tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד ל"בוני וקלייד", שהציג נושאים של שנות ה-60 באמצעות עלילה המתרחשת בשנות ה-30, נגע סרט זה ישירות בעצביה החשופים של ארצות הברית של זמנו - 1969. הוא נתן ביטוי לתרבות הנגד, למלחמת וייטנאם, למאבק הבין דורי ול"ילדי הפרחים", וכל זאת באמצעות סיפורו של ארלו גאת'רי.
זהו סרט מסע במונטנה, מסצ'וסטס וניו יורק המלווה חבורה של ילדי פרחים טרם גיוסם.
סרטו הבא של פן היה "איש קטן גדול", מערבון אפי, חתרני ורוויזיוניסטי (במובן של הסתכלות בלתי מקובלת ושוברת מוסכמות על ההיסטוריה של ארצות הברית), שהציג את טבח האינדיאנים בסוף המאה ה-19 על ידי האדם הלבן דרך סיפור עמידתו של הגנרל ג'ורג' ארמסטרונג קסטר בקרב ליטל ביגהורן.
דסטין הופמן כיכב לצד פיי דאנאוויי ומרטין בלזם ולצד הקומיקאי ריצ'רד מאליגן (המוכר לצופי הטלוויזיה כ"ברט" מהסדרה "בועות") שגילם את הגנרל קסטר היהיר והמנותק מסביבתו.
הסרט מלווה את הופמן באמצעות פלאש בק מזמן הסיפר של הסרט, שבו הוא מאופר כך שייראה כבן מאה שנים, ועד לתחילת הזמן המסופר - ילדותו בקרב שבטי האינדיאנים.
המערבון האפי, רחב היריעה ופורץ הדרך היה סאטירה חריפה, קומדיה שחורה, שעסקה בטבח האינדיאנים, בהומוסקסואליות וביחסי הגזעים בארצות הברית.
הסרט הציג אירוע היסטורי שנחרת כחוויה טראומטית בזיכרון הקולקטיבי של האומה האמריקנית.
ב-1973 ביים פן חלק מהסרט האולימפי " Visions of Eight" לצד הבמאים ג'ון שלזינגר ומילוש פורמן.
סרטו הבא היה המותחן הפרנואידי "חקירה באפלה" (1975), שבו גילם ג'ין הקמן חוקר פרטי שהסתבך במזימה אפלה.
ב-1976 ביים את "דו-קרב במיזורי" שבו שב לשתף פעולה עם מרלון ברנדו באחד מתפקידיו האקסצנטריים ביותר, לצדו של ג'ק ניקולסון המגלם בדרכו המיוחדת גנב סוסים הנתקל בצייד ראשים אירי (ברנדו).
הסרט לא הובן בזמנו וזכה לביקורות מעורבות.
נטען כי פן הבמאי נכנע לגחמותיו של ברנדו השחקן.
היום יש מבקרים הרואים בסרט יצירת מופת.
הסרט החותם שלב זה ביצירתו של פן הוא "ג'ורג'יה" (1981), מבט טראומטי החוזר אל שנות ה-60 ואל נושאי מלחמת וייטנאם, זכויות האדם, הפוליטיקה של המגדר, ותרבות הסמים דרך סיפורו של נער יוגוסלבי הגדל באינדיאנה.
הסרט נראה מעט נוסטלגי, וכך נוצרה תחושה כי אינו מחובר לזמנו, וכי הבמאי נותר מאחור, ואינו מחזיק עוד את אצבעו על דופק הנושאים המעסיקים את הקהל האמריקני.
גם לאחר "ג'ורג'יה" המשיך פן לביים.
"מטרה" (1985), שבו כיכבו מאט דילון וג'ין הקמן, היה סרט מתח יעיל אך שגרתי למדי.
זהו סיפורו של מרגל שאשתו נחטפה, והוא נעזר בבנו כדי למצוא אותה.
ב-1987 יצר את "Dead of Winter" - סרט אימה שניסה לחקות את סגנונו של אלפרד היצ'קוק.
ב-1989 יצר סאטירה הומוריסטית ושמה "Penn & Teller get killed", על קוסם המכריז בשידור חי בטלוויזיה כי הוא רוצה שהצופים ינסו להורגו, והיו בה כמה פיתולי עלילה בלתי צפויים.
לאחר סרט זה חדל פן מלביים לקולנוע.
הוא התרכז בעשייה טלוויזיונית, יצר דרמות וסרטי טלוויזיה ונמנה עם מפיקי הסדרה "חוק וסדר".
ב-28 בספטמבר 2010, יום לאחר יום הולדתו ה-88, נפטר פן מאי ספיקת לב בביתו במנהטן, ניו יורק.
ארתור הולי קומפטון , פיזיקאי אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1927, על גילוי האפקט הקרוי על שמו.
ארתור הולי קומפטון נולד בווסטר, אוהיו שבארצות הברית.
משפחתו הייתה משכילה: אביו, אליאס, היה דיקן אוניברסיטת ווסטר בה אף למד קומפטון עצמו; אחיו הבכור, קרל טיילור, למד באוניברסיטה זו והיה לפיזיקאי, ולימים לנשיא MIT; ואחיו השני, וילסון, היה לדיפלומט ולנשיא מכללת מדינת וושינגטון.
עד 1918 חקר את סיבוב כדור הארץ ולאחר מכן פנה לחקור את פיזורן של קרני רנטגן.
בשנת 1922 גילה כי אורך הגל של קרניים אלו גדל עקב פיזור האנרגיה על ידי אלקטרונים חופשיים.
האנרגיה של הקרניים שהתפזרו הייתה קטנה מזו של הקרן המקורית.
בזכות גילוי זה, הידוע בשם אפקט קומפטון (או "פיזור קומפטון"), זכה קומפטון בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1927.
ב-1920 מונה קומפטון לראש המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס והחזיק בתפקיד זה עד 1923.
פעילות בזמן מלחמת העולם השנייה
ב-1941 השתלב בפרויקט מנהטן, התוכנית האמריקנית לפיתוח פצצת אטום.
הוא מונה כאחראי הוועדה לחקר התכונות והייצור של אורניום מטעם המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD).
ב-1942 מינה את רוברט אופנהיימר לתאורטיקן הראשי של הוועדה.
בקיץ של אותה שנה קיבל הצבא את ניהול פרויקט מנהטן לפיתוח הפצצה, בראשות לסלי גרובס.
מיד לאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הצליח קומפטון לגייס תמיכה במחקר להפקת פלוטוניום במעבדה המטלורגית של אוניברסיטת שיקגו.
לוח הזמנים היה צפוף מאחר שהמטרה הייתה לייצר פצצת אטום עד ינואר 1945 (מטרה שהושגה לבסוף באיחור של חצי שנה).
המחקר כלל ניסיונות ליצור תגובת שרשרת גרעינית של אורניום ולהמירו לפלוטוניום, להפריד את האורניום והפלוטוניום, ולבסוף לתכנן פצצה.
ב-2 בדצמבר 1942 הצליח צוות המעבדה, בניהולו המדעי של אנריקו פרמי, ליצור לראשונה תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת.
היה זה השלב הראשון בפיתוח הפצצה, והידיעה הועברה בטלפון למרכז בוושינגטון במשפט הצופן המפורסם "יורד הים האיטלקי הגיע לעולם החדש".
אחרי המלחמה חזר קומפטון לאוניברסיטת וושינגטון, ומונה לנשיאה התשיעי ב-1946. בזמן כהונתו ערך רפורמות וייסד תקדימים, ביניהם מינוי ראשון של אישה למשרת פרופסור.
בעזרת קשריו הרבים ובזכות המוניטין שיצא לו הצליח לגייס מדענים ידועים רבים לשורות המוסד.
אולם על אף הישגיו אלו, הוא ספג ביקורת על כך שהאוניברסיטה הייתה האחרונה בסנט לואיס שקיבלה לשורותיה תלמידים אפרו-אמריקאים.
הוא התפטר מתפקידו כנשיא האוניברסיטה ב-1953, אך נשאר בפקולטה לפיזיקה עד פרישתו ב-1961.
מכתש על הירח נקרא על שמו ועל שם אחיו קרל.
מצפה קרני הגמא קומפטון נקרא על שמו.
ארתור קאופמן היה פילוסוף, משפטן ושחמטאי יהודי-אוסטרי.
קאופמן נולד כבן שני למשפחת סוחרים יהודית אמידה ביאשי שברומניה.
במהלך שנות ילדותו עקר עם אימו ואחיו לווינה, שם למד בבגרותו באוניברסיטה.
למרות שלימודי המשפטים היוו את מרכז הכובד של שנותיו באוניברסיטה, קאופמן נכח דרך קבע בהרצאות בתחומי הפילוסופיה וההיסטוריה של הספרות.
בשנת 1896 הוענק לו התואר דוקטור למשפטים.
במשך זמן קצר התמחה באופן מעשי במשפטים, אך מצבה הכלכלי המבוסס של משפחתו אפשר לו לפרוש מעיסוק זה ולהתקיים מההון המשפחתי.
קאופמן תפס את עצמו בראש ובראשונה כפילוסוף.
הוא עמל במשך שנים על ניסוחה והעלאתה על הכתב של משנתו הפילוסופית שהושפעה עמוקות מרעיונותיהם של קאנט וגתה, אך זו מעולם לא פורסמה.
עבודתו היחידה שראתה אור הייתה מאמר שפרסם בשנת 1919 בנושא תורת היחסות.
חיבור נוסף שכתב בצורת אגדה פילוסופית אבד, זאת בדומה לשאר עיזבונו שמקום הימצאו נותר עלום לא ידוע עד היום.
קאופמן ביקר באופן קבוע במועדון השחמט הוינאי והפך בהדרגה לשחקן בעל שם עולמי.
בשנת 1892 הוא חלק מקום 5-6 (במשחק בו ניצח אדולף אלבין), בשנת 1893 חלק מקום 3-4 (במשחק בו ניצח ז'ק שוורץ) ופעמיים סיים במקום השני, בשנים 1896 ו-1897, אחרי גאורג מרקו.
בשל מחלה נקטעה קריירת השחמט של קאופמן במשך שנים ארוכות.
בשנת 1914/15 הגיע קאופמן למקום השני לאחר קרל שלכטר בתחרות שנערכה בווינה לזכרו של ליאופולד טרביטש, לאחר מכן זכה במקום השלישי במשחקים בשנת 1915 (בו ניצח קרל שלכטר) ובשנת 1916 (בו ניצחו שלכטר ומילן וידמר).
