tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניתן לשער כי בגדיה נשמטו במהלך מנוסתם המהירה מהעיר, כאשר הם חיפשו מקום מקלט באזור ההררי.
בהתחשב במיקומה בקומפוזיציה, ייתכן שדווקא בת זו הייתה הקרובה ביותר לאזור ההרס של סדום, דבר שעשוי להסביר את הופעתה המבולגנת ואת מצב הרוח ההיסטרי המשתמע מתנוחתה.
כמו כן, הדמות מופיעה בצורה מקוצרת (Foreshortened) יחסית ללוט ולאחותה, מה שיוצר רושם שהיא קטנה מהם בגודלה.
נדמה כי אילו הייתה מתמתחת לגובה מלא, עדיין הייתה נמוכה משאר הדמויות - דבר שתורם לממד הדרמטי של הסצנה.
פול גטי מחזיק באחת היצירות החשובות בקריירה של אורציו ג'נטילסקי, קיימות לפחות שבע גרסאות מצוירות נוספות של הציור, וכן תחריט אחד של הנושא.
אחת מהגרסאות המצוירות נמצאת בגלריה לציור קלאסי בברלין.
גרסה נוספת שמורה בגלריה הלאומית של קנדה באוטווה, ואילו גרסה שלישית מצויה במוזיאון תיסן־בורנמיסה במדריד.
גרסה זו לעיתים מתבלבלים בינה לבין גרסת מוזיאון גטי, אך ככל הנראה צוירה בידי עוזריו של ג'נטילסקי ולא על ידו עצמו.
טיפול דומה בנושא, גם הוא תחת הכותרת לוט ובנותיו, מצוי במוזיאון לאמנויות יפות בבילבאו, ספרד.
הגרסה המוצגת במוזיאון בברלין מעוררת עניין מיוחד, בין היתר משום שהקומפוזיציה בה כמעט זהה לזו שבמוזיאון גטי.
עם זאת, פרט חשוב אחד מבחין בין השתיים: צבעי בגדיהן של שתי הבנות הוחלפו ביניהן.
כלומר, הבת הלבושה בכחול בגרסת גטי מופיעה בלבוש בגוון אחר בגרסה הברלינאית, ולהפך.
שינוי זה יוצר דינמיקה חזותית שונה ומעשיר את הדיון בפרשנות ובסדנאות העבודה של ג'נטילסקי.
הציור "לוט ובנותיו" המוצג כיום במוזיאון בברלין שומר על קומפוזיציה פיגורטיבית זהה לזו של הגרסה שבמוזיאון גטי.
לוט רכון בחיקה של הבת שמשמאל, בעוד היא מצביעה לעבר סדום, ואחותה מימין נראית נרתעת לאחור באותה תנוחה בדיוק.
אולם הבדל משמעותי בין שתי הגרסאות נעוץ בצבעי הלבוש של הדמויות: הבת שמשמאל לובשת שמלה צהובה, והבת שמימין לבושה בשמלה אדומה.
חילוף זה בצבעים משנה באופן מהותי את האווירה הרגשית של היצירה.
הצהוב מעניק תחושת בהירות ואקטיביות לדמות המצביעה, בעוד שהאדום, הנישא על ידי הדמות הנרתעת, מדגיש רגש של חרדה או תשוקה – ובכך מעמיק את המתח הדרמטי שבין השתיים ומעניק לציור גוון רגשי שונה מזה שבגרסת גטי.
הציור "לוט ובנותיו" המוצג כיום במוזיאון ברלין נושא בדיוק את אותה קומפוזיציה פיגורלית כמו זו שבגטי.
לוט רכון בחיקה של הבת משמאל כשהיא מצביעה על סדום והבת מימין נסוגה לאחור מהנוף באותו תנוחה.
עם זאת, הבת משמאל לובשת שמלה צהובה והבת מימין לובשת שמלה אדומה, מה שמשנה באופן פעיל את מצב הרוח בציור.
קומפוזיציה הפשוטה לכאורה של ג'נטילסקי מלאה בסמלים עדינים אך רבי־עוצמה, שמעניקים עומק לא רק ליצירה הבודדת, אלא גם לקשרים בינה לבין שתי היצירות הנוספות שבסט.
אחד המאפיינים הבולטים בציור הוא השימוש בצבעים הראשוניים - אדום, צהוב וכחול - כאשר כל אחת מהדמויות מקבלת צבע שונה.
לוט לבוש בכחול, הבת שמשמאל באדום, והבת שמימין בצהוב.
על פניו, חלוקה זו נראית דקורטיבית או אסתטית בלבד, אך יש לה משמעות סמלית עמוקה.
צבעים ראשוניים הם הצבעים הבסיסיים היחידים שאינם נוצרים מערבוב צבעים אחרים; מהם נגזר כל שאר הצבעים שבגלגל הצבעים.
על כן, ניתן לראות בהם ייצוג לבראשית, למקור.
בהקשר של סיפור לוט ובנותיו - שבו הם הניצולים היחידים של עולם שנחרב, ואמורים לשמש בסיס לאנושות מחודשת — בחירה זו מקבלת משמעות חזקה: ג'נטילסקי משתמש בצבע ככלי סמלי לייצוג התחלה, יסוד, והולדה מחדש.
באמצעות הצבע, הוא מדגיש את תפקידם של לוט ובנותיו כמייסדי "העולם החדש" לאחר החורבן, ובכך מעניק לרכיב חזותי מובן מיתולוגי ועמוק.
העירום ביצירה ממלא תפקיד סמלי משמעותי, והוא מופיע בסדר יורד לאורך הציר משמאל לימין.
הבת שמשמאל היא הלבושה ביותר, לוט חושף שטח עור גדול יותר, ואילו הבת מימין כמעט חשופה, כשבגדיה נשמטים מעל גופה.
היררכיה זו של חשיפה גופנית אינה מקרית, אלא משקפת מהלך רגשי ועלילתי מתהווה.
על פי הסיפור המקראי, לאחר שבנות לוט סבורות כי לא נותרו עוד גברים בעולם שמהם יוכלו להביא ילדים, הן מחליטות להשקות את אביהן יין במשך שני לילות עוקבים, וכאשר הוא שיכור - לשכב עמו כדי להיכנס להריון.
ג'נטילסקי מרמז לצפוי להתרחש בעזרת שילוב של כמה סצנות מהעלילה לתוך רגע אחד חזותי.
הציור מציג את הבנות מביטות אל המרחק, כאילו משקיפות אל חורבן סדום או מהרהרות במצבן; את לוט במצב של שכרות מובהקת; ואת הבת מימין מצויה כבר בתהליך של התפשטות.
באמצעות מיזוג זה של שלבים נרטיביים שונים - ההתבוננות, קבלת ההחלטה וההכנה למעשה - מצליח ג'נטילסקי לרמוז על מערכת היחסים הערֵבה שבין האב לבנותיו מבלי להציג את המעשה עצמו.
העירום, לפיכך, אינו רק אמצעי אסתטי, אלא חלק בלתי נפרד מההעמקה הסמלית של הציור ומאופיו הטעון מוסרית ונפשית.
השילוב של סמל פיזי ביצירה ממחיש את יכולתו של ג'נטילסקי לשלב בין סמלים מילוליים לבין סמלים מטאפוריים, תוך יצירת עומק פואטי בציור.
הסמלים המילוליים ביצירה מוגבלים לכלי החרס והגביע המוצבים בפינה השמאלית התחתונה של הקומפוזיציה.
הכד פתוח, הפוך וריק, ולצידו גביע ריק גם הוא - רמז ברור לתוכנית שבנות לוט רקמו כדי להשקות את אביהן ביין ולהשיג את מטרתן.
מעבר לכך, הכלים הריקים מהווים גם אזכור א־מילולי לאובדן הטוהר של הבנות.
ברגע שהן שמות את תוכניתן לפעולה, מתחיל תהליך של התרחקות מהטוהר והבתולין - תהליך שיגיע לשיאו בקיום יחסי מין עם אביהן.
מעניין לציין כי דווקא הסמלים הישירים ביותר, הנוגעים באופן מוחשי לעלילה, הם אלו שג'נטילסקי "החביא" יותר מכל - מוצבים בצד, בפינה כמעט נסתרת מן העין.
לעומת זאת, הסמלים הסמויים והמרומזים יותר - כמו בחירת הצבעים, מבנה הקומפוזיציה, ורמזי העתיד לבוא - הם אלו שמושכים את עין הצופה ומובילים את חוויית הצפייה, לעיתים מבלי שהמתבונן מודע לכך במודע.
ייתכן שג'נטילסקי עשה זאת במכוון, מתוך רצון ליצור קומפוזיציה פואטית, שבה האמירה המשמעותית ביותר נטמעת באלמנטים הדקים ביותר, וכך מאפשרת קריאה רגשית ומוסרית עמוקה ומורכבת של היצירה.
הצבע האדום נחשב לצבע "אקטיבי", כזה שמעורר רגשות עזים וקשור לתשוקה, אנרגיה ולעיתים גם לסכנה.
הצהוב, לעומת זאת, מייצג לעיתים רעננות ואופטימיות, אך גם פחדנות, זהירות וחולשה.
ההבדלים הסמליים הללו מקבלים משמעות נוספת כאשר משווים בין גרסת ברלין לגרסת גטי של לוט ובנותיו.
בגרסת ברלין, הבת שמצביעה לעבר סדום לבושה בצהוב.
היא זו שנוטה בגופה קדימה, מתקרבת באקטיביות אל כיוון ההרס, למרות שהיא ממוקמת רחוק יותר פיזית ממנו.
היא מפגינה חוסר פחד ואף להיטות לגרור את אחותה להביט במה שמתחולל - התנהגות שבאופן סמלי אינה מתיישבת עם הזהירות שצהוב מייצג, מה שיוצר דיסוננס בין הצבע לפעולה.
לעומת זאת, הבת הלבושה באדום, זו שממוקמת מימין, היא דווקא זו שנרתעת לאחור ומנסה להתרחק מההתרחשות.
כלומר, צבעה מבטא לכאורה תשוקה או אקטיביות, אך גופה משדר פחד ומנוסה.
דיסוננס זה יוצר מתח חזותי וסמלי שעשוי להסביר מדוע גרסה זו לא זכתה להעדפה מצד סאולי - הפטרון שהזמין את היצירה - או מצד ג'נטילסקי עצמו.
