tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגזרה המערבית, גיזרתה של הארמייה ה-8 האמריקנית, תקפה הארמייה ה-13 הסינית ב-25 באוקטובר את כוחות האו"ם המתקדמים ליד הגבול הסיני-קוריאני ("מתקפת השלב הראשון").
לאחר שהשמידה את הדיוויזיה ה-6 (מחצית מכוחו של הקורפוס ה-2) ואת רגימנט הרגלים ה-10 של הדיוויזיה ה-8 הדרום-קוריאניות בקרב אונג'ונג, תקפו כוחות מהקורפוס ה-39 שלה את רגימנט הפרשים ה-7 האמריקני בקרב אונסן.
כוחות האו"ם המופתעים מהמתקפה נסוגו לנהר הצ'ונגצ'ון, בעוד הכוחות הסינים נעלמו במפתיע ולא המשיכו את מתקפתם.
פיקוד האו"ם עדיין לא האמין שהיו אלה הסינים שהתערבו במלחמה במישרין, והנסיגה הפתאומית של התוקפים על אף המתקפה המוצלחת חיזקה השערה זאת.
ב-24 בנובמבר הורה הגנרל דגלאס מקארתור לארמייה ה-8 לפתוח במבצע "בבית-עד-חג-המולד" (Home-by-Christmas Offensive) ולהתקדם לעבר נהר היאלו, ולקורפוס ה-10 הוא הורה לתקוף ממערב למאגר צ'וסין ולחתוך את קו האספקה הסיני החיוני מנפוג'ין—קנגיה—הויצ'ון.
בהתאם לפקודתו של מקארתור, הגה מייג'ור גנרל אדוארד אלמונד, מפקד הקורפוס ה-10, תוכנית ולפיה דיוויזיית חיל הנחתים ה-1 תתקדם מערבה דרך יודאם-ני, בעוד הדיוויזיה ה-7 תיצור קבוצת קרב חטיבתית להגנת האגף הימני בסינהאנג-ני והדיוויזיה ה-3 תגן על האגף השמאלי ותאבטח את העורף.
מאו דזה-דונג, שליט סין, הופתע מנחיתתם של הנחתים בוונסאן והורה ב-31 באוקטובר למפקד הארמייה ה-9 הסינית, סונג שילון, להשמיד באופן מיידי את דיוויזיית חיל הרגלים הממוכנת הראשית והדיוויזיה ה-3 הדרום קוריאניות ואת דיוויזיית חיל הנחתים ה-1 ודיוויזיית חיל הרגלים ה-7 האמריקניות.
תחת פקודותיו הדחופות של מאו, נחפזה הארמייה התשיעית ונכנסה לקוריאה הצפונית ב-10 בנובמבר, ומבלי שהבחין בה המודיעין של כוחות האו"ם הגיעה למאגר צ'וסין ב-17 בנובמבר.
דיוויזיית הנחתים ה-1 שנחתה בוונסאן השתייכה אמנם לקורפוס ה-10 של אלמונד, אך הוא והמייג'ור גנרל אוליבר פ.
סמית, מפקד דיוויזיית הנחתים ה-1, חלקו רגשות תיעוב הדדיים מאז נפגשו לפני הנחיתה באינצ'ון.
סמית האמין כי כוחות סינים גדולים נמצאים בקוריאה הצפונית אף על פי שהמטה הכללי של כוחות האו"ם בטוקיו טען אחרת, ואלמונד חשב שסמית הוא זהיר יתר על המידה.
אי האמון ההדדי ששרר בין שני המפקדים הוביל את סמית להאט את התקדמותה של דיוויזיית הנחתים ה-1 בכיוון מאגר צ'וסין כנגד פקודותיו של אלמונד.
לאורך הדרך הקים סמית נקודות אספקה ומנחתים בהגארו-רי ובקוטו-רי.
הסינים ביססו את האסטרטגיה שלהם על ההנחה כי תהיה נוכחות או"ם מעטה בלבד במאגר צ'וסין.
על הארמייה התשיעית הוטל להשמיד בראשונה את כוחות האו"ם ביודאם-ני ובסינהונג-ני ומשם להתקדם להוגארי-רי.
הסינים האמינו כי חלק הארי של הקורפוס ה-10 יחוש לעזרתם של היחידות המוכות ואז הארמייה התשיעית תחסום ותלכוד את עיקר הקורפוס ה-10 על הכביש שבין הוגארי-רי והונגנאם.
אך תוכניתם של הסינים סבלה ממחסור במודיעין מדויק על כוחות האו"ם; אמנם הקורפוס ה-10 היה מתוח בחזית צרה לאורך 640 ק"מ בצפון-מזרח קוריאה, אך הודות להתקדמותם האיטית של הנחתים נתאפשר למרבית דיוויזיית הנחתים ה-1, בכלל זה הרגימנטים ה-5, ה-7 וה-11, להתרכז ביודאם-ני.
רק קבוצת הקרב הרגימנטית 31, קבוצת קרב שמצבתה הייתה חלקית ואורגנה בחופזה מדיוויזיית הרגלים ה-7, הייתה מפוזרת בדלילות לאורך הגדה המזרחית של המאגר.
דיוויזיית הנחתים ה-1 מנתה 25,473 איש בתחילת הקרב, ובהמשך תוגברה בגדוד הקומנדו ה-41 הבריטי ובשני רגימנטים מדיוויזיות הרגלים ה-3 וה-7. כך, כוח האו"ם מנה כ-30,000 איש במהלך הקרב.
כוחות האו"ם בצ'וסין נסתייעו באחד מריכוזי כוחות האוויר הגדולים ביותר שהיו במלחמת קוריאה; כנף הנחתים הראשונה שהייתה מוצבת בנמל התעופה יונפו ו-5 נושאות מטוסים מכוח המשימה 77 של צי ארצות הברית יכלו לבצע 230 גיחות ביום ולספק סיוע אווירי קרוב במהלך הקרב.
על אף שהארמייה התשיעית הייתה אחת מיחידות העילית הסיניות והורכבה מוותיקי הקרבות של מלחמת האזרחים הסינית, מספר ליקויים מסמסו את יכולותיה במהלך הקרב.
ראשית, הארמייה התשיעית הייתה אמורה להתארגן במנצ'וריה במהלך נובמבר, אך מאו הורה לה בפתאומיות להיכנס לקוריאה הצפונית לפני שהספיקה להצטייד בצורה מתאימה.
כתוצאה מכך, הארמייה התשיעית לא קיבלה כמעט ציוד חורף בשביל החורף הקוריאני הקשה.
שנית, בגלל מערכת לוגיסטיקה עלובה הוכרחה הארמייה התשיעית לנטוש את הארטילריה הכבידה שברשותה, ולהמשיך עם כמות לא מספיקה של מזון ותחמושת.
המחסור במזון אילץ את הארמייה להותיר קרוב לשליש מכוחה הרחק ממאגר צ'וסין, ותופעות של רעב והיפותרמיה החלו להופיע בקרב הכוח הסיני, שאף לא היה יכול להצטייד מחדש מהאוכלוסייה המקומית כיוון שזו הייתה דלילה באזור המאגר.
עד לתום הקרב, מתו יותר חיילים סינים מקור מאשר בקרב ובהתקפות מהאוויר.
באשר למצבת כוח האדם הסינית, מעריכים כי הארמייה התשיעית מנתה 120,000 איש; החישוב הוא פשוט: הארמייה הורכבה מ-12 דיוויזיות, כאשר כוח האדם של כל דיוויזיה הוא 10,000 איש.
אך למעשה, בקרב השתתפו רק 10 דיוויזיות, וגם הן הכילו בין 65–70 אחוזים בלבד מכוחם בתחילת הקרב.
לפיכך, מספרם הריאלי של הסינים בקרב מוערך ב-67,000 חיילים.
בליל 27 בנובמבר הקורפוסים ה-20 וה-27 מהארמייה התשיעית הסינית החלו בסדרה של תקיפות והצבת מארבים לאורך הדרך שבין מאגר צ'וסין לקוטו-רי.
ביודאם-ני היו רגימנטי הנחתים ה-5, ה-7 וה-11 מכותרים ומותקפים על ידי הדיוויזיות ה-59, ה-79 וה-89 הסיניות.
גם קבוצת הקרב הרגמינטית 31 המבודדת בסינהונג-ני הותקפה על ידי הדיוויזיות ה-80 וה-81 הסיניות, וכן הרגימנט ה-1 שבקוטו-רי הותקף על ידי הדיוויזיה ה-60 מצפון.
ב-28 בנובמבר היו הכוחות האמריקניים שביודאם-ני, סינהונג-ני, הגארו-רי וקוטו-רי מבודדים ובהפתעה מוחלטת מהמתקפה הסינית.
בהתאם לפקודתו של אלמונד, הורה סמית ב-27 בנובמבר לרגימנט הנחתים ה-5 לתקוף בכיוון מערב לעבר מופיונג-ני, אך הדיוויזיה ה-89 הסינית אילצה את הנחתים להתחפר בעמדותיהם בגבעות המקיפות את יודאם-ני עם רדת החשיכה, תקפו שלושה רגימנטים מהדיוויזיה ה-79 הסינית את הגבעות שמצפון ומצפון-מערב ליודאם-ני, במטרה להשמיד את הכוח האמריקני במתקפה יחידה.
הסינים החלו לחדור לעמדות הנחתים והחלה לחימה מטווח אפס, אך לבסוף הצליחו הנחתים לשמור על קו ההגנה תוך שהם מסבים אבדות כבידות לסינים.
בעת שהשחר של 2 בנובמבר הפציע, היו הכוחות הסינים והמגינים האמריקנים מצויים במצב של קיפאון באזור של יודאם-ני.
עם תחילת הקרב ביודאם-ני, חסמה הדיוויזיה ה-59 הסינית את קטע הכביש שבין יודאם-ני והגארו-רי ותקפה את פלוגות C ו-F מרגימנט הנחתים ה-7 האמריקני שהגנו עליה.
המתקפה המוצלחת אילצה את פלוגה C לסגת לתוך יודאם-ני, בעוד פלוגה F נותרה לכודה במעבר טוקטונג, מעבר חיוני ששלט על הכביש.
במהלך 29 בנובמבר ניסה הרגימנט לחלץ את פלוגה F מספר פעמים, אך ניסיונות אלו נכשלו, אם כי הכוחות הסינים ספגו אבדות כבידות.
כשהיא מסתייעת באש ארטילריה מהגארו-רי וממטוסי הקורסיירים, הצליחה פלוגה F להחזיק מעמד למשך 5 ימים תוך שהיא הודפת התקפות חוזרות ונשנות עליה מצד הדיוויזיה ה-59 הסינית.
לאחר שספגה הדיוויזיה ה-79 אבדות רבות, הסיקו במפקדת הארמייה ה-9 שחלק הארי של דיוויזיית הנחתים ה-1 ממוקם ביודאם-ני, וכי מצבת כוח האדם של הדיוויזיה כפולה מההערכה הראשונית שלהם בתחילת הקרב.
