tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יישוב שיתופי שבו מספר הבוחרים שאינם חברים באגודה השיתופית הוא 10 אחוז לפחות, ממספר הבוחרים ביישוב שהם חברי האגודה, רשאי לפנות לשר הפנים בבקשה להורות כי ייבחרו גם נציגים של בעלי זכות בחירה ביישוב שאינם חברים באגודה השיתופית בהתאם לחלקם היחסי ביישוב.
ביישוב שיתופי שאינו קיבוץ, קבוצה או מושב שיתופי שבו מספר הבוחרים שאינם חברים באגודה השיתופית הוא 20 אחוז לפחות, השר יורה לקיים בחירות ביישוב כמו ביישוב שאינו שיתופי.
הוועד המקומי ביישוב שאינו שיתופי נבחר בבחירות כלליות, ישירות, שוות וחשאיות.
מספר חברי הוועד נקבע על ידי השר, בהתייעצות עם המועצה, בהתאם למספר התושבים ביישוב, הרשומים במרשם התושבים, ביום ט"ו באב שלפני היום הקובע: עד 1,500 תושבים יבחרו 5–7 חברי ועד, מ-1,500 תושבים ומעלה יבחרו 9–11 חברי ועד.
נקבע כי הוועד המקומי הראשון ביישוב יכהן עד שיבחר ועד מקומי.
הישיבה הראשונה של הוועד המקומי הראשון תתכנס תוך 14 יום מיום אישור מינויו על ידי השר על פי הזמנת ראש המועצה, והוא יישב בראש ההנהלה עד שייבחר ועד מקומי אחר על פי המפורט בחוק.
חברי הוועד המקומי הראשון ביישוב שאינו שיתופי (או שחדל להיות שיתופי) ימונו על ידי המועצה לאחר התייעצות ולאחר אישור שר הפנים.
כל אדם הרשום בפנקס הבוחרים של היישוב זכאי להיות מועמד ולהיבחר לחבר בוועד, פרט לזה שמקום מגוריו חדל להיות בתחום היישוב לפני המועד שנקבע להגשת הבחירות או לפני מועד הבחירות.
אם הממונה סבור שהוועד המקומי אינו ממלא חובה או עבודה שהוטלה עליו כדין, הוא רשאי לדרוש בצו מהוועד, למלא את החובה או לבצע את העבודה תוך הזמן הנקוב בצו.
לא מילא הוועד המקומי אחר הצו תוך הזמן הנקוב בו, רשאי ראש המועצה, באישור הממונה, למנות אדם למילוי החובה או לביצוע העבודה ולקבוע את השכר שישולם לאדם זה ולהורות שהשכר והוצאות העבודה ישולמו מקופת הוועד המקומי.
הוועד המקומי רשאי למנות לצורך ביצוע תפקידיו ועדות קבועות ועדות לעניינים או למקרים מיוחדים ולהטיל עליהן תפקידים כפי שייראה לו.
לוועד המקומי ניתנו אותם סמכויות כמו למועצה, אולם הוועד המקומי אינו רשאי להשתמש בסמכויות אלה אם המועצה אינה משתמשת בהן, וכל עוד אין סתירה להחלטות המועצה שהודיעו עליהן לוועד ולחוקי העזר שלה.
הוועד המקומי רשאי להעסיק עובדים לצורך ביצוע סמכויות שהמועצה אצלה לו ובלבד שיש למשרות אלה הקצבה בתקציבו המאושר.
מינוי העובדים יעשה על פי צו המועצות המקומיות (נוהל קבלת עובדים לעבודה), התשל"ז-1977. ועד מקומי חייב להעסיק גזבר והוא רשאי, באישור הממונה, להעסיק עובדים אחרים במשכורת או בשכר ולקבוע את משכורתם או שכרם ושאר תנאי עבודתם של העובדים כאמור.
בין הסמכויות הנתונות לוועד המקומי באישור המועצה האזורית מצויה גם הסמכות להטיל מיסים.
ועד מקומי רשאי להטיל בתחום הנהלתו, כל מס מן המיסים שהמועצה רשאית להטיל, ויהיו לו בקשר לכך הסמכויות שיש למועצה ובלבד שהוועד יקבל לכל פקודה כזו את אישור המועצה.
ועד מקומי ישתמש לצורכי המיסים אותם הוא גובה, בשומות המועצה שנקבעו לנכסים שבתחום הנהלתו.
אם אין למועצה שומות מתאימות, הוועד המקומי רשאי לערוך שומות ובלבד שלעניין הטלת ארנונה כללית היו לוועד אותן סמכויות כמו למועצה.
ייגבו מיסי הוועד המקומי בידי המועצה יחד עם הארנונה שהוטלה על ידה, ויועברו לוועד המקומי בניכוי הוצאות הגבייה החלות עליו, ובהתאם להחלטת המועצה.
אם הוועד המקומי אינו גובה את המיסים או מתרשל בגבייתם, המועצה רשאית, לאחר שהתרתה בוועד המקומי ובאישור הממונה, לגבות את המיסים במקום הוועד המקומי, ולהשתמש בכספים שניגבו בהתאם לתקציבו, לצורכי היישוב.
הוועד המקומי נדרש להכין, בהתאם להוראות הממונה, תקציב הכנסות והוצאות לשנת הכספים ולהגיש אותם למועצה לאישור.
התקציב לשנת הכספים הבאה יוגש למועצה לאישור לא יאוחר מיום 1 באוקטובר בכל שנה לשנת הכספים הבאה.
לא הגיש הוועד תקציב במועד ולמרות דרישתה של המועצה עד 30 בנובמבר, תכין המועצה תקציב בעבור הוועד כדי להבטיח את קיום השירותים ההכרחיים ביותר לתושבי היישוב.
חשבונות הוועד המקומי יבוקרו על ידי רואה חשבון שמינתה לכך המועצה, והוא חייב להגיש למועצה דין וחשבון על פעולותיו הכספיות של הוועד המקומי, לפי דרישותיו של הממונה.
הוועד המקומי ישא בעלות שכרו של רואה החשבון.
ועד השלישייה (מאנגלית: Trilateral Commission) הוא ארגון פרטי שהוקם בשנת 1973 ביוזמתו של דייוויד רוקפלר.
מטרתו היא לקדם את היחסים ושיתוף הפעולה בין ארצות הברית, אירופה ויפן.
חברים בוועד הגיעו לעמדות מפתח מרשימות.
מאז הקמתו ועד נשיאותו של ברק אובמה, 7 מתוך 12 נשיאים וסגני נשיאים, 10 מתוך 17 יועצים לביטחון לאומי, ו-6 מתוך 8 נשיאי הבנק העולמי הם חברי הוועד.
הצלחה חריגה זו היוותה בסיס למספר תיאוריות קונספירציה.
שניים ממעגל המייסדים הראשון, אלן גרינספן ופול וולקר, היו לאחר זמן ראשי הפדרל ריזרב.
החל משנת 1972 החל דייוויד רוקפלר, בנו הצעיר של ג'ון ד.
רוקפלר הבן ואיש עסקים בפני עצמו, להציע את הקמתה של "ועדה בינלאומית לשלום ושגשוג" בפורומים עסקיים שונים ברחבי אירופה.
להקמת הארגון נבחר זביגנייב בז'זינסקי, אז פרופסור ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת קולומביה ויועצו של רוקפלר שעזב את משרתו למען המשימה.
הוא חבר לקבוצה של מספר פוליטיקאים ופרופסורים, בהם אלן גרינספן ופול וולקר, לימים נגידי הבנק הפדרלי, כדי לארגן את הוועדה.
ביולי 1972 ערך רוקפלר את המפגש הראשון של הוועד באחוזתו בניו יורק, בהשתתפות 250 חברים שנבחרו בקפידה.
באוקטובר 1973 נערכה הפגישה הראשונה של הוועד המנהל של הקבוצה בטוקיו, ובכך נחנך הוועד באופן רשמי.
החברים בוועד מחולקים באופן יחסי לשלושת האזורים המיוצגים על ידי הוועד.
הם כוללים מנהלים בכירים, פוליטיקאים, אנשי אקדמיה, ראשי ועדי עובדים וראשי ארגונים ללא מטרות רווח.
אולם נאסר על חברים המקבלים תפקידים בממשלה במדינתם להמשיך להשתתף בוועד ועליהם לפרוש ממנו.
כיום מיוצגת צפון אמריקה ב-107 נציגים, מהם כ-15 קנדים, שבעה מקסיקנים ו-85 אמריקאים.
הקבוצה האירופאית מונה 150 חברים.
קבוצת אסיה, שעד שנת 2000 כללה חברים מיפן בלבד, כוללת כיום 117 חברים, מתוכם 75 יפנים, בנוסף מיוצגות בו קוריאה הדרומית, אוסטרליה, ניו זילנד, אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים, סינגפור, תאילנד, סין וטאיוואן.
כמה חוקרי תאוריית קשר מאמינים שהארגון מתווה באופן חשאי נהלים המשפיעים על ממשלות העולם, ונקשר לאילומינטי או ל.
ועד שליחי הקהילות הוא הגוף המייצג הגדול ביותר של יהדות בריטניה והארגון היהודי השני בוותיקותו.
הוועד הוקם לראשונה בשנת 1760. פעולתו הראשונה הייתה באותה שנה במשלחת שיצאה לברך את המלך ג'ורג' השלישי לרגל הכתרתו, ומאז גם ייסדו את הוועד באופן רשמי.
למרות ייסוד הוועד ב-1760 כוועד אחד, פעלו למעשה בתוכו שני ועדים נפרדים אחד לספרדים ואחד לאשכנזים, אך משנת 1817 הושגה אחדות ומאז התקיים רק גוף אחד שכלל את כולם.
הוועד קיבל את ההכרה החוקית מהשלטון רק בשנות ה-30 של המאה ה-19, כוועדה משותפת של קהילות הספרדים, והאשכנזים בלונדון, ומאז ועד היום הוא הגוף הראשי המייצג את כלל יהודי בריטניה.
הוועד נבחר בצורה דמוקרטית, ופועלים במסגרתו מוסדות חינוכיים ופילנתרופיים.
הוועד השתתף בכל ההליכים וההתפתחויות שהובילו להשגת הזכויות הפוליטיות והאזרחיות המלאות ליהודי בריטניה.
