tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פריטאון נחשבת לעיר מאוד סובלנית מבחינה דתית, עם דו-קיום בין הנוצרים למוסלמים.
פריטה לסירוגין היא השיטה המקובלת והנפוצה ביותר כיום לשימוש במפרט - פריטה למטה ולמעלה לסירוגין על פי הפעמות בתיבה.
שיטה המאפשרת להגיע למהירויות נגינה גבוהות.
שיטה זו מאפשרת נגינה מהירה בהרבה מאשר פריטה באותו הכיוון כל הזמן.
פריטה בסגנון הזה היא טכניקה שאותה צריך לפתח עם הזמן.
כדי לפתח טכניקה זו ועל-מנת להגיע ליכולות גבוהות, צריך להתאמן על תרגילי נגינה כגון: עליית וירידת סולמות, פירוקי סולמות או נגינה כרומטית (שעל פי נגנים רבים נחשבת לדרך הכי טובה לשיפור הקוארדינציה בין היד הפורטת ליד המאצבעת).
מאז שנות ה-60, כאשר השימוש בפריטה לסירוגין החלה להיות נפוצה ושימושית יותר, בעיקר ברוק ולאחר מכן גם במטאל - החלו נגנים ומדריכי/מורי נגינה רבים, לפרסם קובצי תרגילים לשיפור הטכניקה הזו וטכניקות נגינה אחרות.
כיום גם אפשר למצוא סרטי וידאו וDVD בהם גיטריסטים של להקות ידועות מסבירים בעזרת נגינה פרקטית איך לנגן את מה שמופיע בקובץ התרגילים המצורף לסרט ההדרכה.
פְרֵיח אבו מִדֵּין , היה ראש שבט החנאג'רה, מהשייח'ים הבדואים הבולטים והמכובדים בנגב.
כיהן כראש עיריית באר שבע, כחבר מועצת העיר וכדיין בבית הדין השבטי של האוכלוסייה הבדואית.
אבו מדין היה בן לשבט חנאג'רה.
מוצא משפחתו מהקרקעות המשתרעות בחוף הים בין עזה ובין דיר אל-בלח.
כשהיה בן חמש, נהרג אביו בקרבות בין שבט תיאהא ושבט תראבין ("מלחמת זארע").
בשנת 1910 התמנה כחבר במועצת הנהלת העיר באר שבע, וכיהן בתפקיד זה עד שפרצה מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה שימש כפקיד גביית התבואה מטעם הצבא העות'מאני שחנה בנגב.
עם התקדמות הצבא הבריטי, עזבו הבדואים את אזורי הקרבות בפקודת הממשל העות'מאני.
אבו מדין, שהיה חולה באותו זמן ולא יכול היה לנדוד עם שבטו, נעצר על ידי הבריטים.
בהיותו שבוי, התוודעו אליו מספר קצינים בריטים, ביניהם מנהל הריגול.
על ייסוד האמון שנוצר וההסכם שכרתו הבריטים עם חוסיין בן עלי, לפיו הובטחה לו השליטה באזורים שישוחררו על ידי בעלות הברית, הצטרף למלחמה באימפריה העות'מאנית.
בתמיכתו פוזרו ממטוסים כרזות תעמולה הקוראות לציבור הערבי בארץ ישראל לתמוך בבריטים.
כמו כן נשלחו מכתבים ברוח זו לשייח'ים בנפת באר שבע.
אבו מדין אף שימש כמורה דרך לכוחות אנזא"ק בזמן כיבוש באר שבע והנגב.
אבו מדין קיבל אישור לקצור את התבואות של בני שבטו.
על תושבי הכפרים הסמוכים: ח'אן יונס, בני סוהילה ודיר אל-בלח הוטל לסייע לו במלאכת הקציר.
כמו כן, הועמדו לרשותו מספר חיילים להגנתו האישית ולשמירה על התבואה.
לאחר המלחמה חזר לשבטו, שבט החנאג'רה, ונתמנה לשייח'.
הממשלה הבריטית העניקה לו את אות הכבוד "חבר מסדר האימפריה הבריטית" (MBE).
בראשית השלטון הבריטי בארץ ישראל, יסדו השלטונות את בית הדין השבטי, שבסמכותו היה לשפוט במקרים של הפרת החוק והמנהג הבדואי ולהוציא פסקי דין ברוח מנהגים אלה.
מקום מושבו של בית הדין היה בקומה השנייה בבית הסארייה.
בדין ישבו השייחים של שבטי הבדואים, ביניהם השייח' אבו מדין, ובראשם ישב קצין המחוז עארף אל-עארף.
מוסד שיפוטי נוסף שהקימו הבריטים בבאר שבע בשנת 1919, היה מועצת הדמים.
המועצה נוסדה כדי ליישב סכסוכי דם ישנים בין שבטי הבדואים בנגב.
המועצה הורכבה משבעה נשיאי המטות, ביניהם השייח' אבו מדין, ובראשם, ראש עיריית באר שבע, חג' עלי אל-עטאונה.
המועצה, הצליחה למנוע שפיכות דמים וליישב את רוב הסכסוכים בין השבטים, בוטלה בשנת 1922, וסמכויותיה נוספו לבית הדין השבטי.
נציג הבדואים בנפת באר שבע
בשנת 1922 מינו הבריטים את אבו מדין לראש עיריית באר שבע, תפקיד בו כיהן כשנתיים.
ביתו הוקם כבית מגורים דו קומתי.
חלקו התחתון שימש לחנויות שהושכרו וחלקו העליון למגורים.
בנוסף לביתו, הקים גם חאן למתארחים בעיר.
אבו מדין אף מונה כאחד מעשרים ואחד חברי המועצה המייעצת שייסד הנציב העליון, הרברט סמואל.
המועצה הורכבה מעשרה נציגי ציבור (ארבעה מוסלמים, שלושה נוצרים ושלושה יהודים), מעשרה פקידים מן המחלקות השונות בממשל הבריטי, ובראשה עמד הנציב העליון.
אבו מדין העיד בפני ועדת שו בשם הבדואים מנפת באר שבע.
הוא טען כי הבדואים במחוזו חרדים מפני גזילת קרקעותיהם.
כמו כן טען בפני הוועדה שארץ ישראל היא ארץ קטנה, ואין ביכולתה להכיל את העולים היהודים הנוספים.
לפיכך לערבים לא תהיה ברירה אלא למות או לעזוב את הארץ.
לאחר קום מדינת ישראל, נמלט עם משפחתו לרצועת עזה, ובה נפטר ב-1955.
נכדו, פריח אבו מדין, כיהן כשר המשפטים ברשות הפלסטינית.
על פי המסמכים שהודלפו כלולות בתוכנית חברות מיקרוסופט (מאז 2007), Yahoo (מאז 2008), גוגל, פייסבוק ו-Paltalk (מאז 2009), יוטיוב (מאז 2010), AOL וסקייפ (מאז 2011) ואפל (מאז 2012), כאשר 98% מהמידע המופק בתוכנית מקורו ב-Yahoo, גוגל ומיקרוסופט.
לפי מסמכים שהודלפו, תקציר המודיעין היומי המועבר לנשיא ארצות הברית הסתמך ב-2012 על מידע מפריזמה כמקור ל-1,477 פריטי מידע, והתוכנית היא "המקור המודיעיני מספר אחת בשימוש דוחות המחקר של ה-NSA".
במסמכים גם נכתב שהתוכנית משמשת לאיסוף מידע ישירות ממחשבי חלק מהחברות הכלולות בתוכנית.
עם זאת, החברות המרכזיות שבהן הכחישו זאת.
חלקן אף מפרסמות, באישור הרשויות, נתונים מצרפיים על מספר בקשות המידע או חשבונות המשתמשים עליהם הן נדרשות למסור מידע, ולפי פרסומיהן מדובר בשיעור זעיר מהמידע המצוי ברשותן.
התוכנית החלה בשנת 2007, בעקבות העברת "חוק הגנת אמריקה" תחת ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש .
התוכנית מופעלת בפיקוח של בית המשפט למעקב אחר מודיעין זר (FISA Court, או FISC) של ארצות הברית בהתאם ל.
קיומה של התוכנית הודלף שש שנים לאחר שהחלה על ידי אדוארד סנודן, שהזהיר כי היקף איסוף הנתונים ההמוני גדול בהרבה ממה שידע הציבור וכלל את מה שהוא אפיין כפעילויות "מסוכנות" ו"פליליות".
הגילויים פורסמו על ידי "הגרדיאן ו"הוושינגטון פוסט" ב-6 ביוני 2013. תחילה מנכ"ל פייסבוק, מארק צוקרברג, ומנכ"ל גוגל, לארי פייג', הכחישו את הטענות לפיהן החברות סיפקו לממשל גישה ישירה לשרתיהן.
בהודעות כמעט זהות, אמרו כי לא שמעו על התוכנית עד לפרסום עליה, אולם דף חדש מהמצגת שנחשף בגרדיאן, גילה כי למעשה במסגרת התוכנית הייתה ל-NSA גישה ישירה לשרתים שלהן.
ב-7 ביוני אמר נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, כי תוכניות הממשל המאפשרות לרשויות לאסוף מידע מרשתות הטלפונים ואתרי אינטרנט מבוצעות תחת רשת הגנה המונעת שימוש לרעה.
"איש לא מאזין לשיחות הטלפון שלכם.
זו לא מטרת התוכנית", אמר אובמה לכתבים בביקור בעמק הסיליקון בקליפורניה.
ב-9 ביוני נחשף אדוארד סנודן כמדליף, הוא עבד ארבע השנים כאיש טכני בסוכנות לביטחון לאומי, כעובד של כמה חברות קבלן חיצוניות, בהן חברת הייעוץ "בוז אלן המילטון" וחברת "דל".
ב-12 ביוני פנו חברות הטכנולוגיה הגדולות בארצות הברית במכתב פתוח למחלקת המשפטים של ארצות הברית בו ביקשו להגדיל את השקיפות סביב תוכניות המעקב אחרי טלפונים והאינטרנט של ה-NSA.
ב-13 ביוני נחשף כי גם סוכנות המודיעין הבריטית מטה התקשורת הממשלתית (GCHQ) הצליחה לקבל גישה לרשת כבלים הנושאת את תעבורת הטלפונים והאינטרנט העולמית, והחלה לעבד כמויות נרחבות של מידע אישי, שאותו היא חולקת עם הסוכנות לביטחון לאומי (NSA) בארצות הברית.
