tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדרישה לקיומן של קונסוליות נורווגיות נפרדות הייתה חשובה ביותר עבור הפרלמנט והעם הנורווגי.
הפרלמנט הציע לחוקק חוק שיאפשר את קיומו של מערך קונסוליות נפרד.
המלך אוסקר השני סירב לאשר את החוק וכתוצאה מכך התפטרה ממשלת נורווגיה.
המלך לא הצליח למנות שום ממשלה אחרת שתצליח לזכות לאמון הפרלמנט וב-7 ביוני היה ברור שהוא כשל בתפקידו כמלך נורווגיה.
ב-13 באוגוסט התקיים משאל עם שבו הצביעו רוב מוחלט של 368,208 מצביעים (99.95%) בעד פירוקו של האיחוד, כשאחוז ההצבעה עמד על 85% מהגברים (זכות בחירה אוניברסלית הונהגה בנורווגיה רק ב-1913, אך הפמיניסטיות הנורווגיות אספו יותר מ-200,000 חתימות בעד פירוק האיחוד).
בקיץ אותה שנה כבר פנתה משלחת נורווגית לקרל, נסיך דנמרק בן ה-33, בנו השני של פרדריק, נסיך הכתר הדני.
התקווה הייתה שעל ידי בחירתו של מלך בעל קשרים לבית המלוכה הבריטי, ניתן יהיה להשיג את תמיכתה של בריטניה.
הנסיך קרל עשה רושם על המשלחת הנורווגית במובנים רבים, בעיקר בשל רגישותו לתנועות הליברליות והדמוקרטיות ובשל יכולתו להוביל לכינונה של העצמאות הנורווגית.
אף על פי שהחוקה הנורווגית קבעה שהפרלמנט יוכל לבחור מלך חדש במקרה שכס המלכות יהיה ריק, היה קרל מודע לכך שנורווגים רבים, כולל פוליטיקאים מובילים וקציני צבא בכירים, העדיפו את כינונו של משטר רפובליקני.
ניסיונות לשכנע את הנסיך לקבל על עצמו את כתר המלכות על בסיס החלטת הפרלמנט כשלו.
קרל עמד על כך שהוא יקבל את הכתר רק אם העם הנורווגי יביע את רצונו למלוכה על בסיס משאל עם ושלאחר מכן הפרלמנט יבחר בו כמלך.
ב-12 וב-13 בנובמבר, במשאל העם השני שנערך תוך שלושה חודשים, החליט ציבור הבוחרים הנורווגי ברוב של כמעט 79% להותיר את המלוכה על כנה ולא לשנות את המשטר במדינה לרפובליקני.
בעקבות משאל עם זה שאישר את רצונו של העם הנורווגי במלוכה, בחר הפרלמנט ב-18 בנובמבר ברוב סוחף בקרל כמלכה החדש של נורווגיה.
הנסיך נענה לבחירה באותו ערב ובחר לעצמו את השם הוקון, שם מסורתי של מלכי נורווגיה.
האחרון מבין מלכי נורווגיה ששמו היה הוקון היה הוקון השישי שמת בשנת 1380.
המלך החדש עלה לכס המלוכה תחת השם הוקון השביעי.
שמו של בנו בן השנתיים, הנסיך אלכסנדר, היורש בכוח, שונה לנסיך הכתר אולף.
המשפחה המלכותית החדשה הגיעה לכריסטיאנה (לימים אוסלו) ב-25 בנובמבר.
הוקון השביעי נשבע אמונים כמלך נורווגיה ב-27 בנובמבר.
השנים הראשונות של המלוכה החדשה של נורווגיה עמדו בסימן של גירעון תקציבי בקופת המדינה ונדרשו כספים כדי להחזיק את חצר המלכות.
במובן זה היה זה גילוי של רצון טוב כאשר הנסיך קרל העמיד כתנאי לקבלת כתר המלכות, שהוא לא יאלץ להחזיק חצר מלכות גדולה מדי.
עם זאת, הנסיעות המלכותיות והצורך להחזיק את המעונות המלכותיים, לאחר שיפוץ ראשוני שנערך ב-1905, הוזנחו במידה מסוימת לאחר מכן.
דוגמה למצב פיננסי שלילי הייתה ההבטחה שניתנה לנסיך קרל כי הוא יקבל יאכטה מלכותית כאשר יקבל את תפקיד המלך, אך הבטחה זו לא קוימה עד ל-1947.
אירוע חשוב אחד בשנים הראשונות למלוכה החדשה היה ב-1928 כאשר מינה המלך את הממשלה הראשונה מטעם מפלגת העבודה.
המפלגה החזיקה באותה תקופה בגישה רדיקלית ואף כללה את סעיף ביטול המלוכה במצע שלה.
היה זה נהוג שהמלך ייסמך על עצתו של ראש הממשלה הקודם על מי להטיל את תפקיד ראש הממשלה החדש.
במקרה זה ראש הממשלה הקודם מהמפלגה השמרנית התנגד להעביר את התפקיד למפלגת העבודה הרדיקלית וייעץ למלך למנות מישהו אחר לתפקיד.
אך המלך דבק בעקרון הפרלמנטריזם והחליט למנות לתפקיד את כריסטופר הורנסרוד כראש הממשלה הראשון מטעם מפלגת העבודה.
מאוחר יותר הסירה מפלגת העבודה את סעיף ביטול המלוכה ממצעה.
במהלך הכיבוש הגרמני של נורווגיה במלחמת העולם השנייה, היה המלך סמל חשוב לאחדות ולהתנגדות.
סירובו האיתן לדרישות הגרמניות להיכנע היה חשוב לרוח הלחימה של העם הנורווגי.
הסמכויות שהוקנו למלך על פי החוקה הפכו את מעמדו לחשוב מאוד ואפשרו להקים ממשלה גולה כדי להמשיך לעבוד בלגיטימיות מלאה.
לאחר המלחמה הצליח בית המלוכה לשמור על האיזון בין הרוממות המלכותית לבין הנגישות.
המלך אולף החמישי נחשב כמלך של העם ורגשות האבל הספונטניים של העם הנורווגי עם מותו ב-1991 המחישו את מעמדו הגבוה בקרב האוכלוסייה.
אפילו תומכי הרפובליקניזם היו בין אלה שהדליקו נרות לזכרו בחזית הארמון המלכותי.
נישואיהם של נסיך הכתר האראלד ב-1968 ושל הנסיך הוקון ב-2001, עוררו מחלוקות משמעותיות, אך ההשפעה המתמשכת של אירועים אלו על האהדה הציבורית כלפי מוסד המלוכה הייתה מזערית.
אף על פי ששיעור התמיכה במוסד המלוכה ירד מ-90% לאחר המלחמה, נראה שהוא נותר יציב על שיעור גבוה מ-70%.
בסקר דעת קהל שנערך ב-2012, הסכימו 93% מהנשאלים שהמלך הנוכחי מבצע את תפקידו נאמנה.
אף על פי שחוקת 1814 מקנה למלך סמכויות חשובות, אלו מיושמות כמעט תמיד על ידי מועצת המדינה בשמו של המלך (המועצה המלכותית או הממשלה).
תהליכים חוקתיים החליפו את המשמעות של המילה "מלך" ברוב סעיפי החוקה מ"המלך בעצמו" ל"הממשלה הנבחרת".
הסמכויות שהוקנו למלך על ידי החוקה הם משמעותיות וחשובות לתפקידו והפעם האחרונה שנעשה בהן שימוש הייתה במלחמת העולם השנייה.
בסעיף 5 לחוקה נאמר: "המלך עצמו נהנה מחסינות.
הוא אינו עומד לביקורת או להאשמה.
האחריות רובצת על המועצה המלכותית".
הסעיף מתייחס למלך עצמו שנהנה מחסינות ריבונית.
בסעיף 37 נאמר: "הנסיכים והנסיכות המלכותיים לא יתנו דין וחשבון אישי לאף אדם להוציא את המלך עצמו או למי שהוא יבחר להושיב בדין מטעמו".
משמעות סעיף זה שהנסיכים והנסיכות נהנים גם הם מחסינות על פי החלטת המלך.
הוא יכול להחליט אם הם יישפטו על ידי בתי משפט רגילים או לשפוט אותם בעצמו.
סעיף זה לא עמד מעולם למבחן מעשי.
מועצת המדינה כוללת את ראש הממשלה ואת המועצה שלו, כולם ממונים באופן רשמי על ידי המלך.
מועצת המדינה היא למעשה ממשלת נורווגיה.
המשטר הפרלמנטרי נהוג בנורווגיה מאז 1884 ועל פיה הממשלה חייבת לקבל את אמון הפרלמנט ומינויה על ידי המלך הוא פורמלי בלבד.
בפועל, מבקש המלך ממנהיג הרוב בפרלמנט להרכיב ממשלה חדשה.
המלך מסתמך על עצתו של ראש הממשלה הקודם ועל יושב ראש הפרלמנט בשאלה זו.
הפעם האחרונה בה מינה המלך ראש ממשלה בניגוד לעצת ראש הממשלה הקודם הייתה ב-1928, כאשר מינה המלך ראש ממשלה ממפלגת העבודה.
בסעיף 12 לחוקה נאמר: "המלך בעצמו בוחר את חברי המועצה מקרב אזרחי נורווגיה בעלי זכות ההצבעה...
המלך מחלק את תחומי העיסוק בין חברי המועצה על פי הצורך".
על כל חברי המועצה להביע את דעותיהם בכנות, והמלך מחויב להקשיב לדעותיהם, אך זכותו של המלך להגיע לידי החלטות על פי מיטב שיקולו...".
על המלך לחתום על כל חוקי המדינה כדי לתת להם תוקף.
הוא יכול להטיל וטו על כל חוק.
עם זאת, אם שלושה פרלמנטים שונים אישרו את החוק, הוא נעשה תקף גם ללא ההסכמה המלכותית.
מאז פירוק האיחוד עם שוודיה לא הטיל המלך וטו על אף חוק.
החוק האחרון שנכנס לתוקף ללא ההסכמה המלכותית היה החוק שנגע לדגל הלאומי ב-1898.
