tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־1979 מונה למפקד שייטת 13. מתוך אמונה כי על היחידה לקחת חלק בלחימה של זמנה, הוביל אותה אילון לפעולות רבות והפך אותה ליחידת פשיטה מובילה גם בתחום לוחמת הקומנדו וחיל הרגלים.
בין השינויים המבניים ביחידה היו הקמת פלגת "הפושטים", המתמחה בביצוע משימות חי"ר ביבשה המערבות הגעה מן הים.
כמו כן החליט אילון כי היוצאים לקצונה יבצעו קורס חובלים מקוצר או קורס קציני חי"ר, במקום קורס קציני אג"ם שהיה נהוג עד אז.
תחת פיקודו זכתה השייטת בצל"ש הרמטכ"ל על ביצוע 22 פעולות התקפיות יזומות נגד המחבלים בגזרת לבנון, ובהן גם "מבצע מתח גבוה", בו פשטו לוחמי הקומנדו הימי, תחת פיקוד אילון, באפריל 1980 על בסיס מחבלים בלבנון ובו מחבלים שעמדו לבצע פיגוע מיקוח בישראל, והרגו כעשרים מהם.
לאחר תפקיד זה יצא ללימודים בבסיס הצי האמריקני בניופורט שברוד איילנד, אך הוזעק חזרה לישראל על מנת להשתתף בהנחתת הכוחות בחוף נהר האוואלי עם תחילת מלחמת לבנון הראשונה.
ביולי 1982 מונה למפקד בסיס אשדוד וב-1984 למפקד פלגת ספינות טילים.
ב-1985 מונה למפקד בסיס חיפה ובהמשך שימש כראש מספן ים וכסגן מפקד חיל הים.
בתפקיד זה השתתף בין היתר במבצע הצגת תכלית.
בראשית 1989, בהתמודדות על הפיקוד על חיל הים, הועדף מיכה רם על פניו, ואילון יצא ללימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד.
עם סיום הלימודים, בשנת 1992, מונה למפקד חיל הים, והועלה לדרגת אלוף.
כמפקד חיל הים, האמין אילון, בהתאם לתפיסתו כמפקד השייטת, כי על מפקדי חיל הים ובעיקר מפקדי הקומנדו הימי לעבור לצבא היבשה ולבצע שם תפקידי פיקוד מבצעיים.
בין הבולטים בקצינים שביצעו את המעבר באותה עת היו יואב גלנט, שעם סיום תפקידו כמפקד פלגת הלוחמים בשייטת הפך להיות מפקד חטיבת מנשה באוגדת איו"ש; ארז צוקרמן שעליו הוטל להקים את יחידת אגוז בפיקוד הצפון ורם רוטברג שמונה למפקד יחידת דובדבן.
בתקופתו כמפקד חיל הים פעל אילון לקליטת הצוללות מסדרת דולפין אותן ראה כעתיד חיל הים, כמו כן נקלטו בחיל ספינות הטילים מדגם סער 5. במהלך תפקיד זה, קבע אילון את המושג כהגדרת הייעוד של חיל הים.
בשנת 1995 מסר את תפקידו לאלכס טל ופרש מצה"ל.
בראשית 1996, בעקבות רצח רבין, מונה אילון לתפקיד ראש השב"כ כדי לשקם את הארגון, שעדיין לא התאושש מהמחדל באבטחה ומשורת פרשיות שנקשרו אליו בשנות השמונים.
אילון היה הראשון שהתמנה לתפקיד זה ששמו הותר לפרסום.
עם היכנסו לתפקיד, פקדה את ישראל שורת פיגועי התאבדות בתל אביב, בירושלים ובאשקלון.
השב"כ, המוכה מרצח רבין, התמודד עם הפיגועים הללו.
ראש הממשלה דאז, שמעון פרס, החליט על הקמת המטה ללוחמה בטרור, ובראשו הועמד אילון, במקביל לתפקידו כראש השב"כ.
אילון שאף לשקם את הדימוי הציבורי של השב"כ ולהחזיר את הביטחון העצמי לארגון.
הוא שירת תחת שלושה ראשי ממשלה - שמעון פרס, בנימין נתניהו ואהוד ברק, ופרש באפריל 2000. הוחלף בידי אבי דיכטר, שבמועמדותו תמך, ושצמח מתוך השב"כ - דבר שבו אילון רואה הישג לעצמו.
לאחר סיום פועלו בשב"כ ועד היבחרו לכנסת, כיהן כיושב ראש הדירקטוריון של חברת "נטפים".
חודשים ספורים אחרי פרישתו של אילון מראשות השב"כ פרצה האינתיפאדה השנייה.
על רקע התפישה הרווחת בציבור הישראלי שאומרת "ברק נתן לערפאת את הכל, ואילו ערפאת גמל לו במלחמה", היה אילון אחד הקולות הבודדים שהציג בפומבי תמונה שונה: לטענתו לאהוד ברק חלק גדול בכישלון ועידת קמפ דייוויד.
אילון טען שערפאת איבד את האמון בברק בגלל זניחת המשא ומתן עם הפלסטינים לטובת המשא ומתן עם סוריה ובגלל הפרת הבטחות שונות של ברק לערפאת, הפרות שהעמידו את ערפאת במבוכה מול אנשיו.
על פי השקפתו, ועידת קמפ דייוויד עצמה נידונה מראש לכישלון, ברק הגיע אליה לא מוכן ו"פשוט הרצה את דבריו לצד השני".
לדעת אילון, האינתיפאדה לא תוכננה על ידי ערפאת, אלא הייתה תוצאה של תסכול רב-שנים של הציבור הפלסטיני כתוצאה מאכזבה מפירות הסכמי אוסלו, תסכול ואכזבה שרוב הציבור הישראלי לא היה ער לה: מהתרבות המחסומים ומההשפלות בהם, מהמשך הרחבת ההתנחלויות ומשחיתות הרשות הפלסטינית.
ביקור אריאל שרון בהר הבית היה הניצוץ שהבעיר את השטח, וגרם להתפרצות, שלטענתו הייתה צפויה.
על פי פרשנותו של אילון, אף על פי שערפאת לא תכנן את ההתפרצות, אחרי התפרצותה הוא היה חייב לאמץ את האלימות, ולהוביל את האינתיפאדה, כדי לשמר את מנהיגותו.
אילון גם הדגיש כי למרות ההצלחות של השב"כ וצה"ל בסיכול הפיגועים, לפעולות שנעשות לשם כך יש גם מחיר שמתבטא בהעמקת האיבה של הפלסטינים ובהרחבת המאגר הפוטנציאלי של מבצעי הפיגועים הבאים.
לכן פעולות הסיכול לבדן, ואפילו הכנעת הטרור הן רק פתרון זמני, שאינו פותר את השאלה איך ישראל תוכל להיות לאורך זמן גם מדינה יהודית וגם מדינה דמוקרטית.
הוא דרש להגדיר מטרות וקווים אדומים שייגזרו מהדרך בה ישראל רוצה לראות את עצמה בעוד 40 שנה.
כך הוא קרא לנסיגה מיש"ע ולפינוי ההתנחלויות - רצוי תוך כדי הסכם, אבל אפילו באופן חד-צדדי, כך שתוכל לקום מדינה פלסטינית בת-קיימא, שאת קיומה הוא רואה כחיוני להישרדות מדינת ישראל כמדינה עם רוב יהודי ואופי דמוקרטי.
את הקווים האדומים הוא ציין כאי חזרת פלסטינים למדינת ישראל במסגרת הסדר מדיני, והיעדר איום ביטחוני מצד פלסטין על ישראל.
עמדותיו וניתוחיו אלה עוררו בקרב רבים בשמאל תקווה שאילון יכנס לפוליטיקה וינהיג את השמאל.
אבל באותה תקופה אילון טען כי עקב המבנה של המערכת הפוליטית הישראלית היא אינה יכולה לתת פתרונות ארוכי טווח לבעיות כבדות, ולכן לדעתו הוא יוכל להשפיע מבחוץ יותר מאשר מבפנים, על ידי שינוי דעת הקהל.
לדוגמה נתן את תנועת "ארבע אמהות" שפעלה למען נסיגה מדרום לבנון.
במקביל הקימו אילון ונוסייבה תנועות ציבוריות לקידום היוזמה ולהחתמה המונית של אנשי שני העמים על תמיכתם בה.
התנועה שאותה הקים אילון בצד הישראלי כונתה "המפקד הלאומי", וזו שהקים נוסייבה בצד הפלסטיני בשם "הקמפיין העממי לשלום ולדמוקרטיה".
התנועה שאילון הקים נועדה להשפיע על הפוליטיקה מבחוץ, ועל פי הראיון שנתן דב וייסגלס למוסף "הארץ", ליוזמת אילון-נוסייבה, יחד עם יוזמת ז'נבה ותנועת הסרבנות, היה חלק בהחלטת אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות.
אחרי גיבוש המסמך החל אילון לקיים חוגי בית והופעות פומביות על מנת להסביר את עקרונות היוזמה, ולגייס חותמים ומתנדבים.
היוזמה הושקה רשמית ב־25 ביוני 2003, והחל מבצע ההחתמה הפומבי, שבו גויסו עד אפריל 2005 כ־250,000 ישראלים וכ־160,000 פלסטינים.
למרות חילוקי הדעות שהיו לאילון עם המתנחלים ורצונו לפנות את ההתנחלויות, הוא ארגן מספר מפגשים והשתתף בכנסים שמטרתם הייתה להידבר עם המתנחלים וראשי מועצת יש"ע ובכך להקטין את החיכוך והקרע בעם.
אילון לא חשש להעביר ביקורת קשה על ארגוני השמאל והתנכרותם כלפי המתנחלים, אף בנאום מרכזי שנשא בעצרת של "מטה הרוב" בעד תוכנית ההתנתקות (ב־15 במאי 2004).
תוך כדי שהוא טען שבניגוד ליומרות המארגנים רוב העם לא מיוצג בעצרת, הוא ניסה להסביר מדוע:
חרף הצהרותיו כי הוא לא רואה את עצמו נכנס לפעילות מפלגתית, שקל אילון בסוף שנת 2004 להצטרף למרוץ על ראשות מפלגת העבודה.
הוא הצהיר שהוא נכנס לפוליטיקה לא כדי להיות עוד חבר הכנסת, אלא כדי להיות ראש ממשלה.
