tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1773 פאבל התחתן עם וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטט (קיבלה את השם נטליה אלכסייבנה כשהוטבלה לנצרות האורתודוקסית), אך הנישואין לא נמשכו זמן רב - הנסיכה מתה במהלך לידה, ובשנת 1776 פאבל התחתן בשנית - עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, אשר קיבלה את השם האורתודוקסי "מריה פיודורובנה".
בשנת 1777 העניקה לו יקטרינה, אשר הייתה נחושה בדעתה להרחיק את בנה הסורר מהבירה ומהפוליטיקה - ולבסוף מכס המלכות, את אחוזת פאבלובסק, מרחק של כמה קילומטרים מהבירה סנקט פטרבורג.
בשנת 1783 היא הוסיפה עליה את אחוזת גטצ'ינה, שבה הותר לפאבל להחזיק חטיבת חיילים משלו, שאותם הוא אימן לפי השיטה הפרוסית הנוקשה, שהייתה חביבה עליו.
ב-16 בנובמבר 1796 יקטרינה לקתה באירוע מוחי ומתה ביום שלמחרת.
מעשהו הראשון של פאבל היה השמדת צוואתה, שבה, ככל הנראה, נכתב כי היא מורישה את השלטון לבנו הבכור של פאבל, אלכסנדר (לפי החוק הרוסי דאז, הקיסר היה בוחר לעצמו את היורש).
לאחר מכן עשה כל דבר שאמו הייתה מתנגדת לו: הגביל את זכותם של האצילים להעביד את הצמיתים שלהם, שחרר מהכלא אסירים פוליטיים, כדוגמת אלכסנדר ראדישצ'ב וניקולאי נוביקוב, ביטל את המסע המתוכנן כנגד פרס והתנגד בתוקף להשפעה צרפתית על רוסיה.
במדיניות החוץ שלו, היה פאבל הפכפך מאוד, ונע בין צרפת לבריטניה.
כך, בשנת 1798 הוא הצטרף לקואליציה האנטי צרפתית השנייה ושלח את סובורוב לאיטליה ואת אושקוב לים התיכון; אבל ב-1801 הוא שינה את דעתו בן-רגע, חתם על הסכם שלום עם צרפת ופנה כנגד בריטניה, ואף תכנן פלישה ימית עם הצרפתים לבריטניה גופא ומסע צבאי להודו.
מדיניות הפנים של פאבל, אשר כללה מתן זכויות נוספות לצמיתים, מלחמה בכל השפעה צרפתית באשר היא ורפורמה של הצבא לפי השיטה הפרוסית, שבגללה הוא פיטר יותר מ-300 קצינים בכירים, עוררו את חמתם של האצילים.
ב-23 במרץ (11 במרץ לפי הלוח היוליאני) 1801 נרצח פאבל בחדר השינה שלו, בטירת מיכאילובסקי שבסנקט פטרבורג, על ידי חבורת קושרים שבראשם הרוזן בניגסן, אשר ניסו להכריח אותו לחתום על כתב-התפטרות מהכס.
בנו, אלכסנדר הראשון, ירש אותו.
בשנת 1776 התחתן פאבל עם סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, ממנה נולדו לו עשרה ילדים:
קונסטנטין פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1779–1831)
אלכסנדרה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1783–1801)
ילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1784–1803)
מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1786–1859)
יקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1788–1819)
אולגה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1792–1795)
אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (1795–1865)
מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1798–1849)
בנוסף לילדיו החוקיים היו לפאבל גם שני ילדים שנולדו מחוץ לנישואין: בן בשם סמיון (לימים קצין בצי הרוסי.
טבע בים בעת סערה בגיל 22) ובת בשם מארפה (מתה ממחלה בגיל שנתיים).
פאבל האס (צ'כית: Pavel Haas; נולד ב-21 ביוני 1899 בברנו, נרצח ב-17 באוקטובר 1944 באושוויץ) היה מלחין יהודי צ'כוסלובקי.
נולד בברנו, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בצ'כיה, לאולגה לבית אפשטיין מאודסה ולזיקמונד האס שהיה סנדלר.
בגיל 14 החל ללמוד מוזיקה באופן רשמי.
מגיל 20 למד הלחנה בקונסרבטוריון אצל יאן קונץ ווילם פטרז'לקה במשך שנתיים, ובהמשך השתלם שנתיים נוספות אצל לאוש יאנאצ'ק.
במהלך 20 השנים הבאות חיבר האס מעל 50 יצירות, אך מהן הוא מספר ורשם רק 18 שעברו את מסננת הביקורת העצמית המחמירה שלו.
בשנים שעבד בעסק של אביו, כתב יצירות מוזיקליות מכל הסוגים, כולל יצירות סימפוניות וכוראליות, לידר, מוזיקה קאמרית, מוזיקה לסרטים ולתיאטרון ואת האופרה "השרלטן".
האס נשלח למחנה הריכוז טרזיינשטט, לשם נשלחו גם המוזיקאים גדעון קליין וויקטור אולמן.
בשנת 1941 ואחר לאושוויץ, שם נרצח.
הסימפוניה הגדולה שלו נשארה בלתי גמורה עד 1994, כאשר תוזמרה על ידי זדנק צוהאר בסגנונו של האס.
במחנה טרזיינשטט חיבר יצירה בעברית בשם "אל ספוד" למקהלת גברים (1942) וארבעה שירים סיניים טראגיים לקול באס.
המנצח קארל אנצ'רל, שהיה עמו במחנה, שיחזר את יצירתו "תרגיל למיתרים": מחלקים מקוטעים.
במוזיקה של האס, ששורשיה נעוצים בתרבות הבוהמית והמוראבית, מופיעים מדי פעם גוונים של ניגונים עבריים.
משמונה יצירות, לפחות, שחיבר בתקופת שהייתו במחנות הריכוז לא נותר למעשה דבר.
בשנים האחרונות נעשו מאמצים רבים להחייאת יצירתו.
הפסנתרן והמוזיקולוג פרופסור דוד בלוך ז"ל, הוא זה שהחיה את המוזיקה מטרזין החל משנת 1986. המלחין והמנצח מיכאל וולפה שקד על עבודת הקודש שעשה פרופסור בלוך, בהשלמת יצירותיו ועל גילוין מחדש.
פרופסור בלוך הוא זה שאחראי ליצירתה של הסדנה השנתית 'מוזיקה, היסטוריה וזיכרון' המתקיימת בבית טרזין מאז 1988. ובית טרזין הקדיש כמה מפגשים למלחין וליצירתו.
ב-2012, נערך קונצרט מיצירותיו של האס בבית טרזין בגבעת חיים איחוד לסיום שבוע סדנה על יצירותיו.
בקונצרט נוגנו מיצירותיו על ידי רביעיית מיתרים של בוגרי האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, והושרו משיריו בפיהם של זמרים וזמרות מהאקדמיה.
פאבל פטרוביץ' באז'וב היה סופר רוסי, חוקר פולקלור, הראשון שהביא את סיפורי העם הסיביריים לתודעת הציבור הרחב והעלה אותם לדרגת ספרות יפה.
באז'וב נולד במשפחתו של פועל מפעל בעיירה סיסרט (Сысерть) שליד יקטרינבורג.
בוגר לימודים תיכוניים ומכללה דתית בעיר פרם.
התחתן עם תלמידתו, אב ל-4 ילדים.
במלחמת האזרחים של 1918 התגייס לצבא האדום.
לאחר מכן עבד כעיתונאי ועורך.
כתב כמה עבודות על התרבות העממית וההיסטוריה של אורל.
ספר ראשון של מאמריו "מעשיות אורל" (Уральские были) יצא בשנת 1924.
ב־1936 פרסם בכתב-עת את ה"סקאז" הראשון שלו - "הילדה אזובקה" (Девка Азовка).
בשם "סקאז" (сказ) באז'וב כינה את המעשיות של אזור אורל - להבדיל מהמילה הרוסית הרגילה ל"אגדה" - "סקאזקה" (сказка).
ב־1939 הוציא את קובץ הסקאזים "תיבת המלכיט" (Малахитовая шкатулка).
הסקאזים עסקו בחייהם של פשוטי העם, ובפרט במחפשי האבנים היקרות בהרי אורל.
הספר נערך ויצא מחדש מספר פעמים בחיי הסופר ונוספו אליו עוד ועוד סקאזים.
בשנת 1943 באז'וב קיבל עליו את פרס סטלין מדרגה שנייה.
באז'וב נפטר ב-3 בדצמבר 1950 במוסקבה.
על-פי ספריו של באז'וב נעשו סרטים, סרטים מצוירים, הצגות ומופעי מחול.
ראש ממשלת רוסיה בשנת 1992 יגור גאידר - נכדו.
משנת 1999, לרגל 120 שנה להולדת הסופר, ברוסיה הונהג פרס על־שם באז'וב, אשר מוענק מדי שנה ביום הולדתו לסופרים ואנשי תרבות על תרומה משמעותית לתרבות של אורל.
פאבל מיכאילוביץ' טרטיאקוב היה איש עסקים ואספן אמנות רוסי.
אוספיו מהווים כיום את אוספי גלריית טרטיאקוב שבמוסקבה.
טרטיאקוב, בן למשפחת סוחרים עשירה, התחנך בנעוריו על ידי מורים פרטיים אשר לימדו אותו בביתו.
בשנת 1850 ירש את עסקיו של אביו, וסחר בתחום הטקסטיל.
טרטיאקוב הצליח בעסקיו, ויחד עם סוחרים אחרים הקים את הבנק למסחר של מוסקבה (ואף עמד בראש הבנק), וחברות מסחריות רבות.
רכושו הוערך ב-4.4 מיליון רובלים וכלל חמישה בתי אחוזה בעיר מוסקבה.
טרטיאקוב החל לאסוף אמנות בשנת 1854 בגיל 22. רכישתו הראשונה הייתה 10 יצירות של אמנים הולנדים, אולם במהרה החליט טרטיאקוב להתמקד ברכישת יצירות אמנות של אמנים רוסיים בני זמנו, במטרה להקים גלריה לאומית עבור רוסיה.
אוספיו כוללים את יצירות האמנות הידועות והטובות ביותר של האמנים בני תקופתו, אותן רכש בתערוכות שנערכו באותה עת, ובהן יצירות שהוצגו בתערוכות קבוצת "הנודדים".
