tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המאה ה-19 עוררה גישה זו התנגדות מצד הקטסטרופיסטים, שדגלו בפרשנות תנ"כית לפיה שינויים גאולוגיים התרחשו באירועים חריגים ופתאומיים – דוגמת המבול – ולא כתוצאה מהשתנות הדרגתית.
לייל, כמו לפניו, נמנה עם התומכים המרכזיים ברעיונותיו של האטון.
את "עקרונות הגאולוגיה" חיבר כתגובה לעמדות הקטסטרופיסטים, והציג בו ראיות נרחבות מהשטח – בעיקר מרחבי אירופה – התומכות בעיקרון האחידות.
הוא ניסח את עקרון האחידות במשפט הידוע: "ההווה הוא המפתח לעבר".
בעקבות מחקרו של לייל התקבל עיקרון זה בקרב הקהילה המדעית.
ביסוס עקרון האחידות נחשב להישגו המרכזי של לייל ולמקור חשיבותו הגדולה של הספר.
על פי תצפיותיו ומחקריו של לייל, ניתן היה לבאר אירועים באמצעות גורמים טבעיים בלבד, ללא צורך בהישענות על הסברים דתיים (כדוגמת המבול), ולהוכיח כי התהליכים שפעלו בעבר זהים לתהליכים הפועלים כיום וכי המנגנונים בטבע הם כוללניים מטבעם.
מכאן, שהמנגנונים הגאולוגיים (אירוזיה, גאות ושפל, זרמים ימיים, תנועות קרחונים וכו') פעלו בעבר באותה צורה שהם פועלים כיום וצייתו לאותם החוקים.
הפירוש של לייל השפיע עמוקות על צ'ארלס דרווין.
ב-27 בדצמבר 1831 יצאה ספינת המחקר אה"מ ביגל (HMS Beagle) למסע בן חמש שנים לדרום אמריקה.
לייל ביקש מרוברט פיצרוי, קברניט הספינה, לחפש במהלך המסע סלעים תועים.
דרווין הצטרף למסע כבן לווייתו של הקברניט, ולפני היציאה נתן לו פיצרוי את הכרך הראשון של עקרונות הגאולוגיה.
עוד לפני כן, המליץ פרופסור ג'ון סטיבנס הנסלו (שלימד בוטניקה באוניברסיטת קיימדברידג') לדרווין לקרוא את הספר, אך הזהיר אותו מפני המסקנות מרחיקות הלכת שלו.
במהלך שהותו בדרום אמריקה קיבל דרווין את הכרך השני של עקרונות הגאולוגיה, שדן בהרחבה ברעיונותיו של ז'אן-בטיסט דה לאמארק.
לייל דחה את רעיון האבולוציה הליניארית של לאמארק והציע תאוריה חלופית להסבר הגיוון במינים.
למרות זאת, רבים ממכתביו מעידים שהיה פתוח יותר לרעיון האבולוציה.
בתחום הגאולוגיה היה דרווין חסיד של לייל.
במהלך מסעו ערך דרווין תצפיות והעלה תאוריות גאולוגיות, שחלקן אף תמכו בעקרון האחידות.
בתום המסע של הביגל באוקטובר 1836 הזמין לייל את דרווין לארוחת ערב, ומאז נעשו חברים קרובים.
אף על פי שדרווין ולייל דנו ברעיונות אבולוציוניים משנת 1842, המשיך לייל לדחות את הרעיון בתשע המהדורות הראשונות של עקרונות הגאולוגיה.
לייל עודד את דרווין לפרסם את ממצאיו, ולאחר שדרווין פרסם בשנת 1859 את ספרו מוצא המינים הוסיף לייל אישור פושר לאבולוציה במהדורה העשירית של עקרונות הגאולוגיה.
ספרו "יסודות הגאולוגיה" נכתב במקור ככרך הרביעי של ההוצאה השלישית של עקרונות הגאולוגיה, אך התיאור של תצורות גאולוגיות בגילאים שונים כתוספת לעקרונות הגאולוגיה היה כה מפורט, שלייל פרסם אותו בשנת 1838 כספר נפרד שנקרא יסודות הגאולוגיה.
במקור היה מיועד לשמש כמדריך שדה לתלמידי גאולוגיה, אך מנה שני כרכים, ועל כן לא יכול היה לשמש כמדריך שדה נוח ונישא.
מאוחר יותר במהלך הקריירה שלו, פרסם לייל גרסה מקוצרת של הספר בשם יסודות הגאולוגיה לסטודנטים.
ספרו "Geological Evidences of the Antiquity of Man" חיבר בין רעיונותיו של לייל לגבי שלושה נושאי מפתח מהגאולוגיה של התור הרביעוני בלוח הזמנים הגאולוגי: קרחונים, אבולוציה ועידן גזע האדם.
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1863 והודפס בשלוש מהדורות באותה שנה.
המהדורה הרביעית הודפסה בשנת 1873. הספר זכה להצלחה, אך פירושו של לייל לאבולוציה בספר זה גרם לאכזבה, שכן כנוצרי אדוק, לייל התקשה לחבר בין אמונותיו הדתיות לרעיון הברירה הטבעית.
תחומי התעניינותו של לייל בגאולוגיה כללו נושאים מגוונים – מהרי געש דרך סטרטיגרפיה, פלאונטולוגיה ותורת הקרחונים ועד נושאים שכיום יוגדרו כארכאולוגיה פרהיסטורית ופלאואנתרופולוגיה.
דוקטרינה זו הוצעה על ידי ג'יימס האטון.
האטון הניח כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים (אוניפורמיים).
לעקרון האחידות בניסוחו של האטון קמה במהלך המאה ה-19 תנועת התנגדות בדמות הקטסטרופיסטים ועקרון האחידות לא קיבל הכרה על ידי הקהילה המדעית.
תצפיותיו ומחקריו של לייל, שפורסמו בספרו הראשון והחשוב ביותר עקרונות הגאולוגיה הביאו להכרה מדעית בדוקטרינה זו.
לייל טבע את הביטוי המסכם את עקרון האחידות: "ההווה הוא המפתח לעבר".
פירושו של לייל לעקרון האחידות השפיע עמוקות על דרווין.
עקרון האחידות תרם להבנתו שתהליכי השינוי מתרחשים גם באורגניזמים חיים, וכי השינוי בהם הוא איטי ותמידי.
במהלך מסעותיו בדרום צרפת ובאיטליה הסיק לייל שאפשר למיין את שכבות הסלע המוקדמות על פי הכמות והאחוז של מאובנים ימיים בתוך השכבות.
בהתבסס על הנחה זו, הציע לחלק את התור השלישוני לשלוש תקופות- פליוקן, מיוקן ואאוקן.
לפני מחקריו ותצפיותיו של לייל, תופעות כגון רעידות אדמה הובנו על פי ההרס להן גרמו.
בספרו עקרונות הגאולוגיה הסביר לייל את הגורמים לרעידות אדמה.
לייל חקר רעידות אדמה והתפרצויות געשיות שאירעו ב-150 השנים שקדמו לו, על פי עדויות של חוסר התאמה סטרטיגרפי, העתקים ותופעות נוספות באזור ההתרחשות.
תצפיותיו על הרי געש תמכו בהיווצרות של הרי געש על ידי בנייה הדרגתית, בניגוד לדעותיהם של גאולוגים קודמים, שסברו שהרי געש נבנו בתהליך מהיר ודינמי.
בעקרונות הגאולוגיה הציע לייל שקרחונים ימיים יכולים לשמש כאמצעי הסעה לסלעים תועים.
בתקופות התחממות עולמית, מתנתקים קרחונים מהקוטב וצפים.
כשהקרחון נמס הוא משאיר משקעים על הקרקע.
בנוסף, האמין לייל שהצטברות של חלקיקים מחודדים המכסים את מרבית כדור הארץ (הידועים כיום כאדמת לס) מקורם במרבצים ששקעו ממי שיטפונות הרים.
כיום לא כל המנגנונים שהציע לייל לתהליכים גאולוגיים מקובלים על גאולוגים, אך רבים מרעיונותיו עמדו במבחן הזמן.
ב-1858 החברה המלכותית הבריטית העניקה לו את מדליית קופלי.
ב-1866 החברה הגאולוגית העניקה לו את מדליית וולאסטון.
צ'ארלס מרגרייב טיילור הוא פילוסוף קנדי הידוע בזכות תרומותיו לפילוסופיה של מדע המדינה ולחקר ההיסטוריה של הפילוסופיה.
הוא מסווג לרוב כקהילתן, אך הביע אי נוחות מסיווג זה.
צ'ארלס טיילור התחיל את הקריירה האקדמית שלו בלימודי תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת מקגיל, אותם השלים ב-1952. משם המשיך ללימודי תואר ראשון בפילוסופיה, במדע המדינה ובכלכלה באוניברסיטת אוקספורד, בבייליול קולג' כזוכה מלגת רודז (התואר הוא תואר אינטרדיסציפלינרי אותו ניתן ללמוד בעיקר באוניברסיטת אוקספורד).
לאחר מכן השלים את לימודי התואר השני ב-1960. ב-1961 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה, בהנחיית ישעיה ברלין וג.א.מ.
הוא החליף את ג'ון פליימנץ בקתדרת צ'יצ'ל לתאוריה חברתית ופוליטית באוניברסיטת אוקספורד, שימש כפרופסור חבר ב"All Souls College" באוקספורד, ושימש שנים כפרופסור למדע המדינה ולפילוסופיה באוניברסיטת מקגיל במונטריאול, שם הוא כיום במעמד של פרופסור אמריטוס.
טיילור משמש כיום כפרופסור למשפטים ולפילוסופיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
רבים מתלמידיו הם פילוסופים ידועים בזכות עצמם.
טיילור משמש גם כעורך נוסף בכתב העת האקדמי "Public Culture" היוצא בהוצאת אוניברסיטת דיוק.
ב-1995 הוענק לו תואר מסדר קנדה.
בשנת 2000 הוא הוכרז כקצין ראשי במסדר הלאומי של קוויבק.
בשנת 2007 זכה בפרס טמפלטון הניתן להישג בהתקדמות לקראת מחקר בתגליות הנוגעות למציאות רוחנית, הכולל מענק כספי בסך מיליון וחצי דולר.
בנוסף, זכה בשנת 2008 בפרס קיוטו המכונה "הנובל היפני" בקטגוריית האומנות והפילוסופיה.
