tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביולי 2017, בית המשפט ביטל את האיסור באופן סופי בעודו קבע שנית שקיומו אינו חוקתי.
בפסיקתו ציין בית המשפט כי "טכנולוגיות חדישות מאפשרות זיהוי של חולי HIV/איידס בתרומות דם".
באוקטובר 2015 הכריז שר הבריאות על תמיכתו בשינויים רגולטוריים כדי לאפשר ל-"MSM" לתרום דם.
ביוני 2021 הודיע שר הבריאות ניצן הורוביץ כי יסיר את כל ההגבלות הכלולות בשאלון תרומת הדם של מד"א ללא אזכור למועד האחרון בו "MSM" קיימו יחסים שעד לאותו התאריך הותר רק אם התחייבו שלא התקיימו ב-12 החודשים.
טיוטת הצו הוכנה בשיתוף נציגים ממרכז הדם הלאומי של ליטא ומרכז הדם של בית החולים האוניברסיטאי סנטארוס קליניקוס .איןN/aאיסור מוחלטאיסור מוחלטאיןאיןבעבר, מלטה אכפה איסור מוחלט על תרומת דם מאת "MSM".
במאי 2016, שר הבריאות כריס פירן הודיע כי ועדה טכנית שהוקמה ב-2015 לבדיקת האיסור השלימה לאחרונה את הדו"ח שלה והמליצה לבטל את הדחייה הנוכחית ללא הגבלת זמן.
לאחר מכן תקופת דחייה בת שנה יושמה מספטמבר 2017. מספטמבר 2022, "MSM" החלו להיות רשאים לתרום דם תחת אותם התנאים כמו תורמים הטרוסקסואלים.איןאיןבאוגוסט 2012 אושרו תקנות בריאות חדשות המאפשרות לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים במקסיקו לתרום דם.
התקנות פורסמו ביומן הרגולטורי של הממשלה בחודש אוקטובר ונכנסו לתוקף ב-25 בדצמבר 2012.איןאיןבאפריל 2012, הצביע בית הנבחרים בעד הצעה שתסיים את האיסור על תרומות מאת "MSM" ותהפוך "התנהגות בסיכון מיני" לקריטריון לתרומת דם.
בתגובה, ביקשה הממשלה מבנק הדם סנקווין ואוניברסיטת מאסטריכט לחקור האם יש לאפשר ל-"MSM" לתרום דם.
הדו"ח שהוצג ב-6 במרץ 2015 הראה שישנם יסודות מדעיים רפואיים להתאים את מדיניות בחירת התורמים סביב "MSM" בעודו הסיר את הטיעון העיקרי של סיכוני בטיחות.
ב-28 באוקטובר 2015 הודיע משרד הבריאות, הרווחה והספורט כי דחייה של 12 חודשים תחליף את האיסור הגורף.
בפברואר 2019, בנק הדם סנקווין קיצר את התקופה ל-4 חודשים.
מאז דצמבר 2020 תקופת הדחייה צומצמה ל-3 חודשים.שנהשנהביוני 2016, המנהלת הנורווגית לבריאות ורווחה הודיעה כי תבטל את תוקף האיסור הגורף על תרומות מאת "MSM" ותיישם במקום זאת תקופת דחייה של 12 חודשים.
עם זאת, הן בוטלו זמן קצר לאחר מכן.איןאיןבשנת 2010, הפרלמנט הפורטוגלי אישר פה אחד עצומה לאפשר ל-"MSM" לתרום דם.
ההצעה הייתה אמורה להתבצע לבסוף על ידי המכון הפורטוגזי לדם והשתלות באוקטובר 2015, ותקופת דחייה של שישה חודשים או שנה הייתה אמורה להיחקק.
עם זאת, יישום ההצעה התעכב.
בסוף ספטמבר 2016, הכללים החדשים נכנסו לתוקף המאפשרים ל-"MSM" לתרום דם לאחר שנת דחייה.
במרץ 2021, בתגובה למחלוקות לאחר שמספר תרומות נדחו, פרסם המכון הפורטוגזי לדם והשתלות הנחיות חדשות המסירות את כל המחסומים בפני "MSM" מלתרום דם.
באוקטובר 2021, הפרלמנט העביר ארבע הצעות חוק המעגנות בחוק את הכללים והנהלים של המדינה בנושא תרומות דם בהם בין היתר איסור על אפליה של "MSM" מלתרום דם.איןאיןבמשך מספר שנים, פעיל זכויות הלהט"ב הרוסי ניקולאי אלכסייב ועמיתיו פעלו לביטול האיסור על תרומות דם על ידי "MSM" שהוטל בתקנות משרד הבריאות הרוסי.
ב-14 בספטמבר 2007 ארגנו פעילים הפגנה בבניין המשרד נגד האיסור בעוד ההתכנסות פוזרה לאחר מכן על ידי כוחות המשטרה.
באותו יום, אלכסייב ומספר פעילים הומוסקסואלים נוספים ניסו לתרום את דמם במרכז העירוי דם המרכזי של מוסקבה, אך נדחו.
תוצאות מסע הפרסום הגיעו בשנת 2008 כאשר משרד הבריאות שינה את תקנותיו וביטל את האיסור ללא תקופת דחייה.איןאין6 חודשיםN/aמאז 2020, "MSM" רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של 6 חודשים.איסור מוחלטשנהאיןאיןעד 2014, שירות הדם הלאומי של דרום אפריקה הטיל הגבלות על תרומות דם מאת "MSM" לתקופת דחייה של 6 חודשים.
הצעה קודמת בנושא נדחתה ב-2006. מ-1 במרץ 2010, "MSM" היו אמורים להיות רשאים לתרום דם לאחר שנת דחייה, אך בנקי הדם דחו את החוק, וגרמו לעיכוב עד ל-1 באוקטובר 2011 לכל המאוחר.
בנובמבר 2011, כל בנקי הדם בשוודיה קיבלו הוראה להתחיל לקבל תרומות על ידי "MSM" לאחר תקופת דחייה של שנה.
החל ממאי 2021, התקופה צומצמה ל-6 חודשים.שנהשנהביוני 2016, הכריז הצלב האדום השווייצרי כי יפנה בקשה לרשות הפיקוח של שווייץ על רפואה ומכשור רפואי בה יבקש לבטל את האיסור על תרומות דם מאת "MSM".
על פי הכללים החדשים, שנכנסו לתוקף ב-1 ביולי 2017, הוגדרה תקופת דחייה של שנה.
בתחילת מאי 2017 אישרה המועצה הלאומית של שווייץ (הבית התחתון) הצעה הקוראת לבטל את כל ההגבלות לפיה "רק התנהגות מסוכנת צריכה להיות גורם לתרומת דם, לא הנטייה המינית של האדם".
ההצעה, שהוגשה על ידי מפלגת הדמוקרטים השמרנים אושרה ברוב של 97–89 אך נדחתה על ידי מועצת המדינות (הבית העליון) ב-29 בנובמבר 2017.איסור מוחלטאיסור מוחלטבדצמבר 2016, המרכז לבקרת מחלות של טאיוואן הודיע כי יבטל את האיסור לכל החיים על "MSM" לתרום דם.
קרן שירותי הדם של טאיוואן העירה שקריטריוני אי-הכללה אחרים "מספקים אמצעי הגנה נאותים מפני תרומת דם לא בטוחה".
במרץ 2018, הממשלה פרסמה לצורך התייעצות ציבורית של חודשיים תיקונים לתקנים להערכת התאמה של תורם, שכללו מתן אפשרות ל-"MSM" שלא קיימו יחסים במשך חמש השנים האחרונות לתרום דם.
דובר משרד הבריאות והרווחה אמר כי "תקופת הדחייה תצומצם עוד לשנה אחת בעתיד, כדי להתאים את התקן הטייוואני למדינות המערב".
עם זאת, תקנות אלו לא אושרו במלואן בפועל, ובמאי 2019 הבהיר משרד הבריאות והרווחה כי המדיניות לא שונתה.איןאיןמאז 2005, "MSM" רשאים לתרום דם בספרד ללא תקופת דחייה.
קודם לכן הוטל איסור ללא הגבלת זמן.איסור מוחלטשנהאיןאיןבאפריל 2016, משרד הבריאות האוקראיני חוקק תקנות חדשות המסדירות תרומת דם שמאפשרות ל-MSM" לתרום דם.
בעבר, המשרד ציין הומוסקסואליות כ-"התנהגות מסוכנת" שאסרה על "MSM" לתרום דם.איסור מוחלטאיסור מוחלטאיןאיןמאז נובמבר 2017, הממלכה המאוחדת יישמה מדיניות דחייה של 3 חודשים בקרב תורמים "MSM".
עם זאת, מדיניות זו לא חלה על צפון אירלנד עד 2020. בדצמבר 2020 הוכרז שהמדינה תעבור להערכת סיכונים מותאמת אישית של התנהגות מינית.
מאז 2021, תקופת הדחייה בוטלה במלואה עבור "MSM" הנמצאים במערכות יחסים ארוכות טווח.3 חודשים3 חודשיםמנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) צמצם את תקופת הדחייה עבור תרומות מאת "MSM" מ-12 חודשים ל-3 חודשים באפריל 2020 על רקע "מחסור דחוף בתרומות".
מדיניות זו החליפה תקופת דחייה של שנה קודמת שאושרה על ידי המנהל ב-21 בדצמבר 2015, שהחליפה את האיסור הקודם ללא הגבלת זמן על תרומות דם מאת "MSM" מאז 1983.איןאיןבעבר, "MSM" יכלו לתרום דם באורוגוואי בתנאי שלא קיימו יחסים במשך 12 חודשים.
מ-16 בדצמבר 2020 בוטלו תקנות תקופת הדחייה ו-"MSM" הושוו למעמד תורמי דם הטרוסקסואלים.איסור מוחלטN/aשירות עירוי הדם הלאומי של סרי לנקה (NBTS) אוסר על "אנשים העוסקים בהתנהגות מסוכנת" לתרום דם.
בין היתר המדיניות מסווגת "MSM" כהתנהגות מסוכנת, יחד עם שימוש בסמים והחזקה במספר שותפים מיניים.איסור מוחלטאין
שירותי הדם חייבים בראש ובראשונה לוודא שכל הדם המתקבל לתרומה בטוח למטרות עירוי, אשר מושג על ידי בדיקת תורמים פוטנציאליים להתנהגויות בסיכון גבוה באמצעות שאלונים וראיונות לפני נטילת הדם, ובדיקות מעבדה לאחר מכן על דגימת הדם שנתרמה.