למרות זאת הוא הצטרף למפלגת העבודה ולא התמודד מיד על ראשותה, אלא ביקש "ללמוד" את המערכת לפני שינסה להוביל.
עם כניסתו לחיים המפלגתיים, פרש מראשות ארגון "המפקד הלאומי".
ב־18 בינואר 2006 לקראת הבחירות לכנסת ה-17, הוצב אילון במקום השישי ברשימת העבודה.
נבחר לכנסת ה-17 הוא כיהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון.
באוגוסט 2006 הודיע כי בכוונתו להתמודד על הנהגת המפלגה.
בבחירות הפנימיות שנערכו במאי 2007 הגיע למקום השני ועקב כך העפיל לסיבוב הבחירות השני, שבו ניצח אהוד ברק.
ב־16 בספטמבר 2007, אישרה הממשלה את מינויו של אילון לתפקיד שר בלי תיק במשרד ראש הממשלה הממונה על ועדת השרים לענייני ביקורת המדינה ולחבר הקבינט המדיני-ביטחוני.
ב־24 בספטמבר אישרה הכנסת את מינויו והוא הושבע לתפקיד במליאת הכנסת.
אילון מונה להקים ולעמוד בראש מנהלת השירות הלאומי-אזרחי במשרד ראש הממשלה.
המנהלת הוקמה רשמית בתחילת 2008 ואחראית, במקום משרד הרווחה, על השירות הלאומי הוותיק ועל השירות האזרחי, המיועד לבחורי ישיבה שתורתם אומנותם שבחרו להתנדב במהלך או אחרי "שנת ההכרעה" שנקבעה בחוק טל.
ב-15 בנובמבר 2008 הודיע אילון על פרישתו ממפלגת העבודה לקראת הבחירות הצפויות בפברואר 2009. אילון הכריז בנאומו כי הוא פורש בשל תפקודו של אהוד ברק כראש המפלגה.
ב-16 בדצמבר 2008 התפטר אילון מחברותו בממשלה.בהמשך, הצטרף למפלגת מימד והועמד בראשה אולם זמן קצר לאחר מכן הודיע שלא יתמודד לכנסת במסגרת מפלגת מימד.
בשנת 2009 הקים את ארגון השמאל "עתיד כחול לבן".
ב-4 במרץ 2010 בחרה האספה הכללית של אקים ישראל את אילון לכהן כיו"ר העמותה.
ב-17 בינואר 2011 נבחר ליו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת חיפה.
בדצמבר 2012 הצטרף למכון הישראלי לדמוקרטיה.
הוא משמש כעמית בכיר ועומד בראש התוכנית לביטחון לאומי ודמוקרטיה על שם אמנון ליפקין שחק.
במקביל לתפקידיו האחרים, מכהן אילון כיו"ר "הפורום לקידום השירות האזרחי-לאומי", מיסודה של אגודת ההתנדבות, שירות לאומי והמרכז להעצמת האזרח; הפורום נועד לייצר אלטרנטיבה אזרחית למי שקיבלו פטור משירות צבאי ורוצים לשרת את המדינה.
ביולי 2015, לאחר חתימת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, הביע אילון תמיכה פומבית בהסכם.
בשנת 2022 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו "אש כוחותינו – איך נהפכה ישראל לאויבת של עצמה והתקווה לעתידה".
ב-7 בינואר 2023 פרסם העיתונאי קלמן ליבסקינד תחקיר על הפרק המתאר פגישה בינו לבין הרב יצחק שפירא, וטען כי מהשוואת הכתוב להקלטות השיחה עולה כי איילון סילף והמציא קטעים נרחבים מתוך השיחה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התראיין לכלי תקשורת ישראליים וזרים וטען שאופק מדיני והקמת מדינה פלסטינית הם תנאי לניצחון על החמאס ושלא יהיה ניצחון ולא תהיה דמוקרטיה אם הכיבוש לא יסתיים.
הוא קרא לשחרורו של מרואן ברגותי מהכלא הישראלי בכדי שיוכל להתמודד בבחירות ברשות הפלסטינית.
הוא אמר כי אם היה פלסטיני היה נלחם על חירותו בכל האמצעים האפשריים.
איילון גם טען שנתניהו לא רוצה בסיום המלחמה, כינה את השרים בצלאל סמוטריץ ואיתמר בן גביר טרוריסטים וטען שבישראל יש 15% שהם גזענים, פונדמנטליסטים, רדיקלים שכמו החמאס אינם מוכנים לוותר על חלקים מארץ ישראל וביחד עם החמאס מובילים למלחמות.
איילון נשוי לבלהה, ממייסדות תנועת "שובי" ליציאה מעזה, ואב לשלושה.
עמי אילון ואיל חיות־מן, מערכות עומק: הגדרה מחדש של המושג "ניצחון" במאבקה של הדמוקרטיה בטרור, מערכות, ינואר 2022
עמי (עמליה) גדליה (נולדה ב-22 ביוני 1952) היא סופרת ילדים ונוער ישראלית.
עמי גדליה נולדה בקריית אונו בשם עמליה פלברבאום.
הוריה, צבי ושושנה פלברבאום, נולדו וגדלו בעיר סיגאט שבטרנסילבניה, רומניה.
שניהם ניצולי שואה ששרדו את מחנה אושוויץ, מחנות עבודה וצעדת המוות ואיבדו את רוב משפחתם.
בתום המלחמה הם עלו באוניות מעפילים לארץ ישראל.
אביה שירת בצבא בזמן מלחמת השחרור ובתום המלחמה הצטרף לשירות במשטרת ישראל.
עמי גדליה למדה בתיכון בן צבי, בקריית אונו ובתום הלימודים הצטרפה לגרעין נח"ל שהתיישב בקיבוץ מרום גולן.
לאחר שירותה הצבאי למדה באוניברסיטת חיפה בחוגים ללימודי ארץ ישראל והיסטוריה של עם ישראל.
כשסיימה עמי גדליה את לימודיה החלה לעבוד בספרייה העירונית ברמת גן.
עמי עבדה בספרייה במשך 36 שנים, במהלכן עבדה בעיקר בספריית הילדים.
שם ניהלה פרויקטים לעידוד קריאה בקרב הילדים, כמו חוגי ספרנים לילדים, תערוכות של ספרים בנושאים שונים, חידונים ושעשועים על ספרי הילדים והקמת ארכיון לספרים ישנים.
עמי נשואה למפיק הסרטים אמיר גדליה והיא אם לשני בנים וסבתא לנכדים ומתגוררת ביהוד בשכונת נווה מונוסון.
במקביל לעבודתה בספרייה החלה גדליה בכתיבת ספרים לילדים ולנוער.
עד היום פרסמה גדליה 38 ספרים בנושאים שונים ומגוונים - ספרי הרפתקאות, ספרים בנושאים חברתיים, ספרים הדנים בבעיות אישיות, רומנים לנוער ופנטזיות.
ספריה נלמדים בבתי הספר בארץ ובארצות אחרות, והיא מרצה על ספריה ועל כתיבה לנוער בבתי הספר בכל רחבי הארץ.
הנושאים בספריה של גדליה הם מגוונים וחלקם ייחודיים.
ביניהם - העלאת הנושא של הכחשת השואה, גזענות, חרם על ילדים, אלימות במשפחה, הסתרה בשואה, הטרדה מינית, ואהבה חד מינית.
הידוע בספריה של גדליה הוא "העד האחרון", המספר את סיפורו של אריק, נער בבית ספר בשוודיה, הנלחם נגד מורה המכחישה את השואה וסוחף אחריו את כל חבריו.
הספר תורגם וחלקים ממנו הומחזו לטלוויזיה.
הספר נלמד בבתי ספר יהודיים ובאוניברסיטה בארצות הברית.
הספר "נעמת לי מאוד" הוא הספר הישראלי הראשון לנוער המדבר על לסביות - נערה המגלה שהיא מאוהבת בנערה אחרת וכל תהליך ההתמודדות שלה עם זהותה המינית.
ספרה "כנף שבורה" מעלה את הנושא הקשה של הטרדה מינית מצד בעל סמכות - מורה לתיאטרון המטריד מינית את תלמידתו והתהליך שהיא עוברת עד שהיא מעזה להתלונן על המורה.
הספר "עגורים של שלום", מתמודד עם נושא החרם נגד ילדים בכיתה.
סיפורה של ילדה שמחרימים את חברתה הטובה והיא חוששת לצאת נגד המחרימים.
בזמן מלחמת חרבות ברזל פורסם ספרה - "הרוח ממצודת הצלבנים", המדבר על רוח רפאים המתגלה לילדי מושב מרגליות בתוך שרידי המצודה הצלבנית 'שאטו נף' או הונין, הספר מוקדש לילדי מושב מרגליות, שהיו באותו הזמן מפונים מהמושב בשל המלחמה.
ספרה האחרון שפורסם הוא "מסע ההתבגרות של ניקה", שמספר את סיפור התבגרותה של עמי גדליה בקריית אונו של שנות השישים, על רקע משפט אייכמן ב-1961. סיפור התבגרותה של הגיבורה מתרחש בשכונה של ניצולי שואה על רקע המפגש עם חברים מהמעברה השכנה.
חמישה מספריה של עמי גדליה זכו בפרסים, מהם אחד בין-לאומי:
'העד האחרון', שעוסק במלחמה בהכחשת השואה, זכה בשנת תש"ן בפרס זאב,
'נעורים במסתור', העוסק בהסתרה בשואה, זכה בשנת תשנ"ה בפרס זאב.
'נעמת לי מאוד' מעלה את הקשיים שעוברים על נערה שמגלה שהיא נמשכת לנשים, זכה בשנת תשס"ה בפרס הדסה.
'ידידות ארוגה ברשת', שמתרחש כולו בצ'טים של בני הנוער, זכה בשנת 2006 בעיטור אנדרסן הבינ"ל.
'אוריה יוצאת למלחמה', זכה בשנת 2007 במסגרת יריד הספרים הבינלאומי ה-23, בפרס למעורבות חברתית ע"ש טרודי בירגר , פרס הניתן לספר ילדים המהווה השראה לפעילות למען הקהילה.
עמי ותמי, או במקור הגרמאני הֶנְזֶל וּגְרֶטֶל , היא אחת המעשיות אשר לוקטו על ידי האחים גרים במהלך המאה ה-19.
עמי ותמי הם ילדיו של חוטב עצים עני.
