tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיתוס המקובל מספר כי שָׁאוהָאו יצר ממלכה בחמשת ההרים של גן העדן המזרחי, אשר תושביה היו ציפורים מסוגים שונים.
בהיותו שליט הממלכה, וראש המערכת הבירוקרטית בה, לקח לעצמו שָׁאוהָאו את דמות הנשר.
ציפורים אחרות פעלו תחת פיקוחו: ביניהן הפניקס כראש השרים, הנץ כאחראי על אכיפת החוק, והיונה בתור האחראית על החינוך.
שלטונם של שָׁאוהָאו והציפורים במדינתם נחשב מופתי, ושָׁאוהָאו עצמו נחשב כבעל הישגים בתחומי המוזיקה, הרפואה, השליטה בהצפות והממשל.
על אף שממלכתו התנהלה בהצלחה שנים רבות, הוא לבסוף חזר למערב, והשאיר את ממלכת הציפורים לבנו, צ'ונְג.
את ביתו החדש קבע בהר צָ'אנְגְלְיוֹ, ביחד עם בנו ז'וּ שׁוֹאוּ, ומשם יכול היה למשול על השמיים המערביים.
האב ובנו היו אחראים על הצבת השמש מדי יום.
בנוסף נחשב שָׁאוהָאו למי שהציג לסינים את כלי המיתר בעל 25 המיתרים.
שָׁאוהָאו ההיסטורי נחשב בדרך כלל לבנו של הקיסר הצהוב מאשתו השנייה נוּ'גְ'יֵה, אולם החוקר גוּ גְ'יֵה-גָאנְג מאמין כי שיוכו של שָׁאוהָאו לשושלתו של הקיסר הצהוב מקורו בלְיוֹ שִׂין, בתקופת שושלת שין.
הוא היה מנהיגם של בני יִי, ובאותה תקופה העביר את הבירה של אותם שבטים לצ'וּ'פֿוּ בשָׁאנְדונְג, שם שלט במשך שמונים וארבע שנים.
לבסוף ירש את מקומו אחיינו גְ'ווָאנְשׂוּ'.
על פי רשומות ההיסטוריון, תקופת שלטונו של גְ'ווָאנְשׂוּ' הגיעה מיד אחרי זו של הקיסר הצהוב.
אולם שָׁאוהָאו אכן מוזכר שם כאדם אשר חי בין תקופות החיים של שני קיסרים אלו, ואשר התלונן על בן רמאי.
פעמים רבות נהוג לזהות אותו עם שׂוֵ'אנְשְׂיָאו, בנו הבכור של הקיסר הצהוב, אשר מוזכר מוקדם יותר באותו טקסט.
זיהוי כזה מצביע על כך שהבן הרמאי הוא גְ'יָאוגִ'י, בנו היחיד של שׂוֵ'אנְשְׂיָאו, אשר גם עליו פסחה ירושת כס השלטון.
ואולם בנו של גְ'יָאוגִ'י, קוּ, ונכדיו (גְ'ה ויָאו) כן נעשו לקיסרים.
הקשר של שָׁאוהָאו לציפורים מפורט מפי צאצא שלו בדְזְווֹ גְ'ווָאן, בקטע שהוא כנראה המקור לאגדות על ארץ הציפורים של שָׁאוהָאו.
בקטע מוסבר כי בדומה לשליטים קודמים שהשתמשו באלמנט מרכזי לרישומי תקופתם, כגון עננים בשלטונו של הקיסר הצהוב ואש בשלטונו של קיסר הלהט, השתמש שָׁאוהָאו בציפורים לציון חכמיו ולציון שמות שונים, וזאת בעקבות התקהלות ציפורי פניקס אל משכנו.
מן השמות המופיעים בקטע נראה שמדובר היה בשבטים שהיו תחת שלטונו, אשר השתמשו בציפורים כסמלי שבטם.
היסטוריונים כיום מעריכים שדמותו של שָׁאוהָאו, שלעיתים נראית כשליט מרוחק ששורבב לשושלתו של הקיסר הצהוב ולרשימת חמשת הקיסרים, טומנת בחובה זיכרון עתיק של ברית קדומה בין העם הסיני של אגן הנהר הצהוב לבין הדונְגְיִי, שבטי ה"ברברים" של המזרח.
בפרברים המזרחיים של העיר צ'וּ'פֿוּ, צפון מזרחית לכפר גְ'יוֹשְׂייֵן, נמצא אתר הנחשב לקברו של שָׁאוהָאו.
זהו תל עפר פשוט הממוקם צמוד לקומפלקס מבנים ששופץ במאות ה12 וה18, ומציין את מקום היוולדו של הקיסר הצהוב.
הקומפלקס מכיל בעצמו גם אולם המוקדש לשָׁאוהָאו, בנוסף למבנה פירמידה משנת 1111 לספירה, שאינו אופייני לבניה הסינית.
לא ידוע על חפירות ארכאולוגיות בתל הקבורה עצמו, אולם בחפירות במתחם הקומפלקס ב-1978 מצאו גרזנים, אתי חפירה וכלי חרס מהתקופה הנאוליתית.
"שְׂאוּ צִיּוֹנָה נֵס וָדֶגֶל" הוא שיר שחיבר המשורר והעיתונאי היהודי-רוסי נח רוזנבלום בסוף המאה ה-19, והופיע לראשונה במאסף "האשכול" בחודש סיוון תרנ"ח (1898).
רוזנבלום חיבר את השיר בעקבות הקונגרס הציוני הראשון.
באותה תקופה קמו כ-650 אגודות ציוניות, כשלכל אחת מהן מצע ותקנון משלה.
בשיר מבוטא היעד העיקרי שהציב הקונגרס הציוני מאז היווסדו, והוא איחוד העם היהודי על אגודותיו השונות לתנועה גדולה שחבריה יעלו בהמוניהם לארץ ישראל.
בין השאר, השיר קיבל השראתו מ: "שאו נס ציונה, העיזו אל תעמודו".
הלחן עובד מנעימה חסידית עממית (שחוברה גם לפסוק "שאו שערים ראשיכם") על ידי נח זלודקובסקי.
אברהם משה לונץ הכניס את השיר לספרו "כינור ציון", והוא היה להמנון ציוני.
באותה תקופה היה שלטון הטורקים בשלבי גסיסה והשלטונות החשדניים האשימו את לונץ כנושא מסר של בגידה ומרידה.
ללונץ, שהיה עיוור, נערך משפט, ונגזר עליו לסגור את בית הדפוס.
השיר היה להמנון ארגון אגודת העשרות וכן הגדוד עברי "מחנה יהודה" שהוקם בנס ציונה על ידי מיכאל הלפרן.
בהשראת השיר הונף דגל דמוי דגל ישראל בחנוכת המושבה נס ציונה כאשר במרכזו הופיעו המילים "נס ציונה" רקומות בזהב.
נכלל בין השירים האהודים שהומלצו בספרון פנקסי אשר הוענק לכל חבר וחברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", בשנותיה הראשונות.
לאור היותו שיר לכת ובשל זיקתו הרבה לתודעה והמורשת הציונית משמש השיר באופן מסורתי כפתיח מחרוזת שירי לכת לאומיים המושמעים במהלך טקס הדלקת המשואות בהר הרצל בו נפתחים אירועי יום העצמאות בעת כניסת דגלני צה"ל וביצועי תרגילי הסדר.
שַאוּבִּיהנֶה אַם לֶהנינר פּלַאץ הוא תיאטרון ידוע בשכונת וילמרסדורף בברלין, השוכן כמעט במרכזה של שדרת קורפירסטנדאם.
שאובינה הוא גלגולו של מה שהיה "קולנוע אוניברסום" (Kino Universum), שאותו עיצב אריך מנדלסון בשנת 1926; היה זה ככל הנראה בית הקולנוע המודרני הראשון שנבנה בעולם, בניגוד לסגנונות המורי, המצרי ובארוק שמשלו בכיפה.
מנדלסון כתב טקסט קצר על הקולנוע שלו, והכריז: "לא צריך ארמונות בארוק בשביל באסטר קיטון".
הקולנוע השפיע מאוד על סגנון העיצוב סטרים ליין של בתי הקולנוע בשנות השלושים.
היה זה מרכזו של תכנון נרחב יותר שמנדלסון עשה עבור קומפלקס המבנים WOGA.
הבניין החל לשמש כתיאטרון החל משלהי שנות השבעים, ועבר שיפוץ פנימי יסודי.
מאז 2005, תומאס אוסטרמייר (Ostermeier) ויֶנס הילייה (Jens Hillje) תכננו אותו בסגנון מודרני למדי - במקום שהמסורת עדיין שלטה - בתיאטרונו לשעבר של פיטר שטיין.
שאול אלוני (4 באוגוסט 1929 – 16 בנובמבר 2007) היה שופט בית המשפט המחוזי בתל אביב ונשיא בית הדין לערעורים בכדורגל.
נולד בתל אביב בשנת 1929 בשם שאול לוי.
בעקבות אחיו, נסים אלוני, שינה את שם המשפחה לאלוני.
ב-1943 סיים את לימודיו בגימנסיה גאולה.
היה חבר במחתרת הלח"י בנערותו, שימש מדביק כרוזים ועסק בהדרכה על חומרי חבלה.
שם גם נפצע וכמעט התעוור בתאונת עבודה עם חומרי נפץ.
ב-1954 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1956 קיבל את הרישיון לעסוק בעריכת דין.
עבד ארבע שנים כעורך דין שכיר, וב-1959 פתח משרד עצמאי.
ב-1966 עזב את הפרקטיקה, ובמשך כשלוש שנים שימש יועץ משפטי של נציבות המים.
בשנת 1971 נבחר לכהונת שופט בבית משפט השלום בתל אביב.
ב-1980 מונה לכהונה בפועל כשופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
שימש שופט בבית המשפט העליון (במינוי זמני) בשנים 1989–1990. פרש לגמלאות ב-13 במאי 1991.
אלוני היה שותף בכיר במשרד עורכי הדין "בלטר, גוט, אלוני ושות'", שנחשב בעבר לאחד משלושת משרדי עורכי הדין הגדולים בישראל.
לימד באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת תל אביב ומכללות שונות, ערך קורסים בנושאים משפטיים, וכתב טורים בעיתונים "הארץ" ו"מעריב".
כיהן כיו"ר ועדות בנושאים שונים, בהם פונדקאות, חינוך והגנת הדייר.
