tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נראה כי מרבית הלבנונים השלימו ברצון עם מציאות שכזו ודבקו בזהותם הלבנונית, שפירושה עבורם היה באופן אירוני – היעדר כל מחויבות למוסד המדינה הלבנונית, אלא נהפוך הוא, הכרה והשלמה עם מציאות שבה המדינה היא מסגרת רופפת למערכת פתוחה ופלורליסטית, אם כי כזו שמבוססת על עקרון ה"משפחתיות", עטוף במעטפת עדתית.
באשר לחזבאללה מציין זיסר, כי לבנון הנה מדינה הניצבת במהלך השנים האחרונות בצל, ואולי אף תחת איום שמציב בפניה ארגון חזבאללה.
הופעתו של הארגון ופריצתו אל מרכז ההוויה הלבנונית הן ללא ספק אחד התהליכים המשמעותיים יותר שהתחוללו בלבנון מאז פרצה בה מלחמת האזרחים, ויותר מכך, כי יש בו משום חריגה יוצאת דופן ביחס למהלך תולדותיה של לבנון לאורך השנים.
בראשית דרכו הצטייר ארגון חזבאללה כארגון רדיקלי וקיצוני המושפע ואולי אף נשלט בידי איראן.
עם זאת, היה זה ארגון בעל פנים וזהות לבנונית-שיעית.
למרות המתח הברור שבין זהות אסלאמית-שיעית ואף ג'יהאדית לבין זהות לבנונית, הפגין הארגון לאורך השנים יכולת הישרדות מרשימה והתאים עצמו פעם אחר פעם למציאות הפנים-לבנונית, ואף לזו האזורית המשתנה.
זאת, בלא ששינה או נסוג מעקרונותיו או מתפיסות היסוד שלו, אלא לכל היותר ריכך אותם והתאים אותם למציאות זו.
זיסר סבור כי בכל צומת דרכים שבפניו ניצב ארגון חזבאללה, הוא בחר בדרך של השלמה עם המציאות ולא התנגשות עימה, ובכך הוכיח מתינות ופרגמטיות.
אלא שבעינה נותרה השאלה האם מדובר היה בצעדים טקטיים שמשמעותם המצטברת היא מהפך אסטרטגי בפניו של הארגון או שמא מדובר ברצף של מהלכים טקטיים, שנועדו לשרת ואף לקדם את מאבקו של הארגון אלי מטרתו האסטרטגית, אשר נותרה כשהייתה.
סוריה של אסד - על פרשת דרכים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, יוני 1999
פניה של סוריה - משטר, חברה ומדינה בסוריה המודרנית, הקיבוץ המאוחד, 2003
בשם האב, שנים ראשונות בשלטון (תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, ההוצאה לאור, 2004).
באסם אל-אב, בשאר אל-אסד, אל-סנאואת אל-אולא פי אל-חכם (קהיר: מכתבת מדבולי, 2005) (תרגום לערבית של הספר בשם האב, בשאר אל-אסד: שנים ראשונות בשלטון)
סוריה: מחאה, מהפכה, מלחמת אזרחים, 2014
"אסלאם ומדינה בסוריה: תנועת האחים המוסלמים ומשטר הבעת' –לקראת דרך חדשה", המזרח החדש, כרך מ"ב, (תשס"א), ע"ע 67–86
אייל לחמן (נולד ב-29 בספטמבר 1965) הוא מאמן כדורגל ופרשן ספורט ישראלי.
לחמן, שנולד בפתח תקווה, שיחק כדורגל בנעוריו אך לא זכה להצלחה רבה.
את רוב שנותיו כשחקן הוא עשה במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, למעט שנה אחת בקבוצת הנוער של הפועל מחנה יהודה.
בגיל 18 פרש ממשחק ועבר לאימון.
את עונותיו הראשונות כמאמן העביר לחמן בילדים א' של הפועל פתח תקווה.
בשנת 1986 עבר לאמן את קבוצת נערים ב' של קבוצת בני יהודה, שם אימן במשך שתי עונות, עד אשר קודם למאמן קבוצת הנוער של המועדון.
עונה לאחר מכן עבר לאמן את קבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה.
בעונת אימן לראשונה קבוצת בוגרים, את הפועל מחנה יהודה מליגה ב', והוא בן 24 בלבד.
הוא אימן במועדון במשך שלוש עונות, בסופן הלך לאמן בבית"ר פתח תקווה, גם היא מליגה ב'.
לאחר עונה אחת בפתח תקווה עבר לחמן לאמן את הפועל גבעת אולגה מליגה א'.
בתחילת קיבל לחמן את תפקיד עוזר המאמן בעירוני ראשון לציון, והגיע איתה לגמר גביע המדינה.
במהלך העונה שאחריה פוטר מאמנה הראשי של הקבוצה, ויקו חדד, לחמן החליף אותו בתפקיד עד לסיום העונה, ונשאר בתפקיד למשך עונה נוספת.
לאחר מכן אימן את מכבי פתח תקווה למשך עונה אחת.
בתחילת עונת 1999/2000 קיבל את משרת המאמן בהפועל כפר סבא, אך פוטר אחרי המחזור השישי.
בהמשך העונה לחמן מונה למאמן הפועל באר שבע מהליגה הלאומית, איתה גם פתח את העונה שלאחריה, אך פוטר במהלכה.
את אותה עונה סיים כמאמן הפועל בית שאן.
באמצע עונת שכרה את שירותיו מכבי הרצליה, והוא הצליח להביא אותה עד למקום השלישי, רחוקה מחזור אחד מעלייה לליגת העל.
את עונתו השנייה בקבוצה הוא סיים במקום החמישי ובסיום העונה נטש את הרצליה לטובת בני סכנין מליגת העל.
עונת זכורה היטב בסכנין, בזכות ההישג הכפול: הקבוצה גם שרדה לעונה נוספת בליגת העל, וגם זכתה בגביע היסטורי, שגם זיכה את הקבוצה בכרטיס לגביע אופ"א.
לחמן המשיך בקבוצה, ואימן את הקבוצה בגביע אופ"א, בו הודחה הקבוצה על ידי קבוצת ניוקאסל יונייטד האנגלית.
במהלך תקופתו בסכנין חיצי ביקורת רבים הופנו כלפי לחמן מכיוון מאמנים אחרים וכלי תקשורת, על המשחק הקשוח והאגרסיבי שהפגינה קבוצתו.
בעונת אימן את עירוני קריית שמונה והוביל אותה למקום השלישי בליגה הלאומית.
בעונה שלאחר מכן הגיע לחמן להפועל פתח תקווה, אך לא נחל הצלחה עם הקבוצה וזאת ירדה לליגה הלאומית, כשבמהלך העונה עלה לחמן לכותרות עקב סכסוך מתוקשר עם שחקן הקבוצה, עידן סרור.
את עונת פתח לחמן בהפועל עכו, אך התפטר לאחר 14 מחזורים.
לאחר חצי עונה בה לא אימן, קיבל לחמן הצעה לאמן את קבוצת הצמרת הגנאית אקרה הארטס אוף אוק.
לחמן אימן בקבוצה עד לסיום העונה, והוזכר כמועמד לאימון נבחרת זמביה.
בשובו לארץ שכר אריאל שיימן את שירותיו כמאמן מכבי הרצליה.
במחזור השמיני של העונה, במהלך משחק ההפסד להפועל חיפה, ירד שיימן מהיציע, נזף בלחמן והחל לצעוק ולתת הוראות לשחקנים.
לאחר המשחק עזב לחמן את הרצליה, וחתם שוב בבני סכנין.
לאחר שהגיע לסכנין הועלו נגד קבוצתו טענות בשל משחקה הברוטלי, ולחמן עצמו אף הואשם שנתן הוראות לשחקניו לפגוע במכוון בשחקני הקבוצה היריבה.
כתוצאה מכך, ב-8 במרץ 2009, פוטר מתפקידו.
ביוני 2009 לחמן מונה למאמנה של פאפוס הקפריסאית, אך פוטר בספטמבר, שבוע אחרי מחזור הפתיחה.
לקראת עונת חתם בהפועל רעננה מהליגה הלאומית, אותה אימן עד להתפטרותו בספטמבר 2011. כחודש לאחר מכן מונה לחמן למאמנה של מכבי פתח תקווה.
בינואר 2012 התפטר לחמן מתפקידו כמחווה ענק למאמן הקודם מרקו בלבול שהתפטר קודם לכן.
ב-30 בינואר 2012 מונה לחמן לאימון הפועל ראשון לציון בעקבות פיטוריו של ניסן יחזקאל, ובתום העונה ירד עמה לליגה הלאומית.
בדצמבר 2012 הצליח לחמן לזכות יחד עם קבוצתו בגביע הטוטו לליגה הלאומית, שהיה לתואר הראשון של ראשון לציון בכל הזמנים, ובתום העונה סיים עם הקבוצה במקום השישי בליגה הלאומית.
בפתיחת עונת נקלעה הקבוצה לתחתית הטבלה, עם ניצחון אחד ב-11 משחקים, וב-19 בנובמבר 2013 פוטר לחמן מתפקידו.
בינואר 2014 חתם אייל לחמן בהפועל אשקלון.
בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה א' ולחמן סיים את תפקידו.
ב-7 ביוני 2015 מונה לחמן למאמן מועדון ספורט אשדוד לאחר שזו ירדה לליגה הלאומית, וב-18 בדצמבר פוטר מאימון הקבוצה.
ב-27 בדצמבר 2015 מונה לחמן למאמן הפועל עפולה לעונה וחצי.
ב-19 בינואר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-15 במרץ 2017 מונה לחמן למאמן מכבי הרצליה בקדנציה שלישית.
ב-17 בספטמבר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-18 בינואר 2018 מונה למנהל המקצועי של מחלקת הנוער של קבוצת בני יהודה תל אביב.
ב-24 במאי 2020 מונה כמאמנה של הפועל רעננה מליגת העל, בניסיון לסייע לקבוצה במאבקי התחתית.
עם סיום העונה וירידתה של רעננה לליגה הלאומית עזב לחמן את הקבוצה.
ב-1 ביולי 2022 מונה למנהלה המקצועי של אדומים אשדוד.
ב-1 ביוני 2024 דווח כי לחמן מונה לעוזר מאמן זמביה וליד ימינו של אברהם גרנט.
ב-15 בנובמבר 2024 לחמן העפיל יחד עם גרנט ונבחרת זמביה לאליפות אפריקה 2025.