בשל הרעב הכבד השורר בבית מבקשת אשתו של חוטב העצים, אמם החורגת של הילדים, להיפטר מהם.
היא משכנעת את בעלה לקחת את הילדים ליער ולנטוש אותם שם.
התוכנית לא צולחת משום שעמי מפזר חלוקי נחל קטנים בדרכם אל היער, כך הם מוצאים את דרכם חזרה לביתם.
האם החורגת לא מתייאשת ולוקחת את הילדים שוב ליער, הפעם לא מספיק עמי להכין חלוקי נחל, ובמקומם הוא מפזר פירורי לחם.
לרוע המזל חיות היער אוכלות את הפירורים, ועמי ותמי נשארים אבודים ביער.
הם משוטטים רעבים ביער, עד שמגיעים לבית מיוחד שקירותיו בנויים מעוגות וממתקים.
הם נכנסים לבית ומתוודעים לבעליו, זקנה בודדה המארחת אותם בנדיבות ומאכילה אותם ממתקים.
חיש קל מתגלה הזקנה כמכשפה המתכננת לפטם את הילדים בממתקים כדי שישמינו, כך שתוכל לאכול אותם לתיאבון.
המכשפה כולאת את עמי בכלוב והופכת את תמי למשרתת אישית.
מדי פעם בודקת הזקנה האם השמין עמי והוא כבר ראוי לאכילה, עמי מצדו, מתעתע במכשפה כבדת הראיה, ומגיש לה בכל פעם עצם רזה לבדיקה, כדי שלא תאכל אותו.
לבסוף מתייאשת המכשפה ומחליטה לאכול את עמי כמו שהוא.
היא פוקדת על תמי להסיק את התנור, תמי יורדת לסוף כוונתה של המכשפה, וטוענת במרמה כי אינה יודעת לעשות זאת.
כאשר המכשפה מדגימה כיצד מחממים את התנור, תמי דוחפת אותה פנימה, משחררת את עמי מהכלוב ויחד שניהם בורחים מבית המכשפה.
לבסוף, חוזרים האחים לביתם, מגלים כי אמם החורגת מתה, וחיים עם אביהם האוהב באושר רב עד סוף חייו של אביהם.
האגדה היא אבטיפוס של סוג מוטיב עלילתי 327A בסיווג ארנה-תומפסון.
על פי הפולקלוריסט ג'ק זיפס הסיפור נוצר בשלהי ימי הביניים הגרמניים בשנים 1250–1500.
בשנת 1963, בה מלאו 100 שנה לפטירתו של יעקוב גרים, פרסם סופר ספרי הילדים וההומוריסט הגרמני הנס טרקסלר את הספר "האמת על הנזל וגרטל", שתיאר כיצד ארכיאולוג חובב ששמו גאורג אוסג חשף ראיות לכך שהסיפור על הנזל וגרטל מבוסס על אירועים אמיתיים.
הספר הפך לרב מכר ועורר עניין רב בגרמניה ובעולם גם עקב מועד פרסומו.
לפי הספר, אגדת גרים על הנזל וגרטל מהווה עיוות רומנטי של שוד ורצח שקרו לכאורה במאה ה-17 בו האנס מצלר המשמש כאופה חצר בדוכסות בנירנברג יחד עם אחותו גרטל רצחו את קתרינה שרדרין, בנסיון להשגת מתכון סודי לאפיית עוגיות ג'ינג'ר שבו החזיקה.
לאחר הרצח השליכו את גופתה לתנור.
לפי סיפור העלילה, איתר הארכיאולוג בחפירותיו, בשנת 1962, את שלד הגופה החרוך ואף את המתכון שאותו לא הצליחו האנס וגרטל לאתר.
לאחר מספר חודשים הודה טרקסלר שמדובר בזיוף ספרותי אך הסיפור עצמו המשיך להיות מסופר במהלך השנים שעברו מאז.
ב-2015 פסטיבל Outside The Box בבוסטון בשיתוף עם תזמורת Landmarks Orchestra העלה בהפקה מחודשת את המחזמר הסימפוני עמי ותמי מאת מתי קובלר ואיה לביא, בתרגום מקורי לאנגלית מאת ספנסר גרפילד.
אחרי מופעים בבוסטון ופאלו אלטו, המחזמר הועלה באוף ברודוויי ובמסגרת פסטיבל הפרינג' באדינבורו.
ב-1999 עלה בהפקת בכורה המחזמר הסימפוני "עמי ותמי" מאת מתי קובלר ואיה לביא.
המחזמר הועלה בהפקה חד פעמית על ידי תלמידי התיכון הישראלי למדעים ולאמנויות בשיתוף פעולה עם התזמורת של האקדמיה למוסיקה בירושלים, בניצוחו של מיכאל וולפה והדרכתו המוזיקלית של אנדרה היידו.
ב-2001 עלה מחזמר החנוכה "עמי ותמי" בו שיחקו טל מוסרי (לסירוגין עם אמיר פרישר גוטמן) ודנה דבורין בתפקיד עמי ותמי, ומיקי קם בתפקיד המכשפה.
בין היתר, השתתפו גם אסי הנגבי, חיים זנאתי, ירון לוי סבג, אלחי לויט, גיא פרידמן, ניקי גולדשטיין ועוד.
ב-2002 עלה המחזמר פעם נוספת שהפעם שיחקו בו אמיר פרישר גוטמן שב לגלם את עמי, ודנה מרמור בתפקיד תמי, ומיקי קם נשארה בתפקיד המכשפה.
ב-2006 עלה מחזמר החנוכה "עמי ותמי" עם לירון כרקוקלי בתפקיד תמי ובהשתתפות אמנים נוספים.
את המחזמר הפיקו באותה שנה מ.
ב-2012 עלה המחזמר "עמי ותמי" בהפקת התיאטרון שלנו.
ב-2014 עלה מחזמר החנוכה "עמי ותמי - הרפתקה מתוקה" בו שיחקו אסף הרץ / עמרי רוטברד / אבירם קליך בתפקיד עמי, ליאור כהן / יעל נחום בתפקיד תמי וניקול ראידמן / דוריס נימני / נועה פרטו בתפקיד מאדאם פומפדור, המכשפה.
השתתפו בו גם: דניאל מייזלר / עודד פז, גיל וסרמן / אסף משה, מתי אטלס, טל קלאי / תום עוזיאל ובײַם אותו עופר שפריר.
ב-2018 עלה מחזמר החנוכה "עמי ותמי" שבו טל מוסרי שב לגלם את עמי, מיכל ויצמן גילמה את תמי, וחנה לסלאו - את המכשפה.
המעשייה תורגמה לעברית פעמים רבות.
התרגום הראשון הידוע יצא לאור בשנת 1966, וייתכן שכבר בשנת 1963, בהוצאת מ.
תרגמה את הסיפור במהדורה זאת ענבה קנטור.
היא שקבעה את שמות הגיבורים בעברית, עמי ותמי, וכך נשאר שמם בתרגומים רבים לאחר מכן, במחזות ובהצגות בישראל.
עמי איילון (נולד ב-18 באוגוסט 1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב.
תחום התמחותו הוא ההיסטוריה של חברות דוברות ערבית במזרח התיכון בעת החדשה.
איילון נולד בירושלים וגדל בגבעתיים.
בצה"ל שירת בנח"ל ובנח"ל המוצנח ולאחר סיום שירותו הצטרף כחבר לקיבוץ בית גוברין.
ב-1967 החל בלימודי ההיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, בה השלים את התואר הראשון והשני.
הוא המשיך בלימודי דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון (1980-1976).
את עבודת הדוקטור שלו כתב בהנחיית פרופ' ברנרד לואיס, בנושא: "Middle Eastern Perceptions of the
לאחר סיום הדוקטורט שב לאוניברסיטת תל אביב, בה לימד בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון ואפריקה משנת 1980 עד לפרישתו בשנת 2013. בשנים 1995-1992 כיהן כראש החוג, ומשנת 2003 כפרופסור מן המניין בחוג.
בשנים 2000-1980 שימש גם כחוקר בכיר במרכז משה דיין באוניברסיטה, ובשנים 1994-1987 כעורך שנתון המרכז, Middle East Contemporary Survey.
בשנים בהן השתייך לסגל אוניברסיטת תל אביב, היה עמי איילון מרצה אורח באוניברסיטת קורנל (1985-1984), עמית אורח במרכז וודרו וילסון של המכון הסמית'סוני בוושינגטון (1991-92) ובמחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת פרינסטון (2007) וחבר במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (2001-2000).
הוא גם לימד מספר סימסטרים באוניברסיטאות Boğaziçi (בוספורוס), קונקורדיה, ברנדייס, דנוור, ואמורי.
מחקריו של עמי איילון עוסקים בשלושה תחומים עיקריים: א.
היסטוריה פוליטית של המזרח התיכון הערבי בעת החדשה, עם דגש על מצרים המודרנית ובת זמננו; ב.
היסטוריה של החברה הפלסטינית במאות התשע-עשרה והעשרים; ג.
היבטים בהיסטוריה התרבותית של האזור, בעיקר חקר הלשון הערבית המודרנית ותולדות העיתונות והתקשורת הערבית.
בשנים האחרונות עוסק איילון בחקר תולדות הדפוס, ההוצאה לאור, והקריאה במזרח התיכון בעת החדשה.
בתחומים אלה הוא פרסם עשרות רבות של מחקרים - ספרים, מאמרים בכתבי עת, ופרקים בקבצים.
תולדות העיתונות הערבית (תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2000)
מהפכת הדפוס הערבי (ירושלים: הוצאת מאגנס, 2018)
(עורך): משטר ואופוזיציה במצרים בתקופת סאדאת (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983)
(תרגום לערבית של הנ"ל): אל-נט'אם אל-חאכם ואל-מעארדה פי מצר פי עהד אל-סאדאת (קהיר: אל-היאה אל-עאמה לל-אסתעלאמאת, 1985)
(עורך-שותף): דמוגרפיה ופוליטיקה במזרח התיכון (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995)
(עורך שותף): מדרסה: חינוך, דת ומדינה במזרח התיכון; קובץ מחקרים לכבוד מיכאל וינטר (תל אביב: מרכז משה דיין, 2004)
עמי וטורי (נולד ב-14 בדצמבר 1966) הוא עמית הוראה באוניברסיטת חיפה, פעיל חברתי ישראלי וממקימי ארגון כח לעובדים ויו"ר הנהגת הארגון.
