tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לביטוי "אד'בח אל־יהוד", נעשה שימוש בביטוי "מוות ליהודים" כקריאת שנאה גזענית נגד הציבור היהודי.
השימוש בביטוי כולל את קריאתו בקול וכיתובו באמצעות גרפיטי.
ביולי 2014, לאחר שטף של פרסומי איבה וגזענות בפייסבוק על רקע מבצע צוק איתן, קבע שופט בית משפט השלום, בעקבות פוסט של ערבי ישראלי שכתב "מוות ליהודים" על רקע תמונת טנק שרוף, כי "אין מקום למעצרם של אנשים בשל התבטאויות בלבד".
מזמן קום מדינת ישראל סובלת אוכלוסיית ערביי ישראל ואוכלוסיית הפלסטינים תושבי יהודה ושומרון מגילויי גזענות.
המחקר האקדמי מצביע על כך שהשימוש במונח 'גזענות', בהשפעת השואה, היה בגדר טאבו למן קום המדינה עד שנות ה-80 של המאה ה-20, בהן צפה ועלתה בעיית הגזענות בישראל והדיון בה קיבל לגיטימציה והניע מאבק משפטי וממלכתי בה.
בדצמבר 1992 הזמין חבר הכנסת אברהם בורג, יושב ראש ועדת החינוך של הכנסת, סקר הבוחן את עמדות הציבור בנושא האלימות והיחס כלפי אזרחים פלסטינים.
תוצאות הסקר הצביעו על כך ש-"40% מהיהודים בישראל מזדהים עם האלימות כלפי הערבים ו-60% סבורים כי השנאה לזרים והגזענות בארץ דומים לאלו שבאירופה ובארצות הברית".
בהתייחס לממצאי הסקר טען אברהם בורג כי "ישנו מעגל של איבה פוליטית וציבורית כלפי ערבים.
ופחד מוביל לשנאה, והשנאה הופכת לתורת שנאה עם סטריאוטיפים; וזה קרוב מאד לגזענות במובן המכוער שלה.
אין לי ספק שהכיבוש משחית עד לכדי גזענות, ולכן עד שלא תיפתר בעיית הכיבוש יש להתריע ולבדוק מה אפשר לעשות בנושא".
בעיית הגזענות כלפי ערביי ישראל והשטחים מהווה ללא ספק תוצר נלווה לסכסוך הישראלי-פלסטיני, וניזונה מן המתחים הפוליטיים והמלחמות הכרוכות בו.
בנוסף לכך קיים גם המתח שבין השאיפה לקיים ולקדם את מדינת ישראל הן כמדינת לאום, היא מדינת העם היהודי, והן כמדינה דמוקרטית, המציף שוב ושוב את שאלת מקומו של המיעוט הערבי בחברה הישראלית.
מתיחויות אלו משמשות קרקע רחבה להצדקת שנאה כלפי ערבים ונפיצותה בדמות גילויי גזענות שונים ומדי שנה מתפרסמים ונרשמים מקרים שונים של גזענות כלפי ערבים הנוגעים לכלל תחומי החיים.
ביטויי שנאה גזעניים נגד ערבים
מוות לערבים היא קריאת שנאה הנשמעת בישראל מפי יהודים כלפי ערבים.
הקריאה נשמעת לעיתים במסגרת אירועים לאומניים, בתגרות בין יהודים לערבים, הפרות סדר והתפרעויות המוניות.
לעיתים היא מלווה גם במעשי אלימות, כגון רגימה באבנים ותקיפה.
הקריאה נפוצה במיוחד במגרשי הכדורגל ומופנית כלפי קבוצות מן המגזר הערבי, או שחקנים ערבים בקבוצות אחרות.
פעמים מספר הקריאה רוססה בגרפיטי, באופן ונדליסטי, בישראל וגם ברצועת עזה בעת מבצע עופרת יצוקה.
שר האוצר בצלאל סמוטריץ' הצטלם ליד גרפיטי "מוות לערבים".
במספר מקרים הועמדו לדין אנשים שקראו "מוות לערבים" בהקשרים שונים, לרבות כאוהדים במשחקי כדורגל, או שריססו אותה על הקירות.
עמדת היועץ המשפטי לממשלה היא כי הקריאה מהווה הסתה לגזענות ולכן היא אסורה על פי החוק.
קריאת שנאה בעלת אופי דומה היא הקריאה "ערבים החוצה".
קריאה זו שימשה את תנועת "כהנא חי", והשימוש בה נמנה עם הנימוקים לפסילת התנועה בבחירות לכנסת ה-13. בפסק דין העוסק בשימוש בקריאה זו נאמר:
ב-2005 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את תושב כפר תפוח בהסתה לגזענות, לאחר שנמצאו באמתחתו חולצות הנושאות את הסיסמה "אין ערבים – אין פיגועים", עם זאת השופט המחוזי משה דרורי מתח ביקורת על ההרשעה וטען , ב-2019 הורשע תושב ערד על שבקיץ 2014 פרסם בפייסבוק תכנים מסיתים נגד ערבים.
ב-7 ביוני 2020 משפטו של גופשטיין החל בבית המשפט השלום בירושלים.
ב-14 בינואר 2024 הורשע בהסתה לגזענות.
הוא זוכה מההאשמות בהסתה לאלימות ובהסתה לטרור.
ביולי הגישה הפרקליטות ערעור על ההחלטה, וטענה שבית המשפט צריך היה להרשיעו גם בהסתה לאלימות ולטרור.
לאחר שלוש שנים של דיונים אינטנסיביים, הוגש לאישור בית המשפט הסכם פשרה בין גט לבין המרכז הרפורמי לדת ומדינה, שייצג על ידי עורכי הדין אורלי ארז-לחובסקי, אורי נרוב ומירי יסף-נחמיאס.
במאי 2023 מפכ"ל משטרת ישראל, קובי שבתאי, תירץ את אוזלת ידה של המשטרה בטיפול באלימות ב באמירה ש.
בשנת 2025 הייתה עליה משמעותית במקרי תקיפה כלפי נהגי אוטובוס בעיקר ערבים ובעיקר בירושלים.
אלימות כלפי ערבים המתרועעים עם יהודיות
פעמים אחדות הורשעו יהודים בעבירות של אלימות ממניע גזעני, על שתקפו ערבים שהתרועעו עם יהודיות.
כך למשל שני תושבי קריית ארבע, שתקפו בשנת 2005 שני בדואים שהגיעו למקום בחברת שתיים מתושבותיו ותושב באר שבע שהורשע בשנת 2018.
אלימות כלפי נהגי אוטובוס ערבים
לפחות משנת 2004 מתועדות תקיפות של נהגי אוטובוס ערבים, החשופים לאלימות מצד הנוסעים.
רוב המקרים שדווחו התרחשו בירושלים, ומיעוטם במקומות אחרים בישראל.
היו גם מספר מקרים של תקיפת נהגי מונית ערבים.
באחד המקרים בשנת 2019 הותקף נהג ערבי בכניסה להתנחלות תל ציון.
בריאיון לרשת ב' הוא סיפר: "הנערים חיכו לי בתחנה ואז זרקו בקבוקים ואבנים וקראו קריאות גזעניות.
כל שבוע-שבועיים קורה דבר כזה.
המשטרה לא מצליחה לתפוס את זורקי האבנים, היא מגיעה אחרי כ-40 דקות ולא מצליחה לעשות משהו".
בשנת 2025 גברה תדירות מקרי האלימות נגד נהגי אוטובוס ערבים, ואלה ביקשו להתקין אמצעי הגנה ואבטחה באוטובוסים.
לערביי ישראל נתונה זכות בחירה לכנסת, ואחדים מחברי הכנסת הם ערבים (אם כי חלקם בכנסת נמוך מחלקם של ערביי ישראל באוכלוסייה).
בעקבות הצטרפותה של מפלגת רע"מ לקואליציה של ממשלת ישראל השלושים ושש מתחו מפלגות הימין ביקורת על שיתוף מפלגה ערבית בקואליציה.
בנימין נתניהו אמר על קואליציה זו: "הם עשו ברית, תאמיני או לא, עם האחים המוסלמים, שהם מחוץ לחוק ברחבי המזרח התיכון פרט אולי לטורקיה ולקטר, ומאמינים ביסודו של דבר בפירוק המדינה היהודית.
כדי להשיג כוח, הם נתנו כוח למפלגה שרוצה לראות בסוף המדינה היהודית כפי שאנו מכירים אותה, שתומכת במחבלים בגלוי.
בינואר 2026 פרסמה מפלגת כחול לבן סרטון בסיסמה "ביטחון ילדינו קודם לכל, לא נשענים על מפלגות ערביות".
גזענות כלפי מהגרי עבודה ומסתננים
ב-23 במאי 2012 נערכה בשכונת התקווה הפגנה, בהשתתפות כאלף איש, במחאה על טיפולה של הממשלה במסתננים מאפריקה.
בהפגנה נאמו, בין השאר, חברי הכנסת מירי רגב, שאמרה "הסודנים הם סרטן בגוף שלנו" ודני דנון, שאמר "קמה לה מדינת אויב של מסתננים בתוך מדינת ישראל".
בסיומה של ההפגנה תקפו חלק ממשתתפיה עוברי-אורח, ניפצו זגוגיות של חנויות ששייכות לאפריקאים, הבעירו פחי אשפה והתעמתו עם שוטרים.
על חלק מן הנאומים בהפגנה נמתחה ביקורת ציבורית, בין היתר בטענה שנשאו אופי גזעני ומסית.
בין המגנים היו יו"ר מועצת יד ושם, הרב ישראל מאיר לאו ויו"ר הנהלת יד ושם אבנר שלו.
ראש הממשלה בנימין נתניהו גינה את ההפגנות האלימות נגד זרים ואת ההתבטאויות נגדם.
בסקר "מדד השלום" לחודש מאי משנת 2012, שנערך לאחר ההפגנות האלימות נגד מסתננים, נמצא כי 52% מהיהודים ו-18% מהערבים תמכו בטענה של מירי רגב כי המסתננים הם סרטן בגופה של ישראל.
33% מהיהודים ו-23% מהערבים טענו כי הם מזדהים עם הפעלת אלימות נגד המסתננים.
בישראל בוצעו גם מספר פשעי שנאה נגד שחורים מאפריקה.
בסעיף 144ג (ב) לחוק העונשין נקבע: "פרסום ציטוט מתוך כתבי דת וספרי תפילה, או שמירה על פולחן של דת, לא יראו אותם כעבירה לפי סעיף 144ב, ובלבד שלא נעשה מתוך מטרה להסית לגזענות".
