tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנדור וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף ליפוט וייס, מורה בבית ספר עממי ושל ברתה שוורץ.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה המסחרית המזרחית בבודפשט.
משנת 1917 לחם כקצין במלחמת העולם הראשונה, משנת 1920 עבד בבודפשט כפקיד.
באותה תקופה התפרסם כרך השירה הראשון שלו.
בין השנים 1925–1927 היה עיתונאי ב"חדשות הבוקר" (Reggeli Hírlap) במישקולץ.
לאחר מכן שב לבודפשט והפך שוב לפקיד.
בין השנים 1931–1937 עבד כעורך בעיתונו של אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, "החירות" (Szabadság).
שיריו הסאטיריים שמתחו ביקורת על עידן מיקלוש הורטי הופיעו ב"עיתון השעה שמונה" (8 Órai Újság), שאת חלקם פרסם גם בכרך נפרד.
בשנת 1938 (עם פרסום החוק היהודי הראשון) היגר עם משפחתו לארגנטינה.
הוא התפרנס תחילה מעבודות מזדמנות, כתביו ותרגומיו הופיעו בפרסומים הונגריים פרוגרסיביים.
במאמריו שנכתבו לאחר 1945 הוא הצליף במהגרים הריאקציוניים שהגיעו לדרום אמריקה.
לאחר מות אשתו כתב את השיר שכותרתו "אבלות" או "בכי".
הוא חזר להונגריה בשנת 1963 והפך לעובד בסוכנות התרגום הלאומית.
הוא תרגם משוררים לטינו-אמריקאים להונגרית.
ביקר שוב בארגנטינה בשנת 1969, אך עקב מחלתו כבר לא יכול היה לחזור להונגריה.
אשתו הייתה אירמה וישנובסקי, בתם של מרק וישנובסקי ומלווין באך, איתה התחתן ב-20 בינואר 1924 בבודפשט.
המנון החיים המנצחים (בודפשט, 1921)
דמדומי חצי-האלים (סאטירות פוליטיות, בודפשט, 1937)
מהדנובה ללה פלאטה (שירים, בודפשט, 1963)
חוסה הרנדז: מרטין פיירו (תרגום ספרותי, עם לאסלו סבו, בואנוס איירס, 1944)
מדליית הנצחה של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית
אנדור שוגאר (במקור זוננשיין, בהונגרית: Sugár Andor; בודפשט, 10 במרץ 1903 – בין שארוואר לבין אושוויץ, מאי 1944) היה צייר יהודי-הונגרי שנספה בשואה.
אנדור שוגאר זוננשיין נולד במשפחה יהודית כבנם של דיולה שוגאר זוננשיין (Sonnenschein) (1931–1870) ושל אילונה קוריצ'ונר (1876–1944).
הוא למד בבית הספר החופשי של ארתור פודוליני-פולקמן ובשנים 1924–1927 עבד כצורף באיטליה עם גיסו אישטוואן דשי הובר.
מאוחר יותר עבר למילאנו, שם עסק בחריטת נחושת בנוסף לעבודתו היומיומית.
הוא חזר להונגריה והצטרף לתנועת הפועלים בשנת 1927 ולמפלגת הקומוניסטים של הונגריה בשנת 1933. הוא השתתף בתערוכות של החברה החדשה לאמנים (KUT) ושל קבוצת האמנים הסוציאליסטית.
הוא נסע שוב לאיטליה בשנת 1937, ועיבד את חוויותיו במחזור ציור נוף גדול.
באותה השנה ארגן תערוכה משותפת עם שאנדר סנדאי בגלריית טמאש.
תמונתו האדום מהןלוקה בשנת 1939 הפך לדימוי של מלחמה שהתקרבה.
בשנת 1942 השתתף בתערוכה האסורה האחרונה של קבוצת האמנים הסוציאליסטים.
בנוסף לציוריו, גם התחריטים ורישומיו הם בעלי ערך.
ב-12 באוקטובר 1931 נשא לאישה את קטלין אגנש קלמאר בבודפשט שידועה בשם קאטה שוגאר בהיסטוריה של הצילום ההונגרי.
בין 1940 לבין 1943 נלקח מספר פעמים לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא הונגרי, אך גם צייר ואייר במהלך מלחמת העולם השנייה.
אשתו, שסבלה ממחלה נוירולוגית, התאבדה בשנת 1943. אנדור שוגאר התחתן עם ידידתו הישנה, ז'וז'ה מאוטנר בפברואר של השנה שלאחר מכן.
אחרי הכיבוש הגרמני (מבצע מרגרטה), באפריל 1944, הוא ואשתו נעצרו הן כיהודים והן כחתרנים קומוניסטים ולאחר מכן נשלחו במחנה המעצר שארוואר.
הוא מת בדרכו לאושוויץ בזמן ובמקום לא ידוע.
מועד מותו נקבע ל-15 במאי 1944 על ידי בית המשפט.
טבע דומם עם מגזין KUT, (שמן, קרטון 50x34 ס"מ)
טבע דומם עם מנדולינה, (שמן, קרטון 67x52.5 ס"מ)
אנדור דארדאי (בהונגרית: Dárday Andor; טטה, 25 באפריל 1914 – בודפשט, 16 בפברואר 1986) היה זמר אופרה, כיהן גם כמזכיר האמנותי של בית האופרה הממלכתי של בודפשט, יהודי-הונגרי, דמות מכרעת ומגדירה בהנהלת בית האופרה, שהוכר לאחר מותו כ"חבר לנצח" של בית האופרה.
אנדור דארדאי נולד במשפחה יהודית ובין השנים 1933–1938 היה תלמידם הפרטי לשירה של מריה בודנוביץ ושל ארפאד פלוטאי (מקודם: שוורץ).
בשל החוקים היהודיים (הראשון ב-1938 ולאחריו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), הוא התקבל לבית האופרה רק אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 (דארדאי עבר את תקופת השואה ושרד בשרות העבודה -עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שר תחילה בקול הבס שלו במקהלת בית האופרה, ועד מהרה הפך למפקח המקהלה.
הוא קיבל לראשונה משימת סולו ב-19 בינואר 1946 באביר הוורד.
מעונת 1950–1951 מונה למזכיר האמנותי של בית האופרה, תפקיד אותו מילא עד 1 בינואר 1976. במהלך תקופה זו שיחק תפקידים במספר סרטים הונגריים.
הנריק ברטה: שלוש ילדות קטנות - שרנטורף
גאטנו דוניצטי: דון פסקואלה - קרלוטו
זולטאן קודאי: הארי יאנוש - כלבי ים הונגריים
זולטאן קודאי: הבלדה על פאנה צינקה - שר משקאות
רוג'רו ליאונקוואלו: ליצנים (אופרה) - סילבק שני
וולפגנג אמדאוס מוצרט: חליל הקסם - עבד שלישי
אוטו ניקולאי: נשות וינדזור העליזות - האזרח הרביעי
ג'ואקינו רוסיני: הספר מסביליה - פיורילו
יוהאן שטראוס (הבן): ברון הצוענים - קנצלר
ריכרד שטראוס: אביר הוורד - החצרן של אשת הגנרל
מדליית מסדר העמל דרגת ארד
מדליית מסדר העמל דרגת זהב
1971 - עיטור למען תרבות סוציאליסטית
1995 - חבר לנצח בבית האופרה הממלכתית של הונגריה (לאחר מותו)
אנדור פטרדי (במקור פולק, בהונגרית: Peterdi Andor; שופורניה, 28 מאי 1881 – בודפשט, 27 במרץ 1958) היה משורר, מתרגם, עיתונאי יהודי-הונגרי.
אנדור פולק נולד במשפחה יהודית כבנם של קלמן פולק, קצב ושל אנה הכט.
הוריו עברו לסרד, ילדותו עברה עליו שם וסיים במקום שלוש כיתות בבית ספר יסודי.
ב-1889 התגרשו הוריו ואביו עבר לבודפשט.
בשנת 1890 נשלח הילד בן ה-9 אל אביו, על חשבון מועצת הכפר, כדי לגדלו וללמדו.
בבודפשט הוא התחיל שוב את לימודיו בשלוש הכיתות היסודיות ולמד גם את השפה ההונגרית.
עם זאת, אביו מסר אותו לחבר קצב כשולייה ב-1898 והוא נשאר שם עד 1901. לפני שחרורו מחניכותו היה חולה במשך כשנה.
ב-1902 בילה את הקיץ במישור ההונגרי הגדול ובספטמבר נרשם לבית הספר למשחק של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, אותו סיים ב-1904. באותה השנה שינה פולק את שם משפחתו לפטרדי.
גם השחקן ינה בלשה (מקודם שווייגר) לימד אותו והוא זה שפרסם את כרך השירה הראשון שלו.
פטרדי הפך לעיתונאי ב-1905 וב-1909 נשא לאישה את המשוררת ז'ני וארנאי (מקודם: אאוגניה וייס) שנולדה בכפר ההונגרי נג'וואז'ון בו נולד גם טדי קולק, לימים ראש עיריית ירושלים.
פטרדי כתב מאמרים שפורסמו בנפסבה ובעיתוני שמאל אחרים.
הוא הפך לחבר באגודת פטפי ב-1916, אך עד מהרה התפטר.
הוא היה חבר גם ב"אגודת מיקייביץ (Mickiewicz) ההונגרית", שמטרתה הייתה לטפח את יחסי הונגריה-פולין.
בין שתי מלחמות העולם עבד כסוחר אמנות, וכתביו פורסמו בכתב העת החשוב "עתיד יהודי".
משנת 1942 היה פעיל בתנועת ההתנגדות האנטי נאצית הקטנה בהונגריה.
הוא שרד את השואה ובתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 פרש עקב מחלתו.
פטרדי תרגם את שיריו של המשורר הבלגי אמיל ורהארן (בודפשט, 1917) וחלק מכתבי צ'כוב.
ילדיהם היו מיקלוש פטרדי, מריה פטרדי והצייר גאבור פטרדי.
ציפור בר ברוח הסתיו (1936)
אנדור באלינט (במקור ביכלר – Büchler, בהונגרית: Bálint Andor; טיסהווארקון, 21 במאי 1920 – בודפשט, 16 במאי 2006) היה גנטיקאי יהודי-הונגרי, מגדל צמחים, ביולוג, פרופסור מן המניין ופרופסור אמריטוס באוניברסיטה.