בינואר 1917 הגיע מד הכושר של קאופמן לשיא היסטורי של 2637 והוא דורג במקום השמיני בעולם.
מסיבות שאינן ידועות חדל קאופמן לשחק בשנת 1917.
קאופמן נמנה עם מעגל חבריו הקרוב של הסופר והמחזאי האוסטרי-יהודי ארתור שניצלר, שתיאר ביומניו בפרוטרוט את מפגשיו עם קאופמן ואת הרושם העמוק שאישיותו הותירה בו.
בצוואתו מינה שניצלר את קאופמן, לצידו של המשורר והסופר ריכרד בר-הופמן, ליועץ של בנו, היינריך, בשאלות הנוגעות לעיזבונו הרוחני.
עזבונו של שניצלר, על הרשימות והמכתבים הרבים שנותרו בו, מהווה למעשה את המקור העיקרי לחייו והגותו של קאופמן.
בשל התדלדלות נכסי המשפחה במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר קאופמן בשנת 1918 יחד עם אחותו הצעירה מלווינה להתגורר בעיר האוסטרית מריאצל.
לאחר מכן התגוררו השניים במשך השנים 1920-1922 בעיר המרחצאות האוסטרית אלוטסה.
החל מ-1923 התגורר במשך כעשור כאורח של התעשיין האוסטרי וילהלם פון גוטמן בטירת וירטינג בקרבת למבאך שבצפון אוסטריה.
רק לאחר-מכן שב להתגורר בדירה בווינה.
במודעת האבל שהודיעה על מותו של קאופמן ב-25 ביולי 1938 נכתב כי סיבת מותו הייתה דום לב, אך גורמים אחרים מצביעים על כך ששם קץ לחייו.
הוא הובא לקבורה בחלקו היהודי של בית הקברות במרכזי בווינה, וקברו נהרס בעקבות ההפצצות על העיר במהלך מלחמת העולם השנייה.
קאופמן מינה את אחייניותיו אליס וסופי קאופמן, בנותיו של אחיו לודוויג, כיורשותיו.
באותה תקופה חיו השתיים בפריז, בה המשיכו להתגורר גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
עד היום, כל הניסיונות לאתר את עיזבונו הרוחני של קאופמן וכן למצוא צילומים המתעדים אותו ואת חייו עלו בתוהו.
ארתור פופלבסקי (בפולנית: Artur Popławski; 1860 – 1918, ורשה) היה שחמטאי פולני.
פופלבסקי החל את לימודיו באוניברסיטה הקיסרית של ורשה בשנת 1879 וסיים את לימודי ההנדסה בבית הספר הגבוה בציריך בשנת 1884 (Eidgenössische Technische Hochschule Zürich).
בשנת 1883 הגיע פופלבסקי למקום השני, אחרי יוסף זבינסקי באליפות השנייה של ורשה בשנת 1884, עם תוצאה של 19/22 נקודות.
בשווייץ חלק פופלבסקי פעמיים את המקום הראשון באליפות שווייץ לשחמט עם מקס פסטלוצ'י בשנים 1889 ו-1890.
פופלבסקי חזר לוורשה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 ועבד שם כמהנדס.
סר ארתור ויליאם קורי (Arthur William Currie; 5 בדצמבר 1875 – 30 בנובמבר 1933) היה גנרל קנדי, מפקד הגיס הקנדי במלחמת העולם הראשונה מאז אמצע 1917 והקנדי הראשון שקיבל דרגת גנרל ופיקד על צבא קנדה.
תחת פיקודו הפכו ארבע הדיוויזיות של הגיס הקנדי לכוח לוחם של חיילי סער שהצליחו תמיד להשיג את מטרותיהם, לעיתים תוך מחיר דמים כבד.
הוא השכיל לפתח טקטיקות לוחמת סער של "נשוך והחזק", במסגרת מלחמת החפירות הסטטית בעיקרה ולפיכך הצליח להציג הישגים שבלטו על רקע כישלונות עמיתיו הבריטים וצרפתים.
ראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג' התבטא שלו הייתה המלחמה נמשכת לתוך 1919 היה מחליף את מפקד כוחותיו, דאגלס הייג בקורי.
קורי נולד באונטריו ולמד באוניברסיטת טורונטו.
ב-1894 התנדב לגדוד הארטילריה של המיליציה הקנדית, כוח המתנדבים של הדומיניון.
ב-1900 הוצע לו תפקיד פיקודי והוא התקדם בסולם הדרגות במקביל לקריירה כאיש עסקים.
ב-1913 הסתבך בחובות בעסקאותיו ומשך כ-11,000 דולרים מקופת הגדוד לשם כיסוי חובותיו האישיים.
סם יוז (Sam Hughes), שר ההגנה בממשלת בורדן, שהיה אביו של פקוד של קורי בגדוד, המליץ לקורי לקבל את הפיקוד על גדוד בחיל המשלוח הקנדי שיצא לאירופה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כדרך לפתור את בעיותיו הכספיות.
בקרב איפר השני הותקף הכוח הקנדי, עליו פיקד קורי, בגז רעיל, דבר שלא היה לו מענה בפקודות.
לפיכך החליט קורי לפעול על דעת עצמו.
הכוחות הקנדיים החזיקו את הקו במשך 48 שעות ומנעו את התמוטטות ההגנה בגזרה עד לבוא תגבורת.
קור רוחו תחת אש והחוש הטבעי שלו הקנו לו דרגת מייג'ור-גנרל (אלוף) ופיקוד על הדיוויזיה הקנדית הראשונה.
על תפקודו בקרב הוענקו לו אות מסדר האמבט ואות לגיון הכבוד הצרפתי.
הוא הוכיח אומץ ונחישות בפיקודו על הדיוויזיה בקרב על הסום.
אולם נקלע לתקרית עם מיטיבו עד אז, שר ההגנה סם יוז.
יוז ביקש כי בנו יקודם לתפקיד של פיקוד על דיוויזיה, אך קורי סירב, על סמך התרשמותו מתפקודו של הבן בקרב.
מאותה עת ועד מותו ב-1921 ניהל יוז מסע צלב אישי נגד קורי.
בקרב רכס וימי היה קורי סגנו של מפקד הכוחות הקנדיים, הלוטננט-גנרל (רב-אלוף) הבריטי ג'וליאן בינג.
בקרב השתתפו כל ארבע הדיוויזיות הקנדיות לראשונה ככוח מאוחד.
קורי היה שותף פעיל לבניית טקטיקת הקרב, ההכנות (כולל חפירת מנהרות נפץ, הצבת כוח ארטילרי גדול שיספק מיסוך לכוח המסתער ותרגול הכוחות בהסתערות מהירה בדילוג תוך שימוש בכוח-אש מסיבי תוך כדי הסתערות) והתדרוכים המפורטים לקראתו, שהיו מפתח להצלחה.
הוא גם היה להוט לאמץ טכנולוגיות חדישות כגון איכון באמצעות קול, טכנולוגיה שסייעה להשמדת 83% מהארטילריה הגרמנית עוד בטרם הקרב.
על תפקודו בקרב, ובעיקר על ההכנות המדוקדקות קיבל קורי מאת המלך ג'ורג' החמישי תואר "אביר מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, שהקנתה לו את הזכות להקדים את התואר "סר" לשמו.
ב-9 ביוני 1917, כאשר בינג קודם לפיקוד על הארמייה השלישית, קיבל קורי את הפיקוד על הכוח הקנדי והיה בכך למפקד הקנדי הראשון של הכוח.
בהמשך פיקד קורי על הכוחות הקנדיים בקרב איפר השלישי, קרב פשנדל, מתקפת מאה הימים.
עם שובו לקנדה קודם לדרגת גנרל מלא, ולמפקד הצבא הקנדי.
ארתור קוגן (נולד בליטא, בשנת 1959) הוא במאי ומורה תיאטרון ישראלי, מנהל אמנותי-פדגוגי בבית צבי.
קוגן נולד בליטא ועלה לישראל עם משפחתו ב-1971. הוא בוגר בית הספר לקציני ים עכו במגמת מכונאות ימית.
לאחר שירותו הצבאי למד בטכניון הנדסת תעשייה וניהול, והוכשר כמהנדס.
אולם תמיד חלם לעסוק בתיאטרון והחליט ללמוד במגמת בימוי של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, במקביל לעבודתו כמהנדס.
עבודתו הראשונה, כסטודנט שנה שלישית בחוג לתיאטרון, הייתה בימוי המחזה "אהבה רוסית" בשנת 1991, בכיכובה של אירינה סלזניובה, ובהפקת תיאטרון הקאמרי.
קוגן מלמד בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" ובחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1994–2004 ניהל את מגמת התיאטרון בבית הספר לאמנויות ע"ש "תלמה ילין".
שתי הצגות של שייקספיר שביים ("ריצ'רד השני" ו"ריצ'רד השלישי") זכו לביקורות נלהבות.
וקוגן זכה בפרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית במאי השנה .
ב-2014 נבחר למנהל פדגוגי ואמנותי בבית הספר למשחק ולאמנויות התיאטרון "בית צבי".
לדבריו, העיסוק החשוב ביותר של הבמאי הוא חקירת מהות הקיום האנושי ועל כן במאי חייב להיות גם פדגוג, כי ההוראה מזינה אותו כאדם יוצר, מלמדת אותו את מה שהוא עדיין לא יודע או שכבר הספיק לשכוח.
את הידע שרכש, הבמאי מיישם בצורת הצגה.
פרס ראשון בפסטיבל תיאטרונטו למחזה "אהבה רוסית" 1991.
ב-2013 זכה בפרס הבמאי המצטיין על שם יוסף מילוא
ב 2013 זכה בפרס במאי השנה.
אהבה רוסית, האשה בשחור, ריצ'רד השני, ריצ'רד השלישי, איבנוב – תיאטרון הקאמרי.
צל של אשה, פועלת זרה – תיאטרון בית ליסין.
ביירות, אלזה, אחים בדם, כובע מלא גשם, משחקי פיג'מה, בית ברנרדה אלבה, רשומון, ריצ'רד השני, ליל ירח לממזר, שד היער, ארץ אחרת, קברט, הדה גאבלר, בית הבובות, אאידה, ריצ'רד השלישי – תיאטרון הספרייה.
