tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמשוני פועל משנת 2002 כעורך מדור וכפרשן בסוגיות של מחלות בעלי חיים ומחלות זואונוטיות ברשת המידע הבין-לאומית למחלות מגיחות (ProMED) שבמסגרת האגודה הבין-לאומית למחלות מידבקות (ISID) .
מאמריו המקצועיים של שמשוני, בתחומי האפידמיולוגיה, המניעה והביעור של מחלות בעלי חיים ומחלות זואונוטיות, פורסמו בכתבי עת מדעיים בעולם ובארץ.
כמה מנושאי התעניינותו ופרסומיו חורגים מתחומו האקדמי.
הראשונים – פרק בהיסטוריה של הרפואה הווטרינרית בישראל, רפואה וטרינרית 66 (3), 2011, עמ' 9–15
מחלות מגפתיות בבע"ח במזרח התיכון – המוכנות למניעתן ולביעורן במצבי חירום (1999) (באנגלית)
האפידמיולוגיה של מחלות זואונוטיות מגיחות בישראל (1997) (באנגלית)
מחלת הפה והטלפיים בצבי הישראלי (1988) (באנגלית)
זרימת המידע והשפעתה על מדיניות השירותים הווטרינריים למניעת חדירת קדחת השקע האפריקאי לישראל, 1978–1979 (1982) (באנגלית)
התפרצות מחלת אקבנה בבקר, כבשים ועזים, בישראל, 1970/1969 – הערכה אפידמיולוגית (1980) (באנגלית)
תצפיות בעזים בצפון ישראל – טפילי קיבה ומעיים (1974) (באנגלית)
"הים ראה וינוס" (בימוי, עריכה).
סרט טבע לימודי על התנהגות החי ברצועת חוף ים סוף במהלך הגאות והשפל.
המרכז הישראלי להוראת המדעים ע"ש עמוס דה-שליט והמחלקה למדעי החיים, אוניברסיטת בר-אילן (1971).
ארנון עמיר (נולד בשנת 1957) הוא כדורסלן וכדורעפן עבר ישראלי בגובה של 2.08 מטר.
עמיר נולד וגדל בקיבוץ יחיעם.
בגיל 11 החל לשחק כדורעף.
כשהיה בן 15 זכה לראשונה לסיקור תקשורתי באליפות בתי הספר בכדורעף נוכח גובהו באותה עת - 2.04 מטר.
בהמשך שיחק בנבחרת הנוער של ישראל בכדורעף.
שירת בנח"ל ושיחק באליפות צה"ל.
לאחר מכן שיחק כדורעף בהפועל געתון, בקבוצת הכדורסל של עברון, ולאחר מכן בקבוצת אלון, שם לקח פעמיים אליפות אירופה.
כמו כן רשם עמיר 8 הופעות במדי נבחרת הכדורעף של ישראל.
בשנת 1976 החל לשחק כדורסל ועבר להפועל גן שמואל ששיחקה אז בליגה העליונה.
זאת במסגרת ניסיונות הקיבוץ לצרף שחקנים גבוהים מהארץ ומארצות הברית לנבחרת הכדורסל של הקיבוץ.
בשנת 1977 הודיע עמיר על פרישה מכדורעף והודיע כי מעתה יתרכז אך ורק בכדורסל.
עמיר שיחק בגבעת שמואל עד שנת 1985 ובליגה הראשונה קלע בממוצע של 5.4 נקודות למשחק.
בשנת 1977 הוזמן לראשונה לנבחרת ישראל בכדורסל על ידי המאמן רלף קליין, ובסך רשם 4 הופעות במדי נבחרת ישראל בכדורסל.
בשנת 1985 פרש מכדורסל וחזר להתמקד בכדורעף, כאשר הצטרף להפועל המעפיל וזכה במדיה באליפות המדינה.
ארנון זו-ארץ (נולד ב-1954) הוא קצין צה"ל בדימוס ששירת כקצין קשר ותקשוב ראשי וראש מטה אגף התקשוב בדרגת תת-אלוף.
ארנון זו-ארץ נולד בשנת 1954 בקיבוץ גינוסר, לשרה ולשלום זו-ארץ, צפר ומראשוני מנחילי שמירת הטבע בישראל.
זו-ארץ למד בחדרה ובאורט נתניה.
בשנת 1973 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי בית מלאכה קשר בבסיס הציוד המרחבי ברפידים, ובמלחמת יום הכיפורים שירת בחפ"ק של מפקד אוגדה 252. לאחר שהגיע לדרגת רב-סמל יצא לקורס קצינים ובשנת 1979 סיים קורס קציני קשר.
שירת כקצין ציוד קשר באוגדה 194, קמב"ץ ומ"פ תקשורת בגדוד קשר באוגדה 162, תפקיד אותו מילא במלחמת שלום הגליל.
עלה לדרגת רב-סרן ושירת כקצין קשר חטיבתי בחטיבה 500 בתעסוקה מבצעית בלבנון.
יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי ובאוגוסט 2002 מונה לקצין קשר אלקטרוניקה ומחשבים ראשי.
נמנה עם יוזמי הקמת אגף התקשוב, שאליו הועבר החיל בפיקודו, ומונה במקביל לראש מטה אגף התקשוב.
שירת בתפקידים אלה עד ספטמבר 2005. במאי 2004 שונה שם החיל לחיל התקשוב, ותוארו של זו-ארץ כמפקד החיל היה לקצין תקשוב ראשי.
לאחר שחרורו מצה"ל פיתח קריירה עסקית בתחום התקשוב, והקים מספר חברות תעשייה ושירותים בתחומי התקשוב, הענן והסייבר.
בעל תואר ראשון (בהצטיינות יתרה) במדעי המדינה, תואר שני (מצטיין דיקן) במדעי המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
ארנון גולן (נולד ב־1956) הוא גאוגרף היסטורי ישראלי, פרופסור מן המניין בבית הספר למדעי הסביבה באוניברסיטת חיפה.
מחקריו מתמקדים בגורמים ההיסטוריים, התרבותיים, החברתיים והפוליטיים שעיצבו את תצורת ונופי המרחבים העירוניים במדינת ישראל.
ארנון גולן גדל בראשון לציון, הוא בוגר הגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
במהלך שירותו הצבאי שימש כלוחם בחטיבת הצנחנים ובמילואים שרת כקצין מודיעין גדודי.
אחיו הוא אלוף (מיל.) יאיר גולן.
גולן למד לתואר ראשון במחלקות לגאוגרפיה ולהיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולתארים שני ושלישי במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כששב לארץ בשנת 1995 החל ללמד בחוג לגאוגרפיה ולימודי סביבה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2001 מונה למרצה בכיר והחל משנת 2015 כפרופסור חבר.
בשנים 2018–2019 שימש כפרופסור אורח במרכז ללימודי ישראל ב-Binghamton University בניו-יורק.
גולן נשוי, אב לשתי בנות ובן ומתגורר בזכרון יעקב.
תחום התמחותו של גולן הוא מחקר בסוגיות שונות בהשפעתם של אירועים מלחמתיים בעיצוב המרחב האנושי במערך היישובי במדינת ישראל.
שינוי מרחבי – תוצאת מלחמה: השטחים הערביים לשעבר במדינת ישראל, 1948–1950
ספר זה, המבוסס בחלקו על עבודת הדוקטורט, היה בין המחקרים החלוציים בתחום שבחן את השפעתה מרחיקת הלכת של מלחמת העצמאות בתקופת החירום המלחמתית והפוסט-מלחמתית על היווצרות הצורות המרחביות והנופים האנושיים במדינת-ישראל.
גולן הראה כי השינוי המרחבי שהתחולל שינה כמעט לבלי היכר את הנוף האנושי של שטחים נרחבים שנכללו בתחומה של מדינת ישראל.
לבד מההרס שנגרם לתשתיות פיזיות, פעולות הלחימה הביאו לתנועה גדולה של אוכלוסייה שנמלטה מאימת ההרס והמוות.
גם במרחבים שבעורף אזורי הלחימה או באלה המרוחקים מהם ושלא נפגעו ישירות מפעולות ההרס, חלו שינויים ניכרים, כתוצאה של ארגון מהיר מחדש של המרחב לפי הצרכים שהמלחמה הכתיבה והתנאים הכלכליים, החברתיים והפוליטיים ששררו בתקופה זו.
מחקר זה היה גם בין הראשונים למצב את מידת השפעתה של מלחמת העצמאות אל מול מחקרים דומים שנעשו על מלחמות בדרום אסיה ומרכז ומזרח אירופה.
במסגרת הסדרה תש"ח: המלחמה על הערים לקח חלק יחד עם פרופ' אלון קדיש ופרופ' אברהם סלע במחקר שעסק בכיבושה של לוד ביולי 1948 (מבצע דני) שעמד במרכזו של פולמוס ציבורי והיסטוריוגרפי בשאלות של כיבוש, טבח וגירוש.
מחקר זה בוחן מחדש את הפרשה לפרטיה ומציע, בין היתר בעקבות עיון במקורות ארכיוניים ואחרים שטרם נחשפו, נקודות מבט חדשניות לפולמוס זה.
זהו המחקר המקיף הממוסמך והממצה ביותר שקיים עד היום לאירועי ונסיבות כיבושה של העיר.
עוד במסגרת זו הוביל גולן כתיבת ספר שעסק במערכה על יפו בזמן מלחמת העצמאות.
הספר מציג בחלקו הראשון את הרקע למערכה על יפו, את הגורמים האזרחיים, הצבאיים והמדיניים שהשפיעו על מערכה זו ואת הצדדים שהשתתפו בה: הערבים, היהודים והבריטים.
פרקי המחקר מאירים את התפתחות המערכה מזוויות שונות, חלקן מפתיעות ולא מוכרות, ומתארים את מורכבות התהליך שבסופו הייתה יפו הערבית לחלק ממדינת ישראל.
בחלק השני של הספר מובאות עשרות רבות של תעודות שלוקטו מארכיונים בארץ ובבריטניה, רובן ככולן טרם פורסמו במלואן, כתבות ורשימות מעיתוני התקופה ועדויות של בני הזמן.
עיצוב המרחב העירוני של ארץ ישראל בזמן המנדט, במלחמת העצמאות ובעשור הראשון למדינת ישראל
פרופ' גולן פרסם שורה של מאמרים שעסקו בעיצוב המרחב של תל אביב בתקופת המנדט ובעת ובעקבות המהפך המרחבי של ימי מלחמת העצמאות.