לחמן משמש גם כפרשן בערוץ הספורט (ובעבר בספורט 1).
בפרשנותו הוא נודע בעיקר בהתמצאותו בכדורגל האפריקאי.
עם זאת, זכה לביקורות על הפרשנות שלו שנתפסת כמלאת פאתוס והאדרה של קבוצות ושחקנים מעבר ליכולותיהם האמיתיות.
אייל זמיר (נולד ב-26 בינואר 1966, ה' בשבט ה'תשכ"ו) הוא קצין בדרגת רב-אלוף, המכהן כראש המטה הכללי ה-24 של צה"ל.
במהלך שירותו הצבאי שירת בין היתר כסגן הרמטכ"ל, מפקד פיקוד הדרום, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, מפקד עוצבת געש, מפקד עוצבת עמוד האש, ראש מטה זרוע היבשה ומפקד חטיבה 7.
ב-2022 פרש מצה"ל וכיהן כמנכ"ל משרד הביטחון תחת שר הביטחון יואב גלנט.
בשנת 2025 התמנה לראש המטה הכללי בצה"ל.
החליף בתפקידו את רב-אלוף הרצי הלוי.
זמיר נכנס לתפקיד בתור מפקד הצבא השני במהלך מלחמת חרבות ברזל, ופיקד על צה"ל במהלך מבצע עם כלביא.
זמיר נולד וגדל באילת, הבכור בשלושת ילדיהם של יפה ושלמה.
אימו של זמיר נולדה בארץ ישראל והתגוררה בירושלים, והיא בת למשפחת עבאדי, שהגיעה מהעיר חלב.
אביו שלמה שירת בצה"ל בדרגת סגן-אלוף והוצב באילת.
סבו של זמיר מצד האב, אהרון, עלה ארצה מתימן בשנות ה-20 של המאה ה-20, שירת כלוחם באצ"ל ונפצע פעמיים.
זמיר הוא בוגר מחזור ט"ז, פלוגת ערבה, של הפנימייה הצבאית לפיקוד בתל אביב, שפעלה באותה עת לצד הגימנסיה העברית "הרצליה".
זמיר התגייס לחיל השריון בשנת 1984. בשנת 1985 סיים קורס מפקדי טנקים בהצטיינות והשתתף ב, בין היתר בהיתקלות מצפון לזרעית, שבמהלכה הרג צוות הטנק בפיקודו שני מחבלים.
בשנת 1986 סיים קורס קצינים בבה"ד 1, הוסמך לקצין שריון והיה מפקד מחלקה ומפקד פלוגה בחטיבה 500 ובחטיבה 460. כמ"פ, בתקופת האינתיפאדה הראשונה, פיקד על מוצבים ברצועת הביטחון בלבנון בלחימה נגד ארגוני הטרור.
בהיותו מג"ד פיקד על רכס עלי טאהר ועל המוצבים בופור ודלעת ברצועת הביטחון בלבנון וביצע פעילות בט"ש ומבצעים ביהודה ושומרון.
ב-1996 מונה למפקד גדוד 198, שהיה גדוד קמ"ט מרכבות בבית הספר לשריון.
בתפקיד זה שירת עד 1997, אז יצא לשנת לימודים בבית הספר למלחמה בצרפת.
בשנים 1998–2000 שירת כקצין אג"ם של עוצבת הפלדה.
בשנים 2000–2002 היה ראש מחלקת תורת חיל שריון (תח"ש) במפקדת קצין שריון ראשי (מקשנ"ר), ושירת במקביל כמפקד חטיבה 656, חטיבת מילואים בפיקוד המרכז (בדרגת אלוף-משנה).
במהלך מבצע חומת מגן, השתתפה החטיבה בפיקודו בכיבוש העיר ג'נין, ועסקה בטיהור העיר ממחבלים ומתשתיות טרור.
בשנים 2002–2003 היה מפקד המרכז לאימונים טקטיים (מא"ט) ב (מל"י), במקביל לתפקידו כמפקד חטיבת המילואים.
בשנים 2003–2005 היה מפקד חטיבה 7. במסגרת תפקידו פיקד על הגזרה המרכזית ברצועת עזה והוביל מבצעים התקפיים נגד ארגוני הטרור בגזרת העיר ח'אן יונס ובמחנות המרכז.
בשנת 2005 שולבה החטיבה תחת פיקודו של זמיר בביצוע תוכנית ההתנתקות, וזמיר שירת כמפקד "המעגל החמישי" של כוחות הפינוי, האמון על סגירת רצועת עזה לכניסת ישראלים.
בשנים 2007–2009 שירת כמפקד אוגדה 143 (בדרגת תת-אלוף), ובמקביל פיקד על קורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים (קמ"פ-קמ"ג).
ביוני 2009 התמנה למפקד אוגדה 36 (עוצבת געש).
בתקופתו השלימה האוגדה הסבה למערכת צבא יבשה דיגיטלי (צי"ד).
ב-2011 מונה לראש מטה זרוע היבשה.
בנובמבר 2012 מונה למזכיר הצבאי (בדרגת אלוף) של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בתקופה זו ביצע צה"ל את המבצעים "שובו אחים" ו"צוק איתן".
ב-3 בספטמבר 2015 סיים את תפקידו כמזכיר הצבאי.
ב-14 באוקטובר 2015 נכנס לתפקידו כמפקד פיקוד הדרום.
בשלהי כהונתו החלו העימותים בגבול ישראל – רצועת עזה, והושם המיקוד על איתור וסיכול מנהרות התקפיות חוצות גדר ועל הקמת מכשול אינדיקטיבי בגבול עם הרצועה והתמודדות עם הפגנות הטרור בגבול.
ב-6 ביוני 2018 סיים את תפקידו כמפקד פיקוד הדרום.
ב-13 בדצמבר 2018 מונה לסגן הרמטכ"ל, ומילא את התפקיד עד 11 ביולי 2021. בתקופת כהונתו הוביל תהליכי בניין כוח במסגרת תר"ש "תנופה", הוביל וגיבש את תפיסת ההפעלה נגד איראן שאומצה על ידי הרמטכ"ל ושר הביטחון, ושירת כסגן הרמטכ"ל במסגרת "מבצע שומר החומות".
ב-13 ביוני 2022 הודיע שר הביטחון בני גנץ על תחילת התהליך לבחירת הרמטכ"ל ה-23 של צה"ל.
זמיר היה מועמד לתפקיד, לצד הרצי הלוי ויואל סטריק ולבסוף גנץ בחר בהלוי.
זמן קצר אחרי מינויו של יואב גלנט לתפקיד שר הביטחון הוא בחר בזמיר לתפקיד מנכ"ל משרד הביטחון, וב-1 בפברואר 2023 נכנס זמיר רשמית לתפקידו.
זמיר מילא תפקיד זה גם במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לאחר שהשר ישראל כ"ץ החליף את השר גלנט כשר הביטחון בנובמבר 2024, ביקש זמיר לסיים את תפקידו, אך ניאות להישאר לבקשת השר כ"ץ עד בחירתו של מנכ"ל חדש.
בעקבות ההחלטה למנותו לרמטכ"ל, סיים זמיר ב-6 בפברואר 2025 את כהונתו כמנכ"ל משרד הביטחון.
ב-1 בפברואר 2025 הודיעו שר הביטחון כ"ץ וראש הממשלה נתניהו כי בחרו בזמיר כמועמד להחלפת הרמטכ"ל הרצי הלוי, וב-16 בפברואר 2025 אושר מינויו פה אחד על ידי הממשלה.
ב-5 במרץ 2025 נכנס זמיר לתפקיד של הרמטכ"ל ה-24. זמיר הוא הרמטכ"ל הראשון שהתחיל את דרכו בחיל השריון, כאיש צוות טנק.
עם כניסתו לתפקיד אישר שורה ארוכה של מינויים בצה"ל שהוקפאו לפני כניסתו לתפקיד על ידי השר כ"ץ.
באחת מהחלטותיו הראשונות, וכחלק מהלקחים שהופקו בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הורה לבטל את ההדממות בצה"ל.
זמיר החליט בנוסף על פירוק אגף האסטרטגיה והמעגל השלישי, והעברת התכולות שבו לגופים אחרים.
עוד הנחה על הקמת חטיבת שריון סדירה נוספת, ועל בחינת הקמת חטיבת חי"ר סדירה נוספת.
וכן על הקמה מחודשת של פלוגות סיור השריון שפורקו במסגרת תר"ש תנופה ובחינת הפיכת אחת מהן לחרדית.
עוד טרם כניסתו לתפקיד, התקדמו הכנות אינטנסיביות בחיל האוויר לאפשרות של תקיפה באיראן זה מספר חודשים, והן המשיכו בתאוצה תחת פיקודו.
זמיר נקט יד קשה כדי לחזק את המשמעת בצבא, הוא גער בחתרנות של דרג פוליטי להחלטותיו, הדיח את תא"ל ארז וינר על אובדן מסמכים מסווגים, הדיח טייסי מילואים שיצאו במחאה על החלטות הממשלה, והכריז עוצר אימונים לאחר מספר תאונות שנבעו מהתרשלות מסכנת חיים.
ב-18 במרץ 2025, לאחר קיפאון הפסקת האש, פתח צה"ל בפיקודו במכת הפתיחה האווירית של מבצע עוז וחרב בעזה.
לאחר תום המערכה בצפון, היה צה"ל יכול לשוב לעזה במלוא כוחו.
הרמטכ"ל הגה תוכנית השתלטות מדורגת על הרצועה, כדי ללחוץ על חמאס לבצע עסקת חטופים ולהפחית בנפגעים לכוחות צה"ל.
בתוך כך השתלט צה"ל על העיר רפיח מחדש, וכבש את ציר מורג מצפון לה.
ב-13 במאי בוצעה ההתנקשות במוחמד סינוואר.
לאחר שחמאס לא התפשר על הצעת העסקה של שליח נשיא ארצות הברית סטיב ויטקוף, הוחלט להרחיב את המהלך הצבאי ולפתוח במבצע מרכבות גדעון, שכלל תמרון של חמש אוגדות בתוך עזה.
ההיגיון המאסף של הפעולה היה המשך מדרגות לחץ כדי להשיג עסקה, תוך מימוש הדרגתי של כיבוש הרצועה.
זמיר שם קץ לתפיסת הפשיטות לתוך השטח, והחליף אותה בהישארות בשטח הכבוש ואחיזה בו.