שירותי דם בדרך כלל מצדיקים את האיסורים שלהם נגד "MSM" בשל העלייה השולית בסיכון ל-HIV המועבר בעירוי.
קבוצות אחרות עם הגבלות דומות, או איסור מוחלט לתרום דם, עקב סיכון מוגבר או אפשרי למחלות זיהומיות מסוימות כוללות מזריקי סמים, מקבלי איברים או רקמות של בעלי חיים, וכאלה שחיו או נסעו לחו"ל במדינות מסוימות.
בשנות ה-80, כאשר התרחשה מגפת ה-HIV/איידס, הייתה שכיחות גבוהה של המחלה בקרב "MSM" ולא היו קיימות בדיקות מהימנות למציאת הנגיף, מה שהצדיק איסור גורף על תרומות דם מקבוצות בסיכון גבוה בהם "MSM".
הגבלות אלו היו דומות להגבלות על אנשים עם מגורים בממלכה המאוחדת, צרפת או ערב הסעודית במהלך שיא מגפת מחלת הפרה המשוגעת (BSE) בין השנים 1980–1996, עקב היעדר בדיקות עבור צורתה האנושית (vCJD) .
בשנת 1985, בדיקות מוקדמות בשיטת "ELISA" חיפשו נוגדנים, שהם התגובה של מערכת החיסון לנגיף.
עם זאת, ישנה תקופת חלון בעת שימוש בשיטה זו, שבה אדם שנדבק ב-HIV מסוגל להפיץ את המחלה אך עלול להיבחן שלילי לנגיף.
תקופת חלון זו יכולה להיות עד שלושה או שישה חודשים, עם ממוצע של 22 ימים.
בדיקות המשתמשות בשיטות "ELISA" עדיין נמצאות בשימוש במדינות מפותחות בגלל קלות השימוש שלהן, כמו גם הרגישות הגבוהה למדי שלהן, שמתהדרת ב-100% רגישות.
כדי לכסות את תקופת החלון הנובעת מהשימוש בבדיקות אלו, תורמים נבדקים גם לאיתור התנהגויות בסיכון גבוה, שאחת מהן היא היסטוריה של פעילות הומוסקסואלית בקרב תורמים פוטנציאליים גבריים.
בדיקות חדשות יותר מחפשות את הנגיף עצמו, כמו בדיקת אנטיגן p24 , שמחפשת חלק מהנגיף על פני השטח של תאים נגועים, ובדיקות חומצת גרעין (NAT) , שמחפשות את החומר הגנטי של הנגיף בתאים נגועים ב-HIV.
בבדיקות אלו, תקופת החלון קצרה יותר, עם משך ממוצע של 12 ימים.
דור רביעי, או שילוב של בדיקות HIV, יכולות לזהות זיהום ב-HIV ב-99% מהאנשים עד חודש וחצי לאחר ההדבקה.
סיכונים קשורים גם לתורמים שאינם "MSM" שנבדקים חיוביים ל-HIV, יכולים להיות להם השלכות גדולות שכן התרומה האחרונה של התורם הייתה יכולה להינתן בתוך תקופת החלון לבדיקה והייתה יכולה להיכנס לאספקת הדם, ועלולה להדביק את מקבלי מוצרי הדם.
אירוע בשנת 2003 בניו זילנד מצא תורם שאינו "MSM" אשר נבדק חיובי ל-HIV, ולאחר מכן היה צורך להחזיר את כל מוצרי הדם שנוצרו עם תרומת הדם האחרונה של התורם.
תהליך זה עלה בשווי של 4 מיליון דולר ניו זילנדי של פקטור VIII, הגורם לקרישת דם המשמש לטיפול בחולי המופיליה, המיוצר ממאגר גדול של פלזמה שנתרמה, ובהמשך הוביל למחסור כלל ארצי של פקטור VIII ולדחייה של ניתוחים שאינם מוגדרים במצב חירום בחולי המופיליה.
התנגדויות להגבלות על תרומות דם מאת "MSM", בהם אלה של איגוד הרפואה האמריקאי והצלב האדום האמריקאי, מבוססות בדרך כלל על הרעיון ששיפורים בבדיקות ואמצעי הגנה אחרים הפחיתו לאורך השנים את הסיכון מעירוי מועבר HIV לרמה מקובלת.
בעוד מחסור בדם הוא נפוץ, התומכים בשינוי המדיניות מציינים כי אי הכללת תורמים בריאים רק מחמירה את הבעיה.
בשנת 2018, עד 10 במרץ עדיין היה צורך בדחיפות בכ-10,000 תרומות כדי להמשיך לענות על צורכי החולים.
עם זאת, שירותי הדם הקנדיים ציינו כי המלאי הלאומי והימים בהישג יד של מספר קבוצות דם נותרו ברמות נמוכות באופן קריטי בעוד פחות מ-4 אחוז מהתורמים הזכאים תורמים דם בכל שנה.
ניתוח השתלת קרנית יכול לרפא עיוורון שנגרם על ידי קרנית פגומה.
עם זאת, קיים מחסור עולמי בתרומות קרנית, מה שמגביל מאוד את הזמינות של השתלות קרנית ברוב העולם.
מחקר משנת 2016 מצא כי 12.7 מיליון אנשים לקויי ראייה היו זקוקים להשתלת קרנית, כאשר רק קרנית אחת הייתה זמינה לכל 70 איש.
במדינות רבות ישנן רשימות המתנה ארוכות שנים לניתוח השתלת קרנית עקב המחסור בתרומות קרניות.
אף על פי שכל הקרניות שנתרמות נבדקות לאיתור נוכחות HIV באמצעות בדיקת נוגדנים או חומצות גרעין ומעולם לא דווח על מקרה של העברת HIV באמצעות ניתוח להשתלת קרנית, מדינות רבות ממשיכות לאסור על תורמי קרנית מאת "MSM".
בחלק ממדינות אירופה, יחסי מין בסיכון גבוה מובילים לאיסור זמני, ללא קשר למין בן הזוג.
תומכי שינוי המדיניות מציינים שהאיסור כולל כל מגע חד-מיני, גם אם מצב ה-HIV של בן הזוג נמצא מעל לכל ספק כשלילי, בנוסף לכך שגבר הטרוסקסואל המקיים יחסים מופקרים עם נשים רבות, הוא תורם בסיכון גבוה יותר מגבר הומוסקסואל או ביסקסואל במערכת יחסים מונוגמית, אך יהיה זה שיורשה לתרום דם.
יתר על כן, במדינות מסוימות, פעילויות אחרות בסיכון גבוה קובעות איסור זמני, כגון מגע מיני עם כל מי שהשתמש במחטים כדי ליטול תרופות שלא נרשמו על ידי הרופא, בעוד תורמי "MSM" נדחים ללא הגבלת זמן.
שירות הדם של הצלב האדום האוסטרלי קרא להוריד את תקופת הדחייה מ-12 חודשים עשר ל-6 חודשים אולם, הקריאה נדחתה על ידי המנהל למוצרים רפואיים (TGA) בשנת 2014.
ממשלה מדינת ויקטוריה קראה לממשלה הפדרלית של אוסטרליה להסיר את המגבלות בשנת 2016. באפריל 2020 המנהל למוצרים רפואיים צמצם את תקופת הדחייה לשלושה חודשים.
התיקון דרש אישור של כל ממשלות המדינות והטריטוריות של אוסטרליה והממשלה הפדרלית לפני שיכל להיכנס לתוקף.
המדיניות החדשה נכנסה לתוקף ב-31 בינואר 2021.
מרבית מדינות אירופה, ביטלו לאורך השנים את מדיניות דחיית תרומות הדם מאת "MSM" בשטחן, בעוד תרומות מתקבלות בקרב כלל האוכלוסייה אם לתורן לא היה מפגש מיני מסוכן קודם לכן ללא התייחסות לנטייה מינית.
באיטליה, פריט השאלון בנוגע להתנהגות המינית של התורם מוגדר כסימטרי ביחס לקיום יחסי מין הומוסקסואלים, הטרוסקסואלים או ביסקסואלים ומזכיר אותם במפורש, כמו גם את כל נקודות המגע המיני (אוראלי, וגניאלי, אנאלי), ואינו מזכיר את השימוש באמצעי הגנה.
מאז נובמבר 2017, הממלכה המאוחדת יישמה מדיניות דחייה של 3 חודשים כלפי גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים שרוצים לתרום את דמם.
עם זאת, מדיניות זו לא חלה על צפון אירלנד עד 2020. בדצמבר 2020 הוכרז שהמדינה תעבור להערכת סיכונים מותאמת אישית לגבי התנהגות מינית ותבטל את תקופת הדחייה הספציפית ל-"MSM".
מאז 2021, ביטלה הממלכה המאוחדת את תקופת הדחייה במלואה בעוד הגוף הציבורי-ניהולי הבריטי "NHS" הצהיר באומרו כי "גברים במערכת יחסים ארוכת טווח רשאים לתרום דם, אם אין חשיפה ידועה לזיהום המועבר במגע מיני ואינם משתמשים בתרופות נגד HIV כגון PreP או PEP".
באירלנד, "MSM" רשאים לתרום דם אם לא עסקו במין אוראלי או אנאלי לפחות כ-12 חודשים לפני תאריך התרומה.
מדיניות זו נכנסה לתוקף מאז 16 בינואר 2017. ב-27 ביולי 2015, תומאס הנגאן, סטודנט ועיתונאי בן 23 מאוניברסיטת לימריק מגאלווי, החל בעתירת תיק משפטי בבג"ץ נגד מדיניות הדחייה ללא הגבלת זמן שהייתה מוטלת על תורמים "MSM".
הנגאן טען שתהליך השאלון והראיון בו השתמשו השירותים המקצועיים לכל רמות הממשל (IBTS) אינם מעריכים כראוי את הסיכון להעברת מחלה הנובעת מתרומתו, בעודו טען שזו היא הפרה של חוקי האיחוד האירופי.
לדבריו, שניהם לא הביאו בחשבון את משך הזמן בין החוויה המינית האחרונה של התורם ועד לסיום "תקופת דחייה" שבה לעיתים לא מתגלים זיהומים.