אלוני עסק בשפיטה גם בתחום הספורט בישראל.
מאמצע שנות ה-60 שימש דיין בבית הדין המשמעתי של איגוד הכדורסל בישראל.
בהמשך שימש נשיא בית הדין המשמעתי לערעורים של התאחדות הספורט, חבר הנשיאות של בתי הדין לערעורים של התאחדות הכדורגל הישראלית ואיגוד הכדורסל בישראל, ונשיא בית הדין של הוועד האולימפי בישראל.
אלוני היה אוהד מכבי תל אביב בכדורסל, ונטען נגדו כי פסק מספר פעמים בעדה הן בבית המשפט המחוזי (נדב הנפלד) והן במסגרת נשיאות בית הדין העליון.
אלוני פסל את עצמו מלדון בבקשת ההעברה של המשחק בין הפועל פתח תקווה למכבי תל אביב באצטדיון רמת גן ב-2003, כיוון שסבר שכל פסיקה שלו תשתמע שלא כהלכה.
אלוני היה בנם של יוסף לוי ואסתריאה (לבית גרשון).
אחיו הבכור היה נסים אלוני, מחזאי ובמאי.
על שם סבו, שאול גרשון, קרויה קריית שאול.
דודו, הרב חיים גרשון, היה הרב הראשי של יפו.
אלוני שכל את בנו , שנהרג בגיל 20 במסגרת שירותו הצבאי כלוחם ב-1979. ילדיו האחרים הם דפנה עמית, שרון להב ועילם אלוני.
שאול אלוביץ' (נולד ב-1 באפריל 1948) הוא איש עסקים ישראלי מתחום התקשורת, לשעבר בעל השליטה בקבוצת יורוקום שבאמצעותה החזיק בשליטה במספר חברות ציבוריות, בהן קבוצת בזק.
עד 2018 אלוביץ' כיהן כיו"ר דירקטוריון בזק, וכן כיו"ר דירקטוריון ונושא משרה בחברות אחרות בקבוצת בזק, ובהן חברת "וואלה!".
שאול אלוביץ' נולד ב-1 באפריל 1948 בפולין, בן בכור להורים ניצולי השואה, ובגיל שנתיים עלה איתם לישראל.
בגיל 20 נשא את מרים פרונאי, בתו של אלכסנדר פרונאי, שהיה בעל חברת ר.א.פ להתקנת אינטרקומים ואנטנות טלוויזיה וייבוא מכשירי טלפון.
אלוביץ' הצטרף לעסק והתקדם בו לעמדות ניהול.
הוא החל ללמוד משפטים, אך לא סיים את לימודיו.
במסגרת פעילותו בחברה התוודע לשוק התקשורת, ובשנות ה-80 פרש יחד עם אחיו, יוסי אלוביץ', מחברת ר.א.פ והם החלו לבנות את עצמם כאנשי עסקים.
בשנת 1985 רכש אלוביץ' את חברת יורוקום, יצרנית ובהמשך יבואנית של מכשירי טלפון, מהמשקיעים המקוריים של החברה.
באפריל 1986 נכנסה גם תדיראן כשותפה, לאחר שהחליטה לא להמשיך ולהשקיע בתחום מכשירי הטלפון לשוק הצרכני כיצרן, והעדיפה להיות שותפה של יבואן מאשר להתחרות בו.
חברת יורוקום התמחתה בשיווק מוצרי חברת פנסוניק בישראל.
עם כניסת סלקום לשוק התקשורת הפכה יורוקום ליבואנית הבלעדית של מוצרי נוקיה בישראל.
באמצעות יורוקום הקים אלוביץ' את ספקית האינטרנט "אינטרנט זהב" וב-2006 את חברת השיחות הבינלאומיות "סמייל 012".
ב-2009 מכר אלוביץ' את סמייל 012 ליוסי מימן תמורת 1.2 מיליארד ש"ח.
בשנת 1998 הצטרף לקבוצה שהקים איש העסקים עזרא הראל והחברות ישפאר, גילת ובזק, שהתארגנה לקבלת רישיון לאספקת שידורי טלוויזיה רב-ערוצית באמצעות לוויין תקשורת בישראל - חברת די.בי.אס שירותי לווין (1998) בע"מ.
אלוביץ' החזיק בתחילה 10% ממניות הקבוצה, ב-2000 רכש את חלקו של איש העסקים לוני הרציקוביץ' שהחזיק 20% באמצעות חברת "ישפאר", החברה החלה לפעול ב-28 ביולי 2000 תחת המותג yes.
בספטמבר 2000 חתם על הסכם עם קבוצת "גילת די.בי.אס", שהחזיקה ב-15% ממניות yes, לרכישת מניותיה בחברה, במטרה להפוך לבעל השליטה.
על פי ההסכם הייתה העסקה אמורה להיות מושלמת בתוך 180 יום ממועד החתימה, אך יורוקום לא עמדה בהתחייבותה לבצע את העסקה ולפעול להשלמתה, והחל סכסוך משפטי.
עם זאת היה אמור למכור את אחזקתו כתנאי לעסקת בזק.
בשנת 2000 הקים את חברת "אופק העולם החדש", במטרה להקים רשת תקשורת פנים ארצית שתתחרה בבזק.
ההשקעה הדרושה בפרויקט נאמדה בחצי מיליארד דולר אך הוא בוטל לאחר שלא הצליח לגייס משקיעים.
באפריל 2010 השלים אלוביץ' את רכישת בזק מקבוצת איפקס־סבן־ארקין באמצעות חברת יורוקום.
לשם הרכישה מכרה החברה את החזקותיה ב"סמייל 012", ונלקחו הלוואות של 5 מיליארד ש"ח.
במרץ 2015 רכשה "בזק" שבבעלותו את yes שגם היא בבעלותו, בעסקת בעלי עניין, תמורת 680 מיליון ש"ח במזומן.
אלוביץ' שימש דירקטור ב-37 חברות וחברות-בת נוספות, בהן נמנית כהונתו כיו"ר דירקטוריון בזק עד ל-25 בפברואר 2018, אז הודיע על התפטרותו מהדירקטוריון בעקבות הסתעפות חקירת תיק 4000.
בשל קרבתו של אלוביץ' לראש הממשלה בנימין נתניהו, הנחה היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט במאי 2016 את נתניהו שלא לעסוק בענייני אלוביץ'.
ב-13 ביולי נשלח למעצר בית למשך תשעה ימים בעקבות בקשה של רשות ניירות ערך.
ב-18 בפברואר 2018 נעצר על ידי המשטרה ומעצרו הוארך בחמישה ימים במסגרת חקירת הפרשה.
יחד איתו נעצרו אשתו ובנו, איריס ואור אלוביץ'.
במהלך החקירה הודיע אלוביץ' על התפטרותו מתפקידו כיושב ראש דירקטוריון בזק, בין היתר בעקבות מעצר בכירי החברה.
בדצמבר 2018 פרסמה המשטרה את עמדתה כי התגבשה תשתית ראייתית נגד שאול אלוביץ' לביצוע עבירות של מתן שוחד, שיבוש מהלכי חקירה, עבירות דיווח לפי חוק ניירות ערך ועבירות לפי חוק איסור הלבנת הון.
ב-24 במאי 2020 נפתח משפטו בנושאים הקשורים במשפט נתניהו.
בנפרד החליטה פרקליטות המדינה להעמידו לדין בעבירות ניירות ערך בפרשת "בזק-yes".
ביולי 2022 ביטל בית המשפט שניים משלושה האישומים בפרשת בזק-yes, כאשר בנו אור אלוביץ' ששימש כדירקטור, מזכירת החברה לינור יוכלמן והסמנכ"ל לשעבר עמיקם שורר זוכו לחלוטין.
החלטה זו בוטלה על ידי בית המשפט העליון, שהורה לבית המשפט המחוזי לקיים דיון מלא בתיק.
ביולי 2017 החל אלוביץ' במגעים להסדר חוב עם נושי חברת "יורוקום תקשורת", להם היא חייבת 1.2 מיליארד ש"ח.
בנובמבר 2017 פתח בנק הפועלים בהליכים משפטיים נגד יורוקום תקשורת, החייבת לבנק כ-400 מיליון ש"ח, זאת מאחר שבמהלך המשא ומתן להסדר חוב דרשו הבנקים מאלוביץ' להזרים כ-150 מיליון ש"ח כתרומת בעלים להסדר, אך הוא סירב.
בין בעלי החוב הנוספים של החברה: בנק דיסקונט עם חוב של כ-600 מיליון ש"ח, והבינלאומי עם כ-200 מיליון ש"ח.
אלוביץ' מתגורר בשכונת צהלה בתל אביב.
בעבר היה נשוי למרים פרוכטר-אלוביץ'.
אחר כך נישא לאיריס ולהם שני ילדים.
מאז רכישת בזק על ידי קבוצת יורוקום ב-2010, שימשו בנו אור וכלתו אורנה אלוביץ'-פלד כדירקטורים בחברת בזק וחברות נוספות שבשליטתו.
שניהם התפטרו מדירקטוריון בזק בעקבות חקירת תיק 4000.
אלוביץ מכהן כחבר הנהלת מכללת צפת.
מבנה פירמידת השליטה של אלוביץ' לפני הסדר החוב היה:
yes הטלוויזיה בלוויין (בעלות מלאה 100%)
פלאפון תקשורת (בעלות מלאה 100%)
שאול אייזנברג (נולד ב-6 בינואר 1948) הוא עיתונאי ועסקן ספורט ישראלי ובעליה לשעבר של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב.
אייזנברג החל את הקריירה שלו בשנת 1964 ככתב ספורט בעיתון "חדשות הספורט", ולימים הפך למזכיר המערכת והעורך הראשי של שבועון העיתון.
במסגרת תפקידו, אייזנברג סיקר את אירועי הספורט הגדולים בישראל ובעולם, כולל מונדיאלים ואליפויות אירופה בכדורגל ובכדורסל.
במקביל כתב גם במדורי הספורט של עיתון "הארץ" ו"היום הזה".
באותן שנים, איזנברג שימש כמזכיר תא עיתונאי הספורט וייצג את התא בקונגרסים שונים.
במסגרת פעילותו בתקשורת אייזנברג ערך והגיש את תוכניות הספורט של תחנת הרדיו "קול השלום" עד יומה האחרון של התחנה, ערך והגיש חדשות ב"גלי צה"ל", ושימש כפרשן בתוכניות הספורט בערבית של הערוץ הראשון.
