tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא השלים את לימודיו בשנת 1938 ושימש מתמחה של נשיא מחלקת הקייפ בבית המשפט העליון של דרום אפריקה.
כעבור זמן קצר החל לעסוק בעריכת דין, תחילה בפורט אליזבת ולאחר מכן בויטווטרסראנד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 גברה מעורבותו של פורסר בפוליטיקה המקומית.
פורסטר הצטרף לארגון פרו-נאצי קיצוני בשם Ossewabrandwag ("משמר עגלות השוורים") (אנ'), אשר פעל לסיכול מעורבותה של דרום אפריקה במלחמה.
הארגון, שריכז פעילותו בעיר בלומפונטיין, השתמש באמצעים אלימים ואף הוציא לפועל מרידה ביוהנסבורג.
פורסטר מונה למנהיג של ארגון לאומני אנטי-בריטי אפריקאנרי בנוסף להיותו יו"ר מועדון הרוגבי פארק.
הוא היה מעורב בעימות עם איחוד הרוגבי של הכף המזרחי, שלטעמו פעל בעד הממשלה הקיימת שצידדה עם בריטניה במלחמה.
באוגוסט 1940 הוא מונה למנכ"ל "משמר עגלות השוורים" בכף המזרחי, ובכך הפך למבוקש מטעמה של הממשלה הדרום-אפריקאית הקיימת.
בשנת 1942 הוכנס למחנה מעצר בשל פעילותו הפוליטית.
עם שחרורו בשנת 1944 המשיך בפעילותו בשורות המפלגה הלאומית, אשר החלה ליישם את מדיניות האפרטהייד בשנת 1948. כשהסמכות ההנהגתית של "משמר עגלות השוורים" הייתה מבוזרת, מנהיג התנועה יוהנס ואן רנסבורג דחק באנשיה להצטרף למפלגת האפריקאנרים הלאומית, שהונהגה על ידי ניקולאס הבנגה.
עוד קודם לכן החל סכסוך פנימי עמוק בין חברי התנועה לבין המפלגה הלאומית מכדי שהראשונה תחזור למפלגה הלאומית, ועל כן פעל רנסבורג להתאחד עם המפלגה האפריקאנרית שהייתה בקשרים טובים יותר עם חברי תנועת "משמר עגלות השוורים".
לדבריו של פורסטר מאוחר יותר על האירועים בשנת 1946, אמר האחרון:
פורסטר הצטרף למפלגת האפריקנרים (AP), שלוחה של פילוג המפלגה הלאומית שהוקמה עוד בשנת 1940. מפלגת האפריקנרים קיימה קונגרס בשנת 1947 בברקפאן, ושוב בשנה הבאה, שני הקונגרסים אורגנו על ידי פורסטר ואשתו.
הוא היה מועמד המפלגה לבחירות בשנת 1948 בנטאל (פרובינציה), אך בגלל קשריו עם ה"משמר עגלות השוורים" והתנגדויותיו של דניאל פרנסואה מאלאן (יו"ר המפלגה הלאומית), הוא נאלץ לעמוד כעצמאי במטרה לא לפלג את קולות המפלגה האפריקאנרית והמפלגה הלאומית ואת הקשרים ביניהן.
פורסטר הפסיד לאלפרד ארנסט טרוליפ מטעם המפלגה המאוחדת האפריקנרית.
פורסטר הפסיד בבחירות מכיוון שהוא החל בקמפיין עצמאי זמן קצר לפני הבחירות עצמן.
הפוליטיקאי מטעם המפלגה הלאומית הנדריק פרוורד כתב דרך עיתונים למצביעי המפלגה הלאומית שלא לתמוך במועמדות העצמאית של פורסטר.
בהמשך התנצל בפני פרוורד על הצעד בפני פורסטר.
המפלגות האפריקנריות והלאומיות התאחדו בשנת 1951, תחת הנהגתו של מאלאן שהמשיך לכהן בתור ראש ממשלת דרום אפריקה עד שנת 1954. פורסטר רצה לעמוד להנהגת המפלגה הלאומית בבחירות לנציגות הפרלמנט מטעם העיר ברקפאן (פרובינציית טרנסוואל, היום חאוטנג).
כאשר הבחירות לראשות העיר הגיעו בשנת 1953 שוכנע על ידי חבר המפלגה יוהאנס דה קלרק (אביו של פרדריק וילם דה קלרק) להתמודד עבור העיר נייג'ל השכנה, בה הוא זכה.
לאחר שנבחר והצטרף לפרלמנט, פורסטר החל להשתתף בישיבות הפרלמנטריות בקייפטאון.
פורסטר היה חבר בפרלמנט לאורך תקופת כהונתם של דניאל פרנסואה מאלאן, יוהאנס סטריידום והנדריק פרוורד.
מבקריו נהגו להזכיר את התחמקותו משירות צבאי במהלך מלחמת העולם ואת תמיכתו בנאצים.
תשובתו של פורסטר למבקריו הייתה כי למד להאמין במערכת הפרלמנטרית.
פורסטר עם הזמן קיבל את הגרסה האנגלית של שמו יוהנס; ג'ון, ונהג לכתוב את שמו בצורה הזאת במשך רוב חייו.
פורסטר מונה לשר המשפטים על ידי פרוורד באוגוסט 1961. מינויו הגיע בעקבות אירועים משמעותיים במדינה: הטבח בשארפוויל התרחש במרץ בשנה הקודמת, והקונגרס הלאומי האפריקני הוצא מחוץ לחוק זמן קצר לאחר מכן כחלק מהמעבר לממשל אפרטהייד.
תנועות השחרור של השחורים בדרום אפריקה קיבלו אז את ההחלטה לסיים את מדיניות ההתנגדות הלא אלימה, ופתחו במסעות חבלה.
מינויו של פורסטר התקבל בבהלה מהעיתונות האנגלית, שהעלתה את הימים בהם דחה את הפוליטיקה הדמוקרטית הפרלמנטרית בעת שיתף פעולה עם ה"משמר עגלות השוורים" כמבשר על העתיד לבוא.
בתגובה לשאלה כיצד ינהל את משרד המשפטים שלו, באחד מנאומיו הראשונים, בפני קהל בבלומפונטיין, אמר פורסטר כי הוא מאמין בחופש הביטוי, בזכות להתארגנות פוליטית ובזכות למחאה, אם כי במסגרת תנאים:
בניסיון להרגיע את החששות בנוגע למחויבותו לפוליטיקה פרלמנטרית, הוסיף פורסטר כי הוא מאמין במערכת משפט חופשית ועצמאית, בשיתוף פעולה בין כל הגורמים המשפטיים, ונשבע כי ייצא מגדרו לעבוד עם הלשכה המשפטית ולשמור על הפרדת הרשויות.
בסוף הנאום טען באופן מכריע, כי יחסל את מה שכינה "הסרטן הגדול" של דרום אפריקה "לבנים שהתרברבו בקרב קהילות שחורים".
נאמן לדבריו, הוא חתם על שורה של פקודות איסור, תוך שהוא משתמש בבסיסו בחוק דיכוי הקומוניזם, ואסר על פעילותם של הליברלים פטריק דאנקן וג'וזף נקאטלו, סגן יו"ר המפלגה הליברלית של הכף.
כאשר באוקטובר 1961 פעיל המאבק באפרטהייד אלברט ג'ון לוטולי זכה בפרס נובל לשלום, פורסטר סירב לאפשר לו לנסוע לאוסלו שבנורווגיה כדי לקבל את פרסו.
ביום הכרזת הפרס הודיע פורסטר כי הממשלה שוקלת צעדים קשים "להגבלת חופש הביטוי והתנועה של גורמי התסיסה", אולם בסופו של דבר קיבל לותולי דרכון זמני בן עשרה ימים ללקיחת הפרס שלו באוסלו.
ב-16 בדצמבר 1961, הקונגרס הלאומי האפריקאי פתח במסע חבלה בידי הזרוע הצבאית שלו.
פורסטר הודיע על צעדים קיצוניים ב-15 בפברואר 1962 לחיזוק ביטחונה של מדינת דרום אפריקה הלבנה - הרחבת משטרת הביטחון, הקמת יחידות משטרה ניידות והעלאה לאוויר של מסוקים למטרות סיור והידוק פיקוח הגבולות.
ב-12 במאי 1962 פורסטר חשף פרטים על הצעת החוק לתיקון חקיקות כלליות, המכונה בדרך כלל הצעת חוק חבלה.
הוא שמר על עמדתו הקשוחה למרות האשמות בנאציזם, בפשיזם ובטוטליטריות מצד העיתונות האנגלית והפוליטיקאים הליברלים.
הצעת החוק השוותה בין חבלה לבגידה, והרחיבה מאוד את הגדרת החבלה כך שהיא כוללת כמעט את כל צורות המחאה.
הוא קבע עונשים על חבלה שנעו בין חמש שנות מאסר לעונש המוות, וכן קבע כי המדינה תאסור על אנשים להשתתף בהתכנסויות, ואפשרה לשר המשפטים להעמיד אנשים במעצר בית.
מאוחר יותר גילה פורסטר כי לקח השראה מהתנ"ך, בקטע בו שלמה המלך מעמיד את שמעי בן גרא במעצר בית בירושלים עקב האיום שהיווה על שלטונו, והרג אותו לאחר שהוא הפר את תנאי מעצר הבית.
השופטים הראשיים לשעבר, ואן דר סנדט והנרי אלן פאגן, היו המומים מהחקיקה והביעו את מחאתם, והמועצה הנוצרית של דרום אפריקה גינתה את חומרת החקיקה.
האופוזיציה הליברלית פתחה בקמפיין לאומי נגד הצעת החוק.
העיתונים היו נוקבים באותה מידה.
בעיתון "הכוכב" נטען ב-14 במאי: 'הממשלה אומרת, למעשה, כי המדינה נתונה בסכנת חיים, ולכן יש לבטל עקרונות צדקיים מתורבתים.
יחי "משמר עגלות השוורים".' הנושא נדון בפרלמנט במשך 37 שעות.
דה וילייר גראף, מנהיג האופוזיציה מטעם המפלגה המאוחדת, תקף את הממשלה ואמר כי הצעת החוק תתעד "מוות אזרחי" לאנשים ששר המשפטים חשד בהם.
הצעת החוק הועברה על ידי הסנאט, וב-27 ביוני 1962 החלה אכיפתה.
ב-20 באוקטובר 1962 הופצצה לשכתו של השר לכלכלה ושיווק חקלאי בתגובה לחקיקה.
