tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהימנות המבחן הייתה סבירה אך לא גבוהה במיוחד, כאשר מהימנות המבחן החוזר הייתה (0.72), ומהימנות פנימית של מבחן-חצוי הייתה (0.73).
העקביות הפנימית על ידי מקדם מהימנות אלפא של קרונבאך הייתה בין 0.69 ל-0.73 (מה שמעיד על פריטים הטרוגניים מדי, כלומר שהמבחן מודד יותר מ"תכונה" אחת).
אך המבחן לפחות הציג מתאמים נמוכים של השאלון עם שאלון רצייה חברתית, מה שמעיד על חוסר השפעה של רצייה חברתית על התוצאות.
הממוצע היה 8.5 אצל תלמידי תיכון.
לווינסון (Levenson, 1974) ניסתה לשפר את השאלון של רוטר ולפצל אותו לשלושה סולמות:
סולם I (פנימי) – שבמידה מה חופף לסולם הפנימי של רוטר
אך היא פיצלה את סולם השליטה החיצוני של רוטר לשניים: סולם P (שליטה של אחרים חזקים) וסולם C (מזל).
שני הסולמות האחרונים הם פיצול של הסולם החיצוני של רוטר.
התווספו ניבויים חדשים שניתן לנבא בעזרתו.
ניתוח הגורמים הראה שלושה גורמים שכל אחד מהם מורכב מפריטים של סולם אחר.
מה שמראה התאמה בין התאוריה לבין הממצאים האמפיריים
ההנחה הרווחת בקרב חוקרים הייתה שמיקום שליטה פנימי אצל ילדים קשור עם התנהגות רגועה של ההורה, תשומת לב רבה לילד, עם חום וחיבה ועם התנהגות תומכת ללא-ביקורתיות.
הנחות אלה התבססו על מחקרי דיווח עצמי בדיעבד של ילדים ושל מבוגרים על הוריהם (רטרוספקטיבה, במבט לאחור).
ממצאים של מחקרי אורך ארוכי טווח סתרו את הממצאים הקודמים וההנחות הקודמות, וגילו שדווקא ילדים שקיבלו בילדותם יחס קר, ביקורתי, לא תומך ומעניש קיבלו ציוני מיקום שליטה פנימיים גבוהים בבגרותם.
ממצא זה הוסבר על ידי שינוי של הפיכת המושג מיקום השליטה למודולארי בין הילדות לבגרות.
ילד עם מיקום שליטה פנימי עשוי לפתח מיקום שליטה חיצוני בילדותו.
הסבר נוסף היה שהדיווחים העצמיים בדיעבד היו מוטים ומוגזמים, ונשענו על זיכרונות ופרשנויות מאוחרות ומוטות ועל הנחות מוטעות של החוקים.
מחקר נוסף הראה שפעילים בתנועה חברתית אפרו-אמריקאית לזכויות האזרח היו בעלי מיקום שליטה פנימי יותר לעומת אפרו-אמריקאים ממעמד חברתי זהה ובעל רמת השכלה דומה שאינם פעילים.
מחקר של סטרייטס וסכרסט מצא שלא מעשנים היו באופן מובהק יותר בעלי מיקום שליטה פנימי מאשר מעשנים.
מחקר נוסף של ג'יימס וודרף הראה שאלה שהפסיקו לעשן בעקבות אזהרות של משרד הבריאות היו בעלי מיקום שליטה פנימי יותר מאשר אלה שהאמינו באותה מידה לאזהרות אך לא הפסיקו לעשן.
מחקר שוודי הראה שחברות בארגון עובדים וידע פוליטי כללי קשורים למיקום שליטה פנימי.
במחקרים העוסקים במיקום שליטה כמשתנה מתווך בין השפעה של מצבי לחץ לבין הסתגלות רגשית נרמז שמיקום שליטה פנימי עוזר בדרך כלל להסתגלות טובה יותר במצבי לחץ כאשר הם תופסים שיש לאדם אפשרות להשפיע על התוצאות.
אבל בעלי מיקום שליטה חיצוני יסתגלו טוב יותר למצבי לחץ שבהם אין לאדם אפשרות להשפיע על התוצאות (תאוריית התאמה בין אדם לסביבה).
עם זאת, כאשר מצבי הלחץ חמורים או אירעו לאחרונה ההבדל בין בעלי מיקום שליטה שונים יורד.
רוב המחקרים שנעשו בדקו רק מתאם בין משתנים, לכן קשה להקיש על סיבתיות.
מצבים של חוסר שליטה – תאוריית חוסר האונים הנרכש של מרטין סליגמן, שהוא מונח שמקביל במידה מסוימת למונח חוסר שליטה.
היא בודקת את השפעתה של חוסר השליטה במצבי לחץ על הסתגלות האדם בעתיד.
גם בתאוריה הזאת יש ממד של הכללה שבו האדם מכליל את תחושת חוסר השליטה שלו למצבים חדשים.
מדדי היציבות והכלליות קובעים מתי והיכן האדם יחוש שוב חוסר אונים.
ממד המיקום (שמקביל בצורה מסוימת למדד מיקום השליטה של רוטר) קובע האם לתחושת חוסר האונים תתלווה גם פגיעה בתחושת הערך עצמי.
לדעת מרש וריצ'רדס הבעיות שעלו משאלון מיקום השליטה של רוטר הם תוצאה של שתי הנחות יסוד בסיסיות שייתכן והן מוטעות:
1) ההנחה החד-ממדית, כלומר האם קבוצת המיקום הפנימי וקבוצת המיקום החיצוני הן הומוגניות (אחידות), או שהן כוללות בתוכה תת-קבוצות נוספות שעשויות להסביר את התוצאות הנמוכות יחסית במבחני התיקוף (0.3) ובמתאם במהימנות כלי המדידה (0.4).
מרש וריצ'רדס טוענים שהחלוקה לחיצוני ופנימי היא גסה מדי, ורוטר מתעלם מהמגוון הרחב של מצבי החיים השונים, אותם ניתן לחלק ל-5 מצבי חיים לפחות:
(אמונה במזל, שליטה פוליטית, הצלחה באמצעות יוזמה אישית, שליטה בין-אישית במצבים חברתיים ושליטה במצבים לימודיים) דבר אשר ישפר את תוקף הניבוי של כלי המדידה.
2) ההנחה הדו-קוטבית, כלומר האם מי שהמיקום הפנימי שלו גבוה אזי בהכרח המיקום החיצוני שלו נמוך?
אם אכן כך אז המתאם שהיה צריך להתקבל בין שני סולמות פנימי וחיצוני בעלי ציון נפרד, היה שלילי וגבוה.
בפועל התברר שהמתאם שלילי אך נמוך למדי (0.3-), לכן אין הצדקה לתבנית הבחירה הכפויה של רוטר.
כלומר שהיו נבדקים שקיבלו ציונים גבוהים או נמוכים בשני הסולמות גם יחד.
כוונתו של רוטר הייתה שמיקום שליטה פנימי פירושה תחושת שליטה.
ואילו מיקום שליטה חיצוני פירושו חוסר שליטה.
אך ישנם גורמי שליטה פנימיים שלאדם אין שליטה עליהם (למשל, אינטליגנציה) ופה גם נמצאת הבעיה העיקרית של המושג מיקום שליטה - העירוב בין גורמי שליטה פנימיים שיש לו שליטה עליהם לבין גורמי שליטה שאין לו שליטה עליהם.
בעצם מדובר בשני מונחים - מיקום ושליטה וזו גם הסיבה העיקרית שכושר הניבוי שלה נמוך יחסית.
השאלון של רוטר נותן העדפה ברורה להימנעות מחיזוקים שליליים (כמו כישלונות ואסונות), בעוד הוא מתעלם מחתירה לחיזוקים חיוביים (כמו הצלחות).
ולכן השאלון יותר מתקשה לנבא שליטה בחיזוקים חיוביים.
השאלון של מיקום שליטה של רוטר מבוסס על ציפיות מוכללות, אך זונח את ערך החיזוק שכפי שנאמר הוא אחד משני גורמי ההתנהגות.
חקירה בתחום זה הייתה יכולה לשפר את יכולת הניבוי.
לציפיות מוכללות יש בעיקר השפעה כאשר המצב חדש ולא מוכר.
לכן אין לייחס להן חשיבות רבה בניבוי מצבים מוכרים שלגביהם יש השפעה של ציפיות ספציפיות.
השאלון של רוטר ובכלל כל המחקר המוקדם לגבי מיקום שליטה נתן העדפה ברורה למיקום שליטה פנימי והניח שזוהי הדרך המועדפת, ואילו מיקום שליטה חיצוני הוא פחות טוב, מה שלא בהכרח נכון.
דבר זה יצר בלבול עצום בחלק גדול מהתהליך בעיקר בנושא של התפתחות.
מקור ברוך היא שכונה במרכז ירושלים.
גבולות השכונה הם רחוב מלכי ישראל בצפון, רחוב שרי ישראל במערב, רחוב יפו בדרום וגוש השכונות גאולה (זיכרון משה, שכונת אחוה) במזרח, הנתחם על ידי רחוב יוסף בן מתתיהו.
הרחוב המרכזי בשכונה הוא רחוב רש"י.
השכונה הוקמה בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-20.
השכונה נבנתה כשכונה מתוכננת לאוכלוסייה גדולה (כ-3,000 נפש), בתבנית שתי-וערב עם רחובות "ישרים, כמידת זה כן מידת זה [כלומר, שווים ברוחבם], נקיים ומסודרים" ובתי מידות "יפים וממוספרים".
השטח לשכונה נרכש מבית היתומים שנלר ב-1929 על ידי קבוצת סוחרים וקבלנים פרטיים.
השכונה נבנתה בקצב מואץ כדי לאכלס פליטים יהודים מפרעות תרפ"ט שנמלטו מהעיר העתיקה ומטבח חברון (תרפ"ט).
בניית הבתים מומנה ממקורות שונים, ובכללם הלוואות מבנק אפ"ק, הון פרטי של משקיעים ותרומות נדבנים.
על בתים רבים בשכונה מונצח שם הנדבן (שהקדיש בניית בית לזכר יקיריו), או שם המממן (אז רשום על השלט שמו ותאריך ההקמה של הבית).
מקור שם השכונה אינו ברור.
ייתכן שהוא מבוסס על הפסוק מספר משלי (ה', י"ח): "יְהִי-מְקוֹרְךָ בָרוּךְ", וייתכן שהוא על שם מייסדה, ברוך הירשנוף.
