tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1998 מונה למנהל הוועדה המדעית של מוזיאון אירופה השוכן בבריסל.
המוזיאון הוקם בידי בלגיה והאיחוד האירופי.
בשנת 2000, בימי ממשלת אהוד ברק, מינה אותו שר החוץ ועמיתו מאוניברסיטת תל אביב, שלמה בן-עמי, לשגריר ישראל בצרפת, והוא כיהן בתפקיד זה שנתיים.
הוא נשאר בתפקיד גם בהתחלת ממשלת אריאל שרון אך לבסוף הודח על ידי שר החוץ החדש שמעון פרס.
בר-נביא חזר ללמד באוניברסיטת תל אביב.
בר-נביא היה בהתחלה חבר בוועד המרכזי של מפלגת העבודה ומאוחר יותר, בבחירות לכנסת השש עשרה הוצב במקום ה-99 ברשימת מרצ.
בתחום ההיסטוריה בר-נביא התמחה בעיקר בהיסטוריה האינטלקטואלית, החברתית והפוליטית של צרפת במאות ה-16 וה-17.
בין היתר, במסגרת תנועת שלום עכשיו, פעל בר-נביא למען קידום תהליך השלום בין הישראלים לפלסטינים ובעד הקמת מדינה פלסטינית שוחרת שלום לצידה של ישראל.
ב-2010 הוא השתתף, לצד דוד שמלה, זאב שטרנהל אלן פינקלקראוט ואחרים בהקמת הארגון היהודי האירופי ג'יי קול שדגל ב"קריאה יהודית אירופית לשכל הישר", תוך אימוץ קו דומה לזה של "שלום עכשיו" וג'יי סטריט שבארצות הברית.
הוא כתב תקופה במגזין הצרפתי "מריאן" וכתב מאמרים פוליטיים פולמוסיים על דפי עיתונים כמו "לה מונד ואחרים.
בנובמבר 2014, בעצומה שנחתמה על ידי 660 אישי ציבור ישראלים, הוא קרא לחברי הפרלמנט האירופי להכיר במדינת פלסטין.
באותם ימים הוא סבר ש"אינתיפאדה שלישית" היא בלתי נמנעת.
בצרפת הוא עמד בראש קולוקוויום לרגל מלאת יובל למשרד התרבות הצרפתי והשתתף במפגשי תרבות בין-לאומיים באביניון ובמפגשים בחסות הוועד הבין-לאומי של מוזיאון הציוויליזציות של אירופה והים התיכון במרסיי.
"הדתות הרצחניות", ספרו האחרון של בר-נביא שיצא לאור בצרפת ב-2006, נכנס לרשימת רבי המכר של ספרי העיון ונמכר בעשרות אלפי עותקים.
עניינו של הספר הוא במאבק בפונדמנטליזם אסלאמי, שאותו רואה בר-נביא כסוגיה המרכזית שהמערב יעסוק בה במאה העשרים ואחת.
הוא כותב כי ההרג בשם האל הוא תופעה בלתי מובנת ומפחידה בעיני החברה האירופית, העומדת חסרת אונים למולה, ומציע דרכים להיאבק בה.
בר-נביא מתגורר בתל אביב עם אשתו השנייה.
הפרס הספרותי "אוז'ורדאוי" (Aujourd'hui - היום) על ספרו "הדתות הרצחניות"(Les religions meurtrières)
2007 - הפרס הגדול של הפרנקופוניה מטעם האקדמיה הצרפתית על סך כתביו
הפרס מישל דה מונטן מטעם העיר בורדו עבור הספר "אירופה פריגידית - הרהורים על מיזם בלתי גמור"
אות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין
אות מסדר הדקל האקדמי של צרפת בדרגת קצין
2022 - פרס ז'אן-ז'אק רוסו - על ספר האוטוביוגרפיה שלו
פרס קונסטנטינופול (צרפת) - עבור ספר האוטוביוגרפיה Confession d'un bon a rien, מקביל עם הסופר הפלסטיני אליאס סנבר (עבור Dictionnaire amoureux de la Palestine שפורסם ב-2010)
« "Café Voltaire" », () (עשר תזות על המלחמה)
() (אל(ה)ים - מדריך למשתמש
ז'אנו: תמונות מחייו של ז'אן פרידמן, מצרפתית: רפאל קינן, למשכל - ידיעות אחרונות וספרי חמד, 2010.
קולוקוויום לרגל מלאת יובל למשרד התרבות והתקשורת של צרפת - ב-13,14 ו-15 באוקטובר 2009, בניהולו שלו ושל מאיבון דה בן פילז'אן, פריז
מקום לכולם: אלי בר-נביא משוחח עם שלמה בן-עמי.
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1998.
תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, ספריית אוניברסיטה משודרת, תשנ"ה 1995.
עם מירי אליאב-פלדון :(מסעו של פרנצ'סקו פוצ'י:אוטופיה, כפירה ואמת דתית ברנסאנס המאוחר)
עם רובר דסימון: (הליגה הקדושה, השופט ועמוד התלייה:רצח היושב ראש בריסון)
זמנים מודרניים: היסטוריה לחטיבה העליונה/ אלי בר-נביא, אייל נווה.
המאה ה-20: תולדות ישראל בדורות האחרונים: היסטוריה לחטיבה העליונה מותאם ליחידות ו' ט' לבגרות.
בימי הסהר והצלב: ימי הביניים וראשית העת החדשה: היסטוריה לכיתה ז'/ אלי בר-נביא, אביעד קליינברג.
אטלס 2000: אלפיים שנות היסטוריה/ עורך ראשי: פייר וידאל-נאקה; עורך המהדורה העברית: אלי בר-נביא.
תל אביב: ידיעות אחרונות, 1999.
האטלס ההיסטורי-תולדות עם ישראל: מימי האבות עד ימינו/ עורך ראשי: אלי בר-נביא; עורך המהדורה העברית מולי מלצר.
תל אביב, ידיעות אחרונות, ספרי חמד, ספרי תל אביב, 1992.
האטלס ההיסטורי-תולדות העולם: משחר האנושות ועד ימינו/ עורך כללי: פייר וידאל-נאקה; עורך המהדורה העברית: אלי בר-נביא.
תל אביב: ידיעות אחרונות, 1989.
בשם החרות והשוויון: עיונים במהפכה הצרפתית; קובץ מאמרים/ בעריכת אלי-בר נביא, משה צוקרמן.
ירושלים, מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית, תש"ן 1990.
בין פריס לירושלים: פרקים בהגות יהודית בת זמננו בצרפת.
בעריכת יאיר אורון; תרגום: אלי בר-נביא.
ירושלים: הוצאת שוקן, תשמ"ז 1986.
אלי (אליהו) בן רימוז' (נולד ב-20 בנובמבר 1944 בצרפת) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
שיחק בהפועל ירושלים בשנות ה-60 וה-70, מלך השערים של הקבוצה בכל הזמנים עם 110 כיבושים וחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
בן רימוז' נולד בצרפת ועלה לארץ בגיל 3. את ילדותו המוקדמת העביר בן רימוז' בפתח תקווה, בגת רימון, וכילד היה מגיע לצפות במשחקים ואימונים של הפועל פתח תקווה.
בגיל 8 עברה המשפחה לירושלים לשכונת קטמון שם התחיל לשחק בילדים ולאחר מכן בנוער של קבוצת הפועל ירושלים והתברר במהרה כשחקן כשרוני בעמדת החלוץ, וזכה לכינוי "הבלרינה" בזכות קלילותו על המגרש.
אימו נפטרה בגיל 37, ולאחר מכן אביו עזב לארצות הברית, ואחריו כל משפחתו, אך הוא נשאר בישראל ושיחק בנוער של הפועל ירושלים.
את בכורתו במדי הבוגרים ערך רימוז' ב-4 בנובמבר 1963, במשחק ביתי מול בני יהודה תל אביב, שהסתיים בתוצאה 2-0 לטובת הפועל.
בן רימוז' בישל את השער השני, שהבקיע מרדכי כהן.
בן רימוז' כונה על ידי אוהדי הקבוצה בכינוי "חוזליטו" על שם ילד הפלא הספרדי שהיה פופולרי בשנים אלו.
במקביל החל לעבוד בעיריית ירושלים ברשות הספורט כאחראי על הכדורגל בבתי הספר.
בשנת 1967 זומן לראשונה לנבחרת ישראל.
בשנת 1970 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת נגד הנבחרת האולימפית של רומניה.
כן היה בסגל הנבחרת באותה שנה למונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, אך לא שותף באף אחד משלושת המשחקים שהנבחרת שיחקה בטורניר.
באותה שנה היה מלך שערי הליגה הלאומית עם שיא כיבושים של 23 שערים לעונה.
כמו כן, היה שותף לזכייתה של הפועל ירושלים בגביע המדינה ב-1973. מלבד עונה אחת (1977/1978) בה שיחק בבני יהודה תל אביב תחת אימון שותפו לשעבר בהפועל ירושלים צבי סינגל, שיחק בן רימוז' בכל שנותיו בהפועל ירושלים ובשנת 1979 פרש מכדורגל פעיל.
אלי ביטון (נולד ב-25 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ביטון החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וב-1998 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
ביטון זכה עם הקבוצה בשני גביעים, ובעונת 2002/2003 זכה עמה באליפות המדינה.
ביטון אף היה בסגל מכבי בליגת האלופות בעונת 2004/2005.
בעונת 2005/2006, לאחר סכסוך עם הנהלת מכבי תל אביב, עבר ביטון לקבוצת בני יהודה תל אביב איתה הגיע לגמר גביע המדינה של אותה שנה, עת הפסידה הקבוצה להפועל תל אביב.
לאחר שלוש שנים בבני יהודה חתם ביטון במכבי הרצליה, ושנה לאחר מכן חתם בבני סכנין.
לאחר חצי עונה בסכנין, ב-26 בינואר 2010 חתם ביטון בהפועל פתח תקווה.
בתום העונה הצטרף לקבוצת אחווה עראבה בליגה הלאומית, ובעונה שלאחר מכן חתם בקבוצת מכבי קריית מלאכי מליגה א', במדיה שיחק עד דצמבר 2011.
במהלך השנים שיחק ביטון בנבחרות ישראל השונות לגילאים צעירים.