באותו יום, פורסטר, שנשא דברים בעצרת המפלגה הלאומית באלברטון, אמר שהוא לא יפחד מהחבלנים ויפעל נגדם בצורה נחרצת.
הוא ראה בקומוניזם את הסכנה העיקרית, אך "נטיות ליברליות שהיו מוערכות מיום ליום על ידי עיתונים מסוימים" היוו אולי סכנה גדולה עוד יותר.
"המאבק שלנו יהפוך קשה יותר ויותר.
בהגנה על הציוויליזציה הלבנה יהיה צורך לנקוט עוד צעדים." באותה נאום הוא הזהיר את העיתונים הליברליים כי הם משחקים באש, וייחד במיוחד את ראנד דיילי מייל.
עורך העיתון, לורנס גנדאר, השיב לפורסטר במאמר מערכת, והזהיר אותו כי על ידי השוואת הליברליזם לקומוניזם הוא למעשה מביא טיעון לקומוניזם, ומקרין אותו כתקווה העיקרית של דרום אפריקאים שחורים.
"הקומוניזם מעולם לא זכה לתמיכה רחבה בקרב הלא לבנים בדרום אפריקה.
אתה נותן לזה קומה של תנועה המונית", אמר גנדאר.
פורסטר איים על הראנל דיילי מייל ב-23 באוקטובר: "לא משנה מה ניתן לומר על הליברליזם באזורים אחרים בעולם, אני משוכנע שהליברליזם, כפי שהוא בא לידי ביטוי בדרום אפריקה, הוא, על פי האורות שלי, לא אחר מאשר הקומוניזם.
עדות לכך היא העובדה שאם אתה מתמודד עם קומוניזם כאן, אז כל ליברל במדינה בוכה למשך 14 יום.
זה אופייני גם לקומוניסטים שהם משתמשים בליברליזם כמסך שמאחוריו הם יכולים להסתתר וכאמצעי להשמיד את הדמוקרטיה [...] בדרום אפריקה עובדה שהקומוניסטים מאמינים בכל מה שהליברלים מאמינים בו, אף על פי שכל הליברלים הם לא בהכרח קומוניסטים מכירים ומוכנים.
כפי שהוא, ההבדל בין הקומוניסטים לליברליסטים הולך וקטן, כך שבסופו של דבר אדם יצטרך להשתמש בזכוכית מגדלת כדי לראות את ההבדלים.'
בתגובה לכל ההתפתחויות הללו הגבירה הזרוע הצבאית של הקונגרס האפריקאי הלאומי את תוכניות החבלה מטעמה.
ב-21 בנובמבר התרחשו התפרעויות קשות בעיר פארל, שלימים נקבעו כפועל הזרוע הצבאית של הקונגרס האפריקאי הלאומי.
פורסטר השתמש באירועים כדי להצדיק את עמדתו.
ב-30 בדצמבר 1962, בסקירת השנה שחלפה, העיתון "סאנדיי טיימס" כינה את פורסטר ל"איש השנה החזק", באומרו כי הכניס 18 אנשים למעצר בית, השתיק 103, רשם 437 אנשים כקומוניסטים והוציא את החוק מחוץ לחוק.
הקונגרס הלאומי אסר על פעילות עיתון הניו אייג' ואסר על ישיבות על מדרגות בניין העירייה של יוהנסבורג.
ועדת סנימן לחקירת הפרעות בפארל, שהוגשה בבית האספה הלאומית ב-21 במרץ 1963, מצאה כי ההפרות נעשו על ידי הקונגרס הלאומי האפריקאי, וכי הארגון פועל במטרה להפיל את הממשלה ולהחליפה במדינה דמוקרטית סוציאליסטית אפריקאית.
המפקח הכללי של כוחות המשטרה המליץ לממשלה לנקוט בפעולה "כדי להשיב את אמונם של השחורים" במדינה "כדי להגן עליהם".
פורסטר אישר את ההמלצות, והצעת החוק לתיקון כללי בחקיקה משנת 1963 התקבלה בפרלמנט עוד באותו יום.
פורסטר ביקש מחברו משכבר ימי הפעילות ב"משמר עגלות השוורים", הנדריק ואן דן ברג, לעמוד בראש משטרת הביטחון.
הוא הסכים בתנאי שיינתן לו הכוח להסדיר את היחידה מחדש.
הוא נכנס לתפקידו ב-14 בינואר 1963. כדי להקל על עבודתו של ואן דה ברג, חשף פורסטר ב-23 באפריל את חוק תשעים הימים, מהדורה מחודשת של הצעת החוק לתיקון הכללי והחקיקה הקשה ביותר שהוכנסה עד כה, שאפשרה לעצור אנשים למשך 90 יום מבלי להרשיע אותם משפטית.
חקיקה זאת גם סגרה פרצות בהצעת החוק הקודמת, ואפשר לשר לכלוא אנשים ללא משפט, גם לאחר שריצו מאסר בפועל.
הוועדה המיוחדת לאו"ם בנושא האפרטהייד קיימה פגישה דחופה לדון בהשלכות הצעת החוק, וב-24 באפריל "טיימס לונדון" תיאר את הצעת החוק כ"פיסת אכזריות מנהיגותית ואכזרית".
לשכת עורכי הדין ביוהנסבורג הזהירה כי החקיקה תבטל את שלטון החוק במדינה.
ב-12 ביוני פורסטר אמר לפרלמנט כי הקונגרס הלאומי האפריקאי הושמד, וכי ארגונים מתנגדי-אפרטהייד שונים עומדים בפני גורל דומה.
לדבריו, 126 בני אדם הורשעו מאז העברת חוק החבלה, כולם נכלאו למשך שמונה שנים לפחות; כי 511 אנשים ממתינים למשפט; 124 חברי הקונגרס הלאומי האפריקאי הורשעו ברצח ו-77 היו בתהליך קיום משפט; וננקטה פעולה נגד 670 אנשים שהמשיכו להיות חברים בארגונים אסורים.
לדבריו, 3,246 חברי הארגונים החבלנים נעצרו עד 5 ביוני.
לפי פורסטר, פעולות אלה היו אפשריות הודות לסמכות הממשלה.
פורסטר וואן דן ברג הפנו בהמשך את תשומת ליבם לארגון החבלנים ANC ולמפלגה הקומוניסטית של דרום אפריקה.
דרך הפעילות המשטרתית היו סוכנים שחדרו לארגונים החבלנים.
ב-11 ביולי 1963 פשטה המשטרה על חוותו של ארטור גולדרייך בריבוניה ועצרה אותו ואת משפחתו כמו גם את מקורביו בפעילות אנטי-ממשלתית שלפי החקיקה החדשה תורגמה לבגידה בדרום אפריקה.
בין העצורים היה נלסון מנדלה.
האסירים הועמדו לדין כמעט ארבעה חודשים ולאחר מכן - החל משפט ריבוניה הידוע לשמצה שנמשך עד אמצע השנה הבאה.
באפריל 1964 קיבל פורסטר מכתב ממזכיר חתן פרס נובל לשלום, אלברט שווייצר, ובו נמסרה בקשה משווייצר, בשורה אחת ובה נכתב: פורסטר השיב ואמר כי נלסון מנדלה ומקורביו הנאשמים המשותפים עומדים בפני אישומים חמורים, וכי הם נשפטים על ידי בית משפט עצמאי, שיחליט אם הם אשמים ומה העונש.
משפט נלסון מנדלה ושבעת המשפטים האחרים הסתיימו כולם באשמת בחבלה ונידונו למאסר עולם ב-11 ביוני 1964.
כעת הפנה פורסטר את תשומת ליבו למפלגה הקומוניסטית, כאשר עורך הדין בראם פישר היה מטרתו העיקרית.
אך לפני שהספיקו להמשיך במרדף אחר המפלגה הקומוניסטית, הממשל נאלץ להתחיל להתמודד עם ליברלים מיליטנטים.
ב-3 ביולי 1964 שוטרים מצאו פעילים השייכים לתנועת ההתנגדות האפריקאית (ARM) ועצרו רבים.
ב-24 ביולי, חבר ה-ARM ג'ון האריס הטמין פצצת זמן בתחנת הרכבת יוהנסבורג, שהתפוצצה והרגה אדם אחד ופצעה מספר אזרחים נוספים.
בנאום חגיגת 100 שנה להקמת בית המשפט העליון בכף המזרחי, הודיע פורסטר כי סעיף המעצר ל-90 יום יושעה ככל הנראה עד סוף 1964 במטרה להביא לרגיעה.
בראם פישר נעצר ב-9 ביולי 1964 אך שוחרר כעבור שלושה ימים.
הוא הועמד מחדש לדין ב-23 בספטמבר והואשם בקידום מטרות המפלגה הקומוניסטית.
בינואר 1965 פישר דילג על ניסיון תומכיו לשחררו בערבות ויצא למנוסה מהמאסר, הוא נעצר בשנית ב-11 בנובמבר 1965. בראם נמצא אשם במאי 1966 ונידון למאסר עולם.
לאחר שהורשע פישר לראשונה באוקטובר 1964 הודיע פורסטר כי הטרור והחבלה הגיעו לסיומם בדרום אפריקה.
בנאום מספר שנים לאחר מכן אמר וורסטר לעיתונאי ג'ון ד'אוליביירה: "תראה, ידענו שפישר הוא היעד העיקרי שלנו (במפלגה הקומוניסטית), שאם אתה רוצה לשבור את הקומוניזם בדרום אפריקה, אתה צריך להשיג את בראם פישר.
כשהוא נעצר בפעם הראשונה, שחררנו אותו בכוונה כדי שהוא יחשוב שאנחנו מבלפים, שאין לנו מספיק ראיות נגדו.
למעשה, היו לנו כל הראיות שאנחנו צריכים." לקראת סוף שנת 1965 התקבלה הצעת חוק מטעמו של פורסטר, החוק לתיקון סדר הדין הפלילי, המאפשר ליועץ המשפטי לממשלה לעצור אנשים למשך עד חצי שנה.
הצעת חוק אחרת תיקנה את חוק דיכוי הקומוניזם כדי לא לאפשר פרסום של קומוניזם.
בשנת 1966, איאן רוברטסון, מנהיג האיחוד הלאומי של סטודנטים דרום-אפריקאים (נוסאס), קיבל צו איסור, שלושה שבועות לפני שהפוליטיקאי האמריקאי רוברט קנדי אמור היה להגיע לדרום אפריקה בהזמנת נוסאס.
