tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל ציור עומד בזכות עצמו ונוכחת בכל סדרה התפתחות איטית, מחקרית, של הנושא הנבחר.
אופן העבודה הזה מאפשר לקאשי התעמקות, ניתוח ודיוק.
ביצירתו הוא משתמש בטכניקות ציור מסורתיות, ובו זמנית יצירתו ניזונה מהתובנות והחשיבה של האמנות המודרנית והעכשווית.
במחקר הציורי שלו בשנים האחרונות יוצר קאשי ציורים גדולי ממדים כהתממשות של מרחב פנורמי מקצה לקצה :נופים רחבי ידיים .גוף עבודות זה הוא פרק נוסף בתימות הציוריות המעסיקות את קאשי ועיקרן בחינת הנבדלות אך גם הזיקה בין הטריוויאלי לנשגב .
1992 - פרס קרן שרת לאמן הצעיר
1994 - פרס האמן הצעיר, משרד המדע והאמנויות
1996 - מלגת שהייה ב-Cité des Arts, פריז
2004 - פרס שרת החינוך לאמנות פלסטית
2004 - מלגה מטעם מפעל הפיס לספר אמן.
1996 - ציורים חדשים, Cité des Arts, פריז
1997 - Double Vie, גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
1997 - עבודות, משכן האמנויות, תל אביב
1999 - טיסת נדנדות, גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2003 - Bois, גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2006 - Cronos, גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2009 - Ivory Dawn גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2010 - שם איי הזהב, בית ביאליק, תל אביב
2012 - מוש קאשי, מוזיאון תפן, תפן
2014 - Ash Dreamer, גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2016 - A cappella, גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2017 - Non Places, גלריה בארי, קיבוץ בארי
2019 - CROWN,גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
2023 - CORPUS, גלריה נגא לאמנות עכשווית, תל אביב
"מוש בן ארי - Live" הוא האלבום הרביעי ואלבום ההופעה הראשון של הזמר היוצר מוש בן ארי, שיצא לאור ב-23 באוגוסט 2007.
האלבום בא ב-3 חלקים כאשר שני הראשונים הם דיסקים של שירים והשלישי הוא 8 שירים ב-DVD מההופעה.
מורתזא ניי-דאווד (בפרסית: مرتضی نیداوود; Morteza Neydavoud; 1900 – 31 ביולי 1990) היה מוזיקאי ונגן טאר יהודי-איראני, הנחשב לאחד מגדולי היוצרים של מוזיקה פרסית קלאסית במאה ה-20.
מורתזא ניי-דאווד נולד באספהאן בשנת 1900 למשפחת מוזיקאים.
אביו, באלא ח'אן, היה נגן טומבק (סוג של תוף פרסי).
אביו לא רצה שיהפך למוזיקאי, אך לאחר שהתעקש, אביו התרצה והביא אותו ללמוד מכמה מהמוזיקאים הפרסים הגדולים של התקופה, כגון אקא חוסיין-קולי ודרוויש ח'אן.
הוא החל ללמוד נגינה על טאר בגיל 16, ובאופן יוצא דופן הגיע לרמת מאסטר ("אוסתאד") כבר בגיל 20. אחיו מוסא ניי-דאווד היה גם הוא מוזיקאי ידוע, והאחים שיתפו פעולה בהופעות ובהקלטות רבות.
ניי-דאווד פתח בית ספר למוזיקה בטהראן, בשם "מדרסה דרוויש" על שם המורה שלו דרוויש ח'אן.
משנת 1926 ועד סיום שיתוף הפעולה המוזיקלי ביניהם, ניי-דאווד ווזירי פרסמו למעלה מ-100 אלבומים משותפים בקסטות והיו המוזיקאים האיראנים המוקלטים ביותר בזמנם.
בהמשך נידאוויד שיתף פעולה גם עם מספר זמרות ומוזיקאים מפורסמים נוספים.
בשנת 1940, ביחד עם עוד מספר מוזיקאים איראנים מפורסמים, הוא הצטרף לסגל של "רדיו טהראן", שם עבד כשש שנים.
לאחר מכן הוא צמצם את פעילותו המוזיקלית ואת הופעותיו מול קהל, ועבר ללמד מוזיקה לקבוצה נבחרת של תלמידים במקביל לניהול חנות קסטות ורדיו בשדרות פירדוסי בטהראן.
הופעתו הפומבית האחרונה בפני קהל הייתה בשנת 1959, לזכר תלמידתו ושותפתו לשעבר קמר אלמלוכ וזירי, שנפטרה מעט קודם לכן בגיל צעיר.
סגנונו של ניי-דאווד בנגינה בטאר היה ייחודי.
למעשה, הוא יצר סגנון חדש הנקרא על שמו.
אחת מיצירותיו הנודעות ביותר היא תסניף (מקביל לבלדה) בשם "ציפור של שחר" (مرغ سحر) עם מילים מאת המשורר הפרסי מוחמד תקי בהאר (محمد تقی بهار) , בלדה הנחשבת לקאנונית במוזיקה הפרסית הקלאסית.
בתוכנית בטלוויזיה האיראנית ששודרה בשנת 2013 ועסקה בשירים האיראניים האהובים ביותר של כל הזמנים ("ماندگارترین ترانههای ایرانی" בערוץ הבידור הפרסי מנוטו), השיר "ציפור של שחר" דורג במקום ה-16.
תרומתו לשימור מסורות המוזיקה הפרסית
ניי-דאווד נחשב לבעל בקיאות עצומה במוזיקה הפרסית הקלאסית.
המוזיקה הפרסית מבוססת על מספר מלודיות ("גושה") קלאסיות, שנלמדו ממורה לתלמיד והשתמרו לאורך דורות רבים כמסורת אוראלית.
רפרטואר של המלודיות הקלאסיות נקרא רדיף .
היות שניי-דאווד נחשב לאחד המוזיקאים הבקיאים ביותר במלודיות הללו, הוא התבקש על ידי משרד החינוך והתרבות של איראן להקליט רדיף המורכב מהמלודיות שהוא מכיר.
"רדיף ניי-דאווד" הוא הארוך ביותר שהוקלט עד היום, וכולל 297 מהמלודיות המסורתיות.
הוא שודר בהמשכים מדי שבוע במשך 18 חודשים ברדיו האיראני משנת 1969, והקלטה מלאה שלו שמורה בארכיון משרד החינוך האיראני.
בכך הוא הרים תרומה משמעותית לשימור המסורת המוזיקלית הפרסית שהשתמרה עד אותה עת רק כמסורת אוראלית ולכן הייתה מצויה בסכנת שכחה.
"רדיף ניי-דאווד" אף יותר ארוך ושלם מאלה שחיברו המאסטרים הגדולים של המוזיקה הפרסית במאה ה-19. התמורה היחידה שקיבל ניי-דאווד עבור הקלטת ה"רדיף" היא עותק יחיד שלם משל עצמו של ההקלטות.
את העותק הזה החליט לתרום לאוניברסיטה העברית בירושלים בשנות השמונים.
בשנת 2005 "מכון מהור" לתרבות ואמנות בטהראן לקח את ההקלטות ולראשונה עשה מהן העתקים להפצה.
לאחר המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979 היגר לארצות הברית והתיישב בסן פרנסיסקו.
מושב מתקפל הוא מושב שניתן לקפלו כדי שניתן יהיה להשתמש במקום שהתפנה לצורך אחר.
התקנתו בהסעה מותירה, בעת קיפולו, מקום לכיסא גלגלים.
ניתן גם להתקינו בקרון רכבת כדי ליצור מרחב ישיבה נוסף.
ניתן למצוא מושבים מתקפלים במקומות אחרים, כגון אצטדיונים, זירות (ארנה), תיאטראות ואודיטוריומים, שבהם הם מתקפלים כדי לאפשר מעבר בין שורות המושבים הצמודות.
המושבים במרבית בתי הכנסת ניתנים לקיפול.
זאת כדי לאפשר למתפלל להישאר במקומו גם בקטעים הנאמרים בעמידה, כדוגמת תפילת שמונה עשרה, וגם בקטעים הנאמרים בישיבה, כדוגמת קריאת שמע וברכותיה.
על כיסאות בבית הכנסת בדרך כלל מורכב מעין סטנדר עם ארונית מתחתיו לטובת המתפלל במושב מאחוריו.
מושב במטוס נוסעים הוא רהיט המספק מקום ישיבה המיועד לכל אחד מהנוסעים במטוס נוסעים למשך הטיסה.
לרוב מסודרים מושבים אלה בשורות לאורך גוף המטוס.
בעבר מטוסי הנוסעים היו מצוידים בכורסאות שעמדו על רצפת המטוס.
אבל כיוון שרהיטים שאינם מקובעים מהווים סכנה בטיחותית, בימינו מקובעים הכיסאות לרצפה.
לעיתים חברות התעופה מעוניינות לשמור על גמישות במיקום הכיסאות ולכן הם מהודקים למסילות לאורך גוף המטוס וניתנים להזזה.
במחלקת תיירים מסודרים המושבים בצפיפות רבה יותר מאשר במחלקת עסקים או במחלקה ראשונה.
אחד ממאפייניו של מטוס נוסעים הוא מספר המושבים שבו.
מעל כל מושב מקובע שלט "הדקו את חגורות הבטיחות" והוא מואר כאשר הנוסעים נדרשים להישאר חגורים במהלך ההסעה, בהמראה ובנחיתה וכן בעת זרימה טורבולנטית.
מעל למושבים במחלקת התיירים, לאורך גוף המטוס מצויים תאי האחסון.
בהיכנסם למטוס מתבקשים הנוסעים להניח את תיקיהם בתאי האחסון או על הרצפה, מתחת למושב שלפניהם.
מושבי המטוסים מצוידים לעיתים באביזרי נוחות כלשהם.
במחלקת תיירים קיימת אפשרות להטיית גב המושב אחורה.
במחלקות יקרות יותר ניתן להטות את המושב עד למיטה שמאפשרת שינה נוחה.
כמו כן עומד לרשות הנוסע מגש נפתח וכיס לניירת.
במחלקת תיירים הם קבועים בגב המושב שלפנים.
בעת המראה ונחיתה מונחים הנוסעים והנוסעות ליישר את גב המושב ולקפל את המגש.