לעיתים רכש טרטיאקוב סדרות שלמות של יצירות של אמן מסוים.
כך למשך רכש בשנת 1874 את כל 13 התמונות ולמעלה מ-133 רישומים ו-81 טיוטות של "סדרת טורקסטן" מעשה ידי וסילי ורשצ'אגין, ובשנת 1880 רכש את "סדרת הודו" של ורשצ'אגין ובה 78 רישומים.
אוספיו כללו 80 רישומים מעשה ידי אלכסנדר איוואנוב, ובשנת 1885 רכש 102 ציורים מעשה ידי וסילי פולנוב שצוירו על ידי האמן במסעותיו בטורקיה, מצרים, סוריה וארץ ישראל.
כמו כן טרטיאקוב רכש את כל הרישומים שיצר ויקטור וסנצוב עבור קתדרלת ולדימיר הקדוש שבקייב.
אוספו של טרטיאקוב כלל את האוספים המקיפים ביותר של יצירות האמנים וסילי פרוב, איוואן קראמסקוי, איליה רפין, וסילי סוריקוב, יצחק לויתן וולנטין סרוב.
על מנת להגדיל את היקף אוספיו החל טרטיאקוב לרכוש ציורי נוף של אמנים רוסיים מהמחצית הראשונה של המאה ה-19 ובהמשך יצירות מהמאה ה-18 - במטרה שאוספו יכלול גם גלריית דיוקנאות של רוסים מפורסמים.
במקביל לרכישת דיוקנאות מהמאה ה-18, יזם טרטיאקוב יצירת דיוקנאות חדשים, ושכר את שירותי האמנים המובילים בתחום - אוסיפ בראז, ניקולאי גה, קראמסקוי, ניקולאי נוורב, פרוב ורפין על מנת שיציירו את סופריה, אמניה ומנהיגיה של רוסיה בתקופתו.
בין השנים 1870 -1880 החל טרטיאקוב לאסוף רישומים.
בשנת 1893 אוסף הרישומים שלו כלל 471 רישומים שונים.
בשנת 1890 החל טרטיאקוב לאסוף איקונות דתיות.
האיקונות והרישומים לא הוצגו לציבור בימי חייו, והיו חלק מאוספו הפרטי.
טרטיאקוב אסף מספר פסלים אולם מספרם (9 פסלים בשנת 1893) היה מועט, ואף הם היו חלק מהאוסף הפרטי.
האוסף הוצג לראשונה לציבור בביתו של טרטיאקוב, בלאוורשנסקי פראולוק, אולם בשל גודלו של האוסף, הוחלט להציגו במבנה ייעודי, שהוקם בין השנים 1870–1880 בתכנונו של האדריכל קאמינסקי.
זמן קצר לאחר פתיחת הגלריה, בשנת 1881 היא זכתה לפופולריות רבה, ובשנת 1885 ביקרו בה למעלה מ-30,000 איש.
בזמן פתיחתה הייתה הגלריה, מבחינת מספר יצירותיה וחשיבותן, אחד המוזיאונים הגדולים והחשובים ברוסיה (ולמעשה הייתה המוזיאון הגדול במוסקבה, והמוזיאון השני בגודלו ברוסיה).
בשנת 1892 ירש טרטיאקוב את אוסף האמנות המערב אירופאית מאחיו, וצירף אוסף זה לגלריה.
באוגוסט 1892 הוריש טרטיאקוב את האוסף והמבנה לעיר מוסקבה, וב-15 באוגוסט 1893 נפתח המוזיאון רשמית בשם "גלריית פאבל וסרגיי טרטיאקוב" - אשר לימים תיקרא - "גלריית טרטיאקוב".
טרטיאקוב המשיך להגדיל את הגלריה, ובשנת 1894 תרם לגלריה 30 תמונות נוספות מאוספו הפרטי.
נוסף על פעילות איסוף תמונות, פעל טרטיאקוב במיזמי צדקה רבים, וכן היה חבר של כבוד באגודה המוזיקלית של רוסיה (לה תרם סכומים רבים).
כמו כן טרטיאקוב תרם כסף להקמת בית ספר לחרשים- אילמים, ותמך במשפחות נופלי מלחמת רוסיה-טורקיה.
טרטיאקוב נפטר בשנת 1898 ונקבר בבית הקברות דנילובסקויה.
בשנת 1948 הועברו עצמותיו לבית הקברות נובודוויצ'י.
בשנת 1977 נקרא אסטרואיד טרטיאקוב 3925 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו ועל שם אחיו סרגיי מיכאילוביץ'.
פאבל בוריסוביץ' אַקְסֶלְרוֹד היה מהפכן רוסי יהודי, נרודניק שהפך בהמשך למרקסיסט והיה ממנהיגי המנשביקים.
פנחס ברוך (פאבל) אקסלרוד נולד במשפחה יהודית של בעל פונדק דרכים.
המשפחה עברה ממקום למקום, ויום ומקום לידתו המדויק נשכחו; באוטוביוגרפיה שלו נכתב שנולד בסביבות שנת 1850 או מוקדם יותר באחד הכפרים בסביבות צ'רניגוב – אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית, בדרום האימפריה (כיום אוקראינה).
בשנת 1859 התיישבה המשפחה בשקלוב, בסביבת מוגילוב.
בשנת 1863 החל אקסלרוד ללמוד בתיכון של מוגילוב וסיים אותו בהצלחה.
בתקופה זו הוא היה בקשר עם יהודים בלבד.
אקסלרוד התקרב לתנועת ההשכלה של אותם הימים.
בשנת 1872 התקבל אקסלרוד לאוניברסיטת קייב.
במסגרת לימודיו הוא קרא את עבודותיו של פרדיננד לסל.
כתוצאה מכך התגבשה אצלו הדעה שסוגיית היהודים יכולה להיפתר רק במסגרת פתרון בעיית הפועלים, וכתוצאה מכך, החל להתקרב לחוגי המהפכנים.
בעת לימודיו באוניברסיטה התקרב אקסלרוד לחוג נרודניקים של ניקולאי צ'יקובסקי.
בשנת 1873 הוא התעמק בעבודות של פיוטר לברוב ומיכאיל בקונין, והתרשם מאוד מדעותיהם.
בקיץ 1874 השתתף אקסלרוד ב"הליכה אל העם" (хождение в народ): הוא עבר מכפר לכפר בסביבות פולטבה, צ'רניגוב ומוגילוב והפיץ תעמולת דעות מהפכניות.
בסוף הקיץ התחילו המעצרים; הוא נעצר, אך הצליח לברוח מחוץ לגבולות רוסיה.
שמו הוזכר לא פעם במהלך משפט 193, מה שנתן לו מוניטין בין הנרודניקים.
לאחר שעזב את רוסיה, התגורר אקסלרוד תחילה בברלין, ובשנת 1875 עבר לז'נבה.
שם התקרב לקבוצת מהפכנים שהוציאו לאור ביטאון.
בתיאום איתם, בסוף 1875 שב אקסלרוד לרוסיה – תחילה לדרום המדינה ואחר כך עבר לסנקט פטרבורג.
בעיר זו הכיר את מארק נתנסון, סופיה פרובסקאיה וגאורגי פלכנוב.
הקבוצה החליטה להוציא לאור ביטאון חדש, אשר יצא לאור בשנים 1878–1879, ובו פורסמו מאמרים רבים של אקסלרוד.
במקביל, הגיע אקסלרוד למסקנה ש"הליכה אל העם" הייתה ניסיון כושל.
בהדרגה השתנו דעותיו, והוא התרחק מדעות הנרודניקים.
בשנת 1879, בעקבות ועידת וורונז', התפלגה "זמליה אי ווליה".
לאחר התלבטויות הצטרף אקסלרוד לארגון "החלוקה מחדש השחורה" בהנהגת גאורגי פלכנוב.
כאשר פלכנוב עזב את רוסיה, הועמד אקסלרוד בראש הארגון.
בשנת 1880 החל גל מעצרים, ואקסלרוד נמלט לרומניה ואחר כך עבר לז'נבה.
בעיר זו הוא שיתף פעולה עם העיתון הרוסי "ווֹלְנוֹיֶה סְלוֹבוֹ" (Вольное слово), ופרסם מספר מאמרים.
בשנת 1881 עבר אקסלרוד לציריך.
באותה תקופה היה זה מרכז של סוציאל-דמוקרטים גרמנים שעזבו את גרמניה.
אקסלרוד הכיר מקרוב את אדוארד ברנשטיין וקרל קאוטסקי.
כתוצאה מכך הסתיים מהפך בדעותיו, והוא ניתק את כל הקשרים עם הנרודניקים.
בספטמבר 1883, ביחד עם גאורגי פלכנוב ואחרים, היה אקסלרוד בין מייסדי "שחרור העמל" (Освобождение труда) – ארגון מרקסיסטי ראשון של מהפכנים רוסים.
בסתיו 1884 התחילה הקבוצה להוציא לאור סדרת ספרים תחת הכותרת "ספריית הפועלים" ("Рабочая библиотека").
הספר הראשון בסדרה היה פרי עטו של אקסלרוד: "תנועת הפועלים וסוציאל-דמוקרטיה" (Рабочее движение и социальная демократия), ובו הציג את עקרונות המרקסיזם.
אקסלרוד היה בדעה שתפיסת השלטון על ידי מעמד הפועלים אינה יכולה להיעשות ללא מאבק מזוין – אך זה יכול להתרחש רק לאחר הכנה ממושכת, כולל עבודה בפרלמנט של מפלגת הפועלים.
באוגוסט 1888 פרסם אקסלרוד ספר נוסף בנושא.
בשנים 1891–1892 הורגשה התעניינות מחודשת של החברה הרוסית בדעות מהפכניות.
אקסלרוד רצה לאחד את כל התנועות הליברליות של הרוסים, שכללו קבוצות שישבו בפריז, לונדון, ז'נבה ועוד.
הניסיון לא היה מוצלח, אך הצליח להוציא את ארגונו "שחרור העמל" מבדידותו.
החל משנת 1899 היה אקסלרוד נציג של הארגון באינטרנציונל השני.
במקביל לפעילות מהפכנית, הצליח אקסלרוד להתפרנס: הוא הקים מפעל לייצור מוצרי חלב, שפעל בשווייץ.
המפעל פעל בבעלותו כ-20 שנים ונמכר בשנת 1908.
