tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליס מרפי (מריבת' מונראו): מנהלת את חברת הטלמרקטינג שהשלושה עובדים בה.
קשוחה, חסרת חוש הומור ונוהגת לזלזל בשלושה.
קארל הווצ'ק (קייל נואצ'ק): סוחר הסמים של השלושה, בעל עין עצלה, מזוכיסט ומחפש ריבים.
נוהג ברכב מסחרי שעליו רשום באנגלית "rape" (בתרגום: אונס) אך במהלך הסדרה הוא שינה את הכיתוב ל"Grapes" לאחר שהתחיל למכור ענבים שהוא מוצא במזבלות ופחי אשפה.
אנדרס שונא אותו ולעומת זאת אדם ובלייק חושבים שהוא האדם החכם ביותר שהם מכירים והם מעריצים אותו.
ג'יליאן באלק (ג'יליאן בל): עובדת בחברת טלמרקטינג ביחד עם אדם, אנדרס ובלייק.
חסרת מודעות עצמית, טיפשה ורגזנית (לעיתים נדירות).
מונטאז וולקר (אריק גריפין): עובד בחברת טלמרקטינג ביחד עם אדם, אנדרס ובלייק.
השלושה נוהגים לרמות אותו ולהציק לו.
מפחד מאשתו עד כדי שהוא כל הזמן מנסה להתחמק ממנה.
פריצ'רד דממפ (ג'ק בלאק): אביו של אדם, אב גרוע שבמהלך העונה החמישית טוען שהוא אחיו של אדם ולא אביו, אף על פי שזה לא הגיוני מבחינה ביולוגית אדם מעדיף להאמין לו כי פירוש הדבר שהוא לא היה אבא גרוע אלא אח טוב.
דל יעקובסון (בן סטילר): בעל הבית של השלושה, ממוצא יהודי.
עזר לשלושה לזייף קרב היאבקות בשביל לצלם סרטון לרשת, אך כועס עליהם על כך שהם מפרים את החוזה.
בנוסף היו מספר רב של הופעות אורח בסדרה, ביניהן של מספר שחקנים מוכרים ובהם: ג'ק בלאק, בן סטילר, טופר גרייס, רבל וילסון, קווין הארט, כריס פרנל, דיין קוק וליאם המסוורת'.
חלק אמרו שהסדרה היא גרסה בוגרת ומציאותית של הסדרה המצוירת האהודה "אד, אדד ואדי".
הסדרה בנוסף זכתה לאחוזי צפייה גבוהים בערוץ קומדי סנטרל ונכון לחודש מאי בשנת 2015, היא הסדרה הכי נצפית בכל הזמנים בערוץ אחרי "סאות' פארק".
עובדיה צבי (נולד ב-10 בדצמבר 1955) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הקשר.
צבי נולד בשם עובדיה דבי, כרביעי מתוך שבעה ילדים לעזרא וחביבה (חבו) דבי, שעלו מעיראק ב-1951, וגדל בשכונה ב' בבאר שבע.
אביו עזרא דבי היה עסקן מפלגת העבודה והמערך, חבר במועצת פועלי באר שבע וסגן ראש העיר לשעבר.
אחיו הגדולים של עובדיה, מאיר, אפרים וששון, ואחיו הצעיר יצחק, שיחקו גם כן במדי הפועל באר שבע.
בעונת 1971/1972 החל לשחק במדי קבוצת הנוער של הפועל באר שבע, ושנתיים לאחר מכן, בעונת 1973/1974, זכה עם הקבוצה באליפות הליגה לנוער והיה מלך השערים של הקבוצה עם 39 שערים בכל מסגרות הנוער.
בעונת 1974/1975 צורף לסגל הקבוצה הבוגרת בה שיחק אחיו הגדול, אפרים.
עונה זו הייתה עונת האליפות הראשונה של באר שבע.
עובדיה שימש כשחקן ספסל, ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף במחזור ה-14, ושיחק רק 3 פעמים בליגה בסך הכל, אך בתום העונה היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה.
קבוצתו זכתה גם באלוף האלופים, במשחק בו לא שותף.
בעונת 1975/1976 החל לשחק הרבה יותר בקבוצה, הן כשחקן הרכב והן כשחקן מחליף, וסיים את העונה עם 21 הופעות בליגה ושער אחד.
במהלך העונה שיחק בעיקר כקשר, אך גם כמגן, בלם וחלוץ, ובסופה זכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
בעונת 1976/1977 השתתף צבי במשחקי הקבוצה בגביע האינטרטוטו, ובהמשך השתתף עם הקבוצה במשחק אלוף האלופים בו שיחקה עונה שנייה ברציפות, אך הפסידה 2–3 בהארכה לבית"ר ירושלים.
הקבוצה פתחה רע את העונה ונקלעה לתחתית, וצבי היה לשחקן ספסל, ושיחק לראשונה בעונה זו רק במחזור ה-20. בסך הכל ערך בעונה זו תשע הופעות בהן כבש שער אחד, ובסיום העונה הצליחה הקבוצה להישאר בליגה הבכירה.
בעונת 1977/1978 שימש כשחקן הרכב, והקבוצה סיימה את העונה במקום החמישי בטבלה.
בעונה שלאחר מכן, עונת 1978/1979, המשיך לשמש כשחקן הרכב, ואת העונה סיימה באר שבע במקום התשיעי.
בעונת 1979/1980, תחת הדרכתו של המאמן אמציה לבקוביץ', נותר צבי שחקן הרכב, שיחק בעיקר בעמדת הקשר, אם כי שיחק מספר פעמים גם בעמדת המגן.
צבי כבש שני שערים בשני המחזורים הראשונים, במהלך פתיחת עונה רעה של הקבוצה, שהובילה אותה למקום ה-16 והאחרון בליגה בתום שישה מחזורים.
לאחר מכן משחק ההגנה של קבוצתו השתפר, היא יצאה מהתחתית וסיימה את העונה במקום העשירי בטבלה, וצבי סיים את העונה עם ארבעה שערים.
בעונת 1980/1981, תחת הדרכתו של אליהו עופר, המשיך צבי כשחקן הרכב בעמדת הקשר, וכבש שער אחד בעונה זו.
בתום השליש הראשון מוקמו צבי וחבריו במקום הראשון בטבלה, אך עם הזמן התדרדרה הקבוצה וסיימה את העונה במקום ה-11 בטבלה.
בעונת 1981/1982, תחת הדרכתו של שמעון שנהר, המשיך לשמש כשחקן הרכב בעמדת הקשר וסיים את העונה עם ארבעה שערי ליגה, כאשר הקבוצה סיימה במקום הרביעי והגיעה לחצי גמר גביע המדינה אחרי ניצחון 4–0 על הכח מכבי רמת גן ברבע הגמר, בו צבי כבש את אחד השערים.
המקום הרביעי בליגה הקנה לצבי וחבריו כרטיס לגביע ליליאן, בו הגיעה לגמר נוצחה 1–3 על ידי מכבי נתניה, כשאת השער הבודד לזכות באר שבע הבקיע צבי.
בעונת 1982/1983 שיחק צבי בהרכב בעמדות הקשר והחלוץ וסיים את העונה עם שישה שערים, כולל שלושער בניצחון 4–0 על הפועל ירושלים במחזור ה-16, וצמד בניצחון 2–1 על הפועל לוד.
הקבוצה סיימה את העונה במקום השלישי בטבלה, וזכתה בפעם השנייה ברציפות בכרטיס לגביע ליליאן, בו שוב נוצחה במשחק הגמר על ידי מכבי נתניה, בתוצאה 2–3.
בעונת 1983/1984 המשיך צבי לשמש כשחקן הרכב בעמדת הקשר, כאשר הקבוצה סיימה במקום השביעי בטבלה.
בנוסף, הגיע צבי עם הפועל באר שבע לגמר גביע המדינה לראשונה בתולדותיה, אך הפסידה 2–3 להפועל לוד בבעיטות הכרעה.
עונת 1984/1985 הייתה עונתו האחרונה של צבי במדי הפועל באר שבע, ובה ניצלה מירידה במחזור האחרון.
בעונת 1985/1986 עבר צבי לקבוצת הפועל לוד, ועלה איתה לליגה הבכירה מהמקום השלישי בטבלה.
לאחר מכן עבר לשחק בהפועל דימונה מליגת המשנה.
בעונתו הראשונה בקבוצה ירד איתה לליגה א' מהמקום ה-16 והאחרון בטבלה, והמשיך לשחק בשורותיה שנתיים נוספות בליגה השלישית, עד לפרישתו ממשחק פעיל.
ב-2010 נבחר צבי להיכל התהילה של הפועל באר שבע.
צבי נשוי לציפורה לבית גואטה, ולהם שלושה ילדים.
מתגורר בלהבים, ומשמש כעוזר ראש המועצה.
הרב עובדיה יוסף (נולד בכ"ז באב ה'תשל"ו, 23 באוגוסט 1976) הוא ראש ישיבת אוהל יוסף - היכל צבי.
זוכה פרס בני ברק לספרות תורנית.
הרב הוא בנו של הראשון לציון הרב יצחק יוסף ונכדו של הראשון לציון הרב עובדיה יוסף.
נולד בירושלים לרב יצחק יוסף ורות, ונקרא על שם סבו, הרב עובדיה יוסף.
למד בתלמוד תורה המסורה, ולאחר מכן בישיבה הקטנה "ישיבת קול תורה לצעירים", ובישיבה הגדולה "חברון כנסת ישראל".
נשוי ליהודית רחל, בתו של הרב שלמה משה עמאר, ואב לשבעה.
לאחר נישואיו למד בכולל "מאור ישראל" של דודו, הרב משה יוסף, שם הוציא תעודת יורה יורה, ובכולל חושן משפט "אהל יוסף" של הרב יוסף פליישמן והרב נפתלי נוסבוים, שם גם פרסם כמה מאמרים ב'עלון המשפט'.
כמו כן פרסם מאמרים בקובץ "בית יוסף" וקובץ "קול סיני".
במשך כ-10 שנים שימש כר"מ בישיבת חזון עובדיה.
לאחר היבחרות אביו לרב הראשי לישראל בשנת ה'תשע"ג, נתמנה לעמוד בראשות הישיבה.