נשמעה זעקה גדולה ופורסטר הסכים להיפגש עם משלחת נוסאס, אשר יצאה מהפגישה משוכנעת כי פורסטר ינקוט בפעולות נוספות כנגד גוף הסטודנטים.
הוא יעץ למנהיגי נוסאס לפרק את הארגון.
כבר באוגוסט 1963 הוא רמז שייתכן ויינקטו בפעולה נגד נוסאס.
הוא כינה את נוסאס כ"סרטן בחיי דרום אפריקה שיש לכרות אותו".
הצלחתו של פורסטר לנטרל את הארגונים טיפח את התמיכה של הקהילה האפריקאנרית בפעילותו וקירבה אותו לתפקיד ראשות הממשלה.
עם הירצחו של ראש הממשלה פרוורד בשנת 1966 נבחר פורסטר להחליפו בראשות המפלגה הלאומית.
שר הדואר והטלגרף בן שומאן היה גם כן בעל כוונות להיות ראש ממשלה, אך כשהתברר שהוא יאבד את ההצבעה האזרחית לעומת פורסטר לפי ההערכות, הוא הסיר את מועמדותו.
פורסטר הוכרז כראש ממשלה בספטמבר 1966. הוא הודיע מיד כי ימשיך ליישם את האפרטהייד כפי שהגה פרוורד.
פורסטר ירש את הקבינט של פרוורד והשאיר אותו ברובו בשלמותו עד לשינוי המינויים הראשון בפברואר 1968. הוא גם ירש כלכלה שנהנתה מפריחה, כאשר רמת החיים של הלבנים עלתה בצורה חדה.
שיעור הצמיחה של דרום אפריקה עמד על 6% בממוצע בין 1960 ל-1970, השני רק לשיעור של יפן.
מכל המותרות הללו יכלו ליהנות רק הלבנים במדינה.
פורסטר הזהיר את כוחות מחתרת השחרור השחורים כי הוא רואה במעשיהם פעולות מלחמה וכי המשטרה הונחתה להתייחס אליהם כאל אויבים במלחמה.
פורסטר נקם ב"ראנד דיילי מייל" כאשר המדינה העמידה לדין את עורך העיתון הראשי לורנס גנדאר ואת הכתב הבכיר בנג'מין פוגרונד על פרסום מאמרים על תנאי האסירים בכלא.
הם קיבלו עונשים נקובים, אך הקנס בסך 250,000 ראנד דרום-אפריקאי שיתק לגמרי את הוצאות העיתון.
תחת לחץ, גנדאר פרש מתפקידו.
ב-4 בספטמבר 1967, נשא פורסטר נאום בפני קהל אנגלי בעיקר בגרהמסטאון, וקרא לאחדות בין אנגלים לאפריקאנרים, אבן יסוד במדיניותו.
עם זאת, רק שבועיים קודם לכן, דווח שהוא תומך בקריאה להוצאתו של היוניון ג'ק הבריטי מדגל דרום אפריקה.
קונגרס המפלגה הלאומית של טרנסוואל נפגש ביום השנה למותו של פרוורד, ופורסטר פתח את הקונגרס בנאומו שנשא את המוטו שלו, "הגשם את גורלך".
הוא דיבר שוב על אחדות אפריקאנרית-אנגלית, וגם על יצירת קשרים דיפלומטיים בין מדינות אפריקה.
הוא זכה לתשואות שנמשכו שתי דקות מלאות בסיום הנאום.
ב-14 בספטמבר 1967 הוא נשא נאום בברקפאן.
הוא הודיע כי המשטרה פעילה ברודזיה 'נגד טרוריסטים', וכן גילה כי מרגל סובייטי נתפס.
בריטניה דרשה את נסיגת המשטרה מרודזיה אך פורסטר סירב - לבסוף הוצאו הכוחות שמונה שנים מאוחר יותר בשנת 1975.
בינתיים הטיחו העיתונים בפורסטר על השתתפותו בהלווייתו של מנהיג "משמר עגלות השוורים", יוהנס ואן רנסבורג, ובאותה עת הזכירו את שלל המעצרים שהחל תחת שלטונו.
בפברואר 1968 פתחה האופוזיציה בדיון של הצעת אי-אמון נגד פורסטר בפרלמנט.
פורסטר בתגובה ביצע טיהור פוליטי של מתנגדיו הראשיים מתוך המפלגה הלאומית האפריקאנרית.
סקר שוק באוכלוסייה הלבנה של דרום אפריקה שתוצאותיו פורסמו ב-19 בינואר 1969 מצא כי 82% מהנשאלים סברו כי פורסטר עושה עבודה טובה או מצוינת, 11,9% תיארו את ביצועיו כממוצע, ואילו השאר סברו שהם גרועים או גרועים מאוד.
תומכיו של הנדריק פרוורד התעמתו עם פורסטר נגד תוכנית הרפורמה שלו, והארגונים האופוזיציונרים שלהם פורקו על ידי פרדריק וילם דה קלרק שפעל בחסות פורסטר.
בבחירות 1970, שהוקדמה בשנה כדי למנוע מתומכי פרוורד לארגן את בסיס מצעה, זכתה המפלגה הלאומית בהנהגתו של פורסטר בכהונה נוספת בראשות הממשלה.
פורסטר החל לארגן ועדות חקירה שנועדו לחקור מיני ארגוני אופוזיציה בנוגע לפעילותם ולסכנה שהיא מהווה לממשלה.
טירו נשא נאום באוניברסיטת הצפון (Turfloop) ותקף את מדיניות האפרטהייד, הוא גורש מהמדינה בהחלטת פורסטר.
תמיכת הסטודנטים בטירו סומנה בשורה של אוניברסיטאות, בשחור-לבן.
המחאה בקמפוסים פורקה על ידי המשטרה, וסטודנטים רבים נקנסו או נאלצו לצאת מלימודיהם באוניברסיטאות.
ביוני 1972 פורסטר פיטר את חבר הפרלמנט של וורניג'ינג בלאר קוטזי מהקבינט שלו וזה האחרון מונה לשגריר ברומא הרחק ממקום שבו הוא יוכל להוות אתגר שלטוני.
פורסטר המשיך ביישום מדיניות האפרטהייד באמצעות חקיקה, ובשנת 1968 הביא לביטול ארבעת המושבים האחרונים בפרלמנט שהוקצו לנציגים לבנים של מצביעים "צבעונים".
הופעתו של ארגון התודעה השחורה (BC) ושביתות העובדים בדרבן בשנת 1973 הביאו את מערכת האפרטהייד למשבר חדש, שהחמיר את משבר האנרגיה העולמי, שראה את עלויות הדלק עולות למחירים חסרי תקדים.
חרם נפט ערבי ייקר את עלות הנפט בהרבה ממה שהיה.
במרץ 1973 הממשלה עצרה את סטיב ביקו ועל מספר פעילים שחורים נוספים.
שמונה פעילים ממשרדי נוסאס נאסרו גם כן.
בשנת 1974, משטר ההפיכה הצבאית בפורטוגל הביא לסיומה של האימפריה הפורטוגזית, ואילצה את פורסטר להתמודד עם המדינות העומדות בקרוב להיות אנגולה ומוזמביק, לשעבר מושבות פורטוגזיות פרו-דרום אפריקה.
פורסטר הגה הצעת חוק בשנת 1974 להגבלת פעילות של ארגונים מסוימים.
הצעת החוק לארגונים המושפעים, שהתקבלה בתחילת השנה, אפשרה לנשיא המדינה להכריז על ארגון פוליטי מסוים אם הוא 'מושפע' במקרה והוא סבור כי מדובר בסכנה לביטחון המדינה, ואסור על הארגונים הללו לקבל מימון זר.
נוסאס והמכון הנוצרי הוכרזו כארגונים מושפעים.
לראשונה, נאסר סופר אפריקאנרי, בשנת 1974, לאחר שפיתח תשאול של דרך החיים תחת האפרטהייד.
ב-23 באוקטובר 1974, בתקופה שבה האפרטהייד נכשל ככל הנראה כמערכת, אמר פורסטר כי דרום אפריקה הגיעה לפרשת דרכים וכי מעבר שקט לשלטון רוב וביטול האפרטהייד נראה כבלתי אפשרי כמו ששימור האפרטהייד נראה כבלתי אפשרי.
המהומות בסווטו שהחלו ב-16 ביוני 1976 הדהימו את המדינה.
פורסטר הגיב כעבור יומיים באומרו בפרלמנט: 'לא יאיימו את הממשלה.
ניתנו פקודות לשמור על הסדר בכל מחיר.' באמצעות חוק האסיפות המתפרעות, ממשלת ופרסטר אסרה על כל התכנסויות בחוץ, למעט אירועי ספורט.
המהומות נמשכו בין 16 ביוני 1976 לאוקטובר 1977, ממש לאחר שנהרג הפעיל לסיום האפרטהייד סטיב ביקו בספטמבר 1977 וכאשר הוצאו מחוץ לחוק 18 ארגונים פוליטיים, רובם שייכים לתנועת התודעה השחורה.
הזעם הבינלאומי, הגברת הסנקציות וחרם הנשק שהתרחש בעקבותיו, אילצו את פורסטר וממשלתו להודות שמערכת האפרטהייד אינה פועלת.
ההכרה במעמד הקבע של כמה מתושבי העיירות השחורות ניתנה בשנת 1977, כאשר פורסטר הציג מועצות קהילתיות לנהל את ענייני העיירה בחסותם של פקידי ממשלה לבנים.
בשנת 1977 מינה פורסטר את ניק וויהאן ליושב ראש ועדת חקירה בנושא יחסי תעשייה, שהמליצה שנתיים לאחר מכן לאפשר לאיגודים מקצועיים שחורים להירשם ולקחת חלק בכלכלה הלבנה.
פורסטר גם מינה את פיטר וילם בותה לרשום חוקה חדשה שתביא את המצביעים מהפזורה ההודית והצבעוניים לממשלה.
החוקה החדשה הובילה לכך שבתחילת שנות השמונים הוקם פרלמנט של קואליציה שהורכבה מלבנים, הודים וצבעוניים.
בשנת 1978 פורסטר הזהיר את הלבנים שהם יצטרכו להקריב קורבנות ברמת החיים שלהם כדי שאי השוויון יופחת כדי להפחית את האפשרות למהפכה.
בינואר 1978 מינה פורסטר את פרדריק וילם דה קלרק לשר העמדות והתקשורת וכן לשר הרווחה והפנסיה, אך דה קלרק נאלץ להמתין לאפריל, אז פינה השר הקודם את התיק לפני שהיה מסוגל להיכנס בעצמו אל המשרה.
