tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רפופורט היה פרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, שם כיהן כראש המסלול השש-שנתי ללימודי רפואה, ראש תחום הלימודים הקליניים, ויו"ר ועדת הקבלה.
פרסם בכתבי עת רפואיים עשרות מאמרים בתחום מחקריו הקליניים בנושא סוכרת ואנדו-אימונולוגיה.
רפופורט התמקד ברפואה פנימית, סוכרת סוג 2, ואימונולוגיה קלינית.
רפופורט היה נשוי לרות שנפטרה בשנת 1996 כשהיא בת 36 בלבד בשל כשל לבבי.
בשנת 1999 נישא בשנית לאביטל עמה גידל שישה ילדים.
השניים התגוררו בצפון תל אביב ולהם שלושה ילדים משותפים, בן ושתי בנות.
רפופורט נהג לעסוק בספורט ימי, בחתירה, במשך יותר מעשור.
מועדון השייטים תל אביב שבמסגרתו חתר הקדיש לזכרו עץ זית במקום אחרי מותו.
מיכה רוטשילד (נולד ב-1963) הוא בנו של ד"ר משה רוטשילד מייסד בית החולים מעיני הישועה בבני ברק.
עסק במיוחד בתחום הדיור, התחבורה החרדית ושמירת קברים.
עד אשר נפצע קשה בתאונת דרכים בשנת 2009, מאז הוא מאושפז במצב תרדמת בבית החולים.
רוטשילד בלט בעשייתו הציבורית בנוגע לרווחתם של בני המגזר החרדי בתחומים שונים: דיור, תחבורה ושירותים קהילתיים, ובין היתר שימש כיו"ר "האגודה למניעת חילולי קברים", ארגון שפעל למנוע יוזמות בנייה ממשלתיות ופרטיות במקומות שבהם נמצאו קברים עתיקים.
בין היתר נודע בשל פעילתו בעניינים אלה, מיזמים בתחום הדיור, בהם פרויקט אחיסמך בלוד, שנועד לספק פתרונות דיור מוזלים לאברכים ולמשפחות חרדיות.
הרחבת מערך תחבורת המהדרין לציבור החרדי, ובפרט הקמת 402 מבני ברק לירושלים.
יצירת פתרונות טכנולוגיים מותאמים למגזר, ובהם פרויקט הקומות כשרות ברשתות הסלולר החרדיות., קידום תוכניות יישוב קהילות חרדיות בפריפריה, ובין היתר הוביל יוזמה להעתקת אברכים לעפולה והקמת קהילות חרדיות חדשות בעיר.
בשנת 2009, זמן קצר לפני תאונת הדרכים, היה רוטשילד מעורב בניסיון לחדש עיתונות חרדית לוחמנית, כשהוא מחדש את הוצאותו לאור של העיתון החרדי שומרי תורה, שנסגר שנה וחצי קודם לכן.
בתגובה לידיעות על חידושו, הופץ עיתון מתחרה בשם שומרי אמת, שיצא כהגנה מפני השפעתו של "שומרי תורה".
בשנת 2009 נפצע רוטשילד באורח קשה בתאונת דרכים בכביש כביש 1 בין ירושלים לתל אביב.
מאז נותר במצב רפואי קשה לאורך שנים והוא מוגדר כצמח.
לאחר התאונה נוסף לשמו השם רפאל, בעקבות קריאה לתפילות לרפואתו אצל רבנים בולטים, ובהם הרב חיים קניבסקי.
עם השנים רבנים ואדמו"רים ביקרו ליד מיטתו, בהם הרב מנחם מנדל הגר האדמו"ר מויז'ניץ, רבי ברוך מרדכי אזרחי, ומנהיג הציבור הליטאי הרב אהרן יהודה ליב שטינמן.
חלק מהיוזמות שלו המשיכו אף לאחר שנפצע.
מיכל (אוולינה) אפרת (27 באפריל 1926 – 21 באוגוסט 2017) הייתה מאיירת ספרי ילדים, ציירת קירות ורפלקסולוגית ישראלית.
מיכל (אוולינה) אפרת נולדה בשנת 1926 באוסטרבה שבחבל מוראביה, צ'כוסלובקיה (צ'כיה).
הצטיינה בלימודים, אהבה ספורט ולמדה בלט וציור.
ילדותה נקטעה עם כיבוש צ'כיה על ידי הגרמנים בשנת 1939. בספטמבר 1942 גורשה המשפחה לטרזיינשטט.
בדצמבר 1943 נשלחה לאושוויץ-בירקנאו, ומשם הועברה למחנות אחרים.
באפריל 1945 השתחררה ממחנה ברגן-בלזן, לאחר שכל משפחתה נספתה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרה ללמוד אמנות גרפית בפראג אך עלתה לארץ לפני סיום לימודיה.
משנת 1949 ועד מותה התגוררה בקיבוץ גבעת חיים מאוחד שבעמק חפר.
בארץ למדה גרפיקה במכון לאמנות במכללת אורנים ובמשך שנים רבות הייתה האחראית על הגרפיקה של ספרי הילדים בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ב-1990 ארגנה והשתתפה אפרת בתערוכה קבוצתית של מאיירים ישראלים בפראג.
ב-1952 הוזמנה לאייר קובץ שיריה של משוררת הילדים פניה ברגשטיין.
מאז איירה עשרות ספרים בהם ספרים של ע.
הלל, עשי ויינשטיין, משה דפנא, תרצה אתר, מיריק שניר ועוד.
ב-2010 הציגה תערוכת איורים משותפת עם תרצה טנאי במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד.
ב-1997 (תשנ"ז) קיבלה פרס על שם נחום גוטמן על האיורים לספר "הילדה איילת"; מנימוקי השופטים: "ייחודה בסגנונה המיוחד והמתחדש המתאים את עצמו לסיפור ולתקופה".
בין הספרים שאיירה: "הילדה איילת", מאת המשוררת היידית הנודעת קדיה מולודובסקי, ו"ניסע אל השדה" מאת פניה ברגשטיין.
מיכל אפרת נפטרה ב-2017, בגיל 91. הותירה בן יחיד, עוזי אפרת, וכן נכדים ונינים.
נעמי שמר, שירים מכנרת, הוצאת המוזיקה הישראלית בע"מ, 1958.
הלל, אני פשוש, הקיבוץ המאוחד, 1987.
הלל, בוקר טוב, הקיבוץ המאוחד, 2004.
גרעין טמנתי: ספר מנגינות לשירים מאת פניה ברגשטיין (ליקט וערך: ארנסט הורביץ; ציירה: מיכל אפרת), הקיבוץ המאוחד, 1967.
דובי, פיפי ולישון (כתבה: עשי וינשטיין; איירה מיכל אפרת), 2001.
הבוקר בהיר הוא (כתב: משה דפנא; ציירה: מיכל אפרת), הקיבוץ המאוחד, 1965.
הודי חמודי (כתבו: משה דפנא, אביטל דפנא; ציירה: מיכל אפרת), הקיבוץ המאוחד, 1981.
רחל בוימוול, חמישים אגדה ואגדה, ציירה: מיכל אפרת, תרגם: שלמה אבן-שושן), אגודת הסופרים, 1973.
עשי וינשטיין, הנסיך של אמא, 2001.
פניה ברגשטיין, ניסע אל השדה, הקיבוץ המאוחד, 1980.
רבקה זיו, הצב חבקוק ועוד שירים, ספרית פועלים, 1979.
שוטי ספינתי ברוח (כתב: דוד אגמון; ציורים: בינה גבירץ ומיכל אפרת), תל אביב: 1990.
שירים לקטנטנים (כתבה: מירי ברוך; איורים: מיכל אפרת, נורית צרפתי, טובית אוריאל), 2000.
מיריק שניר, קטני קטנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1985.
מיריק שניר, קטנטנים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988.
מיריק שניר, לקטנים גדולים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991.
מיריק שניר, בדשא יש פרח, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995.
מרים רות, מגפים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2013.
מיכל נידרמן אמדורסקי ישי (נולדה ב-7 במרץ 1975) היא זמרת, רקדנית, מנחת טלוויזיה ושחקנית ישראלית.
נולדה בשם מיכל נידרמן בתל אביב, ישראל.
בצעירותה רקדה אמדורסקי בלהקות מחול מודרני.
ב-1990, כשהייתה בת 15, עברה לבודפשט ולמדה מחול קלאסי בבית האופרה של בודפשט.
לאחר מכן חזרה לישראל והשתתפה כזמרת־רקדנית בחתונות עם להקת הפסגות.
בשנת 1999 השתתפה בעונה השלישית של אופרת הסבון הישראלית "כסף קטלני" בתפקיד ליליאן גולדין.
שנה לאחר מכן התארחה בתוכנית "רק בישראל" כמורן.
בשנת 2004 השתתפה במחזמר "פיטר פן" שביים ירון כפכפי, בתפקיד לילי הנמרה.
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית המציאות "החיים על פי Y", במסגרתה גרה אצל משפחה ברמת הגולן, ביחד עם עדי נוימן ומורן גרוס.
בנוסף החלה להשתתף כשופטת בתוכנית "נולד לרקוד", תפקיד אותו מילאה במשך שלוש עונות עד 2008.
בשנת 2006 השתתפה במחזמר "מעשה בחמישה בלונים" בבימויו של עזריאל אשרוב, בתפקיד הילדה רותי.
באותה שנה 2006 הנחתה את התוכנית "האלופה – חדר הלבשה" בערוץ HOT בידור ישראלי, והתארחה באחד הפרקים של הטלנובלה "האלופה" ב-HOT3.
בשנת 2007 שיחקה בסרטו של מנחם גולן "ריקוד מסוכן" לצד זהר ליבה ואליענה בקייר.
בקיץ 2007 הגישה תוכנית ראיונות קצרה מחדר השינה שלה, עם מרואיינים מעולם הבידור, שנקראה "במיטה עם מיכל".
התוכנית צולמה לאתר האינטרנט ynet ושודרה שם.
אמדורסקי דיבבה את פרידה בסרט "אגדה ש'מגדה".
בשנת 2008 החלה לשמש שופטת בתוכנית הריקודים "לא נפסיק לרקוד" לצד נעמי פרלוב ועידו תדמור.
