tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האתר משתרע על פני כארבעה קילומטרים רבועים ומשערים ששימש כמקדש מבוצר.
האתר כולל מבצר בראש גבעה של מבנים בצורת טבעת, שאולי גם התבצעו בו טקסים.
ישנם ממצאים רבים הקשורים לכך.
נראה שזה היה מרכז טקסי עתיק.
נמצאו כמה מבנים וכיכרות, כמו גם מתחם מקדשים מבוצרים בצורת טבעת.
על מנת ליצור מבנים כה משוכללים ומסובכים, ניתן להניח כי האליטה השלטונית או הדתית הייתה בעלת כוח רב.
מצפה השמש של שלושה עשר המגדלים
שלושת-עשר המגדלים של צ'נקייו נבנו במרחק שווה זה מזה על גבי רכס גבעה נמוכה העוברת מצפון לדרום, ויצרו קו רקיע "משונן".
גובה המגדלים עד שישה מטרים ויש בהם מדרגות המובילות לבמות תצפית.
המרחק בין המבנים הוא כ-5 מטרים.
התיארוך הראשוני של בניית המגדלים היה בסביבות 300 לפני הספירה, כלומר 600 שנים לפני תרבות מוצ'ה, שנחשבה בעבר לתרבות המתקדמת העתיקה ביותר באזור.
משערים ש-13 המגדלים שנמצאו כאן שימשו כמצפה כוכבים על פי מחקר עדכני של איוואן גצי (Iván Ghezzi) מ בלימה וקלייב ראגלס (Clive Ruggles) מאוניברסיטת לסטר.
כפי שגילו הארכאולוגים, ניתן להשתמש במגדלים כדי לקבוע את מיקומה של שמש בתאריכים בולטים כמו נקודת ההיפוך.
ממזרח וממערב, משני צידי שורת המגדלים, נמצאו בחפירות שתי נקודות תצפית שהוקמו באופן מלאכותי.
מנקודות מבט אלה, פריסת המגדלים לאורך 300 מטר לאורך האופק תואמת מאוד את מיקומה של השמש בזריחה ובשקיעה של השמש במהלך השנה.
בתקופת היפוך החורף, השמש זורחת מאחורי המגדל השמאלי ביותר של צ'נקייו ובהמשך היא זורחת מאחורי כל אחד מהמגדלים עד שהיא מגיעה למגדל הימני ביותר שישה חודשים מאוחר יותר בהיפוך הקיץ, מה שמציין את חלוף הזמן.
שלושת עשר המגדלים של צ'נקייו יכולים להיות מצפה הכוכבים המוקדם ביותר הידוע ביבשת אמריקה.
תושבי צ'נקייו היו מסוגלים לקבוע תאריך מדויק, בטעות של יום או יומיים, על ידי צפייה בזריחה או השקיעה מהמגדל הנכון.
באקלים היבש מאוד של חופי האוקיינוס השקט של פרו, ידע מדויק היה חיוני להישרדותה של חברה חקלאית, למשל לשם קביעת זמנים נוחים לזריעה.
לדברי איוואן גצי, הממצאים האסטרונומיים הבסיסיים עתיקים בהרבה מהחורבות שהשתמרו עד היום.
המגדלים היו מוכרים למטיילים במשך 200 שנה, אך לא זוהו כאתר אסטרונומי עד המחקר ב-2007 של איוואן גצי וקלייב ראגלס.
אורלנדו חאבייר וייה וגה (בספרדית: Orlando Javier Vella Vega) (נולד ב-19 בפברואר 1979), הידוע בשם הבמה צ'נצ'ו קורליאונה או צ'נצ'ו הוא זמר רגאטון פורטוריקני.
אורלנדו החל את דרכו במוזיקה לצד בן דודו מאלדי בצמד Plan B (במקור The Panic) אותו הקימו, שניהם התחילו את פעילותם בעיר הולדתם Guayama.
סיפר בראיון כי שיחק כדורסל מגיל 4 עד גיל 15 ולבש את המספר 11 בקבוצת העיר שלו כאהדה לשחקן ג'יימס קרטר ששיחק בקבוצה הבוגרת.
בשנת 1999 הופיעו לראשונה תחת השם The Panic עם השיר Voy Subiendo עבור האלבום "Aria-51, Aliados alescuadrón" בהפקת DJ Blass (בן דודו).
2" בהפקת בלאס, שיר שהפך למוצלח בפוארטו ריקו ובעקבות כך שינו הצמד את שם ל־Plan B.
הם הופיעו בפעם האחרונה עם השם The Panic עם השיר "Que Sabia yo" בשנת 2001.
הם הופיעו תחת השם Plan B לראשונה בשנת 2001 עם השיר "Orgasmo" כחלק מהאלבום "Fatal Fantassy" של DJ Joe
הצמד הוציא את האלבום הסטודיו המשותף הראשון שלהם "El Mundo del Plan B" בשנת 2002, עם שיתופי פעולה עם דדי יאנקי, Ñejo & Dalmata, והשיגו תקליט זהב על האלבום בפוארטו ריקו, זוהי הפעם הראשונה שהצמד זכה להכרה כזאת.
הופיעו באלבום "Fatal Fantassy 2" עם השיר Bellaqueo, באלבום xXx עם השיר שהפך ללהיט Guatauba ובאלבום Fatal Fantassy 3 עם השיר "Te la tiro pa' que bailes", שהפך למוכר בכמה מקומות באמריקה הלטינית, בשנת 2003.
בשנת 2005 הוציאו את המיקסטייפ "Los Nenes del Blin Blin".
בשנת 2008 בעקבות הצלחתם חתמו השניים בחברת התקליטים פינה רקורדס.
והופיעו באלבום The Royality של הצמד R.K.M.
בשנת 2010 הוציאו הצמד את אלבום הסטודיו הראשון שלהם תחת פינה רקורדס House of Pleasure, בו שיתפו פעולה עם R.K.M.
האלבום הגיע למקום ה־18 ברשימת האלבומים הלטיניים הטובים ביותר.
בשנת 2011 הוציאו את השיר "Te Dijeron", שהיה לסינגל הראשון של הצמד פינה רקורדס באלבום La Formula אשר שוחרר באוגוסט 2012, באלבום זה הוציאו גם את השיר "Se Cree Mala" והשיר "Llevo Tras de Ti" עם דדי יאנקי וארקנגל והשתתפו בשיר "La Formula Sigue" עם ארקנגל, זיון ולנוקס ו־R.K.M.
2013-2018: Love and Sex והשנים האחרונות כצמד
בשנת 2013 הוציאו הצמד את השיר "Candy", ובשנת 2014 שחררו את אלבום הסטודיו השלישי והאחרון שלהם "Love and Sex" אשר כללו את השירים "Mi vecinita" ו-"Fanática sensual", את השיר "Fanática sensual" אף הוציאו בגרסת רמיקס עם ניקי ג'אם שיצא בשנת 2015.
בשנת 2016 הופיעו ברמיקס לשיר Shaky shaky של דדי יאנקי עם ניקי ג'אם.
בשנת 2018 הופיעו ברמיקס לשיר Zum Zum עם נאטי נטשה, דדי יאנקי, R.K.M.
השיר האחרון של הצמד היה עם ג'סטין קווילס בשיר "Si Tu" אשר שוחרר בנובמבר 2018.
בשנת 2018 התפרק הצמד וכל אחד פנה לקריירת סולו משלו, הסיבה הרשמית לפירוק לא ידועה אך השערות אומרות שהפירוק קרה לאחר אי הסכמה על סגנון המוזיקה של הצמד.
צ'נצ'ו הופיע לבד באוגוסט 2018 כשהתארח בשיר "Ella Fuma" של פארוקו, דארל ובראיטאגו תחת השם Plan B אך צ'נצ'ו עדיין קיבל את הקרדיט הראשון בשם השיר מכיוון שרק הוא לקח חלק בשיר.
(הצמד עדיין היה פעיל-השיר יצא באוגוסט 18 והצמד פורק אחרי נובמבר 18).
במרץ 2019 הוציא את "El Efecto" עם ראו אלחנדרו ואף הופיע בגרסת הרמיקס לשיר שיצאה בדצמבר 2019.
במאי 2019 הוציא את "Impaciente" עם מיקי וודס והופיע בגרסת הרמיקס של השיר שיצאה בדצמבר 2019, ובאותו החודש אף הוציא שיר עם מאלומה בשם "La Flaca".
ביולי 2019 הופיע בגרסת הרמיקס לשיר Deja Tus Besos, עם הזמרת נאטי נטשה
בספטמבר 2019 הופיע בגרסת הרמיקס לשיר "105F" עם קבו, פארוקו, מייק טאוורס, ארקנגל, דארל וÑengo Flow.
באוקטובר 2019 הופיע בגרסת הרמיקס לשיר "Hola" עם דאלקס, לני טבארז וג'ון דה לה אולסטאר.
בנובמבר 2019 הופיע בשיר "Por Contarle los Secretos" עם ויסין וג'ון זי, באפריל 2020 יצאה גרסת הרגאטון לשיר.
בינואר 2020 התארח בגרסת הרמיקס לשיר "3G" של ויסין ויאנדל, פארוקו, בגרסת הרמיקס הצטרפו גם דון צ'זינה ומייק טאוורס.
במרץ 2020 התארח בגרסת הרמיקס לשיר "CAMA" של לונאיי ומייק טאוורס אליהם הצטרפו גם אוזונה, ראו אלחנדרו.
באפריל 2020 התארח בשיר "Pirueta" עם דימלו פלואו, ארקנגל, מייק טאוורס, ויסין ויאנדל.
בספטמבר 2020 הופיע בשיר "Una Locura" מהאלבום של אוזונה, Enoc עם ג'יי באלווין.
באותו החודש התארח בגרסת הרמיקס לשיר "Asi Eh" של מיקי וודס, טאיני ודארל.
בדצמבר 2020 הופיע בשיר "Timida" עם טיטו אל באמבינו.
בפברואר 2021 הוציא את השיר "Guilla de Crema" עם ג'ון.
והתארח בשיר "Mari Mari" של ויסין.
ביוני 2021 התארח בשיר Vudu של לונאי וכריס ג'דיי.
בדצמבר 2021 הופיע בשיר Desesperados עם ראו אלחנדרו.
במאי 2022 התארח בשיר Me porto bonito של באד באני כחלק מהאלבום Un Verano Sin Ti.
באותו חודש מאי בשנת 2022 הוציא את השיר שהספיק לדחות את יציאתו ולבטל את יציאתו "Le Llevo al Cielo" עם כריס ג'דיי, ניינגו פלואו ואנואל AA.
