tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם השנים נחסמו שתי הכניסות לתל המרכזי על ידי אבנים שנפלו ממקומן וכך נותר התל משך כ-2000 שנה.
כ-35 קברים נמצאו באתר אך אלה מתוארכים לתקופה הקלטית המאוחרת יותר.
בתקופת הברזל ובראשית התקופה הנוצרית באירלנד, בוצר התל והוקף בחפיר, ולראשונה בתולדותיו היה גם למקום יישוב.
נראה כי במועד זה התגלו שוב הכניסות אל התל, ובחדר הקבורה המזרחי נתגלו ציורי קיר נוצריים מוקדמים.
נות' צברה חשיבות פוליטית והייתה לבירתם של מלכי ברגה (Brega), אך לאחר הכיבוש הנורמני בין המאה ה-12 למאה ה-14, עבר המקום לשליטת הנזירים ממנזר מליפונט (Mellifont Abbey) והתל שימש ככל הנראה כחווה.
הוא הוקף בחומת אבן שהוקמה על התל עצמו ונבנו עליו מבני אבן.
ב-1939 רכשה ממשלת אירלנד את האתר, והוא נחקר ב-1941 באופן שטחי ובצורה מעמיקה החל ב-1962. הכניסות למעברים נתגלו שוב רק ב-1967 (המערבי) וב-1968 (המזרחי).
נות' עשיר באמנות מגליתית בצורה יוצאת דופן ונמצאו בו למעלה מ-200 אבנים מעוטרות, חלקן הגדול נמנות עם האבנים התומכות של התל, ובמיוחד אלה הסמוכות לכניסות לשני מעברים.
הדוגמאות כוללות מעוינים, ספירלות ודוגמאות דמויות נחשים המוכרות גם במקומות אחרים, אך לצידן נמצאו דוגמאות ייחודיות לאתר כמו צורות סהר.
חלק מהדוגמאות התגלו על צידן האחורי והנסתר של האבנים, וייתכן שהדבר נעשה במכוון או שהאבנים הוסתו ממקומן לאחר שכבר נשאו את הדוגמאות.
קיימת תאוריה לפיה הוארו שני המעברים בנות' בשני ימי השוויון בשנה, אולם התופעה, אם אכן התרחשה אי פעם, אינה מתקיימת היום.
יכול שהדבר נגרם בשל הרס וחסימה של המעברים בעבר ושינוי של הכיוונים והזוויות המדויקות הנחוצות להתרחשות התופעה.
דות' (אנגלית Dowth; אירית Dubhadh) שוכן ב- כ-2.5 ק"מ צפונית-מזרחית לניוגריינג', ומתוארך ל-3000 לפנה"ס לערך.
אולם הקבורה בתל נמוך ועיטוריו אינם יוצאי דופן ונראה כי נבזז בעברו.
הוא מוקף באבנים תומכות שחלקן מעוטרות, ושרידי קוורץ שנמצאו בסמוך לו מעידים כי הכניסה אליו הנמצאת בצידו המערבי, עוטרה בקוורץ לבן כמו בניוגריינג'.
המעבר שבו אבנים שחלקן מעוטר בדוגמאות מעוינים, צורות V, מעגלים וספירלות, מוביל לאולם קבורה בצורת צלב המכוסה בקורות אבן ואשר במרכזו ניצב אגן אבן בודד.
הברהמה קומאריס (בסנסקריט: ब्रह्माकुमारी ("בנות ברהמה")) היא תנועה רוחנית שמקורה בהיידראבאד, סינד, במהלך שנות ה-30. הארגון, שהוקם על ידי Lekhraj Kripalani, מלמד את החשיבות של מעבר לתוויות הקשורות לגוף האדם, כולל גזע, לאום, דת ומגדר, באמצעות מדיטציה המדגישה את מושג הזהות כנשמות ולא גופים.
מטרתו להקים תרבות גלובלית המתמקדת במה שהם מכנים "תודעת נשמה".
חברי הארגון מאמינים שכל הנשמות טובות מטבען ושאלוהים הוא מקור כל הטוב.
תחילתה של התנועה בשנות השלושים כאשר סוחר תכשיטים עשיר מהעיר היידראבאד בשם דאדא לקראג' (1876-1969) חווה סדרה של התגלויות רוחניות שבסופן חווה התגלות של האל שיווה.
הוא החל לקבץ סביבו מאמינים ובשנת 1936 הקים ארגון בשם "אום מנדלי".
בשנת 1937 ייסד מועצה של שמונה נשים לניהול הארגון.
במאי 1950, אום מנדלי עבר להר אבו בראג'סטאן, הודו, ושינה את שמה לאוניברסיטה הרוחנית העולמית של ברהמה קומריס (BK).
בשנת 1952 הוצעה לציבור צורת הוראה מובנית יותר באמצעות קורס בן שבעה שיעורים.
ברהמה קומריס החלה בתוכנית התרחבות בינלאומית מאמצע שנות ה-50. מאז שנות ה-70, הוא התפשט ללונדון ולאחר מכן ברחבי המערב.
הביטויים הבולטים ביותר של הארגון הם המוזיאונים הרוחניים שלו, הממוקמים ברוב הערים ההודיות הגדולות.
בשנת 1980, ברהמה קומאריס נרשם כארגון לא ממשלתי במחלקת התקשורת העולמית של האומות המאוחדות.
בשנת 1983 השיג הברהמה קומאריס מעמד מייעץ עם המועצה הכלכלית והחברתית באו"ם.
בשנת 2019 היו לארגון יותר משמונה אלף מרכזים במאה עשר מדינות ויותר ממיליון חברים.
נשים ממשיכות לכהן בתפקידי מנהיגות עיקריים בתוך הארגון.
יש הרואים בתנועה כרפורמה בתוך דת ההינדואיזם עם זאת, מאז הקמתה, הברהמה קומאריס הם תנועה נפרדת, המציעה הבנה וחוויה רוחנית המשפרת את כל הדתות והנתיבים.
ברואה סטארה זאגורה (בבולגרית: PFC Beroe Stara Zagora) הוא מועדון כדורגל בולגרי מהעיר סטארה זאגורה, המשחקת בליגת העל הבולגרית.
המועדון נוסד ב 1916 כמועדון ספורט.
רק בשנת 1959 נוסדה מחלקת הכדורגל של המועדון.
המועדון שיחק בליגת העל הבולגרית במשך 10 שנים מעונת 1960/1961 ועד עונת 1969/1970. בשנת 1968 הגיע בפעם הראשונה לגמר הגביע הבולגרי והפסיד לקבוצת ספרטק סופיה.
בסוף עונת 1969/1970 הגיע למקום האחרון בליגה וירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק עונה אחת בליגה השנייה וחזר לליגה הראשונה.
בעונת 1971/1972 הגיע למקום השלישי בליגה והעפיל בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון שיחק נגד קבוצת אוסטריה וינה.
במשחק הבית הביס המועדון את הקבוצה האוסטרית 0–7 ובמשחק החוץ ניצח 1–3. בסיבוב השני ניצח את קבוצת בודפשט הונבד מהונגריה.
בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת OFK בלגרד והודח מהטורניר.
בשנת 1973 הגיע בפעם השנייה לגמר הגביע הבולגרי והפסיד לקבוצת צסק"א סופיה.
בעונת 1973/1974 שיחק בפעם הראשונה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת פולה אש מלוקסמבורג.
בשמינית הגמר ניצח את קבוצת אתלטיק בילבאו מספרד.
ברבע הגמר הפסיד לקבוצת פ.צ.
המועדון שיחק בליגה הראשונה במשך 7 שנים מעונת 1975/1976 ועד עונת 1981/1982. בשנים 1979, 1980 הגיע לגמר הגביע הבולגרי והפסיד לקבוצת לבסקי סופיה.
בעונת 1979/1980 שיחק בפעם השנייה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת ארקה גדיניה מפולין.
בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת יובנטוס מאיטליה והודח מהטורניר.
בעונת 1980/1981 שיחק בפעם השנייה בגביע אופ"א.
בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת פנרבחצ'ה מטורקיה.
בסיבוב השני הפסיד לקבוצת רדניצ'קי ניש מסרביה והודח מהטורניר.
המועדון שיחק בליגה הראשונה במשך 12 שנים מעונת 1983/1984 ועד עונת 1994/1995. בעונת 1985/1986 זכה המועדון בתואר האליפות היחיד עד כה והעפיל בעונת 1986/1987 בפעם היחידה לגביע אירופה לאלופות.
בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת דינמו קייב מאוקראינה והודח מהטורניר.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה עד עונת 2009/2010. המועדון משחק בליגת העל הבולגרית ברציפות מעונת 2009/2010. בעונת 2009/2010 זכה בפעם הראשונה בגביע הבולגרי והגיע לגמר הסופרקאפ הבולגרי והפסיד לקבוצת ליטקס לובץ'.
בעונת 2010/2011 שיחק בפעם הראשונה בליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת ראפיד וינה מאוסטריה והודח מהטורניר.
בעונת 2012/2013 זכה בפעם השנייה בגביע הבולגרי וזכה בפעם היחידה בסופרקאפ הבולגרי לאחר שניצח את קבוצת לודוגורץ ראזגרד.
בעונת 2013/2014 שיחק בפעם השנייה בליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת הפועל תל אביב והודח מהטורניר.
בעונת 2015/2016 הקבוצה שיחקה במוקדמות הליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות הראשון ניצחה את קבוצת אטלנטס מליטא.
בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת ברונדבי והודחה מהטורניר.
ברהמה הוא גזע של תרנגול שהתגלה בארצות הברית בשנת 1846 ונחשב לגזע הגדול ביותר מבין התרנגולים.
הוא היה מקור הבשר העיקרי בצפון אמריקה בשנים 1850–1930.
ישנם חילוקי דעות לגבי מקור הימצאו של תרנגול זה בהיסטוריה הלא כתובה.
עדויות רבות מעידות על כי התרנגול זה התפתח בהודו במחוז ברהמפוטרה, אך יש גם עדויות נוספות המעידות שהתרנגול התפתח בסין הרחוקה ועשה את דרכו על גבי סוחרים בנגלדשים מסין להודו, שניצלו את משקלו הגדול של העוף כצידה ארוכה לדרך, הם עברו דרך נהר ברהמפוטרה שחוצה את בנגלדש ואת הודו.