ב-2009 השתתפה גם בעונה השנייה.
בשנים 2009–2010 שיחקה למשך שתי עונות בסדרת הנוער "תיכון השיר שלנו" בערוץ Yes Stars, בתפקיד מיקה המורה לריקוד.
באותה שנה הנחתה את תוכנית האירוח "כל מה שרציתם לדעת", ששודרה בערוץ 24.
מינואר 2010 הגישה אמדורסקי בכל יום את התוכנית "יפה לך" בערוץ 24, לצד אורנה דץ ושרון חזיז.
נוסף על כך, החל מיוני 2010 הגישו השלוש את התוכנית "שישי חם" בערוץ 2. באוקטובר אותה שנה שבה להגיש את התוכנית "יפה לך" לצד דץ ואיגי וקסמן, שהחליפה את שרון חזיז.
באותה שנה התארחה אמדורסקי בסדרה "אחרי הצלצול" בערוץ דיסני.
בשנת 2011 שיחקה בתפקיד עצמה (תפקיד אורח) בסדרה הקומית של "שידורי קשת" "סברי מרנן", בתור חברתו של אדם (תום אבני).
בשנת 2012 שיחקה אמדורסקי בתפקיד הראשי במחזמר לילדים "הנסיכה והצפרדע – הסיפור האמיתי", בבימויו של אמיר פיי גוטמן.
באותה שנה הצטרפה לעונה השביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" כשופטת, לצד אורי פסטר ואלי מזרחי.
בשנת 2013 שיחקה בתפקיד בת הים הקטנה במחזמר לילדים בשם זה, לפי סיפורו של הנס כריסטיאן אנדרסן.
במרץ 2013 החל בערוץ הילדים שידורה של תוכנית המציאות "פרויקט הלהקה", שבה בחנו ובחרו אמדורסקי ומוזיקאים שונים כישרונות בתחומי השירה והריקוד, במטרה להקים להקה חדשה.
בשנת 2014 הנחתה את התוכנית "24 עד הבית" בערוץ 24 לצד אלירז שדה, הדר לוי, אמירה בוזגלו ואחרים.
שימשה שופטת בשעשועון "דרבי הקריוקי" באותו ערוץ לצד עינת שרוף ואמירם טובים.
עוד השתתפה בסרט הדוקומנטרי "אילוף הגוררת" של ריקי שלח לצד שחקניות וידועניות ישראליות רבות.
באותה שנה השתתפה לצד בן זוגה ג'פרי ישי בתוכנית המציאות "זוג מנצח VIP", ובמהלך התוכנית הציע לה ישי נישואים.
בשנת 2022 השתתפה בספיישל VIP של תוכנית הבישול "מאסטר שף" והגיעה למקום השני.
בין שאר עיסוקיה, דגמנה לקמפיין לצבעי שיער של "אינדולה" ולרשת נעלי "מרקו".
בפברואר 2025 החלה עם גדי צדקה בהכנות להעלאת המחזמר "עופרה", על הזמרת עופרה חזה.
ב־1998 יצא אלבומה הראשון של אמדורסקי, "נוצצים", שהפיקו בעלה דאז אסף אמדורסקי ונתי נתן, תקליטן מוערך בסצנת המועדונים.
מהאלבום התפרסם בעיקר השיר "חייל שלי".
בכתיבת חמישה משירי האלבום הייתה מעורבת אורי שביט תחת שם העט "אלה שיינמן".
בשנת 2000 יצא אלבומה השני, "תן לה להזיע", בהפקתו המוזיקלית של נתן.
מתוכו זכה להשמעות רבות השיר "אין לי מה לומר".
באותה שנה הקליטה אמדורסקי דואט עם לידור יוספי, "שני עולמות ביחד".
אמדורסקי התחרתה בקדם אירוויזיון 2001 עם השיר "לונה" שכתבה עם נתן, והגיעה למקום הרביעי.
השיר גם נשלח לוועדה המסדרת בשנה שלפני כן, אך לא נבחר.
בשנת 2004 הוציאה מיני-אלבום הנושא את שמה, שלא זכה להצלחה מסחרית.
מתוך האלבום יצאו הסינגלים "המכונית שלי" ו"מה שתבקש", שהיה שיר הנושא של תוכנית הריאליטי פרויקט Y.
אמדורסקי חזרה לתחרות קדם-אירוויזיון 2005 עם השיר "בוא תרגיש אותי", שכתבה עם מאיה סימנטוב, והגיעה למקום השמיני.
בשנת 2009 הוציאה אמדורסקי את אלבומה "אשתו של".
הסינגל שקדם לאלבום, "רוק סתם" שכתבה עם ינאי רטפן, זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
גם הסינגלים הבאים, "אוויר לנשימה" ו"בחורים כמוך", זכו להשמעות רבות.
בשנת 2020 השתתפה בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" בערוץ 12 בתור הפטרייה.
ב-18 בנובמבר 2020 הוציאה את הסינגל "קומי ולכי".
אמדורסקי היא הבעלים של פארק טרמפולינות ואתר אינטרנט המציע תוכנית אימונים לנשים עסוקות.
בשנת 1995 נישאה למוזיקאי אסף אמדורסקי, בנו של הזמר בני אמדורסקי, אחרי תקופה קצרה של היכרות.
באוגוסט 2013 התארסה לכדורגלן העבר ג'פרי ישי, גרוש ואב לשלושה ילדים, ובמאי 2014 נישאו השניים.
לזוג נולדה בת במרץ 2015. באפריל 2025 הודיע הזוג על פרידה.
מיכל גבריאלוב (נולדה ב-25 ביוני 1980 באור יהודה) היא שחקנית ישראלית.
גבריאלוב נולדה באור יהודה ועברה לחולון בגיל חמש.
אמה, עובדת בנק, החלה ללמוד רפואה אלטרנטיבית, ואביה מבשל במסעדה בוכרית.
לאחר לימודיה בבית הספר למשחק "הדרך", עבדה כליצנית במסיבות יום הולדת.
לאחר מכן, גבריאלוב שיחקה באתר האינטרנט "קיק" דמויות שונות במסגרת "קיק שואו", סדרת צילומי וידאו של האתר.
בשנת 2005 נבחרה לגלם בטלנובלה של הוט 3 "טלנובלה בע"מ" את בטי לוי, פרחה קלילה ומשעשעת, העובדת בחומוסייה, לצד שרית חבייה (רותם אבוהב).
בסוף שנת 2005 השתתפה בסדרת הילדים "בצפר" בערוץ ניקלודיאון, שם גילמה את דריה אלמוג, ילדה פריקית, גותית ומוזרה.
בשנת 2006 גילמה בטלנובלה "האלופה" את סיגי בר-חיים, עוזרת במספרה החולמת להיות מעצבת שיער, אך מתקשה לממש את חלומה היות שהיא נאלצת לפרנס את אחותה העיוורת, עקב תאונת דרכים שהרגה את שני הוריה.
במהלך הסדרה, בעקבות מינויה למטפלת של אוסקר (מוסקו אלקלעי), מפתחת סיגי סיפור אהבה עם נכדו של אוסקר, שחקן הכדורגל תום שלייפר (עפר שכטר).
מותה של הדמות בתאונת דרכים עורר זעם רב בקרב מעריצי הסדרה, ואף נערכה לה "מחווה" בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה בשנת 2007 על ידי שחקני הסדרה, עפר שכטר ומוסקו אלקלעי, שגילמו את דמויותיהם על במת הטקס לפני שהגישו פרס.
גבריאלוב הצטרפה אליהם לבמה במפתיע לקול תשואות הקהל.
בחנוכה 2006 שיחקה גבריאלוב במחזמר "הקוסם!" לצד רוני דואני, גיא אריאלי ומוסקו אלקלעי.
היא גילמה אחת משלוש המכשפות בארץ עוץ.
בשנת 2007 נבחרה גבריאלוב להנחות בתוכנית "שיחה צפופה" בערוץ ניקלודיאון, לצד מייקל לואיס.
בנוסף השתתפה בעונה השנייה של הסדרה האלופה.
באותה שנה הצטרפה גם לתוכנית "גלגל החדשות" בערוץ 2.
בשנת 2008 השתתפה בתוכנית "דבר עם הסוכן שלי" לצד אסי עזר בערוץ ביפ.
בשנת 2009 נבחרה להנחות בתוכנית "הקרמבויז" בערוץ ניקלודיאון לצד רוני הדר והשתתפה בתוכנית "אוטוגלידה".
בשנת 2010 השתתפה בתוכניות "חומר טוב" ו"מ'שתגידי" בערוץ ביפ.
באותה שנה פרסמה את רשת המסעדות החלביות "גרג".
בשנת 2011 החלה להשתתף בתוכנית המערכונים "הפרויקט הירוק" בערוץ הוט קומדי סנטרל, במקביל להשתתפות בעונה השנייה של "מ'שתגידי" המשודרת ברצועת "לילה ביפ" בערוץ 2.
בשנת 2013 החלה לשחק בסדרה "מלבי אקספרס" בערוץ 10, גילמה את גיתית.
ב-2014 השתתפה עם בן זוגה בתוכנית ריאליטי הזוגות "זוג מנצח VIP".
כמו כן השתתפה בעונה השלישית של הסדרה "מר עגבנייה" בכיכובו של יובל שם-טוב.
בשנת 2015 השתתפה בתוכנית "מיכל הקטנה והמפלצות" בכיכובה של מיכל ויצמן.
אותה שנה כיכבה בסרט הקצר "הבתולה סוזי והקדושות מפתח תקווה" של דפנה פלד בתפקיד סוזי.
ב-2016 השתתפה בסדרה "קומדי סנטרל סטיישן" המשודרת בהוט קומדי סנטרל, שם הופיעה במערכונים משלה עם דמות בשם "מישל" - זמרת מצליחה לשעבר שמהרגע בו הפכה לאמא חייה הפכו לגיהנום והיא משתוקקת להחזיר לעצמה את התהילה.
בשנת 2018 השתתפה בעונה השביעית של הסדרה "הקלמרים", בתפקיד אושרז ביסה.