כמו כן, היה בעל בלוג ובעל טור שבועי בנושאי ספורט באתר mako.
אייזנברג כתב כמה ספרים בתחום הספורט, כדוגמת "גדולי הכדורסל בישראל","75 שנות כדורגל בישראל" ו-"60 שנות התאחדות הכדורגל" (יחד עם דני דבורין).
ב-2008 פרסם ספר בשם "סדום ועמורה 2", שבו חשף מספר פרשיות מעולם הכדורגל הישראלי.
בין השנים 2007-1989 שימש אייזנברג כקצין העיתונות של נבחרת ישראל בכדורגל, ודובר ההתאחדות לכדורגל.
בין היתר היה אחראי על שיווק משחקי הנבחרת באצטדיון רמת גן.
עבד תחת חמישה יושבי ראש התאחדות לכדורגל שונים.
בשנת 2019 החל להגיש תוכנית שבועית בשם חקירה צולבת ברדיו האינטרנטי רדיו סול.
בין השנים 2000-1995 היה אייזנברג הבעלים של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב, והחזיק את זכויות הניהול על הקבוצה בשנים 2010-2004. בנוסף, היה בעליה של מחלקת הנשים של הקבוצה מאז 1995 ועד לפירוקה ב-2012.
ב-1995 אייזנברג רכש את הפועל תל אביב יחד עם שותפים נוספים, לאחר שהקבוצה נקלעה לקשיים כספיים והועמדה למכירה על ידי ההסתדרות.
במהלך תקופת בעלותו ירדה הקבוצה פעמיים לליגה השנייה לראשונה בתולדותיה.
בשנת 2000 רכש ולדימיר גוסינסקי את רוב מניות הקבוצה, אך אייזנברג נשאר בה בתפקיד ניהולי.
ב-2004 רכש אייזנברג בחזרה חלק מהמניות של הפועל תל אביב כשעמד בראש קבוצת משקיעים, וחזר לנהל אותה.
בהמשך שוב הידרדרה הקבוצה לליגות הנמוכות כשהיא עמוסה בעיות תקציביות.
בשנת 2006 למרות זעם האוהדים העביר אייזנברג את אולמה הביתי של הקבוצה, אולם אוסישקין, בחזרה לעיריית תל אביב.
המהלך הוביל להקמת קבוצת האוהדים הפועל אוסישקין.
ב-2010 הקבוצה עברה לידי עמותת האוהדים, ואייזנברג עזב את הקבוצה באופן סופי.
במקביל שימש אייזנברג גם כבעלי קבוצת כדורסל הנשים של הפועל תל אביב.
בשנת 2012 בעקבות קשיים כספיים מתמשכים הפסיק אייזנברג את קיום הקבוצה, ובהמשך אף הושעה מפעילות עקב אי עמידה בחוזים.
ב-2006 נבחר אייזנברג במקום ה-13 ברשימת מרצ לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה.
בנו של אייזנברג, רועי, הוא מאמן כדורסל, אשר אימן בין השאר את קבוצות הנשים הפועל תל אביב, (עימה זכה באליפות המדינה) אליצור רמלה ורמת השרון.
עד 2012 שימש כמאמן העל של כדורסל הנשים בגאורגיה.
רבי שאול אדאדי (תר"י, 1850 - י"ב בתשרי תרע"ט, 18 בספטמבר 1918, טריפולי) היה רב ומשורר, מחכמי טריפולי שבלוב; הוא בנו ותלמידו של רבי אברהם חיים אדאדי.
רבי שאול אדאדי עשה לילות כימים בהפצת התורה בטריפולי.
והיה בין מייסדי התלמוד תורה בעיר.
הוא שכלל והגדיל את הישיבה שנוסדה על ידי אבי סבו ר' נתן אדאדי ואביו ר' אברהם חיים אדאדי, ומכספו הפרטי תרם והוסיף ספרים לספרית הישיבה.
כיון שבנין הישיבה נעשה צר לתלמידים הרבים שהתדפקו על שעריו, הרחיב את הבניין למען יוכל כל מי שנפשו חשקה בתורה למצוא מקום בישיבה.
לתלמידי החכמים הרבים שישבו ולמדו בה סייע בכספו כדי שיוכלו ללמוד תורה באין מפריע.
בשנת תרל"א נתקבל למלא מקום אביו לאב"ד.
בעת שהותו של אביו ר' אברהם חיים אדאדי בצפת היה עמו בקשרי מכתבים, מלאים ברובם בדברי תורה שנתחדשו לר' אברהם בארץ ישראל, ותשובות בהלכה לשאלות ששאל בנו ר' שאול.
חברת "יגדיל תורה" החלה את פעילותה בשנת 1893 כשבין מקימיה היו ארבעה: ר' שאול אדאדי, ר' ציון צרור, ר' מסעוד ג'נאח ור' ניסים נחום כבר בשנה הראשונה של החברה למדו בבית הספר 330 תלמידים, עד לשנת 1905 למדו הילדים במבנים שונים ולא מוסדרים.
בשנת 1905 הסתיימה הכשרתו של בניין ובו כיתות לימוד רבות.
זהו בית הספר דאר סרוסי שבו למדו רבים מילדי טריפולי.
בבית הספר של "יגדיל תורה" מספר התלמידים המקסימלי בכל כיתה היה 45 בשיעורים רגילים ו-30 בשיעורי גמרא ורש"י.
ר' שאול אדאדי התנדב לבחון פעם בשבוע את התלמידים בבית הספר על מנת לדעת את קצב התקדמותם.
בבית הכנסת דאר סרוסי המתנוסס בשוק הרחוב הגדול הקימו מתפלליו מצבת שיש לזכרו ועליה חרות ספור השתדלותו הרבה למען בנין בית הכנסת ויסוד התלמוד תורה.
שאול אולמרט (נולד ב-28 באפריל 1975) הוא יזם ומנהל עסקים ישראלי.
הוא מייסד-שותף של פלייבאז (Playbuzz), פלטפורמת פרסום תוכן, בה הוא כיהן שמונה שנים כמנכ"ל ובהמשך כנשיא.
הוא היה מעורב בחברות הזנק אחרות, בהן, NetAlign, GameGround ו-Sundaysky.
כיום מנהל את חברת פיגי.
שאול אולמרט הוא בנם של עליזה ואהוד אולמרט, ראש ממשלת ישראל לשעבר.
כילד, אהב לפתח תוכנות מחשב ולבנות מכונות מעגלים חשמליים ישנים מרדיו-טרנזיסטורים ישנים וגאדג'טים דוגמת ווקי-טוקי.
הוא למד קולנוע בתיכון לאמנויות בירושלים, ואת שירותו בצה"ל עשה במרכז לפיתוח הדרכה של זרוע היבשה.
לאחר שחרורו מצה"ל היה פעיל פוליטי במספר ארגוני שמאל, ואף חתם על עצומה הקוראת לחיילי צה"ל במילואים לסרב לשרת בשטחים.
עבד כמורה בבית ספר תיכון בירושלים, שם לימד מחשבים.
בהמשך עבר לגור בגרמניה כדי ללמוד בקולג'.
הוא המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת ניו יורק, בתוכנית לתקשורת אינטראקטיבית ITP.
עם סיום לימודיו, עבד בניו יורק כסגן-הנשיא למוצרים דיגיטליים באגף המשפחה והילדים של "MTV".
בשנת 2012 הקים יחד עם תום פחיס את חברת "פלייבאז", שיצרה פלטפורמה המאפשרת ליצור תוכן ויראלי שניתן להטמעה באתרי אינטרנט או באפליקציות מובייל, כמו סקרים, חידונים ותוכן אינטראקטיבי אחר.
החברה זכתה להצלחה, ופחות משנה לאחר שהושקה באופן רשמי, הפכה לאתר שזכה להכי הרבה שיתופים בפייסבוק.
בשנת 2016 היה בין חמשת המועמדים לתואר "מנכ"ל השנה" בתחרות "Geek Awards".
בספטמבר 2017 פורסם כי פלייבז בניהולו גייסה 35 מיליון דולר.
הוא יישאר נשיא החברה, ואת כיסא המנכ"ל יתפוס המייסד השותף, תום פחיס.
בספטמבר 2020 הקים סטארט אפ חדש יחד עם שותפו, אילן לייבוביץ, שמוגדר כסטארט-אפ B2C, המפתח אפליקציית מובייל שמשלבת יצירה ומדיה חברתית.
הוא החל בכתיבת בלוג שבועי בעיתון כלכליסט המלווה את שלבי הקמת החברה.
בפברואר 2021 יצא רומן הביכורים שלו "מוכרי החלומות" בהוצאת ידיעות ספרים.
אולמרט נשוי לורדית גרוס אוצרת מרכז האמנות "ארטפורט", בתם של עו"ד פרופ' יוסי גרוס וצביה גרוס, לשעבר היועצת המשפטית של משרד הביטחון.
שאול הוא קומיקס שנכתב ונאייר על ידי הקומיקסאי, תומי זנדשטיין, והתפרסם בשנים 2005-2007 בירחון "זבנג!" לאחר שהמדור זכה בתחרות "מיני קומיקסאי נולד 2005" של ירחון "זבנג!".
קומיקס זה היה אחד הפריצות הראשונות של הקומיקסאי תומי זנדשטיין.
שאול: שדרן רדיו שמן עם שיער אפור וקוקו, ומשקפי שמש שחורים.
לפעמים הוא לא אוהב את מאזינו לתוכנית, ולפעמים הוא לא שפוי כלפיהם.
שרה סופרסטאר: אשתו של שאול, שרה זכתה בכוכב נופל ונאווה יחזקאלי רוצה לנקום את נקמתה ולהביס אותה.
בעלת קול עבה ולא נעימה למי שסובב אותה.
נערת הקפה: בלונדינית, נערת הקפה נוטה להיות אתנחתא קומית בעלילה.
כל הזמן מפריעה לשאול בתוכנית ומנסה לשאול אותו אם הוא רוצה קפה.
בסוף העונה השנייה צבעה את שערה לשחור ועזבה את הרדיו.
יוני: מפיק תוכנית הרדיו של שאול, יוני לעיתים נסחף לדברים שהוא לא צריך להיות בהם.
משגע את שאול ושרה סופרסטאר לעיתים קרובות.
נאווה יחזקאלי: הפסידה בכוכב נופל, רוצה לנקום בשרה סופרסטאר לאחר שניצחה אותה בכוכב נופל.
