tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארז רביב מאתר דבר ראשון ביקר את הסרט כך "סרט שנועד להכניס לזיכרון הציבורי גם את גבורת לוחמי הארגון הצבאי היהודי...
חוקרי השואה כמו ד"ר חווי דרייפוס, ישראל גוטמן, דריוש ליביונקה ואחרים, התריעו כי בניסיון לתקן את העוול כלפי זכרם של לוחמי האצ"י, המתקנים יוצרים עוול חדש.
עקב מיעוט המקורות האמינים, חלקים בסיפור מבוססים גם על מקורות פולניים מפוקפקים, המספרים בדיות לגבי האצ"י כדי להאדיר את חלקם שלהם בסיוע להקמתו עוד בשנת 1939, כביכול." עופר אדרת, כתב הקולנוע, פרסם הארץ "סרט שמאיים להצית מחדש את אחד הוויכוחים הטעונים והרגישים ביותר על זיכרון השואה".
בערוץ 10 שודרה כתבה על הסרט והמגישה אושרת קוטלר התבטאה בסופה "כבת למשפחה רוויזיוניסטית, חייבת להודות שלא ידעתי מזה...
ונורי קהיו היא במאית, מפיקה קולנוע וסופרת קנייתית.
היא זכתה בפרסים ומועמדויות עבור סרטיה, כולל פרסי האקדמיה לקולנוע האפריקאית לבמאית הטובה ביותר, התסריט הטוב ביותר והסרט הטוב ביותר ב-2009 עבור סרט הדרמה "From a Whisper".
היא גם מייסדת שותפה של AFROBUBBLEGUM, קולקטיב מדיה לתמיכה באמנות אפריקאית.
היא מתארת את עצמה בתור הכבשה השחורה במשפחתה השמרנית; אמא שלה היא רופאה ואבא שלה איש עסקים.
אך דודתה היא שחקנית מפורסמת בקניה וגם הדוד שלה הוא פסל.
בגיל 16, קהיו החליטה להיות במאי.
לאחר שסיים תואר ראשון במדע ניהולי מאוניברסיטת וורוויק בשנת 2001, היא השלימה תואר שני בהפקה/בימוי באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בתחילת דרכה, קהיו עבדה בסרטים הג'וב האיטלקי ו-Catch a Fire.
הסרט העלילתי הראשון של קהיו הוא From A Whisper.
הסרט זכה ב-12 מועמדויות וזכה בחמישה פרסים ב פרסי האקדמיה לקולנוע האפריקאית ב-2009. הסרט מבוסס על אירועי הפיגוע בשגרירות ארצות הברית בניירובי ב-1998. הוא מספר את סיפורה של נערה צעירה, טמאני, ששכלה את אמה בהתקפה אך אביה מספר לה שאמה רק נעדרת.
Pumzi הוא סרט שמשתמש באסתטיקה האפרו-עתידנית (Afrofutirism) כדי להדגים יצירתיות אפריקאית ולכפור בייצוגים פסימיים של היבשת.
הסרט מספר את סיפורה של הבוטנאית הצעירה אשה, המתרחש כשלושים וחמש שנים אחרי מלחמת העולם השלישית (הידוע גם בשם "מלחמת המים").
אשה מגלה את החיים מחוץ לקהילתה הפוסט-אפוקליפטית המתגוררת מתחת לאדמה, ואשר חבריה נוטלים "מדכאי חלומות" כדי להימנע מפיתוח ציפיות לעתיד טוב יותר.
חלק מן מבקרים מבינים את הסרט כמתייחס להרס באפריקה בעקבות תוכניות ההתאמות ל-הבנק העולמי.
סרטה הדוקומנטרי של קהיו For Our Land מתעד את סיפורה של פרופסור ונגרי, כלת פרס נובל לשלום.
הסרט הוא חלק מסדרת "האפריקאים הגדולים" של ערוץ הטלוויזיה M-Net בדרום אפריקה.
הסרט ממשיך את עיסוקה של קהיו בנשים מובילות, ופעילות סביבתית ופוליטית.
סרטה "ראפיקי (אנ') אשר יצא לאור ב-2018, הופק בדרום אפריקה במסגרת תוכנית לעידוד קולנוענים צעירים.
הסרט מספר את הסיפור של שתי
נערות קנייתיות אשר מתאהבות אחת בשנייה, ונאבקות לנווט את האהבה הזאת עם המשפחות שלהן בחברה ההומופובית בה הן חיות.
קהיו עבדה את הסרט מספרה של הסופרת האוגנדית מוניקה אראכ דה נייקו באותו השם.
נושא ההומוסקסואליות הוא מאוד עכשווי בפוליטיקה האפריקאית, אך לדברי קהיו, ההומופוביה היא לא ברוח של אובונטו, ודוחקת אנשים לשוליים של החברה.
קהיו הביעה את תקוותה שהיא מתארת בסרט סיפור אהבה נורמטיבי, עם כל האתגרים שבדבר.
בכורת הסרט התקיימה בפסטיבל קאן 2018, אך הסרט נאסר להקרנה במולדתה של קהיו, קניה, בשל נושאו.
The Wooden Camel הוא ספר הילדים הראשון של קהיו.
הוא מספר את סיפורו של ילד בשם אטאבו, שחולם על מרוצי גמלים.
את הסיפור הקצר, RUSTIES, אותו כתבה קהיו בשיתוף, עוסק בעולם עתידני.
הוא מספר על מערכת היחסים בין נערה צעירה לרובוט תנועה.
בריאיון עם מגזין Quartz, קהיו אמרה שזה חשוב לייצר דמויות עבור ילדים אפריקאים כדי לתקן את תהליך המחיקה מההיסטוריה שאירע בקולוניזציה של אפריקה ובשל העליונות המערבית, ולבטא עבורם תקווה לעתיד של אפריקה.
קהיו מתחברת עם Afrofuturism, גם ביצירתה האמנותית וגם כמקור השראה.
היא שואבת מהעומק, כוח, וההיסטוריה של המיתולוגיות, רוחניות, ונטורליזם האפריקאיים, והיא טוענת שעמים ותרבויות אפריקאים עוסקים במחשבה אפרו-פוטוריסטית מזה מאות שנים, אם לא יותר.
בעיקר, היא ממקמת את אפריקה כקרובה לעולם הרוח, מה שמאפשר מיזוג של רוחניות ומציאות גם בסיפורים וגם בחיים האמיתיים.
לדבריה, אפריקה היא באופן מהותי מרחב עתידני, אשר משבש את הבינאריות המערביות סביב טכנולוגיה, הטבע, והזמן הליניארי.
עתידנות אפריקאית היא, לטענתה, בוגרת יותר, עמוקה יותר, ועשירה יותר מכל דבר שהמערב יצר.
קהיו מזהה ב-Afrofuturism העכשווי ניכוס מחדש פוסט-קולוניאלי המחזיר לידי אפריקה את צירי הזמן, הנרטיבים, והמרחבים שלה.
לקהיו יש ביקורת חריפה לגבי האופנים שבהם הלא ממשלתיים ארגונים שולטים בייצוג התדמיתי של אפריקה, ובכך גם בדמיונה של אפריקה.
היא אומרת שכדי לקבל מימון לסרטים באפריקה, עלייך לעשות סרט על נושא שבו מתעסקים ארגוני סיוע או שאותו מממנים ארגונים חוץ-ממשלתיים אחרים – למשל, סרטים על איידס או השחתת איבר המין הנשי.
דימויים אלה, על פי קהיו, ממשיכים למצב את אפריקה בתור ה"אחר".
בעבודתה, קהיו פועלת לתת תמונה אחרת, במיוחד עבור הדור הבא, הכולל את בתה.
סביבתנות ואקופמיניזם הם מרכזיים לעבודתה, כגון בסרט Pumzi, עליו אמרה קהיו, "עלינו להיות אמא של אמא אדמה, כי אם נאכזב אותה, היא תפסיק להיות אמא שלנו."
וושינגטון בלאק (אנ') (2025) - סדרת טלוויזיה אמריקאית
הפואמה ונוס ואדוניס מאת ויליאם שייקספיר פורסמה בשנת 1593, והיא יצירתו הראשונה של שייקספיר שהודפסה.
בפואמה 199 בתים בני 6 שורות כל אחד, בפנטמטר יאמבי.
מתוארת בה השתוקקותה של ונוס (אלת הגנים והכרמים) לאדוניס, צעיר יפה תואר, ונכונותה של ונוס להציל את אדוניס מחיית פרא והתעקשותו של אדוניס להילחם בחיה בעצמו.
הפואמה היא פסטורלית, ולעיתים ארוטית, קומית וטרגית.
היא עוסקת בטבעה של האהבה ובטבע.
הפואמה נכתבה בהשראת סיפור המופיע בחלק העשירי של ספרו של אובידיוס, "מטמורפוזות", אך שונה במידה ניכרת מסיפור זה.
סיפורים נוספים מתוך "מטמורפוזות", בהם אלה העוסקים בהרמאפרודיטוס, בנרקיסוס ובפיגמליון, נחשבים אף הם כמקור השראה לפואמה, אם כי במידה פחותה.
לפואמה מאפיינים משותפים אחדים עם יצירות נוספות של שייקספיר: "חלום ליל קיץ" (שאף בה נכלל סיפור מ"מטמורפוזות"), "רומיאו ויוליה" ו"עמל אהבה לשווא".
הפואמה נכתבה בזמן שתיאטראות לונדון היו סגורים מחמת מגפה.
היא נדפסה בשנת 1593 בידי המדפיס ריצ'רד פילד וזכתה להצלחה רבה - תוך 35 שנים הודפסו ממנו 16 מהדורות.
בשנת 1996 הוצג בדבלין, על ידי The Theatreworks Company, עיבוד למחזה של הפואמה.
בשנת 2004 הציגה הלהקה השייקספירית המלכותית עיבוד של הפואמה לתיאטרון בובות.
בשנים 2010–2011 העלתה להקת בוסטון מטרו אופרה עיבוד של הפואמה לאופרה שאורכה כארבעים דקות.
הליברית היא הפואמה עצמה, ואת המוזיקה כתב המלחין Zachary Wadsworth .
הפואמה יצאה לאור כספר מוקלט על ידי Naxos Records, כשבהקלטה השתתפו שחקנים בריטים ובהם איב בסט.
במהלך השנים פורסמו תרגומים לעברית של קטעים מתוך הפואמה.