הפעילות המינית האחרונה של הנגאן לא היוותה סיכון להידבקות, על פי הצהרה שאושרה על ידי מנהל הבריאות והבטיחות (HSE), והוא הצהיר כי לשירות אין ראיות שעליהן הוא מחזיק בלגיטימיות להטיל איסור לכל החיים על תרומות דם מאת "MSM".
לאחר מספר דחיות של התיק כדי לאפשר לשירות הדם ולמשרד הבריאות לבחון ולפתח את מדיניות התרומות, בסוף יוני 2016 המליץ שירות עירוי הדם האירי לצמצם את האיסור לכל החיים על "MSM" לתקופת דחייה של שנה.
מאוחר יותר באותו שבוע הסכים שר הבריאות סיימון האריס להמלצות והודיע שהצמצום יבוצע.
ב-26 ביולי 2016, הנגאן ביטל את תיקו בבג"ץ נגד השירות, מכיוון שהוכרז על שינוי מדיניות התרומות בקרב תורמים "MSM".
לאחר מכן כתב על חוויותיו במהלך הערעור על האיסור במספר כלי תקשורת לאומיים.
ב-2 באוקטובר 2016 דווח כי השר האריס יישם את המדיניות החדשה החל מ-16 בינואר 2017, כמעט שבעה חודשים לאחר שהכריז על שינוי המדיניות.
ב-16 בינואר 2017, הנגאן (25) למד במרפאה לתרומת דם בדבלין והפך לגבר הראשון אשר קיים יחסים עם גבר אחר שתרם דם בגלוי ברפובליקה של אירלנד מאז שהחלה לראשונה מדיניות הדחייה ללא הגבלת זמן כלפי "MSM" שהוצגה בשנות השמונים.
עם זאת, הוא מתח ביקורת על מדיניות הדחייה החדשה של 12 החודשים וקרא לשר הבריאות ליזום סקירה של השירותים המקצועיים לכל רמות הממשל ולהחליף את תקופת הדחייה של 12 החודשים ללא תקופת דחייה כלל או תקופה פחותה של 3 חודשים תחילה.
ב-20 במאי 2019, הנגאן (27) יזם ערעור משפטי חדש בבג"ץ נגד תקופת הדחייה.
הנגאן טען שאינו יכול להבין את ההיגיון מאחורי מדיניות ה-"IBTS" וטען כי השאלון אינו מאפשר ל-"IBTS" לבצע הערכה מלאה של רמת הסיכון שמציג תורם בודד בשל התנהגותו המינית.
בנוסף, הוא ציין כי לפי אתר האינטרנט של ה-"IBTS" עצמו, ישנה תקופת דחייה רשומה שבמהלכה לא יתגלו HIV והפטיטיס בדם המצהיר על 7 ימים עבור HIV ו-16 ימים עבור הפטיטיס.
התיק אמור היה לחזור לבית המשפט ביולי 2019.
ביולי 2019, גבר הומוסקסואל באירלנד הגיש שתי תלונות רשמיות לנציבות האירופית נגד משרד הבריאות ושירות עירוי הדם האירי, ושירות עירוי הדם של צפון אירלנד (החלק היחיד בממלכה המאוחדת שמקיים מדיניות דחיית של 12 חודשים עבור "MSM").
הנציבות הודיעה לעותר כי תלונותיו יישקלו על רקע חוקי האיחוד האירופי.
החל ממרץ 2022, ממשלת אירלנד הצהירה כי החלה מדיניות חדשה לצמצום תקופת הדחייה לתרומות "MSM" משנה אחת ל-4 חודשים.
מדיניות דומה של 12 חודשי דחייה קיימת בשאר האיחוד האירופי והיא הפרשנות הרווחת של הוראת האיחוד האירופי "2004/33/EC" סעיף 2.1 בנושא דחיית תורמים מאז שנת 2004. המדיניות, לעומת זאת, אינה ספציפית ומתייחסת ל-"מגע מיני בסיכון גבוה".
בשנת 2018 בית הדין האירופי לזכויות אדם דן בתיק של אזרח הומוסקסואל צרפתי שנמנע ממנו לתרום דם.
בפינלנד, נציב תלונות הציבור הפרלמנטרי פתח בחקירה על אי חוקתיות אפשרית של האיסור ללא הגבלת זמן של תרומות מאת "MSM" בינואר 2006. ביוני 2008, התקבלה מסקנה שהאיסור אינו חוקי מכיוון שאינו מבוסס על "מידע אפידמיולוגי מנומק הולם" ומתייחס לנטייה מינית במקום להתנהגות מינית.
בדצמבר 2013, שירות הדם של הצלב האדום הפיני הודיע כי האיסור מבוטל ומוחלף במקום בתקופת דחייה של שנה.
בשנת 2021, תקופת הדחייה צומצמה ל-4 חודשים.
ברוסיה, באפריל 2006, ארגון זכויות הלהט"ב "Gayrussia.ru" ביקש ממשרד התביעה הכללית ושר הבריאות לתקן את ההוראה לגבי תורמי דם שפרסם ב-14 בספטמבר 2001, הכוללת הומוסקסואלים כחלק מקבוצות הנאסרות לתרומות דם.
ביולי 2006, התביעה הכללית הכירה בכך שאין שום אזכור בחוק שמונע מהומוסקסואלים לתרום את דמם וקבעה במקום זאת כי החוק מגדיר רק מה היא "רשימה של מחלות שיכולות למנוע תרומת דם".
באפריל 2007, שלח הארגון תזכורת למשרד הבריאות והתביעה הכללית מאחר שההוראה לא תוקנה.
ב-14 בספטמבר 2007, פעיליו ארגנו מחאה מול משרד הבריאות עבור תיקון ההוראה.
באותו יום ניסה הפעיל ניקולאי אלכסייב לתרום את דמו במרכז עירויים במוסקבה, אך נדחה.
במאי 2008 משרד הבריאות כתב לארגון מכתב שבו אישר שהוציא סופית הומוסקסואלים מהוראות האיסור שלו לתרומות דם.
בארצות הברית, מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) מוציא המלצות לדחיית תורמים למפעלי דם.
הנחיה החל משנת 2020 קראה "לקיים תקופת דחייה של 3 חודשים מהמגע המיני האחרון בין גברים המקיימים יחסי מין עם גברים".
מדיניות זו החליפה תקופת דחייה של שנה קודמת שאושרה על ידי המנהל ב-21 בדצמבר 2015, שהחליפה את האיסור ללא הגבלת הזמן הקודם על תרומות דם מאת "MSM" מאז 1983. כמו כן, נאסר על נשים שקיימו יחסים עם "MSM" לתרום את דמן במשך שלושה חודשים גם כן.
לפני אפריל 2020, האיסור היה שווה לאותה תקופה של 12 חודשים שהוטלה על "MSM".
המדיניות הוקמה לראשונה ב-1983 על ידי המנהל שמסדיר תקנות לתרומות דם לארגונים רווחיים וארגונים ללא מטרות רווח.
עם זאת, ההמלצות אינן מחייבות ובדרך כלל אינן קובעות אחריות הניתנת לאכיפה משפטית.
אף על פי שההמלצות בלתי מחייבות דה יורה, דה פקטו הן נחשבות לחוקיות בקרב ארגונים בהם הצלב האדום האמריקאי שמתייחס להמלצותיו כאל "דרישה פדרלית שיש לפעול לפיה".
"MSM" תורמי תאים ורקמות אנושיות מלבד איברים, כגון קרניות או רקמת רבייה בהן זרע, אינם מוגדרים ככשירים למשך כחמש שנים לאחר קיום היחסים האחרון בינם לבין בני זוגם.
בקרב תרומות הקרנית, למדיניות הדחייה של חמש השנים במדינה ולמדיניות הדחייה הדומה של 12 חודשים בקנדה כלפי "MSM", ישנה השפעה של מניעת אלפי תרומות קרנית מדי שנה.
מדיניות הרשת המאוחדת לשיתוף איברים "UNOS" מאפשרת להשתמש באיברים מוצקים מתורמי "MSM" כגון לב, ריאות וכליות בניתוחי השתלות, אם כי הם מחייבים את בית החולים המקבל את האיבר לקבל הודעה אם התורם היה "MSM" במהלך 5 השנים האחרונות.
היסטוריה של קריאות לשינוי המדיניות
ב-19 באוגוסט 2009, ועדת המשפט של אספת קליפורניה העבירה את "AJR13", החלטת ארצות הברית ללא אפליה של תורמי דם, וקראה ל-"FDA" להפסיק את מדיניות איסור תרומות הדם מאת "MSM".
באפריל 2010, מועצת העיר ניו יורק העבירה החלטה הקוראת למנהל המזון והתרופות האמריקאי לבטל את האיסור שקבעה באומרה כי "איסור זה התבסס על דעות קדומות, תגובת ברכיים ואי הבנות לגבי מחלת ה-HIV/איידס בהתחשב בצורך המתמיד בדם, אין זה הגיוני לאסור תרומות מאוכלוסייה שלמה".
ב-1 ביוני 2010, מועצת מחוז קולומביה העבירה החלטה הקוראת למנהל "לבטל את דחיית תרומות הדם לכל החיים על ידי גברים המקיימים יחסים עם גברים מאז 1977 לטובת מדיניות המגנה על הבטיחות והשלמות של אספקת הדם המבוססת על קריטריונים מדעיים עדכניים".
ביוני 2013, האגודה הרפואית האמריקאית פרסמה הצהרה הקוראת ל-"FDA" לשנות את המדיניות וקבעה כי "האיסור לכל החיים על תרומת דם לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים הוא מפלה ואינו מבוסס על מדע טוב".
ביולי 2013 אישר האיגוד האמריקאי לאוסטאופתיה מדיניות הקוראת למנהל "להפסיק את תקופת הדחייה הבלתי מוגבלת עבור גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים" וכן "לשנות את קריטריוני ההחרגה של "MSM" כך שיהיו עקביים עם דחיות עבור אלה הנחשבים בסיכון מוגבר".
ב-14 בדצמבר 2015, ג'ורדן מול-ויגראס, חבר הקונגרס בריאן היגינס ומרכז הגאווה של מערב ניו יורק קיים עצרת קהילתית בעיר בפאלו, כדי למחות נגד מדיניות המנהל האוסרת על תרומות דם מאת "MSM".
מול-ויגראס, הומוסקסואל גלוי במערכת יחסים מונוגמית במשך ארבע שנים, סורב להתקבל כתורם דם לאחר שחשף את נטייתו המינית במהלך תהליך בדיקת השאלון.