מתחזה לצלם צרפתי בחתונתם ורוצה להפיל אותם מהגלגל הענק בסופרלנד אך היא בסוף נופלת.
ורדה רזיאל-ז'קונט: שדרנית רדיו אחרת, מבוססת על מישהי אמיתית.
זנדשטיין מספר כי אמו כל הזמן הייתה מקשיבה לתוכניתה של ז'קונט.
שאול פסיכולוג הרדיו - מלקטת את כל הקומיקסים של שאול עד 2016, את שלוש העונות הראשונות - עונה ראשונה (2004-2005), שכללה את הקומיקסים הראשונים של שאול.
החוברת יצאה במאי 2016. החוברת מכילה גם בונוס ובו קומיקס של שאול שזדנשטיין צייר בחטיבת הביניים.
שאול אורג (נולד ב-1970) הוא פסיכולוג ישראלי ופרופסור להתנהגות ארגונית בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בנם של דבורה ויוסף אורג.
למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ומדעי המחשב באוניברסיטת תל אביב וסיים בשנת 1994. את התואר השני, בפסיכולוגיה קלינית, למד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וסיים בשנת 1997. ב-1999 החל בלימודי דוקטורט בהתנהגות ארגונית בבית הספר ליחסי תעשייה ועבודה (School of Industrial and Labor Relations) באוניברסיטת קורנל.
לאחר קבלת תואר דוקטור חזר לישראל והצטרף לסגל החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2011 עבר אורג לבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
אורג נשוי לאיילת, ואב ליונתן, דניאל ואביגיל.
במחקריו מתמקד באופן בו מאפיינים אישיים, כגון תכונות אישיות וערכים אישיים, משתלבים עם גורמים חברתיים וארגוניים בניבוי עמדות והתנהגויות של החברים בארגון.
בפרט, הוא מתמקד בניסיון להבין ולנבא תגובות של אנשים למצבי שינוי.
במסגרת זו, ערך מחקרים המתמקדים בתופעת ההתנגדות לשינוי, המנבאים שלה והאופנים בהם היא באה לידי ביטוי.
במחקרים אחרים מתמקד באישיות מנהיגים ובהשלכותיה על חברי הארגון ועל בעלי עניין אחרים.
נולד לרבי שלמה אבן דנאן בחודש חשוון ה'תרמ"ב (1882) בפאס שבמרוקו, ואת ראשית תורתו למד מאביו.
בגיל ארבע עשרה נשא את אסתר בת ר' יהונתן מימרן.
לבני הזוג נולדו ארבע בנות ובן.
לפרנסתו עסק כסופר שטרות בעיר.
לאחר פרעות התריתל מונה רבי שאול לאחד מחברי הוועדה (שמנתה חמישה עשר חברים) שתפקידה היה לשקם את הקהילה ולדרוש פיצויים מממשלת צרפת על הפגיעה ביהודי העיר.
בשנת ה'תר"ץ, הוציא לאור את ספרו של אביו 'בקש שלמה' יחד עם אחיו הרב משה אבן דנאן.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) נתמנה לדיין בבית הדין במרקש שהיה בנשיאות הרב משה זריהן.
בשנת ה'תרצ"ט (1939) התמנה לראש אבות בתי הדין בעיר מוגאדור, ובשנת ה'תש"א (1941) נתמנה לחבר בית הדין הגבוה בעיר הבירה רבאט בנשיאות הרב יהושע ברדוגו.
בשנת ה'תש"ח (1948) נתמנה לראש בית הדין לערעורים, ולאחר פרישת הרב יהושע ברדוגו מתפקידו כרבה הראשי של מרוקו בשל גילו המבוגר, בשנת ה'תש"ט (1949) נתמנה הרב אבן דנאן למחליפו בתפקיד.
בשנת ה'תשכ"ה (1965) עלה לארץ ישראל.
נפטר ביום כ"ב ניסן ה'תשל"ב (1972) בירושלים ונקבר בבית הקברות בגבעת שאול בחלקת משפחת דנאן.
שו"ת 'הגם שאול' ב' חלקים - נדפס בחלקו במרוקו ובחלקו בירושלים.
שאול אבידב (נולד ב-18 בפברואר 1973) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על עוצבת קרני ראם.
אבידב נולד בנהלל, דור רביעי במשק חקלאי.
אביו, אלוף-משנה במילואים עופר אבידב, הוא בעל עיטור המופת על גבורתו כקצין שריון במלחמת ששת הימים.
למד בבית הספר היסודי בנהלל ולאחר מכן בבית הספר החקלאי.
בצעירותו הדריך בתנועת בני המושבים והתנדב כמגיש עזרה ראשונה במגן דוד אדום.
אבידב התגייס לצה"ל ושובץ בחיל השריון.
הוא סיים את קורס מפקדי טנקים בהצטיינות ונישאר להדרכה בקורס.
לאחר קורס קצינים, שימש במגון תפקידי מטה ופיקוד ובהם מפקד פלוגה, אותה הוביל בלחימה בדרום לבנון.
על האופן שבו פיקד על פלוגתו במבצע חובק עולם, קרב שניהל כוח מיחידת אגוז ברכס סוג'וד בדרום לבנון, ובהיתקלות עם מחבלים ברכס עלי טהר עוטר אבידב בשנת 1997 בצל"ש אלוף.
היה ראש לשכתו של אלוף פיקוד הצפון גבי אשכנזי בשנים 1999–2000 ובהמשך פיקד על גדוד 74 ועל עוצבת קרני ראם.
עם שחרורו מצה"ל הקים את חברת מוסקיטר רשת ביטחון אשר איפשרה באמצעות אפליקציה להזעיק עזרה מידי אנשים הנמצאים בקרבת מקום.
אבידב מתגורר בנהלל, נשוי לרחלי אבידב מנהלת מחלקת תרבות של המועצה האזורית עמק יזרעאל, אבא לעמרי, איתי ואיילת.
מעביר הרצאות בנושא יזמות וחדשנות, מייעץ לחברות וארגונים בתחומים שונים.
מאז שנת 2017 מתנדב כנהג חובש במגן דוד אדום.
משנת 2020 מנהל יחד עם 4 חברים נוספים את פרויקט הדירקטוריון.
בשנת 2021 הקים ביחד עם דודו איפרגן את "משק 27-בשר איכותי מהמשק" חנות ומפעל בשר בחצר ביתו בנהלל.
שאווייר אספוט זמורה (בספרדית: Xavier Espot Zamora; ) הוא פוליטיקאי אנדורי.
הוא שר משפטים לשעבר, וכיום הוא ראש ממשלת אנדורה מאז 16 במאי 2019.
תחת ממשלתו של אנטוני מרטי, בין 25 ביולי 2012 ל־28 בפברואר 2019, הוא כיהן כשר הרווחה, המשפטים והפנים.
הוא התפטר ממשרתו כשר ב־29 בפברואר 2019, על מנת להגיש את מועמדותו לראשות הממשלה, בבחירות הכלליות לשנת 2019.
בבחירות 2023 הקואליציה של אספוט זמורה זכתה בניצחון נוסף והוא המשיך לכהונה שנייה.
בספטמבר 2023 יצא זמורה מהארון בתור הומוסקסואל בראיון עם השידור הציבורי של אנדורה.
זמורה הוא בעל תואר ראשון ותואר שני במשפטים, מהפקולטה למצטיינים במנהל עסקים וניהול (ESADE).
בנוסף, הוא גם בעל תואר במדעי הרוח מהפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת רמון לול בברצלונה.
שְׂאוּ שְׁעָרִים רָאשֵׁיכֶם הוא שיר בליטורגיה היהודית.
נהוג לשיר את השיר בעיקר בזמן הוצאת והכנסת ספרי התורה בשמחת תורה, בקבלת פני רב חשוב, או במעמד הכנסת ספר תורה.
מקור המילים הוא בספר תהילים מזמור כ"ד.
לפי אגדה המובאת בתלמוד בבלי המילים נאמרו על ידי שלמה המלך בעת שביקש להכניס את ארון הברית לקודש הקודשים.
שערי המקדש דבקו זה לזה והוא קרא להם להיפתח כדי שיוכל להכניס את הארון.
הלחנים הידועים של השיר הם לחן של אלי ליפסקר, של חסידות חב"ד, ולחן נוסף של חסידות סערט ויז'ניץ.
בנוסף קיימים לחנים מאת פרחי לונדון, לואי לבנדובסקי, עוזי חיטמן, שייקה פייקוב, וקטע חזנות מאת שמואל נאומבורג.
נהוג לשיר את השיר בזמן קבלת פני רבנים.
תיעוד למנהג קיים עוד משנות ה-30 של המאה ה-20. גם בכנסייה הגדולה השישית של אגודת ישראל התקבלו הרבנים בשירת "שאו שערים".
לעיתים הושר השיר גם לכבוד אישי ציבור שאינם רבנים כמו ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, וראש עיריית ירושלים טדי קולק.
יש שציינו כמקור למנהג, את אגדת חז"ל שלפיה העזרה צווחה "שאו שערים" לכבוד ישמעאל בן פיאבי ויוחנן בן נדבאי.
יש שהסתייגו משירת השיר כלפי אנשים, כיוון שבמקור הביטוי "מלך הכבוד" נאמר על אלוהים.
חלק מפוסקי ההלכה הכריעו להקל בזה, מכיוון שבהמשך השיר מיד מפרשים "מי הוא זה מלך הכבוד – ה' צבאות", וכן שהכוונה יכולה להתפרש על השכינה שמלווה את הרב או בדרך מליצה.
על פי המסופר בעיתון יתד נאמן, בעקבות הסתייגותם של הרב שך והרב מבריסק משירת "שאו שערים" לרבנים, מארגני כינוס היסוד של דגל התורה ב-1988 החליטו לקבל את הרבנים בשירת ימים על ימי מלך במקום "שאו שערים", ומאז הפך השיר "ימים" להמנון הנפוץ לקבלת רבנים, בעיקר במגזר הליטאי, במקום "שאו שערים".
שאול, נסיך הונגרי (בהונגרית: Saul magyar herceg; בערך 1114 – 1131) היה נסיך הונגריה, יורש העצר בתור אחיינו של אישטוואן השני, מלך הונגריה.
אביו היה שאול, האישפאן של מחוז ביהאר (המחוז הגדול ביותר בשטח של ממלכת הונגריה), אמו הייתה הנסיכה ז'ופיה, בתם הבכורה של קלמן, מלך הונגריה ושל המלכה ההונגרית פליסיה.
