tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גאמורה השתתפה באירועי הקרוסאובר "השמדה" ו"השמדה: כיבוש" משנים 2006–2007 והפכה לחברה בקבוצות "משמר האינסוף" ושומרי הגלקסיה בהרצה המחודשת שנעשתה לכותר בשנת 2008.
את דמותה של גאמורה בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "שומרי הגלקסיה", "שומרי הגלקסיה: חלק 2", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 3" מגלמת השחקנית זואי סלדנה.
גאלרו הוא כובע נמוך ורחב שוליים שמשני צידיו משתלשלים גדילים, המשמש בעיקר בישופים בכנסייה הקתולית.
בהרלדיקה כנסייתית הוא משמש כעיטור חשוב בסמלים של אנשי כמורה.
מקורו של הכובע הוא בכובעי הצליינים הנוצרים שלבשו אותו כדי להגן על עצמם מפגעי מזג האוויר.
כחלק ממאבקו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי בפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מינה האפיפיור 13 חשמנים חדשים במסגרת ועידה אקומנית שהתקיימה בליון.
בעת מינוים הוא חבש לראשם גאלרי אדומים כנראה כדי לציין אותם כנבחריו במהלך הוועידה.
כהמשך למסורת זו היה נהוג שבעת מינוי חשמן, מעניק לו האפיפיור גאלרו אדום.
מנהג זה נפסק לאחר ועידת הוותיקן השנייה והגאלרו הוחלף בכיפה.
לאחר מותו של החשמן נהוג לתלות את הגאלרו מעל קברו עד שעצמותיו הופכות לאבק, דבר שמסמל כיצד חולפת כל תהילה ארצית.
אף על פי שחשמנים לא מקבלים רשמית גאלרו בעת מינויים, שמורה להם הזכות לחבוש אותו או לשמור אותו לעת מותם.
אף על פי שהגאלרו נחבש רק על ידי חשמנים, בהרדליקה כנסייתית משתמשים בו בעלי כל הדרגות.
דרגת בעל שלט האצולה קובעת את צבע הגאלרו שעל השלט וכן את מספר הגדילים שלו.
הוא תופס את מקום הקסדה והציצה בשלט, כיוון שאין זה יאה שאיש דת יהיה לוחם.
גאלרו של חשמן הוא אדום ובעל 30 גדילים, חמישה עשר מכל צד בחמש שורות.
לפטריארך ולפרימוס גאלרו ירוק עם 30 גדילים שזורים בזהב.
לארכיבישוף גאלרו ירוק בעל ארבע שורות של גדילים (ובסך הכל 20).
לבישוף ירוק גם כן, עם שלוש שורות גדילים, לאב מנזר שחור עם שלוש שורות גדילים.
לקאנון שחור עם שתי שורות ולכומר שחור עם גדיל אחד בכל צד (למרות שאין זה מצוי שיהיה לכומר שלט אצולה).
יוצאים מהכלל הם אנשי כמורה בסין שנמנעים מלחבוש כובע ירוק, כיוון שבסינית הכינוי למי שאשתו בגדה בו הוא "חובש כובע ירוק".
במקום, הם משתמשים בגאלרו סגול, שחור או כחול.
בנוסף, קיימים גאלרי סגולים, לבנים וורודים בצורות ושילובים שונים לבעלי תפקידים אחרים.
מלבד בכנסייה הקתולית, מצוי השימוש בגאלרו גם בשלטי אצולה של בכירים בכנסיות אחרות.
עיצוב הגאלרו עצמו הוא חופשי מעבר לכללים האמורים, וניתן לראות הבדלים בצורת הכיפה ובגובהה וכן בצורת הגדילים.
על פי כללי ההרדליקה הכנסייתית, שלטי אצולה של נשות כנסייה כגון כאלו שעומדות בראש מנזר, לא כוללים גאלרו כלל.
גאלפסטרים G200 הוא מטוס מנהלים סילוני בגודל בינוני, בעל שני מנועים.
המטוס תוכנן במקורו על ידי התעשייה האווירית לישראל ונקרא גלקסי ויוצר על ידי גאלפסטרים איירוספייס בין השנים 1999–2011.
תכנונו של ה-G200 החל בשלהי שנות ה-80 על ידי התעשייה האווירית לישראל, כגרסה משופרת של מטוס ה"אסטרה" בשם "אסטרה גלקסי" ואחר כך "גלקסי".
המטרה הייתה לפתח מטוס גדול יותר מה"אסטרה", שיהיה גם זול משמעותית מכל המתחרים.
עיצובו של המטוס היה מבוסס על שיפורים בעיצובו של מטוס האסטרה, תוך הרחבת גוף המטוס, התקנת מנועים חזקים יותר והתקנים נוספים.
כדי להוזיל את עלויות הפיתוח והייצור נבחרה שותפה חיצונית בספטמבר 1993, חברת יאקובלב הרוסית, שהתחייבה לספק שירותי תכנון עתירי ניסיון.
חברת יאקובלב הייתה אחראית לעיצוב ולייצור חלקו הקדמי של כלי הטיס.
אולם, יאקובלב התקשתה לעמוד בלוח הזמנים המתוכנן לייצור והשותפות הופסקה בשנת 1995.
בעקבות התפרקות השותפות עם יאקובלב חתמה התעשייה האווירית הסכם ייצור עם חברת EADS Sogerma בצרפת, חלק מ"תאגיד התעשייה האווירית האירופי", בגלל עלות הייצור הזולה יותר שלו.
כמו כן החליטה התעשייה האווירית להחזיר את התכנון כולו אליה, אך הפרויקט סובל מעיכובים יקרים.
כדי להתמודד עם העיכובים הוחלט לדלג דור טכנולוגי ולהשקיע בתשתיות מחשוב שיאפשרו לקצר את זמן הפיתוח ולהוזיל את העלויות.
התשתית שפותחה עבור הפרויקט כללה יישום שיטות עבודה מבוססות מחשב, אשר היו חדישות ביותר ורק חברות מעטות בעולם יישמו אותן באותה עת.
לצורך כך נערך מכרז בינלאומי לתוכנת תכנון בעזרת מחשב (תיב"ם) בו זכתה חברת EDS, המייצרת את תוכנת "יוניגרפיקס".
הגלאקסי הוא המטוס הראשון בעולם שהורכב ישירות מתוכנות מחשב.
באמצעות מערכת התיב"ם נבנה מודל תלת־ממדי ממוחשב של המטוס ונבדקו אלפי שרטוטים המתארים את כל חלקי המטוס.
ככל שהתקדם פרויקט קליטת המידע, הלך המודל התלת-ממדי של המטוס וקיבל צורה ובשלביו המתקדמים איפשר תכנון ממוחשב מלא של המטוס כולו, הישג ראשון מסוגו למערכות תיב"ם.
עד אז נעשו פעולות דומות בתת-מערכות, אך לא נבחנו תכנונים של מטוסים שלמים, מפאת גודלו של מודל הנתונים.
השימוש במחשב חסך כסף בשלב הייצור המכני של החלקים.
מערכת התיב"ם שימשה לביצוע בדיקות רבות כמו בדיקת ההתאמה בין חלקים, בדיקה צורנית של שטח הפנים, החיונית במיוחד למשטחים אווירודינמיים ובדיקות התנגשות.
ביוני 1996 עבר שיווק המטוס לחברה חדשה - "גלקסי איירוספייס", שותפות של התעשייה האווירית ו"הייאט קורפ", שבשליטת משפחת פריצקר משיקגו.
בתחילת שנת 1999 החלה התעשייה האווירית לספק את המטוסים הראשונים ללקוחותיה ועד אפריל 2004 כבר סופקו כ-20 מטוסים.
במקביל נבחנה האפשרות לשדרוג המטוס, כולל לגרסה שתטוס במהירות על-קולית.
בספטמבר 2004 מסרה התעשייה האווירית את מטוס ה"גלאקסי" ה-100.
שמו של המטוס שונה ל"גאלפסטרים G200" לאחר שבמאי 2000 רכשה חברת גאלפסטרים איירוספייס את חברת גלקסי איירוספייס מידי התעשייה האווירית.
מטוס ה-G200 האחרון יצא מפס הייצור ב-19 בדצמבר 2011, סך הכל נבנו 250 מטוסים מדגם זה.
בשנת 2005 התעשייה האווירית לישראל החלה לתכנן את הדגם הבא בסדרת מטוסי מנהלים זו.
המטוס נחשף לראשונה בטקס שנערך באוקטובר 2009, בתעשייה האווירית.
נכון ל-2018 מיוצרים כ-30 מטוסים מאותו סוג בשנה.
גאליפריי הוא כוכב לכת בדיוני מסדרת המדע הבדיוני הבריטית דוקטור הו וכוכב הבית של אדוני הזמן.
הכוכב היה חלק מכוכב כפול (בשם "גרידלוק") שהוא חלק מקבוצת הכוכבים קסטבורוס (מוזכר בפרקים "הפירמידות של מאדים", "מתקפת הסייברמנים" ו"מסע הארורים"), ב"קואורדינטות גלקטיות עשר אפס אחת-עשרה אפס אפס על אפס שתיים ממרכז האפס הגלקטי" (מוזכר ב"פירמידות של מאדים (1975), "מעגל מלא" (1980), ובאופן חלקי ב"משפחת הדם" (2007)).
במהלך העשור הראשון של הסדרה, שמו של כוכב הבית של הדוקטור לא נחשף, על אף שהכוכב הוצג לראשונה ב"משחקי המלחמה" (1969) במהלך משפטו של הדוקטור.
שמו של הכוכב צוין לראשונה ב"לוחם הזמן" (1973).
בסדרה אף פעם לא מוצהר באופן ברור שהכוכב גאליפריי מוצג.
מאחר שאל הכוכב מגיעים לרוב על ידי מסע בזמן, הזמן בו מוצג הכוכב יכול להיות בכל זמן בעבר או בעתיד של כדור הארץ לפני השנה 100 טריליון, שאליה אדוני הזמן מעולם לא הגיעו.
מיקומו של הכוכב בסדרה המחודשת (מ-2005 ואילך) נחשף בהדרגה במהלך שלוש השנים הראשונות לסדרה.
בעונה הראשונה, נרמז שהכוכב נהרס יחד עם אימפריית הדאלקים על ידי הדוקטור במהלך מלחמת הזמן.
לכוכב לא התייחסו בשמו עד ספיישל חג המולד של 2006, הוא תואר בפלאשבק ב"צליל התופים" (פרק סיום העונה השלישית), והיה חלק חשוב בעלילת הספיישל "סוף הזמן".
