tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1808, בחר להירשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בין השאר משום שווינה הייתה מקום מרכזי לסחר בקונדיטוריה, אם הוא לא יצליח בציור.
בעודו שם, הוא הושפע יותר מחבריו לכיתה, כמו פרנץ פפור ויוהאן פרידריך אוברבק, מאשר ממדריכיו.
כאשר הוא לא היה מרוצה יותר מלימודיו, הצטרף לאחוות סנט לוקס, שהקימו חבריו לכיתה.
אחווה זו התנגדה לגישה האקדמית השלטת.
בשנת 1810, חברי האחווה חשו כי הם "גורשו למעשה" מהאקדמיה והגישו את התפטרותם.
באותה שנה הוא, פפור, אוברבק וקונרד הוטינגר (1788-1828) החליטו לערוך מסע לרומא, שם הפכו לחלק מקבוצה שכללה את ברטל תורוולדסן, יוזף אנטון קוך ופטר פון קורנליוס.
הוא דחה את מאמציו של אוברבק להפוך אותו לקתולי, עם זאת.
עד מהרה הוא צייר את הבד הראשון בקנה מידה מלא, המתאר את חזרת הכוחות השווייצרים מקרב מורגארטן.
לאחר שבילה זמן מה בנאפולי, פירנצה ומילאנו, שב לביתו בציריך.
בהגיעו לשווייץ הקים סטודיו בבית שאביו רכש בשוננברג עילית שהיה שייך בעבר ליוהאן יעקב בודמר.
לאחר מכן הפיק סדרת ציורים המתארת את חיי העם וההיסטוריה של שווייץ; פעילות שהמשיך בשנות ה-1860. אחד הידועים ביותר, העוסק באירוע משנת 1307, הפך להדפס פופולרי על ידי קרל ארנולד גונזנבאך.
בשנת 1818 נישא לאחותו של צייר הדיוקנאות דייוויד סולזר.
נולדו להם עשרה ילדים, אך רק שלושה שרדו.
בשנים האלה הוא צייר ונסע מדי פעם לארגן תערוכות, במיוחד לשטוטגרט ומילאנו.
מאוחר יותר הוא הפך לפטרונו של צייר ההיסטוריה השווייצרי, יוהאן קספר בוסהרדט, שבעזרתו הצליח להירשם לבית ספר לאמנות בדיסלדורף וללמוד אצל תיאודור הילדברנדט.
מרבית עבודותיו נמצאות באוספים פרטיים.
רטרוספקטיבה גדולה נערכה על ידי חברת האמנים של ציריך בשנת 1881.
לודוויג פון הופמן היה צייר, גרפיקאי ומעצב גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
עבד בשילוב של סגנונות ארט נובו וסימבוליזם.
אביו היה המדינאי הפרוסי קרל פון הופמן, שכיהן כשר בדוכסות הסן בין השנים 1872 ל־1876 והיה זמן קצר שר הסחר בקבינט של אוטו פון ביסמרק.
לודוויג החל את לימודיו בשנת 1883 באקדמיה לאמנויות של דרזדן, ואז למד אצל פרדיננד פון קלר באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה.
בשנת 1889 הוא השתתף באקדמיה ז'וליאן בפריז, שם היה בהשפעתם של פייר פוביס דה שאוונס ופול-אלברט בסנארד.
לאחר 1890 הוא היה צייר עצמאי בברלין.
בשנים 1894 עד 1900 הוא נסע ושהה הרבה מזמנו בוילה שלו בפיזול, ליד פירנצה באיטליה.
הערכתו את העת העתיקה והמשיכה לרעיון ארקדיה מתבטאת בחלק ניכר מעבודותיו.
לאחר 1895 הוא היה תורם קבוע של איורים למגזין של "אר-נובו".
בשנת 1896 הוא הפך לחבר בזצסיון הברלינאי והוא התחתן בשנת 1899.
בשנת 1903 מונה לפרופסור בבית הספר לאמנות של ויימאר, שם הפך לחבר בקבוצה הספרותית והאמנותית האוונגרדית שבמרכזה הארי קסלר, ז'אן ארפ ואיבו האופטמן היו בין תלמידיו.
בשנת 1916 הוא מונה לפרופסור באקדמיה בדרזדן, שם שהה עד 1931.
הוא גם סיפק איורים לתרגום חדש של האודיסיאה מאת לאופולד ציגלר ועבודות מאת גרהרט האופטמן (אביו של איבו).
בשנות השלושים של המאה העשרים תפוקתו ירדה, ובשנת 1937 תויגו כמה מיצירותיו כ"אמנות מנוונת ".
הוא פרש לפילניץ, ליד דרזדן, שם נפטר בשנת 1945.
יצירותיו שנותרו הוחרמו על ידי הרוסים לאחר המלחמה, אך אלמנתו הצליחה להציל אותן.
לודוויג יוהאן פאסיני היה צייר ז'אנר ומעצב דפוס אוסטרי.
לודוויג פאסיני נולד ב-9 ביולי 1832 בווינה, בנו של החרט יוהאן נפומוק פאסיני.
משפחת פאסיני עברה לטריאסטה בשנת 1850. ב-9 בנובמבר 1864 התחתן פאסיני עם אנה ורשבה (1841–1866), שהייתה בתם של רוברט ומרי ורשאואר, נינתם של הבנקאי יוזף מנדלסון ונינתו של הפילוסוף משה מנדלסון.
לבני הזוג, שהתגוררו לסירוגין בברלין וברומא, נולדה בת אחת.
אנה נפטרה שנה וחצי אחרי החתונה.
לודוויג פאסיני נפטר ב-6 בנובמבר 1903 בוונציה.
פאסיני למד אומנות תחילה אצל אביו, ומאוחר יותר באקדמיה לאמנות בווינה אצל הציירים יוזף פון פוריך וליאופולד קופלווייזר.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 התיישב פאסיני בוונציה, שם עבד בסטודיו של קרל ורנר.
הוא ליווה את ורנר בסיור הציור שלו באיטליה.
בין השנים 1853–1870 התגורר פאסיני ברומא, שם עבודתו התמקדה בדמות האנושית על רקע האלמנטים האדריכליים והפנימיים ומתוך נושאים סיפוריים.
משנת 1873, ובמשך שארית חייו, הוא נשאר בוונציה - אם כי ערך ביקורים מזדמנים בברלין - שם הציג לעיתים קרובות ציורים בצבעי מים מחיי ונציאנים יומיומיים, אנשים רגילים ודיוקנאות.
בהיותו בוונציה הפך פאסיני לחלק ממושבת האמנים של הנרי וודס, אוגוסט פון פטנקופן, קרל ואן האנן ואחרים.
פאסיני שכר סטודיו בפאלאצו ונדרמין קלרגי במשך שלושים שנה עם האמנים קרלו רייכארדט ולואיג'י מיון.
בהיותו בוונציה בשנת 1892, הוא צייר את דיוקנאותיהם של קתרין ברונסון ואדית, בתה, ומזכיר המדינה האנגלית לענייני חוץ והיסטוריון האמנות סר הנרי לייארד.
שני דיוקנאות נוספים משנת 1892 היו של אספני האמנות האמריקאים ג'ק גרדנר, ואשתו איזבלה שהתגוררו בפאלאצו ברברו.
איזבלה הזמינה את הציורים לאחר שפגשה את פאסיני בארוחת ערב שערכה קתרין ברונסון.
ידידו של פאסיני היה ריכרד וגנר, שהלך לעולמו בוונדרמין קלרגי בשנת 1883. פאסיני, יחד עם הצייר וולקוף, הציעו מסכת מוות לוגנר.
הרעיון נדחה תחילה על ידי אשתו של וגנר, אך בוצע על ידי פאסיני והפסל אוגוסטו בנבנוטי.
הביאנלה בוונציה הראשונה נערכה בשנת 1895 כתערוכה של אמנות איטלקית.
בניסוח הביאנלה בשנת 1893, התיעץ ראש עיריית ונציה עם ועדה של אמנים בינלאומיים ממדינות אירופה רבות, אחד מהם היה לודוויג פאסיני.
עבודותיו נכללו בתערוכות באקדמיה המלכותית ובמכון המלכותי לציירים בצבעי מים בלונדון, והוא הפך לחבר כבוד של האקדמיה המלכותית בשנת 1883. לפאסיני הוענק מסדר מקסימיליאן הבווארי למדע ואמנות בשנת 1893.
בשנת 1878 ניתן לפאסיני תואר אביר לגיון הכבוד, ובשנה שלאחר מכן פרופסור כבוד של האקדמיה לאמנות בווינה.
הוא היה גם חבר באקדמיה לאמנויות, ברלין ובאקדמיה לאמנויות, ונציה.
לודוויג פולץ היה אדריכל, פסל ומאייר גרמני.
לודוויג פולץ היה בנו של הצייר לודוויג פולץ.
אחיו היו פיליפ פון פולץ, גם הוא צייר חשוב, והשרטט והחרט פרידריך פולץ.
לודוויג פולץ נסע לשטרסבורג בשנת 1825 בגיל 16, שם מצא עבודה בקתדרלה ובהקמת בית ספר חדש.
הוא חזר לביתו לאחר שלוש שנים ושם משך את תשומת ליבו של יוהאן קלאודיוס פון לסולקס, שנתן לו את הרחבת טירת ריינק, אותה קיבל לידיו השר לעתיד מוריץ אוגוסט פון בתמן-הולווג.
על מנת לנהל את הבניין בהצלחה למד פולץ את שיטת הבניה במשך כשנה.
לאחר מכן, הוא נסע למינכן בשנת 1830 לאקדמיה לאמנות.
לאחר חמש שנים נוספות, השר יוזף לודוויג פון ארמנספרג הפקיד בידיו את השחזור והריהוט של טירתו ליד דגנדורף ביער בוואריה בשנת 1837.
בשנת 1837 מונה פולץ למורה בבית הספר למסחר ברגנסבורג.
הוא בנה כאן את הוילה המלכותית בין השנים 1854–1856 בסגנון נאו-גותי, ואז מונה לפרופסור בפוליטכניק במינכן והופקד על בית המגורים המלכותי.