בדרך כלל בטיסות ארוכות כל מושב מצויד גם בכרית לתמיכה בגב ובשמיכה.
לעיתים קיימים אביזרי נוחות נוספים כגון חיבורי חשמל ו-USB.
בטיסות למרחקים ארוכים קבועה בגב הכיסא שמלפנים מערכת בידור.
כיסא מעבר (aisle chair) הוא כיסא המיועד להעלות למטוס אנשים עם מגבלות תנועה, הנעזרים בכיסא גלגלים.
שלא כמו ברכבת, באוטובוס וברוב כלי התחבורה הציבורית, המעברים בין שורות הכיסאות במטוסי הנוסעים צרים מכדי לאפשר כניסה של כיסא גלגלים.
חברות התעופה מעסיקות צוותים מיוחדים שתפקידם להעלות אל המטוס אנשים הרתוקים לכיסאות גלגלים.
כאשר ישנה בטיסה נוסעת הנעזרת בכיסא גלגלים הטיסה מצוידת בכיסא מעבר.
כאשר הנוסעת צריכה לגשת לבית השימוש עליה לפנות לדיילים ולבקשם להביא אליה את כיסא המעבר ולעזור לה לגשת לשירותים.
לאחר מכן על הדייל להחזירה באמצעות כיסא המעבר למקום הישיבה שלה.
במטוסים צרי-גוף יש מעבר יחיד בין שורות הכיסאות.
במטוסים רחבי גוף יש שלושה טורי מושבים וביניהם שני מעברים.
לרוב פונים כל המושבים במחלקת התיירים קדימה, לכיוון הטיסה.
לעיתים ניתן למצוא באתרי החברות את מפת מערך ההושבה של מטוסיהן.
באתר של חברת SeatGuru ניתן למצוא מפות של מערכי הושבה וכן ביקורת על איכות המושבים.
מידות ונוחות המושב במטוס הנוסעים
נוחות המושב נמדדת בעיקר לפי מרחק ורוחב.
המרחק נמדד מנקודה בכיסא לאותה נקודה בכיסא הבא.
מרחק זה צומצם מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ועד מחצית העשור השני של המאה ה-21 בממוצע בין 5 ל-9 ס"מ במחלקת תיירים.
אף כי רוחב המותניים של רוב אוכלוסיית העולם נמצא במגמת עלייה, רוחב המושבים צומצם במהלך אותה תקופה בממוצע בכ-5 ס"מ.
מושב לצים הוא ביטוי מקראי המופיע במזמור הראשון בספר תהלים:
לביטוי פרשנות רחבה, שעיקרה הוא מושב משותף של אנשים שאינם עוסקים בדברי תורה וחכמה וכתוצאה מכך ישיבתם מאופיינת בקלות דעת וחוסר רצינות כלפי כל דבר ועניין, וזו תכונה שלילית בראי היהדות.
לפי המשנה במסכת אבות, על אדם להעביר את זמנו בעיסוק מהותי ומועיל, ולא להשחית את זמנו לריק בבטלה או בבדיחות הדעת.
אם צריך לעבוד - יש לעבוד, אם הזמן לאכול - יש לאכול, ואם אין משהו קונקרטי שיש לבצעו, מוטב לקרוא וללמוד דברי תורה.
הגמרא במסכת קידושין מגדירה "לץ" מי שאינו עוסק במקרא, במשנה או ב"דרך ארץ" - פרנסה.
כלומר: מי ש"מבלה" את זמנו, בהבלים.
במסכת עבודה זרה מגדירה הגמרא כ"מושב לצים" ישיבה בתיאטראות שעיסוקם הוא להצחיק את האנשים, פעילות שכל מטרתה היא בידור והנאה רגעית.
מכאן גוזרים רבים איסור על ישיבה משותפת באירועים בידוריים, צפייה בתוכניות וסרטים שאין בהם תועלת או הרחבת דעת או צפייה באירועי ספורט וכיוצא בזה.
מוּש (בטורקית: Muş; בארמנית: Մուշ; בכורדית: Mûş/مووش) היא עיר בכורדיסטן הטורקית ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מזרח אנטוליה שבטורקיה.
מועד יסוד העיר לא ידוע אך הוא מוערך לתקופת ממלכת אוררטו (800 לפני הספירה לערך).
בשלהי העת העתיקה וראשית ימי הביניים הייתה העיר עיר חשובה בממלכת ארמניה העתיקה והיא מוזכרת בכתבים ארמניים עתיקים מן המאה התשיעית.
בשנת 969 עברה העיר, יחד עם חלק זה של ארמניה, הנקרא ארמניה הבגראטידית לשליטת האימפריה הביזנטית.
מאז המאה ה-11 השתייכה העיר לתחומי שליטה מוסלמית כגון הסולטנות האיובית (המאה ה-12), השושלת האילח'אנית (המאה ה-13) ושבט קארה קויונלו (המאה ה-14).
במהלך תקופה זו הייתה העיר עיר גדולה ומרכזית.
בשנת 1387 נכבשה העיר על ידי טימור לנג והועברה לשבט אק קויונלו ששלט בה עד השתלטות האימפריה העות'מאנית על האזור ב.
במשך כל התקופה, עד המאה ה-20, התגוררה בעיר אוכלוסייה ארמנית גדולה לצד מיעוט כורדי והיא הייתה בירת סנג'ק-גבול מול פרס, שהיה בעל אופי ארמני.
במפנה המאה העשרים עלה שיעור האוכלוסייה המוסלמית הטורקית בעיר.
ב-1907 לפי דיווח האנציקלופדיה הקתולית עמדה אוכלוסיית העיר על 27,000 איש; בהם 13,700 נוצרים (10,000 ארמנים מונופיזיטים, 3,000 ארמנים קתולים ו-700 פרוטסטנטים) והשאר מוסלמים.
בשנת 1883 הוכרזה העיר כמרכז דיוקסיה (מושב בישוף) של הכנסייה הקתולית הארמנית על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר.
בשנת 1915, במסגרת שואת העם הארמני, הפכה העיר למחנה ריכוז אליו הובלה כל האוכלוסייה הארמנית של הסנג'ק, שמנתה 140,000 איש.
חלקם נטבחו בכפריהם ואחרים גורשו מהעיר להשמדה איטית במסגרת צעדות המוות.
כן נהרסו מנזרים ארמניים עתיקים.
באותה שנה, באמצע יוני, התחוללו במוש קרבות בין צבא האימפריה הרוסית לבין צבא האימפריה העות'מאנית בניסיון רוסי כושל לכבוש את העיר המרכזית במסגרת המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה.
באוגוסט 1916 נכבשה העיר על ידי הצבא הרוסי, אך זה נסוג מהמקום באפריל 1917, לאחר מהפכת פברואר.
במקביל לנסיגת הרוסים, ניסתה לתפוס את השלטון בעיר מיליציה שהורכבה מארמנים שנלחמו בשורות הצבא הרוסי ולא נסוגו.
לאחר הפסקת האש של מודרוס ב-30 באוקטובר 1918, שסיימה את מצב הלוחמה וניתקה את הארמנים מסיוע חיצוני, נסוגו הארמנים והמשיכו להילחם ממזרח ומדרום לעיר במלחמת טורקיה–ארמניה שהסתיימה ב-1920 בחתימת הסכם אלכסנדרופול שהעביר סופית את השליטה באזור לטורקיה.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסיית העיר מנתה 201,717 בני אדם, רובם כורדים.
לפי הערכת ממשלת טורקיה חיו בשנת 2014 במוש 3,000 ארמנים (מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-80,000 נפש), אך לפי הערכותיהם של הארמנים מדובר במספר גדול יותר, כיוון שחלקם ארמנים סמויים.
נפת מוש (בטורקית: Muş ili) היא נפה (פרובינציה) הנמצאת במזרח טורקיה.
שטח הנפה הוא 8,196 קמ"ר (להשוואה: כמעט חצי משטח ישראל) ובירתה היא העיר מוש, עיר חשובה נוספת היא מנזיקרט, בה התקיים בשנת 1071 קרב מנזיקרט.
הנפה המודרנית מבוססת על גבולות סנג'ק מוש של האימפריה העות'מאנית.
כלכלת הנפה מבוססת על גידול חיטה ומכרות מלח.
מבחינה היסטורית היה הסנג'ק אזור-גבול בין האימפריה העות'מאנית לבין אזור ההשפעה של רוסיה בפרס.
השלטון המרכזי חשד בנאמנות האוכלוסייה המקומית שהורכבה ברובה מארמנים נוצרים (עם מיעוט כורדי) ועודד הגירת מוסלמים-טורקים לאזור.
בשנת 1915, במסגרת שואת העם הארמני, הפכה העיר מוש למחנה ריכוז אליו הובלה כל האוכלוסייה הארמנית של הסנג'ק, שמנתה 140,000 איש.
נפת מוש מונה נכון לשנת 2020 כ-411,117 תושבים ונמצאת באזור בעל רוב כורדי המכונה "כורדיסטן הטורקית", אף שאין למונח משמעות מדינית או הכרה רשמית.
לפי הערכותיהם של הארמנים חיים באזור אלפי ארמנים שחלקם ארמנים סמויים.
ספר מושב זקנים הוא ילקוט של פירושי בעלי התוספות על התורה שנכתב בידי מחבר לא ידוע, כנראה במאה ה-14, כיוון שהרא"ש הוא הפרשן האחרון המוזכר בספר.
הספר מביא הרבה מאמרי חז"ל ופירושים מאת רש"י ובמידה רבה גם מפירושיהם של רבי יוסף בכור שור והרמב"ן.
מלבדם מובאים פירושים מאת כ-130 חכמים, רובם לא ידועים וכמחציתם מבעלי התוספות.
הספר הודפס לראשונה בשנת תשי"ט, 1959 בלונדון על ידי סלימאן בן דוד סלימאן ששון, מכתב יד שנכתב בקוטרוני (באיטליה הדרומית) על ידי הסופר ר' שמואל בן דוד אבן שהם, ונשלמה כתיבתו בשנת ה'רל"ד (1473).
שמו המקורי של החיבור לא ידוע, והשם "מושב זקנים" מופיע בכתב יד ספרדי בכתיבה מאוחרת משאר החיבור.
נראה ששם הספר ניתן בהשראת החיבור דעת זקנים (נדפס בליוורנו שנת תר"ח) שגם הוא מכיל פירושי בעלי התוספות לתורה.
