tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בהיותו נתין רוסי, גרשוהו השלטונות הטורקים למצרים, שם פגש את זאב ז'בוטינסקי ואת יוסף טרומפלדור.
הוא הצטרף לגדוד הפרדות, ונלחם במערכת גליפולי ממערב למצרי הדרדנלים.
לאחר שפלוגתו התפזרה, נסע גורדון לאיטליה ושימש כמרצה, בבית המדרש לרבנים, בפירנצה, ובאוגוסט 1915, השתקע בארצות הברית.
בארצות הברית חילק את זמנו לשלושה חלקים, ועסק בעיתונאות וחינוך יהודים, כמו כן למד באוניברסיטת ייל: שפות שמיות, תנ"ך וארכאולוגיה.
בשנת 1918 כאשר יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון, שגלו מהארץ בזמן המלחמה בפקודתו של ג'מאל פאשה, יזמו את הקמת הגדוד ה-39 (הגדוד העברי האמריקני) בפיקודו של הקולונל אליעזר מרגולין.
הצטרף גם גורדון לגדוד, ועלה בעקבות כך לארץ ישראל בפעם השנייה.
באפריל 1919 ערב חג הפסח, חנה הגדוד בשדות הכפר צרפנד אל-עמאר.
לכבוד החג, נסעו רבים מן החיילים לערים שונות בארץ לסעוד את סעודת ליל הסדר, אצל משפחות שהסכימו לארחם.
גורדון שם את פניו אל בני ברק, שם ערכו את הסדר רבי עקיבא וחבריו.
לדבריו תמיד ראה את עצמו מתלמידיו של רבי עקיבא שהגיעו למקום עריכת הסדר, בזמן קריאת שמע של שחרית.
תלמידיו של רבי עקיבא היו חיילים בצבא בר כוכבא, והוא גם כן חייל מתנדב שעלה מארצות הברית, להילחם ולשחרר את ארץ ישראל.
גורדון אסף מספר חיילים והם החלו צועדים בחולות מתוך כוונה להגיע לבני ברק.
בסופו של דבר הגיעו לראשון לציון, ונכנסו לעיר תוך שהם שרים שירי לכת צבאיים.
הירש וחבריו קיימו את הסדר אצל אחת המשפחות, ששמחה לארחם.
במחנה צריפין היה באותם הימים תיאטרון צבאי, ועל במתו הועלתה הדרמה "נר תמיד" שנכתבה על ידי הירש.
בהמשך הוא חזר לארצות הברית ולמד רפואה באוניברסיטת ייל.
הירש (צבי) ברנבלט (בפולנית: Hirsch Bernblatt; נולד ב-1914 בעיירה בנדין) שימש כראש המשטרה היהודית בגטו בנדין במהלך השואה.
תפקידו ומעשיו בתקופה זו הובילו להעמדתו לדין לאחר המלחמה בשתי מערכות משפטיות נפרדות.
לאחר מלחמת העולם השנייה ברנבלט הועמד לדין בפולין, שם הוא זוכה מכל אשמה.
בשנות ה־60, כאשר כבר התגורר בישראל, הוא הועמד לדין פעם נוספת, במסגרת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
הוא הורשע בבית המשפט המחוזי, אך לאחר שהגיש ערעור, בית המשפט העליון זיכה אותו.
משפט זה נחשב לאחד המשפטים הבולטים שבהם הועמדו יהודים לדין במדינת ישראל באשמת סיוע לנאצים.
נולד בעיר בנדין בחבל זגלמביה שבדרום פולין למשפחה יהודית, עשירה ומכובדת.
אביו פסח היה ספר במקצועו ומזכיר כבוד של קבוצת הכדורגל "הכוח".
מנעוריו הוכר ברנבלט כבעל כישורים מוזיקליים, למד באקדמיה למוזיקה, והשלים שם את לימודיו לקראת תעודת הבגרות.
לימים הפך למוזיקאי מקצועי כפסנתרן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, לקראת שואת יהודי פולין, שירת כחייל בצבא הפולני בדרגת סמל.
ב-1 בספטמבר 1939 הוצבה יחידתו בסמוך לגבול, הוא נפצע בשעות הראשונות של המלחמה ונפל בשבי הגרמני.
בסתיו 1940 הועברו השבויים למחנה ליד לובלין, שם שוחררו.
ברנבלט שב לעיירת הולדתו, אשר הייתה באותה העת חלק מאזור שלזיה עילית בפולין, שסופח על ידי הגרמנים לרייך הגרמני.
בניסיון לחזור לשגרה, חיפש דרך לשוב לעיסוקו כמוזיקאי.
הוא פנה לבנימין גראוברד, ראש היודנראט בעיר בנדין, בהצעה להקים תזמורת, ועד מהרה קיבל תשובה חיובית, שכן הגסטפו לא ראה באותה עת מניעה לקיום תזמורת.
עם פירוק התזמורת, בסתיו 1941, הוסב ברנבלט לשוטר יהודי והתקדם בתפקידיו.
עם הזמן מונה למפקד המשטרה היהודית בבנדין, אשר הייתה כפופה ליודנראט המקומי והאזורי בסוסנוביץ.
במסגרת תפקידו השתתף באקציה נגד היהודים בעיר אולקוש.
על אף שעמד בראש המשטרה היהודית, בני משפחתו, ובהם אשתו הראשונה מניה והוריו, נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ באוגוסט 1943. עם תום האקציה האחרונה, היה ברנבלט לאחד מראשי מחנה החיסול שהוקם בגטו, שצוו לקבור את הגוויות הרבות שנותרו במקום, לאסוף את הרכוש היהודי שנותר ולנקות את רחובות הגטו.
בדצמבר 1943, נוצר קשר בין ברנבלט לשרידי המחתרת החלוצית בבנדין שהסתתרו בקרבת מקום.
בסיוע הכסף שהיה בידיו וקשריהם של אנשי המחתרת עם המבריחים, חצה ברנבלט את הגבול לסלובקיה ב-31 בדצמבר 1943.
אחת מפעילות המחתרת מרים (קסיה) שנצר, הייתה לאשתו של ברנבלט.
בין השנים 1944 -1946 חיו השניים בבודפשט.
בספטמבר 46' עברו לפראג, שם נעצרו לפתע בידי המשטרה הצ'כית והוסגרו לפולין.
קסיה שוחררה לאחר 6 שבועות בלבד ואילו ברנבלט שוחרר לאחר תשעה חודשי מעצר, הועמד לדין בסוסנוביץ וזוכה במרץ 1948. זוכה גם במשפט פנימי שנערך בקהילה היהודית בוורשה.
השניים התחתנו ב-1948. בנם יחידם נולד בקטוביץ' בשנת 1954 וב-1957 עלו קסיה ובנה לארץ.
הירש עצמו בא בעקבותיהם לאחר שנתיים.
בישראל עסק הירש כעוזר למנצח וסופר תווים ב.
ב-27 ביוני 1960 יצא מבית האופרה ולו חיכו שני אנשים, אחד מכרו מן התזמורת והשני, ראובן וקסלמן, ניצול שואה שזיהה את ברנבלט בתור קאפו, דיווח עליו, וטען כי הוא שמנע את הצלתו של אחיו והיה בין מי שהובילו יהודים למחנות העבודה וההשמדה.
בגיל 46 הועמד ברנבלט לדין בבית המשפט המחוזי בתל אביב בגין 12 אישומים על פי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם.
סעיפי האישום העיקריים בהם התרכזו עדי התביעה היו: גירוש ילדים מבית היתומים לאושוויץ, משלוח יהודים למחנות לעבודת כפייה, הסלקציה ההמונית של יהודי בנדין ב-12 באוגוסט 1942 ומעצרם של פליטים יהודים שהגיעו לבנדין בסוף 1942. משפטו נערך בין מאי 1963 לפברואר 1964.
במהלך המשפט נשמעו עדויות סותרות מטעם עדי התביעה ועדי ההגנה.
אחת העדויות בעד ברנבלט הייתה של אברהם איזביצקי, שהכיר את ברנבלט לראשונה כקאפו כאשר היה עצור באחד ממחנות הריכוז של גרמניה הנאצית.
בעדותו סיפר כיצד סייע ברנבלט לאנשים לצאת ולהיכנס בשעת הצורך ואף נתן להם ולאיזביצקי עצמו חפצי ערך כמו טבעות ועשרות אלפי מרקים עבורו ועבור חבריו.
פרשיה בולטת שנידונה במהלך המשפט היא פרשת בית היתומים.
הקטגוריה טענה כי ברנבלט אסף ועצר עשרות ילדים יהודים מבית היתומים העירוני וגרר אותם בכוח מהבניין, מסרם לגסטפו, וסייע להעבירם לקרונות הרכבת שהובילו אותם לאושוויץ.
בעדות שנשמעה מפי אברהם פישל, איש דרור מבנדין, סופר כי באחת האקציות שהתחוללו בבנדין ביוני 1942 חסרו אנשים לטרנספורט לאושוויץ ושוטרים יהודים בראשותו של ברנבלט לקחו בכוח את הילדים ממקום מסתורם אל נקודת הגירוש:
בעדותו הגיב ברנבלט לפרשיית היתומים וטען כי לא זו בלבד שאינו אשם במסירת הילדים, אלא שהוא עצמו ניסה להצילם ואף סיכן את חיו בשל כך:
פרשיית בית היתומים, כאחת מני רבות במשפטי הקאפואים בישראל באותן שנים, הדגישה את הקונפליקט בין בירור האמת ההיסטורית לבין הבירור המשפטי.
בבית המשפט המחוזי ברנבלט זוכה בשתי עבירות והורשע בחמש אחרות ונגזר עליו עונש של חמש שנות מאסר.
ברנבלט ערער לבית המשפט העליון.
בערעור ישבו נשיא בית המשפט, יצחק אולשן, ולידו השופטים משה לנדוי, (אב בית הדין במשפט אייכמן), וחיים כהן, (ייצג את ישראל קסטנר במשפטו).
היה זה התיק האחרון שנוהל בישראל נגד יהודי ע"פ חוק זה.
השופט חיים כהן קבע בהתייחסו לפרשיית היתומים כי אין להסתמך על עדות יחידה, כיוון שמדובר בקטין והמעשה נעשה לפני זמן רב ולא קיימות ראיות מסייעות נוספות לעדות זו.
