tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+שםסוגטווח (ק"מ)מצבפרית'וויטיל בליסטי לטווח קצר350פעילסגריקהטיל בליסטי לשיגור מצוללת700פעילK-4טיל בליסטי לשיגור מצוללת3,500ניסויK-5טיל בליסטי לשיגור מצוללת5,000בפיתוחK-6טיל בליסטי לשיגור מצוללת6,000בפיתוח
עוד בשנת 1901 (בימי שלטון הראג' הבריטי) הסקר הגאולוגי של הודו גילה את הפוטנציאל הרב למצבורי אורניום ותוריום, בחמישים השנים שעקבו מהגילוי לא נעשתה כמעט כל התקדמות בנושא.
פיתוח הנושא הגרעיני החל להתקדם לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי באוגוסט 1945. חודשיים קודם לעצמאות הודו הקים שר התעשייה, המסחר והתיירות צ'קרווארטי רג'אגופאלאצ'רי את המועצה לייעוץ מחקר באנרגיה אטומית.
ב-23 במרץ 1948, ראש הממשלה נהרו הגיש את תקציב המדינה לפיתוח הגרעיני בפני הפרלמנט ההודי.
ב-15 במרץ 1955 החלו תוכניות למיקומה של תחנת כוח גרעינית ראשונה.
בספטמבר אותה השנה ברית המועצות הוציאה לפועל את תחנת הכוח הגרעיני הראשונה בעולם במחוז קלוגה והזמינה מספר מדענים הודים לחקור את התחנה.
בשנת 1960 לאחר הצעות במומבאי, מַהָארָאשְׁטְרַה ובאחמדאבאד, גוג'ראט, סוכם כי תחנות הכוח הראשונות תוקמנה אחת במדבריות של ראג'סטאן, שנייה בקירוב לדלהי ושלישית בקירוב לצ'נאי.
לאחר הצלחת המתקנים הראשונים נוסדו עוד מתקני אנרגיה גרעינית בנרורה (אוטר פרדש), סורט וטאפי (גוג'ראט), קאיגה (קרנאטקה), מומבאי (מהאראשטרה), פלגאר (מהאראשטרה) וקונדאמקולאן (טאמיל נאדו).
ב פעלו בהודו 15 תחנות כוח גרעיניות, והוחל בהקמתם של 8 תחנות נוספות.
הודו אשררה את אמנת הנשק הביולוגי והתחייבה לעמוד בתנאיה.
באוקטובר 2002 הצהיר נשיא הודו עבדול קאלאם כי "הודו לעולם לא תייצר נשק ביולוגי, זוהי אכזריות כלפי בני אדם".
בהודו קיימת תשתית ביוטכנולוגיה הכוללת מתקני ייצור תרופות רבים ומעבדות למניעת נזק ביולוגי המאפשרות עבודה עם פתוגנים קטלניים.
יש בהודו גם מדענים המומחים למחלות זיהומיות.
חלק מהמתקנים למחקר ביולוגי בהודו משמשים למחקר ופיתוח מערכות הגנה מפני נשק ביולוגי.
בשנת 1992 חתמה הודו על אמנת הנשק הכימי.
ביוני 1997 הצהירה כי בידיה מלאי נשק כימי של 1,045 טון גז חרדל, ובכוונתה להשמידו.
במאי 2009 הודיעה לאו"ם כי השמידה את כל מלאי הנשק הכימי בהתאם לאמנת הנשק הכימי.
ההשמדה נבדקה ואושרה על ידי פקחים של האומות המאוחדות.
הודו הייתה המדינה השלישית שעשתה זאת, לאחר קוריאה הדרומית ואלבניה.
הפדרציה הרוסית היא אחת מחמש "מדינות הנשק הגרעיני" במסגרת האמנה על אי הפצת נשק גרעיני.
עם כ-68,000 ראשי נפץ גרעיניים, לרוסיה יש את מלאי הנשק הגרעיני הגדול ביותר בעולם.
בנוסף לנשק גרעיני, רוסיה הכריזה על ארסנל של 39,967 טונות של נשק כימי בשנת 1997. ברית המועצות אישרה את פרוטוקול ז'נבה ב-5 באפריל 1928 תוך הסתייגויות, שבוטלו ב-18 בינואר 2001. רוסיה חתומה גם על אמנת הנשק הביולוגי ואמנת הנשק הכימי.
בברית המועצות היה מלאי שיא של 45,000 ראשי נפץ גרעיניים בשנת 1986. ההערכה היא כי בשנים 1949–1991 ייצרה ברית המועצות כ-55,000 ראשי נפץ גרעיניים.
בתחילת 2019, יותר מ-90% מכלל 13,865 הנשק הגרעיני בעולם היו בבעלות רוסיה וארצות הברית.
עם פירוק ברית המועצות בשנת 1991 נשק גרעיני סובייטי היה בארבע מהרפובליקות החדשות: רוסיה, אוקראינה, בלארוס וקזחסטן.
במאי 1992 חתמו ארבע המדינות הללו על פרוטוקול ליסבון, והסכימו להצטרף לאמנה על אי הפצת נשק גרעיני, כאשר רוסיה היא המדינה היורשת לברית המועצות כמדינה גרעינית, ושלוש המדינות האחרות הצטרפו כלא גרעיניות.
אוקראינה הסכימה לוותר על נשקיה לרוסיה, בתמורה להבטחת שטח אוקראיני מרוסיה, בריטניה וארצות הברית, המכונה תזכיר בודפשט להבטחת הביטחון.
סין וצרפת גם הצהירו בתמיכה בתזכיר.
המספר המדויק של ראשי נפץ גרעיניים הוא סוד מדינה ולכן הוא עניין של ניחוש.
פדרציית המדענים האמריקנים מעריכה כי ברוסיה 6,800 נשק גרעיני, ואילו בארצות הברית 6,185; ברוסיה ובארצות הברית יש 1,600 ראשי נפץ אסטרטגיים פרוסים פעילים.
ה-RS-28 Sarmat , הוא טיל בליסטי מונע בדלק נוזלי, מצויד MIRV, תרמו-גרעיני כבד במיוחד, שפותח על ידי משרד התכנון מאקייב בשנת 2009 ונועד להחליף את טיל ה-R-36 הקודם.
המטען הגדול שלו יאפשר עד 10 ראשי נפץ כבדים או 15 קלים יותר או שילוב של ראשי נפץ וכמויות אדירות של אמצעי נגד שנועדו להביס מערכות נגד טילים; הנשק הוכרז על ידי הצבא הרוסי כתגובה לתקיפה מהירה אפשרית של ארצות הברית.
בשנת 2015 עלה מידע כי רוסיה עשויה לפתח טורפדו גרעיני חדש, עד 100 מגה-טון, מערכת רב-תכליתית סטטוס -6, שכונה בשם הקוד "קניון" על ידי פקידי הפנטגון.
כלי נשק זה נועד ליצור גל צונאמי בגובה של עד 500 מטר אשר יזהם רדיואקטיבית שטח רחב על חופי האויב ויהיה חסין מפני מערכות הגנה נגד טילים כמו נשק לייזר ו-Raligun שעלולים להשבית טילים בליסטיים בין-יבשתיים.
שתי צוללות נוצרו במסגרת פרויקט 09852 על שם העיר בלגורוד, ופרויקט 09851 על שם העיר חברובסק, הן כלי שיט חדשים שהוזמנו ב-2012 וב-2014 ונועדו לשאת את הנשק.
נראה כי סטטוס 6 הוא כלי נשק מרתיע של המוצא האחרון.
מידע עדכני יותר מציע מהירות מרבית של , עם טווח של ועומק מקסימום של .
במהלך נאום שנתי לאומה שנשא ב-1 במרץ 2018, הנשיא ולדימיר פוטין טען בפומבי כי ברוסיה יש כעת כמה סוגים חדשים של נשק גרעיני, כולל כמה עם יכולות שהיו בעבר ספקולציות.
פוטין דן עד כמה כלי נשק חדשים או משודרגים, כולל טיל על קולי המכונה אוונגארד המסוגל לבצע תמרונים חדים תוך כדי נסיעה במהירות הגבוהה פי 20 והופך אותו ל"בלתי פגיע לחלוטין עבור כל מערכת הגנה מפני טילים".
פוטין גם דן בקיומם של טורפדו תת-מימי מונע גרעינית וטיל שיוט גרעיני (בשם 9M730 בורווסטניק), שניהם בעלי טווח בלתי מוגבל למעשה.
הוא גם דן בכך שרוסיה בדקה טיל חדש בשם "סרמאט".
אנימציות של כלי נשק אלו הוצגו בפני הקהל ופוטין הציע לערוך משאל מקוון שייתן להם שמות ציבוריים רשמיים.
נשק גרעיני בדוקטרינה הצבאית הרוסית
על פי דוקטרינה צבאית רוסית שהוצהרה בשנת 2010, נשק גרעיני יכול לשמש את רוסיה "בתגובה לשימוש בכלי נשק גרעיניים וסוגים אחרים של השמדה המונית כנגדה או בעלות בריתה, וגם במקרה של תוקפנות נגד רוסיה עם השימוש בכלי נשק קונבנציונליים כאשר עצם קיומה של המדינה מאוים".
מרבית האנליסטים הצבאיים סבורים כי במקרה זה רוסיה תנקוט באסטרטגיית "הסלמה תמורת הסלמה" ותתחיל במתקפות גרעיניות מוגבלות כדי להביא יריבים לשולחן המשא ומתן.
רוסיה תאיים גם על סכסוך גרעיני כדי להרתיע מפני הסלמה הראשונית של כל סכסוך קונבנציונלי גדול.
לאחר מלחמת קוריאה העבירה ברית המועצות טכנולוגיה גרעינית וכלי נשק לרפובליקה העממית של סין כיריבה של ארצות הברית ונאט"ו.
לדברי יון מיחאי פצ'פה, "תהליך התפשטות הגרעין של חרושצ'וב החל עם סין הקומוניסטית באפריל 1955, כאשר השליט החדש בקרמלין הסכים לספק לבייג'ינג פצצת אטום לדוגמה ולעזור בייצור המוני שלה.
לאחר מכן, ברית המועצות בנתה את כל יסודות התעשייה הגרעינית הצבאית החדשה של סין."
רוסיה היא אחת מחמש "מדינות הנשק הגרעיני" במסגרת האמנה בנושא אי הפצת נשק גרעיני (NPT), שרוסיה אישרה (כברית המועצות) בשנת 1968.
