tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שגרמניה הנאצית פלשה להולנד במאי 1940, קליין החל לעבוד בבית חולים יהודי והמשיך את לימודי הרפואה שלו בשנת 1941. אולם, בשנת 1942 היה עליו להתחבא, שכן אחיו ליאו נתפס על ידי הגסטפו, נשלח למחנה ההשמדה סוביבור ושם נרצח.
עם תום המלחמה הוא המשיך את לימודיו ובמקביל עבד בקרקסים בצרפת, בלגיה והולנד, בהם הופיע תחת שם הבמה "פסקל" והציג לקהל את גאונות החישוב שלו.
הוא חי בצניעות והופיע בפני קהל עד לשנת 1952, אז נעשה שימוש משמעותי ביכולותיו.
בשנת 1952 קליין נשכר על ידי "המרכז למתמטיקה" באמסטרדם כדי שיעבוד בתור "מחשבון אנושי".
באותן שנים המחשבים הראשונים החלו להיווצר, כך שחישובים ארוכים יכלו להתבצע במהירות גבוהה יותר ובדיוק טוב יותר על ידי גאוני חישוב דוגמת קליין.
בשנת 1954 נערך קונגרס בינלאומי למתמטיקאים באמסטרדם וקליין נכח בו.
הקונגרס גרם לו לרצות להופיע שוב בפני קהל, הוא נדד בין מדינות עד שמרכז המחקר CERN שכר את שירותיו בשנת 1958. מאותה שנה הפסיק להופיע בקרקסים ובדרכים.
בהתחלה הוא סייע רבות לפיזיקאים של CERN, אך עם ההאצה של יכולות המחשוב בשנות השישים הוא שימש כקמע של CERN והציג את יכולות החישוב שלו בפני מבקרים.
ביאושו אמר ש"שווייץ היא מדינה יפה, אך חבל שגרים בה כל כך הרבה שווייצרים".
CERN לעומתו הכירה בקליין כ"מחשב" הראשון שלה.
בשנת 1975, נערכו באמסטרדם חגיגות לרגל יום השנה ה-700 להתיישבות בעיר, הדבר גרם לקליין להתגעגע לארץ מולדתו והוא התפטר מ-CERN בשנת 1976. הוא חזר להופיע בפני קהל ולבצע פעולות חישוב במהירות תחת שם במה חדש "וילי וורטל", אך בפועל הוא ביקש לשבור שיאי חישוב והחל להתאמן במרץ.
ב-1 באוגוסט 1986, המנקה שלו מצאה אותו בדירתו באמסטרדם ללא רוח חיים, הוא נרצח באכזריות באמצעות סכין.
אף שהמשטרה לכדה חשוד במקרה לאחר הרצח, לא נמצאו ראיות שהפלילו אותו והוא שוחרר, ובכך הרצח של וילם קליין לא פוענח עד היום.
וילמוש נאג' נאג'בצוני (בהונגרית: Nagy Vilmos; 30 במאי 1884, פאראיד (הונגריה וכיום "פראיד" ברומניה) – 21 ביוני 1976, פילישצ'אבה , הונגריה), היה גנרל בצבא ההונגרי המלכותי (1945-1920), שר ההגנה ההונגרי, תאורטיקן והיסטוריון צבאי וחסיד אומות העולם.
ב-1905 סיים נאגיבצון את לימודיו באקדמיה הצבאית בבודפשט והוסמך בדרגת לוטננט (סגן).
ב-1912 סיים את לימודיו בקולג' המלחמה האימפריאלי (Kriegsschule) בווינה שבאוסטריה.
בשנת 1914 הועלה לדרגת מייג'ור (רב-סרן) וסופח למטה הכללי הקיסרי הבריטי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שרת עם יחידות צבא שונות וכן במשרד המלחמה של אוסטרו-הונגריה.
כמו כן שירת במטה הכללי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בדרגת מייג'ור.
לאחר קריסתה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית באוגוסט 1919 מונה לתפקיד מרכזי בארגונו מחדש של המטה הכללי של הצבא המלכותי ההונגרי.
מ-1927 היה קולונל בבריגדת חיל הרגלים הרכובה הראשונה.
מ-1931 היה השליש למפקד הצבא ההונגרי.
בשנת 1934 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
מ-1935 היה קצין האפסנאות הכללית במשרד ההגנה ההונגרי.
בשנת 1937 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
משנת 1938 היה מפקד הקורפוס הראשון ההונגרי.
ב-1939 מונה לתפקיד המפקח הכללי של חיל הרגלים.
ב-1940 אולץ לפרוש וב-1941 נקרא לשוב לשירות ומונה למפקד הארמייה ההונגרית הראשונה.
מ-24 בספטמבר 1942 עד 12 ביוני 1943 היה שר ההגנה בממשלתו של מיקלוש קאלאי.
עם מינויו של פרנץ סלשי לתפקיד ראש הממשלה נעצר ונכלא.
נאגיבצון נולד למשפחת אצולה סקלרית.
אבותיו קיבלו את תואר האצולה ב-1676 ממיהאי הראשון אפאפי , נסיך טרנסילבניה.
אביו של נאג' נאג'בצון, נאג' זיגמונד נאג'בצוני, היה מהנדס מכרות ונפטר כשנאג'בצוני היה צעיר.
אמו האלמנה של נאג'בצוני לא יכלה להעניק חינוך לילדיה, ועל כן הוא פנה לקריירה צבאית.
בשנת 1902 סיים נאג'בצוני את לימודיו בהצטיינות במכללת קון (Kun Kollégium) בעיר שאשווארוש (כיום אורשטיה Orăștie ברומניה).
בזכות הצטיינותו וכישוריו זכה ללימוד בחינם באקדמיה הצבאית היוקרתית לודוביקה Ludovica Military Academy.
בשנת 1905 נבחר נאגיבצון לשרת בצבא ההונגרי המלכותי במקום בצבא האוסטרו-הונגרי.
הצבה זו נחשבה פתח לקריירה מוגבלת, עם אפשרויות קידום פחותות.
עקב הצטיינותו נשלח נאגיבצון בשנת 1909 ללימודים במכללה הצבאית הקיסרית בווינה.
בשנות השלושים לחייו מונה לתפקיד במטה הכללי האוסטרו-הונגרי הקיסרי עם דרגת מייג'ור.
כקצין מטה צעיר במלחמת העולם הראשונה השתתף נאג'בצוני במבצעים נגד סרביה, בקרבות בחזית הקרפטית, בפריצת הדרך בגורליצה ובפעולות בווהלין.
בשנת 1919, לאחר סוף המלחמה וקריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית, נוצלו ניסיונו הצבאי הרב ומומחיותו על ידי הצבא האדום של הרפובליקה ההונגרית הסובייטית ונאג'בצון הוצב שוב במטה הכללי עם דרגת מייג'ור.
עם קריסתה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שב נאג'בצוני והוצב במטה הכללי של הצבא ההונגרי המלכותי שהוקם מחדש בשלטונו של מיקלוש הורטי.
בין 1927 ל-1931 נאג'בצוני שימש מפקד חטיבת הרגלים הרכובה הראשונה.
לאחר מכן מונה לתפקיד שליש למפקד העליון של כוחות הצבא.
ב-1 במאי 1934 הועלה לדרגת קולונל ומונה לתפקיד מפקד חיל האפסנאות.
ב-1 במאי 1937 הועלה לדרגת בריגדיר-גנרל.
בשנה שלאחר מכן מונה למפקד הקורפוס הראשון.
בעקבות בוררות וינה הראשונה לגבי סלובקיה, בשנת 1938, נאג'בצוני פיקד על הכוחות שכבשו את קושיצה.
בתוך זמן קצר ועל בסיס זמני, מונה להיות המפקח הכללי על חיל רגלים.
במרץ 1940, מונה לתפקיד מפקד הארמייה ההונגרית הראשונה.
חודשיים מאוחר יותר קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
בעקבות תכתיב וינה, בספטמבר 1940, הוביל נאג'בצוני את הארמייה ההונגרית הראשונה לעיר טרגו מורש.
אחריותו כללה חיזוק הגבולות של הטריטוריה הכבושה מחדש ופיקוח על חלוקת מזון לאוכלוסייה האזרחית.
ב-31 במרץ 1941, הפיקוד העליון הכריז על פרישתו של נאג'בצוני עם דרגת לוטננט גנרל.
ב-21 בספטמבר 1942 הציע העוצר מיקלוש הורטי לנאגיבצון את תיק הביטחון.
נאגיבצון ניסה לשמור על הצבא מחוץ לפוליטיקה ונאבק לחידוש ולשימור שרידי הצבא ההונגרי שנותרו בהונגריה כדי למנוע תבוסה נוספת כמו זו שפקדה את הונגריה לאחר קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918.
לפני מינויו של נאגיבצון שלחה הממשלה שתי ארמיות הונגריות לחזית המזרחית, שם הושמדו בוורונז'.
נאגיבצון לא יכול היה להחזיר את החיילים מהחזית, אך עשה כל מאמץ להגן על החיילים ולהשיבם להונגריה, וכן לשפר את תנאי העבודה בפלוגות העבודה.
הוא הוציא מספר הוראות לשיפור תנאיהם וכך הציל יהודים רבים ממוות.
על כך הוענק לו לימים אות חסיד אומות העולם.
פעולות אלה גרמו להתנגדות מצד עמיתיו הקצינים וכן מצד פוליטיקאים מהימין הקיצוני.
האפקטיביות הפוליטית של נאגיבצון פחתה כשביקש לרסן את התרבות האנטישמית בצבא ואת היחס הבלתי אנושי כלפי הפועלים היהודים בפלוגות העבודה.
הוא התנגד בתוקף לדרישת הגרמנים לשלוח 10,000 יהודים למכרות הנחושת בבור שבסרביה.
בפברואר 1943 התנגד לדרישה הגרמנית לשלוח חיילים הונגרים לבלקן.
בשל עמדתו בנושאים אלה הושם נאגיבצון ללעג, הואשם כמשרת העם היהודי (Zsidóbérenc) וכמתנגד למדינות הציר והיה תחת התקפה מתמדת מצד קיצוני הימין.
