tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר הוקם ב-13 במאי 1946 ובתחילת דרכו נעשה באתר שימוש בטכנולוגיה, חומר ותמיכה מדעית מגרמניה המובסת.
הטיל הראשון שוגר ממנו ב-18 באוקטובר 1947. היה זה אחד משבעת טילי ה-A-4 (טיל ה-V-2) שנפל בידי הסובייטים.
באתר בוצעו גם שיגורים של מספר טילי ניסוי עבור צבא ברית המועצות, לוויינים וטילי מחקר.
עד לשנת 1957 זה היה אתר ניסוי ושיגור יחיד בברית המועצות.
נוסף על כך, בוצעו באתר ניסויים גרעיניים
עם התפתחותו וצמיחתו של האתר, הוא הפך לקוסמודרום ותפקד כקוסמודרום פעיל מ-1966 ועד 2008 כאשר בוצע שיגור אחרון עם משגר קוסמוס 3M.
יישוב חדש, זנאמנסק, הוקם כדי לתמוך במדענים העובדים במתקנים, במשפחותיהם ובאנשי הצוות.
בתחילה הייתה עיר סגורה, היא לא הופיעה במפה ולא הייתה נגישה לזרים.
מידע על חשיבות קפוסטין יאר הושג על ידי המודיעין במערב מתחקורים של מדענים גרמנים שחזרו מברית המועצות לגרמניה ומטיסות ריגול.
טיסת הריגול הראשונה בוצעה ב-1953 באמצעות מטוס של חיל האוויר המלכותי שטס בגובה רב.
באזור היו מספר תצפיות בעב"מים, אך נראה שהדיווחים קשורים בניסויי טילים שבוצעו באתר.
האתר משמש כאתר ניסויי לשיגור טילים בליסטיים או רכיבי חלל צבאיים עבור חיל הטילים האסטרטגיים וחיל החלל הרוסי.
בהתאם להודות בתקשורת הרוסית מתכנן לפרק מתקני שיגור במתחם.
קפה תמר היה בית קפה שפעל בתל אביב-יפו בשנים 1941–2015.
הקפה הכיל את מיטב הבוהמה התל אביבית, דודו בוסי, יורם קניוק, ערן סבאג, מתי שמואלוף, שלמה קראוס, עמוס לביא, רוני סומק, שחר סריג, אביה בן דויד, שלומית כרמלי, רון חולדאי, יצחק קלפטר, ועוד.
קפה תמר נסגר ביוני 2015, ושלושה חודשים לאחר סגירתו, ב-9 בספטמבר 2015, נפטרה, בעלת המקום, שרה שטרן בגיל 90. שנתיים לאחר סגירתו של המקום וזמן קצר לפני הקמת מגדל יוקרה על שטח הקפה ההיסטורי פעל המיזם "הייתי חלום" שהשאיר את המקום לעוד תקופת זמן בתודעה הציבורית ותפקד כסלון מוזיקלי ואמנותי.
בסוף מאי 2021 נהרס מבנה בית הקפה.
הבניין שבו שכן בית הקפה היה אמור להיהרס כבר בספטמבר 2020, אך מגפת הקורונה והסגר השני הובילו לדחייה נוספת בביצוע ההריסה.
בית הקפה מוזכר בשיר "גרה בשינקין", שכתב יאיר לפיד ב-1988, ובוצע על ידי להקת "מנגו".
רוֹוָל (Rowal) היה בית קפה במרכז תל אביב, ברחוב דיזנגוף 111, אשר פעל מראשית שנת 1948 ועד קיץ 1980, ושוב מסוף 1982 עד סוף שנות השמונים לפחות.
את קפה רוול הקימו בשנת 1948 שני קונדיטורים יוצאי אירופה, גוסטב רוזנברג וקרל וָלֶר, שעל פי הצעתו של חברם העיתונאי אלכסנדר זאובר חיברו את האותיות הראשונות של שמות משפחתם וקיבלו את הצירוף "רוול".
בית הקפה עבר בהמשך לבעלות האחים מקי וסלי קָצֶנגולד ושותפים נוספים.
בקפה רוול נהגו לשבת אנשי הבוהמה התל אביבית, אנשי הציונות הכללית ואחרים.
בית הקפה היה מעוצב בקפידה, היה חדשני לאותה התקופה ומפואר, ושימש "אולם קפה" ענק.
היו בו 60 מקומות ישיבה בפנים ועוד 90 מקומות ישיבה בחוץ, על המדרכה, ובמהרה הוא הפך ל"מקדש הרכילות" של תל אביב.
האוכלוסייה הבורגנית של תל אביב הגיעה אליו כדי לראות, להראות ולהיראות, ובית הקפה היה הומה עד לשעות הקטנות של הלילה.
לפעמים פקדו את בית הקפה אף גולדה מאיר ופולה בן-גוריון.
בשנת 1972 אירעה תקרית בקפה רוול שזכתה לפרסום רב.
נערה צעירה ילדה תינוקת אל תוך אסלת השירותים ונמלטה מהמקום.
הנערה אותרה והתינוקת נמסרה לאימוץ.
לכשגדלה התינוקת, היא שינתה את שמה ל"רוול".
ירידת קרנו של רחוב דיזנגוף במחצית השנייה של שנות השבעים הביא לסגירת רוול בקיץ 1980.
בדצמבר 1982 נפתח בית הקפה מחדש במקום בבעלות האחים עמרי ואורי רוטשילד, ופעל עד סוף שנות השמונים לפחות.
כיום שוכן במקום בית הקפה סניף של חנויות כלי הבית "דארלן", שאף היא שייכת למשפחה.
קפה רוול נזכר בשירה של נעמי שמר, "חמסינים במשלט":
קפה רוול נזכר בשיר של ארז ביטון, "שיר קניה בדיזנגוף", וגם ב"שיר שכירה בווילשיר אבניו" מאת אריק ברמן, שמתייחס במילותיו לשירו של ביטון.
קפה קליפורניה היה בית קפה ומסעדה שהקים אייבי נתן.
המסעדה פעלה בתל אביב במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 ושכנה ברחוב דיזנגוף פינת רחוב פרישמן, בבניין פסאז' הוד (אז משכן התיאטרון הקאמרי והיום תיאטרון בית ליסין).
המסעדה נפתחה ב-1959 והתמחתה במטבח אמריקאי־איטלקי.
לראשונה בתל אביב יכלו תושבי העיר ליהנות מקציצת המבורגר או צ'יזבורגר בתוך לחמנייה לצד צ'יפס.
כמו כן הוגשו כאן מנות שונות מהמטבח האיטלקי, כגון ספגטי בולונז, רביולי וקנלוני.
קליפורניה הייתה מרכז תוסס של חיי הבוהמה התל אביביים ומתחרה ממשית לקפה "כסית" הוותיק.
היא משכה אליה רבים מבני הדור הצעיר שכבר ראו בכסית וכן בקפה רוול מקומות מיושנים.
שנות פעילותה היו בתקופה בה הסתיימה תקופת הצנע והחלו השינויים התרבותיים של שנות ה-60, ולכן בניגוד לשאר בתי הקפה של אז, שעוד שמרו על מידה רבה של צניעות, קליפורניה הייתה חדשנית ו"חצופה".
היא התפרסמה בין השאר גם כמסעדה הראשונה שהגישה המבורגרים לא כשרים.
אישים רבים שפקדו את המסעדה התיידדו עם אייבי נתן שהיה אז בחור צעיר שהשתחרר זה מכבר משירות בחיל האוויר.
קשרים אלו היו בין השאר הבסיס לתחילת פעילותו הפוליטית למען השלום אשר בה החל באמצע שנות ה-60.
קפה רייסר הוא סוג של אופנוע שרוכבי אופנועים היו מסבים את מבנהו באופן עצמאי בעיקר בשנות ה-60 של המאה ה-20. לעיתים התייחס הכינוי "קפה רייסר" גם לרוכבים עצמם.
עם התעצמות התופעה החלו יצרנים שונים להציג בשנות ה-70 גרסאות מסחריות לאופנועי "קפה רייסר".
אופנועי "קפה רייסר" היו במקור אופנועי כביש רגילים שמבנם הוסב כדי לשפר את ביצועיהם ולשמש למרוצים פיראטיים.
סוגת מרוצים זו התפתחה בתחילת שנות ה-60, בעיקר בבריטניה, וכונתה כך, כי המרוצים נערכו בכבישים רגילים, בין קפיטריות בצידי הדרכים.
התפתחות הכבישים המהירים ומזנוני הדרכים בהם הגבירה את המשיכה בקרב הרוכבים לאופנועים מהירים יותר.
אחד מסוגי המרוצים שנהגו הרוכבים לבצע היה מרוץ כנגד השעון שהתבסס על אורכו של שיר רוק אנד רול שנוגן במכונת תקליטים.
בזמן זה היה על הרוכב לרכב ממזנון הדרכים לעבר מחלף קרוב ובחזרה בטרם הסתיימה נגינת השיר.
השיפורים באופנועי קפה רייסר נסובו בעיקר סביב עדכון תנוחת הרכיבה, כשהשיפור הנפוץ ביותר היה הנמכת ידיות הכידון, לעיתים אף מתחת למשולש החיזוק העליון של המזלג הקדמי.
שיפור נוסף, בוצע באמצעות החלפת מושב האופנוע המקורי במושב בעל מבנה שטוח, גבוה ומרוחק מידיות הכידון.
לעיתים אף הוספה מסיכת חזית קדמית מסביב לפנס הראשי.
שינויים אלו סייעו לשפר את יכולת הניהוג של האופנוע במהירות גבוהה.
הם גם סייעו בהגברת מהירותו הסופית של האופנוע כך שלעיתים נחצה רף מאה המייל לשעה.
דגמי האופנועים ששימשו בסיס לאופנועי הקפה רייסר היו לרוב מתוצרת בריטית כדוגמת טריומף, BSA ומצ'לס.
לאחר מספר שנים, בעקבות פופולריות התופעה, החלו יצרנים שונים, לאו דווקא בריטים, לייצר דגמי "קפה רייסר" מסחריים.
עם זאת, הופעתם של האופנועים היפניים בעלי ארבעה הצילינדרים, הפכה את אופנועי הקפה רייסר למיותרים כיוון שהאופנועים המקוריים היו חזקים ממילא ובהמשך אף החלו להיות מוצעים מראש עם מאפיינים כדוגמת תנוחת ישיבה ומיגון רוח שיצרו את טיפוס אופנועי הספורט.