אנדור ביכלר נולד במשפחה יהודית בכפר במרכז המישור ההונגרי הגדול.
הוא למד בבית הספר היסודי בסנטמארטונקאטה (Szentmártonkáta) והשלים את לימודיו התיכוניים בעיר יאסברן.
לאחר מכן היה סטודנט במחלקה לחקלאות של "אוניברסיטת נאדור יוז'ף לטכנולוגיה וכלכלה" משנת 1939 (כיום שמה אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) והאזין גם להרצאות בתחומי התורשה, גידול צמחים והשבחת יבולים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כיהודי, נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בחזית המזרחית, בעיקול נהר הדון.
על כן קיבל את התואר הראשון שלו רק ב-1946. לאחר מכן למד במושונמגיארובאר אצל פרופסור אדן וילאקס (Ödön Willax) בקורס בן שנה בתנאי פנימיה ל"גידול והשבחת צמחים מתקדם".
לאחר שסיים את לימודיו ואת ההסמכה בגידול והשבחת צמחים נסע לבודפשט ב-1947.
בבודפשט החל לעבוד במכון ל"חקר תורת תורשת (גנטיקה) של הצמחים" ( Növény Örökléstani Kutató Intézet).
את הדוקטורט סיים ב-1948. בין השנים 1949–1954 עבד כראש מחלקה במרכז המדע החקלאי (MTK) של משרד החקלאות ובמקביל כמזכיר המקצועי באקדמיה ההונגרית למדעים וכן כראש הקתדרה במחלקה לאגרוביולוגיה של האקדמיה לחקלאות בז'אמבק (Mezőgazdasági Akadémia Agrobiológiai Tanszék).
בשנת 1952 הוענק לו תואר דוקטור על סמך עבודת הדוקטורט שלו, בשנת 1953 הפך לסגן רקטור של האוניברסיטה ההונגרית למדעי החקלאות ("האוניברסיטה למדעי החקלאות של גדלה" הייתה מוסד עצמאי להשכלה גבוהה חקלאית בהונגריה בין השנים 1948 לבין 2000), ונבחר לראש המחלקה לאגרוביולוגיה.
הוא עבר לגדלה ב-1954, שם, לאחר מותו של ינה שולט, הוא היה ראש המחלקה לגידול והשבחת צמחים.
הוא עבד בתפקיד זה 31 שנים, עד 1985. אז פרש לגמלאות ב-1990. לאחר מכן עבד כפרופסור אמריטוס עד מותו.
דורות למדו מספריו, ויצירתו, "יסודות ההורשה והגנאלוגיה", התפרסמה מספר פעמים, גם בספרדית.
אחריו הגיעו שמונה ספרים נוספים, כולל "השבחת היבולים החקלאיים" ב-1966, "יסודות השבחת הצמחים" ב-1967, "הגנטיקה של גידול יבולים כלכליים" ב-1977 (באנגלית פורסם ב-1984).
ב-1969 הפך לדוקטור גם למדעי הביולוגיה (דוקטור של האקדמיה ההונגרית למדעים).
ב-1960 הזניק את ההכשרה של מהנדסי גנטיקה של צמחים.
כהוקרה על ההוראה שלו בת יובל ה-50 אוניברסיטת סנט אישטוואן העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד (Honoris Causa) ב-1993
מדליית הזהב של האוניברסיטה ב-2001.
זר אטווש מהאקדמיה ההונגרית למדעים ב-1998.
ב-15 במרץ 2006 הוענק לו הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה, אותו קיבל בפרלמנט.
הוא כבר לא הספיק לקבל את תעודת תואר היהלום בשל מותו.
הוא עדיין עבד במחלקה ביום ששי ב-12 במאי 2006, הוא אושפז ביום ראשון ב-14 לחודש.
למחרת שלח לעמיתיו שיודיעו לתלמידיו שנרשמו אצלו להיבחן.
הוא נפטר יומיים לאחר מכן ביום שלישי בבוקר, 16 במאי 2006.
הגנטיקה של גידול יבולים כלכליים (1977)
אנדור באש (בהונגרית: Basch Andor; בודפשט, 19 במאי 1885 – בודפשט, 24 ביוני 1944) היה צייר יהודי-הונגרי.
בנו של הצייר דיולה באש.
אנדור באש נולד במשפחה יהודית אמידה בבודפשט.
אמו הייתה רוזה קראוס (תרזיה) ואביו היה דיולה באש, צייר תמונות טבע ודיוקנאות מפורסם בתקופתו.
אנדור באש סיים את לימודיו בבית ספר תיכון קתולי לאחר שהוטבל בגיל 14 ב-1899. הוא היה תלמידו של טיבדאר זמפלני, שייצג את "הסגנון האקדמי", בבית הספר לעיצוב בבודפשט.
משנת 1904 המשיך את לימודי האמנות שלו בפריז, שם למד באקדמיה ז'וליאן המפורסמת אצל ז'אן פול לורן ובילה שנה בבית הספר הפרטי של אנרי מאטיס.
בשנת 1908 נסע למושבת האמנים של באיה מארה, שם במשך שלוש שנים היה אחד האישים המגדירים של בית הספר לציור, קארוי פרנצי היה המאסטר שלו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היה, מה שנקרא, צייר מלחמה.
את ציוריו הציג לראשונה בתערוכה משותפת במוזיאון ארנסט ב-1919. הוא סייר באיטליה במשך השנים הבאות ולאחר מכן עבר לפריז ב-1925. הוא השתתף בקביעות בתערוכות, הצליח למכור את ציוריו וזכה הן להכרה חומרית והן למוסרית כאחד.
הוא מצא בקושי רב את סגנונו האישי.
לזמן מה הוא נסוג מ"ריקוד המכשפות המשובח של האמנות" (כך כתב במכתב) ומאורח חייו בבודפשט עבר לדרום צרפת.
בשנת 1931 הציג עצמו בתערוכת אוסף בפריז.
"אנדור באש עשה מהפכה פרטית קטנה משלו." כתב אימרה קלן, מעריץ בן זמננו.
עקב המשבר הכלכלי חזר הביתה ב-1932 והתיישב בבודפשט.
הוא חי הרחק מחיי האמנות ההונגרים, אך עדיין הוצג בתערוכות בבודפשט ומחוצה לה.
הוא היה חבר בחוג גרשם ובקבוצת האמנים של האגודה החדשה לאמנים בתחילת שנות ה-40.
אמנם לא ראה עצמו כיהודי, הרי הוטבל לנצרות בגיל 14, אך בשל החוקים היהודים (במיוחד החוק היהודי השלישי) הוא נחשב ליהודי.
במהלך רדיפת היהודים ובמיוחד בעקבות הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה) הוא שם קץ לחייו ביריית ראש ב-24 ביוני 1944. "הוא נמלט להתאבדות מהגורל היהודי", כתבה עליו קטלין ס' נאג'.
זמן קצר לפני התאבדותו, צייר את "הדיוקן העצמי" (1944) שהוא "וידוי קודר ולירי של אדם טהור בתוך הזוועות של עולם רצחני מלא שנאה".
תערוכה לזכרו נערכה ב-1965 בגלריה הלאומית של הונגריה.
1941 בודפשט, גלריית טמאש (40 ציורים)
1943 בודפשט, גלריית טמאש (36 ציורים)
אַנְדוֹר אֶנְדרֶה גֶלֵרִי (במקור גרינהוט - Grünhut, בהונגרית: Gelléri Andor Endre; בודפשט, 30 במרץ 1906 – גונסקירכן (מחנה ריכוז), אוסטריה, 3 במאי 1945) היה סופר יהודי-הונגרי, נחשב לאחד הסופרים ההונגרים הססגוניים והחשובים ביותר ב.
נולד באובודה למשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
אביו ג'וזף היה מנעולן וניהל בית מלאכה לכספות.
מכיוון שגדל בסביבת פועלים הכיר את תנאי החיים של העובדים, ואלו היוו בסיס לסיפוריו הקצרים.
אביו לא ראה בעין טובה את נטייתו הספרותית, ולבקשת אביו למד גלרי במכללה טכנולוגית לתעשייה במשך 3 שנים.
הוא נשר מהתיכון ב-1921 ואחר כך סיים לימודים בבית ספר הטכני בין השנים 1923–1926 וקיבל תעודה במקצוע "תעשיית המתכת והברזל".
למרות שהצליח כסופר בגיל צעיר, גלרי היה צריך להתפרנס מעבודות בשכר.
בין היתר הועסק כמחנך, עגלון, מזכיר, עובד במכבסה ושרטט טכני.
בשנת 1924, כשהיה בן 18, פורסמה הנובלה הראשונה שלו ביומון "אשט".
עורך העיתון, לאג'וס מייקס היווה עבור גלרי מנטור, חונך ודמות אב.
מאוחר יותר פורסמו סיפוריו בכתב העת המרכזי לספרות ההונגרית "ניוגט".
בשנת 1928 זכה במלגה לתחרות כתיבה מאת היומון "אשט".
לאחר מכן בילה כמה חודשים בגרמניה (פרנקפורט ומינכן) ובאיטליה.
לאחר שובו עבד גלרי במכבסה בבודפשט.
הוא נתמך על ידי הסופרים הגדולים ז'יגמונד מוריץ ומילאן פושט, מבקרים מפורסמים שיבחו את יצירותיו, כתב העת הספרותי והאמנותי החשוב ניוגט פרסם את הנובלה שלו "מכשף, עזור לי" (Varázsló, segíts).
ב-1930 כתב את הרומן היחיד שלו, "המכבסה הגדולה" (A nagymosoda).
ב-1933 פורסם ספר הסיפורים הקצרים הראשון שלו, "משרתים צמאים" (Szomjas inasok), ועליו קיבל את פרס באומגרטן שהיה עד אחרי מלחמת העולם השנייה הפרס הספרותי החשוב ביותר בממלכת הונגריה.
ב-1935, לזכר הוצאתם להורג של שני היהודים הקומוניסטים החפים מפשע שאנדור פירסט ואימרה שלאי, הוא כתב סיפור קצר סמלי בשם "הוצאה להורג של האוקראינים" (Ukránok kivégzése).