בנוסף לדאגת הארגון ליהודי בריטניה בפרט ויהדות התפוצות בכלל, השתתף הארגון בקונגרסים הציוניים ובבניין היישוב היהודי בארץ ישראל ולאחר מכן למדינת ישראל, כמייצגם של יהודי בריטניה.
הוועד עוסק גם בפעולות הומניטריות כלל עולמיות כגון סיוע לנפגעי רעידת האדמה בהאיטי (2010).
בנימין מנדס דה קוסטה (1760)
דייוויד סלומונס - החליף מספר פעמים את משה מונטיפיורי לתקופות קצרות.
ועד יישובי הגולן הוא ארגון המייצג את תושבי הגולן בנושאים שאינם באחריותן הישירה של הרשויות המקומיות.
ועד יישובי הגולן פועל בעיקר להבטחת המשך ריבונות ישראל על הגולן וניהול מאבק נגד נסיגה מהגולן.
הוועד החליט על הקפאת העמותה בשנת 2016 לאחר שהגיע למסקנה לאור המצב כי "לא נשקף איום על הגולן בעתיד הנראה לעין ואין עוד הצדקה לקיומו של הוועד".
ועד יישובי הגולן קם בשנת 1969, כשנה וחצי לאחר כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים וחידוש ההתיישבות היהודית בגולן.
באותן שנים הגולן היה שטח מוחזק בידי צה"ל, מנוהל בידי ממשל צבאי, ללא רשויות אזרחיות.
ועד יישובי הגולן נבחר כגורם המייצג את היישובים.
הוועד פעל להקמת יישובים בגולן, חיזוק היישובים הקיימים, קליטת תושבים חדשים והעלאת אמצעי ייצור בגולן.
במקביל, פעל הוועד למען החלת הריבונות הישראלית על הגולן ולחיזוק היחסים עם התושבים הדרוזיים.
כעבור עשרה ימים, לאחר שצה"ל שחרר את הגולן וגירש את כוחות סוריה, החלו תושבי הגולן לשוב לבתיהם.
מיד לאחר המלחמה, גיבש ועד יישובי הגולן את דרכו בעקבות המלחמה.
הוועד החליט לפעול למען הקמת עיר ישראלית בגולן, יישוב מרכז הגולן – אזור שלא היו בו יישובים ובו התרחשה הפלישה הסורית, וסיפוח הגולן לריבונות מדינת ישראל.
אלה הנושאים בהם התמקד הוועד בשנים שלאחר המלחמה.
אולם בחודשים הראשונים של 1974 עיקר פעולתו של הוועד היה מאבק לחיזוק עמדתה של מדינת ישראל במשא ומתן עם סוריה על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה, וחיזוק עמידת הממשלה בלחץ האמריקאי.
במשא ומתן זה דרשו הסורים נסיגה מהגולן, וממשלת ישראל התנגדה לכך.
במשך חודשים נוהל משא ומתן בנושא.
ועד יישובי הגולן הוביל מאבק נגד נסיגה אל מעבר לקו הסגול – הקווים שקדמו למלחמת יום הכיפורים.
המאבק כלל הפגנות, שביתת רעב של אנשי רוח ליד לשכת ראש הממשלה והקמת היישוב קשת, תחילה בתוך קוניטרה, ולאחר מכן בנקודת הקבע ליד חושניה, במרכז הגולן.
בהסכם הפרדת הכוחות רוב שטח הגולן נשאר בידי ישראל, אך לא נמנעה לחלוטין נסיגה מן הקו הסגול – ישראל נסוגה מקוניטרה.
עם זאת, המאבק מנע הסכמה לדרישות הסוריות לפינוי יישובים ישראליים ולוויתור על שטחים חיוניים לביטחון.
פעולת ועד יישובי הגולן בתקופת ממשלת רבין הראשונה להקמת גוש יישובים במרכז הגולן ולהקמת העיר קצרין נחלה הצלחה.
קצרין עלתה על הקרקע ב-1977 ובאותן שנים קמה ההתיישבות במרכז הגולן.
עיקר פעולת הוועד התמקדה במאבק להחלת הריבונות על הגולן.
הנכונות של ישראל לסגת מסיני, חיזק את תחושת תושבי הגולן שיש להחיל הריבונות הישראלית על השטח, לאחר שהתברר שלא די בקיומם של היישובים עצמם כדי למנוע נסיגה בעתיד ובמקרה של שלום.
ועד יישובי הגולן הוביל מאבק ארצי לסיפוח הגולן, תחת הכותרות: "הגולן חלק בלתי נפרד מישראל" ו"אסור לאבד את הצפון".
מיליון תושבים ישראליים חתמו על עצומה למען סיפוח הגולן.
העצומה הוגשה לראש הממשלה מנחם בגין.
ב-14 בדצמבר 1981, קיבלה הכנסת ברוב גדול, בשלוש קריאות בו ביום, את הצעת החוק של ממשלת בגין להחיל את החוק, המנהל והמשפט הישראליים על הגולן, כלומר לספח את הגולן לריבונות ישראל.
בעקבות החלת הריבונות על הגולן והקמת המועצה האזורית גולן והמועצה המקומית קצרין, סיים ועד יישובי הגולן את פעילותו והתפרק.
בשנות פעילותו כיהנו בתפקיד יו"ר הוועד אנשים שונים ובהם רוני לוטן ושמעון שבס, אולם הרוח החיה של הוועד היה יהודה הראל, מראשוני קיבוץ מרום גולן.
לצד הפעילות החוץ פרלמנטרית, עמד ועד יישובי הגולן מאחורי לובי הגולן בכנסת, שבראשו עמד חבר הכנסת אברהם כץ-עוז ממפלגת העבודה.
גם לובי הגולן סיים את פעולתו לאחר סיפוח הגולן.
עשר שנים לאחר החוק להחלת הריבונות, עלתה שוב האפשרות לנסיגה מהגולן כחלק מהסכם שלום עם סוריה.
לאחר מלחמת המפרץ הראשונה, שבה סוריה הצטרפה לקואליציה האמריקאית נגד סדאם חוסיין, הפעיל הממשל האמריקאי, בראשות הנשיא בוש (האב) ומזכיר המדינה בייקר לחץ על ממשלת ישראל להיכנס למשא ומתן עם סוריה.
אלי מלכה ממושב שעל נבחר לעמוד בראשו.
הגוף העליון שלו הוא מליאת ועד יישובי הגולן, המורכב מהנציגים הנבחרים של כל אחד מיישובי הגולן.
ועד יישובי הגולן הקים מחדש גם לובי הגולן, והעמיד בראשו את חבר הכנסת שלמה הלל ממפלגת העבודה, לשעבר יו"ר הכנסת.
בוועידת מדריד (ספטמבר 1991) חודש משא ומתן עם סוריה.
ממשלת ישראל בראשות שמיר ניהלה משא ומתן לשלום, אך סירבה לנסיגה מהגולן.
ועד יישובי הגולן פעל לחיזוק עמדת הממשלה השוללת נסיגה.
סיסמת פעולתו של הוועד הייתה "שלום עם הגולן".
ועד יישובי הגולן, יחד עם גורמים נוספים בגולן, ארגן עצרת של תושבי הגולן לציון 25 שנים להתיישבות בגולן.
האירוע התקיים ב-10 ביוני 1992, 13 יום לפני הבחירות לכנסת ה-13. שני אורחי הכבוד באירוע היו ראש הממשלה יצחק שמיר, ומועמד מפלגת העבודה לראשות הממשלה יצחק רבין.
שני הדוברים התחייבו לשמור על הגולן בידי ישראל.
יצחק רבין אמר בנאומו: "לא יעלה על הדעת שגם בשלום נרד מרמת הגולן.
מי שיעלה על הדעת לרדת מרמת הגולן יפקיר, יפקיר את ביטחון ישראל".
רבין תקף את ממשלת שמיר שאינה עושה די לחיזוק ההתיישבות בגולן, והבטיח שעם עלייתו לשלטון ממשלתו תגביר את השקעתה בגולן.
בניגוד להבטחתו, החל יצחק רבין לאחר הבחירות לשאת ולתת עם סוריה על נסיגה מהגולן.
ועד יישובי הגולן פתח במאבק נגד הנסיגה.
הוועד העמיד כמטרה מרכזית של המאבק החלטה על משאל עם, בטענה שלנוכח הבטחות הבחירות של רבין לשמור על הגולן, אין לו מנדט לנסיגה.
רבין עצמו קיבל את הטיעון והחליט על משאל עם.
מרגע זה, האסטרטגיה של המאבק התמקדה בהסברה בקרב דעת הקהל ובנוכחות רבתי של ההתנגדות לנסיגה בכל רחבי הארץ, כדי להפגין את עמדת הציבור.
ואכן, לאורך כל שנות המאבק, בכל הסקרים היה רוב משמעותי נגד הנסיגה, וראשי הממשלות שניהלו את המשא ומתן (ובעקבות רבין – התחייבו אף הם למשאל עם) ידעו שסיכוייהם להעביר במשאל עם החלטה על נסיגה מהגולן – קלושים.
ועד יישובי הגולן הקים מטות מתנדבים בכל רחבי הארץ.
פעילי המטות עסקו בחלוקת סטיקרים – "העם עם הגולן", בייצור ותליית שלטי מרפסות ושלטי חוצות בנוסח זה, בעמידה בצמתים בכל רחבי הארץ ועוד.
הוועד גם יצר נוכחות תקשורתית מאסיבית, הן בריבוי הודעות יומיומיות לתקשורת והן בפעולות מקוריות, יצירתיות ומעניינות במסגרת המאבק.
בין הפעולות הפגנת ענק בכיכר מלכי ישראל (נובמ' 92'), מסע טרקטורים המוני מאתר גמלא לירושלים (יוני 94'), מיצג הגולן – שנדד בין הערים הגדולות והציג בצורה יצירתית וחדשנית את מסרי המאבק (החל במאי 95') ועוד.
גולת הכותרת של המאבק הייתה שביתת הרעב בגמלא.
קבוצה של 12 מראשי היישובים בגולן שבתה רעב במשך 19 יום בתקופת החגים (ספטמבר 1994) באתר גמלא.
רבע מיליון אזרחים עלו לרגל לגמלא להביע את תמיכתם בשובתים ובמאבק.
התקשורת הישראלית והעולמית סיקרה את השביתה באופן מאסיבי, מה שגרם לפוליטיקאים רבים, ובהם שרים וחברי סיעת העבודה, לבקר באתר.
