tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים רחוקות ציסטות יכולות להוות סוג של סרטן השחלות.
האבחנה נעשית על ידי בדיקה של האגן עם אולטרסאונד או בדיקות אחרות המשמשות כדי לאסוף פרטים נוספים.
לעיתים קרובות ציסטות נצפות לאורך זמן.
אם הן גורמות לכאב, אפשר ליטול תרופות כגון פרצטמול או איבופרופן.
אמצעי מניעה הורמונליים עשויים לשמש כדי למנוע ציסטות נוספות אצל נשים הסובלות באופן תדיר מציסטות בשחלות.
עם זאת, הראיות אינן תומכות ביכולת אמצעי המניעה בטיפול בציסטות נוכחיות.
אם הן לא נעלמות לאחר מספר חודשים, ולחלופין מתחילות לגדול יותר, להיראות יותר יוצאות דופן, או לגרום לכאב, הן ניתנות להסרה באמצעות ניתוח.
רוב הנשים בגיל הפוריות מפתחות ציסטות קטנות מדי חודש.
ציסטות גדולות אשר גורמות לבעיות נוצרות אצל 8% מהנשים מתחת לגיל המעבר.
ציסטות בשחלות קיימות אצל 16% מהנשים לאחר גיל המעבר, קיומן עלול, בסיכוי נמוך, להוות אינדיקציה למחלת הסרטן.
חלק מהסימפטומים הבאים או כולם עלולים לבוא לידי ביטוי, אולם קיימת האפשרות לא לחוות סימפטומים כלל:
כאב קהה באזור הבטן או האגן, במיוחד במהלך קיום יחסי מין.
כאב במהלך או מיד לאחר התחלה או הסוף של המחזור החודשי; מחזור לא סדיר או דימום רחמי לא תקין.
תחושת מלאות, כבדות, לחץ, נפיחות בבטן.
כאשר ציסטות נקרעות מן השחלה, יכול להיווצר כאב פתאומי וחד בבטן התחתונה בצד אחד.
שינוי בתדירות או בנוחות מתן שתן (כגון חוסר יכולת לרוקן לגמרי את שלפוחית השתן), או קושי בפעולות המעיים עקב לחץ סמוך לאזור האנטומי של האגן.
סימפטומים מערכתיים כגון עייפות, כאבי ראש
סימפטומים נוספים עלולים להיות תלויים בסיבת היווצרות הציסטות:
סימפטומים שעלולים להופיע אם סיבת היווצרות הציסטות היא תסמונת השחלות הפוליציסטיות (PCOS) עשויים לכלול צמיחה מוגברת של שער פנים או שער גוף, אקנה, השמנת יתר, בעיות פוריות.
אם הגורם הוא דלקת ברחם, אז המחזור החודשי עשוי להיות כבד, ויחסי מין כואבים.
ההשפעה של ציסטות לא קשורות ל-PCOS על פוריות אינה ברורה.
ציסטה שחלתית אשר נקרעה בדרך כלל מחלימה מעצמה, ודורשת בעיקר פיקוח על המצב ונטילת תרופות לשיכוך כאבים.
הסימפטום העיקרי הוא כאב בטן, אבל מצב זה יכול להיות גם אסימפטומטי.
הכאב יכול להימשך בין מספר ימים למספר שבועות.
קרע של ציסטת שחלה גדולה יכול לגרום לדימום בתוך חלל הבטן ובמקרים מסוימים להלם.
ציסטות שחלתיות מגבירות את הסיכון לפיתול השחלה, ציסטות גדול מ-4 ס"מ מקושרות לסיכון של כ-17%.
פיתול יכול לגרום לחסימה של זרימת הדם, ולהוביל אוטם.
ציסטות שחלתיות בדרך כלל מאובחנות באמצעות אולטרסאונד, CT או MRI, ובקורלציה עם הממצאים הקליניים ובדיקות אינדוקנולוגיות בהתאם.
ציסטות פשוטות בגודל של עד 5 ס"מ אצל נשים בגיל הפריון אינן מצריכות מעקב הדמיה באולטרסאונד, מכיוון שאלו הן בדרך כלל זקיקי בשחלות נורמליים.
ציסטות פשוטות הגדול מ-5 ס"מ וקטנות מ-7 ס"מ בגיל המעבר אמורות להיות במעקב שנתי.
ציסטות פשוטות הגדולות מ-7 ס"מ, הדמיה נוספת בעזרת MRI או הערכה כירורגית היא חובה בשל גודלן, אלו ציסטות שלא ניתן להעריך באופן מהימן באמצעות אולטרסאונד בלבד.
החשש העיקרי מציסטות גדולות הוא הפוטנציאל לאי-הדמיה של הרקמות הרכות ובדיקה האם מדובר ביצירת גוש או התעבות בקיר האחורי בשל מוגבלות חדירת קרן האולטרסאונד.
לגבי הגופיף צהוב, זקיק מבייץ דומיננטי אשר בדרך כלל נראה כמו ציסטה עם קירות מעובים שוליים פנימיים סדוקים, מעקב אינו נחוץ אם הציסטה קטנה מ-3 ס"מ קוטר.
לאחר גיל המעבר כל ציסטה פשוטה הגדולה מ-1 ס"מ וקטנה מ-7 ס"מ דורשת מעקב שנתי, בעוד אל הגדולות מ-7 ס"מ דורשות בדיקת MRI או הערכה כירורגית, בדומה לגיל הפוריות.
ציסטות פונקציונליות נוצרות כחלק רגיל של המחזור החודשי.
ישנם מספר סוגים של ציסטות:
ציסטה זקיקית, הסוג הנפוץ ביותר של ציסטה בשחלה.
אצל נשים המקבלות מחזור חודשי, זקיק המכיל את הביצית (ביצה מופרית) יתבקע במהלך הביוץ.
אם זה לא התרחש, ציסטה של יותר מ-2.5 ס"מ קוטר עלולה להיווצר.
ציסטות גופיף צהוב מופיעות לאחר הביוץ.
הגופיף צהוב הוא שריד של הזקיק לאחר שהביצית עוברת את החצוצרות.
זו בדרך כלל מתפרקת בתוך 5–9 ימים.
גופיף צהוב הגדול מ-3 ס"מ מוגדר כציסטה.
ציסטות לא פונקציונליות עשויות לכלול את הציסטות הבאות:
שחלה עם הרבה ציסטות, אשר ניתן למצוא נשים רגילות, או בתוך ההגדרה של תסמונת השחלות הפוליציסטיות.
ציסטות נגרמת על ידי אנדומטריוזיס, המכונה ציסטות שוקולד.
ציסטות שחלתיות קיימות אצל כ-75% מהקטינות הסובלות מתת-פעולה של בלוטת התריס.
תסמונת השחלות הפוליציסטיות מערבת את התפתחותן של הרבה ציסטות קטנות בשתי השחלות עקב חריגה ביחס של הורמון מחלמן יחסית להורמון מגרה זקיק, בדרך כלל יותר מ-25 ציסטות בכל שחלה או נפח שחלות גדול מ-10 מ"ל.
ציסטות דו-צדדית גדולות יותר יכולות להיווצר כתוצאה של טיפולי פוריות עקב מתן רמות גבוהות של HCG, במקרים קיצוניים והתוצאה היא מצב המכונה תסמונת שחלתית.
שיטה מוערכת להערכת הסיכון של סרטן שחלות ממאיר בהתבסס על בדיקה ראשונית מקיפה היא מדד הסיכון של ממאירות - risk of malignancy index (RMI).
לנשים עם ציון RMI של מעל 200 מומלץ לפנות למרכז עם ניסיון בניתוחי סרטן השחלות.
ה-RMI מחושב כדלקמן: RMI = ציון אולטרסאונד x ציון גיל המעבר x CA-125 ברמת U/ml.
ציסטות הקשורות לתת-פעילות בלוטת התריס או בעיות אנדוקריניות אחרות מנוהלות על ידי טיפול בבעיה הבסיסית.
כ-95% מהציסטות בשחלות הן שפירות, ולא סרטניים.
ציסטות פונקציונליות וציסטות מדממות בדרך כלל נרפאות באופן ספונטני.
עם זאת ציסטות גדולות יותר הן בעלות סבירות פחותה להיעלם מעצמן.
טיפול עשוי להיות נחוץ אם הציסטות נשארות למשך מספר חודשים, גדלות או גורמות לכאב מתגבר.
ציסטות הנותרות למעבר לשניים או שלושה מחזורי וסת חודשיים, או מתרחשות אצל נשים אחרי גיל המעבר, עשויות להצביע על מחלה רצינית יותר, אשר צריכה להיבדק באמצעות בדיקת אולטרה סאונד ולפרוסקופיה, במיוחד במקרים בהם סרטן השחלות הופיע במשפחה.
ציסטות כאלו עשויות לדרוש ביופסיה כירורגית.
כאבים הקשורים לציסטות שחלתיות ניתנים לטיפול במספר דרכים:
משככי כאבים כגון אקמול, תרופות אנטי דלקתיות לא סטרואידיות, או אופיאטים.
בזמן שאמצעי מניעה הורמונליים מונעים את התפתחותן של ציסטות חדשות בשחלות אצל אלה אשר נוטלים אותם לעיתים קרובות, הדבר אינו שימושי בטיפול בציסטות קיימות.
אף על פי שרוב המקרים של ציסטות שחלתיות כוללים ניטור, חלק מהמקרים דורשים ניתוח.
דבר זה עשוי להיות כרוך בהסרת ציסטה, או באחת או בשתי השחלות.
הטכניקה בדרך כלל לפרוסקופיה, אלא אם הציסטה הוא גדול במיוחד, או אם הדמיה טרום ניתוחית מצביעה על ממאירות או אנטומיה מורכבת.
במצבים מסוימים מתבצעת הסרה של הציסטה בשלמותה, ואילו בציסטות עם סיכון חזרה נמוך, חולים צעירים יותר, או אשר נמצאות מבחינה אנטומית מעל תחומי האגן, הן יכולות להיות מנוקזות.
תכונות אלו עשוי להצביע על הצורך בניתוח כוללים:
ציסטות מורכבות הגדולות יותר מ-5 ס"מ
ציסטות פשוטות הגדולות מ-10 ס"מ, או גדולות מ-5 ס"מ אצל נשים לאחר גיל המעבר.
נשים בגיל המעבר או בטרום-גיל המעבר
רוב הנשים בגיל הפריון מפתחות ציסטות קטנות בכל חודש.