עם זאת, הרב עידו אלבה הורשע בהסתה לגזענות על מאמרו "בירור הלכות הריגת גוי" שפורסם בספר "ברוך הגבר".
ערעור על הרשעה זו נדחה בבית המשפט העליון.
בדת היהודית - כנגד זרים
פסקי הלכה יהודיים נתפסו לעיתים כאמירות גזעניות:
בדצמבר 2010 פרסם הרב שמואל אליהו פסק הלכה בצירוף חתימותיהם של עוד כחמישים רבני ערים, ובשלב מאוחר יותר חתמו על המכתב למעלה מ-300 רבנים דתיים לאומיים וחרדים, בהם שלמה אבינר, זלמן מלמד, דב ליאור ושמחה הכהן קוק.
בפסק ההלכה נקבע כי חל איסור למכור או להשכיר דירות לגויים, על בסיס האיסור של "לא תחנם".
הפסק עורר הד תקשורתי רחב וגינויים מצד מספר רבנים, ארגון יד ושם, יושב ראש הכנסת, ראש הממשלה ונשיא המדינה היו אף שקראו להעמידו לדין בעוון גזענות.
עם זאת, בכמה סקרי דעת קהל שנערכו זכה פסק הרבנים לרוב בקרב הציבור היהודי.
בתגובה לגינויים כתב הרב אליהו שהם נובעים מאידאולוגיה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ורואה בה "מושג גזעני" ומ"גיוס פוליטיקאים חסרי עמוד שדרה".
לדבריו, הפסק חוקי כמו חוק מקרקעי ישראל שאימץ את תקנות הקק"ל.
עוד הוא טען שהמגנים לא יצאו נגד הרשות הפלסטינית שחוקקה כי המוכר קרקע ליהודי דינו מוות.
בשנת 2009 יצא לאור "תורת המלך", ספרם של הרבנים יצחק שפירא ויוסף אליצור, מישיבת "עוד יוסף חי" ביצהר.
הספר העוסק בהלכות הקשורות להריגת גויים בזמן שלום ומלחמה, גרר אחריו מאבק ציבורי של מספר ארגונים חילוניים ודתיים, שהתאגדו תחת הכותרת "ברית חושך לגרש", בקריאה לאסור את הפצת הספר ולהעמיד את כותביו ומסכימיו לדין בהאשמת "הסתה גזענית".
גזענות על רקע עדתי היא גזענות על רקע מוצא ותרבות של יהודים, בדרך כלל מצד יהודים אחרים.
גזענות זו הייתה קיימת במשך דורות, כאשר יהודים ייחסו ליהודים אחרים תכונות סטריאוטיפיות.
תופעה זו, לצד פערים אובייקטיביים כמו הבדלים בהשכלה, מיקום גאוגרפי, מעגלי עוני בין-דוריים וסיבות נוספות מזינות את השסע העדתי בישראל.
עם זאת, הגזענות שהייתה קיימת באירופה עד מלחמת העולם השנייה בין ה'ווסטיודן' (יהודי מערב אירופה) ל'אוסטיודן' (יהודי מזרח אירופה) – נעלמה כמעט לחלוטין במדינת ישראל.
ביטויי גזענות נגד מזרחים כוללים התייחסות מזלזלת וכינויי גנאי כמו צ'חצ'ח, פרנג', פרחה, ערס וצ'אחלה.
הם כוללים גם דעות סטראוטיפיות המייחסות להם בורות, המוניות, גסות ולעיתים אף בריונות, אופי עברייני, חזות חיצונית מצועצעת, לשון עילגת ואמונה באמונות טפלות.
ביטויי גזענות נגד אשכנזים כוללים כינויי גנאי כמו "ווזווזים", "השבט הלבן" ו"אשכנאצים".
חלק מכינויי הגנאי הפחות נפוצים והיותר חריפים, כוללים התייחסות לשואה ולשימוש בביטוי "היטלר צדק" ורומזים לקשר אפשרי עם הכוזרים.
ביטויי גזענות מול עולים מברית המועצות לשעבר, ובפרט מרוסיה, כוללים סטריאוטיפים כי אינם יהודים, וכינויי גנאי כמו "זונה" וקשירת קשר בין רוסים לוודקה בפרט ולאלכוהוליזם בכלל.
היהודים שהגיעו מאתיופיה והישראלים ממוצא אתיופי שנולדו בארץ נבדלים מרוב האוכלוסייה בצבע העור.
הגופים הקולטים בישראל עשו מאמצים למנוע אפליה על בסיס גזעי ועשו מאמצים בשנות השמונים והתשעים לפזר את יהודי אתיופיה ביישובים שונים בארץ, הופעלה מדיניות של העדפה מתקנת במערכת החינוך, בצבא ובשוק העבודה.
עם זאת נפתחו תוכניות בבתי הספר, בצבא ובאוניברסיטאות לישראלים אתיופים.
עד שנת 2002 הייתה מדיניות משרד החינוך ששיעור העולים מאתיופיה יהיה עד 25% מתלמידי כיתה, לאור מחקרים שהראו שבשיעור זה קליטתם מיטבית.
מדיניות זו בוטלה בעקבות עתירה לבג"ץ.
ב-2009 נמנעה כניסתו של מוטי וודג'ה למועדון "גלינה בר" בתל אביב, בשל חזותו האתיופית.
בית משפט השלום בתל אביב חייב את המועדון לפצות את וודג'ה ב-35,000 ש"ח בגין הפלייתו.
בחוקי מדינת ישראל נכללים חוקים אחדים שמטרתם מניעת גזענות:
סימן א'1 לחוק העונשין, שנוסף לחוק באוגוסט 1986 עוסק בגזענות, המוגדרת בסעיף 144א: .
סעיף 144ב קובע: "המפרסם דבר מתוך מטרה להסית לגזענות, דינו – מאסר חמש שנים".
בדברי ההסבר להצעת החוק נומק הצורך בסימן זה:
"בעת הבחירות לכנסת האחת-עשרה ובעקבותיהן, הלכו ורבו תופעות של התבטאויות פומביות, בכתב ובעל-פה, של דברים הקוראים לרדיפה, השפלה, ביזוי, איבה ומעשי עוינות ואלימות כלפי ציבור מתושבי המדינה, או הגורמים מדנים בין חלקים של האוכלוסייה, בשל השתייכות לגזע, ללאום או לדת."
בנובמבר 2004 נוסף לחוק סעיף 144ו הקובע: "העובר עבירה מתוך מניע של גזענות ..., דינו – כפל העונש הקבוע לאותה עבירה או מאסר עשר שנים, הכל לפי העונש הקל יותר."
החוק מגדיר כהתאגדות אסורה גם "חבר בני אדם, מואגד או לא מואגד, שבאופן מאורגן, בחוקתו או בתעמולתו או בדרך אחרת הוא מטיף, מסית או מעודד לגזענות", ומטיל עונשי מאסר על פעילות הכרוכה בהתאגדות אסורה.
סעיף 15 לחוק איסור אלימות בספורט, אוסר על "התבטאות גזענית במהלך אירוע ספורט" המוגדרת כ
חוק יסוד: הכנסת מאפשר לפסול רשימה מהתמודדות לבחירות לכנסת על סמך הסתה לגזענות.
בהתאם לסעיף זה נפסלה רשימת כ"ך מהתמודדות בבחירות לכנסת ה-13.
חוק המפלגות מאפשר לרשם המפלגות למנוע רישום מפלגה על סמך הסתה לגזענות.
הנחת הצעת חוק פרטית לפני הכנסת טעונה אישור של יושב ראש הכנסת וסגניו, והם רשאים למנוע העלאת הצעה גזענית.
חוק לשון הרע קובע כי דבר שפרסומו עלול לבזות אדם בשל גזעו הוא בגדר לשון הרע.
במגילת העצמאות מובטח שוויון זכויות חברתי ומדיני לכל אזרחי ישראל, בלי הבדל דת, גזע ומין.
חוקים אחדים האוסרים אפליה מונים בין הגורמים שאין להפלות לפיהם גם גזע.
חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, התשמ"ח-1988: אוסר הפליה בקבלה לעבודה ובתנאי העבודה.
חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים, התשס"א-2000: אוסר הפליה במכירת מוצרים, במתן שירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים.
חוק זכויות החולה, התשנ"ו-1996: אוסר הפליה במתן טיפול רפואי.
העצרת הכללית של האו"ם קבעה בהחלטתה מנובמבר 1975, כי הציונות היא סוג של גזענות.
להחלטה זו התנגדו רוב המדינות הדמוקרטיות ורבים החשיבו אותה לכתם שחור על הארגון.
בדצמבר 1991 חזרה בה עצרת האו"ם מהחלטה זו וקבעה כי הציונות אינה גזענות בהחלטה 4686 של העצרת הכללית של האו"ם, שביטלה את הקביעה הקודמת ובכך ביטלה את החלטה 3379 למעשה.
בספטמבר 2001 כונסה בדרבן שבדרום אפריקה ועידת האו"ם נגד הגזענות, אפליה גזעית, שנאת זרים וחוסר סובלנות.
בוועידה זו הועלתה שוב הטענה המשווה את הציונות לגזענות.
במחאה על כך, ארצות הברית, ישראל ועוד מספר מדינות עזבו את דיוני הוועדה.
במגילת העצמאות מופיעה ההכרזה כי "מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין" וברבים מחוקי מדינת ישראל מופיע איסור על הפליה של אדם על-פי גזעו ועל פגיעה באדם בשל גזעו.
עם זאת, יש הרואים בחוק השבות חוק גזעני, משום שהוא מעניק זכות שבות לזרים עם קשר תרבותי או אתני לארץ ישראל ממוצא יהודי בלבד.
חוקים המעניקים אזרחות או זכות הגירה לזרים הקשורים תרבותית או אתנית לארץ היעד קיימים במספר מדינות אירופאיות כגון גרמניה, יוון ופינלנד.
בנוסף, ישראל גונתה על מדיניותה בגדה המערבית שכונתה על ידי מדינות רבות "אפרטהייד".
גזר לבן (שם מדעי: Pastinaca sativa; פַּסטרנק במזרח אירופה ובשם פארסניפ באנגלית) הוא ירק שורש ממשפחת הסוככיים שגידולו החקלאי באירופה דו-שנתי.
במטבח של רומא העתיקה השימוש בו היה נפוץ ביותר.
השימוש בו פחת לאחר שתפוח האדמה הפך לירק מאכל נפוץ באירופה.