ביוני 2022 הוציא שיר עם מאלומה "Nos Comemos Vivos".
ב-3 במאי 2023 הודיע קורליאונה על הצטרפותו לחברת התקליטים סוני מיוזיק לטין לאחר שחתם עימה על הסכם עולמי, הסינגל הראשון הוציא תחת ההסכם היה Un Cigarillo אותו הוציא יום לאחר ההכרזה, זהו השיר הראשון אותו ביצע לבד בכל הקריירה שלו.
ביוני 2023 הוציא את הסינגל Hora de Salir.
באותו חודש השתתף בשיר Coreleone Interlude מהאלבום DATA של טייני, בראיון בו נשאל על השיר ועל העבודה עם צ'נצ'ו אמר כי "אמרתי לו שאני חייב אותו איתי באלבום והוא היה מוכן מהרגע הראשון...
רוב האומנים היו מסרבים לעבוד על שיר ביניים (Interlude- אותם שירים נחשבים לקצרים אך בעלי משמעות באלבומים), הוא הבין את הראייה שלי ועשה משהו מטורף".
בספטמבר 2023 הוציא את הסינגל Good Times.
באפריל 2024 הוציא את השיר HUMO בשיתוף פעולה עם פסו פלומה.
ביולי 2024 הוציא את השיר Lo Caro y Lo Bueno.
ב-13 בספטמבר 2024 הוציא את אלבומו הראשון מאז פירוק Plan B, אלבומו החדש נקרא "Solo".
באלבום שיתופי פעולה עם אומנים כמו ראו אלחנדרו, פסו פלומה ו-די ג'יי סנייק.
האלבום הוגדר "זהב" (לטיני) ולאחר מכן גם "פלטינה" (לטיני) על ידי ה-RIAA.
2012: La Fórmula (אלבום של פינה רקורדס)
2018: La Súper Fórmula (אלבום של פינה רקורדס)
הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר הוא משרד בממשלת בריטניה.
התפקיד נחשב לשני בחשיבותו מבין שרי הקבינט, מיד אחרי ראש הממשלה וקודם לשר המרכז את ענייני הקבינט.
התפקיד כולל בין היתר את ניהול הנכסים וההכנסות של דוכסות לנקסטר.
רשמית, את הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר ממנה מלך בריטניה בעצת ראש הממשלה, והוא אחראי בפני הפרלמנט על ניהול הדוכסות.
כיום מעורבותו של הצ'נסלור בניהול ענייניה השוטפים של הדוכסות היא מועטה, ובתפקיד נושא אחד הפוליטיקאים הבכירים כשר נוסף ללא תיק בקבינט ממשלת בריטניה.
בספטמבר 2021 הוחלט כי הצ'נסלור ייעץ לראש הממשלה על פיתוח ויישום מדיניות, במיוחד סביב הברקסיט.
שר הצללים המקביל למשרה הוא צ'נסלור הצללים של דוכסות לנקסטר.
במקור, הצ'נסלור היה נושא המשרה הבכיר בניהול היומיומי של דוכסות לנקסטר ושל הרוזנות הפלטינית של מחוז לנקסטר (רוזנות פלטינית שצורפה לכתר האנגלי בשנת 1399).
כיום האחראי לניהול זה הוא סגן במשרד הצ'נסלור, והצ'נסלור עצמו הוא חבר הקבינט עם מחויבות מועטה בכל הנוגע לדוכסות.
התפקיד ניתן לא פעם לשר זוטר בממשלה בעל אחריות בתחום מדיניות מסוים שאינה נכללת בתחומי האחריות של אף אחד מהמשרדים הממשלתיים הקיימים.
בשנת 1491 הוקם משרדו של סגן הצ'נסלור של הרוזנות הפלטינית של לנקסטר, וכיום מחזיק בו אחד משופטי בית המשפט הגבוה לצדק, היושב בצפון מערב אנגליה.
על פי חוק משנת 1868, הצ'נסלור נדרש להישבע את שבועת הנאמנות או להצהיר את הצהרת הנאמנות (הנוסח הלא דתי של השבועה), ומכהן כשר ללא תיק.
על פי חוק משנת 1975 הצ'נסלור של דוכסות לנקסטר זכאי למשכורת ממשלתית.
לאחר מערכת גליפולי, הועבר וינסטון צ'רצ'יל בשנת 1915 לתפקיד הצ'נסלור, מהלך שנתפס כהשפלה ואובדן כוחו בממשלה.
בשנים 1997–2009 אוחדו תפקידי הצ'נסלור והשר המרכז את ענייני הקבינט.
בשנים אלה החזיקו בתפקיד אלן מילבורן שמונה ב-2004 על ידי ראש הממשלה טוני בלייר.
עם זאת, בסבב המינויים של 2009 בממשלתו של דייוויד קמרון עבר תפקיד הצ'נסלור למנהיגת בית הלורדים עד 2014. שני התפקידים אוחדו שוב עם מינויו של דייוויד לידינגטון לצ'נסלור ב-2018, ועד לכניסתו לתפקיד של מייקל גוב ב-2019, שקיבל את תפקיד השר המרכז לענייני קבינט רק לאחר סבב המינויים של 2020.
סטיב ברקלי מונה לתפקיד כחלק מסבב המינויים של 2021, וכיהן במקביל בתפקיד השר המרכז את ענייני הקבינט עד פברואר 2022, אז מונה לראש הסגל ברחוב דאונינג.
תפקיד השר המרכז את ענייני הקבינט הוענק למייקל אליס בעוד ברקלי שמר על תפקידו כצ'נסלור של הדוכסות.
קיט מאלטהאוס נכנס לתפקיד הצ'נסלור במקומו של סטיב ברקלי ב-7 ביולי 2022, ואחריו כיהן בתפקיד נאדים זהאווי שמונה ב-6 בספטמבר 2022, בממשלתה קצרת הימים של ליז טראס, ולאחר כניסתו של רישי סונאק לתפקיד ראש הממשלה הוא מינה לתפקיד הצ'נסלור את אוליבר דאודן ב-25 באוקטובר 2022.
בנוסף לניהול הנכסים וההכנסות של דוכסות לנקסטר, הצ'נסלור הוא גם חבר בקבינט ומייעץ לראש הממשלה בפיתוח וביישום מדיניות הממשלה.
בנוסף, הצ'נסלור אחראי כיום על:
פיקוח על ועדות וצוותי משימה מיוחדים, השלכות יציאת בריטניה מהאיחוד האירופי על הפרלמנטים במדינות הממלכה (סקוטלנד, וויילס וצפון אירלנד) וסוגיות חוקתיות.
פיקוח על מדיניות משרדי הממשלה
צ'סטר צ'יטה הוא דמות בדיונית והקמע הרשמי של החטיף הפופולרי צ'יטוס של תאגיד פריטו-ליי וכמו גם של חטיפי צ'יפס של פריטו-ליי בטעמים שונים.
צ'סטר צ'יטה הוא ברדלס מואנש, עם משקפי שמש ונעלי ספורט, אשר בפרסומות של החטיף משתמש בדרכים ערמומיות שונות בכדי לנסות להשיג את החטיף צ'יטוס מאנשים שונים.
הקמע המקורי של צ'יטוס היה עכבר הצ'יטוס, אך דמותו של צ'סטר צ'יטה נוצרה בשנת 1986 ומאז ואילך הוא היה לקמע הרשמי של המותג.
בישראל כיכבה הדמות, אשר גולמה על ידי יואב צפיר, לצד חגית דסברג בתוכנית הילדים "יום יומן" ששודרה בין השנים 1991 עד 1993 בערוץ 2 הניסיוני.
כיום, בפרסומות מדבב אותו חיים צינוביץ'.
צ'סטר דוויין טרנר הוא רוצח סדרתי ועבריין מין אמריקאי שנידון למוות על תקיפה מינית ורצח של ארבע עשרה נשים בלוס אנג'לס בשנים 1987–1998. טרנר בילה חלק ניכר מחייו הבוגרים ללא קורת גג לפני לכידתו.
במהלך מסע הרצח שלו הוא בילה זמן מה בכלא, על פשעים שאינם קשורים למסע הרצח.
בשנת 2002 נידון לשמונה שנות מאסר בגין אונס של אישה שהוא ביצע מוקדם יותר באותה שנה.
בזמן שהייתו בכלא קשרו אותו בדיקות DNA למספר מקרי רצח ואונס בלתי פתורים.
הוא נידון למוות ביולי 2007 בגין 11 רציחות, ונידון למוות בשנית ביוני 2014 בגין ארבע רציחות נוספות.
כמו כן הורשע ברציחת העובר של אחת מקורבנותיו.התובעים כינו את טרנר "אחד הרוצחים הסדרתיים הפוריים ביותר בהיסטוריה של העיר".
הוא עבר ללוס אנג'לס עם אמו כשהיה בן חמש לאחר שהוריו נפרדו.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים בלוס אנג'לס ולמד בתיכון "לוק" עד שנשר.
בצעירותו הוא עבד בפיצרייה כטבח ושליח, וגר עם אמו עד שהיא עברה ליוטה.
לאחר מכן הוא עבר בין מקלטים ומוסדות שונים לחסרי בית.
בשנת 1992 החל לצאת עם פלישיה קולייר, עמה נולד לו ילד אחד.
לטרנר היו בסך הכל ארבעה ילדים מנשים שונות, כמה מהם גודלו על ידי אמו לאחר מעצרו.
טרנר נכלא מספר פעמים בשנות ה-80 וה-90 בגין גניבה והחזקת סמים.
בשנת 1995 הוא נעצר, ומאוחר יותר הורשע, בגין גניבת רכב.
כמו כן, הוא נכלא בגין תקיפת שוטר והתעללות בבעל חיים ב-9 באפריל 1997.
קורבן הרצח המאושר הראשון של טרנר הייתה דיאן ג'ונסון בת ה-21. גופתה נמצאה ב-9 במרץ 1987 על ידי שני נהגים שחלפו באזור סלילת כבישים ממערב לנמל.
על פי חומרי החקירה היא נאנסה, נחנקה והופשטה מבגדיה.
ביוני 1987 נמצאה גופתה של אלנדרה ג'ויס באן בת ה-33 עירומה כשהיא מוטלת בערימת אשפה.
גופתה התגלתה על ידי אלווין מקתומס בן ה-11. נתיחה שלאחר המוות מצאה חתכים, חבלות ושפשופים על כל גופה ופניה.
ב-29 באוקטובר 1987 נמצאה גופתה העירומה חלקית של אנט ארנסט בת ה-26 מוטלת בצד כביש.