כיום איבדו אופנועי הקפה רייסר את ייעודם המקורי, כיוון שאופנועי הספורט המוצעים על ידי היצרנים הם בעלי ביצועים טובים בהרבה.
מעת לעת, אך לעיתים רחוקות, ניתן לראות דגמי יצרנים חדשים המיוחסים לקבוצת הקפה רייסר, אך אופנועים אלו נבנים בעיקר כדי לשחזר את המראה המקורי של אופנועי הקפה רייסר.
למרות הדמיון ביניהם, יש להבחין בין אופנועי קפה רייסר לאופנועים המכונים סטריט פייטר (Street Fighter).
גם מקורם של אופנועי סטריט פייטר הוא באופנועי כביש שעברו עדכון עצמאי על ידי רוכבים, אך בניגוד לקפה רייסר, אלו הם אופנועי ספורט שהיו בעלי ביצועים טובים יותר במצבם המקורי ועדכונם כולל בעיקר פעולות הנוגעות לפן העיצובי של האופנוע כמו הסרת חלקי המעטה החיצוני (פיירינג) וחשיפת חלקי המנוע המוסתרים.
כיום מקוטלגים אופנועי קפה רייסר וגם אופנועי סטריט פייטר כחלק מקבוצה גדולה יותר של אופנועי עירום.
קפה רובוסטה (שם מדעי: Coffea canephora) הוא מין בסוג קפה שמקורו ממערב אפריקה.
את קפה הרובוסטה מגדלים בעיקר באפריקה ובברזיל בגבהים שבין 200 ל-800 מטרים (שם הוא נקרא לעיתים "קונילון"), וכן בדרום מזרח אסיה במקומות אליהם הביאו הצרפתים את הצמח בסוף המאה ה-19. במהלך שנות ה-2000 הייצור בווייטנאם, המייצרת רק את קפה רובוסטה, עקף את הייצור בברזיל, הודו ואינדונזיה.
בכך הפכה וייטנאם ליצואנית הגדולה ביותר בעולם של זן זה.
כשליש מן הקפה המיוצר בעולם הוא מסוג רובוסטה.
צורת הפולים היא קמורה ועגולה, וצבעם ירוק בהיר.
ברובוסטה כמות קפאין גבוהה - בין 2 ל-4.5 אחוזים, והוא סביל לתנאי חליטה לא אופטימליים.
המין קפה רובוסטה נחשב למין פחות איכותי לייצור משקה הקפה מאשר המין קפה ערביקה, והוא זול יותר ממנו.
הרובוסטה ניחן במרירות ובקרמה עבה, והוא שטוח בדרך כלל בטעמו, מריר, פשוט, ומשמש לרוב לחיזוק תערובות קפה ולהגברת הקרמה באספרסו.
עץ הקפה צ'ריריאנה (שם מדעי: Coffea charrieriana) הוא מין של עץ קפה ללא קפאין שנתגלה בקמרון.
קפה צ'ריריאנה הוא המין היחידי ללא קפאין המוכר במרכז אפריקה.
עץ זה ממשפחת הפואתיים הוא אחד מ 10 המינים החדשים שתוארו בשנת 2008 על ידי באוניברסיטת אריזונה וועדה בינלאומית לטקסונומיה.
עץ קפה זה נקרא על שמו של פרופסור אנדרה צ'אריאר שפיקח על מחקרי קפה ומשימות איסוף דגימות במכון IRD הצרפתי במשך 30 שנה במאה ה 20.
קַפוסֶלֶה (באיטלקית: Caposele) היא עיירת קומונה במחוז קמפניה, בנפת אבלינו שבאיטליה.
העיירה ניזוקה קשות ברעידת האדמה שמוקדה היה באירפיניה בשנת 1980.
בקפוסלה קבור הקדוש הנוצרי ג'ראד מאיילה.
קפה קפה היא רשת בתי קפה ישראלית, שלה עשרות סניפים הפועלים בזכיינות.
קפה קפה הוקמה ב־2001, על ידי איש העסקים רונן נמני ובת זוגו מיקי טיל.
הסניף הראשון של הרשת נפתח בכיכר מסריק בתל אביב ובשיא פעילותה היא מנתה מעל ל-160 סניפי בתי קפה בישראל ובאירופה.
משנת 2010 נחשבת "קפה קפה" כרשת בתי הקפה הגדולה ביותר בישראל, תואר שהיה שייך עד אז לארומה ישראל.
בכתבה באתר ynet ב-20 באפריל 2025 נכתב, כי נכון למועד הכתבה, ירד מספר הסניפים ברשת ל-81.
קפוץ היה מחזמר פופ ישראלי שהועלה על הבמות ב-1971.
המחזמר נכתב בהשראת המחזמר "שיער" על ידי איזי אברהמי ורבקה רז, בהפקתו של בני אמדורסקי, ושיריו הולחנו על ידי דני סנדרסון ואייב אורצ'ובר.
במחזמר השתתפו: עוזי פוקס, הסגנונות, אבי אביבי, משה חסון, רבקה בכר, רוני כץ, יוסי אלפי ובהירה שלום.
המחזמר גרר ביקורת ציבורית שהתייחסה בעיקר לקטעי העירום שנכללו בו, ונחשבו נועזים לתקופה.
במקומות שונים בהם התקיימה הצגה נערכו הפגנות של חוגים דתיים, שגרמו למיעוט צופים ובמקרים מסוימים לביטול המופע.
עניינו של המחזמר אף עלה לדיון בהצעה לסדר היום של הכנסת על ידי נציגים של המפלגות החרדיות, ונדון בוועדת הפנים של הכנסת.
כלפי מפיקי המופע נטען גם שהגישו למועצה לביקורת סרטים ומחזות תכנים שונים מאלה שהוצגו על הבמה.
המועצה נתנה להצגה רישיון אשר כלל תנאי שלא יופיע בו עירום קבוצתי ושהשחקנים יופיעו בו בלבוש מלא או חלקי, וכן שלא יכללו בו משפטים שהם "ניבול פה".
משלא עמדו מפיקיו בתנאי ההצגה הוגש נגדם כתב אישום בעוון "הצגה שלא על פי תנאי הרישיון".
בסופו של דבר ירד המופע מהבמות, אחרי שבעלי אולמות מסחריים סירבו לאפשר את העלאתו אצלם - לטענתם בגלל שיקולים מסחריים, ולטענת המפיקים בגלל הלחץ הציבורי.
שירי "קפוץ" יצאו לאור על גבי תקליט ויניל, שנחשב נדיר.
קפה קוסטה היא רשת בתי הקפה השנייה בגודלה בעולם, אחרי סטארבקס, והגדולה ביותר בממלכה המאוחדת.
בינואר 2019 נרכשה על ידי חברת קוקה-קולה תמורת 4.9 מיליארד דולר.
בשנת 1971 יסדו האחים ברונו וסרג'יו קוסטה מפעל לקליית קפה בלונדון, אשר סיפק את תוצרתו לספקי שירותי הסעדה ובתי קפה באזור.
בשנת 1978 פנתה החברה לעסקי קמעונאות עם פתיחת החנות הראשונה בדרך ווקסהול ברידג' בלונדון.
בשנת 1995 העסק נרכש על ידי חברת ויטברד הבריטית והפך לחברת בת בבעלות מלאה.
בשנת 2009 נפתח הסניף ה-1,000 של החברה בקארדיף.
מאוחר יותר ויטברד רכשה גם את רשת בתי הקפה "Coffeeheaven" שפעלה בעיקר במרכז ומזרח אירופה ומיתגה את החנויות מחדש כחלק מרשת קוסטה.
בסוף 2010 הפכה קוסטה לרשת בתי הקפה המובילה בממלכה המאוחדת עם נתח שוק של 37.6% (מן ההכנסות).
כיום מפעילה החברה כ-3,900 סניפים, מרביתם בממלכה המאוחדת, וכמה מאות במרכז ומזרח אירופה, במזרח התיכון ובסין.
סניפים רבים מצויים בחנויות הספרים "Waterstones", בחנויות "W H Smith", במלונות "רשת מריוט", ברשת בתי הקולנוע הבריטית "אודאון", ברשת חנויות "טסקו", ובסניפי "פיצה האט".
הסניף הגדול ביותר ברשת נמצא בדובאי ובו 320 מקומות ישיבה.
קפולסקי היא יצרנית עוגות ישראלית שהייתה במשך עשרות שנים גם רשת בתי קפה שנסגרה, ובדצמבר 2018 נפתח מחדש סניף ראשון של הרשת ברמת השרון.
משפחת קפולסקי כללה מספר אחים (פולה, עקיבא, דורה, דינה וזליג) שעוד במולדתם ליטא היו קונדיטורים בשנות ה-30 של המאה ה-20 ובעלי רשת קונדיטוריות מצליחה שם.
כשעלו לישראל פתח זליג יחד עם אחיו עקיבא את הסניף הראשון ברחוב אלנבי בתל אביב.
בהמשך נפתח סניף ירושלמי על ידי בן דוד שלהם, מנשה קפולסקי ובניו אריה וישראל בכיכר ציון בירושלים.
באלנבי נפתח עוד סניף של "האחים קפולסקי".
בהמשך זליג נפרד מעקיבא והקים קונדיטוריה משלו בשם "קפולסקי", בהתחלה בצפון קריית עמל (אשר הפכה בשנת 1958, לאחר איחוד טבעון עם קריית עמל אשר מצדו הדרומי של כביש 75, לקריית טבעון) ואחר כך בחיפה.
בנו של זליג, מיקי, החליט לעבוד גם בקפולסקי לאחר שסיים את שירותו הצבאי, ולשם כך טס להולנד לשנה ללמוד קונדיטוריה, שם למד ועבד במאפייה גדולה של קרובי משפחה באמסטרדם.
לאחר שהות של שנתיים בהולנד חזר לישראל והתחיל לעבוד עם אביו זליג בקונדיטוריה "קפולסקי" בחיפה, שנוסדה בשנת 1958. זליג עבד בסניף החיפאי ברחוב מיכאל בהדר, עד שבנו מיקי נהרג בשנת 1971 בתאונת דרכים בגיל 26, וזליג הפסיק לעבוד בקפולסקי.
במקביל עבד עקיבא בסניף באלנבי.
מי שהפך את הרשת לרשת משגשגת הוא דוד, בנו של עקיבא, אחרי שמיקי נפטר.
בשנת 1977 פתח דוד את בית הקפה הראשון של "קפולסקי" בנאות אפקה.