ב־1955 פרסם ידידיה לוין תרגום של קטע בן 10 בתים מתוך הפואמה, ב־1968 פרסם צבי גורן, בגיליון הראשון של כתב העת "אגוז", תרגום שכלל כ־30 בתים נבחרים מתוך הפואמה, וב־1989 פרסם אריה זקס תרגום של שני בתים מתוך הפואמה בספרו "מבחר השירה הארוטית".
לראשונה תורגמה הפואמה בשלמותה לעברית בשנת 2016 בידי יותם בנשלום, ויצאה לאור בהוצאת חרגול.
למהדורה בעברית צורפה "אחרית דבר" מאת פרופ' אברהם עוז.
בנשלום כתב בהקדמה לספר שהקפיד לשמור באופן דייקני על המשקל המקורי של הפואמה.
מקור מול תרגום של הבית הראשון בפואמה מקור באנגלית תרגום לעבריתבידי יותם בנשלום Even as the sun with purple-colour'd face
ונוס ואדוניס (באיטלקית: Venere e Adone) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר טיציאן משנת 1553. היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
סיפורם של ונוס ואדוניס מתואר בספר העשירי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס.
הציור מתאר את הרגע בו ונוס מזהירה את אדוניס מחיות רעות, מאוחר יותר הוא יהרג בידי חזיר בר ומדמו יצמח פרח הכלנית.
טיציאן צייר מספר גרסאות "ונוס ואדוניס" לאורך השנים, הגרסה במוזיאון הפראדו היא הראשונה, והיחידה אשר מתוארכת במדויק בחליפת מכתבים משנת 1554 בין טיציאן לפליפה השני, מלך ספרד, מזמין היצירה.
הציור הוא השני בסדרה בת שישה ציורים אשר טיציאן כינה poesie (פיוטים), והיה אמור להיות מוצג מול הציור הראשון בסדרה: דנאה.
טיציאן הסביר למלך שהציורים נועדו להציג את ונוס מלפנים ומאחור וכך ליצור אשליה של פסל.
כיום "ונוס ואדוניס" מוצג מול ציור דנאה,
אבל לא מול הציור מהסדרה (שנמצא בלונדון) אלא מול גרסה מאוחרת שנוצרה בשנת 1565.
בציור נראה הצייד הצעיר אדוניס, עם שחר, כאשר הוא מנסה להרחיק מעליו את ונוס אהובתו, המנסה למנוע ממנו ללכת.
הוא מחזיק בידו חנית ולידו שלושה כלבי ציד.
מתחת לעץ אפשר לראות את קופידון ישן, כאשר החץ וקשת שלו תלויים על העץ.
למעלה בשמיים נראית דמות במרכבה (שהיא או ונוס, בשלב מאוחר יותר בסיפור, או אפולו, או אל השמש סול, המייצג את השחר).
ונוס יושבת על סלע אשר מכוסה על ידי מפת שולחן מהודרת, אדוניס לבוש בסגנון רומי קלאסי כאשר קרן נשיפה משתלשלת מחגורתו.
יצירה זו התפרסמה, מרגע שהוצגה לראשונה, בזכות הארוטיקה שהיא מביעה.
הייחודיות העיקרית שלה טמונה בתנוחתה של ונוס.
ישנן כשלושים גרסאות נוספות המתוארכות למאה השש עשרה.
הן מחולקות לשתי קבוצות: "גרסאות פראדו" ו"גרסאות פארנזה", להלן רשימה חלקית.
דומות לגרסה המוצגת במוזיאון הפראדו, גם מבחינת הגודל.
הדמות במרכבה היא בוודאות ונוס מכיוון שהיא נגררת בידי ברבורים.
מותו של אדוניס מוצג ברקע.
מתוארכת לסביבות 1554 ומיוחסת אל סדנתו של טיציאן.
מוזיאון פול גטי במאליבו, קליפורניה.
הגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא.
מתוארכת לסביבות 1560. אדוניס נראה חבוש כובע.
נקראות כך כי הן מבוססת על ציור ששכן בארמון פארנזה ברומא, ואבד.
ישנם מספר שינויים שנעשו בגרסאות פארנזה ביחס לגרסאות פראדו: הן קטנות במידה משמעותית.
השמיים, הקצה העליון של החנית והדמות במרכבה אינם מתוארים.
יש שני כלבים במקום שלושה.
קופידון ער, הוא קרוב יותר לזוג ואוחז בידו יונה.
אין כד מוזהב בצד שמאל.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
מיוחסת על ידי המוזיאון לטיציאן עצמו.
ונוס מול המראה (בספרדית: Venus del espejo) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר דייגו ולאסקס, שצויר בין השנים 1647–1651 ומתאר את ונוס.
היצירה צוירה, ככל הנראה, בעבור אספן האמנות, המרקיז גספר מנדס דה הרו , מקורבו של פליפה הרביעי, מלך ספרד.
ייתכן שנועדה לשמש בתור "זוג" עבור ציור בסגנון ונציאני מן המאה ה-16 המראה את ונוס שוכבת באותה תנוחה, אך מלפנים.
שני הציורים היו תלויים זה לצד זה שנים רבות באוסף המרקיז, אך לא ברור באיזו נקודה הם התאחדו.
היצירה עברה מדה הרו לאוסף של בתו קטלינה דה הרו ובעלה, פרנסיסקו דה טולדו, דוכס אלבה העשירי.
היא נמכרה בשנת 1802 לראש הממשלה מנואל דה גודוי .
זה תלה אותה לצד שתי יצירות מופת של פרנסיסקו דה גויה שייתכן והזמין בעצמו, המאחה העירומה והמאחה הלבושה, הנושאות דמיון קומפוזיציה ברור עם "ונוס מול המראה".
היצירה הובאה לאנגליה בשנת 1813, שם נרכשה על ידי ג'ון מוריט תמורת 500 ליש"ט (33,000 ליש"ט במונחי שנת 2020).
מוריט תלה אותה באחוזתו "רוקבי פארק" ביורקשייר, ומכאן שמה באנגלית, "Rokeby Venus".
היא הוצגה בשנת 1857 בתערוכת האוצרות של מנצ'סטר.
בשנת 1890 היא הוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בשנת 1906 נרכשה היצירה עבור הגלריה הלאומית בלונדון על ידי הקרן הלאומית לאוספי אמנות שזה עתה הוקמה, בעזרת קמפיין תרומות ציבורי.
אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, תרם באופן אנונימי 8,000 ליש"ט (870,000 ליש"ט במונחי שנת 2020) לקראת הרכישה.
בשנת 1914 היצירה עברה השחתה בידי הסופרג'יסטית מרי ריצ'רדסון.
היא שוקמה באופן מלא תוך זמן קצר והוחזרה לתצוגה.
היצירה מציגה את האלת האהבה היופי והפוריות ונוס בתנוחה חושנית, שרועה ברפיון על מיטה, ברכיה כפופות, גבה מופנה לצופה והיא מביטה במראה המוחזקת על ידי אל האהבה הרומאי, בנה קופידון, שמתואר ללא החץ וקשת הרגיל שלו.
היא מוצגת ללא האביזרים הכלולים בדרך כלל בתיאורי ונוס: תכשיטים, ורדים ושיח ההדס.
למעשה, ניתן לזהות את הדמות הנשית כוונוס אך ורק בגלל נוכחות בנה המכונף.
שלא כמו רוב הציורים הקודמים של האלה, שמראים אותה עם שיער בלונדיני, ונוס של ולאסקס היא ברונטית.
ונוס מביטה כלפי חוץ אל הצופה דרך דמותה המשתקפת במראה.
אך התמונה מטושטשת ומגלה רק השתקפות מעורפלת של מאפייני הפנים.
סרטי משי ורודים שזורים זה בזה נראים מעל מסגרת המראה וכנראה משמשים לתלייתה.
בעבודה זו שילב ולאסקס שתי תנוחות ידועות עבור ונוס: שכיבה על ספה או מיטה והבטה במראה.
לעיתים קרובות ונוס מתוארת כשהיא מביטה בו זמנית במראה ובצופים.
אבל זה בלתי אפשרי מבחינה פיזיקלית, שכן אם הצופים יכולים לראות את פניה משתקפות לכיוונם, אז היא לא יכולה לראות את עצמה.
תופעה זו ידועה בשם אפקט ונוס.
במספר דרכים היצירה מייצגת תפנית ציורית, בשימוש המרכזי במראה, ובהצגת ונוס כאשר גבה מופנה לצופה.
קפלי המצע תואמים את צורתה הפיזית של ונוס, ומדגישים את הפיתול הסוחף של גופה.
הקומפוזיציה משתמשת בעיקר בגוונים של אדום, לבן ואפור המשמשים אפילו עבור עורה של ונוס.
אף על פי שההשפעה של ערכת הצבעים הפשוטה הזו זכתה לשבחים רבים, ניתוח טכני עדכני הראה כי הסדין האפור היה במקור בצבע ארגמן בהיר שדעך.
הצבעים הזוהרים המשמשים לעורה של ונוס, מנוגדים למשי השחור עליו היא שרועה ולקיר החום מאחורי פניה.
ישנה דו משמעות בציור ביחס לזהותה של ונוס.
היא מתוארת בחדר פשוט, שקירותיו חשופים, וכאמור ללא מאפייני הפאר אשר בדרך כלל מופיעים בציורי ונוס.
דו משמעות זו משתקפת גם בהקפדה על הגימור, אשר אינה אחידה לאורך הציור.
בחלקים ממנו, ובמיוחד בתיאור גופה של ונוס, ישנה הקפדה רבה: משיכות המכחול אינן נראות, העור בוהק והציור נראה כמעט כמו צילום.
לעומת זאת, אזורים אחרים בציור מאופיינים במשיכות מכחול חופשיות אשר נראות בבירור, למשל סרטי המשי מעל מסגרת המראה, או משיכות מכחול שחור עבה מתחת לרגל ימין של קופידון, אשר יוצרות רושם שחלק זה נעשה בחופזה.
ולאסקס רצה למקד את המבט בגופה של ונוס, וכל היתר מעט מעורפל.
דו המשמעות נכונה במיוחד בהשתקפות המטושטשת של פני ונוס במראה.
אין ספק שמדובר כאן בהחלטה מכוונת של ולאסקס.
היסטוריונית האמנות אנריקטה האריס כתבה "יש דו משמעות באישה הזו וחוסר וודאות בשאלה האם היא אדם או אלה מיתולוגית.
