tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך התגורר יצחק בגרר ובאזור נכללו האתרים הבאים:
רחובות (לא העיר רחובות בת זמננו, אלא א-רחיבה, הנמצאת כיום כ-20 קילומטרים מדרום לחלוצה)
שטנה (החוקרים מנסים לזהות את שטנה בשטנת א-רחיבה)
נחל גרר והעיר גרר – שהיא עיר המלך
גרר הייתה שייכת לאבימלך, שהיה מלך גרר, ובחסותו רעו אברהם ויצחק את עדריהם, ויצחק אף עסק בעבודת האדמה.
כשאברהם בא לגרר (ירידת אברהם לגרר), הוא אמר לשרה שתאמר שהיא אחותו כדי שלא – "והרגוני על דבר אשתי", ואבימלך לקחה אליו לארמונו.
לאחר חלומו בלילה, הוא שחרר את שרה לאברהם יחד עם מקנה רב ועבדים.
הוא הביא לשרה כסף רב, ולאחר תפילתו של אברהם, נרפאו אבימלך וקרוביו ממחלתם שבאה להם מלקיחת שרה לארמון.
לאחר מכן ילדה שרה לאברהם את יצחק.
כשהיה רעב נוסף בארץ, לאחר הרעב הראשון, ירד יצחק לגרר (ירידת יצחק לגרר), ובגלל שה' נגלה אליו בחלום וביקש ממנו לא לרדת למצרים, הוא נשאר והשתקע בגרר.
כמו אברהם, הוא טען שרבקה היא אחותו, "פן יהרגוני אנשי המקום על רבקה כי טובת מראה הוא".
לאחר מכן, אבימלך פנה אליו בטענות לגבי כך שהוא לא אמר שרבקה אשתו, ואבימלך אסר על כל אנשי ממלכתו לגעת ברבקה.
ה' בירך את יצחק בכל מכל "ויזרע יצחק בארץ ההוא וימצא בשנה ההוא מאה שערים ויברכהו ה'...", ועבדי יצחק מצאו מים בבארות שהם חפרו.
הם רבו עם רועי גרר ולאחר מכן עברו לחפור באר אחרת.
אזור גרר גבל בחבל באר שבע, ומשנדחקו האבות מגרר, עלו לבאר שבע ומשם כרתו ברית עם מלך גרר (ברית אברהם ואבימלך וברית יצחק ואבימלך).
לאחר תקופת האבות לא היה זכר לעיר גרר, והאזכורים של גרר נוגעים לחבל ארץ ולא לעיר.
ב מוזכרת גרר כאזור שבו הכה אסא את הכושים.
גרר מוזכרת גם בספרים החיצונים מקבים א' ומקבים ב'.
אצל ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו, בספרו – "קדמוניות היהודים", לא מוזכר השם גרר, וכנראה שהוא לא הכיר את המקום; אך יכול להיות שלא הייתה פעילות חשובה בזמן ההוא בגרר.
בתרגום השבעים מוזכרת גרר בשם – "גדר", ובצורה יוונית יש שתי צורות של ביטוי.
הצורה הראשונה היא – גרריקי, וצורה זו מוזכרת גם בתלמוד ירושלמי וגם בבראשית רבה.
מסופר על בני שמעון, שהתפשטו מערבה למבוא גרר ושם מצאו מרעה לצאנם.
כמו כן, מסופר על אסא מלך יהודה שרדף אחרי זרח הכושי מ"מרשה" (אזור בית גוברין) ועד לגרר, ובדרך הכה את יושבי הערים שבסביבות גרר, ולקח מהם שלל, מקנה וגמלים.
לפי גרסת תרגום השבעים, ישבו בארץ גרר בתקופת המלוכה עממים שונים שהיו מזרעו של חם, בנו של נח: כושים, לובים ומעונים.
בתקופה ההלניסטית, מסופר על אנטיוכוס אבפטור, שכרת ברית עם המכבים, וכך כתוב בספר מכבים ב': "ואת המקבי קיבל וישימו שר צבא למן עכו ועד גרר".
בתקופה הרומית, נקרא כל מערב הנגב הצפוני בשם "סלטוס גרריתיקוס" שמשמעותו מחוז גרר.
בירת המחוז היא כנראה "אורדה", מרכז חורבות עיירה גדולות, בתחום היישוב הבדואי – אלהוזיל, מן התקופה הרומית ומן התקופה הביזנטית.
נחל גרר בערבית הוא – ואדי א-שריעה.