לאחר פירוק ברית המועצות בשנת 1991, נותרו מספר ראשי נפץ גרעיניים מתקופת ברית המועצות בשטחי בלארוס, אוקראינה וקזחסטן.
על פי תנאי פרוטוקול ליסבון ובעקבות ההסכם המשולש משנת 1995 בין רוסיה, בלארוס וארצות הברית, הועברו לרוסיה והותירו את רוסיה היורשת היחידה של ארסנל הגרעין הסובייטי.
ההערכה היא כי בברית המועצות היו כ-45,000 נשק גרעיני בזמן קריסתה.
קריסת ברית המועצות אפשרה את התחממות היחסים עם נאט"ו.
החששות מפני שואה גרעינית פחתו.
בספטמבר 1997 טען המזכיר לשעבר של מועצת הביטחון הרוסית, אלכסנדר לבד, כי 100 נשק גרעיני "בגודל מזוודה" לא הוכנסו למלאי הכללי.
לדבריו, הוא ניסה לחדש את מלאי הנשק כאשר פוטר על ידי הנשיא בוריס ילצין באוקטובר 1996 ואכן, כמה פוליטיקאים אמריקאים הביעו דאגות והבטיחו חקיקה העוסקת באיום.
בשנת 2002, ארצות הברית ורוסיה הסכימו לצמצם את מלאי נשק שלהן לא יותר מ-2,700 ראשי נפץ כל אחת מהם בהתאם להסכם SORT.
בשנת 2003 דחתה ארצות הברית את הצעות רוסיה להקטין עוד יותר את מאגרי הגרעין של כל מדינה ל-1,500. רוסיה מצידה סירבה לדון בהפחתת נשק גרעיני טקטי.
בוש פרש מהאמנה נגד טילים בליסטיים מ-1972, רוסיה הגיבה בבניית יכולות הגרעין שלה, באופן שיאזן את יכולות ארצות הברית.
רוסיה החליטה שלא לחתום על אמנת האו"ם בנושא איסור נשק גרעיני, שאומצה ב-7 ביולי 2017 על ידי 122 מדינות.
מרבית האנליסטים מסכימים כי האסטרטגיה הגרעינית של רוסיה תחת פוטין הביאה אותה בסופו של דבר להפרת אמנת פירוק הנשק הגרעיני לטווח בינוני משנת 1987. לדברי גורמים רוסיים, ההחלטה האמריקאית לפרוס את מערכת ההגנה מפני טילים באירופה הייתה הפרה של האמנה.
הנשיא דונלד טראמפ הודיע ב-20 באוקטובר 2018 כי ארצות הברית לא תראה עצמה מחויבת להוראות האמנה ותעלה את המתיחות הגרעינית בין שתי המעצמות.
החששות להחמרה בנושא הורגעו בינואר 2021 עם הודעתו של הנשיא ג'ו ביידן על כוונתו לחדש את הסכם START החדש בחמש שנים נוספות, עד 2026.
היו טענות כי רוסיה תרמה לתוכנית הגרעין הצפון קוריאנית, ומכרה לה ציוד לאחסון והובלה בטוחים של חומרים גרעיניים.
אף על פי כן רשמית, רוסיה גינתה ניסויים גרעיניים שנערכו בצפון קוריאה מאז.
לטענת עריק סוכנות הביון הרוסית, הבכיר, סרגיי טרטיאקוב, איש עסקים אמר לו שהוא מחזיק את הפצצה הגרעינית שלו בדאצ'ה שלו מחוץ למוסקבה.
על פי החשד רוסיה עושה מאמצים לבנות את אחיזתה והשפעתה באפריקה על הכנסות של כמה מיליארדי לירות ממכירת טכנולוגיה גרעינית למדינות אפריקה המתפתחות.
עריק המודיעין הצבאי הרוסי סטניסלב לונב, תיאר את התוכניות הסובייטיות לכאורה לשימוש בנשק גרעיני טקטי לצורך חבלה נגד ארצות הברית במקרה של מלחמה.
הוא תיאר מזוודות גרעיניות מתוצרת ברית המועצות המזוהים כ-RA-115 (או RA-115-01 לנשק טבולי) שמשקלם עד 27 ק"ג.
פצצות ניידות אלה יכולות להחזיק מעמד שנים רבות אם הן מחוברות למקור חשמלי.
"במקרה שיש אובדן חשמל, יש גיבוי לסוללה.
אם הסוללה נגמרת, לנשק יש משדר ששולח הודעה מקודדת - או בלוויין או ישירות לעמדת המודיעין הצבאי בשגרירות רוסיה או בקונסוליה."
לונב חיפש באופן אישי מקומות מסתור למטמון נשק באזור עמק שננדואה .
לדבריו, "קל להפליא להבריח נשק גרעיני לארצות הברית" מעבר לגבול מקסיקו או באמצעות טיל תחבורה קטן שיכול להחליק אם כי לא מזוהה כששוגר אותו ממטוס רוסי.
נערכו חיפושים באזורים שזוהו על ידי לונב - שמודה שמעולם לא שתל אמצעי לחימה בארצות הברית, "אך גורמי אכיפת החוק מעולם לא מצאו מטמחי נשק כאלה, עם או בלי נשק גרעיני נייד" בארצות הברית.
בראיון שנערך בשנת 2004 אמר אלוף-משנה של חיל הטילים האסטרטגיים ויקטור יסין כי פצצות גרעיניות קטנות בקנה מידה קטן הופעלו רק על ידי הצבא.
כל המכשירים הללו אוחסנו במחסן נשק בתוך רוסיה, והשאירו אותו רק לניסוי במפעל שייצר אותם.
התוכנית הסובייטית של נשק ביולוגי פותחה בתחילה על ידי משרד ההגנה של ברית המועצות (בשנים 1945–1973).
ברית המועצות חתמה על אמנת הנשק הביולוגי ב-10 באפריל 1972 ואשררה את האמנה ב-26 במרץ 1975. עם זאת, היא הגדילה את תוכניותחה.
לאחר 1975, תוכנית הנשק הביולוגי הופעלה בעיקר על ידי הסוכנות "אזרחית" לתכשירים ביולוגיים Biopreparat, אם כי היא כללה גם מתקנים רבים המופעלים על ידי משרד ההגנה הסובייטי, משרד החקלאות, משרד התעשייה הכימית, משרד הבריאות והאקדמיה הסובייטית למדעים.
לדברי קן אליבק, שהיה סגן-מנהל לתכשירים ביולוגיים BiopreparatBiopreparat, סוכנות נשק ביולוגי סובייטית ולאחר שערק לארצות הברית בשנת 1992, הנשק פותח במעבדות באזורים מבודדים של ברית המועצות לרבות מתקנים בפנזה, פוקרוב, מוסקבה, סטירז'י, ו-ולדימיר.
כלי נשק אלה נבדקו בכמה מתקנים לרוב בים אראל.
לדברי אליבק, אף על פי שהתוכנית ההתקפית הסובייטית הסתיימה רשמית בשנת 1992, רוסיה עשויה עדיין להיות מעורבת בפעילות האסורה על ידי אמנת הנשק הביולוגי.
בשנת 1993 התפרסם ברוסיה סיפור על דליפת האנתרקס של סברדלובסק.
האירוע התרחש כאשר נבגי אנתרקס שוחררו בטעות ממתקן צבאי בעיר סברדלובסק (יקטרינבורג), ממזרח למוסקבה ב-2 באפריל 1979. לאחר פרוץ המחלה, 94 אנשים נדבקו, 64 מהם נפטרו בתוך שישה שבועות.
רוסיה חתמה על אמנת הנשק הכימי ב-13 בינואר 1993, ואשררה אותה ב-5 בנובמבר 1997. רוסיה הכריזה על ארסנל של 39,967 טונות של נשק כימי בשנת 1997 המורכב מ:
חומרים עצביים: סארין, סומן, VX
לאישור קדמו שלוש שנים של חוסר מעש בהשמדת נשק כימי בגלל המשבר הפיננסי הרוסי באוגוסט 1998.
רוסיה עמדה בהתחייבויותיה כלפי האמנה על ידי השמדת אחוז אחד מהחומרים הכימיים שלה עד למועד האחרון של אמנת הנשק הכימי לשנת 2002, אך ביקשה סיוע טכני וכלכלי והארכות ב-2004 וב-2007 עקב האתגרים הסביבתיים של סילוק כימיקלים.
הליך הארכה זה שפורט באמנה נוצל על ידי מדינות אחרות, כולל ארצות הברית.
עם זאת, רוסיה לא עמדה במועד המוארך להשמדה מוחלטת (אפריל 2012) והרסה רק 57% ממאגריה.
רוסיה השמידה גם את כל הכימיקלים המוצהרים שלה בקטגוריה 2 (10,616 MT) ובקטגוריה 3.
רוסיה אחסנה את הנשק הכימי שלה (או את הכימיקלים הנדרשים) עליהם הכריזה בשמונה מקומות: גורני (מחוז סרטוב; 2.9% מהמאגר) קמברקה (רפובליקת אודמורטיה; 15.9% מהמאגר ובמקומות נוספים כמו קורגן, מחוז קירוב, מחוז פנזה פוצ'פ שבמחוז בריאנסק ובקיזנר שברפובליקת אודמורטיה.
ב-27 בספטמבר 2017 הודיע הארגון למניעת הפצת נשק כימי (OPCW) כי רוסיה השמידה את כל מלאי הנשק הכימי שלה.
מגוון גזי נוביצ'וק פותחו ונוסו בשנות השבעים והשמונים, אך אתר ייצור הנשק של נוביצ'וק המיועד במפעל הכימי פבלודאר בקזחסטן הסובייטית עדיין היה בבנייה כאשר הוחלט להרוס את הנשק הכימי בשנת 1987 בשל החתימה על אמנת הנשק הכימי.
במרץ 2018 סוכן המודיעין הצבאי הרוסי לשעבר סרגיי סקריפל ובתו הורעלו בסולסברי, בריטניה על ידי חומר כימי שאושר מאוחר יותר כ"נוביצ'וק".
האירוע עורר מחלוקת חדשה סביב הפוטנציאל לייצור ושימוש בנשק כימי של רוסיה, כאשר הממלכה המאוחדת האשימה את ממשלת רוסיה או סוכנים רוסים בתיאום התקיפה, טענה שרוסיה הכחישה שוב ושוב.
