tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרב אגרוף מתנהל על ידי שופט בתוך הזירה והוא האחראי הבלעדי על ניהול הקרב ושמירת החוקים שלו.
בנוסף לכך בסמכותו לקבוע הפסקה של הקרב מסיבות שונות.
בנוסף אליו, נמצאים מחוץ לזירה 3 שופטי ניקוד, אשר מעניקים ניקוד לביצועי המתמודדים בזירה.
במקרה שבו ההכרעה היא לא בנוקאאוט, המנצח נקבע בהתאם לניקוד השופטים.
הכרעה בקרב אגרוף חובבני יכולה להיות כתוצאה מאחת מן הסיבות הבאות:
לאחר 3 סיבובים המנצח בקרב הוא המתאגרף שצבר ניקוד גבוה יותר מן השופטים.
כאשר אחד המתמודדים נכנע, מוכרז יריבו כזוכה.
כאשר אחד המתמודדים מוכרז כבלתי כשיר על ידי שופט הזירה, מוכרז יריבו כמנצח.
כאשר מתמודד נופל לקרשים ולא קם להמשך הקרב תוך 10 שניות, מוכרז מתחרהו כמנצח בנוקאאוט.
החלטת שופט הזירה כי המתמודדים לא שווים בכוחם והקרב הפך לחסר ערך ספורטיבי.
החלטת שופט הזירה כי הפער בנקודות בין המתמודדים גבוה ולא ניתן לסגירה.
ניתן ליישום בסיבוב השלישי בלבד.
החלטת שופט הזירה כי פציעה של אחד המתמודדים מונעת ממנו להמשיך בקרב.( RSC-I).
החלטת שופט הזירה, לאחר סדרה רצופה של פגיעות ראש לאחד המתמודדים, או לאחר הפלה לקרשים שלוש פעמים במשך אותו סיבוב, או ארבע פעמים במשך הקרב.
החלטת שופט הזירה כי לא ניתן להמשיך בקרב מסיבות טכניות, כגון תאורה לא מספקת או מזג אוויר קשה.
כאשר מתמודד לא מופיע לזירה בתוך 3 דקות מהקריאה בשמו הוא מוכרז כמפסיד.
הכרעה בקרב אגרוף מקצועני יכולה להיות כתוצאה מאחת מן הסיבות הבאות:
כאשר אחד המתמודדים נכנע, או שהקרב מופסק על ידי שופט הזירה עקב פציעת מתמודד, חוסר יכולת להמשיך בקרב, עבירה חמורה של מתמודד (כגון נשיכת היריב), כניסת אנשי צוות של מתמודד לזירה, יוכרז מתחרהו כמנצח בנוקאאוט טכני.
החלטת שופטים פה אחד או ברוב דעות.
במקרה שבו שני שופטים מכריזים על שוויון בנקודות, או ששופט אחד מכריז על שוויון והשניים האחרים חלוקים בהחלטתם, התוצאה היא תיקו.
לזוכה בכל סיבוב מוענקות 10 נקודות ולמפסיד 9. בנוסף לכך, על כל נפילה לקרשים של המפסיד נגרעת לו נקודה אחת.
במקרה של שוויון בסיבוב זוכה כל מתאגרף ל-10 נקודות.
בסוף הקרב מופחתת למתאגרפים נקודה עבור כל סיבוב בהם הוזהרו בגין פסיביות.
המתאגרפים צוברים נקודות בכל סיבוב בגין פגיעות מדויקות ביריב, אגרסיביות, עליונות כללית בזירה, וכושר הגנה אקטיבית.
ניתן לראות כי שלוש הקטגוריות האחרונות סובייקטיביות מאוד באופיין.
מוענק למתאגרף עבור הפלת היריב לקרשים בנוסף ל-10 המוענקות עבור הניצחון בסיבוב.
נגרעות ממתאגרף בגין עבירות שביצע כגון: מכות מתחת לחגורה, נגיחות וכדומה.
משקל גופו של המתאגרף הוא בעל חשיבות רבה בכל הנוגע לעצמת המכה שלו, מהירות התנועה שלו בזירה, ויכולת הספיגה של גופו בפני המכות הפוגעות בו.
לכן, מסווגים את המתאגרפים לקבוצות משקל אשר על פיהן נקבעים הקרבות ומוכתרים האלופים.
מכיוון שעולם האגרוף המקצועני סובל מפיצולים ופילוגים בין ארגוני אגרוף שונים (על בסיס פרסומי, שיווקי, וכלכלי ולא על בסיס ספורטיבי), אשר מארגנים קרבות ומכתירים אלופים בקטגוריות המשקל השונות, הרי שכל ארגון כזה קובע לעצמו גם את קטגוריות המשקל הרלוונטיות לגביו, והן אינן תואמות בהכרח את אלה של הארגונים המתחרים האחרים.
להלן פירוט קטגוריות המשקל אשר נקבעו על ידי המגזין הזירה, המקובלות על רוב הפעילים בענף:
קטגורית משקל משקל מקסימלי בק"ג (ליברות) קש (Strawweight) 48 (105) זבוב קל (Jr.
במשחקים האולימפיים, בהן נערכות תחרויות אגרוף חובבני, 10 קטגוריות משקל:
קטגוריית משקל משקל מקסימלי (בק"ג) זבוב קל 49 זבוב 52 תרנגול 56 קל 60 מעורב קל 64 מעורב 69 בינוני 75 כבד קל 81 כבד 91 סופר כבד ללא הגבלה
בתחרויות אגרוף לנשים, שנערכו לראשונה באולימפיאדת לונדון (2012), שלוש קטגוריות משקל:
קטגוריית משקל משקל מרבי (בק"ג) זבוב 51 קל 60 בינוני 75
המשקל היחסי (Pound for pound) הוא מונח המתאר השוואה בין מתאגרפים מקטגוריות משקל שונות.
מכיוון שבאופן מעשי לא ניתן לקבוע קרב ישיר בין מתאגרפים המתמודדים בקטגוריות משקל שונות וזאת מן הטעמים שפורטו לעיל, ומצד שני קיים רצון לבצע השוואה יחסית לכושר והיכולת המקצועית בין ספורטאים המתחרים באותו ענף, נהוג לקיים השוואה תאורטית מסוג זה.
בהשוואה התאורטית מוסכמת סדרה של פרמטרים מקצועיים שונים אשר לגביהם נקבעת הערכה סובייקטיבית של מספר מעריכים, ומתוכם משוקללת ההערכה הסופית.
משמעותה של ההערכה הסופית היא קביעת המתאגרף הטוב ביותר אם כולם היו בעלי משקל זהה.
קיימים ארגונים נפרדים לחובבים ומקצוענים.
הפדרציה הבינלאומית לאגרוף לחובבים (AIBA - International Boxing Association) הוקמה בשנת 1920. החל משנת 1974 מתקיימות אליפויות עולם לגברים ומשנת 2001 אליפויות עולם לנשים, בתדירות של פעם בשנתיים.
באגרוף המקצועני קיימים מספר ארגונים בינלאומיים, שהוקמו כתוצאה מהתפלגות של ארגונים ותיקים יותר, בעיקר על רקע של מחלוקות בדבר אינטרסים כלכליים ופרסומיים, ולאו דווקא על רקע מקצועי.
התאחדות האגרוף העולמית (WBA) הוקם בשנת 1962.
מועצת האגרוף העולמית (WBC) הוקמה בשנת 1963
פדרציית האגרוף הבינלאומית (IBF) הוקמה בשנת 1983 כתוצאה מפילוג ב-WBA
ארגון האגרוף העולמי (WBO) הוקם בשנת 1988 כתוצאה מפילוג ב-WBA
ארגון האגרוף הבינלאומי (IBO) הוקם בשנת 1988
כל ארגון מקיים תחרויות לקביעת אלוף העולם מטעמו אם כי לעיתים רחוקות מתקיימים קרבות בין מתמודדים מארגונים שונים לקביעת אלוף העולם הבלתי מעורער.
תחרויות אגרוף הן חלק מהמשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סנט לואיס (1904) (למעט אולימפיאדת סטוקהולם (1912), מאחר שבאותה העת האגרוף היה לא חוקי בשוודיה).
תחרויות אגרוף לנשים נערכו לראשונה באולימפיאדת לונדון (2012).
המדינות שזכו למרבית ההישגים בענף הן ארצות הברית (108 מדליות, מהן 48 מדליות זהב), קובה (63 מדליות, מהן 32 מדליות זהב) ואיטליה (44 מדליות, מהן 15 מדליות זהב).
בדומה לענפי קרב אחרים, כגון ג'ודו, לא נערך קרב אגרוף על המקום השלישי, ושני המתאגרפים שהפסידו בחצי הגמר זוכים במדליית ארד.
את ישראל ייצגו לאורך השנים 5 מתאגרפים, ב-3 אולימפיאדות.
להישג הגבוה ביותר הגיע יעקב שמואל, שהעפיל לשלב רבע הגמר באולימפיאדת סיאול (1988).
הבריטים הביאו את מסורת האגרוף לארץ ישראל בתקופת המנדט.
באותה עת, היו כל המתאגרפים חובבים.
חיים שפיר היה אלוף ישראל וחבר משלחת ישראל במשקל חצי בינוני למשך מספר שנים.
מספר מתאגרפים ישראלים זכו להצלחות בזירה הבינלאומית.
הגר פיינר מחזיקה בתואר אלופת העולם באגרוף מקצועני למשקל תרנגול, באיגוד אגרוף הנשים העולמי WIBF.
היא זכתה בתואר זה בקרב שנערך ב-10 באוקטובר 2009 בגרמניה מול המתאגרפת האוקראינית אוקסנה רומנובה, לאחר שניצחה בנוקאאוט טכני בסיבוב השישי.
מאז שמרה על תוארה 4 פעמים נוספות.
גם המתאגרפים הגברים זכו להצלחות בקנה מידה עולמי.
ב-1997 זכה רומן גרינברג במדליית כסף באליפות אירופה לנוער כשהיה בן 15, ובלט גם בהישגיו בליגת IBO.
יורי פורמן הוכתר כאלוף העולם של איגוד ה-WBA במשקל בינוני-קל (עד 70 ק"ג).
רן נקש, המתחרה במשקל בינוני-כבד, הפסיד בקרב על תואר אלוף העולם של WBO שנערך ב-2011 לגרמני מרקו הוק.
אגרול (מאנגלית: גלילי ביצים) הוא מתאבן מהמטבח הסיני אמריקאי העשוי מבצק ממולא בירקות או בבשר ומטוגן בשמן עמוק, לצידו מוגש לרוב רוטב חמוץ-מתוק כמטבל.