בשנים 2018־2019 השתתפה בעונה הרביעית והחמישית של הסדרה "שנות ה-80", בתפקיד אניטה.
החל מ-2021 היא מופיעה יחד עם קרן אור שלוין בהצגה הזוגית לנשים "מרינה ושירין - מטפלות בחיוך מיוחד".
גבריאלוב ניהלה בעבר מערכת יחסים עם השחקן מרטין אומנסקי שאיתו שיחקה בסדרה "האלופה".
באוגוסט 2013 נישאה לנמרוד מאהלר, ויש להם שני בנים.
מיכל בת-אדם (נולדה ב-2 במרץ 1945) היא במאית קולנוע, תסריטאית, שחקנית ומשוררת ישראלית.
כלת פרס ישראל לקולנוע (2021) ופרס אופיר על מפעל חיים (2019).
בת-אדם נולדה בשם מיכל רובין בעפולה לימימה ואדם רובין, צלם בעל החנות "פוטו אדם" בעפולה, שעלו מפולין.
בגיל שש הצטרפה לאחותה נטע בקיבוץ מרחביה.
השתיים שינו את שם משפחתן לבת-אדם, אם כי לא באופן רשמי.
ניגנה בתזמורת בני הקיבוצים, ולמדה באקדמיה למוזיקה ובבית הספר למשחק בית צבי.
בתחילת שנות השבעים השתתפה בת-אדם בסרטי הקולנוע של בן-זוגה, הבמאי משה מזרחי, "אני אוהב אותך רוזה" (1972), "הבית ברחוב שלוש" (1973), "אבו אל בנאת" (1973), "איש רחל" (1975) וזוכה פרס האוסקר האמריקאי, ההפקה הצרפתית "כל החיים לפניו" (1977).
בין-השאר שיחקה בת-אדם גם בסרט "הפריצה הגדולה" (1970), בסרט "הדיבר ה-11" (1975) ובסרט הצרפתי "La Fille de Prague avec un sac très lourd" (1977).
במקביל בלטה גם בכמה תפקידים בתיאטרון, במיוחד ב"ציד המכשפות" של ארתור מילר.
במקביל שיחקה בהצגות בתיאטראות הבימה, הקאמרי ותיאטרון בית ליסין.
לאורך שנות התשעים חדלה מלשחק, מלבד סרטו של משה מזרחי, "נשים" (1996).
ב-2008 הצטרפה לצוות שחקני העונה השנייה של "בטיפול".
בקיץ 2013 הועלתה גרסה בימתית לסרטה "רגעים".
ביימה את הסרט "רגעים" (1979), הפקה צרפתית-ישראלית, אותה גם כתבה ושיחקה בו לצד אסי דיין.
בשנות השמונים כתבה וביימה את "על חבל דק" (1980) בכיכובה של גילה אלמגור, "בן לוקח בת" (1982), "המאהב" (1986), המבוסס של ספרו של א.ב.
יהושע ובו כיכבו יהורם גאון ואביגיל אריאלי, "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב" (1989) בכיכובם של יוסי פולק, ריטה ולבנה פינקלשטיין, וסרט הטלוויזיה "הדוד פרץ ממריא" (1993) שבו גם שיחקה, על פי סיפור מאת יעקב שבתאי.
בהמשך בת אדם ביימה וכתבה מספר סרטים: "אישה זרה" (1993), בכיכובו של שרון אלכסנדר, "איה: אוטוביוגרפיה דמיונית" (1994), בו גם השתתפה לצד מיכל זוארץ, "אהבה ממבט שני" (1999) בכיכובו של אלון אבוטבול, "חיים זה חיים" (2003), אותו גם הפיקה ובו השתתפו יעל אבקסיס, רבקה מיכאלי ומשה איבגי, ו"מאיה" (2010).
ב-2008 השתתפה ביחד עם משה מזרחי בכתיבת התסריט לסרט "סוף שבוע בגליל" המבוסס על הדוד וניה של אנטון צ'כוב.
הסרט "רגעים" צונזר בשנת 1979 והוסרו ממנו שלושה קטעי "ארוטיקה".
העתירה שהגישו היוצרים לבג"ץ נדחתה.
בשנת 2013, במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, הוקרן הסרט לראשונה בישראל בגרסתו הלא מצונזרת.
ב-2017 יצרה הבמאית נטעלי בראון סרט תיעודי על בת-אדם, "מקווה שאני בפריים", על מאבקה למצוא את מקומה בעולם הקולנוע ועל הזוגיות שלה בבית שמכיל שני במאים.
הסרט זכה במקום השני (פרס השופטים) בפסטיבל דוקאביב (2017) ובפרס על הסרט התיעודי הטוב ביותר עד שישים דקות בטקס פרסי אופיר לשנת 2017.
הייתה נשואה לבמאי משה מזרחי, עד לפטירתו ב-2018, ואם לדניאל.
פרס מפעל חיים במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, 2013.
פרס אופיר על מפעל חיים, 2019.
פרס ישראל לקולנוע, 2021; על היותה "יוצרת, פורצת ומפלסת דרך בקולנוע הישראלי מזה חמישה עשורים".
פרס יקירת הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בירושלים, 2023.
היה שלג בארץ אחת - מיכל בת-אדם קוראת שירים (1999)
מיכל בת-אדם קוראת משירי לאה גולדברג (2000)
יומני בוקר, הוצאת קשב לשירה, 2017
אני שומעת מישהו, הוצאת עתון 77, 2022
מיכל אגמון-גונן (נולדה ב-26 בפברואר 1961) היא שופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
אגמון-גונן נולדה בירושלים בשם מיכל אדוני.
אימה היא פרופ' חנה אדוני, ממשפחת נחמיאס, מבלגרד שבסרביה, ואביה הוא פרופ' עמירם אדוני, רופא, דור 17 בירושלים.
סבה מצד אביה, יצחק אדוני, כיהן בוועד העדה הספרדית בירושלים, וזכה בשנת 1985 בתואר יקיר ירושלים על פועלו זה.
לאחר שירות חובה בחיל המודיעין בצה"ל למדה משפטים באוניברסיטה העברית וסיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות בשנת 1985. בהמשך, ובמקביל לעבודתה, למדה במסלול ישיר לתואר דוקטור, אותו השלימה בשנת 1999. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בעשיית עושר ולא במשפט, והיא נכתבה בהנחייתו של פרופ' יצחק אנגלרד.
עברה התמחות אצל השופט צבי כהן בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמשרד עורכי דין פרטי העוסק במשפט מסחרי, ולאחר מכן החלה לעבוד כעורכת דין באותו משרד.
בהמשך הצטרפה למחלקת החקיקה של משרד המשפטים.
היא נימקה את עזיבת המגזר הפרטי בכך שכאם עובדת הופלתה לעומת עמיתיה הגברים.
במשרד המשפטים עבדה לצידן של טנה שפניץ ודידי לחמן-מסר, וריכזה את הוועדה שניסחה את הצעת חוק החברות.
במהלך עבודתה בוועדה פגשה את השופט אהרן ברק.
כשהתמנה לנשיא בית המשפט העליון, מונתה אגמון-גונן לעוזרת משפטית שלו ולרשמת.
בשנת 1996 מונתה לרשמת בית המשפט העליון ולכהונת שופטת בית משפט השלום בירושלים.
היא עסקה בעיקר בנושאים אדמיניסטרטיביים, ובין היתר קידמה את מחשוב בית המשפט העליון.
אגמון-גונן עברה בשנת 1999 לכהן כשופטת בבית משפט השלום בירושלים ודנה הן בתיקים אזרחיים והן בתיקים פליליים.
אגמון-גונן הגישה את מועמדותה לכהונת שיפוט בבית המשפט המחוזי פעמיים מאז 2004, אך לא נבחרה למשרה.
באחת הפעמים הגיש השופט דן ארבל לוועדה לבחירת שופטים התנגדות למינויה.
אגמון-גונן שקלה לפרוש מתפקידה, ואף הגישה את מועמדותה לתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים (אותה הסירה בהמשך).
בשנת 2007 הגישה שוב את מועמדותה לבית המשפט המחוזי, אך הפעם, על פי המלצתה של דורית ביניש, נשיאת בית המשפט העליון, פנתה לבית המשפט בתל אביב.
באפריל נבחרה לתפקיד, והחלה לכהן בו ביוני.
במארס 2023 נבחרה אגמון-גונן ל"נבחרת 50 המשפיעות של גלבוס לשנת 2023".
המגזין ציין שהיא הפכה ל"פנים של שמירת זכויות הפליטים מאוקראינה", כמו גם את פסקי דינה לחייב את קופת הגמל של מיטב דש להחזיר לעמיתים סכום של יותר מרבע מיליארד שקל בשל גביית דמי ניהול בניגוד להסכמים, לבטל חלק מהאישומים נגד בעל השליטה לשעבר בבזק שאול אלוביץ' בגין הדלפת מידע.
המגזין ציין שאגמון גונן נחשבת לשופטת עצמאית, אמיצה ופורצת דרך, והיא מהשופטים הבולטים בסוגיות של צדק חברתי וזכויות אדם.
יחד עם זאת, החלטותיה זוכות לביקורת בטענה לאקטיביזם, גם מבית המשפט העליון שלא פעם ביטל פסקי דין שלה.
במסגרת עבודתה מונתה באפריל 2023 ליו"ר ועדת הבחירות האזורית לאזור הבחירות תל אביב לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושש, תפקיד במסגרתו היא דנה גם בעתירות לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל ב-2024.
במקביל לעבודתה השיפוטית, מרצה השופטת אגמון-גונן באוניברסיטת תל אביב, בקורס מיזוגים ורכישות.
הייתה נשואה לעו"ד צבי אגמון, ולשניים ילדים משותפים.
בשנות האלפיים נישאה לחיים גונן, יועץ מחשוב בכיר במערכת המשפט.
אגמון-גונן מתחה ביקורת על האופן שבו נדרשים שופטים להאיץ את קצב דיוניהם.
בכנס של העמותה למשפט ציבורי טענה כי העצמאות השיפוטית של השופטים נפגעת.
