tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, מאמרי ביקורת בגרמניה עשו חסד רב עם הסרט, וניתן לקרוא זאת במאמר: "ביקורות משבחות לסרט "חיי אהבה" בגרמניה".
חיי פיי הוא סרט הרפתקאות-הישרדות אמריקאי שיצא לאקרנים ב-21 בנובמבר 2012. הסרט מבוסס על ספר בעל שם זהה משנת 2001 של יאן מרטל.
הסרט בוים על ידי אנג לי, ועובד על ידי דייוויד מאגי.
בסרט משחקים סוראג' שארמה, אירפאן קאן, טאבו, רייף ספאל, אדיל הוסיין וז'ראר דפארדיה.
הסרט מגולל את סיפורו של נער בן 16 בשם פיסין מוליטר "פיי" פאטל, ששרד מטביעת ספינה שבו משפחתו נהרגה.
פיי ניצל בעזרת ספינת הצלה שבה הוא שט באוקיינוס השקט ביחד עם טיגריס בנגלי בשם ריצ'רד פארקר.
הסרט קיבל ביקורות אוהדות יחד עם הצלחה כלכלית מרשימה.
הסרט קיבל 11 מועמדויות לפרס אוסקר, כולל בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר, וזכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הפסקול המקורי הטוב ביותר.
ישנו שוני מסוים בין עלילת הסרט לבין עלילת הספר, בסרט סירת ההצלה מגיעה בסופו של דבר לאי שורשים שורץ סוריקטות עם נביעות מים מתוקים הנמר ופיי יורדים לחוף בלילה פאי מוצא בתוך פרח לוטוס שן אנושית.
כאשר הוא מסתכל על מי הנביעה הוא שם לב שדגים מתים צפים בתוכה ומגיע למסקנה שהאי הוא מעין צמח טורף ענקי ומי הנביעה הורגים כל דבר חי באי וכך האדם שהשן בפרח שייכת לו מצא את מותו ורק השן שלו נשארה.
הוא מחליט לעזוב את האי ומצייד את סירת ההצלה עם אספקת מים ושורשים לאכילה ומספר סוריקטות כדי להאכיל את הנמר.
סירת ההצלה ממשיכה במסעה עד שלבסוף מגיעים הנמר ופיי לחוף מקסיקו תשושים.
סוראג' שארמה - פיסין מוליטר "פיי" פאטל, בגיל 16
אירפאן קאן - פיי, מבוגר
גאהתם בואלר - פיי, בגיל 5
טאבו - גיטה פאטל, אמו של פיי
אדיל הוסיין - סנאטוש פאטל, אביו של פיי
פו צ'אי וונג - המלח
שארוות'י סאיינת' - אנאנדי, חברתו של פיי
אנדראה די סטפנו - הכומר
ויביש סיבקומאר - ראבי פאטל, אחיו של פיי, בגיל 19/18
מוחמד עבאס קהאלי - ראבי, בגיל 15
איהן קהאן - ראבי בגיל 7
נייט שאמלאן, אלפונסו קוארון וז'אן-פייר ז'נה נבחנו לתפקיד הבמאי, אך כל אחד מהם פרש מהפרויקט טרם סיומו.
לבסוף אנג לי נבחר לביים את הסרט.
באוקטובר 2010 נבחר סוראג' שארמה לתפקיד הראשי מבין 3,000 נבחנים.
חודשיים לאחר מכן לוהקו ז'ראר דפארדיה ואירפאן קאן לתפקידי הטבח ופיי המבוגר בהתאמה.
מאוחר יותר לוהקו גם אדיל הוסיין, טאבו ורייף ספאל.
השחקנים שאהרוח' ח'אן וטובי מגווייר נבחנו לתפקידי פיי המבוגר והסופר בהתאמה, אך לי סירב לקבלם עקב פרסומם הרב.
צילומי הסרט החלו ב-18 בינואר 2011 באתרי צילום בפודוצ'רי, ברפובליקה הסינית ובמונטריאול.
מייקל דאנה שהלחין את סרטיו הקודמים של לי נבחר לפרויקט זה.
שירו של דאנה "Pi's Lullaby" הפך להיות השיר הראשון בשפה הטמילית שקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
הסרט הצליח בקופות עם 30 מיליון דולר הכנסות ב-2,902 בתי קולנוע ברחבי ארצות הברית וקנדה בסוף השבוע הראשון להוצאתו.
הסרט זכה לביקורות מהללות עם ציון של 89% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 209 ביקורות.
האתר "Metacritic" נתן לו ציון של 79 מתוך 100 בהתבסס על 44 ביקורות.
מבקר הקולנוע האמריקאי מהמגזין "שיקגו סאן-טיימס" רוג'ר איברט נתן לסרט 4 כוכבים (מתוך 4 אפשריים).
מביקורתה של מבקרת הסרטים מהמגזין "לוס אנג'לס טיימס":
חיי גליליאו , הידוע גם בשם גליליאו, הוא מחזה מן המאה העשרים פרי עטו של המחזאי הגרמני ברטולט ברכט, עם מוזיקת ליווי של הנס אייזלר.
הגרסה הראשונה של המחזה נכתבה בשנים 1937–1939. הגרסה השנייה (או 'האמריקאית') נכתבה בשנים 1945–1947, בשיתוף צ'ארלס לוטון.
ההפקה הבימתית הראשונה של המחזה (בגרמנית) הוצגה לראשונה בציריך שאוספילהאוס (Schauspielhaus Zürich), ב-9 בספטמבר 1943. הבמאי היה לאונרד שטקל ומעצב התפאורה היה תיאו אוטו.
השחקנים כללו את שטקל עצמו (בתפקיד גליליאו), קארל פארילה וולפגנג לנגהוף.
הגרסה השנייה (בשפה האנגלית), הועלתה לראשונה בתיאטרון קורונט בלוס אנג'לס ב-30 ביולי 1947.
הבמאים היו ג'וזף לוסי וברכט, המנהל המוזיקלי סרז' הובי (Serge Hovey) ומעצב התפאורה רוברט דביסון.
לוטון גילם את דמותו של גליליאו, הוגו האס את ברבריני ופרנסס הפלין את וירג'יניה.
הצגת הבכורה נערכה בתיאטרון מקסין אליוט בעיר ניו יורק ב-7 בדצמבר אותה שנה.
הפקה שלישית בוצעה בידי ברלינר אנסמבל, כשארנסט בוש שיחק בתפקיד הראשי.
הצגת הבכורה עלתה בתיאטרון שאושפילהאוס בינואר 1957. הבמאי היה אריך אנגל ומעצב התפאורה קספר נהר.
עיבוד לטלוויזיה של המחזה בוים בידי ג'וזף לוסי בהפקת American Film Theatre, הופק ב-1975, כשאת דמותו של גליליאו גילם חיים טופול.
עלילת המחזה עוסקת בחייו המאוחרים של גלילאו גליליי, המדען האיטלקי הדגול, שנרדף בידי הכנסייה הקתולית, בשל הפצת תגליותיו המדעיות.
המחזה עוסק בנושאים, כגון הקונפליקט בין דוגמטיזם לעובדה מדעית וכן יכולת העמידה מול דיכוי.
לאחר הגירתו לארצות הברית מגרמניה הנאצית (עם חניות ביניים בארצות שונות, בהן ברית המועצות), ברכט תרגם ושיכתב את המחזה בשיתוף פעולה עם השחקן צ'ארלס לוטון.
תוצר מאמציהם היה ל'גרסה האמריקאית' השנייה של המחזה, שנקראה רק 'גליליאו' (Galileo).
בספטמבר 1947, ברכט זומן להופיע בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית בחשד לקומוניזם.
הוא העיד בפני הוועדה ב-30 באוקטובר 1947, ועזב לאירופה ב-31 באוקטובר.
הוא בחר לשוב לגרמניה המזרחית והמשיך לעבוד על המחזה, כעת שוב בשפה הגרמנית.
הוא חש שהדיוקן האופטימיסטי של עולם המדע אותה הציג בשתי הגרסאות הראשונות של המחזה, דרשה שכתוב בעולם שאחרי הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, בו חוסר ההיגיון המדעי והפוטנציאל המזיק שלו היו הרבה יותר גלויים לעין.
מאטז' דאטר הציג השוואה זמינה ומפורטת בין הגרסה המוקדמת, האמריקאית והגרסה הגרמנית הסופית.
ב-2013 התקיימה הצגת הבכורה של הפקת הלהקה השייקספירית המלכותית לתרגום חדש של "חיי גליליאו",
פרי עטו של הסופר המתארח שלהם מרק רבנהיל בתיאטרון סוואן בסטרטפורד שעל נהר איבון.
גלילאו גליליי סובל מחסרון כיס.
סטודנט שמגיע ללמוד אצלו מספר לו על אודות המצאה חדשה, הטלסקופ ("השפופרת המצחיקה הזאת שהם מוכרים באמסטרדם").
גליליאו מעתיק את ההמצאה ומוכר אותה לרפובליקה של ונציה בהציגו אותה כהמצאתו שלו.
גליליאו משתמש בטלסקופ על מנת לאשש את המודל ההליוצנטרי של מערכת השמש שגילה קופרניקוס.
ההוכחה הייתה נגד האמונה העממית וגם הדוקטרינה של הכנסייה.
הוא פרסם אותה בשפה האיטלקית, במקום בלטינית, השפה המדעית המסורתית, על מנת שתהיה נגישה להמוני העם.
נישואי בתו לאהובה, צעיר בעל אמצעים, נכשלים בשל מיאונו של גליליאו למשוך ידיו מהתורה החדשנית.
גליליאו מובא לוותיקן לשם חקירה.
אחרי שמאיימים עליו בעינויים, הוא מתכחש לתורה שלו.
תלמידיו מוכים הלם בשל כניעתו.
גליליאו, כעת זקן ושבור, חי במעצר בית.
אנדריאה, תלמידו לשעבר, מבקר אותו.
גליליאו נותן לו ספר (הדיסקורס) המכיל את כל תגליותיו המדעיות, ומבקש ממנו להבריח אותו מחוץ לאיטליה, על מנת שיופץ בחו"ל.
אנדריאה נוכח כעת לדעת שפעולותיו של גליליאו היו הרואיות ושהוא התכחש לתורתו רק כדי לשטות ברשויות הכנסייה.
אולם, גליליאו עומד על כך שאין לכך דבר עם הרואיות והוא כתב את הספר פשוט מתוך עניין עצמי.