וכולנו נשארים, כל אחד מאיתנו, למלא את התכונות של הפנים ההן במראה".
לצייר את אלת האהבה ונוס זה כמו לצייר יופי אידיאלי.
ויופי אידיאלי משתנה מאדם לאדם, וכאן אנו מוזמנים להפוך אותה בדמיוננו בדיוק למה שאנחנו רוצים שהיא תהיה.
דייגו ולאסקס היה האמן המוביל של תור הזהב הספרדי.
הוא היה צייר המלך הספרדי ובילה את מרבית חייו הבוגרים במדריד, למעט שני ביקורים באיטליה.
ציורי עירום היו נדירים ביותר באמנות הספרדית של המאה ה-17, שבה פעלה האינקוויזיציה הספרדית.
באופן פרדוקסלי, ציורי עירום של אמנים זרים נאספו דווקא על ידי חצר המלך.
"ונוס מול המראה" הוא ציור העירום היחיד של ולאסקס ששרד.
היצירה תועדה לראשונה בשנת 1651 ברישומיו של המרקיז גספר מנדס דה הרו, ככל הנראה מזמין היצירה, בשם "אישה עירומה", בלא התייחסות לוונוס.
הוא היה אחיינו של פטרונו הראשון של ולאסקס, הרוזן-דוכס אוליבארס, וידוע בתור ליברטן רודף נשים קיצוני.
גילויים אלה מקשים על תיארוכו של הציור.
אך בחינה מעמיקה של הציור והשוואתו ליצירות אחרות, אשר תאריך יצירתן כן ידוע, מאפשרים לתארך את יצירתו לבין השנים 1647–1651. זאת אומרת מיד לפני ביקורו השני והאחרון של ולאסקס באיטליה, שהיה בין השנים 1649–1651, תוך כדי הביקור, או מיד אחרי אותו ביקור.
היצירה נחשבת לכזו שנוצרה תוך שימוש במודלים חיים וזהותה של הדוגמנית הייתה נושא להשערות רבות.
כאמור, ייתכן והיצירה נוצרה ברומא, והיסטוריון האמנות אנדראס פראטר ציין כי שם האמן "אכן ניהל חיים של חירות אישית ניכרת שהיו עולים בקנה אחד עם הרעיון של שימוש במודל נשי עירום חי".
חלק מן החוקרים טענו כי בציור מתוארת פילגשו של ולאסקס באיטליה.
חוקר האמנות חוסה לופס-ריי טען לעומתם שהיא זהה לדוגמנית ששימשה בציוריו של ולאסקס הכתרת הבתולה ומשל ארכנה, שניהם מוצגים במוזיאון הפראדו.
יצירות רבות, מהעת העתיקה ועד הבארוק, צוטטו כמקורות השראה עבור ולאסקס.
אבל על פי היסטוריון האמנות פראטר, גרסתו של ולאסקס היא "מושג חזותי מאוד עצמאי שיש בו הרבה מבשרים, אך אין מודל השפעה ישיר.
המבשרים כוללים את תיאורי ונוס השונים של טיציאן, כמו ונוס והמוזיקאי ובייחוד ונוס מאורבינו, וכן ציור ונוס הישנה של ג'ורג'ונה.
כולם מתארים את ונוס כאשר סביבה אריגים מפוארים.
השימוש במראה הממוקמת באופן מרכזי נוצר בהשראת ציירי הרנסאנס הגבוה האיטלקי, כגון טיציאן ולורנצו לוטו, שהשתמשו במראה כדמות פעילה, ולא סתם אביזר במרחב הציורי.
גם טיציאן וגם פטר פאול רובנס ציירו את ונוס מביטה במראה, וכיון ששניהם היו קשורים קשרים הדוקים לחצר המלך הספרדי, ציוריהם היו מוכרים לוולאסקס.
עם זאת, תאורה של "ונוס מול המראה", עם מותניים צרים וירך בולטת, אינו דומה לתיאוריה המלאים של ונוס בציורים האיטלקים.
חידוש אחד בהשוואה לציורי עירום גדולים אחרים טמון בעובדה כי ולאסקס מתאר מבט אחורי של נושא התמונה.
היו תקדימים לכך בהדפסים שונים וכן בפסלים קלאסיים אשר היו ידועים לוואלסקס, ואשר העתקים שלהם הוצבו במדריד.
כזה למשל היה הפסל הרמאפרודיטוס הישן, שעותק ממנו נשלח למדריד, ואשר מדגיש גם הוא את פיתולי הגוף מהירכיים למותניים.
אבל שילוב המרכיבים בקומפוזיציה של ואלסקס הוא מקורי.
עירום במאה השבע עשרה בספרד
ציורי עירום נאסרו באופן רשמי בספרד של המאה ה-17. האינקוויזיציה יכולה הייתה לתפוס ולצבוע מחדש את היצירות, ואמנים אשר ציירו ציורי עירום הודחו, נקנסו ואף גורשו מספרד.
למרות זאת, חוגים אינטלקטואליים ואריסטוקרטיים האמינו כי מטרות האמנות גוברות על שאלות המוסר, ועל כן היו הרבה ציורי עירום, בדרך כלל בנושאים מיתולוגיים, באוספים פרטיים.
פטרונו של ולאסקס, חובב האומנות פליפה הרביעי, מלך ספרד, החזיק מספר ציורי עירום של טיציאן ורובנס.
אספנים מובילים, כולל המלך, נטו לשמור על ציורי עירום מיתולוגיים רבים בחדרים פרטיים.
במקרה של פיליפה הרביעי, החדר כלל את סדרת הציורים poesie (פיוטים) של טיציאן, שירש מפליפה השני, מלך ספרד, ואת הציור "ונוס מול המראה" של רובנס אשר הזמין בעצמו.
היחס הספרדי לציורי עירום היה ייחודי באירופה ולרוב התייחסו אליהם בחשדנות.
נשים נהגו ללבוש בגדים עם קו צווארון נמוך במהלך התקופה, אך לדברי היסטוריונית האמנות זהירה וואליז, "קודי התפאורה התמונתית לא היו מאפשרים בקלות לצייר גברת ידועה בצורה זו".
עבור הספרדים של המאה ה-17, נושא העירום באמנות קושר למוסר.
הדמות הנשית הייתה מכוסה תמיד באמנות הספרדית של המאה ה-17, אפילו בתיאור של סיבּילות, נימפות ואלות.
בשום ציור לא נראתה אישה ספרדית עם שדיים חשופים, גם זרועות חשופות הוצגו לעיתים רחוקות בלבד.
אפילו באמצע המאה ה-18 ציין אמן אנגלי, שצייר רישום של ונוס כשהייתה עדיין חלק מהאוסף של פרנסיסקו דה טולדו, כי היא "לא הוצגה, בגלל הנושא".
לדייגו וולאסקס לא היו חסידים והוא לא חוקה באופן נרחב, בין השאר משום שהתעלמו ממנו עד אמצע המאה ה-19. במיוחד, החידושים הוויזואליים והמבניים שלו בציור זה לא פותחו על ידי אמנים אחרים, בעיקר בגלל צנזורה על היצירה, אשר נשארה באוספים פרטיים עד תחילת המאה ה-20.
החל משנת 1906, היצירה זכתה לחשיפה גבוהה בגלריה הלאומית והפכה לידועה ברחבי העולם באמצעות רפרודוקציות.
השפעתה הכללית הגיעה אפוא לאחר זמן רב, אם כי אמנים יחידים היו יכולים לראות אותה מדי פעם לאורך ההיסטוריה שלה.
הפשטות בה מציג ולאסקס את העירום הנשי, ללא תכשיטים או כל אביזריה הרגילים של האלה, הודהדה בציורי עירום מאוחרים יותר של, בין היתר, ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, אדואר מאנה ובודרי.
מאנה, בציורו אולימפיה, מתייחס לתנוחתה של "ונוס מול המראה" אבל מציג אישה אמיתית ולא אלה.
אולימפיה מביטה אל הצופה ישירות, שלא כמו "ונוס מול המראה" אשר מביטה דרך השתקפות במראה.
בעשירי במרץ 1914, נכנסה מרי ריצ'רדסון, פעילת איגוד הנשים החברתי והפוליטי (תנועה פוליטית רדיקלית באנגליה לנשים בלבד, שהובילה את המאבק למען הענקת זכות הבחירה לנשים בין השנים 1903–1917), לגלריה הלאומית והשחיתה את הציור באמצעות סכין קצבים.
ריצ'רדסון השאירה שבעה חתכים על הציור, ובמיוחד גרמה נזק לאזור שבין כתפיה של ונוס.
כל הנזקים תוקנו בהצלחה על ידי המשקם הראשי של הגלריה הלאומית, הלמוט רוחמן.
ריצ'רדסון נידונה לשישה חודשי מאסר, העונש המקסימלי להרס יצירות אמנות.
בזמן המשפט ובראיונות מאותה תקופה טענה כי ההשחתה נעשתה כי זה היה ציור בפרופיל גבוה וכתגובה למעצרה של מנהיגת התנועה, אמלין פנקהרסט, וליחס הגרוע לו זכתה.
היא ציינה בראיון שנערך בשנת 1961 כי שנאה את השימוש בנשים בציורי עירום.
כמו כן, היא ראתה גברים מביטים בתאווה בציור ו"חשבה שזה מחפיץ" (sensuous).
היא השוותה בראיון מאוחר נוסף בין ונוס, היקרה, לפנקהרסט אשר חייה היו חסרי ערך.
על פי דיווחים עיתונאיים מאותה תקופה עולה כי התמונה לא נתפסה כיצירת אמנות בלבד.
עיתונאים התייחסו להשחתה כניסיון רצח והשתמשו במילים מהן עולה כאילו נפגע גוף נשי בפועל ולא רק ציור.
"ונוס המנצחת" או "פולין בונפרטה כוונוס המנצחת" הוא פסל בסגנון נאו-קלאסי, המציג את דמותה של פולין בונפרטה, ונוצר על ידי הפסל האיטלקי אנטוניו קנובה בראשית המאה ה-19.
הפסל "ונוס המנצחת" מציג את דמותה של פולין בונפרטה בדמות האלה ונוס.
היא מתוארת בעירום חלקי, יושבת בהסבה כשבד מכסה את מבושיה ורגליה.
על ידה האחת צמיד, ובידה השנייה היא מחזיקה בתפוח, המהווה סמל (אטריביוט) לדמותה של ונוס (אפרודיטה) ב"משפט פאריס".