בסעיף 78 לחוקה נאמר: "במקרה שהמלך נותן את הסכמתו להצעת חוק, הוא מצרף לו את חתימתו ובכך הוא נהפך להיות חוק.
אם המלך לא נותן את הסכמתו, ההצעה חוזרת לפרלמנט עם ההצהרה שלעת עתה הוא לא מוצא אותו ראוי לאישור.
במקרה זה הצעת החוק לא תוגש שוב לאישור המלך על ידי אותו פרלמנט...".
הכנסייה הנורווגית, שידועה גם ב שם "הכנסייה האוונגלית לותרנית של נורווגיה", היא "כנסיית המדינה" של נורווגיה, שבה חברים 86% מתושבי המדינה.
הכנסייה משתייכת לענף הלותרני של הנצרות והיא חברה ב"שותפות פורבו" (Porvoo Communion – ארכון גג של כנסיות בארצות שונות בצפון אירופה ובמערבה).
המלך הוא המושל העליון והמגן של הכנסייה הנורווגית.
באופן פורמלי הוא מחליט על זהותם של הבישופים ודואג שהכנסייה תנהל את ענייניה על פי "הנורמות המקובלות".
בפועל, הסמכות מופעלת על ידי המשרד לענייני הכנסייה.
בסעיף 20 לחוקה נאמר: "למלך יש הזכות במועצת המדינה להעניק חנינה לפושעים לאחר שדינם נגזר".
חנינה היא מחילה על פשע ועל העונש שנגזר בגינו.
החנינה מוענקת אם מידע חדש על מעשה הפשע או על הפושע יוצאים לאור לאחר שגזר הדין ניתן.
החנינה יכולה לכלול ביטול חלקי או מוחלט של העונש.
היישום המעשי של זכות זו מואצל למשרד המשפטים שיכול לדחות את הבקשה.
האישור הרשמי של החנינה ניתן על ידי המועצה המלכותית.
בסעיף 21 לחוקה נאמר: "המלך יבחר וימנה, לאחר התייעצות עם מועצת המדינה, את כל הפקידים האזרחיים, הכנסייתיים והצבאיים הבכירים.
המינוי נעשה אופן רשמי על ידי המלך, אך בפועל מתבצע על ידי הממשלה הנבחרת".
בסעיף 22 לחוקה נאמר: "ראש הממשלה וחברי מועצת המדינה אחרים, יחד עם מזכירי המדינה, יכולים להיות מפוטרים על ידי המלך ללא פסק דין משפטי מוקדם, לאחר שהוא שמע את דעתה של מועצת המדינה בנוגע לכך".
בסעיף 23 לחוקה נאמר: "המלך רשאי להעניק תארים לכל אדם שהוא חפץ, כגמול על שירות מצוין".
בנורווגיה קיימים שני מסדרי אבירות: מסדר אולף הקדוש ומסדר ההצטיינות המלכותי הנורווגי.
בנוסף, מעניק המלך מדליות הצטיינות נוספות.
בסעיף 25 לחוקה נאמר: "המלך הוא המפקד העליון של צבא נורווגיה ושל הצי המלכותי הנורווגי".
כמו כן המלך הוא המפקד העליון של חיל האוויר המלכותי הנורווגי, אם כי זה לא מוזכר מפורשות בחוקה, מאחר שב-1814 לא היה קיים חיל האוויר.
בסעיף 26 לחוקה נאמר: " למלך זכות לגייס כוחות, לפתוח במעשי איבה להגנת הממלכה ולכרות שלום, לאשר ולדחות אמנות, לשגר ולקבל שליחים דיפלומטים".
היחס אל המלך בכוחות ההגנה של נורווגיה הוא כאל המפקד העליון, אך מעבר לצד המשפטי, אין כל ספק שהשליטה בכוחות ההגנה מתבצעת למעשה על ידי הממשלה הנבחרת.
למלכי נורווגיה הוענקה באופן מסורתי הכשרה צבאית נרחבת ובמידה מסוימת הם ניהלו קריירה צבאית לפני שעלו לכס המלוכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לקח המלך חלק רחב יותר בתהליך קבלת ההחלטות ואף על פי שהמילה האחרונה הייתה של הממשלה, לעצתו של המלך ניתן משקל רב.
בהזדמנות אחת במהלך הפלישה הגרמנית, ניתן למלך אולטימטום על ידי הגרמנים שדרש מנורווגיה להיכנע.
המלך הוקון השביעי אמר לממשלה שהוא יתפטר מתפקידו אם הם יחליטו להיעתר לדרישה.
ב-1944 מונה נסיך הכתר אולף כמפקד כוחות ההגנה, בהתבסס על יכולות ההנהגה הצבאית שלו.
עוד לפני תחילת ההיסטוריה המתועדת של נורווגיה, נכנסו מלכיה לתפקידם בטקס בו הם נשבעו לקיים את חוקי הארץ וראשי השבטים נשבעו להם אמונים.
טקס ההכתרה הראשון בנורווגיה ובסקנדינביה כולה התקיים בברגן ב-1163 או ב-1164. במשך שנים רבות היו נהוגים הן טקס שבועת האמונים והן טקס ההכתרה, כך שהמלך שאב את סמכויותיו הן מאנשי האצולה והן מהכנסייה.
טקס ההכתרה סימל את העובדה שהמלך החזיק בממלכה כפייף של אולף הקדוש, המלך הנצחי של נורווגיה.
טקס שבועת האמונים האחרון התקיים ב-1648 בטירת אקרשהוס.
טקס ההכתרה האחרון בימי הביניים התקיים ב-1514 במהלך תקופת המונרכיה האבסולוטית (1814-1660) הוכתרו המלכים בקופנהגן.
כיום מתקיים טקס דומה לטקסי שבועת האמונים שנערכו בעבר, שבו המלך נשבע אמונים לחוקה בנוכחות חברי הפרלמנט.
חוקת 1814 קבעה שטקסי ההכתרה יתקיימו בקתדרלת נידארוס שבטרונדהיים.
מהלך זה חידש את הקשר עם מקום הקבורה המקודש של המלכים הקודמים.
הפרק בחוקה הדן בטקס ההכתרה בוטל ב-1908. כאשר עלה אולף החמישי לכס המלוכה ב-1957, הוא ביקש עדיין לקבל את ברכתה של הכנסייה למלכותו ואז הונהג טקס הענקת הברכה למלך.
טקס זה הוא טקס פשוט, אך הוא עדיין מתקיים בקתדרלת נידארוס ונעשה בו שימוש בסמלי המלכות (הכתר, החרב המלכותית, גלובוס הריבון, והשרביט).
טקס הענקת הברכה האחרון התקיים ב-1991, אז הוכתרו האראלד החמישי והמלכה סוניה.
סדר הירושה לכתר הנורווגי מבוסס מאז 1990 על עקרון העדפת הילד הבכור, וזאת על פי סעיף 6 לחוקת נורווגיה.
עם זאת, בשל העובדה שיורשיו של המלך האראלד החמישי נולדו קודם לחוק זה, הרי שהוקון נסיך נורווגיה קודם בסדר הירושה למרתה לואיז נסיכת נורווגיה שנולדה שנתיים לפניו.
רק צאצאיו של המלך המכהן, אחיו וצאצאיהם, זכאים לרשת את כס המלוכה.
סדר הירושה הנוכחי לכתר הנורווגי הוא:
2. אינגריד אלכסנדרה, נסיכת נורווגיה (נולדה ב-2004)
3. סבר מגנוס, נסיך נורווגיה (נולד ב-2005)
4. מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה (נולדה ב-1971).
6. הנסיכה ליאה איזידורה (נולדה ב-2005).
המלך, המלכה ונסיך הכתר פטורים מתשלום מיסים ונכסיהם הפרטיים אינם חשופים בפני הציבור.
חברים אחרים של משפחת המלוכה מאבדים זכות זו עם נישואיהם.
האחוזות המלכותיות מניבות הכנסה כלשהי, אך אלה מושקעים מחדש באחוזות עצמן.
בתקציב המדינה של נורווגיה לשנת 2010 הוקצו 142.5 מיליוני כתר נורווגי לטובת משק הבית המלכותי.
בנוסף, שולמו 16.5 מיליוני קרונות למלך כמענק ו-20.9 מיליון קרונות לצורכי שיקום הרכוש המלכותי.
ב-2010 נטען שהונו האישי של האראלד החמישי נאמד בכ-100 מיליוני קרונות.
בסוף שנות התשעים הוקצב סכום של 500 מיליוני קרונות לצורכי שיפוצים בארמונות המלכותיים, שיפוצים שעדיין נמשכים עד היום.
השיפוצים בארמון המלכותי באוסלו חרגו מעבר לתקציב בשל העובדה שמצב שלד המבנה היה גרוע יותר ממה שהוערך קודם לכן.
עם זאת, נמתחה ביקורת ציבורית רחבה על עלות השיפוצים.
הארמון המלכותי באוסלו משמש כמעון המגורים הרשמי של המלך.
הארמון נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-19 כמעון המגורים הנורווגי של קרל השלישי יוהאן (מלך כקרל הארבעה עשר, מלך שוודיה).
האחוזה המלכותית ביגדיי (Bygdøy), מעון הקיץ המלכותי הרשמי, שוכנת גם היא באוסלו.
ביגדיי נמצאת תחת תהליך שיפוצים נרחב ולפיכך לא נמצאת כל כך בשימוש סדיר מאז הכתרתו של המלך הנוכחי האראלד החמישי ב-1991. הווילה המלכותית (Kongsseteren) שוכנת בהולמנקולן (Holmenkollen), פרבר של אוסלו, משמשת את המשפחה המלכותית בחג המולד ובפסטיבל הסקי המקומי מדי שנה.
בטירת אוסקרשאל (Oscarshall), גם היא באוסלו, נעשה שימוש לעיתים רחוקות.
בנוסף, קיימים מעונות רשמיים בשלוש ערים נוספות: גמלהאוגן (Gamlehaugen) בברגן, לדאל בסטוונגר וסטיפסטגרדן (Stiftsgården) בטרונדהיים.