כשראה נאגיבצון שהעוצר מיקלוש הורטי וראש הממשלה מיקלוש קאלאי לא מסוגלים או מוכנים להגן עליו, הגיש את התפטרותו ב-8 ביוני 1943.
העיר טרגו מורש העניקה לו אזרחות כבוד אבל הטקס בוטל בשל כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים 19 במרץ 1944.
מאחורי הקלעים המשיך נאגיבצון לתמוך במאמצים להשיג שלום נפרד עם בעלות הברית.
בהתבסס על ניסיון העבר, נאגיבצון חזה חורבן עם התקרבות הצבא האדום והלחימה לגבולות הונגריה.
עם השתלטות מפלגת צלב החץ הפאשיסטית על הונגריה ב-16 בנובמבר 1944, עצרה הז'נדרמריה את נאגיבצון בביתו בפילישצ'אבה.
הוא נכלא במספר בתי כלא ועם התקרבות הצבא האדום הועבר למספר יעדים בבוואריה.
משרד הביטחון ההונגרי גילה את מקומו והביא לשינוי מקום מאסרו ולשיפור בתנאי החזקתו.
ב-1 במאי 1945 שוחרר נאגיבצון על ידי כוחות הצבא האמריקאי.
נאגיבצון הצליח לחזור להונגריה ב-1946, בתקופת הקמתה של קואליציה של פלגים פוליטיים שונים.
הוא הוכנס לוועדה להערכת הפנסיות הצבאיות.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית ב-1948, נפגע נאגיבצון עם רבים מעמיתיו.
דירתו הופקעה והפנסיה שלו בוטלה.
הוא מצא עבודה כגנן במשתלה ולאחר מכן כנפח.
ב-1950 קיבל נאגיבצון הזמנה לחגיגות היובל לסיום מחזור התיכון שלו.
ההזמנה הגיעה מחברו לכיתה, ד"ר פטרו גרוזה, שבאותה עת היה נשיא רומניה.
נאגיבצון השיב כי אינו יכול להשתתף בשל העדר כספים ודרכון.
הנשיא השתמש בהשפעתו בממשלה ההונגרית, ומזכיר המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, מתיאש ראקושי, התחייב לספק את האמצעים להשתתפותו של נאגיבצון בפגישת המחזור.
בהתערבות נוספת של הנשיא גרוזה הושבה לנאגיבצון הפנסיה שלו.
בשנת 1965 היה נאגיבצון ההונגרי הראשון שהוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
עד מותו היה פעיל בכתיבה, עריכה וקריאה.
ב-1964 פרסם מהדורה ערוכה ומעודכנת של הביוגרפיה שלו, אשר פורסמה במקור עוד ב-1947.
בנוסף למומחיותו הצבאית היה נאגיבצון גם תאורטיקן צבאי והיסטוריון.
בהתבסס על ידע אישי נרחב בקרב ובמטה הכללי, כתב נאגיבצון מספר ספרים ובהם:
הקמפיין נגד רומניה (Románia elleni hadjárat), בודפשט, 1923.
בחגיגות המילניום של הונגריה ב-9 בספטמבר 2000, העניקה לנאגיבצון עיר הולדתו פילישצ'אבה לאחר מותו תואר אזרח כבוד.
כמו כן נקרא רחוב בעיר על שמו.
ב-18 ביוני 2003 נחנך שלט לזכרו של נאגיבצון ביוזמת הפדרציה של הקהילות היהודיות בהונגריה, פדרציית עובדי הכפייה ההונגרים וכן ועדת הזיכרון והפיוס הלאומית בהונגריה.
לציון שנת לידתו ה-120 של נאגיבצון ב-2004, חנך היישוב נאגיבצון (Nagybaczon) בטרנסילבניה אנדרטה ושלט לכבודו.
ב-9 בספטמבר 2006 הוכרז מקום קבורתו כחלק של בית הקברות הלאומי של הונגריה.
וילמאן (בהונגרית: Vilmány) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
הכפר ממוקם כ-193 ק"מ מצפון מזרח לבודפשט, עיר הבירה של המדינה.
ישנם מספר אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בקרבת מקום.
אתר המורשת הקרוב ביותר בהונגריה הוא חבל טוקאי, אזור יין ונוף היסטורי במרחק של 31 ק"מ מדרום לווילמאן.
בווילמאן חיה קהילה יהודית ובמקום היה בית כנסת ושני בתי קברות.
וִילְמוֹש ואַז'וִֹנִי (במקור וייספלד, בהונגרית: Vázsonyi Vilmos; שימג, 22 במרץ 1868 – באדן באי וין, 29 במאי 1926) היה עורך דין הונגרי-יהודי, פוליטיקאי ליברל-דמוקרט, שכיהן כשר המשפטים.
ואז'וני היה היהודי הלא-מומר הראשון שהגיע למשרת שר בממשלה ההונגרית.
ואז'וני נולד למשפחה יהודית ואביו שינה את השם וייספלד לשם ההונגרי ואז'וני.
הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטת בודפשט והפך עורך דין.
בשנת 1894 ייסד את "המפלגה הדמוקרטית של השלטון המקומי" ובאותה שנה הפך לנציג כשלטונות אכיפת החוק של בודפשט.
בשנת 1900 הוא הפך את מפלגתו לארגון לאומי בשם "המפלגה דמוקרטית-האזרחית" והקים גם שבועון פוליטי בשם "המאה החדשה".
הוא לא נבחר לפרלמנט בבחירות בשנת 1896, אך עשה זאת בשנת 1901, כנציג רובע 6 של בודפשט.
הוא הצליח לחזור על ההישג בבחירות הכלליות של 1905, 1906 ו-1910, מכיוון שלא נערכו בחירות יותר בגלל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא נשאר חבר פרלמנט עד לניצחון מהפכת החרציות.
כעורך דין זכה להצלחה במספר תיקים חשובים.
כך השתתף במשא ומתן מול הממשלה במהלך שביתת הרכבת בשנת 1904 ולאחר מכן הגן על עובדי הרכבת שנתבעו.
במהלך "המשבר הפוליטי הפנימי בהונגריה בין 1905 לבין 1906", הוא היה אחת הדמויות המובילות ב"התנגדות הלאומית" בבודפשט (פיליבסטר והתנגדות לממשלה ולמפלגת השלטון).
בשנת 1917 היה חבר בממשלת וקרלה השלישית לאחר נפילת ממשלת אסטרהאזי.
הוא מילא בממשלה זו את תפקיד שר המשפטים והשר בלי תיק שהופקד על רפורמה בחוק הבחירות.
לאחר ניצחון מהפכת החרציות באוקטובר 1918, הוא היגר לווינה בשל התבטאויותיו האנטי-בולשביקיות הקודמות, וחזר להונגריה רק בשנת 1921, לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
באותה תקופה ארגן מחדש את מפלגתו בשם "מפלגת האזרחים הדמוקרטית הלאומית" (יחד עם ינה גל).
ואז'וני תמך בלגיטימיסטים למקרה של שיבת המלך ההונגרי.
בבחירות 1922 נבחר שוב לפרלמנט באזור בחירתו הישנה (שצורפה אז לרובע 9).
בדיון הפרלמנטרי בנושא פרשת זיוף הפרנק הצרפתי על ידי אנשי ימין קיצוניים (שרצו בדרך זו להתנקם בצרפת בשל ניצחונה במלחמת העולם הראשונה) הוא היה בין עורכי דעת המיעוט ועורר בכך את סלידת הלאומנים.
בשל מצבו הבריאותי נסע לחו"ל לטיפול רפואי ונפטר בבאדן, ליד וינה.
לנשיא המפלגה הדמוקרטית נבחר אז בנו, יאנוש וואז'וני.
נכדו וילמוש ואז'וני (2008-1935) היה נציגם הבולט של המהגרים מהונגריה בשנת 1956 והביא בזכרונותיו תיאור מפורט על המשפחה.
היה דודה של זמרת האופרה דורה ברשוני, ובן דודו של המתמטיקאי אנדרה ואז'וני.
היצירות הידועות ביותר שלו, מלבד פרסומיו בעיתונים, כוללות:
עקרון הבחירות במינהל הציבורי בחו"ל (1891)
"השלווה המלכותית בחוקה ההונגרית" (1893)
וילמוש קומור (במקור קוֹהְן (כהן), בהונגרית: Komor Vilmos; בודפשט, 12 במאי 1895 – בודפשט, 28 בספטמבר 1971) מנצח הונגרי-יהודי, זוכה פרס פרנץ ליסט ופרס קושוט.
קומור היה אחד המנצחים שפעלו במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בתיאטרון גולדמארק בתקופת השואה בשנים 1939-1944.
הוא נולד במשפחה יהודית ליעקב ולברתה ולמד כינור ב"מוזיקה הלאומית".
בשנת 1920 הפך לכנר של בית האופרה של בודפשט.
משנת 1921 היה מזכיר ומנצח תזמורת האגודה הפילהרמונית של בודפשט, אך הודח מתפקידו בשנת 1928. הוא ניצח לראשונה על האופרה לוהנגרין כמנצח מחליף, ללא חזרות, בפולקסאופר בווינה.
אחרי שעזב את האופרה של בודפשט הפך למנצח של "תיאטרון העיר", שם ביים לצד האופרטות גם אופרות על פי תפיסתו.
הוא הופיע לעיתים קרובות עם זמרי אופרה מפורסמים של אותה תקופה, כמו בנימינו ג'ילי, ג'אקומו לורי-וולפי, פיודור שאליאפין, גיטה אלפר, ומריה נמט.
לאחר ש"תיאטרון העיר" פשט את הרגל ניצח קומור על אופרות ואופרטות בתיאטראות שונים בבודפשט ובערי השדה ברחבי הונגריה.
בניצוחו הוצגה הבכורה של האופרטה מאיה של סאבולץ' פניאש וגם הבכורה של הנשף בסאבוי של המלחין ההונגרי-יהודי פאל אברהם.
עוד בשנת 1923 הקים וארגן קומור את התזמורת הקאמרית של בודפשט, שהורכבה בעיקר מנגני בית האופרה.
הוא הציג את יצירותיהם של מלחינים בני זמנו לצד עבודות הבארוק והקלאסיות.
לדוגמה: הוא הציג את הגרסה התזמורתית של "בכפר" של המלחין ההונגרי החשוב בלה ברטוק.
