tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־30 בספטמבר 2017 הוכרזה אנימה שתעבד אותה.
עונה ראשונה של האנימה יצאה מ-8 אפריל 2018 עד 30 ביוני 2018. עונה שנייה התחילה ב-4 באוקטובר 2024.
מאוקטובר 2018 עד ספטמבר 2020 שודרה העונה Sword Art Online: Alicization.
ב-2021 יצא סרט חדש שמבוסס על הרומן שלה ועל עונה 1 אבל הוא יציג את אסונה במקום קיריטו לפי הפרק הראשון של העונה הראשונה
עלילת הסדרה תחומה לסָגוׁת מסועפות בדמות משחקי המציאות המדומה השונים אליהם נקלעים גיבורי הסיפור – העלילות השונות מתאגדות בתחילתן, במהלכן או בסופן לפסיפס כרונולוגי שלם.
בשנת 2022 משוחרר אל אוויר העולם משחק תפקידים מקוון בסביבת מציאות מדומה (ע"ע: VRMMORPG) הנקרא "אמנות החרב אונליין" (בקצרה: ס.א.ו\SAO).
משחק הווידאו הדמיוני עושה שימוש בטכנולוגיה הקרויה "ציוד עִצְבִּי" : קסדה המגרה את חמשת החושים ומאפשרת למשתמש בה לשלוט בדמותו על ידי חיווט תנודות מוחו בסינרגיה היררכית.
אל עולמו הממוחשב ס.א.ו התחברו עשרת אלפים שחקנים בעת ההשקה, אך במהרה גילו שאינם מצליחים להתנתק בחזרה אל תודעתם בעולם האמיתי.
בעוד שהשחקנים מנסים להבין מהו פשר הכשל התֹכנתי, הועברו בהמוניהם אל העיר ההתחלתית במשחק – שם נחשפו לישות המכנה עצמה אָקִּיהִיקּוֹ קַאָייבָּה ; פרופיל המשויך ליוצר ס.א.ו, הציוד העצבי ומי שבפועל אחראי לבאג ההתנתקות.
אקיהיקו טען בפני כל השחקנים שעל־מנת להתנתק מס.א.ו, עליהם לפלס את דרכם לקומה ה-100 של 'אינקראד' – טירת הקומות הבדיונית בה הם משחקים – ולהביס את הבוס הסופי השוכן בה.
בנוסף לכך, אקיהיקו התריע בפניהם שמי שיאבד את חייו בס.א.ו\ואו מי שהציוד העצבי יוסר מראשו – ימות גם במציאות בידי גלי מיקרו שנפלטים מקסדתו.
עלילת הסדרה חַגָה סביב נער בן 14 ושמו קַּאָזוּטּוֹ קְּירִיגְּאַיָה ; אחד מאלף בודקי הבטא המוקדמת של ס.א.ו ומי שנכלא ביחד עם רִבּוֹא (גם: עשרת־אלפים\רבבה) השחקנים בתוך טירת המוות של אקהיקו.
בעודו נושא את הכינוי "ביטר" (הכלאת מילים של "בטא" ו־"צ'יטר" [רמאי]) שהוענק לו כמעשה לעג וקלס בידי שאר השחקנים, קיריטו מושך אל רגליו את תשומת הלב, הקנאה והתיעוב שהופנו במקור אל בודקי הבטא; אותם אינדיבידואלים שלדבריו חש אליהם אחריות מוסרית־חברתית.
בחלוף הזמן מתיידד קיריטו עם עלמת חן הגדולה ממנו בשנה (בת 15) בשם אָסוּנָה יוּקִּי שהכיר עוד מתחילתו של משחק המוות; השניים נלחמים זה לצד זה, מתאהבים, מאוחר יותר מתחתנים בתוך המשחק ואף מאמצים לחיקם אינטליגנציה ממחושבת שתֹכנתה לסייע לנפשם האבודה של השחקנים באינקראד, שמה הוא יואי .
שנתיים חולפות במהרה ובעודם חופנים השחקנים ברשות אסונה וקיריטו את ידיהם אל הקומה ה־75 – זהותו האמיתית אקיהיקו מתגלה כשחקן מן השורה וכראש אחת מהגילדות המובחרות בס.א.ו – גילדה אשר אסונה חוברת אליה תחילה, ואף קיריטו מוכרח לשלב עִמה ידיים בהמשך גם-כן.
לאחר שהובס, השחקנים שנותרו בחיים משתחררים מס.א.ו ועקבותיו של אקיהיקו נעלמות ביחד עם אינקראד, הטירה המתפוררת.
לאחר שחזר אל תודעתו בעולם האמיתי, מגלה קיריטו ש-300 שחקני ס.א.ו, וביניהם אסונה, עדיין לכודים בתוך הטכנולוגיה העצבית של אקיהיקו כאשר שרויים במצב צמח.
מספר חודשים לאחר מכן, ניצול ס.א.ו נוסף ושמו אגיל סיפר לקיריטו שזוהתה דמות המזכירה את אסונה במשחק המציאות המדומה "אלפהיים אונליין" על-יד עץ ענק ממדים המכונה במשחק "עץ העולם".
מהות התוכנית של סוגו היא עריכת ניסויים לא חוקיים בבני אדם על ידי שימוש סלקטיבי בקניין החומרי של ס.א.ו דרך העתקתו לאלפהיים.
סוגו הודה שלאחר קריסת השרתים של ס.א.ו, הצליחו מתכנתיו לחבר חלק מן המתנתקים אל שרת חלופי שהיה מצוי לרשותו ובכך לאפשר להם להתחבר לאלפהיים.
סוגו תכנן לשכלל את השליטה המוחית בטכנולוגיות העצביות עבור מטרות רווח והנאה אישיות, ובנוסף לכך לשעבד את אסונה – שעמה רוצה להתחתן בעולם האמיתי.
בסופו של דבר קיריטו עוצר את הניסוי הלא חוקי – זאת לאחר עזרה שקיבל מתודעתו של אקיהיקו שהייתה חתומה בקובצי המשחק.
כמתנת פרידה, אקיהיקו מעניק לקיריטו את סוד הטכנולוגיה שעמה בנה את ס.א.ו ועל תשתיתה נבנה גם אלפהיים; קיריטו בוחר להפיץ את סוד הטכנולוגיה ברשת מתוך גחמה לקדם את תעשיית משחקי המציאות המדומה.
סוגו נשלח לכלא, יתר 300 הניצולים מתעוררים בעולם האמיתי, אסונה וקיריטו מתאחדים בשנית ונשלחים לבית ספר מיוחד שנבנה עבור כל משתתפי ס.א.ו.
סאגה שלישית: גְּאָן גייל אוֹנְלָין (GGO\ג.ג.ו)
הרעיון, לטענת המשטרה, היה להשתמש בדמות פרובוקטיבית כמו "אקדח המוות", להשיג את תשומת לבם של השחקנים דרך שידורי-לייב פומביים שנערכו בתוך ג.ג.ו ובכך להפנותם אל הקרבן הפוטנציאלי שאותו תכננו לחסל.
מטרת השלישייה הייתה להשתית אימה ופחד במשחקי מציאות מדומה אחרים גם לאחר נפילתה של אינקראד.
שניים מהפושעים נתפסים, אך השלישי, ג'וני השחור כינויו, מצליח לחמוק מידי המשטרה ולהימלט.
ארבע שנים לאחר מאורעות ס.א.ו (יוני של שנת 2026), לקיריטו הוצעה עבודה נוספת בידי אותו פקיד ממשלתי, שמו מתגלה כקיקוואקה סייג'ירו .
הפעם תפקידו של קיריטו הוא לבחון את מערכת המציאות המדומה "צלילה מלאה" שעושה שימוש בדור הרביעי של טכנולוגיית הציוד העצבי – "מתרגם הנשמה" .
תוך כניסה אל ממשק סימולטורי המובנה בה, קיריטו מסייע לתאגיד הצבאי ששכר את שירותיו ושמו "Rath" לבחון את דור המציאות המדומה החדש, שלטענתו שונה בתכלית השוני מקודמיו ולכן מצריך בדיקות נוספות בידי אנשים עם רקע בתחום.
תפקידו, לכאורה, פשוט: על קיריטו להתחבר אל הסימולציה במהלך סופי השבוע ובסיומם זיכרונו מהזמן בו שהה ב"מתרגם הנשמה" יימחק מטעמי ביטחון.
עם זאת, בלא ידיעתו של קיריטו, זיכרונותיו 'המחוקים' שימשו לרקיחת בינה מלאכותית לשימושים צבאיים.
למרות רצונם של Rath להפוך את הבינה המלאכותית למבצעית, ניסיונותיהם העלו חרס: הצבא היפני טען שהטכנולוגיה שהוצעה להם בידי התאגיד אינה תואמת את הסטנדרטים והתקנות להם התחייבו.
עם הרצון להבין איפה כשל התאגיד, קיריטו נשלח אל "השאול" – הפעם עם הגבלות יזומות על זיכרונותיו – במטרה לבחון ולהעלות על מוקד את בעיותיה של הבינה המלאכותית שהושתתה על עקרונות מוחו.
קיריטו שהה בסימולציה כ-11 שנים בתחושת זמן מואצת (אומרים לנו שהם שמים את זה חלק מהזמן פי 1,000) מן הרגיל (10 ימים לפי הסדרה), זאת בעודו עם מנטליות של ילד וזיכרונות מוגבלים.
בתום הניסוי, משתחרר קיריטו מ-"מתרגם הנשמה" כאשר זיכרונותיו מהזמן המואץ בו שהה בשאול מחוקים.
כשליווה את אסונה הביתה מאזור התאגיד, ג'וני השחור – העבריין מסדרת הרציחות בג.ג.ו ומי שנחשב לחבר האחרון בגילדת "ארון הקבורה המצחקק" – מזריק לקיריטו את אותו סם קטלני שבעזרתו רצח את קרבנותיו האחרונים.
לבו של קיריטו נכנס למצב של לחץ; "סטרס", ובכך הובהל לבית החולים.
אף על פי שהרופאים הוציאו את קיריטו מכלל סכנה, מוחו נפגע קשות בשל מחסורו החמור בחמצן – עובדה שהכניסה את קיריטו לקומה.
לאחר שהצבא היפני חטף את גופו של קיריטו מבית החולים לבסיס סודי בלב ים, הוא הוכנס בחזרה אל "מתרגם הנשמה" בניסיון להשיבו להכרה – הפעם זיכרונותיו מעורבבים עם אלה מהעולם האמיתי ולא מוגבלים כפי שהיו בעבר.
