tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרך הפעולה של הארגון מבוססת על אסטרטגיה שפיתח ראש המוסד לשעבר מאיר דגן, ולפיה יש לנתק את מחוללי הטרור מהחמצן המניע אותם - הכסף.
הארגון מייצג נפגעי טרור בתביעות המתנהלות בישראל, בארצות הברית, בקנדה ובמספר מדינות באירופה.
הנתבעים הם ארגוני טרור וכן גופים ומדינות המממנות טרור כגון חמאס, הג'יהאד האסלאמי, חזבאללה, סוריה, איראן, מצרים, קוריאה הצפונית, UBS השווייצרי, הבנק הערבי, בנק סין, בנק LCB בלבנון, ועוד.
הארגון נאבק על זכויות העם היהודי גם בבג"ץ בישראל ובבתי משפט נוספים בעולם.
כך יצג ב-2018 חקלאים מעוטף עזה בתביעה נגד חמאס מבעיר שדות העוטף באמצעות טרור העפיפונים ובלוני התבערה.
הארגון מביא משלחות של תושבי חוץ לישראל ומקיים הרצאות וכנסים בנושאים הקשורים לאיום הביטחוני על מדינת ישראל ומאבקה בטרור.
ב-2020 תבע הארגון את החמאס, בשם משפחות שלושת הנערים שנרצחו ביוני 2014 (שער, פרנקל ויפרח), בדרישה לפיצוי בסך 520 מיליון ש"ח.
קשרי הארגון עם ממשלת ישראל
לדברי הארגון, הוא ניזון גם ממודיעין המועבר אליה מיחידת 'צלצל' של המוסד, שייעודה מלחמה כלכלית במקורות המממנים את הטרור ובאנשי הכספים המפעילים את המנגנון.
ב-2011 דלף מברק דיפלומטי אמריקני מ-2007 העוסק בפעילות הארגון.
על פי המברק נעזר הארגון בראיות שמספקת לו ממשלת ישראל, ובשנים הראשונות אף קיבל מן הממשלה הנחיות באילו מקרים לטפל.
במברק מוזכרים בשמם עובדים של המועצה לביטחון לאומי ושל המוסד כאנשי קשר של דרשן-לייטנר למטרות אלה.
ב-10 בספטמבר 2006 הגישו עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר מהארגון ועו"ד הניו-יורקי רוברט טולצ'ין תביעה בשם משפחותיהם של 12 היהודים האיראנים הנעדרים כנגד נשיא איראן היוצא מוחמד חאתמי.
ב-7 בינואר 2007 הגישו עשר משפחות משדרות, שיקיריהן נהרגו או נפצעו בהתקפות רקטות קסאם פלסטיניות, תביעה נגד ממשלת מצרים בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
התביעה האשימה את מצרים בתמיכה בזדון בארגוני הטרור הפלסטינים בהברחת חומרי נפץ ונשק לרצועת עזה.
בית המשפט דחה את התביעה בנימוק שממשלת מצרים אינה מסייעת לטרור, והיא מדינה שמקיימת הסכמי שלום עם ישראל.
באוגוסט 2013 הגיש הארגון על ידי עורך הדין האוסטרלי אנדרו המילטון תובענה ייצוגית באוסטרליה נגד תנועת ה-BDS ופרופסור ג'ק לינץ', בטענה שחרם על ישראל הוא אפליה גזענית על בסיס לאום, דבר המהווה עבירה על החוק הפדרלי האוסטרלי.
בית המשפט קבע שהתביעה לא הצליחה להוכיח קשר בין תמיכתו של פרופסור לינץ' ב-BDS לעבירות של אפליה גזענית, ודחה את התביעה.
פעילות "שורת הדין" במקרה זה עוררה תרעומת בקהילה היהודית באוסטרליה.
באוקטובר 2015, בעקבות גל הטרור הפלסטיני, הגיש הארגון, ביחד עם 20,000 בני אדם, תביעה בבית משפט בניו יורק נגד חברת פייסבוק בגין הסתה ועידוד לאלימות וטרור נגד ישראלים.
ב-23 בפברואר 2015 הגיש הארגון בבית משפט פדרלי בניו יורק תביעת פיצויים בסך 655 מיליוני דולרים נגד הרשות הפלסטינית ואש"ף בגין פיגועי טרור בזמן האינתיפאדה השנייה.
בית המשפט קיבל את התביעה, אך באוגוסט 2016 הפך בית המשפט לערעורים בניו-יורק את ההחלטה, ובאפריל 2018 בית המשפט העליון דחה סופית את התביעה.
בתביעה כנגד קוריאה הצפונית, פסק בית משפט בפוארטו ריקו ב-2011 פיצוי בסך 372 מיליון דולר לטובת משפחתו של קורבן פוארטו ריקני, שנרצח על ידי קוזו אוקמוטו וחבריו, בפיגוע הטבח בנמל התעופה לוד, במאי 1972.
ב-23 במאי 2011, בעקבות פנייה של הארגון הודיעה חברת הביטוח לוידס שלא תבטח ספינות היוצאות לרצועת עזה ובפרט את ספינות המשט המתוכנן ב-2011.
ב-2 ביולי 2011, בעקבות פנייה של הארגון לגורמים משפטיים ביוון, בהוראת שר המשפטים היווני נעצרה הספינה "תעוזת התקווה" בסמוך לנמל פיראוס על ידי משמר החופים היווני.
הספינה האמריקנית הייתה בדרכה לרצועת עזה כחלק ממשט 2011.
ב-16 במאי 2012 קיבל בית המשפט בארצות הברית את תביעת הארגון, וחייב את סוריה לשלם 323 מיליון דולר למשפחת וולץ הישראלית-אמריקאית, שבנה דניאל נרצח ב-2006 בתל אביב, בפיגוע שביצע הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בתמיכת סוריה.
ב-4 באוגוסט 2012, בעקבות מאבק משפטי - ציבורי, שניהל הארגון, נאלצה ענקית תקשורת הלוויינים האמריקאית "אינמרסט" להודות כי הפרה את הסנקציות כנגד איראן, כשסיפקה ציוד ושירותים שלה למכליות נפט איראניות.
ב-2 ביוני 2013 סיכל הארגון מהלך של פעילי BDS שניסו לגרום לקרן הפנסיה האמריקאית TIAA-CREF להטיל חרם על ישראל אחרי שהבהירו להנהלת הקרן ולרשות לניירות ערך שהטלת חרם על מדינה ידידותית מנוגד לחוק האמריקאי ואיימו בתביעה אם חרם כזה יתממש.
ב-4 בדצמבר 2013 פסק בית המשפט הפדרלי בסן דייגו שאיראן תשלם 9 מיליון דולר פיצויים לקורבנות פיגוע הטרור במדרחוב בן-יהודה בירושלים.
ב-23 באפריל 2014 חילט בית משפט מחוזי בניו יורק גורד שחקים איראני ופסק כי חלק מהרווחים ממכירתו יועברו לקורבנות הטרור האיראני.
ההחלטה בוטלה על ידי בית המשפט לערעורים במנהטן, לאחר שהתגלו ליקויים משפטיים רבים בהליך התביעה.
ביוני 2014 הורה בית משפט אמריקאי על עיקול סיומות האינטרנט שהוקצו לאיראן, לטובת קבוצה של 60 ישראלים - אמריקאים שנפגעו בפיגועים שיזמו חמאס וג'יהאד איסלאמי במהלך האינתפיאדות הראשונה והשנייה, בטענה שממשלת איראן אחראית למימון הפיגועים.
לאחר מתן פסק הדין הסתבר שסיומות האינטרנט של איראן אינן נמצאות כלל בבעלות ממשלת איראן, ופסק הדין למעשה עוקר מתוכנו.
ביולי 2014 פסק בית משפט פדרלי בוושינגטון כי קוריאה הצפונית ואיראן סייעו לחזבאללה במלחמת לבנון השנייה, ועליהן לפצות נפגעים של ירי הרקטות מלבנון לישראל.
באוקטובר 2018, בעקבות תביעה שהגיש הארגון, פסק בית משפט השלום שעל שתי פעילות BDS מניו זילנד לשלם פיצויים בסך 45,000 ש"ח ועוד 11,000 ש"ח הוצאות משפט בעקבות פעילותן לביטול הופעה של הזמרת לורד בישראל.
הנתבעות הודיעו שאין בכוונתן לשלם.
על פי נתוני הארגון, עד 2017 נפסקו בתביעות שהגיש למעלה משני מיליארד דולר, שמתוכם מומשו כ-200 מיליון דולר, שהועברו למשפחות נפגעי טרור.
בשנת 2012 זכתה עו"ד ניצנה דרשן-לייטנר, יו"ר הארגון, בפרס מוסקוביץ' לציונות.
שורשים הייתה מיני-סדרת טלוויזיה אמריקאית משנת 1977, הדנה בחיי דורות במשפחה אפרו-אמריקאית מימי העבדות ועד 1900 לערך.
הסדרה הייתה עיבוד לספרו של אלכס היילי "שורשים: הסאגה של משפחה אמריקאית".
הספר, במתכונת של מחקר שורשים שהעלה המחבר על הכתב, תיאר את מוצא משפחתו של המחבר ואת הטרגדיות שעברו, מתחילת חטיפתם בכפייה לעבדות.
הספר נחשב לאחד מספרי זכויות האדם הדנים בעבדות.
בניגוד לספר, שנחשף בעיקר למתעניינים בתחום, הייתה הסדרה הטלוויזיונית בעלת חשיפה משמעותית.
לסדרה הייתה השפעה ניכרת על המודעות של החברה האמריקאית להיסטוריה של המגזר האפרו-אמריקאי ולתרבותו.
עד לשידור הסדרה, רבים בחברה האמריקאית, כולל במגזר האפרו-אמריקאי, ראו מגזר זה כחסר תרבות והיסטוריה ייחודיים או כמגזר תלוש מהתרבות האפריקאית שמעולם לא הצליח להיקלט בתרבות האמריקאית.
הפרק השמיני והאחרון בסדרה הוא השלישי מבחינת נתוני מידרוג (רייטינג) בטלוויזיה האמריקאית מאז ומעולם.
לסדרה הופקו שתי סדרות בת בשם "שורשים: הדור הבא" (1979) ו"שורשים: המתנה" (1988).