האגרול אינו מכיל ביצה במלית או בבצק, ולא ידוע מדוע או מתי קיבל האגרול את שמו זה.
האגרול הוא אחת מהמנות הנפוצות ביותר במטבח הסיני-אמריקאי ונפוץ גם במסעדות סיניות ואסייתיות בישראל, והוא מבוסס על המנה הסינית ספרינג רול.
עם זאת, את האגרול בגרסתו האמריקאית כמעט ולא ניתן למצוא במזרח אסיה.
ישנם שני שפים הטוענים להמצאת המאכל, שניהם טוענים שהמציאו אותו בזמן עבודתם במסעדה סינית בניו יורק בשנות השלושים.
האגרול ממולא לרוב בירקות כגון כרוב, גזר ובצל, ולעיתים גם באטריות ובבשר.
האגרול גדול במידותיו מהספרינג רול, יוגש תמיד מטוגן ומעטפתו עבה יותר ועשויה מבצק חיטה.
האגרול מקובל בכל העולם פרט למזרח אסיה כמנה ראשונה במסעדות סיניות-אמריקאיות.
יום האגרול הלאומי (National Egg Roll Day) מצוין בארצות הברית מדי שנה ב־10 ביוני, והוא נוסד בשנת 2019 ביוזמת חברת המזון האסייתי־אמריקאית Van's Kitchen.
יום זה נועד לחגוג את האגרול כמאכל פופולרי בתרבות האמריקאית ואת סיפור ההגירה והיזמות של מייסדי החברה, בני הזוג ואן וקִים נגוין, שהקימו בדאלאס בשנת 1986 עסק משפחתי לייצור אגרולים וייטנאמיים.
עם השנים הפך האגרול לאחד המאכלים המזוהים ביותר עם המטבח האסייתי־אמריקאי, והיום הלאומי נועד להדגיש את תרומתם של מהגרים לקולינריה בארצות הברית ואת הדרך שבה המאכל הפך לחלק מהמטבח המקומי.
אגרוטיס כתום, הידוע גם כאגרוטיס הכלולות (שם מדעי: Noctua pronuba) הוא מין של עש ממשפחת התנשמיתיים.
אזור התפוצה של האגרוטיס הכתום הוא אירופה, צפון אפריקה ומרכזה אסיה ומערבה.
האגרוטיס הכתום הוא רב פנדקאי (זחליו יכולים להתפתח על מספר צמחים), וזחליו מתפתחים בעיקר על צמחים נמוכים.
הזחל הבוגר יכול להגיע לאורך 50–60 מ"מ, צבעו חום או ירוק, ויש לו 3 פסי אורך בהירים על הגב.
הזחלים פעילים בלילה ובמשך היום מסתתרים באדמה.
"קווי כוח - אגרופו של בוצ'יוני" (Linee di forza del pugno di Boccioni) הוא פסל מאת האמן הפוטוריסטי ג'אקומו באלה (Giacomo Balla).
הפסל נוצר, כנראה, באזור שנת 1914–1915 מקרטון ועץ הצבועים באדום.
הפסל נבנה מחדש בסוף ימיו של באלה, בין השנים 1956–1958, ונוצק בברונזה בכמה העתקים בשנת 1968. באלה אף יצר רישום המתאר את הפסל, אותו הפך פיליפו תומאזו מארינטי לסמלה של התנועה הפוטוריסטית.
הפסל בנוי מסדרה של צורות מעוגלות הבנויות כקונסטרוקציה, כמעט חסרת עומק.
"אגרופו" של האמן הפוטוריסטי אומברטו בוצ'וני מתואר כאן כבמעין אסוציאציה של פטיש המכה בסדן.
מן הצד האחד הפסל מדגיש ומאדיר את הכוח ואת האלימות, ומן הצד השני הוא מכיל גם אירוניה כלפי אלימות זו.
אגרוף קוף הוא סוג של קשר בחבל, הנקרא כך משום שהוא דומה בצורתו לכף יד קפוצה.
אגרוף קוף משמש משקולת בקצהו של חבל זריקה (heaving line) להתקשרות של ספינה לרציף.
השלב הראשון ביצירת הקשר הוא שלושה ליפופים של החבל מסביב לארבע אצבעות.
כשיש שלושה ליפופים, מוציא הקושר את אצבעותיו ומלפף את החבל שלוש פעמים מסביב לליפופים הקיימים.
בשלב הבא הקושר מלפף שלושה ליפופים בין שני החורים שנוצרו, ולבסוף מהדק את החבל עד למתיחתו.
מספר גבוה יותר של ליפופים יוצר קשר גדול יותר.
ברוס לי איש הזעם הוא סרט הונג קונגי שביים לו ויי ב-1972. בסרט מככב אמן הלחימה ברוס לי שזהו סרטו השני לאחר 'הבוס הגדול'.
הסרט מספר על בית ספר לאמנויות לחימה סיניות באזור הבינלאומי בשאנגחאי שנלחם נגד בית ספר לקרטה יפני.
הסרט הוא עיבוד חופשי של דברי הימים של 'התאחדות האתלטים של צ'ינג וו', בית הספר שעליו שמו נקרא הכותר הסיני של הסרט.
העלילה מציגה את סיפורו של צ'ן זן (陳真; בקנטונזית צ'ן ג'ן, אותו מגלם ברוס לי), דמות בדויה שיצר הבמאי לו וי עבור הסרט.
צ'ן זן נודע כתלמידו הטוב ביותר של המאסטר שחי במציאות הו יואנג צ'ה (霍元甲; Cantonese: פוק יון גאפ) אשר, לאחר מותו המסתורי של הו, נלחם נגד דוג'ו הון קיו דל סוזוקי טארו.
כינויו של צ'ן זן הוא 'אגרוף הזעם', על שום איכות לחימתו.
עלילת הסרט מתרחשת בראשית המאה העשרים לאחר מותו של הו יואנג צ'ה, ובמהלך כיבושה של שאנגחאי שבסין, על ידי מספר ארצות זרות, בכללן יפן.
הוא נסב על בית ספר סיני לאמנויות לחימה שהמאסטר שלו (הו) נהרג זה מכבר על ידי אנשים שחברו אל בית ספר יפני מתחרה לאמנויות לחימה, בית ספר שממשיך להטריד אותם.
צ'ן יוצא לחשוף את הסיבה שבגינה נהרג המורה ולנקום את דמו.
הסרט נודע בשל סצנה שבה נאסרת על צ'ן זן כניסה לפארק שבכניסה אליו שלט בו כתוב: "אין כניסה לכלבים ולסינים" (Traditional Chinese: 「狗與華人不得入內」).
לאחר ששומר סיקי חובש טורבן בפתח הפארק מתיר לכלב של אישה זרה להיכנס לפארק, איש יפני שמגיע למקום בלווית חבריו מתקרב לצ'ן ואומר לו שאם הוא יעמיד פנים שהוא כלב, הוא ייקח אותו עמו לפארק.
צ'ן זועם ותוקף את היפני וחבורתו בבעיטות ובאגרופים.
לאחר מכן הוא מזנק לאוויר, בועט בשלט ושובר אותו.
הסרט סייע בהנצחת האגדה לפיה אכן הוצבו שלטים כאלו בפארקים בסין.
בפועל, היה פארק שיועד לתושבים זרים, שאליו אכן נאסרה כניסת מקומיים ובנוסף נקבעו כללי התנהגות שונים, ובהם איסור על הכנסת כלבים ואופניים.
הכותרת היפנית שניתנה לסרט בעבר 'הקשר הסיני' (The Chinese Connection) נקראה בפרפרזה על סרט המתח שנעשה באותה עת, הקשר הצרפתי, בכיכובו של ג'ין הקמן, התכוונו להשתמש בו במקור לציון שם סרטו הקודם של ברוס לי, 'הבוס הגדול' (The Big Boss), היות שסרט זה עסק בסחר בסמים.
בכל אופן, הכותרת שניתנה לסרט בארצות הברית הוחלפה במקרה בשל סיבה שאינה ידועה והסרט נשא את הכותרת 'הקשר הסיני' שנים רבות, אף שברור שהשם לא היה קשור כלל וכלל לתוכנו של הסרט.
'הבוס הגדול' נשא בארצות הברית את הכותרת 'אגרוף הזעם', מה שהביא לבלבול רב.
כותרות שהושמו בטלוויזיה ובגרסאות ה-DVD של הסרט מהשנים האחרונות השיבו את שמותיו המקוריים של הסרט והסרט מכונה כיום 'אגרוף הזעם' בארצות הברית.
הסרט הוא אחת מיצירותיו רבות ההשפעה ביותר של ברוס לי, והוא אחת מהסיבות העיקריות למפנה שחל בתעשיית הקולנוע ההונג קונגית שעברה מהצגת סרטי מחול חרבות לסרטים המפגינים לחימה בידיים ריקות, והיה מהחלוצים שהביאו לתור הזהב של קולנוע הקונג פו בשנות השבעים.
ברוס לי כצ'ן זן (בסינית מסורתית: 陳真; בפין-יין: Chén Zhēn)
ג'יימס טיין צ'ון כפאן צ'ון-שיא (范家祺)
פול ווי פינג-או כהו (胡恩)
הוונג צ'ונג הסין כטיאן הטבח (田廚子)
האן יין-צ'יה כפנג קוואי-שר (馮貴石)
ריקי האשימוטו כהירושי סוזוקי (ביפנית: 鈴木寛, Suzuki Hiroshi)
ג'קי צ'אן (פעלולן) (לא ניתן קרדיט בכתוביות)
שורות זכורות של ברוס לי כצ'ן זן
"עכשיו תקשיבו לי, אומר זאת פעם אחת בלבד...
אנחנו לא עם חולני!" (לאחר שהביס את בית הספר היפני בפעם הראשונה; אזכור לכך שסין נקראת 'האדם החולה של אסיה').
הפעם אתם אוכלים נייר, בפעם הבאה זו תהיה זכוכית!" (לאחר שהוא אומר את המשפט "האדם החולה של אסיה", בעודו מאכיל שני לוחמים יפניים מובסים בנייר).
"למה הרגת את המורה שלי?!
למה הרגת את המורה שלי?!" (לאחר שתפש את האיש שהיה אחראי למותו של מורהו.
הוא חוזר על כך בעודו הולם בו באגרופיו בבטנו ולבסוף הורג אותו בזעמו).
"באתי לכאן כדי לנקום את מות מורי.
