tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אם מסלולו של השביט חצה את מסלול כדור הארץ, כדור הארץ ישוב ויחלוף דרך ענן השרידים הזה באותה נקודה במסלולו בכל הקפה שלו סביב השמש – כלומר: בכל שנה, בתאריכים קבועים, ייראו מכדור הארץ מטאורים רבים יחסית.
הקצב הנצפה של פגיעת המטאורים גדול יותר בחציו השני של הלילה, היות שבזמן זה כיוון הצפייה הוא כלפי כיוון התנועה של כדור הארץ סביב השמש, שהוא הצד שנתקל ביותר מטאורים.
במהלך מטר מטאורים נראה כאילו כל המטאורים מגיעים מאותה נקודה ברקיע.
נקודה זו מכונה נקודת ההקרנה (radiant) של המטר.
למעשה, המטאורים נעים בקווים מקבילים אחד לשני לעבר כדור הארץ, ונקודת ההקרנה היא תוצאה של פרספקטיבה, בדומה לפסי רכבת ישרים ש"נפגשים" באופק לעיני צופה העומד עליהם.
מטרי המטאורים השונים מכונים על שם קבוצת הכוכבים שבה נמצאת נקודת ההקרנה שלהם, למשל: הפרסאידים של חודש אוגוסט נראים כמגיעים מהקבוצה פרסאוס, והלאונידים נראים כמגיעים מקבוצת אריה.
מטרי מטאורים נוספים, קטנים, מחזוריים או היסטוריים: בוטידים, דרקונידים, אלפא מונוסטרוטידים, אנדרומדידים, אלפא אאוריגידים.
מטר רבוע (בראשי תיבות: מ"ר) הוא יחידת מידה לשטח בשיטה המטרית, והיא שווה לשטחו של ריבוע שאורך צלעו מטר אחד.
בהינתן, לדוגמה, בית מלבני שאורך צלעו האחת 8 מטר, ואורך צלעו האחרת 12 מטר, אז שטחו הוא .
ואם רדיוס הים של שלמה הוא 2.5 מטר וגובהו 1.25 מטר, אז שטח המעטפת שלו הוא
יחידות מידה נוספות לשטח, הנגזרות מיחידה זו באמצעות התחיליות במערכת היחידות הבין-לאומית הן:
יחידות מידה נוספות הנגזרות מיחידה זו אך אינן חלק מיחידות המידה הסטנדרטיות של מערכת היחידות הבין-לאומית הן:
מטר מעוקב (מ"ק) (m³) או קוּבּ הוא יחידת מידה לנפח הנגזרת מהשיטה המטרית.
הוא שווה לנפחה של קובייה שאורך צלעה מטר אחד – "מעוקב" במשמעות "קובייה", בעל שלושה ממדים.
כיוון שליטר הוא יחידת נפח של קובייה שאורך צלעותיה 10 ס"מ, מטר מעוקב מכיל 1,000 ליטר.
המסה של מטר מעוקב של מים מזוקקים בטמפרטורה של 4° צלזיוס היא טוֹנָה אחת.
יחידות מידה נוספות לנפח המבוססות על השיטה המטרית הן:
מילימטר מעוקב (mm³): מיליארדית (1/1,000,000,000) של מטר מעוקב (אלפית של סנטימטר מעוקב).
דציליטר (dL): עשירית הליטר, 100 סמ"ק.
מיליליטר (mL): אלפית הליטר, סמ"ק אחד.
מיקרוליטר (µL): מיליונית הליטר, מילימטר מעוקב אחד.
מלמ"ק או ממ"ק (ר"ת של מיליון מטר מעוקב).
יחידת זו משמשת למדידת נפח נוזלים במערכות גדולות, כגון במערכות מים וביוב.
דוגמה: שטח הכנרת הוא 170 קמ"ר, ולכן עלייה של סנטימטר אחד במפלס הכנרת מוסיפה לכנרת 1.7 מלמ"ק מים.
קילומטר מעוקב (קמ"ק) או מיליארד מטר מעוקב (מסומן: Gm³).
יחידה זו משמשת למדידת קיבולות של אגמים, ימות וכו'.
דוגמה: עומקה הממוצע של הכנרת הוא 25.6 מטרים, והנפח שלה הוא כ-4.5 קילומטר מעוקב.
מַטֵרְהוֹרְן , הר הממוקם בגבול שווייץ-איטליה; המטרהורן מהווה חלק מרכס האלפים הפניניים, והוא אחד מן ההרים המוכרים ביותר ברכס זה.
ההר ממוקם על הגבול שבין שווייץ לאיטליה.
בצד השווייצרי שוכנת לרגליו עיירת הנופש הידועה צרמט, ובצד האיטלקי - עיירת הנופש בריי-צ'רוויניה.
על אף שפסגת ההר מושלגת במשך כל השנה, אין בהר אתרי סקי, בשל היותו תלול ולא נוח לגלישה.
פסגת ההר מיתמרת לגובה של 4,478 מטרים וההעפלה הראשונה לפסגתו בוצעה בשנת 1865.
ההר שוכן ברכס הרי האלפים על גבול איטליה - שווייץ, והוא בין ההרים הגבוהים באזור.
בניגוד לרכסי הרים אחרים כגון הרי ההימלאיה או החרמון הישראלי, ההר אינו בנוי בצורה מוארכת שמשתרעת על שטח רב, אלא בנוי כפירמידה תלולה, בעלת צלעות חדות, לגובה.
להר ארבע צלעות, כשכל צד נמצא לצד אחת מארבע רוחות השמיים: צפון, דרום, מזרח, ומערב.
הצד המערבי הוא הגבוה ביותר.
בדרך כלל מתרחשות על ההר מפולות שלגים רבות, כתוצאה מהצטברות השלג והקרח על הפסגות העליונות.
הרכס הצפון - מזרחי בהר הוא הדרך האופינית לטיפוס על ההר, משום שהיא תלולה פחות.
בקרבת ההר נמצא אגם הקפוא רוב השנה.
למרות מזג האוויר והאקלים הקר בהר, צומחים בחלקיו התחתונים, בשוליו ולמרגלותיו מספר סוגי עצים.
בעיקר, עצים מחטניים המסוגלים לצמוח ולחיות באקלים קר.
על ההר ובסביבתו נפוצים מספר סוגי בעלי חיים הרגילים לחיות במזג אוויר קר, כגון שועלי שלג וכוס.
בשל היות ההר תלול כל כך, אין הוא מתאים לסקי כמו ההרים הקרובים אליו.
דווקא בשל כך, הוא מושך אליו מטפסי הרים מקצועיים המסוגלים לעמוד באתגר הטיפוס על הר תלול כל כך.
מאמצע ההר ועד פסגתו יש שלג תמידי, גם באמצע חודש יוני, שיא הקיץ, בשל האקלים הקר באזור.
מטרהורן היה ההר האחרון מבין הרי האלפים העיקריים שמטפסים הצליחו לכבוש את פסגתו.
זאת, לא רק בשל הקושי הטכני שבטיפוס עליו, אלא גם בגלל פחד כתוצאה מתאונות שאירעו למטפסים קודמים, שמתו בשל מפולות שלגים או בשל הצלעות התלולות של ההר.
הניסיונות הרציניים והמקצועיים הראשונים להעפלה להר היו בסביבות שנת 1858, בדרך כלל בתמיכת הממשלה האיטלקית.
למרות השכלולים בציוד הטיפוס עם השנים, חזרו רוב משלחות הטיפוס במקרה הטוב כלעומת שבאו, ובמקרה הרע נקברו תחת השלג.
מפנה בניסיונות הטיפוס אירע ב-14 ביולי 1865, כאשר לאחר מספר ניסיונות כושלים, הצליחה משלחת בראשותו של מטפס ההרים הבריטי אדוארד וימפר להעפיל אל פסגת ההר דרך נתיב קל יחסית לטיפוס, שלא היה ידוע קודם.
למרות ההעפלה המוצלחת, בדרך חזרה למטה החליקו והידרדרו ארבעה מתוך שבעת חברי המשלחת.
גופות שלושה מתוך הארבעה נמצאו בקרחון מטרהורן, וגופת ההרוג הרביעי מעולם לא נמצאה.
השלושה ששרדו הם וימפר ושני מטפסים נוספים, אב ובנו ממוצא שווייצרי.
בשנת 1871, הייתה לוסי ווקר לאישה הראשונה שהצליחה להעפיל אל ההר, בתמיכת לשכת המחקר האיטלקית.
כיום, ניתן לטפס על כל רכסי המטרהורן בכל עונות השנה, ומדריכי טיפוס עורכים הדרכות - טיפוס למטפסים מקצוענים וכן לחובבים בעיקר במשך הקיץ, על ידי אמצעים חדשניים וציוד מתקדם העוזרים בטיפוס.
רק מטפסים מקצוענים יכולים לטפס עד פסגת ההר, אך ישנם מסלולים קלים יותר המתאימים גם לחובבים, שבהם ניתן להגיע רק עד לנקודה מסוימת.
בכניסה לנקודת תחילת הטיפוס, ממוינים המטפסים לפי מידת מקצועיותם.
למרות הכל, בעקבות טיפוס של לא מקצוענים בלי ציוד מתאים ובלי ידע מוקדם עד לגבהים רמים וכן בעקבות מפולות שלגים, נהרגים כל שנה מספר מטפסים.
הדרך הרגילה לטיפוס היא נסיעה ברכבל עד לנקודת יציאה המתפקדת גם כאכסניה המגישה ארוחות חמות ונותנת אפשרות לינה בגובה 3,260 מטרים, ומשם להמשיך בטיפוס רגלי בהר, עצמאית או בעזרת מדריך.
רוב כלכלת הכפר השוכן לצד ההר, צרמט, מתבססת על המטרהורן, על ידי סיורים מודרכים בשטחו וכן מדריכי טיפוס להר ולאזור שמסביבו.
דגם מזערי של ההר קיים בדיסנילנד שבאנהיים, קליפורניה, ונקרא מזחלות מטרהורן.
המתקן מוצב שם החל משנת 1959, והוא בנוי כדגם של ההר בקנה מידה של 1 ל-100 (גובהו 47 מטרים), אך הוא איננו מדויק.
ציור של ההר מופיע על גבי אריזת השוקולד "טובלרון".
מטקות הוא משחק כדור ישראלי מטיפוס המסירות, המיועד לשני משתתפים או יותר.
מטרת המשחק להתמסר בכדור גומי חלול באמצעות מחבטים עגולים בלבד במשך זמן רב ככל האפשר, בעוצמת חבטה גבוהה ומבלי שהכדור ייפול לקרקע.