הרשת זכתה להצלחה גדולה, והחלה למכור זיכיונות למפעילים נוספים.
בשנת 2001 היו לרשת כ-50 סניפים ברחבי ישראל, אולם בהמשך, עם עליית רשתות בתי קפה חדשות, כמו ארומה וארקפה, איבדה קפולסקי את מקומה המרכזי בתחום, וכל סניפי בתי הקפה של הרשת נסגרו בזה אחר זה.
בשנת 2002 מכר דודי קפולסקי, בן דודם של זליג ועקיבא, את רשת קפולסקי לחברת ויטה פרי-גליל תמורת כ-4.4 מיליון שקלים וירד מישראל לאוסטרליה.
בשנת 2015 החלה קונדיטוריית אנגל בבעלות דורון ולירון אנגל בהליכי רכישה של קפולסקי, והודיעה על כוונתה לחדש את פעילותה של קפולסקי כרשת בתי קפה.
בדצמבר 2018 נפתח מחדש סניף ראשון של הרשת ברמת השרון.
קפה שחור חזק היא להקת היפ הופ ישראלי.
להצלחתה הנוכחית של הלהקה קדמה ההצלחה בגלגולה הקודם, בשנים 2006–2009. באותה עת היא מנתה חמישה חברים ונודעה ברחבי ישראל בעיקר בזכות חידוש השיר "איזו מדינה", של אלי לוזון ויוני רועה.
על פי אורי אלמו, אחד ממייסדי הלהקה, כל מילה בשם זה מייצגת רעיון:
קפה – על שם האולפן שבו הקליטו לראשונה, "קפה לנוער".
שחור – על שם צבע עורם של חברי ההרכב.
חזק – במילותיו של אלמו, "תבינו לבד...".
בשנת 2006 כתבו, הלחינו וביצעו אילק סהלו ואורי אלמו, שני קרובי משפחה משכונת קריית נורדאו בנתניה, במתנ"ס בשכונתם, שיר לזכרו של חייל שנהרג בתאונת דרכים.
הביצוע היה מוצלח ושמו הגיע לידי חברת סלקום, שהקימה באותו הזמן מיזם לעידוד מוזיקה בשם "ווליום בדרכים".
הסניף הראשון של המיזם הוקם במתנ"ס בשכונתם – אולפן הקלטות בשם "קפה לנוער".
אל סהלו ואלמו חברו שלושה נערים נוספים תושבי השכונה, והקימו להקה בשם "קפה שחור חזק".
גם לפני פתיחת המיזם חברי הלהקה כתבו ושרו, תוך השראה משיריו של טופאק שאקור, אך המיזם הביא אותם לקדמת הבמה.
הם נחשפו לראשונה לציבור באוקטובר 2006, בטקס "רינגטון הזהב" מטעם סלקום, אך נודעו יותר לאחר מכן, כאשר הופיעו בכוכב נולד 5 וזכו למחמאות על הביצוע שלהם בתוכנית.
בעקבות הופעתם בתוכנית הם הופגשו עם המוזיקאים יוני רועה ואלי לוזון, אף הם במקור מנתניה.
הלהקה כתבה מילים חדשות ללהיט של לוזון, "איזו מדינה", ויחד עם רועה הם חידשו את השיר.
הגרסה המחודשת של שיר המחאה זכתה להצלחה והביאה את שמה של הלהקה לתודעה.
בעקבות פריצתם לתודעת הציבור נשלח ההרכב, מטעם הסוכנות היהודית, לסיבובי הופעות בקהילות יהודיות ברחבי העולם, בלמעלה מעשרים מדינות.
ההרכב המשיך לפעול עד שנת 2009, אז התפרק בגלל גיוסם של חלק מחבריו לצה"ל.
בשנת 2013, לאחר שהשתחרר סהלו משירות הקבע שלו כקצין בחטיבת הנח"ל בצה"ל, הוא רצה להקים מחדש את הלהקה.
למרות ניסיונותיו, קשיים החלו להיערם: חבר אחד חזר בתשובה והתנה את חזרתו בצנזור קללות ואמירות בוטות מהשירים, חבר נוסף פרש מתעשיית המוזיקה ואילו חבר שלישי עדיין היה חייל סדיר באותו הזמן.
בלית ברירה הקים סהלו את ההרכב מחדש רק עם קרוב משפחתו אלמו.
לאחר ההקמה מחדש, הצמד החל להקליט שירים חדשים במטרה להוציא אלבום ובמקביל הופיע בכל רחבי הארץ.
באותה השנה יצא הסינגל הראשון שלהם לרדיו "רק לעלות".
מכיוון שבאותה עת עדיין לא היה לצמד ציוד או סיוע מקצועי, הוידאו קליפ צולם בצורה מאולתרת: באין צלם, הצמד אלתר פתרונות יצירתיים כדי לצלם את עצמו והפלייבק עצמו הושמע מהטלפון הסלולרי של סהלו.
לאחר הצלחת הסינגל הראשון ביוטיוב יצאו הסינגלים "סופשבוע", "The Way You Move" (יחד עם סולג'יי) ו"את בדיוק הטעם".
ב-2014 יצא הסינגל החמישי "יהיה בסדר" בשיתוף עם הראפר הישראלי נצ'י נצ'.
השיר כבש את מצעדי הפזמונים ברדיו, ואף הגיע לדירוג גבוה במצעד גלגלצ.
ביוני 2015 השיק הצמד את אלבום הבכורה שלו, "רק לעלות", בהופעה במועדון הבארבי בתל אביב.
ביוני 2015, כאשר כריס בראון הופיע בישראל, חברי הלהקה חיממו את ההופעה.
גם כאשר מתיסיהו הופיע בישראל, הצמד חימם את ההופעה.
הצמד הופיע ביולי 2015 בבית השגריר האמריקאי בישראל, באירוע לכבוד יום העצמאות של ארצות הברית.
שבועיים קודם לכן, כתבה ג'ודי שלום ניר מוזס בטוויטר בדיחה שבה השוותה את אובמה ל"קפה שחור חלש".
דני דיין, לצד גולשים ישראלים נוספים, טען כי לא מדובר בצירוף מקרים.
בינואר 2016 הופיע שון פול בהיכל מנורה מבטחים.
הצמד, לצד אליעד, איזי וגל מלכה, חימם את ההופעה.
במרץ 2016 התפתח ההרכב מלהיות צמד ודיג'יי ללהקה של ממש, אל דיג'יי מושיק המלווה אותם במהלך השנים בהופעות השונות הצטרפה להקה מלאה.
נגני הלהקה – דיג'יי מושיק, יוני ליפשיץ (תופים), דור סמוכה (בס) – שעזב בהמשך והוחלף באורי 'ברי' שפלן, רענן פוגל (גיטרות), עידו מימון (סקסופון), DJ אסי-סי (אסי פרץ) – קלידים ומחשב.
במאי 2016 הופיע הצמד בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-68 של מדינת ישראל.
בנובמבר אותה שנה יצא הצמד לסיבוב הופעות בחו"ל עבור הקהילה היהודית בניו יורק, פלורידה, לוס אנג'לס ומקומות נוספים.
בשנת 2017 כתבו את השיר "ילד גבר" לסדרה "נבסו" והקליטו אותו עם נתי חסיד.
באותה שנה, זכו בפרס אקו"ם על שם ידידיה אדמון על פריצת דרך במוזיקה הישראלית.
בספטמבר 2023 אורי אלמו יצא עם סינגל סולו ומופיע בשם שלו מימיי הצמד - "אירו", הסינגל נקרא "אמת בעיניי", אחרי זמן לא רב בפברואר 2024 גם אילק סהלו הוציא סינגל סולו שנקרא "נתניה" על שם עיר מגוריו.
על פי עדותם של הצמד, הם הושפעו מיוצרים רבים: ראפרים וזמרים אמריקאים כמו טופאק שאקור, נאז, קנדריק לאמאר, ג'יי קול והנוטוריוס בי.
ג'י., לצד יוצרים ישראלים כמו "אקסום", אסתר רדא, שלמה ארצי, דודו טסה, אריק איינשטיין, מוקי ואהוד בנאי.
מגיל צעיר הם שמעו מוזיקת היפ-הופ שהשמיעו קרובי משפחתם.
לטענתם, שורשי ההיפ-הופ טמונים במוזיקה אתיופית מסורתית, שאף אותה הם שמעו באופן תדיר בביתם.
עוד בגלגולו הקודם של ההרכב, הוא התפרסם בזכות שיר מחאה.
גם בגלגולו הנוכחי, הצמד ממשיך את הקו, ורבים משיריו יוצאים כנגד גזענות ואפליה ובמחאה באופנים כלליים יותר.
לצד המחאה, הצמד הבהיר כי הוא "לא בא להתמסכן ולהגיד שקשה לי...
גם אם כן, לא אבוא ואחפש אשמים...
אנחנו לא ניתן לגזענות להשפיע עלינו ולתת לנו להרגיש נחותים או פחות טובים ממישהו אחר בגלל אמירות הזויות...
אנחנו פשוט לא נכנעים לזה.
אנחנו שרים על החיים ועל מה שאנחנו מרגישים".
שירותו של אילק סהלו כקצין בנח"ל אף הוא משפיע על תוכן השירים, כמו בשירים "אף אחד" ו"יהלומים".
חברי ההרכב הופיעו באירוע התרמה של עמותת "פתחון לב", במטרה לגייס כספים עבור ילדים נזקקים.
הצמד ציין את חשיבות הדבר עבורם, בהתחשב בכך שבעבר הם היו במצב דומה לילדים אלו.
הצמד לקח חלק בהפגנות יוצאי אתיופיה עוד מתחילתה.
השניים ציינו כי הם "מקווים שזה יעשה משהו לאנשים ויכניס לתודעה את הבעיה, שהיא לא רק של העדה האתיופית – אלא של כל החברה הישראלית".
בהרכב המקורי היו חמישה חברים: אילק סהלו, אורי אלמו, משה איילין, אלי עזרא ואבירם בן לולו.
עזרא ובן לולו אינם חברים כיום בהרכב.
אילק סהלו – נולד בשנת 1990 באתיופיה ובגיל שנה עלה עם משפחתו לישראל.
באוגוסט 2009, לאחר שנת שירות במתנ"ס בשכונתו, התגייס לצבא.
את שירותו הצבאי בצה"ל עשה כמפקד מחלקה וכסגן מפקד פלוגה בחטיבת הנח"ל.