הסתלקו!!!!!" (לאחר שהוא נכנס לבית הספר היפני בסצנה האחרונה, בבואו לנקום את דמו של האחראי למות מורהו).
אם אסגיר את עצמי, האם תניח לבית הספר צ'ינג וו?" (נושא ונותן עם השוטר הסיני שלפני היאסרו).
"הוא היה בריא, לא היה לו כלום!
תקשיב טוב, איענש על החיים שנטלתי, אתה רק תעזוב את בית הספר במנוחה!" (השורה האחרונה של ברוס לי בסרט).
בסצנת הפארק (ובה השלט "אין כניסה לכלבים ולסינים") נראים אנשים בלבוש מודרני.
היות שעלילת הסרט מתרחשת בראשית המאה העשרים, זהו אנכרוניזם.
ג'קי צ'אן מופיע כתלמיד בבית הספר הסיני לפני התקפת הפתע היפנית על בית הספר.
הוא גם שיחק ככפילו וכפעלולן של הכוכב הרשע בסרט, "מר סוזוקי", בסצנות המסיימות של 'אגרוף הזעם'.
ניתן לראותו עף באוויר לאחר שדמותו של ברוס לי מכה בו בבעיטה חזקה.
צ'אן עף רחוק הרבה יותר ממה שהתכוונו בתחילה, לגובה של כ-4.6 מטרים.
בסיום צילום הקטע, ברוס לי נחפז לעברו כדי לראות אם מצבו כשורה.
יואן ואה מגלם את אחד מהאנשים היפנים בסצנת הכניסה לפארק.
ואה הופיע בסרטי פעולה הונג קונגים רבים ובסרטו של סטפן צ'ואו Kung Fu Hustle.
הוא גם היה כפיל האקרובטיקה של ברוס לי.
בתי הספר של רשת ג'ינג וו האמיתית עדיין קיימים עד עצם היום הזה וניתן למצוא סניפים שלה בערים גדולות רבות (הסיניים שביניהם מועטים במספרם, מחמת מהפכת התרבות בסין).
תלמידיהם שואפים לשמר את רוחו של ג'ינג וו עד ימינו.
במקור, אמני לחימה יפניים נראים לובשים את ההאקאמה (חולצות) שלהם כשהן לבושות אחורנית.
זהו אינו סרט אמנויות הלחימה הסיני היחידי של אותה עת שעשה משגה זה.
סרטו של ג'ט לי Fist of Legend מציג באופן טוב יותר את אמנויות הלחימה היפניות (ומאיר את היפנים באור חיובי יותר ובצורה רבגונית יותר), זוהי אולי עדות למערכת יחסים טובה יותר בין הונג קונג ליפן בשנים האחרונות.
ג'קי צ'אן כיכב בסרט המשך המכונה New Fist of Fury; היה זה תפקידו הראשי הראשון.
הסרט נחל כישלון נחרץ באולמות הקולנוע בשל קו העלילה הלא עקבי שלו ומחמת סצנות הקרבות העלובות שלו.
הסרט כמעט שהרס את עתיד הקריירה של צ'אן וכמה החשיבו אותו כחקיין של ברוס לי ותו לא.
שני סרטי המשך נוספים נעשו (שלהם שום המשכיות לעלילת סרטו של ג'קי צ'אן New Fist of Fury) בכיכובם של ברוס לי (Bruce Li, שם הבמה של חקיין של ברוס לי) כצ'ן זן, שנוקם את מות אחיו.
חרף העובדה ש'אגרוף הזעם' החדש הוא טכנית המשך "רשמי" (הודות לבמאי לו ויי והשחקנית הראשית נורה מיאו), חובבים רבים של סרטי אמנויות לחימה העדיפו את סרטו של Bruce Li על פני זה של ג'קי צ'אן.
סרטו של ג'ט לי 'בלי פחד' (Fearless) מבוסס על חייו האמיתיים של הו יואנג צ'ה, המאסטר של צ'ן זן בסרט 'אגרוף הזעם'.
ב-1994 הופץ הסרט Fist of Legend, בכיכובו של ג'ט לי, כרימייק (עשייה מחדש) של הסרט.
ATV (ערוץ מקומי בהונג קונג), הפיק 30 פרקים של סדרת טלוויזיה המכונה Fist of Fury בכיכובו של דוני ין כ'צן.
ל-15 הפרקים האחרונים יש עלילה דומה לסרט בעוד ש-15 הפרקים הראשונים מספרים על צ'ן שמצטרף לבית הספר צ'ין וו.
אֶגְרוֹן (או: אוֹצָר; בלועזית: תזאורוס, Thesaurus) הוא מילון של מילים נרדפות, המבוסס על שדות סמנטיים.
בעוד שמילון כללי מגדיר מילים באותה השפה או נותן תרגומים של המילה לשפה אחרת ונועד בעיקר לשם בירור פירושה של מילה בטקסט קיים, האגרון כולל רשימה של מילים נרדפות.
כמו מילונים אחרים, גם אגרונים יכולים להיערך כספר, כאתר אינטרנט או כתוכנת מחשב.
כיום מרבית מעבדי התמלילים מכילים אגרון שמוצא את משמעות המילה עליה מצביע הסמן בלחיצת כפתור.
בשפות זרות אגרון נקרא לעיתים קרובות בשם תֵזָאוּרוּס, שפירושו אוצר (יוונית: θησαυρός).
האגרון הבולט המודרני הראשון שהשתמש בכינוי הזה הוא "התזאורוס של רוז'ה" (Roget's Thesaurus) שלוקט בשנת 1805 על ידי פיטר מארק רוז'ה (Peter Mark Roget) והוצא לאור ב-1852. הערכים בתזאורוס זה מוצגים כרשימת מושגים ולאו דווקא בסדר אלפביתי.
מאז יצאו מהדורות רבות של אגרונים בשם "רוז'ה", שלא בהכרח מבוססים על האגרון המקורי שלו.
אם האגרון כולל רק רשימה של מילים נרדפות, הוא מסתמך על כך שהמעיין בו יודע לפחות באופן פאסיבי את השפה ורק עוזר לו להיזכר במבחר מילים האפשריות הקיימות.
כאלה הם, למשל, מילון המילים הנרדפות של השפה הקטלאנית של מנואל פְרַנְקֶזָה ומהדורתו של נורמן ליואיס לתזאורוס של רוז'ה.
כזה הוא גם אגרון "מילה במילה" לשפה העברית מאת איתן אבניאון, שמעבר לרשימת המילים מציין על מילים אחדות "ספרותי", "עגה" והפניות אחדות למילים מנוגדות (כעס – הירגעות).
ישנם אגרונים מפורטים יותר, אשר כוללים פרטים נוספים: הגדרה של כל אחת מהמילים, עצות לבחירת המילה המתאימה ביותר להקשר ודוגמאות לשימוש בכל מילה מהספרות; דוגמה לאגרון כזה היא "מילון ובסטר החדש למילים נרדפות" לשפה האנגלית בעריכת פיליפ בֶּבְּקוֹק גוֹב ומילון המילים הנרדפות של השפה הרוסית של קיריל גּוֹרְבָּצֶ'בִיץ'.
מילונים כלליים אחדים מביאים לחלק מן המילים גם רשימת מילים נרדפות עם הסברים על ההבדלים ביניהן.
מילונים כאלה הם, למשל, מילון הוּאָיִס לשפה הפורטוגזית ומילון מריאם־ובסטר לשפה האנגלית, אם כי אין לראות בהם אגרונים של ממש.
התזאורוס של אומנות האדריכלות הוא דוגמה לאגרון המשמש מפתח עניינים לבסיס הנתונים של המוזיאון הלאומי בקנדה ומתוחזק על ידי הרשת הקנדית למידע שעבר בירושה.
האגרון עוזר לסופר ולמתרגם לבחור את המילה המתאימה ביותר להקשר של הטקסט שאותו הוא רוצה לכתוב.
האגרון עוזר גם למתלמדים בשפה מסוימת או לאנשים עם דיסגרפיה להבדיל בין מילים דומות־צליל ושונות־משמעות (כגון "פטור" ו"פתור", או "קהה" ו"כהה"), על ידי בירור משמעות המילים תוך השוואת המשמעות למילים הנרדפות לכל אחת מהן ("פטור"="שחרור").
בטכנולוגיית מידע האגרון מייצג בסיס נתונים או רשימה סמנטית אנכית למפתחות חיפוש נושאים.
בתחום האינטליגנציה המלאכותית, האגרון יכול להיחשב כאנתולוגיה.
בסיס הנתונים של אגרון מודרני נוצר מתוך תקנים בינלאומיים ובדרך כלל מאורגן בצורה היררכית של נושאים.
אגרון כזה משלב כל מונח בתוכן המתאים לו ומאפשר למשתמש להבחין בין מילים בעלות משמעות כפולה.
כמו כן משמש האגרון כבסיס למפתח עניינים לחומר מקוון.
אגרוף של אישה (במקור באנגלית: Girlfight) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמת ספורט בהפקה עצמאית שיצא לאקרנים ב-22 בינואר 2000 ומספר על נערה המבקשת להפוך למתאגרפת מקצועית.
הסרט הוא סרטה הראשון של התסריטאית והבמאית קארין קוסאמה.
דמות הנערה היא התפקיד הראשי הראשון של כוכבת הסרט מישל רודריגז בקולנוע.
גיבורת הסרט היא דיאנה גוזמן, נערה בת 18 המתגוררת בברוקלין שבניו יורק.
אמה התאבדה, אביה אלכוהוליסט, אלים ומרוחק.
היא אינה מצליחה להסתגל למסגרות ומורחקת מכמה בתי ספר.
בשלב מסוים היא מחליטה לנתב את תוקפנותה לאימוני אגרוף במועדון שבו התאמן אחיה הצעיר.
היא נחושה להצליח בכך למרות ספקנותו של אביה המתעלל וחוסר אמון מצד מאמנים פוטנציאליים בענף ספורט זה הנשלט על ידי גברים.
הסרט קיבל אות "Award of the Youth" בפסטיבל קאן וזכה בפרס ובציון לשבח בפסטיבל סאנדנס וכן פרס בפסטיבל לסרטים בהפקה עצמאית.
מישל רודריגז - דיאנה גוזמן
חיימה טירלי - הקטור סוטו
פאול קלדרון - סנדרו גוזמן
ריי סנטיאגו - טיני גוזמן
סנטיאגו דגלאס - אדריאן סטארגס
אִגְרוּף ביוון העתיקה מוזכר לראשונה בכתובים באיליאדה של הומרוס, ולכן משערים כי נהגו לערוך תחרויות אגרוף במגוון הקשרים חברתיים בפולייס (ערי המדינה) השונות ביוון העתיקה קודם למאה השמינית לפנה"ס שבה נכתבה היצירה.