בנבחרת הבוגרת צבר ביטון 5 הופעות, כולן במשחקי ידידות, כאשר את הופעת הבכורה שלו ערך ב-21 באוגוסט 2002 במשחק מול נבחרת ליטא.
דר' אלי ברקוביץ' (ברומנית: Elly Berkowitz , 1864 - 1932) היה בנקאי, נדבן, פוליטיקאי, מנהל ועיתונאי יהודי-רומני.
אלי ברקוביץ' החל את לימודיו בבוקרשט והשלים דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטאות של ברלין ופריז.
לאחר מות אביו ניהל, יחד עם אחיו, אדולף ומקס, את העסק הבנקאי המשפחתי, שנחשב בין המוסדות הפיננסיים הגדולים והיציבים ביותר ברומניה.
עד כניסת רומניה למלחמת העולם הראשונה (1916) היה המנהל הכללי של חברת "דנוביאן פרס" (Danubien Press) ולאחר מכן מנהל L'Independence Roumaaine וכתב חוץ של Le Temps הפריזאי.
ברקוביץ' היה אחד ממייסדי איחוד הקהילות היהודיות ברגאט ואחד ממייסדי הקהילה היהודית של בוקרשט וסגן נשיא הוועד המנהל של היכל קורל של בוקרשט.
הוא הקים בית יתומים שנשא את שמות הוריו, לבל ושרה ברקוביץ' ותמך במוסדות החברה התרבותי "Instrucţiunea" (ההדרכה).
היה חבר הוועד המרכזי של המפלגה הלאומית ליברלית של רומניה וכיהן בשנים 1927 - 1928 כחבר הסנאט הרומני.
ביוני 1931 בנק ברקוביץ' פשט את הרגל והאחים ברקוביץ' ערבו לחובות.
תהליך פשיטת הרגל נמשך שנים, אך האחים לא הצליחו לאושש את הבנק.
אלי גביזון (נולד ב-1959) הוא גונדר בדימוס שכיהן כסגן נציב וראש אגף המטה בשירות בתי הסוהר.
את שירותו בצה"ל עשה בחיל התותחנים.
משנת 1981 משרת גביזון בשרות בתי הסוהר.
במהלך שירותו בשב"ס, שימש בתפקידי ביטחון שונים, הרחיב עשייתו בתחום המודיעין, פיקד על בתי סוהר שונים, שימש כסגן קצין מודיעין ראשי, התמנה לראש מינהל ביטחון האסיר, פיקד על גוש מרכז ומחוז דרום, ובתפקידו האחרון שימש כסגן הנציב וראש אגף המטה.
במסגרת תפקידי הביטחון, שימש גביזון כסגן בית סוהר איילון, מפקד ביס"ר השרון- בו הופעל מרכז הגמילה הגדול במזרח התיכון, מפקד בתי המעצר ניצן והדרים (היה למפקדו הראשון של בית מעצר הדרים), בו שהו באותה התקופה אסירים ואסירות ביטחוניים קטינים.
את יכולותיו וכישוריו המודיעיניים, יישם כסגן קצין מודיעין ראשי.
בהמשך דרכו כראש מחלקת הביטחון והאסיר, היה שותף יחד עם הנציב דאז, יעקב גנות, בהקמת יחידת מצדה - יחידת העילית של שב"ס.
בנוסף מונה כאחראי מטעם הארגון על תחום הקשר והאלקטרוניקה, כשבתפקידו זה, נתמנה כאחראי על תהליך העברת מתקני הכליאה מצה"ל וממשטרת ישראל לשב"ס.
גביזון כיהן כמפקד גוש מרכז, ולאחר מכן כמפקדו הראשון של המחוז הדרומי.
בתקופה זו שימש כמפקד מבצע באירוע המשט לעזה (2010), תוך שהוא אמון על קבלת ושחרור משתתפי המשט.
עם גידול מספר האסירים הביטחוניים עמד גביזון בראש הצוות שהיה אחראי לאיושו של בית סוהר רמון והסבתו של מתקן הכליאה המופרט הראשון למתקן שב"ס.
בפברואר 2011 הודיע השר לביטחון פנים על המלצת מועמדותו לראשות השירות, בכפוף לאישור הוועדה למינוי בכירים בשירות המדינה ואישור ממשלת ישראל.
כעבור חודש בוטלה ההמלצה עקב קשיים משפטיים סביב המינוי.
הוא המשיך לכהן כסגן ומ"מ נציב שב"ס עד פרישתו.
בנובמבר 2017 היה מועמד להיות ראש הרשות להגנה על עדים, אולם הסיר את מועמדותו זמן קצר לאחר מכן לאחר שהסתיר כי הורשע בעבר בעבירות תכנון ובניה.
בוגר תואר ראשון רב תחומי ותואר שני במדעי המדינה וביטחון מאוניברסיטת חיפה.
אלי (יוסף אליהו) ברקאי (נולד ב-2 במרץ 1964) הוא פיזיקאי ישראלי, כיום פרופסור באוניברסיטת בר-אילן.
אביו הוא הבלשן ד"ר מלאכי ברקאי.
למד פיזיקה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים דוקטורט ב-1998. לאחר מכן עבר לארצות הברית, שם החל בלימודי פוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
ב-2002 הצטרף כחבר סגל באוניברסיטת נוטרדאם באינדיאנה.
ב-2004 חזר לארץ והצטרף למחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך הקריירה המדעית עסק ברקאי בשבירה ארגודית חלשה, משוואות קינטיות שבריות ותאוריה של דינמיקה של מולקולות בודדות.
פרס קריל על הצטיינות במחקר מדעי (2006)
פרס מיכאל ברונו על תרומותיו בנושא שבירה ארגודית חלשה (2009)
פרס פרידריך ווילהלם בסל למחקר קרן הומבולדט (2011)
אלי ברוד היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי.
ברוד נולד כבן יחיד ברובע הברונקס בניו יורק לזוג הורים יהודים שהיגרו מליטא.
אביו היה צבע ואמו תופרת שמלות.
כשהיה בן 6 עברה משפחתו לדטרויט.
ברוד למד בבית ספר ציבורי, ובשנת 1951 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון Detroit Centra.
אחר כך למד באוניברסיטת המדינה של מישיגן חשבונאות וכלכלה.
בשנת 1954, כשהוא בן 21, נישא לאשתו אידית.
הוא עבד תקופה של שנתיים כרואה חשבון, ואחר כך פתח יחד עם שותף, דונלד קופמן, חברה לבניית בתים בשם Kaufman and Broad Home Corporation.
בשנת 1971 רכש את חברת הביטוח Sun Life Insurance Company of America, חברת ביטוח קטנה שפעלה בבולטימור.
הוא שינה את שמה ל-SunAmerica ובשנת 1999 מכר אותה לענק הביטוח AIG בעבור 18 מיליארד דולר.
ברוד נפטר ב-30 באפריל 2021 במרכז הרפואי סידרס-סייניי בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאחר מחלה ממושכת.
ברוד תרם כספים למטרות שונות במשך שנים רבות.
הוא היה מהתומכים העיקריים בהקמת המוזיאון לאמנות בת-זמננו בלוס אנג'לס ושימש היושב ראש שלו בשנים 1979–1984. ברוד הוביל את מסע ההתרמה בעבור הקמת אולם הקונצרטים על שם וולט דיסני בלוס אנג'לס, מעונה של התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס ואחד מאולמות הקונצרטים המפוארים בעולם.
הוא תרם כסף רב למטרות מחקר ביו-רפואית והקים את המכון המשותף לאוניברסיטאות הרווארד ו-MIT, מכון ברוד למחקר גנומי.
בשנת 2015 חנך את מוזיאון הברוד לאמנות מודרנית שנבנה בתרומתו בלוס אנג'לס.
ברוד תמך כספית באמנים והיה אחד מאספני האמנות הגדולים בארצות הברית.
בין השאר רכש יצירות של האמנים הבאים: אנדי וורהול, דייוויד סמית, דמיאן הירסט, סינדי שרמן, אדוארד רושה, ג'ף קונס, רוי ליכטנשטיין, רוברט ראושנברג, ג'ספר ג'ונס וג'ון באלדסארי.
בשנת 2010 הצטרף ברוד למיזם התחייבות הנתינה שהוקם על ידי וורן באפט וביל גייטס, ובו התחייב לתרום את מרבית הונו למטרות צדקה.
אלי בן דוד (נולד ב-9 בדצמבר 1976) הוא שחקן, קומיקאי, במאי ותסריטאי ישראלי.
מוכר בעיקר בזכות דמותו "שוקו", בתוכניות "החיים על פי שוקו", "בובה של לילה" ו"בובה של מדינה".
בשנת 2001 סיים בן דוד לימודי משחק בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
בין השנים 2001–2004 שיחק בתיאטרון החאן בירושלים במגוון הצגות ובהן: "נדל"ן", "חיל פרשים אנו", "מילה של אהבה", "מלחמה על הבית", "בגידה".
כמו כן, הגיש פינה קבועה בתוכניתו של אלי יצפאן בכבלים.
בשנת 2001 יצאו הסרטים "בוצ'אצ'י" ו"פורים" ובשנת 2002 יצא הסרט "דיפלומטים" - שלושתם בהשתתפותו.
בשנת 2008 הופיע בתפקיד ראשי יחד עם עמי אנידג'ר ומלי לוי בהצגה "פרימיירה" שהועלתה במסגרת פסטיבל התיאטרון הקצר של צוותא.
בשנת 2010 יצר וכיכב כ"שוקו" בסדרה הקומית "החיים על פי שוקו" ששודרה בערוץ הספורט.
החל משנת 2011 פועל כיוצר, עורך, הכותב הראשי והמנחה, בדמותו של "שוקו", בתוכנית הבידור והסאטירה "בובה של לילה" המשודרת בערוץ הספורט.
באותה שנה קיבל כמה תפקידי אורח בסדרה עם סגולה של שלישיית מה קשור.
לאחר מכן יצר וערך גם את הסאטירה הפוליטית "בובה של מדינה" שנבנתה על אותו פורמט.
החל מ-2015 בן דוד הוא גם היוצר, העורך, הבמאי ואחד הכותבים של תוכנית ספורט סאטירית נוספת, "אנחנו במפה", בערוץ HOT3.
ב-2017 שיחק בסרטו של צחי גראד, "הבן-דוד".