הדמות שוכבת על גבי מזרן מפוסל, המוצב על גבי כן בצורה של ספה רומית, המעוטרת בקישוטים מוזהבים ובחיקוי של בד.
הפסל הוזמן על ידי בעלה של בונפרטה, קמילו בורגזה, הנסיך השישי מסולמונה, אציל רומאי מבית בורגזה, ששימש גם כשליחו של האפיפיור פיוס השביעי.
הוא שואב את השראתו ממסורת אמנותית הלקוחה מן האמנות הרומית של גילום אלים על ידי בני אצולה.
למרות זאת, העירום בפסל איננו שכיח בעבודות מסוג זה.
קנובה התבקש בתחילה לתאר את בורגזה כאלת הציד דיאנה, אולם על פי המסורת בורגזה צחקה מהצעה זו, משום שהאלה דיאנה היא אחת משלוש "האלות הבתולות", ואילו בורגזה נתפשה כבעלת מיניות חופשית.
הפסל נוצר בשיש על ידי קנובה בין השנים 1805–1809 ברומא.
הוא הוצב בתחילה בבתיו של קמילו בורגזה בטורינו ובגנואה, ובשנת 1838 בקירוב הועבר אל גלריה בורגזה ברומא, שם הוא מוצג כיום.
פסל גבס ששימש כמודל עבודה מוצג כיום במוזיאון קנובה, הנמצא בפוסגנו (Possagno) שבאיטליה.
פסל זה ניזוק בשנת 1917 מהפצצה בזמן קרב מונטה גראפה, אז נקטע ראשו של הפסל.
בשנת 2020 נקטעו אצבעות רגלי הפסל, בשל תייר שישב על היצירה, בזמן שניסה לצלם סלפי.
נפת ונוקובו היא נפה במחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
נפת ונוקובו מורכבת משני חלקים, המופרדים על ידי שטחו של המחוז האדמיניסטרטיבי של מוסקבה החדשה: היישוב הקודם עם שדה התעופה, קיבל מעמד של יישוב מסוג עירוני בשנת 1947.
ביוני 2011, לאחר חתימת הסכם על גבול בין מוסקבה ומחוז מוסקבה, הותאם גבול הנפה.
ונטוורת' היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית מסוגת דרמה.
שידור הסדרה החל בערוץ Soho האוסטרלי ב-1 במאי 2013. הסדרה היא חידוש של הסדרה "סוהר" (Prisoner) ששודרה בין 1979 ל-1986 בערוץ 10 האוסטרלי ("Network Ten") שזכתה למעמד אייקוני באוסטרליה.
הרעיון לחידוש הועלה בידי רג ווטסון ופותח על ידי לארה ראדולוביץ' ודייוויד האנמן.
זמן ההתרחשות בסדרה הוא הזמן העכשווי ובתחילתה מתמקדים בימיה הראשונים של האסירה בי סמית' (Bea Smith) בכלא ולאחר מכן להתקדמותה לראש היררכיית השליטה בבית הכלא.
החל מהעונה החמישית הסדרה מוסבת לפורמט אנסמבל.
הסדרה צולמה בפרוורי מלבורן שבאוסטרליה, כך שלאחר העונה השלישית הצילומים עברו למיקום שונה באותה העיר.
הסדרה קיבלה תגובות חיוביות מהמבקרים, והפרק הראשון הפך לפרימיירה מסוגת דרמה הנצפית ביותר באוסטרליה של חברת שידור זו.
הסדרה נמכרה למעל 85 מדינות, וכמו כן נמכרה גם לנטפליקס (לשידור בחלק מהמדינות).
החלק הראשון של העונה השמינית שודר ב-28 ביולי 2020 והחלק השני ב-26 באוקטובר 2021. עונה זו הייתה האחרונה בסדרה.
הסדרה הועלתה לראשונה בישראל ב-16 בספטמבר 2015 ל-VOD של הוט.
ונטוורת' מתרחשת בזמן מודרני באוסטרליה.
היא עוקבת אחר חייה של בי סמית' (דניאל קורמאק) שנכנסה לכלא לראשונה אחרי שהואשמה בניסיון לרצח העלה.
בי מופרדת מבתה ונשלחת למעצר בוונטוורת', שם עוברת טלטלה בהמתנה למשפט.
בי מתחילה בתחתית היררכיית הכלא, ונאלצת ללמוד איך לשרוד בו.
בי סמית' – דניאל קורמאק (עונה 1–4)
פרנצ'סקה דויל (מכונה "פרנקי") – ניקול דה סילבה (דמות ראשית בעונות 1–6, דמות אורח בעונה 7)
ג'קלין הולט (מכונה "ג'קס) – קריס מקוואדה (עונה 1)
אליזבת' בירדסוורת' (מכונה ליז) – סליה אירלנד (עונה 1–7)
סוזן ג'נקינס (מכונה "בומר") – קטרינה מילוסוויק (דמות משנה בעונה 1, דמות ראשית בעונות 2–8)
דורין אנדרסון (מכונה "דור") – שרינה קלנטון (עונה 1–5)
מקסין קונווי – סוקרטיס אוטו (דמות משנה בעונות 2–3, דמות ראשית בעונות 4–5)
קארן פרוקטור (מכונה "קז") – תמי מקינטוש (דמות אורח בעונה 3, דמות ראשית בעונות 4–7)
סוניה סטיבנס – סיגריד ת'ורנטון (דמות אורח בעונה 4, דמות ראשית בעונות 5–6)
אלי נובאק – קייט ג'נקינסון (עונה 4–8)
ריטה קונורס – לאה פרסל (עונה 6–8)
מארי וינטר – סוזי פורטר (עונה 6–8)
רובי מיטשל – ראריווי היק (עונה 6–8)
לו קלי – קייט בוקס (עונה 8)
רב קין – זואי טרקס (עונה 8)
ג'ודי בראיינט – ויוויאן אווסוגה (עונה 8)
ורה בנט – קייט אטקינסון (עונה 1–8)
ויל ג'קסון – רובי ג'.
מת'יו פלטצ'ר (מכונה פלטץ') – ארון ג'פרי (עונה 1–3)
ג'ייק סטיוארט – ברנרד קארי (עונה 4–8)
ג'ואן פרוגוסון – פמלה רייב (דמות ראשית בעונות 2–5 ובעונה 8, דמות אורח בעונות 6–7)
מג ג'קסון – קתרין מק'למנטס (עונה 1)
אריקה דווידסון – ליאנה וולסמן (עונה 1)
אן ריינולדס – ג'יין הול (עונה 8)
ונוס ממורבני (בסלובקית: Moravianska venuša) היא צלמית נשית פרהיסטורית קטנה, שהתגלתה בסלובקיה בתחילת המאה ה-20.
הצלמית הייתה קבורה באדמה והתגלתה בעת חריש זמן מה לפני 1930 על ידי האיכר סטפן הולמן-פטרך בפודקוביצה (Podkovica) ליד הכפר מורבני נאד ואהום (Moravany nad Váhom) שבסלובקיה.
הצלמית עשויה מניב ממותה ומתוארכת לשנת 22,800 לפני הספירה, כחלק מהתעשייה הגרווטיאנית (Gravettian) מהתקופה הפלאוליתית העליונה (Upper Paleolithic) .
עותק של צלמית ונוס זו נמצאת כיום בתערוכת "טירת ברטיסלבה" במוזיאון הלאומי הסלובקי.
ונוס עולה מהים (ונוס אנדיומדה) הוא אחד מהייצוגים האיקוניים של האלה ונוס (אפרודיטה), שהתפרסמה בציור אהוב מאוד על ידי אפלס שצויר במאה הרביעית לספירה.
הציור אבד אך תיאור שלו קיים ב"תולדות הטבע" מאת פליניוס הזקן שם מוזכר שהצייר אפלס העסיק את קמפספה, פילגשו של אלכסנדר הגדול, כמודל שלו.
קונכיית צדפה, שנמצאת לעיתים קרובות בייצוגים של ונוס עולה מהים, היא סמל של הפות הנשי.
הנושא מעולם לא נעלם לחלוטין באמנות המערבית, והתחדש מאוד בתקופת הרנסאנס האיטלקי, עם חיזוקים נוספים בתקופת הבארוק וברוקוקו, ובציור האקדמי של סוף המאה ה-19. לפחות דמות נשית עירומה אחת דרושה כדי לעסוק בנושא, מה שתרם לפופולריות שלו.
על פי המיתולוגיה היוונית, אפרודיטה נולדה כאישה בוגרת מהים ליד פאפוס בקפריסין, מה שחידש תמיד את בתוליה.
לעיתים קרובות חוזר מוטיב של האלה שסוחטת את שערה.
הנושא חזר על עצמו לעיתים קרובות בעת העתיקה, ייצוג פיסולי מהמאה הרביעית מווילה גאלו-רומית באקוויטניה (מוזיאון הלובר) מעיד על המשך קיומו של המוטיב בשלהי העת העתיקה.
ציורו של אפלס נוצר עבור מקדש אסקלפיוס בקוס, ממנו נלקח לרומא על ידי אוגוסטוס כתשלום מס, והוצב במקדש הקיסר.
בתקופת נירון, בגלל מצבו הרעוע, הוא הוחלף בעותק של הצייר דורותאוס.
פליניוס הזקן, המתאר בפירוט את ציוריו הטובים ביותר של אפלס, ציין: "ונוס המגיחה מהים, שהוקדש על ידי אוגוסטוס המנוח לזיכרון מבורך במקדשו של יוליוס קיסר אביו [המאמץ], אשר נקרא 'האנדיומדה', זכה לשבחים בכתבים יווניים כמו יצירות אחרות, שנכבשו על ידי הזמן אך תהילתם לא התעמעמה."
דמותה של ונוס העולה מן הים היא אחת התמונות הבודדות ששרדו במערב אירופה, ללא שינוי מהותי מהופעתה הקלאסית, מהעת העתיקה ועד לשיא ימי הביניים.
מתוך רצונם של אמני הרנסאנס הקוראים את פליניוס הזקן לחקות את אפלס, ואם אפשר, להתעלות עליו, ונוס העולה מן הים כנושא לציור ופיסול עלתה שוב במאה ה-15: מלבד היצירה המפורסמת של בוטיצ'לי "הולדת ונוס" (גלריית אופיצי, פירנצה), יצירה מוקדמת נוספת היא התבליט של אנטוניו לומברדו מבית וילטון (מוזיאון ויקטוריה ואלברט).