וטורי נולד וגדל באזור חיפה, הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים מהאוניברסיטה העברית.
את התואר השני עשה באוניברסיטת תל אביב בבית הספר להיסטוריה.
ב-1996 הגיש עבודת מאסטר שהשוותה בין הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים והסוציאל-דמוקרטים השוודים בשנים 1918–1933. את עבודת הדוקטורט עשה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, וזו אושרה ביוני 2005. נושא הדיסרטציה היה "מדוע לא הצליחו הגולים הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים בסקנדינביה להביא לאימוץ הרעיונות והאידיאלים של הסוציאל-דמוקרטים הסקנדינבים על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית לאחר 1945".
וטורי הוא מרצה במכללה החברתית-כלכלית ושימש כחבר בוועד המנהל שלה מ-2006 ועד 2009. ונמנה עם חוג יסו"ד (ישראל סוציאל-דמוקרטית).
וטורי אוחז בהשקפת עולם המוגדרת כ"סוציאל-דמוקרטיה רדיקלית" ומרבה להדגיש את תפקידם המרכזי של ארגוני עובדים דמוקרטיים ביצירת חברה סוציאליסטית.
בנובמבר 2006, בעת שעבד כסבל, הוביל וטורי את שביתתם של חמש מאות וחמישים הפועלים הארעיים בחטיבת התפעול של נמל התעופה בן-גוריון, זאת במחאה על פיטורי מאה ועשרים מהם ודרישה לקבל קביעות.
בית הדין הארצי לעבודה חייב את השובתים לחזור לעבודתם והתיר לרשות שדות התעופה להמשיך בהליך הפיטורים שבגללו שבתו, תוך איום על השובתים בתביעות נזיקין בהיקפים ניכרים.
עם זאת בעקבות השביתה צומצם מספר המפוטרים מ-120 ל-70. השביתה הייתה השביתה הממושכת ביותר בתולדות נמל התעופה בן-גוריון.
וטורי הוא ממייסדי ומראשי ארגון כוח לעובדים, ארגון עובדים כללי שקם באמצע שנת 2007. היה חבר ברציפות ב"צוות ארגון" המהווה את הנהגתו הפעילה של "כוח לעובדים", ו"הסמכות השיורית" על תחומי אחריותו של "צוות ארגון" מראשיתו ועד ספטמבר 2015.
בסוף אוגוסט 2015 נבחר יחד עם 3 חברי ארגון נוספים, למזכ"ל משותף של "כוח לעובדים", באחריותו הוגדרו ענף תחבורה, ענף חינוך וענף רווחה.
נבחר בספטמבר 2017 לקדנציה נוספת כמזכ"ל משותף.
נבחר ביוני 2023 כיו"ר הנהגת כוח לעובדים לקדנציה בת שנתיים.
וטורי חבר בסגל הזוטר באוניברסיטת חיפה ומרצה בחוג לתולדות ישראל ובתוכנית חכ"מה.
עמי אתיופיה או אתיופים הוא שם כולל לכל הקבוצות האתניות, הלאומים והשבטים אשר חיים בפדרציה האתיופית אשר אוכלוסייתה מוערכת נכון לשנת 2024 ב-129.7 מיליון נפש, והיא המדינה ה-10 בגודל אוכלוסייתה והמדינה השנייה בגודל אוכלוסייתה ביבשת אפריקה לאחר ניגריה.
בחלוקה של מאפייני התרבות והשפה ניתן לחלק את עמי אתיופיה לארבע קבוצות עיקריות דוברי שפות שמיות, דוברי שפות כושיות, דוברי שפות אומוטיות ודוברי שפות נילו-סהריות.
העמים הגדולים במדינה הם האורומו, האמהרים והתגרים המהווים יחד כ-71% מהאוכלוסייה המקומית, הדתות הנפוצות הן נצרות (65%), אסלאם (31%), דתות מסורתיות או אנימיסטיות (3%).
ראשיתם של דוברי השפות השמיות המכונים "חבשים" הוא בהגירה של עמים שמיים מחצי האי ערב לצפון קרן אפריקה, עמים אלו הם אלו הם אשר הקימו את ממלכת דעמת, האימפריה החבשית, האימפריה האתיופית ואלו אשר עיצבו את הפדרציה האתיופית כיום.
הדומיננטיות של החבשים הייתה רבה עד שהמונח חבשים היה זהה לשם אתיופים, החבשים מרוכזים ברובם באזור ההיסטורי חבש שבצפון הרמה האתיופית במדינות אמהרה ותיגראי וכן מהווים רוב באוכלוסיית המדינה השכנה אריתריאה, כמו כן ישנה אוכלוסייה ערבית אשר הגיע מתימן ומסודאן.
דתם של רוב דוברי השפות השמיות היא נוצרית אך ישנו מיעוט גדול של מוסלמים המכונים בשם "ג'ברתים" כמו כן יש לכלול תחת הגדרה זו את קהילת ביתא ישראל שהושפעה והשפיעה רבות על תרבותם של דוברי השפות השמיות.
דוברי השפות השמיות מונים כ-34.1 מיליון כ-40% מאוכלוסיית המדינה.
דוברי השפות הכושיות הם הקבוצה הגדולה ביותר ומונים כ-42.5 מילון נפש שהם כ-50% מאוכלוסיית הפדרציה האתיופית, דוברי שפות אלו מרוכזים בעיקר בצפון-מזרח, מזרח, מרכז-מערב ומדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום במדינות עפר, סומלי ואורומיה.
רוב עמים אלו הם מוסלמים סונים אך ישנו מיעוט גדול של נוצרים וכמו כן של אנימיסטים.
גוודים - 44 אלףראשיטים - 42 אלף
קבוצת עמי דוברי שפות אומוטיות מרוכזים במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום והם הקבוצה השלישית בגודלה והקבוצה המגוונת ביותר מבחינה אתנית, עמים אלו מהווים יחד כ-5.7 מיליון נפש שהם כ-6.7% מאוכלוסיית אתיופיה.
קבוצה זו היא בעיקר נוצרית ואנימיסטית.
שאקוים - 40 אלףדורזים - 40 אלף
דימים - 8 אלףגנזים - 8 אלף
העמים דוברי שפות נילו-סהריות הן הקבוצה הקטנה ביותר וידועים בשם החבשי "שנקלה" מרוכזים בעיקר בגבול האתיופי-סודאני במדינות מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום, גמבלה ובנישנגול-גומאז, עמים אלו הם כ-740 אלף נפש שהם כ-0.8% מאוכלוסיית אתיופיה.
דתה של קבוצה זו היא מסורתית-אנימיסטית וחלקם אף מוסלמים.
קומים - 36 אלףטורקאנים - 33 אלף
בירלים - כמה עשרות בודדים
עמי ג'יימס (נולד בישראל ב-6 באפריל 1972) הוא אמן קעקועים ישראלי-אמריקאי.
ג'יימס נולד בעיר אופירה, דאז תחת שליטת ישראל (כיום במצרים).
בגיל 4 אביו, אמריקאי שהתגייר, עזב את הבית.
בגיל 6 פונו אימו ואחיו מהעיר בעקבות פינוי סיני.
בגיל 12 עבר למיאמי שבארצות הברית, ובגיל 18 חזר לישראל לתקופת שירותו בצה"ל, שם שירת כצלף בסיירת גולני.
בגיל 15 החליט להיות אמן קעקועים, אחרי שעשה את הקעקוע הראשון שלו, ולכן בשנת 1992 הפך למתלמד אצל אמן קעקועים.
מאוחר יותר הקים מכון קעקועים בשם "קעקועי אהבה-שנאה" במיאמי ביץ', ביחד עם שותף, והקים חברת ביגוד בשם "דה-וויל" ביחד עם מספר אנשים אחרים.
בשנת 2006 עיצב סדרת טלפונים סלולריים בשם "RAZR 3" לחברת מוטורולה.
מכון הקעקועים שלו הוא הנושא של תוכנית מציאות אמריקאית בשם "קעקועים בע"מ" בערוץ TLC.
עמי נשוי לג'ורדן ולשניים בת בשם שי-לי.
בית החינוך "עמי אסף" הוא בית חינוך על-יסודי שש-שנתי השוכן בבית ברל.
בית החינוך ככולל חטיבת ביניים ותיכון.
ושייך למועצה אזורית דרום השרון.
בית החינוך הוקם בשנת 1960. בשנת 1963, עם פטירתו של עמי אסף (וילקומיץ) ז"ל, הוחלט לקרוא לבית החינוך על שמו.
עמי אסף (וילקומיץ) ז"ל כיהן כמזכ"ל תנועת המושבים, חבר כנסת וסגן שר החינוך והתרבות והיה ממקימי כפר יהושע ובנו של שמחה וילקומיץ, איש חינוך בולט, מראשוני המורים העבריים בישראל.
החל משנת 2024 בית החינוך כולל גם את בית החינוך "עמי אסף המשותף", בית ספר חינוך מיוחד לתלמידים ותלמידות על הרצף האוטיסטי המתנהל בשותפות תחת בית החינוך השש שנתי "עמי אסף".
בית הספר הוקם במהלך 1960, וכיום לומדים בו כ-1600 תלמידים ב-46 כיתות אם, ביניהן כיתות לקויות למידה, כיתות עתודה למנהיגות מדעית טכנולוגית, וכיתת תיקשורת לתלמידות ותלמידים על הרצף האוטיסטי.
בחטיבה העליונה בבית החינוך "עמי אסף" קיימות 18 מגמות לימוד בתחומי המדע והטכנולוגיה, מדעי הרוח והחברה, אומנויות וחינוך גופני.
בחטיבת הביניים קיימות כיתות מדעיות וכיתות ייחודיות.
בשנת הלימודים התשע"ג היה במקום השלישי מבין התיכונים בישראל המובילים בשיעור הזכאים לתעודת בגרות עם 99 אחוזי זכאות.
הוא דורג במקום הראשון מבין כלל התיכונים בישראל בשיעור הבוגרים המתגייסים ליחידות קרביות בצה"ל, עם 98% ומעלה גיוס לצה"ל בקרב הבנות.
בשנים האחרונות בית החינוך מוכר על ידי משרד החינוך כבית ספר מצטיין בתחום הלימודי ערכי וחברתי, ונמצא בין בתי הספר התיכוניים המובילים בארץ.
