו אחד לשני: 'זה עובד.
אנחנו צריכים להקליט את זה'".
מאוחר יותר הלהקה תתכנס ונפגשת בשיקגו כדי להקליט את אלבום הבכורה שלהם The Aristocrats, תוך פחות משבועיים.
אלבום המוזיקה שיקף את ההשפעות שלהם, החל מג'אז פיוז'ן ( Return to Forever), לרוק מתקדם (קינג קרימזון), לרוק אינסטרומנטלי (סטיב ואי, ג'ו סטריאני), לראפ מטאל (Rage Against the Machine) ועד ל"נונסנס מוזיקלי" (פרנק זאפה).
הבסיסט בריאן בלר הצהיר, "בסופו של דבר השתמשנו בהשפעות השונות שלנו כדי לכתוב אחד עבור השני.
כתבתי את "Sweaty Knockers" במיוחד בשביל ג'אתרי ליהנות איתו, בעוד שג'אתרי כתב את "I Want A Parrot" עם תפקיד בס מוביל בראש.
לגבי החומר של מרקו, אנחנו פשוט בני מזל שיכולנו לעמוד בקצב!".
השלישייה יצאה לסיבוב הופעות לשנת 2012. מאוחר יותר באותה שנה הוציאה הלהקה את אלבום ההופעה הראשון שלה, Boing, We'll Do It Live!
שהוקלט במהלך שני קונצרטים שהתקיימו באולם Alvas בלוס אנג'לס, קליפורניה.
במהלך אותם קונצרטים הלהקה שילבה חומרים מאלבום הבכורה שלה עם קטעים מפרויקטי הסולו של כל חברי הלהקה.
ביולי 2013 יצא אלבום האולפן השני שלהם Culture Clash, שלווה בסיבוב הופעות, תחילה בצפון אמריקה בשנת 2013 ולאחר מכן באירופה, דרום אמריקה ואסיה.
בשנת 2014. לאחר סיבוב ההופעות, הלהקה אספה קטעים של הופעות משישה מקומות שונים לאלבום ההופעה השני שלה, Culture Clash Live!, יצא בתקליטור ו-DVD ב-20 בינואר 2015.
בפברואר 2015 הוקלט אלבום האולפן השלישי שלה Tres Caballeros ויצא ב-23 ביוני 2015. סיבוב ההופעות שליווה את האלבום החל בקיץ 2015 ונגמר בפברואר 2016.
ב-2016 הם השתתפו בסיבוב ההופעות G3, יחד עם ג'ו סטריאני וסטיב ואי.
בדצמבר 2018 The Aristocrats הודיעו שהם נכנסים שוב לאולפן בתחילת מרץ 2019 כדי להקליט את אלבום האולפן הרביעי שלהם.
האלבום הרביעי, You Know What...?הוקלט באולפני Brotheryn באוג'אי קליפורניה ויצא ביוני 2019.
בשנת 2024 יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה, Duck.
ג'אתרי גובן - גיטרה חשמלית
בריאן בלר - גיטרה בס
מרקו מינמן - מערכת תופים
האריס פלנגין היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, שכיהן כמושל ארקנסו השביעי בשנים 1862–1864, ולאחר מכן ועד 1865 כמושל בגלות.
קודם לכהונתו כמושל הוא פיקד על כוחות רגלים בזירה המערבית במלחמת האזרחים האמריקנית במסגרת צבא הקונפדרציה.
האריס פלנגין נולד בפרבר רודסטאון שבעיירה הופוול שבמחוז קמברלנד שבניו ג'רזי, כבנם של ג'יימס, חוואי ונגר, ושל מרי (לבית האריס) פלנגין.
הוא התחנך בבית ספר קווייקרי בניו ג'רזי ולאחר מכן לימד בסמינר קלרמונט שבפרנקפורד (כיום בתחומי פילדלפיה).
זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לאילינוי, שם הוא ניסה שוב לעסוק בהוראה ותוך כדי עבודתו למד משפטים.
ב-1838 עבר פלנגין לארקנסו, בתחילה התיישב בפיין בלאף, לאחר מכן בליטל רוק, ב-1839 במחוז קלארק, וב-1842 בארקדלפיה.
בשנים 1842 - 1844 כיהן פלנגין בבית הנבחרים של ארקנסו, ובשנים 1848–1850 בסנאט של המדינה.
ב-1851 הוא נשא לאישה את מרתה אלייזה נאש ממחוז לפאייט.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית קודם פלנגין לדרגת קולונל, ופיקד על רגימנט הרובאים הרכובים השני של ארקנסו.
ב-1862 נבחר פלנגין כמושל ארקנסו והתפטר מהצבא כדי לכהן בתפקידו.
ממשלו עסק בעיקר בסוגיות שהיו קשורות למלחמה ובשמירה על חוק וסדר ועל המשכיות הממשלה תוך כדי הפלישה לארקנסו.
במהלך המלחמה, נאלצה ממשלת המדינה להשעות את גביית המיסים ולממן את המלחמה באמצעות איגרות חוב.
ב-10 בספטמבר 1863, כאשר נפלה בירת המדינה ליטל רוק בידי צבא האיחוד, נמלטה ממשלת ארקנסו מהעיר, לקחה עמה כמות גדולה של מסמכים, והבירה עברה לעיר וושינגטון שבארקנסו.
בעת כהונתו כמושל, נותר פלנגין בחלק שהיה בשליטת הקונפדרציה בדרום-מערב המדינה.
ב-18 באפריל 1864 הוקם ממשל בשליטת האיחוד תחת המושל הזמני אייזק מרפי בליטל רוק.
פעולתו הרשמית האחרונה של פלנגין כמושל הייתה לשבת בראש המועצה הצבאית של ארקנסו בישיבה האחרונה שלה בוושינגטון, ארקנסו ב-1 ביוני 1865. שישה ימים לאחר מכן נכנעה מחלקת טרנס-מיסיסיפי של צבא הקונפדרציה בפני ממשלת ארצות הברית בניו אורלינס.
המסמך האחרון בחתימתו של פנלגין כמושל היא מ-28 במאי.
לאחר תום המלחמה, השיב פלנגין את מסמכי המדינה וחידש את עיסוקו בעריכת דין בארקדלפיה.
האריס פלנגין נפטר בארקדלפיה ב-23 באוקטובר 1874. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
האריס מייקל ברוויס , הידוע יותר בכינויו Hbomberguy, הוא יוטיובר וגיימר בריטי.
ברוויס עורך מאמרי וידאו במגוון נושאים כמו קולנוע, טלוויזיה ומשחקי וידאו, ולעיתים קרובות מנתח אותם מעמדות שמאליות פוליטיות וכלכליות.
הוא גם יוצר סרטונים שמטרתם להפריך תיאוריות קשר, לרבות התנגדות לחיסונים והכחשת שינויי אקלים, ומגיב לטיעונים ימנים ואנטי-פמיניסטים.
ברוויס הוא בוגר לימודי אנגלית וכתיבה יוצרת באוניברסיטת אבריסטווית' ().
ברוויס הקים את ערוץ היוטיוב Hbomberguy ב-28 במאי 2006. הוא גם מעלה את הסרטונים שלו גם בשירות הסטרימינג המקוון Nebula.
טכניקות ההצגה של ברוויס כוללות אנימציה ידנית ושימוש בהומור כדי להבהיר את נקודותיו.
הסרטונים שלו עוסקים בנושאים הקשורים למדיה מקוונת, פוליטיקה, צדק חברתי, כולל ניתוחים של דיבייט עם הימין האלטרנטיבי.
ברויס פיתח פורמת חוזר של סדרת סרטונים תחת הכותרת "Measured Response" (תגובה מתונה) שעסקו קונספירציית מודל הארץ השטוחה, אמני פיתוי, ומתנגדי חיסונים.
ברוויס גם הפיק ביקורות ארוכות ומאמרי וידאו על מספר נושאים בטלוויזיה, קולנוע, תרבות אינטרנט ומשחקי וידאו.
ביולי 2020, פרסם ברוויס סרטון המבקר את סדרת האינטרנט האמריקאית RWBY .
לפני שחרורו, ברוויס ניסה להעלות את הסרטון ומצא שהוא נחסם אוטומטית על ידי מערכת Content ID של YouTube.
ברוויס בחר לערוך מחדש בהרחבה את הסרטון כדי לעקוף את הזיהוי האוטומטי הזה ולשכור עורך דין שיבדוק את התוכן על מנת להבטיח שהוא עומד בשימוש הוגן לפני הפרסום.
במאמר שמתח ביקורת על מערכת Content ID, הקרן החזית האלקטרונית התייחסה לקשיים שהעלה ברוויס כדוגמה לאופן שבו הם האמינו ש-Content ID "מרופפת" את השימוש ההוגן.