במאמר שפרסמה ב-2004 ציינה כי "הסכנה החמורה יותר היא כי טעמי 'יעילות' ישמשו בערבוביה או יהוו כיסוי לניסיונות למנוע משופטים לתת החלטות בעניינים שאין דעת המערכת נוחה מהם.
כך, שופט שרמת הענישה בפסקי הדין שלו נמוכה מדי או גבוהה מדי לדעת ראשי המערכת, יועבר משיקולי 'יעילות' לדון בעניינים אזרחיים".
עוד ציינה במאמר זה כי "אם כבר משתמשים בשיטות ניהול היפות לבית חרושת, יש לעשות זאת באופן כלכלי-מדעי כפי שהדבר נעשה בעולם העסקי".
נחשבה לשופטת עצמאית, שביקרה לעיתים את הפרקליטות והמשטרה.
במשטרה טענו כי היא נוטה לשחרר חשודים ממעצר בקלות יחסית, בשל פגמים קלים בהליכי המעצר ששופטים אחרים נטו להתעלם מהם.
אגמון-גונן נקלעה לעימות משפטי עם בית המשפט המחוזי בירושלים, המשמש כערכאת ערעור על בית משפט השלום בו כיהנה.
לאחר שבית המשפט המחוזי בירושלים הפך פסק דין שכתבה, שבו לא אישרה הסדר טיעון שכלל עונש של מאסר על תנאי לגבר מכה, העדיפה להתבסס על פסיקת בית המשפט המחוזי בתל אביב.
במקרה נוסף שבו דנה בהסדר טיעון בנסיבות דומות, קבעה כי "חוסר האחידות בקביעת עונשם של נאשמים פוגעת בשוויון הנאשמים לפי החוק, ודומה כי אף בשוויון הקורבנות בפני החוק.
חוסר האחידות בין עונש מאסר בעבודות שירות שהטיל בית המשפט המחוזי בפרשת מחתסב לבין עונש מאסר בפועל שהוטל, בניגוד לעסקת טיעון בפרשת בן אריף, בולט לעין.
לטעמי, נשות ירושלים זכאיות להגנה ראויה על גופן ונפשן כנשות תל אביב-יפו, וגברים מכים מירושלים ראויים לענישה שווה לזו המוטלת על חבריהם שבתל אביב".
בשנת 2007 פרסמה השופטת אגמון-גונן יחד עם פרופ' ענת פירסט מאמר בנושא: "המכונית שווה יותר?!
הענישה בעבירות אלימות נגד בנות זוג" בספר "עיונים במשפט מגדר ופמיניזם", בעריכת דפנה ברק ארז.
בשנת 2022 דנה בכתב אישום שהוגש כנגד בזק בו נטען שבזק עברה על עבירות ניירות ערך, בתיק הידוע כתיק בזק-yes.
ביולי 2022 היא ביטלה שניים משלושת האישומים בפרשה, בנימוק שעובדות כתב האישום כלל אינם מגלים עבירה.
החלטה זאת בוטלה על ידי בית המשפט העליון שהורה לה לקיים דיון מלא בתיק.
בפרשת סבו סירבה להוציא צו לחשיפת זהותו של גולש בפורום באינטרנט, מאחר שהדברים שאמר הגולש לא הגיעו לכדי עבירה פלילית לפי חוק איסור לשון הרע, ומאחר שהתובע לא ניסה להסדיר את העניין עם הגולש בטרם פנה לבית המשפט.
בעניין אחר העוסק בחשיפת זהות של גולשים אנונימיים, סירבה להורות על חשיפת זהותו של אדם שהפעיל אתר אינטרנט שכלל קישורים לשידורים ישירים של משחקי כדורגל מהפרמייר ליג בטכנולוגיית הזרמת מדיה.
לגופו של עניין קבעה כי שידור המשחקים אינו מהווה פגיעה בזכויות היוצרים של הפרמייר ליג, וכי מדובר בשימוש הוגן, שכן השידור אינו נעשה למטרות מסחריות, אלא לשם הנגשת אירועי ספורט לציבור, פעולה המגשימה מטרה חברתית חשובה.
לאחר מתן פסק הדין טענה כי הוא חסר חשיבות, שכן גם לו הייתה אוסרת על שידור המשחקים, היו קמים אתרים רבים אחרים שהיו עושים זאת.
עוד טענה כי תביעות מעין זו הן בזבוז זמנם של בתי המשפט.
בערעור הפך בית המשפט העליון את קביעותיה בקשר לזכויות יוצרים, אך הותיר על כנה את החלטתה שלא להורות על חשיפת הגולש.
אגמון-גונן אף פרסמה מאמר אקדמי בנושא קשיי האכיפה באינטרנט בשם: "האינטרנט כעיר מקלט?!
הסדרה משפטית לאור אפשרויות העקיפה הטכנולוגיות וגלובליות הרשת".
בפסק דין שעסק בסימני מסחר אגמון-גונן דחתה את בקשתה של חברת אדידס להשמיד משלוח של נעלי ספורט שבצידן ארבעה קווים אלכסוניים (הסימן המסחרי הרשום של אדידס מורכב משלושה קווים אלכסוניים) שעוכב במכס.
סימני מסחר מיועדים למניעת תחרות לא-הוגנת, היבנות ממוניטין של אחר ודילול המוניטין.
פסק הדין דן בשאלה אם יש מקום להרחבת ההגנה על סימני המסחר גם בהיעדר תחרות בלתי-הוגנת, תוך התייחסות מעמיקה למתח בין הרחבת ההגנה הניתנת לסימני מסחר ופגיעה בנחלת הכלל.
בית המשפט העליון אישר את פסק הדין (בדעת רוב), הגם שהסתייג מאחד הנימוקים החברתיים יותר שהוצגו במסגרתו.
באוגוסט 2017 קבעה אגמון-גונן כי יש לסגור מועדוני חשפנות במתחם הבורסה ברמת גן משום שתוכנית בניין עיר למתחם מאפשרת להפעיל בו מועדוני בידור, אך מופעי חשפנות אינם נחשבים "בידור" מכיוון שכרוכים בהם "ביזוי, החפצת נשים ופגיעה בכבודן".
היא דנה גם בתיקי חדלות פרעון.
באפריל 2022 סירבה לאשר את הסדר הטיעון אליו הגיעו הפרקליטות ומפרקי חברת יורוקום במסגרת תיקי בזק ו-4000. לדבריה, אישור של הסדר טיעון עם חברה כאשר האורגן שלה (שאול אלוביץ') מכחיש בתוקף את החשדות נגדו, הוא מהלך בעייתי.
לאור זאת, קבעה כי הדיון על אישור הסדר הטיעון ייקבע למאי 2023.
במקרים רבים כתבה פסקי דין מרחיקי לכת נגד הרשויות שנהפכו בבית המשפט העליון.
בפסק הדין בעניין דכה הורתה אגמון-גונן על ביטול צו הריסה שהוצא נגד תוספת בנייה בלתי חוקית בשכונת פרדס דכה ביפו, בשל מדיניות עיריית תל אביב-יפו שלא לתת היתרי בנייה בשכונה.
היא קבעה כי כל עוד העירייה אינה מאפשרת הוצאת היתרי בנייה במשך תקופה כה ממושכת ולא מקדמת תוכניות, היא מחזיקה את תושבי השכונה כ"בני ערובה", כלשונה.
את פסק דינה חתמה במשפט "תקווה אני כי בעקבות פסק דין זה, תשנה המשיבה את פועלה, והמערער, מוסא דכה, ושכניו לשכונת פרדס דכה ביפו יתעוררו לבוקר חדש".
פסק הדין בוטל על ידי בית המשפט העליון.
בפסק דין אחר דחתה טענות של פקיד שומה כיוון שלא נתמכו בפרוטוקולים מדיוני השומה, אלא הסתמכו על תרשומות שנערכו במועד מאוחר יותר ובלא אישור חיצוני לגבי תוכן הדברים המפורטים במסגרתן.
בית המשפט העליון הפך את פסיקתה וקבע "גם אם יש טעם רב בהערת בית המשפט המחוזי בעניין חשיבותו של תיעוד "בזמן אמת", וכאמור כוונתי לתרשומת או לזיכרון דברים המתמצתים עיקרי דברים, סבורני כי אין מקום להפעלת דוקטרינה מרחיקת-לכת עד כדי פסילת ראיות".
אגמון-גונן פסקה שצה"ל לא היה רשאי להוציא מתוכנית תגמול מיוחדת לקצינים במסלול פקודי, קצינים שהפסיקו לשמש בתפקידו פיקוד במסלול הפיקודי.
ההחלטה בוטלה על ידי בית המשפט העליון.
בפסק דין נוסף חייבה את המדינה להעניק טיפול פסיכולוגי ארוך טווח לבת זוג של נכה צה"ל, בקובעה שהטיפול הנפשי הניתן לבן או בת הזוג הוא חלק ממערך הטיפול הכולל בנכה, וכי יש להעניקו כל עוד קיים צורך רפואי בכך.
פסיקתה זאת נהפכה על ידי בית המשפט העליון שקבע שהוא מנוגד ללשונו והגיונו של החוק.
בשני פסקי דין בענייני ארנונה פטרה תושבים מתשלום עבור שטחים ציבוריים בטענה שהחיובים נגדו את הקפאת הארנונה משנת 1985. לטענת עיריית תל אביב לפסקי דין אלו היו השלכות רוחב של מאות מיליוני שקלים.
פסק הדין בוטל פה אחד על ידי הרכב של חמישה שופטים בבית המשפט העליון שקבע שהטענות נגד חיובי הארנונה לוקות בשיהוי ועל כן לא ניתן להעלותן.
בפסק דין נוסף בעניין ארנונה פסקה אגמון-גונן שעיריית תל אביב מנועה מלגבות חוב ארנונה מאנשים עמם הוסכם בהסדר פשרה שלא יינקטו נגדם הליכי גבייה, גם לגבי נכסים אחרים שהגיעו לידם ולא נכללו בהסדר הפשרה.
החלטה זאת נהפכה על ידי בית המשפט העליון.
בהמשך אותו סכסוך פסקה אגמון-גונן שהעירייה מנועה מלגבות את החוב מסיבות אחרות.
