tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האירועים באירופה העסיקו את הספרדים ולא היה בנמצא ספינות שימשיכו במסעות.
מקומות היישוב היחידים שהצליחו הספרדים להקים בתקופה זו היו מיסיונים קטנים שהוקמו בחצי האי באחה קליפורניה על ידי ישועים.
ב-27 בפברואר 1767 פרסם מלך ספרד קרלוס השלישי את צו גרוש הישועים מתחומי האימפריה.
גאספאר דה פורוטלה, שהתמנה למושל קליפורניה, נשלח לסלק את הישועים ולהחליפם בפרנציסקנים, אשר יקימו מיסיונים משלהם באזור.
פורטולה הגיע לתפקידו החדש כמושל קליפורניה מרקע צבאי, קצין בדרגת קפטן של רגימנט דרגונים ספרדי.
למעשה, כאשר הגיע לראשונה לבאחה קליפורניה, הביא עמו פורטולה 25 דרגונים ו-25 רגלים כסיוע למשימת סילוקם של הישועים, והוא הוסיף להשתמש בהם בחקר אזור קליפורניה.
הרקע הצבאי ממנו הגיע סייע מאוד לפורטולה במהלך מסע המשלחת.
במהלך השנים האחרונות של העשור של 1760 הכירו מלך ספרד וקומץ של שליטים אירופאיים אחרים בחשיבותו של חוף האוקיינוס השקט של צפון אמריקה כאזור פעילות וסחר ימי.
הרוסים החלו להתקדם דרומה ממאחזיהם מאזור אלסקה והבריטים התקדמו מערבה לעבר חוף האוקיינוס השקט מאזור קנדה של היום.
על מנת להבטיח את שלטונה של ספרד בקליפורניה, רצה המלך לחקור ולהקים יישובים על קו החוף, אשר יוכלו לשמש כאזור חיץ ולסייע בהגנה על שטחיה של ספרד מפני פלישה.
לאחר ששמע על תוכניותיו של מלך ספרד לגבי קליפורניה, החל קצין החיל הראשי החדש של ספרד החדשה, חוסה דה גאלבס (José de Gálvez), בארגון משלחת מחקר והתיישבות ומינה את המושל פורטולה לעמוד בראשה.
המשלחת תוכננה כשילוב של פעולה ימית ויבשתית במעלה החוף.
משימתן העיקרית של הספינות נועדה להיות העברת אספקה לתנועה היבשתית וקיום תקשורת בין המשלחת לבסיסה.
פורטולה בחר לעמוד בראש חלק המשלחת שינוע בדרך היבשתית.
1769 - מבאחה קליפורניה לסן דייגו
השלב הראשון במסע המשלחת כלל חמש קבוצות, כאשר כולן יצאו מבאחה קליפורניה ויעדן סן דייגו: שלוש קבוצות הפליגו בים ושתיים נעו ביבשה באמצעות פרדות.
שלוש ספינות מדגם גליאון, אשר נבנו בחיפזון בסן בלאס (San Blas, במדינת נאיאריט, מקסיקו) הפליגו לעבר סן דייגו בתחילת 1769: הסן קרלוס בפיקודו של ויסנטה וייה (שיומן הספינה אותו כתב המתאר את המסע שרד עד לימינו), הסן אנטוניו בפיקודו של חואן פרס והסן חוסה.
כל שלוש הספינות, אשר חצו את מפרץ קליפורניה, הגיעו לחופה המזרחי של באחה קליפורניה כשהן דולפות ונעצרו לשם תיקונים.
מסע שתי הקבוצות בדרך הים
בנמל לה פאס ב-9 בינואר 1769 בירך הנזיר חוניפרו סרה (Junípero Serra), ראש המיסיונרים הפרנציסקנים, את ספינת הדגל, הסן קרלוס, ואת איש הדת האחראי על המשלחת, פרננדו פארון.
חוסה דה גאלבס תדרך את הצוות שעל הסיפון והתייחס ליעדה הסופי של המשלחת - מונטריי, כאשר משימתם הייתה "לשתול את הצלב הקדוש בין האינדיאנים", דהיינו, הקמת מיסיונים כדי לנצר את האוכלוסייה המקומית ולהשליט את ריבונות ספרד.
צוות הספינה מנה 23 מלחים ו-11 בעלי מקצוע נוספים - סך הכול 64 איש.
הסן קרלוס יצאה מהנמל, הפליגה דרומה במפרץ קליפורניה, הקיפה את הקצה הדרומי של באחה קליפורניה ואז המשיכה צפונה לאורך חוף האוקיינוס השקט.
ב-15 בפברואר שיגר גאלבס את הסן אנטוניו בפיקודו של חואן פרס, כשעל הסיפון שני אנשי דת, מלחים ואנשי מקצוע כגון טבחים, נפחים ונגרים - 30 איש בסך הכול.
ספינות אלה עזבו לפני יציאתן של הקבוצות שנעו ביבשה.
בעקבות שתי הספינות נשלחה ספינת אספקה נוספת, הסן חוסה, אשר נקראה על שמו של הפטרון של משלחת פורטולה, יוסף הקדוש, אך זו נאלצה לשוב לסן בלאס לתיקונים זמן קצר לאחר יציאתה.
לאחר שהושלמו התיקונים הפליגה בשנית אך לא הגיעה לסן דייגו וככל הנראה טבעה בים.
מסע שתי הקבוצות בדרך היבשה
קפטן פרננדו ריברה, שנע בדרך היבשה במעלה חצי האי, אסף בדרכו סוסים ופרדות מהמיסיונים המקומיים, כאשר דה גאלבס מזהיר אותו שלא לקחת יותר מדי ולחלק קבלות לנזירים כדי שיהיו זכאים לקבלת אספקה של בהמות חדשות ממקסיקו.
קבוצה זו מנתה 25 חיילים ספרדים ו-42 אינדיאנים מקומיים שהתנצרו.
פורטולה עצמו עמד בראש הקבוצה השנייה, ויצא ממיסיון לורטו שעל חופה המזרחי של באחה קליפורניה ב-9 במרץ.
אליו התלווה חוניפרו סרה, לאחר שמונה על ידי גאלבס לראש הנזירים הפרנציסקנים באלטה קליפורניה, כאיש הדת של הקבוצה וכיומנאי.
סרה סבל מדלקת חריפה ברגלו ופורטולה ניסה לשכנעו לעזוב את המשלחת, אך הראשון סירב וביקש להמשיך מבלי להמתין לו ושידביק אותם בהמשך.
בינתיים מינה סרה את הנזיר מיגל דה לה קמפה כאיש הדת של הקבוצה, שכללה 25 חיילים, בעלי מלאכה, נהגי פרדות ו-44 אינדיאנים מקומיים שהתנצרו ושימשו כסבלים, כמורי דרך ומתורגמנים לתקשורת עם קבוצות אינדיאנים אותם יפגשו במהלך המסע.
קבוצה זו התקדמה בקצב איטי יותר מקבוצתו של ריברה וסרה, שיצא לבסוף לדרך על גבו של פרד, הדביקם ב-5 במאי.
לאחר שנעו בדרך שכבר נכבשה על ידי קבוצתו של ריברה ועם פחות בהמות לטפל בהם, הגבירה הקבוצה של פורטולה את קצב התקדמותה, אם כי היה על אנשיה לחצות מדבריות וגאיות צרים במסע מייגע.
הספינות הגיעו ראשונות לסן דייגו: הסן אנטוניו ב-11 באפריל והסן קרלוס ב-29 באפריל 1769. אנשי צוות רבים משתי הספינות חלו במהלך המסע, בעיקר בצפדינה.
ב-1 במאי ירדו לחוף פדרו פאז'ס, מיגל קוסטאנסו ו-25 חיילים ומלחים שהיו בריאים מספיק ומסוגלים לעבוד.
הקבוצה חיפשה מקור מים ובסיוע אינדיאנים מקומיים מצאו אתר מתאים סמוך לנהר, כ-15 ק"מ צפונית-מזרחית ממקום עגינת הספינות במפרץ סן דייגו.
אנשי הקבוצה קרבו את הספינות ככל האפשר והקימו מחנה, שכלל סוללת עפר היקפית עליה הועלו צמד תותחים, ואוהלים עבור החולים, הנזירים והקצינים שהוכנו ממפרשי הספינות.
מספר האנשים הזמין לעבודה הצטמק בכל יום, משום שמלאי המזון והתרופות נצרך ברובו במהלך המסע הימי.
הקבוצה סבלה ממעלות החום הגבוהות בשעות יום ומהקור העז בשעות הלילה, ושניים או שלושה אנשים מתו בכל יום, עד שמשתי הקבוצות שהגיעו בדרך הים ומנו ביחד בתחילת המסע 90 איש נותרו שמונה חיילים ושמונה מלחים בלבד.
הקבוצה של ריברה הגיעה לסן דייגו ב-14 במאי לאחר שעברה כ-480 ק"מ ב-50 יום מיציאתה ממיסיון וליקאטה, ללא חולים ומבלי שאיבדו אנשים בדרכם, אם כי אספקת המזון שלהם הצטמקה בצורה דרסטית.
אנשיו של ריברה העבירו את המחנה מעט יותר אל תוך היבשה בסמוך לנהר סן דייגו והקימו אותו מחדש על גבעה מוקף חומת בולי עץ ועליה תותח, שהפך מאוחר יותר למבצר הפרסידיו של סן דייגו (El Presidio Reál de San Diego; בימינו נמצא האתר בשכונת אולד טאון בעיר סן דייגו).
מפקדי המשלחת התכוננו לשגר את הסן אנטוניו בחזרה למקסיקו כדי לדווח למשנה למלך דה קרואה (de Croix) ולגאלבס על התקדמותם.
ב-1 ביולי, מעט לפני עזיבת הספינה, הופיעה הקבוצה בפיקודו של פורטולה, במצב בריאותי טוב, ועם פרדות עמוסות אספקה.
בהתאם לתוכנית, התכונן פורטולה להמשיך בדרכו צפונית לסן דייגו והציע למפקד הסן קרלוס, ויסטנה וייה, 16 מאנשי קבוצתו כדי לצאת לכיוון מונטריי ולהמתין שם, אך האחרון איבד את כל קציניו, את רבי המלחים ואת האפסנאי שלו ולאנשים שהציע פורטולה לא היה ניסיון ימי ולכן סירב לצאת במצב זה.
אז החליט פורטולה לאייש בכל המלחים הנותרים את הסן אנטוניו, אשר יצאה לסן בלאס ב-9 ביולי.