בינואר 1989 נתגלתה גופתה העירומה חלקית של אניטה פישמן ברייר בת ה-31 מחוץ למוסך בסמטה.
ב-23 בספטמבר 1989 נמצאה גופתה העירומה חלקית של רג'ינה נדין וושינגטון בת ה-27 בתוך מוסך.
היא הייתה בחודש השישי להריונה, ומותו של העובר שכונה "בייבי וושינגטון", יוחס לחניקתה של האם, ותחילה נקבע שגם הוא נרצח.
ב-12 בפברואר 1995 נמצאה גופתה העירומה של נטלי ג'ואן פרייס בת ה-31. ב-6 בנובמבר 1996 נמצאה גופתה של מילדרד ויליאמס ביסלי בת ה-45 עירומה חלקית.
בפברואר 1997 נמצאה סינתיה אנט ג'ונסון בת ה-30 חנוקה למוות.
ב-3 בפברואר 1998 נמצאה גופתה של פאולה דונל ואנס בת ה-38.
ב-6 באפריל 1998 נמצאה גופתה של הקורבן האחרון, ברנדה בריז בת ה-39, חנוקה בשירותים ניידים.
היא נמצאה במרחק של 50 מטרים בלבד מהמלון שבו שהה טרנר באותה עת.
במרץ 2002 עבד טרנר כמאבטח במקלט לחסרי בית במרכז העיר לוס אנג'לס.
באותו חודש הוא תקף מינית את מריה מרטינז בת ה-47. הוא פנה אל מרטינז לפני המתקפה כדי לבקש ממנה מצית, ולאחר מכן תפס את צווארה ואנס אותה במשך כשעתיים ואיים להרוג אותה אם תספר למשטרה.
טרנר נעצר, הורשע באונס, ונשפט לשמונה שנות מאסר.
טרנר נדרש לתת דגימת DNA כחלק מתנאי המאסר שלו.
בספטמבר 2003, בהתבסס על הדגימה הזו, נקשר טרנר לרציחותיהם של שתי נשים, ועד אוקטובר 2004 הצליחו לקשור אותו לעוד עשרה מקרי רצח לא מפוענחים.
טרנר הועמד לדין ב-22 בדצמבר 2004 בעשרה אישומי רצח אך טען לחפותו.
בהמשך החקירה הצליחו לקשור את טרנר לעוד מקרים של רצח בהתבסס על בדיקות ה-DNA.
טרנר הורשע ב-11 רציחות ב-10 במאי 2007, ונידון למוות ב-10 ביולי 2007. בפברואר 2011 הואשם בארבעה רציחות נוספות, אלה של סינתיה ג'ונסון, אלנדרה באן, מרי אדוארדס ודבורה ויליאמס.
הרשויות אמרו שה-DNA קשר את טרנר לרציחות.
ב-19 ביוני 2014 הורשע באותן רציחות וקיבל גזר דין מוות נוסף ב-26 ביוני 2014. ב-30 בנובמבר 2020 הפך בית המשפט העליון של קליפורניה את הרשעתו של טרנר ברצח העובר שטרם נולד.
עם זאת, נותר גזר דין המוות על 14 הקורבנות האחרים על כנו.
צ'נק קאדיר אויגור (בטורקית: Cenk Kadir Uygur; נולד ב-21 במרץ 1970) הוא פרשן פוליטי, איש תקשורת ומדיה חברתית פרוגרסיבי אמריקאי, יליד-טורקיה.
אחד ממייסדי ומפיקי תוכני האקטואליה המקוונים של השמאל-הפוליטי הפרוגרסיבי בארצות הברית, "The Young Turks" ובפרט כמנחה תוכנית רשת זו, כשכיום משדר בה גם אחיינו חסן פיקר.
מאז 2007 נמנה פוליטית עם המפלגה הדמוקרטית האמריקנית.
אויגור נולד וגדל באיסטנבול שבטורקיה.
לאחר כעשור שנים, משפחתו היגרה לארצות הברית יחד עמו ב-1980, והתיישבה באיסט ברונסוויק שבניו ג'רזי.
אויגור סיפר שאמנם גדל בבית מוסלמי לא אדוק, אך הוא עצמו הפך אדוק יותר, במהלך תקופת הקולג'.
בנוסף טען בעבר כי הפך לאגנוסטי ואף לאתאיסט למרות שפעמים רבות מגדיר עצמו גם כ"מוסלמי מבחינה תרבותית".
אויגור למד באוניברסיטת פנסילבניה ושם קיבל תואר ראשון בכלכלה ב-1992. בשנת 1995 קיבל תואר דוקטור למשפטים מבית הספר למשפטים של קולומביה.
בשנת 1996 עבד אויגור במשך תקופה קצרה כעורך דין עמית.
בשנת 2002 אויגור היה שותף להקמה של התוכנית המקוונת "The Young Turks" והוא גם היה מהמנחים של התוכנית.
התוכנית החלה כתוכנית רדיו ובהמשך היא שודרה במקום זאת בווידאו באופן מקוון.
לאורך השנים הפכה התוכנית לאחת מתוכניות החדשות והפוליטיקה הפרוגרסיביות הפופולריות ביותר באינטרנט עם מיליוני עוקבים ביוטיוב.
בנוסף לכך בין השנים 2002 עד 2011 אויגור הנחה גם את תוכנית הרדיו היומית "The Cenk Uygur Show" ב-Sirius XM Satellite Radio.
בנוסף, בשנת 2011 אויגור היה גם פרשן פוליטי במשך תקופה קצרה ברשת MSNBC (הוא הוחלף על ידי פעיל זכויות האדם האפרו-אמריקני, אל שרפטון), ובין השנים 2011 ל-2013 הוא הופיע כפרשן לילה בתוכנית "Current TV".
בשנת 2017 אויגור היה מהמייסדים של ועדת הפעולה הפוליטית (Political action committee) "Justice Democrats" התומכת במועמדים פרוגרסיבים המתמודדים על תפקיד ציבורי.
אויגור נאלץ לפרוש מתפקיד חבר מועצת המנהלים של "Justice Democrats" לאחר שנחשפו פוסטים ישנים בבלוג שלו המכילים התבטאויות שנויות במחלוקת הנוגעות לנשים.
בשנת 2020 אויגור התמודד בבחירות לקונגרס מטעם הרובע ה-25 של קליפורניה.
מועמדותו של אויגור הפכה לשנויה במחלוקת לאחר שנחשפו התבטאויות ישנות ושנויות במחלוקת שלו הנוגעות לנשים, אפרו-אמריקאים, קהילת הלהט"ב, יהודים, אסייתים-אמריקאים, מוסלמים דתיים וקבוצות אחרות - הערות אשר לטענתו של צ'נק הוצאו כולן מהקשרן.
לטענתו של אויגור התנהל נגדו קמפיין מתואם מצד התקשורת והממסד הפוליטי, ושאם הדבר לא היה קורה אין לו ספק שהוא היה מנצח בבחירות.
בסופו של דבר הוא הפסיד בבחירות לקונגרס.
ב-11 אוקטובר 2023 אויגור הכריז על מועמדותו בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית, למרות שהוא לא נולד בארצות הברית כנדרש.
לטענתו הוא ציפה שדרישה זו תבוטל על ידי בתי המשפט במקרה שהוא ינצח בבחירות בשל סעיף ההגנה השווה .
צ'סטר אלאמו-קוסטלו, באנגלית: Chester Alamo-Costello (נולד ב-1967) הוא אמן, מחנך, מוציא לאור וסופר אמריקאי שבסיסו בשיקגו, אילינוי.
הוא ידוע בעיקר בזכות סדרת "טיפת אמנות" ארוכת השנים שלו (1998–הווה), הממקמת את האמנות במסגרות לא מסורתיות, כמו פארקים ציבוריים, ובזכות ספרי הצילום שלו, יצירתו נודעה בגולמיות ובמיידיות היומיומית שלה.
הוא הראה בעיקר את עבודתו ברשות הרבים במדינות ברחבי אירופה, ארצות הברית וקנדה; הוא גם הציג תערוכות במוזיאון לצילום עכשווי ובמרכז האמנות של הייד פארק.
הוא פרופסור והיה יושב הראש של המחלקה לאמנות ועיצוב באוניברסיטת סנט פרנסיס בג'וליאט, אילינוי.
אלאמו-קוסטלו נולד בשם מייקל כריסטופר קוסטלו בשנת 1967 באינדיאנפוליס למשפחה ממעמד הצווארון כחול שהעריכה כישורים מעשיים לאחר שפיתח עניין באמנות וסיים את לימודיו בתיכון סאות'פורט, הוא למד עיצוב גרפי, ציור וצילום בבית הספר באינדיאנפוליס.
בתחילה צילם אמנים, ומוזיקאים בזמן שחי ברובע המחסנים, ליד צ'יינה טאון.
בשנת 1994, הוא נרשם ללימודי תואר שני בקולומביה קולג' בשיקגו, שם למד עם הצלמים בוב ת'אל ומליסה אן פינני, והצייר קורי פוסטיליונה.
בעודו ממשיך ליצור אמנות, הוא החל את קריירת ההוראה שלו בקולומביה, עד שקיבל תפקיד באוניברסיטת סנט פרנסיס בשנת 1999. אלאמו-קוסטלו חי ועובד בשיקגו עם אשתו, סנדי.
אף שעבודתו של אלאמו-קוסטלו כללה רישומים, ציור וכתבי עת, העיסוק האמנותי שלו הוא בעיקר בשני תחומים: תצוגות ציבוריות הקשורות לאמנות, אירועים וניסויים חברתיים שעשויים להיות ספציפיים באתרי המרחב הציבורי; וסדרות צילום שבהן הוא לקח על עצמו לעיתים קרובות את תפקיד הארכיונאי או העיתונאי, אוסף ומתעד חוויות ומפגשים יומיומיים ועכשוויים.
אלאמו קוסטלו הרחיב את קונספט השקיעה האורבנית עם סדרת "טיפת אמנות" שלו (1998– ), ניסוי חברתי מבוסס אמנות שביקש לפרוץ את חוסר הנגישות של גלריות אמנות על ידי הצגת יצירות אמנות במקומות ציבוריים בלתי צפויים.
בכך יצר מעורבת רחבה יותר של צופים ואיסוף אמנות.
עבור היצירה הראשונה- "Searching for Geomantricks" (1998) " הוא יצר שישים תמונות צבע מופשטות (100 מ"מ × 130 מ"מ) משובצות בזכוכית ומוקפות במסגרות עץ אלון.