בהתאם לגישת בעלי התוספות, המלקט מניח כי כל התורה היא יחידה אחת שלא ייתכנו בה פערים וסתירות.
בעל "מושב זקנים" שואף להתאים בין התורה שבכתב לתורה שבעל פה, ומנסה למשל לתרץ סתירות בין התנהגותם של האבות להלכה ודברי חז"ל.
בספר מובאים פירושי פשט שמנסים לענות על קשיים לשוניים ופירושים שמנסים להסביר את התנהגותם של הדמויות בתורה, אך גם פירושים שדורשים את פסוקי המקרא כמשלים.
מורתי התמנונית הוא סרט תיעודי זוכה אוסקר בהפקת נטפליקס משנת 2020 בבימויו של פיפה ארליך וג'יימס ריד.
מככב בו קרייג פוסטר, שהפיק גם את הסרט.
הסרט מתאר שנה שפוסטר בילה עם תמנון בר ממין נקבה.
פוסטר עקב אחר התמנונה במשך רוב חייה.
יצירת הסרט ארכה כעשר שנים.
הצילום נעשה על ידי הצלם התת-ימי רוג'ר הורוקס.
הסרט מתאר כיצד, בשנת 2010 החל פוסטר לצלול בדרום אפריקה.
הוא החל לצלם את חוויותיו, ועם הזמן תמנונה צעירה משכה את תשומת ליבו.
הוא עקב אחר תנועותיה מדי יום במשך חודשים, וזכה באמונה.
בסרט מתאר פוסטר את ההשפעה על חייו בעקבות יחסיו עם התמנונה.
במהלך צלילותיו הוא צולל במים קרים מאוד עד כדי 8-9 מעלות, ללא חליפת צלילה וללא מכל גז דחוס, כדי להרגיש יותר טבעי עם עצמו וחלק מהסביבה ולכן הוא נאלץ לעלות כל פעם מעל פני המים כדי לנשום.
הסרט מראה את חכמתה הרבה של התמנונה, את סקרנותה כלפי פוסטר, ואת יחסי האמון והקרבה שנבנים אט אט בין השניים.
במהלך הסרט התמנונה מתגוננת מפני כריש גלדן מפוספס.
באחת ההתקפות, התמנונה מאבדת את אחת מזרועותיה ואז נסוגה למאורה שלה כדי להתאושש, ושם מתחדשת הזרוע.
מאוחר יותר, לאחר הזדווגות עם תמנון אחר והפקת מספר גדול של ביציות, התמנונה מאכילה את צאצאיה בחלקים מגופה ובהמשך גוססת וכריש מוצא את גופתה.
פוסטר לומד הרבה מהתמנונה ומספר כיצד המפגש הכמעט יומיומי איתה במשך קרוב לשנה שינה את חייו.
פוסטר מתאר אז את השפעת החוויה שלו עם התמנונה על יחסיו עם בנו, ואת התפתחות בנו כצוללן.
במהלך המסע עם התמנונה סיפר שהתפתחה אצלו תחושת עצמיות חזקה, ביטחון ועדינות ובעקבות כך גם השתנו אצלו היחסים מול בני האדם ומשפחתו מה שמאפשר לו לתת היום יותר לסביבה ולבנו.
מורתי התמנונית שוחרר לצפייה ב־7 בספטמבר 2020 בנטפליקס.
פרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר לשנת 2021
פרס בחירת מבקרי הדוקומנטריה לצילום הטוב ביותר
פרס בחירת מבקרי הדוקומנטריה לסרט הדוקומנטרי על מדע/טבע הטוב ביותר
מושא פנימי הוא מונח בתורת התחביר המציין תיאור אופן שמובע באמצעות שם פעולה הגזור מפועל המשפט.
המושא הפנימי עצמו דומה למושא ישיר, כיוון שבשני המקרים מגיע המושא אחרי הפועל ללא שימוש במילת יחס.
חרף כך, בשונה מהמושא הישיר, במושא הפנימי לא מצוין מקבל הפעולה, אלא שם הפעולה השאול מהפועל.
המושא הפנימי משמש לשני צרכים.
הראשון הוא לשם הדגשת הפועל, למשל בפסוק .
השני הוא המרת תואר הפועל בשם תואר, המצריך לפניו שם עצם, למשל בפסוק , שבא במקום "כי אהב אותו כנפשו".
לשני המשפטים יש משמעות מילולית זהה.
בערבית קרוי המושא הפנימי בשם مَفْعُول مُطْلَق (תעתיק מדויק: מַפְעוּל מֻטְלַק; בתרגום חופשי: פעול מוחלט).
בדומה לעברית, המושא הפנימי בערבית יכול לשמש לשם הדגשת הפועל (למשל במשפט , תעתיק מדיוק: "צַ'רַבַּ צַ'רְבַּא"; תרגום מילולי: "(הוא) הכה הכאה", בתרגום חופשי: "הוא הכה נמרצות"); או לשם המרת תואר הפועל בשם עצם (למשל במשפט , תעתיק מדיוק: "פַרִחַ פַרְחַא עַטִ'ימַא"; תרגום מילולי: "(הוא) שמח שמחה גדולה").
מושבה הייתה צורת התיישבות כפרית ציונית בארץ ישראל, שהתבססה על בעלות פרטית על הקרקע, הבית והמשק.
השימוש במונח "מושבה" (בימי תחיית השפה העברית נעשה שימוש גם במונח "קולוניה", שכיום מהווה מושג אחר לגמרי) לאפיון צורת התיישבות ישראלית זו מקורו, בין השאר, בתחום המושב היהודי ובמושבות היהודיות החקלאיות בדרום האימפריה הרוסית במאה ה-19.
ניצניה של המושבה בארץ ישראל בשלהי שנות השבעים של המאה ה-19, והמשכה בתקופות העלייה הראשונה והעלייה השנייה.
המושבות התבססו בעיקר על ענפי החקלאות.
חיי החברה והתרבות במושבות היוו חלק חשוב בהבניית החברה של היישוב היהודי הציוני בארץ ישראל; לדעת החוקר רן אהרנסון הן היו "מסד המפעל הציוני".
בשנים 1881–1948 הוקמו ברחבי ארץ ישראל כ־60 מושבות, וארבע נוספות הוקמו בחורן.
כיום, בישראל אין עוד מושבות כלל – זאת מאחר שכולן הוסבו במשך השנים למושבים, לערים או ליישובים אחרים.
פתח תקווה, הנחשבת כ"אם המושבות", הוקמה בשנת 1878 בידי יוצאי היישוב הישן בירושלים, לאחר ששבועות אחדים קודם לכן קמה התיישבות דומה בגיא אוני (ראש פינה) על ידי יוצאי היישוב הישן בצפת.
בשנת 1882 נוסדו בידי עולים ממזרח אירופה, אנשי "חובבי ציון", המושבות ראשון לציון, זכרון יעקב וראש פינה (שהייתה למעשה התיישבות מחודשת בגיא אוני).
בשנים שלאחר מכן חידשו העולים חובבי ציון את המושבה פתח-תקוה (שנעזבה בינתיים) והקימו מושבות נוספות כמו חדרה, נס ציונה, גדרה ורחובות.
מתיישבים אלה, שנהוג היה לכנותם "איכרי המושבות", פתחו פרק חדש בתולדות ההתיישבות בארץ ישראל.
הם היו הראשונים להגשים את רעיונות התחייה הלאומית ברוחם של הוגי הציונות באירופה - חיי יצירה בארץ ישראל המושתתים על חיי כפר וחקלאות.
עלייתם נקראה, על כן, "העלייה הראשונה", אף כי הייתה עלייה לארץ גם קודם לכן.
בסך הכל הקימו אנשי העלייה הראשונה 32 מושבות.
מפעל חלוצי זה של התיישבות לא היה סיפור הצלחה כלכלי.
תנאי אקלים וקרקע קשים, חוסר ניסיון חקלאי של המתיישבים, מערכת שירותים כושלת ועוינות כללית של השלטונות העות'מאנים - כל אלה פגעו במושבות וסיכנו את קיומן, אבל מאידך הם היוו את השלד והבסיס לכל צורות היישוב שהוקמו לאחריהן.
מושבים ואף קיבוצים למדו מידיעתם ומניסיונם של איכרי המושבות בענייני החקלאות, ואף השתמשו בשירותים השונים שהם סיפקו.
עשרות מושבות נוספות הוקמו בארץ בתקופות העלייה השנייה (בעיקר בגליל), השלישית (למשל בנימינה), הרביעית (רמת גן, הרצליה ואחרות), החמישית (נתניה, נהריה) וכן הלאה.
חלוקה נוספת של המושבות הייתה לפי השתייכותם: מושבות חובבי ציון, מושבות של הברון רוטשילד ומושבות פרטיות.
מרבית המושבות במרכז הארץ הפכו עם השנים לערים ועיירות עם ענפי מסחר, תעשייה ושירותים, תוך שהן שומרות על זיקה מסוימת לחקלאות.
המושבות ניצלו מהתמוטטות כלכלית בעיקר בשל עזרתו של הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
רוטשילד, שכונה "הנדיב הידוע", לקח תחת חסותו את רוב מושבות חובבי ציון.
הוא השקיע בהן כספים רבים בפיתוח תשתיות ושירותי הציבור, בחקלאות מתקדמת ובתעשייה (במיוחד ביקבים).
רוטשילד גם רכש אדמות נוספות והקים מושבות חדשות ברחבי הארץ, בהן מזכרת בתיה (עקרון), באר טוביה (קסטינה) ומטולה.
המושבות אמנם ניצלו מהתמוטטות, ואף התבססו וגדלו היטב, אולם נאלצו לשלם באובדן עצמאותן כשהן הועברו לידי פקידי הברון לניהול.
מושבות אלו נודעו כ-"מושבות הברון".
מאוחר יותר הועבר ניהול המושבות לידי פקידי יק"א, חברה שנוסדה על ידי הברון מוריס דה הירש אך כל פעולותיה בארץ מומנו ונוהלו על ידי הברון רוטשילד, כולל ההתיישבות באזור הגליל התחתון והקמת המושבות הנוספות בשנת 1901 – כפר תבור (מסחה), יבנאל (ימה), אילניה (סג'רה), מנחמיה (מלחמיה).
