tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פולמוס הגדרת התופעה, אפיונה ותפוצתה
תיאודור הלר היה בנו של מנהל בית ספר לעיוורים.
בשנת 1904, כשהשלים תואר בפסיכולוגיה, הוא פתח בווינה מוסד חינוך מיוחד פנימייתי, לעשרים ילדים פגועים קוגניטיבית מכל העולם.
הוא הוציא מאמרים אחדים על התופעות להן היה עד במטופליו ועל ריפוי בחינוך בכלל.
בשנת 1908 הלר תיאר במאמרו הראשון על "שיטיון הילדות", את סיפוריהם של שישה ממטופליו, שעד שנת חייהם השלישית או הרביעית, התפתחו באופן נורמלי לחלוטין ואז התחילה אצלם נסיגה תפקודית דרמטית ביותר, שכללה אובדן רוב או כל כושר הגיית והבנת השפה ואימוץ התנהגויות לא נורמליות.
הלר תיאר את "שיטיון הילדות", כשלושים וחמש שנים לפני שהחוקר ליו קנר תיאר את האוטיזם הקלאסי ועשרות שנים לפני שהנס אספרגר תיאר את תסמונת אספרגר.
לכן, הלר לא יכול היה לדון בקשת אוטיסטית ולא יכול היה לדעת כי בעיות תקשורת שמטופליו פיתחו דומות לאוטיזם (תחת זו הוא השתמש בתיאורים כמו "נראה כי הילד חדל לזהות את הוריו").
עבודתו של הלר לא זכתה לתשומת הלב לה זכו עבודותיהם של קנר ואספרגר במשך כמעט מאה שנה.
בין 2000–2013, הופיעה הגדרה לתסמונת זו ב-DSM-IV, המהדורה הרביעית של מדריך האבחנות של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה.
התסמונת הוכרה שם כחלק מהקשת האוטיסטית.
על פי אותה הגדרה, ניתן היה לאבחן ב-CDD אנשים שעד גיל כלשהו, בין שנתיים ל-10, התפתחותם הייתה תקינה, אך מאותו גיל חלה אצלם נסיגה תפקודית דרמטית וברורה, שאחריה נותרה לו לקות תפקודית, שמתבטאת בשפה, בתקשורת בלתי-מילולית ובדפוסי התנהגות חזרתיים.
כלומר, על פי הגדרה זו, CDD הוא אוטיזם הנרכש בשל גורם לא ידוע.
על פי אותו מדריך אבחון, PDD-NOS, שהוא תת-סוג של אוטיזם, מחייב הופעת תסמינים ראשונים לפני גיל שלוש; לכן, מי שחווה נסיגה תפקודית מהסוג המתואר בהגדרת ה-CDD בין גיל שנתיים לשלוש, יכול היה לקבל אבחון כ-PDD-NOS או כ-CDD באותה הצדקה.
בסופו של דבר, ב-DSM-V (המהדורה החמישית של מדריך האבחון), שיצא במאי 2013, לא הופיעה כלל הגדרה ל-CDD.
הטיעון המרכזי לכך היה מספר קטן מאוד של מאובחנים, שאינו מאפשר מחקר מסודר של התופעה; טיעון מרכזי שני היה הטלת ספק בשוני שבין המאובחנים כ-CDD לבין המאובחנים כאוטיסטים מכל סוג אחר, משום שאצל כשליש מהאוטיסטים, חלק מהאוטיזם הוא נרכש וחלק מולד.
נגד מחיקת ההגדרה נטען, כי למאובחנים כ-CDD יש מאפיינים ייחודיים, שאינם משותפים לשאר הקשת האוטיסטית, לא רק בתחום ההתפתחותי אלא גם בצורת התסמינים.
למשל, הם מאבדים שליטה על הסוגרים ונוטים לאלימות.
קיימים מאפיינים ייחודיים גם בתגובתם לטיפולים.
מתנגדי מחיקת ההגדרה טוענים בנוסף לכך, שמכיוון שהטיפולים (התרופתיים והלא-תרופתיים) המקובלים לאוטיזם אינם יעילים דיים עבורם, מחיקת ההגדרה תהווה סתימת הגולל על חיפוש מזור עבורם.
הבדל תסמינים בולט בין CDD לבין סוגי אוטיזם אחרים הוא הבדל כמותי.
אצל ה-CDD, הסימפטומים הקשורים בשפה חמורים מאוד ביחס למקובל בשאר הספקטרום ואילו הסימפטומים של התקשורת הלא מילולית, עשויים להיות פחות חמורים מן המקובל.
ישנה סברה כי הסימפטומים השפתיים אינם מחלימים לעולם אצל ה-CDD, אולם, דווח בשני מחקרים כי בקבוצת מיעוט גדולה מקרבם נוצר במשך השנים שיקום ספונטני של יכולת הבנת הדיבור והם יכולים אפילו ללמוד להבין שפה שנייה.
תסמונת לנדאו-קלפנר היא סוג של אפילפסיה שגורם לאפזיה - איבוד איכות ההיגוי והבנת הדיבור, לעיתים עד איבוד מוחלט של מיומנות זו.
תסמונת זו דומה ל-CDD הרבה יותר ממה שהיא דומה לסוגי אוטיזם אחרים, משום ששתי התופעות כוללות נסיגה תפקודית בתחום הדיבור; בחלק נכבד מתיאורי המקרה של CDD מזוהים התקפים שמזכירים במידה מסוימת התקפים אפילפטיים, ובחלק גדול מתיאורי המקרה הללו מתואר אובדן מוחלט של יכולת ההיגוי והבנת הדיבור.
עם זאת, יש גם הבדלים גדולים בין תסמונת לנדאו-קלפנר לבין CDD.
בלנדאו-קלפנר, הנזק הוא ליכולת השפתית בלבד, בעוד שב-CDD יש נזקים גם ליכולות תקשורת לא-מילוליות ואימוץ התנהגויות לקויות, שחלקן משותפות לסוגי אוטיזם נוספים.
הפרעות הסתגלות היא קבוצה של שש הפרעות נפשיות תגובתיות, כלומר כאלו המתרחשות בעקבות אירוע או סדרת אירועים מעוררי דחק נפשי.
קבוצת הפרעות זו שייכת לקטגוריה של הפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק (PTSD ועוד).
קיימים מספר מושגים דומים הקשורים בחוויות טראומטיות ובהשפעתן על הפרט.
לפי DSM 5, אבחון של הפרעת הסתגלות מחייב לעמוד בקריטריונים הבאים:
התפתחות של תסמינים התנהגותיים או רגשיים כתגובה לגורם עקה או גורמי עקה ברי זיהוי שהתרחשו בטווח זמן של עד שלושה חודשים מהופעת התסמינים.
התסמינים וההתנהגויות הללו הם בעלי משמעות קלינית כפי שמעיד אחד התסמינים הבאים או שניהם:
תחושת מצוקה שהיא חסרת פרופורציה לאינטנסיביות ולגודל האיום או גורם העקה.
יש להביא בחשבון את ההיבט התרבותי העשוי להשפיע על האופן בו התסמינים באים לידי ביטוי.
פגיעה משמעותית בתפקוד החברתי-תעסוקתי או בתפקודים אחרים.
התסמינים שהופיעו בעקבות הדחק אינם תואמים לקריטריונים של הפרעה נפשית אחרת ואינם מהווים החמרה בתסמינים של הפרעה נפשית קודמת.
התסמינים אינם מייצגים אבל נורמלי.
כאשר גורם הדחק או תוצאותיו הסתיימו או נפסקו, התסמינים אינם נמשכים יותר משישה חודשים.
הפרעת הסתגלות עם מצב רוח דיכאוני: השתלטות של מצב רוח ירוד, נטייה לדמוע, חוסר תקווה.
הפרעת הסתגלות עם חרדה: השתלטות של עצבנות, דאגה או חרדת נטישה.
הפרעת הסתגלות עם תערובת של מצב רוח דיכאוני וחרדה: השתלטות של צירוף תסמיני דיכאון וחרדה.
הפרעת הסתגלות עם הפרעות שליטה בדחפים: התמונה הקלינית כוללת הפרעות שליטה בדחפים.
הפרעת הסתגלות עם הפרעות שליטה בדחפים וברגשות: חרדה או דיכאון בצירוף הפרעה בשליטה בדחפים.
הפרעת הסתגלות לא ספציפית: קטגוריה זו נועדה לתמונה קלינית שאינה מתאימה לאף אחד מהנ"ל.
הפרעות הסתגלות הן הפרעות שכיחות אם כי ישנה שונות רבה בין תרבויות שונות.
השכיחות נעה בין 5% ל-20% (כתלות בסוג ההפרעה).
בבתי חולים פסיכיאטריים זו האבחנה השכיחה ביותר במקרים רבים ושיעורה עומד על כ-50%.
גורמים סביבתיים: אנשים עם נסיבות חיים קשות (חיים בעוני, חיי פליט וכדומה) והתנסויות קשות (קורבנות אלימות למשל, אנשים שחוו אובדן וכדומה), נמצאים בסיכון מוגבר לפתח הפרעות הסתגלות.
הפרעות הסתגלות מתפתחות בשלושת החודשים שחלפו מאז האירוע מעורר המצוקה והיא נמשכת שישה חודשים לאחר אירוע זה.
אם הסטרסור הוא אירוע יחיד ואקוטי (למשל פיטורים מעבודה, סיום קשר רומנטי, וגם אירועים חמורים יותר כמו תאונת דרכים או אסון טבע).
התסמינים יופיעו בדרך כלל תוך ימים מהאירוע, ויימשכו לא יותר ממספר חודשים.
אם האירוע מעורר המצוקה הוא בעל אופי מתמשך, לדוגמה הגירה לארץ אחרת, התסמינים יימשכו זמן רב יותר ועשויים לכלול תסמינים דיכאוניים, תסמיני חרדה או שילוב של שניהם יחד, או קושי בשליטה בדחפים.
התמונה הקלינית של הפרעות ההסתגלות משתנה בהתאם לסוג ההפרעה הספציפי.
היא יכולה לכלול הפרעות התנהגות, דיכאון, חרדה או שילובים שלהם.
בחלק מהמקרים (ככל הנראה יותר בבני נוער מאשר במבוגרים) ישנה אפשרות להתפתחות של נטיות אובדניות.
עם זאת אין לכך אזכור ב DSM או ב ICD.