ביקורים אלה סוקרו בהרחבה ונתנו לשובתים ולתושבי הגולן במה תקשורתית רחבה.
פעילים בוועד יישובי הגולן יזמו את הקמת תנועת "הדרך השלישית" בראשות קהלני, שהתמודדה בבחירות 1996 והכניסה 4 מנדטים לכנסת, רובם על חשבון מפלגת העבודה, והמסר העיקרי שלה היה התנגדות לנסיגה מהגולן.
המאבק על הגולן, שנמשך לאורך תקופת המשא ומתן שניהלו ממשלות רבין ופרס, נפסק לאחר עליית נתניהו לשלטון.
רק לאחר סיום הקדנציה של נתניהו, התברר שגם הוא ניהל בחשאי משא ומתן עם הסורים על נסיגה מהגולן.
בתקופת שלטונו, קיבלה הכנסת את הצעת החוק של יהודה הראל, מראשי המתיישבים בגולן וח"כ מטעם "הדרך השלישית", שכונה "חוק שריון הגולן".
על פי החוק, נסיגה משטח ריבוני של ישראל מחייבת רוב של 61 ח"כים ורוב במשאל עם.
בתקופת שלטון נתניהו, יו"ר ועד יישובי הגולן היה אבי זעירא מקצרין.
עיקר פעולתו של הוועד באותה תקופה הייתה פעילות הסברה לעומק, על מנת לחזק את תמיכת הציבור בגולן ואת התנגדותו לנסיגה.
כן הוביל הוועד את חגיגות 30 שנה להתיישבות בגולן.
לאחר עליית אהוד ברק לשלטון, הוא חידש את המשא ומתן עם סוריה, והיה נחוש להביא להסכם.
המשא ומתן הגיע לשיאו במפגשי הפסגה של ברק עם שר החוץ הסורי בוושינגטון ובשפרדסטאון.
ועד יישובי הגולן, שוב בראשותו של אלי מלכה, חידש את המאבק במלוא עוצמתו.
שיאו של המאבק היה הפגנת ענק בכיכר רבין בינואר 2000. משטרת ישראל הגדירה את ההפגנה כגדולה ביותר בתולדות ישראל.
המאבק בתקופת ברק נוהל, בדרך כלל, באותן שיטות של המאבק בתקופת רבין ופרס.
בכל תקופת המאבק, הקפיד הוועד לפעול אך ורק במסגרת החוק ופנה בעיקר לציבור במרכז המפה הפוליטית, אותו הגדיר כציבור שעמדתו תכריע את הכף.
האירוע האחרון במסגרת המאבק היה הפגנה ליד שגרירות ארצות הברית בתל אביב והיא נערכה במרץ 2000, שעה שנערכה פגישת הפסגה של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון עם הנשיא הסורי חאפז אל-אסד בז'נבה.
בפסגה זו העביר קלינטון לאסד את הצעתו של ברק לסגת מכל הגולן עד קווי יוני 1967, למעט רצועה של כמה עשרות מטרים לאורך חופה הצפון מזרחי של הכנרת.
אסד דחה את ההצעה על הסף ובכך הסתיים המשא ומתן בין ישראל לסוריה.
בשנים שלאחר תום המאבק, הנושא המרכזי על סדר יומו של הגולן היה הרחבת היישובים ופיתוח מערכות החינוך, הקהילה והתיירות.
כמו כן, הוביל הוועד פעולות סיוע לתושבי הצפון במלחמת לבנון השנייה, לתושבי יהודה ושומרון באינתיפאדה הראשונה ולמפוני גוש קטיף לאחר ההתנתקות.
מדי פעם היו דיבורים, בעיקר בתקשורת, על אפשרות של חידוש המשא ומתן עם סוריה.
הגישה הייתה שכל דיבור על הגולן בהקשר הפוליטי מזיק ויש למתג את הגולן כאזור ישראלי של איכות חיים קהילתית גבוהה, של תיירות מפותחת ושל איכות הסביבה.
באפריל 2008 החליטה ממשלת ישראל בראשות אולמרט לנהל משא ומתן עקיף עם סוריה בתיווך הטורקים.
ועד יישובי הגולן החליט, לראשונה לאחר 8 שנים, לצאת למאבק, לצד המשך פעילותו בנושאים "האזרחיים".
בתחום התקשורתי התמקד הוועד בהכשרת דוברים לתקשורת ובתשתית לקמפיין מקיף ברשת האינטרנט.
הפעילות הפוליטית המרכזית שהוביל הוועד הייתה חידוש היוזמה לקבלת חוק משאל עם.
החוק עבר בקריאה טרומית ובקריאה ראשונה ברוב גדול, אך בשל הקדמת הבחירות לא הועבר לקריאה שנייה ושלישית.
לאחר הבחירות, פעל הוועד להחלת רציפות על החוק, כדי שניתן יהיה להעבירו בכנסת החדשה היישר לקריאה שנייה ושלישית.
המשא ומתן עם סוריה גווע לאחר זמן קצר.
ועד יישובי הגולן המשיך לקיים את הפעילות התרבותית והתיירותית כבשנים האחרונות, לצד קידום מועדון ידידי הגולן ופעולה לקבלת חוק משאל עם, שלבסוף התקבל.
כאשר הכנסת חוקקה את חוק משאל עם המחייב משאל עם לאישור נסיגה משטח עליו חלה הריבונות, כלומר החוק, המנהל והמשפט של ישראל.
נגד החוק הוגשה עתירה לבג"ץ, שטרם התקבלה בה הכרעה.
נכון ל-2013, ממשיך אלי מלכה, שב-2001 נבחר לתפקיד ראש המועצה האזורית גולן, לכהן כיו"ר הוועד, ולצידו המנכ"ל ברוך כהן.
וד"ל הוקמה בכל מחוז (ישנם שישה מחוזות), וחבריה הם נציגים של משרדי ממשלת ישראל הנוגעים בנושא, נציג הגופים הציבוריים העוסקים באיכות הסביבה ונציג הארגונים המקצועיים בתחומי התכנון והבנייה.
יושב ראש של כל ועדה הוא יושב ראש הוועדה המחוזית או עובד של משרד הפנים.
הגשת תוכנית לאישור הוועדה היא בסמכותם של משרדי הממשלה, רשות מקרקעי ישראל, הוועדות המחוזיות לתכנון ולבנייה, הוועדות המקומיות לתכנון ולבנייה ורשויות מקומיות.
התוכניות יכללו גם בנייתן של דירות להשכרה, לתקופת שכירות של 10 שנים לפחות.
בנוסף הוקמה ועדה ארצית לדיור לאומי.
התוכנית להקמתן של ועדות לדיור לאומי, לשם הקמה מהירה של דירות מגורים, הוצגה לראשונה ב-7 במרץ 2011, על ידי ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר השיכון אריאל אטיאס ושר הפנים אלי ישי.
בדברי ההסבר להצעת החוק נומק הצורך בוועדה:
בשנתיים האחרונות אנו עדים לאיום כלכלי וחברתי שנוצר בשל עלייה קיצונית במחירי הדיור.
עלייה זו נוצרה בין השאר בשל ירידה חדה בהתחלות בנייה וצמצום משמעותי של היצע הדיור לציבור.
הליכי אישור תוכניות בנייה למגורים על פי חוק התכנון והבנייה התשכ"ה-1965 (להלן - חוק התכנון), אורכים למעלה משלוש שנים.
החוק המוצע מבקש לקבוע כהוראת שעה, הסדרים מיוחדים והקמת מוסד תכנון ייעודי - ועדה לדיור לאומי - לטיפול בהליכי אישור תוכניות בנייה למגורים.
זאת כדי לאפשר קידום מהיר ויעיל של תוכניות לבנייה למגורים.
בחוק המוצע נקבעו הסדרים אשר יאפשרו צמצום של ממש בלוחות הזמנים הנדרשים לאישור תוכניות לבנייה למגורים, תוך שמירה על איכות התכנון ועל הוגנות ושקיפות ציבורית.
כדי למנוע הטיות והפליות, קובע החוק המוצע כי ככלל יחולו ההסדרים המיוחדים על תוכניות המוגשות בידי המדינה ועל קרקע שעיקרה מקרקעי ישראל.
אף שהצעת החוק באה לתת מענה מהיר למצוקת הדיור, נכללו במחאת האוהלים, שהחלה כארבעה חודשים לאחר הצגתה של התוכנית, גם צעדי מחאה מצד חלק מהמוחים נגד הצעת החוק, בטענה שהיא משרתת בעיקר את הקבלנים ובעלי ההון.
החוק אושר בכנסת ב-3 באוגוסט 2011.
הוועדות לדיור לאומי הופעלו תחילה בהוראת שעה למשך 18 חודשים, עד 11 בפברואר 2013. בהמשך הוארכה הפעלתן, עד 11 באוקטובר 2013, ובצעד נוסף הוארכה הפעלתן עד 11 באוגוסט 2015. צעד זה כלל גם שלל תיקונים בחוק, הרחבת סמכויותיהן של הוועדות.
ועד ראשי המכללות האקדמיות הציבוריות (בראשי תיבות, "ור"מ") הוא ארגון הגג של 24 המכללות האקדמיות הציבוריות בישראל.
במסגרתו פועלים המוסדות לגיבוש מדיניות משותפת במגוון נושאים העומדים על סדר יומם של המכללות ובכלל זה: ייצוג המוסדות אל מול המועצה להשכלה גבוהה והות"ת, מעקב אחר ביצוע החלטות, כתיבת ניירות עמדה, ייצוג אל מול גורמי הכנסת והממשלה, קיום ימי עיון ועוד.
הוועד הוקם בשנת 2005 ומורכב מוועד מנהל בו חברים 24 נשיאי המוסדות וכן מאספה כללית, בה חברים שלושה נציגים מכל מוסד: נשיא, מנכ"ל וסגן נשיא לעניינים אקדמיים.
החל מ-1 באוקטובר 2023 יו"ר הוועד היא פרופ' יפעת ביטון, נשיאת המכללה האקדמית אחווה ויו"ר פורום המנכ"לים היא ד"ר אתי גרובלד, המכהנת כמנכ"לית המכללה האקדמית אחווה.