הספינה, אשר נשאה מכתבים חשובים מסרה, מפורטולה ומאנשים נוספים הגיעה לסן בלאס בתוך שלושה שבועות, וגם במסע זה מתו מספר מלחים.
לאחר שהתאחדו ארבע הקבוצות בסן דייגו, נותרו במקום סרה ומספר נזירים כדי להקים ולנהל את המיסיון המקומי ועם המשלחת של פורטולה המשיכו צפונה הנזירים חואן קרספי ופרנציסקו גומס.
סרה ונזיריו התכוונו לייסד מיסיונים בכל אזור קליפורניה עילית ולהמיר את דתם של האינדיאנים המקומיים לנצרות קתולית.
קרספי היה היחיד שהתלווה למשלחת בכל מסעותיה ביבשה והפך ליומנאי הרשמי של המיסיונרים (גם פורטולה וקוסטאנסו כתבו יומנים).
בסופו של דבר יסדו הפרנציסקנים 21 מיסיונים בחוף האוקיינוס השקט או בסמוך אליו באזור קליפורניה של ימינו, עם מיסיון נוסף שייסדו בבאחה קליפורניה.
רשת המיסיונים בקליפורניה החלה בסן דייגו.
לאחר כשבועיים של התארגנות, חידש פורטולה את מסעו לכיוון צפון במטרה לגלות מחדש את מפרץ מונטריי עליו דיווח ויסקאינו.
המשלחת מנתה 74 איש וכללה את הקצינים פאז'ס בראש המתנדבים הקטלאניים, ריברה כמפקד חיילים ספרדים נוספים, הקרטוגרף קוסטאנסו, אינדיאנים שהתנצרו מבאחה קליפורניה והנזירים חואן קרספי ופרנציסקו גומס.
ב-14 ביולי 1769, לאחר מיסה שנערכה לכבוד יוסף הקדוש, פטרונה של המשלחת, יצאה משלחתו של פורטולה מסן דייגו.
סרה ומפקד הסן קרלוס ויסנטה וייה נותרו מאחור, כאשר הראשון ייסד את מיסיון סן דייגו בתוך שני מבנים צנועים יומיים לאחר עזיבת המשלחת.
בזמן מסעו של פורטולה צפונה, המשיכו אנשיו למות בסן דייגו: שמונה חיילים, ארבעה מלחים, שמונה אינדיאנים ומשרת אחד איבדו את חייהם עד חזרתו שישה חודשים מאוחר יותר.
רעידת האדמה באזור לוס אנג'לס
ב-28 ביולי הגיעה המשלחת לגדת נהר גדול בדרום קליפורניה שקיבל את השם סנטה אנה.
בשעות אחר הצהריים של אותו היום הורגשה רעידת אדמה חזקה, שלוותה ברעידות משנה במשך מספר ימים לאחר מכן.
ב-2 באוגוסט התקדמה המשלחת מערבה מעמק סן גבריאל אל נהר לוס אנג'לס שם נוסדה ב-1781 הפואבלו של לוס אנג'לס (לימים העיר לוס אנג'לס).
המשלחת המשיכה בכיוון צפון מערב לאורך נתיב שמאוחר יותר כונה "אל קאמינו ריאל" (El Camino Real; "הדרך המלכותית") באלטה קליפורניה.
ב-30 בספטמבר חנתה המשלחת בסמוך לנהר דרומית לעיר סאלינאס של ימינו וסיירים נשלחו מערבה לכיוון החוף.
הסיירים הגיעו למפרץ מונטריי אך נכשלו בזיהויו כמקום אותו תיאר ויסקאינו 167 שנים קודם לכן.
המשלחת כולה הגיעה למקום ב-1 באוקטובר, אך עדיין נכשלה בזיהוי המקום כיעדה הסופי, מכיוון שלא תאם את סדר הגודל בתיאור של ויסקאינו.
בנוסף, ציפו פורטולה ואנשיו הרעבים למצוא במקום את הסן חוסה, שעל פי התוכנית הייתה צריכה לעגון במקום עם אספקה עבורם, אך הספינה לא נמצאה.
עם מורל ירוד, המשיכה המשלחת במסעה ב-7 באוקטובר.
עד אז כבר נישאו לפחות עשרה מאנשי המשלחת על אלונקות בשל צפדינה.
המסע סביב מפרץ סן פרנסיסקו
פורטולה ואנשיו המשיכו במסעם צפונה לאורך החוף, בתקווה למצוא את המפרץ הגדול שלמעשה השאירו מאחור.
ב-30 באוקטובר הגיעו לכף בו שוכנת בימינו מוס ביץ' (Moss Beach).
כאשר הביטו לתוך האוקיינוס בכיוון מערב הבחינו באיי פאראלון (Farallon Islands) ובכיוון צפון מערב - במפרץ דרייקס ובכף של פוינט רייס, במרחק של כ-65 ק"מ של אוקיינוס מנקודת התצפית.
הם חשבו בטעות את מפרץ דרייקס כמפרץ אותו תיארו חוקרים מוקדמים יותר כ"נמל סן פרנסיסקו".
ממצא זה שכנע חלק מאנשי המשלחת שהם עקפו למעשה את מפרץ מונטריי בדרכם.
הסיירים של פורטולה פגשו בדרכם אינדיאנים, וחשבו שניסו לספר להם על ספינה העוגנת צפונה משם; במשך שבועות חיפשו אנשי המשלחת באופן נואש אחר ספינת האספקה שעל פי התוכנית הייתה אמורה לעגון באחד המפרצים בדרכם.
לאחר שהעפילו להר מונטארה (Montara Mountain), וחצו את רכס סוויני (Sweeney Ridge) הגיעו הסיירים לשפת מצוק תלול הידוע בימינו כ"מדרון השטן" (Devil's Slide), ומצאו כי הדרך צפונה חסומה על ידי מפרץ נרחב אותו לא הצליחו לזהות - מפרץ סן פרנסיסקו, כפי שנקרא מאוחר יותר.
הסיירים המשיכו בדרכם דרומה לאורך חופו המערבי של המפרץ, הקיפו את אותו מדרום ואז עלו שוב צפונה לצידו המזרחי, אך לא המשיכו בדרכם היות ששלושת הימים שהוקצבו לסיור הסתיימו.
כאשר חזרו הסיירים לפורטולה ודיווחו על מה שראו, יצאה המשלחת כולה והגיעו לנקודה ממנה ניתן היה לראות את המפרץ כולו.
רק קרספי הבין את חשיבותו של המפרץ ותיאר אותו ביומנו כ"נמל טוב וגדול מאוד, המסוגל לתת מחסה לא רק לספינות הוד מלכותו הקתולי, אלא גם לשאר ציי מדינות אירופה".
ב-11 בנובמבר כינס פורטולה את קציניו לישיבה, וכולם הסכימו כי עקפו את מפרץ מונטריי בדרכם, שהגיע הזמן לשוב לסן דייגו וכי לא יושאר איש מאחור בהמתנה לספינת אספקה.
המשלחת כולה החלה לחזור דרומה.
ב-10 בדצמבר, בעודם חוצים את חצי האי מונטריי של ימינו, הורה פורטולה לאנשיו להכין צלב עץ גדול ולהציבו במקום בולט שיוכל להיראות מספינות חולפות, כאשר למרגלותיו הוטמן באדמה מכתב המפרט את קורות המשלחת.
אנשי המשלחת, המתוסכלים מכישלונם להשיג מזון מדיג או מציד, כדי להתקיים, נאלצו לאכול שחפים ושקנאים ואף הרגו פרד.
מזג האוויר התקרר ושלג החל לרדת ולכסות את הגבעות.
אנשי המשלחת המותשים חזרו לסן דייגו ב-24 בינואר 1770 והתקבלו בברכה על ידי חבריהם החיילים והנזירים.
מלבד חמישה אנשים שככל הנראה ערקו, הצליחו כל חברי המשלחת לשרוד את ששת חודשי המסע.
אנשי המשלחת סיפרו על ריכוזים גדולים של תושבים אינדיאנים ידידותיים החיים לאורך החוף ומוכנים לקבל על עצמם את הנצרות.
סך הכול עברה המשלחת כ-1,900 ק"מ (1,200 מייל) ואנשיה הפכו לאירופאים הראשונים שחקרו את אזור מפרץ סן פרנסיסקו ואתרים נוספים בעלי חשיבות אסטרטגית.
הנזיר סרה, אשר קיבל את פני המשלחת בסן דייגו היה מאוכזב מהכישלון במציאת מפרץ מונטריי, והדגיש בפני פורטולה שהדבר משול ל"הגעה לוותיקן מבלי לראות את האפיפיור".
1770 - ניסיון שני להגיע מסן דייגו למונטריי
משלחת חדשה למציאת מפרץ מונטריי ולהקמת מיסיון אורגנה על ידי פורטולה ב-1770 בסן דייגו והכילה פחות ממחצית האנשים בהשוואה למשלחת הראשונה.
המשלחת החדשה כללה את פדרו פאז'ס ועמו תריסר חיילים מהמתנדבים הקטלאניים, שבעה חיילים ספרדיים, שני נהגי פרדות, חמישה אינדיאנים, המשרת של פורטולה והנזיר קרספי.
ריברה שב לבאחה קליפורניה כדי לארגן שליחת אספקה לסן דייגו.
ב-17 באפריל עזבה משלחת פורטולה את סן דייגו, נעה צפונה באותו נתיב בו עברה המשלחת הקודמת ולאחר חמישה שבועות של צעידה ויומיים בלבד למנוחה הגיעו למפרץ מונטריי ב-24 במאי.
אף אחד מאנשי המשלחת לא מת או סבל ממחלה כלשהי, למעט קרספי ופאז'ס, שכל אחד מהם לקה בזיהום באחת מעיניו.
בשעות אחר הצהריים של ב-24 במאי, יצאו פורטולה וקרספי בליווי שומר אל הקצה הצפוני של חצי האי מונטריי שכונה פויינט פינוס ואז דרומה לעבר הגבעה במקום בו הוצב הצלב על ידי המשלחת הקודמת בדצמבר האחרון.
הם מצאו שם נוצות וחצים שבורים שננעצו באדמה, וסרדינים ובשר שהונחו לפני הצלב, אך לא נראו אינדיאנים בסביבה.
במי המפרץ נראו מאות כלבי ים ולוטרות ששחו או התחממו בשמש וקרספי ציין מאוחר יותר ביומנו כי "זהו הנמל של מונטריי, ללא שום ספק".