רשימה שמית של יישובים, מועצות מקומיות, מושבים, וערים שנוסדו כמושבות
אחת מ-4 המושבות המרכיבות את הוד השרון25רמת ישיחברת "מנור" מפולין192526תל ליטוינסקיהאחים ליטוינסקי19341700חלק ניכר משטחיה הופקע בידי הצבא הבריטי.
הפכה לחלק מרמת גן27תל מונדאלפרד מונד1929500
מדינת ישראל לא הכירה במושבה כ"צורת יישוב מוכרת", ולכן רוב המושבות הוכרזו לאחר קום המדינה כרשויות מקומיות - במעמד של מועצה מקומית או עירייה.
אי ההכרה במושבות כצורת יישוב, גרמה להסבתן לרשות מקומית - יצרה מציאות של עשרות כפרים המנוהלים על ידי "מועצה-מקומית".
צורת מינהל זו נועדה עבור עיירות: כנרת, מנחמיה.
רק מושבות מעטות, קטנות, הוכרו ככפרים: מצפה, אילניה, יקנעם.
אך כיוון ש"מושבה" איננה "צורת יישוב מוכרת", הם נקראו מעתה מושבים, צורת היישוב הדומה ביותר למושבה.
עם השנים, רוב המושבות הקטנות התפתחו או התרחבו לכדי ערים (כמו פתח תקווה, ראשון לציון, רחובות, נתניה, חדרה ורמת גן), או צורפו ליישובים סמוכים גדולים יותר (כמו גבעת עדה, כפר אהרון, פרדס חנה-כרכור ובית-גן).
מושב שיתופי הוא צורת התיישבות המהווה מעין דרך ביניים בין קיבוץ לבין מושב עובדים.
בדומה לקיבוץ, אדמות המושב השיתופי, הכלים החקלאיים, הבתים והתוצרת החקלאית הם רכוש אגודה משותפת לכלל חברי המושב השיתופי.
אולם בניגוד לקיבוץ, ובדומה למושב העובדים אין במושב השיתופי חדר אוכל משותף ולינה משותפת, לכל משפחה חלקת אדמה פרטית עליה בנוי בית המגורים, וחשבון בנק פרטי, בו היא מנהלת את ענייניה כרצונה.
אפרים תלמי ב"לקסיקון ציוני" מייחס את רעיון המושב השיתופי לד"ר ארתור רופין עוד בשנת 1913. אחרים טוענים שהרעיון הועלה לראשונה על ידי לוי אשכול בביטאון הפועל הצעיר בשנת 1933, במטרה להתמודד עם מה שהוא ראה כבעיה של עשירים ועניים שכנים במושב אחד.
בשנת 1934 הוקם ארגון "הקוצר" להקמת מושב שיתופי, כהמשך להצעתו של לוי אשכול.
הארגון יצא מתוך ארבעת עקרונות היסוד של המושב: קרקע לאומי, עבודה עצמית, עזרה הדדית וקניה וממכר משותפים, והוסיף עליהם עקרון חמישי של עיבוד משותף.
ביולי 1935 הוקם על ידי יהודה סנדלר ארגון "משק משותף" שהגיעו אל רעיון המושב השיתופי מהכיוון ההפוך של יוצאי קיבוצים אשר בקשו לשמור על עיקר השיתוף במשק אך להשאיר את החברים חופשיים לנהל את בתיהם כרצונם.
במרץ 1950, בכינוס של מושבי העובדים השיתופיים נקבעו ארבעה עקרונות של המושב השיתופי:
משק יחיד של המושב כולו שלא ניתן לחלוקה
הכנסות כל משפחה יהיו לפי גודלה ללא תוספת מקצועית
הבעלות בנכסי המושב בידי האגודה ולא התושבים
איסור עבודה צדדית שלא דרך המושב
המושב השיתופי הראשון היה כפר חיטים שהוקם בדצמבר 1936 על ידי חברי קבוצת "הקוצר", עולים מבולגריה.
עד שנת 1938 הוקמו גם שני ארגוני התיישבות למטרת הקמת מושב שיתופי, "נוטע בונה" ו"ארגון משק שיתופי" שחבריו הקימו את מושב בית הלל, שהתיישבו באופן זמני זה ליד זה ליד קריית בנימין.
במאי 1939 החליטו חברי מולדת שיישובם, שהוקם ביולי 1937, יהיה מושב שיתופי.
ארגון נוטע בונה התפרק וכך נמנו שלושה מושבים שיתופיים בסוף 1939: כפר חיטים, משק שיתופי שעלה על הקרקע בדפנה ומולדת.
אנשי משק שיתופי עברו לבית הלל, והסבו במהרה את יישובם למושב עובדים.
אנשי מולדת טוענים, על כן, להיותם המושב השיתופי השני, תוך הסתמכות על זמן עלייתם על הקרקע ב-1937.
בשנת 1938 הוקם שבי ציון בו "הנהלת ענפי המשק תהיה מרוכזת וכל הכנסותיה תחולקנה שוה בשוה מבלי להתחשב עם גודל השקעותיהם של החברים בכניסתם למשק".
אולם שבי ציון איננו נמנה עם המושבים השיתופיים, מכיוון שלא ענה על ארבעת התנאים של המושב.
בשנת 1940 הוקם נירה כמושב שיתופי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוקמו מספר יישובים עבור חיילים משוחררים אשר כונו מושבים שיתופיים וניהלו שיתוף ברמות שונות.
יישובים אלו כללו את רגבה, בצרה וחרב לאת.
עד שנת 1947 היו שישה מושבים שיתופיים, במרץ 1950 היו 13 מושבים שיתופיים ועד סוף 1950 היו 18 מושבים שיתופיים.
במאי 1951 כבר היו 27 מושבים שיתופיים.
בישראל קיימים כ-35 מושבים שיתופיים, שכן צורת התיישבות זאת לא הייתה מועדפת על ידי המוסדות המיישבים שהעדיפו קיבוצים ומושבים.
למושבים השיתופיים הייתה השפעה על צורות התיישבות אחרות, למשל בתוכניות משופרות של מושבים שנבנו בשנים האחרונות בהם הופרדו ענפי המשק מאזור המגורים .
חלק מהמושבים השיתופיים היו קיבוצים שהוסבו למושבים שיתופיים לאחר שתושביהם לא היו מרוצים מאורח החיים הקיבוצי.
כך למשל, אלוני אבא, תימורים ומבקיעים התחילו את דרכם כקיבוץ ולאחר כמה שנים הוסבו למושב שיתופי.
כך גם שלושת המושבים השיתופיים הדתיים המשתייכים לקיבוץ הדתי היו בעברם קיבוצים.
משואות יצחק הפך מקיבוץ למושב שיתופי בשנת 1952, ניר עציון היה למושב שיתופי באמצע שנת 1953 ובני דרום הפך מקיבוץ למושב שיתופי בשנת 1960, למרות התנגדות של הקיבוץ הדתי ושל מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
ישנם מושבים אשר התחילו את דרכם כמושב שיתופי אך הפכו בהמשך למושבי עובדים.
כך למשל, כפר מונש החל את דרכו בשנת 1946 כמושב שיתופי אך בשנת 1953 פורק והיה למושב עובדים.
מושב ארבל הוקם ב-1949 כמושב שיתופי ובשנת 1959 היה למושב עובדים.
גם דקלה אוזרחה בשנת 1971 כמושב שיתופי, אך בשנת 1974 הוסבה למושב עובדים.
תהליכי ההפרטה שעברו על רבים מהקיבוצים הגיעו גם אל המושבים השיתופיים וכבר בשנת 1995 הוציא מינהל מקרקעי ישראל הוראות הנוגעות למושבים שיתופיים המבקשים לבצע שנוי במבנה הארגוני ובהקצאת הקרקע, באופן שזכויות החכירה לגבי מגרשי בתי המגורים ירשמו על שם המתיישבים.
מושבים שיתופיים אלו כונו על ידי המנהל: "מושב שתופי במבנה ארגוני חדש".
אחד המושבים הראשונים לעבור הליכי שיוך בתים לתושבים היה כפר דניאל.
היחס של ארגוני המושבים והקיבוצים למושב השיתופי
בתוך תנועת המושבים התקיים דיון בשאלה האם לקבל את רעיון המושב השיתופי, אשר עצם העלאתו היה ביקורת על המושב.
אנשי המושבים טענו אל מול הטענות שמושב שיתופי יבטל את הקנאה בתוך המושב, שמכיוון שהתשלום במושב השיתופי תלוי ביכולת העבודה ולא בצרכים הרי שהקנאה לא תיעלם.
בנוסף, נטען שהשיתופיות פוגעת ביוזמה של חברי המושב וגורמת לרשלנות בעבודה.
כן נטען כנגד שלילת החופש של התושבים.
אולם בסופו של דבר הוחלט בתנועת המושבים לקבל ארגונים הדוגלים בשיתוף במידה שאינה בנויה על שלילת הבחירה החופשית.
הוויכוח על השיתופיות במושב המשיך על דפי העיתונות במשך השנים.
לאחר הקמת המדינה דרשו בתנועת המושבים שיישובים חדשים יוקמו מבחינה תכנונית באופן שיאפשר הסבה קלה למושב לא שיתופי, אולם הדרישה נדחתה.
בשנות ה-70 חלה התקרבות בין התנועה הקיבוצית והמושבים השיתופיים והחלה שיתוף פעולה ביניהן.
בשנת 1972 הסכימה גרנות לצרף אליה שני מושבים שיתופיים ולצורך כך שונה התקנון של גרנות.
בשנת 1975 הוחל בתהליך של צירוף מושבים שיתופיים, שעזבו את תנועת המושבים, לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
התהליך הסתיים בשנת 1983 בצירוף שישה מושבים שיתופיים לתק"ם.
המושב השיתופי מולדת לא צורף לתק"ם בגלל שלא הסכים לוותר על קבלה פרטית של הרנטות של חבריו.
בשנת 1960 נשלחה קבוצה של אנשים מהודו לניר עציון ללמוד את צורת המושב השיתופי כדי להקים משקים שיתופיים בארצם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הוקם בבורמה מושב שיתופי על פי הדגם הישראלי.
מושבת הכף או קולוניית הקייפ הייתה מושבה בריטית בדרומה של יבשת אפריקה.
