tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשאר חודשי השנה, כאשר מזג האוויר מאפשר זאת, הם עוסקים בעבודות בנייה, אחזקה וחקלאות, ומשום כך, רובם המוחלט של אתרי התיירות מושבתים בחורף, וכן כמחצית מהחנויות סגורות בתקופת החורף.
רודזיה אשר החל משנת 1970 הייתה ידועה כרפובליקה של רודזיה הייתה מדינה עצמאית בלתי מוכרת באפריקה, שהתקיימה בשנים 1965 עד 1979 בשטחי זימבבואה של ימינו.
רודזיה הדרומית מהווה מקרה ייחודי בדבר ימיהם של האימפריה הבריטית וחבר העמים הבריטי.
בניגוד לרוב מושבותיה של בריטניה, ובדומה לאוסטרליה או לדרום אפריקה, ידעה רודזיה הדרומית בשנות קיומה ובטרם הקמתה התיישבות לבנה ניכרת.
למרות זאת, בניגוד למשל לדרום אפריקה, היא מעולם לא הוגדרה כדומיניון.
על אף זאת, הלכה למעשה נהנו תושביה הלבנים ממידה רבה של סמכויות ריבוניות.
עד לשנת 1923, נשלטה רודזיה על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית.
תחת כשלושים שנות שלטון החברה, ידעה הארץ פיתוח קולוניאלי והתיישבות לבנה ניכרת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, שאפה ממשלת בריטניה לסיים את שלטון החברה על רודזיה.
לפיכך, הציעה הממשלה לתושביה הלבנים של רודזיה הדרומית בשנת 1922 להצטרף לאיחוד דרום אפריקה כפרובינציה.
עם זאת, הם דחו את ההצעה במשאל עם שערכו ברוב של כ-60%, והעדיפו הקמת ישות מדינית עצמאית על פני מיזוג מדיני עם דרום אפריקה.
לפיכך, ב-12 בספטמבר 1923 הקימה הממשלה בלונדון את מושבת רודזיה הדרומית, ובכך זכו לראשונה הלבנים תושבי רודזיה בממשל עצמי ממשי.
תחת המושבה, קיימו הלבנים בה מערכת תוססת של דמוקרטיה לרבות מערכות בחירות, והקימו צבא מקומי אשר יהפוך לימים לצבאם הלאומי.
הם התגוררו בעשרות יישובים אשר כללו לצד משקים חלקיים גם כמה ערים ועיירות.
להלכה, ובהתאם לחוקת 1923, היו רשויות השלטון במושבה פתוחים לכלל האוכלוסייה, לרבות תושביה השחורים.
ככלל, השלטון הלבן לא ייחס משקל רב לאינטרסים ולצרכים של האוכלוסייה השחורה, והפלה לטובה ולעיתים אף באופן חוקי את האוכלוסייה הלבנה.
כך למשל בחוק הקרקעות של שנת 1930 (Land Apportionment Act), יועדו מחצית מקרקעות הארץ לבעלות פרטית ללבנים בלבד, תוך חלוקת שאר השטח לכזה הנמצא בבעלות לאומית, שבטית ושחורה פרטית.
בעוד מערכות החינוך של המדינה הקנו ללבנים מיומנויות אשר אפשרו להם להשתלב בעבודות מנהל, תעשייה, אקדמיה ומדע, השחורים סבלו מהפליה בתחום זה אשר הקשתה עליהם להיקלט במשרות מכובדות.
כאשר השחורים בדרך כלל מופנים לעבודות כפיים, הקימו הלבנים ברודזיה הדרומית כלכלת שוק מאוזנת יחסית, המתגאה בענף חקלאות משגשג ובתעשיות ברזל ופלדה מודרניות.
תחת חינוך, בריאות ורווחה בסטנדרטים אירופאים לאוכלוסייה הלבנה, סבלה האוכלוסייה השחורה בדרך כלל תחת תנאי מחיה לפי אמות מידה אפריקניות.
זמן קצר לאחר פלישת גרמניה לפולין עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הצטרפה רודזיה הדרומית למלחמה לצדה של בריטניה בדומה לשאר מושבותיה של האימפריה הבריטית.
26,121 לוחמים רודזים, הן לבנים והן שחורים, לחמו ברבות מזירות הלחימה, לרבות הים התיכון, צרפת, מזרח אפריקה, ובורמה.
בקרבות אלו נהרגו קרוב לאלף לוחמים מרודזיה הדרומית.
רודזיה הדרומית התגאתה בהיותה תורמת כוח האדם הגדולה ביותר למלחמה ביחס לגודל אוכלוסייתה בקרב מושבות האימפריה הבריטית.
למעשה, תרמה רודזיה הדרומית כוחות צבא למלחמה עוד יותר מבריטניה עצמה בהתחשב בגודל אוכלוסייתה.
במהלך המלחמה רכשו כוחות אלו ציוד חדש, והתנסו בצורות קרב מגוונות.
לאחר המלחמה זכתה רודזיה הדרומית לצמיחה כלכלית גבוהה במיוחד, אשר לוותה בתיעוש גובר אשר החל כבר בעיצומה של המלחמה.
הצמיחה הכלכלית הגבוהה לוותה בגל של עשרות אלפי מתיישבים חדשים ממוצא בריטי אשר התיישבו ברודזיה הדרומית בשנים שלאחר המלחמה.
רודזיה סיימה את המלחמה כאשר כלכלתה חזקה ועצמאית יותר, האוכלוסייה הלבנה בה גדולה יותר, וכוחותיה הצבאיים בעלי כישרון קרבי רב יותר.
בנוסף, התושבים נהנו מגאווה לאומית ניכרת על תרומתם לניצחון בריטניה במלחמה, ומנקודת מבטם הם ציפו לכך שבשנים שאחרי המלחמה בריטניה תחזיר להם כגמולם.
החל משנת 1933, ולכל אורך תקופת מלחמת העולם השנייה, שלט ברודזיה הדרומית ראש הממשלה גודפרי הגינס מהמפלגה המאוחדת הפדרלית.
להגינס ולמפלגתו עמד חזון מדיני בדבר הקמתה של פדרציה בריטית במרחבים של חבל רודזיה ואלו שסביבו.
הגינס, כמו גם אנשי ממשל בריטים בלונדון אשר תמכו ביוזמה, קיווה כי יהיה זה חיקוי מוצלח ליצירתה של הפדרציה של אוסטרליה כמאה שנה קודם לכן.
בנוסף, הם ראו בכך מענה הולם לעלייתה של המפלגה הלאומית האפריקאנרית הבדלנית בדרום אפריקה בשנת 1948. עלייתה לשלטון של מפלגה זו העמידה בספק את מעמדה של בריטניה בהשפעתה על הנעשה בדרום אפריקה - הטריטוריה הבריטית החשובה באפריקה.
לפיכך, היו בבריטניה וברודזיה מי שרצו להקים משקל נגד מדיני אשר יאזן את עוצמתה של דרום אפריקה במרחבי דרום היבשת.
צעדים אלו היוו את מה שעתיד היה לבשר את הקמתה של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, מדינת חסות של האימפריה הבריטית אשר היוותה איחוד מדיני של רודזיה הדרומית, רודזיה הצפונית (זמביה של ימינו) וניאסלנד (מלאווי של ימינו).
בירת רודזיה הדרומית, סולסברי, שימשה גם כבירת הפדרציה, באופן אשר סימל את היותה של רודזיה הדרומית הטריטוריה המובילה של המדינה הפדרלית החדשה.
עם הקמת הפדרציה בשנת 1953, נערכו בה בחירות כלליות לראשות הממשלה, בחירות בהן השתתפו באופן כמעט בלעדי רק הלבנים.
בבחירות ניצח ראש ממשלת רודזיה הדרומית גודפרי הגינס, אשר החל מאותה עת שלט למעשה על הפדרציה כולה.
ברודזיה הדרומית עצמה, גרפילד טוד איש מפלגתו של הגינס החליף אותו במשרת ראש הממשלה.
בשנת 1956, ביקש הגינס מממשלת בריטניה להכיר בפדרציה כדומיניון, אך בקשתו נדחתה.
באותה השנה גם סיים הגינס את תפקידו, ותחתיו מונה לתפקיד ראש ממשלת הפדרציה רוי וולנסקי בעל השורשים היהודיים והאפריקאנריים.
וולנסקי, אשר כהגינס כיהן אף הוא מטעם המפלגה המאוחדת הפדרלית, נבחר לתפקיד בשתי מערכות בחירות שונות (1958 ו-1962), וכיהן בסך הכל כשבע שנים, עד לפירוק הפדרציה בשנת 1963, כעשר שנים לאחר הקמתה.
פירוק זה אירע בין השאר עקב תחושות המרמור שחשו השחורים בפדרציה, אשר היוו את הרוב המוחלט של תושבי ניאסלנד ורודזיה הצפונית, משלטון הלבנים הרודזים הדרומיים עליהם.
בנוסף, על רקע האצת תהליכי דה-קולוניזציה באפריקה בראשית המעבר לשנות ה-60, החליטה ממשלת בריטניה שזוהי העת לפירוק מושבותיה ולא לאיחודן.
במקביל, שנים אלו היו שנות ההתעוררות הלאומיות השחורה ברודזיה הדרומית.
תנועה זאת צמחה בעיקר מקרב חוגי האליטה העירונית השחורה של שלהי שנות ה-50. קבוצה זאת, אשר הטיפה למעמד רב יותר לשחורים בשורות שלטון המושבה, סבלה מדיכוי פוליטי מצד השלטונות הלבנים.
על רקע מעמדה ההולך וגובר של הלאומיות הלבנה הרודזית, אל מול כוונתה של בריטניה לסיים את שליטתה במושבה ולצד התגברות תביעותיהם של השחורים לקבל חלק רב יותר בשלטון, חשו הלבנים מאוימים יותר משנה לשנה.
על רקע מה שהסתמן ככישלון פרויקט הפדרציה בניצוחה של המפלגה המאוחדת הפדרלית, ועקב המצע הליברלי והמתקדם ביחס לזכויות השחורים שהציגה המפלגה בבחירות 1962 לראשות ממשלת רודזיה הדרומית, ספגה המפלגה מפלה בבחירות.
בבחירות אלו, עם 54.9% מסך קולות הבוחרים, עלתה לשלטון מפלגת החזית הרודזית בעלת המצע הלאומי והשמרני.
פילד מונה לראשות הממשלה, וסמית שימש כסגנו.