"המדיניות המופרכת של הממשלה פוגעת באנשים שמסורבים רק על סמך נטייה מינית ומיליוני אחרים שיזדקקו לתרומת דם מצילת חיים", אמר היגינס והוסיף כי "הזכאות צריכה להיות מבוססת על מדע מבוסס סיכונים ולא על ספקולציות מיושנות מבוססות פחד".
ב-21 בדצמבר 2015, מנהל המזון והתרופות האמריקני שינה את מדיניותו על ידי החלפת תקופת דחיית הצמיתות לתקופה של שנה.
ב-27 במאי 2016, מנהל המזון והתרופות האמריקני אישר שאלון חדש לגבי היסטוריה של תורמי דם לשימוש כללי על ידי מפעלי דם, אשר תאם את תקופת הדחייה ל-12 החודשים.
בקרב "MSM" לפני החלת העדכון, השאלונים שאושרו היו תואמים בפועל רק לדחייה בלתי מוגבלת של תרומות דם מאת "MSM".
החל מדצמבר 2016, הצלב האדום האמריקאי מדווח כי "MSM" עשויים להיות זכאים לתרום דם אם לא קיימו יחסי מין עם גבר אחר במשך יותר מ-12 חודשים.
הארגון דיווח כי בינואר 2017 הוא החל בהחזרת תורמים "MSM" שנדחו בעבר בשל נטייתם המינית לתרום את דמם, אשר לאחר מכן קיבלו אישור לתרום דם בהתאם למדיניות תקופת הדחייה של 12 החודשים.
אתר הצלב האדום ציין שדחייה זו של 12 חודשים חלה גם על גברים טרנסג'נדרים המקיימים יחסי מין עם גברים, אך אינה מוטלת על נשים טרנסג'נדריות המקיימות יחסי מין עם גברים.
בשנת 2014, שירות הדם צימצם את תקופת האיסור מ-5 שנים לשנה אחת בעקבות המלצת רשות הבטיחות של ניו זילנד לתרופות ומכשירים רפואיים.
ההמלצה נבעה בעיקר ממידע חדש על אי-העברת HIV באוסטרליה שכבר הייתה לה מדיניות של תקופת דחייה של שנה בקרב תרומות דם מאת "MSM".
תקופת הדחייה של שנה בניו זילנד החלה ב-15 בדצמבר 2014. ב-14 בדצמבר 2020 שירות הדם הפחית את התקופה ל-3 חודשים.
תקופת דחייה זו מוגדרת בדומה לתקופת דחייה של 3 חודשים עבור מספר קטגוריות התנהגותיות אחרות הנושאות סבירות גבוהה יותר להידבקות ב-HIV לא מזוהה, כגון אנשים העוסקים בעבודת מין ואנשים שהתגוררו במדינה בה יש סיכון גבוה (1% או יותר) לשכיחות HIV.
אקטיביזם בנוגע לשינוי במדיניות תרומות "MSM"
שירו "Inkwell" דן ברגש הבושה ובסטיגמה סביב "דם הומוסקסואלים".
כל תחילת שורה מחמש הפסקות של "Inkwell" מתחילה באותיות מכל אחת מקבוצות הדם, המתחלפות בין A, B, AB ו-O.
אגודת הסטודנטים באוניברסיטת קרלטון באוטווה, אונטריו, הצביעה בשנת 2012 לקיים איסור על קיום מרפאות דם בקמפוס כתוצאה ממדיניות קנדה כלפי "MSM" שאסרה ללא הגבלת זמן תרומות דם מאת "MSM" באותה תקופה.
בשנת 2005, פעיל סטודנט באוניברסיטת ורמונט (UVM) הגיש תלונה למשרד לאפליה מתקנת של האוניברסיטה, בטענה כי כונני דם של הצלב האדום האמריקאי בקמפוס מפרים את מדיניות אי-האפליה של האוניברסיטה בהיותם לא מאפשרים ל-"MSM" לתרום דם.
המשרד המליץ לאוניברסיטה לא לאפשר עוד לצלב האדום לערוך תרומות דם בקמפוס, אך הנהלת "UVM" דחתה את ההמלצה בטענה כי פעולה זו לא תהיה אינטרס של בריאות הציבור.
פעילות הסטודנטים לרפורמה בנושא נמשכה בשנים הבאות.
בשנת 2007, אגודת ממשלת הסטודנטים של "UVM" הצביעו נגד, בהצבעה של 16 בעד ו-15 נגד, על החלטה לא מחייבת הקוראת לאוניברסיטה לאסור על קבלת תרומות דם בשל מדיניות ארצות הברית כלפי תרומות דם מאת "MSM".
בשנת 2008, נשיא אוניברסיטת סן חוזה דון קאסינג השעה את כל תרומות הדם בקמפוס בטענה שמדיניות קבלת תרומות הדם כלפי "MSM" מפרה את מדיניות אי-האפליה של האוניברסיטה.
באותה שנה, חבר סגל באוניברסיטת סונומה הציע החלטה בסנאט הפקולטה לאסור על תרומות דם בקמפוס.
סנאט הפקולטה העביר את ההחלטה בהצבעת רוב של 21–13, תוך התנגשות עם סנאט הסטודנטים, שהעבירו החלטה מוקדם יותר באותו החודש אשר ציינה את האפליה כלפי "MSM", אך הביעו תמיכה בהמשך קיום תרומות הדם החודשיות.
בשנת 2010, קבוצת הסטודנטים "GLBT" במכללת קין בעיר קין, ניו המפשייר, מחתה על מדיניות קבלת תרומות הדם מאת "MSM" בקמפוס.
בשנת 2011, הסנאט האקדמי של מכללת קווינס , שמהווה חלק ממערכת אוניברסיטת סיטי ניו יורק, המליץ על הפסקת כל תרומות הדם בקמפוס.
בשנת 2013, קבוצה של סטודנטים מאוניברסיטת מישיגן הפעילים נגד מדיניות תרומת הדם כלפי "MSM" החלה ביוזמת "דימום למען שוויון" במסגרתה אנשים שאינם זכאים לתרום בגלל המדיניות יביאו אנשים הזכאים לתרום בשמם, עבור קידום תרומות דם והצגת כמות הדם הנוספת שעלולה להיאסף אם המדיניות תשתנה.
העיתון מישיגן דיילי , עיתון הסטודנטים של האוניברסיטה, פרסם הערכה לטובת שינוי המדיניות.
ב-27 ביולי 2016, בעקבות פיגוע הירי במועדון הלהט"ב באורלנדו בו נרצחו 49 קורבנות, ב-12 ביוני 2016, הארגון "Blood is Blood" קיים אירוע תרומות דם ב-27 ביולי החל מהשעה 12:00 עד 18:00 במטה ארגון הצלב האדום האמריקאי בבאפלו, ניו יורק.
הפעיל ג'ורדן מול-ויגראס, מייסד "Blood is Blood", אשר מכונה "ג'ורדן ג'יימס" במדיה החברתית, ומת'יו קריהן היגינס, מנהל המרכז הגאווה של ניו יורק סיטי, נאמו באירוע עבור העלת המודעות למדיניות הקיימת המונעת מהומוסקסואלים לתרומת דם ברחבי העולם.
באירוע דווח על ביטויי תסכול והתנגדות למדיניות מצד מספר הומוסקסואלים וביסקסואלים שנאסר עליהם לתרום דם לקורבנות, כאשר פעילי להט"ב ברחבי המדינה וקבוצה של מחוקקים דמוקרטיים קראו לביטול האיסור.
מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) הצהיר מאוחר יותר כי "לא קיימת תוכניות לשנות את הרגולציה" בנושא אם כי יעריך מחדש את מדיניותו "כאשר מידע מדעי חדש יהפוך לזמין".
בשנת 2020, במהלך מגפת הקורונה, הרופא ההומוסקסואל מאוניברסיטת הרווארד, ג'ק טורבן , הצהיר לאתר החדשות "Vox" ותוכנית האירוח הדיילי שואו שלאחר שהחלים ממחלת נגיף הקורונה הוא רצה לתרום פלזמה של דמו לניסויי טיפולים קליניים, אך לא היה רשאי בגלל נטייתו החד-מינית.
המקרה הוביל ל-20 תובעים כלליים שכתבו מכתב למחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בו קראו להסיר את ההגבלות על תרומות דם מאת "MSM".
באתרי אינטרנט המאפשרים למשתמשים להגיב, הגבלת תוכן (content moderation) הוא תהליך של זיהוי תגובות שאינן רלוונטיות, דוחות, לא חוקיות, מזיקות או מעליבות ובשל כך אינן שימושיות או אינפורמטיביות.
מטרת הגבלת התוכן היא להסיר או להחיל תווית אזהרה על תוכן בעייתי או לאפשר למשתמשים לחסום ולסנן תוכן בעצמם.
סוגים שונים של אתרי אינטרנט מאפשרים למשתמשים ליצור תוכן מסוגים שונים כגון כתיבת הערות, השתתפות בפורומים באינטרנט, עריכת בלוגים.
אתרי חדשות המאפשרים השתתפות משתמשים מופעלים באמצעות סביבות עבודה כגון phpBB, Wiki או PHP-Nuke
בהתאם לתוכן ולקהל היעד מנהלי האתר קובעים אילו תרומות משתמשים מתאימות והם מבצעים את סינון החומרים לפי קביעות אלה.
לרוב הם שואפים למנוע טרולינג, ספאם או שילהוב, אם כי זה משתנה מאוד מאתר לאתר.
פלטפורמות מרכזיות משתמשות לשם כך בשילוב של כלים אלגוריתמיים, דיווח משתמשים וסריקות שנעשות בידי אנשים.
אתרי מדיה חברתית מעסיקים מגבילי תוכן כדי לבדוק ידנית או להסיר תוכן שסומן כדברי שטנה או תוכן אחר מעורר התנגדות.
בעיות תוכן אחרות כוללות פורנו נקמה, תמונות פוגעניות, פורנוגרפיית ילדים ותעמולה.
בדרך כלל, צורת ניטור התוכן מושפעת מהפלטפורמה בה מוצג התוכן.
דוגמה בולטת לכך למשל היא ויקיפדיה - אתר שהתוכן בו מבוסס על חכמת ההמונים, ומכאן שמתן אמון במשתמש מאפשר לו לתרום לפלטפורמה.