בגלל מוצאו היהודי הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) מספר פעמים משנת 1941 (במחנות בהונגריה: מונור, נג'קאטה, אסוד, יאסברן ובאוקראינה באוקראינית: [Кобилецька Поляна [Kobilecka Poljana).
בשל יהדותו הוא חי ברדיפה מתמדת עד סוף המלחמה.
בתקופה שבין שתי הקריאות שלו לשרות העבודה, כתב את האוטוביוגרפיה שלו שפורסמה רק לאחר מותו בשנת 1957, בשם "סיפורה של תודעה עצמית" (Egy önérzet története).
עם כניסת הוורמכט להונגריה ב-21 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), הוא גורש תחילה למאוטהאוזן, אוסטריה, ולאחר מכן למחנה הריכוז גונסקירכן.
הוא שרד את שחרור המחנה, אך גופו המוחלש לא עמד בתלאות נוספות, והוא מת ממחלת טיפוס הבהרות בבית החולים האמריקני בהרשינג באמצע מאי 1945.
אמנות הכתיבה שלו הגיעה לרמה הגבוהה ביותר בסיפור הקצר כלומר בנובלות, והוא גילה את שירת חיי היומיום.
הגיבורים שלו הם אנשים קטנים שחיים בשולי החברה, עובדי תובלה ומשלוחים, מובטלים, נוודים, פרולטריון, איתם היה בקשר יומיומי.
הוא ראה את הטרגדיות של חיי הפועלים בצורה ברורה יותר מאשר חבריו הסופרים.
הנושא המרכזי כמעט בכל הטקסטים של גלרי הוא מצוקתו של מעמד הפועלים.
אבטלה המונית, חסרי בית, ועוני הם תנאי החיים של הדמויות.
גיבוריו העליזים שומרים על שמחת החיים שלהם, כך שסיפוריו של גלרי חורגים מתיאורים טבעיים בלבד של הפריפריה העירונית.
הדיקציה המוזרה, המשלבת אלמנטים מוזרים-סוריאליסטיים עם תיאורים מציאותיים היא תופעה ייחודית בספרות ההונגרית.
על אף שהוא לא היה מהפכן, הביקורת החברתית שלו הייתה מהפכנית.
למרות הבעיות החברתיות והנטיות השמאלניות שלו, בניגוד לרוב הדמויות הספרותיות של אותה תקופה, הוא נשאר בלתי נגוע בקומוניזם, מעולם לא התחייב למגמה זו.
דז'ה קוסטולאני כינה אותו "ריאליסט של הפיות", טיבור דרי כינה אותו "ריאליסט לא אמיתי" ומילאן פושט כינה אותו "חולם מציאות".
בנוסף לספרות, הוא היה פעיל גם בספורט, בעקשנות כזו שלמרות גופו החלש והנוטה למחלות, הוא היה זורק דיסקוס טוב במיוחד.
אמו חלתה במחלה קשה כתוצאה מזיהום שהתרחש במהלך לידת הילד.
אשתו הייתה יוליאנה דרייר (נולדה ב-1916).
הם נישאו ב-19 באוגוסט 1937. יחד עם שני ילדיה הקטנים (אגנש ויוז'ף), רעייתו שרדה את הרדיפות של השואה ואת מלחמת העולם.
בן דודו הוא אביו של דניאל גלרי.
רומן ; פנתיאון, בודפשט, 1931 ( הרומן ההונגרי החדש ) זמינות באינטרנט
רחוב הירח, דברצן, 1935 (סופרים חדשים) זמינות מקוונת
אתנאום, בודפשט, 1936 (סיפורים קצרים הונגרים)
אלמנך, בודפשט, 1940 זמינות מקוונת
סיפורים נבחרים, לאסלו קרדוש; רוואי, בודפשט, 1950
סיפורים קצרים ; György B.
Szabó; יחידת האחים, נובי סאד, 1955
אוטוביוגרפיה ; תחת העיתונות, יהודית גלרי; ספרות, בודפשט, 1957. הספר נכתב בשואה בהפסקות בין סתיו 1942 לבין קיץ 1944. תורגם לעברית בשם "סיפורו של כבוד עצמי" בידי דוד טרבאי ויצא בהוצאת סיון בתל אביב בשנת 2005.
אוסף סיפורים קצרים, בודפשט, 1959
בודפשט, 1960 (פניני הספרות ההונגרית)
הסיפורים הקצרים של אנדור אנדרה גלרי, 1-2; ספרות, בודפשט, 1964
סיפורים קצרים נבחרים ; int.
Lajos Kántor; ספרותי, בוקרשט, 1965
שיר על לבה של אישה.
סיפורים קצרים ; כרך, המשך טיבור באלינט; קריטריון, בוקרשט, 1977
אספו סיפורים קצרים ; איסוף, ניהול טקסט, הערות.
גבריאלה לודי, או זולטן הוזאריק; בדיוני, בודפשט, 1979
יצירות נבחרות של אנדור אנדרה גלרי ; עריכה, ניהול טקסט, הערות.
קלמן ורגה; Szépirodalmi, בודפשט, 1981 (סופרים הונגריים)
רום ג'מייקה (סדרת ספרייה זולה, סיפורים קצרים נבחרים, 1984)
סיפורה של תודעה עצמית, 1-2. ; סדר העיתונות.
צייר המיטה המאוהב (סיפורים נבחרים, 2005)
לכבוד לאנדרה אנדרה גלרי ;עורכת אגנש גלרי, פטר קירשנר, הקדמה מאת קארוי סאקוני; קרן Tevan–MAZSIKE, בודפשט, 2013 (ספריית Tevan)
סיפורים, מסמכים, זיכרונות שלא פורסמו ; אוסף שפורסם עם הקדמה מאת לאסלו אורבן; Argumentum, בודפשט, 2015
פרס תחרות הרומנים על שם קלמן מיקסאט לשנת 1931
פרס תחרות הסיפור הקצר של ניוגט 1935
ב-1958 יצא הסרט "iron flower" בבימויו של הבמאי היהודי-הונגרי , ע"פ סיפוריו של גלרי.
אנדור אדוריאן (במקור לקנבכר-Lakenbacher), בשמו הספרותי Badaud (בהונגרית: Adorján Andor; סומבטהיי, 27 במאי 1883 – אובון בצפון צרפת, 7 בפברואר 1966) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי, מבקר יהודי-הונגרי.
אנדור לקנבכר נולד במשפחה יהודית כבנם של פילפ לקנבכר, סוחר עורות, ושל מלווין זינגר (1858–1940), היו לו חמישה אחים נוספים.
הוא סיים את בית הספר היסודי בעיר הולדתו.
המשפחה עברה לבודפשט בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. בין השנים 1900–1905 למד באוניברסיטה בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) משפטים ומדע המדינה) וביקר, בין השאר, בסמינר "תרגילי סגנון הונגרי" של לאסלו נג'שי.
בפריז למד בסורבון, בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה וכן בבית הספר לעיתונאות של פריז.
בשנת 1904, אימץ את השם אדוריאן.
אחד מאחיו, אישטוואן גם כן החליף את שמו לאדוריאן.
הוא השתמש גם ב"באדו" (Badaud) כשם ספרותי בדוי.
אדוריאן היה הכתב הראשון של פשטי נפלו בפריז ובבלקן, וב-1905 הפך לעובד מערכת של העיתון.
ב-1908 חזר הביתה לבודפשט והביא עמו את כלתו לעתיד, גבריאל הנרייט קוקארדון (Gabrielle Henriette Cocardon) מפריז-מונפרנאס, שהבריח מהוריה.
הם התחתנו ב-1 בספטמבר 1908 בבודפשט.
בין 1910 לבין 1919 עבד כחבר מערכת של עיתון האשט.
בשנים 1912–1913 היה כתב מלחמה במלחמת הבלקן, ובמלחמת העולם הראשונה.
עבד בבלקן ככתב מלחמה עבור כמה עיתונים הונגרים ואחרים.
באותה תקופה הייתה לאשתו גבריאל חנות אופנה צרפתית בשדרת אנדראשי.
בנוסף לעבודתו כעיתונאי, הוא תרגם ספרות אנגלית, ספרות גרמנית ובעיקר ספרות צרפתית להונגרית, לרבות יצירותיהם של ארתור קונאן דויל, האחים גונקור , פול הרוויו (Paul Hervieu), ז'ול ורן, מוריס מטרלינק, מקס בוקהרדט, אלפרד קאפי, אנטול פראנס עבור הוצאת למפל ואתנאום הוצאה לאור.
לפני מלחמת העולם הראשונה יצאו לאור גם אחדים מספריו, חלקם ללא ציון שנת ההוצאה.
יצירתו ההיסטורית הפופולרית היא "המאה של הרוקוקו", והיצירה שעוסקת במהפכה הצרפתית ובנפוליאון בשם "המהפיכה והקיסרות" (Forradalom és császárság) וכן ספרו הדן בארבעה עשר הגנרלים של ההיסטוריה האירופית מחניבעל ועד ארתור גרגאי.
יצירתו ההיסטורית הספרותית היא הספר "גורלות ומסלולים" (Sorsok és pályák): דיוקנאות ספרותיים, בו עסק בחייהם וביצירותיהם של סופרים ומשוררים צרפתים מהמאה ה-18 והמאה ה-19. בשנים 1912–1913 הוא ניהל יומן מלחמה במהלך מלחמת הבלקן ומלחמת העולם הראשונה לאחר מכן, אותו פרסם ב-1913 וב-1917 בהתאמה.
שתי החוברות שלו, שפורסמו ללא ציון שנת הוצאה,
פרימדונות וכוכבים משניים: מעולם של אחורי הקלעים
האנקדוטות, מקרים מצחיקים על גברים מפורסמים
שייכות לספרות הבידור: בעוד שהראשונה מכילה אנקדוטות מחיי התיאטרון והאופרה בבודפשט, השנייה היא על המשפחה המלכותית האוסטרית והפוליטיקאים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חזרו אדוריאן ואשתו לצרפת, ב-1919 התיישבו דרך קבע בפריז, אך שמרו על דירתם בבודפשט לעוד כמה שנים.