קדמה לה מושבה הולנדית בעלת שם זהה אשר הוקמה בשנת 1652. בשנת 1795 עבר השטח לידי האימפריה הבריטית שהקימה בו מושבה משלה.
בראשית המאה ה-20 אוחדה המושבה יחד עם שאר שטחי דרום אפריקה של ימינו במסגרת איחוד דרום אפריקה, ובכך חדלה מלהתקיים.
לימים תהפוך איחוד דרום אפריקה לדרום אפריקה של ימינו.
ה"כף" בשמה של המושבה ניתן לה מכף התקווה הטובה, המצוק הסלעי בקצה הדרום-מערבי של יבשת אפריקה, ממנו החלה ההתיישבות האירופית.
העיר קייפטאון שליד כף התקווה הטובה שימשה כבירת המושבה.
ב-1487 ברתולומיאו דיאס וקבוצה קטנה של אנשיו חלפו על פני כף סלעי וסוער.
הוא קרא למקום "כף הסערות" (בפורטוגזית Cabo das Tormentas), אך מלך פורטוגל ז'ואו השני שינה את שמו ל"כף התקווה הטובה" (Cabo da Boa Esperança), לציון כי ראה בו אות מבשר טובות לפתיחת נתיבי הסחר למזרח.
לפורטוגזים לא היו מתחרים רבים באזור עד לסוף המאה ה-16, אז החלו האנגלים וההולנדים להתחרות בהם על נתיבי הסחר למזרח.
ב-1647 נטרפה ספינה הולנדית במקום המכונה היום "מפרץ השולחן" בחוף קייפטאון.
זמן קצר לאחר מכן החליטה חברת הודו המזרחית ההולנדית לייסד שם התיישבות קבועה אשר נודעה לימים כמושבת הכף ההולנדית.
לא עברו שנים רבות והמושבה הקטנה החלה לקלוט אליה מהגרים אירופאים רבים, בעיקר מהולנד.
המהגרים התפשטו ברחבי הארץ ועקב כך המושבה גדלה לידי קרוב למחצית מדרום אפריקה של ימינו.
עם הגיעם של הבריטים למושבה היו בה באותה תקופה כ-25,000 עבדים, כ-20,000 מתיישבים לבנים, כ-15,000 קויסאנים, וכ־1,000 עבדים שחורים משוחררים.
התוכנית הייתה לא מוצלחת בעליל, ועד 1823 כבר נסוגה כמעט מחצית המתיישבים לערים, בעיקר לגרהמסטאון (Grahamstown, כיום מחנדה, Makhanda) ופורט אליזבת.
אף שלא עזרו כלל ביישוב מחלוקת הגבולות, תוספת המתיישבים חיזקה את הנוכחות הבריטית באזור, וסדקה את האחדות היחסית של המושבה הלבנה.
בעוד שעד לאותה תקופה הבורים, ערכיהם ואורח חייהם היו דומיננטיים ללא עוררין, הרי שכעת היו שתי קבוצות לשוניות ושתי תרבויות.
באופן כללי, דוברי האנגלית היו עירוניים ששלטו בפוליטיקה, במסחר, במכרות ובייצור, ואילו הבורים, שהיו לרוב פחות משכילים, היו מוגבלים לחוותיהם.
הפער בין המתיישבים הבריטים והבורים התרחב עוד יותר עם ביטול העבדות ב-1833, צעד שהבורים ראו אותו כמתריס נגד הסדר האלוהי של הגזעים.
אולם השמרנות של המתיישבים הבריטים ותחושת העליונות הגזעית שלהם מנעה רפורמה רדיקלית, וב-1841 הועבר חוק שהנציח את שליטת הלבנים.
בינתיים גדל מאוד מספר הבריטים בקייפטאון, וכן באזור שממזרח למושבה (כיום מחוז הקייפ המזרחי), ובנטאל הסמוכה.
בעקבות מתחים בהקשר לקהילה הכף-מלאית (שם לכלל המוסלמים בכף), שרובם הוגלו מאזורי סחר של החברה ההולנדית בדרום מזרח אסיה - מלזיה של ימינו, הודו ועוד בתקופת השלטון הולנדי.
בשנת 1863, לאחר הזמנתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת הגיע למושבה אבו בכר אפנדי.
ב-1836 החל גל נדודים גדול של בורים, שחשו כי רגליהם נדחקות ממושבת הכף, צפון-מזרחה לעומק היבשת בחיפוש אחר שטחים חופשיים משלטון האימפריה הבריטית.
הם מצאו את מבוקשם מעבר לנהרות אורנג' ו-ואל, שם ייסדו שתי רפובליקות עצמאיות - מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית.
גילוי מחצבי יהלומים בשטחי הבורים בשנת 1869 המריץ את הבריטים לנסות להרחיב את שטחי השפעתם גם אל הרפובליקות הבוריות העצמאיות, ולספחן.
מרד שהחל ברפובליקה הדרום-אפריקאית כנגד יוזמת הסיפוח הבריטית התפתח לכדי מלחמת הבורים הראשונה (1880-1881), בה ניצחו הבורים את הבריטים, הדפו אותם חזרה אל מושבת הכף, וביססו את עצמאותם בהסכם שהעניק הכרה בריטית בריבונותם.
גילוי מרבצי הזהב בשטחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית בשנת 1886 הביא לזרימת רבבות בריטים ומהגרים ממושבת הכף אל העיר יוהנסבורג, שנולדה ברפובליקה הדרום-אפריקאית במרכז ריף הזהב וצמחה בקצב מסחרר.
בתוך זמן קצר גברו הסכסוכים בין הבורים המקומיים לבין המתיישבים הבריטים החדשים, כאשר המתיישבים הבריטים נושאים עיניהם לממשלה הבריטית במושבת הכף לעזרה.
הם זכו לגיבוי מלא מצידו של ססיל רודס, ראש ממשלת מושבת הכף, שממילא שאף להרחבת השליטה הבריטית ברחבי היבשת השחורה וראה את הרפובליקות הבוריות כעצם בגרונה של האימפריה.
ניסיונות פישור והידברות לא צלחו, וב-1899 פרצה מלחמת הבורים השנייה.
למרות הצלחות ראשוניות של הבורים, גברה לבסוף העוצמה שרוכזה במושבת הכף מכל רחבי האימפריה הבריטית.
עם סיום המלחמה בשנת 1902 היו המדינות הבוריות כבושות וחרבות, כשהן נשלטות בידי ממשלת מושבת הכף בקייפטאון.
השלטון הבריטי במושבת הכף ובשטחים שכבשה נמשך עד שנת 1910, אז קמה ישות מדינית עצמאית חדשה - "איחוד דרום אפריקה" (לימים רפובליקת דרום אפריקה).
ישות זו איחדה את מושבת הכף ומושבת נטאל הבריטיות, עם מדינת אורנג' החופשית והרפובליקה הדרום-אפריקאית הבוריות, כאשר כל אחת מארבע הטריטוריות הופכת להיות פרובינציה אדמיניסטרטיבית במדינה החדשה.
מושבת הכף הפכה, אם כן, להיות "פרובינציית הכף" - מחוז בדרום אפריקה, שכיסה כמחצית משטח המדינה.
קייפטאון, בירת מושבת הכף, הייתה לאחת משלוש ערי הבירה של דרום אפריקה (בצד פרטוריה ובלומפונטיין - בירות המדינות הבוריות לשעבר).
ב-1994, לאחר ביטול משטר האפרטהייד ועליית נלסון מנדלה לשלטון, בוצעה חלוקה אדמיניסטרטיבית מחודשת של מחוזות דרום אפריקה.
תחת החלוקה החדשה חולקה פרוביציית הכף לשלושה מחוזות הנושאים את השמות הכף המזרחי, הכף הצפוני והכף המערבי.
במקביל החלו לבצע החרגה במפקדי האוכלוסין במושבה של אוכלוסיית הצבעוניים.
לצד כלזאת, לקראת סוף המאה ה-19 הגיעה למושבה אוכלוסייה אסייתית קטנה אך משמעותית, אשר טבעהאף היא את חותמה במפקדי האוכלוסין במושבה.
לפי חוקת 1872 מושבת הכף נהנתה ממידה רחבה יחסית של משל עצמי, במסגרת היותה מושבה של האימפריה הבריטית.
הרשות המחוקקת כללה את בניין הפרלמנט היושב בקייפטאון הבירה.
הוא היה מורכב משני בתים: הבית העליון - המועצה המחוקקת (Legislative Council), והבית התחתון - האספה המחוקקת (House of Assembly).
חברי המועצה אשר נבחרו בבחירות כלליות אחת לשבע שנים, ייצגו באופן אזורי את פרובינציות המושבה.
חברי בית המחוקקים נבחרו אחת לחמש שנים, וייצגו ברמה מקומית יותר - בהתאם למחוזות והעיריות השונות במושבה.
בראש הרשות המבצעת עמד מושל, אשר מונה ישירות על ידי הכתר הבריטי, ללא כל השפעה מצד בני המושבה.
בעלי זכות בחירה במושבה היו חייבים להיות גברים בני 21 ומעלה, נתינים בריטים, כאלו שנולדו בשטחי המושבה, התגוררו בה ב-12 החודשים הסמוכים למועד ההצבעה, ובעלי רכוש של 75 לירה שטרלינג לפחות ושכר הגבוה מ-50 לירה שטרלינג בשנה.
אף על פי שבדרך כלל הדבר לא אירע, גם התושבים הלא-לבנים של המושבה היו להלכה רשאים להשתתף בהליך הבחירות.
עם זאת, החוקה מנעה מאנשים שאינם ממוצא אירופאי להיבחר לפרלמנט.
בשנת 1907 152,135 מתושבי המושבה היו רשומים בספר הבוחרים כבעלי זכות הצבעה, מתוכם למעלה מ-20,000 לא-אירופאים.
מערכת המשפט של המושבה התבססה על המשפט הרומאי וההולנדי, מורשת מושבת הכף ההולנדית.
על בסיס זה חוקק פרלמנט מושבת הכף שורה של חוקים, אשר הגדירו את מאפייני המשפט הפלילי והאזרחי.
בראשות כל מחוז עמד משפט מחוזי שכלל שופט אחד שעסק בענייני משפט אזרחי ופלילי כערכאה הנמוכה ביותר במערכת.