עם תזמורתו הקאמרית החדשה החל קומור בסדרת קונצרטים ומופעי אופרה מחוץ לאולמות, כלומר בבמות פתוחות שהתאימו לכך.
לעיתים קרובות הופיע עם תזמורתו ברדיו ועשה גם מספר הקלטות תקליטים.
מכיוון שעל פי החוקים נגד היהודים, ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי הפכו את פעילותו לכמעט לבלתי אפשרית, הוא הפך משנת 1939 למנהל האמנותי של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, ובמהלך מלחמת העולם השנייה העלה כמה הצגות ומופעים מוזיקליים מצוינים בתיאטרון גולדמארק ברחוב וושלני.
הקהל היה חייב להיות יהודי.
בשנת 1945 קומור התמנה למנצח בית האופרה.
שם הופיע תחילה כמנצח אורח מטעם ההנהלה הזמנית בת שלושה חברים.
בשנת 1946 מונה מנהל חדש לבית האופרה שחתם חוזה עם קומור כמנצח קבוע.
וילמוש קומור היה מנצח בית האופרה עד מותו, והוא נקשר להצגות אופרה מצטיינות רבות.
בשנות החמישים ניהל הופעות של "האופרה המתגלגלת" במקומות כפריים.
הניצוח הראשון שלו על יצירת וגנר טריסטן ואיזולדה היה בגיל 75. גם בגיל זה הוא התאפיין ביכולת העבודה והרעננות האינטלקטואלית שלו.
כמנצח אופרה הצליח במיוחד בבתי האופרה של גרמניה המזרחית (ברלין, דרזדן, לייפציג) ובמשך תקופה היה מנכ"ל הגוונדהאוס של לייפציג.
בנוסף ליצירות האופרה, הוא ניצח בקונצרטים סימפוניים, במיוחד יצירות של המאה ה-20, אפילו בזקנתו.
זכרו נשמר על ידי מעגל החברים של קומור שהוקם ביוזמת בתו, נגנית הנבל אגנש קומור.
החוג הקים את פרס קומור, שמוענק מדי שנה למוזיקאי צעיר, מלחין או מנצח של בית האופרה.
פאוסט (אופרה) - סיפורי הופמן - אאידה - הזמנה לוואלס - לה טרוויאטה - כרמן.
וילמוש קומור, גיורגי להל, התזמורת הסימפונית MRT, תזמורת האופרה הממלכתית.
ריצ'רד וגנר : הוולקירה - דמדומי האלים - לוהנגרין - ההולנדי המעופף - חלקים מטנהויזר.
התזמורת הפילהרמונית בודפשט, מקהלת MRT, תזמורת האופרה הממלכתית של הונגריה.
שארל גונו : חלקים מפאוסט.
יאנש פודור, וילמוש קומור, ועוד, שירה ותזמורת האופרה הממלכתית.
פייטרו מסקאני : אבירות כפרית - רוג'רו ליאונקוואלו : ליצנים.
התזמורת הפילהרמונית של בודפשט, וילמוש קומור, מבצעים שונים, מיקלוש לוקץ', מקהלת MRT לילדים, מקהלת בית האופרה.
יאנוש פודור, וילמוש קומור, מיקלוש לוקאץ', תזמורת בית האופרה הממלכתי ההונגרי, לאסלו פלש ועוד.
תזמורת האופרה הממלכתית ההונגרית, וילמוש קומור, גיורגי מליש
פרנץ ארקל : באנק באן - לאסלו הוניאדי.
מבצעים שונים, וילמוש קומור, יוז'ף שימאנדי.
חמישים שנות הונגארוטון - מנצחים
כוכבי האופרה ההונגרית ערך 1–2. מבצעים שונים, וילמוש קומור.
יאנוש פרנצ'יק, וילמוש קומור, מקהלת האופרה הממלכתית של הונגריה, תזמורת האופרה הממלכתית של הונגריה.
אילן היוחסין של וילמוש קומור:
וילמוש קומור, לקסיקון ביוגרפי הונגרי
וילמוש קומור - לקסיקון אמנות התיאטרון ההונגרי
וילמוש בהם (בהונגרית: Böhm Vilmos; בודפשט, 20 בינואר 1880 – סטוקהולם, 28 באוקטובר 1949) היה פוליטיקאי הונגרי-יהודי סוציאל-דמוקרטי, מזכיר מדיני (סגן שר) לענייני צבא (1918–1919), שר המלחמה וקומיסר העם לענייני צבא (1919).
וילמוש בהם נולד במשפחה יהודית לליפוט בהם ולרוזליה רוזנצווייג.
הוא סיים בגרויות בתיכון והשיג תעודת מכשירן מוסמך.
הוא דיבר היטב גרמנית ועבד כקצין טכני בתחילת שנות המאה העשרים.
ב-26 בדצמבר 1905 נשא לאישה בבודפשט את מריה שטיינר, יהודייה אף היא, בתם של איגנץ שטיינר ופרנצישקה שוורץ.
כעובד צעיר הצטרף לתנועת הפועלים ובמשך הזמן הפך למזכיר של האיגוד הלאומי של עובדי הברזל והמתכת.
בשנת 1911 נבחר למועצת האיגוד המקצועי.
באוקטובר 1913 בקונגרס ה-20 של המפלגה נבחר להנהגת ה- MSZDP המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
הוא השתייך למרכז ה- MSZDP.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיע לדרגת סגן.
הוא נעצר בשנת 1918 במהלך השביתה הכללית.
הוא השתתף באופן פעיל במהפיכת החרציות בשנת 1918. התמנה למזכיר מדיני בממשלת ברינקי בינואר 1919. הוא צירף אליו את גיבור המלחמה אאורל שטרומפלד ((1878 - 1927) אלוף-משנה במטה הכללי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, ראש המטה הכללי של הצבא האדום ההונגרי בתקופת הרפובליקה הסובייטי) כמזכיר מדיני שני לצדו.
הנאום של בהם מול חיילים הונגרים ממוצא סקיי בסאטו מארה היה מדהים, בו הצהיר: "הם רוצים לפצל את הונגריה.
(...) אני מזהיר את אלה שדנים בשלום בפריס כי (...) פירוק הונגריה פירושו (...) לאבד את פרנסתנו, ואז לא יהיה לנו מה להפסיד ורק שאלת החיים והמוות נותרה לנו": העיתון נפסווה, 4 במרץ 1919).
מהפציפיזם המופרז של מהפכת החרציות עד מרץ 1919, הוא הגיע לרעיון ההגנה המזוינת של הונגריה.
בצד הסוציאל-דמוקרטי השתתף במשא ומתן עם KMP על איחוד המפלגות.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר העם החברתי של הצבא האדום ולאחר מכן קומיסר העם לענייני הגנה.
אחר-כך המפקד העליון של 'הצבא האדום' הגיס המזרחי, ולאחר מכן המפקד העליון של 'הצבא האדום' כולו.
הוא התפטר במאי 1919, אך הדבר לא התקבל והוא נשאר בתפקידו.
עם זאת, הוא נשאר גם חבר בהנהגה הפוליטית.
ביולי 1919 נשלח כשגריר לווינה.
לאחר קריסת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית נאלץ להגר והפך למנהיג קבוצה של מהגרים סוציאל-דמוקרטים ("קבוצת האור"), יחד עם ז'יגמונד קונפי ושאנדור גרבאי.
לאחר 1920 נשאר בווינה והצטרף לעבודה בתנועה הסוציאל-דמוקרטית הבינלאומית.
הוא חי בצ'כוסלובקיה משנת 1934, ומשנת 1938 בשוודיה.
החל מה -1 במאי 1946 עבד שוב בשוודיה, הפך לראש שגרירות הונגריה, והוסמך מיום 31 בינואר 1948 גם בנורווגיה ודנמרק עד 29 ביוני.
לאחר מיזוג ה- MSZDP ו- MKP, התפטר מתפקידו והמשיך לחיות בסטוקהולם כמהגר.
בשנת 1949 נשללה ממנו אזרחותו ההונגרית, והוא נפטר ב־28 באוקטובר באותה שנה.
בהונגריה אפילו לא הזכירו את מותו.
באש של שתי מהפכות .
מכתביו הפוליטיים הנבחרים של וילמוש בהם, 1914-1949 (ed: אווה Szabó - לסלו Szucs.).
בית ההוצאה לאור Napvilág, Bp., 1997
וילם רויטר (בהולנדית: Willem Reuter; סביב 1642 בבריסל – 1681 ברומא) היה צייר פלמי של נופי עיר, ציורי ז'אנר וציורי היסטוריה, שפעל בעיקר ברומא.
הוא היה חלק מחוג ציירי הז'אנר ההולנדי והפלמי ברומא המכונים "הבמבוצ'אנטי" והיו ידועים בזכות סצנותיהם המתארות את המעמדות הנמוכים ברומא.
מעט מאוד ידוע על חייו הצעירים של רויטר בפלנדריה.
הוא התאמן אצל הצייר בבריסל מיכיל סוורץ.
סוורץ התגורר ברומא במשך עשר שנים שם עבר לחוגם של ציירי הז'אנר הפלמי וההולנדי סביב פיטר ואן לאר, המכונים בדרך כלל הבמבוצ'נטי.
ציירי הבמבוצ'אנטי הביאו עימם לאיטליה מסורות קיימות המתארות נושאי איכרים מהאמנות ההולנדית מהמאה השש-עשרה, ויצרו בדרך כלל ציורים קטנים או תחריטים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה.
לא ברור מתי נסע רויטר לרומא שם התגורר ב"קאסה דיי פיטורי פיאמינגי" ליד כיכר דל פופולו.
ההוכחה התיעודית הראשונה לנוכחותו ברומא היא רישום נישואיו לאישה המקומית אנה פרוביטלי בשנת 1672, אך הוא כנראה הגיע לעיר כמה שנים קודם לכן.
כמו מדריכו סוורץ, הוא התחבר לציירי הז'אנר הבמבוצ'אנטי ברומא.
ייתכן שהוא הפך לחבר בבנטפויכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא.
אשתו נפטרה בשנת 1678 ובשנה שלאחר מכן הצטרף לקבוצת הקונגרציונה של ציירי הפנתאון, כאשר הצייר הבמבוצ'נטי ההולנדי דירק הלמברקר משמש כתומך שלו.