מרבית המקורות הקיימים המתארים את האגרוף ביוון העתיקה אינם שלמים או שנלקחו מתוך סיפורי אגדות ולכן קשה לשחזר את החוקים, המנהגים וההיסטוריה של פעילות זו בפירוט.
ועם זאת, ברור כיום כי תחרויות אגרוף בעזרת כפפות היו חלק משמעותי בתרבות היוונית האתלטית במהלך התקופה הקלאסית המוקדמת.
קיימות הוכחות ארכאולוגיות ואמנותיות לאגרוף ביוון העתיקה או πυγμαχία (פּיגְמַכְיָה), מהמילה πυγμή (פּיגְמַה) - אגרוף) כבר בתקופת התרבות המינואית והמיקנית.
יש כמה אגדות כיצד נולדו תחרויות האגרוף.
באחת מהן מיוחסת המצאת האגרוף לגיבור היווני תסאוס ועל פיה התנהלה התחרות בין שני גברים שישבו פנים מול פנים והכו זה את זה באגרופיהם עד שאחד מהם נהרג.
במהלך השנים החלו המתאגרפים להילחם כשהם עומדים עירומים לחלוטין, למעט כפפות (עם עוקצים) על ידיהם וידיהם מהמרפק ומטה חבושות.
על פי המתואר ב"איליאדה" נהגו לוחמים מיקנים לכלול אגרוף במסגרת התחרויות בהם חלקו כבוד לנופלים, אם כי ייתכן שהאפוס של הומרוס משקף תרבות יוונית מאוחרת יותר.
אגרוף נכלל בתחרויות שנערכו לזכרו של פטרוקולוס, ידידו של אכילס שנפל בקרב עם הקטור, לקראת סופה של מלחמת טרויה.
לשם הנצחת פטרוקולוס כללו היוונים מאוחר יותר את האגרוף (πυγμαχία – פיגמכיה) במשחקים האולימפיים של 688 לפנה"ס.
המשתתפים התאמנו על שק חבטות (Κώρυκος (קוריקוס) – שק עור), חבשו רצועות עור המכונות הימאנטס על ידיהם (למעט האצבעות), פרק כף היד ולעיתים גם החזה, על מנת להגן על עצמם מפגיעה.
המלומד וההיסטוריון פילוסטרטוס טוען שהאגרוף הומצא בספרטה במטרה להקשיח את פני הלוחמים לקראת קרבות.
הספרטנים הראשונים האמינו שקסדות הן אביזר מיותר ואגרוף הכין את הלוחמים למכות הצפויות על ראשם במהלך הלחימה.
עם זאת הספרטנים מעולם לא השתתפו באגרוף תחרותי, משום שהאמינו כי הפסד בקרב הוא חרפה.
עד סביב שנת 500 לפנה"ס נעשה שימוש בהימאנטס, סוג של "כפפות רכות", שנועדו להגנה על פרקי האצבעות ועצמות גב היד, יותר מאשר לרכך את המהלומה.
היו אלו רצועות של עור שור שאורכם בין 3 ל-3.7 מטרים שלופפו סביב הידיים ופרקי האצבע כמה פעמים.
במאה הרביעית לפני הספירה הומצאו ה"ספאירי" (כדורים).
ה"ספאירי", סוג של "כפפות הקשות", דמו מאוד להימאנטס.
ההבדל הבולט היחיד היה שחלקם הפנימי היה מרופד וחלקם החיצוני היה נוקשה הרבה יותר, והיד נכרכה עד המרפק.
זמן קצר לאחר המצאת ה"ספאירי" הומצאו האוקסיס, רצועות עור עבות שהקיפו את היד, שורש כף היד והאמה.
רצועה של גיזת צמר הוצמדה לאמה על מנת לנגב את הזיעה.
רצועות העור הורכו עד קצה האמה על מנת לספק תמיכה גדולה יותר בעת המהלומה ופרקי האצבעות הוגנו גם הם באמצעות עור.
הקוריקוס הקבילו לשק חבטות מודרני.
נעשה בהם שימוש בעת האימונים בפאלייסטרה (בית הספר להיאבקות) ונהגו למלא אותם בחול, קמח או דוחן, בהתאם לגיל המתאמן ולרמתו, והוא נתלה והשתלשל מתקרת הגימנסיון.
החלילים העניקו קצב מיוחד ומיתנו את האלימות (בשונה, למשל, ממקצב כלי ההקשה).
המתאמנים הקפידו היטב על עבודת רגליים, מה שניכר לא רק בסיפורים, אלא אף בציורים.
נודע באגרוף היווני המושג של "מתאגרף הצל".
כלומר, המתאגרף מתאמן מול הצל של עצמו.
הוא מעולם לא יוכל להפתיעו, או להתחמק ממנו, אך בוודאי שיוכל לשפר את מיומנויותיו.
הידע הנוכחי על חוקי האגרוף ביוון הקדומה מבוסס על אזכורים היסטוריים וציורים.
את כללי האגרוף ניתן להסיק בלבד משום שנותרו כיום מעט מקורות שלמים ואזכורים לספורט.
כל מכה עם היד מותרת, בין ביד קפוצה ובין ביד פתוחה, אך אסור לנקר עיניים עם האצבעות.
הקרב לא היה מחולק לסיבובים (הפסקות בזמן הקרב) והוא לא הוגבל בזמן.
עם זאת הישיבה לצורכי מנוחה הייתה מותרת לעיתים, וזאת על פי בקשת אחד היריבים, ומי שניצח ללא בקשת הפסקה זכה ליוקרה רבה ואף לתואר "אנאפדרוס".
כאשר הופל היריב מותר היה להמשיך ולחבוט בו בעודו שוכב.
הניצחון מוכרז כאשר אחד היריבים נכנע באמצעות הרמת יד או עד שאחד היריבים מאבד את הכרתו.
המתאגרפים לא חולקו לקבוצות משקל, היריבים נקבעו בהגרלה.
השופטים כפו את החוקים בכך שהכו במוט עץ על המתאגרף שעבר על החוק.
היריבים יכלו לבקש להחליף מהלומות כשהם בלתי מוגנים אם הקרב נמשך זמן רב מדי.
אגרוף הברזל , הוא סרט אמנויות לחימה משנת 1972 אותו ביים צ'אנג-האווה ג'אונג ובו מככב לו ליה (Lo Lieh).
הסרט צולם בהונג קונג, זהו אחד מסרטי הקונג פו הרבים שבהם כיכב לו ליה בתפקיד הראשי.
הוא הופיע בסרטים רבים מאותה סוגה במהלך שנות השישים, בעידן שקדם להצלחתו הבינלאומית של ברוס לי.
מפיצי הסרט בארצות הברית היו חברת האחים וורנר במרץ 1973, והוא חלק ממחוללי הגל של שגעון סרטי קונג פו בצפון אמריקה במהלך שנות השבעים.
למרות שהסרט "הדרקון" שהופץ באותה שנה האפיל עליו.
הסרט נהפך לסרט קאלט בארצות הברית, כשסרטו של קוונטין טרנטינו, להרוג את ביל, ששאב את נושאו מסדרת הטלוויזיה איירונסייד חיקה כמה מקטעי הקרבות של הסרט "אגרוף הברזל".
נושא הסרט היה מקור לפרודיה מוקומנטריה "18 Fingers of Death!", שלועג לסרטי אמנויות הלחימה.
גיבורו של הסרט הוא לוחם אמנויות לחימה צעיר בשם צ'י-האו (Chi-Hao).
רוב חייו הוא למד אצל המאסטר שלו והתאהב בבתו של המאסטר, יין-יין (Yin-Yin).
לאחר שהמאסטר מביס בקושי כנופיית בריונים שהתנפלה עליו, הוא שולח את צ'י-האו ללמוד אצל מאסטר טוב יותר, שן צ'ין-פיי (Shen Chin-Pei).
הוא מורה לצ'י-האו ללמוד מצ'ין-פיי ולהביס את עריץ אמנויות הלחימה המקומי, מינג דונג-שון (Ming Dung-Shun) בטורניר הקרוב על מנת לזכות בידה של יין-יין.
צ'י-האו פוגש בזמרת צעירה, מנג טיין-סיון (Meng Tien-hsiun), בדרכו לעיר ומציל אותה מידי הביריונים של דונג-שון.
היא מתאהבת בו, אולם הוא אינו נענה לחיזוריה.
הוא מגיע לעיר ומתחיל ללמוד תחת הדרכתו של המאסטר שן צ'ין-פיי.
בקרב שנערך עם בואו מביס אותו האן-לונג (Han Lung), תלמידו המצטיין של צ'ין-פי, אך צ'י-האו משתפר במהירות.
יום אחד, צ'ן-לאנג (Chen Lang) אחד מביריוניו של דונג-שון, מתפרץ לבית הספר ומביס את כל תלמידיו של צ'ין-פיי.
לבסוף מגיע צ'ין-פיי ונלחם בו, אולם הוא נפגע ממכה מבישה ונפצע אנושות.
צ'י-האו עוקב אחרי צ'ן-לאנג ומביס אותו.
כשצ'ין-פיי שומע זאת הוא בוחר בצ'י-האו כדי ללמד אותו את הטכניקה הקטלנית ביותר שלו המכונה 'אגרוף הברזל'.
כשהאן-לונג שומע שצ'י-האו נבחר להיות יורשו של צ'ין-פיי מתעוררת בו קנאה עזה.
הוא קושר בחשאי קשר עם דונג-שון לטמון לו פח ולהפוך אותו לנכה.
באמתלת שווא הוא גורם לצ'י-האו להיכנס ליער שם אורבים לו שלושה בריונים יפניים של דונג-שון.
הם גוברים עליו ושוברים את ידיו.
לאחר מכן, הם מבקרים בבית הספר של המאסטר הקודם שלו והורגים אותו.
מנג טיין-סיון עוזרת לצ'י-האו להשתקם ושוב עוגבת עליו, אך הוא מסרב לה.
לבסוף חבריו ללימודים של צ'י-האו מאתרים אותו ומעודדים אותו להשיב לעצמו את יכולות הלחימה שלו.
הוא מתחיל להתאמן ובמהרה משתקם מפציעתו.
יין-יין מגיעה, אולם עדיין לא מודיעה לו על מותו של אביה.