התמונה הקלינית בהפרעות הסתגלות יכולה להיות שונה בין תרבות לתרבות.
יש תרבויות בהן מקובל יותר להחצין רגש ויש שפחות.
לכן התמונה מבחינת עוצמת התסמינים יכולה להשתנות מתרבות לתרבות כך שנראה הבדל בין ילידי המזרח הרחוק וילידי ארצות הברית למשל.
הפרוגנוזה במרבית המקרים טובה וההחלמה תהיה ספונטנית במרבית המקרים.
עם זאת בחלק מהמקרים (13%–18%) עלולה להתפתח הפרעת דיכאון מז'ורי, או הפרעת שימוש בחומרים פסיכואקטיביים.
כ-8% עלולים לקבל אבחנה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
הפרעות הסתגלות יכולות להופיע עם מרבית ההפרעות הנפשיות הידועות.
עם זאת האבחון בהפרעה נוספת אפשרי רק אם הסימפטומים של הפרעת הסתגלות אינם מתארים באופן שלם את הסימפטומים שהתפתחו נוכח הסטרסור.
כך למשל אדם יכול לפתח הפרעת הסתגלות בעקבות פיטורין מעבודה ובאותו זמן הוא יכול להיות מאובחן עם הפרעה טורדנית כפייתית.
בנוסף הפרעות הסתגלות מהוות תחלואה נלווית שכיחה לתחלואה גופנית.
ישנו ניסיון לאתר גורמי סיכון ומצד שני גם גורמים הקשורים לחוסן נפשי, המשפיעים על הסיכוי לפתח הפרעת הסתגלות.
כיוון אחר של מחקר הוא בדיקת ההשלכות הפסיכולוגיות של מגוון מצבים רפואיים כמו שבץ, התקף לב ועוד.
זאת מתוך ניסיון להבין מי נמצא בסיכון גדול יותר לפתח סימפטומים של הפרעת הסתגלות ומי פחות.
קבוצה אחרת של מחקרים בודקת את מאפיינים ביולוגיים של הפרעות נפשיות תגובתיות ובהן גם הפרעת הסתגלות, באמצעות דימות תהודה מגנטית תפקודי (fMRI), במטרה לעמוד על המכנים המשותפים בין הפרעת הסתגלות להפרעות תגובתיות אחרות כמו הפרעת דחק פוסט-טראומטית, והפרעת דחק אקוטית.
הפרעת דיכאון מז'ורי: אם לאדם יש סימפטומים המתאימים להפרעת דיכאון מז'ורי הוא לא יקבל אבחנה של הפרעות הסתגלות.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית: הסטרסור בהפרעת הסתגלות אינו חמור כפי שנדרש בקריטריון A בהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
גם הזמן שעבר מהאירוע ועד הופעת התסמינים שונה בהפרעת דחק פוסט-טראומטיים.
בהפרעת דחק פוסט-טראומטית קיימים גם תסמיני חודרנות שאינם קיימים בדרך כלל בהפרעת הסתגלות.
בנוסף, הפרעת הסתגלות שונה מההפרעות הטראומטיות (ASD, PTSD) בסימפטומים, ולא יכללו תופעות של חודרנות (Intrusive Thoughts) כפי שקיימים בשתי ההפרעות הנ"ל וכן לא יכללו דיסוציאציה כפי שיכולה להיות קיימת ב-ASD.
הפרעת אישיות: ישנם דפוסי אישיות שיכולים לגרום לפגיעות רבה יותר להפרעות הסתגלות (למשל הפרעת אישיות נמנעת).
כמו כן אנשים הלוקים בהפרעת אישיות עשויים לעיתים להציג תמונה קלינית הדומה לזו של הפרעת הסתגלות, גם מבלי שעברו אירוע מעורר מצוקה.
הדרך להבחין בין המצבים היא באמצעות תשאול של האדם על עברו.
תשאול כזה יאפשר להבין אם התמונה הקלינית התפתחה בעקבות אירוע מעורר מצוקה או לא.
גורמים פסיכולוגיים המושפעים מגורמים רפואיים: החמרה במצב רפואי כרוני, או קבלת אבחנה חדשה, יכולים לגרום להתפתחות של הפרעת הסתגלות אצל חלק מהאנשים.
תגובות מצוקה נורמטיביות: רוב בני האדם מתרגזים במידה כזו או אחרת כתגובה מיידית לאירוע סטרסוגני\שלילי.
המצב הפתולוגי של הפרעת הסתגלות כולל תגובה לא פרופורציונלית לאירוע המתמשכת עד כמה חודשים לאחר האירוע.
הטיפול בהפרעות הסתגלות עשוי להיות קשור לסטרסור שגרם להתפתחות ההפרעה.
למשל כאשר מדובר באבל בעקבות פטירת אדם, מקובל לתת ייעוץ אבל.
אם האדם פיתח הפרעת הסתגלות עקב כניסה למשטר של דיאליזה למשל, הוא עשוי לקבל תמיכה נפשית שתסייע לו להתמודד עם המצב החדש.
בחלק מהמקרים תמיכה כזו היא חלק אינטגרלי מהטיפול שהאדם מקבל בעקבות הבעיה הרפואית.
סוגים אחרים של טיפול כוללים קשיבות (Mindfulness) קבוצתי, טיפול פסיכודינמי קצר מועד, וכן טיפול מרחוק באמצעות האינטרנט.
ההפרעה נכללת בקבוצת ההפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק.
על פי ה-DSM 5, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, אשר יצא לאור בשנת 2013, ישנם מספר קריטריונים לאבחנת הפרעת דחק חריפה.
הקריטריון הראשון הוא חשיפה לסכנת חיים או למוות, או פציעה חמורה או פגיעה מינית באחת או יותר מהדרכים הבאות:
צפייה באירוע טראומטי המתרחש לאדם אחר
קבלת עדכון על כך שאירוע/ים טראומטי/ים אירעו לבן משפחה קרוב, או לחבר קרוב
חשיפה חוזרת או מתמשכת לפרטים קשים או גרוטסקיים אודות אירוע טראומטי (לדוגמה צוות עזרה ראשונה שאוסף שאריות גופת אדם, שוטרים שנחשפים לזירת רצח וכדומה).
הקריטריון לא כולל בתוכו חשיפה דרך אמצעי תקשורת אלקטרונית, תמונות או סרטים, אלא אם החשיפה קשורה לעבודה.
הקריטריון השני הוא נוכחות של תשעה או יותר מהסימפטומים הבאים מתוך חמש הקטגוריות הבאות: חודרנות, מצב רוח שלילי, דיסוציאציה, הימנעות או עוררות, המחמירים או מתחילים לאחר שאירע אירוע טראומטי:
אירועים חוזרים ובלתי נשלטים של מחשבות חודרניות מעוררות מצוקה, זכרונות של אירוע או אירועים טראומטיים.
בילדים ייתכן משחק חוזר הכולל תכנים מהאירוע הטראומטי.
חלומות חוזרים ומעוררי מצוקה שבהם התכנים קשורים לאירוע הטראומטי.
בילדים ייתכנו חלומות מפחידים ללא תוכן שניתן לזהות אותו.
סימפטומים דיסוציאטיביים (פלשבקים) שבהם האדם חש או מתנהג כאילו האירוע הטראומטי מתרחש ברגע זה.
בילדים הסימפטום יתבטא במשחק חוזר של הטראומה.
מצוקה פסיכולוגית ממושכת ואינטנסיבית או תגובה פיזיולוגית בולטת תגובה לגירוי פנימי או חיצוני שמזכיר את האירוע הטראומטי או מסמל אותו.
סימפטומים של מצב רוח שלילי
חוסר יכולת מתמשך לחוות רגש חיובי, אי יכולת לחוש שמחה סיפוק או אהבה.
חוויית עוררות או דריכות גבוהה של המציאות הסובבת את האדם והמקיפה אותו.
דוגמאות לכך עשויות להיות יכולת של אדם להתבונן בעצמו מהצד, תחושת "הלם", תחושה שהאדם נמצא בתוך חלום או תחושה פתאומית של הילוך איטי וכדומה.
חוסר יכולת לזכור היבטים חשובים של האירוע הטראומטי (בדרך כלל כתוצאה מאמנזיה דיסוציאטיבית) ולא כתוצאה מפגיעת ראש או בעיה פיזיולוגית או תוצאה של שימוש בסמים.
מאמץ להימנע מזיכרונות מעוררי מצוקה, ממחשבות, מרגשות או מכל קשר אחר לאירוע הטראומטי
מאמץ להימנע ממקומות, מאנשים ומכל דבר אחר שמזכיר את האירוע הטראומטי
קשיי שינה (קושי להירדם, יקיצות מרובות, שינה חסרת מנוחה)
התנהגות עצבנית והתפרצויות כעס הבאות לידי ביטוי באגרסיביות כלפי אנשים או כלפי חפצים
קריטריון נוסף הוא שהסימפטומים המופיעים בקריטריון השני ימשכו גם לאחר שלושה ימים עד חודש לאחר החשיפה לאירוע הטרואמטי.
הסימפטומים בדרך כלל מתחילים מיד לאחר האירוע הטראומטי, אך רק הימשכותם לטווח ארוך תביא לאבחון ההפרעה.
על פי הקריטריון הרביעי, על ההפרעה לגרום למצוקה משמעותית מבחינה קלינית או מצוקה מבחינה תעסוקתית, חברתית או בכל תחום אחר החשוב לאדם.
הקריטריון האחרון הוא שההפרעה לא תהיה ניתנת ליחוס להשפעות הפיזיולוגיות של שימוש בסמים והתסמינים אינם תוצאת מצב רפואי (לדוגמה פגיעת ראש) ואינם תוצאה של הפרעה פסיכיאטרית אחרת.
ספר הסיווג והאבחון הפסיכיאטרי של ארגון הבריאות העולמי, ICD-10, אינו מציע הגדרה מקבילה להפרעת דחק חריפה.
במקום זאת הוא מציע את ההגדרה "תגובת דחק חריפה".
אבחנה זו שמכונה בספרות המחקרית בשם Acute Stress Reaction או ASR, ניתנת לאדם ללא הפרעה נפשית אחרת, שעבר אירוע טראומטי ופיתח סימפטומים שהם תגובה ברורה לאירוע הטרואמטי (הגדרת האירוע הטראומטי צרה מזו שתוארה לעיל ואינה כוללת חשיפה עקיפה לטראומה).