בפריז, אדוריאן הקים את סוכנות העיתונות "משרד עיתונות מזרח אירופה בע"מ" (East-Europe Távirati Iroda Rt), המשיך בעבודתו כעיתונאי והמשיך לעבוד בעיתוני אשט, Messageries Parisiennes, שנוסד על ידי Lucien Vogel ובשנות ה-30 ב-Vu et Lu שנוסד על ידי לוסיאן פוגל (Lucien Vogel).
הוא היה עמיתו של לאסלו גארה במשרד המערכת של העיתון Vu et Lu.
אדוריאן דיווח ללא הרף על אירועים הקשורים להונגריה בחו"ל בעיתונים ההונגרים.
בין 1934 לבין 1939, הוא היה הכתב בפריז של השבועון "בוקר" (Reggel) שהופיע בבודפשט.
בין השנים 1912 לבין 1934 פורסמו במגזין ניוגט בסך הכל אחד-עשר מכתביו.
הוא כתב מאמרים גם בכתבי עת צרפתיים, גרמניים ושווייצריים.
כמתרגם, תרגם לצרפתית את הנערים מרחוב פאל, "השטן" ו"הברבור" מאת פרנץ מולנר, וכן את המחזה "טייפון" של מלכיאור לנדייל.
הוא תרגם מספר יצירות של בלזק וז'ול ורן להונגרית: הצפון נגד הדרום (1910), רב חובל בן חמש-עשרה.
במהלך המשבר הכלכלי הגדול של 1929, אדוריאן ואשתו קנו את טירת Clos de l'Olive באובון, אשר נבנתה מחדש בין 1780 לבין 1784 על ידי ז'אן סימון גאלן, צורף המלכה.
בשנת 1931, הוא מכר את האורנג'רי הישן של הטירה לצייר פליקס-פול ג'ובה-דובל , שהקים שם את הסטודיו שלו.
בין השנים 1940 לבין 1944, כאשר אובון הייתה נתונה לכיבוש גרמני, אדוריאן, שנחשב ליהודי זר, מצא מקלט עם משפחתו ברובע Figeac Lascombes במחוז לוט, ליד התחנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא הפך למנהל של Éditions du Bateau Ivre, שפעלה בשנים 1946–1947. הוא פרסם, בין השאר, את הרומן מאת לאסלו גארה ורעייתו נטלי בשם St.
Boniface et ses Juifs (סן בוניפס ויהודיה) את זיכרונותיה של אולגה לנדייל על מה שחוותה באושוויץ בשם "מזכרות דה לו-דלה" (Souvenirs de l'au-delà), ואת הכרך של אנדרה לאזאר באיומי Hongrois de la résistance.
בהקשר למלאת מאה שנים לסיום מלחמת העולם הראשונה, הבחינו כמה היסטוריונים והיסטוריונים ספרותיים בעבודתו של אדוריאן כעיתונאי בהונגריה, בעיקר בגלל הראיונות שלו ודיווחי המלחמה שלו.
מצבי הרוח של הילדה הקפריזית (רומן, בודפשט, 1901)
המהפכה הצרפתית הגדולה ונפוליאון, I–III (עם פאל קרי ובלה קיש, בודפשט, 1911)
חיילים גדולים (בודפשט, 1912) - בסדרה קריירה
רשימות של כתב מלחמה (בקשצ'אבה, 1913)
אנקדוטות, מקרים הומוריסטיים על אנשים גדולים (עם אנדרה נאג' וקורנל טאבורי, בודפשט, 1913)
מאה שנות הרוקוקו (בודפשט, 1914)
(בודפשט, 1914-15) - בסדרה מהפכה ואימפריה
מקרים מצחיקים של סופרים ומשרבטים.
(עם קורנל טאבורי, בודפשט, 1915)
מתחת להרים מושלגים, בדרכים עקובות מדם.
יומן המלחמה שלי על הבלקן (בודפשט, 1917)
פרנץ מולנר : הנערים מרחוב פאל (פריז, 1938)
גזה לנדייל: אילי עיתונים הונגריים (בודפשט, 1963)
ארנה הלאס: אנדור אדוריאן (כתב עת ספרותי, 1966)
מיהאי סייביי: אנדור אדוריאן בבית הספר לעיתונאות צרפתית (הודעה, 1995)
אנדור וידור (במקור וייס, בהונגרית: Vidor Andor; בודפשט, 14 באפריל 1912 – אוקראינה, מרץ 1943) היה צלם קולנוע יהודי-הונגרי, עורך שניספה בשואת יהודי הונגריה.
דודו לאסלו ויידה היה סופר, תסריטאי, בן דודו לאסלו ויידה הבן (1906–1965) היה במאי קולנוע, תסריטאי.
אנדור וידור נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש וידור (וייס) (1882–1941), רופא שיניים ושל בלנקה וייס.
הוא היה תלמידו של צלם הקולנוע המפורסם ביותר בתקופתו, אישטוואן אייבן.
לפני פרסום החוקים היהודיים (משנת 1938 ואילך), הוא הופקד על צילום סרטים עלילתיים גדולים רבים (13 סרטים).
הוא ניספה במהלך מלחמת העולם השנייה באחד ממחנות העבודה (במקום לא ידוע באוקראינה) בשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
וידור היה צלם קולנוע מוכשר ביותר שכבר בגילו הצעיר ובחייו הקצרים הגיע להישגים גדולים.
כל סרטיו (עם במאים שונים זכו להצלחה גדולה בזמנו וחלקם גם בשנות ה-2000).
ב-20 בינואר 1936 נשא את ליוויה, בתם של שמואל מנדל ושל סרנה ארנפלד, בבודפשט.
אוכל לראותך פעם בשבוע (1937)
אנדור קלר, במקור שם המשפחה היה Keller (בהונגרית: Kellér Andor; בודפשט, 5 במאי 1903 – בודפשט, 20 באוגוסט 1963) היה סופר, עיתונאי, עורך עיתונים מוכשר ביותר, אחיו הגדול של דז'ה קלר.
אנדור קלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם קלר ושל אידה דמטר (1879–1935).
הוא עבד כרוכל כמוכרן בשוק בזמן שהשלים את לימודיו באופן פרטי.
בדיחות הקברט הראשונות שלו הועלו על הבמה עוד בהותו בגיל שבע עשרה, אבל במחצית הראשונה של חייו היצירתיים הוא היה מעל הכל עיתונאי.
במקרה של אנדור קלר, מקום הלידה והמוות אינו רק מידע ביוגרפי, אלא הרבה יותר מזה: התנהגות ואורח חיים, תחום פעילות וחומר גלם לכתיבה.
הוא היה "תופעת בודפשט" בכל מובן, עד, משתתף ובכתביו העביר את מסורת האגדה הטיפוסית של פשט, שהשפיעה מיסודה על הדימוי האינטלקטואלי של הבירה מסוף המאה ה-19 - המראה החיצוני של העיתונות המטרופולינית המודרנית - עד שנת המהפכה.
אנדור קלר היה מעל הכל עיתונאי.
בגיל שמונה עשרה הפך לעובד מערכת וכתב
לאחר מכן ערך את העיתון התיאטרון והספרות רביו (Revü) ובשנים 1924–1925 היה עובד של "העולם" (Világ)
ב-16 באפריל 1928, בבודפשט, נשא לאישה את מרגיט ארז'בט פראגו, בתם של אדן פראגו וינקה פראגו.
הנישואים פורקו ב-1934. ב-29 באוקטובר 1934, בבודפשט נשא את ז'וז'נה רייכנברג, בתם של וילמוש רייכברגר ושל ארז'בט גזדג.
בשנת 1942 נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את שואת יהודי הונגריה, ואחרי מלחמת העולם השנייה ב-1945, הוא עבד בעיתונים וכתבי עת הגוונים:
משנת 1957 היה העורך של היומון החשוב Esti Hírlap
הוא הפך לסופר אמיתי רק במחצית השנייה של הקריירה שלו: בעקבות זיכרונות הרדיפות שספג במהלך המלחמה בגלל מוצאו היהודי, ועוד יותר מכך, כאשר אווירת שנות ה-50 סחפה לצמיתות וללא החזר את עולמו הקודם.
הוא נאלץ לשתוק הרבה זמן.
רק ב-1956 יצא לאור הרומן הקצר שלו "סודו של פלאשטי".
לאחר מכן כתב ספרים, בין היתר על ידי שכתוב והרחבת חלק מכתביו הקודמים, שעיצב אותם לספרים.
קלר אוהב, אבל לא עושה אידיאליזציה של עולמו.
וזה חשוב, כי את מעלתו העיקרית כסופר אפשר למצוא בזה.
אין לו יצירות בדיוניות, הוא כתב רק על אירועים ואנשים אמיתיים, מאמת את האגדה עם העובדות המפורטות של הביוגרפיה.
אנו לומדים ממנו את שמות המלצרים התורנים באותה עת בקזינו, וכן את הכיוון אליו פנה חלון חדר המלון של הגיבור.
ברור שהוא ערך מחקר מקיף עבור הרומנים הקצרים שלו, וחיפש מידע בעיתונים שנשכחו מזמן.
עם זאת, הוא כותב בעיקר דיוקן של הנשמה, לא כרוניקה, ומקצה פונקציה ספרותית אפילו לעובדות הכי לא משמעותיות.
במקום שם כבר מתתי פעם (רומן, 1933)
מתיגרי, חבר הכוכבים (רומן, 1933)
מלך הרולטה (על לאיוש גאי; רומן, 1936)
בנו של מאייר וולף (על מוריץ ורמן ; רומן, 1941)
מדשאה ירוקה, שולחן ירוק (על מיקלוש סמרה; רומן, 1957)
סופר במגדל (על חייהם של דז'ה סומורי, מרצל פלשטי ורודיון מרקוביץ'; דיוקנאות של סופרים, 1958, 1979)
תא לארבעת משמאל (על לאסלו באוטי; רומן, 1960)
התושב הסודי (רישומים, חיבורים, זיכרונות, 1962)
דואר דרום (דיוקנאות, סקיצות, 1964)
המגוון המתוק של החיים (מחקרים, ביקורות, זיכרונות, רומנים, 1973)
אנדור צ'רנה (במקור: ארמין גרינפלד עד 1891; בהונגרית: Cserna Andor; בודפשט, 24 באפריל 1885 – בודפשט, 23 במרץ 1933) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, מבקר מוזיקה בעל ידע רב ומחבר מחקרים רבים וחשובים בתחומו.