מנגד, מנגנוני האכיפה בוויקיפדיה מאפשרים זיהוי מהיר ויעיל של ניצול לרעה של האמון הניתן במשתמשי ויקיפדיה, כך שמשתמש בעל כוונה להשחתה יורחק מהאתר ובמקרים חמורים במיוחד אף יעברו פרטיו לרשויות מקומיות (מתוקף חוקי קניין כמו איסור השחתה וכיו"ב).
דוגמה הפוכה עשויה להיות אינטרנט רימון, בו ניטור התוכן מתבצע טרם חיבור המשתמש לפלטפורמה, וקשה עד בלתי אפשרי לזהות פרצות במנגנון ניטור התוכן שלו, כל שכן לזהות פרצות תוך כוונה לנצלן.
מערכת הגבלה מסוג זה נראית לעיתים קרובות בפורומים באינטרנט.
זו קבוצה של אנשים שנבחרת על ידי מנהלי האתר (בדרך כלל על בסיס ארוך טווח) לפעול כנציגיהם, בכדי לאכוף בשמם את חוקי הקהילה.
חברים בקבוצה זו מנטרים המקבלים הרשאות מיוחדות למחוק או לערוך עריכות ואף לחסום אנשים, על סמך כתובות הדואר האלקטרוני או כתובות ה-IP שלהם, מתוך מטרה להסיר מתוך השיח תרומות שמבחינתם הן שליליות.
יותר מ-95% מפעילות הגבלת התוכן המדווחת כיום נעשית באמצעות בינה מלאכותית.
בשנת 2022 היו יותר מ-15,000 עובדי הגבלת תוכן בפייסבוק, (רובם כלל לא היו עובדי החברה, אלא שכירים באמצעות חברות צד שלישי), ביוטיוב היו 10,000 ובטוויטר כ-1,500.
מסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, חברות טכנולוגיה החלו לבצע מיקור חוץ של מקומות עבודה למדינות זרות שיש להן כוח עבודה משכיל שנאלץ לעבוד בזול.
מקומות עבודה אלה לעיתים קרובות נמצאים באזורים עם שכר נמוך כמו הודו והפיליפינים.
מיקור החוץ בתחום הגבלת תוכן גדל כתוצאה מהתעצמות המדיות החברתיות.
עם הגידול המכריע של האתרים שמאפשרים תוכן גולשים, החברות היו זקוקות להרבה יותר עובדים בתחום הגבלת תוכן.
עובדים בתחום הגבלת תוכן קוראים, עורכים ומוחקים תוכן שלעיתים הוא מטריד עד כדי כך שחלקם סובלים בעקבות כך מנזקים נפשיים ומתסמינים דומים להפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לצורך הימנעות ממצב זה יש עניין להרחיב את השימוש בבינה מלאכותית, כדי לסנן את התוכן הפוגעני והבלתי הולם ביותר.
דוגמאות להגבלת תוכן בידי המשתמשים
הגבלת תוכן בידי המשתמשים מתרחשת בויקיפדיה, שבה כל המשתמשים מוזמנים לקחת חלק פעיל, לערוך, לעדכן ואף להסיר תוכן.
דוגמה אחרת היא טוויטר, שם מוזמנים המשתמשים לדווח על תוכן שאינו הולם ומפר את תקני הקהילה.
כאשר משתמשים פוגשים תמונה או סרטון שלדעתם אינם מתאימים, הם יכולים ללחוץ על כפתור הדיווח.
וכך להגיש תלונה לממונים בטוויטר על הגבלת התוכן.
מובילי דעה ונבחרי ציבור נוהגים לעיתים לחסום ברשתות החברתיות תגובות של אזרחים.
כך הם למעשה מונעים מהאזרחים את האפשרות להתקשר, לפנות אליהם בשאלות או לבקר אותם.
בגלל מרכזיות הדיונים בשיח הציבורי, פעולה זו עלולה להיחשב כפגיעה בחופש הביטוי.
אתר יוטיוב מאפשר למשתמשיו לייצר סינון תכנים, כדי לאפשר - למשל - להורים לפקח על התכנים שהילדים נחשפים להם.
הגבר הנשלט הוא ספר משנת 1971 מאת הסופרת אסתר וילאר.
הרעיון המרכזי מאחורי הספר הוא שנשים אינן מדוכאות על ידי גברים, אלא בעצם שולטות בגברים לטובתן.
הספר יצא לאור בעברית ב-1979, בהוצאת ביתן.
הספר טוען שבניגוד לרטוריקה הפמיניסטית והנפוצה על זכויות נשים, נשים בתרבויות מתועשות אינן מדוכאות, אלא מנצלות מערכת מבוססת היטב של מניפולציות כלפי גברים.
וילאר כותבת: "גברים אומנו והותנו על ידי נשים, לא אחרת מהדרך שבה פבלוב התנה את כלביו, כדי להפוך לעבדים שלהן".
כפיצוי על עבודתם, ניתן לגברים שימוש תקופתי בנרתיק האישה.
הספר טוען, שנערים צעירים מחונכים לקשר בין הגבריות שלהם לבין יכולתם להיות באינטימיות מינית עם אישה, וכי אישה יכולה לשלוט בגבר על ידי מילוי תפקיד של שומרת הסף למיניות, ובכך לתחושת הגבריות שלו.
וילאר טוענת כי הגדרות ונורמות חברתיות, כמו הרעיון שנשים הן חלשות, נבנות על ידי נשים מתוך מחשבה על הצרכים שלהן.
וילאר מסבירה איך זה עובד: מפני שנשים נתפסות כחלשות, מצפים מהן לפחות; ולכן ניתן להם יותר מרחב פעולה בחברה מאשר לגברים.
וילאר קובעת שמרבית הנשים פועלות לנצל כסף ומשאבים חומריים אחרים, שגברים עבדו קשה בכדי להשיגם.
אחד האמצעים בהם נשים עושות שימוש בכדי לשלוט בגברים ולבצע העברת משאבים זו הוא שימוש במתן שבחים כמניפולציה.
לטענתה, נשים מחלקות שבחים לגברים רק כאשר צורכיהן מסופקים בדרך כלשהי, או על מנת לעודד גברים להמשיך ולמלא את צורכיהן.
אמצעי נוסף ונפוץ של מניפולציה רגשית הוא שימוש מחושב בהצגה לא אותנטית של רגשות, כגון בכי וכעס, על מנת לתמרן גברים.
וילאר טוענת שנשים נוטות לשלוט בתגובות הרגשיות שלהן, בעוד שגברים לא עושים זאת, ושנשים מגיבות באופן רגשי, דרמטי ומתוכנן, כדי להשיג את רצונן, וכך הן "סוחטות" גברים רגשית.
נשים גם משתמשות ישירות ביחסי מין ככלי למניפולציה ושליטה, אך גם בשליטה עקיפה דרך תפיסות מסורתיות של אהבה ורומנטיקה, המתקבלות בצורה חיובית יותר ממין, כדי לשלוט דרכן בחיי המין של גברים.
וילאר כותבת שגברים לא מרוויחים אלא מעט ממוסד הנישואים, ושנשים מאלצות אותם להיכנס אליהם בהעמדת פנים, שבכך הם ממלאים את הרצונות הרומנטיים שלהן.
הספר מסתיים בכך שוילאר קובעת כי יהיה קשה לשנות את המצב החברתי על ידי פנייה לנשים, שכן נשים אינן קשובות למצוקתם של גברים, ואינן מוכנות לוותר על מעמדן הנוח בחברה.
לכן, זה תלוי רק בגברים לראות מעבר להונאה ולסחטנות הרגשית ולהתחיל בביקורת גלויה על הדברים, כדי לעודד התרחשות של שינויים משמעותיים ושחרור גברים משליטה זו.
"הגבר הנשלט" היה פופולרי למדי בזמן יציאתו לאור, ב-28 מדינות, בין השאר, בשל הסיקור העיתונאי הניכר שקיבל.
"הגבר הנשלט צפוי להיות השנה במרכז השיח הציבורי", Sunday Mirror
"וילאר זורקת בספר רימון יד קטן על המוסדות המקודשים של נישואין, בית וילדים.
הפיצוץ הצפוי נשמע למרחקים, וב-28 המדינות בהן ספרה נמכר, עקרות בית הנשואות באושר, היו שמחות לעקור את עיניה".
וילאר הופיעה בתוכנית האירוח The tonight show ב-21 בפברואר 1973 כדי לדון בספר.
ב-1975 היא הוזמנה לעימות בערוץ הטלוויזיה הציבורי של רדיו מערב גרמניה עם אליס שוורצר, שנחשבה לנציגה המובילה של תנועת הנשים בגרמניה באותה תקופה.
העימות עורר מחלוקת, במיוחד בשל מידת התוקפנות הגבוהה שלו.
בשלב מסוים, למשל, טענה שוורצר שוילאר היא "לא רק סקסיסטית, אלא גם פשיסטית", והשוותה את ספרה לעיתון הנאצי "דר שטירמר".
וילאר הצהירה כי קיבלה איומים על חייה בעקבות הספר: "לא דמיינתי באופן רחב מספיק את הבידוד שבו אמצא את עצמי לאחר כתיבת הספר הזה.
במהדורה מחודשת של הספר שיצאה לאור ב-1998, כתבה וילאר:למעלה מעשרים וחמש שנים חלפו מאז פרסום ספרי "הגבר הנשלט" - חוברת שנכתבה בכעס רב-נגד מונופול הדעות העולמי של תנועת הנשים.
הנחישות שבה אותן נשים הציגו אותנו כקורבנות של גברים, לא רק נראתה משפילה, אלא גם לא מציאותית.
אם מישהו ירצה לשנות את גורל המין שלנו - וזו משאלה שהייתה לי אז, כשם שיש לי היום - אז ראוי לעשות זאת ביושרה רבה יותר ואולי גם עם קצת הומור;
אנשים שואלים אותי לעיתים קרובות, האם אכתוב את הספר הזה שוב.
ובכן, אני מוצא שזה נכון וראוי לעשות זאת.
אבל במבט של היום, האומץ שלי באותם ימים אולי נובע רק מחוסר דמיון.
למרות כל מה שכתבתי, לא ממש יכולתי לדמיין את הכוח מולו אני עומדת.
נראה שמותר לבקר נשים רק בשקט - במיוחד כאישה - ואפשר היה לצפות להסכמה רק בדלתיים סגורות.
על פי מחקר של מכון הספרים הספרדי, הגרסה המתורגמת לספרדית (ששמה El Varón Domado) הייתה הספר השלישי הפופולרי ביותר שנמכר בספרד בשנת 1975.