ארבע פעמים העמיד טיילור את עצמו לבחירה לבית הנבחרים הקנדי כמועמד המפלגה הדמוקרטית החדשה שהיא מפלגה הנוטה לסוציאל-דמוקרטיה.
מערכת הבחירות שהתקיימה בשנת 1965 עוררה עניין רב בציבור, שכן טיילור התמודד במחוז אחד אל מול פייר אליוט טרודו.
שני המועמדים נחשבו לאינטלקטואלים חריפים ול"כוכבים עולים" במפלגתם.
בשנת 2008 הודיע טיילור כי בכוונתו להתמודד פעם נוספת, בבחירות הפדרליות לבית הנבחרים, האמורות להתקיים ב-14 באוקטובר 2008.
בשנת 2007 התמנה טיילור לצד ז'ראר בושאר, לוועדה ממשלתית הדנה באפשרות של "הסדר סביר" במחוז מולדתו קוויבק הסובל ממתחים אתניים בין דוברי האנגלית ודוברי הצרפתית.
טיילור נולד במונטריאול, והוא חי בה גם כיום.
בצעירותו נישא לאלבה רומר, ולזוג נולדו שתי בנות.
לאחר מותה של רומר מסרטן בשנת 1990, נישא טיילור בשנת 1995 לאוב בילאר (Aube Billard) היסטוריונית של האמנות.
כמו מורתו אנסקום, טיילור הוא קתולי אדוק בדתו.
הבנת התאוריה של טיילור על יצירת ה"עצמי" ועל האפיסטמולוגיה, אותה הציג בספרו "מקורות העצמי" (Sources of the Self) דורשת את הכרת המסורת הפילוסופית ממנה הוא מושפע, במיוחד מהגל, ויטגנשטיין, היידגר ומרלו-פונטי.
טיילור מתנגד לנטורליזם, ל"אפיסטמולוגיה המקשרת" (mediational epistemology), אשר באה בעקבות האמפיריציזם והספקנות של דקארט, הקובעים כי התודעה שלנו היא המפרשת את הידע שאנו רוכשים באמצעות החושים, וקורא למתן פירוש לעולם באמצעות דיאלוג, הסכמה על פירושן של מילים, והבנת הדברים המשותפים לאנשים באשר הם.
טיילור קורא בעקבות מיכאיל בכטין, להתנגד למה שהוא מכנה "תודעה מונולוגית" או "הפרספקטיבה של האינטלקטואל".
מאמר נוסף שכתב, "לציית לכלל", ממשיך את הניתוח של ויטגנשטיין על ציות לכללים.
טיילור מנתח מדוע אנשים יכולים שלא לציית לכללים, ואיזה סוג של ידע מאפשר לאדם לציית לכלל, כגון מתן הנחיות להגיע למסיבה או חץ על ציון דרך.
המסורת האינטלקטואליסטית אשר נגדה הוא יוצא, מניחה מראש שעל מנת לציית להוראות להגיע למסיבה חייבת להיות בתודעתנו מערכת של הנחות קבועות מראש המסבירות לנו כיצד לציית לכללים.
אך איך נדע האם הכיוונים הם נכונים, ומה מונע מהספקן להטיל ספק כי החץ שעל ההוראות שציירו ידידיו אכן יוביל אותו אל המסיבה?
לאינטלקטואל יש צורך בפתרון כל הנושאים האלה בטרם ניתן יהיה לציית לכלל כלשהו.
טיילור טוען שפתרונו של ויטגנשטיין הוא הבהרת הרקע של ההבנה.
רקע זה אינו מורכב מכללים והנחות בסיס גרידא, אלא מה שוויטגנשטיין קרא לו "צורות חיים".
באופן יותר מפורט, ויטגנשטיין אומר בחקירות פילוסופיות כי "לציית לכלל הוא מנהג".
מכיוון שמתן סיבות לציות לכלל חייב להסתיים בנקודה מסוימת, טיילור מאתר את זה בהבנת העולם המוטבעת בנו, דהיינו בשליטה המעשית שאנו מטביעים בגופינו בצורה של הרגלים, עמדות ונטיות.
הוא מקביל זאת ללימוד כיצד לנהוג במכונית.
פעולה היכולה להראות כסדרה של ציות להוראות, אך כאשר אנו מאצים בכביש המהיר אנו איננו מצייתים להוראה.
תשומת ליבנו נתונה למשהו אחר, ואנו משתמשים ביכולות שהטבענו בגופינו כדי להתאים עצמנו ולהגיב לאירועים המתרחשים.
טיילור אומר "הבנתנו עצמה מוטבעת.
זאת אומרת, הידע הגופני שלנו והדרך בה אנו פועלים ונעים יכולה להביא לפיענוח מרכיבים של הבנתנו את עצמנו ואת העולם".
טיילור טוען כי אין לנו צורך להציג את האדם בצורה ראשונית כנושא לייצוג על מנת להבין את הליך הציות להוראות או כל הליך הדומה לנהיגה.
בעקבות היידגר, מרלו פונטי, מייקל פולני וויטגנשטיין, טיילור טוען שזוהי שגיאה להניח מראש שאנו באופן מהותי מנותקים מהעולם ומבינים אותו דרך קשרים של ייצוג.
כאשר אנו פועלים, לדוגמה, אנו פועלים עם גופינו, בין אם באופן שפתי או דרך הבנה של החושים.
אך מעט מזה כרוך בפעולתנו, גם כאשר שהמטרות לפעולה או הכללים המנחים את התנועה, מחושבים באופן מודע.
למעשה, הוא טוען, רק דרך רקע רחב יותר זה ניתן להבין כלל את נושא הייצוג.
רעיון הרקע מסייע לנו לגשת לתהליך ההבנה בחיי היום יום שלנו, דהיינו כאשר אנו הולכים יש לנו הבנה גופנית היכן לשים את כף רגלנו, אך באופן רגיל איננו זקוקים לכללים לשם כך.
הבנתנו את ההליכה היא ידע גופני.
טיילור טוען שיכולתנו לציית לחוקים נעוצה ביחסים בין רקע של מנהגים והרגלים גופניים.
לעיתים אנו מצייתים לכללים, אך טיילור רוצה שנתייחס לכך שהכללים כשלעצמם אינם כוללים עקרונות להפעלתם הם.
לשם כך עלינו להבין את היחסים המורכבים יותר בין הידע הגופני שלנו ו"צורות החיים" ההיסטוריות המסבירות את פעולותינו ומעשינו ואשר הכללים לרוב מספקים להם הסבר או תיאור שלאחר המעשה.
טיילור שייך לזרם פילוסופי במדע המדינה ובסוציולוגיה אליו משתייכים אף מייקל וולצר ומייקל סנדל, המותח ביקורת על תפיסת העולם הליברלית ועל תפיסת ה"אני" לה היא טוענת.
על אף שזרם זה אינו אחיד, יש המסווגים את ההוגים הטוענים טענות מסוג זה כ"קהילתנים".
הקהילתנים מדגישים את חשיבות הקשרים והמוסדות החברתיים והקהילתיים להתפתחות היחיד לכלל אדם בעל זהות מגובשת ומשמעות לחייו.
אלו נובעים, לדעת טיילור, מכך שההמשגה של זהות היחיד בתאוריה הליברלית היא מופשטת מדי, אינסטרומנטליסטית וחד־ממדית.
לדעת טיילור, התאורטיקנים הליברלים, מההוגים המוקדמים כג'ון לוק ותומאס הובס (על אף שזה לא היה ליברל), ועד הוגים בני ימינו כג'ון רולס ורונלד דבורקין הזניחו את קשריו של היחיד לקהילה ולאנשים אותם כינה ההוגה ג'ורג' הרברט מיד "אחרים משמעותיים".
תפיסה ריאליסטית יותר של האני, על פי טיילור, צריכה להכיר ב"אופקי המשמעות", ביטוי היידגרי שפירושו הרקע החשוב של יחסים חברתיים ודיאלוג עם אחרים, אל מולם החיים מקבלים חשיבות ומשמעות.
ללא משמעות רקע זו, החיים פגיעים לפגיעה עליה דיבר ניטשה, שתהפוך את כל הבחירות שיש לנו בחיים לשוות בערכן, ובשל כך לחסרות משמעות.
צ'ארלס הנרי לואיס היה כדורגלן אנגלי.
לואיס נולד בשכונת פלאמסטיד שבלונדון, ולפני שחתם בוולוויץ' ארסנל במאי 1907 הוא שיחק בקבוצות הנוער של אלת'האם ומיידסטון יונייטד.
לואיס היה חלוץ בעל יכולת גבוהה, והוצב ברוב עמדות ההתקפה האפשריות במערך המשחק של ארסנל, כולל חלוץ חוד וקיצוני.
הופעת הבכורה שלו הייתה רק במשחק מול סנדרלנד ב-28 בדצמבר 1907, ולמרות זאת הוא סיים את העונה עם שמונה שערים, אחד פחות מפיטר קייל.
במשך שתי העונות הבאות הוא היה שחקן הרכב קבוע.
אולם, בנוסף לכך שהמועדון נאבק על מקומו בליגה הראשונה (כולל הימנעות ברגע האחרון מירידה בעונת 1909/1910) הוא נאלץ לשחרר את שחקניו הטובים ביותר בגלל בעיות כלכליות קשות.
המועדון סיים את עונת 1912/1913 במקום האחרון עם 18 שערי ליגה, כאשר לואיס ביחד עם פט פלנגן היה מלך שערי הקבוצה עם ארבעה בלבד.
בתקופה זו תפקידו העיקרי של לואיס היה לשמש כמחליף; הוא הבקיע מעט שערים בעקבות היכולת הלא טובה של שחקני ההתקפה בארסנל.
הוא נשאר נאמן למועדון (שבינתיים עבר לאצטדיון הייבורי ושינה את שמו ל"הארסנל"), כולל בתקופה שבה נאבק על העלייה בחזרה לליגה הבכירה.
שיא הקריירה של לואיס נקטע בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה; למרות שהוא השתתף בחלק מהמשחקים הלא-רשמיים שנערכו בזמן המלחמה, בתקופה שלאחר תום הקרבות וחזרת ארסנל לליגה הבכירה (1919) הוא כבר היה בן 33. בעונת 1919/1920 הוא השתתף בחמישה משחקי ליגה, ולאחר מכן עבר לשחק בקבוצת המילואים של ארסנל.