מעל בתי המשפט המחוזיים עמדו שני בית משפט אזוריים, בית משפט בגראהמסטאון, ובית המשפט הגבוה של גריקואלנד מזרח אשר ישב בקימברלי.
בכל אחד מבתי משפט אלו היו שני שופטים ונשיא בית משפט.
כאשר משפט לא הוכרע בבתי המשפט המחוזיים, הערעור שהתקבל הביע לאחד משני בתי משפט אלו.
כל בתי המשפט המחוזיים היו כפופים לבית המשפט העליון של המושבה, אשר ישב בקייפטאון הבירה, וכלל חבר שופטים בראשות נשיא בית משפט.
לאורך המאה ה-19, החלוקה המנהלית הפנימית של מושבת השתנתה באופן תדיר, בעיקר כתוצאה מההתרחבות הטריטוריאלית שלה צפונה ומזרחה.
לצד החלוקה הבסיסים למחוזות, החל מאמצע המאה ה-19 היווה כל אחד מהמחוזות חלק מאחת משתי פרובינציות של המושבה, הפרובינציה המערבית והפרובינציה המזרחית.
בעוד ברחבי הפרובינציה המערבית נשמרה הדומיננטיות ההולנדית, אם כי זו כבר לא הייתה כה מכריעה; הפרובינציה המזרחית, לרבות הערים פורט אליזבת ואיסט לונדון, הורכבה בעיקר ממתיישבים מבריטניה.
בשנת 1874, עם המשך התרחבותה של המושבה, חולקו המחוזות מחדש בהתאם לשבע פרובינציות: הפרובינציה המערבית, הפרובינציה הצפון מערבית, הפרובינציה הדרום מערבית, הפרובינציה המזרחית, הפרובינציה הצפון מערבית, הפרובינציה הדרום מזרחית, ופרובינציית מרכז הארץ.
בשנת 1880, עם סיפוחה של גריקואלנד מזרח למושבה, היא הפכה לפרובינציה שמינית.
פרובינציה תשיעית הקומה בשנת 1895, עם הפיכתה של בצ'ואנאלנד הבריטית גם כן לחלק משטח המושבה.
החל משנת 1855 עמדה בראשות כל מחוז מועצה מחוזית (Provincial council) אשר ייצגה את תושבי המחוז ונבחרה על ידו אחת לשלוש שנים, באופן הדומה לבחירת חברי הפרלמנט.
עם זאת, בניגוד לפרלמנט של המושבה, למועצה המחוזית היו יכולים להיבחר גם לא-אירופאים, לפחות באופן תאורטי.
בדרך כלל המועצה לא עסקה בחקיקה, אלא בחיבור תקנות שעסקו בעיקר במילוי תפקידים מנהליים, למשל ענייני חינוך יסודי ומיסוי מקומי.
כל תקנות המועצות המחוזיות נדרשו לקבל את אישור ממשלת המושבה לפני שאלו נכנסו לתוקף.
הרשות המבצעת של המחוז, הוועד המנהל (Executive committee), נבחרה על ידי המועצה, והיא הורכבה מארבעה אנשים אשר בדרך כלל היו גם חבריה.
אלו ניהלו את ענייני המחוז יחד עם קצין המנהלה (executive officer) שלו, אשר היה פקיד ממונה מטעם ממשלת המושבה.
השוואת עמדות בקרב המפלגות הפוליטיות במושבת הכף מפלגה קהל בוחרים עיקרי אפיוןאידאולוגי-פוליטי הידוק הקשריםעם האימפריה שימורהמלוכה הרחבת זכויותהאזרח של השחורים המפלגה הפרוגרסיבית אנגלים ימין-שמרני המפלגה הדרום אפריקאית אפריקאנרים מרכז-ליברלי האפריקאנר בונד אפריקאנרים ימין-שמרני
מושבי יחדיו הוא שם כולל לשלושת המושבים ברוש, תדהר ותאשור, הממוקמים בצפון־מערב הנגב, דרומית־מזרחית לנתיבות וצפונית־מזרחית לאופקים.
שמם מגיע מספר ישעיהו: .
בעבר כונו המושבים "גוש שעריות" או "יישובי שעריות" על שם ואדי שעריה שחוצה אותם.
המושבים הוקמו בשנת 1953 כחלק ממועצה אזורית בני שמעון על ידי תנועת המושבים, בעיקר על ידי יוצאי עדות המזרח.
התושבים עוסקים בעיקר בחקלאות ובעבודות חוץ.
בשנת 1960 עלה הרעיון להעביר את המושבים למועצה אזורית שלחים, מכיוון שמועצת בני שמעון מטפלת בעיקר בקיבוצים, אך הרעיון לא יצא לפועל.
מושב עולים הוא סוג התיישבות בישראל.
בנוסף לסיבות טכניות אלו ואולי אף לפניהן עמדה סיבה אידאולוגית - בישראל בראשית דרכה שלט הלך רוח סוציאליסטי-התיישבותי והפניית העולים החדשים להתיישבות העובדת נתפס על ידי דוד בן-גוריון כצעד הנכון ביותר הן לעולים והן למדינה החדשה.
קודם לעליית מושבי העולים הראשונים התקיים בארץ דיון סוער בנוגע לעתיד העולים העתידים לבוא, דוד בן-גוריון דרש מהנהגת התנועות הקיבוציות לקחת תחת אחריותם את קליטת העולים וליישב אותם בקיבוצים ותיקים וחדשים.
הנהגת הקיבוצים סירבה בכל תוקף באמירה שאורח חיים סוציאליסטי אינו יכול להיכפות על אדם ויש לתת הכשרה מקדימה לכל עולה המיועד להתיישבות שיתופית.
לפי דרישות התנועות הקיבוציות היו יכולים להיקלט בקיבוצים ותיקים וחדשים כאלף עולים בשנה, מספר לא רלוונטי ביחס לרבבות העולים הצפויים.
מהלך זה היה כדבריו של לוי אשכול, ראש מחלקת ההתיישבות, שתי ציפורים במכה אחת ("שממת הארץ טומנת בחובה פתרון לשממת האדם").
על אף הכוונה להרחיב את התוצרת החקלאית של ישראל וכיבוש האדמה הועסקו המתיישבים במושבי העולים תחילה בעבודות שכירות כגון בניית בתיהם שלהם (על כך קיבלו משכורת נמוכה ממוסדות המדינה), הנחת קווי מים וסלילת כבישים מתוך כוונה לאפשר למתיישבים לכלכל את עצמם עד ביסוסו של המשק החקלאי.
העולים החדשים היו לרוב יוצאי עיר וחסרי כל ניסיון בחקלאות ובקיום מערכות מוניציפליות-חברתיות-קהילתיות וגויסו להקמת מושבים על ידי שליחי תנועת המושבים ותנועות התיישבות אחרות (הפועל המזרחי וכו'...) היישר מהמעברות ומארצות מוצאם לרוב בלי להבין לעומק את משמעות הבחירה להקים מושב ואת השלכותיה.
כדי לתמוך במהלך ההתיישבות קרא דוד בן-גוריון לבני המושבים הוותיקים (הכוונה לבני נהלל, כפר יהושע, כפר ויתקין וכו' ולא לתנועת בני המושבים) לעזוב את משקיהם לפרק זמן קצר ולשמש מדריכים מקצועיים וחברתיים לעולים החדשים.
ההיענות לקריאתו זו, במסגרת תנועה ללא שם, הייתה דלה בתחילה כאשר רק חברי מושבים ספורים הסכימו לקחת על עצמם את התפקיד (וגם זה לזמן מוגבל) אך תפסה תאוצה בחלוף הזמן למרות שגם בשיאה לא הספיקה ואנשי מחלקת ההתיישבות נאלצו להביא מדריכים עירוניים ועוזבי קיבוצים כדי להשלים את המכסה הדרושה.
לעומת זאת, בשל מדיניות התכנון הממשלתית, רבים ממושבי העולים מוקמו באזורי ספר אסטרטגיים, כמו בגבול הצפון, בעמק בית שאן ובפרוזדור ירושלים (שהיה אז מוקף בגבול עם ירדן).
במספר מקרים, נפגעו התושבים בחדירות מחבלים.
מושבים אחרים מוקמו בנגב, הרחק מאפשרויות תעסוקה אלטרנטיביות למי מן התושבים אשר לא צולחת בידיו העבודה החקלאית.
העובדה שתושבי המושב היו במקרים רבים מהגרים מאותה מדינה (ואף לעיתים מאותו אזור) עיכבה לעיתים קרובות את השתלבותם בתרבות הישראלית; במקרים אחרים יושבו שתי קבוצות מתרבויות שונות (למשל, מושב חדיד שהוקם על ידי עולים מתימן אליהם צורפו עולים מרומניה) והדבר גרם למתיחות בין-תרבותית.
רבים ממושבי העולים סבלו (ואף סובלים היום) ממצוקות כלכליות וחברתיות בשל תנאים אלה.
מושבי עולים בתרבות הפופולרית הישראלית
המחזה "רכוש נטוש" של שולמית לפיד מתרחש במושב עולים במצוקה, שבו מתגוררת אם פרודה עם בנותיה ב"רכוש נטוש" שהותירו אחריהם פלסטינים שנפלטו מן הכפר שעמד בשטח המושב
בקומדיית ה"בורקס" "חכם גמליאל" (1973/4) שולט הרב שבכותרת ביד רמה על מושב עולים (ממוצא מזרחי) בפרוזדור ירושלים ומנסה להשיא את בתו לתושב ירושלים (אשכנזי אמיד) המאורס לאחרת
סרטו של אריה להולה "השחר בוקע" הוא אחד הראשונים שעסק במושבי העולים
מושבת בצלאל היא מפעל התיישבותי שהוקם על יד "בצלאל" ופעל באזור בן שמן בין השנים 1914-1910. במושבה יושבו צורפים עולים מתימן, במטרה ליצור שילוב ציוני בין חיי האומנות המסורתית לעיבוד האדמה.
המושבה הוקמה כחלק מהחזון של בצלאל ושל בוריס שץ לשילוב בין אמנות לבין ציונות מעשית.
שץ ביקש להקים מספר מושבות אמנים, שיהיו קשורות אל בית הספר ויעזרו בו לשם עיצוב הדגמים האמנותיים והרוחניים.
המושבה שהוקמה בבן שמן הייתה היחידה מבין ניסיונות אלו שצלחו.