גלילאו בתיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 21 ביולי 1962
יוצרים: מתרגם – דן מירון, במאי – סם בֶּסֶקוב, מעצב תפאורה – ארנון אדר, מעצבת תלבושות – ריטה קליין, מלחין מוזיקה - הנס אייזלר.
שחקנים: גליליאו - זלמן לביוש (זכה על תפקידו בפרס מועדון "מילוא"), פילוסוף החצר, וואני - נתן כוגן, וירג'יניה - גילה אלמגור, הקרדינל הזקן - אריה קסבינר, אברהם בן-יוסף, רחל מרכוס, יוסף ידין, אביבה מרקס, יהודה פוקס.
גליליאו גליליי בתיאטרון חיפה – הצגת בכורה: 15 בספטמבר 1979
יוצרים: מתרגם - אברהם עוז, במאי – יוסף מילוא, מעצב תפאורה – יגאל תומרקין, מלחין מוזיקה - אלכס כגן.
שחקנים: גליליאו - יוסי בנאי, ראש האינקוויזיציה - שרגא הרפז.
גלילאו בתיאטרון באר שבע – הצגת בכורה: 2012
יוצרים: מתרגם – עידו ריקלין, במאי – עידו ריקלין, מעצבת תפאורה – טליה אוטולנגי, מעצבת תלבושות – נטע הקר, מעצבת תאורה – עדי שימרוני, מלחין מוזיקה – דורי פרנס, מעצב תנועה – גיא אלון.
ברטולט ברכט, חיי גליליאו, תרגם והוסיף מבוא והערות: אברהם עוז.
החיבור אנשי שם יוונים ורומאים, הידוע גם בשם חיי אישים , חיים מקבילים; בלטינית: Virorum Graecorum et Romanorum, אישים יוונים ורומאים) מאת פּלוּטַרכוֹס, הוא סדרת ביוגרפיות של אישים מפורסמים בצמדים (יווני ורומאי).
מטרת ההצמדה בין הביוגרפיות השונות היא להדגיש את פועלם וקווי האופי של האישים השונים בעיקר דרך חוסנם המוסרי או העדרו.
"חיי אישים" נכתב ככל הנראה בין שנת 96 לספירה (מותו של הקיסר דומיטיאנוס) למותו של פלוטרכוס בשנות ה-20 של המאה ה-2 לספירה.
חלק מהספר אבד; עד ימינו שרדו 23 צמדים של ביוגרפיות של אישים יווניים ורומיים בהתאמה.
כמו כן יש ארבע ביוגרפיות בודדות, ללא הצמד שלהן.
לספרים אלו חשיבות רבה לא רק להכרת הביוגרפיות של האישים השונים, אלא גם להבנת העולם היווני והרומי של אותה תקופה.
האישים המתוארים על ידי פלוטרכוס חיו ופעלו מסביבות המאה ה-7 לפנה"ס ועד שלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
את הביוגרפיות כתב פלוטרכוס במהלך שני העשורים האחרונים לחייו.
כל יתר חיבוריו ששרדו, קובצו תחת השם "מוראליה", ורובם נכתבו לפני שהתמסר לכתיבת הביוגרפיות.
אף שפלוטרכוס עצמו מודה בפתיחת הביוגרפיה של אלכסנדר מוקדון שההיסטוריה פחות מעניינת אותו, ושמסקרן אותו יותר לבחון את השפעת האופי האנושי ומושגים של "טוב" ו"רע" על גורלו של האדם, חיי אישים עדיין נחשב למקור היסטורי חשוב.
מחקרים מודרניים סבורים כי פלוטרכוס השתמש בחומרים רבים שהיו זמינים בפניו כדי להתחקות אחר חיי האישים עליהם כתב.
באמצעות בחינה פילולוגית והשוואתית של כתביו, ניתן להגיע למסקנות שמשפטים מסוימים נלקחו ממקורות אחרים, שכן הם אינם אופייניים לכתיבתו וסגנונו של פלוטרכוס.
חלק מהמקורות קיימים בידינו, וחלקם אבודים.
לכן חשיבותם של הספרים רב, שכן הוא מאפשר לנו לבחון את מקורות המידע שעמדו לרשותו של פלוטרכוס ורומזים לנו על המקורות המקובלים של תקופתו.
חלק מהביוגרפיות, שידוע לנו כי היו קיימות דוגמת אלו של הרקולס, פיליפוס השני וסקיפיו אפריקונוס אבדו ואינן קיימות יותר.
בין הביוגרפיות ששרדו בפגעי הזמן וקיימות כיום, ניתן למצוא דמויות חשובות במהלך ההיסטוריה כגון:
סולון, פריקלס, אלקיביאדס, ניקיאס, דמוסתנס, פלופידס, פילופוימן, טימולאון, דיון מסיראקוסאי, אלכסנדר הגדול, פירוס, רומולוס, נומה פומפיליוס, קוריולנוס, תסאוס, אמיליוס פאולוס, טיבריוס גרקכוס, גאיוס גרקכוס, גאיוס מריוס, סולה, קווינטוס סרטוריוס, לוקיוס לוקולוס, גנאיוס מגנוס, יוליוס קיסר, קיקרו, מרקוס אוטיקנסיס, מרקוס אנטוניוס וברוטוס.
המקורות על ההיסטוריה הספרטנית אינם רבים, ורובם מתייחסים בעיקר למנהיגים, ופחות נותנים לנו מידע על אורחות החיים של העם הספרטני בכלליות.
מבחינה זו שני המקורות החשובים ביותר שיש ביד המחקר המודרני הם כתביהם של פלוטרכוס וקסנופון, האתונאי במוצאו.
קסנופון כתב מנקודת מבט אוהדת לספרטנים, עימם הוא לחם ואף היה בקשרים טובים עם חלק ממנהיגיהם (דוגמת אגיס השני).
פלוטרכוס לעומת זאת, היה יווני שכתב בעולם רומי בסביבות המאה הראשונה לספירה במרחק של מאות שנים מדיווחו הראשון אודות העולם הספרטני.
לכאורה, הפער של השנים יוצר בעיה עם אמינותו של הדיווח.
אולם אף על פי שפלוטרכוס כתב מאות שנים לאחר דעיכתה של ספרטה, הייתה לו גישה למקורות וספרי היסטוריה שאבדו מאז תקופתו ואינם ידועים לנו כיום, ושהוא אף ביקר בספרטה עצמה.
הבעיה בכתיבתו היא הישענותו המוחלטת על כתבים וספרים אשר מדווחים על אירועי עבר, ולכן ככל הנראה היו מוצפים בנוסטלגיה ורומנטיקה שמצאה דרכה אל כתביו הוא.
בנוסף, אל לנו לשכוח שפלוטרכוס לא היה היסטוריון בהגדרתו העצמית, כי אם פילוסוף של מוסר וביוגרף וככזה, מבטו על מהלך ההיסטוריה הוא מוטה ערכית.
למרות כל האמור לעיל, כתביו של פלוטרכוס הם אלו שעיצבו בעיקר את תפיסתנו המודרנית על העולם הספרטני.
בספר חיי אישים מצויות חמש ביוגרפיות שכתב אודות מנהיגים בולטים מספרטה: ליקורגוס, ליסאנדרוס , אגסילאוס השני, אגיס הרביעי וקלאומנס השלישי.
בקובץ "מוראליה" נמצאים חיבורים נוספים על ספרטה.
המחקר ההיסטורי משער שפלוטרכוס בדה מלבו פרטים רבים לגבי דמויות מסוימות על-מנת שההצמדה בינן לבין הביוגרפיה המקבילה שלה תהיה הגיונית.
כך, ההצמדת ניקיאס לקראסוס מלאכותית לגמרי, שכן אין בין אישים אלו דבר משותף למעט היות שניהם בעלי ממון והעובדה ששניהם סבלו מתבוסה צבאית קשה לקראת סוף ימיהם.
בביוגרפיה שכתב על פומפיוס, מהלל פלוטרכוס את אופיו הנאמן ונימוסיו הטובים כדי ליצור שיפוט מוסרי אשר נוגד את רוב הדיווחים המוכרים לנו מהתקופה אודות פומפיוס ואופיו.
פלוטרכוס מעדיף להתמקד באנקדוטות שמראות את מוסר הדמויות עליהן הוא כותב, ופחות מתעניין בראייה רחבה של פועלן וניתוח הסיבות וההשפעות האפשריות של מעשיהן על נפילת הרפובליקה הרומית והממלכה האחמנית, ולפיכך נוטה להתאים עובדות לתאוריות, ולא להפך (כפי שמקובל במחקר מודרני).
בטבלה המצורפת, ישנם קישורים לגרסאות הדיגיטליות של הביוגרפיות.
ההבדלים בין המקורות השונים מצוינים על פי אותיות אלו:
ד - כתבי פלוטרכוס, התרגום הנודע מהמאה ה-17 של ג'ון דריידן, מסאי וסופר אנגלי.
ג - כתבי פלוטרכוס בפרויקט גוטנברג, מיזם הספרייה הממוחשבת (ארכיון דיגיטלי) החופשית באינטרנט, של ספרים ופרסומים שונים מתוך קאנון הקלאסיקות העולמית.
ל - כתבי פלוטרכוס על פי ספריית לואב הקלאסית סדרת ספרים בהוצאת אוניברסיטת הרווארד, הכוללת תרגומים לאנגלית של יצירות מן הספרות היוונית והרומית.
היוזם הראשון של אוגדן הכרכים היה העורך הראשי, ג'ון לואב, שעל שמו נקראת הסדרה.
פ - כתבי פלוטרכוס בפרויקט פרסאוס, של אוניברסיטת טאפטס.
פרויקט זהה לגוטנברג, עם התמקדות בעולם היווני והרומאי.
כל האישים המוזכרים בטבלה חיו ופעלו לפסה"נ אלא אם צוין אחרת.
תולדות גדולי יון ורומא; תרגם: י"ל ברוך, 2 כרכים, תל אביב: אמנות, תרצ"ב.
(התוכן: כרך 1: גדולי יון; ספר 1: תזאוס, ליקורג, סולון, תמיסטוקלס; ספר 2: אריסטידס, קימון, פריקלס, ניקיאס) (הספר במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית)
חייהם של גדולי יון ורומי; עברית: אורנשטיין, אחידוב, נאדל, חרוסט, כץ, שמואלוויטש, 2 כרכים, תל אביב: ספרי זהב, תשי"ג.