ציסטות גדולות הגורמות לבעיות מתרחשות אצל כ-8% מהנשים לפני גיל המעבר.
ציסטות שחלתיות נמצאות אצל כ-16% מהנשים לאחר גיל המעבר, ואם הן נוכחות נוטים יותר להיות סרטן.
ציסטות שפירות בשחלות נפוצות אצל בנות בגילאי טרום ההתבגרות, והן נמצאות בשחלות של כ-68% מהבנות בגילאי 2–12, ובשחלות של 84% מהבנות בגילאים 0–2 שנים.
רובן קטנות מ-9 מ"מ בעוד שכ 10-20% מהן הן מאקרוציסטות גדולות יותר.
בעוד שציסטות קטנות נעלמות תוך כ-6 חודשים, הגדולות יותר נראות כעקשניות יותר.
ציסטת ברטולין (Bartholinitis או Bartholin's cyst) מתרחשת כאשר בלוטת ברטולין נחסמת, והחסימה הופכת דלקתית טווח הגדלים של הציסטה יכול לנוע בין גודל של אפונה לגודל של ביצה בקירוב, והיא מתהווה רק בצידי החלק התחתון של פתח הנרתיק.
רוב ציסטות הברטולין לא גורמות להופעת סימפטומים.
אלה שכן, עשויות לגרום לתחושת כאב בזמן הליכה, ישיבה, או דיספראוניה (כאב בעת קיום יחסי מין, באנגלית: dyspareunia).
גודלן עשוי לנוע בין 1 ל-4 ס"מ, ומיקומן השכיח הוא מדיאלית לשפתיים הקטנות (הפנימיות) של הפות (Labia minora).
רוב ציסטות הברטולין מופיעות על אחד הצדדים בלבד, שמאל או ימין חד צדדית (Unilateral).
ציסטות קטנות לרוב לא מלוות בכאב, אך ציסטות גדולות מאוד עשויות לגרום לכאב משמעותי.
ציסטה בבלוטת הברטולין מתפתחת כאשר צינור בלוטת הברטולין, שתפקידו לנקז אותה, נחסם.
במצב כזה, הפרשות הבלוטה נשארות בפנים במקום להיות מנוקזות ויוצרות את הציסטה.
במקרה של זיהום בציסטה, עלולה להיווצר מורסה, אשר מאפייניה העיקריים הם אדמומיות אזורית וכאב במגע.
ציסטת הברטולין עצמה אינה מהווה זיהום, אך אחת הסיבות להיווצרותה היא זיהום, כמו גם דלקת או חסימה פיזית (על ידי ריר, או ליקוי אחר) של צינורות הברטולין, צינורות ההובלה מבלוטות הברטולין אל הפות.
במקרה בו מתחיל זיהום, התוצאה היא מורסה בברטולין.
הציסטות לא מהוות מחלה המועברת במגע מיני, זיהום שקשור אליהן נחשב לנדיר והסיבה להתפתחותן אינה חד משמעית.
באופן כללי, ניתן להניח כי במקרה שבו מופיעה מורסה, הגורם יהיה זיהום חיידקי ולא מחלת מין.
ציסטת ברטולין לרוב תתגלה בזמן בדיקה גניקולוגית.
קיימות מחלות נוספות שעשויות לגרום לסימפטומים דומים, דוגמאות לכך הן לימפומה ציסטה בבלוטות סקין, גידול פפילרי (הידרדנומה פפיליפרום), וציסטה אפידרמלית (epidermoid cysts).
בקרב הנשים שעברו את גיל 40, לעיתים ימליצו על ביופסיה, במטרה לודא שאין סרטן.
אם אין תסמינים, ייתכן כי לא יהיה נחוץ טיפול כלל.
ציסטות זעירות וחסרות תסמינים צריכות להיות תחת מעקב לאורך זמן, במטרה לבדוק אם הן גדלות.
במקרים הדורשים התערבות, ניתן להשתמש בקטטר לצורך ניקוז הציסטה, או שניתן לבצע ניתן לבצע הליך כירורגי המכונה "כיוס", או פתיחת ציסטה , אך לא במקרה בו הציסטה מזוהמת.
במסגרת הליך זה יפתחו את הציסטה כדי ליצור פתח קבוע באמצעות תפרים, במטרה לשמור על ערוץ ההפרשות פתוח.
הסיבה להימנעות מפני חיתוך וניקוז רגילים היא, שהם עשויים לאפשר לציסטה לשקם את עצמה.
להתערבות מסוג כלשהו יש שיעור הצלחה של 85%, ללא תלות בשיטה בה בוחרים להשתמש, בכל הקשור להיעדרות של נפיחות, אי-נוחות, או מראה של תעלה דולפת.
צנתור נחשב להליך פשוט יחסית, שאין צורך לסביבת חדר ניתוח כדי לבצעו.
במסגרת הליך זה, צינורית קטנה עם בלון בקצה (המכונה Word catheter) מוכנסת אל תוך הציסטה, הבלון מנופח במטרה לשמור על מיקום קבוע, הקטטר נשאר למשך 2 עד 4 שבועות, מנקז את הנוזלים וגורם לבלוטה להיפתח באופן סטנדרטי לאחר הסרת הקטטר.
קטטר לרוב לא יפגע בתפקוד הרגיל, אך ככלל אין לקיים יחסי מין בתקופה זו.
בשלב מסוים עלול להתפתח בציסטה זיהום, שיתחיל להחלים באופן עצמאי לאחר 3 עד 4 ימים.
מרשם למשככי כאבים כדוגמת איבופרופן, וכמו כן טבילות ממושכות באמבטיה עשויים לסייע לחתושה.
לצורך זירוז הריפוי עצמו, ניתן להשתמש בקומפרסים חמים.
לבסוף, אם מורסה בבלוטת ברטולין מופיעה מספר פעמים, ניתן להסיר את הבלוטה ואת צינור ההובלה בניתוח.
הסרת בלוטות אלה לעיתים מומלצת לנשים מעל גיל 40, במטרה לודא היעדר של סרטן.
בעוד שציסטת ברטולין יכולה לגרום לכאב, היא אינה מהווה סכנת חיים.
לא ניתן להבטיח את אי הופעתן של ציסטות חדשות, אך הסרה כירורגית או בלייזר מפחיתה את הסיכויים לחזרת הציסטה באותו המיקום.
הסיכוי להישנות עולה בקרב הנשים שכבר סבלו מציסטת ברטולין בעבר, לעומת אלו שלא סבלנו ממנה, אצלן הסיכוי להופעה נמוך יותר.
במקרה בו הציסטות חוזרות, הדבר עלול להתרחש כל כמה שנים, כמו גם בתדירות גבוהה יותר.
בקרב נשים שעברו פתיחת ציסטה , קצב ההישנות עשוי להיות איטי יותר, אך ההישנות לא תיעלם.
כשני אחוזים מהנשים יסבלו מציסטת ברטולין בשלב כלשהו בחייהן.
הן מופיעות בשיעור של 0.55 לכל 1000 שנות אדם ואצל נשים בגילאי 35–50 שנים בשיעור של 1.21 לכל 1000 שנות אדם.
השכיחות של ציסטה בתעלת הברטולין עולה עם הגיל עד גיל המעבר, ופוחתת לאחר מכן.
נשים היספאניות עשויות לסבול מציסטות כאלה לעיתים קרובות יותר מאשר נשים לבנות ומאשר נשים שחורות.
כמו כן, לידות מרובות מעלות את הסיכון לפתח ציסטה כזו.
ציסטה פרא-שחלתית או ציסטה פראטובלית היא שק מלא נוזל המצוי ברקמת האפיתל באזור חצוצרת הרחם הסמוך לשחלות.
יש להבדילה מציסטה שחלתית הן במיקומה והן בסימפטומים.
מקורה של הציסטה (על פי האקדמיה ללשון העברית, כִּיסְתָה) הוא ברקמת החיבור הנקראת "מזותליום" , רקמת אפיתל חד-שכבתי קשקשי.
ההנחה היא שהציסטות הפרא-שחלתיות נחשבות לשרידים של הצינור המולרי והצינור הוולפי .
ציסטות פרא-שחלתיות מדווחות בכל קבוצות הגיל הנשי ונראה כי קבוצת הגיל הנפוצה ביותר היא בעשורים השלישי עד החמישי של החיים.
מחקר שנערך באיטליה העריך כי שכיחות המקרים באוכלוסייה הנשית היא כ-3%, בעוד שמחקר נתיחה לאחר המוות של נשים לאחר גיל המעבר זיהה אצלן ציסטות פרא-שחלתיות בכ -4.7% מהמקרים.
ציסטות שחלתיות בדרך כלל מאובחנות באמצעות אולטרסאונד, CT או MRI, ובקורלציה עם הממצאים הקליניים ובדיקות אנדוקרינולוגיות.
בהתאם, ציסטות פרא-שחלתיות ניתן למצוא בניתוח או במהלך הדמיה המתבצעת מסיבה אחרת.
מרבית הציסטות הן קטנות ואינן מלוות בתסמינים.
הגודל הטיפוסי המדווח הוא בקוטר של 1 עד 8 ס"מ .
נגעים גדולים עשויים להגיע ל-20 ס"מ או יותר בקוטר, מצב זה הופך להיות סימפטומטי ומלווה בהפעלת לחץ וכאב בבטן התחתונה.
גודל הציסטות יכול להוביל לפיתול (תסביב שחלה) של השחלה וגרימת כאב אקוטי.
בשלב המקדים לניתוח, ציסטות פרא-שחלתיות נראות בדרך כלל בבדיקת אולטרה סאונד.
עם זאת, בשל הקרבה לשחלה, בדיקת האולטרה סאונד עשויה להציג זקיק דמוי ציסטות שחלתיות.
מצב זה עשוי להוות אתגר בזיהוי הציסטה כשחלתית, או פרא-שחלתית
ציסטות פרא-שחלתיות הן בדרך כלל גידולים שפירים, אך עלולות במקרים נדירים להצמיח גידולים גבוליים וכן גידולים ממאירים.
בנגעים קטנים אשר לא מלווים בסיפטומים, לרוב מסתפקים בתצפית ומעכב.
נגעים גדולים יותר, נגעים אשר נצפו גדלים, נגעים סימפטומטיים (כאבים, תסביב שחלה ועוד) וכן נגעים עם ממצאים חשודים בבדיקת אולטרה סאונד (פיצוליות, פפילומיות, נוזליות ורכיבים מוצקים) נבדקים ומוסרים בדרך כלל בניתוח לפרוסקופיה.