המושבה מוקמה על אדמות שנרכשו על ידי הקק"ל בשנת 1904, באזור ריק מיהודים בקרבת לוד ווילהלמה, ושימשו עד אז מפעל לשימורים וחווה לימודית שהקים ישראל בלקינד ונוהלה באותה עת על ידי יצחק וולקני-אלעזרי.
בחירת המיקום נבעה בעיקר משיקולים אסטרטגיים-התיישבותיים.
את המושבה, שהכילה בשיאה שישה מבני קבע, ניהל בן-ציון בן-אהרון ובניהולה היה מעורב גם שמואל פרסוב, ראש המחלקה למלאכת כסף בבצלאל, שהושתתה אף היא על כישורי הצורפים התימנים.
במושבה היה מיעוט של פועלים קבועים שמספרם מוערך בין 10-15. חלקם הגיעו למושבה לאחר שלא התאקלמו במחלקת הפִלִיגרָן ב"בצלאל".
המרכזיים מבין תושביה התימניים של המושבה היו משפחות עמר ונגר, שנציגיהם אף היו חברים בוועד המושבה.
בנוסף, הגיעו למושבה אמנים לתקופות קצרות, בהם אמנים שהגיעו לחופשת מחלה באוויר הטוב של המושבה ותלמידי בצלאל שהשתמטו מגיוס לצבא העות'מאני.
בעיצוב התכשיטים שנוצרו על ידי הצורפים התימנים ניתן למצוא את השפעת האמנות האירופית בעיקר בדגמים שעוצבו על ידי אמני בצלאל, ובמוצרים שנתפשו בעלי חשיבות.
במוצרים שימושיים יותר בולטת הנטייה לשימור המסורות התימניות.
יתר על כן המוצרים ה"תימניים" נוצרו בהסתר מן הממסד ה"בצלאלי", ששאף לייצר את העבודות המשמעותיות בירושלים.
הוא זכה להכרה רק לאחר ביקור משלחת הוועד הברלינאי של "בצלאל".
בשנת 1914 נסגרה המושבה, לאחר קשיים רבים.
מגפות שפרצו בשנת 1913 באזור, הריחוק מהקהילה בירושלים, סכסוכים פנימיים ומחסור במשאבים הקשו על החיים במושבה וגרמו לנטישת המושבה באופן סופי.
ארתור רופין הסביר את כישלון המושבה בכותבו: "תוכנית יישוב הפועלים התימנים בבן שמן נכשלה משום שלתימנים אין כל חשק לעבד גינות ולעסוק בעבודות חקלאות כלשהן":
בחירה שגויה של מיקום המושבה על סמך שיקולים זרים, כמו עיבוי ביטחוני לחוות הנוטעים
מספר תושבים קטן מדי שמנע את ביסוס המושבה
חוסר רגישות לתרבות המתיישבים וצרכיהם
מושבת הילדים היהודית לדוגמה ע"ש האינטרנציונל השלישי במָלַחוֹבְקָה (ביידיש: ייִדישע מוסטערדיקע קינדער־קאָלאָניע אױפֿן נאָמען פֿונעם דריטן אינטערנאַציאָנאַל אין מאַלאַכאָװקע; ברוסית: Еврейская образцово-показательная детская коммуна имени III Интернационала в Малаховке) הייתה מוסד חינוכי יידישיסטי סובייטי שפעל בין 1919 ל-1938 בחבל מוסקבה.
המושבה התקיימה במתכונת של קומונת בית-יתומים, היחידה מסוגה בברית המועצות.
במהלך שנות ה-20, לאחר החורבן שהשיתה מלחמת האזרחים הרוסית, נותרו בברית המועצות המוני ילדים ובני נוער משוטטים וחסרי בית.
הנציבות העממית לענייני חינוך החלה בהקמת מושבות מיוחדות לטיפול בהם.
בין הפעילים בתחום היה הפדגוג אנטון סמיונוביץ' מקרנקו, שהתנגד לענישה גופנית, דגל בכבוד לילדים והנהיג במוסדותיו גישות חלוציות כמו הסתמכות על לחץ חברתי חיובי על הפרט.
בקרב כלל ילדי הרחוב היו גם יהודים בשיעור ניכר, יתומים שהוריהם נרצחו בפוגרומים באוקראינה או בנסיבות אחרות.
ב-1924 פעלו במינסק לבדה 8 בתי יתומים יהודיים עם 77 מחנכים ו-602 חניכים.
לאחר המהפכה, התרחשה פריחה יידישיסטית אדירה בקרב יהודי ברית המועצות.
אינטלקטואלים כמו משה ליטבקוב ניסו לכונן לאום דובר-יידיש כחלק ממערכת הלאומים הסובייטית, בתמיכה נדיבה של הממשל.
במקביל לפעילות תרבותית תוססת בשפה היידית, לחמו פעילי היידישיזם הסובייטי במסורת הדתית, בשפה העברית ובציונות, שנחשבו בעיניהם כולן כתופעות ריאקציונריות.
ב-1919 מינתה הנציבות העממית לענייני חינוך את ברוך שוורצמן לייסד בית-יתומים יהודי במלחובקה , יישוב כפרי 27 ק"מ דרום-מזרחה למוסקבה.
מוסד שוורצמן לא היה בית-היתומים היחיד במלחובקה, ומלבדו פעלו לפחות 14 מוסדות נוספים.
שוורצמן, קומוניסט ופעיל יידישיסטי בולט שהיה אחיו של המשורר אשר שוורצמן וניהל מוסדות חינוך יהודיים מאז 1911, הגיע לאתר בנובמבר.
הוא חילק את המושבה ל-4 קבוצות, שכל אחת השתכנה בבית עץ נפרד.
הוא דאג להרחיק את המחנכים הקודם, חלקית דתיים וחלקית ציונים, ושכר צוות מחנכים חדש מאוקראינה שהסכים לעבוד לפי הקו האידאולוגי החדש.
ברוך שוורצמן תיאר את תחילת דרכו במושבת מלחובקה בגליונות מס' 3-2 משנת 1920 של כתב העת ביידיש "קולטור און בילדונג" ("תרבות וחינוך"), הבטאון של המחלקה היהודית של משרד החינוך.
במאמרו מביע שוורצמן התנגדות אידאולוגית חריפה נגד רשת בתי ספר יהודיים דתיים-ציונים "תרבות":
אחד מחניכיו המסורים, זלמן ארונוב, תיעד את האווירה של נובמבר 1919 בספרו הדקיק "מאַלאַכאָווקער קינדער־קאָלאָניע" ("מושבת הילדים במלחובקה") שיצא לאור במוסקבה ב-1932: "המוני ילדים נטושים הסתובבו בתקוה שלא למות מרעב או מהתקפות שודדים.
הם התרכזו סביב הערים הגדולות כמו מוסקבה, לנינגרד (כיום סנקט-פטרבורג), חרקוב, קייב ואחרות, בהן הוקמו בתי יתומים שפעלו בשפות של כל הקבוצות האתניות".
בעת הקמתו היו במוסד 125 חניכים בגילאי 16-6. בהמשך נע מספר הילדים בין 100 ל-150. לפי זכרונות חלק מהמורים והתלמידים, הם התגוררו במספר בתי עץ נטושים.
הסופר דער נסתר לימד במקום בין 1920 ל-1921, ומרק שאגאל לימד ציור בתחילת שנות ה-20, ובחדר שהוקצה לו עבד על יצירותיו.
יואל (יולי) אנגל לימד מוזיקה בין 1920 ל-1922, במקביל לעבודתו השוטפת, והוחלף על ידי משה ברגובסקי.
במושבת מלחובקה באו לידי ביטוי תפיסות ושאיפות חינוכיות של ברוך שוורצמן, אותן הוא התחיל לפתח וליישם בדמייבקה.
הוא כינה אותם "נײַע אַרבעט־שול" (בית ספר עמלני חדש).
בהתאם לתורתו של שוורצמן, המחנכים והחניכים גרו באותה הסביבה, ופנו זה לזה ב"דוּ", "את/ה" בצורה הלא-פורמלית.
ביחד הם כתבו את חוקת המוסד..
מאיר פולונסקי סיכם את אורח החיים החדש של המושבה כ"ממשל עצמי" ו"אוטונומיה ניהולית".
ארונוב מרחיק לכת ומגדיר אותו כ"מלוכה".
לדבריו, לילדים הותר ללכת לאן שהם חפצו ולהשתתף בכל יוזמה, אך החופש הנרחב לווה במנת ביקורת נדרשת לשמירה על יציבות.
באביב 1920 ברוך שוורצמן פרסם בכתב עת "קולטור און בילדונג" ("תרבות וחינוך") מאמר על מחצית השנה הראשונה שלו בתפקיד מנהל המוסד.
הוא ציין את הקושי בעיצוב יחסים שיתופיים בין החניכים, שמעולם לא חיו בקולקטיבים.
מאידך, העדר ניסיון כזה שימש כתמריץ פדגוגי למציאת נתיבים חדשים.
שוורצמן התמקד במאמרו על שני עניינים החשובים במיוחד עבורו: אוטונומיה וארגון במושבה.
החודשים הראשונים התאפיינו בתוהו ובוהו.
כל אחד מארבעת בתי המגורים החליט על שיטת ארגון משלו.
בהמשך המוסד הצליח להקים גוף ניהולי מאוחדת, ה"קאָלאָניע־ראַט" (מועצת המושבה), בו השתתפו כל המחנכים ושלושה חניכים מכל בניין.
הגוף כונס מדי שבוע ודן בסוגיות של ניהול, כלכלה וחינוך.
שוורצמן מדווח גם על הקמת ארבעת גופים בשם "הויז־ראַט" (מועצת הבית).
צורה דמוקרטית וחופשית של חיי הקהילה הסוציאליסטית הייתה הליבה של פרויקט החזון של ברוך שוורצמן; הוא היה מודע באופן מלא לחדשנות רעיונו, והיה מוכן להכניס בו תיקונים על מנת שישמש דוגמה כמסגרת ארגונית עבור פרויקטים עתידיים לטובת חניכים ומחנכים גם יחד בהתאם לחזון החינוך הקומוניסטי.