"הגבר שכבש" הוא אלבום הבכורה של הזמר הישראלי מאור אדרי.
את האלבום הוציאה לאור ב-14 ביוני 2012 חברת התקליטים פליי רקורדס, וכלולים בו ארבעה סינגלים: "הגבר שכבש", "את עוד אוהבת", "לב קבור" ו"כאן בלעדייך" – גרסת כיסוי ללהיט של כוכב המוזיקה היוונית ניקוס ורטיס.
על נתוני המכירות שלו בישראל קיבל האלבום תואר זהב.
הגבלת מהירות נסיעה היא הגבלה בחוקי התעבורה במרבית המדינות, הקובעת מהירות נהיגה המותרת בכבישים שונים.
בדרך כלל יש הגבלה על מהירות נהיגה מרבית, אך בכבישים מהירים מקובלת גם הגבלה למהירות נסיעה מזערית.
מגבלות המהירות מצוינות בדרך כלל על גבי תמרור המשקף את המהירות המותרת, מבוטאת כקילומטרים לשעה (קמ"ש) או מיילים לשעה או שניהם.
מגבלות המהירות נקבעות בדרך כלל על ידי הגופים המחוקקים של ממשלות לאומיות או מחוזיות ונאכפות על ידי רשויות משטרה ומשפט לאומיות או אזוריות.
מגבלות המהירות משתנות ממדינה למדינה, ותלויות בסוג הכביש ובסוג הרכב, ובמקומות מסוימים אינן קיימות, למשל בחלק מהאוטובאן בגרמניה.
הגבלת המהירות המספרית הראשונה למכוניות נקבעה בבריטניה ב-1861 ל-10 מייל לשעה (16 קמ"ש).
נכון לשנת 2018 הגבלת המהירות הגבוהה ביותר בעולם היא 160 קמ"ש (99 מייל לשעה), המיושמת בשני כבישים מהירים באיחוד האמירויות.
מניע עיקרי לאסדרת המהירות בכבישים הוא ניסיון לשפר את הבטיחות בדרכים ולצמצם את מספר הנפגעים בתאונות דרכים (נהגים, הולכי רגל, רוכבי אופניים וכו').
ארגון הבריאות העולמי (WHO) זיהה בקרת מהירות כאחד ממספר צעדים שניתן לנקוט כדי לצמצם את הנפגעים בכבישים.
בשנת 2021 העריך ארגון הבריאות העולמי שכ-1.3 מיליון בני אדם נהרגים בתאונות דרכים מדי שנה.
הרשויות עשויות לקבוע מהירות מרבית כדי להפחית את ההשפעה הסביבתית של התנועה כבישים (רעש רכב, רעידות, פליטת גזים).
לדוגמה, טיוטת הצעה של כוח המשימה הלאומי של גרמניה בנושא עתיד הניידות המליצה על הגבלת מהירות של 130 קמ"ש (81 מייל לשעה) על פני האוטובאן, כדי לרסן את צריכת הדלק ופליטת הפחמן.
ערים שונות הפחיתו את מגבלת המהירות בהן ל-30 קמ"ש הן מסיבות בטיחות והן מטעמי יעילות.
הגבלת המהירות בקטע כביש מסוים מוצגת לעיתים באמצעות תמרור מתאים, ולעיתים (למשל בנסיעה בדרך עירונית) אינה מצגת, והנהג נדרש לדעת אותה כחלק מהיכרותו עם חוקי התנועה.
בנוסף למגבלות מוחלטות אלה נדרש הנהג לנסוע במהירות קטנה מאשר המהירות המרבית המותרת, בהתחשב בתנאי הדרך.
לעיתים מוצבים בכביש אמצעים למיתון תנועה (למשל פסי האטה, הכופים נסיעה במהירות מופחת.
במדינות המערב הגבלת המהירות קודמת לשימוש בכלי רכב ממונעים.
בשנת 1652 אושר במושבה האמריקאית ניו אמסטרדם חוק הקובע: "אין לרוץ, לרכוב או לנהוג בעגלות או במזחלות בדהירה".
העונש על הפרת החוק היה "שני פאונד פלמי", שווה ערך ל-50 דולר בשנת 2019.
החוק קבע בבריטניה את העבירה של סיכון בטיחותו של נוסע או אדם ב"נהיגה זועמת".[13] בשנת 1872 נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט נעצר על מהירות מופרזת בכרכרה הרתומה לסוס בוושינגטון הבירה.
סדרה של חוקים (בשנים 1861, 1865 ו-1878) יצרה את מגבלות המהירות המספריות הראשונות לכלי רכב ממונעים בבריטניה; חוק משנת 1861 הציג מגבלת מהירות בבריטניה של 16 קמ"ש בכבישים פתוחים בעיר, שהופחתה בשנת 1865 ב"חוק הדגל האדום" ל-3 קמ"ש בעיירות ו-6 קמ"ש באזורים כפריים.
בשנת 1896 הועלתה המהירות המרבית ל-23 קמ"ש.
ב-28 בינואר 1896, האדם הראשון שהורשע בנהיגה במהירות מופרזת הוא וולטר ארנולד מאיסט פקהאם, קנט, בריטניה, שנקנס ב-1 שילינג בתוספת עלויות בגין נהיגה במהירות מופרזת במהירות של 13 קמ"ש.
ב-1903, הועלתה המהירות המותרת בבריטניה ל-32 קמ"ש; עם זאת, מכיוון שהיה קשה לאכוף זאת בגלל היעדר מדי מהירות, "חוק התנועה בכבישים" משנת 1930 ביטל לחלוטין את מגבלות המהירות.
בשנת 1934, הוטלה מגבלה חדשה של 48 קמ"ש במרכזים עירוניים, וביולי 1967 הונהגה הגבלת מהירות ארצית של 110 קמ"ש.
באוסטרליה, בתחילת המאה ה-20, היו אנשים שהועמדו לדין על עבירות של "נהיגה זועמת".
הרשעה אחת בשנת 1905 ציינה רכב שנסע במהירות של 32 קמ"ש כשהוא חולף על פני חשמלית שנסעה במחצית המהירות הזו.
במאי 1934 נחקק בגרמניה הנאצית "חוק התעבורה בכבישים" שהטיל את הגבלת המהירות הארצית הראשונה בגרמניה.
לרוב המדינות יש מגבלת מהירות מרבית מספרית שנקבעה בחוק, אשר חלה על כל הכבישים כאשר לא קיימות אינדיקציות אחרות להגבלת מהירות; מגבלות מהירות נמוכות יותר מוצגות לעיתים קרובות על תמרור בתחילת הקטע המוגבל.
הגבלת מהירות עשויה לחול רק על אותו כביש או על כל הדרכים מעבר לתמרור המגדיר אותם בהתאם לחוקים המקומיים.
בישראל נקבעה המהירות המרבית ב לתקנות התעבורה.
לרכב המצוין בפסקאות (3) ו-(4) מגבלת המהירות המצוינת בטבלה לדרך עירונית ולדרך שאינה עירונית חלה גם כאשר יש תמרור המתיר מהירות גבוהה יותר.
ברחוב משולב ובאזור מיתון תנועה המהירות המרבית היא 30 קמ"ש לכל סוגי הרכב.
אמנת וינה בנושא תעבורה בדרכים
סעיף 13 לאמנת וינה בנושא תעבורה בדרכים קובע:
כל נהג רכב צריך בכל הנסיבות לשלוט בכלי רכבו, כך שיוכל לנהוג לפי דרישות הזהירות ושיהיה לאל ידו, באורח תמידי, לבצע את כל התמרונים הנדרשים הימנו.
הוא לייב, בהסדירו את מהירות כלי רכבו, לתת תשומת לב מתמדת לנסיבות, במיוחד למצב הדרך, למצב כלי הרכב ומטענו, לתנאי מזג האוויר ולצפיפות התחבורה, באופן שיוכל לעצור את רכבו בטווח ראייתו הקדמית ולפני כל מכשול הצפוי מראש.
הוא יאט את מהירותו, ולפי הצורך יעצור, כל איצת שהנסיבות תובעות זאת, ובמיוחד בשעה שהראות לקויה.
רוב המערכות המשפטיות מצפות מהנהגים לנהוג במהירות בטוחה בהתאם לתנאים הקיימים, ללא קשר למגבלות שהוגדרו.
בבריטניה, ובמדינות אחרות של המשפט המקובל, זה ידוע כדרישת האדם הסביר.
סעיף המהירות בחוק התעבורה הגרמני (Straßenverkehrs-Ordnung) מתחיל בקביעה: "כל אדם שנוהג ברכב רשאי לנהוג רק במהירות שבה המכונית בשליטה.
יש להתאים את המהירויות לכביש, לתנועה, לראות ולתנאי מזג האוויר וכן לכישורים ולמאפיינים האישיים של הרכב והמטען."
לתקנות התעבורה בישראל קובעות: "לא ינהג אדם רכב אלא במהירות סבירה בהתחשב בכל הנסיבות ובתנאי הדרך והתנועה בה, באופן שיקיים בידו את השליטה המוחלטת ברכב." התקנות מפרטות:
דוגמאות לתנאים שבהם נהגים עשויים למצוא את עצמם נוהגים מהר מדי כוללים כבישים רטובים (עקב גשם, שלג או קרח), ראות מופחתת (עקב ערפל או שלג), כבישים משובשים, אזורי בנייה, עקומות, צמתים, דרכי עפר ועומס תנועה כבד.
ההשלכות של מהירות מופרזת שכיחות יותר על כבישים עם מהירות נמוכה יותר ואיכות נמוכה יותר; בארצות הברית, למשל, שיעור התמותה במהירות מופרזת בכבישים מקומיים הוא פי שלושה מזה של כבישים בין מדינתיים.
ניתן לקיים הבחנה בין מהירות מופרזת, שהיא נהיגה מעבר למהירות המותרת, לבין מהירות לא מתאימה, שהיא נסיעה מהירה מדי לתנאי הדרך.
בחלק מהכבישים יש גם הגבלת מהירות מזערית, בדרך כלל כאשר מהירות איטית עלולה להפריע לזרימת התנועה או להיות מסוכנת.
השימוש במגבלות מהירות מזעריות אינו נפוץ כמו הגבלת מהירות מרבית, שכן הסיכונים של מהירות פחות נפוצים במהירויות נמוכות יותר.