(התוכן: כרך א: גדולי יון; כרך ב: גדולי רומי)
חיי אישים: אנשי רומי; תרגם ...
והוסיף מבוא והערות: יוסף ג' ליבס, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשי"ד 1954. (התרגום זיכה את ליבס בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת)
פלוטרכוס, חיי אישים: אנשי יוון; תרגם מיוונית והוסיף הערות: א"א הלוי; הביוגרפיות סולון, תימיסטוקליס ואלקיביאדיס – תרגמן והוסיף להן הערות מ"ה בן שמאי, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשל"א.
פלוטרכוס, חיי אישים: אנשי יוון ורומי; תרגם מן המקור היווני והוסיף הערות: א"א הלוי, ירושלים: מוסד ביאליק ('ספרי מופת מספרות העולם'), תשל"ג.
(כינוס כל הביוגרפיות שלא הופיעו בשני הכרכים הקודמים)
חיי שנים־עשר הקיסרים הוא חיבור ידוע של 12 ביוגרפיות המספרות על קיסריה הראשונים של האימפריה הרומית החל מיוליוס קיסר ועד לתקופתו של דומיטיאנוס, אשר נכתב בידי גאיוס סווטוניוס טרנקוילוס בשנת 121 לספירה.
הספר נכתב ברומא בשנת 121 לספירה, בזמן שלטונו של הקיסר אדריאנוס, ונחשב לעבודה הפופולרית ביותר מבין כתביו של סווטוניוס, שהיה באותה תקופה מזכירו האישי של הקיסר.
לדברי דוד גולן, אין ספק כי אדריאנוס עצמו קרא את הביוגרפיות.
הספר הוקדש לחברו של סווטוניוס גאיוס ספטיקיוס קלרוס, ששירת בכוח המשמר הקיסרי.
שנים-עשר הקיסרים נחשב לפריט משמעותי של מידע אודות העת העתיקה ובפרט למקור חשוב להיסטוריה הרומאית.
הספר דן בתקופה הקריטית של תחילת שלטון הפרינקפס מסוף ימי הרפובליקה ועד לשלטונו של דומיטיאנוס.
לעיתים קרובות נערכות השוואות לספר זה עם עבודותיו של טקיטוס, היסטוריון רומאי שמתעד תקופה זהה בכתביו.
הספר מציג את הביוגרפיות המקוצרות של הדיקטטור הרומאי האחרון ואחד-עשר הקיסרים הרומיים הראשונים ששלטו אחריו: יוליוס קיסר, אוגוסטוס, טיבריוס, קליגולה, קלאודיוס, נירון קיסר, גלבה, אותו, ויטליוס, אספסיאנוס, טיטוס ודומיטיאנוס.
כפי הנראה בעת ששימש מזכירו של אדריאנוס, היו גנזכי המדינה הרומית פתוחים בפני סווטוניוס, וניתנה לו גישה למסמכים אישיים ועדויות הנוגעות לחיי הקיסרים.
סווטוניוס עשה בחומר זה שימוש, לפחות לגבי שתי הביוגרפיות הראשונות, אולם נראה כי זמן קצר לאחר תחילת עבודתו, גישתו לארכיונים נחסמה.
הביוגרפיות שכתב מתמקדות בחייהם האישיים ואופיים של הקיסרים, ורק לאחר מכן בחייהם הציבוריים ופעולותיהם.
מצד אחד ניתן לטעון כי מדובר באוצר בלום של מידע, זניח בדרך כלל, שאין ספק שלא היה משתמר ללא פעולתו של סווטוניוס.
מאידך, מקטרגי הספר טוענים כי סווטוניוס גולש לעיתים קרובות לרכילות אנקדוטלית לא אמינה אשר לא הייתה ניתנת לאימות על ידו בעת כתיבת הספר שכן הסתמך על דיווחים ממקורות משניים.
ביקורת נוספת אשר מושמעת לגבי סווטוניוס מתייחסת לנטייתו לאהוד את הצד של הסנט במאבקים מול הקיסרים השונים, עובדה שיוצרת הטיה מודעת ולא מודעת בכתיבתו כנגד עמדת הקיסר.
למרות כל אלו, הספר מספק מידע חשוב על המורשת, ההרגלים הפרטיים, המראה החיצוני, החיים והקריירה הפוליטית של הקיסרים הראשונים.
סווטוניוס מציין פרטים שאחרים לא העבירו לנו.
למשל, סווטוניוס הוא המקור העיקרי לחיי קליגולה דודו קלאודיוס והמורשת של אספסיאנוס, שכן החלק אודותם בכתבי טקיטוס נעלם.
היהודים וארץ יהודה ב"חיי הקיסרים"
יחד עם זאת, סווטוניוס אינו מבטא במפורש את דעותיו על יהודים או יהדות כפי שהוא עושה זאת לגבי הנצרות.
בתיאורו את טקס ההלוויה של יוליוס קיסר ושריפת גופתו, מדגיש סווטוניוס את אבלם של היהודים: "המון רב של נכרים נתקהל מסביב והשתתף באבל הגדול של הציבור על ידי קינותיו, כל אחד לפי מנהגו, ובייחוד היהודים, שלילות רצופים באו לבקר במקום השריפה".
בתיאורו את מנהגי האכילה של אוגוסטוס, הוא מצטט מתוך מכתביו.
באחד מהם כתב אוגוסטוס: "אפילו היהודי, טיבריוס יקירי, אינו שומר על צום־השבת שלו בקפדנות כזו, שאני שמרתיו היום".
אוגוסטוס חושב שהשבת היא יום צום, כפי שהיא מופיעה גם בחיבורים מאת סופרים בני זמנו, כגון פומפיוס טרוגוס וסטראבון.
סווטוניוס מספר שאוגוסטוס חלק כבוד למנהגים עתיקים בדתות של עמים זרים, אך גם זלזל בחלקם, וכך "שיבח את נכדו גאיוס על אשר לא ערך תפילה בירושלים, בשעה שעבר את ארץ־יהודה" (בשנת 1 לפנה"ס).
בביוגרפיה של טיבריוס, מספר סווטוניוס על מדקדק בשם דיוגנס, ש"נהג להרצות ברודוס בימי־השבת", ולא נתן לטיבריוס להיכנס אליו כשבא לשמוע אותו ביום אחר, אלא הזמין אותו לבוא שוב "ביום השביעי", אך כאשר בא דיוגנס לשחר לפתחו של טיבריוס ברומא, אמר לו טיבריוס "שישוב כעבור שבע שנים".
זהו המקור היחיד שמזכיר את אותו דיוגנס.
נראה כי הוא היה יהודי שנהג להרצות בימי שבת.
אנקדוטה זו ככל הנראה מצביעה על קיומה של קהילה יהודית גדולה ברודוס.
ייתכן ובדחיית דיוגנס לשוב "כעבור שבע שנים" התייחס טיבריוס לשנת השמיטה היהודית.
סווטוניוס כותב עוד על טיבריוס: "מנהגים דתיים זרים דיכא בחוזק־יד, בייחוד של המצרים והיהודים, וכפה על המחזיקים באמונת־הבל זו לשרוף את בגדי־הפולחן שלהם על כל אביזריו.
את הנוער היהודי גייס לשירות צבאי ופיזרם בפרובינציות שאקלימן קשה; את שאר בני העם הזה, או הנוטים לדעות דומות להם הרחיק מן העיר, ואיים בעונש של עבדות־עולם על אלה שלא יצייתו".
גירוש זה של היהודים מרומא אירע בשנת 19 לספירה.
שרפת בגדי הדת וכלי הפולחן מתייחסים, על פי ההקשר בטקסט, לפולחן איסיס בלבד.
"הנוטים לדעות דומות להם" (ליתר דיוק: "שקיימו את אותם הנוהגים") הם ככל הנראה הגרים.
יחד עם זאת, קשה להאמין שכל חברי הקהילה היהודית גורשו מרומא או מאיטליה.
סווטוניוס מספר שגם הקיסר קלאודיוס גירש מרומא "את היהודים, שעל ידי הסתת כרסטוס עוררו מהומות מתמידות".
אין כמעט ספק ש"כרסטוס" הנזכר כאן הוא "כריסטוס", כלומר ישו, למרות ש"כרסטוס" היה נפוץ כשם פרטי.
אם סווטוניוס היה מתכוון כאן ליהודי אחר בשם "כרסטוס", היה מוסיף לפחות מילה כמו "אחד", שתציין שמדובר באיש לא מוכר.
אותן "מהומות" התרחשו מספר שנים בלבד לאחר מותו של ישו, כאשר הנוצרים עדיין נחשבו בעיני השלטון הרומי כחלק מהעם היהודי.
בדיווח זה סווטוניוס עדיין אינו מבחין בין יהודים לנוצרים, אולם הוא כבר אינו מבלבל בינם בתיאורו את הצעדים שנקט נירון נגד הנוצרים: "הוטל עונש מוות על המאמינים בכריסטוס – אלה המאמינים באמונת־הבל של כת חדשה ומושחתה".
סווטוניוס מספר עוד שקלאודיוס "כיבד את פליקס" ומינה אותו "לנציב בפרובינציית יהודה", ומוסיף שפליקס "היה לבעלן של שלוש מלכות".
אחת משלוש המלכות הייתה דרוסילה, בתו של מלך יהודה אגריפס הראשון.
סווטוניוס מספר על הקיסר נירון, שהיו אסטרולוגים "שחזו לו את השלטון במזרח אם יורד מכסאו, ומהם השלטון על המלוכה בירושלים".
הבטחה זו של האסטרולוגים קשורה לנבואות שסבבו באותו הזמן על העברת השלטון על העולם העתיק למזרח.
סווטוניוס מקשר בין אמונה זו, שהייתה רווחת באותה התקופה במזרח, לבין המרד הגדול של היהודים והכתרתו של אספסיאנוס לקיסר: "בכל המזרח נפוצה אז האמונה העתיקה שהייתה מקובלת על הכל, כי ברצון הגורל ישתלטו על העולם אנשים, שיבואו מארץ־יהודה.
את הנבואה הזאת שנאמרה, כפי שהוכח אחר כך על פי המאורעות שאירעו, על קיסר רומא, ייחסו היהודים לעצמם והתמרדו, רצחו את המפקח ועוד הניסו גם את הנציב הקונסולרי מסוריה כשבא להחיש עזרה, וגם נשר אחד חטפו ממנו.
וכיוון שלדיכוי התקוממות זו היה צורך בצבא חזק למדי ובמצביא חרוץ...