אקסלרוד היה מראשוני התאורטיקנים של המרקסיזם ברוסיה.
הוא היה חבר מערכת העיתון "איסקרה".
בשנת 1902 השתתף אקסלרוד בעיבוד המצע של המפלגה החדשה – מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
כבר בתקופה זו דעותיו לא תאמו את דעותיו של ולדימיר איליץ' לנין, ועם השנים דעותיהם התרחקו עוד יותר.
הוא היה בין מנהיגי המנשביקים.
בשנת 1905 הוא התנגד לצורך בדיקטטורה של הפרולטריון ואיכר, והיה נגד חרם של הבחירות לדומה הראשונה.
בוועידת סטוקהולם של המפלגה (1905) התנגד אקסלרוד לדעות הבולשביקים, וציין את הנזק שדעות אלה עשויות להביא לקידום המהפכה.
הוא גם היה בעד פירוק הארגון המחתרתי והקמת מפלגה לגאלית ברוסיה.
בשנת 1912 הוא נבחר לוועד המארגן של המפלגה החדשה שהייתה צפויה לאגד את כל המנשביקים.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה תמך אקסלרוד בעמדות הסוציאל-דמוקרטיה האירופית, שתמכו במדינות ההסכמה.
הוא התנגד לפעילותו של לנין בזמן המלחמה, שמטרתה הייתה הפיכת המלחמה הכוללת בין המדינות למלחמת אזרחים ברוסיה.
לאחר מהפכת פברואר שב אקסלרוד לרוסיה.
הוא ציין שהמהפכה שהתרחשה היא מהפכה בורגנית, אך שיש לתמוך בממשלה החדשה.
הוא היה בעד התרחבות של הפעילות הלגאלית.
הוא נבחר לוועד הפועל של סובייט פטרוגרד.
אקסלרוד פעל להקמת מפלגה חדשה של המנשביקים, ונבחר לחבר הוועד המכונן.
מסיבות בריאותיות עזב את רוסיה, אך בוועידת המפלגה באוגוסט 1917 נבחר ליו"ר המפלגה וראש הנציגות שלה בחו"ל.
אקסלרוד התנגד נחרצות למהפכת אוקטובר.
בקיץ 1918 הוא ציין שתפיסת השלטון על ידי הבולשביקים היה פשע בקנה מידה שלא יתואר.
הוא התנגד לכל ניסיון לתת לגיטימציה למשטר החדש ברוסיה; זאת בניגוד לעמדות של מנהיגי המפלגה אחרים והחלטות ועידת המפלגה שהתקיימה בדצמבר 1917. בוועידה זו הוא נבחר כחבר בוועד המרכזי (המוסד העליון של המפלגה); ואולם בוועידת המפלגה שהתקיימה בשנת 1918 הוא הוצא מהוועד.
בשנת 1921 כתב אקסלרוד מכתב להנהגת המפלגה, ובפרט ליוליוס מרטוב.
במכתב זה הוא התנגד נחרצות ל"אגדות על השליחות הגדולה של הבולשביקים".
מכתב זה התפרסם רק בשנת 1923, וזכה לתהודה גדולה.
פאבל אדלמן (בפולנית: Paweł Edelman; נולד ב-26 ביוני 1956) הוא צלם קולנוע יהודי-פולני.
נודע בשיתוף הפעולה שלו עם הבמאי רומן פולנסקי.
אדלמן יליד לודז', למד קולנוע באוניברסיטת לודז' במחלקה ללימודי תרבות והתמחה בתאוריה ובהיסטוריה של הקולנוע בבית הספר לקולנוע בלודז'.
לאחר שסיים את לימודיו שימש כמרצה להיסטוריה של הקולנוע באוניברסיטת לודז' ואחר כך באוניברסיטת שלזיה בקטוביץ.
בשנת 1989 הוא שימש לראשונה כצלם בסרט ארוך, "קווים מחוקים" של פיוטר מיקוצ'י.
בהמשך עבד עם אנדז'יי ויידה.
בשנת 1999 מגזין וראייטי בחר בו כאחד מעשרת הצלמים הצעירים המבטיחים.
זכה בפרס הקולנוע האירופאי לצילום בשנת 2002 ופרס סזאר על עבודתו בסרט "הפסנתרן" של רומן פולנסקי.
כמו כן שיתף פעולה עם פולנסקי בסרט "סופר הצללים".
הוא צילם את הסרט "ריי" של הבמאי טיילור האקפורד.
בשנת 2005 הוא קיבל את פרס צילום השנה של הוליווד.
בשנת 2011 הוא זכה בפרס הישג לכל החיים מהפדרציה האירופאית לסינמטוגרפים IMAGO, ובשנת 2014 זכה בשני פרסים נוספים: מרברגר קמראפרייס על הישגים בסינמטוגרפיה, שניתנה על ידי אוניברסיטת מרבורג ומדליית גלוריה ארטיס על הישגים בתחום התרבות.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הקולנוע הבריטי העצמאי2024הצילום הטוב ביותרמבעד לעדשה
פאבל פיודורוביץ' בטיצקי , קצין בכיר בצבא ברית המועצות, מרשל ברית המועצות.
פאבל בטיצקי נולד בחרקוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום באוקראינה) למשפחת פועלים ממוצא רוסי.
לאחר סיום בית ספר היסודי המשיך את לימודיו בבית הספר המקצועי ליד מפעל למנועים המקומי.
בשנת 1924 הוא החל ללמוד בפנימייה קדם-צבאית ובשנת 1926 נשלח לבית הספר לקציני פרשים.
בשנים 1935–1938 בטיצקי למד באקדמיה צבאית על שם פרונזה במוסקבה.
לאחר סיום האקדמיה הוא המשיך בשרות במחלקת מבצעים של המטה הכללי הרוסי.
מספטמבר 1939 ועד לדצמבר 1940 בטיצקי היה בשליחות בסין כחלק של קבוצת יועצים סובייטים ליד המטה של צ'יאנג קאי שק.
עם חזרתו לברית המועצות הוצב ביחידה צבאית בשטח ליטא הסובייטית.
לויטננט קולונל בטיצקי השתתף בקרבות המלחמה החל מימיה הראשונים.
הוא השתתף בקרבות בלימה בשטח ליטא ונסוג ביחד כל הכוחות של הצבא האדום מזרחה.
במהלך שנת 1942 לחם בטיצקי בחלק המרכזי של החזית נגד הנאצים.
בשנת 1943 הוא לחם בשטח אוקראינה ויחידה בפיקודו חצתה פעמיים את נהר הדנייפר.
בשנת 1944 הוא לחם בחלק הדרומי של אוקראינה ויחידה שלו הייתה בין הראשונות שהגיעו לגבול ברית המועצות וחצו אותה לכיוון רומניה.
את הקרבות של המלחמה הוא סיים בשטח צ'כוסלובקיה.
במהלך המלחמה הוא הומלץ פעמיים לתואר גיבור ברית המועצות אך בסופו של דבר התואר לא הוענק לו.
בשנת 1965 הוענק לו את התואר האמור על פעילותו במהלך מלחמת העולם השנייה.
את המלחמה הוא סיים בדרגת גנרל.
בשנת 1948 בטיצקי סיים את האקדמיה של המטה הכללי בהצטיינות יתרה.
באופן מפתיע הוא לא חזר לכוחות היבשה וקיבל מינוי בחיל הנ"מ הסובייטי.
בפברואר 1950 הוא נשלח לסין בפעם השנייה.
הפעם בטיצקי היה אחראי לארגן הגנה אווירית בסביבת שאנגחאי.
תוך זמן קצר הוא סיים את המטלה בהצלחה רבה ובספטמבר 1950 חזר לברית המועצות.
הוא קודם לתפקיד ראש המטה של חיל האוויר הסובייטי.
ביולי 1953 בטיצקי הועבר לתפקיד סגן מפקד הכוחות של פיקוד מוסקבה.
בהיותו בתפקיד זה הוא השתתף במעצר של לברנטי בריה והתנדב להוציא לפועל את גזר דין המוות עבורו.
בשנת 1954 הוא קודם לתפקיד מפקד הכוחות של הפיקוד הצבאי של מוסקבה.
החל מיולי 1966 ובמשך 12 שנים פיקד בטיצקי על כוחות ההגנה האווירית של ברית המועצות.
בשנת 1970 הוא נשלח למצרים במטרה לארגן הגנה אווירית של המדינה במהלך מלחמת ההתשה.
בשנת 1968 בטיצקי קודם לדרגת מרשל ברית המועצות.
בשנת 1978 בטיצקי לא הסכים עם העברת חלק משמעותי מיחידות ההגנה האווירית לפיקוד יחידות יבשה המוצבות בגבול והתפטר מהתפקיד.
במשך שש שנים הוא היה יועץ בקבוצת יועצים של משרד ההגנה הסובייטי.
בטיצקי נפטר בשנת 1984 והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
במהלך שרותו הצבאי בטיצקי קיבל מספר רב של עיטורים: גיבור ברית המועצות (1965), עיטור לנין (5 פעמים), עיטור מהפכת אוקטובר (1970), עיטור הדגל האדום (5 פעמים), עיטור קוטוזוב, עיטור סובורוב ועוד.
פאבל בלייב היה קוסמונאוט סובייטי.
הוא השתתף בטיסה הראשונה בה בוצעה יציאה מהחללית אל החלל החיצון.
פאבל בלייב נולד בכפר במחוז וולוגדה.
בשנת 1942, לאחר סיום עשר שנות לימוד, החל לעבוד במפעל לייצור נשק.
בשנת 1943 הוא התנדב לצבא האדום ונשלח לבית הספר לטיסה.
את לימודיו הוא סיים ביוני 1945 ונשלח למזרח הרחוק בו החלה מלחמת ברית המועצות - יפן.
לאחר סיום הלחימה הוא הוצב ביחידות שונות של חיל האוויר הסובייטי בעיקר באזור סיביר.
בשנת 1956 בלייב נשלח ללימודים באקדמיה הצבאית של חיל האוויר.
עם סיומה בשנת 1959 הוא נכלל בקבוצת הטייסים שהחלו להתכונן לטיסות לחלל.
בלייב נכלל בקבוצה הראשונה של הקוסמונאוטים העתידיים.
ב-18 במרץ 1965 הוא היה על סיפון החללית ווסחוד 2 ששוגרה לחלל.