לקראת אמצע שנות ה-60, כאשר מושבת רודזיה הדרומית נשלטה על ידי ראש הממשלה וינסטון פילד, החלה הממשלה פועלת באופן מואץ להשגת הכרה בריטית בעצמאותה של רודזיה.
עם זאת הניסיונות של פילד להשיג זאת כשלו.
לפיכך, ב-13 באפריל הדיחה מפלגת השלטון את פילד.
במקומו, סגנו של פילד, איאן סמית', מונה לראשות הממשלה.
סמית נתפס כמי שיידע לקדם את עצמאותה של רודזיה בצורה אפקטיבית, תוך נכונות רבה יותר להתעמת עבור כך עם בריטניה.
איאן סמית', חוואי ממרכזה של רודזיה, התגאה בשירותו בחיל האוויר המלכותי בעת מלחמת העולם השנייה, אז גם ספג פציעה קשה בעת אחד הקרבות.
סמית, אשר מונה לראשות הממשלה כשהוא בן 45 בלבד, נתפס ככריזמתי והיה ראש הממשלה הראשון שהוא יליד רודזיה הדרומית.
מהלך ההדחה של פילד המתון יחסית, ספג לביקורת רבה בקרב חוגי מפלגת הלייבור בבריטניה, ומנהיגה הרולד וילסון, אז יושב ראש האופוזיציה לממשלת דאגלס-יום, כינה את מהלך ההדחה "אכזרי".
כמענה לביקורות אלו טען סמית שהוא דוגל בדרך ביניים המתנגדת הן לשלטון לאומני שחור והן לאפרטהייד, והוסיף כי מדיניותו ושאיפתו לעצמאות רודזיה תועיל הן לאוכלוסייתה הלבנה והן לזו השחורה.
סמית הצהיר מעל כל במה כי לא תהיה ברודזיה במהלך שנות חייו "ממשלה לאומנית אפריקאית".
בתגובה לעלייתו לשלטון של סמית, ולנוכח מה שנתפס כדעותיו הקיצוניות וכסירובו לתת לשחורים כל חלק בשלטון, הגיבה בריטניה בהגברת הלחץ המדיני על ממשלתו.
בחודשים מאי ויוני 1964 ספקי נשק אמריקנים ובריטיים הטילו אמברגו לא פורמלי על מכירת נשק לכוחות הביטחון של רודזיה.
בעוד באותו החודש, הודיע ראש הממשלה הבריטי דאגלס-יום לסמית כי רודזיה הדרומית לא תוזמן להשתתף בכנס ראשי ממשלות חבר העמים הבריטי אשר תוכנן להיערך מספר שבועות לאחר מכן בלונדון.
צעד זה נתפס ברודזיה ככזה שנועד להעליב את סמית באופן אישי.
בספטמבר 1964, בניסיון לפתור את המשבר ולהרגיע את הרוחות, הזמין דאגלס-יום את סמית ללונדון, שם דנו השניים.
סמית, משוכנע שהשחורים יתמכו בכך, הסכים.
כעבור זמן קצר הוקפא המשא ומתן עקב הבחירות המתקרבות לפרלמנט הבריטי, אשר תוכננו להיערך כחודש לאחר מכן באוקטובר אותה השנה.
דאגלס-יום התחייב בפני סמית שהמשא ומתן יחודש מיד לאחר הבחירות, אז תעמוד בפניו יד חופשית יותר להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות תוך כשנה.
במערכת הבחירות של שנת 1964 הפסיד לבסוף דאגלס-יום, והסיכומים בין סמית לדאגלס-יום ירדו לטמיון עם עלייתה של מפלגת הלייבור לשלטון.
בראש מפלגת הלייבור ניצב מנהיגה הרולד וילסון, אשר התמנה מייד לראשות ממשלת הממלכה.
כראש ממשלה, העמיד וילסון מול רודזיה קו ליברלי, ביקורתי ואנטי-קולוניאליסטי.
אל מול זאת בחר סמית לשאוף לענות על התנאי שהציב בפניו ראש הממשלה הבריטי הקודם - הוכחת רצונה של האוכלוסייה בעצמאות.
לפיכך, כינסה ממשלת רודזיה כבר באותו החודש קבוצה של כמה מאות מנהיגים שבטיים שחורים על מנת לדון עמם בשאלת העצמאות.
במשאל, אשר יועד לאוכלוסייה הלבנה בלבד, כ-90% מכלל הבוחרים הביעו תמיכה בעצמאות.
לאחר משאל העם וכינוס ראשי השבטים, הכריז סמית כי דרישתה של בריטניה לכך שהעצמאות תהיה מקובלת על כלל העם, נענתה.
מעבר לכך טען, אין סיבה כעת שבריטניה לא תסכים להכיר כעת בעצמאות רודזיה.
בתום דבריו קרא לבריטניה לשלוח נציג לסולסברי להידבר עמו.
וילסון סרב, ודרש להמשיך את המשא ומתן בלונדון באופן אישי מול סמית.
על רקע חוסר הסכמה על המשך אפיק ההידברות בין הצדדים, המשא ומתן נקלע בחודשים הבאים לקיפאון מתמשך.
בין החודשים אפריל ומאי הייתה מצויה רודזיה בעיצומה של מערכת בחירות סוערת לפרלמנט, בהן קראה החזית הרודזית בראשות סמית לעצמאות מידית.
על רקע זה, מערכת הבחירות גרמה להקצנת הרטוריקה של מנהיגי המיעוט הלבן ברודזיה.
לבסוף, זכתה החזית ב-50 מושבים מתוך כלל ה-65, תוך כדי שהיא מבצרת בכך את עוצמתה הפוליטית.
ללא הפתעה מצד גורם כלשהו, הפגישה בין וילסון לסמית לא עלתה יפה, וב-12 באוקטובר חזר סמית לרודזיה ללא שום התקדמות.
מייד ביום המחרת יצאו השניים בהצהרות טלוויזיוניות בזה אחר זה, וקראו האחד לשני לגלות גמישות בעמדותיו.
אך במפתיע, ניסה וילסון בצעד נואש בהמשך חודש אוקטובר למצוא פתרון בכל זאת, ונסע בעצמו לסולסברי על מנת להיפגש עם סמית ולחדש את המשא ומתן.
סמית ניסה להציע את תמיכת בריטניה בעצמאות בתנאי להקלת הקריטריונים אשר מנעו מהשחורים במידה רבה את השתתפותם במערכת הפוליטית.
כל הצעותיו של סמית היו נראים בפני וילסון כלא מספיק נדיבות, וככאלו שלא יקיימו דמוקרטיה אמיתית ברודזיה.
וילסון המשיך לייצג בצורה בלתי מתפשרת את הקו הבריטי המקורי אשר קבע כי "אין עצמאות לפני שלטון רוב" (No independence before majority rule), ולכן התנגד להסתפק בהצעות הפשרה של סמית וממשלתו.
ב-30 באוקטובר שב וילסון ללונדון, לא לפני שסיכם ברגע האחרון עם סמית על שליחת ועדת חקירה מלכותית לרודזיה אשר תשאף למצוא פתרון לסוגיה.
עם זאת, הוועדה לא יצאה אל הפועל בסופו של דבר, לאחר שהצדדים התקשו להסכים על תנאי עבודתה.
לאחר שהגיעו ללונדון ידיעות על כוונה מידית של סמית להכריז על עצמאות באופן חד-צדדי, בשעות הבוקר המוקדמות של ה-11 בנובמבר, נערכה שיחת טלפון בין וילסון לסמית ביוזמת הראשון, אשר ניסה לשכנע את סמית לדחות את ההכרזה ולחדש את המשא ומתן.
סמית סרב, וכינס את ממשלתו לפי תוכניתו להצבעה סופית על הכרזת העצמאות.
ההצבעה עברה פה אחד, וטקס ההכרזה נקבע לאותו היום.
בשעה 11:00, החל איאן סמית' להקריא את הכרזת העצמאות.
בסופה, אל מול מחיאות הכפיים של הקהל, חתמו חברי ממשלת רודזיה על הכרזת העצמאות, והצטלמו לתמונה רשמית.
בעיני ממשלת רודזיה הכרזת העצמאות סיימה את תקופת המושבה, והפכה את המדינה למדינה עצמאית שהיא ממלכה בחבר העמים הבריטי, במעמד זהה לזה של אוסטרליה לדוגמה.
מספר שעות לאחר הכרזת העצמאות, הורה ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון למושל המושבה המפרי גיבס לפטר את ראש ממשלת רודזיה סמית ואת יתר שרי הממשלה.
גיבס עשה זאת, תוך כדי שהוא מאשים את סמית ואנשיו בבגידה.
ממשלת רודזיה הביעה התעלמות מהצעד הפורמלי של גיבס, תוך כדי ציון כי החוקה החדשה של רודזיה לא מקנה למושל המושבה עוד סמכויות שלטוניות בה.
ממשלת רודזיה ליוותה את הכרזת העצמאות והחודשים שלאחריה בהכרזה על מצב חירום לאומי, על מנת לייצב את המדינה.
בכלל זה נעצרו כמה מתנגדים פוליטיים, צנזורה נכפתה על העיתונות ושאר כלי התקשורת, ותקנות קיצוב הוטלו על השימוש בבנזין.
בדרך כלל החדשות על הכרזת העצמאות התקבלו על ידי הלבנים באהדה.
גם האוכלוסייה השחורה נמנעה תחילה מתגובות חריפות, מלבד כמה דיווחים על רגימה באבנים של מכוניות של אזרחים לבנים בשכונות שחורות בפאתי בולוואיו.
אף על פי שכאמור מבקרים זרים שונים מציינים את מה שנתפס בעיניהם כשהשלמה של השחורים ברודזיה עם עצמאות ארצם תחת שלטון המיעוט הלבן, ארגוני ההתנגדות השונים של אוכלוסייה הקפידו לגלות ביקורת חריפה על ממשלת סמית, תוך טענה שהם המייצגים האמתיים של השחורים ברודזיה.
כך למשל ג'ייסון מויו, איש ארגון ההתנגדות השחור ZAPU אשר באותה העת שהה בלונדון, תיאר את הכרזת העצמאות כאקט של "בגידה ומרד" בבריטניה, קבע כי "חייהם של ארבעה מיליוני אפריקאים בלתי חמושים עומדים כעת סכנה".