יצירה נוספת של טיציאן, מ-1520, שהייתה השאלה לטווח ארוך על ידי הדוכס מסאת'רלנד, נקנתה על ידי הגלריה הלאומית של סקוטלנד ב-2003. היא מתארת את ונוס עומדת בים, סוחטת את שערה.
הקונכייה ביצירה היא סמלית בלבד, כיוון שהיא אינה מקיימת אינטראקציה עם ונוס.
הפסל של ג'אמבולוניה הוא גם דמות בודדת שסוחטת את שערה.
הנושא היה פופולרי בקרב ציירי הבארוק והרוקוקו, שהרכיבו קבוצות גדולות סביב האלה ונוס: כרובים, נימפות ים, סוסוני ים וטריטונים.
ניתן לכנות אותם גם ניצחון ונוס, והושפעו כנראה על ידי "ניצחון גלתיאה" של רפאל (בערך 1514).
ציור זה החליף את הציור של בוטיצ'לי, כבעל ההשפעה הדומיננטית על ציורי הנושא עד סוף המאה ה-19. ציורים ברוח זו כוללים את אלה של ניקולא פוסן (1635–1636, פילדלפיה), סבסטיאנו ריצ'י (בערך 1713, מוזיאון גטי), פייר-ז'אק קאז'ס, פרנסואה בושה (1740, סטוקהולם, ומוזיאון ארמיטאז' ב-1743 לערך).
לקורנליס דה פוס יש ציור מקורי ופחות רשמי במוזיאון הפראדו.
פסלי הרוקוקו על הנושא היו עטופים בצניעות על הירכיים, אבל עירום נועז יותר פנה לפטרונים גברים מהמאה התשע-עשרה.
תאודור שאסריאו עסק בנושא ב-1835; הוא חזר על מחוות סחיטת השיער ביצירתו המפורסמת ביותר "הטואלט של אסתר" (1841).
הציור "ונוס עולה מהים" של ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר, שהושלם לאחר שנים רבות בשנת 1848, הוא אחת היצירות המפורסמות ביותר של הצייר (מוזיאון קונדה).
הציור "הולדת ונוס" של אלכסנדר קבנל הוצג בסלון פריז בשנת 1863, ונקנה על ידי נפוליאון השלישי לאוסף האישי שלו.
נושא פופולרי כל כך, עם רמיזות של ארוטיקה המוצדקות בהקשר המיתולוגי שלו, היה בשל לדקונסטרוקציה מודרניסטית; בשנת 1870 ארתור רמבו עורר את דמותה של קלרה ונוס (ונוס מפורסמת) עם פגמים אנושיים מדי (deficits) בשיר סרדוני שהכניס את הצלוליט לספרות הגבוהה.
הציור "הולדת ונוס", מאת ויליאם אדולף בוגרו (1879), מדמיין מחדש את ההרכב של מסורת רפאל ופוסין, המשקף את הפופולריות המתמשכת של הנושא בקרב הציירים האקדמיים של סוף המאה ה-19. הוא הוצג בסלון פריז של 1879, ונקנה עבור מוזיאון לוקסמבורג.
דמותה העירומה של ונוס תופסת את מרכז הקומפוזיציה, כשסביבה נאספים מעריצים רבים.
פבלו פיקאסו שיחזר את דמותה של ונוס העולה מהים כדמות המרכזית של ציורו המכונן "העלמות מאביניון" (1907), דקונסטרוקציה מודרניסטית של האייקון, ואחת מיצירות האמנות הבסיסיות של הקוביזם.
ונוס העולה מהים הציעה נושא טבעי למזרקה: לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה יש פסל ברונזה בגודל טבעי בדמותה, כך שמים משיערה של ונוס מטפטפים על הפסל, שעוצב על ידי חסיד קרוב של ג'אמבולוניה, סוף המאה השש עשרה.
המסע של סיבל ונוס מאנגולה לאיי הודו המערבית
בשנת 1793 יצר תומאס סטות'ארד תחריט בהשראת רפאל או הבארוק עבור המהדורה השלישית של בריאן אדוארדס "ההיסטוריה, האזרחית והמסחרית של המושבות הבריטיות באיי הודו המערבית".
המסע של סיבל ונוס, מאנגולה לאיי הודו המערבית מתארת אישה אפריקאית בתפקיד ונוס.
בהשתתפות שמונה מלאכים המנפנפים עליה בנוצות של יען או של טווס, היא אוחזת במושכות בזוג דולפינים שמושכים הלאה אל אמריקה את חצי הקונכייה עליה היא עומדת.
קופידון מוצג בשמאל לתמונה בדומה לתיאור של נפטון המניף את דגל בריטניה.
מימין נראה טריטון מביט לאחור אל ונוס סיבל וחובק את אחד הדולפינים.
הדמות היא בעלת כוח נשי: שרירית, רזה ומעוטרת בשרשרת תכשיטים.
ונוס ואדוניס (אנגלית Venus and Adonis) היא אופרה בשלוש מערכות ופרולוג מאת מלחין הבארוק האנגלי ג'ון בלואו, שהולחנה לא יאוחר מ-1684 (אז היא העלתה) ולא לפני 1681 (כשהושלם הטקסט שלה).
נכתבה לחצרו של המלך צ'ארלס השני בלונדון או בטירת וינדזור.
נחשבת לאופרה האנגלית המוקדמת ביותר ששרדה.
יש מי שהיא נחשבת בעיניו לחצי אופרה.
מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מגדיר אותה כאופרה האנגלית המוכרת ביותר.
נראה כי מחברת הליברית הייתה אפרה בן בשל האופי הפמיניסטי של הטקסט, וכי מאוחר יותר עבדה עם בלואו על המחזה The Lucky Chance.
לחלופין, ייתכן שכותבת הליברית הייתה אן קינגסמיל, שנקראה לאחר מכן בשם אן פינץ', אולי בשיתוף פעולה עם המשוררת אן קיליגרו.
הסיפור מבוסס על המיתוס הקלאסי של ונוס ואדוניס, שהיה גם הבסיס לפואמה של שייקספיר "ונוס ואדוניס", וכן על שירו של אובידיוס באותו שם במטמורפוזות שלו.
בישראל עלתה האופרה בשנת 2014
+תפקידקולקופידוןסופרןונוססופרןאדוניסבריטוןרועהקונטאלט או קונטרטנוררועהסופרןציידקונטראלט או קונטרטנורמקהלהː קופידונים, רועים ורועות, ציידים ואנשי חצר.
ונוס ואדוניס נחשבת על ידי אחדים לחצי אופרה אך מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מגדיר אותה כאופרה האנגלית הקדומה ביותר ששרדה.
למעשה, מקור כתב יד מוקדם הוא כותרת המשנה "מופע לבידור המלך".
האופרה מזכירה מאד אופרות צרפתיות של התקופה, במיוחד אלו של ז'אן-בטיסט לולי.
המרכיבים הצרפתיים באופרה הם הפתיחה הצרפתית, הפרולוג המתייחס במעט למכלול שלשמו נכתב, וכולל גם ריקודים רבים הפופולריים באותה תקופה.
היצירה היא מודל ברור לאופרה דידו ואניאס של הנרי פרסל, הן במבנה והן בשימוש במקהלה.
היצירה יוצאת דופן לתקופה בגלל אופי ההלחנה שלה; אין אריות ברורות, אלא המוזיקה נמשכת לאורך כל הדרך, תוך שימוש ברצ'יטטיב כדי לקדם את העלילה.
המיתוס המסורתי של ונוס ואדוניס:ונוס נמצאת עם בנה קופידון, והוא פוגע בה בטעות באחד מחיציו.
האדם הבא שוונוס רואה הוא אדוניס הצעיר יפה התואר, בו היא מתאהבת מיד.
הוא צייד, והיא מחליטה שכדי להיות איתו, היא תלבש את דמותה של אלת הציד, ארטמיס.
בסופו של דבר היא מזהירה את אדוניס מפני הסכנה שבציד חזיר הבר, אך הוא אינו שועה לאזהרה, ונפגע למוות.בגרסה של בלואו, ונוס מעודדת את אדוניס לצאת לציד, למרות מחאותיו.
זה מקביל לסצנה ב"דידו ואיניאס" המאוחרים יותר של פרסל (1688), כאשר דידו דוחה את הצעתה של איניאס להישאר איתה.
פרח הדמומית, הנקרא אדוניס, לזכר הנער יפה התואר, אהובה של ונוס, שנקטל על ידי חזיר הבר שניסה לצוד.
לאחר פתיחה צרפתית, קופידון פונה לרועים ולרועות צאן, מאשים אותם בבגידה, ומזמין אותם ליהנות מהנאות פסטורליות אמיתיות.
בני הזוג נחים על ספה.
רגע לפני שהיא מתמסרת לו, נשמעת קריאת הציד, והיא מעודדת אותו לעזוב אותה ולהצטרף למרדף.
הציידים נכנסים בשירה על חזיר ענק שגורם לבעיות קשות; כך עוזב אדוניס.
קופידון לומד מאמו כיצד לעורר אהבה בלבבות בני אדם.
הוא בתורו מלמד את השיעור הזה לקבוצה של קופידונים קטנים.
קופידון מייעץ לאמו שהדרך לגרום לאדוניס לאהוב אותה יותר היא לגרום לו להיות חלש ותלותי.
באות חאריטות, לסגוד לאלת האהבה.
ונוס וקופידון מוצגים מוכי צער.
אדוניס מובא, גוסס מנגיחת החזיר.
הוא שר דואט עם ונוס, ומת בזרועותיה.
בתוך כדי קינה היא מתחילה בצעדת הלוויה, ואת הפזמון מלוות הדמויות הפסטורליות (במציאות, אנשי החצר של ונוס).
האופרה מסתיימת במקהלה בסול מינור "אבל על עבדך", דוגמה לקונטרפונקט.