ביחד איתו כטייס היה אלכסיי לאונוב.
במהלך הטיסה אלכסיי לאונוב ביצע לראשונה בעולם יציאה מהחללית לחלל הפתוח.
במהלך הנחיתה על כדור הארץ מערכת הנחיתה האוטומטית כשלה ובלייב היה צריך לבצע את הנחיתה באופן ידני.
בהמשך, בלייב השלים קורס הכנות לטיסות על חללית מדגם סויוז.
הוא היה בין המועמדים לטיסה לכיוון הירח, אך תוכנית זו בוטלה מסיבות טכניות.
במרץ 1967 בלייב הוצא מסגל הקוסמונאוטים מסיבות בריאותיות.
הוא המשיך לכהן בתפקידים שונים במערכת החלל הסובייטית.
בלייב נפטר בשנת 1970 עקב דלקת הצפק ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לזכרו נקראו מכתש על הירח ואסטרואיד.
פאבל גרצ'וב , מראשי הצבא האדום בשנות ה-80 ושר ההגנה הרוסי בשנות ה-90.
פאבל גרצ'וב נולד בכפר במחוז טולה למשפחת מסגר ועובדת ברפת.
בשנת 1964 הוא סיים בית הספר וגויס לצבא לאחר כשנה.
הוא התקבל לבית הספר לצנחנים וסיים אותו בהצטיינות בשנת 1969. הקצין הצעיר נשלח להמשך השרות לדיוויזיית צנחנים שהייתה ממוקמת בקובנו.
לאחר תקופת שרות קצרה גרצ'וב הוחזר לבית הספר לצנחנים והיה מפקד פלוגת צוערים.
בשנת 1978 גרצ'וב נשלח להמשך לימודים באקדמיה צבאית במוסקבה, אותה סיים בשנת 1981.
לאחר סיום הלימודים גרצ'וב נשלח ליחידות שפעלו באפגניסטן.
בשנת 1983, לאחר שרות קרבי של כשנתיים הוא הוחזר לקובנו ומונה לסגן מפקד דיוויזיית צנחנים.
בשנים 1985-1988 הוא שירת תקופה נוספת באפגניסטן והיה מפקדדיוויזיית צנחנים שהייתה מוצבת באזור.
יחידה בפיקודו השתתפה במספר רב של מבצעים וקרבות.
בעקבות ביצוע מוצלח של מבצע צבאי, ב-5 במאי 1988 לגרצ'וב הוענק תואר גיבור ברית המועצות.
במהלך שרותו באפגניסטן גרצ'וב נפצע מספר פעמים.
בשנת 1988 גרצ'וב נשלח ללימודים באקדמיה של המטה הכללי.
לאחר סיום הלימודים, הוא קודם לתפקיד סגן מפקד חיל הצנחנים הסובייטי וב-30 בדצמבר 1990 למפקד החיל.
ב-19 באוגוסט 1991 גרצ'וב פעל לפי פקודת המורדים והכניס למוסקבה יחידות צנחנים שהשתלטו על נקודות מפתח בעיר.
במחצית השנייה של 20 באוגוסט ביחד עם מספר גנרלים נוספים, גרצ'וב הודיע לראשי המורדים שהוא מתנגד לביצוע מתקפה מזוינת על בניין הפרלמנט.
במקביל הוא התחיל מגעים עם בוריס ילצין.
בהתאם לפקודתו להגנת בניין הפרלמנט נשלחו כוחות צבא בפיקוד אלכסנדר לבד.
בעקבות פעולות אלו, ב-23 באוגוסט 1991 הוא קודם לתפקיד של הסגן הראשון של שר ההגנה של ברית המועצות.
כמו כן הוא קודם בדרגה צבאית והיה מקורב לבוריס ילצין.
ב-3 באפריל 1992 גרצ'וב מונה לסגן שר ההגנה הרוסי וב-7 במאי 1992 מונה לתפקיד שר ההגנה.
תוך זמן קצר הוא מינה לתפקידי מפתח במשרד ההגנה קצינים שהכיר בתקופת שרותו באפגניסטן.
גרצ'וב התנגד להוצאת מהירה של כוחות רוסים מאזורים שהיו בעבר חלק של ברית המועצות והפכו למדינות עצמאיות וממדינות הגוש המזרחי.
הוא נימק זאת בכך שבתוך הבסיסים שברשות הצבא הרוסי אין מקום לכול היחידות שצריכות להגיע ואין מקום למגורי קצינים.
כמו כן, הוא התנגד לפוליטיזציה של הצבא ואסר על קיום ארגונים פוליטיים של הקצינים ואיגוד מקצועי של משרתי צבא.
במהלך שנת 1992 גרצ'וב אישר להעביר לג'וחר דודייב ציוד צבאי ותחמושת שהיו מאוחסנים בצ'צ'ניה.
במהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ציוד זה שימש את הלוחמים הצ'צ'נים בקרבות נגד הצבא הרוסי.
במהלך התקופה הראשונה של כהונתו בתפקיד שר ההגנה גרצ'וב נהנה מתמיכה רחבה גם מצד הנשיא וגם מצד האופוזיציה.
לאחר תחילת המשבר החוקתי ברוסיה כבר באביב 1993 גרצ'וב נתן להבין לכולם שהוא מצדד בבוריס ילצין.
במהלך אימות מזוין ב-3 באוקטובר 1993 גרצ'וב הכניס יחידות צבאיות לעיר ופיקד להתחיל בהפגזת בניין הפרלמנט.
ב-30 בנובמבר 1994 גרצ'וב נכלל בוועדה שהייתה צריכה למצוא פתרון למשבר הצ'צ'ני.
בהתאם לעדותו הוא התנגד לתחילת האימות הצבאי, וויקטור צ'רנומירדין אף הציע לפטר אותו.
בדצמבר 1994 גרצ'וב עבר לצפון קווקז ופיקד אישית על פעולות צבאיות בתחילת מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
הוא היה בין מארגני ויוזמי מתקפה על העיר גרוזני בינואר 1994 שנכשלה והייתה מלווה באבדות משמעותיים לצבא הרוסי.
באותה תקופה שייכת התבטות של גרצ'וב ש"ניתן לכבוש את גרוזני באמצעות חטיבת צנחנים בודדת".
לאחר כישלון של המתקפות הרוסיות הוא חזר למוסקבה.
עם חזרתו החלה ביקורת קשה על פעילותו בתפקיד.
ביוני 1996 בהתאם להסכם בין בוריס ילצין לבין אלכסנדר לבד הועבר מתפקידו.
בסוף שנת 1997 גרצ'וב מונה לתפקיד בכיר במערכת תעשיות הביטחוניות הרוסיות.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2007. באותה שנה הוא מונה ליועץ של מפעל באומסק ושוחרר משרות צבאי.
ב-12 בספטמבר 2012 גרצ'וב אושפז במצב קשה בבית החולים.
הוא נפטר תוך כ-10 ימים ממחלה קשה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
במחצית שנות ה-90 גרצ'וב נחשד בשחיתות שלטונית.
עיתונאי שחקר את הפרשות שקשורות לגרצ'וב נרצח.
קציני צבא הואשמו ברצח וגרצ'וב אף הוזמן להעיד בבית המשפט שהסתיים ללא אישום הקצינים.
הרוצחים לא נמצאו עד היום.
התייחסות של קצינים בכירים רוסים לגרצ'וב אינה חד-משמעית.
הם מותחים ביקורת על הצורה בה גרצ'וב ניהל את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה אך מעריכים את פעילותו בתחילת שנות ה-90 כאשר הוא הצליח לשמור על הצבא ולארגן אותו מחדש לאחר התפרקות ברית המועצות.
פאבל אולקובסקי (בפולנית: Paweł Olkowski, נולד ב-13 בפברואר 1990, אוזימק, פולין) הוא כדורגלן בינלאומי פולני המשחק בקבוצת גורניק זאבז'ה ועבור הנבחרת הפולנית.
אחרי ששיחק במחלקות הנוער של קבוצת גווארק זאבז'ה, אולקובסקי הושאל בשנת 2010 לעונת בכורה מקצוענית לקבוצת גאקאאס קטוביצה.
אחרי עונת הבכורה שלו כבוגר, עבר לשחק במועדון גורניק זאבז'ה.
אולקובסקי שיחק בגורניק, 3 שנים, ולאחר מכן ב-1 ביולי 2014, חתם בהעברה חופשית בקבוצה הגרמנית פ.צ.
ב-10 באוגוסט 2018 חתם בבולטון וונדררס מהצ'מפיונשיפ.
ב-9 ביולי 2019 חתם בגאזישהיר גזיאנטפ הטורקית.
ב-15 בנובמבר 2013 ערך אולקובסקי את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הפולנית, בהפסד 0–2 לנבחרת סלובקיה.
פאביו הנריקה טברס (בפורטוגזית: Fábio Henrique Tavares; נולד ב-23 באוקטובר 1993 בקמפינאס שבברזיל), הידוע בקיצור כפאביניו, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-איתיחאד המשחקת בליגת העל הסעודית ושחקן נבחרת ברזיל.
הוא החל לשחק באקדמית הנוער של פאוליניה, ובשנת 2010 עבר לאקדמית הנוער של פלומיננסה מליגת העל הברזילאית.
הוא לא שיחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-8 ביוני 2012 חתם פאביניו על חוזה ל-6 שנים בריו אבה מליגת העל הפורטוגלית, אך מעולם לא שיחק בה.
ב-9 ביולי 2012 הושאל פאביניו לעונה אחת לריאל מדריד מליגת העל הספרדית.
במשך העונה הוא שיחק בריאל מדריד קסטיליה מהליגה הספרדית השנייה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד.
ב-17 באוגוסט 2012 ערך פאביניו את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לויאריאל במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-28 באפריל 2013 הבקיע פאביניו את שער הבכורה שלו בקבוצה, שער בדקה השלישית של תוספת הזמן של המחצית השנייה בתיקו 3-3 נגד נומנסיה במסגרת המחזור ה-36 בליגה.
ב-8 במאי 2013 ערך פאביניו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, הופעתו היחידה, כשהחליף את פאביו קונטראו בדקה ה-76 בניצחון 2–6 על מאלגה במסגרת המחזור ה-36 בליגה.
הוא בישל לאנחל די מריה את השער השישי במשחק.