ההכרה מתייחסת לקריטריונים ערכיים-חברתיים לצד לימודיים ופדגוגיים, ובהם שיעור הגיוס לצה"ל או לשירות אזרחי ולאומי, שילוב תלמידי החינוך המיוחד, אחוז הזכאות והצטיינות במבחני הבגרות וכן מידת השיפור בהשוואה להישגים קודמים.
בית החינוך מוכר כבית ספר מאמן וקולט מדי שנה עשרות סטודנטים למקצועות שונים בתוכניות הכשרת מורים והסבת אקדמאים, בעיקר ממכללת בית ברל, להתנסות מעשית.
בשנים האחרונות בית החינוך מוכר כ"בית ספר מקדם בריאות".
בתשפ"ב בית החינוך זכה בפרס הקליטה המיטבית, על תהליכי הקליטה, ומעטפת הליווי שניתנת למורים מתמחים ומורי שנה א'.
תהליכים שמשמרים עשרות מורים חדשים שנקלטים ונשארים במערכת החינוך.
בעשור השני של המאה ה-21, היישובים שילדיהם לומדים בבית הספר הם: מתן, רמות השבים, שדה ורבורג, צופית, גן חיים, ניר אליהו, רמת הכובש, ירחיב, כפר מל"ל, נווה ימין, סלעית, צור נתן, צור יצחק, כוכב יאיר צור יגאל ואייל.
עמי אסף (וילקומיץ) (22 ביולי 1903 – 17 במאי 1963) היה איש ציבור ישראלי, שכיהן כמזכ"ל תנועת המושבים, חבר הכנסת וסגן שר החינוך והתרבות.
אסף נולד בראש פינה בשם עמיאסף וילקומיץ, בנם של אנשי חינוך: ליבה וילקומיץ-סגל ושמחה וילקומיץ, מראשוני המורים העבריים במושבות הגליל ומנהל בית הספר המקומי.
בסיום לימודיו בהגימנסיה העברית "הרצליה" היה בין מארגני הגרעין שהקים את כפר יהושע, שבו התגורר עד לפטירתו, והיה ממנהיגיו ומעורכי עלון היישוב בדרך לכפר.
עם הקמת מפא"י היה אסף פעיל מרכזי במוסדות המפלגה, ובשנת 1936 נבחר לשמש מזכ"ל תנועת המושבים.
בהיותו מזכיר תנועת המושבים פעל לגיבוש טיב היחסים הרצוי בין חבר המושב למסגרת המושבית ובין המושב עצמו לתנועת המושבים.
במובן זה היה ממשיך דרכו של ברל כצנלסון, לעומת אליעזר יפה, בוויכוח שהתנהל בין השניים בנוגע לתפקיד מעמד הפועלים בניהול משק.
הוא דגל בצמצום האוטונומיה של החבר הבודד והגדלת כוחו של המושב מול החבר, ומנגד הגדלת כוחה של תנועת המושבים מול כוחו של המושב הבודד, כאשר בפסגת הפירמידה עומדת אגודת "ניר שיתופית" ומעליה "חברת העובדים" של כלל חברי הסתדרות העובדים הכללית.
אסף דגל באפשרות סילוקו של חבר בודד ונישולו מנחלתו אם יסטה לדעת מוסדות המושב והתנועה מעקרונות המושב או מאורח חייו.
בדומה לכצנלסון, דגל גם בהחכרת הקרקע על ידי קרן קיימת לישראל לאגודת "ניר שיתופית" או לתנועת המושבים, ואלו יקיימו החכרת משנה למתיישב ובכך יאפשרו את הכרעת הרוב ויאפשרו נישול היחיד מהקרקע.
החלטה ברוח זו התקבלה בוועידת תנועת המושבים שנערכה בשנת 1944 בכפר ויתקין: הפסקת החכרת הקרקע על ידי הקרן הקיימת לישראל משנה זו ואילך והפיכתם ל"ברי רשות בקרקע".
לאחר קום המדינה נבחר לכנסת הראשונה והמשיך לכהן בתפקיד עד לפטירתו במהלך הכנסת החמישית.
במשך 15 שנות חברותו בכנסת היה חבר ועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט, ועדת הפנים וועדת החינוך והתרבות.
בשנת 1959 מונה לסגן שר החינוך והתרבות.
כחבר הכנסת יזם בשנת 1958 את הצעת חוק מושבי עובדים בישראל, על פיה התאפשר נישול חברי מושבים ותיקים מקניינם על פי החלטת האספה הכללית של תנועת המושבים.
עם המתנגדים להצעת החוק נמנו ראובן יפה (בנו של אליעזר יפה), דבורה שיינרמן (אמו של אריאל שרון) ואברהם נגב (מושל הנגב הראשון, מכפר ורבורג).
מורדי המושבים הקימו אגודה עות'מאנית שפעלה למניעת החקיקה בסיוע התאחדות האיכרים וראש האופוזיציה בכנסת מנחם בגין.
כעבור שנים הוכנסו סעיפים מהצעת החוק אל סעיפי פקודת האגודות השיתופיות, אך הצעת החוק של אסף לא קודמה והיוותה קרע ארגוני ראשון בתנועת המושבים.
אסף נפטר בשנת 1963, בעודו מכהן כסגן שר החינוך והתרבות.
על שמו נקראו מספר מוסדות חינוך ברחבי הארץ, בהם בית הספר "עמי אסף" שבבית ברל.
כמן כן בית ספר השדה בעין גדי נקרא על שמו.
בנו, שמחה אסף, כיהן כראש המרכז החקלאי.
מושבי העובדים בישראל, תל אביב: הוצאת עיינות ותנועת המושבים, תשי"ד 1954
בשבילי חינוך בנכר: רשמי מסע, תל אביב: משרד החינוך והתרבות - האגף לחינוך חקלאי, תשכ"ו 1966
עד לרגע האחרון --- (מתוך דבריו האחרונים), [תל אביב]: ההסתדרות הכללית של העובדים העברית בארץ-ישראל - הוועד הפועל - המרכז לתרבות ולחינוך, תנועת מושבי עובדים בישראל, תשכ"ג
מבחר מאמרים: דברים שבעל-פה, מכתבים (ערך והביא לדפוס: יוסף רובין), תל אביב: תנועת מושבי העובדים בישראל, תשכ"ט-1968
עמי בראון (1929 – 29 באוקטובר 2010) היה תעשיין ישראלי, שימש מנכ"ל "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים" בשנים 1967–1973, והיה מאספני האמנות המובלים בישראל.
בראון נולד בתל אביב כאח אמצעי בין שלושה אחים.
אחיו הצעיר היה האמן איקה בראון, אשר נהרג בתאונת דרכים בגיל צעיר.
לזכרו ייסד פרס אמנות בשיתוף מוזיאון ישראל.
בין השנים 1952–1956 הוא עבד עם טדי קולק במשרד ראש הממשלה, שם עסק בין השאר בהקמת מוזיאון ישראל.
אחר כך עבד כעוזרו של התעשיין היהודי-קנדי סם דובינר, לאחר שעלה לישראל, ובהשפעתו הפך לאספן אמנות.
בשנת 1962 נשלח ללוס אנג'לס על מנת לנהל את סניף רשות ההשקעות של משרד האוצר וכן שימש כקונסול הכללי של ישראל.
הוא החל להיכנס לעסקים ונכנס כשותף ב"חברה הישראלית המרכזית למסחר והשקעות", אחת מחברות ההשקעה הגדולות בישראל באותן השנים.
בשנת 1965, לקראת הבחירות לכנסת השישית, היה פעיל במפלגת רשימת פועלי ישראל (רפ"י) של דוד בן-גוריון.
בשנת 1966 "החברה הישראלית המרכזית למסחר והשקעות" קיבלה זיכיון מחברת קוקה-קולה להקים מפעל בישראל, יחד עם איש העסקים האמריקאי אברהם פיינברג וקבוצת משקיעים בראשות זכיין יהודי של קוקה-קולה ממיאמי שהיה בבעלותו 16 מפעלים לייצור המשקה.
בראון נבחר לעמד בראש החברה שהוקמה לצורך הקמת המפעל - "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים".
בשנת 1967 נשלח לשלושה חודשים לארצות הברית לצורך השתלמות יחד עם מוזי ורטהיים (שמונה למנהל המכירות של החברה) ודן מוסקוביץ (שהיה מנהל הייצור).
הוא שימש בתפקיד המנכ"ל עד 1973 וגם החזיק בכ-10% מהמניות.
בשנת 1973 עבר לארצות הברית ושמש בתפקיד ניהול בחברה שהיה לה זיכיון של "קוקה קולה" גם במיאמי (והחזיקה גם במניות "החברה המרכזית לייצור משקאות קלים"), ב-1981 חזר לישראל.
בינואר 1976 הקים בראון, יחד עם מוזי ורטהיים, אליעזר ז'ורבין וחגי בר־כוכבא, עיתון ערב מתחרה ל"מעריב" ו"ידיעות אחרונות", בשם "היום הזה" בו שימש משה דיין כעורך ראשי.
בשנות ה-80 היה בין המשקיעים שהקימו את חברת "ביפר", שסיפקה שירות זימונית בישראל, וחברת הנדל"ן "גזית".
בראון נחשב לאחד מאספני האמנות ישראלית החשובים ביותר, אוספו מנה עם מותו יותר מ-3,000 יצירות אותם אסף במשך חמישה עשורים.
בין האמנים המיוצגים באוספו יוסף זריצקי, אביבה אורי, אריה ארוך, משה קופפרמן, יחיאל קריזה, יאיר גרבוז ומשה גרשוני.
בראון הקים את הגלריה של סדנאות האמנים בירושלים ע"ש אחיו איקה בראון.
כמו כן תמך בכתב העת "קו" ובכתב העת "סטודיו".
בראון עזר לממן תערוכות רטרוספקטיביות, קטלוגים וספרי אמן לאמנים כמו אביבה אורי, אריה ארוך, שוקי בורקובסקי, מיכאל דרוקס, והילה לולו לין.
בנוסף לאמנות אסף גם עתיקות וכן אובייקטים בעלי מסרים אנטישמיים, עבודות דמשק של אמנים יהודים מסוריה, יודאיקה וספרים.
ב פעל למען הקמת מוזיאון לאמנות ישראלית בעיר העתיקה של באר שבע, כדי לכונן שם רובע עם גלריות ובתי קפה.