הקונגרזציונה מנתה בין חבריה אמנים חשובים רבים שהטביעו את חותמם ברומא.
רק מספר קטן של ציורים מיוחסים לוילם רויטר ברמת ודאות כלשהי.
קשה לקבוע את הכרונולוגיה שלו מכיוון שמעולם לא תיאר את יצירתו.
ציוריו מתארים בדרך כלל סצנות שוק או תהלוכות בכיכרות הרומאיות ומדי פעם אירועים היסטוריים או דתיים המוצבים בתפאורות נוף.
דוגמה לתיאור של אירוע היסטורי היא החגיגה בפיאצה די ספנייה, המתארת ככל הנראה את הולדתו של התינוק הספרדי דון קרלוס בשנת 1661.
סצנת השוק הפנורמי הרומי של וילם רוטר משנת 1669 המכונה "שוק רומאי" היא דוגמה לסצנות השוק ההומות שלו.
התמונה בנויה מסצנות רבות ואנקדוטות שונות כמו מופע של "קומדיה דה לה ארטה", קבצן המקבל נדבה ועגלה הפוכה ועליה כלי אוכל שבורים.
ההרכב המצויר בקפידה של היצירה הופך את כל האירועים למובנים וקריאים.
הבניינים המכוונים אנכית מספקים רקע יציב לקבוצות המסודרות באופן רופף של אנשים המוצגים על רקע הכיכר בקדמת הציור.
אור חזק עוזר להבהיר את הדמויות ואת האינטראקציות ביניהם.
ניתן להבדיל בין עבודותיו, אף כי הן דומות ליצירות אחרות של ציירי הסגנון הבמבוצ'אנטי, בשימוש בתפאורות רומיות המאוכלסות בדמויות רבות.
רויטר לא אימץ את הטיפולוגיה המלאה של הבמבוצ'אנטי והוא מייצג את הנוף העירוני יותר בצורה של ודוטה.
שלא כמו ציירים מהסגנון הבמבוצ'אנטי האחרים, רויטר הקדיש תשומת לב רבה יותר לביצוע הטבעי והמדויק של הנוף.
וילמוש פמש בק (בהונגרית: Fémes Beck Vilmos; בודפשט, 18 בפברואר 1885 – בודפשט, 16 בדצמבר 1918) היה צורף, מדליסט ופסל הונגרי-יהודי שנפטר ממחלה בטרם עת בגיל 33. הוא אחיו הצעיר של הפסל פילפ אדן בק.
וילמוש היה בנם של פאל בק וארנסטין גולד.
הוא החל את לימודיו בגיל צעיר בבית מלאכה לצורפות, והיה אמן ברונזה מתלמד אצל האמן לאסלו ונדראק.
ההדרכה האמנותית הראשונה ניתנה לו על ידי אחיו הגדול, הפסל ההונגרי-יהודי פילפ אדן בק.
הוא למד אחר כך צורפות ועיצוב בשיעורי ערב בבית הספר לאמנויות שימושיות.
כבר בגיל 18 היה אומן מיומן וניתן לראות שתי קעריות פח בעיצוב שלו מהתקופה הזו שמוצגות במוזיאון לאומנויות שימושיות בבודפשט.
הוא זכה במדליות זהב בתערוכה הבינלאומית במילאנו בשנת 1906 עם חפצי הצורפות שלו.
תחילה עבד בדרזדן ואחר כך במושבת האומנים של דרמשטאדט לצד האדריכל האוסטרי יוזף מריה אולבריך, שעל הרהיטים פרי תכנונו תכנן וייצר בק ציפויי מתכת, למעשה אביזרי ברזל ואביזרי קיבוע.
בשנת 1907 נסע ללונדון ולפריז במלגה ממלכתית ואז החל לעבוד באופן עצמאי לצד ג'ורג' רומר.
הוא חזר להונגריה בשנת 1909 והחל להכין את המדליות, את פסלי הברונזה הקטנים ואת פסלי הדיוקנאות שלו.
אשתו הייתה מריה פרידריק, איתה התחתן ב־25 ביוני 1911 בבודפשט.
הייחודיות והאישיות האמנותית שלו התפתחה במהירות ויצירותיו הוצגו בתערוכות השנתיות של השמונה ובבית האמנים.
עד מהרה התבלט באמנות עיצוב וייצור המדליות שלו, תחילה במדליית לכנר.
לפני מלחמת העולם הראשונה הוא קיבל הזמנה גדולה יחסית, עיצב שתי דמויות ברונזה במהלך בניית וילה שיפר (1910-1912) ועיצב כמעצב פנים את האולם בוילה.
בוילה זו השוכנת ברחוב מונקצ'י מיהאי 19 ברובע 6, עדיין ניתן לראות את בריכת הפרחים של משיש קרארה, המתארת ארבע דמויות.
כפסל הוא יצר פסלים קטנים ברוח המגמות המודרניות של ראשית המאה העשרים בסגנון (האר נובו, הקונסטרוקטיביזם, הקוביזם והאקספרסיוניזם) אך עד מהרה מצא את סגנונו האינדיבידואלי.
וילמוש קוהוט (בהונגרית: Vilmos Kohut; 17 ביולי 1906 – 18 בפברואר 1986) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
קוהוט נולד ב-17 ביולי 1906 בבודפשט שבאימפריה האוסטרו-הונגרית של אותם הימים.
הוא התחיל את הקריירה בפרנצווארוש שם שיחק באופן קבוע בעמדת הכנף השמאלי מעונת 1926/27, אז עוד שיחק לצד אגדת הכדורגל מהונגריה, אימרה שלוסר.
באותה עונה זכה עימה בליגה ובגביע ההונגרי וכך גם בעונה אחר כך.
ב-1928 זכה במתכונת השנייה של גביע מיטרופה, כשהוא כובש צמד בשני משחקי הגמר נגד ראפיד וינה.
ב-1932 זכה בליגה מבלי שקבוצתו הפסידה שום משחק באותה עונה לפני שעבר למרסיי הצרפתית שנה אחר כך.
ווילי קוהוט, כך כונה שם, הפך במהרה לאחד הכובשים הראשונים בקבוצה.
הוא זכה עימה פעמיים בגביע הצרפתי בשנים 1935 ו-1938 כשבשני הגמרים כבש שער אחד נגד סטאד רן ומץ בהתאמה.
ב-1937 הם זכו בתואר האליפות.
ב-1938 שב לנבחרת הונגריה לגביע העולם שנערך באותה שנה על אדמת צרפת.
הוא כבש בניצחון 0–6 על הולנד המזרחית ההולנדית אך לא שותף במשחק הגמר בו נבחרתו הפסידה לאיטליה 4–2. את עונת 1939/40 שיחק בנים שאז חולקה לשחק בליגה האזורית של דרום-מזרח צרפת עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
וילמוש בק (נקרא גם וילהלם וויליאם בק בחו"ל, בהונגרית: Beck Vilmos; פשט, 19 בפברואר 1868 – שיקגו, 1 בדצמבר 1925) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי.
בק נולד במשפחה יהודית, אביו, שאנדור בק היה בעל בית חרושת, אמו הייתה קטלין פרידמן.
יכולותיו המוזיקליות התבטאו כבר בגיל עשר.
לאחר שלמד קומפוזיציה ופסנתר בפשט, הבחין המלחין, המנצח והמורה למוזיקה הגרמני האנס פון קוסלר בכישורי השירה שלו.
על פי הצעתו נסע לפריז לארבע שנים, שם למד פיתוח קול ושירה בקונסרבטוריון.
לאחר שובו, בשנת 1892 ערך הופעת בכורה בבית האופרה של בודפשט ב-17 בספטמבר בתפקיד הראשי של האופרה "המלט" מאת אמברואז תומא.
הוא חתם על חוזה כחבר הסגל בחודש שלאחר מכן.
עד מהרה הפך לבריטון המועסק ביותר לצד הבריטון מיהאי טקאץ'.
בשנת 1901 התארח באופרה של וינה.
שם הופיע ב-10 בספטמבר, באופרה של וגנר זהב הריין בתפקיד אלבריך.
הוא שב לבירת אוסטריה כאורח במשך שתי עונות.
חוזהו בודפשט הופסק בשנת 1908 וב־14 בינואר נפרד בתפקיד מלט.
הוא נסע לפריז, שם הופיע בארמון גרנייה ב-1 בפברואר כטלרמונד (וגנר: לוהנגרין).
עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה הופיע בבירת צרפת בעיקר בהופעות יצירות וגנר בצורת קונצרטים.
משנת 1910 ועד מותו הופיע בעיקר במיזם שפעל בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו.
בשנת 1912 פנה ללא הצלחה לתפקיד מנהל האופרה של בודפשט, שהייתה במשבר כלכלי עקב הירידה במספר הצופים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הופיע שוב לעיתים קרובות באירופה, בתקופה זו הוא התארח הכי הרבה בשוודיה.
במשך תקופה קצרה היה בק בעלה של השחקנית אלה קרטס, איתה התחתן ב־18 ביוני 1898 בבודפשט, הם התגרשו בשנת 1904. היא נישאה מייד לאחר מכן לשאנדור גות.
באופן בלתי צפוי, וילמוש בק מת בחדרר המלון בשיקגו.
אפשרות הרעלה הועלתה גם כסיבה.
הקהילה ההונגרית האמריקאית הזדעזעה מהחדשות.
בקריירה שלו היו שתי בכורות עולמיות חשובות:
ב־16 בדצמבר 1902, הוא שר בבודפשט את תפקיד אדלברט פון ויסלינגן באופרה של קרל גולדמארק Götz von Berlichingen
הבכורה העולמית השנייה הייתה בשיקגו ב־30 בדצמבר 1921, בתפקיד הליאנדר הראשון באופרה אהבה לשלושה תפוזים של סרגיי פרוקופייב.
חוג תפקידיו היה בריטון דרמטי והיה מצוין באופרות איטלקיות וצרפתיות, כמו גם בדרמות מוזיקליות של וגנר.
קולו תואר כבעל גוון נעים להפליא, מלא ומתאים גם לסגנון בל קנטו.