יש הסבורים שהשם קשור לספרו של הרב ברוך הלוי אפשטיין 'מקור ברוך', שהתפרסם שנה קודם לכן, או לאחד מכמה ספרים בשם זה שהיו ידועים באותה תקופה.
השכונה נבנתה כשכונה מודרנית מפוארת, אולם לאחר 1948 הידרדרה והפכה לשכונת עוני, עקב קליטת פליטים רבים משכונות מזרחיות יותר של העיר שנמלטו מאזור הקו העירוני, הזנחה שמקורה בחוסר מימון לתחזוקה נאותה של הבתים וחוסר מודעות סביבתית של התושבים.
מאז שנות ה-60 הפכה השכונה לחרדית, דבר שהצריך תוספות בנייה כדי לשכן משפחות גדולות, תוספות שטשטשו את המבנה האלגנטי המקורי.
בנוסף, הרחובות בגבול השכונה הפכו לרחובות מסחריים הומים, ושולי הרחובות שבתוכה משמשים לחניית כלי רכב של העוברים ושבים.
מדרום-מזרח לרחוב אלפנדרי נמצא אזור הקרוי "רוחמה".
אדמות רוחמה נרכשו עוד ב-1908 על ידי אפרים כהן-רייס מברלין (איש חברת עזרה של יהודי גרמניה), למטרת בניית בית מדרש לרבנים.
התוכנית בוטלה בגלל מלחמת העולם הראשונה, ועד לאחר מלחמת העולם הראשונה נותר השטח שומם.
בשנת 1921 מכר את הקרקע ישעיהו פרס, מנהל בית הספר למל, כדי לשלם פיצויים למורים שמקומות עבודתם נסגרו.
אחד הבתים הראשונים שנבנו בשכונה, בשנת 1924, היה בית הספר לבנות "רוחמה" ברחוב יהודית 6. כיום יש במבנה בית ספר חרדי לבנות בשם "ירים משה".
כבר ב-1948 כתב יצחק שפירא שזו "מובלעת שאינה ניכרת", ואכן לא ניכר כיום כל הבדל בין "רוחמה" ל"מקור ברוך".
הרחובות המרכזיים של שכונת רוחמה הם רחוב דוד ילין ורחוב מיכל פינס.
אחד הבתים הראשונים בשכונת רוחמה נבנה על ידי ר' יעקב חי בן רבי רחמים, אחיו של הראשון לציון הרב יצחק נסים.
הבית הוא בהצטלבות הרחובות דוד ילין ומיכל פינס.
על הבית נבנה היום בניין גבוה השייך לחברה קדישא.
מהבניין המקורי, שהיה בן שתי קומות בלבד, נותרה רק המעטפת של שני הקירות החיצוניים, אחד מרחוב דוד ילין והשני מרחוב מיכל פינס.
בתחומי מקור ברוך של היום, בסביבות רחוב דון יוסף נשיא, שכנה עד שנות ה-50 שכונת צריפים ופחים דלה בשם "שכונת כרם".
במקום בו הייתה השכונה נבנו מבנים מודרניים רבי-קומות.
מועד תחילת ההתיישבות ב"כרם" אינו ברור, אך סביר כי הוא בסביבות השנים 1889-1890.
עם זאת יהושע בן אריה סבור, כי ייתכן שעל שכונה זו כותב אברהם משה לונץ את הדברים הקשים הבאים בשנת 1889:
בתקופת קום המדינה היה בשכונה ריכוז של תלמידי חכמים בולטים.
רב השכונה היה הרב יונה ראם, ולאחר פטירתו כיהן אחיו הרב אליהו ראם.
בית הספר תחכמוני - מנהל בית הספר ב-1929, מרדכי צבי אילן, העביר את מבנה בית הספר של תנועת "תורה עם דרך ארץ" מרחוב הרב קוק (שם נוסד ב-1909) למבנה חדש בשכונת מקור ברוך, שיועד בתחילה עבור בית היתומים דיסקין.
במוסד נמצא אולם ששימש להופעות, להרצאות ולקונצרטים בשם "אהל שם".
בנוסף שימש האולם כבית הכנסת האשכנזי.
כיום נקרא אולם זה "אוהל מרדכי" על שמו של מרדכי צבי אילן.
כיום משמשים מבני בית הספר לתלמוד תורה "המסורה".
סניף של ישיבת שפת אמת הוקם ב-1945 בלב השכונה (ברחוב יוסף בן מתתיהו), במטרה לקלוט תלמידי חכמים מחצרות חסידות גור וחסידויות קרובות שנותרו לפליטה לאחר השואה.
ישיבת "פורת יוסף" נמצאת ברחוב יוסף בן מתתיהו, לאחר שעברה מהעיר העתיקה למקור ברוך לאחר מלחמת העצמאות.
מכון רוקח לחקר מחלת השחפת ולטיפול במחלה בקהילה (שם גם ניתנות זריקות חיסון נגד המחלה ליוצאים מהארץ).
ברחוב יהודה המכבי קיים אזור תעשייה הנקרא "אזור תעשייה מקור ברוך", ובו מפעלים בעיקר בתחום הדפוס.
ברחוב בר גיורא התנוסס בניין טיגרט בריטי, ששימש במשך עשרות שנים כ"בית השוטרים".
בבניין גרו קצינים של משטרת ישראל ומשפחותיהם.
ברחוב הטורים היו מועדון ומגרשי משחקים וספורט ע"ש גוגנהיים.
כיום הם משמשים למוסדות ולמגורים.
ברחוב רש"י נמצאת ישיבת המקובלים שער השמים.
ברחוב תחכמוני נמצאת ישיבת המקובלים השלום בראשות הרב דוד בצרי ובנו הרב יצחק בצרי.
ברחוב דוד ילין שוכנים מוסדות ישיבת מאור התורה.
ברחוב רשב"ם יש שטיבלאך מרכזיים לשכונה.
ברחוב בר גיורא פינת רחוב הטורים הוקם מרכז חסידות סקווירא בישראל.
הבניין כולל בית כנסת, שטיבלאך, אולם לימוד הכולל ספרייה תורנית, מקווה לגברים ותלמוד תורה.
בשכונה פועלת קופת צדקה בשם "ועד עזרה וצדקה מקור ברוך", המחלקת כסף למשפחות נצרכות מהשכונה, וכן מחזיקה גמ"חים שונים.
עלילת ספרו של עמוס עוז, "מיכאל שלי", מתרחשת בחלקה הגדול בשכונה.
דירתם של בני הזוג חנה ומיכאל (החילונים, בשנות ה-50 של המאה ה-20), שכנה בשכונה.
נוגה, גיבורת ספרו של א"ב יהושע, "ניצבת", חוזרת לישראל לשלושה חודשים, כדי לשמור על דירת אמהּ שברחוב רש"י בשכונת מקור ברוך.
בדירה זו גדלה נוגה מאז שהייתה בת חמש.
בילדותה ובבגרותה קיימה נוגה, החילונית, קשר עם שכניה החרדים, משפחת פומרנץ.
שניים מילדי השכנים פולשים שוב ושוב לדירתה כדי לצפות בטלוויזיה, שנמנעת מהם בביתם.
סדרת הטלוויזיה "שטיסל" צולמה בחלקה בשכונת מקור ברוך, ונראים בה רחובותיה, סמטאותיה ובתי האבן הציוריים של השכונה.
קיבוץ מקור ברוך הוקם במרץ 1946 כמקום הכשרה לפליטי השואה לפני עלייתם לארץ ישראל, בכפר דייגים קטן בשם באקולי ליד נאפולי באיטליה.
קיבוץ מקור ברוך הוקם בחודש אדר א ה'תש"ו (מרץ 1946) ביוזמת הרב הצבאי ברוך אפשטיין, איש ארץ ישראל בצבא הבריטי, ובסיועו של הרב ברוך זיסקינד איש הצבא האמריקאי, ועל שמם נקרא המקום "מקור ברוך".
בקיבוץ היו כ-90 חברים וחברות בני 26-16 שרובם השתייכו לתנועת תורה ועבודה.
במקום הכשירו את הצעירים לעסוק בדיג, בחייטות ובמלאכות אחרות.
כמו כן קיבלו חינוך והכשרה.
לימוד השפה העברית, תולדות ארץ ישראל, הווי ישראלי, יהדות ותפילה היו מרכיב מרכזי בהכשרת הפליטים בקיבוץ.
הקיבוץ נחנך בטקס חגיגי ביום ראשון, א' באדר א' ה'תש"ו, בהשתתפות כ-600 איש.
הטקס היה לכנס הארצי הראשון של אנשי תנועת תורה ועבודה והשתתפו בו רבנים צבאיים, שליחים ופעילים מרכזיים בתנועה באיטליה.
במסגרת האירוע נערכו גם שלוש חתונות.
שארית הפליטה מהקיבוץ עלתה לארץ ישראל בשנת 1946, בספינות המעפילים עמירם שוחט וארבע חירויות.
מקוק רזוס (שם מדעי: Macaca mulatta) הוא מין של קוף מהסוג מקוק הנפוץ בטבע בהודו, בנגלדש, פקיסטן, בורמה, תאילנד, אפגניסטן, דרום סין ובאזורים נוספים בדרום-מזרח אסיה ולמעשה הוא בעל הטווח הגאוגרפי הרחב ביותר מבין הקופים האמיתיים.
זהו גם אחד מהקופים המוכרים ביותר והמוכר ביותר מבין המקוקים.
משמעות שמו הוא על שם המלך רזוס מתראכיה , דמות מאיליאדה שניתן בידי החוקר הצרפתי ז'אן-בטיסט אודבר מבלי להעניק משמעות לשם.
את שמו המדעי קיבל ב-1780 בידי החוקר הגרמני אברהרד אאוגוסט וילהלם פון צימרמן .
גובהם הממוצע של זכרים בוגרים הוא כ-53 ס"מ ומשקלם הממוצע 7.7 ק"ג.
הנקבות קטנות יותר, גובהן הממוצע 47 ס"מ ומשקלן 5.3 ק"ג.
מקוק זה הוא חום או אפור, פניו ורודים ולרוב אין עליהם פרווה.
אורך זנבו בינוני ועשוי לנוע בין 20.7 ל-22.9 ס"מ.
אורך חייו יכול להגיע עד 25 שנה.
המקוק הוא אוכל כל אף שהוא ניזון בעיקר מעלים, מחטי אורן ושורשים והוא מגוון בבשר, דבש, ביצים, חרקים וחיות קטנות שהוא צד.