שלושת האנשים הוסיפו ללכת דרומה לאורך החוף הסלעי עד למפרץ כרמל, מספר אינדיאנים קרבו אליהם ושני הצדדים החליפו ביניהם מתנות.
בינתיים, הפליגה ב-16 באפריל הסן אנטוניו מסן דייגו לעבר מונטריי בפיקודו של חואן פרס.
על הספינה היו גם חוניפרו סרה, מיגל קוסטאנסו ואספקה וחומרי בנייה עבור הקמת המיסיון החדש במונטריי.
בשל רוחות נגד עזות הוסטה הספינה עד לאזור באחה קליפורניה, ורק משם הפליגה צפונה עד איי פאראלון, כ-160 ק"מ צפונית-מערבית למונטריי.
במהלך ההפלגה חלו מספר מלחים בצפדינה והסן אנטוניו נכנסה לבסוף למפרץ מונטריי ב-31 במאי והתקבלה על ידי אנשי משלחת פורטולה שהגיעו למקום שבוע לפני כן.
אנשי המשלחת שבו אל הגבעה עליה הציבו את צלב העץ בשנה שעברה והפעם (אולי בזכות ראות טובה יותר באותו יום) הבינו כי האתר אכן צפה לעבר המקום אותו תיאר ויסקאינו.
על גבעה זו יסד פורטולה את הפרסידיו של מונטריי וסרה יסד את מיסיון סן קרלוס בורומרו (שהועבר בשנה שלאחר מכן מעט דרומה לכרמל).
ב-9 ביולי 1770 עלו פורטולה וקוסטאנסו על הסן אנטוניו והפליגו בחזרה למקסיקו.
במרבית המפגשים בין הספרדים לאינדיאנים לא נרשמו עימותים חריגים והמגעים ביניהם התנהלו בדרכי שלום.
הדיווחים תיארו את האינדיאנים כמכניסי אורחים ונכונים לעזור כאשר הציעו הדרכה ומזון לחוקרים הספרדים בדרכם.
שמירה על יחסי שלום עם האוכלוסייה המקומית הייתה מטרה חשובה מתחילתה של המשלחת, והספרדים נשאו עימם חפצי נוי קטנים ותכשיטים זולים רבים במטרה לסחור עם האינדיאנים בתמורה למזון, וחשוב מכך, כדי ליצור קשרים ידידותיים.
העובדה כי המשלחת נשאה עמה כמות גדולה של חרוזי זכוכית וחפצים דומים אחרים במקום מזון או אספקה מועילה אחרת, מלמדת עד כמה היו הספרדים מחויבים לרצון לשמור על יחסי שלום.
המטרות ארוכות הטווח של המשלחת היו יצירת מקומות יישוב, הכנסת חקלאות לאזור והמרת האוכלוסייה המקומית לנצרות, כך שהייתה חשיבות רבה לשמירה על דו-קיום במהלך מסע ראשוני זה.
משלחת פורטולה הייתה המשלחת האירופית הראשונה שחקרה את אזור קליפורניה בדרך היבשה.
תגליתה החשובה ביותר של המשלחת הייתה מפרץ סן פרנסיסקו, אך כמעט כל אתר בו חנתה המשלחת היה גילוי ראשון.
הישג נוסף למשלחת היה חניכתו של נתיב שהגיע לסן פרנסיסקו ונודע מאוחר יותר כ"אל קאמינו ריאל", שהיה חיוני לתחילת ההתיישבות הספרדית ואפשר את הקמתם של 21 המיסיונים שהיוו את הגרעין ליישובי הקבע בקליפורניה, שפיתחו את ענף חוות הבקר והמירו את דתם של אלפי אינדיאנים.
שלושה יומנים שנכתבו על ידי חברים במשלחת שרדו עד ימינו, ונותנים תמונה שלמה ובלתי רגילה לגבי תנועותיה היומיות של המשלחת והניסיון שרכשה בדרכה: היומן שכתב פורטולה, היומן שכתב מיגל קוסטאנסו והיומן של חואן קרספי, (השלם והמפורט ביותר מבין השלושה).
כאשר עזב פורטולה את אלטה קליפורניה ושב למקסיקו ב-1770 קודם לוטננט פדרו פאז'ס לדרגת קפטן ומונה כמושל האזור, כאשר מפקדתו שכנה בפרסידיו של מונטריי.
פאז'ס הוביל משלחות נוספות לחקר צידו המזרחי של מזרח מפרץ סן פרנסיסקו והותיר אחריו יומני מסע משלו.
משלחת ת'ורנטון הייתה משלחת גילוי ארצות שנשלחה בשנת 1608 ביוזמתו של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לאתר שטח להתיישבות, איתור משאבי טבע ופיתוח תחנת מסחר תחת ריבונות הדוכסות הגדולה של טוסקנה בדלתא של האמזונאס (באזור שהוא כיום גיאנה הצרפתית).
היה זה ניסיון הקולוניאליזם היחיד של מדינה איטלקית ביבשת אמריקה.
המשלחת, שמנתה שתי ספינות מדגם קרוולה, הפליגה מנמל ליבורנו בספטמבר 1608 תחת פיקודו של האנגלי רוברט ת'ורנטון, שביקש מקלט מדיני בדוכסות הגדולה של טוסקנה, לאחר שהואשם במולדתו בשוד ימי.
המשלחת שבה לאותו נמל ביוני 1609, לאחר מסע מוצלח בו לא איבד ת'ורנטון איש מאנשיו.
ת'ורנטון תר את שפכי האמזונס והאורינוקו ואת צפון ברזיל, נחת באזור שבו נמצאת היום העיר קאיין ואיתר שטח כנדרש.
ת'ורנטון דיווח שהמקום עשיר בסחורות כעץ סיסם, קנה סוכר, פלפל, כותנה ובושם (בלזם) הוא אף הביא עמו חמישה או שישה ילידים, אשר סיפרו על עושרה של ארצם בזהב וכסף.
כל הילידים פרט לאחד מתו עד מהרה מאבעבועות שחורות, והנותר למד לדבר איטלקית וחי בחצר דוכס טוסקנה.
אולם, עם שובו של ת'ורנטון לליבורנו נודע לו כי פטרון המשלחת, פרדיננדו דה מדיצ'י, נפטר כבר בפברואר ובנו ויורשו קוזימו השני, אינו מגלה עניין בנושא.
על אף שכבר הייתה תוכנית לשגר משלחת שנייה ובה מתיישבים מליבורנו ומלוקה בקיץ 1609, נעצר המיזם ולא קרם עור וגידים.
הוא ספרה של וילי קורסרי, סופרת הולנדית.
הספר יצא בהולנד בשנת 1945, תורגם לעברית בידי שמואל שניצר ויצא לאור בהוצאת המתמיד, בשנת 1957. הספר יצא בשני חלקים, הראשון בן 237 עמודים והשני בן 240 עמודים.
רקע הספר הוא שנות הכיבוש הנאצי בהולנד בשנים 1940–1945. אזרחים הולנדים מסכנים את חייהם וחיי משפחותיהם כדי להסתיר יהודים ולספק להם מזון ובגדים.
הסיפור המוכר לכל מיומנה של אנה פרנק חורג מתחום בית מסתור יחיד של שתי משפחות ומציליהם, ונפרש על פני הולנד כולה ובעיקר אמסטרדם.
אנשים עוזבים את בתיהם ונודדים בין בתי מסתור, מעבירים יהודים מבית לבית, בשעות הלילה ומתוך סיכון עצום לעצמם, מעבירים את ימיהם ולילותיהם בחיפוש מזון ליהודים מסתתרים, שאינם יכולים להשתמש בפנקסי מזון רשמיים, ובכל פרידה אינם יודעים אם ישובו להיפגש.
היפוכם של אנשי המחתרת הם ההולנדים, המלשינים על שכניהם היהודים ועל האנשים שמסתירים אותם, ואף כאלה המנצלים את אסונם של היהודים שבן משפחתם נלקח ולא שב, ומוציאים מהם במרמה כסף, בגדים ומזון כדי להעביר לו, כביכול.
קלגסי הס"ד הגרמנים ואנשי הנס"ב, הנאצים ההולנדים משתפי הפעולה, מסתערים בלילות על בתים שלווים, פורצים פנימה, שוברים, גוזלים והורסים מכל הבא ליד ולוקחים גברים ונערים למעצר ללא עילה.
מי שנלקח למעצר איננו יודע אם ישוב לביתו או יישלח למחנה וסטרבורק ההולנדי או לאושוויץ.
עקרות בית הגונות שראו כבוד לעצמן לטפל כיאות במשפחותיהן אינן יכולות עוד להשיג מצרכי יסוד, לא מזון ולא סבון ורואות את ילדיהן וילדי השכנים רעבים ללחם, דועכים וגוועים במחלות קלות - וכל אותו זמן ממשיכים הנאצים לרוקן את הולנד מכל אוצרותיה ולהעבירם לגרמניה.
העשירים, המקורבים לשלטון, ממשיכים לחגוג בארוחות פאר עם ידידיהם הנאצים ומתלוננים שקשה להשיג סיגריות וממתקים, בעוד ילדים ותינוקות גוועים ברעב ובקור ברחובות הסמוכים.
ובכל החושך הזה - פשוטו כמשמעו, כי גם חשמל אין עוד - נקודות האור היחידות הן פעולותיהם של אנשי המחתרת, ללא ליאות, בלי להישבר, בלי מנוחה.
ואוטר בראנדט, מדען צעיר, שקוע כל כולו בעבודתו כפיזיקאי חוקר, והמתרחש סביבו באמסטרדם שתחת הכיבוש הגרמני עובר לידו בלי לגעת בו.
גם כאשר נחרדו כל תושבי העיר למשמע אזעקה באישון לילה עם כניסת הצבא הגרמני הפולש, וכל דיירי הפנסיון שבו מתגורר ואוטר מיהרו לרדת למקלט, מזורזים בקריאותיה של בעלת הפנסיון, העלמה בירמן החרוצה והמעשית, לא נתן ואוטר דעתו לדבר והמשיך בעבודתו כבכל לילה.
גם הצווים החלים על היהודים אינם נוגעים לליבו, והוא מתקשה להבין את זעמם ואימתם של ההולנדים תושבי אמסטרדם.
האדם היחיד שהוא שומר עמו על קשר מחוץ לעבודתו היא דודתו, סווירה, אחות אימו שמתה בילדותו.
הוא נפגש עמה מדי פעם, אך יחסו אליה קריר ומנותק.