כל המעונות המלכותיים פתוחים באופן חלקי לקהל.
בבעלותו של המלך נמצאת היאכטה המלכותית "נורגה" (HNoMY Norge), המאוישת ומתוחזקת על ידי הצי המלכותי הנורווגי ונעשה בה הן שימוש רשמי והן שימוש פרטי להפלגות בתוך נורווגיה ומחוצה לה.
חברת הרכבות הממשלתית מחזיקה מערך קרונות מלכותי.
נסיך הכתר ומשפחתו מתגוררים באחוזת סקאוגום בעיר אסקר שמחוץ לאוסלו.
הן אחוזת אסקר והן אחוזת ביגדיי הן חוות פעילות שמופקים בהן תוצרת חיטה, חלב ובשר והרווחים שלהן משמשים להשקעה חוזרת באחוזות עצמן.
ב-2004 העביר המלך את ניהול חוות ביגדיי למוזיאון הנורווגי להיסטוריה של התרבות.
המשפחה המלכותית מחזיקה במספר בתי נופש לשימוש פרטי.
סמל נורווגיה הוא אחד העתיקים ביותר באירופה ומשמש הן כשלט האצולה המלכותי והן כסמל המדינה.
מקורו בסמלם של מלכי נורווגיה במהלך ימי הביניים והראשון שעשה בו שימוש היה הוקון הרביעי (1263-1217), על פי הסאגה שלו שנכתבה ב-1220.
ב-1280 הוסיף אריק השני את הכתר והגרזן הכסופים לדמות האריה שעל הסמל.
הגרזן הוא גרזן המרטיר של אולף הקדוש, הנשק שממנו הוא נהרג בקרב סטיקלסטאד ב-1030.
העיצוב של הסמל השתנה לאורך השנים, בעקבות שינויים באופנות העיצוב.
בתקופת ימי הביניים המאוחרים התארכה ידית הגרזן והוא דמה יותר להאלברד.
הידית עוצבה בדרך כלל כדי שתתאים לצורת המגינים שהיו בשימוש אז ולצורת המטבעות של אותה תקופה.
ב-1844 הושמט ההאלברד והוחלף בגרזן קצר על פי צו מלכותי.
ב-1905 שונה עיצוב הסמל שוב והוחזר לעיצוב מימי הביניים, כשצורת המגן הפכה למשולשת והאריה עוצב בעמידה זקופה יותר.
בשלט האצולה המלכותי לא נעשה שימוש תכוף.
תחת זאת, נעשה שימוש נרחב במונוגרמה של המלך, למשל בסמלי הצבא ועל מטבעות.
המשפחה המלכותית הנורווגית היא ענף של בית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג הדני, שמקורו בדוכסות שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
משנת 1991 מלך נורווגיה הוא האראלד החמישי, המלך ה-66 מאז איחוד נורווגיה, אך הראשון מזה מאות שנים שנולד על אדמתה.
בעקבות הנהגת הפרלמנטריזם ב-1884 הפכו תפקידיו של המלך כייצוגים וטקסיים בעיקר.
מינוי ופיזור ממשלות באופן רשמי.
יושב בראש הישיבות של מועצת המדינה.
משמש כראש הכנסייה של נורווגיה.
המפקד העליון של כוחות ההגנה של נורווגיה.
קבלת כתבי האמנה של שגרירים זרים.
שמירה על קשר עם הציבור ועם דמויות מפתח בפוליטיקה, בתעשייה, במגזר העסקי ובתרבות.
בנוסף, המלך מחזיק בכמה סמכויות.
הוא מעניק חנינות ומכריז על מלחמה, אם כי בסמכויות אלו לא נעשה שימוש כיום.
במהלך הכיבוש הגרמני של נורווגיה במלחמת העולם השנייה, אמר הוקון השביעי כי הוא היה מעדיף להתפטר מאשר למנות ממשלה של משתפי פעולה בהנהגתו של וידקון קוויזלינג.
המלך הוא סמל לאחדות הלאומית ורוב אזרחי נורווגיה תומכים בהשארת המלוכה על כנה.
בית קניטלינגה – רוזני לאדה (פעם ראשונה)
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות האראלד "כחול השן" (925/935 - 987) 970 980 מלך דנמרק, תפס את השלטון בנורווגיה עם רציחתו של האראלד השני הוקון זיגרודסון (935 - 995) (מושל) 965 או 970 995 משל בנורווגיה מטעמו של האראלד הראשון, מלך דנמרק
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות אולף הראשון (968 - 1000) 995 1000 נינו של האראלד הראשון
בית קניטלינגה – רוזני לאדה (פעם שנייה)
שושלת אולף הקדוש (פעם ראשונה)
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות אולף השני (995 - 1030) 1015 1028 בן נינו של האראלד הראשון, "המלך הנצחי של נורווגיה", "הקדוש"
בית קניטלינגה – רוזני לאדה (פעם שלישית)
שושלת אולף הקדוש (פעם שנייה)
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות מגנוס הראשון (1024 - 1047) 1035 1047 "מגנוס הטוב", בנו של אולף השני
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות מגנוס החמישי (1156 - 1184) 1161 1184 בנם של ארלינג סקקה ושל כריסטין, בתו של זיגורד הראשון
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות אינגה השני (1185 - 1217) 1204 1217 בנה של ססיליה, בתו של זיגורד השני
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות מגנוס השביעי (1316 - 1374) 1319 1343 מגנוס הרביעי, מלך שוודיה.
בנם של הוקון השישי ושל מרגרטה הראשונה
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות מרגרטה (1353 - 1412) 1380 1412 רעייתו של הוקון השישי.
מלכת דנמרק, שוודיה ונורווגיה (איחוד קאלמאר)
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות אריק השלישי (1381 - 1459) 1389 1442 אריק מפומרניה.
מלך דנמרק, שוודיה ונורווגיה נכד אחותה של מרגרטה הראשונה
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות כריסטופר (1416 - 1448) 1442 1448 כריסטופר מבואריה.
מלך דנמרק, שוודיה ונורווגיה אחיינו של אריק מפומרניה אינטררגנום (1149-1448)
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות קרל הראשון (1409 - 1470) 1449 1540 קרל השמיני, מלך שוודיה
בנו של כריסטיאן הראשון כריסטיאן השני (1481 - 1559) 1513 1523 מלך דנמרק, שוודיה ונורווגיה.
בנו של כריסטיאן השביעי אינטררגנום (1814) כריסטיאן פרדריק (1786 - 1848) 1814 1814כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק.
נכדו של פרדריק החמישי אינטררגנום (1534-1533)
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות קרל השני (1748 - 1818) 1814 1818 קרל השלושה עשר, מלך שוודיה.
המלך הראשון של האיחוד השוודי-נורווגי
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות קרל השלישי יוהאן (1763 - 1844) 1818 1844 ז'אן ברנדוט, קצין בצבאו של נפוליאון.
אומץ על ידי קודמו ומלך כקרל הארבעה עשר מלך שוודיה.
בנו של אוסקר הראשון ואחיו של קרל הרביעי אינטררגנום (1905)
המלוכה הדנית היא מוסד חוקתי ותפקיד היסטורי בממלכת דנמרק.
הממלכה כוללת לא רק את דנמרק, אלא גם את האזורים האוטונומיים של גרינלנד ואיי פארו.
המלוכה מיוצגת כיום על ידי פרדריק העשירי, מלך דנמרק, שעלה לכס המלכות עם הוויתור על הכס של אמו, מרגרטה השנייה, ב-14 בינואר 2024. השמות המלכותיים הדנים מתחלפים לסירוגין באופן מסורתי בין "פרדריק" (Frederik) לבין "כריסטיאן" (Christian), כאשר מרגרטה השנייה לקחה למעשה את מקומו של כריסטיאן.
לפיכך, יורש העצר של דנמרק הוא כריסטיאן, נסיך דנמרק.
המלוכה הדנית היא מונרכיה חוקתית, וככזו, תפקידו של המונרך מוגדר ומוגבל על ידי חוקת דנמרק, המתייחסת אליו בתואר "המלך" (Konge).
המונרך ומשפחתו הקרובה ממלאים מגוון של תפקידים רשמיים, טקסיים, דיפלומטיים וייצוגיים.
הסמכות הניהולית האולטימטיבית על הממשלה היא עדיין המלך ומתבצעת באמצעות סמכויותיו.
בפועל, בסמכויות אלו נעשה שימוש אך ורק על פי חוקי הפרלמנט או המוסכמות המקובלות.
תפקידי המונרך מוגבלים למעשה לחלוקת תארים ומינוי ראש ממשלת דנמרק.
ממלכת דנמרק המאוחדת הוקמה על ידי המלכים הוויקינגים גורם הזקן ובנו האראלד הראשון במאה העשירית, ובכך דנמרק היא המלוכה הוותיקה ביותר באירופה.
במקור הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, ורק במאה ה-17 היא הפכה למונרכיה העוברת בירושה, בתקופת מלכותו של פרדריק השלישי.
מעבר למונרכיה חוקתית בוצע ב-1849 עם כינונה של החוקה הראשונה.
בית המלוכה הנוכחי הוא ענף של בית גליקסבורג, שמקורו משלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
זהו אותו בית שממנו יצאו בית המלוכה של נורווגיה ומשפחת המלוכה היוונית לשעבר.
עם עלייתה לכס המלוכה, הייתה מרגרטה השנייה למלכה האישה השנייה לאחר מרגרטה הראשונה, שמלכה על ארצות סקנדינביה בשנים 1375 – 1412, בתקופת איחוד קאלמאר.
המלוכה הדנית החלה להתקיים במאה ה-10 לספירה ובכך בית המלוכה הדני הוא הרביעי בוותיקותו והוותיק ביותר באירופה מבין כל אלה הקיימים היום.
ממלכת דנמרק של ימינו נוסדה בימיו של גורם הזקן.
ב-965 אוחדו הדנים באופן רשמי והתנצרו בימיו של הראלד הראשון.
סיפור זה מתועד על גבי האבנים הרוניות בילין.