גזר לבן מגדלים בעיקר במערב אירופה ובקנדה.
בישראל מגדלים את הירק ביישובי חבל מעון שבנגב הצפון מערבי, שבו תנאי האקלים והאדמה אידיאליים לגידול ירקות שורש.
עונת הגידול של הגזר הלבן היא סוף החורף והאביב, והוא בעל חיי מדף ארוכים.
גזר לבן טרי ומוצק יכול להישמר במקרר, בתוך שקית פלסטיק מחוררת, כשבועיים-שלושה, וטעמו אף ילך וישתפר בעקבות הפיכת חלק מהעמילן שבו לסוכר.
בעבר יוחסו לגזר הלבן סגולות מרפא והוא שימש להורדת חום, לטיפול בבעיות עיכול וגם נגד צהבת ואבנים בכליות.
הערך התזונתי של הגזר הלבן גבוה במיוחד: יש בו ויטמין C, אשלגן, מגנזיום, סידן, חלבון, נגזרות של חומצה פולית וכן סיבים תזונתיים ופחמימות.
הוא אינו מכיל שומן ויש בו 80 קלוריות ל-100 גרם.
הגזר הלבן מתאים לכל צורות ההכנה.
ניתן להכין ממנו פירה וגם צ'יפס, תבשילי קדירה, מרקים ואף קינוחים, ריבה, מוס וגלידה.
באירופה ניתן גם למצוא וודקה ובירה המופקות מגזר לבן.
למרות סגולותיו הרפואיות, לגזר לבן אינדקס גליקמי של 97 (קרוב לזה של סוכר) ועלול להעלות את רמות הגלוקוז בדם.
לכן הוא לא מומלץ לחולי סוכרת.
גזפרום ארנה הוא אצטדיון מקורה בחלק המערבי של האי קרסטובסקי בסנקט פטרבורג, המשמש כמגרש הבית של זניט סנקט פטרבורג.
האצטדיון נבנה במימון משותף של חברת גזפרום והעירייה במקום אצטדיון קירוב שנהרס ב-2006. אדריכל הפרויקט הוא היפני קיסו קורוקאווה.
עם השלמת הבנייה, הפך האצטדיון לאחד האצטדיונים המתקדמים ביותר באירופה ומשמש למשחקי כדורגל בלבד (אם כי אירח גם משחקי הוקי קרח ומשמש גם לאירועים שונים).
האצטדיון נבנה מכספי המדינה עבור קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג והוא נחשב לאחד ממיזמי הבנייה הגדולים ברוסיה ובאירופה: כמות המתכות שנעשתה בה שימוש בבנייה היא פי 4 מכמות המתכות במגדל אייפל וכמות הבטון היא פי 5.5 מזו שבאצטדיון ומבלי באנגליה.
גג האצטדיון ניתן להזזה כמו גם משטח הדשא.
זהו האצטדיון השני בגודלו ברוסיה, אחרי אצטדיון לוז'ניקי.
באצטדיון מותקנת מערכת תאורה מתקדמת, וכן מוצבים בו שני לוחות תוצאות אלקטרוניים, תא כבוד ועמדות שידור לטלוויזיה ולרדיו.
האצטדיון נמצא בקטגוריה 4 בדירוג האצטדיונים של אופ"א.
בנייתו נמשכה מדצמבר 2006 ועד מרץ 2017. משחק הבכורה נערך ב-22 באפריל 2017 במשחק ליגה של זניט נגד אורל.
מאפריל 2017 ועד דצמבר 2018 הוא נקרא אצטדיון סנקט פטרבורג.
ב-8 בדצמבר 2018 שמו שונה והוא נקרא "גזפרום ארנה".
האצטדיון אירח את משחקי גביע הקונפדרציות 2017, משחקי גביע העולם בכדורגל 2018 ומשחקים במסגרת יורו 2020.
עד דצמבר 2018 טרם הוענק שם לאצטדיון והוא כונה "אצטדיון קרסטובסקי".
מלכתחילה הוערך כי זניט סנקט פטרבורג יחד עם הספונסרית שלה, חברת גזפרום ישתתפו במימון הבנייה ולכן האצטדיון כונה "גזפרום ארנה" או "זניט ארנה".
אולם כיוון שכספי הבנייה מגיעים גם מתקציב העירייה שם האצטדיון עדיין נותר פתוח להצעות.
בדיונים של חברי האספה המחוקקת של סנקט פטרבורג ומנהלי קבוצת זניט סנקט פטרבורג, השם "גזפרום ארנה" נתפס כפופולרי מאוד גם בקרב אוהדי הקבוצה וזהו הכינוי שנשא האצטדיון.
אף שבהצבעות שונות באינטרנט ההצעה לקרוא לאצטדיון בשם קרסטובסקי קיבלה את מרב הקולות.
בריאיון לתקשורת, מושל העיר גאורגי פולטאבצ'נקו, הודה כי הוא תומך בהענקת השם "קרסטובסקי" לאצטדיון על שם מיקומו הגאוגרפי אך גם השם "פטרבורג ארנה" נשקל.
הבנייה הוזמנה על ידי ועדת הבנייה של העירייה ואת העבודה ביצע משרד האדריכלים "Kisho Kurokawa architects & associates." בשיתוף עם חברת טרנססטרוי ומטרוסטרוי שהשלימה את הבנייה.
פיפ"א הצהירה כי האצטדיון מכונה אצטדיון סנקט פטרבורג עד לתום מונדיאל 2018. לבסוף, בדצמבר 2018 האצטדיון שינה את שמו ל"גזפרום ארנה".
בשנת 2011, עם בחירתה של רוסיה לארח את מונדיאל 2018 הוחלט להאיץ את תקצוב הבנייה, על מנת להכין את האצטדיון על מנת שיארח כמה ממשחקי המונדיאל.
ב-2014 הושלמה מרבית חזית האצטדיון.
ביולי 2016 מועצת העיר מסרה לרשויות אכיפת החוק בעיר מידע על כך שישנו גירעון של 2,5 מיליארד רובל בתקציב בניית האצטדיון.
חברת "אינז'טרנססטרוי" וטרנססטרוי לא יכלו להסביר זאת ולכן החוזה מולן בוטל.
באוגוסט 2016 מועצת העיר הסתכסכה עם חברת טרנססטרוי וטענה כי החברה מעלה בכספים שהועברו והתעכבה בהשלמת בניית האצטדיון, הוחלט על ביטול המכרז מולה ומינוי חברה חדשה שתסיים את הבנייה.
חברת מטרוסטרוי מונתה להשלים את הבנייה.
עלות השלמת הבנייה הגיע ל-5,38 מיליארד רובלים.
על פי חוזה חדש שנחתם, נקבע שעל החברה להשלים את בניית האצטדיון עד ה-26 בדצמבר 2016. מטרוסטרוי היא גם קבלנית הבנייה של הרכבת התחתית של סנקט פטרבורג ונוטלת חלק בשיפוץ מבנים היסטוריים בעיר.
הבנייה הושלמה לבסוף בזמן הנקוב, ב-26 בדצמבר 2016, כאשר תקציב הבנייה מגיע לכדי יותר מ-40 מיליארד רובלים.
ב-5 בדצמבר 2016 מינהל העיר סנקט פטרבורג ומועדון הכדורגל זניט חתמו על מזכר הבנות להעברת הבעלות על האצטדיון לידי הקבוצה, זאת לקראת השלמת הבנייה.
ב-26 בדצמבר 2016 יקטרינה גיגיניאן, דוברת חברת "מטרוסטרוי" דיווחה שהעברת האצטדיון לידי העירייה נדחית ל-31 במרץ 2017, בשל צורך במילוי דרישות ביטחוניות בנוגע לאצטדיון, שלדברי חברת "מטרוסטרטוי" בנייתו הושלמה באופן רשמי.
ב-6 באפריל 2017 בחברת מטרוסטרוי שהשלימה את הבנייה אישרו כי עבודות הבנייה הסתיימו סופית.
ב-22 באפריל 2017 זניט סנקט פטרבורג אירחה לראשונה משחק בייתי באצטדיון במשחק נגד אורל במסגרת המחזור ה-24 בליגת העל הרוסית בכדורגל.
לאחר השלמת הבנייה, נטען שהועסקו פועלים מצפון קוריאה בתנאי עבדות במהלך בניית האצטדיון.
במהלך אירוח משחק הליגה של זניט נגד טרק גרוזני, ב-7 במאי 2017, התגלו ליקויים חמורים במשטח הדשא של האצטדיון והוחלט להסירו לגמרי ולהחליפו במשטח דשא חדש, שגודל בתנאי השטח של צפון רוסיה, בעיר גטצ'ינה.
המשטח הושתל בתחילת יוני 2017, זמן קצר לפני עריכת משחקי גביע הקונפדרציות.
במאי 2018 האצטדיון הועבר לאחריות קבוצת הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, לאחר שתוחזק קודם על ידי מינהל העיר סנקט פטרבורג.
בתקופת מונדיאל 2018 תכולת המושבים עמדה על 64,468, כשבמהלך עונת 2018/2019 בליגת העל הרוסית בכדורגל הוגדלה תכולת המושבים ל-68,172. באוקטובר 2018 התאחדות הכדורגל הרוסית הגישה את האצטדיון כמועמד לארח את גמר ליגת האלופות בעונת 2020/2021.
שני אירועי ההוקי קרח הופעלו כחלק מאירוע ייחודי המכונה "קלאסיקת ההוקי".
שיא צופים במשחק כדורגל נשבר במאי 2019, במחזור ה-28 במשחק נגד זניט לצסק"א, שבו זניט גברה על יריבתה בתוצאה 1–3 לעיני 61,949 צופים.
בספטמבר 2019 נודע שהאצטדיון נבחר לארח את משחק הגמר של ליגת האלופות ב-29 במאי 2021. בפברואר 2020 הותקנה מערכת ביומטרית לזיהוי פנים, ששימושה הראשון החל ב-28 בפברואר 2020 במשחק הליגה של זניט נגד לוקומוטיב.
במהלך התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה נערך שיפוץ במתקני האצטדיון במסגרתן חודשו המלתחות וחדרי ההלבשה.
ביולי 2020 סוכנות הייעוץ Brand Finance דרגה את האצטדיון במקום 11 ברשימת האצטדיונים הטובים בעולם, כשהוא דורג גבוה יותר מאשר האולד טראפורד (מנצ'סטר יונייטד), אנפילד (ליברפול) ואצטדיון אתיאחד (מנצ'סטר סיטי).