יונתן בן עוזיאל מזכיר את גרר בלי שינוי במילים, וכך גם תרגום אונקלוס.
אוסביוס מקיסריה, אב הכנסייה הנוצרי בן המאה הרביעית, בספרו "אונומסטיקון", קובע את מקומה של גרר, לה הוא קורא "גרריטיקי", (ציטוט מספרו): "25 מילין מבית גוברין לצד דרום" (מיל רומי – 1.479 קילומטרים).
במפת מידבא המפורסמת מצוירת גרר דרומית-מערבית מבאר שבע.
בתלמוד הירושלמי (שביעית ו, א) נזכרה גרר שם נכתב: "מפני מה גזרו איסור על הניווי זה שבגרריקי?
ועד היכן חייבו (במצוות התלויות בארץ)?
מכאן משמע שגרר הייתה סמוך לגבול המערבי של ארץ ישראל.
כאן גם נכתב הציווי בתורה ליצחק אבינו "גור בארץ הזאת" על חובת המגורים בארץ ישראל.
בתקופה הרומית ובתקופה הביזנטית היו חמש עיירות גדולות באזור שבין חורבת בקר וחורבת אלערק (בה נמצאת "אורדה" שהיא בירת מחוז גרר – סלטוס גרריתיקוס), להן היו כנסייה ובתי מרחץ.
ארץ גרר נמצאה בדרך למצרים, בין קדש (הקדמונים מזהים את קדש עם פטרה, אך כיום החוקרים סבורים שקדש היא עין-קדיראת, כלומר קדש ברנע) ובין שור (כיום מזהים את שור עם שרידי הביצורים שבגבול המצרי), וגובלת בצפון – בתחום באר שבע ועזה.
העיר גרר הייתה בנגב הדרומי, בדרך המוליכה למצרים.
על פי החוקר פלינדרס פיטרי שחפר לראשונה בתל גמה, תל גמה הוא גרר המקראית.
הניסיונות מן המאה ה-4 לספירה ואילך לזהות את העיר גרר עם מקומות שונים בנגב ובחוף – אין להם סימוכין ברורים.
יש הסוברים שהעיר גרר נמצאת בכלל בקרבת "תל הרור" השוכן על נחל גרר, אך אין לסברה זו סימוכין.
לפי שעה, שאלת מקומה של העיר גרר נותרה בלא פתרון משביע רצון.
המחקר הארכאולוגי בגרר התפתח מאוד, וממצאיו חשובים מאוד להבנת הרקע ההיסטורי-גאוגרפי.
לדוגמה, לפי ממצאים בגרר ניתן להוכיח כי דווקא בתקופת הברונזה הקדומה (המקבילה לתקופת האבות), נתקיימו בסביבות אלו יישובים חקלאיים רבים.
המחקר הארכאולוגי בגרר מנסה להוכיח גם את מקומה המדויק של העיר גרר.
בשנת 1926 התקיימו חפירות בתל גמה (עיר קדומה בגדתו הדרומית של נחל הבשור, ממערב לקיבוץ רעים) על ידי הארכאולוג סר פלינדרס פיטרי, במערב התל.
פיטרי זיהה בטעות את המקום כגרר המקראית, בין היתר מכיוון שליד התל יש מקום הנקרא בביזנטית – חורבת גררית
חורבת אלערק – היא אורדה, שכיום מזהים אותה עם בירת מחוז גרר
חורבת בקר – חורבה גדולה ליד אחד מיובליו של נחל גרר
חורבת פטיש – חורבה גדולה שבתקופה הביזנטית היא הייתה עיר במחוז גרר
תל הרור – תל גדול הנמצא בגדתו הצפונית של נחל גרר
גרשון אַגרוֹן (אגרונסקי) (27 בדצמבר 1893 – 1 בנובמבר 1959) היה עיתונאי ועורך ישראלי, מייסד העיתון Palestine Post (לימים ה-Jerusalem Post) ועורכו הראשי, ראש שירותי המודיעין (ההסברה) במשרד ראש הממשלה בשנים 1949–1951 וראש עיריית ירושלים מספטמבר 1955 ועד מותו.
גרשון אגרונסקי נולד ב-1893 ליהודה ולשיינדל בת הרב מירנברג מרומני במינה , בפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (כום חלק מאוקראינה.
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר", ובשנת 1906 היגר עם משפחתו לפילדלפיה שבארצות הברית.
שם סיים לימודים תיכוניים ולימודים אקדמיים באוניברסיטת טמפל.