ייחודן של המכללות האקדמיות הציבוריות
מערכת ההשכלה הגבוהה התפתחה באופן משמעותי בשני העשורים האחרונים בזכות המכללות האקדמיות הציבוריות, אשר תרמו תרומה ניכרת להרחבת הנגישות להשכלה גבוהה וליצירת מוביליות חברתית-כלכלית, לאוכלוסיות צעירות בעלות פוטנציאל אשר נתקלו בחסמים שונים שבלמו התקדמותן ובכלל לקבוצות חברתיות מוחלשות שהודרו מלימודים אקדמיים.
על פי נתוני המועצה להשכלה גבוהה לשנת הלימודים תשפ"ג, במכללות האקדמיות הציבוריות לומדים 73,122 סטודנטים לתואר ראשון ו-7,900 סטודנטים לתואר שני.
הסטודנטים הלומדים לתואר ראשון מהווים 45% מכלל הסטודנטים הלומדים לתואר ראשון במערכת ההשכלה הגבוהה המתוקצבת הכוללת את האוניברסיטאות והמכללות האקדמיות הציבוריות בהן שכר הלימוד מתוקצב על ידי המדינה, לעומת המוסדות הפרטיים, הבלתי מתוקצבים בה ישלמו הסטודנטים שכר לימוד הגבוה פי 3 ויותר.
בשנים האחרונות, ביססו המכללות הציבוריות את מעמדן האקדמי ואת נחיצותן האינטלקטואלית, החברתית והכלכלית.
המכללות מהוות כיום מנוע צמיחה לאומי ראשון במעלה, מאפשרות הנגשה, מוביליות חברתית-כלכלית והכשרה אפקטיבית של אוכלוסיות רבות לתחומים הנדרשים לעתיד המשק וחוסנו.
לצד זאת, היוו המכללות האקדמיות הציבוריות גורם משמעותי ומרכזי במתן מענה מתמשך ואיכותי לתחומים בהם המשק משווע לבוגרות ובוגרים במקצועות ההייטק ומדעי הבריאות ובמקצועות הטיפוליים.
במכללות הציבורית לומדים גם לימודי תואר שני, ולחלק מהמכללות יש אישור להענקת תואר שני מחקרי.
מרבית המכללות מפעילות מערך מכינות קדם אקדמיות תומך המהווה מנוף משמעותי להנגשה להשכלה גבוהה.
לאור חשיבותן של המכינות לעתידם של צעירים רבים, שם ור"מ את הנושא על סדר יומו ופעל בהצלחה במשך מספר שנים מול משרדי הממשלה והכנסת במטרה למנוע כל פגיעה תקציבית וניהולית במפעל לאומי חשוב זה.
39% מהסטודנטים לתואר ראשון במכללות המתוקצבות על ידי ות"ת מגיעים מהאשכולות 4-1 בדומה לחלקה של כלל האוכלוסייה המתגוררת באשכולות אלו.
בשנת 2010 הצליח הוועד לראשונה לשפר את תנאי ההעסקה של 1,600 חברי הסגל האקדמי הבכיר במכללות, ולהעניק להם בין השאר גמול עבור פעילות מחקרית.
אפקה - המכללה האקדמית להנדסה בתל אביב
בצלאל – אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
עזריאלי - מכללה אקדמית להנדסה ירושלים
המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון
שנקר - בית ספר גבוה להנדסה ולעיצוב
ועד מתיישבי השומרון הוא עמותה שהוקמה ב-2008. מטרותיה, כפי שנרשמו במסמך ההתאגדות שלה: "לפעול לשמירה, פיתוח ושגשוג ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון.
לחנך ולהסביר ביחס לחשיבות ההתיישבות היהודית ביהודה ושומרון ללא אזור מוגדר.
לפעול להחלת הריבונות הישראלית ביהודה ושומרון.
לחנך, להסביר ולפעול לחיבור וקירוב בין חלקים שונים בציבור היהודי הישראלי."
יו"ר העמותה הראשון היה בני קצובר, ועם מקימיה נמנו גם גרשון מסיקה ויוסי דגן.
לאחר קצובר שימש צחי דיקשטיין כיו"ר העמותה.
ב בשנת 2013 וב בשנת 2015 הפעיל הוועד רשת חברי ועדת קלפי, המשמשים כנציגים של מפלגות הימין, בקלפיות במגזר הערבי, במטרה למנוע זיופים.
לאחר מבצע "צוק איתן", פנה אורן חזן לנציג "שוברים שתיקה" בשם בדוי, התחזה ללוחם מחיל התותחנים שהשתתף במבצע, ומסר עדויות שקריות על פעולות צבאיות בלתי מוסריות.
לדברי חזן, הונאה זו הייתה חלק ממבצע מתוכנן יחד עם ועד מתיישבי השומרון כנגד "שוברים שתיקה".
"שוברים שתיקה" שבדק את עדותו של חזן מצא שאינה אמינה, והיא לא פורסמה מעולם.
בפברואר 2015 פרסם ועד מתיישבי השומרון סרטון שיצר אסוציאציה בין ארגוני שמאל בישראל, בהם שלום עכשיו, בצלם ושוברים שתיקה, ובין קאפואים, המנסים לשתף פעולה עם מוסדות אירופאים, המוצגים כנאצים.
הסרטון עורר התנגדויות משני צדדי הקשת הפוליטית.
בשנת הקמתה קיבלה העמותה 580,000 ש"ח מהמועצה האזורית שומרון והעברות כאלה נמשכו גם בשנים הבאות.
בשנת 2013 הייתה ההעברה בסך 1.2 מיליון ש"ח.
ועד רבני יש"ע הוא גוף של רבני ההתנחלויות ביהודה ושומרון שהיה פעיל בתחום ההלכתי והפוליטי משנות התשעים.
הגוף הוקם בראשית שנות התשעים על ידי הרב זלמן ברוך מלמד, ראש ישיבת בית אל ורב היישוב, יחד עם רבני התיישבות נוספים ביהודה ושומרון.
הגוף התפרסם בעיקר סביב הסכמי אוסלו ובהמשך בקריאה לסירוב פקודה בתקופת תוכנית ההתנתקות, וכן בתמיכה מתונה בעליית יהודים להר הבית.
הגוף סיפק תשובות הלכתיות לתושבים וקרא להמשיך את הבנייה ביישובים גם בימי חול המועד.
דוברו היה הרב דניאל שילה רבה של קדומים.
בהמשך הצטרפו נוספים, דוגמת הרב חיים ירוחם סמוטריץ', הרב יאיר שחור רבה של מעלה לבונה ועוד.
ברבות השנים נחלשה פעילותו של הוועד, וכיום הוא לא פעיל.
בין השנים תשנ"ב–תש"ס, מזמן לזמן, הוציא לאור ועד הרבנים כתב עת בשם "רבני יש"ע" וכתבו בו מספר רבנים ביהודה ושומרון ומחוצה להם, דוגמת הרבנים שלמה גורן, נחום אליעזר רבינוביץ, אליעזר ולדמן, דב ליאור, יעקב אריאל, דוד חי הכהן, מאיר מאזוז, מנחם פרומן.
עורכו היה הרב אליעזר מלמד ששימש גם כמזכיר הוועד.
אחריו שימשו כמזכירים הרב ישי באב"ד והרב מרדכי רבינוביץ מהיישוב גבעת אסף, בנו של הרב נחום אליעזר רבינוביץ'.
בשיא תפוצתו נדפסו כ-30,000 אלף עותקים לכל גיליון.
בשל היעדר משאבים כלכליים נדפס והופץ כתב העת למקוטעין, והפסיק את פעילותו לאחר שיצאו 35 גליונות.
כתב העת הוביל קו תקיף כנגד הסכמי אוסלו וכנגד מדיניות פושרת מדי, לטעמם של רבני הוועד, של ממשלת ישראל כנגד הטרור הפלסטיני.
כן הוביל הגיליון קריאה לסירוב פקודה בידי חיילי צה"ל במקרה של פינוי יישובים.
ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב היה הנציגות הרשמית של הקהילה היהודית של יפו, תל אביב ופרבריהם משנת 1863 וניהל את ענייניה, עד העברת סמכויותיו לעיריית תל אביב ולמועצה הדתית של תל אביב במאי שנת 1939.
בשנת 1863 יזם הרב יהודה הלוי מרגוזה את "ועד העיר ליהודי יפו" שהיה הוועד הציבורי הראשון בארץ שלא על בסיס עדתי-קהילתי ובו היו שותפים ספרדים ואשכנזים יחד.
בשנת 1891 התאחד הוועד עם ועד אשכנזים נפרד שהוקם שנה לפני כן על ידי הרב נפתלי הרץ הלוי ושם הוועד המאוחד היה "ועד העיר ליהודי יפו".
הרב נפתלי הרץ הלוי מונה על ידי רבני כל העדות לעמוד בראש הקהילה המאוחדת.
בוועד כיהנו הירש, פינס, הערצנשטיין, בן טובים וטאמקין.
פעילותם התרכזה בטיפול רפואי ובסיוע לעניים.
בעקבות פתיחת שחיטה מתחרה קרסו ההכנסות ממס השחיטה, והוועד חדל לפעול.
בתחילת 1909 כונן ועד זמני על סמך תשלומי דמי חבר ולקראת סוף שנת 1909 התקיימו בחירות ונתכונן ועד של 18 איש.
אחד מראשי הוועד הנבחר היה מנחם שינקין, אך הוא עזב את יפו אחרי זמן קצר ועיקר העול של ניהול הוועד נפל על אבוהב.
שמעון רוקח, שניהל תחת חסותו חלק ממוסדות הציבור ביפו, לא השתתף בבחירות ובחר לפעול בלא תלות בוועד.
הרב קוק ביקש באותה תקופה להקים לצד ועד הקהילה ועד דתי שיטפל בענייני הדת.
בשנים הקשות של מלחמת העולם הראשונה עלתה קרנו של הוועד, שהיה המוסד היחיד שהוכר רשמית על ידי השלטונות העותמאניים וקיבל לידיו את כספי הסיוע שהגיעו ליהודי יפו.
לאחר המלחמה, הודות לתקציבים של ועד הצירים, הגיע הוועד לשיא גדולתו.
לאחר המלחמה, בסוף 1918, התקיימה מערכת בחירות מתוחה על ראשות הוועד בין שמאל לימין, שבסופה הושג ניצחון לימין.
באותה תקופה עמדו בראש הוועד אנשי הוועד של תל אביב.
