tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשא ומתן החל באופן רשמי בדצמבר 1991 ב"וועידה לדרום אפריקה דמוקרטית".
הצדדים הסכימו לקיים משא ומתן על חוקה זמנית שתסמיך אספה מכוננת נבחרת לנסח חוקה קבועה למדינה.
אולם השיחות כשלו עקב חילוקי דעות, בין היתר, לגבי גודל הרוב מבין חברי האספה המכוננת שיידרש כדי לכונן את החוקה, שכן המפלגה הלבנה דרשה שיהיה זה רוב של שלושה רבעים, מה שייתן לה למעשה זכות וטו.
באפריל 1993 חודשו השיחות, ונוסחו "עקרונות חוקתיים" שבהם תחויב החוקה הסופית לעמוד, כדי להגן על זכויות המיעוט.
כעבור כשנה נכנסה לתוקף החוקה הזמנית.
הנוסח הסופי של החוקה הקבועה אומץ, בהתאם להוראות החוקה הזמנית, על ידי אספה חוקתית באחד עשר באוקטובר 1996. בארבעה בדצמבר של אותה שנה אישר בית המשפט החוקתי את החוקה בקובעו כי היא הולמת את העקרונות החוקתיים שעליהם הוסכם מראש, ונשיא דרום אפריקה נלסון מנדלה חתם עליה שישה ימים לאחר מכן.
החוקה פורסמה באופן פורמלי שמונה ימים לאחר החתימה, ונכנסה לתוקף בארבעה בפברואר 1997.
מאז קבלתה, תוקנה החוקה שבע עשרה פעמים.
החוקה כוללת מבוא, ארבעה עשר פרקים הכוללים 224 סעיפים, ושמונה נספחים.
כל פרק עוסק בנושא מסוים, והנספחים כוללים מידע משלים להוראות החוקה.
פרק זה מעגן בחוקה עקרונות לאומיים בסיסיים, מגדיר את דגל המדינה ואת המנונה הלאומי, מונה את השפות הרשמיות וקובע מדיניות לשונית.
הוא מגדיר את דרום אפריקה כ"מדינה אחת, ריבונית ודמוקרטית" המבוססת על העקרונות של זכויות אדם, עליונות החוקה, שלטון החוק וזכות בחירה אוניברסלית.
נכללת בפרק זה אף פסקת עליונות נורמטיבית המפרשת כי החוקה עליונה על כל חוק.
פרק זה מעגן בחוקה רשימה של זכויותיהם של תושבי דרום אפריקה, והיא כוללת גם זכויות כלכליות-חברתיות וזכויות פוליטיות.
רוב הזכויות הנזכרות בחוקה מובטחות לכל אדם השוהה במדינה, למעט הזכות להצביע, הזכות לעבוד והזכות להיכנס למדינה החלות רק כלפי אזרחים.
החוקה מכירה אף בזכויותיהן של ישויות משפטיות שאינן בני אדם (כגון חברה בע"מ) תחת סייגים מסוימים.
הזכויות המוכרות על ידי חוקת דרום אפריקה הן:
סעיף 9: שוויון בפני החוק ואיסור אפליה רקע גזע, מין, מגדר, הריון, מעמד כלכלי-חברתי, לאום, צבע, נטייה מינית, גיל, מוגבלות, דת, מצפון, שפה ועוד
סעיף 11: הזכות לחיים, כולל איסור על עונש מוות אך ללא איסור על הפלות
סעיף 12: הזכות לחירות, לביטחון אישי ולשלמות הגוף, כולל הגנה ממעצר שרירותי, ומאסר ללא משפט ולרבות הזכות שלא להיות נתון לאלימות, איסור על עינויים, ועל ענישה אכזרית באופן בלתי רגיל.
סעיף 13: איסור על עבדות ועל עבודות כפייה
סעיף 14: הזכות לפרטיות, כולל הגנה מחיפוש ותפיסה
סעיף 15: חופש דת וחופש דעה
סעיף 16: חופש הביטוי כולל חופש העיתונות וחופש אקדמי, להוציא תעמולת מלחמה, הסתה לאלימות וביטויי איבה
סעיף 17: חופש ההתאגדות והזכות למחאה
סעיף 18: הזכות להתאגד בארגון עובדים
סעיף 19: זכותו של כל אזרח בגיר להצביע בחירות הוגנות לעיתים מזומנות, להיבחר למשרה ציבורית, להצטרף למפלגה ולהשתתף בתעמולת הבחירות של מפלגה
סעיף 20: איסור על שלילת אזרחות
סעיף 21: חופש התנועה, כולל הזכות לעזוב את המדינה, וזכותו של כל אזרח לקבל דרכון ולהיכנס לדרום אפריקה
סעיף 22: חופש העיסוק והמסחר, למעט הגבלות רגולטוריות לפי חוק
סעיף 23: זכויות עובדים, כולל הזכות להתאגד ולשבות
סעיף 24:הזכות לסביבה בריאה, ולהגנה על איכות הסביבה
סעיף 25: זכות הקניין, איסור על הפקעת רכוש שרירותית או ללא פיצוי
סעיף 26: הזכות לדיור, כולל הזכות להליך הוגן לפני פינוי בית או הריסתו בהוראת בית משפט
סעיף 27: הזכות למים, מזון, ביטוח בריאות ועזרה סוציאלית, שעל המדינה לספק באופן פרוגרסיבי לפי משאביה
סעיף 29: הזכות לחינוך, כולל זכותו של כל אדם לחינוך יסודי
סעיף 30: זכותו של כל אדם להשתמש בכל שפה לפי בחירתו ולהשתתף בפעילות תרבותית לפי בחירתו
סעיף 31: הזכות של קהילות תרבותיות, דתיות או לשוניות ליהנות מתרבותן, לקיים פולחן או להשתמש בלשונן.
סעיף 32: חופש המידע, כולל כל המידע שנצא אצל הממשלה
סעיף 33: הזכות לצדק בפעולות מנהליות של הממשלה
סעיף 34: הזכות לפנות לערכאות
סעיף 35: זכויות נחקרים, אסירים ועצירים, כולל זכות השתיקה, הזכות להימנע מהפללה עצמית, הזכות לייעוץ משפטי, הזכות להליך הוגן, חזקת החפות, איסור על סיכון כפול ואיסור על הפללה בדיעבד
סעיף 36 פסקת הגבלה הקובעת כי הזכויות שלעיל עשויות להיות מוגבלות רק על ידי חוקים בעלי תחולה כללית (כלומר על כל האזרחים באופן שוויוני), ורק במידה שהמגבלה סבירה ומוצדקת ב"חברה פתוחה ודמוקרטית המבוססת על העקרונות של כבוד האדם, שוויון וחירות".
סעיף 37 מאפשר להגביל זכויות מסוימות בשעת חירום, אך מציב הגבלות פרוצדורליות נוקשות על הכרזת מצב חירום, ומגן על זכויותיהם של מי שיעצרו עקב הכרזה על מצב חירום.
הפרק השלישי: היחסים בין רמות הממשל השונות
פרק זה עוסק ביחסים שבין הממשלה הלאומית, הפרובינציות והרשויות המקומיות.
הוא קובע כי עליהן לעבוד בשיתוף פעולה ובתום לב למען האינטרסים של האזרחים, ודורש מהן לנסות ליישב מחלוקות בידידות טרם פנייה לערכאות.
פרק זה קובע כי הרשות המחוקקת היא הפרלמנט, ומגדיר את הרכבו ככולל שני בתים: האספה הלאומית (הבית תחתון) הנבחרת ישירות על ידי האזרחים, והמועצה הלאומית של הפרובינציות (הבית העליון) הנבחרת על ידי הפרלמנטים של הפרובינציות.
כמו כן, מגדיר פרק זה את העקרונות שלפיהם נבחרים ומפוזרים הבתים, כשירויות לכהונה בהם, דרישות לקוורמים (מספר משתתפים מינימלי בישיבה), נוהלי בחירת יושבי ראש, והסמכויות, הזכויות והחסינויות של הפרלמנט וחבריו.
כן קובע פרק זה את יסודות הליך החקיקה, ומייחד הליכים שונים לחקיקת תיקונים לחוקה, חוקים שאינם מתערבים בענייני הפרובינציות, חוקים המתערבים בענייני הפרובינציות וחוקים בענייני תקציב.
הפרק החמישי: הנשיא והרשות המבצעת
פרק זה מגדיר את מבנה הרשות המבצעת ואת סמכויות הנשיא כראש המדינה וראש הרשות המבצעת.
בנוסף, הוא קובע את אופן בחירת הנשיא והדחתו על ידי האספה הלאומית, ואוסר על כהונת אדם אחד כנשיא למשך יותר משתי קדנציות בנות חמש שנים כל אחת.
כמו כן, הוא קובע כללים באשר למינוי קבינט על ידי הנשיא, וקובע כי הנשיא והשרים אחראיים בפני הפרלמנט.
פרק זה מקים את תשע הפרובינציות של דרום אפריקה וקובע את הסמכויות ואת המבנה של ממשליהן.
גבולות הפרובינציות נקבעים לפי נספח 1A לחוקה.
הממשלות הפרובינציאליות מקבלות סמכויות בלעדיות לגבי מספר עניינים המנויים בנספח 5, וסמכויות חופפות לסמכות הממשל הלאומי לגבי נושאים אחרים המנויים בנפח 4. פרק זה קובע את התנאים והנסיבות שבעטיים יבגרו חוקים לאומיים על חוקי הפרובינציות ולהפך.
פרק זה עוסק בממשל במרה המוניציפלית.
הוא מחייב הקמת רשויות מקומיות בכל שטח המדינה, ומסווג את הרשויות המקומיות לפי שלוש קטגוריות: אזורים מסוימים נשלטים על ידי רשות מקומית יחידה, ומסווגים ב"קטגוריה A"; ואחרים נשלטים על ידי שתי רשויות מקומיות: רשות אחת גדולה מ"קטגוריה C", המחולקת למספר רשויות קטנות יותר מ"קטגוריה B".
פרק זה מעניק לרשויות המקומיות מספר סמכויות ביצועיות המנויות בנספחים 4 ו-5 לחוקה, ומורה על קיום בחירות לרשויות המקומיות מדי חמש שנים.
פרק זה עוסק במערכת המשפט של דרום אפריקה.