בעוד שחברי החזית הרודזית, מפלגת השלטון בעלת הדומיננטיות הרחבה בפרלמנט הביעו שביעות רצון מצעדי הממשלה, הפגינה האופוזיציה צעדים נמרצים.
לאחר שקולות המחאה של פאליי לא פסקו, הציע יושב ראש הפרלמנט לפאליי ומכל מי שמתנגד לצעדי הממשלה לעזוב את המקום, ולתת לישיבת הפרלמנט להמשיך כסדרה.
כלפי חוץ, הביע ראש ממשלת בריטניה הרולד וילסון תדהמה על צעדו של איאן סמית'.
תוך כך שנתמך על ידי כלל המפלגות בפרלמנט, לרבות השמרנים והליברלים, קרא וילסון לתושבי רודזיה כולם שלא לשתף פעולה עם ממשלת סמית.
תוך כמה שעות מהכרזת העצמאות, התכנסה העצרת הכללית של האומות המאוחדות לכינוס חירום.
בסוף הכינוס, הצביעו 107 חברות העצרת בעד גינוי ממשלת רודזיה, אל מול התנגדותן של שתי מדינות בלבד: דרום אפריקה ופורטוגל.
ביום המחרת, התכנסה גם מועצת הביטחון לדון במשבר, וקיבלה את החלטה 216 (United Nations Security Council Resolution 216), אשר גינתה את הכרזת העצמאות כגזענית ובלתי חוקית, וקראה לכל המדינות לסרב להכיר בעצמאותה של רודזיה או לסייע לממשלתה.
כשבוע לאחר מכן, התכנסה מועצת מועצת הביטחון בשנית וקיבלה את החלטה 217 (United Nations Security Council Resolution 217), אשר הרחיבה את ההחלטה הקודמת.
בלונדון, נציגיהם של ארגוני ההתנגדות השחורים אשר שהו בעיר קראו לבריטניה להפיל את השלטון הלבן ברודזיה באמצעות פלישה צבאית.
עם זאת בבריטניה סירבו לדרדר את המצב למלחמה בין בריטים לבריטים, דבר אשר הופגן גם מצידו של ראש ממשלת רודזיה סמית, אשר קבע כי לא תהיה "מלחמת אחים".
ברם פנו הבריטים להטלת סנקציות כלכליות על רודזיה.
בתוך כך הם גירשו את רודזיה מחברות בגוש השטרלינג, אסרו על יבוא סוכר, טבק ומוצרים אחרים מרודזיה, והטילו איסור על יצוא נפט למדינה.
בניסיון אקטיבי למנוע אספקת נפט ומוצרים אחרים לרודזיה, במרץ 1966 הורה וילסון לנתק את קווי האספקה המרכזיים של רודזיה, בהם השתמשה המדינה ליבוא וליצוא בעיקר בנמל הים הפורטוגזי בעיר החוף ביירה שבמוזמביק.
הצי המלכותי הבריטי לצורך כך הוציא לפועל את הסגר ביירה - מצור ימי.
עוד קודם לכן, בינואר אותה השנה צפה וילסון כי החרמות והלחץ הדיפלומטי יאלצו את סמית להיכנע לבריטניה "תוך שבועות".
בפועל התבדה וילסון כמו רבים אחרים, ורודזיה הצליחה לממש בהצלחה לא מבוטלת את עצמאותה למשך כחמש עשרה שנים, עד לשנת 1979.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, כלכלת רודזיה נהנתה מתקופה של צמיחה ושגשוג.
הכלכלה הייתה מגוונת והסתמכה על מספר מגזרים מרכזיים: חקלאות, תעשייה וכרייה.
החקלאות הרודזית התבססה על גידולים כמו טבק, תירס, כותנה וסוכר, והייתה מפותחת ביותר בזכות האקלים הנוח והקרקעות הפוריות.
מגזר החקלאות סיפק תעסוקה למספר רב של תושבים והיה גורם מרכזי ביצוא הרודזי.
התעשייה התפתחה אף היא במהלך תקופה זו, עם השקעות נרחבות במפעלי ייצור מקומיים, כולל תעשיות מתכת, כימיה וטקסטיל.
מפעלי התעשייה תרמו לגיוון הכלכלה ולהקטנת התלות בייבוא.
תעשיית הכרייה הייתה ענף חשוב נוסף, עם ייצוא של מינרלים כמו כרום, נחושת וזהב, שהכניסו למדינה מטבע חוץ משמעותי.המדיניות הכלכלית של הממשלה כללה עידוד יזמות פרטית והשקעות זרות, מה שסייע לבסס כלכלה יציבה וצומחת.
הרודזים הלבנים, שהחזיקו ברוב ההון והמשאבים, השקיעו רבות בפיתוח תשתיות כגון תחבורה, חשמל ומים, שהיו קריטיים להמשך הצמיחה הכלכלית.
בתחילת שנות ה-60, התמ"ג (תוצר מקומי גולמי) צמח בשיעור שנתי ממוצע של כ-7%, בעיקר בזכות מגזרי החקלאות, התעשייה והכרייה.
רודזיה הייתה אחת המדינות המפותחות ביותר באפריקה מבחינת התמ"ג לנפש, והכלכלה המקומית התאפיינה בגיוון וביכולת ייצור גבוהה.עם הכרזת העצמאות של רודזיה ב-1965, החלו סנקציות כלכליות בינלאומיות שהוטלו על ידי האו"ם.
למרות זאת, במהלך השנים הראשונות שלאחר הכרזת העצמאות, התמ"ג המשיך לצמוח, אם כי בקצב איטי יותר, בשל מאמצי הממשלה להשיג עצמאות כלכלית ולהגביר את הייצור המקומי.
בשנות ה-70, התמ"ג של רודזיה החל לסבול מירידה משמעותית.
הסנקציות הכלכליות החריפו, ומלחמת הסבך, שהחלה ב-1972, הוסיפה ללחץ על הכלכלה.
תשתיות נפגעו, המגזר החקלאי סבל ממחסור בכוח אדם ומשאבים, והוצאות הביטחון הגבוהות הכבידו על התקציב הלאומי.
בתקופה זו, נרשמה ירידה בתמ"ג, אינפלציה גבוהה ועלייה באבטלה.בשלהי שנות ה-70, התמ"ג היה במגמת ירידה תלולה.
המשבר הכלכלי והבידוד הבינלאומי הובילו לשחיקה משמעותית ביכולת הייצור וביצוא.
בשנת 1980, עם קבלת העצמאות והפיכתה של רודזיה לזימבבואה תחת הנהגת הרוב השחור, התמ"ג היה בשפל.
הכלכלה עמדה בפני אתגרי שיקום משמעותיים, והיה צורך במדיניות כלכלית חדשה על מנת לייצב את המדינה ולעודד צמיחה מחדש.
מבחינה תיירותית בתחילת שנות ה-60, רודזיה הייתה יעד מבוקש לתיירים רבים בשל נופיה המרהיבים, חיות הבר הייחודיות ואתרי הטבע המרהיבים.
מפלי ויקטוריה, אחד משבעת פלאי תבל, והפארקים הלאומיים כמו וואנקה ומטובו משכו אליהם חובבי טבע, חוקרים וציידים מקצועיים מרחבי העולם.
הכרזת העצמאות הקשתה על התיירים הבינלאומיים להגיע לרודזיה.
אף על פי כן, תיירים מדרום אפריקה וממדינות שכנות אחרות המשיכו להגיע, ונעשו מאמצים לפתח תיירות פנים.
בשנות ה-70 המצב הביטחוני הלא יציב, יחד עם סנקציות כלכליות קשות, גרמו לירידה חדה במספר התיירים.
רבים נמנעו מלהגיע למדינה בשל החשש מהאלימות ומהמצב הפוליטי המעורער.
עם זאת, במהלך שנות ה-70, עדיין הגיעו לרודזיה תיירים נועזים וחובבי טבע, בעיקר ציידים מקצועיים שנמשכו לאפשרויות הציד הייחודיות שהמדינה הציעה.
אזורים מסוימים במדינה, שהיו פחות מושפעים מהסכסוך, המשיכו לארח תיירים, וחוו חוויות טבע פראי ושמורות טבע עשירות בחיות בר.
משא ומתן וקץ שלטון האדם הלבן
הדגל הלאומי (עד 1968) הדגל הלאומי (החל מ-1968) הסמל הלאומי
בשנת 2019 הוציא ההיסטוריון יגיל הנקין בהוצאת מערכות את הספר: "כדגים בסבך: רודזיה במלחמה, 1980-1965"שבו הוא מנתח את מצבה של רודזיה מכל הבחינות הן הצבאית הן המדינית והן הכלכלית ובסופו מובאות המלצות ליישום הטקטיקה הרודזית בארץ.
הספר נחשב לספר המקיף ביותר שנכתב על רודזיה.
רודי בוטום הוא מוזיקאי אמריקאי, ממקימי להקת הרוק פיית' נו מור.
רודי בוטום נולד בלוס אנג'לס.
בגיל צעיר החל ללמוד לנגן על פסנתר.
בגיל 18 עבר לסן פרנסיסקו ובגיל 20 עזר בהקמת פיית' נו מור.
שימש כקלידן עד לפירוק הלהקה בשנת 1998.
בשנת 1994 ניגן עם הרכב צד בשם "אימפרייל טין".
בוטום נחשב להומוסקסואל הראשון במטאל כאשר יצא מהארון בשנת 1993 והיה למודל לאלפי צעירים שלא ראו עצמם משתלבים בנוף הקוויר.
השיר הידוע של פיית' נו מור מהאלבום Angel Dust שנקרא "Be Aggressive" (היֵה אגרסיבי) שכתב בוטום, ובו הוא מספר על אהבתו למין אוראלי.
רודי ד'אמיקו הוא מאמן כדורסל אמריקאי-יהודי, שאימן את מכבי תל אביב למשך עונה אחת בלבד (1980/1981) וזכה עמה בהישג הייחודי של ארבעה תארים בעונה אחת.
העונה המושלמת בה ד'אמיקו הגיע לישראל כמאמן מכבי תל אביב החלה בזכייה בטורניר הגביע הבין-יבשתי שנערך בסרייבו.
בהמשכה זכתה הקבוצה באליפות המדינה עם מאזן מושלם של 22 ניצחונות בלא הפסד.
גם גביע המדינה הוענק לה לאחר שגברה בגמר על הפועל רמת גן בתוצאה 105–95.
גולת הכותרת של ההישג של ד'אמיקו במכבי תל אביב היא הזכייה בגביע אירופה.