חלקים נרחבים משירותו של סהלו בצה"ל תוארו בספרו של עמוס הראל, תדע כל אם עברייה, ותמונתו לצד אחד מפקודיו היא שמעטרת את כריכת הספר.
בשנת 2013, תוך כדי שירותו הצבאי, הקליט את השיר "ישראל", בשם "אילק (קפה שחור חזק)".
אורי אלמו – נולד ב-1992 בישראל למשפחה שעלתה מאתיופיה.
בצעירותו גר עם משפחתו בשכונת קריית נורדאו בנתניה ומספר שנים מאוחר יותר עבר עם משפחתו למגורים בחדרה.
את שירותו בצה"ל עשה כנהג תובלה בגדוד אבירי הצפון.
בעקבות הצלחת השיר "יהיה בסדר" העלה "עופר ומאור", ערוץ לפרודיות ביוטיוב, סרטון פרודי של השיר, שזכה ללמעלה ממיליון צפיות.
העיתונאית שיר אוסטפלד טענה כי בפעילותם השניים "עושים היסטוריה".
העיתונאי דודי פטימר כתב כי "כשאני שומע את שיריה של...
אני לא רק שומע מוזיקה: אני שומע נשמה, תקווה, זעקה, צעקה, כאב, שמחה ואופטימיות.
מעל הכל אני שומע את הישראליות במלוא תפארתה...
"קפה שחור חזק" הם לא רק ראפרים, הם סמל: סמל לשוויון, סמל לאחווה, חברות ולניצחון- הניצחון על מאבק שמראש לא היה צריך לקרות".
קפודקתילוס (שם מדעי: Kepodactylus) הוא סוג של פטרוזאור שחי בסופו של תור היורה באמריקה הצפונית והיה בעל דמיון לפטרודקטיל.
יצור זה התגלה ב-1992 בתצורת מוריסון בקולורדו מתחת לעצמותיו של סטגוזאורוס, אך הוא נחשב לדינוזאור וקיבל זיהוי ושם רק ארבע שנים לאחר מכן.
משמעות שמו היא: "אצבע הגן" - "גן", על שם ה-"Garden Park" בקולורדו, בו נמצאו העצמות ו"אצבע", האצבע הארוכה איתה הפטרוזאור עופף.
העצמות הזכירו את עצמות המסדקטילוס, אך היו גדולות מהם בהרבה.
מוטת כנפיו הגיע לאורך 2.5 מ' והייתה בעלת כיסי אוויר קטנים שעזרו לה לדאות.
היו לו שיניים קטנות שעזרו להיאחז בטרף חלקלק כמו דגים וזנב קצר מאוד.
כמו הרבה פטרוזאורים כנראה שהוא גם כוסה בשיער.
הפטרוזאור משויך כיום לקטנוצ'סמטיים, קרובי משפחתו של הפטרודקטיל.
חוקרים אחרים מעריכים שהוא היה שייך לקבוצה Dsungaripteroidea , בה פטרוזאורים גדולים כמו האזדרקיים והאורניתוכיריים.
פטרוזאור זה מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם מעופפים מספר פרטים לצד סטגוזאורוסים וקמפטוזאורוסים.
קפוואני קיוואנגה היא אמנית קנדית העובדת בפריז, צרפת.
בשנת 2018 היא הוכתרה כזוכה הראשונה של פרס האמן Frieze.
קיוואנגה נולדה בשנת 1978 בהמילטון, אונטריו, קנדה, וגדלה שם ובעיירה ברנטפורד הסמוכה, שם לקחה שיעורים בגלריה לאמנות גלנהירסט בבראנט.
היא אמרה שהיא למדה את נקודת המבט שלה על קולוניאליזם ועל תושביה הילידים של קנדה מהזמן שלה בברנטפורד, שנמצאת על דרך הלדימנד בשטחים המסורתיים של העמים אנישינאבה והאודינוסואוני.
לימים קיוואנגה למדה אנתרופולוגיה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, ואמנות בתוכנית "לה סיין" בתוכנית בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
עבודתה של קיוואנגה מעוצבת על פי הרקע האקדמי שלה באנתרופולוגיה ובדת השוואתית, ולעיתים קרובות היא כוללת פורמטים ומדיה רבים כדי לאפשר מגוון של חוויות עבור הצופה.
קיוונגה בוחנת את ההיבטים החברתיים והפוליטיים של העולם באמצעות השקפה רב-פרספקטיבית, שנוצרה דרך התבגרותה בקנדה, ביקורי משפחה בטנזניה, ובילתה את עשר השנים האחרונות של חייה בצרפת.
היא מעסיקה אסטרטגיות של מחקר מדעי חברתי ואופני תצוגה תיעודיים בעבודתה.
בפרויקט הטרילוגיה של אפרוגלקטיקה (החל משנת 2011), קיוונגה ממלאת את תפקיד האנתרופולוגית מהעתיד שמחקריה נשענים על אפרופוטוריזם, אסטרונומיה אפריקאית ומגדר.
בעבודתה האחרונה, "Safe Passage" קיוואנגה עוברת את ההיסטוריה של חוויית האדם השחור (blackness) באמריקה, מתקופת העבדות לזמן העכשווי והשפעת הטכנולוגיה בסוגיות כמו נראות.
זוהי יצירה פיסולית המונעת על ידי מחקר ומבוססת על שורשיה האנתרופולוגיים של קיוואנגה.
תערוכות יחיד של עבודותיה של קיוואנגה נערכו במרכז ז'ורז' פומפידו, CCA גלאזגו, המוזיאון האירי לאמנות מודרנית, ה-Bienal Internacional de Arte Contemporáneo באלמריה, ספרד, Salt Beyoglu באיסטנבול, הגלריה הדרומית של לונדון, ה-Jeu de Paume, פסטיבל הסרטים והווידאו התיעודי של קאסל, Paris Photo וThe Power Plant בטורונטו.
קיוואנגה הייתה האמנית המוזמנת בשנת 2016 בתערוכת הארמורי.
מינואר עד מרץ 2018, גלריית האמנות Glenhyrst של בראנט, ערכה תערוכת יחיד של עבודתה תחת הכותרת Kapwani Kiwanga: Clearing.
מפברואר עד מאי 2018, קרן אסקר יצרה את התערוכה "חומה היא רק חומה (וכלום לא יותר מזה)"'.
מ-8 בפברואר 2019 עד 21 באפריל 2019, קיוואנגה הוצגה במרכז לאמנויות חזותיות ב-MIT List במופע יחיד שכותרתו Safe Passage.
קיוואנגה מיוצגת על ידי גלריה Jérôme Poggi בפריז, גלריית גודמן ביוהנסבורג וקייפטאון, וגלריה Tanja Wagner בברלין.
קיוואנגה קיבלה שתי מועמדויות לBAFTA על עבודות הקולנוע והווידאו שלה.
בשנת 2018 היא נבחרה כזוכה הראשונה של פרס האמן Frieze, וזכתה בפרס Sobey Art בהמשך אותה שנה..
בשנת 2020 היא זכתה ב"פרס מרסל דושן" שמענק בין היתר זכות לתערוכה אישית במרכז ז'ורז' פומפידו.
קפונה הוא סרט פשע ביוגרפי אמריקאי שכתב, ביים וערך ג'וש טראנק, עם טום הארדי בתפקיד הראשי בתור הגנגסטר הידוע לשמצה אל קפונה.
הסרט מתמקד בקפונה לאחר גזר דין שנגזר עליו של 11 שנות מאסר בבית הסוהר באטלנטה כשהוא סובל מעגבת.
הסרט שהיה אמור לצאת לאקרנים ב-12 במאי 2020, הופץ על ידי Vertical Entertainment כוידאו על פי דרישה.
אל "פונזו" קפונה, איש עסקים אכזרי וחסר רחמים ששלט על שיקגו באגרוף ברזל, היה הגנגסטר ידוע לשמצה והחשש הגדול ביותר של החברה האמריקאית.
בגיל 47, אחרי כמעט עשור בכלא, דמנציה שמחמירה, עברו הופך להיות נוכח ומוחשי כשזיכרונות מספרים את מוצאו האלים והברוטלי.
כבר באוקטובר 2016 הוכרז כי טום הארדי יככב בתפקיד אל קפונה בסרט בשם "פונזו", אותו יביים, יכתוב ויערוך ג'וש טראנק.
הצילומים תוכננו בתחילה לקיץ 2017, כאשר הרדי הודיע כי הוא ישוחרר מתישהו בשנת 2018. בהמשך נודע כי הארדי במקום זאת יתעסק בהשלמת צילומי הסרט "ונום" בשנת 2017 ובמרץ 2018 הכריז על פונזו בתור הפרויקט הבא שלו.
בהמשך אותו חודש הצטרפו לצוות השחקנים לינדה קרדליני, מאט דילון, קייל מקלכלן, קתרין נרדוצ'י, ג'ק לודן, נואל פישר וטילדה דל טורו, בעוד הצילומים החלו בפועל ב-2 באפריל בניו אורלינס בשנת 2019. ב-15 באפריל 2020, שוחרר הטריילר הרשמי הראשון ונודע כי שם הסרט הוא Capone.
הסרט הופץ כוידאו לפי דרישה ב-12 במאי 2020, על ידי Vertical Entertainment ולא לבתי הקולנוע, בעקבות מגפת הקורונה.
קפה שנהב שחור הוא מותג של קפה, המיוצר בצפון תאילנד מפולי קפה ערביקה המעובדים לאחר שעברו דרך מערכת העיכול של פילים.
הקפה מיוצר על ידי חברת "קפה שנהב שחור".
טעמו של קפה שנהב שחור מושפע מאנזימי העיכול של הפילים ומתהליכי התססה שונים המפרקים את החלבון שבקפה ומשפיעים על הטעם של התוצר הסופי.
פולי הקפה מתעכלים תוך 15 עד 70 שעות, והנוכחות שלהם ביחד עם מרכיבים שונים אחרים בבטן הפילים, מקנה טעמים ספציפיים למוצר.
פולי הקפה של חברת "קפה שנהב שחור" מתבשלים לאיטם באנזימים שבקיבתם של הפילים, ביחד עם עשבים ופירות שאותם פילים אכלו בסמוך לאכילת פולי עץ הקפה.
הפילים ניזונים מתערובת של אורז, סיבים, מים ופירות עץ הקפה המסופקים לחווה בה הם שוהים ממטעים סמוכים.
לאחר השעות בהם שהו הפולים במערכת העיכול של הפילים, נשטפים הפולים מתוך הגללים ומיובשים בשמש.