הוא מגדיר את ההיררכיה בין הערכאות השונות: בתי משפט שלום (Magistrates' Courts), בית המשפט הגבוה (High Court), בית המשפט העליון לערעורים וכן בית המשפט החוקתי.
בנוסף, הוא עוסק במינוי שופטים על ידי לפי עצתה של ועדה למינוי שופטים בת עשרים וחמישה חברים, הכוללת פוליטיקאים ומשפטנים.
הפרק התשיעי: מוסדות לתמיכה בדמוקרטיה חוקתית
פרק זה מקים מספר גופים נוספים שתפקידם להגן על הדמוקרטיה ועל זכויות האדם ולקדמם: נציב קבילות הציבור, מועצת זכויות האדם הדרום אפריקנית, הנציבות לקידום והגנה על הזכויות של קהילות תרבותיות, דתיות ולשוניות, הנציבות לשוויון מגדרי, מבקר המדינה, ועדת הבחירות, ורשות התקשורת העצמאית.
פרק זה מונה את העקרונות ואת הערכים שלאורם צריך השירות הציבורי לפעול, ומקים ועדה לפיקוח על השירות הציבורי.
הפרק האחד עשר: שירותי הביטחון
פרק זה מעגן את מעמדם החוקתי של הצבא, של המשטרה ושל שירותי המודיעין.
הוא מכריז כי הנשיא הוא המפקד העליון של הצבא, אך קובע תנאים להפעלתו ומחייב דיווח על פעולות הצבא לפרלמנט.
המשטרה נמצאת באחריות הממשל המרכזי, אך כפופה לפיקוח מצד הפרובינציות.
הפרק השנים עשר: מנהיגים מסורתיים
פרק זה מכיר במעמדם ובסמכותם של מנהיגים מסורתיים ושל החוק השבטי המסורתמסי, הכפוף לחוקה.
פרק זה עוסק בתקציבים הציבוריים של המדינה.
הוא קובע כי הוצאה תקציבית תהיה רק על פי חוק (לאומי או פרובינציאלי לפי העניין), ומורה על חלוקה הוגנת של התקציבים בין הפרובינציות והרשויות המקומיות השונות.
כמו כן, הוא מסמיך את הפרובינציות ואת הרשויות המקומיות להעלות שיעורי מס שונים.
כן מחייב פרק זה שקיפות תקציבית בכל רמות הממשל, ומסמיך את משרד האוצר לפקח על תהליכים תקציביים.
בנוסף, פרק זה מטיל מגבלות מסוימות על הרכש הממשלתי, ועל החוב הממשלתי, ומקים מוסדות כלכליים כמו בנק מרכזי.
הפרק הארבעה עשר: הוראות כלליות
פרק זה, האחרון בחוקה, קובע הוראות מעבר.
בנוסף נקבעות בפרק זה הוראות שונות כגון:
הסמכת הפרלמנט לחוקק כתבי זכויות שיוסיפו על הזכויות המוגנות בחוקה
אישור הזכות להגדרה עצמית של קהילות בתוך המדינה
חיוב מימון ציבורי למפלגות המיוצגות בפרלמנטים הלאומי והפרובינציאליים
אישור האצלת סמכויות ברשות המבצעת
פירוש חלק מהמונחים הכתובים בחוקה
קביעה שמבין כל הנוסחים באחת עשרה השפות הרשמיות של המדינה, הנוסח האנגלי הוא הקובע
קביעת שם החוקה: "חוקת הרפובליקה של דרום אפריקה, 1996".
הנספחים לחוקה מתארים את דגל המדינה, מגדירים את החלוקות לפרובינציות, קובעים את נוסח השבועות הרשמיות של נושאי משרות פוליטיות ועוד.
סעיף 74 לחוקה קובע כי תיקונה יהיה ברוב של שני שלישים מחברי האספה הלאומית, ושאם התיקון קשור בענייני הפרובינציות או במגילת הזכויות, נדרש גם אישור של שש מבין תשע הפרובינציות במועצה הלאומית של הפרובינציות.
יתר על כן, תיקון סעיף 1 לחוקה דורש רוב של שלושה רבעים באספה הלאומית.
עד כה תוקנה החוקה שבע עשרה פעמים.
החוקה ההודית היא החוק העליון של הודו.
החוקה מגדירה את עקרונות המשטר ואת המבנה, הסמכויות, החובות ואופני הפעולה של מוסדות השלטון במדינה.
בנוסף, קובעת החוקה את זכויות היסוד של האזרחים ואת חובותיהם כלפי המדינה.
החוקה ההודית היא החוקה הארוכה בעולם.
שר המשפטים הראשון של הודו העצמאית, בהימרו רמג'י אמבדקאר, נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצובה וניסוחה.
החוקה אושררה רשמית על ידי האספה החוקתית של הודו ב-26 בנובמבר 1949 ונכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950.
האספה החוקתית של הודו הוקמה על פי הצהרת משלחת וועדת הקבינט הבריטי ביוני 1946. הוועדה התכנסה לראשונה בדצמבר 1946, ותפקדה במקביל כפרלמנט למדינה שבכינון.
האספה הורכבה מנציגי הקונגרס הלאומי ההודי והליגה המוסלמית, אך חברי הליגה החרימו את האספה ולבסוף פרשו מהאספה עם הקמת האספה החוקתית של פקיסטן ב־3 ביולי 1946. האספה הקדישה 6 מושבים לבירור עקרונות הייסוד שעליהם תושתת החוקה, ולאחריהם הוקדשו חמישה מושבים לבירור הנוסח.
האספה הטילה באוגוסט 1947 את המשימה לכתיבת החוקה על ועדת הניסוח (drafting committee), שאמבדקר מונה לעמוד בראשה.
אמבדקר נחשב למי שהשפיע ביותר על עיצוב החוקה ועקרונותיה ולמנסחה המרכזי.
הוא החל בדצמבר 1946, שבעה חודשים לפני הפיכתה של הודו למדינה עצמאית, והסתיים בנובמבר 1949, כשהוועדה אימצה את החוקה, שנקבע כי תכנס לתוקף חודשיים לאחר מכן ב־26 בינואר 1950, תאריך שצוין כיום העצמאות משנות השלושים.
ועדת הניסוח, ובראשה אמבדקר, איחדה בין הסעיפים השונים, ולעיתים שינתה את הנוסחים שנוצרו בוועדות.
החוקה משקפת במידה רבה את תפיסת עולמו הפוליטית והחברתית של אמבדקר, שהיה בן לקסטת הדלית (המכונה גם קסטת הטמאים) וביקש להשתמש בכתיבת החוקה למען ביטול שיטת הקסטות בחברה ההודית.
אמבדקר דגל בשוויון לבני כל הקסטות ולנשים, והחזיק בעקרונות של דמוקרטיה ליברלית.
הוא התנגד להצעה שעלתה במהלך דיוני האספה המכוננת להגדיר את הודו במפורש כמדינה סוציאליסטית בסעיף הראשון של החוקה וטען, שהגדרה כזו "תהרוס את הדמוקרטיה", משום שהיא תכבול מראש את הממשלה לתפיסה כלכלית אידאולוגית מסוימת.
ההגדרה של הודו כמדינה סוציאליסטית הוכנסה לבסוף לחוקה במהלך מצב החירום בהודו, עם אימוץ התיקון ה-42 לחוקת הודו, שנכנס לתוקף במרץ 1977.
ההצלחה של חברי האספה המכוננת ליצור תשתית חוקתית דמוקרטית להודו בולטת לנוכח האתגרים המורכבים שהקשו את המהלך – אתגרים שבמדינות אחרות הביאו ליצירת משטרים רודניים: תנאים כלכליים ירודים של מדינה מתפתחת, העדר השכלה מינימלית בקרב מרבית התושבים וחברה שסועה מבחינה אתנית, לשונית, דתית ומעמדית.
יתר על כן, ניסוח החוקה החל בתנאים של ריבונות חלקית, כשהכוחות הבריטיים עדיין שלטו בהודו וממשלת בריטניה הכתיבה את מנגנון הבחירה של חברי האספה ואת פרוצדורות הדיון, והמשיכה תוך כדי חלוקתה האלימה של הארץ לשתי מדינות נפרדות – הודו ופקיסטן.
במקביל לכתיבת החוקה לרפובליקה כולה, 62 מדינות נסיכותיות כתבו חוקה משל עצמן, ו־286 היו מעורבות בכתיבת חוקות לאיחודים של מדינות נסיכותיות.
האספה המכוננת של הודו קיבלה את החוקה ב־26 בנובמבר 1949. מועד כניסת החוקה נקבע ל־26 בינואר 1950, תאריך שנבחר בעקבות הכרזת הקונגרס הלאומי ההודי על Purna Swaraj (עצמאות מלאה) בתאריך זה בכינוס בפונה ב-1930. המועד מצוין בהודו כיום הרפובליקה.
החוקה מבוססת בענייני ממשל על חוק ממשלת הודו, 1935, שהממשל במהלך כתיבת החוקה נשען עליה.
עקבות החוק הם כה גדולים שאף נטען שהחוקה בעיקרה אינה אלא גרסה מעובדת של חוק ממשלת הודו, 1935. בנוסף, מנסחי החוקה שאלו מרכיבים מסוימים מדמוקרטיות מערביות שונות:
מהתפיסה החוקתית הבריטית: שיטת ממשל פרלמנטרית, העיקרון הרובני, שלטון החוק, העדר אזרחות כפולה, מוסד יו"ר בית הנבחרים והליכי חקיקה.
מהחוקה האמריקאית: מגילת זכויות יסוד, מבנה ממשל פדרלי, עצמאות הרשות השופטת, ביקורת שיפוטית, הנשיא כמפקד העליון של הצבא, סגן נשיא מכהן כיו"ר מועצת המדינות, הליך משפטי תקין.
מהחוקה הקנדית: מערכת פדרלית המוגדרת כ"איחוד של מדינות" עם ממשלה מרכזית חזקה.
רשימות מפורטות של חלוקת סמכויות בין ממשלת האיחוד לממשלות של המדינות.
מהחוקה הצרפתית: אידיאלים של חירות, שוויון, אחווה, המובעים בהקדמה לחוקה.
מהחוקה האוסטרלית: חופש הסחר והמסחר בין המדינות.
מהחוקה האירית: עקרונות מנחים של הכלכלה.
מחוקת ברית המועצות: חובות אזרחיות, ועדת תכנון עם מנדט חוקתי לניהול הכלכלה.