המפגש הראשון של גזע זה של התרנגול עם המערב היה בארצות הברית בשנת 1846, אך בשל קצב גדילתו האיטית סוחרים הפסיקו את גידולו החקלאי והיום הוא משמש בעיקר לנוי.
חוקרים סבורים כי העוף שהובא מארצות המזרח היה בעל מאפייני עוף צייד, בר.
גם בגודלו שלטענת חוקרים היה יותר גדול מגודלו היום, צבעי נוצותיו רמזו על צבעי הסוואה ומבנה גופו היה שרירי.
את הברהמה בצורתה הנוכחית אנו מכירים החל משנת 1850–1890.
תרנגול הברהמה בולט בגודלו (אחד הגדולים בעולם), הוא מפואר מאוד ונוצותיו עשירות.
יש לו מבנה גוף נמוך, צוואר קצר ונוצות כבדות.
אחד המאפיינים הבולטים הוא הנוצות שמכסות את רגליו ואצבעותיו הצהובות.
תרנגול הברהמה הזכר גדול משמעותית מהנקבה, ונוצותיו מרשימות וצבעוניות יותר.
משקל סטנדרטי של תרנגול בוגר הוא 6 ק"ג לזכר, ו-4.5 ק"ג לנקבה.
צבע עורו של הברהמה צהוב, צבע קליפת הביצים חום בהיר ומשקלן יכול להגיע ל-55 גרם, יש לו כמות הטלה טובה.
הברהמות האיכותיות הן עופות יפים.
יציבים באופיים, חסרי פחד, ועדינים בגישתם לבני אדם.
זהו עוף שמשמש גם כחיית מחמד.
הוא עמיד לתנאי הקור והחום של הארץ ומתמודד איתם בקלות יחסית.
גידולו האיטי של הגזע הזה, והזמן הממושך שלוקח לאפרוח להגיע לבגרות - הוציאו אותם מתוכניות הגידול המסחרי.
בְּרוֹבָארִי (באוקראינית: Бровари, עד שנת 1969: Броварі́, ביידיש: בראָוואַר) היא עיר במחוז קייב בצפון אוקראינה, פרבר עיר הבירה קייב והמרכז המנהלי של ראיון ברובארסקי (Броварський).
העיר היא עתיקה, ומוזכרת לראשונה בשנת 1630 בידי הארכיבישוף המטרופוליטני פטר מוגילה, ושוב במפה משנת 1648. ומשמעות שמה היא מבשלה.
העיר משמשת מרכז תעשייתי חשוב, ותעשיית נעליים גדולה, עם יותר מתריסר מפעלים הפועלים בעיר.
ב-18 בינואר 2023 נהרג בהתרסקות מסוק מעל העיר שר הפנים של אוקראינה, דניס מונסטירסקי.
ליאו מוצקין (1867–1933), מאבות הציונות ומיוזמי הקונגרס הציוני, לוחם למען הזכויות הלאומיות של היהודים וחלוץ זכויות המיעוטים המודרניים
ברהנו טגניה (נולד ב-3 באוגוסט 1981) הוא עיתונאי ישראלי המשמש כתב הפלילים של חברת החדשות.
טגניה נולד באתיופיה לאב מורה ומנהל בית ספר ולאם עקרת בית ועלה לישראל עם הוריו ואחותו ב-1992 כחלק מפעילות ההמשך של מבצע שלמה.
בוגר בית הספר אורט ערד.
בתור נער היה אחד הניצולים של אסון פסטיבל ערד והתראיין על כך לאחר מכן.
בצבא התגייס לקורס חובלים ולאחר שנשר ממנו שירת כקצין בחיל התותחנים.
למד לימודי תואר ראשון במשפטים ומנהל עסקים במרכז הבינתחומי הרצליה, אך לא השלים אותם.
במהלך לימודיו התנדב בעמותת טבקה, הפועלת לקידום יוצאי אתיופיה בישראל, ונאבקת בגילויי אפליה וגזענות המופנים כלפי בני העדה.
עבד בערוץ הטלוויזיה האתיופי הישראלי, IETV.
הוא הצטרף לקורס תקשורת ליוצאי אתיופיה בהנחייתה של ענת סרגוסטי בארגון אג'נדה (כיום "אנו").
ב-2008 החל לעבוד בחברת החדשות של ערוץ 2 ככתב לענייני פלילים.
בשנים 2016–2019 הגיש תוכנית שבועית עם גלעד שלמור בנושא פשיעה ברדיו ללא הפסקה.
בשנת 2020 זכה בפרס העיתונות של ארגון "בני ברית".
בכתבתו על פרשת החשד לאונס בקפריסין, דיווח טגניה כי הצעירה הבריטית עבדה כחשפנית וכי קיבלה בעבר פיצוי כספי בגלל אונס קבוצתי שעברה.
פרטים אלו נבדקו על ידי האינטרפול ונמצא שאינם נכונים.
ברהמוס-II או ברהמוס-2 או ברהמוס מארק II הוא טיל שיוט שגא-קולי בפיתוח משותף על ידי משינוסטרויניה הרוסית וה DRDO (מכון המחקר והפיתוח של ההגנה) של הודו, אשר ביחד יצרו את החברה הבינלאומית "ברהמוס אירוטספייס" למטרות הפיתוח.
טיל זה מהווה סדרת המשך של הברהמוס, סדרה של טילי שיוט.
הברהמוס-2 צפוי להיות בעל טווח של 600 ק"מ ומהירות של מאך 7. במהלך ההפלגה שלב של טיסת הטיל יהיה מונע על ידי מנוע על-מגח סילוני.
פרטים אחרים, כולל עלות הייצור והממדים הפיזיים, טרם פורסמו.
הוא היה צפוי להיות מוכן לניסוי עד 2020.
בשנת 2022 דווח שניסוי נדחה למספר שנים למחצית העשור או אף מעבר לזה.
ברהמוס אירוספייס היא חברה משותפת של ה-DRDO ההודי, והחברה הממשלתית הרוסית משינוסטרויניה.
החברה הוקמה בניו דלהי בשנת 1998 למטרות פיתוח משותף של טילי שיוט היפר קוליים "ברהמוס" ו-"ברהמוס-2", אשר שמם הוא הֶלְחֶם של שמות שני הנהרות, בראהמאפוטרה ומוסקבה.
ברהידה (בהונגרית: Berhida) היא עיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
לא ידוע הרבה על יהודי העיר מלבד היותם מסופחים בשנת 1885 לקהילת פאפה ותיעוד הקהילה במפקד קהילות הונגריה שם נכתב שהיה רב למקום בשם יהודה ליב זינגר מורפלוטה ובקהילה חיים 32 יהודים.
במקום גם קיים בית קברות יהודי
ברהים עבד-אלקאדר דיאס (בספרדית: Brahim Abdelkader Díaz; נולד ב-3 באוגוסט 1999) הוא כדורגלן ספרדי ממוצא מרוקאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי והקיצוני בריאל מדריד מהלה ליגה ובנבחרת מרוקו.
דיאס נולד במאלגה שבספרד, לאב מרוקאי ולאם ספרדייה.
הוא החל את הקריירה שלו במועדון הנוער של מאלגה.
בגיל 16 עבר למנצ'סטר סיטי בעבור 200 אלף פאונד.
ב-27 ביולי 2017 הוא ערך את ההופעה הראשונה שלו בבוגרים, כשנכנס כמחליף נגד ריאל מדריד בגביע האלופות הבין-לאומי וכבש את שער הבכורה שלו.
ב-21 בנובמבר ערך את הופעתו הראשונה בליגת האלופות נגד פיינורד.
ב-6 בינואר 2019 עבר לריאל מדריד עבור 17 מיליון יורו, לחוזה עד 2025. שלושה ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו, במשחק גביע המלך נגד לגאנס.
ב-31 במרץ, במשחק מול וסקה, בישל את שערו הראשון לאיסקו.
ב-12 במאי כבש את שערו הראשון במדי ריאל מדריד בהפסד הליגה 1–3 לריאל סוסיאדד.
ב-22 בינואר 2020 כבש את שער הבכורה שלו בגביע המלך לאחר שכבש מבישול של מרסלו, במשחק הגביע מול אוניוניסטס.
ב-4 בספטמבר 2020 הושאל למילאן מהסרייה א'.
ב-27 בספטמבר כבש את שער הבכורה שלו בניצחון על קרוטונה בליגה.
בסוף אותה עונה הושאל לשנתיים נוספות עם אופציית רכישה.
ב-15 בספטמבר 2021 כבש את שער ליגת האלופות הראשון שלו אי פעם נגד ליברפול במהלך ההפסד של קבוצתו 2–3 כחלק משלב הבתים.
בסוף אותה עונה היה שותף לזכייה ההיסטורית של מילאן באליפות לאחר 11 שנות בצורת, והפך לשחקן הצעיר ביותר שזכה באליפות הפרמייר ליג, הלה ליגה והסקודטו.
בעונת 2022/2023 היה שותף לעונת ליגת האלופות המרשימה של מילאן שהרחיקה להגיע עד לשלב חצי הגמר, כשבדרך כבש שער ניצחון נגד טוטנהאם בשלב שמינית הגמר.
ב-10 ביוני 2023, לאחר כשלוש עונות השאלה במילאן, שב לריאל מדריד וחתם על חוזה לארבע שנים.
ב-28 בספטמבר כבש את שערו הראשון מאז שובו לקבוצה, בניצחון 0–2 על לאס פאלמאס במסגרת המחזור השביעי בלה ליגה.
לאורך כל הגילאים הצעירים בחר דיאס לשחק בנבחרות הצעירות של ספרד אף על פי שהוא ממוצא מרוקאי, אולם כשהיה בן 24 בחר המאמן הלאומי לואיס דה לה פואנטה, אותו מאמן שאימן אותו בנבחרות הצעירות של ספרד, שלא לזמן אותו, ובסופו של דבר הוא החליט לשחק עבור נבחרת מרוקו.
ב-23 במרץ 2024 ערך את הופעת הבכורה ופתח לראשונה במדים הלאומיים של מרוקו במסגרת משחק ידידות מול נבחרת אנגולה בו שיחק כ-85 דקות והסתיים בניצחון 0–1.
ברהומט (באוקראינית: Берегомет; ברומנית: Bеrhomet pe Siret; בגרמנית: Bеrhometh; ברוסית: Берегомет, ברגומט) הוא יישוב עירוני במחוז משנה (ראיון) ויז'ניץ במחוז צ'רנוביץ במערב אוקראינה.