בסדרת דיוני קבינט מתוחים, זמיר גם פתר את הפלונטר סביב הסיוע ההומניטרי.
הוא עמד על כך שחיילי צה"ל לא ינהלו את החלוקה, ובסופו של דבר הוקמה חברה אמריקאית בחסות ישראלית וכוח אבטחה מקומי עזתי שלקחו אחריות על הסיוע.
הקמת מנגנון הסיוע החדש גרעה מחמאס את הבלעדיות על המזון בעזה, איזנה את מחירי מוצרי היסוד ברצועה, וערערה את השליטה של חמאס באוכלוסייה העזתית.
ב-28 בספטמבר 2025 פורסם כי לפני היציאה לכיבוש עזה העביר לראש הממשלה נתניהו ולשר הביטחון ישראל כ"ץ מסמך סודי.
המסמך הזהיר כי לוחמי צה"ל חוזרים לאותם המקומות ללא תכלית מדינית, כי ישראל מסרבת למצוא תחליף לחמאס ברצועה, כי לפעולה הצבאית נדרשת השלמה מדינית וכי ⁠הפעולות המבצעיות מסכנות את החטופים.
באפריל 2025 התריע זמיר בפני הדרג המדיני כי קיים מחסור גדול בכוח אדם לוחם בצה"ל, ובאמצעות הכוח הקיים לא ניתן לכבוש מחדש חלקים נרחבים ברצועת עזה.
בהמשך לכך האיץ הרמטכ"ל את תהליך הוצאת צווי הגיוס לנוער החרדי ופעל לקדם ענישה על עריקות, תוך שהוא מדגיש בפני הדרג המדיני שהסנקציות מטעם הצבא לא יספיקו, וכי נדרשת חקיקה בהקדם לקידום גיוס חרדים.
בתחילת מאי 2025 נתן הנחיה להוצאת צווי גיוס מיידים של 24,000 מלש"בים חרדים, מתוך כוונה להוציא 50,000 צווי גיוס נוספים ביולי.
בזירת לבנון המשיך זמיר את מדיניות קודמו, ויחד עם אלוף הפיקוד אורי גורדין נקט במדיניות של אכיפה נוקשה של הסכם ישראל–לבנון 2024, תוך תקיפת מטרות טרור בדרום לבנון, בעומק לבנון ואף בביירות.
מול סוריה ישראל נתנה ערובות ביטחוניות לעדה הדרוזית מפני משטר אחמד א-שרע ואף ביצעה תקיפות הרתעה סמוך לארמונו בדמשק, כדי להבהיר לו שפגיעה בעדה הדרוזית תיענה בפגיעה במשטרו.
במשך מספר חודשים היה זמיר איש מפתח בקבוצה מצומצמת של מקבלי החלטות שדנה בהתפתחות האיום האיראני והבשלת ההיערכות להשמדתו.
ב-13 ביוני 2025 פתח צה"ל, בפיקודו של זמיר, במבצע עם כלביא, לסיכול תוכנית הגרעין האיראנית.
במבצע תקפה ישראל את תשתית תוכנית הגרעין ואת תשתית הטילים הבליסטיים של איראן והרגה בכירים איראניים.
שבוע לאחר תחילת המבצע יצא זמיר בהצהרה על מטרות המבצע.
מערכת הביטחון הישראלית הצליחה להרוג את ראשי הצבא ומשמרות המהפכה, כולל מוחמד באקרי, חוסיין סלאמי, ע'ולאם עלי רשיד, עלי שאדמאני וסעיד איזאדי.
נהרגו גם בכירי תוכנית הגרעין, ובהם פריידון עבאסי-דוואני.
צה"ל השיג עליונות אווירית במערב ובמרכז איראן תוך ימים ספורים, ותקף אף במשהד במזרח המדינה, השמיד איומי נ"מ, מכ"מים ומשגרי טילים, מה שהקטין את היקף התגובה האיראנית ואת היקף הפגיעה בעורף הישראלי.
הרמטכ"ל זמיר לקח חלק במאמצי השכנוע של ארצות הברית להצטרף, לצורך השמדת המתקן הגרעיני בפורדו, שישראל לא יכלה להשמידו מהאוויר.
התקיפה האמריקאית באיראן התבצעה במבצע פטיש חצות.
בליל 23 ביוני הוסכם על הפסקת אש.
בתום המערכה אמר: "תכננו להישג מסוים, גבוה.
והשגנו הישג גבוה ממה שתכננו".
בהמשך חלק מחמאות לראש הממשלה בנימין נתניהו ולשר הביטחון ישראל כ"ץ על חלקם בהובלת המבצע.
ב-23 בנובמבר 2025 נועד זמיר עם קצינים בכירים ששירתו בתפקידי מפתח במהלך טבח שבעה באוקטובר והודיע על צעדים אישיים והדחות נגדם.
הוא הדיח משירות מילואים את אהרון חליוה, ראש אגף המודיעין לשעבר; עודד בסיוק, ראש אגף המבצעים לשעבר; ואת ירון פינקלמן, מפקד פיקוד הדרום לשעבר.
הקצינים יוסי שריאל, מפקד יחידה 8200 לשעבר ואבי רוזנפלד, מפקד אוגדת עזה לשעבר הודחו משירות מילואים.
כמו כן, הוא החליט לרשום הערות פיקודיות למפקד חיל הים דוד סער סלמה על שכשל במניעת חדירה ימית בקרב זיקים ועל כישלון בהגנה על חופי המדינה, ולמפקד חיל האוויר תומר בר על שכשל בבניית מענה להגנה על שמי המדינה ועל כישלון בהתאמת הפעלת חיל האוויר למתקפה הרחבה שחרגה מתרחישי הייחוס.
גם ראש אמ"ן שלומי בינדר, ששירת כמפקד חטיבת המבצעים במהלך הטבח, קיבל הערה פיקודית וסוכם כי יפרוש מצה"ל בתום תפקידו.
עוד החליט זמיר להדיח משירות מילואים את מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה לשעבר חיים כהן וקצין המודיעין של פיקוד הדרום אריאל לבובסקי.
זמיר החליט שלא לנקוט בענישה כלפי מפקד חיל הגנת הגבולות אליעד מואטי, רמ"ט פיקוד הדרום מנור ינאי, וקצין האג"ם של פיקוד הדרום אפרים אבני.
זמיר הוא בוגר פו"ם והמכללה לביטחון לאומי, בעל תואר ראשון מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני מאוניברסיטת חיפה, שניהם במדע המדינה.
הוא בוגר הקורס לניהול (GMP - General Management Program) מבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, ובוגר אקול מיליטר בפריז, צרפת.
בשנת 2021 יצא לשנת מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון שבארצות הברית.
במסגרת לימודיו פורסמה עבודתו על גיבוש תפיסת הניצחון ועקרונות פעולה במערכה האזורית נגד איראן ושלוחותיה במזרח התיכון.
הוא נשוי לאורנה (לבית נתנזון), לשעבר דוברת עיריית הוד השרון וסמנכ"לית העירייה.
בשנת 2025 השיק צה"ל את תוכנית "אחות בדרך קבע", בהובלת אורנה זמיר ובשיתוף מרכז משפחה לוחמת ומרכז משפחת הקבע, המיועדת לבנות ובני הזוג של הלוחמים בקבע מדרגת רס"ן ועד תא"ל.
במסגרת זו זמיר "פוגשת את נשות המפקדים במעגלי שיח אינטימיים ופתוחים, לשיחה על שליחות, על הכלים לאיזון בין קריירה, ילדים וזוגיות, על ההתמודדות עם החרדה, העומס וחוסר-הוודאות בצל השנתיים האחרונות."
לאורנה ואייל זמיר שלושה ילדים.
בנם א' הוא רב-סרן במילואים בחיל השריון, ביום העצמאות ה-73 למדינת ישראל קיבל את אות מצטיין הרמטכ"ל במסגרת שירותו.
ב-2007, לאחר האינתיפאדה השנייה, פרסם זמיר מאמר בכותרת "לחימה מוסרית בטרור" בכתב העת "מערכות".
בעניין הפללת טרוריסטים לצורך סיכול ממוקד, הוא דורש כי "הקביעה תהיה על בסיס ראיה מוצקה ואמינה, אשר תהיה קבילה בבית המשפט".
בנאום שנשא עם סיום תפקידו כסגן הרמטכ"ל ביולי 2021 ציין זמיר כי מדינת ישראל עלולה לעמוד בפני מערכה כבדה, ארוכה, רב-זירתית, משולבת באתגרי פנים, במתארי עורף-חזית ועומק.
לשם כך, אמר, יש צורך ביכולת הכרעה, אורך נשימה, עתודה חזקה, יכולות טכנולוגיות מתקדמות, ומסה קריטית של איכות וכמות אנושית.
בחודש מאי 2022, בעבודה שפרסם כעמית מחקר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, הצביע זמיר על שבעה עקרונות הנדרשים לניצחון על איראן במערכה האזורית.
הוא ציין את הצורך להכיר כי מדובר במערכה מתמשכת, רב-זירתית, ורב-תחומית והדגיש את החשיבות הרבה לפעולה רב-ממדית, להחלשת יכולותיה ולפגיעה בשלוחותיה באמצעות הפעלת לחץ ישיר ועקיף עליהן.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חזר והדגיש את הצורך בבניין כוח באמצעות תעשייה מקומית ישראלית ובהפחתת התלות באספקת תחמושת מארצות הברית.
אייל יצחקי (נולד ב-1967) הוא שמאי מקרקעין אשר כיהן כשמאי ממשלתי ראשי משנת 2007 ועד 2011. מכהן משנת 2024 כיושב ראש הוועדה לתקינה שמאית במשרד המשפטים.
הוא למד בגמנסיה גן נחום בראשון לציון.
התגייס לצה"ל בשנת 1986 ושירת כקצין מודיעין ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
בשנת 1993 סיים תואר ראשון בהצטיינות בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 1995 סיים לימודי תעודה בשמאות מקרקעין באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 הוסמך כשמאי מקרקעין.
כשמאי במגזר הפרטי סייע בשנת 2005 להקמת הוועדה לתקינה שמאית של מועצת שמאי המקרקעין במשרד המשפטים.
בהובלתו קבעה הוועדה 16 תקנים מקצועיים ובהם תקנים הקובעים את רמת הפירוט הנדרשת בשומת מקרקעין, רמת הגילוי הנדרשת בתחשיב השומה ובסוגיות אחרות בתחום המקרקעין ובהם הגדרה חד ערכית לשטח דירה שאומצה בחוק המכר בשנת 2008 והתייחסות למרכיב המע"מ בקביעת שווי זכויות במקרקעין.