לשם כך, במשחק מתקדם נהוג כי שחקן אחד תפקידו תוקף ושחקן שני מגן.
לרוב אין במשחק מנצח או מפסיד.
במשחק משתמשים במטקה ובכדור גומי.
ישנן מטקות אשר מתמחות בהגנה/התקפה.
המחבטים עשויים מעץ, פלסטיק או סיבי פחמן.
במטקות מקצועיות פנים המטקה הוא חלול וזה כדי שהמטקה תהיה מעט גמישה.
ידית המחבט עטופה על פי רוב בשתי חתיכות פלסטיק המעבות אותה והופכות אותה נוחה להחזקה.
הן המשחק והן המחבטים מכונים "מטקות".
הכדורים נבדלים במקדם האלסטיות שלהם וככל שהכדור אלסטי יותר הוא מאבד פחות אנרגיה בהתנגשות עם המטקה.
האלסטיות מדורגת לעיתים על פי נקודות צבעוניות על הכדור- צהובה, ירוקה או אדומה, בסדר עולה של מקדם אלסטיות.
מקובל לשחק את המשחק על שפת הים או באתרי נופש נרחבים אחרים, אשר כוללים בדרך כלל רחצה.
מקור המשחק הוא בישראל ואף יש המכנים אותו הספורט הלאומי של ישראל, אך משחקים אותו גם בברזיל, איטליה ויוון.
בשנים האחרונות משחקים מטקות חוף מקצועי.
מקור השם הוא מהמילה מַדַקָּה בערבית, שפירושה הוא עלי.
צורת המטקה, המורכבת מידית שבסופה חלק מעוגל, היא בעלת דמיון לעלי.
בנוסף הפעולה של נקישה קצובה קיימת בערבית בשורש ד-ק-ק, והנקישה הקצובה המאפיינת את המשחק מביאה אף היא לשם "מדקה".
"אמנון הנשיא", מוותיקי שחקני המטקות, הפך את ביתו בתל אביב ל"מוזיאון המטקות" היחיד בעולם.
בין המוצגים המיוחדים נמצאות מטקות משיש, מקרמיקה, מפסיפס ומצדפים, מטקות מאלופי יוון, מאורי גלר, מטקות בצורת שעון ומטקות מצוירות.
בשנת 2021 הוציאו הראפר ג'ימבו ג'יי ולהקת ספא את הסינגל "מטקות", ששם דגש על כך שהמשחק שוחר שלום וכל תכליתו היא לשחק ביחד, ללא מפסידים ומנצחים.
מאסכולה דומה אך שונה בסצנת הרגאיי הישראלית נכנסת לרשימה היצירה של האמן גון בן ארי בשם "מטקות".
השיר סוקר את חווית השהות בחופי ישראל, על אחת כמה וכמה חופים עירוניים כדוגמת תל אביב ואשדוד, מצד השחקן והן מצד הרוחץ הישראלי בחופי ישראל.
מטקות הוא משחק ילדים שהיה נפוץ בישראל של ראשית המאה העשרים.
עזרי המשחק הם מקל מחודד בשני קצותיו, שאורכו כ-15 ס"מ, ומקל ארוך יותר, המשמש כמחבט.
באמצעות הכאה על קצה המקל המחודד בעזרת מקל המחבט מרים השחקן את המקל מחודד הקצוות מן הקרקע.
מטרת השחקן היא להחזיקו באוויר זמן ארוך ככל שאפשר.
לפי בלשנים מקור השם הוא במילה הערבית מדקה המשמשת בערבית גם כשמו של העלי (עלי ומכתש), וגם כשם הפעולה של נקישה קצובה.
מטרד לציבור היא עוולה בדיני הנזיקין, אשר נועדה להגן על הציבור מפני פעולות המפריעות לו.
בגדר פעולות אלו נכללות פעולות המסכנות את חייו, בטיחותו, בריאותו, רכושו או נוחותו של הציבור, או פעולות הפוגעות באפשרותו של הציבור להשתמש באחת מזכויותיו.
מאפיין בולט של עוולת מטרד לציבור הוא הגיוון הרב של המצבים בהם העוולה חלה.
המאפיין את המצבים השונים הוא פגיעה באינטרסים הציבוריים עליהם באה העוולה להגן:
בטיחות וחיי הציבור – העמדת אי תנועה בלתי מואר, אחסון חומרי נפץ, החזקת כלב תוקפני.
בריאות הציבור – הטלת אשפה ברשות הרבים, זיהום אוויר, החזקת חיה נגועה.
נוחות הציבור – גרימת ריח או רעש חזק, גרימת רעידות או פיזור אבק רב ממכרה.
פגיעה בזכויות ציבוריות – הפרעה לשיט בנהרות, חסימת הגישה לחוף הים, השתלטות על שטח ציבורי ואף חסימת דרך שהרבים הורגלו ללכת בה.
מיקום גאומטרי בתאוריה של דיני הנזיקין
עוולת מטרד לציבור מצויה בסימן ב' פרק ג' לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968, שכותרתו 'מטרדים'.
רב-גוניות המקרים שכונו 'מטרד', הן בחוק ובמשפט והן בשפה הכללית, הקשו על הגדרת המושג, עד שכונה "ג'ונגל בלתי חדיר".
עם זאת, אלמנט משותף שהוצע לסיטואציות המכונות מטרד הוא קיומו של מעשה הגורם חוסר-נוחות כלשהי לאדם אחר.
יחד עם עוולת מטרד לציבור נמצאות בסימן 'מטרדים' גם העוולות מטרד ליחיד, הפרעה לאור שמש ומניעת תמיכה.
במחקר נטען, כי מטרד ליחיד ומטרד לציבור אינם כלל "זנים של אותו המין" וששמם המשותף הוא תוצאה של התפתחות היסטורית מקרית, ולכן מוטב היה לו העוולות לא היו מכונות שתיהן 'מטרד'.
כך, בניגוד לשלוש העוולות הנוספות בפרק, אשר מגינות על האינטרס של היחיד הנוגע להנאה מזכויותיו במקרקעין בלבד, עוולת מטרד לציבור מגנה על האינטרסים של כלל הציבור אשר נוגעים להנאתם מזכויות בתחומים שונים ומגוונים.
החל מהמאה ה-12 התפתח במשפט האנגלי עקרון, לפיו פעולות הפוגעות בתחום זכויותיו של המלך מהוות לא רק עבירה פלילית, אלא מצדיקות גם סעד נוסף שיביא להפסקה או לתיקון של הפגיעה.
כך, כשנעשה שימוש בשטח שבבעלות המלך או כשנחסמה דרך ראשית, נציג מטעם המלך היה יכול, בנוסף לתביעה הפלילית, להגיש גם תביעה לקבלת סעד שהיה בדרך כלל הפסקה או תיקון של הפגיעה.
גם עבור נציג המלך או המדינה הייתה התביעה הנזיקית לקבלת צו כלי עדיף על זה הפלילי, משום שבמקרים אלו הייתה חשיבות רבה יותר להפסקת המטרד והשבת המצב לקדמותו מאשר להענשת האדם בדיעבד.
עם השנים פותח עיקרון זה על ידי בתי המשפט, ובמאה ה-14 הוא החל לכלול גם פגיעה בזכויות ציבור שהוגדרו כמוגנות על ידי המלך, כגון, הפרעה לקיומו של שוק או עשן מבור סיד שגרם אי נוחות לעיירה שלמה.
מקרה מיוחד של עבירה זו במשפט המקובל הפלילי באנגליה ובוויילס, ידוע בשם אשת מדנים ציבורית , המתייחס לאישה כעסנית וסכסכנית, המפרה את שלום הציבור בוויכוחים חוזרים ובסכסוכים עם שכניה.
תפנית חשובה התרחשה ב-1536, כאשר בית משפט אנגלי קיבל באופן תקדימי תביעה של יחיד אשר סבל "נזק מיוחד" בשל מטרד לציבור, ופסק לו פיצויים.
עם הזמן, העבירה הפלילית שכונתה 'מטרד לציבור' תפחה וכללה מגוון רחב של פעולות שגרמו הפרעה לזכויות הציבור, כאשר הגדרה כוללנית זו הפכה תקפה גם ביחס לעוולה הנזיקית של מטרד לציבור.
בהמשך, ובפרט בימי המהפכה התעשייתית, נוספה גם חקיקה ספציפית שהגדירה מפגעים מסוימים, דוגמת בתי בושת או ביצות שהיוו בית גידול ליתושים, כמטרד לציבור.
ההגדרה הכללית של מטרד לציבור מהמשפט האנגלי הגיעה עם פקודת הנזיקין אל המשפט הישראלי.
המשפט העברי תואם בגישתו למשפט הישראלי בדיני המטרד לציבור וניתן למצוא לכך דוגמאות רבות בספרות ההלכה.
הגדרת העוולה ופירוט הזכאים להגיש תובענה בגינה נמצאים בסעיפים 42 ו-43 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], תשכ"ח-1968:
מיטרד לציבור הוא מעשה שאינו כדין או מחדל מחובה משפטית, כשהמעשה או המחדל מסכן את החיים, הבטיחות, הבריאות, הרכוש או הנוחות של הציבור, או שהוא מכשול לציבור להשתמש בזכות מזכויות הכלל.
כדי שמעשה יוגדר כמטרד לציבור, עליו למלא אחר המרכיבים השונים שבהגדרת העוולה:
1. מעשה שאינו כדין או מחדל מחובה משפטית
העוולה אינה מעניקה לאינטרסים עליהם היא מגינה 'הגנה מוחלטת' מפני כל איום על הציבור או פגיעה בזכויותיו, ומגבילה את הגנתה רק כלפי מעשים 'שאינם כדין'.
היותו של מעשה 'מעשה שאינו כדין' נקבע, בדרך כלל, על ידי בית המשפט לפי מידת הסבירות של המעשה.
הסבירות נבחנת על פי קריטריונים כגון: עצמת הסכנה והסתברותה, חשיבות הפעולה לציבור והאלטרנטיבות הקיימות.
בפסיקה התקבל כי פגיעה בזכויות הציבור שהיא במהותה קלה או זמנית, ולכן סבירה, לא תיחשב כפגיעה שבגינה ניתן יהיה לקבל סעד.
הימצאות מכשול בדרך, למשל, לא תהיה כשלעצמה מטרד לציבור אלא אם ניתן להראות שהמכשול גרם סכנה או אי-נוחות מסוימים (פסק הדין הלפרין נ' ראש העיר ת"א).
