tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל 13 השתתף כלטוב יחד עם אחותו נועם בעונה השלישית של תוכנית הטלוויזיה "בית ספר למוסיקה", שם כונו "האחים כלטוב".
בשנות התיכון היה חבר בכמה הרכבים, וגם הקים הרכב משלו בשם "פרויקט א2".
את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל החינוך, וכבר במהלכו התחיל להופיע ברחבי הארץ עם מוזיקה שיצר.
בפברואר 2023 הוציא כלטוב את סינגל הבכורה שלו, "לא זמן למות עכשיו", שהופק על ידי סתיו בגר.
במאי 2023 הוציא את שירו השני "ערב מטורף כזה".
בדצמבר 2023 שיתף פעולה כיוצר עצמאי עם להקת חיל החינוך והנוער, וביחד הם הוציאו את הסינגל "בבוקר אחד", שכלטוב כתב והלחין.
בפברואר 2024 הוציא סינגל נוסף, "מחכים לנס", שכתב יחד עם נתן גושן.
הסינגל, יחד עם שני שיריו הראשונים, נכלל באלבומו הראשון של כלטוב.
האלבום הראשון שלו, "מישהו שומע אותי", יצא לאור ב-14 באפריל 2024.
ביולי 2024 הוציא יחד עם הזמר אנוש את הסינגל "אדום אדום".
באוגוסט 2024 הוציא גרסת Live, מתוך מופע ההשקה לאלבומו הראשון, לשירו "עשרים דקות" שסוגר את האלבום.
בדצמבר 2024 הוציא את הסינגל "לא יכולה להיות לבד" מתוך האלבום השני שלו.
בפברואר 2025 הוציא את הסינגל "אמאלה" ובמרץ 2025 הוציא את הסינגל "איך שלא תהיי", גם שניהם מתוך האלבום השני.
אלבומו השני, "מחליף מנגינה", יצא לאור ב-31 במרץ 2025.
כלטוב גם כותב ומלחין לזמרים אחרים.
ב-2023 הלחין לזמר שולי רנד את הסינגל "גם כי אלך" בשיתוף פעולה עם המפיק סתיו בגר.
ב-2025 כתב והלחין יחד עם הזמרת נועם קלינשטיין את שירה "תן לי זמן".
בדצמבר 2025 הוציא את הדואט "כמה לבד לי" יחד עם נועם קלינשטיין.
שם האלבוםתאריך יציאהאורךשיריםמישהו שומע אותי14 באפריל 202432 דק' ו-17 שנ'1. בשקט בשקט
3. לא זמן למות עכשיו
שם האלבוםתאריך יציאהאורךשיריםהיכל התרבות ת"א (Live)14 בספטמבר 202542 דק' ו-50 שנ'1. כשסבא מת - Live
4. איך שלא תהיי - Live
9. לא זמן למות עכשיו - Live
10. אין לי אוויר - Live
שםשנהאלבוםלא זמן למות עכשיו2023מישהו שומע אותיערב מטורף כזהבבוקר אחדסינגל ללא אלבוםמחכים לנס2024מישהו שומע אותיאדום אדוםסינגל ללא אלבוםלא יכולה להיות לבדמחליף מנגינהאמאלה2025איך שלא תהייכמה לבד ליסינגל ללא אלבום
רבי אורי לנדמן מפודו-אילואיי היה אדמו"ר ורב חסידי בדור הרביעי של חסידות סטרליסק.
נולד בכ"ד באייר ה'תקצ"ח לאביו רבי צבי הירש מסטרעליסק קיטוב, ולאימו רבקה.
נקרא על שם סבו רבי אורי מסטרליסק.
בהגיעו לפרקו נשא את דבורה בת רבי מרדכי מאפטא, חתן רבי שמואל מרישא (חתן החוזה מלובלין).
רבותיו היו, רבי ישראל מרוז'ין, רבי יצחק מנשכיז ורבי שלום רוקח מבעלזא.
בצעירותו כיהן כרב אב"ד ואדמו"ר בפרוביז'נה, אחר כך התמנה כרבה של וישנייווייץ שבאוקראינה, אחר כך בלעספיץ, בעקבות הפוגרומים ברח ליאסי שברומניה ונתמנה כרב אב"ד ואדמו"ר בפודו- אילואיי הסמוכה.
הדפיס בחייו את ספרו דמעות שליש ובו הספדים על רבי אברהם יעקב מסדיגורה, רבי מנחם מענדל מויזניצא ורבי חנוך העניך מאלעסק.
השאיר אחריו כתבי יד רבים, בהם הערות על חומש תורה תמימה ואת סדרת הספרים אור יצהר שראו אור מכתב יד על ידי רבי אהרן שפירא.
חלק גדול מכתביו עדיין צפון בכתב יד ולא ראה אור עולם.
רבי יעקב יצחק אב"ד סיווען ואחר כך אב"ד יאסי.
רבי מרדכי מוטל אב"ד אדזשוד ואחר כך אב"ד בוקורשט.
רבי יהודה אריה לייביש אב"ד בערעשט ואחר כך בבראילה ובסוף ימיו בארץ ישראל.
שרה צירל אשת אחיו רבי פנחס לאנדמאן אב"ד אוקנא.
אסתר אשת רבי יחיאל מיכל לאנדמאן מלוצק
פייגה אשת רבי יוסף שפירא
שלמא רבא על צירופי בראשית [בכתב יד]
חלות דבש על דבש לפי [כת"י]
קונטרס מיני תרגימא על עניין שנים מקרא ואחד תרגום
הגהות על חומש תורה תמימה
אור יצהר על מגילת אסתר, חודש אדר, פורים, פרשת זכור ופרשת עמלק ועל מגילות שיר השירים, רות, איכה וקהלת, בני ברק, ה'תשנ"ו
אור יצהר על הגדה של פסח, חודש ניסן, חמץ ומצה, קרבן פסח, יציאת מצרים, קריעת ים סוף ושירת הים, בני ברק, ה'תשנ"ז
אור יצהר - מאמרי ימים נוראים: אלול, סליחות ותשרי, ימים נוראים, ראש השנה ועשרת ימי תשובה, יום הכיפורים, חג וסיום התורה
אור יצהר על מסכת ברכות
אור יצהר על ענייני נישואין והמסתעף
אור יצהר על זמירות שבת ועל פרקי אבות
שמן רענן על התורה [בכתב יד]
דמעות שליש חלק ב' - הספד על המנחת חינוך, השואל ומשיב והצרור החיים
אוּרי ניסן גְנֶסִין היה סופר ומתרגם עברי, שעיקר יצירתו סיפורים ונובלות.
כתב גם מעט שירה, ביקורות, ותרגם מספרות העולם.
ארבע הנובלות הידועות ביותר שלו הן: "הצדה" "בינתיים", "בטרם" ו"אצל".
גנסין התאפיין בכתיבתו המודרנית, לצד הסופרים יוסף חיים ברנר וגרשון שופמן.
אורי ניסן גנסין נולד בסְטָארוֹדוּבּ (Стародуб), בפלך צ'רניגוב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום במחוז בריאנסק של הפדרציה הרוסית) בשנת 1879. אחיו הצעיר מנחם גנסין היה שחקן תיאטרון, ממייסדי "הבימה".
גדל בעיר פוצ'פ (По́чеп), שם היה אביו, הרב יהושע נתן, ראש הישיבה.
גם אורי ניסן למד באותה הישיבה, ושם גם הכיר את חברו לספסל הלימודים יוסף חיים ברנר, שהפך לידיד נפשו.
(לימים, כשנה לאחר מותו של גנסין, קרא ברנר לבנו אורי ניסן.) בתקופת לימודיהם בישיבה ערכו השניים יחדיו את עיתון הישיבה שייסדו, "הקוף".
בעיתון זה פרסמו יצירות פרי עטם, כמו שירים, מאמרים ופיליטונים.
מאמרו הראשון של גנסין הודפס בעיתון "המליץ", כשהיה בן 15 שנים בלבד.
נחום סוקולוב, עורך עיתון הצפירה הפופולרי, התרשם מכתיבתו של הנער הצעיר והזמין אותו לוורשה להשתתף בעיתונו.
ב-1900 פרסם גנסין את שירו "מתן תורה" ב"הצפירה" והמשיך לפרסם יצירות רבות בעילום שם, כולל תרגומים.
לאחר מכן עבר להוצאת תושייה, שם תרגם "ספורים וציורים" של מ.
ספקטור, השתתף גם ב"הדור", ב"השבוע", ב"ספר השנה" (מאסף ספרותי של "הצפירה") וכדומה.
מאוחר יותר, בשנת 1904, פרסמה תושייה קובץ סיפורים שלו בשם "צללי החיים".
בשבתו בוורשה אירח למשך כשבועיים את ברנר, שהסתתר בדירתו מכיוון שהגיע לעיר ללא דרכון.
בהספידו את חברו מתאר ברנר את גנסין ואת יחסו אליו במילים אלו:
מערכת היחסים המורכבת והמפותלת בין גנסין לברנר, שהיו שונים מאד באישיותם ובכתיבתם, נדונה במחקרים שונים.
לאחר שנה בוורשה חזר גנסין לפוצ'פ וחי שם ובקייב לסירוגין.
הוא התפרנס בדוחק מהוראה, ובשנת 1906 ייסד עם חברו ובן עירו, שמעון ביחובסקי הוצאת ספרים בשם "ניסיונות", שהוציאה את סיפורו "בינתיים" ואת תרגומו לקובץ סיפורי אנטון צ'כוב.
גנסין נדד בין קייב, ורשה, יקאטרינוסלאב, וילנה ופוצ'פ.
כל הזמן הזה סבל ממצוקה כלכלית ובריאות רופפת.
בשנת 1907 נסע ללונדון ועזר לברנר, שהתגורר שם באותה תקופה, ועסק בהוצאת כתב העת "המעורר".
לאחר מספר חודשים התערערו יחסיהם וגנסין נסע לארץ ישראל.
אך גם כאן לא החזיק מעמד זמן רב ובקיץ תרס"ח חזר לפוצ'פ.
בספטמבר 1912 עבר גנסין לוורשה ושם נפטר, ב-6 במרץ 1913, בגיל 34, ממחלת לב ממנה סבל במשך שנים.
מצבת קברו, מעשה ידי הפסל אברהם אוסצ'גה, שמורה עד היום בבית העלמין היהודי בוורשה.