יתר על כן, ברנבלט זוכה מעבירות של תקיפה במקום הסגר וכפיית עבודה על אדם שלא כחוק.
ישנם הטוענים שפסק דין זה חולל מפנה לגבי עצם ההאשמה של יהודים וההתייחסות אליהם כאל משתפי פעולה עם הנאצים.
משפטו הוא אחד מבין כמה עשרות הליכים פליליים שנידונו בבתי משפט ישראליים בהתאם לחוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, שתרם רבות לעיצוב זיכרון השואה כמו גם שני המשפטים שקדמו לו.
האחד "משפט קסטנר" ומשפטו של מלכיאל גרינוולד אשר הועמד לדין פלילי בעבירת לשון הרע, והשני הוא משפט אייכמן, נאצי גרמני אשר נתפס בארגנטינה והובא לארץ להישפט.
בעקבות משפטים אלו, עלתה השאלה מהו מקומה של ההנהגה היהודית בשואה וכיצד ראוי לזכור אותה בזיכרון הקולקטיבי של השואה והתודעה הלאומית המתגבשת.
שאלה זו בלטה בשלושת המשפטים שצוינו לעיל וביתר שאת משפטו של ברנבלט, נוכח העובדה שכל משתתפיו- עדי ההגנה, עדי התביעה והנאשם – ניצולים כולם.
ברנבלט היגר למינכן מאוחר יותר, בה המשיך בעיסוקו כמוזיקאי ושם הלך לעולמו.
הירש רלס היה סופר ומשורר יהודי, שפעל בבלארוס הסובייטית.
הירש רלס נולד למשפחת משורר ומורה בצ'אשניקי.
את יצירתו הראשונה הוא פרסם בעיתון ביידיש בשנת 1930. לאחר סיום מכללה למורים בויטבסק, הוא נסע להמשך לימודים במינסק בו סיים אוניברסיטה למורים.
לאחר הלימודים התחיל לעבוד בירחון.
בשנת 1936 הוא התקבל לסניף סופרי יידיש באיגוד הסופרים בבלארוס הסובייטית.
הוא הוצאה מחוץ לארגון בשנת 1937.
הירש רלס עסק גם בתרגום יצירות של משוררים אחרים למשל רחל ברכות מיידיש לרוסית.
בשנים 1939–1941 הוא עבד כמורה בבית הספר בסלוצק ונבהרדק.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה גויס לצבא האדום.
לאחר המלחמה הוא עבד תקופה מסוימת בעיתונות ואחר כך כמורה בבתי הספר.
בכל התקופה הוא פרסם את יצירותיו שכתב ביידיש, רוסית ובלארוסית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה מלמד יידיש במועדון.
קונסטנטינוס הרקליוס היה קיסר האימפריה הביזנטית מפברואר עד אפריל או מאי 641.
הוא היה בנו של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית ואשתו שהייתה גם אחייניתו מרטינה, קיסרית האימפריה הרומית
עם מותו של הרקליוס בשנת 641 נכנסה לתוקף צוואתו לפיה יתחלק השלטון בין שניים מבניו.
כך הפך הירקלונס לקיסר ביחד עם קונסטנטינוס השלישי, בנוסף לזוג השליטים הצעירים מינה הירקליוס את אשתו מרטינה לתפקיד "אם וקיסרית" ואמורה הייתה להיות מעורבת בניהול חצר המלוכה ובעקיפין בניהול האימפריה.
עם זאת האם ובנה הצעיר עוררו אנטגוניזם בעיקר משכבות הפקידות וחצר המלוכה שהתנגדו שאישה בכלל ומרטינה בפרט יעמדו בראש המנגנון הקיסרי.
עם זאת השלטון עבר לידי שני הקיסרים ללא התנגדות.
היחסים בין השותפים לשלטון היו מתוחים מהתחלה.
קונסטנטינוס, שככל הנראה סבל משחפת פנה למפקדי הצבא בבקשה כי יעמדו לצידו ולצד ילדיו.
על פי ההיסטוריונים בני התקופה הוא גם פנה לאחד מפקידיו בשם ולנטיאנוס, והפקיד בידיו סכום אדיר של כסף לחלק לחיילים ולקנות את נאמנותם.
הוא נפטר ממחלתו באפריל או במאי 641 והירקלונס הפך לשליט יחיד תחת העוצרות של אימו.
בחצר המלוכה האשימו את מרטינה שפעלה על מנת להרעיל את קונסטנטינוס השלישי על מנת להבטיח את שלטון בנה, והסנאט ואזרחי קונסטנטינופול שמלכתחילה היו מתנגדים למרטינה הפכו לעוינים.
ולנטיאנוס אסף את הלגיונות שעמדו לרשותו ועלה על קונסטנטינופול בדרישה כי קונסטנס בנו של קונסטנטינוס השלישי יתמנה לקיסר במקום אביו שנפטר.
בינתיים המון מאזרחי העיר החל במהומות שכוונו כנגד מרטינה ובנה ובדרישה כי קונסטנס יתפוס את השלטון.
מרטינה ניסתה לשמר את תמיכת הצבא בהבטחות למענקים כספיים ומצד שני פנתה לולנטיאנוס והבטיחה לו משרה בכירה ובהמשך אף הסכימה לדרישה כי קונסטנס יהיה שליט משותף אך במקביל העלתה את בניה מרטינו וטיבריוס לדרגת קיסרים על מנת שהשלטון יתחלק בין 4 קיסרים.
למרות הניסיונות להקל על הלחץ ולהחזיק בשלטון, ולנטיאנוס נכנס לעיר כמנצח והכתיר את קונסטנס לקיסר.
הוא הורה לכרות את לשונה של מרטינה ואת אפו של הירקלונס, והורה לסרס את הבנים-קיסרים הצעירים ובכך הפך אותם לפסולים מלשלוט.
השליטים לשעבר גורשו בבושת פנים מקונסטנטינופול לרודוס.
כך נעלמו הירקלונס ואימו מעל דפי ההיסטוריה.
ככל הנראה הירקלונס נפטר בשנת 642.
הירש ואסר (בפולנית: Hirsch Wasser; 13 ביוני 1912–1980) היה יהודי, כלכלן, היסטוריון, חבר במפלגת פועלי ציון שמאל" ומזכיר ארכיון "עונג שבת".
התפרסם בזכות כתיבת יומנו על המתרחש בגטו ורשה ובשל תרומתו ופעולותיו להצלת הארכיון מתחת להריסות הגטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
הירש ואסר נולד בעיר סוואלקי שבפולין.
ואסר היה בנם של לייב ואסטרה לבית פודלסקה.
בשנת 1932 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למסחר ולכלכלה בוורשה, ולאחר מכן התיישב בלודז' ועבד ככלכלן.
לפני המלחמה עבד בשליחות תנועת "פועלי ציון שמאל", בספרייה על שם בורוכוב בלודז', ונמנה עם העסקנים הפעילים של תנועת הנוער של מפלגתו.
מנעוריו היה פעיל בתנועת "פועלי ציון שמאל", גם אביו היה מוותיקי התנועה ומפעיליה (מפלגה סוציאליסטית, מהפכנית, מרקסיסטית וציונית, שפעלה כמפלגה עצמאית, וחבריה דגלו במיזוג הסוציאליזם עם תחייה לאומית יהודית), ודמות בכירה של המפלגה בלודז'.
הוא היה כלכלן בהשכלתו, וניהל את ספריית בורוכוב של המפלגה בלודז'.
בדצמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהגרמנים כבשו את העיר לודז', החליטו הוא ואשתו, בלומה, לברוח לוורשה.
לאחר נסיעה מענה ברכבת, נסיעה שבמהלכה הכו חיילים גרמנים נוסעים ושדדו את כספם, הגיעו בני הזוג ואסר לורשה.
ואסר פנה מיד אל עמנואל רינגלבלום, המייסד והמנהל של ארכיון "עונג שבת", וזה גייס אותו ל"אליינהילף"- ארגון יהודי לעזרה הדדית, לסיוע כספי, לאספקת תרופות, ביגוד ומזון ליהודים בתקופת השלטון הנאצי בשטחי פולין, אשר לא סופחו לגרמניה.
ואסר ניהל בארגון את מחלקת "הלאנדסמאנשאפט", מחלקה שהדריכה את ארגוני הפליטים שפעלו בעיר והיו מאורגנים לפי ערי המוצא של הפליטים.
התפקיד זימן לו קשרים רבי ערך עם המוני פליטים שזרמו אל ורשה.
הודות לפעילותו של ואסר באליינהילף טרם הכניסה לגטו, ארכיון "עונג שבת" היה יכול לאסוף שפע של נתונים אודות קורות היהודים בערי השדה של פולין.
ארגון "עונג שבת" וחלקו של ואסר
ואסר היה המזכיר שניהל את ענייני היומיום של עונג שבת.
ברגע שהוועד הפועל- המוסד העליון של ההסתדרות הציונית העולמית, החליט לשלוח מישהו לבצע ראיונות, או להזמין מאמר מסוים, ואסר או אליהו גוטקובסקי (מזכיר- שותף של ואסר בארכיון "עונג שבת") הם אלה שהיו בדרך כלל מוציאים לפועל את ההחלטה.
השניים, התוו את סדר היום של המחקר וכתבו שאלונים, שנעשו חשובים כאשר הארכיון החליט להשלים את איסוף החומרים באמצעות מחקרים ממוקדים על חיי היהודים תחת הכיבוש הנאצי.
ב-1/12/1940 ואסר החל בכתיבת יומן על המתרחש בגטו ורשה והשתתף בכתיבת סקירות על מחנה ההשמדה בחלמנו, על האקציה הגדולה בלובלין ועל מצב האוכלוסייה היהודית תחת הכיבוש הנאצי.
פרקי היומן נכתבו במקור ביידיש במסגרת המפעל הארכיוני המחתרתי.
מהעדויות עולה שוואסר היה מי שלקח את חומרי הארכיון.
אשתו של ואסר, בלומה, שהייתה שותפה ל"סוד" הארכיון לא הסתפקה בעריכת ראיונות, והצטרפה למאגר הכתבנים שהכינו עותקים כפולים על כל העדויות והתיאורים שזרמו אל הארכיון.
רוב העבודה ב"עונג שבת" התנהלה בשיטה של "מי שצריך יודע".
מרגע שכותב קיבל משימה, הוא לא היה אמור לדבר עליה עם איש, גם אם היה נדמה לו שאחד מחבריו עובד למען הארכיון.