אין צורך שמעשה יעמוד בניגוד לחוק חיצוני לפקודת הנזיקין כדי להראות שהוא 'אינו כדין', אולם, אם הוא אכן עומד בניגוד לחוק, ניתן לראות בו 'מעשה שאינו כדין' אף מבלי לבחון את סבירותו ואת מידת האשם שהחברה מייחסת לעושה המעשה בנסיבות שנעשה.
כך, למשל, אם חיקוק קובע כי שפיכת שמן לים הוא מעשה שאינו כדין גם ללא אשם, הרי שכל שפיכת שמן תוכל להביא לחבות בשל מטרד לציבור.
מושא לתביעה יכול גם להיות גורם שלא יצר בעצמו את הסכנה או המכשול, זאת, כאשר מוטלת על אותו גורם 'חובה משפטית' למנוע את הסכנה.
כדי להראות שקיימת 'חובה משפטית' שכזו, יש להצביע על הוראת חיקוק מסוימת (פלילית או מנהלית) המטילה את חובת המניעה על הנתבע.
2. מסכן את הציבור או מכשול לציבור להשתמש בזכות מזכויות הכלל
כדי לקיים במרכיב זה, על המעשה לסכן את החיים, הבריאות, הרכוש או הנוחות של הציבור, כאשר מבחינת עצם הסכנה, די בכך שהמעשה יוצר סכנה ואין צורך שהסכנה תתממש לכדי נזק.
בנוסף, כדי שהמעשה ייחשב כמעמיד את הציבור בסכנה, על הסכנה לעמוד באחד מהמבחנים:
מספר האנשים המאוימים – האם הסיכון הוא כלפי מספר אנשים בלתי מוגדר מראש?
שאלה זו נשאלת בזמן יצירת הסכנה, ולא משנה אם בפועל הסכנה כלל לא התממשה או שהתממשה כלפי אדם יחיד בלבד.
מקום יצירת הסכנה – האם הסכנה נוצרה ברשות הרבים?
(ללא התחשבות במספר האנשים הצפויים לעבור במקום), אף אם המעשה עצמו שיצר אותה לא נעשה שם.
בכל הנוגע לרכוש ציבורי, נראה שהכוונה היא גם לרכוש שהוא במהותו ציבורי (זיהום חוף הים) וגם לרכוש פרטי של מספר בלתי מוגדר של אנשים.
(ב) מכשול לציבור להשתמש בזכות מזכויות הכלל
המושג 'זכויות הכלל' כולל זכויות שהן במהותן זכויות שימוש במשאבים הנתונות לציבור הרחב ללא צורך בקניין מיוחד.
מכשול הוא כל מעשה שגורם לפגיעה או מכביד על האפשרות לשימוש בזכות של הכלל.
הדוגמה הנפוצה ביותר לכך היא פגיעה בזכות המעבר בדרך ציבורית או בזכות הגישה למקומות ציבוריים, דוגמת שפת הים (בלומנשטיין נ' המועצה המקומית בת-ים).
הזכות לתבוע בעוולת מטרד לציבור
הזכות לנהל תביעה משפטית כנגד אדם שעשה מעשה הנחשב למטרד לציבור היא מוגבלת.
סעיף 43 לפקודת הנזיקין מגדיר מי יכול להגיש תביעה בגין מטרד לציבור:
43. תובענה על מטרד לציבור
לא תוגש תובענה על מטרד לציבור אלא -
(1) על ידי היועץ המשפטי לממשלה או בא-כוחו, לשם מתן ציווי;
(2) על ידי אדם שסבל על ידי כך נזק-ממון.
1. תובענה של היועץ המשפטי לשם מתן ציווי
סוג התובענה הראשון שמוזכר בסעיף הוא תובענה שמגיש היועץ המשפטי לממשלה או בא כוחו כנציג של הציבור.
מטרת תובענה מסוג זה היא קבלת ציווי מידי בית המשפט.
ציווי יכול להיות צו עשה או צו לא תעשה באופן זמני או קבוע, אשר מונע פעולה הגורמת למטרד או מורה להסיר מטרד קיים.
הענקת זכות הגשת תובענה ליועץ המשפטי לממשלה רומזת על המקור הפלילי של העוולה, ומעידה גם על תפיסה לפיה ההגנה שהיא מספקת היא הגנה שראוי שרשות שלטונית תדאג לה.
ניתן להתייחס לתובענה כזו ככלי נוסף, מעבר למשפט הפלילי, המונח בידי השלטון להגנה על הציבור מפני מטרדים וסכנות.
היתרון והייחוד של תובענה של היועץ המשפט לממשלה, לעומת תביעה של אדם פרטי, היא בכך שהיא מאפשרת באופן תאורטי לקבל סעד עוד בטרם מתממשת סכנה שגרמה לנזק.
2. אדם שסבל על ידי כך נזק ממון
סוג התובענה השני שמוזכר בסעיף הוא תובענה שיכול להגיש אדם פרטי שסבל 'נזק ממון' בשל המטרד.
הקושי בהבנת אפשרות הגשת תובענה מסוג זה טמון בפירוש המונח 'נזק ממון'.
אין בהירות בשאלה האם יש להבין את המונח כפי שהביטוי 'נזק ממון' מוגדר בסעיף ההגדרות של פקודת הנזיקין, או שמא יש לאמץ את התנאי הקיים במשפט המקובל בעניין תובענת יחיד על מטרד לציבור.
בפסיקה ובספרות ניתן למצוא שלוש גישות מרכזיות ביחס להבנת המונח.
הגישה הראשונה גורסת כי יש להבין את המונח נזק ממון כפי שהוא מוגדר בסעיף 2 לפקודת הנזיקין, סעיף ההגדרות של הפקודה: "נזק ממון – הפסד או הוצאה ממשיים הניתנים לשומה בכסף ואפשר למסור עליהם פרטים".
לפי גישה זו, על מנת שפרט יוכל להגיש תובענה, עליו להראות כי נגרמו לו 'הפסד או הוצאה ממשיים', כלומר, נזק גשמי שאינו נזק של אי-נוחות גרידא.
כל אדם שסבל נזק שניתן להערכה כספית יוכל להגיש תובענה, אפילו אם הוא אחד מני רבים שסבלו נזק דומה.
אדם שסבל נזק שאינו ממוני, אפילו הוא ייחודי לאותו אדם, לא יוכל להגיש תובענה.
נראה שגישה זו, אשר זכתה לתמיכתו של פרופ' טדסקי, היא גם הגישה המקובלת ביותר בפסיקה.
כך, ניתן למצוא פסקי-דין שונים של בתי משפט מחוזיים, חלקם אף מהעשור האחרון, שהלכו בעקבות פירוש זה (לדוגמה, דעת הרוב בפסק הדין מועצה מקומית דלית אל כרמל נ' חלבי).
הגישה השנייה טוענת כי ראוי להבין את המושג נזק ממון בעוולת מטרד לציבור בצורה המשקפת את התנאי להגשת תובענת יחיד על מטרד לציבור במשפט האנגלו-אמריקאי.
לפי גישה זו, ההגדרה של "נזק ממון" שבסעיף 2 לפקודה היא תרגום והגדרה לא ממצים של המונח "Special Damage" (נזק מיוחד), שמקורו במשפט האנגלי.
במשפט האנגלי עצמו, ניתן למצוא למונח "נזק מיוחד" מספר משמעויות שונות, כאשר לא זו בלבד שהמשמעות הגלומה בסעיף 2 ('נזק ממון') היא רק אחת מבין המשמעויות הללו, אלא שהיא גם אינה קולעת למשמעות הספציפית שהתפתחה בהלכה האנגלו-אמריקאית לגבי זכות התביעה של יחיד בגין מטרד לציבור.
משמעות הדרישה לנזק מיוחד שהתפתחה במשפט האנגלי, היא לנזק מסוג כלשהו המיוחד לתובע.
כלומר, הסכנה צריכה להתממש בדמות גרימתו של נזק, ואותו הנזק צריך להיות שונה ונוסף על הנזק שנגרם לכלל הציבור.
כלל זה, המגביל במידה רבה את האפשרות להגשת תובענה של יחיד, נשען על תפיסה לפיה תיקון נזק הנגרם לכלל הציבור ראוי שייעשה על ידי הנציגים הממונים של הציבור, והוא גם נועד למנוע ריבוי תביעות כנגד גורם המטרד בשל נזקים ציבוריים שעבור כל יחיד הם קלים יחסית.
הדגש בדרישה, לפי פירוש זה, הוא השוואתי.
על הנזק להיות שונה מהנזק שנגרם לכלל הציבור.
לדעת המצדדים בגישה זו, הבנת המושג "נזק מיוחד" בהתאם למשמעותו הייחודית בהקשר של מטרד לציבור תקלע בצורה טובה יותר לכוונתו של מחוקק פקודת הנזיקין.
התומך העיקרי בגישה זו הוא פרופ' אנגלרד, בספרו דיני הנזיקין (1976), ונראה שדעתו אף נתקבלה על ידי השופט זוסמן בפסק הדין בלומנשטיין נ' המועצה המקומית בת-ים, בו קבע: "נזק ממון, היינו נזק מיוחד לו, להבדיל מהנזק הכללי שבפגיעה בציבור".
הגישה השלישית משלבת בין הדרישות של שתי הגישות הקודמות.
לגישה זו, יש צורך בהתמלאות שני התנאים שצוינו לעיל כדי שאדם פרטי יוכל לתבוע במטרד לציבור.
גם עמדה משלבת זו זכתה לביטוי בפסיקה, ונראה שבאה כניסיון ליישב בין שני הפירושים השונים שנקשרו למונח "נזק ממון".
כך, לדוגמה, בפסק הדין בעניין ברברה נ' כורי ציטט השופט את דברי השופט זוסמן בפסק הדין בלומנשטיין בעניין הדרישה לנזק מיוחד מהבחינה ההשוואתית, אך המשיך ופירש את המונח גם לפי הדרישה הגשמית שבסעיף 2 לפקודה.
נראה שעמדה משלבת זו מקובלת גם על דעת פרופ' קרצ'מר.
מטרד לציבור היא עוולה נזיקית, וככזו ניתן להתגונן מפניה באמצעות ההגנות הכלליות החלות על העוולות השונות שבפקודת הנזיקין.
הגנות אלו כוללות את הגנת 'האשם התורם', לפיה נתבע אינו חב בעבור נזק שאחראי לו הניזוק, ואת הגנת ה'הסתכנות מרצון', אשר פוטרת את הנתבע מאחריות לנזק שהתובע חשף עצמו אליו ביודעין.
