tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים, המלחמה הראשונה בתולדות סורוקה, אמר המנהל הראשון של בית החולים, פרופ' יוסף שטרן: "כשעתיים לאחר שקיבלנו את ההודעה על פרוץ המלחמה, כבר התחילו להגיע פצועים.
בית החולים היה בית החולים העורפי של כל האזור, וכל הפצועים הגיעו לכאן.
בסך הכל עברו אצלנו למעלה מאלף פצועים, וגם כמה עשרות שבויים פצועים…".
לאורך עשרות שנות פעילותו התמודד סורוקה עם עשרות רבות של אירועי חירום, בהם המבצעים "עופרת יצוקה", "עמוד ענן", "צוק איתן", "חגורה שחורה", "שומר החומות", "עלות השחר", "מגן וחץ" ועוד, במהלכם שימש כחזית הטיפול הרפואי בנפגעים בעוד הוא מצוי תחת מתקפת רקטות בעצמו.
לצד האירועים הביטחוניים, התמודד סורוקה גם עם אירועי חירום שאינם ביטחוניים, כדוגמת מגפת הקורונה.
שבעה באוקטובר 2023 ומלחמת "חרבות ברזל"
ביום שבת, 7 באוקטובר 2023, עם שחר, החלה מתקפה חסרת תקדים על יישובי הנגב הצפוני ועל מדינת ישראל.
בתוך דקות ספורות הפעיל המרכז הרפואי סורוקה את מטה החירום והחל לפעול לפי נוהלי שעת חירום.
במהלך היממה הראשונה הגיעו לסורוקה 674 פצועים, בהם כ־130 במצב קשה עד אנוש.
היה זה אירוע רב-נפגעים מהגדולים שידע העולם ממתקפת טרור – וייחודי בכך שהתרחש בבית חולים הפועל תחת אש.
קצב הגעת הנפגעים היה חסר תקדים: הייתה שעה בה הגיע פצוע חדש בכל 40 שניות בממוצע.
הם הגיעו בכל אמצעי אפשרי – כלי רכב פרטיים, אמבולנסים, רכבי צבא ומסוקים.
כל פצוע קיבל טיפול מיידי ומקצועי.
במשך היום נפתחה יחידה נוספת לטיפול נמרץ, מחלקה פנימית הוסבה למחלקה כירורגית, מאושפזים שוחררו או הועברו לבתי חולים אחרים.
בעקבות אירועי שבעה באוקטובר 2023, נפתחה מלחמת "חרבות ברזל".
במהלך 21 חודשי לחימה, המרכז הרפואי סורוקה נמצא בחזית הטיפול הרפואי בפצועים - אזרחים וחיילים.
מעל 4,300 פצועים טופלו בסורוקה.
לצד הטיפול הרפואי בפצועים, סורוקה נבחר לשמש גם כמרכז לקליטת חטופים חוזרים, למתן מענה מציל חיים.
מבצע "עם כלביא" ופגיעה ישירה של טיל בליסטי בבית החולים
ב-13 ביוני 2025 נפתח "מבצע עם כלביא", וסורוקה נערך מיד: העברת מחלקות לא ממוגנות, יצירת מתחמים מוגנים תת-קרקעיים ותגבור יחידות קריטיות כהכנה לאירוע רב-נפגעים שעלול להתרחש.
בבוקר 19 ביוני 2025, טיל בליסטי ששוגר מאיראן פגע באופן ישיר בסורוקה.
הטיל פגע בבניין האשפוז הכירורגי הצפוני, בן שש הקומות, ובו מחלקות אשפוז, מעבדות ושירותים קליניים נוספים.
הקומה העליונה נהרסה לחלוטין, והבניין כולו ספג נזק נרחב ויצא מכלל שימוש.
ביממה שקדמה לפגיעת הטיל פונה הבניין שנפגע.
לאחר הפגיעה פונו מאות מאושפזים לבתי חולים אחרים.
עוצמת ההדף השפיעה גם על אזורים אחרים ברחבי בית החולים, באופן שהביא לפינוי מלא של שני בניינים סמוכים נוספים, שנותרו ברובם לא כשירים לשימוש.
נהרסו גם שמונה חדרי ניתוח ומעבדות המחקר של בית החולים ואוניברסיטת בן-גוריון.
למרות הנזק הנרחב, עוד באותו הערב סורוקה היה שוב ערוך ומוכן באופן מלא לטפל באירוע רב-נפגעים.
מאז הפגיעה פועל המרכז הרפואי להחזרה הדרגתית של השירותים שנפגעו ולשיקום בית החולים, אך שירותי בית החולים למטופליו נפגעו קשות לחודשים רבים.
עלות שיקום הנזק היא כ-1.3 מיליארד ש"ח.
בנובמבר 2025 אישרה ממשלת ישראל תקציב של 360 מיליון ש"ח להקמת מגדל אשפוז חדש, ובנוסף התקבלה תרומה בסך 100 מיליון דולר מאיש העסקים סילבן אדמס.
התו ניתן לראשונה בשנת 2008 ומחודש אחת לשלוש שנים בכפוף למבדק אקרדיטציה.
לאחרונה עבר המרכז הרפואי את המבדק באוקטובר 2018 והוא כעת בית החולים היחידי בישראל שעבר חמישה מבדקים ושמר על תו התקן במשך 15 שנים ברציפות.
תו תקן למערכת ניהול סביבתי (ISO 14001) – סורוקה הוא בית חולים "ירוק" המוביל פעילות ענפה למען הסביבה.
בשנת 2014 זכה המרכז הרפואי באות הנגב לאיכות סביבה.
תו תקן לאבטחת מידע בתחום הבריאות (ISO 27799).
תו תקן לאחזקת מבנים ומערכות (ISO 9001).
תו תקן לניהול האיכות (ISO 9000) ניתן לפגיה בסורוקה.
עמותת הידידים של המרכז הרפואי סורוקה
עמותת ידידי סורוקה הוקמה באוקטובר 1988 ועם מקימיה נמנו אנשים מרכזיים בחיי העיר והנגב, שראו בבית החולים נכס אסטרטגי למדינת ישראל בכלל ולנגב בפרט.
המטרות העיקריות של העמותה, כפי שהוגדרו בתקנונה: "תמיכה מוסרית, חברתית, ארגונית וכספית בבית החולים סורוקה, על כל שלוחותיו ומגוון פעילויותיו".
העמותה שמה לה למטרה להעלות בקרב הציבור בישראל את המודעות למרכזיותו ולייחודו של המרכז הרפואי סורוקה.
כל חברי העמותה עושים את עבודתם בהתנדבות מלאה מתוך אמונה במטרותיה וביעדיה.
חברי העמותה עוסקים במשימות ואתגרים רבים ומגוונים, שנועדו להצעיד את בית החולים למתן שירות מקצועי, איכותי ומיטבי, לתושבי הנגב ולאלפי חיילי צה"ל המשרתים בדרום.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי על שם אדית וולפסון הוא בית חולים ממשלתי הנמצא בשטחה של העיר חולון, על גבול תל אביב-יפו, סמוך למחלף וולפסון.
בית החולים נחנך בשנת 1980, לאחר עשר שנות בנייה, הודות לתרומתה של משפחת וולפסון, ונקרא על שם רעייתו של סר יצחק וולפסון, אדית.
הצורך בבית חולים גדול לשירות תושבי דרום גוש דן עלה כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20 עקב גידול האוכלוסייה באזור והקושי של בית החולים הממשלתי ביפו לתת לו מענה מספיק.
הפעילות להקמתו החלה כבר בראשית שנות ה-60, ביוזמתו של יצחק רפאל שהיה סגן שר הבריאות מטעם המפד"ל.
זמן קצר לאחר תחילת הפרויקט עלה חשד לפרשת שוחד מקבלנים, שזכתה לכינוי פרשת תל גיבורים, ואשר הובילה לסגן השר רפאל.
בסופו של דבר, זוכה רפאל בשל סירובו של יהודה שפיגל להעיד, אולם המבנה עמד כפיל לבן מספר שנים, עד להשלמתו הודות לתרומתה של משפחת וולפסון.
בית חולים וולפסון נוצר על ידי העברת מחלקות בית החולים הממשלתי ביפו וכן חלק מהמחלקות הכלליות של בית החולים שמואל הרופא.
בניין בית החולים תוכנן על ידי האדריכלים אריה שרון ובנו אלדר שרון שהתמחו בתכנון בתי חולים.
את הניתוח הראשון, לאחר פתיחת בית החולים ביצע הגניקולוג פרופ' חיים זכות.
בית החולים משרת אוכלוסייה של כחצי מיליון איש בעיקר מן היישובים חולון, בת ים, אזור, דרום תל אביב ויפו.
במרכז הרפואי פועלים כ-60 מחלקות, מכונים ויחידות בכל תחומי הרפואה המודרנית.
בעשור השני של המאה ה-21, בבית החולים 673 מיטות אשפוז במחלקות השונות וכן 30 מיטות נוספות במחלקת אשפוז יום, כאשר בתחילת דרכו היו בו כ-340 מיטות בלבד.
בבית החולים כ-2,500 עובדים מתוכם כ-650 רופאים.
ביחידה אורתופדיה ארתרוסקופית ורפואת ספורט שיטה לביצוע אבחון או טיפול כירורגי במפרק תוך היעזרות בפתחי חדירה קטנים (פחות מ-1 ס"מ) ומכשור אופטי.
הסיב האופטי המוחדר למפרק במהלך הפעולה מאפשר אבחון מדויק יותר מאשר בפתיחה רגילה של המפרק, והשימוש בחתכים קטנים מאפשר שיקום מהיר.
כמאה מרופאי המרכז הרפואי וולפסון מכהנים במינויים שונים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
רוב מחלקות בית החולים מסונפות לבית הספר לרפואה, ומדריכות סטודנטים הבאים להשתלמויות מהארץ ומחו"ל.
במרכז הרפואי וולפסון משתלמים רופאים מארצות המתפתחות, ובשנים האחרונות הגיעו למקום רופאים מסין, אתיופיה, גאנה, אקוודור, בולגריה, הונדורס, גאורגיה וקזחסטן.
ליד המרכז פועל בית הספר הבינלאומי למדריכי הרדמה (ISIA-International School of Instructors in Anesthesiology) שייסד ד"ר גבריאל גורמן.