בשנת ה'תשע"ד פרש מחזון עובדיה והקים יחד עם הרב יוסף עבאדי את ישיבת אהל יוסף הקרויה על שם סבו מרן הרב עובדיה יוסף בשכונת גוש 80 בירושלים, משרבו הבחורים והמקום היה צר מהכילם עברה הישיבה לשכונת רמות 06 בירושלים.
בהמשך התרחבה עוד הישיבה ועברה לבני ברק למבנה ישיבת אוצרות התורה של מוסדות אור גאון, בשנת 2021 מנתה הישיבה כ-300 בחורים.
בשנת ה'תשע"א זכה בפרס על שם הרב ציון לוי על ספרו "עין המשפט – חלק א'".
על ספרו זה כתב סבו – הרב עובדיה, כי הספר "הולך מישרים בחכמה ובתבונה בהיקף רב של ראשונים ואחרונים לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא".
בשנת ה'תשע"ג נבחר לחתן "נזר הוראה" על ידי קרן אברהם הכהן.
בשנת תשע"ח זכה בפרס לספרות תורנית בני ברק על ספרו "עין המשפט חלק ג'".
דברי יוסף – על הלכות מקוואות (ה'תשס"ב)
עין המשפט – ה' חלקים על חושן משפט.
חלק א' על הלכות טוען ונטען (ה'תשע"א); חלק ב' על גביית חוב וערב (ה'תשע"ג); חלק ג' על חזקת מטלטלין, חזקת קרקעות, ושותפין (ה'תשע"ז) חלק ד' על שלוחין, ו-מקח וממכר (התשע"ט); חלק ה' על אבדה ונזיקין (התשפ"א).
עיוני סוגיות – ב' חלקים על מסכתות הש"ס חלק א' על מסכת 'בבא קמא' (התשפ"א); חלק ב' על מסכת 'שבועות' (התשפ"ב).
הרב רבינו עובדיה שאקי (18 ביוני 1882 – 28 ביוני 1949) היה שד"ר ודרשן, פילוסוף, חוקר פילוסופיה, קבלה והיסטוריה של תקופת התלמוד והגאונים.
בצעירותו למד עובדיה אצל שחאדה לוי והרב ישועה פלאג'י.
בשל היותו אזרח צרפת, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוגלה לקורסיקה על ידי הטורקים.
בקורסיקה התגורר בעיר הבירה אז'אקסיו במשך כחמש שנים, ושימש בתפקיד רבני.
בתקופת שהותו שם כתב מאמרים לעיתונות הצרפתית והעברית בנושאי לאומיות וציונות.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) חזר לצפת ויצא בשליחויות כשד"ר לערי חו"ל מטעם מוסדות ציבוריים.
בערי מרוקו שהה שלוש שנים, ובין היתר ניצל תקופה זו למחקר בעניין קהילות יהודיות, וסיכם את רשמיו בספר שפרסם.
בשליחויות אחרות ביקר באירופה המערבית, במדינות הבלקן, בסוריה ובלבנון.
באחת מנסיעותיו למדינות הבלקן מילא שליחות אישית מטעם מנחם אוסישקין עבור קרן קיימת לישראל.
נאם בארץ ישראל ומחוץ לה בצרפתית, בלאדינו ובערבית.
לאחר שחזר לצפת שקד על כתיבת מאמרים ומחקרים עבור כתבי העת והעיתונות העברית בארץ ובעולם, ובין היתר שימש כחבר ועד הרבנים הספרדים בצפת.
בשנות חייו האחרונות נפגעה ראייתו, והמצור על צפת השפיע עליו לרעה, עד שהלך לעולמו ב-28 ביוני 1949 (ראש חודש תמוז ה'תש"ט), ונקבר בבית העלמין העתיק בצפת.
לזוג נולדו שלושה ילדים: אסתר שאקי-ארזי, מרגלית טולידנו ואבנר חי שאקי.
משלי אמת - כולל משלים כדרך בן סירא
פרקים באהבת האלוהים והאדם - קובץ פילוסופי בנושאים דתיים
מסעותי בהרי האטלס - פרקי מסע וזכרונות משליחויותיו בחו"ל
עובר לעשייתן היא הלכה בדיני ברכות המצוות, לפיה יש לברך את הברכה דווקא קודם עשיית המצווה, ולא לאחריה.
פירוש המילה 'עובר' הוא 'קודם'.
מקור דין 'עובר לעשייתן' הוא התלמוד במסכת פסחים:
ובהמשך שם בגמרא הובאו מקורות לכך ש'עובר' הכוונה קודם.
בטעם הדבר שתיקנו לברך קודם המצוה דווקא כתב בריטב"א בשם הרי"ט שני טעמים: הראשון הוא "שקודם המצווה יתקדש תחלה בברכה ויגלה ויודיע שהוא עושה אותה מפני מצות השם" (לשמה).
הטעם השני הוא "כי הברכות מעבודת הנפש וראוי להקדים עבודת הנפש למעלה שהיא עבודת הגוף".
בדיעבד אם שכח לברך לפני המצווה ונזכר שלא בירך, נחלקו הראשונים.
יש שכתבו שבדיעבד יכול לברך אף אחר כך.
אמנם להרבה ראשונים אחרים, אין לברך לאחר שקיים את המצווה.
יוצאים מהכלל הן מצוות שעשייתן נמשכת, כגון מצוות הנחת תפילין ומצוות ציצית, בהם כולם מודים שיכול לברך כל זמן עסוק בקיום המצווה, עד שיוריד את התפילין והטלית.
ברכות שיוצאות מהכלל שהובאו בתלמוד
בתלמוד הובאה ברכה אחת שדינה שונה, ויש לברך עליה דווקא לאחר עשיית המצווה:
ברכת הטבילה: גר שטובל על מנת להתגייר, אינו יכול לברך קודם שטובל, מאחר שקודם הטבילה דינו כגוי.
לכך תיקנו במצווה זו שיברך רק לאחר המצווה.
ברכות נוספות יוצאות מהכלל שהוזכרו בפוסקים
ברכה על נטילת ידיים: חלק מהראשונים כתבו שיש ליטול קודם ידיים ורק אחר כך לברך, מאחר שקודם הברכה הידיים טמאות ואינו יכול לברך באופן זה.
היו שהוסיפו שקודם ניגוב הידיים עדיין נחשבת הברכה "קצת" עובר לעשייתן.
אחרים הוסיפו שעיקר הברכה בניגוב, על בסיס הגמרא במסכת סוטה.
לעומתם פסק הרמב"ם שיש לברך קודם הנטילה.
ברכת להכניסו בבריתו של אברהם אבינו: בראשונים נחלקו האם ברכה זו היא ברכת המצוות ולכך יש לברכה קודם מצוות ברית מילה.
או שברכה זו היא ברכת השבח, ולכך יכול לברך אף לאחריה.
ברכת אירוסין: בראשונים נחלקו האם ברכה זו היא ברכת המצוות ויש לברך קודם שמקדש את האישה, או שברכה זו נחשבת ברכת השבח וניתן לברכה אף לאחר שמקדש.
עובר ושב הייתה תוכנית בוקר ישראלית בהנחיית סיון קלינגבייל וסמי פרץ שעסקה בענייני כלכלה ובכותרות העיתונים השונים.
התוכנית שודרה החל מ-23 באוקטובר 2017 עד 31 במאי 2018 בערוץ עשר.
בעקבות פיצול ערוץ 2 ומעבר ערוץ 10 לאפיק 14, בערוץ רצו לקבל נתוני רייטינג גבוהים ברצועת הבוקר, כדי ליצור תחרות ברצועה.
בעקבות כך החליטו לבטל את פורמט הכותרות של אורלי וגיא וליצור תוכנית חדשה בשם "עובר ושב".
סיון קלינגבייל וסמי פרץ נבחרו להגיש יחדיו את התוכנית.
התוכנית הראשונה שודרה ב-23 באוקטובר 2017 וזכתה לנתון מדורג נאה לרצועת בוקר מקדימה.
ב-31 במאי 2018 הופסקה התוכנית עקב החזרת פורמט הכותרות של אורלי וגיא.
החלטה זאת התקבלה בעקבות ירידה בנתוני המדרוג של התוכנית אורלי וגיא, ובעקבות כך בערוץ הוחלט להחזיר לאורלי וגיא את הרצועה המקדימה בתקווה שישפרו את נתוני המדרוג.
התוכנית שודרה בשידור חי בימים ראשון עד חמישי בין השעות 6:15 - 6:45. התוכנית בוצעו ראיונות בנושאי כלכלה עם אורחים ומומחים באולפן.
נתוני הרייטינג של התוכנית היו נאים יחסית לשעת שידורה.
התוכנית הראשונה הניבה 2.3%, כאשר התוכנית השנייה הניבה נתון גבוהה יותר של 3%.
יום לפני פיצול ערוץ 2 התוכנית הניבה נתון של 2.8%.
ביום הראשון אחרי הפיצול התוכנית הניבה 2.2%, וביום השני התוכנית ירדה כבר לנתון של 1.8%.
לקראת סוף שנת 2017 הניבה התוכנית נתון נמוך מיוחד של 0.7%.
בתחילת שנת 2018 הניבה התוכנית 1.2%.
חודש לפני ירידתה מהאוויר, התוכנית הניבה 1.3%.
עובידייה היא עיירה פלסטינית המשתייכת לנפת בית לחם ונמצאת כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית העיירה מנתה מעל 13,533 תושבים בשנת 2016.
העיירה נקראת על שם "תיאודוסיוס ראש המנזר" (בערבית "אבן עוביד") שהקים בסוף המאה ה-5 את מנזר תיאודוסיוס (דיר אבן עוביד) שהיה מרכז הנזירות בתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
המנזר ניטש בתחילת המאה ה-17, ונבנה מחדש בצורתו הנוכחית בשנים 1914-1952. מדרום למנזר ממוקם קבר "שיח' ח'ליפה" וסביבו בית קברות המשמש במשך מאות שנים את הבדווים משבט עבידיה.
על "שיח' ח'ליפה" יש מסורות רבות, מוסלמיות ונוצריות גם יחד, הרווחות בעובידייה, בבית סחור ובבית לחם.
יש מספרים כי שיח' ח'ליפה היה מצביא מוסלמי, שנפל בשבי הכופרים ועונה למוות.
כל המסורות והסיפורים על שיח' ח'ליפה מתייחסות אליו כאל קדוש ובעל נס, שעיקר פרסומו ביכולתו האגדית להפיק אש מאבנים.
