tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קולות רבים, ספר הזיכרון לפרופ' רבקה ש"ץ א-ב (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל יב-יג), בעריכת רחל אליאור ויוסף דן, ירושלים: הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשנ"ו.
ספריית גרשם שלום בתורת הסוד היהודית, קטלוג, הקדמה: יוסף דן.
עורכים: יוסף דן, אסתר ליבס ושמואל ראם, 2 כרכים, ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשנ"ט.
מחקרי חסידות, בעריכת דוד אסף, עמנואל אטקס ויוסף דן, ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשנ"ט (מחקרי ירושלים במחשבת ישראל, כרך ט"ו).
ספר יובל לכבודו של פרופ' יוסף בן שלמה, עורך - משה חלמיש, חברי המערכת - יוסף דן ואחרים, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן - הקתדרה לחקר הקבלה ע"ש הרב ד"ר א' שפרן, תשס"ו 2006.
ספר זיכרון לגרשם שלום במלאת עשרים וחמש שנים לפטירתו, שני כרכים, עורך: יוסף דן, ירושלים: המכון למדעי היהדות, האוניברסיטה העברית, תשס"ז.
שי ליוסף, קובץ מחקרים במדעי היהדות מוגשים לפרופסור יוסף דן לרגל פרישתו, מאת תלמידיו, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, תשס"ג.
על בריאה ועל יצירה במחשבה היהודית, ספר היובל לכבודו של יוסף דן במלאת לו שבעים שנה, בעריכת רחל אליאור ופטר שפר, טובינגן: 2005.
יוסף בן יהושע בן מאיר הכהן (1496 – ~1577/8) היה רופא, מלומד והיסטוריון יהודי.
הכהן נולד בשנת 1496 באביניון שבצרפת להורים ממגורשי ספרד.
בהיותו בן חמש היגר עם משפחתו לג'נובה שבאיטליה בשל גירוש יהודי פרובאנס בשנת 1516 נאלצה משפחתו לעבור לנובי , וכשנתיים לאחר מכן נשא שם לאשה את פאלומה, בתו של רבה של בולוניה, אברהם בן משה הכהן.
בשנת 1538 חזר הכהן עם משפחתו לג'נובה שם שימש כרופא, בדומה לאביו.
לזוג נולדו שלושה בנים ושתי בנות, אך שניים מבניו נפטרו תוך פרק זמן קצר בנסיבות טרגיות ולאחר מספר שנים נפטר הבן הנוסף.
כאשר נאלצו הרופאים היהודים לעזוב את ג'נובה בשנת 1550, התיישב הכהן עם משפחתו בוולטאגיו שם המשיך לשמש כרופא.
כאשר גורשו היהודים מנפת ג'נובה עברה המשפחה לקוסטלאטו (), אך בשנת 1971 חזר הכהן לג'נובה וישב בה עד מותו, ככל הנראה במהלך 1577/8. הכהן היה מעורב בשחרור יהודים שבויים בעקבות המלחמות ברחבי הים התיכון (באזור טורקיה, יוון, איטליה ותוניס) במהלך שנות השלושים והארבעים של המאה השש-עשרה.
יוסף הכהן רכש השכלה רחבה הן בלימודים מסורתיים יהודיים הן בתחומים רוח ומדע שונים.
במהלך חייו כתב מספר חיבורים עבריים בנושאים שונים, כמו גם אגרות ושירים שנשתמרו ברובם בכתבי יד.
יוסף הכהן התעניין בתחומים רבים, ביניהם רפואה, היסטוריה ופוליטיקה, מדע, לשון וספרות.
אחד מחיבוריו המוכרים בתחום ההיסטורי-פוליטי הוא: "דברי הימים למלכי צרפת ולמלכי בית אוטומאן התוגר", אשר הושלם בשנת 1553 ונדפס בהמשך אותה שנה בסביונטה.
האירועים בספר כתובים לפי סדר כרונולוגי, וכתובים בעברית עשירה בעלת סגנון מקראי.
חיבור היסטורי נוסף פרי עטו הוא ספר עמק הבכא, המתאר את קורות עם ישראל מחורבן בית המקדש השני, ומתמקד בתלאות ובצרות שחוו היהודים במהלך ההיסטוריה.
הכהן השלים חיבור זה בשנת 1557, אך הוא הועתק בכתבי יד, ונדפס לראשונה בווינה בשנת 1852. הספר נעשה מוכר בעולם היהודי במהלך העת החדשה, והיו קהילות באיטליה שאף נהגו לקרוא בו בתשעה באב.
למעשה, מלבד שני חיבורים אלו, כתביו של הכהן נותרו בכתבי יד ולא נדפסו (מלבד אלו שהתפרסמו במהדורות אקדמיות במחצית השנייה של המאה העשרים).
חיבורים אלו התבססו על ידע נרחב בתחומי העניין השונים של הכהן, ואף על ספרים שקרא בעברית, ספרדית, איטלקית, לטינית וייתכן שאף בלשונות נוספות.
כתביו הנוספים של הכהן הם:
מקיץ נרדמים, אשר נכתב סביב שנת 1546 – זהו חיבור רפואי, שעיקרו רשימת מרשמים של תרופות לבעיות שונות.
חלקו הראשון מבוסס על חיבורו של הרופא היהודי-ספרדי מאיר אלגואדיש, אך הכהן הוסיף רשימות בלטינית להכנת התרופות ומרשמים רבים נוספים, כדוגמת תרופות לעגבת (שכונה בחיבורו: "החולי הצרפתי").
מציב גבולות עמים, שהושלם בשנת 1555 – זהו תרגום ועיבוד לספר הגאוגרפיה של יוהנס בואמוס על העולם, שכלל את שלוש היבשות: אפריקה, אסיה ואירופה.
ספר האינדיאה החדשה וספר פירנאנדו קורטיש – תרגום ועיבוד לשני החלקים של ספרו של הספרדי פרנסיסקו לופס דה גומארה המתאר בהרחבה את הכיבוש הספרדי של אמריקה.
ביאור מלות לא נודעו אצלינו – גלוסאר קצר למלים ומונחים, שמקורן בלשונות ילידיות של מקסיקו.
פלס השמות, שנשלם ככל הנראה בשנת 1561 – גלוסאר אלפא-ביתי לשמות ומושגים עבריים מן המקרא.
אגרת לימוד, חיבור אשר נשלם בשנת 1567 וכולל רשימת נוסחאות שונות של דברי ברכה ופנייה, המיועדים לכותבי אגרות.
רבי יוסף דלה-ריינה היה מקובל בן המאה ה-15 שנולד בספרד או בצפון אפריקה.
וחי בצפת ועסק בקבלה מעשית.
קורות חייו הם בגדר תעלומה, והוא ידוע בעיקר בזכות סיפור מעשה על פיו ניסה בעזרת ידיעותיו בקבלה להחיש את הגאולה.
רבי יוסף דלה ריינה התפרסם במעשייה על שניסה להביא את קץ הגלות על ידי הריגתו של סמאל, דמות השטן ביהדות, ובכך להביא לגאולה.
לאחר סדרה של תעניות והיטהרות, השביעו דלה ריינה ותלמידיו את אליהו הנביא על מנת לבקש ממנו ללמוד כיצד להתגבר על סמאל.
דלה ריינה לא שמע לאזהרות אליהו, ולאזהרות המלאכים שהזהירוהו כי ישנה סכנה לעשות כן, כיוון שעדיין לא הגיע לדרגת הקדושה והטהרה המספיקה להתמודד עמו.
לאחר הפצרות רבות, נתן בידו אליהו הנביא את צירוף השמות הקדושים שבעזרתם יוכל לגייס לעזרתו מלאכים אשר יעזרו לו במאבקו.
בסופו של דבר, עלו דלה ריינה ותלמידיו להר שעיר, והצליחו לתפוס את סמאל שהתגלה אליו בצורה של כלב, ולכבול אותו ואת לילית אשתו בשלשלאות.
אותו כלב התחנן בפניו שיתן לו לאכול, אך הוא סירב לו.
לבסוף ביקש שיתן לו לפחות מעט קורט לבונה שהייתה בידו להריח בה, ונתפתה לו והביא לו ממנה, ונחשב לו כמקטיר לעבודה זרה, ובכך הצליח סמאל להתגבר עליו.
בשם החתם סופר מובא שהסיבה לכישלונו של רבי יוסף הייתה הרהור גאווה שעלה בלבו, שהוא יכול לגאול את כל העולם.
עוד מובא בשמו בקשר לסיפור זה, כי מי שאינו מאמין בסיפור אינו אפיקורס, ומי שמאמין בו הינו פתי.
על פי האגדה, המסע המסוכן נגמר בכך ש"פרחה נשמתם" של שניים מתלמידיו של דלה ריינה, ושניים אחרים ברחו חזרה לצפת, שם השתגעו ומתו.
לגבי סופו של דלה ריינה חלוקות הדעות, יש אומרים שמת כיהודי ויש האומרים שהמיר את דתו לאסלאם.
אחרים מספרים שנשא לאשה את לילית, או שאיבד עצמו לדעת.
מסופר על האר"י כי פעם פגש בכלב שחור שהזדהה כיוסף דלה ריינה, שהתחנן בפניו שיתקנו.
מקורו הקדום ביותר של המעשה הוא בספרו של אברהם בן אליעזר הלוי (המאה ה-15), "אגרת סוד הגאולה".
הסיפור מופיע בנוסחאות שונות גם בכתביהם של משה קורדובירו (המאה ה-16) וחיים ויטאל (המאה ה-16).
הנוסח הנפוץ ביותר הוא של "המעתיק" שלמה נאוארו, יהודי מומר, בהקדמה לסיפורו זה הוא כותב כי מצאו ב.
יש שכתבו כי בעדות שפרסם שלמה נאוארו לאחר שהמיר את דתו כתב שכתב את המעשה בעצמו וכי לא העתיקו ממקום אחר.
מקורות נוספים לסיפור נמצאים ב"ספר המשיב", חיבור העוסק בגילויים על פי מגיד, שהתחבר בספרד בסוף המאה ה-15, ובו גם השבעות להורדת סמאל ומשרתו אמון מנוא לצורך הכנעתם.
בספר זה כבר קיים אזכור לאדם בשם ר' יוסף שעסק בדברים אלו, אך הסיפור המלא אינו מופיע בו.