לואיס עזב את ארסנל ב-1921, לאחר שהשתתף ב-220 משחקים והבקיע 34 שערים.
לפני פרישתו הוא שיחק במועדון הכדורגל מרגייט.
לאחר פרישתו ניהל חנות בפלאמסטד במשך שנים רבות.
צ'ארלס טלבוט, דוכס שרוסברי הראשון היה אציל ופוליטיקאי אנגלי.
הוא היה בנם היחיד של פרנסיס טלבוט, רוזן שרוסברי ה-11 ואשתו השנייה מרי-אן, בתו של רוברט ברודנל, רוזן קרדיגן השני.
טלבוט היה בן סנדקותו של המלך צ'ארלס השני, על שמו הוא קרוי, וגודל כקתולי.
ב-1679, תחת השפעתו של ג'ון טילוטסון, המיר את דתו לאנגליקניזם.
לאחר מות אביו ירש צ'ארלס את רוזנות שרוסברי, קיבל משרה במשק הבית של צ'ארלס השני, ושירת בצבא תחת פיקודו של ג'יימס השני.
למרות זאת הוא התכתב עם הנסיך מאוראנז' ב-1687, והיה אחד משבעת החותמים על מכתב ההזמנה לוויליאם בשנה שלאחר מכן.
הוא תרם חלק ממימון הפלישה המתוכננת, ולאחר שעזב לארצות השפלה על מנת להצטרף לוויליאם נחת עמו בחוף אנגליה בנובמבר 1688, בתחילת המהפכה המהוללת.
טלבוט התמנה למזכיר המדינה למחלקה הדרומית בממשלה הראשונה של ויליאם ומרי, אך התפטר ב-1690 לאחר שהטורים השיגו עמדת כוח בפרלמנט.
כשהיה באופוזיציה הוא הניח לפני הפרלמנט את החוק התלת-שנתי, אך המלך סירב להעניק את הסכמתו לכך.
ב-1694 התמנה פעם נוספת למזכיר המדינה.
ויליאם לא חשד בטלבוט למרות הטענות כי הוא קשור ליעקוביטים, וב-30 באפריל 1694 העניק לו את התואר מרקיז אלטון ודוכס שרוסברי, ואף מינה אותו לאחד מהעוצרים במהלך היעדרותו בשנתיים שלאחר מכן.
ב-1696 הוא הואשם על ידי ג'ון פנוויק בבגידה, והמלך בעצמו העביר אליו את ההאשמות; גם הפעם טלבוט לא נטל חלק פעיל בענייני הציבור, והפגין את רצונו להתפטר.
ב-1700 הסכים המלך בחוסר רצון לקבל את התפטרותו מטעמי בריאות.
בשבע השנים שלאחר מכן התגורר שרוסברי בעיקר ברומא, וב-1701 כתב מכתב ידוע ללורד סומרס, בו הביע את מיאוסו הגובר מהחיים הציבוריים וטעם כי היה מעדיף שבנו יהיה תליין ולא מדינאי.
לאחר עלייתה לשלטון של המלכה אן ניסו מנהיגי הוויגים לשכנע את טלבוט לחזור לכהונתו בתפקידים ציבוריים.
כשחזר לאנגליה ב-1707 הוא כבר היה מרוחק מעמיתיו הפוליטיים הוותיקים, וב-1710 הסכים לקבל את תפקיד הלורד צ'מברלין בממשל הטורי, לאחר שהמלכה אישרה זאת ללא ידיעתם של רוזן גודולפין והדוכס ממרלבורו; באותה תקופה מונתה אשתו לעוזרת האישית של המלכה (Lady of the Bedchamber).
לאחר שחזר משליחות דיפלומטית בצרפת, הוא מונה ללורד לוטננט של אירלנד ב-1713; הוא היה בלונדון ביולי 1714, במהלך המשבר שהתרחש בגלל מותה ההולך וקרב של המלכה אן.
ב-29 ביולי, כשהמלכה הייתה על ערש דווי, קיבל הרוזן מאוקספורד את ההודעה על פיטוריו מתפקיד הלורד אשר על האוצר (Lord High Treasurer).
ב-30 ביולי התאספו שרוסברי והשרים האחרים בארמון קנזינגטון, וכשנכנסו לחדר השינה של המלכה המליץ הוויקונט מבולינגברוק למנות את שרוסברי למשרה שהתפנתה; אן קיבלה את ההצעה באופן מיידי.
לאחר מותה של המלכה ב-1 באוגוסט היה טלבוט בעמדה בעלת כוח רב, ובעל יכולת להשפיע בסוגיה הדחופה של ירושת הכתר הבריטי.
הוא הפעיל את השפעתו לטובת נסיכות הבוחר מהנובר, והיה בעל תרומה רבה לעלייתו לשלטון בשלום של ג'ורג' הראשון, ובסיכול תוכניתם של היעקוביטים להכתיר במקום אן את בנו של ג'יימס השני.
אולם, למרות זאת יחסו השלילי למשרות הפוליטיות הבכירות נותר בעינו; הוא מונה ללורד צ'מברלין לאחר שהתפטר מתפקידיו באוצר ובאירלנד.
את התפקיד הזה הוא עזב ביולי 1715, ומת ב-1 בפברואר 1718.
בתקופת כהונתו בסטפורדשייר הוא מונה גם לתפקיד שומר הגלילים (Custos rotulorum).
לא היו לו ילדים מאשתו אדלייד, ולאחר מותו בוטלה דוכסות שרוסברי ורוזנות שרוסברי עברה בירושה לבן דודו, גילברט טלבוט.
צ'ארלס לאקמן היה איש עסקים ואדריכל אמריקאי.
לאקמן, שנולד בקנזס סיטי, בן יחיד למשפחה מן המעמד הבינוני, ביקש לממש חלום ילדות ולהיות אדריכל.
לשם כך השתלם באוניברסיטת אילינוי, ובשנת 1931 סיים את לימודיו.
אולם עקב השפל הגדול לא מצא עבודה כאדריכל ופנה לעסקים.
בתחילה עבד כאיש מכירות ובהמשך קודם למשרות ניהול רמות יותר ויותר עד שהיה בגיל 30 לאחד המנכ"לים הצעירים ביותר בארצות הברית, כמנהלה של חברת משחת השיניים "Pepsodent".
שבע שנים לאחר מכן, עקב רכישה, הפך למנכ"ל "ליוור ברודרס" (חלק מתאגיד הענק יוניליוור ונציגו בארצות הברית) וזכה לתואר "ילד הפלא של עולם העסקים האמריקאי" (Wonder Boy of American Bussiness).
בעת מלחמת העולם השנייה כיהן בוועידת הנשיא לזכויות אדם.
מיד עם תום המלחמה ביקש הנשיא הארי טרומן כי לאקמן ייקח על עצמו את תפקיד היושב ראש של "הוועדה האזרחית לסיוע" (למדינות אירופה), מסגרת שקדמה במספר חודשים לתוכנית מרשל.
עבור פועלו זה זכה לעיטור לגיון הכבוד הצרפתי, לחבר מסדר יוחנן הקדוש הבריטי ולעיטור "כוכב הסולידריות" האיטלקי.
ב-10 ביוני 1946 הופיע המנכ"ל הצעיר של "ליוור ברודרס" על שער גיליון טיים מגזין.
ב-1949, עשרים שנה לאחר שעזב את האוניברסיטה, סייע לתכנן את "ליוור האוס", מטה החברה שלו בניו יורק.
גורד השחקים האלגנטי תוכן לפי עקרונותיו של האדריכל מיס ון דר רוהה והיה אחד הראשונים שנבנו תוך שימוש ב"מסכי זכוכית" אטומים לכל ארכו.
לאקמן התפטר מראשות ליוור ברודרס כדי להפוך לאדריכל במשרה מלאה.
הוא עבר ללוס אנג'לס וחבר לוויליאם פריירה, שעמו למד באילינוי.
בין הפרויקטים שתכננו בשנות החמישים נמצאים כמה מן המבנים המודרניסטיים שאפיינו את אדריכלות התקופה בלוס אנג'לס, אשר שמו דגש על קווים נקיים ומעוגלים ומבנה אווירודינמי, עיצוב שקרא "סילוני" או "חללי".
לאחר שעזב את השותפות עם פריירה תכנן לאקמן בלוס אנג'לס את מרכז הכנסים של לוס אנג'לס, מרכז Aon, גן החיות של לוס אנג'לס והפורום.
בניו יורק תכנן את המדיסון סקוור גארדן, עבור נאס"א תכן את מרכז הבקרה לטיסות המאוישות ביוסטון ומבנים במרכז החלל קנדי, ואת אצטדיון אלוהה בהונולולו.
משרד האדריכלים שהקים (Charles Luckman Associates (CLA, היה לאחד הגדולים והמצליחים בארצות הברית בין 1968 ו-1973.
סר צ'ארלס טאפר היה אחד מאבות איחוד קנדה.
בתוקף תפקידו כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1864–1867, הוא הוביל את המושבה להצטרפות לקנדה.
בהמשך הוא כיהן כראש ממשלת קנדה, השישי במניין מאז איחוד קנדה.
לתפקידו זה הוא הושבע ב-1 במאי 1896, שבעה ימים לאחר פיזור הפרלמנט של קנדה שכיהן אז.
בבחירות שנערכו ב-23 ביוני הוא הובס וב-8 ביולי הוא התפטר מתפקידו.
נכון להיום, תקופת כהונתו בת ה-69 ימים היא הקצרה ביותר מכל ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם.
טאפר נולד בעיירה אמהרסט שבנובה סקוטיה לאביו, הכומר צ'ארלס טאפר ולאמו מרים לוקהארט.
הוא התחנך באקדמיית הורטון שבוולפוויל, נובה סקוטיה, ולמד לימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו, שם סיים את לימודיו ב-1843. עד להגיעו לגיל 22 הוא הספיק ליילד 116 תינוקות.
הוא עסק ברפואה מעת לעת במהלך הקריירה הפוליטית שלו ושימש כנשיא הראשון של ההתאחדות הרפואית של קנדה.
ב-1855 נכנס טאפר לחיים הפוליטיים בנובה סקוטיה כבן חסותו של ג'יימס ויליאם ג'ונסטון.
במהלך כהונתו של זה האחרון כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1857–1859 ובין השנים 1863–1864, שימש טאפר כמזכיר המושבה.