סיפורו האחרון של גנסין, "אצל" פורסם לאחר מותו, אבל הקוראים התקשו להתמודד עם סגנון זה של עלילה מועטת וריבוי תיאורים.
מלחמת העולם הראשונה שפרצה זמן קצר לאחר מכן, תרמה לעיסוק המועט ביצירתו.
אבל שמו של גנסין ויצירתו צפים ועולים מדי פעם אצל הקוראים שנמשכים לקסם המיוחד של דמותו וסיפוריו, והביקורת עוסקת בו לעיתים.
גנסין הונצח בישראל בקריאת רחובות על שמו במספר ערים בישראל.
גנסין נחשב למחדש הגדול של הפרוזה העברית בתקופת התחייה (בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20).
חידושיו בלשון הסיפור, במבנה הסיפור ובתיאור גיבורי הסיפורים לא נתקבלו על ידי קוראי העברית בני זמנו.
אך הוא זכה להערכה גדולה מצד בכיר מבקרי הספרות של התקופה, דוד פרישמן, ומצד המבקר הצעיר פישל לחובר, אשר כתב עליו: "הוא אחד מבעלי הסגנון היותר גדולים אשר בספרות העברית החדשה.
הוא יודע את מקומה ומקום חיותה של כל מלה ומלה והוא שהבין גם את סוד קסמה ודרכי צלצולה.
הוא היה למטפיזיקן היותר גדול שבין המספרים העברים".
דמותו של התלוש בספרות העברית יוחסה רבות לגיבוריו של גנסין, שהיו מרבים להתנתק מסביבתם ולהתכנס בתוך עצמם ועולמם הפנימי.
התעניינות מחודשת בגנסין התעוררה בשנות החמישים של המאה העשרים, ובין המבקרים בלטו עדי צמח, גרשון שקד, ובראשם דן מירון שהרבה לעסוק ולפרסם מחקרים על גנסין.
לדעתו של מירון, יצירתו של אורי ניסן גנסין היא אחת משניים או שלושה הטקסטים המשמעותיים ביותר בספרות העברית, והוא הקדיש רבות להבנת אמנות הסיפור המתוחכמת של גנסין.
סיפוריו של גנסין היו בין הראשונים בספרות העברית שנכתבו בסגנון זרם התודעה, ויחד עם זאת הייתה לשונו מדויקת ועשירה בחידושים מהפכניים בעברית.
המבקרים הראשונים הגדירו את סגנונו כפיוטי, אקספרסיוניסטי, אך לאחרונה מרבים להסיר את המסך הפיוטי שנפרש על יצירתו, (כנראה בעקבות תיאורי הטבע הרבים שבסיפוריו), ומדגישים את הדייקנות המנתחת שבאבחנותיו ובסגנונו.
יצירתו השפיעה באופן עמוק על סופרים עבריים מאוחרים, ובעיקר על יצירתו של ס.
יזהר, כפי שהוא עצמו סיפר בראיונות: "גנסין עזר לי למצוא את גובה הלשון ואיכות הלשון שבה אני צריך לדבר [...] בהתחלה לא מעט חיקיתי אותו מבלי משים"
חידושיו בכתיבה בסגנון 'זרם התודעה' אינם רק חידושים בספרות העברית, כי אם גם בספרות האירופית והעולמית.
עוד מסיפוריו הידועים: מעשה באוטלו, סעודה מפסקת, הצדה, בטרם ובינתיים.
צללי החיים: ספורים וציורים, ורשה: תושיה (סדרת 'ביבליותיקה עברית'; קעח) תרס"ד-1904.
בינתיים: ספור, לונדון – פוצ'פ: דפוס י' נרודיצקי: הוצאת ניסיונות, תרס"ו-1906.
אצל, בקובץ נתיבות, א, ורשה: תרע"ג-1913 (לאחר מותו).
אצל: כולל ביבליוגרפיה של כתבי גנסין, ושל דברים עליו / מבוא, הסברים וביבליוגרפיה: י' זמורה, תל אביב: יחדיו ואגודת הסופרים העברים בישראל (סדרת 'מבחר ספרותנו לעם'), 1965.
אצל גנסין: פירוש צמוד לסיפור "אצל" / צבי לוז, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ג-1983.
תרגום לרוסית של הסיפור "בגנים" על ידי סווטלנה שנברון אפשר למצוא באנתולוגיה של יצירות ספרות עברית בעריכת חמוטל בר-יוסף, מוסקבה 2000.
כל כתבי א"נ גנסין: כרך ראשון - ספורים / עם מבוא מאת פ' לחובר, ורשה, תרע"ד-1914 – יצא לאור שנה לאחר מותו של גנסין; הושלם רק כרך א', שכולל את הנובלות "הצדה", "בינתיים", "בטרם" ו"אצל".
כתבי א"נ גנסין, תל אביב: כתובים, תר"ץ-1930 – ראה אור כרך א', שכלל את ארבע הנובלות של מהדורת תרע"ד.
כתבי אורי ניסן גנסין, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (סדרת 'ספרית פועלים'), 1946 – ערך עזריאל אוכמני, והביא לדפוס שכנא נשקס; כולל כרך אגרות.
כל כתבי אורי ניסן גנסין / בעריכת דן מירון וישראל זמורה, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ב-1982 – מהדורת מירון-זמורה היא מהדורה שלמה של כתביו: כוללת כתבים ראשונים, ארבעת הסיפורים הגדולים ותרגומיו (אך אינה כוללת את אגרותיו של המחבר)
אצל וסיפורים אחרים / בעריכת דן מירון ונגה אלבלך, הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם ספרית פועלים, תשע"א-2011 – הספר כולל את שש יצירותיו המאוחרות: הנובלות "הצדה", "בינותיים", "בטרם ו"אצל", והסיפורים הקצרים "בגנים" ו"קטטה".
ספורים: א: טלנט, אשה מספרת, באביב / א' ציחוב [=אנטון צ'כוב], לונדון: ניסיונות, [תרס"ו?].
אנטון צ'כוב, בצה / מאת א"פ צ'יחוב [=אנטון צ'כוב]; תרגום: א"נ גנסין, ירושלים: י"ח ברנר, תרע"ב.
יעקב וסרמן, בימי שבתי צבי: ספור / תרגם מאשכנזית: א"נ גנסין, ורשה – ברלין: חברת אחיספר (סדרת 'ביבליותיקה כללית'; א-ב), תרע"ג.
סיגביורן אובסטפלדר, הצלב: ספור / תרגום: א.
תריסר שירים קטנים בפרוזה / מאת שארל בודלר; עברית: דוד פרישמן, אורי ניסן גנסין, תל אביב: עמדה (סדרת דחק לספרות טובה), 2010.
מעשה אטעלא: סאמואיל סאמואילאוויטש ["מעשה באוֹטֶלוֹ"] / אורי ניסן גנעסין; יידיש: מ' זילבורג, בערלין: כלל-פארלאג (סדרת 'כלל-ביבליאטעק'; 3/2), תרפ"ב.
אפרים מרגולית ("אצל") / פון העברעאיש: י.
מייזיל [=יעקב מייזעל], ורשה: ווילנער פארלאג פון ב.א.
אורי פינק (נולד ב-18 בספטמבר 1963) הוא קומיקסאי, קריקטוריסט ומאייר ישראלי.
לרוב, נוטה ליצור קומיקסים הומוריסטיים.
מוכר בעיקר בשל סדרת הקומיקס "זבנג!" שהחלה להתפרסם ב"מעריב לנוער" ב-17 באוגוסט 1987 וזכתה להצלחה רבה.
עוד קומיקס ידוע שלו הוא "סופר שלומפר", פארודיה על גיבורי-על שפונה יותר לילדים.
בנוסף ליצירת קומיקס, פינק מרצה בסדנאות קומיקס וציור ברחבי הארץ ומאייר את הקריקטורה היומית במוסף "המגזין" של העיתון מעריב השבוע.
נולד בתל אביב ב-18 בספטמבר 1963 והחל לצייר בגיל מוקדם, בהשפעת קומיקסים שקרא.
בשנת 1978 בהיותו רק בן 15, החל להתפרסם כשיצר את גיבור העל העברי "סברמן".
סברמן נחשב לקומיקס בסוגת גיבורי העל (בסגנון גיבורי העל האמריקאיים) הראשון בישראל.
למד עיצוב גרפי בבצלאל, ובמסגרת פרויקט הגמר שלו יצר ספר קומיקס בשם "הבלי משיח".
זו הייתה הפעם הראשונה שקומיקס הוגש כפרויקט גמר ב"בצלאל".
ב-17 באוגוסט 1987 התפרסם לראשונה הקומיקס "זבנג!" ב"מעריב לנוער" וזכה להצלחה.
מדובר בקומיקס הומוריסטי על חיי היומיום של בני נוער.
עד מהרה התרחב המדור מעמוד אחד למספר עמודים בכל גיליון.
לעיתים קרובות כלל הקומיקס פארודיה על מאמרים בחלקים האחרים של העיתון.
פרט למדור הקבוע במעריב לנוער, פרסם פינק גם מספר רב של ספרי ואוגדני קומיקס.
ספרי הקומיקס נקראים "זבנג!" בליווי מספר סידורי, למעט הראשון שנקרא פשוט "זבנג!".
פורסמו 26 ספרים בסדרת "זבנג!", אחד עשר ספרי "זבנג אישי" וחמש חוברות "דיאט זבנג".
סדרת ספרי זבנג כללה גם את "זבנג הזהב" המכיל את מיטב סיפורי זבנג מהעשור הראשון, ו"זבנג הפלטינה" שמכיל את מיטב הסיפורים מהעשור השני של זבנג.
פינק הוציא גם ספר בשם "ככה מציירים זבנג!" המתאר את דרך ציור הדמויות, שזכה מאוחר יותר לספר המשך.
כללו סדרת יומנים לתלמיד, מחברות זבנג, סדרה לילדים "זבנגלה", ספרי "זבנג!
למכשף המתחיל" (פארודיה על ספרי הארי פוטר), ההגדה של זבנג, זבנג מאנגה, צבנג (גרסה צה"לית לזבנג) ועיתון זבנג.
עיתון זבנג יוצא על בסיס חודשי.
נכון לאפריל 2021 יצאו יותר מ-200 גליונות.
הירחון מכיל קומיקסים של זבנג, פינות של יוצרים אחרים ועוד.