בנוסף כתב על עיצוב המרחב של ירושלים הישראלית ושל ערי שדה מעורבות והערביות לשעבר – טבריה, בית שאן, רמלה, לוד ומג'דל (אשקלון) בזמן מלחמת העצמאות ואחריה, על תופעת הפליטים היהודים בזמן מלחמת העצמאות, ועל תפרוסת מחנות הצבא הבריטי בארץ ישראל ומקומם בעיצוב המרחב הישראלי בשנות החמישים.
נושאים נוספים בתחומי הגאוגרפיה ההיסטורית והפוליטית בהם עוסקים מחקריו הם שאלת היותה של התנועה הציונית חלק מן האימפריאליזם הקולוניאלי האירופי, הגאוגרפיה הישראלית ויחסה אל השואה, ובתחום הגאוגרפי – תרבותי - שדרות רוטשילד כסמל של העיר תל אביב ותפקידן של שדרות ביצירת דימוין של ערים בכלל.
ישראל והרצועה: העשור הראשון, 1957-1947
מצרים, שהרצועה נותרה תחת שליטתה, סירבה להכיר בקו שביתת הנשק כגבול קבע ובקיומה של מדינת ישראל בכלל.
לאורכו של הקו התפתחה מלחמת גבולות שראשיתה באביב 1949 ושנמשכה עד לפרוץ מלחמת סיני בשלהי אוקטובר 1956. ישראל מצדה ערכה תוכניות לכיבוש הרצועה שכללו העברה חלקית או מלאה של תושביה הערבים אל מחוץ לתחומה.
בימי מלחמת סיני השלימה ישראל את כיבושה של רצועת עזה בלחימה שנמשכה כיומיים.
למרות שבקרב הציבור ובממשלה בישראל שרר קונצנזוס כמעט כללי בדבר הצורך בסיפוח הרצועה, לחצן של ארצות הברית וברית המועצות ושל המערכת הבינלאומית בכללה הביא לסיום תקופת השלטון הישראלי הראשון ברצועת עזה במרס 1957.
בסְפָר עזה הוקם מערך יישובי יהודי, שלמרות שהתפתחותו לא הייתה חפה מבעיות, היה הישג מרשים של האסטרטגיה ההתיישבותית הישראלית שתכליתה הייתה חיזוק השליטה באמצעות עיבוי ההתיישבות היהודית בפריפריה ולאורך הגבול.
רצועת עזה וספר עזה היו תוצר של השינוי המרחבי תולדת המלחמה שהביא לפיצול מרחב מישור החוף הדרומי לשני חבלי ארץ שבינם הפריד קו של איבה ואלימות.
אך גורלם נותר כרוך יחד עת היו ונותרו מוקד מרכזי של הסכסוך הישראלי-ערבי.
גולן חיבר עשרות מחקרים, יחידות לימוד ומאמרים שראו אור בספרים מדעיים וכתבי עת שונים ברחבי העולם.
ממסד, פליטי מלחמה, עולים: העיצוב מחדש של המרחב העירוני במלחמת העצמאות ואחריה, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל ט"ו (1996): 46-28.
בחירות עירוניות בתל אביב בשנות החמישים: תהליכים, תוצאות והשלכות, עיונים בתקומת ישראל 20 (2010): 100-80.
אבו כביר: מיישוב כפרי לשוליים עירוניים – תפיסת קרקע ערבית על ידי יישובים יהודים במלחמת העצמאות, קתדרה 160 (2016): 72-49.
כיבוש לוד – יולי 1948, (עם אברהם סלע ואלון קדיש), משרד הביטחון והארכיון לתולדות 'ההגנה', 2000.
שינוי מרחבי – תוצאת מלחמה: השטחים הערביים לשעבר במדינת ישראל, 1950-1948, הוצאת מכון בן־גוריון לחקר ישראל והציונות: שדה בוקר, 2001.
המערכה על יפו בתש"ח (עם יעקב פלג, אלון קדיש ויונה בנדמן), הוצאת מכון בן־גוריון לחקר ישראל והציונות: שדה בוקר, 2017.
ישראל והרצועה: העשור הראשון - 1957-1947, אוניברסיטת חיפה: מוסד הרצל לחקר הציונות, 2021.
תל אביב חצי-יובל: אסופה תיעודית, (עם מעוז עזריהו ועמינדב דיקמן), ירושלים: כרמל, 2009.
ארנון איתיאל (נולד ב-1969) הוא סופר, שדרן ובעל טור ישראלי.
איתיאל נולד בקיבוץ הדתי סעד בקרבת רצועת עזה.
התגייס לחטיבת גבעתי, בצבא הוריד את הכיפה והיה למפקד צוות.
איתיאל הוא בעל תואר ראשון בכלכלה, ותואר שני בביוכימיה ומדעי המוח מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2012 פתח בלוג, שם פרסם שירים וסיפורים קצרים.
אחד מהסיפורים הקצרים הפך לספר.
בשנת 2020 זכה בפרס ספיר לספר הביכורים הטוב ביותר על ספרו "אפרת דמשק אפרת", רומן רחב יריעה המתרחש במזרח התיכון מוכה מלחמה אכזרית ומתמשכת.
גיבור הספר, יחד עם חבורה של נערי פרא יוצאי היישוב אפרת, משוטטים באזורי המלחמה, מסתפחים כשכירי חרב לצבא, ומנצלים את כל ההזדמנויות הנפלאות והנוראיות שהמלחמה עשויה לזמן.
עובד כשדרן ב"גלי ישראל", בעל טור ב"ישראל היום" וגנן ומשמש כפאנליסט בחדשות 14.
ב-14 באוקטובר 2023, מספר ימים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, פרסם פוסט בו הוא מכה על חטא, מודה כי ניצל את הפלטפורמה הטלוויזיונית כדי לשווק לציבור תודעה כוזבת, ומציין שבעקבות המלחמה, התפכח.
בין השאר כתב שהיה "בורג במכונה שהביאה עלינו את האסון" וכי השתתף "בפרויקט שטני של עיוות האמת ושיווקה להמון".
מספר שעות לאחר מכן מחק איתיאל את הפוסט והעלה פוסט חדש בו כתב: "התפכחתי, כן התפכחתי חזק ימינה.
ערוץ 14 הוא אור גדול שזרח על עם ישראל".
אפרת דמשק אפרת, כנרת זמורה-ביתן דביר, 2018
נשוי לאפרת ואב לארבעה ילדים.
ארנונא היא מס הנזכר בתלמוד כאחד המיסים שהטילה הקיסרות הרומית.
המס התבטא בנטילת תבואה, יין, שמן, מספוא, מלבושים ועצים למען הצבא והמִנהל הרומי.
נקבע שתלמידי חכמים פטורים ממס הארנונא.
ישנן כמה דעות לגבי מקור המילה:
ממילה ארמית שמשמעה "מס חקלאי";
מהמילה היוונית eranos, שמשמעה "תרומה";
מהמונח הלטיני Cura annonae, מס יבול; היטל שנגבה מן היבולים (על שם אלת הדגן אנונה).
מלשון שותפות, והכוונה שהמלך הוא שותף בקרקע ולכן זכאי לקבל חלק מהיבול.
מלשון סעודה (ביוונית), והכוונה לסעודה או תשורה לפקידי השלטון העוברים בארץ, שתושבי הארץ צריכים לפרנסם.
כיוון שהארנונא נגבית בעין, מגוף היבול או הבהמות, היא מבטאת שותפות של המלך בקרקע או בעדרים.
לשותפות זו ישנן השלכות הלכתיות שונות.
ארנונא על קרקע – מצוות מעשרות ושביעית
בחוץ לארץ אין מפרישים תרומות ומעשרות, גם לא מדרבנן.
אחת הסיבות שנתנו לכך היא "משום ארנונא" – כיוון שמשלמים מהקרקעות מס למלך, והן למעשה בבעלות המלך הנוכרי.
אומנם גם בארץ ישראל היה מס ארנונא, אבל בארץ ישראל אין קניין לנוכרי להפקיע את האדמה מקדושתה, ולכן האדמה חייבת בתרומות ומעשרות גם כשהיא בבעלות נוכרי.
רבי ינאי, אמורא שחי בארץ ישראל לאחר חורבן הארץ במרד בר כוכבא, התיר לזרוע בשנת השמיטה, ונימק את דבריו במילים: .
הכוונה, שמותר להם לזרוע רק את המינימום הדרוש לצורך תשלום הארנונא: .
המפרשים הסבירו, שהשלטונות באותו זמן נהגו להעניש חקלאים שלא היו מעבדים את האדמה ולא משלמים את המס.
לפי חלק מהדעות, העונש היה עלול לגרום למוות, וההיתר היה משום פיקוח נפש דוחה שבת.
לפי דעות אחרות, העונש לא היה מוות אלא רק הפקעת הקרקע והעברתה לחקלאי נוכרי: הפקעה זו הייתה גורמת לכך שהקרקע ממילא תעובד בשמיטה באופן מלא, ולכן העדיפו להתיר לחקלאים לבצע בקרקע את העיבוד המינימלי הדרוש לצורך תשלום הארנונא.
ארנונא על בהמות - מצוות בכור בהמה
בתלמוד דנים במעמדה של "בהמת ארנונא" - בהמה שבעליה צריך לשלם למלך אחוז קבוע מהתוצרת שלה.
ההנחה היא, שהבעלות על בהמה זו נחשבת לבעלות משותפת, בין היהודי לבין המלך הנכרי.
על-פי ההלכה, בהמה המוחזקת בבעלות משותפת של יהודי וגוי פטורה מדין בכור בהמה.
אולם במקרה זה, לא מדובר בשותפות רגילה, אלא בשותפות לצורך תשלום מס בלבד.
לכן יש להבחין בין שני מצבים:
מצב שבו היהודי יכול "לסלק את המלך בדמים" (כלומר לשלם מראש סכום כסף קבוע כדי להיפטר מחובת הארנונא); במקרה זה השותפות חלשה יותר, ויש טוענים שבמקרה זה דין בכור עדיין נוהג.
אומנם להלכה נפסק שדין בכור אינו נוהג במקרה זה.
מצב שבו היהודי אינו יכול לסלק את המלך בדמים; במקרה זה השותפות מלאה, ודין בכור אינו נוהג לכל הדעות.