2. הגנת 'שימוש הדרוש לטובת הציבור'
הגנה זו, המצויה בסעיף 48ב לפקודת הנזיקין, היא הגנה ייחודית לעוולות המטרדים, שמטרתה לאפשר קיום פעילויות המועילות לכלל הציבור אף שהן מהוות מטרד ליחיד או לציבור.
ההגנה מאפשרת לפטור מעשה מהגדרתו כמטרד בהתקיים מספר תנאים, כאשר נטל הוכחת קיומם רובץ על הנתבע הטוען לקיומם:
ראשית, ישנה דרישה שייעשה 'שימוש במקרקעין' מצד הנתבע, כשיש לפרש מונח זה בצורה רחבה כך שיכלול הן פעילות ארעית והן פעילות מתמשכת.
התנאי השני הוא כי השימוש 'דרוש לטובת הציבור' – תנאי זה דורש כי המטרה העיקרית של הפעילות היא טובת הציבור, ושלשם מימוש מטרה זו יש צורך שהפעילות תתבצע דווקא במקום בו היא מתקיימת.
משמעות הדבר אינה שאי אפשר לקיים את הפעילות בשום מקום אחר, אלא שיש צורך שגם הבחירה במקום נעשתה משיקולי תועלת הציבור.
התנאי השלישי הוא שהנזק שנגרם 'אינו חורג מתחום הנסבל' – בחינה אם נזק או הפרעה חורגים מתחום הסביר נעשית על ידי בית המשפט לאור נסיבות המקרה, תוך התחשבות בגורמים כגון: מהות ההפרעה, היקפה ומשכה, חומרת הסכנה הנגרמת ועוצמת הפגיעה בניהול חיים רגילים או באינטרסים כלכליים.
התנאי הרביעי לקיומה של ההגנה הוא, שהנתבע 'נקט אמצעים סבירים כדי להקטין את הנזק ככל האפשר', כאשר הסבירות תיקבע על ידי בית המשפט בהתאם לתנאי המקרה.
לפי לשון הסעיף, גם בהתקיים תנאי ההגנה, בית המשפט "רשאי" לפסוק פיצויים כנגד הנתבע אם התובע הוכיח שנגרם לו "נזק של ממון" והוא "בעל מקרקעין" (מונח זה עשוי לזכות לפרשנות מרחיבה ולכלול כל בעל אינטרס במקרקעין, כגון שוכר או חוכר של מקרקעין).
יש שפירשו את המונח 'רשאי' כמטיל חובה על בית המשפט לקבוע פיצויים בהתקיים תנאי הסעיף.
עם זאת, ייתכן שהתקיימות תנאים אלו תאפשר לבית המשפט לפטור את הנתבע מתשלום.
אינטרס הציבור - מבט כללי על העוולה
מעבר להפעלה הטכנית של לשון החוק, בית המשפט אף מתייחס לתכליתה של העוולה ולאינטרסים השונים עליהם היא באה להגן.
אחת ההבחנות הבסיסיות בתחום זה היא ההבחנה בין האינטרס הציבורי והאינטרס הפרטי.
כאמור, בשונה מהעוולות המצויות בסמוך אליה בפקודת הנזיקין, אשר מכוונות למניעת הפגיעה באינטרס הפרטי, עוולת מטרד לציבור נועדה להגן על האינטרס הציבורי ולמנוע פגיעה בזכויות הכלל.
מטרה זו עולה בבירור משם העוולה, מתוכנה ואף מהענקת הזכות להגיש תובענה ליועץ המשפטי לממשלה.
זכות זו ניתנה ליועץ המשפטי, משום תפקידו ומעמדו כמייצג הציבור וכממונה על שמירת האינטרסים הכלליים שלו.
אמנם, גם אדם פרטי רשאי לתבוע בגין מטרד לציבור, ובכך ניתן לראות לכאורה את הרחבת ההגנה גם לאינטרס הפרטי, אך לאור האמור לעיל ולאור הגבלת זכות העמידה של הפרט רק למקרה בו נגרם לו נזק ממון, נראה שיש לפרש זכות זו כחריג בלבד של הרציונל הכללי-ציבורי של העוולה.
העמדת ההגנה על האינטרס הציבורי כמהות ויסוד העוולה באה לידי ביטוי גם בפסיקות בתי המשפט.
לשונו המפורשת של החוק לא מאפשרת לבית המשפט לקבל תביעה של יחיד שלא סבל נזק ממון במטרד לציבור, ולכן נדחו לא אחת תביעות של יחידים בטענה שהמחוקק לא השאיר "בידי כל מאן דהוא את ההחלטה אם טובת הכלל דורשת הגשת תביעה מחמת המטרד" (פסק הדין בעניין בלומנשטיין).
עם זאת, במקומות בהם הרגיש שאינטרס הציבור מחייב זאת, בית המשפט ראה עצמו כמוסמך לחרוג מהכלל, ואפשר תביעה של יחידים בעניין ציבורי.
כך, לדוגמה, הכיר בית המשפט בתביעה פרטית על מעשה הפוגע באינטרס הציבורי ומהווה מטרד לציבור, גם בלא שהיה קיים נזק ממון, כאשר המעשה נכנס גם לגדר עוולת מטרד ליחיד או החוק למניעת מפגעים (פסק הדין חברת חשמל נ' אבישר).
דרך נוספת בה בית המשפט מביא לידי ביטוי את האופי הציבורי של העוולה בצורה ברורה עוד יותר, היא האופן בו הוא מפרש את הוראת סעיף 43(2) המתיר הגשת תובענה בידי פרט.
הגנת אינטרס הציבור מפני מפגעים - חקיקה נוספת
ישנם חיקוקים נוספים אשר באים להגן על האינטרס הציבורי מפני מפגעים.
בחינת היקף ההגנה שחיקוקים אלו מעניקים לאינטרס הציבורי ביחס להגנה שמקנה עוולת מטרד לציבור מאפשרת להסיק מסקנות ביחס לשימושיות ולייחוד של מטרד לציבור.
הגדרה ותחולה – מטרת החוק היא מניעת מפגעים שאינם סבירים הנובעים מרעש, ריח וזיהום אוויר, כאשר הם עלולים להפריע לאנשים בסביבתם.
בכך, תחולת החוק מצומצמת מזו של מטרד לציבור, שחוק זה לא מגן על גרימת חוסר-נוחות גרידא, פגיעה בזכויות הכלל ופגיעה ברכוש.
זכות עמידה – זכות העמידה לפי חוק זה רחבה יותר מזו של מטרד לציבור: בתביעה של יחיד אין הכרח בקיומו של נזק ממון דווקא, וכן, מעבר ליועץ המשפטי לממשלה, יש זכות עמידה גם לרשויות מקומיות שנעברה העבירה בתחומן ולגופים ציבוריים-מקצועיים מסוימים.
סעד – ניתן לקבל סעד רחב יותר ממטרד לציבור.
מעבר לסעד של צו או פיצויים, החוק קובע סנקציות פליליות (מאסר או קנס), וכן מאפשר לשר לאיכות-הסביבה להוציא צו להסרת המפגע.
חוק למניעת מפגעים סביבתיים (תביעות אזרחיות) תשנ"ב-1992
הגדרה ותחולה – החוק נועד להגן על אינטרסים של הפרט או הציבור מפני מפגעים סביבתיים כזיהום אוויר, מים, רעש, ריח, פסולת, קרינה או פגיעה בסביבה החופית.
כדי להיחשב כמפגע, על הזיהום להיות בניגוד לחיקוק, פוגע בבריאות או גורם סבל ממשי לאדם.
מבחינה זו, תחולת החוק מצומצמת ממטרד לציבור, משום שהוא עוסק רק במקרים של זיהום חמור.
זכות עמידה – החוק מקנה זכות עמידה רחבה יותר, ומאפשר הגשת תביעה מצד פרט שנפגע או עלול להיפגע, קבוצת אנשים (בתובענה ייצוגית) ואף גופים ציבוריים-מקצועיים שונים.
סעד – הסעד שניתן לקבל מצומצם יותר ממטרד לציבור.
ניתן לקבל צו מניעה, תיקון או אי-הישנות המפגע, וכן סעד להשבת המצב לקדמותו, אך ייפסקו פיצויים רק אם מדובר במפגע חוזר.
מטרד לציבור – סעיף 215 לחוק העונשין, התשל"ז-1977
הגדרה ותחולה – העבירה נועדה להגן על האינטרס הציבורי מפגיעה, סכנה, הטרדה, הפרעה או גרימת אי-נוחות בשימוש בזכות הרבים.
מבחינה זו, העבירה דומה לעוולת מטרד לציבור.
זכות עמידה – מצומצמת ממטרד לציבור, ועומדת למדינה בלבד.
סעד – ניתן להטיל על המטריד מאסר, וכן לפסוק פיצויים לניזוק.
הסעד מצומצם ממטרד לציבור בכך שלא ניתן לקבל צו, אך גם רחב ממנו בכך שאין דרישה מפורשת לנזק ממון לשם קבלת פיצויים (אף על פי שיש להניח שבית המשפט ידרוש זאת).
מטרד ליחיד – סעיף 44 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968
הגדרה ותחולה – עוולה זו נועדה כדי להגן על האינטרס הפרטי, ולאזן בין דרישת האדם ליהנות מזכויותיו בקרקע באופן סביר, לבין דרישת אחרים לבצע פעילות המשפיעות על ההנאה.
תחולת העוולה מצומצמת ממטרד לציבור בעיקר בשל הדרישה שההפרעה תהיה לשימוש במקרקעין.
זכות עמידה וסעד – זכות העמידה אמנם מוגבלת ליחיד, אך זכות העמידה של אותו יחיד רחבה ממטרד לציבור.
לעניין הוצאת צו, לא נדרשת כל הוכחת נזק (מספיק הפרעה של ממש לשימוש סביר בקרקע), ואילו לעניין פיצויים, יש להוכיח נזק אך אין דרישה לקיומו של נזק ממון.
עוולת הרשלנות – סעיף 35 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968
הגדרה ותחולה – עוולת הרשלנות היא "עוולת מסגרת", אשר יכולה לחול על סיטואציות רבות בהן נתקיימו שלושת יסודותיה (התרשלות, חובת זהירות ונזק).
ככלל, עוולת הרשלנות רחבה ממטרד לציבור, אך לעניין מטרדים, נראה שרשלנות צרה יותר, משום שיסוד 'חובת הזהירות' נוקשה יותר מהיסוד 'שאינו כדין' שצריך להתקיים במטרד לציבור (פסק הדין מקורות נ' שאלתיאל).