מאז סוף שנות התשעים ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21 התחיל פינק ליצור קומיקס אשר מיועד לקהל המבוגר (אשר בחלקו הגדול הוא הקהל המקורי של סדרות הקומיקס שלו שהספיק להתבגר) בנוסף לקהל היעד הצעיר של סדרות הקומיקס שלו.
ספר "הגולם" בלט בפורמט החדשני שלו - קומיקס מוקומנטרי, המתעד כביכול את עבודתו של צייר הקומיקס הישראלי הראשון (והדמיוני) אוריאל רשף.
פינק אף יצר סרטון אנימציה מוזיקלי שליווה את יציאת הספר, בהשתתפות הזמרת יסמין אבן.
בין סדרות הקומיקס אותן יצר בעשור האחרון המיועדות לקהל הצעיר ניתן למנות את סדרת הקומיקס "סיפורי גוגי" אותה יצר בעקבות הפיכתו לאב, את ספר הקומיקס "בי"תמן", את ספר הקומיקס "סקוטרמן, הרבנית וסמבוסק בחלל" ואת ספר הקומיקס "פיצה מורגנה".
ממאי 2014 החל לאייר קריקטורות יומיות למוסף היומי, "המגזין", של מעריב השבוע.
בשנת 2025 זכה בפרס דוש לקריקטורה על "תרומתו הרבת שנים לתרבות החזותית הישראלית" ועל היותו "יוצר מרכזי בתחום הקריקטורה והקומיקס בישראל".
כמעט כל הקומיקסים של פינק הם הומוריסטים ורובם הם או פארודיות או סאטירה (או גם וגם).
בסגנון האיור שלו וכן בהתנהגות הדמויות שהוא מצייר פינק אוהב להקצין סטראוטיפים עד כדי גיחוך.
בקומיקסים של פינק יש הרבה מאוד הומור לשוני המבוסס על שעשועי לשון, משחקי מילים ושיבושים הומוריסטים של שמות אנשי ציבור, ידוענים ומותגים מפורסמים.
(הופיע ב"מעריב לנוער" + ספרים רבים) - הסדרה מתארת את הווי ההתבגרות של חבורת בני נוער ישראלית הכוללת דמויות אקצנטריות שהן הקצנה של סטריאוטיפים מוכרים בגיל זה (החנון, הבריון, החרמן, השמאלנית, הרוקיסט, החתיכה של השכבה, החבר החייל, הזללן, ההומו, המנהל הדביל והמורה המרושעת).
סדרת זבנג זכתה להצלחה בקרב בני הנוער: היא הופיעה באופן שבועי למעלה מעשרים שנה במגזין "מעריב לנוער", יצאו לאור למעלה מ-30 ספרים המתעדים את עלילות החבורה ואף הופקה סדרת טלוויזיה על בסיס הסדרה.
סברמן - עלילותיו של גיבור העל העברי "סברמן".
סברמן, הלא הוא דן בר-און שהוריו נספו בשואה בידי הנאצים ועלה לארץ אחרי מלחמת העולם השנייה, הפך לשוטר ולאחר מכן מונה לסוכן ביון מיוחד.
בגופו הושתל מוח אטומי, שמעניק לו כוחות-על רדיואקטיביים.
בסיפורו הראשון של פינק, סברמן נאבק באויבים שונים, אך העלילה עצמה נאיבית למדי, אולי בגלל גילו הצעיר של פינק.
את שאר עלילותיו של סברמן שבמהלכן הוא נלחם ברופא הנאצי יוזף מנגלה, נאלצו הקוראים לחפש בספר הכתוב באנגלית, שם צייר פינק בצורה מקצועית יותר את הסיפור שכבר ראה אור בעברית.
הבלי משיח (ספר) - ספר זה הוגש כפרויקט הגמר שלו למחלקה לעיצוב גרפי של "בצלאל" - הפעם הראשונה שקומיקס הוגש כפרויקט גמר ב"בצלאל".
פרופיל 107 (ספר) - ספר שרק כתב ולא אייר, והוא מעין תיאור "רוויזיוניסטי" סרקסטי של עלילות גיבורו הראשון "סברמן", שמוצג כעת כבריון שמן ורודף נשים, במציאות חלופית שבה גיבורי-העל שינו את ההיסטוריה של המאה העשרים.
את האומנות עשה קורן שדמי.
סופר שלומפר (הופיע בשבועון "כֻּלָּנוּ" + 2 ספרים) - גיבור על לבוש בפיג'מה, שעלילותיו הן פרודיה מטורפת על כל הסיפורים מסוגו של סברמן ושאר הסופר-גיבורים.
עלילותיו של סופר שלומפר החלו לצאת לאור בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, והופיעו בעיתון הילדים כֻּלָּנוּ, מעריב לילדים, כמו גם בשלושה ספרים שונים.
טיפולית (הופיע ב"נענע 10 - מדור לטיפולית" ובאתר FUNNY יותר מאוחר) - סדרה המתארת את כיתת המטופלים המקבילה אל סיפור זבנג.
זבנגלה (הופיע ב"מעריב לילדים" + 6 ספרים) - קומיקס המתאר מעין "עולם מקביל" לעולם של זבנג בו הדמויות הן ילדים וילדות, ולא מתאר את ילדות הדמויות כפי שנהוג לחשוב.
הסדרה נוצרה בעקבות רצון של אורי פינק לעשות קומיקס לילדים ללא הרבה אלימות וגסויות.
ימי אנטיוכוס (ספר) - קומיקס המאגד רצועות שהתפרסמו בעיתון הילדים הדתי "אותיות" בעריכתו של אורי אורבך.
הסדרה גוללה את עלילותיו של כלב רע-מזג בשם "אנטיוכוס".
שבתאי (הופיע באתר נענע + ספר) - קומיקס הרשת של אורי פינק, מתפרסם מאז 1999 באתר נענע.
שבתאי הוא הקומיקס היומי היחיד בישראל - אשר החל את דרכו כמעין דילברט (שבתאי היה עובד בחברת היי-טק), והפך יותר ויותר לאקטואלי ופוליטי.
הגולם (ספר עם אלי אשד + מופיע ב-ynet באנגלית) - הגולם הוא לכאורה גיבור-על ישראלי, שהיה פופולרי מאוד בשנות החמישים, השישים והשבעים של המאה ה-20, ושהשפיע רבות בצמתים המכריעים של המדינה.
סיפורי גוגי (ספר) - בעקבות הפיכתו של פינק לאב, החל לצייר קומיקס שהוקדש כולו לחוויית ההורות אותו פרסם בעיקר ב"מעריב לילדים".
בתפקיד הדמויות הראשונות, שיבץ פינק את בני משפחתו – ענבר, אשתו ליאת, הוא עצמו ומאוחר יותר בתו הקטנה – יעל.
הספר מכיל קטע נבחרים שהופיעו ב"מעריב לילדים" ובעיתון "זבנג!".
סקוטרמן, הרבנית וסמבוסק בחלל (ספר) - ספר המכיל בתוכו שלושה סיפורי קומיקס שונים.
ספר הג'ונגל (3 ספרים) - סאטירה על הפוליטיקה הישראלית.
בעקבות סוד ההגדה (ספר) - ספר קומיקס המשלב בתוכו הגדה של פסח.
בעקבות סוד המגילה (ספר) - ספר קומיקס המשלב את סיפור מגילת אסתר.
פיצה מורגנה (ספר) - קומיקס המבוסס על פיצרייה מעולם הכשפים.
ילד רע ירושלים (ספר) - ספר קומיקס אותו יצר יחד עם אורי אורבך.
הארץ שלנו (ספר) - ספר קומיקס בנושא פוליטיקה.
Tales from the ragin' region (חוברת) - חוברת קומיקס חתרנית באנגלית על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הישרדות בין כוכבים (קומיקס שבועי שהופיע בעיתון מעריב לילדים) - פארודיה על הישרדות שהציגה 10 מפורסמים שהושלכו לחלל בניסיון של דודו טופז להמעיט את כמות המפורסמים בארץ.
את הסיפור הנחה סופר שלומפר שהוא גם דמות של אורי פינק.
הרשות - קומיקס בז'אנר גיבורי העל.
החוברת הראשונה יצאה ב-2010 וכעת ניתן למצוא את ההמשך בירחון זבנג.
את האמנות עושה אהוד בר-אל.
שלהבת והגולם - קומיקס שהתפרסם בעיתון הילדים אותיות ומעריב לנוער ומהווה פרודיה על ז'אנר גיבורי העל.
הקומיקס מתאר התרחשויות מוזרות בכנס גיבורי-העל הקשורות באופן מפתיע לגולם מפראג.
על מרלי "השלהבת", גיקבוי והגולם לפענח את המסתורין ולהציל את שאר גיבורי-העל ממתקפת ערפדים מרושעים.
קוסמיקס - ספר קומיקס של מדע בדיוני המכיל 4 קשתות סיפור עיקריות: עוד סיפורים של סופר שלומפר שפורסמו ב"כולנו", צ'וקומוקוס - סופרשע לא יוצלח בעולם נטול גיבורי-על, לוטרה - לוטרה הרפתקנית בעולם שהוצף במים ונשלט על ידי יונקים ימיים תבוניים במיוחד, וחרצולי-החלל - פארודיה על מסע בין כוכבים.
שרברב הזמן - סדרת קומיקס לילדים המושפעת מדוקטור הו.
הקומיקס הכי מחודד - ספר לימוד קומיקס באמצעות קומיקס שמבוסס על סדרת הטלוויזיה בחינוכית "העיפרון הכי מחודד".
בלב ה-7 באוקטובר - 12 סיפורים מצוירים מאת 12 קומיקסאים ישראלים, העוסקים בגיבורי טבח שבעה באוקטובר, בעריכת אורי פינק, שהוא גם אחד המשתתפים בספר.
אור (אוֹרי) סיון (נולד ב־30 ביולי 1963) הוא במאי קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי ועורך קולנוע ישראלי.
סיון נולד בקיץ 1963 בסן פרנסיסקו, הבכור מארבעת ילדיהם של אילנה פטקי (בתה של הנבלאית קלרי סָרְבַש) ורפאל (רפי) סיון (זוסמן), מומחה לבקרה אוטומטית, לימים פרופסור בטכניון.
המשפחה שהתה באותה עת בארצות הברית במסגרת פוסט־דוקטורט של האב.