נערות הגן, שירת הלוויתן, תמונות, גן ריקי, ציד המכשפות, השודדים, הערב מחזמר, מקבת', אופרת הקבצנים, נפש יהודי, הרביעייה, גברתי הנאווה, זעקי, ארץ אהובה, הבחורים מסירקוז, בריטניקוס, ליקוי מאורות, אקווס – תיאטרון בית צבי.
הדה גאבלר, ארקדיה, ציד המכשפות – תיאטרון אוניברסיטת תל אביב.
מברודוויי לירושלים – ערוץ 10.
פרס התיאטרון הישראלי בקטגוריית בימוי, 2013.
1998–1999 – חבר האקדמיה לפרס התיאטרון הישראלי.
2007 – חבר בוועדת פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה.
ארתור קורן היה אדריכל ומתכנן ערים יהודי-גרמני.
קורן נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום ורוצלב, בפולין).
למד אדריכלות באקדמיה המלכותית לאמנות ולמלאכת יד בברלין (Königliche Kunst- und Kunstgewerbeschule) בין השנים 1909–1911.
אחרי מלחמת העולם הראשונה עבד, תקופה קצרה, עם אריך מנדלסון והצטרף לחבורת "Der Ring" מיסודו של האחרון, ששאפה לקדם את האדריכלות המודרנית.
כאדריכל מודרני הושפע קורן מטכנולוגיות חדשות שנכנסו לתחום האדריכלות.
אחד החידושים שהרשימו אותו במיוחד הייתה הזכוכית.
ב-1929 פרסם ספר בשם "הזכוכית באדריכלות המודרנית", שהוגדר על ידי עמיתיו כ"ספר נבואי", ובו כלל עבודות וטכניקות הקשורות בחומר שהיה חדש כחומר בנייה.
אחרי עליית הנאצים לשלטון וחקיקת חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, נשללה ממנו, כמו מיתר האדריכלים היהודים, הרשות לעבוד במקצועו, והוא היגר ליוגוסלביה ואחר כך, ב-1938 ללונדון.
באנגליה הצטרף לקבוצת MARS, שדגלה בהטמעת האדריכלות המודרנית באנגליה.
בין שאר פעילותיה של הקבוצה היה קורן יו"ר והרוח החיה בוועדה ששאפה לתכנן את "לונדון אחר המלחמה"; תוכנית שפורסמה ב-1942.
בין 1941 ל-1945 לימד בבית ספר לארכיטקטורה באוקספורד ואז החל ללמד בבית הספר לאדריכלות של איגוד האדריכלים AA (Architectural Association School of Architecture), מבתי הספר העצמאיים לאדריכלות הוותיקים ביותר בעולם.
ב-1966 היגר לאוסטריה, ושם גם נפטר.
1922–1924 – בית ג'נט גולדשטיין, לאחר מכן "הבית של הגימנסיה הגרמנית".
1923 – תכנון מרכז מסחרי בחיפה (עם זיגפריד ויצמן).
1924 – בית מגורים בברלין.
1924 – הקמת מפעל נעליים בבורג ביי מגדבורג.
1924 – בית מגורים של ד"ר קרויאנקר (Krojanker) בבורג ביי מגדבורג.
1924 – בית גולדשטיין בברלין (עם זיגפריד ויצמן).
1924 – בית של פריץ וסרווגל בברלין.
1926 – שיקום בניין המשרדים של חברת אבטחה וניהול נכסים בברלין.
1928 – חנות של חברת קופ & יוסף בברלין.
ארתור פריד היה פזמונאי ומפיק סרטים יהודי אמריקאי.
פריד, יליד צ'ארלסטון, דרום קרוליינה, התחיל את הקריירה שלו כפסנתרן בשיקגו.
אחרי שפגש את מיני מרקס, הוא התחיל לשיר כחלק ממופע הוודוויל של הבנים שלה, האחים מרקס ולכתוב להם.
מהר מאוד הוא התחיל לכתוב שירים והועסק במטרו גולדווין מאייר.
במשך שנים הוא כתב שירים לסרטים רבים שרובם הולחנו על ידי נסיו הרב בראון.
בשנת 1939, לאחר שעבד כמפיק שותף בסט של הסרט " הקוסם מארץ עוץ", הוא קודם למפיק בכיר והפך את הסטודיו למוביל ביצירת מחזות זמר.
הסרט הראשון כמפיק יחיד היה העיבוד הקולנועי למחזמר ברודוויי המצליח "תינוקות" בכיכובם של ג'ודי גרלנד ומיקי רוני שהוקרן חודש אחרי "הקוסם מארץ עוץ".
פריד הביא לאולפנים כישרונות רבים מבמות ברודוויי, ביניהם וינסנט מינלי, בטי קומדן, אדולף גרין, ג'ון אליסון וננסי ווקר.
הוא גם טיפח קריירות לכוכבים מתחילים, ביניהם ג'ין קלי, פרנק סינטרה, אסתר ויליאמס, קתרין גרייסון, סיד צ'ריס, אן מילר, ורה-אלן ורבים אחרים.
הוא הביא לMGM את פרד אסטר לאחר שהיה חתום באולפני RKO ושידל אותו לחזור להופיע בסרט מצעד הפסחא יחד עם ג'ודי גרלנד.
צוותו שמנה כותבים, במאים, מלחינים וכוכבים הפיקו זרם יציב של סרטים מוזיקליים עד שנות ה-50 המאוחרות.
הוא נתן לבמאים והכוריאוגרפים שלו יד חופשית, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה של שליטה מוחלטת על סרטים מוזיקליים מצד המפיקים, דוגמת קטע הריקוד בן 15 הדקות בסרט אמריקאי בפריז משנת 1951.
שניים מסרטיו של פריד, "אמריקאי בפריז" ו"ז'יז'י" זכו בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
ב-1944 הפיק את "פגוש אותי בסנט לואיס" בבימויו של וינסנט מינלי, ב-1951 הפיק את הסרט "חתונה מלכותית" עם פרד אסטר וג'יין פאוול ואת ספינת השעשועים.
ב-1953 את "קרון הלהקה" וב-1957 הפיק את הסרט "גרבי משי" בכיכובם של פרד אסטר וסיד צ'ריס.
סרטו המוכר ביותר הוא "שיר אשיר בגשם" (1952), שלא זכה באף פרס אוסקר.
פריד הוכנס להיכל התהילה של כותבי השירים בשנת 1972.
פריד מת ב-1973 לוס אנג'לס, קליפורניה בגיל 78.
סר ארתור ויליאם פאדן היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה השלושה עשר.
ארתור פאדן נולד בעיירה אינגהם שבקווינסלנד.
אביו היה שוטר שאמונתו הדתית הייתה פרסביטריאנית.
פאדן התחנך בבתי ספר ציבוריים ובהמשך למד ראיית חשבון ובמקביל עבד כפקיד.
עם הסמכתו הוא מונה להיות עוזר הפקיד הראשי (Town Clerk) של העיר מאקאי ובהמשך מונה להיות הפקיד הראשי.
בשנות העשרים של המאה ה-20 הקים עסק מצליח לראיית חשבון עם סניפים בבריזביין ובטאונסוויל.
הוא היה פעיל במפלגת הכפר מיום הקמתה.
ב-1932 נבחר פאדן לאספת הנבחרים של קווינסלנד וב-1935 הוא הפסיד בבחירות ואיבד את מושבו.
בשנה שלאחר מכן הוא ניצח בבחירות הביניים למושב שהתפנה בפרלמנט האוסטרלי.
פאדן היה דיבייטור גלוי לב ומשפיע ועד מהרה עשה רושם טוב על הסובבים אותו.
כאשר התפטר ארצ'י קמרון באופן פתאומי מתפקידו כמנהיג מפלגת הכפר ב-1940, נוצר מבוי סתום בתהליך הבחירה לתפקיד המנהיג החדש כאשר התמודדו עליו ארל פייג' וג'ון מק'איוון ופאדן נבחר כמועמד של פשרה.
הוא מונה להיות שר האספקה והפיתוח, לאחר מכן שר האווירייה ולבסוף שר האוצר.
באוגוסט 1941 התפטר רוברט מנזייס מתפקידיו כראש ממשלה וכמנהיג המפלגה הבכירה בקואליציה, מפלגת אוסטרליה המאוחדת.
למרות שקואליציית האנטי-לייבור הייתה בשלטון מזה כעשור, סבלה מפלגת אוסטרליה המאוחדת ממשבר מנהיגות עד שהיא נאלצה לבחור בראש הממשלה לשעבר, בילי יוז, כמנהיגה.
עם זאת, יוז היה כבר בן 78 ונתפס כמנהיג לתקופת מעבר.
מתוך נסיבות אלה, ב-28 באוגוסט, בחרה ועידה משותפת של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומפלגת הכפר בפאדן כמנהיג הקואליציה, למרות שמפלגת הכפר הייתה השותף הזוטר בקואליציה.
למחרת היום הושבע פאדן כראש הממשלה.
בסופו של דבר, תקופת כהונתו של פאדן הייתה קצרת ימים.
ב-3 באוקטובר אותה שנה, שני חברי הפרלמנט העצמאיים שהעניקו רשת תמיכה לקואליציה בשנה החולפת, ארתור קולס ואלכס וילסון, הצביעו נגד התקציב שהגיש פאדן.
קולס ווילסון סלדו מהיחס לו זכה מנזייס עד שהחליטו ללא לתמוך יותר בקואליציה.
עקב נפילת חוק התקציב, נאלץ פאדן להגיש את התפטרותו ואת התפטרות כל הממשלה למושל הכללי, הלורד גאורי.
הייתה זו הפעם האחרונה בה אולצה ממשלה אוסטרלית להתפטר לאחר תבוסה בבית הנבחרים.
פאדן התלוצץ על כך שהוא היה כמו המבול, "משל ארבעים יום וארבעים לילה".
גאורי זימן את קולס ווילסון ודרש מהם, שבמידה והוא יטיל על מנהיג האופוזיציה, ג'ון קרטין להרכיב את הממשלה הבאה, הם יתמכו בו וישימו קץ לאי היציבות השלטונית.
השניים הסכימו וב-7 באוקטובר הושבע קרטין כראש הממשלה.
ועידה משותפת של מפלגת אוסטרליה המאוחדת ומפלגת הכפר אישרה את מינויו של פאדן כמנהיג האופוזיציה, למרות שמפלגת אוסטרליה המאוחדת הייתה המפלגה הבכירה בקואליציית האנטי-לייבור.
קואליציה זו חוותה שיתוק בהיותה באופוזיציה.