בישראל תמרור מהירות מזערית מציין כביש לרכב מנועי שמסוגל ומורשה לנוע במהירות שאינה פחותה מזו המצוינת בתמרור.
אכיפת הגבלת המהירות נעשית באמצעות מכמונות מהירות ניידות, המופעלות במקומות משתנים על ידי שוטרים, ומכמונות מהירות אוטומטיות הקבועות בצד הדרך.
אמצעי אכיפה נוסף, הוא הטכוגרף - מכשיר הרושם אוטומטית את מהירות הנסיעה, ויש חובה להתקינו בכלי רכב מסוימים.
בשנים 2009–2012, 20% מהנהגים באירופה נקנסו על מהירות מופרזת.
בישראל הענישה על נהיגה במהירות מופרזת כוללת רמות אחדות, בהתאם לחומרת החריגה מהמהירות המותרת, וכוללת: קנס ללא נקודות, קנס עם נקודות, פסילה מנהלית והעמדה לדין.
הגבעות השחורות של דקוטה הוא שיר שחובר בשנת 1953 עבור הסרט המוזיקלי "קלמיטי ג'יין".
כותב המילים היה פול פרנסיס ובסטר , והלחן חובר על ידי סאמי פיין .
השיר מתאר את אהבתה של הדמות הקולנועית קלמיטי ג'יין לנוף הגבעות השחורות במדינת דקוטה הדרומית.
הביצוע הידוע ביותר של השיר הוא של הזמרת והשחקנית דוריס דיי, שגילמה בסרט את דמותה של קלמיטי ג'יין.
השיר נכלל בפס הקול של הסרט וכן פורסם כסינגל ביוני 1954. השיר בביצועה של דיי הגיע למקום השביעי במצעד של הממלכה המאוחדת.
הזמרת נלי מקיי הקליטה את השיר במסגרת תקליט שהוציאה ב-2006, אשר הוקדש לדוריס דיי.
הזמרת האוסטרלית מלינדה שניידר הקליטה את השיר ב-2010 במסגרת תקליט מחווה משלה לדוריס דיי.
הגבלות מהירות נסיעה המוגדרות כברירת מחדל בישראל לפי תקנות התעבורה הן באופן כללי לרכב מנועי:
80 קמ"ש בדרך שאינה עירונית
90 קמ"ש דרך שאינה עירונית עם שטח הפרדה בנוי
+מהירות מרבית (בקילומטרים לשעה) בישראלסוג הרכבדרך עירוניתדרך שאינה עירוניתדרך שאינה עירונית עם שטח הפרדה בנוידרך מהירה(1) רכב מנועי למעט סוג רכב כאמור בפסקאות (2) עד (4)508090110(2) אוטובוס שאינו אוטובוס זעיר508090100(3) רכב מסחרי שמשקלו הכולל המותר עולה על 12,000 ק"ג וברכב עבודה וטיולית50808080(4) רכב איטי, טרקטור ומכונה ניידת404040סגורה בפניו
בישראל תמרור מספר 218 – מהירות מזערית – מציין דרך לרכב מנועי שמסוגל ומורשה לנוע במהירות שאינה פחותה מזו שצוינה בתמרור בקמ"ש.
אם מוצב תמרור 426 או תמרור 426פ – "מהירות מיוחדת" – אזי אסורה הנסיעה במהירות העולה על מספר הקמ"ש הרשום בתמרור.
בישראל הענישה על נהיגה במהירות מופרזת מחולקת לרמות אחדות, בהתאם לחומרת החריגה מהמהירות המותרת, וכוללת: קנס ללא נקודות, קנס עם נקודות, פסילה מנהלית והעמדה לדין.
במשרד התחבורה והבטיחות בדרכים קבעו כי כל מכונית חדשה בתקינה אירופית שיוצרה מיולי 2024 ויובאה לישראל מחויבת בהתקנת מערכת בקרת מהירות חכמה.
"הגבר שכבש – הופעה חיה בקיסריה" הוא אלבום ההופעה הראשון של הזמר הישראלי מאור אדרי.
את האלבום הוציאה ב-1 באוקטובר 2014 לאור חברת התקליטים פליי רקורדס.
אלבום ההופעה הוא תיעוד קונצרט חי של אדרי, שיצא לאור בשנת 2014 בפורמט DVD וכתקליטור כפול.
ההופעה התקיימה באמפי קיסריה, ומציגה ביצועים חיים לשירים שהקליט אדרי במהלך השנים שלפני הוצאת האלבום.
האלבום כולל עיבודים חיים לשירים כמו "לב קבור", "הגבר שכבש", "את עוד אוהבת" ו"היא עוד תשוב", וכן מחרוזות שירים וקטעי קישור עם הקהל.
הסגנון המוזיקלי של ההופעה משקף את השתייכותו של אדרי למסורת המוזיקה המזרחית בישראל.
בביקורת שפורסמה באתר "מאקו" נכתב כי ההופעה בקיסריה היוותה רגע שיא בקריירה של אדרי, וכי הקהל הגיב בהתלהבות רבה למופע שנמשך כשעתיים וכלל את מרבית להיטיו המוכרים.
הביקורת מתארת את אדרי כזמר שצמח מתוך המדיה החברתית והגיע אל הבמות המרכזיות תוך זמן קצר, מבלי להיעזר בפלטפורמות טלוויזיוניות.
עוד נכתב כי ההופעה התאפיינה בהפקה מושקעת, שכללה הרכב מוזיקלי נרחב, רקדניות, אפקטים בימתיים ואלמנטים של אינטראקציה אישית בין אדרי לקהל, לרבות רגעים משפחתיים והענקת תואר זהב לאלבומו הקודם.
כמו כן, צוינה יכולתו הווקאלית של אדרי, שהתאפיינה בטווח קולי רחב ובמעברים בין סגנונות שונים, לרבות שירה בעברית, ערבית וטורקית.
"הגבעות הכחולות" הוא שיר שכתב אוריאל אופק והלחין דובי זלצר עבור סרט הקולנוע הישראלי "שמונה בעקבות אחד" שביים מנחם גולן בשנת 1964. את השיר שרה הזמרת גאולה גיל שאף השתתפה בתפקיד בסרט.
השיר נכתב בשנת 1964 לסרטו של מנחם גולן "שמונה בעקבות אחד" שנעשה על פי ספרה של הסופרת העברייה ימימה טשרנוביץ אבידר.
בסרט כיכבו שייקה אופיר ובומבה צור.
הסרט צולם בקיבוץ גבעת השלושה, ומספר על ילד שעוזב את ביתו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ובא להתארח בקיבוץ.
הסרט מגולל את עלילותיהם של חבורת הילדים ומעקבם אחרי מרגל גרמני בקיבוץ.
הזמרת גאולה גיל ששחקה בסרט, שרה בו שלושה שירים בליווי מקהלת הילדים על שם צדיקוב, שיר הנושא "8 בעקבות אחד", "הגבעות הכחולות", ו"מה עוד נדבר".
הַגָּדָה שֶׁל פֶּסַח (בפי יהודי תימן נקראת גם: אגדתא דפסחא) היא קובץ מדרשים, מזמורי תהילים, דברי חז"ל, ברכות, תפילות ופיוטים העוסקים ביציאת בני ישראל ממצרים.
היא נועדה להיאמר בליל הסדר כדי לקיים את מצוות סיפור יציאת מצרים, ונקראת "הגדה" על פי לשון הפסוק "והגדת לבנך".
קריאת ההגדה לצד סעודת החג היא מנהג מרכזי ביהדות לכל בני המשפחה, בכל הגילאים.
ההגדה כוללת את מצוות ליל הסדר: קידוש ושתיית ארבע כוסות יין, אכילת מצה, מרור, כרפס, חרוסת ואפיקומן כזכר לקרבן פסח.
נוהל עריכת הסדר מופיע במשנה, במסכת פסחים, בפרק העשירי.
במשך הדורות התפתחה ההגדה במישור האמנותי, לצד המישור הלמדני-פרשני.
תלמידי חכמים הוסיפו בה פיוטים וחיברו עליה ביאורים, בעוד שאמנים יצרו הגדות קלף מעוטרות ומצוירות.
כמו כן, בקהילות רבות ההגדה נאמרת בשירה, עם מנגינות מסורתיות וחדשות.
כהקדמה לחלק המגיד, מזמינים בארמית את כל המעוניין להשתתף בסדר.
כל (מי) שרעב יבא ויאכל, כל (מי) שצריך יבא ויפסח.
השנה כאן - לשנה הבאה בארץ ישראל.
השנה עבדים - לשנה הבאה בני חורין.
"הא לחמא" נאמר בארמית, כיוון שזו השפה אותה דיבר רוב עם ישראל מאז תקופת החשמונאים.
יש מחלוקת בין החוקרים מתי נכתבה הפסקה הא לחמא עניא, האם בתקופת בית שני, או אחרי החורבן.
הסיום "לְשָׁנָה הַבָּאָה בְּנֵי חוֹרִין" נאמר בעברית כי הוא כבר לא חלק מהפניה לעניים, אלא בקשה, תפילה לה'.
ההיגד הראשון: ארבע קושיות ומעשה שהיה בבני ברק
חלקו הראשון של תיאור סיפור יציאת מצרים, נפתח על ידי הצעיר/ה מבאי הסדר, בשיר, בדקלום או בהקראה של הפסקה המתחילה במילים מה נשתנה.
הפסקה כוללת ארבע שאלות על הייחודיות של ליל ערב פסח, מכל הלילות האחרים בשנה.
סיפור יציאת מצרים, הבא לאחר פיסקה זו, הוא התשובה לשאלות אלה.
לדעת חלק מהפרשנים, מטרת שאלת הקושיות, היא לעניין את הילדים ולגרום להם להבין, שליל הסדר הוא אירוע מיוחד, ולא עוד ארוחה חגיגית.
יש הנוהגים, שכל אחד ואחת מהילדים והילדות קורא/ת בתורו/ה את כל השאלות, או אחת מהן, ויש הנוהגים, שכל הילדים שואלים אותן במשותף.
שאלה זו מתייחסת למנהג לאכול את הסדר בשכיבה על כריות (בהסבה) בניגוד לישיבה רגילה על כיסא.
מנהג שאלת הקושיות בליל הסדר, נהוג עוד מזמן בית המקדש, אולם אז הקושיה השלישית הייתה שונה, ונוסחה היה: "שבכל הלילות אנו אוכלין בשר צלי שלוק ומבושל - הלילה הזה כולו צלי".