בראיון שניתן ל-The Telegraph בשנת 2021 ברוויס הצהיר כי בעוד שיוצרים רבים ב-YouTube מנצלים את האופן שבו "אתה יכול להגיד מה שאתה רוצה בלי השלכות", הוא נוקט בגישה זהירה יותר, מתייעץ עם מומחים בנושא הרלוונטי של סרטון קודם.
לפרסום על מנת להבטיח את דיוקו העובדתי.
בנובמבר 2022, פרסם ברויס תחקיר שתיעד רבות מהטענות המתוקשרות שטומי טאלאריקו העלה בנוגע לקריירה שלו, כולל היותו היוצר של אפקט הקול בלב הסכסוך המשפטי שלו Roblox, שיאי גינס שלו, וכן בהיותו האמריקאי הראשון שעבד על הזיכיון של סוניק, והגיע למסקנה שרבים היו הגזמות או שקר ביודעין.
בדצמבר 2023, ברוויס העלה מאמר וידאו בשם "Plagiarism and You(Tube)" שבו הוא דן בגניבת דעת והציג האשמות בגניבת עין נגד מאמרי הווידאו Filip Miucin, Cinemassacre, iilluminaughtii, Internet Historian וג'יימס סומרטון.
המחצית השנייה של הסרטון התמקדה בסומרטון ועוררה תגובה ציבורית נגדו.
לאחר שחרור הסרטון סומרטון הסיר את כל סרטוני היוטיוב שלו מהצפייה הציבורית ומחק את חשבונות הטוויטר והפטראון שלו.
בין ה-18 ל-21 בינואר 2019, ברוויס שידר ללא הפסקה שידור חי שלו כדי לגייס כסף לארגון הצדקה הטרנסג'נדר הבריטי Mermaids .
הוא התכוון להשלים את המשחק דונקי קונג 64 תוך מציאת כל פריטי האספנות האפשריים ועשה זאת תוך 57 שעות ו-48 דקות.
הרקע להחלטה היה שבעבר הארגון נתמך על ידי הלוטו הלאומי הבריטי , אך המימון נפסק לאחר ביקורת של הפעיל האנטי-טרנסג'נדרי גרהם לינהאן ואחרים.
תקרית זו עודדה את ברויס להפיק תמיכה בארגון הצדקה.
בזמן אמת קולין מוקרי, ניל גיימן, שר, מת'יו מרסר, אדם סאווג', הידטקה סוהירו ו-SonicFox צייצו תמיכה בשידור החי ובארגון הצדקה.
השידור החי התחיל עם יעד של 500 דולר אמריקאי, אבל הוא עבר את היעד הזה וכמה יעדי מימון שלאחר מכן במהירות.
ב-24 השעות הראשונות, השידור החי גייס מעל 100,000 דולר.
בסך הכל, למעלה מ-347,000 דולר נאספו עבור הצדקה באמצעות השידור החי, עם למעלה מ-659,000 אנשים שצפו בו.
השידור החי זכה לסיקור נרחב ושבחים.
הגרדיאן כינה אותו "תרופת נגד לרע ביותר בתרבות הגיימינג", והוא זכה לשבחים בהצעה שהוגשה בפרלמנט הסקוטי על ידי חבר הפרלמנט ממפלגת הירוקים, פטריק הארווי.
ביולי 2019, מגזין הלהט"ב Attitude העניק לברוויס פרס עבורו.
מטעם הארגון גם הודו לברויס על השידור החי בחשבון הטוויטר שלהם.
ברוויס זכה לשבחים על ידי המבקרים על הפורמט והפרשנות של ערוץ היוטיוב שלו.
ניתוח הווידאו שלו לקומיקס Ctrl+Alt+Del זכה לשבחי הביקורת, והוא נבחר על ידי Polygon כאחד מעשרת מאמרי הווידאו הטובים ביותר של 2018 והיה מועמד שלוש פעמים באוסף Sight & Sound לביקורת הווידאו יוצאת הדופן ביותר של 2018. הקולנוען הבריטי צ'רלי לין הצהיר כי הוא "דחף את מאמר הווידאו ביוטיוב לטריטוריה חדשה".
הסרטון שלו אודות VHS, שהופק בשיתוף עם שאנון סטרוצ'י, זכה לשבחים על ידי מגזין TenEighty כ"צלילת עומק" (deep-dive) מצוינת בנושא.
הארישנה (סביב 480 – 510) היה השליט הידוע האחרון של ענף ואטסגולמה של שושלת וקאטאקה.
הוא ירש את אביו .
הארישנה היה פטרון גדול של האדריכלות, האמנות והתרבות הבודהיסטית, כאשר אתר המורשת העולמית של מערות אג'אנטה היא המורשת הגדולה ביותר שלו.
סופה של שלטונו של הארישנה וגורלו הסופי של ענף ואטסגולמה אפוף מסתורין, שכן נראה ששושלת וקאטאקה הגיעה לקיצה זמן לא רב לאחר מותו של הארישנה.
הארישנה היה החזק ביותר מבין שליטי שושלת וקאטאקה של ענף ואטסגולמה.
הכתובת במערת אג'אנטה של וראהדווה, שר של הארישנה, מתארת את השפעתו של המלך על פני מדינות רבות כולל (הכוונה כנראה לממלכה של ), (אזור מערב מאלווה), , , , אנדרה וטריקוטה (הכוונה לשטחי הממלכה של סביב צפון קונקן).
במערב, נראה כי שושלת טראיקוטקה הגיעה לקיצה בסביבות שנת 495 בעקבות מותו של וייאגראסנה, שלא היו לו יורשים ידועים, וייתכן שסיומו של קו שליטים זה נבע מכיבוש על ידי הארישנה.
בצפון, נראה שחלק מאזור נכלל בממלכת הארישנה, שכן מערות באג של אזור זה קשורות קשר הדוק לאלו של אג'נאטה בסגנון ובתיארוך.
היקף האימפריה של וקאטאקה תחת הארישנה היה אפוא גדול אפילו יותר ממה שהיה בתקופת שלטונו של הקיסר .
בן זמנו של הארישנה בענף ננדיווארדאנה-פרוואראפורה של שושלת וקאטאקה היה , המלך האחרון של הענף הזה.
שום דבר לא ידוע על היחסים בין מלכי ענף ואטסגולמה של שושלת וקאטאקה לבין ענף ננדיווארדאנה-פרוואראפורה של שושלת זו בתקופה זו.
עם זאת, נראה כי הארישנה קיבל על עצמה את ההנהגה על שני הענפים של שושלת וקאטאקה לאחר מותו של פריתיווישנה השני.
העושר והחשיבות הגדולים יותר של ענף ואטסגולמה בהשוואה לענף ננדיווארדאנה-פרוואראפורה באים לידי ביטוי בתיעוד הארכאולוגי של תקופה זו.
בעוד שבששת העשורים הראשונים של המאה החמישית יש שפע של חומר מממלכת ננדיווארדאנה-פרוואראפורה, יש מעט מאוד שניתן לייחס לתקופה המאוחרת.
בניגוד גמור, בתקופה שאחרי שנות ה-460 ייצרה ממלכת ואטסגולמה אמנות וארכיטקטורה מדהימות משלה, שעלו על זו של בני דורה בענף ננדיווארדאנה-פרוואראפורה.
המערות המונומנטליות החצובות באג'אנטה כוללות את הדוגמאות הטובות ביותר לאמנות וארכיטקטורה של שושלת וקאטאקה.
מערות אג'אנטה ידועות בעיקר בזכות ציורי הקיר שלהן, שהם מהמפוארים ביותר ששרדו מהודו העתיקה; הם תוארו כמייצגים את "פסגת המסורת העתיקה".
לפי היסטוריון האמנות , כל המונומנטים החצובים בסלע של אג'אנטה למעט המערות 9, 10, 12, 13 ו-15A נבנו בתקופת שלטונו של הארישנה, אם כי השקפתו אינה מקובלת בכל העולם.
וראהדווה, שר של הארישנה, חפר את הוויהארה החצובה של מערה 16 באג'אנטה.
שלוש מהמערות הבודהיסטיות באג'אנטה, כולל שתי ויהארות (מערות 16 ו-17) וצ'איטיה (מערה 19) נחפרו וקושטו בציור ופסלים בתקופת שלטונו של הארישנה.
נראה כי את הקיסר הארישנה ירשו שני שליטים ששמם אינו ידוע.