היישוב שוכן על הנהר סירט.
ערב מלחמת העולם השנייה היה ברהומט יישוב כפרי שהיווה מרכז מסחרי במחוז סטורוז'ינץ שברומניה.
היישוב סופח לברית המועצות ב-1940. בעת זו היו ביישוב כ-5,000 תושבים, מתוכם כ-1,000 יהודים.
ב-5 ביולי 1941 כבש צבא רומניה את ברהומט, בעת פלישת רומניה לברית המועצות, במקביל לפלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ב"מבצע ברברוסה".
במרס 1944 כבש את ברהומט הצבא האדום והיישוב נכלל באוקראינה הסובייטית.
כיום נמצא היישוב ברהומט בשטח אוקראינה.
יהודי ברהומט עסקו במסחר והיו בהם בעלי מלאכה, סוחרי עצים ובעלי יערות.
בברהומט פעלו ארבעה בתי כנסת, שני מקוואות, שלושה חדרי לימוד, ותלמוד תורה אחד.
עם הכיבוש בידי הסובייטים ב-1940 הוחרם רכוש יהודי וכן הולאמו עסקים יהודיים.
מצבם הכלכלי של יהודים שעסקיהם הוחרמו החמיר.
יהודים רבים שהיו בעלי רכוש והואשמו בהשתייכות למעמדות הבורגניים נחקרו וחלקם הוגלו ברכבות עם בני משפחותיהם לסיביר.
בשלושת הימים שלאחר הכיבוש הרומני ביולי 1941, פרעו חיילים רומנים ביהודי ברהומט, רצחו בהם ובזזו מהם רכוש.
חלק מהיהודים הצילו את רכושם על ידי הסתרתו או העברתו באופן זמני לשכנים נוצרים.
לאחר אירועים אלה רוכזו יהודי ברהומט וגורשו ברגל בליווי ז'נדרמים רומנים לסטרוז'ינץ, עיר המחוז.
בסטרוז'ינץ רוכזו היהודים בבית הכנסת.
גברים יהודים נשלחו לעבודות כפייה.
לאחר מספר ימים גורשו יהודי ברהומט בצעדות מוות לטרנסניסטריה.
הברון אלכסנדר וסילקו פון סרצקי (1893-1823), מושל הדוכסות של בוקובינה וחבר בית הלורדים האוסטרי.
הרוזן גאורג וסילקו פון סרצקי (1864–1940), מושל הדוכסות של בוקובינה וחבר בית הלורדים האוסטרי.
אנטין קרבס (Kravs; 1871-1945), גנרל בצבא הגליציאני האוקראיני.
אודרקה קיסליציה (Kyselytsia), ציירת נוף ודיוקנאות אוקראינית.
ברוב עם הדרת מלך הוא כלל הלכתי הקובע כי מצווה המתקיימת באופן ציבורי היא חשובה ומהודרת יותר.
מקור המילים הוא בפסוק בספר משלי: .
בפשוטו של מקרא גדל כבוד המלך ככל שעמו רב יותר.
הגמרא במסכתות ברכות, פסחים ומגילה, מביאה אותו כטעם לדינים הקשורים בציבוריות המצוות, לגבי כמה מצוות.
בהגדרת "רוב עם" קיימות כמה אפשרויות:
מצווה הנעשית על ידי רבים במקביל: מצווה המתקיימת על ידי יחידים, אך מוטב שיקיימו אותה ביחד.
למשל, העלאת הביכורים למקדש בירושלים היא מצווה הנעשית ביחיד, אך המשנה אומרת כי הדבר נעשה לאחר התכנסות בערים הגדולות.
הרמב"ם כותב בפירושו כי הסיבה לכך היא כי ברוב עם הדרת מלך.
דוגמה נוספת היא העדפת תפילה בציבור על פני תפילת יחיד.
המגן אברהם קובע כי אף מי שיש לו מניין בביתו, כדאי שיתפלל בבית כנסת מטעם זה.
מצווה המתחלקת בין עושיה: מצווה המתקיימת בשיתוף פעולה בין אנשים רבים.
דוגמה בולטת היא הולכת הדם בבית המקדש.
המשנה במסכת פסחים מתארת את תהליך שחיטת קרבן הפסח וכותבת כי כאשר נלקח הדם למזבח ממקום השחיטה, נעשה הדבר באופן שבו הכהנים נעמדים בשורה עד המזבח, ומעבירים הדם זה לזה עד שהאחרון זורקו על גבי המזבח.
הגמרא מציינת כי הטעם לשיטה זאת היא משום רוב עם הדרת מלך.
מצווה הנעשית על ידי יחיד עבור רבים: לעיתים גם כאשר כולם יכולים לעשות, מוטב שיעשה אחד עבור כולם.
כאשר שניים או יותר נוטלים ידיהם יחד לארוחה, אף על פי שכל אחד מהם יודע לברך המוציא בעצמו, ההלכה קובעת כי מהודר יותר שאחד יברך המוציא לכולם.
הכסף משנה כותב שהטעם לכך הוא כי ברוב עם הדרת מלך.
מצוות נוספות הן ברכת מאורי האש במוצאי שבת לשיטת בית הלל, וזימון.
מצווה הנעשית בפני הציבור: מצווה הנעשית על ידי אדם אחד בלבד, אך מוטב שיעשה אותה בציבור, בפני קהל.
דוגמה לכך היא קריאת התורה ביום כיפור על ידי הכהן הגדול.
מצווה לראותו, אך זוהי מצווה שמותר להעביר עליה.
הטעם למצווה זו הוא ברוב עם הדרת מלך.
ברהמתריום (שם מדעי: Bramatherium) הוא סוג יונק נכחד ממשפחת הג'ירפיים, אשר חי בסוף המיוקן עד הפליוקן.
המאובנים שלו התגלו בטורקיה ובהודו, והוא נחשב לקרובו של השיוותריום.
לסוג זה השתייכו 7 מינים שהוגדרו לראשונה ב-1845 בידי החוקר הסקוטי יו פלקונר .
הוא נקרא על שם האל ההודי ברהמה (מילולית: "הבהמה של ברהמה").
הברהמתריום היה מכפיל פרסה בגודל בינוני-גדול באורך 3.4 מטר, גובה של 2.3 מטר ומשקל של 450 קילוגרם בממוצע.
הוא היה בעל מראה דמוי-אוקפי עם צוואר קצר, אך בדומה לשיוותריום היה בעל מבנה קרניים פשוטות יחסית (בדומה לקרני ג'ירף מודרני) על ראשו שדמו לקרני איילים.
הוא הכיל ענף מרכזי שדמה לאות Y בצורתו.
ממבנה זה הסתעפו עוד שתי שלוחות מכל צד.
יונק זה היה נמוך מהג'ירף המודרני, אך בעל מבנה לסתות דומה.
ככל הנראה הוא ניזון בדומה לאוקפי בעיקר מעלי עצים מפוזרים בערבות המיוקון והפליוקן בעדרים.
"ברהאמס: הילד 2" הוא סרט אימה אמריקאי אשר בוים על ידי ויליאם ברנט בל, לפי תסריט שכתב סטייסי מנאר.
את הדמויות הראשיות מגלמים קייטי הולמס, ראלף אינסון, אווין יומן וכריסטופר קונברי.
הסרט הוא סרט ההמשך של סרט האימה המצליח "הילד", שיצא בשנת 2016.
הסרט יצא לאקרנים ב-21 בפברואר 2020, בהפצת STX Entertainment.
עלילת הסרט עוסקת במשפחה שעוברת לאחוזה עתיקה.
במהלך הסרט, מוצא הבן ג'וד (כריסטופר קונברי) בובת חרסינה לה קוראים "ברהאמס".
לאחר שמספר תופעות מוזרות פוקדות את הבית, מתחילה האם ליזה (קייטי הולמס) להבין שברהאמס הוא לא עוד סתם בובת חרסינה.
שחקנ/יתדמותקייטי הולמסליזהאווין יומןשוןכריסטופר קונבריג'ודראלף איינסןג'וסףאנג'אלי ג'ייד"ר לורנסאוליבר רייסליאםנטלי מוןפמלהדפנה הוסקינססופיג'ולי קולינסמרי
ברהבם BT62 היא מכונית מרוץ המיועדת לימי מסלול (Track day ), ומוגדרת כמכונית ספורט בעלת תכונות של מכונית על המיוצרת על ידי יצרנית הרכב האנגלו-אוסטרלית ברבהאם אוטומוטיב אשר מיוצרת משנת 2018 בעיר אדלייד במדינת אוסטרליה הדרומית באוסטרליה.
למרות שדגם ה"ברהבם BT62" במתכונתו הסטנדרטית אינה חוקי בכבישים, היצרנית מציעה הסבה חוקית לדרכים ללקוחותיה באמצעות תהליך ההמרה והרישום המתבצע בבריטניה לאחר שעבר IVA ("Independent Vehicle Assessment" הערכת רכב עצמאית).
כביכול, קונים בינלאומיים יוכלו עדיין לבצע את ההליך ויוכלו לנהוג במכונית במדינות אחרות על ידי כך שהמכונית תועבר חזרה לבריטניה אחת ל -12 חודשים ליצרן לשירות שנתי כדי לעמוד בתנאי חוקי הרישום.
עלויות המשלוח של המכונית יהיו על חשבון היצרן בכל ביקור.
דגם "ברהבם BT62" הוצג בסוף שנת 2018. מיועד ייצור של 70 מכוניות בלבד, לכבוד מורשת 70 שנות החברה במרוצים.
דגם "ברהבם BT62" ערך את הופעת הבכורה במרוץ "אל תוך הלילה" (Into the Night), במסלול "Brands Hatch" והתחרה באליפות סיבולת הבוקר של "Britcar" ב-9 וה-10 בנובמבר שנת 2018. ב-21 באוקטובר הוכרז כי דייוויד ברבהאם ("David Brabham" ) וויל פאוול ינהגו את המכונית במרוצים.
שלדה - מכונה "ארכיטקטורה מתכתית צינורית" והגוף כולל לוחות גוף מסיבי פחמן קלים, כמו גם מעטפת גלגלים מפחמן, כדי לתת למכונית משקל יבש של 972 ק"ג.
גוף הדגם בנוי מפולימר מחוזק בסיבי פחמן ("Carbon fiber reinforced polymer" ).