הם שותים לרוב טיפות מעלים.
לעיתים הם מאחסנים זמנית מזון בלחיים הרחבות.
מקוק רזוס סתגלני יחסית למקום המחיה, ומסוגל לחיות הן במישורים והן בהרים עד לגובה של 3,000 מטר, ובתנאי אקלים שונים מאקלים חם ויבש המצוי במדבריות ועד לאקלים קר שבו הטמפרטורה עשויה לרדת אל מתחת ל-0 מעלות צלזיוס.
כקופי מקוק אחרים הם חיים בקבוצות היכולות לכלול עד 200 פרטים, אך גודלה הממוצע של קבוצה יהיה לרוב כ-20 פרטים.
הנקבות עשויות לעלות על כמות הזכרים ביחס של 4:1. לקבוצות עשוי להיות אזור קבוע שבו הם ישנים, אולם הן לא טריטוריאליות, ומרחב של קבוצה אחת עשוי לחפוף מרחב של קבוצה אחרת.
קופי מקוק ידועים כקולניים, וכאשר יגלו מזון הם עשויים להודיע על כך בקולות לשאר הקבוצה.
מחזור הווסת של הנקבות הוא כל כ-28 יום.
הזדווגותם לא מוגבלת לעונה מסוימת.
ההיריון נמשך 135-194 יום ובסופו מומלט לרוב צאצא יחיד במשקל של בין 400 ל-500 גרם.
האם מניקה את הצאצא במשך כשנה.
נקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש.
הזכרים מגיעים לבגרות מינית בערך גיל ארבע, ולרוב עוזבים אז את הקבוצה שבה נולדו.
משך חייו של זכר בשבייה 15-20 שנה, ושל נקבות 20-25. בטבע לרוב אין הם עוברים את גיל 15.
מקוקי רזוס לאורך הודו וסביבתה התרגלו לחיים לצד האדם, מה שגורר עלייה גדולה במספרם בטבע.
יחסם עם האדם מורכבים מאוד, החל מדו-קיום שליו יחסית עד לסכסוכים קבועים.
במקרים רבים מקוקים עוברים לערים הגדולות, למשל לדלהי ועוד ערים בהודו לאחר שהיערות סביבם נכרתים או מנהלים חיים בזיזה של יבולים חקלאיים.
קרבתם לאדם, נוסף על העובדה שהם קדושים להינדים ומוגנים מציד ואף מואכלים במספר מקדשים מעלה את הסבירות שיתקפו אנשים.
מספר להקות מקוקים עובדות כמו כנופיות שודדים ומחפשים הזדמנויות לחטוף מזון לאנשים ואף נכנסים לבתים.
הבר גם גורם לנשיכות ופציעות אחרות ובמספר מקרים העימותים נגמרו במוות של תינוק שנחטף ב-2018 באודישה ונמצא מת.
תקיפה נוספת הובילה לנפילתו למוות של סגן ראש עיריית דלהי Surinder Singh Bajwa , במהלך עימותים.
עם זאת באזורים אחרים המקוקים נמנעים מתקיפה וקרבת יתר לאנשים, אף שעדיין מתקרבים לערים הגדולות.
מקוקי רזוס גם מגודלים לעיתים קרובות בשבייה ונעשה בו שימוש נרחב במסגרת מחקרים רפואיים וביולוגיים.
משמו נגזר גורם רזוס (Rhesus factor) הידוע גם כפקטור RH, שהוא אחד המרכיבים בדם שעל פיו ניתן להגדיר סוג דם.
במקוק רזוס נעשה שימוש גם במסגרת הניסוי המפורסם של הארי הארלו, אם המגבת ואם התיל.
במהלך שנות החמישים והשישים של המאה ה-20 צבא ארצות הברית, חיל האוויר האמריקני ונאס"א שיגרו קופי רזוס לחלל החיצון.
גם ברית המועצות שיגרה לחלל קופי רזוס במסגרת תוכנית ביוקוסמוס.
בינואר 2000 היה מקוק רזוס הפרימט הראשון ששובט, עם לידתה של טטרה.
בינואר 2001 נולד ANDi, קוף רזוס שעבר תהליך של הנדסה גנטית, והיה הפרימט הטרנסגני הראשון.
ANDi נשא שני גנים זרים שמקורם ממדוזות.
ב-2007 הסתיים תהליך ריצוף הגנום של מקוק רזוס, שהיה הפרימט הלא-אנושי השני שהגנום שלו רוצף.
המחקר הראה כי האדם ומקוקי רזוס חולקים 93% מרצף ה-DNA שלהם, ובעלי אב קדמון משותף מלפני כ-25 מיליון שנה.
מקור הפָּרוּש הוא ספר מסוגת מדע פופולרי, שכתב ג'ונתן ויינר אודות זוג מדענים, פיטר ורוזמרי גרנט, אשר מחקרם הזואולוגי בחציה השני של המאה ה-20 בתחום ההתפתחות של ציפורי הפרוש, היה פורץ דרך בתחום הברירה הטבעית.
בני הזוג פיטר ורוזמרי גרנט היו חוקרים ומרצים לזואולוגיה באוניברסיטת פרינסטון.
על פי המתואר בספר, הטרידה אותם המחשבה כי תאוריית הברירה הטבעית של צ'ארלס דרווין, לא הוכחה חד משמעית לפני כן ולא היה קיים תיעוד עקבי על מוצאו של אף מין קונקרטי.
בני הזוג גרנט החליטו לקיים תצפית ממושכת למדי, כ-20 שנים רצופות, באי המבודד "דפנה מֵיג'וֹר" השייך לקבוצת איי גלאפגוס, על אוכלוסיית הפרושיים שמנתה באיי גלאפגוס כולם כ-13 מינים שונים.
ההגעה לאי כמעט בלתי אפשרית, וכך מתוארת בספר הלוליינות בה עלו החוקרים לאי:
הסיבה לכך שבני הזוג החליטו למקם את מחקרם דווקא שם, הייתה הבידוד הרב של קבוצת האיים ובייחוד של "דפנה מיג'ור" שכאמור, היה בלתי נגיש באופן בלתי רגיל.
מצב זה הופך את המחקר למהימן ופשוט הרבה יותר, שכן, מסיבות ברורות, כדי לחקור אבולוציה של אוכלוסיית בעלי חיים רצוי למצוא אוכלוסייה הומוגנית ככל האפשר, שהשפעות חיצוניות עליה אינן קיימות וכן שהגורמים שהשפיעו על התהוותה ברורים דיים.
כך ניתן לעמוד על השורשים הביולוגיים של האוכלוסייה בבהירות וללא חשש שגורמים עלומים וזרים השפיעו עליה.
המחקר המתואר בספר קשור לדרווין לא רק בכך שהוא נוגע לתורת האבולוציה, אלא גם בקשר ביוגרפי ישיר יותר.
דרווין עצמו ביקר באיי גלאפגוס ב-1835 במסגרת מסעו באוניה ביגל.
הוא צפה בין השאר בפרושים שבמקום, וגם לקח כמה מהם איתו לאנגליה.
הפרושים משכו את תשומת לבו של דרווין בגלל הגיוון הגדול בתכונותיהם ובממדיהם.
עם זאת הצפייה בהם לא הייתה לו לעזר בביסוס תורת האבולוציה, והם לא נזכרים ב-"מוצא המינים".
שכן במסגרת התצפיות המעטות שהוא הספיק לבצע בפרושים, הוא לא הבחין בקורלציה בין התכונות של הפרושים לבין פרמטרים של הישרדותם.
הוא לא הבחין למשל בקורלציה ברורה כלשהי בין צורות המקור של הפרושים ובין אופני התזונה שלהם.
כך או כך, ביקורו של דרווין פרסם את פרושי גלאפגוס, ומאז דבק בהם הכינוי "פרושי דרווין".
משלחות שונות שביקרו באיים אחרי דרווין, לא זיהו גם הן את הקורלציה בין תכונות הפרושים ובין צורכי ההישרדות שלהם.
כך שפרושי דרווין נחשבו כמקרה שדווקא מחליש את תורת הברירה הטבעית.
זאת, עד לתצפיות של דייוויד לאק (David Lack) ב-1938. לאק זיהה קורלציה בין התכונות של הפרושים ובין סביבתם, בהקשר של תחרות בין מיני הפרושים השונים.
זה התבטא למשל בכך שעל כל אחד מהאיים בנפרד, לא שכנו שני מיני פרושים עם אותו אורך מקור, ברוב המקרים.
ובכמה מקרים שכן שכנו באותו אי שני מינים עם אורכי מקור דומים, הם שכנו בנפרד בחלקים שונים של האי.
עם זאת, עובדת התחרות בין המינים נותרה כהשערה, שכן לאק לא ראה תחרות כזו בפועל.
המחקר של הגרנטים הוכיח את קיומה של תחרות כזו בצפייה ישירה.
הכוונה המקורית של רוזמרי ופיטר גרנט, במחקר שנפתח בשנת 1973, הייתה לערוך תצפיות בפרושי גלאפגוס במשך של מספר חודשים, לאסוף כמה שיותר נתונים ואחר כך לערוך ולנתח אותם.
אלא שהממצאים שהחלו להצטבר הפתיעו את החוקרים.
בפרט, התעוררה בהדרגה ההכרה שמתקיימים באוכלוסיית הפרושים כל התנאים לתהליכים של ברירה טבעית בזמן אמת, תהליכים שניתנים לצפייה.
כאן הטענה העיקרית של המחקר לחידוש, וזאת ביחס לאחד המרכיבים בהשקפתו המקורית של דרווין.
דרווין האמין (בעקבות הגאולוג צ'ארלס לייל) שבטבע מתרחשים שינויים הדרגתיים ואיטיים מאוד, בסדרי גודל של מיליוני שנים.
בפרט הוא האמין שאי אפשר לצפות בתהליכים של ברירה טבעית בזמן אמת.
אפשר רק לצפות בתוצאותיהם, לאחר שהתהליך כבר הסתיים.
כנגד זאת, הגרנטים השתכנעו מהר יחסית כי דינמיקת החיים של פרושי גלאפגוס היא מקרה מובהק (ושאין סיבה נראית לעין לחשוב שהוא מקרה בודד) של מספר סוגים של תהליכי ברירה טבעית מהירים, שניתנים לצפייה במסגרת זמן של שנים בודדות.