באותה שנה השתתף הסרט בטקס פרס אופיר, והשניים קיבלו את הפרס בקטגוריית הסרט הדוקומנטרי.
בשנת 1996 ביים וכתב, יחד עם ארי פולמן, סרט נוסף בשם "קלרה הקדושה", בכיכובם של לוסי דובינצ'יק, חליל אלוהב, מאיה מרון וג'וני פיטרסון.
הסרט זכה לשבחי הביקורת ולאהדת הקהל.
בטקס פרסי אופיר לאותה שנה זכה בשש קטגוריות, ביניהם: הפרס לשחקנית הראשית (דובינצ'ק), לסרט וכן לשני הבמאים, פולמן וסיון.
לאחר מכן השתתף הסרט בפסטיבל ארצות הברית לקולנוע ואף זכה בפרס מיוחד בפסטיבל קרלובי וארי שבצ'כיה.
בשנת 1997 פנה סיון לעבר קריירה טלוויזיונית, וכתב וביים, יחד עם איתן פוקס, את סדרת הטלוויזיה המצליחה "פלורנטין", בה השתתפו איילת זורר וקארין אופיר.
"פלורנטין" זכתה להצלחה בקרב קהל הצופים, ושודרה במשך שלוש עונות בערוץ השני.
ב-1998 השתתף סיון בפרויקט "סיפורים קצרים על אהבה" של שידורי קשת, כשכתב וביים את הסרט הקצר "דומינו" שזכה בפרס הסרט הקצר של השנה בפסטיבל הקולנוע בבריטניה, ובפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל אתונה לקולנוע.
לאחר מכן השתתף וזכה בפרסים מיוחדים בפסטיבלים בניו יורק, סלובקיה ופלרמו.
בשנת 2001 החל לכתוב את עונתה השלישית של סדרת הטלוויזיה המצליחה של הוט 3 "שבתות וחגים", בכיכובם של אלון אבוטבול וליאור אשכנזי.
"שבתות וחגים" זכתה להצלחה הן בקרב הקהל והן בקרב המבקרים, זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה ובפרס מסך הזהב.
בשנת 2003 כתב וביים את סרט הטלוויזיה "הייתה לי ילדות מאושרת".
בשנת 2005 השתתף, ביחד עם צוות נוסף של כותבים ובמאים, שכלל, בין היתר, את ניר ברגמן ועוזי וייל בכתיבת התסריט, הבימוי והעריכה של סדרת הדרמה "בטיפול", בכיכובם של אסי דיין, איילת זורר ומאיה מרון.
"בטיפול" הייתה להצלחה ואף זכתה לאדפטציה אמריקאית משלה.
כיום היא נחשבת לאבן דרך ול"סדרת מופת" בתעשיית הטלוויזיה המקומית.
כמו כן, סיוון החל ללמד קולנוע במכללת ספיר.
בשנת 2008 הופיע בתפקיד עצמו בסרט הקולנוע המונפש "ואלס עם באשיר", שביים חברו ליצירה ארי פולמן.
בשנת 2011 ביים את מיני–סדרת הדרמה "יחפים".
שיחקו בה בין השאר מוקי, קרן ברגר, אוהד קנולר, שרה אדלר, מריאנה מקסימיליאן, עופר שכטר וורד פלדמן.
הסדרה עסקה בשלושה דורות של בני קיבוץ, משנות השלושים עד שנות האלפיים.
בשנת 2016 ביים את סרטו העלילתי השני, "הרמוניה", אשר עלה לאקרנים בשנת 2018. הסרט, בכיכובם של אלון אבוטבול, טלי שרון ויאנה יוסף, הוא מעין גרסה מודרנית לסיפור התנ"כי של אברהם, שרה והגר.
בשנת 2019 ביים את סדרת הדרמה מונא ששודרה בערוץ כאן 11 וביוטיוב.
הסדרה עוקבת אחר חייה של מונא עבוד, צלמת ערביה המתגוררת בתל אביב.
סיון נשוי לגלית ולהם חמישה ילדים.
המשפחה מתגוררת בקיבוץ בית ניר.
אוריאל (אורי) סביר (7 בינואר 1953 – 14 במאי 2022) היה דיפלומט, פובליציסט, ופוליטיקאי ישראלי.
כיהן כמנכ"ל משרד החוץ וכחבר הכנסת בכנסת ה-15.
ביסודי למד בגימנסיה רחביה (סיים בשנת 1967) ובתיכון החל ללמוד בגימנסיה העברית רחביה, אך לא סיים את לימודיו שם, כי משפחתו נסעה לשליחות דיפלומטית לחו"ל.
אביו, ליאו סביר, היה ממקימי שירות החוץ של מדינת ישראל, ושימש בין היתר כציר בשגרירות ישראל בגרמניה ושגריר ישראל בפינלנד.
אורי סביר היה בוגר האוניברסיטה העברית ביחסים בינלאומיים.
החל את דרכו בתפקידים שונים במשרד החוץ, ציר הסברה בשגרירות בקנדה, ואחר כך קצין העיתונות בקונסוליה בניו־יורק.
בשנת 1984 מונה על ידי ראש הממשלה שמעון פרס לתפקיד יועצו לענייני תקשורת והיה חבר בפורום היועצים הבכירים של פרס.
במסגרת תפקידו, היה מעורב בארגון ביקור היסטורי של פרס במרוקו, ב-22 ביולי 1986, בו נפגש עם המלך חסן השני, וכוננו לראשונה יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
כמו כן, היה מעורב בארגון "פסגת אלכסנדריה" בין פרס לנשיא מצרים חוסני מובארכ, ב-11 ו-12 בספטמבר 1986, בה חודשו היחסים בין המדינות, לאחר המשבר ביחסים בעקבות מלחמת לבנון הראשונה והמחלוקת על טאבה.
לאחר הרוטציה בממשלת האחדות בסוף 1986, המשיך סביר עם פרס כיועצו בתפקיד שר החוץ.
בשנת 1988 מונה לקונסול ישראל בניו יורק.
בתפקיד הקונסול בניו יורק הפך לדמות מוכרת בתקשורת האמריקאית והבינלאומית, לאחר שנהג להתראיין תכופות - בעיקר בתקופת מלחמת המפרץ.
ב-1992 חזר לישראל ומונה לסמנכ"ל לענייני אירופה במשרד החוץ.
בנוסף, היה מעורב במגעים לקראת משא ומתן לשלום עם סוריה, בשילוב עם הסכם וחסות כלכלית של ערב הסעודית.
בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15 מטעם מפלגת המרכז.
בפברואר 2001, פרש ביחד עם אמנון ליפקין-שחק ודליה רבין שהקימו את מפלגת "הדרך החדשה", אך שבוע אחר כך פרש מהחיים הפוליטיים ולא הצטרף יחד עם דליה רבין לממשלת שרון הראשונה.
סביר היה ממקימי מרכז פרס לשלום ב-1996 ועד 1999 שימש כמנכ"ל המרכז.
לאחר שפרש מחברותו בכנסת ב-2001 כיהן כנשיא כבוד של המרכז.
בשנת 2001 הקים את הגלוקל פורום (The Glocal Forum), יחד עם איש העסקים השוודי יאן סטנבק, ארגון בינלאומי שפעל במטרה לעודד את קידום השלום והפיתוח הבינלאומי באמצעות שיתוף פעולה בין ערים והמגזר הלא ממשלתי.
הארגון הדגיש את התפקיד המרכזי של ערים ביחסים בינלאומיים, ובחזון ה"גלוקליזציה".
במאי 2004 הפיק הארגון קונצרט צדקה למען ילדים החיים באזורי עימות, שנערך ברומא והופק על ידי קווינסי ג'ונס.
בשנת 2011 הקים את מיזם "יאללה - מנהיגים צעירים", שמטרתו להפגיש צעירים במרחבי המזרח התיכון לפעילויות שונות, ולטפח דור חדש של פעילים למען השלום ושיתוף פעולה אזורי.
בין השאר המיזם הביא שישה צעירים מישראל, ומהרשות הפלסטינית להשתתף באימוני קבוצת הכדורגל ברצלונה, וארגן מחנה הקיץ במרכז הפיתוח של מיקרוסופט ישראל, בהשתתפות סטודנטים מצטיינים מהרשות הפלסטינית.
בשנת 1998 פרסם את הספר "התהליך, מאחורי הקלעים של הכרעה היסטורית" המגולל את סיפור שיחות השלום, תחילה פורסם באנגלית ואחר כך בעברית.
בשנת 2006 פרסם, בהוצאת "ידיעות אחרונות", את הספר "מר ישראלי בבחירות 2006".
ספר היתולי על הבחירות שנערכו באותה השנה, באמצעות אוסף סיפורים קצרים המצביעים על רדידות הדיון הציבורי.
בשנת 2007 פרסם את הספר "קודם שלום: מודרניזציה של תהליכי שלום" (ידיעות ספרים).
בשנת 2018 פרסם את הספר "העתיד על פי פרס" (ידיעות ספרים).
סביר כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ" ומאז 2015 ועד מותו, בעיתון "מעריב השבוע".
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרטם התיעודי של מור לושי ודניאל סיון "יומני אוסלו", המבוסס בחלקו על יומנו האישי של סביר ואחרים.
הסרט היה מועמד לפרס אמי, בקטגוריית הסרט התיעודי ההיסטורי הטוב ביותר.
היה נשוי לעליזה, ששימשה כסמנכ"ל ומנהלת מחלקת חינוך לשלום ולתרבות במרכז פרס לשלום.
בתם, מיה סביר, היא סופרת.
סביר נפטר ב-14 במאי 2022 בגיל 69. נקבר בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
אורי פורת (26 בספטמבר 1935 - 6 בפברואר 2007) היה עיתונאי ופובליציסט ישראלי, כיהן כמנכ"ל רשות השידור.
פורת נולד בראשון לציון, דור חמישי לתושבי העיר.
הוא החל את הקריירה העיתונאית שלו ככתב בביטאון חיל הים "בין גלים".
לאחר שחרורו מצה"ל התקבל לידיעות אחרונות ככתב, ומילא שם תפקידים מגוונים.
בין היתר היה בעל טור קבוע בעיתון, וכתב את הטור "רישון זה גזע".
בנוסף שימש כראש ועד העיתונאים בעיתון.
בשנת 1976 נבחר לסגן יושב ראש אגודת העיתונאים בתל אביב וליושב ראש ועדת האתיקה של האגודה.