מנוע מרכזי-אחורי V8 צילינדר מסוג "Naturally aspirated engine" המאופיין כמנוע בעירה פנימית בו צריכת החמצן תלויה אך ורק בלחץ האטמוספירי ואינה מסתמכת על אינדוקציה בכפייה דרך מגדש טורבו או מגדש-על (את זהות יצרן המנוע החברה לא חשפה).
בלמים: בלמי דיסק פחמן משולב בפחמן, כאשר רפידות פחמן מופעלות על ידי שש בוכנות הפועלות על רוטורי פחמן.
הגלגלים הם יחידות נעילה מרכזיות בגודל 18 אינץ' ועטופות בצמיגי מרוץ של מישלן.
לוח מחוונים בנוי מסיבי פחמן.
גלגל הגה נשלף עשוי מסיבי פחמן.
ברהם צאלח הוא פוליטיקאי כורדי-עיראקי בולט, שכיהן כנשיא עיראק השמיני בין 2 באוקטובר 2018 ל-17 באוקטובר 2022. כיהן גם כראש ממשלת כורדיסטן העיראקית.
ברהם צאלח נולד ב-12 ביולי 1960 בסולימאניה שבכורדיסטן העיראקית.
בגיל 16 הצטרף לתנועה הלאומית הכורדית.
הוא נעצר פעמיים למשך 43 יום בשנת 1979 בשל פעילותו הפוליטית.
לאחר שחרורו סיים את בית הספר התיכון ועזב את עיראק לממלכה המאוחדת כדי לברוח מרדיפות מתמשכות.
בשנת 1983 צאלח סיים את לימודיו באוניברסיטת קארדיף וקיבל תואר ראשון בהנדסה אזרחית ובניה.
הוא המשיך ללמוד ובשנת 1987 סיים את לימודי הדוקטורט בסטטיסטיקה ויישומי הנדסת מחשב באוניברסיטת ליברפול.
צאלח נבחר להנהגת האיחוד הפטריוטי הכורדי לאחר מלחמת המפרץ וייצג את המפלגה בארצות הברית.
לאחר נפילת המשטר של סדאם חוסיין בשנת 2004 התמנה צאלח לכהן כסגן ראש ממשלת עיראק, ובשנה שלאחר מכן כיהן גם כשר התכנון.
בשנת 2009 נבחר לכהן כראש ממשלת כורדיסטן העיראקית ברוב של 59 מושבים בפרלמנט (מתוך 111), והחליף את נצ'רוואן ברזאני.
בתקופה זו התרחשו עימותים רבים בין הממשלה לאופוזיציה המקומית, דבר אשר החזיר את בראזני לשלטון בשנת 2012 ובכך צאלח שב לאופוזיציה.
באוקטובר 2018 נבחר ברוב גדול לנשיא עיראק.
מספר חודשים לאחר מכן גינה קשות את המתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית וכן את מתקפת הטילים בארביל.
צאלח נשוי ואב לשני ילדים.
מועדון הכדורסל ברואה (בבולגרית БК Берое) הוא מועדון כדורסל בולגרי מהעיר סטארה זאגורה המשחק בליגת העל הבולגרית ובליגה הבלקנית.
המועדון נוסד ב-1958 כתוצאה של איחוד בין המועדונים בורטוב ולוקומטיב סטארה זאגורה.
בשנת 1961 העפיל המועדון לראשונה לליגה הראשונה.
הקבוצה נדדה לאורך השנים בין הליגה השנייה לליגה השלישית וב-2012 העפילה בחזרה אל הליגה הראשונה, שבה היא משחקת כיום.
עונת השיא של המועדון הייתה עונת 2016/2017, אז זכתה הקבוצה בגביע הבולגרי, בסופר קאפ הבולגרי ובליגה הבלקנית
בעונת 2017/2018 השתתפה הקבוצה בסיבוב השני ביורופקאפ, והודחה בו לאחר שהובסה בצמד משחקים על ידי בלפיוס מונס-אנו הבלגית.
בעונת 2020/2021 בליגה הבלקנית העפילה הקבוצה לשלב חצי הגמר בו הפסידה לאקדמיק פלובדיב, לאחר מכן שיחקה במשחק על מקומות 3-4 נגד הפועל גלבוע גליל בו הפסידה וסיימה במקום ה-4 בטורניר.
ברובייקר (Brubaker) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1980 בבימויו של סטיוארט רוזנברג, עם רוברט רדפורד בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על ספרם של טום מורטון וג'ו היימס על שערוריית בית כלא בארקנסו אותה חשף מורטון כשהיה מפקד בית כלא ב-1967 ובעקבותיו פוטר.
כותבי התסריט וולטר דיכטר וארתור רוס היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הנרי ברובייקר (רוברט רדפורד) מתמנה למפקד בית הסוהר "ווייקפילד" (שם פיקטיבי) בארקנסו.
לפני היכנסו לתפקיד הוא נכנס לבית הסוהר כאסיר מוסווה כדי ללמוד מקרוב מה הולך שם.
תוך זמן קצר הוא עד להתעללות באסירים, הצלפות בפומבי ללא סיבה, עבודת אסירים כעבדים במנסרה גדולה ובחוות פרטיות, חוסר במזון, אוכל מעופש ומלא תולעים וכל זה בניגוד לכמויות המזון שנקנות.
רופא הכלא דורש תשלום מהאסירים על טיפולים.
בית הכלא מנוהל בשיטת "אסירים נאמנים" (Trusties) שהם למעשה אסירים שקבלו זכויות יתר לפקח על חבריהם האסירים וחלק מהם אף מושחתים ואכזרים (כמו קאפוס).
חלק מהאסירים נמצאים בצינוק ואחד מהם וולטר (מורגן פרימן) מעורר שביתה על מצבם.
ברובייקר מגלה את זהותו לתדהמתם של האסירים ומתחיל לעבוד כמנהל הכלא.
הוא אוסף את האסירים ומודיע על ביטול ההצלפות.
לאסירי הצינוק הוא מאפשר טיול יומי כדי שראייתם לא תיפגע.
תוך זמן קצר הוא רוכש לו אויבים ובעיקר חברי הוועד המנהל ובראשם ג'ון דיץ' (מארי המילטון) שרוים בבית הכלא מקור הכנסה טוב.
את המושל מייצגת בוועד ליליאן גריי (ג'יין אלכסנדר) שמעריכה את מעשיו של ברובייקר אבל מזהירה אותו ממעשים פזיזים.
הוא מפטר את הרופא המושחת ומפסיק את הקשר עם בעל המנסרה שמציע לו שוחד.
חלק מהאסירים הנאמנים עוזרים לברוקייר ובראשם קומבס (יפת קוטו) ובולן (דייוויד קית').
לעומת זאת יו ראוץ' (טים מקינטייר) מתנגד לו בעיקר לאחר שברובייקר גילה מחסן גדול של מזון שנלקח מבית הסוהר באישור ההנהלה.
הוא מחרים את המזון ומעלה באש את המחסן.
האסיר אברהם קוק (ריצ'רד וורד) מגלה לו כי הוא יושב כבר 38 שנים אף על פי שנדון ל-35 שנים.
באותה שיחה הוא מגלה לו גם כי בעבר שימש כבונה ארונות מתים וכי בשטח בית הכלא קבורים אסירים שנרצחו ואיש אינו יודע על כך.
למחרת נמצא קוק תלוי מול משרדו של ברובייקר.
הוא נרצח על ידי האסיר הנאמן ראוץ'.
ברובייקר יוצא למרדף אחריו עם הנאמן בולן ובסוף הם נתקלים בו ובחילופי האש נהרגים בולן וראוץ'.
ברובייקר מגייס את האסירים לחפור במקום אותו ציין קוק והם מוצאים ארונות ובהם אסירים שנרצחו.
ברובייקר מעיד בפני הוועד אבל הם דוחים אותו ומפטרים אותו.
למקום מגיע המנהל החדש המכנס את כל האסירים ומודיע להם על יד קשה שינהיג.
ברובייקר יוצא ממשרדו כשכל האסירים מוחאים לו כפיים למרות צעקותיו של המפקד החדש.
בסוף הסרט נכתב כי "שנתיים לאחר פיטורו של ברובייקר הגישו 24 אסירים ובראשם דיקי קומבס תביעה נגד בית הסוהר ווייקפילד.
בית המשפט קבע שבית הסוהר נוהל בחריגות מההנחייות והורה על רפורמה או סגירה.
מושל המדינה לא נבחר מחדש".
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט רדפורדהנרי ברובייקרמפקד בית כלאיפת קוטודיקי קומבסאסיר נאמןג'יין אלכסנדרליליאן גריינציגת המושלדייוויד קית'לארי בולןאסיר נאמןמורגן פרימןוולטראסירמאט קלארקפרסלמזכיר בית הסוהרטים מקינטייריו ראוץ'אסיר נאמןריצרד וורדאברהם קוקאסירמארי המילטוןג'ון דיץ'ראש הוועד המנהל של בית הכלאאמט וולשוודוורדסוחר עציםאלברט סאלמירוי פוקיהמפקד החדש של הכלא
במיתולוגיה היוונית, השם ברואה (יוונית עתיקה: Βερόη) עשוי להתייחס לישויות או לנשים הבאות:
ברואה, אחת מ-3,000 האוקיינידים, הבנות של הטיטאנים אוקיינוס וטתיס.
היא נספרה בשיירת קירנה יחד עם אחותה קליאו.
ברואה, אחת מ-50 הנראידות, בנותיהן של נראוס ודוריס.
ברואה, שנקראה גם אמימונה, הייתה נימפה פיניקית ובתם של אפרודיטה ואדוניס.
המשורר נונוס בלבל בינה לבין ברואה האוקיינידית.
ברואה, אחותה של סמלה, שאת צורתה לבשה הרה על מנת להשמיד את הנסיכה התבאנית.
האלה אמרה לסמלה לבקש מזאוס לבוא אליה כשהוא מגיע להרה, כדי שתדע איזה תענוג זה להתעלס עם אל.
לפי הצעתה סמלה הגישה בקשה זו לזאוס, ונפגעה מרעם.
ברואה, אשתו של דוריקלוס, הייתה גברת זקנה מבין הנשים הטרויאניות שהלכו בעקבות איניאס לגלות.
בעת שלא הייתה נוכחת הופיעה האלה איריס, שלבשה את דמותה של ברואה, ושכנעה את שאר הנשים לשרוף את הספינות באיטליה.