1951 - מרגרט ריצ'י (ונוס), גורדון קלינטון (אדוניס), מרגרט פילד-הייד (קופידון) - אנסמבל תזמורת דה לואיזו-לייר, אנתוני לואיס (לואיזו-לייר)
1988 - לין דוסון (ונוס), סטיבן וארקו (אדוניס), ננסי ארגנטה (קופידון) - בארוק לונדון, צ'ארלס מדלם (הרמוניה מונדי)
1994 - קתרין בוט (ונוס), מייקל ג'ורג' (אדוניס), ליבי קראבטרי (קופידון) - ניו לונדון קונסורט, פיליפ פיקט (לואו-לייר)
1999 - רוזמרי ג'ושוע (ונוס), ג'רלד פינלי (אדוניס), רובין בלייז (קופידון) - תזמורת עידן הנאורות, רנה ג'ייקובס (הרמוניה מונדי)
2009 - אמנדה פורסיית' (ונוס), טיילר דאנקן (אדוניס), מירי לבל (קופידון) - תזמורת פסטיבל המוזיקה המוקדמת של בוסטון, פול או'דטה (ממ"ר)
ונוס מאזארן הוא פסל שיש רומי המתוארך למאה ה-2 לספירה.
הוא התגלה ברומא, איטליה, בסביבות שנת 1510 ומוצג כיום בווילה גטי.
שמו נובע מהאמונה שהפסל היה בבעלותו של החשמן מאזארן, אך כיום הדבר נחשב כבלתי סביר.
ונוס מתוארת עירומה, כשהיא אוחזת פיסת בד סביב ירכיה.
דולפין ניצב לרגליה ותומך בדמות, כרמז להולדת האלה מן הים.
דימוי זה של ונוס נובע מן הפסל היווני הידוע של הפסל פרקסיטלס, שנוצר סביב 350 לפנה"ס וזכה לפופולריות עצומה.
החל מן המאה ה-1 לפנה"ס יצרו אמנים רבים גרסאות שונות לנושא של ונוס העירומה.
הפסל נחשב לרפרודוקציה רומית של אחת מן הגרסאות ההלניסטיות לנושא זה.
בשנת 1509 התגלה הפסל ברומא, והוא היה בין הממצאים שתרמו להתחדשות העניין באמנות הקלאסית בתקופת הרנסאנס.
בעבר סברו כי הפסל היה שייך לקרדינל מאזארן, יועצו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, אך כיום הנחה זו נחשבת בלתי סבירה; עם זאת, הכינוי "ונוס מאזארן" נותר בשימוש.
במהלך ההיסטוריה הארוכה של הפסל נגרמו לו נזקים משמעותיים.
השדיים, חלקים מן הבד, הזרועות והדולפין שוחזרו, וראש הפסל עשוי היה להשתייך במקור לפסל עתיק אחר.
סימנים בגב הדמות פורשו כפצעי ירי שנגרמו בתקופת המהפכה הצרפתית, אף שסיפור זה נחשב כנראה רומנטי יותר מאשר עובדתִי.
הפסל הוא רפרודוקציה רומית של פסלים יווניים בהשראת פסל של ונוס בעירום שנוצר על ידי פרקסיטלס בסביבות שנת 350 לפני הספירה.
הפסל "ונוס מאזארן" השפיע על האמן רפאל בעיצוב כמה מיצירותיו, ובהן גם פרסקו שביצע בווילה פארנזינה שברומא.
ונוס ורטיקורדיה הוא ציור שמן של דנטה גבריאל רוזטי, שנוצר החל מן השנה 1859 והתגבש במהלך שנות עבודתו עד שנת 1864. מבקרים מציינים כי בציור זה ניכרת תפנית משמעותית בדרכו האמנותית של רוזטי, הכוללת משטחי צבע עשירים במיוחד, פנייה בולטת למודלים ונציאניים ושילוב רב יותר של פרטים דקורטיביים.
היצירה נחשבת לאחת הבולטות בקבוצת הדיוקנאות הנשיים הדקורטיביים של רוזטי.
הציור נמצא באוסף גלריית ראסל קוטס בבורנמות''.
הציור נעשה בשמן על בד.
מונוגרמה של רוזטי מופיעה בפינה השמאלית התחתונה.
הדוגמנית היא אלכסה וילדינג, שהחליפה דוגמנית קודמת שתוארה על ידי רוזטי כ"אישה צעירה גדולה מאוד, כמעט ענקית".
בשנת 1867 צייר רוזטי מחדש את ראש הדמות והעניק לה את תווי פניה של וילדינג.
מאחורי הדמות מופיע עיגול המזכיר הילה, ואלמנט זה יוצר מתח חזותי בין גופה העירום של ונוס לבין נוכחות רוחנית או סמלית.
הציור מציג את המתח הפנימי והעמימות האופייניים לדיוקנאות הנשיים של רוזטי.
המבקר ג'ון ראסקין הסתייג מן הכיוון החדש של עבודתו וטען כי "תנאי אי הרגש" עומדים בבסיס יצירותיו המאוחרות.
ביקורת זו הביאה לקרע בין השניים.
ויליאם שארפ תיאר את דמות הוונוס כ"מלכת אהבה שאינה אוהבת", דמות של תשוקה מתמדת, שאינה חדורה רגשות אנושיים פשוטים אלא עוצמה שאינה יודעת שובע.
שם היצירה, שמקורו בלמפרייר, מציין את ונוס כמחוללת תפנית הלב, ביטוי כפול משמעות.
אם רוזטי ראה בכך תנועה אל עבר צניעות, הרי שהיא תוצאה של חשיפה בלתי מתפשרת לכוחה של הדמות.
טיפוס חזותי זה נעשה לדמות מפתח עבור אמני הדקדנס והסימבוליזם של סוף המאה ה-19וראשית המאה ה-20. הצבת עיגול המזכיר הילה מאחורי ראש דמות עירומה מעצימה את הסתירה שבין קדושה לארוטיקה.
גריב ציין כי רוזטי הושפע מפרוטוטיפים פלמיים ורנסאנסיים מן המאות ה־15 וה16. הסונט שחיבר רוזטי עבור היצירה עוסק במיתוס טרויה אשר נשא בתקופתו נופך פוליטי מרומז.
ג'ון מיטשל מברדפורד הזמין את הציור בשנת 1863 או 1864. רוזטי הכין תחילה רישום בגיר ועבד על היצירה במרץ בשנת 1864. נראה כי בשנת 1865 הובא הציור למצב כמעט סופי, כשהוא עדיין מבוסס על פניה של הדוגמנית הראשונה.
שתי סקיצות מוקדמות המצויות בכתב היד של בית החיים ובמוזיאון בירמינגהם משקפות את שלב זה.
בתחילת שנת 1867 החל רוזטי להחליף את תווי הפנים בתווי פניה של אלכסה וילדינג.
באותה עת הוסיף שני לוחות קטנים בפינה הימנית העליונה שנועדו לשאת את טקסט הסונט שכתב בשנת 1868, אך לבסוף החליט שלא לכלול אותם בגרסת השמן או ברפליקות באקוורל.
רוזטי ככל הנראה קיבל את היצירה בחזרה סביב שנת 1873 ועבד עליה מחדש באופן מקיף.
אחיו, ויליאם מייקל רוזטי, טען כי תיקונים מאוחרים אלה פגעו ברעננות המקורית של היצירה.
רוזטי יצר לפחות שתי רפליקות באקוורל, ואולי שלישית: האחת מן שנת 1864 ובה הדוגמנית פאני קורנפורת, השנייה מן שנת 1868 ובה אלכסה וילדינג, והשלישית שיוחסה לגברת ניוסטאב שעבדה עמו בסטודיו.
הציור הראשון והיחיד בקנה מידה גדול שבו צייר רוזטי דמות עירומה הוא Venus Verticordia, והוא כולל סמלים ארוטיים מובהקים.
הדמות מוקפת מסה של ורדים ושושנות; בתקופה הוויקטוריאנית של המאה ה־19 גברה ההתעניינות ב"שפת הפרחים", ובתוך הקשר זה הובנו פרחים אלה כמטפורות חושניות למיניות האישה ולאיבריה.
כאמן, השתמש רוזטי גם בוורדים ובשושנות כסמלים לתשוקה מינית.
החץ בעל הקצה המוזהב המוחזק בידי ונוס הוא חצו של קופידון (בנה, שהוא עצמו אל התשוקה), והוא מופנה כלפי הצד השמאלי של החזה – לעבר לבה.
הדבר מציע לצופה רמז לזימון של תשוקה שאינה ניתנת לשליטה.
התפוח מרמז לתפוח המחלוקת הידוע של אריס, שהפר את תחרות היופי בשיפוטו של פאריס.
במיתולוגיה היוונית סיפור זה קשור לאירועים שהובילו למלחמת טרויה.
פאריס, נסיך טרויאני, מושפע מתשוקתו לאישה היפה הלנה מטרויה, שהוצעה לו על ידי ונוס.
התפוח מעלה גם את רעיון הפרי האסור ואת סיפור פיתויה של חוה בידי החטא בגן עדן.
האיקונוגרפיה הנוצרית יוצרת סתירה עם ההילה המקיפה את ונוס, שכן ההילה היא סמל מובהק של קדושה ובמיוחד, במקרה של דמויות נשיות, של טוהר.
פרפרי הזהב, שמונה מהם חולפים דרך ההילה של ונוס ושניים מהם נחים על ידיה, עשויים לשאת משמעויות שונות.
פרפרים נחשבו באופן מסורתי לסמל הנשמה, והלהקה הזו עשויה לייצג את נשמתה של ונוס, שליחיה, או את מעורבותה של הנשמה לצד הגוף בעניינים של אהבה ותשוקה.
מבקר האמנות הידוע ותומך ותיק באחווה הפרה-רפאליטית, ג'ון ראסקין, התנגד בתוקף לטון ולדימויים המיניים שבציור זה.
ככל שרוזטי התרחק מסגנונו הפרה־רפאליטי המוקדם והמקובל יותר, החלו עבודותיו להתנגש עם טבעו השמרני של ראסקין.
מכתבים בין שני הקולגות והידידים מעידים על ההתרחקות ביניהם, ועל דאגותיו של ראסקין בנוגע לדימויים ביצירה לאחר שראה את היצירה בסטודיו של רוזטי.
לאחר השלמתו הועבר הציור בין בעלים שונים.
תחילה היה בבעלותו של ג'ון מיטשל, לאחר מכן בבעלותו של ג'ון גראהם.
הציור נמכר בבית המכירות כריסטי'ס ב־30 באפריל 1887 תמורת 472 לירות ו־10 שילינג.
בהמשך היה בבעלות ארתור אנדרסון ונמכר שוב ב־19 במאי 1894 תמורת 525 לירות.
לאחר מכן עבר לבעלותו של ס.