ב-29 ביוני נחשף כי ארצות הברית צותתה למשרדי האיחוד האירופי והשיגה גישה לרשת המחשבים הבינלאומית של האיחוד.
ב-11 ביולי נחשף כי חברת מיקרוסופט סייעה באופן פעיל ל-NSA לעקוף את מערכות ההצפנה שלה במסגרת התוכנית.
ב-10 באוגוסט הודיעו שני שירותי דואר אלקטרוני מוצפנים כי הם נסגרים בעקבות החשיפה, לאחר שאחד מהם שימש את סנודן.
פריחא בת רבי אברהם בן אדיבה (או בשמה הספרותי: פריחא בת יוסף) הייתה משוררת יהודייה בת המאה ה-18 מצפון אפריקה.
פריחא בת יוסף נולדה במרוקו בשנות ה-30 של המאה ה-18. פריחא בת יוסף הוא שמה הספרותי, אך היא למעשה בתו של הרב אברהם בן אדיבה.
הרב עצמו היה משורר וכתב לפחות שני פיוטים שהיו נפוצים מאוד בקרב יהודי מרוקו.
בת יוסף חיברה חלק משיריה עוד במרוקו, אך מאוחר יותר עזבה את הממלכה והתיישבה בתוניס, כנראה בעקבות מהומות שמהן סבלו היהודים עם מותו של מולאי אסמאעיל.
פריחא הייתה בקיאה בתורה וכתבה את שיריה בשפה העברית.
בשנת 1756 תוניס נכבשה על ידי כוחות עות'מאנים שבאו מאלג'יריה והרס רב נגרם לעיר.
הקונסול הצרפתי דיווח שאלפים נהרגו במהלך כיבוש העיר.
בעקבות המנוסה מהעיר ניתק הקשר בין פריחא בת יוסף למשפחתה, והמשוררת כנראה נהרגה במהלך כיבוש העיר על ידי העות'מאנים.
פריחא בת יוסף הונצחה בדרכים שונות, ואביה הקים בית כנסת בעיר תוניס וקרא אותו על שמה, צאלת פריחא.
מקום משכנה של ספרייתה הגדולה הפך למקום משכנו של ספר התורה של בית הכנסת.
מאמר בעיתון יהודי-תוניסאי מראשית המאה ה-20 מציין שנשות הקהילה היהודית המשיכו להתייחס אליה כאל רבנית גדולה וכאל צדיקה, ופנו אליה בליבן בעתות מצוקה.
הרב הראשי לתוניסיה דוד כטורזה כתב עליה בשנת 1936, במכתב המבקש מרשויות תוניסיה לשמר את בית הכנסת:
אחדים משיריה של בת יוסף השתמרו עד היום והיא ראויה לציון כאחת המשוררות היהודיות והעבריות היחידות טרם העת המודרנית.
חיבוריה נעו בין נושאים אישיים והקשר שבין הפרט לאלוהים, לבין נושאים כלל-יהודיים כגון גאולת עם ישראל וישועה מידי השלטון הזר.
שיריה משובצים בפסוקים רבים מהתנ"ך בצורה שמלמדת על בקיאותה בכתבי הקודש.
שירה "פנה אלינו ברחמים" הוא תחינה לקיבוץ גלויות:
בבית אחר של השיר היא מייחלת לסיום השלטון הזר על ארץ ישראל:
בשיריה פריחא בת יוסף ערכה שימוש נרחב ושנון באקרוסטיכונים, וחלק מהמידע הביוגרפי שידוע עליה נלמד דרכם.
פריטו-ליי צפון אמריקה היא חטיבה של פפסיקו המייצרת, משווקת ומוכרת חטיפי תירס, חטיפי תפוחי אדמה וחטיפים אחרים.
המוצרים העיקריים של פריטו-ליי הם פריטוס (Fritos, צ'יפס תירס), צ'יטוס (Cheetos, חטיפים בטעם גבינה), דוריטוס (Doritos, צ'יפס טורטייה) וטוסטיטוס (Tostitos, צ'יפס טורטייה), צ'יפס תפוחי אדמה תחת המותג ליי (Lay's potato chips), רולד גולד (Rold Gold, כעכים), ראפלס (Ruffles, צ'יפס תפוחי אדמה), ובאירופה חטיפים שונים תחת השם ווקרז (Walkers).
פריטו-ליי נוצרה ממיזוג של שתי חברות שנוסדו בשנות השלושים: חברת פריטו וחברת H.W.
בשנת 1932 ייסד צ'ארלס אלמר דולין, מנהל חברת ממתקים בסן אנטוניו, את חברת פריטו לייצור צ'יפס תירס.
את התשתית (לרבות מתכון לצ'יפס תירס ומועך תפוחי אדמה - Potato ricer) רכש ב-100 דולרים שלווה מאימו, והעסק החל לפעול במטבחה של האם.
דולין, אמו ואחיו הכינו את הצ'יפס בהיקף של כחמישה קילוגרם ביום ומכרו את המוצר בשקיות קטנות במחיר של 5 סנט לשקית.
ההכנסות הגיעו לכ-8–10 דולרים ליום והרווח ל-2 דולרים ליום.
בתוך שנה עלה היקף הייצור עד לכ-50 קילו בעקבות שימוש במכונה חדשה (hammer" press"), ועד סוף השנה הוקמו פסי ייצור ביוסטון ובדאלאס.
בשנת 1935 החלה החברה לייצר גם צ'יפס תפוחי אדמה.
ב-1937 פתחה החברה מרכז מחקר ופיתוח והציגה מוצרים חדשים.
ב-1941 פתחה החברה מחלקה מערבית בלוס אנג'לס עם שני מסלולי מכירות.
ב-1945 הופרדה פעילות השיווק מפעילות הייצור.
ב-1950 נמכרו מוצרי החברה בכל רחבי ארצות הברית.
עד תחילת שנות השישים נמכרו מוצרי החברה בעשרות מדינות.
בשנת 1931 החל איש המכירות הרמן ליי להסתובב ברכבו בדרום ארצות הברית ולמכור צ'יפס תפוחי אדמה.
ב-1932 הקים ליי עסק לצ'יפס תפוחי אדמה בנאשוויל, טנסי.
ליי הועסק כסוכן מכירות של חברת המזון בארט מאטלנטה - יצרנית הצ'יפס תחת המותג גארדנר, ובסופו של דבר השתלט על מחסניה בנאשוויל לצורכי עסקיו.
ב-1934 שכר איש מכירות ראשון, ועד 1937 העסיק עשרים וחמישה עובדים וייצר מוצרים נוספים כמו פופקורן וקרקרים במילוי חמאת בוטנים.
ב-1938 הציעה חברת בארט לליי לרכוש את מפעליה באטלנטה ובממפיס תמורת 60,000 דולר.
ליי לווה 30,000 דולר מהבנק ושכנע את בארט לקבל את יתרת התשלום במניות של חברות ליי.
בשנת 1939 העביר ליי את המטה שלו לאטלנטה וייסד את חברת H.W.
מאוחר יותר רכש את מפעלה של בארט גם בג'קסונוויל שבפלורידה, ומפעלים נוספים בג'קסון (מיסיסיפי), בלואיוויל (קנטקי) ובגרינסבורו (קרוליינה הצפונית).
ליי המשיך למכור צ'יפס תחת המותג גארדנר עד לשנת 1944 ואז החליף את שמו ל-Lay's potato chips.
בשנות החמישים רכשה החברה את Richmond Potato Chip Company ואת Capitol Frito Corporation, ובשנת 1956 כבר הייתה יצרנית החטיפים הגדולה בארצות הברית.
בשנת 1945 העניקה חברת פריטו לחברת ליי רישיון אקסקלוסיבי לייצור והפצת פריטוס בדרום מזרח ארצות הברית ובין החברות התפתחה מערכת יחסים עסקית קרובה.
בספטמבר 1961 החברות התמזגו לחברה אחת - Frito-Lay, Inc.
מטה החברה הממוזגת שכן בדאלאס.
מיד לאחר המיזוג הגיעו הכנסות החברה ל-127 מיליון דולר, בעיקר ממכירת ארבעת המותגים המובילים - פריטוס, לייס, צ'יטוס וראפלס.
בפברואר 1965 הודיעו מועצת המנהלים של פריטו-ליי ומועצת המנהלים של חברת פפסי-קולה על תוכנית למיזוג בין שתי החברות.
ב-8 ביוני באותה שנה אושר המיזוג על ידי אסיפות בעלי המניות של שתי החברות.
מבחינה מבנית הוקמה חברה חדשה - פפסיקו - אשר פריטו-ליי הפכה לאחת מחברות הבת שלה.
בזמן המיזוג היו לפריטו-ליי 46 מפעלים ויותר מ-150 מרכזי הפצה בכל רחבי ארצות הברית.
ראשית, הייתה כוונה להשתמש במנגנוני ההפצה של פפסי-קולה לשיווק מוצרי פריטו-ליי מחוץ לשווקיה המסורתיים בארצות הברית ובקנדה.
בעת המיזוג כבר הייתה לפפסי-קולה נוכחות ב-108 מדינות, ומיד לאחר המיזוג התרחבה ההפצה הבינלאומית של מוצרי פריטו-ליי לצד התרחבות הפצתם בתוך ארצות הברית (בשנת 1965 הפך מותג הצ'יפס של ליי לראשון שהופץ בכל 50 הארצות בברית).
בנוסף לכך, ההנחה הייתה שמוצרי פפסי-קולה ומוצרי פריטו-ליי הם משלימים - וניתן לשווקם יחדיו.
בריאיון למגזין פורבס בשנת 1968 אמר מנכ"ל פפסיקו דונלד קנדל כי צ'יפס תפוחי אדמה גורם לצמא, ופפסי מרווה.
אולם תוכניות לשיווק משותף של חטיפים ומשקאות סוכלו על ידי נציבות הסחר הפדרלית (FTC).
המיזוג לא גרע מקו המוצרים הוותיק של פריטו-ליי.
במהלך שנות השישים והשבעים פיתחה החברה מוצרים חדשים, כגון דוריטוס (צ'יפס טורטייה - 1966), פאניונס (1969) ומאנצ'וס (1971).
בהמשך הוצעו הדוריטוס בטעמים נוספים, ומוצר זה הפך למוצר השני הנמכר ביותר של פריטו-ליי (אחרי Lay's potato chips).
בשנות השבעים נחשפה פריטו-ליי לתחרות הולכת וגוברת מצד מותגים אחרים כמו פרינגלס של פרוקטר אנד גמבל, וחטיפים מלוחים של נביסקו וסטנדרד ברנדס.