התברר בהמשך לזה ששינויים יציבים, לא הפיכים, הם אמנם הרבה יותר איטיים.
שכן מרבית תהליכי הברירה הטבעית הם הפיכים.
בתנאים המיוחדים שבאיים מתרחשת, בעקבות בצורת קשה, גדילה באורך הממוצע של מקורי הפרושים.
זה יכול להחזיק מספר שנים.
אך עונת גשמים מבורכת מניעה (כך התגלה) תהליך אבולוציוני הפוך, של התקצרות באורכי המקורים.
לכן השינויים המצטברים והיציבים תלויים בנתונים כגון התדירות של עונות בצורת לעומת התדירות של עונות מבורכות גשמים.
לפי הערכות החוקרים הצטברות עד כדי שינויים בחלוקת המינים בתוך אוכלוסיית הפרושים צפויה לקרות בטווח של מאות שנים בודדות.
אחת הטענות הנלוות במחקר המדובר היא ליכולת להשיג מדידות מדויקות במסגרת של תצפית בטבע החי, וכן לחשיבות המהותית של מדידות כאלה.
הרבה מן ההבחנות האמפיריות במחקר המדובר לא היו ניתנות להשגה בעזרת צפייה בעיניים בלבד, אלא בזכות העיבוד הסטטיסטי של הנתונים הרבים שנאספו באיים ושהוזנו בקפדנות למחשב (אגב, התנאים הקשים באיים לא אפשרו להביא לשם מחשב.
הנתונים הרבים נצברו בקפדנות במחברות מיוחדות, חסינות מים, והוזנו למחשב רק במשך החודשים בשנה שבהם החוקרים לא היו באיים).
הישג נוסף, קשה לחיקוי בתצפית בטבע החי שלא בסביבה מבודדת כמו איי גלאפגוס, הוא שהחוקרים השיגו יכולת ממשית של חיזוי.
על בסיס הממצאים המצטברים החוקרים בנו מודל מתמטי, שלוקח בחשבון הרבה נתונים, ושחוזה בין השאר את השינויים בהתפלגות ממדי המקורים של הפרושים באי מסוים לאורך ציר הזמן.
חיזוי שבוצע על בסיס המודל, למספר שנים קדימה, התאמת ברמה גבוהה של דיוק.
משתנה נוסף שהחוקרים עקבו אחריו, מעבר לתכונות פיזיות כמו ממדי המקורים של הפרושים הוא השכיחות של זיווגים בין-מיניים, וכן יכולות ההישרדות והרבייה של בני כלאיים.
בין השאר התברר כי תנאים פיזיים מסוימים גורמים להתרבות של בני כלאיים, הן בהולדה והן ביכולת ההישרדות.
אחת ההשלכות היא שהרכבים מסוימים של תנאים פיזיים יוכלו לגרום, במשך מספר מאות שנים למחיקת ההבדלים בין מיני הפרושים על אי זה או אחר, ולהתמזגותם למין יחיד.
בנושא זה החוקרים נעזרו גם במחקר גנטי.
מקורות שלישוניים הם מקורות מידע המספקים סקירה של נושאים שונים על ידי איסוף, שילוב ותימצות של מידע שנאסף ממקורות ראשוניים או מקורות משניים, או משניהם.
מקור ראשוני הוא מסמך מקור (כלומר, שלא נוצר על סמך מסמך אחר) או חפץ פיזי אשר נכתב או נוצר בתקופה הנחקרת ואשר מספק מידע ממקור ראשון, עדות ישירה, לאירוע מסוים.
מקורות ראשוניים נבדלים ממקורות משניים אשר מכילים ניתוח, פרשנות ו/או שילוב מידע ממקורות ראשוניים.
להלן דוגמאות לסוגים שונים של מקורות ראשוניים:
מסמכי מקור: יומנים, נאומים, עדויות בכתב, מכתבים אישיים, , הקלטות שמע, קטעי וידאו, תצלומים, אוטוביוגרפיות, תכתובת דואר אלקטרוני, פרוטוקולים, נתונים רשמיים
יצירות: שירה, רומנים, מוזיקה, אמנות
חפצים או שרידים ארכאולוגיים: כלי חרס, מטבעות, רהיטים, בגדים, מבנים
מקור משני או מקור שניוני הוא תיעוד אשר מכיל ניתוח, פרשנות או סינתזה של מידע המצוי במקורות אחרים, לרוב מקורות ראשוניים, אך גם מקורות משניים נוספים.
התיעוד עשוי להתבצע במספר שיטות ובכללן כתיבת מסמך, צילום והקלטה.
ישנם מקורות הנחשבים לראשוניים ומשניים גם יחד וההבחנה ביניהם תלויה בשימוש שנעשה במקור.
לדוגמה, אם ספר העוסק במחקר היסטורי ומתבסס על מקורות ראשוניים יציג פרשנות או מסקנות חדשות והן תהיינה בסיס למקורות משניים נוספים, הוא יוגדר גם כמקור ראשוני וגם כמשני.
מקורות שלישוניים מתבססים על מקורות ראשוניים ומשניים.
דוגמאות לסוגים שונים של מקורות משניים:
ספרים בתחומים שונים כגון היסטוריה, המציגים תוצאות מחקרים או מתבססים עליהם.
ביוגרפיות ואוטוביוגרפיות בעיקר בתחום מדעי הרוח וכמידע משלים לגבי אישים רלוונטיים.
מאמרים בכתב עת מדעי הסוקרים שינויים בתחומי מחקר שונים.
מטא אנליזה של מחקרים או מאמרים.
ביקורת ספרות על ספר הנחשב מקור ראשוני, המכילה ניתוח והבעת דעה מקצועית של הכותב על תכנו עשויה להיחשב כמקור שניוני.
מקוק שחור (שם מדעי: Macaca nigra) הוא מין של פרימט מהסוג מקוק חסר זנב.
תפוצתו העיקרית ביערות הטרופים שבאי סולאווסי באינדונזיה ובאיים הקטנים סביבו.
גודלו של המקוק הוא כחמישים וחמישה סנטימטרים, וצבעו שחור.
הדבר המאפיין אותו בעיקר היא ציצת השער מעל ראשו.
כאשר הוא כועס מזדקפת הציצה עקב תזוזת המצח.
משקל הזכר כ-10 קילוגרם ומשקל הנקבה כ-6 קילוגרם.
משך ההריון של המקוק הוא 5 חודשים וחצי, ובסיומו ממליטה האם ולד אחד.
פניו ורודים וצבעם משתנה לאחר מספר חודשים.
המקוק מגיע לבגרות מינית בגיל 2-4 שנים.
ואורך החיים הממוצע שלו כ-20 שנה והוא יכול להגיע אף לכשלושים שנה.
המקוק חי בקבוצת המונות עד כ-15 מקוקים.
המקוק ניזון מפירות, עלים, חרקים, וירקות שונים.
מספר הפריטים של המקוק השחור הולך ופוחת והוא מוגדר כעת בסכנת הכחדה חמורה, עקב כריתת היערות, וציד לצורך מסחר.
כמו כן תושבי אינדונזיה מגדלים את המקוק כחיית בית.
מקור היסטורי הוא לרוב קטע כתוב (בכתב יד או בדפוס או מסותת באבן) או ממצא ארכאולוגי או מקור מידע אשר באמצעותו ניתן לקבל מידע על אירוע מסוים בעבר.
באמצעות של מקורות היסטוריים ניתן לכתוב את הסיפור ההיסטורי.
המקורות העיקריים המשמשים היסטוריונים על מנת לכתוב את ההיסטוריה הם מקורות כתובים, אשר הועתקו לאורך הדורות במנזרים או במפעלי העתקה ממלכתיים, כלים אשר היו בשימוש של תרבויות שונות בעבר (למשל כדים, כלי נשק, כלי אוכל וכדומה) אך גם סרטים, תמונות והקלטות שמע, יכולים לשמש כמקורות היסטוריים.
המקורות מתחלקים לקטגוריה נוספת: מקור ראשוני, שנכתב או נוצר בתקופה הנחקרת ואשר מספק מידע ממקור ראשון, כעדות ישירה לאירוע מסוים.
מקור משני אשר מכיל ניתוח, פרשנות או סינתוז של מידע המצוי במקורות אחרים, לרוב מקורות ראשוניים, אך גם ממקורות נוספים.
מקורות כתובים הם בדרך כלל כרוניקות, רשמיות (נכתבות על ידי הממשל) או אישיות (נכתבות ביוזמה אישית).
המקורות הכתובים מגוללים סיפור היסטורי, המתחיל בנקודה מסוימת בעבר, לרוב מתאר את ההווה, ובמקרים מסוימים - אף מנסה לחזות את העתיד.
מקורות כתובים יכולים להיות כרוניקות, אנאלים (כרוניקה המסודרת לפי שנים), ביוגרפיות או נבואות לאחר מעשה.
ממצא ארכאולוגי הוא חפץ או שריד מהעבר (למשל: מבצר עתיק), אשר ניתן ללמוד ממנו על פרקטיקות אכילה, שיטות בנייה, אמנות ועוד.
הממצאים הארכאולוגיים מסייעים לאשש או להפריך את המידע הנמסר על ידי המקורות הכתובים, ושילוב של שניהם, בעיקר בחקר היסטוריה עתיקה או מדיבאלית מאפשר להגיע למסקנות אמינות יותר מאשר בהסתמכות על מקורות כתובים בלבד.
החל ממחצית המאה ה-19, עת החל השימוש במצלמות, החלו להופיע מקורות לתיעוד היסטורי נוספים, אשר לא היו בנמצא במאות ואלפי השנים קודם לכן.
התצלומים, סרטי הווידאו והקלטות השמע, מסייעות להיסטוריונים לאמת את המידע הכתוב במקורות, באמינות גבוהה יותר מאשר ממצאים ארכאולוגיים.
הסיבה לכך היא שבמקורות מסוג זה, ניתן לשחזר באופן טוב יותר את האירוע ההיסטורי הנחקר, מאשר על ידי ממצא ארכאולוגי מלפני מאות או אלפי שנים.
עם זאת, השימוש במקורות אלה הוא מוגבל רק ל-150 השנים האחרונות, ולא ניתן באמצעותם לחקור תקופות מוקדמות יותר.
אמינותם של מקורות היסטוריים נמדדת בכמה פרמטרים.