אך לריחוק הקריר הזה בא הקץ באחד הימים, כשוואוטר פוגש בדרכו החוצה שני שוטרים, השואלים על שכנו, היהודי הצעיר שמעון גרינבוים.
הוא מכוון אותם אל חדרי משפחת גרינבוים וממשיך בדרכו, אך במרחק קצר מן הפנסיון הוא נתקל בשמעון עצמו, הממהר הביתה ומסתפק בניד ראש חפוז לשכנו המדען.
ואוטר נעצר לרגע, חוכך בדעתו אם צריך היה להזהיר את שמעון מן השוטרים הממתינים לו בבית, אך הצעיר התרחק בינתיים וואוטר מחליט, שאין לכך חשיבות וממשיך בדרכו.
בשובו הביתה באותו ערב נודע לו, ששמעון נעצר.
מרת גרינבוים, שאיבדה זמן לא רב קודם את בעלה, לאחר שנעצר ונלקח למחנה, המומה ומזועזעת, וכמוה גם בתה רות.
שכנתה של מרת גרינבוים, מרת ספניארד החטטנית, מספרת לה שראתה את ואוטר מדבר עם השוטרים בפתח הבית, והיא שולחת את העלמה בירמן להפציר בו, שיבוא לספר לה מה אמרו לו.
בגלל רגשי האשם המכרסמים בו, על שלא עצר את שמעון בעוד מועד, הוא נעתר לבקשתה ויורד אל חדריה, ומאותו רגע משתנים חייו באופן בלתי הפיך.
אצל משפחת גרינבוים הוא פוגש את מרכריט למברכט, פעילת מחתרת מסורה שכל חייה קודש למציאת מקומות מסתור ליהודים ודאגה לצרכיהם, והיא רואה זאת כמובן מאליו, שוואוטר שותף לדעותיה וישמח לסייע לה בעבודת המחתרת.
אין היא מודעת להסתייגותו ולזעמו על ההפרעה לעבודתו, וגם כשהיא מרגישה בהם, איננה מבינה את הסיבה להם, ואילו ואוטר מבליג על רגשותיו ונענה לה שוב ושוב, בגלל חלקו במעצר של שמעון, שאותו יכול היה אולי למנוע.
לאחר שנודע למרת גרינבוים ולרות על מות שמעון, מתנערת האם האומללה מיגונה המשתק ומגייסת את שארית מרצה וכוחותיה להצלת רות בת ה-15. תוקף היתר ההגירה שניתן למשפחת גרינבוים פג, כיון שלא היו מוכנות לנצל אותו כל עוד היה שמעון בחיים, ועכשיו אין להן עוד סיכוי להשיג היתר חדש.
מרכריט מתגייסת לחפש לשתיים מקום מסתור בטוח, ולאחר שהלשנה מסכנת את מחבואן בבית משפחת למברכט, מציע ואוטר בעל כורחו את מקום המפלט היקר ללבו - בית נופש קטן ודל מחוץ לעיר, במקום נידח בין שדות וחורשות, לשם היה יוצא להתבודד בסופי שבוע.
הוא מתנדב גם ללוות את שתי הנשים יחד עם מרכריט, כי הוא חושש שלא ימצאו את הבקתה המבודדת, ולצערו הוא מגלה, שמרכריט צירפה, בלי לבקש את רשותו, עוד זוג מסתתרים, אישה בסוף הריונה ובעלה מהיר החימה.
בסופו של דבר, מגיעים חשדות הנאצים אל ואוטר עצמו ומרכריט מבריחה אותו מביתו בעוד מועד.
עכשיו גם הוא מסתתר, כמוהו כאנשי מחתרת אחרים, וסובל את ייסורי הניתוק מעבודתו, הצפיפות והרעש - תועבת לבו מאז ומעולם.
גם כשידידו, יאן המכונה "העכבר", איש מחתרת ותיק, מציע לו להסתתר בבית הפרופסור שלהם, איננו מוכן לעזוב את הבית, משום שלשם הובאו גם מרת גרינבוים ובתה, לאחר הלשנה שסיכנה אותן בבקתה המבודדת שלו, והוא איננו יכול לנטוש אותן.
רק מותה של מרת גרינבוים משחרר את רות לבריחה לשווייץ ואת ואוטר למעבר לתנאים של שקט ובידוד יחסי, המשקמים את שפיותו.
בתקופה זו הוא פוגש את מירטה רוגיני, זמרת יפהפייה, ונקשר אליה בתשוקה שלא ידע כמותה קודם.
מירטה עוברת בנקל מגבר לגבר, בלי להתקשר אל איש מהם, וכל מעייניה בנקמה שהיא חורשת נגד מי שהרג את אחיה, אצילים חברי מחתרת.
איש איננו יודע על הקשר המשפחתי ביניהם, וכאשר היא נוקמת לבסוף את מותם, אין איש חושד בה.
למעשי הגבורה וחירוף הנפש של המחתרת מצטרפת בעל כורחה גם סווירה ריס, דודתו של ואוטר, אלמנה יפה, תרבותית ונעימת הליכות, שלילה אחד מגיע אל מרפסתה החשוכה גבר צעיר, איש מחתרת שנמלט מן המשטרה בקפיצה בין הגגות.
סווירה מעלה אותו אל החדר שבעליית הגג, שם היא שומרת את מלאי המזונות שלה, ומאותו רגע משתנים חייה.
יאן, פעיל מחתרת מראשית הכיבוש, בא אל דירתה בין פעולות, מופיע בחשאי ובאין רואה לימים אחדים של מנוחה, שלווה וארוחות טובות, וחוזר ומסתלק כלעומת שבא.
סווירה, שחייה עד אז היו כחלום אחד מתמשך וחלומותיה היו חשובים לה יותר מחיי המציאות, מוצאת עצמה לפתע חיה חיים מלאים, עשירים בדאגות ובשמחות, ביאן היא רואה את הבן שלא נולד לה, והיא יודעת, ששלומו חשוב ויקר לה מחייה.
ומגיע היום, שהיא נדרשת לעמוד בניסיון.
עוזרת הבית שלה, הגונבת בקביעות ממצרכי המזון שסווירה קונה בשפע בשוק השחור, מגלה לפתע שהמפתח לחדר העלייה ולארון המזונות שבו נעלם, ושוב אין היא יכלה לחדש את המלאי כהרגלה.
היא מהרהרת בדבר ומגיעה למסקנה, שהגברת מסתירה את אחיינה בחדר העלייה, ומפיצה את חשדותיה בקרב השכנים.
לא עובר זמן רב, והשמועה מגיעה אל המשטרה וזו באה, פורצת אל חדר העלייה הנעול, מוצאת את המחבוא בארון ואוסרת את סווירה.
אך האישה הענוגה, המפונקת בחיי עושר ומותרות, איננה נשברת בחקירות ובתנאי המעצר הקשים מנשוא ואיננה מסגירה את בן-חסותה.
לבסוף, כאשר בנות הברית קרובות לשחרר את הולנד, משלחים את סווירה לביתה, שבורה גופנית אך איתנה ברוחה.
בחודשי המלחמה האחרונים היא גוועת בשחפת בביתה, בטיפולה של חברתה הטובה, הזמרת סימון מירלאך.
יאן שורד את הרדיפות והמעצרים.
מיד כשנודע לו דבר מעצרה של סווירה, רצה להסגיר את עצמו כדי להביא לשחרורה, אך אחותו הצעירה, גם היא חברת מחתרת נאמנה, התחננה לפניו שלא יעשה זאת, למען אימם החולה.
בלאו הכי, היא טוענת, אותו יעצרו ויוציאו להורג ואת האישה שנתנה לו מחסה לא ישחררו.
ביולי 1945, לאחר כניעת הנאצים, הוא מגיע אל ביתה, שומע מסימון מירלאך על מותה ומקבל את המכתב שהשאירה לו.
מרכריט, רדופה עד אובדן עשתונות בהכרח להשיג מזון ליהודים המסתתרים ולגיסתה קלת הדעת, המגדלת תינוקת מאומצת לכאורה, שילדה לגבר אחר בעוד בעלה שבוי במרחקים, מתמוטטת במסע מטורף לצפון הולנד ומאבדת את זיכרונה.
שנות האימים האחרונות נמחקות מתודעתה ויחד עמן מעשה האלימות שעשה בה ואוטר ברגע של טירוף, מעשה שרק אחריו הוא מבין את עומק אהבתו אליה וכל תקוותו היא, שלעולם לא תיזכר ברגע נורא זה.
אלא שמרכריט נזכרת - ושומרת את הדבר לעצמה, באהבתה העמוקה אל ואוטר ובהבנתה את התנהגותו.
הוצאת המתמיד, תרגום שמואל שניצר, 1957.
את משלי ישו ניתן למצוא בכל הבשורות, מלבד בבשורת יוחנן ובחלק מהבשורות הלא-קנוניות, אך הם מופיעים בעיקר במסגרת שלוש הבשורות הסינופטיות.
המשלים מייצגים חלק נכבד מהבשורה והלימוד שישו לימד: יחד הם יוצרים כשליש מתורתו הכתובה.
בנצרות מושם דגש ניכר על משלים אלה, מאחר שהם מיוחסים לישו, באמונה שהם מייצגים את דבר אלוהים, כפי שהודגש בבשורת יוחנן ח' 28, ובפרק י"ד, 10.
רבים ממשלי ישו כתובים בפשטות.
המשלים הם סיפורים שלא בנקל ניתן לשכוח אותם, לעיתים קרובות הם מכילים דימויים, שכולם מאופיינים בהעברת מסרים משמעותיים.
מלומדים שונים ציינו שעל אף שמשלים אלה נראים כפשוטים, המסרים שהם מעבירים, הם בעלי משמעות עמוקה, ותופסים מקום נכבד בתורתו ובשורתו של ישו.
פרשנים נוצריים שונים טוענים שהם לא רק משרתים את הנמשל, אלא גם את עצם הבנת המסרים שבבשורתו של ישו, בכך הם הופכים לעדות רוחנית.
בתרבות המערבית, יצרו משלים אלה את האב טיפוס למונח "המשל", ובעידן המודרני, אפילו בקרב הללו שכמעט ואינם מכירים את כתבי הקודש (תנ"ך וברית חדשה), משלי ישו נחשבים למשלים ולסיפורים הטובים והידועים ביותר בעולם.
המילה העברית מָשָׁל יכולה להתייחס גם למושג חידה.