בגרסת גטי, לעומת זאת, מתקבל איזון סימבולי והרמוני הרבה יותר: הבת שמצביעה ונמשכת אל ההרס לבושה באדום, מה שמתכתב עם הדחף, הסכנה והתשוקה לרגעים דרמטיים; הבת שנרתעת לאחור לבושה בצהוב, צבע שמתאים יותר לרגש הזהירות והפחד שהיא מבטאת בגופה.
בכך נוצרת הלימה בין צבע, רגש ותנועה.
לוט, בשתי הגרסאות, לובש כחול - צבע המסמל שלווה, איזון ויציבות.
הוא ממוקם פיזית במרכז הקומפוזיציה, אך גם מהווה עוגן רגשי וקומפוזיציוני בין שני הקטבים שמייצגות בנותיו: משיכה והתרחקות, אקטיביות ופחד.
צבעו הכחול מדגיש את חוסר המודעות שלו למה שמתרחש סביבו, ומחזק את הדימוי שלו כדמות פסיבית במרכז סערה רגשית ומשפחתית.
הגרסה המוצגת במוזיאון בברלין מתאפיינת גם בשימוש מוגבר בניגודיות (קונטרסט), במיוחד באופן שבו האור והצל מעצבים את הדרמה של הסצנה.
הדבר בולט במיוחד בבגד של הבת שמשמאל ללוט: גבה מוצל כמעט לחלוטין, ופרצופה רק בקושי נחשף לאור, בניגוד ללוט ולאחותה, שמוארים באופן ברור ובולט יותר.
שימוש זה בצל עמוק מדגיש את תנועת הגוף והמתח הפנימי של הדמות, ויוצר אפקט דרמטי שמכוון את תשומת הלב לא רק למה שמואר, אלא גם למה שמוסתר חלקית.
ההצבה של הדמות בחצי אור וחצי צל עשויה לרמז על הדואליות שבכוונותיה - בין מוסריות למעשה אסור.
כמו כן, הכד והגביע המונחים לצידה של הבת השמאלית מוארים גם הם באופן חד, והצללים שהם מטילים על הרקע הופכים אותם לבולטים הרבה יותר.
בגרסה זו, ג'נטילסקי מעלה את מעמדם הסמלי של הכלים הללו - רמז לשכרות, לפיתוי, ולאובדן הטוהר - על ידי הדגשתם הקונטרסטית בפינה הימנית התחתונה של הציור.
בגרסת גטי, לעומת זאת, לא נעשה שימוש דומה בקונטרסט גבוה.
ג'נטילסקי בחר שם בתאורה רכה ומאוזנת יותר, שאינה יוצרת את אותה עוצמת דרמה סביב הדמויות או החפצים.
כך, הכד והגביע מופיעים כאלמנט משני ולא מושכים תשומת לב באותה מידה.
ייתכן שהבחירה הזו נועדה להטות את מרכז הכובד מהסמליות הישירה אל הרמזים הפסיכולוגיים, הצבעוניים והגופניים המפוזרים לאורך הקומפוזיציה.
סיפור זה, שמזמן עיסוק עמוק בשאלות של מוסר, הישרדות, אשמה ויצר, הפך בתקופת הרנסאנס והבארוק לנושא פופולרי במיוחד בציור, כאשר שימש לעיתים קרובות תירוץ להצגת עירום נשי במסגרת תנ"כית לגיטימית.
גרסתו של רובנס נחשבת אחת הביטויים המורכבים, המבריקים והפסיכולוגיים ביותר לנושא זה בתולדות האמנות.
הציור מתאר את לוט שרוע על רצפת מערה, כבד גוף, שיכור, עיניו מזוגגות ופניו סמוקות מיין.
הוא לבוש בגלימה פרוותית בגוון סגול-אפור, שמוסתרת ברישול ומותירה את גופו ברובו חשוף.
משמאלו יושבת בתו העירומה, יציבתה מתוחה, גופה מוצג בעירום חזיתי, תוך שהיא נראית דרוכה ומבולבלת.
משמאל – בתו הלבושה למחצה בשמלה כחולה חשופה, נראית נינוחה, מלטפת את צווארו של לוט ומביטה בו בעיניים ערות ובוטחות, כמי ששולטת במצב.
שתיהן פועלות בתיאום, אך ביטוי הרגש של כל אחת מהן שונה, דבר המוסיף למורכבות הנרטיבית של התמונה.
הקומפוזיציה צפופה, גופות הדמויות כמעט משתלבים זה בזה, בעוד רקע המערה החשוך יוצר מסגרת אינטימית ואפלה לאירוע.
התאורה מגיעה ממקור חיצוני סמוי, המאירה את גופיהן העירומים של הבנות ויוצרת ניגוד חריף עם גופו הצלוליטרי, הקמל והאדום של לוט.
משחקי הצבע, הבדלים בטקסטורות, בדים דשנים ואפקטים של אור וצל – כולם מגויסים לצורך תיאור תחושת פיתוי, אובדן שליטה ובלבול מוסרי.
כל פרט – ממבנה השרירים ועד הבעת הפנים – מבוצע בדיוק ובשכבות צבע עשירות שממחישות את שליטתו הווירטואוזית של רובנס במדיום.
גרסה מוקדמת של רובנס לנושא "לוט ובנותיו", שצוירה סביב 1610 ונמצאת כיום באוסף מוזיאון שוורין, מתארת את לוט כגבר שיכור ופועל: הוא מלטף את בתו, מושך את חולצתה מבטנה, ונועץ בה מבט חושני.
בציור זה שולטת אווירה וולגרית גסה, שונה בתכלית מהגרסה המאוחרת, המורכבת והמאופקת יותר.
טכניקת ביצוע, חומרים ומצב שימור
הציור "לוט ובנותיו" של רובנס בוצע בשמן על בד קנבס בגודל 190 על 225 ס"מ, כולל תוספות מאוחרות מהמאה ה־18 בגובה של כ־18 ס"מ למעלה ו־10 ס"מ למטה.
הקנבס נארג באריגת טוויל טיפוסית למאה ה־17, עם שתי חוטי ערב על כל חוט שתי.
ההכנה כללה שכבת גיר ולאחריה פריימר בצבע לבן עופרת.
ניתוח בטכנולוגיית רנטגן ואינפרא־אדום מגלה כי רובנס פעל בביטחון רב, עם מעט מאוד שינויים קומפוזיציוניים (פנטימנטי), כמו תיקון קל בפרופיל ראש הבת העירומה.
נראה כי לא היה מודל מוקדם (מודלו) או רישום בדיו לפני הציור, אך ייתכן שהיה כזה ואבד.
הציור נשמר במצב טוב מאוד.
הצבעים, המרקמים והגוונים קריאים למרות שכבת לכה ישנה.
יש בו מעברים מדויקים בטונאליות של עור, בגדים ורקע.
עושר הצבעים ניכר במיוחד בניגוד בין צבעי הכחול והאדום של בגדי הדמויות, לטונים הסגולים־אפורים של גלימת לוט.
בולט במיוחד השימוש הנרחב בטכניקת האימפסטו – אזורי צבע עבים – לדוגמה בשיער הארוך והקלוע של הבת העירומה, שם ניתן להבחין במשיחות מכחול חופשיות לצד קטעים מטופלים בדייקנות גבוהה.
הניתוח הטכני מראה גם את שיטת העבודה של רובנס: הגב והעכוז של לוט צוירו תחילה בשלמותם; אחר כך נוספה הגלימה הסגולה, לאחריה הפרווה החומה, ולבסוף דוגמת הדמשק.
תהליך זה מדגים את שליטתו הגבוהה במבנה, שכבתיות וארגון הקומפוזיציה.
הציור נשמר במסגרת מקורית מעוטרת שנבנתה במיוחד לארמון בלנהיים, בסגנון הריהוט שתכנן ג'יימס מור בסביבות 1710–1720.
רובנס היה אמן שראה בשילוב מקורות חזותיים מגוונים לא רק כלי יצירה, אלא אידאולוגיה אמנותית.
כפי שתיאר הסופר ואמן בן תקופתו סמואל ואן הוכסטרטן, רובנס פעל כמו דבורה סמלית, "אשר לוגמת מכמה מהפרחים היפים ביותר כדי לשלב את הצוף שלהם בדבש שלה".
בציור "לוט ובנותיו" מתגלמת אידאולוגיה זו: היצירה שואבת השראה ממגוון רחב של מקורות – מהעת העתיקה, מהרנסאנס האיטלקי ומהאמנות הפלמית של זמנו.
ההשפעה של קרוואג'יו ניכרת ברורה במיוחד: בתאורה הדרמטית, בגוונים החמים והכבדים, בדגש על החומריות של הגוף – ואף בפרטים גולמיים כמו כפות רגליו המלוכלכות של לוט.
עם זאת, מקור ההשפעה המרכזי הוא דווקא אמנות הפיסול הקלאסית.
בתקופתו ברומא העתיק רובנס עשרות פסלים עתיקים – והאמין ששלמות הציור תלויה בהפנמה עמוקה של הפיסול הקלאסי.
בציור הנוכחי כל דמות מעוצבת כמו פסל חיי, עם קווים מגולפים, נפח ברור, ותנוחות מבוימות אך טבעיות.
דמותו של לוט, בפרט, שואבת השראה מפסל הלניסטי בלתי מזוהה של "הרקולס רובץ", שאותו רובנס העתיק באיטליה.
תנוחתו דומה גם לזו של "סילנוס השיכור" – פסל מוכר שהיה באוסף משפחת קיג'י ברומא, ושרובנס העתק אף אותו.
במקביל, התנוחה הרפה והזוויתית של לוט מזכירה את זו של לדה בציורו האבוד של מיכלאנג'לו "לדה והברבור", אותו רובנס הכיר דרך תחריט של יאקוב בוס ואף העתיק בעצמו.
רובנס משתמש בתנוחה זו, המקושרת בדרך כלל לפיתוי נשי, כדי להפוך את לוט למעין "לדה גברית" – קורבן לפיתוי, ולא הפיתוי עצמו.
גם דמויות הבנות יונקות ממסורת פיסולית.
הבת הערומה, בתנוחתה הכפופה והדרוכה, מזכירה את הפסל "ונוס הכורעת", פסל רומי מהמאה ה־2 לספירה, שהיה נפוץ באוספים איטלקיים כמו זה של גונזאגה במנטובה.
אמנים רבים כבר השתמשו בפוזה זו כסמל למיניות מכוסה למחצה, ורובנס מאמץ אותה תוך שהוא הופך אותה לסמל של מתח בין ענווה לפיתוי.
תנוחתה של הבת מופיעה גם בציורים אחרים מאותה תקופה של רובנס, ביניהם "שושנה והזקנים" (1614), "הבריחה למצרים" ו"ונוס, קופידון, בכחוס וקרס".