למרות הכוח וההשפעה מהם נהנה הארישנה במהלך חייו, נראה כי התפוררותה והתמוטטותה של ממלכת וקאטאקה התרחשו במהירות רבה לאחר מותו של הארישנה בערך בשנת 510. הנסיבות סביב נפילת ממלכת וקאטאקה נותרו לא ברורות.
בסביבות שנת 550, כבשו מלכי שושלת צ'לוקייה את החלק הגדול ביותר של שטחי ממלכת וקאטאקה לשעבר.
עם זאת, מכיוון שהרישומים של ממלכת צ'לוקייה אינם מתייחסים לסכסוך עם ממלכת וקאטאקה, נראה כי שושלת וקאטאקה כבר איבדו את כוחה לפני התפשטות שושלת צ'לוקייה.
מלכי הצ'לוקייה המוקדמים ניהלו מלחמה נגד ממלכת ב ובחלקים הדרומיים של מאדהיה פרדש, וכך ייתכן שממלכת נאלה הרחיבה את שליטתה על שטחי וקאטאקה לשעבר במזרח.
נראה כי גם הממלכה של בצפון וממלכת בדרום הרחיבו את שליטתם על אדמות שהיו בעבר תחת ריבונות וקאטאקה בתקופת שלטונם החלש של יורשיו של הארישנה.
האריס בראון מקדואל הבן היה חוואי ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור, ולאחר מכן כיהן חמש קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
מקדואל נולד ב-10 בפברואר 1906 ליד מידלטון שבדלאוור.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של מידלטון, וסיים את לימודיו ב-Beacom Business College בווילמינגטון.
הוא התגורר במידלטאון, עסק בחקלאות, גם בעסקי הביטוח והנדל"ן, והיה חבר במועצת החקלאות המדינתית מ-1937 עד 1940.
מקדואל כיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור במהלך המושב של 1941/1942 ולאחר מכן כחבר הסנאט של דלאוור במושבים של 1943/1944 ו-1945/1946. בשנים 1941–1948 שימש כמנהל קואופרטיב בין-מדינתי ליצרני חלב וחבר בלשכת החוואים של דלאוור.
במהלך כהונתו הראשונה של המושל אלברט קארוול, בשנים 1949–1953, הוא כיהן כמזכיר המדינה של דלאוור, והיה חבר בוועדת הייעוד של מחוז ניו קאסל בשנים 1953–1954.
ב-1954 נבחר מקדואל לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כשהביס את ליליאן א.
במהלך קדנציה זו כיהן עם הרוב הדמוקרטי בקונגרס ה-84. הוא הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה ב-1956 לרפובליקני הול האסקל.
לאחר מכן, נבחר מקדואל שוב לחבר בית הנבחרים ב-1958, הפעם הביס את האסקל, וניצח בבחירות שלוש פעמים נוספות, תוך שהוא מנצח גם את הרפובליקנים ג'יימס ט.
סנודן ב-1964. במהלך הקדנציות הללו כיהן עם הרוב הדמוקרטי בקונגרסים ה-86, ה-87, ה-88 וה-89. לבסוף, הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שישית ב-1966 לוויליאם רות', עורך דין בווילמינגטון.
ייתכן שתמיכתו במדיניות המלחמה של הנשיא לינדון ג'ונסון תרמה לתבוסתו.
בסך הכול כיהן פעמיים, פעם אחת מ-3 בינואר 1955 עד 3 בינואר 1957, ושוב מ-3 בינואר 1959 עד 3 בינואר 1967, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, ג'ון פ.
מקדואל לא חתם על המניפסט הדרומי של 1956, והצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1960 ו-1964, וחוק זכויות ההצבעה של 1965.
מקדואל מת במידלטון, דלאוור, ב-24 בנובמבר 1988, חג ההודיה, לאחר שבץ מוחי שקיבל חודש לפני כן.
הוא קבור בבית הקברות הפרסביטריאני של פורסט שם.
בנו, האריס מקדואל השלישי, כיהן כחבר הסנאט של דלאוור בשנים 1977–2021.
האריס הוא תבשיל מסורתי העשוי חיטה המבושלת עם בשר בקר או עוף שמקורו בחצי האי ערב ונפוץ במדינות המפרץ.
הקינוח מורכב מבורגול או שבבי שיבולת שועל, בשר בקר או עוף, הל, מעט קינמון ומלח שאותם מבשים מבשלים באיטיות עד לקבלת מרקם סמיך של דייסה.
נהוג לאכול את הקינוח כשהוא חם, בליווי חמאה מזוקקת ובעיקר בימי חודש הרמדאן ועיד אל-פיטר.
למאכל גרסאות רבות ומלבד הגרסה הבסיסית קיימת גרסה המבוססת קמח אורז, באפריקה נקרא המאכל בוקו־בוקו ובארמניה נחשב למאכל לאומי בשם חריסה.
האריסונגס בע"מ היא חברת הוצאה לאור של מוזיקה, שנוסדה בשנת 1964 על ידי המוזיקאי והפזמונאי האנגלי חבר להקת הביטלס ג'ורג' האריסון.
ב-11 בספטמבר 1964 הקים האריסון את חברת מורוניורק, אשר שינתה את שמה להריסונגס ב-7 בדצמבר אותה שנה.
מטה החברה ממוקם ברובע נייטסברידג' בלונדון, באותו בניין בו שוכנת קבוצת של הביטלס.
יצירותיו המוקדמות ביותר של הריסון עבור הביטלס הוצאו לאור על ידי חברת נורת'רן סונגס, החברה שהוקמה בשנת 1963 על ידי דיק ג'יימס ובריאן אפשטיין מטעם ג'ון לנון ופול מקרטני, שהיו כותבי השירים העיקריים של הלהקה.
האריסון ורינגו סטאר חתמו שניהם על חוזים עם החברה, אך אף אחד מהם לא היה מרוצה מהתמלוגים שקיבל ומהמעמד הנמוך שיצא לו מחוזה זה.
בשנת 1967 כתב האריסון "Only a Northern Song" עקב חוסר שביעות רצונו מהחברה.
הוא נתן לחוזה שלו עם החברה לפוג במרץ 1968 ואימץ את האריסונגס כהוצאה לאור שלו, בעוד סטאר ייסד את חברת .
אלבום הסולו של האריסון משנת 1968, Wonderwall Music, היה האלבום האחרון שבו הוצאו יצירותיו החדשות לאור על ידי נורת'רן סונגס ומקבילתה האמריקאית, מקלן מיוזיק.
חברתו של האריסון הוציאה לאור גם את עבודות הסולו המוקדמות שלו לאחר פירוק הלהקה, כולל השירים מתוך האלבום All Things Must Pass.
בשנת 1973 העביר האריסון את זכויות הוצאת אלבומו החדש, Living in the Material World, לארגון צדקה בניהול הביטלס שהקים כדי לסייע למדינות מורעבות.
האריסונגס היא גם חברת ההוצאה לאור של להקת האינדי-רוק של בנו של האריסון, דהני האריסון, .
הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן (באיטלקית: Archivio Apostolico Vaticano), הממוקמים בקריית הוותיקן, מכילים מאגר של כל הפעולות המרכזיות של הכנסייה הקתולית, כמו כן גם מסמכים דיפלומטיים והסכמים וחוזים של הכס הקדוש, ושאר מסמכים שנאספו לאורך השנים.
הם גם כוללים מסמכים היסטוריים העוזרים להבין את ההיסטוריה של העולם המערבי.
הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן הופרדו מספריית הוותיקן במאה ה-17 בהוראת האפיפיור פאולוס החמישי, ונשארו סגורים לקהל הרחב, עד סוף המאה ה-19.
הגישה לארכיוני הוותיקן הייתה במשך שנים נחלת ידם של אנשי הכנסייה בוותיקן בלבד.
לעיתים, ניתנה הגישה לחוקרים מבחוץ אך זאת רק באישור מיוחד ופרטני וכן אל כתבי יד ספציפיים בלבד.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הונחה אבן הפינה הראשונה בפתיחתם של הארכיונים בתקדים שנוצר עבור ג'וזף סטיבנסון.
סטיבנסון נשלח לוותיקן על ידי משרד החוץ הבריטי על מנת לחקור את תקופתו של מלך אנגליה הנרי ה-8 ובהמשך תקופות נוספות.
בקשתו לבצע חיפוש כללי בארכיונים ביולי 1872 הייתה חסרת תקדים ולמרות שנתקלה במכשולים רבים, אושרה לבסוף באוקטובר של אותה השנה.
בעקבות צירופי נסיבות פוליטיים נוספים, זכה סטיבנסון לגישה בלתי מוגבלת לארכיונים - דבר שלא זכה לו איש לפניו או אחריו.
המקרה של סטיבנסון היה לצעד ראשון בפתיחתם של הארכיונים של הוותיקן.