פפסיקו, מכוח בעלותה על פריטו-ליי, היא יצרנית החטיפים המלוחים הגדולה בעולם.
בשנת 2009 הייתה אחראית ל-40% ממכירות החטיפים המלוחים בארצות הברית, ול-30% ממכירות החטיפים הללו מחוץ לארצות הברית.
בשנת 1991 קיבלה חברת המזון "עלית" זיכיון לשיווק החטיפים המלוחים של "פריטו-ליי" בישראל, בהם: צ'יטוס ודוריטוס; כחלק מכניסת חברת האם, תאגיד "פפסיקו", לפעילות בישראל, שכללה מתן זכיין לחברת טמפו משקאות לייצר פפסי בישראל.
החטיפים של "פריטו-ליי" ייבאו תחילה מטורקיה אך בשנת 1992 החלה חברת "עלית" (שמוזגה אחר כך לתוך "שטראוס גרופ") לייצר את החטיפים המלוחים של פפסיקו במפעל שלה בשדרות.
בשנת 1999 רכשה "פריטו-ליי" 50% מהבעלות עליו תמורת תמורת 10 מיליון דולר, והוא פועל מאז תחת השם "שטראוס פריטו ליי".
מפעל "שטראוס פריטו-ליי" בשדרות מייצר גם את המותג הישראלי "תפוצ'יפס", מותג שהושק לראשונה ב-1973 על ידי מפעל "תפוד" של יישובי שער הנגב.
את המותג שיווקה חברת "פרומין" שנרכשה אחר כך על ידי "אסם".
חברת "עלית" רכשה את המותג וקו הייצור שלו במקביל לקבלת הזיכיון של "פריטו-ליי" ב-1991, כך שישמש בסיס למפעל שלה; מאז הוא מיוצר לפי נוסחה של "פריטו-ליי" ומחזיק בכ-65% משוק חטיפי תפוחי אדמה בישראל.
בשנים 1992–2002 שווק במקביל בישראל המותג "ראפלס" של "פריטו-ליי", אך השותפות החליטה כי נכון יותר לרכז את המשאבים במותג קיים חזק אחד בישראל - "תפוצ'יפס", ולא לפזר אותם על מספר מותגים ושיווקו נפסק.
בהמשך השיקה "שטראוס פריטו-ליי" טעמים חדשים וגרסאות נוספות של "תפוצ'יפס".
פְּרִיזְרֶן (באלבנית: Prizreni; בסרבית קירילית: Призрен) היא עיר ורשות מקומית בדרום קוסובו ובירת מחוז פריזרן.
העיר מאוזכרת בכתובים מתקופת האימפריה הביזנטית ובהמשך מתקופת הממלכה הבולגרית הראשונה אשר שלטה במקום.
בהמשך נשלטה העיר על ידי הביזנטים והסרבים וב-1454 נכבשה על ידי כוחותיו של מהמט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
פריזרן הפכה לבירתו של סנג'ק עות'מאני אשר נשא את שמה ובהמשך לבירתו של איילט.
לאחר רפורמת הווילאייטים נכללה פריזרן בשטחו של וילאייט קוסובה.
ב-1877 נוסדה בעיר הליגה של פריזרן, התארגנות פוליטית לקידום האינטרסים האלבניים.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבשה פריזרן על ידי צבא סרביה וסופחה לממלכה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיר על ידי כוחות מעצמות המרכז ועם תבוסתן הוכללה בשטחי ממלכת יוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבשה פריזרן על ידי צבא ממלכת איטליה וסופחה רשמית לאלבניה הכבושה.
לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הגרמנים על פריזרן.
בהמשך, לאחר תום המלחמה, נכללה פריזרן בשטחי יוגוסלביה ולאחר התפרקותה, נכללה העיר בשטחי סרביה.
במהלך מלחמת קוסובו נפגעה העיר והאוכלוסייה ממוצא אלבני אולצה לעזוב אותה.
כמה עשרות מתושבי פריזרן נהרגו בלחימה.
ב-2004 התחוללו בעיר מהומות ובמהלכן הועלו באש כנסיות ונפגעו אזורי מגורים בהם התגוררו תושבים ממוצא סרבי.
האירועים הובילו לנטישת העיר על ידי האוכלוסייה הסרבית.
בפברואר 2008 הכריזה קוסובו על עצמאותה ופריזרן נכללה בשטחה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לפריזרן פליטים יהודים, מרביתם מרחבי יוגוסלביה ומקצתם ממדינות כגון אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
במרץ 1942 עצרו הגרמנים את יהודי קוסובו באזור הנתון לשליטתם במטרה לגרשם למחנות ההשמדה.
האיטלקים כלאו כ-120 פליטים יהודים אשר נמצאו בפריזרן ובפרישטינה וסירבו להסגירם לידי הגרמנים.
לאחר לחץ גרמני כבד הוסגרו 50 מהכלואים והם הועברו לבלגרד ובהמשך נרצחו.
שאר הכלואים הועברו על ידי האיטלקים לשטחי אלבניה ופוזרו בין יישובים שונים.
במהלך מלחמת קוסובו עזבו מרבית יהודי קוסובו את בתיהם מחמת הקרבות, ורק בפריזרן נותרה קהילה קטנה.
בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 התגוררו בפריזרן שלוש משפחות יהודיות בנות 50 נפשות.
הקהילה נתונה הייתה במצב כלכלי קשה, ונתמכה על ידי ארגון הג'וינט.
פריחה מאוחרת הוא סרט דרמה צרפתי משנת 2011 בכיכובם של ויליאם הרט ואיזבלה רוסליני שביימה ז'ולי גברס.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-18 בפברואר 2011 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
ב-13 ביולי 2011 הוא יצא לאקרנים בצרפת על ידי חברת גומונט פילם קומפני
בני זוג, אדם (ויליאם הרט) ומרי (איזבלה רוסליני), מתקרבים שניהם לגיל שישים, אבל תגובתם לכך שונה לגמרי.
מרי, שהיא מורה בגמלאות, מתחילה לשפץ את הבית כדי שיתאים לגיל מבוגר.
אדם מתגונן נגד כל שנוי, ומגן בנמרצות על עבודתו כאדריכל.
השניים גרים בלונדון, ובבית שלידם גרה נורה, אמה של מרי שגידלה את בתה באיטליה.
מרי מודאגת בגלל אירוע של אובדן זיכרון, והרופא שלה המליץ לה להמשיך להיות פעילה.
אדם נעלב כשהוצע לו לתכנן בית אבות, ובמקום זאת הוא מקבל את עצתה של מאיה (ארטה דוברושי), עובדת צעירה במשרד, להשתתף בתחרות לעיצוב מוזיאון חדש.
אדם מתחיל לעבוד על הפרויקט החדש בלילות יחד עם העובדים הצעירים.
מרי מתחילה להתרגל שהבית ריק, אבל גם לה יש מעריץ צעיר שהיא פוגשת במכון הכושר.
הסרט "פריחה מאוחרת" קיבל ביקורות מעורבות.
אתר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 43% על פי 14 סקירות.
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון של 53/100 בהתבסס על 10 סקירות.
פריז–ברסט–פריז הוא אירוע של רכיבת אופניים למרחק ארוך.
במקורו היה מרוץ אופניים למרחק של כ-1,200 ק"מ, מהעיר פריז, בירת צרפת לעיר ברסט ובחזרה לפריז.
תחילת המרוץ הייתה בוולודרום הלאומי הממוקם בסן קנטן אן איוולין.
המירוץ אירע לאחרונה במתכונת תחרותית בשנת 1951.
החל משנת 1931 הופרד המירוץ לשני מרוצים ורוכבי אופניים חובבים הופרדו מרוכבי האופניים המקצועיים, ונערכים שני אירועים: במסגרת הראשון (אירוע מסוג ברווט (brevet)) נדרשים הרוכבים לרכב את המרחק בפרק זמן של 90 שעות, אך ללא תחרות.
אירוע זה מתקיים אחת לארבע שנים.
השני הוא מרוץ מסוג אודאקס (audax), המתקיים אחת לחמש שנים במסגרתו נדרשת קבוצה של רוכבים לסיים את המסלול.
ב-1931 היו בפועל שלוש תחרויות עצמאיות החולקות את אותו המסלול.
בדומה לאירוע ברווט אחרים, נדרשים הרוכבים לסיים את המסלול בלא תמיכה.
עליהם לקנות מצרכי מזון במהלך המסלול, ותמיכה לרוכבים אסורה.
הרוכבים ממעטים לישון, ונמים לצד הדרך זמן קצר ככל האפשר על מנת להשלים את המסלול בזמן הנדרש.
על מנת להשתתף בברווט פריז–ברסט–פריז, על הרוכבים להשלים סדרת מרוצי ברווט קודמים באותה שנה קלנדרית.
כאשר סדרת המרוצים כוללת מרוצים למרחקים של 200 ק"מ, 300 ק"מ, 400 ק"מ ו-600 ק"מ (אולם הרוכבים רשאים להשלים מרחקים גדולים יותר באותה תקופה נדרשת).
פייר גיפאר עורך העיתון "לה פטי ז'ורנל" יזם לראשונה את מרוץ פריז-ברסט וחזרה.
מרוץ פריז–ברסט–פריז היווה למעשה מבחן אמינות ליצרני אופניים.
גיפאר כתב מאמרי מערכת על הרוכבים הנושאי עימם מזון וביגוד למירוץ ואשר משלימים את כל מסלולו עם אותם אופניים מבלי להחליפם.
207 משתתפים השתתפו במירוץ הראשון, ורק צרפתים הורשו להשתתף.
במירוץ הראשון שנערך בשנת 1891 זכה שארל טרון שרכב בחסות מישלן כשהוא מסיים את המירוץ ב-71 שעות ו-22 דקות.
בסופו של דבר, 99 מתוך 207 המשתתפים סיימו את המירוץ.
המירוץ הביא תפוצה רבה והצלחה רבה לעיתון לה פטי ז'ורנל.
יחד עם זאת, הלוגיסטיקה המורכבת של המירוף הביאה את מארגניו להחליט לקיימו אחת לעשר שנים.
ב-1901 מרוץ פריז–ברסט התקיים בחסות העיתון L ' auto-Velo, שנערך על ידי אנרי דסגרנג'.
לראשונה, בשנה זו הופרדו החובבנים מהרוכבים המקצועיים.
המנצח היה מוריס גארן שסיים ב-52 שעות את המרוץ בו השתתפו 112 רוכבים מקצועיים.