באוגוסט 2020, איש האופוזיציה הרוסי והפעיל נגד השחיתות אלכסיי נבלני הורעל בטומסק, רוסיה על ידי חומר כימי שזוהה מאוחר יותר כנוביצ'וק.
חקירה משותפת של Bellingcat, CNN, Der Spiegel ו-The Insider עם תרומות של אל פאיס טענה למעורבות של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי בהרעלת גז עצבים כמעט קטלני, עובדה שהוכחשה על ידי רוסיה.
לרוסיה יש מספר מפעלים להשמדת הנשק הכימי שלה: גורני בסראטוב, קמברקה באודמורטיה, במחוז פנזה, במחוז קירוב, בקורגן ובפוצ'פ שבמחוז בריאנסק, 70 ק"מ מהגבול עם אוקראינה, בנוי מכספים שהתקבלו מאיטליה בהתאם להסכם שנחתם בין שתי המדינות.
המתקן לסילוק כימיקלים רוסיים האחרון בקיזנר, אודמורטיה, נפתח בדצמבר 2013.
לגרמניה יש את הכושר לפתח ולייצר נשק להשמדה המונית, אך מאז מלחמת העולם השנייה היא נמנעה מלעשות זאת.
במלחמת העולם הראשונה השתמש הצבא הגרמני בחזית המערבית ובחזית המזרחית בנשק כימי, לרבות גז חרדל, כלור ופוסגן.
גם מדינות ההסכמה השתמשו בנשק כימי נגד אויביהן.
השימוש בנשק כימי היה הפרה של הוראות אמנות האג משנת 1899 ומשנת 1907.
גרמניה עשתה במהלך המלחמה מאמץ שלא עלה יפה לפתח נשק גרעיני.
גזי העצבים הראשונים בהיסטוריה, טבון וסארין, פותחו בגרמניה בשנים שלפני המלחמה.
במהלכה ערכו הגרמנים ניסויים בבני אדם על ידי גז חרדל.
גרמניה בנתה לעצמה מאגר של חומרי לחימה כימיים, אך נמנעה מלעשות בהם שימוש בלחימה.
בסך הכל ייצרה כ-78 אלף טון של חומרי לחימה כימיים.
מאלו היו כ-12 אלף טון של טבון וכ-450 קילוגרם של סארין.
אמצעי השיגור המיועדים לגזי העצבים היו פגזי ארטילריה בקוטר של 105 ו-150 מילימטר, רקטה בקוטר של 150 מילימטר ופצצת אוויר במשקל של 250 קילוגרם.
גרמניה לא השתמשה בגז הטבון אפילו כאשר עמדה בפני תבוסה.
שר החימוש הנאצי אלברט שפר התנגד לשימוש בו וב-1943 הביא אל שליט גרמניה אדולף היטלר את מומחה גז העצבים אוטו אמברוס מחברת א.ג.
פארבן על מנת לתת דין וחשבון.
אמברוס אמר להיטלר כי בעלות הברית מנעו פרסום עוד מראשית המלחמה של מידע על מחקר שערכו בנוגע לגזי עצבים מראשית המלחמה, כי טבעם של גזי העצבים היה ידוע כבר מתחילת המאה, וכי לדעתו אין ספק שבעלות הברית הצליחו לייצר גזי לחימה דוגמת הטבון.
לא כך היה בפועל, אך היטלר קיבל את מסקנותיו של אמברוס ומלאי גז הטבון של גרמניה נותר ללא שימוש.
במסגרת ההליכים הבינלאומיים לנירמול מעמדה של גרמניה והשבת עצמאותה בשנות החמישים נאסר עליה (במסגרת אמנת בריסל) מ-1954 להחזיק כלי נשק ללוחמה גרעינית, כימית וביולוגית.
איסור זה עוגן במשפט הפנימי הגרמני במסגרת החוק לבקרת נשק (Kriegswaffenkontrollgesetz).
במהלך ימי המלחמה הקרה הוצבו כלי נשק גרעיניים בשטחה של גרמניה על ידי ארצות הברית (בגרמניה המערבית) ועל ידי ברית המועצות (בגרמניה המזרחית).
אף על פי שהיא לא הייתה מעצמה גרעינית, היה לגרמניה המערבית עניין במצב מרוץ החימוש הגרעיני הבין-גושי ומנהיגיה התבטאו בנושא במהלך השנים, ובכלל זה נגד הצבת כלי נשק גרעיניים לטווח קצר של נאט"ו באירופה, שבמקרה של מלחמה היו צפויים לזרוע הרס בשטחיהן של שתי הגרמניות.
לאחר ייסוד סוכנות האטום האירופית קיוותה גרמניה להתקדם במסגרת הפעילות של אנרגיה גרעינית לצורכי שלום לקראת אפשרות של פיתוח כלי נשק גרעיניים משלה בשיתוף פעולה עם צרפת ואיטליה, והקנצלר קונראד אדנאואר התבטא בעניין זה במפורש בפני ממשלתו.
אפשרות זו הורדה מעל הפרק על ידי שארל דה גול לאחר שנבחר לנשיא צרפת ב-1958. סוכנות האטום האירופית הגבילה את פעולתה לשימוש באטום לצורכי שלום במסגרת הקהילה הכלכלית האירופית.
גרמניה מערבית אשררה את חתימתה על פרוטוקול ז'נבה מ-1925, שאסר על שימוש בכלי נשק כימיים וביולוגיים.
היא אשררה גם את חתימתה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, על אמנת הנשק הביולוגי ועל אמנת הנשק הכימי.
גרמניה המזרחית אשררה בנפרד את חתימתה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ועל אמנת הנשק הביולוגי.
קודם לאיחוד גרמניה מחדש אשררו שתי הגרמניות את חתימתן על ההסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה.
גרמניה אשררה בו את הסכמתה להימנע מייצור והחזקה בבכלי נשק גרעיניים, כימיים וביולוגיים ושליטה בהם.
ההסכם אסר על קיום נוכחות צבאית זרה בשטחי גרמניה המזרחית לשעבר ובנוסף אסר להציב בה כלי נשק גרעיניים וכן פלטפורמות לנשיאת כלי נשק שכאלה והפך אותה לאזור חפשי מנשק גרעיני.
הותר לצבא הגרמני להחזיק בכלי נשק קונבנציונליים בעלי יכולת נשיאה של כלי נשק להשמדה המונית, ובלבד שהם לא ישמשו לכך כלל.
ארצות הברית העבירה לגרמניה 60 פצצות גרעיניות טקטיות מדגם B61 וזאת במסגרת ההסכם של נאט"ו לשיתוף בכלי נשק גרעיניים.
פצצות אלו מוחזקות בבסיס חיל האוויר הגרמני בוכל שבמדינת ריינלנד-פפאלץ ובשעת מלחמה הן יועברו לשימוש על ידי מטוסי טורנדו גרמניים.
הסדר זה מהווה הפרת של אמנת בריסל, שאמנם בוטלה בשנת 2010. מדינות רבות סבורות שהוא מהווה גם הפרה של הוראות האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
ארצות הברית מחזיקה בעמדה כי הוראות האמנה לא הופרו שכן הפצצות נמצאות בשליטתה שלה וכי הן לא יועברו לשליטה ושימוש על ידי אחרים עד אשר תתקבל ההחלטה לצאת למלחמה - מצב שבו האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני לא תהא מחייבת עוד.
עם זאת, ידוע שטייסים ואנשי צבא גרמניים אחרים מתאמנים בטיפול בפצצות ובשימוש בהן לקראת יום פקודה, וקשה לראות איך פרקטיקה זו עולה בקנה אחד עם מטרת האמנה ורוחה.
בשנת 2007 התבטא שר ההגנה הגרמני, רופרט שולץ , כי גרמניה צריכה לשאוף להיות מעצמה גרעינית.
באותה שנה הציע נשיא צרפת ניקולא סרקוזי לגרמניה להשתתף בשליטה על הארסנל הגרעיני הצרפתי.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל ושר החוץ פרנק-ואלטר שטיינמאייר דחו את ההצעה ואמרו כי לגרמניה אין שום עניין להחזיק נשק גרעיני.
מאוחר יותר, נוכח הדאגה מפני מהלכיה של רוסיה בהנהגת ולדימיר פוטין, שינתה מרקל את עמדתה ואמרה ב-2010 כי "כפי שאמרה נאט"ו, כל עוד קיים בעולם נשק גרעיני, אנו צריכים שתהיה לנו יכולת שכזו."
המדינות חברות נאט"ו, לרבות גרמניה, נמנעו מלחתום על האמנה לאיסור של כלי נשק גרעיניים, אשר מטרתה קיום מגעים לקראת פירוק כולל של הנשק הגרעיני בעולם.
על אמנה זו חתמו יותר מ-120 מדינות.
נשק היפרסוני או נשק שַׂגִּיא-קולי או שגא-קולי הוא טיל או פגז שעיקר תנועתם באטמוספירה ומהירותם שגא-קולית, דהיינו מהירות הגבוהה פי חמישה או יותר ממהירות הקול.
מתחת למהירות זו, הנשק יוגדר כנשק על-קולי או תת-קולי.
נשקים מבוססי לייזר אינם נכנסים לקטגוריה זו, על אף שהם מגיעים למהירויות אלו.
נשק היפרסוני יכול להיות משוגר ממטוס קרב או ממפציץ, ממשגר טילים או אפילו מתותח, והוא עשוי לכלול יכולות שיוט.
בפועל, נשק היפרסוני מוגדר ככזה שמתמרן במהירות היפרסונית.
טילים בליסטיים רבים מגיעים למהירות היפרסונית בשלב החדירה הסופי אך חסרי יכולת תמרון בשלב זה.
פיתוח נשק היפרסוני החל בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי מדעני טילים גרמניים לפני ותוך כדי מלחמת העולם השנייה, אך אלה לא הביאו לפריצות דרך משמעותיות.
עם התפתחות המלחמה הקרה נזנחו הטכנולוגיות ההיפרסוניות לטובת יכולות בליסטיות שהיוו את הבסיס המרכזי של ההרתעה האסטרטגית מרגע כניסתם למלחמה הקרה.
בשנות ה-80 החלו להופיע מערכות הגנה נגד טילים בליסטיים, התפתחות שהובילה לצורך ביכולות התקפיות חדשות המסוגלות לעקוף את מערכות ההגנה החדשות.