בשנת 1852/55 נבנתה קפלת הקריפטה על אנטוניברג ליד סטפרג בהנחייתו מטעם משפחת האצולה ארקו.
בשנת 1860 הוא קיבל עבודה ברגנסבורג לסגור סופית את חזית הכנסייה המערבית, שנסגרה זמנית לאחר שנהרסה באמצע המאה ה-16. העבודה כללה הרחבת החלל הפנימי בכנסייה.
פולץ פתר את המשימה ברגישות מבלי לפגוע בחלקים הישנים.
נוצר אגף מערבי שמכיל גלריית עוגבים בת שתי קומות.
השנים האחרונות בחייו הוקדשו בעיקר לכנסייה המשוחזרת במינכן.
נבנו בה 42 פסלי קדושים בגודל טבעי עשויים אבן וחימר, 40 פסלים קטנים יותר מגולפים בעץ, שתי נברשות גדולות, פריטי מזבח רבים ועוד.
לודוויג פולץ היה חבר באגודת מינכן לאמנות נוצרית.
הוא נפטר במינכן ב־10 בנובמבר 1867.
קברו של פולץ נמצא בבית העלמין הדרומי העתיק במינכן.
פרידריך וילהלם לודוויג לייכהרדט היה חוקר וחוקר טבע גרמני שהתפרסם בחקר של צפון ומרכז אוסטרליה.
לייכהרדט נולד ב־23 באוקטובר 1813 בכפר סברודט במחוז ברנדנבורג הפרוסית.
הוא היה בנו הרביעי והשישי מבין שמונת ילדיו של כריסטיאן הירונימוס מתיאס לייכהרדט, חקלאי ופקח מלכותית ואשתו שרלוט סופי, שטרלהוב.
בין השנים 1831 ו-1836 למד לייכהרדט פילוסופיה, שפה ומדעי הטבע באוניברסיטאות גטינגן וברלין אך מעולם לא קיבל תואר אוניברסיטאי.
הוא עבר לאנגליה בשנת 1837, המשיך את לימודי מדעי הטבע במקומות שונים, כולל המוזיאון הבריטי, לונדון, ובגנים הבוטנים בפריז, ועבד על עבודות שטח בכמה מדינות אירופיות, כולל צרפת, איטליה ושווייץ.
ב־14 בפברואר 1842 הגיע לייכהרדט לסידני, אוסטרליה.
מטרתו הייתה לחקור את אוסטרליה היבשתית והוא קיווה לקבל מינוי ממשלתי בתחומי העניין שלו.
בספטמבר 1842 הלך לייכהרדט לעמק נהר האנטר שמצפון לסידני כדי לחקור את הגאולוגיה, החי והצומח של האזור ולצפות בשיטות החקלאיות של הילידים.
לאחר מכן יצא בכוחות עצמו למסע איסוף דגימות במסלול מניוקאסל, ניו סאות' ויילס, למפרץ מורטון בקווינסלנד.
ב־23 בספטמבר 1842 הגיע לאי אש, לאחר שהוזמן על ידי אלכסנדר וולטר סקוט.
לאחר שחזר לסידני בתחילת 1844, קיווה לייכהרדט לקחת חלק במשלחת המוצעת בחסות הממשלה ממפרץ מורטון לפורט אסינגטון (300 ק"מ צפונית לדרווין).
כאשר תוכניות משלחת זו התבטלו, לייכהרדט החליט לארגן בעצמו את המשלחת בליווי מתנדבים ובתמיכת מימון פרטי.
משלחתו עזבה את סידני באוגוסט 1844 והפליגה למפרץ מורטון, שם הצטרפו לקבוצה ארבעה אנשים נוספים.
המשלחת יצאה ב-1 באוקטובר 1844 מג'ימבור הומסטד, המאחז הרחוק ביותר של ההתיישבות בקווינסלנד דארלינג דאונס.
במהלך מסע זה לייכהרדט נתן שם לנהר Seven Emu Creek, לאחר שירה בקבוצה של אמואים בקרבת מקום, השם שנקלט מאוחר יותר על ידי תחנת בקר גדולה שעדיין קיימת.
כמו כן העניק לנהר שגילה את השם אייזק, על שם אחד מתומכיו במסע.
לאחר נסיעה יבשתית של כמעט 4,800 ק"מ, ולאחר שנחשבו זמן רב כמתים, הגיע לייכהרדט לפורט אסינגטון ב -17 בדצמבר 1845. הוא חזר לסידני בסירה והגיע ב-25 במרץ 1846 לקבלת פנים של גיבור.
הספר "יומן מסע אודות משלחת יבשתית באוסטרליה, ממפרץ מורטון לפורט אסינגטון, מרחק של למעלה מ-3,000 מיילים, במהלך השנים 1844 ו-1845" מאת לייכהרדט מתאר משלחת זו.
המסע השני של לייכהרדט, שנערך במענק ממשלתי ובמימון פרטי משמעותי, החל בדצמבר 1846. הוא היה אמור לקחת אותו מדרלינג דאונס לחוף המערבי של אוסטרליה ובסופו של דבר לנהר הברבורים ולפרת'.
עם זאת, לאחר שרכב רק 800 ק"מ צוות המשלחת נאלצה לחזור ביוני 1847 בגלל גשם כבד, קדחת מלריה ורעב.
חברי המשלחת כמעט התייאשו לאחר שנודע להם כי לייכהרדט לא הצליח להביא ערכה רפואית.
בנוסף לכישלון, נראה שלייכהרדט סבל מהתמוטטות עצבים, והמדריך האבוריג'יני הארי בראון הפך למעשה למנהיג המשלחת, והחזיר אותם בהצלחה לדארלינג דאונס.
לאחר שהתאושש ממלריה בילה לייכהרדט שישה שבועות בשנת 1847 בבחינת מסלול של נהר הקונדמין, דרום קווינסלנד, בעקבות מסלול משלחת אחרת שהוביל סר תומאס מיטשל בשנת 1846 לבין מסלולו שלו, המשתרע על כמעט 1,000 ק"מ.
באפריל 1847 קיבל לייכהרדט את הפרס השנתי של החברה הגיאוגרפית בפריז על תגליותיו.
זמן קצר לאחר מכן, ב־24 במאי, העניקה החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית ללייכהארדט את מדליית הפטרון שלה כהכרה ב"ידע המוגבר של יבשת אוסטרליה הגדולה" שהשיג מסעו במורטון ביי-פורט איסינגטון.
לייכהרדט עצמו מעולם לא ראה את המדליות הללו, אך היה מודע לכך שהוענקו לו.
באחד ממכתביו הידועים האחרונים כתב:
בשנת 2012 רכש המוזיאון הלאומי באוסטרליה את המדליה שהוענקה על ידי החברה הגאוגרפית המלכותית בלונדון בשנת 1847. היא הגיעה ישירות מצאצאי משפחת לייכהרדט במקסיקו.
בשנת 1848 שוב יצא לייכהרדט מנהר קונדמין כדי להגיע לנהר הברבורים.
המשלחת כללה את לייכהרדט, ארבעה אירופאים, שני מדריכי אבוריג'ינים, שבעה סוסים, 20 פרדות ו-50 פרים.
האירופאים היו אדולף קלאסן, ארתור הנטיג, דונלד סטיוארט ותומאס הנדס, המדריכים האבוריג'ינים היו וומאי ובילי בומבט, מנמל סטפנס.
המפגש האחרון בו נראתה המשלחת היה ב -3 באפריל 1848 בתחנתו של אלן מקפרסון, קוגון, בדרלינג דאונס.
היעלמותו של לייכהרדט לאחר שעבר פנימה לתוך הארץ, אף שנחקרה על ידי רבים, נותרה בגדר תעלומה.
המשלחת הייתה צפויה להימשך שנתיים-שלוש, אך לאחר שלא התקבל שום סימן ומילה מלייכהרדט, ההנחה הייתה שהוא והאחרים במשלחתו מתו.
העדויות האחרונות מראות כי ייתכן ונספו אי שם במדבר החולי הגדול של פנים אוסטרליה.
ארבע שנים לאחר היעלמותו של לייכהרדט, ממשלת ניו סאות' ויילס שלחה משלחת חיפוש בפיקודו של הובנדן הלי.
המשלחת לא מצאה אלא אתר קמפינג אחד עם עץ המסומן "L" מעל "XVA".
בשנת 1858 נשלחה משלחת חיפוש נוספת, הפעם בפיקודו של אוגוסטוס גרגורי.
ב־21 באפריל, בסמוך למה שהוא כעת בלקאל, ליד נהר ברקו, מצאה משלחת זו עץ המסומן "L".
בשנת 1864 גילה דאנקן מקינטייר שני עצים המסומנים בסימן "L" על נהר פלינדרס ליד מפרץ קרפנטריה.
לאחר חזרתו לוויקטוריה מקינטייר טלגרף לחברה המלכותית ב־15 בדצמבר 1864 כי הוא מצא "שני עצים המסומנים מלפני 15 שנה בערך".
לאחר מכן הוא מונה למנהיג משלחת חיפוש נוספת, אך לא מצא זכר למשלחת של לייכהרדט.
בשנת 1869 שמעה ממשלת מערב אוסטרליה שמועות על מקום בו ניתן היה לראות שרידי סוסים וגברים שנהרגו על ידי ילידים מקומיים.
משלחת חיפוש נשלחה בפיקוד ג'ון פורסט, אך שום דבר לא נמצא, והוחלט שהסיפור עשוי להתייחס לעצמות של סוסים שהושארו למות במהלך המסע של רוברט אוסטין בשנת 1854.
תעלומת גורלו של לייכהרדט הוסיפה להעסיק חוקרים במשך שנים רבות.
במהלך מסעו של דייוויד קרנגי דרך מדבריות והחוליות הגדולות בשנת 1896 הוא נתקל בכמה אבוריג'ינים שהיה בין רכושם יתד לאוהל מברזל, מכסה של קופסת גפרורים מפח וחלק מברזל של אוכף.
קרנגי שיער כי אלה היו שרידים מהמסע של לייכהרדט.
למעט לוחית פליז קטנה שנמצאה בשנת 1900 ונושאת את שמו של לייכהרדט, "שום חפצים עם מקור מקורב לא הצליחו לשפוך אור על המשלחת הסופית של לייכהרדט."