ב-10 ביולי 2007 הצטרף לשירות הציבורי עם מינויו לשמאי הממשלתי הראשי, העומד בראש אגף שומת מקרקעין.
בתחילת תקופת כהונתו פרץ המשבר הכלכלי העולמי שהביא לתנודתיות ולאי וודאות בשוק הנדל"ן הישראלי.
בתקופת המשבר, שהתאפיינה בעליות מחירים מתמשכות (בעיקר בנדל"ן למגורים), נסקרה על ידו השתנות מחירי הדירות באופן עצמאי במנותק ממדדי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה לשם ניטור ההשתנות בתקופת המשבר
יצחקי קבע כללי שמאות לפיצוי מפוני גוש קטיף כחלק מיישום תוכנית ההתנתקות, כן קבע עקרונות לפיצויים בגין הפקעה של סוגי נכסים שונים וגיבש קווים מנחים לפתרון סוגיות מיוחדות בענף שמאות המקרקעין.
על כללים אלה הושמעה ביקורת מצד בעלי עניין בטענה שהם מצמצמים את מרחב שיקול הדעת בענף.
בשנת 2010 הגיש דו"ח שהמליץ על ביטול הסובסידיה לקרקע שמוענקת לחקלאים על ידי מינהל מקרקעי ישראל וקרא למיכרוז השכירות והחכירה של קרקע חקלאית שבבעלות המדינה.
בשנת 2011 סיים יצחקי את כהונתו והוחלף על ידי טל אלדרוטי.
בשנת 2012 מונה לכהן כשמאי מכריע לתקופה של עשר שנים.
משנת 2024 מכהן כיושב ראש הוועדה לתקינה שמאית במשרד המשפטים.
יצחקי מתגורר בראשון לציון, נשוי ליעל ואב לשלושה ילדים.
אייל וייזר (נולד ב-8 בפברואר 1975) הוא מחזאי ובמאי ישראלי.
אייל וייזר נולד בתל אביב.
הוא בוגר מחזור ל"ח בבית הספר למשחק בית צבי.
לאחר לימודי המשחק המשיך ללימודי תואר ראשון ותואר שני בכתיבה ובימוי בחוג לאמנויות הבמה באוניברסיטת תל אביב, שבמהלכם זכה בשתי מלגות לימודים לכתיבה מקרן שרת אמריקה ישראל.
וייזר הוא בוגר קורס המנחים בתיאטרון החדר וכמו כן בוגר הסדנא השנתית לאמנות המיצג בבמת "מיצג/מקלט 209" בהנחייתה של תמר רבן.
הוא נבחר בין עשרת נבחרי השנה של התיאטרון הישראלי לשנת 2005 ו-2008 (העיתון "מעריב" ו"נענע10").
בעבר פעל וייזר ככתב תרבות במספר עיתונים: 360 מעלות, העיר, מקור ראשון, טיים אאוט תל אביב, מארב – מגזין מקוון לאמנות, תרבות ומדיה ובזמן תל אביב מקבוצת מעריב.
וייזר ערך עבודות תחקיר עבור מספר בתי הפקה ותקשורת, עבד כקופירייטר במשרד הפרסום ראובני פרידן וכמו כן שימש כלקטור בתיאטרון הבימה וכחבר ועדת הפרינג' בתיאטרון המעבדה בירושלים.
כיום וייזר הוא חבר הוועדה האמנותית בתיאטרון תמונע, מנחה באוניברסיטה הפתוחה, ומורה למשחק ולכתיבה.
ביולי 2012 זכה בפרס רוזנבלום לאמנים מבטיחים.
שופטי הוועדה (יהואש הירשברג, סופי מוסקוביץ', סיקי קול, גד קינר ודורון רוזנבלום) כתבו בנימוקיהם:
ותו לא – קברט פוליטי סאטירי בהתהוות
האירוע "ותו לא" עסק בקשר הסימביוטי שבין זהות ישראלית לטראומה.
ההצגה רצה בתיאטרון תמונע במשך שנתיים, הוזמנה להציג בתיאטרון הפולקסבינה בברלין והוכרזה כהצגת הפרינג' של השנה על פי עיתון הארץ.
באירוע שיחקו לאורך השנים איילת רובינסון/אפרת ארנון, נדב בושם/גל ברזילאי ואמיר יצחקוב.
שופרא – מושב דור הבלבלה
ההצגה "שופרא" מתרחשת בין כתליה של סדנת מודעות עצמית שמקבצת אליה למפגש הזוי ארבע דמויות.
המחזה עוסק במשבר זהות שנובע מגודש אפשרויות וריבוי משמעות, מצב שתוצר הלוואי שלו הוא בדידות וחסך באינטימיות.
ההצגה רצה משנת 2007 ועד היום (אפריל 2012) בתיאטרון תמונע.
ההצגה בוימה בידי אלון כהן ושחקו בה לאורך השנים יובל אברמוביץ'/טל קלאי/אורי ליזרוביץ', אפרת ארנון/הילה די-קסטרו, נתלי פיינשטיין ואיציק גולן.
ההצגה הוכתרה כהצגת השנה על פי טיים אאוט תל אביב לשנת 2007, הופיעה בתיאטרון בית ליסין, בתיאטרון המעבדה בירושלים, פסטיבל פרינג' ניו יורק ופסטיבל פרינג' פילדלפיה.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס הבימוי וכתיבת מחזה בטקס פרסי היצירה העצמאית לשנת 2007.
ההפקה "איכה?" הופקה כהפקת האנסמבל של תיאטרון תמונע בשנת 2008, המחזה היה אירוע מוזיקלי פרגמנטלי שקיבץ 12 קטעים קצרים שעסקו כל אחד בתחלואה אחרת שמאפיינת את החברה הישראלית, כולם התנקזו לשאלה מרכזית אחת – "איכה?" המכוונת כלפי המבוגר האחראי, המצפון, האלוהים.
המחזה עסק בפער ובמתח שבין עולם המבוגרים לעולם הילדים.
ההצגה רצה בתיאטרון תמונע כשנתיים.
את המוזיקה לאירוע כתב טל בלכרוביץ', ושחקו בה לאורך השנים עירית אפרת ארנון/הילה דיקסטרו, עירית נתן בנדק, מולי שולמן, אברהם הורוביץ ומיכל ויינברג.
הוקי פוקי – קטסטרופה נפשית משוללת אמונה
"הוקי פוקי" הוא מחזה נרטיבי שבמרכזו שבע דמויות המבקשות להתנתק מזהותן ומהתפקידים החברתיים הכפויים שהוטלו עליהם.
המחזה רץ שנתיים בתיאטרון תמונע וכמו כן הציג במרכז לתיאטרון עכו ובמעבדה בירושלים ושחקו בו: ענת גת דגן, אביטל אדר, גלעד פרידמן, יונתן בר-אור, נעמי גולדשטיין, דריה אברהם ויפעת ישראל.
המחזה הציג בתיאטרון טריסטן בייטס בלונדון כחלק מפרויקט חשיפת מחזאים צעירים.
השחקנית אביטל אדר הייתה מועמדת בקטגוריית שחקנית המשנה בטקס פרסי היצירה העצמאית.
מיין ג'רוזלם – המופע של סבינה סאובר
פרויקט שבסיסו עומדת זהות בדויה של צלמת ואמנית קונספטואלית גרמניה בשם סבינה סאובר, במסע המקצועי והאישי שלה ממזרח ברלין למזרח ירושלים.
המחזה נוצר בשיתוף עם הצלם והאמן רמי מימון, ושחקה בו השחקנית מיכל ויינברג.
את התפאורה עיצב המעצב התעשייתי ינון פרס.
ההצגה רצה מ-2011 בתיאטרון תמונע והציגה בתיאטרון רוקסי (בזל) במסגרת פסטיבל נופי תרבות שווייצריה ישראל.
המופע הוביל במספר המועמדויות לפרסי היצירה העצמאית לשנת 2012, עם שש מועמדויות: פרס הצגת השנה, פרס הבימוי, פרס המחזה (שני האחרונים לווייזר), פרס הביצוע (למיכל ויינברג), פרס עיצוב תפאורה (לינון פרס) ופרס שפת במה.
וזכה בשני פרסים: פרס הצגת השנה ופרס במאי השנה לאייל וייזר.
במינכן וזכה בו בפרס המבקרים.
במאי 2013 השתתפה הציגה בתיאטרון הלאומי של קפריסין בניקוסיה.
זו היא הארץ – סלון דחויי היצירה הציונית
שיתוף פעולה בין אייל וייזר לרמי מימון וינון פרס, איתם עבד על "מיין ג'רוזלם", אליהם מצטרפים מעצבת האופנה תמר לוית (מוסלין ברדרס) והשחקנים-היוצרים והשותפים: אפרת ארנון, נתלי פינשטין ונטע וינר (סיסטם עאלי).
"זו היא הארץ" הוא פסטיבל פיקטיבי המבקש להוות תגובה לפרס הציונות, פרי יוזמתה של שרת התרבות מאוקטובר אשתקד.
תוכנית ב' של הפסטיבל כוללת את עבודותיהם של שלושת האמנים הבדויים:
מעצבת האופנה גלי סודנסקי (המגולמת על ידי השחקנית והיוצרת השותפה, אפרת ארנון), שמציגה חלק מקולקציית "חמשת המ"מים", פרויקט הגמר שהגישה בסיום לימודיה בשנקר ושנבע מהגילוי שאביה היה בעברו סוכן מוסד.
איילה אופפר (המגולמת על ידי השחקנית והיוצרת השותפה, נתלי פינשטין): יוצרת קולנוע ניסיוני שחושפת את תהליכי העבודה על הפרויקט "המציגה הינה חולה", סרט דוקומנטרי שבו היא עוקבת אחרי שכנתה ניצולת השואה.
ורגב הוברמן (המגולם על ידי השחקן והיוצר השותף, נטע וינר): מוזיקאי ואיש סאונד מההתנחלות אפרתה בעבודתו "עץ השיטה" שבה הוא מבקש לחקור את אילן היוחסין המשפחתי והקשר שלו אל צבא ההגנה לישראל.
ההצגה זכתה בטגוריית שפת הבמה בטקס פרסי היצירה העצמאית לשנת 2013 ונטע וינר היה מועמד לפרס השחקן הראשי.