הבת הלבושה צוירה לפי מודל חי, אך פניה מבוססים על זו של מריה בציורי הבתולה, בעיקר מהציור המשותף של רובנס עם יאן ברויגל "הבתולה והילד בזר פרחים".
בכך מטעין רובנס את הדמות במתח איקונוגרפי כפול: היא מגלמת הן את האם הטהורה והן את האישה המפתה – קונפליקט עז שמוסיף לעומק הדרמטי של הציור.
פרשנות מוסרית, דתית ותרבותית והקשר ליצירה
הסיפור התנ"כי של לוט ובנותיו – וביתר שאת האופן שבו רובנס בחר להציג אותו – עורר לאורך הדורות שיח פרשני טעון סביב שאלות של חטא, כפרה, מוסר נשי, ותפקידה של האמנות כמתווך בין תשוקה לדידקטיקה.
החומר המקראי עצמו, בפרט הפסוקים בפרק י"ט של ספר בראשית, מציג תמונה שנויה במחלוקת: הבנות יוזמות את המעשה, אך הנרטיב חוזר פעמיים על כך שלוט "לא ידע בשכבה ובקומה" – ניסוח שהשפיע על דרך הפרשנות לדמותו.
אן לואנתל ציינה כי כבר המפרשים הקדומים היו רגישים לאמביוולנטיות בדמותו של לוט, ונטו להאשים אותו בשכרות בלבד ולא בגילוי עריות של ממש.
בספרו "החיים הדתיים" (1609) הציג פרנסואה דה סאל את סיפורו של לוט כהוכחה לכך שחטאים אינם בהכרח מגונים אם אינם הרגליים, ושגם חטא כזה ניתן למחילה.
תפיסה זו אפשרה לראות בלוט לא דמות חוטאת אלא אדם שנפל באופן חד־פעמי תחת נסיבות קיצון.
בנותיו, מנגד, קיבלו לעיתים קרובות יחס סלחני: הן פעלו מתוך רצון "להקים זרע לאבינו", ולא מתוך תאווה.
במסגרת מוסרית של התנ"ך, קיים גם שיקול לפיו גילוי עריות נחשב פחות חמור מאשר הכחדה או עקרות – נימוק שחיזק את הלגיטימציה המוסרית לפעולתן.
למרות הרובד הסלחני, הנושא שימש בתקופת הבארוק כאזהרה חזותית מפני פיתוי נשי ותככים נשיים – והציור של רובנס נטוע גם בתוך מסורת זו.
נשים מפתות, ערמומיות, חזקות יותר מגברים – תמה זו נוכחת ביצירות רבות בני התקופה, כולל יצירתו של רובנס על "שמשון ודלילה", שנוצרה ממש באותן שנים.
מאחורי המוטיב התנ"כי עומדת גם מטרה אסתטית: הצגת עירום נשי במסווה של נרטיב דתי.
הציבור והפטרונים קיבלו בכך הצדקה חזותית למראה חושני – מבלי לחרוג לכאורה מגבולות המוסר.
התוצאה היא ציור שמזמן קריאה כפולה: מחד – ייצוג עמוק של מצוקה אנושית, בחירה קשה, אשמה ומתח מוסרי; מאידך – במה לאסתטיקה חושנית, פיתוי ואלגוריה מינית.
הבחירה של רובנס לשלב את פניה של מריה הבתולה בדמות הבת הלבושה רק מחזקת את הדואליות הזו: הקדושה והפיתוי משולבים יחד בדמות אחת, מסר שנוי במחלוקת אך רב־עוצמה.
הציור "לוט ובנותיו" עבר שרשרת בעלות יוצאת דופן, המעידה על ערכו האמנותי וההיסטורי כבר מאז המאה ה־17. הוא נרכש לראשונה על ידי בלטזאר קורטואה, סוחר אנטוורפני שנפטר בשנת 1668, ועבר בירושה לבנו, יאן בפטיסט קורטואה.
לאחר מכן נמכר לגיסברט ואן קוילן (או קולן), גם הוא מאנטוורפן.
ב־17 בספטמבר 1698 רכש את היצירה מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, והיא הועברה למינכן.
בשנת 1704 הופקעה היצירה על ידי יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהעניק אותה לג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו.
כבר בשנת 1740 תועדה התלייה של הציור ב"חדר הגדול" בבית מרלבורו בלונדון.
בשנת 1766 הועבר לספרייה בארמון בלנהיים, ובשנת 1810 כבר מוקם בחדר האוכל של הארמון.
היצירה נותרה באוסף משפחת מרלבורו במשך יותר ממאה שנה, עד למכירתה הצפויה במכירה הפומבית של בלנהיים בשנת 1886.
לפני המכירה נרכשה היצירה על ידי אספן האמנות פריזאי צ'ארלס סדלמאייר, שרכש אותה עבור הברון מוריס הירש, בנקאי ופילנתרופ ידוע.
לאחר מותו של הברון עברה היצירה לרעייתו, ונמכרה בניסיון כושל במכירה פומבית בגלריה ז'ורז' פטי בפריז בשנת 1904. הציור הוחזר למשפחה ונשמר בירושה עד לתחילת המאה ה־20, אז הוצג לתקופה קצרה אצל הסוחר ז'ול פראל בפריז אך נותר בידי המשפחה.
במשך יותר ממאה שנה, מאז סוף המאה ה־19, לא הוצג הציור לציבור, ונותר באוסף פרטי.
הוא היה מוכר בעיקר מתצלום בשחור־לבן ונכלל בקטלוגים חשובים של יצירתו של רובנס, אך נחשב כיצירה אבודה או בלתי נגישה.
רק לאחרונה הופיעה היצירה שוב לעין הציבור והוכרה כאחת היצירות הפרטיות החשובות ביותר של רובנס ששרדו.
לוט ובנותיו (בהולנדית: Lot en zijn dochters) הוא ציור שמן על בד משנת 1616 מאת האמן ההולנדי הנדריק חולציוס.
הציור מציג רגע דרמטי מתוך ספר בראשית, פרק י"ט, בו בנותיו של לוט משכרות את אביהן ושוכבות עמו, במטרה לשמר את המשכיות השושלת המשפחתית לאחר חורבן סדום ועמורה.
היצירה מוצגת כיום ברייקסמוזיאום באמסטרדם.
הסיפור המתואר בציור לקוח מבראשית י"ט.
לוט ובנותיו ניצלו מהחורבן של סדום ועמורה.
לאחר שנמלטו והסתתרו במערה, הבנות חששו שלא יוכלו להקים משפחה, ושיכרו את אביהן כדי לשכב עמו ולהרות ממנו.
הציור יוצר ניגוד בולט בין עורו השזוף והמקומט של לוט לבין עורן הבהיר והחלק של בנותיו.
הניגוד הפיזי מדגיש את פער הדורות ואת תחושת הניכור.
הקומפוזיציה מדויקת ומאוזנת, ומאפשרת להציג גם את חזית וגם את גב הגוף הנשי — הישג טכני מרשים בתקופת הבארוק.
הציור מעורר מתח בין תוכן דתי לבין הצגה חושנית.
יש המפרשים את דמותו של לוט כמעין ייצוג של בכחוס – אל היין והאורגיה – מה שמחבר את הסיפור המקראי עם דימויים מהמיתולוגיה הקלאסית.
סמליות זו הופכת את לוט ממושא לחמלה לדמות המעלה שאלות מוסריות, במיוחד כאשר בנותיו מוצגות בצורה מעודנת וחושנית.
הציור משלב תמה מינית עם אווירה דרמטית: הגוף של לוט שרירי ומואר, הבנות מוצגות באופן חושני.
במקביל, הנוף ברקע — העיר השרופה — מזכיר את הממד הטרגי והדתי של הסיפור.
העבודה מדגימה את הסגנון של חולציוס, עם שימוש דרמטי באור וצל, והתמודדות עם נושאים תנ"כיים דרך עדשה של הרנסאנס – המשלבת מוסר, רגש וחושניות.
השוואה לציור של אורציו ג'נטילסקי
הציור של אורציו ג'נטילסקי "לוט ובנותיו" (1621–1622), השמור כיום במוזיאון גטי בלוס אנג'לס, הוא אחד הציורים היחידים של לוט ובנותיו שבהם לוט לא נראה כמו מארח של פיקניק בעירום.
לדעת בקי דימטייה ג'נטילסקי, שהיה אחד מכוכבי תקופת הבארוק, הצליח ליצור סצנה מרשימה מבלי לסטות מהסיפור.
הוא מציג מעט עור חשוף, אך לא ברמה דומה לזו של חולציוס, ומרמז על ההקשר דרך קנקן יין ריק ועיר בוערת ברקע.
דימטייה מציינת כי היא חשה אי נוחות אף מלהזכיר זאת, אך מוסיפה כי ג'נטילסקי נהג להשתמש בבתו כמודל לציוריו.
אם אכן הבת ארטמיזיה ג'נטילסקי שימשה כמודל לדמותה של אחת הבנות בציור זה, אז ייתכן שדווקא הציור של ג'נטילסקי הוא המצמרר ביותר מכולם.
לדברי בקי דימטייה, זוהי לדעתה הגרסה המצמררת ביותר של הסיפור.
היא טוענת ש"חולציוס מדמיין את לוט כבכחוס, מארח של אורגיה שיכורה".
ייתכן, לדבריה, שהוא קיווה שקהל היעד שלו, ככל הנראה גברים, לא יכיר את הסיפור המקראי, ויתרכז במקום זאת במסר הלא מוצהר: "נשים נמשכות לגברים מבוגרים".
היא מדגישה שהיא אינה מסוגלת להתבונן בציור יותר מרגע, אך לו יכלה – הייתה משבחת את גולציוס על קומפוזיציה יפהפייה ועל הדרך המיומנת שבה הצליח להציג את שתי הפנים של העירום הנשי.
מועדון כדורגל לוטון טאון הוא מועדון כדורגל אנגלי מהעיירה לוטון.
קבוצת הכדורגל ידועה בכינוי "כובענים", שכן הכנת כובעים הייתה המקצוע הראשי בעיירה בעבר.
הקבוצה משחקת בפוטבול ליג הראשונה, הליגה האנגלית השלישית בחשיבותה, ומארחת את משחקייה באצטדיון קנילוורת' רואד, המונה כ-10,356 מקומות.