יש המשערים שהאגדה על דלה ריינה התחברה על סמך דברים אלו שבספר המשיב, כדי לנחם את העם שלא יתייאשו מן התקווה לגאולה בעקבות גירוש ספרד, וכדי לתת מענה לסיבת עיכוב הגאולה.
הסיפור מופיע בגרסאות שונות של סופרים ומחזאים במאה העשרים כש"י עגנון, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, צבי הירש סקלר, המשורר יעקב כהן, הסופר דן צלקה, ועוד שתיארו את דבר המעשה בנסחאות שונות.
הרב אברהם כלפון פרסם גם הוא את הסיפור בספרו מעשה צדיקים.
משה ריישר בן המאה ה-19, בספרו שערי ירושלים מתאר את קברו של יוסף בבניין ישן בצפת, לא רחוק מקברו המסורתי של רבי דוסא בן הרכינס במערת שם ועבר.
ישנה עוד מסורת בפי אנשי צפת שקברו של יוסף דלה ריינה נמצא ב"גינת שלום" בסמוך לבית הכנסת של רבי יוסף קארו, בחלקה נטושה שאין עליה כל ציון, לא ידוע האם כוונתו של משה ריישר הייתה למקום זה.
למרות הספק בזיהוי, הוצב במקום שלט שאוסר על כוהנים להיכנס למקום.
קיים רחוב על שמו בשיכון דן בתל אביב.
הרב יוסף (ואזיפה) הכהן יהונתן (1907 - י"ד בסיוון ה'תשט"ז, 24 במאי 1956) הוא רב ממשפחת כהן יהונתן, בן זקונים לרב ציון כהן יהונתן, באי ג'רבה בתוניסיה.
הרב יוסף היה אמיד בנכסים, ועבודתו הייתה צורפות של תכשיטים.
הוא החזיק בעזרת כספו ישיבות ותלמידי חכמים רבים, והכין שיעורי תורה רבים לציבור הרחב.
בזמן גזירת הזהב של הגרמנים, הביא 15 קילוגרמים של זהב מתוך ה50 שהגרמנים ביקשו, כדי להציל את הקהילה מהצרה.
רצו למנות את רבי יוסף במקום אביו כדיין, אך בגלל ענוותנותו, סירב.
הרב יוסף הכהן יהונתן כתב הגהות לספר "שערי ציון" של אביו, והוא חתם על זה בחתימה: וכ"ה ס"ט, שפירושה - וזיפה כהן סיפי טב.
כתב עוד ספרים רבים, אך רובם נשרפו בשריפה.
שו"ת שנדפס בסוף הספר - יד דוד (שנכתב על ידי אחיו - הרב דוד הכהן יהונתן)
"לספר בציון" - דרושים ונאומים
יוסף האפרתי מטרוֹפּלוביץ (או: טרופלביץ; בכתיב יידי: טראָפּלאָוויץ או טראָפּלוויץ; 1770 בערך – 1804) היה משורר ומחזאי עברי מדור המאספים.
יוסף האפרתי נולד בעיירה טרופלוביץ (Tropplowitz) שבשלזיה (כיום אוֹפָּוִויצה בפולין).
לפרנסתו עבד כמורה פרטי, וגר בשלזיה ואחר כך בפראג ובווינה.
חיבר שירים רבים שפורסמו ב"המאסף", כתב העת של אנשי תנועת ההשכלה.
ב-1793 פרסם קינה בשם "אלון בכות" על מותו של רבי יחזקאל לנדא בעל "הנודע ביהודה", שהיה ממובילי ההתנגדות לתנועת ההשכלה, ובה תיאר פיוס בינו לבין משה מנדלסון בעולם האמת.
כדברי יוסף קלוזנר, "הוא לא היה משכיל קנאי, אלא אדם בעל נשמה פיוטית, שלא יכלה להבין מפני מה בזים האדוקים לספרי מליצה ושיר, ומהו הניגוד הפנימי בין תלמידי חכמים שמתכוונים לשם שמים כולם כאחד, כמנדלסזון ור' יחזקאל לאנדא".
יצירתו המפורסמת ביותר היא המחזה "מלוכת שאול", עיבוד דרמטי לירי לספר שמואל א.
המחזה יצא לאור לראשונה בווינה ב-1794 בדפוס אנטון שמיד, נדפס בעוד 12 מהדורות במהלך המאה ה-19, וכן תורגם ליידיש (בשם "גדולת דוד ומלוכת שאול", על ידי נפתלי הירש ב"ר דוד, לבוב 1801) ויצא בכמה מהדורות גם בשפה זו.
המחזה נאמן לספר שמואל; עוסק בעיקר בקנאתו ושגעונו של שאול, ביושרו וענוות צדקו של דוד, ובאהבתו הנאמנה של יונתן; מלא במליצות יפות ובאמרי נועם; ונחתם בנאום מלא פאתוס של דוד בגנות רדיפת כבוד.
במחזה גם משתקפים רעיונות של שוויון ואחווה, בהשפעת רוחות הזמן באירופה.
המחזה נחשב בזמנו לאחת מאבני החן של ספרות ההשכלה, ולדברי קלוזנר "זו הדראמה העברית-המקורית הראשונה בתקופת ההשכלה, שהיא ראויה לשם זה".
חוקרי המחזה מצביעים על השפעתם של רמח"ל ונפתלי הרץ וייזל על המחבר, וכנראה גם של קאנט, גוטהולד אפרים לסינג, שילר, וגתה.
לדעת עוזי שביט, יש גם השפעה מן המחזה "מקבת'" של שייקספיר.
הרב יוסף אָדָנֶה (נולד ב-1949) הוא רב ישראלי יליד אתיופיה, בעבר הרב הראשי ליהדות אתיופיה מטעם הרבנות הראשית.
הדנה נולד ב-1949 בכפר אמבובר שבמחוז בגמדר שבאתיופיה לאלמיטו ברהנו ולליקה כהנת הדנה טקויה.
בצעירותו למד בבית הספר של הסוכנות היהודית בכפר הולדתו ואז עבר לבית ספר ממשלתי בעיר גונדר.
בגיל 20 נשלח יחד עם ישעיהו בן ברוך ללמוד בבית המדרש לרבנים בטורינו שבאיטליה.
ב-1972 עלו השניים לישראל ושנה לאחר מכאן החל ללמוד בישיבת תורה והוראה ביד אליהו אצל הרב אליהו שרים והוסמך לרבנות בשנת 1979. במקביל ללימודיו ולאחריהם פעל להעלאתם של יהודי אתיופיה.
נכון ל-2006 מתגורר הרב הדנה בתל אביב ועוסק בנישואין ובבירור יהדות בקרב יוצאי אתיופיה.
הרב הדנה סיים את תפקידו בסוף שנת 2017. את מקומו ממלא הרב ראובן וובשת.
יוסף (יוסקה) הדר (הדריך) (16 בדצמבר 1926 – 26 באוגוסט 2006) היה מלחין, מנצח מקהלות ומורה למוזיקה ישראלי.
יוצר חשוב בזמר העברי, שהלחין עשרות שירים, בהם בולטים במיוחד הם שירי הרועים, שרווחו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
יוסף הדר (במקור: הדריך) נולד בדצמבר 1926 בתל אביב ליפה ויחיאל הדריך, שעלו מפולין.
בגיל 7 עבר לגור עם משפחתו בשכונת בורוכוב בגבעתיים, שם החל ללמוד נגינה בכינור.
מגיל צעיר התעצב טעמו המוזיקלי, ששילב מוזיקה אירופית קלאסית ושירי ארץ-ישראל.
הדר ניחן בכישרון יוצא דופן וביוזמה, וכבר בגיל 14 הקים תזמורת מנדולינות, כינורות ומפוחיות-פה.
בתום לימודיו התיכוניים התנדב לחטיבת הנוטרים בגליל.
בשירותו הצבאי היה קצין תרבות ומדריך שירה בחיל השריון, חטיבה 7. השתתף במלחמת השחרור, בקרב לטרון ובמבצע חירם לכיבוש הגליל המערבי.
בסוף מלחמת העצמאות, באפריל 1949, הלחין את שירו הראשון "אל העין" למילותיו של חברו אוריאל אופק.
השיר בוצע על ידי הצמד "אילקה ואביבה" ולאחר מכן על ידי חנה אהרוני ויפה ירקוני.
בין שיריו הידועים ביותר של הדר: "ערב של שושנים" ו"תפוח חינני", שאת מילותיהם כתב המשורר משה דור ופורסמו בעיקר על ידי צמד הדודאים, וכן גם "בהר הגלבוע" בביצוע צמד הפרברים ו"שובה אלי" בביצוע צמד הגיטרות.
את "ערב של שושנים" ביצעה לראשונה מרים אביגל.
הדר הקליט עם אביגל גם שירי ילדים רבים.
הדר ידוע כ"מלחין הצמדים" שהיו פופולריים בשנות החמישים והשישים, כדוגמת "צמד הדודאים", "העמרנים" ו"צלילי צבר".
במהלך חייו הקים מספר מקהלות: מקהלת רמת-גן, מקהלת קריית-אונו, מקהלת חולון, מקהלת הסתדרות המורים, מקהלת ערד ומקהלת ילדי תל אביב יפו.
הדר כתב 240 שירים ביניהם שירים המושרים בכל רחבי העולם מפי גדולי זמרי העם, כמו מרים מקבה, הארי בלפונטה, "האורגים" (הוויברז), פיט סיגר ועוד.
רבים משיריו, ובהם גם "שיר הנוקדים", "תפוח חינני", ועוד, נודעים כשירי-עם, וככאלה הפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית וחלק בלתי נפרד מהז'אנר של שירי ארץ ישראל.
הדר שימש גם כמעבד וכמנצח על מקהלות ילדים ובוגרים, ושימש כמורה למוזיקה במשך שנים רבות.
ערך גם קייטנות קיץ לילדים, שרבים מהם הביאו עמם כלי נגינה לקייטנה וניגנו בניצוחו לחוף הים.
בשנת 1974 עבר להתגורר עם משפחתו בערד, בה הקים מקהלה עירונית, לימד בבית הספר התיכון המקומי והשפיע רבות על חיי התרבות בקהילה.
הדר נפטר ב-26 באוגוסט 2006 בעקבות מחלה ממושכת, בביתו באבן יהודה, שבה התגורר בחמש השנים האחרונות לחייו.