ב-1981 נבחר כיו"ר אגודת העיתונאים, אך בטרם החל את תפקידו זה התמנה ליועץ התקשורת של ראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
שימש בתפקידו זה במשך חצי שנה גם תחת יצחק שמיר.
בין השנים 1984 ל-1989 כיהן מנכ"ל רשות השידור.
בתקופת כהונתו ביקש לבצע שינוי מבני מקיף ברשות, להכניס לפעולה ציוד מודרני שדרש פחות כוח-אדם, ולפעול נגד אבטלה סמויה.
במקביל נערכו דיונים על השוואת תנאי עיתונאי רשות השידור לתנאים של עיתונאי העיתונות כתובה, שקיבלו שכר גבוה ב-20%.
באותן השנים הייתה העיתונות הכתובה בישראל מבוססת כלכלית (בעיקר העיתונים הגדולים "ידיעות" ו"מעריב") ושילמה משכורות טובות בהרבה מרשות השידור.
אולם בטרם הגיע להסכמות פרץ סכסוך עבודה, שהביא לשביתת השידורים ברשות באוקטובר 1987.
שבועיים לאחר פרוץ השביתה הגיש פורת תוכנית "הצלה" לרשות השידור.
העובדים דחו את ההצעה (בעיקר עקב פיטורי מספר רב של עובדים) והשביתה נמשכה כמעט עוד חודשיים.
בתום הכהונה חזר לכתוב טור בידיעות אחרונות, אחר כך היה מנכ"ל "ג.ג.
אולפני ישראל" בנוה אילן, מקבוצת גלובוס גרופ.
באולפנים הופקו גם תוכניות ששודרו בערוץ 1, של רשות השידור.
בהם: "חיים שכאלה" (בשנות ה-90), "בטברנה", וה"המופע של קושניר" ותוכניות מיוחדות שדרשו אולפנים גדולים.
כמו כן שכרה הרשות באופן קבוע את אולפן 3, בן 350 מ"ר, עבור ערוץ 33. מאחר שהיה מנכ"ל רשות השידור לפני ואחרי שעבד עבור "ג.ג.
אולפני ישראל", הדבר העלה ביקורת על ניגוד עניינים בין שני תפקידיו.
התנועה לאיכות השלטון אף עתרה לבג"ץ נגד המשך עבודתו ברשות.
ב-1998 נבחר לקדנציה שנייה כמנכ"ל רשות השידור, ממנה התפטר ב-2001, בשל דו"ח חמור על תפקודו.
ב-2002 פרסם את הספר "רישון: המזרח הפרוע", הכולל אנקדוטות וסיפורים מבדחים מראשון הקטנה ו"הפרלמנט של ראשון".
בתפקידו האחרון, כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של חברת "גלובוס גרופ" כנציגו של המפיק יורם גלובוס.
נפטר ב-6 בפברואר 2007. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
בתו נטע נשואה לאורן ז'ורבין, בנו של אליעזר ז'ורבין.
בראשון לציון קרוי רחוב על שמו.
אורי ענבר (נולד ב-26 בספטמבר 1964) הוא מפיק, במאי ותסריטאי קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
זוכה פרס האקדמיה עבור סרט הטלוויזיה "שתיקת הצופרים".
בוגר החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
שימש יו"ר איגוד במאי הקולנוע בישראל בשנים 1997-2000 וייסד את תל"י, חברת התמלוגים של יוצרי הקולנוע והטלוויזיה בישראל, יחד עם התסריטאי אבי שמש.
ענבר הקים את מחלקות הפרומו של חברת הטלוויזיה HOT ורשת.
האח של דריקס (1994) - עם דורון צברי
כחול עמוק (סדרת טלוויזיה), (1997)
בגין (מבוסס על דמותו של מנחם בגין), (1998)
פסל הזהב (1998) - סרט תיעודי על המתרחש מאחורי הקלעים של תעשיית הקולנוע האמריקאית, עם דורון צברי
האישה האחרת (סרט טלוויזיה), (2000)
הקרב על האגרה - מפיק, תסריטאי
בית"ר פרובנס (2002) - במאי - זוכה פרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה
שתיקת הצופרים (2003) - סרט טלוויזיה על האירועים טרם פרוץ מלחמת יום הכיפורים והמחדל
בזמן אמת (2004) דרמת טלוויזיה בשידור חי
לנצח עם מיקי ברקוביץ' (2004) עם נוי גור ורמי הויברגר
המדריך למהפכה (2010) - עם דורון צברי
חלוצי תרבות (2005) - אפרים קישון (פרק תיעודי על קישון לסדרה בהפקת טלעד)
אורי סגל (נולד ב-7 במרץ 1944) הוא מנצח ישראלי.
סגל נולד בירושלים ובילדותו למד נגינה בכינור אך נמשך לניצוח.
ניגן בוויולה בתזמורת הגדנ"ע ובשירותו הצבאי שימש כנגן טרומבון בתזמורת צה"ל.
ניגן בתזמורת הקאמרית של קול ישראל ושימש כעוזר מנצח של שלום רונלי-ריקליס.
למד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
משנת 1966 עד 1969 למד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
אורי סגל פתח בקריירה בינלאומית לאחר שזכה ב-1969 בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית לניצוח ע"ש דימיטרי מיטרופולוס בניו יורק.
הוא מנצח תדיר באירופה, יפן, ארצות הברית, קנדה וברזיל.
באירופה ניצח סגל בין השאר על הפילהרמונית של ברלין, תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית באמסטרדם, התזמורת הסימפונית והתזמורת הפילהרמונית של לונדון, תזמורת פילהרמוניה, תזמורת פריז, התזמורת הפילהרמונית של ורשה, התזמורת הפילהרמונית של סטוקהולם והתזמורת הלאומית הספרדית.
בצפון אמריקה ניצח על התזמורות הסימפוניות של שיקגו, פיטסבורג, דטרויט, דאלאס, יוסטון, מילווקי ורוצ'סטר.
בישראל מופיע אורי סגל כמנצח אורח עם מרב התזמורות.
בין היתר הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, הקאמרטה הישראלית ירושלים ותזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
ב-1973 קיים סגל את הופעת הבכורה שלו כמנצח אופרה בבית האופרה בסנטה פה, שם ניצח על ההולנדי המעופף (וגנר) ומאז הוא מנצח בבתי אופרה באיטליה, צרפת, יפן, ישראל וארצות הברית.
סגל הקליט עבור חברות התקליטים דקה-לונדון וEMI עם התזמורת הקאמרית האנגלית, התזמורת הפילהרמונית של לונדון, התזמורת הסימפונית של בורנמות', התזמורת הסימפונית של ניו זילנד, ועם הסולנים ולדימיר אשכנזי, ראדו לופו, אליסיה דה-לרושה ואחרים.
סגל ניצח על הבכורה היפנית לאופרה "המקבר הגדול" מאת ליגטי, ביצוע שזכה לסיקור נרחב ולהצלחה רבה.
כמו כן, במסגרת פסטיבל ישראל 2008 ניצח על ביצוע הבכורה הישראלי ליצירתו הגדולה של מאהלר שיר המקונן, עם התזמורת הסימפונית ירושלים, המקהלה הפילהרמונית של ורשה וסולנים.
בקיץ 2007 נתמנה סגל למנצח בר כבוד של פסטיבל צ'אוטקואה במדינת ניו יורק, פסטיבל שניהל ב-18 השנים קודם לכן.
הוא גם מכהן כמנצח אורח ראשי בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
סגל הוא גם מנצח בר כבוד של תזמורת המאה באוסקה, יפן, תזמורת אותה הוא עצמו הקים וניצח עליה במשך שמונה שנים.
במשך כשש שנים, עד 2004, שימש כמנהל המוזיקלי של תזמורת לואיוויל בקנטקי, ארצות הברית.
אורי סגל כיהן בעבר כמנצח ראשי של תזמורת פילהרמוניה הונגריקה, של התזמורת הסימפונית של צ'אוטקואה ושל התזמורת הסימפונית של בורנמות'.
כמו כן הוא שימש כמנהל המוזיקלי של התזמורת הקאמרית הישראלית וכמנצח אורח ראשי של תזמורת רדיו שטוטגרט.
אוּרי סלע (כ"ב בכסלו ה'תרפ"ט, 5 בדצמבר 1928 – י"ז בכסלו ה'תשנ"ד, 1 בדצמבר 1993) היה סופר, עורך, מתרגם, חוקר ספרות ולשון, חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית בשנים תשנ"א-תשנ"ג, עיתונאי, סאטיריקן, פזמונאי, פרסומאי וגרפיקאי ישראלי.
היה בחייו איש אשכולות ואוטודידקט.
בכמה מהתחומים שבהם עסק היה חלוץ והטביע חותמו על התרבות הישראלית.
נולד בקבוצת דגניה ב' בשנת 1928. הוריו הכירו והתחתנו בקיבוץ.
בגיל שלוש חלה במחלת הפוליו ברגלו.
ההורים רצו לשלחו לטיפול באירופה, אולם אספת החברים סירבה לממן את הטיפול ועל כן החליטו ההורים לפרוש מהקיבוץ באופן זמני כדי לעבוד ולממן את הטיפול.
הוא יצא עם הוריו לווינה, שם טופל.
אביו חזר למשק כשהכסף אזל וכך גם האם מאוחר יותר.
לבסוף, נותר לבדו עם אישה מקומית עד תום הטיפול ואז שב לקיבוץ.
למרות הטיפול נשאר נכה קשה ברגלו.
להוריו נולד בן נוסף, אמנון, ב-1942.
למד בבית הספר הריאלי בחיפה.
השתתף בשידורי הרדיו המחתרתי של "ההגנה" בחיפה ובפעילות ההסברה של הפלמ"ח.
ניהל את המוסך של המשק, אף שמעולם לא למד מכונאות (למד את הנושא מספרים).
עם פרוץ מלחמת העצמאות נטל חלק בהגנה על דגניה ב', למרות נכותו.
בשנת 1950 שימש כעורך עיתון הנוער העובד "במעלה", ובשנת 1951 ערך את עיתון הנח"ל.
ב-1952 אולץ סלע לעזוב את המשק בגלל דעותיו השמאליות, על רקע הפילוג בקיבוץ המאוחד.
בהיותו ברוך כישרונות בתחומי המדיה של אותם הימים, נקלט במהירות באמצעי התקשורת ובענף הפרסום.