בן דוד כתב וערך את הסדרה הנספח שמשודרת החל מדצמבר 2019 בערוץ HOT3 הסדרה מגוללת את סיפור חייו ואשתו בשנים האחרונות מהמעבר לפריז ועד היום.
נשוי לאלינור אגם בן-דוד, נספחת ישראל בשגרירות בפריז.
אלינור קייט "אלי" ג'קסון היא זמרת ופזמונאית אנגלייה, הסולנית של להקת הסינת'פופ "La Roux".
היא ידועה בשל המראה שלה, השיער האדום והלבוש המיוחד שלה.
ג'קסון נולדה בדרום לונדון ב-1988. היא בתם של השחקנים טרודי גודווין וקיט ג'קסון.
יש לה אחות בשם ג'סיקה.
עניינה הראשוני של ג'קסון במוזיקה היה במוזיקת פולק, והייתה אוהבת לשמוע בעיקר מוזיקה של קרול קינג וניק דרייק.
החומרים המוזיקליים הראשונים שיצרה היו בהשראת הזמרת ג'וני מיטשל.
הטעם שלה במוזיקה השתנה במהלך שנותיה בתיכון, כשנכנסה לסצנת הרייב.
היא ציינה שג'רי ראפרטי, דייוויד בואי, דפש מוד, אירייז'ר, מדונה ופרינס היו ההשראות המוזיקליות שלה באותה תקופה.
ג'קסון מתנגדת לסטייליסטים שמנסים לשנות את המראה שלה ליותר קלאסי ונשי ולרשתות חברתיות, כי מרגישה שהן לא עוזרות באמת למוזיקאים.
אנשים לעיתים מכנים את ג'קסון בטעות בשם הלהקה, "La Roux".
הסינגל הראשון של "La Roux", "Quicksand", יצא ב-15 בדצמבר 2008. הסינגל השני של הלהקה, "In for the Kill", שיצא במרץ 2009, הגיע למקום השני במצעד הסינגלים הבריטי.
הסינגל השלישי של הלהקה, "Bulletproof", יצא ב-21 ביוני 2009 והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי ולמקום השמיני במצעד האמריקאי "בילבורד הוט 100".
כל שלושת השירים הללו מופיעים באלבום הראשון של הלהקה, "La Roux".
ב-2010 ביצעה ג'קסון קולות רקע באלבום הפלטינה של קניה וסט "My Beautiful Dark Twisted Fantasy" שפורסם ב-22 בנובמבר 2010. היא ביצעה קולות רקע גם באלבומם של וסט וג'יי זי "Watch the Throne" בשיר "That's My Bitch" שיצא ב-9 באוגוסט 2011.
אליהו (אלי) בניטה (1928 - 21 בפברואר 2012) היה ראש מועצת מעלות-תרשיחא בין השנים 1966 ו-1969 ומאוחר יותר מנהל בית הבראה במעלות תרשיחא.
אלי בניטה נולד בשנת 1928 במרוקו שבצפון אפריקה למסעודה ולחיים בניטה.
בשנת 1948, כשהיה בן 20, עלה למדינת ישראל בגפו.
אלי בניטה לקח חלק בלחימה במלחמת העצמאות ולאחר המלחמה הוא חזר אל משפחתו באלג'יר, כדי לשכנע את כל בני המשפחה לעלות לישראל.
בשנת 1955, עלה שוב לארץ ישראל, הפעם עם משפחתו, בגיל 27, תחילה השתלב כמזכיר בקופת חולים כללית, לאחר מכן היה שותף ומייסד מגן דוד אדום בעיר וכן היה חבר מועצה מטעם מפלגת מפא"י.
בשנת 1961, התחתן אלי עם רחל, ויחד הביאו לעולם את שלושת ילדיהם.
בשנת 1966, נבחר אלי בניטה לראשות המועצה המקומית מעלות תרשיחא והוא כיהן בתפקיד עד שנת 1969.
בתקופת כהונתו כראש המועצה של מעלות תרשיחא, דאג בניטה לכלכלת תושבי מעלות והניע לפעולה יזמים עסקיים להקמה ופיתוח מספר מפעלים אשר מוקמו באזור התעשייה של מעלות תרשיחא, "טלרד", "גיבור תעשיות", "תע"ש" מפעלים ביטחוניים.
עם סיום תפקידו כראש מועצת מעלות תרשיחא, היה שותף להקמה וייסוד בית ההבראה לפועלי בניין, אותו ניהל במשך 30 שנה.
היום פועל מתוך בית ההבראה, מלון אסיינדה.
בניטה נפטר ב-21 בפברואר 2012, במעלות-תרשיחא.
במעלות נקראה כיכר על שמו.
הרב אליהו (אלי) מיכאל בן-דהן (נולד בח' באדר א' ה'תשי"ד, 11 בפברואר 1954) הוא איש ציבור ישראלי המשמש מנהל בתי הדין הרבניים.
בעבר כיהן כסגן שר הביטחון, כסגן שר הדתות וחבר הכנסת מטעם מפלגת אח"י, וכיושב ראש המועצה הדתית בירושלים.
עלה לישראל בשנת 1956 וגדל בבאר שבע.
שיחק בקבוצת הצעירים של הפועל באר שבע.
למד בישיבת נתיב מאיר, בישיבת מרכז הרב ובכולל האידרא במושב נוב שברמת הגולן.
שירת בצה"ל בתפקיד קצין אג"ם בעוצבת תבור של חיל התותחנים והגיע לדרגת רב-סרן.
בראשית אב התשל"ז (אוגוסט 1977) הצטרף עם משפחתו ליישוב חיספין ברמת הגולן.
כקצין יחיד מונה למפקד המקום.
בהמשך היה ר"מ במחזור הראשון של הישיבה התיכונית בחיספין.
באוגוסט 1983 עבר עם משפחתו לבית-אל.
ניהל את לשכתו של הרב מרדכי אליהו, הרב הראשי לישראל, בין השנים התשמ"ג-התשמ"ז (1983–1987).
יזם ופיתח את מערך הכשרות הארצי אשר לא היה קיים עד אז.
הרב אליהו רצה שימונה לדיין אך לא הצליח בכך.
בחודש אלול שנת תשמ"ט (ספטמבר 1989) מונה בן-דהן בידי שר הדתות זבולון המר למנהל בתי הדין הרבניים בישראל.
לצורך המינוי שינה המר את דרישות הקבלה לתפקיד.
השינוי קבע כי בתפקיד יוכל לשמש גם בעל סמיכה לרב עיר שאין לו סמיכה לדיינות.
בן-דהן הפך את בתי הדין ממחלקה במשרד הדתות ליחידת סמך עצמאית.
הוא פעל למען נשים עגונות והוסיף חוקים משמעותיים להליך הגירושין, בהם:
"חוק הסנקציות" - שלילת רישיון הנהיגה של בעל סרבן גט, עיכוב יציאה מהארץ, עיקול חשבון הבנק ושלילת תעודת המקצוע שלו.
"חוק דן יחיד" - המאפשר לבית הדין לדון בתיקים רבים בדיין יחיד ללא צורך בהרכב מלא.
חוק למניעת אלימות במשפחה, שהרחיב את הסמכויות של בית הדין הרבני ואפשר להם להרחיק בעל מכה מביתו.
בן-דהן הקים יחידה לטיפול בעגונות וקרן סיוע לעגונות.
הפעיל חברות חקירה פרטיות כדי לאתר סרבני גט בישראל ומחוצה לה.
כמו כן, קידם את הכנסתן של הטוענות הרבניות לבתי הדין.
שימש בתפקיד במשך 21 שנה עד שהוועדה למינוי דיינים החליטה ביוני 2010 לקצוב את כהונתו.
שימש גם מנכ"ל משרד הדתות והרבנות הראשית במינוי זמני, וכן כיו"ר הדירקטוריון של המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, וחבר הנהלת הקרן למורשת הכותל המערבי.
באפריל 2022 מונה על ידי הוועדה למינוי דיינים בראשות מתן כהנא למנכ"ל בתי הדין הרבניים.
לאחר סיום תפקידו בבתי הדין הרבניים הקים וניהל את עמותת "אביהם של ישראל", לזכר רבו הרב מרדכי אליהו.
במקביל למד חצי יום בישיבת מרכז הרב.
בהמשך נקרא בידי חברי הכנסת אורי אריאל וכצ'לה להצטרף אל מפלגת תקומה.
בן-דהן נבחר לכנסת ה־19 מטעם המפלגה במקום הרביעי ברשימת הבית היהודי.
ב־19 במרץ 2013 (ח' בניסן ה'תשע"ג) מונה לסגן שר הדתות בממשלת ישראל ה-33. באופן רשמי שר הדתות היה נפתלי בנט, אולם בן־דהן תפקד בפועל כשר.
בכהונתו פעל בן־דהן לבצע רפורמות בשירותי הדת בדגש על הנגשת שירותי הדת לציבור ומתן שירות אדיב ומסביר פנים.
פעולותיו זכו לביקורת רבה מצד גורמים המזוהים עם ישיבת הר המור.
בן-דהן דחה את הביקורת, ואמר
בדצמבר 2014, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הודיע שיתמודד בפריימריז בבית היהודי ולא במפלגת תקומה.
הוא הגיע למקום השני בפריימריז ושובץ במקום הרביעי ברשימה לכנסת.
בממשלת ישראל ה-34 מונה לסגן שר הביטחון.
בעקבות התפטרות שר הביטחון משה יעלון הוא פוטר אוטומטית ומונה מחדש לתפקיד ב־1 ביוני 2016 תחת שר הביטחון החדש אביגדור ליברמן.
עם התפטרותו של ליברמן - פגה גם כהונתו של בן-דהן, ב-18 בנובמבר 2018, וב-19 בנובמבר אישרה הממשלה מחדש את מינויו, כסגנו של ממלא מקום שר הביטחון, בנימין נתניהו.
לקראת הבחירות לכנסת ה-21, לאחר פרישתו של יו"ר המפלגה נפתלי בנט, התמודד בן-דהן על ראשות הבית היהודי.
המועצה הציבורית בחרה ברב רפי פרץ, ובן-דהן נבחר על ידי המרכז למקום החמישי ברשימת הבית היהודי.
לאחר ההסכם של הבית היהודי, האיחוד הלאומי ועוצמה יהודית לרוץ ברשימת איחוד מפלגות הימין כבלוק טכני, בתמורת לשריון ברשימת הליכוד, שוריין בן-דהן במקום ה-28 ברשימת הליכוד.