סווטוניוס מספר על אספסיאנוס, שהשתתף בקרבות "בעוז־רוח כזה, שבשעה שצר על מבצר אחד נפגעה ברכו האחת באבן ונתקעו כמה וכמה חצים במגינו".
אזכור רצח המפקח אינו תואם לעובדות.
המפקח על יהודה באותו הזמן היה גסיוס פלורוס, ויוסף בן מתתיהו אינו מדווח דבר על מותו בידי המורדים, פרט שלא היה יכול להעלים בתיאורו המפורט.
ייתכן וסווטוניוס החליף בטעות את גורלו של פלורוס עם זה של חיילי המשמר הרומאי במצודת אנטוניה, שנטבחו על ידי המורדים.
הנציב הקונסולרי מסוריה הוא קסטיוס גאלוס, שניסה לכבוש את ירושלים ולדכא את המרד.
אזכור פציעתו של אספסיאנוס בזמן המצור על המבצר, תואם לדיווחו של יוספוס על המצור על יודפת.
סווטוניוס מספר על הנבואות שקדמו להפיכתו של אספסיאנוס לקיסר: "בבואו ליהודה שאל את פי האל אשר על הכרמל, והגורלות הבטיחו לו בוודאות, שכל אשר יחשוב ויתאווה בלבו, ויהא זה הדבר הגדול ביותר, בוא יבוא אל נכון.
אחד השבויים מבני האצילים, יוספוס שמו, בשעה שנאסר בשלשלאות, טען בביטחון ובתקיפות־הדעת, כי עוד מעט ואספסיאנוס יתיר את כבליו, אלא שבאותה שעה כבר יהיה קיסר".
על פי הניסוח, לא נראה שסווטוניוס ידע שיוספוס היה מפקד המורדים בגליל.
סווטוניוס מדווח שבחודש השמיני לשלטונו של הקיסר ויטליוס מרדו בו כמה מצבאותיו, ובהם גם "הצבא בסוריה וביהודה", ונשבעו אמונים לאספסיאנוס.
הוא מציין שנציב מצרים טיבריוס אלכסנדר (היהודי המומר, בן-אחיו של פילון האלכסנדרוני) "היה הראשון שהשביע את לגיונותיו בשם אספסיאנוס...והצבא אשר ביהודה בא אחר־כך בשבועה בפניו, ביום האחד־עשר ביולי".
אולם לפי יוספוס נשבעו קודם הצבאות בארץ ישראל, ובנוסף לכך הצבא ביהודה הושבע ב-3 ביולי ולא ב-11 ביולי.
סווטוניוס מזכיר את "חג־ניצחונו על היהודים" של אספסיאנוס ברומא.
הוא מספר על דומיטיאנוס, שכאשר חגגו אספסיאנוס וטיטוס "את תהלוכת הניצחון על היהודים הלך בעקבותיהם רכוב על סוס לבן".
הוא מספר על אספסיאנוס, שבהיותו קיסר ביטל את החלטת הסנאט להקים מצבה על הפורום לקיסר המת גאלבה, "כי נודע לו שגאלבה שלח מהיספניה רוצחי־חרש שיתנקשו בחייו ביהודה".
סווטוניוס מספר שבזמן המרד הגדול, טיטוס "לכד את טריכאי ואת גמלא, ערים מבוצרות מאד בארץ יהודה, ובאחד הקרבות נהרג הסוס תחתיו והוא קפץ על סוס אחר שרוכבו נפל חלל בשעה שנלחם בקרבתו".
עם עליית אספסיאנוס לשלטון, טיטוס "נשאר ביהודה כדי לסיים את כיבושה ובשעת המצור האחרון על ירושלים המית שנים עשר איש מן המגינים בשתים־עשרה פגיעות־חצים ולכד את העיר ביום הולדת בתו".
בתו של טיטוס הנזכרת כאן היא יוליה.
סווטוניוס מספר שטיטוס הואשם בתאוות־בשרים, בין היתר בגלל "אהבתו העזה לברניקה המלכה, אשר הבטיח לה – כפי שהיו אומרים – גם לשאתה לאשה".
אולם לאחר מכן נאלץ טיטוס להפר את הבטחתו: "את ברניקה שלח מיד לאחר שנעשה קיסר מן העיר, למרות רצון שניהם".
ייתכן והרושם שמותיר סווטוניוס הוא שברניקי שהתה ברומא ברציפות בתקופת שלטונו של אספסיאנוס וגורשה מהבירה רק לאחר מותו.
אולם מדיווחו של קסיוס דיו, נראה כי היו שני שלבים.
תקופת שהותה הראשונה נמשכה משנת 75 ועד זמן כלשהו לפני מותו של אספסיאנוס (בשנת 79).
התקופה השנייה שבה התגוררה ברומא החלה עם חזרתה לעיר לאחר מותו.
סווטוניוס מדווח על דרכיו המושחתות של הקיסר דומיטיאנוס למלא את קופתו: "בין השאר ניגבה המס היהודי בחומרה יתרה; בגללו נמסרו למשפט גם אלה שהתכחשו למקורם ובדרך זו לא שילמו את המס, שהוטל על עמם".
סווטוניוס מספק לכך את עדותו האישית: "זכורני שבעודני נער קטן נוכח הייתי בשעה שבדקו בפני המפקח ובית־הדין המלא מפה לפה זקן בן תשעים שנה לראות אם הוא נימול".
"המס היהודי" היה מס גולגולת מיוחד שהטיל אספסיאנוס על היהודים בכל מקומות מושבותיהם לאחר חורבן בית שני בסכום שתי דרכמות לטובת מקדש יופיטר הקפיטוליני.
דומיטיאנוס החל לגבות את המס גם מאלה שלא היו ממוצא יהודי אבל אימצו את אורח החיים היהודי, וגם מאלה שהיו יהודים מלידה אבל ניסו לחמוק מתשלום המס על ידי הסתרת מוצאם.
ייתכן גם שהכוונה כאן לנוצרים, אבל פרשנות זו דחוקה, מאחר שלשלטון הרומי היה ידוע היטב ההבדל בין הנוצרים והיהודים כבר מתקופת נירון ואילך.
יחד עם זאת, ייתכן והמס נגבה לפעמים גם מנוצרים באמתלה שאורח חייהם יהודי.
נראה כי סיפורו של סווטוניוס סותר את הדעה הכללית, המתבססת על עדויות של מסמכים ממצרים, שחובת תשלום המס היהודי פסקה בגיל 62. גביית המס מהקשיש יכולה רק להדגים את החמרת האכיפה של הגבייה תחת שלטון דומיטיאנוס.
זהו אחד הקטעים הבודדים בחיבור, בהם סווטוניוס מתייחס לניסיונו האישי.
קאיוס סוטוניוס טראנקויללוס, חיי הקיסרים: 1: בית פלויוס – אספסיינוס, טיטוס, דומיטיינוס; מתורגם ...
בצירוף מבוא והערות מאת מנחם שטיין, ורשה: א"י שטיבל, ת"ש 1940. (לא הופיע עוד)
גאיוס סויטוניס טרנקוילוס, חיי שנים-עשר הקיסרים; תרגם מרומית: אלכסנדר שור, הקדמה מאת אלכסנדר פוקס; תל אביב: מסדה, תשט"ו.
גאיוס סווטוניוס טראנקווילוס, חיי הקיסרים | אישים מפורסמים; תרגום: משה ליפשיץ וברוך מני; דויד ישראל לב, ירושלים: כרמל, תשפ"ד/ 2024.
חיי מוהר"ן הוא ספר יסוד בחסידות ברסלב המתאר את קורות חייו של מייסדה, רבי נחמן מברסלב, ומכיל שיחות ותורות רבות של רבי נחמן.
הספר נכתב בידי רבי נתן מנמירוב אך יצא לאור לאחר מותו בידי תלמידו ר' נחמן גולדשטיין.
הספר מחולק לכמה פרקים שביחד חורזים את סיפור חייו, כניסתו בעבודת ה' בילדותו, ההתקדמות בעבודת ה' ביום יום, הנהגותיו השונות והמיוחדות, מסעותיו ממקום למקום, ומעשיות וסיפורים שונים שאירעו לו.
המהדורה הראשונה הודפסה בלבוב תרל"ד וחזרה ונדפסה מאז עשרות פעמים.
לספר זה קיימים מספר כתבי יד.
כתב יד שהיה אצל ר' נפתלי מנמירוב (חברו של רבי נתן), כתב יד ניו ג'רזי, וכתב יד ר' פנחס.
חלקים ניכרים מכתבי יד אלה, בעיקר הסיפורים הכלולים בו, פורסמו בחיבורו הגדול של מרק.
אבל טיבם ויחסם של כתבי יד אלה זה לזה ולמהדורת הדפוס לא ידוע.
כתבי יד אלה מצוים בידיים פרטיות.
ספר זה הובא לדפוס בידי ר' נחמן גולדשטיין על פי כתבים שנשארו בעזבונו של ר' נתן.
בלא מעט מקרים המביא לדפוס משלים ומבאר את דברי רבו ויש שהוא גם מוסיף מסורות ברסלביות ארוכות תוך כדי ציון "א"ה", כלומר, אמר המעתיק.
אבל לעיתים ההשלמות באות ללא ציון זה אלא שהניסוח מלמד שאין אלה דברי ר' נתן.
(למשל אזכורו של ר' נתן בגוף שלישי).
מצד שני, גולדשטיין השמיט לא מעט קטעים שעלולים לעורר מחדש את ההתנגדות לברסלב ובעיקר השמיט שיחות שבהם רבי נחמן התפאר בגדלותו העצומה.
השמטות אלה פורסמו לאחר מכן בידי ר' אלתר טפליקר בחוברת עצמאית וכיום קיימים לא מעט מהדורות המשלבות קטעים אלה בגוף הספר כפי שהיו הדברים במקור.
על פי יונתן מאיר, הספר הוא חלק מקורפוס גדול יותר, שכלל את חיי מוהר"ן, שיחות מוהר"ן ושבחי מוהר"ן שפורק בדפוס, כשמדפיסים שונים מלקטים קטעים שונים ומשמיטים אחרים.
חיי קסם הוא ספר פנטזיה לילדים ונוער, שנכתב בידי הסופרת הבריטית דיאנה וין ג'ונס.