לוטון טאון נוסדה לאחר איחוד בין שתי קבוצות עירוניות, לוטון וונדררס ולוטון אקסלסיור, בשנת 1885, והייתה לאחת ממייסדות ליגת הכדורגל הדרומית בשנת 1894. ב-1896 ביקשה להיבחר לפוטבול ליג, אליה הצטרפה שנה מאוחר יותר.
עם זאת, ב-1900 שבה לליגה הדרומית.
חמש שנים לאחר מכן עברה לשחק באצטדיונה הנוכחי, קנילוורת' רואד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה סופחה הליגה הדרומית לפוטבול ליג, והייתה למעשה לליגת הכדורגל השלישית באנגליה.
לוטון הוסיפה לשחק במסגרת הליגה הזו ב-17 השנים הבאות.
הקבוצה עלתה לליגת המשנה ב-1955, וכעבור ארבע שנים ערכה את הופעתה הראשונה והיחידה עד כה בגמר גביע ה-FA, בו הפסידה לנוטינגהאם פורסט.
בשנת 1960 ירדה מליגת המשנה, והידרדרה במהרה עד לליגה הרביעית.
ההתאוששות החלה רק ב-1968, כאשר לוטון זכתה באליפות הליגה הרביעית.
בשנים שלאחר מכן שיחקה הקבוצה בעיקר בליגה השנייה והשלישית, עד שבסופו של דבר, תחת המאמן דייוויד פליט, העפילה לראשונה בתולדותיה לליגה האנגלית הבכירה בשנת 1982.
ריי הרפורד (1945–2003) היה המאמן המוצלח בתולדותיה של לוטון טאון.
הוא התמנה למאמן הקבוצה במאי 1987, שנה שבה הקבוצה סיימה שביעית בליגה הבכירה.
בעונתו הראשונה במועדון זכה בגביע הליגה האנגלית לאחר ניצחון 2–3 על ארסנל באצטדיון ומבלי.
היה זה התואר הראשון של לוטון טאון מאז ומעולם.
הרפורד פוטר כעבור פחות משנתיים, בינואר 1990, כשהקבוצה נאבקת נגד הירידה ובמקומו מונה למאמן הזמני טרי מנצ'יני.
ג'ים ריאן החליף את הרפורד אך פוטר כעבור 16 חודשים בלבד, אף שהצליח להשאיר את לוטון בליגה הראשונה.
דייוויד פליט הוזעק כדי לשמש מאמן בפעם השנייה, אך לוטון ירדה במחזור האחרון של עונת 1991/1992, ולא הצליחה לשוב לליגה הבכירה מאז.
פליט נותר במועדון עד קיץ 1995, או אז עבר לשפילד ונסדיי.
יורשו, טרי ווסטלי, פוטר כעבור חצי שנה, והוחלף על ידי לני לורנס, שלא הצליח למנוע את ירידתה של לוטון לליגה השלישית בקיץ 1996.
לורנס פוטר בסוף עונת לאחר שלא הצליח להעלות את לוטון חזרה לליגת המשנה.
הוא הוחלף לזמן קצר על ידי ריקי היל, אך הלה פוטר בינואר 2001 נוכח היכולת הגרועה שהציגה הקבוצה בליגה השלישית.
ג'ו קיניר, מאמנה של וימבלדון לשעבר, מונה למאמן הקבוצה אך לא הצליח למנוע מהקבוצה להידרדר לליגה הרביעית, לראשונה מזה יותר משלושים שנה.
קיניר העלה את לוטון טאון חזרה לליגה השלישית בהזדמנות הראשונה, לאחר שסיימה במקום השני בליגה הרביעית לעונת .
את העונה הבאה סיימו הכובענים במקום התשיעי.
בקיץ 2003 השתלטו משקיעים חדשים על המועדון, והחליטו לפטר את קיניר.
במקומו הובא שחקן הקבוצה לשעבר, מייק ניואל.
ההנהלה החדשה סולקה מהמועדון בסופו של דבר בלחץ קבוצת האוהדים "Trust in Luton", אשר זכתה באמצע 2004 לאחזקה ב-10% ממניות המועדון ולמושב במועצת המנהלים של הקבוצה.
לוטון טאון הייתה המועמדת הוודאית לירידה לליגה הרביעית לקראת עונת , אולם ניוול הפתיע והוביל את המועדון לסיום בחלק העליון של הטבלה הישג משמעותי הרבה יותר הושג בסוף עונת , או אז זכתה לוטון באליפות הליגה השלישית והעפילה חזרה לליגת המשנה.
אף שמעטים צפו לה גדולות, לוטון פתחה את עונת בסערה, כולל ניצחונות מרשימים על היורדות מהפרמייר ליג: קריסטל פאלאס וסאות'המפטון.
בתום תשעה מחזורי ליגה, הקבוצה הייתה במקום הרביעי עם 17 נקודות, ההמשך היה פחות טוב והקבוצה סיימה את העונה במקום העשירי.
עונה לאחר מכן שבה לוטון חזרה לליגה השלישית לאחר שסיימה אחרונה בליגה השנייה, הקבוצה סיימה את העונה עם 40 נקודות בלבד, 9 נקודות פחות מהאל סיטי שסיימה במקום ה-21 (מקום שמבטיח הישארות בליגה השנייה).
בחלוף שנה נוספת סיימה לוטון טאון במקום האחרון בליגה השלישית ונשרה לליגה הרביעית.
בעונת 2008/09 הופחתו לקבוצה 30 נקודות עקב אי-סדירות כלכלית ועקב בעיה טכנית-מנהלית, הפחתת הנקודות גרמו לקבוצה לרדת לליגה החמישית ולוטון טאון רשמה בסיומה של העונה ירידת ליגה שלישית ברציפות בשלוש שנים.
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע האנגלי והפסידה לקבוצת מילוול.
בסיום עונת חזרה לוטון טאון לליגה הרביעית לאחר חמש שנות היעדרות לאחר שהקבוצה סיימה במקום הראשון בליגה החמישית.
בסיום עונת חזרה הקבוצה לליג 1 (הליגה השלישית בחשיבותה באנגליה) אחרי היעדרות של עשר שנים.
בסיום עונת חזרה הקבוצה לליגת המשנה אחרי היעדרות של 12 שנים ובכך רשמה הקבוצה עלייה של שתי ליגות בשנתיים.
לקראת סוף עונת 2019/2020 לוטון הייתה מתחת לקו האדום ולאחר מכן הקבוצה השתפרה ולא הפסידה את שמונת המשחקים האחרונים.
בכך ניצלה מירידת ליגה לאחר ניצחון במחזור האחרון 2–3 על בלקבורן רוברס ובעקבות כך שלוויגאן את'לטיק הייתה הפחתה של 12 נקודות בעקבות בעיות כלכליות.
בעונת 2021/2022 העפילה הקבוצה לפלייאוף הצ'מפיונשיפ לאחר שסיימה במקום השישי, אך הודחה בחצי הגמר על ידי האדרספילד טאון.
ב-27 במאי 2023, העפילה לוטון לראשונה בתולדותיה לפרמייר ליג, לאחר ניצחון 5–6 בפנדלים על קובנטרי סיטי בפלייאוף הצ'מפיונשיפ.
בעונת 2023/2024 סיימה במקום ה-18 ושבה לצ'מפיונשיפ.
בעונה שלאחריה ירדה ליגה נוספת.
לוטה לניה , הייתה זמרת ושחקנית אמריקאית, שנולדה בווינה אוסטריה בשם קרולינֶה וילהֶלמינֶה שרלוטֶה בלמאואר.
היא נודעת בעיקר בהופעתה בתפקיד ג'ני באופרה בגרוש של קורט וייל וברטולט ברכט.
לקהל צעיר יותר היא מוכרת בזכות תפקידה כנוכלת "רוזה קלב" בסדרת הסרטים של ג'יימס בונד, "מרוסיה באהבה".
לניה, בת למשפחה קתולית ממעמד הפועלים, השתוקקה להיות רקדנית.
היא יצאה ללמוד בציריך, שווייץ, בשנת 1914 ואת עבודתה הראשונה בתיאטרון קיבלה בשם הבמה לוטה לניה.
בשנת 1921 עברה לברלין לחפש עבודה.
שנה לאחר מכן ראה אותה בעלה לעתיד, המלחין הגרמני קורט וייל, במבחן במה, אם כי פגישה כהלכתה ביניהם התרחשה רק בשנת 1924, באמצעות מכר משותף, הסופר גאורג קייזר.
לניה נישאה לקורט וייל בשנת 1926 והתגיירה עם נישואיה.
בשנת 1928 ביצעה את תפקידה של ג'ני ב"אופרה בגרוש", שכלל את השיר האהוב ג'ני כלת השודדים וביצוע ראשון זה פתח לפניה את דרך הקריירה.
במהלך שנותיה האחרונות של רפובליקת ויימאר הייתה עסוקה בקולנוע ובתיאטרון ובייחוד במחזות של ברטולט ברכט וקורט וייל.
היא אף הקליטה כמה משירי בעלה.
באלה שרה בקול סופרן גבוה ורוטט, בניגוד מוזר.
עם עליית הנאציזם לשלטון בחרה לניה, שנפרדה בינתיים מוייל, לעזוב את גרמניה.
במרץ 1933 ברחה לפריז שם הופיעה בתפקיד הראשי ב"באלט המושר" של ברכט ווייל, "שבעת החטאים".
היא התגרשה מוייל ב-1933 אך התאחדה עמו שוב בשנת 1935, כאשר היגרו שניהם לארצות הברית הם נישאו בשנית בשנת 1937. ב-1941 עבר הזוג לבית משלו בניו סיטי, כ-50 קילומטרים מניו יורק.
נישואיהם השניים נשארו על כנם עד מותו של וייל ב-1950.
בשנות מלחמת העולם השנייה הרבתה לניה להופיע על הבימה, בהקלטות ובשידורי רדיו, ביניהם ב"קול אמריקה".
תפקיד שמילאה במחזה מוזיקלי של בעלה, "חותם הכויה של פלורנס", בשנת 1945 לא התקבל בעין יפה על ידי הקהל בניו יורק והיא פרשה מן הבמה, אך אחרי מות בעלה שודלה לחזור אליה.
היא הופיעה בברודוויי ב"יחפים באתונה" ונישאה למחזאי ג'ורג' דייוויס.
בשנת 1954 זכתה בפרס טוני על תפקידה כג'ני בגרסה האנגלית של מארק בליצשטיין ל"אופרה בגרוש".
לניה פנתה להקלטת שירים מימיה בברלין לצד שירים מן התיאטרון האמריקאי.