הותיר את אשתו דליה ושלושה ילדים.
הובא למנוחות בבית העלמין באבן יהודה .
הדר הוא יקיר העיר רמת גן לשנת תשנ"ח-1998; חתן פרס אקו"ם ("נוצת הזהב") למפעל חיים למלחין לשנת 2000, על מפעל חייו בתחום הזמר העברי והחינוך המוזיקלי בישראל; וחתן אות הוקרה על תרומתו לתרבות הזמר העברי מטעם אוניברסיטת בר-אילן וגלי צה"ל (2006).
"ערב של שושנים" ביצוע: מרים אביגל, הפרברים
"תפוח חינני" (מוכר כ"נד אילן")
"עץ אפרסק" (בסולם פנטטוני), ביצוע: אסנת פז
"לבב אנוש" ביצוע: אסנת פז
"אל העין" למלא אוריאל אופק
"נרות רבים" ביצוע דליה עמיהוד
יוסף דרורי (נולד ב-3 במרץ 1945) הוא פרופסור בדימוס במחלקה ללימודי ארץ ישראל וערבית באוניברסיטת בר-אילן.
נולד וגדל בתל אביב, למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב.
עשה את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית אצל הפרופסורים מאיר יעקב קיסטר, דוד איילון ואליהו אשתור.
למד בחוגים לערבית, תרבות האסלאם והיסטוריה של ארצות האסלאם.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה: "סוגיות בקורות הפאטימים בסוריה".
דרורי קיבל את הדוקטורט בשנת 1984 תחת הנחייתו של דוד איילון.
מלמד בחוג לתולדות ארץ ישראל ובמחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
היה ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה.
לימד קורסים על צלאח א-דין ומלחמותיו, הביוגרפיה של צלאח א-דין או כשלים בביוגרפיה שלו.
העביר קורסים על תולדות הארץ בתקופה הממלוכית, על חברון, רמלה וצפת.
מאמריו האקדמיים עסקו בנושא הערבים והצלבנים, גאוגרפיה, הצלבנים בארץ ישראל, שליטים ערבים.
שימש כחבר בצוות הישראלי של "מוזיאון ללא גבולות" MWF מפעל כלל ים-תיכוני ביוזמת האיחוד אירופי, שחיבר ספר על כל ארץ.
פרסם מאמרים רבים בספרות הפופולרית כמו דפים למורי דרך ובביטאונים דוגמת "דרך ארץ" ו"טבע וארץ".
מאמריו עסקו בעניינים מוסלמיים, היישוב האסלאמי בארץ, מנהגיו וחגיו, העלייה לרגל לנבי מוסא ומנהגי חתונה.
היה מורה דרך בחברה להגנת הטבע.
היה נשוי לפרופסור רינה דרורי, חוקרת האסלאם.
כיום יוסף דרורי מתגורר בקיבוץ צבעון
את מרב שנות פעילותו כחוקר הקדיש יוסף דרורי לנושא עברה האסלאמי של ארץ ישראל.
הוא כתב ופרסם מאמרים שיש בהם חידוש וראייה מקורית.
המיקום המוצע על ידי דרורי תואם את נתיב תנועת הכוחות, מסתייע במיקומם הסמוך של מאהלי שבטים ותיקים, בקברי לוחמים נודעים.
מסקנה זו מעלה תמונה אחרת של נתיבי הכיבוש הערבי והצלחותיו האיטיות בחדירה לפנים הארץ המיושבת.
לגבי סוף התקופה הערבית המוקדמת פרסם יוסף דרורי לקט של כארבעים קטעים המפוזרים בכמה חיבורים פרי עטו של נוסע ספרדי בשם אבן אלערבי.
הספר המתעד האחרון של התקופה המוסלמית לפני נפילת הארץ לידי הצלבנים, משרטט את דמותו של מלומד משכיל מימי ביניים, מוריו, עמדותיו הרעיוניות, אבחנותיו ותצפיותיו ומעמיד תמונה עשירה ומקורית של אופי החיים בערי הארץ (טבריה, אשקלון, חברון וירושלים) בסוף המאה האחת-עשרה.
תרומתו של יוסף דרורי לחקר התקופה האיובית, מלבד תרגום "איגרת הניצחון של צלאח א-דין" אחרי כיבוש ירושלים, הוא התווית דמותם של שני נסיכים מוכרים, שמעולם לא זכו מעולם למונוגרפיה.
הכרת קורותיהם של נסיכים אלה אלמלכ אלאפצ'ל (בנו של צלאח אלדין) ואלנאצר דאוד (בנו של אלמעט'ם עיסא) מאפשרת היכרות עם היבט מכריע של התקופה והשלטון האיובי, שניווט את דרכו בין מרחבים עצומים (מתימן עד מסופוטמיה), לחצים צבאיים ממערב וממזרח, ופיצול פוליטי רב שעיקר את האפשרות לשרוד מול יריבים צבאיים כישרוניים.
מנגד, בחצרות השליטים התפתחה תרבות מוסלמית חילונית (שירה, דקדוק, אגרות, היסטוריה) שהוכרה כבעלת יוקרה.
עיקר עניינו המחקרי של יוסף דרורי הוא בהעמקת קווי המתאר של היישוב בארץ ישראל בתקופה הממלוכית שלא נהנתה לפנים מעיון מזרחני נמרץ.
פרק פרוגרמטי עוסק בשאלת רישום שלטון הממלוכים בארץ, ומאמר אחד מתאר את תרומת המקורות הממלוכיים להכרת הארץ.
המאמרים העיקריים עוסקים בדמותו וברישום מעלליו של נביא הבית של הסולטאן ביברס, תוך ניצול מקורות שומרוניים, בכיבושה של צפת והפיכתה לראשונה בתולדותיה לעיר ראשה בגליל העליון.
בתקופת זו צפת נבנתה ואוישה על ידי הממלוכים, ומשכה אליה מאוחר יותר יהודים, אשר ראו בה עיר קודש.
באופן דומה כתב דרורי על ירושלים, מתארה הפיזי, מושליה, צורת הממשל בה והפעילות החינוכית שהונהגה במוסדות הלימוד שלה, שחלקם קיים עד ימינו.
במאמר אחר הוא הצביע על תרומת הממלוכים לחברון והפיכתם אותה מאתר המרוכז בלעדית סביב מתחם הקודש, לעיר שיש לה שכונות, תושבים ופרנסות נוספות.
בתחום הממלוכי הרחב פרסם יוסף דרורי מאמרים על נסיך ממלוכי בשם אלנאצר אחמד, שמאן לשלוט מן הבירה בקהיר, וטען לזכותו למשול מעיר שדה מדברית, ועל השדרוג בתפקיד הדואדאר, לכאורה, כך נאמר בספרי היעץ, לבלר בשרות משרד האגרות הממשלתי, אך בפועל עוזר בכיר, דיפלומט ויועץ צבאי בשדה הקרב לשליטים הממלוכים המאוחרים.
ניתן לסכם ולראות את יצירתו של יוסף דרורי בנושא תולדות הארץ בתקופה המוסלמית ובתקופה הממלוכית במיוחד בקידום ניכר של ידיעותינו בתחום מבחינה אורבנית וניהולית; הערכת תרומת הערבים והשליטים הממלוכים לערי הארץ ולחיי הרוח שלהן, תוך ניצול מסיבי של מגוון המקורות הכתובים העומדים לרשותנו, העשרתם ומיון מעלתם.
יוסף דרורי נמנה עם עורכי "ספר ירושלים בתקופה הממלוכית".
ירושלים בתקופה הממלוכית, בתוך : בנימין זאב קדר (עורך), עורך משנה : צבי ברס, ירושלים בתקופה הממלוכית הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, תשל"ט, 1978, עמודים 148–177.
יוסף "יוסל'ה" דרור (נולד יוסף הובר: 21 בינואר 1925 – 29 ביוני 1976) היה איש צבא ישראלי, מחלוצי יחידות הקומנדו הימי בתקופת המנדט.
לאחר מלחמת העצמאות הצטרף לחיל הים שאך זה הוקם, נמנה עם מייסדי שייטת 13 והיה מפקדה הראשון של שייטת הצוללות.
דרור נולד בפולין בשנת 1925 כיוסף (יוס'לה) הובר, הוריו עברו למקסיקו בהיותו תינוק.
יוסף עלה לארץ ישראל יחד עם אמו בשנת 1930, המשפחה התיישבה בבת ים ודרור הצטרף למועדון הימייה של הפועל תל אביב ו"המחנות העולים".
בשנת 1943 התגייס לפלמ"ח, ותוך זמן קצר מצא את דרכו לפלי"ם שם הוכשר כחובל ומפקד סירה והתחיל להיות פעיל בליווי אוניות מעפילים במסגרת המוסד לעלייה ב'.
במהלך משימת ליווי של אחת האוניות נתפס על ידי הבריטים ונכלא למספר שבועות.
בשנת 1946 נשלח לאירופה במטרה ללוות את אוניית המעפילים "המעפיל האלמוני" בדרכה ארצה.
ב-17 בפברואר 1947 נלכדה האונייה על ידי משחתות הצי המלכותי הבריטי ודרור, ביחד עם יתר נוסעי האונייה, נעצר וגורש למחנה מעצר בקפריסין.
בחודש מרץ 1947 יצאו לוחמי החוליה לחבלה ימית לפעולה בקפריסין נגד כוחות הצי הבריטי שעגנו באי ועסקו בגירוש המעפילים.
מפקד החוליה יוחאי בן-נון נעצר על ידי הבריטים והוחלט לגרשו, אולם לפני שההחלטה יצאה אל הפועל הוא הצליח להעביר את תוכניות החבלה לידיו של דרור, שיחד עם יוסף רום ויואש צידון הצליחו להוציאן אל הפועל.
מנוע הסירה הקטן הכזיב והדבר עלה באובדן זמן של שעתיים.
בחתירה בשחייה ארוכה וצלילה התקרב דרור והצליח להצמיד מוקש לאניית הגירוש 'אושן ויגור' .
בנסיגה הוא התגלה על ידי צוות האונייה שירה עליו ואף הטיל רימוני הלם.
סירת האיסוף הייתה חייבת להסתלק.
דרור, אשר התחמק בצלילות ובשחיה, הגיע לחוף לאחר ששהה במים הקרים חמש שעות.
המוקש שטמן התפוצץ וגרם נזק רב לאונייה הבריטית.