ספר זה הוא הראשון בסדרת הספרים העולמות של קרסטומנסי, העוסקת בעולם הדומה למציאות אך בעל מאפיינים קסומים, שבו תמיד יש אדם הנושא בתואר "קרסטומנסי", אשר אחראי למנוע שימוש בכשפים לרעה בעולמו שלו ובעולמות המקבילים הרבים.
אריק, המכונה "חתול", ואחותו גוונדלין צ'אנט, נשלחים להתגורר אצל קרובי משפחתם בטירת קרסטומנסי, לאחר שהוריהם מתו בתאונה.
גוונדלין היא מכשפה חזקה, אך חתול הוא חסר כוחות קסם, למרות שהמבוגרים בטירה משוכנעים שהוא בעל כוחות.
לגוונדלין יש שאיפות רבות, אך אף אחד מאנשי הטירה לא שם לב ליכולותיה, והיא מנסה למשוך את תשומת לבם באמצעות תעלולי קסם שונים, חלקם משעשעים וחלקם אף מרושעים.
חתול מואשם בעזרה לאחותו, אף על פי שהוא אינו מסוגל לבצע קסמים.
בסופו של דבר, לאחר תעלול מרושע במיוחד, נענשת גוונדלין וכוחות הקסם שלה נלקחים ממנה.
באחד הימים נעלמת גוונדלין, ובמקומה מופיעה ג'אנט, ילדה הנראית בדיוק כמוה, אך בעלת אופי שונה לחלוטין.
ג'אנט וחתול מאחדים כוחות כדי לגלות מה קרה, וכדי להסתיר את נוכחותה של ג'אנט בטירה.
דבר זה מתברר כמאתגר במיוחד, מאחר שבעולמה של ג'אנט אין קסמים, ואף על פי שהוא דומה מאוד לעולמו של חתול, ההיסטוריה שלו שונה לגמרי, כך שג'אנט מתקשה להעמיד פנים שהיא גוונדלין.
במהלך הרפתקאותיהם יחד מגלה חתול כי אכן יש לו כוחות קסם, אך אחותו גנבה אותם ממנו כל השנים הללו, וכן שיש לו תשע נשמות, ועל כן הוא אחד מהקוסמים החזקים ביותר בעולם, ומיועד להיות הקרסטומנסי הבא.
עם זאת, נשמות רבות כבר אבדו לו בשל תאונות או בגלל קסמיה המרושעים של אחותו.
גוונדלין וקבוצה של קוסמים מורדים מנסים לפתוח שער כדי לכבוש עולמות אחרים.
הם לוכדים את קרסטומנסי, שמאבד את כוחות הקסם שלו במגע עם כסף, וחתול נאלץ להציל את המצב לבדו.
לבסוף המורדים מנוצחים, וגוונדלין שבה אל היקום המקביל שאליו ברחה, וג'אנט נשארת יחד עם חתול.
חיי היונקים היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC.
סדרה זו מתמקדת ביונקים השונים, בהרגליהם ובצורות הסתגלותם למגוון צורות חיים.
בסוף הסדרה נראים חיי קופים שונים וגם על חיי בני האדם.
הסדרה מלווה בהסבריו של החוקר ויוצר הסרטים דייוויד אטנבורו.
עיצוב מנצח - הפרק הראשון מתאר את היונקים המוקדמים ביותר, מקבוצת יונקי הביב.
נראים ברווזן שוחה בנהרות אוסטרליה ונקבה המקננת בנקרת נהר ומטילה ביצים, קיפודן נמלים אוסטרלי מחפש את טרפו.
נראים היונקים העיקריים באוסטרליה - הכיסאים בהם בולטים קנגורו אדום, קואלה, 2 זכרים של קנגורו אפור מערבי בקרב, וומבט מצוי בשלג, צופון מלקק צוף מפרחים, פוסום מפוספס ביער ונומבט אוכל נמלים.
כיסאים חיים גם באמריקה הדרומית שם חי אופוסום המים ומיני אופוסומים מטפסי עצים.
בסיום הפרק נראים השלייניים עם נקבת גנו שממליטה ברחמה גור היכול לרוץ על רגליה.
ציידי חרקים - פרק זה מראה מיני יונקים הניזונים בעיקר מחרקים.
נראים חדפים הנעים בחבורות על גבה של אמם, חדף המים צולל בחיפוש טרף, חפרפרת הצדה מתחת לאדמה, חפרפז במדבר נמיב, חדף הפיל נמלט מטורפים בסוואנה, קיפודים מזדווגים, ארמדיל המחפש בנוסף לחרקים גם פירות או ביצים, פנגולין ודוב נמלים גדול הניזונים מטרמיטים.
נראים בפרק גם עטלפים כמו נשפון דאובנטון החוטף חרקים מפני המים, אוזנן חום השומע חרקים בעזרת אוזניים ענקיות ומיסטציניות בניו זילנד צדים על קרקע היער וצדים חגב ווטה ענקי.
טורפי צמחים - בפרק נראים יונקים הרביבורים לועסי צמחים, המנהלים מלחמה מתמדת נגד הצמחים.
בעלי איזמלים - פרק זה עוסק במכרסמים.
אוכלי בשר - בפרק נראים מיני הטורפים.
מהרמין הטורף ארנבת, פנק הטורף יצורים קטנים במדבר סהרה, זאב טלוא רודף אחרי עדר גנו, צבוע חום טורף דובי ים בנמיביה, זאבים רודפים אחרי איילים באמריקה, אריות צדים בחשיכה, ברדלס רודף אחרי צבאים, נמר מתהלך סביב דיר בהודו וטיגריס סיבירי גדול בשבי.
אופורטוניסטים -הפנדה הענקית ניזון רק מבמבוק אך מיני יונקים רבים הם אוכלי כל.
בסוף הפרק נראה כינוס של אחד מהמרובים ביותר מבין אוכלי הכל- בני אדם בגנגס.
בחזרה למים - בפרק נראים יונקים מימיים שונים.
החיים על העצים - פרק זה מתאר יונקים השוכנים בין העצים.
מטפסים החברתיים - בפרק נראים מיני הקופים החיים בחבורות.
חומר למחשבה - בפרק האחרון נראים קופי האדם והאדם, מקופי אורנגאוטן המחקים אנשים ומשתמשים בכלים, לשימפנזות החיים בחבורות גדולות ביערות אוגנדה וצדים קופים אחרים וגורילות בקרחת יער בקונגו.
בסוף הסרט נראים ניסיונות לקיים את האנושות על המאדים בהנחה שייגמרו המשאבים בכדור הארץ, דבר שאפשר למנוע בזמן.
חיי הציפורים היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC והיא אחת מסדרות ה-BBC העוסקות בחייהם של בעלי חיים על פי קבוצותיהם, כמו הסדרות "חיי היונקים" או "החיים בדם קר".
סדרה זו מתמקדת במיני עופות שונים, בהתפתחותם, בהרגליהם ובצורות הסתגלותם למגוון צורות חיים.
סדרה זו שודרה בבריטניה באוקטובר-דצמבר 1998. כמו כן נכתב ספר המבוסס על הסדרה שתורגם לעברית.
- בפרק הראשון נראה עקב אדום-זנב בציד עטלפים בטקסס.
העטלפים החלו להתפתח הרבה אחרי שהעופות שלטו באוויר, אך החרקים הקדימו אותם ועדיין העופות ניצחו בשליטה על השמיים.
חטפיתיים ושרקרקיים למשל מיומנים מאוד בציד חרקים מעופפים.
העופות הראשונים - מיני הארכאופטריקס, התפתחו בתקופה בה שלטו הפטרוזאורים הגדולים באוויר.
כדי לעוף הם השתמשו רצו על 2, בדומה לחרדון הצווארון והפכו את הזרועות הפנויות מריצה לכנפיים.
אפשרות נוספת היא שהם דאו כמו הדרקון הדואה מעץ לעץ ובהמשך עופפו לגמרי.
לאחר ההכחדה הגדולה העופות ששרדו יכלו למלא את מקום הדינוזאורים שנכחדו וכך לגדול.
כך הגיעו לגודל מרשים עופות קדומים כמו עופות האימה הטורפים.
גם כיום היען מאפריקה חסר יכולת תעופה אך רוב העופות הקטנים יותר נאלצו לעוף כדי להימלט מיונקים טורפים.
עופות מסוימים ויתרו על התעופה לגמרי למרות גודלם הקטן.
קורמורן גלאפגוס מאיי גלאפגוס, הקגו ובניו זילנד מינים רבים כאלה ביניהם הווקה, דבלולניים שונים וגדרוני ניו זילנד.
בלילות יוצא מהחור עוד עוף אנדמי - הקיווי שקרוביו העצומים - עופות המואה היו מהעופות הגדולים ביותר אי-פעם.
כמו כן נראים מיני העופות הנדירים, הטאקאהה והקאקאפו - הגדול בתוכים מחזר אחרי בת זוג.
אומנות התעופה - התעופה היא פעולה מורכבת הדורשת שליטה גדולה כפי שנראה מתעופת יונה.
יסעורים מטפסים על ענף ביפן כדי להמריא ולקבל תנופה עלית כשקרובם, אלבטרוס גלאפגוס צריך לנוע במהירות על החולות לשם כך.
ואולם האלבטרוס נוחת נחיתה חזיתית על הבטן הרכה ויש לו עצמות דקות, מקור במקום שיניים ונוצות מוך רבות המגנות עליו.
הברבור נוחת על פני אגם ברגיעה יחסית.
עופות אחרים עפים בשיטות אחרות.
נשרים ועיטים עפים על אוויר שהתחמם ועליו דואים בלי להניע כנף, בז נודד צולל במהירות של 300 קמ"ש לקרקע בעקבות טרפו, תנשמת מצויה בעלת כנפיים חרישיות שקטות, בז אדום מחפש עכברים בעודו מרפרף באוויר והקוליברי מעופף במקום כדי לינוק צוף וכנפיו מסתובבים על ציר.
כשהעופות נוחתים הם צריכים לנקות ולטפח אותם, להרטיב אותם וליישר אותם.
בפרק נראים גם עופות העוברים מסעות ארוכים ביניהם אווז הצפון המתרבה בטונדרה ואז נודד דרומה, חופמאים שונים המחפשים מזון על החוף ומצפינים עד לקוטב הצפוני וחזרה לדרום, קוליברי אדום חזה מצוי שמעופף מקנדה ועד למרכז אמריקה, כשחלקם חוצים את הים בדרכם.
האווזים עפים ביום על פי תנועת השמש או בלילה ומנווטים בעזרת הכוכבים או בעזרת חוש שישי מוצפן.