ארכיון "עונג שבת" עסק בעיקר בהצלת מסמכים מאשר בהצלת בני אדם.
בתיבות הפח ובכדי החלב שרדו אלפי עמודים (חלק ניכר מהארכיון אבד כמעט בוודאות).
מאחר שרוב המשתתפים ב"עונג שבת" לא שרדו, רק ניצולים מעטים יכלו לספק דבר מה מעבר לפרטים הביוגרפיים הבסיסיים ביותר של מי שנספו.
חברים רבים בארכיון לא הותירו כמעט דבר מלבד שמם, אפילו מקום קבורתם אינו ידוע.
אך ידוע שרוב החברים בעונג שבת היו מורים, כלכלנים ועיתונאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עיתוני המחתרת ו"עונג שבת"
ואסר היה חבר הוועד של "עונג שבת", ועסק גם בעריכה של עיתונים מחתרתיים.
העיתונים האלה היו הראשונים שפרסמו תיאורים של רציחות המוניות, החל מאוקטובר 1941. עיתוני המחתרת ו"עונג שבת" הרבו לעסוק באותם הנושאים: חיי היומיום בגטו, תלונות על היודנראט ועל שחיתות המשטרה, העלייה בתמותה ברעב ובמחלות, בעיות במחנות העבודה, מאורעות שקרו בערי השדה, מצוקתם הקשה של ילדים ופליטים ועוד.
בסופו של דבר, "עונג שבת" ועיתוני המחתרת השלימו אלה את אלה.
הארכיון, שהיה חייב להישאר סודי, הרוויח בעקיפין מהיכולת של העיתונים המחתרתיים להפיץ מידע ולהזכיר לקוראים את הערכים והקוד המוסרי מהימים שלפני פרוץ המלחמה.
כעבור זמן, משהגיעו הידיעות על "הפתרון הסופי", חיבר ואסר, יחד עם רינגלבלום וגוטקובסקי, עלונים על הרציחות ההמוניות והכין דוחות שנועדו להישלח לחו"ל.
במקביל לעבודתו ב"עונג שבת" המשיך ואסר להיות פעיל ב"פועלי ציון שמאל".
לדברי בתו, לאה, הוא היה מסור בכל נפשו לתנועה - לפני המלחמה, במהלכה ואפילו אחריה.
הוא עזר בעריכת העיתון המחתרתי שלה, והיה חבר בוועד המרכזי שלה.
במחצית השנייה של 1942 הוא השתתף, כנציג של "פועלי ציון שמאל", בפגישות מפתח שעסקו בארגון היהודי הלוחם (אי"ל- מחתרת יהודית).
באופן זה הוא היה לאחת החוליות החשובות שקישרו בין תנועת ההתנגדות היהודית ובין "עונג שבת".
ואסר החזיק רשימות של שמות האנשים שעבדו עם "עונג שבת", קשה לדעת את המספרים המדויקים, אבל נראה כי בין חמישים לשישים אנשים היו מעורבים בדרך כלשהי בארכיון, מראשיתו ב-1940 ועד מרד הגטו 1943 (3 שנים).
ואסר חילק לשותפי עונג שבת מלגות קיום קטנות.
בתשתית הפעילות של "עונג שבת" נמצאה קבוצה של משכתבים ומעתיקים.
מחברים נהגו למסור את רשימותיהם ל"עונג שבת", וזה דאג להעתקה שלהם.
רשימה זאת בכתב ידו של הירש ואסר מכילה שלושים ושבעה שמות וכתבות.
רבים מהאנשים המוזכרים ברשימה זאת לא הותירו כתבים מתועדים בארכיון, אנשים ששמותיהם מופיעים ברשימה קיבלו תשלומים סדירים מואסר, ולא היו להם אמצעים מספיקים משלהם או תעסוקה יציבה.
הירש ואסר, ואשתו, היו בין המעטים משותפי ארכיון "עונג שבת" ששרדו את המלחמה.
ואסר עצמו נותר בחיים כמעט בנס.
בשנת 1943, במהלך המרד בגטו, נתפסו ואסר ואשתו בידי הגרמנים והועלו לרכבת לטרבלינקה.
הזוג קפץ ממנה וחזר לורשה.
בסופו של דבר הצליחו הוא ואשתו למצוא מסתור בחלק הצפוני של ורשה.
ב-1944 גילו הגרמנים את מקום המסתור שלהם והרגו שלושה מחבריו בקרב יריות קצר, אבל גם הפעם הצליחו ואסר ואשתו להינצל.
לאחר המלחמה, היה ואסר- חבר השלטונות בוועדה המרכזית של יהודי פולין, ראש סניף ורשה בוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית ויו"ר מחלקת ההגירה והמחלקה לחופש.
הוא גם החזיק במנדט ההתאגדות של חבר מועצה במועצה הלאומית.
גילוי הארכיון על ידי ואסר ורחל
כאמור, ואסר נמנה עם הבודדים מבין עובדי הארכיון "עונג שבת" שניצלו.
בשנת 1950 עלה יחד עם אשתו לישראל, שם היה מנהל המכון למחקר על תנועת העובדים היהודים בתל אביב.
הרש ואסר היה האדם היחיד שידע את מיקומו של הארכיון התת- קרקעי של גטו ורשה.
לאחר המלחמה ניסו ואסר ורחל אוירבך, שהייתה ממפעילי ארכיון "עונג שבת", לאתר את החומר ששרד מהארכיון.
בלי הדרכתו של ואסר, שהנחה את המחפשים, קרוב לוודאי שהארכיון לא היה מתגלה לעולם.
לפי הקטלוג המקיף ביותר של הארכיון, המטמון הראשון הכיל 25,540 עמודים, ואילו המטמון השני הכיל 9,829 עמודים.
החלק הראשון אותר על ידי ואסר ורחל במהירות יחסית, עוד בספטמבר 18/9/1946, רבים מהמסמכים שהיו בו נרטבו והיה קושי להשתמש בהם; בסופו של דבר "חולצו" 1,208 מסמכים.
החלק השני לא אותר תחילה, ונחשף רק במקרה ב-1 בדצמבר 1950 במהלך עבודות בנייה שבוצעו במקום.
בחלק זה אותרו 484 מסמכים.
באותו זמן ואסר היה בטוח שיש מטמון שלישי, נוסף לשניים שכבר נמצאו ובשנת 2003 נעשה ניסיון למצוא את חלקו השלישי של הארכיון במתחם השגרירות הסינית (שממוקמת על שטח גטו ורשה לשעבר), אך לא נמצאו שום עקבות למטמון שלישי.
הירש גולדברג-פולין (3 באוקטובר 2000 – 29 באוגוסט 2024) היה אזרח ישראלי-אמריקאי שנפצע ונחטף על ידי מחבלי ארגון הטרור חמאס מהטבח בפסטיבל נובה, כחלק ממתקפת הטרור של חמאס על ישראל ב-7 באוקטובר 2023. ב-29 באוגוסט 2024 נרצח בשבי חמאס.
גולדברג-פולין נולד ב-2000 לג'ון פולין ולרייצ'ל גולדברג-פולין, שניהם במקור מאזור שיקגו שבארצות הברית.
הוא נולד בברקלי שבקליפורניה, ולאחר מכן התגורר בריצ'מונד שבווירג'יניה.
בשנת 2008, כשהיה בן שבע, עלה לישראל עם משפחתו.
יש לו שתי אחיות צעירות יותר.
למד בתיכון הימלפרב ויצא בשאלה בנערותו.
שירת בצה"ל כחובש קרבי בחטיבה 7.
גולדברג-פולין היה שותף ליוזמה להפגיש באמצעות משחקי כדורגל בין ילדים ישראלים לילדים ערבים שגרים בישראל.
הוא תכנן טיול ברחבי העולם למשך שנתיים, שהיה אמור להתחיל במהלך השבוע האחרון של דצמבר 2023.
בבוקר 7 באוקטובר 2023 השתתף גולדברג-פולין בפסטיבל נובה שהתקיים ליד קיבוץ רעים, כאשר ב-6:29 חמאס פתח במתקפת פתע שכללה טבח המוני במשתתפי המסיבה.
בסביבות השעה 8:00 בבוקר הוא שלח למשפחתו הודעת טקסט: "אני אוהב אתכם".
עשר דקות לאחר מכן הוסיף: "אני מצטער".
במהלך הפיגוע, גולדברג-פולין, חברו הטוב ענר שפירא, ואחרים, מצאו מקלט במיגונית המוות.
מחבלי חמאס השליכו שוב ושוב רימונים למיגונית.
שפירא הצליח להדוף שבעה מהרימונים לפני שנהרג.
במהלך ההתקפה על המיגונית, זרועו של גולדברג-פולין נקטעה מהמרפק.
הוא הצליח לקשור לעצמו חוסם עורקים במקום הפציעה.
עדים ששרדו מהמיגונית אישרו כי ראו מחבלים חוטפים את גולדברג-פולין בעודו פצוע, וכן ישראלים אחרים, ומעלים אותם על משאית.
בני משפחתו של גולדברג-פולין מעידים כי ראו סרטון וידאו של מעשיו שהובילו לחטיפתו.
הסרטון מסתיים בכך שגולדברג-פולין נראה כשהוא מוכנס לתא האחורי של טנדר, כשהקטיעה הטראומטית ועצם זרועו השמאלית נחשפה, כשהוא מסתובב לשבת.
ב-24 באפריל 2024 פרסם חמאס סרטון של גולדברג-פולין כשהוא בשבי.
בסרטון הוא נראה מזדהה בשמו, ואומר שממשלת ישראל צריכה "להתבייש" על שהיא "מבצעת את משימתה בעזה", שכן החטופים תקועים ב"גיהנום תת-קרקעי ללא מזון ומים".
גולדברג-פולין צולם כשזרועו השמאלית קטועה, ואישר שוב כי הוא סבל מפציעות שנגרמו לו בעקבות הטבח בפסטיבל נובה.
מומחים טוענים שצילום הסרטון יכול להיות פשע מלחמה.
משפחתו וחבריו של גולדברג-פולין פתחו בקמפיין תקשורתי ודיפלומטי נרחב כדי להביא לשחרורו.