במרכז פועל חדר אקוטי (חדר 4) לטיפול בנפגעי תקיפה מינית.
במהלך 'מלחמת חרבות ברזל' הוקם מתחם למען טיפול בשבויות
עשר נשים ששוחררו משבי חמאס : יפה אדר, עדינה משה, מרגלית מוזס, חנה קציר, חנה פרי, עמית סוסנה, אילנה גריצבסקי, אביבה סיגל, נילי מרגלית ושני גורן הגיעו למרכז הרפואי ב-3 פעימות שונות כחלק מעסקת הפסקת האש שנערכה בתחילת המלחמה.
בוולפסון הוכן עבורן מתחם מבודד וייעודי שהתאפשרה אליו גישה מוגבלת לגורמים רפואיים, כוחות הביטחון ובני משפחה בלבד.
הצוותים הרפואיים נערכו להגעתן מבעוד מועד, ויצרו פרטוקוליים רפואיים ייחודיים לטיפול מותאם באנשים שחזרו משבי.
פרופ' אלי סומך, יושב ראש החוג הישראלי למחלות זיהומיות בילדים, יחד עם ד"ר מיכל שטיין וד"ר דיאנה טשר, מומחיות למחלות זיהומיות הקימו את אתר "חיסונים" למתן מענה נרחב אודות החיסונים הניתנים בישראל.
באתר נמצא מידע על כלל החיסונים הניתנים לילדים, לוח החיסונים, שאלות ותשובות, מידע לצוות הרפואי על מתן החיסונים, וגרפי נתונים על שיעור התחלואה בישראל במחלות נגדן קיים חיסון.
בעתיד יתווסף לאתר מידע על חיסונים למטיילים למדינות הנגועות במחלות כמו טיפוס הבטן, קדחת צהובה, קדחת מוח יפנית, צהבת וטטנוס.
המרכז הרפואי זיו בצפת הוא בית חולים ממשלתי כללי אשר נועד לשירות תושבי הגליל העליון ורמת הגולן והמבקרים באזור.
הוא נושא את שמה של מייסדת ארגון "ויצו", רבקה זיו.
המבנה המרכזי של בית החולים ממוקם בצידה הדרומי של העיר צפת.
בבית החולים כ-310 מיטות אשפוז והוא מפעיל מרפאות חוץ, בית יולדות ומחלקה פסיכיאטרית (במבנה נפרד) ומחלקת ילדים נפרדת.
מנהל בית החולים הוא פרופ' סלמאן זרקא.
ב-1907 החלה הקמת בית חולים יהודי בצפת ביזמת הברון רוטשילד ובסיוע רפואי מקצועי מודרני של ההסתדרות הציונית הדסה.
בית החולים היה סגור משיקולי תקציב, ונחנך לראשונה ב־1911 בעקבות האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי.
לאחר מכן שירת בית החולים גם את מושבות העלייה הראשונה הצפוניות, ראש פינה, יסוד המעלה, מחניים, משמר הירדן ומטולה.
שני מבני בית החולים היו בצורת האותיות "ב" ו-"ח" והצוות הורכב מרופאים ואחיות שהובאו על ידי הדסה במיוחד מארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 החרימו שלטונות האימפריה העות'מאנית את בית החולים והפכו אותו לבית חולים צבאי (יחד עם בית החולים הסקוטי ששירת את האוכלוסייה הערבית המקומית ב"בית בוסל", שהפך לימים לבית הבראה).
בשנת 1921 נפתח בית החולים שנית בחסות "הדסה" כבית חולים לחולי שחפת ובית יולדות.
בין השנים 1924–1926 ניהל את בית החולים ד"ר משה קריגר.
כבית חולים כללי לאזור נפתח בית חולים מנדטורי ממשלתי, אך הוא שירת בעיקר אוכלוסייה ערבית בעוד האוכלוסייה היהודית העדיפה להגיע לבית החולים "שוויצר" בטבריה.
בין השנים 1927–1948 ניהל את בית החולים לחולי ריאה, הד"ר פנחס וייל.
סגנו היה הד"ר אברהם צפרוני.
רופא ריאות בכיר שהצטרף למחלקת ריאות ושחפת, בשנת 1947 היה הד"ר יוסף רקובר.
עם פרוץ מלחמת העצמאות פונו חולי השחפת לזכרון יעקב ובית החולים החל לשמש כבית חולים צבאי של כוחות הרפואה של ההגנה וצה"ל בראשות רופא מתנדב מאנגליה, ד"ר יעקב צימרמן.
בית החולים פעל בתנאים קשים ללא חומרי הרדמה ותרופות.
ב-1949 הפך בית החולים להיות בית חולים ממשלתי ישראלי, אך שימש בעיקר כבית יולדות ובית חולים פסיכיאטרי.
מחלקת היולדות הוקמה ב-1954 על ידי ד"ר צבי (אימרה) מנדל, שעל שמו נקראת היום מחלקת הנשים.
בשנת 1958 מונה למנהל המחלקה הכירורגית ד"ר אליהו בן-טובים, שהוביל אותה במשך 22 שנה.
בין השנים 1962–1972 הוקם המבנה המודרני החדש של בית החולים, שתוכנן על ידי האדריכל משה זרחי.
ראש הממשלה גולדה מאיר פנתה למשפחת זיו והציעה לקרוא את בית החולים על שם רבקה זיו, נשיאת ויצו שנפטרה ב-1966 (בתמורה לתרומה).
בית החולים הוטל כמעט מיד עם פתיחתו למלחמת יום כיפור וקלט מאות פצועים מקרבות רמת הגולן.
בהמשך קלט את פצועי התקפות הקטיושות על הגליל, את פצועי מלחמת לבנון הראשונה ועוד, בנוסף לשירותו הכללי את התושבים והמבקרים באזור.
בעת פעילות צבאית בלבנון היה בית החולים למוקד בעל חשיבות אסטרטגית משום שנמצא במרחק טיסת מסוק של דקות ספורות מזירת הקרבות.
בעת מלחמת לבנון השנייה הותקף בית החולים בירי טילים וספג פגיעות קטיושה ישירות.
לדברי מנהלו טיפל בית החולים בכ-900 חיילים, יותר מכל בית חולים אחר בארץ, ובאזרחים רבים נפגעי מתקפת הטילים על צפון הארץ.
גם חלק מעובדי בית החולים עצמו נפגעו בעת מילוי תפקידם.
למרות זאת לא נמצא תקציב למיגון בית החולים.
כחלק מהפקת הלקחים הוחלט לתגבר את מערך הטראומה של בית החולים.
פרופ' אלכסנדר לרנר, ראש החוג לאורתופדיה בפקולטה לרפואה בגליל של אוניברסיטת בר-אילן, מומחה עולמי לפציעות מלחמה ואחד ממייסדי שיטת איליזרוב בארץ, מונה למנהל המחלקה האורתופדית, ובית החולים החל לקלוט באופן נדיר גם מטופלים מחו"ל.
בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה, משנת 2013 ואילך, החל בית החולים לטפל בפצועים קשה, מורדים ואזרחים, אשר חצו את הגבול מסוריה במטרה לזכות בטיפול רפואי.
בשנים 2020-2023 עבר בית החולים שיפוץ מקיף, במסגרתו שודרגו כלל המחלקות בבית החולים, המבנה המרכזי, המחלקה לרפואה דחופה-מיון ומרפאות החוץ, כולל חידוש סביבתי מחוץ לבית החולים, והוספת מקומות חנייה, וכן נפתח מרכז קניות בכניסה לבניין הראשי של בית החולים.
המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי (בכתב סיני מפושט: 上海环球金融中心) הוא גורד שחקים סופר גבוה הנמצא ברובע פודונג בשאנגחאי שברפובליקה העממית של סין.
גובהו של הבניין הוא כ-492 מטרים, ויש בו 101 קומות.
הוא מאוכלס במשרדים ומלון של רשת הייאט.
כשנחנך בשנת 2008 היה השני בגובהו בעולם והמגדל הגבוה בסין.
ב-2014 הוא הפך לבניין השני בגובהו בסין אחרי מגדל שאנגחאי.
נכון לשנת 2025, הוא הבניין השני בגובהו בשאנגחאי, השביעי בגובהו בסין, התשיעי בגובהו באסיה והשנים עשר בגובהו בעולם.
עבודות בניית המגדל החלו ב-1997 מתוך כוונה להכתירו כגבוה בעולם, בגובה של 460 מטרים, אך הן הופסקו כעבור מספר חודשים עקב המשבר הפיננסי באסיה שפרץ באותה שנה.
עבודות הבנייה חודשו בשנת 2003 תוך עדכון גובה המבנה ל-492 מטרים כדי לגבור על טאיפיי 101, אך רק לפי מדידת גובה הגג של המבנה, כיוון שהעיטור בראשו של טאיפיי 101 קבע את גובהו ל-509 מטרים.
לפי המדידה הפחות מקובלת, המתחשבת בגובה הגג בלבד ולא בעיטורים ארכיטקטוניים, הפך בשנת 2008 המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי לבניין הגבוה בעולם.
בינואר 2010 איבד הבניין תואר זה כאשר נחנך בורג' ח'ליפה.
בבניין שוכן מלון פארק הייאט שאנגחאי שהפך למלון בעל הקומות הגבוהות ביותר בעולם במקומו של גראנד הייאט שאנגחאי ששוכן בבניין ג'ין מאו הסמוך.
המרכז הפיננסי העולמי בשאנגחאי מופיע בסדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית "" המשודרת בערוץ דיסקברי וב.
הפרק "גורד השחקים הגבוה בעולם" שודר ב-24 ביולי 2007 כחלק מעונה 6.
המרכז הצרפתי הלאומי לחקר החלל הוא גוף ממשלתי צרפתי שנועד לקיים פעילות מחקרית ותעשייתית בתחומי חלל, כולל תכנון ובניית לוויינים, משגרים ותיאום המאמצים של צרפת בתחום החלל.
גוף זה שנוסד ב־1961, משמש כסוכנות החלל הצרפתית.
מטרת העל של CNES, המוצהרת על ידה רשמית היא .
מיעדים אלה נגזרים תחומי הפעולה השונים של CNES, שחלקם מבוצעים תחת המטריה הכוללת של סוכנות החלל האירופית, אשר צרפת הייתה בין מייסדיה.