בראון התעתד לתרום למוזיאון את אוסף האמנות הישראלית שלו לצד אוספים אחרים שלו.
את אוסף אמנות האסלאם שלו תכנן להציב ב לאחר שישופץ.
אולם לאחר ארבע שנים של דיונים ויתר על הרעיון, מאחר שלא הצליח לקבל הבטחה שהמוזיאון יקבל תקציב לתחזוקתו השנתית, לאחר שיקבל את האוסף שלו.
בסוף 2009 כ-300 יצירות מהאוסף הוצגו ב בעין חרוד, בנוסף תרם למשכן מספר יצירות.
אחר כך העמיד את האוסף למכירה.
בשנת 1965 נישא לגבי ולזוג בת אחת, דנה, ציירת.
בראון נפטר ב-29 באוקטובר 2010 ממחלת הסרטן, בגיל 81. הובא למנוחות בקיבוץ שפיים.
לאחר מותו המשיכו בני משפחתו למכור בהדרגה את האוסף שלו, בעיקר דרך בית המכירות תירוש.
עמי ויינברג (נולד ב-26 באוקטובר 1953) הוא שחקן, קריין ומדבב ישראלי.
ויינברג שירת בצה"ל בלהקת חיל האוויר.
שיחק בסרטים במקום חלום, מבצע יונתן, חמש דקות בהליכה, העיט, אישה זרה ובזמק, מינכן, אינרציה, ו"בשם הבת".
(כתם), גינת השטוזים של דתיה (יויו), בייבי שף (שפי השף), השמיניה (יוליוס ברגר/ד"ר קלדרון), על קצות האצבעות, אולי הפעם, מרחב מוגן, עכשיו או לעולם לא, האלופה, חוטא, הבורר, חטופים, מבצע קיפוד, החולמים, שבאבניקים, נבסו, נויורק.
בשנים 2011–2012 זכה לשבחים משחקו במחזה של דייוויד אוסבורן, "ההוכחה", שהוצג בתיאטרון הספרייה ברמת גן בבימויו של יגאל זקס.
ב-2012 השתתף בסדרה נויורק וגילם את דמותו של דימה, פושע רוסי החי בניו-יורק.
הוא דיבב בתוכניות וסרטי הילדים דובוני אכפת לי, פיקניק הארנבים, אנדריי כלב הים, רובוטס, פאבלו השועל האדום, וואלאס וגרומיט והארנב הקטלני, חוות הקסמים, גלקטיק פוטבול וצעצוע של סיפור 3. בנוסף, בשנת 2021 דווח כי הוא ידבב את דמותו של בץ, בגרסה חדשה של פרפר נחמד בהפקת כאן חינוכית.
ויינברג ביים בבתי ספר למשחק: סופי מוסקוביץ, בית צבי ותיאטרון חולון.
ויינברג היה נשוי לשוש מרציאנו, ולהם בת אחת.
השניים התגרשו ב-1989. בשנת 1993 נולד לויינברג בן נוסף, איתמר, מנישואין שניים.
עמי אָנידְגָ'ר (נולד ב-21 בנובמבר 1975) הוא שחקן, קומיקאי, סטנדאפיסט, סופר, יוצר ומנחה סדנאות צחוק.
בשנת 1992 הקים את מגמת התיאטרון הראשונה בהוד השרון (בבית הספר התיכון הדרים), ובאותה השנה הצטרף ללהקת "צעירי הוד השרון".
בשנת 1997 סיים שירות סדיר במסגרת תיאטרון חיל האוויר.
בין השנים 1995 - 1998 היה חלק ממופע הבמה "דומינו גרוס".
בשנת 2001 סיים את לימודי המשחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב, שיחק בתיאטרון החאן בירושלים בהצגות "מילה של אהבה" ו"מלחמה על הבית".
בשנת 2003 הופיע במחזמר "ספיד וגלגלי הקסם" של חנוך רוזן, יחד עם אמיר פיי גוטמן, אפרת בוימולד ועומר ברנע.
בשנת 2005 הופיע בסדרה "טיוליולים" בערוץ "הופ!" (יחד עם סיון ששון).
בין השנים 2001 - 2008 כתב והעלה מופע בידור בשם "עמי ואלי", יחד עם הקומיקאי ושותפו ללימודי המשחק בניסן נתיב, אלי בן דוד.
בשנת 2008 הופיע בתפקיד ראשי יחד עם אלי בן דוד ומלי לוי בהצגה "פרימיירה", שהועלתה במסגרת פסטיבל התיאטרון הקצר של צוותא.
בשנת 2009 כיכב בתור מנחה מקצועי בשם "בני בוק" בסדרה הקרמבויז, לצד מיכל גבריאלוב ואורן יאדגר.
בשנים 2010–2012 הופיע במספר תפקידי משנה בסדרות שונות.
השתתף בתוכניות וסדרות טלוויזיה רבות, בהן: "ערב אדיר", "יצפאן", "קומדי בר", "גם להם מגיע", "סרוגים", "מה קשור?", "פולישוק", "מי שואל אותך?", "נבחרת ישראל בטלוויזיה", "עם סגולה", "קאמבק", "רוני וקשיו", "חברות", "שנות ה-80" ועוד.
בשנת 2013 העלה את "עמי'לה", תוכנית הסטנדאפ הראשונה לילדים.
בשנת 2014 החל להשתתף בתוכנית הנוער "שבט צוצלת".
בשנת 2015 החל להנחות את "אלוף הסופר סטרייקה" בערוץ זום.
בשנת 2015 השתתף בקומדיה הקולנועית "מה כבר יכול לקרות?!", בכיכובם של הצמד דובדבני וקובץ'.
בנוסף השתתף בתוכנית הבידור "זה המצב" של הזכיינית רשת בערוץ 2.
בשנת 2017 שיחק בסרט "ג'סטה" של קובי מחט.
באותה שנה שיחק בשובר הקופות הישראלי "מכתוב".
השתתף בעונתה השלישית של סדרת הנוער "שבט צוצלת" ב-YES.
כתב, יצר והשתתף בתוכנית המערכונים "קצרצרים" שעלתה במהלך 2018 בערוץ ג'וניור.
ב-2021 עלתה העונה הרביעית של "שוסטר ושוסטר" בחינוכית בו עמי מגלם את "פודי חלפון".
באותה שנה פרסם את ספר הביכורים שלו, "בקרוב תהיה שמח- 8 מפתחות לחיים שמחים".
מנהל ומנחה את הפודקאסט לחיים שמחים "בקרוב תהיה שמח" בספוטיפי.
ב-2023 שיחק בסדרות "המדובב" ו"יניב".
ב-2024 כיכב בתוכניות: "קופה ראשית" ו"לבד בבית".
כיום מופיע עם מופע הבידור "צחוק מנצח" בכל רחבי הארץ בבסיסי צה"ל, חברות עסקיות, בתי ספר ועוד, ומלמד כיצד ניתן להשתמש בצחוק ככלי להתמודדות מול אתגרי החיים.
בהמשך החל בבדיקת חומרים בכל הארץ עבור מופע סטנדאפ.
נכון ל-2026 מופיע באירועים סגורים לחברות וארגונים.
עמי גלעד (נולד בתל אביב, 27 בפברואר 1939) הוא מלחין ואקורדיוניסט ישראלי.
גלעד החל את דרכו בנגינה באקורדיון בגיל 11 ותוך מספר שנים רכש מיומנות.
הוא נתגלה על ידי שמואל צמח שעבד אז במחלקת התרבות בפתח תקווה, שהזמין אותו ללוות להקות מחול של העיר.
הוא ליווה גם להקות ריקודי עם של יואב אשריאל ואת להקת המחול "הפועל תל אביב" שנחשבה אז ללהקת המחול הבולטת ביותר בישראל.
עם גיוסו לצה"ל, התקבל כאקורדיוניסט של להקת הנח"ל והחליף בזאת את יוסף אורג.
בלהקה השתתף בתוכניות "עד מאה ועשרים", "צריך לחיות" ו"לא לצאת מהכלים" לצידם של אורי זוהר, יהורם גאון, גברי בנאי, אריק איינשטיין ועוד.
לאחר שחרורו הצטרף כמלווה ללהקת כרמון שנבחרה להשתתף בתוכניתו של אד סאליבן.
הוא נשאר בניו יורק ולמד ניצוח בבית ספר מאנס למוזיקה, שם למדו גם דובי זלצר, אמיתי נאמן וגיל אלדמע.
הוא ליווה אמנים ישראלים בהופעותיהם בארצות הברית: שושנה דמארי, יפה ירקוני, גאולה גיל, אריק לביא, ג'ו עמאר ורביעיית מועדון התיאטרון.
כן עיבד מוזיקלית ריקודי עם שיצאו בעשרה תקליטים בארצות הברית.
ב-1969 חזר ארצה והשתלב כמלווה מוזיקלי להפקות של אברהם דשא (פשנל): "צץ וצצה", "שירי החומש", "חיי כלב" (עם גדי יגיל) והמופע "ג'אמבו".
גלעד הלחין שירים ללהקות צבאיות: ללהקת פיקוד צפון - "שמור לי על משמר הגבול" ו "לילה בלי מקלט", ללהקת פיקוד דרום - "בסיני מותר", לצוות הווי הנדסה קרבית - "מה שרצוי ומה שמצוי", לבועז שרעבי - "את ואני" ועוד.
ב-1980 חזר לארצות הברית ועסק בחינוך מוזיקלי בבתי ספר ובתוכניות רדיו של מוזיקה ישראלית לקהילות היהודיות בדרום פלורידה.
ב-2009 שב לישראל והוא ממשיך בהלחנה ובהופעות.
כיהן כפרופסור וראש המחלקה לעיצוב תעשייתי בבצלאל.
נולד בחיפה, אביו היה יצרן פרותזות ואמו עקרת בית ואחיו הגדול הוא כדורגלן העבר קובי דרך.
התנדב לקורס חובלים ב-1982 ושירת כקצין מכונה בסטי"ל.
בהמשך עבר להדריך בקורס חובלים במגמת מכונה.
בשירות המילואים שירת כמדריך חובלים בשלב ימ"פ בסדרת ימאות בעכו.
בוגר בצלאל (1992) במחלקה לעיצוב תעשייתי.
עבד בסטודיו של פרופ' יעקב קאופמן, ובחברת "ארן מחקר ופיתוח".