החלטה זאת הוחזרה אליה לליבון נוסף לאחר שנקבע שאגמון-גונן לא דנה כיאות בטענות של שיהוי, ולא הציגה כיאות את הנימוקים והראיות הפרטניים לכל מקרה ומקרה הנדרשים לדחיית גבייה בהליכים מנהליים בנימוק של חוסר תום לב ולקביעה שהסמכות לדון בעניין נתונה לבית המשפט ולא לוועדת ערר.
בפסק דין לעניין ביטול הפקעה קבעה שמכיוון שעיריית תל אביב לא התחילה בבנייה על הקרקע המופקעת זמן שהוקצב לכך על ידי בית המשפט העליון, ההפקעה בטלה.
ההחלטה בוטלה בבית המשפט העליון ברוב דעות של מני מזוז וג'ורג' קרא כנגד דעתו החולקת של יצחק עמית.
בפסק דין בעניין זכויותיהם של תושבים המתגוררים בסמוך לנמל התעופה בן-גוריון קבעה השופטת אגמון-גונן כי יש לפצותם בגין הרחבת השדה.
מספר נושאים בהם התערבה אגמון-גונן בקביעות של ועדת הערר בוטלו על ידי בית המשפט העליון.
פסלה מכרז לאשפוז סיעודי בשל העובדה שהמחירים ששילמה המדינה במסגרתו אינם מאפשרים לקשישים המאושפזים קיום מינימלי בכבוד.
בעקבות פסק הדין יצא מכרז חדש שהעלה את מחירי האשפוז.
בפסק דין שעסק בדרכי האכיפה של עיריית תל אביב כלפי חסרי בית, קבעה שטיפול פקחי העירייה בחסרי הבית אינו הולם, והורתה לעירייה לפרסם נוהל שבעיקרו מאפשר לחסרי הבית לעשות שימוש במרחב הציבורי.
העירייה ערערה, ובית המשפט העליון (השופט אליקים רובינשטיין) חייב את העירייה להכין נוהל כאמור, שאושר בבית המשפט ונכנס לתוקף.
בפברואר 2024, קבעה אגמון-גונן כי על רשות האוכלוסין וההגירה להנפיק לכלל אזרחי אוקראינה השוהים בישראל תחת ההגנה הזמנית - וכל עוד ההגנה הזמנית בתוקף - אשרת כניסה.
אשרה זו מעניקה למחזיקים בה זכויות בתחום העסקה, חינוך, בריאות ורווחה.
אגמון-גונן פסקה כי נוכח אמנת הפליטים, אשר ישראל מחויבת לה, יש להעניק אשרה זו לכלל פליטי אוקראינה, שעה שהמדינה אינה מאפשרת להם להגיש בקשה פרטנית לקבל מעמד של פליט.
אגמון גונן הוסיפה וחייבה את הרשות בהוצאות משפט של העותרים בסך 45,000 ש"ח.
שרת הפנים, איילת שקד, מתחה ביקורת על השופטת אגמון-גונן, בטענה שהתרחקה מלשון החוק.
ההחלטה בעניינים אלו הועברה לידיו של מנכ"ל רשות האוכלוסין והגשת הערר על ההחלטות הועברה לבתי הדין לעררים בירושלים.
בשנת 2024 פסקה גונן כי אין לרשות האוכלוסין וההגירה סמכות להחריג פלסטינים מהשטחים מהזכות לפליטות על פי האמנה הבינלאומית עליה חתומה ישראל.
מיכל אמין זילברברג (נולדה ב-16 באוקטובר 1972) היא שחיינית עבר, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה.
בעלת 5 מדליות מהמכביה השלוש עשרה (1989).
אמין שחתה בקבוצת השחייה של הפועל הוד השרון בית ברל (ה.ה.ב.ב.), בהדרכתם של אורי שפר, אמנון קראוס וברוך צ'יש.
היא למדה בבית ספר תיכון כצנלסון בכפר סבא עיר מגוריה.
אלופת ישראל בת 13 ו-9 חודשים
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט 1986 בהיותה רק בת 13 ו-9 חודשים, זכתה אמין ב-3 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:15.26 דקות.
בתחרות שמונה האומות שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1987 סיימה אמין פעמיים במקום השמיני במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:46.32 דקות, ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:55.4 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:15.38 דקות, אחרי עינת גבאי ממכבי חיפה (2:14.33 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 1988 זכתה אמין ב-5 מדליות אישיות, 4 זהב ו-1 ארד והוכתרה כ"מלכת הבריכה".
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:22.21 דקות אחרי נעמה מישר מהפועל עמק הירדן (5:19.89 דקות) ואיריס קומן (5:20.74 דקות).
בתחרות השחייה של המכביה ה-13 שנערכה ביולי 1989 בבריכת השחייה באוניברסיטת תל אביב זכתה אמין ב-3 מדליות כסף ושתיים ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 4:25.14 דקות, שיפור לשיאה של הדר רובינשטיין, 4:28.33 דקות, שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי עדי ביכמן בשנת 1998 (4:21.14 דקות).
במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, עם תמי לוין, איריס קומן ורויטל וילנאי בשיא ישראלי חדש של 4:07.36 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, עם קומן, וילנאי ועינת גבאי בשיא ישראלי חדש נוסף של 8:50.58 דקות.
מדליות ארד, במשחה ל-200 מטר חתירה בתוצאה של 2:09.89 דקות ובמשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:08.09 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכתה אמין ב-4 מדליות זהב ו-2 מדליות כסף.
מדליות זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.88 דקות, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:30.80 דקות, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:21.71 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי עם אורת בש בתוצאה של 5:18.00 דקות.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:26.57 דקות, אחרי סהר אלוני מהפועל עמק חפר (2:26.19 דקות) ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:17.41 דקות.
בתחרות שמונה האומות, שנערכה באוסלו, נורווגיה באפריל 1990 סיימה אמין במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 9:18.50 דקות ובמקום שמיני במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:16.13 דקות.
אמין נשואה לשחיין אודי זילברברג ולהם ארבעה ילדים, גלי אלופת ישראל בשחייה ונגה אלופת ישראל בשחייה לגילאים.
מיכל אורנן-אפרת (Michal Ornan-Ephratt) נולדה ב-3 ביוני 1956, הידועה גם כמיכל אפרת, היא בלשנית ישראלית, פרופסור מן המניין בחוג ללשון עברית באוניברסיטת חיפה.
מיכל אורנן-אפרת נולדה בישראל, כאחת מתוך שלישיית בנות.
קיבלה תואר ראשון בלשון עברית וחינוך ב-1979 ותואר שלישי ב-1984. עבודת הדוקטורט, שעליה קיבלה ציון מעולה, הייתה בנושא "טבלת שורש משקל - דרך המלך של תצורת המלה העברית".
עיקר התמחותה היא השתיקה כאמצעי הבעה.
היא עוסקת גם בחקר איקוניות לשונית, תחדישים, נארטיב שמות פרטיים כמפגש לשון חברה ופרט; הלשון והבלשנות בתחומים חוץ-לשוניים: סימני מסחר התיאוריה והפרקטיקה הפסיכואנליטית.
במהלך שנות פעילותה פרסמה אורנן-אפרת עשרות פרסומים אקדמיים, ובהם מאמרים בכתבי עת מדעיים, ספרים ופרקים בספרים, הייתה שותפה לכתיבה של ספרי לימוד וערכים באנציקלופדיות שעסקו במגוון תחומים בבלשנות העברית.
כמו כן הנחתה סטודנטים לתזה בתואר שני ודוקטורט לתואר שלישי.
טבלת שורש־משקל – ככלי המרכזי ליצירת מילים בעברית.
קשרים בין שפה ומשפט, סימני המסחר המילוליים (Word Marks) כתופעה בלשנית, משפטית וכלכלית.
חידושי הלשון של המשורר והמתרגם יונתן רטוש.
רטוש הציע מאות מונחים בעברית.
המחקר מתמקד מאפנינים שונים של התחדישים כמו: צליל ואורך המילה, משמעותה, דימוי ועוד.
מושג מרכזי שנדון במחקר הוא "איקוניות לשונית".
שתיקה לשונית כאמצעי הבעה וכתיבה.
מילים נרדפות בגיל הילדות: בלשנות מול פסיכולוגיה.
פיתוח והערכה של תוכניות למידה ממוחשבת לשפות.
"ישתדרג ניבו לעד", מאמר שדן כיצד נוצרים ביטויים חדשים בעברית, שחלקם מקורם בתנ"ך במקרא ובתלמוד
"פרשנות משפטית המנוגדת להבנת הנקרא"
הערכת עבודתה וחוות דעת ביקורתיות
בביקורת על ספרה "מדברים שתיקה" כותבת ד"ר לאה מזור, כי נקודת המוצא של אפרת היא שהשתיקה איננה רק היעדר דיבור, אלא אמצעי פואטי ולשוני פעיל בעל תפקידים תקשורתיים, משמעות, הקשר ותוכן.
הספר מנתח את השתיקה על כל היבטיה הלשוניים, החברתיים והתרבותיים – תפקידים תחביריים וסמנטיים, הבחנה בין שתיקה מכוונת לשתיקה כפויה, בין השתקה לשתיקה מוסכמת, וכן את מקומה של השתיקה בקודים תרבותיים שונים.
לשתיקה, כמו לדיבור, יש גילויים חברתיים ותרבותיים.
הדיבור נתפס כבעל עוצמה, ולכן שואפים שליטים לשלוט גם במשאבי הדיבור וגם באפשרות השתיקה של נתיניהם – לקבוע מי ידבר, מתי וכמה, ומי יושתק.
לצדה של ההשתקה קיימת גם שתיקה בהסכמה, המתקיימת ב"אתרי שתיקה" כגון בתי תפילה, אתרי זיכרון, מוזיאונים, ספריות ובתי אבלים.
שתיקה המוטמעת בטקסים ציבוריים (כגון דקת דומיה) מחייבת מבחינה סוציו-תרבותית, והפרתה נתפסת כפגיעה בקולקטיב.
אורנן-אפרת מדגימה את עיוניה במגוון רחב של הקשרים: טקסטים ספרותיים, לשון פרסומית, שפה משפטית, שיח קליני, תקשורת אינטרנטית ועוד.