לפי הגדרת ה-ICD-10, תגובת דחק חריפה אינה הפרעה, אלא תגובה למצב אקוטי.
ברוב המקרים, התגובה אמורה לחלוף מאליה כעבור מספר ימים.
אם התגובה אינה חולפת כעבור מספר ימים, האבחנה תוחלף להפרעת דחק פוסט טראומטית.
טיפולים לאחר אירוע טראומטי נועדו לסייע לאנשים הסובלים מהפרעת דחק חריפה להתמודד עם התסמינים, וכן להקטין את הסיכון לפתח פוסט־טראומה בהמשך.
בשנת 2022 עודכנה סקירה של ספריית קוכרן ביחס לטיפול תרופתי שנועד למנוע התפתחות של פוסט־טראומה.
מכיוון שלרוב לא נמצאו במחקרים השפעות מובהקות לטווח ארוך עבור נטילת תרופות מייד לאחר הטראומה, מרבית ארגוני הבריאות כיום לא ממליצים בהנחיותיהם על מתן תרופות מייד לאחר הטראומה.
מחקרי מטא אנליזה מצאו שטיפולים כאלה אינם מסייעים במניעת פוסט־טראומה, למי שלא מפגינים סימנים מוקדמים של הפרעה.יחד עם זאת, טיפולים פסיכולוגים יכולים לסייע למי שכן מפתח תסמינים.
מבין הטיפולים השונים, טיפול קוגניטיבי־התנהגותי הממוקד בטראומה לסובלים מהפרעת־דחק חריפה קיבל את התמיכה הגדולה ביותר.
בישראל, לדוגמה, נערך מחקר על 240 איש עם פוסט־טראומה בעקבות אירוע שהתרחש בחודש האחרון.
פסיכיאטר עשוי לרשום לאדם טיפול תרופתי שיסייע בשינה, או תרופות הרגעה שונות, ולעיתים ייעשה שימוש בתרופות נוגדות דיכאון בשביל להיטיב עם מצב המטופל.
בנוסף, ניתן לטפל באנשים שעברו אירוע טראומטי באמצעות מגוון טיפולים פסיכותרפיים.
לכל מקרה עשוי להתאים סוג שונה של טיפול.
הטיפולים הנפוצים הם תרפיית חשיפה ממושכת, טיפול קוגניטיבי התנהגותי, EMDR ועוד.
טיפולים קוגניטיביים־התנהגותיים יכולים לסייע למנוע פוסט־טראומה בקרב מי שמראה סימני מצוקה לאחר טראומה.
אך ישנן שיטות טיפוליות אחרות שלא מועילות, ועלולות אף להזיק.
טיפול כזה נקרא דיבוב פסיכולוגי , והוא יכול להיעשות באופן פרטני או קבוצתי.
סקירה של ספריית קוכרן מצאה שדיבוב פסיכולוגי לא מונע התפתחות של פוסט־טראומה, הפרעות נפשיות, חרדה או דיכאון.
הטענה היא שלמרות שמטופלים יכולים לחוש הקלה לאחר תהליך הדיבוב, הוא עלול לפגוע בתהליך ההחלמה הטבעי המתרחש לאחר חשיפה לטראומה.
מסיבות אלה, איגוד הפסיכולוגים האמריקאי הוציא מסמך המלצה בו נכתב שדיבוב אינו שיטה טיפולית מועילה, וייתכן שהיא מזיקה.
השכיחות משתנה בהתאם לטבע האירועים הטראומטיים ולהקשר שבו ההפרעה נמדדת.
בטבלה מפורטת השכיחות של התפתחות הפרעת דחק חריפה בעקבות אירוע מסוג מסוים (האחוז הוא מכלל הנפגעים המגיעים המגיעים לבדיקה או לטיפול רפואי בגין הסיבה הקונקרטית המפורטת בטבלה).
סוג האירועשכיחותאירוע שאינו כולל אלימות אישיתפחות מ-20%תאונות דרכים13%–21%פגיעת ראש מתונה14%תקיפה19%כוויות חמורות10%תאונות עבודה6%–12%
אירועים טראומטיים בעלי אופי אישי (תקיפה, קורבנות אלימות אישית, אונס, קורבנות טרור אישי, ונוכחות בירי המוני) יביאו לשיעור גבוה יותר של אנשים המפתחים הפרעת דחק חריפה (20%–50%).
גורמים אישיותיים (טמפרמנט): רקע של הפרעה נפשית קודמת, רמה גבוהה של רגשות שליליים, נוירוזה, תפיסה קטסטרופלית של האירוע הטראומטי, מחשבה על כך שהאירוע הטראומטי שקרה הוא רק התחלה של רצף אירועים טראומטיים ונזק שיתרחשו בעתיד.
גורמים סביבתיים: חשיפה לאירוע טראומטי, תמיכת הסביבה, תגובת הסביבה
גורמים פיזיולוגיים וגנטיים: שכיחות ההפרעה גבוהה יותר בקרב נשים.
אחת הסיבות לכך היא שנשים חשופות יותר לסוגי אירועים טראומטיים כמו אונס, שיכולים להסתיים בטראומה נפשית.
גורמים תרבותיים: בתרבויות מסוימות עשויים הסימפטומים הדיסוציאטיביים ללבוש אופי של איחוז.
תסמינים דמויי פאניקה עשויים להראות שונים בתרבויות מסוימות (דוגמת קמבודיה) בשל תסמונות תלויות תרבות כמו Ataque de nervios או Khyâl cap בקרב קמבודים או ילידי קמבודיה תושבי ארצות הברית.
כאמור, ההפרעה תאובחן על ידי פסיכיאטר רק אם הסימפטומים האמורים מתקיימים שלושה ימים אחרי אירוע הטראומטי.
בחלק מהמקרים הפרעת דחק חריפה תתפתח בחלוף חודש להפרעת דחק פוסט-טראומטית.
כמחצית מהאנשים עם הפרעת דחק פוסט טראומטית הציגו תמונה קלינית של הפרעת דחק אקוטית בטרם קיבלו אבחנה של פוסט-טראומה.
בחלק אחר של המקרים הסימפטומים ייחלשו עם הזמן ובחלק מהמקרים גם יעלמו לחלוטין.
אוכלוסייה שראויה לתשומת לב מיוחדת באבחון הפרעה זו היא ילדים מתחת לגיל שש.
ילדים אלה קרוב לוודאי שיפגינו התנהגות משחקית הקשורה באופן כלשהו לטראומה (משחקים עם תכנים המזכירים את הטראומה וכדומה כפי שתואר לעיל).
כמו כן, ילדים קטנים לא בהכרח יפגינו פחד, ועשויים להגיב בכעס ובעצבנות.
ההפרעה עלולה לגרום לאדם לפגיעה מאוד משמעותית בתפקוד החברתי, המקצועי והמשפחתי, ולהקשות על ההתמודדות עם פגיעה גופנית כתוצאה מהאירוע הטראומטי עצמו (למשל פגיעה בעקבות תאונות דרכים, אונס או תקיפה).
הפרעות השינה, המהוות לעיתים קרובות חלק מהתסמינים הקלינים של ההפרעה, משפיעות גם הן לרעה על תפקוד האדם.
הנסיגה החברתית כתוצאה מהצורך להימנע מדברים המזכירים את האירוע הטרואמטי יכולה גם היא להחמיר את התמונה.
ההפרעה נבדלת מהפרעות הסתגלות בכך שהיא עוסקת בתגובה הראשונית לאירוע מובחן (או מספר אירועים חוזרים) ולא למצבי דחק כלליים ומתמשכים כמו חיים בעוני.
התסמינים והתמונה הקלינית של הפרעת דחק חריפה דומים מאוד לאלה של פוסט-טראומה, אך לא זהים להם.
הפרעת דחק חריפה מאובחנת החל משלושה ימים מהאירוע, בעוד שפוסט-טראומה מאובחנת חודש לפחות מחלוף האירוע.
בניגוד לגישת ה-DSM-5, לא כל מי שפיתח הפרעת דחק אקוטי יפתח בסופו של דבר פוסט-טראומה וכמו כן לא כל מי שפיתח פוסט-טראומה ענה קודם לכן לקריטריונים האבחנתיים של ASD.
תסמינים דיסוציאטיביים תופסים מקום מרכזי בהפרעת דחק חריפה, בעוד שבפוסט-טראומה הם מוגבלים יחסית.
יש להבחין בין הפרעת פאניקה לבין הפרעת דחק חריפה שיכולה להיות מלווים בהתקף פאניקה.
כמו כן, הפרעת דחק חריפה יכולה להיות מלווה בהפרעות דיסוציאטיביות.
ההפרעה נבדלת מפגיעת ראש טראומטית בכך שפגיעת ראש היא אירוע של טראומה גופנית, בעוד שהפרעת דחק חריפה היא טראומה נפשית.
הפרעת התקשרות תגובתית היא אחת מבין שתי הפרעות היקשרות: הפרעת התקשרות תגובתית והפרעת התקשרות בלתי מעוכבת (DAD).
הפרעות ההתקשרות הן מצב בו אין לתינוק דמות התקשרות קבועה.
הן מאופיינות בדפוסי התנהגות של חוסר אמון בסביבה ונסיגה רגשית וחברתית.
בהפרעת ההתקשרות הבלתי מעוכבת, הילד אינו מחפש קשרים כלל, ולעומת זאת, בהפרעת ההתקשרות התגובתית הילד מחפש קשרים רבים אך שטחיים.
הפרעת ההתקשרות התגובתית מאובחנת עד גיל חמש ומקורה בהתעללות, הזנחה חמורה או גדילה בבית או בבית יתומים בהם לא הייתה דמות ספציפית שניתן היה לפתח איתה יחסי התקשרות.
ההפרעה מופיעה במדריך האבחון של איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי (DSM) בתוך הקטגוריה של הפרעות הקשורות לטראומה וגורמי דחק ונמצאת גם במסמך סיווג המחלות הבינלאומי(ICD).
האבחון על פי DSM-IV-TR ניתן על ידי פסיכיאטר.
ההפרעה מופיעה עד גיל חמש, ומאובחנת כאשר הילד מתחיל להראות תופעות יוצאות דופן שחוזרות על עצמן, כמו פרצי אלימות, התבודדות חברתית או לחלופין חברתיות יתר.
יכולות לבוא לידי ביטוי גם הפרעות רגשיות נוספות.