אומברטו ג'ורדאנו: פדורה - דה סיריקס
רוג'רו ליאונקוואלו - ליצנים - טוניו
מאיירבר: האישה האפריקאית - נלוסקו
מוצרט: דון ג'ובאני - תפקיד ראשי
פרוקופייב: מאהב שלושת התפוזים - Leander
פוצ'יני: מנון לסקו - סמל לסקו
פוצ'יני: טוסקה - הברון מסקרפיה
סן-סנס: שמשון ודלילה - הכהן הגדול של דגון
תומא: המלט - תפקיד ראשי
ורדי: ריגולטו - תפקיד ראשי
וגנר: ההולנדי המעופף - ההולנדי
וגנר: טנהויזר - וולפרם פון אשנבאך
וגנר: טריסטן ואיזולדה - קורוונאל
וגנר: טבעת הניבלונג - אלבריך; ווטן
וילמוש בק (בהונגרית: Beck Vilmos; באיה, 1822, על פי מקורות אחרים, 17 במאי 1824 – פשט, 24 בספטמבר 1862) היה צייר, סופר, עיתונאי, יהודי-הונגרי.
הוא היה אחיו הצעיר של המשורר קרל איזידור בק (קארוי בק).
וילמוש בק נולד במשפחה יהודית כבנו של הסוחר מוריץ בק ואחיו הצעיר של המשורר קארוי בק (שאמנם ידע הונגרית היטב, אך כתב בגרמנית).
לאחר שעבר לפשט עם הוריו מהעיר באיה (ב), למד בבית הספר למסחר ביבנקו (Bibanco); עם זאת, כשנטה יותר לציור, אביו שלח אותו לווינה בשנת 1837.
שם הקדיש מספר שנים ללימודי ציור.
תחילה אצל הצייר ההונגרי-יהודי טיוודאר אלקוניה (מקודם שמו היה הרמן כהן) (Alconiére) לאחר מכן אצל הצייר האוסטרי פרנץ איבל (Eybl) באקדמיה.
הוא היה צייר דיוקנאות של עולם "שופטי השולחן" (Táblabíró) שהלך ודעך מתחילת המאה ה-19 (שופט שולחן היה שמו בהונגריה של שופט שהיה בסמכותו לשפוט את בני האצולה.
במאה ה -19 אבדו בהדרגה הזכויות המיוחדות של שופט השולחן; בשנת 1870 בוטל המשרד והתואר).
כבר בתקופת לימודיו שלח תמונות לתערוכות אמנים בפשט (1842, 1844, 1846) גם דיוקנאות וגם אחרות כמו "הנח בבית המרזח" (Pihenő a korcsmában), "אודליסק" (Odalszk).
לאחר מכן שב לפשט, ופרסם בשנת 1846 עמוד שער שכותרתו Der Zeitgeist, שהיה כתב העת ההומוריסטי הראשון מסוגו בהונגריה ואף בכל האימפריה האוסטרית.
הוא היה גם המאייר והקריקטוריסט של כתב העת.
בשנת 1849 עבר לווינה, ובשיתוף פעולה עם שאנדור אנגלנדר, ערך את ה"קאריווארי", "מוזיקת החתולים הווינאית" (Charivari) .
זה היה כתב עת אוסטרי שהופיע לראשונה ב־9 ביוני 1848 ובפעם האחרונה ב־26 באוקטובר 1848. בשל כך האוסטרים שפטו והרשיעו אותו.
לאחר חודשיים מאסר שוחרר ב-17 בפברואר שנת 1850. הוא אמנם שוחרר בווינה, אך גורש לפשט.
הוא חי בפשט אחרי זה עד מותו, למעט מעט זמן ששהה בגרמניה ובמשך הזמן הזה נאבק במחלה ממארת מתמשכת.
בספרות עבד תחת השם וילי בק.
וילמוש פרוינד (בהונגרית: Freund Vilmos; פקש, 12 באוגוסט 1846 – בודפשט, 26 ביוני 1920) היה אדריכל יהודי-הונגרי, שתכנן מבנים ציבוריים ופרטיים רבים בבודפשט בסגנון אקלקטי בסוף המאה ה-19. הוא אביו של הצייר ינה פרקאי.
וילמוש פרינד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פרוינד וננט גרשל.
לאחר סיום לימודיו בתיכון למד אדריכלות בציריך (1866).
הוא הופיע לראשונה בבודפשט בשנת 1883, בתחרות התכנון של בניין הפרלמנט ההונגרי, ולאחר מכן במספר מכרזים נוספים (בית החולים היהודי של בודפשט בשנת 1887, ארמון ניו יורק בשנת 1892, או אפילו התחרות של קזינו ליפוטווארוש -כיום BM Duna Palota).
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא ארמון "קזינו ליפוטווארוש" (ארמון הדנובה) בשנת 1896, עליו זכה בפרס "אמן תקופת מילניום".
בין עבודותיו האחרות היו גם בבית הלוויות של בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, ארמון המרחץ בבולוואר ארז'בט ובעיר רייקה (אז הונגריה) המטה של "חברת הספנות של הים האדריאטי".
פרוינד הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
בית המדרש לרבנים בבודפשט, עיצוב פנים בלבד.
החלק החיצוני תוכנן על ידי פרנץ קולבנהייר
המכון הלאומי של בודפשט לחרשים אילמים יהודים, (1876–1877)
ארמון בית המרחץ בבולוואר ארז'בט (1888)
בית החולים היהודי בבודפשט (1888)
בית החולים ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית, המכונה לפעמים בית החולים היהודי של פשט (1889–1888).
בית הלוויות של בית הקברות היהודי ברחוב קוזמה, בודפשט, רחוב קוזמה 6. (1891)
בית האבות של חברה קדישא, 1146 בודפשט, בולוואר הונגריה 167 (1892) - כיום נמצאים בו המחלקות לרפואה פנימית לשיקום ולחולים כרוניים של בית החולים מרחוב אוז'וק.
בית החולים המסחרי פרנץ יוזף, בודפשט, כיכר גאבור בתלן 1 (1892) - כיום החלק הישן של בניין בית החולים ומרכז התאונות של בית החולים פטרפי שאנדור.
ארמון קזינו או ארמון הדנובה, בודפשט (1894–1897)
בית חולים לילדים אדל ברודי, בודפשט (1895–1896) - ממש ליד בית החולים ברחוב סאבולץ', כיום פועל באזור המרכז לשיקום ואחסון של המוזיאון הלאומי.
מטה של חברת הספנות של הים האדריאטי ברייקה.
ארמון קרשאי (Andrássy út 47 (1880
ארמון גומפרז, Andrássy út 20 (1881
ארמון ווהרמן (1880) Andrássy út 23.
ינה פרקאי (פרוינד) היה צייר.
אליס פרוינד, שבעלה היה ד"ר פילפ ואלקו (ויינפלד) עורך דין.
וילמוש קומלוש (במקור קליין, בהונגרית: Komlós Vilmos; שולה, 29 בינואר 1893 – בודפשט, 27 בפברואר 1959) היה שחקן יהודי-הונגרי.
אחת הדמויות הקלאסיות של מערכוניו של לאסלו ודנאי בשם האצ'ק ושאיו שהוצגו ביחד עם ינה הרצג במשך כמעט שלושה עשורים.
וילמוש קליין נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קליין, בעל בית מרזח ושל רגינה מייסנר.
הוא פגש את בלה שאלאמון בהופעה של להקת חובבים ושאלאמון עודד אותו להצטרף לקבוצה.
קומלוש היה תלמיד בית הספר למשחק של סידי ראקושי ואז בגיל תשע עשרה כבר היה בחוזה בסובוטיצה.
ארבע שנים מאוחר יותר, בפץ' ואחר כך בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
הוא עבד גם כמנהל בנק תקופה קצרה.
תחנתו האחרונה בעיר שדה הייתה בעיר בקשצ'בה.
לאחר מכן, היה חבר בכמה במות קברט מרכזיות בבודפשט כמו: "במת בולוואר טרז" (Terézkörúti Színpad), "קברט פודיום" (Pódium Kabaré), "וריאטה קמרי" (Játékszín (Budapest)) "קומדיה".
בשנת 1934 העבר למשך שנה לתיאטרון קיראי שלא היה תיאטרון קומדיה.
אין בקורותיו נתונים בתקופת השואה, וקרוב לוודאי לא הופיע באף תיאטרון בשל יהדותו.
לאחר 1945 הגיע שוב לקברט פודיום, ואחריו "ורייטה העם".
בשנת 1951 חתם חוזה בתיאטרון הבמה העליזה שזה עתה הוקם.
גם הופעתו האחרונה הייתה שם - עבור אלה מתחת לגיל 120 - ב-19 בינואר 1959 ביחד עם שחקנים ידועי שם מהשורה הראשונה כמו ינה הרצג, בלה שאלאמון, לאסלו קזל, יוז'ף מארקוש (אלפונזו), אישטוואן רוז'וש, הדי ז'ולנאי ודורוטיה גצי.
אשתו הייתה השחקנית אירמה פינטר, לה נישא בשנת 1916 בסובוטיצה.
ילדיו -יוצי קומלוש ואנדראש קומלוש - המשיכו במקצוע המשחק.
ספר זיכרונו העליז הופיע בשנת 1940 בהוצאת קלאס בשם "איפה היה, איפה לא היה ....".
בשנת 1982, יצאו על תקליט אחד עשר מערכונים שלו מתוך האצ'ק ושאיו שנכתבו במקור על ידי לאסלו ודנאי.
את הפופולריות הנצחית של וילמוש קומלוש ניתן לייחס לדמותו של שאיו, שהכה בשולחן השיש בבית קפה כדמות של שחקן אופי מעולה.
מספר הופעותיו בהצגות בכורה שנרשמו במאגר התיאטרון (1946–): 33
וילמוש סילאשי, באזור דובר הגרמנית וילהלם סילאשי (בהונגרית: Szilasi Vilmos; בגרמנית: Wilhelm Szilasi; בודפשט, 19 בינואר 1889 – לוקרנו, 1 בנובמבר 1966) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, מגלה וידידו הטוב של המשורר והסופר מיהאי באביץ'.