במינכן וזכתה בו בפרס המאסטר קלאס.
הצגה תיאטרון/חברת הפקות מחזאי במאי שנים פסטיבלים ותאריםניסטגמוסMünchner Volkstheaterאייל וייזראייל וייזר2014 זו היא הארץ – סלון דחויי היצירה הציונית/תוכנית ב' תיאטרון תמונע אייל וייזר אייל וייזר 2012 ההצגה הייתה מועמדת לפרס קיפוד הזהב לשנת 2013 בקטגוריית שפת במה ונטע וינר מועמד לפרס השחקן הראשי., מתוכם זכתה בפרס שפת במה.
פרס מאסטר קלאס בפסטיבל Radikal jung – Münchner Volkstheater במינכן באפריל 2014. מיין ג'רוזלם – המופע של סבינה סאובר תיאטרון תמונע אייל וייזר אייל וייזר 2011–2012 פסטיבל נופי תרבות שווייצריה/ישראל (Theater Roxy - Basel), פרויקט חשיפה בינלאומית.
שש מועמדויות לקיפוד הזהב 2012: פרס הצגת השנה, פרס הבימוי, פרס המחזה (שני האחרונים לווייזר), פרס הביצוע (למיכל ויינברג), פרס עיצוב תפאורה (לינון פרס) ופרס שפת במה.
זכה בשני פרסים: פרס הצגת השנה ופרס במאי השנה לאייל וייזר.
פרס המבקרים בפסטיבל Radikal jung – Münchner Volkstheater במינכן באפריל 2013. הוקי פוקי – קטסטרופה נפשית משוללת אמונה מנוע חיפוש אייל וייזר אייל וייזר 2010–2012 המרכז לתיאטרון עכו, המעבדה (ירושלים), (Tristan Bates Theater – London).
– מעשיות ישראליות תיאטרון תמונע אייל וייזר אייל וייזר שנת הפקה: 2008 פרויקט חשיפה בינלאומית.
שופרא – מושב דור הבלבלה תיאטרון תמונע אייל וייזר אלון כהן 2007–2012 תיאטרון חיפה, הסטודיו – חיפה, בית ציוני אמריקה, המעבדה (ירושלים), פרויקט חשיפה בינלאומית, פסטיבל פרינג' ניו יורק (IATI Theater), פסטיבל "לייב ארט" פילדלפיה (Media Bureau Theater).
(בין חמשת מופעי הפרינג' הטובים ביותר לשנת 2006 על פי עכבר העיר ובין עשרת נבחרי השנה בתיאטרון לשנת 2005 על פי עיתון מעריב).
קרן אור פסטיבל Smallבמה 2 – אוניברסיטת תל אביב אייל וייזר אייל וייזר 2003
אייל חיימובסקי (1974, ה'תשל"ד – 16 במאי 2025, י"ח באייר ה'תשפ"ה) היה מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים, יו"ר מכון התקנים הישראלי ומנהל לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו.
נולד וגדל בירושלים, בנם של רות ומשה חיימובסקי.
בוגר בית הספר התיכון הימלפרב בירושלים, בוגר לימודי הנדסה ובעל תואר שני במנהל עסקים.
כיהן כסמנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים וסמנכ"ל בהתאחדות בוני הארץ.
כמו כן שימש יועץ לשרי התחבורה והשיכון ולראש עיריית ירושלים.
באפריל 2012 התמנה למנהל לשכת ראש הממשלה, תפקיד בו כיהן עד ספטמבר 2014, כשהתפטר.
את מקומו מילא למשך כחודשיים ראש הסגל ארי הרו ומנובמבר 2014 החל לכהן בתפקיד דוד שרן.
ב-2015 מונה לתפקיד מנכ"ל הרשות לפיתוח ירושלים.
בשנת 2024 מונה גם לתפקיד יו"ר מכון התקנים הישראלי, על ידי שר הכלכלה ניר ברקת.
נפטר בפתאומיות בי"ח באייר ה'תשפ"ה (16 במאי 2025).
היה נשוי לאביגיל חיה פריד-חיימובסקי ואב לשלושה ילדים, התגורר בירושלים.
אייל הפמפס או אייל הערבות (שם מדעי: Ozotoceros bezoarticus) הוא מין של אייל בינוני מתת-משפחת איילי העולם החדש החי במרכז אמריקה הדרומית, ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1758 על ידי הזואולוג השוודי קארולוס ליניאוס, והוא בין האיילים הבודדים החיים במישורי עשב פתוחים.
לאייל הפמפס פרווה קצרה בצבע חום אדמדם או כתמתם, והיא נוטה להיות כהה בחלק העליון ובהירה בחלק התחתון.
הבטן, והמפשעה לבנים, וסביב הסנטר והגרון יש סינר לבן.
סימונים לבנים נוספים נמצאים סביב עיניו ואפו.
הזנב קצר ועבה (10–15 ס"מ), וצבעו ערמוני-שחרחר בצידו העליון, ולבן בוהק בצידו התחתון.
אייל הפמפס מתנשא לגובה 70–75 ס"מ בכתף, ומשקלו עד 40 ק"ג לזכר, ועד 33.5 ק"ג לנקבה.
הזכר מתאפיין בזוג קרניים קלות ופשוטות המתפצלות עד לשלושה סיעופים.
אייל הפמפס נפוץ בברזיל, ארגנטינה, פרגוואי, אורוגוואי ובוליביה.
כפי שמרמז שמו, הוא חי בעיקר בערבות הפמפס, וכן בסראדו, מישורי עשב ובקרבת החופים.
אייל הפמפס חי בקבוצות של 2–6 פרטים ופעיל בעיקר בשעות היום.
הזכרים אינם טריטוריאליים ויסתפקו בהפגנת דומיננטיות, מה שמסביר את המבנה הפשוט של הקרן.
כאשר האייל חש בסכנה, הוא יסתתר בעשב הגבוה ובשעת הכושר ימלט בקפיצות מהירות מהאזור.
במהלך הריצה הקופצנית, האייל מניף את זנבו מעלה בדומה לאייל פרדי לבן-זנב, כשהצד הלבן משמש כסימן אזהרה חזותי לאיילים אחרים.
תזונתו של אייל הפמפס מורכבת מעלים, עשבים, שיחים ועשבי תיבול.
ההריון נמשך כשבעה חודשים ולאחריהם נולד עופר אחד בדרך כלל במשקל 2.2 ק"ג.
לאחר 6 שבועות הוא מתחיל לאכול מזון מוצק, ונשאר לצד אימו במשך שנה.
בדומה לחופמי, הנקבה עשויה להציג את עצמה כפצועה כדי להרחיק טורפים שנמצאים בסביבת העופר.
תוחלת חייו של אייל הפמפס בטבע עד 12 שנים.
מצב השימור של אייל הפמפס מוגדר כ"קרוב לסיכון" (NT) על ידי הרשימה האדומה של IUCN, בשל ציד, אובדן בית גידול ומחלות המועברות על ידי בקר וצאן.
האוכלוסייה העולמית מוערכת ב-80,000 פרטים.
אייל טימור או אייל ג'אווני (שם מדעי: Rusa timorensis), הוא מין של אייל בסוג אייל רוסה החי באינדונזיה ובמזרח טימור.
אייל טימור הוא השני בגודלו בסוג אייל רוסה, קטן מאייל סמבר וגדול מאייל אלפרד ואייל פיליפיני.
בעבר סווג בסוג אייל (Cervus), תחת השם המדעי (Cervus timoresis).
צבע הפרווה של אייל טימור הוא חום אפרפר, עם מראה גס לעיתים קרובות.
בניגוד למרבית האיילים, העופרים נולדים ללא נקודות.
השפתיים לבנות, האף סגלגל, האוזניים גדולות ורחבות, ומעוגלות במקצת, הרגליים קצרות יחסית, ומשוות לו מראה מעט גוץ והזנב קצר ובאורך 8–20 ס"מ.
לעיתים יש סימונים כהים בצורת Y על הפנים.
לזכרים זוג קרניים בהם על פי רוב שלושה סיעופים, אם כי נצפו לעיתים פרטים שלהם כארבעה סיעופים.
אף על פי שאורך הקרניים בממוצע הוא 60 סנטימטר-2.5 מטר, ניתן לצפות מדי פעם, בפרטים עם קרניים באורך 3.6 מטרים.
לעיתים הקרניים צומחות עם עיקול למטה החוזר ומתרומם למעלה.
(Rusa timorensis djonga) - מצוי באיים בוטון ומונא (אינדונזיה).
(Rusa timorensis floresiensis) - מצוי בפלורס ואיים אחרים (אינדונזיה).
(Rusa timorensis russa) - מצוי בג'אווה (אינדונזיה).
אייל טימור נפוץ באופן טבעי באיים רבים באינדונזיה ובמזרח טימור.
כמו איילים אסייתים אחרים, הוא הובא למדינות רבות ביניהם: אוסטרליה, ניו זילנד, פפואה גינאה החדשה, מדגסקר, מאוריציוס, קלדוניה החדשה, ראוניון, וכן לאיים נוספים באינדונזיה.
בית גידולו של אייל טימור הוא מגוון למדי וכולל: יערות טרופיים, יערות ממוזגים, יערות נשירים, שטחי מרעה, סוואנות, וביצות.
איילי טימור יכולים לחיות גם באזורים צחיחים יחסית, כמו המדבריות באוסטרליה, בשל העובדה כי הם אינם זקוקים למים, ומקבלים את מרבית הלחות הדרושה להם, ממזונם הצמחוני.
איילי טימור הם איילים חברותיים שלעיתים רחוקות חיים בבדידות, ובדרך כלל הם נצפים בקבוצות קטנות של עד 25 פרטים.
הם פעילים בעיקר בלילה, למרות שבאזורים רבים הם נצפים בשעות היום.
בניגוד לאיילים רבים, איילי טימור אינם מניפים את זנבם כאשר הם נמלטים.
לאיילים קולות שונים, ביניהם שאגות של הזכרים בעונת הרבייה, או קול חזק המהווה אות אזעקה בהתקרבות טורף.
בעונת הרבייה הזכרים נוהגים לקשט את קרניהם בעלים, דשאים, וזרדים רבים, ככל הנראה כדי להפחיד יריבים אחרים.
ההיריון נמשך כ-שמונה חודשים, לאחריהם נולד עופר אחד ולעיתים רחוקות שניים, הנגמל לאחר שישה או שמונה חודשים, ומגיע לבגרות בגיל 18–24 חודשים.