סדרת הלייט נובל משתרעת על מספר עולמות מציאות מדומה, בין עולמות המציאות המדומה המופיעים בסדרה ניתן למצוא את:
אמנות החרב אונליין - SWORD ART ONLINE (סורד ארט אונליין) (ס.א.ו/SAO)
בכל קומה ישנה סביבה פתוחה בסגנון סיפורי הפנטזיה של ימי הביניים, בעלת מספר ערים וכפרים עם דמויות ממוחשבות , וצינוק שבסופו בוס שיש להביסו כדי להתקדם לקומה הבאה.
בדומה למשחקי RPG נוספים, המשחק מיישם מערכת מבוססת רמות, אך זו מתבצעת ללא עבודות המייצגות את סוגי השחקנים ואופיים, וללא קסמים – אלמנטים שאפיינו את משחקי ה-RPG דאז.
מתוך 10,000 שחקנים שהתחברו למשחק ביומו הראשון, מתוכם 1,000 משתתפי גרסת הבטא – 3,853 נהרגו, מרביתם בחודש הראשון להשקתו של המשחק.
אלפהיים אונליין - ALFHEIM ONLINE (א.ל.ו/ALO)
עולם המציאות המדומה השני המוצג בסדרה, שמו אלפהיים אונליין .
גם הפעם מדובר במשחק תפקידים (RPG) מרובה משתתפים, אלא שהפעם השחקנים מגלמים פיות היכולות לעוף ולרחף בשמי אלפהיים למשך 10 דקות הודות לכנפיהן.
אלפהיים, המבוסס באופן רופף למיתולוגיה הנורדית, ובאופן עקיף ללגנדריום הטולקינאי, הוא עולם גדול שמחולק לתשעה "מולדות" , המייצגות כל אחת את שבטי הפיות השונים.
בשל כך קיריטו נעזר באחד מחבריו לס.א.ו, אגיל, וביקש ממנו להפיץ באופן חופשי את קוד המנוע ששימש את ס.א.ו ואלפהיים אונליין, מתוך רצון אמיתי לעורר את הז'אנר בשנית ולמנוע את תמותו בצל האירועים שאפפו אותו ואת חובביו.
אלפהיים אונליין, בשונה מס.א.ו, מבוסס על מערכת סקילים ומכיל במפתנו קסמים, כך שהשחקנים מגדילים את נתוני המצב שלהם בעזרת פיתוח יכולות הלחימה והלא-לחימה שלהם, זאת ועוד ללא שימוש במערכת מבוססת רמות המוכרת מס.א.ו.
לאחר שהסתיימה הפרשייה, סוגו נעצר בשל פעולותיו הלא מוסריות והלא חוקיות, ויתר 300 השחקנים התנתקו מאלפהיים אונליין, חברה חיצונית רכשה את זכויותיו של המשחק ושילבה אותו עם עיצובים מקוריים מס.א.ו, ביניהם הטירה המעופפת איינקראד.
סערת האקדח אונליין - GUN GALE ONLINE (ג.ג.ו/GGO)
ג.ג.ו משלב את סוגת משחקי התפקידים יחד עם אלמנטים מסוגת משחק היריות בגוף ראשון (גם: FPS) ברשת.
ג.ג.ו, כשמו כן הוא, מתרכז ברובים ובאקדחים – אך קיימים בו גם כלי נשק מטווח קרוב כמו חרבות אור וסכינים.
המשחק נועד לזירה התחרותית (ספורט אלקטרוני) וממנה זוכה בהונו; הכסף שהשחקן מרוויח מהמשחק מומר למטבע בו ניתן להשתמש בעולם האמיתי – כך מספר לא מבוטל של אנשים מתפרנסים ממשחק זה והופכים אותו למקור פרנסתם המרכזי.
אחד מההיבטים התחרותיים ביותר של ג.ג.ו מתבטא דרך טורניר מרובה משתתפים המכונה "BoB" (בעברית: "קליע הקליעים" | שם אנגלי מלא: Bullet of Bullets).
הטורניר מחולק לקרבות זירה – אחד נגד אחד – קרבות המוניים (ע"ע: Free for All), וגם קרבות בין קבוצות (ע"ע: Team Deathmatch).
המשחק כולל מערכת הימורים מסועפת; הריגת שחקנים אחרים (בתוך המשחק) מותרת בכל שלביו השונים.
בשונה מקודמיו, אין זה משחק של ממש אלא סימולציה שנוצרה סביב הרצון לבנות בינה מלאכותית מתפתחת (פרויקט "אליס") המתרחשת בעולם דמוי רנסאנס המעודד את השחקנים לבנות את העולם בכוחות עצמם באמצעות גילוי תגליות ופיתוח טכנולוגיות חדשות.
תיאוריו של קיריטו מספרים שהשאול הוא העולם הריאליסטי ביותר מבחינה וויזואלית – יותר מכל עולם שקדם לו בטכנולוגיות המציאות המדומה – ומהווה עבורו את פסגת הטכנולוגיה לה ייחל מאז נשאב לעולם לראשונה; זאת ועוד הודות לקייהאבה אקיהיקו שהגה את טכנולוגיית האבטיפוס.
בניגוד לעולמות מציאות מדומה אחרים בהם התנסה קיריטו, זרימת הזמן בשאול משתנה ומהירה בהרבה מזרימת הזמן בעולם האמיתי, כך ששנייה בעולם האמיתי שווה ל-1,000 שניות בעולם השאול.
קיריטו התחבר אל השאול בעל כורחו, לאחר שאחד משרידי כנופיית השחקנים "הקבר המחייך", הזריק לגופו רעל עצבי משתק והכניס את מוחו למצב של קומה; כתוצאה מכך נאלץ לעבור טיפולים מתקדמים, אותם מימנו הממשלה, בתמורה לשיתופו (בלא ידיעתו) בעולם השאול, מתוקף קרבתו לקייהאבה ולהבנתו העמוקה בעולמות מציאות מדומה.
קאזוטו קיריגאיה (כינוי במשחק: קיריטו) - הגיבור הראשי בעלילה.
נולד ב-7 באוקטובר 2008, בן 14 בתחילת הסאגה הראשונה.
הוריו נהרגו בתאונה כשהיה בן שנה ומאז גדל אצל דודיו ולכן סוגוהא רואה אותו כאח גדול (ואף מכנה אותו כך).
התאמן בקנדו במשך שנתיים, אך פרש בעקבות התעניינותו במחשבים שהגיעה בהשפעה מצד דודתו ששימשה כעורכת מגזין מחשבים.
קאזוטו היה תחילה שחקן סולו באמנות החרב אונליין ונשא את הכינוי ביטר (Beater) או רמאי בטא (Beta Cheater), אך בשלב כלשהו הצטרף לגילדה אותה אימן ושלרוע המזל, כל חבריה נספו.
לאחר מכן, הוא מתחבר לגילדת אבירי הדם, כששם הוא פוגש את אסונה (שהכיר בתחילת המשחק) ואף מתאהב בה ומתחתן עימה במשחק.
השניים מתגוררים בבקתת עץ בקומה 22 בטירת איינקארד ביחד עם בתם המואמצת יואי.
מאז, קאזוטו דואג שלאסונה יהיה טוב ושתהיה בטוחה עמו ועושה הכל למענה.
הגזע של קיריטו במשחק אלפהיים אונליין הוא ספריגאן (Spriggan).
קיריטו ידוע כחובב של סדרת הספרים שר הטבעות.
אסונה יוקי (כינוי במשחק: אסונה) - מושא אהבתו של קיריטו.
נולדה ב-30 בספטמבר 2007. בת 15 בתחילת הסאגה הראשונה בתו של מנכ"ל חברת המשחקים שייצרה את ס.א.ו ואלפהיים שוזו יוקי ופרופסור קיוקו יוקי.
מתחברת למשחק בעקבות אחיה תוך שהיא משתמשת בציוד העצבים שלו.
תחילה הייתה שחקנית סולו שהתעסקה להרוג בעיקר מפלצות והתגוררה בדירה משלה עד שהיא מגיעה לגילדת אבירי הדם כששם היא מדורגת כסגנית מנהיג הגילדה.
בשלב כלשהו במהלך המשחק, היא מתאהבת בקיריטו והשניים מתחתנים ועוברים לגור ביחד בבקתת עץ בקומה 22 בטירת איינקארד ביחד עם בתם המאומצת יואי.
נסגר והניצולים התנתקו, אסונה הייתה אחת מ-300 שחקנים שנשארו מחוברים לציוד העצבים וזאת בעקבות היותה שבויה של סוגו נובויוקי - שידוך שהוצע לה על ידי אביה.
סוגו כולא אותה בכלוב ציפורים ענקי שנמצא בתוך עץ העולם של המשחק ושם היא מנסה לעשות הכל כדי לברוח מהשבי, אך כל פעם, הניסיון שלה מעלה חרס כשהיא נתפסת בכל מיני דרכים שונות עד שקאזוטו מגיע אל הכלוב בו היא הוחזקה ומצליח לחלץ אותה.
בסאגה השנייה שמתרחשת באלפהיים, אסונה מנסה להוכיח את עצמה ביכולות קרב ובעקבות כך, מצטרפת באופן זמני לגילדה בשם האבירים הישנים, אותה מנהיגה יוקי קונו, אשר במציאות הייתה נערה בת 16 שסבלה מאיידס.
לאסונה יש שני משתמשים במשחק אלפהיים: פרופיל אחד ראשי שלה שרשום על שמה הנמצא תחת גזע האנדיין (Undine) ופרופיל שני בשם אריקה הנמצא תחת גזע הסילף (Sylph).
יואי (Yui) - בתם המאומצת של קיריטו ואסונה.
יואי אינה אלא דמות שמשמשת כתוכנת מחשב ולכן היא איננה קיימת במציאות.
במהלך העונה השנייה קאזוטו מוצא פתרון לכך.
ריקה שינוזקי (כינוי במשחק: ליסבת') - נפחית המנהלת חנות לכלי נשק שחושלו על ידה בקומה 48 בטירת איינקארד, שכן אחת מחרבותיו של קיריטו היא מעשה פרי ידייה.
ופיתחה רגשות לקיריטו באחד הפרקים.
הייתה אחת מבין אלפי המשתמשים ששרדו את ס.א.ו.
חברתה הטובה ביותר של אסונה.
הגזע של ליסבת' במשחק אלפהיים אונליין הוא לפרקון (Leprechaun).