לאורך השנים תפחה החוקה ונוספו לה תיקונים רבים.
החוקה פותחת ב־Preamble, ההקדמה, המכריזה על הקמת המדינה כרפובליקה ריבונית ועל מחויבותה להעניק לאזרחיה צדק, חירות ושוויון לצד קידום האחווה ביניהם ואחדות האומה.
בתיקון ב־42 לחוקת הודו שנכנס לתוקף ב־1977 שונתה הגדרת המדינה לרפובליקה סוציאליסטית חילונית ודמוקרטית.
עקרונות אלה באים לידי ביטוי בפתיח לחוקה:
הפרק הראשון בחוקה מגדיר את המדינה ואת שטחיה.
הפרק פותח בהכרזה הודו, כלומר בהרט (תעתיק של הכינוי ההינדי), היא איחוד של מדינות.
בפרק זה נקבע כי המדינה ההודית מורכבת ממדינות, שהגדרתן נשמרה לפרק השישי.
בפרק זה נקבעו ההוראות לשינוי גבולות ומספר המדינות, שנמסרו לידי הפרלמנט ההודי.
ב־1955, בתיקון החמישי לחוקת הודו, נקבע כי הדיון בשינויים בשטחי המדינות יצריך את אישור נשיא הודו (ובפועל את אישורה של ממשלת הודו), לצד אישור האספה המחוקקת המדינתית במדינות המושפעות מהשינוי במקרה וישנן.
פרק זכויות היסוד נועד להבטיח את זכויות הפרט אל מול הרשות המבצעת ואל מול סמכויות המחוקק.
בשונה מהעקרונות המנחים, לזכויות היסוד מעמד מחייב ואפשר לאכוף אותן.
הנוסח המקורי של החוקה הבטיח שבע זכויות יסוד: שוויון בפני החוק, חירויות הפרט, הזכות שלא להיות מנוצל, חופש המצפון והדת, הזכות לתרבות למיעוטים, הזכות לקניין (איבדה את מעמדה כזכות יסוד בתיקון ה-44 לחוקה בשנת 1978), הזכות לסעד משפטי.
החוקה אינה רואה בזכויות כלכליות זכויות יסוד, ונעדרת מהן גם הזכות לחינוך.
בהתאם לחוקתה, הודו נשלטת ידי מערכת פרלמנטרית.
הפרלמנט ההודי, המורכב משני בתים: הרג'יה סבהה והלוק סבהה.
הרשות המבצעת היא מועצת שרים (Union Council of Ministers), המונהגת על ידי ראש ממשלת הודו.
הממשלה מפעילה כוחות מנהליים נרחבים בשם נשיא הודו, אשר תפקידיו הם במידה רבה טקסיים.
הנשיא וסגנו נבחרים באופן בלתי ישיר אחת ל־5 שנים על ידי מועצה בוחרת מיוחדת.
סגן הנשיא תופס את תפקיד הנשיאות במקרה של מוות או התפטרות של הנשיא המכהן.
על אף שהחוקה קובעת כי הודו היא רפובליקה פדרלית, היא נותנת לממשל המרכזי כוח רב יותר מאשר למדינות המרכיבות את האיחוד.
הממשל המרכזי יכול להדיח ממשלות של מדינות אם אף מפלגה אינה מסוגלת ליצור ממשלה בראשותה, או בהתקיים סעיפים מסוימים המוגדרים בחוקה.
הודו נחלקת ל-28 מדינות ו-8 טריטוריות איחוד.
למדינות יש ממשלות נבחרות משל עצמן, שבראשן עומד ראש השרים (Chief Minister), בעוד שטריטוריות איחוד נשלטות על ידי פקיד הממונה על ידי השלטון הפדרלי המרכזי.
בתי המחוקקים של כמה מהמדינות מורכבים משני בתים, בדומה לפרלמנט הלאומי.
השרים הראשיים של המדינות אחראיים בפני בתי המחוקקים באותו אופן בו ראש הממשלה אחראי בפני הפרלמנט.
בכל מדינה עומד מושל הממונה על ידי נשיא הודו.
המושל עומד באופן רשמי בראש המדינה, אך סמכויותיו הן טקסיות בעיקרן, בדומה לנשיא.
הממשלה המרכזית היא בעלת סמכות רבה יותר על טריטוריות האיחוד מאשר על המדינות, אם כי חלק מטריטוריות אלו צברו כוח רב יותר מאשר אחרות בניהול ענייניהן העצמיים.
כמה מדינות מנסות להחיות את המועצות הכפריות המסורתיות ("פנצ'איאטים"), במטרה לקדם את ההשתתפות העממית בדמוקרטיה ברמה הכפרית.
בסעיף 365 נקבע, כי בסמכות הנשיא להכריז על מצב חירום באחת ממדינות האיחוד וליטול על עצמו את ניהול אותה מדינה – מצב הנקרא שלטון הנשיא (President's Rule).
ניצולו התכוף של סעיף זה היווה מקור למתיחות וביקורת רבה מצד מתנגדי מפלגות השלטון לאורך שנות קיומה של הודו.
בעשורים שחלפו מאז הוקמה אימצה הודו מעל 100 תיקונים לחוקה, כאשר התיקון הראשון הועבר על ידי האספה החוקתית של הודו ב־1951, טרם הבחירות הראשונות בהודו.
במחצית שנות ה-70 של המאה העשרים הכריזה ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי, על מצב החירום בהודו.
בשנים 1975–1977 הופעל משטר החירום, שהשעה למעשה את המשטר הדמוקרטי.
במהלכו הקים הקונגרס ועדה בראשות סווארן סינג לבצע תיקונים בחוקה.
ב-1976 הוכרז התיקון ה-42 לחוקה, שכלל תיקונים רבים לחוקה, שהגבילו את כוחה של מערכת המשפט ומנעו בקרה שיפוטית על פעולות המשעות את אכיפת זכויות היסוד.
תיקון 42 לחוקה קיצץ בסמכויות הרשות השופטת, חיזק את הפרלמנט והוסיף סמכויות לממשלה המרכזית.
בבחירות 1977 גברה מפלגת הג'נטה על מפלגת הקונגרס ותיקנה את רוב השינויים שנעשו בחוקה בזמן משטר החירום.
כן נוסף תיקון 44 לחוקה, המגביל את סמכות הנשיא להכריז על מצב חירום שאינו קשור להתקפה מבחוץ.
חוקת 3 במאי 1791 (בפולנית: Konstytucja 3 maja; בליטאית: Gegužės trečiosios konstitucija) אומצה בידי הסיים הגדול (פרלמנט) של האיחוד הפולני-ליטאי.
החוקה נכתבה במשך 32 חודשים ואומצה באופן רשמי כחוק הממשלתי (Ustawa rządowa).
המסמך נועד לתקן את הליקויים הפוליטיים שהיו קיימים באיחוד.
המערכת הפוליטית של דמוקרטיית האצילים העניקה זכויות רבות מדי למעמד האצולה (szlachta) ועם הזמן הביאה לשחיתות.
לאימוץ החוקה קדמה תקופה של תסיסה בקרב העם, שדרש רפורמות פוליטיות.
הרפורמות הביאו לבחירות ממלכויות ולבחירתו של סטניסלאב פוניאטובסקי כמלך האחרון של האיחוד.
החוקה ביקשה להחליף את האנרכיה ששררה בממלכה במונרכיה חוקתית.
היא הציגה אלמנטים של שוויון פוליטי בין בני המעמד הנמוך לבני האצולה, והעניקה לאיכרים הגנה ממשלתית, בכך מיתנה את שעבודם.
החוקה אסרה על הליכים פרלמנטריים כגון הליברום וטו, שאפשר לכל אחד מבני האצולה להביא לפירוק המושב הנוכחי של הסיים.
שכנות האיחוד הגיבו בעוינות כלפי החוקה.
פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, ביטל את הברית בין שתי המדינות.
האיחוד הותקף בידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, ומלך האיחוד נאלץ לבסוף להיכנע.
החוקה הייתה החוקה הדמוקרטית הראשונה באירופה, והיא נשארה בתוקף למשך תקופה של פחות מ-19 חודשים; היא בוטלה על ידי הגרודנו סיים , מושב הסיים האחרון של האיחוד, ב-23 בנובמבר 1793. עד 1795, החלוקה הראשונה והשנייה של פולין הביאו לסיומה של מדינה פולנית ריבונית.
במשך 123 השנים הבאות, חוקת 3 במאי 1791, נתפסה כעדות להצלחתן של הרפורמות הפנים-מדינתיות וכסמל המבטיח את השבת הריבונות של פולין.
לזכר החוקה נבנו מספר מבני הנצחה ואנדרטאות ברחבי פולין, הראשונה שבהן היא אנדרטת החוקה בלובלין.
החוקה של אפגניסטן היא המסגרת המשפטית, המסדירה את היחסים שבין ממשלת אפגניסטן ובין אזרחי אפגניסטן.
אף שאפגניסטן כיישות מדינית מובחנת (האימפריה הדוראנית) נוסדה כבר בשנת 1747 על ידי אחמד שאה דוראני, החוקה האפגנית הראשונה נכתבה רק בתקופת שלטונו של האמיר עבדור רחמן חאן בשנת 1890, כאשר בשנת 1923 הוחלפה בחוקה חדשה.
בהמשך, בשנת 1964 אומצה פעם נוספת חוקה חדשה למדינה, אשר סימלה את הפיכתה של אפגניסטן למדינת לאום מודרנית.
החוקה האחרונה של אפגניסטן נכנסה לתוקף במהלך שנת 2004. החוקה מורכבת מ-162 סעיפים, ואושררה על ידי נשיא אפגניסטן חאמיד כרזאי ב-26 בינואר 2004. היא בוטלה באופן מעשי בשנת 2021 לאחר נסיגת כוחות ארצות הברית מאפגניסטן ועליית הטליבאן לשלטון.
בספטמבר טען ממשל הטליבאן החדש שחלקים מחוקת 1964 שאינם סותרים את חוק האסלאם יהיו בתוקף.
עם זאת, נכון למאי 2022, חוקת 2004 עדיין מוצגת באתר הממשלה האפגנית בתור "החוקה בתוקף", אך אנשי הטליבאן הכריזו לא פעם שהם רואים בה מסמך לא לגיטימי, לא תקף, ואימפריאליסטי, ובאופן מעשי הזכויות הכלולות בחוקה לא נאכפות.