מעט ידוע על נעוריו, דברי הימים מתחילים להזכיר אותו רק לאחר שמונה ליורש העצר על ידי דודו חסר הילדים.
ייתכן שהקביעה שלו ליורש העצר התרחשה בסביבות 1127.
הכרוניקה המאוירת מדווחת על החלטתו של אישטוואן:
אולם כאשר מת דודו באביב 1131, שאול לא הפך למלך.
אחר כך נעלם מהכרוניקות, כנראה מת בקרבות על כס המלכות, שכן זמן רב ויוצא דופן חלף מאז מותו של אישטוואן השני לבין ההכתרה של בלה.
לפי דעות אחרות, שאול שרד את מלחמות הכס.
הכרוניקה המאוירת מדווחת על האלכוהוליזם של בלה, כדלקמן:
על פי כמה הנחות, ייתכן שהאיש (מרמז על נזיר) בשם שאול שמוזכר לעיל היה הנסיך שאול.
על סמך אלה, שאול שרד את הכתרתו של בלה וככל הנראה בדרך כלשהי הפך לבלתי כשיר לשלוט, ורק מאוחר יותר נרצח בהוראת בלה.
עם זאת, רוב החוקרים רואים ברעיון זה חוסר סבירות.
שאול ביבר (29 בנובמבר 1922 – 20 ביולי 2013) היה פזמונאי, מחזאי, במאי ומפיק ישראלי.
ביבר היה בנם הבכור של שפרה ולֶיְבּוש ביבר (בשמו העברי: לב-איש רביב), ולו אחות צעירה, צפרה.
ביבר הציג עצמו כמי שנולד בקריית ענבים, אך למעשה נולד בחו"ל, בעת שהוריו עשו דרכם לארץ ישראל.
ילדותו עברה בקיבוץ קריית ענבים, עד שבשנת 1930, בהיותו בן שמונה, עברה משפחתו לשכונת קריית שמואל שבטבריה, שם ניהל אביו את סניף "תנובה".
בתקופת מגוריו בעיר רכש את השפה הערבית והיכרות קרובה עם הפולקלור המזרחי.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר יסודי בעיר, עבר להתחנך בכפר ילדים שליד עפולה, ובהמשך עבר ללמוד בבית הספר המחוזי בגבעת השלושה, והמשיך בבית הספר החקלאי כדורי.
לימודיו בכדורי השפיעו באופן מכריע על חייו.
במהלך לימודיו הצטרף לתנועת "הנוער העובד" ולארגון "ההגנה".
שימש מ"כ, ומאוחר יותר כמ"מ, לאחר שסיים את קורס המ"מים ב-1944, שבו חולקה לראשונה סיכת המ"מ הקיימת עד היום ומשמשת מוטיב מרכזי בכל סמלי צה"ל.
היה מפקד המחלקה הערבית שהוקמה לצורך מודיעין ביישוב הערבי בארץ ובארצות ערב השונות.
בין היתר השתתף בשנת 1945 בפריצת מחנה עתלית.
בשנת 1946 עבר השתלמות להכשרתו כמלווה מעפילים במפעל ההעפלה והיה המלווה בספינת המעפילים "המעפיל האלמוני" בפברואר 1947, בפיקודו של ימאי הפלי"ם יוסל'ה דרור.
ביוני 1948 חזר ארצה באוניית הרכש "מיסטרלה", בפיקודו של בן ירושלמי, וזאת לאחר תקופה שעשה באירופה בה היה מפעילי המוסד לעלייה ב' ומערכת הרכש.
במלחמת העצמאות היה לתקופה קצרה למפקד פלוגת הג'יפים בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב.
לימים נרתם לפעולת חינוך בצה"ל, תחילה בגייסות השריון ואחר כך במטכ"ל: בשנות ה-50 היה קצין החינוך של חיל השריון, המייסד והמפיק של להקת גייסות השריון (בדרגת רב-סרן), ומ-1964 ראש ענף הווי ובידור במפקדת קצין חינוך ראשי (בדרגת סגן-אלוף).
מקובל לראות בו את אבי הלהקות הצבאיות.
הביא לאוזני היישוב בארץ את מיטב הפזמונים שהושרו על ידי הלהקות הצבאיות.
היה מכוכבי תוכנית הרדיו הסאטירית "שלושה בסירה אחת" ששודרה בקול ישראל בשנות החמישים.
כתב מספר פזמונים, בהם "אוכל" ("אוכל, קדימה אוכל!") והלחין את "הוא פשוט שריונר" למילים של יורם טהרלב.
כמו כן כתב מערכונים לבומבה צור, גדי יגיל ואחרים.
ב-1962 השתתף בכתיבת התסריט לסרט חבורה שכזאת.
בשנת 1970 השתחרר מצה"ל, והתמנה למנהל מחלקת האירועים של מרכז ההסברה.
בשנת 1971 גייס אותו עוזי נרקיס לסייע בקליטת אמנים עולים.
כתב את המחזמר "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ" וכן את סיפורי "עלילות אבו לַיש", שהתפרסמו בשלהי שנות ה-50 ב"במחנה נח"ל" וב-1975 ראו אור כספר.
ערך את "העמדה הקדמית" - סיפור ההגנה בכפר סבא, וכן את "ממחשך לאור יום" - סיפור ההגנה בגוש דן.
תרם צ'יזבטים לספר "ילקוט הכזבים" והוא אחד מגיבוריו (תחת הכינוי "עופר").
בשנת 2008 זכה בפרס על מפעל חיים בפסטיבל "ימי זמר".
בשנת 2011 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
נפטר ב-20 ביולי 2013, בגיל 90, ונטמן בבית הקברות גבעת השלושה.
על מצבת קברו נכתב: "הייתי שאול ביבר הייתי בפלמ"ח".
במסגרת מיזם הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, הוצבה ביולי 2017 לוחית זיכרון לזכרו של ביבר בכניסה לבית בו התגורר ברח' צבי שפירא 17 בתל אביב.
בשנת 1963 נישא לאורנה לבית גרינברג, בהמשך דוברת המועצה הישראלית לצרכנות, ממנה נולדו לו שלוש בנות: יעל - מורה ומנהלת בית ספר, מיכל - ציירת ומורה לציור ותמי.
בהמשך נישא לנורית הוד - מורה לשיטת אלכסנדר, ממנה נולד בנו (שהכיר רק בבגרותו) רמי הוד - מנכ"ל המרכז הרעיוני בקרן ברל כצנלסון והמכללה החברתית-כלכלית וממנהלי המכינה הקדם-צבאית החילונית בארי וארגון כוח לעובדים.
20 שנות חיינו היפות ביותר: מתוך "הסליק" הפרטי של שאול ביבר; עריכה: רבקה רולניק, נ' אבנון; עיצוב: נפתלי אבנון, תל אביב: ע' רולניק, תשכ"ח.
("אנטי-אלבום" (על רקע שטף האלבומים שהופיעו לאחר מלחמת ששת הימים) ובו אנקדוטות, קוריוזים ועוד)
מעלילות אבו ליש: אח יא ליל יא ליל; איורים ועיצוב: עדנה גבעוני-שלזניאק, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1975. (הופיע במהדורות נוספות)
דודו ברק, דליה הלר, אמנון שילוני (עורכים), חיילים יצאו לדרך: 101 שירי להקות צבאיות; דברי מבוא לפרקים: שאול ביבר, תל אביב: משרד הבטחון, 1983.
עמדה קדמית: ספור ה"הגנה" בכפר-סבא, כפר סבא: ארגון ההגנה – כפר סבא, תשנ"א 1991.
הערכים על הווי ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
ממחשך לאור יום: ספור ה"הגנה" בגוש-דן, תל אביב: ארגון ה"הגנה", תשנ"ה 1995.
רבי שאול ברלין בן הרב צבי הירש לוין (ת"ק, 1740 – כ"ג בחשוון תקנ"ה, 16 בנובמבר 1794) היה רב קהילה בגרמניה ומשכיל בסתר.
חיבר כמה כתבי פולמוס במאבק בין המשכילים לרבנים, והוציא לאור את שו"ת "בשמים ראש", לדבריו קובץ שאלות ותשובות שכתב הרא"ש במאה ה-13 ולמעשה ככל הנראה זיוף שחיבר הוא עצמו.
נולד בשנת 1740 בגלוגאו (בעת הולדתו באוסטריה, וכעבור זמן קצר בפרוסיה; כיום בפולין) למשפחת רבנים מיוחסת, צאצאי החכם צבי.
אביו, צבי הירש לוין, היה רב העיר ברלין.
כבר מילדותו נחשב לעילוי, ובגיל צעיר שודך לבתו של רב העיר ברסלאו, יצחק יוסף תאומים, שהיה גם עשיר גדול.
בגיל 20 קיבל סמיכה לרבנות ובגיל 28 התמנה לרב קהילת פרנקפורט על נהר אודר.
בשלב זה החל כנראה להתקרב בסתר להשקפותיהם של אנשי תנועת ההשכלה, ופיתח השקפה ביקורתית נוקבת על התנהלותם של הרבנים באירופה.
ב-1778 כתב הסכמה לביאורו של משה מנדלסון לתורה.
ב-1784, בזמן הפולמוס על "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל, חיבר בעילום שם להגנתו של וייזל את "כתב יושר" – סאטירה מושחזת וחריפה על החינוך הרבני, הפלפול התלמודי והיהדות הנאיבית הנוהגת במנהגים המבוססים על אמונות טפלות, לטענתו.
בין הנושאים שביקר בספר היה המנהג להרעיש בפורים בבית הכנסת בעת אזכור שמו של המן, רעש שנגד את שאיפתו של ברלין לאווירה מכובדת בבית הכנסת.
עקב מעמדו האישי והמשפחתי לא פרסם את "כתב יושר" והוא נותר בכתב יד עד לאחר מותו.
באותה שנה שהה תקופה קצרה באיטליה, שם כתב ביקורת על אחד מספריו של החיד"א ובעיקר עסק בכתבי יד של חיבורים יהודיים.
במסגרת זו הכין לדפוס את הספר "אור זרוע", אך לא השלים את המלאכה, כנראה משום שגבר בו הצורך לצאת בביקורת מוחשית יותר על העולם הרבני.
עם זאת, כלפי חוץ הסתיר את תפיסותיו הביקורתיות והמשיך לנהוג כל חייו באורח החיים הרבני.
בזמן לא ידוע התגרש מאשתו ועבר לברלין.