סונדרס קלארק ונמכר מחדש ב־30 ביולי 1936 תמורת 105 לירות.
הציור התקבל לאוסף גלריית ראסל קוטס בשנת 1946 ומוצג שם עד היום.
וָנִיל או שֶׁנֶף (שם מדעי: Vanilla) הוא סוג צמח ממשפחת הסחלביים, ובו מספר מינים.
לצמח זה פירות בצורת תרמילים המכילים זרעים בעלי ארומה ייחודית, המשמשים כחומר טעם וריח בהכנת מזונות שונים.
המין העיקרי של שנף שגדל כיום הוא 'שנף ישר-עלים' (Vanilla planifolia), שמקורו במקסיקו.
המין השני (בהפרש ניכר) הוא 'שנף טהיטי' (Vanilla tahitiensis), הצומח בטהיטי ובפיליפינים והוא מכלוא בין שני מינים אחרים.
במקורות ההיסטוריים מופיעים גם המינים 'ונילה פומפונה' (Vanilla pompona).
צמח הווניל גדל במדינות כמו מקסיקו, מדגסקר, סיישל, קומורו, אינדונזיה, האיים ג'אווה, באלי, סולאווסי, לומבוק, פפואה ודרום איי טונגה באוקיינוס השקט.
ייצור פולי הווניל (לפי משקל שנקטף) תועד כגבוה ביותר באינדונזיה.
שמו הלועזי של הצמח מקורו במילה הספרדית vaina, שנגזרה מן המילה הלטינית vagina במשמעות "תרמיל" או "נרתיק", שכן פולי הצמח שוכנים בתוך נרתיק.
המילה וניל הושאלה בימי הביניים מן השפה הערבית, שבה יש למילה אותו מובן فانيلا, והיא מבוטאת בעברית פנילה.
הווניל נחשב כיום לתבלין השני בערכו בעולם אחרי הזעפרן, ומחירו לקילוגרם עומד על כ-4,000 שקלים חדשים.
בדומה לגפן, צמח הווניל מטפס על עצים, עמודים או תמוכות אחרות.
הוא יכול לצמוח ביער טבעי, במטע או כסכך.
מכל פרח מתפתח פרי אחד, ובו מצוי הטעם הייחודי של הווניל.
ה'וונילה פלאניפוליה' הוא צמח דו-מיני, המכיל את שני אברי הרבייה הצמחיים, הזכרי והנקבי, ולכן, כדי להימנע מהאבקה עצמית, העלולה לגרום לפגמים גנטיים, מֶמְבְּרָנָה מפרידה בין איברים אלו.
באופן טבעי מאביקים את הפרחים כמה מינים ספציפיים של דבורים, הקיימים רק באמריקה התיכונה.
בגידול המסחרי מאביקים את הפרחים באופן ידני.
פרי שנותר על הצמח ייקרע בסופו של דבר, ייפתח ויפלוט את ריחו הייחודי.
פרי הווניל מכיל זרעים שחורים קטנטנים, שבהגעתם לבשלות יפתחו ריח מיוחד הודות לארומה שלהם המכונה ונילין.
זרעים אלו אינם נובטים בקרקע רגילה, אלא זקוקים לפטריה ספציפית, המקיימת יחס סימביוטי איתם.
מגדלי הווניל למעשה משכפלים את הצמח ולא מרבים אותו - הם חותכים ייחור, שותלים אותו בקרקע וממתינים לצמיחת שורשים חדשים.
לתרמילים הירוקים שטרם הבשילו אין את הריח והטעם הייחודי של הווניל, ואילו הפירות הבשלים מתבקעים וזרעיהם הפנימיים נשפכים החוצה, כך שלא ניתן לשמרם.
עקב זאת, יש צורך לשמר את התרמילים הירוקים כך שתתפתח בהם הארומה המיוחדת של הווניל, אך לדאוג שלא יגיעו לבשלות יתר.
תהליך ההכנה הוצג בכינוס באיסלנד במאה ה-19 במתכונת שלהלן:
את התרמילים מחממים עד 65 מעלות צלזיוס למשך שלוש דקות.
בתהליך זה הקרוי התשה אנזימטית מופסקים התהליכים החיוניים של התרמילים.
התרמילים עוברים תהליך של ייבוש ומאוחסנים בקופסאות עץ מכוסה בכיסויים מבד במשך ארבעה חודשים.
בתקופת היישון מתפתח הצבע החום הכהה האופייני לתרמילים.
התרמילים מיובשים על ידי שימוש בתנור או על ידי השמש.
שלבי הייבוש והאחסון הם שלבים קריטיים לקבלת תבלין איכותי.
תרמילים שלא יובשו בהצלחה ניתנים לייבוש חוזר להמשך הייבוש, אך מתרמילים שיובשו בצורה מופרזת אין אפשרות להפיק עוד את התבלין.
התרמילים מאוחסנים לפי קטגוריות, כאשר התרמילים הגדולים ביותר, בעלי צורה יפה ואחידה נשמרים למכירה בשלמותם בעוד שהתרמילים הקטנים והשבורים משמשים לייצור תמצית וניל או אבקת וניל.
התרמילים עוברים תהליך של הבחלה ותסיסה במשך כשמונה חודשים בקופסאות עץ מיוחדות המיועדות למטרה זו.
העץ מעניק לתרמילים ניחוח ייחודי.
במהלך הזמן הזה הם עוברים בדיקות תקופתיות על מנת להימנע מלחות וריקבון.
במהלך תהליך ההבחלה מתפתחת הארומה האופיינית לוונילין.
המחיר הגבוה של הווניל הוא תוצאה של תהליך ההכנה הארוך להפקת פולי וניל בשלים תוך כדי שימוש עתיר עבודת ידיים אינטנסיבית, וגם בעובדה שריכוז גבישי הווניל המצטברים בפולים הבשלים נע בין 1.5–4.5% בלבד.
הוונילין היה תבלין חשוב מאוד במרכז אמריקה העתיקה.
הכובשים הספרדים הביאו אותו לאירופה, ומשם הוא נפוץ בשאר העולם.
בני הטוטונאק, שישבו באזור שהוא היום מדינת וראקרוס במקסיקו, נחשבו למייצרי הווניל הטוב ביותר.
הם הוסיפו להיחשב למקור האיכותי ביותר לווניל בעולם עד אמצע המאה ה-19; אז החליפו ידע עם מגדלי וניל צרפתיים במקסיקו.
המגדלים הצרפתים חלקו עם הילידים את פרטי ההאבקה המלאכותית אותה שכלל אדמונד אלביוס, ובתמורה הראו להם בני טוטונאק איך מכינים את התרמילים.
חברת קוקה-קולה היא הצרכן הגדול ביותר בעולם של תמצית הווניל הטבעית.
כאשר הוצג לצרכנים טעם חדש של קולה ללא תמצית וניל בשנת 1985, קרסה כלכלת מדגסקר, שכן זו מבוססת על הפקת וניל ושיווקו.
ייצוא הווניל ממדגסקר חזר לממדים משמעותיים (כ-580 מיליון דולר בשנת 2022, כ-70% מסך כל ייצוא הוניל בעולם), רק לאחר שהקולה החדשה נכשלה.
הסיבה היא שבקולה החדשה השתמשו בוונילין, תחליף סינתטי זול יותר, וכך ייצוא הווניל ממדגסקר ירד לפחות ממחצית.
ב-2002 הציגה קוקה-קולה את המותג קוקה-קולה וניל, שהיא קולה עם ריכוז גבוה יותר של תמצית ונילין.
מאז 1970 עלה מחיר הווניל בחדות פעמים אחדות בשל טייפונים שהכו באזורי הגידול.
בשנות ה-80 פורק הקרטל ששלט בייצור הווניל מאז 1930, ובעקבותיו ירד מחיר הווניל בכ-70%.
בעשור השני של המאה ה-21 חל שוב מחסור בווניל עקב יבולים נמוכים באינדונזיה ומדגסקר, קציר מוקדם בגלל חשש מגנבת יבולים, וסופה טרופית שפגעה בגידולים.
כל אלו גרמו לעלייה במחירו של הווניל עד לרמות דומות למחיר הזהב.
למרות הימצאותם של מרכיבים רבים בתמצית הווניל, עיקר טעמו וריחו באים ממרכיב אחד, הוונילין (4-hydroxy-3-methoxybenzaldehyde).
לתמצית הווניל שתי צורות: התמצית האמיתית של התרמילים והתמצית הסינתטית הזולה - ונילין סינתטי, מומס באתנול.
וניל טבעי הוא חומר מורכב ביותר - תערובת של כמה מאות רכיבים שונים, ואילו ונילין סינתטי נגזר מפנול.
וניל טבעי נמכר במספר צורת מסחריות:
הוא נפוץ מאוד כחומר טעם וריח במטבחים ביתיים ומוסדיים, קונדיטוריות ומפעלי גלידה בהכנה של לקצפות וקציפות, עוגות, גלידות וקינוחים שונים.
השימוש בו נעשה במספר צורות: על ידי הוספה של תמצית נוזלית, על ידי חריצת התרמילים ואיסוף הפולים מהתרמילים שנחרצו והעברתם לנוזל ההכנה, על ידי שימוש בסוכר וניל (מקלות וניל שנטחנו עם כמות מבוקרת של סוכר) ומאבקת וניל.
הווניל הטבעי נותן למוצר צבע חום עד צהבהב בהתאם לריכוז.
לווניל באיכות גבוהה ריח וטעם חזקים.
בשל מחירו הגבוה של הוונילין הטבעי נהוג להשתמש גם בתמצית מלאכותית אשר מקורה מסינתזה כימית הנמצאת ברשימת התוספים המותרים לשימוש במוצרי מזון.
ריכוז גבוה מדי של וניל גורם למרירות חזקה של המוצר.
בספרות רפואית הישנה הווניל מוזכר כמעורר חשק מיני וכתרופה לחום גבוה.
ונטיל הוא שסתום חד כיווני עצמאי, המשמש להכנסת גזים לחלל אטום וכליאתם בתוכו.
המבנה של ונטיל הוא גליל עשוי מתכת, אשר בתוכו או מחוצה לו קיים מנגנון שפותח אותו למעבר גזים בלחץ מצידו האחד, אך קיומו של לחץ בצידו האחר אוטם אותו.
התקנת הונטיל על פתח חלל אטום מאפשרת דחיסת גזים דרכו לתוך חלל זה וסגירה אוטומטית של השסתום עם ניתוק הצינור המזרים את הגז לתוך החלל.