צ'י-האו מתחרה מול כל התלמידים האחרים ומביס אותם מה שמקנה לו את הזכות להיות נציגו של צ'ין-פיי בטורניר הקרב.
האן-לונג שב לדונג-שון ובפיו החדשות, אולם בנו של דונג-שון מעוור אותו ושולח אותו מעל פניו.
צ'ן-לאנג, שנתקף ייסורי מצפון ביום הטורניר, מזהיר את צ'י-האו משלושת הביריונים היפנים שאורבים לו בדרכו לזירה.
צ'י-האו נלחם בביריונים עד שצ'ן-לאנג מגיע וממשיך להילחם איתם במקומו כדי שצ'י-האו יוכל להגיע לטורניר בזמן.
הוא מגיע בזמן, מביס את בנו של דונג-שון וזוכה בטורניר.
דונג-שון דוקר את צ'ין-פיי במהלך החגיגות ועוזב.
כשדונג-שון מגיע לביתו, הוא מגלה שכל האורות כבויים.
האן-לונג מופיע בחדר החשוך, בהדרכתה של מנג טיין-סיון, נלחם בדונג-שון ובבנו.
האן-לונג מעוור את הבן, שאז דוקר את אביו בטעות.
דונג-שון מתפרץ מתוך החדר החשוך ומזמן את משרתיו, שהורגים את האן-לונג ואת מנג טיין-סיון.
צ'י-האו מגיע לביתו של דונג-שון, אבל דונג-שון בורח ודוקר את עצמו לפני שצ'י-האו יוכל להילחם בו.
כשהוא עוזב, הביריון היפני החזק ביותר מגיע ובידו ראשו של צ'ן-לאנג.
צ'י-האו משתמש בטכניקת אגרוף הברזל, גורם לידיו להאדים, ומעביר תוך כדי כך מהלומות חזקות ביותר שחובטות בביריון בעוצמה רבה ושולחות אותו לעבר קיר הלבנים.
הביריון מובס, צ'י-האו אוסף את יין-יין ועוזב.
אגרומשוב היא התערוכה הבינלאומית השנתית לחקלאות הוותיקה והמרכזית בישראל, אגרומשוב המהווה מפגש מרכזי לעוסקים בענף מתקיימת בכל שנה ברציפות מאז 1991.
אגרומשוב היא התערוכה החקלאית המובילה בישראל.
התערוכה הבינלאומית מתקיימת כבר 34 פעמים ברציפות.
מדובר באירוע הוותיק, היציב והעקבי ביותר בתחום החקלאות בארץ.
אגרומשוב הצליחה להתקיים בתקופת הקורונה ובזמן המלחמה וכיום היא נחשבת לתערוכה המרכזית, החשובה והמשפיעה ביותר בישראל בתחום החקלאות.
התערוכה הוקמה במטרה להציג חידושים ופתרונות טכנולוגיים מתקדמים בתחום חקלאות, תוך שימת דגש על תוצרת חקלאית, כלים חקלאיים, ופיתוחים טכנולוגיים חדשניים.
אגרומשוב החלה כתערוכה שנדדה בין הקיבוצים בישראל.
התערוכה הראשונה התקיימה ביולי 1991 בקיבוץ גלאון.
הייתה זו תערוכה היסטורית, הראשונה מסוגה בישראל שהוקמה בשטח של קיבוץ, וכללה שטח של כ־4 דונם חממות ועוד כ־4,000 מ"ר של שטחים פתוחים.
לתערוכה הגיעו כ־40 אלף מבקרים, רובם חקלאים מכל רחבי הארץ, והיא נחשבה להפתעה גדולה בזמנה.
אגרומשוב הראשונה נחשבת לתערוכה החקלאית השנתית הראשונה בישראל, וממנה צמחה מסורת רב־שנתית שהפכה למרכזית בענף.
בשנים (2023-2024) תערוכת החקלאות אגרומשוב בלטה כאירוע החקלאי המרכזי והיחיד מסוגו שהצליח להתקיים בישראל, וזאת בצל האתגרים הביטחוניים המורכבים והמלחמה.
בזמן שאירועים המוניים ותערוכות מקצועיות אחרות בוטלו או נדחו , אגרומשוב נותרה "העוגן" של הענף:
התמדה תחת אש: למרות המצב הביטחוני והשיבושים המשמעותיים שעברו חקלאי ישראל.בשנת 2025 התקיימה תערוכת החקלאות אגרומשוב ה-34 באופקים בירת האגרוטק של ישראל, באזור תקומה בלב ליבו של האזור החקלאי הגדול בישראל.
ובמיקום נגיש לחקלאים ולמבקרים מכל הארץ גם מהצפון וגם מהערבה.
במקביל התקיים כנס חקלאות היברידית — המשק החקלאי בעידן הסולארי וכנס אבוקדו הוא המלך.
הפגנת חוסן: קיום התערוכה בתקופה זו נתפס לא רק כאירוע עסקי, אלא כהצהרה על חוסנה של החקלאות הישראלית ועל החשיבות של ביטחון המזון הלאומי.
העובדה שהיא הייתה התערוכה היחידה שהתקיימה בפועל בשנים אלו, ביססה את מעמדה כאירוע החקלאי החשוב והיציב ביותר בישראל.
התערוכה, מאורגנת על ידי חברת משוב גרופ, הוקמה ביוזמת חיים אלוש
והיא מציגה בכל שנה טכנולוגיות המסייעות לפתור את משבר המזון העולמי, המחסור העולמי ההולך וגובר במים, וכדומה.
קהל היעד של התערוכה מורכב מחקלאים, ספקי תשומות, משווקים, חוקרים, מדריכים, מפיצים, משקיעים וכדומה.
בסך הכל, מבקרים בה עשרות אלפי אנשים מדי שנה.
ביתן ה-VIP של אגרומשוב הוא מתחם מסורתי בתערוכת החקלאות הבינלאומית אגרומשוב, המשמש מקום מפגש לדרג הבכיר בענף החקלאות בישראל.
הביתן מהווה זירה מרכזית לנטוורקינג איכותי ולמפגשים בלתי-פורמליים בין מנהלי חברות, מקבלי החלטות ונציגי המגזר העסקי והציבורי.
בביתן משתתפים דרך קבע חקלאים מובילים, מנהלי חברות חקלאות, מנכ"לים ובכירים מחברות העוסקות בייצור ושיווק של תשומות חקלאיות, יצואנים, משווקים, חוקרים, מדריכים חקלאיים, וכן בכירים ממשרדי ממשלה – בהם משרד החקלאות, משרד הכלכלה, רשות המים וגופים רגולטוריים נוספים.
המפגשים בביתן מתקיימים לצד פעילות התערוכה הכללית, ונתפסים כאחד המוקדים החשובים ליצירת שיתופי פעולה עסקיים, מדעיים וציבוריים, לחתימת הסכמים ולהעמקת הקשרים בין החקלאות הישראלית לבין שותפיה בארץ ובעולם.
הביתן מבליט את מקומה של תערוכת אגרומשוב לא רק כאירוע תצוגה של חדשנות חקלאית, אלא גם כפלטפורמה דינמית לנטוורקינג איכותי ולגיבוש הקשרים העסקיים, האקדמיים והאסטרטגיים בענף החקלאות.
תערוכת החקלאות הבינלאומית השנתית אגרומשוב התקיימה לראשונה ביולי 1991 בקיבוץ גלאון שבדרום.
התערוכה הראשונה התקיימה בשטחים חקלאים ובתוך חממות שנבנו במיוחד לצורכי התערוכה.
הנהלת התערוכה יזמה את התערוכה כתערוכה חקלאית נודדת מתוך כוונה לקיים אותה בכל שנה ביישוב חקלאי אחר.
בשנת 1992 התקיימה התערוכה בקיבוץ תל יצחק שבשרון.
בשנת 1993 נדדה התערוכה לקיבוץ געש והתקיימה שם במשך 5 שנים מ-1993 ועד 1997. ב-1998 הנהלת התערוכה החליטה להפוך את התערוכה לתערוכה מרכזית שיוכלו להגיע אליה גם חקלאים מהצפון גם מהדרום וגם מהמרכז, במטרה לשפר את התנאים למבקרים והמציגים בתערוכה ואף לדאוג לחדרי מלון עבור האורחים מחו"ל.
ב-1998 התערוכה התקיימה ב אקספו שבתל אביב וב, מתקיימת בירושלים.
בשנת 2011 הוקם לראשונה ביתן של הרשות הפלסטינית בתערוכה שם הציגו כלים חקלאים, ירקות ושמן זית תוצרת החקלאים מהרשות, שר החקלאות של הרשות הפלסטינית היה אורח הכבוד של התערוכה ואף נאם במושב הפתיחה.
ביוני 2021 אגרומשוב התקיימה לראשונה בבנייני האומה בירושלים.
התערוכה המשיכה להתקיים בירושלים עד לשנת 2024. בשנת 2025 היא צפויה להתקיים לראשונה בנגב, כחלק מהמעבר לקרבה ישירה לאזורי החקלאות המרכזיים של ישראל.
פרס מפעל חיים לחקלאות הוענק אז לנועם בלום שנפטר ביוני 2022.
בשנותיה הראשונות של התערוכה, התקיים בכל שנה טקס "נבחרי השנה בחקלאות", שבו ניתנים אותות הוקרה לחקלאים, למדריכים ולחוקרים חקלאיים מתקיים בכל שנה במסגרת תערוכת החקלאות "אגרומשוב" במעמד שר החקלאות, יו"ר הלובי החקלאי, יו"ר מרכז המועצות האזוריות ומזכ"ל התאחדות חקלאי ישראל.
בשנות האלפיים, מתקיים במסגרת התערוכה טקס הענקת פרס מפעל חיים.
בין האישים להם ניתן הפרס, יענקל'ה מוסקוביץ, יו"ר הוועדה החקלאית ברמת נגב, נועם בלום ואיתן ברושי.
טופ טן (Top Ten), עשרת המוצרים הזוכים באות תערוכת החקלאות אגרומשוב - הפרס מוענק בכל שנה לעשרת החידושים והפיתוחים פורצי הדרך, אשר מוצגים בתערוכה וצפויים להשפיע משמעותית על עתיד החקלאות בישראל ובעולם.
המוצרים הזוכים נבחרים על ידי הנהלה ציבורית-מקצועית, המורכבת מבכירי הענף, חוקרים, מומחים טכנולוגיים וחקלאים מובילים.