ב-1864 החליף טאפר את ג'ונסטון כראש הממשלה.
בתפקידו זה הקים טאפר את מערכת החינוך הציבורי במושבה.
הוא גם פעל להרחיב את רשת הרכבות של נובה סקוטיה כדי לקדם את התעשייה.
החל מ-1860 נמנה טאפר על תומכי איחוד מושבות צפון אמריקה הבריטית.
בהאמינו שאיחוד מיידי של כל המושבות הוא צעד אפשרי, הוא הציע ב-1864 את הקמתו של "האיחוד הימי".
עם זאת, נציגי פרובינציית קנדה ביקשו שיתאפשר להם להיות נוכחים בפגישה שנערכה בשארלוטטאון לדיון על הקמת האיחוד הימי כדי להגיש הצעה לאיחוד רחב יותר וכך הייתה ועידת שארלוטטאון לראשונה מבין שלוש הוועידות שסללו את הדרך לאיחוד קנדה.
טאפר גם ייצג את נובה סקוטיה בשתי הוועידות הנוספות, ועידת קוויבק, שהתקיימה ב-1864 וועידת לונדון שהתקיימה ב-1866. בנובה סקוטיה ארגן טאפר את "מפלגת האיחוד" כדי להתמודד מול "מפלגת האנטי-איחוד" שאורגנה על ידי ג'וזף האו ובסופו של דבר הנהיג את נובה סקוטיה להצטרפות לאיחוד בהצלחה.
בעקבות חקיקתו של "חוק צפון אמריקה הבריטית", שנחקק ב-1867 ושהיווה את הבסיס החוקי לאיחוד, התפטר טאפר מתפקידו כראש ממשלת נובה סקוטיה והחל את הקריירה הפוליטית הפדרלית שלו.
בתחילה סומן טאפר כיורשו המיועד של מקדונלד, אך עקב דעיכה ביחסים בין השניים, בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19 הוא ביקש ממנו להתמנות כנציב העליון (שגריר) של קנדה בלונדון.
טאפר התמנה לתפקיד זה ב-1883 וכיהן בו עד 1895, אם כי בין השנים 1887–1888 הוא שימש כשר האוצר במקביל להמשך כהונתו כנציב העליון בלונדון.
ב-1895 קרסה ממשלתו של סר מקנזי בוול על רקע משבר בתי הספר במניטובה.
כתוצאה מכך דרשו מספר חברים מובילים במפלגה השמרנית את שובו של טאפר לקנדה כדי שימונה כראש הממשלה במקום בוול.
טאפר קיבל את ההצעה ושב לקנדה ובמאי 1896 מונה לתפקיד.
זמן קצר לפני השבעתו לתפקיד הוכרז על עריכת בחירות כלליות, שבהם הובסה מפלגתו על ידי המפלגה הליברלית בהנהגתו של וילפריד לורייה.
טאפר שימש כמנהיג האופוזיציה מיולי 1896 ועד 1900, אז שב ללונדון והתגורר בה עד למותו ב-1915. עם מותו לא נותר בחיים אף אחד מאבות האיחוד.
ב-2016 הוא נכנס להיכל התהילה הקנדי של הרפואה.
טאפר נולד בעיירה אמהרסט (Amherst) שבנובה סקוטיה, לאביו צ'ארלס טאפר האב ולאמו מרים לאו, לבית לוקהארט.
הוא היה צאצא של ריצ'רד וורן, מהאבות העולים שהגיעו לצפון אמריקה במייפלאואר וחתמו על אמנת המייפלאואר.
צ'ארלס טאפר האב (1794–1881) היה כומר בכנסייה הבפטיסטית המקומית, מונה לתפקידו זה ב-1817 ובין השנים 1832–1836 שימש כעורך "המגזין הבפטיסטי" (Baptist Magazine).
הוא היה בקי מאוד בתנ"ך ופרסם מספר פרסומים בנושא.
החל מ-1837, בהיותו בגיל 16, התחנך צ'ארלס טאפר הצעיר באקדמיית הורטון של וולפוויל, שם הוא למד לטינית, יוונית עתיקה וקצת צרפתית.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1839 הוא בילה זמן מה בניו ברנזוויק ועסק שם בהוראה, ואז עבר לווינדזור שבנובה סקוטיה ובין השנים 1839–1840 למד שם רפואה עם דר' אבנעזר פיטץ' הרדינג.
לאחר שלווה סכום כסף הוא עבר לסקוטלנד והמשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטת אדינבורו וב-1843 קיבל את התואר דוקטור לרפואה.
במהלך שהותו באדינבורו נחלשה אמונתו הבפטיסטית ושם הוא שתה לראשונה ויסקי.
ב-1846, בשובו לנובה סקוטיה, הוא ביטל הסדר אירוסים שהיה לו מגיל 17 עם בתו של סוחר עשיר מהליפקס ותחת זאת הוא נשא לאישה את פרנסס מורס, נכדתו של קולונל ג'וזף מורס, ממייסדי אמהרסט.
הילדים חונכו על ברכי דתה של אמם, האנגליקניזם וצ'ארלס ופרנסס ביקרו לעיתים קרובות בכנסייה האנגליקנית, אם כי צ'ארלס ביקר מעת לעת בכנסיות בפטיסטיות.
טאפר עסק ברפואה בעיירת מגוריו ופתח שם בית מרקחת.
ראשית הקריירה הפוליטית בנובה סקוטיה
מנהיג המפלגה השמרנית של נובה סקוטיה, ג'יימס ויליאם ג'ונסטון, חבר גם הוא בכנסייה הבפטיסטית וידיד של משפחת טאפר, עודד את צ'ארלס טאפר להיכנס לחיים הפוליטיים.
ב-1855 התמודד טאפר מול פוליטיקאי מהמפלגה הליברלית של נובה סקוטיה, ג'וזף האו, במחוז הבחירה קמברלנד על מושב באספת הנבחרים של נובה סקוטיה.
בשנים הבאות היה האו יריבו הפוליטי של טאפר.
אף על פי שטאפר זכה במושב באספת הנבחרים, היו הבחירות שנערכו במושבה באותה שנה אסון מבחינתם של השמרנים, כשהליברלים, בהנהגתו של ויליאם יאנג, זכו ברוב גדול.
כתוצאה מכך היה יאנג לראש ממשלת נובה סקוטיה.
באספת חברי המפלגה השמרנית שנערכה בינואר 1856, המליץ טאפר לחברי המפלגה על כיוון חדש: עליהם להתחיל ולחזר באופן פעיל אחר המיעוט הקתולי שבמושבה ולחתור לסלילתה של מסילת ברזל.
בהבינו שהוא הוביל את המפלגה לבחירות הרות אסון, החליט ג'ונסטון להעביר באופן בסיסי את השליטה במפלגה לטאפר, אף על פי שהוא המשיך לכהן כמנהיג המפלגה.
במהלך שנת 1856 הוביל טאפר את מתקפותיה של המפלגה על הממשלה וגרם להאו לכנותו "הצרעה" המכושפת מקמברלנד".
בראשית 1857 שכנע טאפר מספר חברים קתולים מהמפלגה הליברלית לחצות את הקווים ולהצטרף למפלגה השמרנית, ובכך הפך את ממשלתו של יאנג לממשלת מיעוט.
כתוצאה מכך אולץ יאנג להתפטר בפברואר אותה שנה והשמרנים הרכיבו ממשלה עם ג'ונסטון כראש הממשלה.
טאפר מונה להיות מזכיר המושבה (Provincial Secretary).
בנאומו הראשון של טאפר כמזכיר המושבה באספת הנבחרים, הוא הציג תוכנית שאפתנית לסלילת מסילת רכבת.
כך פתח טאפר את הציר המרכזי של משנתו הפוליטית: על תושבי נובה סקוטיה (ומאוחר יותר תושבי קנדה) להפחית בחשיבות ההבדלים האתניים והדתיים ביניהם ותחת זאת להתמקד בפיתוח המשאבים הטבעיים של ארצם.
הוא הסכים שעם "המכרות הבלתי נדלים" של נובה סקוטיה, היא יכולה להפוך למרכז תעשייתי עצום של החוף המזרחי של אמריקה הצפונית.
עד מהרה הוא שכנע את ג'ונסטון לחסל את המונופול של "אגודת הכרייה הכללית" על פעילות הכרייה בנובה סקוטיה.
ביוני 1857 יזם טאפר שיחות עם נציגים מניו ברנזוויק ופרובינציית קנדה בנוגע לסלילת מסילת ברזל אינטר-קולוניאלית.
ב-1858 הוא נסע ללונדון כדי להבטיח גיבוי של ממשלת האימפריה הבריטית למיזם.
במהלך דיונים אלו הבין טאפר שהקנדים מעוניינים יותר בדיון על איחוד פדרלי, בעוד שהבריטים (שכראש ממשלתם כיהן אז הלורד דרבי) היו שקועים מדי באינטרסים המידיים שלהם.
עקב כך, הדיונים על מסילת הברזל לא הניבו שום תוצאה.
עימות מפלג עמד במרכזה של מערכת הבחירות של 1859, כשהקתולים ברובם תמכו בשמרנים והפרוטסטנטים העבירו את תמיכתם לליברלים.
טאפר כמעט ולא הצליח לשמור על מושבו.
השמרנים הצליחו בקושי רב להיבחר מחדש לשלטון ואף הובסו בהצבעת אי-אמון מאוחר יותר באותה שנה.
ג'ונסטון ביקש ממושל נובה סקוטיה, הלורד מולגרייב, לפזר את אספת הנבחרים, אך מולגרייב סירב והזמין את ויליאם יאנג להרכיב ממשלה.
טאפר זעם, מחה בפני ממשלת בריטניה וביקש מהם להדיח את מולגרייב.
בשלוש השנים הבאות הוקיע טאפר בפראות את ממשלת הליברלים, בתחילה את יאנג ולאחר מכן את האו שירש את מקומו ב-1860. ב-1863 הגיעו הדברים לידי כך שכשהליברלים הגישו הצעת חוק להגבלת זכות הבחירה, עלה בידם של ג'ונסטון וטאפר לסכל אותה בהצלחה.
באותה תקופה המשיך טאפר לעסוק ברפואה.
הוא הקים מרפאה מצליחה בהליפקס, והיה לפקיד הבריאות של העיר.
ב-1863 הוא נבחר לנשיא החברה הרפואית של נובה סקוטיה.