במרוץ החובבני סיים משתתף בן 65 את המירוץ לאחר 200 שעות.
בעקבות הצלחת המרוץ הציע העיתון L ' auto לקיים מרוץ גדול אף יותר - הטור דה פראנס, שהתקיים לראשונה בשנת 1903 ביוזמתו של דסגרנג'.
מרוץ פריז–ברסט השלישי התקיים בשנת 1911. הזוכה, סיים את המרוץ בזמן של 50 שעות ו-13 דקות.
בשנת 1921, בעקבות מלחמת העולם הראשונה התקיים המירוץ בהשתתפות 43 רוכבים מקצועיים ו-65 חובבים.
הזוכה במירוץ היה לוסין מוטייה, שסיים ב-55 שעות ו-7 דקות.
בשנת 1931 שונו כללי התחרות, והחל המירוץ הקבוצתי, בו השתתפות קבוצות של 10 רוכבים.
במרוץ היחידים זכה האוסטרלי יוברט אופרמן, שסיים את המירוץ ב-49 שעות ו-21 דקות, על אף הגשם השוטף שהתקיים במהלך המירוץ.
אופרמן אכל במהלך המירוץ בעיקר סלרי.
בשל מלחמת העולם השנייה נדחה המירוץ לשנת 1948, עת כתב העת L'Equipe נתן חסות למירוץ בו זכה אלבר הנדיקס מתוך 52 רוכבים מקצועיים שהשתתפו.
בשנת 1951 זכה מוריס דיו במירוץ, שהוא מסיים בזמן שיא של 38 שעות ו-55 דקות, שיא אשר טרם נשבר.
הייתה זו השנה האחרונה בה התקיים מרוץ של רוכבים מקצועיים.
בשנים 1956 ו-1961 נרשמו רוכבים מקצועיים מעטים לתחרות, ונערכו תחרויות רוכבים חובבנים בלבד (בהם השתתפו מאות רוכבים).
בין השנים 1956 ו-1975 נערכה התחרות מידי חמש שנים.
על מנת להשתתף בברווט פריז-ברסט-פריז, על הרוכבים להשלים סדרת מרוצי ברווט קודמים באותה שנה קלנדרית.
פייר גיפאר עורך העיתון לה פטי ז'ורנל יזם לראשונה את מרוץ פריז-ברסט וחזרה.
כריסטוף בוקה (Christophe Bocquet) 44 שעות 22 דקות 2003 מארק לוק (Marc Leuckx) וכן
חמישה צרפתים נוספים 42 שעות 40 דקות 2007מישל מינג'אן (Michel Mingant) 44 שעות 33 דקות 2011 כריסטוף בוקה (Christophe Bocquet) 44 שעות 13 דקות 2015ביורן לנהרד (Björn Lenhard) 42 שעות 26 דקות
המאפה פריז–ברסט, קינוח בעל צורה עגולה המזכירה צמיג או גלגל, נוצר בשנת 1910 כדי להנציח את התחרות.
המאפה הפך פופולרי בקרב המשתתפים בשל הערך הקלורי הגבוה שלו, וכיום הוא נפוץ בכל רחבי צרפת.
הוא מרוץ אופני כביש חד-יומי שנערך בצרפת מאז 1896. הוא מוזנק מפריז ומסתיים בטור.
המרוץ נחשב כאחד מהמרוצים הקלאסיים המיועדים לספרינטרים כיוון שתוואי המרוץ הוא מישורי.
בחלקו, עובר המרוץ על דרכי עפר ונחשב מאתגר בשל כך.
המרוץ הוא אחד ממרוצי האופניים החד-יומיים הבכירים האחרונים שמתקיימים בעונה הסדירה.
המרוץ הוא בדרג 2.Pro מסבב ה-UCI ProSeries.
המרוץ מאורגן על ידי חברת ASO, שמארגנת גם מרוצים בכירים רבים כמו הטור דה פראנס, הוואלטה אספנייה, פריז–רובה, לייז'–בסטון–לייז', הטור של קליפורניה ועוד.
המרוץ נוסד בשנת 1896 עבור רוכבים חובבים ואורגן אז על ידי המגזין "פריז-ולו", אז'ן פרוו המקומי ניצח.
הוא לא התקיים בשנים 1897–1900, וב-1902–1905. המנצח הראשון שהוא לא צרפתי במרוץ היה פרנסואה פאבר הלוקסמבורגי ב-1909.
המרוץ היה חלק מסבב ה-UCI Road World Cup משנת 1984 עד 2001, וחלק מסבב ה-UCI ProTour מ-2005 עד 2007. על אף הפופולריות של המרוץ והעובדה שהוא אחד מהמרוצים הוותיקים בעולם, הוא לא חלק מסבב המרוצים הבכיר ביותר (וורלד טור) ונמצא בדרג שמשני לו, HC.1.
פריחות שקד היא סדרת יצירות שצוירו על ידי וינסנט ואן גוך בשנים 1888 ו-1890 בארל ובסן רמי, אשר בדרום צרפת.
היצירות מתארות את פריחות השקד באזור שסימלו אופטימיות והתעוררות עבור ואן גוך.
עבודותיו מושפעות מהסגנון האימפרסיוניסטי ומאמנות ההדפס היפנית.
שנת 1888 היוותה את אחת מהשנים הפוריות ביותר עבור ואן גוך.
בהתייחסות לציור חוה בפרובאנס (1888), הגלריה הלאומית לאומנות מציינת,"ואן גוך חיפש את השמש בפרובנס, האור הבוהק שמטשטש את הפרטים ומפשט צורות, מצמצם את העולם סביבו לתבניות שהכיר מהדפסי עץ יפניים.
ארל לדבריו הייתה 'יפן של דרום-צרפת'.
כאן, כך העריך, האפקט המשטח של קרני השמש יחזק את קווי המתאר של הקומפוזיציות ויפחית את הניואנסים שבגוונים השונים לכמה ניגודים עזים.
זוגות של צבעים משלימים - אדום וירוק בצמחייה, כתום וכחול בגדרות, ורוד וטורקיז בשמיים - כמעט ורוטטים האחד כנגד רעהו."כשואן גוך הגיע לארל בחודש מרץ של אותה שנה, העצים בגן היו לקראת פריחה.
פריחות עצי הפרי באזור, ובכללם פריחת המשמש, השזיף והאפרסק מילאו אותו במוטיבציה, ובתוך כחודש השלים ארבעה עשר ציורי עצי פרי, לפעמים אף סיים יצירה ביום.
בסוף אפריל כתב לאחיו "אאלץ לחפש משהו חדש, עכשיו כשהמטעים כמעט וסיימו לפרוח".
ואן גוך שאב השראה מיצירות אומנות יפניות ובפרט מיצירתו של הירושיגה "גן השזיף בקמיידו".
ואן גוך השתמש בטכניקות דומות לאלו של הירושיגה כמו שימוש בצבעים אחידים והימנעות משימוש בצלליות.
למעשה, ואן גוך טבע את המונח ג'פוניזם (Japonaiserie) כדי לתאר יצירות מערביות המושפעות מאמנות יפנית.
הוא אסף מאות הדפסים יפנים והשווה ביניהם ובין יצירות של אמנים מערביים כגון רמברנדט, הלס וורמיר.
ואן גוך השתמש בטכניקות מהאמנות היפנית בכמה מיצירותיו, דוגמה בולטת לכך ניתן למצוא בהומאז'ים שלו להירושיגה משנת 1887.
הוא כתב, "אני עמוס עד מעל הראש כי היות שהעצים בפריחה ואני מעוניין לצייר גן פרובינציאלי של עליצות מדהימה." למרות שבעבר תקופות עמוסות שחקו אותו, הפעם העומס דווקא הפיח בו רוח חיים.
כחלק מסדרת פריחת השקד ואן גוך צייר שני ציורי טבע דומם של ענפי השקד.
ואן גוך הגיע לארל בציפייה לפריחת האביב, אך למעשה הגיע מיד לאחר שירד שלג.
היות שלא יכול היה לצייר בחוץ, במהלך השבוע הראשון שלו הוא התמקד במספר ציורים של טבע דומם.
וינסנט כתב לאחיו, "הנה כאן הכפור כבד, ומחוץ לעיר הכול מושלג - יש לי ציור של הנוף המולבן על רקע העיר.
וגם שתי עבודות קטנות של ענף של עץ שקד שכבר פורח למרות הכל." שתי העבודות שצייר הן ענף שקד פורח בכוס וענף שקד פורח בכוס עם ספר.
כדי להדגיש את סימני בוא האביב, הצייר השתמש במשיכות מכחול עדינות ובגווני פסטל.
לאחר מכן עם התחממות מזג האוויר ותחילת עונת הפריחה, ואן גוך עבר לעבוד על סדרה ענפה של ציורי מטעים פורחים: שקדים, אפרסקים, שזיפים ואגסים.
תאו כתב לוינסנט אחיו ב-31 בינואר 1890, כדי להודיע לו על הולדת בנו שנקרא על שם וינסנט.
לציון המאורע החגיגי, וינסנט התחיל לעבוד על הציור כמתנה עבור תיאו ואשתו, אליהם היה לו קשר קרוב.
ביצירה ואן גוך השתמש משתמש בפרחי עץ השקד כסימבול לחיים חדשים ולהולדתו של וינסנט התינוק.
הוא תיאר את המאורע במכתב לאמו,כמה מאושר הייתי למשמע החדשות...
הייתי מעדיף שיקרא לילד על שם אבא, עליו אני חושב כל כך הרבה בזמן האחרון, במקום על שמי.
אבל היות שהדבר נעשה, התחלתי מיד להכין עבורו ציור, שיוכלו לתלות בחדר השינה שלהם, ענפים גדולים של פריחת שקד לבנה כנגד שמיים כחולים." הקומפוזיציה ביצירה זו היא ייחודית ואינה דומה לאף ציור אחר של ואן גוך.
ענפי עץ השקד נדמים כצפים מול השמיים הכחולים וממלאים את מישור התמונה.
התקריב המציג את הענפים בפירוט מתכתב עם אמירתו של דלקרואה "גם חלק של השלם הוא מעין ישות שלמה בפני עצמה".
קווי מתאר כהים סביב הענפים מזכירים את קווי המתאר הנפוצים בהדפסים יפנים, למשל בדמות ענף במבוק כנגד רקע חלק.
הצבע הבוהק מתכתב עם יתר הציורים של ואן גוך מאותה התקופה בארל, והטרנספורמציה שעבר שם.