פורסטר ניסה להפוך למפייס ביבשת האפריקאית, שהתפתחה מאוחר יותר למדיניות ההרתעה שלו.
בינואר 1967 הוא פגש את הנהגת לסוטו והגיע להסכם שהסדיר את יחסי דרום אפריקה–לסוטו.
בהמשך נחתם הסכם סחר עם מלאווי ופורסטר נפגש עם איאן סמית, ראש ממשלת רודזיה.
פורסטר ביקר במדינה הספרדית, פורטוגל, צרפת ושווייץ בשנת 1970, פרגוואי ואורוגוואי בשנת 1975 וגרמניה המערבית בשנת 1976. באפריל 1976 ביקר פורסטר גם במדינת ישראל כאורחו של ראש הממשלה יצחק רבין, ואף התארח, למרות עברו הנאצי, ביד ושם.
הוא יזם את מדיניות ההפסקה, התחממות היחסים עם מדינות אפריקה, אך מעטים הגיבו, ואלו שכן קיבלו שוחד למיניהם.
הוא ביקר במלאווי במאי 1971, והיה לראש המדינה הדרום אפריקאי הראשון שביקר במדינה אפריקאית אחרת.
נשיא מלאווי, הייסטינגס באנדה, ביקר אז בדרום אפריקה מאוחר יותר באותה שנה.
פורסטר ביקר בחשאי בחוף השנהב בשנת 1974 ובליבריה בשנת 1975. לנוכח התחזקות הסנקציות על משטר האפרטהייד בסוף שנות השבעים ובשנות השמונים, שתי המדינות היחידות שקשריהן כמעט ולא נפגעו היו ישראל וטאיוואן.
דרום אפריקה התערבה בצורה לא ישירה בממשלת המיעוט הלבן הרודזית במסגרת מלחמת הסבך הרודזי נגד ארגון ZANU הקומוניסטי.
התמיכה הדרום אפריקאית נעשתה בצורה לא ישירה במטרה שלא לנקר ביחסי ארצות הברית–דרום אפריקה שהיו לא יציבים על כל מקרה.
עם היחלשות הכלכלה הרודזית יותר ויותר אנשים מהמיעוט הלבן השלט היגרו לדרום אפריקה במטרה לקבל מחסה.
לנוכח גדילת ההשפעה של ארגוני מחתרת באנגולה הפורטוגזית, קובה תחת פידל קסטרו החלה לתמוך במחתרת הקומוניסטית במקום מבחינה צבאית וכלכלית כדי להביא לעצמאות אנגולה מפורטוגל ולהפיכתה למדינה קומוניסטית.
לאחר שהפיכה צבאית בשנת 1968 הפילה את אנטוניו דה אוליביירה סלזאר (אחד מתומכיה היחידים של דרום אפריקה) מהשלטון הפורטוגזי, הממשלה הפורטוגזית החדשה ויתרה על מושבותיה האפריקאיות.
לאחר נסיגתה של פורטוגל מהמאבק החלה מלחמת האזרחים באנגולה בין תומכי ומתנגדי הקומוניסטים.
בפועל הייתה המלחמה מאבק ממושך בין דרום אפריקה לקובה.
בשנת 1977 נחל צבא דרום אפריקה הפסד חריף אם כי המשיך במאבק הממושך עד 1992.
בשנת 1978 פרש פורסטר מראשות הממשלה לאחר 12 שנים בתפקיד.
לאחר פרישתו נבחר לתפקיד נשיא דרום אפריקה, שהיה באותה עת ייצוגי בעיקרו.
עם זאת, כהונתו הייתה קצרה יחסית.
בעקבות מעורבותו בפרשה הידועה כ"סקנדל מולדרגייט" (על שמו של השר קוני מולדר), שבה נעשה שימוש בלתי חוקי בכספי מדינה לצורך מימון תעמולה של המפלגה הלאומית (לרבות מתן שוחד לעיתונאים, רכישת עיתון חשוב ומימון פעילותו של עיתון חשוב אחר שתמך במדיניות האפרטהייד).
ועדה ציבורית קבעה בשנת 1979 כי פורסטר ידע על כל המתרחש ועצם עיניו, ובעקבות זאת הוא התפטר מתפקידו.
ג'ון פורסטר היה מגן נוקשה של מדיניות האפרטהייד, תחילה כשר משפטים, ואחר כך כראש ממשלה.
כשר משפטים, הוא ריסק את ההתנגדות לאפרטהייד ויצר תשתית חוקית כדי להוציא מחוץ לחוק את כל ההתנגדות לאפרטהייד.
כראש ממשלה פיתח מוסדות מכריעים שהפכו את האפרטהייד למציאות.
הוא לקח את תוכניתו של פרוורד ואף הוסיף לה, ופיתח מדיניות שהתייחסה להפרדה בכל תחום, מולדות ומקום מגורים, ביטחון המדינה, עבודה, שמירת עבודה, סמכות על אוכלוסייה אזרחית, הסדר אזורי מגורים קבוצתיים לפי גזע והפרדת חינוך מבודד, בין היתר.
מהלכיו הראשונים לעבר רפורמה היו בתחום ענייני החוץ, שם הוא הבחין במהרה כי האפרטהייד ידחוף את דרום אפריקה לבידוד בינלאומי, אשר יהיה יקר מבחינה כלכלית.
מדיניות הביקורים הבינלאומיים שלו הייתה מהלך מחושב להפחתת חשיבות החרם על דרום אפריקה, אך בסופו של דבר הוא לקח את המדינה למלחמה ישירה באנגולה, והמשיך במדיניות של הסדר יציבות של מדינות אפריקה אזוריות.
כשההתנגדות לאפרטהייד נפוצה מכדי לדכא אותה, והיתרונות הכלכליים של האפרטהייד החלו להצטמצם, הוא החל למתן את מדיניות האפרטהייד והפך לרפורמר מעל פני השטח אם כי לא בפועל.
ההיסטוריון הרמן גיליומיה, בספרו "האפריקנרים: ביוגרפיה של עם", טוען כי פורסטר, בניגוד לפרוורד הדיקטטורי, ופיטר וילם בותה הדוגמטי, ראה שהאפריקאנרים נמצאים במצב בלתי נשלט באמצע שנות השבעים, אך לא הצליח לקבוע מדיניות סדירה שתשמור על מעמדם המדיני.
הקושי של ממשל המיעוט הלבן להסדיר את מעמדו המדיני ביחס לשחורים הוביל לקריסת שלטונו בשנת 1994, אם כי לא בדרך של מלחמת אזרחים כפי שחזה פורסטר אלא מתוך רפורמות, מתן שוויון זכויות והעברת השלטון בדרך דמוקרטית למפלגת הקונגרס הלאומי האפריקאי.
ג'ון פורסיית' היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי, עם קריירה שהשתרעה על פני שבעה עשורים.
זכה לפרסום בעיקר כמי שעמד מאחורי קולו של המיליונר צ'ארלס טאונסנד בסדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי" ובסרטי הקולנוע שהופקו בעקבותיה, וכן בזכות גילום דמותו של בלייק קרינגטון בסדרת הטלוויזיה "שושלת".
זכה בשני פרסי גלובוס הזהב.
פורסיית' נולד בשם יעקב לינקולן פרוינד בניו ג'רזי, לבלאנש ולסמואל ג'רמייה פרוינד, שעבד כברוקר.
אמו נולדה בפנסילבניה לאב מהגר יהודי מרוסיה, אביו נולד בניו יורק למשפחת מהגרים יהודים מפולין.
הוא היה הבכור מבין שלושה אחים.
הוא גדל בברוקלין, ניו יורק, לשם עברה משפחתו בשל עבודת אביו, שעבד בוול סטריט בתקופת השפל הגדול של שנות ה-30 של המאה ה-20.
בגיל 16 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם אברהם לינקולן בברוקלין, והחל ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
ב-1936, בגיל 18, החל לעבוד ככרוז של קבוצת הבייסבול ברוקלין דודג'רס.
למרות רתיעתו הראשונית מכך, פורסיית' החל בקריירת משחק בעידודו של אביו.
בראשית דרכו הופיע בתפקידים קטנים במספר סרטים של האחים וורנר.
ב-1943 הופיע בסרט "המטרה טוקיו".
בתקופת מלחמת העולם השנייה עזב את קריירת המשחק והתגייס לצבא.
הוא השתתף במחזה "ניצחון מוטס", שהפך לאחר מכן גם לסרט תעמולה, בהפקת חילות האוויר של צבא ארצות הברית, ולאחר מכן עבד עם חיילים פצועים שסבלו מליקויי דיבור.
ב-1947 הצטרף לכיתה הראשונה שנפתחה בבית הספר למשחק אולפן השחקנים במנהטן, שהפך מאוחר יותר לבית ספר ידוע ויוקרתי.
בתקופה זו הופיע על במות ברודוויי במחזות "מיסטר רוברטס" ו"בית התה של ירח אוגוסט".
ב-1955 אלפרד היצ'קוק ליהק את פורסיית' לאחד התפקידים הראשיים בסרטו "מי רצח את הארי?".
14 שנים מאוחר יותר השתתף פורסיית' בסרט נוסף של היצ'קוק, "טופז".
בראשית שנות האלפיים השתתף בשני העיבודים הקולנועיים לסדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי": "המלאכיות של צ'רלי" (2000) וסרט ההמשך "המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה" (2003).
במהלך שנות החמישים השתתף פורסיית' במספר תוכניות וסדרות טלוויזיה, בעיקר בתפקידי אורח.
הופעת אורח בולטת שלו בתקופה זו הייתה בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "אלפרד היצ'קוק מגיש".
ב-1957 החל לגלם את התפקיד הראשי בקומדיית המצבים של רשת CBS "אבא רווק" ("Bachelor Father").
פורסיית' גילם את דמותו של בנטלי גרג, עורך דין רווק ורודף נשים, שנאלץ להפוך לאב עבור אחייניתו קלי, לאחר מותם של הוריה הביולוגיים.
הסדרה זכתה להצלחה מיידית ולמדרוג גבוה בעונותיה הראשונות, וירדה מהמרקע ב-1962, לאחר חמש עונות.
בשנות השישים כיכב בשתי קומדיות מצבים נוספות: "המופע של ג'ון פורסיית'", ששודרה ברשת NBC וירדה אחרי עונה אחת, בה השתתפו גם שתי בנותיו של פורסיית', ו-"לרומא באהבה", ששודרה ברשת CBS בין השנים 1971–1969. בין השנים 1977 - 1971 שימש כקריין בסדרת הטבע "עולם ההישרדות".