מכבי עלתה למשחק הגמר שנערך בשטרסבורג ושיחקה מול סינודינה בולוניה.
המשחק הוכרע בשניות הסיום בתוצאה 80–79, ומכבי זכתה בגביע אירופה בפעם השנייה.
עוזר המאמן של ד'אמיקו במכבי תל אביב היה צביקה שרף, לימים מאמן הקבוצה.
למרות מאה אחוזי ההצלחה שהשיג עזב ד'אמיקו את מכבי בסוף אותה עונה.
כיום הוא משמש כסקאוט המכסה את הכדורסל האירופי עבור קבוצת ה-NBA אורלנדו מג'יק, לאחר שמילא תפקיד דומה במשך 11 שנים עבור הקליבלנד קאבלירס.
קודם לכן אימן מספר קבוצות באירופה.
רודי גל הייתה תנועה ימית עברית של תנועת בית"ר, שפעלה בלטביה בשנים 1931–1938. מטרתה הייתה להכשיר את הנוער הבית"רי לספנות מסחרית וצבאית.
התנועה נוסדה בכנס הראשון של תנועת בית"ר בדנציג בשנת 1931.
בכינוס העולמי הראשון של בית"ר בדנציג, באפריל 1931, הוחלט על הקמת 'מחלקה להכשרה ימית' במטרה להכשיר ימאים שיהיו מסוגלים להשיט אניות כשעל סיפונם עולים בלתי לגאליים.
המחלקה הוקמה בארץ ישראל ביוזמתו של רב חובל ירמיהו הלפרין, שגם עמד בראשה.
בכינוס השמיע עדיה חורון את דבריו, שעוררו את התלהבותו של זאב ז'בוטינסקי שטיפח את המלומד הצעיר.
חורון הכריז אז על ייסוד תנועת "רודי גל", שמטרתה הכשרת נוער בית"רי בתחום הימאות להקמת צי עברי סוחר ומגן.
בשנת 1933 התארגנה בעיר ריגה שבלטביה קבוצת בית"רים בשם "רודי גל" שעסקה בדיג.
כעבור שנתיים, בשנת 1935, הוקם בית ספר ימי צף בספינת מפרשים על הים הבלטי.
ספינת האימון נקראה "תיאודור הרצל" ועליה למדו בשלושה מחזורים כ-50 בית"רים מלטביה.
את המימון השוטף ללימוד השיגו מהובלת מטענים בים הבלטי תוך כדי לימוד.
צוות הספינה לא כלל יהודים כלל.
בית הספר הימי נוהל בידי דב ריבלין, עד שהספינה הרעועה הושבתה כליל מפעילות בשנת 1938.
העיר רודוס (יוונית Ρόδος; איטלקית Rodi; טורקית Rodos) היא העיר הגדולה והחשובה באי רודוס, ומשמשת כבירת מחוז דרום הים האגאי וכבירת היחידה האזורית רודוס ביוון.
העיר שוכנת בקצהו הצפוני והצר של האי, והיא מוקפת בים ממזרח, מצפון וממערב.
בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית העיר כ-51,000 תושבים ובאזור האורבאני שלה התגוררו כ-80,000 איש, המהווים רוב מוחלט מ-115,490 תושבי האי.
לאי ישנה היסטוריה ארוכה שתחילתה בתקופת האבן החדשה, בשנת 4000 לפנה"ס לערך.
אך העיר עצמה נוסדה רק בשנת 408 לפנה"ס.
בין המאה ה-14 למאה ה-16 הייתה העיר מעוזם של ההוספיטלרים.
העיר העתיקה של רודוס, שהוקמה בתקופה זו ומשתרעת על שטח של כחמש מאות ושמונים דונם, הוכרזה בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית.
ב-1522 גירש הסולטאן סולימאן הראשון את ההוספיטלרים מהאי וסיפח אותו לאימפריה העות'מאנית.
האי רודוס, כמו האיים הדודקאנסיים היו בשליטת האימפריה האיטלקית בין השנים 1912–1948 ורק לאחר מכן הפכו לחלק מיוון.
האי עליו יושבת העיר יוּשב בתקופת האבן החדשה המאוחרת, בערך בשנת 4000 לפנה"ס, והעיר רודוס נוסדה בשנת 408 לפנה"ס.
היא כונתה "דימון רודיאון" (Δήμου Ροδίων), דהיינו "עירם של בני רודוס".
כיתוב זה מופיע על סמלה הנוכחי של העיר, המעוצב כמטבע עתיק, ועליו דיוקנו של האל הליוס שפולחנו רווח במקום.
במשך כשלוש מאות שנים הייתה העיר למרכז סחר וספנות ולמוקד פוליטי ודיפלומטי.
פריחתה לא נפגעה אף שעברה מיד ליד, ונכבשה על ידי קאריה ב-357 לפנה"ס, על ידי הממלכה האחמנית ב-340 לפנה"ס, ובידי כוחותיו של אלכסנדר מוקדון בשנת 332 לפנה"ס.
לאחר מותו של אלכסנדר מוקדון, כרתה העיר ברית עם תלמי הראשון, ובשנים 305-304 לפנה"ס עמדה בהצלחה במצור בן שנה שהטיל עליה דמטריוס פוליורקטס (Δημήτριος Πολιορκητής - "דמטריוס הצר"), בנו של אנטיגונוס מונופתלמוס.
תוכנית המתאר של העיר העתיקה ידועה מממצאים ארכאולוגיים, והיא חולקה ל-36 גושי מבנים אחידים באורך של 47.70 מטר וברוחב של 26.50 מטר.
בכל גוש היו שלושה בתים, ורחובות ברוחב של חמישה עד שישה מטרים חצצו ביניהם.
העיר הצטיינה במערכות אספקת מים ופינוי הביוב.
רודוס נודעה, בין היתר, בזכות הקולוסוס מרודוס, פסלו הענק של אל השמש הליוס ואחד משבעת פלאי העולם העתיק, שנישא לגובה של כ-34 מטר בכניסה לנמלה.
הפסל הוקם בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס לציון הדיפת המצור שהטיל דמטריוס פוליורקיטיס על העיר, וקרס בשנת 226 לפנה"ס כתוצאה מרעידת אדמה.
רודוס נכבשה על ידי הרפובליקה הרומית בשנת 164 לפנה"ס, אך המשיכה ושגשגה עד המאה ה-1 לפנה"ס, ושמשה כמרכז מדע, אומנות ולימוד, בין היתר לתורת הנאום.
לפי מעשי השליחים, פקד השליח פאולוס את העיר:
בתחילת התקופה הביזנטית איבדה העיר מחשיבותה, אך שימשה כמקום מושבו של בישוף וכמאחז צבאי.
בשנת 620 נכבשה העיר למשך זמן קצר על ידי האימפריה הסאסאנית.
בהמשך המאה נכבשה על ידי הערבים בהנהגת הח'ליף מבית אומיה, מועאויה הראשון.
הערבים שלטו ברודוס משך זמן קצר, ולאחר מכן שב האי לשלטון ביזנטי.
במאות שלאחר מכן, הצטמצם שטחה של העיר והיא הוקפה בביצורים חדשים.
שטחה חולק לשני חלקים - האחד יועד לאצולה והאחר ליתר התושבים.
לאחר מסע הצלב הרביעי וכיבוש קונסטנטינופול, שלטו בעיר שליטים מקומיים, ובהמשך היא ידעה תקופות שלטון קצרות של הרפובליקה של ונציה, הרפובליקה של ג'נובה, האימפריה של ניקאה והסלג'וקים.
לאחר כיבוש עכו ב-1291 וסילוק הצלבנים מארץ ישראל, עבר מרכז הכוח של ההוספיטלרים לקפריסין, אך הם הבינו עד מהרה כי מאזן הכוחות במקום אינו פועל לטובתם, וחיפשו אחר אי אחר שיוכלו לשלוט בכולו.
בשנת 1309 רכשו ההוספיטלרים את רודוס, ואימצו את השם "אבירי רודוס".
רודוס שבשליטת ההוספיטלרים החזיקה מעמד משך יותר ממאתיים שנים, ותפקדה כמעוז נוצרי כנגד העות'מאנים.
בתקופה זו הורחבו ביצורי העיר וחוזקו.
הוקמו בה בית חולים, ארמון ומספר כנסיות בסגנון גותי ובסגנון אדריכלות הרנסאנס.
בחלקה הצפוני שכנו ארמון ראשי המסדר ההוספיטלרי, הכנסיות החשובות, בית החולים, מעון הבישוף הקתולי ואכסניות האבירים.
בחלקה הדרומי התגוררה האוכלוסייה המקומית, ובו שכנו השוק, מספר כנסיות נוספות ובתי כנסת.
למרות היריבות בין האבירים לעות'מאנים, שגשג המסחר בעיר, ויחסי האבירים והאוכלוסייה המקומית היו טובים.
האבירים הקימו ארכיון שהועבר עמם למלטה במאה ה-16, ואשר השתמר עד היום.
ההוספיטלרים הצליחו להדוף מצור ממלוכי על העיר ב-1444, ובחודש מאי 1480 הטיל שוב כוח צבאי עות'מאני בן כ-100,000 חיילים מצור על העיר.
שלוש התקפות מוצלחות ביוני וביולי אותה שנה איימו להכריע את האבירים.
ביצורי העיר ניזוקו באופן קשה, והטורקים תפסו עמדות על חלק מהם.
אולם הכרזתו של מפקד הצבא העות'מאני על כך שכל רכושה של העיר יעבור לאוצרו של הסולטאן מהמט השני והאיסור על מעשי ביזה, גרמו להתמרמרות קשה בקרב החיילים, וחלקם אף נטש את עמדותיהם.
המצור הסתיים זמן קצר לאחר מכן והעיר ניצלה מכיבוש.
42 שנים לאחר כישלון המצור העות'מאני הראשון על העיר, שבו כוחותיו של סולימאן הראשון וצרו על רודוס.
מולם ניצבו 650 אבירים בראשו של כוח צבאי שמנה כ-7,000 איש.
חודש לאחר מכן הגיע הסולטאן לרודוס כדי לפקד בעצמו על הקרב.
הטורקים חסמו את הכניסה לנמל, הפגיזו את העיר בתותחים שהוצבו על היבשה סביב לה, וערכו התקפות חיל רגלים על חומותיה.