ב-29 באוקטובר 2019 האפיפיור פרנציסקוס הורה במכתב מיוחד לשנות את שמם של הארכיונים ל"הארכיונים האפוסטוליים של הוותיקן"'.
הארכיון של האפיפיור פיוס ה-12 (2020)
מסמכים שמצאו בארכיון מאשרים כי הוותיקן ומוסדות כנסייה אחרים אמנם עזרו ליהודים במהלך מלחמת העולם השנייה, אך מיקדו את מאמציהם ביהודים שהוטבלו לנצרות קתולית.
כמו כן נחשף תפקידו המשפיע של יועץ האפיפיור , בכיר שהמעיט בדיווחים על רדיפת היהודים של הנאצים.
הארכיון הציוני המרכזי (אצ"מ) הוא הארכיון הרשמי של מוסדות התנועה הציונית: ההסתדרות הציונית העולמית, הסוכנות היהודית, קרן קיימת לישראל, קרן היסוד והקונגרס היהודי העולמי.
בארכיון הציוני המרכזי שמורים לצמיתות תיקים שנוצרו תוך כדי פעילות של מוסדות אלו ומוסדות המשנה הרבים שנוצרו על ידם.
בנוסף, שמורים בארכיון הציוני תיקי ארכיונים של ארגונים ומוסדות היישוב היהודי בראשית דרכו בארץ ישראל.
בארכיון הציוני שמורים יותר מ-1,500 ארכיונים של אישים ממנהיגי ופעילי התנועה הציונית והיישוב.
רשימת בעלי הארכיונים כוללת דמויות ידועות בהיסטוריה הציונית המודרנית, כמו: תיאודור הרצל, נחום סוקולוב, דוד וולפסון, מקס בודנהיימר, הנרייטה סאלד, אליעזר בן-יהודה, חיים ארלוזורוב ודמויות של פעילים, אנשי מקצוע ואחרים.
אוספי הארכיון כוללים: תיקים ודברי דפוס, אוסף מפות ותוכניות, אוסף תצלומים, אוסף כרזות וכרוזים, אוסף עיתונים וכתבי עת, ספרים, אוסף סרטי מיקרופילם, אוסף חפצים ואוסף פריטים קוליים.
מאוספי הכרזות והתצלומים של הארכיון הציוני המרכזי
הארכיון נוסד בשנת 1919 בברלין, על ידי ההיסטוריון גאורג הרליץ שמונה לתפקיד הארכיונאי של ההנהלה הציונית, על ידי חבר ההנהלה ארתור הנטקה.
תחילה הועברו למוסד החדש תיקים של המשרדים הציוניים המרכזיים בווינה ובקלן, ואחר כך גם תיקים של הלשכה הראשית של הקרן הקיימת והמשרד הציוני המרכזי בלונדון.
בו בזמן החל הארכיון באיסוף שיטתי של ספרים, כתבי עת ותצלומים המתעדים את תולדות הציונות ואת ארץ ישראל בזמן החדש.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, ביקש ד"ר הרליץ היתר מן המשטרה להוצאת הארכיון מגרמניה, וכאשר ההיתר ניתן נארז החומר בארגזים והועבר לירושלים.
הארכיון שוכן במרתף בבניין של המוסדות הלאומיים בירושלים ונפתח לקהל בסתיו 1934.
עם העברתו של הארכיון לירושלים התרחב מאוד תחום פעילותו.
בנוסף לשמירת החומר הארכיוני של המוסדות הציוניים, קיבל על עצמו גם תפקיד של ארכיון היסטורי של מוסדות היישוב היהודי החדש בארץ ישראל.
במקביל החל איסוף שיטתי של ארכיונים אישיים של מנהיגי התנועה הציונית והיישוב.
לאחר שנות מלחמת העולם השנייה נעשה מאמץ מוגבר להביא לארץ את מעט החומר הארכיוני ששרד את המלחמה.
1937: הארכיון האישי של תיאודור הרצל הועבר מווינה לארץ ישראל.
1948: עם הקמת המדינה הכפיל הארכיון הציוני את תכולת אוספיו.
תיקים רבים של הוועד הלאומי ושל מחלקות שונות של הסוכנות היהודית הופקדו בו ובכללן תיקי ארכיון המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
1955: ד"ר אלכס ביין התמנה למנהל הארכיון הציוני.
בין המטרות שהציב לעצמו, היו איתור ארכיונים של אישים ושל ארגונים ציוניים, ששרדו באירופה שלאחר השואה וביניהם ארכיוניהם של מכס נורדאו ושל נחום סוקולוב, והעברתם ארצה.
1956: הקונגרס הציוני הכ"ד, שהתכנס בירושלים, הגדיר את הארכיון הציוני המרכזי כ"ארכיונה ההיסטורי של התנועה וההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית", והחליט שכל משרדיה ומוסדותיה של הנהלת ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית יעמידו לרשות הארכיון את כל התיקים שאין בהם צורך.
1985: הוחל בהקמת בניין ייעודי לארכיון הציוני המרכזי בסמוך לבנייני האומה בירושלים.
האדריכל משה זרחי תכנן את הבניין הכולל שש קומות: שתי הקומות העליונות בהן נמצאים אולם הקריאה, אולם ההרצאות, אכסדרה לתערוכות ומשרדי הארכיון, וארבע קומות תת-קרקעיות בהן שמורים האוספים השונים.
1987: נחנך הבניין של הארכיון הציוני המרכזי בירושלים.
שנות ה-2000: התרחב מפעל הדיגיטציה והקטלוג הממוחשב של חומרי הארכיון השונים.
המערכת הממוחשבת מכילה כ־2,876,000 רשומות, וכ-12,518,000 מיליון מסמכים, תצלומים, מפות, כרזות וכרוזים סרוקים.
יו"ר המועצה הציבורית של הארכיון הציוני
2022 - היום רני טריינין
הארכיפלג המלאי או הארכיפלג נוסנטרה הוא ארכיפלג הנמצא בין דרום-מזרח אסיה (הודו-סין) לבין אוסטרליה.
הארכיפלג, ששוכן בין האוקיינוסים ההודי והשקט הוא הגדול בעולם מבחינת שטח ויש בו כ-20,000 איים.
הוא מקיף את שטחן של אינדונזיה, הפיליפינים, סינגפור, ברוניי, מלזיה, טימור המזרחית וחלק ניכר מהשטח של פפואה-גינאה החדשה.
יש שאינם כוללים את פפואה כחלק מן הארכיפלג מסיבות תרבותיות ומכיוון שהאי של גינאה החדשה אינו חלק מיבשת אסיה.
הארכיפלג כולל גם את האיים אנדמן וניקובר, שהם חלק מהודו.
מבחינה היסטורית, כונו איי הארכיפלג באירופה בתקופה הקולוניאלית איי הודו המזרחית, אך שם זה אינו נפוץ כיום; ויש הטוענים כי השם "הודו המזרחית" מתייחס לשטח נרחב הרבה יותר.
הארכיפלג כולל את איי סונדה, איי מאלוקו, כמו גם הפיליפינים שהוזכרו קודם לכן.
גינאה החדשה מצויה מעבר למדף היבשתי האוסטרלי וזוהי סיבה נוספת מדוע הכללתה בארכיפלג בעייתית, כמו כל שטח מעבר לים באנדה.
הארכיפלג הארקטי הקנדי הוא ארכיפלג הנמצא מצפון לקנדה היבשתית, באוקיינוס הארקטי.
הארכיפלג נמצא בקצה הצפוני ביותר של צפון אמריקה, והוא משתרע על פני חלק ניכר משטחן של הטריטוריות הצפוניות של קנדה - רובה של טריטוריית נונאווט וחלק משטח הטריטוריות הצפון-מערביות.
הארכיפלג משתרע לאורך 2,400 קילומטרים ו-1,900 קילומטרים מפרידים בין הנקודה הצפונית ביותר בו, כף קולומביה שנמצאת על האי אלסמיר, לבין קנדה היבשתית.
הארכיפלג תחום ממערב על ידי ים בופור, מצפון מערב על ידי האוקיינוס הארקטי, ממזרח על ידי גרינלנד, מפרץ באפין ומצר דייוויס, ובדרום על ידי מפרץ הדסון וקנדה היבשתית.
מספר איים מופרדים אחד מהשני ומהיבשת על ידי מספר נתיבי מים שיחד מכונים המעבר הצפון-מערבי.
הארכיפלג כולל 94 איים גדולים (גדולים מ-130 קמ"ר) כאשר ביניהם נכללים שלושה מבין עשרת האיים הגדולים בעולם (באפין, אלסמיר וויקטוריה) ועוד 36,469 איים קטנים.