בבחירות שנערכו ביוני אותה שנה ניהלו השמרנים מערכה שבמרכזה עמדה סלילת הרכבת והרחבת הנגישות למערכת החינוך הציבורי.
השמרנים זכו ברוב גדול וגרפו 44 מתוך 55 המושבים באספת הנבחרים.
ג'וונסטון שב לכס ראש הממשלה וטאפר היה שוב למזכיר המושבה.
כסימן נוסף לגישתם האנטי-פלגנית של השמרנים, נפתח מחדש באותה שנה, לאחר 20 שנות הפסקה, קולג' דלהוסי כמוסד חילוני ללימודים גבוהים.
במאי 1864 פרש ג'ונסטון מהחיים הפוליטיים והתמנה כשופט וטאפר נבחר להיות יורשו כראש ממשלת נובה סקוטיה.
ב-1864 הגיש טאפר הצעת חקיקה שאפתנית בתחום החינוך ויצר מערכת בתי ספר ציבוריים במימון המדינה.
ב-1865 הוא הגיש הצעת חוק להטלת מיסוי חובה למימון בתי ספר אלה.
בתי הספר הציבוריים הללו היו חילוניים, וכתוצאה מכך מתחו הפרוטסטנטים ביקורת חריפה על טאפר.
פרוטסטנטים רבים, במיוחד הבפטיסטים, חשו שטאפר בגד בהם.
כדי לשמר את אמונם בו, הוא מינה את איש החינוך הבפטיסטי, תאודור הרדינג ראנד, לתפקיד מפקח החינוך הראשון של נובה סקוטיה.
צעד זה עורר דאגה בקרב הקתולים, בהנהגת תומאס-לואיס קונולי, הארכיבישוף של הליפקס, שדרש מימון ממשלתי לבתי הספר הקתוליים.
טאפר הגיע עם קונולי לפשרה לפיה בתי הספר הקתוליים יקבלו מימון ממשלתי כל עוד לימודי הדת יערכו לאחר שעות הלימודים.
כדי לקיים את הבטחתו להרחבת רשת הרכבות, מינה טאפר ב-1864 את סנדפורד פלמינג לתפקיד המהנדס הראשי של חברת הרכבות של נובה סקוטיה כדי להרחיב את המסילה מטרורו לפיקטו לנדינג.
בינואר 1866 הוא חתם עם פלמינג על חוזה להשלמת הקו לאחר שקצב העבודה של הקבלנים המקומיים היה איטי מדי.
אף על פי שהחלטה זו הייתה שנויה במחלוקת, כתוצאה מכך הושלמה סלילת הקו במאי 1867. סלילתו של קו שני, מאנאפוליס רויאל לווינדזור, התנהלה בתחילה באיטיות, אך בסופו של דבר הושלמה ב-1869 על ידי חברה פרטית.
חלקו של טאפר באיחוד קנדה
במערכת הבחירות של 1859 בנובה סקוטיה לא היה טאפר מעוניין להתחייב לרעיון של איחוד עם שאר מושבות צפון אמריקה הבריטית.
בכל אופן, ב-1860 הוא שקל מחדש את עמדתו.
טאפר התווה את עמדתו החדשה בהרצאה שקיים בסנט ג'ון, ניו ברנזוויק שכותרתה הייתה: "המצב הפוליטי בצפון אמריקה הבריטית".
כותרת זו הייתה מחווה לדוח שהוגש ב-1838 על ידי מי שכיהן אז כמושל פרובינציית קנדה, הלורד דורהם, שנשא כותרת דומה ובהרצאה העריך טאפר את מצבן של המושבות בשני העשורים שחלפו מאז דוח דורהם.
אף על פי שטאפר התעניין בהשלכות הכלכליות האפשריות של איחוד עם שאר המושבות, החלק העיקרי של הרצאתו נגע למקומה של צפון אמריקה הבריטית כחלק מהאימפריה הבריטית.
לאחר ששוכנע במהלך מסעו ללונדון ב-1858 שהפוליטיקאים הבריטים לא מעוניינים להקדיש תשומת לב למושבות קטנות כמו נובה סקוטיה, טען טאפר שנובה סקוטיה ומושבות אחרות השוכנות על חוף האוקיינוס "לא יוכלו אף פעם לקוות לתפוס עמדה משפיעה או חשיבות אלא רק באמצעות יצירת קשר עם אחותם הגדולה קנדה".
לפיכך הציע טאפר ליצור את "אמריקה הבריטית" ש"תשתרע מהאוקיינוס האטלנטי עד האוקיינוס השקט ושתוך כמה שנים תפגין כלפי העולם את קיומו של ארגון רחב ובעל עוצמה, שבו יתקיימו מוסדות בריטיים, שותפות עם בריטניה והלכי רוח בריטיים, הקשורים ללא צל של ספק עם המלוכה הבריטית".
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861 הביע טאפר את חששו שהאיחוד המנצח יפנה צפונה ויכבוש את מושבות צפון אמריקה הבריטית.
חשש זה גרם לו להגביר את מחויבותו לרעיון האיחוד, שאותו הוא ראה כעת כצעד הגנתי חיוני לטובתן של מושבות בריטניה כנגד תוקפנות אמריקאית.
מאחר שהוא סבר שאיחוד מלא של המושבות יהיה בלתי אפשרי למשך שנים רבות, הוא הציע תחת זאת ב-28 במרץ 1864 "איחוד ימי" שיאחד את המושבות השוכנות על חוף היום כהכנה לאיחוד צפוי עם פרובינציית קנדה.
כינוס ועידה שתדון על האיחוד המוצע של נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד נקבע לספטמבר אותה שנה בשארלוטטאון, בירת אי הנסיך אדוארד.
טאפר הופתע לטובה כאשר ראש ממשלת פרובינציית קנדה, ג'ון אלכסנדר מקדונלד ביקש שיתאפשר לו להיות נוכח בוועידה.
הוועידה, שבראשה ישבו במשותף טאפר עצמו וראש ממשלת ניו ברנזוויק, סמואל לאונרד טילי, קידמה בברכה את הנציגות הקנדית וביקשה מהם להצטרף לוועידה.
הוועידה נחלה הצלחה רבה ונוסח בה הסכם עקרוני על איחוד בין ארבע המושבות.
ועידת קוויבק התקיימה ב-10 באוקטובר אותה שנה בקוויבק סיטי כהמשך לוועידת שארלוטטון כשניופאונדלנד משמשת בה כמשקיפה.
טאפר עמד בראש המשלחת מנובה סקוטיה.
הוא תמך בהקמת איחוד בתי המחוקקים של המושבות, כלומר קיומו של פרלמנט אחד בלבד.
עם זאת, הנציגים הקנדים צרפתים לוועידה, שהבולטים מבניהם היו ז'ורז'-אטיין קרטייה ואקטור-לואי לנגוון, שהתנגדו בחריפות לרעיון.
טאפר הטיל את כל כובד משקלו לקידום הצעתו של מקדונלד לאיחוד פדרלי, שבמסגרתו תמשיך כל אחת מהמושבות לקיים את המועצה המחוקקת שלה, במקביל לרשות מחוקקת מרכזית שתהייה אחראית על נושאים בעלי עניין משותף.
טאפר דחף לקיומו של ממשל מרכזי כעדיפות שנייה על פני גוף מחוקק מרכזי בעל סמכויות מוחלשות.
הוא חש, בכל אופן, שעל המועצות המחוקקות המקומיות לשמר את היכולת שלהן להטיל מיסוי על משאביהן הטבעיים.
מתוך דאגה לשליטה של פרובינציית קנדה על הפרלמנט המאוחד, הסכים טאפר בסופו של דבר לנוסחה שלפיה הממשלה הפדרלית תשלוט במערכת המכסים בתמורה לסובסידיה בסכום של 80 סנט לשנה לכל אחד מתושבי נובה סקוטיה.
העסקה הוכחה בסופו של דבר כבלתי משתלמת עבור נובה סקוטיה, שבאופן היסטורי קיבלה את רוב ההכנסות הממשלתיות שלה מגביית מכסים וכתוצאה מכך היא נכנסה לאיחוד עם גירעון.
אף על פי שבוועידת קוויבק ביצע טאפר ויתורים רבים, הוא סבר שיעלה בידו לשכנע את תושבי נובה סקוטיה שהעסקה תשתלם עבורם.
לפיכך הוא היה מופתע כאשר העסקה שהושגה בקוויבק זכתה לביקורת רחבה במושבה.
מנהיג האופוזיציה, אדמס ג'ורג' ארצ'יבלד, היה החבר היחיד של המפלגה הליברלית של נובה סקוטיה שתמך באיחוד.
ראש הממשלה לשעבר, ג'וזף האו, ארגן כעת את "מפלגת האנטי-איחוד" והדעות נגד האיחוד היו כה חזקים עד שטאפר החליט לדחות את ההצבעה על שאלת האיחוד בשנה שלמה.
כעת ארגן טאפר קבוצת תומכי איחוד ל"מפלגת האיחוד" כדי לקדם את הרעיון.
באפריל 1866 השיג טאפר תמיכה של המועצה המחוקקת של נובה סקוטיה באיחוד על ידי הבטחה שבוועידת לונדון הקרבה הוא ידון על מסמך 72 העקרונות.
ג'וזף האו החל להריץ מערכה בבריטניה לשנות את דעת הקהל שם כנגד האיחוד המוצע.
לפיכך, כאשר הגיע טאפר לבריטניה, הוא החל מיד להריץ מערכה נגדית ושיגר עלונים ומכתבים לעורכי העיתונים שסתרו את טענותיו של האו.
אף על פי שטאפר ניסה לדון על מסמך 72 העקרונות כפי שהבטיח, לא עלה בידו להשיג שינויים משמעותיים.
השינוי העיקרי היחיד שעליו הוסכם בוועידת לונדון לא היטיב עם נובה סקוטיה – האחריות על תחום הדיג, שעל פי הסכם אמור היה להיות באחריות פדרלית משותפת של הפרובינציות, הפך להיות בתחום אחריותו הבלעדית של הממשל הפדרלי.
בעקבות קבלת "חוק צפון אמריקה הבריטית" על ידי הפרלמנט הבריטי לאחר ועידת לונדון, שב טאפר לנובה סקוטיה כדי להתחיל בהכנות לביצוע האיחוד, שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 1867 ושלושה ימים אחר כך הוא העביר את ראשות הממשלה להיירם בלנצ'רד.