פְּרִיטְהִיבִי מָאטַה (בסנסקריט: पृथ्वीमाता, "העצומה") הוא שמה של האדמה, כמו גם שמה של אלת האדמה, שהיא האנשה של האדמה בהינדואיזם.
פריטהיבי מזוכרת בדרך כלל ב"ריג ודה", קובץ של מזמורים הינדואיסטים עתיקים, כבת זוגו של דיאוס פיטה, אל השמיים.
האלה מקבילה לאלות היווניות והרומיות גאיה וטרה, בהתאמה.
פריזר הוא סוג של נקניק מבושל פופולרי.
במקור הפריזר מבוסס על בשר חזיר טחון דק יחד עם סאלו ותבלינים, אבל יש כאלה המוסיפים סוגי בשר אחרים וחלבון סויה.
יש גם גרסה צמחונית של פריזר.
התבלינים האופייניים לפריזר כוללים פלפל שחור, אגוז מוסקט, פלפל אנגלי, זרעי סלרי וכוסברה, וכמו במורטדלה, גרגרי הדס מעניקים לו את טעמו הייחודי.
בישראל מיוצרת ומשווקת גרסה כשרה של פריזר, המבוססת על בשר תרנגולי הודו.
נקניק זה מקורו מהעיר הצרפתית ליון, שם הוא קרוי בשם Cervelat (סרבלאט), שם שנגזר מהשם הלטיני למוח, שהיה אחד המרכיבים במרשמים הקדומים.
מעיר המקור נגזר השם ליונר (Lyoner).
נקניק זה הגיע לארצות דוברות גרמנית וכונה בשם נקניק פריזאי (Pariser Wurst) ובקיצור "פריזר".
הפריזר דומה למורטדלה ומשום כך היו מי שכינו אותו "נקניק בולוניה" או "פולוני".
ברוסית הוא נקרא "נקניק רפואי" (Докторская колбаса).
באזור טנסי, בארצות הברית, מכינים ומוכרים מין פריזר מאורך ושומני.
מוצר זה נמכר עטוף בסמרטוט ומכאן שמו "סמרטוט בולוניה" (Rag bologna).
טבעת בולוניה היא פריזר בעל קוטר קטן יחסית המעוצב בצורה טבעתית.
בולוניה כבושה עשויה בדרך כלל מטבעת בולוניה ספוגה בחומץ ותבליני כבישה טיפוסיים.
היא מוגשת בדרך כלל בנתחים כחטיף קר.
יש זמינות של גרסאות צמחוניות וטבעוניות שונות של פריזר.
מתכון בריטי טיפוסי משתמש בחלבוני סויה וחיטה כתחליף לבשר ושמן דקלים במקום השומן, יחד עם עמילן, קרגינן (Carrageenans) וחומרי טעם.
התוצר הוא מאכל קר או מבושל באותן דרכים כמו הפריזר המסורתי.
פְרִיטוּלֶה (בקרואטית: Fritule) הוא מאפה חגיגי קרואטי שנעשה במיוחד לחג המולד.
הם דומים לסופגניות קטנות, לזפולה האיטלקית, לפריטוֹלה (fritole) הוונציאנית, ולחטיף חג המולד ההולנדי אוליבול (כדורי שמן).
עם זאת, הם בדרך כלל בטעם רום וגרידת הדרים, המכילים צימוקים, ומעליהם אבקת סוכר.
גרסה של המנה, הנקראת מישקֶה (), מכינים בסלובניה.
פריחת החזרן או פריחת הבמבוק היא תופעה טבעית שבה במבוקים פורחים בפריחה המונית ומסונכרנת.
במבוקים פורחים בפריחה המונית כשכל הצמחים שהם צאצאים של אותו צמח אם פורחים ביחד במשך מספר שנים, גם אם הם נמצאים במקומות שונים ומרוחקים האחד מהשני.
לעיתים קרובות לאחר הפריחה הצמחים מתים.
מכיוון שבדרך כלל יער במבוק צומח מבמבוק בודד, מוות של במבוק מתרחש בשטח גדול.
למיני במבוק יש טווח רחב מאוד של תדירויות פריחה, מפעם אחת לשנים בודדות לפעם בעשרות שנים.
התדירות לא בהכרח קבועה עבור כל מין.
אחד המינים עם הזמן הארוך ביותר בין פריחות הוא המין Phyllostachys bambusoides, עם תדירות שלאחת לכ-120 שנה.
מכיוון שלא נמצא גורם סביבתי המצביע על תזמון הפריחה, כנראה שיש מעין שעון פנימי בתאי הבמבוק, שמסמן מתי לעצור את הצמיחה ולהתחיל להשקיע אנרגיה בפריחה.
המנגנון והסיבות האבולוציוניות לכך עדיין לא ידועים, אך יש מגוון השערות
לפריחה ההמונית והפירות הרבים יש השלכות כלכליות ואקולוגיות ישירות.
לדוגמה, כשאוכלוסיית המין Melocanna bambusoides פורחת אחת ל-30-35 שנה מסביב למפרץ בנגל, יש לכך השלכות הרסניות לתושבי האזור.
מות צמחי הבמבוק לאחר הפריחה גורם לאבדן עצום של חומר בנייה בו התושבים משתמשים.
בנוסף, הכמות הגדולה של פירות הבמבוק מובילה לגידול מהיר באוכלוסיות מכרסמים.
ככל שמספר המכרסמים עולה, הם אוכלים לא רק את אותם פירות, אלא את כל מה שהם מצליחים למצוא, כולל שדות תבואה ומזון מאוחסן.
המכרסמים הרבים גם מפיצים מחלות.
הפריחה של הבמבוק משפיעה על מינים נוספים, שמעדיפים לאכול במבוק לא פורח, כגון הפנדה, שנעה למקומות אחרים כאשר אחוז גבוה של במבוקים פורח היכן שהיא נמצאת.
פריחה פטימה אל-ג'ראחי היא המנהיגה הרוחנית והשייח'ה הנוכחית של בניו יורק.
פריחה פטימה היא אוצרת אמנות אמריקאית ושותפה ב.
היא נולדה ב-1947 למשפחה צרפתית קתולית ביוסטון, טקסס.
הוריה היו אספני אמנות צרפתים-אמריקאים ופילנתרופים ו וג'ון דה מניל, שניהם הקימו את ואת .
דומיניק הייתה היורשת של שלומברגר, החברה הגדולה בעולם לשירותי שדות נפט.
ב-1974 דומיניק הייתה שותפה להקמת "קרן דיא לאמנות" כדי לתת חסות לאמנים, אך ב-1985 הקרן עברה טלטלה כלכלית בעקבות הקשיים של "שלומברגר", בתקופת קריסת שוק הנפט העולמי.
כדי להמשיך את פעילותה, קרן דיא לוותה 3.8 מיליון דולר שהובטחו על ידי 140,000 המניות של פיליפה ב"שלומברגר".
לאחר ההתייצבות במצב הקרן, פיליפה (בשמה המוסלמי - סוּפי: פריחה אל-ג'ראחי), היא חברת הנהלת הקרן.
בשנת 1976, בגיל 29 היא פגשה את מאיסטנבול, בביקורו הראשון בארצות הברית והוא הפך למנטור שלה בדרך הסופיות.
בשנת 1980 הוא הכתיר אותה כחוליה בשלשלת של המסדר () ובהמשך היא אימצה את שמו ולקחה על עצמה את הניהול וההדרכה של המסדר הסופי "נור אשקי אל-ג'ראחי" וחוגי הדרווישים שלו ברחבי העולם.
שייח'ה פריחה אל-ג'ראחי מנחה תפילות וטקסי זיכר, והיא מספקת הדרכה רוחנית () לחניכים, ממקום מושבה ב"דרגה אל-פארה" (Dergah al-Farah), אכסניה סופית בשכונת טרבייקה, ב מנהטן, אשר נפתחה על ידי קרן דיא.
פריחה מטפחת קשרים עם קהילות הסופית ומוסלמיות ברחבי ארצות הברית.
בין המסרים החשובים שלה: תפקידן של נשים באסלאם וב"אקולוגיה הרוחנית".
עשרת העקרונות של המסדר הסופי "נור אשקי אל-ג'ראחי"
זו קהילה אסלאמית סופית הפתוחה לכל המחפשים והחסידים.
הקהילה שייכת לשושלת מיסטית המועברת מלב אל לב ומתרכזת סביב מדריך חי.
הרוחניות של הקהילה מתבטאת בשמחה ושבח, בעוד שהמבט הפנימי מתמקד ב"אחדות המציאות".
הליבה ומקור ההוויה היא אהבה ורחמים מוחלטים.
חברי המסדר הולכים "בדרך הקדושה האוניברסלית שנחשפה דרך הנביא מוחמד...".
כל המסורות הקדושות הן שדה יחיד של התגלות אלוהית והמסדר מקבל בידידות אוניברסלית את הקהילות שלהם.
חברי המסדר עוקבים אחר החכמה האוניברסלית של הקוראן הקדוש, "כפי שהתפרשה על ידי הקדושים המיסטיקנים הגדולים של הסופיות" ובנוסף מועשרים על ידי התורות ומנהגי החכמה של מסורות קדושות אחרות.
במסדר שמים דגש על חברוּת ולא על היררכיה, שוויון רוחני ושוויון בין המינים.
חברי המסדר סומכים על העברת אור, אהבה וידע מלב אל לב, כדי לקדם כל אדם בהתבגרותו הרוחנית.
המסדר מכירם ב"התעוררות של אנושיות חדשה של תודעה רוחנית".
פריח מוסטפא פרייה אבו מדין המכונה גם אבו מוסטפא הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר המשפטים בממשלות הרשות הפלסטינית.
אבו מדין נולד בעזה למשפחה ממוצא בדואי.
סבו, פריח אבו מדין, היה ראש עיריית באר שבע ודיין מפורסם באוכלוסייה הבדואית, שעבר עם משפחתו לעזה אחרי הקמת מדינת ישראל.
אביו, שייח' עלי אבו מדין, עמד בקשר לאורך השנים עם חברים רבים בישראל.
אבו מדין כיהן כשר המשפטים הפלסטיני בממשלותיו הראשונה, השנייה והשלישית של יאסר ערפאת.
במהלך 2001 התפטר במחאה על פרשת שחיתות ברשות הפלסטינית, אך חזר בו בהמשך.
בתקופת כהונתו עמד בקשר עם חברי הכנסת של מפלגת חד"ש וגם הזמין אותם להתארח ברשות הפלסטינית.