האקלים על האיים הוא ארקטי והאדמה מכוסה בטונדרה להוציא את אזורי ההרים.
ההתיישבות האנושית על האיים היא דלילה ומפוזרת וברוב המקרים מדובר במתיישבים אינואיטים שגרים לאורך החופים באיים הדרומיים.
אחד מאיי הארכיפלג הוא אי הנסיך פטריק.
התביעות הבריטיות על האיים התבססו על תגליותיו של מרטין פרובישר בשנות ה-70 של המאה השש עשרה.
שליטתה של קנדה על האיים החלה לאורך שנות ה-70 של המאה התשע עשרה אולם עד ל-1880 היא שלטה רק על האיים שבאגן פוקס, מפרץ הדסון, ומצר הדסון.
רק ב-1880 העבירה בריטניה את השליטה על שאר האיים לקנדה.
"המחוז של פרנקלין" (שמו של הארכיפלג תחת הריבונות הקנדית) התבסס ב-1895 וכלל כמעט את כל הארכיפלג.
המחוז פורק עם הקמתה של נונאווט ב־1999. כיום קנדה תובעת בעלות על כל נתיבי המים שבמעבר הצפון מערבי ורואה בו מים פנימיים אולם ארצות הברית ורוב הארצות הימיות רואות במעבר מים בינלאומיים.
הוויכוחים אודות מעמדו של המעבר התעוררו עקב דאגתה של קנדה לאכיפה הסביבתית לביטחונה הלאומי ולריבונותה הכללית באזור.
האי הנס במצר נארס מזרחית לאלסמיר היה שנים רבות במחלוקת בין דנמרק לבין קנדה במחלוקת על הבעלות עליו.
לצד האוסף הפרטי של אבא חושי, מכיל ארכיון מסמכים היסטורי זה גם אוספים אישיים כגון: אוסף השופט דב טובבין, אוסף רב החובל זאב הים שהיה מחלוצי הימאות העברית בעת החדשה, אוסף מרים כץ, נחמן טננבוים ועוד.
בנוסף כולל הארכיון אוספים של מוסדות, מוסדות ציבור, ארגונים ומפעלים ובהם: בית שפינוזה, מועצת פועלי חיפה (מפ"ח), מפלגת העבודה, המשמרת הצעירה בסניף מפלגת העבודה בחיפה רבתי, בית הספר עממי א', בית הספר הריאלי העברי בחיפה, חברת גב-ים ועיריית צפת.
חלק לא מבוטל מבין המסמכים כולל נאומים, פתקאות, הרצאות ומאמרי עיתונות שכתב אבא חושי בעצמו.
חלק אחר עוסק בביטחון, תעשייה, תרבות, חינוך, בנייה ותכנון העיר, ספנות וים, שביתות, איגודים מקצועיים, זכויות עובדים, יחסים עם האוכלוסייה הערבית והדרוזית, יחסים בינלאומיים וכו'.
הארכיון משרת את קהילת החוקרים והסטודנטים של אוניברסיטת חיפה, מוסדות אקדמיה ומחקר אחרים, וקהל רחב בארץ ובעולם.
הארכיון הוקם בשנת 1970 בין כותלי אוניברסיטת חיפה, במסגרת הפקולטה למדעי הרוח, כתוצאה מיוזמה משותפת של עיריית חיפה, אוניברסיטת חיפה, ומשפחתו של אבא חושי וזאת כדי לאפשר לציבור הלומדים והמתעניינים ללמוד על תולדות חיפה בעבר הרחוק והקרוב, מתוך נקודות גישה שונות ובמגוון תחומים.
על מנת להציל מכיליון חומר ארכיוני רב ומתוך מטרה לאפשר שימוש בחומר המצוי בין כתליו, הוחלט להרחיב את הארכיון כך שיכלול גם חומר ארכיוני הנוגע לתולדות יישובי צפון הארץ.
חלק מן הארכיון הועבר לעיריית חיפה, ובשנת 2005 החלק שנותר באוניברסיטה הושב לספריית יונס וסוראיה נזריאן, והוא שוכן בחדר הספרים הנדירים בספרייה.
בשנת 2006 החלה הספרייה ביישום פרויקט הכולל מחשוב, ארגון ושימור הארכיון: ארגון ומיון החומרים בתיקים בהתאם לפרמטרים של נושא ושנה, קטלוג הפריטים וכן, בניית אגרון (תזאורוס) ונקודות גישה מגוונות למסמכים.
כל זאת במקביל לטיפול פיסי בחומר וקביעת נוהלי שימור ועיון ראויים.
כחלק מפרויקט הנגשת החומרים מתבצעת סריקה שוטפת של כל חומרי הארכיון.
עד כה נסרקו קרוב ל-150 תיקים.
רוב האלבומים והתמונות מתוך אוספי הארכיון קוטלגו ונסרקו גם כן.
כל החומרים הסרוקים מוצגים בגלריה הדיגיטלית באתר הספרייה.
הארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי (חל"צ) הוא ארכיון כללי לתולדות עם ישראל הפועל כחלק מן הספרייה הלאומית.
הארכיון שואף ליצור מסד מידע מרכזי של כל החומר הארכיוני הקיים לתולדות היהודים.
רעיון כינון הארכיון עלה כבר בשנות העשרים על ידי חברים בחברה הארצישראלית להיסטוריה ולאתונגרפיה, בראשות פרופ' בנציון דינור (אז דינבורג) ופרופ' יצחק בער.
ד"ר יוסף מייזל ייסד את הארכיון בשנת 1938.
ב-1944 הצטרף הארכיון לחברה הארצישראלית להיסטוריה ולאתנוגרפיה (לימים החברה ההיסטורית הישראלית) ובשנת 1969 הפך לחברה עצמאית, בעקבות החלטת ממשלה.
יעדי הארכיון הם שימור המורשת ההיסטורית של העם היהודי, וכן הצלה, שיחזור ושימור של תיעוד היסטורי של העם היהודי על כל תפוצותיו, מימי הביניים ועד העת החדשה, וימינו.
בדירקטוריון עמותת הארכיון יושבים נציגי ממשלת ישראל והספרייה הלאומית.
במשך השנים אספו עובדי הארכיון את ארכיוניהם של מאות קהילות יהודיות, ארגונים מקומיים ובינלאומיים יהודיים, וארכיונים אישיים של משפחות ואישים יהודיים מ-64 מדינות.
כדי להשלים את החומרים שנמצאים לעיתים קרובות באופן מקוטע, מקיים הארכיון עבודות סקר שיטתיות גם בארכיונים לא יהודיים ברחבי העולם, במטרה לגלות ולרשום מקורות המתייחסים ליהודים.
סקרים אלה חשפו עד כה מיליוני מסמכים, החל מן המאה ה-12 ועד ימינו.
כיום מוחזקים בארכיון קרוב ל-60,000,000 דפים של חומר מקורי למן המאה ה-14 ועד המאה ה-20.
רשימות של המקורות האלה עומדות לרשות הצבור במשרדי הארכיון בירושלים.
עד עתה הצליח הארכיון לערוך סקרים בלמעלה מ-500 ארכיונים שונים ב-43 מדינות שונות.
מבחר מן החומר המתגלה בסקרים מצולם במיקרופילם ועומד לרשות החוקרים בארכיון בירושלים.
בסוף ינואר 2013 חתמו חברי דירקטוריון הארכיון ואנשי הספרייה הלאומית על הסכם למיזוגו של הארכיון בספרייה.
באוקטובר 2023, עם פתיחת הספרייה הלאומית החדשה, עברו אוספי הארכיון המרכזי למבנה החדש של הספרייה.
הארכיון לתולדות ההגנה הוא ארכיון מסמכים ותעודות על מחתרות עבריות בארץ ישראל, ובמיוחד על ארגון "ההגנה", אשר פעלו ביישוב היהודי בארץ ישראל, מאז תקופת העלייה הראשונה ומשתייך לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון.
הארכיון שוכן ב"בית אליהו גולומב" בשדרות רוטשילד בתל אביב, באותו בנין נמצא גם מוזיאון ההגנה.
הארכיון הוקם תחילה עבור כתיבת "ספר תולדות ההגנה".
מנהל הארכיון היה ההיסטוריון נרי אריאלי.
הארכיון של יהודי עיראק הוא אוסף גדול של 2,700 ספרים ועשרות אלפי מסמכים יהודיים היסטוריים שנמצאו על ידי צבא ארצות הברית במרתף אחד מבנייני סוכנות הביון הלאומית העיראקית במהלך הפלישה לעיראק בשנת 2003.