בראשית שנות ה-20 התקיימו בחירות לוועד ולאחריהן עברה השליטה בוועד לאנשים אחרים ונוצרה תחרות בין הוועד לבין הנהגת תל אביב.
התפתחות תל אביב הביאה לכך שידם של התל אביבים הייתה על העליונה ובידי ועד העיר נותר בעיקר לטפל בענייני הדת.
בתל אביב עלו קולות שהגיע הזמן לבטל את ועד העיר של יפו ולהעביר את כל הפעילות לידי עיריית תל אביב.
אולם היו שתי סיבות חשובות שמנעו פעילות זאת: לעיריית תל אביב הותר לעסוק רק בעניינים הנמצאים בתחומה, בעוד רוב התושבים שהשתייכו לקהילה לא גרו בתוך גבולות תל אביב, ומתן השליטה על הקהילה בידי העירייה הייתה עלולה להיות פתח למהלך דומה בערים אחרות, בהן הייתה העירייה בידיים ערביות.
לאור זאת, סודר הסכם לתיחום פעילות ועד הקהילה.
שמו הוסב ל"ועד קהילת יהודי יפו ותל אביב" והופקדו בידיו ענייני דת וצדקה, רישום לידות, נישואין ופטירות, ענייני משפט (בית משפט השלום העברי ובית דין רבני) וענייני צוואות ועזבונות.
ענייני חינוך ותרבות, סיוע לעולים, יחסי חוץ ועניינים נוספים נמסרו לוועדה משותפת של ועד הקהילה ועיריית תל אביב.
בשנות ה-20 פעילות הוועד כללה ניסיונות לשמור על מחיר נמוך של בשר כשר, סיוע במתן אישורים לצורך עלייה וניהול בית מרחץ עירוני.
במאי 1939 הועברו סמכויות ועד הקהילה לידי עיריית תל אביב והוועד חדל מלהתקיים.
בתחילת פעילותו הסתמך הוועד על תרומות.
בהמשך הוא נסמך על מס השחיטה, עד שהתחרות בשחיטה הביאה להימנעות מתשלום המס.
בכינון הוועד מחדש בשנת 1909 נסמך הוועד על דמי חבר ותרומות וניסה שוב לגבות את מס השחיטה.
בימי מלחמת העולם הראשונה ולאחריה הגיע עיקר התקציב מתרומות.
לאחר המלחמה פעל ועד הקהילה לגבות "מס הערכה" מחברי הקהילה וראה במס זה את הדרך הצודקת ביותר לממן את פעילותו.
בתחילת שנות ה-30, בניגוד למקומות אחרים בהם התשלום לוועד הלאומי עבר דרך הקהילה המקומית, בתל אביב שילמו התושבים ישירות לוועד הלאומי, דבר שהקשה על הגבייה על ידי ועד הקהילה.
בסוף שנת 1933 הושגה הסכמה שגם בתל אביב הגבייה לוועד הלאומי תהיה דרך ועד הקהילה.
בשנת 1934 הצליח ועד הקהילה לגבות מס ממעל 7,000 משפחות.
בנובמבר 1934 אישר מושל המחוז הבריטי את מס הקהילה, בשיעור של 3% מעלות השכירות של מקום המגורים, ומס זה הפך לחובה חוקית.
בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו בסוף שנת 1920 נבחרו:
אבוהב, ישראל יהודה אדלר, זאב אשור, אברהם אזולאי, בן ציון אידלננט, א.
בן מאיר, דוד בנבנישתי, ח.
הניגמן, חיים זיידמן, ישראל חבס, א.
ינקובסקי, בצלאל יפה, משה ירקוני, יעקב כהן, ש.
כהן, אברהם דניאל לוי, חיים מוטרו, מ.
מויאל, זלמן מייזל, יעקב מלכוב, א.
קליינמן, דוד רמז, יוסף רבי.
בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו בסוף שנת 1922 נבחרו:
אררינסט, חיים בוגר (בוגרשוב), דוד בנבנישתי, ח.
בדיחי, זאב גלוסקין, יצחק גוריון, א.
גרינשפון, זלמן דבורקין, נטע הרפז, ד.
זילברוסר, חיים חורגין, בצלאל יפה, משה ירקוני, יעקב כהן, ש.
כהן, הינך כספי, אברהם דניאל לוי, ש.
לרנר, חיים מוטרו, שמעון מזרחי, מ.
מדאר, זלמן מייזל, אליהו מרגלית, יהושע סופרסקי, ישראל פלסר, י.
רוזנברג, יוסף אליהו שלוש, ז.
בבחירות לוועד הקהילה שהתקיימו בינואר 1925 נבחרו:
10 נציגים של חרדים בלתי מפלגתיים: ישראל חבס, אברהם אזולאי, שאול חנא קוק, דוד ליצבסקי, יוסף רבי, יוסף שפירא
11 נציגים של מועצת פועלי יפו האשכנזים: אליעזר קפלן, צבי לוביניקר, זאב סמילנסקי, רפאל סברדלוב, משה ולד, בן ציון בוימל, ד"ר ולדשטיין, יצחק גוריון, אהרן אמיר, משה בן יעקב ירקוני
ציונים כלליים: יהושע סופרסקי, בצלאל יפה, חיים חורגין, זאב גלוסקין, אמירה
נציג 1 למועצת פועלי יפו הספרדים: חיים בן יוסף
תל אביב הבנויה: אברהם זאב גורדון
בני ברק: יצחק גרשטנקורן, חיים אברמוביץ
פועלי צדק נוה שאנן: יצחק שפירא
עדת הספרדים: אברהם אבושדיד, שמואל כהן-יוחננוף, א.
בן יקיר, יוסף אליהו שלוש, דוד בנבנשתי, אברהם דניאל לוי
התימנים: יעקב כהן, שמעון מזרחי, זכריה גלוסקא
בבחירות בתחילת 1933 בחרו נציגי תנועת העבודה להחרים את הבחירות בטענה שיש לבטל את ועד הקהילה ולהעביר את פעילותו לידי עיריית תל אביב.
בעקבות זאת, בבחירות לוועד הקהילה שמנה 21 חברים, נבחרו:
המזרחי: דניאל סירקיס, צבי שכטרמן, משה דוד גרוס, אליהו גולדשטיין, שמחה בורגמן
רשימת התימנים המאוחדת: יעקב שלמה כהן, יוסף מזרחי
עולי פולין: בנימין גרוסקופ, שבתאי ויס, זוסמן סנדור
הספרדים: אבנר שלוש, משה בן עמי, מרדכי חסון
חרדים: יוסף פטטר, פנחס רפופורט
הפועל המזרחי: יצחק ברקמן, חיים בר אבא, חיים ברוידה
ציונים כלליים: יהושע סופרסקי, חיים חורגין, זאב גלוסקין
ההנהלה כוננה על ידי קואליציה של הדתיים, הספרדים ועולי פולין והציונים הכלליים והתימנים נותרו באופוזיציה.
בראש הוועד עמד דניאל סירקיס מהמזרחי וסגנו היה עורך דין משה בן עמי מהספרדים.
בשנת 1938, בעקבות מחלתו של סירקיס נתמנה אליהו גולדשטיין לממלא מקומו כיו"ר הוועד.
ועד קהילות ליטא (ועד מדינת ליטא) שימש במאה ה-17 וה-18 כארגון הגג של יהדות ליטא.
לפני הקמת הארגון יהדות ליטא הייתה חלק מוועד ארבע ארצות.
מאז הקמתו של ועד ארבע ארצות הייתה יהדות ליטא חלק ממנו, אולם לאחר שליטא הופרדה על ידי השלטונות ונקבע לה מיסים שונים הוקם לה ועד מיוחד "ועד קהילות ליטא".
לדעת רוב החוקרים ועד קהילות ליטא נוסד בשנת ה'שפ"ג (1623).
אולם, לדעתו של ישראל היילפרין הוא נוסד כמה עשרות שנים קודם לכן.
את הוועד ייסדו שלוש הקהילות הגדולות בליטא של אז: בריסק, הורדנא ופינסק, שכללו תחתם כחמישים ערים בליטא.
הם התכנסו יחד בט' באלול ה'שפ"ג בבריסק וקבעו תקנות בענייני גביית המיסים, משא ומתן, דין והנהגת הקהילות.
הכינוס השני היה גם הוא בבריסק באייר ה'שפ"ו והוא עסק במיסים.
בכינוסים השלישי והרביעי בה'שפ"ז וה'שפ"ח נקבעו תקנות שקבעו סדרים לכל קהילות יהודי ליטא.
שלושים שנה לאחר ייסוד הוועד, בשנת ה'תי"ב, דרשה קהילת וילנה לצטרף גם היא אל הוועד.
הוועד נענה לבקשה וצירף אליו נציג אחד מקהילת וילנה.
לאחר שמונה שנים נוסף אליו נציג שני מקהילת וילנה.
בשנת ה'ת"ל ניתן להם הרשות לצרף נציג שלישי.
בשנת ה'תמ"ז הושווה מעמדה של קהילת וילנה לשאר הקהילות וניתן לה גם צירוף של סופר ושמש בימי ההתועדות.
בשנת ה'תנ"א (1691) הופרדה קהילת סלוצק מבריסק והפכה לחברה בפני עצמה.
עד סיום פעילות הוועד פעלו בו חמש קהילות אלו.
ועד קהילות ליטא סיים את פעילותו בשנת תקכ"א.
נציגי כל קהילה נקראו "ראשי מדינה".
לפי פנקס ועד הקהילות, ראשי המדינה נבחרו בבחירות הכלליות לוועד הקהל שנערכו בפסח של כל שנה או בעת כינוס הוועד.
תחילה היו שני ראשי מדינה לכל קהילה, ובהמשך צורף אליהם שלישי.
לפי תקנה משנת ה'שצ"ד כל קהילה רשאית לבחור נציג או שניים בעת הבחירות הכלליות, והנותר לפני כינוס הוועד.
על "ראשי המדינה" הוטל גם לוודא את קיום החלטות הוועד.
כל אחת מישיבות הוועד ארכה מספר שבועות.
בשנת ה'ת"ד הגבילו את אורך הישיבות לארבעה שבועות, אולם בשנת ה'תל"ד כבר התירו להמשיך את הכינוס חמישה שבועות ובשנת ה'תמ"ז האריכו לשישה שבועות.
ועד ראשי השוחטים של פולין וליטא הייתה ועידה בראשות שבעה רבנים שפיקחה על 3,500 שוחטים בפולין וליטא של לפני השואה.