גודלה המדויק של ממלכתו של האראלד הראשון לא ידוע, אך מקובל לחשוב שהיא השתרעה בין קו הביצורים של דנווירגה (Danevirke, כיום בגרמניה), כולל העיר הדבי, לרוחבה של יוטלנד, האיים הדנים והחלק הדרומי של שוודיה המודרנית, סקונה ואולי אף הלנד (אזור השליטה ההיסטורי של דנמרק בדרום שוודיה).
יותר מכך, האבנים ביילין מציינות שהאראלד אף כבש את נורווגיה.
בנו של האראלד, סוון הראשון, ניהל מספר מלחמות כיבוש נגד אנגליה, שהושלמו בתקופת מלכותו של בנו, קנוט הגדול, באמצע המאה ה-11. תקופת מלכותו של קנוט ייצגה את השיא בעידן הוויקינגי בדנמרק.
אימפריית הים הצפוני שלו כללה את דנמרק, נורווגיה, אנגליה והשפעה חזקה בחוף הצפון- מזרחי של גרמניה.
המלך האחרון שהיה צאצא של ולדמר הרביעי, כריסטופר מבוואריה (בדנמרק הוא נקרא כריסטופר השלישי), מת ב-1448. כיורשו נבחר הרוזן כריסטיאן מאולדנבורג, צאצא של דודתו של ולדמר הרביעי, שמלך תחת השם כריסטיאן הראשון.
מלכתחילה הייתה דנמרק מונרכיה נבחרת, אך בפועל היה נבחר לתפקיד בנו הבכור של המלך הקודם.
מאוחר יותר נחתם כתב זכויות שהגביל את סמכויות המלך הדני.
המשטר האבסולוטי הונהג בדנמרק בראשית שנות השישים של המאה ה-17, בתקופת מלכותו של פרדריק השלישי, כאשר עברה דנמרק ממשטר של מונרכיה נבחרת למונרכיה העוברת בירושה.
העדפת הבן הזכר הבכור הוגדרה בדנמרק בצו מלכותי מ-1665.
ב-5 ביוני 1849 שונתה חוקת דנמרק כך שמשטרה היה למונרכיה חוקתית.
אחרון מלכי דנמרק מבית אולדנבורג, פרדריק השביעי, מת ללא צאצאים.
על פי חוק סדר הירושה, ירש הנסיך כריסטיאן מגליקסבורג ועלה לכס המלוכה ב-15 בנובמבר 1863 כמלך כריסטיאן התשיעי, הראשון מבית המלוכה הנוכחי של דנמרק, בית גליקסבורג, שהוא ענף של בית אולדנבורג.
בסופו של דבר נודע כריסטיאן התשיעי בכינוי "חמה של אירופה", הודות לקשריו המשפחתיים עם רוב בתי המלוכה של אירופה: בתו, אלכסנדרה, נסיכת דנמרק, נישאה לאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, בת אחרת שלו, דאגמאר, נישאה לאלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה ובתו תירה, נסיכת דנמרק נישאה לארנסט אוגוסט, נסיך הכתר של הנובר.
בנו של כריסטיאן התשיעי, הנסיך וילהלם, הוכתר כגאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
בהמשך הוכתר נכדו כהוקון השביעי, מלך נורווגיה.
עד היום מקושרת משפחת המלוכה הדנית לרוב שושלות בתי המלוכה השולטות באירופה.
על פי חוק סדר הירושה מה-27 במרץ 1953, הוכרה זכותן של נשים לרשת את הכתר ובכך התאפשרה עלייתה למלוכה של המלכה הקודמת, מרגרטה השנייה.
על פי חוקת דנמרק, המונרך הדני, כראש המדינה, הוא מקור הסמכות, במשותף עם הפולקטינג, הפרלמנט, כרשות המחוקקת.
בסמכותו של המלך לסרב לתת הסכמה מלכותית לחוקים וכן לבחור ולהדיח מתפקידו את ראש ממשלת דנמרק, אף על פי שבתקופה המודרנית, סמכות זו לא יושמה מעולם.
כראש המדינה, משתתף המלך בתהליך הרכבתה של ממשלה חדשה.
הצעות חוק חייבות להחתם חתימת קיום על ידי שר אחד של הממשלה או יותר כדי להפוך לחוקים.
כריסטיאן העשירי היה המונרך האחרון שיישם את סמכותו מרצונו, ב-28 במרץ 1920, וכך הצית את משבר חג הפסחא של 1920. כל הסמכויות המלכותיות, כמו הסמכות למנות שרים והיכולת להכריז מלחמה ולכרות בריתות שלום, מיושמות על ידי ראש הממשלה והקבינט, עם הסכמתו הפורמלית של המונרך.
לאחר התייעצויות שהמונרך מקיים עם נציגי הסיעות בפרלמנט, מוטל על מנהיג המפלגה שזכתה לתמיכת רוב חברי הבית, להרכיב את הממשלה החדשה.
מרגע שהורכבה הממשלה, ממנה אותה המונרך באופן רשמי.
כיום למונרך יש תפקיד טקסי במהותו המוגבל בסמכויותיו על ידי המוסכמות ועל ידי דעת הקהל.
כדמות ציבורית פותח המלך תערוכות, משתתף באירועים, חונך מבנים ועוד.
עם זאת מוקנים למלך שלוש זכויות בלתי רשמיות: הזכות לקבל ייעוץ, הזכות לייעץ והזכות להזהיר.
על בסיס זכויות אלו משתתפים ראש הממשלה וחברי הקבינט בישיבות הקבועות של מועצת המדינה (Statsrådet).
ראש הממשלה ושר החוץ מדווחים באופן סדיר למלך ומתדרכים אותו על ההתפתחויות הפוליטיות האחרונות.
המלך מארח ביקורים ממלכתיים של ראשי מדינה זרים ומקיים ביקורים ממלכתיים במדינות אחרות.
גרינלנד ואיי פארו הם שני שטחי חסות שנהנים מאוטונומיה ועל פי החוקה הדנית, ראש המדינה שלהן הוא גם מלך דנמרק.
מאז 2009 נהוג בדנמרק כלל העדפת הילד הבכור.
חוק הירושה הדנית, שהונהג ב-27 במרץ 1953 הגביל את הכתר לצאצאי המלך כריסטיאן העשירי ולאשתו, אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין שנולדו במסגרת נישואים חוקיים.
חברי משפחת המלוכה מאבדים את מקומם בסדר הירושה אם הם נישאים ללא אישור המונרך שניתן בפני מועצת המדינה.
כמו כן נשללת זכות הירושה מצאצאיהם של חברי משפחת המלוכה שנישאו ללא רשות המונרך או שנולדו מבלי שהוריהם נישאו כאמור.
יותר מכך, כאשר המונרך מאשר נישואין, הוא זכאי להתנות תנאים כדי שצאצאי הזוג הנישא יהיו זכאים להיות בסדר הירושה.
על פי חוקת 1953, הפרלמנט יכול לבחור יורש לכתר ולהגדיר סדר ירושה חדש בכל מקרה בו אין יורשים הזכאים לרשת את הכתר מבין צאצאיהם של כריסטיאן העשירי והמלכה אלכסנדרין.
המונרך הדני חייב להשתייך לכנסייה הלאומית של דנמרק או לכנסייה האוונגליסטית לותרנית של דנמרק.
הכנסייה הלאומית היא הכנסייה הממוסדת של דנמרק, אם כי המונרך הדני לא עומד בראשה.
החוק הראשון שהגדיר את סדר הירושה לכתר הדני חוקק בנובמבר 1665 ופורסם ב-1709. על פי חוק זה הוכרזה דנמרק כמונרכיה העוברת בירושה לצאצאיו החוקיים של המלך פרדריק השלישי וסדר הירושה יהיה "סאלי למחצה".
על פי עיקרון זה עובר הכתר בירושה לילדיו של המלך עם עדיפות לזכרים, לאחיו עם העדפה לבכור על פני הצעיר ולקרובים רחוקים עם העדפה לענף בכיר של בית המלוכה על פני ענף זוטר.
נשים היו זכאיות לרשת את הכתר במקרה בו לא היה כל יורש בקו הזכרי.
הדוכסויות שלזוויג, הולשטיין ולאונבורג, שבהם משל המונרך הדני כדוכס, דבקו בחוק הסאלי (כלומר שרק יורשים זכרים יכולים לרשת את כס הדוכס).
דוכסות שלזוויג (שהייתה פייף דני) והולשטיין ולאונבורג (שהיו פייף גרמני), היו קשורות באיחוד פרסונלי עם הכתר הדני.
הבדלים אלה גרמו לקשיים כאשר התברר כי פרדריק השביעי יהיה חשוך ילדים והתבקש שינוי בסדר הירושה הן בכתר הדני והן בדוכסויות.
משמעות הדבר הייתה שמלך דנמרק לא יוכל להיות הדוכס של שלזוויג ושל הולשטיין.
כדי להבטיח שהדוכסויות תמשכנה להיות כפופות לכתר הדני הוגדר מחדש סדר הירושה שלהן בפרוטוקול לונדון משנת 1852, שייעד את הנסיך כריסטיאן משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג כיורש בכוח לכתר, למרות שעל פי כללי העדפת הבן הבכור הוא לא היה זכאי לרשת לא את כס המלכות הדני ולא את הדוכסויות.
מלכתחילה רצה ראש ממשלת דנמרק, כריסטיאן אלברכט בלום לשמור על סדרי ירושה נפרדים, אך בסופו של דבר החליט הממשלה להנהיג סדר ירושה אגנאטית, החלטה שאושרה על ידי הפרלמנט.
סדר ירושה זה נותר בתוקף במשך מאה שנים, ואז שונה ב-1953 החוק הסאלי לעקרון העדפת הבן הבכור, על פיו נשים יוכלו לרשת את הכתר רק במקרה ולא יהיו להם אחים זכרים.
ב-2009 שונה שוב סדר הירושה והפעם לעקרון העדפת הילד הבכור, כלומר, אישה תירש את הכתר בכל מקרה בו היא הבת הבכורה, גם אם יש לה אחים צעירים ממנה.