המרכז הרפואי בית ישראל הוא בית חולים בניו יורק.
בית ישראל משמש גם כבית חולים לימודי.
במקור, הוקם המרכז הרפואי במטרה לשרת מהגרים יהודים שגרו בלואר איסט סייד.
הבניין המרכזי של בית החולים נמצא בפינת השדרה הראשונה ורחוב 16, מול כיכר טויווסאנט.
קמפוסים ובניינים אחרים של המרכז כוללים את מחלקת "דרך המלכים - בית ישראל" בברוקלין ואת המרכז לטיפול אמבולטורי פיליפס בכיכר יוניון.
המרכז משמש גם כבית חולים אוניברסיטאי וכקמפוס ללימודי הרפואה של ישיבה יוניברסיטי.
בית החולים הוא גם בית חולים לימודי של אוניברסיטת סיינט ג'ורג' ומרכז ללימודי אחיות "בית ישראל פיליפס".
ב-2013 הצטרף המרכז למערכת הבריאות מאונט סיני , מערכת ללא מטרת רווח שנוסדה בידי בית החולים מאונט סיני.
בית ישראל הוקם בשנת 1890 על ידי קבוצה של 40 חרדים בלואר איסט סייד אשר ביניהם הפילנתרופ - הארי פישל, כאשר כל אחד מהם שילם 25 סנט בעבור פתיחת בית החולים, שיועד לשימוש תושבים יהודים שהיגרו, ובעיקר מהגרים חדשים.
בזמנים ההם בתי החולים בניו יורק טיפלו רק בתושבים שהתגוררו בעיר מעל לשנה.
בתחילה, נפתחה מרפאה בלואר איסט סייד ובשנת 1891 היא הועברה לבניין בית החולים הראשון שבו היו 20 מיטות.
בשנת 1902 הועבר בית החולים לבניין עם 115 מיטות.
בשנת 1929 עבר בית החולים לבניין בעל 13 קומות ו-500 מיטות במיקום הנוכחי, מול כיכר טויווסאנט.
הבניין שליד, ששימש בעבר את בית החולים הכללי של מנהטן, נרכש על ידי בית החולים בשנת 1964 ואז שונה שמו למרכז הרפואי בית ישראל.
עד אמצע שנות השמונים, התרחב בית החולים מעבר לבסיס היהודי שבו.
בשנת 1988 הייתה בבעלות בית החולים רשת המרפאות לטיפול בגמילה מהרואין הגדולה בארצות הברית, בה טופלו כ-7500 מטופלים בשנה.
ב-1994, במשך ארבעת החודשים האחרונים לחייו היה מאושפז במקום הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד שנפטר בין כותלי המרכז הרפואי.
נכון לשנת 2010, המרכז הרפואי בית ישראל כולל כמעט כל תחום התמחות ברפואה, בין היתר: רפואת חירום, רפואה פנימית, רפואת אף אוזן גרון, כירורגיה, רדיולוגיה, רפואת משפחה, דרמטולוגיה, גינקולוגיה וילודה, נוירולוגיה, אופתלמולוגיה, פתולוגיה, פסיכיאטריה, פודיאטריה ואורולוגיה.
בית החולים נראה מספר פעמים בסדרה "חברים" ובו התאשפזה פיבי בופה.
ביולי 2016, בעקבות משבר פיננסי הוחלט על סגירת חלק מהמרכז הרפואי.
המרכז הפיננסי קונפיננסאס (בספרדית: Centro Financiero Confinanzas; ידוע גם בכינוי "מגדל דוד" (Torre de David), על שם מתכננו, דוד בריימבורג) הוא גורד שחקים ופיל לבן בקרקאס.
גובהו 190 מטר, והוא הבניין השלישי בגובהו בוונצואלה.
בנייתו של הבניין החלה ב-1990, והוא נועד לשמש כבניין משרדים.
בראשו אף הוקם מנחת מסוקים.
במהלך 1994 פקד את ונצואלה משבר כלכלי חמור, עקב קריסתם של בנקו לטינו, הבנק השני בגודלו במדינה, ושל 16 בנקים נוספים בעקבותיו.
כתוצאה מהמשבר, הופסקה בנייתו של הבניין, הוא הולאם על ידי הממשלה, והוא נותר שומם, עוד בטרם הותקנו בו מעליות, מערכות חשמל, חיבור למים זורמים ואף חלק מהקירות והחלונות.
מצוקת הדיור בוונצואלה גרמה לכך שהחל מ-2007 החלו לפלוש לבניין משפחות רבות שקבעו בו את מעונן, תוך עצימת עין מצד הממשלה.
נכון לשנת 2011, מאכלסים את הבניין כ-2,500 דיירים, המתגוררים ב-28 מתוך 45 הקומות.
התושבים התקינו בעצמם חיבורים חלקיים למים ולחשמל וחלקם אף מפעילים בבניין בתי עסק.
לבניין יש הנהלה, המספקת גם שירותי אבטחה ותרבות לדיירים, והם משלמים לה מדי חודש כ-150 בוליבר (נכון ל-2011) לשם כיסוי ההוצאות.
בשנת 2014 החלה ממשלת ונצואלה בפינוי המבנה מיושביו ובשיכונם בדיור חלופי, בשל המפגעים הבטיחותיים בו.
המרכז הפנורמי בים המלח (אנגלית Dead Sea Panoramic Complex) הוא מרכז תיירותי השוכן על רכס זארא בהרי מואב שבירדן, במרחק של כשני קילומטרים צפונית-מזרחית למקום שפכו של ואדי זרקא-מעין אל ים המלח.
המרכז ממוקם על שפת המצוק בגובה של 75 עד 100 מטרים מעל פני הים, ובו שתי מרפסות תצפית המחוברות זו לזו בטיילת: האחת בצידו המערבי של המרכז צופה אל עבר ים המלח שחופו מרוחק ממנה כקילומטר אחד בלבד, מגובה של כ-500 מטרים; והאחרת בצידו הדרומי, צופה לעבר ואדי זרקא-מעין.
המרכז נפתח בשנת 2005 והוא מנוהל על ידי החברה הירדנית המלכותית לשמירת הטבע (The Royal Society for the Conservation of Nature).
בד בבד עם הקמתו של המרכז, נסלל כביש חדש המקשר אותו אל מידבא ואל מעיינות חממאת מעין שבואדי זרקא-מעין מדרום וממזרח, ואל חוף הים במערב.
מאז שנת 2011 פועל המרכז על אנרגיה סולרית.
במרכז פועל מוזיאון העוסק באספקטים הגאולוגיים, האקולוגיים, הארכאולוגיים וההיסטוריים של ים המלח, וכן בעתידו.
עוד שוכנים באתר מסעדה, אולם כינוסים, חנות ואמפיתיאטרון פתוח.
המרכז הפרנציסקני ללימודי הנצרות במזרח (לטינית Studia Orientalia Christiana; איטלקית Centro Francescano di Studi Orientali Cristiani) הוא מוסד מחקר פרנציסקני אשר נוסד על ידי משמורת ארץ הקודש ב-16 בספטמבר 1954 בקהיר.
המרכז שוכן בבנין ששימש כשגרירות הרפובליקה של ונציה בעיר, וב-1632 הפך למנזר מוסקי הפרנציסקני ולכנסיית הרובע הקתולית בעיר, המוקדשת לעליית מרים המקום התרוקן מתושביו לאחר מהפכת הקצינים החופשיים במצרים ב-1952.
מטרותיו של המרכז הן לעסוק במחקר היסטורי של ארץ הקודש ושל העדות הנוצריות במזרח התיכון, בעיקר הנצרות הקופטית, הארמנית והערבים הנוצרים.
המרכז מפרסם פרסומים שונים אודות נושאי מחקרו ומקיים מגע תרבותי עם העולם הנוצרי והלא-נוצרי.
ספריית המוסד החלה את דרכה בספרים שנאספו ממנזרי משמורת ארץ הקודש, וכיום היא מונה למעלה מ-50,000 ספרים וכ-1,000 כתבי עת וכתבי יד ערבים-נוצרים ומערביים.
הספרייה נחלקת לשני אגפים - אגף כללי בתחומי תאולוגיה, היסטוריה, גאוגרפיה ואמנות; ואגף שבו מרוכז חומר בנושא המורשת התרבותית של הקהילות הנוצריות במזרח.
המרכז מוציא לאור מאז 1956 את כתב העת "Studia Orientalia Christiana Collectanea" ובו טקסטים באיטלקית, צרפתית, ערבית וקופטית.
המרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד הוא בית חולים צבאי בעיר בת'סדה שבמדינת מרילנד בארצות הברית, בסמוך לעיר וושינגטון.
הוא הוקם בשנת 2011 כתוצאה ממיזוג בין שני בתי חולים צבאיים - המרכז הרפואי הלאומי של הצי בעיר בתסדה והמרכז הרפואי וולטר ריד של צבא ארצות הברית בוושינגטון.
המרכז הרפואי הנוכחי, אחד החשובים ביותר של חיל הרפואה האמריקאי, ממלא שני תפקידים בולטים שמילאו קודמיו - אשפוז ראשוני של פצועים של זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית, שנפגעו מחוץ לגבולותיה, ומתן שירות רפואי לנשיא ארצות הברית המכהן ולבני משפחתו.
תולדות המרכז הרפואי וולטר ריד
המרכז הרפואי וולטר ריד () הוקם בשנת 1898 בשטח מחנה צבאי בדרומה של וושינגטון תחת השם "בית החולים הכללי וולטר ריד", על שמו של וולטר ריד, רופא צבאי, חלוץ במחקר מחלות זיהומיות.
בשנת 1909, כשמנה 65 מיטות אשפוז, עבר בית החולים למיקומו הקבוע בצפונה של וושינגטון.
ב-1923 השתכן בצידו בית הספר לרפואה של הצבא.
ב-1951 קיבל המרכז את השם שנשא עד לסגירתו.
באותה שנה כלל קמפוס בית החולים כמאה בניינים.
בשנים שלאחר מכן התרחב המוסד מאוד ובין השאר הוקם בו מכון מחקר (במקום בית הספר לרפואה) ובית ספר לאחיות.
שטח בנייני המרכז הרפואי השתרע בסופו של דבר על פני 113 אלף מטרים מרובעים.