זכות עמידה – זכות העמידה ברשלנות רחבה יותר ממטרד לציבור, ועל פי הפסיקה מתאפשרת לעיתים תביעה אף מפרט שסבל נזק בלתי ממוני טהור בלבד (כאב וסבל בלבד).
סעד – הסעדים שניתן לקבל בעוולת הרשלנות זהים למטרד לציבור (צו או פיצויים).
מסקירה זו ניתן להבחין בשתי מגמות עיקריות:
מבחינת ההגדרה והתחולה, אמנם החקיקה הנוספת מכסה שטח נרחב למדי מהמקרים שבגדר מטרד לציבור, אך נראה שעדיין ישנם מקרים שהמענה ההולם יימצא להם רק על ידי שימוש בעוולה זו, במיוחד בכל הנוגע לחוסר נוחות או הפרעה לשימוש בזכויות הכלל.
מבחינת זכות העמידה והסעד, נראה שברוב המקרים החקיקה הנוספת מקלה את המגבלות הקיימות על התובע ופותחת בפניו מגוון רחב יותר של סעדים מאשר עוולת מטרד לציבור.
מכך, ניתן לומר שהעוולה משמשת כמעין "רשת ביטחון" לחקיקה הספציפית המגנה על האינטרסים הציבוריים מפני מפגעים – מחד, נחיצותה של העוולה באה לידי ביטוי במקרים שאינם זוכים להגנה על ידי החקיקה הספציפית, ומאידך, האפשרויות הרחבות יותר הקיימות בחקיקה הנוספת מעידות על יתרון לשימוש בעוולות אלו לצורך השגת תוצאות אופרטיביות.
נראה, שניתן להסביר תופעה זו בעזרת הניתוח לעיל – מבחינת הציבור, קיומם של חוקים נוספים המספקים אפשרויות רחבות יותר מבחינת זכות העמידה והסעד, מייתרים במקרים רבים את הצורך להשתמש בעוולה.
בתוך כך, נראה שגם היועץ המשפטי לממשלה, שהוא בעל זכות עמידה, בוחר מצידו שלא להתערב בבעיות הנוגעות להפרעה או גרימת אי-נוחות בלבד, משום שהמקרים ברובם הם מקומיים באופיים.
כתוצאה מכך, גם בית המשפט מעדיף להשתמש בדוקטרינות ברורות ומוכרות, ולא להיזקק לעוולה שלא מרבים לדון בה (פסק הדין מנורה נ' מדינת ישראל).
סיבה נוספת שככל הנראה יכולה לספק מענה לתת-השימוש בעוולה, היא סמכותן של הרשויות המקומיות.
סעיף 242 לפקודת העיריות מקנה לרשות סמכות לנקוט "בעניין תברואה, בריאות הציבור ונוחותו...
אמצעים להסרת כל מטרד או למניעתו, ותדאג לבדיקות שמטרתן לברר מה הם המטרדים הקיימים".
סמכות רחבה זו מאפשרת להגן על האינטרס הציבורי ולמנוע קיומם של מטרדים ברמה המקומית, ללא היזקקות לערכאות ולשימוש בעוולות שבחקיקה הראשית.
מטרד לציבור בהצעת חוק דיני ממונות
הצעת חוק דיני ממונות, המונחת כעת על שולחן הכנסת, היא הצעה לאיגוד חוקים שונים מהמשפט האזרחי תחת חוק אחד.
אם תתקבל הצעת החוק כהווייתה, יחולו שלושה שינויים מרכזיים בעוולת מטרד לציבור, המצויה בסעיפים 395–396 להצעת החוק.
השינוי הראשון נוגע לזכות להגיש תביעה – בסעיף 396, ההצעה מבטלת את זכותו של היועץ המשפטי לממשלה להגיש תובענה על מטרד לציבור, ובכך מבטלת את אפיק הפעולה של נציג הציבור לבקש צו להסרתו של מטרד.
ביחס לזכות התביעה של יחיד, על פניו נראה, כי ההצעה משאירה את העמימות על כנה כאשר היא מותירה ללא ביאור את הדרישה לקיומו של 'נזק ממון'.
בדברי ההסבר להצעת החוק אף נאמר, מבלי לפרש או להרחיב, שהנוסח משמר את התנאי הקבוע כיום בפקודת הנזיקין.
השינוי השני הוא הגבלת הזכות לפיצויים – סעיף 399 (החל על כל סימן המשנה 'מטרדים') דורש כתנאי לפסיקת פיצויים כי ניתן יהיה לייחס לגורם המטרד יסוד של 'התרשלות', המבטא את קיומו של אשם חברתי, כלומר שמעשיו נבחנו וסווגו כלא סבירים.
מכך משתמע, כי במקרים בהם פעולה מהווה 'מעשה שלא כדין' עקב הגדרתה ככזו בחקיקה וללא שקיים אשם בצידה, ניזוקים לא יוכלו לזכות בפיצויים.
עם זאת, הסעיף מציע חלופה בה יוענק לבית המשפט שיקול דעת לקבוע כי במקרים מיוחדים ייפסקו פיצויים אף על פי שמעשהו של המעוול אינו מהווה התרשלות.
השינוי השלישי מתייחס להגנות – הגנת שימוש הדרוש לטובת הציבור הושמטה מהצעת החוק, ולא ניתן להתגונן מול תביעה להסרת מטרד או לקבלת פיצויים באמצעות טענה זו.
מבט ביקורתי על עוולת מטרד לציבור בפקודת הנזיקין ובהצעת חוק דיני ממונות
אמנם, כאמור לעיל, הבסיס הרעיוני העומד ביסודה של עוולת מטרד לציבור הוא ההגנה על האינטרס הציבורי, אך נראה שההסדר המוצע, המונע את אפשרות הגשת התובענה על ידי גורם ציבורי (היועץ המשפטי) ומשאיר זכות זו רק בידי הפרט, פוגע במהות העוולה והופך אותה לכזו המגנה על האינטרס של הפרט בלבד.
גם מעבר לחוסר ההתאמה הרעיוני, ראינו שהחיסרון העיקרי של העוולה אל מול החקיקה הנוספת המגנה על האינטרס הציבורי נוגע לזכות העמידה והסעדים המוגבלים.
המשך צמצום זכות העמידה בהצעת החוק מעורר חשש ממצבים בהם נפגעים אינטרסים עליהם העוולה מבקשת להגן אך שימוש בעוולה והגשת תובענה לא מתאפשר.
תרחיש כזה עלול להתקיים כשמדובר במטרד שהוא מעשה היוצר סכנה, אך סכנה זו עדיין לא התממשה וגרמה לנזק.
תחת ההסדר המוצע, נראה שאין אף גורם שבכוחו להגיש תובענה בבקשת צו להסרת הסכנה לפני שנגרם נזק.
מקרים בעייתיים נוספים בהם לא תוגש תובענה יכולים להיווצר כאשר ישנו מטרד ציבורי שאף פרט לא סובל ממנו נזק ממון, או במקרה שמטרד ציבורי הסב נזק ממון מועט בלבד לפרט, דבר שיימנע ממנו להגיש תביעה אף שהדבר רצוי מבחינת האינטרס הציבורי.
יכול, ובמקרים אלו החקיקה הנוספת תוכל להוות פתרון חלופי לשם הסרת המטרד, עם זאת, כפי שראינו לעיל, עוולת מטרד לציבור היא העוולה בעלת התחולה הרחבה ביותר והיא מכסה שטחים מסוימים שהחקיקה הנוספת לא מגיעה אליהם.
הצעת הסדר חלופי ביחס לזכות העמידה בגין מטרד לציבור
לדעת כותבי ערך זה, על מנת להגשים את מטרותיה של עוולת מטרד לציבור, יש להגמיש את זכות העמידה של יחיד בצורה שתאפשר לו גם לפעול למען הציבור, ובנוסף להעניק זכות עמידה לגורמים מקומיים הפועלים מטעם הציבור ולמענו.
את זכות הגשת התובענה של יחיד ניתן להרחיב באמצעות ויתור על הדרישה לקיומו של 'נזק ממון' (לפי כל אחת מהגישות שהוצגו לעיל).
מנסחי הצעת החוק דיני ממונות אף העירו בדברי ההסבר כי השארת התנאי של קיום נזק ממון כדי לאפשר זכות תביעה היא "כחריג למגמה הכללית בחוק המוצע".
במקום הדרישה לנזק ממון ניתן להסתפק בדרישה לקיומו של כל נזק, ובלבד שמתקיים קשר סיבתי עובדתי וקשר סיבתי משפטי בין המעשה המהווה את המטרד לבין הנזק.
פירושו של דבר הוא, שהדרישה תהיה לכך שנגרם נזק שהוא מבחינה עובדתית תוצאה של המטרד ושהוא גם בתחום הסיכון שבגללו הפעולה שמהווה את המטרד סווגה כלא סבירה.
יש לאפשר, לפי גישה זו, לכל מי שסבל נזק להגיש תובענה לקבלת צו להסרת המטרד או לקבלת פיצויים.
במקרה מ-1982 שעסק בחסימת הגישה לחוף הים קבע בית המשפט העליון של מדינת הוואי כי ההלכה הראויה בדבר זכותו של יחיד לתבוע בגין מטרד לציבור אינה כי ייגרם לו "נזק מיוחד" אלא רק שייגרם לו "נזק למעשה"
(Injury in Fact), אולם, אף בית משפט אחר בארצות הברית לא אימץ הלכה זו.
בנוסף להגמשת הדרישה לקיום 'נזק ממון', יש לקבוע במפורש כי פרט יוכל להגיש תובענה פרטית גם לפני שנגרם לו נזק, בשלב בו הוא יכול להראות שהוא נתון בסכנה בשל מטרד קיים, ולתבוע להסירו באמצעות צו בטרם יתרחש הנזק.
לצד הגמשת זכות התביעה של יחיד, ניתן לשמור ולחזק את האופי הציבורי של העוולה באמצעות הצבת תנאי הדורש כי הסיכון או הפגיעה הם אכן ביחס לאינטרס של הציבור ולא לאינטרס פרטי של התובע בלבד.
תנאי כזה עומד בקנה אחד עם מדיניות בית המשפט שדחה תביעות שנועדו להגן על אינטרס פרטי מקום שלא הייתה פגיעה בציבור.
במחקר בארצות הברית אף הועלתה הצעה להחליף את תנאי זכות העמידה הדורש קיום "נזק מיוחד" בדרישה לקיומו של "נזק של ממש לקהילה" (Actual Community Injury).
כלל דומה יכול להוות חיזוק למדיניות בית המשפט ותוספת נאותה להגמשת זכות העמידה של היחיד.