האספה הלאומית של אפגניסטן מורכבת משני בתים: בית תחתון (בית העם - د افغانستان ولسي جرگه) ובית עליון (בית הוותיקים; - مشرانو جرگه).
בדומה לשיטות ממשל דומות מרחבי העולם (כדוגמת ארה"ב), גם באפגניסטן הבית התחתון מחזיק בעוצמה ובסמכויות פוליטיות רחבות יותר בהשוואה לבית העליון.
בית הנבחרים (הבית התחתון), המחזיק כאמור בעוצמה פוליטית רבה יותר, מורכב מ-250 נציגים לכל היותר, אשר נבחרים בבחירות ישירות על בסיס מחוזי.
תקופת כהונתם של הנציגים נמשכת חמש שנים כאשר בהתאם לחוקה, לפחות 64 מקרב הנציגים חייבים להיות נשים.
תפקידו של בית הוותיקים (הבית העליון) הוא לאשרר חוקים ולקיים ביקורת שוטפת על פעילותו של נשיא אפגניסטן, והוא אף מחזיק בזכות וטו על מינויים בכירים ועל החלטות מדיניות שהתקבלו בקרב ממשלת אפגניסטן.
בית זה כולל מספר משתנה של נכבדים ומומחים מקומיים שמונו על ידי מועצות מחוזיות, מועצות אזוריות, וישירות מטעם הנשיא.
הנשיא גם ממנה שני נציגים המייצגים את ציבור הנכים גופנית.
בית המשפט העליון של אפגניסטן הוא ה"סתרה מחכמה" (ستره محكمه).
שופטי בית המשפט ממונים ישירות על ידי נשיא אפגניסטן, וכהונתם נמשכת 10 שנים.
בנוסף, קיימים גם בתי משפט לערעורים ובתי משפט מקומיים ואזוריים ברחבי אפגניסטן.
בהתאם לחוקה, השופטים באפגניסטן רשאים להסתמך בפסיקותיהם על עקרונות האסכולה החנפית במקרים בהם החוק החילוני אינו נותן מענה מספק.
הקבינט האפגני מורכב מנשיא אפגניסטן, שני סגני-נשיא ו-25 שרים.
השרים ממונים על ידי הנשיא, אך מינויים דורש את אישור בית הנבחרים (הבית התחתון).
החוקה מחלקת את אפגניסטן ל-34 פרובינציות שונות.
כל פרובינציה נשלטת על ידי מועצה פרובינציאלית, אשר חבריה נבחרים לתקופת כהונה של 4 שנים, כאשר מושלי הפרובינציות ממונים ישירות על ידי הנשיא.
הפרובינציות עצמן מחולקות למחוזות, אשר כל אחד מהם כולל כפרים ועיירות.
גם הכפרים והעיירות השונים נשלטים על ידי מועצה נבחרת, שחבריה נבחרים לתקופה של 3 שנים.
החוקה מגדירה את האסלאם כחוק המדינה, וכדת הנפוצה ביותר ברחבי אפגניסטן.
החוקה קובעת שהמאמינים בדתות אחרות "חופשיים לממש את אמונתם ולקיים את פולחניהם הדתיים" בהתאם לגבולות החוק".
עם זאת, החוקה אינה כוללת אזכור לחירות המחשבה, כאשר כפירה באסלאם מהווה עבירה שעונשה מוות.
החוקה מעגנת את זכותם של אזרחי אפגניסטן לחיים, חירות, פרטיות, חופש ההתאגדות, הגנה מפני עינויים, וכן חופש הביטוי.
אם מואשם בביצוע פשע, האזרח זכאי להתוודע להאשמות כנגדו, להיות מיוצג על ידי עורך דין, וכן ליהנות מחזקת החפות עד שתוכח אשמתו.
סעיף 34 לחוקה קובע כי, "חופש הביטוי יהיה לא-מעורער.
לכל אפגני תהא הזכות לבטא מחשבות באמצעות דיבור, כתיבה, ציור, ובאמצעים אחרים, בכפוף להוראות חוקה זו.
לכל אפגני תהא הזכות, בכפוף להוראות החוק, להדפיס ולפרסם דעות בנושאים שונים ללא צורך בהרשאה מוקדמת מטעם רשויות המדינה."
סעיף 16 של החוקה קובע, כי מקרב מגוון השפות המדוברות באפגניסטן, פאשטו, דארי, Uzbeki, Turkmani, באלוצ'ית, Pashai, Nuristani ואחרות, השפות הרשמיות של המדינה יהיו פאשטו ודארי.
עם זאת, שפות נוספות יזכו למעמד מקומי כ"שפה שלישית", באזורים בהן נעשה שימוש רחב בשפה.
סעיף 20 קובע כי ההמנון הלאומי של אפגניסטן (Wolesi Tarana) יושר וייכתב בפאשטו, ויכלול את התכביר, כמו גם את שמות השבטים של אפגניסטן.
סעיף 16 לחוקה קובע כי מטרת החוקה היא "לטפח ולפתח את כל השפות של אפגניסטן".
לאורך ההיסטוריה המודרנית שלה, לבחריין היו שתי חוקות.
הראשונה מביניהן אומצה בשנת 1973, והשנייה אומצה בשנת 2002.
החוקה של 1973 נכתבה זמן קצר לאחר קבלת עצמאותה של בחריין מבריטניה בשנת 1971. בשנת 1972, האמיר של בחריין, עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה, הוציא צו רשמי המכריז על בחירות לאספה המכוננת של בחריין, אשר תהיה אחראית, בין היתר, על ניסוח ואשרור חוקה למדינה.
בבחירות לאספה המכוננת יכלו להצביע גברים אזרחי בחריין מגיל 20 ומעלה, כאשר האספה המכוננת כללה 22 צירים נבחרי ציבור, יחד עם 12 שרים ו-8 צירים נוספים שמונו ישירות על ידי האמיר.
החוקה שגובשה מיסדה את מעמדו של בית מחוקקים חד-ביתי בבחריין (האספה הלאומית) שכוללת 30 צירים אשר נבחרים במסגרת בחירות כלליות (אף שזכות ההצבעה במדינה נמסרה בלעדית לגברים אזרחי המדינה), אליהם מצטרפים ארבעה עשר שרי ממשלה מכוח משרתם.
מעמדה המשפטי של החוקה עוגן במסגרת צו רשמי של האמיר בדצמבר 1973.
עם זאת, בסופו של דבר התקיימו רק בחירות פרלמנטריות יחידות בבחריין על בסיס חוקת 1973, בטרם האמיר הכריז על ביטול תוקפה המשפטי של החוקה בשנת 1975. לאחר ביטול החוקה, בחריין נשלטה בפועל על בסיס חוקי חירום בין השנים 1975 - 2002.
לאחר מותו של האמיר עיסא בן-סלמאן אאל-ח'ליפה בשנת 1999, החליף אותו בתפקיד בנו חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון, ובעקבות המהומות בבחריין בין השנים 1994 - 1999, האמיר החדש הודיע על החלת שורה של רפורמות דמוקרטיות, ביניהן הבטחה לשוב ולעגן חוקה בעלת מעמד משפטי לבחריין.
בשנת 2001 האמיר פרסם את צ'רטר הפעולה הלאומית, אשר מטרתו המוצהרת הייתה להשיב את המדינה למשטר חוקתי, וכמו כן להפוך את בחריין מאמירות לממלכה, וזאת על בסיס משאל עם.
עם זאת, האופוזיציה בבחריין התנגדה לקריאת הצ'רטר לתיקון חוקת 1973, ולמעבר משיטת שלטון חד-ביתית לשיטת שלטון המבוססת על שני בתי נבחרים (בית עליון ובית תחתון).
בעקבות התנגדות האופוזיציה, האמיר קיים פגישה פומבית עם המנהיגים הרוחניים המוסלמים-שיעים של האופוזיציה.
הוא גם חתם על מסמך המבהיר כי סמכות החקיקה בבחריין תהיה מופקדת באופן בלעדי בידי הבית התחתון של הפרלמנט, בעוד שלבית העליון של הפרלמנט יהיה רק תפקיד ייעוצי.
בעקבות הבטחה זו של האמיר, קבוצות האופוזיציה העיקריות לקבוצות שינו את עמדתן, ועברו לתמיכה במשאל העם.
בסופו של דבר, משאל העם שהתקיים בשנת 2001 הסתכם ב-98.4% תומכים מקרב המצביעים.
חרף תוצאות משאל העם, בשנת 2002 האמיר (ובהמשך המלך) פרסם באופן חד צדדי את חוקת בחריין החדשה, מבלי שהתייעץ עם גורמים ציבוריים לגבי אופן ניסוחה, ותוך התנערות מהבטחתו הקודמת להותיר את סמכויות החקיקה בידי הבית התחתון (בחוקה החדשה, לשני בתי הפרלמנט ניתנה סמכות חקיקה שווה).
בעקבות זאת, הבחירות לפרלמנט שהתקיימו מאוחר יותר באותה שנה, על בסיס החוקה החדשה, הוחרמו על ידי קבוצות האופוזיציה העיקריות.
עם זאת, וחרף התנגדות האופוזיציה, נכון לשנת 2017, חוקת 2002 עודנה בעלת מעמד משפטי בבחריין.
החוקה של אוזבקיסטן היא המסגרת המשפטית המסדירה את היחסים שבין ממשלת אוזבקיסטן ובין אזרחי אוזבקיסטן.
החוקה הנוכחית אומצה ב-8 בדצמבר 1992 על ידי המועצה העליונה של אוזבקיסטן, והחליפה את החוקה הקודמת משנת 1978.
בדומה לחוקות אחרות, חוקת אוזבקיסטן מגדירה הפרדת רשויות בין שלוש רשויות שלטוניות: הרשות המבצעת (נשיא אוזבקיסטן), הרשות המחוקקת (מוכרת גם בשם Oliy Majlis), והרשות השופטת.
נשיא אוזבקיסטן נבחר בבחירות ישירות לתקופת כהונה של חמש שנים, ובאפשרותו להיבחן לכהונה נוספת אחת בלבד.
נשיא אוזבקיסטן הוא ראש המדינה, ומחזיק במלוא הסמכויות הביצועיות הנובעות מכך.
כמפקד העליון של צבא אוזבקיסטן, הנשיא יכול להכריז על מלחמה, או על מצב חירום.