מחקרה של אפרת מתאפיין בגישה בין־תחומית, המשלבת בלשנות פורמלית עם תחומים כמו פסיכולוגיה, פילוסופיה ופרגמטיקה.
כפי שכתבה עליה ד"ר מאיה פרוכטמן, "העיסוק הבלשני בשתיקה, אינו מצטמצם לבלשנות צרה, אלא מקיף ומורחב, כנהוג היום בעולם וגם בארץ".
פרופ' מיכל אורנן-אפרת היא אלמנתו של הבלשן פרופ' עוזי אורנן שנפטר בנובמבר 2022, ולהם בן ובת.
הם היו ידועים בציבור משנת 1986 ונישאו בנישואין אזרחיים בארצות הברית בשנת 1994.
בשנת 1989 פנתה אפרת למשרד הפנים והודיעה על שינוי שם משפחתה מ"אפרת" ל"אורנן-אפרת".
להודעתה צורף מכתב לוואי שבו הסבירה כי היא מבקשת להיקרא בשם שבו רשום בנה.
משרד הפנים הודיע לאפרת כי שינוי שמה נפסל משום שהוא עלול להטעות ולפגוע בתקנת הציבור.
כעבור זמן, לאחר שאפרת ילדה בת, סירב משרד הפנים לרשום את הבת בשם המשפחה "אורנן-אפרת" ואף סירב לאפשר לבנה של אפרת להוסיף ולהיות רשום בשם משפחה זה.
בתגובה פנו אפרת ואורנן אל בית המשפט, משרד הפנים חזר בו מעמדתו והבת נרשמה בשם "אורנן-אפרת".
בעקבות זאת שבה אפרת וביקשה כי משרד הפנים ישקול את עמדתו מחדש בעניין שינוי שם משפחתה, אולם פנייתה המחודשת נדחתה אף היא.
אפרת עתרה לבג"ץ, וב-29 במרץ 1993 בג"ץ קיבל את עתירתה וביטל את פסילת השינוי של משרד הפנים (בג"ץ 693/91 ד"ר מיכל אפרת נ' הממונה על מרשם האוכלוסין במשרד הפנים).
טבלת שורש-משקל : דרך המלך של תצורת המלה העברית, האונירסיטה העברית, ירושלים, 1984
שתיקות - על מקומה של השתיקה בתרבות וביחסים בין-אישיים, רסלינג, 2007.
המילים המתבקשות - תחדישיו של יונתן רטוש, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2010. ספר המכיל אלפי חידושי לשון של רטוש.
הספר הוא פרי מחקר המתבסס על עיזבונו של רטוש, על תרגומיו, על כתיבתו (למעט שירתו) ועל רשימות בכתב יד ובהן תחדישים שלא הופיעו בדפוס.
מדברים שתיקה - עיון בלשני בשתיקה כאמצעי הבעה, הוצאת מאגנס, 2014.
על שפתם תפרח הדומיה: אנתולוגיה מוארת של שירים על שתיקה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007. אנתולוגיה עברית מאוירת של שירים העוסקים בשתיקה כאמצעי פואטי.
הוא כולל שירים של משוררים מוכרים ופחות מוכרים, שמוקדו הוא השתיקה כביטוי אמנותי מרכזי.
מיכל בירן (נולדה ב-1965) היא היסטוריונית ישראלית המתמחה בחקר מרכז אסיה ויחסיה עם סין, בדגש על תקופת האימפריה המונגולית.
בירן היא פרופסור מן המניין בחוג ללימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים וחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בירן נולדה בירושלים בשם מיכל פומפיאן.
את תאריה האקדמיים עשתה באוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיה שהתה שנה בסין ושנה באוניברסיטת הרווארד.
למדה לתואר ראשון בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון ובחוג ללימודי מזרח אסיה (1986–1989); למדה לתואר שני בתוכנית אישית (לימודי מרכז אסיה 1989–1993), שבמהלכו למדה שנה באוניברסיטת שאנדונג בסין
עבודת הגמר שלה לתואר מוסמך נערכה בהדרכתם של הפרופסורים דוד איילון וראובן עמיתי, והתמקדה ב"קאידו ח'אן (1301-1236)" .
היא המשיכה לתואר שלישי בחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון, במהלכו למדה שנה באוניברסיטת הרווארד בארצות הברית (1995–1996).
נושא הדוקטורט, שאותו סיימה בשנת 2000, היה: "סין, הנוודים והאסלאם: שושלת הקרא-ח'תאי (הליאו המערבית), 1218-1124", והוא נכתב בהדרכתם של הפרופסורים מיכאל זנד מהאוניברסיטה העברית ואליזבט אנדיקוט ממידלבורי קולג' בארצות הברית.
בשנת 2014 מונתה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, ובאותה שנה גם התקבלה כחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מיכל בירן היא אמא לשני בנים.
פרס נשיא האוניברסיטה העברית על שם יורם בן-פורת לחוקר צעיר מצטיין לשנת 2004-5.
פרס מיכאל ברונו מטעם קרן יד הנדיב בתחום לימודי האסלאם והמזרח התיכון בשנת 2006.
פרס לנדאו למחקר ולמדעים בתחום ההיסטוריה של מזרח אסיה ותרבויותיה בשנת 2007.
זכתה במענק מחקר בסך 250,000 יורו מקרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית למשך חמש שנים.
מיכל בירן עוסקת בהיסטוריה של מרכז אסיה ושל הערבה האירו אסייתית, בתקופה הפרה מודרנית; ביחסים בין העמים הנוודים שישבו באזורים אלו (ממנצ'וריה עד הונגריה), ליושבי הקבע שסביבם; ובקשרים שבין התרבויות הממוקמות בקצוות הערבה, בעיקר בין סין לעולם האסלאם.
יחודו של מחקרה הוא השימוש הן במקורות מוסלמים (בערבית ובפרסית) והן במקורות סיניים לחקר אזור מורכב זה.
עובדה זו, לצד שימוש במקורות ארכאולוגיים (רובם ברוסית) ואחרים, מאפשרת לה להציג תמונה מלאה יחסית של העמים הנוודים שחיו באזור זה ולתת להם את המקום הראוי להם בהיסטוריה.
בירן עוסקת בעיקר בהיסטוריה פוליטית ותרבותית ובמגעים בין תרבותיים ומתעניינת בין היתר בנושאים של המרת דת, זיכרון היסטורי, תרבות פוליטית, הגירות, שינויים אתניים ושינויי זהות.
עיקר מחקרה עוסק בח'יתאנים ובמונגולים.
ח'יתאנים וקרא ח'תאי: סין, נוודים ועולם האסלאם
עבודת הדוקטורט של בירן, שעובדה לספר שיצא ב-2005 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג', עסקה בשושלת הקרא-ח'אנית או ליאו המערבית, השושלת המרכז-אסייתית היחידה הנחשבת לשושלת סינית לגיטימית בעיני ההיסטוריוגרפיה הסינית, וזאת למרות שלא שלטה בשום חלק של סין גופא.
השושלת שלטה במרכז אסיה (ממזרח סינג'יאנג ועד נהר האוקסוס) בתקופה שקדמה לעלייתו של ג'ינגיס חאן והייתה אחת הדוגמאות הראשונות לשלטון לא מוסלמי על אוכלוסייה מוסלמית ברובה.
הח'יתאנים, עם מנצ'ורי במקור ששלט במנצ'וריה, מונגוליה וחלקים מצפון סין במשך למעלה ממאתיים שנה (906–1125), הגיעו למרכז אסיה כפליטים, לאחר שנכבשו על ידי נתיניהם לשעבר הג'ורצנים.
אך תוך כמה עשורים הצליחו להקים אימפריה רחבת ידיים שהכניעה את רוב השליטים המוסלמים במרכז אסיה.
לדברי בירן, המסורת הסינית שהביאו איתם הח'יתאנים מסין, סיפקה להם את אותם הדברים ששושלות נומדיות אחרות מצאו בדת האסלאם: זהות קולקטיבית משותפת, אמצעים לניהול מדינה ולגיטימציה.
הספר, המחקר הראשון בשפה מערבית שהתמקד בשושלת חשובה זו, זכה בתואר Outstanding Academic Title של המגזין Choice לשנת 2006.
בירן עסקה גם בשושלות המוסלמיות שהיו כפופות לקרא ח'תאי, בעיקר הקראח'אנים, וביחסי שושלת הליאו בסין עם עולם האסלאם (מאות 10 - 12).
המונגולים במרכז אסיה: קאידו ובית צ'אגאטאי
בירן היא מההיסטוריונים הבודדים במערב (ובעולם) העוסקים בהיסטוריה של המדינה המונגולית במרכז אסיה, מדינה המתועדת הרבה פחות משכנותיה באיראן, בסין ואפילו ברוסיה.
ספרה הראשון, עיבוד של עבודת המאסטר שלה שיצא לאור ב-1997, עסק בקאידו, שהיה נינו של צ'ינג'יס ח'אן ונכדו של אוגדיי.
צאצאיו נושלו מנחלתם עקב מאבקי הירושה המונגולים על ידי בית טולוי, אביהם של השליטים המונגולים בסין ובאיראן.
רוב המקורות מהתקופה המונגולית נכתבו במדינות הטולוייות ולפיכך הציגו את קאידו כמורד וכאנטי-קאאן, ששאף להכפיף את האימפריה כולה לשלטונו.
בשנים האחרונות עסקה בירן גם באספקטים שונים בהיסטוריה של בית צ'אגאטאי, צאצאי בנו השני של צ'ינג'יס ח'אן.
נכון ל-2011, היא מתכננת לכתוב היסטוריה מקיפה של ח'אנות צ'אגאטאי.
ספרה זה של בירן יצא באוקספורד בשנת 2007 במסגרת הסדרה שעורכת פרופסור פטרישה קרון, על דמויות מפתח בעולם האסלאם (The Makers of the Muslim World).
הספר סוקר את חייו של צ'ינג'יס ח'אן, את הסיבות להצלחתו ואת מקומה של הפלישה לעולם האסלאם בביסוס שלטונו והלגיטימציה שלו.