בהמשך הוכפפו לו שבעה בתי חולים ומרפאות צבאיות נוספים במדינות מרילנד ווירג'יניה.
בשיא גודלו הכיל בית החולים 250 מיטות אשפוז קבועות וקיבל 14 אלף מאושפזים בשנה.
במשך השנים אושפזו בו אלפי חיילים שנפצעו במלחמת העולם השנייה, במלחמת קוריאה, במלחמת וייטנאם ובמלחמות באפגניסטן ובעיראק.
בשנים האחרונות לקיומו, מ-2007 ועד סגירתו ב-2011, עמד המרכז הרפואי בצילן של טענות לרשלנות רפואית ויחס פגום למאושפזים שאירעו בין כתליו, אשר היו נושא לחקירות מצד הממשל הפדרלי והקונגרס.
תולדות המרכז הרפואי של הצי
בשנת 1938 הקצה הקונגרס כספים להקמת בית חולים חדש עבור הצי האמריקני והנשיא רוזוולט בחר עבורו את מיקומו בעיר בתסדה, כשבעה קילומטרים מבית החולים וולטר ריד.
הוא נפתח ב-1942. המרכז הרפואי שהוקם כלל גם את בית הספר לרפואה של הצי ויחידות נוספות.
הוא נועד במקור להכיל 1,200 מיטות אך עד סיום מלחמת העולם השנייה כבר הגיע מספרן לכ-2,450 במבנים זמניים.
ב-1960 החלה תוכנית בינוי נרחבת להרחבת בית החולים.
בשנת 1973 מוזגו לתוכו יחידות נוספות והוא נקרא משם ואילך כמרכז הרפואי הצבאי הלאומי של הצי.
ב-1975 החל ביצוע תוכנית בינוי גדולה נוספת להרחבת בית החולים עד לתכולה של 500 מיטות אשפוז וב-1979 הסתיים סילוק המבנים הזמניים ממנו.
המגדל בבית החולים, מראשוני הבניינים שהוקמו בו, הוכלל באותה שנה במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.
בשנת 2003 יצאו כ-1,000 אנשי סגל של בית החולים לעיראק לטפל בחיילי ארצות הברית, באנשי האו"ם שם ובחיילים ואזרחים עיראקיים.
מאז אושפזו בבית החולים למעלה מ-1,500 אנשי הצי ואזרחים אמריקניים שנפגעו בעיראק.
בשנת 2005 הוחלט במסגרת תוכנית פינוי הבסיסים של משרד ההגנה של ארצות הברית על מיזוג שני המרכזים הרפואיים (וכן בית חולים נוסף בווירג'יניה וכ-20 מרפאות אזוריות) למרכז אחד, שבו ישרתו אנשי צוות רפואי של הצבא, הצי וחיל האוויר.
היחידות השונות של שני בתי החולים אוכלסו בהדרגה בקמפוס המרכז הרפואי של הצי, ובאוגוסט 2011 הסתיים פינוי קמפוס בית החולים וולטר ריד והוא נסגר.
המרכז הרפואי המאוחד החל לפעול תחת שמו החדש ב-14 בספטמבר באותה שנה.
עלות המיזוג בין שני בתי החולים עלתה בהרבה על המתוכנן והגיעה ל-2.6 מיליארד דולר.
כיום משתרע המרכז הרפואי על פני 983 אלף מטרים מרובעים (כמחציתם - שטח מרפאות החוץ).
ב-2011 היו בו 345 מיטות אשפוז, אושפזו בו 9,158 איש (מזה כ-20% יולדות) ו-669 אלף מטופלים ביקרו במרפאות החוץ שלו.
במרכז הרפואי שוכנת המחלקה הצבאית האמריקנית הגדולה ביותר לאורתופדיה ולשיקום.
המרכז הרפואי משמש מאז 2007 גם כמקום משכנה של מפקדה בחיל הרפואה האמריקני, המופקדת על מתן שירותים רפואיים לאנשי הכוחות המזוינים האמריקניים במחוז קולומביה וכן במדינות וירג'יניה, וירג'יניה המערבית, מרילנד, פנסילבניה וניו ג'רזי.
הטיפול הרפואי בנשיאי ארצות הברית
לאחר הקמת המרכז הרפואי של הצי הציעה הנהלתו לנשיא רוזוולט, שהיה משותק בשתי רגליו עקב מחלת הפוליו, להעניק לו כל שירות רפואי שיידרש לו.
בעקבות זאת מונה רשמית רופא לנשיא מקרב אנשי הסגל הרפואי של בית החולים.
מאז ואילך השתמשו מרבית נשיאי ארצות הברית בשירותי המרכז הרפואי של הצי או באלו של בית החולים וולטר ריד לצורך טיפול בהם ובבני משפחתם הקרובה.
נהוג כי נשיא ארצות הברית משלם עבור טיפולים אלו מכיסו.
גם סגן הנשיא וחברי הקונגרס זכאים לקבל שירותי רפואה במרכז הרפואי.
ב-22 בנובמבר 1963 נערכה במרכז הרפואי של הצי נתיחת גופתו של הנשיא ג'ון קנדי, שנרצח באותו יום.
מהלכה וממצאיה נותרו שנויים במחלוקת במסגרת פרשת מותו של קנדי.
הנשיא רונלד רייגן נותח בבית החולים פעמיים במהלך תקופת כהונתו, וגם אשתו ננסי רייגן נותחה שם.
הגברת הראשונה מלאניה טראמפ התאשפזה בבית חולים לצורך ניתוח.
ב-2 באוקטובר 2020 פונה הנשיא דונלד טראמפ לבית החולים, לאחר שהודיע ב-1 באוקטובר כי הוא ואשתו מלאניה נמצאו חיוביים לנגיף הקורונה.
בנוסף נודע כי הנשיא סובל מתסמינים קלים
המרכז הרפואי האזורי לנדשטול הוא בית חולים צבאי אמריקאי השוכן ליד העיירה לנדשטול במדינת ריינלנד-פפאלץ שבמערבה של גרמניה.
לנדשטול הוא בית החולים הצבאי הגדול ביותר מחוץ לגבולותיה היבשתיים של ארצות הברית ובית החולים האמריקאי השלישוני היחיד באירופה.
הוא משרת את אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית המוצבים באירופה ואת בני משפחותיהם.
בנוסף הוא מהווה מתקן אשפוז לחיילי ארצות הברית ובני בריתה, שנפצעו בפעילות מבצעית במזרח התיכון, בעיראק, באפגניסטן ובאפריקה ותחנת מעבר עבורם לפני הטסתם לארצות הברית.
הובלת הפצועים אל בית החולים וממנו נעשית דרך בסיס האוויר האמריקאי רמשטיין, השוכן בקרבתו.
הקמת בית החולים החלה בשנת 1951 והוא נקרא בתחילה בית החולים הכללי מס' 320. בשנת 1953 נפתח בית החולים רשמית ובשנה שלאחר מכן קיבל את השם בית החולים הכללי מס' 2.
בשנות התשעים, במסגרת ארגון מחדש לאחר תום המלחמה הקרה, נסגרו מספר בתי חולים צבאיים אמריקאים בגרמניה או הוסבו למרפאות, וב-1997 נותר לנדשטול בית החולים הצבאי האמריקאי היחיד באירופה.
אז הוסב שמו לשמו הנוכחי.
במרוצת השנים טיפל בית החולים בנפגעים מאירועים רבים, לרבות הפיגוע בבסיס הנחתים האמריקאים בביירות ואסון התצוגה האווירית ברמשטיין, ב-4,000 נפגעים ממלחמת המפרץ ו-800 נפגעים מהפעילות הצבאית האמריקאית בסומליה.
במהלך מלחמת האזרחים ביוגוסלביה טופלו בבית החולים אזרחים בוסנים שנפגעו בסרייבו.
לבית החולים הובאו נפגעים מהפיגועים בשגרירויות ארצות הברית באפריקה ובמשחתת קול.
חלק מסגל בית החולים יצא לטפל באזרחים ברואנדה לאחר רצח העם שם.
לאחר פרוץ מלחמת עיראק ב-2003 החלו לזרום נפגעים רבים אל בית החולים.
אז תוגברו בו שירותי הטראומה והוא הוכר במרכז טראומה בדרגה I.
לאחר תום מלחמת עיראק והנסיגה ההדרגתית של צבאות המערב מאפגניסטן פחתה הפעילות בבית החולים וסיווגו הורד למרכז טראומה בדרגה III.
בשנת 2013 היו בבית החולים 147 מיטות אשפוז ובנוסף 218 מיטות עבור פצועים המוטסים אליו לפני העברתם לארצותיהם.
בנוסף לשירותי הטראומה היו בו בין השאר שירותי אונקולוגיה, נוירוכירורגיה, מיילדות וטיפול נמרץ ביילודים ופסיכיאטריה.
עבדו בו 3,300 אנשי סגל רפואי מהצבא, חיל האוויר והצי של ארצות הברית ועובדים אזרחיים.
בממוצע היו בו 6,900 אשפוזים ו-1,100 לידות מדי שנה.
בשנת 2005 התיר צבא ארצות הברית תרומת איברים להשתלה מפצועי קרבות שנפטרו בבית החולים, ומאז ועד 2010 נתקבלו ממנו 142 איברים להשתלה.
בבית החולים קיימים חדרי אירוח עבור בני משפחות של פצועים קשים המובאים אליו.
בשנת 2014 החלו העבודות להקמת מתחם חדש שיחליף את מתחם בית החולים המיושן, בתקציב פדרלי אמריקאי של 990 מיליון דולר.
בניית המרכז החדש צפויה להסתיים בשנת 2021.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי אוטרכט הוא בית חולים ציבורי בעיר אוטרכט שבהולנד.
זהו בית החולים הגדול ביותר בעיר ובו למעלה מ-1,000 מיטות אשפוז וכ-11,000 עובדים.
בית החולים מסונף לאוניברסיטת אוטרכט.
הוא מוסמך כאחד מ-11 מרכזי טראומה בהולנד.
המרכז הרפואי הנוכחי נוצר בשנת 1999 על ידי איחוד בית החולים האוניברסיטאי אוטרכט, בית החולים לילדים על שם וילהלמינה והפקולטה לרפואה של אוניברסיטת אוטרכט.
בית החולים האוניברסיטאי, שנפתח בשנת 1872, שכן בעבר בתוך העיר.