ברהימה דיארה הוא כדורגלן מאלי המשחק בעמדת הקשר.
דיארה גדל במחלקות הנוער של מונרוז' 92 F.C., AC בולון-ביאנקור והאדרספילד טאון.
הוא ערך 41 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של האדרספילד טאון במסגרת הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, ובמשך תקופה קצרה הושאל להרוגייט טאון מהפוטבול ליג השנייה.
ב-1 ביולי 2024 שוחרר מהאדרספילד טאון.
דיארה נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של מאלי לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024).
ברהון ברק סומרוול היה גנרל בצבא ארצות הברית ומפקד כוחות השירות שלו במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר מותו כתב ה"וושינגטון פוסט" כי הוא היה "אחד הקצינים המוכשרים ביותר שיצר צבא ארצות הברית".
ב-1914 סיים את לימודיו ב והתגייס לחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתתף במשלחת פנצ'ו וייה ובחיל המשלוח של ארצות הברית.
הוא גם זכה בעיטור על גבורה שגילה במהלך מתקפת מז-ארגון.
לאחר המלחמה שימש במגוון תפקידים הנדסיים.
בשנים 1936–1940 היה יושב ראש מינהל קידום העבודות בניו יורק, והיה אחראי למגוון עבודות סיוע (עקב השפל הגדול) כולל בניית נמל התעופה לה גוארדיה.
כראש חטיבת הבנייה של ב-1941, היה סומרוול אחראי על בניית סדרת מחנות על מנת לאכלס את המספר הגדול של מגויסים לצבא.
סומרוול לקח חלק גם בבניית הפנטגון.
מ-1942 עד 1945 פיקד סומרוול על כוחות השירות של הצבא, הזרוע הלוגיסטית של צבא ארצות הברית.
ברואה (בפורטוגזית: Broa) הוא לחם תירס פורטוגזי מסורתי הנפוץ במדינות הדוברות פורטוגזית.
הלחם עשוי מתערובת של קמח תירס עם קמח שיפון או חיטה, ושמרים לצורך התפחה.
לברואה גרסאות שונות, והוא עשוי להיות מתוק או מלוח.
נהוג להגיש את הלחם לצד מנות מסורתיות כמו מרק קאלדו ורדה או אסורדה ולעיתים בליווי זיתים, שמן זית או חמאה.
ברו-קאנטרי הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של קאנטרי פופ, היפ הופ, הארד רוק ואלקטרוניקה, שפותחה בדרום ארצות הברית במהלך העשור השני של המאה ה-21. שירי ברו-קאנטרי הם בדרך כלל שירים המופנים לקהל הגברי, עם ליריקה אופטימית על נשים צעירות ומושכות, צריכת אלכוהול, מסיבות, ג'ינסים כחולים, מגפיים וטנדרים.
האזכור הראשון בז'אנר זה הזה היה במאמר של העיתונאי ג'ודי רוזן בהמגזין ניו יורק, שפורסם ב-11 באוגוסט 2013, בביקורתו על פלורידה ג'ורג'יה ליין, ובמיוחד על השיר "Cruise".
רוזן ציין כי המוזיקאים לוק בריאן, ג'ייסון אלדין וג'ייק אוון שייכים לז'אנר.
מגזין המדיה האמריקאי אנטרטיינמנט ויקלי ציין כי "Boys 'Round Here" של בלייק שלטון בהשתתפות פיסטול אניס וחברים ו-"Ready Set Roll" של צ'ייס רייס שיכיים לז'אנר גם הם.
הפופולריות של הז'אנר פתחה פער ו-"מלחמת אזרחים" בין הדור המבוגר של מוזיקאי הקאנטרי העכשוויים עם הצליל המסורתי יותר לבין מוזיקאי הברו-קאנטרי.
ברהואי (בברהואי: براہوئی) היא שפה דרווידית המדוברת בעיקר בחלקים המרכזיים והדרומיים של מחוז בלוצ'יסטן שבפקיסטן, עם קהילות קטנות יותר בבלוצ'יסטן שבאיראן, אפגניסטן וטורקמניסטן (סביב מרב העתיקה).
קהילות דוברות ברהואי קיימות גם בפזורה בעיראק, קטר ואיחוד האמירויות הערביות.
ברהואי מבודדת מאוד גאוגרפית מהשפות הדרווידיות האחרות, עד כדי כך שהשפה הדרווידית הקרובה ביותר אליה נמצאת במרחק של יותר מ-1,500 קילומטרים משם בדרום הודו.
בנפות קלאט, חוזדר, מסטונג, קוטה, בולאן, נאסיראבאד, נושקי וחאראן במחוז בלוצ'יסטן, ברהואי היא השפה העיקרית.
ברהואי הוא גם שמם של הקבוצה האתנית הדוברת את השפה.
ברהואי היא השפה הדרווידית היחידה שנכתבת בעיקר בכתב הערבי.
עם זאת, היא נכתבת לעיתים כ גם בכתב הלטיני.
מקור שם השפהה "ברהואי" אינו ודאי.
מיכאיל אנדרונוב שיער שגזירת המילה היא דראווידית (מילולית: "אנשי הגבעות הצפוניים").
עם זאת, המזרחן יוזף אלפנביין מצא זאת לא משכנע ותפס שמקור המילה הוא משפת הסראיקי, מהמילה בראהוֹ, כינויו של הנביא אברהם, כך ש"ברהואי" הוא שם התואר של "בראהו" – "אנשי אברהם".
ייתכן שהמונח שימש לתיאור הרועים הנוודים שהיגרו לסינד מאזור דקאן המערבי  וקיבלו עליהם את האסלאם.
ברהואי מדוברת בחלק המרכזי של בלוצ'יסטן הפקיסטנית, בעיקר בנפות קלאט, ח'וזדר ומסטונג, אך גם במספרים קטנים יותר בנפות שכנות, כמו גם באפגניסטן הגובלת בבלוצ'יסטן הפקיסטנית; עם זאת, רבים מבני הקבוצה האתנית אינם מדברים עוד ברהוי.
ישנו גם מספר לא ידוע (אך קטן מאוד) של ברהוי גולים במדינות הערביות של המפרץ הפרסי ובטורקמניסטן.
אין תמימות דעים בשאלה האם ברהואי היא שפה חדשה יחסית שנכנסה לבלוצ'יסטן לאחרונה או שריד של משפחת השפות דראווידית שהייתה נפוצה יותר בעבר, לפני ההגירה ההודו-ארית.
לפי אלפנביין, התיאוריה הנפוצה ביותר היא שהברהואי היו חלק מהגירה דראווידית לחלקים הצפון-מערביים של פקיסטן באלף השלישי לפני הספירה, אך בניגוד לדראווידים אחרים שהיגרו דרומה, הם נשארו בחבלי סראוואן ובג'הלאוואן עוד קודם לשנת 2000 לפני הספירה.
עם זאת, חוקרים אחרים מחזיקים בעמדה כי ברהואי היא שפה נודדת חדשה לאזורה הנוכחי.
הם מניחים כי ברהואי יכלה להגר לבלוצ'יסטן ממרכז הודו רק לאחר שנת 1000 לספירה.
ממצא זה סותר ראיות גנטיות המראות כי אוכלוסיית הברהואי אינה ניתנת להבחנה מדוברי בלוצ'ית שכנים, ומרוחקת גנטית מדוברי דראווידית מרכזית.
אחרים טענו שברהואי הייתה שפה דראווידית שדוברה על ידי הילידים של עמק קאלאטה, ומאוחר יותר אומצה על ידי שבטים בלוצ'ים בין היתר.
השפה האיראנית העיקרית שתרמה לאוצר המילים של ברהואי, בלוצ'ית, היא שפה איראנית צפון-מערבית, ועברה לאזור מהמערב רק בסביבות שנת 1000 לספירה.
לקסיקון הבראהוי נחשב ל: 35% ממקור פרסי-ערבי, 20% ממקור בלוצ'י, 20% ממקור הודו-ארי, 15% ממקור דראווידי, ו-10% ממקור לא ידוע.
שפת הברהואי, על כל הניבים שלה, נקראה קורדי או קורדגלי, על שם שבט הקורדים מהעם הברהואי (אין לבלבל עם הכורדים).
המילה ברהואי החלה להיות בשימוש רב יותר לאחר הקולוניזציה הבריטית.
מקאלפין ופרנקלין סאות'וורת' הציעו כי ברהואי אינה שפה דראווידית מן השורה, אלא קרובה-רחוקה לשפות הדראווידיות הנותרות ולעילמית שמרכיבות יחד את "משפחת השפות הזגרוסיות", שמקורה בדרום מערב אסיה (דרום איראן) והייתה נפוצה באופן נרחב בדרום אסיה ובחלקים ממזרח מערב אסיה לפני ההגירה ההודית-ארית.
אין הבדלים משמעותיים בין ניבי השפה.
הניבים ג'לאוואני (דרומי, שבמרכזו העיר ח'וזדר) וסארוואני (הניב הצפוני, שבמרכזו קלאט) נבדלים על ידי ההגייה של *h, אשר נשמרת רק בצפון (לפי יוזף אלפנביין 1997).
ברהואי הושפעה על ידי השפות האיראניות המדוברות באזור, כולל פרסית, בלוצ'ית ופשטו.
ברהוי היא השפה הדראווידית היחידה שלא ידוע עליה שנכתבה אי פעם בכתב ברהמי כלשהו.
ברהואי נכתבת בכתב ערבי מאז המחצית השנייה של המאה ה-20. שפות דראווידיות אחרות נכתבו גם הן באופן היסטורי בכתב ערבי על ידי דוברי המיעוט המוסלמי של כל שפה בהתאמה, כלומר הניבים המוסלמיים של טמילית ומלאיאלאם, אשר הושפעו מהשפה הערבית.
בפקיסטן משתמשים בכתב נסתעליק מבוסס אורדו בכתיבה.
האורתוגרפיה של ברהוי ייחודית בכך שהיא מכילה את האות 'ڷ', המייצגת את הצליל , עיצור מכתשי, חוכך צידי, אטום שלא קיים באורדו.
תעתיק לטיני לברהואי בשם ברוליקבה (קיצור של ברהוי רומי ליקוואר) פותח על ידי מועצת השפה הברהוי של אוניברסיטת בלוצ'יסטן בקוויטה ואומץ על ידי העיתון טאלאר.