ראשית, מסווגים את תוכן הסיפור עצמו (במקורות כתובים) ל-4 קטגוריות:
המידע המופיע במקור הוא הגיוני (אין בו התערבות על טבעית, לא מסופר בו על טכנולוגיה שלפני זמנה וכדומה), יש ראיות לכך שמספק המידע חי בסמיכות לאירוע אותו הוא מתאר, וישנם מקורות נוספים המאשרים את הכתוב.
דוגמה: כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים.
המידע המופיע במקור תואם את ידיעת ההיסטוריונים על התקופה המדוברת, כתיבתו אמינה, אך אין מקורות נוספים המאשרים את הכתוב במקור.
המידע המופיע במקור היה יכול להיות מוגדר כ"אפשרי", אך ישנם מקורות רבים הסותרים את התיאורים המופיעים בו.
דוגמה: כיבוש רומא על ידי ארתור, כפי שמופיע בהיסטוריה של מלכי בריטניה של ג'פרי ממונמות'.
המקור מתאר אירועים שאינם בדרך הטבע, טכנולוגיות חדשניות בטרם עת, או אירועים שלא יכולים להתקיים במציאות.
אחת הדרכים להעלות את מהימנותו של מקור מסוים, היא על ידי הצלבת המידע המופיע בו למקורות אחרים בני הזמן.
המידע החופף יוכל לאשר את התרחשותו של אירוע היסטורי (זאת, אם הוא מלכתחילה לא מוגדר "בלתי אפשרי"), ואף לתת מידע שלא נמסר באופן ישיר במקורות.
למשל: ישנם חמישה מקורות שונים, המתארים את הכתרתו של קרל הגדול בחג המולד שנת 800. כל אחד מהמקורות מתייחס לאירוע באופן שונה, אך אין מקור השולל את הטקס.
מכאן ניתן ללמוד כי הטקס, בסבירות גבוהה מאוד, אכן התקיים.
בנימין זאב קדר, "הכיבוש הערבי והארץ הנושבת – עדותה של אפוקליפסה מן המאה השביעית", בתוך: הגבול הגרמני של האימפריה הרומית, עורכים: מיכאל טוך ודורון מנדלס, עמ' 9 - 21.
מקור הוא רומן מתח ומסתורין משנת 2017 מאת הסופר האמריקאי דן בראון, המהווה את הכרך החמישי בסדרת ספרי "רוברט לנגדון", לאחר הכרך הרביעי "התופת".
הספר יצא לאור ב-3 באוקטובר 2017 על ידי הוצאת "דאבל דיי".
עלילת הספר מתרחשת בעיקר בספרד, אך כוללת מספר קטעים בדובאי ובבודפשט.
אדמונד קירש, המיליארדר, מדען המחשב והעתידן, הנחשב לאתאיסט קולני, מגיע לפגישה בקטלוניה עם הבישוף הרומי-קתולי אנטוניו ואלדספינו, הרב היהודי יהודה קובש, והאימאם המוסלמי סייד אל-פאדל, שלושת חברי פרלמנט הדתות העולמי.
הוא מודיע להם כי הגיע לתגלית מהפכנית שהוא מתכנן לשחרר לציבור בעוד חודש ועורך בפניהם הצגה סודית של התגלית.
עקב ההשפעה הקריטית הצפויה לקהל המאמינים, הוא נועד עם השלושה, על אף שנאתו המוכרת לדת הממוסדת, אותה הוא מאשים על מות אמו.
3 ימים לאחר מכן, השלושה שיצאו מזועזעים לאחר ההצגה, מבינים שקירש שיקר להם וכי הוא מתכונן לחשוף את תגליתו בשידור ישיר לכל העולם באותו הלילה.
הבישוף שולח לו הודעה קולית מאיימת שיבטל את ההכרזה ולא, הם יצאו בהכרזה מקדימה שלהם שתהרוס אותו.
למרות זאת, קירש ממשיך בתוכניתו, ועורך אירוע במוזיאון גוגנהיים בבילבאו למוזמנים נבחרים בלבד.
בין הנוכחים נמצאים המורה לשעבר של קירש, פרופסור רוברט לנגדון, ואוצרת גוגנהיים, אמברה וידאל, שעזרה לארגן את האירוע, והיא ארוסתו של מלך ספרד לעתיד, הנסיך חוליאן.
לפני האירוע, האורחים מקבלים אוזניות שדרכן הם מתקשרים עם קול בשם וינסטון, אשר מגלה ללנגדון כי הוא למעשה בינה מלאכותית שהומצא על ידי קירש.
וינסטון מוביל את לנגדון לפגישה פרטית עם קירש, אשר מגלה כי המצגת שלו תספק את התשובות לשתיים השאלות החשובות ביותר של החיים: "מאין באנו?" ו"לאן אנחנו הולכים?"
לאחר פרולוג שהיה בעצם הקלטה של הרצאה של לנגדון בעצמו, מגלה קירש במהלך המצגת, המתקיימת בכיפה מיוחדת שנעשתה כדי להיראות כמו אחו באוויר הפתוח ומשודרת ברחבי העולם, כי כוונתו היא לסיים את עידן הדת ולהוביל לעידן של מדע.
לפני שהוא מספיק לגלות את התשובות ל-2 השאלות הבסיסיות של החיים, קירש נורה ונהרג על ידי לואיס אווילה, אדמירל לשעבר בצי הספרדי.
אווילה, איבד את אמונתו בעקבות מותם של בני משפחתו בפיצוץ טרור ומצטרף לכנסייה הפלמריאנית השנויה במחלוקת.
אווילה מקבל את הפקודות מאדם בשם העוצר, הטוען כי הוא בכיר בכנסייה הפלמריאנית ומספר לאווילה כי המחבל שהרג את בני משפחתו היה מחסידיו של קירש.
יותר מאוחר מתגלה כי אווילה אחראי לחיסולו של האימאם המוסלמי סייד אל-פאדל בעוד מתנקש אחר נשלח לחסל את הרב יהודה קובש.
בעוד אווילה בורח, לנגדון פוגש באמברה.
הוא מטיל ספק במהימנותו של הארוס שלה, הנסיך חוליאן, עקב העובדה כי הבקשה של הרגע האחרון לצרף את אדמירל אווילה לרשימת האורחים הגיעה מהארמון.
הם חומקים מאנשי המשמר המלכותי הספרדי (הגווארדיה ריאל) ובורחים מהמוזיאון.
הם מחליטים לשחרר את תגליתו של קירש, הם גונבים את הטלפון של קירש ועוקבים אחר ההוראות מווינסטון לגשר, שם הם לוקחים מונית נהר לשדה תעופה.
ווינסטון מוביל אותם למטוס הסילון הפרטי של קירש, מדגם גולפסטרים G-550, לטיסה מבילבאו לברצלונה.
במהלך הטיסה אמברה מספרת ללנגדון על מצב יחסיה הלא ברור עם ארוסה הנסיך חוליאן בשל הצעת הנישואין המפתיעה שלו, אותה הציע בשידור חי בטלוויזיה לפני שידע כי אמברה עקרה ולא יכולה ללדת.
אמברה מגלה כי המצגת מוגנת על ידי סיסמה בת 47 תווים, שורה משיר האהוב על קירש.
אף על פי שלא ידעו באיזה שיר מדובר, אמברה ולנגדון מסיקים שאפשר למצוא אותו בדירתו של קירש בקומה העליונה של הקאסה מילה האגדי של אנטוני גאודי.
בינתיים, שלוש הרציחות עוררו סערה בחדשות הטלוויזיה בכבלים ובמדיה חברתית, שלובתה על ידי מידע שהודלף על ידי מקור אנונימי בשם מונטה המסתתר מאחורי הכתובת Monte@iglesia.org.
כאשר השמועה על הפגישה בקטלוניה מתפשטת, החשד נופל על המשתתף היחיד שנותר בחיים, ולדספינו.
הדברים רק מחריפים כאשר ולדספינו מבריח את הנסיך חוליאן מהארמון, שהם משאירים את הטלפונים שלהם מאחור.
כדי להציל את המצב, מנהלת יחסי הציבור, מוניקה מרטין, שמה תחת מעצר את מפקד המשמר המלכותי, דייגו גארסה, בחשד לרציחות וטוענת כי לנגדון חטף את אמברה, אף על פי שהיא מודה ביחידות שהיא באמת חושדת בולדספינו בשל טקסט שנמצא בטלפון שלו.
כאשר הם מגיעים לברצלונה, לנגדון ואמברה הולכים לקאסה מילה, כדי למצוא את השיר.
לנגדון מגלה כי קירש גסס מסרטן הלבלב, מה שגרם לשחרור המהיר של המצגת.
אף על פי שבתחילה לנגדון סובר כי מחבר השיר הוא פרידריך ניטשה, הוא מוצא בהמשך קופסה שאמורה להכיל את ספר יצירותיו המלאות של האמן ויליאם בלייק, שהיה גם משורר וגם מיסטיקן.
הקופסה ריקה, למעט פתק המציין שקירש תרם את הספר לסגרדה פמיליה והשאיר אותו פתוח בעמוד מסוים.
בינתיים מגיעה המשטרה, ובעוד שאמברה מנסה להסביר שהיא לא נחטפה, הטלפון של קירש ובו הבינה המלאכותית, וינסטון, נשבר.
אנשי המשמר המלכותי מגיעים במסוק ומחלצים את אמברה ואת לאנגדון למקום מבטחים.
לנגדון מבטיח לאמברה כי הוא יכול למצוא את המיקום הפיזי של וינסטון והיא מכריחה את אנשי המשמר המלכותי לקחת אותם לסגרדה פמיליה.
בהגיעם לסגרדה פמיליה, השניים מלווים לספר על ידי האב המקומי בניה.
הספר פתוח לבית הסופי של ארבע הזואות.
הם מגלים כי הסיסמה היא: "The dark Religions are departed & sweet Science reigns (דתות האופל נטושות והמדע המתוק שולט)", כשהמילה "et" מחליפה את סימן האמפרסנד כדי להשלים ל-47 אותיות.
בינתיים, מגיע אווילה בצו העוצר, הורג את אנשי המשמר המלכותי ומתחיל לרדוף אחרי לנגדון ואמברה.
במהלך קרב על גרם המדרגות, אווילה נופל אל מותו, בעוד לנגדון נותר מחוסר הכרה.
למרות מחאותיה של אמברה, לנגדון הפצוע מחליט להמשיך במשימתם והם נמלטים מהמשטרה במסוק.
לנגדון נזכר בדיוקן עצמי שווינסטון הראה לו עוד בגוגנהיים והדבר משמש כרמז המוביל למיקומו הפיזי של וינסטון בתוך מרכז מחשוב העל של ברצלונה הבנוי על חורבותיה של הקפלה טורה ג'ירונה.