בשנת 2003 מצא ספרן מכתב בספריית המדינה NSW שעשוי לשפוך אור על היעלמותו של לייכהרדט.
מכתב מתאריך 2 באפריל 1874, שהתקבל על ידי איש הדת סידני ויליאם ברנהוויט קלארק, נכתב על ידי גורדון, בעל תחנה מדרלינג דאונס שפגש את לייכהרדט בימים לפני שנעלמה משלחתו.
המכתב מספר כיצד עבר גורדון לוולבומילה וכיצד, לאחר שגר שם יותר מעשר שנים, התיידד עם שבט וולומבילה שבאותו זמן הגיע לחלוק איתו בגלוי את סיפוריהם והפולקלור.
סיפור מפורט אחד התייחס למותו של אדם לבן שהוביל משלחת פרדות ושוורים לאורך נהר המראנואה שנים רבות קודם לכן.
על פי וולומבילה, קבוצה גדולה של אבוריג'ינים הקיפה את המשלחת ורצחה את כולם.
הועלו השערות האם הסיפור היה אמיתי, ככל הנראה חפצי המשלחת נסחרו באופן נרחב לאחר הטבח, והסבירו כיצד פריטים שיכולים היו להגיע רק מהמסע של לייכהרדט נמצאו במדבר גיבסון ומדוע נמצא הרובה עם לוחית הפליז כ -4,000 ק"מ מערבית לנהר מראנואה.
לודוויג פון לופץ היה אמן גרמני, שידוע בעיקר הודות עבודתו בהדרכת ציירים צעירים.
לודוויג פון לופץ נולד בדרמשטאדט ולמד ציור בנירנברג.
בהמשך הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן והיה מלמד שם.
בשנת 1879 הוא מונה לפרופסור ובשנים 1891–1899 היה מנהל המוסד.
במהלך עבודתו באקדמיה הוא לימד ציירים רבים לרבות אנטון אז'בה, יוזף מורודר-לוזנברג, אומברטוס ארגירוס, גאורגיוס יאקובידיס, ארנסט אופלר, לוביס קורינת, גאורג סאוטר, רוברט קוהלר וויליאם ג'ייקוב באר.
פון לופץ לא צייר עבודות רבות, אך כולם זכו להצלחה.
בשנת 1873 עבודתו הוצגה בתערוכה העולמית של וינה.
ציורו משנת 1883 "פיאטה" זכה למדליית זהב בתערוכה בינלאומית במינכן ומוצגת כיום בפינקוטק החדש.
לודוויג גוסטב אדולף פון אסטורף היה קצין צבא גרמני ששירת בעיקר כמפקד שוצטרופה באפריקה; ומאוחר יותר כגנרל בצבא הגרמני הקיסרי במלחמת העולם הראשונה.
הוא גם עוטר בעיטור פור לה מריט, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של גרמניה.
לודוויג היה בנם השני של גנרל מיור אגרט לודוויג פון אסטורף (1831–1903) ושל אשתו יוליה ברנהרדין, לבית פון ויצנדורף (1836–1902).
בשנת 1878, לאחר שהיה צוער בברלין, הוסמך אסטורף כקצין בצבא הפרוסי כלויטננט ברגימנט הרגלים ה-31 (תורינגיה ה-1) .
בשנת 1894, כהאופטמן, הוא עזב את הצבא כדי להצטרף לשוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
שם הוא שירת במרד ויטבוי הראשון.
לאחר חמש שנים הוא חזר לזמן קצר לגרמניה, ולאחר מכן חידש את השירות בתחנות שונות ביבשת אפריקה.
הוא התפטר ב-1903 אך הצטרף מחדש לשוטרופה בשנה הבאה כדי להילחם במלחמות הררו כמפקד גדוד ורגימנט.
בקרב ווטרברג הוא הוביל טור, ולאחר מכן קיבל פקודה לרדוף אחרי בני ההררו הנמלטים דרך מדבר אומהקה הדל.
אסטורף מתח ביקורת רבה על הפיקוד על הגנרל לותר פון טרוטה ועל החלטותיו, הן מסיבות אסטרטגיות והן מסיבות אתיות, שהביאו בכוונה לרצח העם של ההררו והנאמה.
בכל זאת מילא אחר פקודותיו; ובכך יש לו חלק באותו פשע.
בתחילת 1907 הוא מונה למפקד השוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
הוא סגר מיד את מחנה הריכוז אי הכרישים האימתני, בניגוד לרצונות הפוליטיים המקומיים, והעביר את אנשי נאמה שנותרו ליבשת.
אסטורף נשאר בתפקידו עד שייצא לבסוף לגרמניה ב-1911. יומניו, הדיווחים והתכתובות של אסטורף על תקופתו באפריקה נאספו בסופו של דבר ויפרסמו לאחר מותו.
כעת, כאוברסט בצבא הגרמני הקיסרי, הוא פיקד על רגימנט הרגלים ה-92 (בראונשווייג).
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה גנרל-מיור אסטורף הוביל חטיבה בצרפת ונפצע פעם נוספת כשכדור ניפץ את ברכו.
הוא חזר לתפקיד ב-1915 ומונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-103, והוביל אותה במערכה הסרבית.
ב-1916 פיקד על דיוויזיית הרגלים ה-42 בחזית המזרחית, תחילה ברומניה ולאחר מכן צפונה יותר.
על שירותיו במערכה האחרונה קיבל אסטורף את עיטור Pour le Merite, העיטור הצבאי הגבוה ביותר של גרמניה.
כשהדיוויזיה שלו הייתה חלק מהארמייה השמינית המפורסמת, הוא הוביל את כוחות הנחיתה במהלך מבצע אלביון, המבצע האמפיבי המוצלח לכיבוש הארכיפלג של מערב אסטוניה.
במרץ 1918 קיבל לידיו את הפיקוד על הקורפוס ה-60. בימיה האחרונים של המלחמה הוא היה ממלא מקום מפקד הארמייה השמינית.
לאחר סיום המלחמה שימש כמפקד האחרון של הקורפוס הראשון היוקרתי וכמושל הצבאי של קניגסברג לאורך 1919. הוא נשאר ברייכסווהר שצומצם בהרבה ושימש בו-זמנית כמפקד חטיבה, מחוז צבאי ופיקוד כללי.
במהלך הפוטש של קאפ הוא הכריז על תמיכתו בממשלת ההפיכה החדשה.
כשההפיכה נכשלה וממשלת רפובליקת ויימאר הלגיטימית חזרה, הוא הודח מתפקידו.
הוא לא מילא תפקיד נוסף, אבל ב-1939, בגל הקידום להנצחת קרב טננברג, הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
אסטורף מת באואלצן ב-5 באוקטובר 1943.
לודוויג סימון הוא שחקן גרמני.
לודוויג סימון הוא בנם של השחקנים מריה סימון ודוויד סטריסוב.
תפקידו הראשון היה בסדרת הטלוויזיה הגרמנית Flemming (שידור ראשון: אוגוסט 2011).
הוא למד מאמו מריה סימון, שמגלמת את תפקיד המפקחת הראשית אולגה לנסקי בסדרת המשטרה "Polizeiruf 110", ששחקנים צעירים רבים ילוהקו לפרק חדש בסדרה .
הוא נבחן באודישן ולאחר מכן לוהק לפרק ששודר בדצמבר 2014. הוא גילם את התלמיד טוביאס לובקול, תלמיד כיתה י' שתכנן פיגוע באמצעות מטען צינור בחדר המורים.
בשנת 2017, הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "Tatort: Söhne und Väter" .בסדרה הוא משחק לצד אביו הביולוגי דוויד סטריסוב.
הוא מגלם את בנו של המפקח הראשי וחוקר המשטרה ג'נס סטלברינק, שחי עם אמו בים הבלטי .
באותה שנה הוא שיחק בתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה Die Eifelpraxis".
הוא גילם את פליקס לייטנר בן ה-17, הסובל ממחלה ונאלץ ללמוד שהאיש שחשב שהוא אביו אינו אביו הביולוגי.
בסדרת הטלוויזיה "Spreewaldkrimi" בהפקת ערוץ ZDF הוא גילם את טורסטן קרוגר הצעיר בפרק "Spiel mit dem Tod", ששודר לראשונה באמצע פברואר 2017. באותה שנה הוא שיחק בתפקידי אורח בכמה סדרות בהן Betys Diagnose, Der Kriminalist .
במאי 2017, הוא שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "Last Spur Berlin".
בשנת 2018 הוא שיחק בסדרת הטלוויזיה "Der Zürich-Krimi".
הוא גילם את העבריין טים ריטר, החשוד ברצח.
בשנת 2018 הוא שיחק בקומדיית הנעורים "Meine devilishly good friend", שהוקרנה לראשונה בבתי הקולנוע הגרמניים ביוני 2018.
בסדרת הטלוויזיה "Wir Liebe das Leben" בבימויה של שרי הורמן, שהוקרנה לראשונה בערוץ ZDF באפריל 2018, שיחק סימון את אחד מתלמידי חטיבת הביניים לצד גוסטב שמידט, מוחמד עיסא, מלינה פביאן ולרי סטול.
בעונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה "Charité" משנת 2019, גילם סימון את החייל הצעיר לוהמן, החשוד בגרימת פצע ירי בעצמו ונידון למוות במשפט בגין פגיעה במאמץ המלחמתי.
בסדרת הטלוויזיה "שלגיה ושבעת הגמדים" הוא גילם את הנסיך.
בשנת 2018 הוא גילם את לני בן ה-17 בסרט הטלוויזיה "Alles Isy", נער שמפעיל לחץ על חבריו ג'ונאס ומרטין לאנוס.
ב-2019 הוא גילם את הדמות הראשית טריסטן בסדרת המקור השנויה במחלוקת של נטפליקס אנחנו הנחשול.
בשנת 2021 הוא שיחק בסרט מינכן, על סף מלחמה בהפקת נטפליקס.
סיימון מנגן בפסנתר, תופים וגיטרה.
לודוויג כוריס היה צייר וחוקר גרמני-רוסי.
הוא היה אחד מאמני הסקיצות הראשונים במשלחות מחקר רוסיות.
לודוויג כוריס נולד ביקטרינוסלב בשנת 1795 כבן להורים גרמנים.