הוועד נוסד באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי גדולי הרבנים בפולין ובליטא, כולל רבי חיים עוזר גרודזנסקי, רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי שלמה חנוך רבינוביץ, רבי דוד בורנשטיין ועוד.
בכדי שהוועד יהיה מקובל על כל פלגי יהדות פולין ויהדות ליטא סוכם כי הוועד יכלול שבעה רבנים מחוגים שונים.
בנוסף, הוחלט בעת ייסוד הוועד שהוא יכיל מספר אי-זוגי של רבנים בכדי שלא יהיה תיקו בהצבעה.
מיד עם הקמת הוועד הסכימו שבעת חבריו להיפגש בוורשה באופן קבוע.
קהילות יהודיות רבות היו קטנות ועניות מכדי להרשות לעצמם משכורת של רב בעל ידע, והתוצאה הייתה רמת כשרות ירודה בכפרים קטנים רבים.
יתרה מזאת, כתוצאה מתהליך התיעוש שעבר על אירופה, הנסיעות הפכו זריזות וזולות יותר.
תופעה זו שינתה את עולם השחיטה באופן דרמטי.
לפני כן, כל הבשר שנמכר בכל עיירה נשחט על ידי שוחט באותה עיירה ספציפית שנבחר על ידי הרב של אותה עיירה, ולאחר התיעוש נוצרה תופעה חדשה של בשר מיובא.
הוועד נוצר במטרה לכפות ולפקח על סטנדרט גבוה של כשרות השחיטה.
אמנם כיום רוב הקהילות כבר סומכות על ארגוני הכשרות אך עדיין ישנם קהילות מסוימות שעושים זאת בביתם.
עם פלישת הנאצים לפולין, ב-26 באוקטובר 1939, נאסרה השחיטה והוועד פורק.
במהלך השואה 90 אחוזים מיהדות פולין וליטא הושמדו.
מספרם הזעיר של הניצולים היגר כמעט בשלמותו, כולל הרב שלמה זאב צווייגענהאפט, היחיד מרבני הוועד ששרד את המלחמה.
ועדה לניהול שינויים היא קבוצת אנשים המנהלת וסוקרת שינויים בסביבת המחשוב הארגונית.
צוות הוועדה מורכב ממנהלי מחלקות, צוותים טכניים ומשתמשי קצה המסייעים בהערכה ובתעדוף של שינויים שעתידים להתבצע בתהליך פיתוח תוכנה או בסביבת מחשוב.
חברי הוועדה צריכים להיבחר באופן סלקטיבי כדי להבטיח שהשינויים המבוקשים נבדקים ומוערכים ביסודיות מנקודת מבט טכנית ועסקית כאחד.
כינוס הוועדה לניהול שינויים הוא תהליך חשוב ונחוץ, המסייע בקבלת החלטות נכונות ובאיזון בין הצורך בשינוי לבין הצורך למזעור סיכונים שורשיים.
נהוג לכנס את הצוות לעיתים תכופות על מנת לסקור שינויים בולטים, לחתום על שינויים שאושרו ולדון בכל שינוי עתידי.
ועדה לאישור הפסקת היריון היא גוף שנקבע על ידי החוק בישראל כמי שנדרש אישורו על מנת שאישה תוכל לבצע הפסקת היריון (הפלה מלאכותית).
ועדה להפסקת היריון רשאית לאשר או לדחות בקשה להפסקת היריון, על פי שיקול דעתה במסגרת העילות המצוינות בחוק.
במדינת ישראל פועלות 40 ועדות להפסקת היריון, בבתי החולים העוסקים בהפסקת היריון.
ועדות אלה מתפקדות לפי הנחיות משרד הבריאות, ואמורות להתכנס לפחות פעם בשבוע, בהתאם למספר הפניות.
הוועדה היא גוף עצמאי המשמש כנציג הציבור ותפקידה להכריע בנוגע לגורל העובר.
הפסקות היריון בישראל – רקע היסטורי
עד 1970 לא היה בישראל חוק בנושא שמסדיר הפלות במוסדות הבריאות הציבוריים, אלא היו סדרה של תקנות מחמירות למדי, שהתבססו על תקנות הקוד הפלילי המנדטורי הבריטי מ-1861. החוק המנדטורי קבע שאישה הפונה לביצוע הפלה עלולה להישפט למאסר של 7 שנים ומבצע ההפלה עצמו למאסר של עד 14 שנים.
בשנת 1962 מינתה הממשלה את "הוועדה לבעיות ילודה", אשר המליצה בעיקר על מדיניות של עידוד ילודה המשולבת במענה לצורכי הפרט ושאיפותיו.
בנושא של הפלות מלאכותיות, המליצה הוועדה למסד את ביצוען, אך לא על מנת לעודדן, אלא דווקא להפך.
זו המליצה להתיר ביצוע הפלות רק במסגרת בתי חולים מורשים ורק באישור ועדה רפואית.
הוועדה נועדה לתת תוקף חוקי להפלות על פי קריטריונים רפואיים וחברתיים.
כמו כן, במקור הוועדה הייתה אמורה לשמש כאמצעי למניעת חלק מן ההפלות באמצעות הסברת הסכנות לבריאות העלולות לנבוע מביצוע הפלה, ובמידת האפשר בעזרת מתן תמריצים חומריים ומוסריים להימנעות מביצועה.
הממשלה קיבלה את המלצות הוועדה, אך לא יישמה אותן במלואן, ובפועל הוקמו מספר ועדות להפסקת היריון עוד בטרם התקבל החוק בכנסת.
השינוי המשמעותי שהתרחש בתפיסה לגבי הפלות חל גם על מערך השליטה וקבלת ההחלטות בתהליך ההפלה עצמו.
בעבר נחשב הנושא פרטי, בעוד שהיום השליטה על הלידה בכלל ועל ההפלה בפרט נהיו לנושא הרבה יותר ציבורי.
ב-1972 מונתה "הוועדה לבדיקת האיסורים החלים על ההפלות המלאכותיות", במטרה לבדוק האם יש צורך בתיקונים בחוק הדן בהפלות.
הוועדה העריכה שסעיף 175 לפקודת החוק הפלילי, המטיל איסור על ביצוע הפלות, אינו תואם מפאת חומרתו את צורכי החברה בישראל, ולפיכך הציעה לנקוט בדרך ביניים.
מחד, להטיל אחריות פלילית על מי שמבצע הפלה, אך מאידך לפטור אדם מאחריות כזו באם התמלאו מספר תנאים – באם הפסקת היריון נעשתה בהסכמת האישה במוסד רפואי מוכר ולאחר שוועדה רפואית מיוחדת אישרה שאין לקיים את המשך ההיריון מסיבות שנקבעו בחוק.
הסעיף הסוציאלי בחוק העונשין וביטולו
עד שנת 1980 הוכר בחוק גם סעיף חמישי, הסעיף הסוציאלי, שהתייחס לתנאים המשפחתיים והרווחתיים שלתוכם יוולד הילד ובתוכם יגדל.
בשנה זו הסעיף בוטל עקב לחץ מצד המפלגות הדתיות.
סעיף זה נחשב לסעיף הכי שנוי במחלוקת שהיה בחוק החדש.
זאת מכיוון שהוא אפשר לוועדות לבסס אישורי הפלות על סביבתה החברתית של האישה ועל נסיבות חייה הכלכליות.
הסעיף הופנה לנשים נשואות שלא נכנסו לאף אחת מקטגוריות הפטור האחרות.
הסעיף היה שנוי במחלוקת בוויכוחים של הוועדה לאיסור הפלות, והכללתו בהצעת החוק שהעלתה הוועדה התבררה כמכרעת לקבלת התמיכה של קבוצות הנשים.
שהיו אמביוולנטיות לגבי נחיצות הרפורמה בחקיקה.
המפלגות החרדיות – מתוך נאמנות לתפיסתן בדבר החשיבות שבשימורו ובהנצחתו של תפקידן האימהי של נשים, באמצעות מצוות פרו ורבו, על־מנת להבטיח את עתידו של העם היהודי – התמידו בהתנגדותן לסעיף הסוציאלי גם לאחר אישורו הסופי של החוק בכנסת.
לבסוף, במסגרת ההסכם הקואליציוני בין הליכוד לבין המפלגות החרדיות, שנחתם לאחר המהפך של 1977, התחייבה מפלגת השלטון להביא לידי מחיקת הסעיף החמישי לחוק הפסקת היריון.
סעיף זה הוגדר על־ידי הצדדים להסכם כמהווה חריגה מ"הסטטוס־קוו הדתי".
בכך נמחק מן החוק הסעיף המשמעותי ביותר, לדעת יוזמי החוק, מבחינת הרחבת נגישותן החוקית של הפסקות היריון לנשים.
כפי שהסביר שר הבריאות בעת הדיון הטרומי בהצעת החוק, הנתונים באותה עת הראו כי הפלות מעטות בלבד נעשות מטעמים של אונס או סכנה לבריאותה הגופנית והנפשית של האישה, וכי רוב ההפלות נובעות מטעמים סוציאליים (הקשרים אישיים, כלכליים, חברתיים או משפחתיים) ונעשות על־ידי נשים לא־נשואות או נשואות שנכנסו להיריון בלתי־רצוי.
אחד הנתונים המובהקים ביותר ביחס להפסקות היריון הוא שברובם המכריע של המקרים נשים מבקשות להפסיק היריון בשל נסיבות חברתיות, ולא בשל סיבות רפואיות או פליליות.
מחיקה של הסעיף הסוציאלי שללה, בעיקר מנשים נשואות, אפיק חוקי להפסקות היריון דווקא במקרים בהם הצורך בהפלות נגישות היה הכרחי.
יתרה מכך, מחיקתו חייבה נשים לייצר מסלולי מעקף של החוק על־מנת להבטיח לעצמן נגישות להפסקות היריון.
התוצאה הייתה שבמקום להבטיח אכיפה מסודרת של החוק, החוק שגובש בסוף שנות השבעים עודד הסטה של הסדרת הפסקות ההיריון למסלולים עוקפי חוק.
על אף המחיקה, הסעיף הסוציאילי המשיך לשמש עילה להפסקת היריון בפועל, לפחות באופן חלקי.
העילה של "חשש לנזק נפשי לאישה כתוצאה מהמשך ההיריון", מצביע על קשר בין מצב חברתי־כלכלי־משפחתי לבין מצוקה נפשית.