הכוכב הופיע לזמן קצר בפרק סיום העונה השביעית, "שמו של הדוקטור", שבו הוצג הרגע בו הדוקטור הראשון וסוזן (נכדתו של הדוקטור) גונבים את הטארדיס.
בסוף ספיישל החמישים שנה לסדרה, "יומו של הדוקטור", נחשף שהכוכב שרד, על אף שקפא בזמן והועתק למימד אחר.
גאלפסטרים G100 , היה הידוע בעבר בשם "אסטרה" הוא מטוס מנהלים דו-מנועי אשר יכול לשאת בין שישה לתשעה נוסעים.
המטוס יוצר על ידי התעשייה האווירית לישראל החל משנת 1985. בין השנים 1997 ו-2001 יוצר עבור חברת "גלקסי איירוספייס" (שותפות של התעשייה האווירית ו"הייאט קורפ"), והחל מ-2001 עבור חברת גאלפסטרים איירוספייס שרכשה את חברת "גלקסי איירוספייס".
בשנת 2002 החל פיתוח גרסה משופרת של המטוס, "גאלפסטרים G150", המטוס האחרון יוצר בשנת 2016, והמסירה האחרונה ללקוח הייתה בשנת 2017.
תכנונו של G100 מתבסס על ניסיון שרכשה התעשייה האווירית בייצור מטוס הווסטווינד.
פיתוח האסטרה החל בשנת 1980 על בסיס ה"וסטווינד 2" (דגם 1124) תוך הכנסת שיפורים רבים, הגדלת טווח הטיסה והמהירות בעיקר על ידי עיצוב חדש של מבנה כנפיים, שיתן ביצועים טובים יותר ויאפשר חסכון בדלק.
אב טיפוס של המטוס טס לראשונה ב-18 במרץ 1984. ב-24 בספטמבר 1984 שבר מטוס האסטרה את שיא המהירות בטיסה מחוף לחוף בארצות הברית למטוס מנהלים, כאשר טס מיו יורק ללוס אנג'לס ב-4 שעות ו-24 דקות.
המטוס הראשון מייצור סדרתי טס לראשונה ב-20 במרץ 1985 וקיבל את אישור רשות התעופה הפדרלית של ארצות הברית ב-29 באוגוסט 1985. המטוס נכשל מבחינה שיווקית, שנתיים לאחר השקתו נמכרו רק עשרה מטוסים מתוכם סופקו עד אז רק שישה.
זאת עקב מיתון שפקד את ארצות הברית ומחירו הגבוה של המטוס.
בשנת 1989 הושק דגם חדש של האסטרה ה-SP, ב-1994 הוחל בפיתוח הדגם המשופר SPX, המסוגל לטוס במהירות של 0.87 מאך, קרוב למהירות הקול, ושטווח הטיסה שלו הוא 2,950 מייל ימי.
המטוס קיבל את רישוי רשות התעופה הפדרלית של בדצמבר 1998.
בשנת 1996 עבר ייצור המטוס לחברה חדשה - "גלקסי איירוספייס", שותפת של התעשייה האווירית ו"הייאט קורפ", שבשליטת משפחת פריצקר משיקגו.
במאי 2001 רכשה גאלפסטרים איירוספייס את חברת "גלקסי איירוספייס".
מאז שווקה "האסטרה" בשם "גולפסטרים-G100".
ב-18 בינואר 2005 נערך טקס הגלילה של ה"גאלפסטרים G150", דגם משופר של האסטרה, מטוס מנהלים מקטגוריה בינונית שיכול להטיס עד שמונה נוסעים.
ב-3 במאי 2005, בוצעה בהצלחה טיסת הבכורה של המטוס.
בשנת 2009 הפכה התעשייה האווירית ההודית ("הינדוסטאן אירונאוטיקס") לספק משנה בייצור המטוס.
דגם יצרן תאריך אישור שירות הערות אסטרה 1125 התעשייה האווירית 20 במרץ 1985 הדגם הראשון ממנו יוצרו 32 מטוסים.
אסטרה 1125 SP התעשייה האווירית 1990 דגם בו שופרה האווירודינמיקה של המטוס כך שטווח הטיסה גדל ב-98 קילומטר, שודרגה האוויוניקה ועיצוב הפנים.
יוצרו 36 מטוסים מדגם זה.
אסטרה 1125 SPX גלקסי איירוספייס שולבו מנועים חדשים מתוצרת חברת האניוול ושולב כנפון קצה-כנף.
Gulfstream G100 גאלפסטרים איירוספייס השם החדש של האסטרה 1125 SPX לאחר הרכישה בידי "גאלפסטרים איירוספייס", בסך הכל יוצרו 77 מטוסים מדגם G100/1125 SPX.
Gulfstream G150 גאלפסטרים איירוספייס 2005 הגרסה המשופרת של ה-G100, הוגדל תא הנוסעים ושופר חרטום המטוס.
בשנת 2016, 120 מטוסים מדגם זה היו בשירות.
כל הדגמים ייצורו במפעלי התעשייה האווירית, אך החל משנות ה-90 שווקו על ידי "גלקסי איירוספייס" ואחר כך על ידי "גאלפסטרים איירוספייס".
בשנת 1997 רכש חיל האוויר של ארצות הברית את "אסטרה" והוא קיבל את הכינוי C-38. המטוס נרכש למטרת הטסת מפקדים, כאמבולנס אווירי ולאימון טייסים.
חיל האוויר של אריתריאה רכש את המטוס כמטוסו הרשמי של נשיא המדינה.
בשנת 2012 ערקו שני טייסים יחד עם המטוס לערב הסעודית.
גאן (בדיבהי: ގަން) הוא אטול שנמצא ב.
האטול נמצא כ-250 ק"מ מבירת האיים המלדיביים, מאלה.
החודש הכי חם הוא אפריל (27 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא ינואר (26 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,587 מילימטרים בשנה.
חודש דצמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (417 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (23 מ"מ גשם).
גאליצ'יצה (במקדונית: Галичица; באלבנית: Mali i Thatë) הוא הר שנמצא בגבול אלבניה–מקדוניה הצפונית.
בצד המקדוני של ההר, יש פארק לאומי, השוכן בין שני האגמים הגדולים ביותר במדינה: אגם אוחריד ואגם פרספה.
הפארק הלאומי, שבו נמצאו למעלה מ-1,600 מינים, משתרע על שטח של כ-227 קמ"ר.
גאמו הוא סרט דרמה ניסיוני אמריקאי משנת 1997 שכתב וביים הרמוני קורין, בכיכובם של ג'ייקוב ריינולדס, ניק סאטון, ג'ייקוב סוול וקלואי סביני.
סיפור הסרט מתרחש בזיניה, אוהיו, עיירה במערב התיכון של ארצות הברית, שנפגעה בסופת טורנדו.
הנרטיב הרופף עוקב אחר מספר דמויות עיקריות שמוצאות דרכים מוזרות והרסניות להעביר זמן, מופרע על ידי קטעים קצרים המתארים תושבים אחרים בעיירה.
הסרט, הופעת הבכורה של קורין, צולם בנאשוויל, בתקציב של מיליון דולר.
לגאמו לא ניתנה מהדורה קולנועית גדולה והסרט לא הצליח לייצר הכנסות גדולות בקופות.
הסרט ייצר עיתונות משמעותית על תכניו הגרפיים והנרטיב המסוגנן, הארוג באופן רופף.
לעיתים קרובות הוא נחשב לאחד מסרטי הפולחן הידועים ביותר.
ילד צעיר בשם סולומון מספר על אירועי הטורנדו שחרב את העיירה הקטנה זיניה שבאוהיו.
ילד מתבגר אילם, המכונה באני בוי, לובש רק אוזני ארנב ורודות, מכנסיים קצרים ונעלי טניס במעבר עילי בגשם.
טאמלר, חברו של סולומון, נושא חתול על צווארו ומטביע אותו בחבית מים, לאחר מכן הסרט חותך לסצנה אחרת עם טאמלר, במכונית הרוסה עם ילדה.
הם מלטפים זה את זה וטאמלר מבין שיש גוש באחד משדיה של הילדה.
טאמלר וסולומון אז רוכבים במורד גבעה על אופניים.
בקריינות, סולומון מתאר את טאמלר כילד עם "אישיות מופלאה", שיש המכנים אותו "רשע ממש".
מאוחר יותר מכוון טאמלר רובה אוויר לעבר חתול.
סולומון מונע ממנו להרוג את החתול, ומוחה בטענה שהוא חתול בית.
הם עוזבים והמצלמה עוקבת אחר החתול לבית בעליו.
החתול נמצא בבעלות שלוש אחיות, שתיים מהן בנות נוער ואחת בגיל ההתבגרות.
הסרט חוזר להראות את טאמלר וסולומון צדים חתולי פרא, אותם הם מוסרים לבעל מכולת מקומית המתכוון לשחוט ולמכור אותם במסעדה מקומית.
בעל המכולת אומר להם שיש להם יריב בעסקי הריגת החתולים.
טאמלר וסולומון קונים דבק מהמכולת, בו הם משתמשים כדי להתמסטל באמצעות שאיפת ממסים נדיפים.
לאחר מכן הסרט חותך לסצנה שבה שני נערים צעירים מנבלי פה לבושים כבוקרים הורסים דברים בחצר גרוטאות.
באני בוי מגיע ושאר הנערים יורים בו ל"מוות" עם אקדחי קפצונים.
באני בוי מעמיד פני מת והבנים מקללים אותו, מחטטים בכיסים שלו, ואז מסירים וזורקים את אחת הנעליים שלו.
הם משתעממים מכך ומשאירים את באני בוי שרוע על הקרקע.
טאמלר וסולומון מאתרים ועוקבים אחר ילד מקומי שצד את החתולים "שלהם".
הצייד, ששמו ג'ארוד וויגלי, מרעיל את החתולים ולא יורה בהם.
כאשר טאמלר וסולומון פורצים לביתו של ג'ארוד עם מסכות וכלי נשק בכוונה לפגוע בו, הם מוצאים תמונות של הנער הצעיר בדראג וסבתו הקשישה, שהיא קטטונית ומחוברת למכונות.
ג'ארוד נאלץ לטפל בה, שלדעתו קודם לכן הייתה "מגעילה".
כשראו שג'ארוד לא נמצא בבית, טאמלר וסולומון החליטו לעזוב.