הציסטות של מורגני הן ציסטות המופיעות כגידול מחובר לפני השטח באמצעות מעין גבעול צר ומוארך (pedunculated), לעיתים קטן, ולעיתים כצבר של ציסטות מרובות מחוברות לפימבריה של החצוצרות.
לפיכך הן נחשבות כגרסה ספציפית של ציסטות פרא-שחלתיות.
הן נקראות על שם מומחה האנטומיה, ג'ובאני בטיסטה מורגני .
בעוד שבדרך כלל הציסטות של מורגני לא מלוות בתסמינים, הובחן כי הציסטות נוטות להיות יותר נפוצות אצל נשים עם בעיות פוריות בלתי מוסברות (52.1% לעומת 25.6% בבקרה, p<0.001), לכן ייתכן כי הן עשויות לשחק תפקיד בהפרעות פוריות אצל האישה.
ההסבר שהועלה להפרעות פוריות אלה הוא פגיעה שיוצר צבר הציסטות בתפקוד תקין של החצוצרות.
ציסטה דרמואידית היא גידול (כוריסטומה או טרטומה) שנוצר על ידי רקמות מפותחות שאינן תואמות את האזור ועלולה להיווצר בכל אזורי הגוף.
זהו חלל מרופד רקמות אשר יופיע כגוש בודד בקוטר של 0.5-6 ס"מ.
כאשר הציסטה מופיעה בעור היא עשויה זקיקי שיער, בלוטות זיעה ורקמות עצם.
במקרים אחרים תכיל רקמות מורכבות יותר כמו ציפורניים, שיניים ובלוטות אחרות.
ציסטה דרמואידית היא ציסטה שפירה ולעיתים נדירות ממאירה.
בשל הסיווג שלה, ציסטה דרמואידית עלולה להתרחש בכל מקום שבו טרטומה עלולה להתרחש.
עם זאת, ישנם כמה סיווגים שונים של ציסטות כאלו.
ציסטות שחלתיות גדלות בשחלות בתדירות חודשית בצורת מבנים זקיקיים.
כאשר הביצית משתחררת מן הזקיק במהלך הביוץ, הזקיקים משוחררים למרחב.
לעיתים הנוזל מצטבר בתוך הזקיק, ותיווצר במצב כזה ציסטה (המכילה נוזל בלבד).
רוב הציסטות הללו מסתדרות מעצמן.
ציסטות דרמואידיות יכולות להופיע אצל ילדים צעירים, לעיתים קרובות באזור הגבה או מרחב העין.
עם הזמן תיווצר דלקת בציסטה בגלל הצטברות של שומנים וקרטין בתוך הציסטה.
התגובה הדלקתית שתתרחש תלווה בכאב, אדמומיות ונפיחות בעפעפיים.
במידה ולא תטופל ותיכרת לחלוטין, התגובה הדלקתית עלולה לחזור ולהופיע שוב באותו האזור.
לפעמים השלמת כריתה מלאה קשה לביצוע במידה והציסטה מתפשטת דרך קו התפר של הגולגולת.
ציסטות מן הסוג הזה יתפתחו במהלך ההריון, כאשר תאי העור, שיער, בלוטות זיעה, בלוטות שמן או רקמות שומן נלכדות בתוך עור התינוק בעת שגדל ברחם.
ציסטות אלו מולדות ושכיחות למדי.
את האבחנה הראשונית לציסטה ניתן יהיה למצוא מספר חודשים או מספר שנים לאחר התפתחותה, משום שהן גדלות בקצב איטי מאוד.
בדרך כלל הסימפטומים בהופעת הציסטה אינם בולטים והתהליך לא מלווה בכאב, בנוסף, הם אינם מזיקים לבריאותו של הילד.
אם הציסטה הופכת למזוהמת, יש צורך מיידי בהסרתה.
הסרת הציסטה יהיה תהליך קל יותר וימנע צלקות במידה והציסטה הוסרה לפני שהאזור הזדהם.
ציסטות דרמואידיות שדרתיות הן גידולים חוץ רחמים- שפירים.
זו נחשבת טעות אמבריולוגית במהלך סגירת התעלה העצבית של חוט השדרה.
ישנה שכיחות נדירה מאוד על דיווחים של ציסטות מן הסוג הזה, המהוות פחות מ-1% של הגידולים באזור חוט השדרה.
ישנה סברה כי כ-180 מקרים של גידולים בחוט השדרה בלבד זוהו במאה השנים האחרונות בספרות.
במהלך השנים היו השערות מרובות כדי להסביר את הפתוגנזה של דרמואידים חוט שדרתיים וככל הנראה מקורם עשוי להיות בצורה נרכשת או מולדת.
דרמואידים שנרכשו עלולים לנבוע מהשתלות של רקמות עוריות לתוך חלל השדרה העורי (למשל, ניקור מותני) או במהלך הליכים כירורגיים של מומים ועיוותים.
דרמואידים מולדים, אמנם, נחשבים כאלה שנוצרו במיקום התאי הנכון להם, אבל כשלו בסיווג התפקוד התאי שלהם .
טיפול בציסטה דרמואידית הוא על ידי הסרה כירורגית מלאה, רצוי בחתיכה אחת, ללא כל דליפה של תוכן הציסטה.
הקשר בין ציסטות דרמואידיות לבין הריון הולך וגדל עם השנים.
בדרך כלל מוצגת הדילמה של שקילת הסיכונים של ניתוח והרדמה לעומת הסיכונים של הטיפול לאחר מכן.
ישנן יותר ויותר ייחוסים לכך שיותר ריאלי להתייחס לציסטות דרמואידיות שחלתיות שמגלים במהלך ההריון, אם הם גדלים מעבר 6 ס"מ קוטר.
זה מתבצע בדרך כלל באמצעות פתיחת בטן או בזהירות רבה באמצעות לפרוסקופיה ולא רצוי להעשות בשליש השני להריון.
ציסטה פילונידלית או כיסתה שעירה היא סוג של דלקת עור, אשר נוצרת בדרך כלל בחלק העליון שבין לחיי העכוז.
התסמינים עשויים לכלול כאב, נפיחות ואדמומיות וייתכן שישנו גם ניקוז של נוזלים.
לעיתים נדירות תופעה זו גורמת לחום.
גורמי הסיכון כוללים השמנת יתר, היסטוריה משפחתית, ישיבה ממושכת, כמויות גדולות של שיער באזור ופעילות גופנית מועטה מדי.
הנגעים עלולים להכיל שיער ופסולת של העור.
האבחון מבוסס על סימפטומים ובדיקה.
3 מכל 10,000 אנשים מושפעים מתופעה זו בשנה כאשר התופעה נפוצה יותר אצל גברים מאשר אצל נשים ולעיתים קרובות היא מתרחשת אצל מתבגרים.
ציסטות פילונידליות לרוב מהוות גורם חזק לגירוד וכאב ומתרחשות לרוב בין הגילאים 15 ל-35. למרות שבדרך כלל הן נמצאות ליד עצם הזנב, הציסטה יכולה להופיע גם על הטבור, בית השחי או אזור החלציים, למרות שנדיר למצוא אותה במקומות אלו.
כאב/אי-נוחות או נפיחות לסירוגין מעל פי הטבעת או ליד עצם הזנב
נוזל צהוב עכור (מוגלתי), או הפרשות דם מאזור עצם הזנב
לחות בלתי צפויה באזור עצם הזנב
אי נוחות בעת ישיבה, בעת ביצוע כפיפות בטן או רכיבה על אופניים (בכל פעילות גופנית הכוללת את אזור עצם הזנב)
ישנם אנשים הסובלים מציסטה פילונידלית אך אינם סובלים משום תסמינים.
סינוס בדרכי השתן, או ערוץ קטן, עשוי לנבוע ממקור הזיהום ולהיפתח אל פני השטח של העור.
נוזל מתוך הציסטה עשוי להתנקז דרך הסינוס הפילונידלי.
ציסטה פילונידלית בדרך כלל גורמת לכאב, אבל עם ניקוז, המטופל ככל הנראה לא ירגיש כאב.
צמיחה פנימית של שערה נחשבת לאחת הסיבות לציסטה פילונידלית.
סיבה אחרת היא ישיבה ממושכת המפעילה לחץ על אזור עמוד השדרה שבאגן.
טראומה לא נחשבת לגורם לתופעה; אומנם, אירוע כזה עלול לגרום לדלקת בציסטה קיימת.
עם זאת, ישנם מקרים שבהם הציסטה יכולה להתרחש חודשים לאחר פציעה מקומית באזור האגן.
כמה חוקרים הציעו כי ציסטות פילונידליות עשויות להיות תוצאה של גומה פילונידלית מולדת.
הזעת יתר יכולה גם לתרום להופעתה של ציסטה פילונידלית.
לחות אזורית יכולה למלא ולמתוח את זקיק השיער, וזה מסייע ליצור סביבת בעלת שיעור חמצן נמוך המקדמת את הצמיחה של חיידקים אנאירוביים, הנמצאים לעיתים קרובות בציסטות פילונידליות.
נוכחות של חיידקים ורמות חמצן נמוכות מעכבות את ריפוי הפצע ומחריפות אותו עד לכדי ציסטה פילונידלית.
באופן כללי, ציסטה פילונידלית יכולה להידמות לציסטה דרמואידית שהיא סוג של טרטומה (גידול תא נבט).
בפרט, ציסטה פילונידלית באזור העכוז יכולה להידמות לטרטומה סקרוצקייגלית.
אבחנה מדויקת ונכונה חשובה כיוון שכל הטרטומות דורשות כריתה כירורגית מלאה; אם אפשר, ללא כל דליפה, והתייעצות עם אונקולוג.
הטיפול עשוי לכלול מתן אנטיביוטיקה, קומפרסים חמים, ומריחה של משחות דפילציה.
במקרים חמורים יותר, ייתכן שיהיה צורך בדיקור הציסטה או טיפול כירורגי.
הדיקור מבוצע באמצעות הרדמה מקומית, עם זמן ההחלמה שבדרך כלל אורך פחות משבוע.
הטיפול הכירורגי השמרני ביותר ,"קטיפת בור" שפותח על ידי בסקום פשוט יחסית וניתנת לביצוע במשרד של הרופא, כולל כאב מינימלי ודורש רק כמה ימים לריפוי.
הליך זה הרבה פחות פולשני מאשר החלופות, אבל הוא לא מבוצע לעיתים תכופות בארצות הברית.