ארנונא על לחם - מצוות הפרשת חלה
בתלמוד שם דנו גם על "עיסת ארנונא" - עיסה שיש בה שותפות למלך.
עיסה זו חייבת בהפרשת חלה מדרבנן, משום מראית עין.
ארנון הרשקוביץ (נולד ב־24 באפריל 1975) הוא פרופסור חבר, ראש החוג לחינוך מתמטי, מדעי וטכנולוגי בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, וסגן הדקנית לחדשנות בהוראה ובלמידה.
מראשוני החוקרים בארץ בתחום ניתוח הלמידה (learning analytics).
מחקריו עוסקים במיומנויות הנדרשות מלומדים וממלמדים בעידן הדיגיטלי.
הוא גנאלוג מומחה, עוסק בתחום מאז שנת 1999.
הרשקוביץ נולד וגדל בזכרון יעקב, צאצא - מצד אבי-אביו - למשפחת מייסדי המושבה.
מצד אם-אביו הוא צאצא לראשוני המתיישבים בראשון לציון ובפתח תקווה ונכד-נכדתו של חיים יהושע גולדברג, שהיה מראשוני המתיישבים היהודים האשכנזים ביפו.
הורי אמו היו מראשוני המתיישבים בכפר ויתקין.
בין השנים 1996-1993 שירת בחיל התותחנים, ולאחר מכן החל את לימודיו הגבוהים בטכניון.
בשנת 1999 סיים תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב ובשנת 2003 סיים תואר שני במתמטיקה שימושית; עבודת המאסטר שלו הייתה בנושא "בעיות קיצון לפעולת הרוב על גרפים", בהנחיית פרופסור רון הולצמן.
בשנת 2011 סיים תואר שלישי באוניברסיטת תל אביב; עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא "ללמוד על הלומד המקוון באמצעות כריית נתונים ברשת", בהנחיית פרופסור רפי נחמיאס.
לאחר שהשלים לימודי בתר-דוקטור באוניברסיטאות Worcester Polytechnic Institute בווסטר (מסצ'וסטס) ובאוניברסיטת קולומביה בניו יורק בין השנים 2013-2010, קיבל את מלגת מארי קירי של האיחוד האירופי והתקבל כחבר סגל בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
הוא נשוי ואב לארבעה, מתגורר בהוד השרון.
תוך שימוש בשיטות מעולם ניתוח הלמידה - ובפרט, ניתוח קובצי יומן של סביבות למידה מקוונות - עוסק הרשקוביץ בחקר הקשרים שבין חשיבה חישובית ליצירתיות ובהיבטים של למידה והוראה של מתמטיקה.
בעבר, עסק בהיבטים הקשורים ליחסי מורה-תלמידים בלמידה בעידן הדיגיטלי ולהערכת אמינות ברשתות חברתיות מקוונות.
מאז שנת תשפ"א, הוא עומד בראש המסלול לתואר שני "טכנולוגיה ולמידה".
בשנת 2001, שנתיים לאחר שהחל לעסוק בחקר ההיסטוריה המשפחתית של משפחתו, הקים את פורום "שורשים משפחתיים" באתר "תפוז אנשים", שהיה מקום המפגש הראשון שאפשר שיח בעברית בנושאי גנאלוגיה, והיה הארגון המקוון הראשון שהתקבל כחבר לאיגוד הבינלאומי של חברות לגנאלוגיה יהודית.
בשנת 2006, הקים את "ויקיגניה", מיזם גנאלוגי חופשי מבוסס-ויקי בעברית, ואת "משפחתובלוגיה", בלוג בנושאי גנאלוגיה (ביחד עם שני שותפים, אורית לביא ורוני גולן).
לאורך השנים הרצה, הדריך, ייעץ, התראיין, חקר ופרסם רבות בתחום הגנאלוגיה.
שימש כיועץ גנאלוגי ראשי בהפקה הישראלית של התוכנית "מי אתה חושב שאתה?" ("הערוץ הראשון", 2004), שימש כיועץ ומגיש בהפקה של "סודות משפחה" ("כאן 11", 2021).
הוא חבר במכון הבינלאומי לגנאלוגיה יהודית ומרכז פאול יעקבי.
ארנון נאור (נולד ב-28 ביוני 1980) הוא זמר-יוצר, מלחין, מפיק מוזיקלי, יזם ופעיל חברתי ישראלי.
הוא ידוע בשם הבמה "Sun Tailor".
נולד בכפר סבא ב-1980 לעופר, אדריכל שעשה הסבה להייטק, ואורית נאור, אשת גיוס והשמה.
במהלך ילדותו התגוררה המשפחה בלונדון, כוכב יאיר ורמת השרון.
נאור החל לנגן ולכתוב שירים בזמן שירותו הצבאי.
לאחר השירות הוא למד שנה ברימון בית ספר למוסיקה ואז עבר ללונדון, שם המשיך בלימודי מוזיקה ב-"London Centre of Contemporary Music" וניגן בלהקות הראשונות שהקים עם חומר מקורי, שכתב והלחין.
החל משנת 2021 הוא עמית בתוכנית מנדל למנהיגות בתרבות יהודית.
בשנת 2008 חזר לארץ והקליט את אלבום הבכורה שלו "Like the tide".
שירי האלבום נכתבו על ידו והופקו במשותף עם אחיו אודי נאור.
האלבום יצא במרץ 2012 והושק במועדון הלבונטין 7 במופע עם הלהקה בו התארחה מאיה איזקוביץ.
אחרי השקת האלבום הוא המשיך להופיע עם הלהקה בכל הארץ.
הוא הופיע בפסטיבל אינדינגב ופסטיבל יערות מנשה בשנת 2012, ולראשונה הופיע גם בחו"ל.
באותה שנה הופיע בפסטיבל המוזיקה "Reeperbahn Festival" המתקיים בהמבורג.
בשנת 2013 יצא עם הלהקה למסע הופעות ברחבי אירופה.
בשנת 2014 מימן בעזרת קמפיין הדסטארט לאלבומו השני שהסתיים בהצלחה.
בנובמבר אותה שנה יצא אלבומו השני "This Light"
מתוכו יצאו 3 סינגלים, ביניהם "Who's At Your Window", שנכנס לפלייליסט ערב בגלגלצ.
השקת האלבום התקיימה ב-15 בנובמבר באותה שנה.
לאחר השקת האלבום הופיע עם הלהקה בישראל ובחו"ל.
בין היתר הופיע בפסטיבל אינדינגב באותה שנה ובו ארח את מיקה שדה.
הוא הופיע בפסטיבל יערות מנשה בבמה המרכזית.
בשנת 2015 הופיע בפסטיבל "Waves Vienna" , פסטיבל "wild mint" ברוסיה ובפסטיבל saarang chennai בהודו.
בשנת 2017 הוציא קאבר לשיר Shake It Off של הזמרת טיילור סוויפט, שזכה להשמעות רבות ברדיו וברשת.
בשנת 2019 הוציא את הסינגל הראשון, "Trials & Troubles", מתוך אלבומו השלישי "Losing Days" - שנכנס לפלייליסט כאן 88 והושמע בתחנות רדיו רבות.
באותה שנה הוציא עם הראפר סמאח זקוט את השיר "Wake Up Now", שזכה להשמעות רבות ברדיו ובין היתר נכנס לפלייליסט ערב גלגלצ.
בהמשך אותה שנה השתתף בפרויקט "Lullaby project" של קרן קרנגי הול והלחין שיר שבוצע לייב במקביל באתונה וניו יורק - במרכז התרבות "Stavros Niarchos" באתונה ובקרנגי הול בניו יורק.
בשנת 2020 הוציא גרסה לשירו של דניאל ג'ונסטון, "True Love Will Find You In The End".
בשנת 2021 הלחין את פסקול הסרט "איך אומרות שתיקה" של הבמאית שיר ניומן, שזכה בפרס הביכורים בפסטיבל דוקאביב, והיה מועמד לפרס אופיר באותה שנה.
באותה שנה יצא הסינגל השני "Losing Days" מתוך אלבומו השלישי הנושא את אותו שם.
בקליפ, שביים נאור, משתתפת השחקנית דקלה זקס.
אלבומו השלישי "Losing Days" עתיד לצאת במרץ 2022 וייצא תחת הלייבל העצמאי שהקים "Beats & Suns".
הפיק את אלבום הבכורה של מיה יוהנה "Bells In Our Stomachs" שיצא בשנת 2015. בין היתר הפיק סינגלים למאיה בן אלי וקילי הלפרין.
בשנת 2019 יזם את הפרויקט "Yalla Moozika", חוויה מוזיקלית אותה הוא מעביר בבתי ספר, מוסדות תרבות ואירועים פרטיים ברחבי הארץ.
בשנת 2021 הקים את "Songmakers", ריטריט כתיבה וקהילה ליוצרים ישראלים.
הוא המנהל האמנותי של "Mooza Nights", ליין הופעות אינדי במוזיאון ארץ ישראל.
בין היתר השתתפו בליין אדם בן עזרא, ריף כהן, אקו, מיקה שדה, שי נחייסי, פלורה וצליל דנין.
נאור הוא ממייסדיו של "צלילים - איגוד המוזיקאים והמוזיקאיות" ומכהן היום כיו"ר המשותף שלו.
אחיו הוא אודי נאור, מוזיקאי שפועל תחת השם "Beatfoot" ומנגן עם ההרכבים "TheAngelcy" ו"רד אקסס".
הוא נשוי לאמנית הילה כהן ואב לילדה.
ארנון אבני (נולד ב-30 בספטמבר 1958), הוא מאמן שחייה ישראלי.
מאמן ראשי באגודות המובילות בישראל.
מאמן ראשי של נבחרת הנוער והעתודה של ישראל.
אבני נולד וגדל בקיבוץ חפציבה, בנם של נחמה חנוביץ בת קיבוץ רמת רחל ומשה מופל אבני יליד גרמניה.
למד בתיכון המשותף אורט עין חרוד.
בשנים 1976–1979 שרת בפיקוד צפון בחיל המודיעין וסיים את שרותו הצבאי הסדיר בדרגת סמל ראשון.
בשנים 1980–1981 למד בבית ספר למאמנים במכון וינגייט וסיים עם תעודת מאמן שחייה מוסמך.