התכונות של מהירות גבוהה ויכולות שיוט צפויות להקנות לנשק ההיפרסוני את היכולת לחדור מבעד למערכות ההגנה האוויריות, ולעלייתו כנשק העתיד הן לאיום אסטרטגי והן לאיום קונבנציונלי.
יש כ-10 סוגי טילים היפרסוניים והם מגיעים עד 11k קמ"ש.
ארצות הברית החלה בפיתוח נשק היפרסוני כבר ב-2003, כחלק ממטרה אמריקאית להגיע ליכולת פגיעה ב"כל נקודה על פני כדור הארץ ללא צורך בבסיסים חיצוניים בתוך פחות משעה" אך צורך זה נהיה דחוף ונוכח בשנים האחרונות לאור התחדשות התחרות הבין-מעצמתית.
ארצות הברית ביצעה ניסויים במערכות היפרסוניות כבר בשנת 2011. ההערכה היא שמאז היא ביצעה עוד כמה ניסויים בתחום הזה, אולם רובם חשאיים.
ביוני 2019 נחשף כי ארצות הברית מחזיקה בטיל היפרסוני דואה בשם AGM-183 ARRW שאף תועד מתחת לכנף של מפציץ B-52. לא קיימים נתונים רשמיים על האמצעי הזה, אולם חלק מההערכות מדברות על טיל שמגיע למהירות של 6,200 קמ"ש.
ארצות הברית סגרה את תוכנית ה ARRW, וב-5 ביוני 2025 הודיע חיל אוויר האמריקאי על פתיחת התוכנית מחדש, מתוך כוונה להצטייד בטילים מבצעיים.
עם זאת, ארצות הברית נחשבת כנחותה בזירה זו, בעוד שלרוסיה ולסין כבר יש מערכות היפרסוניות מבצעיות.
סין מפתחת מערכות היפרסוניות מתוך חשש שמערכות ההגנה האמריקאיות ממזערות עד מבטלות את המאזן האסטרטגי ביניהן ועל כן היא חייבת לפתח מערכות שוברות שוויון.
סין נחשבת לשחקן מתקדם בזירת הנשק ההיפרסוני ומחזיקה במספר הצלחות בתחום.
בשנת 2014 חשפה סין את טיל DF-ZF שמאז שנת 2014 ביצע לפחות שבע טיסות ניסוי שרובן הוגדרו כמוצלחות.
על פי מגזין ג'יינס מדובר בטיל מאוד מדויק בעל יכולת לשאת ראש קרב קונבנציונלי או גרעיני.
על פי חלק מהמומחים הטיל הזה נועד גם להשמיד נושאות מטוסים אמריקאיות.
ב-17 באוקטובר 2021 חשף העיתון "פייננשל טיימס" כי סין ביצעה באוגוסט של אותה השנה ניסוי בנשק היפרסוני שהקיף את כדור הארץ אך החטיא את מטרתו בשלושים ק"מ.
לפי חלק ממקורותיו של העיתון, התקדמות זו הייתה הרבה מעבר להערכות האמריקאיות את היכולות הסיניות, ולדבריו: "אין לנו שום מושג איך הם עשו זאת".
גם רוסיה שותפה לחששות הסיניים מפני התקדמות מערכות ההגנה האמריקאיות, ובקרמלין חוששים שהם עלולים לאבד את מקומם במאזן האסטרטגי.
רוסיה מפתחת נשק היפרסוני מאז תחילת שנות ה-2000. במרץ 2018 חשפה רוסיה טיל היפרסוני חדש בשם "אוונגרד" (מהמילה הצרפתית "אוונגרד").
על פי הקרמלין, כבר בדצמבר 2019 הפך הטיל מבצעי, ובכך הפכה רוסיה למדינה הראשונה בעולם המחזיקה במערכות היפרסוניות מבצעיות; האמריקאים, עם זאת, הביעו סקפטיות כלפי פרסומים אלו.
ב-2019 הפיצו הרוסים סרטון שבו נראה מטוס קרב מסוג מיג-31 משגר טיל קינז'אל במהלך אימון.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין התייחס לסרטון וטען שהטיל קינז'אל טס במהירות גבוהה פי 10 ממהירות הקול, כ-12,000 קמ"ש, ולטווח העולה על 1,250 ק"מ, עם יכולת לשאת ראשי קרב רגילים וגרעיניים.
אולם מומחים לנושא התייחסו בביטול לנתון של 10 מאך.
ברוסיה דיווחו בעבר גם על פיתוח טיל היפרסוני בשם 3M22 Zircon.
על פי הדיווח, הטיל מיועד להשמיד ספינות והוא מגיע למהירות של 8 מאך ולטווח של 400 ק"מ.
את הטיל הזה ניתן לשגר ממפציץ TU-22 או מספינת טילים כפי שעשו בניסוי שנערך באפריל 2019.
ב-18 במרץ 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, הודיעה רוסיה על השימוש המבצעי הראשון בנשק היפרסוני בו נהרגו 45 חיילים אוקראינים.
במאי 2023 טענו האוקראינים שהם הצליחו ליירט טיל קינז'אל היפרסוני באמצעות סוללות נגד טילים אמריקאיות.
"הניו יורק טיימס" דיווח שהטענה האוקראינית אומתה על ידי אנליסטים בפנטגון.
ישנן מדינות נוספות העוסקות בפיתוח כלי נשק היפרסוניים, בהן איראן, הודו, יפן וצפון קוריאה.
קיימת אמונה רווחת שישראל מחזיקה בכל סוגי הנשק להשמדה המונית.
המשרד להערכת הטכנולוגיה של הקונגרס האמריקאי תיעד את ישראל כמדינה שככל הנראה כבעלת יכולות לוחמה כימית לא מוכרזות ותוכנית לוחמה ביולוגית התקפית.
באופן רשמי, נוקטת ישראל בעמימות, ולא מאשרת ולא מכחישה שיש ברשותה נשק להשמדה המונית.
הרבה ממה שידוע על תוכנית הגרעין של ישראל מגיע מגילויים ב-1986 של מרדכי ואנונו, שהיה טכנאי בקריה למחקר גרעיני - נגב ומסר לעיתונאים זרים תצלומים מתוך מתקני הקריה ומודיעין טכנולוגי על יכולתה הגרעינית של ישראל, מידע שממנו עלה שלמדינת ישראל מספר רב של פצצות גרעיניות.
מאמינים כי לישראל הייתה יכולת מבצעית של נשק גרעיני כבר ב-1967, כאשר ייצור המוני של ראשי נפץ גרעיניים התרחש מיד לאחר מלחמת ששת הימים.
בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר המדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של עד 600 פצצות מדגמים שונים.
על פי הדיווחים, ישראל מחזיקה גם במגוון רחב של מערכות שונות בתחום הגרעיני וכולל בין היתר פצצות נייטרונים, נשק גרעיני טקטי ועוד.
על פי ההערכות, ישראל מייצרת את הנשק הגרעיני שלה בקריה למחקר גרעיני - נגב אשר בדימונה.
ישראל מחזיקה באתר נוסף, "המרכז למחקר גרעיני שורק" בסמוך ליבנה.
במקביל לפיתוח כלי הנשק הגרעיניים עצמם, פיתחה ישראל תוכנית טילים שיוכלו לשאת את כלי הנשק הללו לכל מטרה אפשרית.
טווחים כאלו מאפשרים לטילי הגרעין של ישראל לכסות את רוב שטחה הגדול של אסיה, את כל אירופה ואת כל אפריקה ואולי אף לאפשר פגיעה בחלקים הקרובים יותר של אמריקה הצפונית.
בנוסף, שלוש צוללות דולפין שהתקבלו מגרמניה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נושאות, על פי הערכות, ארבעה טילי שיוט מתוצרת ישראל, כל אחת, בעלי טווח של 1,500 ק"מ ומאפשרות לישראל להגיב במכה שנייה גם אם בסיסי הגרעין על אדמתה יוחרבו במכה הראשונה (ברירת שמשון).
מבחינה זו, לא ידוע האם בנתה ישראל בסיסי סילו לטילים ("אסמים"), בסיסים אלו יכולים לאפשר לישראל להשתמש בטילים הגרעיניים שלה גם כאשר הבסיס שבו הם מאוחסנים מותקף בנשק גרעיני.
במשך ארבע שנים, החל מ-2010, ערכה ישראל סדרת ניסויים לבדיקת השפעתה של פצצה מלוכלכת.
ארגון איכות הסביבה "גרינפיס" הציג במרץ 2007 פרטים המבוססים על הערכות בדבר מתקני הגרעין של ישראל.
לטענת הארגון, מלבד משני הכורים הגרעיניים בשורק ובדימונה יש לישראל גם כמה מחסנים של נשק גרעיני: באזור עיילבון שבצפון פועל מתקן לאחסון נשק גרעיני טקטי, ובאזור יודפת יש מתקן להרכבת נשק גרעיני.
גם באזור המושבים תירוש וזכריה שבחבל עדולם וכן בחיפה מחזיקה ישראל, על פי מקורות אלה, מתקנים לאחסון טילים גרעיניים.
ישראל חתמה אך לא אשררה את אמנת הנשק הכימי (CWC).
ב-1983 דו"ח של ה-CIA קבע כי ישראל, לאחר ש"מצאה את עצמה מוקפת במדינות ערביות בעלות יכולות כימיות מתחילות, הפכה מודעת יותר ויותר לפגיעותה להתקפה כימית".
בעקבות כך נטען כי ישראל הכינה תוכנית של הכנה למקרה של לוחמה כימית.
בסוף 1982 זוהה מתקן לייצור גז עצבים ואחסון גז בכור בדימונה.
כמו כן כותבי הדו"ח מאמינים כי בישראל כבר קיימת תעשיית נשק כימית מתקדמת.
ישנן גם טענות כי אחד מאתרי תוכנית הנשק הכימי של ישראל ממוקם במכון הישראלי למחקר מדעי הביולוגיה, הכימיה והסביבה שבנס ציונה.
ב-1992 התרסק מטוס של חברת אל על על שני בנייני מגורים באמסטרדם שבהולנד באסון שנודע לאחר מכן כאסון ביילמר.
מטען המטוס כלל, כ-189 ליטר של דימתיל מתילפוספונט (DMMP), שהוא כימיקל המשמש גם להכנת גז העצבים סארין, אשר יועד למכון הביולוגי בנס ציונה.
לטענת הערכת משרד הקונגרס האמריקאי לטכנולוגיה, יש חשד שישראל פיתחה יכולות לוחמה ביולוגית התקפיות והגנתיות.