הגיבור הראשי של הסדרה בראשיתה הוא לוחם מנדינקה אפריקאי בשם קונטה קינטה, שנולד בגמביה ב-1750. הוא נחטף על ידי סוחרי עבדים ונלקח בספינה לאמריקה, שם הוא נמכר לעבדות לבעל מטעים בווירג'יניה, הקורא לו "טובי".
בתחילה מנסה קונטה קינטה להתמרד ואף להימלט, אך עבד ותיק בכינוי "פידלר", מדריך אותו בחיי השגרה ומלמד אותו אנגלית.
מבעליו הראשון והאכזר הוא נמכר לבעלים מתון יותר, מתאהב בשפחה בשם בל ולשניים נולדת בת בשם קיזי.
קינטה/טובי מלמד אותה קרוא וכתוב בעזרת בת משפחה של אדונו.
בהיותה של קיזי בת עשרה היא נתפסת מזייפת מסמך עבור נער שאהבה, נמכרת לבעל עבדים אכזר, המתעלל בה ואונס אותה.
תוצאת האונס היא בן אותו יולדת קיזי, בשם ג'ורג'.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 מצליח ג'ורג' לעבור לאנגליה כמומחה לקרבות תרנגולים וחוזר לאמריקה כאדם חופשי.
בנו של ג'ורג', טום הארווי, מתמחה כנפח ומנוצל על ידי צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים בארצות הברית.
לאחר תום המלחמה מטרידים אנשי קו קלוקס קלאן את המשפחה.
הסדרה מסתיימת כאשר משפחתו של טום עוברת לטנסי על מנת לפתוח בחיים חופשיים.
בתמונה האחרונה בסדרה מדבר הסופר אלכס היילי בקולו ומקשר בין בתו של טום, סינתיה (בת-נינו של קונטה קינטה), להיילי עצמו.
התוכנית הופקה כמיני סדרה בת שמונה פרקים, אשר שודרו במשך שמונה ימים עוקבים בין 23 ל-30 בינואר 1977 ברשת ABC.
הפרק השמיני הגיע למקום השלישי במספר הצפיות בטלוויזיה האמריקאית.
הסדרה שברה דפוסי צפייה גזעיים, כיוון שלראשונה צופים לבנים רבים צפו בסדרה שגיבוריה ועלילתה אפרו-אמריקאים.
פרקים 1, 2, 6, 8 היו בני שעתיים כל אחד בעוד שאר הפרקים היו בני שעה כל אחד.
לאחר ההצלחה בארצות הברית שודרה הסדרה במדינות רבות ברחבי העולם.
בישראל שודרה הסדרה ב-12 פרקים בערוץ הראשון, בימי חמישי בשעה 22:15, בין 26 בינואר ל-4 במאי 1978.
שורשי השמים הוא רומן פרי עטו של הסופר הצרפתי רומן גארי.
עלילת הספר מתרחשת באפריקה, ומתחקה אחר הגיבור מוֹרֶל, היוצא למסע למען הפסקת ציד הפילים והגנה עליהם.
הרומן האקולוגי פורסם בשנת 1956 וזיכה את גארי בפרס גונקור.
הספר תורגם לעברית על ידי מרדכי שניאורסון ויצא בהוצאת כתר ב-1988.
עלילת הספר מתרחשת במושבות הצרפתיות באפריקה, ובפרט בצ'אד, בשנות החמישים של המאה העשרים.
הספר נפתח בפגישה של סֵן-דֶני עם האב טַאסֶן, שמבקש לשמוע עוד פרטים על אודות מוֹרֶל.
סן-דני נענה לבקשתו ומתחיל בסיפורו.
במהלך הספר ישנם כמה מספרים: סן-דני, שֶׁלְשֶׁר (הקצין האחראי על חקירת מקרה מורל, ושמתאר כיצד התפתחו הדברים בעתיד) ומספר נוסף יודע-כל.
תחילה מספר סן-דני את סיפורה של מינה, בחורה שעבדה כמארחת בבאר בצ'אד.
מינה התגוררה בברלין בימי מלחמת העולם השנייה, וכגרמניות רבות אחרות סבלה מההפצצות ואף נאנסה על ידי חיילים רוסים.
היא התאהבה בחייל רוסי והשניים תכננו לברוח ביחד, אולם דודה של מינה הלשין על החייל והוא נעצר וקרוב לוודאי שהוצא להורג.
מינה המשיכה לעבוד כחשפנית אבל ביקשה להימלט למקום חם שבו תוכל לראות בעלי חיים.
היא נענתה להצעת העבודה בבאר "צ'אדיין", שנוהל על ידי צמד השותפים חָבּיבּ ודֶה-פְריז והווה מקום מפגש מרכזי במדינה.
במסגרת עבודתה היא פוגשת במוֹרֶל.
במהלך המלחמה היה מורל חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית, נעצר והושם במחנות העבודה של הנאצים, שם החל לראות בעדרי הפילים המסתובבים באפריקה סמל לחירות ולחופש.
לאחר שהשתחרר נדהם מכמות הפילים שניצודים בשנה, והחליט להילחם בתופעה.
מורל נהג לסתובב בצ'אד ולחלק עצומות הקוראות להפסקת קטל הפילים, אולם לא זכה להתייחסות רצינית מאיש, פרט למינה.
מורל נעשה מתוסכל מהאדישות כלפי הפילים, והחליט לנקוט צעדים רדיקליים יותר.
בימים שלאחר מכן החל גל של תקיפות בהן נורו ציידים שעה שצדו פילים.
האשמה הופנתה כלפי מורל, שירד למחתרת.
הסיפור מתפרסם במהרה ברחבי אפריקה והעולם, והציבור מביע תמיכה במורל.
לעומת זאת השלטונות ובעליי עניין אחרים מסרבים להאמין למניע הפשוט של ההגנה על הפילים ומתחילים לייחס לסיפור משמעויות נסתרות: היו שטענו שמורל פועל מתוך מתוך שנאת אדם, אי שפיות, או שהוא סוכן קומוניסטי.
אך מעל לכל רווחה הטענה שכל סיפור הפילים היה כיסוי לפעילות מחתרתית עמוקה בהרבה, וכי מורל בעצם פעל למען השגת עצמאות לעמים האפריקנים וסיום הקולוניאליזם.
סן-דני, שעבודתו הייתה ניהול אחד ממחוזות צ'אד, מחליט לאתר את מורל ולפגוש אותו.
בעזרתם של המקומיים הוא נפגש עם הצרפתי, ומגלה שלמאבק היחיד שלו הצטרפו עוד תומכים: פֶּר קוויסט, חוקר טבע דני שידוע במאבקיו האקולוגיים; חביב, מנהל הבאר "צ'אדיין" שנעלם לאחר שהתגלה כמבריח נשק; ווַייטרי, אפריקני שהתחנך חינוך צרפתי והפך לפוליטיקאי שלוחם למען עצמאות אפריקה.
כשסן דני חזר מהמפגש, הוא סיפר עליו למינה.
זמן קצר לאחר מכן היא נעלמת ביחד עם פורסיית, חייל אמריקני לשעבר, והשניים חוברים למורל.
החבורה ממשיכה בפשיטותיה, ובאחת מפעולותיה הם השתלטו על בית דפוס של עיתון, והדפיסו בעמוד השער מודעת ענק הקוראת להפסקת קטל הפילים לקראת כינוס הוועדה להגנת החי באפריקה.
במסגרת הפעולה הם אף פרצו למסיבה של בעל העיתון, והענישו בהלקאה פומבית את אשתו, ציידת פילים ידועה.
אל המסע מצטרף גם הצלם המפורסם אייבּ פילדס, שמטוסו מתרסק ליד האגם בו חנתה החבורה.
וייטרי מגיע למקום מלווה בקבוצת מורדים ושכירי חרב, יחד עם חביב שהצטרף אליו.
וייטרי מחליט לבגוד במורל; תחילה חשב שמאבקו של מורל יוכל לתרום למאבקו שלו, למען זכותם של העמים להגדרה עצמית, אך לאחר שהבין שמורל מרוכז רק בפילים, וכך גם דעת הקהל העולמית, החליט שמאבקו של מורל רק פוגע באינטרסים שלו.
הוא לוקח אותו ואת חבורתו בשבי, בזמן שחייליו טובחים בפילים שהתאספו באגם.
לטענתו של וייטרי, קיומם של הפילים שנחשב לדוגמה לחירות פראית הוא למעשה הוכחה לפרימיטיביות של אפריקה, והם ושאר חיות הבר מעכבים את התפתחותה של המדינה המודרנית.
לאחר הקטל אסף צבאו של וייטרי את השנהב במטרה לנצל את הכספים שירוויחו ממכירתו לרכישת נשק.
הם עזבו את המקום ונעצרו ליד גבול סודאן.
חבורתו של מורל מתפצלת לאחר המקרה: פר קוויסט ופורסיית חוזרים לארצם במטרה להמשיך את המאבק בדרכים דיפלומטיות; והשאר יוצאים להרים במטרה להמשיך במאבק בשטח.
בשלב מסוים מינה ופילדס נאלצים לפרוש מהמסע, כיוון ששניהם סובלים מתשישות פיזית כתוצאה מפציעה או מחלה.
מורל ממשיך בדרכו עם אידריס, הגשש הטוב ביותר באפריקה, ועם יוסף, נער אפריקני שהצטרף אליו עוד בתחילת הברית עם וייטרי.
כשעצרו בדרך ואידריס הלך לחפש נתיב להמשיך בו, נשארו יוסף ומורל לבד.
אז מתגלה הסיבה האמיתית שבגינה הצטרף יוסף למורל: וייטרי הטיל עליו להרוג את מורל כדי שלא יוכל ליפול בידי השלטונות בחיים, פן יטען במשפט שייערך לו שהסיבה למאבקו היא הגנה על הפילים, ולא עצמאות אפריקה.
עם זאת, ברגע האמת מכריע יוסף במאבק הפנימי שלו ובוחר בצדו של מורל.
בסוף הספר, נשאר מורל ביחד עם יוסף ואידריס, שעה ששאר הדמויות נתפסות ומועמדות למשפט (עליו מסופר בהבזקים באמצע הספר).
האגדה סביבו תופחת, וכך, כל מי שמגיע לאפריקה גם שנים לאחר המקרה, עדיין מגלה שעל סיפור המאבק עדיין לא אבד הכלח.
הספר הוא בעל מבנה מיוחד.
על מסעו של מורל, בחלקים רבים של הספר, איננו לומדים מגוף ראשון, אלא מהסיפורים של שאר הדמויות.