הוא למד בתיכון בחרקוב, שם לימד אביו באוניברסיטה.
לאחר מותם המוקדם של הוריו, חבר המועצה שלימד רישום באוניברסיטה, לקח אותו לביתו כילד אומנה.
בהמשך הגיע כוריס לסנט פטרסבורג, שם הרחיב את השכלתו, כולל בתחום מדעי הטבע.
רישומיו ודיוקנאותיו משכו תשומת לב בשלב מוקדם.
בשנת 1813 הוא ערך את מסע המחקר הראשון שלו.
הוא ליווה את הבוטנאי פרידריך אוגוסט מרשל פון ביברשטיין כשרטט צמחים בסיור לקווקז.
לאחר מכן חזר לסנט פטרסבורג כדי ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנות.
ב-1815 הוא נבחר מבין כמה מתחרים לקחת חלק כצייר ושרטט בהקפת העולם של אוטו פון קוצבו בספינה "רוריק" .
על הסיפון היו גם מדעני הטבע אדלברט פון שאמיסו ויוהאן פרידריך אששולץ.
המסע הוביל מסנט פטרסבורג דרך האוקיינוס האטלנטי וסביב כף הורן אל האוקיינוס השקט.
לאחר ביקור בקמצ'טקה, עברו דרך מצר ברינג בחיפוש אחר המעבר הצפון-מערבי.
הם עברו באיים האלאוטיים, הוואי, איי מרשל וסן פרנסיסקו.
לאחר ביקור שני במצר ברינג, הרוריק חזרה לרוסיה ב-1818 דרך מצר סונדה וכף התקווה הטובה.
במונחים של עבודתו כאמן, נאמר כי כוריס "צייר את הטבע כפי שהוא ראה אותו.
המהות של אמנותו היא האמת; ראייה רעננה ותוססת של החיים, ומקוריות בתיאור." איוריו מייצגים נאמנה את הנושאים שצייר.
לאחר מסעו על סיפון הרוריק, נסע כוריס לפריז, שם הוציא ספר רישומים בליטוגרפיה ולמד באטלייה של ז'רארד ורגנו.
כוריס עזב את צרפת בשנת 1827 למסע בדרום אמריקה, אך נרצח על ידי שודדים ב-22 במרץ 1828, בדרך לורה קרוז, מקסיקו.
עבודתו של כוריס זכתה להערכה רבה על ידי בני דורו.
הוא היה שונה מהציירים במסעות מחקר קודמים בכך שהוא הציג את בני העמים הלא-אירופיים לא כ"פראים" אימתניים ולא כ"פראים אצילים", אלא - כמו בציורי הצמחים שלו - היה מחויב אך ורק למה שראה.
מנקודת מבט מדעית, עבודתו חשובה לאין ערוך לאתנולוגים.
הוא מייצג מורשת חשובה, במיוחד עבור הוואי.
אף אמן אחר לא תיאר את הוואי באותנטיות כזו.
שני הדיוקנאות שלו של המלך הם בעלי חשיבות היסטורית רבה והם עדיין פופולריים בחגיגות הוואי כיום.
יצירותיו כוריס מוחזקות כעת באוספים ציבוריים של מוזיאונים כמו מוזיאון אנקורג' להיסטוריה ואמנות, מוזיאון הונולולו לאמנות ומוזיאון אוקלנד של קליפורניה.
לודוויג אנטון סלומון פוּלדָה (גרמנית: Ludwig Anton Salomon Fulda; 15 ביולי 1862 בפרנקפורט אם מיין - 30 במרץ 1939 בברלין) היה מחזאי, משורר ומתרגם גרמני יהודי.
פולדה נולד למשפחה יהודית שהתגוררה בפרנקפורט אם מיין מאז 1639 ושמה היה פולד עד 1852. הוא היה בנם של הסוחר קרל הרמן פולדה (1836–1917) ושל אשתו קלמנטין, לבית אופנהיימר (1839–1916), בתו של הסוחר וחבר מועצת העיר היהודי הראשון, שופט השלום, (1812–1869).
פולדה למד בבית הספר היהודי ומשנת 1874 בגימנסיה על שם גוטהולד אפרים לסינג .
לאחר ניסיונותיו הראשונים בכתיבה כתלמיד בית ספר, החלה הקריירה שלו בעת שלמד גרמנית ופילוסופיה בהיידלברג.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטאות ברלין, לייפציג והיידלברג, קיבל את הדוקטורט שלו ב-1883. באותה שנה הועלתה ב הצגת הבכורה של הקומדיה הראשונה שלו, "הכֵּנִים".
מ-1896 התגורר באופן קבוע בברלין.
בשנת 1893 התחתן עם השחקנית אידה טאומן.
הנישואים הסתיימו בגירושים ב-1903. ב-1908 נישא להלנה הרמן.
פולדה כתב בעיקר שירים ומחזות ועסק גם בתרגום.
הוא נאבק ללא לאות למען האינטרסים המקצועיים של סופרים.
ב-1905 יצא נגד מעצרו של מקסים גורקי לאחר יום ראשון העקוב מדם בסנקט פטרבורג.
בשנים 1906 ו-1913 ערך סיורי הרצאות בארצות הברית.
פולדה נסחף לגל ההתלהבות הלאומי בגרמניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
באוקטובר 1914 היה אחד ממנסחי מנשר התשעים ושלושה שנועד להגן על גרמניה מפני ההאשמות בביצוע פשעי מלחמה בבלגיה.
במהלך המלחמה כתב הרבה שירי מלחמה והרצאות אודותיה.
לאחר תום המלחמה גילה נאמנות לרפובליקת ויימאר ודגל בפיוס עם אלה שהתנגדו למלחמה.
פולדה היה פעיל ב, שבה הוא היה אחד החברים המייסדים של סקצית השירה ועמד בראשה מ-1926. הוא פעל להארכת תקופת ההגנה על זכויות יוצרים מ-30 ל-50 שנה.
מ-1925 עד 1932 היה גם הנשיא הראשון של המרכז הגרמני של ארגון הסופרים הבין-לאומי (PEN).
לרגל יום הולדתו ה-70 בקיץ 1932, העניק לו נשיא גרמניה פול פון הינדנבורג את מדליית גתה לאמנות ולמדע .
עיריית פרנקפורט העניקה לו אות כבוד כהוקרה על הישגיו כמחזאי ועל פעילותו.
בעקבות זאת זכה באותות הוקרה נוספים מגופים שונים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, ניסה פולדה להגן על האקדמיה הפרוסית לאומנויות מפני הליכי ה"האחדה" וחתם ב-16 במרץ 1933 על הצהרת הנאמנות שנוסחה על ידי גוטפריד בן.
ב-8 במאי 1933 גורש פולדה מסקצית השירה של האקדמיה הפרוסית לאמנויות בשל יהדותו ולאחר מכן נאסרו פרסום יצירותיו והצגת מחזותיו.
משנת 1935 הוא שהה לעיתים קרובות בצרפת ובאיטליה עם אשתו, במיוחד בווילת הקיץ שלו על אגם קארצה בדרום טירול שבאיטליה.
בסוף 1937 ובתחילת 1938 שהה בניו הייבן עם בנו קארל הרמן פולדה , שהיגר לארצות הברית.
רבע מנכסיו הוחרמו בתחילת קיץ 1938. בספטמבר 1938 הוחרם דרכונו.
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 הוא חויב לשלם את המס על רכוש יהודי.
למרות תצהיר מבנו וערבות של חבר בניו יורק, סורבה בקשתו לקבל אשרת כניסה לארצות הברית בטענה שמכסת אשרות הכניסה אזלה.
הוטל עליו מעצר בית והוא חויב להשתמש בשם הפרטי "ישראל".
ב-28 במרץ 1939, יומיים לאחר שמשרד הכלכלה של הרייך דחה את בקשתו לפטור את טבעת הבורגתיאטר שהוענקה לו מהחובה למסור את כל דברי הערך של היהודים, הוא התאבד.
הוא נפטר ב-30 במרץ בגיל 76 בברלין ונקבר בבית הקברות ביער דהלם בברלין.
קברו מוגדר כיום כקבר כבוד של העיר ברלין .
בשנת 2010 קבע האמן גונטר דמניג אבן נגף מול בניין המגורים האחרון שבו גר פולדה.
משנת 1888 עד 1932 לערך, פולדה היה אחד המחזאים שמחזותיהם הוצגו בתדירות הגבוהה ביותר בגרמניה.
הוא כתב בסך הכל 50 מחזות, ובכללם 38 מחזות באורך מלא ו-12 מחזות של מערכה אחת.
כמו כן יצר 29 תרגומי שירה ופרוזה.
יצירתו העיקרית של פולדה הייתה בתחום הקומדיות.
תחילה הושפע מזוכה פרס נובל בספרות פאול הייזה.
מאוחר יותר דבק בזרם הנטורליסטי, ומחזותיו מתקופה זו הם בעלי אופי סוציאלי ומעידים על יכולתו לנצל אפקטים בימתיים ועל הפנמה של בעיות החברה.
הצלחתו הגדולה הייתה המחזה על אגדת "בגדי המלך החדשים", "Der Talisman" ("הקמיע") משנת 1892, בו ניכרת פנייה לנאו-רומנטיקה.
ב-1893 מנע הקיסר וילהלם השני את הענקת לפולדה, כיוון שהרגיש שהמחזה הוא פרודיה על דמותו של מונרך אוטוקרטי.
כישרונו של פולדה כמשורר בא לידי ביטוי במכתמים ובתרגומיו הרבים משבע שפות, שכללו יצירות של מולייר, שייקספיר, איבסן, רוסטאן, בומרשה, גולדוני, קלדרון, טירסו דה מולינה, לופה דה וגה, וז'אק אופנבך.
במחזות שלו ניכרת השפעה חזקה של הדרמה הסוציאלית הצרפתית.
הוא גילה בהם יכולת סאטירית בתחום הסוציאלי והפוליטי.
המחזה של פולדה משנת 1901 "Die Zwillingsschwester" ("האחות התאומה") עובד לתסריט של סרט אילם אמריקאי משנת 1925 בשם "אחותה מפריז", שהיווה את הבסיס לסרט הקולנוע האמריקני מ-1941 "אישה דו פרצופית", בו כיכבה גרטה גרבו (היה זה הסרט האחרון בו שיחקה).