עוד סוקר הספר את מורשת המונגולים בעולם האסלאם, ואת דימויו המשתנה של צ'ינגיס, במאות ה-13 - 21 הן בעולם האסלאם והן באזורים האחרים עליהם השפיע: מונגוליה, סין, רוסיה והמערב.
מונגולים, טורקים ואחרים: נוודים אירו-אסייתים והעולם המיושב
את הפרויקט יזמה בירן, והוא ממומן על ידי מענק של המועצה האירופית למחקר (ERC).
הפרויקט מבוצע בשיתוף עם צוות חוקרים צעירים מהארץ ומהעולם במכון ללימודי אסיה ואפריקה באוניברסיטה העברית.
הפרויקט מבקש למפות את תנועות האוכלוסין שאפיינו את האימפריה המונגולית ואת השפעותיהן על ההיסטוריה העולמית.
הוא מתמקד בשלושה נושאים מרכזיים, הקשורים ביניהם:
ניתוח ההגירות שאפיינו את התקופה המונגולית לאורך הספקטרום שבין הגירה מרצון להגירה כפויה (גיוס לצבא, פליטים, טרנספר, שבויים, עבדים).
ניתוח הקשרים הכלכליים והבין-תרבותיים שהמוביליות הנ"ל עודדה, תוך דגש על רשתות- מסחריות, דתיות ומדעיות- שפעלו בתחומי האימפריה ומעבר לגבולותיה.
חקר מוסדות האימפריה באמצעות ניתוח הביוגרפיות של האנשים שאיישו מוסדות אלו כגון המשמר האישי, מערכות המשפט והדואר, הסגל הדיפלומטי והמנהל המקומי.
מבחינה מתודולוגית הפרויקט משלב פרספקטיבה של היסטוריה עולמית עם קריאה שיטתית במגוון רחב של מקורות בשפות שונות מרחבי אירואסיה (בעיקר סינית, פרסית וערבית).
זאת לצד שימוש במקורות ארכאולוגיים וויזואליים ותובנות ממדעי החברה וממדעי החיים.
המידע הנאסף ממוין למאגר נתונים פרוסופוגרפי השואף להכיל אנשים שפעלו תחת האימפריה המונגולית במאות השלוש עשרה והארבע עשרה.
קורפוס ייחודי זה יאפשר לבחון את הנושאים הנידונים בחתך השוואתי בתקופת האימפריה המאוחדת (1206–1260) ותחת ארבע הח'אנויות המונגוליות שירשו אותה, שמרכזן בסין, איראן, מרכז אסיה וערבות רוסיה.
מיכל אסקפה (נולדה ב-1937) היא אלופה פאראלימפית ישראלית.
בעלת 7 מדליות אולימפיות מהן 2 זהב, 1 כסף ו-4 ארד.
הוריה נספו במלחמת העולם השנייה והיא עלתה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
בצעירותה עסקה בספורט, אך בהיותה בת 15 בראשית שנות החמישים נפגעה מפוליו.
היא שותקה בשתי רגליה ובאופן חלקי ביד אחת ורותקה לכסא גלגלים.
לאחר מכן עברה לחיות בירושלים, סיימה את לימודיה התיכוניים ולמדה הנהלת חשבונות.
בשנת 1962 עברה לחולון וחזרה לעסוק בספורט במסגרת מרכז הספורט לנכים.
תוך זמן קצר מחזרתה לעיסוק בספורט זכתה בתואר אלופת ישראל בטניס שולחן לנכים ונשלחה להשתתף במשחקי סטוק מנדוויל ומ-1964 ועד 1980 בתחרויות המשחקים הפאראלימפיים.
לאורך השנים התחרתה בטניס שולחן, שחייה וקליעה בחץ וקשת.
בשנת 1970 הייתה ממייסדי האגודה הישראלית לקליעה בחץ וקשת.
ב זכתה אסקפה ב-3 מדליות ארד.
במשחה ל-25 מטר חזה במשחה ל-25 מטר חופשי ובטניס שולחן ליחידות.
ב זכתה אסקפה בשתי מדליות, מדליית זהב ביחד עם נבחרת הכדורסל נשים בכיסאות גלגלים ובמדליית כסף בטניס שולחן ליחידות.
נוסף לכך היא הגיעה לשלב רבע הגמר בטניס שולחן לזוגות ביחד עם בתיה משעני.
ב זכתה אסקפה במדליית ארד בטניס שולחן ליחידות וסיימה במקום 11 בחץ וקשת.
ב זכתה אסקפה במדליית זהב בטניס שולחן ליחידות.
מיכל אנסקי (נולדה ב-11 באוקטובר 1980) היא גסטרונומית, עיתונאית אוכל ומנחת טלוויזיה ישראלית.
אנסקי נולדה בשם גבריאל אנסקי, אך לאחר זמן קצר הוא שונה למיכל.
אביה הוא השחקן ושדרן הרדיו אלכס אנסקי, ואמה היא העיתונאית והבשלנית שרי אנסקי, בתו של פרופסור חיים גבריהו.
אנסקי למדה בתיכון הגימנסיה העברית רחביה.
ב-1997, בגיל 17, החלה לכתוב מדור על אוכל בעיתון "העיר".
את שירותה בצה"ל עשתה ביחידת ההסרטה של חיל האוויר, וסיימה כקצינה בדרגת סרן, אחרי שלוש שנים בקבע.
עד גיל 27 המשיכה לשרת במילואים כקצינת ניהול ביחידת ההסברה.
לאחר שירותה הצבאי, כתבה מדור בשם "חתיכה חסרה" במדור התרבות של אתר "וואלה".
בשנת 2005 השתתפה בתוכנית "בנות" בהוט.
ב-2007 כתבה והגישה פינת היסטוריה ואוכל בתוכנית התרבות "זמן איכות" בערוץ 1.
באותה שנה הצטלמה לקליפ "עליך ועליי" של הזמרת "שרית חדד".
ב-2007 הקימה ביחד עם שיר הלפרן את שוק האיכרים במתחם נמל תל אביב ואותו היא מנהלת עד היום, ובמקביל פתחה את "שוק הנמל".
בשנת 2011 שוק האיכרים היה קיים בשישה מקומות בישראל (בערים תל אביב, באר שבע, רעננה, הרצליה, ראשון לציון ונתניה).
ב-2008 שימשה ככתבת אוכל ותיירות בעיתון "מעריב".
בשנת 2009 הייתה כתבת חוץ בתוכנית "מועדון ארוחת הערב", ששודרה בערוץ 2, לצידם של חיים כהן ומארינה מקסימיליאן בלומין.
ב-2010 הנחתה את התוכניות "מבשלים מהספרים" ו"מלכת השוק" בערוץ האוכל.
החל מסוף 2010 היא שימשה כשופטת בתוכנית הטלוויזיה "מאסטר שף", ששודרה בערוץ 2, ומנובמבר 2017 משודרת בקשת 12. עקב הפופולריות של התוכנית, הוזמנה אנסקי בשנת 2011 להשתתף כשופטת-אורחת בתוכנית "מאסטר שף אמריקה" לצד השף גורדון רמזי.
במרץ 2023 נודע שאנסקי לא תשוב לשמש כשופטת בתוכנית.
באפריל 2012 החל שידורה של התוכנית "מאסטר שף ילדים" בהנחייתם של אנסקי, כשלצידה שופטים שוב כהן, שני ורושפלד.
ממאי 2012 מגישה עם אפרת אנזל את התוכנית "אנסקי ואנזל" בתחנת הרדיו 103FM.
ב-2013 ראה אור בהוצאת כתר ספרה הראשון "אוכל מהבית".
ביוני 2015 פתחה את מסעדת "אחד העם 1" בנוה צדק.
המסעדה ספגה כמה ביקורות קשות ובאוקטובר נסגרה, בעיקר עקב הסתבכות כלכלית של משקיעיה - קבוצת רוביקון של אמיר ברמלי.
בנובמבר 2015 סיפרה שהפסידה יותר ממיליון שקלים בהשקעות שביצעה אצל אמיר ברמלי.
מספר מיזמים מתוכננים, כגון "שוק אוכל" בניו יורק התבטלו, ולגבי אחרים הגיעה להסדר עם אמיר ברמלי ונושיו באישור בית המשפט.
ביוני 2017 נקבע בהסדר פשרה שאנסקי תחזיר 400,000 שקלים, שקיבלה שלא כדין מספר ימים לפני הפירוק, לקופת הפירוק ושדרישת החוב של אנסקי כלפי רוביקון תעמוד על 2.4 מיליון שקלים.
בינואר 2016 פתחה באזור תעשייה עבר הירקון שוק אוכל מקורה בשם "שוק צפון".
במרץ 2017 החלה להגיש את תוכנית הבוקר של "קשת", לצידו של יואב לימור עד פרישתה בחודש ספטמבר אותה שנה.
מיכל היא הפרזנטורית של רשת התכשיטים JB לשנת 2018, ושל מטבחי דא קוצ'ינה.
בדצמבר 2018 מונתה לחברת דירקטוריון בחברת Gpage.
במסגרת מינויה אנסקי מחזיקה בתיק הקשרים הבינלאומיים ופועלת לקידום אפליקציית Spetz (ספץ) במדינות נוספות בעולם.
במאי 2021, השתתפה בתוכנית הדוקו-ריאליטי "מחוברים" של HOT.
בשנת 2022, השתתפה בפרסום סמוי שקידם מסרים התומכים בטהרת המשפחה וטבילה במקווה.
אנסקי הייתה נשואה לאדריכל רועי חמד ולהם בת אחת.
באוקטובר 2019 נישאה בשנית לאיש העסקים אייל אמיר, ולזוג נולדו שתי בנות.
לאנסקי תואר ראשון בהיסטוריה כללית משולב (ובספרות כללית עם התמחות בשירה עברית ופולקלור) עם התוכנית ללימודים כלליים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני במדעי הגסטרונומיה מהאוניברסיטה למדעי הגסטרונומיה בצפון איטליה.
מלבד זה, למדה היסטוריה וספרות במשך שנה באוניברסיטה הבין-לאומית בוונציה.
באפריל 2019, במהלך טיסה לישראל, לקתה אנסקי בשיתוק על שם בל, ומחצית פניה היו משותקות.
לאחר מכן סבלה אנסקי מאי סימטריות בפניה לאחר השיתוק.