איינו קייקו (כינוי במשחק: סיליקה) - השחקנית מהצעירים ביותר במשחק ס.א.ו.
לסיליקה יש דרקון בעל נוצות דמוי ציפור הנקרא 'פינה' על שם חתולתה במציאות ולכן, סיליקה קשורה מאוד לפינה.
הגזע של סיליקה במשחק אלפהיים אונליין הוא קייט סית' (Cait Sith).
טסובוי ריוטארו (כינוי במשחק: קליין) - השחקן הראשון שקיריטו התיידד עמו תחילה טרם נכלאו במשחק.
בשלב כלשהו קליין נעשה מנהיג גילדת פורינקזן (Fuurinkazan).
היה אחד מבין אלפי המשתמשים ששרדו את ס.א.ו.
טיפוס חברותי שדואג לחבריו בכל מצב.
הגזע של קליין במשחק אלפהיים אונליין הוא סלמנדר (Salamander).
אנדרו גילברט מילס (כינוי במשחק: אגיל) - אמנם משמש כדמות משנה, אך למעשה מדובר בחבר קרוב של החבורה.
בבעלותו הייתה חנות באלגייד, עיירה שנמצאת בקומה 50 בטירת איינקארד.
במציאות הוא מנהל בר בשם "קפה הקוביות" (Dicey Cafe) ביחד עם אשתו.
הבר משמש כמקום מפגש של החבורה.
הגזע של אגיל במשחק אלפהיים אונליין הוא נום (Gnome).
אסאדה שינו (כינוי במשחק: שינון) - דמות המצטרפת לאנימה במהלך העונה השנייה.
שינון נחשבת כאחת השחקניות הבולטות במשחק ג.ג.ו, שכן היא ידועה כאלופת הטורנירים המתקיימים במשחק.
איבדה את אביה בגיל שנתיים בתאונת דרכים אותה שרדה, בעוד הוא מת מפצעיו.
בילדותה הרגה שודד שניסה לתקוף את אימה בזמן שהוא ניסה לשדוד את הבנק בו שהו בעודה מגנה עליה.
מאז יש לה פוביה מאקדחים וגברים במציאות.
משום כך, היא עברה התעללויות רבות בבית הספר.
מאז הכירה את קיריטו, דעותיה השתנו לגבי גברים וכן התחברה אליו ולשאר החבורה.
הגזע של שינון במשחק אלפהיים אונליין הוא קייט סית' (Cait Sith).
סוגוהא קיריגאיה (כינוי במשחק: ליפה) - בת דודתו של קאזוטו.
נולדה לאחר שקאזוטו עבר להוריה כדי שיאמצו אותו, לכן לא ידעה שהוא בן דודה ולכן מתייחסת אליו כאל אח גדול עד שאמה סיפרה לה, כשקאזוטו היה בס.א.ו.
במהלך הסאגה הראשונה של העונה הראשונה היא כמעט ולא נראית ואף אין לה תפקיד משמעותי.
במהלך סאגת אלפהיים היא משחקת בתור ליפה ביחד עם חבר לספסל הלימודים בשם נאגטה שניצ'י, שגם הוא משחק במשחק תחת הכינוי רקון (Recon).מצטרפת לקיריטו במשחק.
מתאהבת בקאזוטו ומנסה לשכוח את רגשותיה בכך שהיא מתאהבת בקיריטו, עד הרגע שהיא מגלה שקיריטו הוא למעשה בן דודה ברגע שהוא מספר שהוא התחבר למשחק כדי להציל את אסונה.
בסוף הסאגה, סוגוהא מצטרפת לחבורה.
הגזע של ליפה במשחק אלפהיים אונליין הוא סילף (Sylph).
יוקי קונו (כינוי במשחק: יוקי) -לוחמת ושחקנית חזקה ששיחקה בא.ל.ו.המנהיגה של הגילדה " האבירים הישנים".
במציאות היא נערה בת 16 שחולה באיידס, מופיעה לראשונה באמצע העונה השנייה כאשר מציגים אותה לראשונה בשם זאקן.
נפגשה עם שחקנים רבים ונלחמה נגדם על מנת למצוא שחקן שיעזור לה ולגילדה שלה ולכבוש את הקומה ה-27 באינקראד החדש וכך פגשה את אסונה.
בסוף הסדרה מתה בגלל מחלתה.
אמנות האהבה היא סדרה בת שלושה ספרים, שנכתבה בחרוזים על ידי המשורר הרומי אובידיוס.
נושאה המרכזי הוא אמנות הפיתוי.
שני הכרכים הראשונים, שנכתבו בעבור גברים בשנים 1 לפנה"ס - 1 לספירה, לערך, עוסקים ב"כיבוש לבבות הנשים" וב"שמירה על אהובתך לצדך", בהתאמה.
השלישי, הפונה לנשים ומורה להן כיצד למשוך גברים, נכתב בתקופה מאוחרת יותר.
ההוצאה לאור של אמנות האהבה הייתה גורם, ולו חלקי, להגלייתו של אובידיוס לפרובינציות על ידי אוגוסטוס, קיסר רומא.
הילולו של אובידיוס את האהבה מחוץ-לנישואין נתפש ככל הנראה כבלתי-נסבל על ידי משטר שחתר לקדם את "ערכי המשפחה".
בשנת 8 לספירה, כאשר מעמדו של אובידיוס ברומא התערער סופית, היה זה מחמת פרסום יצירותיו "השגיאה", שעל טבעה נבנו השערות מעורפלות רבות, ו"הפואמה", שהיא ככל הנראה "אמנות האהבה" (מתוך ה'תוגות', 2.207: "Perdiderint...
ביצירה זו ישנן גם שתי התייחסויות לשבת היהודית (I, 76, 415-416).
חוקרים רבים טוענים שחיבור זה הוא ה"שיר" (carmen) שאובידיוס מזכיר כאשר הוא מדבר על הסיבות לגלותו בכך שהוא מהלל את האהבה מחוץ לנישואים שנתפש על ידי שלטון אוגוסטוס כבלתי נסבל לאחר "חוקי יוליה" (בלטינית Lex Julia).
בספר הראשון הדובר ממקם אותנו בקירקוס או בתיאטרון שם האוהב (amator) יכול להיפגש עם האהובה (puella, נערה).
הוא מסביר כיצד ניתן לפלרטט עם הנערה כאשר היא צופה בתחרות המרכבות.
הדובר מייעץ לאוהב להריע בקול לאותה מרכבה שהנערה אוהדת.
האווירה של העצות של הדובר היא אווירה של מרמה ושקר.
בהמשך, הדובר עצמו שהוא המורה כבר פועל לפי העצות שלו עצמו.
הוא טוען שכל אישה תיכנע מכיוון שהיצר המיני אצל הנשים חזק מאשר אצל הגברים.
הוא מוכיח את טענתו בכך שהוא נותן רשימה של נשים מיתולוגיות שפעלו לפי יצר זה.
הוא נותן כדוגמה מפורטת את סיפורה של פאסיפאה, שהתאהבה בשור.
הליבידו החזק של פאסיפאה אמור להוכיח את היצר המיני החזק אצל כל הנשים, והדובר טוען שהנשים ברומא של אותה תקופה הן לא יוצאות דופן.
הוא עוד מייעץ לתלמיד שלו, לאוהב, לפנות אל אהובתו בדמעות ובכך להפציר בה להקשיב לו.
בסוף הספר הראשון הדובר מלמד שהאוהב יכול להשתמש בכוח כדי לזכות בנערה.
הדובר טוען שהנשים בעצם רוצות להיאנס, וכדי להוכיח זאת הוא שוב נותן דוגמה מהמיתולוגיה; האונס של אכילס את דאידאמיה .
בספר השני הדובר מצהיר שהאהבה, ובכך חיבור זה של אובידיוס, יותר חשובה מהיצירות של הסיודוס והומרוס.
הספר הזה, כאמור, מתמקד בשאלה כיצד לשמור על נאמנותה של האישה, לאחר שהאוהב השיג אותה.
הדובר מסביר לאוהב כיצד לחזק ולבסס את הקשר עם נערה.
בסוף הספר יש הצעה לתרחיש שבה הנערה תחלה.
במקרה כזה, על האוהב לדאוג ולטפל בה היטב, כדי שאחר כך יוכל לקבל ממנה תגמול למעשיו.
הדובר מייעץ לו לטפל בה באמצעות נשיקות, ולא באמצעות תרופות, וטוען שהתרופה המרה תגרום לה לשנוא אותו.
בהמשך עולה נושא חוסר הנאמנות של האוהב, והדובר מייעץ לו להשתיק את כל העניין הזה ולא לדבר על כך.
לאחר מכן הוא מלמד אותו כיצד עליו להתנהג במיטה.
בסוף הספר הזה הדובר מצהיר שעכשיו גם הנשים רוצות שהוא ייעץ להן, ושהוא יתייחס לכך בספר הבא שלו.
הספר השלישי הוא ספר עצות לנשים שהנושא העיקרי שלו זה לענות לשאלה- כיצד לעסוק בענייני האהבה, ולמעשה מתייחס יותר לאינטרס הגברי ופחות לנשי.
לפי אובידיוס, הנשים ללא שום ספק רוצות עצה כיצד להיראות מושכות, והדובר מייעץ להן כיצד להשתמש במוצרי יופי.
הוא מייעץ תחילה כיצד אישה צריכה להציג עצמה בפומבי.
הוא ממשיך ומדבר על התסרוקות האפנתיות ביותר, הבגדים, והקוסמטיקה.
בהמשך העצות שלו מגיעות אפילו לתנוחות שהאישה צריכה להיות בהן במיטה כדי להיראות מושכת.
לאחר מכן הדובר מייעץ לנערה, כמו שהוא מייעץ לגברים בספרים הקודמים, היכן היא יכולה למצוא פרטנר ליחסי מין, כיצד לפתות אותו ולזכות בו, ולבסוף כיצד לשמור עליו מעוניין.
לבסוף ישנם הסברים כיצד נערה צריכה להתנהג במשתה וכשהיא מתנה אהבים.
אמנות האהבה הוא ספר מאת הפסיכואנליטיקאי והפילוסוף היהודי-גרמני אריך פרום, שיצא לאור בשנת 1956. בספר זה, פרום מציג את האהבה כאמנות, כמיומנות הניתנת ללימוד ולפיתוח.
הוא דוחה את הרעיון התפיסתי על אהבה כדבר מובן מאליו שאינו שייך להסבר או לניתוח, ומבחין בין אהבה לבין התאהבות.