בהאמינו כי תקיפות נוספות של הכוח ביודאם-ני הן חסרות טעם, הורה סונג שילון לארמייה ה-9 להתקיף במקום זאת את סינהונג-ני והגארו-רי; מ-28 ועד ל-30 בנובמבר לא התחוללו קרבות ביודאם-ני.
בד בבד, בגזרה המערבית נאלצה הארמייה ה-8 האמריקנית לבצע נסיגה מלאה לאחר כישלונה בקרב נהר צ'ונגצ'ון, ומקארתור פקד על אלמונד להסיג גם הוא את הקורפוס ה-10 אל נמל הונגנאם.
ב-30 בנובמבר הוציאו הלויטננט קולונל ריימונד ל.
ליצנברג, מפקדי הרגימנטים ה-5 וה-7, בהתאמה, פקודה משותפת לפרוץ החוצה מיודאם-ני ולסגת לכיוון הגארו-רי.
לצורך הפריצה הרכיבו הנחתים שיירה שבחודה עמד טנק M4 שרמן יחיד.
התוכנית הייתה שהגדוד ה-3 מרגימנט הנחתים ה-5 (3/5) יהווה את חיל החלוץ של השיירה, בעוד שלושה גדודים נוספים מחפים לאחור.
בטרם תצא השיירה, היה על הגדוד ה-3 מרגימנט הנחתים ה-7 (3/7) לתקוף תחילה דרומה ולכבוש את גבעה 1542 ואת גבעה 1419, זאת במטרה להשיג את השליטה על הכביש ולמנוע מתקפות סיניות עליו.
הגדוד ה-1 מרגימנט הנחתים ה-7 (1/7) יתקוף לכיוון פלוגה F במטרה לפתוח את הציר המוביל למעבר טוקטונג.
פעולת הפריצה נסתייעה בכיסוי אווירי של כנף האוויר ה-1 של חיל הנחתים.
בבוקרו של 1 בדצמבר, בא הגדוד ה-3 מרגימנט הנחתים ה-7 (3/7) במגע עם הרגימנט ה-175 של הדיוויזיה ה-59 הסינית בגבעה 1542 ובגבעה 1419. המגינים הסינים לחמו בעיקשות ותוך זמן קצר אילצו את הנחתים להתחפר במורדות שבין הפסגות לכביש, זאת בשעה שהשיירה עברה את עמדת הגדוד ה-3/7 בשעות אחר הצהריים.
הפיקוד הסיני הורה לדיוויזיה ה-79 לתקוף שוב את יודאם-ני, בשעה שעל הדיוויזיה ה-89 הוטל להמשיך דרומה ולהתקיף את קוטו-רי.
הסינים תקפו ביודאם-ני בלילה ואילצו את הכוחות המותקפים בעורפם להזעיק מטוסי קרב ליליים; הקרב נמשך עד לבוקרו של 2 בדצמבר, עד שכל הנחתים הצליחו לסגת מיודאם-ני.
באותו הזמן, הגדוד ה-1 מרגימנט הנחתים ה-7 (1/7) ניסה גם הוא לפרוץ את החסימה הסינית בגבעה 1419, ב-1 בדצמבר.
למרות היותה מדולדלת בצורה קריטית בגלל הקרב, הרעב והקור, שלחה הדיוויזיה ה-59 לקרב את 5 המחלקות האחרונות שלה וסירבה להיכנע.
עם רדת הלילה הצליח הגדוד ה-1/7 לכבוש סוף סוף את הפסגה, והחל לצעוד דרך הגבעות בצד המזרחי של הכביש.
תוך שהוא מנצל את גורם ההפתעה, הצליח הגדוד ה-1/7 להשמיד מספר עמדות סיניות לאורך הכביש.
בבוקר 2 בדצמבר פתחו הגדוד ה-1/7 ופלוגה F במתקפה משותפת והצליחו לאבטח את מעבר טוקטונג ולפתוח את הכביש שבין יודאם-ני והגארו-רי.
על אף שהכביש בין יודאם-ני והגארו-רי נפתח, נדרשה השיירה להתמודד עם עמדות סיניות נוספות שהיו ממוקמות בגבעות הצופות אל הכביש.
בלילה הראשון של הנסיגה, תקפו הסינים את השיירה והסבו אבדות כבידות לגדוד ה-3 מרגימנט הנחתים ה-5 (3/5), אך באופן כללי שותקו על ידי הסיוע האווירי בשאר ימי המסע.
קור, אש טורדנית ומחסומי דרכים עיכבו והאטו מאוד את השיירה והסבו לה אבדות רבות.
אך למרות כל הקשיים, הצליחה השיירה להגיע להגארו-רי במבנה מסודר בשעות אחר הצהריים של 3 בדצמבר; הנסיגה הושלמה ב-4 בדצמבר.
צוות הקרב הרגימנטלי 31 ("Regimental Combat Team 31" ובקיצור: "RCT-31"; להלן: צק"ר 31), אשר מאוחר יותר יתפרסם כ"כוח המשימה פיית'", היה צוות קרב רגימנטלי שהוקם בחופזה מתוך דיוויזיית הרגלים ה-7 שאיבטחה את האגף הימני של הנחתים המתקדמים לכיוון מופּיונג-ני.
היחידות השונות בדיווזיית הרגלים ה-7 היו פרוסות על פני שטח רב ומבודדות האחת מהשנייה בגלל השטח ההררי והמבותר ורשת הכבישים הפרימיטיבית באזור.
על כן, היה זה בלתי אפשרי ליצור בזמן כוח משימה בעל סד"כ מלא.
לפני הקרב היה צק"ר 31 פרוס על פני שטח רב; חלקו היה בגבעות שמצפון לסינהונג-ני, אמנם הסינים האמינו שצק"ר 31 היה בעל סד"כ של רגימנט, אך למעשה בכוח המשימה היה גדוד אחד חסר.
בליל ה-27 בנובמבר תקפו שלושה רגימנטים מהדיוויזיה ה-80 הסינית את הגבעות הצפוניות, בהפתיעם בצורה מוחלטת את המגינים.
בקרב שהתפתח לאחר מכן נגרמו אבדות כבידות לגדוד ה-1 מרגימנט הרגלים ה-32 שהתחפר צפונית לסינהונג-ני.
את עמדותיהם של גדודי ארטילריית השדה ה-57 וה-3 מרגימנט הרגלים ה-31, שטפו הסינים כמעט לחלוטין.
בנוסף שלחו הסינים את הרגימנט ה-242 מהדיוויזיה ה-81 להתבצר בגבעה 1221, גבעה השולטת על הכביש המחבר בין סינהונג-ני והודונג-ני.
כך, עם תום הלחימה שהתחוללה בלילה, צק"ר 31 מצא את עצמו פרוס ל-3 כוחות המבודדים האחד מהשני.
בהאמינם כי הכוחות המגינים הושמדו כולם, עצרו הסינים את המתקפה, והמשיכו בבזיזת העמדות האמריקניות בחפשם אחר מזון ובגדים.
בבוקר 28 בנובמבר החל הגדוד ה-3 מרגימנט הרגלים ה-31 במתקפת נגד על כוחות מהרגימנט ה-239 הסיני, וגרמו לסינים המופתעים למנוסה כללית.
בשעות אחר הצהריים הגיע אלמונד בטיסה להיקף שבשליטת צק"ר 31, ובהאמינו כי הצק"ר חזק דיו בשביל לתקוף צפונה ולהתמודד עם ה"שאריות" של הכוחות הסיניים שיעמדו בדרכם.
אלמונד הורה לקולונל אלן ד.
מקלין (Maclean), מפקד צק"ר 31, להמשיך במתקפה צפונה וחילק את עיטור כוכב הכסף ל-3 מקציניו של מקלין.
פיית', מפקד הגדוד ה-1 מרגימנט הרגלים ה-32, השליך את העיטור שלו אל השלג בסלידה.
בלילה של 28 בנובמבר תקפה שנית הדיוויזיה ה-80 הסינית, עם כוח של 4 רגימנטים.
בפנים השטח הפכה המתקפה הסינית קטסטרופלית, חלו שיבושי תקשורת קשים בעוד העמדות הסיניות מופגזות באש נ"מ שנורתה מגדוד ארטילריית השדה ה-57. עם סיום הלחימה מנתה מצבתם של הרגימנטים ה-238 וה-239 גם יחד, פחות מ-600 חיילים.
המתקפה של הרגימנט ה-240 הסיני, לעומת זאת, אילצה את מקלין להורות על נסיגה מהגבעות הצפוניות אל פנים השטח.
ב-29 בנובמבר הצליח הגדוד ה-1 לשבור את המחסום של הסינים ולהתקדם לפנים השטח, אך מקלין נהרג על ידי חיילים סיניים, אותם זיהה בטעות כאמריקנים הסינים הפסיקו לבסוף את מתקפתם ב-29 בנובמבר בלילה, והמתינו לתגבורת.
אלמונד הורה לדיוויזיית הנחתים הראשונה לפרוץ החוצה מיודאם-ני על מנת לחלץ את צק"ר 31 המוקף, אך הייתה זו משימה שסמית לא היה יכול להוציא אל הפועל.
פלוגת הטנקים ה-31 ניסתה אמנם לחלץ את צק"ר 31, והחלה במתקפה על גבעה 1221, אך ללא סיוע רגלים לא צלחו שתי התקיפות המשוריינות שבוצעו ב-28 וב-29 בנובמבר; הטנקים לא הצליחו לפרוץ בתנאי השטח הקשים, תחת אש צלפים ותקיפות רגליות סיניות מטווח קרוב.
ב-30 בנובמבר פינו כוחות האו"ם את הודונג-ני, במטרה להגן על הגארו-רי, ונאלצו לנטוש את שארית צק"ר 31 הנצור.
ב-30 בנובמבר המייג'ור גנרל דייוויד ג.
בר, מפקד דיוויזיית הרגלים השביעית, הוטס אל פנים השטח באזור שינהונג-ני ונפגש עם פיית', שמונה למפקד צק"ר 31 לאחר מותו של מקלין.
פיית' תיאר את הקשיים שבנסיגה של הצק"ר, ובייחוד 500 הפצועים שהיה על הצק"ר לפנות.
באותו היום, חלקים מהדיוויזיה ה-94 ויתר הדיוויזיה ה-81 הגיעו כתגבורת עבור הדיוויזיה ה-80 הסינית.
בחצות חידשו 6 רגימנטים סיניים את מתקפתם על הכוחות הנצורים, וצ'אן דנאן, מפקד הדיוויזיה ה-80, הורה להשמיד באופן מוחלט את צק"ר 31 לפני רדת החשיכה.