האוסף כולל מגוון רב של ספרים ומסמכים נדירים, החל בספרי פרשנות לתלמוד בני 500 שנה וכלה במכתבים אישיים שנשלחו בשנות ה-50.
סוכנות הביון של המשטר העיראקי אספה את הספרים והמסמכים מבתי כנסת ומוסדות קהילה יהודיים לאחר עלייתם של כמעט כל יהודי עיראק לישראל במבצע עזרא ונחמיה.
יהודי עיראק אולצו על ידי ממשלת עיראק להותיר את מרבית רכושם מאחור, וכך גם נותרו הספרים והמסמכים שמרכיבים את הארכיון.
הארכיון נמצא על ידי הצבא האמריקאי ב-2003 במצב קשה במרתף מוצף במים.
הרולד רוד, עובד הפנטגון שהגיע לעיראק, נחשף לארכיון על ידי ראש האופוזיציה העיראקית בזמנו, בבניין המוחברת' בבגדד.
הוא הפעיל את קשריו בארצות הברית ועזר לשימור הארכיון.
הארכיון ניצל דרך הקפאה של הספרים במשאיות מיוחדות, ובהמשך על ידי הבאתו לארצות הברית בהסכמת ממשלת עיראק החדשה, תוך התחייבות אמריקאית להחזירו לעיראק בסוף תקופה של שימור והצגה של פריטים נבחרים.
הארכיון הגיע לוושינגטון וטופל על ידי הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
בעלות של 3 מיליון דולר, הארכיון אמור לעבור דיגיטציה ולהיות נגיש באופן מלא באינטרנט, ולבסוף הספרים והמסמכים הנדירים אמורים להיות מוחזרים לעיראק.
מספר רב של ארגונים יהודיים התגייסו במאמץ למנוע את החזרת הארכיון לעיראק, בנימוק שהארכיון הוא רכוש יהודי גנוב.
אולם, נוכח ההתחייבות החוזית האמריקאית להחזיר את הארכיון, משפטנים חלוקים בדעתם אם יש עילה משפטית להותיר את הארכיון בארצות הברית.
בפברואר 2014 הסנאט האמריקאי העביר החלטה בפה אחד הקוראת לנשיא ברק אובמה לפתוח משא ומתן חדש על הסכם ההחזרה של הארכיון לעיראק.
במאי של אותה שונה פורסם כי ממשלות ארצות הברית ועיראק הגיעו להסכמה כי מרבית פריטי הארכיון יישארו בארצות הברית עד ספטמבר 2018.
בספטמבר 2017, פנתה ח"כ ענת ברקו לראש הממשלה ושר החוץ בנימין נתניהו במכתב רשמי למניעת החזרת הארכיון לידיים עיראקיות: "יש לעשות הכל כדי למנוע את הגעת החומרים הללו לידי המשטר בעיראק, אשר יעשה הכל כדי למחות את זכר החיים היהודיים העתיקים ובעלי המורשת המפוארת בעיראק...
מקומו של הגנזך הוא במדינת ישראל במוזיאון ליהדות בבל, זהו קניין רוחני, השייך לעם היהודי".
בספטמבר 2017 נשלח מכתב רשמי מטעם צאצאי יהדות בבל וארגונים העוסקים בהשבת רכוש יהדות המזרח לשגרירות ארצות הברית בישראל בבקשה להעביר את הארכיון לידיהם.
הארכידוכס קרל לודוויג יוהאן יוזף לורנטיוס, דוכס טשן היה בנו השלישי של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואשתו האינפנטה מריה לואיסה, נסיכת ספרד, נכדה של מריה תרזה, ואחיו הצעיר של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
נודע במיוחד בשל כך שהביס את נפוליאון בונפרטה בקרב אספרן-אסלינג, וכך הנחיל לנפוליאון את התבוסה הראשונה שלו מאז המצור על עכו.
קרל נולד ב-5 בספטמבר 1771 בעיר פירנצה כבנו השלישי של לאופולד הראשון, הדוכס הגדול של טוסקנה ולאשתו האינפנטה הספרדייה מריה לואיסה, נסיכת ספרד.
בזמן שנולד עוד שלטה סבתו אולם כעבור שמונה שנים נפטרה ובנה יוזף השני עלה לשלטון, אך נפטר כעבור עשר שנים בלבד, ומשום שהמועמד הבא בתור לכתר הארכידוכס קרל יוזף שנפטר כשטרם מלאו לו 16, הפך אביו לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר הכישלון בקרב מרנגו, בו הביס נפוליאון בונפרטה כוח אוסטרי גדול בהרבה מזה שלו, חתמו האוסטרים על הסכם שלום.
עם זאת, הם החלו להתכונן למלחמה הבאה.
הקיסר הזעיק את אחיו הצעיר לבצע רפורמות בצבא.
באותו זמן קרל היה המפקד האוסטרי המוכשר ביותר, אולם הוא נתקל בחומה בצורה של חדלי אישים שחששו ממנו, ואף ניסו להסית נגדו את הקיסר.
קרל שבחן את הצבא הגיע למסקנה שהוא לא מוכן לקרב חדש והציע הסכם שלום ארוך טווח עם צרפת.
אולם אז התערב ראש ממשלת בריטניה, ויליאם פיט הבן.
בריטניה הייתה זקוקה לבעלות ברית רבות בשביל המלחמה הבאה שלה בצרפת וניסתה לדחוק את אוסטריה להכריז מלחמה.
משגילו הבריטים שהבעיה העיקרית של האוסטרים היא הכסף העניקו לאוסטריה הלוואות נדיבות.
האוסטרים הניחו שהצרפתים יחזרו על הטקטיקה הטיפוסית שלהם - פלישה לאיטליה, ולכן הארכידוכס קרל נשלח לשם בעוד שעל הכוחות בגרמניה הופקד גנרל בינוני למדי בשם קרל מאק פון לייבריך.
כוחותיו של ליבריך התבצרו באולם שבבוואריה שם חיכו לתגבורת רוסית בפיקודו של מיכאיל קוטוזוב.
ההתנהלות הצרפתית הייתה מתוכננת היטב.
נפוליאון הניח שאם יושמד הצבא האוסטרי באולם לפני שיגיעו הרוסים יהיה הכוח הרוסי מחוסל.
גנרל צרפתי בשם מסנה נשלח לאיטליה בראש גיס של 50,000 על מנת לעכב את הכוחות של קרל שמנו כ-100,000 חיילים.
הוראותיו של מסנה היו פשוטות - לא לתת לקרל לצאת מאיטליה וכך לנתק את שני הכוחות האוסטרים.
בקרב אולם השמיד נפוליאון את מרבית הכוח של ליבריך - כעת הייתה הדרך פתוחה בפניו לווינה.
12,000 חייליו הנותרים של ליבריך נאלצו להמתין לתגבורת הרוסית הרחוקה.
מששמע קרל על המצב הקשה הוא מיהר לעזוב את איטליה, אולם מסנה כפה עליו קרב קשה שהסתיים ללא הכרעה.
קרל עשה מספר ניסיונות נוספים לצאת מאיטליה, אולם כולם נכשלו.
מששמע קוטוזוב, מפקד הכוח הרוסי, שהצבא האוסטרי חדל למעשה מלהתקיים נסוג חזרה וחבר אל עיקר הצבא הרוסי.
נפוליאון כבש את וינה אך עזבה, ויצא להדביק את הרוסים.
ב-1809 הצטרפה אוסטריה לקואליציה האנטי-צרפתית החמישית.
האוסטרים תקפו את צרפת וניצחו בכמה קרבות קטנים מול גנרלים של נפוליאון, אולם אז חצה נפוליאון את הדנובה וכבש את הכפרים האוסטריים הקטנים אספרן ואסלינג.
מטרתו הייתה לכבוש את הגשרים שעל הנהר וכך להעביר את שאר הצבא הצרפתי לכיבוש וינה.
קרל הניח ל-27,000 צרפתים לעבור את הנהר ותכנן לקטוע אותם לאחר מכן.
נפוליאון לא עמד בפיתוי והכניס את עצמו למלכודת - כאשר עברו הגדודים הראשונים התקיפו 95,000 החיילים האוסטרים את הכוח הקטן בהרבה ושחררו את הכפרים.
לאחר מכן הם קטעו את המעבר הצרפתי וכבשו חזרה את הגשרים.
הניצחון הקטן הזה העלה את המורל בקרב האוסטרים, אך כבר ב-6 ביולי של אותה שנה נערך קרב ווגראם - הקרב הסתיים ללא הכרעה אולם האוסטרים ספגו אבדות כבדות ונאלצו לחתום על הסכם שנברון.