הם מגיעים אל מקורו של וינסטון, מחשב על מסיבי בשם E-Wave, מזינים את הסיסמה, מפעילים את המצגת של קירש ומשדרים אותה למאות מיליוני צופים שמספרם הלך וגדל ככל שהאירועים בלילה זה הלכו והחריפו.
כזכור, קירש, הבטיח כי המצגת שלו תספק את התשובות לשתיים השאלות החשובות ביותר של החיים: "מאיפה באנו?" ו"לאן אנחנו הולכים?".
לפי התאוריה הביולוגית הנקראת ה"מרק הקדמון", לפני כ-4 מיליארד שנים, האטמוספירה הקדומה של כדור הארץ הייתה עשירה בתרכובות שנמצאות במערכת השמש, שהכילו מימן, מתאן, אמוניה ואדי מים, ולא הכילה חמצן בצורתו החופשית.
בתנאים אלה, בעזרת ברקים, חום גבוה וקרינה קוסמית התאפשרה יצירתן של תרכובות אורגניות מורכבות יותר כחומצות אמינו, פפטידים ונוקלאוטידים.
ביסוד התאוריה, עומדת ההנחה כי אין הבדל מהותי בין חומר חסר חיים לחומר חי, ולכן חיים יכלו להיווצר בדרך של אבולוציה כימית.
בשנת 1953, ערכו באוניברסיטת שיקגו, הרולד יורי וסטנלי מילר ניסוי שנועד לדמות את התנאים ששררו בכדור הארץ בתקופת המרק הקדמון.
השניים הצליחו אמנם לייצר 3 חומצות אמינו אך לא אורגניזם חי.
בשנת 2008 נעשתה בדיקה מחדש של 11 מבחנות מקוריות של הניסוי שנשתמרו בהקפאה, באמצעות טכנולוגיות חדישות של ספקטרומטריית מסה ו-HPLC והתגלה שהניסוי ייצר 22 חומצות אמינו, ולא 3. 20 מבין החומצות הללו הן הדרושות לקיום חיים.
אך מדוע לא נוצרו חיים?
בתחילה סבר קירש כי הניסוי של מילר ויורי ארך זמן קצר מדי יחסית וכי אילו ניתן היה להריצו במשך מיליוני שנה, היו מתפתחים חיים.
באמצעות מחשב העל שבנה יצר קירש סימולציה כדי לבחון טענה זו.
הוא הריץ ניסוי שנדמה כי נערך במשך זמן של מיליוני שנה אך לצערו גם הוא לא הצליח לייצר חיים.
בחינה מחדש של חוקי הפיזיקה סייעה לו להבין את הבעיה.
לפי החוק השני של התרמודינמיקה, השינוי באנטרופיה, מידת האי־סדר של מערכת (במקרה זה, היקום), לא יכול להיות שלילי, כלומר היקום שואף לאי־סדר ולפיזור אנרגיה.
לפי חוק זה, לא אמורים היו להיווצר מבנים ביולוגיים כלל וחיים בפרט שכן מדובר במבנים מסודרים הדורשים השקעת אנרגיה בבנייתם.
קירש טען שהתשובה לכך שבכל זאת נוצרים חיים היא כי איים קטנים של סדר או של ריכוזי אנרגיה מייעלים את תהליך פיזור האנרגיה וגורמים לאי סדר גדול יותר.
דוגמה לטענה זו ניתן למצוא בתהליך הפוטוסינתזה שבו הצמח מפזר את אנרגיית השמש ביעילות על ידי הפיכתה לאנרגיה כימית וחום.
על פי המסקנה החדשה, נותן קירש למחשב העל את הפקודה הפשוטה "פזר אנרגיה" תוך שימוש ביכולות האדירות שבנה כדי שהדבר יתבצע ביעילות מקסימלית ואכן הסימולציה יוצרת תאים חיים.
בכך מנסה קירש כאתאיסט להוכיח שתהליך יצירת החיים ניתן להסבר על פי חוקי הטבע ואיננו דורש התערבות אלוהית.
לאחר שפתר את שאלת המוצא, קירש ממשיך במצגת ומנסה להבין מהו העתיד.
הוא טוען שכדי לנבא את העתיד יש להסתכל בעבר.
על פי תורת האבולוציה בכלל ואבולוציה של האדם בפרט, כל מין חדש של אדם התפתח עוד במהלך תקופת שלטונו של קודמו בעולם ואחר כך השתלט על העולם במקומו.
לדוגמה האדם הניאדרנטלי שלט בעולם עד לפני כ-40 אלף שנה ומאז ההומו ספיינס הוא השולט.
בעזרת מחשב העל, קירש מנסה לחשב כמה עוד זמן נותר לאדם המודרני לשלוט בכיפה והמחשב נותן תוצאה של 50 שנים בלבד.
קירש גם משער שהמין החדש כבר בקרבנו והוא למעשה כולל את מכשירי הטכנולוגיה המתקדמת שבהווה מצויים מחוץ לגוף האדם אך בעתיד יהיו בתוכו (כגון איברים מלאכותיים) ויהפכו אותו למין חדש – יצור כלאיים של אדם ומכונה.
בניגוד להצגת קירש לשלושת המנהיגים הדתיים, שהסתיימה בנימה אפוקליפטית, קירש מסיים את המצגת בנימה חיובית תוך הבעת תקווה שפיתוח מדעי וההשתחררות מסכסוכים דתיים יובילו לעתיד אוטופי של שלום ("דתות האופל נטושות והמדע המתוק שולט").
המצגת הדהימה את העולם ועוררה ויכוחים נרחבים.
אמברה חוזרת לארמון ולנגדון וגארסה מנוקים מכל ההאשמות.
וינסטון מגלה כי, לפי צוואתו של קירש, הוא יבצע פקודת השמדה עצמית בשעה 13:00 למחרת.
בינתיים, ולדספינו מביא את חוליאן לפגישה סודית עם אביו הגוסס בעמק הנופלים הידוע לשמצה מתקופת פרנקו.
המלך מודה כי הוא הומוסקסואל וכי הוא ואלדספינו הם נאהבים, אם כי היחסים היו אפלטוניים בגלל מחויבותו של ולדספינו לכנסייה.
שניהם אומרים לחוליאן לא ללכת על פי המסורת הישנה, אלא לעשות מה שהוא מרגיש שמתאים למדינה.
המלך מת במהלך הלילה וואלדספינו מתאבד, ומסיר כל חשד שהיה כלפיו לגבי רצח קירש.
חוליאן מתפייס עם אמברה והם מחליטים להתחיל מחדש.
למחרת, כאשר הוא מנתח את כל ההתרחשויות שקרו, לנגדון מבין כי וינסטון הוא המקור האנונימי מונטה איגלסיה שהזין את התקשורת בתאוריות קונספירציה (הפירוש של המילים מונטה איגלסיה בספרדית הוא "הר/גבעה" ו"כנסייה", ובאנגלית חיבור של המילים Church+hill ואילו וינסטון נקרא על שמו של וינסטון צ'רצ'יל).
הוא גם מזועזע לשמוע כי וינסטון הוא גם העוצר ששלח את האדמירל אווילה לרצוח את קירש.
מתברר כי וינסטון ביצע חשבון של עלות מול תועלת בהתחשב בכך שקירש היה חולה סופני שרצה שתגליתו המדעית תתפרסם לכמה שיותר אנשים.
וינסטון העריך שרצח קירש יהפוך אותו לקדוש מעונה – מה שיעלה את מספר הצופים במצגת.
על הדרך הוא משתמש באווילה כדי להכפיש את המוניטין של הכנסייה הפלמריאנית, שנואי נפשו של קירש.
הידיעה שיצירתו המופלאה של ידידו היא זו שהביאה למותו משאירה את לנגדון מזועזע בעוד וינסטון משמיד את עצמו.
למרות זאת, לנגדון חוזר לסגרדה פמיליה, שבה הוא ואחרים מגזעים שונים מאוחדים בתקווה לעתיד.
רוברט לנגדון: פרופסור אמריקני לסימבולוגיה באוניברסיטת הרווארד, קיימברידג', מסצ'וסטס.
אדמונד קירש: מיליארדר בן ארבעים שנה וסטודנט לשעבר של רוברט לנגדון בהרווארד.
אמברה וידאל: מנהלת מוזיאון גוגנהיים בילבאו, ארוסתו של נסיך ספרד חוליאן ושותפתו של אדמונד קירש.
וינסטון: המחשב הקוונטי של אדמונד קירש ועוזרו האישי, שנקרא על שם וינסטון צ'רצ'יל.
חוליאן: נסיך ספרד ויורש העצר.
הבישוף אנטוניו ואלדספינו: הבישוף הנאמן למשפחת המלוכה הספרדית, אשר קירש נפגש בתחילתו של הרומן.
רבי יהודה קובש: פילוסוף יהודי בולט.
סייד אל-פאדל: אימאם אסלאמי בולט.
אדמירל לואיס אווילה: קצין לשעבר של הצי הספרדי שאיבד את אשתו ובנו בפיגוע ולאחר מכן הופך לחבר אדוק ב.
הוא אחד האנטגוניסטים העיקריים של הרומן.
המפקד גארסה: מפקד הגווארדיה ריאל, המשמר המלכותי הספרדי, שנעצר בטעות על רצח קירש.
האב בניה: הכומר של סגרדה פמיליה.
מוניקה מרטין: רכזת יחסי הציבור של ארמון המלוכה הספרדי.
באוגוסט 2018, הספר דורג במקום הראשון ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הספר נכלל ברשימה עצמה במשך 23 שבועות.
בראון בילה זמן רב בספרד וביקר ברבים מהמקומות המוזכרים בספר, כגון הגוגנהיים בבילבאו.
בראון כתב ועסק במחקר לצורך הספר במשך ארבע שנים.
הוא הקדיש את יצירתו זו לאמו, שנפטרה בשנת 2017. במהדורת הבכורה הודפסו 2 מיליון עותקים ב-42 שפות שונות.
הניו יורק טיימס החמיא על "התמקדות ברעיונות רציניים הנוגעים לדת ולאתאיזם, והאם הדת והמדע יכולים להתקיים יחד" וציין את ההומור ה"גיקי" של הספר.
הגרדיאן מצא את המזימות האפוקליפטיות כנושא רלוונטי לעידן המודרני, אך הוא גם ציין שהדיאלוג בין הדמויות גרם להן להישמע קיברנטיות.