ב-1976 החל פורסיית' בשיתוף פעולה מקצועי עם המפיק אהרון ספלינג, שנמשך 13 שנים.
בסדרת הטלוויזיה "המלאכיות של צ'רלי" של רשת הטלוויזיה ABC, הוא גילם את דמותו של המיליונר המסתורי והבלתי נראה צ'ארלס "צ'רלי" טאונסנד, שניהל את סוכנות הבילוש שלו בצורה יוצאת דופן - רק באמצעות הטלפון או באמצעות עוזרו האישי ג'ון בוסלי.
בסוכנות הבילוש עבדו שלוש חוקרות פרטיות צעירות ויפות, שכונו "המלאכיות".
לכל אורך הסדרה צ'רלי לא הראה את פניו, ורק קולו נשמע (בחלק מהפרקים זכו הצופים לראות את החלק האחורי של ראשו וזרועותיו בעודו מדבר בטלפון עם המלאכיות ומוקף בנשים יפות).
כל אחד מפרקי הסדרה התחיל בסצנה בה נתן צ'רלי למלאכיות ולבוסלי את משימתם דרך רמקול הטלפון.
הסדרה הייתה לאחת הסדרות המצליחות ביותר של שנות השבעים, ושודרה ביותר מ-90 מדינות.
השחקניות שגילמו את המלאכיות, ובראשן פארה פוסט, הפכו לכוכבות.
אחד מסימני ההיכר של הסדרה היה הפתיח שלה, שבו הציג פורסיית' בקולו את הקונספט שלה:
הסדרה הפכה את פורסיית' לשחקן הטלוויזיה שהרוויח את השכר הגבוה ביותר לשעת עבודה: בזמן שחבריו לסדרה עבדו על סט הצילומים במשך כ-15 שעות ביום, חמישה ימים בשבוע, שורות הטקסט של פורסיית' לפרק שלם הוקלטו באולפן תוך מספר דקות.
הסדרה ירדה מהמרקע בשנת 1981, לאחר חמש עונות.
בשיא הצלחתה, בעונתה השנייה, דורגה במקום הרביעי במדד נילסן השנתי.
ב-1981, לקראת סופה של "המלאכיות של צ'רלי", נבחר פורסיית' ברגע האחרון להחליף את ג'ורג' פפארד ולגלם את דמותו של המיליונר ואיל הנפט בלייק קרינגטון, באופרת הסבון השבועית "שושלת".
הסדרה, גם היא בהפקתו של אהרון ספלינג, הייתה התשובה של רשת ABC לסדרה המצליחה של רשת CBS "דאלאס", וגוללה את סיפורם של בני משפחת קרינגטון מדנוור, קולורדו.
הסדרה שודרה במשך תשע עונות והגיעה בשיאה (בשנת 1985) למקום הראשון במדרוג השנתי של מדד נילסן.
פורסיית' היה השחקן היחיד בסדרה שהופיע בכל 220 הפרקים שלה.
גילום דמותו של בלייק קרינגטון הפך את פורסיית' לכוכב טלוויזיה בינלאומי, באשר הסדרה הייתה אחת הנצפות ביותר בעולם בשנות השמונים, כשבשנים 1987–1983 צפו בה מדי שבוע כ-150 מיליון צופים ברחבי העולם.
על תפקידו בסדרה היה פורסיית' מועמד לפרס גלובוס הזהב שש פעמים, וזכה בפרס פעמיים, בשנים 1982 ו-1983. כמו כן היה מועמד לפרס אמי שלוש פעמים.
ב-1989 הנחה את טקס מיס יוניברס.
ב-1992, לאחר היעדרות של שלוש שנים, חזר פורסיית' להופיע בטלוויזיה, וכיכב בקומדיית המצבים של נורמן ליר, "The Powers That Be", לצדם של פיטר מקניקול ודייוויד הייד פירס.
הסדרה זכתה לשבחי המבקרים אך לא למדרוג גבוה, וירדה לאחר עונה אחת בלבד.
ב-2006 השתתף פורסיית' בפרק איחוד מיוחד בן שעה, שהפגיש בין כוכבי "שושלת".
הייתה זו הופעתו האחרונה בטלוויזיה.
אשתו הראשונה של פורסיית' הייתה השחקנית פרקר מק'קורמיק.
ב-1944 נישא לאשתו השנייה, ג'ולי וורן, אף היא שחקנית, לה היה נשוי במשך 51 שנים, עד למותה ב-1994. פורסיית' החליט על ניתוקה ממכשירי ההחייאה, לאחר שהייתה שרויה בתרדמת.
בראשית שנות החמישים נולדו לשניים שתי בנות, פייג' וברוק, שבצעירותן הופיעו ביחד עם אביהן בסדרה "המופע של ג'ון פורסיית'".
ב-2002 נשא פורסיית' לאישה את אשתו השלישית, אשת העסקים ניקול קרטר, שהייתה צעירה ממנו ב-22 שנים.
השניים נותרו נשואים עד למותו של פורסיית'.
פורסיית' היה חובב מושבע של מרוצי סוסים, ובמשך שנים רבות היה הבעלים של סוסי מרוצים גזעיים וחבר במועצת המנהלים של מסלול המרוצים "הוליווד פארק".
בעקבות בעיות בלבו, עבר ב-1979 ניתוח מעקפים.
באוקטובר 2006 פורסם לראשונה כי הוא סובל מסרטן המעי הגס.
פורסיית' אושפז, נותח, ולאחר מספר חודשים דווח כי חלה הפוגה במחלתו.
פורסיית' נפטר ב-1 באפריל 2010 בקליפורניה, כתוצאה מסיבוכים של דלקת ריאות.
במותו הותיר אחריו שלושה ילדים.
המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה (2003)
שושלת: האיחוד (מיני סדרה בת שני פרקים, 1991)
האיחוד של שושלת (ספיישל, 2006)
סר ג'ון פופ הנסי היה המושל השמיני של הונג קונג.
ג'ון פופ הנסי נולד בשנת 1834 במחוז קורק שבאירלנד למשפחה קתולית.
הנסי למד רפואה באוניברסיטת המלכה שבאירלנד, ולאחר תום לימודיו הצטרף לחיל הרפואה של הצבא הבריטי.
הנסי החל את הקריירה הציבורית שלו בתפקיד מזכיר במועצה המלכותית.
לאחר מכן הצטרף למפלגה השמרנית ונבחר לכהן בתפקיד חבר פרלמנט בפרלמנט הבריטי מטעם מחוז קינגס בין השנים 1859–1865 (לימים כיהן שוב כחבר פרלמנט מטעם מחוז קילקני שבאירלנד משנת 1890 ועד פטירתו בשנת 1891).
בין השנים 1872–1873 כיהן הנסי כמושל סיירה לאון ובין 1873 -1877 כמושל איי וינדוורד (ובפועל מושל ברבדוס ואיי בהאמה).
באפריל 1877 החל לכהן כמושל הונג קונג, תפקיד בו כיהן עד שנת 1882. בעת כהונתו כמושל שיפר את תנאי המחיה של הסינים שהתגוררו בהונג קונג, ביטל את האיסורים שהוטלו עליהם (איסורי קניית אדמה ובעלות על חנויות באזור סנטרל), והביא לפריחה כלכלית במושבה בשל צעדים אלה שהביאו לכניסת הון סיני למושבה.
הנסי התיר לתושבים הסיניים של המושבה לקבל אזרחות, ומינה לראשונה חבר ממוצא סיני - את וו טינגפאנג, למועצה המחוקקת של הונג קונג.
ב-1 ביולי 1883 החל לכהן כמושל ה-15 של מאוריציוס, תפקיד בו כיהן עד ה-11 בדצמבר 1889.
הנסי נפטר באוקטובר 1891. על שמו קרויה דרך הנסי שבאי הונג קונג, וכן דרך ראשית בפור לואי, בירת מאוריציוס.
נכדו היה ההיסטוריון ג'ון וינדהאם פופ הנסי.
ג'ון אנתוני פופל היה כימאי אנגלי שהתמחה בכמה תחומי כימיה תאורטית וזכה על כך בפרס נובל לכימיה לשנת 1998 (לצד וולטר קוהן).
פופל, יליד סאמרסט שבאנגליה, קיבל תואר ראשון מטריניטי קולג' שבקיימברידג' ב-1946 ולאחר מכן תואר דוקטורט ב-1951. בשנת 1964 עקר לארצות הברית, שם גר לשארית חייו, אך שמר על אזרחותו הבריטית.
בשנת 1993 מונה לפרופסור באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במהלך קריירה רבת שנים פופל עסק במספר תחומי עניין שונים והטביע את חותמו בהם.
נושא התיזה אותה הגיש במסגרת עבודת הדוקטורט שלו היה על מכניקה סטטיסטית של מים, פיתוחיו נותרו הסטנדרט במשך שנים רבות.
מנחו בעבודה זו היה ג'ון לנארד-ג'ונס.
פופל השתתף במחקרים בזמן שתחום מחקר זה היה צעיר ואף השתתף בכתיבת ספר לימוד בנושא.
פופל תרם רבות לפיתוח שיטות קירוב של מכניקה מולקולרית.
בין השאר לשיטת פרייזר-פארר-פופל, לאחר מכן פיתח את שיטות הקירוב CNDO ו-INDO למולקולות תלת־ממדיות.
פופל היה מחבר שותף לספר בנושא.
פופל היה חלוץ בתחום פיתוח שיטות ab initio (שיטות חישוב המבוססות על הנחה התחלתית של פתרון מקורב).
בחישוביו עשה שימוש בסטים של פונקציות בסיס מבוססות אורביטלי סלייטר או אורביטלים גאוסיאניים למידול של פונקציות הגל.
בעוד שחישובים אלו היו יקרים מאוד לביצוע בשנות ה-70, עלות זו פחתה מאוד כיום.
פופל היה מהחשובים שבין מפתחי תוכנת Gaussian(tm) אשר עושה שימוש בשיטות אותן פיתח.
פופל היה כותב שותף של קוד התוכנה בגרסתה הראשונה Gaussian70, תוכנה זו הופצה על ידי אוניברסיטת קרנגי מלון עד שפעילותה הועברה לחברה פרטית Gaussian Inc.
לאחר מכן השתתף בהקמת החברה.