תזונתם כוללת עשבים עלים ודשאים, באזורים שונים הם נצפים במים, אוכלים צמחייה מימית כדוגמת שרכי מים.
האויבים הטבעיים של אייל טימור הם דהולים, פיתוניים, תניני ים, ודרקוני קומודו.
אף על פי שאייל טימור מסווג במצב "פגיע" לא צפויה לו סכנת הכחדה, בשל תפוצתו הנרחבת במדינות אליהן הוא הובא.
תוחלת חייו של אייל טימור 15–20 שנים.
אייל וינקלר (נולד ב-1960) הוא רופא מומחה לכירורגיה פלסטית, מנהל מחלקה לכירורגיה פלסטית, חוקר רפואה פלסטית ופרופסור בחוג לכירורגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
וינקלר סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הוא בעל רישיון מומחה בכירורגיה פלסטית וניתוחים קוסמטיים.
השתלם במיקרוכירורגיה בבית החולים של אוניברסיטת ניו יורק ובניתוחים קוסמטיים בארצות הברית ובקנדה.
שימש כיו"ר איגוד הפלסטיקאים בישראל משנת 2005 ועד 2009. משנת 2011 משמש מנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא.
שימש גם מנהל מרפאת קלאס קליניק הפועלת בבית החולים, והושעה מתפקיד זה במאי 2014, לאחר שהועלה חשד שערך ניתוחים רבים במסגרת זו בשעות הבוקר.
בשנת 2012 יצא לאור ספרו "כל האמת בפנים", הפונה אל הציבור הרחב.
בשנת 2013 הועלה לדרגת פרופסור בחוג לכירורגיה של אוניברסיטת תל אביב.
וינקלר עמד בראש 15 משלחות הומניטריות בעשרים השנים האחרונות, במהלכן טיפל בהתנדבות בעשרות נפגעי כוויות בלימה, פרו, ובאוובירה שבקונגו.
כמו כן ניתח עשרות ילדים שסועי שפתיים בנפאל, וייטנאם, הרי האנדים והג'ונגלים של פרו.
החל מ-1 בדצמבר 2014 הושעה וינקלר מתפקידו בבית החולים שיבא, עד לסיום ההליך המשמעתי המתבצע בעניינו.
ההליך עסק בניתוחים פרטיים שביצע במרפאתו ללא אישור מהנהלת בית החולים ובנוסף הואשם בקבלת שכר כפול: פרטי וציבורי על ניתוחים שביצע.
במאי 2016 נקבע בהסדר טיעון שווינקלר יפוטר משירות המדינה, יורחק משירות המדינה ל-4 שנים ולא יוכל למלא תפקיד במשרד הבריאות במשך 5 שנים.
אייל חזירוני (שם מדעי: Hyelaphus Porcinus בעבר Axis Porcinus) הוא מין אייל בינוני החי במדינות דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה ומצוי בסכנת הכחדה.
עד תחילת המאה ה-21, מין זה היה מסווג בסוג Axis לצד האייל הנקוד, אולם על פי מחקרים חדשים הוא הועבר לסוג אייל זהוב יחד עם קרוביו אייל קוהל (מאינדונזיה) ואייל קאלאמיאן (מהפיליפינים).
למרות זאת בטקסונומיות רבות הוא עדיין מוכר בשם Axis Porcinus או בשם Cervus Porcinus.
המין קרוי לעיתים אייל חזירוני מצוי, הודי או תאילנדי כדי להבדיל משני המינים האחרים הקרויים גם בשמות אייל חזירוני אינדונזי ואייל חזירוני פיליפיני.
פירוש החלק השני של שמו המדעי בלטינית (Porcinus) הוא חזיר, והוא נקרא כך משום מראה גופו העגלגל והגוץ ומשום אופן ריצתו ביער.
פרוותו של האייל החזירוני משתנה למדי בצבעה על פני הטווח הנרחב של תפוצתו: לעיתים היא בצבע חום-אדמדם בהיר בכל הגוף, לעיתים חום כהה עם ראש בהיר ורגליים שחורות או חום-צהבהב בכל הגוף מלבד הרגליים והצוואר.
הפרווה גם מתכהה עם הגיל.
לעיתים קרובות מסביב לעיניו, אפו וגרונו יש כתמים צהבהבים-קרמים.
למין זה יש ראש קצר ומשולש, ומבנה גוף מוצק וכבד; רגליו אף הן קצרות, והגפיים האחוריות גבוהות יותר מהקדמיות ומשוות לו מראה שפוף.
אפו גדול ושחור, עיניו קטנות, ואוזניו בינוניות ועגלגלות.
פס שחור עובר לאורך השדרה, ובדרך כלל יש כתם כהה בצורת V במצח; הזנב קצר וצידו האחורי לבנבן.
למרבית המבוגרים יש נקודות מפוזרות על הבטן בקיץ.
הזכרים בעלי קרניים בינוניות הצומחות מאזור המצח ובהם שלושה סיעופים בלבד.
הזכרים כהים וגדולים במידה מועטת מהנקבות.
מידות גופו של האייל החזירוני:
(Hyelaphus Porcinus Porcinus) תת-המין המצוי, בדרך כלל בעל נקודות לכל אורך חייו.
(Hyelaphus Porcinus Annamiticus) תת-המין המצוי בדרום וייטנאם וקמבודיה, חסר נקודות אפילו בצעירותו.
נחשב בטקסונומיות חדשות כמין נפרד - אייל אנאמייט.
מבחינה היסטורית, האייל החזירוני היה בעל תפוצה נרחבת: החל מפנג'אב שבפקיסטן, עובר דרך צפון וצפון מזרח הודו (כולל האזור שלמרגלות הרי ההימלאיה) ועד דרום סין (דרום מחוז יונאן) ומדינות הודו-סין.
עם זאת כיום לאחר עשרות שנים של ציד, אייל זה קיים באוכלוסיות מקוטעות ביותר בפקיסטן, צפון הודו, נפאל, בהוטן, בנגלדש ומערב מיאנמר.
המין הושמד כנראה לחלוטין באזור המזרחי הכולל את סין העממית, לאוס וייטנאם, ומלבד כמה עשרות איילים שנותרו ליד נהר המקונג במחוז קראטי ובמחוז קו קונג שבדרום מערב קמבודיה האייל הושמד גם בה לגמרי.
האייל החזירוני נכחד והוחזר מחדש לתאילנד, והובאה לאוסטרליה, סרי לנקה וארצות הברית.
במרבית המקרים בית הגידול מורכב ממרעה גבוה רטוב או לח הסמוך לעיתים קרובות לנחלים ונהרות בינוניים, ונראה שהצפיפות הגבוהה ביותר היא בשטחי מרעה פתוחים או קרחות יער.
מין זה נמנע מיערות טרופיים או נשירים סבוכים, ויעדיף במקומם אפילו מרעה הסמוך לחופים.
בהודו ונפאל המין חי בעיקר במרעה דמוי סוואנה הקרוי "טאראי", ובמדינות הודו-סין בעיקר במרעה גבוה ולח.
ב"פארק הלאומי ברדיאה" (נפאל), הצפיפויות הגבוהות ביותר היו במרעה, לאחר מכן באזורים הסמוכים לנהרות, ואילו ביערות לא נצפו אפילו פרטים בודדים.
האוכלוסייה שעדיין שורדת בבנגלדש חיה במרבצי דשא הרריים, שבהם חלקים קטנים מיוערים.
האוכלוסיות הפראיות למחצה שהובאו מחדש לתאילנד תופסות מגוון של בתי גידול שלא היו בשימוש מעולם על ידי איילים פראיים בתאילנד, לאוס, וייטנאם או קמבודיה.
רישומים היסטוריים מראים שהאוכלוסייה הגדולה ביותר שחיה ליד נהרות, הייתה מצויה באגן נהר הדונג בוייאטנם.
המבנה החברתי העיקרי הוא בעיקר נקבה בודדה עם צאצאיה, וגם כאשר מספר איילים מתקבצים יחד הם אינם מלוכדים ונמלטים למספר כיוונים כאשר הם נרדפים.
בפארק הלאומי צ'יטוואן עדרים של עד 20 איילים נצפים ביחד בעיקר במרעה חדש שצמח לאחר השרפות; ובפארק הלאומי קזירנגה עדרים של 40–80 איילים נצפים לעיתים קרובות בשטחי מרעה גדולים שנוצרו על ידי קרנפים הודים, או במרעה נמוך ליד מאגרי מים גדולים.
השטח בו הם חולפים בחיפוש אחר מזון משתנה במידה רבה בגודלו, ונע בין-5 דונם ל-70 (תלוי גם אם השטח מגודר).
איילי החזיר אינם מושפעים מהתחלפות העונות, מלבד סרי-לנקה שבה דווח שהם נודדים בהתאם למזון החקלאי הזמין.
תזונתו של האייל החזירוני מבוססת בעיקר על עשבים טריים, וגולשת מדי פעם גם לעשבי תיבול, פרחים, פירות, עלים ושיחים.
בהשוואה לאייל הסמבר מין זה אינו מכניס לתפריטו מיני צמחייה חדשים.
איילים חזירונים שהובאו לסרי-לנקה חיים בעיקר בשטחים חקלאיים, וגורמים נזק לגידולים ביתיים כגון תה או קינמון.
כאשר אייל זה נרדף ביער הוא פותח בריצה עם ראש שפוף, ומתכופף מתחת לגזעים וענפים כ-חזירי הבר, ולא מדלג עליהם כמו רוב האיילים; לאחר מספר דקות של ריצה הוא יחפש בהקדם האפשרי מקום מסתור ויחכה בו עד שתחלוף הסכנה.
במהלך ריצתו הוא זוקף את צידו האחורי והלבן של זנבו לאות אזהרה.
כשהאייל החזירוני נבהל, הוא משמיע קול הדומה לשריקה או לנביחה.
טורפיו של האייל החזירוני הם בעיקר טיגריסים בנגלים, נמרים הודים, ודולים.
זכרי האייל החזירוני אגרסיביים למדי, ובאזורים בהם צפיפות האוכלוסייה נמוכה הם עלולים להפגין טריטוריאליות ולסמן את גבולות הטריטוריה שלהם באמצעות הפרשות מבלוטות הריח בעיניים וברגליים.
בהודו ונפאל עונת הרבייה היא בין חודשי ספטמבר ואוקטובר, ובסין בין ספטמבר לפברואר; במהלך הייחום, הזכרים מתאספים באחו הפתוח, ומקיימים ביניהם קרבות לשליטה בנקבות.