בסך הכל ערך פאביניו 30 הופעות בריאל מדריד קסטיליה, בהן הבקיע שני שערים.
ב-19 ביולי 2013 הושאל פאביניו לעונה אחת למונקו מליגת העל הצרפתית.
ב-10 באוגוסט 2013 ערך פאביניו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על ז'ירונדן דה בורדו במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-26 במרץ 2014 הבקיע פאביניו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-58 בניצחון 0–6 על לאנס במסגרת שלב רבע הגמר של הגביע הצרפתי לעונת .
בעונת ההשאלה הראשונה שלו במונקו, ערך פאביניו 26 הופעות ליגת העל הצרפתית, מבלי להבקיע שער.
ב-2 ביולי 2014 לאחר שהסתיימה עונת ההשאלה במונקו, הושאל פאביניו למועדון לעונה נוספת.
פאביניו שותף בכל משחקיה הקבוצה בליגת האלופות, ששת משחקי שלב הבתים, שני משחקי שמינית גמר ושני משחקי רבע גמר, טורניר שהסתיים בהדחתה של הקבוצה על ידי יובנטוס.
ב-22 במרץ 2015 הבקיע פאביניו את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, שער בדקה החמישית בניצחון 1–3 על סטאד ריימס במסגרת המחזור ה-30. בעונת ההשאלה השנייה שלו במונקו, ערך פאביניו 36 הופעות ליגת העל הצרפתית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-19 במאי 2015 חתם פאביניו בקבוצה על חוזה ל-4 שנים.
בעונת 2016–2017 פאביניו היה חלק חשוב בזכייה באליפות צרפת של מונקו שהגיעה גם לחצי גמר ליגת האלופות, בעונה זו הוא כבש 12 שערים בכל המסגרות.
ב-28 במאי 2018 חתם פאביניו בליברפול מהפרמייר ליג לחמש שנים.
סכום ההעברה הוא 50 מיליון אירו.
ב-18 בספטמבר 2018 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–3 על פריז סן-ז'רמן בשלב הבתים בליגת האלופות.
ב-1 ביוני 2019, פאביניו פתח בהרכב קבוצתו בגמר ליגת האלופות 2018/2019 של אופ"א מול טוטנהאם הוטספר, כשהוא משלים את מלוא 90 הדקות כאשר המועדון מבטיח את זכייתו השישית בתחרות ופאביניו זכה בתואר הראשון שלו עם המועדון.
ב-14 באוגוסט 2019, פאביניו שיחק את מלוא 90 הדקות בגמר הסופר-קאפ נגד צ'לסי, פאביניו כבש את הפנדל השני של ליברפול בניצחונה 4–5 בדו-קרב פנדלים לאחר שהמשחק הסתיים בתוצאה 2-2 בסיום הזמן החוקי.
ב-31 ביולי 2023, חתם פאביניו באל-איתיחאד הסעודית תמורת 40m£ בחוזה עד יוני 2026.
פאביניו נכלל בסגל של נבחרת ברזיל לקופה אמריקה 2015 על ידי המאמן דונגה, אולם לא זכה לדקות משחק בטורניר זה בו הודחה הנבחרת הברזילאית בשלב רבע הגמר.
ב-7 ביוני 2015 ערך פאביניו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, כששיחק במחצית השנייה בניצחון 0–2 במשחק ידידות על נבחרת מקסיקו.
פאביניו נשא לאישה את רבקה טווארס בשנת 2015, לאחר שהיו ביחד מאז 2013. בליברפול הוא הרוויח לעצמו את הכינוי, "הובר", מכיוון ש"הוא מנקה הכל".
בינואר 2023 נולד לזוג ילד.
פאבל פבלוביץ' גגארין היה נסיך ומדינאי רוסי ממשפחת רוריקיד גגארין, שכיהן כראש ממשלת רוסיה.
גגארין נולד במוסקבה לאביו, הנסיך פאבל סרגייביץ' גגרין (1747–1789) שהיה מפקד הקרמלין.
לאחר שאמו מתה בשנת 1800, הוא ואחיו אנדרו נשלחו להתחנך בפנימייה פרטית בבירת רוסיה, מוסקבה.
הוא החל את הקריירה שלו כראש הלשכה של מיכאיל מילורדוביץ' ומפקדים בולטים אחרים.
בטענה לבריאות לקויה, עבר לשירות המדינה בשנת 1809.
הוא נשא לאשה את מריה, בתו היחידה של גאורג יוהאן פון גלזנאפ, סגן מנהל מחוז סיביר.
היא נודעה כ"טרמגנט הנסיכה" בשל אופייה הנורא והנימוסים המתנשאים.
בשנת 1831 התמנה לסנאט, תחת שלטונו של ניקולאי הראשון.
הנסיך גגארין הוביל ועדה שחקרה את פעילותם של דוסטויבסקי וחברים אחרים בחוג פטרשבסקי.
היה אחראי גם על חקירת ניסיונו של דמיטרי קרקוזוב להתנקש בחייו של אלכסנדר השני קיסר רוסיה.
לאחר הכתרתו של אלכסנדר, היה גגארין מעורב, יחד עם יעקב רוסטובצב, בפעילותה של ועדה חשאית שהכינה את רפורמת 1861. גגארין, שתמיד תמך במפלגת בעלי האדמות העשירים, מונה ליושב ראש ועדת השרים בשנת 1864.
גגארין היה ממונה על המועצה המדינית במהלך מחלתו הסופנית של הרוזן דמיטירי בלודוב ובמשך מספר חודשים לאחר מותו.
היה ראש ממשלת רוסיה משנת 1865 ועד מותו בשנת 1872 בסנקט פטרבורג.
פאבל איוואנוביץ' באטוב (; 1 ביוני 1897 – 19 באפריל 1985) היה מפקד בכיר בצבא האדום אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה
באטוב נולד ב-1 ביוני 1897 בכפר פיליסובו במחוז ירוסלבל, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
בשנת 1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, התגייס לצבא האימפריה הרוסית ושרת כגשש ברגימנט ה-3 של המשמר הקיסרי.
הוא לחם במסגרת החזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה, ועל אומץ ליבו עוטר פעמיים בעיטור "צלב גיאורגי".
ב-1917 נפצע בפעולה, ולאחר החלמתו נשלח להכשרה בבית ספר לקצינים בפטרוגרד.
שם נפגש עם תועמלנים פוליטיים, שגרמו לו להצטרף למפלגה הבולשביקית.
עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה התגייס לצבא האדום, לחם כמקלען, אך גם מילא תפקידי מטה שונים.
לאחר המלחמה למד בבית ספר לקצינים, ובשנת 1927 מונה למפקד גדוד בדיוויזיית חיל הרגלים המוסקבאית ה-1 היוקרתית.
הוא המשיך לשרת בתפקיד זה במשך תשע שנים, ובהמשך מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-3.
ב-1936 נשלח כ"מתנדב" להילחם במלחמת האזרחים בספרד לצד רפובליקה הספרדית השנייה במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
כינויו באותה תקופה היה פריץ פבלו והוא שימש כיועצו של הקומוניסט ההונגרי מאטה זלקה, אשר פיקד על הבריגדה הבינלאומית ה-12. הוא נפצע פעמיים במהלך הקרבות סביב טרואל ועל דרכי הגישה למדריד, ועוטר בפעם הראשונה בעיטור לנין ובעיטור הדגל האדום.
ב-1937 לחם בקרב יאראמה וקרב גוודלחרה אשר במהלכו נפצע פעם נוספת.
בדצמבר של אותה שנה חזר לרוסיה, ומונה למפקד קורפוס הרובאים ה-10, וב-1938 מונה למפקד קורפוס הרובאים ה-3. הוא פיקד על הקורפוס שלו במהלך המערכה בפולין, וב-1940 הועבר לפינלנד ולחם במלחמת החורף כחלק מהארמייה ה-13. על חלקו במלחמת החורף הועלה לדרגת גנרל לייטננט וקיבל את עיטור לנין פעם שנייה.
למשך תקופה קצרה הוא שימש כמפקד קורפוס הרובאים המיוחד, ולקראת סוף השנה מונה לסגן מפקד המחוז הצבאי של עבר הקווקז.
ביוני 1941, בעקבות מבצע ברברוסה, קיבל באטוב פיקוד על קורפוס הרובאים העצמאי ה-9 בחצי האי קרים.
באוגוסט של אותה שנה מונה לסגן מפקד הארמייה ה-51, ובנובמבר מונה למפקד הארמייה, והיה זה שהכין אותה לקרב קרץ'.
הארמייה שתחת פיקודו השתתפה במבצע אורנוס תחת חזית הדון, והנחיתה התקפה מוחצת על אגפה השמאלי של הארמייה הגרמנית השישית.
לאחר כיתור הכוחות הגרמניים באזור סטלינגרד בסוף נובמבר 1942, השתתף במבצע טבעת שנועד לצמצם את הכוחות הגרמנים המכותרים בסטלינגרד וסביבותיה.
לאחר קרב סטלינגרד סופחה הארמייה שלו לחזית המרכזית בפיקודו של קונסטנטין רוקוסובסקי, וביולי 1943 היוותה את חוד החנית של החזית במהלך קרב קורסק.
לאחר הקרב השתתפה הארמייה בקרבות משניים שנועדו לנצל את הניצחון, וצברה מוניטין עצום.
לאחר מכן הועברה הארמייה תחת החזית הבלארוסית הראשונה, גם כן תחת פיקודו של רוקוסובסקי שעמו כבר הספיק באטוב להתיידד.
כחלק מהחזית הבלארוסית הראשונה הארמייה לחמה במבצע רגושב-זלובין, ולאחר מכן השתתפה במבצע בגרטיון באזור בלארוס שבו השמידה את הארמייה הגרמנית התשיעית.
בתחילת המבצע, ב-29 ביוני 1944, הועלה באטוב לדרגת גנרל-פולקובניק.
ב-22 ביולי חצה עם הארמייה שלו את הבוג המערבי, וב-4 בספטמבר חצה את הנהר נרב מדרום לוורשה והקים ראש גשר על גדתו השנייה.
הגרמנים פתחו בהתקפות עזות על ראש הגשר שלו, ולפיכך הוא נאלץ לבלום.
לאחר המבצע הועברה הארמייה תחת החזית הבלארוסית השנייה, וב-1945 באטוב השתתף עמה במבצע פרוסיה המזרחית ובמתקפת פומרניה המזרחית.