בדצמבר 2020 ועדת החקירות של רוסיה החלה בחקירת מימון בניית האצטדיון, בחשד לגניבת כספים מתקציב הבנייה.
בשנת 2021 לקחת האצטדיון חלק באירוח משחקים מטורניר אליפות אירופה בכדורגל, בו אירוח משחקים משלב הבתים ומשלב שמינית הגמר.
בעונת 2020/2021 בליגת העל הרוסית בכדורגל, במסגרת המאבק במגפת הקורונה, זניט סנקט פטרבורג הייתה למועדון הכדורגל הרוסי הראשון לארגן מבצע חיסון בחינם של חיסון נגד קורונה ספוטניק V לבאי האצטדיון במחזור 22 לפני המשחק מול אחמט גרוזני, כאשר המנה השנייה למתחסנים ניתנה במשחק הביתי שלושה שבועות לאחר מכן.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, נלקחה מהאצטדיון זכות אירוח משחק הגמר של ליגת האלופות והוא נערך בסטאד דה פרנס בפריז במאי 2022.
האצטדיון מספק מגוון שירותים למבקרים, לרבות:
מתן שירותי ניווט למושבים ותמיכה מעובדי האצטדיון;
נקודת מידע הכוללת שירותי אחסון, משרד אבדות ומציאות ונקודות רישום;
תרגום ופרשנות קולית אישית לאוהדים עיוורים;
באצטדיון ישנם מושבים מיוחדים לצופים כבדי משקל וישנו מתחם מיוחד המיועד לאוהדים נכים ולהם מוסדר מתחם ייעודי עם מושבים למלווייהם.
באצטדיון 560 עמדות מסוג זה, 266 מהם עבור מתניידים הכיסאות גלגלים.
יתרה מכך, עוצבו באצטדיון כניסות מיוחדות, מעליות ורמפות כדי לוודא גישה מלאה לצופים בעלי מוגבלויות.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה האצטדיון המשיך לארח משחקי כדורגל תוך הקפדה על שמירת ריחוק חברתי ועטיית מסכות וכפפות, שמחולקים על ידי סדרני האצטדיון לכל באי האצטדיון.
המקום אף שימש כנקודת התחסנות לחיסון נגד קורונה.
האצטדיון מצויד במיטב מערכות האבטחה הקיימות בשוק, אלה הותקנו כדי לעמוד בדרישות פיפ"א למשחקי גביע העולם.
באצטדיון מערכת וידאו במעגל סגור ומערכות זיהוי פנים שנועדו לנטר כל פעילות עוינת של אוהדים בעייתיים.
באצטדיון מותקנת גם מערכת התרעה ומערכות כיבוי אש רובוטיות.
על ביטחון האצטדיון אחראי שירות הביטחון של מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
סביב לאצטדיון עובר כביש הטבעת של סנקט פטרבורג ונבנה גשר ממנו אל מגרש חניה שמאפשר חניה לרכבים פרטיים.
בנוסף, סמוך לאצטדיון ישנה תחנת רכבת תחתית בשם "האי קרסטובסקי" ונחנכה תחנה נוספת בשם "נובוקרשטובסקאיה", שנחנכה לקראת המונדיאל, ב-13 במאי 2018 (וביולי 2020 שונה שמה לתחנת זניט).
גזצ'או יוסף (נולד ב-17 בינואר 1975) הוא אתלט עבר ישראלי שהתמחה בריצות בינוניות וארוכות.
הוא זכה 24 פעמים בתואר אלוף ישראל בריצות למרחקים של 800 מטר עד ל-10,000 מטר.
גזצ'או נולד בגונדר שבאתיופיה, הבן החמישי מבין עשרה אחים למשפחת יוסף.
גזצ'או ומשפחתו עלו ארצה ב-1991, כשהיה בגיל 16. בגיל 17 החל ללמוד בכפר הנוער הדתי "נווה עמיאל" שבעמק יזרעאל, שם החל לרוץ לראשונה במסגרת "עליית הנוער", בהדרכתו של ואלרי סימיונוב.
במסגרת זו השתתף בתחרויות מול רצים מפנימיות שונות בארץ.
ב-1995, לאחר סיום לימודיו בפנימייה, המשיך יוסף ללימודי מכינה והשלמת בגרויות, והשקיע במקביל באימוני הריצה ב"מכללת וינגייט", ואף זכה באליפות ישראל לנוער.
כשזוהה הפוטנציאל הגלום בו, הוא זכה במלגת ספורט והחל לימודי מנהל עסקים במכללת "לינדנווד" במדינת מיזורי (ארצות הברית), וכעבור שנתיים המשיך באוניברסיטת טקסס טק.
ב-2002 סיים את לימודיו ושב ארצה, ובגיל 27 התגייס לצבא.
כיום חי גזצ'או עם זוגתו נורית ושלושת ילדיהם בפתח תקווה.
בתחרות שהתקיימה באודן הולנד ביוני 2009 קבע יוסף בריצת 1500 מטר שיא ישראלי חדש של 3:40.90 דקות, שיפור לשיאו בן 6 השנים של איתי מגידי (3:41.73 דקות).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בליאז' בלגיה הוא קבע בריצת 3000 מטר שיא ישראלי חדש של 7:51.40 דקות, שיפור לשיאו בן השנתיים של איתי מגידי (7:54.11 דקות).
שלושה ימים לאחר מכן בתחרות שנערכה בהויזדן בלגיה הוא קבע בריצת 5000 מטר שיא ישראלי חדש נוסף של 13:31.45 דקות, שיפור של לשיא בן 35 השנים של יובל וישניצר (13:39.8 דקות).
בתחרות שנערכה בהדר יוסף באפריל 2010 קבע גזצ'או בריצת 10,000 מטר שיא ישראלי חדש של 28:37.48 דקות, שיפור לשיאו בן 26 השנים של אריה גמליאל (28:42.9 דקות).
ב-2011, בעקבות שבר מאמץ באגן, ולאחר שיקום ופיזיותרפיה, עבר יוסף להשתתף בריצות מרתון.
ב-2012, השתתף יוסף בשתי ריצות מרתון בטווח של חודש, בניסיון לקבוע את קריטריון ההשתתפות הישראלי האולימפי (2:15:00 שעות).
המרתון הראשון בו השתתף התקיים ברוטרדם הולנד, שם היה רחוק ב-46 שניות מהקריטריון האולימפי.
במרתון השני בו השתתף, אשר התקיים בפראג, סיים במקום 11, בתוצאה של 2:15:07 שעות, כששבע שניות מפרידות בינו לבין השתתפות במשחקים האולימפיים.
ב-2007 הקים גזצ'או שלוש קבוצות ריצה לגילאים 30-60, בתל אביב, שוהם וקדרון (לא למטרות הישגיות).
במסגרת הקבוצות, מתקיימים אימוני ריצה לחובבים, המתחרים בריצות מ-5 ק"מ ועד ריצות מרתון בארץ ובעולם.
מאז פרישתו עוסק גזצ'או בעיקר כמאמן ריצה מקצועי.
הוא מאמן ספורטאים בכירים, ביניהם איימרו עלמיה ודוד טאייצ'או.
בנוסף לכך, הוא מלווה גזצ'או את המרתוניסט העיוור, גדי ירקוני, שהשתתף במשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012), ובחצי המרתון הכללי של ברלין ב-2013. הם הגיעו יחד למשחקים הפאראלימפיים בריו דה ז'ניירו ב-2016.
משנת 2016 מרכז את פרויקט הריצה של נערים בפתח תקווה במסגרת הקרן למצוינות אולימפית בישראל (בהנהלתו של אריק זאבי).
באוקטובר 2018 יזם יחד עם הקרן את מרוץ יוספטל בפתח תקווה.
בשנת 2000 התחרה באליפות מכללות בארצות הברית, בליגה ראשונה (NCAAׂׂׂׂ) וזכה בתואר "All american".
גזר דין הוא הכרעה הניתנת בעקבות קביעה בדבר אשמה או אחריות, ובה נקבע העונש או התוצאה הנגזרת ממעשה או ממחדל.
במובן המשפטי הצר, גזר דין הוא החלטת בית משפט הקובעת את עונשו של נאשם, לאחר שבהכרעת דין נקבעה אשמתו והוא הורשע.
גזר הדין, בשילוב עם הכרעת הדין, מהווה את פסק הדין השלם.
עם זאת, לאורך ההיסטוריה ובתרבויות שונות, גזרי דין לא ניתנו רק על ידי מוסדות משפטיים פורמליים, אלא גם על ידי מלכים, שליטים, או ישויות עליונות כמו אלים, ונשאו לעיתים תוקף חוקי, מוסרי או דתי.
דוגמאות לכך ניתן למצוא במסורות עתיקות, בהן אלוהות קובעת את דינם של בני אדם על פי מעשיהם, או במלכים ששלטו בכוח "זכות אלוהית" והיו פוסקים גזרי דין במסגרת סמכות שלטונית-דתית.
בישראל, נוהל מתן גזר הדין מוסדר כיום בסעיף 193 לחוק סדר הדין הפלילי: "בתום הטענות לעניין העונש יגזור בית המשפט את דינו של הנאשם; בית המשפט יקרא את גזר הדין בפומבי, יחתום עליו ויסמנו בתאריך קריאתו".
הכרעת הדין – בסיום פרשת ההגנה על בית-המשפט להחליט אם להרשיע או לזכות את הנאשם ולנמק את סיבותיו.
אם הנאשם נמצא אשם עוברים לשלב הטיעונים לעונש.
גזר דין – כאשר בהכרעת הדין ישנה הרשעה, פותח התובע בטיעונים לחומרת העונש, בהתחשב בשיקולים הבאים: חומרת העבירה, עברו הפלילי של הנאשם, הצורך בהרתעת הנאשם, הצורך בהרתעת הכלל ועוד.
לאחר שלב טיעוני התביעה טוען הנאשם, או בא כוחו, להקלה בעונש אשר יקל מחומרת הדין.
פסק דין – הוא טקסט בו כתובה הכרעתו של השופט (או השופטים) בסופו של משפט, בבית משפט או בבית דין, בסוגיה שהובאה למשפט לפניו.
את פסק הדין ניתן לתת בקצרה וללא נימוקים, או כמסמך מפורט, המכיל את טענות הצדדים ואת שיקוליו של השופט בהגיעו להכרעתו.
פסקי דין יכולים להוות תקדים בנסיבות מסוימות, ולכן יש חשיבות לפומביותם ולפרסומם.
הכרעת הדין וגזר הדין יכולים להינתן על ידי בית-המשפט בשני מסמכים נפרדים ובזמנים שונים.