באמצע שנות השמונים עבר לקמפוס חדש בשוליה המזרחיים של העיר, בשכנות לקמפוס העיקרי של האוניברסיטה.
הבניינים שבהם שכן בעבר נהרסו ברובם או הוסבו לבנייני מגורים.
בית החולים לילדים נפתח ב-1888 וב-1999 עבר לבניין חדש בשכנות לבית החולים הכללי.
בקמפוס החדש שוכנים גם בנק דם ובית החולים הצבאי המרכזי בהולנד.
בנייני הקמפוס מקושרים ביניהם במעברים תת-קרקעיים.
המרכז הרפואי האוניברסיטאי חבר בפדרציה של בתי החולים האוניברסיטאיים בהולנד.
המרכז הרפואי הישראלי לאלצהיימר הוא מרכז רפואי המתמחה במתן טיפול מקיף לחולים ולבני משפחותיהם בכל שלבי מחלת אלצהיימר או מחלות דמנציה אחרות.
על פי ההערכה, בישראל עומד מספר חולי אלצהיימר ומחלות דמנציה אחרות על כ-120,000 כאשר שכיחות המחלה עולה באופן משמעותי עם הגיל.
מרכז אלצהיימר ממוקם ברמת גן בסמוך לבית החולים תל השומר, והוא המרכז הרפואי היחיד בישראל המתמחה באופן בלעדי בטיפול במחלת אלצהיימר, ומטפל במאות חולים מדי שנה, הן במסגרת הטיפול ארוך הטווח והן במסגרת שירותי האבחון והייעוץ.
בנוסף עוסק המרכז במחקר ובפיתוח תוכניות הדרכה לצוותים רב מקצועיים המטפלים בחולי אלצהיימר.
המרכז הרפואי לאלצהיימר נוסד בשנת 1994 כעמותה ציבורית ללא כוונת רווח, ובשנת 2001 נפתח כמרכז רפואי פעיל.
המרכז בנוי על שטח של כ-4,000 מ"ר ומאושפזים בו כ-140 חולים בארבע מחלקות שונות המותאמות לדרגות תפקוד שונות.
יו"ר המרכז לאלצהיימר הוא פרופ' מיכאל דוידזון, מומחה, מרצה וחוקר בעל שם עולמי בתחום, פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב ומנהל המחלקה הפסיכיאטרית של המרכז הרפואי ע"ש שיבא.
פרופ' דוידזון חתום על למעלה מ-250 פרסומים בספרות המקצועית העולמית ופעיל במחקרים רבים בנושא דמנציה ואלצהיימר.
המרכז לאלצהיימר נמצא בתהליך התרחבות ובניית בניין נוסף על שטח של כ-8,000 מ"ר בתמיכת משרד הרווחה והמוסד לביטוח לאומי.
בבניין החדש, שעתיד להיפתח באופן מלא במהלך שנת 2017, יפעלו שלוש מחלקות נוספות שבהן יאושפזו כ-100 חולים נוספים.
כמו כן יפעל בבניין החדש מרכז קהילתי-רפואי ייחודי לטיפול יום, אשר ינגיש את שירותי המוסד גם לחולי אלצהיימר המתגוררים בביתם ומטופלים בקהילה.
בשנים 2015–2016 נבחר המרכז לאלצהיימר על ידי האגף לגריאטריה במשרד הבריאות לקבל תעודת הוקרה הניתנת למוסדות סיעודיים/תשושי נפש.
התעודה ניתנת למוסדות נבחרים ברחבי הארץ על פי קריטריון של איכות טיפול ורמת שירות.
מרכז אלצהיימר מותאם למגורים של חולים הסובלים מדמנציה ומבנה המרכז מחולק לארבע קומות, כשכל קומה מאכלסת מחלקה אחת המיועדת ל-30–40 חולים.
במרכז הרפואי לאלצהיימר פועל צוות רב תחומי האחראי לבניית תוכניות הטיפול של החולים המאושפזים במקום בהתאמה למצבם הקוגניטיבי והפיזי.
מערכי הטיפול במרכז כוללים מערך רפואה, מערך סיעודי, מערך פיזיותרפיה, מערך עבודה סוציאלית, מערך ריפוי בעיסוק ותעסוקה, מערך טיפול רגשי ומערך תזונה.
במרכז אלצהיימר פועל מערך מחקר העוסק בחקר העבודה הקלינית בתחומי הטיפול שונים בשיתוף מוסדות אקדמיים מוכרים כגון אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת חיפה, המכללה האקדמית עמק יזרעאל ועוד.
כל המחקרים במרכז נערכים באישור ועדת האתיקה של המחלקה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן ומתפרסמים בכתבי עת מקצועיים מובילים בארץ ובעולם ובאמצעי תקשורת שונים.
מחקרים בולטים שנערכו במרכז אלצהיימר:
השפעת שירה על שפה של חולי אלצהיימר.
המחקר בחן את ההשפעה של שירה בקבוצות טיפול במוזיקה על כישורי השפה של חולי אלצהיימר במצב בינוני מתקדם של המחלה.
תוצאות המחקר הצביעו על שיפור ביכולת השיחה וביכולת השירה של החולים שהשתתפו בקבוצות הטיפול לעומת קבוצת ביקורת.
נצפה שינוי מובהק במבחן שפה שנערך לחולים לפני ואחרי ההתערבות.
בקבוצת המחקר נעצרה ההתדרדרות ביכולת השפתית לעומת המשך ירידה ביכולת בקבוצת הביקורת.
השפעת מוזיקת רקע על חוסר שקט בחולי אלצהיימר.
המחקר בחן את יעילות השפעת המוזיקה על מידת חוסר השקט בקרב חולים המאושפזים במרכז.
הממצאים הצביעו על ירידה מובהקת במאפיינים של חוסר שקט בזמן שנוגנה מוזיקה, כגון צעקות, בקשות חוזרות לתשומת לב וכדומה.
כמו כן נצפו התנהגויות חיוביות שכללו שירה, תיפוף מקצב השיר, חיוך ועוד.
מנגד, בזמן שבו לא הושמעה מוזיקה עלו מספר ההתנהגויות הבעייתיות וירדו מספר ההתנהגויות החיוביות.
השפעת מוזיקת רקע בזמן ארוחות על מידת חוסר שקט בקרב חולי אלצהיימר.
בעקבות תוצאות מחקר קודם שהצביעו על ירידה מובהקת במידת חוסר השקט בזכות מוזיקת רקע מותאמת, נבחנה יעילות השמעת מוזיקת רקע בזמני הארוחות (בוקר, צהריים וערב) בכל מחלקות המרכז לאלצהיימר.
תוצאות המחקר הצביעו על ירידה בחוסר השקט של חולים בזמן האוכל, דבר שתורם לסביבת אכילה שקטה ומאוזנת ומשפיע על המצב התזונתי של החולים.
מרכז אלצהיימר עוסק בפיתוח תוכניות הכשרה והדרכה לאנשי מקצוע בתחום הטיפול באלצהיימר ומקיים הדרכות לצוותים שונים במרכז וכן לצוותים מקצועיים ממוסדות אחרים העוסקים בזקנה.
פרויקטים להכשרה והדרכה שפותחו במרכז:
תוכנית הדרכה לשימוש במוזיקה בטיפול יומיומי בחולי אלצהיימר.
התוכנית מיועדת למטפלים סיעודיים ולבני משפחה ומטרתה להקנות כלים פשוטים שיאפשרו שימוש באלמנטים מוזיקליים שונים (שירה, קצב, מוזיקה מוקלטת) בזמן טיפול יומיומי בחולי אלצהיימר.
השימוש במוזיקה מקל ביצוע פעילויות שונות וכן עוזר להתמודד עם התנגדויות בזמן טיפול.
תוכנית הדרכה בנושא תקשורת עם חולי אלצהיימר.
התוכנית מיועדת לאנשי צוות המטפלים בחולי אלצהיימר ומטרתה להקנות כלים לתקשורת נכונה עם החולים תוך התייחסות לקושי של אובדן שפה שמתלווה למחלה והבנת הקושי הרגשי הנמצא בבסיס ההתנהגות של החולה.
סדרת חוברות הדרכה לטיפול בבית.
החוברות מיועדות לבני משפחה ולמטפלים עיקריים המטפלים בחולה בקהילה, ומטרתן לתת ליווי והדרכה לאספקטים שונים של הטיפול בבית (כגון תעסוקה, פיזיותרפיה, סיעוד ועוד) על מנת לשפר את איכות חייו של החולה והמטפל העיקרי.
המרכז הרפואי לאלצהיימר עוסק בהעלאת המודעות למחלת אלצהיימר ובשינוי עמדות שליליות כלפיה.
כחלק מפעילות זו תמך המרכז בהוצאה לאור של הספר "בוקר טוב אלץ היימר" מאת הסופר אמנון שמוש.
בספר מתאר שמוש את השנים שבהן טיפל באשתו שהייתה חולת אלצהיימר.
בנוסף, הפיק המרכז ערב השקה לקראת צאתו לאור של הספר בהשתתפות פרופ' שלמה מור-יוסף מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי, פרופ' בן ציון זילברפרב, הסופר אברהם ב.
בספטמבר 2016 ערך המרכז לאלצהיימר כנס לציון יום אלצהיימר הבינלאומי ולרגל פתיחת הבניין החדש במרכז.
האירוע התקיים בשיתוף פעולה עם הגופים הגדולים בישראל האמונים על הטיפול במחלה: משרד הבריאות, המוסד לביטוח לאומי, עמותת עמדא (ארגון אלצהיימר הישראלי), ג'וינט-אשל (ארגון לפיתוח שירותים למען הקשיש בישראל), האגודה הישראלית לגרונטולוגיה; וכן בשיתוף עם אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת בר-אילן.
עם המשתתפים והדוברים באירוע נמנו שר הבריאות הרב יעקב ליצמן, מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי פרופ' שלמה מור-יוסף, יו"ר האגודה הישראלית לגרונטולוגיה פרופ' יצחק בריק, מנכ"ל קופת חולים מאוחדת זאב וורמברנד, נשיא אוניברסיטת בר-אילן פרופ' דניאל הרשקוביץ, פרופ' דוד פסיג ובכירים נוספים.