בתחילת ספרו טוען פרום כי אהבה איננה מתת אל או רגש שהאדם פתאום מתוודע אליו, אלא מיומנות לא קלה, שיש ללמוד אותה תאורטית ולהתאמן בה מעשית, ממש כבכל אומנות אחרת.
למעשה, בניגוד לסברה לפיה אהבה היא נושא פשוט, נדיר למצוא אהבה בעולם המודרני.
פרום מונה שלוש סיבות לכך:
המיקוד בפן הפסיבי של האהבה: מיקוד האדם בלהיות נאהב, ולא כיצד לאהוב.
לכן, עיקר תשומת הלב במערכת היחסים מופנית לעצם היותו נאהב וממקד את כוחותיו בטיפוח עצמי ובשאיפה להיות אהוב ופופולרי.
בכך מתפספס פיתוח כוח האהבה שלו.
המיקוד באובייקט האהבה על חשבון יכולת האהבה: אנשים נוטים לחשוב כי האתגר האמיתי הוא מציאת האדם המתאים לאהבה, ואם ימצאוהו יזכו לאהבה.
בכך הם מתעלמים מהיעדר יכולתם לאהוב.
על כן, גורס פרום, יש להתמקד באימון יכולת זו.
פרום מסביר כי בלבול זה נובע מהחברה המודרנית שבה אנו חיים, המאופיינת בחופש לבחור את בני הזוג מחד, ומנגד בתרבות הצריכה.
המיקוד בהתאהבות על חשבון מצב האהבה: אנשים נוטים להחשיב את ההתאהבות כפסגת השאיפות, אך כאשר הריגוש הראשוני יורד, מתגלה כי כלל אין אהבה, ובני הזוג מתאכזבים.
פרום מדגיש את האהבה כמצב סטטי שיש לשאוף אליו, בניגוד להתאהבות (Falling in love), ביטוי המרמז על תנועה.
פרום טוען כי האהבה על סוגיה השונים - אהבה רומנטית וארוטית, אהבת הורים לילדיהם, אהבת אחים, אהבת האדם את האל ואף אהבה עצמית - היא התשובה היחידה לבעיית הקיום האנושי.
ביכולתה לפתור את מכאובי דורנו המנוכר והבודד, ולהרוס את המחיצות שקמו בין בני האדם.
לדעת פרום, מרבית התסכולים שהאדם חש בשל היותו מחונן בכוח השכל, נובעים מהכרת בדידותו ובדילותו, קיומו הנפרד ובר-החלוף, וחוסר ישעו למול כוחות הטבע והחברה.
על פי פרום, בעבר חי האדם בהרמוניה ואחדות עם הטבע והיווה חלק ממנו.
עם התפתחותו של האדם, פיתח תבונה ומודעות ונפרד מן הטבע.
המודעות למצב זה מסבה לו חרדה, בושה ואשמה (פרום מביא כמשל את סיפור אדם וחווה, שבאוכלם מן עץ הדעת הופכים מודעים להיותם עירומים וחשים בושה ואשמה), המתמצים במושג שהוא טבע: הבדילות הקיומית (Separation).
ביתר שאת, הדבר מתבטא בעידן המודרני והטכנולוגי, המאופיין בניתוק ה"קשרים הראשונים" אל החברה.
פרום תולה זאת בהשפעת הדת הנוצרית הפרוטסטנטית וההשקפה הקפיטליסטית, ששחררו את האדם מבחינה רוחנית וחומרית, אך גם העצימו אצלו את תחושת האפסות, חוסר הביטחון, הניכור, הספקנות, הבדידות והחרדה.
על כן, שאיפתו הראשונית והבסיסית של האדם היא לצאת ממצב הבדילות ולהשיג אחדות עם העולם שבחוץ.
כישלון להשיג צורך זה, משמעו שיגעון.
ואכן, טוען פרום בשלב מאוחר יותר בספר, אי-בריאות נפשית היא מצב בו אדם רואה את העולם החיצוני במונחים של עולמו הפנימי באופן בלעדי.
כדי להימלט מהבדילות הקיומית אל אחדות, האדם יצר לו דרכים שונות שעונות באופן חלקי על בעיית קיומו:
חוויות אורגיסטיות – אחדות על ידי חוויות אורגיסטיות כמו טראנס ושימוש בסמים, אלכוהול וחוויות מיניות שבהם האדם מתפשט מגשמיותו, ובורח מהכאב שבבדידותו.
חסרון חוויות אלו נעוץ בעובדה שהן זמניות וחולפות.
קונפורמיזם – אחדות על ידי קונפורמיות לקבוצה (כגון המדינה, הכנסייה וכדומה) תוך סיגול מנהגיה, אורחותיה ואמונותיה.
זאת, תוך העלמת ה"אני" והדברים החוצצים בין הפרט לבין הקבוצה באמצעות סטנדרטיזציה של האדם.
זוהי הדרך הראשית להינצל מחויית הבדידות.
חסרונה הוא שהיא למעשה פסידו-אחדות.
יצירה ועבודה – אחדות באמצעות מעשה יצירה ועבודה פרודוקטיבית, שבה היוצר מתאחד עם מעשה היצירה המסמל את העולם שמחוצה לו.
לדעת פרום, הדרך היחידה והעיקרית לפתרון בעיית בדילותו הקיומית של האדם היא אהבת אמת (ולא אהבה סימביוטית) – בהתאחדות בינאישית והתמזגות של נפש עם נפש שנייה, כך ששתי נפשות הופכות לאחת ועדיין נשארות שתיים.
זוהי לדעתו השאיפה העזה ביותר של האדם, התשוקה הבסיסית ביותר, והכוח שמלכד את המין האנושי בכללותו ובקבוצותיו השונות.
הוא אף קובע באופן נחרץ: "בלא אהבה, לא הייתה האנושות יכולה להתקיים אף יום אחד".
מתוך ההתקשרות עם הזולת באהבת אמת שאין בה רכושנות סדיסטית או התמזגות מזוכיסטית, אלא אישור ספונטני של הזולת תוך שמירה על הצביון האישי, המועקה הפנימית של תחושת הניכור והבדידות יכולה להיפתר.
על פי פרום, כל אהבה - בין אם מדובר באהבת הורים, בני זוג, ילד להוריו, כל סוג של אהבה - היא פעילות של נתינה, שמוגדרת על ידי ארבעה יסודות הכרחיים, שתמיד יחזרו על עצמם:
אכפתיות; דאגה פעלתנית - דאגה שאינה נשארת עניין פנימי, אלא פעולה כלפי האהוב, מתוך אכפתיות אליו, ומתוך דאגה אליו, לטובתו.
אחריות - כשאני אוהב אדם אני מרגיש אחראי לחייו, לבחירותיו ולמעשיו.
קין אמר "השומר אחי אנוכי?!" - האוהב אומר: "שומר אחי אנוכי!".
ביסוד זה קיים סיכון, הוא עשוי להפוך מאחריות לבעלנות.
כאן מגיע מקומו של היסוד ההכרחי השלישי - הכבוד.
יחס כבוד - יסוד האחריות עשוי להתבטא בפטרנליסטיות - 'בעלנות'.
היסוד השלישי של האהבה הוא הכבוד, אשר מגדיר את האחריות, הדאגה הפעלתנית, ולקיחת האחריות.
לקיחת אחריות שנובעת מתוך כבוד, משמעותה לפעול מתוך רחישת כבוד עמוק למציאותו ולמי שהוא.
הכבוד אליו, מגדיר לקיחת אחריות ככזו שנובעת מתוך הבנה שהוא אחר ממני, שהוא רוצה דברים אחרים ממני, שיש לו תכונות ואופי מיוחדים לו.
עולה מכך, שלקיחת אחריות אינה לפעול שהוא יהיה כמו שאני הייתי רוצה שהוא יהיה, כי אם לפעול מתוך הכרה במי שהוא.
לשם כך הכרחי היסוד הרביעי - ידיעת מושא האהבה.
ידיעת מושא האהבה - היכרות עמוקה עם האהוב.
לדוגמה: כשאדם כועס, אחד יראה מולו אלימות, השני רואה כעס, השלישי רואה כאב שמוביל לכעס, הרביעי רואה ילדות שגורמת לכאב שגורמת בהמשכה לכעס.
ארבעת המרכיבים היסודיים האלה מחוברים זה לזה: ידיעת מושא האהבה שהיא הכרה לעומק של אדם, והבנה מיהו האדם שעומד מולי, מאפשרת לכבדו, לגלות אחריות כלפיו כפי שהוא, ומתוך כך לדאוג לו בצורה פעלתנית נכונה.
פרום טוען כי בריאותו הנפשית של האדם, ובתוך כך יכולתו לפתח מערכות יחסים בריאות, מושפעת באופן ישיר מיחסיו עם הוריו.
בתוך כך, הוא מאפיין את מודלי האהבה ההוריים.
אהבה אימהית מאופיינת בכך שהיא בלתי מותנית.
כלומר, הילד זוכה לאהבה מאמו ללא תלות באופיו ובמעשיו.
בשלב זה הילד חסר ישע והאם מספקת את צרכיו.
האיחוד עם האם מהווה את ההגנה עבורו.
כשהילד מתבגר, הפוקוס עובר מן האם לאב.
אהבה אבהית היא אהבה מותנית.
האב מציג לילד את הכללים והדרישות בחברה שבה הוא חי.
כאשר הילד עומד בדרישות אביו, הוא זוכה לאהבה, וכאשר נכשל הוא נענש.
שלב זה שונה, משום שכעת יכול הילד להשפיע באופן אקטיבי על האהבה שיקבל, אך הוא עדיין לא עצמאי לגמרי.
כשיגיע הילד לבגרותו, יוכל להפנים את הפונקציות שמילאו אימו ואביו בחייו, ולמעשה לספק לעצמו אהבה ללא תנאי, ובאותו זמן להציב לעצמו מטרות וכללים.
חשוב להדגיש כי פרום מדבר על המודלים האידיאליים של הורים (לטענתו).
כאשר אדם מתבגר באופן הזה, הוא יוכל לפתח מערכות יחסים בריאות ושוויוניות עם בני זוג.
אך כאשר ההורים לא ממלאים את הפונקציה באופן מיטבי - למשל, כאשר האמא שתלטנית וחודרנית מדי - תיווצר פיקסציה והאדם עלול להשליך את הקשר הפוגעני עם אימו על מערכות יחסיו העתידיות.