שוב אש הנ"מ של גדוד הארטילריה ה-57 מנעה מהסינים להתקדם, אך אספקת הפגזים הלכה ונידלדלה באופן נואש.
ב-1 בדצמבר הורה לבסוף פיית' לצק"ר 31 על פריצה משינהונג-ני ונסיגה לכיוון הגארו-רי.
הפריצה החלה ב-1 בדצמבר, ברגע שמזג האוויר אפשר לכנף האוויר ה-1 של חיל הנחתים לספק כיסוי אווירי.
כאשר החלו לוחמי הצק"ר ליצור תבנית של שיירה וניסו לנטוש את המוצב הקדמי, החל הרגימנט ה-241 הסיני להסתער לעברם בעוד 3 רגימנטים אחרים סוגרים עליהם.
בהיעדר ברירה אחרת, כנף האוויר החל בהטלת פצצות נפאלם על הכוחות הסיניים שהיו בצמוד לצק"ר, וגרם לאבדות הן בקרב הכוחות הסיניים והן בקרב הכוחות האמריקנים.
ההפגזה האווירית הביאה לשבירת המבנה הסיני, באופן שאפשר לשיירה הנצורה להתקדם.
אש כבידה שנורתה מכלי נשק קלים של הכוח הסיני גרמו לרבים מחוליית האבטחה לחפש מחסה מתחת לכביש, במקום להגן על המשאיות.
האש גרמה למותם ולפציעתם של חיילים ונהגים בשיירה, עד שלבסוף, בשעות אחר הצהריים המאוחרות, השיירה נעצרה במחסום דרכים מתחת לגבעה 1221. מספר קבוצות לוחמים ניסו לטהר את גבעה 1221, אך ללא פיקוד המשיכו לכיוון המאגר הקפוא ולא שבו לשיירה.
בעת שפיית' הוביל מתקפה על מחסום הדרכים, הוא נפגע מרימון סיני ולאחר מכן מת מפצעיו.
השיירה הצליחה, לבסוף, לעבור את מחסום הדרכים הראשון (מתחת לגבעה מ-1221), אך כשהגיעו למחסום הדרכים השני שהוקם בהודונג-ני, התפוררה השיירה לגמרי תחת המתקפה הסינית.
רק 1,050 מתוך 2,500 החיילים במצבה המקורית של הצק"ר, הצליחו להגיע להגארו-רי, וההערכה היא כי רק 385 מתוכם לא היו פצועים.
השיירים של צק"ר 31 אורגנו כגדוד זמני למשך יתר הקרב.
הגארו-רי הפכה למרכז אספקה חשוב, ובו גם שדה תעופה תחת בנייה, במטרה לסייע לנחתים התוקפים דרך מיופונג-ני.
סמית' ומטה דיוויזיית הנחתים ה-1 גם הם היו ממוקמים בהגארו-רי.
מאחר שמרבית דיוויזיית הנחתים ה-1 הייתה ממוקמת ביודאם-ני, הגארו-רי אובטחה על ידי 2 גדודים מדיוויזיית הנחתים ה-1 וה-7 בלבד, ואילו יתר הכוחות שהיו שם היו מורכבים ממהנדסים ומיחידות עורף.
התוכנית הסינית המקורית ייעדה את הדיוויזיה ה-58 לתקוף את הגארו-רי בליל 27 בנובמבר, אך החיילים הסינים תעו בדרכם ולא הצליחו להגיע ליעד בתאריך המיועד, בגלל המפות היפניות הלא-מעודכנות בהן השתמשו.
רק בשעות השחר של 28 בנובמבר הצליחה הדיוויזיה ה-58 להגיע להגארו-רי.
בינתיים, הכוחות שהיו ממוקמים בהגארו-רי הבחינו בכוחות סיניים שמסתובבים באזור.
לוטננט קולונל תומאס רידג' (Ridge), מפקד הגדוד ה-3 של דיוויזיית הנחתים ה-1, חזה שההתקפה הסינית תחל בליל 28 בנובמבר.
כמעט כל החיילים שהיו מוצבים במקום, כולל חיילי יחידות אספקה שעבור אימון קרבי מועט בלבד, הוצבו בקו החזית בגלל מחסור בכוח אדם.
קרב מוֹנָסְטִיר היה קרב שהתחולל במהלך מלחמת הבלקן הראשונה בין צבא האימפריה העות'מאנית לבין כוחות צבא ממלכת סרביה בין ה-16 בנובמבר ל-19 בנובמבר 1912, והסתיים בניצחון סרבי וכיבוש העיר מונסטיר.
באוקטובר 1912 הוכה הצבא העות'מאני ליד קומאנובו.
כוחות ארמיית הווארדאר העות'מאנית נסוגו וייצבו קו הגנה ליד העיר מונסטיר.
כוחות הארמייה הראשונה הסרבית בפיקודו של פטר בויוביץ' נעו לכיוון העיר, וב-16 בנובמבר נתקלו באש ארטילרית עות'מאנית.
הסרבים תגברו את כוחות הארטילריה שלהם, ופתחו בהרעשה נרחבת על הכוחות העות'מאניים.
הארטילריה העות'מאנית שותקה, וכוחות ארמיית הווארדאר החלו בנסיגה מהאזור.
ב-19 בנובמבר נכנסו הכוחות הסרביים למונסטיר, כבשו אותה, וממנה המשיכו לאוחריד.
הכוחות העות'מאניים נסוגו לעיר רסן, והקרב הגיע לסיומו.
העות'מאנים איבדו 3,000 חיילים בקרב, ובכללם חלק מקציני הפיקוד הבכיר של ארמיית הווארדאר, כגון, פתהי פאשה שנפצע קשה בקרב ומת מאוחר יותר בעיר רסן.
5,600 חיילים עות'מאניים נפלו בשבי, ועוד כ-5,000 חיילים ערקו משורות הצבא.
הסרבים איבדו 539 חיילים ועוד 2,121 נפצעו.
לאחר הקרב שלטו למעשה הסרבים באזור מקדוניה הווארדארית.
בויוביץ' הורה לכוחות להמשיך לעבר סלוניקי, אך מפקד הצבא הסרבי ראדומיר פוטניק הורה לו להימנע מכך בשל החשש לעימות עם הכוחות הבולגריים והיווניים.
השלכות הקרב על יהודי ביטולה
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה הפכה ביטולה לאזור קרבות.
בתחילה הביסו העות'מאנים את צבא ממלכת יוון, אך בהמשך הצטרפו כוחות סרביים למערכה.
במהלך כיבוש העיר נבזזו חנויות ומבני ציבור של הקהילה.
כן נגרמו נזקים למבני מגורים, חנויות ומבני ציבור.
חלק מבני הקהילה עזבו את מונסטיר לערים באזור יוון כגון סרס.
קרב מונסטיר (1916) היה קרב משמעותי בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, נערך במהלכה של מתקפה כוללת של כוחות מדינות ההסכמה נגד כוחות מעצמות המרכז בגזרת מקדוניה והוביל לכיבושה מחדש של העיר מונסטיר על ידי כוחות מדינות ההסכמה.
אחר הכרעת המערכה על סרביה לטובת מעצמות המרכז, התקדמו הכוחות הבולגריים והגרמניים במהירות לכיוון סלוניקי, שבה התרכזו כוחות מדינות ההסכמה שעיקרם צרפתיים ובריטיים.
שמונה אוגדות צרפתיות, אוגדה איטלקית ואוגדה רוסית אורגנו בשלושה גיסות.
מולם ניצב כוח מעצמות המרכז, כאשר הארמייה הבולגרית הראשונה הוצבה בגזרת האגמים פרספה ואוחריד, הארמייה ה-11 הגרמנית בצירוף אוגדות בולגריות שנספחו אליה הוצבה צפונית לאגם דויראן, והארמייה הבולגרית השנייה הוצבה בגזרת הנהר סטרומה.
כוחות מדינות ההסכמה אשר מנו 330,000 חיילים הורכבו מ-6 אוגדות סרביות, 5 בריטיות, 4 צרפתיות, איטלקית אחת וחטיבת רגלים רוסית אחת.
הכוח התוקף אורגן ב-201 גדודים וצויד ב-1,025 תותחים ו-1,300 מקלעים.
כוחות מעצמות המרכז מנו 240,000 חיילים והתבססו על הארמייה הבולגרית הראשונה והשנייה ועל הארמייה ה-11 הגרמנית אשר אורגנו ב-172 גדודים אשר צוידו ב-900 תותחים.
בנוסף, שלחו העות'מאנים לזירה את הגיס ה-20 בפיקודו של מירליווה אבדילקרים פאשה והוא הורכב מאוגדות הרגלים ה-46 וה-50 אשר מנו 24,588 חיילים וצוידו ב-21,178 רובים, 12 מקלעים כבדים ו-12 מקלעים, 32 תותחים ו-2,150 בהמות משא וסוסים.
כמו כן נספח לגיס רגימנט האפסנאות ה-16.
העות'מאנים הקצו את האוגדה ה-50 בהיקף של כ-12,000 חיילים שנפרסו החל מסוף ספטמבר מזרחית לנהר סטרומה, לאחר שסופחו לארמייה הבולגרית השנייה וקבעו את מפקדתם בעיר דרמה.
בראשית נובמבר נערך קרב מכריע ל גדות הנהר צרנה שהוביל להיקף נפגעים גבוה בקרב הכוחות הבולגריים.
כן סבלו כוחות אלו ממחסור בתחמושת ובקנים ארטילריים.
הפיקוד הגרמני החליט לבצע נסיגה טקטית ממונסטיר, ולתפוס עמדות חולשות וברות הגנה, כ-5 קילומטרים צפונית לעיר על פסגת הר באבה.
ב-19 בנובמבר הצליחו אוגדת פרשים סרבית, ביחד עם אוגדת הרגלים הרוסית, לכבוש מחדש את העיר ביטולה.
נזקי הרכוש והנפש בעיר היו גבוהים מאוד.
בשל התמשכות ההפגזות פונתה בהמשך ביטולה מיותר ממחצית מתושביה.
קרב מונסטיר (1917) היה קרב בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובמהלכו נכשלו כוחות מדינות ההסכמה בהבקעת קווי כוחות מעצמות המרכז באזורי הר באבה ואגם פרספה.
בדצמבר 1916 הסתיים קרב מונסטיר הראשון ובמהלכו הצליחו כוחות מדינות ההסכמה לכבוש מחדש את העיר מונסטיר.
כוחות מעצמות המרכז ייצבו קו כ-5 קילומטרים צפונית לעיר על פסגת הר באבה ומשם הפגיזו ללא הירף את מונסטיר.
בראשית 1917 בהתבסס על דיווחי המודיעין הצרפתי בדבר בעיות משמעת חמורות בצבא הבולגרי, החליט מפקד הזירה מטעם מדינות ההסכמה הגנרל מוריס סראי לתכנן מתקפת הבקעה על קווי החזית שיועדה לאביב.