ביוני 1946 הוא מונה למפקד הארמייה הממוכנת ה-7 אשר הוצבה בפולין, ופיקד עליה עד אוקטובר של אותה שנה.
לאחר מכן מונה למפקד דיוויזיית הטנקים המיוחדת ה-7, ופיקד עליה עד אוקטובר 1949. ב-1950 מונה למפקד ארמיית המשמר ה-11 אשר הוצבה בקלינינגרד.
ב-1954 מונה לסגן מפקד קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה, וב-1955 הועלה לדרגת גנרל ארמייה ומונה למפקד המחוז הצבאי קרפטים, ובמסגרת תפקידו זה השתתף בדיכוי המרד ההונגרי ב-1956, וב-1958 מונה למפקד המחוז הצבאי הבלטי.
בתקופה זו החל להתבלט כתאורטיקן וסופר צבאי פורה.
ב-1959 נשלח לסין ומונה כיועץ בכיר בצבא הסיני.
ב-1960 הוחזר לאירופה ומונה למפקד קבוצת הכוחות הדרומית.
ב-1965 פרש מהצבא אך המשיך לשמש כמפקח במשרד הביטחון, וכתב את זיכרונותיו.
הוא נותר חבר קרוב של רוקוסובסקי עד מותו של זה ב-1968, והיה מופקד על המשימה של עריכה והוצאה לאור של ספרי הזיכרונות של מפקדו לשעבר.
בשנת 1970 נבחר לשמש כיושב ראש ארגון וותיקי מלחמת העולם השנייה בברית המועצות.
הוא מת בביתו במוסקבה ב-19 באפריל 1985 בגיל 87. הוא נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
פאבל בטוב נישא פעמיים והיה אב לארבע בנות (2 מכל אישה).
הנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ' רומנוב היה בנו של הצאר הרוסי אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, הוצא להורג לאחר המהפכה הבולשביקית.
פאבל נולד ב-3 באוקטובר 1860, לאלכסנדר השני, קיסר רוסיה ולמריה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן ווילהלמינה, נסיכת באדן.
פאבל היה בן הזקונים של הוריו, והיה עדין ושקט, שלא כמו אחיו הגדולים.
פאבל התחנך יחד עם אחיו סרגיי ואף החל בקריירה צבאית, אולם בשל גילו הצעיר לא השתתף במלחמה עם הטורקים בשנת 1877.
בשנת 1881 נרצח אביו אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, ואחיו אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1884 התחתן אחיו סרגיי עם אליזבת, נסיכת הסן, ולאחר מכן ליווה פאבל את הזוג לבריטניה לביקור אצל ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת (שהייתה סבתה של אליזבת), ולאחר מכן ליווה אותם לביקור בירושלים.
פאבל ביקר תכופות ביוון בעקבות מחלתו התכופה בדרכי הנשימה, שם הכיר פאבל את אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, וב-17 ביוני 1889 התחתנו השניים.
למחרת התמוטטה אלכסנדרה, ילדה את בנה דימיטרי, ולאחר מכן שקעה בתרדמת, וכעבור 6 ימים ב-24 בספטמבר 1891 מתה.
אלכסנדרה נקברה בסנקט פטרבורג, והיה צורך לרסן את פאבל שלא יקפוץ לתוך הקבר.
בשנת 1895 החל פאבל ברומן עם אולגה קארנוביץ' פאליי, שהייתה נשואה לאריך פון פיסטולקורס, שהיה עוזרו של ולדימיר אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
בתחילה הקשר נשמר בסוד, אך עד מהרה התפרסם בחצר המלוכה.
בשנת 1897 דרשה אולגה גט מבעלה, אולם הגט ניתן בשנת 1902 רק לאחר שפאבל הבטיח שלא יתחתן עמה.
אולם על אף ההבטחה והלחצים הרבים מצד בני משפחתו, ב-10 באוקטובר 1902 התחתן פאבל עם אולגה בליוורנו שבאיטליה, ובעקבות כך גורש מרוסיה ועבר להתגורר בפריז.
בשנת 1905 הגיע פאבל ללוויית אחיו סרגיי לבדו, ולאחר מכן חזר למשפחתו.
בשנת 1908 התחתנה בתו מריה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה עם הנסיך וילהלם, דוכס סדרמנלנד, בנו של גוסטב החמישי, מלך שוודיה, ובאותה שנה ביקר פאבל עם אשתו וילדיו ברוסיה.
בשנת 1912 ביטל ניקולאי השני, קיסר רוסיה את צו הגירוש, והחזיר לפאבל את תאריו ואף הכיר בנישואיו לאולגה.
בשנת 1913 ביקר פאבל ברוסיה לרגל חגיגות 300 שנה לשלטון בית רומנוב, ובשנת 1914 חזר להתגורר ברוסיה.
עם פרוץ המלחמה הצטרפו בניו של פאבל לצבא האימפריה הרוסית, ואילו בתו מריה הפכה לאחות בצבא.
על פעולותיו בחזית קיבל פאבל את עיטור צלב גאורגי הקדוש, ובספטמבר 1916 קיבל את הפיקוד על המשמר הקיסרי במטה הצאר.
ב-30 בדצמבר 1916 נרצח רספוטין, ופאבל גילה לחרדתו שבנו דימיטרי היה מעורב ברצח.
פאבל ניסה להשיג חנינה מניקולאי השני לבנו, אולם ניקולאי שלח את דימיטרי לחזית הפרסית למעין גלות.
ב-28 בפברואר 1917 אלכסנדרה פיודורובנה זימנה את פאבל וביקשה ממנו לצאת לחזית ולגייס חיילים כדי לשמור על כס המלוכה, אולם הוא סירב, משום שהיה משוכנע שזה יהיה מאמץ עקר.
במקום זאת, פאבל בסיוע הנסיך מיכאיל פוטיאנין ועורך הדין ניקולס איבנוב, ניסו להפוך את השלטון למונרכיה חוקתית כשניקולאי השני יישאר כקיסר.
המנשר נחתם על ידי פאבל, מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וקיריל ולדימירוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, שלושת הנסיכים הגדולים הבכירים ביותר בתקופה האחרונה של האימפריה הרוסית, ונמסר לדומה על מנת שיוצג לחתימת הצאר ב-1 במרץ.
אולם ב-2 במרץ ויתר ניקולאי השני על שלטונו לטובת מיכאיל השני, קיסר רוסיה שסירב לקבל עליו את השלטון, וכתוצאה מכך הוקמה ממשלת המעבר הרוסית.
במרץ 1917 נשלחו ניקולאי השני, קיסר רוסיה ומשפחתו לגלות בסיביר, ואילו פאבל הושם במעצר בית.
לאחר מהפכת נובמבר נשלח פאבל למעצר, וביתו ונכסיו הוחרמו, אולם כעבור שבועיים הוא שוחרר בעקבות בריאותו הרופפת, וחזר להתגורר בצארסקויה סלו.
ב-27 בדצמבר 1917 הוחרמו כל נכסי בית רומנוב שהיו מופקדים בבנקים, ובעקבות כך איבד פאבל כל התכשיטים שירש מהוריו והיו מופקדים בבנקים.
בתחילת ינואר 1918 התברר לפאבל ומשפחתו שהם לא יכולים להרשות לעצמם לחמם את ארמון צארסקויה סלו, והם נאלצו לעבור לדאצ'ה אנגלית סמוכה שהייתה שייכת לאחיינו בוריס ולדימירוביץ, הנסיך הגדול של רוסיה.
זמן קצר לאחר שהם יצאו מהארמון, ביתם הופקע והפך למוזיאון, ואילו לנין הפקיע לעצמו את מכוניתם.
במרץ 1918 כל חברי בית רומנוב, כולל בנו של פאבל ולדימיר, נצטוו להירשם במטה הצ'קה, וזמן קצר לאחר מכן הם נשלחו משם לגלות ברוסיה הפנימית.
ולדימיר נרצח בידי הבולשביקים יחד עם כמה קרובי משפחה אחרים ב-18 ביולי 1918 במכרה ליד אלאפאייבסק, יום לאחר הרצח של הצאר ניקולאי השני ומשפחתו הקרובה ביקטרינבורג.
פאבל שהיה חולה מכדי לנסוע, נמלט בתחילה מגורל בנו, והמשיך לחיות חיים פשוטים עם אשתו ושתי בנותיהם בדאצ'ה של הנסיך הגדול בוריס.
ב-2 באוגוסט 1918 בתו מריה פבלובנה ובעלה הנסיך סרגיי פוטיאטין באו להיפרד מפאבל, בעת שברחו מרוסיה דרך אוקראינה.
שבוע לאחר מכן הציע השגריר הדני לפאבל להבריחו אל מחוץ למדינה, על ידי שיילקח לווינה במדים אוסטריים, יחד עם שיירה של שבויי מלחמה שמוחזרים לאוסטריה, אולם פאבל סירב בכל תוקף, והעדיף למות ולא ללבוש מדי אויב.
ב-13 באוגוסט 1918 בשעה 03:00 לפנות בוקר נעצר פאבל, ולמחרת בבוקר נשלח לכלא ספאלרנאיה, שם כבר שהו בני דודיו: דמיטרי קוסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, ניקולאי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה וגאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
אשתו של פאבל הורשתה לבקרו פעמיים בשבוע, ועשתה כל מה שיכלה כדי לשחררו.
בנוסף אלכסנדרינה, מלכת דנמרק, שהייתה אחייניתם של הנסיכים הגדולים ניקולאי וגאורגי מיכאילוביץ', ניסתה להשיג את שחרורם, אולם ללא הצלחה.
ב-6 בדצמבר התדרדר מצבו הבריאותי של פאבל, והוא הועבר לבית החולים שבכלא.
לפני שעזב, הוא הורשה להיפרד מבנותיו הצעירות, אירינה ונטליה, וזמן קצר לאחר מכן, אשתו דאגה להבריח את שתי הבנות לפינלנד.
בחג המולד הגיעה אשתו לראותו ולהביא לו אוכל, אולם היא הורשתה לראותו זמן קצר בלבד, וזו הייתה הפעם האחרונה שלהם ביחד.
אשתו המשיכה לעשות ניסיונות נואשים על מנת לשוחררו באמצעות התערבות של מקסים גורקי, אולם כל הניסיונות עלו בתוהו.