אותן הניח בפארקים ציבוריים בשיקגו וביקש שעוברים ושבים ימצאו, ויגיבו אליהם.
לכל אחד מהם צורף פתק המתאר את היצירה והפרויקט, עט ומעטפה לתשובה.
התמונות, שדמו למאורות דמויי עכביש, שימשו כחלקי "פאזל" שהשתלבו ויצרו תמונה בקנה מידה גדול אותה יצר אלמו-קוסטלו על ידי צילום קטעים של קומפוזיצית מחרוזת עם מצלמה בפורמט גדול, בזמני חשיפה משתנים, נקודות מיקוד ואיזון צבעים.
הוא יצר 280 הדפסים דמויי גרפיטי ממוסגרים המעירים על אופנים עכשוויים של תקשורת מטעה והפיץ אותם ב-80 ערים מסנט פטרסבורג, רוסיה דרך אירופה ועד ארצות הברית.
בשנת 2000, אלמו-קוסטלו הפיק את "הגברים שמכרו את העולם" עם האמן הסקוטי דונלד מק'גי, תערוכה והופעה אינטראקטיבית במרכז האמנות הייד פארק שחקרו את הקפיטליזם העכשווי וטכניקות שיווק אגרסיביות במסווה של "זבוב".
אלמו קוסטלו יצר סדרות צילום מאז 1993, שהופקו ברחבי המערב התיכון ואירופה, תוך שימוש בגישה של צלמי אמנות ודוקומנטריים כמו ברברה קריין, מיטש אפשטיין, ווקר אוונס, סוזן מייזלס, דאידו מוריאמה ואוגוסט סנדר.
סדרות אלו כוללות את "דיוקנאות שיקגו" (1993-), המתארים יוצרים, עוברי אורח בשכונות בשיקגו; "7 דקות מדרום ללולאה" (1996-2012), דיוקנאות ומחקרי שכונות של הצד הדרומי של שיקגו ; "הערות רחוב" (1993-), תמונות של אמנות רחוב ארעית, מסרים ושילוט; ו"אוניברסיטה" (2002-).
נושא הצילום המתמשך הראשון של אלאמו-קוסטלו היה סבו, דני אוברטו, שאותו הנציח בספרו הראשון, "סבא דני" (2008).
הספר משלב חלקים המקבצים מזכרות משפחתיות ותצלומים, חפצים אישיים מקוטלגים ותמונות שצולמו על ידי אלאמו-קוסטלו.
הוא תואר כחלק בין ז'אנרים של מונוגרפיה לאמנויות ומחווה חזותית אישית המתעדת מאה של חיי יומיום.
ספרו השני, The Globe" (2010)", עסק גם הוא בנושא אישי: תמיכת אוהדי כדורגל ב-The Globe, פאב בשכונת Northcenter בשיקגו שאלמו-קוסטלו ביקר ותיעד במשך חמש שנים.
הספר נודע באוניברסליות הרגשית שלו, לכד בקומפוזיציות לא מלוטשות דמויות תמונת מצב של "גולמיות ומיידיות בלתי רגילה", את האינטראקציות של מעריצים, מועדונים ותחרויות בטלוויזיה.
הספר השלישי Somewhere In-Between Chicago" (2018)" מתעד אנשים (אמנים, מוזיקאים, נוסעים, עוברי אורח), מקומות, ארכיטקטורה וחוויות שפגש אלמו-קוסטלו בשיקגו במשך תקופה של 25 שנה - רבים מלוקטים באמצעות למעלה מ-170 ראיונות ודיוקנאות - יחד עם מאמרים של ארבעה סופרים המשקפים את הגיוון והאנרגיה של העיר.
צ'סטר קאסל בולטון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו.
הוא כיהן ארבע קדנציות רצופות מ-1929 עד 1937. ב-1938 נבחר לכהונה חמישית, אך מת לפני שהשלים את הקדנציה.
הוא היה בעלה של פרנסס פיין בולטון, שהחליפה אותו בקונגרס, ואביו של אוליבר פיין בולטון.
פרנסס ואוליבר בולטון היו לאם ולבן הראשונים שכיהנו בו זמנית בקונגרס.
בולטון נולד ב-5 בספטמבר 1882 בקליבלנד שבאוהיו, ולמד בבתי הספר הציבוריים של העיר.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר האוניברסיטאי בקליבלנד בשנת 1901, ובאוניברסיטת הרווארד בשנת 1905.
צ'סטר קאסל בולטון ופרנסס פיין בולטון נישאו ב-1907. נולדו להם 4 ילדים, צ'ארלס ב.
בולטון, אוליבר פיין בולטון, קניון ק.
בולטון היה תעשיין עסקי בתעשיית הפלדה בקליבלנד מ-1905 עד 1917. הוא שירת כחבר במשמר הלאומי של אוהיו מ-1905 עד 1915.
בולטון הוסמך כקפטן בחיל המילואים, ולאחר מכן הוזמן לשירות פעיל במרץ 1917, במלחמת העולם הראשונה.
הוא הוצב תחילה במועצת תעשיות המלחמה, ולאחר מכן שימש עוזרו של עוזר שר המלחמה.
הוא הועבר למטה הכללי ב-1917. הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל וסופח לדיוויזיה ה-101 כעוזר ראש מטה הדיוויזיה, והשתחרר בדצמבר 1918.
הוא חזר לקליבלנד, אוהיו, ושימש כדירקטור במספר תאגידים עסקיים גדולים, וכן עסק בגידול וגידול עדר בקר מפורסם של גרנזי בפרנצ'סטר פארמס, באחוזה המשפחתית של בולטון, "פרנצ'סטר פלייס" ב-65 דונם בלינדהרסט, אוהיו.
הוא כיהן כחבר במועצת הכפר לינדהרסט מ-1918 עד 1921.
בולטון כיהן כחבר הסנאט של אוהיו בין השנים 1923–1928, ואף כיהן כנשיא הזמני ב-1927 וב-1928.
הוא שימש כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1928.
בולטון נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לייצג את מחוז הקונגרס ה-22 של אוהיו בקונגרס ה-71 ולשלושת הקונגרסים שאחריו, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1929 עד 1937. הוא כיהן כיו"ר ועדת הבחירות הרפובליקנית של הקונגרס בשנים 1934 ו-1936.
הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש כחבר הקונגרס בשנת 1936 לקונגרס ה-75.
בולטון נבחר לקונגרס ה-76, ושוב ייצג את המחוז ה-22, וכיהן מ-3 בינואר 1939 ועד מותו ב-29 באוקטובר 1939. אשתו, פרנסס פיין בולטון, נבחרה להשלים את תקופת כהונתו ונבחרה שוב ושוב על ידי המחוז ה-22 עד סוף שנות ה-60, וכיהנה במשך 29 שנים.
בולטון מת ב-29 באוקטובר 1939 בקליבלנד, ונקבר בבית הקברות לייק ויו.
בנו, אוליבר פיין בולטון, נקבר שם ב-1972, ואשתו, פרנסס פיין בולטון, נקברה שם ב-1977.
צ'סטר אשלי היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את ארקנסו בסנאט של ארצות הברית משנת 1844 ועד מותו.
אשלי נולד באמהרסט, מסצ'וסטס ב-1 ביוני 1790, ובעודו ילד עבר עם הוריו להדסון, ניו יורק.
הוא סיים בהצטיינות את קולג' ויליאמס, ולאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של ליצ'פילד.
אשלי עבר מערבה עם השלמת לימודיו, נסע תחילה לאילינוי, ומשם למיזורי.
בשנת 1820 הוא הגיע לליטל רוק, טריטוריית ארקנסו, והפך במהרה לאחד מעורכי הדין הטובים והבולטים בטריטוריית ארקנסו; במשך זמן מה, שותפו בפועל היה רוברט קריטנדן.
יחד, אשלי וקריטנדן הקימו את משרד עורכי הדין רוז.
במשך כעשרים שנה המשרד של אשלי היה הגדול ביותר במדינה, והוא הפך לאדם עשיר.
הוא גם היה הבעלים של עבדים (כולל אביה של המורה של ליטל רוק שרלוט אנדרוס סטיבנס), עשה ספקולציות בקרקעות, והיה הבעלים של מטעים בחלק הדרום-מזרחי של המדינה.
עושרו הוביל אותו לנסות את כוחו בפוליטיקה; ב-1844 הוא הסתובב ברחבי המדינה בקמפיין למען ג'יימס ק.
פולק לנשיאות; הדמוקרטים ניצחו, ואשלי נבחר על ידי בית המחוקקים של המדינה למלא מושב פנוי בסנאט.
זמן קצר לאחר שנכנס, הוא מונה ליושב ראש ועדת המשפט של הסנאט; בשנת 1846, הוא נבחר מחדש לסנאט.
שנתיים לאחר מכן, הוא חלה לפתע בלשכתו בסנאט ומת זמן קצר לאחר מכן, ב-29 באפריל 1848.
אשלי היה אביו של דלוס רודין אשלי, שכיהן כגזבר המדינה של קליפורניה וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מנבדה.
אחד מצאצאיו של אשלי הוא סטרלינג ר.
קוקריל, היושב ראש הדמוקרטי של בית הנבחרים של ארקנסו בין השנים 1968 ל-1969 והמועמד הרפובליקני לתפקיד סגן המושל ב-1970.
על שם צ'סטר אשלי נקרא מחוז אשלי, ארקנסו.
צ'סלב לויצקי (בפולנית: Czesław Lewicki 26 באפריל 1906 – 16 במרץ 1979) היה מלחין פולני.
הוא הוכר כאחד מחסידי אומות העולם הפולנים על מאמציו להציל את המלחין הפולני-יהודי ולדיסלב שפילמן במהלך השואה בפולין.
צ'סלב לוויצקי נולד במולצ'ני ב-26 באפריל 1906. בשנת 1935 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון של ורשה, שם למד תחת הדרכתו של ולריאן בירדיאייב.
בין השנים 1935 ל-1938 עבד לויצקי בעיר וילנה (כיום וילנה, ליטא) כמנצח תזמורת וכמרצה בקונסרבטוריון על שם קרלוביץ'.
בנוסף, שימש כמנצח תזמורת הסימפונית של מועצת האיגודים האמנותיים ושל התזמורת הסימפונית של וילנה.
באוגוסט 1938 עבד כמנצח תזמורת בלט הנציגות הפולנית בגרמניה ובלטביה.
באותה שנה עזב את פולין ללימודי מוזיקה בפריז, אך חזר לפולין לפני פרוץ המלחמה.