הוא הוביל את משפטיהם של מי שהוגדרו משתפי פעולה עם ישראל וחלקם נידונו למוות והוצאו להורג.
הצעד הזה הוביל למתקפות ולביקורת חריפה עליו בארצות הברית ובישראל ובעקבות כך הוא הוחלף על ידי ערפאת.
אבו מדין כיהן גם כיו"ר רשות המקרקעין הפלסטינית משנת 2002 עד ליום 20.11.07, אז יצא לגמלאות.
הוא גם חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חברון.
ב-2007 סירב להצטרף לממשלתו של סלאם פיאד, בשל ספקות אם היא תוכל למלא את ייעודה ובעקבות השתלטות ארגון הטרור חמאס על רצועת עזה.
מעט לאחר הסכמי אוסלו, כשעלתה הדרישה שהרשות הפלסטינית תבלום את חמאס, הבהיר אבו מדין ש"אש"ף והאופוזיציה משלימים זה את זה".
בשנת 2000, לקראת ההכרזה המתוכננת על מדינה פלסטינית, התבטא אבו מדין: : "ישראל מכה בתופי המלחמה ואין לחשוב זאת לתסריט תאורטי [בלבד].
מה שקורה איננו הכנה לשלום, אלא הכנה למלחמה...
אני מייחל כי ישראל תבצע את איומיה להשתמש במטוסים ובטנקים...
שכן זוהי הברירה הטובה בעבור העם הפלסטיני...
הישראלים שוכחים ומתעלמים מכך שהביטחון הישראלי הפך להיות בכיס הפלסטיני ולא להפך...
כיום, לאחר חמש שנים, הפכנו ליסוד משפיע ופעיל שיש לו שליטה בביטחון הישראלי ולא הוא השולט בנו.
זוהי תוצאה שאנו גאים בה.
אנו בטוחים כי נוכל לשלם מחיר יקר וגדול למען ההגנה על המולדת.
בעבר נפלו יותר ממאה אלף 'שהידים'.
כעת אנו מוכנים להקריב חמשת או ששת אלפים 'שהידים', ולכן אנו אומרים לגנרלים הצמאים לדם העם הפלסטיני: 'אכן הדם הזה יהיה יקר ואולם אנו נקריב אותו בלב חפץ'."
ב-2018 האשים אבו מדין את מחמוד עבאס כי הוא מפעיל סנקציות נגד תושבי רצועת עזה, מתוך תקווה שהם יסכימו לתוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
פריטוויראג'סינג (פראדיפ) רופון הוא פוליטיקאי ממאוריציוס, שכיהן כנשיא השביעי של מאוריציוס בשנים 2019–2024.
ילדות, חינוך, קריירה וחיי משפחה
פריטוויראג'סינג רופון נולד במשפחה הודית-הינדית וגדל בשכונת מורסלמנט סן-ז'אן, פרבר של קואטר בורן.
הוא למד בתיכון ניו איטון קולג' שברוז היל, ועבד כמורה למתמטיקה בקולג' עדן.
מאז 1986 הוא מוסמך לעסוק בעריכת דין והתקבל ללשכת עורכי הדין.
לרופון תואר שני במשפט עסקי בינלאומי (LLM) מאוניברסיטת סנטרל לנקשייר.
מאז 1989 ולמשך יותר מחמש עשרה שנה היה רופון חבר בוועדת הבחינות של מועצת החינוך המשפטי.
בנוסף, שימש כמרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מאוריציוס.
לבני הזוג ארבע בנות: דיוויה, ג'יוטסנה, אדישטה וודישה.
רוּפּוּן נכנס לחיים הפוליטיים בשנת 1983 והתמודד לראשונה בבחירות בשנת 1995. בבחירות הכלליות של שנת 2000 נבחר כנציג מחוז מס' 14, סאוואן וריוור נואר (Savanne and Black River), לאספה המחוקקת, ושימש כסגן מצליף הקואליציה הממשלתית עד שנת 2004. בשנת 2005 מונה לשר הממשל המקומי וניהול פסולת מוצקה.
רוּפּוּן נבחר בבחירות הכלליות בשנת 2010 כנציג מחוז מס' 9, פלאק ובון אקסיי (Flacq and Bon Accueil).
בין השנים 2010 ל־2012 כיהן כסגן יושב-ראש האספה הלאומית של מאוריציוס.
הוא ייצג גם את מאוריציוס כחבר בפרלמנט הפאן-אפריקאי בין השנים 2010 ל־2014, ושימש כסגן יושב-ראש ועדת התחבורה, התעשייה, התקשורת, האנרגיה, המדע והטכנולוגיה.
מדצמבר 2014 עד ינואר 2017 שימש רוּפּוּן כשר לשילוב חברתי והעצמה כלכלית.
במסגרת תפקידו היה אחראי בעיקר על מיגור העוני הקיצוני והעצמת קבוצות פגיעות.
במהלך כהונתו גובשה "תוכנית מרשל למאבק בעוני" בסיוע תוכנית הפיתוח של האומות המאוחדות (UNDP), והונהגה תוכנית מתן קצבת קיום למשפחות החיות בעוני קיצוני.
מינואר 2017 עד נובמבר 2019 שימש רוּפּוּן כשר לאמנויות ולתרבות.
במהלך כהונתו עמד בראש המושב ה־13 של הוועדה הבין־ממשלתית לשמירה על המורשת התרבותית הבלתי מוחשית של אונסק"ו, שבמהלכו נרשמה מוזיקת הרגאיי של ג'מייקה ברשימה הייצוגית של מורשת תרבותית בלתי מוחשית של האנושות.
אף על פי שלא היה מועמד בבחירות הכלליות בשנת 2019, זמן קצר לאחר מכן מונה רוּפּוּן לנשיא השביעי של מאוריציוס על ידי האספה הלאומית ב־2 בדצמבר 2019, והושבע לתפקיד באותו היום.
עם כניסתו לתפקיד נשיא רפובליקת מאוריציוס, קיבל את עיטור מפקד העל של מסדר כוכב והמפתח של האוקיינוס ההודי, בהתאם לחוק העיטורים הלאומיים משנת 1993, סעיף (6) 1.
ב־11 בפברואר 2020 נפצע באורח קשה אחד מהשוטרים האופנוענים, המלווים דרך קבע את שיירת הלימוזינה של נשיא המדינה המפנים את דרכה בתנועה סואנת, לאחר שהחליק מאופנועו במהירות גבוהה ובמזג אוויר גשום באזור טריאנון.
האירוע עורר דיון ציבורי בנוגע לסיכונים המיותרים שאליהם נחשפים שוטרים במהלך ליווי נסיעותיהם של אנשי ציבור בדרכי מאוריציוס.
בסוף פברואר 2020 דיווחה העיתונות בהודו כי רוּפּוּן ובני משפחתו עוכבו בנמל התעופה לאל בהאדור שאסטרי בוורנאסי, הודו, במהלך ביקור פרטי, לאחר שנמצאו נושאים מטען עודף.
אנשי צוות חברת "אייר אינדיה" דרשו ממנו לשלם את דמי המטען העודף בטרם המשך הנסיעה.
עם זאת, בעקבות התערבותם של שני גורמים רבי השפעה, נאלצו אנשי החברה לוותר על גביית התשלום.
אחיו של רוּפּוּן, דהרמאוירסינג רוּפּוּן (המוכר גם בשם סוּדש רוּפּוּן), הוא נוטריון שהואשם במעורבות במספר עסקאות מקרקעין פיקטיביות, שבמסגרתן נמכרו קרקעות אשר אינן בבעלות המוכרים החוקיים.
מפקד עליון של מסדר הכוכב ומפתח האוקיינוס ההודי (GCSK) (2019)
צווארון גדול של מסדר הנסיך אנריקה (2024).
תואר כבוד חשוב של פורטוגל, "Grand Collar of the Order of Prince Henry", המוענק לאנשים על תרומות יוצאות דופן בתחומים כמו תרבות, מדע, או קידום האינטרסים של פורטוגל.
פריחת מדבר היא פריחה המתרחשת במדבר כאשר כמות גשמים חריגה מגיעה לזרעים ולפקעות שהיו במצב סמוי או רדום, וגורמת להם לנבוט ולפרוח בתחילת האביב.
היא מלווה בריבוי חרקים, ציפורים ומינים של לטאות קטנות.
במדבר אטקמה, מתרחשת פריחה מדברית בין החודשים ספטמבר לנובמבר בשנים בהן כמות המשקעים גבוהה באופן חריג.
בדרך כלל, מדבר אטקמה מקבל פחות מ-12 מ"מ (0.47 אינץ') של גשם בשנה.
בשיאה, ניתן לראות את התופעה מדרום לעיר ולנר ועד לצפון לעיר קופיאפו ברחבי עמקי החוף ורכס החוף הצ'יליאני.
מבחינה אקלימית, האירוע קשור לתופעת אל ניניו, פס של טמפרטורות מים חמות באופן חריג באוקיינוס מתפתח מדי פעם מול החוף המערבי של דרום אמריקה, מה שיכול להוביל לעלייה באידוי ובעקבות כך גם למשקעים.
המדבר הפורח הוא אטרקציה תיירותית פופולרית, ותיירים מבקרים בתופעה מנקודות שונות ברחבי דרום אטקמה, כולל הואסקו , ולנר, לה סרנה, קופיאפו וקלדרה .
מדבר הפריחה כולל יותר מ-200 מיני פרחים, רובם אנדמיים לאזור אטקמה.
המינים השונים נובטים בזמנים שונים במהלך תקופת הפריחה של המדבר.
כמה מהמינים הנפוצים ביותר הם:
האזור הוא גם ביתם של קקטוסים, סוקולנטים ודוגמאות אחרות של צמחים קסרופיליים, כמו גם מיני בעלי חיים, כולל הטוקואיים והצפרדע בעלת ארבע העיניים.
ארגוני הגנת הסביבה העלו חששות בנוגע להשפעות המזיקות הפוטנציאליות של מספר רב של תיירים המבקרים במדבר הפורח, הסחר הבלתי חוקי במיני פרחים מקומיים, ופיתוח הספורט המוטורי.
ארגוני סביבה הציעו כי פעילויות אלו מגבילות את פוטנציאל ההתחדשות של המינים הקיימים.
בתגובה לכך, ממשלת צ'ילה קבעה סדרה של איסורים ובקרות, בנוסף לקמפיינים הסברתיים לציבור, ובמיוחד לתיירים, על מנת להגביל את הנזק.