בינואר 2017 נערך במרכז ערב לקידום המודעות למחלת אלצהיימר, באירוע שבו גם נחנך אולם כנסים חדש למרכז על שם ד"ר מריה רוסי אסכולי.
הערב נערך בהשתתפות פרופ' אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון בדימוס, אשר נתן הרצאה, פרופ' דוד האן האפוטרופוס הכללי שנשא דברים, ובכירים נוספים מתחום המשפט.
ביוני 2017, בערב להעלאת המודעות למחלה, הרצו במרכז אלי גרונר, מנכ"ל משרד ראש הממשלה, וד"ר קירה רדינסקי, המדענית הראשית ב-ebay ישראל.
בערב זה, בהשתתפות בכירים רבים, נחנכה גם המחלקה החדשה במרכז.
כמו כן, מרכז אלצהיימר מעניק מדי שנה מלגות לתלמידי בית הספר לאמנויות הבמה בית צבי אשר משתתפים בפרויקט קהילתי המפגיש את התלמידים עם חולי אלצהיימר במרכז להופעות ולפעילות משותפת.
מרכז צ'ו טאי פוק בינהאי טיינג'ין הוא גורד שחקים סופר גבוה בעיר טיינג'ין שברפובליקה העממית של סין.
בנייתו של הבניין התחילה בשנת 2013 והסתיימה בשנת 2019. המבנה כולל, בין היתר, מלון וחדרי משרדים.
הבניין מתנשא לגובה של 530 מטר ובנוי על מגרש של 252 דונם.
המרכז הפיננסי העולמי צ'ונגצ'ינג, הידוע גם בשם המבנה הפיננסי הגלובלי (בסינית: 环球金融中心) הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר נמצא בעיר צ'ונגצ'ינג שממוקמת דרום-מערב סין.
בניין המשרדים מתנשא לגובה של 339 מטר (1,112 רגל) וכולל 79 קומות (מתוכן 6 קומות תת-קרקעיות).
המגדל משתרע על שטח של 204,400 מטר רבוע וכולל 43 מעליות.
בניית המגדל החלה בשנת 2010 והסתיימה בשנת 2014.
המרכז הפיננסי העולמי בגואנגג'ואו (נקרא גם בשם המגדל המערבי של גואנגג'ואו) הוא גורד שחקים סופר גבוה בעל 103 קומות אשר מתנשא לגובה של 438.6 מטרים וממוקם במחוז טיאנאה, גואנגג'ואו, סין.
המרכז הפיננסי העולמי בגואנגג'ואו הוא המגדל ה-28 בגובהו בעולם והמהווה אחד ממגדלי התאומים של גואנגג'ואו.
בניית המבנה, שתוכננן על ידי וילקינסון אייר, החלה בדצמבר 2005 והושלמה בשנת 2010. המבנה משמש למרכז כנסים, מלון ומשרדים.
קומות 1 עד 66 משמשות למשרדים, קומות 67 ו-68 משמשות עבור ציוד מכני, בקומות 69 עד 98 ממוקם מלון ארבע העונות עם הלובי אשר נמצא בקומה ה-70, קומות 99–100 משמשות לסיפון תצפית.
המגדל משתרע על שטח של 250,095 מטרים רבועים וכולל כ-71 מעליות.
בעבר, המגדל היה ידוע בשם המגדל המערבי של גואנגג'ואו.
המרכז הרפואי יוספטל הוא בית חולים הממוקם בעיר אילת.
נוסד בשנת 1968 בתכנונם של האדריכלים אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני, ונקרא על שם השר גיורא יוספטל.
המרכז הרפואי שייך לשירותי בריאות כללית ומטפל בתושבי האזור וגם בעשרות אלפי התיירים הפוקדים את אילת וסביבתה בקיץ ובחגי ישראל.
לפני הקמתו של יוספטל שימש את תושבי אילת צריפון בשכונה א' כבית חולים.
מנהלת המרכז הרפואי יוספטל ומרחב אילת היא דוקטור יפה אשור אשר החליפה את דוקטור רויטל לוי חברוני.
המרכז הרפואי כולל מחלקות כגון, מחלקה כירורגית, אונקולוגית ואשפוז יום אונקולוגיה, מחלקת ילדים וילודים, מחלקת נשים, מחלקת פנימית וטיפול נמרץ, מחלקת יולדות וחדר לידה.
בנוסף, ישנן מרפאות חוץ שונות שמטפלות בעיות רפואיות שונות ביניהן-שמיעה, אף אוזן גרון, אנדוקרינולוגיה ילדים, ריאות ותפקודי ריאות וגסטרו, אורתופדיה ופלסטיקה.
לצידן של מחלקות אלה פועלים במרכז הרפואי מכונים-ביניהם מכון להתפתחות הילד, מכון רנטגן, מכון לרפואת עור, מכון לרפואת עיניים ועוד.
בנוסף לכך, במרכז הרפואי מצוי תא לחץ, המיועד לטיפול בנפגעי צלילה, אך משמש גם לטיפול במחלות אחרות.
במרכז הרפואי יוספטל 65 מיטות אשפוז, ארבעה חדרי ניתוח בהם מבוצעים כ-4000 ניתוחים בשנה.
בנוסף, מתקיימות בו כ-850 לידות בשנה ובחדר המיון נספרו מעל ל-52 אלף פניות במהלך השנה.
בבית החולים ישנו תא לחץ אשר הוא מיועד לטיפול בנפגעי צלילה, בשנת 2009 אישר משרד התרבות והספורט למרכז הרפואי יוספטל לבנות תא לחץ חדש ומתקדם, תא הלחץ במרכז הרפואי הוא המתקן היחידי בכל האזור שמשמש לטיפול באנשים שנפגעו במשך צלילה.
חדר היולדות במרכז הרפואי ייחודי הן בגלל ריחוקו הגאוגרפי המשמעותי ממקומות ישוב אחרים במדינת ישראל, והן בגלל הנוף הניבט ממנו.
מחדר הלידה במרכז הרפואי אפשר לצפות בים סוף, דבר המשרה שלווה ורוגע על היולדות.
אחד המאפיינים הייחודיים למחלקה הוא לידה בתוך המים.
אגף היולדות כולל ארבעה רופאים מומחים בתחום ואחת-עשרה מיילדות.
בשנת 2020, נפתח במרכז חדר אקוטי לטיפול בנפגעי תקיפה מינית, זאת בעקבות מקרה האונס הקבוצתי שאירע בעיר.
בחודש מרץ 2025, נחנך מכון MRI חדש בבית החולים.
מרפאות מחוזיות שמופעלות על ידי צוות יוספטל
לצד פעילות המרכז הרפואי השוטפת בתוך מבנה המרכז הרפואי יוספטל עצמו, מפעיל הצוות הרפואי של יוספטל מרפאות שמציעות טיפול רפואי במגוון תחומים ואבחון לקראת הפנייה לטיפול במרכז הרפואי.
המרפאות האלו מסייעות לא רק לציבור היהודי שמתגורר באילת ובאזור אלא גם לבדואים שמתגוררים בכפרי האזור, למבוטחי כללית השונים ועוד.
ב-2011, החלו הגורמים הרלוונטיים בהבנת חשיבותו של המרכז הרפואי בעיר ובגיוס תרומות, העברת תקציבים, הגדלת תקנים לצורך תגבור הצוות, גיוס רופאים מומחים חדשים ועוד.
מאז המרכז הרפואי החל במהפך תדמיתי אשר כולל שיפוץ המחלקות, בניית מיון מרווח מודרני וחדיש, קליטת רופאים חדשים, בניית אתר אינטרנט למרכז הרפואי.
בשנת 2021 הוצב באופן קבוע מסוק פינוי רפואי בבית החולים, בעקבות החלטת ממשלה מ-2019. המסוק ישמש לפינוי מהיר של חולים לבתי חולים אחרים, בעת הצורך.
המרכז הראשי לתקשורת מיוחדת הוא גוף פדרלי ברוסיה של סוכנות התקשורת הפדרלית המהווה שירות שליחויות האחראי להעברת ומסירת פריטים חשאיים ובעלי ערך, תרופות, נשק וסחורות מסוכנות, לרבות מזומנים.
שירותים אלה מתבצעים באמצעות מתן שירותי אבטחה ובשל כך הגוף מזוהה בציבור עם המכוניות המשוריינות המובילות מזומנים בין סניפי בנקים ומוסדות פיננסיים ברוסיה ועובדיה מסתובבים בנשק שלוף בעת העברת הכספים.
המרכז מהווה לממשיך דרכו של שירות התקשורת המיוחד של קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות והיה מנגנון תקשורת השליחויות של המשטרה החשאית של ברית המועצות משנת 1939. בשנת 1988, במסגרת השירות, הוקם המרכז הראשי לתקשורת מיוחדת.
ב-28 בדצמבר 1991 אורגן מחדש במתכונתו הנוכחית כגוף ממשלתי של הפדרציה הרוסית.
הוא מילא תפקיד מרכזי בסיוע להעתקת הארכיונים הממשלתיים מהבניין הישן בו היו למשכנם החדש והיה הגוף היחיד האמון על מתן שירותי שילוח בכל הנוגע למסירת דברי דואר במהלך אוניברסיאדת קאזאן (2013), בה מילא תפקיד מרכזי כגוף השילוח הבלעדי.
בנוסף, המרכז אחראי להעברת הקלפיות ופתקי ההצבעה ממחסני ועדת הבחירות המרכזית של רוסיה אל עמדות ההצבעה, כמו גם אבטחת מערך עיבוד פתקי הצבעה במהלך הבחירות במדינה.
כל סחורה שהמרכז אחראי על העברת מבוטחת בסכום של מאה מיליון דולר.
למרכז משרד ראשי במוסקבה וסניפים אזוריים בסנקט פטרבורג, קלוגה, ניז'ני נובגורוד, רוסטוב על הדון, סראטוב, יקטרינבורג, נובוסיבירסק וחברובסק.
למרכז נציגויות ב-71 מחוזות רוסיה ופועלים למעלה מ-180 מחלקות ויחידות סמך של המרכז, לרבות נקודת תקשורת מיוחדת בנמל החלל בייקונור.
לרשות המרכז 7,000 כלי נשק ולמעלה מ-1,700 כלי תחבורה שונים הנעים ב-1,200 מסלולים סדירים באורך 508,000 קילומטרים.