בדומה לאמנות אחרות בתחום הנשק להשמדה המונית, ישראל לא חתומה על אמנת הנשק הביולוגי.
ההנחה הרווחת בקרב ארגוני מודיעין מערביים היא שהמכון הישראלי למחקר ביולוגי מפתח חיסונים ותרופות כאמצעי הגנה ללוחמה כימית וביולוגית ולישראל יש יכולת לייצר נשק ביולוגי.
בין השנים 1998–2006 ערך המכון בנס ציונה ניסוי בבני אדם שנקרא "עומר 2", ובו נבדקה מידת יעילותו של חיסון חדש נגד מחלת הגחלת (החיסון התבסס על הזן המהונדס של חיידקי Bacillus anthracis שקרוי MASC-10).
ב-2002 הוקמה בישראל ועדת מומחים מיוחדת למניעה והתגוננות מפני טרור ביולוגי המכוון לפגוע במזון.
הוועדה הוקמה בעקבות מתקפת האנתרקס בארצות הברית, וניסיון פיגוע של חוליית פת"ח מקלקיליה לפוצץ בתל אביב-יפו מטען תופת עם דם הנגוע באיידס, רק חלק קטן מהמלצות הוועדה יושמו.
בינואר 2010 התקיים תרגיל "להבה כתומה" שדימה פיגוע ביולוגי במרכז ישראל ושנה וחצי לאחר מכן התקיים תרגיל דומה בעפולה.
כלי נשק אוטונומיים קטלניים הם סוגי מערכות צבאית אוטונומיות שיכולות לחפש ולתקוף מטרות באופן עצמאי על סמך מערכת חוקים, אילוצים ותיאורים מתוכנתים (אלגוריתמים).
מערכות הנשק האוטונומיות מוכרות בצבאות העולם בשמות מערכות נשק אוטונומיות קטלניות (Lethal Autonomous Weapon Systems-LAWS), או בשם מערכות נשק אוטונומיות (Autonomous Weapon Systems - AWS), שהם למעשה מערכות נשק רובוטי או רובוטים רוצחים.
מערכות הנשק האוטונומיות עשויות לפעול באוויר, ביבשה, בים (מעל ומתחת למים) או בחלל.
קיימת בעולם התנגדות למתן אוטונומיה מלאה למערכות נשק קטלניות שבכוחן להרוג בני אדם.
נכון לשנת 2018 נעשה ניסיון לחבר אמנה להגבלת השימוש בנשק האוטונומי, במובן, שאת הפקודה האחרונה לתקוף ולפתוח באש ייתן אדם, מפעיל המערכת.
אם כי ישנם מקרים יוצאים מן הכלל המיוחסים למערכות נשק "הגנתיות" הפותחות באש כנגד גורמים העוינים את סביבתן כגון כיפת ברזל, מעיל רוח, חץ דורבן ואחרים.
זאת כדי לקצר את לוח הזמנים הקריטי של התגובה האנושית.
למילה "אוטונומי" יש משמעויות שונות בתחומים שונים.
בהנדסת מכונות במלה אוטונומי מתייחסים ליכולת של המכונה לפעול ללא מעורבות אנושית.
בפילוסופיה המשמעות להיות אוטונומי עשויה להתייחס לאדם שהוא עצמאי או חופשי מבחינה מוסרית.
במדע המדינה המילה אוטונומי עשויה להתייחס ליכולת של אזור או מחוז להיות עצמאי מחוקי המדינה שלו ולהכתיב לעצמו חוקים משלו.
מבחינת פיתוח מערכת נשק, ההתייחסות למערכת נשק כאוטונומית אינו ברור בהשוואה למקובל בתחומים האחרים.
מאחר שאין תקן מוגדר ומוסכם למושג נשק אוטונומי.
הוא יכול להשתנות מאוד בין המדינות והארגונים השונים.
ישנן הגדרות רבות למושג נשק אוטונומי קטלני.
נכון לשנת 2018 המדיניות הרשמית של משרד ההגנה של ארצות הברית בנושא אוטונומיה במערכות נשק, מגדירה מערכת נשק אוטונומית כ"מערכת נשק שלאחר הפעלתה או דריכתה, היא יכולה לבחור ולתקוף מטרות ללא התערבות נוספת של מפעיל אנושי".
Roff), מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב , מגדירה מערכות נשק אוטונומיות כ"מערכות נשק חמושות, המסוגלות ללמוד ולהתאים את 'תפקודן בתגובה לנסיבות המשתנות בסביבה שבה הן פרוסות', כמו כן הן מסוגלות לקבל החלטות ירי בעצמם".
הגדרה זו של מערכות נשק אוטונומיות היא ברף הגבוה בהשוואה להגדרות של חוקרים אחרים כמו פיטר אסארו ומארק גוברוד.
לטענתם הגדרת נשק אוטונומי צריכה להיות: מערכת נשק הפועלת באופן חלקי או מלא ללא התערבות אנושית והיא לא חייבת להיות מסוגלת לקבל החלטות לגמרי לבד כדי להיקרא אוטונומית.
בהגדרתם מספיק שמערכת הנשק תהיה מעורבת באופן פעיל בשלב אחד או מספר שלבים בתהליך השמדת המטרות.
החל ברכישת המטרות ועד לירי בסוף.
ארגונים אחרים, לעומת זאת, מציבים את הסטנדרט של מערכת הנשק האוטונומית ברף גבוה יותר.
משרד ההגנה הבריטי מגדיר מערכות נשק אוטונומיות כ"מערכות נשק שמסוגלות להבין ולתפוס ברמה גבוהה את סביבתן ולהיות מסוגלות לנקוט בפעולה מתאימה כדי להביא לתוצאה הרצויה.
הן צריכות להיות מסוגלות להחליט על דרך פעולה, מתוך מספר חלופות, ללא תלות בפיקוח ובקרה אנושיים.
כתוצאה מריבוי ההגדרות ובמטרה לכתוב אמנה בין המדינות יש צורך תחילה לקבוע מושגים מקובלים המגדירים מה הוא בדיוק נשק אוטונומי.
הנשק האוטונומי הקטלני הישן ביותר הוא מוקש היבשה, שהיה בשימוש כבר במאה ה-16 והמוקשים הימיים, שהוכנסו לשימוש במאה ה-17. מוקשים נגד אדם נאסרים לשימוש במדינות רבות על פי אמנת אוטווה משנת 1997, לא כולל את ארצות הברית, רוסיה וחלק גדול ממדינות אסיה והמזרח התיכון.
דוגמאות (נכון לשנת 2018) של מערכות נשק אוטונומיות קטלניות הן מערכות הגנה אקטיביות אוטומטיות מסוג "hardkill", כגון מערכות CIWS מונחות מכ"ם המשמשות להגנה על ספינות היו בשימוש מאז שנות ה-70 של המאה העשרים (למשל, ה-Phalanx CIWS האמריקאי).
מערכות כאלה יכולות לזהות ולתקוף באופן אוטונומי טילים מתקרבים, רקטות, ירי ארטילרי, מטוסים וכלי שיט השטים על פני הים וזאת, על פי קריטריונים שנקבעו על ידי המפעיל האנושי.
מערכות דומות קיימות עבור טנקים, כמו הארנה הרוסית, המעיל רוח הישראלי וה-AMAP-ADS הגרמנית.
בדרום קוריאה ובישראל נעשה שימוש במספר סוגים של רובי זקיף נייחים כגון רואה-יורה, שיכולים לירות לעבר בני אדם וכלי רכב.
למערכות רבות של הגנה מפני טילים, כמו כיפת ברזל, יש גם יכולות הכוונה אוטונומיות.
הסיבה העיקרית לכך שאין "אדם בלולאה" במערכות הגנה האקטיביות היא הצורך בתגובה המהירה.
מערכות בעלות דרגת אוטונומיה גבוהה יותר נכללות במל"טים או כלי טיס קרביים בלתי מאוישים, כגון המל"ט הסילוני מסוג טאראניס BAE Systems Taranis העשוי לשאת מערכת תקיפה אווירית מסוג Future Combat Air System .
למל"טים יש את היכולה לחפש, לזהות ולאתר גופים עוינים באופן אוטונומי, אך תקיפת המטרה תעשה על פי פקודה המפורטת בפקודת המשימה.
המל"ט יכול להגן על עצמו מפני מטוסי אויב .
מזל"ט מדגם Northrop Grumman X-47B יכול להמריא ולנחות על נושאות מטוסים (הודגם ב-2014).
לפי האקונומיסט, ככל שהטכנולוגיה מתקדמת, יישומים עתידיים של כלי שיט תת-ימיים בלתי מאוישים עשויים לכלול פינוי מוקשים, הנחת מוקשים, הנחת רשת חיישנים נגד צוללות במים שבמחלוקת, סיורים עם סונאר פעיל, אספקה מחדש של צוללות מאוישות.
בשנת 2018, נטען כי רוסיה מפתחת "טורפדו חדש בין-יבשתי, בעל חמוש גרעיני, מונע בכוח גרעיני, אוטונומי תת-ימי" בשם "פוסידון".
רוסיה מפתחת באופן פעיל טילים בעלי בינה מלאכותית, מל"טים, כלי רכב בלתי מאוישים, רובוטים צבאיים ורובוטים להגשת עזרה רפואית.
השר הישראלי איוב קרא הצהיר ב-2017 כי ישראל מפתחת רובוטים צבאיים, כולל רובוטים זעירים, בגודל זבוב.
באוקטובר 2018, בנאום של בכיר בחברת האבטחה הסינית Norinco, נאמר כי "בשטחי הקרבות העתידיים, לא יהיו אנשים שילחמו", וכי השימוש בנשק אוטונומי קטלני בלחימה, הוא "בִּלתִי נִמנַע".
בשנת 2019, שר ההגנה האמריקאי מארק אספר יצא כנגד סין על מכירת רחפנים המסוגלים לפגוע בבני אדם ללא פיקוח אנושי.
בשנת 2019 הצבא הבריטי פרס כלי רכב בלתי מאוישים ורובוטים צבאיים.
הצי האמריקאי פתח את ציי "רוח רפאים" של ספינות בלתי מאוישות.
בשנת 2020 איתר ותקף מזל"ט מסוג Kargu 2 מטרה אנושית בלוב, על פי דו"ח של פאנל המומחים של מועצת הביטחון של האו"ם בנושא לוב, שפורסם במרץ 2021. ייתכן שזו הייתה הפעם הראשונה שרובוט אוטונומי חמוש תקף בני אדם.