בנוסף, התנהגותו של הילד תגובתית (ריאקטיבית) ביחס לשינויים בסביבתו.
במדריך האבחון של איגוד הפסיכיאטרים האמריקאי, ה-DSM, מוגדרת הפרעת ההתקשרות התגובתית כהפרעה כללית שתחתיה מופיעות שתי תתי הפרעות ספציפיות יותר; הסוג האינהיביטורי והסוג הדיס-אינהיביטורי.
הסוג האינהיביטורי מאופיין באי-יכולת קבועה ליזום יחסי גומלין חברתיים או להגיב עליהם בדרך הולמת.
סוג זה של ההפרעה בא לידי ביטוי בתגובות מעוכבות באופן מופרז, בזהירות יתר או בדו-ערכיות שגורמת לתגובות להיות לא עקביות ולסתור זו את זו.
לדוגמה, הילד עשוי להגיב לדמויות המטפלות בתערובת של התקרבות, הימנעות והתנגדות לנחמה.
הסוג הדיס-אינהיביטורי מאופיין כאוסף התקשרויות מפוזרות, אשר באות לידי ביטוי בחברתיות חסרת הבחנה, עם אי יכולת בולטת להפגין התקשרויות סלקטיביות הולמות (לדוגמה, חופשיות מופרזת כלפי בני אדם זרים או חוסר בררנות בבחירת דמויות התקשרות).
על פי מסמך סיווג המחלות הבינלאומי ICD-10. ההפרעה מאופיינת בפעולות הבאות:
תגובות חברתיות סותרות או אמביוולנטיות, בייחוד בעת פרידה ואיחוד מחדש
התקרבות התינוק להורה כשמבטו מופנה הצידה
הפרעה רגשית אפשרית, המלווה באומללות, חוסר תגובה והסתגרות ניכרת או תגובות תוקפניות למצוקתו של בעל ההפרעה ושל אחרים
תגובות רגשיות שליליות בעת משחק חברתי
הן ICD-10 והן DSM-IV-TR מציינים כי יש להבחין בין RAD לבין הפרעות התפתחויות נרחבות.
שניהם מתריעים מפני אבחון אוטומטי של אנשים כבעלי הפרעה זו בנוכחותן של התעללות או הזנחה: "לא כל הילדים שעברו התעללות או הזנחה, מפגינים את ההפרעה".
הפרעת ההתקשרות הריאקטיבית לעיתים אינה מאובחנת כראוי בשל החפיפה בין המאפיינים שלה לבין מאפיינים של הפרעות אחרות.
במקרים בהם הילד הלוקה ב-RAD נוקט באלימות, ההפרעה יכולה להיחשב כהפרעת אישיות אנטי-סוציאלית.
לפני אבחנת RAD, יש לשלול הפרעות התפתחותיות כמו פיגור והפרעות התפתחויות נרחבות (PDD)
ישנן כמה טכניקות שיקום, שכאמור ייחשבו יעילות יותר ככל שהילד יטופל בגיל צעיר יותר.
כל הטיפולים מבוססים על בניית קרקע יציבה ובטוחה וקשר משמעותי ביו מבוגר לבין הילד.
טיפולי החזקה (Holding therapies): שיטה המבוססת על קרבה, מגע פיזי וקשר עין בין הילד לבין המטפל העיקרי.
תדירות הטיפול היא יומיומית וצריכה להיעשות תחת השגחה צמודה של מטפל מוסמך.
גישה טיפולית סוציו-קוגניטיבית: שיטה השמה דגש על טיפול בבעיות החברתיות המלוות את ההפרעה, ועל סיוע ללוקים בה להתמודד עם אינטראקציות חברתיות ועם התנהגות חברתית מקובלת.
בשנת 1990 פורסם הסרט הדוקומנטרי Child of Rage בטלוויזיה ברשת home box office האמריקאית.
בסרט רואים את קן מגיד (פסיכולוג קליני) מראיין את בת' תומאס בגיל שש וחצי, ילדה שאובחנה כבעלת הפרעת התקשרות ריאקטיבית.
בריאיון היא מספרת על מעשיה ללא רגשות או חרטה ובפנים חתומות.
היא מספרת על ההתעללות בה ועל ההתעללות שלה באחיה ג'ון ובבעלי חיים.
היא הייתה תוקפנית ואלימה מאוד כלפי עצמה וכלפי זולתה, והביעה רצון לרצוח את הוריה המאמצים ואת אחיה.
הוריה המאמצים חששו לחייה ולחיי בני הבית ומסרו אותה לטיפול משקם בחווה שיקומית.
שם בנו לה סדר יום קפדני ושללו ממנה אפשרות לשליטה.
עם זאת, מטפלת אחת ובני משפחתה יצרו איתה קשר חם ותומך שעודד היקשרות.
בחודשים הראשונים נעלו אותה בחדרה בלילות, אך אט אט למדה בת' לתת אמון בזולתה, ללמוד דרכי התקשרות לא אלימה ולתרום לסביבתה.
בשלב זה היא הבינה את חומרת מעשיה, התנצלה עליהם והביעה חרטה בבכי.
לאחר שיקומה הוחזרה למשפחתה המאמצת ובהמשך עבדה עם אמה המאמצת כאחות וכתרפיסטית.
שנתיים לאחר יציאת הסרט הדוקומנטרי על תומאס, ובשל העניין שעורר, יצא ברשת CBS האמריקאית סרט באותו שם, Child of Rage.
הסרט בוסס על אותו סיפור והשמות בו שונו.
הפרעת עיבוד שמיעתי היא הפרעה נוירו-התפתחותיות המשפיעה על הדרך שבה המוח מעבד צלילים מהסביבה.
לאנשים הלוקים ב-APD, יש מבנה תקין של האוזן ומערכת השמיעה, אבל הם לא יכולים לעבד את הצלילים שהם שומעים באותו אופן כפי שעושים אנשים ללא ההפרעה, מה שמוביל לקשיים בזיהוי ובפירוש צלילים, וקושי בתפיסת דיבור (הדרך שבה נשמעים, מתפרשים ומובנים צלילי השפה).
ההשערה הנפוצה ביותר היא שהמקור להפרעה היא בתפקוד לקוי של מערכת העצבים המרכזית.
על פי האקדמיה האמריקאית לאודיולוגיה, APD מאובחן כקושי בתהליך שמיעתי של צליל אחד או יותר, ותופעה זאת עלולה להשפיע אחרת על מערכת העצבים המרכזית.
ההפרעה יכולה להשפיע על ילדים ומבוגרים כאחד, ועלולה להמשיך להשפיע על ילדים בגיל ההתבגרות.
הפרעת עיבוד שמיעתי שונה מאפאזיה, מכיוון שאפאזיה היא ביטוי של נזק מוחי המשפיע על אובדן כושר דיבור, הבנה, קריאה או כתיבה, בעוד ש-"אפאיזה נרכשת בילדות" לעיתים קרובות משמשת כמילה נפרדת להפרעת עיבוד שמיעתי (תסמונת לנדאו-קלפנר).
ההשערות לכמות הלוקים ב-APD נע בין 0.5% ל-5%.
שכיחות ההפרעה אצל גברים גבוהה יותר.
בדרך כלל, APD מתקיים כתסמין נלווה להפרעה אחרת.
לכן ההשערות הן ש-50% מהלוקים ב-, 70% מהלוקים בדיסלקסיה ו-80% מהלוקים באוטיזם, לוקים גם ב-APD.
APD יכול להיגרם מכל נזק או תפקוד לקוי של מערכת העצבים המרכזית אשר פוגעת ביכולת לעבד צלילים מהסביבה.
עם זאת, הגורמים ל-APD אינם ידועים לחלוטין.
לעיתים קרובות, APD יכול להוות תסמין נלווה אצל אנשים עם , ADD, הפרעה לעיבוד התחושתי, לקות שפה, אוטיזם או דיסלקסיה.
ישנם מחקרים רבים המעידים על הפרעה בעיבוד השמיעתי בקרב אנשים הלוקים באוטיזם ו-ADHD.
רוב המחקרים כיום מצביעים על כך שמקור ההפרעה היא בתורשה, זאת אומרת שהיא מושפעת מגנים.
כמו כל הפרעה נוירו-התפתחותית, APD עלול להתרחש לאחר לידה טראומטית , פגיעת ראש או סיבוך בהיריון.
ההפרעה עלולה להתפתח בשל מספר גורמים נוספים, כגון טראומה גופנית, דלקת קרום המוח, הרעלת עופרת, פרכוס אפילפטי או דלקות אוזניים כרוניות.
APD לא קיימת במדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות החמישי (DSM-5).
עם זאת, ההפרעה כן קיימת במסמך סיווג המחלות הבינלאומי העשירי (ICD-10) שיצא בשנת 1994. ההפרעה מתוארת בראשי התיבות CAPD (, בעברית: הפרעת עיבוד שמיעתי מרכזית).
המסמך לסיווג המחלות הבינלאומי האחד עשר (ICD-11) שיצא בשנת 2018, מתאר את ההפרעה בראשי התיבות APD (, בעברית: הפרעת עיבוד שמיעתי) ושם אותה תחת "הפרעות ספציפיות אחרות עם לקות שמיעה".
ההפרעה לעיתים קרובות מתחילה בילדות, אבל יש אנשים שמפתחים אותה בשלבים מאוחרים יותר בחייהם.
על פי המרכז הלאומי ללקויות למידה (NCLD), הפרעת עיבוד שמיעתי מתחלקת ל-4 קשיים:
שמיעה סלקטיבית (auditory discrimination) - היכולת להבחין בין צלילים נפרדים במילים.
שמיעה על בסיס דמות (auditory figure-ground discrimination) - היכולת להתמקד בצלילים ספציפיים כשיש רעש רקע.
זיכרון שמיעתי (auditory memory) - היכולת לזכור, בטווח הקצר והארוך, מידע המוצג באופן שמיעתי.
רצף שמיעתי (auditory sequencing) - היכולת להבין ולזכור את סדר הצלילים והמילים.
הרשימה הבאה כוללת תסמינים שעשויים להעיד על הפרעת עיבוד שמיעתי (אך גם על הפרעות אחרות כגון הפרעות קשב, לקות שפה או אוטיזם).
מסיבה זאת, יש לאבחן בערבון מוגבל.