לטענה זו יש שורשים לא בדוויים והיא מושפעת מקרבתו של מנזר תיאודוסיוס.
לפי אחת המסורות הקשורות אליו, היה בעל יכולת להוציא אש מאבנים שבסביבה.
בשנת 1517, הכפר שולב באימפריה העות'מאנית עם שאר ארץ ישראל, ובשנת 1596, עובידייה הופיע במרשמי המס העות'מאניים כ'נאחיה' (נפה) אל-קודס.
בכפר נרשמו 46 משקי בית, כולם מוסלמים.
בשנת 1740 ביקר בעובידייה הכומר וחוקר המזרח האנגלי ריצ'רד פוקוק ותיעד את המנזר.
בשלהיי התקופה העותמאנית, בשנת 1863, החוקר הצרפתי ויקטור גרן הגיע לעובידייה, ותעיד את הביקור בספרו.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בכיפל חארת' הייתה אוכלוסייה של 2,000 נפש, כולם מוסלמים.
בשנת 1945 האוכלוסייה באזור הייתה 7,070, כולה מוסלמית, ושטח הקרקע הכולל היה 92,026 דונם, כשמתוכו הוקצו 3,732 לגידולי דגנים, ואילו שאר השטח לא היה ראוי לחקלאות.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עברה עובידייה משליטה ירדנית לישראלית.
בשנת 1983, נעשה ניסיון להקים בשטח העיירה התנחלות בשם רמת קדרון, ביוזמה פרטית של אנשי עסקים שטענו שרכשו קרקעות במקום.
לאחר ש-300 בתים ומגרשים ביישוב נמכרו עוד לפני שהחלה הבנייה, התברר כי הקרקעות לא היו שייכות ליזמים, היוזמה הייתה הונאה והפרויקט בוטל.
ביולי 1987, אירע תקרית ירי בעת סיור שנערך במקום בו הייתה מתוכננת לקום ההתנחלות.
הסיור נועד לבדוק את טענת התושבים על הבעלות על הקרקע שכביכול נמכרה לאיש העסקים שמואל עינב.
עינב הגיע למקום חמוש יחד עם 5 מאבטחים.
במהלך ויכוח החלו לירות לעבר תושבי העיירה שנכחו במקום והרגו אחד מהם.
בהסכם אוסלו ב' סווג השטח הבנוי של הכפר כשטח A.
בשנות ה-2000 התפתח השטח הבנוי של העיירה לכיוון בית לחם ויצר רצף בנוי אחד.
עוביידה חטאב הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הבלם.
חטאב החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של הפועל נצרת עילית ומכבי אחי נצרת, ובגיל 18 עבר לקבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה, במדיה שיחק עונה אחת.
בקיץ חתם בהכח עמידר רמת גן מהליגה הלאומית.
ב-3 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 0–0 נגד מכבי עירוני בת ים בגביע הטוטו.
בינואר חתם בהפועל חיפה, אך לא זכה לדקות משחק במדי הקבוצה, ובתום העונה חזר להכח.
ב-25 בינואר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1–1 מול הפועל כפר סבא.
ב-3 בדצמבר 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בהפסד 1–3 להפועל עכו.
שבוע לאחר מכן הסגיר את עצמו למשטרה לאחר שנחשד כי דרס אדם למוות.
חטאב ערך עוד הופעה אחת במדי הפועל תל אביב בגביע המדינה, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
בקיץ חתם בבני סכנין, במדיה ערך שלוש הופעות, וב-4 בינואר 2016 חתם בהפועל עכו, עמה ירד בתום העונה לליגה הלאומית.
את עונת 2016/2017 החל ללא קבוצה, ובינואר הצטרף להפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית.
ב-9 באוקטובר 2017 חזר לליגת העל כאשר חתם במכבי פתח תקווה, במדיה שותף בשני משחקים כמחליף.
ב-31 בינואר 2018 חזר לקדנציה שנייה בבני סכנין.
ב-5 בפברואר 2019 חתם במועדון ספורט אשדוד, ובמחזור האחרון של עונת 2018/2019 כבש את שער הניצחון מול הפועל חיפה שהשאיר את הקבוצה בליגת העל.
ב-16 בנובמבר 2020 חתם בהפועל חדרה עד לסיום העונה, לאחר פציעתו של ויסאם רבאח.
ב-16 בינואר 2021 חתם בבני יהודה תל אביב לעונה וחצי.
בסיום אותה העונה, עונת 2020/2021 ירד עם בני יהודה תל אביב לליגה הלאומית.
ב-1 בפברואר 2023 חתם למועדון ספורט אשדוד.
ב-12 ביולי חתם לעונה נוספת בקבוצה.
ב-28 בינואר 2024 חתם במכבי פתח תקווה.
ב-31 בינואר כבש במשחק הבכורה שלו את שער הניצחון מול הפועל חדרה.
ב-18 בספטמבר 2024 חתם לעונה אחת במכבי נתניה.
בדצמבר 2014 היה חטאב מעורב בתאונת פגע וברח בה נהרג אדם, ולאחר שהורשע בהפקרתו הוא נידון ל-15 חודשי מאסר.
ביוני 2019 החל לרצות את עונשו.
ב-9 בינואר 2020 הופיע בפני ועדת השחרורים בכלא חרמון במטרה להקדים את שחרורו מהכלא, אך הבקשה נדחתה.
ב-24 באפריל סיים את תקופת מאסרו.
עובדים עניים הם אנשים העובדים למחייתם, שהכנסתם משפחתם נמוכה מקו העוני.
לעיתים עובדים עניים מתקשים למצוא מקום עבודה ולהתמיד בו, לא מצליחים לחסוך כסף וסובלים מדימוי עצמי נמוך.
מחקרים שנעשו על שיעור העוני בארצות הברית מצאו כי במשך השנים גדל שיעור העובדים המצויים במצוקה כלכלית, בגלל שינויים בשוק העבודה.
המעבר מכלכלה מבוססת-ייצור לכלכלה מבוססת-שירותים גרם לקיטוב בשוק העבודה: נוצרו מקומות עבודה נוספים לבעלי המשכורות הגבוהות ולבעלי ההכנסות הנמוכות, אבל מספר המשרות באמצע ירד משמעותית.
מספר כלי מדיניות נוסו כדי למגר את תופעת העובדים העניים.
על פי המחקרים, הדרך היעילה ביותר לצמצום העוני היא מדיניות רווחה חברתית.
הגישה המקובלת היום היא סיוע דרך צעדים אקטיביים להגדלת התמורה לעבודה למי שיכול להשתלב בתעסוקה.
בין היתר דרך הכשרות מקצועיות מותאמות לצורכי המעסיקים ומענק עבודה.
המודעות למעמד העובדים העניים בארצות הברית החלה בעקבות תהליכי מודרניזציה שחלו בסוף המאה ה-19. הוגים רבים מאותה תקופה, בהם ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז וג'יין אדמס, ראו את החברה האמריקאית כחברה לא-שוויונית שיוצרת פערים כלכליים ועוני.
דו בויז ערך מחקר על השכונות בפילדלפיה בהם התגוררו שחורים מתוך כוונה לסייע להם לצאת מהמצוקה הכלכלית.
לאחר השפל הגדול, הניו-דיל ומלחמת העולם השנייה חוותה ארצות הברית עידן של שגשוג, שבמהלכו נרשמו שיפורים בשכר ובתנאי העבודה.
אולם בשנות החמישים נוצר שוב מעמד של עובדים עניים, דבר הבולט במיוחד בספריו של ג'ון קנת גלבריית: קפיטליזם אמריקני (1952), חברת השפע (1958), והמדינה התעשייתית החדשה (1967).
מאידך גיסא, חוקרים וקובעי מדיניות ליברלים טוענים לעיתים קרובות כי קיים דמיון רב בין עניים עובדים לעניים שאינם עובדים.
מחקרים מצאו כי הענקת סיוע ממערכת הרווחה לאימהות חד-הוריות אינה פוגעת ברצונן למצוא עבודה ולצאת ממעגל הרווחה.
לטענתם, ההבדל העיקרי בין עניים עובדים לבין עניים שאינם עובדים הוא הקושי להתגבר על מחסומים בסיסיים המאפשרים כניסה לשוק העבודה, בהם מסגרת חינוכית לילדים קטנים, מציאת דיור בקרבת מקומות עבודה פוטנציאליים, והסדרי נסיעה למקומות עבודה, ולכן הממשלה צריכה להגדיל את הסיוע למשפחות אלה בתחומי הדיור, החינוך והתחבורה הציבורית.
דיונים בנושא זה נוטים להיות טעונים פוליטית: לכל גישה כלכלית יש תומכים הטוענים כי יישומה תשפר את מצבם של עובדים עניים.
בארצות הברית, הגדרת "עובדים עניים" של מחלקת העבודה היא: "אנשים שעבדו או חיפשו עבודה במשך 27 שבועות או יותר בשנה, אבל ההכנסות שלהם נמוכות מקו העוני."
כמות העובדים העניים בארצות הברית מחושבת על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ארצות הברית, בשלושה חתכים שונים.
על פי נתוני הלשכה לשנת 2009, עובדים עניים בעלי משפחה מהווים 7% מסך העובדים בשוק העבודה, עובדים עניים שאינם חיים עם בני משפחה מהווים 11.7%, ויחידה משפחתית מלאה העובדת אך מוגדרת כענייה 7.9%.
נתונים אלה עלו בשנת 2009 במידה משמעותית לעומת נתוני שנת 2000.
באירופה ובארצות נוספות משתמשים בהגדרה יחסית ולא מוחלטת.
על פי יורוסטאט, הלשכה לסטטיסטיקה של האיחוד האירופי, משק בית מוגדר כעני אם ההכנסה שלו היא פחות מ-60 אחוז מההכנסה החציונית של המדינה.
יורוסטאט אימצה מדידה יחסית של עוני בגלל הבדלים כלכליים בין המדינות - מישהו שנחשב עני במדינה עשירה ומפותחת יכול להיחשב עשיר במדינה מתפתחת.
בישראל וברוב המחקרים בנושא זה מקובל להגדיר משק בית כעני אם ההכנסה שלו היא פחות מ-50 אחוז מההכנסה החציונית של המדינה.