המרכז הרפואי האזורי דאבי מאונטיין (בסינית: 大别山区域医疗中心) הוא בית חולים קמפוס שנמצא במחוז חוביי, סין.
במקור, הוקם כקמפוס חדש להעתקת בית החולים המרכזי של הואנג-נג, והוסב במהירות למתקן הסגר כתגובה להתפרצות וירוס הקורונה בשנים 2019–2020.
בניית קמפוס בית החולים החדש החלה בשנת 2013 והמבנים בקמפוס הושלמו בשנת 2016 כפרויקט ארוך טווח להעתקת בית החולים המרכזי של הואנג-נג.
עם זאת, עקב התפשטותה המהירה של מגפת הקורונה בווהאן, הרשויות הודיעו ב-24 בינואר 2020 כי הקמפוס יומר במהירות לטיפול בחולי הנגיף.
העבודות להסבת הקמפוס החלו ב-25 בינואר 2020. העבודות הושלמו ב-28 בינואר 2020 לאחר 48 שעות ובית החולים החל לקבל חולים בשעה 10:30 בערב.
העיצוב המקורי של הקמפוס אפשר קיבולת של 2,000 מיטות.
כמתקן להסגר למגפת הקורונה בין השנים 2019–2020, כיום יש בקמפוס קיבולת של 1,000 מיטות.
המרכז הראשי למודיעין חלל הוא המתקן הצבאי הרוסי, הפועל כמרכז הבקרה של מערכת בקרת החלל הרוסית.
כפוף לארמייה ה-15 של חיל החלל.
המרכז ממוקם במחוז מוסקבה (בסיס נוגינסק-9, יחידה צבאית 61437).
עד ל-1 בדצמבר 2011 נקרא בשם שם "מרכז ניטור החלל" (Центр контроля космического пространства) צוותי המרכז מורכבים מקציני חלל ומודיעין וכוללים 300 איש.
המרכז משמש למתן תמיכה באיסוף מידע על פעילויות החלל של המדינה ומניעת פעילויות ריגול מהחלל חלל של מדינות זרות.
לצורך ביצוע משימות אלה מוטל עליו:
לאתר אובייקטים בחלל במסלול גיאוצנטרי;
לזהות אובייקטים בחלל לפי סוג;
לקבוע זמן ואזור נפילה אפשרית של חפצים במרחב במצבי חירום;
לנטר קרבה מסוכנת לאורך נתיב הטיסה של חלליות מאוישות רוסיות;
לקבוע פרמטרים של תמרון החלליות;
להודיע על טיסות של חלליות זרות המתקרבות למרחב האווירי הרוסי;
לספק מידע על טילים בליסטיים;
לנהל קטלוג של אובייקטים בחלל
לשלוט על האזור הגיאוסטציוני של החלל;
לתת ניתוח והערכה של סביבת החלל.
עם שיגור הלוויין הראשון ב-4 באוקטובר 1957 החל עידן החלל.
חפצים מלאכותיים החלו להופיע במסלולי כדור הארץ כשמספרם בשנות ה-60 כבר עלה על מאה.
בשנת 1963, על מנת לשלוט על המרחב הקרוב לכדור הארץ ולחשב את מסלול האובייקטים בברית המועצות, הוחלט ליצור את המרכז לבקרת החלל.
בשלב הראשון תוכנן לקבל מידע באמצעות שתי יחידות מכ"ם ייעודיות שנבנו על בסיס מכ"ם מדגם דנייסטר בסמוך לאירקוצק ועיבוד מידע שהיה אמור להתבצע במרכז מיוחד לבקרת החלל.
ב-6 במרץ 1965 נחתמה הנחיית המטה הכללי של כוחות ההגנה האווירית על גיבוש מרכז מודיעיני לענייני חלל, מרכז זה הוקם על בסיס מכון המחקר המתמחה 45 של משרד ההגנה (SNII MO).
יום זה מאז 1970 הוא יום הולדתו של המרכז.
באפריל 1965 קיבלה הממשלה החלטה לבנות קומפלקס של מבנים טכנולוגיים עבור לשכת העיצוב המרכזית במחוז נוגינסק שבמחוז מוסקבה, המכונה נוגינסק-9, וב-27 באפריל התמקמו בו צוותי המרכז.
ב-7 באוקטובר 1965, הוקצה ליחידה מספר - היחידה הצבאית מספר 28289.
עד 1 באוקטובר 1966, נקרא המרכז בשם "הצוות המיוחד לבקרת החלל" ובאותו יום בהנחיית המטה הכללי, הפך הצוות ל"מרכז בקרת החלל".
בשנת 1970 הועלה המרכז לרמת מוכנות קרבית.
בשנת 1974 הוא צויד במערכות הגנה אווירית.
כתוצאה מכך, אזור החלל המבוקר התרחב באופן דרמטי, ובמקביל, בשל האפשרות לקיים קטלוג מלא של אובייקטים בחלל, האמינות של המידע שנוצר על ידי מערכת זו עלתה משמעותית.
בשנת 1975 הצטייד המרכז במחשבי אלברוס האחרונים.
באותן שנים החלה בניית ציוד מעקב מיוחד.
ב-1 בדצמבר 2011, המרכז הפך לחלק חיל הגנת האוויר והחלל של רוסיה וקיבל את שמו המודרני כמרכז ראשי למודיעין חלל.
המרכז הראשי להתראה מפני מתקפת טילים הוא מרכז השליטה במערכות ההתראה על טילים סובייטים ורוסיים.
ממוקם בסמוך לכפר טימונובו מחוז המשנה סולנצ'וגורסק, במחוז מוסקבה (בסיס: סולנצ'נוגורסק-7, היחידה הצבאית 26302).
המרכז מקבל מידע מקווי תקשורת מיוחדים עם אמינות גבוהה מהרדארים המזהירים המוקדמים ברחבי הארץ, כמו גם ממסלולי אובייקטים מהחלל.
המרכז מנתח מידע זה כדי לאתר התקפות של טילים בליסטיים בין יבשתיים.
בהתבסס על תוצאות הניתוח, המרכז מאתר את יעד המתקפה ומפעיל את מערכת ההגנה מפני טילים בסמכות המפקד הראשי להחליט על מתקפת תגובה.
בניית המרכז החלה בשנת 1965 במקביל לקליטת שני מכ"מים של Dnester -M באולנגורסק ובסקרונדה.
ב-15 בפברואר 1971 נכנסה רשמית לפעילה כאשר הצליחה לעקוב אחר שיגור טילים מצוללות נאט"ו בים הנורווגי והצפוני.
המערכת מתרחבת ומשתפרת כל העת.
בשנת 1973, עוד שתי מערכות נקלטו ומאז 1974 חודשו תחנות המכ"ם.
בשנת 1978 חוברה מערכת ההתרעה קרוקוס, בשנת 1982 - מערכת הלוויין אוקו ובשנים 1984–1985 נכנסו לתפקיד שני מכ"מים מדגם דריאל מהדור השני (פצ'ורה, קוטקאשן) וכיסו את האזורים הצפוניים והדרומיים של המדינה.
לאחר קריסת ברית המועצות הוחלפו האובייקטים שנמצאים בשטחי חבר המדינות בתחנות ממשפחת וורונז' החדשה שנמצאות רק בשטח הפדרציה הרוסית.
בשנת 2011, המערכת יחד עם מרכז מודיעין החלל והמרכז הראשי לניסויי חלל הפכו לחלק מפיקוד החלל של חיל הגנת האוויר והחלל וב-1 באוגוסט 2015 הוא הפך לחלק מחיל החלל שהוקם מחדש כחלק מכוחות האוויר והחלל.
המרכז הרוסי לחינוך וחקר השואה הוקם בשנת 1992 במוסקבה, ומאז הוא עובד על העלאת המודעות לשואה בחברה הרוסית.
זהו הארגון הלא-ממשלתי היחיד בפדרציה הרוסית, המוקדש לחקר חיי היהודים הסובייטים במלחמה הפטריוטית הגדולה.
המשימות העיקריות של המרכז כוללות מחקר היסטורי, ביצוע טקסי זיכרון, שילוב נושא השואה בתוכניות הלימודים של בתי ספר תיכוניים ואוניברסיטאות, קידום גיבוש דעות וכן ראיונות עם ניצולי שואה.
בנוסף, המרכז מארגן תערוכות קבועות.
מרכז השואה שם לעצמו למטרה ליידע את הציבור הרוסי על רצח העם של יהודים.
הבסיס למטרה זו הוא ספריית המומחים, בה ניתן למצוא מספר רב של פרסומים הנוגעים לשואה בברית המועצות לשעבר.
מלבד זאת, הספרייה כוללת אוסף וידאו וארכיון לשימור חפציהם האישיים של אסירי הגטאות לשעבר, משתתפים במלחמה הפטריוטית הגדולה וחברי המחתרות.
הוא מציע גם חדר סמינרים משלו עם תערוכה תיעודית קבועה.
מעבר לכך, נערכות מעת לעת תערוכות מתחלפות.
קבוצת היעד החשובה ביותר לתוכניות החינוך של המרכז היא מורים.
פרויקטים חדשים מפותחים ומיושמים ללא הרף על מנת לאפשר למורים להשתתף בקורסים ספציפיים ולהעביר את הידע שצברו לתלמידיהם.
יוזמה זו מכוונת לנטרל אנטישמיות ולהעלות את המודעות לאירועי העבר באמצעות חינוך.
ישיבות של קבוצת הדיון "שואה לא ידועה", מרכז הנוער ואיגוד חסידי אומות העולם מתקיימות במרכז על בסיס חודשי.
מומחים עולמיים מובילים מקיימים באופן קבוע הרצאות ומקיימים מצגות כמו פרופסור מייקל ברנבאום, ממקימי מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, מנהל לשעבר של מוזיאון יד ושם יצחק ערד, פול לוין וסטפן ברוהפלד (שוודיה), מחברי הספרים הספר "ספר לילדיך על כך", ושמעון סמואלס, מנהל הלשכה האירופית במרכז שמעון ויזנטל.
מדי שנה עורך המרכז טקסי ערב להנצחת קרבנות השואה וגיבורי ההתנגדות.
באירועים אלה משתתפים גם מנהיגי הממשלה המעוררים תגובה חזקה מצד החברה והתקשורת.