ב-24 באוקטובר נאמה אימו, רייצ'ל גולדברג-פולין, ב וקראה לשחרור בנה ושאר החטופים: "למה אף אחד לא זועק לאפשר לאנשים האלה גישה לצלב האדום?
למה אף אחד לא דורש רק הוכחה לחיים?
רייצ'ל גולדברג-פולין נאמה גם בעצרת התמיכה לישראל בוושינגטון די.
סי., והובילה את הקהל בשירת "תביא אותם הביתה עכשיו!" היא שאלה: "מדוע העולם מקבל ש-240 בני אדם מכמעט 30 מדינות נגנבו ונקברו בחיים?".
גולדברג-פולין לא שוחרר בעסקת החטופים בסוף נובמבר 2023. יחד עם משפחות חטופים נוספים, נפגשו בני משפחתו עם קבינט המלחמה בישראל, כדי לדרוש משא ומתן להפסקת אש חדשה.
ב-27 בדצמבר, כאשר גולדברג-פולין היה אמור להתחיל במסעו בעולם, התאספו אביו וכ-50 אחרים בנמל התעופה בן-גוריון, כדי להבליט את עובדת היותו חטוף.
בסוף דצמבר 2023 דווח כי הוריו דיברו עם פוליטיקאים ואחרים בנוגע לבנם.
הם שוחחו עם נציגי האו"ם בניו יורק ובז'נבה, האפיפיור פרנציסקוס, אילון מאסק, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, מזכיר המדינה האמריקאי אנתוני בלינקן, 25 סנאטורים אמריקאים, שבעה מושלים, ועם ידוענים אחרים.
אימו החלה ללבוש חולצה עם מספר מודבק עליה כל יום, כדי לציין את הימים שבהם הוא מוחזק כחטוף.
בעקבות פעילותה העולמית להשבת בנה, באפריל 2024 נבחרה רייצ'ל גולדברג-פולין להימנות בין מאה האנשים המשפיעים בעולם של מגזין "טיים".
חלק ניכר מהעלאת שמו ודמותו של גולדברג-פולין למודעות נעשה על ידי אגודות האוהדים של הפועל ירושלים בכדורגל ובכדורסל.
שלט ענק הנושא את דמותו, שמו והדרישה להשבתו ליווה את האוהדים בכל משחקי הבית והחוץ, כרזות מיוחדות בצבע המועדון, אדום, נתלו באתרים רבים בירושלים, ובכללם פאבים ומסעדות המזוהים עם אוהדי הפועל ובחוצות הרחובות ועל בתי פעילים מרכזיים.
גם מועדון האוהדים של קבוצת הכדורגל הגרמנית ורדר ברמן פועל להעלאת מודעות לדמותו של החטוף הישראלי, שהיה בין אוהדיה.
ב-14 במאי 2024, במהלך משחק הדרבי של ירושלים, הונף דגל פריסה גדול עם תמונתו של הירש, וכל האוהדים לבשו חולצות אדומות שקוראות לשחרורו.
בעיצומו של גמר גביע המדינה בכדורסל בין הפועל ירושלים למכבי תל אביב, הונף אותו הדגל על ידי אוהדי הפועל ירושלים, שזכתה בגביע באותו משחק, ובמעמד הנפת הגביע הניפו שחקני הקבוצה, יחד עם החטוף המשוחרר אופיר אנגל, את הגביע כשעליו הולבשה חולצה אדומה עם דיוקנו של גולדברג-פולין.
ב-21 באוגוסט 2024 הופיעו הוריו של גולדברג-פולין בוועידה הדמוקרטית הלאומית, שם סיפרו על חטיפתו ממיגונית המוות לאחר שידו נקטעה מפיצוץ רימון, וקראו לשובו יחד עם שאר החטופים.
גולדברג-פולין הוחזק בשבי חמאס בתנאים קשים במיוחד.
הוא היה במנהרה בעומק 20 מטרים, שגובהה 1.6 מטרים ורוחבה 60 סנטימטרים בלבד, ללא חשמל או אינסטלציה, יחד עם חמישה חטופים נוספים.
הוא נפגש במנהרה עם חברו שנחטף גם הוא, אור לוי, ולוי סיפר לאחר שחרורו כי גולדברג-פולין נהג לעודד את יתר החטופים באמצעות ציטוט מהספר של ויקטור פראנקל האדם מחפש משמעות: "מי שיש לו 'למה', יכול לשאת כל 'איך'", תוך קריאה למצוא מוטיבציה שתאפשר להם לשרוד את תנאי השבי.
באוגוסט 2024 נרצח גולדברג-פולין על ידי שוביו, יחד עם חמישה חטופים נוספים.
בעת מותו היה בן 23, שקל 52 ק"ג בלבד, וגופתו נמצאה כשראשו מונח על פניה של החטופה עדן ירושלמי.
ב-1 בספטמבר 2024 הודיעה משפחתו על מותו, בעקבות גילוי גופתו וגופותיהם של חמישה חטופים נוספים ברצועת עזה והבאתן לישראל.
נקבע כי הוא ויתר החטופים שנמצאו איתו נרצחו ביריות בשבי חמאס ימים ספורים קודם לכן.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן, וסגנית הנשיא קמלה האריס, הביעו את צערם על מותו, וגינו את רציחתו בידי מחבלי חמאס.
גולדברג-פולין נקבר בהר המנוחות בירושלים ב-2 בספטמבר.
בהלווייתו השתתפו נשיא המדינה יצחק הרצוג ואישי ציבור נוספים.
בדצמבר 2025 התפרסם בעובדה תיעוד של סרטונים משבי החמאס של ששת החטופים בהם רואים את החטופים וחייהם במנהרות.
הירש לייב גוטליב (ביידיש: הירש ליב גאטטליעב; כונה גם: הירש לייב סיגטר; 1829 – 10 ביולי 1930) היה עיתונאי, עורך, סופר, מתרגם, משורר ובדחן הונגרי.
מראשוני העיתונאים העבריים והיידיים באוסטרו-הונגריה, ומן הראשונים שקידמו את רעיונות הציונות באמצעות העיתונות.
נודע בכינויו "הירש לייב סיגטר", על שם העיר סיגט בה חי ופעל.
אביו, יחיאל מיכל גוטליב, היה בדחן נודע, וסבו שמלקה, היה מחסידי החוזה מלובלין.
כשהיה בן 11 עזב את בית הוריו ונשלח ללמוד בישיבות.
בגיל 16 התקבל לישיבתו של הרב אברהם שמואל בנימין סופר (הכתב סופר) בפרשבורג – אחת מגדולות הישיבות באירופה באותם ימים.
וגם למד בישיבתו של הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים בעירו.
לאחר מות אביו עזב את הישיבה ושב לביתו כדי לפרנס את משפחתו.
באותה תקופה החל לחבר שירים בעברית וביידיש, ותרגם לעברית שירים מהספרות הגרמנית הקלאסית, ובהם "הפעמון" (Die Glocke) מאת פרידריך שילר, "ארבעה היסודות" (Die vier Elemente) מאת יוהאן וולפגנג פון גתה, ו"ייאוש" (Die Verzweiflung) מאת אוגוסט פון קוצבּוּ.
ובשל כישרונו הטבעי להומור ולחריזה ובעקבות אביו הפך לבדחן מקצועי.
נודע כבדחן בחתונות, בעל כישרון מאלתר, מחבר חרוזים והומור שנון.
הציג מדי שנה מחזות פורים סאטיריים ביידיש בהשתתפות נערים מקומיים.
ההצגות, למרות התנגדותם של חלק מהרבנים, זכו לפופולריות רבה.
בתור בדחן הופיע גוטליב בחתונות של אנשי ציבור, רבנים וגבירים בכל רחבי הונגריה, גליציה, רומניה ובוקובינה.
הוא נחשב לאמן אלתור, וחיבר חרוזים על אתר לפי מדרשים שהוזכרו על ידי הקהל.
הופעותיו התקיימו לעיתים בפני רבנים מרכזיים, ביניהם אדמו"רי שושלת סיגט שישבו בראש שולחן החתונה.
כמעט כל הבדחנים השתמשו בחרוזיו, שהיו מוכרים כמעט בכל חבל מרמרוש.
סקרנותו הטבעית הביאה אותו להרחיב את אופקיו התרבותיים: הוא לימד את עצמו גרמנית, והחל לקרוא פרוזה, שירה ופילוסופיה מערבית מודרנית.
על אף הצלחתו כבדחן, סבר גוטליב כי המקצוע אינו מכובד דיו, ולכן פנה לעסוק בעיתונות.
משנת 1878 ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) היה מעורב בכתיבה, עריכה, הדפסה והפצה של כעשרה עיתונים שונים.
בעיתוניו קידם רעיונות מודרניים כגון לאומיות יהודית, זכויות נשים, הרחבת תוכנית הלימודים המסורתית, הכרה בספרות מודרנית וקריאה לביקורת פנימית נגד השחיתות בקרב רבנים ועסקנים קהילתיים.
בשנת 1874 כבר פורסם בעיתון "התור" בסיגט של אברהם גינצלר.
בשנת 1878 ייסד את השבועון העברי השמש– הראשון מסוגו בהונגריה.
למרות אופיו השמרני יחסית של העיתון, עורר התנגדות רבה מצד הרב המקומי רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, דבר שהוביל לסגירת העיתון בסיגט.
בשנת 1878 נאלץ גוטליב להעביר את הדפסת העיתון לקולומיאה שבגליציה, וביחד עם ראובן אשר ברודס, דוד ישעיהו זילברבוש, גרשם באדר, המשיך לפרסמו תחת שמות שונים – "השמש" ו"החרסה" – כדי להימנע ממס עיתונות שהטיל השלטון האוסטרי.
לאחר מספר שנים שב לסיגט, והמשיך בהצלחה בפעילותו העיתונאית ובשנים 1890–1913 הוציא לאור בקולומיאה את השבועון היידי יידישע פאָלקסצייטונג (עיתון העם היהודי), ובשנת 1896 את הירחון העברי "די ווארהייט" (האמת).
משנת 1902 הוציא את השבועון הציוני "ציון", ובעקבותיו את הירחון הדו-לשוני (יידיש–הונגרית) "אהבת ציון", בשיתוף עם אליהו בלנק.
עיתונים אלו נחשבים לעיתונות הציונית הראשונה בהונגריה, וזכו לתמיכתו של תאודור הרצל.