הדיאלוגים בספר מועטים והוא גדוש בלבטי הדמויות ובתיאורי נוף ואורח החיים של הכפריים.
בנוסף, בספר יש קפיצות לעיתים בין ההווה (המאבק של מורל), לעבר (כגון סיפור חוויותיו של מורל במחנות העבודה), ולעתיד (שיחתו של סן-דני והאב טאסן, עדויות מתוך המשפט שנערך להם וכו').
רומן גארי משתמש בפילים כנקודה להשוואה בין האדם הלבן לשחור.
האדם הלבן מוצג בספר כתאב בצע, כמי שצד את הפילים למטרות רווח (מכירת שנהב), או לשם הנאה.
לעומת זאת, האדם השחור צד את הפילים לצרכיו הבסיסים, כדי להשביע את רעבונו בבשר הפיל.בעזרת דמותו של וייטרי ממחיש גארי את האבסורד שבהפיכת אפריקה למדינה מודרנית, תוך רמיסת כל אורח החיים הנוכחי שלה.
וייטרי בחזונו ראה אפריקה מתועשת, מחושמלת, נקייה מיערות העד ומשוחררת ממסורותיה הפרימיטיביות, מדינה בסגנון מערבי שלאו דווקא מתאים לה.
מורל, לעומת זאת, מוצג כאחרון הנפילים המערביים, אחד שנלחם גם על ערכים בסיסיים ולא רק על אידאולוגיות נעלות.
הספר מתייחס למאבקו לא רק כמאבק למען הפילים, אלא גם מאבק למען האנושות.
בהתייחסותו של גארי לספר הוא השווה אותו לספרו "גרו קאלן" (במקור - Gros câlin; ספרו הראשון תחת שם העט אמיל אז'אר): "אף ששני הספרים אולי נראים שונים זה מזה, הם אינם אלא זעקת בדידות אחת.
בשניהם מועלית בראש ובראשונה הבעיה של 'הגנת הטבע' במובן של האחווה האנושית, כדי שלא יהיו עוד אנשים מבוזים".
עם צאתו קיבל הספר ביקורות מעורבות.
היו שביקרו את סגנונו המסורבל מעט, את טעויות התחביר והחזרות הרבות על כמה רעיונות וניבי לשון.
אחרים, ביניהם אנדרה מורואה, אניל אנריו ורנה לאלוא, היללו את הספר וראו בו יצירה מקורית ורבת משמעות, שנכתבה בכישרון ובתנופת הדמיון, והנותנת ביטוי הולם ורב עצמה לרעיונותיו וללבטיו של גארי ולרוח ההומנית האופפת את יצירתו.
הספר עצמו זכה להצלחה ונמכר בכמה מאות אלפי עותקים, ואף זכה בפרס גונקור היוקרתי.
צרפתי שהיה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית ועקב כך הושם במחנות העבודה של הנאצים בימי המלחמה.
לאחר שהשתחרר החל במאבקו למען הפילים, תחילה מאבק באמצעות עצומות ולאחר מכן מאבק בשטח.
מורל הוא הומניסט חסר תקנה; הוא מאמין בכל ליבו שיוכל להגשים את המטרה ושהציבור ירתם למאבק ויעזור לו.
הוא אף בטוח שהשלטונות תומכים בסתר במאבקו ונמנעים במכוון ממעצרו.
מינה - מינה היא בחורה גרמניה שנוצלה מינית בתקופת מלחמת העולם השנייה ואף איבדה את הבחור שבו התאהבה.
היא מגיעה לאפריקה מתוך רצון להימלט מעברה, ומצטרפת למאבקו של מורל מתוך הזדהות עם טוהר ערכיו ושאיפותיו, ואהבתה לבעלי החיים.
וַייטרי - פוליטיקאי אפריקני, נואם מחונן ובעל שליטה מעולה בשפה הצרפתית.
התחנך בצרפת על טהרת תרבות המערב, שם גם מתגוררת משפחתו.
שאיפתו היא לשים קץ לקולוניאליזם, להעניק לעמים האפריקנים את זכותם לעצמאות, שעה שהוא יעמוד בראשם ויזכה לתהילה אישית.
הוא מקים צבא קטן ומספר מערות מסתור.
בתחילה הוא משתף פעולה עם מורל, אולם לאחר שהוא מגלה שמאבקו של מורל לוכד את כל דעת הקהל העולמית על חשבון מאבקו שלו, הוא נוטש את מורל ולבסוף בוגד בו.
על אף שווייטרי מנסה לעורר מרי בקרב המקומיים, הוא לא זוכה לתמיכת השבטים, בייחוד בשבט האוּלֶה שבו נולד ושם הוא נחשב כבוגד.
חָבּיבּ - גבר ממוצא לבנוני, מנהל הבאר "צ'אדיין" בו עבדה מינה.
לפנים עבד כקברניט ספינות, ובאפריקה עבד כמבריח נשק יחד עם שותפו דֶה-פְריז (שנורה למוות על ידי מורל בשעה שהשתתף בטבח הפילים).
לאחר שנחשף חביב הוא ירד למחתרת והצטרף למורל.
לחביב אין כל עניין בפילים, והוא הצטרף למורל משום שלא הייתה לו כל דרך אחרת.
הוא טיפוס אופטימי שאוהב את החיים ושומר תמיד על עליצות, אם כי חוש ההומור שלו אירוני ומבטא את התנערותו מערכי המוסר.
פֶּר קוויסט - חוקר טבע דני ידוע ומבוגר מאוד, שכבר השתתף בכמה וכמה מאבקים למען הגנת הטבע.
הגיע לאפריקה למטרות מחקר והצטרף למורל.
ג'וני פורסיית - חייל אמריקאי לשעבר שלחם במלחמת קוריאה.
הוא נשבה על ידי הצבא הסיני, שסיפק לו הוכחות מפוברקות על כך שארצות הברית ניהלה לוחמה בקטריאלית באוכלוסייה האזרחית.
פורסיית דיווח על כך ברדיו מתוך מחאה, אך בעקבות כך הועברה עליו ביקורת קשה בארצו והוא נודה.
לאחר מכן עבר לאפריקה, שם שקע בבדידותו עד שחבר למורל.
לקראת סוף הספר הוא מגלה שדעת הקהל עליו השתנתה לאחר שנודע שהוא מעורב במאבק, ולכן הוא חוזר לארצו כדי לרתום את הפופולריות שלו לטובת הפילים.
אייבּ פילדס - יהודי ששכל את הוריו במחנות ההשמדה ומאז קיבל אזרחות אמריקנית, צלם במקצוע, שהגיע לאפריקה כדי לסקר את הפרשה.
בעברו צילם מספר רב של תמונות נועזות במלחמות ובתנאים קשים.
מטוסו מתרסק במקרה ליד האגם בו שהו מורל וחבורתו, והוא חובר אליהם בחלקו האחרון של הספר, על אף פציעתו.
פילדס טוען שהוא אדיש לגורל הפילים ולמאבק של מורל, וכי הסיבה היחידה שהוא שם היא בשל עבודתו כצלם.
ואולם, ככל שמתקדמת העלילה נראה שהוא מגלה יותר ויותר סימפתיה וחיבה למורל, על אף הכחשותיו.
בסוף הספר, הוא מלווה את מורל בדרכו להרים במטרה לתעד את רגע מעצרו, אך מצבו הפיזי הקשה מאלץ אותו לעצור.
אורסיני - אחד מהלקוחות הקבועים בבאר "צ'אדיין", מייצג את דמותו של הלבן תאב הבצע.
הוא עוסק בציד פילים, ובתחילת הספר מתוודעים לנאומיו חוצבי הלהבות כנגד מורל וכנגד האיסור על ציד פילים, אותם הוא צד למטרות רווח ושעשוע.
משמש בתור האנטיתזה למורל, כך שבעוד שמורל מנסה להעלות את האנושות ואת ערכיה, אורסיני נלחם לעשות ההפך.
שֶׁלְשֶׁר - הקצין האחראי על חקירת מקרה מורל.
מאוהבי אפריקה המסורתית, ואדם מאוד דתי שלבסוף הצטרף למנזר.
סֵן-דֶני - המספר הראשי של הסיפור.
מנהל מחוז בצ'אד, מעריץ את אפריקה המסורתית.
האב טַאסֶן - הנמען של הסיפור.
ארכאולוג ישועי שעוסק בפליאואנתרופולוגיה בעומקה של אפריקה.
נפוצו שמועות שעזר למורל והסתיר אותו לאחר שהלה ברח ליערות.
קולונל בַּבְּקוֹק - קולונל בריטי מתבודד ופטריוט.
החליט שברצונו להצטרף למורל, אולם לא הגשים את שאיפתו, לקה בהתקף לב ומת כעבור מספר ימים, כשהוא במעצר.
אידרס - גדול גששי אפריקה, נחשב למת והדהים את הכול כשהתגלה והצטרף למורל.
יוּסֶף - נער אפריקני שהצטרף למורל בתחילת מסעו בפקודת וייטרי.
הוטלה עליו המשימה לוודא שמורל לא ייפול חי בידי השלטונות, בכך שיהרוג אותו בעצמו כשיתאפשר.
עם זאת, במהלך מסעו עם מורל יוסף נקשר אליו ובסופו של דבר מסרב לבצע את המשימה שקיבל.
תרגומו של הספר לעברית, שנעשה בידי מרדכי שניאורסון מבוסס על השלד של הגרסה האנגלית.
כשתורגם הספר לאנגלית ניצל גארי את ההזדמנות כדי להכניס בו מספר שינויים.
על פי שניאורסון, הגרסה האנגלית קצרה ומגובשת יותר ולכן בחר בה כדגם לתרגומו.
הספר אף עובד לסרט קולנוע, שבוים על ידי ג'ון יוסטון, והשתתפו בו בין השאר ארול פלין כפורסיית, ז'ולייט גרקו כמינה, טרוור האוורד כמורל, פול לוקאס כסן-דני וגם אורסון ולס בתפקיד משנה קטן.
צילומי הסרט נערכו בצ'אד ואילצו את ההפקה להתמודד עם בעיות האזור כמו האקלים הבעייתי ומחלת המלריה, שתקפה את צוות השחקנים והצילום.
הסרט יצא לאקרנים באוקטובר 1958 והוקרן גם בישראל, אולם לא נחל הצלחה יתרה.