על פי דו"ח של אונסק"ו משנת 2009, ברהואי היא אחת מ-27 שפות בפקיסטן הנמצאות בסכנת הכחדה.
היא סווגה כ"לא בטוחה", רמת הסיכון הנמוכה ביותר מבין חמש רמות (לא בטוחה, בסכנת הכחדה בהחלט, בסכנת הכחדה חמורה, בסכנת הכחדה חמורה ונכחדת).
מעמד זה שופר מאז ל"פגיעה".
טאלאר הוא העיתון היומי הראשון בשפת הברהואי.
הוא משתמש באורתוגרפיה הלטינית החדשה לברהאוי.
הוא הוגדר כ"ניסיון לתקנן ולפתח את שפת הברהואי כדי לעמוד בדרישות השיח הפוליטי, החברתי והמדעי המודרני".
ברודוויי היא שדרה ארוכה ורחבה, החוצה את רובע מנהטן המרכזי בניו יורק לכל אורכו, מדרום-מזרח לצפון-מערב.
ברודוויי אף ממשיך צפונה מחוץ לתחומי מנהטן והעיר ניו יורק, והמשכו מגיע למחוז וסטצ'סטר במדינת ניו יורק.
זו הדרך הראשית בכיוון צפון-דרום העתיקה ביותר בעיר ניו יורק, כאשר חלק גדול מהשדרה הנוכחית התחילה כשביל ויקקוואסגק (Wickquasgeck) לפני הגעתם של האירופים.
השביל היווה את הבסיס לאחד מצירי התנועה העיקריים של המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם, ובהמשך תחת השלטון הבריטי, אם כי רובה לא נשאה את שמה הנוכחי עד סוף המאה ה-19.
ברודוויי במנהטן ידועה כלב ליבה של תעשיית התיאטרון המסחרית האמריקאית, ומשמשת לה כמטונימיה, כמו גם בשמות של מיזמים תיאטרליים אלטרנטיביים כמו אוף ברודוויי ואוף אוף ברודוויי .
ברודוויי הייתה במקור שביל ויקקוואסגק (Wickquasgeck), שנוצר בסבכי מנהטן על ידי תושביה הילידים.
שביל זה התפתל במקור דרך ביצות וסלעים לאורכו של האי מנהטן.
עם הגעתם של ההולנדים, הורחב השביל ועד מהרה הפך לדרך הראשית העוברת לאורך האי עד לניו אמסטרדם בקצה הדרומי.
החוקר והיזם ההולנדי דייוויד פיטרש.
דה פריס רשם את האזכור הראשון שלו ביומנו בשנת 1642 ("דרך ויקקוואסגק שעליה עברו הילידים מדי יום").
ההולנדים קראו לו "דרך הג'נטלמנים" (Heeren Wegh) או "רחוב הג'נטלמנים" (Heeren Straat) – שהזכיר את שמו של רחוב דומה באמסטרדם – או "הדרך המהירה" ("High Street"); שמו שונה ל"ברודוויי" לאחר שהבריטים השתלטו על העיר, בזכות רוחבה יוצא הדופן.
אף על פי שכיום שמה של השדרה הוא פשוט "ברודוויי".
", במפה משנת 1776 של ניו יורק, היא מסומנת כ"רחוב ברודוויי".
במאה ה-18, ברודוויי הסתיימה בשטחי העיירה מצפון לוול סטריט.
החלק של ברודוויי במה שהוא כיום מנהטן תחתית היה ידוע כרחוב ג'ורג' הגדול.
התנועה המשיכה במעלה האיסט סייד של האי דרך האיסטרן פוסט (Eastern Post Road) והווסט סייד דרך בלומינגדייל (Bloomingdale Road).
האחרונה, שנפתחה ב-1703, המשיכה עד לרחוב 117 ותרמה לפיתוח האפר וסט סייד המודרני לאזור יוקרתי עם אחוזות.
בספרה מ-1832, Domestic Manners of the Americans, כתבה פרנסס מילטון טרולופ על התרשמותיה מהעיר ניו יורק בכלל וברודוויי בפרט:
"הרחוב האצילי הזה עשוי להתחרות עם כל מה שראיתי אי פעם, לאורכו ולרוחבו, החנויות הנאות שלו, הסוככים המסודרים, הטרוטו המצוין והולכי הרגל הלבושים היטב.
אין בו את הצפיפות של כרכרות רחוב בונד, וגם לא את הארמונות המדהימים בחזית רחוב ריג'נט; אך הוא מפואר בהיקפו, ומעוטר בכמה מבנים נאים, חלקם מוקפים בדשא ועצים".
בשנת 1868, רחוב בלומינגדייל בין רחוב 59 (בכיכר גראנד, כיום כיכר קולומבוס) לרחוב 155 נסלל והורחב, והפך לשדרה עם חציונים מעוצבים.
היא נקראה "השדרה המערבית" או "השדרה".
מפה רשמית של העיר משנת 1897 מציגה קטע ממה שהוא כיום ברודוויי כ"דרך קינגסברידג'" בסביבת וושינגטון הייטס.
ב-14 בפברואר 1899, השם "ברודוויי" הורחב לכל מתחם ברודוויי/בלומינגדייל/בולווארד/קינגסברידג'.
בסוף העשור הראשון ותחילת שנות העשרה של המאה ה-20, נבנו בברודוויי מספר אולמות תצוגה, חנויות ומוסכי רכב גדולים, כולל בניין U.S.
Rubber Company ברחוב 58, אולם התצוגה של B.F.
Goodrich בברודוויי 1780 (בין הרחובות ה-58 ל-57), בניין פיסק ברחוב 250 ווסט 57, והבניינים של דמארסט וחסרי אחידות ברחוב 224 מערב 57.
בעבר הייתה ברודוויי רחוב דו-סטרי לכל אורכה.
המצב הנוכחי, שבו היא פועלת כרחוב חד-סטרי בכיוון דרום בלבד מדרום לכיכר קולומבוס (רחוב 59), נוצר בכמה שלבים.
ב-6 ביוני 1954, השדרה השביעית הפכה לכיוון דרום והשדרה השמינית הפכה לכיוון צפון דרומית לברודוויי.
אף צד מברודוויי לא הפך לחד-כיווני, אבל התנועה המוגברת לכיוון דרום בין כיכר קולומבוס (השדרה השמינית) לכיכר טיימס (השדרה השביעית) גרמה לעיר לנתב מחדש את הקטע הזה של ברודוויי.
ארבעה נתיבים לכיוון דרום ושני נתיבים לכיוון צפון.
ברודוויי הפכה לחד כיוונית מכיכר קולומבוס דרומה לכיכר הראלד (רחוב 34) ב-10 במרץ 1957, יחד עם השדרה השישית שהפכה לחד כיוונית מכיכר הראלד צפונה לרחוב 59 והשדרה השביעית הפכה לחד כיוונית מרחוב 59 דרומה.
כיכר טיימס (שם הוא חוצה את ברודוויי).
ב-3 ביוני 1962, ברודוויי הפכה לחד-סטרי מדרום לרחוב קאנאל, כאשר טריניטי פלייס ורחוב צ'רץ' הובילו את התנועה צפונה.
שינוי נוסף בוצע ב-10 בנובמבר 1963, כאשר ברודוויי הפכה חד כיוונית דרומה מהראלד סקוור לכיכר מדיסון (רחוב 23) וכיכר יוניון (רחוב 14) לרחוב קאנאל, ושני מסלולים - השדרה השישית מדרום לכיכר הראלד ורחוב סנטר , רחוב לאפייט והשדרה הרביעית דרומית לכיכר יוניון - הפכו חד-סטריים צפונה.
לבסוף, באותו הזמן כששדרת מדיסון הפכה חד-כיוונית צפונה והשדרה החמישית הפכה לחד-כיוונית דרומה, ברודוויי נעשתה חד-כיוונית דרומה בין כיכר מדיסון (שם חוצה השדרה החמישית) לכיכר יוניון ב-14 בינואר 1966, והשלימה את פעילותה.
בשנת 2001, קטע בן בלוק אחד בברודוויי בין רחוב 72 לרחוב 73 בכיכר ורדי הוגדר מחדש.
הנתיבים המזרחיים ביותר שלו, אשר היו בעבר בתנועה לכיוון צפון, הפכו לפארק ציבורי כאשר נבנתה כניסה חדשה לרכבת התחתית לתחנת רחוב 72 במיקום המדויק של הנתיבים הללו.
התנועה לכיוון צפון בברודוויי מתועלת כעת לשדרת אמסטרדם לרחוב 73, מבצעת פנייה שמאלה ברחוב 73 התלת-נתיבי, ולאחר מכן פנייה ימינה בברודוויי.
באוגוסט 2008 הוצאו משירות שני צירי תנועה מהרחובות 42 עד 35 והוסבו לכיכרות ציבוריים.
בנוסף, נוספו שבילי אופניים בברודוויי מרחוב 42 עד כיכר יוניון.
מאז מאי 2009, חלקי ברודוויי דרך כיכר דאפי, כיכר טיימס וכיכר הראלד סגורים לחלוטין לתנועת מכוניות, למעט תנועה חוצה ברחובות ובשדרות, כחלק מניסוי תנועה והולכי רגל, כשהמדרכה נשמרת באופן בלעדי להולכי רגל, לרוכבי אופניים ולמתרווחים במקומות ישיבה זמניים המוצבים על ידי העיר.
העירייה החליטה שהניסוי הצליח, והחליטה להפוך את השינוי לצמיתות בפברואר 2010. אף על פי שהיתרונות הצפויים לזרימת התנועה לא היו גדולים כפי שציפו, פציעות הולכי רגל צנחו בצורה דרמטית והתנועה ברגל גדלה באזורים המיועדים לכך; הפרויקט היה פופולרי בקרב תושבים ועסקים כאחד.
החלקים הנוכחיים שהוסבו לכיכרות להולכי רגל נמצאים בין רחוב 47 מערב ורחוב 42 מערב בתוך כיכרות דאפי וטיימס, ובין רחוב 35 מערב ורחוב 33 מערב באזור כיכר הראלד.
בנוסף, חלקים מברודוויי בכיכר מדיסון ובכיכר יוניון הצטמצמו באופן דרמטי, מה שמאפשר שפע של כיכרות להולכי רגל להתקיים לצד הכביש.
במאי 2010 ניסה אדם להפעיל פצצה בברודוויי בכיכר טיימס.