מחקרים כלכליים גילו כי מעמד העובדים העניים בארצות הברית התפתח לאורך השנים כתוצאה מירידה בייצור וקיטוב בשוק העבודה, שהובילו להרעה ברמות השכר, היציבות בעבודה ותנאי העבודה עבור אנשים בעלי מיומנות נמוכה וללא חינוך פורמלי.
אנשים אלו זכו למצוא עבודה מכובדת ויציבה במשך שנים רבות, מאמצע שנות הארבעים ועד אמצע שנות השבעים.
בתקופה זו היו קיימים מפעלי יצור רבים בארצות הברית, אולם אז החלה תחרות עולמית וחלו שינויים טכנולוגיים שבעקבותיהם מפעלי יצור רבים עברו למדינות אחרות.
בתקופה זו חל קיטוב בשני הקצוות של שוק העבודה: במקום עבודות בשכר בינוני לבעלי מיומנות בינונית נוצרו עבודות בשכר גבוה לבעלי מיומנות גבוהה ועבודות בשכר נמוך לבעלי מיומנות נמוכה.
כתוצאה מכך עובדים רבים בעלי השכלה נמוכה עד בינונית, שהצליחו למצוא עבודה בענפי יצור בשנת 1970, נאלצו לעבוד לאחר מכן במגזר השירותים בעבודות בעלות שכר נמוך.
תהליכים דומים לאלה של ארצות הברית חלו במדינות המאופיינות בליברליזם כלכלי, בעיקר בריטניה ואוסטרליה.
לעומתן, רוב מדינות אירופה חוו קיטוב כלכלי נמוך יותר, וכתוצאה מכך שיעור העובדים העניים בהן קטן יותר.
הגורמים העיקריים להבדלים בין המדינות הללו הם כלכלת שוק שוויונית, כוח מיקוח קיבוצי משמעותי, וחוקי שכר מינימום חזקים.
מחקרים מצאו פער גדול בשיעורי העובדים העניים בין ארצות הברית למדינות אירופה, והסבירו פער זה בכך שבמדינות אירופה קיימת מדיניות רווחה חברתית יותר, והיא מסייעת למעמד הנמוך ולמעמד הביניים לצאת ממעגל העוני.
מחקרים זיהו חמישה סוגים עיקריים של גורמי סיכון המגבירים את הסיכוי שאדם ישתייך למעמד העניים העובדים: גורמים תעסוקתיים, גורמים דמוגרפיים, גורמים כלכליים, מוסדות שוק העבודה ומדיניות רווחה חברתית.
תופעת העניים העובדים היא תופעה שמשפיעה על מגוון רחב מאוד של אנשים, אך קיים מתאם בין שיעורי עוני גבוהים לענפי תעסוקה, קבוצות דמוגרפיות, גורמים פוליטיים וגורמים כלכליים.
באמצעות גורמים מגזריים ודמוגרפיים ניתן להסביר מדוע אנשים מסוימים בתוך מדינה מסוימת נוטים יותר מאחרים להיות עניים.
גורמים פוליטיים וכלכליים יכולים לספק הסבר לכך שבמדינות שונות יש שיעורי עוני שונים.
מעמד העובדים העניים אינו מתחלק באופן שווה בין מגזרי התעסוקה.
במגזר השירותים יש את שיעור העוני הגבוה ביותר.
בשנת 2009, כ-13% מעובדי מגזר השירותים בארצות הברית היו מתחת לקו העוני, בהם עובדי מזון מהיר, עובדים סיעודיים, מלצרים ומחסנאים.
כמו כן נפוצים עובדים עניים בקרב עובדי צווארון כחול בענפי התעשייה, החקלאות והבנייה.
בעבר היה מקובל להעניק שכר גבוה לעובדי יצור בארצות הברית, אך עם השנים המפעלים עברו לאזורים בהם נאסר על חופש ההתאגדות של העובדים.
במקומות אלה כמעט בלתי אפשרי להקים איגוד עובדים, והמעסיקים משלמים לעובדים שכר נמוך במיוחד.
הכלכלנית קתרין ניומן כתבה ספר על עובדים עניים, ומצאה שצעירים, משפחות חד הוריות, בעלי השכלה נמוכה ובני מיעוטים נוטים להיות עניים יותר מעובדים אחרים.
גורמים נוספים הם משפחות מרובות ילדים, משפחות בעלות מפרנס יחיד, נשים, בעלי משרה חלקית (במקום משרה מלאה), עובדים זרים ועובדים עצמאיים.
קשה לחזות את השפעותיהם של גורמים כלכליים על העובדים העניים.
בניגוד להנחה הרווחת, צמיחה כלכלית לא מובילה בהכרח לשיעורי תעסוקה גבוהים יותר ולשכר גבוה יותר, אלא להפך.
לדוגמה, שנות השמונים היו תקופה של צמיחה כלכלית ושגשוג בארצות הברית, אך רוב הרווחים זרמו לבעלי ההכנסה הגבוהה, ועובדים בעלי מיומנויות נמוכות חוו דווקא ירידה בהכנסותיהם.
במחקר שפורסם בשנת 2010 מאופיינים שני סוגים של שוק עבודה: שוויוני ויעיל.
שוק עבודה יעיל, כמו זה של ארצות הברית, מתאפיין בדרך כלל בגמישות, באבטלה נמוכה ובצמיחה כלכלית גבוהה, ומאפשר העסקה מהירה ופיטורין מהירים.
לעומתו, שוק עבודה שוויוני, כמו זה של רוב מדינות אירופה, מתאפיין בשכר מינימום משמעותי, איגודים מקצועיים חזקים, שכר גבוה יחסית וביטחון תעסוקתי.
לכל מערכת כזו יש יתרונות וחסרונות, אבל המודל השוויוני של שוק העבודה מוביל בדרך כלל לשיעורי עוני נמוכים יותר.
מחקרים שהשוו בין מדינות מצאו שהגורם החשוב ביותר המשפיע על שיעורי העובדים העניים הוא תרומתה של מדיניות הרווחה לחברה.
במדיניות רווחה חברתית, חלק ניכר מהתמ"ג מוקצה לטובת דמי אבטלה, תשלומי ביטוח לאומי, סיוע למשפחות במצוקה, וסובסידיות לחינוך, בריאות, דיור, תחבורה ציבורית ומזון.
מחקרים מצאו כי מדיניות רווחה כזו יכולה להוציא כמות משמעותית של אנשים ממעגל העוני, גם אם הם מרוויחים שכר נמוך.
דו"ח של הביטוח הלאומי משנת 2016 מציין כי 18.6% מהמשפחות העובדות נמצאות מתחת לקו העוני, וכי תחולת העוני בקרב משפחות עובדות גדלה באופן מתמיד ומתמשך.
שיעור העוני בקרב משפחות עם שני מפרנסים עלה ביותר פי 2 מאז 1999.
בעבר שיעור המשפחות העובדות מתחת לקו העוני ישראל היה נמוך מהשיעור במדינות חלשות יותר כמו טורקיה, מקסיקו, צ'ילה וספרד.
נושא העובדים העניים בישראל נחקר על ידי פרופ' חיה שטייר, ראש תוכנית מדיניות הרווחה החברתית של מרכז טאוב.
ממצאיה מעלים כי חלה עלייה בשיעור המשפחות העניות אשר בראשם עומד אדם בגיל 25 עד 64 המועסק בשוק העבודה - כ-60% מהמשפחות העניות שייכות למעמד העובדים העניים.
המדיניות הממשלתית מעודדת עניים לעבוד ולא להסתמך על תמיכות ממשלתיות, אך לא תמיד העבודה מחלצת ממעגל העוני אלא מעבירה ממצב של "עניים שאינם עובדים" למצב של "עניים עובדים" בלי שחל שינוי בולט ברמת החיים של המשפחה.
העלייה במספר העובדים העניים מרוכזת במידה רבה אצל ערביי ישראל.
ב-15 השנה מ-1995 עד 2009 שיעור העובדים העניים בקרב היהודים בישראל כמעט לא השתנה, אך שיעור העובדים העניים בקרב ערביי ישראל הכפיל את עצמו.
מאמר של ירון הופמן-דישון ממרכז אדוה מציין כי הגורם המרכזי המציב את ישראל בראש דירוג העוני בקרב מדינות המפותחות היא השחיקה החריפה במערך הביטחון הסוציאלי, הננקטת כחלק ממדיניות ממשלתית החל משנת 2003, בה התמנה בנימין נתניהו לתפקיד שר האוצר.
ניתוח הנתונים מראה שהצטרפות למעגל העבודה איננה משפרת את חייהן של משפחות המצויות בעוני, בגלל רמות השכר הנמוכות בשוק העבודה.
הדו"ח ממליץ על צעדים כלכליים אחרים שיכולים לחלץ משפחות ממעגל העוני, בהם שיפור התנאים של עובדי קבלן, העלאה משמעותית של שכר מינימום, עידוד התארגנויות עובדים ועידוד השקעות ליצירת מקומות עבודה בשכר טוב.
מהניתוח של ניצה קסיר בדוח העוני לשנת 2023 של הביטוח הלאומי, עולה כי תעסוקה מסייעת לחילוץ מעוני ולצמצום עומק העוני בקרב העניים.
שיעור העוני בקרב משפחות שראש המשפחה עובד (שכיר או עצמאי) הוא נמוך מהממוצע, ועמד ב-2023 על 15.3%.
בהסתכלות על תחולת העוני על פי מספר מפרנסים עולה כי שיעור המשפחות העניות בהן יש שני מפרנסים או יותר עומד על 8.5%, ובמשפחות שבהן מפרנס אחד 22.3%.
זאת לעומת 67.9% במשפחות שראשן בגיל העבודה ובהן אין מפרנסים.
בהשוואה בין משפחות שראשן שכיר למשפחות שראשן עצמאי עולה ששיער העוני בקרב משפחות שראשן שכיר גבוה במעט ועומד על 14.8%, בהשוואה ל-13.8% במשפחות שראשן עצמאי.
עובדת מין או עובד מין הוא אדם העובד או מועסק בענף שירותי המין.
המונח משמש לתיאור הנשים (שהן רוב העובדות בתחום) והגברים, שעוסקים בכל אחד מתחומי שירותי המין, כולל אלה המספקים שירותים מיניים ישירים, עקיפים ולעיתים גם את הניהול של שירותים כאלה.