למחרת נעצר במקום המסתור, ולדעתו הוא הוסגר על ידי אחד המקומיים.
דרור הכחיש כל קשר לפיצוץ, וסירב בתוקף להיחלץ במשא ומתן.
יום לפני משפטו, הצליח לברוח - לאחר שהשאיר מכתב תודה לשומרים - והתחבא במחנה המגורשים.
מאוחר יותר נשלחה סירת דיג להבריחו חזרה לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ ישראל ארגן את קורס מפקדי הסירות של הפלי"ם, אולם במהרה שב לאירופה במטרה להמשיך את פעילותו שנועדה לסייע לעלייה ולהמשיך את פעילותו כנגד הבריטים.
הוא ניסה לחפש מטרות בריטיות לפגיעה בצרפת אולם חיפושיו העלו חרס וגרמו להחלטתו לעבור לאיטליה ולהמשיך את חיפושיו.
בעודו מחפש מטרות באיטליה הבריטים הודיעו על סיום המנדט, כך שמשימתו של דרור הפכה למיותרת.
במהרה קיבל משימה חדשה: האונייה "לינו" יצאה מיוגוסלביה עמוסה בשמונת אלפים רובים, שמונה מיליון כדורים, רימונים וחמרי נפץ, אשר נועדו להגיע לערבים דרך נמל ביירות, על דרור הוטל לפקד על המבצע להטביעה בעת שתעגון באיטליה.
כאשר האונייה עגנה בבארי יצא דרור עם צוותו לבצע את המשימה, הוסכם שהחבלה ב"לינו" תיעשה על ידי חתירה אליה עם סירה והדבקת מוקש לדפנותיה.
משחתת של הצי הבריטי נכנסה לנמל האיטלקי והאירה מסביב לספינת הנשק.
בדיעבד נודע לדרור כי משימתה הייתה לברר אם הנשק שייך לערבים וללוות אותה עד ביירות, ואם שייך ליהודים ליירט אותה למלטה.
בניסיון הראשון הגיעו עד קרבת האניה ואז התגלתה סירה צמודה לדופן ונשמעו קולות.
דרור הגיע למסקנה שלא ניתן לבצע את הדבקת המוקש בחשאיות וביטל את הפעולה.
למחרת, ב-9 באפריל 1948, נעשה ניסיון השני.
המשחתת הבריטית יצאה וחיכתה מחוץ לנמל.
נודע כי למחרת תצא הספינה לדרכה.
דרור יחד עם בני קרביץ הצליח לחבר את המוקש לקנה החרטום וב-10 באפריל המוקש התפוצץ והטביע את ה"לינו".
הפעולה לא התגלתה ולא גרמה למבוכה עם האיטלקים.
בעקבות ההצלחה של טיבוע ה"לינו" הוחלט להקים חוליה לחבלה ימית שתהיה ממוקמת באירופה ותפקידה יהיה לחבל ברכש הנשק הערבי באירופה, שאול אביגור מינה את אמנון יונה למפקדה וזה מינה את דרור לסגנו.
יונה ודרור גייסו מספר צעירים ליחידתם והחלו להתאמן בביצוע פעולות חבלה.
דרור וצוותו עשו עוד כמה ניסיונות חבלה שלא צלחו ממגוון סיבות, שהעיקרית שהם הייתה חוסר במודיעין מהימן.
דרור חזר לישראל באוגוסט 1948, וקיבל את הפיקוד על יחידת חבלה ימית של צוללים שבסיסה היה בקיסריה.
עם מינויו למפקד היחידה עסק בארגונה מחדש ובגיוס כוח אדם, והחל לאמן אותה לפי הניסיון הרב שצבר מחוץ לישראל.
דרור ויחידתו ניסו להטביע את אוניית הדגל של הצי המצרי "האמיר פארוק" כשבאה לעזה לתגבר את המערך המצרי, אולם כתוצאה ממודיעין לקוי הם לא הצליחו לאתר אותה.
כאשר התגלה שאוניית העזר של הקריגסמרינה "איגריס" שנרכשה על ידי הערבים ועגנה בביירות מתוכננת לעבור לשירות הצי המצרי, הוחלט להטיל על דרור וצוותו את המשימה לחבל בה.
דרור תכנן את הפעולה שנקראה מבצע דוד ועל ביצועה הופקד אליהו ריקה, שהצליח להדביק מוקשים לדופנותיה שהתפוצצו ופגעו קשות באונייה.
ה"איגריס" אמנם לא טבעה, אך העסקה עם הצי המצרי בוטלה, האוניה תוקנה והפליגה לארצות הברית ולאחר שלש שנים פורקה לגרוטאות.
על דרור וצוותו הוטל לבצע פעולות חבלה כחלק ממבצע חורב שנועד לגרש את הצבא המצרי מהנגב, מעזה ומרפיח.
מטרתם במבצע הייתה לחבל בפסי הרכבת וכך לנתק את הקשר בין אל עריש לרפיח, הם הצליחו להטמין את מטעני החבלה על פסי הרכבת אולם רובם לא התפוצצו ואלו שכן גרמו נזק מזערי.
עם סיום המלחמה המשיך דרור לפקד על יחידת הצוללים שעכשיו הייתה מוצבת בשדות ים.
בסוף שנת 1949 הוחלט לאחד את יחידת סירות הנפץ בפיקודו של בן-נון שהייתה מוצבת ביפו עם יחידת הצוללים וב-1 בינואר 1950 הוקמה היחידה המאוחדת, שייטת 13. בן-נון מונה למפקדה הראשון ודרור מונה לסגנו.
היחידה הועברה לעתלית ונעשו מאמצים גדולים לגייס צעירים לשורותיה.
בשנת 1950 פרש דרור מצה"ל, משום שלא התחבר לרוח המשמעת הצבאית, בעוד שהוא, יחד עם מפקדו בן-נון, הנהיג אווירה "פלמ"חניקית" בלתי רשמית בשייטת 13.
בשנת 1956 חזר דרור לשירות פעיל בחיל הים, על פי בקשתו של מפקד החיל, שמואל טנקוס, עם התניה חד-משמעית של דרור, שהוא חוזר מתוך מטרה להקים את שייטת הצוללות.
כהכנה לתפקידו יצא דרור ב-1957 לקורס צוללות בצרפת ושהה שם כתשעה חודשים.
בשנת 1958 נסע לאירופה במטרה לבחון את רכישת הצוללות הראשונות של החיל.
דרור הגיעה לצרפת והחל מתאמן על צוללות גרמניות ממלחמת העולם השנייה שנלקחו שלל על ידי הצי הצרפתי בתום המלחמה.
תוכניתו הייתה להקים את שייטת הצוללות עם צוללות משוקמות של הקריגסמרינה מדגם 23 ובעתיד לרכוש צוללות מהדגמים החדשים שגרמניה החלה לבנות.
בסופו של דבר הוחלט לזנוח את רכישת הצוללות הגרמניות ובמקומם לרכוש צוללות בריטיות מסדרה S.
דרור היה ראשון הצוללנים ונשא את אות הצוללן מספר 1. בדצמבר 1959 הגיעה הצוללת אח"י תנין לנמל חיפה תחת פיקודו של דרור.
דרור שימש כמפקד שייטת הצוללות עד שנת 1963 שבה פרש מחיל הים בדרגת סגן-אלוף.
לאחר פרישתו השלים דרור את השכלתו הימית ועבד כרב חובל בצי הסוחר הישראלי.
במלחמת ששת הימים שירת במילואים ופיקד על הסד"ג "גלים" בפעולת מינת אל-ביידה - ניסיון של שייטת 13 לפעולת חבלה בספינות שבנמל, שלא מומש.
בדצמבר 1969 נשלח דרור כמפקד ורב חובל אוניית הנוסעים "דן" כדי לספק דלק לספינות שרבורג.
המפגש התקיים מערבית לאי למפדוזה והתדלוק בוצע לפי התוכנית.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף דרור יחד עם חברו יוחאי בן-נון לכח שייטת 13 שפעל בזירת ים סוף כנגד הקומארים המצרים שהתבססו בע'רדקה, וסייע למבצעי מגבית.
המשפחה חיה בקיבוץ מעגן מיכאל.
דרור נהרג בשנת 1976, בעת שהיה בטיול בהר הגעש סטרומבולי שבאיטליה.
הוא נקבר בקיבוצו מעגן מיכאל.
ב-6 בדצמבר 2015 נחנך לזכרו בבסיס חיפה מעגן דרור, לעגינת צוללות חיל הים.
אוניית הנשק טובעה 'מערכות ים', ל"ז-ל"ח, קובץ העשור לחיל הים, יולי 1958 , עמ' 41.
אימוני צוות תנין בבריטניה, 'מערכות ים' מ"ה-מ"ו, מרץ 1990, עמ' 8.
מפקד הצוללת לאנשיו, מאמר ב"מערכות ים", יולי1961, עמ'3.
מפקד הצוללת לאנשיו, מאמר ב"מערכות ים", מרץ 1963, עמ'2.
עקרונות הפיקוד על יחידת קומנדו ימי, 'מערכות ים' 91, נובמבר 1968 עמ' 22.
אבי הצב, סיפור על רקע קורות דייגים בים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977.
הקומנדו הימי אליו וממנו, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1981
יוסף הורוביץ (Josef Horovitz; 26 ביולי 1874, תרל"ד, לַאוּאֶנְבורג, פומרניה, גרמניה – 5 בפברואר 1931, תרצ"א, פרנקפורט) היה פילולוג ומזרחן יהודי-גרמני נודע, חוקר האסלאם.
הורוביץ נולד בעיר לַאוּאֶנְבורג בפומרניה שבגרמניה (כיום לֶמְבּוֹרְק (Lębork) בפולין), בנו של הרב מרקוס הורוביץ (1844–1910), למד באוניברסיטת ברלין אצל אדוארד זכאו (Sachau), ובשנת 1902 התמנה שם לדוֹצֵנְט.
בין השנים 1907–1915 שהה בהודו ולימד ערבית באוניברסיטה המוסלמית של עליגרה (Muhammedan Anglo-Oriental College, MAO College).
בתקופת שהותו שם עסק בין 1909 ל-1912 במיון אוסף האפיגרפיות ההינדו-מוסלמיות, ופרסם ספר שסיכם את מחקרו.