טאמלר מגלה אז את הסבתא ששוכבת במיטתה, מצהיר כי "זוהי לא דרך לחיות" ומכבה את מכונת התמיכה בחיים.
ישנם גם מספר סצנות קטנות עוד יותר המתארות טקסים שטניים, צילומים לכאורה מסרטי בית ושיחות המכילות קנאות גזעית.
הסצנה הבאה בסרט מלווה בשיר "Crying" מאת רוי אורביסון, שהוזכר בעבר על ידי טאמלר כשיר שאחיו הבכור, שהיה טרנסקסואל, היה שר (האח הלך בסופו של דבר ל"עיר הגדולה" ונטש אותו).
הסצנה האחרונה כוללת את סולומון וטאמלר.
בה הם יורים שוב ושוב בחתול של האחיות ברובי האוויר בגשם עם ג'אמפ קאטס אל באני בוי מנשק את הילדות המתבגרות בבריכת שחייה.
באני בוי רץ לעבר המצלמה דרך שדה ומחזיק את גופת החתול המת, אותו הוא מראה לקהל, ושובר את הקיר הרביעי.
בסצנה האחרונה נראית ילדה שגילחה את גבותיה מוקדם יותר בסרט, שרה את "Jesus Loves Me" במיטה ליד אמה (או אחותה).
המסך סוף סוף הופך לשחור כאשר נאמר לילדה השרה "הפסיקי" וללכת לישון.
לינדה מאנץ בתפקיד אמו של סולומון
ג'ייקוב סוול בתפקיד באני בוי
מארק גונזלס בתפקיד מתאבק כיסא
דניאל מרטין בתפקיד ג'ארוד וויגלי
הרמוני קורין בתפקיד ילד על הספה
בכתיבת גאמו נטש הרמוני קורין את מבנה העלילה המסורתי בעל שלוש המערכות ונמנע מיצירת דמויות בעלות ממד מוסרי ברור.
לטובת מכלול דמוי קולאז', התמקד קורין בגיבוש רגעים וסצנות מעניינים, שכאשר יוכנסו ברצף יהפכו לנרטיב הייחודי שלה.
כדי להצדיק אספה כאוטית כזו, החליט קורין כי סרטו יתרחש בזיניה שבאוהיו שנפגעה מטורנדו בשנת 1974.
כדי לעזור לו להשיג את חזונו, חיפש קורין את הצלם הצרפתי ז'אן איב אסקופייה.
עבודתו על Les Amants du Pont-Neuf של ליאו קראקס השאירה רושם אדיר על קורין.
אסקופייה, שאהב את התסריט, עבד על גאמו עבור חלק קטן משיעורו הרגיל.
במהלך חודשי ההפקה המקדימה חיפש קורין מיקומים בעיר הולדתו נאשוויל, טנסי, וצילם בתים יוצאי דופן וייחודיים להסריט בהם.
קורין פנה לעיתים קרובות לאנשים ברחוב, באולמות באולינג ובמסעדות מזון מהיר וביקש מהם לשחק חלק בסרטו.
האנשים האלה מעניינים אותי, ומעולם לא ראיתי אותם מיוצגים על המסך בצורה אמיתית."
קלואי סביני עיצבה את התלבושות לסרט, תוך שהיא מערבבת חלקים שאנשים כבר לבשו בפריטים שנקנו בחנויות יד שנייה מקומית.
קורין ליהק את הסרט כמעט כולו עם מקומיים שאינם שחקנים.
חברים ותיקים היו להוטים לעזור לקורין, כמו שני האחים גלוחי הראש, הסקייטבורדר מארק גונזלס, והגמד בראיינט קרנשו.
כמה יוצאים מן הכלל כוללים את חברתו של קורין דאז קלואי סביני, לינדה מאנץ ומקס פרליך.
על לינדה מאנץ אמר קורין, "תמיד הערצתי אותה.
הייתה בה התחושה הזו שאהבתי – זה אפילו לא היה משחק.
זה היה כמו שהרגשתי לגבי באסטר קיטון כשראיתי אותו לראשונה.
הייתה עליה מעין שירה, זוהר.
שניהם נשרפו מהמסך." גאמו הייתה הופעת המסך הראשונה שלה מזה 16 שנה.
קורין הבחין בשתי הדמויות הראשיות שלו בזמן שצפה בטלוויזיה בכבלים.
קורין הבחין בג'ייקוב ריינולדס בתפקיד קצר בסרט "הדרך לוולוויל" .
"הוא היה כל כך ויזואלי...
אף פעם לא נמאס לי להסתכל על הפנים שלו." דמותו של סולומון, בגילומו של ריינולדס, מתוארת בתסריט של קורין כמי שנראית "כמו שום ילד אחר בעולם".
ניק סאטון (טאמלר) התגלה בפרק למניעת סמים בתוכנית "The Sally Jesse Raphael Show" בשם "הילד שלי מת מהסנפת צבע".
בתוכנית הם שואלים את סאטון היכן הוא חושב שיהיה בעוד כמה שנים, ועל כך הוא מגיב, "כנראה אהיה מת".
נזכר קורין, "ראיתי את פניו וחשבתי שזה הילד שעליו חלמתי, זה הטאמלר שלי.
היה בו יופי." המפיק סקוט מקולי הצהיר על סאטון, "הוא האדם שהרמוני מצא והציב באמצע הסרט הזה, שהוא לעיתים מציאותי ולעיתים קסום.
אני חושב על ניק שהוא המקביל של הרמוני לברונו ס ' של הרצוג." .
קורין ליהק את השחקנים שלו לא לפי איך שהם קוראים שורות, אלא לפי ההילה החזותית שהם משדרים.
הסרט צולם בכמה מהשכונות העניות ביותר של נאשוויל.
המפיק קארי וודס מעיר, "אנו בעצם רואים את סוג העוני שאנו רגילים לראות במדינות העולם השלישי כאשר צוותי החדשות מדברים על רעב, [אך] רואים זאת בלב אמריקה." בבית קטן אחד התגוררו חמישה עשר אנשים וכמה אלפי ג'וקים.
חרקים ממש זחלו מעלה ומטה על הקירות.
קורין מעיר, "היינו צריכים להוציא דברים כדי שנוכל להכניס את המצלמה לחדר." לעיתים הצוות מרד בצילומים בתנאים כאלה וקורין נאלץ לרכוש חליפות חזמת כדי ללבוש אותם.
קורין ואסקופייה, שחשבו שזה פוגע, "לבשו ספידו וכפכפים רק כדי לעצבן אותם."
כדי להשיג זאת, היה על קורין להקים אמצעי אמון.
"אם שחקן מעשן קראק, תן לו לצאת בין טייקים, לעשן קראק ואז לחזור ולזרוק את המקרר שלו מהחלון!
לתת לאנשים להרגיש שהם יכולים לעשות מה שהם רוצים ללא שום השלכות." המפיק סקוט מקולי התייחס לשיטות האלתור שהניבו תוצאות עמוקות לכל המעורבים.
"עבור הרבה מאלה שאינם השחקנים הרגשת שמדובר בחוויה מאוד רגשית עבורם, ושהם מטפלים במשהו חשוב." קורין מוסיף, "רציתי להראות איך זה להסניף דבק.
לא רציתי לשפוט אף אחד.
זו הסיבה שיש לי מעט מאוד עניין לעבוד עם שחקנים.
[אלה שאינם שחקנים] יכולים לתת לך את מה ששחקן לעולם לא יכול לתת לך: חלקים מעצמם."
קורין רצה שכל סצנה תצולם בסגנונות חזותיים שונים.
בעוד סצנות רבות מצולמות במצלמות 35 מ"מ מסורתיות שתוכננו מראש, קורין חילק לצוותו, חבריו ובני משפחתו מצלמות 8 מ"מ, 16 מ"מ, פולארויד, VHS ו-Hi-8 כדי להשיג סגנון קולאז' משופר.
"רציתי שיהיה מורגש שהכל נעשה מסיבה.
כאילו הם [הצלמים] צילמו אותו בווידאו כי הם לא הצליחו להעלות אותו על 35 מ"מ או שהם צילמו אותו על פולארוידים כי זו הייתה המצלמה היחידה שהייתה שם...
התחשק לי לצלם כל סצנה בתנאים שלה ואז להבין את זה אחר כך.
והרגשתי שהסגנונות ישתלבו, שתהיה לכידות."
ביום הצילומים האחרון צילם אסקופייה את סצנת המטבח של היאבקות הכיסא לבדו עם בום מחובר למצלמתו.
יש אנשים שזה עתה יצאו מהכלא וקורין הרגיש שהביצועים יהיו גדולים יותר אם הוא לא היה בחדר.
הצוות סגר את כל הדלתות וכיבה את כל המסכים, כך שאיש לא ידע מה קורה.
בין הצילומים, קורין היה רץ פנימה וגורם לכולם להשתולל.
בסוף הסצנה יש רגע של שקט בו אף אחד לא יודע מה לעשות הלאה.
קורין מעיר, "כשראיתי את זה ביומונים זה הפליא אותי, כי ז'אן איב באמת קלט את אותה מבוכה, את השקט העצוב הזה; זה היה יפהפה."
קורין צילם את גאמו בארבעה שבועות בלבד במהלך קיץ 1996, רוב הסרט צולם ביום ההפקה האחרון.
זה נבע מכך שהצוות חיכה לגשם.
הסצנה האחרונה שצולמה היא זו שבה קורין מככב כילד שיכור והומוסקסואלי על ספה עם אדם קטן.
כל סצנות שנראו כמראות אלימות כלפי בעלי חיים הודמו, ולעיתים נעשה שימוש בחיות מלאכותיות.
הם היו בלהקת גאראג' והיה סרטון של החתלתול שלהם.
[הכתם הזה] הייתה טעות טכנית בתוך המצלמה."
הסרט הגמור הוא בערך 75% מתוסרט.
הפסקול של גאמו צובע קנווס רחב של תרבות הפופ האמריקנית, החל מ"Like a Prayer" של מדונה, מן הקלטת השדה של אלמדה רידל לשיר הילדים המסורתי "My Little Rooster", אל סטונר מטאל של הלהקה Sleep.
שירים פופולריים אחרים כוללים את "Everyday" של באדי הולי ואת "Crying" של רוי אורביסון, שסוגר את הסרט ומופנה ישירות בדיאלוג.
מאוחר יותר גילה קורין עניין בתת-תרבות בלאק מטאל בסדרה החזותית שלו בשנת 2000: The Sigil of the Cloven Hoof Marks Thy Path.