המדיניות הנוכחית של ארצות הברית קובעת: "שמערכות נשק אוטונומיות...
יעוצבו כדי לאפשר למפקדים ולמפעילים להפעיל רמות מתאימות של שיפוט אנושי בשימוש בכוח." עם זאת, המדיניות מחייבת שמערכות נשק אוטונומיות שהורגות בני אדם או המשתמשות בכוח קינטי, הבוחרות מטרות ללא התערבות אנושית נוספת, יהיו מאושרות ועומדות בתקנים ב"רמות המתאימות", במידה ולא מערכות נשק כאלה אסורות.
רובוטים, ציידים-רוצחים "חצי אוטונומיים" המזהים ותוקפים מטרות באופן אוטונומי אינם נדרשים להסמכה.
סגן שר ההגנה רוברט וורק אמר ב-2016 שמשרד ההגנה "לא יאציל סמכות קטלנית למכונה כדי לקבל החלטה", אך ייתכן שיהיה צורך לשקול זאת מחדש מכיוון ש"משטרים אוטוריטריים" עשויים לעשות שימוש בכלי נשק אוטונומיים.
באוקטובר 2016 הנשיא ברק אובמה הצהיר בתחילת הקריירה שלו, שהוא חושש מעתיד שבו נשיא ארצות הברית יעשה שימוש בכלי נשק אוטונומיים כגון מזל"טים יוכל "לקיים מלחמות תמידיות בכל רחבי העולם, כשהרבה מהן סמויות, ללא כל דין וחשבון או דיון דמוקרטי".
החל משנת 2018 בארצות הברית, הבינה המלאכותית הקשורה לביטחון הוכנסה לסמכותה של הוועדה לביטחון לאומי לבינה מלאכותית.
ב-31 באוקטובר 2019, מועצת החדשנות הביטחונית של משרד ההגנה של ארצות הברית פרסמה את טיוטת הדו"ח המתאר חמישה עקרונות לשימוש בבינה מלאכותית בנשק ומציעה 12 המלצות לשימוש אתי בבינה מלאכותית על ידי משרד ההגנה שיבטיחו שמפעיל אנושי יוכל תמיד לבדוק את 'הקופסה השחורה' ולהבין את תהליך שרשרת ההריגה kill-chain.
סטיוארט ראסל, פרופסור למדעי המחשב מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, הצהיר שהדאגה שיש לו מהשימוש במערכות נשק קטלניות אוטונומיות היא שהשימוש בהן הוא לא אתי ולא אנושי.
הבעיה העיקרית שלו בשימוש במערכות הנשק האוטונומיות היא שקשה להן להבחין בין לוחמים לבלתי מעורבים.
כלכלנים וחוקרי משפט חוששים שמערכות הנשק האוטונומי יפרו את המשפט ההומניטארי הבינלאומי, במיוחד את עקרון ההבחנה, המחייב את היכולת להבחין בין לוחמים לבלתי מעורבים, ואת עקרון המידתיות, המחייב פגיעה פרופורציונלית באזרחים בשונה מפגיעה במטרות הצבאיות.
חשש זה מוזכר לעיתים קרובות כסיבה לאסור כליל על השימוש ב"רובוטים רוצחים".
יש המטילים ספק, אם חשש שכזה יכול להוות טיעון כנגד מערכות הנשק האוטונומיות שאינם מפרות את המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
דו"ח משנת 2021 של שירות המחקר של הקונגרס האמריקני קובע כי "אין איסור משפטי מקומי או בינלאומי על פיתוח ושימוש במערכות נשק אוטונומיות", למרות ההתעסקות המתמשכת באמנת האו"ם, האמנה בדבר כלי נשק קונבנציונליים מסוימים (CCW).
יש אומרים שמערכות הנשק האוטונומיות מטשטשות את הגבולות שבו ניתן לקבוע מי אחראי להרג מסוים.
הפילוסוף רוברט ספארו טוען שנשק אוטונומי הוא אחראי סיבתי אך לא מוסרי, בדומה לילדים המשחקים בחיילים או בשוטרים וגנבים.
טענתו, שבכל אחד מהמקרים, שיש סיכון לזוועות שיתרחשו ללא גוף מתאים הנושא באחריות, יש הפרה של דיני מלחמה.
תומאס סימפסון ווינסנט מולר טוענים שהם עשויים לותר על התיעוד של מי נתן איזו פקודה.
במקרים בהם השימוש בנשק האוטונומי נעשה בשדה הקרב שבו ברור שלא נמצאים בו בלתי מעורבים כגון בחלל או בים הפתוח הרחק מכל חוף בו לא עשויים להיות אזרחים בלתי מעורבים.
האפשרות של שימוש במערכות נשק קטלניות אוטונומיות, עוררה ויכוח משמעותי, במיוחד לגבי הסיכון ב"רובוטים רוצחים" שיסתובבו על פני כדור הארץ, בעתיד הקרוב או הרחוק.
הקבוצה Campaign to Stop Killer Robots הוקמה ב-2013. ביולי 2015, למעלה מ-1,000 מומחים לבינה מלאכותית חתמו על מכתב המזהיר מפני האיום במרוץ חימוש של בינה מלאכותית הקורא לאסור על השימוש בנשק אוטונומי.
המכתב הוצג בבואנוס איירס בוועידה המשותפת הבינלאומית ה-24 בנושא בינה מלאכותית (IJCAI-15) ונחתם על ידי סטיבן הוקינג, אילון מאסק, סטיב ווזניאק, נועם חומסקי, מייסד שותף של סקייפ ג'אן טאלין ו-Google DeepMind.
לטענת ארגון PAX For Peace (אחד הארגונים המייסדים את הקמפיין לעצירת הרובוטים הרוצחים), כלי נשק אוטומטיים (FAWs) יגרמו לירידת סף היציאה למלחמה, ככל שהחיילים יורחקו משדה הקרב והציבור יורחק מלחוות מלחמה, דבר שייתן לפוליטיקאים ולמקבלי החלטות אחרים יותר מקום להחליט מתי וכיצד לצאת למלחמה.
הארגון מזהיר שלאחר התפשטות, מערכות הנשק האוטונומיות נאבד את השליטה הדמוקרטית במלחמות.
קיימים אתרי מחאה אינטרנטיים כנגד התפתחות מערכות הנשק האוטונומיות המציגים את ההשלכות הבלתי רצויות שיגרמו אם יימשך המחקר על השימוש בבינה מלאכותית המיועדת לשימוש בכלי נשק.
באתרים אלה, מתעדכנות חדשות על נושאים אתיים ומשפטיים על מנת שהמבקרים בהם יוכלו לקבל את העדכונים האחרונים אודות פגישות בינלאומיות ומאמרי מחקר הנוגעים למערכות הנשק האוטונומיות.
הכס הקדוש קרא לקהילה הבינלאומית לאסור שימוש במערכות נשק אוטונומיות במספר הזדמנויות.
בנובמבר 2018, הארכיבישוף איבן יורקוביץ' , המשקיף הקבוע של הכס הקדוש לאומות המאוחדות, הצהיר ש"כדי למנוע את מרוץ החימוש והגברת אי השוויון וחוסר היציבות, לדבריו יש חובה הכרחית לפעול בהקדם: כי כעת הגיע הזמן לפעול כדי לעצור את מערכות הנשק האוטונומיות על מנת שלא יהפכו למציאות של המלחמות של מחר".
הכנסייה חוששת שלמערכות הנשק הללו יש את היכולת לשנות באופן בלתי הפיך את אופי הלחימה, שתיצור מסוכנות אנושית שתעמיד בסימן שאלה את אנושיות החברות.
נכון ל-29 במרץ 2019, רוב הממשלות המיוצגות באו"ם, שהשתתפו בדיון בנושא מערכות נשק אוטונומיות, העדיפו לאסור את השימוש במערכות אלה.
רק מעט ממשלות, הכוללות את אוסטרליה, ישראל, רוסיה, בריטניה וארצות הברית, התנגדו לאיסור.
ארצות הברית אף הצהירה שהנשק האוטונומי סייע במניעת הרג אזרחים.
גישה אחרת העוסקת במערכות הנשק האוטונומי, מתמקדת בהסדרת השימוש במערכות הנשק האוטונומיות במקום איסור השימוש בו.
בקרת הנשק האוטונומי הכולל בינה מלאכותית, תדרוש ככל הנראה מיסוד של נורמות בינלאומיות חדשות המגולמות במפרטים טכניים יעילים תוך שילוב של יכולת ניטור אקטיבי ודיפלומטיה לא פורמלית על ידי קהילות מומחים, יחד עם תהליך אימות משפטי ופוליטי.
בשנת 2021, משרד ההגנה של ארצות הברית ביקש לקיים דיאלוג עם הצבא הסיני אודות הנשק האוטונומי הנתמך בבינה מלאכותית אך נענה בסירוב.
הרפובליקה העממית של סין פיתחה ומחזיקה נשק להשמדה המונית, כולל נשק כימי וגרעיני.
הניסוי הסיני הגרעיני הראשון נערך ב-1964, וניסוי פצצת המימן הראשון שלה התקיים ב-1967. ניסויים נמשכו עד 1996, אז חתמה סין על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים (CTBT).
סין הצטרפה לאמנת הנשק הביולוגי (BWC) ב-1984 ואשררה את אמנת הנשק הכימי (CWC) ב-1997.
מספר ראשי הנפץ הגרעיניים בארסנל סין הוא סוד מדינה וישנן הערכות שונות לגבי גודלו.
בתחילת 2011 פרסמה סין נייר הגנה, שחזר על מדיניותה הגרעינית של שמירה על מינימום הרתעה, עם התחייבות לאי שימוש ראשון בנשק הגרעיני.
סין עדיין לא הגדירה מה המשמעות של "הרתעה מינימלית".
זאת יחד עם העובדה ש"היא פורסת ארבעה טילים בליסטיים חדשים בעלי יכולת גרעינית, מעלה דאגה לגבי היקף וכוונת השדרוג הגרעיני של סין".
סין חתמה על אמנת הנשק הכימי (CWC) ב-13 בינואר 1993, ואשררה אותה ב-25 באפריל 1997.
נמצא כי בשנות ה-70 במהלך המלחמה הקרה סין סיפקה לאלבניה כמות קטנה של נשק כימי.