ב-1789 פרסם בשם העט "עובדיה בן ברוך מפולין" את הספר "מצפה יקתאל", שהוא כתב פולמוס חריף נגד הספר "תורת יקותיאל" של רב קהילות אה"ו (אלטונה, המבורג וואנדסבק), רפאל זיסקינד הכהן.
"תורת יקותיאל" היה חיבור הלכתי שגרתי על הלכות שחיטה, וב"מצפה יקתאל" הצביע ברלין בלשון חריפה ובוטה על שגיאות קשות, העתקות מספרים אחרים והקלות הלכתיות לא לגיטימיות שנמצאו לדעתו בספר.
רבני קהילות באירופה מיהרו להחרים את הספר - שנדפס בבית הדפוס של המשכילים, "חינוך נערים" בברלין - ואת מחברו האלמוני.
הם ביקשו גם מאביו של שאול ברלין, צבי הירש לוין, להחרים את המחבר, ואולם בשלב זה נתגלה לו שהמחבר הוא בנו, והוא התייצב לצד בנו וקרא לרבנים לבטל את החרם.
ב-1793, עוד בטרם הסתיים פולמוס "מצפה יקתאל", פרסם ברלין את שו"ת "בשׂמים ראש".
לדבריו בהקדמת הספר, הספר הוא קובץ שאלות ותשובות של הרא"ש, שנערכו בידי חכם ספרדי לא-מוכר מדורו של רבי יוסף קארו ושמו רבי יצחק די-מולינא, והתגלגלו לבסוף לידיו.
לצד תשובות הרא"ש והגהותיו של די-מולינא הוסיף פירוש משל עצמו בשם "כסא דהרסנא".
כסא דהרסנא הוא שם תלמודי של מין מאכל העשוי מדגים.
הוא הביע את תקוותו, כי באמצעות פרסום הספר תשכך השנאה שרחשו לו הרבנים ויושב לו מעמדו הרבני הקודם.
הרבנים שקיבלו את הספר בחנו אותו בדקדקנות, ועד מהרה הגיעו למסקנה שהספר מזויף.
מלבד זאת דן אחד הסימנים באפשרות לשנות את ההלכה כנגד המסורת לפי שיקולים של לוגיקה ופילוסופיה.
הפולמוס נגד הספר הונהג בידי הרבנים הרב הגאון רבי מרדכי בנט, הרב הגאון רפאל זיסקינד הכהן והרב יעקב קצנלבוגן.
שוב יצא אביו של שאול ברלין להגנתו וקבע כי הספר אותנטי ואינו מזויף, אולם בסופו של דבר נאלץ שאול ברלין לעזוב את ברלין.
הוא נסע לאמסטרדם ומשם ללונדון, ושם מת לאחר כשנה בעוני ובבדידות.
בצוואתו ביקש שלא לקרוא בכתבי היד שנשא איתו אלא לשלוח אותם לאביו בברלין, וכן לא להספידו ולקבור אותו בבגדיו.
הספר "בשמים ראש" נותר שנוי במחלוקת עד היום: הוא לא התקבל על הכלל ונותר חשוד בעיני רבים, ומאידך לא נפסל באופן גורף.
אף על פי שהיו רבים שפסלו את כולו בטענת זיוף או שראו את חלק מהתשובות שבו כמזויפות והיו אף שהתנגדו לו בחריפות, עשרות פוסקי הלכה ציטטו ממנו דברים כראיות במשא ומתן הלכתי.
והיו מהם שהכשירו אותו מפורשות.
אף על פי שהפוסקים מודעים היטב לבעייתיות של הספר, הנטייה המקובלת היא להתייחס לדברים "מצד האמור, ולא מצד מי שאמרם" (כניסוחו של הרב ש"י זוין), כלומר להתייחס לתוכנם בלבד בלי להעניק להם תוקף של דברי הרא"ש; וזאת מתוך הערכה של החריפות והבקיאות המתגלות בחומר ההלכתי שבספר.
אצל ההיסטוריונים וחוקרי הספרות התקבלה בדרך כלל הדעה שהספר הוא זיוף, אם כי יש דעות שונות בשאלה אם בעיקרו הספר מבוסס על חומר קדום ושאול ברלין הכניס בו רק שינויים מעטים, או שהספר כולו זויף על ידיו.
בנו אריה ליב - היה תלמידם של אביו וזקניו ושל רבי פנחס הורוויץ בעל ההפלאה.
כתב הקדמה על ספר אור עיניים [חיבור העוסק ב"סדר מעשה בראשית, ממשלת הכוכבים והמאורות, האבות ועל הטוב הצפון לעם ישראל"].
בה הביע הערכה רבה לחכמי ישראל על פני חכמי אומות העולם, ובסוף הקדמה זו הביע את צערו ואת סבלו וכתב שמשנת תקנ"ד אין לו אישה.
בשלב מסוים הוא המיר את דתו והתנצר, אולם לפני מיתתו כתב איגרת להרב מאיר וייל ובו התוודה על כל חטאיו.
בתו הענא - הייתה נשואה לאברהם הערץ מיעסניץ.
שאול גוטמן (נולד ב-9 בספטמבר 1945) הוא פרופסור אמריטוס להנדסת מכונות ואיש ציבור ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-13 מטעם מולדת ובמהלכה פרש מהסיעה וייסד את מפלגת ימין ישראל.
גוטמן נולד בשנת 1945 בבארות יצחק וגדל ברחובות.
בשנת 1967 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת אווירונאוטיקה.
בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון.
בשרותו הצבאי, היה קצין-המבצעים של גדוד 195, בתקופת מלחמת ההתשה, תחת פיקוד של יוסי פלד.
לאחר סיום שירותו הצבאי, בדרגת רב-סרן, נסע ללימודים אקדמיים באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, השהה את לימודיו ושב ארצה להשתתף בלחימה.
עם תום הלחימה, שב לברקלי וסיים בשנת 1975, תואר שני ודוקטורט בהנדסת מכונות.
לפרנסתו הועסק בתקופת לימודיו ולאחריה במפעלי תעשיות צבאיות, רפא"ל ומעבדות נאס"א.
בשנת 1981 ובשנת 1991 הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטאות בארצות הברית.
בשנת 1992 נענה גוטמן להזמנתו של רחבעם זאבי והצטרף כמספר שתיים ברשימת מפלגת מולדת ב.
במהלך תקופת כהונתו בכנסת ה-13 היה חבר ועדת העבודה והרווחה והוועדה למאבק בנגע הסמים.
זמן קצר לאחר כניסתו לכנסת, התגלעו חיכוכים קשים בינו לבין רחבעם זאבי שלוו בחילופי דברים קשים, פרש מהסיעה והקים את מפלגת ימין ישראל, שהתמודדה ופרשה ממערכת הבחירות לכנסת ה-14.
בתום כהונתו בכנסת חזר לעבודתו האקדמאית בטכניון.
גוטמן נשוי לשותפתו הפוליטית לשעבר, מרים לפיד (אלמנתו של אסיר ציון מרדכי לפיד) ומתגורר ביבנאל.
שאול שזי ביבי (נולד ב-10 באוגוסט 1965) הוא עיתונאי ישראלי לשעבר.
בנוסף לפעילותו בעיתונות הכתובה, הגיש תוכניות שונות בערוץ בריזה, ובערוץ 10 ולקח חלק במגוון פאנלים בתוכניות טלוויזיה שונות.
ביבי נולד ופועל רוב שנותיו בשכונת התקווה בתל אביב.
סוגיות של מתחים תרבותיים וחברתיים עלו תדירות בכתיבתו.
לאחר סיום בית הספר התיכון למד אמנות בבית הספר מימד.
בגיל 22 התגורר בלונדון ובאירופה כשנה וחצי.
לאחר שובו לארץ בשלהי שנות השמונים עבד כקצב וכצייר בשכונת התקווה.
ב-1991 במהלך מלחמת המפרץ מחה במכתב לעיתון "הפטיש" על התדמית השלילית לטענתו של אנשי שכונתו פגועי טילי הסקאד בתקשורת.
המכתב היווה את פריצת הדרך שלו לעולם העיתונות - עורך "הפטיש" הציע לו לנסות לכתוב בעיתון "חדשות".
ביבי התקבל לעיתון על ידי דורון צברי.
בעיתון חדשות עבד בעיקר במוסף היומי ובמוספים השבועיים.
כתיבתו הייתה חברתית ועסקה בין השאר בסקירה של מחוסרי בית, מכורים לסמים, נשים במעגל הזנות, עבריינים ואנשי הפריפריה החברתית והכלכלית.
לאחר סגירת "חדשות" (ולקיחת חלק פעיל במחאה כנגד הסגירה) עבד במקומון "העיר", בעיתון אנשים וברייטינג.
ביבי נודע בין היתר בשל התבטאויות מעוררות מחלוקת שלו.
במהלך דיון על קיפוח המזרחים בתוכנית "המעגל הקטן" אמר "בא לי לצאת לרחוב ולקרוא מוות לאשכנזים!".
במקרה אחר, כותרת כתבה שלו על הזמרת עפרה חזה, "האמת?
סתם זמרת", בעוד שזו שכבה על ערש דווי, ספגה קיתונות של רותחין ודודו טופז הקדיש לנושא את מונולוג הפתיחה של תוכניתו דאז "הראשון בבידור", כשהוא מותח ביקורת חריפה על ביבי.
ביבי, אשר היה בין היתר עורך מדור הספורט של המקומון "העיר", הוא אוהד שרוף של קבוצת הכדורגל בני יהודה, שיחק בקבוצת הנוער שלה ואף השתתף בכתיבת תסריט לסרט עלילתי על אוהדי הקבוצה ויחסי משפחה בשכונת התקווה, "קולולוש", ששודר בערוץ הסרטים של "HOT" ב-2006.
מאמצע שנות התשעים היה פעיל בסצנת המועדונים ובתחילת שנות האלפיים ערך את מגזין המוזיקה האלקטרונית Dj העיר.
בשנת 2002 היה שותף לכתיבת התסריט של הסדרה "המשאית", שביים ערן ריקליס, וששודרה בשידורי זכיינית ערוץ 2, "טלעד".
באוגוסט 2007 החל לשמש כעורך המשנה של החינמון "ישראל פוסט" (שיצא לאור תחילה בשם "מטרו ישראל".
הוא שימש בתפקיד עד 2015 שבמקביל לימד תקשורת במכללה האקדמית ספיר.