על פי פרום, אהבה אינה מערכת יחסים עם אדם ספציפי אלא גישה או אוריינטציה אל העולם בכללותו.
יש מספר אובייקטים אפשריים לאהבה, אותם הוא סוקר, והנובעים כולם מתוך היכולת הבסיסית לאהבה.
לטענת פרום, כאשר אדם מסוגל ומוכן לאהבה, הרי שיאהב את כל בני האדם באשר הם, משום שאין הבדל אינהרנטי בין אדם למשנהו (סוג אהבה זה נקרא Brotherly Love.
פרום הושפע באופן עמוק מהפסוק "ואהבת לרעך כמוך").
אהבה ארוטית (אהבת אדם אחר באופן שאינו אפלטוני) מאופיינת בקשר לאדם ספציפי.
אך היא אינה שונה במהותה מהאהבה הבסיסית שבין אדם למשנהו.
למעשה, באהבה ארוטית רואה אדם בבן זוגו אינקרנציה של תכונות אנושיות, ואוהב בו את האנושות כולה.
אהבה ארוטית שבה בני הזוג אוהבים אחד את השני אך אינם אוהבים כלל אנשים אחרים, היא מצב שפרום מכנה אגואיזם בשניים: בני הזוג מספקים את צורכיהם אחד של השני ומוצאים מקלט מהחרדה הנובעת מתחושת ההיפרדות, אך הקשר ביניהם לעולם לא הופך אינטימי, משום שהם אינם מגלים את האנושי שבבן הזוג.
פרום טוען כי אהבה באופן כללי אינה הפשטה של אהבת אדם ספציפי, אלא למעשה מהווה תנאי מקדים עבור האפשרות לאהוב אדם ספציפי.
מכך נובע שאהבה ארוטית מצריכה בחירה והבטחה לאהוב דווקא אדם מסוים.
אך בה במידה, היא מצב שיכול לקרות רק בין אנשים מסוימים.
באותו אופן, יאהב כל אדם את עצמו, שהרי גם הוא עצמו אדם.
כאן משרטט פרום את ההבדל בין אהבה עצמית לבין אנוכיות.
האדם האנוכי שונא את עצמו ואינו דואג לעצמו.
אנוכיות היא מיקוד בעצמו אשר חושף את הדברים שהוא אינו מסוגל לספק לעצמו.
מנגד, אהבה עצמית מאופיינת בראיית הצרכים האנושיים של האדם ובדאגה להם.
על פי פרום, גם אהבת האלוהים נובעת מן השאיפה לאחדות.
משום שאלוהים מהווה בכל הדתות את פסגת הערכים של האדם, יש לערוך ניתוח של האדם הדתי.
בתחילת ההיסטוריה האנושית, האדם אמנם כבר נפרד מן הטבע, אך שמר על קשר וזהות אליו.
קשר זה סיפק לו תחושת ביטחון.
ניתן לראות ברבות מן הדתות הפרימיטיביות קשר זה: טוטמים של חיות להם האדם סוגד, ביצוע טקסים דתיים תוך עטיית מסכות של חיות, או סגידה ישירה לחיות.
כאשר האדם התפתח והפך לבעל מלאכה, נראה שינוי גם בטקסים הדתיים: כעת סגד האדם לחפצים שיצר מחימר, כסף או זהב, מה שמהווה בעקיפין סגידה לכוחותיו של האדם.
בשלב מאוחר יותר, כאשר האדם הופך בעצמו לאידיאל הנשגב ביותר, לובשים האלים בעצמם דמות אנושית.
בשלב זה מצביע פרום על שני צירים בהם מתפתחת הדת.
הציר הראשון הוא טבעם הזכרי או הנקבי של האלים.
על פי פרום, בשלב מוקדם לדתות המוכרות לנו, שלטו דתות בהן הייתה דמות אלה אימהית דומיננטית.
אלה אימהית זו היא בעלת מאפיינים זהים למודל האהבה האימהי: האלה אוהבת את כל ילדיה משום שהם ילדיה, ולא כי הם "טובים", "רעים" או על פי מידת צייתנותם.
בשלב הבא, זה המוכר לנו יותר, הופך האל לאב.
האל האבהי מאופיין בדרישותיו, חוקיו ועקרונותיו, ואהבתו תלויה במידת הצייתנות להם.
הוא אוהב את הבן צייתן ביותר ומעניש את הבן החוטא.
דבר זה נכון לדתות המונותאיסטיות וכן לדתות אחרות, שבהן יש היררכיית אלים ובראשם אל זכר.
הציר הנוסף הוא מידת הבגרות שבאמונה הדתית.
פרום מצביע על הברית שכרת האל עם נוח, כרגע שבו האל הופך מכזה הקובע את החוקים, לכזה שגם כפוף להם בעצמו.
ההתפתחות בדמות האל ממשיכה עד למצב בו האל הופך בעצמו לסמל של האמת והצדק.
בשלב זה אין לאל שם, שכן שם מסמל דבר סופי.
לכן, הצורה הלא בוגרת של אמונה דתית היא כזו שרואה את האל אבא, שמברך את הצדיקים ומעניש את הרשעים, כאשר האדם עצמו נמשל לילד השואף להינצל על ידי אביו.
אי בגרותו הדתית של אדם זה מאופיינת ביומרתו לטעון טענות בדבר האל.
מנגד, האדם הדתי באמת, זה שאמונתו הדתית בוגרת, מכיר במגבלותיו ובכך שאינו יכול לדעת דבר לגבי האלוהים.
אלוהים עבורו הוא סמל לאחדות ולאהבה, אך כזה שקיים במציאות האנושית הפנימית, ועל פיו הוא בוחר לחיות את חייו.
לכן הוא לא מדבר על אלוהים ונמנע מלהזכירו.
לבסוף, טוען פרום, יש קשר ישיר בין מערכת היחסים של אדם עם הוריו לבין מערכת יחסיו עם אלוהים: כאשר אדם נתקע בשלב מוקדם של הקשר עם הוריו, הוא לא יצליח לפתח קשר בוגר יותר עם אלוהים.
לבסוף, עוסק פרום בניתוח המאפיינים הדרושים לשיפור היכולת הפרקטית של אהבה.
לדבריו, לאדם האוהב דרושים משמעת, ריכוז ורגישות לעצמו ולגופו (אחת הפרקטיקות שהוא מציע כדי לשפר יכולות אלה היא מדיטציה).
בנוסף, דרוש לו שיתעלה מעבר לנרקיסיסטיות.
נרקיסיזם הוא מצב שבו האדם תופס את העולם החיצון במונחים של עולמו הפנימי באופן בלעדי.
כלומר, העולם החיצון קיים רק ככל שהוא כלי לסיפוק התשוקות והמאווים של האדם.
בעבור כך דרושה היכולת לחשוב באובייקטיביות, שהיא המצב ההפוך לנרקיסיזם, בו אדם תופס את הדברים בעולם כפי שהם באמת.
כמו כן דרושה ענווה - ההכרה של אדם בכך שאינו כל יכול ויודע כל.
לבסוף, תהליך זה דורש אמונה.
לא מדובר באמונה דתית, אלא במצב נפשי שבו האדם נותן אמון באמיתות הדברים אותם הוא תופס.
לדוגמה, אמונה בכך שחבר נשאר במהותו אותו אדם, גם אם הוא משנה את דעותיו, או האמונה בהתמדתה של הזהות האישית על פני הזמן.
דוגמה נוספת היא האמונה בכך שאדם ספציפי יוציא לפועל את הכוחות הפוטנציאליים הטבועים בו, ושהאנושות בכלל תגשים ערכים של צדק ושוויון.
הטענה כי שאיפתו הבסיסית של האדם היא לאהבה ואחדות מהווה קריאת תיגר על פרויד.
פרויד טען כי שאיפתו הראשונית של האדם היא לעונג, ואילו אהבה היא עידון (סובלימציה) של דחף המין.
כלומר, אהבה היא רגש שחווה אדם אשר שואף לספק את יצרו המיני, אך מוכרח להציג את דחפו זה באופן המקובל יותר בחברה.
בעקבות כך, המסורת הפסיכואנליטית גרסה כי בעיותיו הנפשיות של אדם צפויות להיפתר אם יפתור את הקונפליקטים הפנימיים הקשורים ליצריו.
בניגוד לכך, טוען פרום כי השאיפה לאהבה היא ראשונית במעלה, ובעיות נפשיות נובעות בדרך כלל מאי התגשמותה של השאיפה לאחדות.
עם זאת, מכיר פרום בהשפעתו הרבה של פרויד עליו, ואף טוען כי התאוריה המאוחרת של פרויד בנוגע לכוח הארוס מהווה התקדמות ממחשבתו הראשונית.
אריך פרום, אמנות האהבה, מאנגלית א"ד שפיר, תל אביב: הדר, תשכ"ו.
אריך פרום, אמנות האהבה, מאנגלית דפנה לוי, לוד: מחברות לספרות, תשס"א 2001.
"אמנות התחריט" הוא ספר מאת האמן הרמן שטרוק.
החל מראשית המאה ה-20 החל הרמן שטרוק להתפרסם כאמן תחריט בגרמניה.
הוא הציג דרך קבע ב"זֵצֵסְיוֹן הברלינאי" בברלין ועבודותיו נרכשות ל"מוזיאון הברלינאי לתחריטי נחושת" (1901).
בנוסף, הוא הופך לחבר ב-"חברה המלכותית של אמני התחריט וההדפס בלונדון" (1902) ופרסם שני קובצי הדפסים (1901, 1904).
במקביל הוא החל להורות הדפס לאמנים שונים בסטודיו שלו.
על תלמידיו בתקופה זו נמנו יעקב שטיינהרדט ולודוויג מיידנר.
באותה עת גם אמנים רבים נעזרו בידיעותיו של שטרוק בתחום זה ובהם מקס ליברמן, לסר אורי ואחרים.
ספרו של שטרוק "אמנות התחריט" בשנת 1908, שימש לאמנים רבים טקסט לימודי מעשי לטכניקות ההדפס השונות ובהן תחריט, הדפס אבן וחיתוך עץ.
בנוסף, שימש הספר כאמצעי חשיפה לאמנות ההדפס, שהפך בתקופה זו למדיום פופולרי.
לצד ההסבר הטכני כלל הספר שפע של רפרודוקציות, שהדגימו את שיטות ההדפס השוות.
לצד אמנים קאנונים, כאנדראה מנטניה, רמברנדט ופרנסיסקו דה גויה, שולבו בו אמנים מודרניים כאדואר מאנה, ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, יוזף ישראלס, לוביס קורינת ואחרים.