כוחות מעצמות המרכז באזור נסמכו על אלמנטים מהארמייה הבולגרית הראשונה בפיקודו של דימיטר גשוב ועל אלמנטים מהארמייה הגרמנית ה-11 בפיקודו של ארנולד פון וינקלר.
כוחות מדינות ההסכמה בזירה נסמכו על 5 אוגדות צרפתיות ואוגדה סרבית אחת תחת פיקודו הכולל של מוריס סראי.
כוחות מדינות ההסכמה פתחו במתקפת הבקעה בגזרת מונסטיר והאגמים והצליחו להבקיע את קו החזית לזמן קצר, אך ב-18 במאי הם נבלמו מול ביצורי הבולגרים בהר באבה תוך שהם סופגים אלפי הרוגים ומותירים בשטח ציוד שלל רב.
כוחות תגבור מהארמייה ה-11 הגרמנית שניסתה לחבור לכוחות באזור מונסטיר נבלמו על ידי האוגדה הסרבית ליד אגם פרספה.
הצרפתים נסוגו בחזרה לפאתי העיר מונסטיר.
מתקפת האביב של הגנרל סראי נחלה כישלון וחל פיחות רב במעמדו.
בדצמבר 1917 הודח סראי מתפקידו כמפקד החזית ובמקומו מונה אדולף גיומא.
הבולגרים המשיכו להחזיק בפסגת באבה וממנה המשיכו להחריב את העיר מונסטיר בהפגזות.
מצב זה נמשך עד להכרעת החזית לאחר קרב דוברו פולה.
קרב מדנין הוא קרב שהתחולל ב-6 במרץ 1943 במחוז מדנין שבתוניסיה כחלק מהמערכה בתוניסיה במלחמת העולם השנייה.
נלחמו בו גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית מול בריטניה, ניו זילנד וצרפת החופשית.
בקרב זה לחמו למעלה מאלף חיילים ונהרגו כ-635 חיילים גרמנים ואיטלקים, ו-130 חיילים בריטים, ניו זילנדים וצרפתים.
בנוסף הושמדו בקרב זה כ-52 טנקים גרמנים.
על המערכה פיקדו גנרל ברנרד לו מונטגומרי בצד בעלות הברית והגנרלים ארווין רומל וג'ובאני מסה בצד מדינות הציר.
ב־5 בנובמבר 1942 - 15 בפברואר 1943 החלו כוחות איטלקים וגרמנים לפלוש לצפון אפריקה ולכבוש שטחים מידיי הטריטוריות הבריטיות והצרפתיות ששכנו שם.
ב־8 בנובמבר אותה שנה החל מבצע לפיד במרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
הכוחות האיטלקים דווקא נלחמו היטב בחיילים שבמאחזים הבריטים, אך פקקי תנועה, מחסור בדלק, מזג אוויר גרוע והתקפות אוויריות מצד הבריטים צמצמו את התקדמות הצבא הפולש לכ־11.3 ק"מ ליום.
קומנדו סופרמו ברומא ואוברקומנדו דר ורמאכט בברלין דווקא ראו את המצב באור חיובי והחליטו לסמן את מרסה-אל-ברגה - אל אג'ילה כמטרה, על אף שהעיר נמצאה כ־180 ק"מ מדרום לחזית הנוכחית.
ב־7 בנובמבר 1942 נחתו כוחות אנגלו-אמריקאים במרוקו ובאלג'יריה, כשהצבא הבריטי (בפיקודו של לוטננט גנרל קנת' אנדרסון) משני צדי אלג'יר וצבא ארצות הברית (בפיקוד מייג'ור גנרל לויד פרדנדאל) בקזבלנקה ואוראן.
ב־14 בנובמבר ניסו כוחות בעלות הברית להגיע לתוניס, במרחק 800 ק"מ ממזרח דרך המדבר ההררי של תוניסיה בסיוע הנחתה של צנחנים, אך לרוע המזל מזג אוויר גרוע, ובנייה גרמנית מהירה של מטוסי לופטוואפה עצרו את ההתקדמות הצבאית האמריקאית ב־30 בנובמבר.
כוחות הציר הצליחו להנחית מסות כבדות של חיילים ועד דצמבר 1942 הגיעו כ -15,000 חיילים גרמנים, חמישים טנקים מסוג פאנצר סימן 4 וארבעים טנקי טייגר.
דרום תוניסיה הוא אזור של קרקע סדוקה, מדבריות חול והרי סלעים, המאיטים ומקשים על כל התפתחות צבאית באזור.
בצפון תוניסיה, על יד חופי הים בתיכון, נמצא קו מארת', תעלה שנבנתה על ידי הצרפתים בשנות השלושים.
הקו היה בשלטון הצרפתים עד לתחילת 1943, בו כוחות איטלקים שהיו חזקים בהרבה ממש שחשדו הצרפתים פרצו לתוניסיה וכבשו את התעלה.
אירוע זה היה למכה קשה על בעלות הברית בצפון אפריקה, והוא היה הקש ששבר את גב הגמל ובתגובה לו פרץ קרב מדנין.
הארמייה הבריטית השמינית – בפיקוד ברנרד מונטגומרי:
הארמייה האיטלקית הראשונה (לשעבר ארמיית הפאנצר אפריקה) – בפיקוד ג'ובאני מסה:
הדיוויזיה האיטלקית ה-136 "פשיסטים צעירים"
הדיוויזיה הממונעת האיטלקית ה-101 "טריאסטה"
גדוד הצנחנים האיטלקי ה-285 "פולגורה"
קרב מולודי הוא קרב גדול שהתרחש בין 29 ביולי ל-2 באוגוסט 1572, 50 ורסטאות מדרום למוסקבה, בו התנגשו כוחות רוסיים בהנהגת הנסיכים מיכאיל וורוטינסקי ודמיטרי חבורוסטינין וצבאו של ח'אן קרים דבלט הראשון גראי בקרב, שכלל, בנוסף ליחידות מקרים, גם יחידות טורקיות ושל אורדת נוגאי.
למרות העליונות המספרית המשמעותית, הצבא הטורקי וקרים הובסו וספגו הפסדים כבדים.
המשמעות הגאופוליטית של הניצחון במולודי בתנאי מלחמת ליבוניה וההרס מהמערכה הטטרית של קרים בשנה שקדמה לקרב נגד מוסקבה הייתה אדירה.
מסע הכיבוש הגדול של קרים, שמטרתו הייתה הבסת רוסיה הצארית החלשה על פי המודל של העול המונגולו-טטרי, אפשרה לרוסיה להגן על כל ההישגים מהמאה השנים הקודמות ולהמשיך לשמור על עצמאותה, אחדותה, כמו גם על השליטה בקאזאן ובאסטרחן.
הקרב עצמו ולוחמיו מוזכרים לעיתים רחוקות בהיסטוריה הרוסית.
קרב מולודי הביא לכך שפסקו בהדרגה הפשיטות של הטטרים על נסיכות מוסקבה.
קודם לכן, בסיוע טורקי הטטרים נהגו לפשוט בקביעות על העיירות והכפרים באזורי הספר של מוסקבה.
הקרב, שהתרחש באוגוסט 1572 ליד הכפר מולודי, שנמצא כ-50 ק"מ ממוסקבה, בין פודולסק לסרפוחוב, מכונה לפעמים "בורודינו הלא ידוע".
השיא היה בשנת 1571, כאשר צבאו של הח'אן של קרים דבלט גראי שרף את מוסקבה עד היסוד.
אנשים התחבאו ב, אך הטטרים הציתו גם אותו.
בשנת 1572 דבלט יצא לכבוש את מוסקבה כדי להופכה לבירתו.
ערב הקרב, מצבה של רוסיה היה קשה מאוד.
השלכות הפלישה ההרסנית של שנת 1571, כמו גם מגפה שהתפשטה במדינה, הורגשו עדיין.
קיץ 1572 היה יבש ומחניק במיוחד, כשסוסים ובקר מתו בהמוניהם והצבא סבל ממחסור באספקת מזון סדירה.
הודות לסיור באזורי הגבול נמסר מידע לפיקוד הרוסי על תנועת הצבא של חאנות קרים הכולל 120 אלף מחייליו של דבלט.
הקמתם ושיפורם של מערכי הגנה צבאיים, בעיקר לאורך נהר האוקה, התקדמו במהירות.
משהגיע הידיעה על הפלישה הממשמשת ובאה, לידי הצאר איוואן האיום, הוא נמלט לנובגורוד וכתב משם מכתב לדבלט ובו הציע שלום תמורת מסירת קאזאן ואסטרחן.
אך זה לא סיפק את החאן.
באביב 1571 תקף החאן, בראש צבא גדול, את גבולות רוסיה.
הנסיך מסטיסלבסקי, שהיה עוין את הצאר שלח את אנשיו להראות לחאן כיצד לעקוף את ביצור ההגנה שאורכו 600 קילומטר ממערב והטטרים הגיעו למוסקבה והעלו אותה באש; בדרכו חזרה לקרים שלח פגיון לצאר, כמתנת התרסה ברומזו כי על הצאר להתאבד בדקירה.
רוסיה הייתה חלשה באותה עת כאשר איוואן מצליח לאסוף צבא של 20 אלף בלבד.
ב-28 ביולי 1572 צבא החאן חצה את נהר אוקה, אלא שהרוסים תקפו חזרה והחאן נאלץ לחזור, קרב עקוב מדם פרץ סמוך לביצורי ההגנה שהרוסים הקימו ובמשך כמעט שבוע, הסתערו הטטרים על האזור שליד הכפר מולודי, לא הרחק מפודולסק.
ב-2 באוגוסט, כשמתקפת הטטרים נחלשה, הגדודים הרוסיים עזבו את הביצורים ופגעו באויב התשוש, הטטרים נרדפו עד לגדות האוקה שהיה קו התמיכה העיקרי ולאורכו סיירו גדודי הגבול הרוסיים.
בראש הצבא הרוסי עמד הנסיך מיכאיל איוואנוביץ' וורוטינסקי, שפיקד על בניית ביצורי ההגנה שבדרום המדינה.
לצדו פיקד הנסיך דמיטרי חבורוסטינין, שהגדוד בפיקודו הכה את הטטרים ליד הכפר מולודי.
בבוקר ה-3 באוגוסט החל דבלטי, שאיבד את בנו, נכדו וחתנו בקרב, בנסיגה מהירה.
הרוסים דחקו בו והקרב העז האחרון פרץ על גדות אוקה.
כיום מולודי הוא כפר קטן בתחומי העיר צ'כוב שבמחוז מוסקבה עם אוכלוסייה קטנה יחסית (676 תושבים במפקד 2010).
מאז 2009 נערך במקום פסטיבל שחזור, שתואם לציון יום השנה לקרב.
בשנת 2019 העניקה הדומה המחוזית של מוסקבה לכפר תואר כבוד.