הקומדיה Der Bueräuber"" ("הפירט") מ-1912 הייתה הבסיס לסרט המוזיקלי מ-1948 מאת סמואל נתנאל בהרמן וקול פורטר, בבימויו של וינסנט מינלי, בכיכובם של ג'ודי גרלנד וג'ין קלי.
פולדה כתב גם מסות וסיפורים קצרים.
יוהאן לודביג רוּנֶבֶּרְג (בשוודית: Johan Ludvig Runeberg; 5 בפברואר 1804, יאקובסטד – 6 במאי 1877, פורבו) היה משורר פיני ממוצא שוודי הנחשב למשורר הלאומי של פינלנד.
רונברג למד בערים ואסה ואואולו ולאחר מכן באקדמיית אובו, שם הוא התחבר ליוהאן וילהלם סנלמן ולזכריס טופליוס.
הוא למד בעיקר לימודים קלאסיים ובמסגרת זו יוונית עתיקה ולטינית.
החל משנת 1837 הוא התגורר ולימד בפורבו.
מרבית שירתו רומנטית ומתארת את חיי האיכרים בפינלנד.
בשיר ידוע מאוד שלו, "האיכר פאבו" (Bonden Paavo), מתאר רונברג את נחישותו ועוצמת רוחו (Sisu) איכר, אשר מכניס בכל שנה יותר ויותר שיפה ללחם על מנת להעניק גם לשכניו ולמנוע בכך מוות ברעב.
לודוויג שטומפּפגר (גרמנית: Ludwig Stumpfegger, 11 ביולי 1910 – 2 במאי 1945) היה רופאו האישי האחרון של אדולף היטלר.
שטומפפגר נולד במינכן שבבוואריה, גרמניה.
בשנת 1930 החל ללמוד רפואה, ולאחר סיום לימודיו עבד בבית המרפא "הוהנליכן" בעיירה ליכן שליד ברלין.
מוסד זה נוסד בשנת 1902 לטיפול בחולי שחפת.
שטומפפגר שימש כעוזרו של ד"ר קארל גבהרדט והם עסקו בטיפול בתאונות ספורט.
הם היו בצוות הרפואי באולמפיאדת ברלין ב-1936 ובמשחקי החורף האולימפיים באותה השנה בעיר גרמיש-פרטנקירכן.
גבהרדט ושטומפפגר הצטרפו לאס אס.
גבהרדט מונה לרופאו האישי של היינריך הימלר.
שטומפפגר הגיע לדרגת אוברשטורמבנפיהרר (סגן-אלוף).
בשנת 1939 נתפס בית המרפא הוהנליכן על ידי האס אס.
שטומפפגר וגבהרדט עסקו שם בניסויים בבני אדם, בעיקר על אסירות ממחנה הריכוז ראוונסבריק.
באוקטובר 1944 פיטר היטלר את ד"ר קרל ברנדט וד"ר שטומפפגר נקרא למלא את מקומו בצוות הרופאים שלו, כסגנו של ד"ר תאודור מורל.
ב-22 באפריל 1945 פוטר מורל באחת מהתפרצויות הזעם של היטלר ושטומפפגר התמנה לרופאו האישי.
תפקידו העיקרי של שטומפפגר בימים האחרונים בפיהררבונקר היה לספק כמוסות ציאניד לשוכני הבונקר.
הוא סיפק כמוסות ציאניד בתוך תיבת פליז למזכירות, לשלישים ולכל מי שביקש.
היטלר ביקש לבחון את פעילות הכמוסות וב-29 באפריל 1945 נוסה הציאניד על כלבתו האהובה של היטלר - "בלונדי" והיא מתה מיד.
למחרת התאבדה אשתו הטרייה של היטלר, אווה בראון אף היא בבליעת ציאניד.
יום לאחר מכן, ב-1 במאי 1945 השתתף שטומפפגר בהמתת ששת הילדים של יוזף גבלס ואשתו מגדה.
הילדים הורדמו בזריקות מורפיום ולאחר מכן פתחה גבלס את פיותיהם וד"ר שטומפפגר הריק לתוכם בקבוקון של ציאניד.
לאחר מכן, התאבדו גם יוזף ומגדה.
באותו יום בחצות הלילה עזב שטומפפגר את הבונקר בליווית מרטין בורמן וארתור אקסמן.
בשלב מסוים הם נפרדו ואקסמן פנה מזרחה, אבל נתקל בפטרול רוסי וחזר על עקבותיו.
לדבריו הוא ראה את בורמן ושטומפפגר מתים אבל לא התעכב לראות אם הם נהרגו מאש הרוסים או שהתאבדו.
מאחר שעדותו של אקסמן הייתה יחידה, נפוצו שמועות שבורמן לא מת והוא "נראה" במקומות שונים בעולם אך בשנת 1972 נתגלו בחפירות אתר בנייה בברלין לא רחוק מהקנצלריה, שני שלדים.
הם זוהו בעזרת צילומי שיניים ובדיקות DNA כשלדיהם של בורמן ושטומפפגר.
לודוויג פרדיננד מאייר (מאיר) (Ludwig Ferdinand Meyer; על פי רוב: לודוויג פ' מאיר; 23 במאי 1879 – 21 בספטמבר 1954) היה רופא ילדים ומומחה ישראלי לתזונה ובעיקר תזונת תינוקות וילדים, יהודי יליד גרמניה.
פרופסור לרפואה באוניברסיטת ברלין ואחר כך באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני רפואת הילדים בישראל.
מאייר נולד באביב 1879 בוויסבאדן שבגרמניה.
למד רפואה במינכן, ברלין ובון, שם סיים לימודיו בשנת 1902. עבד שלוש שנים בבית חולים שָריטֶה בברלין תחת פרופ' אוטו הויבנר ובמקביל בברסלאו תחת אדלברט צ'רני .
בשנת 1905 עבר לעבוד עם גדול רופאי הילדים הגרמניים של תחילת המאה העשרים, היהודי היינריך פינקלשטיין, איתו גם כתב מאמרים ופרקים בספרי רפואה רבים.
מאייר התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת ברלין, ועם פרישתו של פינקלשטיין שימש מנהל מחלקת הילדים בבית החולים ע"ש הקייזר פרידריך (Kaiser- und Kaiserin-Friedrich-Kinderkrankenhauses) בברלין למשך שלושה חודשים בלבד עד שבמאי שנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון וחקיקת החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי אולץ להתפטר מהשירות הציבורי.
בשנת 1935 עלה מאייר לארץ ישראל יחד עם אשתו לוטה לבית הרץ, בתו אילזה וחתנו, פרופ' וולטר הירש ונכדו דניאל (לימים הפסיכיאטר וכותב רבי המכר ד"ר דניאל עופר).
התיישב תחילה בירושלים, שם כיהן כמנהל מחלקת הילדים בבית חולים ביקור חולים במשך שנה.
אחר כך עבר לתל אביב ורכש בית ברחוב אידלסון.
הוא התמנה מנהל מחלקת הילדים בבית החולים הדסה בתל אביב (תפקיד אותו מילא עד שנת 1950-1 במשרה מלאה ואחר כל נשאר כיועץ על עד סמוך למותו בספטמבר שנת 1954).
כמן כן שימש יועץ פדיאטרי בבית החולים צהלון (דג'אני).
מאייר היה מחשובי התזונאים לילדים בעולם, חקר את תכולת המלחים בתזונת פעוטות והמציא את אחד מתרכיבי המזון המלאכותי הראשונים בילדים על בסיס חלב פרה, היה הראשון שחקר ומצא את חשיבות המים והכמות הרצויה במזון תינוקות.
הוא כתב עשרות מאמרים ומספר ספרים, הידוע שבהם, אותו כתב יחד עם סגנו אריך נסאו (אשר עלה ארצה באותה התקופה ושימש מנהל מחלקת הילדים בבית חולים העמק בעפולה), יצא לאור בגרמניה בשנות ה-20, זכה למהדורות רבות נוספות ואף תורגם לאנגלית.
מאייר היה מורם של רופאי ילדים ישראלים רבים ובראשם שלושה ממשיכי דרכו: פרופ' בן ציון ורבין, פרופ' ישראל הימן ופרופ' נחום בוגר.
יש לציין את הד"ר שרה קרפ שהייתה תלמידתו וגם עבדה כאסיסטנטית במרפאתו הפרטית.
נפטר בתל אביב בספטמבר 1954 בתום מחלה ממושכת, בן 75 במותו.
הניח את אשתו, בתו שבישראל וילדיו שבחו"ל.
בשנת 1969 החליטו עיריית ברלין ובית החולים ע"ש הקייזר פרידריך על הנחת שלט זיכרון לפועלו במתחם המחלקה שניהל בשנות ה-30.
האם והילד: ספר עזר לאם, למטפלת ולמחנכת; עם מבוא מאת ל.פ.
ובעריכתו הכללית, תל אביב: י.
י[וסף] אשרמן, פרופ' ד"ר ל.פ.
פרבר וד"ר י[שראל] רבקאי (עורכים), האם והתינוק: מדריך רפואי-חנוכי להורים, תל אביב: מסדה, 1945.
Marhold, 1923. (על מחלות מטאבוליות ומחלות של מערכת העיכול)
Aufl., Basel - New York: Karger, 1953. (מהדורה מחודשת ומשופרת; תורגם לאנגלית)
ראו: פרופ' לודוויג פרדיננד מאייר: מחלות רימבטיות של הלב (31 במאי)
לודוויג שמיט היה שחמטאי גרמני שחלק מקום ראשון באליפות גרמניה ה-15.
שמיט חי בוורוצלב, בסילסיה הפרוסית.
הוא ניצח באליפות סילסיה בשנים 1927 ו-1933, והגיע למקום השישי בשנת 1930 (ניצח: יוסף פורת).
בשנת 1939 הגיע למקום החמישי (ניצח: אריך וייניצקה).