לאור המהות הציבורית של העוולה, ראוי להעניק גם זכות הגשת תובענה לגורמים הפועלים למען הציבור.
זכות התביעה הציבורית שמוענקת בפקודת הנזיקין ליועץ המשפטי לממשלה לא הגיעה לכלל שימוש, ונראה שזו הסיבה לוויתור עליה בהצעת חוק דיני ממונות.
אכן, נראה כי יש גורמים ציבוריים, מקומיים באופיים, שמתאימים יותר מהיועץ המשפטי לטיפול במקרים של מטרד לציבור.
רשויות מקומיות, האמונות על אינטרס הציבור באזור גאוגרפי תחום ומוגבל, יכולות להוות גורם מתאים יותר להגשת תובענה (במקרים בהם אינן יכולות להפעיל סמכותן על פי פקודת העיריות, לדוגמה אם מקור המטרד מצוי מחוץ לשטחן המוניציפלי).
אפשרות נוספת היא הסמכת גופים ממשלתיים או עמותות ציבוריות להגיש תובענה למען השגת צו להסרת מטרד.
הסדר מסוג זה קיים, למשל, בחוק למניעת מפגעים סביבתיים (תביעות אזרחיות), התשנ"ב-1992. בתוספת לחוק זה מנויים גופים שיכולים להגיש תביעה לפיו, כגון: רשות שמורות הטבע, הקרן הקיימת לישראלי ואדם טבע ודין.
הסדר שכזה יוכל לעזור במקרים בהם אין בנמצא פרט שנזקו גבוה מספיק כדי להצדיק את עלויות תביעה פרטית, אך מנגד קיים אינטרס ציבורי בהסרת מטרד.
פקודת הנזיקין [נוסח חדש], התשכ"ח-1968.
חוק למניעת מפגעים סביבתיים (תביעות אזרחיות), התשנ"ב-1992.
סעיף 41(א) לחוק הפיקוח על מצרכים ושירותים, תשי"ח-1957.
סעיף 2 לחוק עזר לקצרין (עצים מסוכנים), התשנ"ד-1994.
חוק עזר לירושלים (פיקוח על כלבים וחתולים) התשל"ח-1978.
חוק עזר לבוסתאן אלמרג' (שמירת איכות הסביבה, מניעת מפגעים ושמירת הסדר והניקיון), התשס"ו-2005.
תזכיר הצעת חוק דיני ממונות
דברי הסבר להצעת חוק דיני ממונות
יצחק אנגלרד דיני הנזיקין (1976).
דיני הנזיקין תורת הנזיקין הכללית (גד טדסקי עורך, 1976).
דוד קרצמר, מטרדים (גד טדסקי עורך, 1980).
אורנה אל-יגון "מפגעי ריח והחקיקה בישראל" הביוספירה כ"ג 6–7 (1994).
גד טדסקי "חסימת נמל, ריבוי ניזוקים ושלילת אחריות" הפרקליט כ"ט 163 (תשל"ד-תשל"ה).
מטרד ליחיד היא עוולה המוגדרת בסעיף 44 בפקודת הנזיקין, הקובע כי הפרעה לשימוש סביר במקרקעין של אדם מהווה עוולה נזיקית כלפיו.
מטרת הסעיף היא ליצור איזון בין שאיפתו של האדם להנאה מלאה מזכויותיו במקרקעין לבין דרישותיהם של אחרים לנהל פעילות המשפיעה על הנאתו זו.
סעיף 44 לפקודת הנזיקין [נוסח חדש] קובע:
מדובר בעוולה נזיקית שנשאבה מן המשפט המקובל (האנגלי) כמעט בשלמותה.
לעוולה זו נוספו הסדרים שנקבעו בפסיקה בחו"ל, למעט התפתחויות מסוימות במשפט המקומי הישראלי.
המוקד בעוולה טמון בהשפעתה של ההתנהגות המזיקה על הנאתו או שימושו של הזולת במקרקעין שלו – לשון אחר – טיב ההפרעה, ולא טיב ההתנהגות גופה.
לפי פרופ' דוד קרצמר, ההתנהגות או הפעילות מולידה אחריות ביחס להשפעה שלה על הנאתו של הזולת במקרקעין שלו.
נובע מכך שהיסוד הדומיננטי בעוולה הוא האינטרס המוגן של הניזוק (בעל המקרקעין, או המחזיק בו).
לפי דעת המלומד פרוסר, תביעה בשל מטרד ליחיד איננה תביעה בשל הפרה לשימוש במקרקעין בעלמא, אלא הפרעה לשימוש התובע באינטרס שלו במקרקעין.
לדוגמה, לבעל מקרקעין ישנה עילה לתבוע אדם שפעילותו משפיעה לרעה על ערך הקרקע (ע"א 81/68 זנגי נ' אנגלשטיין) או על יציבות הבניין בקרקע (ע"א 407/54, בית משותף ג' פתח-תקוה בע"מ נ' למפרט) – משום שפעילות כזו פוגמת בהנאתו מן המקרקעין בתור בעלים.
המחוקק עומד על שלושה אופני פעילות של המזיק, בהם הוא ייתפש כאחראי לביצוע העוולה:
התנהגות – הכוונה היא לפעילות אקטיבית, ואחת היא לגבי צורת הפעילות ומקום ביצועה.
לדוגמה, הפעלת מכונה הגורמת לרעש או ריחות עזים הפוגמים בהנאתם הסבירה של דיירי בית מסוים – תוליד אחריות של מפעיל המכונה כלפי הדיירים, בין שהלה הפעיל את המכונה ברחוב או בחצרו-הוא.
נוסף על כך, האחריות אינה פגה אם ההפרעה נגרמת מחפץ שכבר איננו בשליטת הנתבע ואין באפשרותו להסירו.
לדוגמה, בניין הנבנה תוך הפרעה למאור השמש בבית דייר שכן מקים עילת תביעה כלפי בונה הבניין, גם לאחר שהבניין הועבר מחזקתו.
קרצ'מר טוען כי ככלל נדרשת פעילות אקטיבית ולא הימנעות מפעולה – אלא אם כן מוטלת חובה מיוחדת בחוק לביצוע פעולה פלונית שהאדם נמנע מלבצעה.
ניהול עסק – אחריות בעל העסק משתרעת על הפרעות הנגרמות מניהול העסק הן על-ידו והן על ידי אנשים שהוא אינו אחראי על מעשיהם (לדוגמה הלקוחות), ואפילו מעשים אלו נעשים ברשות הרבים (Wagstaff v.
האחריות תקום כאשר בעל עסק מנהל את עסקו בצורה החורגת מהצורה הרגילה לניהול סוג זה של עסק, וההפרעה קשורה לאותה צורה המיוחדת, ולא מתנאים חיצוניים שאינם תלויים בו (Winfield and Jolowicz).
אחריות התופש במקרקעין (קרי, האדם המחזיק בקרקע) משתרעת על כל הפרעה הנגרמת כתוצאה מפעילות המבוצעת על-ידו בקרקע, או על ידי קבלנים עצמאיים מורשים מטעמו (לדוגמה, נגרים או קבלני בניין).
המלומד פלמינג טוען כי אחריותו של תופש המקרקעין לפעילות הקבלן קמה כל עוד הסיכון להפרעה כרוך באופן טבעי בפעילותו (לדוגמה, עבודות עפר המפזרות אבק בחלקת השכן), ואינו נובע מתוך רשלנות מקרית שלו.
יתר על כן, הפרעה להנאתו של פלוני ממקרקעיו אשר נגרמת מתוך מצב או תנאים שנוצרו בקרקע של אלמוני – בין על ידי כוחות-טבע או אדם לא מורשה– מקימים אחריות של אלמוני כלפי פלוני, אם אלמוני 'מאמץ' את אותו מטרד.
המלומד סלמונד גורס כי מחזיק במקרקעין 'מאמץ' מטרד כאשר הוא יודע (או סביר כי יודע) על מצב הדברים הבעייתי, בעל היכולת לצפות את התוצאות המזיקות כתוצאה ממצב הדברים, ואינו נוקט באמצעים להסירו אפילו יש לו שהות ויכולת סבירה לעשות כן.
זוהי ההלכה במשפט המקובל (כפי שבא לידי ביטוי בפס"ד Sedleigh-Denfield v.
O'Callaghan), לפיה האחריות מבוססת על רשלנות המזיק, תוך התחשבות – בבדיקת סבירות האמצעים למניעת ההפרעה – בנסיבות סובייקטיביות הקשורות במצב המחזיק.
Cohen) נקבע כי במקרה של נזק שנגרם כתוצאה מהתמוטטות בניין או חלק ממנו (והסכנה נבעה מאי-שמירה על תקינות הבניין ולא פעולה חיצונית) – אין חובה להוכיח שהמחזיק ידע או צריך היה לדעת על סכנת ההתמוטטות.
אולם, נראה שקביעה זו מתיישבת עם הדעה שאחריות הנתבע מבוססת על רשלנותו – בשל אחריותו האקטיבית להחזיק בבניין במצב תקין ולבצע בדיקה עתית (כאשר לא עשה כן).
ביהמ"ש העליון קבע בפס"ד צוצרסקי נ' סנדלר כי רוחב היריעה של עוולת המטרד אינו מצטמצם לבעל המקרקעין לבדו.
לפי המשפט האנגלי, עוולת המטרד מגינה על כל אינטרס במקרקעין, כלומר, כל זכות חפצית במקרקעין – ופרופ' קרצ'מר סבור כי על הדין הישראלי לאמץ הלכה זו (למעט מיון הזכויות כזכויות חפציות).
חוק המקרקעין, תשכ"ט – 1969 מונה רשימה של "זכויות במקרקעין" אשר נראה כי השימוש בהם וההנאה מהם מוגנים באמצעות עוולת המטרד ליחיד, כגון: זיקת הנאה (קרי, מתן הנאה או זכות שימוש בקרקע), החזקה (לפי סברת פרופ' קרצ'מר, כלולה בכך גם החזקת מקרקעין שאינה כדין) ובעלות על מקרקעין.
לפי המלומד פרוסר, עוולת המטרד ליחיד בארץ רואה באדם השוהה בקרקע בזכות, לדוגמה – בן משפחה, אורח או עובד – כזכאי לתבוע על מטרד שנגרם לו שעה ששהה בקרקע (עמדה זו מקובלת גם במשפט האמריקאי).
באנגליה ההלכה היא הפוכה (הווי אומר, אדם שנגרמה לו הפרעה ואין לו אינטרס במקרקעין איננו זכאי לתבוע על מטרד, אפילו מדובר בבן משפחה – כפי שבא לידי ביטויCunard v.