קולה נעשה נמוך בהרבה בהשוואה למה שהיה בתקופת הצלחתה הראשונה כזמרת.
כשהיה עליה לשיר את תפקיד הסופרן ב"עלייתה ונפילתה של העיר מהגוני" וב"שבעת החטאים", היה הכרח לערוך טרנספוזיציה לסולמות נמוכים יותר.
שירה דיבורית הייתה מאז ומתמיד שיטת שירה שהתאימה למחזות וייל וברכט, אבל עכשיו הגבירה עוד יותר את תדירות השימוש בה כפיצוי על מגרעות קולה.
לניה הכירה בבעייתיות שבדבר; בהקשרים אחרים הקפידה מאוד לכבד כל תג ותו בפרטיטורות של בעלה המנוח.
היא ייסדה את מוסד קורט וייל למוזיקה, לשם ניהול הכנסות ועניינים הנוגעים לזכויות ולהפצת ידע יצירתו של וייל.
לוטה לניה הייתה נוכחת באולפן כשלואי ארמסטרונג הקליט את "מקי סכינאי" של וייל וברכט.
ארמסטרונג אילתר את השורה "היזהרו ממיס לוטה לניה!" והוסיף את שמה לרשימה הארוכה של קורבנות שהפיל מקי בקרב הנשים שבשיר.
אחרי מותו של ג'ורג' דייוויס בשנת 1957, נישאה לצייר ראסל דטוויילר בשנת 1962. נישואים רביעיים וקצרים ביותר היו לבמאי דוקומנטרי ממוצא פולני.
המאפיין את כל נישואיה, לאחר מות וייל, שהם היו לגברים הומוסקסואליים.
לניה עצמה הייתה בי-סקסואלית כל ימיה וניהלה כמה פרשיות אהבה עם נשים.
ב-1961 שיחקה בסרט "האביב הרומאי של גב' סטון" לצידם של ויוויאן לי ווורן בייטי.
בשנת 1963 קיבלה את תפקיד הסוכנת הלסבית "רוזה קלב" של ארגון SPECTRE בסדרת הסרטים של ג'יימס בונד, "מרוסיה באהבה".
בסרט כיכבו בין השאר, שון קונרי ודניאלה ביאנקי.
בסצנה האחרונה בסרט נעלה זוג נעליים שסכינים מזדקרות מתוכן.
לאחר מכן סיפרה בראיונות, שכאשר היא פוגשת אנשים חדשים, הם קודם כל מסתכלים בנעליה.
בשנת 1969 שיחקה בסרטו של סידני לומט "הפגישה", מותחן פסיכולוגי לצדם של עומר שריף ואנוק איימה.
לניה מתה מסרטן בניו יורק בשנת 1981, בגיל 83 ונקברה לצד קורט וייל במזוליאום בבית הקברות מאונט ריפוז (הר המנוחה) בהאברסטרואו, ניו יורק.
ה"לוטו" הוא משחק הימורים פופולרי, שבו עולה בגורל המספר הזוכה (או המספרים הזוכים), מתוך מיליוני אפשרויות.
לרוב הפרס הראשון בלוטו הוא סכום כספי של מיליונים.
ההגרלה הקרויה בישראל "לוטו" היא גרסה אחת מבין שלל גרסאות של הגרלות הקרויות בשם זה.
ישנן ממשלות שהוציאו מחוץ לחוק את ההגרלות, בעוד שאחרות תומכות בהן ברמות שונות של ארגון ההגרלה.
מקובל למצוא מידה מסוימת של רגולציה של הגרלות על ידי ממשלות.
הרגולציה הנפוצה ביותר היא איסור מכירה לקטינים וכן התניית המכירה בהחזקת רישיון מתאים למכירת כרטיסי הגרלה.
העקבות הראשונים של משחק הלוטו מובילים לאסיה, שם המציאו את טופסי משחק הקזינו.
לראשונה שיחקו בלוטו בסין וההכנסות ממפעל ההימורים של הלוטו עזרו לממן פרויקטים ממשלתיים חשובים כמו בניית החומה הסינית.
משחקי הלוטו קיימים במגוון גרסאות:
הפרס יכול להינתן במזומן, בתשלומים, או בסחורה נחשקת (כגון דירה או מכונית).
הפרס יכול להיות בסכום (או בשווי) קבוע מראש, או בשיעור כלשהו מכלל ההכנסות.
כאשר הפרס הוא בסכום קבוע מראש, ישנו סיכון למארגן המשחק אם לא נמכרים מספיק כרטיסים, משום שייתכן שהפרס יעלה בגורל, מבלי שהושגו מספיק הכנסות לכסותו.
גרסה אחרת לסוג זה של הלוטו היא זו שבה הפרס המובטח הוא אחוז מהכנסות הכרטיסים, למשל "הגרלת 50-50" שבה מובטח שערך הפרס יהווה 50% מהכנסות מכירות הכרטיסים.
הפרס יכול להיות מוענק לבעלי הכרטיסים שלכל אחד מהם יש מספר ייחודי (ההגרלה הקרויה בישראל "פיס"), או בדרך שבה מאפשרים למהמרים לבחור את המספרים על כרטיסי הלוטו, וכך יכולים להיות מספר זוכים בהגרלה (זו ההגרלה הקרויה בישראל "לוטו").
ההסתברות לזכות בפרס הראשון בהגרלת הלוטו נקבעת בעיקר על ידי מספר גורמים: סך המספרים האפשריים, סך המספרים המוגרלים, חשיבות סדר המספרים, ואם המספרים המוגרלים מוחזרים להגרלה מאוחרת יותר.
במדינות שונות כולל בישראל יש אפשרות לקנות טפסים מיוחדים עם אפשרות לנחש יותר מספרים מאשר מספר הכדורים שעולים בגורל, טפסים אלו יקרים יותר מכיוון שסיכויי הזכייה בהם גבוהים יותר.
באופן כללי ההסתברות לנחש נכונה בדיוק p מספרים כאשר בהגרלה ישנם F כדורים, מהם עולים בגורל n כדורים, בטופס בו ניתן לנחש M מספרים (ללא חשיבות לסדר שבו המספרים עולים בגורל וללא חזרות) היא:
(למידע נוסף ראו התפלגות היפרגאומטרית).
כדי להמחיש עד כמה קלושים הסיכויים לזכות נביט במקרה התאורטי הבא:
נניח שאדם קונה כרטיס לוטו פעם בשבוע, וסימן רק טבלה בודדת (הסתברות אחת) וכך כל שבוע ולא יחזור על אותה הסתברות במשך 16,273,488 שבועות שהם בערך 312,952 שנים.
כשליש מיליון שנים של השתתפות במשחק, האדם צפוי לזכות בפרס הראשון פעם אחת בלבד.
סיכויי הזכייה בכל משחק לוטו יכולים להשתנות בהתאם לגרסת הלוטו.
"פאוורבול" הוא משחק לוטו בינלאומי, אשר פופולרי מאוד בארצות הברית וסכומי הזכייה בו גדלים משמעותית מהגרלה להגרלה.
מאפיין מושך זה מתקיים משום שהמשחק מתוכנן כך שיהיה מאוד קשה לזכות בו: סיכוי של 1 מתוך 146,107,962 (הסיכוי נמוך פי עשרה מאשר בדוגמה הקודמת).
המשתתפים בהגרלת הפאוורבול צריכים לנחש שישה מספרים, אבל משתמשים בשני "סלי-הגרלה" שונים.
במילים אחרות, לא טוב מספיק ששחקן בוחר במספרים 10,18,25,42,33 ו-7, אם המספרים שעלו בהגרלה הם 7,10,25,33,42 ו-18. אף על פי שהשחקן בחר בכל המספרים הנכונים, "המספר החזק" בסוף הכרטיס אינו מתאים למספר החזק שהוגרל, כך שהכרטיס יזקוף לזכותו רק ארבעה מספרים (10,25,33,42).
כלומר, ישנה חשיבות לסדר המספרים המוגרלים.
כמה ממשחקי הלוטו מעניקים פרסים קטנים יותר עבור ניחוש חלק מהמספרים הזוכים.
משחק הפאוורבול שמתואר לעיל הוא דוגמה קיצונית, שמעניק סכום קטן של 3 דולר, אפילו אם השחקן מנחש רק את מספר הפאוורבול בסוף הכרטיס.
ככל שמנחשים יותר מספרים, הפרס עולה.
אף על פי שאף אחד מהפרסים הנוספים הללו אינם משפיעים על סיכוי הזכייה בפרס הראשון, הם משפרים את תוחלת הזכייה, ולכן מוסיפים מעט לערך של הכרטיס.
בישראל משתמשים בשיטת הפאוורבול עם בחירת 6 מספרים מתוך 37 (2,324,784 אפשרויות שונות), ובנוסף מספר חזק - בחירת מספר בין 1 ל-7 (7 אפשרויות) - סה"כ 16,273,488 אפשרויות בחירה.בישראל, בניגוד לפאוורבול האמריקאי, קיימים למעשה 8 פרסים.
בשביל שטופס יזכה בסכום כלשהו צריך לנחש נכונה לפחות שלושה מספרים מתוך השישה וסכום הזכייה המינימלי הוא 10 ש"ח.
לכלל הפרסים מוקצים בממוצע כ-60% מכלל הכנסות הלוטו, (בתוספת הפרסים המצטברים מרמות הפרס הראשונה והשנייה ובתוספת/הפחתת הסכום המצטבר מקרן האיזון של רמת הפרס האחרונה) שמחולקים באופן הבא , כאשר למספר פרסים כמו הפרס הראשון יש סכום מינימלי לזכייה.
השיטות בהן נערכות הגרלות הלוטו
השיטה העיקרית בה נערכות הגרלות לוטו היא באמצעות מכונת הגרלה אוטומטית – מכונת לוטו המורכבת ממכל פלסטיק שקוף ומחסניות שמהן נופלים הכדורים לתוך תוף הערבול.
הכדורים מתערבלים באמצעות תנועה סיבובית או באמצעות זרם אוויר ונשלפים בזה אחר זה.
בנוסף, ישנן גם הגרלות אלקטרוניות שנערכות באמצעות הפקת מספרים אקראיים.
הגורמים המשפיעים על המנחשים בקבלת ההחלטות בבחירת המספרים
בחירת המספרים על ידי המנחשים נעשית בדרכים מגוונות, לרוב על פי תאריכים משמעותיים בחייהם, כגון תאריכי ימי הולדת במשפחתם ותאריכי אירועים מכוננים אחרים, בחירת סימון מספרי מזל אישיים או מספרים שהם נתקלים בהם בחיי היום יום.