במכללת אטווש, שם למד, היה ארנה לורשי עמיתו לכיתה ואיתו למד גם באוניברסיטת וילהלם פרידריך בברלין (היום נקרא אוניברסיטת הומבולדט של ברלין) בשנים 1909–1910. הוא היה סטודנט גם באוניברסיטת בודפשט, למד פילוסופיה וכימיה, ובשנת 1918 הפך לפרופסור באוניברסיטה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בהזמנתו של הפרופסור שלו לשעבר, אדמונד הוסרל, הועסק במכון לפילוסופיה באוניברסיטת פרייבורג, ומשנת 1928 עד 1932 היה פרופסור אורח באוניברסיטה.
לאחר עליית היטלר לשלטון עבר לשווייץ, לבריסגו.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזר לפרייבורג בשנת 1947, שם מונה בשנת 1956 לפרופסור מן המניין לפילוסופיה באוניברסיטת אלברט-לודוויג.
כעבור 5 שנים הפך למנהל הסמינר הפילוסופי הראשון במוסד.
שאלת הקשר בין פילוסופיה למדעי הטבע הייתה מכריעה בעבודתו.
התכתובות שלו עם באביץ' פורסמו בשנת 1980 בעריכת אישטוואן גאל.
וילמוש סילאשי נולד למשפחה יהודית.
סבו וסבתו מצד אביו היו הסוחר ליפוט זוננפלד ורזי אבלס.
סבו וסבתו מצד אמו הם בנה קראוס וגיזלה דירי.
אביו, מוריץ סילאשי, היה בלשן פינו-אוגרי, ואמו הייתה אילונה קראוס (1867–1944).
ב-16 במרץ 1918, ברובע 5 בבודפשט, נשא לאישה את ארז'בט ליוויה רוזנברג, בתם של ארמין רוזנברג ואנה ברייסאך.
גיסו היה הצייר היהודי-הונגרי דז'ה ציגאני, שהרג את אשתו בורבאלה (ברברה) סילאשי (אחותו של וילמוש סילאשי) ואת ילדיהם בסוף שנת 1937, ואז שם קץ לחייו.
בנוסף לבורבאלה, היו לווילמוש סילאשי כמה אחים ואחיות: בשקה; קלרה; נונוש; פרנץ (1894–1945) שהיה עורך דין; בורישקה; ינה (1953–1900) שהיה רופא.
על תורת שיטת התודעה: מבוא.
וילמוש פרלרוט-צ'אבה (בהונגרית: Perlrott-Csaba Vilmos; בקשצ'בה, 2 בפברואר 1880 – בודפשט, 23 בינואר 1955) היה צייר וגרפיקאי יהודי-הונגרי, אחד היוצרים והנציגים המצטיינים של סגנון האוונגרד ההונגרי.
וילמוש פרלרוט-צ'אבה נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון פרלרוט ושל רגינה קליין (1840–1920).
סבו וסבתו מצד אמו היו שאנדור קליין ואטלקה יונאפ.
לווילמוש פרלרוט-צ'אבה היו בתי ספר ומורים מאסטרים מצוינים.
בעצתו של הצייר יוז'ף קוסטה, הוא צייר מקיץ 1903 במושבת האמנים של באיה מארה.
שם תוקנו עבודותיו על ידי בלה איוואני-גרינוואלד.
הציור של קארוי פרנצי השפיע רבות על סגנונו.
הוא זכה במלגה לפריז בשנת 1906, בילה את החורף שם ואת הקיץ בעיקר בבאיה מארה.
בשנת 1919 התחתן עם הציירת מרגיט גראבר, הם התגרשו ב-1929.
הוא היה אחד הנציגים הבולטים של "הפראים ההונגרים" (שם מאוחר יותר לסגנון של קבוצת ציירים הונגרים), הוא היה גם אחד מחברי "קבוצת הניאו" במושבת האמנים של באיה מארה.
פרלרוט נרשם לאקדמיה ז'וליאן בפריז ומשנת 1908 הפך לתלמידו של אנרי מאטיס.
הוא למד ביסודיות גם את הציור של פול סזאן ושל פול גוגן.
פרלרוט הושפע רבות מהאקספרסיוניסטים הגרמנים, ומבין האמנים הקדומים יותר מהצייר המנריסטי הספרדי אל גרקו.
הוא יצר קשר בפריז עם החוג של גרטרוד שטיין.
הוא הציג מאז 1907 בפריז בסלון העצמאות ובסלון הסתיו, ובמהירה גם בערים מרכזיות אחרות באירופה.
פרלרוט היה אמן פורה מאוד וקשוב מאוד למגמות סגנון חדשות, ב-1910 הוא ובלה איוואני-גרונוולד, בראשות הנאו-ים האחרים, עברו מבאיה מארה לקצ'קמט וייסדו את מושבת האמנים של קצ'קמט.
הוא עבד בקצ'קמט מספר קיצים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה גר בגרמניה כמה שנים ואחר כך בפריז.
בהונגריה הוא הצטרף ל-KÚT בשנת 1924 והציג איתם.
(האגודה החדשה לאמנים KUT או KÚT והיא קבוצה של אמנים הונגרים שהיו חסידים של מגמות האמנות המודרנית, הגוף הזה הוא יורשו של השמונה, ופעל בין השנים 1924–1949).
מן האמצע של שנות ה-30 של המאה ה-20 פרלרוט עבד יותר ויותר בסנטאנדרה, ב-1949 התקבל ל"אגודת הציירים של סנטאנדרה" והוא צייר שם עד מותו בשנת 1955. וילמוש פרלוט-צ'אבה הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
באמנותו הוא שילב רגישות לסגנונות חדשים (פוביזם, קוביזם, פבלו פיקאסו) וכבוד למסורות (יוז'ף קוסטה, קארוי פרנצי) על פי גילו, האינדיבידואליות והנושאים שלו.
הוא שמר על דקורטיביות ואקספרסיביות שלו לאורך כל הדרך ותיאור חוויות הטבע המשוחררות האחרונות שלו לפני מותו מוכיחות זאת, למשל, ב"גן מושבת האמנות".
סנט סבסטיאן (1921, בבעלות פרטית)
אבל (1921, מוזיאון מיהאי מונקאצ'י, בקשצ'בה)
מושבת האמנים של באיה מארה
כרך 3 בודפשט: 1967. וילמוש פרלרוט-צ'אבה
לקסיקון קטן של אמנות הונגרית מההתחלה ועד היום.
הפראים ההונגרים מפריז לבאיה מארה 1904–1914. אד.
קריסטינה פאשות, בודפשט, הגלריה הלאומית של הונגריה, 2006.
וילמוש לייפציגר (בהונגרית: Leipziger Vilmos; ורוצלב, 18 ביוני 1840 – בודפשט, 24 בינואר 1913) היה תעשיין יהודי-הונגרי בעל מזקקה תעשייתית.
וילמוש לייפציגר נולד במשפחה יהודית ממוצא גרמני.
הוא בנו של אברהם לייפציגר.
בגיל עשרים וארבע כבר עבד כמנהל חברה במפעל של קארוי פרידנטל בוורוצלב.
על פי הצעתו של לייפציגר, פרידנטל פתח מזקקה בדרך ואצי בבודפשט (1867) והפקיד את הניהול בידי לייפציגר.
לייפציגר ייסד בשנת 1879 את מזקקת אובודה ובשמו המלא "מפעל הכהל והסוכר של וילמוש לייפציגר בע"מ" (בהונגרית: Leipziger Vilmos Szesz- és Cukorgyára Rt) וכן חוות פיטום אווזים בעיר אובודה ליד בודה, שהפכה במהרה לאחד ממפעלי התעשייה הגדולים בהונגריה.
הוא היה חבר מייסד של "התאחדות הלאומית לתעשיינים" (GYOSZ) וה"בנק החיסכון הכללי ההונגרי".
אשתו הייתה אאוגניה דויטש (ז'ני).
הרב הראשי יוז'ף הבשי ספד לו בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני.
ביתו התחתנה עם קארוי נוימן.
הרצאה על מצב תעשיית האלכוהול (בודפשט, 1890)
מור גלרי: חלוצי התעשייה ההונגרית.
וילמוש קרצג, (במקור פרקש ליפוט קרמר עד 1881, בהונגרית: Karczag Vilmos; קרצג, 28 באוגוסט 1857 – באדן, אוסטריה, 11 באוקטובר 1923) היה סופר, פובליציסט, מחזאי, מנהל תיאטרון יהודי-הונגרי.
וילמוש קרצג נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף קרמר, סוחר ושל פאני פישר.
הוא שינה את שם משפחתו לקרצג (כשם עיר מולדתו) במהלך קריירת הכתיבה שלו.
הוא סיים את הגימנסיה בדברצן ומשנת 1876 למד בבית הספר למשחק בדברצן.
בין השנים 1879–1891 היה עוזר העורך של "המפקח של דברצן".
(Debreceni Ellenőr) בשנת 1890 נשא לאישה את הזמרת יולישקה קופאצ'י.
בשנת 1891 יסד את שבועון "מדיאר גניוס" (Magyar Genius) בבודפשט יחד עם יוז'ף הבשי (מקודם קורנשטיין).
יצירותיו הוצגו על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט, תיאטרון העם (סובוטיצה) ומאוחר יותר על במות גרמניות.
משנת 1901 הוא היה מנהל תיאטר אן דר וין בווינה ומשנת 1908 היה מנהל "תיאטרון ריימונד" (Raimund Theater).
בתיאטראות שניהל יצאו לדרך אופרטות רבות של פרנץ להאר, אמריך קלמן – ואופרות של אחרים שהושקו בדרך להצלחה.
לבבות אוהבים (סיפור קצר 1885)
וילמה בק (בהונגרית: Beck Vilma; הונגריה, 1810 – ברמינגהאם, אנגליה, 1851) הייתה מרגלת וסופרת יהודייה-הונגרייה.
וילמה בק נולדה במשפחה יהודית למשפחת הורצקי.
היא באה ממשפחת אצולה שהיו בבעלותה אחוזות בניטרה.
שמה המקורי היה וילמה הורצקי ואחר בעלה וילמה בק.
היא הייתה ידועה בשם ראקידולה (Racidula) במלחמת העצמאות ההונגרית שמוכרת בשם: מהפכת 1848 בהונגריה של 1848–1849, כאשר שימשה כמרגלת עבור ההונגרים - אך גם עבור ההנהגה הצבאית האוסטרית.