עבד עד שנת 1983 במפעל של הקיבוץ ובפרדס ותוך כדי אימן בהתנדבות את ילדי הקיבוץ.
בשנים 1983–1991 עבד כמאמן ראשי במועצה אזורית הגלבוע.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה באנטוורפן, בלגיה באוגוסט 1991 הוביל כמאמן ראשי את הנבחרת שזו הייתה הפעם הראשונה שהיא השתתפה במפעל זה.
באליפות עצמה שחייניתו קרן רגאל אף שברה את השיא הישראלי הוותיק בן 10 השנים של ליאור בירקאן במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
בשנים 1991–1997 שימש כמאמן ראשי בקבוצת בשחייה של מכבי חיפה והוביל אותה לזכייה באליפות ישראל.
לצידו אימנו טימאה טוט ואלון גל.
במקביל אימן את נבחרת ישראל בשחייה עד גיל 16.
בשנים 1997–2010 שימש כמאמן ראשי בקבוצת וייסגל רחובות אותה הקים מחדש והוביל אותה לאחת הקבוצות המובילות בישראל.
הקים את האקדמיה לשחייה ברחובות בשיתוף בית הספר תיכון קציר, שכללה מגמת שחייה בתיכון.
במקביל אימן את נבחרת הנוער והקדטים של ישראל בשחייה.
בשנת 2010 היה מאמן ראשי של קבוצת השחייה של הפועל ירושלים במשך כ-8 חודשים והוביל אותה לזכייה באליפות ישראל.
בשנים 2011–2012 שימש כעוזר מאמן נבחרת ישראל לאולימפיאדת לונדון.
בשנים 2012–2017 מאמן ראשי במועצה אזורית גדרות ובהמשך במועצה אזורית באר טוביה ובשניהם הקים את מחלקת השחייה.
בשנים 2017–2022 עבד בהפועל דולפין נתניה בסניפים בחדרה ובזכרון יעקב אותם הקים.
בשנת 2022 עבר עם הסניף של זכרון יעקב והצטרף לאגודת מכבי חיפה.
בין השחיינים הבולטים שאימן אבני, נמנים אלופי ושיאני ישראל בשחייה: גלעד חן (בן דוד של אבני), איתי חן (צ'לן), שני כהן (כדורסלן), קרן רגאל, כרמל לויתן, עידו מירון, אריאל דולינקו, יואב רייטר, איתי צ'מה, מור פליישמן.
אבני גרוש, אב לבן ושתי בנות וסב ל-5 נכדים.
מנגן בצ'לו ומקשיב למוזיקה קאמרית.
אַרְנוֹן זְמוֹרָה (8 בספטמבר 1987, י"ד באלול ה'תשמ"ז – 8 ביוני 2024, ב' בסיוון ה'תשפ"ד) היה לוחם וקצין ימ"מ ישראלי שנהרג במבצע זרעי קיץ לחילוץ חטופים ישראלים מרצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לאחר מותו הוחלט לקרוא למבצע החילוץ "מבצע ארנון", על שמו.
ארנון זמורה גדל במוצא עילית, בן לראובן ורותי, ולו שתי אחיות ואח.
הוא למד בבית ספר יסודי עין הרים ובתיכון הראל במבשרת ציון, ולאחר מכן הוא התגייס לחטיבת גולני ושירת ביחידת אגוז ארבע שנים כלוחם קומנדו ומדריך לוחמה בבית הספר לקומנדו של היחידה.
לאחר שחרורו מצה"ל הוא עשה קורס צניחה והתחיל לעסוק בצניחה חופשית, ובזמן שהותו באוסטרליה התמחה בכך, חזר לתקופה קצרה ונסע לארצות הברית, שם המשיך להתמקצע בצניחה חופשית.
עם חזרתו לישראל עבד והדריך בספורט צניחה חופשית.
בשנים 2012–2015 למד באוניברסיטת תל אביב לתואר ראשון בפילוסופיה ולימודי מזרח אסיה ובמסגרת זו למד סינית.
הוא עבר בהצלחה את הגיבוש לימ"מ והצטרף ליחידה, בה היה פעיל במגוון תפקידים כגון מפקד צוות והשתתף בפעילויות רבות כלוחם מצטיין.
בבוקר טבח שבעה באוקטובר היה בין הראשונים שהוקפצו לזירות הלחימה עם צוות טקילה של הימ"מ והשב"כ.
בקרב צומת יד מרדכי הרגו הוא וצוותו מעל 30 מחבלי נוח'בה למרות נחיתות מספרית, ובלמו את התקדמותם צפונה לערים נוספות.
כמפקד חתר זמורה למגע עם צוותו בקרב של מעל שלוש שעות, לאחר מכן על פי פקודות וצורך המשיכו לשדרות, למוצב נחל עוז ולקיבוץ בארי.
ב-8 ביוני 2024 פיקד זמורה על צוות של לוחמים שפשטו על מבנה במחנה הפליטים נוסייראת ברצועת עזה במטרה לחלץ שלושה מתוך ארבעה חטופים ישראלים שהוחזקו שם בידי ארגון הטרור חמאס.
הוא נפצע קשה, פונה לבית החולים תל השומר, ובהמשך נקבע מותו.
זמורה היה הלוחם היחיד שנהרג במבצע, שהסתיים בחילוצם המוצלח של ארבעת החטופים.
לאחר מותו הועלה לדרגת רב-פקד, והובא לקבורה בחלקת המשטרה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
זמורה הוא החלל ה-11 מהימ"מ במלחמת חרבות ברזל.
היה נשוי למיכל (לבית ברונשטיין), קלינאית תקשורת ומומחית לגיל הרך, ואב לשניים.
המשפחה התגוררה במושב שדה דוד שבחבל לכיש.
לאחר מותו סוכם על ידי הרמטכ"ל ומפקד הימ"מ כי המבצע בו נפל, אשר נקרא תחילה "זרעי קיץ", ייקרא על שמו "מבצע ארנון".
ההחלטה אושרה יום לאחר מכן בישיבת הממשלה.
זמן קצר לאחר נפילתו פרסם הסופר אריה קרישק לזכרו את "המנון לארנון".
בפתח תקווה שונה שמו של "גשר המיתרים" ל"גשר מבצע ארנון".
בעפולה נקרא רחוב הכניסה לעיר בשם "רחוב מבצע ארנון" על שמו.
במושב שדה דוד הוקם על ידי התושבים גן זיכרון לזכר רפ"ק ארנון זמורה.
הגן הוקם בשכונה שהיה שותף בהקמתה, ובו כתובים דברים לזכרו.
באריאל הוקם בית ספר "עתיד ארנון אריאל", שנקרא על שם מבצע ארנון הקרוי על שמו.
ארנון רוזנטל הוא ביולוג, מדען מוח, ממציא ויזם ישראלי-אמריקאי בתחום הביוטכנולוגיה.
ב-1985 סיים לימודי דוקטורט בביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך תחת הדרכתו של דייוויד ו.
גודל עשה לימודי פוסט-דוקטורט בחברת ג'ננטק שבה עבד בשנים 1985–2001.
בחברת ג'ננטק חקר רוזנטל במיוחד את מנגנון הישרדותם והתפתחותם של הנוירונים במצבים נורמליים ובמצבי חולי תוך התמקדות בנוירונים הדופמינרגיים.
החל מ-1988 כמדען של החברה והחל מ-1992 במדען בכיר.
עם מרי היינס ובעלה, מרק טיסייה-לאבין גילה רוזנטל שתאים עובריים של עכברים בשלב מוקדם ("תאי רצפה-צלחת") יכולים לשדל נוירונים בלתי בשלים לא מובחנים להפוך לנוירונים דופמינרגיים.
בשנת 2001 הקים רוזנטל ואחרים את חברת Rinat Neuroscience
ופעל בה כחוקר, יושב ראש שלה, מדען ראשי וחבר במועצת המנהלים שלה.
בראשותו חברת רינת הצטיינה במחקרים במדעי המוח.
החברה פיתחה תרופות חדשות למחלת אלצהיימר, השמנת יתר, כאבים וטרשת נפוצה.
ב-2006 חברת Rinat נרכשה תמורת חצי מיליארד דולר על ידי חברת פייזר.
רוזנטל המציא ופיתח את התרופות טנזומאב לכאבים, פרמנזומאב למיגרנה (שהייתה חלק ממהפכה בטיפול במחלה זו), התרופה פונזומאב למחלת אלצהיימר וויסמודגיב נגד סרטן העור מסוג קרצינומה של תאי בסיס.
בהמשך יחד עם בן בארס וג'ון וולף הקים רוזנטל את החברה Annexon
שפיתחה ב-2011 תרופות נוגדות מערכת המשלים, לטיפול בנוירופתיות האוטואימוניות ולמחלות ניווניות של העיניים.
ב-2007 בארס ורוזנטל גילו את תפקיד החלבון C1q ממערכת המשלים באבדן הסינפסות וניוון מערכת העצבים.
החלבון C1q גורם לנזק רקמתי גם במחלות אוטואימוניות המתווכות על ידי נוגדנים.
ב-2014 החברה שבניהולם יצרה את התרופה ANX005 i נוגדן IgG4 חד שבטי, מותאם לאדם, הניתן בערוי תוך ורידי במחלות עיניים, מחלת הנטינגטון, תסמונת גייאן-בארה, נוירופתיה אוטואימונית.
ב-2013 נמנה רוזנטל גם עם מייסדי חברת Alector המפתחת תרופות בעלות מנגנון נוירואימונולוגי בתחום הטיפול בדמנציה ומחלות ניווניות של מערכת העצבים
חוקרי חברת Alector שבניהולו פיתוח את התרופה Erivedge נגד סרטן.
רוזנטל כיהן, בין השאר כפרופסור אורח בחוג לאנטומיה של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
ארנון רוזנטל כתב מעל 100 פרסומים מדעיים, בז'ורנלים בעלי יוקרה בעולם המדעי, וכמו כן רשם מעל 380 פטנטים ויישומים חדשים.
ארנון לוטם (נולד ב-5 בנובמבר 1962) הוא אקולוג התנהגותי ישראלי ופרופסור מן המניין בבית הספר לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
לשעבר ראש בית הספר לזואולוגיה ומנהל הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, מומחה לאבולוציה של מנגנוני למידה וקבלת החלטות.