גם תלמידו, הבדחן אשר זליג וייס (הנקרא 'חצי נזק'), למד אצלו; ווייס היה עורך העיתון "מונקאטשער הומאריסט".
גוטליב היה מראשוני הפועלים להפצת רעיונות הציונות באזור הונגריה וגליציה.
הוא הרצה במקומות שונים, ביניהם בנדבורנה בשנים 1899 ו-1901. עיתוניו שימשו כבמה רעיונית להפצת ערכי תנועת חיבת ציון ולדיון בסוגיות יישוב ארץ ישראל.
העיתון "אהבת ציון" שימש כביטאון רשמי של הסניפים המקומיים של התנועה הציונית במרמורש.
מלבד עיתונות, פרסם גוטליב מחזות, שירים, שירי חנוכה, פזמונים הומוריסטיים ועוד.
חלק מיצירתו התבסס על מסורת פורים שפיל, והוא עצמו העיד שנהג להעלות בכל שנה מחזה חדש לפורים, בו השתתפו נערים מקומיים.
חלק מיצירותיו הומחזו על הבימות ביידיש עוד לפני הופעת התיאטרון היידי המקצועי.
שיריו וסיפוריו מאופיינים בשנינות ובהומור.
בשנת 1933, שלוש שנים לאחר פטירתו, יצא לאור על ידי בנו, יוסף גאטליב ומשה שאלאמאן, קובץ שיריו "לידער פון מיין לעבן", בעריכת יעקב וידר בעיר סעאיני.
לאחר ההקדמה נדפסה אוטוביוגרפיה של המחבר.
גוטליב נפטר בסיגט ב-10 ביולי 1930 בגיל 101. לאחר פטירתו רכש זלמן רייזן את עיזבונו הספרותי עבור ייווא, אך מאז מעצרו של רייזן בידי השלטון הסובייטי בשנת 1939, נעלם העיזבון ונחשב לאבוד.
יידישע פאָלקסצייטונג – שבועון ביידיש, 1893–1913
די ווארהייט – ירחון עברי, 1896 (יצאו שני גיליונות בלבד)
אהבת ציון – ירחון ציוני דו-לשוני (יידיש והונגרית), 1908–1912
יידישעס בלאט – עיתון יידי בעריכתו עם צבי יהודה לאופולד, 1910–1912
צבי הירש ויינטראוב (ביידיש: ויינטרויב; א' באדר תקע"ג, 1813 – ח' בטבת ה'תרמ"ב, 23 בדצמבר 1881) היה חזן ומלחין יהודי יליד דובנו, ששימש כחזן ראשי בעירו ואחר כך בקניגסברג, ונודע כאחד מחשובי החזנים־מלחינים במאה ה־19.
ויינטראוב נולד בדובנו, לחזן והמלחין שלמה וינטראוב ולשפרה.
מכיוון שאחיו מתו בילדותם, נקרא בשם אלתר כסגולה לאריכות ימים.
בילדותו שר במקהלת אביו, שם קיבל את יסודות החזנות, כשהיה בן שש, החל אביו ללמד אותו לנגן כלי נגינה, ובעיקר על הנבל והכינור, והביא לו את המורים הטובים ביותר כדי שירכוש את החכמה והמלאכה של המוזיקה.
בגיל שבע כבר חיבר יצירה מקורית, שעוררה השתוממות ושמחה רבה אצל אביו.
בהמשך יצא ללימודי הרמוניה בווינה, שם הושפע רבות מסגנונו של החזן והמלחין שלמה זולצר, ובברלין.
בערך בשנת תקפ"ח התחתן עם אשתו הראשונה בסלאוויטא.
בשנים 1829–1834 ירש את מקומו של אביו כחזן בדובנו, ככל הנראה מתוך ציפייתו של אביו לכך.
בשנת 1838 מונה לחזן ראשי בקניגסברג, ושימש בתפקיד זה עד לפטירתו.
בשנת 1857 התחתן בשנית עם ברתה זליג.
בשנת תרי"ט הוציא לאור בקניגסברג סדרת ספרים בשם "שירי בית א-דני", ובכרך השלישי נדפסו יצירותיו של אביו תחת השם "שירי שלמה".
שבו ניכרות שתי השפעות מרכזיות: סגנונו המסורתי של אביו, המייצג את מזרח אירופה, ומנגד הסגנון החדש שהנחיל שלמה זולצר בווינה, המייצג את מערב אירופה.
כך, לדוגמה, ביצירתו ל"קדיש" לראש השנה (כרך ב', עמ' 149) הוא שומר על המסורת המזרח־אירופית, ואילו בלחן זכרנו (עמ' 153) הסגנון מערבי לחלוטין.
המתח בין מסורת המזרח לחידושי המערב מאפיין את כל יצירתו.
בהקדמה לכרך השלישי (שבו הובאו יצירות אביו), התייחס ויינטראוב ללחנים העתיקים כאל "ממצאים קדומים", והבחין בין מנגינות מסורתיות־מודאליות (פריגית, מיקסולידית, איולית) לבין ניגונים חדשים יותר, שלדבריו גם הם חלק מהמסורת אך אינם עתיקים.
בקניגסברג פיתח ויינטראוב את מעמדו כחזן וכמלחין, וזכה להוקרה רבה.
ב־1873 העניק לו הקיסר וילהלם הראשון את התואר "מנהל מלכותי" (Königlicher Direktor).
בשנת 1878 חגג את יובל ה־40 לכהונתו, וזכה לברכות מכל העולם המוזיקלי.
ויינטראוב החזיק בקול טנור לירי, אם כי לפי העדויות קולו לא הגיע לאיכותו המיוחדת של אביו.
לצד עבודתו כחזן עסק גם בהלחנה מוזיקלית חילונית.
אלכסנדר זיסקינד ערסלר היה בין תלמידיו.
הוא בחר כיורשו את החזן אדוארד בירנבאום, שנודע בהמשך כאבי חקר תולדות המוזיקה היהודית.
כתב־היד של כל יצירותיו, החזניות והחילוניות, שמור כיום בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו.
ונספד על ידי יצחק במברגר.
הישאם אל גרוז' הוא אתלט עבר מרוקאי.
אל גרוז' נולד בעיירה ברקן שבצפון-מזרח מרוקו.
הישגו הראשון בענף האתלטיקה היה באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בסיאול ב-1992, בה סיים במקום השלישי בריצת 5,000 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בגטבורג ב-1995, זכה במדליית הכסף בריצת 1500 מטר.
אולימפיאדת אטלנטה הייתה מאכזבת במיוחד עבור אל גרוז'.
בריצת 1500 המטרים, הוא התקרב לשיאן העולם שהוליך את המירוץ, האלג'יראי נור א-דין מורסלי.
בעת ניסיון עקיפה, רגלו פגעה ברגלו של מורסלי.
מורסלי הצליח להתייצב, אך אל גרוז' מעד, וסיים בסופו של דבר רק במקום ה-12 והאחרון.
חודש לאחר האולימפיאדה, במסגרת תחרות שנערכה במילאנו, הצליח אל גרוז' לנצח את מורסלי.
הניצחון סימן את חילופי הדורות בענף - מורסלי לא נוצח מזה ארבע שנים, בעוד אל גרוז' החל בסדרה ארוכה של ניצחונות משלו.
רצף הניצחונות של אל גרוז' כלל ארבע זכיות רצופות באליפות העולם באתלטיקה, בשנים 1997, 1999, 2001 ו-2003, וכן זכייה בטורניר ליגת הזהב ב-1998. בתחרות שנערכה ברומא ב-1998 שבר את שיא העולם של מורסלי, והעמידו על 3:26.00 דקות (לעומת השיא הקודם שעמד על 3:27.37).
ב-1999, שוב ברומא, שבר אל גרוז' גם את שיאו של מורסלי בריצת מייל, כשסיים את הריצה לאחר 3:43.13 דקות.
בהמשך השנה, בתחרות שנערכה בברלין, שבר גם את שיא העולם של מורסלי בריצת 2,000 מטר בלמעלה מ-3 שניות, והעמידו על 4:44.79 דקות.
שני המקצים אינם מקצים אולימפיים.
באולימפיאדת סידני ספג אל גרוז' את הפסדו הראשון מזה ארבע שנים בריצת 1500 מטר, כאשר סיים במקום השני, אחרי נואה נגני הקנייתי.
הוא המשיך לנצח בתחרויות הבאות, וזכה בליגת הזהב שלוש שנים ברציפות, בין 2000 ל-2002, והיה לאתלט היחיד שעשה זאת אי פעם.
ב-2001, ב-2002 וב-2003 בחרה בו התאחדות האתלטיקה הבינלאומית לאתלט השנה.
לאחר שבאולימפיאדות הקודמות כשל אל גרוז' בנסיונותיו לזכות במדליית זהב, באולימפיאדת אתונה הצליח לבסוף לזכות בה.
בנוסף, התמודד גם במקצה ל-5000 מטר, מול המנצח בריצת 10000 מטר, האתיופי קנניסה בקלה.
אל גרוז' ניצח במירוץ, זכה במדליית זהב אולימפית שנייה, והיה לראשון שמנצח הן בריצת 1500 מטר והן בריצת 5000 מטר, מאז פאבו נורמי שעשה זאת באולימפיאדת פריז (1924).
לאחר המשחקים האולימפיים החליט אל גרוז' לפרוש.
ניצחונותיו שם הושגו בקושי רב, וחודש לפני כן גם הפסיד לברנרד לגט בתחרות בציריך.
הוא חש כי הגיע לשיאו, וכי בגילו (30), לא יוכל להמשיך ולנצח לאורך זמן.
האולימפיאדה הייתה התחרות האחרונה בה התמודד, אף שבאופן רשמי פרש רק ב-2006.
אל גרוז' משמש כשגריר של רצון טוב מטעם יוניצ"ף.
בשנת 2004 העניק לו המלך מוחמד השישי את "עיטור המפקד", וכן הוענק לו פרס נסיך אסטוריאס.
הישארות הנפש היא אמונה כי הנפש מוסיפה להתקיים לאחר המוות.
למושג אין זיקה הכרחית ל'נצחיות הנפש', 'אלמוות', 'תחיית המתים', 'תורת הגמול'.
בדיאלוג האפלטוני פיידון סוקרטס מבהיר מה כוונתו במושג "מוות", אליו על הפילוסוף להתכונן.
לדבריו המוות הוא השאיפה להיפרדות הגוף והנפש.