קרב מולביץ היה קרב מרכזי במהלך מלחמת שלזיה הראשונה (השלבים הראשונים של מלחמת הירושה האוסטרית), שאירע ב-10 באפריל 1741. במסגרת הקרב, הצבא הפרוסי תחת פרידריך השני, מלך פרוסיה, הצליח למנוע את התקדמותה של מתקפת נגד אוסטרית לתוך שלזיה, שנכבשה בידי הפרוסים בשלבים המוקדמים של המלחמה.
הקרב הביא להסדר הסמכות הפרוסית בחבל שלזיה ולסיפוחה הרשמי לתוך ממלכת פרוסיה בהמשך המלחמה.
במהלך שלטונו של פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, הצבא הפרוסי הפך למרכזי בצבאות אירופה.
נוצרה בממלכת פרוסיה תרבות שקראה להאדרת הצבא ובסוף שלטונו, בשנת 1740, מנה הצבא 80,000 איש.
בתקופת שלטונו הקים פרידריך וילהלם הראשון מדינה אזרחית יעילה שתפקידה העיקרי לתמוך בצבא גדול ומאורגן היטב, שרוכז בחיל רגלים פרוסי.
המשפחות האצילות של פרוסיה נדרשו להתחייב לשלוח את בניהן ללימודי הקצונה של הצבא.
הגדודים נבדקו על בסיס שנתי על ידי המלך והיה סטנדרט נדרוש לתרגול ולביצוע.
ניתן היה לסמוך על גדודי חי"ר פרוסיים שיעברו בשדה הקרב לפי סדר ובמהירות שאף צבא אחר לא היה יכול באותה העת.
הצבא הפרוסי כמו כן תיפח את השימוש בנשק חם מודרני שכלל ארטילריה ומוסקטים בשימוש נרחב בשדה הקרב.
פרידריך השני, ירש את אביו בשנת 1740 והחל במהרה בשיפור חיל הרגלים וחישול נכסים אדירים מהזרועות שאביו הזניח; בעיקר חילות הפרשים והתותחנים.
כלי הנשק המרכזי שהיה בשימוש של החי"ר האוסטרי היה מוסקט, שכלל בקצהו כידון וחרב קטנה.
פרשים כבדים, שהיו מרכז התפארת הצבאית של הצבא האוסטרי, היו חמושים בחרב כבדה ובקרבין.
בין יחידות הפרשים היו ההוסרים, שהיוו יחידת עילית הונגרית במקורה.
הצבא האוסטרי הכיל מספר רב של יחידות לא סדירות כגון הפנדורס מחבל הבלקן, שהיו מחולקים לפיקוד לפי אתניות.
הוסרים הונגרים סיפקו את זרוע הפרשים הקלה ורובם צורפו לצבא ההונגרי לאחר נפילתה של ממלכת הונגריה בין ארכידוכסות אוסטריה ממערב והאימפריה העות'מאנית מדרום במהלך המאה ה-16.
לפרידריך וילהלם הייתה יראת כבוד לסדר המכונן באירופה, והחזיק מקיסר האימפריה הרומית הקדושה מבית הבסבורג.
בנו, בשונה ממנו, לא העריך את המלוכה ההבסבורגית לכדי מצב שיתמוך בה באש ובמים.
ב-20 באוקטובר 1740 נפטר קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כשהוא משאיר את כס המלוכה לבתו מריה תרזה.
ירושתה הבעייתית של מריה תרזה הביאה לתחילתה של מלחמת הירושה האוסטרית במסגרתה פרידריך החליט לכבוש את מחוז שלזיה האוסטרי ובכך הביא לתחילתן של המלחמות השלזיות בין פרוסיה ומלוכת הבסבורג.
שלזיה, חבל ארץ משגשג בעל חשיבות כלכלית מרכזית ורוב פרוטסטנטי באוכלוסייתו, שכנה על גבול דרום פרוסיה לאורך גדות נהר אודר.
עם 1.5 מיליון תושביה פרידריך ראה בשלזיה תוספת משמעותית למדינה הפרוסית עם 2.2 מיליון תושביה.
פרידריך פלש לשלזיה ב-16 בדצמבר 1740 לאחר חודשים ממושכים של הכנות.
הוא חצה את הגבול מדרום לעיר הפרוסית קרוסן וצעד דרומה בגדה המערבית של נהר אודר.
ב-3 בינואר 1741 ברסלאו, בירת שלזיה, פתחה את שעריה בפני פרידריך.
פרידריך היה באותה העת נטול ניסיון צבאי מעשי, מלבד פיקוד על גדוד חי"ר בימי שלום.
במרץ 1741 כבש הצבא הפרוסי את האזור הכפרי שלזיה עד לגבולו הדרומי, שם התפזרו הכוחות הפרוסים למשך שארית החורף.
עיירות מפתח נותרו מוחזקות בידי ארכידוכסות אוסטריה, בעיקר נייסה.
ב-9 במרץ 1741 הסתער הנסיך האוסטרי לאופולד מאנהלט-דסאו על גלוגאו בדרום שלזיה על ידי הוראת הקיסרית מריה תרזה.
הצבא האוסטרי הראה את נחישותו לכבוש מחדש את שלזיה.
ההתקפה החלה הודות להירגעות יחסית בשאר חזיתות מלחמת הירושה האוסטרית ולכן ניתן לכוחות לפנות למערכה בשלזיה.
באפריל 1741 פילדמרשל וילהלם ריינהרד פון נייפרג נכנס לשלזיה בראש הצבא האוסטרי, הפיל במהירות את הכוחות הפרוסים שהיו מפוזרים ברחבי שלזיה ופנה להקל על חיל המצב בנייסה על גדות האודר.
פרידריך ריכז את כוחות צבאו והלך בעקבות נייפרג.
הפרוסים עלו על עקבות הצבא האוסטרי ותקפו אותו במולביץ, כפר מדרום לנייסה.
מולביץ היה הראשון בקרבותיו של פרידריך.
במפעם הראשונה והאחרונה הוא השאיר את ההנהגה הצבאית לפילדמרשל קורט כריסטוף גראף פון שוורין.
הצבא האוסטרי שהה מסביב לכפר מולביץ.
בתחילה הופתע הכוחות מהופעתו של הצבא הפרוסי, והתכוננו לקרב במהרה.
לאוסטרים לא היה ניסיון בלחימה נגד הצבא הפרוסי עד לנקודה זאת וקציניו ציפו לניצחון קל.
המפקד האוסטרי פתח במתקפת פרשים חזקה עם הרגימנטים בצד השמאלי של המערך האוסטרי.
ההתקפה פגעה באגף הימני הפרוסי שהוחזק על ידי רגימנט הפרשים.
הפרשים הפרוסים היו בתקופה זו מתחת לסטנדרטים של הצבאיים של האוסטרים המנוסים והמושמעים.
הפריסה הפרוסית על האגף הימני הייתה פגומה מאוד בכך שהרגימנטים של הפרשים וחיל רגלים התערבבו ומנעו פריסה מתואמת של הפרשים הרכובים על מול המתקפה האוסטרית.
הפרשים הפרוסים קרסו לנוכח ההתקפה האוסטרית ובתגובה פרידריך הנהיג אישית רגימנט פרשים וסף לתמוך במערך הפרוסי.
פרידריך, בהמלצתו של פילדמרשל שוורין כי הוא הפסיד בקרב וכי הכוחות הפרוסים עומדים לקרוס לנוכח ההתקפה, נסג מתוך שדה הקרב עם פמלייתו האישית.
הוא רכב לעיירה אופפלן שם הוא הצליח להימלט מלכידתו בידי הוסרים הונגרים.
בינתיים בשדה הקרב, הודות למשמעת של הצבא הפרוסי המטופח, הצליחו הפרוסים לשמור על מערך יציב ולהתיש את האוסטרים לכדי מתקפת נגד שהביאה לנסיגתם של האחרונים ולייצוב החזית והכיבוש הפרוסי של שלזיה.
כשעבר לעיירה לובן, קיבל פרידריך הודעה משוורין שהודיע לו שהקרב ניצח.
פרידריך חזר לגלות כי חיל הרגלים הפרוסי החזיק מעמד, גירש את הפרשים האוסטרים והתקדם לכבוש את מולביץ.
נייפרג נסוג מהשדה ונסוג חזרה מעבר לגבול והשאיר את הפרוסים מנצחים.
קרב מונטאפרטי נערך ב-4 בספטמבר 1260 בטוסקנה בין פירנצה לסיינה במסגרת מלחמות הגוולפים והגיבלינים, שתי מפלגות מרכזיות בפוליטיקה של איטליה בימי הביניים שסכסוכן נעוץ בשאלת הנאמנות לשליט האימפריה או לאפיפיור.
הקרב הסתיים בניצחון סיינה הגיבלינית והגליית משפחות רבות מפירנצה הגוולפית, והיה לאחד מהקרבות עקובי הדם באיטליה של ימי הביניים, עם מעל ל־10 אלף הרוגים.
מעשה בגידה שהוביל את אנשי סיינה לניצחון מתואר על ידי דנטה בחלק התופת של "הקומדיה האלוהית".
קרב מונקורנה הוא קרב שהתחולל במלחמת העולם השנייה ב-17 במאי 1940 במהלך המערכה על צרפת.
במהלך הקרב תקף כוח של הדיוויזיה הרביעית של צבא צרפת בראשות הקולונל שארל דה גול את הכפר מונקורנה שהוחזק בידי הגרמנים בכוח שכלל מעל ל-200 טנקים.
הצרפתים נחלו הצלחה ראשונית כשהכוחות הגרמניים נסוגו, אך בסופו של דבר הצרפתים נסוגו בשל היעדר סיוע צבאי והתערבותו של חיל האוויר הגרמני.
ב-10 במאי 1940, פתחו הנאצים במתקפה נרחבת כנגד הולנד, בלגיה וצרפת.
לאחר הבקעת הקו הצרפתי בקרב סדאן ב-13 במאי, הביאו הגרמנים לנסיגה חפוזה של הכוחות הצרפתיים.
ב-12 במאי התמנה דה גול למפקדה של הדיוויזיה הרביעית.
באותו היום זומן למטה הצרפתי כשברשותו שלושה גדודים ונתבקש לפתוח במתקפה על הגרמנים במטרה להרוויח זמן עבור הארמייה השישית על מנת שיוכל לפרוס מחדש את כוחותיו לאורך קו מאז'ינו ועד מחוז אן.
הייתה זו הזדמנות בשביל דה גול ליישם את רעיונותיו החדשניים בנוגע ללוחמת טנקים.
במהלך התקדמותו של דה גול, הפקיע לטובתו מספר יחידות של פרשים וארטילריה שהיו בנסיגה בנוסף למחצית בריגדה, שגדודיה כללו מספר טנקים כבדים מסוג שאר B1. ב-17 במאי ב-4:14 לפנות בוקר, התקדמו כוחות של הדיוויזיה הרביעית לעבר מונקורנה.