מאוחר יותר לקחה את שם בעלה (שלא היה ברון) כברונית וילמה בק.
לאחר כניעת צבא המהפיכה ההונגרי בוילאגוש (Világosi fegyverletétel), היגרה מהונגריה והתיישבה בלונדון.
היא שירתה גם במשטרה החשאית האנגלית, אך נעצרה בגין פעולות הסחטנות שלה ונפטרה בכלא בשנת 1851.
תרגום הספר לצרפתית פורסם על ידי ה- Constitutionel הפריזאי בין התאריכים 18 בפברואר עד 14 במרץ 1851.
זיכרונותיה של גברת במלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849, מישקולץ, 1901. תורגם להונגרית על ידי: שאנדור הלאס)
וילמוש אדלר (בהונגרית: Adler Vilmos; פקש, 13 ביולי 1867 – כנראה באושוויץ יוני, 1944) היה הרב של העיר הטוון.
וילמוש אדלר הוא בנם של ליפוט אדלר ושל מריה אונגאר.
בין השנים 1885–1895 היה תלמיד בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1894 קיבל דוקטורט במדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), וכעבור שנתיים קיבל סמיכה לרבנות.
משנת 1906 פעל בעיר הטוון והיה הרב הראשי של קהילת אפצי.
בחודש יוני 1944 הוא גורש לאושוויץ.
נפטר במקום לא ידוע (ברכבת לאושוויץ או במחנה ההשמדה).
הפרפרזה של אונקלוס למשוררים של המקרא, בודפשט, 1893
הוא נאם בחתונת אחותו יטי אדלר עם אדולף רובינשטיין ב-30 ביוני 1897 בבית הכנסת בבאיה.
בתוך: ספר לכבודו של משה בלוך.
הוצא לאור על ידי תלמידיו לרגל יום הולדתו התשעים.
וילמוש בורשודי (במקור ויינברגר, בהונגרית: Borsody Vilmos; מישקולץ, 25 במרץ 1857 – בודפשט, 26 באוגוסט 1904) היה שחקן, מנהל תיאטרון, לחשן יהודי-הונגרי.
בורשודי נולד במשפחה יהודית, בנם של וילמוש בורשודי (מקודם:שלמה ויינברגר) ושל יוזפה פהר (מקודם:פפי וייס).
תחילה היה פקיד שיפוט וניהול של מחוז בטרנסילבניה, ואחר כך בשנת 1874 התחיל לשחק בתפקידי במה עם ג'רג' באלוג, ולבסוף קיבל לידיו תפקידי בימוי וניהול תיאטרון.
את שם משפחתו ויינברגר שינה את לבורשודי בשנת 1883, באותה התקופה עבד גם כמנהל ההוצאה לפועל בסיראק.
ב-15 ביוני 1901 קיבל על עצמו את ניהול "תיאטרון דאלוש".
הוא לקח חלק פעיל בהקמת "איגוד השחקנים הארצי" בהונגריה, אשר להקמתו הוא בעצמו גייס 30,000 פורינט הונגרי.
מאוחר יותר הפך ללחשן בתיאטרון ונפטר בתפקידו זה.
אשתו, קורנליה פריאל (חוסט, 1860 - בודפשט, 15 בפברואר 1923) הייתה זמרת אופרטה, בתם של פטר פריאל ושל ברתה לאנג.
משנת 1887 הופיעה עם בעלה.
בהמשך התגרש והתחתן עם אירמה ואי.
אנה (קרל מריה פון ובר: הקלע החופשי)
וילמוש בוקור (במקור בלומנשטוק, בהונגרית: Bokor Vilmos; בונהאד, 2 ביוני 1897 – בודפשט, 29 בפברואר 1984) היה צייר יהודי-הונגרי.
וילמוש בלומנשטוק נולד במשפחה יהודית.
אביו, יעקב בלומנשטוק (1845–1913), היה מורה בקהילה היהודית של בונהאד וכן המחנך הפרטי של ילדי משפחת פרצל (משפחת אצולה ממוצא גרמני שאבי המשפחה היה גנרל בצבא ההונגרי), ואמו הייתה רוזה טאוב (1862–1944).
בשנת 1915 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הלותרני בבונהאד.
הוא שירת בחזית במלחמת העולם הראשונה ונפצע קשה בלחימה סביב פיאבה (Piave).
לאחר שחרורו החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), במקביל למד בבית הספר הפתוח של הצייר בלה איוואני-גרינוולד ובין 1918 בין 1923 היה תלמיד פרטי של אישטוואן רטי.
הוא למד ציור ב-1923 באקדמיה ז'וליאן בפריז ולאחר מכן לזמן קצר אצל ארנה ברטה (מקודם: בראון).
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות ב-1924 ומאותה שנה השתתף בקביעות בתערוכות של היכל האמנות (בודפשט) ושל הסלון הלאומי בבודפשט.
בין השנים 1927–1929 יצא לסיור לימודי באיטליה ובילה תקופה ארוכה ברומא.
ב-1930 השתתף בביאנלה ה-17 בוונציה.
הוא העדיף לעבוד עם צבעי מים, צייר שתי סדרות על גשרי בודפשט המופצצים על הדנובה ועל בודפשט ההרוסה במלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן סייר ברומניה, בולגריה, צ'כוסלובקיה, פינלנד וברית המועצות והנציח בתמונות את הנופים שראה שם.
מתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 עבד כראש אגף ב"קרן האמנות של הרפובליקה העממית ההונגרית", ולאחר מכן כמנהל האמנותי של חברת גלריית תמונות.
הוא פרש ב-1976. בציורו כיכב תיאור הטבע והנוף בתפקיד בלעדי.
הביאנלה ה-17 בוונציה (קבוצתי, 1930)
בונהאד (תערוכת יצירת חיים, 1982)
אולם מדניאנסקי (תערוכת זיכרון, בודפשט, 1984)
ספרייה עירונית אימרה שוימאר (בונהאד)
הגלריה הלאומית של הונגריה (בודפשט)
מסדר העבודה דרגת כסף (1974)
וילמור-סור-טארן היא עיירה במחוז גארון עילית, בדרום-מערב צרפת, המשמשת כמרכז מינהלי של הנפה.
הנהר טארן חוצה את העיירה.
העיר נוסדה במהלך ימי הביניים והייתה בעלת ביצורים חזקים שנבנו במהלך המאה ה-14 שבחלקם השתמרו עד היום.
במהלך מלחמת מאה השנים כל האזור נכבש על ידי האנגלים, אך את העיירה הם לא הצליחו לכבוש.
ציון נוף נוסף של העיירה היא כנסיית מיכאל הקדוש מהמאה ה-14. העיירה סבלה משיטפון שהתרחש בשנת 1930 במהלך מספר בתים נהרסו.
במהלך מלחמת העולם השנייה בעיר פעל אוגוסט אריבה שהציל מספר ילדים יהודים במוסד חינוכי אותו ניהל.
וילם פרדריק פופ (בהולנדית: Willem Frederik Pop; 14 ביוני 1858 – 24 ביולי 1931) היה גנרל הולנדי אשר שימש לתקופה קצרה כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד.
פופ נולד בהאג ב-14 ביוני 1858. בספטמבר 1874 הוא התגייס לחיל התותחנים של צבא הולנד.
שנתיים לאחר מכן, ב-1 בדצמבר 1878 הוא הועלה לדרגת לוטננט שני והוצב בדיוויזיית הארטילריה המשוריינת ה-1. בשנת 1881 הוא הועלה לדרגת לוטננט ראשון, ובשנת 1894 הועלה לדרגת קפטן.
ב-1897 מונה פופ למורה בבית הספר הגבוה למלחמה.
ב-1905 הוא הועלה לדרגת מאיור, הוצב במטה הכללי ומונה במקביל למפקד הדיוויזיה ה-2. ב-1908 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, וב-1911 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד גדוד ארטילריית השדה ה-2, לאחר מכן הועבר למטה הכללי ומונה לסגן הרמטכ"ל.
במרץ 1918 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-9 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד העליון של הכוחות המזוינים במקומו של קורנליס סניידרס.
ב-7 בדצמבר הוא מונה לראש המטה הכללי, וב-31 במרץ 1920 מונה לשר המלחמה ולשר הצי.
הוא נפטר בפורבורך ב-24 ביולי 1931.
וילמה פרל מנקילר (בצ'ירוקי: ᎠᏥᎳᏍᎩ ᎠᏍᎦᏯᏗᎯ; 18 בנובמבר 1945 - 6 באפריל 2010) הייתה ילידה אמריקאית משבט הצ'רוקי שהייתה לאשה הראשונה ששימשה כצ'יף ראשי של אומת הצרוקי בפרט, וציף ראשי של אומת שבט ילידי כלשהו בארצות הברית, אחרי פעילות נרחבת למען זכויות האינדיאנים האמריקאים.
מנקילר נולדה ב-טָלַאקְוָואן אוקלהומה, בירת אומת הצ'רוקי.
היא הייתה השישית מבין אחד-עשר ילדים שנולדו לצ'רלי מנקילר יליד מאומת הצ'רוקי, ולקלרה איירין סיטון ממוצא הולנדי ואירי.
שם המשפחה "מנקילר", בשפת הצ'רוקי, מתייחס לדרגה צבאית צ'רוקית מסורתית, כמו קפטן.
היא גדלה בבית חקלאי של המשפחה, ללא חשמל, אינסטלציה או קשר טלפוני, אך ביתם היה בשטח של 160 דונם הידוע בשם מנקילר פְלאטס ליד הרי הרוקי במחוז אדאיר שבאוקלהומה, שניתן לסבהּ כחלק מהסדר שהממשלה הפדרלית של ארצות הברית עשתה.
אביה הפך לעובד מחסן ופעיל בארגון עובדים.
בראיון ל"ניו יורק טיימס" ב-1993, מנקילר תיאר את המהלך כ"מסלול הדמעות הקטן שלי", התייחסות להרחקה בכפייה המתוארת לעייל של בני הצ'רוקי מדרום מזרח ארצות הברית על ידי כוחות פדרליים במחצית הראשונה של המאה ה-19. מאוחר יותר עברה המשפחה לדאלי סיטי, קליפורניה .