בנוסף לרפרודוקציות צורפו למהדורות השונות מספר עותקים של הדפסים, שהודפסו מן הגלופות המקוריות.
אלו אפשרו לקורא מגע ישיר עם הדפס ועם מאפייניו.
במהדורה הראשונה צורפו הדפסים מאת מקס ליברמן, נוף מאת אדוורד מונק, הדפס מאת אנראה זורן (Zorn) ופאול באום (Paul Baum).
במהדורה השלישית (1920) צורפו לספר הדפסי האבן "דיוקן יהודי זקן מיפו" מאת שטרוק והדפס מאת מקס סלבוגות (Max Slevogt).
בנוסף, צורפו עותקים של תחריטים מאת פאול באום, האנס מייד (Hans Meid), מקס ליברמן ואדוארד מונק.
לעומת זאת, למהדורה של שנת 1923 צירף קסירר ארבעה הדפסים מקוריים ובהם הדפס-אבן של אוסקר קוקושקה, תצריב של מקס ליברמן, דיוקן של מארק שאגאל שיצר שטרוק וחיתוך-עץ מאת ארנסט ברלך.
הוצאתו לאור של הספר הייתה חלק מגל של פרסומים בנושא ההדפס האמנותי בגרמניה.
לצדו ראו עוד ספרי הדרכה של וולטר זיגלר (Ziegler, 1901), של מארק רוזנברג (Rosenberg, 1907) ושל פרסיג (Preisseg, 1909).
בעקבות הפופולריות של הספר, שנבעה מפנייתו לקהל האמנים ולציבור הרחב גם יחד, הודפס הספר בארבע מהדורות נוספות בין השנים 1912–1923, והוא ביסס את מעמדו של שטרוק כאמן מוביל בתחום ההדפס.
פאול קסירר (Paul Cassirer), המוציא לאור של הספר, היה אספן, סוחר אמנות ובעל גלריה, שהיה קשור אל חוגי האמנות האוונגרדית בגרמניה ובוינה.
ייתכן כי משום כך הייתה הוצאתו לאור של ספר יקר כל כך להפקה מהלך טבעי בעבורו, בייחוד על רקע העובדה שהיה זה אחד מן הספרים הראשונים שהוציא, לאחר פירוק השותפות עם בן דודו ברונו קסירר בשנה זו.
אמנות המירוץ בגשם הוא סרט דרמה קומי אמריקאי משנת 2019 בבימויו של סיימון קרטיס.
התסריט נכתב על ידי מארק בומבק, והוא מבוסס על רומן ספרותי משנת 2008 בשם "אמנות נהיגת המרוצים בגשם" מאת הסופר גארת' שטיין (ראה אור בעברית בשנת 2009).
בסרט מככבים מיילו ונטימיליה, אמנדה סייפריד וקווין קוסטנר (כקולו של הכלב אנזו).
הסרט הופק על ידי פוקס המאה ה-20, ויצא לאקרנים ב־9 באוגוסט 2019, בהפצת אולפני Motion Pictures של וולט דיסני.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות של מבקרים וגרף מעל 33 מיליון דולר ברחבי העולם.
אנזו הכלב (בקולו של קווין קוסטנר), גולדן רטריבר ותיק, גוסס.
הסרט מתחיל כרונולוגית בסופו של הסיפור, כאשר אנזו הכלב מחכה לדני (מיילו ונטימיליה), הבעלים שלו וחברו הטוב ביותר, שיחזור הביתה.
דני מגיע אך מוצא שאנזו אינו מסוגל לזוז, ואז אנזו מתחיל לספר את חייו.
שנים קודם לכן, דני מחליט לרכוש גור כלבים ומיד מתחבר לאנזו.
דני מחלק את זמנו בין לימוד מרוצי מכוניות וטיפול אכפתי באנזו, ובמקביל ממשיך בקריירה שלו כנהג מרוצים.
כשנה לאחר מכן, דני פוגש את איב (אמנדה סייפריד) במהלך קניות של מצרכים בסופרמרקט, והשניים מתחילים לצאת לדייטים.
דני ואיב נשואים בסופו של דבר, למרות מורת רוחם הניכרת של הוריה של איב, מקסוול (מרטין דונובן) וטריש (קתי בייקר), שאינם מרוצים מבחירות הקריירה של דני.
איב מגלה שהיא בהריון בזמן שדני מקבל הזמנה למירוץ סיבולת חשוב בדייטונה, פלורידה, עם צוות פנסקה, שמתקיים בסמוך למועד בו אמורה איב ללדת.
בהמשך היא יולדת בת בשם זואי (ריאן קיירה ארמסטרונג), כשדני אינו מסוגל להשתתף בלידה.
חולפות מספר שנים בהן חיה המשפחה חיים אידיאליים עבור אנזו, בעוד דני מבלה תקופות ממושכות מחוץ מהבית במרוצים.
איב מתחילה לגלות סימני מחלה קשה ואנזו מתחיל להריח ממנה ריח של 'עץ נרקב' מציק שמקורו בראשה של איב.
בסופו של דבר איב מאובחנת כחולה בסרטן המוח ועוברת להתגורר עם הוריה תוך כדי שהיא מקבלת טיפול למחלתה.
תוך כדי שהיא מודעת לגורלה, איב מודה בפני אנזו שהיא כבר לא חוששת מהמוות, והיא מתה כשהוא מתבונן בה.
מקסוול, המאשים את היעדרותו של דני במחלתה של איב, דורש לקבל משמורת ילדים על ביתם זואי ומאיים לתבוע את דני אם הוא לא ייענה לבקשה.
זועם, דני מנסה לעזוב לפני שנתפס על ידי מקסוול, שנופל ושובר צלע כתוצאה מהתגרה האלימה בין השניים.
כשמקסוול מזהה את ההזדמנות להשיג עליונות משפטית בדיון המשמורת, מקסוול מדווח על האירוע למשטרה ודני נעצר בגין תקיפה מדרגה 4, מה שגורם לו לאבד את המשמורת על זואי במשך 90 יום ראשוניים.
אם הוא יפסיד במשפט, דני עומד בפני אובדן משמורת על בתו לצמיתות, בתוספת עונש מאסר של 3 חודשים.
כאשר מציעים לו עבודה בחברת "מאראנלו" בבדיקת אבות-טיפוס חדשים עבור חברת פרארי, הוא נאלץ לדחות אותה באופן זמני בגלל נסיבותיו האישיות; הוא מבטיח כי אם הוא יזכה במשפט המשמורת, הוא יקבל את ההצעה.
מאוחר יותר באותו לילה, דני המתוסכל יוצא לריצה קלה עם אנזו.
אנזו המזדקן נאבק לעמוד בקצב הריצה של דני ומנסה לעקוב אחריו מעבר לרחוב אך נפגע על ידי מכונית.
דני ממהר לקחת את אנזו לבית חולים לבעלי חיים, שם הווטרינר מסביר כי אנזו בר מזל שהוא שרד, אך עשוי לסבול מדיספלזיה בירך בעתיד הקרוב.
בהיותו מותש כלכלית וחסר סבלנות, דני משתכנע להסכים להסדר מחוץ לבית המשפט לפיו הוא מוותר על המשמורת על זואי בתמורה לאפשרות לבקר את ביתו והשמטת האישום בתקיפה נגדו.
למרות זאת, אנזו קורע את המסמך המשפטי לגזרים בניסיון לשכנע את דני להמשיך להילחם.
יום הדיון בבית המשפט מגיע וטריש, תחת תחושת אשמה, מרגישה שהיא לא יכולה להמשיך בשקר ומודה במה שקרה באמת במהלך האירוע לאחריו הוגשה התלונה נגד דני על תקיפה, תחת שבועה על דוכן העדים.
לאחר מכן, האישומים נגד דני מושמטים והוא זוכה למשמורת מלאה על בתו.
הוא גם מתקשר לנציג פרארי ומסכים לקחת את המשרה שהוצעה לו.
במסיבת יום ההולדת של זואי, מקסוול וטריש מבקרים את דני ומבקשים לתקן את דרכיהם ולחדש את הקשר איתו ועם זואי.
דני סלחני מאוד ומרגיש שהוא חייב לטריש שהעידה לטובתו במשפט, מה שהביא לזכייתו במשמורת על ביתו.
אף על פי שהתפתה מאוד להיפטר ממקסוול, דני בוחר לסלוח לו ושניהם מוזמנים להצטרף ולחגוג את מסיבת יום ההולדת של זואי.
במהלך השבועות הקרובים, בריאותו של אנזו מתחילה להתדרדר במהירות.
לאחר שהבין שהסוף קרוב, דני דואג שאנזו ינוע סביב המסלול בו נהג ללמד.
אנזו מתלונן על כך שהוא לא יוכל לנסוע לאיטליה או לטפל במשפחתו אך מתעקש שהוא נהנה מחיים טובים.
הוא נזכר בסרט תיעודי טלוויזיוני שהציג את האמונות המונגוליות שברגע שכלב מת, הוא מתגלגל מחדש כאדם.
אנזו מסביר שהוא מצפה לחייו החדשים.
כשמונה שנים לאחר מכן, דני, כיום נהג פורמולה 1 מצליח, מתגורר באיטליה עם זואי המתבגרת.
דני מתוודע למעריץ צעיר שמבקש חתימה.
דני מסכים ומגלה ששמו של הילד הוא אנזו.
דני מחייך ואומר לאב שהילד מזכיר לו חבר ותיק.
דני נותן לאב את מספר הטלפון שלו ואומר לו שכאשר בנו יהיה מוכן, הוא יכשיר אותו.
קווין קוסטנר מדבב את אנזו, הכלב של דני
מיילו ונטימיליה בתפקיד דני סוויפט
אמנדה סייפריד בתפקיד אייברי "איב" סוויפט, אשתו של דני
גארי קול בתפקיד דון קיטש
מקינלי בלשר השלישי בתפקיד מארק פין
ראיין קיירה ארמסטרונג בתפקיד זואי סוויפט הצעירה
לילי דודסוורת-אוונס בתפקיד זואי סוויפט בגיל ההתבגרות
ביולי 2009 רכשה חברת סרטי יוניברסל את זכויות הסרט לרומן עטור הפרסים "אמנות נהיגת המרוצים בגשם".
החברה לא הצליחה למצוא במאי עבור הפרויקט ולכן הפסיקה העבודה על הסרט עם אולפני יוניברסל.