בבחירות של 1943 ירד מספר המושבים שלה בפרלמנט ל-19, מתוכם שבעה מושבים למפלגתו של פאדן, מפלגת הכפר.
פאדן קיבל על עצמו את האחריות לתבוסה זו והעביר את תפקיד מנהיג האופוזיציה בחזרה לידיו של מנזייס, שנבחר מחדש להיות מנהיגי מפלגת אוסטרליה המאוחדת.
לאחר תבוסה נוספת של קואליציית האנטי-לייבור בבחירות של 1946, חידש פאדן את שותפותו עם מנזייס.
שנתיים מאוחר יותר, שילב מנזייס את מפלגת אוסטרליה המאוחדת לתוך המפלגה הליברלית.
נפוצו שמועות שגם מפלגת הכפר תיכלל באיחוד זה, אך פאדן היה נחוש בדעתו לשמור על עצמאותה של מפלגתו.
כמי שתמיד היה שמרן, בסוף שנות הארבעים נעשה פאדן אנטי-קומוניסט והאיץ במנזייס להעביר חוק שיאסור את קיומה של המפלגה הקומוניסטית אם יעלה לשלטון.
פאדן היה ידיד קרוב של רוברט פרדריק בירד ווייק, אחד ממומחי הביטחון המובילים באוסטרליה של אותם זמנים.
מערכת היחסים ביניהם הייתה מבוססת על אהבתם המשותפת לקווינסלנד ואנשיה.
וויק, היה המייסד של ASIO (ארגון הביון והביטחון של אוסטרליה) ב-1949 ולמרות נטייתו לתמוך בלייבור הידידות בין השניים עמדה במבחן הזמן.
בבחירות של 1949 זכתה קואליציית האנטי-לייבור בניצחון סוחף ובממשלת מנזייס השנייה כיהן פאדן כשר האוצר.
למרות שהאינפלציה בראשית שנות החמישים הייתה גבוהה, והוא נאלץ להגיש כמה תקציבים קשים, רוב תקופת כהונתו כשר אוצר עמדה בסימן של פריחה כלכלית, בעיקר במגזר החקלאי.
פאדן פרש מהפוליטיקה ערב הבחירות של 1958 וחי חיים שקטים עד למותו בבריזביין ב-1973.
ארתור פרי (נולד ב-30 ביולי 1986) הוא זמר ושחקן ישראלי.
נולד בברית המועצות בשם ארתור פרדז'ב.
ב-2007 שיחק בסרט הקולנוע "בופור" בו גילם את דמותו של יונתן שפיצר.
באותה שנה שיחק בעונה השלישית של סדרת הנוער "ראש גדול" בדמותו של גיא.
בשנת 2008 החלה לשחק בדרמה המוזיקלית היומית של Yes "דני הוליווד" בתפקיד רינגו.
בשנת 2009 שיחק בסרט העצמאי הקצר "ריץ'רץ'" לצד אייל רוזלס, וכן, שב לשחק בעונתה השנייה של הסדרה "דני הוליווד".
בשנת 2010 שיחק בסרט הסטודנטים "ראיית לילה".
בשנת 2011 שיחק בסרט הסטודנטים "מורעלים" לצד דוד שאול ומגי אזרזר.
בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע "מי מפחד מהזאב הרע".
ב-2013 התארח בשעשועון "כלוב הזהב" שהנחה אבי קושניר.
חבר להקת הגלאם מטאל "ארלקינו".
ארתור ויליאם דה בריטו סביל פולג'ם, רוזן ליברפול השני היה פוליטיקאי בריטי מהמפלגה הליברלית שכיהן כמושל ניו זילנד האחרון וכמושל הכללי הראשון של ניו זילנד.
ארתור פולג'ם נולד בעיר איסטבורן שבמזרח סאסקס שבאנגליה.
הוא היה הבן הבכור והיחיד שהגיע לגיל בגרות מבין ילדיהם של ססיל פולג'ם, רוזן ליברפול הראשון ושל אשתו הראשונה, לואיזה הווארד, בתו של פרדריק ג'ון האוורד.
מצד אמו היה ארתור פולג'ם צאצא של האדריכל ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון השלישי.
הוא התחנך באיטון קולג' ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט לפני שהתגייס לצבא הבריטי.
פולג'ם שירת במלחמת הבורים ובמהלכה קודם לדרגת קפטן.
ביולי 1901 הוא התמנה להיות שלישו של הרוזן קדוגן, הלורד לוטננט של אירלנד.
ב-1907 ירש פולג'ם את תוארו של אביו כרוזן ליברפול וקיבל את מושבו בבית הלורדים באגף הליברלי של הבית.
ביולי 1909 הוא מונה להיות מבקר משק הבית המלכותי במסגרת ממשלתו הליברלית של הרברט הנרי אסקווית', משרה שבה הוא שימש עד 1912. בשנה שלאחר מכן הוא התמנה להיות מושל ניו זילנד.
ב-1917 שונה שם התפקיד מ"מושל ניו זילנד" (Governor of New Zealand) לשם "המושל הכללי של ניו זילנד" (Governor-General of New Zealand).
באותה שנה נכנס הלורד ליברפול למועצה המלכותית.
תקופת כהונתו הוארכה כדי שהוא יקבל את פני הנסיך מוויילס בביקורו בניו זילנד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה העניק הלורד ליברפול את שמו לרגימנט הרגלים של ניו זילנד.
ב-1915 הוקמה בריגדת הרובאים של ניו זילנד שנקראה על שמו והיא השתתפה בקרבות במסגרת הדיוויזיה הניו זילנדית ופורקה ב-1919.
ב-1897 נשא הלורד ליברפול לאישה את אנט לואיז מונק, בתו של הנרי מונק, ויקונט מונק החמישי.
בהענקת התארים של ערב ראש השנה של 1918 הוענק לאנט התואר דיים הצלב הגדול של מסדר האימפריה הבריטית.
הלורד ליברפול מת בביתו שבכפר קנוויק במאי 1941 בגיל 70. את תאריו ירש אחיו-למחצה, ג'רלד פולג'ם.
הרוזנת מליברפול מתה במאי 1948 בגיל 73.
קולונל ארתור אספי פוריט, ברון פוריט היה רופא, רופא צבאי, פוליטיקאי ואתלט ניו זילנדי.
בין השנים 1967 – 1972 כיהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד.
ארתור פוריט נולד בוהנגנאוי שבדרום האי הצפוני של ניו זילנד, בנם של הרופא ארנסט אדוארד פוריט ושל איבי אליזבת פוריט, לבית מקנזי.
ב-1914, במהלך שנת לימודיו הראשונה בבית הספר התיכון של ווהנגנאוי, נפטרה אמו וזמן קצר לאחר מכן יצא אביו לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה.
ב-1920 החל בלימודי רפואה באוניברסיטת אוטגו.
ב-1923 הוענקה לו מלגת רודז והוא המשיך את לימודי הרפואה שלו במגדלן קולג' שבאוקספורד בשנים 1924 – 1926.
פוריט ייצג את ניו זילנד באולימפיאדת פריז ב-1924, בה זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר.
מרוץ זה זכה לכינוי "מרוץ מרכבות האש", והזוכה במדליית הזהב במרוץ היה הרולד אברהמס.
האירוע התקיים ב-7 ביולי 1924, בשעה 7 בערב ולכן הקפידו פוריט ואברמס, עד יום מותו של האחרון, לסעוד יחדיו מדי שנה ב-7 ביולי בשעה 7 בערב.
לימים הונצח המרוץ בסרט מרכבות האש, אך עקב צניעותו של פוריט שונה שמו בסרט ל"טום ווטסון".
פוריט ניצח בשני מרוצים ל-200 מטר, אך במרוץ חצי הגמר הגיע למקום החמישי.
באולימפיאדת אמסטרדם ב-1928 היה פוריט הקפטן של נבחרת האתלטיקה של ניו זילנד, אך פרש מהמרוץ ל-100 מטרים עקב פציעה.
פוריט היה אחד משני הספורטאים היחידים שהיו נושאי דגל ניו זילנד בטקסי הפתיחה של המשחקים האולימפיים בשתי אולימפיאדות, בפריז, ב-1924 ובאמסטרדם ב-1928. השני שזכה לכבוד זה היה האתלט לס מילס שנשא את הדגל באולימפיאדת רומא ב-1960 ובאולימפיאדת מינכן ב-1972.
לאחר פרישתו מאתלטיקה שימש פוריט כמאמן נבחרת האתלטיקה של ניו זילנד במשחקי האימפריה הבריטית שנערכו בלונדון ב-1934 ובאולימפיאדת ברלין ב-1936. בין השנים 1934 – 1967 היה פוריט נציג ניו זילנד בוועד האולימפי הבינלאומי.
כמו כן היה פוריט נשיא הוועדה הרפואית של הוועד האולימפי הבינלאומי מ-1961 ועד 1967. פוריט כיהן כיושב ראש פדרציית משחקי חבר העמים הבריטים החל מהמשחקים שנערכו באוקלנד ב-1950 ועד לאלה שנערכו בקינגסטון ב-1966.
ב-1926 החל פוריט לעבוד כרופא בבית החולים סנט מרי שבלונדון.
מאוחר יותר באותה שנה מונה להיות רופאו האישי של נסיך ויילס, לימים המלך אדוארד השמיני.
ב-8 במרץ 1940 גויס פוריט כקצין בדרגת לוטננט בגיס הרפואה המלכותי של הצבא הבריטי.
הוא שירת בצרפת עד לפינוי צבאות בעלות הברית מדנקרק ולאחר מכן במצרים, שם טיפל בחיילים שנפצעו קשה במערכה בצפון אפריקה ומאוחר יותר במהלך הפלישה לנורמנדי.
בפברואר 1943 קודם לדרגה קבועה של מייג'ור ומאוחר יותר באותה שנה קיבל דרגה זמנית של לוטננט קולונל ומינוי בפועל של קולונל.
ב-18 בדצמבר 1943 מונה להיות יועץ רפואי בדרגת בריגדיר גנרל.
הוא ויתר על תפקידו ועל דרגת הבריגדיר ב-1 בספטמבר 1945 ובאותה עת הוא כבר היה בעל דרגה קבועה של לוטננט קולונל.
בספטמבר 1956 סיים פוריט את הקריירה הצבאית שלו וקיבל דרגת כבוד של קולונל בצבא המילואים (Territorial Army).