עוד בנערותו היה מעורב בפעילות ציונית ואף יזם את הקמתו של מועדון נוער ציוני ושימש כמזכירו.
ב- 1915 ייצג את יהודי פילדלפיה כציר בכנס ציוני כלל-אמריקאי בבוסטון.
בשנת 1917 עבר להתגורר בניו יורק ושימש כעורך ביטאון ההסתדרות הציונית "דאָס יידישע פאָלק" ('העם היהודי').
בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס לגדוד האמריקאי של הגדודים העבריים ונלחם לצד הבריטים על אדמת ארץ ישראל.
באביב 1920 השתחרר משירותו הצבאי, החליט להישאר בארץ ישראל והשתקע בירושלים.
באותה שנה ניהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית.
בין השנים 1921 ו-1924 ניהל את סוכנות הידיעות יט"א (יידישע טלעגראף אגענטור) בניו יורק.
בשנת 1924 שב לנהל את לשכת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית, תוך שהוא משמש ככתב בירושלים עבור עיתונים חשובים בעולם כגון טיימס והדיילי טלגרף.
ב-1 בדצמבר 1932 ייסד את העיתון בשפה האנגלית Palestine Post (פלסטיין פוסט) בירושלים והיה לעורכו.
תחת שלטון המנדט נקט הפלסטיין פוסט בקו שתמך במאבק להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל ונקט בקו גלוי ותקיף נגד ההגבלות שהטיל השלטון הבריטי על הגירת יהודים לארץ ישראל.
(בשנת 1950 שינה העיתון את שמו ל-The Jerusalem Post.)
היה חבר משלחת הסוכנות היהודית לוועידת סן פרנסיסקו ב-1945 שנאבקה לניסוחו והכללתו של סעיף 80 פרק 12 במגילת האומות המאוחדות.
ב-8 ביוני 1949 נכנס לתפקידו כראש שירותי המודיעין (ההסברה), שהועברה ממשרד הפנים למשרד ראש הממשלה, וכיהן בתפקיד עד 1 במרץ 1951, אז שב לעבודתו העיתונאית בעיתונו.
ב-7 בספטמבר 1955 נבחר אגרון לראש עיריית ירושלים.
וכיהן בתפקיד זה עד למותו.
באוגוסט 1956 ניצל מניסיון הדחה בזכותו של רחמים כלנתר, שנטש את סיעתו, סיעת "הפועל המזרחי", שפעלה כדי להדיח את אגרון, והפך לתומך של אגרון.
בתמורה מונה כלנתר לתפקיד סגן ראש העירייה הממונה על ענייני דת ותברואה.
מעשה זה יצר את המושג כלנתריזם.
אגרון תמך בבניית בריכת ירושלים שהייתה הבריכה הראשונה בירושלים בה רחצו במעורב גברים ונשים והייתה פתוחה בשבת.
בתגובה לכך, דיינים חרדים החליטו לקיים נגדו טקס פולסא דנורא.
במהלך תקופת כהונתו הקדיש אגרון תשומת לב רבה לפיתוחה הכלכלי של העיר.
כשבועיים לפני בחירות 1959 נפטר אגרון בעקבות סיבוכים שנבעו ממחלת הצהבת בה לקה, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
משנת 1921 ועד מותו היה נשוי לאטל לבית ליפשיץ (נפטרה ב-1973. היה אב לשלושה: דניאל (דני) אגרון, יהודית מנדלסון וורדה טמיר.
בנו דני אגרון היה חבר "ההגנה", ממקימי התעשייה האווירית ולאחר מכן מנהל חברת מטוסי ריסוס, וחרט עץ נודע.
אשתו, פרופ' חסיה לוי-אגרון, הייתה כוריאוגרפית ורקדנית, מייסדת הפקולטה למחול של האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים, כלת פרס ישראל למחול לשנת תשנ"ח (1998).
לאגרון הייתה פרשת אהבה קצרה וסוערת עם השחקנית הדגולה חנה רובינא, כמתואר בביוגרפיה שלה שכתבה כרמית גיא.
אגרון הבטיח לרובינא כי יעזוב את אשתו למענה, אך לא עשה כן.
שמו של אגרון הונצח במקומות ובמפעלים הבאים, המצויים כולם בירושלים:
בית אגרון - ביתה של אגודת העיתונאים בירושלים
רחוב אגרון - במרכז ירושלים בצמוד לגן העצמאות
בית ספר אגרון - בית ספר יסודי בשכונת קריית יובל שבירושלים.