פרס נובל לכימיה בשנת 1998 הוענק לפופל במשותף עם וולטר קוהן, פופל זכה בפרס "על תרומתו בפיתוח שיטות חישוביות בכימיה קוונטית" בעוד שקוהן קיבל זאת על פיתוח תאוריית ה-DFT בה נעשה שימוש רב בחישובים אלו.
פופל זכה בפרסים רבים נוספים, ביניהם מדליית דייווי (1988), פרס וולף בכימיה (1992), מדליית קופלי (2002).
הוא חבר החברה המלכותית בלונדון, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ושל האקדמיה האוסטרלית למדע.
ג'ון (מרדכי) פודהורץ , הוא סופר, מבקר קולנוע, עיתונאי ועורך עיתונות אמריקאי-יהודי, נאו-קונסרבטיבי ופרו ישראלי, ששימש ככותב נאומים אצל שני נשיאים בארצות הברית - רונלד רייגן וג'ורג' בוש (האב).
פודהורץ נולד וגדל בניו יורק, בנם של שניים מראשי הנאו-קונסרבטיבים האמריקאים-יהודים הידועים, מידג' דקטר ונורמן פודהורץ, וגיסו של אליוט אברמס.
עבור אימו היו אלה נישואין שניים (שני ילדים מהנישואין הראשונים שלה ועוד שניים מנישואין אלה, שהצעיר מכולם הוא ג'ון פודהורץ).
פודהורץ כותב בדרך כלל ב"ניו יורק פוסט" (היה עורך מאמר המערכת ועד היום הוא בעל טור קבוע), ב"נשיונל רוויו", בשבועון "טיים מגזין" ועוד.
משמש פרשן פוליטי ב"פוקס ניוז" וב-CNN, ומבקר הסרטים ב"וויקלי סטנדרד".
היה בין מייסדיו של השבועון האחרון, שהוא מחשובי הביטאונים הניאו קונסרבטיבים בארצות הברית כיום, ובשנים 1995-1997 כיהן כסגן עורך שבועון זה וחסה בצילם של ויליאם קריסטול, בנו של אירווינג קריסטול הנחשב לראשון הנאו-קונסרבטיבים, ופרד ברנס.
שימש יועץ מיוחד למפיקי הסדרה הטלוויזיונית המצליחה The West Wing, שהוקרנה גם בארץ תחת השם "הבית הלבן".
החל מינואר 2009 הוא מכהן כעורכו של הירחון הנאו-קונסרבטיבי החשוב "קומנטרי", תפקיד אותו מילא אביו במשך 35 שנים (1960 - 1995) וכן מבקר האמנות שלו, תפקיד אותו מילא בשעתו קלמנט גרינברג.
הוא נשוי בשנית, לישראלית-לשעבר איילה כהן.
פודהורץ היה מתומכיו הגדולים ביותר של ג'ורג' ווקר בוש, וב-2004 כתב את הספר "הארץ של בוש" (הוצאת סיינט מרטין), המוקדש כולו לבוש ולמדיניותו.
ב-2007 כתב את הספר "הניתן לעוצרה?" (הוצאת קראון פורום), התוקף את הילרי קלינטון ומתנגד נחרצות למירוץ שלה לנשיאות.
הוא נחשב תומך נלהב במלחמתה של ארצות הברית בעיראק, מאז הפלישה ועד היום.
במאמר ידוע שהתפרסם ב"ניו יורק פוסט" בדצמבר 2006, הוא זיהה שלושה אויבים לארצות הברית בעיראק: שרידי תומכי סדאם חוסיין, הטרוריסטים של אל-קאעידה והשיעים הקיצוניים.
הצעתו היא להרוג בשלושתם ככל האפשר, גם אם יש להכניס לעיראק לשם כך עוד ועוד כוחות אמריקנים, עד שארצות הברית תנצח.
בנוגע להגירה לארצות הברית, הוא מביע דעות החורגות מהדעה השמרנית המקובלת, המנסה למנוע כניסת מהגרים למדינה זו.
הוא מסביר זאת במגבלות שהוטלו בארצות הברית החל מ-1924, על הגירת יהודים אליה, ואשר מנעו את הצלת היהודים מהשואה כעבור כשני עשורים.
הוא טוען, שכיהודי הוא איננו יכול לתמוך במגבלות דומות לאלה, כיום.
יחסו של פודהורץ למדינת ישראל הוא חיובי ביותר.
ועוד דוגמה, מאמר מ-9 בספטמבר 2011, ב"קומנטרי", הנקרא "צור'ס לאובמה" ועוסק בהתרחקותם של היהודים הדמוקרטים מאובמה בעקבות יחסו המתנכר לישראל.
ג'ון פוסטר הוא שחקן ומוזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי.
התפרסם בין היתר מתפקידו בתור זאק קרוצ'וק בסדרה "במקרה בכוונה" ברשת CBS, ובשל השתתפותו בסרטים "דלת נסתרת", "להישאר בחיים" ו"רמפארט"; האחרון לצד אחיו, השחקן בן פוסטר.
נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, בנם של המסעדנים ג'יליאן וסטיבן פוסטר.
אחיו הגדול, הוא השחקן בן פוסטר.
בעודו תינוק, עבר עם משפחתו להתגורר בעיר פיירפילד, איווה, לאחר שביתם נשדד בעוד הם נכחו בבית.
סבו וסבתו מצד אביו היו סיליה (לבית סיגל) ואברהם פרנק פוסטר, שופטת ופוליטיקאי בולט בבוסטון; שניהם יהודים שהיגרו לארצות הברית מהאימפריה הרוסית כמקום מפלט מפוגרומים נגד יהודים.
בשנת 2000, התגלה פוסטר לראשונה בדרמה הפוליטית "13 יום".
ב-2001, הוא שיחק בסרט "החיים כבית".
בשנת 2002, התפרסם בזכות תפקידו בדרמת הטלוויזיה "רצח בגרינוויץ'", בתור הרוצח מייקל שאקל.
ב-2004 שיחק לצידם של זוכי האוסקר ג'ף ברידג'ס וקים בייסינגר בדרמה "דלת נסתרת" ובתפקיד ראשי בסדרת דרמת הנעורים "החיים כמו שאנחנו מכירים".
ב-2006 לוהק לתפקיד הראשי הראשון שלו בסרט האימה "להישאר בחיים" והופיע בסדרת הדרמה "עלה נופל".
ב-2008 הופיע לצידם של כוכבי הקולנוע סיינה מילר ופיטר סארסגארד בדרמת הפשע "המסתורין בפיטסבורג" וגילם את ארט בשטיין, בן אינטליגנט של מאפיונר יהודי המסתבך במערכת יחסים ביסקסואליות.
ב-2009 כיכב לצידו של ראסל קרואו בסרט הפשע "הרכות שלפני החשיכה" ושיחק במותחן הפשע "לילות אל.
איי" בתפקיד הצעיר גרהאם סלואן.
בשנים 2009–2010, כיכב לצד ג'נה אלפמן בקומדיית המצבים "במקרה בכוונה", בתפקיד השף זאק.
בשנת 2011, שיחק לצד אחיו בן בסרט "רמפארט".
בשנת 2013, כיכב בסרט "מיסטר ג'ונס", והתארח בפרק בסדרה "Suits".
ב-20 ביוני 2015, נישא לצ'לסי טיילר, בתו של המוזיקאי סטיבן טיילר ואחותה של השחקנית ליב טיילר.
יחד, פוסטר ואשתו צמד מוזיקלי בז'אנר הסול-אלקטרוני בשם " Kaneholler".
ב-21 בפברואר 2020, נולד בנם הבכור של הזוג, וינסנט פרנק פוסטר.
גיסתו היא השחקנית לורה פריפון, שנשואה לאחיו הגדול, בן פוסטר.
+שנהסרטתפקידהערות200013 ימיםקני אודונל ג'וניור2001החיים כביתקורי2003שליחות קטלנית 3: עלייתן של המכונותקופאי2004דלת נסתרתאדי אוה'ר2006להישאר בחייםהאצ' מק'קניל2008לילות אל.איי.
(אנ')גרהאם סלואןמסתרי פיטסברגארט בקשטיין2009הרכות שלפני החשיכהאריק פולפנדורוםנוסע רוסי2010Brotherhood פרנקThe Last Rites of Ransom Prideצ'אמפ2011רמפארטמייקל וויטאקר2013Mr.
ג'ון פוליטו היה שחקן קולנוע אמריקאי.
התפרסם בסרטים של האחים כהן: "צומת מילר" "ברטון פינק" ו"האיש שלא היה שם".
החל את דרכו כשחקן טלוויזיה בסדרות הפשע "הכרוניקה של הגנגסטר" התפקיד בוס הפשע טומי לוצ'יס, "אוהרה", שם שיחק לצד כוכב הקולנוע היפני פט מוריטה ו-"סיפור פשע" בתפקיד בוס הפשע של שיקגו פיל ברטולי.
התפרסם בקולנוע בשנת 1986 בה השתתף בפנטזיה "איש הנצח".
בשנת 1990 התפרסם בזכות הופעתיו בסרט הפשע המוערך של האחים כהן" "צומת מילר" בתפקיד המאפיונר האיטלקי ג'וני קספר ולצידו של מרלון ברנדו בקומדיית הפשע "צעדי הראשונים במאפיה".
ב-1991 שיחק בהופעתו השנייה עבור האחים כהן בתפקיד לו בריז יד ימינו של מנכ"ל חברת ההפקות ג'ק ליפניק (מייקל לרנר) במותחן הקומי "ברטון פינק".
בנוסף שיחק בסרט גיבורי העל התקופתי "הרפתקאות רוקטיר"
בשנים 1993-1994 שיחק בשתי העונות הראשון של הסדרה רצח מאדום לשחור בתפקיד הבלש האיטלקי-אמריקאי סטיב קרוסטי, ובסרט הטלוויזיה ששודר לאחר ירידת הסדרה.
בשנת 1994 שיחק בסרט גיבורי העל הקומי "בלנק מן- גיבור בתחתונים" בתפקיד המאפיונר מייקל מינלי.
ב-1995 הופיע בקומדיה "יושבים במארב".
בשנת 1998 השתתף בקומדיית הקאלט של האחים כהן "ביג לבובסקי" בתפקיד החוקר הפרטי דה פינו הנשכר על ידי הורייה של באני ליבובסקי (טארה ריד).
ב-1999 השתתף בקומדיה המשפחתית המצליחה "סטיוארט ליטל" בתור הבלש שרמן.