קרל פרש מן הצבא והעביר את הפיקוד ליוהאן הראשון יוזף, נסיך ליכטנשטיין, ובמהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית לא קיבל תפקיד, ואף מסר את תפקיד מפקד הצבא בבוהמיה לקרל פיליפ, נסיך שוורצנברג.
ב-17 בספטמבר 1815 התחתן קרל עם הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, וב-30 באפריל 1847 מת קרל בווינה ונקבר בקריפטה הקיסרית.
בשנת 1815 התחתן קרל עם הנרייטה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של פרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג ולואיזה איזבלה, רוזנת העיר קירכברג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה (1816–1867)
קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה (1818–1874)
פרדיננד פרידריך, ארכידוכס אוסטריה (1821–1847)
מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה (1825–1915)
הארכידוכס פרידריך דוכס טשן (בשמו המלא: פרידריך מריה אלברכט וילהלם קרל פון הבסבורג-לותרינגן, בגרמנית: Friedrich Maria Albrecht Wilhelm Karl von Habsburg-Lothringen; 4 ביוני 1856 – 30 בדצמבר 1936), היה ארכידוכס אוסטרי, דוכס טשן והמפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
פרידריך נולד ב-4 ביוני 1856 בז'ידלוכוביצה שבמוראביה לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה.
בין אחיו היו מריה תרזה, מלכת בוואריה (אחותו רק מהאם), אויגן, ארכידוכס אוסטריה, קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה, ומריה כריסטינה, מלכת ספרד.
בשנת 1895 נפטר דודו הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן, ופרידריך ואחיו ירשו את כל נחלותיו, ואת אוסף האומנות הגדול שהיה לו.
ב-1871 התגייס פרידריך לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1886 מונה למפקד הדיוויזיה ה-14, וב-1889 מונה למפקד הקורפוס ה-5, ופיקד עליו במהלך 16 השנים הבאות.
ב-1905 מונה למפקח הכללי של הצבא האוסטרו-הונגרי, וב-1907 מונה למפקד הכוחות האוסטריים בצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד, מונה פרידריך ב-11 ביולי 1914 למפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי, אולם תפקידו היה טקסי בעיקר, והמפקד בפועל היה ראש המטה הכללי קונרד פון הצנדורף.
עם פרוץ המלחמה פרידריך לא התערב בעבודתו של פון הצנדורף, ובעיקר פעל בדיפלומטיות לנסות ליישב את חילוקי הדעות עם הגרמנים.
בדצמבר 1914 קודם פרידריך לדרגת גנרלפלדמרשל.
לאחר מותו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ב-30 בדצמבר 1916, ועלייתו לשלטון של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, נטל על עצמו קרל בפברואר 1917 את הפיקוד העליון על הצבא, ופרידריך פרש עקב כך לביתו.
ב-1929 זכה פרידריך במשפט כנגד ממשלת צ'כוסלובקיה וקיבל ממנה פיצויים על נכסיו שהוחרמו.
ב-30 בדצמבר 1936 נפטר הארכידוכס פרידריך בעיר מגיארובאר בהונגריה.
הלווייתו הייתה האירוע המלכותי הגדול ביותר בהונגריה, מאז טקס הכתרתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה.
בהלוויה השתתפו אחיינו - המלך הגולה של ספרד אלפונסו ה-13, ארכידוכסים רבים, כל הגנרלפלדמרשלים האוסטרו-הונגרים שעדיין היו בחיים, נציגים אישיים של היטלר, חברי בית סבויה, נציגי ממשלות גרמניה, איטליה, ואוסטריה, עוצר הונגריה מיקלוש הורטי ואשתו, חברי הממשלה ההונגרית, וגדודים שלמים של צבא הונגריה שבאו לחלוק כבוד למפקדם העליון לשעבר.
פרידריך התחתן ב-8 באוקטובר 1878 עם איזבלה, נסיכת קרוי, בתם של רודולף, דוכס קרוי ונטלי, נסיכת לינייה.
איזבלה, ארכידוכסית אוסטריה (1887–1973), התחתנה עם גאורג, נסיך בוואריה.
הארכיון הלאומי נוסד ב-19 ביוני 1934, הוא סוכנות עצמאית של הקבינט של ארצות הברית אשר ממונה על שמירה ותיעוד של ההיסטוריה של ארצות הברית ומסמכים שונים של הממשל (חוקים פדרליים, תקנות שונות, וכו'), ועל יצירת נגישות ציבורית למידע זה.
עד לשנת 1934 כל סוכנות בממשל האמריקאי הייתה אחראית לשמירת המסמכים שלה, דבר שהוביל לחוסר סדר ואף לאבדן.
לכן הוחלט בשנה זו להקים את הארכיון, שהפך לסוכנות עצמאית ב-1 באפריל 1985.
המטה הראשי של הארכיון נמצא בוושינגטון הבירה, בבניין הארכיון הלאומי ארכיון מרכזי נוסף שוכן באוניברסיטת מרילנד.
בנוסף עליהם, יש כ-13 ארכיונים אזוריים פרוסים בערים מרכזיות ברחבי המדינה, כמו שיקגו, בוסטון, דנוור, פילדלפיה, סיאטל, סן פרנסיסקו, ניו יורק, קנזס סיטי, פורט וורת' וסנט לואיס.
ישנם גם ספריות נשיאותיות, אשר משמרים מסמכים של כל נשיאי ארצות הברית מאז הרברט הובר.
בין ספריות אלו ניתן למנות את הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים ג'ורג' בוש השוכנים בטקסס, המרכז הנשיאותי ע"ש קלינטון בליטל רוק, ארקנסו ואת המרכז הנשיאותי ג'ורג' ווקר בוש בבירת טקסס - דאלאס.
נכון לשנת 2012, תקציב הארגון עומד על 391 מיליון דולר ועובדים בו כ-3,112 עובדים (נכון לשנת 2014).
הארכיון לתולדות פתח תקווה על שם עודד ירקוני הוא ארכיון הכולל ארכיון מנהלי של עיריית פתח תקווה, ארכיונים פרטיים של מוסדות וארגונים הקשורים לעיר, ארכיונים אישיים של בני פתח תקווה, ואוספים.
התשתית לארכיון פתח תקווה נוצרה באמצעות איסוף חומרים מתושבי המושבה, לקראת יובל ה-50 ליסודה, בשנת 1920, שמונה שנים לפני התאריך, נרשמה בפרוטוקול של ועד המושבה ההחלטה, לפנות באמצעות העיתונים לכל מי שבידו "דוקומנטים מהשתלשלות המושבה", בבקשה להעבירם לוועדת היובל, העוסקת בחיבור ספר היובל ובהוצאתו לאור.
הספר ראה אור בשנת 1929 ובו כתוב:
כאמור, הספר יצא לאור בשנת 1929, מופיעות בו תעודות מעניינות מאוד, שחלקן שמורות בארכיון עד היום וחלקן- גורלן לא ידוע.
הספר נגנז בשל חלוקי דעות בנוגע לתוכנו.
הוועדה קבעה כי יש להוציא כרך ב' עם תוספות ותיקונים.
אך הכרך נישאר בטיוטות בלבד, שחלקן שמורות בארכיון כיום.
בשנת 1943 דנה מועצת העיר בסוגיית שמירת החומר הרשמי של העירייה.
חבר מועצת העיר, עקיבא ליברכט, קיבל עליו ניהולו של הארכיון ההיסטורי.
כיום שמור בארכיון אוסף אישי שלו, שכולל בין היתר את המסמכים המנהליים הנוגעים לייסוד וניהול הארכיון.
בשנת 1944, אחרי התדיינות ממושכת, נמסרו לארכיון גם
תעודות שנאספו לספר יובל ה-50 והוחזקו על ידי עורכיו.
ההיסטוריוגרפים של פתח תקווה- אליעזר טרופה וגצל קרסל התייחסו בכתביהם לבעיית התיעוד מראשית המושבה.
העירייה התגייסה לחיפושים אחרי החומר הארכיוני האבוד ואף נעשו חפירות במקומות שונים, אך ללא תוצאות.
בשנת 1958, השנה ה-85 לייסוד פתח תקווה, נתקבלה ההחלטה לרכז את החומר בבית יד לבנים באגף "זכר הראשונים", שנחנך בחגיגות היובל.
באותה תקופה נאסף גם חומר רב מהמשפחות על ידי ברוך אורן מנהל המקום.
הארכיון שימש בעיקר לכתיבת תוכניות חינוכיות למוזיאון ראשונים לתולדות פתח תקווה.
בשנת 2002 הארכיון עבר ארגון מחדש במסגרת השינויים שנערכו ביד לבנים קריית המוזיאונים.