בעקבות המעבר של דנמרק ב-1660, ממונרכיה נבחרת (למרות שהחל מ-1448 נבחר תמיד לכס המלכות בנו הבכור של המלך הקודם מבית אולדנבורג), למונרכיה העוברת בירושה, הוספה לתוארו של המונרך הדני הקידומת "בחסד האל".
כל סעיפי החוק שחוקק אז בנוגע לסדר הירושה למעט סעיפים 21 ו-25 שונו מאז.
סעיף 21 מציין כי "כל נסיך שבקשר דם לכס המלכות, שמתגורר בממלכה או בטריטוריות שלה, יבוא בברית הנישואין, או יעזוב את הממלכה, או ישרת תחת שלטון זר, רק ברשות מפורשת של המלך".
עם זאת, אלה מבין בני משפחת המלוכה שכן מתגוררים בדנמרק או בשטחי החסות שלה, נדרשים לקבל מהמונרך הסכמה מראש לצאת מחוץ לגבולות הממלכה או להינשא.
סעיף 25 לאותו חוק קובע, בנוגע לחברי משפחת המלוכה, כי: "הם לא כפופים לשום בית משפט, אך הערכאה הראשונה והאחרונה שהם ניצבים בפניה היא המלך או כל מי שהוא מאציל אליו את סמכותו".
עם הנהגתה של המונרכיה החוקתית בדנמרק ב-1849, הפכו הארמונות המלכותיים לרכוש המדינה.
מאז, מספר משתנה של ארמונות אלו הועמדו לרשות משפחת המלוכה.
הרכבם של ארמונות אלה מוסכם מחדש לאחר עלייתו לכס המלכות של מונרך חדש.
לרשותה של מלכת דנמרק עומדים ארבעה ארמונות באמליאנבורג ובקופנהגן כמקומות עבודה ומגורים.
נכון להיום מתגוררת המלכה בארמון המלך כריסטיאן התשיעי ונסיך הכתר פרדריק מתגורר בארמון המלך פרדריק השמיני.
בזה האחרון קיימות דירות גם לחברים אחרים של משפחת המלוכה ואילו ארמון המלך כריסטיאן השביעי משמש לעריכת אירועים רשמיים וכבית הארחה מלכותי.
המעונות המלכותיים בארמון המלך כריסטיאן השמיני ובארמון המלך כריסטיאן השביעי פתוחים לביקורי הציבור במסגרת סיורים מודרכים.
בנוסף, חלקים מארמון כריסטיאנסבורג בקופנהגן עומדים לרשות המלכה.
בארמון זה מתקיימים אירועים רשמיים כמו משתאות, ארוחות ערב רשמיות, טקסי הגשת כתבי האמנה מדיפלומטים זרים, מפגשים עם אזרחים, ישיבות מועצת המדינה, קבלות פנים, טקסי הטבלה מלכותיים וטקסים אחרים.
החלקים המלכותיים של הארמון פתוחים לביקורי הציבור כאשר הם לא בשימוש.
בארמון פרדנסבורג שמצפון לקופנהגן נעשה שימוש בעיקר בסתיו ובאביב.
הוא משמש לעיתים קרובות לאירוח ביקורים ממלכתיים ולטקסים של המשפחה המלכותית.
ביוטלנד עומד לרשותה של המלכה ארמון גראסטן.
ארמון זה היה בשימוש כמעון קיץ של פרדריק התשיעי ושל רעייתו, המלכה אינגריד.
מאז מותה של המלכה אינגריד ב-2000, משמש הארמון כמעון הקיץ של המלכה מרגרטה השנייה.
בנוסף קיימים ארמון ארמיטג' שמצפון לקופנהגן שמשמש למסעות ציד מלכותיים וארמון סורגנפרי שבעבר שימש כמקום מגוריהם של נסיכי משפחת המלוכה אך כיום לא נעשה בו כל שימוש רשמי.
בנוסף לכל הארמונות הללו שהם רכוש המדינה, קיים ארמון מרסליסבורג שבאורהוס, שהוא רכושה הפרטי של המלכה.
ארמון זה משמש כמעון קיץ עבור המלכה וכן במהלך חג הפסחא וחג המולד.
בממלכת דנמרק, כל חברי השושלת שמחזיקים בתואר נסיך או נסיכה הם חברי משפחת המלוכה הדנית.
כמו בבתי מלוכה אירופאים אחרים, ההבחנה בחברי משפחת המלוכה קשה עקב חוסר בהגדרות משפטיות או פורמליות ברורות.
המלכה ואחיותיה משתייכות לבית גליקסבורג, ענף של בית אולדנבורג.
ילדיה של המלכה משתייכים לבית דה לאבורד דה מונפזאט, על שמו של אביהם.
משפחת המלוכה הדנית כוללת את:
המלכה מארי, בת זוגו של המלך.
הנסיכה איזבלה, בתו הבכורה של המלך.
הנסיך וינסנט, בנו הצעיר של המלך.
הנסיכה יוספינה, בתו הצעירה של המלך.
הנסיך יואכים, בנה הצעיר של המלכה.
הנסיכה מארי, אשתו של הנסיך יואכים.
הנסיך ניקולאי, בנו הבכור של הנסיך יואכים.
הנסיך פליקס, בנו השני של הנסיך יואכים.
הנסיך הנריק, בנו הצעיר של הנסיך יואכים.
הנסיכה אתנה, בתו של הנסיך יואכים.
הנסיכה בנדיקטה, אחותה של המלכה.
אנה מריה, מלכת יוון, אחותה של המלכה.
הנסיכה אליזבת, בת דודתה של המלכה.
על משפחת המלוכה המורחבת נכללים בן זוגה, ילדיה, בני ובנות זוגם וילדיהם של הנסיכה בנדיקט.
בנוסף, רוב חברי משפחת המלוכה היוונית, כצאצאיו של כריסטיאן התשיעי, הם גם חלק ממשפחת המלוכה הדנית ונושאים את התואר נסיך או נסיכת יוון ודנמרק.
עד עלייתה של מרגרטה השנייה לכס המלוכה כלל תוארו של מלך דנמרק את שמות כל הטריטוריות והעמים שעליהם הם מלכו (מלך דנמרק ואיסלנד, הוונדים והגותים, דוכס שלזוויג, הולשטיין, סטורמארן, דיטמארשן ואולדנבורג).
מרגרטה השנייה ויתרה על כל התארים האלה; על כן בנה, פרדריק העשירי, משתמש בתואר "בחסד האל, מלך דנמרק".
רשימת מלכי דנמרק כוללת את המלכים והמלכות ששלטו בממלכה בתקופות הבאות:
תקופת האיחוד הפרסונלי של דנמרק ונורווגיה (1397-1380).
האיחוד בין דנמרק, נורווגיה ושוודיה (1523-1397).
ממלכת דנמרק (1814 עד היום)
איסלנד (מאז האיחוד בין דנמרק לנורווגיה ב-1380. עצמאית באיחוד פרסונלי בין השנים 1918–1944. רפובליקה עצמאית מאז 1944).
גרינלנד (מאז האיחוד בין דנמרק לנורווגיה ב-1380. שליטה דנית ישירה החלה ב-1721. איחוד עם הממלכה הדנית ב-1953. ממשל בית פנימי החל מ-1979. הגדרה עצמית ב-2009).
איי פארו (מאז האיחוד בין דנמרק לנורווגיה ב-1380. מחוז של דמרק 1816–1948. ממשל בית פנימי החל מ-1948).
בין השנים 1448 – 1863 החזיק בכתר הדני בית אולדנבורג ולאחר מכן הועבר הכתר לבית שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ענף משנה של אותו בית שמתייחס לכריסטיאן השלישי, מלך דנמרק.
דנמרק הייתה מונרכיה נבחרת עד 1660, אף על פי שבדרך כלל נבחר לתפקיד בנו הבכור או אחיו הבכור של המלך הקודם, ולאחר מכן היא הפכה להיות מונרכיה העוברת בירושה אבסולוטית.
עד 1864 הייתה דנמרק גם באיחוד פרסונלי עם הדוכסויות של שלזוויג והולשטיין.
החל מראשית המאה השישית לספירה ועד לאמצע המאה העשירית, מאוזכרים המלכים האגדתיים למחצה של דנמרק.
אלה הם קודמיו של גורם הזקן (מלך בשנים 936–958 לערך), שקיומם הוא היסטורי למחצה ואגדתי למחצה.
הדיווחים על מלכים אלה הם מבולבלים ומלאי סתירות.
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות גורם הזקן (958-900) 940 958 מלך דנמרק הראשון המוכר מבחינה היסטורית האראלד הראשון (985-925) 958 986 "כחול השן".
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות מגנוס הראשון (1047-1024) 1042 1047 בנו של קנוט הגדול.
ירש את כס המלכות הדני לאחר מות אחיו, הארדיקאנוט.
בנה של אסטריד, בתו של סוון הראשון.
בנו הבלתי חוקי של סוון השני.
בנו הבלתי חוקי של אריק הראשון.
בנה של רגנהילד, בתו של אריק הראשון.
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות אולף השני (1387-1370) 1376 1387 מלך דנמרק ונורווגיה.
בנם של הוקון השישי, מלך נורווגיה ושל מרגרטה הראשונה
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות מרגרטה הראשונה (1412-1353) 1376 1412 (מ-1397, מלכה דה פקטו) בתו של ולדמר הרביעי ורעייתו של הוקון השישי מלך נורווגיה.
מלכת דנמרק, נורווגיה ושוודיה (איחוד קאלמאר).
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות אריק השביעי (1459-1381/1382) 1397 1439 (הודח) נינו של ולדמר הרביעי.
אומץ על ידי מרגרטה הראשונה.
מלך דנמרק, נורווגיה ושוודיה (איחוד קאלמאר).
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות כריסטופר השלישי (1448-1416) 1440 1448 אחיינו של אריק השביעי.
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות כריסטיאן הראשון (1481-1426) 1448 1481 צאצא של אריק הרביעי מצד אביו וצאצא של אריק החמישי ואבל מצד אמו.
המלך הקתולי האחרון של דנמרק.
המלך הלותרני הראשון של דנמרק.