הנשיא רשאי להציע מטעמו מועמד לתפקיד ראש ממשלת אוזבקיסטן, בכפוף לאישור הפרלמנט, וכן למנות את שרי הממשלה, ואת שופטי בית המשפט העליון, גם כאן בכפוף לאישור הפרלמנט.
בהתאם לחוקה, לנשיא גם יש את הסמכות לפזר את הפרלמנט, סמכות שמרוקנת בפועל את תפקידו של הפרלמנט לפקח על פעילותו של הנשיא.
במהלך חודש נובמבר 2007, ולקראת הבחירות לנשיאות אוזבקיסטן שהתקיימו בדצמבר 2007, הסעיף בחוקה המגביל את תקופת כהונתו של נשיא אוזבקיסטן לשתי תקופות בלבד הפך לריק מתוכן, בשעה שוועדת הבחירות אישרה את מועמדותו של נשיא אוזבקיסטן המכהן, אסלאם קרימוב, לתקופת כהונה שלישית.
בבחירות, שהוגדרו על ידי משקיפים חיצוניים כ"מכורות מראש", קרימוב נבחר לתקופת כהונה נוספת.
הפרלמנט האוזבקי מורכב, בדומה למדינות אחרות, משני בתי מחוקקים - הבית העליון (הסנאט האוזבקי) והבית התחתון (הלשכה המחוקקת).
הלשכה המחוקקת (הבית התחתון) מורכבת מ-150 צירים, אשר נבחרים לתקופה כהונה של 5 שנים.
בדומה לבתים תחתונים אחרים, הלשכה המחוקקת מחזיקה בסמכויות חקיקה רחבות ביחס לבית העליון.
הסנאט האוזבקי (הבית העליון) מורכב מ-100 צירים, ביניהם 16 הממונים ישירות על ידי הנשיא.
בניגוד למדינות אחרות, פעילותו של הפרלמנט האוזבקי (על שני בתיו) כפופה למעשה להסכמתו של נשיא אוזבקיסטן, אשר מחזיק בסמכות להורות בדבר פיזורו (בכפוף לאישור בית המשפט העליון).
כתוצאה מכך, איזון הסמכויות המסורתי בין הרשות המחוקקת והרשות המבצעת, נוטה במקרה של אוזבקיסטן באופן בולט לטובת הרשות המבצעת.
הרשות השופטת של אוזבקיסטן כוללת את בית המשפט החוקתי של אוזבקיסטן, בית המשפט העליון של אוזבקיסטן, ואת בית המשפט הכלכלי העליון של אוזבקיסטן.
בנוסף, קיימים בתי משפט אזוריים, מחוזיים ועירוניים ברחבי המדינה.
בהתאם לחוקה, שופטי אוזבקיסטן בכל הערכאות ממונים ישירות על ידי הנשיא, בכפוף לאישור הפרלמנט האוזבקי.
אף שלהלכה הרשות השופטת מהווה ענף עצמאי של הממשלה, בפועל, והודות לסמכותו הרחבה של הנשיא במינוי השופטים, וביכולת הפיקוח על פעילותם, הרשות השופטת (בדומה לרשות המחוקקת) נתונה תחת שליטה אפקטיבית מצד הרשות המבצעת, וזאת במידה רבה כהמשך להתנהלות שהייתה נהוגה בימי העידן הסובייטי.
פרק ראשון - ריבונות המדינה
אוזבקיסטן היא רפובליקה דמוקרטית ריבונית.
למדינה שני שמות רשמיים, בעלי משקל שווה -הרפובליקה של אוזבקיסטן, ואוזבקיסטן.
המדינה תבטא את רצונו של העם ותשרת את האינטרסים שלו.
גופים ממלכתיים ונושאי תפקידים בהם נושאים באחריות כלפי אזרחי המדינה.
הרפובליקה של אוזבקיסטן תקבע את סדרי השלטון הפנימיים בה, ותפעל לעיגון עצמאותה הפנימית והחיצונית.
גבולותיה של אוזבקיסטן ושטחי המדינה לא יהיו ניתנים לוויתור או לחלוקה.
השפה הרשמית של הרפובליקה של אוזבקיסטן תהיה אוזבקית.
עם זאת, הרפובליקה של אוזבקיסטן תכבד את כלל השפות, המנהגים והמסורות של כל הלאומים והקבוצות האתניות המתגוררות בשטחה, ותספק את מלוא התנאים הנדרשים לשם המשך התפתחותם.
הרפובליקה של אוזבקיסטן תבטיח כי מעמדם של סמלי המדינה - הדגל, הסמל, וההמנון - יעוגן במסגרת החוק.
עיר הבירה של הרפובליקה של אוזבקיסטן תהיה העיר טשקנט.
סעיף 7: הסמכות של הרפובליקה של אוזבקיסטן נובעת באופן ישיר ובלעדי מרצונם של תושבי אוזבקיסטן.
הרפובליקה של אוזבקיסטן תפעל למימוש האינטרסים של תושבי אוזבקיסטן אך ורק על ידי הגופים אשר הוסמכו לכך מטעם חוקת אוזבקיסטן ומטעם כל חקיקה רשמית נוספת.
אנשי אוזבקיסטן יהיו כלל אזרחי הרפובליקה של אוזבקיסטן, ללא כל קשר למוצא שלהם.
נושאים מהותיים בענייני ציבור ומדינה יימסרו להכרעת הציבור הרחב באמצעות משאל עם.
ההליך לקיום משאלי העם יעוגן בחקיקה.
רק האספה הלאומית (Oliy Majlis), ונשיא הרפובליקה אשר נבחר על ידי העם, רשאים לפעול בשם הרפובליקה של אוזבקיסטן.
חל איסור על כל מפלגה פוליטית, ציבורית, עמותה, תנועה, או כל אדם או קבוצה אחרים לפעול בשם העם האוזבקי.
סמכות המדינה באוזבקיסטן מחולקת בין שלוש רשויות: רשות מחוקקת, רשות מבצעת ורשות שופטת.
חיי היום-יום ברפובליקה של אוזבקיסטן יתנהלו על בסיס מגוון המוסדות הפוליטיים, האידאולוגיות והדעות.
אף אידאולוגיה בודדת לא תוגדר כ"אידאולוגיית המדינה".
הדמוקרטיה ברפובליקה של אוזבקיסטן מבוססת על עיקרון האנושיות, אשר מעגן את ערכם העליון של חיי האדם, לחירות, לכבוד, ולשאר זכויות בלתי-ניתנות להפרה.
כלל הזכויות והחירויות הדמוקרטיות מוגנות על ידי החוקה וחוקי המדינה.
המדינה תפעל על בסיס העיקרון של צדק חברתי, ולמען רווחת האדם והחברה.
פרק 3 - עליונות החוקה והחוק
החוקה והחוקים ברפובליקה של אוזבקיסטן יהוו הסמכות העליונה ברפובליקה.
רשויות המדינה, פקידי הציבור, ארגונים ציבוריים ואזרחי המדינה יהיו כולם מחויבים לפעול על פי החוקה והחוקים.
סעיף 16: סעיפי החוקה לא יפורשו באופן הפוגע בזכויות ובאינטרסים של אזרחי הרפובליקה של אוזבקיסטן.
שום חוק או תקנה לא יפרו את הנורמות והעקרונות המעוגנות במסגרת החוקה.
פרק 4 - מדיניות החוץ
הרפובליקה של אוזבקיסטן תחזיק בסמכות מלאה לקיום יחסים בינלאומיים.
מדיניות החוץ תהיה מבוססת על עיקרון השוויון בין מדינות ריבונית, תוך הימנעות משימוש או איום בשימוש בכוח, שמירה על גבולות מוסכמים, יישוב סכסוכים בצורה מוסכמת, אי-התערבות בענייניהן הפנימיים של מדינות אחרות, ואימוץ הנורמות של המשפט הבינלאומי.
הרפובליקה רשאית ליצור בריתות, ולהצטרף או לפרוש מהתאגדויות בין מדינות וארגונים, וזאת על בסיס האינטרסים של המדינה ושל תושביה.
פרק 5 - הוראות כלליות
כלל האזרחים של הרפובליקה של אוזבקיסטן ייהנו מזכויות ומחירויות שוות, יהיו שווים בפני החוק ללא אפליה על רקע מין, גזע, לאום, שפה, דת, מוצא חברתי, הרשעות קודמות, מעמד אישי ומעמד חברתי.
כל הזכויות יינתנו אך ורק על בסיס החוק, וזאת בהתאם לעקרונות הצדק החברתי.
הן המדינה והן אזרחי הרפובליקה של אוזבקיסטן יהיו קשורים בעבותות של זכויות ואחריות הדדית.
הזכויות והחירויות של האזרחים, אשר הוקנו על ידי החוקה והחוקים, לא יהיו ניתנים לביטול.
לאף גורם לא תהא הסמכות לשלול מאזרח את זכויותיו וחירויותיו, או להפר אותן, אלא על בסיס פסק דין של בית משפט.
מימוש של זכויות וחירויות על ידי אזרח לא יוביל לפגיעה באינטרסים, זכויות וחירויות של אזרחים אחרים, המדינה או החברה.
ברפובליקה של אוזבקיסטן תתקיים אזרחות מסוג אחד ויחיד.
האזרחות ברפובליקה של אוזבקיסטן תהיה שווה לכל, ללא קשר לאופן שבו נרכשה.
כל אזרח הרפובליקה של קאראקלפאקסטן יהיה גם אזרח של הרפובליקה של אוזבקיסטן.
האופן שבו ניתן יהיה לקבל אזרחות יוגדר בחוק.
הרפובליקה של אוזבקיסטן תספק הגנה משפטית לכל אזרחיה, הן בשטח הרפובליקה והן בחו"ל.
אזרחים זרים, כמו גם אנשים ללא אזרחות, ייהנו במהלך שהותם בשטח הרפובליקה של אוזבקיסטן ממלוא הזכויות והחירויות בהתאם לנורמות של המשפט הבינלאומי.
עליהם לפעול בהתאם לחוקים ולכללים שנקבעו במסגרת החוקה, החוקים, וההסכמים הבינלאומיים שנחתמו על ידי הרפובליקה של אוזבקיסטן.
פרק 7 - זכויות וחירויות אישיות
הזכות להתקיים היא זכות בסיסית של כל אדם.
ניסיונות לסכל חיי אדם ייחשבו כפשע הגרוע מכל.
סעיף 25: לכל אדם תישמר הזכות לחירות.