בשנת 1953 שימש עורך משנה של השבועון "העולם הזה" וכעורך חדשות של "יונייטד פרס" בישראל.
בתקופה זו יזם עורך "העולם הזה", אורי אבנרי, תחרות בין גרפיקאים לעיצוב הלוגו של השבועון.
בתחרות זכה אורי סלע, שיצר את האותיות המרובעות, שאפיינו את שער "העולם הזה" מאז ועד לסגירתו.
באותה תקופה תרם גם לעיצוב הגרפי של יתר חלקי השבועון ולסגנונו המיוחד.
סלע נמנה עם ממציאי החידושים הלשוניים ש"העולם הזה" הצטיין בהם, ובין היתר המציא את המילה "אמרגן", במקום המילה הלועזית "אִימְפְּרֶסַרְיוֹ" שהייתה מקובלת עד אז.
באותה תקופה ערך עיתון למחלקת המבצעים של צה"ל, לפי הזמנתו של ראש מחלקת המבצעים, רחבעם זאבי.
העיתון נערך בתבנית גרפית דומה לזו של "העולם הזה" ועורר עניין רב.
הקשר בין סלע לבין זאבי נוצר באמצעות רעייתו של זאבי, יעל, שהיא בת דודתו של סלע.
אורי סלע היה אבי החמשיר העברי.
ספר החמשירים הראשון שלו הופיע אמנם רק ב-1967, ודידי מנוסי הקדים אותו בהוצאת הספר "101 חמשירים" בשנת 1958, אך ההיסטוריה של החמשירים העבריים מתחילה בשנות החמישים ב"העולם הזה".
אורי סלע המציא את המילה "חמשיר", והנהיג סוגה ספרותית זו בעברית.
הוא החל בפרסום חמשירים באותן שנים ואף ערך מדור שבו כתב חמשיר ללא השורה האחרונה והקוראים התבקשו להשלים אותו.
לאחר מכן פרסם בקביעות חמשיר יומי ב"ידיעות אחרונות" וב"מעריב", שבו הגיב על אירועים פוליטיים.
משנת 1954 ערך את המגזין השבועי "דגש קל" בגלי צה"ל.
זמן קצר אחרי "מבצע קדש" ב-1956 היה מעורב בפרסום חוברת שחשפה בפני הציבור את טבח כפר קאסם.
דבר הטבח הוסתר אז מעיני הציבור בפקודת הצנזורה הצבאית.
ביוזמה היו מעורבים אורי אבנרי, שלום כהן ואלכס מסיס וכן גורמים ממפ"ם ומהשמאל הקיצוני.
החוברת חולקה במוצאי שבת בידי חניכי "השומר הצעיר" בכיכר דיזנגוף בתל אביב.
משנת 1957 היה עורך עמודי הפנים של "ידיעות אחרונות" ואחר כך – עורך שבועון סוף השבוע של העיתון.
במהלך השנים השתנו דעותיו הפוליטיות של סלע והוא הצטרף לתנועת "המשטר החדש", שהקים שמואל תמיר יחד עם ישעיהו ליבוביץ ואליעזר לבנה.
סלע ערך את עיתון התנועה ששמו היה כשם התנועה, יחד עם העיתונאי דן מרגלית.
באמצע שנות השישים סלע הקים וערך את העיתון הכלכלי "שער", שהיה חלוץ העיתונים הכלכליים בדפוס (קודם לכן היו כמה עיתוני סטנסיל שהכילו תמצית של הידיעות שהופיעו בעיתונים הכלליים).
מזכיר המערכת היה מנחם ובר (כיום בנקאי), המשכתב הראשי היה זאב גלילי (לימים מרכז מערכת ידיעות אחרונות) והכתבים היו יגאל לביב ואלעזר לוין (לימים כתבים כלכליים באמצעי תקשורת שונים).
העיתון הצליח מאוד מבחינה עיתונאית אך נכשל מבחינה ניהולית.
במשך תקופה מסוימת ניהל את העיתון נתן ילין-מור, לשעבר אחד מראשי לח"י.
בשנות השישים הקים סלע, עם אלכס מסיס, משרד ליחסי ציבור בשם "ניצוץ", שבין לקוחותיו הגדולים היו האמרגן גיורא גודיק וכן חברת המחשבים י.
ב-1962 מכרו סלע, מסיס ווילי גפני מחצית המניות ל"דחף" ושותפות זו הוציאה לאור את היומון "שער".
בשנות השבעים הצטרף סלע למשרד יחסי הצבור והפרסום של אריה גלבלום, משרד פרסום שהלקוח המרכזי שלו היה חברת החשמל, ועם לקוחותיו נמנה גם גוש אמונים.
בשנות ה-80 שימש סלע כיועץ תדמית וככותב נאומים עבור שלמה להט, ראש עיריית תל אביב, ומפלגת הליכוד במשך שלוש מערכות בחירות.
הוא אף חיבר את סיסמת המפלגה "רק הליכוד יכול" למערכת הבחירות לכנסת השתים עשרה.
בין היתר פרסם בעיתונים תרגומי מופת ליצירות חשובות, בהן "העורב" לאדגר אלן פו.
אהב ללקט אנקדוטות והיה בעל טור קבוע ב"העולם הזה" בשם "סיפורים קטנים על אנשים גדולים".
הותיר אחריו אוסף עצום של אנקדוטות שליקט ולא זכו עדיין לפרסום.
אף שלא הייתה לו השכלה פורמלית ואף לא תעודת בגרות, הוזמן להרצות באוניברסיטאות בנושאי עיתונות, שיווק ופרסום, ונתמנה חבר הוועדה למילים בשימוש כללי של האקדמיה ללשון העברית בשנים תשנ"א-תשנ"ג.
שם שיתף פעולה עם ארי אבנר, אותו הכיר בילדותו על סיפון האניה שהביאתם ארצה.
ערך והשתתף בתוכניות רבות ברדיו ובטלוויזיה.
בהן תוכנית יומית בשם "שעתיים משתיים" בגלי צה"ל, שעסקה באירועי היום; הנחה את "חיים שכאלה" עם יגאל אלון שצולם בכפר תבור ועוד.
בין העיסוקים שעסק בהם לפרנסתו הרבה אורי סלע לפרסם ספרים במגוון רחב של נושאים.
כתיבתו נעשתה בעיקר כתחביב, אך זכתה להצלחה גדולה ולתפוצה ניכרת, והיא משקפת את רוחב היריעה של ידיעותיו וכישרונותיו.
בצד ספרים רציניים כמו מחקרי ספרות, לשון וחסידות פרסם שורה ארוכה של ספרי הומור.
אחד מהם, "כל בדיחות אשכול", זכה לפרסום מיוחד כמסמך המשקף את האווירה של התקופה שקדמה למלחמת ששת הימים.
סלע פרסם במשך שנים שני עמודים במדור הספרות של "ידיעות אחרונות" ובהם דיווח תמציתי על כל ספר שהופיע באותו שבוע.
במבוא לספר "מכתם לעגנון" כתב הסופר עמוס עוז על מדור זה:
"על פי המדור ראיתי בו אדם אוהב ספר בעל אוזן שומעת, המשתמש במדורו שבעיתון לא כמפעיל מטעני צד אלא כמתווך קשוב ואחראי בין הקורא לבין הספרים החדשים ואולי אפשר לומר כטועם יינות זהיר".
על מחקרו של אורי סלע אודות הכלב "בלק" כתב עמוס עוז:
"ניכר במאמר חותמו של חוקר עצמאי ודקדקן שהראה לנו את כוחו גם במחקר והנה הכלים שבידו חדים ומשוכללים".
רחלי אידלמן, מנהלת הוצאת הספרים שוקן, כתבה:
"מאז המדור הנהדר שלו על ספרים לא קם מדור כזה, שבו הכותב אינו רק מעתיק מן הטקסטים שעל עטיפות הספרים, אלא יודע להעריך את חשיבותו של ספר המונח לפניו...
מדורו המצוין חסר לי עד היום".
בשנותיו האחרונות חי סלע עם הפסלת שלומית הירשפלד (1945-2017) בקיבוץ דגניה ב'.
יראה ואהבה: סיפורים ומימרות חסידיים.
יואל רפל ערך את הטיוטה הראשונה (כתב היד) והוציא לאור אחרי מותו בהוצאת מודן, 1996.
מכתם לעגנון (הוצאת ידיעות אחרונות, 1994): אסופת אמרות מתוך כתביו של ש"י עגנון, וכן מחקר על הכלב "בלק" המופיע ברומן "תמול שלשום".
מלה בסלע: גלגוליהן המוזרים של מלים, ניבים, פתגמים, ממרות, סמלים ומנהגים מראשיתם עד כאן, ירושלים: הוצאת כתר, 1990.
ספרים סופרים וסיפורים: מאה שנות רובינזון.
הגדה של פסח - פירוש חדש לבני זמננו: עם הקדמה של הרב שלמה גורן והרב שמואל אבידור הכהן.
ילדות קלה: שירי ילדים, שירי עם ושירי רחוב.
הבריטניקה החדשה לנוער (17 כרכים).
נמנה עם העורכים והכותבים של האנציקלופדיה.
הגל הקל של השירה העברית: פזמונות פרסום של אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן ולאה גולדברג.
כינס והקדים מבוא – תשמ"ה.
ספר התעלולים של מקס ומוריץ מאת וילהלם בוש.
יפתח המלוכלך, תרגום עברי חדש לספר יהושע הפרוע מאת ד"ר הינריך הופמן.
סיפורים מוזרים על חתולים ועכברים ורקיקים מסוכרים וכל מיני דברים.
ספרי ברבאבא, מאת אנט טיסון וטלוס טילור זמורה ביתן מודן.
1976 : בית הספר של ברבאבא; המסע של ברבאבא; ביתו החדש של ברבאבא; תיבת ברבאבא; ברבאבא צמח בגן.
אמא אווזה מאת שארל פרו.
סדרה של 6 ספרים: ירון עכברון במבט לחדשות, ירון עכברון והתפוחים הנופלים, ירון עכברון הולך למשרד, ירון עכברון תופס גנב, ירון עכברון בארץ התולעים, ירון עכברון מתארח בכפר, הוצאת זמורה ביתן מודן.
הנה באה הרכבת, אצל רופא השיניים, ברבר בעכברבר, תזמורת העוגיות, איך עושים מכונית,
דודתי יצאה העירה, גד הענק הגמד,
ספר המטה, פלט סילביה, עם עובד 1983.