הפצצה הייתה ברכב 4WD שחנה באופן לא חוקי.
בעלי חנויות ואנשים אחרים הודיעו לשוטר רכוב שבדק את הרכב.
השוטר הבחין שיש עשן וחומרי נפץ.
הוא הזעיק מיד סיוע והרחוב פונה.
במאי 2013, NYCDOT החליטה לעצב מחדש את ברודוויי בין הרחובות 35 ל-42 בפעם השנייה בתוך חמש שנים, בשל חיבורים לקויים בין כיכרות להולכי רגל וירידה בתנועת כלי רכב.
עם העיצוב החדש, נתיב האופניים נמצא כעת בצד ימין של הרחוב; הוא היה בעבר בצד שמאל בצמוד לרחבות הולכי הרגל, מה שגרם לעימותים בין תנועת הולכי רגל ואופניים.
באביב 2017, כחלק משחזור בירה של כיכר וורת', ברודוויי בין רחוב 24 ל-25 הוסב ל"רחוב משותף" שבו חל איסור נסיעה של כלי רכב ורכבי משלוח מוגבלים למהירות 8 קמ"ש.
רכבי משלוח נוסעים צפונה מהשדרה החמישית לרחוב 25 עבור אותו בלוק אחד, הופכים את כיוון התנועה ומונעים מכלי רכב לנסוע דרומה בברודוויי מדרום לרחוב 25. פרויקט ההון מתרחב על יוזמה משנת 2008 שבה חלק מהצומת של ברודוויי והשדרה החמישית הוסב מחדש לרחבה ציבורית, מה שמפשט את הצומת הזה.
במסגרת פרויקט 2017 הורחבה כיכר וורת', והוסבה את הבלוק הסמוך של ברודוויי ל"רחוב משותף".
ברודוויי הוא אחד מצירי התנועה העיקריים והוותיקים בעיר, ופירוש שמו הוא "דרך רחבה".
הוא נמתח לכל אורכו של האי מנהטן, בערך במקביל לנהר הצפוני (החלק של נהר ההדסון הגובל במנהטן), מבאולינג גרין בדרום ועד אינווד בקצה הצפוני של האי.
בניגוד למרבית רחובותיה ושדרותיה של מנהטן, הבנויים כרשת שתי וערב ויוצרים הצטלבויות בזוויות ישרות, ברודוויי עובר במסלול אלכסוני לאורך העיר ואינו מקביל לרחובות אחרים.
הסיבה לכך היא שברודוויי נסלל על נתיבה של דרך היסטורית שיצאה מהמושבה ההולנדית ניו אמסטרדם בקצה הדרומי של האי מנהטן והמשיכה צפונה, עוד לפני שתוכננו ונבנו מרבית רחובותיה ושדרותיה של מנהטן.
עם התפתחותה של העיר צפונה ובנייתה בצורה מתוכננת יותר, נשמר התוואי המקורי של ברודוויי, והוא שולב באמצעות כיכרות וצמתים מסודרים במפגשיו עם הרחובות והשדרות המאוחרים יותר.
גם ברבות מערי צפון אמריקה ישנו רחוב ראשי הנקרא בשם זה.
דרומית לכיכר קולומבוס, זהו רחוב חד סטרי לכיוון דרום.
מאז 2009 נאסרה תנועת כלי רכב בכיכר טיימס בין הרחובות 42 ל-47 , ובכיכר הראלד בין הרחובות 33 ל-35 כחלק מתוכנית פיילוט; זכות הקדימה שלמה ושמורה לרוכבי אופניים ולהולכי רגל.
מהחוף הצפוני של מנהטן, ברודוויי חוצה את ספייטי דייבל קריק דרך גשר ברודוויי וממשיכה דרך מארבל היל (חלק לא רציף של רובע מנהטן) והברונקס לתוך מחוז וסטצ'סטר.
9 ממשיכה וידועה בשם ברודוויי עד למפגש שלה עם דרך NY 117 .
הקטע של ברודוויי התחתית מראשיתו בבאולינג גרין ועד לסיומו בפארק בניין העירייה הוא המיקום ההיסטורי של מצעדי הקונפטי בעיר, ולעיתים נקרא "קניון הגיבורים" במהלך אירועים אלו.
ממערב לברודוויי, עד רחוב קאנאל, היה אזור המגורים האופנתי של העיר עד 1825 בקירוב.
המזבלה העירונית יותר משילשה את שטח החוף של נהר ההדסון והוא נמצא כעת רחוק יותר מערבה, מעבר לטרייבקה ולבאטרי פארק סיטי .
ברודוויי מסמל את הגבול בין גריניץ' וילג' ממערב לאיסט וילג' ממזרח, ועוברת את אסטור פלייס .
נמצא במרחק הליכה קצר משם לאוניברסיטת ניו יורק ליד פארק כיכר וושינגטון , הנמצא למרגלות השדרה החמישית.
עיקול מול כנסיית גרייס נסלל סביב טברנה; מרחוב 10 הוא מתחיל את מסלולו האלכסוני הארוך על פני מנהטן, בכיוון צפון כמעט מוחלט.
מכיוון שברודוויי קדמה לרשת הרחובות שתוכננה בתוכנית חברי הוועדה (1811) באי, ברודוויי חוצה את מידטאון מנהטן באלכסון, ומצטלבת הן ברחובות המזרח–מערב והן עם שדרות צפון–דרום.
ההצטלבויות של ברודוויי עם שדרות, המסומנות על ידי "כיכרות עירוניים" (חלקם משולשים קטנים של שטח פתוח), גרמו ליצירת מגרשים מעניינים כלשהם, כדוגמת המגרש עליו ניצב בניין פלאטאיירון.
ברודוויי חוצה בכיכר יוניון את רחוב 14, מתמזג עם השדרה הרביעית, וממשיך את המסלול האלכסוני שלו במעלה העיר מהפינה הצפון-מערבית של הכיכר; כיכר יוניון הוא המקום היחיד בו החלק הפיזי של ברודוויי אינו רציף במנהטן (חלקים אחרים של ברודוויי במנהטן הם כיכרות להולכי רגל בלבד).
בכיכר מדיסון, מיקומו של בניין פלאטאיירון, ברודוויי חוצה את השדרה החמישית ברחוב 23, והוא לא רציף לכלי רכב לקטע של בלוק אחד בין הרחובות ה-24 וה-25. בכיכר הראלד (רחוב 33 מערב), ברודוויי חוצה את השדרה השישית (שדרת האמריקות), ואינה רציפה לכלי רכב.
חנות הכלבו מייסי'ס הראלד סקוור , בלוק אחד מצפון ישנה גם כן אי-רציפות בתנועת הרכבים, ממוקמת בפינה הצפון-מערבית של ברודוויי ורחוב 34 מערב ופינה דרום-מערבית של ברודוויי ורחוב 35 מערב; זוהי אחת מחנויות הכלבו הגדולות בעולם.
רצועה מפורסמת אחת ליד כיכר טיימס, שבה חוצה ברודוויי את השדרה השביעית במידטאון מנהטן, היא ביתם של תיאטראות רבים בברודוויי, המאכסנים מערך משתנה ללא הרף של הצגות מסחריות בקנה מידה גדול, ובמיוחד מחזות זמר.
אזור זה של מנהטן מכונה לעיתים קרובות רובע התיאטרואות או הדרך הלבנה הגדולה, כינוי שמקורו בכותרת "נמצא בדרך הלבנה הגדולה" במהדורת 3 בפברואר 1902 של "טלגרם הערב של ניו יורק".
הכינוי העיתונאי נוצר בהשראת מיליוני האורות על מרקיזות תיאטרון ופרסומות על שלטי חוצות שמאירות את האזור.
לאחר שהפך למעשה לרובע החלונות האדומים של העיר בשנות ה-60 וה-70 (כפי שניתן לראות בסרטים נהג מונית וקאובוי של חצות), מאז סוף שנות ה-80 כיכר טיימס הופיעה כמרכז תיירות משפחתי, ולמעשה הופעלה ב-Disneyfied בעקבות רכישת החברה ושיפוץ תיאטרון ניו אמסטרדם ברחוב 42 ב-1993.
ה"ניו יורק טיימס", שממנו קיבלה הכיכר את שמה, פורסם במשרדים ברחוב 43 מערב 239; העיתון הפסיק להדפיס שם ב-15 ביוני 2007.
בפינה הדרום-מערבית של הסנטרל פארק, ברודוויי חוצה את השדרה השמינית (שנקראת סנטרל פארק מערב מצפון לרחוב 59) ברחוב 59 מערב ובכיכר קולומבוס; במקום בו עמד מרכז הכנסים לשעבר של הניו יורק קוליסאום נמצא מרכז הקניות החדש למרגלות מרכז טיים וורנר, המטה הראשי של וורנר מדיה.
מכיכר קולומבוס צפונה, ברודוויי הופכת לשדרה רחבה עד לרחוב 169; בקטע זה קיים מפריד נתיבים המפריד את התנועה לכיוון צפון מהתנועה לכיוון דרום.
המפריד הוא שריד של הקניון המרכזי "השדרה", שהפך לעמוד השדרה של האפר וסט סייד, ובאזור יש מקומות ישיבה ציבוריים.
ברודוויי מצטלבת עם שדרת קולומבוס (הידועה כשדרה התשיעית מדרום לרחוב 59 מערב) ברחובות 65 ו-66 מערב, שם בית הספר ג'וליארד ומרכז לינקולן, שניהם ציוני דרך ידועים לאמנויות הבמה, כמו גם מקדש מנהטן ניו יורק של כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
בין הרחובות ה-70 וה-73 המערבית, ברודוויי מצטלבת עם שדרת אמסטרדם (הידועה בשם השדרה ה-10 מדרום לרחוב ה-59 המערבי).
ההצטלבות הרחבה של שני הצירים הייתה היסטורית אתר של תאונות דרכים רבות ונפגעים בהולכי רגל, בין היתר בשל מעברי החציה הארוכים.
שתי חלקות אדמה קטנות בצורת משולשים נוצרו בנקודות שבהן ברודוויי חוצה את שדרת אמסטרדם.
האחד הוא חלקה קטנטנה מגודרת של שיחים וצמחים ברחוב 70 המערבי הנקראת כיכר שרמן (אף על פי שהיא והצומת שמסביב נודעו ביחד גם ככיכר שרמן), והמשולש השני הוא גן שופע עצים הגובל בשדרת אמסטרדם ממש מעל רחוב 72 מערב ועד רחוב 73 מערב.