הסרט בוחן מגוון רחב של נושאים הכוללים שימוש בסמים, אלימות, רצח, ונדליזם, מחלות נפש, עוני, ניבולי פה, הומופוביה, התעללות מינית, סקסיזם, התאבדות, צער, זנות ואכזריות כלפי בעלי חיים.
קורין התחמק מכל רעיון רומנטי ביחס לאמריקה, כולל ענייה ונכות נפשית המקושרת לה.
קורין מעיר על האסתטיקה הפופית של הסרט ואומר: "אמריקה עוסקת במיחזור הזה, בפרשנות זו של פופ.
אני רוצה שתראו את הילדים האלה לובשים חולצות Bone Thugs & Harmony וכובעי מטאליקה – הזדהות כמעט סכיזופרנית זו עם תמונות פופולריות.
אם אתה חושב על זה, כך אנשים מתייחסים זה לזה בימינו, באמצעות התמונות האלה." דוט והלן מעוצבות בדמותה של שרי קארי.
"רציתי שהם ייראו כמו ילדים בחינוך ביתי...
סוג של מנחש ומעלה את הדברים ההיפסטרים האלה.
הם כמעט יוצרים שפת סלנג בית הספר הביתי.
רציתי את שפת העם הטבועה הזו."
לסרט יש השפעה וודווילית חזקה.
השם של הדמות טאמלר נלקח ישירות מן המונח הוודווילי שניתן לקומיקס ברמה נמוכה יותר של היום.
"החבר'ה שהיו מכניסים אותך לחדר במלון, לוקחים את המעיל שלך ובמקביל זורקים כמה שורות חד-פעמיות.
הם כמו החימום, הקומיקאי הנמוך ביותר ברמתו.
רובין אוהרה טוען שאמנם אנשים מחפשים באופן טבעי נקודות התייחסות לתיאור גאמו (כמו הרצוג, קסאווטס, ארבוס, פליני, גודאר, מייזלס וג'רמן), שהאמנות של קורין באמת היא שלו.
"הוא מקורי, במלוא מובן המילה." קורין מעיר על האסתטיקה של הסרט: "השתדלנו מאוד לא להתייחס לסרטים אחרים.
רצינו שגאמו יקבע סטנדרט משלו."
גאמו הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים ה-24 בטלורייד ב-29 באוגוסט 1997. במהלך ההקרנה אנשים רבים קמו ועזבו במהלך הטבעת החתול הראשונית.
ורנר הרצוג שיבח את הסרט ודיבר על התרגשות מיוחדת מהבייקון שהודבק לקיר במהלך סצנת האמבטיה.
הבמאי לוקאס מודיסון רשם את זה כאחד מעשרת סרטיו הראשונים לסקר Sight and Sound משנת 2002 והבמאית האוסטרלית מייגן ספנסר שיבחה גם את הסרט.
דייוויד סטראטון מ-The Movie Show של SBS הצהיר בביקורתו כי "צריך להזהיר את אוהבי החתולים", אך בסופו של דבר שיבח את הסרט וכינה אותו "מקורי".
יוצר הסרטים גאס ואן סנט כותב על גאמו, "ארסי בסיפורו; גאוני באופיו; מנצח במבנה; עדין בהקנטה באפילוג; סלפסטיק בנושא; מרדן באופיו; ישר בלב; מעורר השראה ביצירתו ובבוז על קצה לשונו, [גאמו] הוא דיוקן של חיי עיירה קטנה אמריקאית-מרכזית, שהם גם מציאותיים בצורה חריפה וגם חלומיים באופן רודף.
נכון לשנת 2020, גאמו מחזיק בציון "rotten" של 38% ב-Rotten Tomatoes בהתבסס על 56 ביקורות וציון של 73% "liked", בהתבסס על 22,256 קולות.
הקונצנזוס הביקורתי באתרים קובע כי "הפרובוקציות הנועזות של גאמו עשויות להרשים צופים נוטים יותר לכיוון האיקונוקלסטי, אך אחרים יתקשו לראות את נקודת המבט של הסיפור החמוץ ביותר של הכותב והבמאי הרמוני קורין." ב-Metacritic, שמקצה ציון מנורמל, הסרט מחזיק בדירוג 19/100 בהתבסס על 15 ביקורות, מה שמעיד על "סלידה מוחצת".
קטע קצר מגאמו הוצג לאחר הפתיחה בסרט "הבטן" של הייפ ויליאמס משנת 1998.
ציינו את גאמו בין 1000 הסרטים הגדולים ביותר שלהם בכל הזמנים.
יומנה של אנה פרנק 2
"יומנה של אנה פרנק חלק 2" הוא קולאז' בן 40 דקות ושלושה מסכי קולאז' ובו אותם שחקנים ונושאים כמו גאמו, ויכול להיחשב ליצירת לוויה.
קורין מעיר, "נראה שאוכל ליצור עוד שני סרטים עם עודפי הצילומים [מגאמו].
בחלק מהחומר הזה אני אשתמש בעבודות אמנות אלה...
הבעיה בה אתה נתקל בהקרנת מולטימדיה היא שהרבה מהזמן, הסגנון משתלט.
זה מאיים ומצמצם את התוכן.
זה נהיה כמעט כמו קליפ – מערבב את כל הדימויים האלה ללא סיבה."
גאמורה היא דמות בדיונית המגולמת על ידי זואי סלדנה בזיכיון הסרטים של היקום הקולנועי של מארוול (MCU).
גאמורה מתוארת כלוחמת בעלת עור ירוק מגזע הזהוברי.
היא בתו המאומצת של תאנוס, שהרג את המשפחה הביולוגית שלה לפני שגידל אותה, ואחותה המאומצת של נביולה, איתה גדלה לחלוק יריבות מרה.
תאנוס הורג אותה כקורבן עבור אבן הנשמה.
כאשר הנוקמים נוסעים בזמן כדי לבטל את פעולותיו של תאנוס, גאמורה חלופית משנת 2014 נוסעת עם תאנוס חלופי משנת 2014 כדי להתעמת עם הנוקמים בשנת 2023. עם זאת, היא מחליפה צד ומצטרפת למאבק נגד אביה.
לאחר מכן, היא מצטרפת לבוזזים והופכת לבעלת ברית של שומרי הגלקסיה במאבקם נגד הוד התפתחותו.
נכון לשנת 2023, גאמורה המקורית הופיעה בשלושה סרטים: "שומרי הגלקסיה", "שומרי הגלקסיה: חלק 2" ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף".
גרסאות חלופיות של גאמורה הופיעו בסרטים "הנוקמים: סוף המשחק" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 3", ובסדרה "מה אם...?".
הדמות מדובבת בסדרה "מה אם...?" על ידי סינתיה מקוויליאמס.
בילדותה, תאנוס פלש לכוכב הלכת של גאמורה, וכוחותיו הרגו מחצית מהאוכלוסייה, כולל הוריה.
גאמורה התעמתה איתו, ומתוך הערצה לאומץ לבה, הוא אימץ אותה כבתו.
היא הוכשרה כמתנקשת, וגדלה לצד נביולה, שלעיתים קרובות נלחמה נגדה בקרבות, בהם גאמורה תמיד ניצחה.
גאמורה מתכננת למרוד בתאנוס כאשר הוא שולח אותה לעזור לרונאן המאשים, שרוצה להשמיד את כוכב הלכת זאנדאר.
היא מגיעה לזאנדאר ונאבקת בפיטר קוויל על החזקת אבן הכוח.
בשל התערבותם של רוקט וגרוט, ציידי ראשים, הארבעה נעצרים על ידי חיל נובה, ונשלחים לקילן, כלא חלל.
שם, גאמורה מותקפת על ידי דראקס המשמיד, שמשפחתו נהרגה על ידי רונאן תחת הוראותיו של תאנוס.
אך דראקס חס על חייה כאשר קוויל מבטיח לו שנוכחותה תמשוך את רונאן אליהם, וכך יוכל לנקום בו.
גאמורה מצטרפת לקוויל, רוקט, גרוט ודראקס בבריחה מהכלא.
הקבוצה מקימה את שומרי הגלקסיה ונוסעת לראשומקום, שם גאמורה נפגשת עם האספן.
לאחר שהותקפו על ידי נביולה, גאמורה והשומרים יוצאים להציל את זאנדאר מפני רונאן.
על מעשי הגבורה שלה, גאמורה מטוהרת מפשעיה הקודמים.
חודשיים לאחר מכן, גאמורה והשומרים נשכרים על ידי הריבוניים להגן על הסוללות יקרות הערך שלהם, בתמורה לנביולה השבויה.
לאחר שהם עוזבים, צי של הריבוניים רודף אחריהם ורוקט חושף שהוא גנב חלק מהסוללות.
הם מתרסקים על כוכב לכת ופוגשים את אגו, אביו של קוויל.
גאמורה, קוויל ודראקס מחליטים לעזוב עם אגו לכוכב שלו, בזמן שרוקט, גרוט ונביולה נשארים מאחור.
בכוכב של אגו הם פוגשים את מנטיס, העוזרת שלו, וגאמורה וקוויל מתחילים לפתח מערכת יחסים רומנטית.
בזמן שהיא חוקרת את כוכב הלכת, גאמורה מותקפת על ידי נביולה שנמלטה.
לאחר שגאמורה מצילה את נביולה מספינת החלל שלה שבוערת, שתי האחיות מתפייסות.
הן מתאחדות עם השומרים, ומגלות על התוכניות המרושעות של אגו.
לאחר מכן, גאמורה ונביולה עוזרות זו לזו להגיע למקום מבטחים בזמן שהן בורחות מכוכב הלכת.
ברגע שהן בחלל, השתיים נפרדות לשלום, לאחר שנביולה אומרת לה שהחליטה להרוג את תאנוס.
בשנת 2018, גאמורה והשומרים מגיבים לקריאת מצוקה ומצילים את תור שצף בחלל.
השומרים לומדים על מסעו של תאנוס להשיג את אבני האינסוף.
גאמורה גורמת לקוויל להבטיח להרוג אותה אם תאנוס אי פעם ילכוד אותה, כדי למנוע ממנו ללמוד על מיקומה של אבן הנשמה.
בראשומקום, גאמורה, קוויל, מנטיס ודראקס רואים את תאנוס, וגאמורה תוקפת אותו מיד, והורגת אותו לכאורה.
אולם, תאנוס חושף את עצמו, מראה לה שראשומקום נהרסה ושכבר יש לו את אבן המציאות.