כאות כבוד לחלק שלקח בתהליך האיחוד הוענק לטאפר ב-1867 התואר עמית מסדר האמבט.
הבחירות הראשונות לבית הנבחרים החדש נערכו בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1867. טאפר התמודד מטעם מחוז הבחירה של קמברלנד וניצח.
עם זאת, הוא היה המועמד היחיד מבין תומכי האיחוד מנובה סקוטיה שזכה במושב בפרלמנט, כשג'וזף האו ומתנגדי האיחוד זכו בכל שאר מחוזות הבחירה בפרובינציה.
כבעל ברית של מקדונלד ושל המפלגה הליברלית-שמרנית, היה מצופה שטאפר יקבל תפקיד בקבינט הראשון.
עם זאת, כאשר נקלע מקדונלד לקשיים בהרכבת הקבינט, פינה טאפר את מקומו לטובת אדוארד קני.
טאפר פתח מרפאה באוטווה ונברח כנשיא הראשון של ההתאחדות הרפואית הקנדית, תפקיד בו הוא כיהן עד ל-1870.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1867 בפרובינציה של נובה סקוטיה הובס תומך האיחוד היירם בלנצ'רד על ידי מנהיג מתנגדי האיחוד, ויליאם אננד.
על בסיס חוסר האהדה הציבורית בנובה סקוטיה כלפי רעיון האיחוד, נסע ג'וזף האו ב-1868 ללונדון כדי לנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד דרבי והחל מפברואר בראשותו של בנג'מין דיזראלי) לאפשר לנובה סקוטיה לפרוש מן האיחוד.
טאפר נסע ללונדון בעקבותיו של האו והצליח לשדל פוליטיקאי בריטים להתנגד לאפשרות זו.
בעקבות הצלחתו בלונדון, הציע טאפר להאו הצעת פיוס.
בתמורה להסכמתו של האו לחדול מהתנגדותו לאיחוד, יחברו השניים כבעלי ברית שיגנו על האינטרסים של נובה סקוטיה במסגרת האיחוד.
האו הסכים להצעה ובינואר 1869 הוא התמנה כחבר בקבינט הפדרלי בתורך נשיא המועצה המלכותית הקנדית.
עם פרוץ מרד הנהר האדום ב-1869 נחרד טאפר לשמוע שבן זוגה של בתו אמה הוחזק כבן ערובה על ידי לואי ריאל והמורדים.
הוא מיהר לאזור כדי לחלץ את חתנו.
בשנה שלאחר מכן התדרדרה בריאותו של האו וטאפר נכנס במקומו כחבר הקבינט וביוני 1870 החליף אותו כנשיא המועצה המלכותית.
השנה שלאחר מכן עמדה בסימן הסכסוך עם ארצות הברית בנוגע לגישתה לשטחי הדיג באוקיינוס האטלנטי.
טאפר היה סבור שעל בריטניה להגביל את גישתם של האמריקאים לשטחי הדיג כדי שעמדתה במשא ומתן תהיה מתוך מעמד של כוח.
כאשר נסע מקדונלד כדי לייצג את האינטרסים הקנדיים בדיונים שהובילו להסכם וושינגטון שנחתם ב-1871, שימש טאפר כאיש הקשר שלו עם הקבינט.
ב-19 בינואר 1872 סיים טאפר את שירותו כנשיא המועצה המלכותית ותחת זאת התמנה כשר להכנסות הפנים (Minister of Inland Revenue).
במהלך הבחירות הכלליות שהתקיימו באותה שנה הוביל טאפר את המערכה של המפלגה הליברלית-שמרנית בנובה סקוטיה.
מאמציו נשאו פרי ואף אחד ממתנגדי האיחוד מהפרובינציה לא הצליח להיכנס לפרלמנט הפדרלי ו-20 מתוך 21 נציגי הפרובינציה היו מהמפלגה הליברלית-שמרנית.
שנה לאחר מכן שינתה המפלגה את שמה ל"מפלגה השמרנית".
בפברואר 1873 סיים טאפר את תפקידו כשר להכנסות פנים ותחת זאת מונה כשר המכס ובתפקידו זה הוא נחל הצלחה בהנהגת שיטת המדידות והמשקלות הבריטית כשיטה אחידה בכל המושבות באיחוד הקנדי.
בתפקיד זה לא החזיק טאפר לזמן רב, שכן באותה שנה נקלעה ממשלת מקדונלד למשבר קשה עקב "השערורייה הפסיפית" .
בנובמבר נאלצה הממשלה להתפטר ובמקומה הוקמה ממשלה בראשותו של מנהיג המפלגה הליברלית, אלכסנדר מקנזי.
טאפר לא היה מעורב בשערורייה הפסיפית, אך בכל מקרה הוא המשיך להעניק את תמיכתו למקדונלד ולעמיתיו מהמפלגה השמרנית הן לפני בחירות 1874 והן לאחריהן.
מבחינתם של השמרנים היו בחירות אלה הרות אסון ובנובה סקוטיה היה טאפר אחד משני נציגי המפלגה היחידים שהצליחו להיבחר לפרלמנט הפדרלי.
אף על פי שמקדונלד המשיך לכהן כמנהיג המפלגה, לקח כעת טאפר חלק מרכזי יותר בהנהגת המפלגה והוא הסתמן כמי שעומד לרשת את מקדונלד.
הוא הוביל את התקפות השמרנים על ממשלת מקנזי במהלך כל כהונת הפרלמנט.
טאפר גם מתח ביקורת חריפה על גישתו של מקנזי בנוגע למערכת הרכבות וטען שהשלמת סלילתה של מסילת קו הרכבת הקנדית הפסיפית , שהייתה אמורה לקשר את קולומביה הבריטית, שהצטרפה לאיחוד ב-1871, עם שאר חלקיה של קנדה, צריכה לעמוד בראש סדר העדיפויות של הממשלה.
עמדה זו הייתה גם היא לחלק עיקרי במצע המפלגה השמרנית.
כמו בהזדמנויות קודמות בהן לא כיהן בממשלה, היה אז טאפר פעיל יותר בתחום הרפואה בשנות שיבתו באופוזיציה, אף על פי שבתקופה זו הוא הקדיש באופן יחסי פחות מזמנו לתחום.
במהלך מערכת הבחירות של 1878 הוביל טאפר שוב את המערכה של השמרנים בנובה סקוטיה.
בהנהגתו של מקדונלד ניצחו השמרנים ברוב סוחף ובפרלמנט שנבחר יוצגה המפלגה על ידי 16 נציגים מנובה סקוטיה מתוך 21.
בממשלה החדשה שהוקמה ב-17 באוקטובר כיהן טאפר כשר העבודות הציבוריות.
בראש מעייניו הייתה השלמת מסילת הברזל הקנדית פסיפית, שאותה הוא ראה כ"דרך המלך האימפריאלית חוצת יבשת אמריקה שכולה תיסלל על אדמה בריטית".
גישה זו סימנה שינוי בעמדתו.
במאי 1879 החליט מקדונלד שהשלמת מסילת הברזל היא בעדיפות כה עליונה ויצר משרת שר חדשה שנושאה יתמקד ברכבות ובתעלות ולתפקיד זה מינה את טאפר.
המוטו של טאפר כשר הרכבות והתעלות היה "לפתח את המשאבים שלנו" (Develop our resources).
הוא הכריז: "תמיד סברתי שהמטרה העליונה, בכל מדינה, ובמיוחד במדינה חדשה, היא למשוך אליה קפיטליסטים רבים ככל האפשר".
בקיץ אותה שנה נסע טאפר ללונדון כדי לנסות ולשכנע את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של בנג'מין דיזראלי בתקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה) לתת ערבות למכירתן של איגרת חוב למימון בניית המסילה.
הדבר לא עלה בידו, אם כי הוא הצליח לרכוש 50,000 טונות של פסי פלדה במחירי מציאה.
ידידו הוותיק של טאפר, סנדפורד פלמינג, פיקח על סלילת המסילה, אך חוסר יכולתו לדאוג לעלויות נמוכות גרמה למחלוקת פוליטית וטאפר נאלץ להעבירו מתפקידו כמהנדס הראשי של המיזם במאי 1880.
ב-1879 הוענק לטאפר התואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ב-1880 פנה לטאפר ג'ורג' סטפן בשם סינדיקט שהוא ייצג וביקש ממנו שיאפשר לו לקחת על עצמו את סלילת הקו.
כשנוכח טאפר שהסינדיקט של סטפן יכול לעמוד במשימה, הוא שכנע את חברי הקבינט לגבות את התוכנית בפגישה שהתקיימה ביוני 1880 ויחד עם מקדונלד הוא ניהל משא ומתן עם הסינדיקט באוקטובר.
הסינדיקט החל בבנייה בפברואר 1881.
בשנים הבאות היה טאפר לתומך הבולט ביותר של בניית המסילה במהלך התחרות שהייתה לה עם "רכבת המטענים הגדולה" (Grand Trunk Railway).
בדצמבר 1883 הוא פעל לחלץ את מיזם הרכבת הקנדית הפסיפית מצרות לאחר שהוא נקלע לקשיים פיננסיים ושכנע את מפלגתו ואת הפרלמנט לקבל על עצמם את התוכנית.
בנוסף לפועלו להשלמת סלילת הקו, טאפר גם ניהל את קווי הרכבת בכל הפרובינציות.
זמן קצר לאחר שמונה לתפקידו ב-1879, הוא אילץ את חברת הרכבת האינטר-קולוניאלית להוריד את מחירי הובלת הסחורות שלה עקב תרעומת שהושמעה מצידם שהגורמים העסקיים בפרובינציות הימיות.
לאחר מכן הוא הכריח את חברת "רכבת המטענים הגדולה" למכור את הקו שלה לריווייר דו לופ (Rivière-du-Loup) לחברת הרכבת האינטר-קולוניאלית כדי להשלים את הקישור בין הליפקס לבין נתיב המים סנט לורנס.
הוא גם סירב לתת לחברת הרכבת הקנדית הפסיפית את זכויות ההפעלה של הרכבת האינטר-קלוניאלית, אם כי הוא שכנע אותם לבנות קו קצר בין הליפקס לבין סנט ג'ון.
בתחום התעלות, תקופת כהונתו של טאפר בשר הרכבות והתעלות בולטת בשל סכומי הכספים הרבים שהוצאו על הרחבת תעלת ולנד ועל העמקת נתיב המים סנט לורנס.