רומן גארי, שלקח אמנם חלק בכתיבת התסריט, הביע דווקא הקלה נוכח כישלונו.
שורשן הוא תת-יחידה של שורש שמי אשר אינה משתנה בנטיות השורש
(כשלפני ואחרי כל שורשן עשויים הגאים להתווסף או להשתנות).
בשורשים מרובעים, מחומשים ומשושים מכיל לפחות אחד השורשנים יותר מעיצור יחיד, לדוגמה השורשן השני של כרב"ל (שורשנים כ–רב–ל).
קיימים גם שורשים המתחלקים לשני שורשנים בלבד, לדוגמה זו"ז ("להזיז"): ז–ז, קל"ק ("להקליק"): קל–ק .
שורשן עשוי גם להיות תנועה או להכיל תנועה, לדוגמה השורשן השני בשורשים ראי"נ ("לְרַאֲיֵן"): ר–אֲי–נ, תאר"כ ("לְתַאֲרֵךְ"): ת–אֲר–כ או רענ"נ ("לְרַעֲנֵן"): ר–עֲנ–נ (השוו בלג"נ ("לְבַלְגֵן"): ב–לג–נ ללא תנועה בשורשן השני).
ניתוח תצורות לפי שורשנים מאפשר את החלתם של בניינים ומשקלים תלת־עיצוריים על נטיות שורשים בני יותר משלושה עיצורים; כך למשל למשקל קִטּוּל ניתן לשייך את המילים "עיצור", "אלתור", "אנגלוז", "אינדוקס" ו"קימפלוקס" ולמשקל קַטֶּלֶת ניתן לשייך את המילים "רכבת", "טרפדת", "תרגמת", "ארגמנת" ו"סמרטטת" .
שיבוץ שורשנים של שורשים שונים בבניין או במשקל נתון
בתעתיק הפונטי מופיעים השורשנים מתחת לכותרות 1S, 2S ו־S3 בהתאמה והאלמנטים המרכיבים את הבניין או המשקל מתחת לכותרות tf1 עד tf4 (קיצור ל־transfix ).
שיבוץ שורשנים של שורש נתון בבניינים או במשקלים שונים
השורש "אבסטרק"ט" מובא על ידי פרופ' שמואל בולוצקי להדגמת עיקרון הניתוח ע"פ שורשנים גם בשורש בעל יותר מ־6 רדיקלים.
שוש עזרתי היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה במשחה ל-200 מטר פרפר.
עזרתי התאמנה בקבוצת השחייה של הפועל חולון/בת ים.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוקטובר 1976 זכתה עזרתי ב-3 מדליות, זהב כסף וארד.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ליז בוכשטבר, רות הרשקוביץ ואיריס קרפ בשיא ישראלי חדש של 5:00.8 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:12.8 דקות, אחרי עיבל לשם מהפועל מרחבים (1:12.1 דקות) ולפני מיכל וינברג ממכבי ברית מכבים עתיד (1:13.1 דקות) ומדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:39.7 דקות, אחרי עיבל לשם (2:39.0 דקות) ובת אגודתה אסנת ארליך (2:39.2 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף ספטמבר 1977 זכתה עזרתי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם חברותיה לקבוצה, ליז בוכשטבר, טובה אברמוב ואיריס קרפ הן קבעו שיא ישראלי חדש לקבוצות של 4:51.59 דקות ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:38.98 דקות, אחרי אסנת ארליך מקבוצתה (2:36.70 דקות) ונטע יוסף מהפועל בית ברל (2:38.63 דקות).
בתחרות "שמונה האומות" שנערכה בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב בתחילת יולי 1978 סיימה עזרתי במקום שמיני במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:39.47 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף יולי אותה שנה זכתה עזרתי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:35.17 דקות, שיפור לשיאה של אסנת ארליך (2:35.36 דקות), לפני ארליך (2:37.98 דקות) וגליה אלפר מהפועל רמות השבים (2:42.38 דקות).
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל בשחייה לנוער היא שיפרה את השיא והעמידה אותו על 2:34.21 דקות.
בתחרות שנערכה בווינגייט ביוני 1979 שיפרה טובה אברמוב את שיאה של עזרתי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידה אותו על 2:33.29 דקות.
עזרתי קבעה שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:31.20 דקות.
שיא זה נישבר באוגוסט אותה שנה על ידי טובה אברמוב (2:30.23 דקות).
בממשקי מחשב שורת משימות היא אובייקט תצוגה בקצה שולחן העבודה המשמשת לבקרה ושליטה בתוכניות ובתוכנות הפועלות במצב נתון.
שורת המשימות הופיעה לראשונה במערכת ההפעלה Windows 95 של מיקרוסופט ומאז נשארה במערכות ההפעלה שבאו אחריה.
סביבות שולחן עבודה נוספות כגון KDE וגרסאות ישנות של GNOME כללו אף הן שורת משימות אופציונלית.
קיימות שיטות ניהול תוכניות נוספות אשר בהן משתמשות בין היתר מערכות ההפעלה בהן אין שורת משימות.
שורת המשימות מאפשרת בדרך כלל לבצע את הפעולות הבאות:
סגירת תוכניות (לעיתים אף תקועות)
שוש אביגל (אוגוסט 1946 – 7 בפברואר 2003) הייתה מבקרת תיאטרון ועיתונאית ישראלית.
נולדה בשנת 1946 בשם רוזה ללוסיה וד"ר ברוך מילך, ניצולי השואה מפולין, בפסאו שבגרמניה.
אביה היה גינקולוג, וניהל בזמן מלחמת העולם השנייה תחת שם בדוי את בית החולים בעיר אופולה.
הוא איבד את רעייתו הראשונה ובנו הקטן בשואה, נישא בשנית ובני הזוג הגיעו כעקורים לגרמניה.
עלתה עם הוריה בגיל רך לישראל והמשפחה השתקעה בחיפה, שם גם נולדה אחותה אלה.
היא למדה בבית הספר הריאלי.
בצה"ל שירתה ככתבת ב"במחנה נח"ל" וגלי צה"ל.
אביגל קיבלה תואר דוקטור בתיאטרון מהסורבון, פריז.
הגישה את התוכנית "שמונה וחצי" ששודרה בטלוויזיה הישראלית בראשית שנות השבעים והייתה מבקרת התיאטרון הראשונה של הטלוויזיה.
היא כתבה ביקורות תיאטרון בעיתונים "דבר", "כותרת ראשית" "חדשות", גלי צה"ל והייתה מנהלת פורום התיאטרון של ynet.
בשנים 1983-1982 שימשה כממונה על הוראת התיאטרון במשרד החינוך.
בשנים 1987-1986 כיהנה כמנהלת התיאטרון לילדים ונוער.
בשנים 1999-1994 הייתה היועצת החינוכית בסל תרבות, כמו כן הקימה וניהלה את האגף לאומנויות בעיריית תל אביב-יפו.
היא עיבדה למחזה את הרומן "גירושין מאוחרים" מאת א.ב.
יהושע ואת הסיפור "מתבן במנהטן" מאת יצחק בשביס-זינגר.
אביגל ערכה את יומנו המשוחזר של אביה, ברוך מילך.
הוא הספיק לראות שלושה פרקים מהספר, ואישר את השם שבחרו לו האחיות: "ואולי השמים ריקים", לפני פטירתו באפריל 1989. כחודשיים לאחר פטירתו התברר שהיומן המקורי נשמר בפולין.
אביגל יצאה לוורשה ושבה עם עותק ממנו.
במשך 10 שנים שילבה בינו ובין היומן המשוחזר שכתב אביה בישראל בשנות ה-80. בשנת 1999 יצא הספר לאור בהוצאת ידיעות אחרונות ויד ושם.
אביגל הייתה נשואה לעמוס גפן, מוציא לאור ומתרגם של מדע בדיוני ולצחי אביגל.
מנישואיה הראשונים נולד הבן עידן.
בשנותיה האחרונות חיה בזוגיות עם אברהם שוורץ.
אביגל נפטרה ממחלת סרטן השד, בתום מאבק של 22 שנים במחלה.
אחותה הצעירה היא המלחינה אלה מילך-שריף.
סרטו של במאי הקולנוע אבי נשר, "החטאים", מבוסס על יחסיהן ונפתולי משפחתן.
ספר אסופת מאמרים פרי עטה ועליה, "עיונים בתיאטרון", ראה אור בהוצאת אוניברסיטת תל אביב, בעריכתם של הפרופסורים גד קינר ושמעון לוי ב-2005.
הסטודיו לאומנויות התיאטרון על-שם יורם לוינשטיין מקיים תחרות מלגות על-שמה.
שושנה (שוש) וייץ (1 בפברואר 1939 – 24 בספטמבר 2000) הייתה ד"ר לתיאטרון, חוקרת ומבקרת תרבות ותיאטרון.
וייץ נולדה ב-1 בפברואר 1939. למדה הוראה, לימדה בעפולה ולאחר מכן הייתה שנים רבות מורה ומרצה לתיאטרון בסמינר הקיבוצים, באוניברסיטת תל אביב ובתיכון חדש.
פרסמה טורי ביקורת בעיתון "ידיעות אחרונות" והייתה מבקרת התיאטרון של קול ישראל.
בשנת 1976 קיבלה תואר שני מאוניברסיטת תל אביב (עבודה הגמר הייתה בנושא "דרכי הכנה לקראת הצגות תיאטרון").
נושא עבודת הדוקטור שלה, שאותה הגישה ב-1980, היה מחזותיו של חנוך לוין.
וייץ הקימה את מרכז המידע לתרבות ישראלית במשרד החינוך ופרסמה מאמרים ומחקרים על הרגלי צריכת התרבות בישראל.
בתה (ילידת 1959) היא העורכת ובמאית הטלוויזיה ענת זלצר.
בנה הוא המלחין והמוזיקאי ערן וייץ.
בשנת 1992 נדרס בנה השני, אסף, למוות בתאונת דרכים בגיל 16, דבר שהוביל להסתגרותה.
וייץ נפטרה בסתיו 2000 ממחלת הסרטן, בת 61 במותה.
שורשי החילון, מתירנות וספקנות ביהדות המאה ה-18 הוא ספרו של פרופ' שמואל פיינר מאוניברסיטת בר-אילן.
הרי חדלנו להתפלל' - חטאים וספקות"
„תירבות ומרידה בדת: אפיקים ומונחים של חילון"
„פרק ראשון: 'כת דאיסטית' בבית היין - תענוגות ופיקוח הדת"
„מלעיבים ב'מלאכי אלוהים': 'הלוא הם אנשים כמונו'!"