ארמין גרינפלד נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס שאנדור צ'רנה (גרינפלד) ושל אתלקה קליין.
הוא גדל במשפחה אמידה, היו לו שתי אחיות ושני אחים.
לאחר לימודיו באוניברסיטה הפך לסטודנט באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ולמד קומפוזיציה אצל יאנוש קוסלר .
אמריך קלמן, ויקטור יעקבי ואלברט סירמאי היו "חבריו הסטודנטים".
הקריירה שלו רצופה פעילות מגוונת רבה:
בעיתון היומי של מפלגת האופוזיה לעצמאות "הסכמה" .
לאחר מכן הפך לעורך של "וילאג" (Világ) הרדיקלי הבורגני
הוא עבד ככתב משטרה, כתב משפטי וכתב פרלמנטרי במשך עשר שנים.
ב-1911 הקים וערך את כתב העת "אאורורה" (Auróra), אז שבועון, שנקרא לימים העיתון הרשמי של קבוצת הציירים השמונה, שהפסיק להופיע ב-1912.
משנת 1913, הוא היה מזכיר המערכת של עיתוני האשט ועד 1933, בעל מדור המוזיקה בעיתון.
בשנת 1919, הוא עבד גם כעורך של "עיתון הבולים ההונגרי" (Magyar Bélyegújság).
משנת 1927, היה צ'רנה העורך של "עיתון התיאטרון במילים" (Szöveges Szinlap).
עם התפשטות הרדיו, הבחין כבר בתחילת הדרך בצורכי הקהל הרחב ובשנת 1929 ייסד את המוסף הקבוע בן 20 העמודים של גיליון יום ראשון של העיתון "הונגריה" (Magyarország) שהתפרסם מדי שבת אחר הצהריים, בשם הרדיו של הונגריה (A Magyarország Rádiója), אותו ערך עד יום מותו.
צ'רנה כתב ותירגם ספרים רבים על מוזיקה.
כתב מחקר על האופרה שלומית של ריכרד שטראוס
הוא גם מחבר המחקר הראשון של האופרה פרסיפל של ואגנר
חיבר את מה שנקרא "ברוואריום" (אוסף של קטעים מיצירותיהם של סופרים או משוררים) של יצירות אוסקר ויילד, לודוויג ואן בטהובן, אנטול פראנס ולב טולסטוי.
הוא כתב את הביוגרפיה של רומן רולן
לאחר מחלה קשה של שישה חודשים מלווה בניתוחים, הוא נפטר למרות טיפולו המסור של אחיו, אישטוואן צ'רנה, רופא ראשי ומרצה באוניברסיטה.
הוא השאיר אחריו את אשתו, את בתו יוצי ואת בנו אנדראש, שעדיין למד אז בתיכון.
אנדור טבאן (בהונגרית: Tevan Andor; בקשצ'בה, 15 באוגוסט 1889 – בודפשט, 5 באוקטובר 1955) היה טיפוגרף, בעל בית דפוס, אמן ספרים, מוציא לאור וכן סופר מקצועי בתחום דפוס.
הוא בנו ויורשו של אדולף טבאן ב"דפוס טבאן".
אחותו מרגיט טבאן הייתה צורפת אמנית מפורסמת.
אנדור טבאן נולד גם הוא כאביו בבקשצ'בה, הרביעי מבין עשרה ילדים במשפחה יהודית.
אביו קנה ב-1903 את חנות הספרים וכלי הכתיבה של לאיוש לפאגה.
העסק נקרא מאוחר יותר "דפוס טבאן והוצאה לאור" (Tevan Nyomda és Könyvkiadó).
מאחר שאנדור נועד על ידי אביו (מבין עשרת הילדים) להיות יורשו בבית הדפוס, הוא נשלח ללמוד ב"מכון ללימודי גרפיקה ומתקן ניסוי" (Graphische Lehr und Versuchsanstalt) בווינה בין השנים 1907 לבין 1909, או במילים אחרות במכללה לאמנויות גרפיות ודפוס.
לאחר חזרתו הביתה קיבל על עצמו את ניהול בית הדפוס הקטן.
העיתונאי זולטאן פראניו הכיר לו את החיים האינטלקטואליים והספרותיים של בודפשט, ביחד עם כמה בתי הקפה ידועים, שם יצר חברויות ויחסי עבודה עם אמנים בעלי שם.
הודות לפרסומים היפים והאיכותיים החל בית הדפוס של "עיירת השדה" לפרוח ונודע בכל רחבי ממלכת הונגריה.
בשנת 1944, הוא נכלא תחילה בביתו ולאחר מכן גורש לעבודות כפייה בווינה, שם גרף שלג ופינה הריסות, אך הצליח לשרוד.
ב-1945 חזר לעיר הולדתו, מצא שרוב בני משפחתו נרצחו בשואה, והחל להפעיל שוב את בית הדפוס שלו, אותו הציע למדינה ב-1949 (מתוך הכרה שהלאמת העסק קרובה ביותר).
לאחר ההלאמה, העסק נקרא "דפוס בקש" (Békési Nyomda), שם עבד טבאן כמנהל טכני במשך תשעה חודשים נוספים.
אז עבר לבודפשט ועבד כעורך תמונות בהוצאת Művelt Nép.
משנת 1950 עבד ב"הוצאת ספרים לנוער" ממש עד מותו ב-5 באוקטובר 1955.
בתחילה דרכו הכין כרך שירה של גיזלה דפשי תחת השם הבדוי שלה "ניל", משוררת שלבעלה לאחר מכן, לקלמן רוז'נאי, היה השפעה רבה על התפתחות הגישה האמנותית של דפוס טבאן.
גם עיתוני בודפשט הזכירו לראשונה את השם טבאן בהקשר לפרסום שתי יצירותיו.
ההצלחה הגדולה הראשונה שלו הייתה פרסום הקריקטורות של הנריק מאיור ושל ג'רג' קירטי עם חרוזיו ההומוריסטיים של ז'ולט הרשאני.
אחריו הגיע "פאנופטיקום" של הנריק מאיור ואחריו הרומן הלעגני החריף של קארוי לובאשי "אוגט" (Ugat), כלומר "נובח", שפורסם תחילה בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
עבודות אלו גרמו לעיתונות הארצית להכיר את בית הדפוס הקטן והביעו עניין בפרסומים נוספים של דפוס טבאן.
החל משנת 1912 יצאו לאור החוברות הקטנות, הזולות והצהובות של סדרת "ספריית טבאן", שהיו בעלות חשיבות יוצאת דופן הן מבחינה אמנותית הן אינטלקטואלית והן טיפוגרפית והפכו לפופולריות ביותר.
בסדרה זו פרסם טבאן בעיקר יצירות של סופרים הונגרים בני זמנו וכן זרים משמעותיים, כמו דז'ה קוסטולני, לאיוש נאג', דיולה יוהאס, פרידייש קארינתי, מארק טוויין או אנטול פראנס.
"סדרת הביבליופיל" המפורסמת, "סדרת טבאן לחובבים", הושקה ב-1913, וחלקים ממנה פורסמו במספרים קטנים, גם בכריכה אמנותית.
בסדרה יצאו לאור במשך למעלה מעשרים שנה ארבעה עשר כרכים, שנחשבים לפרסומים הבולטים ביותר של טבאן.
במסגרת הסדרה, ספר השירים "תלונות הילד העני" של קוסטולאני היה הראשון שיצא לאור.
ב-1943 הצליח טבאן לפרסם אחת מיצירות חייו המשמעותיות ביותר, איזופוס של גאשפאר הלטאי שהתפרסמה בעריכה מחדש של המשורר ומתרגם ארתור קלטי (במקור רוזנברג) ועוטרה בחיתוכי עץ איטלקיים ישנים.
ב-1944, כשהיה כבר אסיר ומגורש, נקטעה הסדרה וב-1945, לאחר שחזר הביתה מהגירוש, מעבודות הכפייה בווינה, החל שוב להפעיל את בית הדפוס, אך מאותה שנה הוציא ספרים חדשים רק בהזדמנויות חריגות.
פרסום ספרו של אנטול פראנס Le Petit Pierre" (Little Pierre) (1918)" ב-1948 היה סוף עבודתו בהוצאת ספרים ונחשבת גם לאחד ההישגים המובילים ביצירתו.
טבאן הוכיח את מחויבותו ואהבתו העמוקה לספרים לא רק בהוצאתם לאור, אלא גם בכתיבה משלו על תולדות הספר.
ב-1955 ראה אור ספרו "מסע אלף השנים של הספר" (A könyv évezredes útja), המכסה את תולדות הכתיבה והספרים מראשיתו, אך טבאן כבר לא חי כשספרו זה יצא לאור.
מסע אלף השנים של הספר
אנדור גאל (במקור גאנסל-Gansel עד 1916, בהונגרית: Gaál Andor; בלשגיארמט, 18 באוגוסט 1895 – מחנה הריכוז אושוויץ, 1944) היה סופר, עיתונאי, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי.
אחיו של העיתונאי דז'ה גאל.
אנדור גאנסל נולד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור גאנסל (1869–1945) סוכן מסחרי ושל יולאן אונגאר (1873–1954).
סיפוריו הקצרים הראשונים פורסמו בעיתון ה"הט" (A Hét) שפירושו "השבוע".
הוא היה עוזר העורך של "וילאג" (Világ) שפירושו "עולם" ולאחר מכן חבר צוות היומון "מדיאר הירלפ" (Magyar Hírlap), כלומר "עיתון הונגרי".
לאחר שהאחרון נסגר, הפך גאל בשנת 1938 לחבר מערכת של "אשטי קוריר" (Esti Kurír) כלומר "שליח הערב".
הוא תרגם מגרמנית, מצרפתית ומאנגלית.
ב-1922 זכה בפרס במקום הראשון בתחרות הרומנים של אתנאום עם הרומן שלו "במדרון" (A Lejtőn).