שיקולי בית-המשפט בעת מתן גזר דין – שיקולי ענישה
בית המשפט שוקל שיקולים כלליים ושיקולים אינדיבידואליים, בהתאם למצבו הספציפי של הנאשם ובהתאם לנסיבות המקרה, בעת מתן גזר דין.
בין שיקולים אלו נכללים שיקולים לחומרא ושיקולים לקולא, תוך שבית המשפט מייחס חשיבות מכרעת מחד לאינטרס ההגנה על שלום הציבור ומאידך על הפגיעה בנאשם, בבני משפחתו ובזכויותיו.
עבר פלילי של הנאשם – בעת דיון הטיעונים לעונש נחשף בית המשפט לרישום הפלילי של הנאשם (הרשעות קודמות, אי הרשעות, ריצוי מאסרים ומשך תקופתם).
ככל שיש לנאשם עבר פלילי מכביד, בית המשפט יטה להחמיר עם עונשו של הנאשם.
חומרת העבירה – ככל שהעבירה חמורה יותר, כך ייטה בית המשפט להחמיר עם עונשו של הנאשם בעת מתן גזר דין.
נפיצות העבירה בציבור – בית המשפט שוקל בעת גזירת העונש האם מדובר בעבירה נפוצה או לא.
אם מדובר בעבירה נפוצה, בית-המשפט יטה להחמיר בעונש בבחינת "למען יראו וייראו".
מידת הפגיעה בקורבן – פגיעה משמעותית בגופו או בנפשו של קורבן העבירה תהווה נסיבה להחמרה בעונשו של הנאשם.
הרתעת הנאשם הספציפי ועבריינים בפוטנציה – באמצעות הטלת עונש חמור, מבקש בית המשפט להניא את הנאשם שבפניו ואת העבריינים בפוטנציה מלבצע מעשים דומים.
גמול – בהטלת עונש חמור על הנאשם, מבקש בית המשפט להשוות בין חומרת העבירה לבין חומרת העונש שהוטל על הנאשם.
הגנה על שלום הציבור וביטחונו – ככל והנאשם מסוכן לציבור, ייטה בית המשפט להטיל עונש אשר ירחיק את הנאשם מהסביבה לתקופה ארוכה.
העדר עבר פלילי – בית המשפט מתחשב בנתון זה לחיוב בבואו לגזור את עונשם של הנאשמים שבפניו.
בדרך כלל, ייטה בית המשפט לשקם את אותם נאשמים מאשר לגזור עליהם עונשים כבדים.
הודאה בעבירה, לקיחת אחריות וחרטה על ביצוע העבירה – לקיחת האחריות של הנאשם על מעשיו, הודאתו בביצוע העבירה וחרטתו הכנה תהווה שיקול להקלה בחומרת העונש.
אפשרות שיקום הנאשם – כיוון שהמדינה אינה מעוניינת שאדם נוסף יהווה נטל על המדינה.
ככל וישנה אפשרות לתקן את התנהגותו של הנאשם ולשקמו באופן שיהיה אזרח חיובי ומועיל, המדינה תעדיף דרך זו על פני עונש חמור.
נסיבות אישיות/משפחתיות – בית המשפט נוטה להתחשב בנאשמים בעלי נסיבות אישיות או משפחתיות מיוחדות וחריגות, כגון: מצב כלכלי קשה, בני משפחה הסמוכים על שולחנו של הנאשם, מצב רפואי או נפשי מורכב הן של הנאשם והן של מי מבני משפחתו, נסיבות חיים קשות ועוד.
מתחם הענישה – הבניית שיקול הדעת השיפוטי בענישה
תיקון מס' 113 לחוק העונשין עוסק בקביעת מתחם ענישה לכל עבירה הניצבת בפני בית המשפט.
המטרה בתיקון זה היא לקבוע את העקרונות והשיקולים המנחים בענישה, המשקל שיש לתת להם והיחס ביניהם, על מנת שבית המשפט יקבע את העונש המתאים לנאשם בנסיבות העבירה ובכך להטיל עונש שוויוני על כלל הנאשמים.
העיקרון המנחה הוא קיומו של יחס הולם בין חומרת העבירה ומידת אשמו של הנאשם, לבין סוג ומידת העונש המוטל עליו, על-מנת לקבוע את מתחם העונש ההולם, בכל תיק ותיק, למעשה העבירה שהנאשם שבפניו ביצע.
גזר דין מוות הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הוא הופיע לראשונה בגיליון נובמבר 1943 של Astounding Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 2011 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 3.
תאור ריאלו, חוקר תימהוני, ניגש לפסיכולוג באוניברסיטת ארקטורוס.
לטענתו הוא בילה שנים רבות על כוכב לכת נידח ומצא ראיות מעורפלות על כך שהיה פעם חלק מהפדרציה הגלקטית האבודה, שהתבססה על פסיכולוגיה הרבה יותר מתקדמת מהפסיכולוגיה של היום.
בהתבסס על דיווחיו יוצאת קבוצת מחקר כדי לחקור את כוכב הלכת.
הם מגלים מסמכים בני כמה אלפי שנים ומתחילים לחקור אותם.
ריאלו טוען כי הפסיכולוגים העתיקים הקימו עולם המלא ברובוטים בעלי מוח פוזיטרוני, במטרה לחקור אותם ולבצע עליהם ניסויים.
בנוסף לכך טוען ריאלו כי הוא כבר היה על הפלנטה, וכי הוא נתן לרובוטים לבחון את ספינת החלל שלו.
בעקבות המצב הזה נוצר חשש כי הרובוטים יפתחו מסע בין-כוכבי, ויפתחו במלחמה נגד הפדרציה הנוכחית.
הממשלה מחליטה בחוסר ברירה לתקוף ולהשמיד אותם לפני שזה קורה - כך שעל עולם הרובוטים נגזר דין מוות.
ריאלו מסרב לתת לזה לקרות, ויוצא לכוכב כדי להזהיר את הרובוטים.
הוא חוזר לעיר בה פגש את הרובוטים לראשונה - עיר בשם ניו יורק.
גזר הדין הוא סיפור קצר שנכתב על ידי פרנץ קפקא בשנת 1912 ויצא לאור בשנה לאחר מכן.
הסיפור עוסק ביחסים בין אב ובן.
קפקא כתב את הסיפור כאשר היה בן 29, וסיים את לימודי המשפטים שלו באוניברסיטה בפראג.
הוא כתב את הסיפור בפעם אחת, ב-22 בספטמבר 1912, וטען כי זו היצירה הטובה ביותר שכתב.
הסיפור הוקדש לפליציה בואר , שהייתה בהמשך ארוסתו של קפקא.
הסיפור נפתח עם גאורג בנדמן, סוחר צעיר שיושב בחדרו וכותב מכתב לחברו שעזב לרוסיה כדי להתחיל שם עסק, אך נכשל.
גאורג מספר לו כי הוא עומד להתחתן עם אישה צעירה בשם פרידה ברנדנפלד.
הוא מפסיק את כתיבתו ובודק מה שלום אביו; האב מתחיל לשאול אותו על קיומו של חברו ברוסיה; גאורג מנסה לשנות את נושא השיחה, אך נכשל.
אביו מאשים אותו על כך ששיקר לו בנושא העסק, ואומר כי מותה של אמו של גאורג פגע בו יותר מאשר בגאורג.
גאורג מתעקש על כך שאביו ינוח קצת במיטתו בגלל שהוא חושב שהוא חולה, אך אביו טוען כי גאורג רוצה להרוג אותו.
מעבר לכך, אביו טוען כי הוא מכיר את חברו וטוען כי הוא הפקיר אותו כל הזמן מאז שעבר לרוסיה.
אביו מתעלם מיחסו של גאורג אליו ואומר כי הוא יכול לדאוג לעצמו.
בסופו של דבר אביו אומר לו שהוא אנוכי וגוזר עליו למות בטביעה.
גאורג בורח מהבית ורץ לכיוון גשר שנמצא מעל נהר, מטלטל את עצמו לעבר המים, ומת בטביעה.
גזענות הפוכה היא מונח המשמש לתיאור גזענות, על ביטוייה השונים כמו אפליה, הכללה ודעות קדומות, כלפי קבוצות אתניות שנחשבות לפריווליגיות או דומיננטיות, לרוב אנשים לבנים.
המושג נפוץ בעיקר בקרב שמרנים בארצות הברית הטוענים כי אנשים לבנים סובלים מגזענות המופנית כלפיהם על ידי קבוצות מיעוט אתניות שלאורך ההיסטוריה סבלו מקיפוח מתמשך ומידי הממסד הפועל לקידום זכויות אזרח.
החשש כי קידום שוויון זכויות יפגע לרעה במעמדם של אנשים לבנים היה קיים עוד לפני הישגי התנועה לזכויות האזרח בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70. במהלך שנות ה-70 הפך חשש זה להאשמה כנגד הפעילות להעדפה מתקנת בטענה כי זו מהווה גזענות הפוכה.
מעט המחקרים שבחנו את הנושא לא מצאו עדויות אמפיריות התומכות בטענה.
מבקרי המונח טוענים כי גזענות הפוכה אינה קיימת מכיוון שלבני הקבוצות המקופחות אין את היכולת לממשה בצורה של אפליה וכי גזענות חייבת להיות ממוסדת.
בהתייחסם לטענה כי העדפה מתקנת היא סוג של אפליה על רקע מוצא וגזע הם טוענים שעל מנת להביא לשוויון חברתי השימוש באפליה מתקנת הוא הכרחי ומה שנתפס כגזענות הפוכה הוא למעשה ביטול הפריווילגיות של אנשים לבנים.
גזפרום מדיה (רוסית: Газпром-Медиа Холдинг) היא חברת החזקות בתחום התקשורת הנחשבת לגדולה מסוגה ברוסיה.
החברה מחזיקה בבעלותה 38 ערוצי טלוויזיה (ביניהם הערוצים NTV, ТНТ וערוץ Match TV), 10 תחנות רדיו, 3 חברות אינטרנט, חברת NTV Plus המספקת שידורי טלוויזיה באמצעות לוויינים, 4 עיתונים, 23 מאגרי אינטרנט ו-4 חברות פרסום.
מאז ה-1 בספטמבר 2016 נמצאת ברשימת הסנקציות של מחלקת האוצר של ארצות הברית.
גזפרום-מדיה הוקמה בינואר 1998 על ידי חברת האם "גזפרום".