לצורך כך התפטר בן-דהן באופן פורמלי מהבית היהודי, ושורין מטעם מפלגת המדף אח"י, מה שאיפשר לאחר הבחירות את התפלגותו לסיעת יחיד.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 שובץ במקום ה-13 ברשימת "ימינה" ולא נבחר לכנסת.
עם כינון הכנסת ה-22 סיים את תפקידו כסגן שר הביטחון.
ביוני 2020 מונה לנשיא עמותת 'תקוות עולם' אשר מסייעת לחיילים ובני נוער ממשפחות קשות יום.
ב-2022 שימש יושב ראש המועצה הדתית בירושלים.
בהמשך אותה שנה, חזר לתפקיד מנהל בתי הדין הרבניים.
בן-דהן הוא בעל תעודת הוראה, תואר ראשון במנהל עסקים ותואר שני במדיניות ציבורית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוסמך לרבנות בידי הרבנים שלום משאש, אברהם אלקנה כהנא שפירא ומרדכי אליהו.
תושב שכונת הר חומה בירושלים.
"לוח דינים ומנהגים לבתי כנסת" - היוצא למעלה מ-25 שנה.
אלנה ג'יין "אלי" גולדינג היא זמרת ופזמונאית אנגלייה.
גולדינג נולדה בהרפורד, הרפורדשייר שבאנגליה, וגדלה בעיירה הקטנה ליאונשל.
לה עוד שתי אחיות ואח.
אביה, ארתור גולדינג, היה בן למשפחה שעסקה בקברנות, ואמה, טרייסי (לבית קלארק), עבדה בסופרמרקט.
מאוחר יותר נישאה אמה לנהג משאית.
בגיל 9 החלה גולדינג לנגן בקלרינט בגיל 14 החלה ללמוד גיטרה.
ובגיל 15 החלה לכתוב שירים.
היא נרשמה לתואר בדרמה ובתיאטרון באוניברסיטת קנט הבריטית ונשארה בו עד שנתה האחרונה.
במהלך לימודיה, פגשה את ג'יימי ליליוויט שהפך למנהלה האישי והפגיש אותה עם המפיק Starsmith שהפיק עבורה את אלבום הבכורה.
ביולי 2009 חתמה גולדינג על חוזה עם חברת התקליטים פולידור.
שנה לאחר מכן זכתה בתואר "הקול של השנה" בתחרות של רשת BBC ובפרס המבקרים בפרסי המוזיקה הבריטית, ובכך הפכה לשנייה שזוכה בשני הפרסים באותה שנה.
גולדינג כתבה שירים לזמרות כמו גבריאלה צ'למי ודיאנה ויקרס שהיו אז בראש מצעדי הלהיטים.
ב-9 בנובמבר 2009 יצא הסינגל הראשון של גולדינג מאלבומה "Under the Sheets".
ב-20 בדצמבר יצא מיני אלבום ראשון מאת גולדינג בשם "An Introduction to Ellie Goulding".
ב-21 בפברואר 2010 יצא הסינגל השני "Starry Eyed" שהגיע לראשי המצעדים.
ב-26 בפברואר, חמישה ימים לאחר צאת הסינגל השני יצא אלבום הבכורה של גולדינג שנקרא "Lights" והגיע למקום הראשון בממלכה המאוחדת עם מכירות של למעלה משמונה מאות אלף בממלכה המאוחדת וזכה למעמד של אלבום פלטינה כפול.
ב-16 במאי יצא "Guns and Horses" שהיה הסינגל השלישי מהאלבום.
ב-8 באוגוסט יצא הסינגל הרביעי "The Writer".
ב-30 באוגוסט הוציאה גולדינג את "Run into the Light", מיני אלבום השני שלה שכלל 7 רצועות, נותן החסות הראשי של האלבום הייתה חברת נייקי.
במהלך קיץ 2010 הופיעה גולדינג בפסטיבלי מוזיקה גולים ברחבי אירופה.
ב-12 בנובמבר הוציאה גולדינג קאבר לשיר "Your Song" של אלטון ג'ון שהגיע לראש המצעדים בממלכה המאוחדת.
ב-7 במרץ 2011 שיתפה פעולה גולדינג עם טייני טמפה בסינגל "Wonderman".
הסינגל השישי והאחרון מהאלבום היה שיר הנושא של האלבום, "Lights", שיצא ב-13 במרץ והיה לשיר הראשון של גולדינג שהגיע למקום הראשון בארצות הברית.
במהלך 2011 פרסומה של גולדינג בארצות הברית גדל ושיריה הופיעו בסדרות 90210, קרועים ויומני הערפד.
גולדינג הופיעה בטלוויזיה בתוכניתו של ג'ימי קימל וכן בסאטרדיי נייט לייב.
גולדינג הופיעה גם בחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון.
לאחר מכן שיתפה פעולה עם התקליטן סקרילקס.
ב-10 ביולי 2012 הוציאה גולדינג את השיר "Hanging On" על מנת לקדם את אלבומה החדש.
ב-17 באוגוסט יצא הסינגל הראשון מהאלבום שהיה "Anything Could Happen" והגיע למקום החמישי במצעד הבריטי.
אלבומה השני של גולדינג יצא ב-5 באוקטובר ונקרא "Halcyon".
האלבום הגיע למקום השני במצעד הבריטי ולמקום התשיעי במצעד האמריקאי.
הסינגל השני מהאלבום היה "Figure 8" שיצא ב-13 בדצמבר.
הסינגל השלישי מהאלבום יצא ב-30 בינואר 2013 והיה "Explosions".
ב-12 באפריל יצא שיתוף פעולה של גולדינג יחד עם הדיג'יי קלווין האריס בשיר "I Need Your Love".
ב-5 ביולי אושר כי האלבום עתיד לצאת בעריכה מחודשת ב-23 באוגוסט בשם: "Halcyon Days" ויכלול עשרה שירים נוספים.
הסינגל הראשון שיצא מהעריכה המחודשת היה "Burn".
ב-10 בנובמבר יצא הסינגל השני מהעריכה המחודשת שנקרא "How Long Will I Love You?".
הסינגל השלישי היה "Goodness Gracious" שיצא ב-21 בפברואר 2014. ב-23 במאי יצא השיר "Beating Heart" המהווה חלק מפסקול הסרט "מפוצלים".
ב-20 באוקטובר יצא השיר "Outside" עם הזמר והדיג'יי קלווין האריס.
ב-7 בינואר 2015, יצא השיר "Love Me like You Do", שנכלל בפסקול הסרט המדובר "50 גוונים של אפור" שיצא כחודש לאחר מכן.
יחד עם הצלחת הסרט כשובר קופות הפך השיר ללהיט גדול.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד בילבורד הוט 100. בינואר 2016, הוכרז "Love Me Like You Do" כמועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
נכון לדצמבר 2024, הגיע הקליפ של השיר לכ-2.3 מיליארד צפיות ביוטיוב והגיע למעמד של פלטינה בלמעלה מעשר מדינות שונות.
ב-1 ביוני יצא השיר "Powerful" של ההרכב מייג'ור לייזר בו התארחה גולדינג.
ב-17 בספטמבר 2015 הוציאה את סינגל הבכורה "On My Mind" מאלבומה החדש.
הסינגל הגיע למקום החמישי במצעד הבריטי ולמקום 13 במצעד האמריקאי.
ב-6 בנובמבר יצא לאור אלבום האולפן השלישי של הזמרת, "Delirium".
האלבום הגיע למעמד של אלבום פלטינה בבריטניה ולמקום השלישי במצעד 200 האלבומים הגדולים של הבילבורד.
ב-9 בינואר 2016 יצא הסינגל השני מהאלבום "Army" והוקדש לחברתה הטובה של גולדינג, האנה.
הסינגל השלישי והאחרון מהאלבום היה "Something in the Way You Move" שיצא ב-19 בינואר.
הקליפ הרשמי של השיר יצא רק ב-21 ביוני 2017 ובוים על ידי אמיל נאבה.
ב-19 באוגוסט 2016 הוציאה גולדינג את שיר הנושא "Still Falling For You" עבור הסרט "Bridget Johns's baby".
ב-28 באפריל 2017 אירח אותה הדי ג'יי קייגו בשיר "First Time" מאלבומו החדש.
ב-2018 שיתפה פעולה עם שון פול בשיר "Bad Love" וכן עם הרכב קלין בנדיט בשיר "Mama".
באוקטובר הוציאה את הסינגל "Close To Me".
ב-28 בפברואר 2019 יצא הסינגל השני בשם "Flux".
בשנת 2020, הוציאה את השיר "Worry About Me".
ב-7 באוקטובר 2022, הוציאה את הסינגל "All by Myself" בשיתוף עם אלוק וסיגלה.
בשנת 2012 יצאה עם המוזיקאי האמריקאי סקרילקס.
באותה שנה יצאה גם עם המוזיקאי הסקוטי קלווין האריס.
מפברואר 2013 יצאה עם בסיסט להקת מקפליי הבריטית, דאגי פוינטר.
ב-7 באוגוסט 2018 התארסה לבן זוגה קספר ג'ופלינג עמו ניהלה זוגיות מ-2016, וב-31 באוגוסט 2019 הם נישאו ביורק מינסטר.
גולדינג הוטבלה לנצרות, על מנת להתחתן.
ב-29 באפריל 2021 נולד לזוג בן משותף.
גולדינג וג'ופלינג נפרדו בפברואר 2024 לאחר ארבע שנות נישואים.
ביולי 2025 החלה לצאת עם השחקן בו מיניאר.
בדצמבר 2025 גולדינג חשפה את הריונה השני.
גולדינג עוסקת רבות בכושר גופני, בין היתר ריצה ואגרוף.
ב-2013 השתתפה בחצי מרתון בחסות חברת Nike שהתקיים בוושינגטון די.סי.
גולדינג פעילה למען איכות הסביבה, ההתחממות הגלובלית, עוני ומחוסרי בית.
מדי שנה מקיימת את אירוע הצדקה "Streets of London" בו הופיעה לצד אמנים נוספים במטרה לגייס כסף למחוסרי בית.
היא תרמה לאירוע "Children in Need" של BBC המגייס כספים לילדים החיים בעוני וקיפוח.