ב-4 בספטמבר 1522 התפוצץ מחסן תחמושת מתחת ל"שדרה" האנגלית בחומה הדרומית של העיר, וקטע באורך של 11 מטר ממנה קרס וסתם את החפיר שבחזיתה.
שלוש התקפות טורקיות נערכו במקום זה, אך שלושתן נהדפו.
מתקפות טורקיות רחבות היקף נערכו גם ב-24 בספטמבר ובחודש נובמבר, אך המצור לא הוכרע.
שני הצדדים היו מותשים, ובעקבות הכרזתו של הסולטאן כי יערוב לחיי התושבים אם העיר תיכנע, התקיים משא ומתן בין הצדדים הניצים בין ה-11 ל-13 בדצמבר 1522. המגעים כשלו וההתקפה העות'מאנית התחדשה.
ב-17 בדצמבר הצליחו העות'מאנים לכבוש את "שדרת" ספרד, והגנת העיר הפכה לבלתי אפשרית.
ב-22 בדצמבר 1522 נכנעו האבירים, ותנאי הכניעה היו מפליגים בנדיבותם.
ניתן להם פרק זמן של 12 ימים לעזוב את האי והותר להם לקחת עימם את נשקם ואת אוצרותיהם.
הסולטאן אף התיר לאוכלוסייה המקומית לעזוב את האי במשך שלוש שנים שלאחר מכן, והעניק פטור ממיסים לנותרים למשך חמש שנים.
ב-1 בינואר 1523 יצאו 180 האבירים ששרדו וכמה אלפי תושבים את העיר, ועזבו את רודוס לסיציליה ולאחר מכן למלטה באמצעות ספינות שהעמיד הסולטאן לרשותם.
עם זאת, האוכלוסייה היוונית שנותרה בעיר הוכרחה לפנותה ולעבור להתגורר מחוץ לה, וכך נוסד הרובע שהיה לימים לעיר המודרנית.
העיר איבדה את חשיבותה ונותרה כמרכז לאי רודוס ולאיים הסמוכים לו בלבד.
העות'מאנים תיקנו את הנזקים בחומות העיר, הפכו את הכנסיות החשובות למסגדים, והקימו בעיר מסגדים נוספים, מרחצאות ובתי מידות.
הם עיטרו את בתי העיר בסגנונם, אם כי לא פגעו בעיטורים שהותירו אחריהם האבירים, ובבתים רבים נוספו בתי מרחץ ומרפסות עץ בחזית.
עם שקיעתה של האימפריה העות'מאנית במהלך המאה ה-19, הוזנחו העיר ובנייניה, ומספר רעידות אדמה פגעו בה.
במלחמת איטליה-טורקיה ב-1912 כבשו האיטלקים את הדודקאנסים, וב-1923 הקימו בהם את מושבת "איי הים האגאי האיטלקים" (Isole Italiane del Egeo) שבירתה בעיר.
האיטלקים הרסו חלק ניכר מהמבנים העות'מאנים והפכו את בתי הקברות העות'מאני והיהודי לגנים שהקיפו את חומות העיר העתיקה.
בתקופה זו שופרה התשתית העירונית, והוקמו כבישים ומערכת לאספקת חשמל.
פניה של העיר שמחוץ לחומה שונו באופן מקיף בהתאם לתוכנית אב חדשה, והאיטלקים הקימו בה מבנים רבים שחלקם הושפעו מהאדריכלות הפשיסטית .
האיטלקים אף פעלו רבות בתחומי העיר העתיקה, אך פעולותיהם שם נחשבות כיום לסרות טעם מבחינה אדריכלית והיסטורית.
הם הקימו את ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס כמעט מחדש, ועיצבו אותו בהתאם למה שנתפס בעיניהם כאדריכלות ימי הביניים.
הם התייחסו בביטול לאלמנטים אדריכליים עות'מאניים ונהגו להסירם, ובנוסף, בשנת 1924, הם פרצו בחומה את "שער החירות" (Πύλη της Ελευθερίας, או "שער הים" - Θαλασσινή Πύλη) הסמוך לרציף הנמל.
במלחמת העולם השנייה שימש האי כבסיס צבאי מבוצר שממנו ניסו האיטלקים לבסס את חזונו של בניטו מוסוליני להקמת אימפריה איטלקית ים תיכונית.
לאחר כניעתה של איטליה לבעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, נעשה ניסיון בריטי, כחלק ממערכת הדודקאנס, להצניח במקום צנחנים שיחברו אל 40,000 החיילים האיטלקים ששהו במקום, ויחזיקו מעמד כנגד הוורמאכט.
הגרמנים הגיבו במהירות וכבשו את האי בתחילת ספטמבר 1943. ב-2 בפברואר וב-15 באפריל 1944 הופצצה העיר מהאוויר על ידי חיל האוויר המלכותי, הפצצות שעלו בחיי אדם ובהרס רב, אך הגרמנים החזיקו באי עד סוף המלחמה.
הכיבוש הגרמני המיט אסון על יהודי רודוס, 1,673 מהם נשלחו לאושוויץ, ורק 151 מהם שרדו.
לאחר המלחמה הושלט באי משטר צבאי בריטי, וב-1948 הוא הועבר לשליטת יוון.
ברודוס שורר אקלים ים תיכוני (Csa בשיטת קפן) לא גשום במיוחד, עם קיצים חמים, נטולי גשמים כמעט לחלוטין ולחים, וחורפים גשומים וקרירים.
שלג אינו יורד בעיר, אם כי הוא יורד בהרי האי מעל 900 מטרים.
רודוס נהנית מחורף מהנוחים ביוון ואירופה כולה, בשל מיקומה הדרומי יחסית, ובשל השפעתו הממתנת של הים התיכון.
בחודש מאי יכולים לפקוד את העיר גלי חום (שרבים) שמקורם בצפון אפריקה, ולרוב מלווים באובך וראות לקויה.
כמות הגשמים השנתית הממוצעת בנמל רודוס עומדת על 518 מילימטרים.
העיר היא יעד תיירותי פופולרי, וכלכלתה נסמכת על התיירות, המסחר והשירותים, נוסף למעמדה כבירת הנפה והמחוז.
במהלך חודשי הקיץ נערכים בעיר בזה אחר זה מספר פסטיבלים המוקדשים לאומנות, לקולנוע, לתיאטרון ומחול, למוזיקה, להיסטוריה ולנוער וספורט.
עוד מתקיים בעיר פסטיבל "הוורד" לתרבות ימי הביניים, ובעיר פועלים "המוזיאון לאומנות יוונית מודרנית" (Μουσείο Νεοελληνικής Τέχνης), "המוזיאון הארכאולוגי של רודוס" (Το Αρχαιολογικό Μουσείο της Ρόδου - ראו להלן) ותזמורת סימפונית ותיאטרון עירוניים.
נמל התעופה הבינלאומי רודוס דיאגורס (Κρατικός Αερολιμένας Ρόδου, Διαγόρας) שוכן ממערב לעיר, ובו מסלול טיסה בודד (07/25) באורך של 3,260 מטר המקביל לחוף הים.
השדה נחנך בשנת 1977 והחליף את שדה התעופה המיושן השוכן שלושה קילומטרים מדרום לו.
הוא נחשב לשדה הרביעי בגודלו ביוון מבחינת היקף תנועת הנוסעים בו.
שירותי ספנות פועלים בין רודוס למספר איים וערים ברחבי יוון, כמו גם אל העיר הטורקית השכנה מרמריס.
בעיר ופרבריה פועל שירות תחבורה ציבורית המופעל על ידי חברת "רודא" (ΡΟΔΑ), בעוד שקווי האוטובוס מהעיר ליתר חלקי האי מופקדים בידיו סניף רודוס של חברת האוטובוסים הארצית "ק.ט.א.ל" (Κ.Τ.Ε.Λ.
הפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת הים האגאי (Πανεπιστήμιο Αιγαίου) שוכנת בעיר, ומ-1995 פועל בה "המרכז להכשרה מקצועית של נפת הדודקאנסים" (Κέντρο Επαγγελματικής Κατάρτισης Νομού Δωδ/σου).
בעיר שני מועדוני כדורגל ("א.ס.
דיאגוראס" - Π.Α.Ο Διαγόρας) ומועדון הכדורסל "א.או.
Κολοσσός Ρόδου) המתחרים ברמה הארצית, ומאז שנת 2007 נערכת בה אחת התחרויות בסבב אליפות העולם בטריאתלון
אורכן של החומות הוא כארבעה ק"מ, עוביין עומד על 5.3 מטרים, ועומק החפיר סביבן הגיע במקומות מסוימים ל-20 מטר.
החומות המבוצרות מקיפות את העיר העתיקה (מפה - 1) מדרום, ממזרח וממערב ומצידה הצפוני הפונה אל נמל מנדראקי, הוקמה חומה קטנה יותר.
החומות חולקו ל"שדרות", וכל קבוצה אתנית מאלה שהרכיבו את המסדר ואשר כונו "לשונות" (Langues), הייתה אחראית על התחזוקה ועל ההגנה של אחת מהשדרות.
השדרות כונו על שמן של איטליה, אוברן, אנגליה, גרמניה, פרובאנס וספרד, שהתפצלה ב-1462 לקסטיליה ולאראגון.
החומות תוחזקו באופן מתמיד, ובשלב האחרון נוספו להן עמדות תותחים.
העיר חולקה לשני חלקים על ידי חומה פנימית שכיום אינה קיימת.
החלק הצפוני, שכונה "קולאכיום" (Collachium; Κολάκιο) או "המצודה" (Chateau, Chastel, Castrum, Castellum או Conventus), יועד למגורי האבירים ולמבני הציבור החשובים.
אל הקולאכיום הוביל שער אמבואז (Πύλη Amboiseς) בפינה הצפון-מערבית של העיר.
השער הוקם ב-1512 וגשר הרמה מעל החפיר מוליך אליו.
השער נפתח אל חצר הארמון, ובה ניצב ארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס, הנחשב למבנה המוכר ביותר ברודוס העתיקה.
הוא הוקם במאה ה-14 במקום בו ניצבה מצודה ביזנטית קדומה מהמאה ה-7. המבנה דומה יותר למצודה הבנויה סביב חצר פנימית שלאורכה ארקאדה מאשר לארמון.
המבנה הוקף בחפיר משלו, ומתחתיו נחפרו שלוש קומות אחסון.
המבנה ניזוק חלקית במאה ה-15 כתוצאה מרעידת אדמה ועקב המצור הטורקי.