תערובת פולי הקפה היוקרתית נוצרה על ידי בלייק דינקין, מומחה קנדי לקפה, שהשקיע במיזם למעלה מ-300 אלף דולר ופיתח את תהליך הייצור במשך למעלה מעשר שנים.
על פי דינקין: "כשהפיל אוכל את פולי הקפה מערכת העיכול שלו מייצרת חומצה ששוברת את החמיצות הטבעית של הקפה, בתוספת הבננות וקני הסוכר שהוא אוכל מתקבל קפה חלק, פירותי ועשיר".
אף על פי שהטעם של הקפה המופק בסופו של התהליך שונה מטעמו של קופי לואק, יש קווים דומים בתהליך הייצור של השניים.
קפה הלואק מיוצר מפולי קפה שעברו במערכת העיכול של גחן דקלים אסייתי (הנקרא גם: חתול הזבד).
קפה שנהב שחור מתואר כ"חלק מאוד ללא מרירות הקפה הרגיל" והוא נמנה מבין סוגי הקפה היקר בעולם, במחיר של בערך 2,000 דולר לקילוגרם.
היבול הממוצע הוא 150 קילוגרם בשנה.
לתוצר המוגמר זמינות מוגבלת: ניתן לרכוש אותו בקנייה מקוונת ובכמה מלונות יוקרה, שם עלותה של כוס קפה היא כ־50 דולר.
ניתן למצוא אותו בתפריט במלון ריץ קרלטון בטורונטו, ברשת בתי המלון "אנאנטארה" באיים המלדיביים, במקאו, בתאילנד ובאבו דאבי.
ההיצע תלוי במשתנים רבים: זמינותם של פולי הקפה, התיאבון של הפילים, מספר פולי הקפה שנהרסים במהלך הלעיסה על ידי הפילים וביכולתם של המאהוטים לשחזר פולי קפה שלמים מצואת הפיל.
המחיר הגבוה של המוצר נובע ברובו מהכמות הגדולה של פולי הקפה הדרושים לייצור המוצר המוגמר: כעשרת אלפים פולים נדרשים כדי להפיק קילוגרם אחד של קפה קלוי.
33 קילוגרם של פולי קפה גולמיים מפיקים קילוגרם אחד של מוצר מוגמר.
מרבית הפולים אינם ניתנים לעיבוד מכיוון שהם נלעסים על ידי הפילים, נמעכים לחלוטין או לאחר שהופרשו הולכים לאיבוד, ורק כשלושה אחוזים מפולי הקפה מצליחים לשרוד בשלמות את מערכת הלעיסה והעיכול של הפילים.
אותם פולים מאותרים בגללי הפילים ומנוקים להמשך התהליך.
איגוד הפיל האסייתי של משולש הזהב
קפה זה מיוצר על ידי חברת Black Ivory Coffee בע"מ.
בעבר הקפה היה מיוצר באיגוד הפיל האסייתי של משולש הזהב במחוז צ'אנג סן בצפון תאילנד, מקום מקלט לפילים שהוצלו.
כיום הוא מיוצר במחוז סורין, בצפון מזרח תאילנד.
בערך 26 פילים באיגוד מפיקים את הקפה.
כשמונה אחוזים ממכירות חברת הקפה נתרמים למקלט הפילים של איגוד הפיל האסיאתי של משולש הזהב.
כספים אלו משמשים למימון הוצאות בריאות ורווחה שונות של הפילים מאחר שעלות אחזקתו של כל פיל במקלט מגיעה לכאלף דולרים בחודש.
צריכת פולי הקפה אינה משפיעה לרעה על הפילים, ובדיקות וטרינריות הגיעו למסקנה כי הקפאין מפולי הקפה שהם צורכים לא נספג אצל הפילים.
קפולץ' (בהונגרית: Kapolcs) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בקפולץ' מספר התושבים נמצא בירידה.
בקפולץ' חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
בשנת 1944 נלקחו 17 היהודים שנשארו בכפר ונשלחו למחנות ההשמדה.
ובשנת 2007 שופץ בית הקברות בקפולץ'
קפוסטה גרוכם (בפולנית: Kapusta z Grochem) הוא מאכל פולני מסורתי ונפוץ, המוגש בארוחת ערב חג המולד.
שם המאכל קרוי על שם מרכיביו, כרוב הגינה (קפוסטה) ואפונה (גרוכם), ולעיתים נקרא גם עוגת אפונה (Ciupką z Grochem).
המאכל עשוי מכרוב, אפונה, מלח, פלפל, עלי דפנה, אזוב תרבותי, קימל, קמח חיטה, בצל הגינה ושומן חזיר.
מלבד הגרסה הבשרית, ניתן להכין את המאכל עם שמן כתחליף לשומן החזיר.
קפה קדוש הוא בית קפה ותיק במרכז ירושלים, שהפך עם השנים למוסד קולינרי המזוהה עם העיר.
קפה קדוש נוסד בשנת 1967 על ידי מאיר קדוש, ברחוב שלומציון המלכה שבמרכז ירושלים.
החל משנת 1999 הוא מנוהל על ידי בנו, איציק קדוש.
כלתו, הקונדיטורית קרן קדוש, הצטרפה לעסק בשנת 2007.
המקום פועל כבית קפה ומסעדה חלבית כשרה.
בית הקפה ידוע במיוחד בזכות הקינוחים והסופגניות החדשות שהוא משווק בכל שנה לכבוד חג החנוכה, וכן, בזכות ארוחות הבוקר שלו.
לאורך השנים המקום נכלל ברשימות בתי הקפה המומלצים שלל פעמים, כולל על ידי עיתון הארץ, ישראל היום, אתר וואלה, אתר מאקו, ועיתון מקור ראשון.
בשנת 2019 בית הקפה עורר סערה כאשר ויתר על תעודת הכשרות של הרבנות הראשית לישראל ועבר לכשרות מטעם ארגון רבני צהר.
במהלך משבר מגפת הקורונה, מנהלי בית הקפה היו מהקולות הבולטים של עולם המסעדנות נגד מהלכי הממשלה, וביולי 2020 המקום אף הוביל מהלך ציבורי לפתיחת בתי האוכל והמסעדות בניגוד להגבלות ולתקנות הממשלתיות.
קפה קדוש הוא הזוכה בתחרות כרכי שף נעם, מאקו.
קפה קונדיטוריה וילהיים הוא בית קפה ותיק ברמתיים, הוד השרון, הפועל מאז שנת 1949.
בית קפה וילהיים הוקם על ידי יולנדה וקרול וילהיים, זוג עולים מצ'כוסלובקיה, ששרדו את השואה, התחתנו ועלו לישראל.
מכיוון שקרול היה קונדיטור במקצועו, החליטו בני הזוג, עם עלייתם ארצה, לפתוח קונדיטוריה.
בהמשך עבר ניהול המקום לבתה של יולנדה, מרים צויגנבאום (שהייתה אחות במקצועה), ואחרי עוד שנים, לנכדתה של יולנדה, קרן.
אנשים רבים, שנזכרו בגעגועים בעוגות ובדברי המאפה של ארצות מוצאם באירופה, הגיעו לבית הקפה ברמתיים, ותורים ארוכים השתרכו בכניסה כדי לקנות את המאפים שנאפו במקום.
השנים הראשונות היו קשות בגלל הקיצוב שהופעל במסגרת משטר הצנע.
ב-1949, כשנפתח בית הקפה החלה בדיוק תקופת הצנע, והיה קשה להשיג רישיון כדי לפתוח קונדיטוריה.
אחרי מאמצים רבים הציעו לבני הזוג לפתוח קונדיטוריה בצפת, עכו, רעננה או הוד השרון.
לבסוף הם בחרו בהוד השרון, כי לא היו ביישוב קונדיטוריות נוספות, ונשארו שם עד היום.
יולנדה וילהיים סיפרה בראיון על הקשיים הראשוניים: "את המקום קיבלנו בדמי מפתח ובנינו הכול במו ידינו.
בגלל הצנע קיבלנו רק חמישה שקים של קמח, 500 קילו סוכר ומרגרינה אחת"..."זה הספיק לנו בין שבועיים לעשרה ימים כל פעם.
לכן היינו מכינים רק כיס גבינה ועוגה"...
"באותה תקופה לקנות מוצרים ולהכין בבית היה יותר יקר מלקנות אצלנו, היינו מוכרים את כיס הגבינה ב-30 פיאסטר, שזה פחות מ-30 אגורות בימינו".
את המקום נהגו לפקוד גם מנהיגי המדינה, ובהם דוד בן-גוריון ומשה דיין, שהיו עוצרים בבית הקפה בדרכם צפונה לבית ברל (מוסד שהיה אז שייך למפא"י), וכן נשיא המדינה אפרים קציר.
גם אמנים מפורסמים אהבו להגיע, ובהם: יהונתן גפן, דויד ברוזה ואביב גפן.
לכבוד יום הולדתה ה-90 זכתה יולנדה וילהיים לכך, שראש עיריית הוד השרון, חי אדיב, הגיע לבית הקפה כדי להעניק לה תעודת הערכה על פועלה והישגיה.
יולנדה וילהיים נפטרה בשנת 2019.
הנצחת בית הקפה בשירו של יהודה עמיחי
בית הקפה הונצח בשיר "האופה הנפלא" של המשורר יהודה עמיחי (שאהב גם הוא לשבת בבית הקפה):
מכיוון שהשיר תרם למוניטין של בית הקפה, הוא מופיע בפוסטר גדול התלוי מעל הדלפק בכניסה.
חובבי ספרות ושירה משתמשים בשירו של עמיחי, כ"סיבה בפני עצמה" לביקור במקום.
קפונאטה (באיטלקית: Caponata; בסיציליאנית: Capunata) היא מאכל סיציליאני המורכב מחצילים מטוגנים פרוסים או קצוצים וירקות אחרים, מתובל בשמן זית, ברוטב עגבניות, סלרי, זיתים וצלפים, ברוטב אגרודולצ'ה (רוטב חמוץ-מתוק).
גרסאות שונות עשויות להכיל גזר, פלפל, תפוחי אדמה, צנוברים וצימוקים.
גרסת פלרמו מוסיפה תמנון, והמתכון האריסטוקרטי כולל לובסטר ודג-חרב מעוטר באספרגוס בר, ביצי טונה (בוטרגה) מיובשות מגורדות ושרימפס.
אלו הם חריגים מהכלל הכללי של תבשיל ירקות מבושל חמוץ מתוק או סלט.