איש לא ייעצר או יילקח למעצר, אלא על בסיס חוקי.
האשמה בביצוע פשע תיקבע אך ורק על בסיס פסק דין של בית משפט, בהתאם לחוק.
כל נאשם יהא זכאי להגנה משפטית במסגרת הליכי בית המשפט.
לא יוטלו כנגד איש עינויים, אלימות או יחס אכזרי או משפיל אחר.
לא יבוצעו ניסויים רפואיים או מדעיים כלפי איש ללא הסכמתו.
כל אדם יהיה זכאי להגנה מפני פגיעה בכבודו ומפני הפרת פרטיותו, וכן תובטח החסינות של ביתו הפרטי.
איש לא ייכנס לבית, יבצע חיפוש או ייפר את הפרטיות של התכתבויות ושיחות טלפון, אלא על בסיס חוקי, ובהתאם לנוהל שנקבע על ידי החוק.
סעיף 28: לכל אזרח של הרפובליקה של אוזבקיסטן תהא הזכות לחופש תנועה בשטחה של הרפובליקה, כמו גם הזכות לכניסה וליציאה חופשית ממנה, למעט במקרים המפורטים בחוק.
לכל אדם יהא מובטח חופש המחשבה, הדיבור, ושיקול הדעת.
כל אדם יהא רשאי לחפש, לקבל ולהפיץ כל מידע, למעט מידע המכוון כנגד המערכת החוקתית הקיימת, ולמעט מקרים אחרים המפורטים בחוק.
חופש הביטוי ניתן להיות מוגבל בחקיקה, בשעה שמדובר בסוד מדינה או מידע חסוי אחר.
כלל הגופים הממלכתיים, הציבוריים ומשרתי הציבור ברפובליקה של אוזבקיסטן יאפשרו לכל אזרח גישה למסמכים, החלטות וחומרים אחרים, הנוגעים לזכויות ולאינטרסים שלהם.
לכל אדם תהא הזכות להאמין או שלא להאמין בכל דת.
לא ניתן לכפות אמונה בדת מסוימת.
חוקרת מקרי המוות היא סדרת דרמה בריטית של BBC Birmingham, בכיכובה של קלייר גוס בתפקיד ג'יין קנדי, חוקרת מקרי מוות המוצבת בעיירת חוף בדרום דבון.
מאט ברדוק מככב לצדה בתפקיד סמל בילוש דייווי היגינס.
הסדרה כוללת עשרים פרקים ששודרו בשתי עונות.
ב-2 במרץ 2017 הכריזה רשת ה-BBC שלא מתוכננות עונות נוספות.
ג'יין קנדי חוזרת לעיירה לייטהייבן בתפקיד חוקרת מקרי המוות (coroner).
היא עובדת בשיתוף פעולה עם דייווי היגינס, סמל בילוש במשטרת סאות' דארט.
השניים היו נאהבים בצעירותם עד שהוא שבר את ליבה.
הם חוקרים כל מקרה רצח פתאומי, אלים ובלתי מוסבר במחוז סאות האמס שבדרום דבון.
דמויות נוספות בסדרה הן: בת', בתה בן ה-15 של ג'יין קנדי; אמה ג'ודית; החבר של ג'ודית מיק סטורוק; וקלינט הולמן פקיד במשרד החוקרת.
קלייר גוס – ג'יין קנדי, חוקרת מקרי המוות
מאט ברדוק – דייווי היגינס, סמל בילוש
ביטי אדני – ג'ודית קנדי, אמה של ג'יין
איוואן קיי – מיק סטורוק, הבעלים של הפאב "The Black Dog"
אוליבר גום – קלינט הולמן, פקיד במשרד חוקר מקרי המוות
גרייס הוג-רובינסון – בת' קנדי, בתה של ג'יין
לפי ה-BBC, הסדרה אינה מבוססת על רבי המכר של מ ר הול ובהם "The Coroner".
הול ציין שהוא אינו מאושר מ"הדמיון הרב", אבל ב-BBC אמרו שכל דמיון לספריו - אודות עורכת דין בת ארבעים ומשהו, שחוזרת למערב המדינה אחרי מערכת יחסים כושלת לתפקיד חוקרת מקרי המוות - הוא מקרי בלבד.
משרדי ההפקה מוקמו ברטינגטון ושם צולמו חלק מסצנות הפנים.
הצילומים החלו באפריל 2015 ונמשכו 15 שבועות.
כל שני פרקים היו עם אותו במאי, עוזר הבמאי ומנהל צילומים.
אתרי הצילום כללו את הופ קוב, דרטמות', טורקי (אנגליה), וברודסנד ביץ'.
חוקת דרקון או חוקי דרקו הם אוסף החוקים הכתוב הראשון של אתונה העתיקה, שנכתב במאה השביעית לפני הספירה בהנחיית המדינאי דרקון.
החוקה נכתבה עקב כתגובה לפרשנות ושינויים בלתי צודקים של החוק שבעל פה על ידי בני האצולה האתונאים.
היא נכתבה כפי הנראה בתקופה המקבילה לתחילת נפילת הממלכה האשורית, עם מרידת נבופלאסר באשור והקמת ממלכת בבל החדשה.
רוב ערי יוון האחרות העבירו את חוקיהם אל הכתב, והמשפט באתונה הוטה בידי האצילים העשירים, לפי צורכיהם, ונגד הצדק.
בסביבות שנת 621 לפנה"ס בית העם באתונה הפקיד בידיו את כתיבת החוקה והמשפט לעירם, וקבעו אותו כמחוקק הראשון של אתונה.
יודעי קרוא וכתוב יכלו לקרוא אותו במרכז אתונה במקום הנגיש לציבור.
לדעת חוקרים, זה היה אחד היסודות המוקדמים לשיטת השלטון העממית בדמוקרטיה האתונאית.
הצורך בחוקה כתובה נבע מחוסר נגישות לחוק בידי "העם הפשוט" כלומר המעמד הבינוני והשכבות הנמוכות בחברה בעוד שהאצילים הכירו את החוקים וניצלו אותו לטובתם או שינו אותו כרצונם.
תופעות אלו החלו כשלושים שנה קודם ליסוד החוקה הכתובה.
החלה מלחמה בין-מעמדית ובין-משפחתית בתוך אתונה כשכל צד מנסה להשיג את החוק לצידו.
על מנת ליצור שלום ולעצור את מעגל התוהו ובוהו שהחל להיווצר, החליטו משפחות האצולה להגיע להסכמה על חוקה כתובה ושווה לכל נפש.
לשם כך, מינו את דרקון, משפטן מבני האצולה, להעלות את חוקיהם על הכתב ולהציגם לראווה במקום ציבורי.
בין חוקיו, רצח במזיד ובשוגג, הנדרשים להשפט על סלע האראופגוס שליד האקרופוליס - מתחם השלטון שבראש הרמה הצופה על העיר.
לאחר שמקרי רצח הפכו עניינו של בית המשפט של העיר-המדינה, הופסקו המלחמות הפרטיות בין משפחות שכללו נקמה ורצח.
חוקים אלו הם היחידים ששרדו ועברו גם לחוקה הסולונאית מאה שנה אחר כך.
ברבים מחוקיו קבע עונש מוות.
וכשנשאל מדוע יש המייחסים לו את האמירה שלדעתו:
אף שלא שרד עותק מלא מחוקי דרקו, ידוע שעונשים חמורים ניתנו לעוברים על עבירות קלות כמו גניבת תפוח.
יש הסבורים שהיה רק עונש אחד - הוצאה להורג, אם נמצאת אשם בעבירה על חוקי דרקון, והיו ביטאו זאת באמרם שהחוקים נכתבו בדם במקום בדיו.
הביטוי "חוקים דרקוניים" הפך לביטוי בשפות רבות וביניהם אנגלית וגם עברית, לחוקים רצחניים או מעוותים ביותר.
השוויה לפי בעלות על קרקע וגיל
תפקידים ומשרות לפי חוקי דרקון
ההופליטים - חיילים משוחררים חסרי קרקע יכלו להשתתף בהחלטות המדינה, לבחור ולהגיע לעמדות זוטרות במשרות ציבוריות.
על מנת להגיע למשרה בעמדה בכירה יותר, נדרשה בעלות על קרקע.
הופליטים עם קרקע ללא שעבוד שערכו עשרה מינא או יותר יכלו להיות גזברים או ארכון אפונימוס - מזכיר האספה העממית.
אסטרטגים והיפרכים - בכירי הצבא ומפקדי חיל הפרשים נבחרו מבין אזרחים שלהם אדמה ללא שעבוד שערכו לפחות 100 מינא בעלי צאצאים בני עשר ומעלה מנישואין חוקיים.
ארבע מאות ואחד חברי מועצת העם נבחרו בגורל מתוך חיילים משוחררים בני שלושים ומעלה, ויכלת להיבחר רק פעם אחת אלא אם כל האזרחים כבר נבחרו.
הבחירה לעמדות מדיניות נקבע בגורל, למעט עמדות בבית המשפט שעל סלע האירופגוס שאליו נבחרו מזכירי אספה (ארכונים) לשעבר שפרשו.
בחוקתו דרקון הציג כמה מושגים חדשים, וביניהם את מועצת העם.
ארבע מאות שנים אחר כך אריסטו מתאר את מועצת העם הפועלת עדיין כבמתכונת המוצעת.
חברי מועצה שהחסירו ועידה נקנסו במחיר התואם למעמדם החברתי.
עשירי המעמד העליון, הפנטקוסיומדימנוס - נקנסו שלש דרכמות, אבירים שתי דרכמות, ובעלי חוות, הזווגיטאי, נקנסו דרכמה אחת.
גילוי "חוקת האתונאים" של אריסטו
עד גילוי כתבי "חוקת האתונאים" של אריסטו על פפירוס במצרים בשנת 1879 סברו שדרקון לא היה מאבות הדמוקרטיה ומהמחוקקים של חוקתה אלא דמות אזוטרית ונלעגת.
דעה זו השתנתה מהקצה לקצה עם גילוי פפירוס זה.
חוקת אוסטרליה היא חוקה כתובה, שמהווה את החוק העליון של אוסטרליה.
החוקה מגדירה את אוסטרליה כאיחוד של מדינות במונרכיה חוקתית ומתווה את המבנה ואת הסמכויות של ממשלת אוסטרליה, הפרלמנט האוסטרלי ומערכת המשפט האוסטרלית.