לחלופין הבחירה מתבצעת על פי גילם או גילאים של קרוביהם.
בשיטת בחירה נפוצה נוספת, המנחשים מסמנים את המספרים באופן אינטואיטיבי, לרבות בחירת מספרים בצורה של מילוי ידני, הנתפסת כאקראית.
חלק מהמנחשים נעזר במילוי אוטומטי אקראי מלא, או השלמת סימון אקראי חלקי הקרוי בישראל בשם- 'לוטומטי', שנערך באמצעות מחולל מספרים אקראיים המופקים מהמחשב המרכזי של מפעל הפיס המקומי.
ישנן דרכים נוספות לבחירת המספרים, כגון שימוש בסטטיסטיקות, שימוש במחוללי מספרים אקראיים כדוגמת פונקציות ואלגוריתמים, בתוכנות מחשב, אתרים ברשת ואפליקציות במכשירים ניידים, או עריכת הגרלות בעזרת כלים או חפצים מכניים שונים, ביניהם: מערבל כדורים מכני, כדור 8 קסום, רולטה ועריכת הגרלה באופן הכי זמין: הגרלת קלפים, ניירות, קוביות והטלת מטבע.
עקב נטייתם של המנחשים לבחור בתבניות של מספרים זהים, בהגרלת הלוטו הישראלית, ישנם יותר זוכים אופציונליים בפרס גבוה יותר, במילוי לוטומטי של הטפסים וזאת עקב כך שמנת הפרס מחולקת, לרוב, בין פחות אנשים במילוי אקראי רציף יותר.
כלומר, ככל והמנחש יבחר תבנית נפוצה יותר בקרב המנחשים, הוא יאלץ להתחלק בפרס עם זוכים אחרים וכך סכום הזכייה יהיה קטן יותר.
עם זאת, לשיטת הבחירה של המספרים אין שום השפעה על סיכויי הזכייה.
מכונת ההגרלה והכדורים המשמשים לביצוע הגרלת הלוטו בישראל מיוצרים במפעל מיוחד הנמצא באירופה.
ההגרלות מבוצעות כך שהכדורים נמצאים במזוודה המצויה בתוך כספת כל הזמן (שלושה אנשים בלבד רשאים לפתוח את הכספת).
שעתיים לפני ההגרלה שוקלים את הכדורים במאזניים הרגישים לאלפית הגרם, השקילה מתבצעת בטמפרטורת קבועה בחדר ייעודי ללא לחות ועל משטח מיוחד.
במקרה של שינוי במשקל, סט הכדורים יוחלף בסט "חדש מהמזוודה" מאותה כספת או שההגרלה לא תתבצע.
כל הכדורים המוכנסים למכונה בזמן ההגרלה, נבדקים גם לאחר ההגרלה ולאחר אימות תקינותם הם מוכנסים לכספת מחדש.
אם הכדורים נפגמו במהלך ביצוע ההגרלה אזי כל סט הכדורים, המגיע במזוודה ייעודית, יוחלף בחדש.
סט הכדורים מוחלף בתדירות משתנה.
כמו כן, לפני כל הגרלה נבדקת גם תקינות מכונת ההגרלה על ידי טעינת סט כדורים חלופי והפעלת הגרלת דמה וכן, קיימות מכונות חלופיות זהות.
קיימים גם מפעלי הגרלות שעורכים בדיקות מחמירות יותר לתקינות אקראיות הפקת המספרים במכונת הלוטו.
מפעלי הגרלות אלו נעזרים במבחנים סטטיסטיים שונים.
במפעל הפיס הישראלי, כל נתוני העסקאות של כל כרטיסי ההשתתפות, אשר נקלטו לקראת ההגרלה במחשב המרכזי של מפעל הפיס, נרשמים על אמצעי מדיה.
אמצעי מדיה זה מוכנס לתוך כספת שהגישה אליה היא בידי נציגויות המוסמכות לכך וזאת לפני מועד ביצוע ההגרלה.
לאחר ההגרלה חותמים חברי הוועדה המפקחת, הנוכחים בעת קיום ההגרלה, על מסמך המצהיר שהתוצאות שהוגרלו הן אכן אלו שהוגרלו.
מסמך זה נקרא פרוטוקול ההגרלה.
לאחר בדיקת תקינות ההגרלה ואשרורה מועברות התוצאות ומספר הזוכים למחשב המרכזי של מפעל הפיס לצורך חלוקה תקנית של הזכיות וכן התוצאות מתפרסמות באמצעי התקשורת השונים.
פרטים על משחקי לוטו במדינות השונות
בארצות הברית, קיום משחקי לוטו תלוי בחוקים של כל מדינה, כאשר אין לוטו פדרלי.
לפני הופעתם של משחקי לוטו בחסות המדינה, היו הרבה משחקי לוטו לא חוקיים ששגשגו.
הלוטו המודרני הראשון בארצות הברית החל במדינת ניו המפשייר בשנת 1964. היום, ישנם משחקי לוטו בארבעים ואחת מדינות ובוושינגטון הבירה.
ב-8 באוקטובר 1970, ניו יורק הייתה הראשונה שהפרס הראשון שלה בלוטו הגיע למיליון דולר.
הלוטו המודרני הבין מדינתי הראשון בארצות הברית נוסד בשנת 1985 ופעל במדינות מיין, ניו המפשייר וורמונט.
בשנת 1988, איגוד הלוטו הרב מדינתי פעל באורגון, איווה, קנזס, רוד איילנד, מערב וירג'יניה ובוושינגטון.
המשחק ידוע בשל גרסת הפאוורבול שלו, שמתוכננת כדי לצבור סכומי זכייה גדולים.
לוטו בין מדינתי אחר בשם "המשחק הגדול" (The Big Game, שהיום קרוי מגה מיליונים), החל בשנת 1996 במדינות ג'ורג'יה, אילינוי, מסצ'וסטס, מרילנד, מישיגן ווירג'יניה.
כרטיסים מהירים, הנקראים גם כרטיסי גירוד, הוצגו לראשונה בשנות השבעים ומאז הפכו למקור עיקרי להכנסת המדינה מהלוטו.
כמה מדינות הציגו את משחק הקנו ומסופי לוטו שפועלים בוידאו.
משחקי לוטו בין מדינתיים אחרים כוללים: לוטו חם, לוטו טוטו, לוטו דרום, וכרטיס פראי 2.
עם הופעתו של האינטרנט אנשים החלו לשחק במשחקים בסגנון לוטו ברשת, הרבה פעמים בחינם (מחיר הכרטיס ממומן על ידי מודעת פרסומת).
היום, פועלים בקנדה שני משחקי לוטו בקנה מידה לאומי: לוטו 6/49 (שהתחיל בשנת 1982), ולוטו סופר 7 (שהתחיל בשנת 1994).
המשחקים האלה מנוהלים על ידי איגוד הלוטו הבין מחוזי, שהוא איחוד של חמש סמכויות הלוטו האזוריות, שכל אחת שייכת למחוז שלו ולממשלה האזורית:
איגוד הלוטו האטלנטי (ניו ברנזוויק, נובה סקוטיה, אי הנסיך אדוארד, ניופאונדלנד ולברדור).
תאגיד הלוטו המערב קנדי (מניטובה, ססקצ'ואן, אלברטה, יוקון, הטריטוריות הצפון מערביות, נונאווט).
תאגיד הלוטו של קולומביה הבריטית (קולומביה הבריטית).
הלוטו הראשון הידוע בצרפת החל על ידי המלך פרנסואה הראשון בסביבות שנת 1505. לאחר הניסיון הראשון, משחקי לוטו היו אסורים במשך מאתיים שנה.
המשחקים החלו מחדש בסוף המאה ה-17, כ"לוטו ציבורי" עבור עיריית פריז ועבור שחקנים "מיוחדים" לצרכים דתיים (בעיקר לנזירות במנזרים).
משחקי הלוטו הפכו במהירות לאחד מהמקורות העיקריים ביותר להתקהלות דתית במאה ה-18.
משחקי הלוטו עזרו לבנות או לשפץ כנסיות רבות (כ-15 כולל הגדולה ביותר) בפריז במאה ה-18, כמו כנסיית סן-סולפיס וכנסיית הפנתיאון.
משחק הלוטו הזה נודע לאחר כמה שנים כלוטו המלכותי של צרפתי.
ממש לפני המהפכה הצרפתית בשנת 1789 ההכנסות מהלוטו המלכותי של צרפת הגיעו לחמישה עד שבעה אחוזים מההכנסה הכוללת של צרפת.
בתחילת המאה, המלך נמנע מלכלכל מסדרים דתיים בכך שנתן להם את הזכות להפעיל משחקי לוטו, אבל סכומי הזכייה שהוענקו הפכו להיות כה גדולים, כך שבמחצית השנייה של המאה החל מאבק בין בית המלוכה לבין הכנסייה על שליטה במשחקי הלוטו.
בשנת 1774, משחק לוטו החל לפעול על ידי בית המלכות וכל משחקי הלוטו האחרים, מלבד שלושה או ארבעה יוצאים מהכלל, הוצאו מחוץ לחוק.
במהלך המאה ה-18, פילוסופים כמו וולטר וכמה בישופים התלוננו שמשחקי הלוטו מנצלים את העניים.
הדבר הגביר את הוויכוח סביב המוסריות של הלוטו.
כל משחקי הלוטו עוררו זעם בקרב האידיאליסטים של המהפכה הצרפתית, שביקרו אותם כשיטה של העשירים לרמות את העניים ולסחוט את משכורתיהם.
הלוטו החל מחדש בצרפת בשנת 1936, כאשר הסוציאליסטים היו צריכים להעלות את הכנסות המדינה.
מאז אותה תקופה, לממשלה יש מונופול על רוב משחקי ההימורים בצרפת, כולל משחקי הלוטו.
לאחר מהפכת אוקטובר ארגון לוטו הוצא מחוץ לחוק על בסיס עמדה עקרונית של אי-קיום לוטו במדינת הפועלים.
אמנם כבר בשנת 1921 החלו הגרלות חדשות.
הגרלות נערכו באופו קבוע לאורך כל תקופת קיום ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות, ברוסיה היה ניתן לקיים הגרלות לוטו פרטיות.
המצב השתנה בשנת 2012 כאשר נסגרו כל הגרלות פרטיות והנושא עבר לבעלות ממשלתית.
כיום הגרלות לוטו שונות נערכות תחת שתי חברות בעלות רישיון מהמדינה.