בתהליך ההפרדות יוצאת הנפש מהיסוד שמפריע לה להגיע לעולם הרוחני, הנפשי והתבונתי באמת – לעולם האידיאות.
הגוף מהווה מחסום חושי מפני הנפש להגיע לטוהרה האמיתית שלה.
סוקרטס מבהיר כי הגוף הוא תבנית אשר גורמת לאדם, ובזאת גם לפילוסוף, לעסוק בתענוגות גופניים כעיקר.
הפורש מהנאות גופניות במובן התודעתי הוא מרוחק מגופו ונפרד ממנו.
כשהנשמה מצויה יחד עם הגוף היא שמה לב למה שהגוף מכוון אותה אליו.
מי שמרוכז בהנאות הגופניות ולא בתכנים הנפשיים - בעל תלות לפעילות גופנית או למצב גופני, ובצורה זו הופכת הנשמה למשועבדת למצבי גוף ופעילויות גוף אשר מספקות לה הנאה.
אריסטו סבר שכאשר נברא עצם מסוים ביקום, יחד עם החומר שלו נבראה גם הצורה (הנפש לפי אריסטו) שלו, וכאשר החומר יתכלה בסופו של דבר גם הצורה תכלה יחד עמו.
דוגמה כאשר שורפים שולחן גם החומר מתכלה וגם הצורה.
אבל בכל זאת יש אפשרות לאדם לגרום לנפשו להיות נצחית וזאת על ידי "קניית מושכלות נצחיות" כלומר כאשר אדם בחייו קונה חוכמה מסוימת נצחית נפשו מתאחדת יחד עם אותה חוכמה ולכן נפשו תישאר גם לאחר המוות.
במקרא, תורת הגמול מתקיימת בתחומי העולם הזה – ומשום כך אין היא זקוקה להישארות הנפש.
הקיום שלאחר המוות נתפס במקרא כ'קיום צללים' בשאול, ואין הוא נתפס כקיום חיובי, למרות זאת הוגים יהודים הצביעו על פסוקים רבים במקרא המרמזים על הישארות הנפש.
בתחילה היהדות פירשה את החיים לאחר המוות, לא כגאולתה של הנפש מהגוף, אלא כאיחודם מחדש של הנפש והגוף כדי לחיות שוב בשלימות של טבע האדם.
אמנם בתלמוד קיימות התבטאויות בדבר הישארות הנפש, אבל הנושא לא נדון לעומק – כנראה מפני שהוא נתפס כהשקפה המתחרה עם תחיית-המתים.
במשנתו של הרמב"ם, תחיית המתים היא זמנית, והיא שלב ביניים במסעה של הנפש – אשר לאחריו, מתרחש מוות שני.
בעקבותיו הישרים זוכים לחיי נצח, וכנשמות בלי גוף, הם נהנים מידיעת מהותו האמיתית של הבורא.
לעומתם, הרשעים נכרתים ונשמתם אובדת.
לפי הרמב"ם אין ההשקפות השונות בעניין גורל הנפש אחרי המוות צריכות לקבוע את דרכו של האדם – ועליו ללמוד תורה לשמה, בלי שאול מה יהיה שכרו.
הישארות הנפש אינה תכונה הטבועה בנפש האנושית, אלא היא תוצאה של התנהגות מוסרית.
רבי אברהם אבן עזרא אף גרס את הישארות הנפש לא במובן האישי, אלא כהתאחדותה עם הנפש העולמית.
האריסטוטליים שביניהם, כאברהם אבן דאוד, הרמב"ם, הלל בן שמואל בספרו תגמולי הנפש והרלב"ג, שעל פי גרסתם הנפש היא חלק בלתי נפרד מן הגוף, הכלה יחד עם כיליון הגוף לאחר המוות, סברו שרק החלק השכלי שלה זוכה לחיי נצח על ידי פעילות הלמידה וההשכלה.
לשם כך ניסח הרמב"ם את י"ג עיקרי האמונה, שעל ידם מובטח חלקם של המאמינים בהם בהישארות הנפש ובחיי העולם הבא.
הרלב"ג בספרו "מלחמות השם" אף לחם כנגד השקפתו של הפילוסוף המוסלמי האריסטוטלי אבן רושד בדבר התאחדות נפשות בני אדם לאחר המוות לנפש אחת כללית.
הרלב"ג טען כנגד דעה זו, שאם כך הוא הדבר, "הייתה כל תשוקתנו לדעת וכל מאמצינו לרכישתה בטלים לגמרי".
משה מנדלסון למעשה ערך פירוש ל"פיידון, או על אלמותיות הנפש", בעקבות הדיאלוג האפלטוני בשם זה), שבו הוא ניסה להציג ראיות רציונליות להישארות הנפש.
הוא האמין שהנפש האנושית מעצם טבעה היא בת אלמוות.
בניגוד לרמב"ם הוא סבר; שכל נפש אנושית נועדה להנות מן האושר; ושלאחר גמול על מעשיהם, גם רשעים ייהנו מאושר – וזאת בזכות חוכמתו וטובו האינסופיים של האלוהים.
בדומה לרמב"ם הוא דגל במוסריות שלא על מנת לקבל גמול.
הוא אמנם הקל בערכה של ההטפה המוסרית, אבל הוא לא ניסה לשרש תפיסות עממיות אלו.
קנט קעקע את הוכחותיהם של מנדלסון בדבר הישארות הנפש – אף על פי שהוא עצמו האמין בדוקטרינה זו.
הוא הגדיר אותה כפוסטולט של תבונה מעשית.
הרמן כהן הצטער שקאנט השמיט משיטתו שארית זו של המוסר ההטרונומי.
הוא ראה בביטויים מקראיים כגון 'שכב עם אבותיו' 'נאסף אל עמיו' ביטויים של השקפה הרואה בהישארות הנפש המשך קיומו ההיסטורי של הפרט, דרך המשך קיומו ההיסטורי.
בהשקפה המאוחרת של המשיחיות – האוניברסלית ובעלת הראייה המוסרית והמשוכללת, מתרחבת מסגרת ההתייסות של הפרט.
במילים אחרות עיקר העניין הוא בהשתכללות המין האנושי כולו.
ניסיונות להוכיח את הישארות הנפש
ישנם הטוענים למספר הוכחות אם כי לא מדעיות התומכות בעקרון של "הישארות הנפש":
סיאנס - הורדת נשמות של מתים וניהול דו-שיח איתן.
מוות קליני - אלפי עדויות של אנשים שהוגדרו מתים מבחינה רפואית וסיפרו על הלכי נפשם לאחר מותם, ועל תחושת חיים גם לאחר המוות (חוויית סף מוות).
הישבון הוא השבת מיסי יבוא ליצרנים יצואנים ישראליים.
מיסי היבוא הזכאים להחזר הם מכס ומס קניה ששולמו בעת היבוא או הרכישה בארץ של חומרי גלם המשמשים לייצור הייצוא.
את מס הקניה מקבלים כהחזר על יצוא לכל יעד בעוד שאת המכס מקבלים כהחזר רק בגין יצוא לארצות שאינן בקהיליה האירופית.
על מנת לקבל את ההישבון על היצואן להיות רשום במערך ההישבון במכס ולהגיש דו"ח שנתי כנדרש בחוק לגבי המיסים ששילם על חומרי הגלם ונתונים לגבי היצוא לפי יעדיו השונים.
שלטונות המכס יערכו בקורת ורק לאחר מכן יאשרו את החזר המיסים.
ניתן לתבוע הישבון עד 5 שנים אחורה מיום הגשת התביעה עבור מס ששולם בגין מרכיבים שיובאו לארץ.
עבור מס ששולם בגין מרכיבים מייצור מקומי ניתן לתבוע הישבון עד 3 שנים רטרואקטיבית מיום הגשת התביעה.
ההישבון יכול להגיע לסכומים נכבדים המשפיעים על רווחיות הייצרן ולכן יש חשיבות רבה למודעות היצרנים לאפשרות לדרוש הישבון.
הישאם אל-איח'תיאר (ניתן להגות את שם משפחתו גם בח'תיאר; ערבית: هشام الاختيار, תעתיק מדויק: השאם אלאח'תיאר; 1941 – 20 ביולי 2012) היה בכיר צבאי סורי רשמי, ויועץ לביטחון לאומי לנשיא בשאר אל-אסד.
בשנת 2001 מינה אותו בשאר אל-אסד לעמוד בראש מינהל הביטחון הכללי הסורי במקום עלי חמוד, שהפך לשר הפנים, תפקיד אותו מילא עד שנת 2005. כמו כן, שימש גם כמזכיר אזורי של מפלגת הבעת' בפיקוד הסוכנות לביטחון לאומי.
הוא נכלל עם המקורבים ביותר לנשיא, ובמיוחד לגיסו של הנשיא אסף שווכאת.
בשנת 2006 מחלקת האוצר של ארצות הברית הודיעה שאזרחים וארגונים אמריקאים מנועים מלעשות עסקים או קשרים כלשהם עם יחטיאר, ובשנת 2007 הוא נמנה עם ברשימת אזרחי סוריה האסורים לכניסה לארצות הברית.
ב-19 במאי 2012 הודיע הצבא הסורי החופשי שסוכן שלהם הצליח לחדור לפורום השמינייה, שהקים הנשיא לטיפול במהומות, ולהרעיל לפחות 6 מהם.
הודעה זו הוכחה כלא נכונה לאחר ששניים שנחשבו למתים התראיינו בטלוויזיה הסורית והכחישו את מותם תוך אמירה שההודעה היא חסרת בסיס.
ב-18 ביולי 2012 נפגע איח'תיאר בפיגוע התאבדות במהלך ישיבה במטה הביטחון הלאומי בדמשק, המשמש את שירותי המודיעין הסורי.
בפיגוע נהרגו בכירים מהצמרת הביטחונית והמדינית של סוריה ביניהם אסף שווכאת, דאוד ראג'חה וחסן עלי טורקמאני.
ב-20 ביולי הודיעה הטלוויזיה הסורית שאיח'תיאר מת מפצעיו.
הישאם קנדיל הוא מדינאי מצרי שכיהן כראש ממשלת מצרים, תחת נשיא מצרים מוחמד מורסי, מאוגוסט 2012 ועד יולי 2013.
בשנת 1984 קיבל תואר ראשון מהמכללה להנדסה של אוניברסיטת קהיר.