פוריט שימש כרופאו האישי של המלך ג'ורג' השישי מ-1946 ועד למותו של המלך ב-1952 ולאחר מכן כרופאה האישי של המלכה אליזבת השנייה עד 1967.
פוריט היה פעמיים נשיא האגודה הרפואית על שם ג'ון הנטר והחל מ-1960 הוא היה בו זמנית נשיא האגודה הרפואית הבריטית ונשיא קולג' הרופאים המלכותי של אנגליה, הראשון שהחזיק בשני התפקידים במקביל.
ב-1966 הוא נבחר להיות נשיא החברה המלכותית לרפואה לתקופה של שנתיים, אך בתפקיד זה הוא כיהן שנה אחת בלבד עד ליציאתו לניו זילנד.
ב-1967 שב פוריט לניו זילנד כדי לכהן בתפקיד המושל הכללי של ניו זילנד לאחר שמונה לתפקיד על ידי המלכה בעצת ראש ממשלת ניו זילנד, קית' הוליאוק.
פוריט היה יליד ניו זילנד הראשון שכיהן בתפקיד.
תקופת כהונתו כמושל הכללי ציינה נקודת מפנה בהיסטוריה החוקתית של ניו זילנד.
הוא ואלו שכיהנו אחריו בתפקיד היו כולם ניו זילנדים, אף על פי שאחד מקודמיו, ברנרד פרייברג, היגר עם משפחתו לניו זילנד בהיותו בן שנתיים.
במערכת הבחירות הכלליות של 1969 הצית פוריט ויכוח עם מועמד מפלגת הלייבור של ניו זילנד לפרלמנט, אדי איזבי, כאשר הוא טען בנאום לפני אגודת העזרה הרפואית של הצלב הדרומי כי מדיניות מדינת הרווחה היא "בלתי כלכלית".
מאוחר יותר עוררה גם אשתו של פוריט מחלוקת כאשר היא השיבה לשאלה על שכר שוויוני לנשים בציינה ש"אולי כאשר ניו זילנד, כמו הודו וישראל תבחר אישה לתפקיד ראש הממשלה, תבוא העת לסיים את פעולתה של התנועה לשוויון זכויות לנשים".
בנאומו האחרון כמושל הכללי ביום ואיטנגי ב-1972, עורר פוריט מחלוקת עזה אף יותר בציינו ש"היחסים בין המאורים ללבנים טופלו כראוי באמצעות התהליך הביולוגי של נישואי תערובת".
פוריט היה חבר בבונים החופשיים ובתקופת כהונתו כמושל הכללי הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
עם תום תקופת כהונתו כמושל הכללי ב-1972 שב פוריט לאנגליה.
ב-1943 הוענק לפוריט התואר קצין במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1945 הוא קודם לתואר מפקד במסדר זה.
בנובמבר 1947 הוענק לו התואר קצין בלגיון ההצטיינות של ארצות הברית.
ב-1950 הוענק לו התואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1967 הוא הועלה לדרגת אביר מפואר במסדר זה.
ב-1957 הוענק לו התואר אביר מפקד במסדר הוויקטוריאני המלכותי.
ב-1970 הוא הועלה לדרגת אביר הצלב הגדול במסדר זה.
ב-1957 הוענק לו גם התואר אביר במסדר ג'ון הקדוש.
ב-25 בינואר 1963 הוענק לפוריט התואר ברונט.
ב-5 בפברואר 1973 הוענק לו התואר ברון פוריט.
על שמו של פוריט נקראו פארק באחד מפרברי העיר קרייסטצ'רץ' שבאי הדרומי ובית ספר בעיר נייפיר שבאי הצפוני.
הלורד פוריט מת בלונדון ב-1 בינואר 1994 בגיל 93. אשתו מתה ב-1998. בנו, ג'ונתון פוריט, הוא פעיל סביבה ידוע.
אובר-גרופנפיהרר ארתור גוסטב מרטין פלפס (ברומנית: Artur Gustav Martin Phleps; 29 בנובמבר 1881 – 21 בספטמבר 1944) היה גנרל רומני, אשר בשנת 1941 התגייס לוואפן אס אס, ופיקד על כוחות במסגרתו במלחמת העולם השנייה והיה אחראי על ביצוע פשעי מלחמה.
הוא הגיע לדרגת אובר-גרופנפיהרר ועוטר בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
פלפס נולד ב-29 בנובמבר 1881 בעיר ביירטאן בטרנסילבניה שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
כיום נמצאת העיר בתחומי רומניה המודרנית.
הוא היה בנם השלישי של גוסטב פלפס וסופי שטולץ.
שתי המשפחות היו ממוצא סקסוני-טרנסילבני והתגוררו באזור מאות שנים.
בשנת 1900 התגייס כצוער לצבא האוסטרו-הונגרי ולמד בבית הספר הקיסרי לצוערים בפרשבורג.
ב-1 בנובמבר 1901 הוענק לו דרגת לויטננט, והוא הוצב ברגימנט ההררי הטירולי ה-3. ב-1905 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית ולאחר סיום לימודיו הועלה לדרגת אובר-לויטננט והוצב כקצין ברגימנט הרגלים ה-13. ב-1911 הוא קודם לדרגת האופטמן והוצב במטה הקורפוס ה-15.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 לחם פלפס כחלק מהדיוויזיה ה-32 במהלך המערכה המוקדמת כנגד סרביה.
במהלך המערכה הועבר פלפס לצוות המבצעים של הארמייה השנייה בפיקודו של אדוארד פון בהם-ארמולי.
בהמשך הועברה הארמייה מהחזית הסרבית לחזית המזרחית.
פלפס השתתף בקרב גליציה ובמתקפת הקרפטים, וב-1915 הועבר לחזית האיטלקית ומונה לסגן ראש אגף האפסנאות של הארמייה ה-10. ב-1 באוגוסט 1916 פלפס קודם לדרגת מיור.
באותה שנה הוא גם מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-72, ולחם בקרבות כנגד ממלכת רומניה שהצטרפה למלחמה נגד אוסטריה.
ב-27 בינואר 1917 הוענק לו צלב הברזל דרגה שנייה מטעם הקיסרות הגרמנית.
ב-1918 הוחזר לחזית האיטלקית, וסיים את המלחמה בדרגת אוברסט-לויטננט.
לאחר המלחמה פורקה האימפריה האוסטרו-הונגרית, והצבא האוסטרו-הונגרי פוזר.
פלפס חזר למולדתו טרנסילבניה, אשר הפכה לחלק מרומניה במסגרת חוזה טריאנון.
הוא התגייס לצבא רומניה, אשר כנגדו לחם במהלך המלחמה, ומונה למפקד "המשמר הסקסוני" - מיליציה של המיעוט דובר הגרמנית ברומניה.
ב-1919 השתתף ב כנגד הכוחות ההונגריים הקומוניסטים של בלה קון.
בקרב על הנהר טיסה הוא הפר פקודה, והועמד למשפט צבאי.
השופטים קבעו שפעולותיו של פלפס הצילו את המצב, ותחת להענישו הוא הועלה לדרגת קולונל.
הוא פיקד לזמן מה על רגימנט הרגלים ה-84, ואז הצטרף למטכ"ל ולמד לוגיסטיקה באקדמיית המלחמה בבוקרשט.
הוא פרסם ספר ברומנית בשם "לוגיסטיקה: יסודות של ארגון וביצוע", אשר הפך ב-1926 לספר ההדרכה הרשמי של הצבא הרומני בנושא לוגיסטיקה.
למרבה האירוניה, זמן קצר לאחר מכן הוא נכשל בבחינות בלוגיסטיקה באקדמיית המלחמה.
הוא פיקד על יחידות רומניות שונות, ובין היתר על הבריגדה ה-1 של הוונטורי די מונטי (חיילים הרריים רומנים, בדומה לגבירגסייגר בצבאות דוברי הגרמנית).
הוא הגיע לדרגת לוטננט גנרל, וב-1930 מונה ליועצו הצבאי של קרול השני, מלך רומניה.
הוא סלד מהתככים, השחיתות והצביעות של חצר המלוכה, ומתח עליה ביקורת ללא חשש.
ב-1940 כינה בפומבי את המלך קרול שקרן, ולפיכך הועבר למילואים.
ב-1941 עזב את הצבא הרומני.
ב-1941 שלטה גרמניה הנאצית על מרביתה של מערב אירופה: צרפת, בלגיה, הולנד ונורווגיה.
במזרח אירופה שלטה גרמניה על חלק גדול מפולין, והורמאכט היה בעיצומו של שלב הפתיחה של מבצע ברברוסה, והתקדם במהירות מזרחה, תוך הסבת אבדות כבדות ל.
פלפס, אשר נולד למשפחה דוברת גרמנית, קיבל אישור לעזוב את רומניה ולהתגייס לוורמאכט, אולם מכיוון שנחשב לפולקסדויטשה (כלומר אנשים ממוצא אתני גרמני שחייו מחוץ לגבולותיה של גרמניה) לא הורשה לשרת בצבא הגרמני.
הוא התגייס במקום זאת לוואפן אס אס, תחת שם נעוריה של אמו, שטולץ, וקיבל דרגת שטנדרטנפיהרר.
הוא לחם במסגרת קרבות החזית המזרחית, ומונה למפקד רגימנט האס אס "ווסטלנד" שהיה חלק מדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית "ויקינג".
בהמשך מונה למפקד "צוות קרב" (קמפגרופה) ולחם עמו במהלך הקרבות באוקראינה.
ביולי 1941 הועלה לדרגת בריגדפיהרר, ומאוחר יותר עוטר בצלב הברזל בשתי דרגות.
בינואר 1942 הוא נבחר לארגן הקמת דיוויזיה מגרמנים אתניים מיוגוסלביה, אשר הוקמה ב-1 במרץ תחת השם דיוויזיית אס אס הררית השביעית "פרינץ אויגן".
ב-20 באפריל 1942 הועלה לדרגת גרופנפיהרר.
הדיוויזיה שלו הוצבה בסרביה והשתתפה שם במערכה כנגד הפרטיזנים.
חיילי הדיוויזיה כינו את פלפס "פאפא פלפס".
באוקטובר נשלחה הדיוויזיה לתקוף כוח צ'טניקים בהרי קופנויק, אולם הצ'טניקים קיבלו התרעה מוקדמת והצליחו להימנע ממגע.
הפעילות הקרבית הראשונה שבה השתתפה הדיוויזיה הייתה "מבצע לבן I" באזור צפון קרואטיה כנגד כוחות הפרטיזנים.