עד לפרוץ המלחמה שימש כאחד ממנצחי תזמורת הרדיו הסימפונית הפולנית.
בפברואר 1943, במהלך מרד גטו ורשה, עבד ולדיסלב שפילמן, חברו שללוויצקי מרדיו פולין, מחוץ לגטו.
שפילמן הצליח ליצור קשר עם שחקן רדיו פולין, אנדז'יי בוגוצקי, שחילץ אותו ממקום עבודתו.
בוגוצקי ואשתו יאנינה נתנו מחסה לשפילמן בדירתם למשך שבועיים.
לאחר מכן, ב-27 בפברואר, הם העבירו אותו לדירת הרווקים של לוויצקי ברחוב פולאבסקה 83 בשכונת מוקוטוב, שם שהה שפילמן חמישה חודשים נוספים.
נהג לבקר בדירה בקביעות, להביא מזון ומצרכים לשפילמן.
שפילמן תיאר את לוויצקי כ"חבר קרוב".
לוויצקי היה פעיל גם במחתרת הפולנית (ארמייה קריובה) והפך למבוקש על ידי הגסטפו.
הוא נשא בפיו גלולת רעל למקרה שייתפס.
ביוני 1943 יעץ לשפילמן לעזוב את הדירה מחשש שהגרמנים יחפשו אותו שם (שפילמן בחר להישאר בדירה עד שאולץ לעזוב אותה ב-12 באוגוסט).
לפי מקורות מסוימים, ללוויצקי הייתה אישה בשם הלנה שסייעה גם היא לשפילמן, אף שמקורות אחרים טוענים כי לוויצקי נישא רק לאחר המלחמה.
לאחר האירועים ב-12 באוגוסט, עבר שפילמן לדירתה של הלנה.
בשנת 1944 השתתף לויצקי במרד ורשה.
בסרט הפסנתרן משנת 2002 שולבו חלק מסיפורו של לוויצקי בדמותו של מארק גמבצ'ינסקי.
דירתו של לוויצקי מופיעה בסרט, אך במיקום שגוי.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבד לוויצקי בתעשיית הרדיו והטלוויזיה הפולנית בוורשה, שם כיהן בתפקידים שונים כמו מנהל, עורך מוזיקלי ומנהל תחנה.
בשנת 1946 מונה למנהל תחנת הרדיו "ורשה II".
בנוסף, המשיך מדי פעם לנצח על קונצרטים סימפוניים.
בשנים מאוחרות יותר עבד בתעשיית הקולנוע הפולנית (Film Polski), ובערך בשנת 1954 או 1955 שימש יועץ מוזיקלי בלשכת הצנזורה המרכזית לקולנוע.
בשנת 1964 כיהן כמנהל המוזיקלי של תחנת הטלוויזיה "טלוויזיה ורשה".
ב-23 במאי 1978 הוכרו יאנינה ואנדז'יי בוגוצקי ולוויצקי על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם.
הם נמנו בין כ-30 פולנים לא-יהודים שסייעו לשפילמן בזמן המלחמה.
לוויצקי נפטר ב-16 במרץ 1979 בוורשה.
צ'סטר אייזיאה לונג היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת קנזס.
לונג נולד ב-12 באוקטובר 1860 בעיירה גרינווד טאונשיפ שבפנסילבניה, ובשנת 1865 עבר עם הוריו למחוז דייביס שבמיזורי, ומשם בשנת 1879 לעיר פאולה שבקנזס.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, ובשנת 1880 השלים את לימודיו בבית הספר להכשרת מורים בפאולה.
לאחר מכן שימש כמה שנים כמורה, למד משפטים, ובשנת 1885 הוסמך לעריכת דין.
באותה שנה החל לעסוק במקצועו בעיר מדיסין לודג', קנזס.
בשנים 1889–1893 כיהן כחבר הסנאט של מדינת קנזס.
בשנת 1892 התמודד ללא הצלחה על מקום בבית הנבחרים של ארצות הברית (לקונגרס ה-53).
בשנת 1895 נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לקונגרס ה-54 וכיהן בו עד מרץ 1897. לאחר הפסד בבחירות של 1896, נבחר שוב לקונגרסים ה-56, ה-57 וה-58, וכיהן בהם ממרץ 1899 עד להתפטרותו במרץ 1903, בטרם תחילת כהונת הקונגרס ה-58, כדי להתמנות לסנאטור.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו מ־4 במרץ 1903 עד 3 במרץ 1909. בבחירות של 1908 לא הצליח לזכות במועמדות מחדש.
במהלך כהונתו בסנאט שימש כיו"ר הוועדה לאוניברסיטת ארצות הברית (בקונגרסים ה-58 וה-59) וכחבר בוועדה למפקד האוכלוסין (בקונגרסים ה-59 וה-60).
בשנת 1911 עבר לוויצ'יטה, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
בין השנים 1921–1923 עמד בראש הוועדה לעדכון של חוקי מדינת קנזס.
בשנת 1925 עבר לוושינגטון די.
סי., שם המשיך בעבודתו המשפטית, ובשנים 1925–1926 כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין האמריקנית.
צ'סטר לונג נפטר בוושינגטון ב-1 ביולי 1934, ונקבר בבית העלמין "אולד מישן" בעיר ויצ'יטה, קנזס.
רפובליקת צ'צ'ניה היא רפובליקה רוסית השוכנת בדרום הפדרציה הרוסית.
גובלת במזרח בדאגסטן, בדרום בגאורגיה, במערב באינגושטיה ובצפון במחוז סטברופול.
אוכלוסייתה מונה כ-1.553 מיליון תושבים (נכון לינואר 2024), ובירתה היא העיר גרוזני.
ההמנון הלאומי של צ'צ'ניה הוא שיר השטלק.
רובם המכריע של הצ'צ'נים הם מוסלמים.
האזור הגאוגרפי של צ'צ'ניה נכבש במהלך המאה ה-19 על ידי האימפריה הרוסית, במסגרת מלחמת הקווקז.
האזור כולו היה חשוב עקב קרבתו לים הכספי ודרכי הגישה למעברים בהרי הקווקז עליהן שלט.
לימים צ'צ'ניה עצמה הפכה לבעלת חשיבות בזכות שדות נפט נרחבים שהתגלו בה, ולאחר מכן בעקבות מפעלי הזיקוק וצינור הנפט שהוקמו בה.
במהלך התקופה התמרדו תושבי הקווקז, אשר רבים מהם היו מוסלמים סונים (מרבית התושבים באזור התאסלמו החל מהמאה ה-16), כנגד השלטון הצארי הנוצרי.
מרידות אלו היו לאו דווקא צ'צ'ניות, ולרוב השתתפו בהן תושבי האזור כולו – בייחוד מאינגושטיה ודאגסטן.
עם פרוץ המהפכה הבולשביקית צידדו הצ'צ'נים בקומוניסטים, מעודדים מהבטחות שונות לחופש דת, וכך אכן היה בתחילת שלטון ברית המועצות.
לאחר מספר שנים השתנה יחס הממשלה הסובייטית כלפי האסלאם בצ'צ'ניה, ובמקביל הציבה מושלים רוסים על האזור, בו היה מיעוט רוסי בלבד.
הצ'צ'נים החלו להתקומם שוב, הפעם גם תוך כדי הבעת רגשות לאומיים.
במלחמת העולם השנייה הגלה סטלין את מרבית הצ'צ'נים לקזחסטן באשמת שיתוף-פעולה עם הנאצים.
במסגרת זו הועברו מהרפובליקה האוטונומית כ-500 אלף תושבים והרפובליקה עצמה כישות אוטונומית חדלה מלהתקיים.
בשנת 1957, תחת הנהגתו של ניקיטה חרושצ'וב, וכחלק מתהליך הדה-סטליניזציה שעברה ברית המועצות, טוהר שמם של הצ'צ'נים מאשמת שיתוף הפעולה עם הנאצים והם הורשו לשוב למולדתם, והרפובליקה האוטונומית הוקמה מחדש.
עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 הכריזו הצ'צ'נים על עצמאותם והקמת "הרפובליקה הצ'צ'נית של איצ'קריה" תחת הנהגתו של ג'וחר דודייב, גנרל לשעבר בחיל-האוויר הסובייטי, שנבחר לנשיא על פי החלטת הקונגרס הלאומי הכללי של העם הצ'צ'ני.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הצ'צ'נית-אינגושית התפצלה, אפוא, לשני חלקים, כשחלקה השני הופך לרפובליקת אינגושטיה כחלק של הפדרציה הרוסית.
רוסיה לא מיהרה להכיר בעצמאות צ'צ'ניה, אך כוחותיו של דודייב הצליחו להבריח מהאזור את הצבא הרוסי ולהקים מדינה עצמאית דה פקטו.
שלטונו של דודייב כשל ועד מהרה הדרדרה צ'צ'ניה למלחמת אזרחים מרובת צדדים.
במקביל, ובדומה לאזורים אחרים ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות, חלה הרעה משמעותית באיכות החיים בצ'צ'ניה – אבטלה, פשע, אלימות ושחיתות רבו ועלו.
הצעות למשא ומתן שיביא להסדרת היחסים בין צ'צ'ניה לרוסיה נדחו על ידי שני הצדדים בתואנות שונות.
כמו כן, הצבא הרוסי סיפק נשק וחיילים לכוחות האופוזיציה בצ'צ'ניה, במקביל למגעי הדיפלומטים.
לאחר שכוחותיו של דודייב החלו להנחיל מפלות אחר מפלות לכוחות האופוזיציה החליטה ממשלת רוסיה בראשותו של בוריס ילצין על פלישה צבאית.
במערכה זו, שהתרחשה בין 1994 ל-1996 נלחמו הצ'צ'נים כנגד כוחות רוסיים שכפי שהתברר לא היו מוכנים לניהול מלחמה.
למרות עדיפותם המספרית, הרוסים נוצחו במערכה זו.
בסופה נחתם הסכם שבו רוסיה הכירה בשאיפתם העתידית של הצ'צ'נים לעצמאות ושלפיו שיוכה של הרפובליקה האוטונומית הצ'צ'נית לפדרציה הרוסית הוא זמני – עד למשאל-עם צ'צ'ני שיועד להיערך חמש שנים לאחר מכן.
לאחר המערכה הראשונה למעשה התנהלה צ'צ'ניה בצורה עצמאית.
המערכה השנייה החלה בקיץ 1999 כתגובה לפלישה של כוחות צ'צ'ניים מאורגנים לרפובליקה השכנה דאגסטן (גם היא חלק מרוסיה).