במהלך ההיסטוריה היהודית, החינוך וההוראה באמצעות משלים וסיפור משלים היו שיטה מוכרת, והיא קיימת גם בתנ"ך.
כל ספר משלי מבוסס על אמרות, פתגמים ומשלים.
השימוש שעשה ישו במשלים היה לפיכך טבעי בשיטת ההוראה המותאמת למסורת של זמנו.
משלי ישו צוטטו, נלמדו ונדונו בהרחבה כבר מאז ראשיתה של הנצרות.
משלים היו ונשארו אחד ממיני הצורות הספרותית הרבות בכתבי הקודש, אך נפוצות במיוחד בבשורות הברית החדשה.
משלים נחשבים בדרך כלל כסיפורים קצרים כגון "משל השומרוני הטוב", אשר נבדלים מהצהרות מטפוריות כגון, "אתם מלח הארץ" (מתי ה' 13).
משל אמיתי עשוי להיחשב כדימוי מורחב (סי.
יש המציעים כי משלים הם למעשה הרחבה אלגורית.
אחרים לעומתם טוענים את ההפך.
ד"ר קנת בואה קובע כי "משלים הם הרחבה של דמויות להשוואה, המשתמשים בסיפורים קצרים כדי ללמד אמת כלשהי או כדי להשיב על קושיה מסוימת.
בעוד שסיפור המשל אינו חייב להיות אמת היסטורית, הוא נחשב כנכון לחיים ואין להחשיב אותו כמעשיה.
כסוג של סיפורת בעל פה.
המשל מנצל מצבים מציאותיים, ובו זמנית עושה שימוש יעיל בדמיון....חלק מהמשלים [של ישו] נועדו לחשוף נסתרות עבור המאמינים הכנים שבמסגרת האמונה תוך הסתרתם מהלא מאמינים, מחוץ למסגרת האמונה, הללו שלא היו מוכנים לשמוע ולהקשיב ולקבל את הבשורה".
שלוש הבשורות הסינופטיות (בשורות מתי, מרקוס ולוקס) מכילות את משליו של ישו.
מספר גדל והולך של חוקרים מוצאים משלים גם בבשורת יוחנן, כגון הסיפורים הקצרים על "הרועה הטוב" (יוחנן י', 1-5) או האישה היולדת (יוחנן ט"ז, 21).
מלבד זאת כוללת בשורת יוחנן בעיקר אלגוריות אך לא משלים.
מספר פרשנים כגון ברברה ריד, אלרנד הולטגרן או דונלד גריגס מציינים במפורש ש"ניכר מאוד שמשלים נעדרים מבשורת יוחנן".
האנציקלופדיה הקתולית קובעת: "בבשורת יוחנן אין משלים.
בבשורות הסינופטיות (בשורות מתי, מרקוס ולוקס) אנו מזהים שלושים ושלושה משלים בסך הכל; ברם, היו כאלה שאף העלו את מספרם לשישים, בכך שכללו ביניהם אמרות או פתגמים".
הבשורה על פי לוקס מכילה גם את המספר הגדול הכולל של 24 משלים, ומתוכם 18 משלים ייחודיים; הבשורה על פי מתי מכילה 23 משלים מתוכם כ-10 ייחודיים; והבשורה על פי מרקוס מכילה 8 משלים אשר 2 מהם ייחודיים.
בספר "Harmony of the Gospels" (הרמוניה של הבשורות), מספקים קוקס ואיסלי התאמה (תאם - הרמוניה) בין המשלים בהתבסס על מניה כלהלן: בבשורת מתי: 11 בלבד, בבשורת מרקוס: 1 בלבד, בבשורת לוקס: 18בלבד, בבשורות מתי ולוקס יחד: 4, בבשורות מתי, מרקוס ולוקס: 6. הם אינם כוללים ברשימותיהם משלים מבשורת יוחנן.
משלים שיוחסו לישו נמצאו גם במסמכים אחרים מלבד כתבי הקודש.
חלקם חופפים לאלה המצויים בבשורות הקנוניות וחלקם לא מופיעים בכתבי הקודש (בברית החדשה).
בבשורה על פי תומא (שמו המקורי העברי-ארמי של השליח תומאס) הלא-קנוניות נמצאים עד כ-15 משלים, 11 מתוכם מקבילים למשלים בארבעת הבשורות הקנוניות.
המחבר הלא ידוע של הבשורה על פי תומא לא השתמש במילה "משל", מה שהופך את העניין למסובך יותר: לנסות להבין מה נחשב בעיניו כמשל.
המשלים הייחודיים לתומא כוללים את "משל הרוצח" ואת "משל הקערה הריקה".
הספר יעקב החיצוני מכיל גם הוא שלושה משלים ייחודיים המיוחסים לישו.
הם ידועים בתור "משל גרעין החיטה", "משל אוזן הגרעין", ו "משל נצר דקל התמר".
המסמך Q ההיפותטי (מסמך משוער - היפטותטי - שיש המשערים שהיה קים ושימש כמקור לתורת ישו או לבשורות מתי, מרקוס ולוקס.
מסמך שנרשם על פי חומר בעל פה מפי אבות הכנסייה הקדומים) נחשב כמקור לחלק ממשלי ישו בבשורות מתי, לוקס ותומא.
בבשורה על פי מתי (י"ג:17-10) מספק ישו תשובה לתלמידיו על השאלה מדוע הוא עושה שימוש במשלים, שלא תמיד הם עצמם הבינו.
כל מי שיש לו (אמונה) יקבל, ועוד יוסיף לקבל, אך מי שאין לו (חסר אמונה) גם מה שכבר היה לו יילקח ממנו.
בעוד שלפי מרקוס ד' 33–34 ומתי י"ג 34–35 עשוי להתפרש כי ישו היה מדבר רק ל"המונים" במשלים, בעוד שבאופן פרטי הוא נהג לפרש הכל לתלמידיו, החוקרים המודרניים אינם תומכים בכך והם אוחזים בטיעון שישו השתמש במשלים כבשיטת הוראה.
דווייט פנטקוסט מרמז כי בהינתן שישו הטיף לעיתים קרובות לקהל שומעים מעורב של מאמינים ולא-מאמינים, הוא השתמש במשלים כדי לחשוף את האמת למקצתם, ולהסתירה מאחרים.
הסופר הנוצרי אשטון אקסנדן מציע כי ישו בנה את משליו בהתבסס על ידע שקיבל מאביו שבשמים של האופן הנאות כיצד ללמד בני אדם, וכך הציע:"זה היה סוג של הוראה, אשר אדוננו המבורך כנראה נהנה להשתמש בו.
באופן דומה, במאה ה-20, קורא ויליאם ברקלי למשל "סיפור ארצי בעל משמעות שמיימית" הוא מציין שמשלי ישו משתמשים בדוגמאות מוכרות כדי להוביל את התפיסה האנושית לעבר המושגים השמימיים.
הוא מצביע על כך שישו לא יצר את משליו רק בתור אנלוגיות אלא ביסס אותם על "זיקה פנימית בין הסדר הטבעי לסדר הרוחני".
מספר משלים הסמוכים האחד לשני באחת או יותר מהבשורות הם בעלי נושאים דומים.
את משל השאור מלווה את משל גרגר החרדל בבשורות מתי ולוקס, והמשותף להם הוא הנושא של מלכות השמיים הגדלה מהתחלה קטנה.
משל המטמון בשדה (מתי י"ג 44) ומשל המרגלית (מתי י"ג 45–46) יוצרים צמד משלים הממחיש את הערך הגדול של מלכות שמיים, ואת הצורך לפעול להשגתה.
המשלים משל הכבש האובד (מתי י"ח 12–14, לוקס ט"ו 3–7) ומשל המטבע שאבד (לוקס ט"ו 8–10), ומשל הבן האובד (לוקס ט"ו 11–32) יוצרים שלישייה של משלים בבשורת לוקס המתמודדת עם נושאי האובדן והגאולה.
למשל העבד הנאמן (מתי כ"ד 42–51, מרקוס י"ג 34–37, לוקס י"ב 35–48), והמשל הסמוך במתי, משל עשר העלמות, המצפות לחתן (מתי כ"ה 1–13), יש משמעות לנושא אחרית הימים: להיות מוכנים ליום הדין.
משלים אחרים עומדים בפני עצמם, כגון משל העבד שלא מחל (מתי י"ח 21–35), עוסק בנושא המחילה; משל השומרוני הטוב (לוקס י' 25–37), עוסק באהבה מעשית; ומשל החבר בלילה (לוקס י"א 5–8), עוסק בשקידה בתפילה.
משלים על מלכות השמים: לשמוע, לבקש ולגדול
משל הזורעמשל המטמון בשדה משל המרגלית משל הזרע הגדל משל גרגר החרדל משל השאור
משל הכבש האובד משל המטבע שאבד משל הבן האובד
משל השומרוני הטובמשל שני בעלי החוב משל העבד שלא מחל
משל החבר בלילה משל שופט העוולהמשל הפרוש והמוכס
משלים על אחרית הימים (אסכטולוגיה)
משל העבד הנאמןמשל עשר העלמותמשל הסעודה הגדולהמשל השוטה העשירמשל בעל הכרםמשל החיטים והזונין משל המכמורתמשל לבלוב התאנה בקיץ משל התאנה ללא פרי
משל הבנאי החכם והבנאי הבערמשל המנורה מתחת האיפהמשל סוכן העוולה האיש העשיר ואלעזרמשל ככרי הכסף משל בעל הכרםמשל היין החדש בנאדות ישניםמשל האיש החזק
מתוך כשלושים משלים בבשורות הקנוניות, ארבעה הוצגו באמנות ימי הביניים, כמעט עד כדי התעלמות מכל שאר המשלים, מבלי שנגעו בסיפור חייו של ישו.
אלה הם: משל עשר העלמות, משל האיש העשיר ואלעזר, משל הבן האובד ומשל השומרוני הטוב.
אמנים מפורסמים שיצירותיהם תיארו משלים כוללים את מרטין שונגאואר, פיטר ברויגל האב ואלברכט דירר.
משל הפועלים בכרם מופיע גם הוא ביצירות מימי הביניים המוקדמים.
בתקופת הרנסאנס עלה מעט מספר היצירות, וסצנות שונות של משל הבן האובד הפכו למועדפות.
גם משל השומרוני הטוב הפך למאוד פופולרי.