חלק מעובדי המין מקבלים תשלום עבור פעילות מינית או התנהגות מינית מפורשת.
סוגי עבודת המין כוללים, בין היתר, זנות רחוב, זנות בית (שירותי ליווי, בתי בושת, זנות במכוני עיסוי, בר או בקזינו), עיסוי ארוטי, שיחות ארוטיות, חשפנות, ריקוד חיק, חדרי צ'אט , טיפול מיני, סרטים פורנוגרפיים, בורלסקה מודרנית וחדרי הצצה .
יש הטוענים כי מי שמעדיפים את המונח "עבודת מין", רוצים להפריד את עיסוקן מאישיותן - תיאור של מישהו כעובד מין מכיר בכך שלפרט יש היבטים רבים ושונים, ואינו מוגדר בהכרח על פי תפקידו.
בגלל הסוכנות האישית הקשורה למונח, "עבודת מין" מתייחסת בדרך כלל לעסקאות מין מרצון, ולא לסחר בבני אדם ולעסקאות מיניות אחרות כפויות או ללא הסכמה.
יש המרחיבים את המושג וכוללים בו גם מקומות עבודה בענף שירותי המין שפחות מערבים ישירות את מיניות העובד, כגון מפיקים ובמאים של סרטים פורנוגרפיים, יצרנים ומוכרים של צעצועי מין, מנהלים במועדוני ריקודים אקזוטיים, סרסורים ושומרי סף.
לכן, על אף שהמונח "עובדת מין" הוא ביטוי נרדף או לשון נקייה עבור המילה "זונה", הוא לעיתים גם מונח רחב יותר.
בשנת 1978 קרול לי , עובדת מין ואקטיביסטית, טבעה את המונח "sex worker" (בעברית: עובד/ת מין).
היא נאבקה בתנועה האנטי-פורנוגרפית בכך שטבעה מונח ששיקף את העבודה הגלומה במתן שירותי מין וההשלכות הכלכליות שלה.
עם זאת, העיתון אינו שולל שימוש במושג והמונח ממשיך להופיע בכתבותיו.
בעברית, השימוש ב"עובדת מין" הופיע לראשונה בראיון שנתנה ליעד חוסיין קנטרוביץ לעיתון הארץ והפך נפוץ עם עלייתו של דף הפייסבוק When She Works ב-2016.
עבודת מין אינה מוגבלת למגדר או לנטייה מינית מסוימים, והתשלום עבור שירותי מין או מוצרי מין יכול להיות כסף או מתנות אחרות.
עבודת מין כוללת צורות שונות של זנות, חשפנות, השתתפות בפורנוגרפיה, סקס בטלפון או באינטרנט או כל מתן שירותים מיניים למטרות רווח כספי או חומרי.
לכל תחום השלכות שונות, הן כלכליות, הן משפטיות והן באופי הסיכונים של עובדי המין בעיסוקיהם.
עובדי מין יכולים לפעול באופן עצמאי, לעבוד בחברה או בתאגיד או כחלק מבית בושת.
העבודה נעשית מבחירה חופשית של העובד או בכפייה.
אנשים פונים לעבודת מין מסיבות מגוונות החל מהישרדות, חובות, תלות בסמים, כפייה, קשר חברתי או רצון לעושר ולניידות חברתית.
העצמה מינית היא עוד סיבה אפשרית לעיסוק בעבודת מין.
מחקר קנדי אחד מצא כי רבע מעובדי המין שרואיינו החלו בעבודת מין משום שמצאו אותה "מושכת".
הגמישות בשעות העבודה והיכולת לבחור את קהל היעד עשויות גם לתרום לסוד הקסם של עבודת מין בהשוואה לעבודות שירות אחרות.
עבודת מין עשויה גם להיות דרך לממן התמכרות, בין אם היא קדמה לכניסה לתעשיית המין או שהעבודה בתעשיית המין הובילה לשימוש בחומרים ממכרים.
במקרים מסוימים, עבודת המין קשורה לתיירות.
אנשים טרנסג'נדרים נוטים יותר מאשר כלל האוכלוסייה לעסוק בעבודת מין, בעיקר נשים טרנסג'נדריות לא לבנות.
במחקר שנערך בקרב עובדות מין הודיות נמצא כי רובן בעלות רקע של אנאלפביתיות ומעמד חברתי נמוך.
מחקרים רבים נאבקים על מנת לקבל מידע דמוגרפי על שכיחות עבודת המין, שכן במדינות רבות יש חוקים האוסרים זנות או עבודת מין אחרת.
גם סחר במין, או עבודת מין בכפייה, קשה לכמת בגלל אופיים המחתרתי והסמוי.
בנוסף, מציאת מדגם מייצג של עובדי מין בעיר מסוימת יכולה להיות כמעט בלתי אפשרית משום שגודל האוכלוסייה עצמה אינו ידוע.
שמירה על הפרטיות והסודיות במחקר קשה גם משום שעובדי מין רבים עלולים לעמוד בפני תביעות והשלכות אחרות, אם זהותם תתגלה.
בעוד המאפיינים הדמוגרפיים של עובדי מין משתנים לפי אזור, כמה מחקרים ניסו להעריך את הרכב קהילות עובדות המין במקומות שונים.
לדוגמה, מחקר אחד על עבודת מין בטיחואנה שבמקסיקו מצא כי רוב עובדי המין הן נשים צעירות הטרוסקסואליות.
רבים מהמחקרים הללו מנסים להשתמש בדגימות קטנות יותר של עובדי מין וסרסורים כדי לסקור אוכלוסיות גדולות יותר של עובדות מין.
דו"ח אחד על סחר המין הלא חוקי בארצות הברית השתמש בנתונים ידועים על סמים בלתי חוקיים וסחר בנשק וראיונות עם עובדי מין וסרסורים כדי להסיק מסקנות לגבי מספר עובדי המין בשמונה ערים אמריקניות.
עם זאת, מחקרים בשיטה הזו נתקלים בביקורת על כך שהדגש בהם הוא על פעילות של סרסורים ולא אלה של עובדי המין עצמם ולא ניתן להעריך כראוי ולהפריד בין עבודת מין חופשית לבין עבודה כתוצאה מסחר בבני אדם וכפייה.
עובדות מין סובלות מאפליה, דיכוי וסטריאוטיפים כלפיהן.
חלק מהסטריאוטיפים הם שעובדות מין הן היפר-מיניות, שהן משתמשות בסמים, מפיצות מחלות מין, סובלות מפוסט-טראומה פתולוגית וזקוקות לטיפול ושיקום.
עובדות מין מתמודדות עם הסטיגמה הזאת בדרכים כגון הסתרת עיסוקן, הסתגרות חברתית וחיים כפולים.
בעולם, עובדות ועובדי מין נתקלים בחסמי גישה לטיפול רפואי, חקיקה, משאבים משפטיים וזכויות עובדים.
במחקר של עובדי מין בארצות הברית, 43% ממשתתפי הראיון דיווחו על חשיפה לאלימות, אלימות פיזית, המלווה לעיתים בכלי נשק ואלימות מינית בצורות של כפייה מינית ואונס.
לעיתים קרובות עובדי ועובדות מין סובלים מהאשמת הקורבן כשהן נופלות קורבן לפשע בגלל הסטיגמה המקושרת למקצוע ולפעמים הן חוות אלימות מהשוטרים עצמם.
בעוד במחשבה ראשונה נראה כי עבודת מין המתקיימת מאחורי מצלמות באינטרנט אנונימית ובטוחה, עובדות מין בתחום זה סובלות אף הן מהסטריאוטיפים והסטיגמה המוזכרים והשלכותיהם הכוללים בין היתר הטרדה מאיימת, סחיטה, אאוטינג בפני קרובי משפחה או מעסיקים אחרים והן נתקלות בחוסר יכולת וחוסר רצון של המשטרה לטפל בתלונות.
בהתאם לחוק המקומי, פעילויות של עובדי מין עשויות להיות מוסדרות, מבוקרות, נסבלות או אסורות.
ברוב המדינות, גם במקומות שבהם עבודת מין היא חוקית, עובדי ועובדות מין סובלים מסטיגמה, דבר שימנע מהם לפנות לסעד משפטי על אפליה (כגון אפליה גזענית על ידי בעל מועדון חשפנות), אי תשלום על ידי לקוח, תקיפה או אונס.
המעמד המשפטי של סוגים שונים של עבודת מין משתנה בין אזורים בעולם.
לדוגמה, בעוד פורנוגרפיה היא חוקית בארצות הברית, הזנות אינה חוקית ברוב חלקי ארצות הברית.
אולם, באזורים אחרים בעולם, הן פורנוגרפיה והן זנות אינן חוקיות; באחרים, שתיהן חוקיות.
דוגמה אחת למדינה שבה פורנוגרפיה, זנות, וכל המקצועות שנכללו תחת המטרייה של עבודת המין כולם חוקיים היא ניו זילנד.
בישראל אין איסור על מתן שירותי מין תמורת תשלום, אבל השידול לזנות אינו חוקי.
לכן הפעלתם של בתי בושת ומכוני ליווי המספקים שירותי מין בתשלום אינה חוקית.
ח"כ מיכל רוזין ממרצ יזמה והובילה הצעת החוק שמבקשת להשוות בין חשפנות לזנות בדין הפלילי ובאוגוסט 2018 יצאה פרקליטות המדינה עם הנחיה חדשה למשטרה – לקנוס ולסגור מועדונים שיאפשרו ריקודי חשפניות שכוללים מגע מיני, כולל ריקוד חיק.
המשטרה הפיצה מכתבי התראה לבעלי מועדוני החשפנות המבהירים את שינויי המדיניות, והזהירה מפני אכיפה.
בדצמבר 2018 אושר חוק איסור צריכת זנות והוא נכנס לתוקף ביולי 2020. הוא החל להיאכף בינואר 2021 ומאז חולקו מעל 1,300 קנסות ללקוחות.
זהו חוק שמפליל את הלקוחות של זנות.
עובדות מין רבות רואות בחוק עליית מדרגה במדיניות שיטתית של דחיקתן לשוליים, הסללתן לעוני, והעמקת הסטיגמות נגדן.
בארצות הברית עבודת מין אינה חוקית בכל המדינות למעט נבדה, בה פעילויות מסוימות אינן אסורות.