לאחר שכיתרו את הכפר בשעות הצהריים, היו הטנקים הצרפתיים הכבדים נתונים תחת אש עזה של תותחי נ"ט 37 מ"מ וטנקים גרמנים.
על אף נחיתותם המספרית ביחס לגרמנים והעדר סיוע אווירי תקף דה גול והשמיד שיירה גרמנית מדרום לכפר.
דה גול איבד 23 מתוך 90 הרכבים המשוריינים שלו בשל מוקשים, תותחי נ"ט ותקיפות אוויריות של מטוסי שטוקה.
ב-18 במאי תוגבר על ידי שני רגימנטים רעננים של חיל הפרשים שהגדילו את כוחו לכ-150 כלי רכב משוריינים.
דה גול הורה לחיל הרגלים לנטרל את כיסי ההגנה הגרמנית בצ'יוורס ולטנקים מסוג שאר D2 לאבטח את הכפר קלרמון-לס-פרמס.
בסביבות 16:00 הורה דה גול לפתוח במתקפה חדשה על מונקורנה אבל מאחר שצוותי הטנקים לא קיבלו מפות מפורטות של הגזרה והיו נטויים לאש נ"ט חזקה מתותחי נ"מ 88 מ"מ גרמניים ההתקפה נכשלה.
בסביבות 18ː00 התערב הלופטוואפה הגרמני והטנקים הצרפתים נסוגו לעמדותיהם המקוריות.
דה גול תקף שוב ב-19 במאי אך כוחותיו שוב נפגעו על ידי ארטילריה ושטוקות גרמניות.
אף על פי כן התעלם דה גול מפקודות לסגת וביקש תגבורת של 2 דיוויזיות נוספות אך נענה בסירוב.
על אף שהטנקים של דה גול גרמו לחי"ר הגרמני לסגת לקומונט הביאה פעולתו רק להקלה זמנית על הכוחות הצרפתיים והאטה אך במעט את ההתקדמות הגרמנית.
עם זאת הייתה זו אחת מההצלחות המעטות מהם נהנו הצרפתים בזמן שספגו תבוסות קשות בשאר החזיתות.
במהלך הקרב חלק מהטנקים הצרפתיים ננטשו כאשר אזל בהם הדלק או ששקעו בביצות.
הצרפתים איבדו 23 טנקים במהלך המתקפה, בעוד שלגרמנים היו כ-100 הרוגים.
דה גול נטל חלק בהתקלות נוספת מול הגרמנים בקרב אבוויל .
בראייה כוללת גרם הקרב רק לעיכוב קל בהתקדמות הגרמנים ולא הייתה לו השפעה ממשית על תוצאות המערכה.
קרב מונז'ואיק התרחש ב-26 בינואר 1641 במהלך מלחמת הקוצרים.
כוח ספרדי בפיקודו של פדרו פחרדו פתח במתקפה על הצבא הקטלוני בראשות פרנססק דה טמריט , בתמיכת פרשים צרפתיים.
הכוח הספרדי טבח לפני כן במאות מורדים שניסו להיכנע בקמברילס.
המורדים הקטלונים תפסו עמדה במרומי גבעת מונז'ואיק ששלטה על העיר ברצלונה.
הספרדים ניסו מספר פעמים לכבוש את טירת מונז'ואיק, אך נהדפו.
לבסוף כוח גדול של מורדים קטאלונים תקף את הספרדים מכיוון ברצלונה.
מספר גדול של חיילים ספרדים נהרגו והשאר נסוגו לטרגונה לאורך החוף.
בין ההרוגים בקרב היה ג'ון אוניל , הרוזן הגולה מטיירון, אשר שירת עם גדוד אירי בצבא הספרדי.
קרב מונט סורל (קרב הר סורל, קרב גבעה 62) היה מבצע מקומי במלחמת העולם הראשונה שבוצע על ידי שלוש דיוויזיות של הארמייה השנייה הבריטית נגד שלוש דיוויזיות של הארמייה הרביעית הגרמנית בבליטת איפר, ליד איפר, בלגיה, מ-2 עד 13 ביוני 1916.
כדי להסיט משאבים בריטיים מהכוח שנצפה מצטבר על הסום, הקורפוס ה-13 (ממלכת וירטמברג) ודיוויזיית הרגלים ה-117 תקפו קשת של רמה שהוגנה על ידי הקורפוס הקנדי.
הכוחות הגרמנים כבשו את הגבהים בהר סורל ובטור טופ, לפני שהתבצרו במדרון הרחוק של הרכס.
בעקבות מספר התקפות והתקפות נגד, שתי דיוויזיות של הקורפוס הקנדי, שנתמכו על ידי הדיוויזיה הקלה ה-20 וקבוצות מצור וסוללות הוביצר של הארמייה השנייה, כבשו מחדש את רוב עמדותיהן הקודמות.
מבלט איפר, ממוקם 3 ק"מ (1.9 מייל) מזרחית לאיפר, בלגיה ו-1,100 מטר (1,200 יארד) מ, הקרב על הר סורל התרחש לאורך רכס בין ו.
פסגת הר סורל, הסמוכה Tor Top (גבעה 62) וגבעה 61 התנשאה ב-30 מטר בערך.
גבוה מהקרקע הנמוכה בזילביק, מה שמאפשר לכוח הכובש תצפית מצוינת על הבליטה, העיירה איפר ודרכי הגישה.
הפסגות היו החלק היחיד של פסגת רכס איפר שנותר בידי בעלות הברית.
בצפון צרפת נצברו אנשים ומשאבים לקראת המתקפה על הסום הבריטית-צרפתית הגדולה.
הצבירה בסום לא נעלמה מעיניהם של , פיקוד הצבא העליון הגרמני.
הארמייה הגרמנית השנייה, שהחזיקה את הגזרה מצפון לסום, צפתה על ההכנות למתקפה כבר מאז סוף פברואר 1916. מחוסר משאבים בגלל ההשקעה הגדולה בקרב ורדן, הגרמנים יכלו רק לבצע פעולות מקומיות להסטת משאבים בריטיים מהסום.
ב-28 במאי 1916, בשינוי תפקידים פתאומי, מונה לוטננט גנרל לתפקיד הטקסי של המפקח הכללי על הכוחות הקנדיים באנגליה והוחלף על ידי לוטננט גנרל ג'וליאן בינג כמפקד הקורפוס הקנדי.
ב-20 במאי 1916, מפקד הקורפוס ה-13 הגרמני, הגנרל תאודור פון ואטר, הוציא פקודות כי על חיילי הקורפוס "לכבוש מהאויב את עמדות התצפית השולטות האחרונות שלו על שטחים ניכרים מיד מאחורי שדה הלחימה הראשי".
נערך דיון בשאלה האם הקרקע בין מון סורל לטור טופ עמידה מספיק, ומפקד הדיוויזיה ה-27, גנרל מיור , חזה שהיא לא עמידה, תוך שימת לב לתוצאה של (14–15 בפברואר, 2 במרץ 1916).
ואטר קבע שהנסיבות היו שונות, קו חדש מוגן בשני האגפים, היה מרוחק מהריכוז העיקרי של ארטילריה כבדה בריטית וקנדית ולא נצפה בקלות מהאגף מכיוון הר קמל.
לא סופקו כוחות נוספים למתקפה, שההכנות לקראתה ארכו שישה שבועות.
הייתה הקפדה יתרה על שמירת ההכנות בסוד, ונאמר לכוחות שהם עומדים להיות מועברים ועליהם לחזק את ההגנות לפני יציאתם.
החפירות הורחבו לאט קדימה ואז חוברו לרוחב, ויצרו עמדת זינוק עם כמות חריגה של חפירות.
הארטילריה של הקורפוס תוגברה בתותחים מקורפוס המילואים ה-23 וקורפוס המילואים ה-26 על האגפים ומקורפוס הצי על החוף והורכבו מרגמות חפירות קלות, בינוניות וכבדות רבות.
ב-1 ביוני הודיעו לחיילים על הסיבה האמיתית להכנות וגם קיבלו הודעה על ניצחון ימי גדול בים הצפוני (קרב יוטלנד).
הכוחות נעו בליל 1–2 ביוני והתגודדו בתעלות ובחפירות, שלא התגלו, במהלך הבוקר.
מצפון לדרום היו שני גדודים של רגימנט הרגלים ה-121 ושני גדודים מרגימנט הרגלים ה-125 הדיוויזיה ה-26 וגדוד של רגימנט הרגלים ה-120 של הדיוויזיה ה-27. רגימנט הגרנדירים ה-119 ורגימנט הרגלים ה-127 של הדיוויזיה היו בעתודה; רגימנט המילואים ה-11 של הדיוויזיה ה-117 הושאל לחפות על האגף הדרומי של הקורפוס ה-13 (וירטמברג).
בצד הצפוני, הדיוויזיה ה-117 הייתה אמורה להשתמש בשני הרגימנטים הנותרים שלה, כדי לבצע הסחה ולתפוס את הוג' במידת האפשר.
היקף התקיפה הוגבל לכיבוש קו הברזל (יעד ראשון) ולאחר מכן קו הזהב (מטרה שנייה), התקדמות של כ-460 מטר (500 יארד).
בינג בדק את הגנות הקורפוס הקנדי וציין שהעמדות הגרמניות התעלמו מהן ועמדו בסכנה מתמדת של אש גרמנית.
בינג הורה למייג'ור גנרל מלקולם מרסר , מפקד הדיוויזיה הקנדית ה-3, לתכנן את לכידת העמדות הגרמניות המסוכנות יותר במתקפה מקומית.
באמצע מאי, סיור אווירי ליד הר סורל הצביע על כך שהכוחות הגרמניים מכינים מתקפה.
משקיפים של גיס התעופה המלכותי (RFC) ציינו את קיומן של יצירות הדומות באופן מוזר לעמדות הקנדיות הרבה מאחורי הקווים הגרמניים.
כמו כן, נצפו הגרמנים שועטים קדימה, מה שמרמז על התקפה קרבה.
בבוקר 2 ביוני החל הקורפוס ה-13 (וירטמברג) בהפצצה ארטילרית כבדה נגד העמדות הקנדיות.
90 אחוז מגדוד הסיור הקדמי הקנדי נפגעו במהלך ההפגזה.
מרסר ומפקד הבריגדה הקנדית ה-8, בריגדיר גנרל , ערכו בדיקה של קו החזית כשההפגזה החלה.
מרסר נפצע שלוש פעמים ומת ב-3 ביוני; ויליאמס נפצע בפניו ובראשו ונלקח בשבי.
בשעה 13:00 בצהריים פוצצו פלסים גרמנים ארבעה מוקשים ליד התעלות הקדמיות הקנדיות ושישה גדודי חי"ר תקפו, עם חמישה גדודים נוספים בתמיכה ושישה בעתודה.