בהמשך למבצע זה, התרחש "מבצע לבן II" בו התקדמו כוחות הדיוויזיה ממערב בוסניה לכיוון מוסטר בנוסף ללחימה באזור צפונית-מערבית לסרייבו.
מבצע שלישי שתוכנן לא יצא לבסוף לפועל.
כחלק מלחימה זו, הייתה מעורבת הדיוויזיה בפשעי מלחמה רבים כנגד האוכלוסיות המקומיות עם הוצאות להורג המוניות והריסת כפרים שנחשדו כמשתפי פעולה עם הפרטיזנים המקומיים.
בתחילת 1943 סייע בהקמת דיוויזיית מתנדבים הררית נוספת שפעלה באזור בשם "דיוויזיית אס אס הררית ה-13 "הנדשאר".
ביולי 1943 אוחדו שתי הדיוויזיות יחד עם דיוויזיית אס אס הררית ה-21 "סקנדרבג" לקורפוס אס אס הררי החמישי.
פלפס קיבל פיקוד על הקורפוס, ובו זמנית הועלה לדרגת אובר-גרופנפיהרר וקיבל את צלב האבירים של צלב הברזל.
במסגרת תפקידו היה עליו לפעול בשיתוף פעולה עם כוחות איטלקיים, אלם הוא התאכזב מאוד מחוסר שיתוף הפעולה שלהם.
המתורגמן שלו באותם ימים היה קורט ולדהיים, לימים מזכ"ל האו"ם ונשיא אוסטריה, ובאחת הפעמים כאשר פלפס כינה גנרל איטלקי "מקרוני עצלן!", שינה ולדהיים את ניסוח המילים.
פלפס בתגובה אמר לו: "תשמע ולדהיים, אני יודע קצת איטלקית אינך מתרגם את מה שאני אומר".
בפעם אחרת הוא איים לירות בזקיפים איטלקיים שעיכבו את מעברו במחסום.
בדצמבר 1943 השתתף הקורפוס שלו ב"מבצע קונגבליץ" (כדור ברק), אשר בוצע כנגד כוחותיו של טיטו בקרואטיה במטרה למנוע מהם להיכנס לסרביה.
המבצע הסתיים בהצלחה מוגבלת בלבד, ומיד לאחריו בא "מבע שאיסטום" (סופת שלג) אשר נועד לנצל את ההצלחה.
שני המבצעים ידועים בשם "המערכה האנטי-פרטיזנית השישית" ו-2,000 פרטיזנים נהרגו במהלכם.
הקורפוס שלו גם היה מעורב בפינוי אזרחים מאזור קו החוף הדלמטי מחש לפלישה של בעלות הברית שם.
בתחילת 1944 תקפו אנשיו במסגרת "מבצע ולדראוש" (קדחת יער) במרכז בוסניה, "מבצע מייבאום" במזרח בוסניה ומבצע נוסף שנערך במאי בתקווה ללכוד את טיטו עצמו.
ב-20 ביוני הוענק לפלפס הצלב הגרמני בזהב, ובספטמבר מונה למיופה הכוח הגרמני בטרנסילבניה (שהועברה להונגריה במסגרת תכתיב וינה), והיה אחראי על גיוס גרמנים מטרנסילבניה לאס אס.
ב-21 בספטמבר 1944, הוזמן פלפס לפגישה עם היינריך הימלר בברלין.
הוא החליט לבקר בדרך במוצבים באזור ארד.
לאחר שקיבל מידע על כוחות של הצבא האדום שהגיעו לאזור, החליט הנהג לסטות לכפר הסמוך סימאנד.
אלא שגם שם כבר היו חיילים סובייטיים, ופלפס יחד עם שלישו ונהגו נעצרו והובאו לחקירה.
עוד באותו היום, המבנה שבו הוחזקו הותקף על ידי מטוס גרמני אקראי, והאסירים ניסו לנצל את ההזדמנות כדי לברוח ונורו למוות.
פלפס היה בן 62 במותו.
משלא הגיע לפגישה עם הימלר, הוצא עליו למחרת היום צו מעצר.
ב-29 בספטמבר חפציו האישיים נמצאו בידי חיילים הונגריים, אשר העבירו אותם לגרמנים.
ב-24 בנובמבר של אותה שנה הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו, אשר נמסר לבנו ריינהרט אשר שרת באס אס בדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
הרגימנט ה-13 של דיוויזיית האס אס ה-7 נקרא מאז ואילך על שמו.
ארתור פרדריק ג'יילס היה קצין במשטרת המנדט, מפקד הבולשת הבריטית בתקופת המאבק של ארגוני המחתרת העבריים בשלטון המנדט הבריטי.
ארתור פרדריק ג'יילס נולד בשנת 1899 בקפריסין, שהייתה אז תחת שלטון בריטי, כצאצא למשפחה בריטית של אנשי צבא וכמורה.
הוא התחנך בבית ספר בריטי בקפריסין.
בנוסף לשפת אמו האנגלית, רכש שליטה בלשונות אזור הים התיכון.
בצעירותו התגייס לצבא הבריטי ובעת מלחמת העולם הראשונה שירת כמתורגמן בזירת הים התיכון.
לאחר המלחמה הגיע למצרים, שהייתה אז תחת פרוטקטורט בריטי, והצטרף כקצין למשטרת מצרים.
במרוצת השנים שירת באזורי קהיר ופורט סעיד, בה שימש כסגנו של מפקד משטרת העיר.
המצרים נהגו לכנותו בתואר "ג'יילס ביי".
בשנת 1938 הצטרף ג'יילס למשטרת המנדט הבריטי בארץ ישראל, בה הוענקה לו דרגת רב פקד - Superintendent, והוא הוצב לבולשת הבריטית כמפקד מחלקת החקירות הפליליות, כסגנו של אלברט ג'ון קינגסלי הית', המשנה למפכ"ל המשטרה.
הגעתו לארץ הייתה בתקופת השיא של מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
ג'יילס, שנחשב לקצין מודיעין מצטיין, יזם שיטות חדשות במאבק המתעצם של שלטון המנדט נגד ארגון האצ"ל ולאחר זמן גם נגד הלח"י, ונחשב על ידי מחתרות אלה כאויב מר שלהן.
ב-29 במרץ 1938 עצרו ערבים מונית שהסיעה יהודים ליד צפת והרגו ביריות חמישה מנוסעיה.
ב-16 באפריל הותקפה מכונית ביריות מכונית ובה חמישה חברי ארגון "ההגנה", ושלושה מנוסעיה נהרגו.
בין ההרוגים היה אחד מחברי פלוגת בית"ר בראש פינה.
שלושה מחבריו לפלוגה, ובראשם שלמה בן-יוסף, החליטו לבצע פעולת תגמול פרטית.
ב־21 באפריל 1938 הטילו השלושה רימון יד על אוטובוס ערבי בכביש ראש פינה - צפת.
השלושה הסתתרו במערה סמוכה, אך נתפסו על ידי המשטרה הבריטית.
הם הועמדו לדין ושלמה בן-יוסף נדון למוות והוצא להורג בכלא עכו.
מעצרם ומשפטם של השלושה גרם להתעצמות פעולתה של הבולשת הבריטית נגד האצ"ל.
החוקרים וג'יילס בראשם החלו להתארגן לפעולות נמרצות נגד האצ"ל, אך עם זאת לא זנח את איסוף המודיעין על היישוב ועל מנהיגיו.
ביחס למרד הערבי סבר ג'יילס כי הבריטים ניצבים מול סכסוך מהותי, בשונה מבכירי שלטון המנדט בעבר שראו במרד הערבי בראשיתו עניין פלילי גרידא שיש לטפל בו באמצעים משטרתיים בלבד.
בשנת 1939 החל ג'יילס להוציא סיכומי מודיעין תקופתיים מפורטים על הנעשה בשני המגזרים - היהודי והערבי.
סיכומיו עסקו בעיקר במדיניות הצד הערבי ובטרור הערבי ובניסיון להעריך האם הערבים יפסיקו את הטרור בזמן כינוסה של ועידת השולחן העגול שעמדה להתכנס בלונדון, כניסיון הגישור האחרון של ממשלת בריטניה בין נציגי היישוב היהודי לבין נציגי ערביי ארץ ישראל לפתרון הסכסוך היהודי-ערבי.
הערכתו הייתה כי היהודים יסכימו לוויתורים אחדים בתנאי שמכסות העלייה לא תפגענה.
כאשר הוועידה התכנסה חידד את הערכתו והעריך כי היהודים לא יבליגו אם תהיה פגיעה בנושא העלייה ותוגבל רכישת קרקעות על ידי היהודים.
ואכן הערכתו התאמתה, ולאחר שבעקבות כישלון הוועידה פורסם ב-17 במאי 1939 הספר הלבן, שהייתה בו פגיעה חמורה במכסות העלייה והגבלה כבדה על רכישת קרקעות על ידי יהודים, נקט האצ"ל בפעולות טרור ברחבי הארץ.
בעקבות זאת הגבירה הבולשת הבריטית בראשותו של ג'יילס את פעילותה במגזר היהודי ובעיקר בחוגים הרוויזיוניסטים ושלושה ימים לאחר פרסום הספר הלבן הצליחה לעצור את מפקד האצ"ל דוד רזיאל.
באותה עת התגברה גם תנועת ההעפלה, בעיקר בשל בריחת היהודים מהמדינות שהיו תחת שלטון או חסות הנאצים.
אנשי משטרת המנדט והבולשת הבריטית הגבירו את מאבקם בההעפלה.
ג'יילס הוצב בראש מטה הפעולה נגד ההעפלה.
לרשותו עמדו סוכנים בריטים בערי הנמל באיטליה ובארצות הבלקן, ובשלב מאוחר יותר נשלחו שוטרים בריטים דוברי עברית ויידיש לפולין ולשאר ארצות אירופה כדי לארגן את הבילוש במקומות התארגנותה של ההעפלה.
עד חודשי האביב של 1939 לא הצליחו אנשי המשטרה והבולשת לעצור אלא ספינות מעפילים מועטות בלבד.
מאז החלו שלטונות המנדט לשכלל את רשת השמירה והתארגנה חטיבה מיוחדת של הבולשת לטיפול בהעפלה בפיקודו של קצין הבולשת רודריק כריסטופר מסגרייב, אחד מעוזריו של ג'יילס.
לרשותו עמדו כמה בריטים דוברי עברית ומספר מלשינים יהודים.