„פרק שני: 'מנהגי הפוקרים' - פיתויי האופנה והתשוקה"
בפרק סוקר המחבר את תרבות ההנאות של חלקים בחברה היהודית מאז המאה ה-18; אשר זכו גם להתייחסותם המפורטת של רבנים מובילים, השפעות של הוגי דעות והלכי רוח כלליים, והמגמות בחברה היהודית.
פתיחת שערי התעבורה הבינלאומית, גרמה להופעתם באירופה של מוצרים חדשים שצריכתם מסבה הנאה; אחד מהם היה משקה הקפה, שהגיע כבר במאה ה-16, אבל הפך לאהוד לאחר שתי מאות; והפופולריות הביאה לפתיחתם של בתי קפה רבים בערים המרכזיות של אירופה.
לשומרי כשרות הייתה השתייה בבית קפה רגיל, אסורה להלכה, גם בשל השימוש בחלב נוכרי; בעיקר בשל החברה הנהנתנית לכאורה שישבה בבתי הקפה האופנתיים החדשים.
רבנים, כגון יהונתן אייבשיץ ויעקב עמדן, ניסו למנוע את הישיבה, על ידי שביקרו בחריפות את הישיבה בהם, בצוותא חדא עם גויים ויהודים הלבושים בראוותנות יתרה או בחוסר צניעות.
אופנת הלבוש החדשה במאה ה-18 הטרידה את הרבנים, בין השאר בשל חשש "מפני טשטוש ההבדל המגדרי בין נשים לגברים".
כך למשל, קבל הרב יעקב עמדן "על 'המראה הנשי' של אותם גברים אופנתיים שלחייהם חלקות: 'הזכרים, הנקראים בשם יהודים המגלחים את פאותיהם להדמות לנקבות' ואילו לנשים המתהדרות באביזרי האופנה החדשה הייתה לעמדן תוכחה "בדברים חמורים ובאיומים קשים אף יותר מן הגברים", כגון שבשל לבושן המודרני הן עלולות למות בעת לידתן.
ואל תוכחת הנשים הצטרפה שורת רבנים, כגון הרב צבי הירש קיידנובר בפרנקפורט, הרב צבי הירש לוין בלונדון, והרב יונתן אייבשיץ במץ.
באותה עת, התברר כי תופעת הריונות מחוץ לנישאים ויחסי מין בין נשים וגברים פנויים או נשואים לאחרים הפכו לתופעה נפוצה, הגם שאסורה על פי ההלכה.
התמודדות ההנהגה הרבנית עמה נעשתה בשני קטבים; האחד, גינוייה במילים קשות, והשנייה, היתרים, כגון ההיתר לגברים נשואים לחיות עם פילגש, שהציע הרב יעקב עמדן.
„פרק שלישי: 'שתי כתות ארורות' - חתרנות שבתאית"
„'תורה חדשה להתיר האיסורים': מחיון ועד אייבשיץ"
על פי גרשם שלום, למדנים ובעלי תפקידי רבנות שמו את לבם למגמות אלו, כבר מראשית השבתאות, לאחר משברי האמונה שגררו גם משברים נפשיים וכלכליים שהתחוללו בעטיָה; והחלו לרדוף כל גילוי שלה, אמיתי או מדומיָן, או כל תופעה רוחנית-תרבותית שנתפסה כשבתאית.
כך למשל, נרדפו במאה ה-18, על שבתאיותם, שלכאורה, רבי נחמיה חיון על ידי רבי משה חגיז, רבי משה חיים לוצאטו (רמח"ל), והרב יהונתן אייבשיץ על ידי הרב יעקב עמדן.
„'אני ארמוס את כל החוקים': אנטינומיזם וליברטיניות"
„פרק רביעי: 'שתי כתות ארורות' - נאו־קראים ודאיסטים"
„'אמר נבל בלבו אין אלוהים': ספקנות וזהות יהודית"
„פרק חמישי: אלוהים במבחן - האצה בתהליך החילון"
„שנות השישים: שאלות מתריסות על טיבו של הבורא"
„להסיר את 'אזיקי' המצוות: ניכור ומתירנות"
„'נגד מכחישי הדת': מאבקם של המשכילים המוקדמים בכפירה"
„פרק שישי: 'הכול ביד הטבע' - דאיסטים בשוליים"
בשלהי המאה ה-18, בשנת 1770 ראה אור חיבורו המשפיע של הברון הגרמני ד'אולבאק: שיטת הטבע; טענתו העיקרית הייתה כי האל הוא המצאה אנושית, המנצלת את "פחדיו הקמאיים" של האדם; ובנוסף, טען כי המוסר ואהבת הזולת טבעית לאדם, ולכן מיותרים "כתבי הקודש" וכוהניהם הנהוגים בדתות השונות.
באותה תקופה יצא לאור ספרו (שחובר שני עשורים לפני כן) של דייוויד יום: דיאלוגים על הדת הטבעית, אשר העלה "שאלות נוקבות המעמידות בספק את האפשרות להוכיח את קיומו של אלוהים".
החיבורים שהיו נושא לדיון ציבורי כללי, בוקרו על ידי הוגי דעות יהודים כגון הפרשן התלמודי הרב יהודה לייב מרגליות והרב יחזקאל לנדא, כאפיקורסות של "המאמינים בטבע".
„שנות השבעים: 'דור של חולין, דור ללא דת"
בתקופה זו, התחזקה "האמונה בטבע כתחליף לאמת המטאפיזית".
מגמה זו קבלה תמיכה אצל חלק מהוגי הדעות של "הנאורות".
„דאיסטים במחתרת: מ'שפינוזה השני' לאפיקורוס הביולוגי"
„ספקני הדת: 'העברי הפרמיטיבי' ומחלל הקודש"
„פרק שביעי: 'הלא אנחנו בשר' - הגוף משתחרר מכבליו"
„'עולם חדש': יהודים אופנתיים בחוצות אמסטרדם והמבורג"
„האישיות החופשית: שערות ראשן של הנרייטה ופאני"
„פרק שמיני: 'לוקחים חגורה של מכנסיים וקושרים על היד' - שערוריות ומתחים"
„שנות השמונים: גוברות הציפיות לסובלנות דתית"
„'כת הרשעים' חושפת את פניה"
„'גל הגרוטאות של המצוות הטקסיות': הטרודוקסים בברסלאו וברלין"
„פרק תשיעי: 'חוקי החופש' במקום 'חוקי משה' - משבר הדת היהודית"
„הצצה אל חיי היהודים בלונדון"
„'דע מה שתשיב לאפיקורוס': השמרנים מווירג'יניה עד ליטא"
„פרק עשירי: 'על שקיעת היהדות' - העשור האחרון"
בין ליניץ ללונדון: כפירה ומסתורי הדת"
בין אדיקות למתירנות: פיצולים ושסעים"
'כת האפיקורסים' תחת מתקפה: התנכלויות ומאבקים"
„פרק אחד עשר: 'עוד מעט ואבדה האמונה' דאיסטים ומאמינים"
'הסילופים של הרבנים': טקסטים דאיסטיים"
'העבירות נעשו כהיתר': מלחמת־הנגד של 'שומרי החומות'"
שוש ישראלי גרוס (נולדה ב-1947) היא אמנית ישראלית ומרצה במחלקה לאמנות באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
נולדה בחיפה, בוגרת המחלקה לאמנות בבצלאל בשנת 1977. בין השנים 1985-2013 מרצה במחלקה לאומנות באקדמיה בצלאל.
ובין השנים 1992–2001 הרצתה במכללת אמונה ירושלים.
בשנת 2017 זכתה בפרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום.
1995 - עקבות, מרכז לאומנות עכשווית מוסררה.
2005 - סרט וידאו פסטיבל הסרטים הבנלאומי ירושלים.
2006 -פסטיבל הסרטים הבנלאומי ירושלים.
2007 - סרט דוקומנטרי גלריה ברבור ירושלים.
2009 - קולנוע עדן הישן ירושלים.
1999,2006 - ביאנלה לרישום והדפס, מוזאון לאומנות מודרנית טוופה טייוואן.
2008 - ביאנלה להדפס, בנגקוק תאילנד.
2007 - פסטיבל סרטי וידאו, סרביה.
2008 - פסטיבל סרטי וידאו, אירלנד.
שושנה (מליס) ארד היא פרופסור אמריטה לביולוגיה והנדסת ביוטכנולוגיה, חוקרת בתחום הביוטכנולוגיה של אצות, חומרים בעלי ערך מהים, בפרט רבי-סוכר (פוליסכרידים) טבעיים.
חברת סגל המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 2016 - 2020 כיהנה כנשיאת המכללה האקדמית אחווה.
בשנים 2004 - 2016 כיהנה כנשיאת המרכז האקדמי רופין.
בשנים 2008–2010 שימשה יו"ר ועד ראשי המכללות הציבוריות.
ארד סיימה את לימודיה לתואר ראשון בשנת 1970 בביולוגיה וביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1973 סיימה את לימודיה לתואר שני (M.Sc) בהצטיינות באוניברסיטת בן-גוריון (בשיתוף האוניברסיטה העברית) במחלקה לביולוגיה בהנחייתו של פרופ' עמוס ריצ'מונד (M.Sc.
בשנת 1978 השלימה לימודי מאסטר (M.Sc) ודוקטורט (Ph.D) במחלקה לביולוגיה באוניברסיטת העיר ניו יורק (CUNY) בנושא pH-induced aggregation in Chlorella בהנחיית פרופ' רוי מקגואן.
לאחר שובה ארצה חזרה לאוניברסיטת בן-גוריון למכונים למחקר שימושי, אל המכון לחקר החקלאות.
בהמשך הקימה קבוצה המתמקדת בביוטכנולוגיה של אצות, ובפרט חקר פוליסכרידים של מיקרו-אצות אדומיות.
במהלך שנות התשעים הקימה באוניברסיטת בן-גוריון את המכון למחקר יישומי במדעי החיים (כיום, המכון הלאומי לביוטכנולוגיה בנגב) ועמדה בראשו עד שנת 2004.
בשנת 2004 נבחרה להיות נשיאת המרכז האקדמי רופין, אשר בעמק חפר.