בשנת 1914 התמנה לפרופסור לבלשנות שמית בסמינר למזרחנות של אוניברסיטת פרנקפורט ועבד בו עם שובו לגרמניה ועד מותו.
עם הקמת האוניברסיטה העברית בירושלים היה חבר בחבר נאמניה, ייסד בה את המכון למדעי המזרח והיה מנהלו הראשון.
מחקריו התמקדו בספרות ערבית היסטורית, והוא פרסם קונקורדנציה של שירה ערבית.
עבודתו המרכזית הייתה ביאור הקוראן – מלאכה שלא השלים עד מותו.
בין פרסומיו: ניתוח שפתו של הנביא מוחמד, ניתוח היחסים בין היהדות לאסלאם, ובשנת 1928 עבודת מחקר היסטורית על הודו מתקופת שושלת דלהי ועד השלטון הבריטי על המדינה ועלייתו של מהטמה גנדי.
במחקרו "Jewish Proper Names and Derivatives in the Koran", ניתח הורוביץ כיצד שמות מהמקורות היהודיים שולבו בקוראן.
לדוגמה, שמות כמו משה (מוסא), אברהם (איברהים) ויעקב (יאקוב) עברו התאמות פונטיות לשפה הערבית.
הורוביץ הדגיש שהבנת השמות הללו חיונית להבנת ההשפעות התרבותיות והדתיות של היהדות על האסלאם.
המחקר מצביע על כך ששמות יהודיים שהופיעו בקוראן מעידים על קשרים היסטוריים ותרבותיים עמוקים בין שתי הדתות.
בנוסף, בספרו "Das koranische Paradies" (גן-העדן בקוראן), הורוביץ מנתח את תפיסת גן-העדן בקוראן ומשווה אותה למסורות דתיות אחרות, במיוחד יהודיות ונוצריות.
המחקר מדגיש על ההשפעות ההדדיות בין התרבויות ומציע תובנות חדשות על הקשרים בין האסלאם לדתות אחרות.
נפטר בפרנקפורט בראשית שנת 1931, בגיל 56. נקבר בבית הקברות היהודי החדש ברח' אקנהיימר (Eckenheimer Landstraße) שבצפון העיר.
יוסף הַיינימן (או היינמן; בלועזית: Joseph Heinemann, שם המשפחה הקודם: Hans; א' באייר תרע"ה, 15 באפריל 1915, מינכן – כ"ו בטבת תשל"ח, 5 בינואר 1978, ירושלים) היה רב, מורה וחוקר התפילה, הפיוט הקדום, התרגומים הארמיים, ספרות המדרש והאגדה.
מחבר הספר "התפילה בתקופת התנאים והאמוראים".
יוסף היינימן בן יעקב נולד במינכן שבגרמניה בשנת תרע"ה (1915).
התחנך בישיבות וקיבל את הסמכתו בישיבת מיר.
בשנת 1939 היגר לבריטניה ושהה שם במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא שימש רב ומדריך לבני נוער שהובאו מגרמניה לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט ושוכנו ב-Whittingehame Farm School שבסקוטלנד, כשלב מכין לעלייה ולחיי חלוציות בארץ ישראל.
היינימן הדריך במחנה, בחלק שהוקצה לברית חלוצים דתיים (בח"ד) של הציונות הדתית, והיה אחראי על כשרות המחנה והתפילה ובנוסף לימד עברית.
מאוחר יותר הוא נשלח לנהל את העבודה במחנה הכשרה אחר של בח"ד, בעיר מנצ'סטר שבאנגליה.
בתקופה זו למד לתואר שני באוניברסיטת מנצ'סטר, ועבודת הסיום שלו עסקה בחוקי ההלכה בקשר לעבודה יהודית בתקופת התנאים.
על בסיס עבודה זו הופיע פרסומו הראשון (באנגלית): Torah and social order, אשר זכה לארבע מהדורות ולמספר הדפסות ובנוסף תורגם לצרפתית, הונגרית ורומנית.
במהלך שהותו בבריטניה הפך היינימן לאחד ממנהיגי בח"ד (ברית חלוצים דתיים) והיה ממתווי דרכה האידאולוגית.
בשנת תשכ"ב הגיש את עבודת הדוקטורט שלו, על מקורות התפילה בתקופת התנאים והאמוראים.
בעבודה, שנחשבה למחקר פורץ דרך, הציג היינימן שיטה כמעט חדשה לניתוח הטקסטים של התפילה היהודית שלאחר המקרא.
הוא החל ללמד תלמוד באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 1962, בגיל מאוחר יחסית, עבר ללמד באוניברסיטה העברית.
בין הקורסים שלימד היו קורסים על תפלות ישראל ותולדותיהן, על האגדה ועל מכילתא דר' ישמעאל בנוסף ובמקביל לימד מספר סמינרים באותם הנושאים, כגון על התרגומים הארץ-ישראליים לספר שמות, על האגדה ועל המדרש.
היינימן נפטר בירושלים ממחלת הסרטן בשנת 1978.
בתחילת דרכו המחקרית עסק היינימן בקשר שבין הלכה וסוציאליזם.
לאחר שעלה לארץ, היו עיקר מאמריו בענייני הלכה, תפילה ותורה.
בהמשך, החל לחקור את הצד הצורני של התפילות ומקורן, וחיבר למעלה ממאה מאמרים בנושאים אלה.
כמו כן, חיבר מספרים ערכים אנציקלופדיים בנושא התפילה באנציקלופדיה העברית.
הוא התפרסם בעיקר בשל ספרו על התפילה בתקופת התנאים והאמוראים; העריכה וההשלמות שהכין, יחד עם חוקרים אחרים, לספרו של יצחק משה אלבוגן, התפילה בישראל; ובשל מאמריו הרבים בתחום זה; כמו כן נודע במאמריו ומחקריו על האגדה, הדרשה והתרגומים.
ספרו "התפילה בתקופת התנאים והאמוראים"
בשנת תשכ"ב הגיש כאמור את עבודת הדוקטורט שלו, "על טיבה ותכונותיה של התפילה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד, תוך תשומת לב מיוחדת לבחינה הספרותית-הצורנית." בשונה מהחוקרים שקדמו לו, העבודה עוסקת הן בתפילה בציבור והן בתפילה של הפרט.
העבודה פורסמה כספר בשנת תשכ"ד, עודכנה בשנת תשכ"ו והודפסה פעמיים נוספות, וכן תורגמה לאנגלית.
המחקר נחשב כאמור לחדשני ופורץ דרך, בעיקר בשל הדרך שבה בחר היינימן לנתח את הטקסטים של התפילה היהודית שלאחר המקרא.
במקום להשתמש באופן בלעדי בניתוח היסטורי-פילולוגי של נוסח התפילה כפי שהיה מקובל עד לזמנו, בחר היינימן בניתוח ספרותי-צורני.
בדרך ניתוח זו עסקו החוקרים בחקר התפילות במקרא, אך לא בתקופת המשנה והתלמוד.
יוצא הדופן היחיד היה ארתור שפנייר, במחקרים שפרסם בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים.
אלא ששפנייר נרצח בשנת 1944 על ידי הנאצים, בטרם הצליח לפתח דרך זו.
היינימן הכיר בשפנייר כמי שסלל ראשון את הדרך ושמחקריו שימשו יסוד חשוב למחקרו שלו, אולם הוא לא קיבל את דעותיו ומסקנותיו בשלמותן.
היינימן טען כי הבדלי נוסחים שנמצאים בכתבי היד השונים, אינם בהכרח עדות לקדמותו של טקסט מסוים; למעשה, לא היה קיים מוסד רבני מרכזי אשר קבע את סדרי התפילה ונוסחיה, וכל מתפלל רשאי היה לומר את נוסחי הברכה האישיים שלו.
תהליך ההאחדה של התפילות היה ארוך והדרגתי, ונסתיים בתקופת הגאונים, וגם אז נתגבשו שני נוסחים – נוסח בבל ונוסח ארץ ישראל.
החוקר אורי ארליך מציין כי "עמדה זו נתקבלה כיסוד מסד בחקר התפילה במשך עשרות שנים ובעקבותיה הוזנח במידה רבה חקר נוסחה הקודם של תפילת העמידה", אך בהמשך מוסיף כי "כנגד תפיסה זו יצא בעשור האחרון ע' פליישר בשני מאמרים וביסס תפיסה שונה בתכלית.
לדעתו התפילה תוקנה באחת, כמהפכה בתולדות ישראל בעקבות החורבן.
בבית הדין ביבנה תחת הנהגתו של רבן גמליאל תוקנה התפילה על מלא מרכיביה ונקבעה כחובה גמורה על כל איש מישראל.
בשנת 1972 נענה חיים שירמן לבקשתה של קבוצה מתלמידיו, ידידיו ומוקיריו של חוקר התפילה יצחק משה אלבוגן, והסכים לעמוד בראש צוות מומחים שיתרגם לעברית את ספרו הנודע "התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית".
הספר פורסם לראשונה בגרמנית בשנת 1913, ועודכן פעם אחת בלבד, בשנת 1924. כעורך ראשי מונה היינימן, שדאג להשלים את מרבית חלקי הספר, כדי להתאימו ולעדכנו בהתאם לחידושים והמחקרים שהתפרסמו לאחר 1924, לרבות תיקון חלק מקביעותיו של אלבוגן.
כמו כן דאג לשוות אחידות להערות ולתוספות של שאר החוקרים שהשתתפו בהכנת המהדורה החדשה.
הספר במתכונתו החדשה נותר רלוונטי עד היום ונחשב ספר חובה לכל חוקר בתחום התפילה והפיוט, ואין כמעט מחקר או ספר היוצאים בתחום זה שאינם מתבססים עליו או מאזכרים אותו, לרבות מחקרים וספרים שיצאו מתוך זרם היהדות האורתודוקסית.
עדות לחשיבות המהדורה העברית המעודכנת ולמידת הרלוונטיות שלה גם כיום, היא העובדה שבשנת 1993 היא תורגמה לשפה האנגלית ללא עדכון של המחקרים החדשים שיצאו בתחום התפילה, על אף שחלפו עשרים שנה כמעט מאז צאתה לאור.
שעורים במסכת פאה (למורה, ספרית עזר לענייני חנוך והוראה א'), ירושלים: המחלקה לחינוך ותרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תשי"ד.