התדרדרות היחסים עם מקדונלד ומינויו כנציב העליון
ב-1879 התפתח קרע ביחסים בין טאפר לבין מקדונלד בנוגע לסנדפורד פלמינג שטאפר תמך בו, אך מקדונלד ביקש להעבירו מתפקידו כמהנדס הראשי של חברת קו הרכבת הקנדית פסיפית.
המחלוקת בין השניים יושבה באופן חלקי והם הצליחו לעבוד בשיתוף פעולה במהלך המשא ומתן עם הסינדיקט של ג'ורג' סטפן ב-1880, אך השניים לא היו עוד קרובים זה לזה כמו לפני כן וטאפר כבר לא סומן כיורשו בכוח של מקדונלד.
בראשית 1881 היה טאפר נחוש בדעתו לפרוש מהקבינט.
במרץ אותה שנה הוא ביקש ממקדונלד למנותו לתפקיד הנציב העליון (שגריר) קנדה בלונדון.
בתחילה סירב מקדונלד לבקשה ולתפקיד מונה אלכסנדר טילוק גאלט.
במערכת הבחירות של 1882 ניהל טאפר את המערכה רק בנובה סקוטיה, בניגוד למערכות בחירות אחרות בהן הוא היה פעיל בכל רחבי קנדה.
בבחירות אלו הוא נחל שוב הצלחה והשמרנים זכו ב-14 מתוך 21 המושבים של נובה סקוטיה.
בחירות אלו היו גם משמעותיות במיוחד עבורו באופן אישי, שכן הוא זכה לראות את בנו צ'ארלס היברט טאפר, נבחר מטעם מחוז הבחירה של פיקטו.
הנציב העליון של קנדה בבריטניה
במאי 1883 יצא טאפר ללונדון כדי לכהן כנציב העליון של קנדה שם ללא שכר, אם כי הוא עדיין לא התפטר מתפקידו המיניסטריאלי.
אך עד מהרה הוא ספג ביקורת על כך שקיים ניגוד אינטרסים בין שתי המשרות ובמאי 1884 הוא התפטר מהקבינט ומבית הנבחרים והיה לנציב עליון במשרה מלאה ובשכר.
במהלך תקופת כהונתו כנציב העליון הגן טאפר במרץ על זכויותיה של קנדה.
אף על פי שהוא לא היה נציגה של קנדה במלוא מובן המילה, הוא ייצג אותה בוועידת פריז של 1883, שם הוא היה במחלוקת גלויה עם המשלחת הבריטית.
ב-1884 הותר לו לנהל משא ומתן לחתימת הסכם מסחרי בין קנדה לבין ספרד.
טאפר עסק בקידום תנועת ההגירה לקנדה וקיים מספר סיורים בכמה מארצות אירופה כדי לעודד את אזרחיהן להגר לקנדה.
בדוח שפורסם ב-1883 הובעו דברי תודה על פועלו:
ב-1883 שכנע טאפר את ממשלתו של ויליאם גלאדסטון לאפשר יבוא בקר מקנדה לבריטניה, למרות האיסור לייבא בקר מיבשת אמריקה עקב חשש למחלות, וזאת מתוך ידיעה שהבקר הקנדי לא היה נגוע במחלות.
טאפר נכח בכנס הייסוד של "ליגת הפדרציה האימפריאלית" (Imperial Federation League) ביולי 1884, שם הוא טען כנגד ההחלטה שעל פיה האפשרויות היחידות שהיו פתוחות עבור האימפריה הבריטית הן פדרציה אימפריאלית או התפוררות.
טאפר האמין שצורה של פדרציה מוגבלת היא אפשרית ורצויה.
ב-1884 נבחר כראש ממשלת נובה סקוטיה הליברל ויליאם סטיבנס פילדינג ובמערכת הבחירות בה הוא נבחר הוא הדגיש את שאיפתו להוביל את נובה סקוטיה אל מחוץ לאיחוד.
בשל כך, ב-1886 פנה מקדונלד לטאפר וביקש ממנו לשוב לקנדה כדי להיאבק במתנגדי האיחוד.
בינואר 1887 שב טאפר לקנדה כדי להצטרף לממשלתו של מקדונלד ומונה לתפקיד שר האוצר בעודו ממשיך לכהן כנציב העליון בלונדון.
במערכת הבחירות הכלליות של 1887 הציג טאפר שוב לתושבי נובה סקוטיה את הטיעונים בעד האיחוד ושוב השמרנים זכו ב-14 מתוך 21 המושבים של נובה סקוטיה בבית הנבחרים הפדרלי.
במהלך השנה בה שימש כשר האוצר המשיך טאפר להחזיק במחויבותה של הממשלה לפרוטקציוניזם ואף הרחיב את הגישה הזאת לתעשיות הברזל והפלדה.
באותה עת היה טאפר משוכנע שקנדה ערוכה ומוכנה לעבור לשלב השני בהתפתחות התעשייתית שלה.
כחלק מכך הוא הציע לפתח תעשיית ברזל גדולה כתמריץ למניעת פרישתה של נובה סקוטיה מהאיחוד.
מעמדו המיוחד של טאפר כשר האוצר תוך שבמקביל הוא ממשיך לכהן כנציב העליון בלונדון הועיל לו מאוד כאשר פרץ משבר ביחסי ארצות הברית-קנדה.
ב-1885 ביטלה ארצות הברית את הפסגה הנוגעת לזכויות הדיג בהסכם וושינגטון משנת 1871 וממשלת קנדה התנקמה בדייגים אמריקאים על בסיס פירוש צר להסכם משנת 1818. כנציב העליון בלונדון הפעיל טאפר לחצים על ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד סולסברי) שתעמוד איתנה להגנת זכויותיה של קנדה.
כתוצאה מכך מונתה ב-1887 ועדה משותפת כשטפאר היה אחד משלושת הנציגים הבריטים שניהלו את המשא ומתן עם האמריקאים.
סולסברי בחר בג'וזף צ'מברלין כאחד הנציגים הבריטים.
ג'ון תומפסון שימש כיועץ המשפטי של המשלחת הבריטית.
במהלך הדיונים הלין מזכיר המדינה של ארצות הברית, תומאס בייארד, על כך ש"מר צ'מברלין ויתר על השליטה על הדיונים לטובתו של סר צ'ארלס טאפר, שהתייחס לשאלות שעלו על בסיס הדרישות של הפוליטיקה הקנדית".
כתוצאה מדיוני הוועדה נחתם הסכם וושינגטון של 1888 שבו הוכנסו ויתורים לטובתה של קנדה שבסופו של דבר נדחו על ידי הסנאט של ארצות הברית.
אף על פי כן, למרות שההסכם נדחה, עלה בידיה של הוועדה לפתור את הסכסוך.
עם תום דיוני הוועדה, החליט טאפר לשוב ללונדון כדי שיוכל שוב להיות נציב עליון במשרה מלאה.
מקדונלד ניסה לשכנעו להישאר באוטווה.
במהלך המשבר הפוליטי שהתרחש סביב למרד הצפון-מערבי של 1885, התחייב מקדונלד למנות את סר הקטור-לואי לונגויין כיורשו.
כעת אמר מקדונלד לטאפר שהוא מוכן להפר את הבטחתו ולמנות אותו כיורשו.
טאפר לא השתכנע וב-23 במאי 1888 התפטר מתפקידו כשר האוצר ושב ללונדון.
בהשתדלותו של ג'וזף צ'מברלין הוענק לטאפר ב-13 בספטמבר 1888 התואר ברונט בשל עבודתו בוועדה המשותפת.
ב-1889 התגברו המתחים בין ארצות הברית לבין קנדה כאשר ארצות הברית אסרה על קנדים לצוד כלבי ים בים ברינג כחלק מהסכסוך בין ארצות הברית לבין בריטניה.
כדי לייצג שם את האינטרסים הקנדיים במהלך הדיונים ונוכחותו שם גרמה למבוכה לדיפלומטים הבריטים.
כאשר ב-1890 ניהל מזכיר המושבה של ניופאונדלנד, רוברט בונד, משא ומתן על שטחי הדיג עם ארצות הברית, שטאפר חש שהדבר מנוגד לאינטרסים של קנדה, הוא שכנע בהצלחה את ממשלת בריטניה (אז בראשותו של הלורד סולסברי בכהונתו השנייה) לדחות את ההסכם.
טאפר המשיך להיות פעיל בפוליטיקה במהלך כהונתו כנציב העליון בלונדון, מצב שהיה שנוי במחלוקת, שכן באופן מסורתי מצופה מדיפלומטים להיות בעלי עמדה נייטרלית.
במערכת הבחירות של 1891 הוא שב לקנדה כדי לקדם את "המדיניות הלאומית" של השמרנים.
יורשו בתפקיד הנציב העליון, דונלד סמית', הצליח להפוך את משרת הנציב העליון לבלתי מפלגתית.
טאפר המשיך להיות פעיל בליגה האימפריאלית הפדרלית, אם כי לאחר 1887 התפלגה הליגה על רקע סוגיית תרומתן הביטחונית של המושבות להגנת האימפריה.
כתוצאה מכך פורקה הליגה ב-1893 והיו כאלה שהאשימו בכך את טאפר.
בנוגע לאימפריה הבריטית, קידם טאפר את מערכת הסחר ההדדי המועדף.
בסדרה של מאמרים שפורסמו במגזין "המאה ה-19" (The Nineteenth Century) בשנים 1891 ו-1892, גינה טאפר את הגישה שקנדה צריכה להוריד באופן חד-צדדי את המכסים על סחורות בריטיות.
תחת זאת, הוא טען שהפחתת מכסים שכזו צריכה להתבצע רק כחלק מהסכם סחר רחב יותר שבמסגרתו יופחתו גם המכסים על מוצרים קנדים.
ב-1891 מת סר ג'ון אלכסנדר מקדונלד ונפתחה האפשרות שטאפר יחליפו כראש ממשלת קנדה, אך טאפר נהנה מחייו בלונדון והחליט שלא לשוב לקנדה.
תחת זאת הוא המליץ שלתפקיד ימונה ג'ון תומפסון.
בדצמבר 1894 מתן ג'ון תומפסון באופן פתאומי בעודו מכהן כראש הממשלה.
רבים ציפו שהמושל הכללי של קנדה, הלורד אברדין, יזמין את טאפר לשוב לקנדה ולקחת על עצמו את תפקיד ראש הממשלה.