הזוכים בקטגוריית "טופ טן" נהנים מחשיפה משמעותית בפני אלפי מבקרים, משקיעים, אנשי מקצוע ויזמים, ומקבלים הכרה רשמית כמובילים בתחום החדשנות החקלאית.
משוב ניוז-אולפן הטלוויזיה של התערוכה
בכל תערוכה שמארגנת קבוצת משוב, מוקם אולפן הטלוויזיה של משוב ניוז, המשמש כבמה לדיונים על האתגרים, ההזדמנויות והנושאים הבוערים בעולם החקלאות בישראל.
האולפן משמש זירה מקצועית להחלפת רעיונות, תוך שיתוף פעולה בין הגורמים המובילים בענף.
בין המשתתפים באולפן נמנים אנשי מפתח מעולם החקלאות, כולל שרים, דמויות מובילות בענף החקלאות, ראשי ארגונים וחקלאים משפיעים.
בין האורחים שהתארחו באולפן: שר הביטחון יואב גלנט, חקלאים מובילים וראשי תחום החקלאות בישראל.
האולפן מספק תוכן אקטואלי המשקף את הדינמיקה של ענף החקלאות ומציף פתרונות ושיתופי פעולה.
בכל שנה מתקיימים במקביל לתערוכה כנסים בינלאומיים העוסקים בבעיות העולמיות כגון משבר המזון העולמי, כמו כן מתקיימים במסגרת התערוכה כנסים מקצועיים לחקלאים מישראל כגון: כנס האבוקדו הוא המלך, כנס אגרו סולאר, כנס רפתנים, כנס עובדי הפלחה ועוד.
אגרון היא מערכת מידע בלתי חוקית שהופצה דרך האינטרנט בשנת 2006, ומכילה נתונים ממאגרי המידע של מרשם האוכלוסין הישראלי, על כלל אזרחי ותושבי ישראל דאז.
באמצעות התוכנה ניתן לבצע שאילתות וחיתוכים מתוחכמים לפי פרמטרים על כלל אזרחי המדינה ולעקוב אחר קשרי המשפחה המלאים לדורותיהם.
התוכנה הופצה בחופשיות באתרי אינטרנט שונים, והגיעה לישראלים רבים.
למאגר אגרון קדמו מספר הדלפות שונות של מאגרי הנתונים בשם "מרשם", "רישומון", "חיפושון", "פנקס בוחרים".
ההדלפות הראשונות הופצו עוד בשנת 1994 דרך תקליטורים.
מאגר הנתונים מכיל, עבור כ-9 מיליון אזרחים במדינה (אזרחים חיים, וכאלה שנפטרו):
תאריך לידה, תאריך עלייה ותאריך פטירה
ישנן מספר גרסאות לתוכנה, וכמות הפרטים והעיצוב משתנים מגרסה לגרסה.
בשנת 2009 החלה חקירה של הרשות למשפט, טכנולוגיה ומידע (רמו"ט; כיום קרויה הרשות להגנת הפרטיות) במשרד המשפטים למקור ההדלפה, ובתחילה נטען מצד משרד הפנים שההדלפה נעשתה ככל הנראה על ידי אחת המפלגות, אשר קיבלה את פנקס הבוחרים לשם תהליך הבחירות.
חקירת משרד המשפטים גילתה בסופו של דבר, שהמקור למידע הוא אכן מאגר מרשם האוכלוסין, ומאגר זה נגנב על ידי עובד מיקור חוץ של משרד הרווחה, אשר לקח את המידע לביתו, והתקין אותו במקום עבודתו החדש.
בביתו של אותו עובד נמצאו מסמכים רגישים נוספים, אשר הבולט שבהם הוא פנקס האימוץ של מחוזות ירושלים ותל אביב.
החקירה הובילה לחמישה חשודים נוספים, חלקם מתכנתי מחשבים, שהואשמו בעבירות פגיעה בפרטיות ועבירות נוספות בשל חלקם בהפיכת מרשם האוכלוסין של מדינת ישראל לתוכנה ידידותית לציבור.
במאי 2012 הוגש כתב אישום נגד שישה נאשמים בהעתקת המאגר של מרשם האוכלוסין והפצתו.
נאשם אחד הורשע במסגרת עסקת טיעון ונגזרו עליו 5 חודשי עבודות שירות, מאסר על תנאי וקנס כספי של 50,000 ש"ח.
על שני נאשמים נוספים שהורשעו בעסקת טיעון נגזרו עונשים דומים.
ב-30 בינואר 2014 הורשע במסגרת הסדר טיעון מאיר ליוור, שפרסם את תוכנת האגרון לציבור הרחב באמצעות האינטרנט, בעבירות של פגיעה בפרטיות ושיבוש מהלכי משפט.
הוא נדון ל-18 חודשי מאסר.
בפברואר 2014 הורשע בפרשה שלום ביליק, העובד שהעתיק את המאגר במשרד הרווחה ובכך החל את תהליך הפצתו.
בספטמבר 2017 נגזרו על ביליק שנת מאסר בפועל, מאסר על-תנאי וקנס בסך 100 אלף ש"ח.
בקשת רשות ערעור שלו לבית המשפט העליון נדחתה.
לפי משרד המשפטים, המידע הכלול באגרון מקל מאוד על פעולות זיוף והונאה, ואף מכיל מידע על אנשים אשר זהותם אמורה הייתה להישמר חסויה מטעמים ביטחוניים.
התוכנה מקלה ומאפשרת כמעט לכל אדם לבצע דוקסינג על אזרחים ישראלים בצורה יעילה ביותר בעזרת המידע הקיים במאגר, אשר מוביל למגוון סיכונים.
אגרופן הוא סוג של נשק קר.
האגרופן עשוי לרוב ממתכת, בדרך כלל ברזל, ומעוצב כך שיתאים לאחיזה ביד כאשר חלקו בולט מעבר לפרקי האצבעות.
לעיתים, על מנת שלא להחשף בגלאי מתכות, מיוצרים אגרופנים מפלסטיק קשיח.
האגרופן נועד להגברת העוצמה של מכת אגרוף, ולשמירה על ידו של המכה בה בעת.
בעת מתן מכת אגרוף תוך שימוש באגרופן מעוצב האגרופן כך שיגרום לשטח מגע קטן יותר ונוקשה יותר עם היריב, וכתוצאה מכך נגרם נזק רב יותר.
האגרופן גם סופג חלק ניכר מעוצמת המכה, ובכך מגן על אצבעותיו של התוקף.
החוק בישראל (חוק העונשין סעיף 186) אוסר על אדם להחזיק אגרופן (בדומה להחזקת סכין), מחוץ לרשותו.
זוהי עבירה פלילית שעונשה עד 5 שנות מאסר, אלא אם המחזיק הוכיח שהחזקה זו לא נועדה לפגיעה באנשים.
אַגְרוֹפִּירוֹן (שם מדעי: Agropyron) הוא סוג דגן רב שנתי, ממשפחת הדגניים.
המינים המסווגים בסוג אגרופירון היו נושא לדיונים ושינויים.
בצפון אמריקה היו נהוג שכל עשבי החיטה (wheatgrass) סווגו תחת סוג האגרופירון בעוד עשבי שיפון הבר (wildryes) סווגו תחת סוג אלימוס .
ג'ורג' בנתהאם בשנת 1882 כלל בסוג כ-20 מינים, בעוד אדוארד הקל כלל בסוג 32 מינים.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 הוצא לקצץ במספר המינים בסוג על פי קריטריונים גנטיים, ביולוגיים ומורפולוגיים, וחלק מהמינים שסווגו בעבר בסוג אגרופירון הועברו ממנו לסוגים אחרים, בהם אל סוג הגלדן.
דיואי הציע בשנת 1984 לכלול בסוג אגרופירון רק עשבי חיטה מצוייצים המהווים סדרה פוליפלואידית.
במאה ה-21 מקובל שסוג אגרופירון כולל רק את Agropyron cristatum והמינים הדומים לו, אולם עדיין לצרכים שונים ישנם הכוללים בסוג אגרופירון את המינים של סוגים קרובים, כמו אוסטרלופירום , דסיפירום ואלימוס .
בהתאם, לדגניים לא מעטים, כמו גלדן סמרני וגלדן זוחל, יש שמות נרדפים שאחד מהם מבוסס על השתייכות עבר לסוג אגרופירון.
אגרות ארץ ישראל, שכתבו היהודים היושבים בארץ לאחיהם שבגולה מימי גלות בבל ועד שיבת ציון שבימינו הוא קובץ של איגרות יומנים של 83 איגרות של אנשי היישוב היהודי בארץ ישראל אל תפוצות ישראל, מאז העת העתיקה ועד העת החדשה, בעריכתו ועם ביאוריו של הביבליוגרף אברהם יערי.
כותבי האיגרות היו בחלקם עולים חדשים וחלקם וותיקים; מוצאם היה משלל קהילות יהודיות; והם התגוררו ביישובים ברחבי הארץ.
מחברי האיגרות מתארים את מצב האוכלוסייה בארץ ומדיניות השלטונות כלפיה; הם מוסרים מידע על חיי התרבות והכלכלה ועל יחסי הקבוצות האתניות והעדות השונות, במיוחד על מעמד היהודים ואפשרויות המחייה להם בארץ.
יערי השתדל להביא באוסף האיגרות מבחר מייצג של מחברים ויוצרים מבין האתרים והתקופות.
אגרוף האל הוא ספר מאת הסופר הבריטי פרדריק פורסיית'.
הספר עוסק במלחמת המפרץ ובנסיונותיו של שליט עיראק, סאדאם חוסיין להשיג נשק להשמדה המונית.
שם הספר נגזר מתותח האמור לשמש כנשק יום הדין המצוי בידי העיראקים.
את הספר הקדיש המחבר, בין השאר, לאלמנות וליתומים של רגימנט ה-SAS.
עלילת הספר נפתחת בעת שד"ר ג'רלד בול, מומחה לתכנון נשק ארטילרי, נשכר בידי שליט עיראק, סאדאם חוסיין, על מנת לתכנן ולבנות לו תותח על.
משוכנע שהדבר נועד לשם שיגור לוויינים לחלל, ואינו יכול לשרת שום מטרה צבאית, מתכנן בול תותח אשר יכול היה לירות רק פעם אחת, אולם לסאדאם תוכניות אחרות.
בול נרצח בשנת 1990. עיראק פולשת לכווית באוגוסט אותה שנה.
בכירים במודיעין הבריטי מבינים כי דרוש להם מודיעין עדכני על הנעשה בכווית.