בשנת 2004 התקבלה תרומה ממשפחת ירקוני אשר יחד עם ההקצבה המיוחדת של העירייה, אפשרה לבנות ולהרחיב את המקום ולרכוש ציוד ומכשור המאפשר ניהול מידע מתקדם בארכיון.
הארכיון נושא את שמו של עודד ירקוני, מורה ואיש חינוך בפתח תקווה.
איסוף, שימור והנגשה לחוקרים ולקהל הרחב של תיעוד היסטורי של העיר, אנשיה ומוסדותיה בכל הסוגים ובכל המדיה
קליטה ושימור לצמיתות של מסמכי עיריית פתח תקווה לפי חוק הארכיונים
איסוף ושימור חפצים מחיי יום-יום בעבר כחלק מהאוסף של המוזאון הראשונים לתולדות פתח תקווה
בסיס למחקר על תולדות העיר, אנשיה ומוסדותיה
קיום ימי עיון, כנסים, אירועים ותערוכות להפצת דבר הארכיון לקהל הרחב
הארכיון משרת את עיריית פתח תקווה, חוקרי אקדמיה, סטודנטים, חוקרי גנאלוגיה, אדריכלים, תלמידי בתי ספר, עיתונאים, סופרים ואחרים.
הארכיון מתפקד כ"ארכיון כולל", שהוא בבחינת "בית פתוח" לקהילה, המוזמנת לתרום ולהתבטא בכל תחום הקשור לחיי העיר והחברה.
בארכיון שמורים: מסמכי הקמת המושבה משנת תרל"ח, 1878, המתעדים את רכישת הקרקעות ומאמץ הראשונים לעבדן ולגייס משאבים להמשך ההתיישבות החקלאית בהן; מסמכי ועד המושבה והמועצה המקומית משנת 1903 ועד 1937; מסמכי העירייה משנת 1937 ועד היום.
במסגרת מדיניות התיעוד ואיסוף חומר היסטורי ממשפחות וממוסדות עירוניים, התקבלו ומתקבלים ארכיונים פרטיים של הסתדרות החקלאים, מועצת הפועלים, קיבוץ גבעת השלושה ועוד.
כמו גם ארכיונים אישיים ומשפחתיים.
נוסף לכך קיימים אספי תצלומים ותשלילים, מפות, שרטוטים ותוכניות אדריכליות והנדסיות, מודעות, כרזות, חפצים מוזיאליים, חומר אור-קולי, כמו סרטים, תוכניות רדיו וטלוויזיה, תיעוד בעל פה, עיתונים וספרים.
[קישור לקטלוג הארכיון או הערה]
הארכידוכס שטפן פרנץ ויקטור, פלטין הונגריה (; 14 בספטמבר 1817 - 19 בפברואר 1867), היה בנו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, וכיהן כפלטין הונגריה בין השנים 1847–1848.
שטפן נולד ב-14 בספטמבר 1817 בבודה לארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ולאשתו השנייה הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, בתו של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים.
מאחר שאמו מתה זמן קצר לאחר לדתו, גודלו שטפן ואחותו התאומה הרמינה, ארכידוכסית אוסטריה על ידי אמם החורגת מריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג.
שטפן בילה את רוב ילדותו בבודה ובאלשוט, ומאוחר יותר למד באוניברסיטת וינה את מדעי המדינה.
לאחר מכן התגייס שטפן לצבא האוסטרי בדרגת לוטננט פילדמרשל, ובין השנים 1839–1841 שהה בווינה.
לאחר מכן טייל שטפן בממלכת בוהמיה, ממלכת לומברדיה-ונציה, טירול, ממלכת סרדיניה, מדינת האפיפיור, דוכסות מודנה והדוכסות הגדולה של טוסקנה, ובשנת 1843 מינה אותו פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה למושל בוהמיה.
בשנת 1847 מת אביו הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, ושטפן מונה במקומו לפלטין הונגריה.
בשנת 1848 פרצו בהונגריה מהפכות כחלק מאביב העמים, ובעקבות כך נאלץ שטפן להתפטר מתפקידו ב-24 בספטמבר אותה שנה.
בשנת 1850 פרש שטפן לאחוזותיו בדוכסות נסאו - רוזנות הולצאפל, שאותם ירש מאמו הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, וב-19 בפברואר 1867 מת שטפן במנטון שבצרפת.
לאחר מותו ירש אחיינו גאורג לודוויג, דוכס אולדנבורג את כל נכסיו, ובכלל זה את אוסף המינרלים הגדול שצבר.
הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו , היה מייסד בית אוסטריה-אסטה ומושל דוכסות מילאנו בין השנים 1765–1796. כמו כן פרדיננד היה גם היורש של דוכסות מודנה, אך הוא מעולם לא שלט בה, בשל המלחמות הנפוליאוניות.
פרדיננד נולד ב-1 ביוני 1754 בארמון שנברון, וינה, בירת האימפריה ההבסבורגית, לפרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ולמריה תרזה.
בשנת 1763 נחתם הסכם בין ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה למריה תרזה, ובו נקבע שפרדיננד יתחתן עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, בתו היחידה של ארקולה, ובכך ייהפך ליורשו.
ההסכם ביטל הסכם קודם משנת 1753, שקבע שאחיו הגדול לאופולד, ארכידוכס אוסטריה היה אמור לירש את דוכסות מודנה, משום שבשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בשנת 1765 מונה פרדיננד למושל דוכסות מילאנו, ובשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה.
בשנת 1796, בעקבות פלישת נפוליאון למילאנו נמלטה המשפחה מפני הכוחות הצרפתים.
גם חמיו ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ברח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הציסאלפינית.
בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, הוענקה לארקולה השלישי דוכסות ברייזגאו, אזור בדרום מערב גרמניה שהשתייך לבית הבסבורג.
בשנת 1803 מת ארקולה השלישי, ופרדיננד קיבל את התואר "דוכס ברייזגאו", וכן קיבל את הטענה לדוכסות מודנה.
בחוזה פרסבורג בשנת 1805 ויתר פרדיננד על דוכסות ברייזגאו שצורפה לדוכסות הגדולה של באדן, וב-24 בדצמבר 1806 מת פרדיננד ונקבר בקריפטה הקיסרית בווינה.
בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לבנו הבכור של פרדיננד - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה.
ב-15 באוקטובר 1771 התחתן פרדיננד עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, בתם של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ומריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
יוזף פרנץ, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (1772)
מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה (1773–1832), התחתנה עם ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה
מריה לאופולדינה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (1776–1848), התחתנה עם קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה
פרנץ הרביעי, דוכס מודנה (1779–1846), התחתן עם מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה
פרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (1781–1850)
מקסימיליאן יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (1782–1863)
מריה אנטוניה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (1784–1786
מריה לודוויקה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (1787–1816), התחתנה עם פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה
הארכיון הפדרלי הגרמני הוא הארכיון הלאומי של גרמניה.
הארכיון נוסד בפוטסדאם בשנת 1919. הוא עוסק בתיעוד הממשלה הגרמנית מאז ייסוד הקונפדרציה הצפון-גרמנית והוא כולל גם חומרים מתקופות קודמות כמו הקונפדרציה הגרמנית.
המסמך הקדום ביותר באוסף הארכיון הוא משנת 1411. בארכיון המקורי נכללו תמונות וסרטים שנתרמו על ידי מקורות לא ממשלתיים.
רבים מחומרי הארכיון נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1950 החליט הקבינט במערב גרמניה להקים ארכיון פדרלי חדש בקובלנץ, דבר שיצא לפועל ב-1952.
ב-1988 הורחב חוק הארכיונים הגרמני, באופן שאגף המשפטים של הארכיון רשאי לקבל מסמכים שהונפקו בבתי משפט בגרמניה.
הארכיון מכיל גם חומרים אודות מפלגות ואגודות פוליטיות בעלות חשיבות להיסטוריה הגרמנית.
בשנת 1994 הועבר לאחריות הארכיון מרכז המסמכים של ברלין.
הארכיון הלאומי של הולנד (בהולנדית: Nationaal Archief) הוא הארכיון הלאומי שמכיל מסמכים ואוספים של ממשלת הולנד, כמו כן גם חומרים ממוסדים פרטיים הנקשרים להיסטוריה של הולנד.
הארכיון מנהל ומציג כמעט אלף שנות היסטוריה הולנדית: 142 קילומטרים של ארכיונים, 15 מיליון תמונות, 300,000 מפות וציורים ו-1.2 טרה-בייט של קבצים דיגיטליים.
המרכז הציבורי מציע לא רק מקום לתערוכות, אלא יש בו גם חדר לימוד וחלל סדנאות.