כאשר תקפו הכוחות הגרמניים, בעיקר נגד עמדות שהחזיקה הבריגדה הקנדית ה-8, ההתנגדות בקווי החזית הייתה "מינימלית".
במשך מספר שעות קריטיות היו הדיוויזיה הקנדית ה-3 והבריגדה הקנדית ה-8 חסרות מנהיג ורמת ההגנה שלהן הייתה בהתאם.
בריגדיר-גנרל מפקד הארטילריה של הדיוויזיה השלישית (לאהור), קיבל בסופו של דבר את הפיקוד הזמני על הדיוויזיה הקנדית ה-3. הכוחות הגרמניים הצליחו לכבוש את הר סורל ואת גבעה 61. לאחר התקדמות של עוד 1,100 מטר (1,200 יארד), חיילי הקורפוס ה-13 התחפרו.
למרות שהדרך לאיפר הייתה פתוחה, אף קצין גרמני לא נטל יוזמה וחרג מההוראות כדי לנצל את ההצלחה הגרמנית.
בינג ארגן בחיפזון התקפת נגד בשעות המוקדמות של 3 ביוני.
האות לתקיפה היה אמור להיות שש רקטות ירוקות בו זמנית.
כמה רקטות לא נפלו ולא התפוצצו, מה שהוביל להתקפה לא מסונכרנת.
ארבעת הגדודים התוקפים ספגו אבדות רבות כשהם התקדמו מעל קרקע פתוחה לאור יום.
התוקפים לא הצליחו להשיב לעצמם שטח אבוד אך סגרו 550 מטר (600 יארד) פער בקו וקידמו את החזית הקנדית בערך ב-910 מטר (1,000 יארד) מהעמדות אליהן נסוגו לאחר ההתקפה הגרמנית.
מפקד חיל המשלוח הבריטי, גנרל דאגלס הייג, ומפקד הארמייה השנייה, הגנרל הרברט פלומר, האמינו כי יש צורך לגרש את הגרמנים מהעמדות שלכדו.
לאור ההכנות למתקפה בסום, הייג לא רצה להסיט יותר כוחות מהנדרש.
התמיכה הוגבלה למספר יחידות ארטילריה נוספות וחטיבת חי"ר מהדיוויזיה ה-20 (הקלה).
הוצע כי מתקפת הנגד הבאה תתבצע עם חיל הרגלים הזמין, תוך שימת דגש על שימוש בכמויות גדולות של ארטילריה.
יחידות הארטילריה הנוספות החלו מיד לפעול בפגיעה בגיבוש הגרמני, על ידי הפגזת קווי החזית והתמיכה שלהן וחיפוש אחר סוללות עוינות.
הגרמנים הפתיעו את הקנדים בפיצוץ ארבעה מוקשים גדולים מתחת לתעלות של הדיוויזיה הקנדית ה-2 המכסים את השלוחה בפאתי המזרח של חורבות הוג.
פלוגה של גדוד 28 (צפון מערב) הקנדי הושמדה בפיצוצים.
הקנדים הצליחו להחזיק בעמדתם ולמנוע מהגרמנים להגיע לקו התמיכה שלהם אך בינג החליט בסופו של דבר להשאיר את שוחות הוג בידיים גרמניות ולהתרכז בהחזרת הר סורל וטור טופ.
כדי להניא את הגרמנים מהתקפות נוספות על האגף השמאלי של הקורפוס הקנדי, הגיעה חטיבת הפרשים הבריטית ה-2 שהושאלה לקורפוס הקנדי ככוח התקפת נגד.
בינג הורה למפקד הדיוויזיה הקנדית ה-1, מייג'ור-גנרל ארתור קורי, לארגן התקפה זהירה נגד העמדות הגרמניות במונט סורל וטור טופ.
בשל האבידות שספגו במהלך מתקפת הנגד הכושלת ב-3 ביוני, קורי ריכז מחדש את הגדודים החזקים שלו לשתי חטיבות מורכבות.
ארבע הפגזות אינטנסיביות של שלושים דקות כל אחת בוצעו בין 9 ל-12 ביוני כדי להונות את הגרמנים כך שיצפו להתקפות מיידיות, שלא התרחשו.
במשך עשר שעות ב-12 ביוני הופגזו כל העמדות הגרמניות בין גבעה 60 ל-Sanctuary Wood.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לאגפי הקורפוס הקנדי, שמהם ניתן לצפות אש מקלעים.
למחרת בבוקר ספגו הגרמנים 45 דקות נוספות של הפגזה ארטילרית כבדה לפני שהקנדים התקדמו מאחורי מסך עשן.
מאמינים שהגרמנים הופתעו ברובם מכיוון שהם גילו התנגדות מועטה והקנדים הצליחו לקחת כ-200 שבויים.
למעט החפירות בהוג, הגרמנים חזרו לקווים המקוריים ותוך קצת יותר משעה הסתיימה ההסתערות.
ב-14 ביוני, הגרמנים פתחו בשתי התקפות נגד אשר נהדפו, ולאחר מכן הם קידמו את התעלה שלהם עד ל-150 מטר (490 רגל) מהקנדים אך לא ביצעו תקיפות נוספות.
הקורפוס הקנדי נשאר במישור איפר בניהול הגנה פעילה עד תחילת ספטמבר, אז הועבר הקורפוס לסום.
בעקבות הקרב ובעקבות מותו של מרסר, נאלץ מפקד הקורפוס הקנדי, ג'וליאן בינג, להתייחס לנושא הרגיש מבחינה פוליטית של מינוי מפקד חדש לדיוויזיה קנדית ה-3. סם יוז, שר המיליציה וההגנה הקנדי, טלגרף לבינג והתעקש כי בנו, מפקד הבריגדה הקנדית ה-1, בריגדיר-גנרל גארנט יוז, יקבל את הפיקוד.
לזעמו של השר, בינג קידם במקום את מפקד הבריגדה הקנדית ה-2, בריגדיר-גנרל לואיס ליפסט, איש קבע בריטי מוערך מאוד לפני המלחמה, לתפקיד.
השר מחה והתעמת עם בינג באוגוסט 1916 אך הוא לא התרצה, והתעקש ש"אין לו שום דבר נגד גארנט יוז, פשוט היה אדם טוב יותר לתפקיד".
השינוי בפיקוד בין לוטננט-גנרל אדווין אלדרסון וג'וליאן בינג שימש לביצוע שינויים נוספים.
למורת רוחו של יוז ולשמחתם של החיילים הקנדיים, החל רובה רוס הקנדי הבלתי אמין להיות מוחלף בלי אנפילד הבריטי ומקלע הקולט במקלעי ויקרס ולואיס.
הדיוויזיה ה-26 (וירטמברג) ספגה 3,436 נפגעים, הדיוויזיה ה-27 (וירטמברג), עם רגימנט המילואים ה-11 ספגה 1,389 נפגעים והדיוויזיה ה-117 ספגה 940 נפגעים, בסך הכול 5,765 אבדות.
בין 2 ל-14 ביוני, הקורפוס הקנדי ספג 8,430 אבדות.
השתתפות הקורפוס הקנדי בקרב על הר סורל מונצחת באנדרטת Hill 62 (Sanctuary Wood).
בשנת 2011 הוצבה ב'רכס התצפית' גם אנדרטה מיוחדת לגדוד 15 להנצחת המקום בו לחמה היחידה במהלך הקרב.
קרב מבטחים התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר, ובמהלכו הסתערו על יישובי חבל צוחר ובליבו על מושב מבטחים מספר מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של חמאס, במטרה לבצע טבח במושב ולחטוף ממנו שבויים.
לפי תחקיר צה"ל על הקרב במושב מבטחים, חברי כיתת הכוננות של המושב, ושל מושב ישע הסמוך, שיבשו את כוונות האויב, מנעו אסון גדול יותר והביאו לנסיגת המחבלים.
במרחב מבטחים נפלו ארבעה לוחמי כיתת הכוננות ולוחם צה"ל.
מהתחקיר עלה גם כי לשטח מושב מבטחים ניסו לחדור כ-25 מחבלים, מהם חוסלו לפחות ארבעה בשטח.
שלושה מחבלים נעצרו ונוספים נפצעו.
בקרב בקיבוץ כיסופים הסמוך נהרגו שמונה לוחמים מהגדוד, ושלושה לוחמי אגוז, מלבד האזרחים שנרצחו בטבח בקיבוץ כיסופים.
בתחילה לחמו חיילי המוצב במחבלים ובשעה 12:30 חברו ללחימה חיילים מיחידת אגוז אליהם הצטרפו בשעה 14:00 חיילים מגדוד 9 של חטיבה 401 אליהם ולחיילים שבמוצב ולאחר 15 שעות של לחימה הצליחו לבלום את המתקפה ולטהר את המוצב ממחבלים.
בקרב נהרגו 13 מחיילי המוצב ועוד 3 לוחמים מיחידת אגוז.
ב-7 באוקטובר 2023, סביב השעה 6:50, פשטו כ-50 מחבלים מהזרוע הצבאית של חמאס על מוצב כיסופים שעל יד קיבוץ כיסופים בעוטף עזה, אותו אבטחו חיילי גדוד 51 של חטיבת גולני.
בנוסף לחיילי המוצב שהו במקום גם בני משפחות של חלק מהם, שהגיעו לרגל שמחת תורה וכן צוות תורן של יחידת רוכב שמיים.
עם תחילת המתקפה נכנסו התצפיתניות לחמ"ל, נעלו את הדלת החשמלית והחלו להפעיל את המקלע של מערכת הרואה-יורה עד שזו נפגעה.
על פי עדותו של סגן א' ששהה במקום, עשרות אופנועים חדרו מרצועת עזה לשטח ישראל.
זמן קצר לאחר מכן נפגעו המצלמות הקשורות לחמ"ל.
נעשה ניסיון לחבר את החמ"ל למצלמות של מפקדת האוגדה, אך גם הן נפגעו, דבר שהותיר את התצפיתניות בחמ"ל ללא יכולת צפייה במצב בחוץ.
עוד קודם לכן, בשעה 6:30, עם תחילת ירי הרקטות מרצועת עזה, רס"פ פלוגה ב' שהה עם חייליו במיגונית.
במהלך השהייה שם דווח לו כי מחבלים חדרו לבסיס.
הוא לקח איתו את הלוחמים מהמיגונית, והם יצאו להילחם בפיקודו עד להגעת מ"פ פלוגה ב'.
במקביל, בעמדת בונקר כ-150 מטרים משער הבסיס, שמר החייל עם מקלע נגב.
נגר נלחם לבדו בעשרות מחבלים וחיסל כמה מהם.
במהלך הקרב הצטרף אליו סמל וביחד ירו את כל התחמושת עד שנהרגו.
לאחר מכן הגיעו בין 20 ל-30 מחבלים לשער המוצב.