הוא יצא ללימודים בארצות הברית, סיים תואר שני באוניברסיטת המדינה של יוטה, ודוקטורט בהנדסה ביולוגית וחקלאית מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
בשנים 1995–2005 עבד במרכז לחקר המים במצרים ושימש מומחה בכיר למים בבנק האפריקאי לפיתוח בתוניסיה.
ב-21 ביולי 2011 מונה לשר המים בממשלתו של עיסאם שרף, והמשיך בתפקיד זה בממשלתו של כמאל גנזורי.
ביולי 2012 הטיל נשיא מצרים, מוחמד מורסי, על קנדיל להרכיב ממשלה חדשה, שתחליף את הממשלה הזמנית שבראשות כמאל גנזורי.
ב-2 באוגוסט הציג קנדיל את ממשלתו החדשה, המונה 35 שרים, ובהם שר ההגנה, הגנרל מוחמד חוסיין טנטאווי, שר החוץ, כאמל עמרו ושר האוצר, ממתאז א-סעיד.
עקב הדחת מורסי מתפקידו בידי הצבא, קנדיל הוחלף בחאזם אל-בבלאווי, שמונה במקומו לתפקיד ראש ממשלת מצרים.
בדצמבר 2013 נעצר על ידי משטרת מצרים לאחר שניסה לברוח לסודאן.
הישגים אקדמיים הם תוצאות תפקודו של האדם בתחומי הדעת הנלמדים במוסדות כמו בית ספר או אוניברסיטה.
ניתן לייחס הישגים אקדמיים גם לארגונים שונים הפועלים במסגרת האקדמיה והמחקר.
הישגים אקדמיים הם נושא למחקר הן בתחום הפסיכולוגיה והן בתחום הפוליטיקה.
כמו כן, ישנם מספר פרסים הניתנים עבור הישגים אקדמיים יוצאי דופן של אנשים או ארגונים.
לדוגמה: פרס בלצן, פרס הולברג ועוד.
ההישגים האקדמיים נחשבים למדד של רמת ההשכלה של האדם.
במסגרת החינוך הפורמלי קיימות דרכים שונות למדידה והערכה של הישגי התלמיד או הסטודנט.
הציונים הם הביטוי המספרי או האיכותני של תוצרות ההערכה.
על פי רוב הצלחתם הלימודית של התלמידים נמדדת על ידי התייחסותם לשאלות או נושאים ספציפיים במבחן המוגבל בזמן.
ההישגים האקדמיים הפכו לכרטיס הכניסה למוסדות להשכלה גבוהה.
לדוגמה, בישראל הקריטריונים המרכזיים המשמשים את האוניברסיטאות למיון המועמדים הם תעודת בגרות והבחינה הפסיכומטרית.
כתוצאה מכך, ההישגים האקדמיים של האדם עשויים להשפיע על הקריירה ומסלול החיים שלו.
תואר אקדמי מוענק על ידי אוניברסיטאות ומכללות אקדמיות לבוגריהן, לאחר שהגיעו להישגים האקדמיים הנדרשים מהם.
לא כל מוסד חינוכי רשאי לתת תואר אקדמי לבוגריו.
בית חרושת לתארים הוא כינוי למוסדות אשר מציגים עצמם כמוסדות להשכלה גבוהה, אך אינם מוכרים על ידי גופים רשמיים ככאלה; ואשר התארים המוענקים על ידיהם ניתנים ללא פיקוח על רמת הלימודים ועל תוכנם.
גורמים המשפיעים על ההישגים האקדמיים
האינטליגנציה היא המנבא הטוב ביותר להישגים אקדמיים, אך היא אינה הגורם היחיד שמשפיע עליהם.
זאת משום שגם היכולת וגם המאמץ הם גורמים חשובים המשפיעים על ההישגים האקדמיים.
כלומר, אנשים בעלי יכולת קוגניטיבית גבוהה ואנשים שעובדים קשה ויש להם יכולת התארגנות טובה, נוטים לתפקד טוב יותר במוסדות חינוכיים.
בהתאם לכך, גם לזיכרון העבודה יש השפעה רבה על יכולת ההתמודדות עם משימות אקדמאיות.
היבט נוסף בעל השפעה על ההישגים האקדמיים הוא הסקרנות, אשר מובילה ל"מוח רעב".
סקרנות זו היא ביטוי לצורך של האדם לדעת ולהבין.
בגיל הרך הפעוטות חוקרים את סביבתם הפיזית והאנושית מכוח הסקרנות ומיצר הפעילות הטבועים בהם.
ככל שההתנהגות הזאת מביאה להם סיפוק רב יותר כך גוברת נכונותם להתנסות בניסיונות נוספים.
במובן הזה ההתנהגות החקרנית מחזקת את עצמה.
עם זאת, הסקרנות עלולה לדעוך בעקבות איסורים החלים עליה או חוסר שימוש בה.
כדי למנוע זאת, על המורה להיות קשוב לתלמידיו ולהתנהל בגמישות בעקבות העניין והסקרנות שהם מביעים.
ליכולת החשיבה והלמידה יש השפעה רבה על התפקוד האקדמי.
בהתאם לכך, קשיי למידה הנובעים מגורמים שונים עלולים לפגוע בהישגים האקדמיים של האדם.
פגיעה זו עלולה להתרחש למרות קיומן של מנת משכל גבוהה, מוטיבציה ללמידה ומוח סקרן.
בין הגורמים הנפוצים לקשיי למידה נמצאים: לקות למידה, הפרעת קשב, לקות שפה ועוד.
אסטרטגיות למידה יעילות יכולות לשפר את התפקוד האקדמי של התלמיד.
הישאם כיוואן הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק באיחוד בני מג'דל כרום.
כיוואן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל חיפה.
בעונת זכה עם קבוצת הנוער באליפות הליגה לנוער תחת הדרכתו של המאמן שלומי דורה.
לאחר עונה זו עלה לקבוצה הבוגרת, וב-14 באוקטובר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1-3 נגד הפועל עכו במסגרת הליגה הלאומית.
את עונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת סיים עם שלושה שערים ב-25 הופעות בליגה, ובמקביל המשיך לשחק בקבוצת הנוער.
ב-21 באוגוסט 2007 ערך את כיוואן את הופעתו היחידה במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, בניצחון 4-5 נגד אוקראינה.
בעונת 2008/2009 שותף כיוואן כמעט בכל משחקי הקבוצה פרט למשחק אחד, ובסיום העונה עלה עם הקבוצה לליגת העל.
ב-1 בינואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0-3 נגד בית"ר ירושלים.
בעונת 2012/2013 התערער מעמדו של כיוואן ששיחק רק ב-14 משחקים, כאשר ברובם עלה כמחליף.
ב-3 במרץ 2014 הבקיע צמד בניצחון 0-2 נגד בני סכנין.
ב-2 בדצמבר 2014 הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-93 נגד הפועל רעננה, אשר הוביל לניצחון הליגה הראשון של המועדון באצטדיון סמי עופר.
ב-12 ביוני 2017 חתם לעונה נוספת בהפועל חיפה עם אופציה לעונה נוספת, אך הקבוצה התחזקה בשחקנים נוספים ובתחילת עונת 2017/2018 התברגה בצמרת הטבלה וכיוואן שותף רק במשחק ליגה אחד.
ב-18 בינואר 2018, כשהוא בן 30, עזב כיוואן לראשונה את המועדון בו החל לשחק כילד, וחתם בקבוצת מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
את עונת 2018/2019 פתח כיוואן ללא קבוצה, וב-16 באוקטובר 2018 חתם בהפועל בני לוד.
בדצמבר חתם באיחוד בני מג'דל כרום מליגה ב'.
בקיץ כיוואן חתם בעירוני בני שעב ובאוקטובר של אותה שנה חתם בהפועל כרמיאל.
הישאם פאדל סלימאן הוא שחקן ערבי-ישראלי.
נמנה עם מייסדי תיאטרון הפרינג' של נצרת ומשמש כמנהלו האמנותי.
סלימאן נולד בנצרת, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית, והוא מגדיר את עצמו גם כפלסטיני.
בילדותו החל לשחק במסגרת תיאטרון קהילתי.
בשנת 1997 עבר להתגורר בתל אביב-יפו והחל בלימודי משחק בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין, אותם סיים בשנת 2000.
שיחק בהצגות שונות בתיאטרון אל-מידאן ובתיאטרון אל-חכוואתי, תיאטרון הבימה ותיאטרון הקאמרי.
בשנת 2000 שיחק בתפקיד אורח בקומדיית המצבים "שמש" בערוץ 2 במסגרת הזכיינית שידורי קשת, בתפקיד ח'ליל.
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיה של הוט "שתי דקות מפארדיס", בתפקיד ראשי.
בשנת 2005 שיחק בתפקיד זוטר בסרט האמריקאי של הבמאי סטיבן ספילברג "מינכן", המגולל את הסיפור האמיתי של הטבח הפלסטיני בספורטאים היהודים-ישראלים באולימפיאדת 1972 בגרמניה.
באותה שנה שיחק בתור זיאד בסרט הקצר "שירה של יסמין" מאת הבמאית הפלסטינית נג'ווא נג'אר.
בשנת 2008 שיחק בסרט הטלוויזיה הבריטי של ערוץ 4 "The Shooting of Thomas Hurndall" על פרשת מותו של טום הורנדל.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד משני בסרט הדרמה "בית לחם" של הקולנוען יובל אדלר, בכיכובם של צחי הלוי ושאדי מרעי.
בשנת 2015 שיחק בעונתה הראשונה של סדרת דרמת הפעולה "פאודה" מבית yes, בתור מנהיג המחבלים תאופיק חאמד/אבו אחמד.
וכן שיחק בסרטו של ארז תדמור "ארץ פצועה".
בשנת 2018 שיחק בסדרת הנוער "אילת" של HOT, בתפקיד פיראס.
בשנת 2021 השתתף בקמפיין טלוויזיוני לקידום אתר האינטרנט "ג'וב מאסטר" (של משרד הפרסום יהושע\TBWA), בפרסומת בה נעשית סאטירה על האפליה על רקע לאומני במקומות העבודות בישראל.
באותה שנה שיחק בסרטו של הבמאי אבי נשר "תמונת הניצחון".
כמו כן, גילם את מנכ"ל הכנסת מוחמד וותאד בסדרה הקומית סאטירית "מותק בול באמצע" בכאן 11.