פרס ירושלים לעיתונות ע"ש גרשון אגרון - פרס שהוענק על ידי עיריית ירושלים אחת לשנתיים למחבר מאמר או רשימה העוסקים בירושלים של ימינו.
קפה "אגרונסקי" - בית קפה ברחוב אגרון 24 פינת רחוב זמנהוף (מול גן העצמאות), שנפתח בשנת 2012 על ידי סוניה שפוצ'ניק וגם מנוהל על ידה.
אולפני אגרון - אולפני גלי צה"ל שיושבים בבית החייל בירושלים
אסיר הנאמנות; הביא לבית הדפוס: שריה שפירא, ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ד.
על המתרחש בחיים הציוניים משני עברי האוקיינוס במשך יותר מיובל שנים")
גֵרְשׁוֹן או גֵּרְשֹׁם - דמות מקראית, בנו הבכור של לוי בן יעקב.
מסופר עליו בתנ"ך בספר בראשית, בספר במדבר, בספר יהושע ובספר דברי הימים.
לפי פירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י"א' מקור השם הוא בכך שצאצאיו עבדו במשכן וכמו התגוררו בו.
על צאצאיו נמנה אסף בן ברכיהו, שהיה משורר בימי דוד המלך.
בהר אתוס נמצא קטע מצוואת לוי ובו מתוארכת לידת גרשום לחודש העשירי בשנת 30 לחיי אביו, שנתיים לאחר נישואיו.
מסתבר שגם הוא כאחיו נולד באחד בחודש, שהוא יום זיכרון ויום תקופה בלוח השנה במגילות קומראן.
במניין בני ישראל בספר במדבר, בני גרשון מנו 7500 גברים מגיל חודש ומעלה.
נשיא השבט היה אליסף בן לאל.
עקב כך שבני גרשון היו משבט לוי, הם היו ממונים על נשיאת המשכן.
תפקידם היה לשאת את יריעות המשכן, האוהל, המכסה ומסך פתח אוהל מועד.
בנוסף לכך, הם גם נשאו את כל קלעי החצר של המשכן ואת מסך שער החצר יחד עם כל הכלים והמיתרים ששימשו לקלעים.
מי שנשא את המשכן היו אך ורק הגברים שהיו בני שלושים עד חמישים ומספרם היה 2630, והממונה על נשיאת המשכן היה איתמר בן אהרון הכהן, שהיה גם ממונה על בני מררי.
עבודתם לא הייתה נשיאת כלי הקודש כמו בני קהת, לכן כאשר הנשיאים נתנו ללויים עגלות לצורך נשיאת המשכן, הם קיבלו שתי עגלות צב שנמשכו על ידי ארבעה פרים.
לבני מררי, שעבודתם הייתה קשה יותר- כי הם לא נשאו יריעות אלא קרשים, נתן משה רבנו ארבע עגלות.
בחנייתם של בני ישראל במדבר, בני גרשון חנו בצד מערב של המשכן, שם חנה גם דגל מחנה אפרים.
במסעות, בני גרשון נסעו יחד עם בני מררי, כשהם נושאים את המשכן, אחרי דגל מחנה יהודה ולפני דגל מחנה ראובן.
לפי רבי אלימלך מליז'נסק, גרשון מרמז על צדיק שמחשיב עצמו "כ בארץ ושפל ברך וענוותן גדול, נבזה בעיניו נמאס".
גרשום גוסטב שוקן (29 בספטמבר 1912 – 20 בדצמבר 1990) היה העורך הראשי והמוציא לאור של עיתון "הארץ" במשך שנים רבות, וזוהה עם גישתו ואופיו של היומון.
כיהן כחבר הכנסת מטעם המפלגה הפרוגרסיבית בכנסת השלישית.
שוקן נולד בעיירה צוויקאו שבגרמניה ללילי ושלמה זלמן שוקן, שהיה בעלי רשת החנויות המשגשגת "כלבו שוקן".
בצעירותו היה פעיל בתנועת נוער ציונית-סוציאליסטית והגיע לביקור בארץ ישראל באביב 1932. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת היידלברג, עלה לבדו לארץ ישראל ב-1934 והוריו הצטרפו אליו שנה אחר כך.
הוא סיפר לימים כי לולא עליית הנאצים לשלטון, לא היה עולה לארץ ישראל.