בניו יורק עבודת מין היא "עבירה קלה" שעונשה עד 3 חודשי מאסר או קנס בגובה עד 500 דולר.
ניו יורק עשויה להפוך למדינה הראשונה בה עבודת מין תהיה חוקית בעקבות הצעת חוק לדה-קרימינליזציה לעבודת מין, שהוגשה ביוני 2019 על ידי קבוצת מחוקקים דמוקרטים.
פעילי זכויות עובדות מין טוענים שעובדי מין צריכים להיות בעלי זכויות אדם בסיסיות וזכויות עובדים כמו של אנשים עובדים אחרים.
לדוגמה, הגילדה הקנדית לעבודה ארוטית קוראת להכרה חוקית של עבודת המין, לחיסול התקנות הממלכתיות שמדכאות יותר מאלה המוטלות על עובדים ועסקים אחרים, על הזכות להכרה והגנה על פי חוקי העבודה והתעסוקה, הזכות ליצור ולהצטרף לאגודות מקצועיות או לאיגודי עובדים, והזכות להגירת עבודה חוקית.
פרויקט המטרייה האדומה דחף להפסקת הפללת השימוש בקונדומים כראיה מפלילה לעיסוק בעבודת מין.
הדאגה לאינטרסים של עובדי מין יכולה לבוא ממגוון מקורות, כולל ארגונים לא ממשלתיים, ארגוני זכויות עובדים, ממשלות או עובדות מין בעצמן.
מדי שנה בלונדון מוענקים לתומכים והחלוצים הבולטים ביותר בתחום החופש המיני וזכויות עובדות מין פרסי החופש המיני .
בישראל, בעקבות המהלכים בכנסת שהובילו לחקיקת חוק איסור צריכת זנות, עובדות ועובדי מין בהווה ולשעבר, וכן נשות מקצוע מתחומים שונים, הקימו את העמותה "ארגמן – ארגון נשים עובדות" שהתקבלה תחת השם "ארגמן - ארגון א.נשים בתעשיית המין", ומטרתה לייצג עובדות ועובדי מין.
על סמך ניסיון שהצטבר במדינות אחרות, מבקשת העמותה להזהיר מפני "חוק הפללת לקוחות" ומבקשת להגן על עובדות המין מפני נזקים שהחוק צפוי לחולל לדבריה, ברמת הפרת זכויות אדם, חופש העיסוק ודרדור ביטחונן של העובדות.
נייר עמדה נוסף שעליו חתמו 60 נשים העובדות בזנות ונשים התומכות בטענותיהן, בהן סגנית דיקאן הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב, ד"ר הילה שמיר, ועו"ס רחלי טל מזהיר כי האיסור על פרסום שירותי זנות מאלץ נשים שעבדו בדירות לרדת לרחוב ולהיכנס למכוניות עם גברים, ובכך הן חשופות יותר לאלימות.
גם עמותת "מעברים" הביעה עמדה נגד החוק לאיסור צריכת זנות.
יום זכויות עובדות מין הבינלאומי
ב-3 במרץ 2001 התקיים בהודו פסטיבל שאורגן על ידי קבוצה בשם "דורבר מהילה סמאנוויה" , למען זכויות עובדות מין.
בקבוצה חברות 65,000 נשים, שהן עובדות מין ותומכותיהן.
מתנגדים ניסו לסכל את האירוע, בין היתר על ידי לחץ על הממשל לבטל את האישור שניתן לקיומו, אך הפסטיבל נחגג בהצלחה גדולה, בהשתתפות של יותר מ-25,000 עובדות מין.
יום האירוע, 3 במרץ, נקבע בעקבות האירוע כיום הבינלאומי לזכויות של עובדות מין.
בשנות ה-70 המשטרה הצרפתית הפעילה לחץ על עובדות מין וגרמה להן לעבוד בסתר.
כתוצאה מכך, ההגנה על עובדות המין פחתה והובילה לאלימות נגדן.
לאחר שני מעשי רצח וחוסר רצון של הממשלה לשפר את המצב, התבצרה קבוצה של עובדות מין ב-2 ביוני 1975 בכנסיית סנט-ניזייה בליון, כדי להביע את כעסן על תנאי החיים הנצלניים ועל הפשעים שהן מתמודדות איתם בגלל עבודתן בעיר.
המפגינות קראו קריאות פוליטיות ודרשו תנאי עבודה הוגנים וקץ לסטיגמה.
המשטרה פינתה את הכנסייה לאחר שמונה ימים.
האירוע מהווה נקודת התחלה של תנועה בינלאומית של עובדי מין למען זכויות עובדי מין ו-2 ביוני נקבע כיום הזונה הבינלאומי, או בשמו האחר, יום עובדת המין הבינלאומי .
מטרתו של יום זה היא לחלוק כבוד לעובדות מין, ולעורר מודעות לתנאי העבודה שלהן.
היום הבינלאומי לסיום האלימות נגד עובדות מין
ב-17 באוגוסט 2003 נערכה, ביוזמת ד"ר אנני ספרינקל, מייסדת פרויקט הושטת היד לעובדות מין בארצות הברית , משמרת זיכרון לקורבנות של רוצח הנהר הירוק, רוצח סדרתי שקורבנותיו היו נשים בזנות.
מאז העצרת הראשונה ב-2003 הפך היום ליום הנצחה לקורבנות אלימות ומאבק באפליה בטיפול של פשעים הקשורים לעבודת מין.
עובר מה שעובר הוא פזמון ישראלי שכתב והלחין אודי דמארי, ובוצע על ידי הזמר החסידי האמריקאי אברהם פריד, באלבומו כמה טוב שנפגשנו.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-330 אלף צפיות ביוטיוב.
מילות השיר עוסקות בניחום ועידוד על הצרות בחיים, ובכך שעם ישראל עובר אותן ביחד.
מילות הפזמון בשיר הן "על כולנו עובר מה שעובר, רק לקום להתגבר; אל תיפול אחי, האמונה בלב.
על כולנו עובר מה שעובר, רק תקום ותתגבר, ותתעודד כי אלוקים שומר".
היה מהשירים המושמעים בתחנות רדיו קול חי ורדיו קול ברמה והועמד מספר פעמים בראש מצעד ההאזנות לתחנות החרדיות.
אַבּוּ מֻחַמַּד עֻבֵּיד אַללָה אל-מַהְדִּי בִּאללָּה (ערבית: أبو محمد عبيد الله بن الحسين المهدي بالله) (873 עד 934 לספה"נ) היה מטיף דת מוסלמי, שיעי, האימאם ה-11 של הזרם האסמאעילי, מייסד השושלת הפאטִמית והח'ליפה הראשון שלה.
עוביד אללה אל-מהדי נולד בחוזיסטן (איראן) בשם סָעִיד ב-31 ביולי 873 (או 874) כבכור בניו וכיורשו של חוסיין אבן אחמד, האימאם האיסמאעילי העשירי.
במות אביו (בסביבות שנת 880) היה סעיד צעיר מכדי לרשת את האימאמיות, ודודו שימש כעוצר ואף חיתן אותו עם בתו.
אחרי מות דודו בשנת 899 נעשה סעיד לאימאם של הזרם האסמאעילי.
הוא אימץ את השם אבו מוחמד עוביד אללה וצירף אליו את התואר הדתי "אל-מהדי" – הגואל.
עוביד אללה התיימר להיות צאצא ישיר של ג'עפר א-צאדק דרך בנו הבכור אסמאעיל ומכאן תביעתו למעמד המהדי.
תביעתו לכתר הח'ליפות נשענה על היותו צאצא של מוחמד דרך בתו פאטִמה (ומכאן שמה של השושלת שהקים) ובעלה עלי בן אבי טאלב, בן דודו של מוחמד והאימאם השיעי הראשון, בעוד הח'ליפים העבאסים התייחסו לאל-עבאס דודו של הנביא מוחמד.
ב-903 נאלץ עוביד אללה אל-מהדי להימלט ממטה התנועה האסמאעילית בסלמיה שבמערב סוריה מפני רדיפת השלטון העבאסי.
הוא הרחיק דרך הסהרה עד לסיג'ילמסה שבמגרב, שם נאסר בפקודת האמיר האע'לבי.
את מהלכי השתלטותו על האזור עשה בעזרת דעוה שהטיף הדַאעי אבו עבדאללה אלחֻסֵין א-שיעי בקרב הבֶּרבֶּרים, בעיקרם משבטי הכֻתאמה שבגבול האמירות האע'לבית.
אנשי השבטים הללו היו גרעין צבאו של עוביד אללה, והודות להם הצליח לכבוש את קירואן ולהפיל את השושלת האע'לבית ששלטה באזור בשם בית עבאס.
בהמשך הביא עוביד אללה להדחת האמירות האידריסית באזור מרוקו של היום והצליח להשתלט על כל צפון אפריקה, להוציא מצרים.
תחילה התיישב ברקאדה, מושב השלטון של קודמיו, וב-921 חנך את עיר הנמל שבנה במזרח איפריקיה (תוניסיה של ימינו), קרא לה מהדיה על שם תוארו השלטוני והדתי – אל-מהדי וקבע בה את בירתו.
יורשו של עוביד אללה היה בנו היחיד, אל-קאים באמר אללה, והוא שניהל את מערכות המלחמה בח'ליפות העבאסית.
הפלישה הפאטמית הראשונה למצרים נערכה בשנים 914–915, זמן קצר לאחר הקמת הח'ליפות הפאטמית.
הפאטמים פתחו במתקפות נגד בסיסי הח'ליפות העבאסית, תחילה בפיקוד המצביא הברברי חבסה בן יוסף.
בדרכם מזרחה הצליחו להכניע את הערים לחופי הים התיכון וכבשו את אלכסנדריה.
הניסיונות לכבוש את בירת מצרים, פוסטאט, נכשלו.
תגבורת עבאסית מסוריה ועיראק בלמה את ניסיונות הפלישה, ואל-קאים ושרידי צבאו נטשו את אלכסנדריה וחזרו לאיפריקיה במאי 915. הכישלון לא מנע מהפאטמים לפתוח ארבע שנים אחרי כן בניסיון נוסף לכבוש את מצרים, אך הצי הפאטמי הוכה ברוזטה.
רק בשנת 969 כבשו הפאטמים את מצרים והפכו אותה למרכז האימפריה שלהם.