בעת הקמתה היא החזיקה בבעלותה את חברת הרדיו והטלוויזיה "פרומותיאוס" (Прометей АСТ) ואת העיתון "עמל" (Труд)ובנוסף גם החזיקה מניות בעיתון "טריבונה", 30% ממניות ערוץ NTV, 3% ממניות הטלוויזיה הציבורית ומאות כלי תקשורת אזוריים.
החברה עלתה לכותרות והתחזקה מאוד לאחר שממשלת רוסיה השתלטה על עסקיו של האוליגרך ולדימיר גוסינסקי.
בשנים 2001-2002 החברה השתלטה על חברת "מדיה-מוסט" של גוסינסקי.
זה החל בחודש יוני 2000, כשגוסינסקי נעצר בהוראת משרד התובע הכללי כחשוד בהונאה, באמצעות חברת ההחזקות שלו "מדיה-מוסט", בעודו שרוי במאבק מול חברת גזפרום על השליטה בערוץ NTV.
לאחר שגוסינסקי שוחרר ואולץ לעזוב את רוסיה.
הוא עבר לספרד וסיפר שאולץ למכור את "מדיה מוסט" ל"גזפרום-מדיה" על פי מחיר שייקבע וב-11 במאי 2001, "גזפרום מדיה" הפכה רשמית לבעלים של NTV.
בסיומו של התהליך גזפרום-מדיה הייתה לבעלים של תחנת הרדיו "הד מוסקבה" (Эхо Москвы), ערוץ הבידור ТНТ (26% ממניות הערוץ), ערוץ NTV, ההוצאה לאור "שבעה ימים" (Семь дней) ותחנת הרדיו "ספורט FM" שנסגר לבסוף בשנת 2005.
במרץ 2008 החברה רכשה את פורטל הווידאו Rutube ובמאי אותה שנה מכרה לידי חברת National Media Group את מניותיה בעיתון "איזבסטיה" החברה גם ניהלה מגעים לרכישת מניות בחברת הלוויין "טריקולור" (Триколор ТВ).
במרץ 2011 גזפרום-מדיה חנכה את אתר Now.ru המאפשר צפייה בתכנים שונים בתשלום ובשנת 2012 ייסדה החברה את חטיבת Gazprom Media Digital העוסקת בשיווק פרסומות.
באותו הזמן החברה הקימה גם את Gazprom-Media Technology העוסקת בשיווק פלטפורמה לצפייה בווידאו על גבי רשת האינטרנט.
באוקטובר 2011 החברה מכרה את כל החזקותיה בתחנת הרדיו NEXT FM לידי מנכ"לית התחנה יוליה יאקובלבנה ובדצמבר אותה שנה רכשה 75% ממניות חברת Comedy Club Production בסכום של 250 מיליון דולר ובכך קיבלה לידיה את הזכויות על תוכני תוכניות הבידור של Comedy Club Group.
ב-26 בנובמבר 2013 מנכ"ל החברה מיכאיל לסין הכריז על רכישת חברת Profmedia המחזיקה בבעלות על ערוצי הטלוויזיה TV-3, ערוץ ששי, ערוץ 2x2, תחנות הרדיו Avtoradio, רדיו NRJ, רדיו Romantika ו"הומור FM" (Юмор FM) וכך גם חברת הקולנוע "צנטרל פרטנרשיפ" (Централ Партнершип).
בדצמבר 2014 יו"ר דירקטוריון גזפרום-מדיה מיכאיל לסין התפטר מתפקידו ובמקומו מונה דמיטרי צ'רנישנקו ליו"ר החברה החל מה-13 בינואר 2015.
בפברואר 2016 הוקמה חטיבת השקעות בתחום חברות טכנולוגיה בשם Gazprom Media Ventures.
גזפרומבנק (רוסית: Газпромбанк) הוא בנק רוסי הנחשב לאחד הבנקים הפרטיים הגדולים במדינה, חלק מקונצרן גזפרום.
לבנק רשת תפוצה של 222 סניפים ברחבי רוסיה והבנק מיוצג גם בשוקי שווייץ ובלארוס בהן הוא מחזיק בחברות-בת בשם "בלגזפרומבנק" בבלארוס ו"גזפרומבנק שווייץ".
הבנק מחזיק גם בנציגויות במונגוליה, הודו וברפובליקה העממית של סין.
יושב ראש דירקטוריון הבנק הוא אלכסיי מילר, בעוד מנכ"ל הבנק הוא אנדריי אקימוב.
נכון ל-28 בינואר 2021, הבנק נמצא בבעלות:
גזפרום אקספורט והייתה לחברת ייצוא הגז הלאומית של ברית המועצות ופעלה בצמוד למשרד הממשלתי לענייני תעשיית הגז.
בשנת 1991 החברה הייתה לחלק מתאגיד גזפרום ונקראה בשם גזאקספורט (Газэкспорт).
בשנת 1993 הפכה לחברה בת של גזפרום ולחטיבת הייצוא שלה.
בשנת 1997 הפכה לחברת מניות פתוחה הנסחרת בבורסה לניירות ערך של מוסקבה.
בשנת 2006 שונה שם החברה והיא הפכה לחברת גזפרום אקספורט.
בנובמבר 2013 הועברו משרדי החברה ממוסקבה לעיר סנקט פטרבורג.
גזענות בקוריאה הדרומית הוכרה על ידי חוקרים והאו"ם כבעיה חברתית נפוצה.
העלייה בכמות המהגרים לדרום קוריאה מאז שנות ה-2000, הביאה לתפוצה רחבה של ביטויי גזענות, כמו גם ביקורת על ביטויים אלה.
העיתונות לעיתים קרובות מדווחת על אפליה נגד מהגרים, ומבקרת אותה (בייחוד כלפי יפנים, סינים, פליטים מקוריאה הצפונית ומדינות אסייתיות אחרות).
כתבות רבות פורסמו בעיתונות הדרום-קוריאנית על נושאים כמו הלנת שכר, תשלום מתחת לשכר המינימום, תנאי עבודה מסוכנים והתעללות פיזית במהגרים.
בסקר הערכים הבינלאומי שנערך בין השנים 2010-2014, 44.2% מתושבי קוריאה הדרומית דיווחו כי לא היו רוצים מהגר בתור שכן שלהם.
העמדות הגזעניות נפוצות לרוב כלפי מהגרים ממדינות אסיה ואפריקה, ופחות כלפי מהגרים אירופאים ולבנים מצפון אמריקה (מהגרים אלו מתוארים לעיתים כמקבלים דווקא "יחס עודף").
גילויי גזענות דומים התגלו כלפי ילדים להורים מגזעים שונים, קוריאנים סינים ומהגרים מצפון קוריאה.
החל משנות ה-2000 השתנתה החקיקה בחלקה, ובין השאר נחקקו חוק תעסוקת עובדים זרים (2004) וחוק תמיכה במשפחות רב-תרבותיות (2008); חקיקה זו שיפרה את מצבם של מהגרים, והיא עוזרת להגן על זכויות האדם והעבודה שלהם ביעילות רבה יותר.
בשנת 2011, צבא קוריאה הדרומית הסיר תקנה המונעת גיוס מגברים ממוצא גזעי מעורב, ושינה את שבועת הגיוס כך שלא תייחס טוהר גזע (minjok) לאזרחות.
בדומה לכך, מושגים הקשורים לטוהר הגזע הדרום קוריאני (minjok) הוצאו מתוכניות הלימודים בבתי הספר.
שינויים אלה יוחסו בחלקם ללחץ בינלאומי.
לדוגמה, חשש שהעלתה "ועדת האו"ם בדבר ביעור אפליה גזעית", אשר ציינה כי בדרום קוריאה יש הלכי רוח המעודדים חשיבה ממוקדת גזע, שעל פי הוועדה "יכולים להוות מכשול למימוש של שוויון וכבוד כלפי זרים וכלפי אנשים השייכים לגזעים ותרבויות שונות".
נכון ל-2016, בדרום קוריאה עדיין חסר חוק נגד אפליה אשר הומלץ על ידי ועדת האו"ם לזכויות אדם ב-2015. דווח כי העברת החוק התעכבה בשל "חוסר הסכמה ציבורית".
כתוצאה מכך, ישנה תופעה שכיחה של מהגרים אשר מסורבים שירות בבתי עסק ומוניות.
גזפרום-יוגרה יוגורסק הוא מועדון קטרגל מקצועני מהעיר יוגורסק, במחוז האוטונומי חנטי ומנסי.
המועדון הוקם ב-1993 ובעבר נשא את השם "טיומן טרנסגז" על שם נותנת החסות, חברת הנפט "טיומן טרנסגז".
בעונת 2010/2011 הקבוצה נרכשה על ידי תאגיד גזפרום ושמה שונה לשמה הנוכחי, "גזפרום-יוגרה".
המועדון הוקם לראשונה בשנת 1993 כ"טיומן טרנסגז".
מעונת 1995/1996 מתמודדת בליגת המשנה ולאחר מכן בליגת העל הרוסית בקטרגל.
בעונת 1996 המועדון העפיל לגמר הגביע הרוסי אך הפסיד בהארכה לקבוצת "דינה".
ב-1997 המועדון שינה את שמו ל"ט.ט.ג.
יאבו" (ТТГ-Яву) המועדון לא הצליח לשמור על מקומו בצמרת הליגה, עד עונת 2000/2001 כשסיימה במקום השלישי.
בעונת 2006/2007 הקבוצה שוב סיימה במקום השלישי ורק שנה לאחר מכן הצליחה לסיים במקום השני והוכתרה לסגנית האלופה.
להישגים אלה הצליחה בזכות הרכב שחקנים ברזילאים ששיחקו בשורותיה כדוגמת אדר לימה, שהוכתר כמלך השערים בליגה הרוסית בעונת 2007/2008 ורוביניו, שהיה אחד השחקנים המוכשרים בליגה.
יוגרה" ושוב סיימה במקום השלישי.
הקבוצה הצליחה לזכות באליפות הראשונה בתולדותיה בעונת 2015 ושנה לאחר מכן כבר זכתה בגביע אופ"א ובגביע הרוסי.
בעונת 2017/2018 זכתה בגביע הרוסי ובאליפות המדינה.
אך עונה לאחר מכן, בעונת 2018/2019, אף שסיימה כאלופת העונה הסדירה היא לא הצליחה לזכות באליפות והסתפקה בזכייה בגביע הרוסי.
בעונת 2019/2020 העפילה לגמר הגביע הרוסי.
במרץ 2020 הודיעה הנהלת הקבוצה על השבתת השתתפותה בתחרויות, בעקבות מגפת הקורונה ברוסיה.