אחרון מלכי דנמרק שמלך כמלך אבסולוטי.
שם (שנות חיים) תמונה שנת עלייה למלוכה שנת תום מלוכה הערות כריסטיאן התשיעי (1906-1818) 1863 1906 "חמה של אירופה".
צאצא של כריסטיאן השלישי וכריסטיאן הראשון מצד אביו ונינו של פרדריק החמישי מצד אמו.
מלך דנמרק בתקופת מלחמות העולם.
פרדריק העשירי (נולד: 1968) 2024 מולך בנה של מרגרטה השנייה.
המלבורג היא עיירה במחוז באד קיסינגן, שבמחוז המנהלי פרנקוניה תחתית של מדינת בוואריה, גרמניה.
העיירה נמצא 25 ק"מ מערבית לעיר שוויינפורט.
המלבורג היא עיר היינות הישנה ביותר בפרנקוניה.
המפלגה הנאצית מיקמה את החטיבה האדמיניסטרטיבית של בהמלבורג.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה בהמלבורג מחנות שבויים OFLAG XIII-B ו-Stalag XIII-C, וכן התבצע במקום ניסיון חילוץ על ידי בעלות הברית בעזרת כוח באום בשנת 1945. כיום ממוקם בעיירה בית הספר לחי"ר של צבא גרמניה.
השם המלבורג תועד לראשונה ב-18 באפריל 716 כ"המולו קסטלום" (Hamulo Castellum).
באותו הזמן המבצרים (קסטלום) שהיו בידי הדוכס שמשו לטובת תנועה בגלל ההצטלבות של נתיבי יבוא/יצוא מכיוון מזרח-מערב וצפון-דרום.
בשנת 777 כאשר היה בחזקת הפרנקים, תרם קרל הגדול את המלבורג עם כל השטח המוניצפלי לארגון הצדקה של בוניפציוס הקדוש.
למיקומה של המלבורג על יד נקודת החצייה של הנהר Franconian Saale הייתה חשיבות אסטרטגית.
במאה ה-12 בנתה פולדה טירה מעל הגדה השמאלית של הנהר, על מנת להגן על המלבורג.
ב-1303 הוענקו להמלבורג זכויות מוניציפליות.
העיר הייתה מוקפת חומות ותעלות, 3 מגדלי שער ו-11 מגדלים צבאיים.
כיום עדיין יש חלק מהחומה הדרומית.
אזרחי המלבורג החלו ביוזמה עצמאית לבניית כנסייה ב-1302, הכנסייה נהרסה בשריפה ב-1854 אשר הרסה גם בחלקים נוספים של העיר.
על אף התמיכה מפולדה העיר הייתה מחוברת לזרם הלותרניזם ורק באמצעות איומים חזרה העיר בשנת 1604 לנצרות קתולית.
בעקבות כך, באותה שנה 120 משפחות מהנצרות הפרוטסטנטית, עזבו את המלבורג.
כמה שנים לאחר מכן מגפה אכזרית עולה בחייהם של תושבים רבים.
בגלל הקיטון בתושבים הן בעקבות מעבר משפחות, והן בעקבות המגפה, העיר הייתה בקשיים עד המאה ה-18. בתקופת השגשוג במאה ה-16 הקימו את בניין העירייה (1524-1526), בניין חדש שעוצב בסגנון הרנסאנס.
העיר הייתה תחת שלטון צרפתי של ז'ואקים מירא בשנים 1806–1810. ב-1810 הוא העביר את השליטה בעיר לדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
לאחר ששיוכה במשך זמן קצר לאוסטריה, העיר שולבה בתוך מדינת בוואריה בשנת 1816. בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית העיר גדלה בעקבות פליטים אשר הגיעו ממזרח אירופה ומזרח גרמניה, והחל משנת 1956 הגיעו גם אנשי צבא גרמניה בעקבות הארגון מחדש.
המלביש הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1983, בבימויו של פיטר ייטס, ובהשתתפותם של טום קורטני ואלברט פיני בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי המחזאי רונלד הארווד והוא מבוסס על מחזה שלו בשם זה משנת 1980 שהועלה בהצלחה בתיאטראות וסט אנד ובברודוויי.
המחזה מתאר יחסים מורכבים וסימביוטים בין שחקן מזדקן והמלביש שלו שכל אחד תלוי בשני ולא מסוגל לתפקד לבדו.
המחזה הועלה בישראל ב-1988 בהבימה עם שמעון פינקל (השחקן) ושלמה בר-שביט (המלביש) וב-2003 בתיאטרון הקאמרי עם עודד תאומי (השחקן) ויצחק חזקיה (המלביש).
ה-BBC הפיק ב-2015 סרט טלוויזיה "המלביש" עם אנתוני הופקינס בתור השחקן ואיאן מקלן בתור המלביש.
אלברט פיני וטום קורטני היו מועמדים לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
טום קורטני זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
קורטני ופיני זכו בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר.
פיני זכה בפרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בברלין.
שירה של הזמרת הישראלית שרון ליפשיץ משנת 1985, "טוט" (מאלבומה "קולנוע"), מבוסס על הסרט.
תיאטרון שקספירי מציג את אותלו בלונדון.
בתפקיד אותלו, שחקן מזדקן המשמש גם כמנהל הלהקה ונקרא רק בכינויו "סר" (אלברט פיני).
הוא היה פעם שחקן נודע ונהג לשחק בפאתוס אולם כעת מצבו הנפשי וזכרונו מידרדר והוא מחזיק מעמד בזכות נורמן (טום קורטני) שהוא באופן רשמי המלביש שלו אבל למעשה הוא המשרת שלו הדואג לכל מחסורו ורק הוא יודע איך לטפל בו.
הלהקה נוסעת לעיר השדה ברדפורד המופצצת על ידי הגרמנים.
"סר" מסתובב ומתבונן בכבאים המטפלים בשריפות, נתקף בשיגעון ומתחיל להתפרע.
הוא מאושפז בעל כורחו בבית חולים אבל בורח משם ומגיע לתיאטרון בו צריכה להעלות הצגת המלך ליר בכיכובו.
כל השחקנים ועובדי התיאטרון ובראשם מנהלת הבמה מאדג' (איילין אטקינס) שבצעירותה היו לה תקוות ש"סר" יתאהב בה, חרדים מהעובדה שכל הכרטיסים נמכרו ואינם יודעים אם "סר" מוכן בכלל להופיע.
רק נורמן מודיע להם שלא יבטלו את ההצגה והוא לוקח על עצמו להכין את "סר" להופעה.
השחקנים ובראשם אוקסנבי (אדוארד פוקס) מותחים ביקורת על התנהגותו של "סר".
זמן ממושך מטפל נורמן ב"סר" ומקבל ממנו רק עלבונות.
נורמן "מתדלק" את עצמו מדי פעם בלגימות קטנות של אלכוהול.
הוא מתחיל לעזור ל"סר" באיפור ומלמד אותו את מילות הפתיחה של ההצגה ששכח.
לעיתים קרובות מדי נכנסת מאדג' ומתרה בהם שהזמן אוזל עד להצגה.
"סר" מצליח בקושי לעבור את ההצגה בעיקר בעזרתו של נורמן הלוחש לו מדי פעם.
בהפסקה נכנסת לחדרו שחקנית צעירה בשם אירן (קתרין הריסון) שהוא חושק בה ומתקרב אליה אך נופל על הרצפה בחוסר אונים.
לאחר ההצגה מגיע "סר" לחדרו נשכב על המיטה ומבקש מנורמן להביא את מחברת הזיכרונות שהחל לכתוב.
נורמן קורא ש"סר" מודה בפתיחה לעובדי הבמה, לשחקנים ולשקספיר ורק אותו אינו מזכיר.
הוא מוחה בפני "סר" אבל רואה שהוא מת ואז מתפרץ בחמת זעם על זה שהקדיש לו את כל חייו ולא קבל ממנו שום הכרת טובה וכי כעת הוא אינו יודע היכן להמשיך.
הוא מתוודה כי בכל זאת אהב אותו.
הסרט נגמר כשנורמן שוכב על גופתו המכוסה של "סר" ומסרב להיפרד מחייו ומאהבתו.
המלבישה הוא סרט אוסטרלי שיצא לאקרנים ב-2015. הסרט נכתב והופק על ידי ג'וסלין מורהאוס, בהתבסס על רומן, באותו השם, של רוזלי האם.
בסרט מככבת קייט וינסלט, כמירטל "טילי" דאנג' החוזרת לעיירה הקטנה כדי לטפל באמה חולת הנפש.
הסרט בוחן סוגיות של נקמה, ושל יצירתיות.
מורהאוס הגדירה אותו כ"בלתי נסלח עם מכונת תפירה".
בשנת 2000, האם כתבה תסריט ראשוני בעצמה.
אבל ניסיונותיה לא עלו יפה, וסו מסלין, רכשה את הזכויות על הספר, ושכרה את מורהאוס לעבד את הסרט.
הסרט הופק במלבורן, וויקטוריה בסוף 2014. הוא הוקרן לראשונה ב-14 בספטמבר 2015, בפסטיבל הסרטים הבין לאומי של טורונטו.
ב-29 באוקטובר 2015 הסרט יצא לאקרנים באוסטרליה.
הסרט כיכב בראש רשימת הסרטים באוסטרליה, והפך לסרט השני הכי מרוויח באוסטרליה.
הסרט זכה בחמישה פרסים (והיה מועמד לשלוש עשרה) בטקס פרסי האקדמיה האוסטרלית, כולל פרסים לשחקנים הראשיים.
בשנת 1926 בעיירה דאנגאטאר, ילד קטן שנקרא סטוארט פטימן מת בנסיבות לא ברורות.
העדה היחידה לאירוע היא מירטל דאנג'.
תושבי העיר מאשימים אותה ברצח, ואוון פטימן, אביו של סטוארט וראש העיר, מגרש אותה מהעיר.
עשרים וחמש שנים אחר כך ב-1951, מירטל חוזרת לעיר כדי לטפל באמה.