לאחר שניסיונו של קוויל להרוג את גאמורה נכשל, תאנוס חוטף אותה ולוקח אותה לחללית שלו.
שם, הוא מראה לגאמורה את נביולה השבויה והמעונה כדי לתמרן רגשית את גאמורה ולגרום לה לחשוף את מיקומה של אבן הנשמה.
תאנוס וגאמורה מגיעים לכוכב הלכת וֶרְמיר שם הם פוגשים את הגולגולת האדומה, שאומר להם שעל מנת להשיג את אבן הנשמה, יש להקריב את הדבר האהוב עליהם מכל.
תאנוס מודה שהוא באמת אוהב את גאמורה בתור בתו, ומשליך אותה בבכי מהצוק אל מותה.
כאשר תאנוס משתמש מאוחר יותר בכפפת האינסוף, הוא מתאחד לזמן קצר עם גרסה צעירה יותר של גאמורה בעולם הנשמה.
עזיבת היקום החלופי ולחימה במתחם הנוקמים
בשנת 2014 חלופית, גאמורה ונביולה נקראות על ידי תאנוס, אשר מורה להן לסייע לרונאן להשיג את אבן הכוח.
אולם לפני שהן עוזבות, נביולה מתחילה להתקלקל עקב נוכחותה של נביולה מציר הזמן הראשי.
לאחר לכידת נביולה ה"ראשית", תאנוס מנתח את זיכרונותיה ולומד על הניצחון של האני הראשי שלו, שנהרג.
לאחר מכן, גאמורה מובאת דרך מימד הקוונטים אל ציר הזמן הראשי ונביולה הראשית משכנעת אותה לעבור צד.
הן מוצאות את נביולה החלופית וקלינט ברטון במתחם הנוקמים ההרוס ומנסות לשכנע אותה לנטוש את תאנוס.
עם זאת, היא מסרבת ונהרגת על ידי נביולה הראשית.
לאחר מכן גאמורה מצטרפת לקרב.
במהלך הקרב, גאמורה נתקלת בקוויל, אך לאחר שהוא מנסה לגעת בה, היא מפילה אותו.
לאחר סיום הקרב, היא עוזבת.
הצטרפות לבוזזים והענקת עזרה לשומרים
לאחר הקרב נגד תאנוס, גאמורה מצטרפת לבוזזים.
כשהבוזזים מסכימים לעזור לשומרים להציל את רוקט הפצוע, גאמורה עוזרת לשומרים לחדור לאורגוקורפ, המונהגת על ידי הוד התפתחותו, כדי להשיג את קוד הביטול למתג ההרג המותקן ברוקט.
לאחר שבקושי נמלט מאורגקורפ, הצוות מבקר בדמוי-ארץ בניגוד לעצתה של גאמורה.
מנהיגת הריבוניים, איישה, ויצירתה רבת העוצמה, אדם וורלוק, מיירטים תשדורת מגאמורה דרך בוזז שאדם הרג ועוקבים אחר נקודות הציון שלה לדמוי-ארץ.
כשהשומרים האחרים הולכים לספינתו של הוד התפתחותו, גאמורה נשארת עם רוקט, אך מותקפת על ידי לוחמת שנשלחה על ידי הוד התפתחותו.
הלוחמת נהרגת על ידי אדם שמגיע ומחפש את רוקט.
גאמורה גוברת על אדם ומנווטת את ספינת השומרים.
קוויל וגרוט מביסים בהצלחה את אנשיו של הוד התפתחותו, לוכדים את המדען ת'יל, קופצים איתו ומשיגים את הזיכרון שלו לפני שגאמורה מצילה אותם.
לאחר קרב שבו הביסו את הוד התפתחותו, והתפייסות עם קוויל, שמקבל לבסוף את מותה של גאמורה המקורית, גאמורה חוזרת אל הבוזזים.
בזמן שגאמורה נוסעת לנידאווליר עם טוני סטארק, היא מגויסת על ידי הצופה, ומצטרפת לשומרי הרב-יקום כדי לעזור לעצור את אולטרון.
נשיא אולפני מארוול, קווין פייגי, הזכיר לראשונה את "שומרי הגלקסיה" כסרט פוטנציאלי בקומיק-קון הבינלאומי, סן דייגו בשנת 2010, והצהיר: "יש גם כמה כותרים לא ברורים, כמו שומרי הגלקסיה.
אני חושב שהם שופצו לאחרונה בצורה מהנה מהספר [קומיקס]." פייגי הודיע שהסרט נמצא בפיתוח פעיל בקומיק-קון הבינלאומי בשנת 2012 במהלך הפאנל של אולפני מארוול, עם תאריך יציאה מתוכנן של 1 באוגוסט 2014. הוא אמר שהצוות של הסרט יורכב מהדמויות סטאר לורד, דראקס המשמיד, גאמורה, גרוט ורוקט.
בתחילת אפריל 2013, זואי סלדנה נכנסה למשא ומתן על גילום דמותה של גאמורה בסרט, ומאוחר יותר באותו החודש אושר שהיא לוהקה לתפקיד.
גאמורה היא יתומה מעולם חייזרי המחפשת גאולה על פשעי עברה.
תאנוס הכשיר אותה להיות המתנקשת האישית שלו.
סלדנה תיארה את גאמורה כ"לוחמת, היא מתנקשת והיא מאוד קטלנית, אבל מה שמציל אותה יכול גם להרוג אותה.
סלדנה סיפרה שהפכה לגאמורה באמצעות איפור ולא באמצעות CGI או לכידת תנועה.
סלדנה תיארה את גאמורה בשומרי הגלקסיה: חלק 2, כ"קול ההיגיון" של הצוות, ואמרה, "היא מוקפת בכל החבר'ה האלה שהם כל כך טיפשים חצי מהזמן", והוסיפה שגאמורה היא ה"אמא" של הצוות, ואמרה שהיא "פשוט אדם קפדן, מפורט ומקצועי".
גאמ"א סייבר הוא תוכנית מצוינות של חיל המודיעין בתחום המחשבים והסייבר.
מועמדים לשירות ביטחון שעוברים את המיונים לגאמ"א סייבר בהצלחה מתקבלים לקורסים ולהכשרות, מתמקצעים בתכנות, מחשבים וסייבר ומשרתים בתפקידים מבוקשים ביחידות הטכנולוגיות, כמו יחידה 8200, מצו"ב ויחידה 81, בתפקידים שונים – פיתוח תוכנה, מחקר טכנולוגי, סייבר ועוד.
בהמשך השירות ניתן להתקדם לתפקידי פיקוד ולצאת קצונה מבלי לחתום לשירות קבע נוסף.
בשל הייחודיות של התפקיד המיועד ומשך ההכשרה הממושך, ההכשרות מתקיימות במתכונת קדם צבאית.
כלל התפקידים במסלול גאמ"א מחייבים שירות קבע של שלוש שנים.
כמו כן, חתימה על השלמת משך שירות החובה ל־32 חודשים (עבור נשים) מהווה שלב הכרחי להצטרפות למסלול.
ההתאמה למסלול גאמ"א מוערכת ונבחנת במספר היבטים.
על המועמדים להיות סקרנים, בעלי ידע נרחב במחשבים ויכולות לימודיות ברמה גבוהה.
המועמדים למסלול גאמ"א נדרשים להיות בעלי דירוג פסיכוטכני ראשוני (דפ"ר) 60 לפחות, פרופיל רפואי 25 ו־5–10 יח"ל מחשבים או השתתפות בתוכנית מחשבים כלשהי מחוץ למסגרת הבית ספרית כמו מגשימים – תוכנית הסייבר הלאומית או ניצנים – התוכנית המובילה ללימודי תכנות וסייבר.
שאלון מקוון – השלב הראשון בתהליך המיון הוא שאלון ידע מקוון שנפתח למועמדים הרלוונטיים למילוי מהבית.
השאלון מכיל רשימות של מושגים מעולמות תוכן שונים במחשבים (שפות תכנות, מערכות הפעלה, רשתות, אבטחת מידע ועוד), והמועמדים מתבקשים לסמן אילו מהמושגים הם מכירים ברמה שיוכלו להסביר אותם אם יישאלו על כך.
כנס מבחנים – יום המבחנים למסלולי גאמ"א סייבר מתקיים במתקן מיון של חיל המודיעין.
יום זה מורכב ממבחנים רבים ומשאלונים אישיים, כולם ממוחשבים.
בתחילת היום מועברים שני מבחנים הבוחנים את הפוטנציאל של המועמדים ללמוד נושאים חדשים, הראשון בתחום הפיתוח והשני בתחום הרשתות.
לאחר מכן ניתנת למועמדים סדרה של מבחני ידע מגוונים הבוחנים את רמת הידע בנושאים הבאים: סי שארפ, ג'אווה, OOP, C, Assembly, פייתון, Windows, Unix, אבטחת מידע, רשתות ו-Web.
סדנה מעשית – השלב הבא בתהליך המיון לגאמ"א סייבר הוא סדנה מעשית המתקיימת אף היא במתקן מיון של חיל המודיעין.
במסגרת הסדנה נבדק הידע המעשי של המועמדים במשימות שונות בתחומי הפיתוח והמחקר, בהתאם להישגיהם בשלבי המיון הקודמים.
במהלך הסדנה מקבלים המועמדים חניכה צמודה מאנשי מקצוע הנמצאים במקום ומלווים אותם לאורך יום המיון במטלות השונות שהם נדרשים לבצע.
ראיונות מקצועיים – מועמדים שיעברו בהצלחה את שלב הסדנה המעשית יוזמנו לראיונות מקצועיים למסלולים אליהם הם יימצאו מתאימים על סמך הישגיהם בתהליך המיון.
במסגרת הראיונות המקצועיים יתנסו המועמדים בסוגיות מקצועיות אותן יידרשו לפתור בפועל.
מיון אישיותי – מועמדים שיעמדו בהצלחה בכל השלבים המקצועיים של תהליך המיון עלולים לעשות מיון אישיותי הכולל מילוי שאלונים אישיים, מבחני אישיות וראיון פסיכולוג.
המיון האישיותי מתקיים אף הוא באופן מקוון.
שלב זה תלוי במסלולים אליהם אתם מתמיינים.
תחקיר ביטחוני – נועד לקבוע את התאמת המועמדים להיחשפות למידע מסווג, בהתאם לנוהלי ביטחון המידע באמ"ן.