הטורקים הפכו את המבנה לבית כלא, דבר שגרם להרס שכיות חמדה שהיו בארמון, וחלק נוסף ממנו נהרס בהתפוצצות מחסן תחמושת שאוכסן בכנסייה הסמוכה ב-1856. האיטלקים הקימו חלקים ניכרים מהמבנה מחדש בסגנון שחיקה את סגנון המאה ה-16, והוא שימש כמעון הנציב וכבית קיץ למלך ויטוריו אמנואלה השלישי ולבניטו מוסוליני אחריו.
במוזיאון פסיפסים מהתקופה היוונית המאוחרת שחלקם הובאו אליו מהאי קוס.
מהארמון מוליך מזרחה רחוב האבירים (Οδό των Ιπποτών), רחובו הראשי של הקולאכיום, וסביבו ניצבים הבתים והאכסניות ששימשו כל אחת מהקבוצות האתניות או "הלשונות" של האבירים.
כנסיית הבתולה של המצודה (Εκκλησία της Παναγιάς του Κάστρου) הוקמה ככנסייה יוונית אורתודוקסית במאה ה-12 וצורתה כשל צלב יווני.
האבירים הסבו אותה לקתדרלה קתולית וחיברו את חלקה המזרחי הסמוך לים אל הביצורים.
הטורקים אחריהם הפכו את המבנה למסגד, ולאחר סיום השלטון העות'מאני היא שבה לייעודה המקורי.
בית החולים של האבירים (Νοσοκομείο των Ιπποτών) הוקם על ידי האבירים ב-1440 ובנייתו הושלמה ב-1489. בקומתו הראשונה של המבנה הבנוי סביב חצר פנימית שלאורכה ארקאדה, שכנו חנויות, ואילו בית החולים עצמו שכן בקומה השנייה, שגם היא עוצבה בצורת ארקאדה.
כיום שוכן במבנה המוזיאון הארכאולוגי של רודוס (Το Αρχαιολογικό Μουσείο της Ρόδου), והפריט הידוע ביותר המוצג בו הוא פסל "אפרודיטה מרודוס" מהמאה ה-2 לפנה"ס.
על הרציף ניצבה בעבר "מצודת נייאק" (Naillac), שהוקמה בין השנים 1395–1421, אך קרסה ב-1863. על שובר הגלים של הנמל ניצבות שתי טחנות רוח.
מדרום לקולאכיום, שכן חלקה האחר של העיר, אשר נועד ליתר האוכלוסייה, וכונה "העיר" (Ville, Burgus, אוBurgum).
בחלקה המזרחי של העיר השתרע הרובע היהודי לה ג'ודריה וחלקה המערבי היה לימים לרובע הטורקי.
ברובע היהודי שוכן כיום רק בית כנסת אחד, בית כנסת קהל שלום.
בית הכנסת הוקם במאה ה-12, אך נהרס בעת המצור העות'מאני והוקם שוב לאחריו.
לוג'יית הסוחרים הסמוכה שהוקמה בראשית המאה ה-16, שימשה הן כמקום מפגש והן כמוסד בוררות בין סוחרים.
ברובע הטורקי שוכן מסגד מוסטאפה פאשה (Τζαμί του Μουσταφά Πασά; Mustafa Paşa camii) מהמאה ה-16 ולצידו בית המרחץ החדש (Yeni Hammam) שזכה לשמו בשל כך שהיה בית המרחץ השני שהקימו העות'מאנים בעיר.
סמוך למקום ניצב מסגד סולימאן המפואר (Τζαμί του Σουλεϊμάν του Μεγαλοπρεπούς; Muhteşem Süleyman camii) השוכן במבנה מ-1809 שהוקם במקום בו ניצב מסגד מתקופת סולימאן הראשון.
בעברו שימש המבנה כנסיית השליחים.
עיר ימי הביניים הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, ובנימוקים להכרזה נכתב, בין היתר, כדלקמן:
בתחומי העיר העתיקה מתגוררים כיום כ-2,500 תושבים.
מצפון לעיר העתיקה שוכן נמל מנדראקי (Μανδράκι; מפה - 4) המשמש כיום כנמל הנוסעים של העיר.
ממנו יוצאים קווי ספנות לאיים הסמוכים, לטורקיה ולמספר ערים ברחבי יוון.
משני צדדיה של הכניסה לנמל הקימו האיטלקים שני עמודים שעליהם ניצבים פסלי איילים המסמלים את האי.
לפי המסורת העמודים מסמנים את המקום בו ניצבו רגליו של הקולוסוס, אך כיום הסברה היא שהפסל ניצב למעשה בצידו האחד של הנמל.
על שובר הגלים ניצבות שלוש טחנות רוח ובקצהו הצפוני שוכנת "מצודת ניקולאס הקדוש" (Φάρος του Αγίου Νικολάου) שהוקמה ב-1464.
בעיר החדשה שלאורך המזח המערבי של נמל מנדראקי (מפה - 2), מספר מבני מידות שבנו האיטלקים, ובהם בנייני בנק יוון, בית העירייה, בית הדואר ומשרדי נפת הדודקאנסים מ-1927 ששימשו בעבר כלשכתו של הנציב האיטלקי.
כנסיית הבשורה (Εκκλησία του Ευαγγελισμού) שוכנת על קו המים ולצידה מגדל פעמונים רבוע הנושא גם שעון ובראשו גג רעפים אדום.
מבנה שוק הנמל החליף את הבזאר והוקם בסגנון המשלב אלמנטים של אדריכלות מזרחית .
עוד הוקם בעיר מלון השושנים (Grande Albergo delle Rose), שבו נערכו בשנת 1949 השיחות לקראת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות.
כיום שוכן במבנה הקזינו של רודוס.
במקום שוכן גם המבנה העות'מאני המקורי של מסגד מוראט ראיס (Τζαμί του Murat Reis, Murat Reis camii).
ממערב לעיר החדשה, על הר סטפנוס הקדוש (λόφο του Αγίου Στεφάνου), המכונה גם הר "סמית'" (Monte Smith) על שמו של האדמירל האנגלי סידני סמית, שוכנים שרידיו המעטים של האקרופוליס של רודוס (מפה - 3).
האזור שהיה חלק מהעיר בתקופת יוון העתיקה שוחזר על ידי האיטלקים, ובו שרידי תיאטרון יווני, אצטדיון ומקדשים לאפולו, לזאוס ולאתנה.
נוכחותם של יהודים ברודוס נזכרה לראשונה אגב המצור העות'מאני ב-1480, אך רוב היהודים הגיעו לעיר לאחר גירוש ספרד ב-1492, חלקם דרך סלוניקי, וייסדו במקום קהילה יהודית ספרדית.
השלטון העות'מאני היטיב עם היהודים ואיפשר להם להמשיך ולהתגורר בין חומות העיר, דבר שנאסר על הנוצרים.
ברובע היהודי לה ג'ודריה (La Juderia) פעלו שישה בתי כנסת וכן ישיבות, והיהודים עסקו בכל המלאכות, ובכלל זה מסחר, רפואה, ייצור כלי נשק, אריגה ועוד.
בית הקברות היהודי שכן מדרום לרובע היהודי לה ג'ודריה, אך בשנות ה-30 של המאה ה-20 ייסדו האיטלקים בית קברות יהודי חדש מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בשנת 1920 היגרו קבוצות יהודים מרודוס לקונגו הבלגית, לדרום אפריקה ולרודזיה, ובשנת 1931 נוסד בית כנסת ספרדי בסולסברי.
לאחר הנהגת חוקי הגזע באיטליה ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כ-4,000 מ-6,000 יהודי רודוס עזבו אותה.
כשהגרמנים כבשו את האי, הם ריכזו 1,673 מיהודי הקהילה בכיכר המרטירים שברובע היהודי ב-24 ביולי 1944, ושלחו אותם באוניות לאתונה ומשם לאושוויץ.
בודדים שרדו את הגירוש ורק 151 מהמגורשים שרדו את השואה.
הקונסול הטורקי סלאחטין אולקומן, הצליח להציל 42 יהודים, בטענה שהם אזרחים טורקים או בעלי זיקה לטורקיה.
בית כנסת קהל שלום היחיד בעיר שעדיין קיים משנת 1577. כיום הוא משמש כמרכז מבקרים ובתוכו שוכן המוזיאון היהודי של רודוס לתולדות הקהילה היהודית.
בית הכנסת פעיל רק בראש השנה ויום כיפור.
בעיר חיים נכון ל-2024 כ-40 יהודים בלבד.
לרודוס קשרי ערים תאומות עם 12 ערים ברחבי העולם ועם מדינת רוד איילנד ("האי רודוס" באנגלית) שבארצות הברית:
רוֹדוֹפִּי (בבולגרית: Родопи, ביוונית: Ροδόπη) הוא רכס הרים בדרום-מזרח אירופה, חלק מהמסיב רילו-רודופי, בדרום בולגריה וצפון יוון.
זהו רכס הרים אלפיני בעל גובה ממוצע של 800 מטר.
שוכן ממזרח להרי פירין ומדרום לנהר מריצה.
גובהם של ההרים גורם לכך שלא יהיו מושלגים זמן רב מדי ולכן ניתן להתגורר בהם בנוחות ולעבד אדמות על צלע ההר ובעמקים.
זו הסיבה שההרים מיושבים בצפיפות יחסית לרכסי ההרים האחרים בבולגריה.
בגובה 1,147 מטר שוכן מנזר רילה, שנוסד במאה העשירית, ושמור היטב ומכיל מגדל מבוצר.
תחנות כוח הידרואלקטריות ממוקמות בנהרות איסקור ורילסקה.
הרכס היה מעוז של התרבות הסלאבית בתקופת השלטון הטורקי.
הפסגות הגבוהות, העמקים הציוריים ואגמי ההרים מהווים בסיס לתעשיית תיירות מקומית.
על הר מוסלה יש מתקן למחקר של קרינה קוסמת.
מצפון לרכס רילה, המשקיף על אגן סופיה, נמצא רכס ויטושה המגיע לגובהו המקסימלי בצ'רניברך, 2,292 מטר.
הרי רודופי מחולקים לחלק מזרחי ולחלק מערבי.
החלק המזרחי מעט גבוה יותר ובו נמצאת הפסגה הגבוהה, גוליאם פרליק (2,191 מ').
אלו הם הרי קארסט, המאופיינים במערות רבות ותצורות סלע, כגון, גשרי סלע טבעיים.