החיילים ששמרו בשער, קצין אג"ם של גדוד 51 ורס"ל ר' מיחידת קומץ, פתחו עליהם באש והרגו את חלקם, אולם בשל יתרונם המספרי של המחבלים והשימוש ברקטות נגד טנקים, החיילים נאלצו לסגת למגורי הבנות ולמיגונית סמוכה למגורים, שם שהתה השלישה של גדוד 51, יחד עם חיילים נוספים.
העיכוב של המחבלים בהיתקלות עם שומרי שער המוצב אפשר ללוחמים בתוך המוצב להיערך לקרב נגדם.
השלישה הודיעה כי המחבלים זורקים רימונים למיגונית.
כוח שמנה את קצין האג"ם, הקמ"ן, נגד יחידת קומץ, לוחמי החפ"ק סמג"ד גדוד 51 ולוחמי רוכב שמיים יצאו לכיוון מגורי הבנות, ולאחר היתקלויות עם מחבלים שפלשו לחדרים בדרך, ותוך כדי חילופי ירי חיסלו אותם.
מ"פ המפקדה והרס"פ שלו הצליחו להרוג שלושה מחבלים תוך שהם מחזירים רימונים שהושלכו לעברם, עד שהמ"פ נהרג.
מ"כ שהיה עם הצוות שלו בתוך נמ"ר שספג ירי רקטות נגד טנקים, יצא מן הנמ"ר והצליח לחסל כמה מחבלים.
הכוח פינה פצועים והרוגים בזאב לכיוון החמ"ל, שם המתינו להם רופא הגדוד ואשתו, שגם היא רופאה, וטיפלו בפצועים.
רס"ל ר' מיחידת קומץ פינה את הלוחמת שתחת פיקודו, לוחם החפ"ק סמג"ד 51 ואת המש"קית ת"ש הגדודית, שנפצעו תחת אש, ברכב מסוג דוד לכיוון כוחות צוותי רפואה הנמצאים בגזרה.
אחרי שהלוחמים חשבו שטיהרו את המוצב הגיע גל נוסף של מחבלים, המחבלים הצליחו לפגוע בחיילים שהיו בחדר האוכל של המוצב, הרגו שניים ופצעו 13 נוספים.
כמה לוחמים ירו לעברם עם מאג ובלמו את כניסתם לחדר האוכל והרג השוהים בו.
המחבלים נטרלו את מערכת החשמל של המוצב, מה שגרם לפתיחה אוטומטית של דלת החמ"ל ולניסיון של המחבלים לפרוץ אליו.
מספר חיילי גולני ולוחמי יחידת רוכב שמיים התמקמו בכניסה וירו בכל מחבל שניסה להיכנס, כשבמקביל הגנו על החמ"ל מניסיונות פריצה מהגג.
במוצב נותרו 7 לוחמים בריאים בלבד שאליהם חברו לוחמים מיחידת אגוז בשעה 12:30 בצהרים, עם צוות שמנה 13 לוחמים.
הצוות מאגוז שהחל בלחימה מול מחבלים, תפס פיקוד והציב חיילים בכניסה לחמ"ל על מנת לאבטח את החמ"ל.
לאחר שש וחצי שעות של לחימה עיקשת, נקלע הכוח למארב, ספג שלושה הרוגים וארבעה פצועים ונאלץ לחלץ את עצמו כאשר הם סוחבים פצועים ומשאירים גופות מאחורה.
כעבור עוד כמה שעות הגיע כוח אגוז נוסף שהשתלט על המוצב.
שלושת החיילים מאגוז נהרגו: , ו.
סגן א' ורס"ל ר' שהיו חלק מהחוליה נפצעו באותה היתקלות, המשיכו להילחם עד שסמל הצוות חבר אליו ותפס פיקוד.
רק לאחר מכן פינה סגן א' את הפצועים ואת עצמו.
בשעה 16:00 הגיעו לוחמי גדוד 9 של חטיבה 401 כאשר כל העת היו חדירות נוספות של מחבלים למוצב.
גדוד 9 חיסל את המחבלים שהתבצרו באותה שעה בבית הכנסת במוצב.
מפקד פלוגה ו' מגדוד 77 סרן ב', שחשש מחטיפת חיילים לאחר שאחד הטנקים ספג טיל קורנט, נכנס 500 מטרים לתוך שטח רצועת עזה, דרס מחבלים וירה לעברם פגזים ואש מקלעים.
במקביל ללחימה במוצב, נפתחה זירה נוספת של קרבות כאשר חלק מהמחבלים הצליחו לחדור לתוך קיבוץ כיסופים ולערוך שם טבח.
20 לוחמים נשלחו מהמוצב לקיבוץ.
רק כעבור 15 שעות הושגה שליטה מלאה וטיהור מלא של האזור ממחבלים.
בקרבות במוצב ובקיבוץ הסמוך נהרגו 27 חיילים 11 מתוכם בקיבוץ כיסופים.
אך כל הנשים במוצב ניצלו ובכללן התצפיתניות, הסמב"ציות, חיילת מקומץ, ונשותיהם של קציני מטה הגדוד מגולני ששהו במוצב.
ספסל זיכרון שהוצב במוצב, בנוכחות המשפחות השכולות, הוסר על ידי הצבא בטענה "שאינו מבצעי".
בינואר 2024 חוסל עאדל מסמח, שפיקד על פלוגת נוח'בה של דיר אל-בלח שפשטה על המוצב.
בספטמבר 2024 אישרה עיריית עפולה הקמת אתר הנצחה "לוחמי המיגונית" לזכר החללים מכיסופים.
בפנימיית יפתח לנוער בסיכון הוקמה פינת זיכרון להנצחת אביתר אוחיון.
במאי 2025 פרסם הצבא את ממצאי התחקיר שערך, שבין היתר זיהה כשלים רבים במהלך הלחימה במוצב ובקיבוץ.
קרב מוצב כרם שלום נערך בין לוחמי צה"ל ובין מחבלים המשתייכים לזרוע הצבאית של חמאס, שפשטו על מוצב כרם שלום (הסמוך לקיבוץ כרם שלום) במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
בתחילת הקרב הגנו על המוצב לוחמי סיירת נח"ל שאיישו אותו.
בקרב נהרגו עשרות מחבלי חמאס ועשרות לוחמי צה"ל.
בשעה 06:29 מתחיל ירי כבד של פצמ"רים וקסאמים לאורך כל העורף וגם בגזרת כרם שלום.
מספר דקות לאחר מכן פורצים במספר מוקדם לאורך כל הגדר מחבלים, בשעה 6:43 הודיע סגן מפקד סיירת הנח"ל, רס"ן עידו (ישראל) שני, ללוחמיו בקשר שהם במלחמה ופוקד להגן בגזרתם ולהרוג מחבלים, לאחר שהם כבר פרוסים בגזרות שלהם.
הג'יפ נפגע מכמה טילי RPG, הנהג נפצע קשה והקשר סמ"ר ירון שי שישב מאחור והשיב אש נהרג לאחר מכן.
לוינסון והנהג הגיעו למוצב תוך פלישת המחבלים וחברו לשאר הלוחמים בקרב על המוצב.
פצועי הסיירת טופלו במיגונית על ידי החובש הגדודי, פרמדיק, וצוות טיפול נמרץ של החטיבה הדרומית ששהה במוצב.
עד לחילוצם במסוק "יסעור" על ידי יחידה 669.
קרב מוצב אל-קובה היה קרב שהתחולל במוצב המצרי אל קובה ששכן על גבעה בפאתיה הדרום־מזרחיים של העיר עזה ב-5 ביוני 1967 - יום פרוץ מלחמת ששת הימים, בשעות אחר הצהריים.
בסיומו של הקרב גבר הכוח הישראלי על הכוח המצרי שהתבצר במוצב וכבש אותו.
אל-קובה , היא גבעה בגובה של 70–80 מטר מעל פני הים.
היא היוותה חלק משרשרת מוצבים שהגנה על המבואות המזרחיים של העיר עזה: כ-400 מטר מצפון לה שוכנת גבעת עלי אל-מונטאר, השולטת בתצפית ובאש גם על אל-קובה, ומדרום לה הייתה שרשרת של מוצבים עד אזור חארת דרג' המרוחק כחמישה קילומטרים מאל-קובה.
בסמוך למוצב, ממזרח לו, היה מנחת אספלט למטוסים, עוד מתקופת המנדט הבריטי.
בצמוד לקצה הדרומי של המנחת היה מחנה או"ם שפונה על ידי חייליו הסקנדינבים ב-22 במאי 1967, יחד עם כוחות האו"ם שהתפנו בתקופת ההמתנה מעמדותיהם לאורך גבול ישראל-מצרים.
כ-2.5 קילומטרים ממזרח נמצא קיבוץ נחל עוז.
כ-3.2 דרומית לאל-קובה, בשטח ישראל, נמצאת גבעת סחיף בגובה של כ-90 מטר מעל פני הים.
רצועת עזה הייתה באחריות הדיוויזיה הפלסטינית ה־20 של הצבא המצרי, בפיקודו של מייג'ר־ג'נרל מוחמד חסני (על פי מקור אחר, שם המפקד המצרי היה עבדול מונעם חסן חוסני).
הדיוויזיה הפלסטינית כללה שתי חטיבות סדירות של הארגון לשחרור פלסטין, שמנהיגו היה אחמד שוקיירי ויחידות סדירות של הצבא המצרי, שכללו שריון, ארטילריה ותותחים נגד טנקים.
אזרחים פלסטיניים רבים נשאו נשק.
את מוצב אל-קובה איישו חיילי קומנדו מחטיבה 107 של הארגון לשחרור פלסטין.
אל-קובה הייתה מוצב פלוגתי שאויש על ידי פלוגת חי"ר וכללה נשק מסייע ותותחי נ"ט.
כיבוש הרצועה הוטל על חטיבת החי"ר במילואים 11, בפיקוד יהודה רשף, שחנתה בזמן תקופת ההמתנה באזור נחל עוז.
לצורך חיזוק החטיבה במשימתה, סופח אליה גדוד 202 של חטיבת הצנחנים, בפיקוד צבי בר.
גדוד הצנחנים שהה בתקופת ההמתנה באזור מבטחים, הדרומית כ-27 קילומטרים מנחל עוז.
משה דיין, שאך התמנה כשר הביטחון, אישר לאלוף פיקוד דרום, ישעיהו גביש, את תוכנית המלחמה שלו (שכללה גם את כיבוש רצועת עזה), חוץ מכיבוש רצועת עזה והגעה עד תעלת סואץ.
אולם, לאחר שמפרוץ המלחמה בבוקר ב-5 ביוני, החלו המצרים להפגיז מרצועת עזה את היישובים הישראלים הסמוכים, אישר דיין לגביש את כיבוש הרצועה לפי תוכניתו.
התפתחות הקרב במרכז רצועת עזה