לאחר מכן הקים יחד עם דב גנשרוא את סטודיו עמידב, שפעל בשנים 1996–2012; השניים פעלו בו בתחומים מגוונים של עיצוב, החל מעיצוב ציוד רפואי, ציוד להצלת חיים, ריהוט, תערוכות, צעצועים, תאורה ומוצרים.
בשנת 1994 החל ללמד בבצלאל.
ב-2004 התמנה לראש המחלקה לעיצוב תעשייתי, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2008. בנוסף לימד בתוכנית התואר השני של האקדמיה, כיהן כחבר סנאט בצלאל, וכחבר ועדת ההוראה של המחלקה לעיצוב תעשייתי.
הוא הרצה וקיים סדנאות במספר בתי ספר ואוניברסיטאות ברחבי העולם.
עבודותיו הוצגו בתערוכות רבות בישראל ובעולם, בין השאר במסגרת המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (2005), מוזיאון קופר יואיט לעיצוב בניו יורק (2006), טריאנלה במילאנו (2006) ועוד.
דרך זכה בפרס משרד המדע התרבות והספורט לשנת 2003, ופרסים נוספים ברחבי העולם.
ב-5 בספטמבר 2012 נפטר לאחר שלקה בדום לב.
נקבר בבית הקברות שבקיבוץ עינת.
עמי-יָעָל אקסלרוד (4 בפברואר 1939 – 16 באוקטובר 1973) היה קצין צנחנים, אשר עוטר בעיטור העוז על לחימתו בסיני במלחמת יום הכיפורים, שבה נהרג.
שמו ניתן לו על רקע המאבק לעלייה באותם ימים.
בילדותו עברה משפחתו לקיבוץ קריית ענבים.
למד בבית הספר האזורי הרי-יהודה והיה פעיל בשורה ארוכה של תחביבים וביניהם גדנ"ע וסיירות.
לפני גיוסו שימש במשך שנה כמדריך בתנועת הנוער העובד באשקלון.
אקסלרוד התגייס לצה"ל ב-1958 והתנדב לשירות בחטיבת הצנחנים, עבר קורס קצינים וקורס קציני חבלה.
לאחר תום שירותו חזר לקיבוצו והשתלב בעבודה במשק.
במילואים עבר אקסלרוד קורס מפקדי פלוגות ושירת כסגן מפקד פלוגת הנדסה של חטיבת צנחנים.
שנה אחר כך יצא בשליחות חשאית לחבל כורדיסטן.
הוענקה לו דרגת רב-סרן והוא התקדם לתפקיד של מפקד פלוגה.
אקסלרוד התחתן ב-1966. לו ולאשתו נולדו בן ובת.
לאחר פרוץ המלחמה גויס אקסלרוד ויצא לחזית סיני כמפקד פלוגת הנדסה בגדוד הסיור 582 של חטיבה 226, שעליו פיקד סגן-אלוף נתן שונרי.
לקראת המבצע לצליחת תעלת סואץ, שהחל ב-15 באוקטובר 1973, סופח גדודו של שונרי לחטיבת השריון 14. בלילה שבין ה-15 וה-16 באוקטובר נקלע הגדוד לקרב קשה בצומת הצירים טרטור-לקסיקון שבקרבת התעלה.
הוא עמד מול כוחות מצריים בעלי כוח אש עדיף וספג נפגעים רבים.
אקסלרוד ניהל את חילוץ הנפגעים מפלוגתו ונשאר מאחור כדי לחפות על אנשיו הנסוגים בנשקו האישי, עד אשר נפגע ונהרג.
על פעולתו זו הוא עוטר לאחר המלחמה בעיטור העוז.
אקסלרוד הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בקיבוצו.
פלוגתו הוציאה לאור ספר לזכר שלושה עשר חייליה שנפלו במלחמה, ובו גם דברים על אקסלרוד, צילומים של יצירות שלו וקטעים ממכתביו.
שמו הונצח על גבי אנדרטאות שונות ובהן אנדרטת הצנחנים בתל נוף ואנדרטת חיל ההנדסה בחולדה.
עמי-יעל היה אחיו של יצחקי גל אשר גילה מחדש את גמלא.
עמנואל (עמי) גלוסקא (נולד ב-28 במרץ 1943) הוא חוקר ומרצה ישראלי בתחום ההיסטוריה הצבאית/מדינית של ישראל.
שירת כקצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כשלישם הצבאי, עוזרם ודוברם של הנשיא החמישי יצחק נבון ושל הנשיא השישי חיים הרצוג.
עסק לאורך שנים ארוכות בכתיבת נאומים לראשי המדינה (נשיאים, ראשי ממשלות ושרים בכירים).
גלוסקא מילא שורה של תפקידים בשרות המדינה לרבות שליחויות דיפלומטיות בחו"ל מטעם צה"ל ומטעם משרד החוץ, ובין השאר היה חבר בצוותי המשא-ומתן עם הפלשתינאים בוועידת טאבה ובמשא ומתן בנושא "המעבר הבטוח"; שימש יועץ לשלושה שרי ממשלה; מזכיר ועדת ההיגוי לענייני ירושלים ויו"ר ועדה בין-משרדית לנושא הר הבית.
כמו כן הועסק כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, במכללות הצבאיות ובמכללה האקדמית אשקלון, בתחומי ההיסטוריה הביטחונית והמדינית של ישראל.
זכה בפרס בר-לב לעבודת דוקטורט מצטיינת (2001), וספרו "אשכול תן פקודה!", הדן ביחסים בין צה"ל וממשלת ישראל בדרך למלחמת ששת הימים, זיכה אותו בפרס יצחק שדה לספרות צבאית (2005).
גלוסקא נולד בשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה, בן למשפחה חקלאית שמוצאה מצפון תימן.
בכור להוריו שולמית ושמואל, ואח לארבעה.
גדל בשכונת שעריה שבפתח תקווה ולמד בבתי הספר היסודיים "ילדי עובדים" ו"נצח ישראל" ובבית-הספר התיכון "ישורון" שבעיר.
בשנת 1961 התגייס לעתודה האקדמאית ולמד באוניברסיטת בר-אילן פסיכולוגיה וספרות אנגלית.
בתום שירות החובה המשיך בשירות קבע בצה"ל עד שנת 1988, ושירת במגוון תפקידי מטה, הדרכה ודוברות.
בין תפקידיו שימש עוזר לענייני מנהלה לנספח צה"ל בלונדון (בשנים 1975-1976), ראש ענף ארגון והדרכה ביחידת דובר צה"ל (בשנים 1976-1978), וראש נציגות דובר צה"ל בירושלים (1978-1980).
בשנת 1980 הושאל מצה"ל ללשכת נשיא המדינה לתפקיד מזכירו האישי, עוזרו ודוברו של נשיא המדינה החמישי יצחק נבון.
ב-1983 הוחזר לשירות צבאי כדי לשמש, בנוסף לתפקידיו הנ"ל, גם כשליש צבאי לנשיא המדינה.
המשיך בתפקידיו אלה עם הנשיא השישי חיים הרצוג (עד 1988), ושימש בה בעת גם ככותב נאומיו של הנשיא.
את התואר הראשון רכש גלוסקא באוניברסיטת תל אביב בתחומי ההיסטוריה של המזרח התיכון ותולדות עם ישראל.
את לימודי הדוקטורט עשה באוניברסיטה העברית בירושלים, במסלול ישיר, בחוג ליהדות זמננו.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה "הפיקוד הצבאי וההנהגה המדינית של ישראל לנוכח בעיות הביטחון 1967-1963".
הדיסרטציה עסקה במערכת היחסים בין הדרג הצבאי והדרג המדיני והשפעתם על כישלון מדיניות הביטחון של ישראל וההידרדרות למלחמת ששת הימים בניגוד למגמת קברניטי המדינה.
העבודה זיכתה את גלוסקא בפרס קרן חיים ברלב לעבודה דוקטורט מצטיינת (2001).
על בסיס המחקר לדוקטורט פרסם עמי גלוסקא בשנת 2004 את ספרו "אשכול, תן פקודה!" (הוצאת מערכות, משרד הביטחון, תל אביב 2004).
מחקר נוסף של גלוסקא, על התהוות מוסד הנשיאות במדינת ישראל וקביעת סמכויות הנשיא (1949-1947) על רקע יחסי דוד בן-גוריון – חיים ויצמן, זיכה אותו ב-1996 בפרס נשיא המדינה.
גלוסקא כיהן כמרצה מן החוץ בנושאי ביטחון לאומי, היסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, במכללות הצבאיות (פו"מ "ברק", פו"מ אוויר, והמכללה לפיקוד טקטי) וכמרצה מן המניין במכללה האקדמית אשקלון.
במהלך השנים כיהן עמי גלוסקא במגוון תפקידים בשירות הציבורי, ובהם:
1991-1998 שליחות דיפלומטית מטעם משרד החוץ בשגרירות ישראל בלונדון (תחום מרכזי: היחסים עם תנועת העבודה הבריטית – מפלגת הלייבור והאיגודים המקצועיים).
1991-1992 סגן הנשיא בפועל לקשרי חוץ של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
1994-1993 חבר משלחת המשא ומתן עם הפלשתינאים ליישום הסכם אוסלו א' ודובר המשלחת.
1996-1995 יועץ במשרד ראש הממשלה לשר ד"ר יוסי ביילין וכותב נאומים לראש הממשלה שמעון פרס.
1999-1996 יועץ מדיני לשר לביטחון פנים אביגדור קהלני, מזכיר ועדת ההיגוי לענייני ירושלים וחבר בצוות המשא ומתן עם הפלשתינאים בנושא "המעבר הבטוח".
2001-1999 המשיך באותם תפקידים עם השר לביטחון פנים (ובהמשך גם שר החוץ) פרופ' שלמה בן עמי, ובה בעת שימש ככותב הנאומים לראש הממשלה אהוד ברק.
מונה על ידי רה"מ ברק ליו"ר ועדה בין-משרדית מייעצת בענייני הר הבית.
2001 – 2011 כותב נאומים לראשי הממשלות אריאל שרון ואהוד אולמרט (וזמן מה גם לבנימין נתניהו), וכן לשרי הביטחון בנימין בן אליעזר, שאול מופז ואהוד ברק ובאופן ספורדי גם לשרים ולאישים נוספים.
2007 – כותב נאומים לנשיא המדינה שמעון פרס.
בנעוריו היה גלוסקא אצן מצטיין וזכה במקום הראשון בתחרות בתי הספר התיכוניים בריצת 1500 מטר.