מירטל, הקוראת לעצמה טילי, הפכה להיות תופרת ומעצבת מוצלחת אחרי שלמדה בכל רחבי העולם.
האיש הראשון שבו היא נתקלת הוא קצין המשטרה סגן הורשיו פאראט, שאוהב ללבוש בגדי נשים בחשאי.
כשטילי מגיעה לביתה היא מגלה כי אמה מולי, חלתה במחלת נפש, וכי חיה בהזנחה נוראית.
תושבי הכפר קוראים לה מולי המשוגעת, ולועגים לה, במקום לעזור לה.
טילי לא זוכרת מה קרה לפני עשרים וחמש שנה ושואלת את אמה, כשהיא טוענת כי היא קוללה.
מולי לא זוכרת דבר מהאירוע.
בה בעת חוזר לעיר ויליאם באמונט, בנה של אלסבת' באמונט העשירה והסנובית.
גרטרוד פראט, בתם של בעלי הכלבו המקומי, מאוהבת בו, אבל לא יודעת איך להשיג את תשומת לבו.
כשתושבי העיר מתאספים למשחק הכדורגל הם כולם מופתעים לגלות שטילי באה כשהיא לבושה בשמלה אדומה ומעוצבת.
בגלל לבוש זה, השחקנים בקבוצה מאבדים את הריכוז וטדי מקסוויני, צעיר נאה ממשפחה מאוד ענייה, מבקש ממנה להחליף בגדים על מנת שלא יפסידו במשחק.
טילי נענית לבקשתו, אך מחליפה לבגד שחור, לא פחות מחמיא.
היא מחליפה את הצד שבו היא עומדת, כך שהיא הסיחה את דעת הקבוצה השנייה, והקבוצה של טדי מנצחת במשחק.
בעודה במשחק טילי מציעה לגרטרוד לעצב לה שמלה שתגרום לוויליאם לרצות בה.
גרטרוד לא ממש מאמינה בטילי, אבל בסוף מגיעה אליה הביתה, כדי לנסות את מזלה.
טילי מסכימה להכין לה בגד ללבוש למסיבה הקרבה, בתמורה לכך שגרטרוד תספר לה מה באמת קרה באותו יום.
גרטרוד מצאה את מירטל מתחבאת מפני סטוארט.
גרטרוד גילתה לו איפה היא מתחבאת, כי פחדה ממנו.
גרטרוד לא ידעה מה באמת קרה שם באותו היום.
טילי מאוכזבת מכך שחברתה בגדה בה, אך מכינה לה את השמלה למרות זאת.
במסיבה גרטרוד היא הצלחה מסחררת, ווויליאם והיא מכריזים על אירוסיהם תוך זמן קצר.
עד מהרה, טילי מוצפת בבקשות מנשות העיר לעצב עבורן בגדים.
היא מתחילה גם לצאת עם טדי.
גם אמה מתחילה להחלים, והיא וסמל פאראט הופכים לחברים, על בסיס אהבתם המשותפת לבדים ובגדים.
כדי לפגוע בטילי אוון פטימן שוכר מעצבת ותופרת חדשה בשם אונה פלסנס והדבר אכן פוגע אנושות בעסקיה של טילי.
אבל כאשר אונה מעצבת לגרטרוד שמלת כלה מכוערת מאוד, גרטרוד בורחת חזרה לטילי ומבקשת ממנה עזרה.
טילי נותנת לפאראט אביזר אופנה, בתמורה לכך שיראה לה את העדויות שהצטברה נגדה.
כשהיא קוראת את העדות של מורתה, ביולה הרידיין, היא מבינה כי ביולה שיקרה והעידה שראתה את מה שקרה, כשהאמת היא שהיא לא ראתה דבר.
בעימות ביניהן ביולה מספרת לטילי שלא רצתה שאוון יאשים אותה במותו של בנו, ולכן שיקרה.
טילי מגיעה לחתונה של גרטרוד ווויליאם.
היא פונה לסמל ואומרת לו, שלא הייתה לו כל זכות חוקית לגרש אותה מהעיר.
הוא מגלה לה שאוון הוא אביה, והייתה לו סמכות הורית, להחליט על דבר כזה.
בינתיים ביולה מספרת לאשתו של אוון, מריגולד, שטילי הרגה את הבן שלה.
מריגולד לא ידעה דבר על החשדות כנגד טילי, כיוון שאיבדה קשר עם המציאות לאחר מותו של בנה.
מריגולד מתעמתת עם טילי כשהיא מאשימה אותה ברצח.
טילי בורחת מהחתונה בדמעות כשהיא מבינה שאיש לא יעזור לה.
בארני, אחיו של טדי, הסובל מפיגור שכלי, צועק אחריה: "אבל זזת..."
טדי לוקח את טילי לבית הספר ושם הם משחזרים את מה שקרה.
סטוארט, שהיה בריון נהג לתקוף את טילי, כשהוא נוגח בבטנה עם ראשו (כמו שור).
באותו היום הוא מצא את טילי, העמיד אותה מול הקיר ואיים להרוג אותה ואת אמה, אם תזוז.
הוא רץ לכיוונה כשראשו מורכן קדימה, בכוונה לפגוע בבטנה, אבל היא זזה ברגע האחרון.
הוא התנגש בקיר בעוצמה ושבר את המפרקת.
בארני ראה את הכל מגג האסם, אבל פחד לספר.
תחושותיה של טילי משתפרות, לאחר שהבינה מה קרה.
היא וטדי יושבים על גג האסם, וטדי חשב להוכיח את אהבתו בזה שיקפוץ פנימה.
הוא לא היה מודע לכך שהאסם היה מלא בדורה, ולא בחיטה, וכשקפץ פנימה הוא נחנק למוות, בעודו שוקע בדגנים.
טילי נשברת בעקבות מותו של טדי.
מולי מספרת לה על איך הכירה את אוון וכיצד שלח אותה מהעיר כדי לפגוע במולי ומוסיפה שיש לה תוכנית כיצד לנקום באנשי העיר.
זמן קצר לאחר מכן, בעודה מבקרת במרכז העיר מולי מתה משבץ ומייד לאחר מותה, מתחילה שרשרת אירועים מוזרה.
במהלך ימי האבל טילי זורקת מהבית את הרדיו, שפוגע בביולה שבדיוק באה לרגל אחר המתרחש בבית.
ביולה נשלחת למלבורן למוסד לפגועי נפש בעקבות הפגיעה.
פרסיבל אלמנק, הרוקח האכזר של העיירה, טובע בבריכה, בזמן שאשתו, הנתונה תחת השפעת סם שקיבלה ממולי לפני מותה, ממאנת להצילו.
כדי למנוע מטילי להיעצר, פאראט לוקח על עצמו את האחריות, והממונים עליו מסירים אותו מתפקידו בעיירה, ושולחים אותו משם.
בעקבות ביקור שעורכת אצלה טילי, מריגולד מבינה כי אוון סימם אותה כל השנים, וניהל רומנים רבים מאחורי גבה, ורוצחת אותו.
שאר תושבי המקום נוסעים לתחרות בפסטיבל תרבות בעיירה הסמוכה.
טילי (בעקבות הרעיון של מולי) מסכימה להכין את התלבושות לשני הצדדים, ומכינה לנשות העיר היריבה תלבושות מוצלחות מהתלבושות שהיא מכינה לנשות עיירתה.
לאחר הפסד צורם, תושבי המקום חוזרים לעיירה ומגלות שהיא נשרפה בינתיים כליל על ידי טילי (בתחילה היא הציתה את ביתה, ואז באמצעות שטיח אדום, המוביל לתוך העיר, שרפה את כל העיירה) הסרט מסתיים כאשר טילי עולה על רכבת בנחת ופניה מועדות לפריז.
קייט וינסלט— מירטל "טילי" דאנג'
דארסי וילסון — מירטל בצעירותה
ג'ודי דייוויס — מולי דאנג'
לוסי מויר — מולי בצעירותה
ליאם המסוורת' — טדי מקסוויני
הוגו ויבינג — סמל הורשיו פאראט
שרה סנוק — גרטרוד (טרודי) פראט
אוליביה ספרג — גרטרוד בצעירותה
סשה הורלר — אונה לפסנס
קרוליין גודול — אלסבת' באומנט
ג'יימס מאקי — ויליאם באומונט
רבקה גיבני — מיוריאל פראט
שיין בורן — אוון פטימן
אליסון וייט — מריגולד פטימן
בארי אוטו — פרסיבל אלמנך
קרי פוקס — ביולה הרידיין
רורי פוטר — סטוארט פטימן
באתר עגבניות רקובות הסרט קיבל ציון של 54%.
המבקרים כותבים כי הופעתה של וינסלט מרשימה מאוד, אך הסרט עצמו לא "נוח לצפייה" עבור כל הצופים.
לירון סיני כתב כי הסרט מרשים למדי.
המלון של פיני היא קומדיית מצבים ישראלית, בכיכובו של ישראל קטורזה.
העלילה מתרחשת במלון "הברון" שבנתניה.
הסדרה שודרה החל מ-12 בנובמבר 2017 בערוץ הילדים ללקוחות HOT והחל מ-1 בינואר 2018 משודרת גם ללקוחות סלקום TV ופרטנר TV.
העונה הראשונה הסתיימה ב-24 בדצמבר 2017.
מנהל המלון, פיני רובנס (ישראל קטורזה) נקלע לחובות מצטברים של שני מיליון שקלים.
הוא מנסה להציל את המלון ממשפחת קונטיננטל שמנסה להשתלט על המלון ולשייך אותו לרשת המלונות שלה.
אלכס רובנס (נוי שליין), ביתו של פיני, עוזרת לו בכל בעיה וכך הם שומרים על המלון.
העובדים של פיני, שלומי "בלוטה" לוי (קובי מימון) המציל בבריכה, רוזה כהן כהן (שושה גורן) החדרנית ובילי (גיה באר גורביץ') הבשלנית עוזרים לפיני בתפקוד המלון ובהשגת הכסף.
חבריה של אלכס מצטרפים גם הם לצוות העובדים של המלון ועוזרים לפיני.
פיני רובנס (ישראל קטורזה) - מנהל המלון.