בהרי רודופי מספר אתרי סקי, שהגדול שבהם הוא אתר הסקי פמפורובו (Pamporovo, בקירילית: Пампорово).
במנזר בצ'קובו (Бачково) שעל המורדות הצפוניים של הרי רודופי, קבורים שני חסידי אומות עולם, המטרופוליט סטפן והמטרופוליט קיריל, שהיו פעילים בהצלת יהודי בולגריה.
המטרופוליט סטפן נולד בכפר שירוקה לאקה (Široka Lăka, בקירילית: Šирока Лăка) שבהרי רודופי.
בהרי רודופי שוכנת מערת הנטיפים סנז'נקה המהווה יעד תיירותי.
רודוניט הוא מינרל אינוסיליקטי (סיליקט במבנה בצורת שרשרת) של מנגן (אם כי הוא מכיל לעיתים קרובות כמויות קטנות של ברזל, מגנזיום וסידן), השייך לקבוצת הפירוקסנואידים.
נוסחת המבנה הכימי המקובלת של הרודוניט היא MnSiO3, אבל מכיוון שכמות קטנה של המנגן מוחלפת על ידי ברזל, מגנזיום וסידן מקובל להרחיב את הנוסחה ל-Mn2+,Fe2+,Mg,Ca)SiO3).
סוג חום-אפרפר של רודוניט המכיל עד כ-20% של תחמוצת הסידן מכונה בוסטמיט (אם כי הוא מוכר כיום כמינרל נפרד).
יסוד נוסף שלעיתים מצוי ברודוניט בכמויות ניכרות הוא האבץ.
פאולריט הוא סוג של רודוניט המכיל כ-7% תחמוצת האבץ.
המינרל הנדיר פירוקסמנגיט (MnSiO3) הוא פולימורף של הרודוניט ונוצר בלחץ גבוה ובטמפרטורות נמוכות.
האבחנה בינו לבין הרודוניט, כששניהם מופיעים בתצורה של מסה חסרת צורה, בלתי אפשרית בטבע ונדרשות שיטות של קריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן על מנת להבדיל ביניהם.
הרודוניט מתגבש במערכת הטריקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "טריקלינית רגילה" (או גם טריקלינית-פינקואידית) () וחבורת סימטריות מרחבית "".
ככל מינרל אינוסילקטי בנוי הרודוניט משרשרת של ארבעונים של סיליקה, במקרה של הרודוניט כל חוליה בשלשלת מורכבת מאותה יחידה של חמישה ארבעונים קשורים.
במקרה של הפולימורף הנדיר פירוקסמנגיט שלו אותו הרכב כימי כשל הרודוניט, אבל הנוצר בתנאים שונים של לחץ וטמפרטורה, היחידה הבסיסית מורכבת משבעה ארבעונים.
הרודוניט מופיע בטבע בדרך כלל כמסה חסרת צורה או כמקבצים, גרגריים או סיביים.
הגבישים, הנדירים יחסית בטבע, פריזמתיים שטוחים ומוארכים, מעוגלים בקצותיהם באורך של עד 20 ס"מ.
לרודוניט יש פצילות מושלמת בשני כיוונים וטובה בכיוון שלישי, והוא נשבר בצורה בלתי שווה עד דמוית קונכייה.
הקשיות של המינרל בינונית, 6.5-5.5 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 3.57 גרם לסמ"ק.
מקדמי השבירה של הרודוניט הם: nα=1.711-1.738 , nβ=1.714-1.741 ו-nγ=1.724-1.751. גבישי הרודוניט שקופים עד שקופים למחצה, צבעם בדרך כלל אדום עד ורוד או כתום, צהוב, בשקף מנוסר הוא חסר צבע עד ורדרד קל.
צבע אדום ורוד זה דומה מאוד לצבע המינרל רודוכרוזיט, אלא שבדגימות מסיביות של רודוניט יש עורקים שחורים של תחמוצת המנגן, בעוד שברודוכרוזיט יש עורקים לבנים של קלציט.
הבדל נוסף הוא שהרודוכרוזיט מגיב לחשיפה לחומצת מלח מהולה ורודוניט לא.
הצבע האדום של הרודוניט נוטה לדהות לגוון חום עד שחור בחשיפה ממושכת בשל חמצון.
הברק של הרודוניט הוא זגוגי, אם כי למשטחים מלוטשים או למישורי הפצילות יש ברק של פנינה.
הרודוניט ניחן בפליאוכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש.
הוא נראה אדום צהבהב מזווית אחת, אדום ורדרד מזווית שנייה ואדום צהבהב חיוור מזווית שלישית.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1819 במכרה המנגן "הקיסר פרנץ" (ב-1866 שינה המכרה את שמו למכרה המלך וילהלם - König Wilhelm) בסמוך לעיירה אלבינגורדה (Elbingerode) שבהרי ההארץ במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
מקור השם בצבע האופייני למינרל, רוֹדוֹן הוא ביוונית ורד.
אותו מקור שימש גם כמקור לשם המינרל רודוכרוזיט.
השימוש העיקרי ברודוניט הוא כאבן לקישוט וכאבן חן יקרה למחצה.
לרודוניט יש צבע ורוד נאה, ולרוב גם עורקים שחורים של תחמוצת המנגן הנותנים לו מראה ייחודי.
נוהגים לגלף ממנו חרוזים, קבושונים, וחפצי נוי אחרים.
כמו כן נוהגים ללטש גושי רודוניט ולמכור אותם בחנויות לאספני מינרלים.
המאמינים בתכונות מאגיות של מינרל מייחסים לרודוניט יכולת "להציל" באמצעות הפגת רגשות שליליים והגברת הערך העצמי.
רודוניט היא אבן החן הרשמית של מדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
שימוש נפוץ פחות ברודוניט הוא כבצר משני להפקת מנגן.
הרודוניט נוצר כתוצאה מהתמרה הידרותרמית, התמרת מגע והתמרה אזורית בסלעים בהן יש תכולת מנגן.
כמו כן כתוצאה מתהליכים הקשורים להיווצרות סלעי משקע.
הרודוניט הוא מינרל נפוץ למדי.
מקומות בהם ניתן למצוא את המינרל כוללים את מכרות הברזל והמנגן בפאיסברג (Pajsberg) בסמוך לפיליפשטד (Filipstad) ולנגבן (Långban) במחוז ורמלנד (Värmland) שבשוודיה, שבהן ניתן למצוא גבישים קטנים שקופים ומבריקים המכונים פאיסברגיט.
סוג שקוף בגוון אדום-דם מצוי במכרה ברוקן היל (Broken Hill) במדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה.
מקום נוסף בו נמצא הרודוניט בשפע הוא אתר המינרלים פרנקלין במחוז ססקס בניו ג'רזי שבארצות הברית, אם כי כיום כמעט שלא מוצאים גבישים של המינרל אלא רק כמסה חסרת הצורה.
באותו אתר מצוי גם פאולריט כגבישים גדולים, גסים הדומים במידת מה לפצלת השדה ורודה, יחד עם פרנקליניט ובצר של אבץ באבן גיר גרגרית.
מקומות נוספים כוללים אזור יקטרינבורג בהרי אורל שברוסיה; בצ'יקלה בהודו; במורו דה מינה (Morro da Mina) במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל; במחוז נודה-טאמגאווה ביפן; ובקמינגטון (Cummington) שבמסצ'וסטס, בקמברלנד היל (Cumberland Hill) ברוד איילנד ובמחוז קוביי קריק (Cowee Creek) במחוז מקון (Macon) בצפון קרולינה שבארצות הברית.
אלפרד וילי רודולף "רוּדי" דוצ'קה (בגרמנית Alfred Willi Rudolf "Rudi" Dutschke; 7 במרץ 1940, שנפלד, גרמניה הנאצית – 24 בדצמבר 1979, אורהוס, דנמרק) היה מנהיג ודובר בולט של מרד הסטודנטים בגרמניה בשנת 1968. הוא קרא ליצירת שינוי רדיקלי במוסדות השלטון ובחברה הגרמנית דרך היטמעות במנגנוניהם - רעיון שלקח מאנטוניו גראמשי.
דוצ'קה נולד בעיר שנפלד שבמדינת ברנדנבורג בגרמניה הנאצית, הוא גדל בבית פרוטסטנטי ועוד בהיותו תלמיד בית-ספר הצטרף לתנועת הנוער של המפלגה הסוציאליסטית.
הוא סירב להתגייס לצבא ומאוחר יותר אף צוטט: "אילו הייתי באמריקה הלטינית הייתי נלחם עם נשק בידי.
אני לא באמריקה הלטינית, אני ברפובליקה פדרלית.
אנחנו נלחמים עבור זה שלעולם לא יהיה עוד צורך לאחוז בנשק.
אבל אין זו החלטה שלנו"
בשנת 1961 ימים ספורים לפני הקמתה של חומת ברלין, עבר דוצ'קה את הגבול לברלין המערבית שם נרשם ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטה החופשית של ברלין.
הוא הרבה לקרוא בכתבי מרקס, היידגר, סארטר, ג'רג' לוקאץ' וארנסט בלוך ואף למד את תיאורית הביקורת של אדורנו, הורקהיימר ומרקוזה.
ב-1965 הצטרף לאגודת הסטודנטים של הסוציאליסטים הגרמנים, אגודה שנוצרה ב-1946 אך גדלה מאוד בתקופה זו והחלה לתפוס חלק מרכזי בתנועת הסטודנטים בגרמניה, בשלב זה עיקר עיסוקה של האגודה ושל דוצ'קה הייתה בארגון הפגנות כנגד מלחמת וייטנאם.
ב-1966 התחתן רודי עם אמריקאית בשם גרטשן קלוץ (Gretchen Klotz) ולהם נולדו 3 ילדים (ילדם השלישי - מארק, נולד ב-1980, לאחר מותו של דוצ'קה).
דוצ'קה פיתח תורה של שינוי חברתי במסגרת הדמוקרטיה.
תורתו התנגדה למושג האוטופיה שקיים בתורותיהם של הוגים שונים.
במקומה של השאיפה האוטופית, צייר דוצ'קה חתירה אל חברה צודקת יותר ודמוקרטית יותר על ידי בנייתה של חברה בעלת אופי מהפכני.
הוא גרס שהשינוי בחברות המערביות לא יכול להיות מנותק מתנועות השחרור בעולם השלישי והתנועות לדמוקרטיזציה של מרכז ומזרח אירופה.