הוא גורש ב-1944 למחנה השמדה אושוויץ, שם מצא את מותו.
אשתו הראשונה הייתה ארז'בט קיש, בתם של מיהאי קיש ושל פרנצישקה פריש, לה נישא ב-24 בינואר 1926 בבודפשט.
הם התגרשו שנתיים לאחר מכן.
שרווד אנדרסון: צחוק אפל (Dark Laughter)
ארנולד בנט: המסתורין של חנות הכלבו
אדגר רייס בורוז: טרזן בג'ונגל
לואי ברג: רופא בית הסוהר (Prison doctor)
פול ברונטון: חיפוש במצרים הסודית (A search in secret Egypt)
פול ברונטון: החיפוש אחר העצמי (The quest of the overself)
הלן גרייס קרלייל: העלמות העליזות (The Merry Merry Maidens)
ג'וזף קונרד: נעורים, נרטיב ושני סיפורים אחרים (Youth, a Narrative and Two Other Stories)
פול דה קרויף: המאבק על החיים (The Fight for Life)
הנס דומיניק: עליית אטלנטיס (Atlantis)
ג'ון דוס פאסוס: העיר הגדולה.
ג'ון קניטל: אל חכים : רומן של רופא (Doctor Ibrahim)
ויליאם יוהאן לה ואר: עסקים והרפתקאות.
סיפור הרפתקני של נסיעת עסקים ביערות העד של דרום אמריקה.
דייוויד הרברט לורנס: הנחש עם הנוצות (The Plumed Serpent)
מרתה אוסטנסו: פרולוג לאהבה (Prologue to Love)
ארתור שניצלר: ליל החלומות (Traumnovelle)
הווארד ספרינג: החתול (The cat)
הווארד ספרינג: קוץ וקיסוס (Fame is the spure)
יו וולפול: מלכות הפנטקוסטלי של הארמר ג'ון (Harmer John.
הרברט ג'ורג' וולס: לעת עתה.
הרברט ג'ורג' וולס: ההיסטוריה של מר פולי (The History of Mr.
אנדור איז'אק (בהונגרית: Izsák Andor; בודפשט, 6 ביולי 1944) הוא נגן עוגב, מוזיקולוג, מנצח, פרופסור יהודי-הונגרי.
אנדור איז'אק נולד במשפחה יהודית אורתודוקסית בגטו בודפשט בתקופת השואה.
הכישרון המוזיקלי שלו התגלה מוקדם מאוד.
בילדותו מצא נחמה במוזיקה לאחר כל האומללות שחווה.
בגיל 13 בא לראשונה במגע עם עוגב בית הכנסת הגדול של בודפשט (היחיד בהונגריה עם עוגב) ובהמשך למד נגינה על עוגב בקונסרבטוריון.
ובאותו זמן ניגן לעיתים על העוגב של בית הכנסת הגדול של בודפשט.
בשנת 1962 הוא הקים את מקהלת לבנדובסקי (על שם לואי לבנדובסקי) עם החזן מרטון לוראנד ועם גאבור סאבו ליסניאי ובפעם הראשונה לאחר השואה החיה את מוזיקת המקהלה של בית הכנסת.
הוא לימד שנים רבות בקונסרבטוריון על שם בלה בארטוק ובבית הספר למוזיקה פודור, עבד כמנהל מקהלה וכמנצח אופרה, והיה המייסד של הסניף ההונגרי של מרכז המידע למוזיקה (Music Information Center - MIC), שבאמצעותו יצר קשרים בינלאומיים.
שם הכיר את אשתו לעתיד, הפסנתרנית אריקה לוקס , איתה עבד עד 2013 ב"מכללת הנובר למוזיקה, תיאטרון ומדיה" .
ב-1988 עבר לגרמניה והשתתף בהקמת המרכז האירופי למוזיקה יהודית (EZJM) באאוגסבורג.
לאחר שהות במינכן נסע להנובר.
בשנת 1992 השתייך EZJM למאוניברסיטת הנובר למוזיקה, תיאטרון ומדיה, שם הקים איז'אק את המגמה "מוזיקת בית הכנסת" והקים את מקהלת בית הכנסת של הנובר.
בשנת 2003 מונה לפרופסור למוזיקת בית הכנסת.
מוקד עבודתו הוא גילוי מחדש של מוזיקת בית הכנסת שנהרסה ואבדה בתקופת הנאצים, מוזיקת עוגב בבית הכנסת, תחיית יצירותיהם של מלחינים יהודים המבוססים על מסורות ישנות, למשל יצירות המקהלה של לואי לבנדובסקי.
איז'אק יכול להיחשב כשגריר המוזיקה הליטורגית היהודית בגרמניה ובכל אירופה.
כעורך סדרת הפרסומים של EZJM, הוא נותן קונצרטים והרצאות בינלאומיות.
בשנת 2010, מלווה במקהלת בית הכנסת שלו, הנציח בקונצרטים שונים את יום השנה ה-200 להצבת העוגב בבית הכנסת הראשון, בתרומת ישראל יעקובסון אז, ששכן בזֶזֶן .
בשנת 2008, כנשיא קרן זיגמונד זליגמן, השתתף איז'אק ברכישת הווילה הפרטית של זיגמונד זליגמן בהנובר עבור EZJM.
הווילה נחנכה ב-17 בינואר 2012 על ידי כריסטיאן וולף, נשיא גרמניה דאז, וכן מנהיגים פוליטיים פרובינציאליים ומקומיים.
מוזיקת בית הכנסת, הנהוגה כיום על ידי מקהלות מצטיינות רבות, מצאה בית קבע במוסד.
לאחר כשני עשורים כמנהל EZJM, אנדור איז'אק פרש רשמית ב-1 באוקטובר 2012. עד היום, כנשיא הכבוד של קרן זיגמונד זליגמן, הוא ממשיך לסייע לביצוע אירועי קונצרטים.
הוא מעביר את הידע שלו באמצעות הרצאותיו, סיוריו וספריו.
2002: הצלב הגדול של מסדר ההצטיינות של סקסוניה התחתונה
2007: פרס כבוד של קרן התנ"ך והתרבות האקומנית, הוענק לו על ידי אגודת התנ"ך הגרמנית
2016: ראש העיר סטפן שוסטוק כיבד אותו בתג העיר הנובר בבית העירייה.
ב-12 בספטמבר 2011, ערוץ הטלוויזיה ARTE שיבח את עבודתו בתוכניתה "Die Musik der Synagogen"
ב-10 בנובמבר 2018, הוצג בתוכנית הטלוויזיה Hallo Niedersachsen.
אנדור לנדוואי (במקור אנדור לאופולד, בהונגרית: Lendvai Andor; ואץ, 20 במאי 1901 – בודפשט, 13 במאי 1964) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי שהופיע בבתי אופרה רבים ברחבי אירופה.
הוא אביו של המנצח ג'רג' לנדוואי.
אנדור לאופולד נולד במשפחה יהודית.
אביו, שאנדור לאופולד (1869–?), היה אמן ב"תיאטרון העם" עד נישואיו ואז, על פי דרישת אשתו, חזר לעיר הולדתו ואץ ופתח שם בית ספר לריקודים.
הוא אסר על בנו לשחק, אבל הבן ברח מהבית לאחר שנטש את לימודיו בתיכון ונסע ברחבי הונגריה כחבר בלהקות תיאטרון נודדות.
עם מעט ניסיון שרכש הוא למד בבית הספר למשחק של סידי ראקושי, שאותו סיים ב-1919. אז עבר לאקדמיה מוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, שם היה תלמידו של יוז'ף שיק עד 1923.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כזמר אופרה בעיר סגד, חזר משם לבודפשט ולאחר מכן נסע לווינה.
הוא המשיך את הכשרתו אצל פריץ וולף והפך לזמן מה לסולן בפולקסאופר של וינה.
הוא גם הופיע באופרה של וינה.
לאחר מכן נאלץ להופיע לפרנסתו באוסטריה ובצ'כיה, בין היתר גם בקברטים.
וסקו, ובמינכן אצל פריץ פיינהלס והפך לעוזרו של המורה שלו.
בשנת 1930 קיבל חוזה בבית האופרה של מינכן, בירת בוואריה.
הוא נשאר אחד מהזמרים המובילים של הלהקה עד 1933. לאחר ההשתלטות הנאצית בגרמניה הוא פוטר מיד בגלל מוצאו היהודי למרות שהכריז על עצמו כ"לא דתי או כחסר דת".
הוא חזר לבודפשט והצטרף ללהקה בשם "הקשת ההונגרית" (Magyar Szivárvány), איתה יצא לסיבוב הופעות באיטליה.
בשנת 1934, קיבל חוזה מבית האופרה של בודפשט.
בשנה שלאחר מכן, במקביל להופעות, הוא החל ללמד בבית הספר למוזיקה פודור.
ב-1939 פוטר מהאופרה יחד עם רבים מאוד מעמיתיו היהודים בשל החוק היהודי השני.
עד 1945, הוא יכול היה להופיע רק במסגרת תיאטרון גולדמארק, רק בפני קהל יהודי, במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
במהלך "מנוחתו" הכפויה, ב-1942, כתב את זיכרונותיו.
לאחר השחרור מהנאצים, הוא קיבל בחזרה את חברותו באופרה של בודפשט.
הוא גם לימד באקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט משנת 1949. תלמידיו המפורסמים ביותר היו דור זמרי האופרה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא פרש מבית האופרה ב-1961, אך המשיך להופיע בשנה שלאחר מכן.
הוא המשיך ללמד ממש עד מותו.
קולו התאים ביותר לתפקידי אופי ותפקידי בריטון הרואיים.
לנדוואי הצליח לנצל היטב את ניסיון המשחק שצבר בגיל צעיר בקריירת האופרה שלו.
1961 - פרס האמן המצטיין
אנדור ולטנר (בהונגרית: Weltner Andor; פאפה, 19 באוקטובר 1910 – בודפשט, 21 בספטמבר 1978) היה חוקר משפטי יהודי-הונגרי, עורך דין, פרופסור באוניברסיטה, דוקטור למדע המדינה והמשפט, חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ולטנר היה אחד הסמכויות המקצועיות הבולטות בהונגריה בתחום דיני העבודה.