אלברכט דירר יצר חריטה מפורסמת של הבן האובד בין החזירים (1496), נושא פופולרי ל-הרנסאנס הצפוני, רמברנדט תיאר בציוריו את הסיפור מספר פעמים, כאשר לפחות אחת מעבודותיו של הבן האובד בפונדק, הוא דיוקן עצמי כבן האובד, עם אשתו, כמו אמנים רבים אחרים.
ציורו המאוחר שובו של הבן האובד (ארמיטאז', סנקט פטרבורג) הוא אחד מיצירותיו הפופולריות ביותר.
כפי שהמשלים נדונו באמנות הפלסטית הם גם נדונו בפרוזה ובשירה, חלקם שמשו השראה לשירים ומזמורים דתיים ופולחניים בנצרות.
לדוגמה, מזמור "The Ninety and Nine", (התשעים ותשעה) מאת אליזבת סי כלפנה (1868) נכתב בהשראת משל הכבש האובד וגם המזמור "My Hope Is Built" (תקוותי בנויה) של אדווארד מוטה (1834), וכן "How Kind the Good Samaritan" (כמה טוב השומרוני הטוב) של ג'והן ניוטון (1779).
להלן טבלה המייצגת משלים בבשורות הקנוניות.
בדרך כלל, אין התייחסות למשלים בבשורת יוחנן, מלבד לאלגוריות.
למספר משלים יש הקבלות בבשורות הלא-קנוניות.
ה-Didache (תורת שנים עשר השליחים, מסמך אנונימי מתוארך למאה הראשונה, נחשב כהנחיות שנים עשר השליחים לגויים), והאגרות אבות הכנסייה.
עם זאת, בהתחשב בכך שאינם מסונכרנים עם הבשורות הקנוניות, בדרך כלל אין להם רצף זמן, הטבלה להלן אינה הרמונית עם הבשורה.
מספר שם המשל מתי מרקוס לוקסמקבילות אחרות1משל הזורעמתי י"ג 1–23מרקוס ד' 1–25לוקס ח' 4–18תומא 91 קלמנט
משלחת פולריס , שפעלה בשנים 1871–1873, הייתה משלחת אמריקנית שהייתה אחד הניסיונות הרציניים הראשונים להגיע לקוטב הצפוני.
אחרי שמשלחת של קצין הצי הבריטי סר ויליאם אדוארד פארי, הגיעה לקו רוחב -82 ° 45 'N ב-1827. ההישג הבולט של המסע היה להגיע לקו הרוחב 82 ° 29 'N בספינה, שיא באותה עת.
הוא הצליח להשיג את עמדת מפקד המשלחת על סמך היותו בר סמכות בנושא הארקטי.
האוניה פולריס יצאה מניו-יורק ביוני 1871. מתחילת הדרך, נקלעה המשלחת לבעיית מנהיגות לקויה.
סרבנות והתנשאות, בעיקר בהנחייתו של המדען הראשי שצורף למשלחת אמיל בסלס והמטאורולוג פרדריק מאייר - שניהם גרמניים.
בסלס ומאייר נתמכו על ידי המחצית הגרמנית של הצוות, והגבירו את המתחים בקרב הצוות שכבר חולק על פי הלאום.
בחודש אוקטובר הם עגנו בחוף הצפוני של גרינלנד, וערכו הכנות לקראת הנסיעה לקוטב.
הול חזר אל האונייה ממסע במזחלות אל הפיורד "מפרץ ניומן", והתמוטט מיד.
לפני מותו הוא האשים את אנשי הצוות של האוניה ברצח שלו, האשמה שהופנתה במיוחד לבסלס.
בדרך דרומה עזבו 19 חברי המשלחת את האונייה, ונסחפו על קרח במשך שישה חודשים 2900 ק"מ לפני שניצלו.
הפולריס הפגועה התנפצה סופית באוקטובר 1872. שאר חברי המשלחת הצליחו לשרוד את החורף וניצלו בקיץ הבא.
ועדת חקירה של חיל הים חקרה את מותו של הול, אך מעולם לא הוטלו אישומים.
עם זאת, נתיחה של גופתו בשנת 1968 גילתה כי הוא בלע כמות גדולה של ארסן בשבועיים האחרונים של חייו.
יחד עם מכתבים מלאי חיבה ואהבה שהתגלו, שנכתבו על ידי הול ובסלס לפסלת הצעירה הניו-יורקית ויני ריאם, שפגשו בעת שהמתינו להכנת הפולריס, מציעים הסבר שייתכן שבסלס היה מניע, מלבד האמצעים, להרוג את הול.
בשנת 1827, סר ויליאם אדוארד פארי הוביל משלחת של חיל הים המלכותי הבריטי במטרה להיות האנשים הראשונים שיגיעו לקוטב הצפוני.
בעקבות ניסיונו של פארי, בחמשת העשורים הבאים ניהלו האמריקנים שלוש משלחות כאלה: אלישע קנט קין ב - 1853–1855, יצחק ישראל חיס בשנים 1860–1861, וצ'ארלס פרנסיס הול עם הפולריס בשנים 1871–1873.
הול היה איש עסקים מסינסינטי ללא רקע אקדמי או ניסיון בשייט.
הוא עבד בעבר כנפח, חוקר, ובמשך כמה שנים הוציא לאור את העיתון שלו - "סינסינטי אקזיונל" (ששמו שונה מאוחר יותר ל"דיילי פרס").
הוא היה אנרגטי ומלא יוזמה, כתב בהתלהבות על החידושים הטכנולוגיים האחרונים.
במידה מסוימת הוא היה קורבן לתאוותו לחקר האזור הארקטי.
התמקדותו באזור התחילה סביב 1857, לאחר שהבין שהמשלחת הארקטית של ג'ון פרנקלין ב -1845, קרוב לוודאי, לעולם לא תחזור הביתה.
הוא בילה את השנים הבאות בחקר הדיווחים של חוקרים קודמים וניסה לגייס כסף למשלחת.
בעזרת הכריזמה והאישיות שלו, הוא הצליח בסופו של דבר להוציא שני מסעות בחיפוש אחר פרנקלין והצוות שלו.
אחד בשנת 1860, והשני בשנת 1864. מסעות אלה פרסמו אותו כחוקר ארקטי מנוסה, ונתנו לו קשרים יקרי ערך בין אנשי האסקימוסים האנואיטים.
המוניטין שהוא קיבל איפשר לו לשכנע את ממשלת ארצות הברית לממן משלחת שלישית בניסיון להגיע אל הקוטב הצפוני.
ב־1870 הציג הסנאט האמריקני הצעת חוק בקונגרס למימון משלחת לקוטב הצפוני.
הול, בסיועו של מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'ורג' רובסון, הצליחו לשכנע את הקונגרס והול קיבל, מענק בסך 50,000 דולר לפיקוד על המשלחת.
הוא החל בגיוס כוח אדם בסוף 1870.
הוא תכנן לצאת עם ספינת הצי, "פריווינקל", ספינת קיטור של 387 טון.
במספנות הצי בוושינגטון, הספינה שופצה כמפרשית ושמה שונה לפולריס.
היא הייתה מוכנה לשירות באזור הארקטי על ידי תוספת של ציפוי עץ אלון מלא על כל גוף הספינה, והתחתית הייתה מכוסה בברזל.
מנוע חדש נוסף, ואחד הדודים הוסב לשרוף שמן לווייתן.
הספינה הייתה מצוידת גם בארבע סירות, באורך 6.1 מטר וברוחב של מטר וחצי, ותחתית שטוחה.
במהלך מסעותיו הקודמים בארקטי, הול התפעל מהאינואיטים שהיו להם - סירות קלות עשויות עץ סחוף, עצמות ועורות - והוא הביא סירות בנויות בצורה דומה, שיכולות להכיל 20 אנשים.
המזון הארוז היה מורכב מחזיר משומר, בשר מומלח, לחם, ביסקוויטים.
הם נועדו למנוע צפדינה על ידי השלמת הדיאטה שלהם עם בשר טרי, בשר דובי הקוטב.
ביולי 1870 מינה נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט את הול כמפקד הכללי של המשלחת, שקיבל דרגת סרן.
אף על פי שלהול היה ניסיון ארקטי עשיר, הוא היה חסר ניסיון בשייט.
בבחירת קצינים וימאים, הול הסתמך מאוד על ציידי לוויינים בעלי ניסיון במים הארקטיים.
הדבר היה שונה במידה ניכרת מהמסעות הקוטביים של האדמירליות הבריטית, שנטו להשתמש בקצינים ימיים ובצוותים ממושמעים.
לבחירת מפקד השייט, הול פנה תחילה לסידני אודינגטון ולג'ורג' א'טייסון.
שניהם סירבו עקב התחייבויות לציד לווייתנים.
לבסוף בחר הול את בודינגטון, ואחריו את טייסון - הראשון נבחר להיות מפקד השייט וטייסון כנווט ראשי.
לבודינגטון ולטייסון היו עשרות שנות ניסיון בצייד לווייתנים.
למעשה, לפולריס היו עכשיו שלושה קפטנים, עובדה שתקבע את גורל המשלחת.
כדי לסבך עוד יותר את העניינים, בודינגטון והול התווכחו לפני כן, ב־1863, במהלך החיפוש המוקדם של הול את המשלחת של פרנקלין.
באותו זמן, בודינגטון התכחש לאישור של הול להביא צפונה את המלווים האינואיטים שלו.
כוח האדם הנותר היה מורכב מאמריקנים ומגרמנים.
הראשון האברד צ'סטר, השני ויליאם מורטון, האסטרונום והכומר ריצ'רד בריאן, והמהנדס השני אלווין אודל - היו אמריקנים.
המדען הראשי והמנתח אמיל בסלס ומהנדס הראשי אמיל שומאן היו גרמנים, כמו רוב הימאים.
המטאורולוג פרדריק מאייר היה סמל יליד גרמניה מחיל הקשר האמריקני.
בנוסף ל -25 הקצינים, הצוות והצוות המדעי, הול הביא את חבריו האינואיטים שעל עזרתם הוא סמך במהלך מסעותיו הקודמים.
מדריך וצייד איפרוויק, מתורגמנית ותופרת טקוליטוק, וכן את בנם התינוק.
מאוחר יותר, באופרנאוויק, גם הצטרף לשורותיהם הנס הנדריק, צייד ידוע מגרינלנד שהועסק בעבר על ידי אלישע קנט קין ויצחק ישראל הייז במסעותיהם, ואשר מומחיותו הייתה חיונית להישרדות בתנאי האזור.
בסלס התנגד לצירוף הצייד ומשפחתו למשלחת.