בגיל 17, נישאה מנקילר להקטור הוגו אולאיה דה בארדי, סטודנט מאקוודור.
הם עברו לאוקלנד ונולדו להם שתי בנות.
מנקילר הפכה למעורבת במרכז האינדיאני של סן פרנסיסקו, והשתתפה במחאת כיבוש האי אלקטרז ב-1969 .
לדבריה, כשמחאת אלקטרז התרחשה, היא נעשתה מודעת למה שצריך לעשות כדי ליידע את שאר העולם שגם לאינדיאנים יש זכויות.
מיד לאחר מכן התנדבה לפעילות בתביעת שבט נהר הפיט נגד חברת פסיפיק גז וחשמל על הזכויות על מיליוני דונמים של אדמת השבט, ולמדה את היישומים המעשיים למימוש "ריבונות וזכות שבטית בארצות הברית" .
היא למדה בקורסי ערב בסקייליין קולג' ובאוניברסיטת המדינה של סן פרנסיסקו בו בזמן שעבדה כרכזת תוכניות אינדיאניות לבתי הספר הציבוריים באוקלנד.
לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, חזרה מנקילר בשנת 1977 לאוקלהומה עם בנותיה.
היא התנדבה בעניינים שבטיים, הובילה קמפיינים לתוכניות בריאות ובתי ספר חדשים, ועבדה כמנהלת פיתוח הקהילה עבור אומת צ'רוקי.
היא קיבלה תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת פלמינג ריינבאו בסטילוֶול, אוקלהומה , ולקחה קורסים לתואר שני בתכנון קהילה באוניברסיטת ארקנסו .
כמנהלת מחלקת הפיתוח הקהילתי של אומת צ'רוקי אותה הקימה בשנת 1981, היא סייעה בפיתוח מערכות מים כפריות ושיקום דיור.
הפרויקט הראשון שלה היה בבל, אוקלהומה - קהילה קטנה של צ'רוקי בת 200 משפחות ללא מים זורמים, אבטלה גבוהה ותחושה מתמשכת של חוסר אונים.
במסגרת המיזם היא הביאה לכך שתושבי בל ייבנו לעצמם ובעצמם קו מים באורך של כ-25 קילומטר ובמשך 14 חודשים.
מיזם חלוצי זה באוקלהומה זכה להפקת סרט עלילתי באורך מלא בשנת 2013 ושמו "דבר הצרוקי למען מים" .
בשנת 1983, ובעקבות פעילותה, נבחרה על ידי ראש השבט הראשי, רוס סווימר , כשותפהּ להתמודדותו במסע הבחירות המחודש שלו.
עם ניצחונם, הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לסגנית ראש אומת הצ'רוקי.
בשנת 1985 התפטר סווימר כאשר מונה לעוזר המזכיר של הלשכה האמריקאית לענייני האינדיאנים, ומנקילר ירשה אותו.
היא נבחרה בקמפיין משלה ב-1987 ונבחרה שוב ב-1991. בשנת 1987 כבר זכתה בהכרה לאומית כשנבחרה לאשת השנה של "מגזין Ms" .
על תרומתה בשירות הקהילה ועל תפקידי המנהיגות שלה, היא הוכנסה בשנת 1986 ל"היכל התהילה של נשות אוקלהומה" , ובשנת 1994 ל"היכל התהילה (הכללי) של אוקלהומה" .
במהלך כהונתה היא הביאה לירידה משמעותית בתמותת תינוקות ועלייה בהישגים החינוכיים באומת הצ'ירוקי.
בשנת 1995 היא בחרה שלא להתמודד שוב עקב בעיות בריאות.
במהלך כהונתה כצ'יף ראשי, מנקילר התחתנה בשנית ב-1986 עם צ'ארלי לי סוואְפּ, איש צ'רוקי מובהק ומלא ודובר את שפת הצ'רוקי באופן שוטף.
הם התגוררו על אדמת אבותיה של מנקילר ב"מנקילר פלאטס".
פעילותה לאחר פרישתה ממנהיגות אומת הצ'רוקי
בשנת 1998 מונתה לפרופסור אורח בדארטמות' קולג', ובאותה שנה הנשיא ביל קלינטון העניק לה על תרומתה את מדליית החירות הנשיאותית.
לאחר תם כהונתה, בשנת 1998 מונתה לפרופסור אורח בדארטמות' קולג', ובאותה שנה הנשיא ביל קלינטון העניק לה את מדליית החירות הנשיאותית.
מנקילר מתה מסרטן הלבלב ב-6 באפריל 2010. הנשיא ברק אובמה ספד לה באלה המילים: כאשה הראשונה ששימשה כצ'יף של אומת צ'ירוקי, היא שינתה את מערכת היחסים בין אומה לאומה - בין אומת הצ'ירוקי והממשלה הפדרלית, ושימשה השראה לנשים במדינתה וברחבי אמריקה כולה.
היא קיבלה את מדליית החירות הנשיאותית, היא זכתה להכרה על חזונה ומחויבותה לעתיד מזהיר יותר עבור כל האמריקאים.
מורשתה תמשיך לעודד ולהניע את כל מי שממשיך בעבודתה".
בשנת 2022 הופק מטבע בן רבע דולר עם דמותה על גביו.
זאת במסגרת מיזם של "המטבעה הלאומית של ארצות הברית" שמטביעה דמויות נשים חשובות ומעוררות השראה על מטבע של רבע דולר .
וילמוש גרינפלד (נקרא גם וילהלם גרינפלד; בהונגרית: Grünfeld Vilmos; פשט, 17 בדצמבר 1855 – בודפשט, 26 בנובמבר 1921) היה כנר ומורה לכינור יהודי-הונגרי, קונצרטמייסטר של בית האופרה של בודפשט, הכנר הראשון של רביעיית המיתרים גרינפלד-בירגר (ז'יגמונד בירגר נגן הצ'לו).
וילמוש גרינפלד נולד במשפחה יהודית בפשט (חלקה המזרחי של בודפשט שאוחדה עם בודה לבודפשט ב-17 בנובמבר 1873), כבנם של שמעון גרינפלד (1808–1897), עצמאי, ושל יוזפין גרינפלד (1820–1912).
הוא היה תלמידם של קארוי הובר ושל דויד רידלי-קוהנה בפשט ולאחר מכן המשיך את לימודיו בווינה.
הוא ניגן בקונצרט את הקונצ'רטו לכינור של בטהובן כשהיה רק בן ארבע עשרה.
מ-1 באוקטובר 1869 ניגן בתיאטרון הלאומי בבודפשט, ומשנת 1884 בתזמורת של בית האופרה של בודפשט.
שם, בשנת 1902, הפך לקונצרטמייסטר כלומר לכנר הראשון.
הוא פרש לגמלאות ב-1915. כמוזיקאי קאמרי, השתתף לראשונה ברביעיית המיתרים של הובאי-פופר, ולאחר מכן ב-1894 הקים אנסמבל משלו עם ז'יגמונד בירגר היהודי גם הוא.
רביעייה זו התקיימה במשך 16 שנים עד 1910.
אלברט שיקלוש כתב על רביעיית המיתרים של גרינפלד:
"שלוש רביעיות כלי מיתר הונגריות פעלו על הבמות של אולם הקונצרטים הקטן היחיד (דאז) בבירה, כמו גם באולם הקונצרטים המלכותי שנבנה מאוחר יותר:
כמובן, היו חילופי נגנים בהרכבים.
בעוד שגרינפלד פעל קודם ברביעיית הובאי היו גם וריאציות אחרות, אבל אני עדיין יכול לראות את השני הכנרים הראשיים, גרינפלד והובאי, כפי שהופיעו בציבור כמנהיגים של ההרכבים שלהם.
בעוד רביעיית הובאי הייתה "האריסטוקרטית", רביעיית גרינפלד הייתה ה"דמוקרטית".
רבעיית ינה הובאי ניגנה לעיתים רחוקות יותר, התוכניות שלהם כללו בעיקר קלאסיקות, והמלחינים שלהם היו ידוענים זרים ומלחינים הונגרים בתדירות נמוכה ביותר.
אצל רבעיית גרינפלד לעומת זאת, בנוסף לבטהובן, שומאן וברהמס ה"גדולים", תמיד היה מלחין הונגרי, זמר הונגרי או פסנתרן הונגרי בקונצרטים הפופולריים של רביעיית גרינפלד הן בערב והן בהופעות של אחרי הצהריים."
משנת 1898 לימד גרינפלד כפרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט במשך עשרים שנה.
תלמידיו הידועים ביותר היו אליס בארדוש ובלה מלש.
הוא היה בקשרי משפחה עם "רוט הקטן", השחקן, במאי ותסריטאי שאנדור רוט.
גרינפלד המכובד ובעל ההשפעה סידר לו להיות ניצב בבית האופרה עוד בהיותו שחקן חובב.
אשתו השנייה של גרינפלד הייתה אנה שוק (1863–1937), לה נישא ב-24 בדצמבר 1910 בבודפשט.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (5א–2–36).
1915 – צלב האבירים של מסדר פרנץ יוזף
1917 – חבר לנצח בתזמורת בית האופרה המלכותי ההונגרי
וילמוש מזפי (במקור גרינפלד, בהונגרית: Mezőfi Vilmos; דברצן, 27 במרץ 1870 – בודפשט, 16 באפריל 1947) היה עיתונאי, פוליטיקאי יהודי-הונגרי, חבר באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט).
וילמוש מזפי נולד במשפחה יהודית כבנם של מנו מזפי (גרינפלד), רופא, ושל ארנסטינה רוטר.
הוא היה עד לרצח אביו ומאחר שרצח זה קרה (לפי עדותו), מכיוון שאביו לא שמר שבת ואת שאר המצוות שנקבעו על ידי הליטורגיה היהודית, הרצח בוצע על ידי יהודים (אין לכך כל מקור או תיעוד אחר מלבד כדותו כילד).
הדבר נחקק עמוק בזיכרונו וזו הייתה הסיבה העיקרית לכך שהלחימה שלו נגד כל הדעות הקדומות נמשכה במשך כל חייו.
לאחר מות אביו הגיע לפשט, שם נאבק בעוני רב וגם בתמיכה באמו החולה.