כיום, הקפונטה משמשת בדרך כלל כתוספת למנות דגים ולעיתים כמתאבן, אך מאז המאה ה-18 היא משמשת גם כמנה עיקרית.
מאכל נפוליטני דומה נקרא צ'אמבוטה (Ciambotta).
המנה פופולרית גם במטבח התוניסאי.
האטימולוגיה של השם אינה ידועה באופן מהימן.
יש הטוענים שהוא נובע מהשפה הקטלאנית, אחרים שמקורו ב-Caupone, הטברנות של המלחים.
המנות המתוארות על ידי רייט מרמזות שבעבר המאכל הסיציליאני היה דומה לקפונאטה של הרפובליקה של ג'נובה.
קפה־קונצרט דז אמבסאדר הוא ציור שנוצר על ידי האמן הצרפתי אדגר דגה בשנים 1876–1877. היצירה נמנית עם סדרת עבודות שצייר באותה תקופה, המתארות סצנות מבתי קפה־קונצרט בפריז.
העבודה מתאפיינת בשילוב בין שתי טכניקות שבהן נודע דגה בשנות השבעים של המאה ה־19 - המונוטיפ והפסטל.
דגה כינה את המונוטיפ "ציור שנעשה בדיו שמנונית ומודפס", והוא ניצל את האפשרויות של טכניקה זו כדי ליצור שכבות מרקם ורושם של ספונטניות.
על גבי ההדפס הוסיף האמן נגיעות של פסטל כדי להדגיש את הניגודים שבין האור לצל ואת תחושת התנועה של הדמויות.
בקדמת התמונה נראים צללי הקהל והתזמורת, ואילו במישור האחורי מתוארת הבמה המוארת שבה מופיעות הזמרות.
המבט של הצופה מונחה אל תוך עומק התמונה באמצעות שימוש בקווים אלכסוניים ובאורות מנצנצים - כמו הזרוע המורמת של אחת הזמרות היוצרת קו המשכי עם שורת הנורות התלויות.
דמות נגני הקונטרבס משמשת חוליה מקשרת בין ההמון לצופות, ומעניקה תחושת אחידות קומפוזיציונית.
באמצעות תנועות מכחול רכות ותחושת טשטוש מכוונת, מצליח דגה ליצור את האפקט של מרקם רוטט ומלא חיים, המשקף את אווירת הבילוי התוססת של המקומות הללו.
בציור זה ניכרת מגמתו של דגה להעמיק בחקר תנועת הגוף ובחיפוש מתמיד אחר נקודות מבט לא שגרתיות.
הוא אינו מתאר את הסצנה מנקודת מבט מרכזית, אלא מאמץ זווית תצפית אובייקטיבית ומרוחקת במעט, המעניקה לצופה תחושת התבוננות חטופה במתרחש.
בכך מצליח האמן להעביר את תחושת הרגע, את האקראיות ואת האנרגיה המאפיינות את חיי הבילוי המודרניים.
השילוב בין טכניקת הפסטל לבין המונוטיפ מאפשר לו להמחיש את משחקי האור – את הזוהר של הנורות ואת הצללים של הקהל - ובכך לשלב בין ריאליזם לתחושת חוויה חזותית כמעט אימפרסיוניסטית.
החיבור בין הצללים לבין האור, בין הקהל לצופות, ובין המרחב הציבורי של בית הקפה לבין עולם הבמה, מבטא את העניין של דגה במתח שבין מציאות לתיאטרליות ובאופנים שבהם ניתן לתאר תנועה אנושית במדיום סטטי.
היצירה נרכשה בשנת 1910 על ידי המוזיאון לאמנות של ליון, שם היא שמורה באוסף הקבע תחת מספר הרישום B 917. מאז רכישתה נחשבת היצירה לאחת הדוגמאות הבולטות לניסיונותיו של דגה לשלב בין טכניקות הדפס וציור, ולייצג את רוח התקופה שבה חיי הבילוי העירוניים הפכו לנושא מרכזי באמנות הצרפתית.
קפה צנטרל (גרמנית: Café Central) הוא בית קפה וינאי באינרה שטאדט, בבניין הבנק והבורסה לשעבר, הנקרא כיום פאלאס פרסטל על שם האדריכל שלו, היינריך פון פרסטל.
זהו בניין בסגנון נאו-רנסאנס טוסקני.
בית הקפה נפתח בבנק-בזאר ב-16 באפריל 1876, על ידי יצרן הקפה ונצל פרוקל.
פרוקל, אזרח וינה מאז 7 ביוני 1873, ניהל את העסק עד 15 בנובמבר 1890, וירש אותו קרל במברגר, עד אז המלצר הראשי הראשון במסעדת אדוארד זאכר.
בסוף המאה ה-19, בין היתר עקב הריסת קפה גרינשטיידל, הפך קפה צנטרל לאחד ממקומות המפגש החשובים ביותר לחיים אינטלקטואליים בווינה.
בין האורחים הקבועים היו פטר אלטנברג, אלפרד אדלר, זיגמונד פרויד, אגון פרידל, הוגו פון הופמנסטל, אנטון קוה, אדולף לוס (שתכנן את מוזיאון בית הקפה), ליאו פרוץ, אוטפריד קז'יאנובסקי ואלפרד פולגר.
הסופרים ארתור שניצלר, רוברט מוסיל ושטפן צווייג היו גם הם אורחים תכופים וכך גם אדולף היטלר.
לקוחות בולטים נוספים, בעיקר סביב השנה 1913 היו יוסיפ ברוז טיטו ויוסיף סטלין.
המקום נסגר בשנת 1943 לאחר שהאולם בעל העמודים נהרס חלקית.
בשנת 1975, השנה בה הוכרז כאנדרטה היסטורית, שופץ ארמון פרסטל והקפה נפתח מחדש.
המקום שופץ שוב בהרחבה בשנת 1986. כיום, קפה צנטרל הוא גם אטרקציה תיירותית וגם בית קפה ביתי המשגשג על המוניטין של עברו הספרותי.
אנקדוטה ידועה מספרת שראש ממשלת אוסטריה, היינריך קלאם-מרטיניק, כאשר נשאל על האפשרות של מהפכה ברוסיה, אמר: "מי יעשה את המהפכה הזו?
אולי מר ברונשטיין מקפה צנטרל?".
הכוונה הייתה ללאון טרוצקי, ששמו האמיתי היה ברונשטיין, שחי בווינה כמהגר מאוקטובר 1907 ועד תחילת מלחמת העולם הראשונה, שיחק שחמט באופן קבוע בצנטרל ועיין בעיתונים המקומיים והזרים הרבים שהיו זמינים בו.
בשנת 1917, הפך טרוצקי למארגן המרכזי של מהפכת אוקטובר, שהעלתה את הבולשביקים לשלטון תחת הנהגתו של ולדימיר לנין.
זמן קצר לאחר מכן, טרוצקי גם ייסד את הצבא האדום, שכבש את וינה כמעט 28 שנים מאוחר יותר.
עד 1938, נקרא בהומור בית הקפה בצחוק בשם "האקדמיה לשחמט", שכן נוסף לאורחים השונים ששיחקו בו כמעט מדי יום, ביקרו בו בקביעות עם אמני שחמט רבים בעלי שם עולמי ביקרו בו בקביעות.
בית הקפה היה גם מקום מפגש קבוע של חברי החוג הווינאי.
על פטר אלטנברג נאמר שכאשר אינו נמצא בקפה, הוא בדרכו לשם.
נאמר שהוא גם ציין את בית הקפה ככתובת ביתו ולשם נשלח הדואר שלו.
הסופר אלפרד פולגר כתב בספרו התיאוריה של קפה צנטרל:
"הצנטרל אינו בית קפה כמו בתי קפה אחרים, אלא השקפת עולם...
תושביו הם ברובם אנשים ששינאתם לאנושות עזה כמו תשוקתם לאנשים, שרוצים להיות לבד אך זקוקים לחברה כדי לעשות זאת...
אורחי הצנטרל מכירים, אוהבים ובזים זה לזה...
שם ישנם אנשים יצירתיים שלא יכולים לחשוב על דבר בצנטרל, ובכל מקום אחר הרבה פחות..."
אנדראס אוגוסטין: אוצר קפה צנטרל.
סודותיו של בית קפה מפורסם.
המלונות המפורסמים ביותר בעולם, מהדורה שלישית, 2007, .
קורט-יורגן הרינג (עורך): בית הקפה הווינאי.
ארנסט וולפרם מרבו (עורך): קפה צנטרל.
קפה קלוסרי דה לילה הוא מסעדה, בראסרי ובר הנמצא ברובע השישי באזור מונפרנאס בפריז.
בתי קפה ידועים נוספים כמו "קפה Le Dôme", "לה רוטונד", "לה סלקט" ו"לה קופול", ממוקמים גם הם בשדרות מונפרנס.
המקום שימש בעבר כבית קפה והפך למסעדת גורמה, הוא קיבל את שמו מאולם הריקודים לשעבר (1847–1940), הידוע יותר בשם "Bal Bullier", שפעל בסמוך.
זהו אחד מבתי הקפה שאליהם הגיעו אמנים ואינטלקטואלים, במיוחד במחצית הראשונה של המאה ה-20.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-19, בית הקפה "לה קלוזרי דה לילה" היה מקום המפגש של קבוצת ציירים שנקראו-הבלתי מתפשרים.
היו אלה ציירים שעזבו את הסטודיו של שארל גלייר בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז, וביניהם היו בזיל, רנואר, מונה וסיסלי, ופיסארו.
ציירים אלה הפכו לימים לאימפרסיוניסטים.
בבית הקפה נהגו לשבת גם אמיל זולא, פול סזאן, תאופיל גוטייה, שארל בודלר והאחים ז'ול ואדמון דה גונקור.
בתחילת המאה ה-20, בעקבות פול ורלן, שהיה מבקר קבוע במקום, הגיע פול פור לשחק שחמט עם לנין ולפגוש את חבריו הסופרים, גיום אפולינר ואלפרד ז'ארי.
מבקר האמנות פול גורדו, היה כותב את מאמריו על שולחן בפינת המקום, לאחר שעזב את התיאטרון ולפני שפנה למשרדו ב"פרנס-סואר" (France-Soir).
"לה קלוזרי", שחיי הלילה שלה הפכו לאגדה, הייתה גם לאחד המוקדים החמים של האינטליגנציה האמריקאית.
ארנסט המינגוויי, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, הנרי מילר תרמו למוניטין של המקום.