ההליך מספק תוצאות טובות, התאוששות מהירה, וחשוב לציין כי במקרים שבהם ההליך לא הצליח, אפשרויות נוספות עבור יותר ניתוח פולשני עדיין יכולות להתבצע.
הטיפול הנפוץ יותר כטיפול כירוגי עבור הציסטה היא כריתה בניתוח (יחד עם הסינוס הפילונידלי).
חבישה של הפצע נחוצה, ונדרש להחליף את התחבושות פעם ביום למשך ארבעה עד שמונה שבועות.
במקרים מסוימים, הריפוי יהיה רק לאחר כשנתיים.
לפעמים הציסטה נפתרת באמצעות שיטת כירורגיה הנקראת מרסיפיאליציה.
במהלך הניתוח ניתן להסיר גם את הסינוס בטכניקת "הרמת שסע" או "תפר z", הניתוח נעשה בדרך כלל תחת הרדמה כללית.
גישה זו שימושית במיוחד כאשר מדובר בציסטה מסובכת או כשיש ריבוי הישנויות, לאחר שימוש בשיטה זו בדרך כלל נשארת מעט רקמה צלקתית שטחית באזור שבין לחיי העכוז, ובצורה זו ישנו פחות סיכון להישנות.
בגישה זו בדרך כלל יש התאוששות מהירה יותר מאשר בשיטת הניתוח המסורתי, אולם יש פחות מנתחים המיומנים בהליך הרמת שסע.
ולכן, הליך זה עשוי להיות נגיש לחולים בהתאם למיקומם הגאוגרפי.
ציסטות פילונידליות נוטות לחזור בעיקר אם התפרים נעשו בקו האמצע של הציסטה, ולא רחוק ממנו.
חתך רחוק מקו האמצע של הציסטה מועדף, במיוחד בהתחשב באחוזי ההחלמה המועטים שיש לריפוי בעזרת חתך אמצע.
טכניקה זעירה ולא פולשנית בטיפול בסינוס פילונידלי היא בעזרת דבק פיברין.
טכניקה זו גורמת לפחות כאב מאשר טיפולים מסורתיים, ויכולה להתבצע תחת הרדמה מקומית או הרדמה כללית, אינה דורשת חבישה ומאפשרת לחזור לפעילות רגילה תוך יום עד יומיים.
התוצאה בטווח הארוך של תדירות ההישנות דומה לתוצאה של טכניקות יותר פולשניות אחרות.
דבק פיברין הוכח כטיפול יותר טוב בציסטות מאשר חלופות פולשניות אצל ילדים, שחזרה לפעילות רגילה וכאב מינימלי לאחר ניתוח חשובים במיוחד.
טכניקת כירורגיה בפלישה מינימלית פותחה בישראל על ידי משה גיפס בשנת 2008. השיטה שפותחה בישראל דומה לתיאור הראשון של טכניקת "קטיפת הבור" שפורסמה ב-1980. בהליך זה, מקדחה או מכשיר ביופסיה פועלים מתוך ליבת הציסטה ומסירים את הרקמה הנגועה ואת הציסטה ומשאירים רק חורים קטנים לריפוי.
החזרה לשגרה אחרי הליך זה תתבצע לאחר יום או יומיים לאחר ניתוח, בלי או עם מינימום כאב.
שתי הפרוצדורות שולבו בהצלחה ברומא.
בעוד שאחוזי ההתאוששות לרוב גבוהים, חלק מהחולים סובלים מהשפעות לטווח הארוך.
ישנם מקרים מתועדים אשר כוללים חולים עם המשך הכאב לאחר הניתוח במשך שנים לאחר ההליך הכירורגי.
עיקרי התלונות כוללים כאב כאשר יושבים במשך תקופה ארוכה של זמן, או שחיקה בחיבור בין הגב התחתון לעכוז.
משמעות המילה פילונידלי היא קן של השיער, המילה נגזרת מן המילים בלטינית שיער (pilus) קן (nidus).
מצב זה תואר לראשונה על ידי הרברט מאיו בשנת 1833. ר.
הודג'ס הייתה הראשונה שהשתמשה בביטוי ציסטה פילונידלית כדי לתאר את התופעה בשנת 1880.
התופעה הייתה נפוצה בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המצב כונה בכינוי "מושב ג'יפ" או "מחלת רוכבי הג'יפ", בגלל שהחולים שהגיעו עקב הציסטה לרוב נסעו בג'יפים לתקופות ממושכות.
הרוכבים נסעו בדרך כלל בדרכים קשות עם הרבה מהמורות והאמונה הרווחת הייתה שהציסטה התפתחה עקב הגירוי והלחץ על עצם הזנב.
צִנְתּוּק או צִלְתּוּק (הלחם של "צלצול–ניתוק") הוא מושג עממי המתאר התקשרות טלפונית קצרה שלא על מנת להתחיל שיחה אלא לשם העברת נתון מספרי או כדי לפתות את מקבל הצינתוק להשיב שיחה למספר הטלפון ממנו הגיע הצינתוק.
לרוב מבוצע הצינתוק על ידי מערכת ממוחשבת, ומשמש לשליחה אוטומטית של נתון מספרי (בדרך כלל מספר טלפון) באמצעות זיהוי השיחה או לשם תזכורת.
השימוש בצינתוק כדי לשלוח מספר או התראה נפוץ במגזר החרדי, שבו רבים המשתמשים בטלפון כשר, שאינו מאפשר תקשורת נוספת מלבד שיחה.
מבחינה טכנית, בכל שיחת טלפון יכול הצד היוזם לקבוע איזה מספר יראה מקבל השיחה על צג מכשירו כזיהוי המתקשר.
אלא שחברות התקשורת משדרות בדרך כלל את מספר הטלפון האמיתי של יוזם השיחה.
במקרים מסוימים מאפשרות החברות ללקוח לשדר כל זיהוי שירצה.
בכך מתאפשר ליצור מערכת אוטומטית היוזמת שיחות טלפון רבות ממספרים שונים.
במערכות וואטסאפ-פון משתמשים בצינתוק על מנת להודיע לחברי קבוצה על הודעה חדשה שקיימת בקו המידע שהוקצה לקבוצה.
קווי נייעס משתמשים בצינתוקים על מנת לפרסם את המספרים החדשים של הקו.
מערכות שונות משתמשות בצינתוק לשליחת קוד לאימות מספר הטלפון של הלקוח כדי לוודא שלא התקשר מזיהוי מזויף , כמו כן ישנן מערכות המאפשרות חיפוש מספרי טלפון וקבלתם לצג המכשיר באמצעות צינתוק.
בשנת 2018 פורסם על מנויים שקיבלו צינתוק ממספר בקידומת בינלאומית על מנת שישיבו שיחה למספר ויחויבו בסכומים גבוהים.
השימוש בצינתוקים לפרסומת וכדומה גרם לא פעם להטרדת משתמשים רבים
בשנת 2011 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב תובענה ייצוגית נגד חברות שהתקשרו לטלפון הסלולרי וניתקו, במטרה שהנמען יחזור אליהן וישמע פרסומת.
בדיון אמרה השופטת: "צינתוק זה פרסום בכפייה".
בשנת 2018 אישרה הכנסת תיקון לחוק התקשורת (בזק ושידורים) האוסר לבצע שיחות צינתוק.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בתיקון זה:
ציסטה בשד (על פי האקדמיה ללשון העברית, כִּיסְתָה בשד) היא שקיק מלא נוזלים בתוך השד.
בכל שד יכולה להיות ציסטה אחת או יותר.
ציסטות בשד יכולות להיות כואבות, אך הן לרוב שפירות, ואינן יכולות להתפתח לסרטן השד.
גוש חלק, גמיש וקל להזזה בצורת עיגול או אליפסה, בעל גבולות ברורים
כאב בשד שיכול להקרין גם לבית השחי או רגישות באזור הגוש
הפרשה צלולה או עכורה מהפטמה, שיכולה גם להיות בצבע צהוב, ירקרק או חום
עווית בשד כאשר מדובר בציסטה גדולה
גוש מוגדל ורגישות יתר לפני הווסת או בזמן היריון
ירידה בגודל הגוש ובעוצמת הסימפטומים לאחר הווסת
ציסטות בשד לרוב לא מתגלות באמצעות בדיקה עצמית או בדיקה פיזית, אך לעיתים ניתן לחוש בהן במגע, בייחוד אם מדובר בגוש גדול.
השדיים הם בדרך כלל גבשושיים או קשריריים בשל שינויים הורמונליים תדירים במהלך המחזור החודשי, אולם גושים חדשים או שינוי של גושים קיימים מחייבים התייחסות מומחה.
ציסטות בשד נפוצות בייחוד בנשים לפני גיל המעבר, בשנות ה-30–50 לחייהן, וכן בגיל ההתבגרות.
נשים המטופלות בטיפול הורמונלי הן בעלות שכיחות גבוהה יותר לפתח ציסטה בשד.
אומנם הן נפוצות בעיקר בנשים, אך גם בגברים יכולות להתפתח ציסטות בשד.
ציסטה או מספר ציסטות בשד אינן יכולות להתפתח לסרטן שד.
הסיכוי שציסטה בשד קשורה לסרטן שד הוא מאוד נמוך, פחות מ-0.5%.
ציסטה בשד יכולה להיות גם חלק מהשד הפיברוציסטי, מצב שכיח המאופיין על ידי שינויים ברקמת השד, אשר עלולים לגרום לאי נוחות.
דליפת נוזל מתוך הציסטה עלולה לעורר דלקת ברקמת השד.
דליפה יכולה להיגרם בעקבות פגיעה פיזית, לדוגמה בהפעלת לחץ רב בבדיקת ממוגרפיה, או בתאונת דרכים.
קיימות מספר בדיקות שעושים על מנת לאבחן ציסטה בשד.
תחילה תבוצע בדיקה גופנית על ידי הרופא, לאחר מכן ייתכן ותבוצע בדיקת אולטרהסאונד או ממוגרפיה.
לאחר בדיקות אלו ייתכן ויהיה צורך בביופסיית שד או ביופסית שאיבת מחט .
בדיקת שד – הרופא יבצע בדיקה גופנית לבחון את הגוש, בנוסף יחפש גושים נוספים שאינם מרגישים נורמליים.
הרופא אינו יכול לאבחן מבדיקה כזו בלבד האם הגוש הוא ציסטה ולכן תידרש בדיקה נוספת.
בדרך כלל בדיקה זו תהיה בדיקת דימות או ביופסיה.