בנוסף לעבודתו האקדמית המקיפה בדיני עבודה, הוא עסק גם בהיבטים המשפטיים של הסוציולוגיה של העבודה והבטיחות בעבודה (חוקי הבטיחות בעבודה הם דרישות הבטיחות והבריאות בעבודה מאורגנת וכן חקיקת מערכת תקנות, ארגוניות ומוסדיות להגשמת תכלית החוקים ויישומם).
אנדור ולטנר נולד במשפחה יהודית כבנם של הקולונל, רופא הצבאי, שאנדור ולטנר (1875–1959) ושל מרגיט לוי.
סבו וסבתו מצד אביו היו קארוי ולטנר (1837–1915) סוחר ורוזליה קוהן (כהן) (1840–1920), סבו וסבתו מצד אמו היו אדולף לוי (1847–1908) ספק האוצר המלכותי ומטילד ווהל.
הוא צאצא של יצחק שולהוף מהמאה ה-17, רב מלומד מבודה.
ולטנר קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים בשנת 1932 באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד-ELTE).
בשנים 1932–1933 סיים את שירותו הצבאי (של שנה) בגדוד חי"ר 1 וקיבל אימוני קצונה כקצין במילואים.
לאחר שחרורו, בין 1933 לבין 1937, עבד תחילה אצל אנדור קאופמן בעיר הולדתו ולאחר מכן בבירה כעורך דין מתמחה.
ב-1937 עבר בהצלחה את בחינות השופט ועורך הדין (הדבר היה אפשרי אז בהונגריה ביחד), ולאחר מכן הועסק במשרד עורכי הדין של אנדור גליקסטל (Glücksthal Andor) עד 1942. בשנים 1942–1943 נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בחזית המזרחית, בעיקול נהר הדון וב-1944, בסביבת זירץ והטוון.
זמן קצר לאחר מכן, גורש למחנה הריכוז בוכנוואלד, משם נשלח תחילה לחחנה הריכוז אופנבורג ולאחר מכן לדכאו.
הוא הצליח לשרוד במשך שלוש השנים האלה ולאחר שחרור המחנה חזר הביתה להונגריה באוגוסט 1945.
ב-1945 פתח משרד עורכי דין משלו בבודפשט, שפעל עד 1948 (עד להלאמת כל העסקם הפרטיים).
במקביל, משנת 1946 לימד במחלקה לדיני עבודה של אוניברסיטת פאזמאן פטר כמרצה חוץ, בשנת 1948 הוא הפך למרצה בכיר פרטי למשפט עבודה כלכלי ב"אוניברסיטה ההונגרית למדעי החקלאות".
ב-1948, יחד עם כמה עמיתים, הקים את קואופרטיב עורכי הדין הראשון של הונגריה, שם עבד עד 1949. בשנים 1949-1952 הוביל את המחלקה המשפטית של משרד התעשייה הכבדה ואת המחלקה המשפטית העצמאית של משרד הכורים והמכונות.
ב-1951 הוצב לעמוד בראש המחלקה לדיני עבודה ב-ELTE.
לאחר הגנתו המוצלחת על עהודת הדוקטורט שלו ב-1952, הפך לקנדידט (המכונה "דוקטורט קטן") למדע המדינה והמשפט.
בנוסף לעבודתו כמרצה וכראש מחלקה, כיהן בתפקיד דיקן הפקולטה למשפטים בשנים 1956–1957 וכסגן דיקן בשנים 1957–1958. מ-1968 הרצה כפרופסור אורח במספר אוניברסיטאות זרות (וינה, גטינגן, לינץ, לונדון, רומא, טמפרה).
ב-1971 קיבל את התואר דוקטור במדעי המדינה והמשפט (דוקטורט מלא - PHD).
במקביל לקריירת ההוראה שלו, מ-1952 עד 1972 היה מומחה ממשלתי של ארגון העבודה הבין-לאומי (ILO).
בתחילת דרכו, התעניינותו התמקדה בעיקר בסוגיות מסוימות של המשפט הכלכלי.
לדוגמה, הוא עסק רבות בהיבטים המשפטיים הפרטיים של הגבלות מטבע, ומאוחר יותר, בשנות החמישים, בהסדרה המשפטית של כלכלה מתוכננת.
הודות לבחינה המדעית שלו את המשפט הכלכלי, הגיע לתחום דיני העבודה, שם הפך למומחה ומדען מפורסם ומצטיין.
בנוסף לסוגיות של דיני עבודה למהדרין, הוא העדיף לחקור היבטים מסוימים של ארגון העבודה הסוציאליסטי, כגון שאלת משמעת העבודה והרגולציה המשפטית האפשרית שלה, ארגון העבודה ופרקטיקה העבודה של גופים כלכליים וחברתיים, דמוקרטיה במקום העבודה והחוק המשפטי הכולל.
במהלך הקריירה שלו הוא כתב כחמש עשרה מונוגרפיות בתחום המשפטם, מאתיים פרסומים מקצועיים, מספר ספרי לימוד בדיני עבודה וחוברות לימוד אוניברסיטאיות.
מ-1945 עד 1956, הוא ערך את "כתב העת למדעי המשפט" (Jogtudományi Közlöny), אך גם היה עמית קבוע במספר כתבי עת מקצועיים מקומיים וזרים.
בשנת 1970, נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
בין השנים 1955–1977 היה נשיא המחלקה לדיני עבודה של פדרציית עורכי הדין ההונגרית, וכנשיא הוא ניהל גם את ועדת דיני העבודה של "האגודה להפצת ידע מדעי" .
כהוקרה על עבודתו המדעית במשפטים, הוא קיבל את הדרג הראשון בפרס האקדמיה בשנת 1966.
אנדור נמט (בהונגרית: Németh Andor; צלדמלק, 28 בדצמבר 1891 – בודפשט, 13 בנובמבר 1953) היה סופר, משורר, מתרגם ספרותי, מבקר יהודי-הונגרי.
נמט היה סופר עם גורל מוזר ומעוות.
הוא היה דמות שנויה במחלוקת ביותר, שהתמצא באינספור דברים, סוגות וכיוונים, התנסה בז'אנרים רבים, שמר על קשר עם זרמים ותנועות ספרותיות, אבל אף פעם לא באמת הלך עד הסוף בכיוון מסוים.
הוא ניחן ברגישות ספרותית-אסתטית נדירה, גם אם נטה לפרוט בקלות את יכולותיו כפריטת כסף קטן, אך הוא כאילו לא הסכים לשלם את המחיר שעל הסופר לשלם תמיד כדי להילחם על איכות כתיבתו ברמה הגבוהה ביותר.
זיכרונות עכשוויים אומרים מעט על הסופר, אלא יותר על האיש: חסר החלטיות ואמפתי, מלנכולי בהכנעה וחריף חושים להפליא, לעיתים קרובות זועף.
אף על פי כן, הוא היה דמות יוצאת דופן לטובה בחיי הספרות בין שתי מלחמות העולם, ומילא בה תפקיד משמעותי.
אנדור נמט נולד במשפחה יהודית ענייה, אביו היה מארק נמט ואמו הייתה ארנקה גרינפלד.
לאחר שהם עברו לסומבטהיי, הוא השלים את שש הכיתות הראשונות של הגימנסיה (מתוך שמונה).
הוא סיים את שתי הכיתות האחרונות בקולוז'וואר, שם כישרונו הפיוטי כבר נראה בחוג החינוך העצמי.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1909, היה עיתונאי ללא שכר בעיתון של קולוז'וואר, שם הכיר את ארנה אושבאט ואת אנדרה אדי.
בקיץ 1910 כתב תוך שעות ספורות את מחזה המסתורין שלו בן המערכה האחת, "המראה של ורוניקה".
לאחר מכן לימד זמן קצר בסולנוק.
המחזה "המראה ורוניקה" הוצג בשנת 1913 על ידי חוג גלילאו, שנמט היה חבר בו וסגן הנשיא שלו.
לאחר מכן למד בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט.
(כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא התחיל כמשורר בעל אוריינטציה של קו כתב העת ניוגט ; לאחר ניסויים סימבוליסטים, מסוגננים-בדלנים, הוא פנה לאוונגרד, שיריו הופיעו בעיתונים של לאיוש קשאק.
בשנת 1914 רצה להמשיך את לימודיו בפריז.
הוא חיפש את חברתם של המשוררים הצרפתים החדשים, הוא גם הכיר את גיום אפולינר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נכלא כחשוד בריגול ובילה כחמש שנים במחנות שונים (סיפורו עובד ברומן "מנזר שחור" על ידי אסיר הונגרי אחר אלדאר קונץ).
החוויה עצרה את קריירת הכתיבה שלו, והוא בקושי כתב דבר במשך כמה שנים.
במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, היה נספח העיתונות של שגרירות הונגריה בווינה.
לאחר נפילת הרפובליקה, לא הורשה לחזור הביתה, מ-1919 עד 1926 חי בגלות בווינה, למעט משימה אחת בברלין.
הקריירה שלו כמבקר החלה שם עם הביקורות הפילוסופיות שלו שנכתבו בכתב העת דיוגנס ובעיתוני מהגרים וינאים אחרים (Bécsi Magyar Újság, Vasárnap).
הוא גם פרסם שירים וסיפורים קצרים בעיתונים בשפה הגרמנית וכן בכתבי עת הונגריים צ'כוסלובקיים וטרנסילבניים.
הוא התיידד עם טיבור דרי ואטילה יוז'ף.
הוא חזר הביתה ב-1926 וכתב עבור:
ולאחר מכן הפך לעובד קבוע של ספ סו (Szép Szó).
ב-19 באפריל 1934, בבודפשט, הוא התחתן עם יודית סגה, בתם של בלה סגה ושל הרמין פאריזר, אחד העדים בחתונה היה פרידייש קארינתי.
הוא שרד את מלחמת העולם השנייה בצרפת והעביר את הגלות השנייה שלו מ-1938 עד 1947 בקסיס ליד מרסיי ולאחר מכן במונטובאן.
הסוציאל-דמוקרטים ההונגרים קראו לו הביתה ב-1947, והוא הפך לעורך הראשי של המגזין "כוכב" (Csillag) שהפך יותר ויותר קומוניסטי.