תיאבון שלא יודע שובע - עופות מסתגלים למגוון מזונות.
עורבני שחור-כיפה בולע בלוטים לפני החורף, חוחית יכולה להיזון מזרעי דרדרים, ירגזי כחול גם ניזון מזרעים קטנים, הירקון מפצח זרעים ממוצעים והפצחן מפצח זרעים עוד יותר גדולים.
זרעים של עצי אורן נלקחים על ידי צלוב-המקור המטפל כמו בצבת בזרעים.
נקר הבלוטים מאחסן בלוטים בחורי עצים.
נקר מוצץ אדום חזה ניזון מלשד עצים ומנקב את גזע העץ עד שהמוהל יוצא, דבר המושך קוליבריים ועופות נוספים לאזור.
הקוליברים גם מקבלים צוף מציקדות המייצרות צוף.
עלים הוא מזון לא קל לעופות אך האווזים יכולים לאכול את קצות העשבים, הקוליוסים ניזונים מקצוות העלים וההואצין ניזון מעלים גדולים בקיבתו בעלת 2 המדורים ולאחר מכן מדיף ריח דוחה כשל פרה.
לוריים יונקים צוף מפרחים וכך נוהגים גם צופית זהובת-כנף בדרום אפריקה וצופיות נוספות שחלקם לא מצליחות להגיע לפרח.
באמריקה מצויים הקוליבריים המרחפים במקום, ביניהם קוליברי ארך-מקור היכול לשתות מפרחים עמוקים מאוד וגם הדיגלוסה, ההורסת פרחים עד שקוליברים מגיעים לגונן עליהם.
פירות הצמחים נאכלים על ידי קלאוניים, ציצניתיים והקורוקו.
גם חרקים מזינים עופות, כפי שהיקמרה טורפת מורפו כחול, נקריים הלוכדים נמלים בקינם, נקרים שונים וסיטות בחיפוש זחלים, פרושי דרווין ועורב קלדוניה החדשה משתמשים בכלים כדי לחלץ זחלים.
אדום-החזה עוקב אחרי חרקים שהוברחו בידי אנשים וחזירי בר, טירן הבקר עומד על קפיבארות ומשקיף ממנה על חרקים וזרזיר הבקר נעמד על בהמות גדולות ומנקה אותם מחרקים ומקרציות.
ואולם לעיתים הזרזיר פוער פצעים כדי שיזרום מהם דם אותו הוא שותה.
איה זרונית אפריקנית מחדירה את טפריה הארוכים לסדקים בשביל לחטוף טרף, החנקן משפד טרף על קוצי ענפים ובז נודד תופס יונים בצלילה מהירה.
ישנם עופות הניזונים מבשר מת כמו נשרים באפריקה, אורובו תרנגולי בעל חוש ריח חזק והפרס הניזון מעצמות שהוא משליך מגובה.
דיג כדי לחיות - בפרק זה נראים עופות המים.
האמודאיים חותרים בכנפיהם מתחת למים, שלדגים תופסים דגים בצלילה ממעל כשהפרפור מסוגל לעשות זאת הרחק מהגדה ועקומקור בתזונה בניו זילנד.
הנחשון צולל מתחת למים כדי לתפוס דגים והגזרן מעופף מעל המים ומפתה דגים עם מקורו הארוך.
לבנית קטנה דגה על הגדה וכך נוהגים גם לבנית אדמדמה, הכפן, אנפת הצל והקורמורן.
חסידנים מחכים לדגים עם פיות פעורים ופשוק-מקור לוכד חלזונות מים.
המנעלן לוכד דגי ריאות בביצות.
ברווזים שוחים על פני המים ומשם אוכלים כמו הברכייה או צוללים במרדף אחר דגים כמו המרגון וכך גם הצוללן.
בים להקות חופמאים שונים מחכים לגאות כדי לשלות צדפות, סרטנים ותולעים שונים ביניהם סייפן, חופמים, חופית לבנה ולימוזה.
השקנאי החום צולל בים הפתוח ושחפיות נודי מנסות לחטוף את מזונו.
סולות צוללות בלהקות ללהקות דגים בים, תוכי ים ופינגווין גלאפגוס צוללים מתחת לגלים בדיג והיסעוריים והאלבטרוסיים נמשכים לשובלי ריח של נבלות.
סערון סולנדר מתרבה באי ליד אוסטרליה ונופל מהשמיים לקול קריאות בנות זוג ואלבטרוס נודד מקנן באיים שלחופי אנטארקטיקה.
מורלט קשיש מקנן בין גזעי עצים בצפון האוקיינוס השקט ועונת הקינון שלו היא הקצרה מכל עופות הים.
אותות ושירים - לעופות מגוון דרכי איתות והעברתם מסרים.
קיכלים אפורים מגוננים על קינם מעורב רעב על ידי הפגזתו בלשלשת קבוצתית, סופית שמש חושפת נוצות אדומות בחלק הפנימי של כנפיה להרתעת אויבים, התחמסון מסתווה ונראה כגזע עץ, פרושיים שונים צבועים אחרת אחד מהשני כדי להיבדל מהם ואותו הדבר נכון למיני קוליבריים.
דרורים בכירים צבעוניים יותר מדרורים זוטרים.
עופות רבים משתמשים בקולם להעברת מסרים.
נקר מגלני מתופף על העצים, קקדו דקלים רוקע עם ענף על גזע ואנפה מסורטטת גדולה משמיעה קולות עבים.
סופיות רועשות ולוחמות אחת בשנייה, ברווז המושק מבליט את שק גרונו, אוכפית קוראת בניו זילנד, פעמונית צועקת ביער האמזונאס ונבלי הדור בעל זנב ארוך וגדול וקול מוזיקלי.
חיפוש בן זוג - מפרגטה הדורה המנפחת ראשה, שחף זנב-סנונית, אלבטרוס גלאפגוס, שחפית וקלאו אדום-ראש הנותנים מתנות לבנות זוגם וטבלנים מערביים הרצים יחדיו על המים.
עופות אחרים הם פוליגמיים כמו האורגיים, סוכיים, עוף הקרחת הקורא לעבר נקבות יחד עם מחזרים נוספים, כרבולתן הסלעים, מנקין כחול, חופית זהובת-גחון, לוחם והרבה ממיני הפסיוניים המקושטים כמו ארגוס גדול בעל זנב ענקי, מונאל ההימלאיה, שכווי ענק, טרגופן טמינק וטווס מצוי ורובם אינם מטפלים כלל בצאצאים.
הננדו הזכר מזדווג עם נקבות רבות אך נותר לבד לטפל בביצים.
כך עושה גם השחיינית האדומה מהאזור הארקטי.
אצל רוב הזכרים ישנה יריבות גבוהה בין הזכרים אך אצל גדרון הפיה, זכרים יוצרים זוגות עם נקבות אך הנקבות "בוגדות" ומטילות ביצים בקן שאינם של אביהם המאמץ.
לעומתם הרבה מיני עופות נאמנים לבני זוגם כמו זוג ברבורים מצויים.
דרישות הביצה - הטלת ביצים היא משימה תובענית.
מינים אחרים יוצרים קינים ביניהם פרגטות שחוטפות ענפים ועלים לסולה אדומת-רגל ומהם מכינים קן, סנוניות עצים רבים על נוצות מוך של ברנטה קנדית, קורקסים אפורים ואורג שתפן מקננים בקבוצות.
עופות צריכים להגן על קיניהם מאוכלי ביצים כמו טוקן צהוב-חזה וטוקן טוקו השולפים ביצים מקן אורופנדולה, קוצנון צהוב-מקורשת מכינה קן מזויף כדי להערים על עורבני הפעמון.
החופמי מביים התנהגות של עוף פצוע ומוליך שולל את אויביו הרחק מקינו המסווה.
באזור הארקטי אוח השלג משיר את נוצות השת כדי לחמם את ביציו והמלאו חופר תל ענקי לביציו.
מינים מסוימים נטפלים לעופות אחרים כמו נקבת צולל גב-קנבס הנטפלים לברווזות מאותו המין ללא הצחה אך גם לצולל אמריקאי וכך מפיצה בהצלחה את ביציה, העלולים להיבזז בידי טורפים כמו הראקון.
שחרורית חומת-ראש נטפלת לברחשית כחלחלה.
הקוקיות השונות נטפלות למינים שונים של עופות כולל לאורגיים אך לחלקם יש תכסיסי נגד.
לאורג הכף יש קינים קטנים מאוד ולאורג מסיכה קטן דוגמאות צבעים משתנות לביציו כך שהוא מזהה את הפולשת העיקרית שלו - קוקיית דידריק.
טפילים אלה נמנעים מהמלאכה התובענית של טיפול בצעירים.
בעיות ההורות - הטיפול בגוזלים ובאפרוחים הוא מטלה גדולה על ההורים.
גבתון לפלנד נאלץ לצאת למסע הלוך ושוב במצוד אחר חרקים, אמודאי אירופי מחפש מזון לגוזליו מתחת למים, ולגוזליו ולפרוש גולדי או לזברה פינק ישנם נקודות זוהרות הגדלות כאשר הגוזלים רעבים.
גוזלי רוסלת קרימסון מתבגרים ונשארים בקן עד שהם יכולים לעוף.
טבלן מצויץ מאכיל צאצאיו בנוצות שהם בולעים ואלה מגוננים עליהם מעצמות דגים.
פשוק מקור אסייתי מצנן את גוזליו מהשמש ושופך עליהם מים במקורו.
אגמייה מאכילה את צאצאיה בצורה לא שוויונית ו"מענישה" אפרוחים התובעים עוד מזון, כך שרוב האפרוחים מתים מרעב ואצל שקנאים חומים ישנה תחרות קשה בין האפרוחים עד שנותר רק אחד מהם לבסוף.
קוקיות וגוזלם מפילים את ביצת המארחים שלהם וכך הגוזל גדל לבדו בקן, ברווז שחור-ראש נטפל לשחף חום-עורף, אך הצאצא יכול לדאוג לעצמו כשבקע.
ברווז נהרות שוחה עם אפרוחיו במים ההרים המהירים, אווזי ברנט מגדלים את אפרוחיהם ליד קן של אוח שלג המגינה עליהם משועל שלג טורף אך בבקיעת הביצים ההורים מגוננים על האפרוחים מהאוח הטורף.