על מרפסת "לה קלוזרי", פיצג'רלד הקריא את כתב היד של "גטסבי הגדול" להמינגוויי.
מאז 1980, תלוי ציור קנבס גדול של האמן ז'אן-קלוד מיינארד, שכותרתו "זמן סגירה," מעל הבר של "המקום".
בציור מתואר ינשופי לילה נשענים על בר.
מסעדת "לה קלוזרי דה לילה" שייכת למשפחת סילייגוביץ', שבבעלותה גם "קפה דה פלור", מאז 1997.
לה קלוזרי דה לילה והספרות
ל"לה קלוזר דה לילה" היסטוריה עשירה ומשמעותית הקשורה לספרות.
קשר זה נמשך גם בהווה באמצעות פרס לה קלוזר דה לילה שמאז 2007, מוענק פרס לסופר.
חבר השופטים הקבוע מורכב מששת המייסדים השותפים: עמנואל דה בויסון, קרול שרטינו, אדלייד דה קלרמון-טונר, סטפני ז'ניקו, ג'סיקה נלסון וטטיאנה דה רונה.
גם חבר השופטים לפרס הספר הלא נכון (Prix du livre incorrect) מתכנס בתחילת כל שנה ב-"La Closerie des Lilas".
בשירו "À la Close", הזמר רנו משבח את הבר הפריזאי המפורסם הזה.
פה ישב לעיתים קרובות במהלך הדיכאון שלו ופה פגש את אשתו לעתיד, רומן סרדה .
סרטים שצולמו ב"קלוזרי דה לילה"
1975 "האקדח הישן" של רוברט אנריקו זירת הפגישה בין רומי שניידר לפיליפ נוארה
מאת" סרז' קורבר, עם לה שרלו
2008 "סאגאן" מאת דיאן קוריס
2016 "פתוח בלילה" מאת אדואר בר
2021 "פרידה מפריז" מאת אדואר באר
קליפים שצולמו ב"קלוזרי דה לילה"
קָפּוּצִ'ינוֹ (באיטלקית: Cappuccino; בישראל מכונה גם קפה הפוך) הוא משקה קפה איטלקי המוכן מערבוב של אספרסו, חלב חם, וחלב מוקצף.
מקור השם במסדר הנזירים הקפוצ'ינים, שצבע גלימותיהם מזכיר את צבעיו של המשקה.
את הקפוצ'ינו מכינים באמצעות מכונת קפה.
לאחר טחינת פולי-הקפה, הם נחלטים במכונה עם מים רותחים לאספרסו.
האספרסו נמזג לשליש התחתון של הכוס.
לאחר מכן מוזג הבריסטה חלב שחימם והקציף בסטימר, מקציף החלב.
את החלב מוזגים בתנועות מעגליות לכוס עם האספרסו, ובנדנוד החלב המוקצף מתערבבת ה"קרמה", קצף האספרסו עם קצף החלב ונוצר ציור שידוע גם בכינוי "לאטה ארט".
משקאות קפוצ'ינו מוגשים בדרך כלל בליווי כפית.
בממלכה המאוחדת, קפה אספרסו צבר פופולריות בצורת ההגשה של קפוצ'ינו, בעיקר בשל המנהג הבריטי של שתיית קפה עם חלב.
המרכיב החשוב ביותר בהכנת קפוצ'ינו, מעבר לשוט האספרסו, הוא המרקם והטמפרטורה של החלב.
כאשר מרתיחים חלב מעל 75°C החלבון נשרף והחלב מאבד מטעמו.
יתבטא בבועות גדולות מהרגיל בחלק העליון של הקצף.
כאשר בריסטה מחמם חלב בעזרת קיטור עבור כוס קפוצ'ינו, מתחיל להיווצר קצף אחיד באמצעות חדירה של בועות אוויר זעירות אל תוך החלב, מה שנותן לחלב המוקצף את המרקם הקטיפתי המיוחל.
הקפוצ'ינו המסורתי מורכב משוט אספרסו, שעליו נמזג חלב מוקצף באופן שיוצר שכבת קצף בעובי 2 ס"מ.
קיימות וריאציות נוספות של המשקה, אשר משלבות יותר או פחות חלב מוקצף, ומכונות קפוצ'ינו "רטוב" או "יבש" בהתאמה.
בריסטה מנוסה עשוי להשתמש בחלב המוקצף לצורך ציור בקפה תוך כדי מזיגת החלב, במה שמכונה "לאטה ארט".
קפטן אמריקה הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות נוצרה על ידי הכותב ג'ו סיימון והמאייר ג'ק קירבי והופיעה לראשונה בחוברת Captain America Comics #1 ממרץ 1941 של חברת טיימלי קומיקס (קודמתה של מארוול קומיקס).
דמותו של קפטן אמריקה עוצבה בתור חייל-על פטריוטי אשר לחם לצד בעלות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה, והיה לדמות הפופולרית ביותר של החברה בתקופת המלחמה.
לאחר המלחמה חלה ירידה בפופולריות של גיבורי-העל, ופרסומן של חוברות קפטן אמריקה הופסקו בשנות ה-50. בשנת 1964, חברת מארוול החייתה מחדש את הדמות, שנשארה עמוד התווך של החברה במשך חמישה עשורים.
קפטן אמריקה לובש חליפה בעלת מוטיב של הדגל האמריקני ונושא מגן בלתי ניתן להשמדה בו הוא משתמש כנשק.
האלטר אגו של הדמות הוא סטיב רוג'רס, בחור שברירי וחלש אשר שודרג מעל ומעבר לגבולות היכולת האנושית בעזרת נסיוב נסיוני כדי לעזור לממשלת ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
לקראת סיום המלחמה הוא הוקפא תחת הקרח וגופתו נשמרה בהקפאה קריוגנית עד אשר הוחייתה מחדש בזמנים המודרניים.
אף על פי שדמותו של קפטן אמריקה הצטיירה לעיתים כאדם שנאבק לשמור על האידיאלים שלו מחוץ לתקופת הזמן שלו, רבים מכבדים אותו והוא הפך למנהיגה של קבוצת האוונג'רס.
דמותו של סטיב רוג'רס מדורגת במקום השישי ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN, וכן במקום ה-21 ברשימת 50 דמויות הקומיקס הגדולות של כל הזמנים לפי מגזין אמפייר.
את דמותו של סטיב רוג'רס בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "קפטן אמריקה", "הנוקמים", "קפטן אמריקה: חייל החורף", "הנוקמים: עידן אולטרון","קפטן אמריקה: מלחמת אזרחים", "הנוקמים: מלחמת האינסוף" ו"הנוקמים: סוף המשחק" מגלם השחקן כריס אוונס.
קפטן אמריקה נוצר כדמות פוליטית גרידא בשנת 1941 על ידי הכותב ג'ו סיימון והמאייר ג'ק קירבי, לאחר שאלה התנגדו מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית, בשנים שהובילו למעורבותה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
המהדורה הראשונה של Captain America #1 - שיצאה בתקופה שלפני המתקפה על פרל הארבור - הראתה את הגיבור מכה בפניו של אדולף היטלר.
המהדורה מכרה קרוב למיליון עותקים וספגה ביקורות שנויות במחלוקת.
אף על פי שקדם לו גיבור-על פטריוטי בשם "המגן" של חברת ארצ'י קומיקס, קפטן אמריקה הפך לדמות הבולטת והחביבה ביותר בקרב גיבורי-העל שהוצגו בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
הדבר התבטא בעובדה היוצאת דופן לזמנה שהדמות כיכבה בסדרת חוברות משלה מאשר סדרת אנתולוגיה, כמו יתר הדמויות.
פופולריות זו משכה את תשומת לבה של חברת ארצ'י קומיקס בשל הדמיון הרב שנושא המגן המשולש של הדמות לסמל שבחזה הגיבור של חברתם.
כתגובה, גודמן וסיימון יצרו מגן מעוגל שהפך ברבות השנים לאלמנט מסורתי של הדמות.
יחד עם שותפו הצעיר באקי, קפטן אמריקה נלחם בנאצים, יפנים ושאר איומים לאמריקה ולבעלות הברית.
סטנלי לייבר, הידוע כעת כסטן לי, הציג מחדש את המגן ככלי הטלה החוזר לבעליו בחוברת השלישית של הסדרה.
סיימון וקירבי עבדו יחד על הכותר למשך עשרה גליונות, עד אשר עברו לחברת DC קומיקס בסוף 1941. צמד המאיירים אל אוויסון וסיד שורס החליפו אותם בשנים שלאחר מכן.
בתקופה שלאחר המלחמה, הפופולריות של גיבורי-העל דעכה, וקפטן אמריקה הנהיג את חבורת מארוול הראשונה, All-Winners Squad.
לאחר שבאקי נורה ונפצע, החליפה אותו חברתו של קפטן אמריקה בטסי רוס, שהפכה לגולדן גירל.
סדרת הכותרים הסתיימה בחוברת מספר 73, ביולי 1949. חברת אטלס קומיקס - אחת החברות שתתאחדנה לכדי חברת מארוול - ניסתה להחיות את דמותו של קפטן אמריקה בכותר Young Men #24 מדצמבר 1953, יחד עם הלפיד האנושי המקורי ונאמור למשך ארבע חוברות.
ניסיון החייאת גיבורי-העל נחל כישלון, וכותר הדמות בוטל בחוברת מספר 78 (ספטמבר 1954).
בשלהי 1963 הופיעה דמותו של קפטן אמריקה לצד הלפיד האנושי מארבעת המופלאים במהלך מפגן של השניים.
בסיפור, שנכתב על ידי סטן לי ואויר על ידי ג'ק קירבי, קפטן אמריקה תואר כגיבור מלחמה אגדי שחזר אחרי שנים רבות של פרישה.
הסיפור מסתיים בגילוי כי קפטן אמריקה הוא מתחזה בשם אקרובט, שהיה יריבו של הלפיד האנושי והובס על-ידו בחוברת Strange Tales #106. בפאנל האחרון של הסיפור הובהר שהיה זה מבחן כדי לראות אם הקוראים רוצים שקפטן אמריקה יחזור.
לאור תגובות נלהבות של קהל הקוראים, קפטן אמריקה הוצג רשמית מחדש בחוברת מספר 4 של האוונג'רס במרץ 1964, שבה הוסבר כי בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה נפל רוג'רס מכלי טיס בלתי מאויש לתוך האוקיינוס האטלנטי והוקפא למשך תקופה ארוכה.
עד מהרה הוא הפך למנהיג הקבוצה.