אולטרה-סאונד שד – בדיקה זו יכולה לעזור לרופא לאבחן האם הגוש הנבדק מלא בנוזל או שהוא קשיח.
גוש שהוא מלא בנוזל בדרך כלל מעיד על ציסטה בשד.
גוש שהוא יותר קשיח במראה שלו יכול להיות גוש שאינו סרטני כמו פיברואדנומה אך לעיתים עשוי להיות גם גוש סרטני.
לאחר בדיקה זו, הרופא עשוי להמליץ על ביופסיה להערכה נוספת של גוש שמראהו קשיח.
אם הרופא יכול להרגיש בקלות את הגוש, ייתכן וידלג על האולטרה-סאונד ויבצע ביופסיית שאיבת מחט במקום.
ביופסית שאיבת מחט – במהלך בדיקה זו, הרופא מחדיר מחט דקיקה לתוך הגוש שנמצא בשד ומנסה לשאוב את הנוזל.
לעיתים בדיקה זו נעשית במקביל לאולטרה-סאונד על מנת לעקוב אחר מיקום המחט באופן מדויק יותר.
אם הנוזל נשאב החוצה והגוש נעלם, ניתן לבצע אבחון מיידי של ציסטה בשד.
אם הנוזל אינו דמי והגוש נעלם, ככל הנראה לא יהיה צורך בבדיקה או טיפול נוספים.
אם הנוזל נראה דמי או שהגוש לא נעלם, ייתכן והרופא ישלח דגימה של הנוזל לניתוח מעבדתי ויפנה את המטופלת לכירורג שד או רדיולוג למעקב.
אם לא יוצא נוזל, הרופא ככל הנראה ימליץ על סריקת הדמיה כמו ממוגרפיה, המצליחה לדמות ציסטה גדולה או קבוצת ציסטות קטנות כצפיפות בעלת גבולות ברורים.
חוסר בנוזל בגוש שאינו נעלם לאחר ביופסיית שאיבת מחט, מעיד על כך שהגוש או חלק ממנו הוא קשיח ובמקרה זה דגימה תשלח לבדיקה.
ציסטות בשד יסווגו לפי קריטריונים של בדיקת האולטרהסאונד – צורה, גבולות הציסטה, כיוון (מקביל או לא מקביל לעור), האות של נוזל הציסטה המתקבל באולטרה-סאונד, אחידות (הומוגניות) והחלשות האות בסביבת הציסטה.
הסיווג המתקבל – ציסטה פשוטה (מרבית המקרים), ציסטה מסובכת וציסטה מורכבת (simple, comlicated, complex)
ציסטה פשוטה – ציסטה שעומדת בכל הקריטריונים של אולטרה-סאונד לציסטה פשוטה וכן ציסטה שאובחנה כמלאת נוזל לא דמי ומתרחשת היעלמות הגוש לאחר שאיבת הנוזל (על ידי תהליך ביופסיית שאיבת מחט), יוגדרו כציסטות פשוטות ולא ידרשו בדיקות או טיפולים נוספים.
ציסטה מסובכת ומורכבת, יחולקו לסוגים שונים – מורסה , שטף דם, נמק שומני, החזקת שומן , הפרעה לא מזוהמת, ציסטה שומנית.
סוג מסוים של סרטן שד (Apocrine papillary carcinoma) עלולה להראות כציסטה מסובכת או מורכבת בבדיקות השונות.
מומחים לא יודעים מה גורם לציסטות בשד.
הן עלולות להתפתח בעקבות שינויים הורמונליים במהלך המחזור החודשי.
ישנן ראיות כי עודף אסטרוגן בגוף, המגרה את רקמת השד, יכול לתרום ליצירת ציסטות בשד.
נמצא כי שימוש בטמוקסיפן, אנטי-אסטרוגן שמשמש למניעת סרטן השד, קשור במניעת התפתחות ציסטות.
שימוש בגלולות למניעת היריון להסדרת המחזור החודשי עשוי לסייע בהפחתת הישנות של ציסטות בשד.
אולם בשל תופעות לוואי, המלצה לשימוש בגלולות למניעת היריון כטיפול יומלץ רק לנשים בעלות סימפטומים חמורים.
כמו כן, הפסקת טיפול הורמונלי לאחר גיל המעבר יכולה גם היא לסייע במניעת ציסטות בשד.
ניתן גם לסייע במניעת התפתחות גידולים.
אומנם מרבית הציסטות בשד נחשבות ל"ציסטות פשוטות" (ציסטות שפירות שנשארות שפירות), אך במקרים נדירים ציסטה עלולה להיות מסובכת וייתכן שהגורם לה הוא סרטן השד.
ביקורים תקופתיים אצל מומחה יכולים לסייע באיתור ציסטות ובמניעת התפתחות של מצבים פתולוגיים.
ציסטה בשד לא דורשת טיפול אלא אם הציסטה גדולה, כואבת או מפריעה.
במקרים בהם נדרש טיפול, שאיבת הנוזל מהציסטה יכולה להקל על התסמינים.
טיפול טיפוסי כולל ביופסיית שאיבת מחט, אם כי ציסטה ששאבו אותה לעיתים קרובות חוזרת.
שאיבת הנוזל והמתנה לפירוק הציסטה היא הטיפול המרכזי המיושם במקרים אלו.
יתרה מכך, אם הציסטות נשאבו והנוזל נראה נורמלי, הן לא דורשות התייחסות רפואית נוספת למעט מעקב לצורך וידוא שהציסטה נעלמה לחלוטין.
לצורך הפחתת הסיכויים לחזרה של הציסטה ועל מנת לבקר את השינויי ההורמונליים במהלך המחזור החודשי, מוצע לעיתים טיפול הורמונלי, באמצעות גלולות למניעת היריון.
לעיתים, ניתן טיפול הורמונלי בעזרת התרופה דנזול על מנת לטפל בציסטה ובדרך כלל מוצעת לחולים שהטיפול הלא רפואי לא עזר להם והתסמינים אצלם חזקים.
הסרה כירורגית של הציסטה בשד הכרחית רק בנסיבות יוצאות דופן והיא הטיפול האפשרי המשמעותי ביותר.
התוויות לטיפול בציסטה כוללות מצבים בהם ישנה ציסטה שמפריעה וחוזרת מדי חודש או אם ישנה ציסטה שמכילה נוזל בגוון של דם ומפגינה סימנים מדאיגים אחרים.
ציסטות בשד מושפעות מתפקוד הורמונלי ותנודות הורמונליות.
כ-7% מהנשים בעולם המערבי מפתחות ציסטות בשד.
ציסטות בשד מתפתחות בדרך כלל אצל נשים בגילאים 30–50, בתקופת גיל המעבר המאופיינת בשינויים הורמונליים.
יש חשש שקיים קשר בין קבוצת סיכון לחלות בסרטן השד לבין התפתחות שפירית של ציסטות בשד.
במחקר פרוספקטיבי שנערך בהשתתפות 2809 נשים עם סיכון להתפתחות סרטן השד, על ידי מוסד בשם The American College of Radiology Imaging Network, נמצא שציסטות בשד זוהו אצל 37.5% מכל הנשים שנבדקו עם שיא היארעות אצל נשים בגילאים 35–50 שנים.
במחקר שנערך במשך 3 שנים, ציסטות זוהו יותר אצל נשים טרם תקופת גיל המעבר בהשוואה לנשים לאחר גיל המעבר (65.1% לעומת 39.4%)
ציסטה על שם בייקר או ציסטה פופליטאלית היא סוג של נוזל המצטבר מאחורי הברך.
גורמי סיכון כוללים בעיות אחרות של הברך כמו דלקת מפרקים ניוונית, קרע במיניסקוס או דלקת מפרקים שיגרונית.
הציסטה נוצרת אצל כ-20% מהאנשים, בדרך כלל בגילאים 35–70. הציסטה נקראת על שם המנתח שתיאר אותה לראשונה, ויליאם מורנט בייקר (1838–1896).
בדרך כלל אין תסמינים לציסטה זו.
אם תסמינים אכן מופיעים הם יכללו לרוב התנפחות וכאב מאחורי הברך, נוקשות, כאב או השמעת קולות נקישה תוך כדי הנעת המפרק.
אם הציסטה מתפוצצת, הכאב עלול להתגבר, ותיתכן התנפחות של השוק.
התפוצצות הציסטה עלולה לגרום גם לחבלות מתחת למדור הקדמי של השוק (סימן סהר).
במקרים נדירים המצב יכול להתלוות עם תסמונות מחלקת תיירים, נוירופתיה פריפרית, איסכמיה או תסמונת המדור.
בקרב מבוגרים, ציסטה בברך על שם בייקר בדרך כלל "מתעוררת" מכל סוג של דלקת מפרקים או קרע של הסחוס.
בילדים, ציסטה על שם בייקר אינה מצביעה על דלקת מפרקים.
הציסטה מתפתחת בין הגידים של הראש המדיאלי של שריר הסובך (ידוע גם כשריר התאומים) והשריר החצי קרומי.
הם נמצאים מאחור למפרק הברך.
השק הסינוביאלי של מפרק הברך יכול, תחת נסיבות מסוימות, לייצר בליטה אחורית לתוך המרווח הפופליטאלי (המרווח מאחורי הברך).
כאשר הבליטה הזו נעשית מספיק גדולה, היא נעשית מוחשית וציסטית.
רב הציסטות על שם בייקר נותרות בקשר ישיר עם החלל הסינוביאלי של הברך, אך לפעמים, הציסטה החדשה מתנתקת.
ציסטה על שם בייקר יכולה להתפוצץ ולייצר כאב אקוטי מאחורי הברך ובשוק והתנפחות של שרירי השוק.
לרוב יאובחן המצב בבדיקה גופנית במהלכה יעריך הרופא את מצב מפרק הברך.
הרופא יברר האם המטופל סובל מדלקות מפרקים שעלולות לגרום להתפתחות מצב זה.
לעיתים תידרשנה בדיקות נוספות על מנת לאשר את האבחנה.
אלו עשויות לכלול סריקת אולטרה סאונד של מפרק הברך או בדיקת דימות בתהודה מגנטית של הברך (MRI).
הגישה הטיפולית תלויה בגודל הציסטה ובסימפטומים הנלווים להימצאותה: אם מדובר בציסטה קטנה יחסית שגורמת לכאב מינימלי ללא הפרעה משמעותית בתנועה, הטיפול המומלץ הוא טיפול פיזיותרפי תמיכתי או הזרקת סטרואידים.