Antifyre), אך היא אינה זוכה לאהדה בספרות המשפטית, ובהם פרופ' וינפילד.
כמו-כן, אין האדם זכאי לתבוע בשל הפרעה לשימוש במקרקעין בעלמא: לפי פרוסר, נדרש כי התביעה בשל מטרד תקום מתוך הפרעה להנאה שהתובע מפיק מן האינטרס שלו.
לדוגמה, בעל מקרקעין אינו יכול לקבול על רעש או ריחות שכן אלו אינם פוגמים בהנאתו מן המקרקעין בתור בעלים, לעומת פעולה הגורמת לירידת הערך הכלכלי של הקרקע.
הנטייה (לפי דעת המלומד פלמינג) היא לפרש את ההנאות שהאדם מפיק מן האינטרס במקרקעין בצורה רחבה – אינטרס המחזיק איננו מוגבל לניצול היקף השימוש בקרקע לתכלית הרגילה שלה, אלא מתפרש גם על בטיחותו, נוחותו ובריאותו.
סוג הנזק שנגרם לתובע (ההפרעה)
בניגוד לדעה במספר פסקי-דין מקומיים (לדוגמה ע"א 44/76 אתא חברה לטקסטיל בע"מ נ' שוורץ) נראה שאחריות בגין מטרד ליחיד אינה יכולה לקום בלי נזק, כפי שהוגדר בס' 2 לפקודת הנזיקין.
נזק זה יכול להתבטא בין השאר בנזק פיסי למקרקעין או אי נוחות (ובכללה נזק גוף), ולפי דעת קרצ'מר לא מן הנמנע שהנזק יהיה חד-פעמי.
מנגד, דעת פרופ' טדסקי היא שמטרד ליחיד היא פעולת נזק המשכית.
הסעיף נוקט לשון עמומה בביטוי "הפרעה של ממש", אולם מן הדין הוא שהפרעה היא תוצאת פועלו של פלוני כלפי אדם אחר, ואיננה קלת ערך (ואינה מהווה חלק אינטגרלי של החיים בחברה).
נובע מכך שהפרעה נמדדת בקיומה, מידתה ועצמתה תוך זיקה לאדם האחר.
ישנה דרישה נוספת כי דבר הנחשב על ידי בעל אינטרס כהפרעה לשימושו בזכותו בקרקע לא בהכרח ייחשב כהפרעה ל"שימושו הסביר" במקרקעין.
מושג זה עמום גם הוא, ועוולת המטרד חותרת ליצור איזון בין מאוויי בעלי האינטרסים במקרקעין לבין צורכי הציבור ופעולות שונות של פרטים המתנגשות עם מאוויים אלה.
ביסוד העוולה מעוגן עיקרון ההדדיות – האיזון בין דרישתו של הנתבע לנהל פעילות לבין דרישתו של התובע להנאה מלאה מן המקרקעין נעשה על ידי בחינת סבירותה של ההנאה הנדרשת על ידי התובע.
כך, לדוגמה, ביהמ"ש הכריע לטובת דיירים שסבלו מרעש שבקע מבית-מלאכה בבניינם (הממוקם באזור מעורב של מגורים ותעשייה).
ביהמ"ש פסק כי הרעש שולל את ההנאה הסבירה של הדיירים (ולפיכך מתהווה לכדי מטרד).
על פי ביהמ"ש (בהלכת קליין) הדיירים זכאים למידה צנועה של הנאה ונוחות מרכושם (בהתחשב בטיב הנסיבות והנכס) ומעשה הנתבעים שלל זאת מהם.
מעבר לסוג ההפרעה, יש לשקול האם השימוש הסביר צריך לכלול הגנה כנגד הפרעה מהסוג הנדון: השאלה האם הפרעה מסוימת פוגעת בשימוש סביר במקרקעין היא שאלה עובדתית התלויה בנסיבות כל מקרה, אך ישנם שיקולים מסוימים המדריכים בתי-המשפט בשאלת הסבירות:
סוג הפעילות שהמקרקעין מיועדים לו ישפיע על הגדרת הפעילות כסבירה או כבלתי סבירה.
לעניין זה קיימת חשיבות לסיווג המקום לפי תוכנית מתאר (אזור תעשייה או מגורים) ושימושי הקרקע הרגילים באזור בפועל.
לעניין זה רלוונטי פס"ד עזרי נ' קליין, הקובע כי יש לבחון את שימושי הקרקע הרגילים באזור הלכה למעשה (אדם השוכן באזור המורכב מדירות מגורים בלבד זכאי לחיים שקטים יותר מרעו, השוכן באזור המורכב מבתי מגורים לצד בתי מלאכה ומסחר).
יתרה על כך, נקבע כי גם האחרון זכאי למידה מינימלית של הנאה מדירתו.
לסיכומו של עניין, נקבע בהלכה זו כי טיב המקרקעין (סוג הפעילות שהם מיועדים לו) משמעותי בקביעת סבירות השימוש שהאדם זכאי לקבל ממנו.
לעניין זה, בפס"ד אתא נ' שוורץ קבע השופט שמגר כי יש לאכוף את זכותו של אדם ליהנות הנאה סבירה מן המקרקעין שלו תוך כדי דחיית שיקולי היעילות (הוא הכריע למתן צו מניעה כנגד המפעל שגרם לרעש).
על פי תיאורמת קוז, צו המניעה רק מעמיד את הניזוק במצב טוב יותר מבחינת המיקוח כיוון שהמפעל ינסה לשפות אותו על מנת שיעזוב.
כך, הצד המזיק ישלם אם הוא יפגע בערכים חשובים יותר שהחברה רוצה לקדם.
החומרה תלויה בעצמת ההפרעה (נזק פיסי לנתבע לעומת פגיעה בנוחותו), מועדה (לילה או יום), משכה ותדירותה (קבועה או ארעית).
הדעה המקובלת (המיוצגת על ידי דעתו של המלומד פרוסר) היא שאין הכרח כי נזק פיסי ייחשב הפרעה לשימוש הסביר במקרקעין, אף על פי שלרוב קל יותר להציגו ככזה לעומת הפגיעה בנוחות.
בבחינת סבירותה של ההפרעה, ישנה חשיבות רבה להשפעתה על חיי הסובלים ממנה – הדי רעש הבוקעים בשעות הלילה (המוקדשים למנוחה ושינה) פוגעים בהנאתם הסבירה של הדיירים בסביבה, לעומת שעות היום בהם הרעש יחשב חלק מהנסיבות הרגילות, וככזה ההפרעה תהיה קלת ערך.
הוא הדין בתדירות ההפרעה: רעש תדיר ייחשב חמור מרעש ארעי.
נקבע בפס"ד שטיינברג נ' שכטר (ת"א ח' 972/63) כי המבחן אובייקטיבי ואיננו מושפע מרגישות מיוחדת של התובע או של פעילות שהוא מנהל במקרקעין שלו.
לעומת זאת, לפי פרופ' קרצ'מר הנטייה תהיה לתחום קו בין הרגישות המיוחדת של התובע לבין נחלת רגישות מסוימת הנפוצה בקרב חלקים ניכרים באוכלוסייה, לדוגמה אוכלוסיית הקשישים או הסובלים ממחלות מסוימות.
במקרה האחרון רגישות זו תבוא במניין השיקולים.
חשיבותה החברתית של פעילות לא תהווה טעם לפטור את הנתבע מאחריות להפרעה הנגרמת על-ידו, אך תהווה שיקול רלוונטי בבחינת הסעד שיינתן לתובע, כפי שנקבע בפרשת אתא.
קל וחומר שפעילות חסרת תועלת, או כזו הנובעת ממניע פסול, תגרור אחריות.
עצם העובדה שהמטרד היה קיים לפני שהתובע תפס או רכש את המקרקעין, יכולה להיות שיקול רלוונטי בבחינת שאלת הסבירות – אך כשלעצמה אין בה הגנה מפני מטרד (כפי שנקבע בס' 46 לפקודת הנזיקין).
הרעיון העומד מאחורי הלכה זו היא שאין להתיר לאדם המגיע ראשון לאזור מסוים לקבוע או להגביל את ההנאות והשימושים שיוכלו לעשות במשאבי המקרקעין הבאים אחריו.
זאת, מכיוון שמשאבי הקרקע בעולם הם מוגבלים.
הלכה זו באה לידי ביטוי בפרשת עזרי נ' קליין, כאשר ביהמ"ש (הן השופט ויתקון והן השופט ברנזון) הכריע כי הפעלת שלוש משמרות בבית מלאכה הן מטרד, אך לו היה מדובר בתופעה הנמשכת שנים רבות אז ייתכן והיה מחליט אחרת.
מכיוון שלא היה זה המצב (הופר הסטטוס קוו על ידי הוספת המשמרות), ניתן צו מניעה נגד הנתבעים (בית המלאכה).
אם ישנה דרך לנהל את הפעילות מבלי לגרום את ההפרעה – אזי אי-נקיטה באמצעים סבירים למנוע או להקטין את ההפרעה יהווה שיקול בהכרעה אם ההפרעה תיחשב בלתי סבירה.
ישנה מחלוקת בספרות המשפטית אם אחריות בגין מטרד ליחיד תלויה בקיום אשמה מצד הנתבע (ויש לראות בעניין זה את דעת פרופ' פרידמן) פקודת הנזיקין אינה מתייחסת לכך.
ההלכה בבריטניה עד למתן פס"ד בפרשת Wagon Mound (No.
2) הייתה שאפילו נקט הנתבע בכל האמצעים הסבירים כדי למנוע את ההפרעה לתובע במסגרת פעילותו הלגיטימית, הוא עלול לשאת באחריות לגרימת ההפרעה.
משמעות ההכרעה היא שהאחריות בגין מטרד היא אחריות מוגברת.
כלומר אשמה אינה נדרשת כיסוד לאחריות.
דעה זו הייתה הדעה המקובלת במשפט המקובל (לפי המלומד פלמינג).
יתר על כן, בראי זאת שהאחריות בגין נזקי גוף מבוססת על אשמה, אין זה סביר כי תינתן הגנה רחבה יותר בעוולות הנוגעות להנאה ממקרקעין (מאלו הנוגעות לשלמות גופנית).
יתרה מכך, יש להנהיג משטר זה מתוך רצון לחתור אחדות הכללים החלים בעוולות מקבילות.
כלומר, למנוע מצב בו אחריות הנתבע תלויה בעוולה עליה הסתמך התובע, כפי שבא לידי ביטוי בפרשה שנדונה בפס"ד חברת מפ"י בע"מ נ' משק אשר אשכנזי.