בשנת 2001 שיחק בדרמה "האיש שלא היה שם" בתפקיד קרייטון טוליבר, לקוח של ה ספר אד קריין (בילי בוב תורנטון).
ב-2006 שיחק בקומדיית הפשע "שום כלום" בתפקיד הסוכן היימס.
ב-2011 דיבב בעיבוד האנימציה לקומיקס "באטמן: שנה ראשונה" את מפכ"ל המשטרה גיליאן לואב.
פוליטו נפטר ב-1 בספטמבר 2016 כתוצאה ממחלת הסרטן.
ג'ון פולאני הוא חוקר קינטיקה כימית הונגרי-קנדי ממוצא יהודי יליד גרמניה.
זכה ביחד עם דאדלי הרשבאך מארצות הברית ויואן לי מטאיוואן בשנת 1986 בפרס נובל לכימיה, על תרומתם בעניין הדינמיקה של תהליכים כימיים אלמנטריים.
ג'ון פולאני נולד ב-1929 בברלין שבגרמניה, למייקל פולאני, שהיה רופא ומדען רב-תחומי הונגרי ממשפחה יהודית (משפחת פולאני), שהתנצר.
מחקריו והגותו של מייקל פולאני היו בכימיה פיזיקלית, כלכלה ופילוסופיה.
פולאני התחנך באוניברסיטת ויקטוריה של מנצ'סטר וערך את מחקר הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת פרינסטון.
פולאני חבר בחברה המלכותית, במסדר קנדה ובמועצת המלוכה של קנדה.
קיבל עשרות פרסים, ביניהם פרס וולף בכימיה.
פולאני הוא אחרון אנשי-המאדים (מהרשימה של ג'רג' מרקס) שחי עדיין.
ג'ון דייוויד פודסטה הוא יועץ פוליטי אמריקאי שכיהן כראש סגל הבית הלבן תחת הנשיא ביל קלינטון בין השנים 1998–2001, כיועץ לנשיא ברק אובמה בין ינואר 2014 לפברואר 2015 וכיושב ראש קמפיין הבחירות לנשיאות של הילרי קלינטון ב-2016.
פודסטה הקים את "המרכז לקדמה אמריקאית" (Center for American Progress), מכון מחקר המקדם מדיניות ציבורית בעלת גוון פוליטי שמאלי, הממוקם בוושינגטון די.
בנוסף הוא פרופסור עמית למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
פודסטה נולד בשיקגו, אילינוי, שם גדל ובילה את נעוריו.
אימו היא ממוצא יווני ואביו ממוצא איטלקי.
בשנת 1967 סיים את לימודיו בתיכון, ובשנת 1971 סיים את לימודיו ב-Knox College, מכללה בצפון-מערב אילינוי.
למד משפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון וסיים עם תואר ראשון ב-1976. לאחר מכן החל לעבוד כעורך דין במחלקה למשאבי קרקע וטבע במחלקת המשפטים של ארצות הברית, וכן כעוזר לדירקטור בסוכנות הממשלתית "ACTION".
בשנת 1972 עבד בקמפיין של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ורג' מקגוורן, אשר הסתיים בכישלון בבחירות.
פודסטה החזיק בתפקידים בקפיטול היל שבוושינגטון די.
סי., בהם ייעוץ לסנאטור טום דאשל, לוועדת החקלאות שבסנאט, לתת-ועדה המשפטית לפטנטים, זכויות וסימנים מסחריים, לביטחון וטרור, ורפורמה רגולטורית, וכן ייעוץ לוועדה המשפטית.
בשנת 1988 הקים יחד עם אחיו טוני את החברה " Podesta Associates" בע"מ, חברה המבוססת בוושינגטון הבירה שעוסקת ביחסי ציבור וביחסים ממשלתיים.
כעת החברה נקראת "Podesta Group", והיא מקורבת למפלגה הדמוקרטית ועם ממשלו של הנשיא ברק אובמה, וכן מחוזרת על ידי חברות רבות כגון וול-מארט, BP ולוקהיד מרטין.
בשנות כהונתו של הנשיא ביל קלינטון כיהן בתפקידים בכירים בבית הלבן.
בשנים 1993–1995 הוא שימש כעוזר וכיועץ מדיני ותקשורתי לנשיא, וכן כמזכיר בבית הלבן.
לאחר בחירתו המחודשת של קלינטון, שימש כסגן ראש סגל הבית הלבן מינואר 1997 ועד לאוקטובר 1998, כאשר נהפך לראש הסגל של הבית הלבן, תפקיד אותו מילא עד לסוף כהונתו של הנשיא בינואר 2001. ב-2011 עזב את המרכז לקדמה אמריקאית והוחלף בנירה טנדן.
במרוץ לנשיאות ארצות הברית 2016, שימש כיו"ר קמפיין הבחירות של הילרי קלינטון.
ב-19 במרץ 2016 פרצה רוסיה לחשבון המייל של פודסטה, והאתר ויקיליקס הדליף עשרות אלפי תכתובות אימייל בין פודסטה ליועציה הפוליטיים של הילרי קלינטון.
המיוחד באותן תכתובות הוא שלטענת תומכי תאוריית הקשר פיצה גייט, הן הכילו שמות קוד לסחר בילדים.
כיום משמש גם כיועץ לגופים ואנשים פרטיים.
הוא נשוי למרי, משפטנית מוושינגטון די.
ג'ון הרברט פולדס היה מלחין בריטי.
פולדס היה מלחין פופולרי בימיו שכתב הן מוזיקה קלה שהושמעה רבות והן מוזיקה קלאסית כבדה ומורכבת.
הוא היה מלחין חלוץ שכתב יצירות המשתמשות במרווחים של רבעי טון כבר בשנות ה-90 של המאה ה-19. כמו כן, היה חדשן גם בשילוב מוזיקה מן המזרח הרחוק, לצורך כך נסע להודו לאסוף שם מוזיקה עממית ולהקים שם תזמורת.
יצירותיו החשובות ביותר הן רקוויאם העולם הגרנדיוזי, שכתב לזכר חללי מלחמת העולם הראשונה (1919-1921), שלוש מנטרות למקהלה ותזמורת (1919-1930), הקונצ'רטו לפסנתר הדינמי טריפטיך (1927-1929) ורביעיית המיתרים התשיעית שלו (1931-1932).
ג'ון פולדס נולד במנצ'סטר בשנת 1880, בנו של נגן הבסון בתזמורת האלה, פרד פולדס.
עם אבותיו מצד האב נמנה גם הבנקאי היהודי צרפתי אשיל פול, שר האוצר של הקיסר נפוליאון השלישי.
הוא עסק במוזיקה והיה יוצר פורה כבר מילדות.
בגיל 4 החל ללמוד פסנתר בהמשך למד גם לנגן באבוב ובצ'לו.
בגיל 7 הוציא כבר שתי יצירות ראשונות ובגיל 13 החל קריירה כמוזיקאי.
בשנת 1898, בגיל 18, בוצעה רביעיית מיתרים שלו שעשתה שימוש ברבעי טונים, בכך היה חדשן וחלוץ.
בשנת 1900 הצטרף לאביו בתזמורת האלה כצ'לן, הנס ריכטר שהיה מנצח התזמורת באותה העת סייע לו להפיץ את יצירותיו ואף נתן לו להתנסות בניצוח.
בשנת 1906 נסע לאסן ונפגש עם ריכרד שטראוס ועם גוסטב מאהלר.
לפרנסתו, כתב גם מוזיקה קלה, שהייתה פופולרית בזמנו - בשנות ה-20 של המאה ה-20 הושמעו יצירות שלו על בסיס יומי בשידורי הרדיו של ה-BBC.
הוא כתב גם מוזיקה לתיאטרון, בין השאר לביצוע הראשון של ז'אן ד'ארק מאת ג'ורג' ברנרד שו.
יצירתו הכבדה זכתה לפופולריות פחותה, אך גם היא הושמעה.
לפני מלחמת העולם הראשונה עבר ללונדון, שם המשיך לפעול כמלחין ובנוסף הרצה באוניברסיטת לונדון.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם התגייס פולדס לצבא, אך שוחרר ממנו בטענה שיוכל לתרום יותר לבידור החיילים כמוזיקאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ובעקבותיה, כתב פולדס את יצירתו הגדולה ביותר: רקוויאם העולם.
הייתה זו יצירה שנכתבה לזכר כל חללי המלחמה, מכל הלאומים, והתבססה על הרקוויאם הנוצרי, אך עם טקסט שונה שהורכב מפסוקי תנ"ך ומכתבים הודיים.
ביצוע הבכורה היה ביום השנה החמישי לשביתת הנשק של סיום המלחמה - 11 בנובמבר 1923, ברויאל אלברט הול.
בביצוע היצירה השתתפו 1,250 נגנים וזמרים.
הרקוויאם בוצע 4 פעמים, שהאחרונה שבהן ב-1926 ולאחר מכן נזנח ונשכח עד למאה ה-21.
בשנת 1927 עבר פולדס לפריז.
סיבת הגירתו מבריטניה איננה ידועה.
הוא עבד כמלחין מוזיקה לסרטים אילמים.
בשנת 1934 פרסם ספר על מוזיקה עכשווית.
פולדס התעניין במוזיקה מזרחית כבר מגיל צעיר.
בשנת 1935 נסע להודו כדי ללמוד מוזיקה הודית ולפתח את המוזיקה הקלאסית בארץ זו.
בשנת 1937 נתמנה פולדס למנהל המוזיקלי של רדיו כל הודו בדלהי.
הוא הקים תזמורת חדשה ששילבה כלים מערביים עם כלים הודיים מסורתיים ויצר מוזיקה המשלבת בין המוזיקה המסורתית של הודו למוזיקה הקלאסית.
התוצר המוזיקלי המשמעותי ביותר שלו מתקופה זו הוא "מחקרים סימפוניים" שבוצע לראשונה ב-1939. יצירתו זכתה להערכה ולפופולריות.
בשנת 1939 נתבקש לפתוח סניף של תחנת הרדיו בקולקטה, אלא שכשהגיע לשם חלה בכולרה ונפטר באותה השנה.
לאחר מותו נשכח פולדס ויצירותיו לא הושמעו במשך כמה עשורים.
בשנת 1974 מלקולם מקדונלד, העורך של כתב העת למוזיקה "טמפו", גילה במקרה את כתבי היד של פולדס, שהיו שמורים במצב רע בספריה הבריטית.
הוא דאג לביצועים מחודשים של יצירותיו החשובות של פולדס.
לאורך שנות השמונים והתשעים יצאו בבכורות מחודשות יצירותיו של פולדס והוקלטו.