פרסם שורה ארוכה של ספרים הומוריסטיים בתקופות שונות.
ספרוני בדיחות פוליטיות: "אוצר הבדיחה הפוליטית" (עם שרגא הר-גיל) הוצאת אותפז, 1969; כל בדיחות אשכול; כל בדיחות דוד לוי; ליקוי ראש; כל בדיחות ביבי; הבדיחות הקטנות של הניצחון הגדול; כל בדיחות נאצר; כל בדיחות השבוע; בדיחות ערביות.
בלדה עכברית - לחן: משה וילנסקי, מתוך ההצגה "שחור על גבי לבן" של אפרים קישון
יהושע - לחן: דוד קריבושי; ביצוע: אריק לביא
כיפאק היי - לחן דוד קריבושי; ביצוע: אריק לביא
שישה שירי מקס ומוריץ – לחן: מיקי גבריאלוב
ביום שהלכת - לחן ועיבוד: משה וילנסקי; ביצוע: יהורם גאון
אומרים לי - לחן: משה וילנסקי; ביצוע: יהורם גאון
שמתי לי פודרה - לחן: אביתר בנאי; ביצוע: אביתר בנאי ואפרת בן צור
תולדות התיאטרון - לחן: שמעון ישראלי
יחד נעמוד (הושר בקדם אירוויזיון 1991) - לחן: הנרי ברטר; ביצוע: אדם
אורי סבג (נולד ב-11 בנובמבר 1931, א' בכסלו ה'תרצ"ב) הוא הנדסאי ואיש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם המערך.
בשנת 1947 הצטרף לתנועת דרור במרקש ובשנים 1948–1950 פעל גם במסגרת מחתרת "המגן" של יהודי מרקש.
בקזבלנקה למד סבג בבית הספר המקצועי למטלורגיה ובשנת 1950 עזב את מרוקו והיה חבר הכשרה במונברדון שבצרפת.
בהשכלתו סבג הוא בוגר המדרשה למינהל ציבורי והנדסאי.
לאחר מכן הוא החל לעבוד כמסגר במפעלי "אורון" בערבה ובשנת 1957 החל להדריך בהכשרות מקצועיות שקיים משרד העבודה בבאר שבע.
בשנת 1963 מונה למפקח על החינוך המקצועי במשרד העבודה, תפקיד בו שימש עד לבחירתו בשנת 1968 למזכיר מועצת פועלי באר שבע.
פעילותו הפוליטית החלה עם הצטרפותו למפא"י בשנת 1951. משנת 1959 היה סבג חבר מרכז המפלגה ובשנת 1971 חבר לשכת המפלגה.
במקביל לתפקידו במועצת הפועלים בבאר שבע נבחר לכהן גם בוועדה המרכזת של הסתדרות העובדים הכללית (1974–1982).
מתפקידו במועצה הוא פרש בשנת 1981. בשנים 1984-1981 כיהן סבג בכנסת העשירית מטעם המערך.
היה חבר בוועדת הכלכלה ובוועדת העבודה והרווחה.
בבחירות המוניציפליות של שנת 1984 שנערכו בבאר שבע, התמודד מטעם מפלגת המערך על תפקיד ראשות העיר מול ראש העיר המכהן אליהו נאווי אך לא עלה בידו להיבחר לתפקיד זה.
ב-1 בנובמבר 1988 נכנס סבג לכנסת ה-11, בעקבות פרישתו של עדיאל אמוראי.
בשנת 2002 זכה סבג באות יקיר באר שבע.
בשנת 2018 פרסם את ספרו "אין לי ארץ אחרת".
סבג נשוי לאביבה, אב לשלושה ילדים ומתגורר בבאר שבע.
אוּרי (אוּריאל) מֵסֶר (נולד ב-1950) הוא עורך דין ישראלי.
מסר קיבל תואר בוגר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך שנת 2010 החליטו עו"ד מסר ועו"ד ריבלין על פירוק השותפות, ועו"ד מסר הקים משרד חדש בירושלים בשותפות עם עו"ד שלומית סוסיד, שנקרא "מסר-סוסיד ושות'".
מסר היה יועצו, חברו ואיש סודו של אהוד אולמרט לאורך דרכו הפוליטית.
בשנת 1992 היה ממנהלי הקמפיין לבחירת אולמרט לראשות עיריית ירושלים, שהוביל לזכייתו של אולמרט.
עם מינויו של אולמרט לתפקיד ממלא מקום ראש הממשלה, היה מסר חבר בפורום יועציו, יחד עם אורי שני וטל זילברשטיין.
מסר שימש במספר תפקידים ציבוריים ובהם חבר בהנהלת קבוצת הפועל ירושלים, יו"ר בית הספר מוסררה לצילום וממנהלי עמותת "התקווה" לסיוע לנזקקים.
בשנת 2008 נקשר שמו לפרשת מעטפות הכסף - פרשיית שחיתות שבה, על פי החשדות, סייע מסר ושימש כמתווך בהעברת כספים שלא כדין מאיש העסקים משה טלנסקי עבור אהוד אולמרט בתקופות שבהן כיהן כראש עיריית ירושלים, וכשר התמ"ת.
קודם לחשיפת שמות המעורבים בפרשה, פורסם בתקשורת הישראלית תצלום בו נראה מסר משוטט באמצע נתיבי איילון.
ביולי 2012 זיכה בית המשפט המחוזי את אולמרט מההאשמות נגדו בפרשה זו, אולם לבסוף הורשע בערעור ונדון למאסר של 8 חודשים.
באפריל 2010 התפרסם כי מסר נעצר בחשד למעורבות בפרשת שוחד הקשורה לפרויקט הולילנד, הפרשה הוגדרה על ידי שופט בית המשפט בראשון לציון "החמורה בתולדות ישראל".
בנובמבר הודיעה פרקליטות מחוז ירושלים על סגירת התיק מחוסר ראיות.
מסר נשוי לעו"ד דוידה לחמן-מסר, ששימשה עד 2008 כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה לעניינים כלכליים-פיסקאליים, ואב לשלושה.
מתגורר בשכונת טלביה שבירושלים ובקיסריה.
ישראל מאיר אורי מקלב (נולד ב-10 בינואר 1957) חבר כנסת ויו"ר סיעת יהדות התורה.
בין היתר כיהן כסגן יושב ראש הכנסת וכיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה, סגן שר במשרד ראש הממשלה הממונה על הרשות החרדית והרשות לניצולי שואה וסגן שר במשרד התחבורה.
נולד וגדל בבני ברק למרדכי ונחמה מקלב.
אבי סבו היה מרדכי מקלב.
נקרא על שם דודו , לוחם אצ"ל שנפל במלחמת העצמאות.
בילדותו למד מקלב בתלמוד תורה תשב"ר, משם המשיך לישיבת קול תורה לצעירים ובהמשך למד בישיבת פוניבז', ולאחר סיום לימודיו הוסמך לרבנות.
נישא בסוף שנות ה-70 והתגורר בשכונת קטמון בירושלים, בשנות ה-80 עבר לשכונת רמות ד' שבה הוא מתגורר כיום.
כנציג תנועת דגל התורה היה מקורב לבכירי ההנהגה הליטאית: לרב אליעזר מנחם מן שך לרב יוסף שלום אלישיב, לרב אהרן לייב שטיינמן ולרב חיים קניבסקי ולרב גרשון אדלשטיין.
כשאר חברי הכנסת של דגל התורה הוא נהג להתייעץ עם מנהיגים אלו.
מקלב פעל כאיש ציבור במסגרת תנועת דגל התורה וב-1993 התמנה כסגן ראש עיריית ירושלים מטעם סיעת יהדות התורה.
במהלך עבודתו בעיריית ירושלים שימש חבר הנהלת העירייה, מחזיק תיק החינוך, חבר בוועדות לענייני כספים וחינוך, בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה וכנציג המועצה בהנהלת "חברת הגיחון" – תאגיד המים והביוב של ירושלים, ובהנהלת מרכז הקונגרסים הבינלאומי בירושלים.
כחלק מהסכם רוטציה שבמסגרתו פינה את מקומו בכנסת ה-17 איש אגודת ישראל, יעקב כהן, החל מקלב, בברכתו של הרב אלישיב, לכהן כחבר הכנסת החל מ-31 ביולי 2008, והיה לנציג השלישי של דגל התורה במסגרת סיעת יהדות התורה בכנסת ה-17, לצידם של אברהם רביץ ומשה גפני.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה שובץ כנציג דגל התורה במקום הרביעי ברשימת יהדות התורה ונבחר שוב לכהן כחבר הכנסת מטעמה.
בכנסת זו מונה לסגן יושב ראש הכנסת, תפקיד בו כיהן עד 18 ביולי 2012, וליושב ראש ועדה מיוחדת לפניות הציבור, תפקיד שבו החזיק עד 2011. כן חבר מקלב בוועדות החוץ והביטחון, הפנים והגנת הסביבה, החוקה, חוק ומשפט.
כן עומד מקלב בראש השדולה למען ירושלים.
ב-2011 קיבל את אות הפרלמנטר המצטיין לשנה זו מאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
גם בכנסת התשע-עשרה שימש במשך תקופה כסגן יושב-ראש הכנסת, כן היה חבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת הכנסת, בוועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדה המשותפת של ועדת החוץ והביטחון וועדת החוקה, חוק ומשפט בהתאם לחוק שירות ביטחון – פטור מטעמי הכרה דתית.
בכנסת העשרים מיוני 2015 החל ח"כ מקלב לכהן כיושב-ראש ועדת המדע והטכנולוגיה וועדת המשנה לבטיחות בדרכים.
מקלב נחשב לחבר כנסת פעיל, הן בתחום הנוכחות בכנסת והן בתחום החקיקה.
בפברואר 2018 היה מקלב אמור להשתתף בישיבה בוועדת החוץ והביטחון שעסקה בביטול פטור מגיוס למי שהגישה הצהרת דת שקרית, בעקבות כך אנשי הפלגים הקיצוניים בירושלים ערכו הפגנה סוערת מול ביתו, מקלב נחלץ מביתו בעזרת המשטרה.
מקלב הוא זוכה אות אביר איכות השלטון לשנת 2018 לצד תשעה נוספים.
במאי 2020 מונה לסגן שרת התחבורה והבטיחות בדרכים.