אנשי הצוות לא הסכימו להגדיל את מספרם ב"ארבעה פיות חסרי תועלת" - האשה ושלושת הילדים.
עוד לפני שעזב את מספנות הצי בברוקלין ב־29 ביוני 1871, התחילו צרות עם צוות המשלחת.
הטבח, אחד הימאים, הכבאי ועוזרו של המהנדס עזבו.
אחד נוסף התברר כשיכור ונשאר בנמל.
האונייה עצרה בניו-לונדון, לאסוף מהנדס משנה חלופי, ועזבה ב־3 ביולי.
עד שהספינה הגיעה לסנט-ג'ונס, נוצרו כבר חילוקי דעות בין הקצינים והצוות המדעי.
בסלס, דחה בגלוי את סמכותו של הול על הצוות המדעי.
חילוקי הדעות התפשטו לצוות, שחולק לפי לאום.
ביומנו כתב טייסון כי עד שהגיעו לאי דיסקו, "[...] דברו כבר בחופשיות כי הול לא יקבל שום אשראי מהמשלחת הזאת, וכמה מהם החליטו לחזור הביתה." הול התייעץ עם קפטן הנרי ק.
דוונפורט מאוניית ההספקה של הצי האמריקאי "הקונגרס" שליוותה אותם.
דוונפורט איים שיכפה את עושי הצרות על סרבנות וישלח אותו לארצות-הברית, ואז איימו כל הגרמנים על פרישה.
הול ודוונפורט נאלצו לסגת, אם כי דוונפורט נשא נאום חריף על המשמעת הימית לצוות.
לאחר אירוע נוסף של חילוקי דעות, דודי הספינה טופלו על ידי אחד מאנשי הצוות.
הדודים המיוחדים שלהם נעלמו, ככל הנראה הושלכו לים.
ב־18 באוגוסט הגיעה האונייה לנמל אופרנאוויק בחוף המערבי של גרינלנד, שם אספו את הצייד האינואי ואת המתורגמן הנס הנדריק.
הפולריס המשיכה צפונה דרך סמית סאונד ומצר נארס, ועברו את הנקודה הצפונית הרחוקה ביותר שחצו אותה הספינות של משלחות קודמות.
ב־2 בספטמבר הגיעה פולריס לנקודה הצפונית ביותר שלה, 82 ° 29' המתח בתוך האונייה התלקח שוב כאשר שלושת הקצינים הבכירים לא רצו להמשיך הלאה.
הול וטייסון רצו להמשיך לשוט צפונה, כדי לקצר את המרחק שהם יצטרכו לנסוע לקוטב במזחלות עם כלבים.
בודינגטון לא רצה לסכן את הספינה.
בסופו של דבר, הם הפליגו לתוך פיורד ב -10 בספטמבר, והטילו עוגן למשך החורף על החוף של גרינלנד הצפוני.
בתוך שבועות ספורים, הול התכונן למסע המזחלות במטרה לעבור את השיא הצפוני ביותר של ויליאם פרי.
חשדנות בין אנשי הצוות שוב נוצרה כאשר הול אמר לטייסון כי "אני לא יכול לבטוח [בוודינגטון], אני רוצה שתלך איתי, אבל לא יודע איך להשאיר אותו לבד עם הספינה".
הייתה עדות שבודינגטון היה אלכוהוליסט.
לפחות בשלוש הזדמנויות הוא פשט על חדרי הספינה ולקח אלכוהול, כולל אלכוהול שנשמר על ידי המדענים לשימור דגימות.
הול התלונן על התנהגותו השיכורה של בודינגטון, והיא באה לידי ביטוי מאוחר יותר, בעדויות של צוות החקירה בעקבות אירועי המשלחת.
הוא השאיר את טייסון להשגיח על האונייה, ולקח שתי מזחלות עם איש צוות נוסף ואת המדריכים הילידים והנדריק ועזב ב-10 באוקטובר.
יום אחרי שעזב, שלח הול את הנדריק בחזרה לספינה כדי להביא כמה פריטים שנשכחו.
הול העביר גם תזכורת לבסלס, והזכיר לו לטפל בכרונומטרים בזמן הנכון בכל יום.
ריצ'רד פארי כתב על כך, כי פתק כזה מאדם חסר ההשכלה (הול) חייב היה לטלטל את בסלס, שהחזיק במספר תוארים מאוניברסיטת שטוטגרט, מהיידלברג.
זו הייתה דוגמה נוספת לכישלון יחסי האנוש של הול במסע.
לפני שיצא למסע היבשתי, הול נתן לבודינגטון רשימה מפורטת של הוראות בדבר אופן ניהול הספינה בהיעדרו.
סביר להניח כי אלה לא התאימו לרב חובל עם 20 שנות ניסיון בים.
עם שובם לספינה ב -24 באוקטובר, הול חלה פתאום לאחר שתיית כוס קפה.
הסימפטומים שלו התחילו עם כאבים בקיבה ולאחר מכן התחילה הקאה.
הול האשים כמה מאנשי הספינה, כולל בסלס, שהרעילו אותו.
בעקבות האשמות אלה, הוא סירב לקבל טיפול רפואי מבסלס, ושתה רק נוזלים שנשלחו ישירות על ידי חברו האינואיטי.
נראה שמצבו השתפר לאחר כמה ימים ואפילו הוא עלה לסיפון.
בסלס לחץ על בריאן, כומר הספינה, לשכנע את הול לאפשר לרופא לראותו.
ב־4 בנובמבר התרכך הול, ובסלס המשיך בטיפול.
זמן קצר לאחר מכן החל מצבו של הול להתדרדר.
בסלס, הרופא, אבחן את המוות כדימום פנימי.
על פי הפרוטוקול שמסר מזכיר הצי, רובסון, הועבר הפיקוד על המשלחת לבודינגטון, שבמסגרתה המשמעת פחתה עוד יותר.
הפחם היקר נשרף בקצב גבוה: 2,873 ק"ג בנובמבר, 724 ק"ג יותר מאשר בחודש הקודם, וקרוב ל 3,800 ק"ג בדצמבר.
בודינגטון נראה לעיתים קרובות שיכור, אבל הוא היה רחוק מלהיות היחיד שרוקן את מאגר האלכוהול.
על פי עדותו בזמן החקירה, טייסון נראה גם שיכור, ושומאן הרחיק לכת ויצר עותק של המפתח של בודינגטון, כדי שיוכל לקחת לעצמו גם אלכוהול.
לא משנה איזה תפקיד שיחק האלכוהול, אבל היה ברור כי שדרת הפיקוד של הספינה נשברה.
השכרות התלוות במשחקי קלפים ובמאבקים בתוך הצוות.
למטרות לא ברורות בודינגטון בחר לחלק את כלי הנשק של הספינה לצוות.
יש כמה ראיות שהיה תכנון לבצע תוכנית מפוקפקת שהתגבשה בין הקצינים הבכירים בחורף.
צ'סטר אמר שהוא נחוש בדעתו לחשוף את העניין".
הסופר פארלי מוואת הציע שייתכן והקצינים שקלו לזייף את המסע לקוטב, או לפחות לקו רוחב גבוה.
תהא אשר תהא התוכנית שלא נבחרה, בכל זאת נשלחה משלחת לנסות להגיע לקוטב ב־6 ביוני.
צ'סטר הוביל את המשלחת בסירה קלה שנמחצה במהרה על ידי קרח במרחק של כמה קילומטרים מהפולריס.
צ'סטר ואנשיו חזרו אל הספינה ושכנעו את בודינגטון לתת להם את הסירה הנוספת.
עם סירה הזאת ועם טייסון, הם יצאו לצפון שוב.
בינתיים איתרה הפולריס מים פתוחים וחיפשה נתיב דרומה.
בודינגטון, שלא היה להוט לבלות עוד חורף בקרח, שלח את איפרוביק - המדריך האינואיטי, צפונה עם פקודות לטייסון ולצ'סטר לחזור לאנייה מיד.
הגברים נאלצו לנטוש את הסירות וללכת 20 קילומטר חזרה לפולריס.
עכשיו אבדו שלוש מסירות ההצלה היקרות של הספינה, ורביעית - הקטנה תמחץ על ידי קרח בחודש יולי.
המשלחת נכשלה במשימתה העיקרית להגיע לקוטב הצפוני.
מרישומי היומן של טייסון נראה שהוא, צ'סטר, ובסלס היו בין אלה עם הנטייה החזקה ביותר להמשיך לדחוף צפונה.
באחד לאוגוסט טייסון כתב: "הזדמנות אבדה, והמשלחת תצא חזרה רק כדי לדווח על מספר תגליות גאוגרפיות [...] אילו היינו נוהגים יותר בסבלנות אולי היינו עולים מעבר למפרץ ניומן, אין לדעת עד כמה רחוק יותר".
הוסיף טייסון:" יום אחד מישהו יגיע לקוטב הצפוני, ואני אקנא שלא עשינו זאת כי כמה אנשים מהפולריס מנעו זאת."
כאשר המטרה העיקרית של המשלחת נעזבה, פנתה הפולריס דרומה הביתה.
בנמל סמית סאונד, ממערב לקרחון הומבולדט, היא נתקעה בקרחון רדוד ולא ניתן היה לשחררה.
בליל 15 באוקטובר, כאשר הקרחון מאיים על האונייה, דיווח שומאן כי מים נכנסים והמשאבות לא יכלו לעמוד בקצב.
בודינגטון נתן פקודה להשליך מטען מהאוניה על הקרח כדי לעזור לספינה לצוף.
האנשים התחילו לזרוק בלי הבחנה ציוד החוצה, כפי שניסח זאת טייסון, "בלי שום תשומת לב לאופן או למקום שבו נזרקו הדברים האלה." חלק גדול מן המטען שהושלך אבד.
כמה אנשי צוות היו על הקרח הסמוך במהלך הלילה, כאשר האוניה נפגעה.
כשהגיע הבוקר, הקבוצה, שהייתה מורכבת מטייסון, מאייר, שישה מהימאים, הטבח, וכל האינואיטים, מצאו את עצמם תקועים על הקרחון שזז.
הם יכלו לראות את הפולריס במרחק של 13 עד 16 ק"מ משם, אבל ניסיונות למשוך את תשומת לב הספינה עם דגל שחור גדול היו חסרי תועלת.
האינואיטים הקימו על הקרח איגלו, וטייסון העריך שיש להם 860 ק"ג של מזון.
היו להם גם שתי סירות קלות ושני קיאקים.