ב-28 בינואר 1919 הועברו פאבל ובני דודיו לכלא אחר, ובשעה 03:00 לפנות בוקר הוצאו לחצר הכלא, בליווי חיילים מכל צד, וכעבור זמן קצר הוצאו להורג ביריות.
פאבל שהיה כחוש וחולה מכדי לעמוד, נורה תוך שהוא שוכב על אלונקה.
ב-17 ביוני 1889 התחתן פאבל עם אלכסנדרה, נסיכת יוון ודנמרק, בתם של גאורגיוס הראשון, מלך היוונים ואולגה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה נולדו לו שני ילדים:
ב-10 באוקטובר 1902 התחתן פאבל עם אולגה קארנוביץ' פאליי, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
פאבל קונסטנטינוביץ' מאמייב (נולד ב-17 בספטמבר 1988 במוסקבה, רוסיה) הוא כדורגלן עבר רוסי שנהג לשחק בעמדת הקשר.
בצסק"א מוסקבה הוא שיחק גם כקשר הגנתי.
מאמייב החל את הקריירה שלו באקדמיה של טורפדו מוסקבה.
בקיץ 2007 ביצע עבר לענקית לצסק"א מוסקבה, במדיה ערך את הופעת הבכורה שלו ב-29 ביולי נגד חימקי.
ביולי 2013 הושאל מאמייב לקרסנודאר, וחמישה חודשים לאחר מכן רכשה קרסנודאר את כרטיס השחקן שלו מצסק"א והחתימה אותו בשורותיה לשלוש עונות.
ב-8 באוקטובר 2018 היה מעורב יחד עם חלוץ זניט אלכסנדר קוקורין בקטטה בבית קפה במוסקבה, במהלכה השניים הכו את בכיר משרד התעשייה והסחר, דניס פאק.
משטרת רוסיה פתחה בחקירה וקבוצת קרסנודאר הודיעה על ביטול החוזה שלה עם ממאייב.
ב-10 באוקטובר נעצר על ידי משטרת מוסקבה עד לתום ההליכים המשפטיים בעניינו.
ב-11 באוקטובר, נידון מאמייב, יחד עם קוקורין, לחודשיים מאסר בפועל בכלא בוטירקה במוסקבה.
מאסרו הוארך בהמשך ובמאי 2019 ניתן גזר דינו ונקבע שהוא יישאר במאסר עד נובמבר 2019. בספטמבר 2019 שוחרר ממעצרו בשל התנהגות טובה, קרסנודאר לא הייתה מעוניינת להמשיך איתו והוא שוחרר מחוזהו בקבוצה.
את הופעת הבכורה במשחק רשמי ערך במשחק ידידות של רוסטוב נגד קרסנודאר, כשעלה בהרכב הפותח במשחק שנערך באצטדיון קרסנודאר והסתיים בהפסד 0–1. את הופעת הבכורה הרשמית הראשונה ערך ב-9 במרץ 2020, במסגרת המחזור ה-21, במשחק שבו גם הבקיע את שער הניצחון על צסק"א.
הוא עזב את הקבוצה ב-3 ביוני 2022.
בפברואר 2023, הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
בשנת 2009 זומן לנבחרת רוסיה הבוגרת בפעם הראשונה.
את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך ב-17 בנובמבר 2010 במשחק נגד נבחרת בלגיה.
פאבל מרק הילה (בפולנית: Paweł Marek Huelle; ) היה סופר פולני.
הילה, יליד גדנסק, למד פילולוגיה באוניברסיטת גדנסק, לימד ספרות, פילוסופיה והיסטוריה ועבד כעיתונאי.
היה חבר בתנועת סולידריות ועבד עבור שירות העיתונות של התנועה.
היה מנהל הטלוויזיה הפולנית בעיר הולדתו מ-1994 עד 1999.
ספרו הראשון, "לאן נעלם דויד וייזר", יצא לאור ב-1987. הספר, רומן חניכה ריאליסטי המשקף זכרונות מתקופת התבגרותו של הסופר בגדנסק, ובה בעת מסמל את אובדן יהודי פולין והתרבות היהודית בפולין, זכה להצלחה רבה וביקורות נלהבות.
בשנת 2001 הופק על פיו הסרט הפולני המצליח "וייזר".
הילה היה מחשובי הסופרים הפולנים בימיו, ספריו תורגמו לשפות רבות, ביניהן אנגלית, צרפתית, ספרדית, גרמנית ועוד, וזיכו אותו בפרסים ספרותיים יוקרתיים.
הילה ביקר בישראל, אליה חש זיקה מיוחדת, ב-2003 וב-2005 כאורח יריד הספרים הבינלאומי בירושלים.
לאן נעלם דויד וייזר, חרגול הוצאה לאור, 2006. ().
פאבל ניקולאייביץ' גרודינין הוא פוליטיקאי ואיש עסקים רוסי.
גרודינין היה מועמד המפלגה הקומוניסטית לבחירות הנשיאותיות בשנת 2018.
הוא רוסי במוצאו וסבו היה יהודי.
ב-1961 המשפחה עברה לעבוד במחוז לנינסקי.
לאחר שסיים את בית הספר ב-1977 הוא התקבל לאוניברסיטה הממלכתית להנדסה חקלאית במוסקבה וסיים לימודיו ב-1982 אוניברסיטת בתור מהנדס מכונות.
לאחר לימודיו הוא החל לעבוד ב"סובחוז על שם לנין", שבו רבים מבני משפחתו כבר היו מועסקים.
ב-1995 הוא התמנה למנכ"ל כאשר הסובחוז הוקם מחדש תחת בעלות פרטית בשם חברת המניות הסגורה "הסובחוז על שם לנין" והוא גם מחזיק במרבית המניות.
מאז 1997, הוא נבחר שלוש פעמים כחבר הדומה המחוזית של מוסקבה בה עבד עד 2011. בשנת 2001 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית למינהל ציבורי, שכפופה לנשיא הפדרציה הרוסית, התמחה בתחום המשפט.
משנת 2001 ועד 2011 כיהן כחבר הדומה המחוזית של מוסקבה.
עד 2010 היה חבר במפלגת רוסיה המאוחדת וב-2011 נתמך אומנם על ידי המפלגה הקומוניסטית, אך לא הצטרף כחבר מפלגה.
ב-23 בדצמבר 2017, בקונגרס הי"ז של המפלגה הקומוניסטית, פאבל גרודינין נבחר כמועמד המפלגה לנשיאות.
באותו קונגרס גם הוכרז על מינויו של גנאדי זיוגאנוב לראש מטה הבחירות.
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-18 במרץ 2018 זכה גרודינין בכ-11.81% מהקולות והפסיד לנשיא המכהן ולדימיר פוטין.
הוא הבטיח לגלח את שפמו אם יקבל פחות מ-15% מהקולות.
לאחר שנודע שקיבל 11% בלבד, עמד במילתו וגילח את שפמו.
לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2021 נודע כי הודח משורות המפלגה הקומוניסטית.
גרודינין גרוש ויש לו שני בנים מבוגרים.
פאבל מאהרר (בצ'כית: Pavel Mahrer; 23 במאי 1900 – 18 בדצמבר 1985) היה כדורגלן יהודי-צ'כי ששיחק בנבחרת הכדורגל של צ'כוסלובקיה.
בתקופת השואה שיחק בליגת טרזין בקבוצת "הקצבים".
מאהרר, יליד טפליצה, צ'כיה נלכד ונשלח כשהיה בן 17, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, למחנה שבויים באיטליה.
במלחמת העולם הראשונה גויס כנגד רצונו לצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר מכן נכנעה האימפריה ומאהרר נפל בשבי האנגלי.
למזלו, הקצין האחראי על השבויים היה בעצמו שחקן כדורגל מהליגה המקצוענית באנגליה, שדאג לארגן טורנירי כדורגל בתוך המחנה וצירף את מאהרר לאחת הקבוצות.
כשבאחד מהטורנירים זכתה קבוצתו של מאהרר לאחר שכבש את שער הניצחון.
כאות הערכה, העניק לו הקצין את נעלי הכדורגל שלו, שאותן שמר עד יומו האחרון.
עם שובו מהשבי האנגלי, הצטרף פאבל ל-DFC, אחת מקבוצות הכדורגל המקצועניות של פראג.
כישרונו יוצא הדופן העניק לו מקום בנבחרת צ'כוסלובקיה.
ב-1923,לאחר ניצחון חוץ 5:2 בטורקיה, במשחק מוקדמות למשחקים האולימפיים בפאריס 1924, נכתב עליו בעיתון Prazsky Sport: "אל תשכחו את מאהרר, השחקן הסימפתי של DFC.
בסיום המשחק, ארגנו לו קבלת פנים כיאה לאחד מהלוחמים הישרים וההוגנים ביותר המשחקים תחת הדגל הצ'כי".
מאהרר נתפס בשעה שניסה להבריח מזון בשוק השחור.
יחד עמו נתפסו עוד 11 גברים, 10 הורשעו והוצאו להורג, אך מאהרר ניצל מחוסר הוכחות.
הוא הוחזק במשך כשנה בכלא הגסטפו, שם בעקבות ההתעללות של אנשי הגסטפו איבד את השמיעה באחת מאוזניו.
לאחר מכן נשלח לגטו טרזיינשטט ושם שיחק בליגת טרזין בקבוצת הקצבים.
בניו ואשתו נכלאו במחנה שבויים.
אשתו של פאול מאהרר ובניה עשו את דרכם לניו יורק.
רק בסיום המלחמה התאפשר לו ליצור קשר עם אשתו וילדיו, ובהמשך אף התאחד עם משפחתו בארצות הברית.
שאר בני המשפחה המורחבת נשלחו אל מותם.
הוא ניסה לעבוד בייצור חולצות, אך לא הצליח כי לא היו לו קשרים כפי שהיו לו בפראג.
בסופו של דבר עבד עבור חברת דואר בניו יורק.
לאחר מספר שנים סיפר לפרנטישק סטיינר, שכתב את הספר "כדורגל תחת הטלאי הצהוב": "עבורנו הכדורגל היה מעין סוג של נחמה בחדר ההמתנה לגיהנום".
מאהרר נפטר ב-18 בדצמבר 1985 בלוס אנג'לס.