סין חתומה כיום על אמנת הנשק הביולוגי ובכירים סיניים הצהירו כי סין מעולם לא עסקה בפעילויות ביולוגיות ליישומים צבאיים.
עם זאת, דווח כי לסין הייתה תוכנית נשק ביולוגי פעילה בשנות ה-80.
קנטזן אליבקוב, לשעבר מנהל אחת מתוכניות לוחמת החיידקים הסובייטיות, אמר שבסין הרתחשה תאונה קשה באחד ממפעלי הנשק הביולוגי שלה בסוף שנות ה-80. אליבקוב טען כי לווייני סיור סובייטים זיהו מעבדת נשק ביולוגית ומפעל ליד אתר לבדיקת ראשי נפץ גרעיניים.
הסובייטים חשדו ששתי מגפות נפרדות של קדחת דימומית שפגעו באזור בסוף שנות ה-80 נגרמו מתאונה במעבדה שבה מדענים סינים הפכו מחלות ויראליות לכלי נשק.
ארצות הברית נקטה פעולה ב-16 בינואר 2002, כאשר הטילה סנקציות על 3 חברות סיניות שהואשמו בכך שסיפקו לאיראן חומרים המשמשים לייצור נשק כימי וביולוגי.
בתגובה לכך, סין פרסמה בסוף 2002 הנחיות לבקרת יצוא על טכנולוגיה ביולוגית דו-שימושית.
תוכנית הנשק הביולוגי בסין תוארה במחקר מפורט משנת 2015 של משרד ההגנה ההודי.
המחקר הצביע על 42 מתקנים, חלקם באותו מתחם, בעלי יכולת סמויה בחלקה, של מחקר, פיתוח, ייצור או בדיקה של נשק ביולוגי.
שליט סין מאו דזה-דונג החליט להתחיל בתוכנית הנשק הגרעיני הסיני במהלך משבר מצרי טייוואן הראשון (1954–1955) על איי קומוי ומאדזו.
מאו לא ציפה להשתוות לארסנל הגרעיני האמריקני הגדול, אך הוא האמין שאפילו כמה פצצות יגבירו את כוחה של הדיפלומטיה הסינית.
כתוצאה מתקרית הקבוצה האנטי-מפלגתית בברית המועצות, מעמדו של חרושצ'וב בתוך הגוש הקומוניסטי הבינלאומי התערער לזמן מה, והדבר הצריך את תמיכת המפלגה הקומוניסטית הסינית ומאו דזה-דונג.
המפלגה הסינית תמכה בחרושצ'וב בתמורה לטכנולוגיה סובייטית של נשק גרעיני.
ההסכם על טכנולוגיה חדשה להגנה לאומית נחתם מאוחר יותר באוקטובר, והוא הבטיח תמיכה סובייטית בפיתוח סיני של נשק גרעיני.
ב-1958 החלה בניית מפעלים להעשרת אורניום בבאוטו ולאנג'ואו, וב-1960 החלו בבניית מתקן פלוטוניום בג'יוקוואן ובאתר הניסויים הגרעיניים לופ נור.
ברית המועצות סיפקה סיוע בתוכנית הסינית על ידי שליחת יועצים שיעזרו במתקנים לייצור חומרים בקיעים ובאוקטובר 1957, הסכימה לספק אב טיפוס של פצצה, טילים וטכנולוגיה קשורה.
הסינים, שהעדיפו לייבא טכנולוגיה ורכיבים לפיתוחם בתוך סין, ייצאו אורניום לברית המועצות, והסובייטים שלחו ב-1958 שני טילי R-2.
עם זאת, עוד באותה שנה, מנהיג ברית המועצות חרושצ'וב אמר למאו שהוא מתכנן לדון בפיקוח על נשק עם ארצות הברית ובריטניה.
סין כבר התנגדה למדיניות של חרושצ'וב של "דו-קיום בשלום" בעידן שלאחר סטלין.
אף על פי שגורמים רשמיים סובייטים הבטיחו לסין שהיא נמצאת תחת המטרייה הגרעינית הסובייטית, חילוקי הדעות הרחיבו את הפילוג הסיני-סובייטי המתהווה.
ביוני 1959 סיימו שתי המדינות באופן רשמי את ההסכם על שיתוף פעולה צבאי וטכנולוגי, וביולי 1960 הופסק בפתאומיות כל הסיוע הסובייטי בתוכנית הגרעין הסינית וכל הטכנאים הסובייטים הוצאו מהתוכנית.
לדברי מנהל הסוכנות לבקרת נשק ופירוק נשק, ויליאם פוסטר, הממשלה האמריקאית תחת ממשל קנדי וג'ונסון, הייתה מודאגת מהתוכנית וחקרה דרכים לחבל בה או לתקוף אותה, ייתכן בסיוע טאיוואן או ברית המועצות, אבל חרושצ'וב היה מעוניין בכך.
הסינים ערכו את הניסוי הגרעיני הראשון שלהם, בשם הקוד 596, ב-16 באוקטובר 1964, הניסוי הגרעיני האחרון של סין היה ב-29 ביולי 1996.
סין היא אחת מחמש מדינות הנשק הגרעיני (NWS) המוכרות על ידי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, שסין אשררה ב-1992. סין היא היחידה שנותנת הבטחה בלתי מסויגת למדינות שאינן בעלות נשק גרעיני:
"סין מתחייבת לא להשתמש או לאיים להשתמש בנשק גרעיני נגד מדינות ללא נשק גרעיני או אזורים ללא נשק גרעיני בכל עת או בשום נסיבות".
המדיניות המוצהרת הסינית תמיד הייתה אחד מכללי "אי עשיית שימוש ראשון".
בשנת 2005 פרסם משרד החוץ הסיני מסמך לבן שבו נכתב כי הממשלה "לא תהיה הראשונה להשתמש בנשק [גרעיני] בכל עת ובכל נסיבות".
בנוסף, המסמך קבע כי מדיניות "אי עשיית שימוש ראשון" תישאר ללא שינוי בעתיד וכי סין לא תשתמש או תאיים להשתמש בנשק גרעיני נגד מדינות שאינן מחזיקות נשק גרעיני או אזורים ללא נשק גרעיני.
סין בדרך כלל מאחסנת ראשי נפץ גרעיניים בנפרד ממערכות השיגור שלה, אלא אם כן יש רמת איום מוגברת.
סין, יחד עם כל מדינות הנשק הגרעיני האחרות וכל החברות בנאט"ו למעט הולנד, החליטו שלא לחתום על אמנת האו"ם על איסור נשק גרעיני, הסכם מחייב למשא ומתן לחיסול מוחלט של נשק גרעיני.
סין סירבה להצטרף לשיחות בשנת 2020 בין ארצות הברית לרוסיה על הארכת הסכם סטארט החדש לצמצום הנשק הגרעיני, כפי שביקש ממשל טראמפ.
עמדתה של סין היא שמכיוון שארסנל ראשי הנפץ הגרעיניים שלה הוא חלק קטן מארסנל ארצות הברית ורוסיה, הכללתם באמנה לצמצום נשק מיותרת.
להלן הערכות של הטילים האסטרטגיים של סין מהמכון הבינלאומי למחקרים אסטרטגיים: מאזן צבאי 2010. על פי הערכות אלו, לסין יש עד 90 טילים בליסטיים לטווח בין-יבשתי (66 מבוססי יבשה ו-24 JL-2 SLBM מבוססי צוללות), לא כולל ראשי נפץ MIRV.
דוח צבאי שנתי של משרד ההגנה לשנת 2010
להלן הערכות מדוח משרד ההגנה של ארצות הברית לשנת 2010 לגבי הכוח הצבאי של הרפובליקה העממית של סין:
טילים בליסטיים בין-יבשתיים לשיגור מהיבשה
הדונגפנג 5A (בקיצור: DF5) הוא טיל תלת-שלבי בעל ראש קרב יחיד עם טווח של 13,000+ ק"מ.
בשנת 2000 העיד מפקד הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית בפני הקונגרס, שלסין יש 18 מתקני שיגור תת-קרקעיים לשיגור DF-5. מאז תחילת המאה ה-21, נפרסו גם עד 10 מתקני שיגור ניידים ל-DF-31, עם טווח של 7,200+ ק"מ.
סין פיתחה גם את ה-DF-31A, טיל בליסטי בין-יבשתי עם טווח של 11,200+ ק"מ עם יכולת של 3–6 ראשי נפץ מרובים (MIRV).
סין מאחסנת הרבה מהטילים שלה במתחמי מנהרות ענקיים.
מייקל טרנר התייחס לדיווחים בתקשורת הסינית משנת 2009 ואמר "רשת המנהרות הזו יכולה להיות באורך של יותר מ-5,000 קילומטרים, והיא משמשת להובלת נשק וכוחות גרעיניים".
כ-55% מהטילים של סין נמצאים בקטגוריית הטווח הבינוני, המכוונים למטרות בזירה האזורית:
טיל השיוט ארוך הטווח CJ-10 הופיע לראשונה בפומבי בשנת 2009 במהלך מצעד צבאי במלאת 60 שנה לרפובליקה העממית של סין כחלק מכוחות הטילים הקונבנציונליים ארוכי הטווח של חיל התותחנים השני; ה-CJ-10 מייצג את הדור הבא בטכנולוגיית הנשק הרקטי בצבא השחרור העממי.
במהלך המצעד נחשף גם טיל שיוט ימי דומה, ה-YJ-62 המשמש כפיתוח האחרון של חיל הים של צבא השחרור העממי לרקטות ימיות.
הסינים מקטלגים טילים בליסטיים ארוכי טווח ככאלה עם טווח שבין 3,000 ל-8,000 ק"מ:
סין "שומרת את רוב ראשי הנפץ שלה במתקן אחסון מרכזי ברכס הרי צ'ינלינג, אם כי חלקם נשמרים במתקני אחסון אזוריים קטנים יותר".
הדונגפנג 4 או DF-4 (הידוע גם בשם CSS-3) הוא טיל בליסטי סיני דו-שלבי ארוך טווח המבוסס דלק נוזלי.
מאמינים כי הוא נפרס במספר מוגבל של מתקני שיגור תת-קרקעיים החל משנת 1980.
טילים בליסטיים בין יבשתיים (ICBMs)
הדונגפנג 5 או DF-5 הוא טיל בליסטי בין-יבשתי סיני בעל 3 שלבים.
הדונגפנג 31 (CSS-10) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי בעל טווח בינוני תלת-שלבי שפותח על ידי סין.