השירות הצבאי של חיילי התוכנית מחולק לכמה חלקים:
קורס – כל מסלולי התוכנית אשר מיועדים לשירות באגף המודיעין עוברים קורס של כמה חודשים בקמפוס רמות בבאר שבע בו הם לומדים חומרים מתקדמים בתחום עיסוקם.
טירונות – לפני הקורס, במהלכו או אחריו, יעברו החניכים טירונות רובאי 02 במחנה מפרשית.
שירות סדיר – לאחר ההכשרות, חיילי התוכנית עושים שירות מלא של 32 חודשים (גברים ונשים כאחד) באחת מהיחידות הטכנולוגיות בקהיליית המודיעין.
שירות קבע – לאחר שירות החובה, חיילי התוכנית מחויבים בחתימה על 36 חודשים של שירות קבע.
במהלך השירות חיילי התוכנית זכאים לחצי יום לימודים חופש ללימודים באוניברסיטה בשירות סדיר וליום שלם בשירות קבע (ייתכן שחלק מהנהלים השתנו לאור השינויים שהרמטכ"ל אייל זמיר ביצע בצה"ל).
חיילי התוכנית זכאים מהשנה השנייה של הקבע למענק סייבר סקטוריאלי בסכום של 30 אלף ש"ח.
גאלף אויל הייתה אחת מחברות האנרגיה הגדולות בארצות הברית כשב-1941 דורגה רביעית בין החברות בתחומה.
החברה נוסדה ב-1901 כשחלק משמעותי ממניותיה הוחזק על ידי בני משפחת מלון , מפנסילבניה, בראשות אנדרו ויליאם מלון ובתמיכה פיננסית של הבנק המשפחתי, "מלון פייננשל" .
במחצית הראשונה של המאה ה-20 יצאה גאלף מגבולות ארצות הברית והפכה לחברה בין-לאומית כשהחלה להפיק ולזקק נפט במספר מדינות ברחבי העולם כשהעוגן העיקרי שלה היה כווית שם הייתה חלוצה בפיתוח שוק הפקת הנפט הכוויתי.
בתחילת שנות ה-70 הגיעה גאלף לשיא תפארתה אך באמצע אותו עשור נאלצה גאלף לוותר על זיכיונותיה העיקריים (בכווית ובוונצואלה) דבר שהביא אותה לירידה חדה ברווחיות ולנפילת הערך של מניותיה.
החל מ-1983 נאלצה החברה להתגונן בפני משקיעים שרכשו את המניות הזולות שלה כדי להשתלט עליה, לפרק אותה ולמכור את נכסיה.
ב-1985, כדרך להתגונן מפני ההשתלטות העוינת, הגיעה החברה להסכם מיזוג עם חברת "סטאנדרד אויל אוף קליפורניה" (Standard Oil of California) והחברה המאוחדת שינתה את שמה לשברון.
ב-1901 התגלה שדה נפט בשם ספינדלטופ בקרבת העיר בומונט במזרח טקסס, ארצות הברית.
קבוצה של משקיעים התארגנה כדי להפיק את הנפט הגולמי ולעבד אותו בבית זיקוק בפורט ארתור הסמוכה.
המשקיעים העיקריים היו אנדרו ויליאם מלון ובן משפחתו ויליאם מלון האב בתמיכת הבנק שלהם, "מלון פייננשל".
ב-1907 הוקמה חברת "גאלף אויל" שכללה, בנוסף למשקיעים שנאספו ב-1901, גם את החברות "ג'.
שם החברה נגזר ממפרץ מקסיקו שלחופו יושבת בומונט.
עם תחילת פעולתו של שדה הנפט ספינדלטופ, הגיעה הפקת הנפט לכ-50,000 חביות נפט/יום כשבהמשך ירדה לכדי 10,000 חביות/יום וב-1927 עלתה ל-57,000 חביות/יום.
בשנים בהם צנחה הפקת הנפט בשדה ספינדלטופ (לפני 1927) החליטו בעלי החברה להרחיב את מקורות הנפט הגולמי שעובדו בבית הזיקוק בפורט ארתור והשקיעו בהנחת צינור נפט באורך 640 ק"מ משדה הנפט גלן פול שבאוקלהומה לפורט ארתור.
פרויקט זה סימן את תחילתה של התרחבות החברה על ידי בניית עוד בתי זיקוק והנחת קוי נפט נוספים.
לצורך המימון הסתייעה החברה ב"מלון פייננשל".
חברת גאלף אויל הייתה בין הראשונות.
בשוק של ארצות הברית, למתג את עצמה בשוק הקמעונאי על ידי מכירת דלק לצרכן הסופי תחת לוגו החברה תוך הבטחת החברה לסטנדרטים גבוהים של המוצרים שלה.
במסגרת המיתוג פתחה החברה, ב-1913, את תחנת הדלק הראשונה שלה כשבהמשך התנוסס הלוגו העגול של החברה מעל לכל תחנות הדלק של החברה והפך למותג מוכר לנהגים.
אסטרטגיה זו הפכה את החברה לבעלים של כל קו היצור, משאיבת הנפט הגולמי ועד מכירת התזקיקים לצרכני הקצה.
במסגרת ההתרחבות לשוק הקמעונאי עסקה החברה גם בתחום המרצ'נדייזינג והציעה מוצרים שונים למתדלקים בתחנותיה כמו מפות דרכים, מדריכים וכו' שמותגו בלוגו של החברה.
ב-1924 שיתפה גאלף אויל פעולה עם מספר חברות נפט אמריקאית כדי לרכוש זכויות לשאיבת נפט ברצועת קרקע באורך קילומטר וחצי לחופי אגם מרקאיבו עתיר המשאבים בוונצואלה והחלה לשאוב שם.
ב-1926 רכשה גאלף חברת נפט קולומביאנית כדי להפיק נפט במדינה זו.
ממשלת קולומביה ביטלה את זיכיון הקידוחים אך חידשה אותו ב-1931 אך בתקופה זו הייתה גאלף בעודף הפקת נפט ולא הייתה מעוניינת לפתח את ההפקה בקולומביה לכן ב-1936 מכרה את הזיכיון לחברת טקסקו .
בסופו של דבר אוחדו שתי החברות תחת שברון.
ב-1934 הוקמה חברת "חברת הנפט של כווית" בשותפות שווה של גאלף אויל ושל חברת הנפט האנגלו-פרסית.
חברה זו הייתה החלוצה בפיתוח תעשיית הנפט בכווית אך תהליך הפקת הנפט הגולמי ארכה הרבה זמן ורק ב-1946 יצא משלוח הנפט הראשון.
המשך פיתוח תעשיית הנפט על ידי החברה המאוחדת הביא ב-1955 ליצוא תזקיקים מכווית וב-1964 לייצוא גז.
מחירי הנפט הזולים שהופקו בכווית הביאו לשגשוג של "חברת הנפט של כווית" והוא היווה קרש קפיצה לפיתוח עסקיה של החברה במזרח בתיכון ובאסיה.
חלק מהתרחבות זו באה לידי ביטוי בהקמת צי מכליות נפט לשינוע הנפט הגולמי לעיבוד בבתי הזיקוק באירופה ובארצות הברית.
ב-1950 נהרג עובד בכיר של גאלף בהתרסקות מטוס TWA בקהיר.
בניירותיו נמצאו מסמכים המצביעים על קשרים לא כשרים של החברה על מנהיגי כווית.
בשנים אלו פעלה גאלף גם בקנדה לאחר שרכשה חברת נפט מקומית בשם British American Oil Company Limited.
לאחר מלחמת העולם השנייה האיצה גאלף את התפשטותה העולמית תוך שהיא ממנפת את הניסיון שלה בקידוחי נפט לכבוש עוד שדות נפט בעולם מהם ניתן לשאוב ולייצא נפט לארצות הברית.
בשנות ה-60 המשיכה גאלף אויל בהתפשטותה ברחבי העולם כשדגש מיוחד הושם על התאמת נמלים לעגינת מכליות ענק.
כך למשל בנתה החברה נמלים עמוקים במפרץ בנטרי באירלנד ובאוקינאווה ביפן.
תהליך זה הואץ בעקבות חסימת תעלת סואץ ב-1967 (מלחמת ששת הימים) דבר שהאריך את סבבי השייט של המכליות.
במקביל לבניית מסופים ימיים לגישת מכליות השקיעה גאלף בשנים אלו בבניית בתי זיקוק באירופה.
גאלף אויל הגיעה לשיא התפתחותה בסביבות שנת 1970 כשבאותה שנה עיבדה 1.3 מיליון חביות נפט ליום (וזאת ביחס ל-50 אלף חביות בתחילת דרכה) ובנוסף לתזקיקי נפט הייתה יצרנית מרכזית של פטרוכימיקלים, פלסטיק וכימיקלים חקלאיים.
באותה תקופה החזיקה גאלף בנכסים בשווי 6.5 מיליארד דולר (שווי ערך ל-52.63 מיליארד דולר בערכים נוכחיים) והעסיקה כ-58,000 עובדים ברחבי העולם.
בתקופה זו ניסתה גאלף לפעול בתחום האנרגיה הגרעינית.
באמצעות חברת הבת שלה, גאלף ג'נרל אטומיק בע"מ (Gulf General Atomic, Inc) אך נטשה תחום זה באמצע שנות ה-70 לאחר עסקה כושלת לבניית תחנות כוח אטומיות ברומניה.
ב-1974, רכשה האספה הלאומית של כווית 60% ממניות "חברת הנפט של כווית" כששאר ה-40% נחלקו בין גאלף אויל ו־BP.
ב-1975 רכשו הכוויתים את יתרת ה-40% ובכך הראו לגאלף את הדרך החוצה מכווית.
מאחר שכל הפעילות של גאלף במזרח התיכון ובאירופה התבססה על אספקת נפט גולמי זול מכווית, איבוד המקור בכווית אילץ את גאלף לרכוש נפט גולמי בשוק החופשי דבר שהפך את הרווחיות של הפעילות של גאלף באירופה לשולית ואילצה אותה לצמצם פעילותה באזור זה.
ב-1976 קרה תהליך דומה בוונצואלה שם הלאימה הממשלה את הנפט הוונצואלי ואילצה את גאלף להעביר את כל נכסיה במדינה לברת הנפט והגז הממשלתית PDVSA.
לאחר איבוד השליטה במקורות הנפט בכווית ובוונצואלה חיפשה החברה אתרים חדשים להפקת נפט כשבין השאר השקיעה בקידוחים ב אך עלויות ההפקה במקומות אלו היה גבוה באופן ניכר מעלויות ההפקה בכווית.