החוקה נוסחה בשנים 1891–1898, באמצעות סדרה של ועידות שנוהלו על ידי נציגים משש המושבות הבריטיות באוסטרליה שהיו בניהול עצמי.
הנוסח הסופי אושר בסדרה של משאלי עם שהתקיימו בשנים 1898–1900. ממשלת בריטניה התנגדה לכמה מרכיבים של הנוסח הסופי, אך נוסח שונה במקצת הוכנס לסעיף 9 של חוק החוקה של הדומיניון של אוסטרליה, חוק שחוקק על ידי הפרלמנט של הממלכה המאוחדת.
לחוק ניתנה הסכמה מלכותית ב-9 ביולי 1900, הוא פורסם ב-17 בספטמבר ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1901. החוק העניק לשש המושבות מעמד של מדינות בפדרציה החדשה.
המשפט החוקתי האוסטרלי התפתח מהפירוש של החוקה על ידי בית המשפט העליון.
בנוסף לסעיפים הטקסטואליים שלה, החוקה בנויה כמגוון משולב של מוסכמות חוקתיות בלתי כתובות ורעיונות המבוססים על שיטת וסטמינסטר, שאחד מהם הוא "ממשלה אחראית" .
אף על פי שחוק החוקה של 1900 שאב מלכתחילה את הבסיס החוקי שלו מהפרלמנט הבריטי, הפירוש הנוכחי של בית המשפט העליון של אוסטרליה ושל כמה גורמים אקדמאים הוא שהיא כיום שואבת את הבסיס החוקי שלה מהעם האוסטרלי.
מסמכים נוספים בעלי משמעות חוקתית באוסטרליה כוללים את חוק וסטמינסטר ואת חוק אוסטרליה, 1986.
ניתן לבצע תיקונים בחוקה רק באמצעות משאל עם, בתהליך שהוגדר בסעיף 128 לחוקה.
להעברת תיקונים יש צורך ב"רוב כפול", שהוא רוב של כלל המצביעים באוסטרליה וכן רוב של המצביעים בלפחות ארבע מהמדינות.
סעיף זה הוביל למספר נמוך יחסית של תיקונים שהועברו בהצלחה.
מתוך 44 משאלי עם שהתקיימו במשך השנים, רק שמונה עברו, האחרון מביניהם ב-1977. דיונים עכשוויים מתקיימים בנוגע להצעות נוספות לתיקונים, כשהבולטים מביניהם כוללים הכנסת מבוא לחוקה, החלפת המשטר ממלוכני לרפובליקני והשמעת קולם של האבוריג'ינים.
תנועות פוליטיות שפעלו לאיחוד המושבות האוסטרליות החלו לבלוט באמצע המאה ה-19. מניעים רבים היו קיימים לשיתוף פעולה שהלך וגבר בין המושבות, כולל שאיפה לשלוט על המחירים בסחר בין המושבות.
עם זאת, היו קיימים מתחים בין המושבות הגדולות והקטנות וברמה בה אימצה כל אחת מהמושבות את המדיניות הפרוטקציוניסטית.
מתחים אלו ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית האטו את מהלכיה של התנועה למען האיחוד בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19.
ב-1889 הוקמה "המועצה הפדרלית של אוסטרלאסיה" .
המועצה קמה מתוך החשש מקיומן של המושבות הגרמניות והצרפתיות באוקיינוס השקט שהלך וגבר, והזהות האוסטרלית שהלכה והתפתחה.
המועצה יכלה לחוקק חוקים בנושאים מסוימים, אך לא הייתה לה מזכירות קבועה, גוף ניהולי, או מקור הכנסה משלה.
הבעיה העיקרית של המועצה הייתה שניו סאות' ויילס, המושבה הגדולה ביותר באוכלוסייתה, לא הצטרפה לגוף זה.
ראש ממשלת ניו סאות' ויילס יזם סדרה של ועידות לקידום רעיון האיחוד.
הוועידה הראשונה התקיימה ב-1890 במלבורן והשנייה בסידני ב-1891. בוועידות אלו נכחו רוב מנהיגי המושבות.
ב-1891 כבר צבר רעיון האיחוד תנופה.
הדיונים נסובו על האופי הראוי של מערכת הממשל הפדרלי.
בוועידה שהתקיימה באותה שנה נוסחה טיוטת חוקה בהנחייתו של סר סמואל גריפית', אך להתכנסויות אלו לא הייתה תמיכה ציבורית.
בעיה נוספת הייתה שטיוטת חוקה זו לא עסקה בכמה נושאים מכריעים כמו מדיניות המחירים.
הטיוטה של 1891 הוגשה לפרלמנטים של המושבות, אך היא לא עברה בפרלמנט של ניו סאות' ויילס.
לאחר מכן החליטו המושבות האחרות שהן לא מעוניינות להמשיך בתהליך.
ב-1895 הסכימו ראשי הממשלות של שש המושבות לכנס ועידה שהנציגים בה ייבחרו בבחירות כלליות.
הוועידה התכנסה במהלך השנים 1897 ו-1898. בישיבות הוועידה הוכנה טיוטה חדשה שבאופן עקרוני כללה את אותן עקרונות הממשל כפי שנוסחו בטיוטה של 1891, אך הוספו לה העקרונות של הממשלה האחראית.
כמה מהנציגים של הוועידה ב-1898 העדיפו סעיף שדומה לזה שבמגילת הזכויות של ארצות הברית, אך הוועידה החליטה נגד.
כדי להבטיח תמיכה ציבורית, הוגשה הטיוטה של 1898 לציבור הבוחרים בכל אחת מהמושבות.
לאחר ניסיון כושל אחד, הוגשה טיוטה מתוקנת לציבור הבוחרים בכל המושבות למעט אוסטרליה המערבית.
לאחר אשרור טיוטת החוקה על ידי חמש מושבות, היא הוגשה כהצעת חוק לאישורו של הפרלמנט הבריטי ולקבלת ההסכמה המלכותית של המלכה ויקטוריה.
קודם לאישור החוק בוצעו בו שינוי סופי על ידי נשיאי בתי המשפט העליונים של המושבות.
השינוי היה הזכות לעתור על פסקי דין של בית המשפט העליון בפני המועצה המלכותית.
לאחר שינוי זה התקבל ב-1900 "חוק החוקה של הדומיניון של אוסטרליה" (Commonwealth of Australia Constitution Act) על ידי הפרלמנט הבריטי.
לאחר מכן הסכימה אוסטרליה המערבית להצטרף לדומיניון כדי להבטיח שהיא תהיה אחת מהמדינות המייסדות.
הדומיניון של אוסטרליה הוקם רשמית ב-1 בינואר 1901.
עם איחודה נחשבה עדיין אוסטרליה כדומיניון קולוניאלי של האימפריה הבריטית.
חוקי האימפריה הבריטית היו עדיין בתוקף, אף על פי שלדבריו של רוברט מנזיס, "מעולם לא נקרא תיגר על העצמאות החקיקתית האמיתית והממשלתית של אוסטרליה" מאז הקמת הדומיניון.
הסמכות הרשמית של הפרלמנט הבריטי לבטל את החקיקה האוסטרלית הוגבלה עם העברתו ב-1931 של חוק וסטמינסטר, שהתקבל בחוק האוסטרלי עם קבלתו של חוק אימוץ חוק וסטמינסטר ב-1942 חוק זה היה תקף בדיעבד החל מה-3 בספטמבר 1939, כאשר נכנסה אוסטרליה למלחמת העולם השנייה.
ניתן לטעון שאוסטרליה לא השיגה עצמאות מלאה דה יורה עד אשר התקבל חוק אוסטרליה, 1986. החוק שם קץ באופן רשמי ליכולתו של הפרלמנט הבריטי לחוקק חוקים שיתקנו או יבטלו חוקים של מדינות אוסטרליה וכן ביטל את האפשרות לעתור על פסיקות בתי המשפט האוסטרליים בפני המועצה המלכותית.
המלכה אליזבת השנייה נסעה במיוחד לאוסטרליה כדי לחתום על ההסכמה המלכותית לחוק.
ב-1988 הושאל לאוסטרליה העותק המקורי של חוק החוקה של הדומיניון של אוסטרליה מ-1900 מהארכיון הציבורי בלונדון לכבוד יובל ה-200 של אוסטרליה.
ממשלת אוסטרליה ביקשה רשות להמשיך ולשמור על עותק זה, והפרלמנט הבריטי נתן את הסכמתו לכך באמצעות חקיקת חוק מיוחד.
עותק החוק הועבר לארכיון הלאומי של אוסטרליה.
בעקבות המשבר הפרלמנטרי של 2017–2018 , התקיימו דיונים אם להשאיר את החוקה בנוסחה הקיים או לתקנה.
ראש ממשלת אוסטרליה לשעבר, בוב הוק, טען שיש "להיפטר מהחוקה שיש לנו" ולהחליפה במערכת שלא כוללת חלוקה למדינות.
יום החוקה של אוסטרליה מצוין ב-9 ביולי, היום בו החוקה אושרה סופית ב-1900. יום זה אינו יום חג רשמי.
יום החוקה צוין לראשונה ב-9 ביולי 2000 כדי לציין מאה שנים לקבלתה כחלק מחגיגות מאה השנים לאיחוד אוסטרליה.
אירועים נוספים בהקשר זה לא צוינו מאז 2001. יום החוקה צוין מחדש ב-2008 בשיתוף פעולה של הארכיון הלאומי ומשרד ההגירה והאזרחות.
החוקה נפתחת בשמונה "סעיפי סמכות" (covering clauses) כהקדמה לחוק החוקה של 1900. אלו הם סעיפי הקדמה בהם מצוין מקור הסמכות לחקיקת החוקה, ואין להם שום השפעה על תוכן החוקה עצמה.
בסעיף הסמכות השני מצוין שהמונרך האוסטרלי הוא זה שמולך בתור המונרך הבריטי.
חוקת אוסטרליה מחולקת לשמונה פרקים שביחד כוללים 128 סעיפים.
בשלושת הפרקים הראשונים נקבעו סמכויותיהם של הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
פיצול חלק זה של החוקה לשלושה פרקים פורש על ידי בית המשפט העליון כיישום הממשי של עקרון הפרדת הרשויות באוסטרליה.
פרק זה קובע את קיומה של הרשות המחוקקת.
החלקים המרכיבים את הרשות המחוקקת הם הריבון (מיוצג על ידי המושל הכללי של אוסטרליה), הסנאט האוסטרלי ובית הנבחרים האוסטרלי.