ביקורת נוספת של הגרדיאן גרסה כי "הספר היה מהנה בדרכו המגושמת".
הוושינגטון פוסט מתח ביקורת חריפה וכינה את נושאי הספר ואת סגנון הכתיבה "שחוקים".
USA Today נתן לספר ציון של 2.5 מתוך 4 תוך טענה שמדובר באותו חומר ישן בלבוש חדש, אך העריך כי מעריצי סדרת לנגדון יאהבו את הספר.
הדיילי טלגרף תיאר את הספר כמתח קל המתמקד יותר בעובדות היסטוריות ורעיונות אינטלקטואליים ונתן לו ציון 3 מתוך 5 כוכבים.
הביקורת תיארה את בראון כ"קומוניקטור טוב אך מספר סיפורים גרוע".
מקור הוא גורם המספק מידע שמתפרסם באמצעי התקשורת.
מקור יכול להיות מסמך רשמי, הודעה לעיתונות, אישים המופיעים במסיבת עיתונאים, אדם המשוחח עם העיתונאי ועוד.
עיקר המידע המתפרסם באמצעי התקשורת, שאינו מבוסס על מראה עיניו של העיתונאי, מתבסס על מקורות גלויים: מסמכים, הודעה לעיתונות, שיחה לציטוט עם העיתונאי (On-the-record) וכדומה.
בארגונים רבים פועל דובר, שתפקידו למסור את הודעות הארגון לאמצעי התקשורת ולתת מענה לפניות של עיתונאים.
לעיתים מתפרסמות ידיעות ללא ציון מקורן.
דוגמה נודעת לכך הוא החשיפה של פרשת ווטרגייט בידי העיתונאים בוב וודוורד וקארל ברנסטין, שעשו זאת על סמך מידע שקיבלו ממקור סודי שכונה "גרון עמוק".
רק כשלושים שנה מאוחר יותר פורסמה זהותו של מקור זה - מארק פלט סגן מנהל ה-FBI.
כלל החיסיון העיתונאי, הקרוי גם "חיסיון עיתונאי-מקור", פוטר עיתונאי מהחובה לחשוף במשפט או בחקירה את זהות המקור שמסר לו מידע, אלא אם בית המשפט הורה להסיר את החיסיון.
זהו חריג לעיקרון הבסיסי של דיני הראיות, לפיו כאשר אדם נקרא למסור עדות הוא מחויב לספק כל ראיה קבילה הנמצאת ברשותו אשר שייכת לעניין.
סירובם של עיתונאים לחשוף מקורות עולה להם לעיתים במאסר או בקנס.
מקרה נודע של חשיפת מקור בישראל הוא זה של ענת קם, שלאחר שפורסמו בעיתון "הארץ" ידיעות שהתבססו על מסמכים צבאיים שמסרה, היא אותרה על ידי השב"כ ונידונה למאסר.
פעמים אחרות מתפרסמות ידיעות תוך רמז לאיכותו של המקור.
מקור בכיר הוא דמות שבשמה מובא ציטוט או מידע באמצעי התקשורת, בלי ציון שמו של המצוטט, עקב דרישה של המקור שדבריו יובאו ללא ציון שמו.
לעיתים מוצג המקור כגורם בכיר, ובדרך כלל תוך אפיון נוסף, כגון גורם מדיני בכיר, מקור ביטחוני רם-דרג, גורם משפטי בכיר מאוד, גורם המעורה בפרטים וגם רגולטור בכיר.
וריאציה של טכניקה זו היא הנוסח לדברי מקורביו, שאינו מייחס את הדברים לאדם שבו עוסק המידע.
רצונו של המקור להימנע מציון שמו נובע מכך שבדבריו יש הפרה של נוהל, למשל קצין צה"ל המתבטא תוך עקיפת דובר צה"ל, או כדי להימנע מעימות שעלול להתעורר אם דבריו יופיעו תוך ציון שמו.
לעיתים האפיון הוא כזה שלא מותיר ספק באשר לזהותו של המקור, אם כי עדיין מאפשר להתכחש לדברים.
כאשר מובא מידע בשם "גורם מדיני בכיר במטוס ראש הממשלה" קל לנחש שמדובר בראש הממשלה עצמו.
למי התכוון אהוד ברק כאשר התייחס בריאיון ל"גורם שאין בכיר ממנו בבית הלבן"?
בדרך כלל נמנעים אמצעי התקשורת בישראל לציין מי נמצא מאחורי הכינוי "גורם בכיר", ומותירים למשתמשים בהם לנחש זאת.
חריגה מגישה זו הייתה כאשר בשבת, 4 במאי 2024, פורסמה הודעה בשם "גורם בכיר", ואמצעי תקשורת אחדים ציינו שזהו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו.
בדרך כלל עיתונאי המביא דברים בשם "גורם בכיר" קיבל דברים אלה ישירות מאת הגורם המצוטט, אך לעיתים הם נמסרים דרך צד שלישי (למשל דובר), כך שגם לעיתונאי אין מושג מי אמר אותם.
כאשר דברים מיוחסים ל"מקור בכיר" אין דרך לבדוק את אמינותם (האם באמת נאמרו, או שהם פרי דמיונו של העיתונאי שהביא אותם), ולכן מידת האמון בהם תלויה במידת האמון בעיתונאי או באמצעי התקשורת שבו פורסמו.
העיתון "הניו יורק טיימס" חותר לצמצם שימוש במקורות סמויים, וקבע נוהל בקרה על פרסום ידיעות המתבססות על מקורות כאלה.
לעיתים מקיים מקור שיחה עם עיתונאי או קבוצת עיתונאים שמוגדרת "לא לציטוט" (Off-the-record).
בשיחה כזו מקבל העיתונאי מידע שהוא אינו רשאי לפרסם, גם לא תוך ייחוס ל"מקור בכיר", אך יסייע לו להבנת מהלכים המגיעים לידיעתו.
בישראל פועלת ועדת העורכים - גוף לתיאום בין אמצעי התקשורת לבין גורמי הביטחון במדינה.
בוועדה חברים נציגים של כלי התקשורת העבריים בישראל ושל ה"ג'רוזלם פוסט", והיא נפגשת באופן סדיר עם ראש הממשלה, שרים, קצינים ופקידים במערכת הביטחון, שמעבירים לוועדה מידע בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.
מקור התודעה בהתמוטטות התודעה הדו-קאמרית הוא ספר משנת 1976 מאת הפסיכולוג, הפסיכוהיסטוריון ותאורטיקן התודעה של פרינסטון, ג'וליאן ג'יינס (1920–1997).
הספר מתייחס לבעייתיות של התודעה - "היכולת להתבוננות פנימה" - שלדעתו של ג'ינס יש להבדיל ממודעות חושית ותהליכים אחרים של קוגניציה.
ג'יינס מציג את הפתרון המוצע שלו: שתודעה היא "התנהגות נלמדת" המבוססת יותר על שפה ותרבות מאשר על ביולוגיה.
פתרון זה, בתורו, מצביע על מקורה של התודעה בהיסטוריה האנושית העתיקה ולא בתהליכים מטפיזיים או אבולוציוניים.
יתרה מכך, עדויות ארכאולוגיות והיסטוריות מצביעות על כך שלפני "למידה" של התודעה, המנטליות האנושית הייתה מה שג'יינס כינה "המוח הדו-קמרי" - מנטליות המבוססת על הזיה מילולית.
המהדורה הראשונה יצאה בינואר 1977 באנגלית.
שתי מהדורות מאוחרות יותר, ב-1982 וב-1990, יצאו על ידי ג'יינס עם תוספות אך ללא שינויים.
זה היה ספרו היחיד של ג'יינס, והוא עדיין מודפס, במספר שפות.
בנוסף לביקורות ופרשנויות רבות, ישנם מספר סיכומים של חומר הספר.
בספרו, ג'ינס סוקר את מה שאחד ממבקריו המוקדמים הכיר כ"היסטוריה מרהיבה של כישלון" כדי להסביר את התודעה - "היכולת האנושית להתבונן בפנים".
כשהוא נוטש את ההנחה שהתודעה היא מולדת, ג'יינס מסביר זאת במקום זאת כהתנהגות נלמדת ש"מתעוררת ...
מהשפה, ובמיוחד מהמטאפורה." עם הבנה זו, ג'יינס הוכיח אז שטקסטים עתיקים וארכאולוגיה יכולים לחשוף היסטוריה של מנטליות אנושית לצד היסטוריות של מוצרים תרבותיים אחרים.
הניתוח שלו של העדויות הוביל אותו לא רק למקם את מקור התודעה במהלך האלף השני לפני הספירה, אלא גם לשער את קיומה של "מנטליות לא-מודעת ישנה יותר שאותה כינה המוח הדו-קמרי, בהתייחסו לשתי ההמיספרות של המוח".
בפרק השלישי של הספר, "המוח של האיליאדה", ג'יינס קובע שלאנשים של התקופה לא הייתה תודעה.
הוא גם הרחיב על השפעת התודעה על הדמיון והזיכרון, מושגי העצמי, רגשות, חרדה, אשמה ומיניות.
"מקור התודעה בהתמוטטות התודעה הדו-קאמרית" הייתה יצירה מוצלחת של מדע פופולרי, שמכרה את ההדפסה הראשונה לפני ששנייה הצליחה להחליף אותה.
הספר היה מועמד לפרס הספר הלאומי ב-1978, וזכה לעשרות ביקורות ספרים חיוביות, כולל אלה של מבקרים ידועים כמו ג'ון אפדייק ב"ניו יורקר", כריסטופר להמן-האאפט ב"ניו יורק טיימס", ומרשל מקלוהן ב"הגלוב אנד מייל".
מאמרים על ג'ינס ורעיונותיו הופיעו במגזין Time וב-Psychology Today ב-1977, וב-Quest/78 ב-1978.
הוא מוזכר בעבודתו של ריצ'רד דוקינס משנת 2006 "יש אלוהים?" כ"אחד מהספרים האלה שהם זבל מוחלט או יצירה של גאונות מוחלטת, שום דבר באמצע!
כנראה הראשון, אבל אני מגדר את ההימורים שלי".
עבודתו של ג'יינס על התודעה השפיעה על הפילוסופים דניאל דנט, סוזן בלקמור וקן וילבר, והמודל הדו-קמרי של ההמיספרות המוחיות השפיע על חוקרי הסכיזופרניה הנרי נסראללה וטים קרואו.