בינואר 2016 אולפני וולט דיסני רכשו את הזכויות לעיבוד הקולנועי.
את העיבוד לקולנוע אמור היה להפיק ניל ה.
מוריץ באמצעות חברת ההפקות שלו, Original Film.
בספטמבר 2017, התסריטאי מארק בומבק חשף שהפרויקט מעתה בבעלות חברת פוקס המאה ה-20, ואמר "אני מקווה שבפעם השלישית הקסם באמת יקרה, ואני מקווה שבשנה הבאה הסרט הזה בסופו של דבר באמת ייכנס לשלב ההפקה".
שלב הצילומים של הסרט החל ב-9 במאי 2018 בוונקובר, קולומביה הבריטית.
הסצנות של מרוצי המכוניות צולמו בטורונטו, אונטריו.
הסרט יצא לאקרנים ב־9 באוגוסט 2019 בהפצה של אולפני וולט דיסני Motion Pictures.
נכון ל-7 באוקטובר 2019, הצליח הסרט לגרוף 26.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה.
נכון לתאריך זה, הרוויח הסרט בכל העולם 33.6 מיליון דולר בסך הכל
בארצות הברית ובקנדה, הסרט יצא לאקרנים במקביל לסרטים: The Kitchen, דורה והעיר האבודה, סיפורים מפחידים שמספרים בחשיכה ו Brian Banks.
ההכנסות הצפויות לסרט בסוף השבוע הראשון להקרנתו היו 6–8 מיליון דולר מ 2,700 קולנועים.
הסרט הצליח לגרוף הכנסות של 3 מיליון דולר ביומו הראשון, כולל 450 אלף דולר מהקרנות קדם-הבכורה ביום חמישי של אותו השבוע.
ההכנסות צנחו ב 46% בסוף השבוע השני ל 4.4 מיליון דולר, והסרט סיים במקום העשירי בטבלת שוברי הקופות.
קהלים שנסקרו על ידי חברת מחקרי השוק CinemaScore נתנו לסרט ציון ממוצע של A מינוס, בסולם של A-F, בעוד שתוצאות סקר של PostTrak נתנו לסרט ציון ממוצע של 4.5 כוכבים מתוך 5, ו 72% ציינו כי הוא "מומלץ לחלוטין".
אד פוטון מהסאנדיי טיימס העניק לסרט ביקורת חיובית, וציין כי הנחת היסוד שבבסיס עלילת הסרט "באמת לא אמורה לעבוד, אך איכשהו עלילת-הסרט מנווטת במסלול בין היותה נדושה מאוד ומשוגעת גם יחד.
בסופו של דבר בכיתי כמו תינוק, יחד עם רבים מהאנשים האחרים שהיו בקהל, ובאותה מידה גם ציחקקתי על האבסורדיות של כל זה".
פיטר דה-ברג, מהמגזין וראייטי כתב: "אמנם, אין הרבה הפתעות באמנות המירוץ בגשם.
אם כבר, הידיעה - או לפחות הציפייה - לאיזה כיוון יתפתחו הטרגדיות הרבות של הסרט - נראה שמגבירה את האפקט".
אדם גרהם מהעיתון דטרויט ניוז ציין כי הסרט "צובט במיתרי לב" ואמר כי "סיפור החברות והידידות הזה בין האדם לחברו-הטוב-ביותר, שקוע בקלישאות בוכיות שנשלפו היישר מהמדף של ספרי ההדרכה: "אמנות הבאת הצופים לבכי".
אמנות ושפה הוא שיתוף פעולה של אמנים רעיוניים, שעבר שינויים רבים מאז שנוצר בסוף שנות השישים.
הקבוצה הוקמה על ידי אמנים שהיו שותפים לרצון משותף לשלב רעיונות אינטלקטואלים ודאגות עם יצירת האמנות.
המהדורה הראשונה של כתב העת של הקבוצה, אמנות-שפה, פורסמה בנובמבר 1969 בצ'יפינג נורטון באנגליה והייתה השפעה חשובה על האמנות הקונספטואלית בארצות הברית ובבריטניה.
השם Art & Language והמשמעות שהאמנים ניסו להעניק לו נותרו לא בהירים.
לעיתים קרובות הוא מתואר על ידי היסטוריונים או מבקרי אמנות כקבוצה או קולקטיב של אמנים אך גם כתנועה אמנותית.
אמנים הגדירו את כוונתם כניסיון לברוח מאישיותו ההרואית של האמן ולסמן שיצירה אינדיבידואלית אינה קיימת.
בשנת 1968 הם יצרו מונח גנרי (שם) למטרה זו, שיכול להכיל את פעילויותיהם האמנותיות השונות.
קבוצת האמנות והשפה הוקמה בסביבות 1967 בבריטניה על ידי טרי אטקינסון (נולד ב-1939), דייוויד ביינברידג' (נולד בשנת 1941), מייקל בולדווין (נולד ב-1945) והרולד הורל (נולד ב-1940).
ארבעת האמנים הללו החלו את שיתוף הפעולה שלהם סביב 1966 בזמן שעבדו כמורים לאמנות בקובנטרי.
שם הקבוצה נגזר מהכתב העת שלהם, אמנות-שפה כתב העת לאמנות קונספטואלית, שנוצר במקור כשיחת עבודה בשנת 1966. הקבוצה הייתה ביקורתית כלפי מה שנחשב למנהגי האמנות המודרנית המיינסטרים באותה תקופה.
בשיחות העבודה שלהם הם יצרו אמנות מושגית כחלק מהדיונים שלהם.
בין 1968 ל-1982 הקבוצה גדלה לכמעט חמישים איש.
בין הראשונים שהצטרפו היו מבקר והיסטוריון האמנות צ'ארלס הריסון והאמן מל רמסן.
בתחילת שנות השבעים הצטרפו לקבוצה אנשים ובהם איאן ברן, מייקל קוריס, פרסטון הלר, גרהם הווארד, ג'וזף קוסוט, אנדרו מנארד וטרי סמית.
עקבו אחריהם שני משתפי פעולה מקובנטרי, פיליפ פילקינגטון ודוד רושטון.
למידת האנונימיות היחסית המוחזקת בקבוצה ממשיכה להיות בעלת משמעות היסטורית בקהילה האמנותית.
בגלל אי ודאות ברשימות החברים המדויקות, קשה לדעת באופן חד משמעי לא רק מי היו כל התורמים אלא גם מהן התרומות המדויקות שלהם.
בכל זאת אמנות-שפה הניחה את היסודות לרעיון הקבוצה.
זה הפך לטביעת האצבע הראשונה שזיהתה גורם ציבורי המכונה "אמנות קונספטואלית", וגם הראשון ששימש בסיס תאורטי ושיחה עבור קהילה של מבקרים ואמנים שהיו מפיקיה ומשתמשיה.
אף על פי שקהילה זו הייתה רחוקה מלהיות תמימי דעים כיצד לתאר את טיבה של אמנות מושגית, העורכים ורוב התורמים ההיסטוריים שלה היו שותפים להשקפות דומות באופן מוזר: אמנות מושגית היוותה ביקורת על הצדדים הביורוקרטיים וההיסטוריסטיים של האמנות.
המודרניזם והשמרנות הפילוסופית של המינימליזם; אמנות מושגית הייתה מעל לכל תאוריה, בדרך כלל פורמלית על ידי טקסטים.
השם אמנות ושפה היה עדיין לא בהירים.
משמעותו או האינסטרומנטליזם שלו השתנה מאדם לאדם, מברית לברית, משיח לדיבור - מאלו בניו יורק שהפיקו את עיתון "השועל"(The Fox) בין 1974–1976, לאלה שהיו מעורבים בפרויקטים מוזיקליים ואלו שהמשיכו את עריכת העיתון.
תחושה הולכת וגוברת של מחלוקת, שהובילה לתחרות בין האמנים ומשחקי כח.
במהלך שנות השבעים, אמנות ושפה התמודדו עם סוגיות הקשורות להפקה אמנותית, וניסו לעבור מצורה קונבנציונלית של אמנות "לא לשונית" כמו ציור ופיסול ליצירות תאורטיות מפורשות יותר.
הקבוצה נקטה לעיתים קרובות עמדות ויכוחים נגד עמדות דומיננטיות של מבקרים כמו קלמנט גרינברג ומייקל פריד.
בזמן התערוכה הבינלאומית של האמנות העכשווית, דוקומנטה, בקאסל בשנת 1972,הקבוצה אמנות ושפה הורכבה מאטקינסון, ביינברידג ', הורל, פילקינגטון ורושטון וגם מהעורך האמריקאי של אמנות-שפה, גוזף קוסות.
העבודה שהוצגה כללה מערכת סיווג של טקסטים שפורסמו והופצו בין חברי אמנות ושפה.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הקבוצה הצטמצמה למייקל בולדווין (נציג הסניף הבריטי), מל רמסדן (נציג הסניף האמריקני), בהשתתפות מבקר האמנות צ'ארלס הריסון ובאופן פחות קבוע, מאיו תומפסון ולהקת הרוק הניסיונית האמריקאית שלו Red Krayola.
הניתוחים הפוליטיים והתפתחותם של הקבוצה הובילו חברים רבים לעזוב ולהתעסק באופן פוליטי באופן פעיל יותר.
איאן ברן חזר לאוסטרליה לאחד כוחות עם איאן מיליס, אמן רעיוני שהחל לעבוד עם איגודים בראשית שנות השבעים, ויצר את Union Media Services, סדנת יצירה לפיתוח יוזמות חברתיות וכלכליות של האיגודים.
חברים אנגלים אחרים מהקבוצה פנו לפעילויות יצירתיות, אקדמיות או "פוליטיות".
צ'ארלס הריסון נפטר בשנת 2009 והותיר את בלדווין ורמסדן לבדם לנהוג בפעילות קבוצת האמנות והשפה.
בשנת 1986 מועמדת, אמנות ושפה לפרס טרנר.
זה היה אוסף זיכרון מהפרקטיקות הדיאלוגיות והאחרות של אמנות ושפה, שאצרו מייקל קוריס וניל פאוול.
תערוכה זו עקבה מקרוב אחר התערוכה הרוויזיוניסטית של Global Conceptualism: Points of Origin
במוזיאון קווינס לאמנות, אף היא בניו יורק.