התפלה במחשבת חז"ל, ערך, ליקט והקדים מבוא הרב יוסף היינימן (כולל "על מהות התפילה", מאת אברהם יהושע השל), ירושלים: אמנה, תש"ך (מהדורה שנייה מעודכנת: ירושלים: אמנה, תשל"ד).
שעורים במשנה: ראש השנה, תענית מגילה (למורה, ספרית עזר לענייני חנוך והוראה, ה'), ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תשכ"ב.
התפלה בתקופת התנאים והאמוראים, טיבה ודפוסיה, 2 כרכים, ירושלים: האוניברסיטה העברית בירושלים, תשכ"ב.
דיסרטציה (יצא לאור כספר בשנת 1964. ראו להלן).
התפילה בתקופת התנאים והאמוראים, טיבה ודפוסיה, ירושלים: הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, תשכ"ד-1964 (מבוסס על הדיסרטציה שלו; מהדורה שנייה מתוקנת: תשכ"ו-1966; הדפסות נוספות: תשל"ח; תשמ"ד).
תורגם לאנגלית בשנת 1977 .
דרשות בצבור בתקופת התלמוד, ערך, הקדים מבוא ופירש יוסף היינימן, ספרית דורות 26, ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"א-1970.
התפילה בישראל בהתפתחותה ההיסטורית, מאת יצחק משה אלבוגן, תרגם על פי המהדורה השלישית יהושע עמיר, ערך והשלים יוסף היינמן, תל אביב: דביר, תשל"ב.
אגדות ותולדותיהן, עיונים בהשתלשלותן של מסורות, ירושלים: הוצאת כתר, 1974.
התפילה היהודית וייחודה, רמת גן: המכון ליהדות ולמחשבה בת זמננו - אוניברסיטה בר-אילן, תשל"ו (תדפיס מתוך: דעות מ"ה, תשל"ו, עמ' 324–327).
תפילות הקבע והחובה של שבת ויום חל, ביאור, תולדות, מיבנה, מאת יוסף היינימן ואביגדור שנאן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז-1976.
Sarason, Berlin and New York: Walter de Gruyter, 1977. תרגום והרחבה של הספר: "התפילה בתקופת התנאים והאמוראים"
עיוני תפילה, קיבץ וערך אביגדור שנאן, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"א-1981 (מהדורה שנייה: תשמ"ג).
הוראת התורה שבעל פה, ילקוט מאמרים, בעריכת יוסף היינימן, ירושלים: בית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך והתרבות, תש"ך.
מבוא לתפילה, אביגדור שנאן, העורך: י.
היינימן ("פרק ראשון מתוך חבור מקיף ...
ויפורסם במלואו בבוא העת"), ירושלים: משרד החינוך והתרבות – האגף לתוכניות לימודים – המרכז לטיפוח התודעה היהודית, תשל"ה.
אביגדור שנאן, "חוקר התפילות, המדרש והאגדה - קווים לדמותו ולפעלו של פרופסור יוסף היינימן ז"ל", ידיעות אחרונות, המוסף לתרבות, ספרות ואמנות, י"ט בשבט תשל"ח (27 בינואר 1978) 1, 6.
קרן על שם פרופ' יוסף היינימן ז"ל – מעניקה פרס שנתי לתלמיד במדור לאגדה וספרות עממית בחוג לספרות עברית.
אולם ומלואו: בית הכנסת הקדום ופעילותו, כנס חוקרים לציון מלאת 30 שנה לפטירתו של פרופ' יוסף היינימן ז"ל (נערך ביום חמישי, ח"י בטבת תשס"ח, 27 בדצמבר 2007).
הרצאה: אביגדור שנאן, "פרופ' יוסף היינימן ז"ל ו'ספרות בית הכנסת': תרגום, תפילה, פיוט ודרשה" (ההרצאה ניתנה בכנס החוקרים הנ"ל, לציון מלאת 30 שנה לפטירתו של היינימן).
יוֹסֵף הַגִין (Hagin; 30 באוקטובר 1921 – אוקטובר 2020) היה פרופסור ישראלי ביחידה להנדסת הסביבה מים וחקלאות שבפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית בטכניון.
היה חוקר מהבכירים בעולם בתחומו, שהחזיק בתפקיד ניהול הפרויקט להתפלת מים בשיתוף חוקרים ירדנים ופלסטינים (PJIP), במימון USAID.
התמחה בדשנים, בכימיה של הקרקע ובטיפול במי שפכים ושימוש מחדש בהם בחקלאות.
עבודתו השפיעה רבות על הגדרת והבנת דישון היבולים בחקלאות הישראלית ותרמה לשיפור יעילות הדשנים.
מחקריו קידמו את תעשיית הדשנים על ידי הטמעת שיטות הערכה ואומדן של התאמת הדשן לקרקע ולתנאי היבולים.
כמו כן תרמה עבודתו לפתיחת שוקי ייצוא של דשנים תוצרת ישראל.
הגין נולד כבן בכור בעיירה סיסק שביוגוסלביה דאז, בשנת 1921, למשפחה יהודית-חילונית אמידה, בשם איבו הניג, לאב קארל ולאם אינה.
כבר כנער הצטרף לשורות השומר הצעיר בעיירתו, והיה חדור אמונה ציונית שקרמה עור וגידים.
בשנת 1939, כשהיה בן 18, עלה לארץ ישראל כחלק מהתנועה, בהותירו את שני הוריו ואחִיו מאחור.
בארץ החל את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, במחזור הלימודים הראשון.
באותן שנים פגש גם את חנה גומפרט, לימים אשתו, אשר עלתה מגרמניה כילדה מספר שנים לפניו.
בשנת 1944 קיבל תואר מוסמך במדעים, והמשיך ללימודי דוקטורט, אותו קיבל ב-1949 על דיסרטציה שכותרתה "הגיר האקטיבי בקרקע בגורם להופעות כלורוטיות".
בתקופת מלחמת העצמאות התגייס ל"הגנה" כמדען צעיר ושירת בחמ"ד (חיל מדע) עד לדרגת סגן, ובתחילת שנות ה-50 עבר לקליפורניה לצורך השלמת הפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-1960 התמנה כראש היחידה לקרקע ודשנים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, ובשנת 1963 העתיק את מקום מגוריו לחיפה, עם אשתו וילדיו, על מנת לכהן כפרופסור חבר בפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון.
באותה שנה התמנה למנהל מוסד הטכניון למחקר ופיתוח של הטכניון, וב-1970 קיבל לידיו גם את תפקיד סגן נשיא הטכניון למחקר.
בשנים שלאחר מיכן כיהן כמדען ראשי במרכז הישראלי למחקר דשנים, יו"ר קרן דליה גרידינגר למחקר דשנים, יו"ר מרכז המידע של הארגון לטיהור שפכים (WRI), חבר בוועדה המדעית של מכון גרנד לחקר המים בטכניון (GWRI), ומנהל ומתאם של הפרויקט הפלסטיני–ירדני–ישראלי לטיהור מי שפכים (PJIP).
בשנת 1981 זכה בפרס ע"ש בן אהרון של הטכניון על מחקר ותרומה לשיפור התעשייה הישראלית, ובפרס רנטר של הארגון למחקר חקלאי על מחקריו בתחום מדעי הקרקע.
במהלך חייו הוזמן לכהן בתפקידים שונים במוסדות למחקר חקלאי מובילים בארצות הברית כגון המרכז לפיתוח ומחקר דשנים בטנסי ואוניברסיטת קולורדו בפורט קולינס.
כמו כן עבד במחקר קרקע גם בדרום אפריקה, ניו זילנד ומקסיקו.
בשנת 1998 התאלמן מאשתו חנה.
הגין נפטר באוקטובר 2020. הותיר אחריו שלושה ילדים, עשרה נכדים ונין אחד.
רעיונות ויישומים של צורכי דשנים ביבול
דישון ללא הבחנה, כפי שיושם בישראל בעבר, יצר עודף של חומרי הזנה בקרקע.
מלבד העובדה שהיה זה בזבוז של חומרי הזנה, הרי היה זה גם זיהום של מי התהום.
הדרישות לדישון משתנות משדה אחד למשנהו בשל אופי הקרקע ובשל סוג היבול.
עבודתו של הגין הובילה להכרה בעובדה זו, ולהכרה כי ניהול תהליכי הדישון חייב לאמץ גישה של חישוב סוגי וכמויות חומרי הזנה לאזור מסוים, ואף חייב להתבסס על כמויות מדודות של חומרי ההזנה הזמינים כבר בקרקע, ועל צורכי הצמחייה.
בתוכנית עבודה מתמשכת, שהוביל הגין, נחקר הבסיס המדעי להמלצות דישון חדשות.
בנוסף למספר ניסויי שדה, נחקרו במעבדות תהליכי ספיגת הצמחים את חומרי ההזנה שבקרקע ופותחו ומודלים מתמטיים המציגים את היחסים בין חומר הזנה ותפוקות יבול.
מחקר זה, שהיה ראשון מסוגו בישראל, הביא להכרה החדישה שיש לקבוע מראש דרישות ספציפיות לדשן.
הרעיון אומץ על ידי משרד החקלאות וכיום הוא מיושם כחלק בלתי נפרד מתהליך ההזנה כולו.
עבודתו זו של הגין על הצבת דרישות דשן ליבול מסוים קיבלה הכרה בינלאומית, והוא הוזמן על ידי תעשיית הדשנים בדרום אפריקה לערוך תוכנית מחקר אגרונומית בנושא.
עם הצגתן לעולם של טכניקות המחשב והאפשרויות ליצור אלגוריתמים לחישוב מהיר יותר, פרסם הגין, בשיתוף עם כמה מתלמידיו, ועם מדענים באוניברסיטה הטכנולוגית במינכן, באוניברסיטת גטינגן והמכללה ללימודים מתקדמים בצ'פינגו, מקסיקו (Postgraduate College in Chapingo, Mexico), מודל מקיף ביותר של דינמיקת החנקן בקרקע וספיגתו על ידי הצמח.
הגין יזם והוביל מחקרים בנושא פוספטים ובהתמקדות בסלעי הפוספט בנגב – אחד מאוצרות הטבע של ישראל.
מאמץ מחקרי נרחב ביותר התבצע במטרה לאפיין ולאמוד את התאמת הפוספטים כמקורות זרחן לצמחים בקרקעות ובתנאי יבול מוגדרים.