ספינות מלחמה וסירות משמר מהירות הוזעקו לחופי ארץ ישראל, ובחודשי הקיץ של אותה שנה הצליחה ממשלת המנדט לצמצם את תנועת ההעפלה, אולם התנועה לא נפסקה והפכה לחלק מן המאבק של היישוב בגזירות הספר הלבן.
ב-26 באוגוסט 1939 התנקשו אנשי האצ"ל בשניים מן הקצינים הבכירים במטה הבולשת, ראש המדור היהודי, שהואשם על ידי האצ"ל בעינוי עצירים יהודים, וראש המדור הערבי.
האצ"ל פרסם כרוז ובו תיאור מסכת העינויים שעברו עצירי האצ"ל.
לדו"ח המודיעין שהוציא ג'יילס לאחר ההתנקשות הוא צירף את תרגום הכרוז וכן אזהרה כלפי הבלשים כי אם יעזו לענות שוב עצירים יהודים דינם יהיה חמור.
ב-1 בספטמבר 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, כאשר גרמניה הנאצית פלשה לפולין, ובריטניה וצרפת הכריזו מלחמה על גרמניה.
ג'יילס הוציא דו"ח מודיעין בו העריך כי הערבים יתמכו בבריטים והיהודים בוודאות יעשו כן.
בשבועות הראשונים שלאחר פרוץ המלחמה חל שינוי בפעולות הבריטים בארץ.
ממאבק נוקשה נגד המרד הערבי עברו הבריטים למאבק נוקשה נגד היישוב היהודי.
במהלך חודש ספטמבר 1939 נעצרו רבים מאנשי האצ"ל.
בסקירת המודיעין שלו ציין אז ג'יילס כי זאב ז'בוטינסקי פנה לשר המלחמה הבריטי והציע את השתתפות אנשי האצ"ל במאבקם של הבריטים נגד הנאצים.
ואכן על פי מקורות האצ"ל נפגש ג'יילס מספר פעמים עם מפקד האצ"ל דוד רזיאל.
מגעים אלה הבשילו ובהנהגת רזיאל הוחלט כי האצ"ל לא יאבק בבריטים בזמן המלחמה ותחת זאת יסייע להם במלחמה בגרמניה הנאצית.
הדבר הביא לפרישת חברים מן האצ"ל, ובראשם אברהם שטרן, ולהקמת הלח"י.
בשנת 1941, לאחר שפרץ בעיראק מרד אנטי-בריטי, יצא רזיאל בראש קבוצה של ארבעה חברי אצ"ל לחבל במתקני זיקוק הנפט ליד בגדאד, שהיו חיוניים לצבא הגרמני ונהרג ב-20 במאי 1941. לעומת זאת באנשי הלח"י נלחם ג'יילס במלוא המרץ.
כבר בסקירת המודיעין שלו מסוף אוגוסט 1940 הוא זיהה במדויק את הפלג הקיצוני הפרו-איטלקי בראשותו של אברהם שטרן.
ב-10 באוקטובר 1940 נשלח לג'יילס מזכר מאת קציני הבולשת רודריק כריסטופר מסגרייב וריצ'רד קטלינג בו צוין לראשונה הביטוי "קבוצת שטרן" (Stern group) ובראשית נובמבר החלה הבולשת לעצור את חברי הלח"י.
ג'יילס עמד גם עד מהרה על היריבות שהתפתחה בין האצ"ל ובין הלח"י ובדו"ח המודיעין שהוציא במאי 1941 כתב כי כרוזים שהפיץ האצ"ל ושידורי הרדיו המחתרתיים שלו היו חלק ממאבק האצ"ל בלח"י ונועדו להראות לציבור היהודי שרק אצ"ל מסוגל יהיה להגן על היישוב אם המרד הערבי יתחדש.
ככל שהמערכה במדבר המערבי התקרבה לגבולות ארץ ישראל, הגביר ג'יילס את המאבק בלח"י, שאותו ראה כגיס חמישי.
מפקד הלח"י, אברהם שטרן, הפך למבוקש מספר אחד של הבולשת ונאלץ להסתתר בדירת מסתור.
ב-12 בפברואר 1942 נתגלה לבולשת מקום מחבואו של שטרן בשכונת פלורנטין.
מיד עם קבלת המידע על מקום המסתור של שטרן חש קצין הבולשת, פקודו של ג'יילס, ג'פרי מורטון, לדירת המסתור וירה למוות בשטרן.
ב-14 בפברואר שלח מפקד "המרכז המודיעיני של המזרח התיכון" (The Middle East Intelligence Center) מכתב ברכה לג'יילס על הריגת שטרן.
בסוף שנת 1943 התמנה מנחם בגין למפקד האצ"ל.
ב-1 בפברואר 1944 פורסם הכרוז הראשון של האצ"ל שתחת פיקודו של בגין.
בכרוז, תחת הכותרת "אל העם העברי בציון", הואשם השלטון הבריטי כי למרות סיועו של היישוב העברי, בגד זה באומה העברית ובציונות, ולכן אין לאומה מנוס פרט למלחמה ישירה נגדו.
במקביל חידש האצ"ל את פעולותיו נגד הבריטים, לאחר תקופת ההבלגה עליה החליט האצ"ל בראשית המלחמה.
ג'יילס עמד מיד על השינוי והעריך נכונה את נחישותו של האצ"ל לפעול.
ב-11 במרץ 1944 ערך האצ"ל מתקפה משולבת על שלוש מפקדות של הבולשת בירושלים, תל אביב וחיפה.
ג'יילס, שהיה בחדרו במפקדת הבולשת בירושלים בעת שהאצ"ל פוצץ מטעני נפץ במפקדה, לא נפגע, אך היה שרוי בהלם תקופה ארוכה לאחר מכן.
כשהתאושש הגביר את פעולות הבולשת נגד האצ"ל והלח"י.
בחודש יוני הוציא פקודת חיפוש ומעצר נגד 38 מאנשי הלח"י.
בידיו היה מידע רב עליהם לרבות כתובותיהם.
לפקודה צירף גם את רשימת העצירים שכבר נמצאים במעצר, מהם 9 מחברי "ההגנה", 102 מחברי הלח"י ו-93 מחברי האצ"ל.
ב- 29 בספטמבר 1944 נורה ונהרג על ידי אנשי הלח"י איש הבולשת תומאס ג'יימס וילקין וזמן לא רב לאחר מכן ב–6 בדצמבר 1944 התנקשו אנשי הלח"י בקהיר בחייו של הלורד מוין השר הבריטי לענייני המזרח התיכון.
בעקבות שתי הרציחות ערך ג'יילס מסמך בעניין הטרור היהודי.
מסקנתו הייתה כי הנהגת היישוב תפעל נגד האצ"ל והלח"י.
ב-24 באפריל 1945 ערך ג'יילס מסמך מסכם בו סיכם את הישגי הבולשת ובהם גילוי מרכז לאיסוף תרומות של האצ"ל בתל אביב ומעצרו של יעקב מרידור, סגן מפקד האצ"ל.
כמו כן ציין את מעצרם של אנשי האצ"ל על ידי "ההגנה" והסגרתם במסגרת הסזון.
הוא הצביע על כך שהמאבק נגד אנשי הלח"י נכשל ומסקנתו הייתה כי נעשה הסכם בין "ההגנה" ללח"י כי "ההגנה" לא תסגיר את אנשי הלח"י כל עוד יימנע הלח"י מפעולות טרור.
לימים התאמתה מסקנתו כשנתברר כי "ההגנה" לא פעלה באותה תקופה נגד הלח"י בשל התחייבות של נתן ילין-מור בפני "ההגנה" לא לפעול כנגד הבריטים.
שבועיים לאחר עריכת המסמך של ג'יילס הסתיימה מלחמת העולם השנייה ומאבק ארגוני המחתרת עבר לפסים חדשים.
ב-6 באוקטובר 1944, כמחצית השנה לפי תום מלחמת העולם השנייה, פעל הואפן אס אס במבצע על אדמת ארץ ישראל שנקרא "מבצע אטלס".
במסגרת המבצע הוצנח ממטוס מעל ואדי קלט כוח מיחידת הקומנדו שלו שמנה חמישה אנשים, מהם שלושה מבני הטמפלרים הארץ-ישראליים ושני ערבים ארץ-ישראליים, אחד מהם מנהיג הכנופיות הידוע חסן סלאמה.
סלאמה נפצע במהלך הצניחה ונע לכיוון ירושלים.
שניים מן הגרמנים ואחד הערבים התחבאו במערה שבוואדי קלט.
נערים בדואים מצאו חלק מהציוד שהוצנח, אקדח, תחמושת, שק ובו 200 מטבעות זהב ושתי קופסאות קרטון ובהן אבקה לבנה.
השמועה על כך פשטה באזור והגיעה לידיעתו של מפקד מרחב ירושלים במשטרת המנדט פאיז ביי אידריסי.
אל אידריסי הביא אישית את הזהב ואת מכלי האבקה לארתור ג'יילס.
דגימת האבקה נשלחה למעבדות המשטרה לבדיקה, שעם קבלת תוצאותיה נתברר שהאבקה היא רעל קטלני ביותר הנמס בקלות במים, ושבכמות שנתפסה ניתן להמית חמישה עשר אלף איש.
בעקבות זאת כונסה בדחיפות פגישה במלון המלך דוד בהשתתפות ג'יילס, אל אידריסי וכל הפיקוד הבכיר הבריטי בארץ ישראל ובעבר הירדן.
ג'יילס ואל אידרסי מסרו סקירה על המצב.
היה ברור שהציוד שנמצא היה של סוכנים שצנחו בסביבה וחלק מציודם אבד בצניחה.
הוחלט על ביצוע פעולה בהיקף חסר תקדים בוואדי קלט כדי לאתר ולעצור את סוכני האויב.
החיפוש הצליח לאחר שהערבי שמבין השלושה שהסתתרו במערה יצר קשר עם שני שוטרים ערביים ואלה סיפקו לו מזון ומים.
ב-16 באוקטובר נתפסו שני הגרמנים והערבי שבמערה, לאחר שאל אידריסי הורה לעקוב אחר השוטרים שסיפקו מאת המזון לשוכני המערה.
הגרסה המקובלת היא שהרעל נועד כדי להרעיל את מעיינות ראש העין ששימשו את תושבי תל אביב.