לאחר מלחמת העולם השנייה הגיע למקום ה-16 בתחרות אוגסבורג 1946 (ניצח: וולפגאנג אונציקר ) , חלק מקום ראשון עם וולפגאנג אונציקר בתחרות לייפציג 1953 (אליפות גרמניה ה-15) והפסיד לו בדו-קרב על המקום הראשון 3.5-0.5 בינואר 1954.
ב-23 בספטמבר 1993 נבחר צ'יבירוב ליושב ראש המועצה העליונה של דרום אוסטיה במקום טורז קולומבגוב וכיהן בתפקיד זה עד לבחירות שנערכו בנובמבר 1996, בהם זכה צ'יבירוב ב-65% מקולות הבוחרים, בחירות אותן החרים אדוארד שוורדנדזה, שליט גאורגיה, אשר קרא להן "בלתי חוקתיות".
מה-27 בספטמבר 1966 הפסיק צ'יבירוב לכהן כיושב ראש המעצה העליונה של דרום אוסטיה הפך לנשיאה הראשון.
בבחירות הבאות שנערכו ב-18 בדצמבר 2001, בגיל 69, זכה צ'יבירוב ב-20% מהקולות בלבד והיה השלישי לאחר סטניסלב קוצ'ייב שזכה ב-25% מהקולות ואדוארד קוקויטי שזכה בבחירות עם 48% מהקולות.
פרידריך לודוויג פרזיוס (גרמנית: Friedrich Ludwig Persius; 15 בפברואר 1803, פוטסדאם - 12 ביולי 1845, פוטסדאם) היה אדריכל פרוסי, מתלמידיו של קארל פרידריך שינקל.
פרזיוס נולד בפוטסדאם, בה החל את חינוכו היסודי.
בין 1817 ל-1819 הוא עבד עם פקח הבנייה גותיל הקר, ונרשם ללימודי נגרות.
ב-1819 הוא החל ללמוד באקדמיה לאדריכלות של ברלין, וסיים במרץ 1821. באותה שנה הוא החל לעבוד כמתכנן בניינים, ובין היתר עבד תחת שינקל בבניית הטירה והכנסייה על אדמות הגרף פוטוצקי בקרקוב.
ב-1824 הוא הצטרף לאגודת האדריכלים.
ב-1826 עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה לבנאי ראשי של האקדמיה לאדריכלות בברלין, והחל לעבוד כמתכנן בניין בשרלוטנהוף.
כעבור שנה נישא לפאולין סלו, ובמשך השנים נולדו לזוג שישה ילדים.
ב-1829 התמנה פרזיוס למפקח בנייה תחת הממשלה המלכותית שבפוטסדאם.
ב-1833 השלים את עבודתו העצמאית הראשונה, שהייתה חידוש הטחנות המלכותיות ליד המרחצאות הרומיים בסנסוסי והפיכתן לבית מגורים עבור הגנן.
ב-1834 הוא התמנה למפקח הבנייה של חצר המלך.
פרזיוס ערך מסע לאורך הריין ב-1840, ובין השאר ביקר בהיידלברג, בכרך, וטירת שוטלצנפלס ומבצר ארנברייטסטיין שליד קובלנץ.
בשנה שלאחר מכן ביקר בפריז, מינכן, שטרסבורג, אנדרנך, רמאגן, באד גודסברג וקלן.
בשנה שלאחר מכן ערך מסע נוסף, וביקר במספר מקומות בגרמניה.
המלך הפרוסי פרידריך וילהלם הרביעי מינה את פרסיוס לאדריכל החצר ב-1841, וכעבור שנה התמנה ליועץ האדריכלות הראשי ולחבר ברשות האדריכלות המרכזית.
בשנתיים שלאחר מכן הוא עבד לסירוגין תחת הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו.
פרזיוס סייע לשינקל עם בנייתם של ארמון שרלוטנהוף והמרחצאות הרומיים בפארק סנסוסי שבפוטסדאם.
הוא היה מעורב גם בבנייתם של המזרקה הגדולה, כנסיית השלום, ארמון אורנז'רי ומגדל התצפית שעל הרואיננברג מול ארמון סנסוסי.
בין 1843 ל-1844 ערך פרזיוס מסעות נוספים, ובין השאר ביקר בהולנד ובאיטליה.
ב-1845 הוחלט לאשר בפועל את מינויו ליועץ אדריכלי ראשי, שהיה תפקיד בו כיהן פרזיוס מאז ה-12 באוקטובר 1842. ב-12 ביולי נפטר פרזיוס.
הוא נקבר בבית הקברות בורנשטדט.
הרב ד"ר יהודה לודוויג פיליפסון (פיליפזון; בגרמנית: Ludwig Philippson; 28 בדצמבר 1811 – 29 בדצמבר 1889) היה רב רפורמי, מייסד העיתון Allgemeine Zeitung des Judentums (A.Z.J; "אַלגֶמַיינֶה צַייטוּנג דֶס יוּדֶנטוּמס", 'עיתונה הכללי של היהדות' (=יהדות גרמניה)) ועורכו, מתרגם התנ"ך לגרמנית, פובליציסט ומחבר ספרי הגות דתית ורומנים היסטוריים.
לודוויג פיליפסון היה בנו של משה פיליפסון ואביהם של אלפרד פיליפסון, פרנץ פיליפסון ומרטין פיליפסון, ואחיו של פבוס פיליפסון.
פיליפסון היה מעורב בהדפסתו המחודשת (לייפציג 1866) של ספר 'מלחמות השם' להרלב"ג.
בשנת 1837 הקים את העיתון Allgemeine Zeitung des Judentums המוקדש לתחומי העניין היהודיים וערך אותו עד מותו.
ב-1839 פיליפסון התחיל במלאכת תרגום של התנ"ך לגרמנית, תוך הוספת ביאור לטקסט, אותה הוא השלים ב-1853.
לאחר עלילת דמשק שגרמה להתעוררות רגשות לאומיים בקרב יהודים במקומות רבים בעולם, כתב הרב פיליפסון:
"מה תוכל מדינה יהודית חופשית עלובה ליצור באותה פינה שוממה חוץ מאשר להתקיים – קיום טריוויאלי ומוטל בספק – בקרב מוסלמים".
ב-1842 העלה לודוויג פיליפסון את הרעיון להקמתו של בית חולים יהודי, בירושלים, אך הדבר לא יצא לפועל.
בזמן מהפכת 1848 כתב פיליפסון בעיתונו בהתרגשות: "לא עוד נראה את עצמנו כיוצאי דופן.
אנו חלק מייעודה של המולדת...
הננו גרמנים וכל רצוננו להיות גרמנים!
אנו בני ישראל רק בדתנו".
ארכיונו האישי של לודוויג פיליפסון מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
מקרא תורה נביאים וכתובים, ובגרמנית Die Israelitische Bibel (התנ"ך של בני ישראל), הוא שמו של תרגום התנ"ך של פיליפסון.
הספר יצא לאור בגרסתו השלמה בשנת 1854, לאחר ארבע-עשרה שנות כתיבה.
לספר שש מהדורות וארבעה כרכים.
סידור הדף מורכב משתי עמודות: עברית וגרמנית.
לצד תרגום הפשט, מוספים ביאורים והסברים במילותיו של פיליפסון.
באחת המהדורות האחרונות משולבים גם איורים רבים.
מגמת תרגום התנ"ך לגרמנית החלה במאה ה-18 על ידי משה מנדלסון, פיליפסון ונוספים המשיכו אותה במאה ה-19. מרטין בובר ופרנץ רוזנצווייג אף הם נטלו חלק במגמה זו בתחילת המאה ה-20. סך הכל, חוברו כעשרים תרגומי תנ"ך שונים לגרמנית.
בדומה לקודמיו, שאיפתו המרכזית של פיליפסון במפעל התרגום הייתה לשמר ואף לחזק את זיקת היהודים ליהדות, בתקופה שבה גאתה תופעת החילון.
יתרה מזו, פיליפיסון חלק את סלידתו של אברהם גייגר מנטייתם של יהודים גרמנים רבים להשתמש בתרגום התנ"ך של מרטין לותר, מייסד הנצרות הפרוטסטנטית.
לגישתם, התרגום של לותר לקה בכשלים רבים והטה את ליבם של היהודים אל עבר הנצרות.
מלבד תפוצתו הנרחבת של Die Israelitische Bibel, הוא נבדל מתרגומים מקבילים בשימושו בניסוח פשוט וליברלי שלצידו ביאור הכתוב בשפה מדעית, וכן איורים.
את התרגום מעטרים מאות תחריטים מעטרים ההסברים הכתובים, רבים מהם צוירו על ידי הצייר הצרפתי גוסטב דורה.
הציורים כוללים דמויות אדם, נוף ובעלי חיים, באופן הנוגד את ההלכה, אשר אינה מתירה המחשה ציורית של התנ"ך.
בגישה זו, באה לידי ביטוי פנייתו הליברלית והחדשנית לקהל היהודי המשכיל בגרמניה.
פיליפסון חיבר את התרגום ופרושיו לבדו, למעט נביאים ראשונים (יהושע, שופטים, שמואל ומלכים), בהם נעזר באחיו פבוס.
השאיפה לחיזוק ההיבט ההיסטורי והאותנטי של התנ"ך ניכרת בתרגום.
זאת, על ידי הצגת כלל הצדדים של גיבורי הסיפורים בפירוט שווה, על מעלותיהם וחטאיהם, ללא ניסיון להסתיר פרטים או לייצר האלהה של הדמויות.
כך קיווה פיליפסון לחזק את הזיקה של הקוראים לדמויות המקראיות, תוך המחשת אמיתות הסיפור.
כמו כן, הסתמך פיליפסון בתרגום על הרקע האקדמי שלו.
הוא שילב ציטוטים ממחקרים מדעיים ומספרות מסעות בני זמו, אשר מאששים את הכרונולוגיה המקראית, כמו גם את תיאורי עולם הטבע והגאוגרפיה שבמקרא.
ניתן לראות דוגמה בולטת להשפעה ולתפוצה הנרחבת של גרסת פיליפסון לתנ"ך בזיגמונד פרויד.
אבי הפסיכואנליזה קיבל עותק מהספר מאביו עם הקדשה אישית, והרבה להתייחס אליו ולהשתמש בו.
לודוויגסהאפן על הריין () היא עיר במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה.
לודוויגסהאפן שוכנת לגדת הריין, מול העיר מנהיים.