סטיב ליינג, המשמש כמנהל המבצעים של אגף המזרח התיכון במודיעין הבריטי פונה להתייעץ עם ד"ר טרי מרטין, מזרחן המתמחה בתרבות עיראק.
ד"ר מרטין ממליץ לליינג לפנות לאחיו הבכור, מייק מרטין, רב-סרן ברגימנט ה-SAS.
מייק מרטין התגייס לצבא הבריטי בשנת 1971 והתנדב לרגימנט המוצנח.
הוא עבר הכשרה כלוחם ובהמשך קורס קצינים באקדמיה הצבאית המלכותית.
לאחר ששימש כמפקד מחלקה בצנחנים התנדב מרטין, בשנת 1978, ל-SAS.
לאחר שעבר את ההכשרה המפרכת ושימש במספר תפקידי פיקוד ביחידה, שב מרטין לצנחנים ולחם במלחמת פוקלנד.
בנוסף לשליטתו בשפה הערבית למרטין נכס נוסף.
הוא ואחיו טרי בילו את ילדותם בבגדאד, עת שאביהם עבד כרואה-חשבון בעבור תאגיד בריטי גדול.
המודיעין הבריטי מגייס את רב-סרן מרטין בהשאלה מן ה-SAS.
מרטין מסתנן לכווית, ומגלה עד מהרה כי לרודן העיראקי ישנו אס בשרוול, נשק להשמדה המונית העלול לשנות את כל מהלך המלחמה.
אגרוף מונף (נקרא גם אגרוף קמוץ או אגרוף קפוץ, באנגלית: Raised fist) הוא סמל לסולידריות ולתמיכה, בו נעשה שימוש גם כהצדעה להבעת אחדות, עוצמה, התנגדות ומאבק.
את המקור לסמל זה ניתן למצוא בתיאורים מתקופת ממלכת אשור, בהם מוצגת אשתר עם אגרוף מונף.
בעידן המודרני, מזוהה האגרוף המונף עם תנועות שמאל ועם תנועות של קבוצות מיעוט, אולם ישנן גם תנועות ימניות ופשיסטיות שעושות בו שימוש.
בשנת 1917, שימש סמל האגרוף המונף כלוגו של איגוד פועלי התעשייה של העולם.
במלחמת האזרחים בספרד, אימצו הקומוניסטים את סמל האגרוף המונף כהצדעה, זאת לאחר שחיפשו הצדעה שתהווה אלטרנטיבה להצדעה הרומית אותה אימצו הפשיסטים.
לאורך ההיסטוריה, סימל האגרוף המונף תנועות ומאבקים שונים: מהפכת הסטודנטים בצרפת, תנועת המחאה נגד מלחמת וייטנאם , תנועת ה"הפנתרים השחורים", תנועות אנטי-קולוניאליזם בעולם השלישי ותנועות נוספות לצדק חברתי.
בשנות הארבעים והחמישים, נעשה שימוש בסמל זה גם בתנועות השמאל בישראל.
לעיתים, האגרוף המונף משולב עם אלמנטים גרפים אחרים במטרה לאחד בין שתי משמעויות סמליות.
לדוגמה: השילוב בין סמל האגרוף המונף לסמל הפטיש והמגל מסמל מאבק קומוניסטי, השילוב בין סמל האגרוף המונף לסמל ונוס מסמל מאבק פמיניסטי והשילוב בין האגרוף המונף לסמל של ספר מסמל את המאבק של הספרנים נגד ניהול זכויות דיגיטלי.
אגרוף שחור הוא הלוגו של תנועת הכוח השחור , ומסמל את מאבקם של השחורים להגדרה עצמית ולשוויון.
אגרוף לבן אוחז ורד הוא הלוגו של האינטרנציונל הסוציאליסטי.
אגרוף אוחז ברובה הוא הלוגו של האצ"ל.
אגרוף בתוך סמלה של ונוס הוא הלוגו של התנועה הפמיניסטית.
אגרוף בתוך מגן דוד הוא הלוגו של תנועת כך.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים, הצדעת האגרוף המונף הייתה מזוהה עם חברי הקומינטרן.
בקרב הקומוניסטים והסוציאליסטים, הצדעת האגרוף המונף נקראת 'הצדעה אדומה'.
החזית האדומה בגרמניה השתמשה באגרוף המונף הן כלוגו והן כהצדעה.
במלחמת האזרחים בספרד, הצדעה זו כונתה 'ההצדעה האנטי-פשיסטית'.
תנועת הכוח השחור משתמשת בהצדעת אגרוף מונף, אותה היא מכנה 'הצדעת הכוח השחור'.
בשנת 1968, באולימפיאדת מקסיקו סיטי, עלו על הפודיום האתלטים ג'ון קרלוס וטומי סמית', הניפו את ידיהם לאוויר וביצעו את הצדעת הכוח השחור כאות מחאה.
בטקס פרסי אופיר לשנת 2016, היוצרים תאמר נפאר ויוסי צברי ביצעו את השיר 'אנא מש פוליטי', ובמהלך הופעתם הרימו את ידיהם לאוויר עם אגרוף מונף.
אגרוף הוא ענף במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת סנט לואיס (1904), למעט אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
טורניר אגרוף לנשים נערך לראשונה באולימפיאדת לונדון (2012).
האגרוף הוא אחד משני הענפים האולימפיים היחידים, לצד ההיאבקות, שבו הספורטאים המשתתפים במשחקים חייבים להיות חובבנים, ולא להתחרות בתחרויות מקצועניות תמורת תשלום.
כל מתאגרף יכול היה להתחרות גם בקטגוריות משקל גבוהות משלו, וכך זכה אוליבר קירק במדליית זהב הן במשקל תרנגול והן במשקל נוצה.
כל המתאגרפים שהתחרו בסנט לואיס היו אמריקאים.
בשלוש קטגוריות משקל מתוך השבע התחרו רק שני מתאגרפים, ולכן נערך קרב אחד, שהמנצח בו זכה במדליית זהב והמפסיד במדליית כסף, ובשתי קטגוריות נוספות השתתפו רק שלושה מתאגרפים, והטורניר כלל קרב חצי גמר אחד, שהמפסיד בו זכה במדליית ארד, וקרב גמר בין המנצח בחצי הגמר למתאגרף שהעפיל אליו אוטומטית.
באולימפיאדת לונדון (1908) סווגו קטגוריות המשקל מחדש, ומספרן ירד לחמש: תרנגול (עד 116 ליברות), נוצה (עד 126 ליברות), קל (עד 140 ליברות), בינוני (עד 158 ליברות) וכבד (158 ליברות ומעלה).
מספר המתאגרפים היה רב יותר מאשר בסנט לואיס, וגם כאן ניכרה דומיננטיות למדינה המארחת, בריטניה, אם כי במידה פחותה יותר מאשר בסנט לואיס: 32 מתוך 42 המתאגרפים היו בריטים, ו-14 מתוך 15 זוכי המדליות.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) לא נערכו תחרויות אגרוף, מאחר שבאותה העת אגרוף לא היה חוקי בשוודיה.
קטגוריות משקל אלו היו נהוגות גם בארבע האולימפיאדות הבאות.
באולימפיאדת לונדון (1948) סווגו קטגוריות המשקל מחדש, ומעתה נמדדו בקילוגרמים.
בנוסף, החל מאולימפיאדה זו בוטל הקרב על מדליית הארד ושני המודחים בחצי הגמר זוכים במדליית הארד.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) עלה מספר הקטגוריות ל-11, לאחר שקטגוריית משקל הזבוב לשניים: זבוב-קל (עד 48 ק"ג) וזבוב (עד 51 ק"ג).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) עלה מספר הקטגוריות לשיא - 12 קטגוריות, לאחר שגם קטגוריית המשקל הכבד פוצלה לשניים: כבד (עד 91 ק"ג) וסופר-כבד (91 ק"ג ומעלה).
באולימפיאדת אתונה (2004) בוטלה קטגוריית המשקל בינוני-קל, ומספר הקטגוריות ירד ל-11. שלוש קטגוריות המשקל שבין 60 ל-75 ק"ג חולקו מחדש, כך שמעתה היו קל-חצי-כבד (עד 64 ק"ג), חצי-כבד (עד 69 ק"ג) ובינוני (עד 75 ק"ג).
באולימפיאדת לונדון (2012) נערכו לראשונה תחרויות אגרוף לנשים.
המתאגרפת הראשונה שהוכתרה כאלופה אולימפית הייתה הבריטית ניקולה אדמס, שהתחרתה במשקל זבוב.
קטגוריות משקל אלו, הן לגברים והם לנשים, שמשו גם באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בכל קטגוריית משקל מתחרה לכל היותר מתאגרף אחד מכל מדינה.
הטורניר נערך בשיטת נוקאאוט בת ארבעה או חמישה שלבים, בהתאם למספר המתאגרפים שנרשמו.
המנצח בשלב הגמר זוכה במדליית זהב, והמפסיד זוכה במדליית כסף.
החל מאולימפיאדת הלסינקי (1952) לא נערך קרב על מדליית הארד, ושני המתאגרפים שהודחו בחצי הגמר זוכים במדליית ארד.
אגרוף הוא חלק מהתוכנית של המשחקים האולימפיים לנוער מראשיתם.
אולם בניגוד לנהוג במשחקים האולימפיים, נערך קרב על מדליית הארד ולכן מחולקת רק מדליית ארד אחת ולא שניים.
באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) בוצעה שינוי בתחרויות בדומה לשינויים באולימפיאדת לונדון (2012).
נוספו תחרויות אגרוף לבנות בהן המתאגרפות חולקו לשלוש קטגוריות משקל: זבוב (48 עד 51 ק"ג), קל (57 עד 60 ק"ג) ובינוני (69 עד 75 ק"ג).
בתחרויות הבנים בוטלה קטגוריית משקל נוצה, כך שמספרן ירד לעשר, ושונה סיווג המשקל של שלוש קטגוריות: קל-זבוב (46 עד 49 ק"ג), זבוב (עד 52 ק"ג) ותרנגול (עד 56 ק"ג).
באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) תתווסף תחרות לבנות בקטגוריה משקל נוצה (54 עד 57 ק"ג) ותבוטל קטגוריית משקל קל-זבוב בתחרויות הבנים, כך שמשקל זבוב (49 עד 52 ק"ג) יהיה קטגוריית המשקל הנמוכה ביותר בתחרויות הבנים.
הטבלה כוללת את אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
לאורך השנים, זכו מתאגרפים מ-79 מדינות במדליות אולימפיות.
בראש הטבלה ניצבות ארצות הברית, קובה ובריטניה.