זוהי גרסה יבשתית של ה-JL-2 המשוגר מצוללות.
הדונגפנג 41 (CSS-X-10) הוא טיל בליסטי בין-יבשתי שעל פי הערכות הוא מבצעי.
הוא עשוי להיות מתוכנן לשאת מספר רב של ראשי נפץ (MIRV)
משרד ההגנה האמריקאי העריך ב-2006 שסין מפתחת טילי שיוט קרקעיים ואוויריים, שניתן בקלות להמיר אותם לשאת ראשי נפץ גרעיניים ברגע שפותחו.
ה-DongHai 10 (בקיצור: DH-10) הוא טיל שיוט שפותח בסין.
על פי ה-Jane's Defense Weekly, ה-DH-10 הוא דור שני של טילי שיוט להתקפה יבשתית (LACM), עם טווח של למעלה מ-4,000 ק"מ.
ה-ChangJian-10 הוא טיל שיוט שפותח על ידי סין, המבוסס על משפחת טילי הונג-ניאו.
אף על פי שהדבר לא אושר, קיים חשד שה-CJ-10 יכול לשאת ראשי נפץ גרעיניים.
פותחה גם גרסה השוגרת מהאוויר (ששמה CJ-20).
ישנם 3 טילים במשפחה זו: HN-1, HN-2 ו-HN-3. על פי הדיווחים טילי הונג-ניאו הם חלק מטילי השיוט הראשונים בסין בעלי יכולת גרעינית.
ישנם 2 טילים במשפחת צ'אנג-פנג: CF-1 ו-CF-2. אלו הם טילי השיוט ארוכי הטווח הראשונים שפותחו בסין.
שתי הגרסאות יכולות לשאת ראש נפץ גרעיני.
מאגר הטילים הבליסטיים בשיגור מצולות (SLBM) של חיל הים נחשב חדש יחסית.
סין השיקה את הצוללת הגרעינית הראשונה שלה באפריל 1981. לחיל הים יש כרגע צוללת טילים בליסטיים אחת מסוג 092. לפי הדיווחים, סוג 092 שני אבד בתאונה ב-1985. ה-092 מצוידת ב-12 משגרי טילים בליסטיים עם טילי JL-1 בטווח של 2,500 ק"מ.
JL-1 הוא טיל DF-21 שעבר שינוי.
הצי הסיני פיתח צוללת טילים בליסטיים מסוג 094, צילומי לוויין הראו שלפחות 2 מהן הושלמו.
סין מפתחת גם את הצוללת מסוג 096, שנטען כי היא מסוגלת לשאת עד 24 טילים בליסטיים מסוג JL-3. מקורות סיניים מציינים כי הצוללת כבר בניסויים.
כוח המפציצים של סין מורכב בעיקר מגרסאות תוצרת סין של מטוסים סובייטיים.
לחיל האוויר של צבא השחרור העממי יש 120 מטוסי H-6 (גרסה של טופולב Tu-16).
מפציצים אלה מסוגלים לשאת נשק גרעיני כמו גם נשק קונבנציונלי.
בעוד שצי ה-H-6 מזדקן, הוא אינו ישן כמו ה-B-52 Stratofortress האמריקאי.
הסינים ייצרו גם את מפציץ הקרב Xian JH-7 Flying Leopard (כיום כ-80 בשירות) עם טווח ומטען העולה על ה-F-111 המסוגל לספק תקיפה גרעינית.
סין קנתה גם את הסוחוי Su-30 המתקדם מרוסיה ובסך הכל כ-100 מטוסי Su-30 (גרסאות MKK ו-MK2) נרכשו על ידי סין.
ה-Su-30 מסוגל לשאת נשק גרעיני טקטי.
על פי השערות, סין בוחנת מפציצים אסטרטגיים חדשים מסוג H-8 ו-Xian H-20, המתוארים כ-H-6 משודרג או כמטוס באותה דרגה כמו B-2, המסוגל לשאת נשק גרעיני.
ערב הסעודית לא שמרה והחזיקה באופן רשמי נשק להשמדה המונית.
ב-1972 ערב הסעודית חתמה ואישרה את האמנה בדבר איסור פיתוח, ייצור ואגירה של נשק ביולוגי ורעלנים.
יחד עם זאת, ערב הסעודית ביצעה צעדים לקראת תוכנית גרעין.
לפי דיווחים, לריאד יש הסכם לכאורה עם פקיסטן בנוגע לפרויקטים של נשק גרעיני.
בשנת 2018 אישר יורש העצר מוחמד בן סלמאן בתוכנית "60 דקות" כי סעודיה תפתח נשק גרעיני אם איראן תצליח לפוצץ נשק כזה בהצלחה.
ערב הסעודית היא באופן רשמי מדינה ללא נשק גרעיני שהייתה צד לאמנה בדבר אי-הפצת נשק גרעיני, ויש לה גם הסכם עם הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
ריאד הואשמה במעקב גרעיני, למרות היותה תומכת של סבא"א, האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני והארגון למניעת הפצת נשק כימי.
פקידי ריאד נסעו לצרפת ולרוסיה וחתמו על כמה עסקאות.
ריאד ממשיכה במשא ומתן פתוח על הקמת יסודות אטומיים באופן גלוי.
למרות זאת, היא מימנה בסתר את תוכנית הגרעין של פקיסטן.
בנוסף מונתה חברת הייעוץ Poyry שבסיסה בפינלנד ובשווייץ על מנת לסייע בהגדרת "אסטרטגיה ברמה גבוהה בתחום יישומי אנרגיה גרעינית ואנרגיה מתחדשת".
בנוסף לכך, במרץ 2015 חתם המכון לחקר האנרגיה האטומית של קוריאה על הסכם עם הסעודים אשר מוביל להערכת הפוטנציאל שלו לבנות שניים או יותר כורי SMART דרום קוריאנים.
בשנת 2017 חתם המכון הגאולוגי של ערב הסעודית על הסכם עם תאגיד הגרעין הלאומי של סין, והדבר נקשר לשיתוף פעולה בחיפוש אורניום.
התאגיד הסיני ציין כי הוא יבדוק 9 אזורים פוטנציאליים עבור משאבי אורניום בערב הסעודית.
בשנת 1988 החלה הקהילה הבינלאומית לחשוד בפעילות גרעינית סעודית לאחר שרכשה 36 טילים בליסטיים מסוג CSS-2 מסין במהלך מלחמת איראן–עיראק.
הדיפלומט הסעודי מוחמד אל-חילווי שערק לארצות הברית ב-1994, טען כי סעודיה החלה בתוכנית נשק גרעיני בראשות הנסיך סולטן בן עבדולעזיז בעקבות מלחמת יום הכיפורים וכי היא גם סייעה כלכלית וטכנולוגית לתוכנית הגרעין העיראקית.
לאחר פלישת ארצות הברית לעיראק ב-2003 דיווח ה"הגרדיאן" שסעודיה חידשה את העניין שלה בנשק גרעיני, בעוד שב-2005 "הניו יורק טיימס" טען שנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש ציין בפני ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר שהוא פתוח לפלישה מונעת על מנת למנוע מסעודיה להשיג נשק גרעיני.
ה-BBC דיווח באמצעות מספר מקורות שסעודיה מימנה פיתוח נשק גרעיני בפקיסטן, וממשלת סעודיה מאמינה שהיא מסוגלת להשיג נשק גרעיני כרצונה וייתכן כי תדרוש בתמורה למימון ראשי נפץ גרעיניים מפקיסטן.
גורם בכיר בנאט"ו ציין כי הוא ראה באופן אישי דוחות מודיעיניים המצביעים על כך שנשק גרעיני שיוצר בפקיסטן לפי בקשת ריאד, מוכן למסירה.
שר החוץ של ערב הסעודית לא דחה ולא אישר את האפשרות של רכישת נשק גרעיני.
יתר על כן, בני מלוכה סעודים ובכירים אחרים הזכירו במפורש אזהרות ביחס לכוונתם להשיג נשק גרעיני אם איראן תגיע לנשק כזה.
ב-15 במרץ 2018 שר ההגנה הסעודי ויורש העצר הנסיך מוחמד בן סלמאן מסר הצהרה כזו בתוכנית "60 דקות" של רשת CBS.
בשנת 2019 ועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים של ארצות הברית דיווחה כי הנשיא דונלד טראמפ תכנן לספק טכנולוגיה גרעינית לערב הסעודית תוך הפרה של חוק האנרגיה האטומית.
הכורים ייבנו על ידי חברת IP3 International, בעוד המשא ומתן נוהל על ידי ג'ארד קושנר ומזכיר האנרגיה ריק פרי.
הדו"ח גרם לגינוי נרחב הן מצד מחוקקים רפובליקנים והן מצד דמוקרטים בשני בתי הקונגרס, בין השאר בשל רצח ג'מאל חאשוקג'י והתנהלות הפעילות בהובלת ערב הסעודית בתימן.
אד מרקי ומרקו רוביו הציגו בסנאט הצעת חוק הפצת הגרעין הסעודי, במטרה לבלום את ההסכם.
כמו כן הופנו חששות לגבי האם העסקה תכלול גישה לטכנולוגיה להעשרת אורניום.
בתגובה טען סגן מזכיר האנרגיה האמריקני דן ברוייט שסעודיה תחתום על הסכם סעיף 123 המגביל את האופן שבו סעודיה יכולה להשתמש בטכנולוגיה גרעינית.
ערב הסעודית גם מנתה חברות ברוסיה, סין, צרפת ודרום קוריאה כמקורות לביסוס לאנרגיה גרעינית.
על פי דו"ח סודי שנערך ב-17 בספטמבר 2020, על ידי תאגיד הגרעין הלאומי של סין ומכון המחקר של בייג'ינג לגאולוגיה של אורניום (BRIUG), סעודיה זוהתה כבעלת מאגרי עפרות אורניום כדי להתחיל ייצור מקומי של דלק גרעיני.
סעודיה נמצאה בכיוון של מדינה נוספת באזור הערבי, אחרי איחוד האמירויות הערביות, המתחילה תוכנית אנרגיה גרעינית משלה.
נתונים סיניים חשפו כי סעודיה מסוגלת לייצר כמעט 90,000 טונות של אורניום.
ערב הסעודית עבדה עם גאולוגים סינים בזיהוי מרבצי האורניום שהיו ממוקמים באזור הצפון-מערבי של סעודיה, שם תכנן יורש העצר מוחמד בן סלמאן לבנות את העיר ניאום.