קבוצת אווזים עורבניים מגדלים בביצות אוסטרליה אפרוחים, מהם רבים נטרפים על ידי עיטמים ותנינים, ולבנית מנסה לחטוף אפרוח ממושבת שחפיות כהות ומגורשת מכל קן.
משפחה של קורקסים לבני-כנף הנעזרת בצעירים שהגיעו לבגרות כדי לגדל גוזלים נוספים.
אחד מצעירים אלה "נחטף" בידי משפחה חדשה ומתקשר אליה אחרי שקיבל מזון מהזכר, זנבנים ערבים החיים בחבורות כמו של קופים, נחשון מלמד את אפרוחיו לדוג, סולות כף צעירות נכנסות לים בניסיון לעוף אך נטרפות על ידי אריות ים, קוליברי צעיר מרפרף בקצה קנו כהכנה למעוף ושקנאים חומים צעירים עפים יחדיו.
גבולות הסיבולת - בפרק האחרון בסדרה נראים עופות המסתגלים לסביבות קיצוניות.
קטות נמקוואה עפות לבריכות במדבר נמיב, שופטות את חזם ואפרוחיהם מוצצים מהחזה כל טיפת מים.
דרומסים מקננים בחולות ומקננים בהם על ידי חפירה עד עומק קריר.
פלמינגו זוטר מקנן במושבות ענק באגמי מלח בבקע הסורי-אפריקני.
בקוטב הצפוני שחף לבן-כנף ניזון משאריות מזון של דובים ולהקת אדרית ממושקפת חורפת בפוליניות באוקיינוס הארקטי.
הפינגווין הקיסרי מתרבה בחורף באנטארקטיקה בטמפרטורות הנמוכות ביותר בעולם והגואשרו מתרבה במערות חשוכות ואפלות ויוצא רק בלילה.
ישנם עופות שהסתגלו גם לערים.
אורובו שחור מעופפים ומתרבים בסאו פאולו, ציצנית ססגונית, סנונית סגולה וקוליברי שחור-חזה ניזונים מתושבי הערים, זרזירים מתקהלים בשמי רומא ועורבים למדו לזרוק אגוזים על כבישים ביפן, שם הם מתפצחים.
פינגווינים קטנים חוזרים לחוף הקינון, המאוכלס באנשים.
כמה עופות נפגעו מהאדם כמו עופות גואם שנטרפו על ידי בויגה עצים חום פולש או תוכי הקאקא הנפגע מפלישת צרעות וטורפים כמו סמורים.
כמה מיני עופות נכחדו על ידי האדם כמו אלקה ענקית, יונה נודדת והמפורסם ביותר - הדודו ממאוריציוס.
לחלק מהעופות בוצעו תוכניות שימור כמו לתוכי כתום-בטן, בז מאוריציוס, יונה ורודה ודררת אצ'ו.
בסוף הפרק חקלאי מדרום ארצות הברית מגדל מושבה של עגורים אמריקאים בחווה וכשהם צריכים לנדוד דרומה הוא מצטרף להגן עליהם באמצעות מטוס קל שיש לו.
כך מצליחים שומרי טבע לעזור לעופות נדירים שונים.
"חיי דני הקדוש" ,הוא כתב יד שנוצר בפריז במחצית הראשונה של המאה ה-14. הוא מונה שלושה כרכים, הכוללים את קורותיו של דני הקדוש וכן היסטוריה של צרפת עם זיקה מיוחדת לפולחן של הקדוש וניסיו.
כתב היד נוצר במנזר המלכותי סן-דני עבור הכתר הצרפתי.
מתוך רשומות ספרן הספרייה המלכותית, אנו יודעים כי כבר ב-1411 נעלם החלק השלישי של כתב היד (החלק ההיסטורי בו מסופרות תולדותיה של צרפת ומלכיה) ונחשב לנעדר.
מרשומה נוספת מן המאה ה-15, אנו יודעים כי כתב היד כבר לא נכלל באוסף הספרייה המלכותית, אולי הושאל ואולי ניתן כמתנה.
בנקודה מסוימת במאה ה-15 הגיע הספר לידיה של ז'ן דה לאוואל (Jeanne de laval), אשתו של רנה ד'אנז'ו (René d'Anjou), פטרון גדול של אמנות.
סמל משפחתם מופיע בדף הראשון של כתב היד וכן באחרון.
ייתכן כי ז'ן ירשה את כתב היד, אפשרי שהגיע לידיה דרך רנה, ומשנפטרה, תרמה את כתבי היד היוקרתיים שברשותה למועצת הכנסייה של סן-טוגל ב-לאוואל (chapter of Saint-Tugal in Laval).
ידוע כי בשנת 1662 הופיע כתב היד ברשימת הפריטים שניתנו למלך לואי ה-14 על ידי הרוזן Hippolythe de Bethune וכבר נמצא במתכונת שלושת הכרכים שאנו מכירים כיום.
לא ברור כיצד הגיע כתב היד לידי הרוזן, שסמלו הוטבע על הכריכות החדשות.
לאחר שהוענק כתב היד למלך, נשאר בספרייה המלכותית שבבוא הזמן הפכה לספרייה הלאומית של צרפת, אז קיבל כתב היד את מספורו הנכון להיום.
חוקרי אמנות התחילו לחקור אותו החל מ-1865, אולם כבר לפני כן קיבל תשומת לב מהיסטוריונים שחיפשו מידע על אורח החיים בפריז ועל המסחר בה.
פטרון כתב היד היה הכתר הצרפתי שלא חסך במשאבים כאשר הגיע הדבר לפטרונות אמנות.
במשך שנים היה כתב היד חלק מהספרייה המלכותית של פריז של ימי הביניים, והוא נחשב לכתב היד היוקרתי ביותר שיוצר אחרי ספר התהילים של לואי הקדוש.
פיליפ החמישי קיבל את כתב היד ביום הכתרתו מגיל (Gilles), אב המנזר של סן דני.
הכנתו של כתב היד החלה כנראה בסביבות 1314, בימיו של פיליפ הרביעי, שהיה בקיא בשפה הלטינית – השפה בה נכתב כתב היד, מה שכנראה לא היה המקרה של יורשו, עבורו הוסף התרגום לצרפתית.
זהותו של הסופר מתבהרת מתוך כתב יד "אח" של "חיי דני" (אשר מקוטלג בתור BNF ms.
זהו מעין העתק של "חיי דני" וכולל טקסט ומיניאטורות הזהות לו כמעט לחלוטין, אך אינן צבועות.
במכתב הפותח את כתב היד מוזכר איב (Yves) בתור הנזיר האחראי על מלאכת הכתיבה, קיבוץ המקורות ויצירת הטקסט כפי שהוא מופיע בכתב היד.
הידע אודות איב מוגבל למה שהאב גיל מספר אודותיו: נזיר בסן-דני.
חוקרים שונים דנו באפשרויות השונות לגבי ייחוס מלאכת עיטור כתב היד למאיירים מפורסמים שפעלו בפריז.
חלק מן החוקרים טוענים כי באיור כתב היד השתתף אחד משני המאיירים הגדולים: מאסטר הונורה (Master Honore), שדמויותיו מתאפיינות בגבות בצורת V, לחיים מסומנות וכתובות מזהות, וז'אן פוסל (Jean Pucelle), בעוד אחרים טוענים כי מאחורי מלאכת העיטור עומדים מאיירים שאינם מוכרים לנו.
דעה נוספת מייחסת את העבודה לאמן ושמו מקיוט (Maciot), שידוע שהועסק על ידי החצר הצרפתית בעשור השני של המאה ה-14.
בעוד חלק רואים בכתב היד טיפוס "פריזאי", אחרים מאמינים שהוא היה יכול להיווצר רק כתוצאה מהשפעות מן הצפון, דבר אשר הופך אותו ל"שולי" בעשייה הפריזאית.
יחד עם זאת, קיימים מספר כתבי יד שניתן להגדירם בתור "אחים" לכתב היד הזה, דבר אשר מקשה לקבל את שוליותו.
הצבעים הדומיננטיים במיניאטורות הם גוני הוורוד, הכחול, האדום, הירוק והזהב, אשר מעניק איכות חגיגית ליצירה כולה.
לצד ההגיוגרפיה של חיי דני הקדוש, מלוות את הטקסט 77 מיניאטורות אשר מראות ערים בהן פעל דני, ושהמרכזית שבהן היא פריז.
יתר על כן, יוצרי הקודקס בחרו להראות לא רק את העיר בתור רקע לפעולותיו של הקדוש, אלא לתת לה מקום נכבד שיראה את התנהלותם של חיי היומיום בתוכה.
נראה כי האמנים ניסו לתת ביטוי לארכיטקטורה שהייתה מוכרת להם, דבר המתבטא בייצוג לחומת העיר, למבנים מרכזיים (כמו הארמון המלכותי והרוזטה שעיטרה כמה מן הכנסיות החשובות בעיר) ולמגדלי הגשר, המזכירים מאוד את מגדלי ארמון הלובר כפי שניתן לראותו בספר השעות של הדוכס מברי (Très Riches Heures du Duc de Berry).
המסגרת של המיניאטורות עשויה להיות מושפעת מצריחי התומכות הדואות אשר בצד הדרומי של אזור המקהלה של קתדרלת הנוטרה-דאם.
בכתב היד ניתן ייצוג מרכזי וחשוב במיוחד לגשרים של העיר פריז, ובמיניאטורות, מוביל הגשר הגדול אל הגדה הימנית של נהר הסן בעוד הגשר הקטן מוביל אל זו השמאלית.
וירג'יניה אגברט (Virginia Egbert), שחקרה את סצנות הגשרים בכתב היד, השוותה אותן למקורות כתובים וקבעה כי התמונה שעולה מהן לגבי פריז של תחילת המאה ה-14 מייצגת אותה בצורה מהימנה למדי.
אף על פי שקיים חוסר התאמה מסוים, כגון העובדה שבסוף המאה ה-13 התמוטטו גשרי האבן ובמקומם נבנו גשרי עץ, וכן היעדרותם של כמה מאוכלוסיותיה הבולטות של פריז (למשל אנשי הכמורה, הסטודנטים והאצולה), ניתן עדיין להתייחס אל כתב היד בתור מקור היסטורי אמין לייצוג חיי היומיום בפריז סביב שנת 1300.
לצד אגברט, ישנם חוקרים אשר אינם רואים במיניאטורות של כתב היד ייצוג הולם לפריז של התקופה שסביב 1300. קמיל סרצו'ק (Camille Serchuk) למשל רואה בהן ייצוג ויזואלי לז'אנר הספרותי של שבחי הערים שהיה נפוץ באותו הזמן.