היא משתייכת לאגד הערים ריין-נקאר, לצד מנהיים, היידלברג ויישובים נוספים באזור.
לודוויגסהאפן ידועה בתעשיית הכימיקלים המקומית (בעיקר בזכות חברת הכימיקלים BASF), ויש בה מספר מוסדות תרבות, בהם התזמורת הפילהרמונית של ריינלנד-פפאלץ.
העיר היא גם מקום הולדתם של הלמוט קוהל, קנצלר גרמניה לשעבר, ושל הפילוסוף ארנסט בלוך.
בימי קדם התגוררו באזור שבטים קלטיים וגרמאניים, אבל היישוב הראשון בתחומי העיר היה מבצר רומי משני שהוקם במאה הראשונה לספירה (כיום בפרבר ריינגנסהיים).
בימי הביניים השתייך אזור לודוויגסהאפן לנסיכות הבוחר מפפאלץ, אחת המדינות החשובות באימפריה הרומית הקדושה, אולם שטח העיר של היום עוד היה ביצה.
האזור החל להתפתח כאשר מנהיים, מעברו האחר של הריין, נבחרה כבירתה החדשה של הנסיכות.
בשנת 1606 הקים פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, את מצודת ריינשאנצה (Rheinschanze) מול העיר מנהיים, וזו הייתה לגרעין שסביבו תתפתח לימים לודוויגסהאפן.
עם זאת, במאות השנים הבאות סבל האזור רבות ממלחמות רבות (בהן מלחמת שלושים השנים ומתקפות הצרפתים בעקבות המהפכה הצרפתית) ועבר מיד ליד.
לאחר תבוסת נפוליאון חולקו האזורים שכבשה צרפת, כך שערי הגדה המזרחית של הריין (בהן מנהיים) עברו לידי באדן, ואילו האזורים שממערב לריין סופחו לבוואריה.
המבצר בגדת הריין המערבית נותר בדד.
עם השנים שימש המבצר למטרות שונות, ובין השאר תפקד כתחנת סחר על הריין.
ב-1843 נמכר המבצר לממלכת בוואריה, והמלך לודוויג הראשון החליט להפוך אותו ליישוב עירוני, שישמש משקל-נגד למנהיים; ליישוב קרא על שמו, לודוויגסהאפן (הנמל של לודוויג).
בעקבותיה באו חברות נוספות בתחום, ולודוויגסהאפן גדלה במהירות והייתה לעיר תעשייה משגשגת.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היו מפעלי התעשייה של לודוויגסהאפן גורם חשוב בכלכלה המלחמתית של גרמניה.
ייצרו בה חומרי נפץ, אבק שרפה וגז ששימש בחזית המערבית.
כתוצאה, הייתה לודוויגסהאפן ב-27 במאי 1915 ליישוב האזרחי הראשון מעבר לקווי החזית שהופצץ מן האוויר.
ההפצצה התמקדה במפעלי BASF וגרמה למותם של 12 בני אדם.
לאחר המלחמה היה האזור ממערב לריין תחת שלטון צבאי צרפתי עד 1930. רבים מהבתים היפים ביותר בעיר נבנו עבור קציני הצבא הצרפתיים בתקופה זו.
למרות המשבר הכלכלי העולמי, שפגע קשות בעיר בשנות ה-30, לא נרשמה בה תמיכה מאסיבית במפלגה הנאצית, אולי משום שהייתה עיר פועלים הנאמנה לרעיונות הסוציאליסטיים.
עם זאת, לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 הייתה גם לודוויגסהאפן כר פורה לפועלם: בית הכנסת המקומי נהרס בליל הבדולח, והאוכלוסייה היהודית - שמנתה כ-1400 נפש - גורשה למחנות הריכוז בשנת 1940.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופצצו המפעלים הכימיים ומזקקות הנפט בלודוויגסהאפן פעמים רבות, והעיר ניזוקה קשות.
לאחר המלחמה שוקמה העיר בסיוע אמריקני, במסגרת תוכנית מרשל, ונכללה במדינה הפדרלית ריינלנד-פפאלץ.
הרווחים שהביאה לעיר חברת הכימיקלים BASF אפשרו בנייה מחודשת מהירה, בסגנון האדריכלי של שנות ה-50 וה-60; בנוסף נבנו בעיר פרויקטים ייחודיים, בהם כבישים מהירים על עמודים (הוכשטראסן) שנועדו להתגבר על האדמה הבוצית באזור.
עלויות התחזוקה הגבוהות של המיזמים שנבנו בשנים הטובות הובילו בסופו של דבר למשבר כלכלי בשנות ה-80 וה-90. בעקבות שינויים במדיניות המיסוי של גרמניה הצטמצמו רווחיהן של חברות הכימיקלים, והן נאלצו לפטר עובדים והתקשו לתמוך כספית בעיר.
במקביל התברר שרמות הזיהום בעיר גבוהות יחסית, ומבני הבטון שנראו כה מודרניים אחרי מלחמת העולם הפכו למעמסה.
בשנים האחרונות מתמקדים פרנסי העיר בניסיון לשנות את תדמיתה ה'אפורה' של לודוויגסהאפן בתקשורת, לצמצם את הגירעון העירוני ולהגביל את הזיהום.
הנמל של לודוויגסהאפן הוא הנמל הגרמני הגדול ביותר מעברו המערבי של הריין ונודעת לו חשיבות רבה בכלכלת העיר.
הוא מורכב ממספר אגנים שונים לאורך הרציפים במרכז העיר.
לעיר אין נמל תעופה משלה, אבל היא סמוכה לנמל התעופה האזורי במנהיים ולא רחוקה מנמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט.
תחנת הרכבת העירונית גדולה יחסית, משום שעוברות בה שלוש מסילות מקבילות ומסילה נוספת לרכבת הקלה העירונית.
חמש מתחנות הרכבת הקלה נבנו מתחת לאדמה בשנות ה-70, כחלק ממיזם להקמת רכבת תחתית במטרופולין מנהיים-לודוויגסהאפן; מנהיים ביטלה את השתתפותה בפרויקט מחוסר תקציב, וכך נותרו התחנות בלודוויגסהאפן מיותמות.
חברת הכימיקלים BASF היא ללא ספק החברה התעשייתית הגדולה ביותר בלודוויגסהאפן.
המפעל המקומי של החברה נחשב למפעל הכימי הגדול ביותר בעולם - מועסקים בו כ-35,000 עובדים.
BASF מייצרת דשן, צבעים, נוזלי קירור ומוצרים כימיים נוספים.
פרט לכך שוכנים בעיר עוד מפעלים רבים, בעיקר בתחומי המכונות, החשמל וטכנולוגיות תקשורת.
כ-90,000 איש מועסקים בתעשייה ובמסחר בשטח העיר.
בעיר שוכנת התזמורת הפילהרמונית של מדינת ריינלנד-פפאלץ וכן מספר תיאטראות, בהם כמה תיאטראות קטנים המעלים מחזות בדיאלקט המקומי.
לצד מספר מוזיאונים קטנים לתולדות האזור יש בעיר גם מוזיאון לאומנות - מוזיאון וילהלם האק, שנודע בציור-קיר ענקי מאת ז'ואן מירו.
הערים התאומות של לודוויגסהאפן הן:
לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף היה גנרל אוסטרו-הונגרי, מפקד הקורפוס ה-9 בחזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה בגזרת דרום טירול ובהמשך מפקד הקורפוס ה-19 בחזית המקדונית בגזרת אלבניה.
ב-1882 סיים לודוויג קונן את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט והוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן.
מ-1885 ועד 1887 הדריך באקדמיה הצבאית בווינה וב-1896 הועלה לדרגת מייג'ור והוצב לשורת תפקידי מטה ובכללם ביחידת הקרטוגרפיה של הצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1909 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-44 וב-5 במאי 1910 הועלה לדרגת גנרל מיור.
מיולי 1914 ועד מאי 1915 כיהן כמפקד הצבאי של אזור אינסברוק.
בהמשך מונה קונן למפקד הדיוויזיה ה-91 וכיהן בתפקידו עד נובמבר 1915, עת מונה למפקד הקורפוס ה-9 והוצב בחזית האיטלקית בגזרת דרום טירול.
ב-12 בנובמבר 1916 הועלה לדרגת גנרל.
באוקטובר 1917 הודח מפקד הקורפוס ה-19 בחזית המקדונית איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג, לאחר כיבוש העיר פוגרדץ בידי הסרבים ולודוויג קונן מונה במקומו.
ב-יולי 1918 הודח גם קונן מפיקוד על הקורפוס ה-19 ובינואר 1919 לאחר תום המלחמה וכניעת האימפריה האוסטרו-הונגרית שוחרר מצבאה.
לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף הלך לעולמו ב-1938 בווינה והוא בן 77 שנים.
לודוויג קְוִוידֵה היה פציפיסט גרמני, שזכור בעיקר עקב ביקורתו החריפה כלפי וילהלם השני, קיסר גרמניה.
קווידה נולד למשפחת סוחרים בורגנית בברמן.
הוא התעניין בהיסטוריה ונטל חלק בפעילויות האגודה הגרמנית לשלום.
כבר כשהיה צעיר התנגד למדיניותו של אוטו פון ביסמרק, קנצלר ממלכת פרוסיה והקיסרות הגרמנית.
ב-1881 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת גטינגן.
ב-1894 פרסם עלון בן 17 עמודים בשם "קליגולה: מחקר על אי שפיות קיסרית" (Caligula.
Eine Studie über römischen Caesarenwahnsinn) המכיל 79 הערות שוליים על אודות הקיסרות הרומית של המאה ה-1 לספירה;, קווידה עשה הקבלה בין הקיסר הרומי המושחת קליגולה לווילהלם השני, המאשימה, דה פקטו, את השליטים בשיגעון גדלות.
המחבר התעקש על פרסום החוברת תחת שמו האמיתי, התעקשות ששמה קץ לקריירה האקדמית שלו כהיסטוריון, כאשר בכמה תקופות ביקורות קצרות הסבירו את ההקבלות בהן עשה שימוש.