תסמינים של בעיות שמיעה או הקשבה בדרך כלל לא קיימים אצל אנשים הלוקים ב-APD, היות שהבעיה היא ככל הנראה בתפקוד לקוי של מערכת העצבים או המוח.
קושי בהבנה של דיבור במצבים שבהם יש רעשי רקע (כגון: מספר אנשים שמדברים, הדהוד ועוד).
קושי בהבנת הוראות כשהן נאמרות בדיבור.
קושי בזיהוי מיקום של צליל.
קושי בהבנה של מילים שנשמעות דומה ובזכירה והבנה של מידע קולי.
אי הבנה של מסרים (למשל, קושי בזיהוי של פרוזודיה העוזרת לפרש סרקזם או בדיחות).
קושי בקריאה, איות ו/או למידה.
זמן תגובה ארוך יותר במהלך דיבור.
קושי בהבנה של מבטא כבד.
רגישות לרעשים חזקים או רעשי רקע.
הימנעות חוזרת ונשנית מהסחות דעת.
חוסר רגישות לטון הדיבור או לניואנסים אחרים שבאים לידי ביטוי בדיבור עצמי.
בקשה מאנשים לחזור על מה שהם אמרו בתדירות גבוהה במהלך דיבור.
תגובות לא עקביות או לא הולמות במהלך דיבור.
קושי בלמידה של שירים ושירה לקויה.
SCAN (שם מלא: Screening Test for Auditory Disorders) - מבחן להפרעת עיבוד שמיעתי המיועד לילדים אשר פותח בארצות הברית.
קיים חשש כי ה-SCAN-C עלול להוביל לאבחון יתר בממלכה המאוחדת.
ישנן גם שאלות הנוגעות להשפעה של רמת השפה והדרך שבה SCAN-C בנוי לאבחן, לדוגמה, הבדלים בביצועים נבעו בעיקר ממבטא.
ישנם 2 מכשירים עיקריים בסוג אבחון זה: SCAN-A למבוגרים ו-SCAN-C לילדים.
מבחן ממוצע לוקח בערך 20 דקות.
RGDT (שם מלא: Random Gap Detection Test) - מבחן בו נשמעת הקלטה המורכבת מצליל של 1000 הרץ, וישנם עוד תדרים אשר נשמעים בהמשך ההקלטה (בתדירות של 500, 1000, 2000 ו-4000 הרץ).
החלק האחרון של המבחן כולל תרגול של גירוי קולי ואחריו קליקים המוצגים בסדר אקראי.
אצל ילדים, סף זיהוי פערים כולל העולה על 20 אלפיות השנייה אומר שהם נכשלו במבחן וייתכן שיש להם הפרעה בעיבוד שמיעתי המבוססת על תפיסה חריגה של צליל בתחום הזמן.
GIN (שם מלא: Gaps in Noise Test) - מבחן בו נשמעת הקלטה של רעש לבן.
המטרה של המבחן היא לזהות פערים של מטופלים בתפיסה של הצליל בדומה למבחן RGDT.
APD והפרעות קשב, ריכוז והיפראקטיביות (ADHD) יכולים להיות בעלי תסמינים דומים או זהים.
להלן רשימה של תסמינים התנהגותיים הנצפים לרוב ב-2 ההפרעות.
למרות שיש תסמינים שונים ל-APD ו-ADHD, יש קווי דמיון רבים באופן שבו הם עשויים להתבטא, מה שיכול להקשות על הבחנה בין שניהם.
ADHDAPDקושי בקשבכישורי הקשבה לקויים בדיבור
קושי בהבנת הוראות כשהן נאמרות בדיבור
קושי בהבנה של מילים שנשמעות דומהאימפולסיביותתגובות לא עקביות או לא הולמות במהלך דיבורליקוי בתפקודים הניהולייםרגישות לרעשים חזקים או רעשי רקעקושי בריכוזהימנעות חוזרת ונשנית מהסחות דעת קוליותדיבור יתרקושי בתשומת לב לדיבורהיפראקטיביות
לקות שפה (SLI) היא הפרעה נוירו-התפתחותית בתחום התקשורת.
קיימת מחלוקת על הקשר בין SLI ל-APD.
לקות שפה מאובחנת כאשר לילד יש קשיים בהבנה או בהפקה של שפה מדוברת, והגורם לקשיים אלו אינו ברור (ולא ניתן להסבירו על ידי אובדן שמיעה היקפי).
הילד בדרך כלל יתעכב בהתפתחות השפתית שלו ועשוי להתקשות בהפקה של צלילי דיבור ברורים או בהפקה של משפטים מורכבים.
יש הטוענים כי SLI הוא תוצאה ישירה של הפרעת עיבוד שמיעתי.
עם זאת, תיאוריה זו אינה נמצאת בקונצנזוס המדעי; אחרים טוענים שהקשיים העיקריים הקשורים ללקות בשפה נובעים מבעיות ברמה גבוהה יותר, ולעיתים קשה לברר את הסיבה ללקות בשפה.
עם זאת, מספר מחקרים הראו שאנשים רבים שאובחנו עם SLI ודיסלקסיה, גם מתקשים בעיבוד שמיעתי.
בנוסף, מחקר שהשווה ילדים עם אבחנה של דיסלקסיה וילדים עם אבחנה של APD, לא מצא הבדל משמעותי בין 2 הקבוצות.
בשנת 2005 האגודה האמריקאית פרסמה מסמך בשם "Central Auditory Processing Disorders" (הפרעת עיבוד שמיעתי מרכזית).
האגודה האמריקאית ASHA מגדירה APD כ-"קושי ביעילות שבה מערכת העצבים המרכזית (CNS) מנצלת מידע שמיעתי".
בשנת 2017 האקדמיה האמריקאית לאודיולוגיה (The American Academy of Audiology) פרסמה הנחיות עדכניות הקשורות להפרעה.
בשנת 2018, האגודה הבריטית לאודיולוגיה (British Society of Audiology) פרסמה "הצהרת עמדה והנחיית תרגול" בנושא הפרעת עיבוד שמיעתי ועדכנה את ההגדרה שלה ל-APD.
על פי האגודה, APD הוא מונח המתאר "חוסר יכולת לעבד דיבור וצלילים בדיבור".
ועדה של אנשי רפואה בבריטניה המנהלת את תוכנית המחקר להפרעות עיבוד שמיעתי במדינה (UK Auditory Processing Disorder Research Program), מגדירה את ההפרעה כ-"תפקוד עצבי לקוי המאופיין בזיהוי, הבחנה, הפרדה, קיבוץ, לוקליזציה או סדר לקויים של צלילי דיבור".
הם עוד הוסיפו כי "ההפרעה לא נובעת רק מחוסר קשב כללי, שפה או תהליכים קוגניטיביים אחרים".
טיפול ב-APD מתחלק בדרך כלל לשלושה תחומים עיקריים: שינוי סביבת למידה, פיתוח מיומנויות מסדר גבוה כדי לפצות על ההפרעה, ותיקון הליקוי השמיעתי עצמו.
עם זאת, אין הרבה מחקרים המעידים על טיפול מוצלח ב-APD.
רוב המחקרים מראים שיפור לאחר אימון עם המטופל, אך ייתכן כי מדובר באפקט פלצבו.
מספר מחקרים מראים שאימון שמיעתי עשוי לשפר את העיבוד השמיעתי ואת המודעות הפונולוגית, עם שינויים שנצפו ברמה פיזיולוגית.
תוכנות מחשב כגון Earobics ו-Fast ForWord גם כן יכולות לעזור, אך היעילות שלהן בשיפור השפה והאוריינות עדיין מוטלת בספק.
מחקר משנת 2011, הראה שהתוכנה "LiSN & Learn" יכולה להיות יעילה בטיפול של APD.
למרות שיש עדויות לכך שאימון שפתי ושמיעתי יכולים לעזור להתמודד עם ההפרעה, אין מחקר עדכני התומך בטיפול APD מסוים.
אימון שילוב שמיעתי (AIT) - בדרך כלל כולל ילד שמשתתף בשני מפגשים בני 30 דקות, כל יום במשך 10 ימים.
נוירופידבק - סוג של ביופידבק בו נמדדת הפעילות העצבית של המשתתף, והוא מקבל עליה משוב בזמן אמת.
הפרעת דחק פוסט־טראומטית (PTSD) אצל ילדים ומתבגרים או פוסט־טראומה בילדים ומתבגרים, מתייחסת למקרים בהם ילדים סובלים מהפרעת דחק פוסט־טראומטית.
ילדים ובני נוער עלולים לחוות חוויות טראומתיות שיכולות להשפיע באופן ניכר על מחשבותיהם ורגשותיהם.
רוב הילדים אמנם מתאוששים בהצלחה מאירועים כאלה, אך חלקם עלולים לסבור מהשלכות ארוכות טווח.
השלכות אלה יכולות לנבוע מחשיפה ישירה של הילד לטראומה או מעדות לאירועים טראומטיים בהם מעורבים אחרים.
כשילדים מפתחים תסמינים מתמשכים מעל חודש ימים הגורמים למצוקה משמעותית או מפריעים לתפקודם היומיומי ולמערכות היחסים שלהם, ייתכן שיאובחנו עם PTSD.
ילדים הסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית עשויים להפגין מגוון סימנים ותסמינים, המשתנים בהתאם לגילם ולשלב ההתפתחותי שלהם הכוללים בדרך כלל:
חוויה מחדש של האירוע הטראומטי: מחשבות פולשניות, פלאשבקים או משחק חוזר המשחזר היבטים של הטראומה
הפרעות שינה: סיוטים וקשיי שינה
תגובות מצוקה עזות: תחושה של נסערות או עצבנות רבה בחשיפה לתזכורות או לטריגרים של האירוע
שינויים שליליים במצב הרוח ובקוגניציה כמו:
יכולת מופחתת לחוות רגשות חיוביים
תחושות מתמשכות של פחד או עצב
נסיגה חברתית או תחושות של חוסר אונים וחוסר תקווה
קהות רגשית או הכחשה של התרחשות האירוע
הימנעות: הימנעות באופן פעיל ממקומות, אנשים או פעילויות הקשורים לאירוע הטראומטי
חלק מהתסמינים של דחק טראומטי, כגון חוסר שקט, וקשיי קשב וארגון, יכולים לחפוף לאלו של הפרעת קשב וריכוז (ADHD).
חפיפה זו עלולה לעיתים להוביל לאבחון שגוית, אם לא מתחשבים בהיסטוריה הטראומטית של הילד.