פאבל סמיונוביץ' לונגין הוא במאי קולנוע רוסי-יהודי.
חתן פרס האמן העממי של רוסיה לשנת 2008. לונגין זכה להערכה רבה על סרטיו "טקסי בלוז", "טייקון", "האי", "הצאר" ו"המנצח" שצולם בישראל.
ביים גם את הגרסה הרוסית לחטופים, "מולדת".
פאבל לונגין נולד במוסקבה, במשפחה יהודית.
אביו, סמיון לונגין, היה מחזאי ותסריטאי.
אמו, ליליאנה מרקוביץ' - מתרגמת (תרגמה לרוסית את יצירותיהם של:אסטריד לינדגרן, הנריק איבסן, היינריך בל, מקס פריש, קנוט האמסון, קולט).
לאחר סיום בית ספר תיכון, למד פילולוגיה באוניברסיטת מוסקבה.
בהמשך למד בקורס מיוחד לבמאים ותסריטאים, אותו סיים ב-1975. כתב תסריטים לכמה סרטים.
את סרטו הראשון כבמאי הפיק רק ב-1990. הסרט, "טקסי בלוז" היה הצלחה בברית המועצות ומחוצה לה.
לונגין זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל קאן בשנת 1990.
פאבל לונגין נשוי בשנית לילנה לונגינה.
מאז תחילת שנות ה-90 הזוג מתגורר בצרפת ומחזיק באזרחות צרפתית.
לונגין מגיע לרוסיה בעיקר לצילומי הסרטים.
לפאבל לונגין יש שני בנים - אלכסנדר (מנישואיו הראשונים) ואיוואן מאשתו השנייה.
אלכסנדר לונגין הוא במאי, תסריטאי ומפיק סרטים.
בין היתר, כתב תסריטים לשניים מסרטי אביו - "האחווה" ו"מלכת העלה".
פאבל בוגדאן אדמוביץ' (בפולנית: Paweł Bogdan Adamowicz; 2 בנובמבר 1965 – 14 בינואר 2019) היה פוליטיקאי ועורך דין פולני.
הוא כיהן בתפקיד ראש עיריית גדנסק שבפולין מ-1998 עד הירצחו.
אדמוביץ' נולד בעיר גדנסק בשנת 1965. הוא רכש את השכלתו באוניברסיטת גדנסק.
בשנת 1989 החל לעבוד כעוזר באוניברסיטת גדנסק.
בשנים 1990–1993 היה סגן רקטור לענייני סטודנטים.
בשנים 1993–1996 סיים הכשרה משפטית כיועץ משפטי.
בשנת 1990, לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בפולין באירועי סתיו העמים, החל אדמוביץ' את כהונתו כחבר במועצת עיריית גדנסק.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1998, אז מונה לראש העיר.
בשנת 2002 אושרר מינויו של אדמוביץ' ברוב של 70% מהקולות.
במהלך תקופת כהונתו, עוטר אדמוביץ' בפרסים רבים על ידי מנהיגים בפולין ומחוצה לה, ביניהם יוחנן פאולוס השני ואלכסנדר קוושנייבסקי.
אדמוביץ' הביע תמיכה בזכויות להט"ב ובקהילה היהודית בפולין.
בינואר 2019 נרצח אדמוביץ' במהלך מופע צדקה על ידי אסיר משוחרר, שטען כי מפלגתו של אדמוביץ', המצע האזרחי, אשמה במאסר שלו.
בשנת 1999 התחתן אדמוביץ' עם מגדלנה אברמסקה, סטודנטית למשפטים באוניברסיטת גדנסק, אותה הכיר במהלך לימודיו.
לימים היא הפכה לפרופסור למשפטים באותה אוניברסיטה.
יש להם שתי בנות, אנטונינה (ילידת 2003) וטרזה (ילידת 2010).
פאבל פיטר גוידיץ' היה כומר רוסיני שהשתייך לנצרות הקתולית היוונית ובישוף של מחוז פרשוב בסלובקיה.
הוא היה חסיד אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה כ־1,500 יהודים ממוות בידי הנאצים.
לאחר המלחמה, תחת השלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה, נרדף ובילה את רוב חייו בכלא, ועל כך הוכרז לאחר מותו כמבורך על־ידי האפיפיור.
פאבל גוידיץ' נולד ב־17 ביולי 1888 בכפר רוסקה פקלני שבמחוז פרשוב, אוסטרו־הונגריה, בשם פטרוס.
בנם של הכומר הקתולי סטפן גוידיץ' ואנה גרבריובה.
למד תאולוגיה בפרשוב, ולאחר שהוסמך, עבד ככומר תחת אביו, לימד דת בבית ספר תיכון, היה אחראי על ארכיונים ואייש תפקידים נוספים.
לאחר שהצטרף ל בחר לעצמו את השם פאבל.
כשביקר ב־1927 בותיקן קיבל צלב זהב באופן אישי מפיוס האחד עשר.
החל משנת 1927 היה גוידיץ' המנהל האפוסטולי של הנציגות הקתולית היוונית של מחוז פרשוב, ומאמיניו היו שייכים ל־4 לאומים שונים: סלובקים, רוסינים, אוקראינים והונגרים.
גוידיץ' עשה כל מאמץ אפשרי לאחד ביניהם ולצמצם את השוני ביניהם, אולם נסיונותיו נקטעו על ידי הלאומנים הסלובקיים, אשר הובילו לאוטונומיה סלובקית באוקטובר 1938 ומאוחר יותר לעצמאות סלובקיה במרץ 1939. התנועה הנציונלית השפיעה גם על אנשי הדת הסלובקים בדיוקסיה שלו, והמדינה הפשיסטית לא ראתה את פעולותיו של גוידיץ' בעין יפה.
גוידיץ' דיבר בגלוי לטובת היהודים כבר מתחילת רדיפתם בסלובקיה.
ב־25 לינואר 1939, כאשר הממשלה הפשיסטית של סלובקיה, בראשות הכומר הקתולי טיסו, הרכיבה ועדה מיוחדת לצורך "פתרון השאלה היהודית", כתב הבישוף גוידיץ' מכתב הממוען לכל המחוזות בדיוקסיה שלו.
במכתב זה הזהיר מפני התוצאות הרות האסון של מדיניות האפליה נגד יהודים.
הוא הזכיר למאמיניו את עקרונות אמונתם, והדגיש שכל בני האדם שווים בפני האל.
הוא גם הזהיר מפני התוצאות של הגזענות והאידאולוגיה הנאצית.
קריאתו של גוידיץ' במכתב זה עוררה סערה בקרב אנשי הכמורה הסלובקית, שמרביתה הייתה שייכת לזרם הלאומני של הכנסייה הקתולית.
בקיץ 1939 הם כתבו איגרת, בה הביעו חוסר שביעות רצון ממעשיו של גוידיץ', ולכן הגיש גוידיץ' את התפטרותו לממונה עליו, אך הוא סירב להתפטרות ומינה אותו לבישוף פרשוב.
מינוי זה רק החריף את המתחים בין גוידיץ' לבין הממשלה הסלובקית.
לאחר שהפרלמנט הסלובקי אישר חוק מיוחד שאפשר את גירושם של יהודי סלובקיה, כתב גוידיץ' מכתב מחאה חריף נגד הגירושים האכזריים של היהודים, בו הוא ביקש מהותיקן להתערב ולשים קץ למעשים אלו.
הוא אף ביקש מהכס הקדוש שיפעל להתפטרותו של טיסו, כדי שהכנסייה הקתולית תוכל להפריד את עצמה מהפעילויות הפליליות שטיסו קידם.
סלובקיה המשיכה במדיניות גירוש היהודים.
גוידיץ' ניסה להציל יהודים על ידי המרתם באופן המוני לנצרות.
המרות הדת היו פיקטיביות, והיהודים המשיכו לדבוק בדתם (בידיעתו המלאה של הבישוף).
במקרים רבים רק חבר משפחה אחד מהמשפחות היהודיות המיר את דתו במטרה להגן על כל משפחתו.
מתוך 249 משפחות יהודיות, רק 533 יהודים המירו את דתם לנצרות, במטרה להציל 1500 חברי משפחה יהודים אחרים אשר לא המירו את דתם.
על פי דו"ח של שירות הביטחון הנאצי, האס דה, מה־26 באוקטובר 1942, גוידיץ' קיים טקס המרה המוני מסוג זה בעיירה מיכלובצ'ה.
במהלך הטקס, נישק גוידיץ' את מצחם של היהודים ה"מומרים" קבל עם ועדה.
בתגובה למעשה זה של גוידיץ' חברים ותיקים רבים בכנסייה הקתולית החליטו לעזוב את הכנסייה.
לאחר המלחמה, חלק מהיהודים שניצלו על ידי גוידיץ' סברו שהשלטון הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה לא יטה לו חסד והציעו לעזור לו להגר מערבה.
השלטון רדף את הכנסייה הקתולית ולחץ עליה להתאחד עם הכנסייה האורתודוקסית.
למרות זאת, גוידיץ' סירב לעזוב את משרתו כבישוף או לנתק קשרים עם הנצרות הקתולית.
ב־1951 הוא נשפט עם בישופים נוספים בעוון בגידה, נידון למאסר עולם בכלא ונשלל מזכויותיו האזרחיות.
היהודים ניסו לעזור לו והעידו לטובתו, ושלחו מכתב לנשיא צ'כוסלובקיה, אנטונין זפוטוקי, ב־15 למאי 1956, אך ללא הועיל.
לאחר מספר שנים קצב הנשיא זפוטוקי את עונשו וקיצר אותו ל־25 שנות מאסר.
גוידיץ' היה כבר בשנות ה־60 המאוחרות לחייו ובריאותו הלכה והתדרדרה, אך למרות כל הבקשות לא ניתנה לו חנינה, והוא הועבר מכלא לכלא.
כאשר שהה בכלא רוזין שבפראג קיבל הצעה לחזור לפרשוב בתנאי שיהיה פטריארך של הכנסייה האורתודוקסית של צ'כוסלובקיה.
הוא דחה את ההצעה בטענה לחוסר נאמנות כלפי האפיפיור והאמונה הקתולית ונשאר בכלא.
גוידיץ' נפטר ממחלת הסרטן בבית החולים של כלא לאופולדוב בשנת 1960, ביום הולדתו ה־72, ונקבר בקבר אלמוני.