כתוצאה ממחקר זה, זוהו פותחו שדות פוספט בנגב בעלי פוטנציאל להניב חומרים ראקטיביים לצורך יישום מיידי.
בין היתר, תרמה עבודתו זו של הגין, לפתיחת שווקים בינלאומיים לתעשיות דשני פוספט.
המחקר הוכר על ידי הקהילה המדעית והיווה בסיס להקמת סמינר בינלאומי בטכניון בחיפה, בהשתתפות מדענים מהמרכז לפיתוח דשנים בארצות הברית ועוד.
בנוסף, העבודה על סלעי פוספט הניבה פרויקט מחקר נוסף בנושא חומציות חלקית, שמטרתו חיסכון אנרגיה במפעלי דשני פוספט.
מחקרו של הגין על סלעי פוספט מחומצנים חלקית סיפק הבנה בסיסית של התהליכים המעורבים בראקציות שלהם עם רכיבי הקרקע, וכתוצאה מכך הוזמן הגין לעבוד ועידת המחקר בניו זילנד.
מחקריו של הגין תרמו גם לאספקטים רבים של יעילות השימוש בדשנים.
הוא הציג שיטות מדעיות מבוססות להערכה והשוואה של דשנים, ובכך תרם גם לחקלאות וגם לתעשיית הדשנים על ידי סיפוק דרכים לאמוד את התאמת הדשנים על צורותיהם השונות לקרקעות רבות ולתנאי יבול שונים.
בנוסף, הציג הגין את הרעיון של הזנה חנקנית של יבול.
הרעיון של הזנה משולבת אמוניום-ניטרט שהעלה, הוכר כחשוב בפן ההזנתי, על ידי הגדלת תוכן הפרוטאין, במיוחד ביבולי דגנים, אך גם בפן הסביבתי – על ידי הקטנת זליגת הניטרט.
כמו כן, הגין היה חלוץ בתחום המחקר של דשני שחרור-איטי (Slow-release fertilizers).
תחת ניהולו של פרופ' הגין ותחת דגלו של מכון גרנד לחקר המים (GWRI) התקיים החל מ-1997 ועד אמצע 2011 פרויקט טיהור שפכים במימון מרכז פרס לשלום והסוכנות הממשלתית האמריקאית לסיוע חוץ (US AID MERC), שתרמה בשנת 2003 סכום של כ-1,794,000 דולר לתקופה של כ-3 שנים.
ייחודו של הפרויקט הוא שיתוף הפעולה הטכני והמדעי שהתהווה בין חוקרים ישראלים ממכון גרנד בטכניון, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וממכון וולקני, וחוקרים ערבים מהמכון למחקר חקלאי בירדן ומאוניברסיטת אל-קודס במזרח ירושלים.
מטרת המחקר הייתה הקמת מתקני טיהור שפכים ברחבי הארץ, וגם בירדן וברשות הפלסטינית, לצורך שימוש מאסיבי בחקלאות.
ישראל כיום היא אחת המדינות המובילות בעולם בשימוש במי קולחין לצורכי השקיה אולם הטכנולוגיה והמתקנים הקיימים לא איפשרו טיהור מים מספק, ובעקבות המחקר פותחו מתקנים מתקדמים יותר בעלי יכולת טיהור גבוהה ביותר.
הטיהור מתבצע באמצעות בריכות ייצוב וחימצון וטיפול במי הקולחין בעזרת טכנולוגיית ממברנות מתקדמת המשלבת ממברנות של ננו-סינון, אולטרא-סינון ואוסמוזה הפוכה, ומציע תהליך התפלה שהוא אפשרי מבחינה כלכלית, חוסך אנרגיה, וידידותי לסביבה.
הגין טען שהמים נועדו לצורכי חקלאות, אך מטוהרים עד לרמה של מי שתייה.
הגין פרסם יותר מ-150 מאמרים, בהם:
יוסף הירש נולד בשנת 1920 בעיירה בויטן שבשלזיה עילית, גרמניה (כיום בפולין).
מנעוריו הוכר כישרונו המיוחד לרישום.
למד בגימנסיה בעיר ברסלאו (היום וורוצלב, פולין).
בשנת 1939, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה לארץ ישראל לאחר הכשרה בכפר הנוער וורקדורף של תנועת החלוץ בהולנד.
התקבל ללימודים ב"בצלאל החדש" עוד באירופה והחל את לימודיו בשנת 1939 מיד עם עלייתו ארצה.
בבצלאל היה תלמידם של יוסף בודקו, מרדכי ארדון, יחיאל שכטר ואיזידור אשהיים.
בשנת 1942 עזב את לימודיו בבצלאל, עת התגייס לצבא הבריטי והוצב במצרים.
בשנים 1945–1960 התגורר בחיפה ועבד למחייתו כצייר שלטים וגרפיקאי.
בשנת 1946 נישא ובעשור שלאחר מכן נולדו שתי בנותיו.
בשנת 1964 הוזמן ללמד בבצלאל - בית הספר לאמנות ועיצוב, ושימש כמורה לרישום במחלקה לגרפיקה ולאמנות עד צאתו לגמלאות בשנת 1981 בדרגת פרופסור חבר.
לאחר צאתו לגמלאות ועד שנתו האחרונה המשיך ללמד אמנים בכירים וחובבים בסדנתו בירושלים.
הוא נפטר לאחר מחלה קשה בשנת 1997.
יצירותיו נמצאות באוספיהם של המוזיאון הבריטי, מוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, מוזיאון פתח תקווה לאמנות והמוזיאון הפתוח תפן ובאוספים פרטיים בארץ ובעולם.
האקספרסיוניזם הגרמני היה חוליה אחת ברצף היסטורי ששורשיו ברומנטיקה ובסימבוליזם האירופי.
בסוף המאה התשע-עשרה ובראשית המאה העשרים נחלו הרישום וההדפס מעמד של מדיום אמנותי אוטונומי, בגלל היותם ישירים ואותנטיים.
אדולף פון מנצל, למשל, היה אמן אקדמי גרמני "שהוא לא כל כך חשוב, אבל הוא וירטואוז של העיפרון, ואני באתי מהאסכולה הזאת של הווירטואוזיות עם העיפרון", אמר הירש בראיון.
על אף העובדה שהאקספרסיוניזם היה בעל אופי והשפעה בינלאומיים, היה בו משהו גרמני מאוד, אשר קסם גם ליוסף הירש: "התערובת המסוימת בה צמחה התנועה הגרמנית הייתה רק עד נקודה מסוימת תופעה אירופית כוללת.
היה בה אלמנט גרמני מכריע ובולט שהיה חלק ממסורת ישנה ומושרשת.
היו אלה, והם עדיין קיימים, מספר מרכיבים 'טאוטונים' אופייניים, הנראים כאלה לא רק על ידי העולם החיצון אלא גם על ידי מבקרים גרמנים רבים: אפלוליות, אינטרוספקציה, עיסוק במסתורי ובעל-טבעי, חשיבה מטפיזית כבדה, מידה של אכזריות-חינם ונוקשות קווית מבריקה, המתבטאת לעיתים על ידי התפתלויות אקסטרווגנטיות".
אמנים חברי "הזצסיון הווינאי" כאגון שילֶה, אוסקר קוקושקה וגוסטב קלימט ראו ברישום יסוד ראשון בעבודת הציור.
קו חד וחריף, עיוות דמות האדם על ידי הגזמה גרוטסקית לשם הדגשה של תכונות ועזות הביטוי מאפיינים אותם כמו גם את אמני "האובייקטיביות החדשה" (Neue Sachlichkeit) לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אמנים כאוטו דיקס, מקס בקמן וג'ורג' גרוס, אשר יצירתם הביקורתית עסקה בצדדים הדוחים של החברה ובחולשות האנושיות, היו מופת של אמנות לוחמת, נושכת ותוקפנית.
על רקע האתוס של ציור ביקורתי ולוחם זה, אשר ליווה את תקופות הזעזועים הגדולים של שנות השלושים, הארבעים והחמישים, יש לראות את יצירתו המוקדמת של יוסף הירש.
להירש היה קשר אישי עקיף לאקספרסיוניזם מנעוריו, בעיקר אל שניים מחברי קבוצת "הגשר" (Die Brücke), אוטו מוּלר ואריך הֶקֶל.
את השנתיים האחרונות של התיכון למד הנער יוסף הירש בעיר המחוז של שלזיה, ברסלאו (Breslau, היום וורוצלב, פולין) שם פגש את האמן היהודי איזידור אשהיים, לימים מורה בבצלאל.
אשהיים היה מקורב לאמן אוטו מולר אשר חי בברסלאו עד מותו בשנת 1930. מולר, מצידו, העריץ את הצייר ארנולד בֶּקְלין, ובהשראת יצירתו התגבשה תפיסתו המיתית של מולר את הטבע, וכן גישתו לעיצוב משטחים בצבעוניות הרמונית.
מולר והקל הרבו לצייר דמויות, בעיקר של נשים, בטבע ובין עצי היער.
השפעת הרומנטיקה הגרמנית ויחסה אל הטבע, בפריזמה של הציור האקספרסיוניסטי הזוויתי, האלים, ניכרת במספר הרב של רישומים, ששנים רבות אחר כך הקדיש אותם הירש לדימויים של חורש, עצים ודמויות נעות ביניהם.
הירש דבק ברישום מגיל צעיר.
על נעוריו הוא מספר בריאיון עם דוד גרשטיין: "שיעורי רישום לקחתי עם קבוצה של חמישה-שישה ילדים אצל זוג מורים שנתנו שיעורים אחר הצהריים.
לא בלטתי במיוחד בכיתה ואולי להפך.
אך הייתה לי אהבה לזה ומעין חשק, ממש גופני, להציב דמות על הנייר.
זה בעצם הכשרון, החשק והשמחה הזאת, שבמשך החיים מעמיקה, אך תמיד נשאר בה היסוד הפיזי, והוא בעצם הקובע.
מאז שהתחלתי, לא נטשתי את הציור.
אני לא זוכר תקופה שבה לא עסקתי בזה באיזושהי צורה.
אם לא בציור לפי הטבע, אז בקשקושים או בכתב".
מקום חשוב בהתפתחותו האמנותית של יוסף הירש יש לשנתיים וחצי הפורמטיביות שבילה בבצלאל, בשנים 1939–1942. עם עלותו ארצה ב-1939, והוא בן תשע עשרה, הצטרף למחלקה הקטנה לגרפיקה חופשית בבית הספר לאמנות "בצלאל החדש".