הבדלים בין PTSD בילדים לבין PTSD במבוגרים
אבחנה של PTSD דורשת קריטריונים דומים עבור ילדים ומבוגרים.
עם זאת, פוסט־טראומה של ילדים נהיית דומה לזו של מבוגרים רק בהמשך גיל ההתבגרות.
כתוצאה מכך, הקריטריונים הרשמיים עלולים להיות מוגבלים בזיהוי פוסט־טראומה בקרב ילדים, במיוחד בגילים צעירים יותר.
אבחון פסיכיאטרי מסתמך במידה רבה על יכולתו של המטופל להציע תובנות מפורטות לגבי מחשבותיו, רגשותיו והתנהגויותיו.
מכיוון שילדים עדיין מפתחים את יכולותיהם הקוגניטיביות, כמו מטא-קוגניציה, עלול להיות להם קשה יותר לדווח על תסמינים באופן מלא.
לכאורה, ההורים היו יכולים לדווח על הסימנים במקום הילדים, אבל דיווחים אלה נמצאו כלא מספיק די מדויקים למטרת אבחון.
ילדים עם PTSD מציגים בדרך כלל, תסמינים שונים במקצת מאלה המופיעים אצל מבוגרים.
לדוגמה, תת-הסוג הדיסוציאטיבי של PTSD, המאופיין בתוספת של דפרסונליזציה או דה-ריאליזציה, שכיח יותר אצל ילדים מאשר אצל מבוגרים.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית מורכבת (C-PTSD)
בעוד ש-PTSD מתפתח לרוב בעקבות אירוע טראומטי בודד, ילדים ומתבגרים רבים חשופים לטראומות חוזרות ונשנות, מתמשכות ובינאישיות (כגון התעללות פיזית, מינית או רגשית מצד דמות מטפלת).
מצב זה עלול להוביל להתפתחות הפרעת דחק פוסט-טראומטית מורכבת (C-PTSD).
אבחנה זו, המוכרת ב-ICD-11 (אך עדיין לא ב-DSM-5), כוללת את תסמיני ה-PTSD הרגילים, ובנוסף להם שלושה מאפיינים של "הפרעה בארגון העצמי" (Disturbances in Self-Organization - DSO):
קושי בוויסות רגשי: תגובות רגשיות קיצוניות, התפרצויות זעם או קהות רגשית.
תפיסה עצמית שלילית: תחושות עמוקות של אשמה, בושה, וכישלון ("אני ילד רע", "זה קרה בגללי").
קשיים בינאישיים: קושי לתת אמון באחרים, תחושת ריחוק וניתוק חברתי.
ילדים הסובלים מ-C-PTSD זקוקים לרוב לטיפול ארוך ומורכב יותר המתמקד גם בבניית אמון וכישורי וויסות, ולא רק בעיבוד הזיכרון הטראומטי.
הפרעת דחק פוסט-טראומטית אצל ילדים יכולה לנבוע מחוויות שונות הגורמות למצוקה רבה או מסכנות חיים.
כמעט שני שלישים מהילדים ובני הנוער ברחבי העולם חוו לפחות אירוע שלילי חמור אחד המוגדר כחווית ילדות שלילית בחייהם.
אירועים טראומטיים אינם מוגבלים לרשימה כלשהי, אך יכולים לכלול את המצבים הבאים:
התעללות: התעללות או הזנחה פיזית, מינית או רגשית
אלימות ופשע: חוויה ישירה או עדות למעשי אלימות, תקיפה או פעילות פלילית אחרת
אובדן ואבל: מחלה קשה, מוות בלתי צפוי או איום על מוות של בן משפחה או חבר קרוב
אסונות: חשיפה לאסונות טבע (למשל, רעידות אדמה, הוריקנים, שיטפונות), או אסונות מעשה ידי אדם (למשל, גירוש, מלחמה, חטיפה, שריפות, הפצצות, שבי)
תאונות: אירועים חמורים כגון תאונות דרכים קשות, טביעה
טראומה רפואית: הליכים רפואיים אינטנסיביים או פולשניים, במיוחד עבור ילדים צעירים מאוד, או אשפוז ממושך
מחקרים על ילדים ביחידות טיפול נמרץ לילדים מצאו שקיים טווח רחב בשכיחות החולים המפתחים PTSD, מ-13% עד 84.6%, כאשר רוב המחקרים מדווחים על שכיחות של 20-40%.
גורמים המגבירים את הסיכון ל-PTSD בקבוצה זו כוללים התערבויות רפואיות מסוימות, גורמים ספציפיים לילד והיבטים של סביבת המשפחה.
מתן תרופות נפוצות ביחידות טיפול נמרץ כמו אופיואידים, בנזודיאזפינים ומידזולם קשור להתפתחות PTSD.
ייתכן שהסיבה לכך היא ששימוש ממושך באופיואידים ובנזודיאזפינים עלול לגרום לתסמונת גמילה, הפוגעת באופן ניכר ברווחה הנפשית.
מידזולם עלול להפריע לאופן שבו זיכרונות טראומטיים מעובדים.
פרוצדורות פולשניות כמו אינטובציה, ניתוח, בדיקות דם ובדיקות פולשניות אחרות, קשורות גם הן באופן הדוק ל-PTSD אצל ילדים, אולי משום שהכאב, הפחד ותחושת חוסר האונים שהן עלולות לגרום ליצירת זיכרונות טראומטיים מתמשכים.
לא כל הילדים והמתבגרים שנחשפים לאירועים טראומטיים יפתחו הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
פגיעוּת אישית , האופי וחומרת הטראומה, מערכות תמיכה קיימות וגורמים נוספים משפיעים על הסבירות לכך.
נראה כי גם לחוויה של טראומה וגם להתפתחות של הפרעת דחק פוסט-טראומטית יש מרכיב גנטי כלשהו, כלומר ששניהם יעברו בתורשה.
מחקרים בעבר בחנו גנים ספציפיים, אך התוצאות לא היו ברורות או עקביות במיוחד.
ממצאים עדכניים יותר מצביעים על כך שגנים מסוימים עשויים לפעול באינטראקציה עם חוויותיו של אדם.
לדוגמה, נראה כי לגן יש תפקיד: אם לאדם יש גרסה מסוימת של גן FKBP5 האחראי על התמודדות עם מצבי לחץ ושינה, והוא גם חווה חוויות קשות בילדות.
הדבר עלול להשפיע על האופן שבו גופו מתמודד עם לחץ ולהגביר את הסיכון שלו ל־PTSD.
עדיין לא ברור אם גיל הילד בזמן הטראומה משפיע על התפתחות ההפרעה.
מה שברור הוא ש־PTSD מתבטא בצורות שונות בגילאים שונים.
הקשר בין מוצא אתני ל־PTSD גם הוא לא ברור.
חלק מהמחקרים מצביעים על תסמיני PTSD מוגברים בקרב אוכלוסיות מיעוט, אבל הפער הזה עשוי לשקף חשיפה גבוהה יותר לטראומה ברמת הפגיעות ולא בגלל הבדלים אתניים.
גורם דמוגרפי בולט יותר הוא מגדר.
שיעור הפוסט־טראומה בקרב ילדות ומתבגרות גבוה מזה של בנים ומתבגרים.
ילדים ומתבגרים שנחשפו לטראומות קשות יותר, נוטים להפגין רמות גבוהות יותר של תסמיני PTSD.
ילדים ומתבגרים המרוחקים יותר מהאירוע הטראומטי, נוטים להפגין רמות נמוכות יותר של מצוקה.
מטא-אנליזה של 32 מחקרים זיהתה מספר מאפיינים של האירוע הטראומטי המנבאים תסמיני PTSD אצל ילדים.
תחושת איום חזקה במהלך הטראומה והאמונה שהחיים נמצאים בסכנה הראו קשר מתון להתפתחות של PTSD.
גורמים אחרים, כגון תחושת ניתוק (דיסוציאציה) או בלבול במהלך הטראומה, נקשרו אף הם לתסמיני PTSD.
אצל בנות, הקשר בין תחושת איום במהלך הטראומה לבין תסמיני PTSD היה חזק יותר מאשר אצל בנים.
טראומות בין-אישיות, כולל תקיפה מינית ואלימות פיזית, קשורות לשיעורים גבוהים יותר של PTSD בהשוואה לסוגי טראומה אחרים.
הסיכון לפתח PTSD עולה גם עם חשיפה חוזרת ונשנית לאותה הטראומה או לטראומות אחרות.
מאפייני המשפחה והאופן בו היא מתפקדת מהווים גורם חוסן או סיכון עבור הילד.
תפקוד משפחתי טוב יותר המתבטא בביטוי רגשי, תקשורת, חיבור ותמיכה מהווה גורם חוסן.
לעומת זאת, אלמנטים שליליים כמו סכסוך משפחתי, מהווים גורם סיכון.
לגורמי הסיכון יש השפעה חזקה ומתמשכת יותר על תסמיני הילד בהשוואה לגורמי החוסן.
תגובות הוריות כמו הגנת יתר, הימנעות משיח, תזכורות לטראומה, עידוד והסחת דעת ממחשבות וגירויים הקשורים לטראומה קשורים ליותר תסמיני PTSD בקרב ילדים.
תמיכה חברתית ומשפחתית מהווה גורם חוסן, אך האפקט שלה אינו גדול.
במשפחות בהן ההורים מתמודדים עם טראומה משלהם, התמכרות או הזנחה, עלולה להתפתח דינמיקה של פרנטיפיקציה (Parentification).
במצב זה, הילד נאלץ ליטול על עצמו תפקידים הוריים, בין אם ברמה הפרקטית (טיפול בבית ובאחים) ובין אם ברמה הרגשית (שימוש כמשענת נפשית להורה).
ילדים אלו נמצאים בסיכון מוגבר לפתח PTSD או תסמינים פוסט-טראומטיים, שכן הם חווים "אובדן ילדות", עומס רגשי כרוני והזנחה של צרכיהם ההתפתחותיים.
הפרנטיפיקציה עשויה לשמש כמנגנון הישרדותי עבור הילד המנסה לייצר שליטה וביטחון בסביבה כאוטית, אך לאורך זמן היא שוחקת את כוחותיו הנפשיים ומגבירה את הסיכון לדיכאון ולחרדה.