קשר זה אפשר לוועדות להפסקת היריון להחזיר בדלת האחורית את העילה הסוציאלית אל מערך השיקולים החוקי של הוועדות להפסקות היריון.
מהלכים אלה השפיעו, ועודם משפיעים, על חייהן של אלפי נשים נשואות מדי שנה הנזקקות להפסקת היריון בשל טעמים משפחתיים־חברתיים־כלכליים.
השפעה זו ניכרת גם בסיכונים הכרוכים בהסתמכות של נשים על סעיפים אחרים, כמו טענה כי ההיריון נוצר במסגרת שהיא מחוץ לנישואין.
רישום כזה במסגרת הליך להפסקת היריון יכול ואף פוגע בנשים שבהמשך מבקשות גט מבעליהן, הן בבתי הדין הרבניים והן בבתי המשפט האזרחיים לענייני משפחה.
ביטול סעיף התנאים הסוציאליים ערער את הרציונל העיקרי לתמיכה של המפלגות הליברליות בחוק החדש.
הן ראו בכך כישלון משמעותי.
עד היום ביטול הסעיף הזה בחוק הוא בעל משמעות סמלית חשובה, ומדי פעם ישנם מאמצים להחזירו לחוק.
חוקיות הפלות בישראל מפורטת בסימן ב' לפרק י' לחוק העונשין, תשל"ז–1977, ובתקנות העונשין (הפסקת הריון), תשל"ח–1978. על פי החוק, ביצוע הפלה מותר רק אם ניתן אישור מהוועדה להפסקת היריון והוא בוצע במוסד רפואי מוכר.
עם זאת, החוק מתיר לרופא להפסיק את הריונה של אישה, גם ללא קבלת הסכמה, אם פעולה זו נדרשת באופן דחוף ומיידי כדי להציל את חייה.
הגופים והשרים המעורבים בביצוע החוק ובאכיפת החוק הם: שר הבריאות ושר המשפטים.
ועדת העבודה והרווחה של הכנסת אחראית על אישור התקנות.
מעמדם של שר המשפטים ושל ועדת העבודה והרווחה הוא מעמד של יועצים.
הוועדה רשאית, לאחר שנתקבלה הסכמתה מדעת של האישה, לתת אישור להפסקת ההיריון כשמתקיים אחד או יותר מהתנאים הבאים:
האישה היא למטה מגיל הנישואים (כיום 18 שנים), או מלאו לה ארבעים שנה;
ההיריון נובע מיחסים אסורים לפי החוק הפלילי או מיחסי עריות, או שהוא שלא מנישואים;
הוולד עלול להיות בעל מום גופני או נפשי;
המשך ההיריון עלול לסכן את חיי האישה או לגרום לאישה נזק גופני או נפשי.
הוועדה מחויבת לתת לאישה הזדמנות להופיע בפניה ולמסור את נימוקיה.
רק לאחר מכן תהיה רשאית לסרב לבקשה להפלה.
על אישור הוועדה להיות בכתב ולכלול את הפירוש והסיבה המצדיקה את הפסקת ההיריון.
לפי החוק, על כל ועדה להפסקת היריון לכלול שלושה חברים, בהם אישה אחת לפחות, שהם:
רופא נוסף שעיסוקו באחד מן המקצועות הבאים: יילוד וגינקולוגיה, רפואה פנימית, פסיכיאטריה, רפואת משפחה, בריאות הציבור.
הוועדה חייבת להתכנס במוסד רפואי מוכר שהוא בית חולים רשום.
ניתן להקים בכל בית חולים יותר מוועדה אחת.
מעמדם של חברי הוועדה שקול ושווה.
הוועדה מוסמכת לתת אישור להפסקת היריון רק לאחר קבלת הסכמה מדעת לטיפול רפואי של האישה ולהפסקת הריונה.
כתנאי לביצוע הפסקת היריון, האישה תתבקש לחתום על טופס הסכמה מדעת לביצוע הפסקת ההיריון ועל כך שקיבלה הסבר מפורט ומובן טרם החתימה, על הסיכונים הגופניים והנפשיים הכרוכים בכך.
קטינות רשאיות לפנות בעצמן לוועדות להפסקת היריון, והוועדות רשאיות לאשר ביצוע הפסקת היריון ללא הסכמתם או ידיעתם של הורי הקטינה.
הסודיות הרפואית היא של הקטינה ואין להורים זכות לקבל את המידע הנוגע לדיוני הוועדה או לביצוע הפסקת ההיריון.
במקרים שבהם אין לאישה יכולת שיפוט מספקת, כגון במקרה של אישה הלוקה בשכלה, ההסכמה ניתנת על ידי אפוטרופוס של האישה.
על פי החוק, כל המידע והמסמכים המתייחסים לבקשה המופנית לוועדה, לדיוניה והחלטותיה, הם סודיים וחסויים.
הסודיות כוללת בקשות של קטינות אשר אינן מדווחות להוריהן או לאפוטרופוס שלהן.
עם זאת, במקרים מסוימים עשוי בית המשפט להורות על הסרת הסודיות.
קיימת חובת דיווח של הוועדות להפסקת היריון.
כלומר, על הוועדות להפסקת היריון מוטלת חובת דיווח שוטף למשרד הבריאות וללשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
הוועדות מדווחות למשרד הבריאות דיווח חודשי שוטף על היקף פעילותן הכולל: מספר הפניות לוועדות, מספר אישורי הוועדות בהתאם לסעיפי החוק וביצוע הפסקות היריון על פי אישורי הוועדות.
הוועדות מדווחות ללשכה המרכזית לסטטיסטיקה (למ"ס) – דיווח מזוהה פרטני על כל הפניות אליהן.
עותק מטופס פניית האישה לוועדה מועבר ללמ"ס לעיבוד ופרסום.
לאבי העובר אין מעמד חוקי בוועדה להפסקת היריון ולא נדרשת הסכמתו להפסקת ההיריון.
בחוק הישראלי אין הוראה כלשהי בדבר זכות ההופעה של הבעל או האב לפני הוועדה.
הוועדה רשאית לשמוע אותם, אם הם מבקשים זאת, אם הוועדה סבורה כי יהיה בדברים שיושמעו לפניה כדי לסייע בידיה להגיע להחלטתה, ובלבד שיוקפד על שני התנאים הבאים:
שלא תעוכב בשל כך פעולתה של הוועדה.
שהוועדה תאמץ לעצמה נהלים המונעים פגיעה בזכותה של האישה.
למשל, יש לוודא שהאישה תוכל להיות נוכחת בעת הופעת האב, או שתוכל להגיב על טענותיו, אם תרצה בכך.
ועדות העל להפסקת היריון – ועדה להפסקת היריון בשלב החיות
הוועדות להפסקת היריון רשאיות לדון רק בבקשות שבהן גיל ההיריון אינו עולה על 24 שבועות, על-פי בדיקת אולטרה סאונד להיריון המאשרת את גיל ההיריון.
אם גיל ההיריון עולה על 24 שבועות, הטיפול מועבר לוועדה מיוחדת – ועדה להפסקת היריון בשלב החיות (בהתאם להמלצות המועצה הלאומית למיילדות, גנטיקה ונאונטולוגיה,).
כיום פועלות 13 ועדות על.
הפסקת היריון בשלב החיות, (שנקבעה מגיל היריון של 24 שבועות), שנויה במחלוקת.
יש מדינות מערביות בהן, על אף השמירה הקפדנית על זכויות הפרט, הפסקת היריון בשלב זה אסורה או כפופה לסייגים מחמירים.
ועדה זו כפופה להוראות חוק העונשין, הקובע את הסיבות המותרות להפסקת היריון.
בדומה לכלל הוועדות להפסקת היריון, הוועדה אינה רשאית לסרב לבקשת הפונה לפני שהובאו בפניה נימוקי האישה.
הפנייה לוועדות אלה יכולה להיעשות על ידי הוועדות הרגילות להפסקת היריון, או על ידי גינקולוג המטפל באישה.
הביצוע בפועל של הפסקת היריון בשלב החיות מחייב אישור של ועדת העל, גם אם ועדה רגילה להפסקת היריון אישרה את הפסקת ההיריון בשלב מוקדם יותר.
ניתן לבצע בפועל הפלה בשלב כזה באישור ועדה רגילה, רק אם היא מבוצעת בתוך שלושה ימים מיום ההחלטה, שהתקבלה כדין לפני שבוע 24 להיריון.
נוסף על כך, במקרים מיוחדים, כאשר מתקשה הוועדה ה"רגילה" לקבל החלטה חד-משמעית, ניתן להפנות לוועדת העל גם נשים שגיל הריונן נמוך מ-23 שבועות מלאים.
אולם ועדות העל אינן מהוות ועדות ערר לוועדות רגילות.
אם ועדת העל המיוחדת מחליטה לאשר הפסקת היריון, הפעולה תתבצע בבית החולים בו התקבלה ההחלטה.
הרכב הוועדה להפסקת היריון בשלב החיות
על הוועדה להפסקת היריון בשלב החיות לכלול תמיד את הרכב הוועדה להפסקת היריון הקבוע בחוק, וחברים נוספים.
הרכב הוועדה יכלול חמישה חברים, ובהם
מנהל המרכז הרפואי – ואם אינו בעל מומחיות מהמנויות בחוק (יילוד, גינקולוגיה, רפואה פנימית, פסיכיאטריה, רפואת המשפחה, או בריאות הציבור) – ימנה במקומו רופא מומחה באחד התחומים האמורים שהוא בעל ותק של 10 שנים כמומחה ובעל תפקיד בכיר בבית החולים.
מנהל מחלקת נשים ויולדות – (מומחה ביילוד ובגינקולוגיה).
לכל אחד מהחברים ניתן למנות ממלא מקום, והוועדה רשאית לצרף יועצים נוספים במקרים מיוחדים בהם השתתפותם דרושה.
החברים המנויים בסעיפים 1, 2 ו-3 הם החברים המנויים בחוק.
לפחות אחת משלושתם תהיה אישה.
נוכחותם של החברים המנויים בחוק הכרחית לקבלת החלטה חוקית.
הפסקת היריון תאושר רק אם לפחות שניים מבין שלושת החברים הנ"ל תמכו בביצועה.
שני החברים הנוספים (שאינם מנויים בחוק) הם יועצים קבועים לוועדה.