בשנת 2022 גילם את ראש אכ"א בהופעת קמע בסדרת הדרמה הקומית המוזיקלית "שישו ושמחו" מבית כאן 11.
בשנת 2023 שיחק בסדרת האימה של כאן 11, "מלאך משחית", וכן השתתף בתפקיד אורח בסדרה הקומית סאטירית "השגרירות" של רשת 13. באותה שנה שיחק בסרט הפעולה האמריקאי "המהנדס" של הבמאי הישראלי דני א.
בשנת 2024 גילם את שיבלי בסדרת המתח "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו" של קשת 12. בשנת 2025 שיחק בסדרת הטלוויזיה "תחריר".
באותה שנה הוא גם שיחק בסדרה "רשת מרגלים" בתפקיד אבו איאד.
בשנת 2019 השתתף בעונת ה-3 VIP של תוכנית המציאות "האח הגדול" ברשת 13, אך הודח שביעי.
בנובמבר 2020 התמודד סלימאן בשעשועון הטריוויה "המרדף" בכאן 11, בה ניצח וזכה בפרס.
סלימאן נשוי לשחקנית הערבייה-ישראלית רחיק סלימאן (חאג' יחיא), מטייבה שבמשולש.
השניים הכירו במהלך הפקת הצגה בשנת 2002. לבני הזוג שלושה ילדים משותפים והמשפחה מתגוררת בנוף הגליל (נצרת עילית לשעבר).
בעקבות הצלחת הסדרה "פאודה", התראיין סלימאן ל"ידיעות אחרונות" וצוטט באומרו: "זכותם להילחם ולהתנגד לכיבוש.
[...] חייל שנמצא בגדה ומישהו פוגע בו – אני לא חושב שזה פיגוע".
בתחילה טען ש"הציטוט נכון אבל זאת לא הכתבה המלאה.
לקחו כמה משפטים בשביל למשוך תשומת לב," אך לאחר כמה חודשים סולימאן סייג את דבריו עוד וטען ש"זה היה משהו מזמן והיה טעות באופן שזה נוסח".
ב-11 ביולי 2023 היה אמור להשתתף בכנס רשויות של החברה הערבית בצפון שמקיימת הרשות הלאומית לביטחון קהילתי של המשרד לביטחון לאומי, אך בעקבות התבטאותו ביטל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר את השתתפותו של סלימאן בכנס זה.
בן גביר טען שהוא ביטל שוב הרצאה של סלימאן בפני שוטרים בקיץ 2024, בעוד שסלימאן טען שההרצאה בוטלה מסיבות לוגיסטיות.
סלימאן הוא בוגר קו לאב- התכנית לחיבורים מבית הפדרציה היהודית בניו יורק.
"מינכן" (2005) - אחד משלושת שומרי סלאמה
"תמונת הניצחון" (2021) - עורך סרטי קולנוע מצרי
"שתי דקות מפארדיס" (2002, סרט טלוויזיה) - אלון
"מותק בול באמצע" (2021) - מוחמד וותאד, מזכיר הכנסת
"רוחות ביירות" (2023) - עימאד מורנייה
הישאם זועבי הוא כדורגלן עבר ערבי־ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן צעירי אום אל-פחם.
זועבי נולד בטמרה-זועביה כילד התשיעי מבין 13 ילדים למחמוד וסניה זועבי.
החל את הקריירה בעונת 1987/1988 בהפועל דלית אל-כרמל מליגה ב', והיה שותף לעלייתה לליגה א' מהמקום הראשון בטבלה.
בעונת 1989/1990 סיים כמלך השערים של ליגה א' צפון עם 15 שערים, ועזר לקבוצתו לסיים במקום השני בטבלה, ולעלות למשחק המבחן לליגה הארצית (ליגת המשנה דאז) מול מכבי עירוני אשדוד שסיימה במקום השני בליגה א' דרום.
זועבי אמנם כבש במשחק מול אשדוד, אך הקבוצה הפסידה 1–2 ונותרה בליגה א'.
בעונת 1990/1991 הצטרף לשורותיה של הפועל חיפה מהליגה הארצית, אך לא הצליח לעזור לקבוצה לעלות ליגה, והיא סיימה במקום העשירי.
בעונת 1992/1993 עבר זועבי להפועל באר שבע, והפך למלך שערי הקבוצה וסגן מלך השערים בליגה עם 17 שערים, שיא הבקעות שטרם נשבר לשחקן הפועל באר שבע בליגה הבכירה.
באותה עונה סיימה הקבוצה במקום הרביעי בטבלה.
בעונת 1993/1994 שב להפועל חיפה, ששיחקה בליגה הבכירה.
זועבי הבקיע שישה שערים בליגה והיה לסגן מלך שערי הקבוצה.
שערו החשוב ביותר באותה עונה הובקע במחזור ה-38, כשהפועל חיפה מהמקום האחרון פגשה את יריבתה על הירידה, הפועל כפר סבא, שהייתה מדורגת מקום אחד מעליה עם יתרון של חמש נקודות, כשחיפה הייתה חייבת את הניצחון כדי להשאיר לעצמה סיכוי להישאר בליגה.
הפועל חיפה ניצחה 4–3 משערו של זועבי בדקה ה-90, ובמחזור הסיום הצליחה להישאר בליגה.
את עונת 1994/1995 סיים זועבי כמלך שערי הקבוצה, בצוותא עם טל בנין, עם שבעה שערים.
הקבוצה שכללה גם את ראובן עטר לא הצליחה בליגה וסיימה רק במקום ה-13 בטבלה, אולם הגיעה עד לגמר גביע המדינה, בו הפסידה ליריבתה העירונית מכבי חיפה.
בעונת 1995/1996 חזר זועבי להפועל באר שבע, בעונה אותה סיימה הקבוצה במקום העשירי וזכתה בגביע הטוטו.
בעונת 1996/1997 שב להפועל חיפה, סיים את העונה כמלך שערי הקבוצה, בצוותא עם עופר טלקר, עם 5 שערים, והקבוצה סיימה במקום השביעי בטבלה.
בעונת 1997/1998 עבר זועבי להפועל צפרירים חולון מליגת המשנה, ועזר לה לעלות לליגה הבכירה מהמקום השני.
בעונת 1998/1999 עבר לשחק במדיה של מכבי נתניה מליגת המשנה, ועזר גם לה לעלות לליגה הבכירה מהמקום הראשון, כשאחד משעריו הזכורים במדיה היה נגד קבוצתו לשעבר ויריבתה של נתניה על הכרטיס לליגה הבכירה, הפועל באר שבע.
בעונת 1999/2000 עבר זועבי לקבוצת מכבי כפר כנא מהליגה הארצית (השלישית דאז), ובעונתו השנייה בקבוצה, 2000/2001, עזר לה להעפיל לליגה הלאומית מהמקום השני בטבלה.
בעונת 2001/2002 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בליגה הלאומית, ובסופה פרש ממשחק פעיל בגיל 33.
בעונת 2002/2003 מונה זועבי למאמן מכבי כפר כנא, עמה ירד לליגה הארצית (השלישית דאז).
בעונת 2003/2004 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בטבלה.
בעונת 2004/2005 מונה למאמן הפועל בני לוד מליגה א' דרום (הליגה הרביעית דאז), והעפיל עמה לליגה הארצית.
בעונת 2005/2006 מונה למאמן מכבי אחי נצרת מהליגה הארצית, והעפיל עמה לליגה הלאומית מהמקום השני בטבלה.
בעונת 2006/2007 התפטר מתפקידו לאחר שלושה מחזורים, בהם השיגה הקבוצה ניצחון אחד בלבד.
בעונת 2006/2007 מונה שוב למאמן מכבי כפר כנא מהליגה הארצית, וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בטבלה.
בעונת 2007/2008 סיים עם הקבוצה במקום החמישי בטבלה.
בעונת 2008/2009 מונה למאמן הפועל אסי גלבוע מליגה א', בעודו ממשיך לשמש כחבר הנהלה במכבי כפר כנא.
בעונת 2009/2010 שב לאמן את מכבי כפר כנא בליגה א' וסיים עם הקבוצה במקום השמיני בטבלה.
בעונת 2010/2011 מונה זועבי למאמן שמשון בני טייבה, העולה החדשה לליגה א' דרום, וירד עמה בחזרה לליגה ב'.
בועיינה מליגה ג', והעלה אותה לליגה ב' מהמקום הראשון.
בעונת 2013/2014 שב לאמן ומונה למאמן הפועל עירוני באקה אל-גרבייה מליגה ב', וסיים במקום השני.
בעונת 2014/2015 מונה למאמן מכבי סולם מליגה ב', אך סיים את תפקידו במהלך העונה ושב להפועל באקה אל-גרבייה, עמה סיים במקום הראשון ועלה לליגה א'.
דבוריה מליגה ב', וסיים במקום החמישי.
בעונת 2016/2017 מונה זועבי למאמן הפועל אום אל-פחם מליגה ב', והעפיל עמה לליגה א' מהמקום הראשון, בהפרש של 23 נקודות מהמקום השני.
בעונה שלאחר מכן אימן את מ.ס.
צעירי כפר כנא מליגה ב', ובשנת 2019 מונה למאמן הפועל בועיינה מליגה ב'.
בתום העונה עזב את הקבוצה ושב לצעירי כפר כנא.
בתום עונת 2020/2021 העלה את הקבוצה לליגה א', וב-25 בנובמבר 2021 התפטר מתפקידו בשל מצבה הרפואי של אמו.
הישאם אבראהים הוא איש צבא דרוזי-ישראלי, קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כראש המנהל האזרחי.
קודם לכן שימש כקצין שריון ראשי, מפקד חטיבה 460, סגן-מפקד עוצבת הגליל ומפקד חטיבת אגרוף הברזל.
אבראהים, בן למשפחה דרוזית, נולד וגדל במע'אר, ולו ארבעה אחים.
התגייס לצה"ל לחיל השריון בשנת 1996, ושובץ בגדוד 77 בחטיבה 7. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
בסיום הקורס שב לגדוד 77 ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה בדרום לבנון, בין היתר כשתפס קו במוצב הבופור.
לאחר מכן מונה לקצין המבצעים הגדודי.
2003 היה מ"פ צוערים בבה"ד 1, בהמשך שימש כמפקד פלוגה בגדוד.