1) לפי הלכה זו ניתן להסיק כי לצורך אחריות אין צורך בהתרשלות (כהוראת מושג זה בעוולת הרשלנות), שכן גם נתבע שנקט בכל האמצעים הסבירים למנוע את ההפרעה יכול לשאת באחריות שזו גרמה.
כפי שמבאר פרופ' קרצ'מר, יש להבחין בין התרשלות ובין אשמה: מכיוון שהתרשלות עומדת בסימן מחדל או אי-התערבות של הנתבע, יש להוכיח כי הייתה מחויבות כלפי הנתבע להתערב במצב הדברים כדי למנוע את ההפרעה.
המבחן לקביעה זו הוא מבחן "ההתנהגות הסבירה", ובמבחן זה השופט מתחשב בשיקולי עלות האמצעים למניעת הנזק, מידת הסיכון שייגרם הנזק, וכדומה.
לדוגמה: אם כתוצאה מגשם או שיטפון נגרם נזק למקרקעין התפוסים על ידי אלמוני, אם השיטפון ממשיך לכיוון מקרקעיו של פלוני – אין אלמוני אחראי כלפי פלוני על הנזקים שנגרמים לו, אלא אם כן אלמוני יכול היה למנוע את הנזקים על ידי נקיטת אמצעים סבירים.
אין השופט נדרש לשיקולים אלו כאשר מדובר במעשה אקטיבי – משום שבמקרה זה די בהוכחת אשמה (כלומר, שההפרעה הייתה תוצאה צפויה מפעילות הנתבע).
לסיכום, השאלה של אשמה, והצורך בצפיות כביטוי לאשמה – מתעוררת אך ורק כאשר הסעד המבוקש הוא פיצויים.
אם וכאשר מדובר בפעולת ציווי (לדוגמה, מתן צו מניעה) – משום שמדובר בפעולה נמשכת או עתידית.
לצורך השוואה, נשתמש במשפט הניו זילנדי וננסה לבחון נקודתו דמיון בין שתי שיטות המשפט, הניו זילנדית והישראלית.
במשפט הניו זילנדי עוולת המטרד ליחיד, בדומה למשפט הישראלי נועדה למנוע מאדם פגיעה בהנאה מהקרקע שלו.
עם זאת, לא כל הפרעה להנאה מהמקרקעין תוביל מיד לעוולת המטרד ליחיד.(S.
Todd The Law of Torts In New Zealand) ההנאה ממקרקעין כוללת בתוכה את הזכות לאי-פגיעה פיזית במקרקעין.
כמו-כן, ההנאה יכול שתיפגע גם באופן בו אינה פגיעה פיזית במקרקעין עצמם, אך עדיין נפגעת ההנאה מהם.
כך לדוגמה, אדם יכול לטעון למטרד ליחיד אם נפגע מריחות לא נעימים (לדוגמה, ראו St.
Tipping) ואפילו אם לתחומו חדרו ענפים או שורשים מהעץ של שכנו, כמו בפסק הדין בעניין Woodnorth v.
מטרדים נוספים יכולים להיות בדמות רעש, עשן ואף Todd בספרו המוזכר לעיל, העלה סוגיה בדבר היותה של קרינה אלקטרומגנטית כמטרד ליחיד.
מהסתכלות על הוראות החוק הניו זילנדי ניתן להבחין בדמיון רב בין השיטה המשפטית הניו זילנדית לשיטה המשפטית הישראלית.
בשתיהן, כפי שנראה להלן, הנאה ממקרקעין אינה מוגבלת להגנה מפני פגיעות פיזיות בלבד במקרקעין, אלא גם מפגעים סביבתיים כגון רעש או זיהום אוויר אינם נעלמים מעיני המחוקקים בשתי המדינות, והמחזיק במקרקעין זכאי להגנה גם מפני פגיעות מסוג זה.
סקירת חוקים נוספים, להם קיימת השקה עם עוולת המטרד ליחיד
נוסף על פקודת הנזיקין, ישנן הוראות חוק מחוץ לפקודה אשר מתקשרות לעוולת המטרד ליחיד.
חוק זה, המוכר גם בשם "חוק כנוביץ" מגדיר שלושה מצבים שייחשבו כמטרד ליחיד אם יתקיימו: גרימת רעש, ריחות וזיהום אוויר חזקים או בלתי סבירים מכל מקור שהוא, אם הם מפריעים, או עשויים להפריע, לאדם הנמצא בקרבת מקום או לעוברים ושבים.
הסמכות לקבוע מהם רעש, ריחות וזיהום אוויר בלתי סבירים נתונה בידי שרי הפנים והבריאות.
חוק זה ניתן לפרשנות בשתי דרכים – פרשנות מצמצמת ופרשנות מרחיבה.
פרשנות מצמצמת: לפי פרשנות זו, ההפרעות המפורטות בחוק הן רק סוגי הפרעות אשר יכולות להיחשב כמטרד ליחיד ואינן נותנות זכות תביעה לאנשים שאינם בעלי אינטרס במקרקעין, כגון עוברים ושבים.
פרשנות מרחיבה: לפי פרשנות זו, גם עוברים ושבים, ובעצם כל אדם הנמצא בקרבת מקום, הם בעלי זכות תביעה אם התקיימו ההפרעות.
ביהמ"ש העדיף את הפרשנות המרחיבה, ועל ידי זאת הרחיב את מעגל בעלי זכות התביעה בגין מטרדים גם לאנשים להם אין אינטרס במקרקעין.
אף על פי שאותם אנשים לא יוכלו לתבוע בעוולת המטרד ליחיד, אלא יצטרכו לתבוע לפי החוק למניעת מפגעים, קבלת פרשנות זאת מוסיפה זכויות לנפגעים ממטרדים, כפי אלו מפורטים בחוק ומאפשרת להם לתבוע גם בהיעדר אינטרס במקרקעין.
לאור כך, מתעוררת השאלה בדבר נחיצותו של החוק למניעת מפגעים במקביל לסעיף 44 לפקודת הנזיקין.
פרופסור קרצ'מר מבחין בין השניים: ההבדל בין שתי הוראות חוק אלה נעוץ בנטל השכנוע הרובץ על כתפי התובע.
תובע רגיל בגין מטרד ליחיד חייב לשכנע את בית המשפט שההפרעה הנגרמת לו היא בלתי סבירה.
שאלת סבירות ההפרעה היא שאלה עובדתית התלויה בנסיבותיו של כל מקרה ומקרה.
לעומתו, התובע אשר מסתמך על החוק למניעת נפגעים, נשען על כללים שנקבעו בתקנות שהוצאו לפי חוק זה.
כל שעליו לעשות, זה להראות שההפרעה אשר נגרמה לו, נובעת מעבירת הנתבע על אותם כללים.
קביעת כללים אלו היא בגדר חובותיהם של השרים, כך קבע בית המשפט העליון בפרשות בעניין אופנהיימר נ' משרד הבריאות ופרניו נ' שר הבריאות.
ניתן להבחין שתביעה תוך הישענות על החוק למניעת נפגעים מקלה על התובע את מלאכת הוכחת ההפרעה, בניגוד לתביעה הנשענת על עוולת המטרד ליחיד, אשר מהווה שאלה עובדתית בה צריך להכריע בית המשפט.
וינוגרד, במאמרו "מניעת מפגעים כיצד?", טוען שהחוק למניעת מפגעים מיותר כולו, לרבות הסעיף המשיק לעוולת המטרד ליחיד - סעיף 13.
פרופסור קרצ'מר מצטרף לדעתו של בית המשפט ומקבל את הפרשנות המרחיבה לחוק למניעת מפגעים.
לעומת זאת, מעיון בסעיף 12 להצעת החוק למניעת מפגעים, עולה דווקא כי הפרשנות המצמצמת היא זו שעולה בקנה אחד עם כוונת המחוקק, מפני שהסיפא של הסעיף קובעת כי הפרת החוק למניעת מפגעים היא בגדר מטרד ליחיד, אפילו לא נתמלאו התנאים שנקבעו בפקודת הנזיקין.
לסיכום נקודה זו, נראה כי סעיף 13 לחוק למניעת מפגעים אינו מיותר.
אם נותיר את עוולת המטרד ליחיד ככלי הבלעדי בידי התובע, עלולים אנו ליצור מצב, בו נפגע לא יצליח עובדתית להוכיח לבית המשפט את הנזק וכך יוותר ללא פיצוי או ציווי.
במקרים כאלו, בא לעזרתו של הניזוק החוק למניעת מפגעים, שמהווה סוג של רשת ביטחון לניזוק, שיכול בהסתמך על הוראות חוק זה לקבל פיצויים, אם אכן הנתבע עבר על הכללים שקבע השר בתחום המדובר.
ביולי 2013 אישרה הכנסת תיקון לחוק לפיו בסמכותו של שוטר להיכנס למקום שבו יש חשש סביר לכך שמתבצעת עבירה של גרימת רעש, לצורך הפסקתו.
השוטר רשאי לבקש להפסיק את העבירה ולנקוט אמצעים לשם כך.
על השוטר להזדהות בפני השוהים במקום בשמו ולהציג תעודת שוטר.
סעיף 17 לחוק המקרקעין וסעיף 44 לפקודת הנזיקין הם הוראות מקבילות, אך קיימים הבדלים בין השניים, עליהם עומד פרופסור קרצ'מר בספרו "מטרדים":
סעיף 17 מגן על מחזיק במקרקעין, כלומר גם על בעלים שלא שולט שליטה ישירה במקרקעין.
סעיף 44 לעומתו, מגן רק על בעל אינטרס ישיר במקרקעין.
סעיף 17 אינו כולל הגנה על בעל אינטרס שאינו מחזיק במקרקעין, בעוד סעיף 44 מגן על כל בעל אינטרס במקרקעין, גם אם אין מדובר בהחזקה בהם.
סעיף 17 מגן רק על שימוש במקרקעין, ואילו סעיף 44 מגן על הנאה ממקרקעין.
סעיף 44 יכול לתת לנפגע פיצויים, לעומת סעיף 17 שמאפשר לקבל רק סעד של צו.
סעיף 44 מגן מפני "הפרעה של ממש לשימוש סביר", לעומתו סעיף 17 מגן מפני כל הפרעה, גם אם ההפרעה אינה משמעותית.
סעיף 29 לפקודת הנזיקין – הסגת גבול במקרקעין
בעבר ההבדל היה בין גרימת נזק ישיר לבין גרימת נזק לא ישיר.