ב-2017 קיבלה פרס מנהיגות גלובלית מידי קרן האומות המאוחדות על פעילותה למען צדק חברתי ואיכות הסביבה וב-2018 הצטרפה לקרן בתור שגרירה של רצון טוב.
גולדינג צמחונית מאז 2012, וב-2018 אף הפכה להיות טבעונית.
אליעזר צבי (אלי) בן-מאיר (נולד ב-1968) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל ואיש עסקים ישראלי, ששימש כראש חטיבת המחקר באגף המודיעין וכקצין מודיעין ראשי.
כיום משמש כמנכ"ל חברת עמידר וכיו"ר חברת "קויוס", אותה הוא ייסד.
בן-מאיר הוא בנם של הרב יהושע בן-מאיר (במקור רוזנברג), מייסד וראש ישיבת ההסדר שבות ישראל, ושל ד"ר רות בן-מאיר, חוקרת ומרצה במחשבת ישראל ופרשנות המקרא.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים ובלוגיסטיקה וכלכלה, ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת בר-אילן.
שירת בצה"ל באגף המודיעין, עבר קורס קציני מודיעין ומילא מגוון תפקידים בהם מדריך בקורס קציני מודיעין, קמ"ן חטיבה, קמ"ן אוגדה, ותפקידים בזירת טרור ובזירה הטכנית של חטיבת המחקר.
בנובמבר 2005 מונה לראש הזירה הטכנולוגית (זי"ט) של חטיבת המחקר.
בתקופתו חשפה הזירה את בניית כור גרעיני בסוריה.
בעקבות כך מונה בן-מאיר לקצין המודיעין של מבצע מחוץ לקופסה להשמדת הכור, שיצא לפועל ב-2007.
במרץ 2010 מונה לקצין המודיעין של פיקוד הדרום.
בשנים 2011–2012 היה נספח אגף המודיעין בארצות הברית.
לאחר מכן שירת כסגן ראש חטיבת המחקר.
במרץ 2013 מונה לקצין מודיעין ראשי.
בינואר 2015 מונה לראש חטיבת המחקר באמ"ן.
בתפקידו זה טען ש"שיקום הרצועה הוא בסיס לשימור שקט ארוך".
בינואר 2016 ביקש לפרוש מתפקידו עקב חילוקי דעות בנוגע לאופי העבודה באגף וסיים את תפקידו במרץ אותה שנה.
לאחר שחרורו מצה"ל הקים את חברת קויוס בשותפות עם אלה טקאץ'-דריזין ועם אורי שגב, והוא משמש יושב ראש שלה.
שנה לאחר מכן הצטרפו אליה שני משקיעים נוספים: טל בר אור וברוך תאגורי כבעלי מניות.
באוגוסט 2023 הצטרפה אליה כשותפה חברת RLN Holdings בבעלות אליוט ברוידי (אנ').
לבן מאיר 29.4% ממניות החברה.
חברת קויוס בבעלותו הייתה שותפה לקמפיין תדמית שערכו יועציו של ראש הממשלה בנימין נתניהו, יונתן אוריך וישראל איינהורן, לצורך שיפור תדמיתה של קטר כמדינה שוחרת שלום, קמפיין שנחשף בנובמבר 2024 ונחקר במסגרת פרשת הקשר בין לשכת נתניהו לממשלת קטר.
עשרות כתבות וציוצים פרו-קטריים פורסמו כך אחרי פרוץ המלחמה בעזה.
הצטרף לסגל המכון למדיניות נגד טרור של המרכז הבינתחומי הרצליה.
ב-2016 שימש יועץ לחברת המימד החמישי.
כמו כן הקים את חברת CyGov המספקת שירותי הגנה מפני מתקפות סייבר.
שמה של החברה שונה בהמשך ל-Centraleyes.
בן מאיר מחזיק ב-10% ממניותיה.
ב-2017 מונה לסמנכ"ל למודיעין וסייבר בקבוצת "שדמה" ושימש בתפקיד עד פברואר 2019.
ביוני 2022 החליט דירקטוריון החברה הממשלתית עמידר למנות את בן-מאיר למנכ"ל החברה, ובנובמבר אותה שנה אישר שר השיכון זאב אלקין את המינוי.
באפריל 2024 מונה לעמוד בראש צוות התחקירים בנושא המודיעין בפיקוד הדרום, שיחקור את התנהלות מודיעין הפיקוד בזמן שקדם לטבח שבעה באוקטובר.
נשוי לגלית ואב לארבע בנות.
אלי בין (נולד ב-12 בנובמבר 1963) הוא מנכ"ל מגן דוד אדום מאז אוגוסט 2005, חובש בהכשרתו.
בין הצטרף למגן דוד אדום בגיל 14 כנער מתנדב.
בצבא שירת במשטרה צבאית חוקרת, ולאחר השירות חזר למד"א לתפקיד נהג אמבולנס בתחנת עפולה.
בהמשך מונה לרכז המתנדבים בתחנה.
לאחר מכן הצטרף לארגון העובדים של מגן דוד אדום.
לאחר תפקיד רכז המתנדבים בתחנת עפולה, מונה לממלא מקום מנהל מרחב העמקים.
בשנת 1994 מונה לתפקיד ממלא מקום וסגן מנהל מד"א אזור גלבוע, ובתפקיד זה פיקד על מספר אירועים רבי-נפגעים.
במשך שבע שנים כיהן בתפקיד עוזר מנכ"ל מד"א, במקביל לתפקידו כיו"ר ארגון העובדים, ולאחר מכן מונה בשנת 2005 למנכ"ל מד"א.
בפברואר 2006 פרסם מבקר המדינה מיכה לינדנשטראוס דו"ח ביקורת שעניינו מינויים במגן דוד אדום.
במסגרת דו"ח זה ביקר את שינוי הקריטריונים למינוי מנכ"ל מד"א, שהגדירו כישורים נמוכים מאלו הקבועים בחוק החברות הממשלתיות.
לדברי המבקר, השינוי סלל את הדרך לבחירתו של בין על אף שלא היה בעל השכלה מספקת, וכמו כן טען שבין פעל בניגוד עניינים וביקר את העובדה שהיה בעל זיקה פוליטית בעת הגשת מועמדותו (חבר מרכז הליכוד).
בעקבות הגשת דו"ח מבקר המדינה נערך במד"א תהליך בחירה מחודש, שבו נבחר בין מחדש על ידי הוועד הפועל של מד"א.
ב-2010 נעצר בין על ידי משטרת ישראל ורשות המיסים בחשד לעבירות מיסוי.
ב-2016 נסגרה חקירת רשות המיסים מחוסר אשמה.
במסגרת תפקידו הוביל, בין השאר, הסכם לשיתוף פעולה בין מגן דוד אדום לשירותי החירום וההצלה של אינדונזיה.
במהלך מבצע צוק איתן ביקש להעביר מנות דם מבנק הדם לרצועת עזה, אך הרשות הפלסטינית דחתה את הצעתו.
אליהו (אלי) ברדה (נולד ב-כ"ז בשבט ה'תשי"ז 29 בינואר 1957) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית מגדל העמק משנת 1998 עד לשנת 2024.
בנערותו עברה משפחתו להתגורר במגדל העמק.
ברדה בעל תואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
ברדה שירת בצה"ל במשך 22 שנים כקצין ההדרכה של חטיבת גולני וקצין הדרכה בפיקוד הצפון.
ב-1998 השתחרר משירות הקבע בדרגת סגן-אלוף.
בנובמבר 1998 התמודד בבחירות המקומיות בראשות רשימת מפלגת גשר וכמועמדה לראשות העיר מגדל העמק.
הוא ניצח בסיבוב השני את סוזן עמור, רעייתו של ראש העיר היוצא שאול עמור.
ב-2002 עבר למפלגת הליכוד, יחד עם ראש המפלגה דוד לוי.
ברדה דגל בפרויקטים של התנדבויות, עליהם קיבלה העיר פרסים והוקרה לאורך השנים.
בשנת 2009 הוקמה היחידה להתנדבות עירונית בהובלת אילנה פרץ עייש.
היחידה הפכה מודל למערך המתנדבים לשעת חירום שאומץ ברמה הארצית, ייצוג משרד הרווחה בגרמניה ופולין בנושא הפעלת מתנדבים ועוד.
בפעם העשירית יזם בשנת 2022 במגדל העמק את הבאת האנימציה והקומיקס לגליל באירוע של פסטיבל האנימיקס.
לקראת הבחירות המקומיות בשנת 2024 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים, בבחירות נבחר יקי בן חיים לראשות העיר.
בשנות כהונתו זכתה עיריית מגדל העמק בפרסים מהם:
מאי 2022 אות 'עשות משפט ואהבת חסד'
מ-2014 הוא כיהן בנוסף גם כיו"ר האספה הכללית של מרכז השלטון המקומי וכחבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית.
בשנת 2005 נחשד בהטרדה מינית כלפי אישה כבת 30, שעבדה עם ברדה בתקופת מערכת הבחירות לראשות העיר בנובמבר 2003.
בשנת 2016 נחקר שפרסם אודות חוב של עמוס גלם בעת שהתמודד מולו בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013.
ברדה נשוי לרותי, ואב לארבעה.
בנו איתי ברדה, הוא מנכ"ל חברת הגמל והפנסיה של בית ההשקעות הלמן-אלדובי (מונה לתפקיד בינואר 2015).
אלי בר (נולד בשנת 1947) הוא מנהל ישראלי הפעיל בתעשיית ההיי-טק, שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף ופיקד על יחידה 8200.
בצה"ל שירת באגף המודיעין, היה קצין במערך ביטחון השדה ובשנות השבעים עבר ליחידה 8200, בה התקדם.
במלחמת לבנון הראשונה היה מפקד מרכז האלינט של היחידה, בשנים 1984–1986 שירת כראש מטה היחידה ובשנים 1987–1990 פיקד עליה.
לאחר מכן שימש נספח צה"ל בצרפת ובבלגיה.
לאחר שחרורו מצה"ל מונה לסמנכ"ל שיווק ומכירות בחברת טלדטה נטוורקס ושימש בתפקיד במשך ארבע שנים.
ב-1996 מונה לשותף מנהל בקרן ההון סיכון הציבורית "מופת" וכיהן בתפקיד במשך שבע שנים.