בעונת 2020/2021 העפילה לשלב רבע גמר ליגת האלופות בקטרגל.
גזפרום אנרגוהולדינג היא חברת החזקות רוסית, אשר מנהלת את נכסי האנרגיה של תאגיד "גזפרום".
מנכ"ל החברה הוא דניס פיודורוב.
"גזפרום אנרגוהולדינג" נמצאת בבעלות מלאה של מונופול הגז הרוסי "גזפרום".
החברה שולטת על נכסי אנרגיה גדולים, היא מחזיקה ב-50.3% ממניות חברת הייצור OGK-2, 53.2% ממניות חברת הייצור OGK-6, 51.8% ממניות חברת מוסאנרגו ו-51.8% ממניות חברת הייצור TGK-1.
קיבוץ גזר הותקף ב-10 ביוני 1948 על ידי הלגיון הירדני, מלווה בכוח של ערבים מקומיים.
לאחר קרב קצר, נכבש המקום.
כוח של חטיבת יפתח החזיר את היישוב לידיים ישראליות עוד באותו היום.
טרם מלחמת העולם הראשונה נקנו כ-3,400 דונם מאדמות המשק לעתיד בידי ארגון 'המכבים הקדמונים' מבריטניה.
בפועל, הבעלות לא מומשה, ואותן אדמות לא עובדו.
על מנת למנוע את אובדן השטח, פדתה אותו הקרן הקיימת לישראל, והוסיפה אליו כ-2,000 דונם של שטחים סמוכים בבעלות יהודית פרטית, ועוד כמה מאות דונמים של שטחים שנקנו מערבים.
קיבוץ גזר הוקם, בשם קבוצת הדסה-גזר, ב-13 במרץ 1945. הקבוצה המיישבת הורכבה מגרעין 'תלם' של הנוער העובד, בוגרי בית החינוך לילדי עובדים בתל אביב, ומקבוצת 'הדסה' שעברה הכשרה בגבעת בוסל בחדרה.
היישוב שכן בלב אזור ערבי כמעט טהור, ועם זאת, בשנים הראשונות לקיומו, שמר על יחסים תקינים יחסית עם האוכלוסייה הערבית השכנה.
הקיבוץ יושב על שטח מישורי, בגובה כ-110–120 מ' מעל פני הים.
עליו חולשות ממזרח ומדרום גבעות נמוכות, אשר גובהן כ-140–150 מ'.
את השטח מבתרים מספר ערוצים, ביניהם נחל עזריה ממערב ונחל גזר ממזרח, שניהם נחלי אכזב ושניהם זורמים באזור זה מצפון דרומה.
ק"מ אחדים ממערבו נמצאת רמלה, אז עיר ערבית.
ק"מ אחדים ממזרחו נמצאת לטרון (אשר נמצאה מאמצע מאי 1948 בידי הלגיון הירדני, וקודם לכן, בידי צבא ההצלה).
בין לטרון לבין גזר נמצא הכפר הערבי אל קובאב (כיום משמר איילון).
מצפונו של היישוב נמצא הכפר אל-בריה (כיום בית חשמונאי) ומדרומו אבו שושה (דרומה מערבה לתל גזר).
הקיבוץ יושב מדרום לדרך רמלה-לטרון (היום כביש 424), שהייתה חלק מן הדרך יפו-ירושלים.
על פי החלטת החלוקה, נכלל גזר בתחומי המדינה היהודית.
ייתכן אף כי השטח עליו ישב הקיבוץ נכלל במדינה היהודית בשל עצם קיומו במקום זה.
עיקר הקרבות באזור השפלה נערכו על הדרך לירושלים.
כיוון שדרך זו נחסמה, סמוך לתחילת המלחמה, בקטע שבין רמלה ליפו (כיום כביש 44), עברה לזמן מה הדרך לירושלים דרך רחובות-נען-גזר.
בהמשך המלחמה, הדרך לירושלים נחסמה בלטרון, שם הצטלבה הדרך העוקפת מחולדה עם כביש ירושלים-תל אביב (כיום כביש 3 וכביש 424).
כך, נותרה גזר בשולי אותם קרבות.
כמו כן, אירעו בחודשי המלחמה הראשונים מספר תקריות אש פזורות.
ב-20 במרץ 1948 נהרג אחד מחברי הקיבוץ.
בהמשך נמצאה גופתו ועליה סימני התעללות.
בתגובה, ערך כוח חי"ש, בשיתוף לוחמים מהקיבוץ, פעולת תגמול כנגד הכפר אבו שושה בה נהרגו מספר תושבים .
אבדות התוקפים היו פצוע קל אחד.
לאחר אותה פעולת תגמול שרר אכן שקט יחסי בגזרה.
באמצע מאי 1948 כבשה חטיבת גבעתי את אבו שושה ואת אל קובאב (כיום משמר איילון), וגם אל-בריה ננטשה, דבר שהביא לשיפור מצבה של גזר.
אולם, בשל פלישת הצבא המצרי, כוחות 'גבעתי' עזבו את הגזרה לאחר כמה ימים.
במקום נותרה פלוגת חי"ם שהחזיקה בתל גזר.
לאחר עזיבת 'גבעתי' הוחלט להוציא את הילדים מן המקום, ואלה פונו, עם מספר מטפלות, לקבוצת שילר.
הקיבוץ הפך בעצם למשלט, ובימים הבאים, נערכו בו עבודות התבצרות שונות.
כן הותקף המקום, בפצצות ובאש מכונות ירייה, על ידי מטוסים מצריים.
חברה אחת נפצעה קל ונזק רציני נגרם למשק.
על הקיבוץ הגנו 68 חברים וחיילים (לרבות 13 נשים).
לרשות אלה עמדו 42 רובים, 12 תת מקלעים, שלושה מקלעים, מרגמה שני אינץ' עם 18 פצצות, וכן רימונים ובקבוקי מולוטוב.
החימוש המתואר לא התאים כלל ללחימה כנגד כוח משוריין.
בנוסף, התבצרות היישוב הייתה לקויה ולא התאימה למלחמה כנגד כוח סדיר המצויד בנשק כבד.
כך למשל, העמדות, 11 במספר, עשר משקי חול ואחת מבטון, שמוקמה על גג בית, היו מוגבהות.
אלה היוו מטרה קלה לתותחים (ר' להלן), ולא הוכנו עמדות חלופיות.
בקיבוץ היו שני בונקרים, וביניהם תעלות קשר רדודות.
אלה היו מיועדים לנפגעים, לקשר ולאחסון תחמושת.
סביב הקיבוץ, ומחוץ למערך העמדות, נמתחו שתי גדרות תיל ונפרשו קונצרטינות.
כן פוזרו מוקשים נגד אדם מצפון וממזרח למשק.
בנוסף, הונח מוקש חשמלי נגד רכב על הדרך לרמלה.
במידה רבה, נסמכה הגנת הקיבוץ על כוחות צה"ל הסמוכים, ולפיכך, לכאורה, די היה בכך שהקיבוץ, במקרה שיותקף, יעכב את התוקפים לזמן מספיק להגעת התגבורות.
באשר לאלה, הקיבוץ נכלל בתחום אחריותה של חטיבת גבעתי, ואולם היערכותה ותשומת לבה של זו האחרונה הייתה מופנית כלפי דרום, אל מול הצבא המצרי.
למעשה, אם כך, הכפפת הקיבוץ לאחריות 'גבעתי' הפכה אנאכרוניסטית מרגע שצבאות ערב פלשו לארץ ישראל לאחר הכרזת המדינה.
בפועל, ישבו על תל גזר הסמוך שתי מחלקות של קרייתי.
בכל זאת, בסמוך לגזר היו ערוכות מספר חטיבות של צה"ל: חטיבת 'יפתח' וחטיבת הראל, אשר סיימו זה עתה את מבצע יורם.
כן הייתה בסמוך חטיבה 7, אשר לאחר מבצע בן נון ב' אבטחה את פריצת דרך בורמה.
למעשה, היה זה ריכוז כוח צה"לי נדיר בגודלו, בשטח קטן יחסית, במונחי מלחמת העצמאות.
עם זאת, לא נכלל בתוכנית ההגנה של הקיבוץ סיוע אש מבחוץ.
ברמלה, הסמוכה לגזר, יחד עם לוד, הקרובה לרמלה, היה ערוך כוח ערבי מקומי, ובו כמה מאות לוחמים, אשר היה חלק מן הגדוד המערבי של אל-ג'יהאד אל-מוקאדס.
לכוח זה הצטרפו כמה מאות מתנדבים מעבר הירדן.
בתחילת יוני 1948 שלח הלגיון הירדני פלוגה מקובצת, ממוכנת בחלקה, לאותן ערים.
על הפלוגה פיקד הקצין הבריטי נייג'ל ברומג' (Bromage).
כוחות אלה נטלו בהצלחה חלק בקרבות האצ"ל ברמלה.
הכוח הירדני אשר תקף את גזר, בגודל גדוד מוקטן, כלל שבע שריוניות מן הפלוגה המקובצת, ושתי פלוגות מתנדבים מעבר הירדן, אשר היו נתונים לפיקוד הלגיון.
על הכוח פיקד ברומג' עצמו.
כוח זה נעזר בארבעה תותחי נ"ט.
בבוקר 10 ביוני יצא מרמלה לכפר הערבי אל-בריה (כיום מושב עזריה), כקילומטר צפונית לגזר, צוות קרב של הלגיון הירדני, בפיקודו של ברומג', ובו שריוניות ומתנדבים בלתי סדירים מעבר הירדן.
ב-12:20 הבחינה תצפית בקיבוץ באותו כוח, והמגינים נערכו בעמדות.
כמה מחברי המשק, אשר שהו מחוץ לגדרות, כיוון שעבדו בסמוך, לא הצליחו לחזור בשל עוצמת האש שניתכה בהמשך (ר' להלן).
באותה העת, הכוח הערבי יצא מאל-בריה, והתפצל כך שחלקו נע לכיוון 'גבעת הסיד' שממערב, החולשת על הדרך שבין הקיבוץ לנען, וחלקו האחר, ניתק את הקיבוץ מצד אל קובאב (בה היה כוח מן הגדוד הראשון של הפלמ"ח) שממזרח.
התותחים נותרו באל-בריה ומשם המטירו אש על הקיבוץ.
כמחצית מן העמדות נהרסו באש התותחים (כולל אלה שעל משוריינים), והמגינים נאלצו לנטוש אותן, ולהיערך בקו הגנה פנימי יותר.
לנוכח המצב הקשה, המגינים ביקשו תגבורת.