אזורי מוח מרכזיים המעורבים ב־PTSD אצל מבוגרים כוללים את המעגל העצבי שנוצר על ידי האמיגדלה, ההיפוקמפוס וקליפת המוח הקדם-מצחית.
רשת זו היא אחת הנחקרות ביותר במדעי המוח ההתנהגותיים.
פוסט־טראומה מתבטאת במוחם של ילדים בכמה חריגות הקיימות גם אצל מבוגרים, כגון נפח מופחת בקליפת המוח הקדם-מצחית הוונטרו-מדיאלית (vmPFC) ופגיעה בפעילות של קליפת המוח הקדם-מצחית הצידית.
עם זאת, מאפיינים אחרים הנראים בדרך כלל ב־PTSD אצל מבוגרים, כמו נפח מופחת בהיפוקמפוס ופעילות יתר באמיגדלה ובאינסולה, לא נצפו באופן עקבי ב־PTSD בילדים.
הסבר אחד להבדלים האלה קשור לעיכוב בהשלכות הנוירו־התפתחותיות של פוסט־טראומה בילדים.
זה כולל ירידה הדרגתית בנפח ההיפוקמפוס, עלייה בתגובתיות האמיגדלה, וירידה בצימוד בין האמיגדלה לקליפת המוח הקדם-מצחית המדיאלית (mPFC) המתרחשת עם הגיל.
לכן, PTSD בקרב ילדים ומתבגרים עשוי להיות שונה ממבוגרים, הן בשל רגישות מוגברת ללחץ של מערכות עצביות מתפתחות והן בשל ביטוי מלא מאוחר של השפעות טראומת הילדות.
על פי ה-DSM-5, ספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקאי, הפרעת דחק פוסט־טראומטית מתרחשת לאחר שאדם חווה או היה עד לאירוע שכלל מוות או סכנת מוות, פציעה חמורה או אלימות מינית.
לאחר אירוע כזה, האדם חווה זיכרונות חוזרים, לא רצוניים ופולשניים, סיוטים או תגובות דיסוציאטיביות (כגון פלאשבקים).
הוא חווה גם מצוקה משמעותית או תגובות פיזיות כאשר הוא נחשף לטריגרים או תזכורות לאירוע.
בנוסף לחוויה חוזרת של תסמינים אלה, אנשים עם PTSD מראים גם:
הימנעות מתמשכת ממחשבות, רגשות, אנשים, מקומות או פעילויות הקשורות לטראומה
שינויים שליליים בחשיבה ובמצב הרוח: למשל, חוסר יכולת להיזכר בחלקים חשובים מהטראומה (אמנזיה דיסוציאטיבית), אמונות שליליות לגבי עצמם או העולם, האשמת עצמם או אחרים, רגשות שליליים הקשורים לטראומה, אובדן עניין בפעילויות, תחושת ניתוק מאחרים או יכולת מופחתת לבטא רגשות.
שינויים בעוררות ובתגובתיות: למשל, עצבנות, התנהגות הרסנית או פזיזה, דריכות מתמדת, תגובת בהלה מוגזמת, קושי בריכוז או בעיות שינה
כל התסמינים האלה מובילים למצוקה משמעותית עבור הפרט.
PTSD בילדים מגיל 6 ומטה
ב־DSM-5 הוצג תת־סוג של PTSD עבור ילדים מגיל 6 ומטה.
תת־סוג זה הוא המקרה הראשון במערכת הסיווג של ה-DSM המציג גרסה מותאמת־גיל להפרעה קיימת.
הקריטריונים לאבחון אושרו על־ידי צוות משימה המתמחה בבריאות הנפש בגיל הרך.
המחקר התומך בקריטריונים הייחודיים התמקד בעיקר בילדי גן חובה בגילאי שלוש עד שש שנים, אך כלל גם פעוטות בגילאי שנה עד שנתיים.
המחקר הראה כי השימוש בקריטריונים תואמי גיל הגדיל פי שלושה עד שמונה את מספר הילדים שעמדו בסף האבחון, בהשוואה לקריטריונים הכלליים של ה־DSM-IV.
השינויים המשמעותיים ביותר בתת-הסוג של DSM-5 הם בקריטריון C (הימנעות או שינויים שליליים בקוגניציות).
תסמינים הדורשים חשיבה מופשטת הוסרו, והדרישה צומצמה לסימפטום אחד בלבד מאשכול ההימנעות או השינויים השליליים.
הימנעות אצל ילדים צעירים נצפית כהימנעות מתזכורות חיצוניות או אנשים ספציפיים, ולא רק מחשבות.
ירידה בעניין עשויה להופיע כמשחק מוגבל, וניתוק כנסיגה חברתית.
אירועים טראומטיים עלולים לגרום לפסיכופתולוגיה נוספת מעבר לפוסט־טראומה.
בקרב ילדים ובני נוער עם סרטן, למשל, 21% סובלים מפוסט־טראומה, 14% סובלים מחרדה ו-20% מדיכאון.
המכון הלאומי הבריטי למצוינות בבריאות ובטיפול פרסם הנחיות לטיפול באנשים שסבלו מטראומה או PTSD.
המכון ממליץ שכאשר ילד שחווה אירוע טראומטי מגיע למיון, הצוות צריך להסביר להורים את התגובות האופייניות לטראומה ועל האפשרות לפתח PTSD.
עליהם לתאר בקצרה תסמינים פוטנציאליים כמו סיוטים, משחק חוזר הקשור לטראומה, מחשבות פולשניות, הימנעות מדברים הקשורים לאירוע, קשיי התנהגות, בעיות קשב, עוררות יתר וקשיי שינה.
יש להמליץ להורים לפנות לרופא המשפחה באם התסמינים נמשכים מעבר לחודש.
מספר כלים משמשים להערכת תסמיני PTSD אצל ילדים ומתבגרים:
The Clinician AdministeredPTSD Scale for Children and Adolescents (CAPS-CA) הוא ראיון מובנה המשמש לעיתים קרובות לאבחון PTSD בקרב ילדים בגילאי 8–15. ל־CAPS-CA יש עקביות פנימית טובה, מהימנות בין-בודקים מצוינת ותוקף מתכנס מספק .
The UCLA PTSD Reaction Index (UCLA PTSD-RI) הוא ראיון המיועד לילדים בגילאי 6–18. הראיון מהיר יחסית לביצוע ובעל עקביות פנימית ומהימנות מבחן-חוזר מצוינות ותוקף מתכנס טוב.
The Child PTSD Symptom Scale for DSM-5 (CPSS-5-I) הוא כלי סקירה עם 20 שאלות, שבדרך כלל לוקח כ-20 דקות להשלמתן.
המטופלים מדרגים תסמינים שונים בסולם מ-0 (בכלל לא) עד 4 (6 פעמים או יותר בשבוע).
בנוסף, יש שבע שאלות כן/לא הקשורות לתפקוד יומיומי.
במחקר אחד, ציון של 30.5 ומעלה בסולם זה נקשר לרגישות של 93% וספציפיות של 82% להתפתחות PTSD.
סולם CPSS-5-I הוא מדד דיווח עצמי נפוץ שעובד גם לגרסת ראיון.
הוא מציג מדדים מצוינים: עקביות פנימית, מהימנות מבחן-חוזר ומהימנות בין-בודקים.
The Children's PTSD Inventory (CPTSDI) הוא ראיון מובנה המנוהל על ידי רופא, המיועד לילדים בגילאי 6 עד 18 שנים.
שאלון זה מעריך תסמיני PTSD, מזהה את האירועים הנחשבים טראומטיים ומעריך את רמת התפקוד הנוכחית של המטופל.
הראיון מבוסס על קריטריוני האבחון של DSM-IV.
שאלון PTSD לילדים מורכב מ-50 שאלות כן/לא ולוקח כ-18 דקות להשלמתו.
לשאלון יש עקביות פנימית, מהימנות בין-בודקים ומהימנות מבחן־חוזר מצוינים, יחד עם תוקף מתכנס טוב.
שאלוני דיווח עצמי משמשים למטרות שונות בהערכת PTSD אצל ילדים.
בין השאר, הם משמשים לסינון מהיר של מספר גדול של ילדים, במצבים של טראומה המונית כמו מלחמה או אסון טבע.
CRIES-8: מדד בן שמונה פריטים המתמקד בתסמיני מחשבות פולשניות והימנעות.
לשאלון יש מדדים פסיכומטריים חזקים ונקודות חיתוך מבוססות שלפיהן ניתן לסנן את הילדים.
השאלון מהיר לביצוע וזמין במספר שפות.
המגבלה העיקרית שלו היא היקף מוגבל של שאלות על חוויה חוזרת.
קיימת גם גרסה מורחבת בת 13 פריטים העוסקת בעוררות יתר.
Child Trauma Screening Questionnaire (CTSQ): מדד בן 10 פריטים, מהיר מאוד לביצוע ויעיל לזיהוי מקרים של הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
Child Post-Traumatic Cognitions Inventory: שאלון שימושי הבוחן אמונות שליליות הקשורות לטראומה בקרב ילדים בגילאי 7–17. לשאלון קיימים תרגומים רבים, והוא זמין בגרסה סטנדרטית בת 25 פריטים ובגרסה מקוצרת בת 10 פריטים.
Pediatric Emotional Distress Scale (PEDS): שאלון המבוסס על דיווח ההורים המראה פוטנציאל ככלי סינון לילדים צעירים.
הדרך ההגיונית ביותר למניעת PTSD בילדים היא באמצעות מניעת חוויות טראומה.
אחת הדרכים להשיג זאת היא על ידי מניעת העברה בין-דורית של חוויות ילדות שליליות (ACEs) מהורים לילדיהם.
על מנת לעשות, זאת נדרשת הערכה מדוקדקת של חוויות העבר של ההורים עצמם, שכן אלו משפיעות על בריאותם הנוכחית ועל האופן בו הם מגדלים את ילדיהם.
אף על פי שקיימות הנחיות הממליצות על בדיקות שגרתיות לגילוי ACEs הן בילדים והן בהורים, קשה ליישם הנחיות אלה.
נשים שחוו בילדותן חוויות ילדות שליליות (ACEs), או שסובלות מ-PTSD מסיבות אחרות, עלולות להתקשות בתקופת ההיריון או בתקופה שלאחר הלידה.
השינויים הכרוכים בהריון והורות עלולים לעורר את הטראומה, ולפגוע ביחסים עם הילד כבר בשלב מוקדם זה.