אחד המקומות בהם ניסתה גאלף אויל להפיק נפט היה פרובינציית קבינדה באנגולה.
ב-1975 פרצה במדינה מלחמת אזרחים שהתחוללה בין ה-MPLA בראשות ז'וסה אדוארדו דוש סנטוש, לבין ה-UNITA בראשות ז'ונאס סאווימבי.
גאלף נאלצה לממן צבא שכירים כדי להגן על מתקני הנפט שלה ונטען נגדה שהייתה מעורבת בפוליטיקה של אנגולה ושילמה כספי שוחד לארגון MPLA הפרו קומוניסטי וזאת בזמן שממשלת ארצות הברית תמכה בארגון UNITA.
ב-1975 התייצבו מספר בכירים בגאלף (כולל יושב הראש) לשימוע בקונגרס ובסופו של דבר אולצו חלקם לפרוש מהחברה בעקבות האשמות על תמיכה כספית בארגונים פוליטיים באנגולה ובמקומות אחרים בעולם.
השילוב של אובדן אתרי שאיבת נפט (כמו כווית וונצואלה), החשדות כנגד הנהלת החברה שהביאו לפיטורי מנהלים ומשבר כלכלי בתחילת שנות ה-80 הביאו את הנהלת גאלף אויל להכין תוכנית ליציאה מהמשבר.
התוכנית נקראה "אסטרטגיית העבודה הגדולה" ולפיה עברו ימי החברה כענקית נפט בין-לאומית ושעליה להתמקד כעת באותם חלקים של שרשרת האספקה שבהם יש לה יתרון תחרותי.
בהתאם לכך כללה התוכנית מכירת נכסים כדי לצמצם הוצאות.
על אף תוכנית ההבראה הביע השוק אי אמון בחברה ומנייתה החלה לרדת כשבנקודה מסוימת היה הערך הבורסאי של החברה נמוך מערך נכסיה.
מצב זה הביא להתעניינות בחברה של חברות השקעה שרצו לרכוש אותה ולמכור את נכסיה.
ב-1982 ניסתה גאלף לרכוש חברת נפט קטנה מאוקלהומה אך חזרה בה וגרמה בכך נזקים כספיים ניכרים לבנקים וחברות השקעה שהגישו תביעות משפטיות נגדה.
הטיפול בתביעות אלו נמשך עד 1997 ופגע עוד יותר במוניטין של החברה.
ב-1983, לאחר ירידת ערך המניות של גאלף מתחת לערך הנכסים, החל קונסורציום, שכלל חברת נפט מתחרה בראשות ט.
בון פיקנס (מסה פטרוליום Mesa Petroleum) ומספר משקיעים, לנסות להשתלט על החברה.
לשם כך החל לרכוש, בשוק החופשי, מניות של גאלף ועד נובמבר אותה שנה הגיעה אחזקתם ל-11%.
הקונסורציום הציע תוכנית תמלוגים נדיבה שלטענת מנהלי גאלף הייתה "תוכנית התעשרות מהירה" שתגרום לאיבוד כל נכסיה של גאלף.
מנהלי גאלף עשו ככל הניתן להציל את החברה מפירוק ובסופו של דבר, ב-1985, חתמו על הסכם התמזגות עם חברת שברון.
המרוויח הגדול מרכישה זו היה קונסורציום מסה שהרוויח 760 מיליון דולר (2.2 מיליארד דולר בערכים כיום) לאחר שמניות גאלף עלו משמעותית בעקבות הרכישה.
הסנאט, שבוחן עסקאות ענק כאלו מחשש ליצירת קרטל ופגיעה בתחרותיות, בחן את האיחוד ושקל להקפיא אותו לשנה אך ממשל הנשיא רונלד רייגן טען שאין מקום להתערבות ממשלתית בנושא והודיע שיטיל וטו על כל הצעת חוק שתמנע את המיזוג.
בסופו של דבר "ועדת הסחר הפדרלית" , הממונה על ההגבלים העסקיים, אישרה את המיזוג במגבלות מחמירות.
חלק מזיכיונות תחנות הדלק של גאלף בארצות הברית ובאירופה נרכשו על ידי BP.
המיזוג של גאלף עם שברון גרם להעברת מרכז הכובד של החברה המאוחדת לקליפורניה.
ההערכה היא שבעקבות שינוי זה בוטלו בפיטסבורג, פנסילבניה, שם שכנה הנהלת גאלף אויל, כ-1,500 משרות בשווי של כ-54 מיליון דולר בשנה.
החברה הממוזגת איזנה פגיעה זו בכלכלת העיר דרך השקעה באוניברסיטת פיטסבורג ובמוסדות מחקר ופיתוח אחרים בעיר.
על אף שב-1985 הפסיקה גאלף להתקיים כחברה עצמאית, המשיכו החברות הרוכשות להשתמש במותג החזק שלה בתחום הקימעונאי גם לאורך שנות ה-90. כך למשל לאחר המיזוג רכשה חברת Gulf Oil Limited Partnership - GOLP ממסצ'וסטס משברון את זכויות השימוש במותג בצפון אמריקה למכירת מוצרים כמו שמני סיכוך, גריז וכו'.
ב-2010 רכשה חברת קמברלנד פארמז , המחזיקה ברשת חנויות נוחות בצפון אמריקה, רכשה את המותג והביאה בכך לשיתוף פעולה בינה ובין GOLP.
בניגוד לארצות הברית שם, עם השנים, החליפו שברון ו-BP את מותג גאלף במותג שלהן, רוב הפעילות הבינלאומית של גאלף נמכרה למספר חברות כמו חברת GOI (Gulf Oil International) שבבעלות החברה ההודית "הינדויה גרופ" , חברת "כווית פטרוליום" וחברת Gulf Oil (Great Britain).
הינדויה עוסקת בשווק מוצרים תחת המותג גאלף וכן מוכרת זיכיונות של המותג לארצות שונות בעולם.
"כווית פטרוליום" עוסקת בהפקת ועיבוד נפט וזנחה את המותג של גאלף.
גאלף בריטניה המשיכה בשימוש במותג בתחנות דלק עד שנרכשה על ידי שברון שמכרה אותה ב-1997 לחברת של שהפסיקה את השימוש במותג.
בקנדה נמכרו הנכסים של גאלף אויל, ב-1985, לחברות הנפט הקנדיות "אולטראמר" ו"פטרו קנדה" שהפכו ל"אולימפיה ויורק" מטורונטו שהמשיכה לשמר את המותג גאלף.
ב-2002 נקנתה אולימפיה ויורק על ידי חברת הנפט האמריקאית "קונוקו" שהפסיקה את השימוש במותג של גאלף.
בספרד ופורטוגל נמכרו הזכויות של גאלף לחברה הצרפתית טוטאל
על אף שחברת האם נמחקה מהבורסה ב-1985 המשיך המותג Gulf לשמור על נוכחות ברחבי העולם ואף מייחסים לו תחייה במאה ה-21. החברות השונות המחזיקות בזכויות המותג אינן קודחות או מזקקות נפט אלא מחזיקות תחנות דלק ומוכרות מוצרי קצה כמו שמנים לרכב וגריז.
בנוסף למכירת מוצרים מעניקה חברת GOI חסות לנבחרות מרוצי מכוניות בתמורה לפרסום לוגו החברה על מכוניות המירוץ.
בין השאר ניתנה חסות לקבוצת ויליאמס רייסינג ולקבוצת מקלארן.
גאלף אויל נודעה כחברה הפועלת בחזית הטכנולוגיה ושואפת לשפר את תהליכי זיקוק הנפט במתקניה.
כך למשל ב-1951 הייתה החברה הראשונה בארצות הברית שהתקינה פצחן קטליטי בבית הזיקוק בפורט ארתור.
ב-1956 השלימה החברה הקמת מתקן אלקילציה בפורט ארתור.
גאלף פיתחה טכנולוגיות לניצול מקסימלי של מוצרי הנפט והייתה בין היצרנים המובילים במוצרים כמו גריז ושמני סיכה.
בתחום מכירת הדלקים בתחנות הדלק ניסתה גאלף למצב את עצמה כייחודית בשוק.
אל מול המוצרים הסטנדרטיים בתחנות שכללו בנזין, בנזין נטול עופרת וסולר, שווקה גאלף מוצרים נוספים כמו בנזין דל עופרת, בנזין נטול תרכובות חנקן (No-Nox) ואחרים.
גאלף אויל השקיעה כספים רבים בדרכים יצירתיות לקידום מכירותיה.
כך למשל רכשה שני מטוסי קרב משופרים מחברת גראמן שנצבעו בצבעי החברה והוטסו מעל אירועים וירידים בארצות הברית ואירופה.
תחום נוסף היה מתן חסות מסחרית, בשנות ה-60, לחברות טלוויזיה (ובמיוחד NBC) שבתמורה השתמשו בלוגו של החברה במיקרופונים שלהם.
החל מ-1937 השקיעה גאלף מאמץ מיוחד במרוצי מכוניות.
בנוסף להשקעה כספית בחסויות עבדו במחלקת המחקר והפיתוח של החברה על שיפור רכבי מרוץ שהשתתפו בתחרויות מסביב לעולם.
טכנאי החברה שיפרו את מערכת הבלמים, הנעה ארבעה גלגלית, מגדש טורבו ועוד והיו ראשונים להציג במרוץ אינדיאנפוליס 500 מכונית עם מנוע באמצע הרכב.
ההצלחה של המכוניות של גאלף הייתה מוגבלת ואף מכונית שלהם לא זכתה במרוץ יוקרתי.
ב-1940 הייתה אחת מהמכונית של גאלף מעורבת בתאונה קטלנית והחברה הפסיקה בהדרגה להשקיע בפיתוח כלי רכב אך נשארה גורם דומיננטי בתחום החסויות (למשל לקבוצת מקלארן) דבר שהפך את הלוגו שלה מוכר בארצות הברית.
ב-1963 חתמה גאלף על הסכם שיתוף פעולה עם חברת הולידיי אין שבתמורה לקבלת כרטיסי אשראי של גאלף תציב החברה תחנות תדלוק של גאלף במגרשי החנייה של מלונות הולידיי אין.