ב-2003 מונה לנשיא חברת פרדיים גיאופיזיקל וב-2006 מונה למנכ"ל חברת אקספנד נטוורקס, תפקיד בו כיהן עד 2011. בנוסף שימש דירקטור בחברות הייטק רבות, בהן ברודלייט, Pricer AB, אלדט תקשורת, אידנטיפי סופטוור ונטפורמיקס.
בר הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב ותואר נוסף בפילוסופיה של המדע מאוניברסיטת בר-אילן.
אלי ביר (13 בספטמבר 1973) הוא מייסד "איחוד הצלה" ונשיאו.
הארגון, שהוקם בשנת 2006, הוא ארגון התנדבותי ללא מטרות רווח המספק שירותי רפואת חירום ברחבי ישראל.
נולד בשכונת בית וגן בירושלים לחיה וגבריאל ביר, חרדים שעלו מאמריקה.
למד בתלמוד תורה הכרם בעיר.
בהיותו כבן 5 נחשף לפיגוע הטרור באוטובוס בקו 12 ב-2 ביוני 1978, בו נרצחו שישה בני אדם.
לדבריו, האירוע הטראומטי והמחסור בצוותי חירום והצלה גיבשו את רצונו להיות רופא ולהציל חיי אדם.
בהיותו בחור ישיבה בן 15 החל להתנדב במד"א, במקביל ללימודיו ועבודתו בחנות ספרים ובעסקי הנדל"ן המשפחתיים.
במהלך התנדבותו נחשף למספר מקרי מוות שאירעו בשל עיכוב בהגעת כוחות ההצלה.
לדבריו, המקרה הקשה ביותר שחווה, אשר היה "הקש ששבר את גב הגמל", היה ילד כבן 7 שנחנק מאכילת נקניק ונפטר לפני שהאמבולנס הגיע.
ביר החליט לפעול לצמצום משך הגעת הצוות הרפואי ולאפשר סיוע רפואי מיידי בתוך שכונתו.
לאחר שבמד"א דחו את יוזמתו, אסף מספר אנשי רפואה ומתנדבים חרדים ורכש מכשירי קשר שבאמצעותם יכלו להאזין לקריאות מד"א.
בהמשך חבר ביר להצלה ישראל.
בשנת 1992 החל ביר לעבוד בארגון "הצלה בירושלים" כמגייס כספים ורכז תפעולי.
עם התרחבות פעילותו, שינה הארגון את שמו ל"הצלה ישראל" והפך לארגון גג המאגד ארגוני הצלה רבים ברחבי הארץ.
בשנת 2002, בעקבות פיגוע בשכונת בית ישראל בירושלים, בו התעכבה התגובה הראשונית בשל כבישים צרים ועומס תנועה, הועלה הרעיון להפעיל מגיבים ראשונים על אופנועים.
כך נולד ה"אופנולנס" - אופנוע-אמבולנס הנושא את כל הציוד הרפואי הנדרש למעט אלונקה.
בשנת 2006, לאחר מלחמת לבנון השנייה, בעקבות סכסוכים פנימיים ב"הצלה ישראל", פרש ביר יחד עם קבוצת מתנדבים והקימו את "איחוד הצלה".
השם נבחר כדי לייצג את האיחוד של ארגוני הצלה קטנים ואת השותפות בין מתנדבים יהודים, מוסלמים, דרוזים ונוצרים מכל גוני החברה הישראלית.
איחוד הצלה התבסס כארגון חדשני בתחום רפואת החירום.
בשנת 2008 השיק הארגון את מערכת השיגור הראשונה בישראל המבוססת על GPS, המאתרת ומשגרת את חמשת המגיבים הקרובים ביותר תוך שלוש שניות.
נכון ל-2025, הארגון מונה למעלה מ-8,000 מתנדבים, כולל חובשים, פרמדיקים ורופאים, המגיבים לכ-750,000 קריאות חירום בשנה.
כל שירותי הארגון ניתנים חינם, ללא הבדל דת, גזע או לאום.
במהלך השנים השתתף ביר כמגיב רפואי באירועים רבים, בהם הפיגועים ברחוב בן יהודה, אסון אולמי ורסאי, מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן, מלחמת חרבות ברזל ואירועי נפגעים המוניים נוספים.
באוגוסט 2025 פורסם בחדשות 12 כי ביר קרא למתנדבי "איחוד הצלה" להתפקד למפלגת הליכוד.
בארגון מסרו כי ההתפקדות נועדה להשפיע על חקיקה בתחום הצלת החיים, ולא נועדה לתמיכה מפלגתית ישירה.
ביר פעל להקמת ארגוני הצלה במדינות שונות, בהן: ארצות הברית, פנמה, ברזיל, הודו, בנגלדש ואוקראינה.
בארצות הברית הוקם הארגון "United Rescue" בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי, שם הצליח לצמצם את זמן התגובה לכדי שתי דקות ושלושים וחמש שניות.
ב-18 במרץ 2020, במהלך שהותו בארצות הברית, נדבק ביר בקורונה.
מצבו התדרדר והוא הורדם והונשם.
ב-20 באפריל הבריא ושוחרר מבית החולים.
במהלך אירועי שבעה באוקטובר, מילא ביר תפקיד מרכזי במתן סיוע רפואי והומניטרי לנפגעים.
חמישה ממתנדבי הארגון נהרגו בימי הטבח הראשונים ומתנדב אחד נחטף לעזה.
הארגון הקים בית חולים שדה ושלח למעלה מ-1,500 מתנדבים לעוטף עזה לטיפול באזרחים ובאנשי צבא שנפגעו.
ביר סייע בגיוס תרומות לאספקה רפואית ונפגש עם נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, בביקורו בישראל.
בהמשך המלחמה טס ביר לארצות הברית לגיוס חירום של סיוע.
הוא הופיע בכלי התקשורת הגדולים בעולם והציג את פעילותם של מתנדבי איחוד הצלה באירועים.
הוא התראיין אצל ג'ק טאפר ברשת פוקס ניוז, ב-CNN וב-CBS News.
בכנס תורמים בלאס וגאס, סיפר על תינוק שהוכנס לתנור אפייה ונשרף למוות, מקרה שלא התרחש במציאות.
גורם באיחוד הצלה אמר כי מקור הטעות הוא במתנדב שחשב שראה מקרה שכזה בבסיס שורה וסיפר על כך לביר.
ביוני 2021, במסגרת תביעת מגן דוד אדום נגד איחוד הצלה, פסק בית המשפט המחוזי בתל אביב כי איחוד הצלה והעומדים בראש העמותה ניהלו קמפיין שמטרתו העלאת מודעות הציבור לשירותי איחוד הצלה, תוך פרסום מידע כוזב המבזה את שמו הטוב של מגן דוד אדום.
העמותה חויבה לשלם למד"א פיצויים בסך 250 אלף ש"ח, וביר חויב בתשלום פיצוי נוסף מכיסו הפרטי.
פרס היזם החברתי של השנה (2010) - מטעם קרן שוואב והפורום הכלכלי העולמי
פרס הנשיא להתנדבות (2011) - הוענק על ידי נשיא המדינה שמעון פרס
אות "מנהיגים גלובליים צעירים" (2012) - הוענק על ידי הפורום הכלכלי העולמי
פרס ויקטור גולדברג לשלום במזרח התיכון (2013) - הוענק על ידי המכון לחינוך בינלאומי (IIE) והשגרירות האמריקאית.
את הפרס קיבל יחד עם עליאן מוראד, ראש סניף מזרח ירושלים באיחוד הצלה, על פעילותם להצלת חיים ושבירת מחסומי השנאה בצל הסכסוך הישראלי-פלסטיני
פרס 'אלוף חיי האדם' (2016) - מטעם רשת הערכים העולמית בגאלה השנתית הרביעית של פרסי אלופי הערכים היהודים.
פרס יזמי אינטרנט של ועידת רבני אירופה (2017) - על פיתוח אפליקציית "LifeCompass" של איחוד הצלה
באוקטובר 2024 נבחר ביר לאחד מ-50 היהודים המשפיעים ביותר של Jerusalem Post לצד ראשי ארגונים נוספים, בזכות התגובה מצילת החיים של "איחוד הצלה" לאירועי 7 באוקטובר והחדשנות של הארגון, כולל האמבולנס-אופנוע ושיטת השיגור המבוססת GPS.
באפריל 2013 נאם בוועידת TED MED וסיפר על פעילות איחוד הצלה בישראל.
הרצאתו הוצגה מאוחר יותר באתר TED.
בפברואר 2020 נאם בכנס TEDx Gateway בהודו.
אלי בן-גל (16 ביוני 1935, ט"ו בסיון ה'תרצ"ה – 11 במרץ 2015, י"ט באדר ב' ה'תשע"ה) היה איש חינוך, אקדמאי והוגה דעות, סופר והיסטוריון ישראלי, שעסק במחקר והוראה של תודעה יהודית ("מחשבת ישראל") ושל היסטוריה יהודית.
היה ממקימי מוזיאון בית התפוצות בו כיהן במשך 20 שנה כהיסטוריון ראשי.
מוצא משפחתו של בן-גל מאלזס, הידוע כ"אזור המריבה" בין צרפת לגרמניה.
באלזס התרכזו יהודים רבים שנמלטו מצרפת.
במאה ה-17, המלך לואי ה-14 סיפח את אלזס לממלכתו ויהודי אלזס עברו לחיות בחסותו אבל לא הורשו לגור בצרפת עצמה; תרבותם ושפתם הייתה צרפתית.
בשנת 1870 ניצח הצבא הפרוסי את הצבא הצרפתי ואלזס עברה לפרוסיה; יהודים רבים, ובהם משפחתו של עמנואל בלוך (Bloch), סבו של בן-גל, הורשו לעקור ולחיות בצרפת ונשמרה להם האזרחות הצרפתית; הללו נטמעו והפכו לצרפתים נאמנים לכל דבר ועניין, מבלי להידרש להמיר את דתם.
כמקובל אז, היו מקרים רבים של נישואים בתוך משפחות ביהדות צרפת והתרחקות מנישואים עם זרים, זאת על מנת לשמר את יהדותם וצביונם המיוחד.
כך קרה, שאביו של בן-גל, רוברט בלוך, התחתן עם בת-דודתו הנרייט למשפחת ברונזוייק מהעיר מונפליה (Montpellier), המשפחה הטרייה עברה להתגורר בעיר ליון (Lyon) בה נולד בן-גל.