הוועדה למען גידול פלורידה במחוז אטקמה הוקמה בשנת 1997, והושקה מחדש בשנת 2015, על ידי הממשלה האזורית של אזור אטקמה כסוכנות שמטרתה למצוא דרכים להגן על פריחת המדבר.
ביוני 2022 הוציאה קופיאפו צו עירוני הקובע קנסות למי שפוגע בפריחה המדברית.
ב-2 באוקטובר 2022 הוכרז רשמית הפארק הלאומי דזיירטו פלורידו בשנת 2023.
התופעה תלויה בכמות גשמים גבוהה מהממוצע, אך כמות גשמים מוגזמת יכולה להגביל את הפריחה.
לדוגמה, בשנת 1997 חווה האזור כמות גשמים כוללת גבוהה מאוד, עם 129.4 מ"מ (5.09 אינץ') של גשם בקופיאפו (978% מעל הממוצע) ו-168.5 מ"מ (6.63 בולנר (433% מעל הממוצע), אך הייתה פריחה מדברית מינימלית בלבד.
במרץ 2015, ביום אחד חלקים מהאזור קיבלו 23 מ"מ (0.91 גשם כתוצאה מניניו, שגרם לפריחה בספטמבר ובאוקטובר 2015.
בדרום ובצפון לימה, מתרחשת פריחה מדברית בין החודשים ספטמבר לנובמבר.
הייחודיות של פריחת המדבר בלימה היא שהיא מגיעה עד לרמות כאשר העננים "נתקעים" ומוציאים מים.
הייחודיות השנייה היא הטחב הירוק שמופיע.
פריחת הדובדבן – הנאמי הוא סרט דרמה גרמני עטור פרסים משנת 2008, שנכתב ובוים על ידי דוריס דרי.
הסרט עוסק באהבה, אבל, החמצה וזקנה, תוך שילוב אלמנטים מהתרבות היפנית.
הסרט שואב השראה מובהקת מהיצירה הקלאסית "סיפור טוקיו" של יאסוז'ירו אוזו.
טרודי אנגרמאייר (הנלורה אלסנר) מגלה כי בעלה רודי (אלמר וופר) חולה במחלה סופנית.
היא מסתירה ממנו את המידע ומשכנעת אותו לנסוע לביקור אצל ילדיהם בברלין, שם הם נתקלים בניכור ובחוסר פנאי מצד הילדים.
במהלך טיול המשך לים הבלטי, טרודי מתה בפתאומיות.
רודי ההמום מחליט לטוס ליפן כדי לבקר את בנו הצעיר ולראות את הר פוג'י – חלומה של טרודי שלא מומש.
בטוקיו הוא פוגש נערה צעירה בשם יו, שמשנה את חייו ועוזרת לו להתאבל.
רודי (אלמר וופר): גבר בווארי מרובע המנהל חיים של שגרה נוקשה.
לאורך הסרט הוא עובר מטמורפוזה רגשית ופיזית כשהוא מתחיל ללבוש את בגדי אשתו כדי "לקחת אותה איתו" למקומות שרצתה לראות.
יו (איה איריזוקי): נערה יפנית שחיה בפארק ורוקדת בוטו.
היא הופכת למדריכה הרוחנית של רודי.
יו מאבדת את אמה ומזדהה עם אבלו של רודי, והקשר ביניהם מגשר על פערי תרבות ושפה.
הבוטו הוא ריקוד אוונגרד יפני המאופיין בתנועות איטיות ובעיוותי גוף, כשגוף הרקדן צבוע בלבן.
ריקוד הבוטו (Butoh), המכונה ביפנית "אנקוקו בוטו" (מחול האופל), הוא אחד מביטויי האמנות העוצמתיים והמטלטלים ביותר שצמחו ביפן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
כדי להבין את הריקוד שרודי ויו מבצעים בסרט, חייבים להבין את הפצע שממנו הוא נולד.
הבוטו נוסד בסוף שנות ה-50 על ידי טאטסומי היג'יקאטה וקאזו אונו.
הוא צמח מתוך הטראומה הלאומית של יפן בעקבות התבוסה במלחמה והטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי.
בניגוד למחול המערבי (כמו בלט) השואף מעלה, אל היופי והשלמות, הבוטו פנה מטה – אל האדמה, אל הכיעור ואל הכאב.
הגוף המעוות: התנועות המקוטעות, הגוף המכווץ והעיניים המגולגלות לאחור בבוטו, נועדו לדמות את גופם של ניצולי האטום או את המתים המהלכים בין ההריסות.
זהו ניסיון לתת גוף לזוועה שלא ניתן לתאר במילים.
צבע הגוף הלבן: צביעת הגוף בלבן (כפי שרואים בסרט) מסמלת אפר, מוות או רוחות רפאים.
היא מוחקת את הזהות האישית של הרקדן והופכת אותו ללוח חלק שעליו נרשם הסבל האנושי.
מרד בתרבות המערב: הבוטו היה אקט של מרד נגד ה"אמריקניזציה" של יפן לאחר המלחמה.
הרקדנים ביקשו לחזור לגוף היפני המקורי – הנמוך, הכפוף והמחובר לאדמה – במקום לאמץ את אידיאל היופי המערבי שהוכתב על ידי המנצחים במלחמה.
בסרט: הריקוד מסמל את החיבור בין עולם החיים לעולם המתים.
טרודי רצתה לרקוד בוטו בצעירותה אך ויתרה על כך למען בעלה.
הטרנספורמציה: רודי לומד את הריקוד מיו כדרך לתקשר עם נשמתה של טרודי.
בסצנת השיא למרגלות הר פוג'י, הוא רוקד עם רוחה של אשתו כשהוא מאופר בלבן, פעולה המייצגת את ההשלמה הסופית עם מותה.
הפסקול הולחן על ידי קלאוס בנצר (Claus Bantzer) ותורם רבות לאווירה המלנכולית והלירית של הסרט.
שילוב תרבויות: המוזיקה משלבת מוטיבים אירופאיים קלאסיים עם צלילים יפניים מסורתיים, מה שמשקף את המעבר של רודי מגרמניה ליפן.
היבט רגשי: הפסקול מדגיש את תחושת הבדידות של רודי בטוקיו הסואנת, לעומת השקט והרוחניות שהוא מוצא בטבע וריקוד הבוטו.
הסרט זכה לשבחים בינלאומיים רבים:
פרס הקולנוע הגרמני (Lola): זכה בפרס הכסף לסרט הטוב ביותר, פרס השחקן הטוב ביותר (אלמר וופר) ופרס עיצוב התלבושות.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסיאטל: דוריס דורי זכתה בפרס הבימוי הטוב ביותר.
פרס מבקרי הקולנוע הגרמני: הסרט נבחר לסרט הטוב ביותר של השנה.
הפצה: הסרט נבחר לייצג את גרמניה במספר פסטיבלים יוקרתיים בעולם וזכה להצלחה בקופות בגרמניה וביפן.
סרט ההמשך: פריחת הדובדבן ושדים (2019)
ב-2019 יצא לאקרנים סרט ההמשך "פריחת הדובדבן ושדים" (Kirschblüten & Dämonen), המתמקד בבנם של רודי וטרודי, קארל (גולו אוילר).
קארל, הנאבק באלכוהוליזם ובטראומות מהעבר, נפגש שוב עם יו בגרמניה.
השניים יוצאים למסע משותף ליפן שבו קארל מתעמת עם רוחות הרפאים של הוריו ועם ה"שדים" האישיים שלו.
ננסן הוביל את המשלחת שחצתה לראשונה את האי גרינלנד.
ננסן המציא את בקבוק ננסן, מכשיר לדגימת מים מעומקים שונים.
ננסן הוא יוזם דרכון ננסן לפליטים חסרי אזרחות, הקרוי על שמו ובזכותו זכה בפרס נובל לשלום (1922).
הנס ננסן (1598 - 1667) היה סוחר, מהחוקרים הראשונים של הים הלבן.
הוא התיישב בקופנהגן וב-1654 היה לראש עירייה שלה.
המשפחה המשיכה לחיות בקופנהגן עד מחצית המאה ה-18, כאשר אנכר אנטוני ננסן עבר לנורווגיה, שבאותה תקופה הייתה כפופה לדנמרק.
בנו, הנס ליירדך ננסן, היה משפטן ולאחר היפרדות נורווגיה מדנמרק ב-1814 היה נציג העיר סטוונגר בפרלמנט הראשון של נורווגיה שם היה תומך בולט של האיחוד עם שוודיה.
הנס ננסן סבל משבץ מוחי ומת ב-1821 - בנו בן ה-4 באותם ימים, בלדור פריטיוף ננסן, עתיד להיות אביו של פריטיוף ננסן.
בלדור ננסן היה לעורך דין והתחתן פעמיים, בפעם השנייה עם נכדתו של מי שהיה משנה למלך נורווגיה מטעם מלך שוודיה וסייע לניסוח חוקת נורווגיה.
לזוג היו שלושה ילדים, הבכור מת בצעירותו והשני היה חוקר אזורי הקוטב, ננסן.
משפחת ננסן התגורר בחווה, באזור כפרי, כמה קילומטרים מבירת נורווגיה.
ננסן הקטן התחיל להחליק על מגלשי סקי מאולתרים כבר בגיל שנתיים.
בקיץ עסק בשחייה ובדייג, בסתיו בצייד ובחורף בהחלקה על מגלשי סקי.
ננסן נולד בנורווגיה ובילדותו הצטיין בספורט חורפי ואף החזיק זמן מה שיא עולמי בהחלקה מהירה על קרח למרחק של מייל אחד וזכה 12 פעמים באליפות ארצו בסקי למרחקים.
ננסן לא הצטיין בבית הספר, כי העדיף מחנאות ביערות, למסעי מחנאות היה יוצא לתקופות של שבועות וכך פיתח את יכולתו להתקיים בטבע.
ב-1880 צלח את המבחן המקובל בארצו לכניסה ללימודי אוניברסיטה, examen artium ובשנה שלאחר מכן התחיל ללמוד זואולוגיה באוניברסיטה המלכותית של כריסטיאנה.
הוא בחר בלימודי זואולוגיה בתקווה שלימודים אלה יאפשרו לו שהות בטבע.
בתחילת 1882 הציע הזואולוג הנורווגי פרופסור לננסן לצאת להפלגה, כדי לחקור בשטח את הזואולוגיה הארקטית וננסן הגיב בהתלהבות.