הוא חותם את דבריו בהדגישו כי מושבת מלחובקה היא הניסיון החלוצי של השתלת הצמח החדש – "אַרבעט־שול" (בית ספר עמלני) בקרקע היהודית, וכי יש להמשיך ולשפר את המעשה.
בניגוד לפרקטיקה ששררה במוסדות החינוך ברוסיה הצארית (הן רוסיות והן יהודיות), במלחובקה עונשים פיזיים היו אסורים לחלוטין.
מבנה כלכלי, צירוף למידה ועבודה
בפתיחת ספרו מתאר ארונוב את המצוקה הכלכלית ששררה ב-1919 ברוסיה בכלל ובמושבה בכלל.
גם הוא וגם מארק שאגאל בזכרונותיו מציינים שלילדים לא היו נעלים ובגדי חורף, ושהיה מחסור במיטות.
רוב בנייני המושבה היו וילות קיץ ללא הסקה.
לדברי ארונוב, הקהילה היהודית במוסקבה הציעה סיוע כלכלי בתנאי שבמושבה תנוהל אורח חיים דתי, והצעתה נדחתה.
איליה פלוטקין, חניך המושבה, מציין את כישרונו הארגוני של ברוך שוורצמן שבזכותו אפילו בשנים הרשות ביותר הילדים לא סבלו ממחסור באוכל.
בניגוד לבית יתומים רגיל, במושבת מלחובקה הילדים לא רק למדו אלא גם עבדו בגן, בלול, ברפת, במטבח ובנגריה.
הם חטבו עצי הסקה, סרגו, כיבסו ותיקנו בגדים, וניקו את בתי מגוריהם לפי תור.
חשמל לא היה, לכן למדו ועבדו עד רדת החשכה החושך.
המוסד שאף לסיפוק צרכיו בעצמו, ללא תלות בתקצוב חיצוני.
אלסנדר רפופורט במאמרו מציין שהקו האידאולוגי השולט במושבה כלל קומוניזם, אתאיזם וביקורת נוקבת נגד תנועת הצופים ה"בורגנית".
מנגד, ב-1923 הוקמה שם שלוחה של תנועת הפיונרים.
שאגאל נזכר שהחניכים השתתפו באספות פוליטיות ושרו את האינטרנציונל בחיוך ועם תנועות ידיים.
ארונוב מספר על חניכה בשם חסיה שתבעה שוויון זכויות מיני וקיבלה את מבוקשה.
התכתיב האידאולוגי הלך והחמיר ובשנות ה-30 הפך לפוליטיזציה של כל פרט בחיי היום-יום, אף בתחילת דרכו היו למוסד מגעים עם ארצות הברית.
יש עדויות על תמיכה כלכלית מארצות הברית במוסד.
השגריר האמריקני ביקר במלחובקה מספר פעמים והצטלם עם החניכים.
מאיר פולונסקי מספר שבקיץ 1920 נערך במוסקבה הכנס הראשון של פעילי התרבות היהודית.
נאומו של מנהל מושבת מלחובקה ברוך שוורצמן התקבל בתשומת לב כה רבה שהכנס שינה את סדר יומו וכל (לפי דיווחו של ארונוב - כמעט כל) משתתפיו יצאו מיד למלחובקה על מנת לצפות במו עיניהם בהצלחה של "הפדגוגיה האדומה".
המושבה נחשבה למופתית, זכתה לפרסום רב ולביקורים של נציגי בתי הספר ומוסדות החינוך הגבוה, ושל משלחות ממפעלים.
המושבה קבלה מגרשים חקלאיים נוספים ובשנת 1925 היא הציגה את פירותיה בתערוכה חקלאית.
הניסיון הפדגוגי של מלחובקה נדון בתקשורת הקומוניסטית העולמית ויושם במוסדות ילדים נוספים בברית המועצות, כולל במושבה שמקרנקו הקים בדצמבר 1920. הדמיון הארגוני והחברתי בין שני המוסדות מודגש בספרו של ארונוב; יצוין שמלחובקה הקדימה את מושבת מקרנקו בשנה.
ניסיון נוסף בתחום זה בוצע בבית הספר סאמרהיל שהוקם ב-1921 באנגליה.
גם שם שררו ממשל עצמי, צירוף של למידה ועבודה ושיטות פדגוגיות נוספות המאפיינות את מושבת מלחובקה.
אין עדויות בנוגע לקשר בין שני המוסדות.
כל הלימודים התקיימו ביידיש, שהרי רוב החניכים לא ידעו שפות אחרות.
כנהוג בכל מערכת החינוך בברית המועצות, בתוכנית הלימודים היו שעורי רוסית.
בין המקצועות נוספות שנלמדו היו שפת יידיש, ספרות יידיש, מתמטיקה, ציור, מוזיקה, ונגרות.
החניכים לא חולקו לכיתות כנהוג כיום, אלא ל-3 או 4 קבוצות הגיל, אשר כל אחת מהן כללה ילדים בהפרש הגילאים של 3-2 שנים.
במושבה שגשגו חיים יצירתיים עשירים ומגוונים להפליא.
היתומים למדו לצייר, לשיר, לרקוד, לשחק על הבמה.
הם הכינו בעצמם תפאורה ותלבושות להצגותיהם, כתבו ועיצבו את עיתון הקיר השבועי "רויטע שדים" ("השדים האדומים").
הם ביקרו בתיאטרון גוס"ט של מיכואלס.
ארונוב מספר על חניכים מוכשרים שלא ידעו קרוא וכתוב.
הם חיברו שירים והכתיבו אותם לבני כיתתם ששימשו "מזכירים".
בתערוכת יצירות של חניכי המוסד, שלמדו ציור אצל מארק שאגאל, ישנם, בין היתר, איורים לסיפורי שלום-עליכם ולתנ"ך.
הילדים ציירו בעפרונות פחם ובצבעי מים.
מארק שאגאל נזכר: "באיזו להיטות הם ציירו!
ילד אחד יצר בביטול האני ללא הפוגה: צייר, כתב שירים ומוזיקה.
השני בנה את יצירותיו בהרהור, בקור רוח, כמו מהנדס.
חלקם נסחפו לאמנות מופשטת, התקרבו לצ'ימבואה ולוויטראז'ים של קתדרלות עתיקות".
החמרה ביחס הבולשביקים לתרבות יידיש בכלל ולמערכת החינוך בפרט
כבר בין השנים 1934-1929 חלו שינויים בתחומים אלה, שהשפיעו רבות על פעילות תרבותית ביידיש בברית המועצות.
במערכת החינוך הסובייטית הסתיימה תקופת הניסויים, והמורים איבדו את חופש הפעולה.
תוכנית הלימודים האחידה הפכה למחייבת עבור כל מערכת החינוך.
רוב ספרי הלימוד בבתי הספר ביידיש הוחלפו בחדשים, אשר תורגמו מרוסית.
כך הספרות הלימודית איבדה סופית את יסודותיה היהודיים.
בשנים 1938-1937 השלטונות החמירו את מדיניותם והכו קשות בתרבות היידיש.
עשרות סופרים ובמאים נעצרו והואשמו בלאומניות ובעבירות מדומות אחרות.
בזה אחר זה נסגרו בתי ספר ביידיש.
בבלארוס התהליך נעשה בצו פורמלי שהוצא ב-3 ביולי 1938, ואילו באוקראינה ובבירוביג'ן הדבר בוצע ללא מסמך כתוב, לאחר שלקראת שנת 1938 בירוביג'ן נותרה האזור היחיד בפדרציה הרוסית שבו עוד היה בית ספר ביידיש.
שינוי הקונספט ופוליטיזציה בשלב המאוחר של קיום המוסד
לפרק האחרון של ספרו, ארונוב קרא "אויפֿן נײַעם עטאַפּ" ("בשלב חדש").
הוא מתאר את תחילת שנות ה-30 ומדווח בלשון מרומזת על התגברות הפוליטיזציה בחיי היומיום של מושבת מלחובקה, לאור ההחלטות החדשות של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית לגבי מערכת החינוך.
ההחלטות האלה כללו לא רק את החזון המדיני של סטלין אלא גם הוראות ישירות בנושא.
הצוות הפדגוגי של המושבה, יחד עם שלוחותיהם של הקומסומול ושל תנועת הפיונרים התגייסו ללמוד את "יסודות המדע" תוך "מאבק בנחשלות".
הדבר בא לידי ביטוי בהפסקת פעילותם של הנגריה ובתי מלאכה אחרים במושבה, ובהעסקת החניכים בבית חרושת למיכון חקלאי.
במפעל ענק זה, שמנה מעל 10,000 עובדים, היה על הילדים לבצע "עבודה סוציאלית גדולה": להיאבק באנאלפביתיות, לעבוד בספריה, להכין ולתלות פוסטרים של הסברה ותעמולה.
כללי המשמעת במוסד הוחמרו משמעותית.
החניכים הוענשו על איחורים, על עצלנות, ועל כל ניסיון של "החדרת אלמנטים של אידאולוגיות עוינות".
צוות המושבה תגבר את החינוך הפוליטי וכפה על גופי הממשל העצמי לעסוק בעניין.
בשנת 1931 המושבה זכתה במקום הראשון בתחרות בין בתי יתומים בנושא "החינוך הקומוניסטי".
בתור פרס המוסד קיבל מהמדינה מדגרה, עשרה חזירים ו-20 חזרזירים.
כמו כן נרכשו 18 ארנבות, ונערך קורס להאכלתן.
מחופש הפעולה שאפיין את המושבה בשנים הראשונות של קיומה לא נותר דבר.
המוסד הפך למעשה לבית חרושת תעשייתי-חקלאי בהשגחה נוקשה ומוקפדת מצד המפלגה הקומוניסטית והקומסומול.
המושבה החזיקה מעמד עד שנת 1938. היא נסגרה יחד עם כמעט כל מוסדות החינוך היהודיים בברית המועצות.
מאז לא נשמע מאומה על מקימה ומנהלה ברוך שוורצמן.
לפי כל הסימנים, הוא נעצר והוצא להורג יחד עם פעילי תרבות יידיש רבים נוספים בעת הגזרות של משטר סטלין של סוף שנות ה-30. אחריו לא הוקמו בברית המועצות או ברוסיה מוסדות יהודיים דומים.
להלן רשימה של המושבים בישראל, כולל אלה שהועתקו ממקומם או פורקו.
נכון לשנת 2018 קיימים בישראל 451 מושבים.