היסטוריונים סבורים שמטרת הרעל הייתה לעכב את כלבי הגישוש, שאמורים היו לרדוף אחרי אנשי הכוח וכי "מבצע אטלס" לא נועד להרעיל בארות אלא להקים רשת של סייענים שתסייע לבריחתם של שבויים גרמנים.
הלח"י, שגם בעת המלחמה המשיך בפעילותו, הגביר אותה לאחר סיומה.
באותה עת החלה "ההגנה" לשתף פעולה עם האצ"ל והלח"י לשם הקמת גוף מאוחד שינהל את המאבק בבריטים, בשם תנועת המרי העברי.
ג'יילס, שנתמנה בחודש מרץ 1946 למפקד הבולשת, עמד על כוונת שלושת הארגונים לשתף פעולה ובדו"ח שלו מראשית אוקטובר ציין את איחוד הכוחות והמליץ על שינוי המדיניות של ממשלת בריטניה ביחס אליהם.
גם על הכוונה לבצע את פיצוץ מלון המלך דוד, מושבם של אנשי המינהל המנדטורי, עמד ג'יילס מבעוד מועד.
בחודש דצמבר 1945 פנה ג'יילס אל מפקד משטרת המנדט ריימר-ג'ונס ומסר לו שהאצ"ל מתכוון להטמין פצצות במסעדת "ריג'נס" שבמרתף המלון, שהייתה מקום הבילוי של בכירי השלטון.
ריימר-ג'ונס פנה אל ג'ון שו המזכיר הראשי של ממשלת המנדט שתגובתו הייתה כי יש להמשיך בחיי שגרה ולא ליטול מאנשיו את מקום הבילוי שלהם.
בחודש מאי 1946 שב ג'יילס והתריע בפני ריימר-ג'ונס על כוונת האצ"ל לפוצץ את המלון, אך נבצר ממנו להצביע על המועד המדויק לכך.
ההתרעה התאמתה וב-22 ביולי 1946 פוצצו אנשי האצ"ל את האגף הדרומי של מלון המלך דוד.
לאחר שהשתלטו על שומרי שער השירות במלון, חדרו אנשי האצ"ל מחופשים למלצרים סודניים למטבח המסעדה והציבו שבעה כדי חלב גדולים, כשבכל אחד מהם כ-50 ק"ג חומר נפץ, בצמוד לעמודי התמיכה של הבניין.
לאחר מכן נסוגו ופוצצו את המטענים.
מעצמת הפיצוץ נהרגו 91 אנשים, מתוכם 28 בריטים, 41 ערבים, 17 יהודים, וחמישה אחרים.
בשנת 1946 הקימו הבריטים יחידה מיוחדת למלחמה בארגוני המחתרת, שהורכבה מאנשים ששירתו במלחמת העולם בכוחות המיוחדים הבריטיים.
ביחידה היו שני צוותים שנבחרו מתוך חיילים ושוטרים יוצאי יחידת העילית SAS, שבעת המלחמה ביצעה פעולות צבאיות בעורף האויב.
צוות אחד נועד לפעולה בצפון הארץ והשני נועד לפעולה באזור ירושלים והשפלה.
למפקד הצוות השני מונה הקצין רוי פאראן, גיבור מלחמה שזכה לשני אותות הצטיינות.
בשעות הערב של 6 במאי 1947 עצר צוותו של פאראן נער בן 17 מירושלים בשם אלכסנדר רובוביץ, בעת שהדביק כרוזים של הלח"י.
הצוות לקח את הנער לחקירה בכביש ירושלים–יריחו.
הנער נחקר בעינויים ומת תוך כדי החקירה; גופתו הושלכה ולא נמצאה.
בחקירת היעלמותו של הנער נמצאו עדי ראייה שהעידו שהבחינו באדם דובר אנגלית ולבוש בבגדים אזרחיים גורר את הנער לאחר מאבק למכונית אזרחית ובה מספר אנגלים.
מגבעת אזרחית עליה היה רשום שמו של פאראן נמצאה בזירת החטיפה, והובילה את החקירה לכיוונו של פאראן.
אף על פי שלמפקד משטרת המנדט באותה עת, ויליאם ניקול גריי, נמסר כי רוי פאראן הוא שרצח את הנער, לא נקט גריי בכל פעולה נגד פאראן, משום שבידי הנער נמצאה רשימה ובה 45 שמות אנשי לח"י, וגריי החליט לחקור את האנשים שברשימה כדי לשבור את הלח"י בירושלים.
גריי האמין כי מעצרו של פאראן ישבש את המאמץ לחשוף את אנשי הלח"י, והחליט לעכב את החקירה נגדו.
כעבור זמן לא רב, כשגריי יצא לחופשה באנגליה, התחדשה החקירה נגד פאראן.
כאשר נודע לפאראן כי עומדים להעמידו לדין באשמת רצח, הוא גנב כלי רכב ונמלט לסוריה.
ג'יילס המריא לדמשק ב-10 ביוני 1947 על מנת לשכנע את פאראן ושני קציני משטרה נוספים שהיו מעורבים בחטיפה, שאף הם ברחו לסוריה, לשוב לארץ.
ג'יילס חזר לארץ ואיתו שני הקצינים, אך פאראן שסירב לחזור נשאר בסוריה והבריטים הגישו בקשת הסגרה לשלטונות סוריה.
הסורים סירבו להסגיר את פאראן וג'יילס יצא שוב לסוריה ושכנע את פאראן להסגיר עצמו.
בשובו לארץ הושם פאראן במעצר במחנה אלנבי בירושלים, ממנו נמלט לעבר הירדן ולאחר מכן שוב לסוריה.
הוא שב וחזר לארץ ישראל מרצונו, כאשר נודע לו כי אנשי לח"י עומדים לפעול נגד חבריו.
פאראן הועמד לדין ב-1 באוקטובר 1947 בפני בית דין צבאי בריטי בירושלים, אך זוכה מחוסר הוכחות, מאחר שגופתו של רובוביץ לא נמצאה ומאחר שחבריו של פאראן סירבו להעיד נגדו.
לאחר הזיכוי הוברח פאראן מן הארץ.
בכל תקופת שירותו בארץ ישראל סבל ג'יילס ממחלת השחפת, בה נדבק בעת ששירת במצרים.
בדצמבר 1947, לאחר שמחלתו החמירה, יצא לבריטניה על מנת להתאושש.
עוזרו של מפכ"ל משטרת המנדט כתב למפקד הסקוטלנד יארד כי יש להשגיח על ג'יילס מחשש שארגוני המחתרת ינסו להתנקש בחייו בעת שהותו בבריטניה.
לאחר שהתאושש מעט לא שב יותר ג'יילס לארץ ישראל.
בשנות החמישים שימש תקופה קצרה כמפקד משטרת חבל טריפוליטניה בלוב, שנכבשה על ידי הבריטים במלחמת העולם ובטרם הוענקה לה עצמאות.
מחלתו הכריעה אותו והוא מת בשנת 1960 בהיות בן 60.
ארגוני המחתרת ראו את ג'יילס כאויב מושבע שלהם, בעיקר האצ"ל והלח"י נגדם נלחם בנחישות.
איתן לבני, קצין המבצעים של האצ"ל כינה אותו בספרו "מיסטר ג'יילס, מפקד הס.אי.די., הידוע לשמצה".
חביב כנען, חוקר תולדות היישוב, אשר שירת כקצין במשטרת המנדט והכיר את קציניה, בסדרת כתבות על משטרת המנדט שפרסם ב"מעריב" תחת שם העט "ח.
נענך" כתב על ג'יילס שני פרקים בסדרה.
האחד בו תיאר את דמותו ואופיו של ג'יילס באופן שלילי ביותר, נשא את הכותרת "ג'יילס ביי מפקד הבולשת, שחפן וסאדיסט החזיק בידיו את כל חוטי מנגנון הדיכוי".
באחר, שנשא את הכותרת "עסקיו האפלים של ג'יילס ביי", תיאר את ג'יילס כשותפם של מבריחי חשיש וכנגוע בשוחד.
בכל מקרה ארתור ג'ילס ייזכר תמיד כאחד מאנשי ממשל המנדט העוינים ביותר ליישוב היהודי.
ארתור פטרוסיאן (בארמנית: Արթուր Պետրոսյան; נולד ב-17 בדצמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ארמני ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
פטרוסיאן, יליד גיומרי, גדל במחלקת הנוער של קבוצת שיראק.
בשנת 1989 עלה לסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון (ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה).
הוא שיח במשך 9 שנים בקבוצה והיה למלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים.
עם הקבוצה זכה בשלוש אליפויות ליגת העל הארמנית.
בשנת 1998 הגיע פטרוסיאן לישראל, כדי לשחק בשורות מכבי פתח תקווה.
בתום עונת 1998/1999. שיחק כמה חודשים בקבוצת לוקומוטיב ניז'ני נובגורוד מליגת המשנה הרוסית ושב לקבוצת נעוריו - שיראק.
בשנת 2000 עבר לליגת העל השווייצרית, שם שיחק בקבוצות יאנג בויז ברן ופ.צ.
בשנת 2006 פרש ממשחק פעיל.
פטרוסיאן זומן לראשונה לנבחרת ארמניה בשנת 1992. הוא שיחק בשורות הנבחרת במשך 14 שנים, ולזכותו 69 הופעות במדיה.
פטרוסיאן כבש 11 שערים במדי הנבחרת, והוא מדורג במקום השני בטבלת מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
לאחר פרישתו הצטרף פטרוסיאן לצוות המאמנים של קבוצת פ.צ.
ציריך כמאמן של קבוצות הנוער והנערים של המועדון.
בשנת 2016 שב לארמניה ומונה לתפקיד המאמן הראשי של נבחרת ארמניה, תפקיד בו שימש עד שנת 2018. בעונת 2018/2019 אימן את קבוצת לורי מליגת העל הארמנית.
אטיין-לואי ארתור פאלו – 30 באפריל 1911) היה רופא צרפתי.
פאלו למד בבית ספר לרפואה במונפלייה בשנת 1867. בעת שהותו במארסיי כתב עבודת גמר בנושא דלקת ריאות.
בשנת 1888 התמנה לפרופסור להיגיינה ורפואה משפטית במרסיי.
בשנת 1888 תיאר בפרטיות את ארבעת המאפיינים האנטומיים של המום טטרלוגיה על שם פאלו, מום לב מולד האחראי לתסמונת התינוק הכחול ונקרא על שמו של פאלו.
ארתור קוקס היה שחקן טלוויזיה וקולנוע צפון אירי.