לכן יש חשיבות להתערבויות המתחילות במהלך ההריון, כגון תוכניות של פסיכותרפיה בין ילד להורה לפני הלידה Legacy for Children (P-CPP), Minding the Baby (MTB) ו-The Survivor Moms' Companion (SMC).
אלו תוכניות המתבססות לעיתים קרובות על אחות התומכת ומסייעת לאם לבנות תקשורת בריאה, לעבד חוויות טראומטיות ולרכוש כישורי התמודדות.
כתוצאה מכך, התוכניות מפחיתות תסמיני PTSD ודיכאון אצל האם ומטפחות את החוסן המשפחתי ואת התפתחות הילד.
קיימות מספר התערבויות יעילות עבור ילדים טראומטיים עד גיל חמש.
פסיכותרפיה בין הורה לילד (CPP) היא גישה מבוססת ראיות המשתמשת בקשר הורה-ילד כדי לקדם החלמה, תוך שילוב טכניקות כמו מסגור מחדש של אמונות, עיבוד טראומה וויסות משותף של מצוקה תוך תמיכה בהתאוששות של ההורים עצמם מטראומה.
Mom Power היא התערבות קבוצתית, הדומה ל-CPP ומסייעת לאימהות שעברו חוויות שליליות להתמודד עם המצוקה הקשורה לטראומה, לטפל בעצמן ולשפר את הקשר עם ילדיהן.
Child FIRST היא תוכנית ביתית המשלבת התערבות כמו CPP, עם הפניות לגופים העוסקים בבריאות הנפש, סיוע מעשי וחינוך לגיל הרך.
מטרת התוכנית לשפר את הקשר בין ההורה לילד ולטפח חוסן משפחתי תוך מניעת חוויות שליליות נוספות.
סקירת מחקרים נרחבת השתמשה ב-56 ניסויים מבוקרים אקראיים עם 5,327 ילדים ומתבגרים שהשוו 14 סוגים שונים של פסיכותרפיה ו-3 תנאי ביקורת.
רמת האפקטיביות של הטיפולים הייתה בשלוש רמות:
מבין כל הטיפולים, רק שלושה סוגים היו עדיפים על פני טיפול תומך.
טיפולים אלה היו היעילים ביותר ל־PTSD של ילדים ומתבגרים והם: טיפול בעיבוד קוגניטיבי (CPT), טיפול התנהגותי (BT) וטיפול קוגניטיבי-התנהגותי ממוקד טראומה פרטני (TF-CBT) .
טיפולים אחרים, לא היו טובים יותר מטיפול תומך, אבל היו עדיפים על פני הימצאות המטופל ברשימת המתנה מבלי לקבל כל טיפול.
טיפולים אלה כוללים: EMDR (טיפול המשלב הזזת עיניים), וטיפול קבוצתי מסוג TF-CBT.
חלק מהטיפולים, כגון טיפול פסיכודינמי וטיפול משפחתי לא נמצאו מועילים, אבל ייתכן שזה נובע מכך שלא נעשו עליהם מספיק מחקרים.
טיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) הוא טיפול המנסה לשנות את מחשבות הילדים ואת התנהגותם.
טיפול זה יעיל ל־PTSD בילדים ובני נוער.
הטיפול יעיל גם לחרדה ודיכאון, שעלולים להופיע לצד PTSD.
טיפול CBT משפר משמעותית את תסמיני ה-PTSD בילדים ובני נוער שחוו התעללות מינית או טראומה הקשורה למלחמה.
הוא יעיל יותר לטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית בילדים ובני נוער בגילאי 7 עד 18 שנים בהשוואה לילדים צעירים יותר.
טיפולים קוגניטיביים התנהגותיים ממוקדי טראומה
טיפולים קוגניטיביים התנהגותיים ממוקדי טראומה (TF-CBT) הם ההמלצה לטיפול קו ראשון עבור PTSD בילדים, והם מובילים להפחתה משמעותית בתסמיני PTSD בילדים בטווח הקצר, הבינוני והארוך.
TF-CBT יעיל גם לתסמיני דיכאון, חרדה ואבל נלווים.
מכיוון שיש מעט מחקרים שבודקים TF-CBT בגיל הגן, ומחקרים אלה בוחנים שיטות שונות, הטיפול נחשב ל"כנראה יעיל" עבור ילדים בגיל זה.
כאשר שוקלים טיפול קוגניטיבי רגשי (TF-CBT) עבור ילדים בגיל הגן עם תסמיני PTSD, יש להתחשב ביכולת הדיבור והחשיבה שלהם, את סביבת המשפחה, את הרקע התרבותי ואת מומחיות המטפל.
פסיכותרפיות ממוקדות טראומה מתמקדות בזיכרון ובמשמעות של הטראומה.
בעבר עלו חששות שטיפולים כאלה עלולים לגרום לילדים ובני נוער לפרוש מהטיפול, בשל הקושי הרגשי בהתמודדות עם הטראומה.
מאמר סקירה של 40 מחקרים מצא ששיעורי הנשירה מטיפולים ממוקדי טראומה מבוססי ראיות עמדו על 12%, בדומה לשיעור הנשירה מטיפולים אחרים או מקבוצות ביקורת.
ממצא זה מצביע על כך שרוב בני הנוער יכולים לשאת את ההתמקדות בטראומה, והם לא פורשים מהטיפול בשל כך.
טיפול בחשיפה הוא סוג של טיפול התנהגותי בו חושפים את המטופל לגירויים הגורמים לו לחרדה.
טיפול זה יעיל אף הוא בטיפול בהפרעת דחק פוסט-טראומטית בילדים ובני נוער.
סקירת מחקרים מצאה כי טיפול בחשיפה שיפר באופן ניכר את הסימפטומים בהשוואה לקבוצות ביקורת ובעל גודל אפקט גדול.
טיפול בחשיפה יעיל במיוחד עבור אלו שחוו רק סוג אחד של טראומה ועבור מטופלים בני 14 ומעלה.
שיטת EMDR היא שיטה בה המטופל משחזר את האירוע הטראומתי תוך כדי הזזת עיניים מהירה מצד לצד.
המכון הלאומי הבריטי למצוינות בבריאות ובטיפולממליץ לפנות אל שיטת טיפול זו אם צעירים לא מגיבים ל־TF-CBT.
השיטה נחשבת פחות טובה מכיוון שבהשוואות נמצא שהיא יותר טובה מאי-קבלת טיפול בכלל, אבל היא לא יותר טובה מטיפול תומך כללי.
השיטה קיבלה המלצה על תנאי לטיפול ב-PTSD למבוגרים על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
עם זאת, הטיפול סווג גם כטיפול כובע סגול , כלומר, טיפול המשלב טיפול מקובל, כגון טיפול קוגניטיבי, עם מרכיב חדשני המושך תשומת לב אך לא תורם לטיפול בפועל (טיפול הכובע הסגול משמעו טיפול בהזזת העיניים).
בחינוך מבוסס טראומה משתמשים באסטרטגיות בית-ספריות רחבות ובתוכניות התערבות ספציפיות בתוך בתי-הספר.
גישה זו מנסה לסייע לצוות להבין את השפעת הטראומה, לזהות תסמינים ולמנוע טראומה חוזרת.
עקרונות מרכזיים של הגישה כוללים בטיחות, אמינות, תמיכת עמיתים, שיתוף פעולה, העצמה והתחשבות בסוגיות תרבותיות, היסטוריות ומגדריות.
תוכניות התערבות בבית-הספר מספקות לתלמידים טיפול פרטני או קבוצתי.
דוגמאות לכך כוללות התערבות קוגניטיבית התנהגותית לטראומה בבתי ספר (CBITS) ו-Bounce Back.
מחקרים הראו כי תוכניות טראומה אלו יעילות בהפחתת תסמיני דיכאון ו-PTSD בקרב תלמידים.
עם זאת, תוכניות כאלו כשלעצמן, אינן מספיקות כדי ליצור סביבה בית-ספרית שתסייע להפחית את השפעת הטראומה ולמנוע טראומה חוזרת.
התאוששות מטראומה כרוכה גם באינטראקציות יומיומיות עם צוות בית-הספר, שכן תלמידים שחוו טראומה זקוקים לסביבה בטוחה ותומכת.
יתרה מכך, חוויות טראומטיות משפיעות לא רק על הילדים, אלא גם על צוות בית הספר, אשר עלול לסבול מטראומה משנית, ותחושות של חוסר יכולת לעזור.
על מנת שתוכניות אלה יצליחו, צריך לקדם פיתוח מקצועי של הצוות, לתכנן ביסודיות את ההתערבות, להעניק תמיכה חזקה מצד ההנהלה לצוות, לערב את כל הגורמים המקצועיים הרלוונטיים, ולקבל תמיכה מקהילת בית-הספר.
המכון הלאומי הבריטי למצוינות בבריאות ובטיפול פרסם הנחיות לטיפול בילדים עם PTSD.
על פי ההנחיות, אין להציע טיפולים תרופתיים למניעה או טיפול ב-PTSD בילדים ובני נוער מתחת לגיל 18. נכון לשנת 2018, המכון מצא מעט מאוד ראיות לשימוש בטיפולים תרופתיים עבור PTSD בילדים.
יתרה מכך, הראיות המוגבלות הקיימות לא הראו יתרונות משמעותיים לתרופות כאלה.
מחקרים על טיפול תרופתי למניעת PTSD בילדים הניבו ראיות בעלות רמת ביטחון נמוכה מאוד.
לדוגמה, מחקרים על פרופראנולול לא הראו השפעה משמעותית על חומרת PTSD בטווח הקצר (1–3 חודשים), או על שכיחות PTSD לאורך תקופות ארוכות יותר (חודש עד 7 שנים).
אימיפרמין אף הגביר את הסיכון לחומרת הפרעת דחק חריפה.
התערבויות בסיוע בעלי חיים מראות פוטנציאל להפחתת תסמיני PTSD ודיכאון אצל ילדים ומבוגרים.
מטא-אנליזה מצאה שהן עדיפות על פני הימצאות ברשימת המתנה.
פסיכותרפיה בסיוע התרופה MDMA היא טיפול ניסיוני ל־PTSD אצל מבוגרים.
MDMA ויכול אולי לסייע גם למתבגרים, משום שהוא עשוי להפחית הימנעות, לסייע בעיבוד הטראומה, לחזק את הקשר הטיפולי ולשפר למידה והערכה מחדש הקשורות לטראומה.