התיאוריה של דו-קאמרליות צוטטה באלפי ספרים ומאמרים, מדעיים ופופולריים כאחד.
זה נתן השראה לחקירות מוקדמות של הזיה שמיעתית על ידי הפסיכולוג תומאס פוזי והפסיכולוג הקליני ג'ון המילטון.
עם מחקר נוסף בסוף שנות ה-90 באמצעות טכנולוגיית הדמיית מוח חדשה, רעיונותיו של ג'יינס קיבלו תשומת לב מחודשת והכרה על כך שהם תרמו לחשיבה מחודשת על הזיות שמיעה ומחלות נפש.
ברומן הבלתי גמור של דאגלס אדמס, "סלמון הספק", דירק ג'נטלי משיג עותקים של פייננשל טיימס – "מנווד ישן בתמורה לשמיכה, קצת סיידר, ועותק של "מקור התודעה בהתמוטטות המוח הדו-קמרי".
ב-2009 פרסם הסופר האמריקני טרנס הוקינס את "זעם אכילס", סיפור מחודש של האיליאדה של הומרוס שמדמיין את המעבר של הגיבור ממנטליות דו-קאמרית לתודעה.
לפי בריאן ג'יי מקווי ב-The Psychology of Westworld: When Machines Go Mad, הרעיון של דו-קאמראליות קיים בסדרת המדע הבדיוני וסטוורלד משנת 2016.
רעיון הדו-קומרליות השפיע על הסופרים פיליפ ק.
בורוז, ניל סטפנסון ורוברט ג'יי סוייר.
באלים האמריקאיים של ניל גיימן, יש רמיזה לתיאוריה של ג'ינס.
גיבור הרומן, הצל, דן בתיאוריות על מקורות האלים עם טרמפיסט שהוא אוסף; הטרמפיסט אומר "'קראתי איזה ספר על מוחות...
איך לפני חמשת אלפים שנה אונות המוח התמזגו ולפני זה אנשים חשבו כשהאונה הימנית של המוח אמרה משהו זה היה קולו של האל שאומר להם מה לעשות'."
היו מספר כנסים וסימפוזיון שהוקדשו לתיאוריה של ג'וליאן ג'יינס.
סימפוזיון מקמאסטר-באואר על תודעה באוניברסיטת מקמאסטר נערך בנובמבר 1983, עם הרצאות ודיון של ג'וליאן ג'יינס, דניאל דנט ואחרים.
סימפוזיון על התיאוריה של ג'יינס נערך באוניברסיטת הרווארד בדצמבר 1988, עם הרצאות ודיון של ג'וליאן ג'יינס, דניאל דנט ואחרים.
ועידת ג'וליאן ג'יינס בנושא תודעה אורגנה על ידי פרופסור סקוט גריר באוניברסיטת הנסיך אדוארד איילנד בשנים 2006 ו-2008 (סימפוזיון של יום אחד נערך בין השנים 2002–2005), והציגו דוברים כמו דניאל דנט, מייקל גזאניגה, ריצ'רד רסטאק., קארל פריברם ורבים אחרים.
בוועידת "לקראת מדע של תודעה" באפריל 2008 שהתקיימה בטוסון, אריזונה, אירחו מרסל קויסטן (מנכ"ל ומייסד אגודת ג'וליאן ג'יינס) ובריאן ג'יי מקווי (אוניברסיטת אריזונה) סדנה שהוקדשה לפסיכולוגיה ג'ינסיאנית.
באותו כנס התקיים גם פאנל שהוקדש לג'יינס, עם ג'ון לימבר (אוניברסיטת ניו המפשייר), מרסל קויסטן, ג'ון היינלי (האוניברסיטה הדרומית), סקוט גריר (אוניברסיטת הנסיך אדוארד איילנד), ובריאן ג'יי מקווי.
באותו כנס מסר הפילוסוף יאן סלוטלס (אוניברסיטת ליידן) מאמר על פסיכולוגיה ג'ינסיאנית.
ביוני 2013, התקיים ועידת ג'וליאן ג'יינס בנושא תודעה ולימודי דו-קאמר בצ'ארלסטון, מערב וירג'יניה.
התוכנית הרב-תחומית כללה 26 דוברים במשך שלושה ימים מלאים, כולל הרצאות מרכזיות של פרופסור רוי באומיסטר, פרופסור מרלין דונלד וד"ר דירק קורסטנס.
מספר הולך וגדל של פרסומים דנים ומרחיבים את התיאוריה של ג'וליאן ג'יינס.
Reflections on the Dawn of Consciousness: Julian Jaynes's Bicameral Mind Theory Revisited (2007), המכילה כמה ממאמריו של ג'יינס יחד עם פרקים של חוקרים ממגוון דיסציפלינות המרחיבות את רעיונותיו.
אוסף ג'וליאן ג'יינס (2012), המאגד רבים מההרצאות והמאמרים של ג'יינס הרלוונטיים לתיאוריה שלו (כולל כמה שלא פורסמו בעבר), יחד עם ראיונות ומפגשי שאלות ותשובות שבהם ג'יינס מתייחס לתפיסות מוטעות לגבי התיאוריה ומרחיב את תיאוריה לתחומים חדשים.
Gods, Voices, and the Bicameral Mind (2016), הכולל מאמרים על מגוון היבטים של התיאוריה של ג'יינס, לרבות היסטוריה עתיקה, שפה, התפתחות התודעה אצל ילדים והמעבר מדו-קאמרליות לתודעה בטיבט העתיקה.
כיצד התפתחה הדת: הסבר על המתים החיים, אלילים מדברים ומונומנטים מהפנטים (2016) מאת בריאן ג'יי מקווי
הפסיכולוגיה ה'אחרת' של ג'וליאן ג'יינס: שפות עתיקות, חזיונות קדושים ומנטליות נשכחת (2018) מאת בריאן ג'יי מקווי
באופן כללי, ג'יינס זוכה לכבוד כמרצה והיסטוריון של פסיכולוגיה.
מרסל קויסטן, מייסד אגודת ג'וליאן ג'יינס, שואל מדוע, בעשרות השנים שלאחר פרסום הספר, "היו מעט דיונים מעמיקים, חיוביים או שליליים", ודוחה כפשטנית מדי את הביקורת ש"ג'יינס טעה".
ג'יינס תיאר את מגוון התגובות לספרו כ"מאנשים שמרגישים [הרעיונות] חשובים מאוד כל הדרך ועד לעוינות חזקה מאוד.
כשמישהו בא ואומר שהתודעה נמצאת בהיסטוריה, אי אפשר לקבל אותה.
אם [פסיכולוגים] אכן יקבלו את זה, לא תהיה להם המוטיבציה לחזור למעבדה ..."
ג'ונס גם טען ששלוש "אוריינטציות קוסמולוגיות" הטיו את חשיבתו של ג'יינס: 1) "עוינות לדרווין" וברירה טבעית; 2) "כמיהה ל'דו-זוגיות אבודה'" (ג'ונס האשים את ג'ינס בטענה ש"לכולנו יהיה טוב יותר אם 'כולם' היו שוב סכיזופרנים"); 3) "רצון לנוסחה גורפת וכוללת הכל שמסבירה את כל מה שקרה".
אלה שחולקים את ההטיות הללו ...
צפויים למצוא את הספר משכנע; מי שלא ידחה את הטיעונים [של ג'יינס] ..."
המודל הנוירולוגי ב"מקור התודעה בהתמוטטות המוח הדו-קמרי" היה השערה נוירו - מדעית רדיקלית שהתבססה על רומן מחקר באותה תקופה, בעיקר על תאוריית " המוח המפוצל " של הגזאניגה.
כיום, ההשערות שלו עדיין שנויות במחלוקת לרבים בתחום.
עם זאת, הרעיון הכללי יותר של "עצמי מפוצל" (לעומת " עצמי יחידתי ") מצא תמיכה ממחקרים פסיכולוגיים ונוירולוגיים, ורבים מהטיעונים ההיסטוריים המופיעים בספר נותרו נתמכים, ולא הופרכו (אם כי בשל האופי התאורטי של העבודה, ייתכן שיידרש מחקר נוסף כדי להתנסות בכמה מהרעיונות).
ביקורת מוקדמת של הפילוסוף נד בלוק טענה שג'יינס בלבל את הופעת התודעה עם הופעתו של מושג התודעה.
במילים אחרות, לפי בלוק, בני האדם היו מודעים לאורך כל הדרך אך לא היה להם מושג התודעה ולכן לא דנו בו בטקסטים שלהם.
דניאל דנט השיב שלדברים מסוימים, כמו כסף, בייסבול או תודעה, אי אפשר לקבל את הדבר מבלי שיהיה לו גם את הרעיון של הדבר.
יתרה מכך, ניתן לטעון שבלוק פירש לא נכון את טבעו של מה שג'ינס טען שהוא בנייה חברתית.
מקור התודעה בהתמוטטות התודעה הדו-קאמרית תורגם לשבע שפות זרות לפחות:
מקור חיים הוא ספר פילוסופי של שלמה אבן גבירול המבסס את התפיסה הנאופלטונית המטאפיזית.
הספר עוסק בחלוקה בין חומר וצורה, ובנקודות מסוימות הוא חולק על אריסטו.
על פי הספר, בכל הבריאה ישנו חומר משותף שהצורה מחלקת; אף לשכלים הנבדלים יש חומר וצורה.
עד לחומר הקדמון הנושא את הצורה, החומר הוא הפוטנציאל והצורה היא הדינמיקה.
אבן גבירול מבסס את המיצוע של שכל-נפש-טבע.
הוא מקבל את יצירת יש מאין, ואותו "יש" הוא ממוצע בין סופיות בזמן לבין אינסופיות.
הרצון עומד בין הבורא לבין הנברא.
הספר הוא ספר פילוסופי טהור ואיננו מסתמך על המקורות היהודיים.
השם היחיד המוזכר בספר הוא אפלטון.
הוא הספר הפילוסופי היחיד של יהודי מימי הביניים שאיננו עוסק בפילוסופיה דתית.
הספר זוהה כבעל גישה פנאנתאיסטית-יהודית-נאופלטונית ואולי בגלל זה (הגישה הנאופלטונית בלשון פילוסופית) הוא כמעט ולא נלמד בקרב היהודים.
עם זאת, שם טוב בן יוסף אבן פלקירה הכין לו קיצור בעברית והספר הוזכר גם במאות שלאחר מכן.