חברת "ספורטלוטו" מארגרנת הגרלות בשם זהה, חברת "מרכז" מארגנת הגרלות של "סטולוטו", "גוסלוטו" והגרלות נוספות.
פרסים ראויים לציון וצירופי מקרים מיוחדים
בהגרלת הלוטו שנערכה בבולגריה בתאריך ה-10 בספטמבר 2009, עלו בגורל אותם ששת המספרים שהתקבלו בהגרלה הקודמת שהתקיימה ב-6 בספטמבר, אך בסדר שונה.
בישראל, סכום הפרס הגבוה ביותר שהוצע אי פעם הוא 80 מיליון ש"ח בהגרלת הדאבל לוטו ב-15 בספטמבר 2009, איש לא זכה בו והפרס התאפס לאחר שזוכה יחיד זכה בהגרלת הלוטו בסכום של 40 מיליון שקלים ברוטו.
בישראל, הסכום הגבוה ביותר שחולק הוא 76 מיליון ש"ח ברוטו אשר בו זכה זוכה יחיד בהגרלת הדאבל לוטו שהתקיימה ב-25 במאי 2021.
בהגרלת הלוטו שנערכה בישראל ב-16 באוקטובר 2010 עלו בגורל שישה מספרים הזהים למספרים שעלו בגורל בהגרלה שהתקיימה כחודש מוקדם יותר, ב-21 בספטמבר, אך בסדר שונה ולא כולל המספר "החזק" הנוסף.
שיטת ההגרלה שהייתה נהוגה דאז הייתה הגרלת 6 מספרים מתוך 37 בתוספת מספר "חזק" אחד מתוך 8 מספרים.
הפרופסור לסטטיסטיקה יצחק מלכסון, מאוניברסיטת תל אביב, העריך שמקרה זה קורה "פעם אחת בעשרת אלפים שנה".
סביב ההתרחשות היו סברות שייתכן והיה באג כלשהו במערכת ההגרלה ושהאקראיות שמפיקה המערכת לא תקינה, אולם מבדיקתו של מפעל הפיס עלה שכל המערכות הרלוונטיות נבדקו ופעולתן נמצאה תקינה.
כמו כן, באותה הגרלה, מספר הזוכים בפרס השני (6 מספרים בלי המספר החזק) היה גבוה ביותר - 125 זוכים, תופעה שנובעת מכך שישנם אנשים שנוהגים למלא מספרים לפי הגרלות קודמות בהנחה שאלו יחזרו על עצמם וייתכן שמספר הזוכים היה גבוה יותר אם ההגרלות היו בסדר עוקב.
בנוסף, בעקבות צירוף המקרים הנ"ל, הפרס שחולק לרמת הפרס השלישית (5 מספרים + המספר החזק) היה גבוה יותר מאשר הפרס שחולק לרמת הפרס השנייה.
הגרלת הלוטו, כמו כל מנגנון אחר, עלולה להיות מושפעת מרמאויות, למרות רמת הביטחון הגבוהה שמציעים מארגני ההגרלה.
שיטה אחת היא לחבל במכונה שמשתמשים בה להגרלת המספרים, כך שתיתן עדיפות למספרים מסוימים.
דבר זה מצריך בדרך כלל שיתוף פעולה של עובד בחברת הלוטו.
לדוגמה, ניתן למלא חלק מהכדורים בחומר שהופך אותם לקלים יותר או לכבדים יותר מהכדורים האחרים, ובכך לשנות את הסתברות בחירתם על ידי המכונה.
צורה אחרת של הונאה במשחק הלוטו היא מכירת "מערכות" שאמורות לשפר את סיכויי בחירת המספרים הזוכים במשחק לוטו.
הונאות אלה מתבססות על אי ההבנה של הקונה בתחום ההסתברות ומספרים אקראיים.
הונאה עקיפה, המתבססת על התשוקה הגדולה לזכות בלוטו, היא וריאציה של שיטת ההונאה באינטרנט הידועה בשם "העוקץ הניגרי".
בהונאה זו הקרבן מקבל הודעה שזכה בלוטו, במטרה להוציא ממנו כספים, אשר תמורתם יקבל כביכול את כספי הזכייה.
הנוכל שולח דואר זבל לכל תיבות הדואר במאגר הנתונים שלו, המברך את הנמענים על זכייתם בהגרלת הלוטו האחרונה.
נמען שנענה לפיתיון מקבל הסבר שעל מנת לקבל את כספי הזכייה עליו לשלם תחילה סכום מסוים כמס או כאגרה, בהתאם לחוקי המדינה.
יש הנופלים בפח, ומשלמים לנוכל את הסכום שביקש.
הנוכל יכול להשתמש גם בטלפון או במכתבים מודפסים, כדי להגביר את הסיכוי שהקרבן יאמין כי באמת זכה בלוטו, שכן שיחת טלפון מגורם זר יותר אמינה מדואר אלקטרוני.
הפרסים משולמים בסכום גדול אחד, או בתשלומים הנפרסים על פני תקופה ארוכה, בהתאם לתוכנית ההגרלה.
במדינות מסוימות, כמו בארצות הברית, המנצח יכול לבחור בין מענק שנתי לתשלום יחיד.
התשלום היחיד הוא הרבה יותר קטן, בדרך כלל ערכו רק חצי מהפרס הראשון, עוד לפני שמתחשבים בחוקי המס החלים על הזכייה.
האפשרות של מענק שנתי היא מתן תשלומים קבועים על פני תקופה שנעה בין 10 ל-40 שנה.
בכמה משחקי לוטו באינטרנט, תשלום המענק השנתי יכול להיות רק בגובה 25,000 דולר, כאשר התשלום הגדול ביותר מגיע בשנה האחרונה.
סוג זה של תשלום חלקי בדרך כלל משולם דרך השקעה בערבות בחסות הממשלה.
משחקי לוטו ברשת משלמים לזוכים דרך רזרבות הביטוח שלהם.
עם זאת, הרבה זוכים בוחרים לקחת את אפשרות התשלום המלא, מפני שהם מאמינים שהם יכולים לקבל תשואה טובה יותר על ההשקעה שלהם במקום אחר.
בכמה מדינות, זכיות בלוטו אינן חייבות במס, ולכן אין צורך להתחשב בחוקי המס כשבוחרים אפשרות לתשלום.
בקנדה ובאוסטרליה, כל הזכיות משולמות בבת אחת לזוכה ואינן חייבות במס.
ראו בהרחבה: מיסוי הימורים, הגרלות ופעילות נושאת פרסים.
לוטוס 1-2-3 הוא תוכנת גיליון אלקטרוני מתוצרת חברת התוכנה לוטוס (כיום חלק מיבמ).
לוטוס 1-2-3 שיצא לאור לראשונה ב-26 בינואר 1983 זכה להצלחה רבה בשנות השמונים, והרים תרומה מכרעת לחדירתם של מחשבי IBM PC למגזר העסקי.
התוכנה פעלה במערכת ההפעלה DOS, והייתה דומיננטית בה בתחום הגיליון האלקטרוני.
התוכנית הוסבה גם למערכות ההפעלה OS/2 ו"חלונות", אך בסביבת "חלונות" קמה לה מתחרה, "אקסל" של "מיקרוסופט", שתוך שנים מעטות הגיעה לשליטה בשוק.
חברת לוטוס נוסדה על ידי מיצ'ל קפור, חברם של מפתחי הגיליון האלקטרוני ויזיקלק (VisiCalc).
תוכנת 1-2-3 המקורית פותחה על ידי ג'ונתן סקס אשר פיתח בעברו כבר שתי תוכנות גיליון אלקטרוני בזמן שעבד בחברת קונסנטריק דטה סיסטמס.
לוטוס 1-2-3 יצא לאור ב-26 בינואר 1983 וכבר בשנתה הראשונה עברה במכירותיה את הגיליון האלקטרוני הנמכר ביותר, ויזיקלק.
תוכנת "אקסל" של "מיקרוסופט" לא הייתה בהתחלה מתחרה משמעותית, בעת שיצאה בשנת 1985 למחשבי מקינטוש.
אקסל אפילו לא הגיעה למחשבי PC עד שנת 1987 כשיצאה גרסה 2.2 של מערכת ההפעלה חלונות.
אולם במהלך תקופה זו סבלה לוטוס מבעיות טכניות.
גרסה 3 של לוטוס כבר נכתבה בשפת C במקום באסמבלי, אולם לא התאימה לפלטפורמות ישנות בגלל הצורך בזיכרון רב יותר.
עד שגרסה 3 של לוטוס יצאה לשוק בשנת 1989, באיחור של כשנה, אקסל כבר הספיק להגיע למספר משתמשים רחב בסביבת חלונות, והשימוש בלוטוס הלך ודעך.
בשנות ה-90 חברת יבמ ניסתה לשווק את Lotus SmartSuite יחד עם מערכת ההפעלה OS/2 כאלטרנטיבה לחבילת המוצרים המקבילה של מיקרוסופט, וכתוצאה הופלתה לרעה בקבלת רישיונות OEM להפצת חלונות 95 על מחשביה.
ב-2013 הכריזה יבמ על הפסקת התמיכה בחבילת מוצרי לוטוס.
לוטה להמן (גרמנית: Lotte Lehmann; 27 בפברואר 1888 – 26 באוגוסט 1976) הייתה זמרת סופרן גרמניה של אופרה ולידר, שעסקה בעיקר ברפרטואר הגרמני.
אחרי לימודים בברלין, הופיעה לראשונה בשנת 1910 באופרה של המבורג, בתפקיד נער חצר ב"לוהנגרין" של וגנר.
בשנת 1916 הצטרפה אל האופרה של וינה, שם שרה בהצגות הבכורה של כמה מן האופרות של ריכרד שטראוס - "אריאדנה בנקסוס" (1916), "האישה ללא צל" (1919), ,אינטרמצו" (1924) ו"אראבלה" (1933).
כמו כן השתתפה גם בהצגות בכורה וינאיות של כמה אופרות של פוצ'יני.
הופעת הבכורה של להמן בלונדון הייתה ב-1914 ובשנים הבאות הופיעה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן.
לוטה להמן הופיעה בקביעות גם בפסטיבל זלצבורג (1926-1937), שם שרה בין השאר תחת שרביטו של ארטורו טוסקניני.
בזלצבורג שרה גם ברסיטלים, עם המנצח ברונו ולטר כפסנתרן מלווה.
בשנת 1930 הופיעה להמן לראשונה בארצות הברית, בתפקיד זיגלינדה ב"ולקירות" של וגנר בשיקגו.