בשנת 2000, המשיך הנשיא החדש, ולדימיר פוטין, במערכה לכיבוש כל שטח הרפובליקה, כולל האזורים ההרריים.
במערכה זו נהרס חלק נכבד מהערים והכפרים של צ'צ'ניה ובעיקר עיר הבירה שלה, גרוזני.
על פי עדויות ארגוני זכויות אדם ישנם מקרים רבים של ניצול סמכויות החירום שנתונות בידי הצבא להתעמרות באוכלוסייה האזרחית, שבאה לידי ביטוי בחטיפות סיטונאיות ומעשי אונס וביזה.
ב-2009 הנשיא הרוסי, דמיטרי מדבדב, הכריז רשמית על סיום המלחמה והמבצע למלחמה בטרור.
בפברואר 2007 החליף רמזן קדירוב את אלו אלחנוב כנשיא צ'צ'ניה, בצו של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין.
רמזן קדירוב הוא בנו של נשיא צ'צ'ניה לשעבר, אחמד קדירוב, שנרצח במאי 2004. על אף שבמהלך מלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובתקופת העצמאות הצ'צ'נית שלאחריה תמכו קדירוב ואביו בבדלנים הצ'צ'נים ובעצמאותה של צ'צ'ניה, הם שינו את טעמם בתחילת מלחמת צ'צ'ניה השנייה, וחברו אל כוחות הפדרציה הרוסית.
קדירוב ניצל את מעמדו לצבירת הון עצום וטיפח פולחן אישיות נרחב בצ'צ'ניה.
בפועל המדינה האסלאמית בקווקז ממשיכה להתנהל לחימה בעצימות נמוכה ובינואר 2021 נהרג מנהיגה אסלן ביוטוקאייב.
בשנת 1992 בהפרדה בין צ'צ'ניה לבין אינגושטיה נושא הגבול לא הוסדר.
ראשי הרפוליקות חתמו על הסכם גבול שנת 2018. כתוצאה מכך אזורים מסוימים עברו לצ'צ'ניה, ראש אינגושטיה התפטר מתפקידו אך הסכם נותר בתוקף.
הרשות המחוקקת היא "פרלמנט של רפובליקת אדיגיה" שכולל 41 חברים.
בבחירות שנערכו בשנת 2021 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-37 מושבים.
חוקת הרפובליקה התקבלה בשנת 2003. מאז היו כמה תיקונים.
בראש צ'צ'ניה עומד ראש הרפובליקה (שעד לשנת 2011 נקרא נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים.
בשנת 2007 לתפקיד נבחר רמזן קדירוב.
בשנת 2021 הוא נבחר לכהונה השלישית.
מבחינה מנהלית הרפובליקה מחולקת ל-15 ראיונים ו-3 ערים בעלי מעמד מיוחד.
מאז 1991, כאשר הכריזה המדינה על עצמאות חד צדדית מרוסיה עמדו בראש הרפובליקה הבדלנית הצ'צ'נית האנשים הבאים:
ראשי צ'צ'ניה מאז 1999 – כאשר החל הממשל הפדרלי למנות נשיאים מטעמו – הם:
סרגיי אברמוב, ממלא מקום, 2005
הכלכלה הצ'צ'נית נפגעה בצורה קשה בשל המלחמות.
תושבי צ'צ'ניה מתפרנסים בעיקר מחקלאות ומזיקוק נפט.
בתקופה לאחר סיום הלחימה הממשל המרכזי הפנה לצ'צ'ניה תקציבים משמעותיים שאיפשרו בנייה מחדש של ערים שלמעשה נהרסו כליל בתקופת הלחימה.
בבירת הרפובליקה פועל נמל תעופה בעל מעמד בין-לאומי.
בשנת 2023 עברו דרכו כמיליון נוסעים.
אוכלוסייתה מונה כ-1.553 מיליון תושבים (נכון לינואר 2024).
בעיר הגדולה גרוזני מתגוררים מעל ל-300 אלף תושבים.
כיום צ'צ'נים מהווים כ-95% מאוכלוסיית הרפובליקה.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1989 כ-24.5% מאוכלוסייה היו רוסים, אך כיום הם מהווים קצת מעל ל-1%.
רוב האוכלוסייה הצ'צ'נית התאסלמה בין המאה ה-16 למאה ה-19. 95% מהצ'צ'נים הם מוסלמים-סונים: חסידי האסכולה השאפעית-מד'הבית או האסכולה החנפית.
אוכלוסיית צ'צ'ניה עברה תמורות משמעותיות לאורך המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21.
האוכלוסייה גדלה בשיעור גבוה מאוד בשנות ה-50, ה-60 וה-70.
גם בשנים האחרונות, לאחר ירידה קלה בתחילת שנות ה-2000, נמשכת מגמת הגידול, עם עלייה של כ-19% בין השנים 2010 ל-2021.
ירידה משמעותית באוכלוסייה התרחשה בשנות ה-90, כתוצאה ממלחמות צ'צ'ניה וגירוש אוכלוסייה רוסית מהאזור.
במהלך מלחמות אלו נהרגו עשרות אלפי בני אדם, ורבים אחרים נאלצו להימלט מבתיהם ולעבור למחנות פליטים.
לאחר סיום מלחמות צ'צ'ניה, אוכלוסיית הרפובליקה החלה להתאושש.
התאוששות זו התאפשרה כתוצאה משיקום תשתיות, השקעה כלכלית ופיתוח חברתי.
להלן טבלת נתוני האוכלוסייה ההיסטורית של צ'צ'ניה:
במרץ 2011 דיווח הארגון Human Rights Watch כי הממשלה קידמה אכיפה של קוד לבוש אסלאמי מסורתי ועוד מסורות שמדכאות נשים.
הנשיא רמזן קדירוב טען כי "יש לי זכות לבקר את אשתי, לה אין זכות כזו.
אצלנו אישה היא עקרת בית.
אישה צריכה לדעת את מקומה.
אישה צריכה להעניק את אהבתה לנו (הגברים)...
היא הרכוש והגבר הוא הבעלים.
אצלנו, אם אישה לא מתנהגת כיאות, בעלה, אביה, ואחיה אחראים.
לפי המסורת שלנו, אם אישה עושה שטויות, המשפחה שלה הורגת אותה.
כך זה קורה, אח הורג את אחותו או שבעל הורג את אשתו...
ובגלל זה הבחורים שלנו בכלא.
כנשיא, אני לא יכול להרשות שיהרגו אותן.
אל תתנו להן ללבוש מכנסיים קצרים".
בהזדמנויות אחרות הגן הנשיא בצורה גלויה על רצח על חילול כבוד המשפחה.
בשנת 2017 דיווחו ארגוני זכויות אדם וכן העיתון הרוסי נובאיה גאזטה על רדיפת הומוסקסואלים בצ'צ'ניה.
השלטונות הצ'צ'נים הקימו מחנות ריכוז, אחד מהם בארגון, שבהם גברים הומוסקסואלים נחקרים באלימות ונרצחים.
בראשית שנת 2019 דיווחו פעילי 'רשת הלהט"ב ברוסיה' על רצח שני צ'צ'נים המזוהים כלהט"בים, ועל מעצרם של 40 להט"בים צ'צ'נים נוספים.
צ'צ'נית (Нохчийн) היא השפה המדוברת במחוז צ'צ'ניה שברוסיה.
היא שייכת למשפחת השפות הקווקזיות ותחת הגדרה זו למשפחת השפות הקווקזיות הצפון-מרכזיות.
השפה מדוברת בעיקר בצ'צ'ניה, אם כי יש הדוברים אותה הגרים בארצות המזרח התיכון שאליהן העבירו אנשי האימפריה העות'מאנית חלק מאנשי אזור הקווקז.
צ'סקה זברויובקה (צ'כית Česká Zbrojovka Uherský Brod או ČZUB; מכונה בקיצור CZ) היא חברה צ'כית לייצור כלי נשק (בעיקר רובים ואקדחים) שהוקמה ב-1936 באוהרסקי ברוד, מוראביה, כחטיבה של תאגיד סקודה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נוהל כל ייצור הנשק הצ'כי על ידי משרד מרכזי שחייב את הטבעת הכיתוב BRNO על כל כלי נשק שיוצא, ולכן אקדחי סי זד רבים נושאים כיתוב זה.
ב-CZ עובדים למעלה מ-2000 איש, והיא אחת מחברות כלי הירייה הגדולות בעולם.
בסיועו של שר החוץ הצ'כוסלובקי יאן מסריק, נחתמה ב-14 בינואר 1948 עסקת הנשק הראשונה עם צ'כוסלובקיה.
באישורם של דוד בן-גוריון ומשה שרת חתמו על ההסכם אהוד אבריאל ואוטו פליקס (אוריאל דורון) ומהצד הצ'כוסלובקי ראשי הצבא, באישורם של ראש הממשלה קלמנט גוטוולד ושר ההגנה הגנרל לודוויק סבובודה.
במסגרת העסקה, סיפקה צ'כוסלובקיה 4,400 רובי מאוזר K98 / P18 7.92 ("הרובה הצ'כי" - שנותרו בשימוש בצה"ל עד שנות השבעים), וכחמישה מיליון כדורים, תמורת 750 אלף דולר.
הובלת הנשק נתקלה בקשיים מרובים, אך בסופו של דבר, הוא הגיע לארץ ישראל במרץ 1948.
במהלך המלחמה הקרה ייצר המפעל כלי ירייה רבים: האקדח CZ52, רובה הסער CZ58, המקלעון "סקורפיון", רובי קליעה בקליבר 0.22 ומשפחת האקדחים המפורסמת CZ75 שעליה מבוססים אקדחים רבים ובהם גם ה"יריחו" הישראלי.
בשנת 1991 הוסר הפיקוח המרכזי מעל מפעלי הנשק הצ'כיים והם החלו לפעול כחברות עסקיות עצמאיות.
CZ הייתה הראשונה שפרצה לשוקי היצוא וכיום יש לה כ-60 סוכנויות ומפיצים ברחבי העולם, כולל חברת בת בשם CZ-USA בארצות הברית.
בשנת 2021 רכשה את חברת קולט.
צ'פמן סטיק הוא כלי נגינה שנוצר בידי אמט צ'פמן בראשית שנות ה-70. הוא הוצע לראשונה למכירה בשנת 1974.
הוא נראה כמו צוואר רחב של גיטרה חשמלית עם 8, 10 או 12 מיתרים, אבל הוא יותר ארוך מצוואר של גיטרה חשמלית.
שלא כמו בגיטרה חשמלית, מנגנים בו באמצעות תפיפה על גבי המיתרים ולא באמצעות פריטה.