תורתו הסוציאליסטית ינקה גם משורשיו הדתיים והוא צוטט כמכנה את ישו "גדול המהפכנים".
במרכז משנתו הפוליטית עומד מושג ה"גרילה העירונית", מושג אותו שאל מהארגון טופאמארוס מדרום אמריקה.
בנייר עמדה שניסח יחד עם אידאולוג נוסף מארגון הסטודנטים הסוציאליסטים (Der Sozialistische Deutsche Studentenbund - SDS) הוא קרא לחברי הארגון ליצור גרילה של חבלה וסירוב, "את 'תעמולת היריות' בעולם השלישי יש להשלים ב'תעמולת פעולה' בערים הגדולות...
לוחם הגרילה העירוני יוצר שיבוש והפרעה במטרה לשבור את מערכת המוסדות המדכאים".
בדברים שנשא בהולנד אף הביע רעיונות של פעולות חבלה נגד "מכונת המלחמה הנוראה" של ארצות הברית, שם דיבר גם על "התקפות נגד ספינות נאט"ו".
האינטלקטואל הפרסי Bahman Nirumand אף טען שבמרץ 1968 דוצ'קה תכנן לפוצץ אנטנה של הצבא האמריקאי בזארבריקן.
המרד שהוביל נשען במידה רבה גם על השאלות הקשות שהעלו בני דורו כלפי דור האבות שלהם אודות הזוועות שעשה תחת שלטונו של היטלר.
שאלות עליהן נענו בעיקר בשתיקה.
ואכן פעולות המרד הראשונות ביקשו להפטר מנאצים-לשעבר שעדיין מילאו תפקידי מפתח בממשלה ומערכת המשפט בגרמניה של אחרי מלחמת העולם השנייה.
ב-11 באפריל 1968 שרד דוצ'קה ניסיון התנקשות במהלכו נורה שלוש פעמים מחוץ למשרדי הפדרציה של הסטודנטים הסוציאליסטיים הגרמנים.
מותו כ-12 שנה מאוחר יותר נגרם בעקבות בעיות בריאות שמקורן באירוע זה.
ניסיון ההתנקשות עורר גל של הפגנות אלימות בקרב הסטודנטים.
אף על פי שבמשך שנים הטענה הייתה שהמתנקש, יוזף בכמן, פעל על דעת עצמו ובלא השתייכות לתנועה פוליטית, בשנים האחרונות, עם חשיפת מסמכים של השטאזי, התברר כי הוא ניהל קשרים ענפים עם מפלגת ימין קיצונית ועם גורמי ימין שהיו אחראים מאוחר יותר לסדרת פיגועים בגרמניה.
אחרי ניסיון ההתנקשות ניהלו דוצ'קה ובכמן קשר בהתכתבות עד להתאבדותו של בכמן בכלא.
אחרי ניסיון ההתנקשות עברו דוצ'קה ואשתו, האמריקאית גרטשן קלוץ (Gretchen Klotz), עם ילדיהם לאנגליה.
דוצ'קה התקבל לאוניברסיטת קיימברידג' במטרה לסיים את התואר שלו אך גורש ממנה בהאשמה שהוא מהווה גורם לפעילות חתרנית.
הוא עבר עם משפחתו להתגורר בדנמרק, עד למותו מטביעה באמבט בעקבות התקף אפילפסיה שנבע מסיבוכים בריאות בעקבות ניסיון ההתנקשות.
שמו של דוצ'קה הונצח בשביל מרכזי באוניברסיטה החופשית בברלין, אחד ממוקדי מרד הסטודנטים, וברחוב ברובע קרויצברג.
רודולפינה מנצל הייתה מאלפת כלבים ומדריכת כלבנות יהודייה שפעלה באוסטריה, בגרמניה ובישראל.
עסקה באילוף כלבים למשימות ביטחון, בשירות המשטרה האוסטרית, הצבא הגרמני, הצבא הבריטי ו"ההגנה", ולאחר מכן אילפה בישראל כלבי נחייה לעיוורים.
מנצל נולדה ב-1 במרץ 1891 בווינה למשפחת וולטוך (Waltuch) האמידה.
היא למדה באוניברסיטת וינה, ושם קיבלה תואר דוקטור בפסיכולוגיה, ביולוגיה וביוכימיה.
במהלך לימודיה הייתה פעילה באגודת הסטודנטים הציונית והקימה את הסניף הווינאי של תנועת הנוער הציונית "בלאו וייס".
בשנת 1915 נישאה לרופא רודולף מנצל, והשניים עברו להתגורר בווילה מפוארת בעיר לינץ.
בשנות ה-20 הקימו בני הזוג מנצל בביתם בית ספר לאימון כלבי תקיפה, הגנה, שמירה וגישוש, וערכו מחקרים בתחום זה, שזיכו אותם במוניטין בינלאומי.
הם אילפו כלבים להגיב לפקודות בעברית, ושלחו אותם לארץ ישראל.
כלבים שאימנה למען משטרת אוסטריה והצבא הגרמני אולפו אף הם להגיב רק לפקודות בעברית.
בשנת 1934 הגיעה לביקור ראשון בארץ ישראל, והכשירה מאלפי כלבים של "ההגנה".
בעקבות האנשלוס – סיפוח אוסטריה לגרמניה בשנת 1938, הורה היטלר להעביר את בני הזוג מנצל למחנה של הצבא הגרמני, כדי שיעבדו בשירותו.
בעזרתו של סגן מפקד האס-אס בלינץ, שהיה ידידם, נמלטו בני הזוג מנצל, וב-12 בספטמבר 1938 הגיעו עם אחדים מכלביהם לארץ ישראל.
בני הזוג התגוררו בקיבוץ רמת יוחנן, ולאחר מכן עברו לקריית מוצקין, שם הקימה מנצל את "המכון לחקר כלבים ואילופם".
במכון עסקו תחילה באילוף כלבים לצורכי ביטחון, ובין השאר הוכשרו בו כלבים לגילוי מוקשים.
בהדרגה הפך המכון למרכז ארצי לגידול כלבים גזעיים, בין השאר לצורכי חקלאות.
בשנת 1942 פנה אליה הצבא הבריטי, כדי שתכשיר 400 כלבים למען הכוחות שפעלו בצפון אפריקה.
מנצל נועצה במשה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, והוא הורה לה להיעתר לבקשה.
הבריטים הבטיחו שלא ישתמשו בכלבים אלה נגד יהודים, ועמדו בהבטחתם.
מנצל גילתה וטיפחה את גזע הכלב הכנעני והעניקה לו את שמו, הביאה להכרה בו כגזע נפרד, ואף ייצאה ממנו לארצות הברית ולמדינות נוספות.
לאחר מלחמת העצמאות עברה להכשרת כלבי נחייה לעיוורים, בשנת 1949 הקימה בקריית חיים את המכון לאימון כלבי נחייה לעיוורים, שפעל עד 1970. בשנות ה-60 לימדה פסיכולוגיה של בעלי חיים באוניברסיטת תל אביב והייתה האשה הראשונה שהייתה לפרופ' באוניברסיטה זו (1962).
רודולפינה מנצל נפטרה ב-7 במאי 1973, כמעט שלוש שנים לאחר פטירת בעלה, ב-1 באוגוסט 1970. נקברה בקריית מוצקין.
כתביה ומכתביה נשמרים ב בירושלים.
כל ספריה נכתבו יחד עם בעלה, רודולף מנצל.
חנוך כלבים ואלופם, לנוטר, תרצ"ט
על כלבים, חתולים ושאר ידידים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ט
רודולפו אנריקה פוגוויל (בספרדית: Rodolfo Enrique Fogwill;
הוא נודע לראשונה כמנהל משרד פרסום ולאחר מכן כסופר.
רודולפו פוגוויל נולד ב-1941 בקילמס (Quilmes), פרוור של בואנוס איירס.
הוא עשה תואר בסוציולוגיה באוניברסיטת בואנוס איירס ולאחר מכן היה למרצה באוניברסיטה.
שם כתב שירים, סיפורים קצרים ומאמרים שעוסקים בקשר שבין תקשורת, ספרות ופוליטיקה.
בהמשך חייו עבד כמנהל משרד פרסום וכאיש עסקים.
זכייתו ב-1980 בפרס חשוב על סיפורו "Muchacha punk" אפשרה לו להגיע להכרה ולהקדיש את זמנו לכתיבה.
בנוסף לספריו, חלק מכתביו שולבו באנתולוגיות שהתפרסמו בארצות הברית, בקובה, במקסיקו ובספרד.
ב-2003 זכה במלגת גוגנהיים, ובשנה שאחריה זכה בפרס הלאומי לספרות בארצו, על ספרו "Vivir afuera" ("לחיות בחוץ").
ב-2010 נפטר פוגוויל עקב נפחת בריאות שנגרמה מהתמכרותו לעישון.
עד כה יצא לאור ספר אחד מיצירתו: ארמדילים: תמונות מקרב תת-קרקעי, תרגם מספרדית: יורם מלצר.
הספר עוסק בקבוצה של חיילים ארגנטינאים במלחמת מלווינס אשר מסתתרים בתוך מחפורת ומנסים לחמוק מלחימה, שפירושה עבורם מוות.
הספר כתוב בסגנון היפר-ריאלסטי אשר מנכיח את המלחמה על כל נוראותה.
עם זאת, הרומן מתרחק משיפוט מוסרי ואינו מציג את העריקים באור שונה או הומניסטי.
כל הדמויות מתוארות בחדות מינימליסטית במציאות שבה אין טובים ורעים.
רידיגר "רודי" דורנבוש היה כלכלן אמריקאי ממוצא גרמני, ושימש כפרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) במשך 27 שנים.
מחקריו עסקו בעיקר בנושאים של מאקרו-כלכלה, כלכלה בינלאומית, אינפלציה ושערי חליפין.
נולד בעיר קרפלד שבמדינת נורדריין-וסטפאליה.
הוא סיים לימודים במדעי המדינה באוניברסיטת ז'נבה בשנת 1966. אחר כך נסע לארצות הברית, שם השלים תואר שני (1969) ודוקטורט בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו (1971), ולאחר מכן שימש כמרצה שם.
בשנת 1975 מונה לפרופסור חבר במחלקה לכלכלה באוניברסיטת MIT ובשנת 1984 מונה לפרופסור מן המניין.
הוא המשיך ללמד באוניברסיטת זאת עד למותו בשנת 2002.