נשיאי החברה ויושבי הראש של הדירקטוריון מיום הקמתה ועד המיזוג עם שברון:
+ נשיא יו"ר מועצת המנהליםשם מנהלשנים בתפקידשם מנהלשנים בתפקידאנדרו ויליאם מלון1908-1907ויליאם לרימר מלון 1948-1931ויליאם לרימר מלון 1931-1908ג'יימס פרנק דרייק1953-1948ג'יימס פרנק דרייק1948-1931סידני סוונסרוד 1957-1953סידני סוונסרוד 1953-1948דייוויד פרוקטור1959-1958ויליאם קפלר וויטפורד1960-1953ראלף עומר רודז1960-1959ארנסט דלווין ברוקט1965-1960ויליאם קפלר וויטפורד1965-1960בוב ראולס דורסי1972-1965ארנסט דלווין ברוקט1971-1965ג'יימס אדוארד לי1981-1973בוב ראולס דורסי1976-1972אדוארד ב.
גאמה (בפורטוגזית: Sociedade Esportiva do Gama) הוא מועדון כדורגל מברזיל, שממוקם ביחידה המנהלית גאמה שבהמחוז הפדרלי של ברזיל.
המועדון נוסד בשנת 1975 ושיחק בעבר בדרג הבכיר של אליפות ברזיל בכדורגל.
המועדון נוסד בשנת 1975 ביוזמת תושבי יחידת גאמה.
עד להקמתו פעלו באזור קבוצות חובבים ששימשו בסיס להתארגנות לקבוצה מקצוענית.
"גאמה" הצטרפה לתחרויות האזוריות של המחוז הפדרלי, ובהן זכתה 14 פעמים (כולל בעונת 2025).
בעונת 1979 השתתפה הקבוצה לראשונה בדרג הבכיר של אליפות ברזיל.
בסך הכול שיחקה בליגה הראשונה שש עונות; הישגה הבולט ביותר היה המקום ה-15 בעונת 1999. עונתה האחרונה בליגה הבכירה הייתה 2002. בשנת 2000 עמדה הקבוצה בפני ירידת ליגה, אך ערעור שהגישה על החלטות משמעתיות ספורטיביות גרם לשינויים במבנה האליפות ולביטול הפורמט הרגיל של אותה עונה.
בעונת 1981 הופיעה "גאמה" לראשונה בליגת המשנה הברזילאית, ובה שיחקה עשר פעמים.
בשנת 1998 זכתה באליפות הליגה והעפילה לאליפות ברזיל בכדורגל 1999.
מאז 2011 משתתפת הקבוצה בדרג הרביעי של הליגה הארצית.
בהגביע הברזילאי הופיעה גאמה 15 פעמים; הישג השיא הוא הגעה לשמינית הגמר בשנים 2004 ו-2007.
אצטדיונה הביתי של "גאמה" נבנה בשנת 1977 והוא בבעלות הממשל המקומי.
תכולתו כ-20 אלף מקומות ישיבה.
התרופה גאלקנזומאב (באנגלית Galcanezumab, שם מסחרי: Emgality), היא נוגדן חד-שבטי המיועד למניעת מיגרנה במבוגרים.
התרופה פועלת על ידי חסימת החלבון Calcitonin gene-related peptide (CGRP), אשר משחק תפקיד מרכזי בהתפתחות התקפי כאב ראש.
התרופה מאושרת לטיפול מונע במיגרנה אפיזודית וכרונית, וכן לטיפול בכאב ראש מקבצי.
גאלקנזומאב נקשרת לחלבון CGRP ומונעת ממנו להיקשר לקולטן שלו, ובכך מפחיתה את הדלקת הנוירוגנית והרחבת כלי הדם המוחיים המאפיינים מיגרנה.
תופעות הלוואי הנפוצות כוללות תגובה מקומית באתר ההזרקה (אדמומיות, כאב) וזיהומים בדרכי הנשימה העליונות.
רפובליקת גאנה היא מדינה במערב אפריקה, המשתרעת לחופי מפרץ גינאה והאוקיינוס האטלנטי מדרום, וחולקת גבולות עם חוף השנהב במערב, בורקינה פאסו בצפון וטוגו במזרח.
גאנה היא המדינה השנייה בגודלה במערב אפריקה, אחרי ניגריה.
שטחה של גאנה הוא 238,535 קמ"ר (83 בעולם) ומתגוררים בה למעלה מ-31 מיליון תושבים.
הבירה והעיר הגדולה ביותר היא אקרה; ערים מרכזיות אחרות הן קומאסי, טמאלה וסקונדי-טקורדי.
לפני המאה ה-11 לא קיימות עדויות לישויות מדיניות קבועות באזור גאנה.
המדינה הראשונה שקמה בעלת שלטון מרכזי בולט באזור הייתה ממלכת בונו במאה ה-16. לאחריה קמו ונפלו ממלכות ואימפריות רבות במהלך מאות השנים, הבולטות שבהן היו בצפון ואימפריית אשנטי בדרום.
מה שהפכה לגאנה הקולוניאליסטית השתחררה מהאימפריה הבריטית כעבור זמן לא ארוך עקב הדה-קולוניזציה של אפריקה, וב-1957 זכתה בריבונות.
ב-6 במרץ 1957 התקבלה גאנה לחבר העמים הבריטי והייתה למדינה הראשונה שהשיגה ריבונות באפריקה שמדרום לסהרה.
גאנה הפכה לאחר מכן לבעלת השפעה רבה במאמצי הדה-קולוניזציה ובתנועה הפאן-אפריקאית.
גאנה היא מדינה רב-לאומית, ביתם של מגוון קבוצות אתניות, שפות ודתות; הקבוצה האתנית הגדולה בגאנה היא האקאן.
נכון למפקד אוכלוסין מ-2021, כמחצית מאוכלוסייתה היא נוצרית (56.3%) כתוצאה של פעולות מיסיונרים בריטים בתקופה הקולוניאליסטית - וכשליש מאוכלוסייתה הם מוסלמים (34.7%), כשהשאר הם בעלי אמונות שבטיות אפריקאיות, חסרי-דת ואחרים.
גאנה היא דמוקרטיה נשיאותית בעלת חוקה.
בניגוד למרבית מדינות אפריקה, גאנה הצליחה לשמור כמעט באופן רציף על שלטון דמוקרטי ללא מהפכות צבאיות או תמורות פוליטיות, מה שתרם לצמיחתה היחסית בתנאי החיים, הבריאות והכלכלה.
לאור זאת, גאנה נהנית מהשפעה משמעותית במערב אפריקה, ומעורבת בנושאים בינלאומיים רבים, בהיותה חברה בארגוני המדינות הבלתי-מזדהות, האיחוד האפריקאי, הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה וחבר העמים.
גאנה, שנקראה בעברה "חוף הזהב", אימצה את שמה מאימפריית גאנה, זאת אף על פי ששטחי האימפריה מעולם לא כללו את גאנה המודרנית.
השם "גאנה" נבחר למדינה עם קבלת עצמאותה מהבריטים, כאזכור לאימפריה של גאנה שהתקיימה מצפון במאות המוקדמות.
שם זה הוא בעיקר סמלי, כיוון שאימפריית גאנה הישנה שכנה מאות קילומטרים צפונה מגאנה של היום.
השם אומץ כהתייחסות לצאצאי האימפריה של גאנה אשר נדדו דרומה ומזרחה וכיום מאכלסים את שטחי גאנה.
בחירת השם היה גם צעד פאן-אפריקאי שהנציח את ההיסטוריה האפריקאית של האזור תחת זו האירופית.
עד תקופת ימי הביניים בערך לא נמצאה אף עדות לשלטון מדיני או פוליטי במה שהיא כיום גאנה.
היא נשלטה במשך אלפי שנים על ידי שבטים קטנים ומקומיים, שלא יצרו קשר זה עם זה.
יערות הגשם שכיסו ועדיין מכסים את האזור היוו אתגר על הילידים ומנעו התפתחות של ציוויליזציה גדולה עד שלב מאוחר יחסית.
עדויות לממלכות ראשונות מתוארכות למאה ה-11.
הממלכה הקדומה ביותר שצמחה בגאנה הייתה של בני שבט המול-דגבאני.
בני השבט הגיעו ככל הנראה ברכיבה על סוסים מבורקינה פאסו של ימינו אל גאנה, בהנהגתו של .
עם כלי נשק מתקדמים יותר משל השבטים המקומיים הם פלשו וכבשו בקלות את אדמותיהם של הכפריים.
רוב האדמות הוחזקו על ידי מה שנקראו הטנדמבה ("כוהני אל האדמה"), שהיו מעין שמאנים.
המול-דגבאני ביססו את שלטונם בגאנה והפכו את העיר לבירתם.
מותו של נאה גבווה הוביל למלחמה בין בניו, שהתפרקו והקימו כל אחד מדינה נפרדת.
האקאן, הקבוצה האתנית המרכזית כיום בגאנה, החלו להתיישב באזור רק לקראת סוף המאה ה-13. בתחילת המאה ה-16, האקאנים ייסדו את הישות המדינית המרכזית הראשונה בגאנה - ממלכת בונו.
הממלכה החזיקה זמן רב אך התפרקה לכמה ממלכות בשלהי המאה ה-17.
עד המאה ה-19, שטחו של החלק הדרומי של גאנה נכלל בממלכת אשנטי, שהייתה מהממלכות הבולטות באפריקה שמדרום לסהרה בתקופה הטרום קולוניאלית.
אשנטי, כמו גם המדינות הצפוניות לה, התבססו בעיקר על סחר בזהב שהיה נפוץ באזור.
שלטון האימפריה האשנטית היה בתחילה מפוזר ולא מתקדם, אך בתוך כמה עשורים כבר הייתה לממלכה ריכוזית בעלת בירוקרטיה מפותחת ותקשורת פנים ארצית שמרכזה בעיר קומאסי.
לפני המגע הראשון של האקאנים עם האירופאים, אנשי האקאן יצרו כלכלה מתקדמת המתקיימת על בסיס מטילי זהב ואף סחרו עם מדינות שונות מהמגרב וממערב אפריקה.
המפגש הראשון של האקאן עם האדם הלבן אירע במאה ה-15, במהלכו פגשו בהם שליחי מלך פורטוגל ש"גילו" את המקום.
הפורטוגזים גילו עניין רב בזהב שהיה מצוי באזור.
על כן, החל סחר בין הילידים לפורטוגזים.
אלה בנו מבצר בהוראת ז'ואאו השני, ששימש למסחר עם הממלכה, ובתוך שלוש שנים כבר נכנס לפעולה.
המבצר נמצא היה ביישוב בשם אלמינה שאת שמו שינו מאוחר יותר לסאו ז'ורז'ה דה מינה.