מיכל ארצי (נולדה ב-1944) היא פרופסור אמריטה בחוגים לארכאולוגיה ולציוויליזציות ימיות שבאוניברסיטת חיפה.
מיכל ארצי נולדה ב-1944. סיימה תואר ראשון בהיסטוריה עתיקה באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס בארצות הברית בחוג ללימודי המזרח התיכון, בנושא תרבויות ושפות של המזרח הקרוב העתיק כולל חתית, אוגריתית ואכדית.
הדוקטורט שלה עסק בנושא "מוצא הקרמיקה הדו-גונית" את הפוסט-דוקטורט עשתה במעבדה הלאומית לורנס ברקלי שם החלה ללמד.
היא לימדה במקומות שונים כולל אוניברסיטת קופנהגן ואוניברסיטת מסצ'וסטס.
לחיזוק ידיעותיה בארכאולוגיה, הצטרפה ארצי לחפירות הארכאולוגיות בתל גזר, בתל לכיש, ובאזור הכותל המערבי.
כיום עוסקת בחפירות חופיות וימיות של נמלים בישראל ובטורקיה וכן חוקרת את הגאומורפולוגיה ואת השינויים האקולוגים באזור החוף.
תרמה לחקר הסחר הימי הבינלאומי בתקופת הברונזה, ולהבנת הגורמים למשבר תקופת הברונזה המאוחרת
הייתה נשואה לאגרונום דניאל הלל עד לפטירתו במרץ 2021, ואם לבת.
במסגרת אוניברסיטת חיפה, ניהלה ארצי בעצמה, או ניהלה במשותף עם ארכאולוגים אחרים, מספר חפירות ארכאולוגיות ביניהן:
עיר הנמל לימנטפה בטורקיה, חפירה שנעשתה בשיתוף פעולה של אוניברסיטת חיפה ואוניברסיטת אנקרה בניהולו של פרופסור היאט אֶרקנאל (Hayat Erkanal).
תל אבו הואם - יישוב אשר שימש כנמל העתיק בשטח מפרץ חיפה והיה מיושב מתקופת הברונזה המאוחרת ועד התקופה ההלניסטית-רומית.
תל נאמי - אתר ארכאולוגי ששוכן כ-5 ק"מ מדרום למבצר עתלית, והיה מיושב מתקופת הברונזה התיכונה ועד תקופת הברונזה המאוחרת.
מיכל אורון (22 באוקטובר 1939 – 23 במאי 2022) הייתה פרופסור בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב.
תחום עיסוקה היה מיסטיקה יהודית, ספרות הקבלה וסיפורת חסידית.
אורון נולדה בישראל, אביה היה הסופר שמעון קושניר ואמה לאה הייתה אחותו של הווטרינר פרופ' אברהם קמרון.
מחקריה עסקו ביצירה המיסטית-קבלית ובקשרים הקיימים בין המיסטיקה היהודית והספרות העברית החדשה.
את עבודת הדוקטורט שלה, "ה'פליאה וה'קנה' - יסודות הקבלה שבהם, עמדתם הדתית חברתית ודרך עיצובם הספרותית", כתבה בהדרכתה של פרופ' רבקה ש"ץ אופנהיימר, והגישה לסנט האוניברסיטה העברית באדר תש"מ.
אורון הייתה חברת ועדת פרס נשיא המדינה לספרות וכן חברת ועדת פרס ס.
יזהר מטעם מכללת לוינסקי לחינוך.
בשנת 2009 השתתפה בכנס שדרות לחברה בנושא זִקנה יהודית.
היא הייתה נשואה לסופר וחתן פרס ישראל לספרות לשנת 2010 חנוך ברטוב ואם לבן מנישואיה הקודמים.
אחיה הוא ד"ר אורי קושניר., ואחיה מצד האב היו הבוטנאי טוביה קושניר שנהרג במלחמת העצמאות בהיותו חלק ממחלקת הל"ה ודוד קושניר.
מיכל אורון-ברטוב נקברה בבית העלמין בקיבוץ עין החורש ליד בעלה, הסופר חנוך ברטוב.
בין היסטוריה לספרות, מבחר מאמרים בעריכת מיכל אורון, תל אביב.
הפליאה והקנה- יסודות הקבלה שבהם, עמדתם הדתית חברתית ודרך עיצובם הספרותית.
מעולמו המיסטי של ר' נחמן מברסלב-יחד עם הניה ג' היידנברג.
הוצאת פאפירוס תל אביב 1986
שער הרזים לרבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה, ירושלים, 1989 (מהדורה מדעית)
יחד עם עמוס גולדרייך, משואות: מחקרים בספרות הקבלה ובמחשבת ישראל מוקדשים לזכרו של פרופ' אפרים גוטליב ז"ל", ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, בשיתוף בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, 1994
מ'בעל שד' ל'בעל שם': שמואל פאלק, ה'בעל שם מלונדון', ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, 2003
ספר השם המיוחס לר' משה די ליאון, (מהדורה מדעית עם מבוא, הערות ומפתחות), הוצאת כרוב, לוס אנג'לס תש"ע
צוהר לסיפורי הזוהר, עיונים בדרכי הדרוש והסיפור בספר הזוהר, הוצאת כרוב, לוס אנג'לס תשע"ג
מיכל ברט היא רקדנית פלמנקו ישראלית.
מיכל ברט נולדה בחיפה והתחילה את דרכה בגיל 6 בלימודי בלט קלאסי ומודרני בסטודיו "תנועות" בו במשך 12 שנים.
במהלך לימודיה בחטיבת הביניים, השתתפה בהפקה משותפת עם התזמורת הסימפונית חיפה ביצירה "אגם הברבורים" אשר הועלתה בתיאטרון חיפה.
את תחילת דרכה בפלמנקו עשתה בחיפה אצל סילביה ברוא.
לאחר שירותה הצבאי, עברה לתל אביב ולמדה אצל סילביה דוראן ונטע שיזף ובהמשך בסטודיו של מיכל נתן, בו, מלבד רקדנית ברט גם סולנית, מורה ומנהלת חזרות למשך מספר שנים.
בשנת 2005 נסעה לסביליה שבספרד ושם המשיכה את לימודיה, ובתוך כך למדה אצל אליסיה מרקז ופילאר אורטגה.
בשנת 2007 השתתפה בתחרות הפלמנקו של "קרן עדי" וזכתה במקום הראשון ובמלגה ללימודים בספרד.
ב-2008, לאחר שסיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב בחינוך מיוחד ללקויי שמיעה, נסעה למדריד ובמשך ארבע שנים למדה בבית הספר "אמור דה דיוס".
ברט השתתפה בהפקות שונות ברחבי ספרד ומחוצה לה: כרקדנית וסולנית בהפקה של טיטו לוסדה "אלף לילה ולילה", כרקדנית במופע "צעקה" במסגרת הפסטיבלים "סומה פלמנקה" במדריד וה"ביאנאל" בסביליה, כרקדנית במופע "אי-שקט" בפסטיבל הפלמנקו בקסטיון, כסולנית וכוריאוגרפית בלהקתו של אנטוניו רייס וככוריאוגרפית ורקדנית בהרכב שהוקם במיוחד למספר הופעות בחאן-אנדלוסיה.
מיכל בירן (נולדה ב-28 ביוני 1978, כ"ג בסיוון ה'תשל"ח) היא חברת הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה ושימשה כיושבת ראש המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה בין השנים 2010–2014.
בירן נולדה וגדלה בהוד השרון למאיר בירן (ברנשטיין), יליד הארץ ממוצא פולני, ולוורדה לבית קוריצקי, ילידת ברית המועצות.
בירן היא בעלת תואר שני בהצטיינות במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ואת התזה שלה כתבה על מדיניות פנסיונית מרחיבה בעידן נאו-ליברלי.
טרם בחירתה לכנסת הייתה דוקטורנטית בנושא מדיניות פנסיונית באוניברסיטת תל אביב.
בירן פעלה כ-17 שנים בתנועת הנוער העובד והלומד, כמדריכה וכרכזת פעילות התנועה בנגב.
בין השנים 2007–2010 הייתה העוזרת הפרלמנטרית של ח"כ שלי יחימוביץ'.
בתקופה זו הובילה בהצלחה את מאבק העוזרים הפרלמנטריים נגד תופעת פיצול משרות העוזרים והפגיעה בזכויותיהם.
ביוני 2010 זכתה בהתמודדות לראשות המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה אל מול התנגדות ממסד המפלגה ואל מול התנגדותו של יושב ראש המפלגה, אהוד ברק.
היא שימשה כיושבת ראש המשמרת הצעירה בשנים 2010–2014, כאשר גם כיום, גוף הצעירים נחשב למוקד הכוח הפוליטי העיקרי שלה בתוך המפלגה.
במהלך שנותיה כיושבת ראש המשמרת הצעירה הוקמו תאי סטודנטים בכל רחבי הארץ (מתל חי ועד באר שבע), הובילה מאבקים נגד הפרטת רכבת ישראל, נגד ייצוא הגז הטבעי, העסקת מורי קבלן וסגירת ערוץ 10, נגד סגירת מפעל פרי גליל ופיטורי עשרות עובדים בהובלת תא אופק תל-חי ועוד.
בפריימריז לראשות מפלגת העבודה, בשנת 2011, עמדה בירן בראש מטה המתנדבים של שלי יחימוביץ' אשר נבחרה לעמוד בראש המפלגה.
לאור המאבקים הרבים נגד יושב ראש מפלגת העבודה, אהוד ברק, זכתה בירן לכינוי "האיום הבירני" בקרב מתנגדיה.
כינוי אותו אימצה לחיקה ואף השתמשה בו מספר פעמים במהלך מערכות בחירות בהן השתתפה.
בירן התמודדה בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה ונבחרה במקום המשוריין לנשים, המקום ה-14 עם 8,822 קולות.
לאחר שעמיר פרץ עזב את המפלגה הוצבה בירן במקום ה-13 ברשימה ונבחרה לכנסת ה-19.
בינואר 2017 התמודדה בירן מול חמישה מועמדים נוספים לתפקיד מזכ"לית המפלגה.