למד לתואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אותו השלים ב-1987. לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שלישי בזואולוגיה (במסלול ישיר), בהנחיית פרופ' אמוץ זהבי.
עבודת הדוקטורט שלו, שנשאה את הכותרת "יחסי קוקיה ופונדקאי: מרוץ חימוש אבולוציוני או תופעה בשיווי משקל", הוגשה ב-1992.
ב-1992–1994 שהה לוטם כעמית בתר-דוקטורט באוניברסיטת קולומביה הבריטית, בחסות מלגת קילאם ו-NSERC.
עם שובו לישראל מונה למרצה במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אז גם זכה במלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים.
ב-1998 מונה למרצה בכיר, ב-2004 לפרופסור חבר וב-2011 לפרופסור מן המניין.
ב-2019 מונה לראש בית הספר לזואולוגיה, תפקיד בו כיהן עד 2023.
ב-2004–2007 כיהן כמנהל האקדמי של הגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, היה חבר בסנאט המצומצם של האוניברסיטה.
ב-2019 מונה למחזיק הקתדרה לביולוגיה ע"ש נורמן ורוז לדרר וב-2025 נבחר לחבר כבוד בחברה הישראלית לזואולוגיה.
בין תרומותיו להוראה באוניברסיטת תל אביב ניתן למנות את הפיתוח וההוראה של תחום האבולוציה בפקולטה למדעי החיים.
לאורך השנים שהה כחוקר אורח באוניברסיטת קורנל, באוניברסיטת אוקלנד ובאוניברסיטת סטנפורד.
מחקרו של לוטם משלב עבודה תאורטית וניסיונית, העוסקת בקשר שבין התנהגות, אקולוגיה ואבולוציה.
במחקרו הוא משתף פעולה עם פסיכולוגים, מתמטיקאים ומדעני מחשב, זאת במאמץ להבין את האבולוציה של מנגנוני הלמידה וקבלת ההחלטות בבני אדם ובבעלי חיים.
לאורך השנים חיבר לוטם כ-90 מאמרים מדעיים והנחה למעלה מ-40 תלמידי מחקר.
רבים מהמחקרים של לוטם מתמקדים בצורך להבין תהליכי למידה על מגבלותיהם ככלי להבנת הערך האדפטיבי של ההתנהגות והבנת מצבים בהם ההתנהגות היא לכאורה בלתי אדפטיבית או בלתי רציונלית.
קו זה התחיל ממחקריו על יכולתן או אי יכולתן של ציפורים ללמוד לזהות ביצים וגוזלים של קוקיות טפילות, המשיך במחקרים על חשיבות הלמידה ומגבלותיה בתקשורת שבין הורים לצאצאים, ובקבלת החלטות בלתי רציונלית בבני אדם ובשאר בעלי חיים.
עם השנים פיתח לוטם גישות אלו ביחד עם הפרופסורים מרק פלדמן מסטנפורד, עוזי מוטרו מהאוניברסיטה העברית, ובהמשך עם פרופ' לוסי אפלין מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, במחקרים הבוחנים את תפקידם של תהליכי למידה עצמית וחברתית בעיצוב אסטרטגיות התנהגות, ובמעבר מידע בחברות בעלי חיים.
מחקרים אחרים של לוטם עסקו באבולוציה של שיתוף פעולה ואלטרואיזם, בקשר של נושא זה לתקשורת ולעקרון ההכבדה של זהבי, ובתפקידם של סיגנלים לבחירת בן זוג בתהליכי ספציאציה בטבע – מחקר שדה ניסויי בנושא זה נערך על אוכלוסיות של סנונית הרפתות בישראל ובאמריקה הצפונית.
מודלים תאורטיים באבולוציה קוגניטיבית: למידת דגמים, יצירתיות ושפה
חזית מחקר נוספת של לוטם היא התמקדות במודלים תאורטיים של אבולוציה קוגניטיבית, בשיתוף פעולה עם חוקרים מתחומי מדעי המחשב והפסיכולוגיה, בהם ג'ו הלפרן, שמעון אדלמן ואורן קולודני.
עבודתו זו מתמקדת בפיתוח מודל תאורטי מקיף ללמידה, התפתחות ואבולוציה קוגניטיבית.
לוטם שילב כוחות עם קבוצת פסיכולוגים כדי להציג עקרונות קוגניטיביים כלליים ללמידת דגמים בזמן ובמרחב.
עקרונות אלה נבדקו באמצעות סימולציות חישוביות בהקשר של למידת סביבה וחיפוש מזון בבעלי חיים וכיצד היא מתייחסת ליצירתיות, ואף בתחום המורכב של רכישת השפה האנושית.
גישה זו הורחבה לבחינת האבולוציה של מנגנונים קוגניטיביים בתגובה לחידושים תרבותיים, ולהשגת תובנה טובה יותר לגבי האבולוציה של קוגניציה מתקדמת, למידת בעלי חיים באופן כללי, וכן תהליכי קו-אבולוציה של גנים ותרבות.
שורשי רעיונותיו של לוטם לגבי אבולוציה קוגניטיבית נעוצים במחקריו המוקדמים על זיהוי ביצים וגוזלים אצל פונדקאים של קוקיות, שם נתקל לראשונה בדרישה כללית לתיאום קו-אבולוציוני בין כללי למידה ומנגנוני קלט לבין התפלגות הנתונים בטבע.
מודלים תאורטיים אלה חיוניים להבנת העקרונות הבסיסיים המניעים את התפתחות היכולות הקוגניטיביות המורכבות שנצפות בטבע.
לוטם נשוי למיכל ואב לנועם ולדנה.
אָרָנְחוּאֶס (בספרדית: Aranjuez) היא עיר בדרום הקהילה האוטונומית מדריד בספרד, 47 ק"מ מדרום למדריד, על גדות נהר הטחו.
העיר נודעה בנופיה ובאקלימה הנוח; המלכים הקתוליים, פרננדו השני מאראגון ואיזבלה הראשונה מקסטיליה, ישבו במקום, ומאז ועד סוף המאה ה-19 העיר שימשה כמושב האביב של מלכי ספרד.
פליפה השני בנה בה את הארמון המלכותי של ארנחואס, שמהווה עד היום מוקד משיכה לתיירים.
ב-2005 היו בעיר כ-48,000 תושבים, שהתפרנסו ברובם מתיירות, אך גם מחקלאות ומתעשייה.
שם העיר התפרסם בעיקר בזכות היצירה ה"קונסיירטו דה ארנחואס" של חואקין רודריגו, אחת היצירות המפורסמות ביותר לגיטרה קלאסית.
בשנת 2001 הוכרז הנוף התרבותי בארנחואס כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
ארנור הוא שמה של ממלכה דמיונית בלגנדריום של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
ממלכת ארנור נוסדה באריאדור בשנת 3320 לעידן השני בארץ התיכונה בידי אלנדיל יוצא נומנור, והייתה לממלכת הדונאדין הראשונה בארץ התיכונה.
אלנדיל עצמו שלט בממלכת ארנור ושלח את שני בניו, איסילדור ואנריון, דרומה להקים את ממלכת הדונאדין הדרומית, ממלכת גונדור.
עיר בירתה הראשונה הייתה אנומינס שעל אגם איוונדים, אך ב־861 לעידן השלישי פורנוסט הייתה לעיר עם מספר התושבים הרב יותר ונהפכה לבירה.
הממלכה שגשגה עד שנת 1300, שאז מלחמת אחים בין שלושת בניו של המלך על הכתר גרמה לתפצלות הממלכה לשלוש מלכויות קטנות: ארתדין, קרדולאן, ורוד'אור.
אויבה המושבע של הממלכה, המלך המכשף מאנגאמר ואדון הנזגול, ניצל היטב את הפיצול והחל במסע השמדת המלכויות הנותרות בארנור בפיקודו של סאורון.
ב־1409 רודאהור וקרדולאן נפלו, אך הדונאדין הנותרים מבית ארתדין המשיכו להילחם עוד כשש מאות שנה, עד לשנת 1974, אז הובסו בידי גדודי אורקים ופראי אדם תחת פיקוד מלך אנגמאר.
הממלכה פורקה אך שושלת המלכים המשיכה לחיות במסתור ונדדה באריאדור עד למלחמת הטבעת, שלאחריה אראגורן בן אראתורן, מלך גונדור וארנור החוקי, הקים מחדש את ארנור והחזירה לתהילת העבר.
לאחר שממלכת ארנור נחרבה, כל מה שנותר ממנה הם מספר שרידים: הריסות פורנוסט ואנומינס.
מספר צריחים נשארו עומדים כמו הריסות אמון סול (גבעת הרוחות), כמו כן בנתיב בו הלך בילבו ברמות הטרולים יחד עם תורין ושותפיו, ראה בילבו כמה הריסות של צריחים, שלא היו אלא שרידי ממלכת רוד'אור.
ארנור גודיונסן (באיסלנדית: Arnór Guðjohnsen; נולד ב-30 באפריל 1961) הוא כדורגלן עבר איסלנדי.
את מרב הקריירה עשה גודיונסן בבלגיה, תחילה בקבוצת לוקרן ולאחר מכן בקבוצת אנדרלכט, עמה זכה בשלוש אליפויות ובשני גביעים, וכן היה כמלך שערי הקבוצה בעונת 1986/1987. לאחר מכן שיחק שנתיים בקבוצה הצרפתית בורדו, ואת הקריירה סיים בשנת 2001 בקבוצת שטיארנן מאיסלנד.
לזכותו של גודיונסן 73 הופעות בנבחרת איסלנד, בהן כבש 14 שערים.
בנו, איידור גודיונסן, הוא כדורגלן מקצועני גם כן.
יחד היו שותפים להישג חד פעמי: אב ובן המשחקים יחד באותו משחק בינלאומי.
במשחק זה, בשנת 1996 נגד נבחרת אסטוניה, היה ארנור בן 34 ואיידור בן 17. במשחק עצמו לא זכו לשתף פעולה משום שבמחצית החליף איידור את אביו.
ארניס (ידוע גם בשמות אסקרימה או קאלי) הוא שם המתאר את סגנונות אמנויות הלחימה המסורתיות הפיליפיניות.
אמנות לחימה ייחודית זו, שהתפתחה עם השנים בשבטים הפיליפינים, מושפעת גם מתורות לחימה שהגיעו לאיים הפיליפינים, הן מהכובשים השונים והן מאלו שהגיעו לאיים במהלך מסעם.