סבו של בן-גל היה פטריוט צרפתי גאה; מחד, היה חזן של בית הכנסת בעיר מונבליאר שבה התגורר ומאידך, הוא לא הקפיד עד תום על כשרות ומנהגי היהדות.
במלחמת העולם הראשונה שירת עמנואל בלוך כחובש בצבא צרפת וטיפל בפצועים צרפתיים וגרמנים.
במלחמת העולם השנייה, האמין שלא יאונה לו כל רע וסירב להסתתר מהגרמנים, נתפס על ידי הגסטפו בחסות ממשלת וישי הצרפתית ונשלח לאושוויץ למשרפות.
בגידתה של צרפת בסבו השפיעה רבות על בן-גל ומצאה ביטוי בכתיבתו שנים מאוחר יותר.
אביו של בן-גל היה איש מרכז-ימין בהשקפתו הפוליטית, האמין בקפיטליזם והתנגד לשמאל הסוציאליסטי.
גישתו והשקפת עולמו היוו סלע מחלוקת מול בנו, אלי בן-גל, במשך רוב ימי חייו.
מרידת הבן באביו ויחסים מורכבים ביניהם גיבשו במידה רבה את תפיסת עולמו של בן-גל.
היחסים עם אביו עד לרגעי הפיוס עמו מתוארים בפרוטרוט בספרו של בן-גל, "כשאוכלים עם השטן".
בן-גל נולד בשם הפרטי "פייר" שמובנו בצרפתית "אבן", אך אימץ לעצמו בצעירותו את השם הפרטי העברי "אליקים" שקוצר עם עלייתו ארצה ל"אלי"; שנים רבות מאוחר יותר הוא גילה ששמו הפרטי היהודי כשנולד היה "יששכר".
במלחמת העולם השנייה, כשצרפת נכנעה ב-10 ביוני 1940 לגרמנים, השתייכה העיר ליון, בה התגוררה משפחתו של בן-גל, למדינה הפרו-פשיסטית הידועה בשם "צרפת של וישי".
הונהגו בה בהדרגה חוקי הגזע הנאציים תוך רדיפת היהודים, שרבים מהם נעצרו על ידי המשטרה הצרפתית ונשלחו לגרמניה וממנה למחנות ההשמדה.
ביניהם היה, כאמור, אבי אביו של בן-גל עמנואל בלוך (מבוטא גם "בלוק").
בתחילת שנת 1943, הסתתרה משפחתו של בן-גל בכפר קטן ונידח בדרום-מזרח צרפת בשם לה שמבון-סור-ליניון.
יחד עימם הסתתרו יהודים רבים ולמעשה אוכלוסיית הכפר שמנתה כ-5,000 תושבים, רובם נוצרים פרוטסטנטים אדוקים, הצילה מספר דומה של יהודים ועל כך זכו 32 מתושבי הכפר, שנים מאוחר יותר, במעורבותו של בן-גל, באות חסיד אומות העולם מטעם יד ושם.
בן-גל שהיה פעיל ונואם מרכזי במפגשים הרבים בין המצילים לניצולים שנערכו בכפר במשך שנים, נהג לספר שזהו אחד המקרים היחידים בהם הוענק האות לחברה כה גדולה של אנשים ולא לאדם בודד.
המשפחה נשארה בכפר במשך כשנתיים עד לשחרורה על ידי צבאו של הגנרל שארל דה גול, אז חזרה המשפחה לעיר ליון.
על ילדותו וחוויותיו האישיות בכפר לה-שמבון-סור-ליניון ניתן לקרוא בספריו "כשאוכלים עם השטן" ו–"מותם של סכיזופרן".
בגיל 13 הוא מצטרף לצופים היהודיים ומתחיל ללמוד תלמוד כפי שתיאר זאת באוטוביוגרפיה שלו.
בגיל 15, הוא חולם על עלייה לישראל.
הוא מתלבט אז: "הצופים היהודיים לא היו די ציוניים בשבילי ואילו אנשי השומר הצעיר לא די מסורתיים".
בגיל 18, בן-גל מארגן קבוצת צעירים יהודיים, שקוראת לעצמה "המרכז", שנפגשת בערבים בהם מדברים על עלייה לישראל ועל הקמת קיבוץ של יהודים אורתודוקסים.
באותה שנה, הוא מגיש בקשה לוותר על אזרחותו הצרפתית, תהליך שנמשך זמן רב ללא ויתור מצידו, אותו תיאר בבדיחות דעת שנים אחר כך.
באמצע שנת 1954, לאחר הפצרות רבות, מתרצה אביו של בן-גל ומסכים סוף סוף שבנו יבקר (לא ישתקע) בישראל, זאת מתוך מחשבה שהמציאות תצנן את התלהבותו הציונית.
בן-גל מצטרף לקיבוץ הדתי שדה אליהו בעמק בית שאן.
אבל החיים בקיבוץ הדתי לא עונים על ציפיותיו בהיבט הדתי-חברתי.
הוא מחליט לבחור בקיבוץ לא דתי, ששייך לתנועת השומר הצעיר.
לשם כך, הוא מבקר בקיבוץ ברעם ובקיבוץ כרמיה.
הוא גם נפגש ביוזמתו עם מנהיג התנועה מאיר יערי ומרצה בפניו על רעיונותיו להגשמה עצמית ציונית, תוך שמירת המסורת כאדם דתי במסגרת התנועה הקיבוצית הלא דתית, כשלמות אחת.
יערי אומר לו: "דע שלושה דברים: אחד, בלי תנ"ך אין קיבוץ, שניים, בלי תנ"ך אין קיבוץ, שלוש, בלי תנ"ך אין קיבוץ".
דברים אלה נחרתו עמוק בתודעתו של בן-גל וליוו אותו שנים רבות בחייו ובמעשיו בקיבוץ, כולל חיפוש אחר דרך שתאפשר קיום מנהגים יהודיים במסגרת קיבוצית חילונית, כגון טקסי בר מצווה, קבלת שבת, קריאה בפרשת השבוע, טקסי קבורה ומנהגי חג ומועד המקויימים עד היום.
בן-גל חוזר לליון, ונפגש עם משפחתו; התנהגותו המרדנית במוסכמות, הבוז לבורגנות הצרפתית ודעותיו השמאל-סוציאליסטיות תורמים לקרע עם אביו.
בן-גל מתמסר לפעילות בשומר הצעיר ונשלח לרכז את סניף התנועה בעיר שטרסבורג, בירת אלזאס הצפונית.
שם, במקביל לפעילותו הציונית, למד באוניברסיטה המקומית והושפע מפרופסור אנדרה נהר, דמות רוחנית ידועה בקרב יהדות צרפת, שכיהן כמרצה ליהדות.
לאחר שהות של ארבע שנים, עלה בן-גל לישראל והצטרף כחבר לקיבוץ ברעם בגליל העליון.
במשך כעשר שנים שימש בן-גל כרועה הצאן של הקיבוץ.
בתום השנה הראשונה בקיבוץ התגייס לצה"ל לשירות חובה כחייל קרבי.
לאחר כעשור חזר לקיבוץ והמשיך בתפקידיו: היה לולן; היה סדרן עבודה; היה מזכיר הקיבוץ; הירבה להרצות בקיבוצים ובכנסים כמרצה כריזמטי ומבוקש בנושאי יהדות, חברה ופילוסופיה; היה מנהלו של מוזיאון בר-דוד לאמנות וליודאיקה; וכן עסק בהוראה ובמחקר במדעי היהדות כמרצה וחוקר ראשי להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובאוניברסיטת בר-אילן.
מאוחר יותר, היה מרצה בכיר להיסטוריה במכללת כנרת.
לצד לימודי הדוקטורט, הפך בן-גל מקורבו של סארטר, התיידד אתו והפך בן-בית אצלו בתקופת שהותו בפריז (1969 - 1972).
על תקופת עבודתו במחיצתו של סארטר, כתב בן-גל ספר בשפה הצרפתית ("ימי שלישי אצל סארטר"), שיצא לאור בצרפת ב-4 מהדורות.
בשנת 1980, הזמין בן-גל את סארטר ואת חברתו-לחיים סימון דה-בובואר לביקור שני בארץ וליווה אותם במהלכו.
במלאת 100 שנה להולדתו של סארטר, התקיים ערב-עיון באוניברסיטה העברית בירושלים על "יחסו של סארטר לישראל, ליהדות וליהודים", שבו השתתף גם בן-גל.
היכרותו המקצועית והאישית עם סארטר עוררה עניין רב ובן-גל הוזמן באופן תדיר לתת הרצאות בנושא בארץ ובעולם, ואף שימש בתחילת שנות האלפיים כפרופסור-אורח בשתי אוניברסיטאות בתאילנד, אליהן הגיע פעמיים בשנה, לסדרת הרצאות ב"יסודות האקזיסטנציאליזם".
לבד מלימודיו האקדמיים, היה בן-גל אוטודידקט שלמד באופן עצמאי טקסטים רבים.
עוד בהיותו חבר קיבוץ צעיר, למד בן-גל לימודי קבלה ומיסטיקה יהודית; לאחר סיום שעות העבודה בקיבוץ החילוני, היה נעלם ונוסע בחשאי בלילות לעיר צפת, שם הצטרף לקבוצת-לימוד בבית הכנסת הספרדי על-שם הארי הקדוש.
חבריו ללימודים בבית הכנסת לא ידעו שהלומד לצידם הוא חבר קיבוץ של תנועת הקיבוץ הארצי המזוהה עם השמאל הסוציאליסטי.
לימים, כשהשומר הצעיר התנער מהמרקסיזם - לניניזם הדוגמתי, הוקמה מסגרת להתחדשות יהודית בקיבוצים ונוסדו קבוצות-לימוד של תלמוד או קבלה בכמה קיבוצים.
בן-גל הירצה בקבוצות-לימוד אלה, בהם בקיבוץ גשור.
בשליחות מיוחדת לפריז מטעם מפ"ם בימי "מהפכת הסטודנטים"
באמצע חודש מאי 1968, הפגינו אלפי סטודנטים נגד השלטונות הצרפתיים ואוניברסיטת פריז.
במסגרת ההפגנות פרץ עימות אלים בין הסטודנטים לבין המשטרה שעצרה מאות מפגינים בניסיון כושל לעצור את התפשטותן.