אחת מיצירותיו החשובות ביותר, גרסה מורחבת של ספרו על אטילה יוז'ף שנכתב בצרפת (1944), היו אחת מיצירות הספרות הבסיסיות על המשורר אטילה יוז'ף.
לא היה לו מקום בעידן מתיאש ראקושי, הוא פוטר (פרש) מהעיתון באוגוסט 1950, אף על פי שביקורותיו עדיין פורסמו בפורום וב-Csillag.
הרומן שלו והאוטוביוגרפיה שלו שלא פורסמה עד היום.
הוא נפטר בשנת 1953, חולה קשה, גר בדירה משותפת מקצבאות נכות, נשכח.
כמתרגם, הוא תרגם להונגרית יצירות רבות של ספרות העולם (אונורה דה בלזק, אלכסנדר דיומא האב, האופטמן, ארנסט המינגוויי, ויקטור הוגו, אנדרה מאלרו, אנדרה מורואה, סומרסט מוהם, סינקלר לואיס, לב טולסטוי, אמיל זולא, שטפן צווייג ועוד).
בפברואר-מרץ 1937 כתב אטילה יוז'ף את שירו Ars poetica המופנה אליה.
באוקטובר 2005, בשנת הזיכרון לאטילה יוז'ף, התקיים כנס לזכרו של נמט בספריית פרנץ קרסנריץ' בצלדמלק, ולוח הזיכרון שלו נחנך בבניין תחנת הרכבת במקום הולדתו.
איטליה עילית ; Lloyd's Book Publishing Office, Bp., 1929 (ספרי המסעות של לויד'ס)
אוסטריה ; עורך אנדור נמט; Athenaeum Ny., בודפשט, 1930 (ספרי מסעות של לויד)
18 סיפורים ; עורך אנדור נמט; תבור, בודפשט, 1936 (תבור.
רומן ; אלמנך, בודפשט, 1942 (על הסביבה של קארינתי, בית הקפה האדיק ; גם בספרדית)
אטילה יוז'ף ; Cserepfalvi, בודפשט, 1944
אטילה יוז'ף ותקופתו (בעיתון צ'ילאג, 1947; בכרך: על הקצה, 1973, ואנדור נח: על יוזף אטילה.
הביוגרפיה של מיקלוש קיש טוטפאלושי ; ספרות, בודפשט, 1954
כתבים נבחרים ; סדר העיתונות.
פאך רז, מבוא טיבור דרי ; Magvető, בודפשט, 1973
על אטילה יוז'ף ; סדר העיתונות.
אטילה יוז'ף ; 2. מהדורה מתוקנת; אקדמי, בודפשט, 1991 (אינדיבידואליזם ויצירה)
אבקש את הג'נטלמן הבא ; הוצאה לאור של רומני הכרך, בודפשט, 1933 (רומני הכרך 59)
רוֹמָן ; הוצאה לאור של רומני הכרך, בודפשט, 1933 (רומני הכרך 71)
רוֹמָן ; הוצאה לאור של רומני הכרך, בודפשט, 1933 (רומני הכרך 81)
ארתור קסטלר-אנדור נמט: Au chat qui louche המשך מאת פיל קזואר, תורגם מגרמנית והונגרית לצרפתית.
ארתור קסטלר-אנדור נמט: סיפורי עיר.
לרדוף סביב כינור מאסטר / הקימונו הצהוב / התיק 313 / הסבון הכחול מקצף / אבקש את הג'נטלמן הבא); פולגאר, בודפשט, 1997 (ספרי פולגאר)
חייו של הרוזן לאסלו טלקי ; Pantheon, בודפשט, 193?
מריה תרזיה ; Grill, בודפשט, 1938 (גם בספרדית)
מטרניך או בית הספר הגבוה לדיפלומטיה ; Grill, בודפשט, 1939 (גם בספרדית)
הקדמה לארבעים ושמונה; חובבי ספר סוציאליסטים, בודפשט, 1948
מריה תרזיה ; פסטי סאלון, בודפשט, 1996 (היסטוריה בדיונית)
מטרניך או בית הספר הגבוה לדיפלומטיה ; 2. מהדורה מתוקנת; PolgART, בודפשט, 1999
אגדה ; Athenaeum, Bp., 1913 (ספרייה מודרנית) - מחזה מסתורין במערכה אחת
קצת ניתוח ; תפוצות, וינה, 1931 (יצירות נבחרות של שאמו פנייש)
Kafka ou Le mystère juif ; תורגם לצרפתית ויקטור הינץ; ויג'נו, פריז, 1947
אנדור גרוואי (בהונגרית: Garvay Andor; סיגט, 13 באוגוסט 1875 – ארצות הברית של אמריקה, 8 באפריל 1927) היה עיתונאי, מחזאי יהודי-הונגרי.
במשך שנים, היה עובד פנימי (שכיר) של העיתונים "הסכמה" (Egyetértés) ולאחר מכן "העיתון" (Az Ujság).
הוא היגר לרצות הברית של אמריקה לפני מלחמת העולם הראשונה.
בתחילה עבד בעיתונים הונגריים בניו יורק ולאחר מכן גם כעובד במפעל במשך תקופה ארוכה יותר.
במאמריו צייר את חיי העניים והמדוכאים בחוש ורגש חברתי חזק.
מחזותיו זכו להצלחה רבה עם התנגשות התשוקות האינטנסיבית שלהם ובסיומם עם אקט מצחיק.
בנוסף למספר הצגות בנות מערכה אחת, מחזותיו הארוכים כוללים:
הכסף (1908 תיאטרון הקומדיה של בודפשט) מקוון
חסר הכבוד (1910 התיאטרון הלאומי של בודפשט)
בתוך היער (בכורה ב-1913: חוג התיאטרון של בודה): בשנת 1918, הפיק מארטון גאראש (במקור גנסלר) סרט אילם של יצירה זו בשם רחל - "הזאבה" עם השחקנית המפורסמת "שארי פדאק" (Fedák Sári) בתפקיד הראשי.
בשנת 2015, ז'ולט פוז'גאי ביים סרט טלוויזיה בשם "גברת זאבה" עם אווה אוקס כרחל (האישה הזאבה) בתפקיד הראשי.
ענינם של שלושה אנשים (1915), דרמה, בקשצ'בה, דפוס טבאן.
(עבודה זו שימשה גם כבסיס לסרט הטלוויזיה של פוז'גאי הגברת הזאבה)
אנדור רווס (בהונגרית: Révész Andor; גאלגוץ, 4 באוקטובר 1890 – מדריד, 13 ביוני 1970) היה עיתונאי וסופר, מתרגם יהודי-הונגרי-ספרדי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה השתקע בספרד, ועבודתו קשורה בעיקר לשם.
הוא כתב למעלה מששים ספרים בשלוש שפות לפחות.
אנדור רווס נולד במשפחה יהודית בגלגוץ שבהונגריה העליונה.
בגיל שבע כתב שיר על הנסיך ארפאד, כובש המולדת.
עקב העברתו של אביו המורה, הוא סיים בית ספר תיכון בסומבטהיי, למד איטלקית ברייקה (אז הונגריה) ולאחר מכן למד שפה וספרות צרפתית באוניברסיטאות בודפשט ופריז.
בסיום לימודיו באוניברסיטה, החל ללמד גרמנית וצרפתית בגימנסיה הריאלית ביוז'פווארוש, בבודפשט, תוך פרסום בכתב העת הספרותי אמנותי החשוב ניוגט ובמגזינים ספרותיים זרים.
בשנת 1914 נסע לפריז לסיור לימודי, שם התחתן עם בחורה בלגית.
משם ברח לספרד עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהירה הפך לעמית מערכת בעיתון היומי הספרדי אל סול ולאחר מכן במשך חצי מאה היה עורך מדיניות החוץ של העיתון הספרדי ABC.
ממדריד, במהלך כל המלחמה, הוא דיווח בקביעות על המצב בספרד הנייטרלית עבור העיתון אשט בבודפשט.
עבודתו כעיתונאי הייתה מוצלחת בצורה יוצאת דופן, הוא ערך ראיונות עם ראשי ממשלה ומדינאים שונים נוספים, אפילו עם אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
בין הדיווחים של רווס הופיע מאמר ארוך יותר גם על מינויו של בלה סילארד לראש המחלקה לרדיולוגיה באוניברסיטת מדריד.
הוא התאפיין במוסר עבודה יוצא דופן ובידע מילוני עצום.
בנוסף למאמריו ותרגומיו שפורסמו בעיתונים ובכתבי עת, הוא פרסם רומנים וסדרה של כרכי מחקר בנושא מדיניות חוץ.
יותר משישים ספרים שלו יצאו לאור, אך רבים מכתביו לא פורסמו.
הוא כתב את יצירותיו בעיקר בצרפתית ובספרדית.
מלבד מאמריו ידועה עבודתו העיקרית היחידה בהונגרית, עבודת הדוקטורט שלו: "רעיון המוות בשירת ויון".
ניתן לחלק את יצירותיו הספרותיות לשלוש קבוצות.
הרומנים הביוגרפיים שלו זכו להצלחה רבה.
הוא גם כתב את חייה של אליאונורה דוזה, שחקנית איטלקית פופולרית מאוד באותה תקופה, אך התעניינותו הופנתה בעיקר כלפי גנרלים גדולים ופוליטיקאים צבאיים.
הדוכס מאלבה באותה תקופה (Jacobo Fitz-James Stuart y Falcó) כתב הקדמה לביוגרפיה שלו על ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, שמילא תפקיד חשוב במלחמת העצמאות הספרדית נגד נפוליאון.
הוא הקדיש את עבודתו על חייו של דמות חשובה במלחמת הירושה הספרדית, ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו, לווינסטון צ'רצ'יל.
הוא הקדיש כרך לגנרל Ramón María Narváez, דמות משמעותית בהיסטוריה של ספרד של המאה ה-19 בשם "דיקטטור ליברלי".
אולם הנושא האהוב עליו היה סיפורי אהבה: ספרו "חיי אהבה" כולל שלושים ושניים רישומים ביוגרפיים מאז קלאופטרה ועד לגברת עם הקמליות.