בלחימה הפיליפינית ניתן למצוא שימוש בכלי נשק רבים, אמנויות הלחימה הפיליפיניות מתמחות בלחימה במוטות עץ קצרים, בלוחמה בסכין ושילוביהם השונים (שני מקלות, מקל וסכין, חרבות וכו').
בפיליפינים הסגנון הנפוץ ביותר הוא שימוש במקלות (מקל בודד, שני מקלות, מקל וסכין וכו'), מספר שיטות מתמחות בסכינים או חרבות, אך הדגש לרוב הוא עבודת המקל.
מקלות, סכינים, חרבות, דולו ויד ריקה (הכולל גם היאבקות).
לוחם בשיטה זו מכונה "ארניסדור" או "אסקרימדור".
ארניס: השם נובע מהמילה arnés שפירושה "שריון" בספרדית עתיקה.
אסקרימה: השם נובע מהמילה esgrima, שהיא גרסה פיליפינית של המילה הספרדית לסייף.
קאלי: שם זה נפוץ בעיקר בארצות הברית.
המילה חדשה יחסית בשימושה, ויש מספר סברות למקור ולפירוש המילה:
מהמילה "קאליס" המילה לחרב בטאגאלוג.
שיוך לאלה ההודית קאלי, אלת המוות וההרס.
קיצור המילים "קאמוט" (יד) ו"ליהוק" (תנועה), בהתייחסות לתנועות היד.
שיטות הארניס הושפעו רבות מסגנונות יפנים.
מאסטרים ורבים ממתאמני ומייסדי הסגנונות למדו בעבר קראטה, ג'ודו, ג'ו ג'יטסו, קנג'יטסו.
היו גם השפעות רבות מהכובש הספרדי בכל הנוגע לשימוש בכלי נשק להביים, מסייף ועד מגוון רחב של שימוש בחרבות ופגיונות שהיו מאוד מגוונים מאזור אירופה.
וכן מהסינים וכל העמים שבאו במגע עמם.
לוחמי ארניס עושים כיום שימוש נרחב בלימוד לחימה בשילוב כלי נשק שונים, כגון מקל קצר, שני מקלות, לחימה בסכין, לחימה בשני סכינים, סכין מול סכין, סכין מול מקל, מקל עם סכין ועוד.
שיטת הארניס חייבת את עושרה הלחימתי לגישה הפתוחה של אנשיה ולמגוון האתני והתרבותי הרב שלה.
המצב שבו הפיליפינים היא מדינת איים אשר מפוזרים ומנותקים זה מזה, יצרה הפרדה בין הסגנונות השונים של הארניס והתפתחות של סגנונות רבים ושונים זה מזה.
המצב הכלכלי והחברתי בפיליפינים, האלימות הקשה והפשיעה הרחבה בנוסף למלחמות השבטיות חייב את הפיליפינים להתאים את עצמם וליצור שיטות יעילות וחזקות להגנה עצמית.
תור הזהב של האסקרימה היה בשנות ה-50, אז נפתחו בתי ספר רבים ללימוד אסקרימה בפיליפינים.
מספר המתאמנים גדל בצורה משמעותית.
קבוצות של מאסטרים ומתאמנים שיתפו פעולה והתאחדו ויצרו איגודים וסגנונות חדשים רחבים ומגוונים.
תחרויות רבות וקרבות רחוב ללא חוקים התקיימו כדי לבחון את יעילות הסגנונות ולמשוך את הקהל לבתי הספר של המנצחים בתחרויות.
למשל, במהלך התחרויות הללו נוצר סגנון חדש אשר נקרא באלינטאווק, שהוא איחוד של מספר שיטות אסקרימה.
האסקרימה החלה להיות מופצת במערב הודות למספר מהגרים פיליפינים אשר היגרו לארצות הברית בשנות השבעים כגון אנחל קבאלס מייסד שיטת הסראדה האסקרימה אשר מתמחה בלחימה עם מקלות קצרים,
לאו גירון מייסד הגירון אסקרימה שלחם כנגד הכיבוש היפני בעזרת סגנונו בידיים ריקות,
ג'ון לאקוסטה, דוסה פארס, לייטנינג סיינטיפיק ארניס ועוד.
שיטת הפאמבואן ארניס, זוכה כיום לפופולריות רבה, הן בקרב אמני הלחימה בארצות הברית והן בישראל.
ראש השיטה כיום הוא אמה-גורו (ראש שיטה) רפי פמבואן, דור שישי לשיטת פמבואן ארניס, הביא את השיטה לארצות הברית כאשר היגר אליה בשנת 1983. אמה-גורו רפי מחויב לשימור השיטה והפצתה בחוג המשפחה וגם לאנשים נבחרים מחוץ לה, כאלה המגלמים את ערכיה: עבודה קשה, מחויבות ורצון ללמוד.
המשפחה שנקראה במקור סאן-בואנאוונטורה, נאבקה כמחתרת בכובש הספרדי ששלט בפיליפינים ונאלצה להתחבא ולשנות את שמה ל-פמבואן, כשם העיר שבסביבתה פעלה.
מורשת זו נזכרת במספר עקרונות הנלמדים כיום, כמו: Tulisan-Caballero ("התנהג כג'נטלמן, הילחם כשודד")
ובאמרה "Do not open your umbrella unless it is raining" כלומר, אל תחשוף את הידע שלך בארניס אלא אם כן אתה חייב להגן על עצמך או על הקרובים לך.
אמה-גורו ליקט את הידע המשפחתי מאביו, איזידרו פמבואן ומקרובים נוספים בעירם סנטה-קרוז שבאי לגונה והשתלם גם באגרוף ובקראטה.
לאחר בואו לארצות הברית המשיך לפתח את השיטה תוך כדי אימוניו עם טאטאי בלתזר 'בו' סאיוק.
כיום, מורכבת השיטה משמונה תחומים הקשורים ומשפיעים זה על זה:
לחימה בטווח רחוק (חרב ומקל)- לארגו מאנו.
לחימה בטווחים קצרים וארוכים- אספאדה אי דאגה (חרב וסכין, אבל הכוונה היא לשימוש בשני כלי נשק באורכים שונים).
כלי נשק גמישים- לאטיגו (שוט), סארונג (ביגוד מסורתי) שיטות המתמחות בכלי נשק גמישים כגון" חבלים, חגורות וכיוצא בזה.
פותח על ידי רמי פרס (Remy Presas) במטרה ליצור סביבת אימון נטולת פציעות תוך שמירה על עקרונות הארניס המסורתי.
לשם כך נעשה שימוש באימונים במקל קצר, שאורכו כ-70 ס"מ.
רמי פרס העביר את אימון הארניס מודרניזציה כדי לשמר את אמנות הלחימה הפיליפינית והחליף את שיטת האימון מ"מקל מכה ביד" ל"מקל מכה במקל" על מנת שיותר אנשים יוכלו להתנסות באמנות זו.
כיום ארניס מודרני מופץ על ידי מספר ארגונים בכל העולם, ביניהם הפדרציה הבינלאומית לארניס מודרני (IMAF) וכמו כן על ידי התאחדות לארניס מודרני (WMAA).
בנוסף הארניס מופץ במדינות בהם הארניס מאוד פופולרי כגון: ארצות הברית, קנדה, גרמניה וכמובן בפיליפינים.
לייטנינג סיינטיפיק ארניס היא אמנות לחימה פיליפינית מסורתית, אשר נוסדה בשנת 1937 בפיליפינים.
הסגנון מתמקד בשימוש בכלי נשק: מקל בודד, שני מקלות, סכינים, חרבות, חרב/מקל ופגיון ביחד (אספדה אי דגה), ואף לחימת יד ריקה (לא חמושה) ועוד.
זוהי שיטת "אספדה אי דגה סראדה" (מספרדית - חרב/מקל וסכין) והעיקרון המרכזי בה הוא לחימה תוך כדי יציאה מטווח הראייה של היריב ("סראדה").
השיטה מתמקדת בשימוש מהיר ועוצמתי בכלי נשק ובעיקר במקלות.
זוהי שיטה הדרגתית, הבסיס נלמד עם מקל ומתקדמים בהדרגה לכלים נוספים.
תועלות האימון בלייטנינג סיינטיפיק ארניס מפתח כושר גופני, זריזות, כוח, קואורדינציה, סיבולת, תנועת גוף, שליטה בגוף ועוד.
ארניס טוב למטרות ספורט וכושר, הגנה עצמית, יחידות אכיפת חוק, ואפילו רק עבור כיף או היופי שבאמנות.
מקל יחיד: בשיטה זו משתמשים הלוחמים במקל או אלה בסדרה של הגנות והתקפות המשתנות בהתאם למרחק הלחימה.
שני מקלות: שימוש בטכניקות המצריכות שני מקלות מאפשרות ללוחם להשתמש בקומבינציות של מכות שזורות.
דרושה רמה גבוהה של קואורדינציה ומודעות גבוהה כדי לייצר מכה מדויקת.
למרות שליריבים לא תמיד יש שני מקלות, כישורים אלו נדרשים מכיוון שבמהלך קרב תמיד תיתכן האפשרות שמקלו של היריב יילקח ויעשה בו שימוש.
אספדה אי דגה (חרב וסכין): אספדה אי דגה היא בדרך כלל שיטת טווח קצר-טווח אמצע המשתמשת בשני כלי נשק מאורכים שונים.
בטכניקה זו המתאמן משתמש בנשק ארוך, בדרך כלל חרב ונשק קצר, בדרך כלל סכין כדי להגן ולהתקיף.
מטרת הנשק הארוך היא בדרך כלל כדי לחתוך את היריב בזמן שהסכין יכולה להשתחל לכל פתח שנוצר על ידי החרב.
כשהיד של הסכין ריקה, היא משמשת כדי לבדוק ולכוון את מכות היריב, לזה קוראים "יד חיה".
אספדה אי דגה סראדה (חרב וסכין בטווח קרוב): בשיטה זו הארניסדור משתמש בשני כלי נשק כדי להתאמן בשיטות דחיפה, חיתוך ושיסוף מול התקפה מבוקרת.
המונח סראדה נלקח מהביטוי הספרדי "לסגור" המתגונן סוגר את ההתקפה ובכך לא מאפשר ליריב להמשיך בהתקפה.
במהלך אימונים, על היריב להמשיך בהתקפה למרות השינוי בכיוון.