לאחר סיום שלוש קדנציות ובסה"כ שתים-עשרה שנות כהונה בראש רופין (משך הזמן המקסימלי המותר לפי הנחיות המל"ג) עברה ארד למכללת אחווה אשר בנגב.
המכון למחקר יישומי במדעי החיים (לימים NIBN)
ארד ניהלה את המכון בראשיתו ובהקמתו ועד שנת 2004.
המכון היווה קרקע פורייה להתפתחות המחקר הביוטכנולוגי בנגב והיווצרות מארג רב תחומי של מחקר שימושי ממוקד בתחום זה.
קשת הנושאים הכלולים בתחום הביוטכנולוגיה איפשרה שיתוף פעולה יוצא דופן בין מיטב החוקרים של מחלקות הפקולטה להנדסה, הפקולטה למדעי הטבע והמכונים למחקר שימושי בתחום זה.
בשנות ניהולה נבנה בניין המכון בתרומת משפחת דה-פיצ'יוטו (הבניין נחנך בשנת 2000) והוכרז כמכון לאומי למחקר בתחום הביוטכנולוגיה בנגב.
המכון פעל במקביל ובשיתוף פעולה עם המחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה.
בשנת 2004 נבחרה ארד לנשיאת המרכז האקדמי רופין וכיהנה בתפקיד עד נובמבר 2016. ארד דוגלת בשימת דגש על פעילות חברתית ותרומה לקהילה במקביל ללימודים האקדמיים וכחלק מאבני היסוד של המוסד.
במסגרת זו מעודדת המכללה תרומה לקהילה של סגל המרצים והסטודנטים.
כהונתה של ארד אופיינה בהקמת שני מכוני מחקר ייחודיים - המכון לחקר ההגירה והשילוב החברתי, והמכון ללימודי הים התיכון והסביבה הימית בשיתוף אוניברסיטת ת"א.
במסגרת המכון ללימודי הגירה הקימה ארד גן פסלים של אמנים עולים המקשט את קמפוס המכללה, תוך מתן במה לעולים חדשים.
עוד, יזמה ארד תוכנית המיועדת לבני העדה האתיופית בה במקביל לתואר האקדמי נלמד גישור רב-תרבותי.
ארד גורסת כי על המכללות ללמד גם לתואר שני תוך הרחבת המחקר, לפיכך הובילה להקמת שבע תוכניות לתואר שני.
בדצמבר 2016, לאחר סיום כהונתה, החליט המרכז האקדמי רופין להוקיר את פעילויותיה בו ולהעניק לארד אות עמית כבוד.
ארד כיהנה כנשיאת מכללת אחווה אשר במועצה האזורית באר טוביה.
בתקופתה חלה עליה משמעותית בדירוג שביעות הרצון של הסטודנטים מהלימודים כמו גם קפיצה משמעותית במספר תוכניות הלימוד החדשות שיוזמו, אושרו ואף ניתנה בחלקן הסמכה בתחומי לימוד חדשניים.
בפרט, הובילה פיתוח אשכול לימודים פארא-רפואיים שיועד לענות על החוסר המשווע של בעלי מקצוע בתחומים אלו בנגב ובכלל.
נוסף על זה, הובילה את תחום לימודי האגרוטק.
בכהונתה הושם דגש על גיוס וקידום חברי סגל רבים בדרגות אקדמיות, תוך שימת דגש על איכות ההוראה כמו גם קיום מחקר.
נוסף על אלו, חלה תנופה משמעותית בפיתוח הפיסי של קמפוס המכללה תוך שימת שיפוץ כללי, הקמת מדשאות ושיפור התשתיות הפיזיות.
בתחום החברתי קידמה ארד שיתוף פעולה הדוק עם ארגונים מחוץ למכללה לטובת הקהילה והסביבה, בפרט בתחומי לימודי מקצועות הבריאות (שת"פ עם משרד הבריאות, ביה"ח תל השומר, המרכז לבריאות הנפש בב"ש, מכללת אשקלון ועוד), בתחום האגרוטק (מכון וולקני) ועוד.
עוד, קידמה ארד שילוב סטודנטים בדואים בלימודים האקדמיים, תוך שיתוף פעולה הדוק עם עמותת "כוכבי המדבר" והקמת מקהלה משולבת לסטודנטים יהודים וערבים ("קולות שלובים").
בתקופתה דורגה המכללה לראשונה על ידי מגזין "פורבס" כאחת מעשר המכללות המובילות בישראל.
מחקרה של ארד עוסק בביוטכנולוגיה של אצות ים, ובפרט בשימושים ברפואה ובקוסמטיקה המבוססים על חומרים המופקים מאצות ים חד-תאיות.
במסגרת מחקרה פיתחה שיטה ייחודית לגידול האצות בניצולת גבוהה לשימוש תעשייתי.
טכנולוגיה זו מוסחרה על ידי האוניברסיטה ונמצאת כיום בשימוש תעשייתי של חברת פרוטרום ובמוצריהן של כמה חברות קוסמטיקה מובחרות.
מחקרה של ארד מתמקד בפעילויות הביולוגיות והכימיות הייחודיות שמקורן במבני הסוכר אשר באצות הים תוך שימוש בם לצורכי האדם.
תוצר מרכזי של מחקר זה הוא חומר ג'לי המופק מן האצות ומשמש בתעשיית הקוסמטיקה ולצרכים רפואיים כמעכב הזדקנות, מגן על עור הפנים (אנטי-אייג'ינג) ובעל פעילות אנטי-דלקתית.
בשנת 2016 נבחר מחקרה להיות מוצג בתערוכת "תגליות ופיתוחים ישראלים שהשפיעו על העולם" בנתב"ג, ביוזמת משרד המדע שתיאר את טכנולוגיית גידול האצות כחלוצית בתעשיית הביוטכנולוגיה הישראלית.
באותה השנה נבחרה ארד להציג את תמצית מחקרה על תרומת האצות לביוטכנולוגיה, הרפואה והחקלאות בוועידת TEDxRuppin של ארגון TED.
במסגרת מעבדת המחקר שלה הנחתה ארד עשרות סטודנטים לתואר שני (M.Sc), לדוקטורט (Ph.D) ובתר-דוקטורנטים (פוסט-דוקטורט).
יו"ר המועצה הציבורית של בית בן-גוריון (מתוקף חוק בן-גוריון, התשל"ז) - בשנים 2014–2016.
כיהנה כחברה בדירקטוריון קרן לנדאו של מפעל הפיס.
בשנים 1997–1998 כיהנה ארד כחברת המועצה להשכלה גבוהה.
בין השנים 1998–2004 כיהנה ארד כחברת הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) שליד המועצה להשכלה גבוהה.
כיהנה פעמיים בוועדות לבחירת פרס ישראל: בשנת 2003 בוועדה לבחירת פרס ישראל במדעי החיים, בה נבחר אהרן צ'חנובר (לימים חתן פרס נובל ברפואה), ובשנת 2005 כיו"ר ועדת הפרס בחקר ופיתוח החקלאות, בה נבחר נחום קידר.
בשנים 2008–2010 כיהנה כראש ועד ראשי המכללות הציבוריות.
כיהנה כחברה במועצה הלאומית למחקר ופיתוח אזרחי
חברה במועצה הציבורית המייעצת של מפעל הפיס (החל ב-2016).
ראש ועדת המלגות לדוקטורנטיות מצטיינות במדעים ע"ש בבה אידלסון, נעמ"ת.
חברה באגודת הידידים של ביה"ח סורוקה.
ארד היא אם לבן אחד ואלמנתו של יהודה ארד, שהיה סמנכ"ל חברת התרופות "טבע", בכיר בתעשייה הכימית וחבר המועצה התעשייתית נאות חובב.
שורשים: תולדות משפחת עבדים הוא רומן היסטורי שנכתב על ידי אלכס היילי אשר פורסם לראשונה ב-1976. הוא מספר את סיפורו של קונטה קינטה, אפריקאי בן המאה ה-18, אשר נלכד על ידי סוחרי עבדים בתור מתבגר, נמכר לתוך העבדות באפריקה, ונשלח לצפון אמריקה.
הספר עוקב אחר חייו וחייהם של צאצאיו, עד היילי עצמו.
פרסום הרומן, בשילוב עם סדרת הטלוויזיה הפופולרית שהתבססה עליו, "שורשים" (1977), הוביל לסנסציה תרבותית בארצות הברית, והוא נחשב כאחת היצירות האמריקאיות החשובות של המאה ה-20. הספר שהה במשך חודשים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, כולל 22 שבועות במקום הראשון ברשימה.
שבעת הפרקים האחרונים של הספר עובדו מאוחר יותר לסדרת המשך ל"שורשים" – "שורשים: הדורות הבאים" (1979).
יצירות אלו עוררו עניין רחב בגנאלוגיה, וכן עניין תרבותי ואקדמי בהיסטוריה האפריקאית-אמריקאית.
הספר תואר תחילה כ-"faction" – הלחם בין המילים "בדיוני" ו"אקטואלי", ונמכר בחנויות במדור ספרי עיון.
בפרק האחרון של הספר, היילי תיאר את המחקר בארכיונים וספריות כדי למצוא סימוכין בכתב למסורת שבעל-פה של משפחתו.
עם זאת, היסטוריונים וגניאלוגים מצאו שגיאות בעבודת המחקר שלו.
רוב קורות הספר אינם נתמכים ברשומות היסטוריות, או נמצאות בסתירה עמן.
העיתונאי אדוארד קוסנר , בביקורתו על הספר "אלכס היילי" מאת רוברט ג'יי.
נורל, ציין כי היילי, "יכול היה למנוע את כל הבעיות אם הוא והמו"ל היו פשוט מקטלגים את הספר על פי מה שהיה בפועל—רומן היסטורי אשר תקף בנרטיב המהותי שלו, אך מושפע על ידי הדמיון".
"שורשים" מספר את סיפורו של קונטה קינטה — אדם צעיר שנלקח מביתו בגמביה בגיל שבע עשרה ונמכר כעבד — ושל שבעה דורות הצאצאים שלו בארצות הברית.
קונטה הוא בנם הבכור של אומורו ובינטה קינטה, בני מנדינקה החיים בכפר ג'ופור שעל שפת נהר גמביה.
ג'ופור הוא כפר חקלאי, ובשל האקלים הקשה, לא תמיד היבולים מספיקים, ותושביו חווים מחסור.
אך קונטה הילד מוקף באהבה ומסורת.