לאחר שהשמיע הערה נבזית כנגד הקיסר וילהלם הראשון, הורשע פלילית ב"העלבת הוד מלכותו" ונידון לשלושה חודשי מאסר, אותם ריצה בכלא שטאדלהיים (Stadelheim) במינכן.
בתום מלחמת העולם הראשונה, קווידה, בדומה לגרמנים רבים אחרים, התנגד נחרצות לחוזה ורסאי מסיבות מיליטריסטיות גרמניות; קווידה בעיקר גינה את ההגבלות על הצבא הגרמני ואת האסון הכלכלי הממשמש ובא שייגרם באמצעות תשלום פיצויים גבוהים שנגזרו על האומה הגרמנית.
הוא, ופציפיסטים נוספים, קיוו כי נשיא ארצות הברית וודרו וילסון ינצח כיוון שתנאים חמורים אלה יזרעו את זרעיה של מלחמה חדשה:
אומה גרמנית מושפלת וקרועה שנידונה לסבל כלכלי תהיה סכנה מתמדת לשלום העולם, כמו שרק עם גרמני שזכויותיו וקיומו מובטחים יהיה אחד מעמודי התווך החזקים של שלום עולמי כזה.
כדאי לשליטי היום לחשוב מעבר ליום זה ולשקול את עתיד האנושות.
היום, ניתן ליצור משהו חדש לגמרי לתועלת העמים.
התעללות של הכוח של היום יכולה להרוס הכל.
לודוויג קווידה, הודעה מטעם האגודה הגרמנית לשלום, 15 בנובמבר 1918
כאשר היטלר עלה לשלטון ב-1933, קווידה ברח לשווייץ והתיישב בז'נבה עד ערוב ימיו.
הוא היה אופטימי לאורך חייו.
בגיל 76 פרסם את המאמר "שלום הציבור ושלום העולם" (1934) בשעה שבה המיליטריזם היה במגמת עלייה בתקופה הנאצית; קווידה האמין כי טכנולוגיה מודרנית עשויה לשמש גורם מרתיע מפני מלחמה:
ההתפתחות הטכנולוגית של היום שהפכה מלחמה מודרנית לסיוט אובדני תשים קץ למלחמה.
זה כבר נצפה על ידי קאנט שצפה "שלום נצחי" שיתרחש לא בשל השלמות המוסרית של האדם, אלא עקב הלוחמה המודרנית, שתהיה כה בלתי נסבלת, עד שהמין האנושי יראה עצמו מחויב להבטיח שלום נצחי.
לודוויג קווידה נפטר בגלות השווייצרית מדלקת ריאות ב-1941, והוא בן 82.
לודוויק דאנייק (בצ'כית: Ludvík Daněk; 6 בינואר 1937 - 15 בנובמבר 1998) היה אתלט צ'כוסלובקי.
אלוף אולימפי (מינכן 1972), בעל 3 מדליות מ-3 אולימפיאדות, אלוף אירופה ושיאן עולם בזריקת דיסקוס.
דאנייק נולד בבלנסקו, שבאזור דרום מורבייה.
אביו החולה נפטר 16 ימים לאחר הולדתו.
על אף שסבל מבעיות רפואיות ומכאבי גב קשים לאורך הקריירה הספורטיבית שלו הוא הצליח להתקדם ובתחרות שנערכה בוישקוב ב-10 במאי 1964 קבע בזריקת דיסקוס שיא אירופה חדש של 62.45 מטר.
בתחרות שנערכה בטורנוב, שבצפון צ'כיה ב-2 באוגוסט, בשנת 1964 קבע דאנייק בזריקת דיסקוס שיא עולם חדש של 64.55 מטר, שיפור לשיא בן ה-99 ימים של אל ארטר מארצות הברית (62.94 מטר).
חודשיים לאחר מכן, באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה דאנייק במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 60.52 מטר, אחרי ארטר שקבע שיא אולימפי חדש של 61.00 מטר ולפני דייב וייל מארצות הברית (59.49 מטר).
בתחרות שנערכה בסוקולוב שבצ'כיה ב-12 באוקטובר 1965 שיפר דאנייק את שיאו העולמי והעמיד אותו על תוצאה של 65.22 מטר.
שיא זה החזיק מעמד עד 25 במאי 1968 שבו ג'יי סילבסטר מארצות הברית שיפר אותו במודסטו, קליפורניה והעמיד אותו על תוצאה של 66.54 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1966 סיים דאנייק במקום חמישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 56.24 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה דאנייק במדליית ארד בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.92 מטר, אחרי אל ארטר שקבע שיא אולימפי חדש של 64.78 מטר ולותר מילדה ממזרח גרמניה (63.08 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 סיים דאנייק במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 59.30 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1971 זכה דאנייק במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 63.90 מטר, לפני לותר מילדה (61.62 מטר) וגזה פייר מהונגריה (61.54 מטר).
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה דאנייק במדליית זהב בזריקת דיסקוס בתוצאה של 64.40 מטר, לפני ג'יי סילבסטר (63.50 מטר) ושיאן העולם ריקי ברוש משוודיה (63.40 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה דאנייק במדליית כסף בזריקת דיסקוס בתוצאה של 62.76 מטר, אחרי פנטי קמה מפינלנד (63.62 מטר) ולפני ריקי ברוש (62.00 מטר).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) סיים במקום תשיעי בתוצאה של 61.28 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי נבחר דאנייק לסגן נשיא איגוד האתלטיקה הצ'כוסלובקי.
ב-15 בנובמבר 1998 נפטר דאנייק בהוטיסקו-סולנץ שבאזור זלין.
לודוויג כריסטיאן פרידריך (פון) פֶרסטֶר Förster; 8 באוקטובר 1797 – 16 ביוני 1863) היה אדריכל אוסטרי.
פרסטר, יליד אנסבך, למד במינכן ובווינה.
בשנת 1836 ייסד את העיתון Allgemeine Bauzeitung, שהיה בין העיתונים האדריכליים החשובים ביותר באוסטריה.
בין השנים 1842–1845 לימד באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בין השנים 1861–1863 כיהן כחבר מועצת העיר וינה.
בית הכנסת טמפלגאסה, וינה (1858).
בית הכנסת במישקולץ, מישקולץ (1863).
יהודה לודוויג שְוֶורין היה צייר ישראלי יליד גרמניה.
לודוויג שוורין נולד בשנת 1897 בעיירה בּוּכֶן שליד היידלברג, גרמניה, במשפחה יהודית מסורתית.
אביו היה חזן, מורה ומעטר של ספרי תורה.
בנעוריו התקרב לקדר מקומי ועזר לו בעיטור הכלים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1916–1918, שירת בצבא הגרמני.
בשנת 1919 החל ללמוד באקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות בקרלסרוהה אצל הצייר היהודי-גרמני גוסטב וולף וב-1921 המשיך ללמוד באקדמיה לאמנות במינכן אצל מקס דֶרנֶר (Doerner ) ופטר האלם (Halm ) במינכן פגש באנשי הרוח של התקופה וביניהם את הסופ תומאס מאן, ואף צייר פורטרט שלו.
בתקופה זו אייר כתבי עת וספרים שונים.
בשנת 1928 הופיעו כמה מעבודותיו בכתב העת "מנורה".
בשנת 1932 עבר להתגורר בבירה ברלין.
לאחר ליל הבדולח, שבמהלכו נשרף הסטודיו שלו, ברח לשווייץ, ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
יצירתו המוקדמת של שוורין, מתקופת שהותו במינכן, הושפעה מן האקספרסיוניזם הגרמני בן התקופה.
נושאיו כללו דימויים מן התנ"ך והמסורת היהודית.
בנוסף, הרבה ליצור דיוקנאות של אנשים מחוגו החברתי.
לאחר עלייתו לארץ ישראל התמקדה יצירתו בעיקר בתיאור הנוף המקומי.
עבודות אלו מאופיינות בגישה נטורליסטית.
בשנות ה-50 חזר לציור בצבעי שמן, שהכיל מאפיינים סוריאליסטיים.
1919–1921 – המחלקה לגרפיקה, האקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות, קרלסרוהה, גרמניה
1922–1923 – האקדמיה לאמנות היפות, מינכן, גרמניה
1943–1945 – המחלקה לגרפיקה חופשית, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1973 – אות הוקרה מאת ממשלת גרמניה המערבית
ל' שוורין, ימות חמה בורמלנד; עברית: דב שטוק [=סדן], מרחביה: ספרית פועלים ('דורון'), 1943. ("במכורתה של סלמה לאגרלף")
י' שורין, שחוק הגורל: ספורים וציורים; תרגם מכתב היד: דב סדן, מרחביה, הקיבוץ הארצי, השומר הצעיר, ספרית פועלים ('לכל'), 1951.
י"ל שוורין, ציורי נוף ישראל; בצירוף הקדמה מאת ד"א פרידמן, תל אביב: דביר, תשט"ו.
(דברי הסבר ל-8 הציורים מפי האמן, תורגמו לעברית בידי יוחנן טברסקי) (בתרגום לאנגלית מאת ישראל מאיר כהן-לסק: 1961)
י"ל שוורין, ציורי נוף בישראל; בצירוף הקדמה מאת א[ויגן] קולב, תל אביב: דביר, תשי"ח.
(בתרגום לאנגלית מאת י"מ כהן-לסק: 1958)
כל כתבי מנדלי מוכר ספרים, שמונה רישומי עט מעשה ידי יהודה ל' שורין, הוצאת דביר, תל אביב, תשכ"ו, 1965, 0הדפסה י"ב, דפוס סטראוטיפי).
גנרל לודוויג קיבּלר , היה מפקד בכיר ב שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קיבלר נולד ב-2 בספטמבר 1889 במינכן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס קיבלר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-15 (פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
וב-9 ביולי 1915 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 באוגוסט 1918 הועלה לדרגת האופטמן, ומונה למפקד גדוד ברגימנט, אך נפצע קשה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר המלחמה נשאר קיבלר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1928 הועלה קיבלר לדרגת מיור, וב-1 ביוני 1931 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-19 (הבווארי), וב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בנובמבר 1933 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר, וב-1 ביולי 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה קיבלר לראש מטה הקורפוס ה-7, וב-1 ביוני 1935 מונה למפקד החטיבה ההררית.