עם זאת, אברדין לא חיבב את טאפר ותחת זאת הוא הזמין את סר מקנזי בוול להחליף את תומפסון כראש הממשלה.
האתגר הגדול ביותר שניצב לפני בוול כראש הממשלה היה שאלת בתי הספר במניטובה.
המפלגה השמרנית הייתה מפולגת על השאלה כיצד לטפל בסוגיית בתי הספר במניטובה, וכתוצאה מכך, ב-1 בינואר 1896 התפטרו שבעה שרים מהקבינט ודרשו את שובו של טאפר.
בשל כך נאלצו בוול ואברדין להזמין את טאפר להצטרף לקבינט וב-15 בינואר מונה טאפר כמזכיר המדינה של קנדה (השר הממונה על הקשר עם ממשלת בריטניה), מתוך הבנה שהוא יהיה ראש הממשלה עם פיזורו של הפרלמנט שכיהן אז.
בשובו לקנדה נבחר טאפר לפרלמנט כנציג מחוז הבחירה של קייפ ברטון בבחירות ביניים שנערכו בפברואר 1896. בנקודת זמן זו, טאפר היה טאפר ראש הממשלה דה פקטו, אם כי באופן רשמי היה בוול עדיין ראש הממשלה.
הוא המשיך להחזיק בדעתו גם לאחר שהחוק אושר על ידי הוועדה השיפוטית של המועצה המלכותית.
ב-1895 פסקה הוועדה השיפוטית שהממשלה הפדרלית בקנדה יכולה להעביר חקיקה שתבטל את חוק בתי הספר של מניטובה.
לפיכך, בפברואר 1896 הגיש טאפר את הצעת החוק שלו בבית הנבחרים.
הדיון על הצעת החוק עוכב בפיליבסטר שבוצע על ידי חברים פרלמנט פרוטסטנטים בהנהגתו של מקרתי וחברי המפלגה הליברלית בהנהגתו של וילפריד לורייה.
כתוצאה מהפיליבסטר משך טאפר את הצעת החוק וביקש לבטלה.
ב-24 באפריל 1896 הוכרז על פיזור הפרלמנט וממשלה חדשה בראשותו של טאפר הושבעה ב-1 במאי.
מכל ראשי ממשלת קנדה לדורותיהם, עד היום טאפר הוא האדם המבוגר ביותר שנבחר לתפקיד, שכן באותה עת הוא היה בן 74.
במהלך מערכת הבחירות שהתקיימה באותה שנה טען טאפר שהסוגיה המרכזית של הבחירות היא עתיד התעשייה הקנדית ועמד על כך שעל השמרנים להתאחד כדי להביס את "פטרוני התעשייה" (Patrons of Industry).
למרות זאת, השמרנים היו כה מפולגים על רקע שאלת בתי הספר במניטובה, כך שבכל הזדמנות שבה נשא טאפר נאום, הוא זכה למטחים של ביקורת, והמקרה הבולט ביותר היה נאום בן שעתיים שהוא נשא באולם מאסי בטורונטו, שבו הקהל הפריע לו ללא הרף.
מאידך, וילפריד לורייה ביצע התאמות בעמדה המסורתית של המפלגה הליברלית בנוגע לסחר החופשי ואימץ כמה מההיבטים של "המדיניות הלאומית".
בסופו של דבר זכו השמרנים ברוב של הקולות בבחירות (48.2% מול 41.4% של הליברלים).
עם זאת, הם הצליחו לזכות רק בכמחצית מהמושבים של מחוזות הבחירה דוברי האנגלית, בעוד שהליברלים בהנהגת לורייה רשמו ניצחון סוחף בקוויבק, שם המוניטין של טאפר כאימפריאליסט אדוק, היווה מחסום קשה עבורו.
חוסר הצלחתו של טאפר לשכנע את ז'וזף-אדולף שאפלו לשוב לחיים הפוליטיים, הייתה המסמר העיקרי בארון המתים של מערכת הבחירות של השמרנים בקוויבק.
אף על פי שניצחונו של לורייה בבחירות שנערכו ב-24 בינואר היה ברור, סירב בתחילה טאפר להעביר אליו את השלטון, מתוך התעקשות על כך שלורייה לא יוכל להרכיב ממשלה על אף העובדה שהליברלים זכו ב-55% מהמושבים בבית הנבחרים.
בכל אופן, כאשר טאפר ניסה לבצע מינויים כראש הממשלה, סירב הלורד אברדין לפעול על פי עצתו.
לפיכך החליט טאפר להתפטר מיידית והלורד אברדין הזמין את לורייה להרכיב ממשלה חדשה.
טאפר טען שפעולותיו אלו של הלורד אברדין היו מנוגדות לחוקה.
תקופת כהונתו בת ה-69 הימים של טאפר כראש ממשלת קנדה הייתה הקצרה ביותר בהיסטוריה של המדינה וממשלתו מעולם לא התייצבה מול הפרלמנט.
כמנהיג האופוזיציה במהלך כהונת הפרלמנט שנבחר ב-1896, ניסה טאפר להשיג מחדש את נאמנותם של השמרנים שנטשו את המפלגה על רקע משבר בתי הספר במניטובה.
הוא הפגין נאמנות לאימפריה הבריטית.
טאפר תמך בכל מאודו בהשתתפותה של קנדה במלחמת הבורים שפרצה ב-1899 ומתח ביקורת על לורייה שלטעמו לא עשה דיו כדי לתמוך בבריטניה במלחמתה.
בבחירות שנערכו ב-1900 עלה בידם של השמרנים לזכות ב-17 מושבים נוספים באונטריו.
הייתה זו נחמה פורתא, שכן לזכותם של לורייה והליברלים עמד רוב ברור בבית הנבחרים שתמך בהם בכהונה שנייה בממשלה.
הגרוע מכל עבור טאפר עצמו הייתה העובדה שהוא הפסיד את מושבו במחוז הבחירה של קייפ ברטון לאלכסנדר גונסטון הליברלי.
בנובמבר אותה שנה, שבועיים אחר הבחירות הכלליות, טאפר פרש מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית של קנדה וכמנהיג האופוזיציה.
אספת חברי המפלגה בחרה במקומו את עמיתו מנובה סקוטיה, רוברט בורדן.
לאחר תבוסתו בבחירות 1900 התיישבו טאפר ורעייתו יחד עם בתם אמה בעיירה בקסליהית' שבצפון-מערב מחוז קנט שבאנגליה.
הוא המשיך לנסוע לעיתים תכופות בקנדה כדי לבקר את בניו, צ'ארלס היברט טאפר וויליאם ג'ונסטון טאפר, שניהם פוליטיקאים.
ב-9 בנובמבר 1907 היה טאפר לחבר במועצה המלכותית.
הוא גם קודם להיות אביר מפואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
טאפר המשיך לגלות עניין בסוגיות הקשורות לאימפריה הבריטית, ובמיוחד הוא קידם את מעמדה של קנדה באימפריה.
לאחר פרישתו עסק טאפר בכתיבת ספר זיכרונותיו, שנשא את הכותרת "זיכרונות משישים שנה בקנדה" (Recollections of Sixty Years in Canada,) ויצא לאור ב-1914. הוא גם העניק סדרה של ראיונות עם העיתונאי ו.
הרקין שעל בסיסם פורסם ספרו השני שפורסם באותה שנה וכותרתו הייתה "זיכרונות פוליטיים של סר צ'ארלס טאפר הנכבד" (Political Reminiscences of the Right Honourable Sir Charles Tupper).
רעייתו של טאפר, ליידי פרנסס טאפר, הלכה לעולמה במאי 1912. באפריל 1915 מת בנו הבכור אורין.
צ'ארלס טאפר הלך לעולמו בבקסליהית' ב-30 באוקטובר 1915. הוא היה אחרון אבות איחוד קנדה שנותר בחיים ומבין ראשי ממשלות קנדה לדורותיהם הוא האריך ימים מכולם לאחר שמת בגיל 94 שנים וארבעה חודשים.
ארונו הועבר לקנדה על סיפון הסיירת הממוגנת אה"מ "בלנהיים" (HMS Blenheim, אותה ספינה ששימשה להעביר לקנדה את ארונו של ג'ון תומפסון שגם הוא מת באנגליה ב-1894) והוא נטמן בבית הקברות סנט ג'ון שבהליפקס בהלוויה ממלכתית.
טאפר ייזכר בעיקר כאחד מאבות האיחוד של קנדה ובשל הקריירה הארוכה שלו כשר בקבינט, יותר מאשר תקופת כהונתו הקצרה כראש הממשלה.
כמי שכיהן כראש ממשלת נובה סקוטיה בין השנים 1864–1867 הוא הוביל את המושבה להצטרפות לאיחוד ושכנע את ג'וזף האו להצטרף לממשלה הפדרלית ובכך שם קץ לפעילותם של מתנגדי האיחוד בנובה סקוטיה.
היסטוריונים ציינו שעל אף גילו המופלג כאשר כיהן כראש הממשלה, הוא הראה נחישות ורוח לחימה וכמעט ועלה בידו לנצח את לורייה בבחירות 1896.
על שמו נקראו הר טאפר בהרי הרוקי הקנדיים, שני בתי ספר בוונקובר, קולומביה הבריטית ובהליפקס, בניין בתי הספר לרפואה באוניברסיטת דלהוסי ובניין הנושא את שמו באוטווה.
צ'ארלס "טריפ" טאקר השלישי הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", שמופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" מזיכיון "מסע בין כוכבים".
את דמותו מגלם השחקן האמריקאי קונור טריניר.
טאקר היה המהנדס הראשי של האנטרפרייז, וגם לזמן קצר שימש כמהנדס ראשי על סיפון ספינת האחות שלה - קולומביה.
טאקר נפגש לראשונה עם ג'ונתן ארצ'ר כעשור לפני ההשקה של ספינת החלל אנטרפרייז, כאשר השניים עבדו יחד על אב טיפוס מוקדם של ספינת חלל "עיוות 2", בה מותקן מנוע עיוות 2 שעוצב על ידי אביו של ארצ'ר, הנרי ארצ'ר.
על אף היותו מהנדס בקיא, טאקר יכול להיות לעיתים "לא הגיוני", עובדה שכבר בשלב מוקדם גרמה לחיכוך בינו לבין קצינת המדע הוולקנית ט'פול.