כיכר ורדי , שנקראה בשנת 1921 על-שם האנדרטה שלה למלחין האיטלקי ג'וזפה ורדי, שהוקמה בשנת 1909, מגרש משולש קטן זה של המרחב הציבורי הוגדר כנקודת ציון נופית על ידי הוועדה לשימור ציוני דרך בשנת 1974, אחד מתשעה פארקים עירוניים שקיבלו את הכבוד.
בשנות ה-60 וה-70, האזור המקיף את כיכר ורדי וגם את כיכר שרמן היה ידוע על ידי משתמשי סמים וסוחרי סמים מקומיים כ"פארק המחט" ("Needle Park"), והוצג באופן בולט בסרט הקשה והדרמטי מ-1971, "בהלה בפארק הסמים", בבימויו של ג'רי שצברג ובכיכובו של אל פצ'ינו בתפקידו השני על המסך.
מקלט הלבנים והאבן המקורי המוביל לכניסה של תחנת הרכבת התחתית של רחוב 72, אחת מ-28 תחנות הרכבת התחתית הראשונות במנהטן, נשאר ממוקם באחד מאיי התנועה הרחבים במרכז ברודוויי, בצד הדרומי של רחוב 72 המערבי.
במשך שנים רבות, כל התנועה בברודוויי זרמה משני צידי המקלט הזה והכניסה לרכבת התחתית שלו, והנתיבים שלה במעלית העיר חלפו על פניה לאורך הקצה המערבי של כיכר ורדי המשולשת.
בעוד שהנתיבים לכיוון דרום של ברודוויי בצומת זה לא הושפעו מהבנייה החדשה, הנתיבים לכיוון צפון אינם צמודים עוד בצומת זה.
נהגים יכולים להמשיך לאורך שדרת אמסטרדם לעלות לעיר או לפנות שמאלה ברחוב 73 המערבי כדי לחדש את הנסיעה בברודוויי.
כמה בנייני דירות בולטים נמצאים בסמיכות לצומת זה, כולל האנסוניה , בעלי ארכיטקטורה מעוטרת השולטת בנוף העירוני באזור זה.
לאחר שהאנסוניה נפתח לראשונה כמלון, כלבי ים חיים גודלו במזרקות מקורות בתוך הלובי שלו.
מאוחר יותר, זה היה ביתו של מועדון הלילה הידוע לשמצה Plato's Retreat .
מיד צפונית לכיכר ורדי נמצא הבניין של Apple Bank for Savings , לשעבר בנק החיסכון המרכזי, שנבנה ב-1926 ותוכנן להידמות לבנק הפדרלי של ניו יורק.
בברודוויי נמצא גם תיאטרון ביקון ברחוב 74 מערב, שהוגדר כנקודת ציון לאומית ב-1979 ועדיין פועל כמקום קונצרטים לאחר הקמתו ב-1929 כ-וודוויל ואולם מוזיקה, ומקום "אחות" לאולם המוזיקה רדיו סיטי.
בהצטלבותו עם רחוב 78 מערב, ברודוויי משנה כיוון וממשיכה ישירות לכיוון העיר ומתיישרת בערך עם רשת הרחובות של תוכנית חברי הוועדה.
מעבר לעיקול נמצאים בניין הדירות ההיסטורי של Apthorp , שנבנה ב-1908, והכנסייה הבפטיסטית הראשונה בעיר ניו יורק , ששולבה בניו יורק ב-1762, הבניין הנוכחי שלה בברודוויי שהוקם ב-1891. הדרך פונה צפונה ועוברת בחשיבות היסטורית.
בתי דירות כגון הבלנורד , בניין אסטור קורט , והאר נובו קורנוול .
בברודוויי וברחוב 95 נמצא הסימפוני ספייס , שהוקם בשנת 1978 כבית למופעי מוזיקה וריקוד אוונגרדית וקלאסית בתיאטרון הסימפוני לשעבר, שנבנה במקור בשנת 1918 כבית מוביל של "בית מוזיקה וסרטי קולנוע".
ברחוב 99, ברודוויי עוברת בין גורדי השחקים השנויים במחלוקת של ה-Ariel מזרח ומערב.
ברחוב 107, ברודוויי מתמזגת עם שדרת ווסט אנד , כשהצומת יוצר את פארק שטראוס עם אנדרטת הטיטאניק של אוגוסטוס לוקמן .
לאחר מכן עוברת ברודוויי את הקמפוס של אוניברסיטת קולומביה ברחוב 116 במורנינגסייד הייטס , בחלקה על המסלול בו שכן בית המשוגעים בבלומינגדייל משנת 1808 עד שעבר למחוז וסטצ'סטר ב-1894. עדיין במורנינגסייד הייטס, ברודוויי חולפת על פני הקמפוס דמוי הפארק של ברנרד קולג' .
לאחר מכן, המרובע הגותי של הסמינר התאולוגי המאוחד , ובנייני הלבנים של בית המדרש לרבנים באמריקה עם החצרות הפנימיות המעוצבות שלהם, פונים זה לזה על פני ברודוויי.
בגוש הבא נמצא בית הספר מנהטן למוזיקה.
לאחר מכן ברודוויי עוברת על פני קמפוס מנהטנוויל של אוניברסיטת קולומביה, והקמפוס הראשי של הסיטי קולג' של ניו יורק ליד רחוב 135; הבניינים הגותיים של קמפוס סיטי קולג' המקורי אינם מהעין, בלוק ממזרח.
גם במזרח יש את האבנים החומות של המילטון הייטס.
המילטון פלייס הוא קטע ששרד מרחוב בלומינגדייל, ובמקור הכתובת של ביתו של אלכסנדר המילטון, The Grange , שהועבר.
ברודוויי בעלת אפקט ירוק ודמוי פארק, במיוחד באביב, כאשר היא עוברת בין בית הקברות של כנסיית השילוש הקדוש בצפון העיר לקפלת טריניטי לשעבר, כיום כנסיית השתדלות ליד רחוב 155.
בית החולים ניו יורק-פרסביטריאן שוכן בברודוויי ליד רחובות 166, 167 ו-168 בוושינגטון הייטס.
הצומת עם שדרת סנט ניקולס ברחוב 167 יוצר את פארק כיכר מיטשל .
ברודוויי חוצה את הארלם ריבר, באמצעות גשר ברודוויי, למארבל היל .
לאחר מכן, הוא נכנס לברונקס, שם הוא מהווה את הגבול המזרחי של ריברדייל והגבול המערבי של פארק ואן קורטלנד.
(NY 9A מתפצל מברודוויי בשדרת אשבורטון ביונקרס.)
הפינה הצפון-מערבית של הפארק מסמנת את גבול העיר ניו יורק וברודוויי נכנסת למחוז וסטצ'סטר ביונקרס, שם היא ידועה כיום כדרום ברודוויי.
הוא נוטה תמיד מערבה, קרוב יותר לנהר ההדסון, ונשאר רחוב מסחרי עירוני הומה.
במרכז העיר יונקרס הוא יורד קרוב לנהר, הופך לצפון ברודוויי ו-9A יוצא דרך שדרת אשבורטון (Ashburton Avenue).
ברודוויי מטפס לראש הרכס הסמוך עובר במקביל לנהר ולמסילת הרכבת, כמה רחובות מזרחית לשניהם כשהיא חולפת על פני בית החולים סנט ג'ון ריברסייד .
השכונות הופכות ליותר מגורים והכביש מתפתל בעדינות לאורך ראש הרכס.
ביונקרס חולפת ברודוויי על פני אחוזת פיליפס ההיסטורית, שראשיתה בתקופה הקולוניאלית.
היא נשארת מברודוויי כשהיא עוזבת את יונקרס אל הייסטינגס על ההדסון , שם היא מתפצלת למסלולים צפוניים ודרומיים נפרדים לאורך קילומטר אחד.
העצים נעשים גבוהים יותר והבתים, הרבים והמופרדים מהכביש באמצעות גדרות אבן, הופכים גדולים יותר.
נקודת ציון היסטורית לאומית נוספת, בית ג'ון וויליאם דרייפר , שהיה אתר של האסטרופוטוגרפיה הראשונה של הירח.
בכפר הבא, דובס פריי (Dobbs Ferry), ישנן תצפיות שונות מברודוויי על נהר ההדסון תוך כדי מעבר דרך אזור המגורים.
ברודוויי עוברת ליד אמת המים העתיקה של הקרוטון ובסמוך לרובע הקניות של הכפר.
לאחר ההצטלבות עם שדרת אשפורד, ברודוויי חולפת על פני מרסי קולג' , ואז פונה שוב שמאלה במרכז העיר ממש מעבר לכנסייה הפרסביטריאנית הדרומית , לכיוון "ארדסלי על ההדסון" וארווינגטון.
וילה לווארו , ביתה של מאדאם סי ג'יי ווקר, המיליונרית האפרו-אמריקאית הראשונה, נמצאת לאורך הכביש המהיר.
בקצה הצפוני של הכפר אירווינגטון, אנדרטה לזכר הסופר וושינגטון אירווינג, שעל שמו שונה שמו של הכפר, מסמנת את הפנייה לביתו בסאניסייד .
ברודוויי נכנס לחלק הדרומי של טאריטאון, ברודוויי עובר ליד אחוזת לינדהרסט ההיסטורית, אחוזה ענקית שנבנתה לאורך נהר ההדסון בתחילת המאה ה-19.
צפונית מכאן, במרכז הטכני של קראפט פודס , גשר טפאן זי הופך להיות גלוי לעין.
לאחר שחצה שוב מתחת ל-Thruway ו-I-87, כאן במקביל ל-I-287, ולאחר מכן הצטלבות עם כביש NY 119 בעל ארבעת הנתיבים, שבו 119 מתפצל מזרחה, ברודוויי הופך לרחוב הראשי הסואן של טאריטאון.
כנסיית ישו אפיסקופלית, שבה התפלל אירווינג, נמצאת לאורך הרחוב.
מסעדות וחנויות רבות ואיכותיות נמצאות לאורך הכביש הראשי הזה.
מרכז העיר הזה מסתיים בקצה המזרחי של ניו יורק 448, שם ברודוויי משתפל שמאלה, בירידה, וארבעה שלטים מציינים שברודוויי פונה שמאלה, חולפת על פני הכנסייה ההולנדית העתיקה של סליפי הולו .