במקרים שנויים במחלוקת בוועדה שיש להכריע לגביהם ברוב קולות, ההחלטה תוכרע על פי דעת הרוב מבין השלושה המנויים בחוק בלבד.
בשנת 2021 נרשמו 16,591 פניות של נשים לוועדות להפסקת היריון (כ-8.2% מסך הנשים שנכנסו להיריון באותה השנה).
99.5% מהן אושרו על ידי הוועדות.
אחוז האישורים לביצוע הפסקות היריון מתוך סך הפניות עלה מ-90% בסוף שנות ה-80, ל-95% בשנות ה-90וליותר מ-99% בשנים האחרונות.
למרות עליה זו שיעור הפניות מידי בשנה נמצא בירידה משנת 1988.
שיעור הפניות לוועדות להפסקת היריון של נשים מוסלמיות (6 ל-1,000 נשים) ודרוזיות (5.1) נמוך מאלו של יהודיות (8.1) ושל נוצריות ערביות (6.9).
השיעורים של נשים נוצריות אחרות (שאינן ערביות) ונשים ללא סיווג דת הם הגבוהים ביותר (8.4 ו-8.6 בהתאמה).
באחוז הפניות לוועדה של נערות עד גיל 19 חלה ירידה משנת 2006 (14.3%).
רובן המכריע (85.5%) של הפניות להפסקות היריון נעשה בשליש הראשון של ההיריון (עד לשבוע ה-12), 12.8% – בשליש השני (שבועות 13–23) ו-1.7% – בשליש האחרון (משבוע 24 ואילך).
סעיף החוק השכיח לאישור הפסקות היריון הוא סעיף 2 לחוק "ההיריון נובע מיחסים אסורים לפי החוק הפלילי, מגילוי עריות או שהוא מחוץ לנישואין" (47.9% מהפניות).
24% מהפניות נתמכות בסעיף 3 לחוק "העובר עלול להיות בעל מום גופני או נפשי".
18.8% מהפניות נתמכות בסעיף 4 לחוק "המשך ההיריון עלול לסכן את חיי האישה או לגרום לה נזק גופני או נפשי".
9.3% מהפניות נתמכות בסעיף 1 לחוק "האישה היא מתחת לגיל הנישואין המינימלי (18) או שמלאו לה 40 שנה ויותר".
30% מהפניות לוועדות להפסקת היריון בשנת 2021 היו של נשים שביצעו הפסקת היריון בעבר.
בהשוואה למדינות אחרות בעולם, יחס הפסקות היריון (ביצועים) ל-100 לידות חי נמוך בישראל (8.9 – נכון לשנת 2021), ומשקף, בין היתר, את הפריון הגבוה יחסית בישראל.
לשם השוואה, הממוצע במדינות אירופה החברות ב-OECD עמד על 21 ב-2019.
ועדות להפסקת היריון בראי הביקורת
מזה שנים קיים בישראל ויכוח ציבורי על זכותה של האישה להחליט לבדה אם לבצע הפלה מלאכותית או שלא.
המחלוקת בתחום משקפת פערים בין תפיסות עולם דתיות וחילוניות וניגודים בין העדפותיו של הפרט ובין צורכי המדינה, ואינה נוגעת בשאלות רפואיות.
נושא זה הפך לסוגיה פוליטית, עליה נאבקים ארגונים, מפלגות פוליטיות ורשויות החוק.
כיום נתפס נושא הפסקות ההיריון היזומות כתחום של אנשי חוק, דת, פוליטיקה, רפואה ועוד.
גופים שבולטים בדיון הציבורי בנושא בדרך כלל לוקים בייצוג חסר של נשים.
כל אחת מן הקבוצות הנוגעות בעניין מחזיקה באינטרסים שונים, ולעיתים מנוגדים, כלפי הפלות.
השינויים שהתרחשו במרוצת השנים בחוק הנוגע להפלות מלאכותיות בישראל משקפים את הקושי הטמון בניסיון לגשר בין התפיסות השונות.
החוק הנוכחי הוא מעין פשרה בין העמדות המנוגדות כלפי ביצוע הפלות.
ביקורת נוספת היא על ההבדלים הקיימים בין הוועדות בערים השונות.
כיום נשים יכולות לבחור לפנות לכל ועדה ברחבי המדינה, ולבחירה זו עשויה להיות השפעה מכרעת על סיכוייהן לקבל את אישור הוועדה בנוגע להפלה.
זאת, על אף תקנות משרד הבריאות האחידות.
ממחקרים ניתן לראות כי ישנה שונות ניכרת בתדירות התכנסות הוועדות, כמות הניירת והבירוקרטיה הנדרשת מהפונות, וכן הטקטיקות הנהוגות בכדי להרתיע את הנשים הניגשות לוועדות להפסקת היריון.
העדר עקביות בין הוועדות הוא תוצר הן של האמונות האישיות של רופאים בכירים ומנהלים בכל בית חולים והן של ההשתייכות המוסדית ותפיסת העולם הכללית של בית החולים.
לפי האידאולוגיה הפמיניסטית, גוף האישה הוא חלק בלתי נפרד מאישיותה והוא רק שלה, לפיכך אין לשום גורם זכות להחליט עבורה מה יהיה עתידה ועתיד עוברה.
יתרה מכך, על מנת שאישה תוכל להגשים את זכותה להזדמנות שווה, יש להיענות למספר תנאים מוקדמים, שאחד מהם הוא יכולתה לשלוט על פוריותה ולתכנן עיתוי של היריון וגידול הילוד.
פמיניזם רואה בלידה לא רצויה ככזו העלולה לשלול מן האישה את אורח החיים המועדף עליה ולמנוע ממנה להגשים את שאיפותיה.
אישה שנאסר עליה לעבור הפלה חייבת לעמוד באי הנוחות הכרוכה בהיריון, לסבול את כאב הלידה ואת תוצאותיה, להפסיק את תוכניותיה ולוותר על איכויות חיים מסוימות.
כמו כן, היא עלולה לסבול מפגיעה בבריאותה הפיזית או הנפשית כתוצאה מהלידה הלא רצויה ומגידול הילדים, ובמקרים אחדים גם לסבול כל חייה מסטיגמה הנובעת מכך שילדה מחוץ לנישואין.
לאור כל זאת, גישות חילוניות ליברליות שמאמצות את העמדה הפמיניסטית רואות בזכות להפסקת היריון לא רצוי כאחת מזכויות היסוד של האדם.
ההסדר החוקי כיום בעניין הפסקות היריון מעוגן בחוק העונשין ומטיל מגבלות מהותיות על האוטונומיה הגופנית של נשים.
מצב חוקי זה פוגע בזכותן של נשים לשוויון, לחירות, לכבוד ולבריאות ואינו תואם את המצב המשפטי הנהוג ברוב המדינות המפותחות.
נוסף על כך, עולה כי ברוב הוועדות האישה נתבעת לחשוף פרטים על התנהגותה המינית, על דפוסי השימוש או אי השימוש באמצעי מניעה, על מחויבותה לבן הזוג שאיתו קיימה יחסי מין שהביאו להיריון בלתי רצוי, ועל מידת נחישותה שלא לממש את הריונה.
כלומר, האישה מחויבת להיחשף על מנת לקבל את אישור הוועדה.
זאת, על אף שהתנהגותן המינית היא עניינן הפרטי של הנשים המגיעות לוועדה ובכך נשללת מהן זכות בסיסית, והן חשופות לעינו הבוחנת של הממסד הרפואי.
ביקורת נוספת טוענת שחברי הוועדות מתייחסים אל עצמם כ"מחנכים", ואל ההליך כחינוכי מעיקרו, ולא רק כהליך של מיון וקביעת התאמה בין מקרה פרטי לקטגוריה הכללית שקבע המחוקק.
הם רואים עצמם כמייצגי הממסד הפוליטי וכדוברי האינטרס הקולקטיבי.
תפקיד ייצוגי זה מסמיך אותם לקבוע נורמות הנתבעות מנשים בחברה הישראלית בתחום ההתנהגות המינית, הרבייתית והמחויבות האמהית, למיינן ולסווגן וכן לעמת אותן עם התנהגותן הבלתי נורמטיבית.
יש הרואים את הוועדות להפסקות היריון כמשרתות את מדינת הלאום הישראלית ומעודדות ילודה.
החוק מאפשר למדינה לווסת ולשלוט על הרבייה הנשית לצרכים דמוגרפיים-שלטוניים, שמבטאים בבסיסם אינטרסים פוליטיים.
בנוסף, הוועדות מקנות לנשים "חינוך מוסרי", ובכך הן משקפות את הסטיגמה הקיימת על הפלות בחברה.
ועדת צמצום פערים חברתיים בפריפריה של הכנסת היא ועדה שנועדה להתמודד עם אתגרי הפריפריה בישראל ולצמצם פערים חברתיים בין שוני האזורים והקהילות במדינה.
הוועדה מתמקדת בהנגשת שירותים חברתיים וקהילתיים, עידוד תעסוקה, הכשרת הון אנושי וצמצום הפערים בחינוך, בריאות, קהילה ופנאי.
חברי הוועדה נכון למרץ 2024 הם משה פסל, פנינה תמנו שטה, קטי שטרית, צגה צגנש מלקו, מאיר כהן, דבי ביטון, יאסר חוג'יראת ויעקב אשר.
הצורך בהתמודדות עם אתגרי הפריפריה והרצון ליצור מנגנונים מדיניים שיאפשרו צמצום של פערים חברתיים, הובילו להקמת הוועדה.
תפיסת העולם שמאחורי יצירתה מתבססת על ההבנה כי לכל אזרח במדינת ישראל יש הזכות לאותו איכות חיים, ללא קשר למקום מגוריו.
הוועדה פועלת לקידום חקיקה ומדיניות שתסייע בצמצום הפערים החברתיים בפריפריה, וכוללת את הנושאים הבאים:
הנגשה של שירותים חברתיים וקהילתיים: שיפור גישה לשירותים חיוניים כמו בריאות, חינוך ותעסוקה.
עידוד תעסוקה: יצירת מסלולים להכשרה מקצועית וקידום יזמות בקרב תושבי הפריפריה.
חינוך ובריאות: קידום תוכניות לשיפור ההשכלה והשירותים הרפואיים בפריפריה.
קהילה ופנאי: תמיכה בפרויקטים קהילתיים ופנאי שמחזקים את הרקמה החברתית.