ביגאי טאמה: זהו אימון תקיפה-הגנה.
הוא מכיל תוקף שמטרתו היא להגיש התקפות מובנות מכיוונים שונים שבוחנים את יכולות המותקף להגן ולתקוף בחזרה.
אימון זה ניתן לעשות תוך כדי שימוש במגוון כלי נשק וקומבינציות ומהירויות שונות.
פריקת נשק: שיטות פריקת נשק נלמדות בשלב מאוחר יותר של הלימודים.
פריקות מקל מול מקל מתמקדות בלקיחת מקלו של היריב תוך כדי שימוש במקלו שלו ובמקרים מסוימים בשימוש בשני המקלות בעוד היריב נותר בידיים ריקות.
פריקות בידיים ריקות מאפשרות ליריב למנוע מיריב עם נשק להשתמש בו, לפרוק את היריב מנשקו ובכך לסיים קרב.
ידיים ריקות: שיטות "יד ריקה" בלסא"י נלקחות מהתנועות בהם משתמשים באספדה אי דגה, הסגנון המרכזי בלסא"י.
היריב בולם את התקפות יריבו ותוקף בחזרה.
התקפות אלו מכילות אגרופים, מכות ביד ריקה, מכות מרפק, נעילת מרפקים והטחות.
גם התקפות אלונלמדות בשלב מאוחר יותר.
ארנסט "ארני" גרונפלד , הוא כדורסלן עבר יהודי-אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA, בעל מדליית זהב אולימפית (מונטריאול 1976).
גרונפלד שימש גם כמנהל הכללי של ניו יורק ניקס, מילווקי באקס ווושינגטון ויזארדס.
גרונפלד היה חבר בנבחרת ארצות הברית למשחקי המכביה התשיעית אשר נערכו בקיץ 1973. הוא היה תלמיד התיכון היחיד בחמישייה הפותחת של נבחרת ארצות הברית.
בעת המשחקים הוא הוביל את קבוצתו עם ממוצע של 20 נקודות למשחק, אולם נבחרת ישראל ניצחה את נבחרת ארצות הברית במשחק הגמר בתוצאה 86-80.
כאשר הגיע זמנו ללימודים במכללה, התחרו כ-200 מכללות על ליבו בניסיון לגייסו לשורותיהן.
לאחר שדחה הצעות מכמה מן המכללות הבולטות בקבוצות הכדורסל שלהן, הוא בחר ללמוד ולשחק באוניברסיטת טנסי שם בלט ככוכב הנבחרת.
במכללה הוא שיחק לצידו של השחקן ברנרד קינג, שהפך לימים לשחקן בולט בליגת ה-NBA, יחד הם כונו "המופע של ארני וברני".
בשנתו השנייה במכללה הוא קלע בממוצע 23.8 נקודות למשחק, בשנתו השלישית קלע בממוצע 25.3 נקודות למשחק ובשנתו הרביעית קלע 23.8 נקודות למשחק.
הצמד ארני וברני קלעו יחד יותר מ-40 נקודות בממוצע למשחק.
גרונפלד היה חבר נבחרת ארצות הברית כאשר זכתה במדליית הזהב במשחקים הפאן-אמריקאיים בסתיו 1975. רגעיו הבולטים כשחקן באו כאשר סייע לנבחרת ארצות הברית לאולימפיאדת מונטריאול (1976) לזכות במדליית הזהב.
בחודש יולי 1976 קיבל ארני גרונפלד אזרחות אמריקאית.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת טנסי הוא הצטרף כשחקן מקצועני לליגת ה-NBA ושיחק בשורות המילווקי באקס ולאחר מכן בשורות הקנזס סיטי קינגס והניו יורק ניקס.
בשנת 1979 נטל חלק ב-82 משחקי ליגה ובכך היה לשחקן ששותף במספר המשחקים הרב ביותר בליגת ה-NBA.
בשנת 1986 היה שלישי בליגה באחוז הקליעות ל-3 נקודות: 0.426. כאשר פרש מן הכדורסל המקצועני היה אחוז הקליעות הכללי שלו מן השדה 0.477 ואחוז קליעות העונשין 0.770. אחוז הקליעות שלו במשחקי פלייאוף היה אפילו טוב מזה.
לאחר שפרש מן המשחק הפך גרונפלד לפרשן ספורט ואחר כך עבר לניהול קבוצת כדורסל.
לאחר עשר שנים כמנהל קבוצת הניו יורק ניקס הוא פוטר מן הקבוצה ועבר לנהל את קבוצת מילווקי באקס משך ארבע שנים.
גרונפלד נשוי ולו שני ילדים.
בנו דן גרונפלד הוא כדורסלן המשחק מאז 2006 בליגות הכדורסל בגרמניה, בספרד וישראל.
הוריו של גרונפלד, הם ניצולי שואה.
בשנת 1987 התקבל גרונפלד להיכל התהילה של הספורט בטנסי.
בשנת 1993 התקבל גרונפלד להיכל התהילה הלאומי של הספורטאים היהודים בארצות הברית.
ארנלדו ניסקייר (פורטוגזית: Arnaldo Niskier; נולד ב-6 בנובמבר 1935) הוא עיתונאי וסופר יהודי-ברזילאי.
פרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
ניסקייר, הוא בן ליהודים מפולין שהיגרו לברזיל בשנות השלושים.
סיים דוקטורט בשנת 1960. הוא לימד באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו עד לשנת 1995. בין השנים 1968 ל-1971 שימש כמזכיר המדינה למדע וטכנולוגיה בריו דה ז'ניירו, לאחר מכן התמנה למזכיר המדינה לתרבות וחינוך בריו דה ז'ניירו.
הוא כתב מחקרים רבים בענייני חינוך וייסד ספרייה לנוער.
הוא חבר האקדמיה לספרות של ברזיל.
בשנת 1984 הוא נבחר לאקדמיה הברזילאית לשפה וספרות.
ארנושט לוסטיג (צ'כית: Arnošt Lustig, 21 בדצמבר 1926 – 26 בפברואר 2011) היה סופר, תסריטאי ומחזאי יהודי-צ'כי.
נולד בפראג, שרד את מחנות הריכוז הנאציים טרזיינשטאט (טרזין), אושוויץ ובוכנוואלד.
בשנת 1945 הצליח להימלט מרכבת שהובילה יהודים אל מחנה הריכוז דכאו, והוא חזר לפראג ונטל חלק בפעילות אנטי נאצית.
לאחר מלחמת העולם השנייה למד עיתונאות ועבד ברדיו הצ'כי.
כחלק מעבודתו סיקר את מלחמת העצמאות.
החל לכתוב רומנים וסיפורים קצרים בשנות ה-50 ספריו תורגמו לעשרות לשונות בכל רחבי העולם.
כמו כן, כתב בהמשך מחזות ותסריטים, הוא היה מראשי הגל החדש בקולנוע הצ'כי.
רבות מיצירותיו עוסקות בהשלכות של מלחמת העולם השנייה על בני אדם, וגיבורי סיפוריו מגוונים מבחינת מעמדם האזרחי ודתם.
ארנושט לוסטיג נחשב לסופר ותסריטאי צ'כי חשוב ומרכזי והיה חברו הקרוב של העיתונאי והסופר אוטה פאוול.
הוא נחשב למתנגד למשטר הקומוניסטי בצ'כיה ולידיד ישראל ובעקבות מלחמת ששת הימים, הוא ביקר את המשטר הצ'כי אשר החליט לנתק את היחסים עם ישראל.
זמן קצר לאחר הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה ב-1968 הוא עזב את צ'כוסלובקיה והגיע לישראל.
ומישראל עקר לארצות הברית והשתקע בה, הוא היה חוקר ספרות וקולנוע באוניברסיטה האמריקאית בוושינגטון.
החל מ-1989 בעקבות נפילת הקומוניזם הוא חלק את חייו בין פראג לוושינגטון ובשנת 2003 בעקבות פרישתו מהאוניברסיטה בוושינגטון ויחסי הידידות שלו עם נשיא צ'כיה ואצלב האוול הוא חזר להתגורר במולדתו צ'כיה ושם הוא חי עד יום מותו.
בשנת 2006 זכה הסופר לרגל יום הולדתו השמונים לקבל
אות הערכה על תרומתו לספרות והתרבות הצ'כית, הוא קיבל דירה המצויה במצודת פראג.
בשנת 2008 זכה בפרס פרנץ קפקא לספרות צ'כית.
נפטר ב-2011 לאחר מאבק ממושך במחלת הסרטן.
תפילה על קתרינה הורוביץ, תרגם אליהו פורת, ספרית פועלים 1967
חלומות מגונים, תרגם משה דור, הוצאת זמורה-ביתן, 1994
ארנסט טיילור פייל היה עיתונאי אמריקני, שזכה לפרסום ולפופולריות בזכות סגנון כתיבתו ועבודתו, במיוחד בסיקור מלחמת העולם השנייה, עליה זכה בפרס פוליצר בשנת 1944. הוא נהרג באי אוקינאווה שבאוקיינוס השקט בעת שסיקר את הקרבות שם.
פייל נולד בחוות אריסים במדינת אינדיאנה.
מעט לפני שמלאו לו 18 הצטרף לצי האמריקני, אך שירת שלושה חודשים בלבד שכן מלחמת העולם הראשונה הסתיימה.
לאחר המלחמה למד פייל באוניברסיטת אינדיאנה וערך את עיתון הסטודנטים שם, אך לא השלים את לימודיו.
במקום זאת החל לעבוד בעיתון מקומי באינדיאנה.
לאחר זמן קצר (ב-1923 לערך) עבר לעיר וושינגטון לעבוד כעורך בעיתון The Washington Daily News.
הוא עבד שם שלוש שנים, אך התלונן שבמהלכן לא ניתנה לו אפשרות של ממש לכתוב.
ב-1925 התחתן פייל עם אשתו ג'רלדין, אותה הכיר בוושינגטון.
ב-1926 התפטר פייל מעבודתו ויצא עם אשתו למסע במכונית ברחבי ארצות הברית, שהשתרע על פני כ-14 אלף קילומטרים.
בשנים 1928–1932 שימש ככתב התעופה הראשון בארצות הברית.
ב-1932 נתמנה פייל לעורך המנהל של העיתון.