בתחרות זמר לכישרונות צעירים של "קול ישראל" זכה גלוסקא במקום השני.
בעת שירות החובה שלו בצה"ל הוא שימש כתב בעיתון "חדשות הספורט" (תחת השם "עמי גל").
גלוסקא כתב גם כמה שירי זמר (ביצוע: אבי טולדנו ולהקת חיל השריון, להקת גולני, עפרה חזה).
בשנת 1970 הוא היה חתן התנ"ך של פיקוד ההדרכה וסגן ראשון לחתן התנ"ך של צה"ל.
גלוסקא מרצה בפורומים שונים (בין השאר: בימי עיון במוסדות ההשכלה הגבוהה, בקורסי "אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה, יד יצחק בן-צבי).
בנו הוא הזמר וסולן להקת הדורבנים איתי גלוסקא.
עמי טראוב (נולד ב-30 באוגוסט 1948) הוא שחקן ומדבב ישראלי.
במהלך השנים השתתף טראוב במספר סרטים וסדרות טלוויזיה בשנת 1977 שיחק בסרט הקולנוע "מסע אלונקות", לצדם של גידי גוב, דובל'ה גליקמן, מוני מושונוב, שלמה בראבא ושחקנים נוספים.
באותה שנה גילם דמות המבוססת על חנן פורת, מראשי גוש אמונים, במותחן הפוליטי "קשר הדבש", על פי תסריט של אריה קרישק ובבימויו של יעוד לבנון (הסרט זכה בפרס ראשון באותה שנה).
בשנת 1981 שיחק בסרט הקולנוע "לא לשידור".
(שוב בבימויו של יעוד לבנון) באותה שנה שיחק בסרטו של רנן שור "הקרב על מבצר וויליאמס".
במהלך השנים 1981–1982 השתתף בסדרה "ארץ מולדת" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 1982 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "צלילה חוזרת", בו הוא השתתף.
באותה השנה גם הופיע בסרט "האיש שבא לקחת" גילם את דובי.
בשנת 1983 גילם את דמותו של אילן בסרט הקולנוע "נגוע".
בשנת 1988 שיחק בסדרת המתח "סיפורים לשעת לילה מאוחרת", בפרק "יום המזל של דויד".
בשנת 1989 שיחק בתיאטרון הבימה במחזה "האב".
בין השנים 1992–1995 גילם את יצחק (איזי) מרקוביץ', אביו של עידו מרקוביץ' (משה בן-בסט) בשלוש העונות של סדרת הנעורים "עניין של זמן".
בשנים 1992–2000 דיבב את דמותו של "מומינאבא" בסדרת האנימציה "המומינים".
בשנת 1993 שיחק בסרט הקולנוע "קופסה שחורה" לצד קרן מור, מתי סרי, ברוריה אלבק ועוד.
באותה שנה הוא דיבב את דמותו של "טראח" בסדרת האנימציה "קוסמים קטנים".
בשנת 1994 שיחק בקלטת הילדים "והילד הזה הוא אני" לצד שירילי דשא, שרית סרי, יואב הייט, והילד אדם בסנטה.
בשנת 1995 שיחק בתיאטרון חיפה במחזה "שש נפשות מחפשות מחבר".
בין השנים 1998–1999 שב לגלם את דמותו של יצחק (איזי) מרקוביץ', בסדרה "20 פלוס", שהייתה סדרת בת של "עניין של זמן".
טראוב נשוי לצלמת חני ורדי והוא אביה של השחקנית גאיה טראוב.
עמי טיר (נולד ב-1 באוגוסט 1968) הוא שואו ראנר, עורך, במאי ותסריטאי ישראלי.
לטיר תואר ראשון מהחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
הוא סמנכ"ל תוכן של חברת התקשורת "קודה תקשורת".
במהלך השנים 1997 עד 2001 שימש כעורך הסדרה "שמש", ששודרה בערוץ 2 עבור שידורי קשת.
בין השנים 1999-2000 שימש כעורך של קומדיית המצבים "פאזל".
בשנים 2003-2004 ערך וביים את סדרת התעודה "במדינת היהודים" עבור הערוץ הראשון.
משנת 2001 עד שנת 2009, שיתף פעולה עם היוצרת והבמאית אורנה בן דור בסדרות וסרטים דוקומנטריים, כמו "סקס ישראלי" שעסקה במעמד הנשים וביחסי מגדר מתחילת הציונות ועד ימינו, ו"בלונד" - סדרה החוקרת את תרבות הבלונד.
שתי הסדרות שודרו בערוץ 8.
בשנת 2007 עבד עם בן דור על הסדרה "אשם במותו" שעסקה בתאונות צבאיות
בשנת 2009 הוקרן ב"דוק אביב" ושודר ביס דוקו וערוץ 10, סרט שביימו במשותף שנקרא "אמא תגידי", העוסק ביחסיים בין אורנה בן דור לאימה.
בשנת 2010 ערך את הסרט "המדריך למהפכה", סרט תיעודי, דוקו אקטיביסטי עלילתי.
על עריכת הסרט הוא זכה בפרס אופיר יחד עם מאור קשת בקטגוריית "העריכה הטובה ביותר".
הוא הבמאי והעורך הראשי של סדרת הדוקו-ריאליטי של הוט 3 "מחוברים".
בשנת 2014 שימש כעורך התוכנית "המתנחל" המשודרת בערוץ 10 בהנחייתו של חנוך דאום.
עמי זאבי נולד בתל אביב לאברהם ורבקה זאבי.
בצעירותו עברה המשפחה למושב אביחיל, וזמן קצר לאחר מכן למושב ביתן אהרון, בו הקימו משק חקלאי.
כמשפחה דתית, שלחו ההורים את זאבי לבית הספר היסודי תחכמוני בנתניה, ולאחר מכן לבית הספר היסודי בכפר הרא"ה.
בהמשך למד זאבי במדרשית נעם, בה סיים לימודים תיכוניים בשנת 1953. הוא התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל כחבר בגרעין "גאולים" של בני עקיבא בקיבוץ טירת צבי.
בקיבוץ פגש את טובה, לימים נישאו ונולדו להם שלוש בנות.
בשנת 1955 השתחרר מצה"ל, והחל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים חינוך וסוציולוגיה.
במקביל ללימודיו עבר כמדריך חינוכי בפנימיית הילדים משק ילדים מוצא בירושלים.
בשנת 1957 החל לעבוד ברשת "אורט".
לאחר שמונה שנים שבהן שימש כמנהל הפדגוגי של "אורט הנביאים" בירושלים, הוא הקים את קריית החינוך של "אורט" ברמת גן, וניהל אותה עד 1970. באותה שנה יצא בשליחות המחלקה לחינוך של הסוכנות היהודית לדרום אפריקה כמנהל החינוך היהודי "בגליל הקייפ" למשך שלוש שנים.
בשנים אלה גם סיים לימודי דוקטורט בחינוך ובספרות עברית.
בשנת 1973, עם חזרתו עם משפחתו לישראל, שימש כמנהל מערכת המכללות של "אורט" ישראל, מערכת שהוקמה באותם ימים.
תקופה קצרה שימש גם מנהלה של המחלקה לחינוך מקצועי בעיריית תל אביב, ובתוקף תפקידו זה היה אחראי על כל בתי הספר המקצועיים בתל אביב.
לאחר מכן היה בין מקימי המכון לחינוך טכנולוגי באוניברסיטת תל אביב (מל"ט חולון) שבו שימש כראש המכון לפיתוח וכמרצה בנושאי חינוך.
בשלהי שנת 1977 מונה עמי זאבי למנכ"ל ארגון "נשי מזרחי באמריקה", שהפך ביוזמתו ל"רשת אמי"ת".
מאז, ובמשך 25 שנים שימש כמנהל הכללי של הרשת.
במהלך תקופה זו דאג לקיים רשת ממלכתית דתית שמטרתה להקנות חינוך ציוני-דתי מתון לאוכלוסייה המגוונת של החמ"ד.
הארגון מנה בתחילת דרכו 8 מוסדות חינוך והפך לרשת שבבעלותה עשרות מוסדות הפרוסים בכל רחבי הארץ – מדימונה בדרום ועד לחצור הגלילית בצפון.
המאכלסת יחדיו תלמידים מאוכלוסיית מצוקה עם תלמידי העשירון העליון, תלמידים המעוניינים בחינוך עיוני וטכנולוגי.
לילדי מצוקה וחסרי בית פיתח זאבי דגם מיוחד של מוסד פנימייתי - "משפחתון", הבנוי על בסיס משפחה, ולא "הקבוצה" המקובלת במבנה הרגיל של הפנימייה.
ואכן הישגי החניכים במסגרת הזו הוכיחו את התאמתה לאוכלוסייה הנ"ל.
זאבי כאב את השסע שנוצר בחברה הישראלית בנושא דתיים-חילוניים.
שכן הוא היה בעל השקפה חינוכית דתית מתונה.
במסגרת פעילותה המיוחדת של הרשת בחינוך לציונות דתית מתונה, הוא דאג שנושא הציונות הדתית יילמד כחלק ממערכת השעות המחייבת כל תלמיד, והגיע להסדר עם משרד החינוך להכרה בהוראת הנושא כתוכנית לימודים ייחודית המזכה את תלמידי רשת אמי"ת בלבד ביחידת לימוד בתעודת הבגרות.
הוא לא הסתפק בכך וחייב את כל מוסדות הרשת לאמץ במקום יישובם או מחוצה לו מוסד חינוכי ממלכתי, ולקיים אתו קשר הידברות קבוע בין ההנהלות, המורים והתלמידים.
הוא דאג להעמיד לרשות תלמידיו מערכת חדשנית ועדכנית של חינוך טכנולוגי מדעי בכל בתי-הספר של הרשת, כדי שהתלמידים יוכלו להשתלב היטב במערכת מתקדמת זו.
ואכן, הרשת הוכרה על ידי משרד החינוך כרשת המובילה בחינוך הטכנולוגי במגזר הממלכתי-הדתי, והיא נמנתה עם שלוש הרשתות לחינוך טכנולוגי המוכרות על ידי משרד החינוך.
פרס על מפעל חיים, מטעם משרד החינוך, בשנת תשנ"ט, 1999
פרס יקיר החינוך הדתי מטעם ארגון המורים הדתיים, בשנת תשנ"ט 1999