במקום שיד אחת תלחץ על המיתרים והשנייה תפרוט עליהם, שתי הידיים תופפות על גבי המיתרים מאחורי הסריגים המתאימים, כדי להשמיע את הצלילים הרצויים.
לפיכך, הוא יכול להשמיע יותר צלילים בו זמנית מאשר כלי מיתר אחרים והוא דומה מבחינה זו לפסנתר.
ניתן לנגן בו מספר קווים בו זמנית ונגני סטיק רבים מנגנים בו בס, הרמוניה ומלודיה בו זמנית.
לאורך השנים, נבנו סטיקים מחומרים רבים.
הראשונים נבנו מעצים קשיחים, בעיקר מעץ ברזל, אבל גם מהובנה ועצים נוספים עד תחילת שנות ה-80. הקבוצה הבאה נבנתה משרף פוליקרבונט הדומה לפלקסיגלס עד תחילת שנות ה-90. כיום, הם מיוצרים מסוגי עץ רבים (הכוללים רוזווד, טררה, אדר, מהגוני) וגם מגרפיט וחומרים מודרניים נוספים.
ישנם חמישה דגמים שונים של סטיק:
4 בס + 4 מלודיה, או רצף אחד דומה לגיטרה בס)
אן.אס/סטיק (8 מיתרים שנועדו לפריטה או תפיפה).
עם צוואר קצר יותר ומנעד קרוב לזה של גיטרה)
צ'פאטי (בהינדי: चपाती) הוא אחד מסוגי הלחם הנפוצים בהודו ושכנותיה, וכן במזרח אפריקה.
זהו מאפה שטוח ודק, הדומה בצורתו לפיתה דקה, לאפה או טורטייה, אשר נאפה מבצק ללא שמרים.
בצק הצ'פאטי ההודי מבוסס על קמח מלא בטחינה דקה, קרוי "אטה" או "קמח צ'פאטי", המכיל ויטמינים מקבוצת B.
את הצ'פאטי מכינים בשני שלבים.
בשלב הראשון, קולים את הלחם על "טאווה" (סוג של סאג'; משטח מתכת כבד וקעור המונח על מקור חום, לרוב גחלים או גז).
בשלב השני, קולים את הצ'פאטי ישירות על גחלים או להבה פתוחה.
הצ'פאטי משמש ל"ניגוב" האוכל, כתחליף לסכו"ם, או כעיקר הארוחה.
נהוג להגיש את הצ'פאטי חמים, ועל כן מכינים אותם בסמוך לרגע הגשת המזון.
צ'צ'יליה ברטולי (באיטלקית: Cecilia Bartoli; נולדה ב-4 ביוני 1966 ברומא) היא זמרת אופרה איטלקייה פופולרית, המופיעה גם ברסיטלים.
ברטולי, מצו סופרן, נודעת ביותר בתפקידי מוצרט ורוסיני שהיא מבצעת.
כוחה איננו דווקא בגודל קולה, הנופל אולי מזה של זמרות מצו אחרות, אלא בגוון הייחודי שלו ובשימוש הווקאלי והדרמטי המרשים שהיא עושה בו.
היא אחת מזמרות האופרה הפופולריות (והנמכרות) ביותר בשנים האחרונות.
ברטולי מקובלת על קהל מאזיני הקונצרטים בשל אישיותה הבימתית התוססת ומלאת החיים, ואילו קולה הלירי ונכונותה לחקור מוזיקה בארוקית בלתי מוכרת ולהתנסות בה מקנים לה הכרה בלתי מבוטלת בקרב מאזינים, שאינם מחובבי האופרה.
הוריה, סילבנה באצוני ואנג'לו ברטולי, היו שניהם זמרים מקצועיים ונתנו לה את שיעורי הזמרה הראשונים שלה.
הופעתה הפומבית הראשונה הייתה בגיל תשע, בתפקיד נער רועים ב"טוסקה".
בהמשך למדה ברטולי בקונסרבטוריו די סנטה צ'צ'יליה ברומא.
בניגוד לרוב זמרי האופרה, יצא שמה של ברטולי ברבים כבר בשנות העשרים המוקדמות לחייה, תופעה יוצאת דופן במקצוע, שבו טיפוסי להגיע לבשלות קולית רק בשנות השלושים.
בשנת 1985, בגיל 19, הופיעה ברטולי בתצוגת כישרונות בטלוויזיה האיטלקית; המנצח ריקרדו מוטי צפה בהופעתה והזמין אותה למבחן קול בלה סקאלה.
כמה שנים אחר כך, הזמין אותה הרברט פון קאראיין לשיר בפסטיבל זלצבורג בחג הפסחא של 1990, אלא שמותו הבלתי-צפוי של פון קאראיין מנע את מימוש התוכנית.
באותו זמן גם הגיע שמה לתודעתו של דניאל בארנבוים, שראה את הופעתה בטלוויזיה הצרפתית, בתוכנית הוקרה למריה קאלאס.
בעבודתה עם המנצחים בארנבוים וניקולאוס הארנונקור התמקדה ברטולי בתפקידי מוצרט, ומאותה עת החלה לפתח קריירה בינלאומית.
בשנת 1988 הקליטה את תפקיד רוזינה ב"ספר מסביליה".
בשנת 1996 הופיעה לראשונה במטרופוליטן אופרה בתפקיד דספינה ב"כך עושות כולן" וחזרה בעונה הבאה לשיר את התפקיד הראשי ב"לה צ'נרנטולה" (לכלוכית) של רוסיני.
אולם המטרופוליטן דמוי המערה הוא בית האופרה הגדול בעולם ורבים נתפסו להשערה, כי ברטולי התחברה בסתר למיקרופון כדי להגביר את היקף קולה, אבל הנהלת המטרופוליטן הכחישה בתוקף שמועות אלה.
הביצוע המוצלח כסינדרלה גרם לכך, שתפקיד זה נקשר במידת מה בשמה של ברטולי.
ברטולי פיתחה רפרטואר המתאים לקולה.
נוסף למוצרט ורוסיני, היא מגלה עניין במוזיקת בארוק וראשית התקופה הקלאסית, משל מלחינים כמו גלוק, ויוואלדי, היידן וסאליירי.
בתחילת 2005 שרה את קלאופטרה ביוליוס קיסר של הנדל, תפקיד לסופרן קולורטורה.
ככל שקולה מתבגר ומבשיל, הוא רוכש מליאות ובמידה רבה גם את ה"גודל" שחסר לה, לדברי המבקרים, בראשית דרכה.
מקובל לראותה כאחת מזמרות המצו-סופרן הטובות ביותר הפעילות כיום.
צ'פלו (באיטלקית: Cefalù, בסיציליאנית: Cifalù) היא עיר וקומונה בעיר המטרופולינית של פלרמו שבאי סיציליה, איטליה.
העיר ממוקמת בחוף הצפוני של סיציליה על הים הטירני במרחק 70 קילומטרים מזרחית לפלרמו ו-185 קילומטרים מערבית למסינה.
העיר היא אחת מאטרקציות התיירות החשובות בסיציליה.
על אף ממדיה, העיר מושכת מיליוני תיירים מכל רחבי איטליה ואירופה.
בקיץ רחובותיה הראשיים של העיר הופכים לעמוסים מהרגיל ומלאים בצעירים ובחיי לילה תוססים.
ההיסטוריון תוקידידס מעיד על כך שהימרה הייתה ההתיישבות היוונית היחידה במפרץ, אך שקפלודיום הייתה מצודה השייכת להימרה ושהאנשים הראשונים שהתיישבו באזור היו התושבים שנמלטו מחורבנה של הימרה ההרוסה.
שמה של העיר הוזכר לראשונה בתקופה של המשלחת הקרתחדשתית תחת המצביא חימילקו בשנת 396 לפנה"ס, כאשר כרת הסכם שלום עם מתיישבי האזור.
אך לאחר תבוסת קרתחדשת, דיוניסיוס הראשון הפך את עצמו לשליט האזור.
במלחמה הפונית הראשונה נהרסה צ'פלו על ידי צי רומי בראשות אטיליוס קלטינוס וסקיפיו נסיקה, אך על ידי תככים ומזימות ולא על ידי כוחות צבאיים.
לפי דעתו של קיקרו צ'פלו הייתה באותו זמן עיר משגשגת שנהנתה מתנאים עירוניים מלאים, אך באותו זמן צ'פלו הייתה אחד מהיישובים שתושביו שילמו את מעשרות הדגן שלהם למדינה הרומית, וסבלו קשות מהדיכויים ומהסחיטות של גאיוס ווארס.
במהלך שלטון הביזנטים העיר הוזזה ממקומה המקורי למקום אחר, אף על פי שהעיר העתיקה המקורית מעולם לא ננטשה לגמרי.
בשנת 858, לאחר מצור ארוך, העיר נכבשה על ידי הערבים, ובמאות הבאות הייתה חלק מאמירות סיציליה.
ב-1063 העיר נכבשה על ידי הנורמנים, וב-1131 הזיז רוג'רו השני, מלך סיציליה את העיר ממקומה הבלתי נגיש אל מקומה הנוכחי מתחת לסלע, היכן שהיה נמל קטן אך איכותי, והחל בבנייתה של הקתדרלה הנוכחית.
בין המאה ה-13 ל-1451 הייתה העיר שייכת למשפחות פיאודליות, ולאחר מכן הוכפפה לבישופות של צ'פלו.
בשנת 1857, במהלך איחוד איטליה, נורה הפטריוט סלבדור ספינוצה כאן למוות.
העיר נהפכה לחלק מממלכת איטליה בשנת 1861.
קתדרלת צ'פלו, שבנייתה החלה ב-1131, נבנתה בסגנון נורמני, הקרוי יותר במדויק סגנון רומנסקי-סיציליאני.
חלקה החיצוני של הקתדרלה השתמר היטב, והוא מעוצב במידה רבה עם תשזורת קשתות מחודדות, והחלונות גם הם מחודדים.
בכל צד של החזית ישנו מגדל מסיבי בן ארבע קומות.
השער הנורמני עגול הראש של הקתדרלה ראוי גם הוא לציון.
פנים הקתדרלה שוחזר בשנת 1559, אף על פי שהקשתות המחודדות של אולם התווך, הנישאות על ידי עמודי גרניט עתיקים, עדיין גלויות.
הפסיפסים היחידים שנשתמרו בקתדרלה הם אלו של האפסיס.