ירש את המלון ממשפחתו ונתקע בחובות לאחר שגילה שלמלון היו חובות גדולים.
מנסה לשמור על המלון בעזרת עובדיו.
אלכס רובנס (נוי שליין) - ביתו היחידה של פיני.
מנסה לעזור לאביה לנהל את המלון בצורה הטובה ביותר.
שלומי (בלוטה) לוי (קובי מימון) - המציל בבריכה הריקה של המלון.
קפץ ראש לבריכה כשלא היה בה מים, וקיבל בלוטה ובעקבות כך קיבל את כינויו.
רוזה כהן כהן (שושה גורן) - החדרנית של המלון.
זקנה מאוד ולא ידוע גילה.
אוהבת להציע עצות לרום, לין ואושר אבל הן לרוב לא מצליחות.
בילי (גיה באר גורביץ') - הבשלנית במלון.
נוהגת לדבר עם האוכל במטבח.
רום (יפתח סמוכה) - חבר טוב של אלכס.
מעין טיפוס שלא עושה כלום אבל זה מסתדר לבד.
לין (דורון מלכה) - בת זוגו של אושר.
אושר (יאיר פרש) - בן זוגה של לין.
רודי קונטיננטל (אורי לייזרוביץ) - מנסה להשתלט על המלון.
שלומי שבת - הופיע בערב הפתיחה של המלון
מיכל (מיקי) מוכתר - צילמה סרט במלון
רמי קליינשטיין - הופיע במלון
נדב אבוקסיס - אח של בילי
רוני דלומי - הופיעה במלון
רוני הדר -ערכה את הטבעוניאדה במלון
יותם קורן - כפיר גייגו
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק11מלון בסימן שאלה22מיקי בחופשה33בלוטה כי ימלוך44הבחירות55הדוד מכלומיניסטן66הריון מתקדם77הסכו"ם88הברמנים99ביקורת רווחה1010יום האהבה1111מרתון נתניה1212רמי בא לבקר1313הקריינית של וויז1414רופא שיניים1515השוטר בלוטה1616הטייסים1717כוכבת המלון1818מלך מרוקו1919יאללה חתונה2020כוכב2121טקס שבועות2222בלוטה שיק2323שלווה2424גמר המונדיאל2525טבעוניאדה
המלדיביים משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מהמלדיביים לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מהמלדיביים היא סמלית.
המשלחת הראשונה של המלדיביים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט: אתלטיקה, בדמינטון ושחייה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה.
המלוכה של סנט וינסנט והגרנדינים היא שיטת הממשל בממלכת סנט וינסנט והגרנדינים במסגרתה עומד בראש המדינה מונרך.
מאז ה-8 בספטמבר 2022 מולך בסנט וינסנט והגרנדינים המלך צ'ארלס השלישי הנושא בתואר "מלך סנט וינסנט והגרנדינים" (King of Vincent and the Grenadines).
הסכמת המונרך נדרשת על מנת שחוק של הפרלמנט של סנט וינסנט והגרנדינים יכנס לתוקפו.
בנוסף, צ'ארלס השלישי מכהן כמלך כל ממלכות חבר העמים הבריטי, ובפרט הוא מלך הממלכה המאוחדת, ולכן, בשל מיקום מגורי המלך בממלכה המאוחדת, מייצג אותו המושל הכללי של סנט וינסנט והגרנדינים.
מקורה של המלוכה בסנט וינסנט והגרנדינים בבית המלוכה הצרפתי ובית המלוכה הבריטי מהם התפתח בית המלוכה של סנט וינסנט והגרנדינים כבית מלוכה עצמאי (אוניה פרסונלית).
המלומד מעל דוכן הדרשות או אביה של הכלה היהודיה (בהולנדית: Geleerde aan een lessenaar) הוא ציור שמן של הצייר רמברנדט ואן ריין, שהושלם בשנת 1641. היצירה מוצגת במוזיאון הטירה המלכותית בוורשה.
סטניסלאב פוניאטובסקי, מלך פולין, רכש את היצירה, יחד עם אישה צעירה במסגרת תמונה, בשנת 1777 מידי הרוזנת אליזבת הנרייט מארי גולובקין.
בתחילה הוצגו הציורים בארמון זאזינקי בוורשה, אך לאחר מות המלך הם הועברו ליוזף פוניאטובסקי אשר השאיר את הציורים לאחותו, מריה תרזה פונייטובסקה.
בשנת 1769 זכה ציור זה לכינוי "אבי הכלה כותב נדוניה".
מאוחר יותר, כשהציור היה באוסף פוניאטובסקי, הוא נקרא "אביה של הכלה היהודיה".
כותרות כאלה רומזות על קשר נושאי בין "המלומד מעל דוכן הדרשות" לאישה צעירה במסגרת תמונה.
ההנחה הייתה כי ציורים אלה ציורו כזוג, מה עוד שהם ככל הנראה נוצרו באותה שנה, באותו גודל ועל אותו סוג משטח.
עם זאת, התברר כי לא כך הדבר.
רמברנדט צייר זוגות בהתאם לעיקרון הבא: הדיוקן הגברי משמאל ואילו הדיוקן הנשי מימין, ההפך מהציורים במוזיאון הטירה המלכותית.
כמו כן, המלומד והצעירה אינם פועלים באותה סכימה: גודל הדמויות והצורה בה הם יישובים שונים זה מזה.
אילו היו זוג, שניהם (ולא רק אחד מהם) היו מתוארים במסגרת מלאכותית, כפי שקרה לדיוקנאות אחרים.
המלומד מוצג כאיש זקן ומזוקן אשר יושב, מחזיק בקולמוס, ליד שולחן כתיבה ועליו כתב יד פתוח.
הוא לובש מעיל פרווה כהה וכומתה שחורה רכה.
כתב היד, שדפיו כמו נהפכו זה עתה ואור חזק מאיר דרכם, נותן אשליה של ספר החוצה את פני השטח הפיזיים של התמונה.
שולחן הכתיבה של המלומד מעוטר בראש אריה מגולף ויצורי ים, וכולל ציציות אדומות המהוות ניגודיות למפה הירוקה.
הציור מבוצע באופן חופשי, עם אימפסטו (ציור בשכבות עבות במיוחד של צבע) השמור בעיקר לכתב היד.
רמברנדט צייר חוקרים ופילוסופים קדומים לעיתים קרובות, אך פני המלומד חריגים בגלל פרטים מיוחדים, כמו יבלת על לחיו השמאלית והאף האדום, ששניהם מרמזים על אדם קונקרטי.
שני הציורים ממוזיאון הטירה המלכותית הם בין חמישה (בסך הכל) בהם השתמש רמברנדט בעץ צפצפה.
שיטת הממשל בברבדוס הייתה עד 2021 מלוכה על פיה עמד בראש המדינה מונרך.
מאז עצמאותה של ברבדוס ב-30 בנובמבר 1966, ועד 2021 מלכה בברבדוס המלכה אליזבת השנייה המכונה "מלכת ברבדוס" .
יורש העצר היה בנה הבכור של אליזבת, הנסיך צ'ארלס.
עם זאת, המלכה הייתה החברה היחידה במשפחה המלכותית עם תפקיד חוקתי כלשהו.
בנוסף, אליזבת השנייה כיהנה עד מותה בשנת 2022 הן כמלכת הממלכה המאוחדת והן כמלכת 15 ממלכות חבר העמים ועמדה בראש חבר העמים הבריטי - בו חברות 52 מדינות, אולם בכל ממלכה וממלכה עמדה המלכה בנפרד כראש ממלכה עצמאית ונפרדת.
המלכה התגוררה בממלכה המאוחדת - הממלכה הראשונה ומרובת התושבים מבין כל ממלכות חבר העמים.
חלק מסמכויות הכתר ניתנו לביצוע על ידי המלכה עצמה בלבד (כגון מינוי מושלים כללים); סמכויות אחרות היו נתונות בידיו של המושל הכללי של ברבדוס (כגון הכרזה על בחירות לפרלמנט).
חתימת המונרך נדרשה על מנת לתת תוקף למכתבי הרשאה ולתת תוקף לפקודות דבר המלך במועצתו.
סדר ההורשה היה בהתאם לחוק ההסדר 1701 הבריטי, וחוק הזכויות 1689 האנגלי ובדומה לסדר הירושה לכתר הבריטי.
אף שחוקים אלה נחקקו על ידי בית הנבחרים הבריטי, החוקים היוו חלק מהמשפט החוקתי הברבדי, והיו נתונים לשינוי על ידי הפרלמנט הברבדי.
בהתאם לחוק וסטמינסטר, חוקי ההורשה הברבדיים היו זהים לאלה של הממלכה המאוחדת.
על פי חוקים אלה, צאצאיה הטבעיים של סופיה מהנובר (היינו צאצאים שאינם מאומצים), השייכים לכנסייה האנגליקנית, שאינם נוצרים קתוליים יכלו לרשת את הכתר הברבדי.
אף שחוקים אלה נחקקו על ידי הפרלמנט הבריטי, הם הועתקו לתוך החוקה הברבדית, במסגרת חוק הירושה משנת 2013 (Succession to the Throne Act, 2013).
עם פטירתו של הכתר (מותו או התפטרותו של ריבון), יורשו של הריבון המנוח מצליח באופן אוטומטי באופן אוטומטי, ללא צורך באישור או טקס נוסף; מכאן עולה המשפט " המלך מת.
" לאחר תקופת אבל מתאימה, המלוכה מוכתרת גם בממלכה המאוחדת, אם כי טקס זה אינו הכרחי כדי שריבון ימלוך.
לאחר שאדם עולה על כס המלוכה, הוא או היא בדרך כלל ממשיכים למלוך עד המוות.
למלכים אסור להתפטר באופן חד צדדי; המלך היחיד שהתפטר, אדוארד השמיני, עשה זאת לפני שברבדוס הייתה עצמאית, ואפילו אז, הדבר בוצע באישר ממשלות בריטניה וכל הדומיניונים ונחקקו חוקים מיוחדים לעניין זה בפרלמנטים של הממלכה המאוחדת וכל הדומיניונים.