מאייר הניח שהם נסחפים בצד של גרינלנד אל מצרי דייוויס, ובקרוב יהיו בקרובים אל האי דיסקו.
הניצולים היו למעשה בצד הקנדי של המצר.
הימאים פרקו עד מהרה את אחת הסירות לעצי הסקה .
הקבוצה נסחפה מעל 2,900 ק"מ על הקרח במשך ששת החודשים הבאים, לפני שחולצה בחוף ניופאונדלנד על ידי הספינה "טיגרס" ב -30 באפריל 1873. כולם היו כנראה מתים אילו הקבוצה לא הייתה כוללת את הציידים האינואיטים המיומנים איפרויק והנדריק, שהיו מסוגלים לצוד מזון בכמה הזדמנויות.
ב־16 באוקטובר 1872, כשמאגר הפחם נמוך, החליט בודינגטון לעגון את פולריס ליד אטה.
לאחר שהפסידו הרבה מהמצעים, הבגדים והאוכל, כשנזרקו באקראי מהאונייה ב-12 באוקטובר, היו 14 האנשים הנותרים במצב גרוע, בלי ציוד לעמוד בתנאים של חורף נוסף.
הם בנו צריף מעצים שהובאו מהאונייה, וב־24 באוקטובר כיבו את הדוודים כדי לשמור על פחם.
הספינה נטתה על צדה מחציתה מעל המים.
האינואיטים באטה עזרו לניצולים לשרוד את החורף ועם סיומו בנו אנשי הצוות שתי סירות מהעץ של האונייה, וב־3 ביוני 1873 הפליגו דרומה.
הם נצפו וניצלו על ידי אוניית ציד לווייתנים בחודש יולי, ושבו לביתם דרך סקוטלנד.
ב־5 ביוני 1873 החלה עבודתה ועדת חקירה של הצי האמריקני.
בשלב זה חולצו אנשי הצוות האינואיטים מהקרח, אך גורלו של בודינגטון, בסלס, ושאר הצוות עדיין לא היה ידוע.
הוועדה כללה את האדמירל לואיס מ.
גולדשבורו, מזכיר הצי ג'ורג' מ.
רוביזון, קומודור ויליאם ריינולדס, קפטן הצבא הנרי והווגה, וספנסר פולרטון בירד מהאקדמיה למדעים.
טייסון היה הראשון שהופיע לחקירה וחיבר את החיכוך בין הול, בודינגטון ובסלס, והאשמות לגבי הרעלה כסיבת המוות של הול.
הוועדה גם ביררה על מקום המצאות היומן והרשומות של הול.
טייסון השיב כי בעוד הול נזהר, הוא הורה לבודינגטון לשרוף חלק מהיומן והשאר נעלם.
מאוחר יותר התגלו רשימות של אנשי צוות אחרים באתר של הספינה פולריס, אבל הקטעים על מותו של הול נחתכו מהם.
מאייר העיד על שתייתו של בודינגטון.
סטיוארט ג'ון הרון העיד כי לא הכין את הקפה שהול חשד שהוא קשור בהרעלתו.
הוא הסביר שהטבח הכין את הקפה ושהוא לא עקב אחר מספר האנשים שנגעו בכוס לפני שהובאה להול.
לאחר שבודינגטון ושאר אנשי הצוות חולצו וחזרו לארצות הברית, המשיך צוות החקירה.
בודינגטון תקף את אמינותו של טייסון, וחשד בטענתו של טייסון כי הוא הפריע למאמציו של הול להפליג בספינה צפונה.
הוא גם התווכח לגבי הדיווחים על שתייתו, ואמר שהוא "עשה את זה, אבל בפועל שתה מעט מאוד".
בסלס נחקר על סיבת המוות של הול.
בסלס קבע כי "הרעיון שלי על סיבת ההתקפה הראשונה היה שהוא נחשף לטמפרטורה נמוכה מאוד בזמן שנמצא במסע המזחלות.
הוא חזר ונכנס לתא חם בלי להוריד את בגדי הפרווה הכבדים שלו ואחר כך לקח ספל קפה חם, וכל אחד יודע מה ההשלכות של זה יכולות להיות." בסלס העיד כי הול "מת מדימום וזרועו השמאלית והצד השמאלי שלו היו משותקים".
עוד סיפר בסלס שהוא הזריק להול כינין כדי להוריד את הטמפרטורה הגבוהה שלו לפני מותו.
לנוכח עדיות סותרות, היעדר רישומים רשמיים, וללא גופה לנתיחה שלאחר המוות, לא נקבעו כל האשמות בקשר למותו של הול.
בדו"ח הסופי של החקירה כתב המנתח הכללי של הצבא והצי: "מהנסיבות והתסמינים המפורטים על ידו, והשוואתם עם העדויות הרפואיות של כל העדים, אנו מקבלים את הדעה כי קפטן הול מת מגורם טבעי, וכי הטיפול במקרה על ידי ד"ר בסלס היה הטוב ביותר בנסיבות הקיימות."
ישנן ספקולציות מדוע בודינגטון והאנשים על סיפון הפולריס לא ניסו להציל את אלה שננטשו על הקרח.
טייסון נבוך מדוע הספינה לא ראתה אותם במרחק של שלושה עשר קילומטרים - קבוצה של גברים ואספקה המנופפת בדגל כהה בים של קרח לבן.
למחרת הסערה, הראות הייתה צלולה ורגועה, ואנשי הספינה יכלו לראות את האונייה עם האדים והמפרשים.
על סיפונה של האונייה, סיפר לו צ'סטר, כי הוא יכול לראות, אולם מעולם לא היו פקודות לאחזר את האספקה או לחפש את האנשים.
ההחלטה של בודינגטון לנטוש בחוף את הפולריס, לא ברורה באותה מידה.
בודינגטון אמר כי "הוא האמין שהמדחף מרוסק וההגה נשבר".
הדו"ח הרשמי של המשלחת קובע כי צריך היה לנטוש את הספינה כי "היה מלאי פחם מספיק רק כדי לשמור על הקיטור רק למשך כמה ימים."
עם זאת, אותו דו"ח קובע כי המדחף וההגה התגלו כשלמים לאחר שהספינה חזרה לשוט והדוד של הספינה ומפרשיה היו זמינים.
גם אם אזל לה הפחם, הספינה הייתה מסוגלת בהחלט לשוט עם מפרש בלבד.
כדי להגן על החלטתו של בודינגטון, כשגאות נמוכה חשפה את תחתית הספינה, גילו האנשים כי היא ניזוקה.
בודינגטון כתב ביומנו כי הוא "הפנה את תשומת לבו של הקצין לשבר, ורק תהה שהיא המשיכה לצוף לאורך זמן רב כל כך."
באשר לגורלו של הול, החקירה הרשמית שבאה לאחר מכן קבעה כי סיבת המוות הייתה אפופלקסית (מונח מוקדם לשבץ).
חלק מהסימפטומים של הול - שיתוק חלקי, דיבור מטושטש - בהחלט מתאימים לאבחנה זו.
ואכן, הכאבים שאליהם התלונן הול על צד אחד של גופו, שאותו ייחס להצטברות של חיים שנים רבות באיגלו, אולי נבעו משבץ קטן קודם.
עם זאת, בשנת 1968, כאשר עבד על הביוגרפיה של הול, הסתקרן הסופר צ'אנסי לומיס מהאפשרות שייתכן שהול הורעל, וביקש אישור להגיע לקבר שלו בגרינלנד, להוציא את הגופה ולבצע נתיחה שלאחר המוות.
בשל הפארמאפרוסט, השתמרו היטב גופתו של הול, תכריכי הדגלים, הבגדים והארון.
בדיקות של דגימות רקמות העצם, הציפורניים ושיער הראו כי הול קיבל מנות גדולות של ארסן בשבועיים האחרונים לחייו.
הרעלת ארסן חריפה מופיעה באופן עקבי עם הסימפטומים שדיווחו אנשי המשלחת: כאבי בטן, הקאות, התייבשות, קהות חושים ומאניה.
לארסן יש טעם מתוק, והול התלונן שהקפה היה מתוק מדי, ושורף את בטנו.
נראה גם שלפחות לשלושה מאנשי הצוות - בודינגטון, מאייר ובסלס - הייתה הקלה במותו של הול והם אמרו שהמשלחת תהיה טובה יותר בלעדיו.
חוקר אחר, פייר ברטון, הציע כי יש אפשרות שהול לקח בטעות בעצמו את הרעל, כי ארסן היה נפוץ בערכות הרפואיות של אותו הזמן.
עם זאת, סביר יותר שנרצח על ידי אחד מחברי המשלחת, אולי בסלס, שהיה נוכח כל הזמן כאשר הול חלה.
יתר על כן, נראה כי בסלס והול התחרו על לבה של פסלת הצעירה ויני ריאם, שככל הנראה העדיפה את הול.
כאשר הוכנה האוניה פולריס למסע בוושינגטון ובניו יורק, ניהלו שניהם קשרים עם ריאם.
זמן קצר לפני עזיבתם לקוטב הצפוני הביע בסלס במכתב את רצונו לראותה שוב.
קנאה כלפי הול בתחרות על רגשותיה של ריאם יכולה להתפרש כמניע אך לא הוגשו כתבי אישום.
האי האנה שבמצר נארס נקרא על שם האנה (טוקוליטו), שהייתה המדריכה האינואיטית שהצטרפה למשלחת.
משלחת סטארס לקטנגה בראשותו של סרן ויליאם סטארס, הייתה המנצחת במירוץ בין שתי מעצמות אימפריאליות לריבונות על קטנגה, שטח עצום עשיר במינרלים במרכז אפריקה לצורך כיבושו (שטחה של קטנגה, הוא פי 16 משטח בלגיה, מדינת האם).
המשימה התבלטה כאשר נהרג שליט מקומי, (מוונדה מסירי), וגם בגלל העובדה שסטארס, מפקד המשלחת מהצד הבלגי, החזיק בתואר צבאי בצד האחר.
בצד אחד של המירוץ הייתה מדינת קונגו החופשית, הכלי של המלך הבלגי לאופולד השני להתיישבות פרטית במרכז אפריקה.
מאידך גיסא החברה שאותה שכרה ממשלת בריטניה לעריכת הסכמים עם ראשי שבטים באפריקה, חברת דרום אפריקה הבריטית (BSAC) של ססיל רודס, אשר שילבה גישה נחושה להשגת שליטה על מינרלים עם חזון להתפשטות בריטית על פני היבשת, חלק מהאסטרטגיה של המרוץ לאפריקה ו-ועידת ברלין.