ב-2016 יצר את הסרט התיעודי "צבעים של שנאה" שעוסק בגזענות בכדורגל, ושודר בערוץ הראשון במסגרת הסיפור האמיתי.
ביבי כותב גם תחת שם העט "שולי אביב".
חיים, שאול ולהפך (עם חיים אתגר, בערוץ 10)
שאול מויסייביץ' גינזבורג תרכ"ו, אפריל 1866, מינסק – ט"ו בחשוון תש"א, 16 בנובמבר 1940, ניו יורק) היה היסטוריון חשוב וחלוצי של יהדות רוסיה לדורותיה, עורך, עיתונאי ומבקר ספרות, עסקן ציבורי ועורך דין יהודי-רוסי במפנה המאה ה-20. כתב, ואף ערך והוציא לאור מספר כתבי עת ברוסית, ביידיש ובעברית.
גינזבורג למד בגימנסיה, ובמקביל היה פעיל יהודי לאומי והנהיג במינסק יחד עם שמריהו לוין קבוצת תלמידים בהפצת רעיונות הלאומיות היהודית ברוסיה.
בכנס שנערך במינסק לכבוד ועידת קטוביץ הוא נבחר להיות אחד הנואמים, כנציג הנוער.
בשנת 1890, בהיותו כבן 24, סיים גינזבורג תואר בעריכת דין באוניברסיטה הצארית של פטרבורג.
בין השנים 1897– 1903 שימש כמזכיר חברת מפיצי השכלה ביהדות רוסיה, בפטרבורג.
בארבע השנים החותמות את המאה ה-19 היה גינזבורג מופקד על מדור ביקורת הספרות בעיתון היהודי-המודרני "ווסחוד" שבשפה הרוסית.
למרות השפה הרוסית של העיתון, בחר גיזנבורג להופיע שם בשם העט העברי שלו: "הקורא".
ב"ווסחוד" פרסם גינזבורג בין השאר מסות או התרשמויות מיצירותיהם של פרץ סמולנסקין, אברהם מאפו, על "תעודה בישראל" של לווינזון (ריב"ל), על מיכאל לוונסון, על מוריס רוזנפלד ועל איגרות של יל"ג.
במהלך חייו היה גינזבורג מעורב ביוזמה, בהוצאה לאור ובעריכה של מספר כתבי עת, ברוסית וביידיש, בהם היומון היידי "דער פֿרײַנד", וכתב בכתבי עת רבים ברוסית, ביידיש ובעברית במזרח אירופה, בהם "המגיד", "ווסחוד", כתב העת ההיסטורי "פֶּרֶזִ'יטוֹיֶה", בכתב העת העברי "העָבר" ובעיתונים הסובייטיים "ייברייסקיה מיסל" ("מחשבה יהודית") ו"ייברייסקיי וסטיק".
מסות היסטוריות פרי עטו הופיעו גם בעיתונים הניו יורקיים "צוקונפֿט" ופֿאָרװערטס".
שלום עליכם הקדיש לו את הסיפור "שפוך חמתך", שפורסם ביומון "דער פֿרײַנד".
על אף שלא היה בקי במוזיקה, גינזבורג היה שותף לפסח מארק בהוצאה חלוצית של קובץ אנתולוגי-אתנוגרפי של שירי עם יהודיים ביידיש.
בשנת 1898 הם פרסמו מודעות בשלושה כתבי עת יהודיים ברוסיה בקריאה לשלוח אליהם שירי עם עבור האוסף.
בתגובה הם קיבלו שירי עם יהודיים מכל רחבי תחום המושב היהודי באימפריה רוסית, ופרסמו אותם בשנת 1901 בספר "Еврейские народные песни" (רוסית: "שירי עם יהודיים").
הספר זכה לתשבחות רבות והעניק מכובדות לשירי העם היהודיים.
את עיקר פרסומו והשפעתו לדורות קנה גינזבורג כהיסטוריון חשוב וכארכיונאי שקדן של יהדות מזרח אירופה לדורותיה.
שורה ארוכה של מחקריו משמשים את חוקרי התחום עד ימינו, והם מהווים אוצר בלום לא רק בשל ניתוחיו וסקירותיו של גינזבורג, אלא בעיקר בשל היותם מקור מחקרי למאגרים נידחים ונשכחים של חומרים ראשוניים ותעודות מקוריות.
גינזבורג גם היה חלוץ בטיפול בנושאים ספציפיים שכמעט ולא נדונו במחקריהם של אחרים עד לתקופתו, כמו סוגיית מאסרו של דוד לוריא.
בין השאר נחשב לחוקר החשוב ביותר של גזרת הקנטוניסטים.
לעברית ניתרגמו כמה ממחקריו החשובים ואלה נדפסו כקובץ מאמרים תחת הכותרת "כתבים היסטוריים".
בין השנים 1906–1913 לקח חלק בהוצאת הייברסקיה אנציקלופדיה".
כחוקר תולדותיה של יהדות רוסיה, ניצל גינזבורג את ההזדמנות של המהפכה הפוליטית בשנת 1917 וקיבל מן השלטונות החדשים רשות לעיין במסמכים ותיקים משפטיים מארכיון הצאר המודח.
גינזבורג פרסם וניתח כמה תעודות שמצא שם, למשל את הפרוטוקולים והמסמכים של משפט האחים שפירא, בעלי דפוס סלאוויטא (גזר דינם בוצע בשנת 1839).
בשנת 1930 עזב את ברית המועצות, חי לזמן קצר בפריז, וב-1933 היגר לניו יורק.
גם שם המשיך בפרסומיו בעיתונות היהודית.
בארכיון ייווא בניו יורק שמורים מספר כתבי יד שלו ותכתובות.
חלקים נוספים מארכיונו שמורים בספרייה הלאומית.
בנו מיכאל גינזבורג (Michel S.
Ginsburg; 1900–?) היה מומחה לרומא העתיקה, פרופסור ללימודים קלאסיים באוניברסיטת נברסקה-לינקולן.
שירי עם יהודים ברוסיה, 1991.
כתבים היסטוריים: מחיי היהודים ברוסיה בממשלת הצארים, הוצאת דביר, 1944.
יידיש פאלקסלידער אין רוסלאנד : פאטאסאט פון דער פעטערבירג- אויסגאבע 1901, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן .
היסטארישע ווערק, ניו יורק 1937.
משומדים אין צארישן רוסלאנד: פארשונגען און זכרונות וועגן יידישן לעבן אין אמאליקן רוסלאנד, ניו יורק 1946.
אמאליקע פעטערבורג : פארשונגען און זכרונות וועגן יידישן לעבן אין דער רעזידענץ-שטאט פון צארישן רוסלאנד, ניו יורק 1944.
אידישע ליידען אין צארישען רוסלאנד : (קאנטאניסטען, בלבולים, גזירות).
מיט 14 אילוסטראציעס, ניו יורק 1938.
שאול גבעולי (15 בפברואר 1926 – 29 באפריל 2022) היה תת-אלוף בצה"ל וניצב במשטרת ישראל, כיהן כקצין חינוך ראשי בצבא ובמשטרה וכמפקד המשמר האזרחי.
כיהן כמנכ"ל המועצה לשלום ולביטחון.
גבעולי נולד בתל אביב, והיה חבר בתנועת השומר הצעיר.
הוא הצטרף לפלמ"ח, ולאחר קורס מ"כים של הפלמ"ח הצטרף להכשרה מגויסת לקיבוץ נירים.
הוא נעצר על ידי משטרת המנדט ב ועל כן לא השתתף בהקמת נירים בעת הקמת 11 הנקודות.
במלחמת העצמאות התמנה למפקד נירים, לאחר נפילתו של המפקד הקודם, דוד אלון, בקרב נירים.
לאחר המלחמה היה מפקד גוש מגן, ועשה קורס מג"דים.
ב-1952 השתחרר מהשירות הצבאי, ונהיה למרכז משק נירים.
בשירות המילואים פיקד על גדוד 128 של חטיבת יפתח שלחם בעזה ובח'אן יונס במלחמת סיני.
ב-1960 חזר לשירות הקבע וב-1962 התמנה למפקד גדוד בחטיבה 80, חטיבת מילואים של הצנחנים.
שימש מפקד פלוגה בבה"ד 1, עבר הסבה לשריון ושירת כמפקד גדוד 52 בחטיבה 14, כסגן מפקד חטיבה 7 וסגן מפקד חטיבה 14. במלחמת ששת הימים היה סגן מפקד חטיבת עודד שכבשה את העיר ג'נין.
לאחר המלחמה התמנה למושל הצבאי של אל עריש, בה פעל לחידוש החיים האזרחיים בעיר לאחר נסיגת המצרים ותחת פחד התושבים משיתוף פעולה עם הישראלים.
באוקטובר 1968 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה למושל שכם.
בשנת 1972 התמנה לקצין חינוך ראשי בדרגת תת-אלוף, תפקיד בו כיהן עד 1975.
ב-1976 השתחרר מצה"ל וסיים לימודי היסטוריה בהצטיינות באוניברסיטת תל אביב.
לבקשת מולה כהן הוא התגייס לשורות משטרת ישראל, תחילה כסגן מפקד המשמר האזרחי שזה עתה הוקם, וב-1979 התמנה למפקדו של המשמר בדרגת ניצב, עד 1985. תפקידו האחרון במשטרה היה קצין חינוך ראשי של המשטרה, תפקיד חדש שנועד להאבק באלימות שוטרים.
לאחר שחרורו משורות המשטרה הצטרף ב-1989 למועצה לשלום ולביטחון ושימש כמנכ"לה (1994–2011).
היה חבר דירקטוריון התעשייה הצבאית, יו"ר ההתאחדות לפעילות תת-ימית, חבר במועצה הציבורית של תנועת עתיד כחול לבן הפועלת לפתרון הסכסוך הסכסוך הישראלי-פלסטיני בדרך של שתי מדינות לשני עמים וחבר הנהלת האגודה לזכויות האזרח בישראל.
ב-1993 התמודד בבחירות לרשויות המקומיות בישראל על ראשות מועצת רמת השרון מטעם סיעת מרצ.
עסק שנים רבות בהתנדבות במרכז קליטה ברעננה, על כך קיבל את מגן השר לקליטת עלייה.
גבעולי נישא ב-1949 לאסתר (בתו של בנציון רסקין), ממנה התאלמן ב-2019.
גבעולי נפטר ב-29 באפריל 2022 בגיל 96. הותיר אחריו שתי בנות.