הפרק קובע את מספר החברים בכל אחד מהבתים, וקובע שחברי הבתים חייבים להיבחר על ידי ציבור הבוחרים.
ציבור הבוחרים הבוחר בחברי בית הנבחרים מיוצג באופן יחסי על פי גודל האוכלוסייה, בעוד שהסנאטורים מיוצגים באופן שווה בין המדינות המייסדות, הטריטוריות ומדינות עתידיות.
מספר חברי בית הנבחרים הוא כפול ממספר חברי הסנאט.
פרק 1 גם קובע את קיומו של המונרך.
המונרך הנוכחי של אוסטרליה הוא המלך צ'ארלס השלישי.
תפקידו כמלך אוסטרליה נפרד מתפקידיו כמלכם של בריטניה ושל שאר ממלכות חבר העמים הבריטי.
פרק 1 קובע במיוחד את סמכויות הפרלמנט.
החוקה לא מעניקה לפרלמנט "סמכות מוחלטת" .
סעיף 51 לחוקה כולל רשימה של נושאים שבהם רשאי הפרלמנט לחוקק חוקים.
מדינות אוסטרליה רשאיות גם הן לחוקק חוקים בנושאים אלו, אך חוקי הפרלמנט הפדרלי גוברים עליהם במקרה של סתירה בין שני החוקים.
סעיף 52 כולל רשימה של נושאים שרק הפרלמנט הפדרלי מוסמך לחוקק חוקים הקשורים אליהם.
נושאים אחרים בהם דן פרק 1 הם זכות הבחירה והזכות להיבחר וסוגיות שונות הנוגעות לנוהלי הפרלמנט והתשלום לחבריו.
סעיף 61 – סמכויות הרשות המבצעת
סעיף זה מורה כי כל הסמכויות של הרשות המבצעת במדינה נובעות ממנה כ"סמכויות המלוכה".
לאוסטרליה יש מערכת פדרלית, אך היא נחשבת למונרכיה חוקתית, כאשר המלכה או המלך הוא ראש המדינה.
הסמכויות המלוכניות מוענקות בפועל להמושל הכללי של אוסטרליה, שממלא את תפקיד ראש המדינה באופן פורמלי.
המושל הכללי לא מנהל את המדינה באופן ישיר, אך הוא ממלא תפקידים טקסיים וייצוגיים, ומבצע את כל הפעולות המבצעיות בסמכות המלוכה, בדרך כלל בממלכתה של המלכה.
סעיף 62 – הממשל וההרכב
הסעיף קובע את הקמתו של "המועצה הממשלתית" הפדרלית – שהיא למעשה הממשלה הפדרלית של אוסטרליה.
המועצה מורכבת מהמושל הכללי, שמייצג את המלוכה, והממשלה שמורכבת מראש הממשלה ויתר השרים בממשלת אוסטרליה.
השרים הם חברי פרלמנט שמונו על ידי ראש הממשלה ומקבלים את סמכויותיהם מהמושל הכללי.
המשמעות המרכזית של סעיף 62 היא שמטרת החוק היא ליצור ממשלה פדרלית אחת, אך עם סמכויות משותפות שנמסרו לידי "המלוכה" על ידי המושל הכללי.
המושל הכללי, אם כן, הוא המוסד המרכזי שמייצג את הרשות המבצעת בכל הקשור לפעולות במדינה.
סעיף 63 – סמכויותיו של המושל הכללי
סעיף זה מתאר את תפקידי המושל הכללי בהקשרים של הרשות המבצעת, כגון מינוי הממשלה הפדרלית וחתימה על חוקים שהתקבלו בפרלמנט הפדרלי, בהמלצה משרים.
בנוסף, המושל הכללי ממנה את ראש הממשלה ובכך מכונן את הממשלה הפדרלית.
סעיף 64 – מינויים לממשלת אוסטרליה
סעיף זה מבהיר כי כל השרים בממשלת אוסטרליה ימונו על ידי המושל הכללי, אך עליהם להיות חברי פרלמנט.
השרים ממלאים תפקידים במשרדיהם – לדוגמה, שרי הביטחון, האוצר, החינוך, הבריאות וכו'.
כל מינוי כזה נעשה בהמלצה של ראש הממשלה.
סעיף 65 – מספר השרים
סעיף זה קובע את המספר המרבי של השרים בממשלת אוסטרליה, שהוא כפול ממספר חברי הסנאט.
כל השרים חייבים להיות חברי פרלמנט, והם ממונים על תחומים ספציפיים של הממשלה.
סעיף 66 – תיאום בין המועצה הממשלתית לבין הממשלה
סעיף זה מתאר את הקשר בין המועצה הממשלתית (שהיא הגוף המורכב מהמושל הכללי והממשלה הפדרלית) לבין השרים בממשלת אוסטרליה, ומדגיש כי כל החלטה של המועצה הממשלתית, שמבוססת על הסמכות המלוכנית, מתבצעת אך ורק בהמלצה של השרים.
סעיף 67 – המושל הכללי ומינוי שרי המדינה
סעיף זה מאפשר למושל הכללי למנות כל שר בממשלת אוסטרליה, אך רק בהמלצה של ראש הממשלה, שיבחר את השרים הנדרשים לקביעת ממשלה יציבה.
סעיף 68 – הפיקוד על כוחות ההגנה
סעיף זה קובע שהפיקוד על כוחות ההגנה של אוסטרליה יינתן למושל הכללי.
המושל הכללי ממונה על הכוחות במובן הפורמלי, אך כל פעולה צבאית מתבצעת על פי ההמלצות של ראש הממשלה ושר ההגנה.
סעיף 69 – כוח המושל הכללי למנות חברי מועצה
סעיף זה מעניק למושל הכללי את הסמכות למנות חברי מועצות שונות או ועדות שיידרשו בסוגיות מסוימות, כמו סמכויות בתחום המשפט והחוק.
פרק 3 - בתי המשפט
פרק זה קובע את קיומה של הרשות השופטת.
סמכויות השיפוט הפדרליות מוקנות לבית המשפט הפדרלי העליון הקרוי בית המשפט הגבוה של אוסטרליה.
הפרלמנט מוסמך להקים בתי משפט פדרליים ולהקנות את הסמכות השיפוטית הפדרלית לבתי המשפט של המדינות.
סעיף 75, שכיום כבר לא קיים, הגדיר בזמנו את הנסיבות שבהם ניתן היה לעתור בפני הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית .
סעיף זה גם הגדיר את סמכויות השיפוט של בית המשפט העליון וסעיף 80 הבטיח את הזכות להישפט על ידי חבר מושבעים.
פרק 4 - פיננסים וסחר
פרק זה דן בסוגיות מסחריות הנוגעות לאיחוד.
סעיף 81 בו מגדיר את עניין ההכנסות ממסים.
סעיף 90 מקנה לממשלה את הסמכות להטיל מכסים והיטלים.
סעיף 92 קובע שהסחר בין מדינות אוסטרליה יהיה חופשי.
סעיף 96 מתיר לממשלה להוציא כספים על פי תנאים שיוגדרו על ידי הפרלמנט.
סעיף 101 קבע בזמנו את קיומה של "הוועדה הבין-מדינתית" שכבר לא קיימת.
פרק זה דן במדינות אוסטרליה ובתפקידן במסגרת מערכת הממשל הפדרלית.
סעיפים 106–108 בו מגדירים את סמכויות המדינות.
סעיף 109 מגדיר את עליונות החוקים הפדרליים על פני אלו של החוקים המדינתיים במקרים של חוסר התאמה.
סעיף 111 מאפשר מסירת שטחים משטחי המדינות לממשל הפדרלי.
סעיף 14 אוסר על תנאי קבלה למשרות על בסיס אמונה דתית ועל מיסודה של דת מדינה.
פרק 6 - מדינות חדשות
פרק זה מתיר את הקמתן או הצטרפותן של מדינות חדשות לפדרציה האוסטרלית, ומתיר לפרלמנט לקבוע את דרך ייצוגן של הטריטוריות.
בפרק נקבע גם שגבולות המדינות ייקבעו על פי הסכמתן לפני שישונו במשאל עם.
פרק זה כולל סעיפים במגוון של נושאים.
סעיף 125 בו קובע את מלבורן כעיר הבירה הזמנית של אוסטרליה, אך מגדיר שעיר הבירה הקבועה תוקם בתחומי ניו סאות' ויילס, אך במרחק שלא יפחת מ-100 מילים (160 ק"מ) מסידני.
ב-1911 העבירה ניו סאות' ויילס לממשלה הפדרלית את השטח שקרוי כיום טריטוריית הבירה האוסטרלית.
קנברה, שנבנתה בתחומיה של טריטוריה זו, הוכרזה כבירה הקבועה הלאומית ב-1913. סעיף 126 מתיר למושל הכללי למנות סגנים.
סעיף 127 קבע בזמנו שילידים אבוריג'ינים לא ייספרו במניין התושבים לעניין הבחירות.
סעיף זה בוטל במשאל עם ב-1967.
פרק 8 - שינוי החוקה
פרק זה דן באפשרויות לשינוי החוקה.
הוא קובע ששינויים בחוקה יכולים להתבצע רק באמצעות משאל עם על פי חוק.
משאל עם לאומי על פי סעיף זה מצריך "רוב כפול", כלומר אישור התיקון לחוקה ברוב של כלל המצביעים באוסטרליה ושל כלל המצביעים בלפחות ארבע מהמדינות.
החוקה גם כוללת את נוסח שבועת האמונים שנושאים המושל הכללי וחברי הפרלמנט עם כניסתם לתפקידיהם.
על פי המוסכמות החוקתיות שבועות האמונים של ראש הממשלה, השרים והמזכירים הפרלמנטריים לא כלולים בהגדרות החוקה.
בכל אופן, טקסי ההשבעה שלהם מנוהלים על ידי המושל הכללי.
מוסכמות חוקתיות הן חלק חשוב בחוקת אוסטרליה.
על אף היותן בלתי כתובות, מוסכם שהן חלק ממסמך החוקה.
המוסכמות החוקתיות שאובות בעיקר ממוסכמות פרלמנטריות בלתי כתובות במסגרת שיטת וסטמינסטר.
כמה מהמוסכמות החוקתיות הבולטות ביותר כוללת את כהונתו של ראש ממשלת אוסטרליה כראש הקבינט במועצה.