גזר שכנה במרחב חטיבת גבעתי, ואכן, החל משעה 13:45, נאמר למגיני גזר, על ידי 'גבעתי', כי תגבורת כזו בדרך.
לעומת זאת, כוחות חזית ירושלים, שחנו בסמוך, לא הופעלו.
התגבורת, מגדוד 55 של 'גבעתי', התארגנה לאט מדי, והגיעה לבסוף רק לאחר הקרב, בשעה 18:00, לנען.
כוח פלמ"ח, שהוזעק אף הוא לבקשת מפקד 'גבעתי' שמעון אבידן (מפקד בפלמ"ח בעברו), הגיע גם כן רק לאחר הקרב העיקרי ונפילת גזר (ר' בהמשך).
כוח 'קרייתי', שעל תל גזר הסמוך, לא התערב כלל בקרב.
הערבים תקפו משלושה כיוונים, מצפון, ממזרח וממערב, כאשר המסתערים נעזרים באש מן השריוניות.
אלה האחרונות נערכו תחילה במרחק שמחוץ לטווח הנשק היעיל של המגינים.
שלוש שריוניות של חטיבה 7, שחנו באזור 'גבעת הסיד', ניסו להתערב בקרב, אולם אלה הונסו באש העדיפה של שריוניות הלגיון, ואחת מן השריוניות של צה"ל נפגעה.
בהמשך, השריוניות של הלגיון קרבו לגדרות הקיבוץ, ולבסוף, ב-15:00 בערך, אף חצו אותן.
השריוניות כיסו באש את תעלות הקשר הרדודות, ופיצלו למעשה את קווי ההגנה של המשק לקטעים המנותקים זה מזה.
כך הצליחו הרגלים הערבים לחדור לקיבוץ בארבעה מקומות מצפון מזרח ומצפון מערב.
ניסיונות של מגיני הקיבוץ לארגן לחימה מקווים פנימיים יותר, נכשלו.
לאחר שחדר את מעטפת ההגנה של הקיבוץ, הצליח הכוח הערבי, עד שעה 16:45, לכבוש את המשק, שרוב מגיניו נהרגו או נשבו.
כוח הלגיון עזב את גזר לאחר כיבושה.
ללגיון לא היו די חיילים כדי לקיים חיל מצב במקום.
בנוסף, לצה"ל הייתה עדיפות כוחות עצומה באזור, והישארות לזמן ממושך בנקודה הייתה עלולה להעמיד בסכנה את כוח הפשיטה, עם שוך ההפתעה הראשונית.
כוח הלגיון השאיר, אפוא, את הנקודה למתנדבים מקומיים שנפנו לשוד וביזה.
עם ערב ערכה יחידה מן הגדוד הראשון של חטיבת יפתח התקפת נגד מאל קובאב, שחררה את גזר כמעט ללא קרב, וכבשה בנוסף את אל בריה.
בקרב נהרגו 29 מגינים, 20 חברי הקיבוץ ותשעה חיילים.
נפלו בשבי 14 נשים ו-15 גברים.
13 מן המגינים, ביניהם חמישה פצועים, הצליחו לחמוק לנען ולחולדה.
הנשים שבין השבויים שוחררו זמן קצר לאחר הקרב, ביוזמת המפקד הבריטי של כוח הלגיון, בשערי בן שמן.
אבדות הערבים אינן ידועות, אך היו קטנות בהרבה.
הנופלים קבורים בקבר אחים בבית העלמין בקיבוץ גזר.
ליד הקבר נמצא סלע ועליו הכתובת: "לוחמי גזר, דבקים אל אדמתם נלחמו עד הסוף, ג' בסיוון תש"ח".
האבדות הרבות שנגרמו לקבוצת גזר והעובדה ששום כוח צבאי שהיה באזור לא חש לעזרתה עוררו בקרב החברים שנותרו בחיים טענות כבדות.
הרמטכ"ל רב-אלוף יעקב דורי מינה ועדת חקירה צבאית לפרשת נפילתה של גזר.
הוועדה מצאה פגמים חמורים בתוכנית ההגנה של גזר.
בעקבות מסקנות הוועדה, שלח הרמטכ"ל ב-31 במאי 1949, מכתב למזכירות גזר, ובו העלה על נס את עמידת הגבורה של אנשי גזר, וציין כי בנסיבות ששררו אז באזור לא ניתן היה להחיש אליה עזרה בזמן.
הסיבה העיקרית לנפילת גזר היא שלא הוחשו אליה כוחות התגבורת שהובטחו לפני ובעת ההתקפה.
יחד עם זאת אותרו עוד מספר ליקויים בהגנת גזר (המקור: לקחי הגנת גזר, אגף מבצעים, מאי 1949, ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון):
הנשק המקומי: לא היה בנמצא אף לא נשק נ"ט (פיאט) אחד תקין.
גזר הותקפה על ידי תשעה משוריינים.
כמו כן כלי הנשק בגזר היו מסוגים שונים, כך שלא היה ניתן להחליף חלקים בין כלי הנשק שנפגעו ואף התחמושת הייתה שונה.
העמדות: העמדות בגזר היו מוגבהות, דבר שהתברר כשגיאה קשה.
תותחי האויב פיצחו את העמדות וגרמו לאבדות בקרב המגינים.
לא היה קשר לשכנים בנען, באל קובאב ובחולדה.
עזיבת העמדות שנהרסו פגעה בתוכנית האש.
מחסור במגינים: 50 מגינים להיקף גדר של 1,600 מטר.
כאמור, למרות כל אלו הסיבה העיקרית לנפילת גזר הייתה הפקרתה.
כך תיאר זאת דוד בן-גוריון בדבריו במועצת מפא"י: "אמרתי שגזר וכל נקודה אחרת בארץ, תוגן לא רק על ידי חבריה - אלא על ידי הצבא.
זו לא הייתה הבטחה פרטית, על כך נבנתה שיטת התגוננותנו.
ושיטה זו לא הכזיבה בדרך כלל.
לצערי ולתמהוני הכזיבה השיטה בגזר ...
ואולי לא הייתה אף נקודה אחת, שביום שלפני ההפוגה וביום ההפוגה היו יכולות להיות מוגנות על ידי הצבא כאשר הייתה גזר ...
היו עד עכשיו מקרים טרגיים יותר מאשר בגזר, אבל בכל ששת החדשים לא היה מקרה מר ומתמיה כבמקרה זה."
גזפרום מערכות חלל (רוסית: Газпром космические системы ;עד 1 בדצמבר 2008 - גזקום) היא מפעילת תקשורת לוויינית רוסית ובינלאומית, ספקית שירותי תקשורת לוויינית ושירותי מידע גאוגרפי, מפתחת מערכות תקשורת חלל וחישה מרחוק של כדור הארץ לתועלת חברת האם, תאגיד גזפרום.
החברה נוסדה בשם גזקום (רוסית: ОАО «Газком») כחברת מניות פתוחה ב־2 בנובמבר 1992. בדצמבר 2008 נרכשה על ידי גזפרום ושמה שונה לשמה נוכחי.
תאגיד הטילים והחלל אנרגיה - 16.16%
מנכ"ל החברה - דמיטרי ניקולאייביץ' סבסטיאנוב.
סדרת לווייני החברה מורכבת מלווייני חישה מרחוק בפיתוח החברה, מסדרת "ימאל":
גזפרום תעופה, או גזפרום אוויה היא חברת תעופה פרטית רוסית, בבעלות תאגיד גזפרום המפעילה טיסות סחר, מסוקים ומטוסי נוסעים ברוסיה ומחוצה לה.
מטה החברה בנמל התעופה הבינלאומי אוסטאפייבו, שבמוסקבה.
מטה עיקרי בנמל התעופה יאמבורג, במחוז האוטונומי של ימלו-ננץ.
החברה הוקמה ב-3 בפברואר 1995 בהחלטת דירקטוריון תאגיד גזפרום כחברת בת ועם השנים זו הפכה לחברת התעופה העסקית הגדולה ברוסיה ואחת הטובות מסוגה במדינה ומהווה לחברה המובילה לטיסות עסקים.
החברה החלה את פעילותה ב-16 באפריל 1995 והיא מעסיקה למעלה מאלפיים עובדים.
+ צי המטוסיםכלי טיסבשירותהזמנותנוסעיםהערותמחלקה ראשונהמחלקת עסקיםמחלקת תייריםסך הכלבואינג 737-7003——20102122Dassault Falcon 900418——8VIPסוחוי סופרג'ט 10010———9090יאקובלב Yak-404——16—16גרסת סלוןסך הכל211
+ צי המסוקים'כלי טיסבשירותהזמנותנוסעיםהערותקאמוב Ka-2622—7מיל מי-239—8מיל מי-845—9סך הכל106—
גזפרום מג'רגיונגז היא חברת אחזקות רוסית המנהלת את תשתיות הגז האזוריות של תאגיד גזפרום.
החברה נמצאת בבעלות מלאה של תאגיד גזפרום ובשנים הראשונות לקיומה נקראה רק מג'רגיונגז.
מנכ"ל החברה הוא קיריל סלזניוב.
חברת מג'רגיונגז (בראשי התיבות ברוסית המשמעות היא "חברת ההפצה הבינאזורית", «Межрегиональная компания по реализации газа») הוקמה ב-21 בדצמבר 1996.
ב-1 באפריל 1997 החלה החברה למכור גז ובשנת 2002 ארגנה החברה פלטפורמת מסחר אלקטרונית למסחר בגז המיוצר על ידי יצרנים עצמאיים.
בספטמבר 2010 במסגרת השלב השני של ארגון מחדש שבוצע בתאגיד גזפרום, החברה שינתה את שמה מחברת UAH Mezhregiongaz לשמה הנוכחי גזפרום מג'רגיונגז.
גזפרום אינטרנשיונל היא חברה בת של תאגיד גזפרום, המתמחה ביישום פרויקטים בתחום חיפוש וסיקור, חקירה ופיתוח של פחמימנים מחוץ לשטחי הפדרציה הרוסית.
זו למעשה הזרוע הבין-לאומית של גזפרום.
מטה החברה ממוקם באמסטרדם (הולנד) ולה סניפים ברוסיה – בסנט פטרבורג ומוסקבה.
החברה הוקמה כדי לייעל את פעילות גזפרום מחוץ לשטחי הפדרציה הרוסית, אשר בעבר בוצעו על ידי כמה חברות.
ריכוז כל הפעילויות הזרות בחברה אחת נועדו להבטיח את הגברת היעילות של תהליכי הניהול והמימון בתחום הבין-לאומי.