היתרונות של ונטיל כשסתום הם עמידותו היחסית בלחץ גז גבוה, והאפשרות של חיבור וניתוק מהיר של צינור הגז.
הוצאה באופן יזום של הגז אפשרית, בחלק מסוגי הונטילים על ידי לחיצה מכנית על הונטיל או על המנגנון האוטם אותו, ובחלק על ידי פירוק מנגנון האטימה.
השימוש הנפוץ והמוכר של ונטילים הוא לניפוח צמיגים באוויר.
שימושים נוספים הם למילוי גז קירור למכלים כגון במקררים ובמזגנים ויישומים רבים נוספים.
מנגנון האטימה של ונטילים מדגם שריידר מתבסס על שסתום בצורת פטריה (בדומה לשסתומים המשמשים במנועי בעירה פנימית) שנלחץ אל הפתח הן על ידי קפיץ והן כתוצאה מהלחץ הפנימי של הגזים.
שחרור יזום של הלחץ מתבצע על ידי לחיצה על "רגל" הפטריה, או הברגת המנגנון החוצה.
דגם זה משמש באופן גורף בצמיגי רכב, הוא הנפוץ ביותר בצמיגי אופניים, במערכות קירור, וסתים של ציוד צלילה, ועוד.
ונטילים מדגם פרסטה, המכונה גם "ונטיל צרפתי", משמש בעיקר לצמיגי אופניים.
זהו ונטיל צר במיוחד, ולפיכך מתאים לצמיגים צרים (היעילים במיוחד באופני מרוץ).
על מנת לנפח את הצמיג יש לפתוח אום אבטחה הנמצא בראשו, ובנוסף להבריג עליו אום חיצוני המאפשר חיבור צינור המילוי אליו.
ונטילי דנלופ היו נפוצים בשימוש באופניים במאה ה-20. אטימת המנגנון הפנימי מבוססת על פין מתכתי עם חורים העטוף בגומי או עם כדורית גומי פנימית, כאשר לחץ האוויר בזמן ניפוח דוחף את הגומי מהחורים ומאפשר הכנסת אוויר, והלחץ הפנימי מהדק את הגומי לחורים ומונע זליגתו.
ונטילים אלו רחבים מאוד, ודורשים מנגנון ניפוח פשוט ביותר - למעשה ניתן לנפחם עם צינור פשוט כל עוד הוא בקוטר מתאים, דבר שהקל מאוד על ניפוח באמצעות משאבת אוויר ידנית.
ונטידיוס קומאנוס היה נציב יהודה מטעם הרומאים בין השנים 48 עד 52 לספירת הנוצרים.
קומאנוס שלט אחרי טיבריוס יוליוס אלכסנדר ולפני אנטוניוס פליקס.
קומאנוס שלט ביהודה בתקופת הנציבות השנייה, שאופיינה במתיחות גבוהה בין השלטון הרומאי ליהודים הגרים ביהודה.
הסכסוכים במהלך תקופת שלטונו של קומאנוס
קומאנוס, כשאר הנציבים שקדמו לו, נהג להציב בימי העלייה לרגל צבא על גג הסטיו של הר הבית כדי לפקח על הנעשה שם.
החיילים הרומיים, מן האוכלוסייה המקומית, היוונית-סורית, היו מתגרים ביהודים ומתעללים ברגשותיהם.
פעם אחת, בחג הפסח, חייל רומאי חשף את ישבנו והשמיע קול נפיחה לפני המון המתפללים במקדש, ובהם עולי רגל רבים.
צעירים יהודיים התנפלו על הרומאים וידו בהם אבנים.
כתגובה הזעיק קומאנוס עוד חיילים אל הסטיו של הר הבית.
היהודים נבהלו והחלו לנוס מהר הבית אל העיר.
עצמת הדוחק הייתה כה רבה, עד כי הפילו ורמסו זה את זה.
יותר משלושים אלף יהודים מתו באסון.
אחד הביטויים הבולטים למצב הקשה, הפוליטי, הכלכלי והחברתי, של היהודים, הייתה צמיחת תופעת הקנאות, שמרכזה היה בגליל, ובעיקרה ביקשה לסלק בכוח הזרוע את השלטון הרומי מהאזור.
הקנאים - "ליסטים" בלשונו של יוסף בן מתתיהו - פשטו על שיירת מטען רומית, במעלה בית חורון, גררו פעולת גמול רומית קשה כנגד כל היישובים הכפריים שבאזור.
במהלך פעולה זו השחית אחד החיילים הרומיים ספר תורה והעלה אותו באש.
לולי הענישו קומאנוס בגזר דין מוות לא היו הרוחות נרגעות.
יש הסוברים כי המשנה במסכת תענית (ד,ו) האומרת: כי בי"ז בתמוז "שרף אפוסטמוס את התורה" מתכוונת לאירוע זה.
בחג סוכות שנת 51 לספירה, אחד מעולי הרגל היהודים שעלו לירושלים מן הגליל דרך שומרון (באזור ג'נין של היום), נרצח על ידי שומרונים.
יהודים רבים מהגליל התכוננו להתנפל על השומרונים כנקמה, ומנהיגי השומרונים מיהרו לפנות לקומאנוס, שיעצור את הגליליים לפני ההתנפלות, אולם קומאנוס דחה את בקשתם "מפני צורכי השעה ושלח את השואלים מעל פניו במפח נפש".
כאשר שמועת הרצח הגיעה אל ירושלים, יצאו לשומרון המוני יהודים ובתוכם גם קנאים בפיקודו של אלעזר בן דינאי, ונקמו בשומרונים - טבחו בהם ושרפו כפרים.
קומאנוס יצא מקיסריה עם פרשים, הרג רבים מאנשי אלעזר והפיץ את היהודים המתנפלים, אלא שאלה פנו לביזה "וכל הארץ מלאה חמס ושוד, ומרי הנפש ניסו להתקומם כפעם בפעם".
מנהיגי השומרונים הלכו לעיר צור וביקשו מהנציב הרומי בסוריה, קוואדראטוס, שלמרותו סר הנציב של יהודה, לנקום ביהודים שהחריבו את ארצם.
היהודים שלחו משלחת נגדית שכללה אישים נכבדים ובראשם יונתן בן חנן, הכהן הגדול לשעבר, וזו האשימה את השומרונים ברצח ואת הנציב קומאנוס באי הענשת הרוצח.
קוואדראטוס הגיע אל קיסריה והתיז את ראשיהם של 18 מהיהודים שהשתתפו במלחמה.
לאחר שחקר מקרוב את האירוע האחרון בשומרון ואת התדרדרות הביטחון בארץ, שלח לרומא את נציגי הצדדים, השומרונים, היהודים בראשות יונתן בן חנן והכהן הגדול המשרת חנניה בן נדבאי, והנציב קומאנוס עצמו, לדין הקיסר קלאודיוס (52 לספירה).
הייתה זו פעולה חריגה מהנוהל הרומי המקובל, אלא שהנציב הטיל את מלוא כובד משקלו, וכנראה קיבל לכך גיבוי רומי קיסרי.
קלאודיוס זיכה את היהודים והוציא להורג את המאשימים השומרונים.
הוא דן את קומאנוס לגלות ומינה נציב חדש ליהודה, הוא הנציב אנטוניוס פליקס.
וניָאמין (בנימין) פדורוביץ' קגן היה מתמטיקאי רוסי-סובייטי יהודי מומחה לגאומטריה.
הוא סבו מצד אמו של המתמטיקאי יעקב סיני וסבו של גריגורי ברנבלט שהנחנך אצלו בבית בילדות.
קגן נולד בשאולאי באימפריה הרוסית (כיום בליטא) למשפחה יהודית ענייה.
משפחתו עברה ב-1871 ליקטרינוסלב (דניפרו כיום), שם גדל.
בשנת 1887 החל קגן ללמוד באוניברסיטה האימפריאלית "נובורוסיה" באודסה, אך גורש משם שנתיים לאחר מכן בשל פעילות מהפכנית.
הוא הושם במעצר בית ביקטרינוסלב, שם למד מתמטיקה בכוחות עצמו וב-1892 עבר את מבחני התואר של אוניברסיטת קייב.
ב-1894 עבר קגן לבירה סנקט פטרבורג, שם המשיך בלימודיו המתמטיקה מפי אנדריי מרקוב וקונסטנטין פוסה.
הם ניסו לסייע לו לקבל משרה באקדמיה אך מוצאו היהודי היה לו לרועץ.
רק בשנת 1897 קיבל קגן משרת דוצנט באוניברסיטת נובורוסיה, ועבד שם עד 1923. בשנים 1921–1922 הוא לימד את תורת היחסות, ובין תלמידיו היו ניקולאי פפלסקי, אלכסנדר פרומקין ואיגור תם.
קגן גם לימד גאומטריה באוניברסיטת מוסקבה בשנים 1923–1952. בשנותיו האחרונות חש בגילויי אנטישמיות שיחד עם גילו המתקדם הביאו אותו לפרישה מהאקדמיה.
קגן פרסם למעלה מ-100 עבודות בתחומים שונים של הגאומטריה, ובפרט גאומטריות לובצ'בסקי ורימן.
הוא קיבל את פרס המדינה של ברית המועצות ב-1943 וייסד את בית ההוצאה לאור המדעי Mathesis באודסה.
באנציקלופדיה הסובייטית הגדולה ערך קגן את תחומי המתמטיקה ומדעי הטבע.
קגן גם כתב ביוגרפיה מקיפה של ניקולאי לובצ'בסקי וערך את כל עבודותיו בחמישה כרכים (1946–1951)
ונטית (שפה איטלית) (לטינית Lingua Venetica) הייתה שפה הודו-אירופית שדוברה בעת העתיקה באזור ונטו שבצפון-מזרח איטליה בין עמק הפו מדרום למורדות הרי האלפים מצפון.
על קיומה של השפה ומאפייניה מעידות כ-300 כתובות קצרות שהשתמרו מהתקופה שבין המאה ה-6 לפנה"ס למאה ה-1, מועד בו נדחקה מפני הלטינית ונכחדה.
דוברי הוונטית היו הוונטים האדריאטים, עם איטלי שכונה "Veneti" בפי הרומאים ו-"Ενετοί" (אֳנֳטי) ביוונית.
כ-60 מילים בוונטית פוענחו אם כי חלק מהן נשאלו מלטינית.