במרוצת השנים 917–929 השלימו הפאטמים את כיבושה של מרוקו, ובשנים 932–934 פעלו לדיכוי ההתמרדות של המושל מטעמם במרוקו.
במסגרת המלחמות הביזנטיות-בולגריות של 913–927 השתתפה הח'ליפות הפאטמית במערכה ארוכה וכושלת לכיבוש בירת האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול, לצד צאר האימפריה הבולגרית הראשונה, סימאון הגדול.
עוביד אללה אל-מהדי מת ב-3 באפריל 934 בבירתו מהדיה.
בנו אל-קאים באמר אללה ירש את כס הח'ליפות הפאטמית והמשיך במדיניות הכיבוש וההתפתחות של אביו.
עובדיה פורת (24 ביוני 1911 – 9 בדצמבר 1995) היה חלוץ, חבר ב"קבוצת הכובש", ממקימי הקיבוצים רמת הכובש ועינת, דיפלומט, פעיל ההגנה ופעיל ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
בעת הקמת קיבוץ עינת, פורת היה מזכיר הקיבוץ, ובין השנים 1951 ו-1953 כיהן כראש המועצה האזורית השרון התיכון, שבה נמצא הקיבוץ.
פורת נולד לשרה ולרב יוסף יוסלביץ', בעיירה דבינסק, שבלטביה, שהייתה אז ב.
בעיירה נמשכה הפעילות הדתית והציונית גם אחרי המהפכה הרוסית (1917).
פורת שלט בשפה העברית מילדות.
הוא למד בחדר, בישיבה ובבית ספר תיכון "תחכמוני".
הוא הצטרף לתנועת "השומר הצעיר" ובהמשך ל"", ובשנת 1929 עלה לארץ ישראל.
הוא הצטרף לקבוצת ההכשרה "הכובש" בכפר סבא, וחלה בקדחת.
פורת וחבריו ניסו לכפות על פרדסני נס ציונה עבודה עברית.
בשנת 1932 הם הקימו את הקיבוץ "רמת הכובש".
בשנת 1934 יצא פורת בשליחות ההסתדרות לפולין.
עם חזרתו ארצה, פורת היה פעיל ארגון ההגנה.
הוא התחפש לרב כדי לערוך סדר פסח לאסירים בכלא עכו.
אולם משימתו העיקרית הייתה יצירת קשר בינם לבין פעילי הארגון, שמחוץ לכלא.
ב-1936 מונה לאיש קשר בין הנוטרים לבין ההגנה והמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
תפקיד הכיסוי שלו היה איש סעד, המטפל ברווחת הנוטרים.
עוד באותה שנה חזר לקיבוץ.
בעת המרד הערבי הגדול הייתה רמת הכובש בחזית המאבק, ופורת וחבריו הגנו על היישוב והדרכים סביבו, וספגו אבדות כבדות מהפורעים הערבים.
בנובמבר 1943 פשט הצבא הבריטי על רמת הכובש וחיפש נשק ומעפילים.
חברי הקיבוץ לא חשפו דבר.
ב-1945 נשלח פורת לארצות הברית להסברה על היישוב היהודי בארץ ישראל והצורך בחיזוק העלייה לאחר השואה.
הוא גם גייס מתנדבים לעזרת "ההגנה" ורכש נשק.
הוא שב לארץ ב-1947, והתברר כי הפך בארצות הברית למבוקש בעוון הברחת נשק.
בשנת 1951, לאחר ויכוחים רבים, שבקיבוץ רמת הכובש הגיעו תכופות לאלימות פיזית, הוחלט על הפילוג בתנועה הקיבוצית.
עובדיה וקבוצה גדולה של חברים, תומכי מפא"י, נטשו את קיבוץ רמת הכובש בידי תומכי מפ"מ, והקימו את קיבוץ עינת.
בעינת, פורת שימש כמזכיר הקיבוץ ובין השנים 1951 ו-1953 כיהן כראש המועצה האזורית השרון התיכון, בה נמצא הקיבוץ.
עם סיום תפקידו כמזכיר הקיבוץ, הצטרף פורת לפעילות ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל.
הוא שימש כמבקר הפנימי שלה.
עובדיה התחתן עם רעייקה, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
עובדיה שורט היה צייר בריטי חובב של נופים.
הוא מזוהה עם אסכולת נוריץ'.
עובדיה שורט נולד ב-26 ביולי 1803 בנוריץ', בנם של ג'וזף שורט ואליזבת' קוביט.
הוא הוטבל לאחר מכן בכנסיית סנט אוגוסטין, נוריץ'.
אביו עבד בהמרת תבואה גולמית למאלט והיה שרת בקהילת נוריץ' של סנט אוגוסטינוס ושל סבינט.
אמו הייתה אורגת כותנה מנוריץ'.
שניים מאחיו הצעירים נפטרו בינקותם ואחר, ויליאם, הוטבל בשנת 1807.
כבן לחייל בריטי שנהרג במהלך מלחמות נפוליאון, שורט יכול היה להתחנך ולגדול בבית הספר הצבאי המלכותי בצ'לסי, אך במקום זאת, גדל בבית סבו וסבתו בנוריץ'.
העוני של משפחתו אילץ אותם לחפש עזרה ושלחו אותו כשכיר בכוח עבודה זול.
על פי זיכרונותיו, שורט השלים את הכנסות משפחתו בעבודה כילד בענף הטקסטיל.
שורט כתב בזיכרונותיו כי בשנת 1808 הנסיבות הכריחו את אביו להפוך לחייל מחליף במיליציית מזרח נורפוק.
יחידות מיליציות כאלה, שלא היו צריכות לשרת מעבר לים, שימשו כיחידות מילואים מאומנות לעת צרה.
לאחר שהתגייס לצבא, הועלה ג'וזף שורט לדרגת רב"ט.
הוא נסע באותה שנה לספרד כסמל גדודי בצבאו של סר ג'ון מור, יחד עם אליזבת אשתו שהגיעה איתו למחנה.
לאחר שחלתה במהלך נסיגת הצבא ברחבי ספרד, היא נשלחה עם חולים לבית חולים צבאי בליסבון, שם נפטרה.
מכיוון שג'וזף שורט לא הצליח לחזור לאנגליה ומעולם לא שמעו ממנו, משפחתו הניחה שהוא נהרג ב-16 בינואר 1809, בעיצומו של שנערך בעיר לה קורוניה, במסגרת מלחמת חצי האי.
לפני 1840, רבים ממשפחתו של שורט הועסקו בתעשיית הטקסטיל של נוריץ'.
טווייה ואריגה נעשו בבתי העובדים, אך האופנה המשתנה במהירות והתחרות מול המפעלים של צפון אנגליה הפכו את הנוהג למיושן.
בעלי בתי הטקסטיל של נוריץ' נאלצו לקנות סיבים מיצרנים בצפון, שם הם יוצרו בזול יותר.
הנול המכני של ז'אקאר אפשר ליצרנים להמציא את עיצובי הבד שלהם, אך ההשקעה בו הייתה יקרה.
טחנות טקסטיל סביב נוריץ', כמו טחנת סנט ג'יימס, לא הצליחו להתחרות בטחנות הממוקמות בסמוך למשאבי חומרי גלם כמו פחם.
שורט עבד כאורג מגיל שלוש עשרה בערך, ולמד גם לטוות בומבזין (אריג שזור ממשי מעורב עם צמר).
בשנת 1834 הוא מצא עבודה כמעצב דוגמאות בחברת "אדוארד וילט, אחיינו ושות'", יצרן גדול של צעיפי משי שישב תחילה בפוטרגייט, נוריץ'.
כמעצב היה לו תפקיד חשוב, אם כי כחלק מצוות עובדים גדול.
לעיתים רחוקות צוינו שמות מעצבי הדוגמאות ברשומות החברה ולכן לא ידוע על רבים מהם.
לא כולם היו עובדים מקומיים, או אמנים ידועים, כפי שהיה עם שורט, שנשאר באותה חברה במשך 50 שנה.
במפקד האוכלוסין בשנת 1841 תואר שורט כ"אמן", אך מאוחר יותר תואר מקצועו כ"מעצב", "מעצב בדי טקסטיל" ו"מעצב אומן".
שורט התחתן עם סוזנה קיברט בכנסיית סנט סביור בשנת 1821. ילדיהם היו אליזבת (ילידת 1824), הרייט (ילידת 1826), אן (נולדה במרץ 1830 ונפטרה בפברואר 1831), עובדיה (נולד ביולי 1833 ונפטר בינקותו בגיל 10 חודשים), עובדיה (נולד בערך בשנת 1835), רחל (נולדה בשנת 1838), שרלוט (ילידת 1841), ואמה (ילידת 1844).
בנו השני של שורט, עובדיה, עקב אחריו בתחום הטקסטיל והפך לעוזרו של מעצב.
תיעוד נישואיו בשנת 1856 לאליזבת וור מצוין עיסוקו (ושל אביו) כ'מעצב'.
הוא נפטר בשנת 1863, רק בן 28. סוזן שורט נפטרה בשנת 1871, לאחר שהייתה נשואה במשך חמישים שנה.
זמן מה לאחר 1829 שורט ראה אמן בשם הרבורד מסמטת כנסיית סנט סטפן, מעתיק יצירה מאת ג'ון כרום.
ייתכן ומפגש זה עשוי להיות הסיבה שהוא התחיל לשרטט ולצייר.
הוא הכיר את האמן אדמונד ספרשל, פטרון האמנות המקומי, שהשאיל לו תמונות של ג'יימס סטארק להעתקה.
שורט הושפע מאוד מיצירותיהם של שני האמנים הללו.
בשנת 1832, רופאו של כרום, ויליאם דאלרימפל, התעניין בשורט וסיפק לו מכתב המלצה לרוזן מלסטר.
הוא שהה אצלו מספר ימים ולמד על יצירות האמנות של הרוזן.
באותה שנה הוזמן שורט על ידי Dalrymple לצייר ציפורים למוזיאון הטירה של נוריץ', וכן לשרטט נושאים פתולוגיים עבור תלמידי בית החולים נורפוק ונוריץ'.
שורט למד את אמנות ציור הנוף על ידי העתקת עבודותיהם של מאסטרים ישנים כמו אלה בהולקהאם, וסגנונו האמנותי מקורו ככל הנראה בגישתו לאוסף הרוזן מלסטר.