סרצ'וק מצאה את האלמנטים המתוארים מילולית בז'אנר שבחי הערים בצורתם הוויזואלית במיניאטורות של "חיי דני", ולכן אינה נוטה לקבלן בתור תיעוד היסטורי אמין למציאות.
בחלקים המייצגים את פריז בכתב היד מתוארות עשרות דמויות, אשר ניתן לזהות בתור סוחרים, בעלי מלאכה, קבצנים, נכים, עיוורים, אנשי קרקס וכאלו העוסקים בפעולות פנאי ושעשועים.
מתוך אותם תיאורים, מצטיירת פריז כעיר של אנשים רגילים אשר עסוקים במלאכות יומיומיות.
אצולה וכמורה נעדרים באופן מעורר חשד, כמו גם רשויות החוק.
הסיבה לכך עשויה להיות המתח שהיה קיים בינם לבין פיליפ הרביעי, שעבורו נוצר כתב היד במקור.
בין אם היה המתח הגורם להיעדרות או לאו, הרושם הכללי שמקבל המתבונן מבטא אידיליה עירונית מסוימת.
בתוך כך, עצם הייצוג שמעניק כתב היד לכל אותן דמויות מהווה חידוש אדיר שיחזור על עצמו רק מאה שנים מאוחר יותר.
בשאלת המהימנות עסקו גם שרלוט לקזה (Charlotte Lacaze) ואליזבת בראון (Elizabeth Brown).
לקזה טוענת כי תמונות השלום והשגשוג באות לייצג את שלטונו הטוב של פיליפ הרביעי וכי סצנות הגשרים מכילות מסר חשוב והן מיועדות להדגיש את החיים הטובים בפריז בזכות משטרו הטוב.
לקזה הראתה כי באותה התקופה היה הביטוי "parisius-paradisus" מוכר למדי לתושבי העיר, והסבירה כי יש לראות את הרעיון שמאחורי המיניאטורות רצון להציג את פריז בתור גן-עדן ארצי.
לעומת זאת, בראון, שהשתמשה בגילוייה של לקזה, טענה כי יש לצמצם את גן-העדן לתחומי כנסיית המנזר המלכותי של דני הקדוש בלבד.
על ידי ניתוח של הטקסט שנמצא בכתב היד וקישורו למיניאטורות, הסבירה כי אמנם לדעת הסופר איב היה דני כמעיין נובע כל טוב עבור צרפת כולה, אך רק כנסיית המנזר היא המקום הקדוש, מאחר ששם נמצאים שרידי הקדושים הפטרונים.
לדעתה, תיאור העיר בכתב היד ארצי למדי, ואילו האלמנט אשר מוסיף להן את קדושתן הוא הקדוש עצמו.
בעת העיון בכתב היד של "חיי דני הקדוש" ניתן לזהות מקורות שונים עבור האפיזודות ואף עבור האיקונוגרפיה המופיעות.
ראשית, יש לזכור כי הטקסט עצמו הורכב מכתבים שונים שנאספו על ידי הסופר איב וחוברו יחדיו על מנת ליצור את הנראטיב העשיר ביותר אשר מגולל לא רק את חיי הקדוש, אלא גם את הניסים שחולל לאחר המוות (post-hummus) עבור מלכי צרפת וכן מגיש את הקורפוס המלא של כתביו.
בסיפור של חיי דני אנו מזהים אירועים מתוך הביבליה הנוצרית כמו סיפורו של דניאל בגוב האריות, הנערים בכבשן האש, החיזיון לפני המרטיריום וכמובן הצליבה.
בפעולת שילוב המוטיבים מחיי דמויות בולטות בביבלייה – שהן בגדר פרפיגורציה לישו או, לחלופין, ישו עצמו – מנכס המחבר לדני קדושה נוצרית.
69.}} והעובדה כי זה האחרון מופיע לפניו בגופו כדי להעניק לו את יין ולחם המיסה האחרונה בחייו, מוסיפה לו קדושה.
נראה כי המקום בו נכתב כתב היד, המנזר של דני הקדוש, מטעמים דתיים ודתיים פחות, היה מעוניין להפוך את עצמו למקום הקדוש ביותר בצרפת.
לשם כך, דרוש היה לפאר גם את שמה של פריז, זאת משום הקשר החיוני שבין המנזר ובין בית קאפה, בו הוזנו שני הצדדים אחד מכוחו ומחשיבותו של השני.
הסצנות המציגות את גשרי פריז בת המאה ה-14 בכתב היד נפרסות על פני חצי מיניאטורה בלבד, ואילו את החצי השני מאכלסות עלילות הקדוש.
לעיתים, ניתן לזהות קשרים סימבוליים בין שני חלקי המיניאטורה, כמו בסצנה בה נכנס דני אל פריז לראשונה, בה ניתן לראות חבורת דייגים בנהר הסיין שולה דגים מן המים בעזרת רשת.
תיאור זה מתייחס לשפע הדגים בסיין שמייחס מחבר "חיי דני" להגעתו של הקדוש לעיר, ומתקשר גם לאמרתו של ישו לשמעון ולאנדרי: "לְכוּ אַחֲרַי וְאֶתֶּנְכֶם דַּיְּגֵי אֲנָשִׁים".
במיניאטורה בה נראה ישו עורך את המיסה בבית הסוהר, הוא מעניק לדני את לחם הקודש ואוחז בגביע.
מתחתיו, שטה בנהר חבורה עליזה שאחד מחבריה אוחז בגביע הנמצא בציר אחד עם גביעו של ישו, ואילו על הגשר הקטן צועד אופה עם לחם שזה עתה נאפה.
המיניאטורה כולה אומרת "מיסה" וגופו ודמו של ישו ממלאים אותה.
דוגמה אחרונה לקשרים הסימבוליים שבין המיניאטורות תהיה זו בה נגלים לעיני הקדושים גופות המומרים, ובה נוף הגשרים הרגיל מפנה את מקומו לגלגלי טחנות הקמח המופעלים על ידי זרם הנהר.
תמונה זו מאזכרת את טחנת הקמח המיסטית של פאולוס, שאף תוארה באחד מחלונות הויטראז' בכנסיית סן-דני בימי האב סוז'ה.
טחנת הקמח המיסטית מסמלת את מעבר ההבטחות והנבואות מן הברית הישנה (החיטה) לתורת וברכת הברית החדשה (הקמח), כל זאת דרך ישו (פעולת הטחינה).
משמעויות נוספות עשויות להתווסף להופעת טחנות הקמח; בין אם מדובר בתהליך של סינון ובין אם העברת המסר כי משמעותם האמיתית של כתבי הקודש נסתרת מאלו שאינם מאמינים ושרק דרך הפירושים הקדושים יוכלו אלו המבקשים את המשמעות הנכונה "לפצח את מעטפת הגרעין" ולהשיג גמול רוחני.
התוכן והאיקונוגרפיה, אם כן, מנסים שניהם ליצור מקום קדוש בעזרת נראטיב מקודש, אלגוריות וסימבוליזם בשפע.
על כך יש להוסיף את סגנונו של כתב היד, הן בסקריפט (script – מערכת צורת האותיות) והן במיניאטורות עצמן ובמה שמיוצג בהן.
הסגנון הגותי המשותף לכלל המרכיבים חורג אפילו מעבר להסבר "טעם התקופה" (שכן במאה ה-14 היה מעמדו של הסגנון הגותי מבוסס ואף חרג מגבולות המונרכיה הצרפתית) ומצוי בכך שהוא טומן בחובו משמעות של פטריוטיזם צרפתי במתכונתו הראשונית ביותר, ומקורו, לא במקרה, בכנסיית המנזר המלכותי של דני הקדוש.
הכנסייה, ששופצה במאה ה-12 נחשבת למבנה הגותי הראשון, ובזכות הקשר הקרוב עם הכתר הפך הסגנון שבה – וכך גם כונה – ל"סגנון צרפתי".
הגותיות הארכיטקטונית באה לידי ביטוי בכתב היד בתיאור מבנים ספציפיים (ארמונו של פיליפ הרביעי במיניאטורת ההקדשה), במגדלים התוחמים כל מיניאטורה ומיניאטורה ועוד.
במקור, היו שלושת הכרכים כרך יחיד, עם טקסט בלטינית אשר לווה במיניאטורות כאשר התרגום הצרפתי לטקסט הוסף מעט לאחר מכן.
בתחילת המאה ה-15 אבד החלק השלישי וההיסטורי של נסי דני שהתרחשו בחיי המלכים הפרנקים.
במאה ה-17 חולק כתב היד לשלושה חלקים ונכרך מחדש ובצורה זו מוכר לנו כיום:
תוכן: מכתב הקדשה של כתב היד, פרולוגים ותוכן עניינים לחלק הראשון של כתב היד המתאר את חיי הקדוש, החלק הראשון של כתב היד, פרולוג ותוכן עניינים לחלק השני של כתב היד המתאר את חיי הקדוש וכן כתביו של הקדוש.
תוכן: המשך של החלק השני של כתב היד.
תוכן: המשך החלק השני וספירה של העמודים והמיניאטורות הכוללים בשלושת הכרכים נכון להיום.
הלטינית והצרפתית אינן חולקות את אותו העמוד, למעט בכרך הראשון בעמוד 1 (רקטו).
הסופרים של הטקסט הלטיני והצרפתי היו שונים, דבר המתבטא בחלוקות העמוד השונות – 24 או 25 שורות בעמוד לטיני ו-22 בעמוד צרפתי, שתיהן כתובות בדיו חומה.
בטקסט הלטיני, השם דיוניסוס נכתב בדיו אדומה או כחולה כסמל לחשיבותו.
בכתב היד 73 מיניאטורות המתפרסות על פני עמוד שלם ועוד 4 מיניאטורות קטנות יותר.
הן מלוות לרוב בטיטולי (tituli) – כתובות מלוות אשר מסבירות את המיניאטורה.
אף אחת מן המיניאטורות אינה חולקת דף עם טקסט בצרפתית, עובדה אשר תורמת לקביעה כי כתב היד תוכנן מלכתחילה בשפה הלטינית בלבד.
רק 4 מתוך 77 המיניאטורות אינן מתארות אירועים מחיי הקדוש, אחת מהן היא מיניאטורת ההקדשה.
קישוטים דמויי פיליגרן מעטרים את אותיות כתב היד.