אם מדובר בציסטה גדולה המלווה בהפרעה משמעותית לתנועה או בכאב עז, מומלץ לטפל בגישה הניתוחית.
ניתן להקל על הכאב הנגרם עקב המצב באמצעות קירור המקום, נטילת משככי כאבים ושימוש בחבישה מתאימה.
ציסטאמין (cysteamine) או מרקפטאמין {mercaptamine) הוא החומר הפעיל בתרופות המיועדות לטיפול במחלת הציסטינוזיס ותסמיניה.
תרופות אלו כוללות כמוסות ציסטגון (cystagon) ופרוציסבי (procysbi) המכילות ציסטאמין ביטרטראט (cysteamine bitartrate) וטיפות העיניים, ציסטאדרופס (cystadrops) וציסטאראן (cystaran) המכילות ציסטאמין הידרוכלוריד (cysteamine hydrochloride).
ציסטאמין הוא אמינותיול, כלומר, תרכובת אורגנית המכילה קבוצות פונקציונליות של אמין ושל תיול.
ציסטמין הוא מוצק, מסיס במים, בעל צבע לבן ונמצא בשימוש, לעיתים קרובות, כמלחים של נגזרת האמוניום שלו +[HSCH2CH2NH3] כולל מלחי הידרוכלוריד, ביטרטראט ופוספוציסטאמין.
מולקולת ציסטאמין מיוצרת בגופם של יונקים, כולל בני אדם, על ידי פירוק של קואנזים A.
חומר הביניים, פנטתאין מתפרק לציסטאמין ולחומצה פנטותנית.
ציסטאמין הוא חומר המוצא הביוסינתטי של המוליך העצבי היפוטאורין.
ציסטינוזיס היא הפרעה גנטית, רב-מערכתית ונדירה.
המחלה מאופיינת על ידי הצטברות של חומצת אמינו, ציסטין ברקמות ואיברים שונים בגוף, כולל בכליות, בעיניים, בשרירים, בכבד, בלבלב ובמוח.
באופן כללי, ציסטינוזיס מחולקת לשלוש צורות שונות הידועות כציסטינוזיס כלייתית (nephropathic cystinosis), ציסטינוזיס ביניים (intermediate cystinosis) וציסטינוזיס של העיניים (ocular cystinosis) או ציסטינוזיס לא-כלייתית.
הגיל בו מתפרצת המחלה, התסמינים והחומרה של ציסטינוזיס עשויים להיות שונים במידה רבה בין אדם אחד למישנהו.
ציסטינוזיס כלייתית מופיעה בילדות והיא הצורה הנפוצה והחמורה ביותר.
הכליות והעיניים הם שני האיברים הנפגעים לעיתים הקרובות ביותר.
חולים עם ציסטינוזיס כלייתית או ציסטינוזיס ביניים נזקקים בסופו של דבר להשתלת כליה.
ציסטינוזיס לא-כלייתית, של העיניים, פוגעת רק בקרניות העיניים.
ציסטינוזיס נגרמת על ידי מוטציות בגן CTNS ועוברת בתורשה כמחלה רצסיבית אוטוזומלית.
ציסטאמין משמש לטיפול במחלת הציסטינוזיס ותסמיניה.
ציסטאמין זמין לשימוש פומי, בצורת כמוסות רגילות וכמוסות בשחרור מושהה וכטיפות עיניים.
התרופות המכילות ציסטאמין להתוויה זו, אושרו על ידי מינהל מזון והתרופות האמריקאי (FDA) ועל ידי סוכנות התרופות האירופית (EMA).
תווית ציסטאמין במתן פומי, נושאת אזהרות לגבי פריחות חמורות בעור, נגעים בעור, בעצמות ובעיות בפרקים.
כיבים או דימום בקיבה ובמעיים, תסמינים במערכת העצבים המרכזית, כולל פרכוסים, עייפות, ישנוניות, דיכאון, ואנצפלופתיה.
לויקופניה, תוצאות אבנורמליות בבדיקות דם לגבי תפקודי כבד, ויתר לחץ דם תוך-גולגולתי שפיר, העלול לגרום לכאבי ראש, טנטון, סחרחורת, בחילה, ראייה כפולה או מטושטשת, אובדן ראייה וכאב מאחורי העין או כאב בתנועת העין.
תופעות הלוואי הנפוצות ביותר של ציסטאמין, במתן פומי, הן הקאות, איבוד תיאבון, חום גבוה, שלשול, ישנוניות, ופריחה.
תופעות לוואי נוספות של ציסטאמין, במתן פומי, כוללות ריח רע מהפה, ריח גוף, בחילות, וכאבי בטן.
עבור ציסטאמין בטיפות עיניים, ההשפעות השליליות הנפוצות ביותר הן רגישות לאור, אדמומיות וכאבי עיניים, כאבי ראש ופגמים בשדה הראייה.
אין להשתמש בציסטאמין במתן פומי או כטיפות עיניים, בעת ההריון.
יש להיוועץ ברופא המטפל לגבי הריון מתוכנן.
אין להשתמש בציסטאמין בעת הנקה ובכל מקרה יש להיוועץ ברופא המטפל.
לא דווחו תגובות בין-תרופתיות, עבור הכמוסות הרגילות או עבור טיפות העיניים המכילות ציסטאמין.
באנשים עם ציסטינוזיס יש חסר בנשא התפקודי, ציסטינוזין (Cystinosin) המקודד על ידי הגן CTNS והמעביר ציסטין מהליזוזום לציטוזול בתא.
חסר בציסטינוזין מוביל להצטברות של ציסטין בליזוזומים, בצורת גבישים, ופוגע בתאים.
ציסטאמין נכנס לליזוזומים והופך ציסטין לציסטאין (Cysteine) ולדיסולפיד המעורב ציסטאין-ציסטאמין (cysteine-cysteamine), אשר שניהם יכולים לצאת מהליזוזום.
ציסטאמין, אף מקדם את ההובלה, לתוך התאים, של חומצת האמינו L-ציסטאין, אשר עשויה להיות בשימוש ליצירת גלוטתיון, שהוא אחד מנוגדי החמצון התוך-תאיים החזקים ביותר.
ציסטאמין נחקר במודלים במבחנה ובבעלי חיים, בשנות החמישים של המאה ה-20 לגבי השפעותיו בהגנה מפני קרינה, ובמודלים דומים משנות השבעים של המאה ה-20 ואילך, לגבי השפעותיו על אנמיה חרמשית, גדילה, לגבי יכולתו לאפנן את המערכת החיסונית וכמעכב אפשרי של נגיף האיידס HIV.
בשנות השבעים של המאה ה-20 נבחן ציסטאמין בניסויים קליניים, שלא צלחו, לגבי השפעותיו על רעילות של פרצטמול, ובשנות ה-90 של המאה ה-20 והעשור הראשון של המאה ה-21, עבור זאבת אדמנתית מערכתית.
ניסויים קליניים במחלת הנטינגטון החלו בשנות התשעים של המאה ה-20 ונמשכו עד שנת 2015.
מאז שנת 2013, ציסטאמין נבחן בניסויים קליניים עבור מחלת פרקינסון, מלריה, מחלת קרינה, הפרעות נוירודגנרטיביות, הפרעות נוירו-פסיכיאטריות וטיפול בסרטן.
ציסטאמין אף נחקר בניסויים קליניים עבור מחלת הכבד השומני שאינה נובעת מצריכת אלכוהול בילדים.
התרופה ציסטגון מאושרת לשיווק בישראל, בצורת כמוסות קשות, ומיועדת לטיפול בחולי ציסטינוזיס.
התרופה ציסטאדרופס אינה רשומה בישראל, אך מיובאת לישראל, על פי הצורך, תחת אישור מיוחד של משרד הבריאות.
ציסטה נרתיקית , ידועה גם בשם "כיסתה נרתיקית", היא ציסטה שפירה נדירה אשר מתפתחת בדופן הנרתיק.
היא יכולה להיות מולדת או להופיע בילדות ובבגרות.
ברוב המקרים אינה גורמת לתסמינים ומופיעה עם מעט סיבוכים או ללא סיבוכים כלל.
ציסטות מולריות זהו הסוג הנפוץ ביותר של ציסטה נרתיקית.
ציסטה זו מתפתחת בדרך כלל על דופן הנרתיק האנטרולטרלית.
ציסטה קשקשית מהווה כ-23% מכלל הציסטות בנרתיק והיא השנייה בשכיחותה.
מקורה של הציסטה ברקמת אפיתל שנותרה מניתוחים או מטראומה אחרת.
היא נמצאת לרוב על דופן הנרתיק האחורי התחתון.
ציסטה אפידרמואידית ממוקמת בקצה התחתון האחורי של הנרתיק.
נוצרת מחתיכות קטנות של אפיתל שנלכדו מתחת לפני השטח כתוצאה מתיקון כירורגי לא מושלם לאחר אפיזיוטומיה.
ציסטה של צינור גרטנר מתפתחת משרידי רקמות קטנות שהגיעו מצינור המזונפרי .
ברוב המקרים הסימפטומים הם מינימליים או נעדרים אך יש נשים שעלולות לחוות לחץ וגינאלי, אי נוחות, נפיחות, יחסי מין כואבים או דימום.
לכל סוג ציסטה תסמינים ספציפיים המאפיינים אותה, כך למשל ציסטה של צינור גרטנר גורמת לתסמינים הבאים: זיהום, בעיות בתפקוד שלפוחית השתן, כאבי בטן, הפרשות מהנרתיק ובריחת שתן.
האבחון מתבצע באמצעות שימוש באולטרסאונד, סריקת CT ו-MRI.
בסריקות אלה הציסטות נראות כמו מבנים אחרים הבולטים מהנרתיק כדוגמת רקטוצלה וציסטוצלה, לכן יש צורך בהערכה היסטולוגית היכולה לאשש את האבחנה כי המבנה הוא אכן ציסטה נרתיקית.
בנוסף ניתן לאבחן את הסוג הספציפי של הציסטה.
ציסטות בנרתיק מתגלות לעיתים קרובות במהלך בדיקת אגן שגרתית או במהלך בדיקה דו-ממדית.
קיימים מספר טיפולים אפשריים בציסטה נרתיקית בהתאם לסוגה, ומיקומה בנרתיק:
ניתן להסיר ציסטות על ידי ניתוח פולשני וניקוזה.
הסיבוכים בניתוחים אלה מעטים ולרוב תלויים במיקום הציסטה בנרתיק.