לכפר מגיעות שמועות על הגעתם של ה"טובוב" (כינוי לאנשים ממוצא אירופאי), גברים "בעלי עור לבן המריחים כמו תרנגולות רטובות".
האידיליה של ילדותו נקטעת כאשר יום אחד הטובוב חוטפים את קונטה הנער כשהוא מקושש עצים כדי לבנות תוף.
החוטפים מכים אותו, מתעללים בו, וכולאים אותו בבטן אונייה יחד עם עוד חטופים על ידי סוחרי העבדים.
התנאים הקשים התדרדרו עוד ועוד ככל שהמסע אל עבר האוקיינוס התקדם.
קונטה ומספר אחרים ביקשו לתכנן התקוממות, אך בסופו של דבר המצב שלהם היה כה קשה ורבים מהחטופים לא שרדו, והדבר לא התאפשר.
ספינת העבדים, Lord Ligonier, מגיעה ליעדה – נמל אנאפוליס, אשר בקולוניית מרילנד.
קונטה נמכר במכירה פומבית לטובוב ג'ון ואלר מווירג'יניה.
ואלר משנה את שמו לטובי, אך קונטה מגלה עקשנות רבה, מסרב לענות לשמו החדש, ואף מנסה לברוח ארבע פעמים.
בפעם הרביעית, הוא נתפס על ידי ציידי עבדים מקצועיים אשר קוטעים את רגלו כעונש.
כשהוא מתעורר מעלפונו הוא מגלה שנמכר לאחיו של ג'ון, הטובוב "מאסה ואלר" (אדון ואלר בעגת העבדים) שהוא הרופא, ד"ר ויליאם ואלר, המטפל בפצעיו בעזרתה של אישה שחורה בשם בל.
הוא הופך לגנן של ד"ר ואלר ואחר כך גם לנהג כרכרתו.
התקופה עכשיו היא תקופת מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קונטה עדיין סובל ממצבו, וכועס כשהוא רואה עד כמה האפריקאים באמריקה שכחו וזנחו את תרבותם.
אך עם הזמן הוא גם מתרכך.
הוא מתיידד עם עבד מוזיקאי בשם פידלר (כנר), ואף מתאהב בבל.
הם נישאים, ונולדת להם בת – קיזי.
קונטה חווה אושר רב, ככל המתאפשר בנסיבות, והוא ובל דואגים לספק לקיזי את הילדות הטובה ביותר שבידיהם לתת, ומלמדים אותה את ההיסטוריה המשפחתית ומעט משפת המנדינקה.
בשל כך, ובשל חברותה הקרובה של קיזי עם בתו של ד"ר ואלר, "מיסי" אן, קיזי נמנעת מהאכזריות הגדולה שחוו רוב העבדים.
אך האילוזיה מתנפצת בן רגע, כאשר ואלר מגלה שקיזי זייפה מסמכי מעבר עבור עבד נמלט בשם נואה, ומוכר אותה, בגיל 16, לבעלים חדשים הרחק ממשפחתה, אותם היא לא רואה שוב לעולם.
סיפורם של קיזי וצ'יקן ג'ורג'
קיזי מובאת לבקתה חשוכה, שם היא נאנסת שוב ושוב על ידי מאסה טום לי.
כתוצאה, היא יולדת את בנה, שנקרא על ידי מאסה טום בשם ג'ורג'.
מאסה לי מתפרנס מקרבות תרנגולים, וג'ורג', כשהוא גדל, מטפל בתרנגולים, ולכן נצמד לו הכינוי "צ'יקן ג'ורג'".
צ'יקן ג'ורג' מרוויח את אמונו של מאסה טום כי הוא מתגלה כבעל כישרון גדול עם התרנגולים ובקרבות.
הוא גם מתגלה כנהנתן רודף שמלות, הידוע בסימני ההיכר שלו – כובע באולר וצעיף ירוק – ובלשונו החלקלקה.
אך כשהוא פוגש את מטילדה, כל זה משתנה.
מטילדה היא נוצרייה אדוקה, בתו של איש דת, והיא לא משתפת פעולה עם משחקיו.
הוא לא מוכן לוותר עליה, מבטיח להתיישר לאורח חייה, והם נישאים ומביאים הרבה ילדים.
צ'יקן ג'ורג' לא באמת מוותר על השתייה, הימורים ונשים, אך כעבור מספר שנים מבין שעליו לחשוב על העתיד.
השניים מתחילים לחסוך כסף כדי לרכוש את חירות משפחתם, אותה הבטיח להם מאסה טום עבור סכום מתאים.
טום הוא נפח מוערך, שמרוויח כסף לעצמו בעבודות אצל בעלי מטע באזור.
אך התוכנית מתקלקלת כשצ'יקן ג'ורג' ומאסה טום מאבדים את כל ממונם בקרב תרנגולים גדול.
מאסה טום שולח את צ'יקן ג'ורג' לאנגליה למשך שלוש שנים כדי להרוויח עבורו מספיק כסף לשלם את חובותיו, ומבטיח לו שישחרר את משפחתו עם שובו.
אך מאסה טום, הנמצא בקשיים כלכליים, מוכר את רוב בני המשפחה – חוץ מסבתא קיזי – לסוחר עבדים, המוכר אותם בתורו למשפחת מארי, במחוז מרוחק בצפון קרולינה.
הזוג מארי הם אנשים אדיבים המתייחסים לעבדים שלהם יחסית טוב.
טום מקים נפחיה מצליחה ומתחתן עם אישה בשם איירין.
בינתיים, צ'יקן ג'ורג' חוזר מאנגליה ומגלה שמשפחתו איננה.
הוא מקבל את חירותו ממאסה טום.
בנוסף, ג'ורג' נאלץ לצאת מהמדינה בגלל חוקים האוסרים על עבדים משוחררים לחיות בה.
בתקופה זו, מתחילה מלחמת האזרחים האמריקאית.
טום נאלץ להפעיל את הנפחיה שלו בשירות הקונפדרציה.
כשהצפון מנצח במלחמה והעבדים משוחררים, בני המשפחה נשארים כאריסים לעבוד את אדמת מטע מארי.
אך כג'ורג' חוזר, הוא מספר להם על מקום שמצא בטנסי, שמחפש מתיישבים.
המשפחה עוברת להנינג, טנסי, ושם חווים מידה של עוינות מצד התושבים הלבנים, אך בכל זאת מצליחים, יחד עם מתיישבים שחורים נוספים, לבסס את עצמם שם – לבנות בתים, לפתוח עסקים, ולייצר קהילה.
בתו של טום, סינתיה, נישאת לאיש עסקים בשם ויל, ובתם ברתה – הראשונה במשפחה ללמוד באוניברסיטה – פוגשת שם את סיימון היילי, שנהיה לימים פרופסור לחקלאות, ונישאת לו.
לברתה וסיימון נולד בן בשם אלכס – הוא הסופר מחבר הספר.
היילי מספר בחלק זה שהסיפור בספר מבוסס על מסורת שבעל פה שנמסרה מקונטה קינטה לקיזי, וכך מדור לדור עד אליו.
הוא שמע סיפורים רבים מפי סבתו, והתעורר בו הרצון לחקור את שורשיו יותר לעומק.
הוא התחיל לחפור ברשומות מנהל האוכלוסין של צפון קרולינה, ומצא את רשימותיו של אב-סבתו הנפח, טום מארי.
אחר כך, הוא חקר את המילים במנדינקה שהועברו מדור לדור, וגילה את פירושיהן וכן את המקורות האפריקאיים שלהם בגמביה.
הוא אז נסע לגמביה, שם גילה את דבר קיום הגריוט – מספרי סיפורים ושומרי המסורת בעל פה של האזור.
הוא מבקש מגריוט אחד לספר לו על ג'ופור ומשפחת קינטה אשר חיה שם.
הגריוט, קבה קנג'י פופאנה, מספר לו שמקורות שבט קינטה הם במאלי העתיקה, משם היגרו חבריה למאוריטניה, וכעבור זמן התיישבו בגמביה.
הגריוט שטח באוזניו אילנות יוחסין, וכעבור זמן מה הגיע גם לקונטה קינטה.
היילי החל לחקור את תנועות הצבא הבריטי באזור בשנות ה-1760, ומצא שאכן נשלחו חיילים ב-1767 לאזור זה של נהר גמביה.
הוא גילה בחברת הביטוח לוידס מלונדון שספינת הסחר Lord Ligonier הפליג מגמביה לאנפוליס, וששם נמכרו העבדים במכירה פומבית, על פי הודעות בעיתונים המקומיים.
הוא סיים את מחקרו בבדיקת ספרי רישום הבעלות של מחוז ספוטסילבניה, ומצא שטר העברת בעלות על עבד בשם טובי וכאלף דונם מג'ון ואן ואלר לידיו של ויליאם ואלר.
קונטה קינטה – הדמות המרכזית הראשונה בספר.
צעיר בן מנדינקה אשר נחטף מביתו בג'ופור שבגמביה, ונמכר לתוך עבדות באמריקה.
הוא גדל בתור מוסלמי לפני ששועבד, ושמו שונה לטובי.
ג'ון ואלר – בעל מטע שקנה את קונטה קונטה.
ד"ר ויליאם ואלר – רופא, אחיו של ג'ון: קונה את קונטה ממנו לאחר שניסה לברוח וגדעו את רגלו.
בל ואלר – שפחה, הטבחית של ואלר ואשתו של קונטה
קיזי ואלר (מאוחר יותר קיזי לי) – בתם של קונטה ובל
מיסי אן – בתו של ד"ר וולר.
היא מתיידדת עם קיזי ומלמדת אותה קרוא וכתוב על אף שאסור היה לעבדים ללמוד.
טום לי – בעל עבדים בצפון קרוליינה לו קיזי נמכרת לאחר שסייעה לעבד בשם נואה לברוח
ג'ורג' לי – בנה של קיזי שנולד כתוצאה מאונס של טום לי.
זכה לכינוי "צ'יקן ג'ורג'" בשל כישרונו בניהול קרבות תרנגולים.
מטילדה – אשתו של ג'ורג'
טום מארי – הבן של צ'יקן ג'ורג ' ומטילדה, נפח מצליח
סינתיה – הצעירה מבין שמונת ילדיהם של טום ואשתו איירין (הנכדה של צ'יקן ג'ורג')
ברתה – אחת מבנותיה של סינתיה; אמו של אלכס היילי.
סיימון אלכסנדר היילי – פרופסור, בעלה של ברתה ואביו של אלכס היילי.