שאול אריאלי (נולד ב-26 בנובמבר 1959) הוא אלוף-משנה (מיל') בצה"ל, פעיל לקידום פתרון שתי מדינות לשני עמים, פובליציסט ומומחה בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, התהליך המדיני בין ישראל לפלסטינים, גבולות ישראל, ירושלים וגדר ההפרדה.
אריאלי נולד באשקלון, בן שביעי ואחרון להורים עולי איראן.
שיחק בקבוצות שונות בליגת העל בכדוריד.
בשנת 1978 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים, והתקבל לפלוגת העורב החטיבתית.
עם סיום הקורס שב לחטיבה כמפקד צוות בפלוגת עורב צנחנים.
כמפקד צוות השתתף אריאלי במבצעים שונים של חטיבת הצנחנים וחטיבת גולני בלבנון בתקופה שקדמה למלחמת של"ג.
המשיך בתפקידי פיקוד בחטיבה, בין היתר שימש כמפקד פלוגה בגדוד הנח"ל המוצנח במלחמת לבנון הראשונה, שבה גם נפצע.
במלחמה נחת עם פלוגתו בשפך האוולי שמצפון לצידון ותפס את ראש החוף להנחתת החטיבה בנחתות ובמסוקים.
בהמשך פתח את ציר החוף עד לדאמור, ומאוחר יותר היה הראשון שחבר לנוצרים בארמון הנשיאות בבעבדא.
בשנים 1982–1984 שימש כמפקד פלוגת העורב של הצנחנים.
בשנים 1987–1989 פיקד על גדוד 450 (האריה המעופף) ולאחר מכן שימש כמפקד בסיס האימונים החטיבתי של הצנחנים וסגן מפקד החטיבה.
השתלם בקורס מפקדי חטיבות ובשנים 1993–1994 פיקד על החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
בתפקידו זה פיקד, בין היתר, על מבצע שבו הרגו לוחמי יחידת שמשון את עימאד עקל שרצח במו ידיו עשרה חיילים ואזרחים.
במהלך שלושת התפקידים האחרונים, אריאלי היה הראשון שיישם בצה"ל ניהול איכות כוללני, ועבודתו שימשה בסיס להתנעת התהליך על ידי הרמטכ"ל אהוד ברק.
בתקופתו יושם את הסכם עזה ויריחו תחילה ב-1994 ומפקדת החטיבה עברה מהעיר עזה ליישוב ניסנית שבתוחמת הצפונית.
במהלך תפקידו שינה רבות בארגון החטיבה, בנוהלי העבודה עם השב"כ, המשטרה והמנהל האזרחי, והביא לשיא את מספר המחבלים שהחטיבה עצרה או הרגה על ידי פיתוח מודל פעולה ייחודי.
שימש כסגן המזכיר הצבאי של ראש הממשלה ולשר הביטחון (1997–1999), ועמד בראש המנהלת להסכם הביניים בגדה המערבית בזמן כהונתם של יצחק רבין, שמעון פרס ובנימין נתניהו וכראש המנהלת להסדר הקבע במשרדו של אהוד ברק.
מאז פרישתו מצה"ל פעיל אריאלי בכמה ארגוני החברה האזרחית הפועלים לקידום הסכם קבע עם הפלסטינים.
הוא מראשי "יוזמת ז'נבה", חבר בוועדת ההיגוי של מפקדים למען ביטחון ישראל (הופיע בפני בג"ץ במעמד ידיד בית המשפט בעתירות מרכזיות שהוגשו בעניין מכשול ההפרדה), וחוקר בכיר בקרן לשיתוף פעולה כלכלי.
בבחירות לכנסת ה-17 הוצב במקום ה-12 ברשימת מרצ לכנסת, אך לא נבחר.
אריאלי מקיים הופעות באמצעי התקשורת, הרצאות וסיורי שטח אודות הסוגיות המרכזיות בסכסוך הישראלי-פלסטיני בפני אנשים ממגזרים שונים בחברה הישראלית לרבות אנשי ציבור, אקדמיה, ביטחון ותקשורת.
פרסם מאמרים ומחקרים רבים, ושורה של ספרים בעברית ובאנגלית, בתחום התהליך המדיני.
ספרו "גבול בינינו וביניכם" הופיע שבועות רבים ברשימת רבי המכר וזכה בפרס צ'צ'יק לחקר ביטחון ישראל לשנת 2013, וספרו "ככה בדיוק קרה?, 12 מיתוסים ישראלים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני", הופיע ברשימת רבי המכר של ספרי העיון.
'אטלס טרומן למפות הסכסוך היהודי-ערבי' שפורסם בשבע שפות זכה לכ־2 מיליון הורדות ברחבי העולם.
אריאלי סיים בהצטיינות תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במדעי הניהול, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט סיים בחוג לגאוגרפיה ומדעי הסביבה באוניברסיטת חיפה, ומחקרו הוקדש לבחינת התפתחותם של גבולות ישראל בהשוואה לסכסוכים אחרים בעולם.
כיום הוא עומד בראש קבוצת המחקר 'תמרור - פוליטוגרפיה' העוסקר במחקר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומעניקה כלים ייחודיים תומכי החלטה למערכת הפוליטית והמקצועית, ומלמד באוניברסיטת רייכמן ובאוניברסיטה העברית.
12 מיתוסים על הסכסוך הישראלי פלסטיני"
ב־2021 פרסם אריאלי את הספר "ככה בדיוק קרה?
12 מיתוסים על הסכסוך הישראלי פלסטיני".
בספר עוסק אריאלי במנעד מיתוסים הרווחים בתודעה הציבורית הישראלית לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני ומבקש להבחין בין מרכיב האמת למרכיבי הבדיה במיתוסים.
אריאלי סבור כי הניתוח בספר יכול להטיב עם השיח הציבורי ולסייע בגיבוש עמדות מושכל יותר, הן על-ידי הציבור הרחב והן על-ידי מקבלי ההחלטות.
אליבא דאריאלי, פתרון שתי המדינות הוא עודנו הפתרון היחידי לסכסוך הישראלי-פלסטיני, שכן לדידו זהו הפתרון היחידי ובו ניתן להגשים את החזון הציוני של "האבות המייסדים" של מדינת ישראל, קרי, מדינה דמוקרטית בעלת רוב יהודי, בטוחה וחברה במשפחת העמים.
אריאלי גורס כי למעלה מ-90% מבכירי מערכת הביטחון היוצאים תומכים בעמדתו.
אליבא דאריאלי, המכשול העיקרי להגעה לפתרון איננו מצוי בצד הפלסטיני או במציאות בשטח, אלא בחוסר היתכנות פוליטי בצד הישראלי, ובדעיכת האמת והמשבר בשיח הציבורי במדינות הדמוקרטיות.
אריאלי מבסס את עמדתו על מגבלות הכח הצבאי, מחירי הסכסוך, ואמונה כי ישראל יכולה להבטיח את ביטחונה במסגרת ההסדרים הביטחוניים שהוסכמו עם הפלסטינים במהלך המשא ומתן.
בנוסף, אריאלי סבור כי אש"ף הוא פרטנר, משום השינוי שחל בעמדתו בנובמבר 1988, עת קיבל את החלטות האו"ם 181, 242 ו-338 ותיקן בהתאם את אמנתו שכללה את השמדת ישראל.
באשר לטענה "עַם ללא ארץ החוזר לארץ ללא עַם", טוען אריאלי שמדובר במיתוס.
לתמיכה בטענתו, אריאלי מסביר שצפיפות האוכלוסייה הפלסטינית במרחב של ארץ ישראל, לפני תחילת הציונות, היה גבוה מזה של מדינות ערב אחרות.
הגירת ערבים לא"י הייתה גורם שולי בגידול השנתי הערבי, וזה נסמך בעיקר על ריבוי טבעי וגידול בתוחלת החיים.
באשר לטענה כי "אין עם פלסטיני", טוען אריאלי כי גם אותה יש לקטלג כ"מיתוס", משום שגם שאר הלאומים באזור התגבשו בתקופות דומות, וכפי שאין מפקפקים בקיומו של עם ירדני, סורי או עיראקי, כך אין מקום לערער על קיומו של עם פלסטיני.
מעבר לכך, עצם העובדה שהלאומיות הפלסטינית התגבשה לא פעם באופן לעומתי לזו הישראלית, לא שוללת אותה או את זכות קיומה, ואין הדבר שונה ממגמות לאומיות אחרות.
באשר לטענה כי "ירדן היא פלסטין", טוען אריאלי כי גם אותה יש לקטלג כ"מיתוס".
לדידו, אומנם תחת הגדרת "פלשתינה" נכלל עבר הירדן המזרחי, אלא שממילא הצהרת בלפור כיוונה להקמת בית לאומי בחלק מפלשתינה, דבר שאף הודגש על-ידי צ'רצ'יל בספר הלבן.
בנוסף, אריאלי מסביר כי בהצעתה של התנועה הציונית עצמה מיום 3 בפברואר 1919, שביטאה את תביעותיה המקסימליסטיות של התנועה הציונית, לא נכלל כל עבר הירדן המזרחי – אלא רצועת שטח הנמצאת מערבית למסילת הרכבת החיג'אזית.
אריאלי מציין כי התנועה הציונית קיבלה על עצמה פה אחד את הוויתור על ירדן המזרחית, והקשר שלה לישראל איננו רלוונטי משפטית או מדינית.
אריאלי מדגיש כי לדידו, ממילא אין זה באינטרס של ישראל לתבוע את הגדה המזרחית, שעה שמטרתה של התנועה הציונית להקים מדינה יהודית ודמוקרטית.
לעומתו, פרופ' אריה אלדד מתנגד להסברו של אריאלי, וגורס כי אם הפשט לא היה שהצהרת בלפור חלה על כל ארץ ישראל, פלסטין המנדטורית — לא היה צורך לפרסם צו המוציא את עבר הירדן המזרחי מתחולת ההצהרה.
באשר לטענה כי "ההתיישבות היהודית קבעה את גבולות ישראל", אריאלי סבור כי גם אותה יש לקטלג כמיתוס.
אריאלי מסביר כי הדבר היה נכון אך ורק ביחס להצעת תוכנית החלוקה, אך זו ממילא לא התממשה, שעה שהגבולות נקבעו בסופו של יום בהסכמי רודוס ב־1949. אריאלי דוחה את סיפורי תל חי וכפר גלעדי, שכן אלו לא עלו כלל בדיונים על הגבולות.