זכרים של מין זה אינם מקימים הרמון, ומגינים על הנקבה מזכרים אחרים עד תום הייחום.
בשונה מאיילים אחרים למין זה אין קולות מיוחדים בעונת הרבייה.
ההריון של הנקבה נמשך 220–230 ימים, לאחריהם היא ממליטה עופר אחד או תאומים בחודשי אפריל עד מאי בנפאל ומאפריל עד אוקטובר בסין.
בסמוך להמלטה הנקבה נעה לאזור גבוה עם צמחייה צפופה, כהגנה מפני הצפות מונסון וטורפים.
העופרים נגמלים לאחר שישה חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר 8–12 חודשים.
תוחלת החיים המרבית של האייל החזירוני בטבע עד 20 שנים.
במהלך 20 השנים האחרונות, האייל החזירוני הפך לנדיר יותר ויותר ממגוון איומים עד שסווג על ידי IUCN כמין בסכנת הכחדה (EN).
האיזון בין האיומים הללו וחומרתם הנוכחית משתנה בין "דרום אסיה" (הכולל את הודו, נפאל, ככל הנראה בהוטן, ואולי גם פקיסטן; והירידה בו היא בסביבות 40-30%) ל"דרום מזרח אסיה" (הכולל את סין, וייטנאם, לאוס, קמבודיה, תאילנד, ובנגלדש ובו הירידה משוערת בכ-90%).
אין מידע מפורט על מנת לדעת לאיזו קטגוריה שייכת מיאנמר ונראה שמצבה הוא הממוצע בין שניהם.
סרי לנקה היא מחוץ לטווח המקורי כך שהיא לא רשומה בפירוט כאן.
האייל החזירוני הוא כיום אחד מהיונקים הנדירים ביותר בהודו-סין, והוא נכחד ככל הנראה בלאוס, וייטנאם, ורוב קמבודיה (כאמור בתאילנד הוא נכחד והוחזר).
יתר על כן, ייתכן כי נכחד מסין, ורובה של בנגלדש.
בהודו ובנפאל, מחוץ לאזורים מוגנים, כמה אוכלוסיות תישארנה תחת איומים כבדים.
ירידה מדאיגה זאת נגרמת על ידי שילוב של ציד, ואובדן בית גידול.
במדינות הודו-סין, הציד האיטנסיבי לבשר, פוחלצים והכנת תרופות מסורתיות גהוביל לירידה ראשונית.
דווח גם כי את האייל החזירוני קל יותר לצוד מאשר איילים אחרים באזור, כיוון שהוא נפוץ גם בבתי גידול פתוחים מה שהופך אותו לגלוי יותר לציידים.
לחץ ציד הוחרף עוד יותר על ידי אובדן הביצות לחקלאות ופיתוח עירוני.
בעיה נוספת היא שהאייל החזירוני אינו מסתגל ליערות עבותים, ותחת שטחי המרעה הוא נאלץ לעבור לאזורים שמועדים להצפות חמורות, וגורמים לפעמים לתמותה רצינית בקרב המין.
בית הגידול של איילים אלו מאוים גם על ידי פיתוח של תחנות כוח הידרואלקטריות בדרום אסיה.
בדומה לאיילים האלדים גם האיילים החזירונים סובלים ממלכודות לתפיסת איילים חיים, בשל הביקוש שלהם בגני חיות קמבודים ותאילנדים.
האייל החזירוני נמצא במספר אזורים מוגנים, לרבות חלק מהשמורות המאובטחות ביותר בעולם כגון שמורת הטיגריס קורבט, הפארק הלאומי קזירנגה, הפארק הלאומי צ'יטוואן ועוד.
מין זה נהנה גם בעקיפין משימור הקרנף ההודי שחי אף הוא בבית גידול דומה.
עם זאת, עתודות רבות אינן גדולות מספיק כדי לאפשר תנועות עונתיות של מין זה, ורמת האכיפה של הציד משתנית בין האזורים.
האייל החזירוני רשום גם באמנת (CITES) כמין הנאסר לסחר בינלאומי.
להלן נתוני IUCN על תפוצת האייל החזירוני במדינות הנזכרות, הכוללים אזורי שימור בולטים, צפיפויות אוכלוסייה, מאמצי שימור ועוד:
פקיסטן: איילי החזיר מצויים במרעה מבודד בעמקים של נהר האינדוס ויובליו העליונים, בעיקר ביערות הסמוכים לנהר האינדוס במחוז סינד, עם אוכלוסיות קטנות סביב מרכז האינדוס ומצפון ל"סווקאור".
המין היה רשום באזורים המוגנים של אגם צ'אשמאה, "שמורת הציד צ'אק קוטוראה" (הופחת במידה ניכרת במספריו), ה"פארק הלאומי סונהראה" (הוכחד והוחזר מחדש), "אזור השימור טאונסה" ו"אזור השימור ראסול" אבל מאז 1996 אין מידע עדכני יותר אם כי סביר להניח שמצב האייל עדיין טוב.
הודו: האייל החזירוני היה חי בעיקר בשטחי עשב הגדולים הקרויים "טאראי" לאורך מרגלות ההימלאיה ובכל המישורים של נהרות הגנגס והברהמאפוטרה, מפונג'אב במערב ועד ארונאצ'ל פרדש במזרח.
מאז התפוצה הצטמצמה מאוד ושיעור הירידה הוא בסביבות 40-30% במשך 21 שנים האחרונות.
סקרים שנערכו על ידו במיוחד עבור איילים חזירונים בשנות 2002–2004 בהודו גילו שהאוכלוסיות נשארו ב29–34 אזורים, עם מספרים משמעותיים רק בשמורות הבאות: ארונאצ'ל פרדש: 200-100 בד'ארינג ו20–50 בנאמדאפה; אסאם: 50-20 ב"דיברוסאיקהואה", מעל 1,000 בקזירנגה (אך ראה להלן), מעל 1,000 בשמורת מאנאס, 20-50 בנאמהירי, ומספרים דומים גם ב"בוראצ'אפורי", "קובוצ'אופורי" ו"סונאי-רופה".
צפון ומערב בנגל: 200-100 ב"גוורומארה" ו"ג'אלדאפרה".
ממחקרו של ביז'וואז עולה כי האייל החזירוני איבד עד אמצע שנות 1970 למעלה מ-35 יישובים היסטוריים.
עם זאת חלק מנתוניו לא עברו בדיקה קפדנית וחלקים אחרים בוודאי אינם נכונים.
איילי החזיר מוגבלים עכשיו בעיקר לאזורים מוגנים, אך דרומית לפארק הלאומי ראג'אג'י יש כמה קבוצות בודדות לאורך הנהר בהיקף של כ-100 איילים.
מרבית אוכלוסיות כאלה מחוץ לאזורים מוגנים נמצאות במגמת ירידה מהירה מאוד.
נוכחותו של מין זה במאניפור, אסאם ודרום מיזורם וטריפורה מבוססת על רשומות של הסוקר ההודי ביז'וואז מ-2002 אך מצבם הנוכחי לא ידוע; מספרם של האיילים באזורים אלה קטנים מאוד, ויש להניח שהם לא ישרדו לאורך זמן.
נפאל: איילי החזיר היו נפוצים בעבר בכל אזורי ה"טאראי", אבל עכשיו הם מוגבלים בעיקר לאזורים מוגנים.
אף על פי שהאוכלוסיות כרגע יציבות יחסית, שיעור הירידות ב20–30 השנים האחרונות הוא לפחות 30%.
צפיפות האיילים במדינה היא 0.1 לקמ"ר ביער נהרות, 16.5 לקמ"ר בסוואנה, ו35 לקמ"ר בשטחי מרעה רגילים ומישורים.
המינים מתרחשים בתחומים המוגנים הבאים: "שמורת פרסה" (אוכלוסייה קטנה מאוד), "שמורת הטבע קוושי-טפוו", פארק הלאומי צ'יטוואן, הפארק הלאומי בארדיאה ו"שמורת הטבע סוקלה פאנטה".
כל אחד משלושת האזורים האחרונים מחזיק למעלה ממאה איילים חזירונים.
ב"פארק הלאומי בארדיאה", צפיפות איילי החזיר היא: 77.3 איילים לקמ"ר בשטחי מרעה, 5.8 איילים לקמ"ר באזורי הנהרות ו-0 איילים ביער נשיר.
בנגלדש: הלחץ הכבד שהכחיד את האייל החזירוני ממרבית המדינה החל משנת 1970; שיעור הירידה הכולל במדינה הוא בין הגבוהים - כ-90%.
האייל נעלם משמורת סונדרבאנס ב-1984 ולא דווח במחוז סילט בצפון מאז 1970. לאחר תקופה ארוכה ללא צפייה בפרטים, נלכדו במחוז סילט בשנת 2002 מספר איילים על ידי אנשים מקומיים.
סקרים נוספים הראו כי כמה איילים חזירונים נשארו באזור צ'יטאגונג במחוז, ומלבד זאת יש באזור זה גם אוכלוסייה קטנה שבויה שמקורה בבעלי חיים שנתפסו.
בהוטן: איילי החזיר נפוצים בשפלת דרום בהוטן, ומצויים בשני אזורים מוגנים בבירור: "שמורת מאצ'ו" ו"הפארק הלאומי רויאל מאנאס".
עם זאת אין מידע רב על המצב הנוכחי.
סין העממית: בהיסטוריה האייל החזירוני נרשם בסין בעמקים הנמוכים ביותר של אזור "קסישואנגבאנאה" בדרום יונאן, ולאחרונה סוקרים (מ-1990, ומ-2008) הצהירו כי הלה נכחד מהמדינה.
דו"ח באינטרנט על צפייה באיל החזירוני בשנת 2007 התברר לאחר מכן כבלבול עם עופר צעיר של אייל סמבר.
מיאנמר (בורמה): האייל החזירוני היה ידוע זמן רב במיאנמר (תואר כבר ב-1902) והיה מצוי ברחבי המדינה בכל מקום של מישורי דשא ושפלות.
מידע מפורט על הטווח הנוכחי של האייל החזירוני או מעמד האוכלוסייה במיאנמר אינו קיים.
ידוע שמין זה היה בירידה גדולה כבר ב-1993. כיום הוא מצוי רק בשלושה אזורים מוגנים: קאהילו, פידאונג ו"שמורת הטבע הלוואגה".