הציעה מבט אובייקטיבי על מורשת האמנות הקונספטואלית "הקלאסית" וחיזקה קריאה טרנס-אטלנטית ולא לאומנית של אירועי 72–1968. בסקירתו הביקורתית על התערוכה כותב ג'רי סאלץ: "לפני רבע מאה, אמנות ושפה בתחילתה יצרה קשרים חזקים עם האמנות הקונספטואלית, אך המאמצים הבאים היו כה סתומים ומסופקים מעצמם, שהעבודה שלהם הפכה ללא רלוונטית".
תערוכות קבוצתיות נבחרותשנהתערוכה1968 Language II – Dwan Gallery, London.
המערה הבולטת מבין המערות הללו הוא מערת אלטאמירה, השוכנת בתוך העיירה סנטיאנה דל מאר בקנטבריה.
מערה זו מכילה אחד ממחזורי הציור החשובים ביותר של הפרהיסטוריה, שמקורם בשלהי התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים) ותחילת התרבות המגדלנית (לפני כ-16,500 ל-14,000 שנים) בתקופה הפלאוליתית העליונה.
הסגנון האמנותי של מערה זו מייצג את האסכולה הפרנקו-קנטבריאינית, המאופיינת בריאליזם של ייצוג הדמויות.
מערת אלאטמירה הוכרזה כאתר מורשת עולמית בשנת 1985. בשנת 2008 הורחב אתר המורשת העולמית וכלל 17 מערות נוספות הנמצאות בשלוש קהילות אוטונומיות בצפון ספרד: אסטוריאס, קנטבריה, וחבל הבסקים.
אמנות הסלע באגן הים התיכון באיבריה הוא השם הקיבוצי של למעלה מ-700 אתרים של אמנות סלע במזרח ספרד שהוכרזו ביחד ב-1998 כאתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
בספרד עצמה מכונה האתר אמנות הסלע של קשת הים התיכון של חצי האי האיברי (Arte rupestre del arco mediterráneo de la península ibérica) או אמנות לבנטינית (Arte levantino), כשהמשמעות של "לבנט" בהקשר זה הוא "ממזרח ספרד", ולא, כמקובל, מאזור הלבנט.
האתרים הכלולים באתר המורשת העולמית מתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה, או (סביר יותר) לתקופה המזוליתית של תקופת האבן.
האמנות באתרים אלו מורכבת מדמויות מצוירות קטנות של בני אדם ובעלי חיים, שהן המתקדמות והנפוצות ביותר ששרדו מתקופה זו, בוודאי באירופה, וניתן לטעון שבעולם כולו, לפחות ביצירות המוקדמות.
האתר בולט במיוחד בשל מספר המקומות הכלולים בו, הריכוז הגדול ביותר של אמנות כזו באירופה.
שמו אומנם מתייחס לאגן הים התיכון, ועם זאת, בעוד שאתרים מסוימים אכן שוכנים בסמוך לים, רבים מהם נמצאים בפנים הארץ באראגון וקסטיליה-לה מנצ'ה.
היו דיונים רבים סביב התיארוך של הציורים, והאם הם שייכים לתקופה המזוליתית, סוף התקופה הפלאוליתית או התקופה הנאוליתית.
ברור שהם מייצגים סגנון שונה מאוד מהאמנות המפורסמת הרבה יותר של התקופה הפלאוליתית העליונה במערות משני צידי הרי הפירנאים, אך עם זאת הם עשויים בהחלט להראות כהמשכיות שלה.
על פי נתוני אונסק"ו, האמנות העתיקה ביותר באתר המורשת העולמית היא משנת 8,000 לפני הספירה, והדוגמאות האחרונות מסביב 3,500 לפני הספירה.
האמנות משתרעת אפוא על תקופה של שינויים תרבותיים.
האמנות משקפת את חייהם של אנשים המשתמשים בעיקר במערכות כלכליות של ציידים-לקטים, "ששילבו בהדרגה אלמנטים נאוליתיים במטען התרבותי שלהם".
סצנות מאוחרות יותר מציגות גברים מובילים סוסים, וכמה ראשי בקר המוצגים עשויים להיות מבויתים.
הכרונולוגיה של האמנות הלבנטינית חופפת לזו של , ודוגמאות לשני סוגי האמנות באותו מקום ניתן למצוא באתרים מסוימים.
באותה מידה כמה אתרים המשיכו למשוך מבקרים בתקופות מאוחרות יותר, כפי שמראות הכתובות החקוקות ב ובלטינית, למשל ברוקה דלס מורוס (מערות אל קוגול).
ייתכן ואלה קשורים לציור מחדש של הדמויות.
נראה שהציורים הוכנו לאחר שגל של אוכלוסייה מצפון אפריקה התערבב באוכלוסיות שנותרו מתקופות קודמות בחצי האי האיברי.
האמנות הלבנטינית התגלתה לראשונה בטרואל בשנת 1903. הפרהיסטוריון הספרדי חואן קאברה (Juan Cabre) היה הראשון שחקר אמנות זו, והגדיר אותה כסוג של אמנות פלאוליתית אזורית.
רבים חלקו על ההערכה שהאמנות היא פלאוליתית מסיבות שונות, כולל העובדה שלא צוירו כלל בעלי חיים מעידן הקרח.
אנטוניו בלטרן מרטינס (Antonio Beltrán Martínez) ואחרים מציבים את תחילתה של אמנות זו בתקופה האפיפלאוליתית או המזוליתית, וממקמים את תקופת השיא שלה בתקופה הנאוליתית.
לאחר שהסכים כי האמנות היא מהתקופה שאחרי הפלאוליתית, יצר הפרהיסטוריון הספרדי בשנות השישים של המאה ה-20 חלוקה כרונולוגית חדשה.
הוא חילק את האמנות לארבעה שלבים: נטורליסטית (naturalista), סטטית מסוגננת (estilizada estática), דינמית מסוגננת (estilizada dinámica) והשלב הסופי של מעבר לאמנות סכמתית (última fase de transición al esquematismo).
אמנות הסלע קיימת בשטח נרחב, ונוצרה במשך תקופה של כמה אלפי שנים.
מקובל שהיא מראה התפתחות סגנונית ונושאית המשקפת אבולוציה ארוכה, לפחות מגוון מקומי כלשהו, ושינויים באורח החיים, אם כי הסכמה על פרטי התפתחות זו היא תהליך מתמשך.
נראה כי האמנים השתמשו בנוצות, בטכניקת ציור מורכבת יחסית, בהשוואה לאמנות מהתקופה הפלאוליתית העליונה, שהניבה דמויות פשוטות יחסית.
לעיתים קרובות משורטטים קווי הגבול של דמויות, כנראה לאחר צביעת הגוף העיקרי.
חלק מהדמויות חרוטות באופן רדוד ולא צבועות.
הדמויות קטנות יחסית, בגובה בין 2 ל-20 סנטימטרים, ובצבע אחד או שניים.
הצבע היה בדרך כלל בשכבה דקה מאוד, כשמקורו באדמות המכילות מינרליים צבעוניים (לעיתים אדמדמות) או פחם עץ, והציורים נשמרו בעזרת שכבה דקה מאוד של אבנית שהתהוותה מעליהם ממים שטפטפו לאורך הקיר.
בכמה דמויות יש יותר משכבת צבע אחת, מה שהוביל להשערה כי נצבעו מחדש לאחר תקופות ארוכות, אם כי נראה שהשערה זו לא מקובלת על מרבית החוקרים.
הדמות האנושית, שהיא נדירה באמנות הפלאוליתית, מקבלת חשיבות רבה באומנות הלבנטינית.
הדמות האנושית היא לעיתים קרובות הנושא המרכזי, וכשהיא מופיעה באותה סצנה של בעלי חיים, הדמות האנושית רצה לעברם.
הציור המכונה "רקדני קוגול" הוא דוגמה טובה לתנועה המתוארת.
הסצנות הנפוצות ביותר הן של ציד, ויש סצנות של קרבות וריקודים, ואולי גם עבודות חקלאיות וטיפול בבעלי חיים מבויתים.
בחלק מהסצנות דמויות רודות דבש, הציור המפורסם ביותר מסוג זה התגלה במערות העכביש (בתמונה משמאל).
בני אדם ערומים מהמותניים ומעלה, אך לנשים יש חצאיות ולגברים לפעמים חצאיות או קרסוליות או מכנסיים מסוג כלשהו, ולעיתים כיסויי ראש ומסכות, מה שעשוי להעיד על דרגה או מעמד באופן שהושווה על ידי חוקר אחד ל באמריקה הצפונית נראה לפעמים שלדמויות יש מרכיב מכוון של קריקטורה.
כמה סצנות מלחמה מבחינות בין הצדדים מבחינת מראה גופני, או לבוש וכלי נשק, אם כי הפרשנות לכך אינה ודאית.
בתוך אחד הצדדים ניתן להבחין בדמויות בעלות חשיבות רבה יותר כשהן מצוירות בדקדקנות רבה יותר עם "שרירי סובך מוגזמים וירכיים מוארכות", או על ידי מכנסיים המקושטים בציציות בקרסול.
החיילים הרגילים מוצגים כ"דמויות גפרורים" בלבד.
בייצוג גוף האדם ישנם ציורים של ראשים עם מאפיינים מסוימים: בצורת אגס, חצי כדור וחרוטי.
המחצית העליונה של גוף האדם מוצגת עירומה.
לפעמים לובשים סוג של מכנסיים, ולפעמים נראים איברי המין ויש ייצוגים פאליים.
הכלים המיוצגים באומנות הלבנטינית הם בדרך כלל חצים, מקלות, אשפת חצים ותיקים, וחבלים, המשמשים אולי כלאסו או כחבלים שנועדו להמעיד.
חפצים אלה קשורים תמיד לדמות האנושית, למעט חצים העשויים להופיע כשהם שוכבים מסביב, כשיגורים שהחטיאו את מטרתם.
אין תיאורים של נוף, ומעט מאוד ציורים של צמחייה.
יוצא מן הכלל מעניין הוא תיאור של פטריות (אולי ) בסלבה פסקואלה (Selva Pascuala).
לעומת זאת, בעלי חיים מיוצגים לעיתים קרובות מאוד, במיוחד יונקים גדולים המתאימים כטרף לציד או שהתבייתו (אם כי ייתכן שעדיין לא היו כאלה); לעיתים רחוקות מוצגים עופות, דגים (אפילו בקרבת החוף) וחרקים, מלבד העכביש והדבורים מדי פעם ברדיית דבש.
ניתן לזהות חלק מבעלי החיים המוצגים כשייכים למינים שאנו יכולים לראות בימינו, והתדירות היחסית של מינים מן החי שהוצגה שימשה עדות לתיארוך.