הוא התפטר במסגרת החוק הנורווגי ופינה את מקומו לאליהו ברוכי.
באפריל 2021 לאחר הסבב הרבעי של הבחירות בישראל התפטר שוב מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי" לטובת אליהו ברוכי, וחזר לכנסת עם תום כהונת הממשלה ה-35.
באפריל 2022 קיבל את אות ההוקרה של ארגון עזר מציון לסיוע לחולים ובעלי צרכים מיוחדים.
באוגוסט 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" ונמצא כמוביל במספר ההצעות לסדר שאושרו.
הקמת הרשות לפיתוח כלכלי חברתי במגזר החרדי
הרשות הוקמה מכוח החלטה 182 של הממשלה.
תחילה הייתה הרשות כיחידה במשרד ראש הממשלה, עם השבעת הממשלה השלושים ושש הועברה היחידה למשרד לשוויון חברתי.
החלטת הממשלה השלושים ושבע החזירה את הרשות למשרד ראש הממשלה, והרחיבה את סמכויותיה כך שיכללו גם סמכויות ביצוע.
באוגוסט 2021 נבחר מקלב לאחד ממאה המשפיעים של העיתון 'דה מרקר' בכלכלה הישראלית לשנה זו
באפריל 2023 מונה מקלב לכהן כסגן שר לפיתוח חרדי במשרד ראש הממשלה ובמשרד התחבורה, במסגרת זו היה ממונה על הרשות החרדית והרשות לניצולי שואה במשרד ראש הממשלה, ובמשרד התחבורה עסק בנושאי תחבורה הקשורים במגזר החרדי.
למרות היותו סגן שר, השתתף בועדות השרים השונות בהם ועדת השרים לחקיקה ובקבינט הכלכלי-חברתי ועוד, בהוראת רבותיו נמנע מהלשתתף בדיוני הקבינט המדיני בטחוני.
ביולי 2025 הודיע מקלב על התפטרו מהממשלה במחאה על אי קידום חוק הגיוס, מקלב חזר לכהן כח"כ ומכהן כחבר ועדת הכספים ויו"ר סיעת יהדות התורה.
חוק עידוד תרומות מזון המאפשר הגנה על תורמי מזון ועמותות מזון העומדים בסטנדרטים של בטיחות מזון, מפני אחריות לנזקים שעלולים להיגרם בשל המזון שנתרם על ידם.
תיקון לחוק דמי מחלה המאפשר קבלת ימי מחלה להורה שאחד מילדיו זקוק לטיפולי דיאליזה.
חוק קבוצות הרכישה המאפשר פטור ממס רכישה וזכאות למס הכנסה שלילי לרוכשי דירות בקבוצת רכישה שלא קיבלו לידם את דירתם.
חוק חברות הביטוח המשית קנס כספי על חברת ביטוח אשר מסרבת לשלם את הפוליסה למבוטח ללא סיבה
תיקון לחוק ביטוח המחייב את חברות הביטוח להודיע לצד ג' קודם פנייתה לבית המשפט כנגדו.
תיקון לחוק עבודת נשים המקנה ארבעים שעות מחלה לנשים עובדות אשר עוברות טיפולי פוריות.
נשוי לחנה ואב לחמישה, ומתגורר בשכונת רמות בירושלים.
גיסו הוא הדיין הרב אברהם שינדלר.
בן משפחתו הוא הרמטכ"ל השלישי מרדכי מקלף.
אוּרי עמית (6 בינואר 1934 - 18 באוקטובר 2011) היה איש ציבור ישראלי, פעיל מפא"י ומפלגת העבודה, שכיהן כראש העירייה השלישי של רמת גן (1983–1989).
עמית נולד בבגדאד בירת עיראק (1934), בשם עובד עבודי פאשה.
בהיותו בן חמש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
כילד הוא הגיע לשכונת רמת יצחק (רמת-גן ב' דאז), שבה התגוררו מאז שנת 1927 קרובי משפחתו.
לאחר תקופה קצרה חזרה המשפחה לעיראק.
בית המשפחה היה בית פתוח לתנועת "החלוץ" - התנועה הציונית בעיראק.
בין באי הבית היה השליח ירחמיאל אסא, חבר קיבוץ חולתה, שתרם רבות לקהילה היהודית בעיראק ולעלייתה ארצה.
בנערותו עסק עמית בפעילות ציונית מחתרתית - הוא נהג לחלק חומר ציוני וחומר ללימוד השפה העברית על אופניו.
עקב חשש מרדיפות ומאסרים הבריח אביו של אורי את ילדיו לישראל.
בסופו של דבר, עמית עלה לארץ בשנית בעלייה בלתי-לגאלית בשנת 1949 במסגרת המחתרת הציונית "החלוץ" דרך איראן בגיל 16.
בישראל למד אורי בכפר הנוער בן-שמן ומאוחר יותר עבר לקיבוץ יגור, בו התעצבה תפיסתו האידאולוגית.
לאחר שירותו הצבאי כטכנאי בצוות קרקע של טייסת קרבית בחיל האוויר, התגורר מספר שנים באילת ועבד במפעל בתמנע, שם החל בפעילות פוליטית במפא"י (לימים מפלגת העבודה) ובגיל 23 נבחר כיו"ר ועד עובדי המפעל.
בשנת 1959 נשלח על ידי המפלגה למכון להשכלה בבית ברל.
משם הגיע בראשית שנות ה-60 לרמת גן, היה פעיל בחוגי הצעירים של מפא"י בעיר, ומ-1963 כיהן כמזכיר הסתדרות הפקידים במועצת הפועלים של רמת-גן–גבעתיים (האגודה הגדולה ביותר במועצה) במשך יותר מ-12 שנה.
משנת 1965 כיהן בנוסף כיו"ר מטה הדור הצעיר של המערך לאחדות פועלי ארץ ישראל ברמת גן.
היה ממייסדי המשמרת הצעירה של מפא"י וחבר הלשכה הארצית הראשונה שלה, וממקימי ה"חוג לשילוב" (חוג צעירי מפא"י מיסודם של יוצאי האוניברסיטה) וחבר הנהלתו הארצית.
בשנים 1967-68 למד כלכלה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, אך הפסיק את לימודיו לקראת הבחירות לכנסת השביעית.
בדצמבר 1975, לאחר מותו של מזכיר מועצת הפועלים אליעזר אלקס, נבחר (כמועמד יחידי) למזכיר בפועל, וכעבור חודש, בינואר 1976, נבחר למזכיר הקבע של מועצת הפועלים.
הוא כיהן בתפקידו במשך תשע שנים (נבחר מחדש בשנת 1977 ושוב ב-1981).
בראשית שנות ה-80 היה ממקימי חוג "יחדיו" במפלגת העבודה.
בשנת 1983 גבר על נאוה ארד בהתמודדות על מועמדות מפלגת העבודה לראשות עיריית רמת-גן ובבחירות גבר על ראש העיר המכהן ד"ר ישראל פלד ונבחר להיות ראש העיר הראשון של רמת גן מטעם מפלגת העבודה.
בין הישגיו כראש העירייה: סגירת מפעלים מזהמים, הכנת התשתית לפיתוח מזורז במתחם הבורסה, שיפור התשתיות - כבישים, ביוב ומים, הגדלת שטחי הגנים בעיר, פתיחת המוזיאון לאמנות ישראלית ברחוב אבא הלל ובניית קניון איילון ושכונת ערמונים.
כמו כן פעל לשיפוץ ביתו הפרטי של אברהם קריניצי, ראש העיר הראשון, והסבתו למוזיאון לתולדות רמת גן, חיזק את הקשר בין רמת-גן לערים תאומות ברחבי העולם והצליח לשפר את שיעור הגבייה בעיר, כך שבסוף הקדנציה שלו היה בקופת העירייה עודף תקציבי ניכר.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1989 הפסיד עמית מול צבי בר, שרץ מטעם הליכוד.
עמית המשיך לתפקד באופוזיציה העירונית עד שנת 2003. במקביל פנה לעסקים והגביר את פעילותו במפלגת העבודה.
תקופה מסוימת נמנה עם מקורביו של אהוד ברק.
ב-27 בינואר 1993 הורשע עמית בבית המשפט המחוזי, ונדון לתשעה חדשים מאסר על תנאי ולקנס בסך 11,000 ש"ח.
ערעורו לבית המשפט העליון נדחה.
בשנת 2002 עתר עמית לבג"ץ בבקשה שיורה למשטרת ישראל וליועץ המשפטי לממשלה לפתוח בחקירה נגד ראש עיריית רמת-גן, צבי בר, בחשד שלקח שוחד.
בהמלצת בג"ץ חזר בו עמית מעתירה זו.
אורי עמית נפטר באוקטובר 2011, ונטמן בבית העלמין בהרצליה.
הוא הותיר אחריו בן אחד.
בבית מועצת פועלי רמת גן וגבעתיים לשעבר נקבעה לוחית זיכרון לזכרו.
אורי נאמן (נולד ב-16 במאי 1939), ראש אגף המחקר ב"מוסד" ולאחר מכן פעיל פוליטי ישראלי.
נאמן גדל בשכונותיה הדרומיות של תל אביב.
בגיל 18 התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל ולאחר מכן בגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר.
את שירות המילואים, לרבות מלחמת ששת הימים, מילא בצנחנים.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון, אפריקה והיסטוריה כללית באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן גויס לשורות "המוסד", בו מילא מגוון תפקידים ביחידה המבצעית בישראל ובחו"ל, ולאחר מלחמת יום הכיפורים היה מראשוני אגף המחקר.
בשנת 1989 מונה לראש אגף המחקר ומילא תפקיד זה עד לשנת 1995.
לאחר פרישתו מ"המוסד" תפקד כיועץ אסטרטגי ולקח חלק בפרויקט של שיחות עם אישים פלסטינים, שימש כיועצו של השר שלמה בן עמי, היה חבר בצוות חשיבה מחדש בראשות השופט אליהו וינוגרד, שמינה הרמטכ"ל שאול מופז, לבירור גורלו של רון ארד וביצע תפקידים שונים בתחום המדיני.
בתפקידו האחרון שימש כיועץ במשרד לעניינים אסטרטגיים ובצוות המועצה לביטחון לאומי.
את דעתם על הערכה זו מביעים מחברי הספר כבר בשם שהעניקו לו - "שיגיון ללא כיפורים".