הוא הושפע מהאמן אלפרד פריסט, אותו הכיר בשנת 1851 בערך, ואולי גם מהצייר יליד לונדון ג'ון וארלי.
המנתח מנוריץ' ג'ון גרין קרוס התעניין במקרי אבנים בדרכי השתן, ובשנת 1833 כתב חיבור עטור פרסים למכללה המלכותית למנתחים, בעניין אבנים בדרכי השתן.
שורט הוזמן על ידו להפיק את הרישומים עבור הספר.
באוספי המוזיאונים של נורפוק שבסיסם בטירת נוריץ' יש למעלה משלושים רישומים וציורים של שורט, כמו גם ספר רישומים וכמה מההערות שלו בכתב יד.
תמונותיו של מאוסהולד הית' צוירו שנים רבות לאחר שרוב האחו המקורי הוחלף על ידי בעלי אדמות.
הם מתארים את המקום כחסר עצים ונקי מפעילות אנושית.
שורט הפיק מספר רב של ציורי שמן, אך רק ארבעה הוצגו בחייו.
אלה הוצגו בשתי התערוכות השנתיות האחרונות של אגודת האמנים נוריץ' בשנת 1832 (קוטג'ים בת'ורפ וסצנת החוף, ירמות') ובשנת 1833 (סצנת חוף בקורטון וסצנה בטרוז').
תפוקתו האמנותית הייתה נמוכה משום שהיה מועסק בעבודת כפיים בטקסטיל במהלך חייו הבוגרים.
כנוצרי אדוק ייתכן מאוד שלא עבד בימי ראשון, מה שהגביל את הזמן שהקדיש לאמנות.
עבודותיו זכו לראשונה להכרה ציבורית שהוצגו בתערוכה בשנת 1927 בנוריץ', כאשר הוצגו שלושה ציורי שמן וצבעי מים של נורפוק.
בציוריו מונצחים נופים שלווים שלרוב מישהו עובר בנתיב כפרי מיוער, או של בקר ליד גדת נהר קטן בתוך נוף נורפוק השטוח.
בניגוד לסגנונו הרגיל, הוא הפיק סדרה של שנים-עשר צבעי מים קטנים של מאוסהולד הית', אלה זכו להערכה מהיסטוריון האמנות דרק קליפורד על "הגוונים הכהים והעשירים שלהם".
היסטוריוני אמנות ותיקים כמו דיקס וקונדאל לא הזכירו את שורט, אך מחברים עדכניים יותר שיבחו את יצירתו, בעודם רואים בו צייר מינורי.
ההיסטוריון דרק קליפורד דירג אותו כ"כישרון מינורי מהנה" והסופר הרולד דיי כתב כי שורט הפיק ציורים מקסימים, תוך שהוא מתאר אותו כ"לא אחד מגדולי בית הספר נוריץ'".
באוספי המוזיאונים של נורפוק יש את האוסף הציבורי היחיד בבריטניה של יצירות מאת שורט.
כמה מציוריו של שורט מציגים מבנים שנהרסו, וכעת הם מהווים מקור מידע להיסטוריונים.
דוגמאות לכך כוללות את תיאור האזור סביב כנסיית סנט לורנס, נוריץ' ברחוב ווסטוויק, חלק ממגדלי העיר, בניינים ליד גדות הנהר ומבנים נוספים שנעלמו זה מכבר.
עובדיה שורט נפטר ב-15 ביולי 1886 בהייגם, נוריץ', בן 82.
בהספד שלו, שפורסם ב־Bury and Norwich Post כמה ימים לאחר מותו, הוא תואר כאדם אדיב, חסר שאפתנות, לא תובעני וכנוצרי אדוק, שאמנותו הייתה ראויה לשבח בזכות "בחירת הנושאים המקסימה".
עובדיה אמיל לחמן (ה'תרי"ג, 1853 – שבט ה'תרע"ג, 1913) היה נדבן, שתרם להקמת ישיבות תנועת המוסר בליטא, ולהקמת המושבה פתח תקווה.
עובדיה נולד בברלין שבגרמניה לצבי לחמן, משפחה עשירה ועתירת נכסים.
בהשפעת הרב אליעזר יעקב חווס שהגה את הקמתו של כולל קובנא, יסד עובדיה את 'קרן לחמן' שמכספה הוקם הכולל.
כמו כן הקים לחמן מכספי הקרן את ישיבת כנסת ישראל בסלובודקה וישיבות אחרות בליטא.
בשנת תרמ"ד 1884 רכש באמצעות הרב אריה ליב פרומקין כ-900 דונם במושבה פתח תקווה, עליהן הוקם בית האבן הראשון במושבה בשם 'אחוזת לחמן' שבה הוקם בהמשך משק ותלמוד תורה.
כיום המקום השתמר בחלקו, ונחשב כאתר מורשת לאומית.
עוֹבָל או עֵיבָל הוא דמות מקראית.
בפרשת תולדות בני נח בספר בראשית נקרא עוֹבָל, ובמקבילה בדברי הימים נקרא עֵיבָל.
עובל, ככל הנראה התגורר כמו שאר אחיו בערב ובעיקר באזור תימן.
יש חוקרים מסוימים הסוברים שעובל התגורר בין צנעא לאל-חדידה.
לא יודעים מה פירוש השם עובל ועיבל.
עובדיה שפירא הוא סוציולוג ישראלי שחקר בתחומי סוציולוגיה כפרית וסוציולוגיה פוליטית.
היה שייך לדור הסוציולוגים הראשון שחקר ולימד באוניברסיטה העברית בירושלים בשנות ה-50 וה-60, בהשראתו של פרופ' ש"נ אייזנשטדט.
בתחילת שנות ה-70 התמנה למרצה בחוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת חיפה.
היה שם גם ראש החוג, ותקופה מסוימת היה הממונה האקדמי על מכללת עמק יזרעאל.
שפירא נולד בעיר קליבלנד, אוהיו, בארצות הברית.
אמו, מלכה, הייתה בארץ מורה לאנגלית, ב-1946 נסעה כשליחת הסוכנות היהודית למחנות העקורים בגרמניה וסייעה בהעלאת ילדים יהודיים משארית הפליטה ארצה, ולאחר הקמת המדינה עבדה כעובדת סוציאלית במושבי עולים במסגרת תנועת המושבים.
אביו, יוסף שפירא, היה עיתונאי ופעיל ציוני בארצות הברית, ולאחר שעלה לארץ היה מזכיר תנועת המושבים הראשון, עבד במרכז החקלאי, ופרסם ספרים רבים בנושאי התיישבות, תנועת העבודה, משיחיות בישראל, וביוגרפיות של אישים מרכזיים בתנועת העבודה.
שני הוריו נולדו במזרח אירופה, היגרו לניו יורק, ולאחר נישואיהם עברו לקליבלנד.
בגיל 6 עלה שפירא עם הוריו לארץ ישראל, והמשפחה התיישבה בנהלל.
לשפירא אח אחד, צעיר ממנו, החי בנהלל.
בבית ספר יסודי למד בנהלל, ובתיכון למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר סיום לימודיו, שירת כנוטר במשטרת היישובים העבריים, והיה חבר בארגון ההגנה.
בשנת 1946 עבר לירושלים, התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית, והספיק לסיים שנה א' של התואר.
עם פרוץ מלחמת העצמאות עזב את האוניברסיטה ושירת בצבא.
בין התפקידים הצבאיים שמילא: עוזר מינהלי במפקדת גולני, קצין תרבות, קצין תותחנים במערך הנ"מ (לאחר שעבר קורס קציני מילואים), ובשלהי שירותו במילואים - בחיל המודיעין.
לאחר ששירת שנתיים בצבא, השתחרר וחזר ללמוד באוניברסיטה העברית.
הוא סיים את לימודיו לתואר מ"א בתחומים של היסטוריה כללית, סוציולוגיה ופילוסופיה.
לאחר סיום התואר עבד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית כ"סוציולוג חבלי", ואחר כך כראש צוות הסוציולוגים במחלקה זו.
כמו כן, עבד בהוראה אקדמית (בתואר "מדריך") בשלוחת האוניברסיטה העברית בתל אביב (לפני שאוניברסיטת תל אביב הפכה לעצמאית), באוניברסיטת חיפה ובטכניון.
בשנות ה-60, בעקבות פרשת לבון, היה בין מייסדי קבוצת מן היסוד ופעיליה.
בשנת 1968, פרש מעבודתו במחלקת ההתיישבות, ויצא לאוניברסיטת גלאזגו, בה היה מרצה ללימודי ישראל במשך שלוש שנים.
בתקופה זאת, השלים את כתיבת עבודת הדוקטור, שעסקה במפלגות הפוליטיות בישראל, ושנכתבה בהדרכתו של פרופ' , פרופסור לממשל ופוליטיקה באוניברסיטה זו.
עם חזרתו לישראל, קיבל מינוי כמרצה במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת חיפה, שם עבד כ-24 שנים.
בתקופה זו היה גם ראש החוג לסוציולוגיה, והממונה האקדמי על מכללת עמק יזרעאל (לפני שקיבלה עצמאות אקדמית).
חשיבותו של שפירא בהיסטוריה של הסוציולוגיה הישראלית נובעת בעיקר מעצם היותו שייך לדור הראשון של סוציולוגים, שבשנות ה-50 וה-60 הקימו את התשתית ללימודי הסוציולוגיה בישראל.
היה נשוי למרים (ממנה התגרש לאחר כמה שנים).
אב לבת אחת, מיכל שפירא-טפר, פסיכואנליטיקאית (שנשואה לרוני טפר, פרופסור לרפואה).
עובדיה שפירא, פעילות מפלגתית בעיר של עולים, בתוך: משה ליסק (עורך), מושבי עולים במשבר ובהתבססות, ירושלים, בית הספר לכלכלה ולמדע החברה ע"ש קפלן, האוניברסיטה העברית, 1956.
עובדיה שפירא, נס הרים: סקר סוציולוגי של כפר עולים בהרי ירושלים, ירושלים, חבל ההר של מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית, 1959.
עובדיה שפירא, גדיש - כפר של יוצאי תימן בערי ירושלים, ירושלים, [מוציא לאור בלתי ידוע], 1960.
עובדיה שפירא, הפעלת מנהיגות במושבי עולים, 1960.