הוא התחיל לעשות הכנות בעזרת רב חובל אקסל קרפטינג, שפיקד על ספינה לציד כלבי ים בשם "ויקינג".
ההפלגה התחילה ב-11 במרץ 1882 ונמשכה חמישה חודשים.
בתחילת המסע התרכז ננסן בנושאים המדעים ובעזרת מדגמי מים הוכיח, בניגוד למה שהיה מקובל קודם לכן, שהקרח הימי מתחיל להיווצר מעל פני המים ולא תחתם.
הוא גם הוכיח שזרם הגולף זורם מתחת לשכבת מים קרים.
לאחר תחילת ציד כלבי הים ננסן השתתף בציד והפך לקלע מומחה.
הספינה נלכדה בקרח בקרבת אזור שלא נחקר עדיין של גרינלנד וננסן רצה לצאת לחקור אותו, אך הדבר לא התאפשר.
בתקופה זו נבטה בו המחשבה על חקירת גרינלנד ואפילו חצייתה.
עם שובו מההפלגה ננסן לא חזר ללימודים האוניברסיטאיים, אך קיבל, בהמלצת קולט, את תפקיד האוצר של מחלקת הזואולוגיה במוזאון ברגן.
הוא עבד וערך מחקרים, כשהוא מתרכז בתחום החדש יחסית של נוירואנטומיה ובעיקר בחקר מערכת העצבים המרכזית של יצורים ימיים נחותים.
ב-1887 פרסם מחקר בתחום זה, מחקר שהפך לתזה שלו לדוקטורט.
ננסן ערך סיורים ברחבי אירופה, נפגש עם מדענים ידועי שם ויצר איתם קשרים.
האי גרינלנד, שמרבית שטחו מכוסה קרח ושלג בגובה רב מאוד, נחקר רק בשוליו, באזורי החוף.
התהלכו אגדות רבות על מה יש בפנים היבשת, האם יש אזור לא מכוסה קרח, האם תנאי האקלים שם שונים ואולי מצדיקים את שם האי (הארץ הירוקה).
ב-1883 ניסה אדולף אריק נורדנשלד לחצות את גרינלנד במסע ממערב למזרח, שהתחיל ממפרץ דיסקו.
ב-1886 ניסה רוברט פירי את אותו מסלול - שניהם התקדמו רק כ-160 קילומטרים ונאלצו לחזור על עקבותיהם.
בתקופת עבודתו בברגן תכנן ננסן מסע לחציית האי גרינלנד.
ננסן חשב שקבוצה היוצאת מהחוף המערבי של גרינלנד חייבת לשוב על עקבותיה בסופו של דבר, כי החוף המזרחי לא מאוכלס ולא ניתן לתאם עם כלי שיט הגעה במועד קבוע מראש ומשום כך הוא תכנן מסלול הפוך, יציאה מהמזרח וחצייה לכיוון המערב המאוכלס.
החיסרון במסלול של ננסן היה נעוץ באי יכולת נסיגה, אם משהו משתבש, לא היה לאן לסגת, אבל מצב זה התאים לצורת הפעולה של ננסן.
התוכנית של ננסן לחציית גרינלנד הייתה שונה מאוד מתוכניות קודמיו, הוא דחה את התוכניות המצריכות מאמצים ומשאבים גדולים ותכנן משלחת שתכלול רק שישה אנשים עם מזחלות קלות הנמשכות על ידם.
למטרה זו תכנן במיוחד את המזחלות, את הלבוש, את שקי השינה ואת תנורי החימום.
הסיקור התקשורתי היה סקפטי, למשלחת לא ניתנו יותר מעשרה אחוזי סיכויי הצלחה ובהתאם לכך הגיבו גם השלטונות, ובמיוחד חברי הפרלמנט הנורווגי, שלא הסכימו להשתתף במימון המשלחת.
חרף התנגדות השלטונות, נמצא המימון הדרוש במענק של איש העסקים הדני אוגוסטין גאמל ותרומות קטנות של נורווגים, תרומות שנאספו על ידי הסטודנטים.
נמצאו מתנדבים רבים, ששאפו לצאת עם ננסן במשלחת שלו, אך הוא חיפש במיוחד גולשי סקי מנוסים.
נורדנשלד המליץ לו לגייס לאפים, עם שחי בצפון נורווגיה וננסן נשמע לו וגייס לצוותו שני לאפים, את סמואל באלטו ואת אולסה נילסן רווטה.
שלושת חברי המשלחת הנוספים שנבחרו היו רב חובל אוטו סוורדרופ, שלאחרונה עבד כיערן, אולוף כריסטיאן דיטריכסון, שהיה קצין צבא וכריסטיאן כריסטיאנסן, מכר של סוורדרופ.
כל חברי המשלחת היו בעלי ניסיון בחיים בחיק הטבע וגולשי סקי מנוסים.
זמן קצר לפני יציאת המשלחת הציג ננסן את התזה שלו לדוקטורט, אך תוצאות הבחינה נודעו רק לאחר יציאת המשלחת.
ב-3 ביוני 1888 יצא ננסן עם המשלחת שארגן לחציית גרינלנד ממזרח למערב בגלישה על מגלשיים, הם הפליגו מאיסאפיירד'ור בספינה לציד כלבי ים בשם יאסון.
כעבור שבוע נראו כבר חופי גרינלנד, אך התקדמותם אל החוף נמנעה על יד בנקיז בתנועה דרומה.
ב-17 ביולי החוף היה עדיין במרחק 20 קילומטרים, אך ניתן היה לראות את הפיורד סרמיליק, ממנו סבר ננסן שאפשר לעלות על מעטה הקרח של האי.
ננסן החליט להוריד למים סירות קטנות ולצאת איתן אל האי.
ההתקדמות לא צלחה כמצופה, הסירות נכלאו בבנקיז ונסחפו איתו דרומה.
תנאי מזג האוויר היו לא טובים ואת מרבית הזמן בילו במחנאות על הקרח.
עד 29 ביולי הגיעו למרחק של 380 קילומטרים דרומה לנקודה בה ירדו מהספינה.
באותו יום הגיעו ליבשה, אך הנקודה הייתה דרומית מדי לצורכי תוכניותיהם, לכן, לאחר מנוחה קצרה, ננסן הורה לעלות על הסירות ולהתחיל לנוע צפונה.
במהלך 12 הימים הבאים נאבקו להתקדם צפונה בין הקרחונים.
ביום הראשון פגשו מחנה גדול של מקומיים וגם בהמשך פגשו מקומיים.
ב-11 באוגוסט, לאחר התקדמות של כ-200 קילומטרים הגיעו לפיורד אומיוויק, שם החליט ננסן לשנות את מסלולו ולהתחיל בחצייה, כדי לא להחמיץ את העונה המתאימה.
הם הקדישו ארבעה ימים להתכוננות הדרושה לפני העלייה על כיפת הקרח וב-15 באוגוסט יצאו לדרך.
הכיוון שלהם היה צפון מערבי, כשהם מכוונים אל כריסטיאנשאב, במערב גרינלנד, באזור מפרץ דיסקו, במרחק של כ-600 קילומטרים.
במהלך הימים הבאים הם נעו בקושי רב על פני קרחונים עם בקיעים נסתרים רבים.
מזג האוויר היה עוין ופעם אפילו נאלצו לעצור לחלוטין למשך שלושה ימים בגלל סערות וגשם בלתי פוסק.
ב-26 באוגוסט ננסן סיכם שאזלו הסיכויים להגיע לכריסטיאנשאב עד מחצית ספטמבר, מועד בו מפליגה משם הספינה האחרונה לפני קיפאון החורף.
ננסן החליט שוב לשנות את המסלול, בהציבו כמטרה הגעה לגודתאב, דרך קצרה ב-150 קילומטרים מקודמתה.
חברי המשלחת קיבלו בשמחה רבה את קיצור הדרך.
ב-11 בספטמבר הגיעו לגובה של 2,730 מטר מעל פני הים, בפסגת מעטה הקרח של האי, מקום בו בלילה הטמפרטורה ירדה עד 50C-, אולם מכאן והלאה הדרך היורדת הייתה קלה יותר, למרות מזג האוויר העוין ופני השטח המסוכנים.
מה שהאיט את התקדמותם היה השלג הטרי, שירד עליהם והכביד מאוד על משיכת המזחלות.
ב-26 בספטמבר הגיעו לשולי פיורד מערבי ושם סוורדרופ אילתר כלי שיט בעזרת עצי ערבה שצמחו שם ובד האוהל שלהם.
ב-29 בספטמבר יצאו ננסן וסוורדרופ להפלגה בכלי השיט המאולתר ובעזרת משוטים נעו לאורך הפיורד.
4 ימים מאוחר יותר, ב-3 באוקטובר 1888 הגיעו לגודתאב, שם קיבל אותם הנציג הדני של היישוב ובישר לננסן על הצלחת התזה שלו וקבלת הדוקטורט.
יתר חברי המשלחת הגיעו ב-12 באוקטובר.
כשהגיעו לגודתאב זה היה אחרי מסע של 49 ימים ו-78 ימים מאז ירדו מהספינה שהביאה את המשלחת.
בדרך הקפידו חברי המשלחת למדוד ולרשום מדידות מדעיות לגבי המסלול שלהם.
בגודתאב התבשרו שאין כלי שיט שמפליגים משם בזמן הקרוב ורק מכתבים יוכלו לשלוח בעזרת סירה, שעמדה לצאת בסוף החודש.
חברי המשלחת נאלצו להישאר במקום והם צדו דגו וחקרו את חיי המקומיים עד 15 באפריל 1889, כאשר הפליגו משם בספינה הדנית Hvidbjørnen.
הספינה עם המשלחת הגיעה לקופנהגן ב-21 במאי, אך הידיעות על בואה הקדימו אותה ולמשלחת המתינה קבלת פנים של גיבורים.
קבלת פנים זו החווירה לעומת מה שהמתין להם באוסלו, שם באו לקבל את פניהם בין שלושים לארבעים אלף איש, שליש מהתושבים.
החגיגה נמשכה עם שורה ארוכה של קבלות פנים והחלטה לייסד את החברה הגאוגרפית הנורווגית.
לננסן הוצע והוא קיבל את תפקיד אוצר האוסף הזואולוגי של האוניברסיטה המלכותית פרדריק, משרה שלא חייבה אותו לדבר ורק הבטיחה לו הכנסה מכובדת.
המשימה הראשונה אליה נרתם הייתה כתיבת סקירה על המשלחת ומוצאותיה.