בשנת 2007, ביום השנה לשביתת הנשק של מלחמת הראשונה, בוצע לראשונה מאז 1926 רקוויאם העולם.
כיום זוכה פולדס להערכה כמוזיקאי חשוב שהיה חלק מתחיית המוזיקה הקלאסית הבריטית, יחד עם מלחינים נוספים כאדוארד אלגר וגוסטב הולסט.
בשנת 1902 התחתן פולדס עם דורה וודקוק ובשנת 1911 נולד להם בן.
בשנת 1915 פגש בלונדון מוזיקאית בשם מוד מקארת'י שהייתה גם היא נשואה ואם לילד והשניים התאהבו.
פולדס התגרש מוודקוק בשביל הרומן שלו עם מקארת'י ומקארת'י גם היא התגרשה מבעלה בשביל פולדס.
השניים התחתנו רק בשנת 1934 לאחר שהיו להם כבר שני ילדים.
יצירתו של פולדס הייתה חדשנית יחסית.
הוא שאב השראה הן מהאימפרסיוניזם הצרפתי (של מלחינים כמו קלוד דביסי ומוריס ראוול) והן האקספרסיוניזם הרוסי והבריטי (של מלחינים כמו איגור סטרווינסקי, גוסטב הולסט ואלכסנדר סקריאבין).
הוא עשה שימוש במוטיבים של מוזיקה מזרחית וברבעי טונים אך לא כתב מוזיקה אטונלית או מוזיקה דודקאפונית.
בשנותיו האחרונות בהודו כתב מוזיקה בסגנון הודי לכלים הודיים מסורתיים, אך ברישום תווים מערבי.
סר ג'ון פוסטר פרייזר היה סופר מסעות סקוטי.
ביולי 1896 יצא עם שני חבריו, סמואל אדוארד לון (Samuel Edward Lunn) ופרנסיס הרברט לואו (Francis Herbert Lowe), למסע אופניים סביב העולם, על גבי אופני בטיחות של רובר (Rover).
הם נסעו לאורך 19,237 מיילים במשך שנתיים וחודשיים, דרך 17 ארצות ולרוחבן של שלוש יבשות.
הוא תיעד את המסע בספרו "סביב העולם על גלגל".
בין הוצאות ספריו, הוא היה עיתונאי.
ב-1901, בזמן שעבד עבור היורקשייר פוסט , הוא כתב, בין היתר, תיאור בן 16 עמודים של לווייתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-1916 הוא הרצה בבריטניה על "מה שראיתי ברוסיה".
פרייזר הוכתר בתואר האבירות במהלך הענקת התארים ביום ההולדת 1917 .
איתמר בן-אב"י סיפר באוטוביוגרפיה שלו שהוא עצמו היה עם פרייזר על האניה "אדריאטיק" בנסיעתה מניו יורק לאירופה עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה.
פרייזר נאם בפני נוסעי האניה על המלחימה ותוצאותיה.
לדברי בן-אב"י, במהלך נאומו המלהיב, אמר פרייזר:
"אך מה יכולה אירופה הזקנה לעשות עכשיו...אם נרגנים בינלאומיים, המכנים את עצמם מדינאים, תפסו בידיהם החוסות את רוסיה העשירה ועתיקת הימים, להופכה בפחות משנתיים לגיהנום...
חמסנים בינלאומיים אלה, רובם ככולם יהודים, הם־הם האומרים לרדות בתבל המחר, ואויה לנו, המנצחים, אם לא נדע להצמיתם עד אחד בעוד מועד, כדי לטהר את אווירתנו האירופית מארס מחלחל זה עד כדי מותה".
בן-אב"י מספר כי ביקש וקיבל הזדמנות לנאום למחרת נאום הגנה כנגד ההתקפה על היהודים.
לדבריו, עם סיום נאומו, לחץ פרייזר את ידיו ואף ביקש בפומבי את סליחתו ואת "סליחת העם היהודי".
Red Russia (1907) רוסיה האדומה
ג'ון קמרון פוגרטי הוא מוזיקאי, זמר וכותב שירים אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בתור הזמר, הגיטריסט וכותב השירים המוביל בלהקת הרוק אנד רול האמריקאית, קרידנס קלירווטר רבייבל.
לאחר שהלהקה התפרקה בשנת 1972 פוגרטי פתח קריירת סולו מצליחה.
במגזין הרולינג סטון הופיע ברשימת 100 הגיטריסטים הגדולים וברשימת 100 הזמרים הגדולים ביותר.
ג'ון פוגרטי נולד בברקלי, קליפורניה, וגדל באל סריטו, קליפורניה.
ב-1959 כשהיה בחטיבת הביניים פוגרטי הקים להקה עם הבסיסט סטו קוק והמתופף דאג קליפורד בשם "בלו ולווטס" ("Blue Velvets"), ומאוחר יותר הצטרף ללהקה אחיו הגדול, טום פוגרטי.
בשנת 1964 שינתה הלהקה את שמה ל"Golliwogs", אך לא נחלה הצלחה גדולה.
בשנת 1967 שינתה את הלהקה את שמה לקרידנס קלירווטר רבייבל, ואחרי שהשיקו את אלבום הבכורה שלהם הלהקה החלה להצליח.
הוא הופיע בהרבה מקומות עם הלהקה או חלק מקריירת הסולו שלו.
בשנת 1998 נכתב שמו של פוגרטי על כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ב-22 באוגוסט 2025 פוגרטי הוציא את האלבום Legacy: The Creedence Clearwater Revival Years, שבו הוא הקליט מחדש כ-20 להיטים שכתב והקליט לפני יותר מ-50 שנה.
ההקלטות החדשות נעשו כפרויקט משפחתי: בניו שיין וטיילר מנגנים ואשתו ג'ולי משמשת מפיקה אחראית.
שמות הרצועות מסומנות "John's Version" כרפרנס הומוריסטי ל-"Taylor's Version" של טיילור סוויפט, שפוגרטי החמיא לה על פתרון סוגיית הבעלות שלה באמצעות הקלטות חדשות.
האלבום נכנס לראשונה למקום התשיעי במצעד האלבומים המסחריים, עם כ-8,000 עותקים שנמכרו בארצות הברית בשבוע שהסתיים ב-28 באוגוסט 2025.
בשנת 1965 נישא למרתה פאיז.
נולדו להם שלושה ילדים לפני שהחליטו להתגרש בשנות ה-70. הוא נישא לג'ולי קרמר בשנת 1991, ונולדו להם שלושה ילדים.
נכון לשנת 2009, הם גרים בבוורלי הילס, קליפורניה.
ג'ון מארלן פוינדקסטר הוא קצין לשעבר בצי ארצות הברית, שלאחר שירותו כיהן כסגן היועץ לביטחון לאומי וכיועץ לביטחון לאומי בממשלו של נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
באפריל 1990 הוא הורשע במספר עבירות כתוצאה ממעשיו בפרשת איראן-קונטראס, אך ב-1991 בוטלו ההרשעות.
בהמשך הוא שירת לתקופה קצרה כראש המשרד לניטור מידע של DARPA בממשלו של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
הוא אביו של טייס החלל וקצין הצי אלן פוינדקסטר.
ג'ון פוינדקסטר נולד באודון, אינדיאנה, כבנם של אלן (לבית סומרס) ומארלן ג.
ב-1958 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית,שם הוא היה הראשון בכיתתו מתוך 899 בוגרים.
עם חבריו למחזור ההכשרה נמנו טייס החלל ברוס מק'קנדלס (שסיים שני) והסנאטור ג'ון מקיין.
קודמו בתפקיד של פוינדקסטר כיועץ לביטחון לאומי, רוברט מקפרלן, למד באותה תקופה באקדמיה הימית וסיים שנה לאחר מכן.
ב-1961 סיים פוינדקסטר תואר בוגר במדעים בפיזיקה גרעינית במכון הטכנולוגי של קליפורניה וב-1964 הוא סיים שם באותו תחום תואר דוקטור.
במסגרת התזה שלו הוא ניהל מחקר מעבדה בו הוא פיתח מודל להבנת אפקט מסבאואר יחד עם חתן פרס נובל לפיזיקה רודולף מסבאואר.
כמפקד שייטת המשחתות ה-31, היה פוינדקסטר מפקד לוחמת השטח והלוחמה נגד צוללות של קבוצות הקרב במערב האוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי, והוא פיתח טקטיקות והליכי ניהול קרב חדשים תחת "תפישת מפקד הלוחמה המורכבת".
כמפקד של משחתת הטילים המונחים "אינגלנד" (USS England), הוא היה חלוץ השימוש במחשבים בספינות.
הוא גם שירת כקצין מכונה במשחתות.
כסגן מפקד פיקוד ההדרכה והאימונים של הצי, כללו תפקידיו את האחריות על תוכניות ההדרכה והאימונים הנרחבות של הצי, שבמסגרתם הוא יזם תוכנית לפיתוח מערכת ניהול נתונים לטובת ניהול יעיל יותר של מסלולי ההדרכה.
בין תפקידי המטה המשמעותיים ביותר של פוינדקסטר ניתן למנות את עוזר ראש המבצעים הימיים, עוזר מינהלי למזכיר הצי ועוזר מיוחד למזכיר ההגנה לניתוח מערכות.
הוא התקדם בסולם הדרגות עד דרגה זמנית של תת-אדמירל, אך הוא פרש ב-1987 בדרגת אדמירל-משנה הנמוכה יותר על רקע חלקו בפרשת איראן-קונטראס.
בשנים 1981–1983 שירת פוינדקסטר כעוזר הצבאי ליועץ לביטחון לאומי.
לאחר מכן ועד 1985 הוא שימש כסגן היועץ לביטחון לאומי ולאחר מכן ועד 1986 הוא שימש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי בממשלו של הנשיא רונלד רייגן.
בשנים 1983–1985 היה פוינדקסטר אחראי להובלת וניהול צוות המועצה לביטחון לאומי כיושב ראש צוות ניהול המשברים.
כיועץ לביטחון לאומי הוא היה אחראי על מתן ההמלצות לנשיא בנושאי הביטחון הלאומי, מדיניות החוץ ומדיניות ההגנה.
בין האירועים בהם לקח פוינדקסטר תפקיד משמעותי ניתן למנות את יוזמת ההגנה האסטרטגית ("מלחמת הכוכבים"), מבצע זעם דחוף, חטיפת האונייה אקילה לאורו, מבצע קניון אל דוראדו ופסגת רייקיאוויק.