למאבקם של הסטודנטים הצטרפו מיליונים של פועלים שהשביתו כמעט לחלוטין את הכלכלה הצרפתית במשך שבועות אחדים.
חלק ניכר ממנהיגי "מרד הסטודנטים" היו יהודים, חלקם אנטי-ציוניים שמחו על כך שהמשטר הימני, ששיתף פעולה עם הנאצים שכבשו את צרפת במלחמת העולם השנייה, נשאר על כנו, מבלי להטמיע את הלקחים של השואה.
לאחר סיום "מרד הסטודנטים", מנהיגי המרד שהשתייכו לשמאל הקיצוני (ובחלקם היו מאואיסטים) תמכו במשך שנים בארגונים פלשתינאיים ולחמו בציונות שנתפסה בעיניהם כ"ימנית".
על הרקע הזה, שלחה מפ"ם את בן-גל (אז בן ה-35) לצרפת, להקים ארגון שישתלב בתנועות השמאל הצרפתי, ויבטא את התמיכה של השמאל בישראל בהידברות בין ישראל והפלשתינאים למען השלום.
בן-גל פעל בפריז כ-3 שנים, הקים ארגון שמאל יהודי לו קרא "ארגון יהודי מהפכני" והשתדל לבצע את המשימה שהוטלה עליו, אבל, בסופו של דבר, חזר ארצה ללא הישגים משמעותיים בתחום זה.
בתקופה זו אף נפגש עם נציגי סין העממית בפריז מספר פעמים, על דעת עצמו, תוך מתן דיווח על תוכן הפגישות לשגרירות ישראל בפריז, בתקופה בה לישראל לא היו קשרים עם סין העממית.
עיתון דבר כינה אותו אז "אוהד הקומוניזם הסיני".
בן-גל היה ממייסדי מוזאון בית התפוצות ושותפו של אבא קובנר ואחרים בצוות התכנון וההקמה של בית התפוצות (1978).
בן-גל מילא בו תפקיד של היסטוריון ראשי במשך 20 שנה והיה גם חבר הנהלה של המוזיאון.
בין היתר ביסס בן-גל את הקשר בין המוזיאון לבין מערך החינוך של צה"ל ודאג להקים צוות הדרכה מיוחד לחיילים שהיו מבקרים תדירות במוזיאון באופן מאורגן.
בבית התפוצות, חתר בן-גל לשלב בין היסטוריה עובדתית ושכלתנית לבין מוזאולוגיה חווייתית ורב חושית.
בן השאר כתב רבים מהטקסטים המוצגים ושילב אותם בתמונות מתחלפות, אבני כותל, תצוגות אורקוליות ואינטראקציה ממוחשבת עוד בימים בהן שילוב שכזה היה לא שגרתי.
בנוסף, היה היזם והעורך הראשי של האנציקלופדיה האורקולית "אנשי סגולה" – אנציקלופדיה מקוונת, המאגדת מידע על חתני וכלות פרסי נובל יהודים, המוצגת באתר בית התפוצות ומוקדשת לזכרו.
במהלך שנות השמונים יצאה סדרת הרצאות בהן ראיין בן-גל את פרופסור ישעיהו ליבוביץ על נושאי יהדות ופילוסופיה שמשכו אליהן קהל רב.
גם לאחר שעזב את בית התפוצות המשיך בפרויקטים חינוכיים ומוזאולוגיים; היה יועץ למוזאון יד ושם ומוזאון השואה (ג'נוסייד) ברואנדה בה שהה בראשית שנות האלפיים; וכן, היה המנכ"ל של המרכז למורשת יהדות אתיופיה, שסייע בהקמתו.
בן-גל חי לפי השקפתו בשני עולמות רוחניים מנוגדים אך משלימים בעת ובעונה אחת, שעל פי תפיסת עולמו לא החליפו זה את זה אלא התקיימו בו זה ליד זה כשלמות אחת.
מחד, הוא הגדיר את עצמו בטרמינולוגיה הפילוסופית שלו בתור "יהודי חופשי" (והתנגד להגדרה המקובלת של "יהודי חילוני").
מאידך, הוא הדגיש את יהדותו כעליונה על ישראליותו ואף הגדיר את עצמו כיהודי מסורתי וציוני ששואף לחזור לייחודיות של היהדות של העם היהודי כפי שהייתה בגולה (תפיסתם של אחד העם ומרטין בובר), ולא להיות עם נורמלי ככל העמים (תפיסתם של הרצל ובן-גוריון).
בן-גל היה מודע לניגודים שבתפיסת עולמו ונהג לומר שזו "בחירה מודעת בפיצול האישיות בלא אשליה באשר לסיכוי למצוא משמעות".
כמי שעלה לישראל כציוני-חרדי שהצטרף לקיבוץ של השומר הצעיר, נכון היה לשאול אותו מדוע לא הצטרף לציונות הדתית.
כשנשאל על-כך בריאיון עם אורה ערמוני הסביר כך: החברה הדתית היא "חברה מנוכרת לעומת החברה הקיבוצית שמצאתי.
יש דברים שבהם אני מרגיש קרוב יותר לציבור החרדי, ויש דברים שבהם אני קרוב יותר לקיבוץ.
ראיתי בציונות הדתית עיוות נורא.
הסנטימנטים שלי היו ועודם לכיוון החרדים".
בן-גל הסתייג בנחרצות מההתנחלות ביהודה ושומרון וטען שהרחבתן מהווה מכשול לשלום וחמור מכך, אף עשויה להוביל למדינה דו-לאומית בה תאבד למדינה הזהות היהודית אותה הוקיר בכל מעודו.
השואה הייתה ללא כל ספק הגורם המכריע בעיצוב השקפתו.
בעטיה, נטר בן-גל טינה לגרמניה ולנצרות, והשפעתה עליו הורגשה לא רק בכתביו אלא גם בחיי היום יום.
לדוגמה, בן-גל מעולם לא ביקר בגרמניה ואף התנגד לקבלת מתנדבים גרמניים לעבודה בקיבוץ ברעם, זאת עקב תפיסתו שהם אינם אשמים בשואה אך נושאים באחריות לה כבני האומה הגרמנית.
כשאוכלים עם השטן, ספרית אפקים, הוצאת עם עובד, תל אביב, 1989
מותם של סכיזופרן, עורך אלכס זהבי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בני ברק, 2005
יהודי צרפת, עורכת יעל חבר, בהוצאת מרכז הפרסומים של מרכז ההסברה, ירושלים, 1985
האינתיפאדה הראשונה: דיכוי המרד הערבי על ידי הצבא הבריטי בארץ ישראל, 1936 - 1939
הערה: הספר יצא בתרגום לספרדית, בבואנוס איירס בשנת 1996
בשנת 1964, במהלך שליחותו בברזיל, נשא בן-גל לאשה את ליאורה לוקיץ אותה הכיר בריו דה ז'ניירו כשהיה שליח השומר הצעיר בברזיל.
בשנת 1983, שנים לאחר גרושיו מאשתו הראשונה, התחתן בן-גל בשנית עם מיכל רייביץ, חברת קיבוץ ברעם, עמה חי עד לפטירתו בקיבוץ ברעם.
במותו הניח אחריו שישה נכדים: עילי, אמרי ונגה (מבנו עירד), יוחאי, נטע ונילי (מבנו ינאי).
אלי ביתאן (נולד בה' באב ה'תש"ן, 27 ביולי 1990) הוא עיתונאי, עורך ושדרן רדיו ישראלי.
נולד בשכונת קריית משה בירושלים, ליעל ולאבנר ביתאן, מקים "חסלט" ו"גלאט עלים".
אמו ממוצא יהודי-מרוקאי ואביו ממוצא יהודי-תוניסאי.
בגיל צעיר עברה משפחתו לבית שמש.
הוא למד בבית הספר החרדי-אמריקאי "מגן אבות" ו"תורה לשמה" המשתייך לרשת החינוך של ש"ס.
למד בישיבת "משכן שלמה" של הרב אברהם פרוידיגר בירושלים, ומשם המשיך לישיבת פוניבז' בראשות הרב שמואל מרקוביץ'.
בעת לימודיו בישיבת פוניבז' הוא יצא בשאלה, ותקופה מסוימת לא חבש כיפה.
בשנת 2007 התחיל לשמש ככתב בעיתון "שעה טובה", תחת העורך הראשי יונתן אינדורסקי.
ביתאן כתב תחת שורת שמות-עט: אלי נתיב, מאיר ווסטהיים, קלמן מילר ועוד.
באותה שנה עבר להתגורר בתל אביב, ועבד כיועץ תסריט בסרט "המשוטט" של אבישי סיון, ובעבודות כתיבה ועריכה שונות.
בשנת 2008–2009 הגיש תוכנית רדיו בתוכנית הצעירים של רשת א' "בראש צעיר".
כעבור כמה שנים החל לכתוב במגזין החרדי "בקהילה".
בפברואר 2014 החל לערוך באתר "בחדרי חרדים", במקביל הצטרף לכתיבה באתר "שיחה מקומית", אותו אף ערך במשך שנתיים.
במקביל משמש כפרשן לענייני חרדים ופוליטיקה חרדית בתוכניות טלוויזיה, בין השאר ב"לונדון את קירשנבאום" בערוץ 10, וחבר-קבע במועצת הפרשנים של קו הנייעס "קו הסקופים".
במאי 2017 התפרסם כאשר נאם בעצרת השמאל בכיכר רבין לציון חמישים שנה למלחמת ששת הימים וכיבוש השטחים.
נאומו של ביתאן עורר מהומה ברשתות החברתיות, וגורמי ימין פנו להנהלת אתר "בחדרי חרדים" בדרישה לפטרו, לאחר שבוע הודיעה הנהלת האתר על פיטוריו של ביתאן מתפקיד העורך.
בהמשך נאם בהפגנה שהתקיימה מול ביתו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, בקריאה לסיים את גרירת הרגליים בחקירות נתניהו.
מינואר 2018, החל לשדר ברדיו כאן מורשת של תאגיד השידור הישראלי תוכנית אקטואליה מדי בוקר בימי ראשון-רביעי בשם "מנדי ביתאן" יחד עם העיתונאי החרדי מנדי גרוזמן.
מ-29 באוגוסט 2019 התוכנית משודרת גם ביום חמישי ומשודרת גם בכאן 11. התוכנית בעלת אופי אקטואלי, לצד עיסוק בסדר היום במגזר הדתי והחרדי.