לאורך השנים תשעה מתאגרפים זכו ב-3 מדליות אולימפיות כל אחד בנפרד.
כולל את אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
חמישה מתאגרפים ייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים, והם השתתפו בשלוש אולימפיאדות: אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), אולימפיאדת סיאול (1988) ואולימפיאדת אטלנטה (1996).
את ההישג הגבוה ביותר רשם יעקב שמואל, שהעפיל לשלב רבע הגמר בסיאול.
הסרט מגולל את קורותיו של ארטיום קולצ'ין, מתאגרף רוסי המתמודד באליפות העולם באגרוף בסיועו של הספונסר שלו, האוליגרך ואגיט ואלייב.
גרסה מורחבת כסדרת טלוויזיה שודרה בערוץ רוסיה-1.
אגרוף הצללים 3: סיבוב אחרון (2011)
הדמות הסרט אגרוף הצללים אגרוף הצללים 2: נקמה אגרוף הצללים 3: סיבוב אחרון אגרוף הצללים 4: האויב שלי ארטיום קולצ'ין דניס ניקיפורוב ויקה ירמאקובה ילנה פאנובה ואגיט ואלייב אנדריי פאנין קוסטיה איוואן מקארביץ' לארי פאלמר גאס רדווד אלייז'ה היל ג'ון איימוס טימוכה פאבל דרביאנקו
פרסים ומועמדויות פרס קטגוריה מועמד תוצאה2008 MTV Russia Movie Awards הנבל הטוב ביותר אנדריי פאנין הנשיקה הטובה ביותר דניס ניקיפורוב וילנה פאנובה הסרט הטוב ביותר — הקרב הטוב ביותר ארטיום נגד ואלייב נשר הזהב פרס העריכה הטובה ביותר אולגה פרושקינה ואנטון מגרדיצ'ב
בשפה הטכנית של אגרוף שיכור מונחים רבים שמתייחסים לשמונת בני האלמוות השיכורים, דמויות מתוך הפנתיאון הסיני, ויש סגנונות של אגרוף שיכור שקרויות על שמם.
איכות המידע ההיסטורי על אגרוף שיכור נמוכה יחסית למידע על אמנויות לחימה סיניות אחרות, וקשה לציין במדויק היכן ומתי הומצא ואת מידת הרצף ההיסטורי מאז ועד היום.
ייתכן שהתפתחו זרמים מקבילים של אגרוף שיכור במקומות שונים ובזמנים שונים.
מקור חלק גדול מהמידע על ההיסטוריה של אגרוף שיכור בתשדורות בעל פה ממורה לתלמיד, מידע שפעמים רבות אינו היסטורי במובן האקדמי אלא בעל מאפיינים מיתיים.
למרות כמות המידע הקטנה ואיכותו הירודה יחסית, קיימים מקורות המעידים על הקיום של אגרוף שיכור למן המאה ה-12.
ברומן הקלאסי "גיבורי הביצות" (水滸傳: שוויי חו ז'ואן), שמתאר התרחשויות היסטוריות מתקופת שושלת סונג, וו סונג (武松) הוא מומחה לקונג פו שנלחם באמצעות אגרוף שיכור.
החיבור "קלאסיקת האגרוף" (拳經: צ'ואן ג'ינג) מהמאה ה-18, מתאר את "אגרוף שיכור שמונת בני האלמוות" כפי שתורגל במנזר שאולין ברכס סונג.
האומנות מתוארת שם כסוג של לחימת קרקע סינית (地趟拳: די טאנג צ'ואן; מילולית: אגרוף התגלגלות על הקרקע).
שושלת של בה ינג צ'ואן (八影拳) של שבט מא ממחוז חונאן מספרים שמקור האגרוף השיכור שלהם במנזר שאולין.
אגרוף שיכור הוא מרכיב של סגנון הונג גאר (洪家拳), שם הוא מיוחס לסו צ'אן (苏灿), אחד מ-"10 הטיגריסים של קאנטון" יחד עם וונג קיי הינג, אביו ואחד ממוריו של וונג פיי הונג (1847-1924).
מסופר שסו צ'אן לימד את וונג פיי הונג אגרוף שיכור, וקיים סט של אגרוף שיכור בזרמים שמייחסים את עצמם לוונג פיי הונג.
כל המידע על אודות התרגול והלחימה באגרוף שיכור מובא מתוך סגנון בה ינג צ'ואן, וייתכן שאינו מתאר באופן מדויק סגנונות אחרים.
באגרוף שיכור יש דגש משמעותי על רכות והרפיית השרירים.
בהגנה נעשה שימוש בעיקר בגוף כותנה (棉身: מיאן שן), ששואף לזרום עם תנועת היריב במקום להתנגד לה.
תנוחות הרגליים נמוכות ורחבות באימון, וגבוהות וזריזות יותר בלחימה.
גם על הקרקע הגוף רך וכבד.
אחד המאפיינים המזהים יותר של אגרוף שיכור הוא "שבירת הניצבות", כלומר נטיית הגו וכיפופו קדימה, אחורה ולצדדים.
באופן כללי, קונג פו מסתמך על יציבה כדי ליצור תנועה נכונה ולהפעיל כוח על היריב, ואגרוף שיכור יוצא דופן בכך שהוא משתמש בתנוחות שחורגות מיציבה זקופה, ניצבת לקרקע.
תנועות הגו של אגרוף שיכור מבוססות על תנועתיות של האזור סביב נקודת הטאנג ז'ונג (膻中: הארמון המרכזי/מרכז החזה), שנמצאת בקו האמצע של החזה על ה-xiphoid process.
הנטיות הקיצוניות של אגרוף שיכור דורשות יציבות, ריכוז, ועבודת רגליים טובה.
תנוחת כף היד הבסיסית נקראת "יד כוס", והיא אגרוף חצי פתוח כמו כף יד שמחזיקה בצלוחית קטנה.
הנשק העיקרי בכף היד הוא המפרקים המטא-קרפופלנגיאלים השלישי עד החמישי (היכן שהזרת, הקמיצה והאמה מתחברות לכף היד), וכף היד נשארת רפויה יחסית בזמן המכה.
נעשה שימוש גם בתנוחות ידיים אחרות לפי סוג ההתקפה והמטרה.
מרכז הכובד הרעיוני באגרוף שיכור הוא הניסיון "לבטא" כוח רב כמה שיותר בהתקפות (במכות, בהיאבקות או בצ'ין נא).
הכוח בקונג פו נקרא ג'ינג (勁; מילולית: כוח חכם/מושכל), והוא נוצר דרך תרגול ממושך של כוונה וקואורדינציה.
באגרוף שיכור הכוח רך וכבד.
התנועה מתחילה בדן טיאן (丹田) שבבטן התחתונה, ומשתרשר בהדרגה דרך המפרקים מהמרכז לקצוות.
חלק גדול מהתאוריה בשיטת בה ינג צ'ואן נסב על פיתוח ג'ינג.
אגרוף שיכור בנוי לתלמידים שכבר רכשו מיומנויות בסיס של אמנויות הלחימה כמו אגרסיביות, עבודת רגליים בסיסית והתקפות בסיסיות, ומתרכז בטכניקות "גבוהות" יותר של לחימה.
אגרוף שיכור מותאם במיוחד להטעיה: תנוחות לא שגרתיות, שינויי זוויות פתאומיים, שרשור רצף של מכות באותה היד, שיטות של זריזות ידיים ליצירת בלבול חזותי ולהחבאת ידיים בזמן התקפה, מעבר בין טקטיקות (game plans), שימוש בנשק מאולתר או מוחבא ועוד.
טעות רווחת היא שאגרוף שיכור מיועד לגרום ללוחם להיראות כאילו הוא שיכור כדי להטעות את היריב.
ישנם סגנונות של אגרוף שיכור שמלמדים את השימוש בנשק מסורתי.
הכלים הרווחים יותר הם החרב (劍: ג'יאן) והמקל (棍: גון).
בבה ינג צ'ואן מלמדים גם את החרב המעוקלת, גואן דאו, חנית, מימיית דלעת מסורתית, חגורה, מימייה קשורה לחגורה, חליל ומניפה, וגם כלי נשק מתוך בה ינג צ'ואן שאינם מיוחסים בהכרח לאגרוף שיכור, כמו סכיני שרוול (להבים קטנים שמחוברים לטבעת על האמה) ושרפרף עץ מסורתי.
ישנן שתי גישות לאימון באגרוף שיכור:
לתלמידים מתקדמים – מרבית סגנונות האגרוף השיכור הם מרכיב בתוך שיטת קונג פו רחבה יותר, המיועדת לתלמידים מתקדמים יותר בתוך השיטה.
לאורך תקופת ההתמקצעות באמנות לחימה כלשהי, התלמיד מעצב את התנועה שלו סביב הסגנון הטכני של האומנות שהוא מתרגל.
תופעת לוואי לא רצויה של התהליך הזה היא מעין התגבשות יתר של התלמיד סביב רפרטואר תנועתי מסוים, מה שגורר נוקשות מחשבתית ותנועתית שיכולה לעכב את התפתחות התלמיד.
בהקשר הזה, תפקידו של האגרוף השיכור לרכך תלמידי קונג פו מתקדמים, ולעזור להם לפתוח אופקי תנועה ולחימה חדשים.
הדגש של אגרוף שיכור על טקטיקות לחימה גבוהות מתאים לתלמידים שמפסיקים לעסוק בהגנה עצמית, ומתעניינים יותר בלחימה באומני לחימה ממוקצעים יותר.
לתלמידים מתחילים – בשנים האחרונות החל שיפו ניל ריפסקי לעבד את האגרוף השיכור של שיטת בה ינג צ'ואן לתלמידים מתחילים, שאין להם רקע קודם בקונג פו.
כעת הקוריקולום הסטנדרטי של אגרוף שיכור בשיטת בה ינג צ'ואן חורג ממתכונתו בעבר וכולל מרכיבים נוספים מתוך בה ינג צ'ואן.
עיקר התוספת בתרגול בסיסי של עבודת רגליים.
תרגול חיצוני (וואי גונג) – מטרת התרגול החיצוני לחזק את הרקמות ולהקשיח את התלמידים מנטלית.
התרגול כולל גלגול מוט צ'ין נא (מוט שקוטרו כחמישה ס"מ שמשקולת קשורה לקצהו) בעזרת קצות האצבעות, ניעור חניתות מעץ גמיש, כפיפות מרפקים על קצות האצבעות, הכאת שקים (ממולאים בחול, בשעועית, בחצץ או במסבי ברזל) ועוד.