היום הנוכחות של יישובי קבע, כבישים ומסילות ברזל, מטעים של קני סוכר ומחנות צבא שינו לחלוטין את חלקו הגדול של אזור השימור, ורק שטח זניח מהמערכת האקולוגית המקורית נשאר.
מלבד זאת גם השטח שנשאר שלם סובל הפרעות רבות: המקומיים משתמשים בו כמעבר, ואנשים וכלבי בית חולפים בו לעיתים קרובות ואין זה סביר שהאייל יכול להתקיים שם.
עם זאת ציידים ודוחות של צוות שימור מעמק הוקאונג בקאצ'ין, דיווחו בשנות 2005–2007 שהמין עדיין נפוץ בשפלת מיאנמר, אך למרות זאת אין עובדות מוצקות שהנוכחות נרחבת.
"אזור השימור פידאונג" שנתפס בעבר כחוד החנית של האזורים המוגנים (היה הראשון שהוקם במדינה), נחשב במצבו הנוכחי כגרוע, ואופן ניהולו אינו מבשר טוב לתחומים מוגנים אחרים המכילים בית גידול מתאים לאיילי החזיר.
בסקר מצלמות נרחב למציאת טיגריסים בשאר המדינה ב-2003 לא נמצא ראיות לקיום המין, אבל ייתכן כי הדבר נובע משום שהמצלמות נפרשו ביערות ירוקי-עד סבוכים (בתי גידול שאינם מתאימים כאמור לאיילי חזיר), ולמרות שאיילים אחרים היו מסתגלים לאזורים אלו נדיר מאוד שהאייל החזירוני יתפוש בית גידול כזה.
תאילנד: המין היה מצוי בשפע בכל המדינה ובמיוחד באגן צ'או פראיה במהלך המאה ה-20, אך נכחד שם באמצע שנות ה-1960. בעבר היה סחר ויצוא עצום במין זה; למשל כ-20,000 עורות יצאו ממפרץ סיאם רק ב-1930–1931, אם כי לא דווח האם מקורם היה מתאילנד, קמבודיה, או שניהם.
תשומת הלב של רשויות השימור בתאילנד ב-1977 הגיעה מאוחר מדי לאחר שהאייל כבר נכחד לגמרי.
עם זאת לאחר מכן הובאו מספר עדרים ממיאנמר כדי להקים מחדש את האוכלוסייה במדינה, הן בתנאי שבי והן בתנאים פראיים למחצה.
האיילים הוכנסו לראשונה ל"אזור השימור קהיאו" ("Khieo Wildlife Sanctuary") בצפון תאילנד שמשמש מאז שנת 1990 ועד היום כתחנת רבייה מרכזית; האיילים הסתגלו לאזור זה למרות שמקומו גבוה יותר מהעדפתם הטבעית; מרבית העדר באזור השימור מצוי בשטח פתוח סביב שפתו של מאגר מים.
כמו כן יש אוכלוסייה גדולה נוספת, שהובאה לאי צ'אנג שבמפרץ סיאם.
כל בתי הגידול הפוטנציאלים המתאימים בלאוס הם קטנים למדי ונמצאים בשימוש כבד על ידי אנשים מקומיים, ומזה שלחץ הציד בלאוס גבוה בלאו הכי, אין זה סביר להניח שהם שורדים אפילו בבדידות או על ידי פעילות בשעות הלילה.
וייטנאם: נראה שהאיילים החזירוניים נכחדו בווייטנאם, אף על פי שבעבר התרחשו בכמה אוכלוסיות גדולות בבית גידול מתאים בצפון, וכנראה גם בדרום על פי דיווחים מ-1991. הכחדה זאת משקפת את המהירות שבה בית הגידול המתאים נעלם, והלחץ הכבד של ציד על יונקים גדולים ברחבי ווייאטנם.
עם זאת, אין ראיות ממשיות מלבד דיווחים, ומרבית הפוחלצים שנמכרים מקורם כנראה משמורת צ'ה-לאנג'.
שיעורי הציד הגבוהים בווייטנאם גורמים לכך שאפילו מספרים קטנים מאוד של אייל חזירוני במדינה אינם סבירים כיום.
קמבודיה: איילי החזיר היו נפוצים בשפע במישורים הביצתיים העצומים של קמבודיה, כגון סביב אזור "סרי אמבל", "סום קומפוג" וסביב אזור "קמפוט" שבמחוז קראטי.
באזורים היבשים יותר של הצפון מין זה לא היה נפוץ.
סקרי טבע מקיפים משנת 1994 לא הצליחו למצוא אף אייל חזירוני בקמבודיה, עד שהלה נמצא מחדש במחוז קראטי ב-2006 בסקר אחר שהתקיים בעקבות חששות שאייל זה כבר נכחד.
אוכלוסיות אחרות עשויות להישאר, אבל הן הופכות בהדרגה לפחות סבירות בבתי גידול מתאימים, בשל הפיתוח המואץ שמתרחש במדינה ובמהלכו הופכים שטחי מישור ושפלות נהר לאזורי חקלאות.
בדומה לפרסתנים אחרים איילים אלו הובאו למדינות אחרות בעיקר לשם ציד, או כדי למלא את הנישה האקולוגית.
בין המדינות הידועות: סרי לנקה, אוסטרליה וארצות הברית.
תפוצתם באזורים אלו אינה ממופית על ידי IUCN.
סרי-לנקה : האיילים החזירונים מוגבלים לשטחי מרעה מעובדים בטווח של 35 קמ"ר, בין "אמבלאנגודה" ו"ינדוראווה" שבחוף הדרום המערבי, וב"אלפיטיאה" שמרכז האי; מרבית המקומות שבהם הוא נפוץ אינם נמצאים באזורים מוגנים.
האיילים החזירוניים הובאו כנראה לסרי לנקה על ידי ההולנדים או הפורטוגזים במאה ה-16, וייתכן כי הובאו על ידי שליט ממלכת סינהלה בתקופה הטרום קולוניאלית או על ידי הבריטים בהמשך; שתי האפשרויות האחרונות אינן סבירות מאחר שהאייל החזירוני אינו נפוץ במרכז ודרום הודו, כך שהבאתו הייתה כרוכה במאמץ רב.
אוסטרליה : בדומה למרבית מיני הבר שהובאו, האייל החזירוני הובאה אף הוא על ידי מתיישבים ליבשת זו למטרות ציד.
אייל זה השתלב במהירות בנוף הצחיח האוסטרלי המתאים לבית גידולו יחד עם אייל הסמבר ואייל הטימור, ובהיעדר טורפים טבעיים הוא מתרבה שם בהצלחה.
ריכוזיו העיקריים הם בחופי קווינסלנד וויקטוריה (אוסטרליה).
ארצות הברית : האייל הובאה לחוות ציד בטקסס, וכן לקליפורניה והוואי.
באיי הוואי האייל החזירוני מהווה יחד עם האייל הנקוד את שני הפרסתנים היחידים באיים; עם זאת בשל גודלו הקטן יחסית הוא אינו גורם נזקים מרובים כאייל הנקוד.
אייל הסבך (שם מדעי: Capreolus) הוא סוג של אייל בינוני הכולל שני מינים החיים באירופה ואסיה.
לשני המינים יש חפיפה בגבול של אסיה ואירופה.
למרות תפוצתם הם שייכים לתת-משפחת איילי העולם החדש עקב מבנה הקרסול.
המינים נוטים לחיות באזורי סבך, וזהו מקור שמם.
מין אחד מהם - אייל הכרמל, היה המין היחיד מתת-משפחת איילי העולם החדש שחי בארץ ישראל והוא נכחד ממנה בעקבות ציד.
כיום הוא מושב בהדרגה לטבע.
אייל זלינגר (נולד ב-3 בדצמבר 1966) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
בתפקידו האחרון היה קצין קשר ותקשוב ראשי (קשר"ר) וראש מטה אגף התקשוב.
בוגר קורס קציני קשר בשנת 1986. שירת כקצין קשר בגדוד שריון 195(בתעסוקה מבצעית בלבנון), ובהמשך שירותו ביצע תפקידי פיקוד בכירים.
בשנת 2000 עלה לדרגת סא"ל ושירת כמפקד גדוד הקשר של פיקוד המרכז וכקצין הקשר של אוגדת שריון סדירה במבצע חומת מגן.
בשנת 2004 עלה לדרגת אל"ם ושירת כמקשא"פ מרכז, רמ"ח תקשוב במפקדת זרוע היבשה (בתקופת מלחמת לבנון השנייה) ורמ"ח אמל"ח באגף התקשוב (בתקופת מבצע עופרת יצוקה).
בשנת 2011 עלה לדרגת תא"ל ומונה לתפקיד קצין הקשר והתקשוב הראשי ורמ"ט אגף התקשוב (בתקופת מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן).
שירת בתפקיד זה עד יולי 2015. מאז שחרורו מצה"ל עוסק במגזר העסקי.
במהלך תפקידו האחרון פיקד על חיל הקשר והתקשוב במהלך מבצע צוק איתן, שבו נעשה שימוש נרחב ביכולות המתקדמות של החיל.
כיום בתפקיד סמנכ"ל בחברת "גילת" תקשורת לווינית ובנוסף מכהן כדירקטור בחברת "אלטשולר שחם".
אייל וולקוביץ' (נולד ב-27 במאי 1987) הוא איש תקשורת, שדרן רדיו ומגיש טלוויזיה ישראלי.
אייל וולקוביץ' נולד ברמת גן, אחותו היא העיתונאית אורית נבון.
וולקוביץ' מגיש את המצעד של רדיו לב המדינה 91 FM "חם בשטח", וכן מגיש בטלוויזיה (ערוץ 10, ערוץ 1).
את דרכו הרדיופונית החל, כשהיה בן 15, בהגשת תוכנית בידור שבועית ברדיו האינטרנטי WFM, השייך לציבלין תקשורת.
התוכנית שודרה מדי שבוע במשך כשנתיים.
בהמשך גם הגיש פינות בתוכניות של שמוליק טיאר ואיריס קול (רדיו ללא הפסקה) וכן דמויות שונות ב"לא רוצים לישון" (גלי צה"ל).
ב-2004 החל לשדר בתחנת הרדיו "קול חי" תוכניות מוזיקה, קד"מים והגשת חדשות, והיה אחראי בין היתר על הפקת תוכניות באותו הרדיו (דברמן בהגשת אריאל ברמן, והמהדורה המרכזית בהגשת מרדכי לביא).