הפסיפסים האלו הם דוגמה מצוינת להפליא של האדריכלות הביזנטית של התקופה (1148), ואף שוחזרו בשנים 1859–1862. תהליך השחזור של הפסיפסים בקתדרלה של צ'פלו היה הרבה פחות מסובך מהתהליכים שבקתדרלת פלרמו ובקתדרלת מונריאלה.
דמותו של ישו פנטוקראטור על התקרה של האפסיס היא בהחלט ראויה לציון.
סנטה מריה דל'אודיגיטריה, שנקראת לרוב איטריה, נבנתה ככל הנראה במאה ה-16 על כנסייה ביזנטית אחרת.
עד שנת 1961 חולק מבנה הכנסייה לשני מוסדות דתיים, והמוסד השני היה קפלה לכבודו של המלאך מיכאל.
שני המבנים אוגדו לבסוף לכנסיית סנטה מריה דל'אודיגיטריה.
סנטה אוליבה (1787) עם שער העשוי מטוף.
סן סבסטיאנו (כנראה 1523) עם אולם בודד.
סנט לאונרדו הוזכרה לראשונה בשנת 1159, ועד שיפוצה בשנת 1558 הוקדשה לג'ורג' הקדוש.
בשער הראשי המקורי, שנעול כעת מאחורי קיר, ישנם קישוטי צמחים הדומים לאלו של הקתדרלה.
הדברנית של סנטיסימו סקרמנטו (1688).
הקפלה של סן ביאג'ו (בלזיוס הקדוש).
סנטו סטפנו או כנסיית הגיהנום.
סנטיסימה אנונציאטה (1511), אשר בחזיתה יש חלון רוזטה גדול.
מעט שרידים של העיר העתיקה נראים כיום על פסגת הסלע, אך מיקומם מוכיח שצ'פלו לא יכלה להיות יותר מעיירה קטנה, ונראה שאת חשיבותה קיבלה העיר ממיקומה הכמעט בלתי נגיש.
תומאסו פזלו העיד על כך ששרידי החומה היו קיימים בזמנו, כמו המקדש שעמודיו נבנו על פי הסדר הדורי.
המבנה המעניין ביותר ששרד בעיר העתיקה הוא מבנה בהיקפי דירות שונים ששימש ככל הנראה כארמון או כמעון, ונבנה כולו מבלוקים עשויים אבני גיר גדולות.
פיתוחים גסים שלהן דומים לאלו של הסדר הדורי, והן נחצבו על פני אבנים מסיביות.
פתחי המבנה עשויים מאבן דקה מסוג יווני, ותאריך החציבה, אם כי לא ידוע במדויק, מאוד מוקדם.
הבניין הזה, שהוא כמעט יחיד במינו, בעל חשיבות מכיוון שהוא המבנה היחיד שנותר מסוג זה של מבנים, אשר נפוץ מאוד במרכז איטליה, בכל רחבי סיציליה.
על פסגתו של הצוק נמצאו שרידים רבים של טירה סרצנית.
ביצורי העיר הוארכו וכיום הם מגיעים עד לחוף, היכן שנמצאת העיר המודרנית של צ'פלו, בצורת שני קירות ארוכים המגינים על הנמל הקטן.
אתרים נוספים בעיר כוללים את:
בית המדרש של ארמון הבישוף.
פאלאצו אטנסיו מרטינו (המאה ה-15).
בבית המשפט של הארמון יש פרסקאות מהמאה ה-16.
פאלאצו מריה (המאה ה-13) עם הפורטל מימי הביניים והחלון המחולק עם קישוטי הצמחים בסגנון קטלאני עדיין קיימים.
לפי המסורת רוג'רו השני, מלך סיציליה בנה את המבנה כארמונו, אך המבנה כנראה מתוארך למאה ה-14. חפירות שנערכו בחצר המבנה חשפו מבנים עתיקים וקרמיקה.
שרידיו של מנזר ת'למה שהוקם על ידי המיסטיקן אליסטר קראולי ב-1920, שלוש שנים לפני שמוסוליני ציווה עליו לעזוב את הארץ.
לא רחוק מהעיר נמצא גם מקדש גיבילמאנה.
"צַ'פַּאיֶב" הוא סרט פולחן, תוצרת ברית המועצות, 1934, בבימוי סרגיי וגאורגי וסילייב (שכונו לעיתים "האחים וסילייב", למרות שחלקו שם משפחה זהה, אבל היו בנים להורים שונים) ואחד הסרטים הרוסיים הידועים ביותר מן התקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הסרט מבוסס על זכרונות בני הזוג דמיטרי ואנה פוּרְמַנוֹב על וסילי צ'פאייב (1887–1919), גיבור מלחמת האזרחים ברוסיה.
יוצריו זכו לפרס ראשון בפסטיבל הבינלאומי הראשון במוסקבה (1935).
יוסיף סטלין ראה בו הסרט הטוב מבין סרטי הקולנוע הסובייטים.
צ'צ'נים (בצ'צ'נית: Нохчи נוחצ'י; ברוסית: Чеченцы) מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בצפון הקווקז.
דתם של הצ'צ'נים היא האסלאם-הסוני.
הצ'צ'נים סבלו מרדיפות ומגירוש בתקופת סטלין, ולאחר יצירת הפדרציה הרוסית היה העם הצ'צ'ני מעורב במלחמת צ'צ'ניה הראשונה ובמלחמת צ'צ'ניה השנייה, שתי מלחמות שהפילו קורבנות רבים, והביאו לטענות רבות על פשעי מלחמה משני הצדדים.
גם לאחר סיום הלחימה, ממשיכה צ'צ'ניה להיות מוקד ללחימה בעצימות נמוכה, ולמעשי טרור.
כיום, העם הצ'צ'ני מרוכז ברובו ברפובליקת צ'צ'ניה (או בקצרה "צ'צ'ניה") שהיא חלק מהפדרציה הרוסית.
המונח "צ'צ'נים" מגיע מהלשון הפרסית.
הצ'צ'נים מתייחסים לעצמם כ"נוחצ'י", שם שמשמעותו בשפה הצ'צ'נית 'אנשי נוח', או כ"ואינאחס" שפירושו בשפתם 'העם שלנו'.
השם מופיע לראשונה במקורות ערביים החל מן המאה ה-8. יש המייחסים את השם לתבוסה שהנחילו הצ'צ'נים לרוסים בקרב ליד הכפר צ'צ'ן אאול בשנת 1732, אך השם מופיע במקורות רוסים כבר ב-1692.
שבטי הוואינח, אבותיהם של הצ'צ'נים והאינגושים חיו באזור ההרים של הקווקז החל מהתקופה הפרה-היסטורית.
החל מהמאה ה-16 החלו השבטים להתיישב באזור השפלה, והחל תהליך של התאסלמות בהשפעת העמים השכנים.
בתקופה זו החל תהליך ארוך וקשה של חדירת ההשפעה הרוסית לאזור הקווקז.
הצ'צ'נים, עם נחלותיהם הרבות באזור השפלה הפורה, ועם השליטה בגישה למעברי ההרים המרכזיים, היו מטרה עיקרית לניסיונות ההתפשטות הרוסיים.
ההשתלטות הרוסית על אזור הקווקז לוותה ביחס קשה אל האוכלוסייה הצ'צ'נית, ורבים גורשו או היגרו אל המזרח התיכון.
המאה ה-19 הביאה למספר מרידות צ'צ'ניות נגד האימפריה הרוסית כמו גם לניסיונות חוזרים ונשנים לרוסיפיקציה של האוכלוסייה.
עלייתה של ברית המועצות הוסיפה לכך ניסיונות לקולקטיביזציה כפויה, ומסעות תעמולה נגד הדת, כך שהשתנה יחס הממשלה הסובייטית כלפי האסלאם בצ'צ'ניה וזאת לאחר שצידדו הצ'צ'נים בקומוניסטים מתחילת המהפכה הבולשביקית, מעודדים מהבטחות שונות לחופש דת.
וכך אכן היה המצב בתחילת שלטון ברית המועצות אך השתנה לאחר מספר שנים כאשר התקינה הממשלה הסובייטית מושלים רוסים על האזור, בו היה מיעוט רוסי בלבד.
ב-1944 הורה סטלין על גירושם מאדמתם של הצ'צ'נים, האינגושים ועמים רבים נוספים מעמי הקווקז לקזחסטן ולסיביר ("מבצע עדשה").
גירושים אלו הביאו למותם של בין רבע לחצי מהמגורשים.
שלוש שנים לאחר מות סטלין, ב-1957 הורשו חלק מהמגורשים לחזור לאדמתם, אך המגורשים ששבו סבלו מאפליה.
נפילת ברית המועצות הביאה להכרזתה של רפובליקה צ'צ'נית עצמאית, תחת הנהגתו של ג'וחר דודייב, גנרל לשעבר בחיל-האוויר הסובייטי, שנבחר לנשיא.
מאבק זה של המיעוט הצ'צ'ני הוא מאבק הכרה, כך שהצ'צ'נים ניהלו מאבק על זכותם להיות בעלים של קרקעות ועל זכותם להגדרה עצמית ולניהול חייהם באופן עצמאי.
הרוסים לא השלימו עם המהלך ועל רקע זה פרצה מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
במלחמה זו ספגו הכוחות הרוסים תבוסה, אך פלישת קיצונים אסלאמיים צ'צ'נים לדאגסטן השכנה באוגוסט 1999 הביאה לפריצת מלחמת צ'צ'ניה השנייה שבה הובסו הבדלנים הצ'צ'נים.
במערכה זו (שעדיין נמשכת בפועל אף על פי שרשמית הסתיימה ב-2001) נהרס חלק נכבד מהערים והכפרים של צ'צ'ניה ובעיקר עיר הבירה- גרוזני.
למרות הטיפול החריף של הצבא הרוסי במלחמתו בבדלנים הצ'צ'נים (הוצאות רבות להורג, הרס כפרים שלמים) הוא טרם הצליח להכניעם כליל.
על פי עדויות ארגוני זכויות האדם ישנם מקרים רבים של ניצול סמכויות החירום שנתונות בידי הצבא להתעמרות באוכלוסייה האזרחית, שבאה לידי ביטוי בחטיפות סיטונאיות ומעשי אונס וביזה.
הצ'צ'נים עודם נלחמים נגד הצבא הרוסי, ומלחמתם מלווה במעשי טרור נגד הרוסים, בצ'צ'ניה, בדאגסטן וברוסיה, ובלוחמת גרילה נגד הכוחות הרוסים בצ'צ'ניה עצמה.
העם הצ'צ'ני מרוכז ברובו ברפובליקת צ'צ'ניה (כ-1,031,000 נפש) שהיא חלק מהפדרציה הרוסית.