בעקבות הצלחתם של גיבורי-על נוספים שהוצגו מחדש בתקופה זו, קפטן אמריקה הוצג כגיבור אשר נרדף על ידי זכרונות עבר ומנסה להתאקלם לחברה של שנות ה-60.
אחרי שהתארח לצידו של איירון מן בחוברת משותפת, קפטן אמריקה זכה לסיפור סולו משלו, שהציג מחדש את סיפור מקורה של הדמות בתקופת מלחמת העולם השנייה, לצד שותפו הצעיר באקי מתור הזהב של הקומיקס.
קירבי אייר את כל הסיפורים - למעט שניים - של חוברות Tales of Suspense, ששינו את שמם ל-Captain America החל מחוברת מספר 100 (אפריל 1968).
שנות ה-70 הביאו עימן סיפורים חדשים וגרסאות שונות לדמותו של קפטן אמריקה, בהם מספר גיבורי על לקחו על עצמם את זהותו לאחר שזה הוקפא.
בשנים אלו שבו לאייר את הדמות ג'ק קירבי וסיד שורס, נוסף על ג'ון רומיטה האב וגיל קיין בין היתר.
סדרה זו, שנחשבת בעיני חוקרים והיסטוריוני קומיקס ככרך הראשון של קפטן אמריקה, נמשכה כ-454 חוברות והסתיימה באוגוסט 1996.
הכרך הראשון של קפטן אמריקה המשיך כמעט מיידית בכרך שני למשך 13 חוברות כחלק מאירוע הקרוס אובר "הגיבורים נולדים מחדש" (נובמבר 1996-נובמבר 1997), כרך שלישי למשך 50 חוברות (ינואר 1998-פברואר 2002) וכרך רביעי למשך 32 חוברות (יוני 2002-דצמבר 2004).
על עטיפת החוברת הראשונה של הכרך הרביעי מיוני 2002 הופיע איורו של קפטן אמריקה אוחז בדגל ארצות הברית ומרים את מגנו, כשברקע תפאורת מלחמה.
עטיפה זו מבוססת על כרזה שהתפרסמה בשנת 1942, בה הופיע הדוד סם, והקוראת לאזרחים לקנות איגרות מלחמה כתרומה למאמץ המלחמתי.
הכרך חמישי של סדרת קפטן אמריקה החל בינואר 2005 ונמשך עד אוגוסט 2011 למשך 50 חוברות.
לקראת מחציתו של הכרך וכחלק מההשלכות של אירוע הקרוס-אובר של מארוול "מלחמת האזרחים", קפטן אמריקה נהרג בחוברת מספר 25 (מרץ 2007).
מותו הכה בתדהמה את יוצרו ג'ו סיימון, שציין כי זהו זמן לא מתאים לו ללכת, וכי אנשים זקוקים לו נואשות.
סדרות ספין אוף אשר פורסמו באותה תקופה כוללות את "קפטן אמריקה: זקיף החירות" (ספטמבר 1998-אוגוסט 1999) ו"קפטן אמריקה והפלקון" (מאי 2004-יוני 2005).
קפטן אמריקה של שנות ה-40 הופיע לצידם של הלפיד האנושי המקורי והסאב-מרינר במיני-סדרה בת 12 חוברות פרי יצירתו של אלכס רוס, ששמה Avengers/Invaders.
המיני-סדרה "קפטן אמריקה: הנבחר" משנת 2007 - פרי עטו של הסופר דייוויד מורל - מביאה את רגעיו האחרונים של סטיב רוג'רס במפקדת S.H.I.E.L.D, כאשר רוחו מדריכה חייל צעיר הנלחם באפגניסטן.
מיני-סדרה זו אינה מהווה חלק מההמשכיות של יקום מארוול.
עם סיומו של הכרך החמישי, סדרת החוברות חזרה לכרך הראשון תחת מיספור מחודש החל מחוברת מספר 600 (אוגוסט 2009) ועד לחוברת 619 (אוגוסט 2011).
סטיב רוג'רס חזר לחיים במיני-סדרה בת שש חוברות בשם "קפטן אמריקה: נולד מחדש", ובהתעקשותו של רוג'רס, בארנס המשיך בתפקידו כקפטן אמריקה החדש החל מהסיפור "קפטן אמריקה: מי ישא את המגן?".
רוג'רס קיבל מיני-סדרה משלו, "סטיב רוג'רס: סופר-חייל", ונטל את המנהיגות על יחידת המבצעים המיוחדים האוונג'רס הסודיים.
הוא שב לתפקידו המלא כקפטן אמריקה במאי 2011, לאחר שבאקי נחשב למת באירועי "הפחד עצמו", ושב לככב בכרך שישי של סדרת הדגל שלו, שנמשך כ-19 חוברות מספטמבר 2011 ועד לדצמבר 2012, וכן בכרך הרביעי של חוברות האוונג'רס (יולי 2010-ינואר 2013).
בהרצה המחודשת "מארוול עכשיו!" בתום אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן", נודע כי רוג'רס ישוב לככב בכרך שביעי של סדרת הסולו (25 חוברות, ינואר 2013-דצמבר 2014), בנוסף לכרך חמישי בסדרת האוונג'רס וכן בסדרה החדשה "האוונג'רס המופלאים", שמאגדת גיבורי-על מקבוצת האוונג'רס ומוטאנטים מקבוצת האקס-מן.
זאת ועוד, אירועי "אימפריה סודית" הראו תפנית באישיותו של קפטן אמריקה, שהתגלה כסוכן רדום של הידרה במהלך שעורר את זעמם של קוראים רבים בנוגע למוסריותה של דמות הדגל של החברה, המזוהה עם ערכי הפטריוטיות האמריקנית.
מאז, התגלה כי מדובר בכפיל של קפטן אמריקה, וסטיב רוג'רס האמיתי שב לככב במיספור מחדש של הכרך הראשון החל מחוברת מספר 695 באוקטובר 2017, הרצה קצרה שנמשכה עד לחוברת מספר 704 (אוגוסט 2018).
בספטמבר 2018 החלה הרצתו של הכרך התשיעי בסדרת הדגל של קפטן אמריקה תחת כתיבתו של טא-נהאסי קואטס.
סטיב רוג'רס נולד ב-4 ביולי 1918 בלואר איסט סייד ברובע מנהטן, ניו יורק לשרה וג'וזף רוג'רס, מהגרים איריים.
אביו מת כשסטיב היה ילד ואמו מתה מדלקת ריאות בנעוריו.
לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה בתחילת 1940, סטיב היה סטודנט לאמנות יפה, בעל מראה גבוה וכחוש.
בהיותו מודאג מעליית הרייך השלישי לשלטון, סטיב ניסה להתגייס לצבא האמריקני אך נדחה עקב מאפייניו הפיזיים.
מאמציו משכו את תשומת לבם של הגנרל צ'סטר פיליפס ופרויקט "לידה מחדש", השואף לפתח את האמצעים ליצירתם של חיילים נעלים מבחינה פיזית.
רוג'רס התנדב להיות נושא המחקר ולאחר סלקציה קדחתנית נבחר להיות שפן הניסיונות האנושי הראשון לנסיוב ה"סופר-חייל" שפותח על ידי ד"ר ג'וזף ריינשטיין, שם ששוכתב בהמשך לד"ר אברהם ארסקין.
רוג'רס מקבל זריקות ומנות לבליעה של הנוסחה, וכן נחשף לפרץ מבוקר של קרני ויטה שמפעילה ומייצבת את הכימיקלים בגופו.
על אף שהתהליך היה מפרך, הוא הצליח לשנות את הפיזיולוגיה של רוג'רס ממצב שברירי ליעילות המקסימלית האנושית, ולשדרג את מאסת שריריו ואת הרפלקסים.
ארסקין מצהיר על רוג'רס כי הוא גזע האדם החדש וכי הוא בן אנוש כמעט מושלם.
התהליך אותו סטיב רוג'רס עבר שונה מגרסה לגרסה.
בגרסה המקורית משנת 1941 הוזרקה לו הנוסחה.
בגרסת Tales of Suspense #63 (מרץ 1965), קוד האתיקה של הקומיקס אסר על השימוש בסמים, ולכן הזריקה הוחלפה בשתיית הנוסחה.
בחוברת מספר 109 הוצגו לראשונה קרני הויטה, על אף שצוין כי רוג'רס גם שתה את הנוסחה קודם לכן.
הסיפור המחודש בחוברת מספר 255 שילב בין שלוש הגרסאות.
ארסקין סירב לרשום בכתב את המרכיבים לנוסחת ה"סופר-חייל".
לכן, כשהמרגל הנאצי היינץ קרוגר יורה בד"ר ארסקין לאחר התהליך, שיטתו של ארסקין ליצירת חיילי-על נוספים מתה עמו.
מעשיו הראשונים של סטיב רוג'רס לאחר שינוי הצורה שעבר היו לנקום את מותו של ארסקין.
ממשלת ארצות הברית אינה מסוגלת ליצור חיילי-על נוספים ומבקשת למנוע את חשיפת התקרית.
היא משתמשת ברוג'רס הן כמודיעין מסכל והן כסמל תעמולה כנגד ראש המפעילים הטרוריסטים, הגולגולת האדומה.
למטרה זו, ניתנים לרוג'רס תלבושת המעוצבת לפי דגל ארצות הברית, מגן חסין כדורים, נשק אישי ושם הקוד "קפטן אמריקה".
ניתנת לו גם זהות סודית כטוראי חיל רגלים שלומיאל במחנה אימונים בווירג'יניה.
עד מהרה, רוג'רס מתיידד עם דמותג המחנה הצעיר, ג'יימס ביוקנן "באקי" בארנס.
בארנס מגלה אודות הזהות הסודית של רוג'רס ומציע לו לשמור על זהותו בסוד אם יהפוך לשותפו של קפטן אמריקה.
במהלך הרפתקאותיהם המשותפות, נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט מעניק לרוג'רס מגן חדש, המחושל מסגסוגת פלדה וויברניום, חומר קשיח ובלתי ניתן להשמדה.
המגן החדש קל כנוצה ומשמש את קפטן אמריקה ככלי הטלה אפקטיבי החוזר חזרה כבומרנג.
הנשק הוכח כה יעיל שקפטן אמריקה מוותר על הנשק האישי שלו.
למשך שנות המלחמה, רוג'רס ובאקי נלחמים נגד האיום הנאצי לבדם וגם כחלק מחבורת גיבורי העל "הפולשים".