ב-1934, לאחר חופשת מחלה בקליפורניה, הוצע לפייל לכתוב סדרת טורים בעיתון.
סגנון הכתיבה שלו - שהיה עממי ודמה לכתיבת מכתבים לחבר יותר מאשר לסיקור עיתונאי מסורתי - זכה לפופולריות רבה.
בעקבות זאת הוזמן פייל ב-1935 לכתוב טור עבור רשת העיתונים הארצית סקריפס-הווארד (Scripps Howard), אשר התפרסם בעיתוניה.
הוא נדד בארצות הברית ומחוץ לה במכונית וכתב אודות המקומות אליהם הגיע והאנשים שפגש.
בכך עסק עד 1942. כל אותה עת לא היה פייל מרוצה מרמת כתיבתו שלו ולעיתים שקע בדיכאון.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה היה פייל לכתב צבאי.
הוא לא סיקר את המהלכים הצבאיים שנערכו אלא כתב בסגנונו הייחודי על פני הדברים מנקודת מבטו של החייל הפשוט.
כתיבתו זו העלתה את הפופולריות שלו והקנתה לו בשנת 1944 את פרס פוליצר.
כ-300 עיתונים ציטטו את כתבותיו.
לימים יצאו לאור ארבעה ספרים המכילים את כתבות המלחמה שלו.
פייל כתב בארצות הברית ובזירות הלחימה של אירופה, צפון אפריקה והאוקיינוס השקט.
ביולי 1944 כמעט ונהרג בהתקפה מוטעית של מפציצים אמריקניים בראשית מבצע קוברה בנורמנדי שבצרפת.
הוא הודה כי בשל שהותו בשדות הקרב היה קרוב ללקות בהתמוטטות עצבים.
ב-1944 כתב פייל טור שבו עשה נפשות לתשלום תוספת שירות קרבי לחיילי רגלים בדומה לזו שכבר שולמה לאנשי צוות אוויר.
בעקבות זאת קיבל הקונגרס חוק שאישר תוספת זו, אשר זכה לכינוי "חוק ארני פייל".
בשלהי המלחמה יצא פייל לאוקיינוס השקט וסיקר תחילה את השירות על סיפונה של נושאת מטוסים שם.
כתבותיו שם דווקא תיארו באופן לא מחמיא את הצי לאור "החיים הקלים" של הימאים בהשוואה לאלו של חיילי הרגלים, אשר פייל הודה כי ליבו היה עמם.
כתבות אלו זכו לביקורת מצד עיתונאים עמיתים וחיילים, שסברו שהוא מיעט מקשיי השירות בצי.
באפריל 1945 יצא פייל לסקר את קרב אוקינאווה.
ב-18 באפריל שהה באי הקטן איאה שימה (Ie Shima), מצפון מערב לאוקינאווה.
הוא נסע בג'יפ עם מפקד חטיבה מדיוויזיית הרגלים ה-77, שעסקה בכיבוש האי.
הג'יפ נסע על גבי דרך שכבר טוהרה לפני כן כאשר מקלע יפני החל לירות לעברו משטח שולט כחצי קילומטר משם.
הג'יפ עצר ויושביו זינקו לתעלה.
כשהרים פייל את ראשו להסתכל סביב פתח המקלע היפני שוב באש והוא נפגע ברקתו ונהרג במקום.
פייל נקבר באי בו נהרג לצד חיילים שנהרגו בקרב, בטקס שבו נכחו נציגים של הצבא, חיל הנחתים והצי.
בהמשך הועבר לקבורה באי אוקינאווה עצמו וב-1949 הועברה גופתו לבית הקברות הלאומי של האוקיינוס השקט לזכר הנופלים בעיר הונולולו שבהוואי.
פייל היה אחד מן האזרחים האמריקניים המעטים שנהרגו במלחמה ועוטרו בעיטור לב הארגמן.
לאחר נפילתו של פייל הקימו חיילי הדיוויזיה ה-77 אנדרטה לזכרו במקום נפילתו.
הכתובת עליה היא: "במקום זה איבדה דיוויזיית הרגלים ה-77 חבר, ארני פייל, 18 באפריל 1945".
כאשר החזירה ארצות הברית את אוקינאווה לשליטת יפן הושארה האנדרטה על כנה.
עובדי מפעל של חברת בואינג במדינת קנזס תרמו כסף לייצור מפציץ B-29 סופרפורטרס, וזמן קצר לאחר נפילתו, ב-1 במאי 1945, קראו לו על שמו של פייל.
המטוס נשלח לזירת האוקיינוס השקט, שרד את המלחמה שם והוחזר לארצות הברית.
ב-1945 הופק סרט הקולנוע The Story of G.I.
Joe, שביקש לתאר את עולמו של החייל האמריקני הלוחם דרך עיניו של פייל, והסתמך על כתיבתו.
השחקן ברג'ס מרדית' גילם בו את דמותו של פייל.
הסרט היה מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
מקצת מהכנסות הסרט נתרמו לייסוד מלגות לזכר פייל באוניברסיטת אינדיאנה.
מפעלי הנצחה שונים הוקמו לזכר פייל:
בית הספר לעיתונאות באוניברסיטת אינדיאנה, בה למד, שוכן בבניין הנושא את שמו והמלגות לזכרו שנוסדו בה עודן מחולקות לסטודנטים.
ב-1947 הפך ביתו של פייל בעיר אלבקרקי שבניו מקסיקו לספרייה ציבורית הקרויה על שמו, ומכילה כיום גם חלק מארכיונו.
מרבית ארכיונו מוחזק באתרים אחרים, ובהם אוניברסיטת אינדיאנה ובית ילדותו של פייל באינדיאנה, ששומר והוכרז כאתר היסטורי מדינתי.
מספר בתי ספר באינדיאנה, בניו מקסיקו ובקליפורניה נקראו על שמו של פייל.
ב-1971 הפיקה רשות הדואר האמריקנית בול הנושא את דיוקנו של פייל.
ג'ון טולנד, השמש העולה: שקיעתה ונפילתה של הקיסרות היפנית, 1936-1945, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 1985.
ארניזאורוס (שם מדעי: Arenysaurus) הוא סוג של דינוזאור הדרוזאורי מתקופת הקרטיקון עליון.
הוא ידוע משרידי גולגולת חלקית ושלד מסלעים מגיל המאסטריכט בהרי הפירנאים של ספרד לפני 66 מיליון שנה, כך שהוא נכחד בהכחדת הקרטיקון הגדולה.
ardevoli תואר בשנת 2009 על ידי קבוצה בראשות פרדה-סוברביאולה, קבוצה של מדענים מספרד.
שם הסוג קרוי על שם העיר ארן , לצידה נמצא עם הסיומת "saurus" - זוחל/לטאה.
שם המין נקרא ע"ש הגאולוג לואיס ארדוול.
אורכו של הארניזאורוס מוערך כ-5–6 מטרים.
הארניזאורוס היה לאמבואוזאור בסיסי, חלק ממשפחת ההדרוזאוריים שלהם כרבולות חלולות על הגולגולת.
מדענים משערים שבתקופה בי חי הארניזאורוס הייתה ספרד אזור חופי וביצתי עם מספר רב של איים קטנים, בדומה לפלורידה של היום, ולכן הם משערים שהארינזאורוס נהגו לשחות בין איים.
ארני דאנקן הוא איש חינוך אמריקאי, שכיהן כמזכיר החינוך בממשלו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה בין השנים 2009–2016.
דאנקן נולד וגדל בשיקגו שבאילינוי למשפחה בעלת שורשים אירופיים.
אביו היה פרופסור לפסיכולוגיה ואמו הקימה וניהלה מרכז יום לילדים, שבו שהו בעיקר ילדים אפריקאים אמריקאים.
דאנקן בילה חלק ניכר מימי נעוריו במרכז היום כשהוא מסייע לילדים ומשחק עמם.
דאנקן למד באוניברסיטת שיקגו, ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, שם הוענק לו תואר ראשון בסוציולוגיה ב-1987. במהלך לימודיו שיחק כדורסל והיה קפטן משותף של נבחרת הכדורסל במוסד.
בשנים 1987–1991 שיחק כשחקן מקצועי, בעיקר באוסטרליה.
חברו מילדות של דאנקן, בנקאי ההשקעות ג'ון רוג'רס, מינה אותו ב-1991 למנהל תוכנית לתמיכה בילדים הלומדים באחד מבתי הספר הציבוריים החלשים ביותר בשיקגו.
הוא שימש בתפקיד זה עד 1999. כאשר נסגר אותו בית ספר הביאו דאנקן ורוג'רס לפתיחתו מחדש במתכונת חצי עצמאית.
ב-1999 מונה דאנקן לסגן ראש מטה מערכת בתי הספר הציבוריים של שיקגו, וב-2001 הוא קודם להיות מנהל מערכת זו.
הוא שימש בתפקיד עד 2008. על תפקודו שם נשמעו הערכות חיוביות אך גם הערכות שאינן כאלה.
לאחר בחירתו לנשיא ב-2008 בחר ברק אובמה, איש שיקגו, בדאנקן לתפקיד מזכיר החינוך בממשלו.
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויו בחודש ינואר 2009. באוקטובר 2015 הודיע דאנקן כי יסיים את תפקידו בתום אותה שנה.
ב-2012 הצהיר דאנקן כי הוא תומך בנישואים חד-מיניים.
לדאנקן ואשתו, אותה הכיר באוסטרליה, שני ילדים.
בעת כהונתו כמזכיר החינוך התגוררה המשפחה בארלינגטון שבווירג'יניה וילדיו למדו בבתי ספר ציבוריים שם.
הר הגעש אָרֶנַל (בספרדית: Volcán Arenal) הוא הר געש שכבתי אנדזיטי פעיל השוכן במחוז אלחואלה שבצפון מערב קוסטה ריקה, כ-90 קילומטרים צפון מערבית לסן חוסה, בירת המדינה.
גובה ההר 1,670, צורתו חרוטית ובראשו לוע בקוטר 140 מטרים.
ארנל הוא הר געש צעיר גאולוגית, פחות מ-7,500 שנים.
להר שמות נוספים: "פאן דה אסוכר" (Pan de Azúcar - לחם הסוכר), "קנסטה" (Canaste), "וולקן קוסטה ריקה" (Volcan Costa Rica), "וולקן ריו פריו" (Volcan Río Frío) או "פסגת גואטוסוס" (Guatusos).