שאר תפקידי וגנר של להמן כללו את אוה ב"המייסטרזינגר", אחזה ב"לוהנגרין" ואליזבת ב"טנהויזר"; כמו כן נודעה בפרשנותה לליאונורה ב, פידליו" של בטהובן.
ממש לפני שגרמניה סיפחה את אוסטריה ב-1938, היגרה להמן לארצות הברית, שם שרה באופרה של סן פרנסיסקו ובמטרופוליטן אופרה עד 1945.
נוסף לעבודתה האופראית, עשתה לה להמן שם כזמרת לידר, שהרבתה ברסיטלים עד לפרישתה.
אחרי שפרשה מבימת הרסיטלים בשנת 1951, לימדה להמן בכיתות אמן בסנטה ברברה, קליפורניה, ב"אקדמיה למוזיקה של המערב.
כמו כן הגישה כיתות אמן בשיקגו, לונדון, וינה ועוד.
לוטה להמן הלכה לעולמה בשנת 1976, בת 88, בסנטה ברברה, קליפורניה ונקברה בבית הקברות המרכזי בווינה.
אולם קונצרטים בקמפוס של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה נקרא על שמה.
קרן לוטה להמן הוקמה בשנת 1995 והציבה לה שתי מטרות: האחת, לשמר ולהנציח את מורשת לוטה להמן והשנייה, לכבד את חלומה: להביא את השיר האמנותי לחיי אנשים רבים ככל האפשר.
להמן הייתה סופרת ומשוררת פורייה, שהוציאה ספרי שירה, פרוזה ועיון.
"חרוזים בפרוזה" בראשית שנות ה-20',
רומן בשם Orplid, mein Land בשנת (1937), שתורגם לאנגלית בשם Eternal Flight בשנת הוצאתו,
ספר על פרשנות השיר, More Than Singing (1945),
ספר על פרשנות תפקידים באופרה,(My Many Lives (1948).
"חמש אופרות וריכרד שטראוס", או בשנמו השני "לשיר עם ריכרד שטראוס" (אנגליה, 1964);
ספר שירה בשם Gedichte משנת 1969
שמונה-עשר מחזורי שירים (1971), שנלקחו ברובם מספרים קודמים.
לוטה להמן: חיים באופרה ובשיר מאת גלאס (1988)
לוטה להמן:1888-1976, ביוגרפיה ליובל המאה להולדתה מאת ג'פרסון (1988)
לוֹטוּס (שם מדעי: Lotus) הוא סוג של צמחים ממשפחת הפרפרניים.
בסוג כ-90 מינים, שרובם נפוץ באזורים הממוזגים של אסיה ואירופה בסביבות הים התיכון, ומיעוטם נמצא בדרום אפריקה ואוסטרליה.
מיני הלוטוס הם עשבים או בני-שיח בעלי עלים מנוצים.
צבע הפרחים משתנה בין אדום, צהוב, ארגמן, ורוד ולבן.
לפרחים 10 אבקנים שתשעה מהם מאוחים ואחד חופשי.
בבסיס צינור האבקנים נמצא הצוף.
הפרי הוא תרמיל מוארך בעל זרעים רבים.
בתרבות העממית נודעה חשיבות רבה לצמחים שונים שכונו "לוטוס".
לצמחים אלה אין קשר לסוג הטקסונומי המכונה בשם זה.
לוטה זלצברגר (י"ט באלול תרפ"ג, 31 באוגוסט 1923 – ז' בטבת תשנ"ה, 10 בדצמבר 1994) הייתה מרצה ומנהלת בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, סגנית ראש עיריית ירושלים ומייסדת ויושבת ראש של המוקד להגנת הפרט.
לוטה זלצברגר נולדה בפרנקפורט שבגרמניה למשפחת וורשנר, משפחה דתית-חרדית שהשתייכה לזרם אגודת ישראל הגרמנית.
לאביה, שנולד וגדל בהמבורג, היו שני אחים, אחד הפך לפסיכואנליטיקאי בציריך והשני היה רב.
אביה היה איש עסקים שעלה מדרגת פקיד למעלת שותף בעסק ליצור מתכות.
ב-1933, עם עליית הנאצים, עזבה המשפחה לאמסטרדם.
את שנות התיכון שלה עשתה זלצברגר באמסטרדם, שם למדה בבית ספר ציבורי-כללי, שבו גם למדה אנה פרנק, אותה הכירה.
לאחר שכבשו הנאצים את הולנד הצליחה המשפחה להוציא דרכונים זרים קולומביאניים והיו בין האחרונים שנאסרו (הם לא גרו בשכונה יהודית, אלא בדרום אמסטרדם).
באמצע ארוחת הבוקר של שבת בשלהי 1943 נעצרו.
לוטה, אימה ואחותה נשלחו לראוונסברוק, שם הועבדו בכפייה בחברת סימנס.
האם, פרדריקה וורשנר, מתה בראוונסברוק.
כנראה בעקבות השתדלות של ידידי המשפחה בשוודיה, הגיעה מברלין הוראה להעביר את לוטה ואחותה מרגרט שהיו בסוף שנות העשרה לחייהן לטרזיינשטט, שנתפס אז בעיני העולם כמחנה טוב יותר לעומת המחנות האחרים.
לפני שהוכנסו למחנה רואיינו לוטה ואחותה אישית על ידי אדולף אייכמן, כדי לדעת שהן אינן יודעות על הפתרון הסופי, הן אמרו כי אינן יודעות דבר ואייכמן איים שאם תספרנה משהו במחנה, הן "תעלינה בארובה".
הפגישה עם אייכמן והדברים מפיו על הפתרון הסופי הביאו את לוטה לימים להיות עדת ראייה במשפט אייכמן בשנת 1961. לאחר הכנסתן למחנה שם פגשו הרבה מכרים מהולנד, סיפרו מרגרט ולוטה לחבריהן על הפתרון הסופי אך איש לא האמין להן.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, כשהגרמנים נסוגו מטרזיינשטט וחיל החלוץ הרוסי הגיע למקום עם הוראה מפורשת שכולם נשארים, הצליחו מרגרט ולוטה לברוח ולעשות את הדרך בטרמפים חזרה לאמסטרדם, שם הגיעו לביתן וגילו אותו כפי שעזבו אותו, עם כלי ארוחת הבוקר של שבת ערוכים.
הסתבר שהשכן, שהיה קונסול של הונגריה באמסטרדם, שמר על הבית ומנע מהנאצים לבזוז אותו.
מכיוון שגורל קומץ היהודים שחזרו מהמחנות לאמסטרדם לא שפר עליהם באותה מידה, הקימו לוטה ומרגרט "קומונה" בביתן, ובמשך כשנתיים אירחו בביתן שלוש משפחות נוספות שבתיהן נבזזו.
ב-1949 נסעה זלצברגר לניו יורק על מנת ללמוד עבודה סוציאלית באוניברסיטת קולומביה והיא התארחה אצל אחות נוספת שלה שעברה לניו יורק מטעמים משפחתיים עוד לפני עליית הנאצים לשלטון.
אחרי סיום הלימודים החליטה לבוא לישראל וחזרה בשאלה.
היא התחילה לעבוד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית שזה עתה הוקם והכירה את בעלה לעתיד מכבי זלצברגר.
מאז ועד מותה התגוררה בירושלים.
בשנת 1964 קיבלה יחד עם יונה רוזנפלד מענק של 96,000 דולר ממשלת ארצות הברית לתכנון מרכז לטיפול במשפחות נזקקות.
במאי 1966 פרסמה עם רוזנפלד בדבר סדרת מאמרים שביקרה את הטיפול של מדינת ישראל בשכבות החלשות וקראה למדיניות רווחה מתוכננת במדינת ישראל.
זלצברגר הייתה חברת סגל בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית עד אחרית ימיה.
פעמיים הייתה מנהלת בית הספר.
מחקריה עסקו בנושא של אי-שוויון בחלוקת הכנסות, פערים חברתיים, ומחקרי עומק בנושאי מצוקות חברתיות.
היא הייתה מחלוצות התחום בישראל.
תחום מחקרי אחר שבו עסקה יחד עם בעלה מכבי זלצברגר ושרה מגידור (אשתו של מנחם מגידור, לימים נשיא האוניברסיטה העברית) היה תכנון משפחה.
בשנות השבעים המוקדמות החליטה זלצברגר שאין די במגדל השן האקדמי.
באותה תקופה התחיל גל העלייה מברית המועצות ונבנו שכונות חדשות לעולים בירושלים, ביניהן שכונות תלפיות מזרח ונווה יעקב.
זלצברגר הקימה צוות מתנדבים שעזר בקליטה העולים בשכונות.
עיסוק זה הוליד את אחד הפרויקטים שבהם עסקה עד יומה האחרון - ניהול עצמי של שכונות ירושלים.
חזונה, שבו היה גם מקופל פתרון פוליטי-מדיני עתידי לבעיית ירושלים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, היה יצירת עיריות משנה לשכונות ירושלים תחת קורת הגג של עיריית-על.
הפרויקט נועד לתת מענה לשתי בעיות, הן לקרב את התושבים לניהול עצמי של ענייניהם והן כמענה לבעיה היהודית-ערבית בירושלים.
פרויקט השכונות היה תולדה של פעילותה זו.
פרויקט זה הוביל אותה לפוליטיקה המקומית, היא הכירה את טדי קולק, נכנסה לרשימתו ונבחרה למועצת העיר.
לימים הפכה זלצברגר לסגנית ראש העיר וממלאת מקום ראש העיר, כמו כן הייתה אחראית על תיקי החינוך, הבריאות והרווחה.
באמצע שנות השמונים, כתגובה לתנועתו של מאיר כהנא, הקימה יחד עם מיכל זמורה-כהן את הארגון "סובלנות" שקורא לתרבות שיח השונה מזו הקיימת בציבוריות הישראלית.
עם תחילת האינתיפאדה הראשונה, בעת כהונתה כסגנית ראש העיר, הקימה זלצברגר את המוקד להגנת הפרט.
היעד הראשוני של המוקד היה לסייע לפלסטינים שנפגעו מאלימות מכוחות צה"ל, לקבל טיפול בבתי חולים ולהגיש תלונות במשטרה.
המוקד ופעולותיו התרחבו במהלך השנים לטיפול בהפרות זכויות אדם בשטחים והוא קרוי כיום 'המוקד להגנת הפרט ע"ש לוטה זלצברגר'.
לבעלה מכבי זלצברגר ומשפחתו היו קשרים ענפים מלפני קום המדינה עם משפחות פלסטיניות בשועפאט, בית חנינא, רמאללה וירושלים.