ואילו הקושיה הרביעית הייתה כקושיה השלישית בנוסח ההגדה שלנו ועל ההסבה לא שאלו בזמן בית המקדש.
לאחר "מה נשתנה", נהוג, בקרב יהודי תימן, לקרוא את הקטע מא כ'בר, שתוכנו קיצור ההגדה בערבית תימנית.
חלק זה של ההגדה מתחיל בסיפור ארבעת הבנים.
הוא מבוסס על ארבעה סוגי בנים: חכם, רשע, תם ושאינו יודע לשאול.
על פי המדרש, כנגדם הכפילה התורה את המצווה לספר את סיפור יציאת מצרים וחזרה עליה 4 פעמים בצורות שונות, כדי לתת להם תשובות המתאימות להבנתם.
כל אחד מהבנים שואל שאלה על החג, בהקבלה ל-ארבע הקושיות, והמסובים עונים לו:
הבן ה"חכם" שואל על פרטי ההלכות הנהוגות, ונענה על חשיבות המנהגים.
ה"רשע" שואל "מה העבודה הזאת לכם?" - על כי אמר "לכם" והוציא עצמו מהכלל, עונים "לו היה שם לא היה נגאל".
ה"תם" שואל: "מה זאת?" - שאלה פשוטה המתייחסת לסדר, ומקבלת בהתאם תשובה פשוטה: "ביד חזקה הוציאנו ה' אלוהינו ממצרים".
"זה שאינו יודע לשאול": נאמר בהגדה "את פתח לו" - אתה תשאל במקומו, ותסביר לו את החג וחשיבותו.
ההיגד השלישי: ארמי אובד אבי ודיינו
בשלב זה של ההגדה, מספרים את סיפור יציאת מצרים, שהוא לבו של ליל הסדר.
חז"ל ביארו, שהסיפור צריך להתחיל בגנות ולהסתיים בשבח.
לכן, קוראים את הדרשות מהספרי של ארבעת הפסוקים בהתחלת פרשת כי תבוא מספר דברים.
ששם מביא הביכורים מספר על שעבוד בית יעקב בבית לבן הירידה למצרים, היציאה ממצרים והכניסה לארץ ישראל בכך גם כן מתחיל מביא הביכורים בהגדה שבה מתחיל בגנות ומסיים בשבח.
המדרש שמובא בהגדה עובר על הפסוקים ודורש אותם מילה במילה.
בדרש על הפסוק האחרון מובא פירוט של עשר מכות מצרים:
דם - כל המים במצרים הפכו לדם.
צפרדע - בכל מקום במצרים היו צפרדעים.
כינים - כל אדמת מצרים הפכה לכינים.
ערוב - הפרשנות המקובלת היא שהגיעו חיות טורפות רבות.
פרשנות אחרת טוענת שמדובר במכת חרקים ומכרסמים.
דבר - פרצה מגפה אשר פגעה בכל הבהמות.
שחין - פרצה מחלת עור קשה.
ברד - ירד גשם של אש ומים מעורב גם יחד, אשר פגע במצרים והשחית את היבול.
ארבה - חגבי הארבה מילאו את הארץ.
חושך - כל ארץ מצרים הייתה שרויה בעלטה מוחלטת, מלבד ארץ גושן בה גרו בני ישראל.
מכת בכורות - כל הבנים הבכורים מתו.
מנהג ידוע, שבאמירת כל אחת ואחת מהמכות וכל אחד מהסימנים, כל אחד שופך מעט מהיין בכוסו לתוך כלי חרס שבור.
רבי יהודה היה מכנה אותם בקיצור בראשי-תיבות (נתן בהם סימנים): "דְצַ"ךְ, עַדַ"שׁ, בְּאַחַ"ב"ראשי תיבות: דם צפרדע ך(כ)ינים | ערוב דבר שחין | ברד ארבה חושך בבכורות"
שלשה חכמים מגדילים את מספר המכות שקיבלו המצרים באמצעות דרשות של הפסוקים.
לאחר מכן, נוהגים לשיר את הפיוט דיינו - שיר, בו מודים על כל אחד מהניסים, שעשה האל בעת יציאת מצרים.
ההיגד הרביעי: פסח מצה ומרור
בהיגד זה, מסבירים את הסיבות שהביאו למצוות המרכזיות בליל הסדר, שהם "קרבן פסח" "מצה" ו"מרור".
על פי רבן גמליאל, יש חובה להזכיר אותם, ולהסביר על שום מה נתקנו, לדבריו היגד זה הוא מעיקר מצות סיפור יציאת מצריים.
בנוסף, ההגדה דורשת, שכל אחד מהנוכחים בסדר, יראה את עצמו כאילו הוא יצא ממצרים: "בְּכָל דּוֹר וָדוֹר חַיָּב אָדָם לִרְאוֹת אֶת עַצְמוֹ כְּאִלּוּ הוּא יָצָא מִמִּצְרַיִם".
יש נוהגים שאדם אחד קורא את כל הטקסטים, ויש נוהגים שכל משתתף בסדר קורא קטע בתורו, וחלק מהקטעים אף מושרים על ידי המסובים במנגינה מסורתית.
ההגדה מיועדת לכל הגילאים, מהמבוגר, שמצווה במצווה "והגדת לבנך", ועד הקטן שבמסובין לשולחן החג.
דגש מיוחד יש בחינוך הילדים למצווה זו, ורבים ממנהגי ליל הסדר נועדו לעורר אצלם עניין וערנות, כדי שישאלו ויבינו, במה שונה הלילה הזה משאר הלילות.
על פי ההלכה, בזמן אכילת המצה ושתיית ארבע כוסות של יין, יש להסב על צד שמאל כמנהג בני החורין בתקופה הרומית, אך אין להסב בזמן קריאת ההגדה עצמה.
גם שתיית ארבע כוסות נתקנה משום 'דרך חירות', ומספרן מרמז גם לארבע לשונות של גאולה - "והוצאתי", "והצלתי", "וגאלתי" "ולקחתי", שמות ו': " ו ...
מחברה של ההגדה והתקופה בה היא חוברה אינו ברור, יש שיחסו את כתיבתה במהדורה הבסיסית לאנשי כנסת הגדולה ויש שכתבו כי מחבר ההגדה הוא התנא שמעון בן עזאי, שחי בתחילת המאה השנייה.
הרב דוד אַבּוּדֶרְהֶם, פרשן התפילות, סובר כי ההגדה בנוסח הסופי שלה היא בעצם שילוב של שתי הגדות שונות של האמוראים אביי ורבא שחיו לפני כ-1,700 שנה.
על פי החוקר דניאל גולדשמידט ההגדה של פסח "לא בידי מחבר אחד נתחברה ולא בידי חבורת מחברים, ובכלל לא נתחברה לצורך ליל הסדר, אלא גופה לקט דברים מן המקרא, מן המשנה ומן המדרש, טופסי ברכות, תפילות ופיוטים".
הנוסח הקדום ביותר של "הגדה של פסח" מופיע בחיבורו של רב עמרם גאון, סדר רב עמרם גאון, מהמאה התשיעית, ועליו מבוססים מרבית הנוסחים של קהילות ישראל בימינו.
רב סעדיה גאון, שהיה ראש ישיבת סורא שישים שנה לאחר רב עמרם גאון במאה העשירית, מביא בסידורו, סידור רב סעדיה גאון, נוסח אחר של ההגדה, שבו שינויים והשמטות מהנוסח המקובל כיום.
הגדה על קלף, אחת מההגדות העתיקות, שהתגלו עד כה בגניזה הקהירית, ככל הנראה מהמאה ה-10 או המאה ה-11 לספירה, פתחה צוהר למנהגי הפסח של היהודים בימי הביניים.
הנחיות ההגדה נכתבו בערבית-יהודית (ערבית באותיות עבריות), וההגדה מביאה מסורת ארץ-ישראלית, שנעלמה מהעולם סביב המאה ה-12.
הפיוטים והפזמונים צורפו בימי הביניים.
ההגדה זכתה למהדורות רבות מספור, ונכתבו אודותיה פירושים רבים החל בתקופת הראשונים ועד לזמננו.
הנוסחים העיקריים הם: מנהג איטליה ומחזור רומא, מנהג בלקן ומחזור רומניה, מנהג אשכנז - צפון-צרפת - אנגליה, מנהג דרום צרפת, מנהג ספרד ומנהג תימן.
בביבליוגרפיה של אברהם יערי, המונה הגדות מראשית הדפוס ועד 1960, נכללות 2,717 הגדות.
בביבליוגרפיה מאוחרת יותר, שיצאה על ידי מפעל הביבליוגרפיה, בעריכת יצחק יודלוב, נמנו 4,730 הגדות שנדפסו עד שנת 1960.
בקרב יהודי תימן נהוג להוסיף את הקטע "מא כ'בר", שנאמר על ידי ילד ותוכנו הוא קיצור ההגדה בשפה התימנית-יהודית, על מנת שמשתתפי הסדר שאינם דוברי עברית יוכלו להבין ולקיים את מצוות ההגדה.
ישראל יובל סבר שבהגדה מופיעות עקבותיהם של הפילוג היהודי-נוצרי והפולמוס היהודי-נוצרי, ושכמו רכיבים אחרים במסורת הרבנית היא התפתחה מתוך דיאלוג ועימות סמוי עם הנצרות.
"דיינו" הוא לדעתו תגובה למזמורי ה הנוצריים, בהם הואשמו היהודים שגמלו על כל הטובות שעשה להם אלוהים בצליבתו; מחברי ההגדה נמנעו מלדרוש פסוקים ששימשו את הנוצרים, גם כשהמסר היה דומה; הדגש על בלעדיות האלוהים, המתבטא בקטעים "אני ולא מלאך" או העלמת משה, נועד לסתור את מעמדו של ישו.
בכך הטקסט משקף את המאבק על המורשת של בית שני, שהתבטא בצד הנוצרי ב (נגד אלו שביקשו להמשיך לחגוג את הפסחא במועד הישן ולא בהכרח ביום ראשון) או בקיומם של חיבורים דמויי-הגדה בנצרות הקדומה.
פירושים רבים על ההגדה נכתבו לאורך הדורות.
ביאור על ההגדה בשם 'אוצר פירושים וציורים להגדה של פסח', שערך רבי יהודה דוד איזנשטיין, יצא לאור בשנת תרע"ז (1917) ובתשל"ו (1975) בתל אביב.