כאשר הציסטה מוסרת בניתוח הסיכוי שהיא תחזור נמוך.
במקרים בהם הוחלט לא להסיר את הציסטה אצל הרופא המטפל, מתקיימות ביקורות חוזרות באופן סדיר על מנת לוודא שאין שינויים בציסטה כלומר שאינה גדלה, קטנה, משנה את צבעה וכו'.
במקרים מסוימים ציסטות מטופלות על ידי מתן אנטיביוטיקה.
הממלכות והנחלות המיוצגות במועצה הקיסרית ובשמן הלא-רשמי צִיסְלֵייְטַניה ("העבר הזה של נהר הלייטה"; בגרמנית: Die im Reichsrat vertretenen Königreiche und Länder ו-Cisleithanien) היו שטחי קיסרות אוסטריה שהוסיפו להישלט על ידי הרשויות בווינה לאחר הפשרה האוסטרו-הונגרית של 1867. ציסלייטניה הייתה המחצית ה"אוסטרית" של האימפריה האוסטרו-הונגרית,
השם "ציסלייטניה", שהיה כינוי מוכר מאוד אך לא זכה מעולם למעמד רשמי, התייחס לנהר הלייטה הזורם מדרום-מזרח לווינה וסמוך לפרסבורג, שהתווה את קו הגבול בין נחלות הכתר ההונגרי לנחלות הקיסריות באזור זה.
בהתאמה, המחצית ההונגרית של האימפריה נקראה טרנסלייטניה.
שם נוסף לשטחים הללו היה פשוט "אוסטריה", אם כי בגלל ההקשר הגרמני החזק של השם, הנתינים הסלאבים דחו אותו על פי רוב.
לאחר הקמת הרפובליקה האוסטרית הראשונה, ציסלייטניה נודעה בדיעבד כ"אוסטריה הישנה." לרשויות ולמוסדות בציסלייטניה הוסף התואר "קיסרי-מלכותי" (kaiserlich-königlich או k.k.), שציין את היות הריבון קיסר אוסטריה ומלך בוהמיה.
זאת להבדיל מהרשויות "הקיסריות והמלכותיות" של כלל האימפריה, תואר שמחציתו השנייה נגזרה מכתר ממלכת הונגריה.
שמן הרשמי של הנחלות הציסלייטניות, שהופיע במסמכים הרשמיים, היה "הארצות והממלכות המיוצגות במועצה הקיסרית", היא הרייכסראט הווינאי.
בניגוד לממלכת הונגריה, ציסלייטניה לא הייתה מדינת-לאום יחידה אלא אוסף של מלכויות ונחלות, במבנה דומה לזה של הקיסרות לפני פשרת 1867. היא הכילה את הנחלות האישיות של בית הבסבורג: דוכסויות אוסטריה תחתית, אוסטריה עלית, קרינתיה, קרניולה, זלצבורג, שטיריה, רוזנויות טירול, גוריציה ואיסטריה והעיר הקיסרית טריאסטה.
כמו כן, היא כללה את ארצות הכתר הבוהמי, ממלכת בוהמיה, מרקיזות מוראביה ושלזיה האוסטרית; ואת ממלכת גליציה ולודומריה, דוכסות בוקובינה וממלכת דלמטיה.
השטח הכולל היה 300,000 קילומטרים מרובעים, והאוכלוסייה ב-1910 מנתה 28.5 מיליון נפש.
בניגוד להונגריה, שבה הונהגה מדיניות לשונית וחינוכית נוקשה שכיוונה ליצור אחידות לאומית ולהטמיע את העממים השונים לתוך האומה המגיארית, בציסלייטניה לא נערכו ניסיונות דומים.
הזהות הפוליטית ה"אוסטרית" נבעה מנתינות לקיסר, ומעולם לא כיוונה לשלול את הנבדלות האתנית והתרבותית של עממי הקיסרות.
לכל אורך קיומה, שררו בתוך ציסלייטניה מאבקים בין תנועות לאומיות מקומיות, דוגמת העימות בין פולנים לאוקראינים בגליציה או בין גרמנים לצ'כים בבוהמיה.
ראש המדינה היה השליט מבית הבסבורג (למעשה, הקיסר פרנץ יוזף, שמשל כמעט לכל אורך שנות קיומה), בתוארו העליון כקיסר אוסטריה ובתאריו הרבים הנוספים בנחלות השונות, בתור מלך גליציה, מלך בוהמיה ועוד ועוד.
הקיסר מינה כרצונו ממשלה, שבראשה עמד ראש-ממשלה נפרד.
לציסלייטניה, כמו להונגריה, הייתה עצמאות מנהלית בענייני הפנים השונים; בממשל "המיוצגות ברייכסראט" היו שרים לענייני כלכלה, חינוך ודתות, חקלאות, הגנה טריטוריאלית וכיוצא בזה.
בתחומים שנגעו לשני חצאי האימפריה, כמו צבא ומדיניות חוץ, טיפלה מועצת השרים לעניינים משותפים.
הממשלה הציסלייטנית הייתה נתונה לפיקוח, אך לא לשליטה מלאה, מצד הרייכסראט בווינה, על שני בתיו: בית עליון בלתי-נבחר ובית תחתון נבחר.
לכל אחת מהנחלות הנפרדות היה גם בית-נבחרים משלה, לנדטאג, ורשויות אוטונומיות שונות.
בית-המשפט העליון בווינה היה רשות עצמאית, הכפופה ישירות לקיסר.
למחצית ה"אוסטרית" היה כח הגנה משלה, הלָנְדְווֶהר הקיסרי-מלכותי, שהיה עצמאי ונפרד מן הצבא האוסטרו-הונגרי המשותף, בדומה למקבילו ההונגרי, ההוֹנְבד.
כמו כן, היא כללה את החלקים המתועשים והעשירים ביותר באימפריה, בייחוד בבוהמיה, לצד החלקים הנחשלים ביותר, כמו בוקובינה וגליציה.
בממוצע, ה"אוסטרים" שילמו כשני שלישים מהמסים בקיסרות.
ב-1915, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, שונה שמם של השטחים רשמית ל"אוסטריה".
הצעד נתפש על ידי נתינים רבים כוויתור כלפי הלאומיות הגרמנית-אוסטרית המתעצמת באימפריה, בהשפעת הברית עם גרמניה, ועודד תנועות עצמאות מקומיות.
צִינְכּוֹנָה (שם מדעי: Cinchona) או גם קינכונה או סינכונה הוא סוג של צמחים בעלי פרחים במשפחת הפואתיים הכולל לפחות 23 מינים של עצים ושיחים.
כולם מקומיים ליערות של מערב אמריקה הדרומית.
על פי הדיווחים, כמה מינים התאזרחו גם באמריקה המרכזית, בג'מייקה, בפולינזיה הצרפתית, בסולאווסי, בסנט הלנה בדרום האוקיינוס האטלנטי ובסאו טומה ופרינסיפה מול חופי אפריקה הטרופית, ואחרים טופחו בהודו ובג'אווה, שם נוצרו מהם כלאיים.
הצינכונה הייתה מבוקשת היסטורית בשל ערכה הרפואי, שכן מהקליפה של כמה מינים אפשר להפיק כינין ואלקלואידים אחרים.
אלו היו הטיפולים היעילים היחידים נגד מלריה בתקופת שיא הקולוניאליזם האירופי, מה שהפך אותם לבעלי חשיבות כלכלית ופוליטית רבה.
עצים בסוג ידועים גם כ"עצי הקדחת" (fever trees) בגלל תכונותיהם נגד מלריה.
הסינתזה המלאכותית של כינין ב-1944, גידול בצורות עמידות לכינין של מלריה והופעת טיפולים חלופיים הביאו בסופו של דבר לסיומו של עניין כלכלי רחב היקף בגידול צינכונה.
אלקלואידים של צינכונה מראים הבטחה בטיפול במלריה של הטפיל Plasmodium falciparum, שפיתחה עמידות לתרופות סינתטיות.
צמחי הצינכונה ממשיכים להיות נערצים בשל מורשתם ההיסטורית; העץ הלאומי של פרו הוא של הסוג צינכונה.
את השם לסוג נתן קארולוס ליניאוס ב-1742, בהתבסס על טענה שהצמח ריפא את אשתו של , משנה למלך ספרד בלימה, בשנות ה-30 של המאה ה-17, אם כי אמיתות הסיפור הזה שנויה במחלוקת.
לינאוס השתמש באיות האיטלקי Cinchona (סינכונה), אך השם Chinchón (מבוטא [tʃinˈtʃon] בספרדית) הוביל לכך שקלמנטס מרקהם ואחרים הציעו תיקון האיות לצ'ינצ'ונה, ויש המעדיפים את ההגייה /tʃɪnˈtʃoʊnə/ עבור השם העממי של הצמח.
שימושי הרפואה המסורתית מאמריקה הידועים כ"" ו"אבקת הישועים" מקורם בצינכונה.
צמחי הצינכונה שייכים למשפחת הפואתיים, והם שיחים גדולים או עצים קטנים בעלי עלווה ירוקה-עד, בגובה של 5 עד 15 מטרים.
העלים נגדיים, מעוגלים עד אזמליים ואורכם 10–40 סנטימטרים.
הפרחים לבנים, ורודים או אדומים, ומיוצרים במכבדים.
הפרי הוא הלקט קטן המכיל זרעים רבים.
מאפיין מייחד של הסוג הוא שלפרחים יש אונות כותרת שעירות מעט.
באמריקה הדרומית, לאוכלוסיות טבעיות של המינים של ה-Cinchona יש תפוצה גאוגרפית שונה.
במהלך המאה ה-19, הכנסת כמה מינים לגידול באותם אזורים דומים של הודו וג'אווה, על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית וחברת הודו המזרחית ההולנדית, בהתאמה, הובילה להיווצרותם של כלאיים.
קארולוס ליניאוס תיאר את הסוג בהתבסס על המין Cinchona officinalis, המצוי רק באזור קטן של אקוודור והוא בעל משמעות רפואית מועטה.
כמעט 300 מינים תוארו מאוחר יותר ושויכו לסוג, אך עדכון של הסוג ב-1998 זיהה רק 23 מינים שונים.
הסיפור המסורתי המחבר בין צינכונה לטיפול במלריה תועד לראשונה על ידי הרופא האיטלקי סבסטיאנו באדו (Sebastiano Bado) בשנת 1663. הוא מספר על אשתו של , ומשנה למלך של פרו, שחלתה בלימה בקדחת שלישונית.