מיכאיל גפטר היה הנשיא הראשון של המרכז.
המרכז נמצא כיום בניהולה של אלה גרבר, סופרת, עיתונאית וחבר לשעבר ב"דומה", כיום משמשת כנשיאת הקרן ויו"ר משותף של המרכז, יחד עם איליה אלטמן, שהוא היסטוריון ידוע.
אנרי רזניק, עורך דין רוסי מפורסם, הוא יו"ר הדירקטוריון, הכולל אישים נוספים מהתחומים של כלכלה, מדע, תרבות ופוליטיקה.
רשת השותפים הזרים מהווה נדבך מרכזי בעבודת מרכז השואה, בעיקר כמוסד מחקר וחינוך.
המרכז עובד בשיתוף פעולה הדוק עם כמה ארגונים זרים:
מלבד שיתוף פעולה אינטנסיבי עם יד ושם, שאפשר מימוש של כמה ימי עיון ותוכניות חינוכיות, המרכז משתף פעולה עם מרכז שמעון ויזנטל.
בזאת התממש פרסום הספר "אנטישמיות: השנאה הגנרית".
בנוסף, יש קשר הדוק עם מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, בוושינגטון די.
סי., בו מורים רוסים משתתפים מדי שנה בסמינרים חינוכיים.
שותפים חשובים נוספים הם קרן אנה פרנק ואוניברסיטת גטבורג (שוודיה).
יתר על כן, המרכז משתתף בכנסים בינלאומיים חשובים כמו פורום סטוקהולם.
רבים ממוסדות השותפים שלה מבוססים במדינות דוברות גרמנית, כמו ועידת בית ואנזה, בה מתקיימים באופן קבוע ימי עיון עם מורים רוסיים ובלארוסים.
הישג נוסף הוא הספר "קורבנות שנאה" מאת איליה אלטמן שהוא תוצאה של שיתוף הפעולה המוצלח עם מכון המבורג למדעי החברה.
מלבד הקשרים ההדוקים עם מוזיאונים שונים, כמו המוזיאון היהודי בברלין, המוזיאון הגרמני-רוסי והמוזיאון היהודי בפרנקפורט (בו מתקיימים באופן קבוע ימי עיון למורים), מרכז השואה משתף פעולה עם אוניברסיטת היידלברג.
במשך שנים רבות המרכז עובד בהצלחה יחד עם שירות הפיוס והשלום בגרמניה.
במסגרת שיתוף פעולה זה, כל שנה מתנדב צעיר אחד מגרמניה עובד במרכז במוסקבה.
מאז סוף שנות התשעים, גם אוסטרים צעירים ממלאים את שירות הקהילה שלהם במרכז.
תחילה זה היה שיתוף פעולה עם "Verein GEDENKDIENST", אך מאז 2010, שיתוף הפעולה כרוך רק במתנדבי השירות האוסטרי בחו"ל.
כל שלושת הארגונים שואפים לשמור על זכרם של קורבנות הנאצים גם בקרב הדורות הצעירים.
יתר על כן, מרכז השואה נתמך על ידי קרנות גרמניות רבות, אנגליות, ישראליות ואחרות.
המרכז הציבורי הטטרי המכונה גם המרכז החברתי הטטרי (בטטרית לטינית: Bötentatar İctimağí Üzäge (BTİÜ); קירילית: Бөтентатар Иҗтимагый Үзәге (БТИҮ); ברוסית: Всетатарский Общественный Центр (ВТОЦ)) הוא ארגון חברתי טטרי בעל סדר יום לאומני.
הקונגרס הראשון של הלאומנים הטטרים נערך בפברואר 1989. הארגון שזה עתה הוקם נקרא המרכז הציבורי הטטרי (Tatar İctimağí Üzäge).
האמנה והתכנית אומצו בקונגרס השני (פברואר 1991).
בקונגרס זה שונה שמו של הארגון למרכז הציבורי ונבחרה הנשיאות בת 35 החברים.
לאחר מכן, לאחר נפילת ברית המועצות, השם שונה שוב (1992).
בסוף שנות השמונים ובראשית שנות התשעים, הארגון ארגן הפגנות וישיבות ציבוריות רבות בדרישה שממשלת טטרסטן תכריז על רפובליקה עצמאית מרוסיה.
הפעם היחידה בה גילויים אלו גרמו לעימותים ולחימה ברחובות הייתה ב-15 באוקטובר 1991, אז לאומנים רוסים ערכו הפגנה נגדית שעוררה עימות אלים.
בשנים שלאחר מכן, ממשלת טטרסטן בראשותו של מינטימר שאימייב קיבלה עמדה נוגדת יותר כלפי מוסקבה, שהחלישה משמעותית את תפקידה הייחודי של התנועה כמגנה על הטטרים האתניים.
כתוצאה מכך, הפופולריות ירדה בקרב רוב האוכלוסייה בעוד הפופולריות של הנשיא שאימייב גברה.
מעמדו המיוחד של טטרסטן בתוך הפדרציה הרוסית והוויתורים הכלכליים ממוסקבה שהושגו על ידי שאימייב הפכו דרישות רבות של לאומנים טטריים למיותרים.
בשנים האחרונות הארגון לא היה פעיל כבעבר.
רוב המשתתפים בהפגנות האחרונות הם גמלאים.
היוצא מן הכלל היחיד הוא יום הזיכרון (Xäter Köne) שנערך באוקטובר של כל שנה לציון המצור על קאזאן בשנת 1552. אירוע זה מושך אליו משתתפים רבים, צעירים ומבוגרים כאחד, מכל חלקי אידל אורל ומלווה בצעדת לוויה וקונצרטים של מוזיקת רוק טטרית.
באזורים מסוימים ברוסיה, סניפים מקומיים של המרכז הציבורי משתפים פעולה עם גורמים מקומיים ומתרכזים בעיקר בפעילויות תרבותיות בקהילות טטריוצ מקומיות.
עם זאת, בבשקורטוסטן הארגון שיחק תפקיד פוליטי חשוב ככוח אופוזיציה עיקרי נגד המשטר של הנשיא מורטאזה רחימוב.
בשנת 2022 האגורן הורכז כארגון טרור ופעילותו נאסרה.
המטרות העיקריות הן: השגת עצמאות עבור טטרסטן, כינון יחסים דיפלומטיים עם הפדרציה הרוסית כמו עם מדינה זרה, הגנה על השפה והתרבות הטטרית, הפיכת טטרית לשפה הרשמית היחידה של טטרסטן או שפה רשמית ברוסיה לצד רוסית.
הארגון שואף גם להחיות את האסלאם בטטרסטן, לתמוך בפזורות טטריות ולהגן על זכויותיהם של טטרים אתניים בכל רחבי העולם.
הפרסומים העיקריים של הארגון הם: Taşqın (זרם), Millät (אומה) וביטחון בשפה הרוסית.
גופי השלטון בארגון הם Qorıltay (הקונגרס), Ğäli Mäcles (מליאה), נשיאות והיו"ר.
על פי אמנת הארגון, הארגון שואף להשיג את יעדיו בדרך דמוקרטית.
עם זאת, מקורות מסוימים מציינים כי בשנות התשעים ניהלו מנהיגי הארגון קשרים עם הוואהבים באיצ'קריה ועם הטליבאן באפגניסטן.
יש שמועות ודיווחים לא מבוססים על כמה מתנדבי הארגון המצטרפים לשורות המיליטנטים בקווקז ובמרכז אסיה.
עם זאת, טענות אלה טרם הוכחו.
אותם מקורות מציינים גם כי הארגון כולל זרועות צבאיות - אידל ואלטניזאן.
המרכז הרוסי לחקר דעת הקהל שהוקם בשנת 1987, כונה "המרכז הסובייטי לחקר דעת הקהל" עד 1992, הוא המוסד הוותיק ביותר לעריכת סקרי דעת קהל ברוסיה.
זו אחת החברות המובילות בתחום הסוציולוגיה והמחקר בשוק.
המוסד הוא גוף בבעלות המדינה ומנוהל על ידי הממשלה באמצעות משרד העבודה והרווחה.
זו החברה הסוציולוגית הוותיקה ביותר במרחב הפוסט-סובייטי.
היא הוקמה בשנת 1987 במסגרת צו של המועצה המרכזית לאיגודים מקצועיים ו-ועדת העבודה הממלכתית של ברית המועצות כמרכז למחקר חברתי לחוות דעת הקהל (בשנת 1992 שונה שמו למרכז המחקר הרוסי לחקר דעת הקהל).
המכון מבצע סקר שוק, סקר חברתי ופוליטי מחקרי ואוסף נתונים, ניתוח והצגת ממצאים בנושאים שונים.
סניפי המרכז פועלים בכל שבעת המחוזות הפדרליים ברוסיה.
מלבד סניפים משלו, למרכז יש הסכמי שותפות עם מספר משמעותי של חברות מחקר מקומיות.
המרכז מפעיל רשת מראיינים עצמאית, המונה כ-5,000 איש.
המרכז מחזיק במעמד של מוסד מדעי.
מלבד זאת, קיימת במרכז מועצת מומחים מדעית, המורכבת מסוציולוגים רוסים ידועים, חוקרי מדע המדינה, חוקרי שוק, פילוסופים והיסטוריונים.
המרכז עורך תחרויות של עבודות מדעיות בקרב חוקרים צעירים.
מאז 2003 מפרסם כתב עת משלו, שנקרא ניטור דעת הקהל: שינויים כלכליים וחברתיים, היוצא לאור שש פעמים בשנה.
מאז 2009 הוא זמין גם באינטרנט פתוח (הן בארכיון והן בגיליונות חדשים).
מועצת העורכים כוללת סוציולוגים רוסים מובילים (צוות מהאקדמיה הרוסית למדעים, אוניברסיטת מוסקבה, האוניברסיטה הרוסית הממלכתית, בית הספר הגבוה לכלכלה, המכון לחקר שוק GFK-Rus ועוד).
ישנה מחלקה לחקר דעת הקהל בבית הספר הגבוה לכלכלה הפועל מאז 2008 בחסות המרכז ומחלקה של המרכז יש גם באוניברסיטה הרוסית הממלכתית, מאז 2008.
המרכז מתכנן ומפרסם באופן קבוע מונוגרפיות וכרכים של מחקרים סוציולוגיים המוקדשים למצב דעת הקהל ברוסיה.