בין חבריו הקרובים למחזור היו הציירים דן הופנר, לימים מנהל בצלאל, לוץ הופמן-חצור, וברברה בובר.
הירש, כיתר תלמידי בצלאל באותה תקופה, ציין לטובה את הוראתו רבת ההשראה של מקס ברונשטיין, הוא מרדכי ארדון, אשר החל לנהל את בצלאל בשנת 1940, והיה המורה המרכזי לרישום וציור.
ארדון היה בוגר הבאוהאוס, תלמידם של פאול קליי, וסילי קנדינסקי, וליונל פיינינגר.
"ארדון אינו מגביל את תלמידיו מבחינת הסגנון הצורני.
הוא אמון על פלורליזם משולש שאותו ביטא בהרצאותיו על אמנות.
כאן דיבר על שלוש מגמות בתולדות האמנות: האימפרסיבית (קבלת רשמי חוץ), האקספרסיבית (תפיסה הרגשתית) והקונסטרוקטיבית (החזון הגאומטרי)...
נראה שתלמידיו נווטו אל שלושת הנתיבים גם יחד, מבלי להוציא זה את זה.
איזידור-יצחק אשהיים, שהחליף לא אחת את ארדון בשיעורים אלה, המשיך באותה המגמה, באשר גם יצירתו האישית איחדה שלושה קצוות אלה".
הניסיון לאחד בין התרשמות מראייה, ביטוי רגשי עז ובנייה גאומטרית היו מרכיבים מרכזיים במשנתו האמנותית של הירש בהמשך חייו.
העובדה שבחר לעסוק ברישום בלבד, בגוונים של אפור ובפורמטים קטנים, בסגנון שהזכיר לרבים רישום אקדמי, היסטורי וקלאסי, הוציאה אותו במשך השנים מהתחרות עם הזרמים והתנועות שהעסיקו את בני דורו.
בחירתו זו העמידה אותו בשורה אחת עם אמנים אחרים בישראל, מבוגרים ממנו, שעסקו ברישום בלבד, ובהם אנה טיכו, לאופולד קראקאור ואוזיאש הופשטטר.
אולם יצירתו של הירש איננה קלאסית ובוודאי שאיננה אקדמית.
הירש עצמו ראה בה לא פעם אספקט חתרני ובלתי קונבנציונלי, מעין פעולה מהפכנית שנובעת מן ההבנה של התגלגלות ההיסטוריה.
מכורח מוצאו, חינוכו וגורלו היה שותף לקבוצה גדולה של אמנים שצמחו על ברכי האמנות הגרמנית והוקאו ממנה.
אמנים, אנשי אקדמיה והוגי דעות גרמנים רבים, שנפוצו לרחבי תבל בשנות השלושים, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובאוסטריה, הביאו אתם למקומות מושבם החדשים את המסורות, הערכים והתובנות שסערו ברפובליקה של ויימר.
אחת ממסורות מפותחות אלה היא המסורת הארוכה של הרישום.
במסורת זו, היכולת לרשום מן הטבע, מתוך התבוננות, היא הדרישה הבסיסית, המובנת מאליה, מאמן.
במקביל צמח במאה העשרים במרחבי עולם התרבות הגרמנית אתוס של יצירה בשחור לבן, בעל גוון מוסרי-ביקורתי.
השפעתו העצומה של הציור הגרמני, בעיקר של האקספרסיוניזם על כל ביטוייו וגווניו, על התודעה של אמנים בכל העולם, נובעת בראש ובראשונה מעצמת הביטוי הנובעת מיכולת רישום, כפי שהתבטאה ברישומי גיר ופחם, חיתוכי עץ, תחריטים וליתוגרפיות.
על אף ההקשרים ההיסטוריים של הירש לאמנות האקספרסיוניסטית הגרמנית ולמסורת הרישום של בצלאל, יצירתו איננה שייכת לזמן ולסגנון מוגדרים, אלא כבר היום נראית כאמנות שמעבר לזמן.
רוב הרישומים שלו מעוררים אי שקט, מטרידים ומדרבנים למחשבה, על אף ואולי בזכות, שלמותם הוויזואלית ורמת הביצוע הגבוהה.
רובם רישומים בעט, מכחול ודיות, לעיתים בתוספת של נגיעות בגרפיט, צבע מים או גיר, העשויים מתוך התבוננות מחמירה, במגע יד ווירטואוזי ובאירוניה דקה הגובלת לעיתים בסרקזם.
מכלול היצירה ומעמדו של יוסף הירש ממשיכים לעורר שאלות באשר לתפקידו של האמן, תפקיד האמנות ומקומו של הצופה.
לימים יאמר על הירש שהשתתף בבצלאל רק בשיעורי הרישום.
אולם אין ספק שלמד גם בשיעורי כתב אצל ירחמיאל שכטר, שכן ציור שלטים וכתיבת טקסטים במכחול ובציפורן הייתה פרנסתו העיקרית בעשרים השנה לאחר מכן.
אהבתו לכתב וההשתעשעות בו כבאמצעי אמנות נפרד ימשיכו וילוו אותו כל השנים.
לאיש מן הכותבים על יצירתו של הירש לא היה ספק ביכולתו הווירטואוזית.
כבר מוריו בבצלאל הבחינו בכישרונותיו הבולטים: "התלמיד הזה עולה בידיעותיו ברישום על כולם בבית ספרנו, ובלי הגזמה הוא הכישרוני או אחד הכישרוניים ביותר, וראוי למחלקה לאמנות טהורה.
דמיון לו מוגבל לפי שעה, אך זה נובע מפחד לעשות דבר-מה שלא כדין.
הוא שואף לדעת, להבין, ונדמה לי שדרך האמנות היא היחידה אשר תרכז אותו.
דומני שבו כשרון אמיתי ורק דרושה התעמקות כדי שיתגלה כולו".
ב-1976 כתב עליו יגאל צלמונה: "הירש הוא 'מאיסטר' שבכל נגיעת מכחול שלו חשים את האחריות והכבוד למקצוע.
איכות יצירותיו נשענת על ארגון מוצלח של האור והצל (כשחלקים מגולים של הדף מהווים, בדרך כלל, את האזורים הבהירים ביותר); ארגון, הבא לא רק לשם יצירת אפקטים של נפח ועומק אלא בייחוד לסיפוק צרכים קומפוזיציוניים והבעתיים".
כישרונותיו הווירטואוזיים ברישום ובקליגרפיה העמידו את יצירתו בהשוואה מתמדת עם יצירות מופת ברישום של אמנים מן העבר, כמו גם עם אמנים בני זמננו.
האובססיה של אמן למדיום אחד, לפורמט מצומצם ולמבחר קבוע של נושאים, הוכרו על ידי רבים כחותם של אמנים הפועלים מעבר לממד הזמן, ללא קשר מובהק לסגנונות ולערכים של תקופתם.
יצירתו של הירש הושוותה לזו של ג'רג'יו מוֹרַנדי כמו גם ליצירתם ברישום של פרנסיסקו דה גוֹיה, אונור הדומיֶה, ואחרים: "הירש עובד יותר במסורת של גויה, דומייה, ברלך, מולר וליברמן מאשר במסורת האקספרסיוניסטית.
הוא משתמש באמצעי הבעה שמזכירים את האקספרסיוניזם הגרמני אבל האמצעי הזה מוביל למטרה שונה מזו של מחאה, עיוות לשמו או מיזנתרופיה.
העובדה שבדמויותיו יש בכל זאת אספקט גרוטסקי, אספקט כמעט קריקטורלי, מצביעה על תוצאות של ראייה לשמה יותר מאשר על אמצעי-מחאה".
העיוות של גוף האדם הוא תו היכר בולט ביצירותיו של הירש.
בשנות החמישים והשישים היו רישומיו קוויים, קונטרסטיים וגרוטסקיים.
בתערוכותיו הראשונות הופיעו דמויות אנושיות מוארכות או מושמנות ותנועתן הייתה תיאטרלית ומוגזמת.
עיוות לצורך חיזוק הרגש היה מקובל בקרב אמנים בני דורו וצעירים יותר, כנפתלי בזם, רות שלוס ואברהם אופק.
אלא שאצלם בא העיוות לבטא עוצמה, התחדשות ומחאה סוציאלית, בעוד נושאיו של הירש היו החולשה האנושית, עליבות ורפיון הגוף.
בשנות הארבעים והחמישים פיתח ז'אן דובופה בצרפת את שיטתו הציורית המבוססת על דימויים השואבים השראתם מציורים של חולי נפש ומגרפיטי: דמויות של נשים ושל פרות מצוירות בסגנון ילדותי ותוקפני.
בצד השני של האוקיינוס החל באותה התקופה וילם דה-קונינג בסדרה של ציורי נשים מעוותות שיתפתחו לכיוון של ציור הפעולה הידוע.
הציור הרציני באירופה, ארצות הברית ובארץ לאחר מלחמת העולם השנייה לא יכול היה לשוב ולעסוק בנושא גוף האדם מתוך גישה אסתטית ו"מהוגנת".
בשנת 1967 תרגם הירש מאמר של תיאודור אדורנו, שנקרא "האם האמנות עליזה?", שהתפרסם בעיתון בגרמניה: "מאז נקראה האמנות אל דגל תעשיית התרבות היא מוצאת עצמה על מדף אחד עם מוצרי תצרוכת; עליזותה נהיית סינתטית, שקרית, מכושפת.
לא תיתכן עליזות אמיתית עם מה שמופעל על-פי הזמנה מראש...
עליזות כיום היא מעוותת בגין הופעתה לפי פקודה, ומגיעה עד לקביעה הפסבדו-טרגית והמתנחמת הרת-האסון: 'ככה החיים!' האמנות, באשר היא לא תיתכן יותר ללא מחשבה, צריכה מצידה לוותר על עליזות, קודם כל בגלל מה שקרה לאחרונה.
המשפט שלא ייתכן לכתוב שיר אחרי אושוויץ אינו נכון כפשוטו, אך ודאי הוא שלאחריה - בגלל שזה התאפשר בכלל ושזה נשאר אפשרי לעדי-עד, לא תיתכן יותר אמנות עליזה.
היא הייתה נהפכת לצינית, אפילו אם תנסה לקחת הלוואה לעצמה מטוב הלב של ההבנה האנושית".