מושל ספרדי ייעץ להשתמש בתרופה מסורתית, שהביאה לריפוי מופלא ומהיר.
הרוזנת אז הזמינה כביכול כמות גדולה של הקליפה ולקחה אותה חזרה לאירופה.
באדו טען שקיבל את המידע הזה מאיטלקי בשם אנטוניוס בולוס (Antonius Bollus) שהיה סוחר בפרו.
קלמנטס מרקהם זיהה את הרוזנת בתור אנה דה אוסוריו (Ana de Osorio), אבל האגיס (Haggis) הוכיח שזה אינו נכון.
אנה דה אוסוריו התחתנה עם רוזן צ'ינצ'ון באוגוסט 1621 ומתה ב-1625, מספר שנים לפני שהרוזן מונה למשנה למלך של פרו בשנת 1628. הייתה זו אשתו השנייה, פרנסיסקה הנריקס דה ריברה (Francisca Henriques de Ribera), שליוותה אותו לפרו.
האגיס בדק עוד את יומניו של הרוזן ולא מצא שום אזכור לרוזנת הסובלת מחום, למרות שלרוזן עצמו היו התקפי מלריה רבים.
בגלל אי-התאמות אלו ועוד רבים אחרים, הסיפור של באדו נדחה בדרך כלל כמעט יותר מאשר אגדה.
קליפת קינה (Quina) הוזכרה על ידי האב אנטוניו דה לה קלנצ'ה בשנת 1638 כמגיעה מהעיר באקוודור של ימינו.
הוא ציין ששתייה של מים שערבבו בהם אבקת קליפת עץ במשקל של כשני מטבעות ריפאה חום ו"טרטיאנים" (קדחת שלישונית, כלומר מלריה).
האב הישועי (1582–1657) כתב גם הוא על "עץ הקדחת" בשנת 1653. האגדה זכתה לפופולריות בספרות האנגלית על ידי מרקהם, ובשנת 1874 הוא גם פרסם "תחינה לאיות נכון של הסוג צ'ינצ'ונה".
הרופא והבוטנאי הספרדי כתב על אבקת קליפת עץ מהעולם החדש ששימשה בספרד בשנת 1574, ורופא אחר, חואן פראגוסו (Juan Fragoso), כתב על אבקת קליפה מעץ לא ידוע בשנת 1600 ששימשה לטיפול בחוליים שונים.
שניהם מזהים את המקורות כעצים שאינם נושאים פרי ובעלי עלים בצורת לב; הוצע שהם התכוונו למיני Cinchona.
השם "קינה-קינה" (quina-quina) או "קינקינה" (quinquina) הוצע כשם ישן לצינכונה המשמש באירופה ומבוסס על השם הילידי בו השתמשו בני הקצ'ואה.
מקורות איטלקיים אייתו את קינה כ"סינה" שהיווה מקור לבלבול עם הסוג מסין.
האגיס טען שהקליפה של קינה וקליפת הישועים מתייחסת למעשה ל-Myroxylon peruiferum, או לבלזם פרואני, ושזה היה פריט בעל חשיבות בסחר הספרדי בשנות ה-1500. עם הזמן, ייתכן שקליפת העץ של ה-Myroxylon הוחלפה עם הקליפה הדומה למראה של מה שאנו מכירים כיום כצינכונה.
בהדרגה הפך המחליף למוצר העיקרי שהיה המרכיב הטיפולי המרכזי בשימוש בטיפול במלריה.
הקליפה נכללה בתור Cortex Peruanus בפרמקופיאה של לונדון בשנת 1677.
"עץ הקדחת" תואר לבסוף בקפידה על ידי האסטרונום , שביקר בקיטו בשנת 1735 במסע למדוד את .
עם זאת, המין שתיאר, Cinchona officinalis, התגלה כבעל ערך טיפולי מועט.
הצמחים החיים הראשונים שנראו באירופה היו צמחי C.
Calisaya שגודלו בז'רדן דה פלאנט מזרעים שנאספו על ידי מבוליביה ב-1846. , הרופא של המשנה למלך של גרנדה החדשה, פדרו מסיה דה לה סרדה (Pedro Messia de la Cerda), אסף מידע על צינכונה בקולומביה משנת 1760 והכין כתב יד, "El Arcano de la Quina" ("מסתורי הקינה", 1793), עם איורים.
הוא הציע להכין משלחת ספרדית לחיפוש צמחים בעלי ערך מסחרי, שאושרה ב-1783 והמשיכה לאחר מותו ב-1808 על ידי אחיינו סינפורוסו מוטיס (Sinforoso Mutis).
ככל שהביקוש לקליפה גדל, העצים ביערות החלו להיהרס.
מתחילת המאה ה-19 החלו פרו והמדינות הסובבות אותה להוציא מחוץ לחוק את יצוא זרעי ושתילי צינכונה, כדי לשמור על המונופול שלהם על קליפת הצינכונה.
המעצמות האירופיות הקולוניאליות שקלו בסופו של דבר לגדל את הצמח בחלקים אחרים של האזורים הטרופיים.
המשלחת הצרפתית של 1743, שדה לה קונדמין היה חבר בה, איבדה את צמחי הצינכונה שלו כשגל הוריד אותם מספינתם.
ההולנדים שלחו את , שהביא צמחים שגודלו בג'אווה משנת 1854. החוקר האנגלי קלמנטס מרקהם הלך לאסוף צמחים שנשתלו בסרי לנקה ובנילגירי שבדרום הודו ב-1860. המינים העיקריים שהובאו היו , המכונה "קליפה אדומה" (כיום C.
Pubescens), מכיוון שהמוהל שלו הפך לאדום במגע עם אוויר, ו-.
האלקלואידים כינין וצינכונין הופקו על ידי ו בשנת 1820. שני אלקלואידים מרכזיים נוספים, כינידין וצינכונידין, זוהו מאוחר יותר, ונוצר ענף מדעי חדש, הכינולוגיה, העוסק בבחינה של הרכיבים.
התפוקות של כינין מהעצים המתורבתים היו נמוכות, ונדרש זמן לפתח שיטות בנות קיימא להפקת מיצוי מקליפות העצים.
בינתיים, אספו ועוזרו, היליד מנואל, מין אחר מבוליביה.
מנואל נתפס והוכה על ידי פקידים בוליביאנים, מה שהוביל למותו, אך לדג'ר השיג זרעים באיכות גבוהה.
זרעים אלו הוצעו לבריטים, שלא היו מעוניינים, והובילו לכך שהשאר נמכרו להולנדים.
ההולנדים ראו את ערכם והכפילו את המלאי.
המין שנקרא מאוחר יותר Cinchona ledgeriana הניב 8 עד 13 אחוז כינין מקליפה מהעץ שגדל באינדונזיה ההולנדית, אשר למעשה התחרה על הייצור ההודי הבריטי.
רק מאוחר יותר ראו האנגלים את הערך וביקשו להשיג את זרעי של C.
השתמש בתגובה של קדחת לטיפול בצינכונה כמערכת של סיווג סוגי קדחת או כאמצעי לאבחון.
השימוש בצינכונה בטיפול יעיל במלריה הביא להפסקת הטיפול המסורתי על ידי הקזת דם, והתאוריה רבת השנים של קלאודיוס גלנוס על ארבע הליחות.
על חלקו בהשגה ובסיוע להקמת של מטעי הצינכונה בהודו הבריטית, זכה קלמנטס מרקהם לתואר אבירות.
על תפקידו בהבאת הצינכונה לאינדונזיה, זכה האסקרל לתואר אבירות במסדר האריה ההולנדי.
מיני צינכונה משמשים כצמחי מזון לזחלים של חלק ממיני הפרפראים, כולל הפרפר והעשים , , ו-.Cinchona pubescens גדל ללא בקרה באיים מסוימים, כמו איי גלאפגוס, שם הוא מהווה סיכון לתחרות בכמה מיני צמחים מקומיים.
לא ברור אם נעשה שימוש בקליפת צינכונה בתרופות מסורתיות כלשהן בתוך קבוצות ילידי האנדים כאשר האירופים הבחינו בה לראשונה.
מאז התיעוד הרפואי המאושר הראשון שלו בתחילת המאה השבע-עשרה, הוא שימש כטיפול במלריה.
שימוש זה זכה לפופולריות באירופה על ידי המתיישבים הספרדים של אמריקה הדרומית.
הקליפה מכילה אלקלואידים, כולל כינין וכינידין .
צינכונה היא המקור המעשי היחיד מבחינה כלכלית לכינין, תרופה שעדיין מומלצת בטיפול במלריה של הטפיל Plasmodium falciparum.
הבוטנאי האיטלקי כתב פמפלט, הראוי לציון בהיותו הפרסום האיטלקי הראשון שהזכיר את הצינכונה.
עד שנות ה-30 של המאה ה-17 (או שנות ה-40, תלוי בהתייחסות), הקליפה יוצאה לאירופה.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-17 צוינה שיטת השימוש בקליפה ב-.
החברה המלכותית של לונדון פרסמה בשנתה הראשונה (1666) "דו"ח על ספרו של ד"ר סידנהאם, שכותרתו, Methodus curandi febres..." .
צ'ארלס השני, מלך אנגליה פנה לרוברט טלבור (Robert Talbor), שהתפרסם בזכות התרופה המופלאה שלו למלריה.
מכיוון שבאותה תקופה הייתה הקליפה שרויה במחלוקת דתית, נתן טלבור למלך את מִרְתָּח הקליפה המרה בסודיות רבה.
הטיפול העניק למלך הקלה מלאה מקדחת המלריה.
בתמורה, הוצעה לטלבור חברות בקולג' המלכותי לרופאים היוקרתי.
בשנת 1679 קרא לואי הארבעה עשר, מלך צרפת לטלבור, מכיוון שבנו סבל מקדחת של מלריה.
לאחר טיפול מוצלח, זכה טלבור לתגמול מהמלך בסך 3,000 כתרי זהב וקצבה לכל החיים עבור מרשם זה.
טלבור התבקש לשמור את האפיזודה כולה בסוד.
לאחר מותו של טלבור, פרסם המלך הצרפתי את הנוסחה הזו: שבעה גרם של עלי ורדים, שתי אונקיות של מיץ לימון ומרתח חזק של קליפת הצינכונה המוגשת עם יין.
נעשה שימוש ביין מכיוון שחלק מהאלקלואידים של קליפת הצינכונה אינם מסיסים במים, אך הם מסיסים באתנול שביין.