אלכס היילי – מחבר הספר והדמות המרכזית של החלק האחרון בו.
הספר יצא באוקטובר 1976 אחרי הרבה פרסום, והיה להצלחה מיידית, כשהוא מתחיל במקום 5 ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס, וזוכה לתשבחות נלהבות מן המבקרים.
עד אמצע נובמבר, כבר הגיע "שורשים" למקום מספר 1 ברשימה, ונשאר שם למשך 22 שבועות, לפני שנפל למקום השלישי במאי 1977. הוא נשאר ברשימה סך הכל 46 שבועות.
העיבוד הטלוויזיוני שודר בינואר 1977, ותרם למכירות הספר.
גם סדרת הטלוויזיה נחשבה להצלחה גדולה, וביחד, שתי הגרסאות לסיפורו של היילי הציתו גל עניין בגנאלוגיה וחקר מורשת משפחתית.
היילי זכה בפרס פוליצר מיוחד ב-1977 עבור הספר.
סדרת הטלוויזיה גם זכתה בפרסים רבים, כולל תשעה פרסי אמי ופרס פיבודי.
באביב 1977, היילי הואשם בגנבה ספרותית בשתי תביעות נפרדות מצד הרולד קורלנדר ומרגרט אלכסנדר ווקר.
קורלנדר, אנתרופולוג, טען כי "שורשים" הועתק במידה רבה מן הרומן שלו The African (1967).
ווקר טענה כי היילי גנב מהרומן ההיסטורי פרי עטה על תקופת מלחמת האזרחים, Jubilee (1966).
בשני המקרים, ההליכים סוכמו לקראת סוף 1978. בתביעה של קורלנדר, הגיעו הצדדים לפשרה על סך $650,000, והכרה מצד היילי שקטעים מסוימים בספרו הועתקו מ-The African.
התביעה של ווקר נדחתה על ידי בית המשפט, בקביעה שבהשוואה בין הספרים "לא נמצאו קווי דמיון רלוונטיים בין העבודות".
היילי קרא לספר "faction" (בדיוני חלקית ועובדתי חלקית), והכיר בכך שהדיאלוגים בספר בדיוניים.
עם זאת, הוא טען כי עקב אחר שושלת המשפחה שלו עד לקונטה קינטה, אפריקאי שנחטף מן הכפר ג'ופור במה שהיום גמביה, ושתיאוריו של חיי העבדים והאדונים בווירג'יניה וצפון קרולינה מבוססים על עובדות אשר הוא אישר דרך מסמכים היסטוריים.
בפרק הסיום של "שורשים" כתב היילי:
עם זאת, היו מספר היסטוריונים וגניאלוגים שאמרו שהיילי לא הסתמך על ראיות עובדתיות במידה שהוא כתב בספרו, וטענו כי ישנן שגיאות רציניות בהיסטוריה המשפחתית שהיילי תיאר, וכן בתיאורים ההיסטוריים שלו של התקופה שלפני מלחמת האזרחים.
ההתקפה המתוקשרת ביותר על אמינות גרסתו של היילי להיסטוריה באה מצד עיתונאי בריטי בשם מארק אוטוויי.
בשיא ההתלהבות מ"שורשים", נהרו לגמביה אפריקאים-אמריקאים בחיפוש אחר שורשיהם, והכפר ג'ופור הפך ליעד תיירותי.
ממשלת גמביה הכריזה על הכפר כעל אתר מורשת, ומרוב שהציפו אותו המבקרים, הגבילה את זמן השהות המותר בו.
הממשלה החלה לתכנן פיתוח בכפר לתמיכת התיירות, בתקווה שתביא לשגשוג כלכלי באזור הסובל מעוני גדול.
אוטוויי כתב שהוא נדהם לגלות שעצם קיומו של קונטה קינטה מוטל בספק, ושפרטים אחרים לגבי ההיסטוריה של ג'ופור לא דווחו כהלכה.
הוא ציין גם שבכל חילופי הדברים שלו עם המקומיים, כולל גריוטים, לא היו בסיפוריהם פרטים על אנשים שחיו יותר ממאה שנים קודם לכן, חוץ מאשר אדם אחד ששמו היה שגור בפי כולם – קונטה קינטה.
הסימוכין היחידים להיסטוריה המשפחתית באפריקה באה מהגריוט קבה קנגה פופאנה בג'ופור.
אך הסתבר שפופאנה לא היה גריוט אמיתי, וראש הארכיון הלאומי של גמביה אפילו כתב מכתב להיילי בו הביע ספקות לגבי אמינותו של פופאנה.
כשחזר על הסיפור שוב ושוב, הוא שינה פרטים מרכזיים עליהם הסתמך היילי בזיהוי תרחישי התקופה.
דונלד רייט, היסטוריון של סחר העבדים במערב אפריקה, כתב שהגריוטים בגמביה אינם יכולים לספק מידע מפורט על אנשים שחיו לפני אמצע המאה ה-19; עם זאת, כולם שמעו על קונטה קינטה.
הוא הסיק שככל הנראה, היילי סיפר את הסיפור שלו לכל כך הרבה אנשים, שההיסטוריה המשפחתית שלו הוטמעה לתוך הנרטיבים המסורתיים של גמביה.
כלומר, שהיילי יצר מקרה של דיווח מעגלי, שבו המילים שלו חזרו אליו ואישרו לו את אמונתו לגביהן.
בספר, ג'ופור תואר ככפר שרק שמע שמועות על פולשים לבנים בשנת 1767, בעוד שבמציאות ג'ופור נמצאת במרחק של רק כשלושה קילומטרים מג'יימס איילנד, מרכז מסחר גדול שהוקם על ידי הבריטים ב-1661. מלך בארה התיר לבריטים לבנות מבצר שם בתנאי שאף אחד מנתיניו לא ישועבד ללא רשותו.
היילי הודה שהוא בחר בשנת 1767 כתאריך שבו "הגיעו חיילי המלך" כדי להתאים למחקר שביצע בארצות הברית.
מילס והגנאלוגית אליזבת שואן מילס, אשר מתמחים בהיסטור דרומית ואפרו-אמריקאית, עקבו אחר מחקרו של היילי ברשומות האוכלוסין, ספרי בעלות, וצוואות.
העבד טובי היה כבר בבעלות משפחת ואלר בשנת 1762, חמש שנים לפני שספינת העבדים Lord Ligonier לכאורה הביאה את קונטה קינטה לאנאפוליס.
היילי חיפש רשומות לגביו רק אחרי שנת 1767, ובכך חטא בהטיית אישור.
לדבריהם, לא היו לד"ר ואלר לא מטע ולא טבחית בשם בל, מכיוון שהיה נכה וחי אצל אחיו ג'ון.
כנראה גם שטובי נפטר לפני שנת 1782, שמונה שנים לפני שבתו קיזי כביכול נולדה.
"מיסי" אן לא יכלה להיות חברת ילדות של קיזי, מכיוון שאן מארי הייתה כבר אישה בוגרת ונשואה בפרק הזמן הרלוונטי.
למעשה, אין שום תיעוד שקיזי אי פעם הייתה בבעלותם של האחרים ואלר.
התיעוד הבא שבדקו השניים אחרי שטר הבעלות של טובי ואלר היה רישום האוכלוסין של משק ביתו של טום מארי משנת 1870. זאת אומרת, יש פער של למעלה מ-90 שנים בנרטיב שמסתמך רק על המסורת שבעל פה של משפחת היילי.
השניים חקרו את ההיסטוריה שבעל פה ולא מצאו שום ראיות לגבי תוכנה בתיעוד ההיסטורי.
טום לי לא נולד למשפחה ענייה; הוא הגיע ממשפחת בעלי מטעים.
הרשומות ההיסטוריות אינן מתעדות את קיזי או את בנה ג'ורג' בין העבדים של טום לי.
גם לא נמצא תיעוד של נישואים בין מולאטו בשם ג'ורג' לי ומטילדה.
היילי תיאר את ג'ורג' כמאמן תרנגולים מיומן שנשלח לאנגליה, כאשר טום לי נתקל בקשיים כלכליים בשנות ה-1850. אך החוקרים מצאו שטום לי נפטר במהלך החורף של 1844-45.
לפני שעיתון הסנדיי טיימס בלונדון פרסם את החשיפה של אוטוויי, ביקשו מהיילי תגובה.
היילי הגיב שהמחקר האפריקאי שלו נהיה כה סבוך, שהוא החליט לכתוב את החלקים האלה בסיפור כרומן היסטורי.
עם זאת, מאוחר יותר הוא הצהיר כי המאמר של אוטוויי "לא מוצדק, לא הוגן, ולא צודק", והוסיף כי לא הייתה לו סיבה לחשוב שפופאנה הוא בלתי אמין.
היילי הגיע לפופאנה בעזרת גורמים ממשלתיים, אשר הצהירו בפניו שמצאו את ההיסטוריה המשפחתית שלו.
היילי גם ביקר את מבקריו בשל הסתמכות יתר על תיעוד כתוב לשם הערכת עבודתו, בטענה כי רישומים כאלה לא נשמרו בצורה עקבית, ולעיתים קרובות לא דייקו, במיוחד בכל הקשור ללידות ועסקאות רכישה של עבדים.
היילי טען כי כשמדובר בגנאלוגיה אפרו-אמריקאית, "היסטוריה שבעל פה שמורה היטב היא ללא ספק המקור הטוב ביותר".
באופן אירוני, הזוג מילס מצאו ברישומים התאמה טובה יותר להיסטוריה שבעל פה של היילי מאשר היילי עצמו מצא.
אביו של ד"ר ויליאם ואלר היה קולונל ויליאם ואלר, אשר היה בבעלותו עבד בשם ג'ורג' המקפץ, תיאור שתואם פציעה ברגל.
בבעלותו של קולונל ואלר הייתה גם שפחה בשם איסבל, אשר עשויה להיות בל מהמסורת המשפחתית של היילי.
אביו של טום לי התגורר במחוז ספוטסילבניה, בווירג'יניה, וייתכן שהוא רכש מספר מאבותיו של היילי ממשפחת ואלר.
במעבר של משפחת לי לצפון קרולינה, הם היו לוקחים את העבדים שלהם איתם.
משפחת לי חייתה קרוב למשפחות מארי והולט, ויש שלוש נשים בשם קיזי הקשורות למשפחות לי ומארי ברשומות מהתקופה שלאחר מלחמת האזרחים.