כמו כן, סיפר כי עברת את שמו מגוסטב לגרשום מאחר שהעריץ את גרשם שלום, וזאת אף על פי שניתן לו בילדותו גם השם מרדכי, שאותו לא אהב.
עם עלייתו לארץ למד עברית אצל דב סדן ועבד בבנק אנגלו-פלשתינה.
בשנת 1936 נסע ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בתחילת אותה שנה רכש אביו, שלמה זלמן שוקן, את עיתון "הארץ" שנקלע לקשיים כספיים.
כשחזר מלימודיו בלונדון, ביקש אביו שיסייע בניהול העיתון בצד העסקי והאדמיניסטרטיבי.
בשנת 1938 נסע לסיור לימודים בארצות הברית, שם ביקר במערכות עיתונים בכדי ללמוד את דרך ניהולם.
בשנת 1939 נפטר עורך העיתון משה גליקסון, ועורך המשנה ישעיהו קלינוב עזב.
תפקיד העורך הוצע למשה מדזיני, שהיה כותב המאמרים הראשיים של העיתון, אך הוא גר בירושלים ועבד במקביל בקול ירושלים ולא רצה לעבור לתל אביב.
כך לקח שוקן את האחריות גם למערכת, כשהיה בן 27.
"הארץ" תחת ניהולו אימץ עמדות ליברליות ומקורבות לאלו של הציונים הכלליים.
שוקן היה אף פעיל במפלגה הפרוגרסיבית, וכיהן כחבר הכנסת מטעמה בכנסת השלישית.
שוקן לא היה שותף ליוזמותיו העסקיות של בנו, עמוס שוקן להוצאת "העיר" ואחר כך "חדשות".
גרשום שוקן, שענייני תרבות וספרות היו קרובים ללבו, שלח ידו גם בכתיבת שירה, תחת שם העט "רוברט פוזן".
ספר שיריו "שירים לעת מצוא", שהיה תלת לשוני (עברית, אנגלית וגרמנית), הופיע בהוצאת עקד בשנת 1970.
בתחילת ספטמבר 1949 פרסם שני מאמרים בעיתון "הארץ", בהם דרש לחוקק חוק שיאסור על ישראלים להתיישב בגרמניה או אפילו להיכנס לתחומה, אלא אם מדובר בשליחות לאומית לעניין ספציפי.
החוק שהציע אמור היה לאסור גם על כל מגע חברתי בין אזרחים ישראלים וגרמנים, כולל מגע מקרי מחוץ לגרמניה.
ב-1985 פרסם בהארץ מאמר שכותרתו "קללת עזרא" בו יצא נגד האיסור על נישואי תערובת ביהדות:
גרשום שוקן נשא לאישה ב-1937 את שולמית פרסיץ, בתה של שושנה פרסיץ, ולזוג נולדו שלושה ילדים: עמוס שוקן, המו"ל הנוכחי של "הארץ", הלל שוקן, אדריכל, ורחלי אדלמן, הבעלים והמנהלת של הוצאת שוקן.
בהמשך הוא עזב את אשתו מבלי להתגרש ממנה, וחי עם ידועה בציבור, יהודית יונה.
שוקן נפטר בתל אביב ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בצוואתו הוריש שוקן את רכושו ליהודית יונה ולשלושת ילדיו.
במכניקת הזורמים, כוח הגְּרָר הוא הכוח המתנגד לתנועת גוף הנע בתוך זורם (נוזל או גז).
מבחינה מתמטית, זהו הרכב המאמצים המופעלים על הגוף בכיוון ההפוך למהירות היחסית של הגוף ביחס לזורם.
באווירודינמיקה, כוח הגְּרָר, יחד עם כוח העילוי, מהווה את אחד משני הכוחות החשובים והמשמעותיים ביותר בתחום.
סוגים שונים של תופעות מקושרות לגרר הכללי וניתן להפריד בין גרר צורה וגרר חיכוך (לרוב, משמעותי יותר) אשר שניהם תולדה של גרר אשר יוגדר בתור גרר טפילי.
לעומת הגרר הטפילי, קיים גם גרר מושרה, המושפע בעיקר מצורת הגוף (הגאומטריה) הנע בזורם.
התנהגות הגרר תלויה בצורת כלי הטיס (או הגוף הנע בזרימה), בזווית בין הגוף לכיוון הזרימה (נקרא גם זווית התקפה) ובתנאי הזרימה, המאופיינים על ידי מספר ריינולדס ומספר מאך.
כוח גרר פועל הן בין גוף לבין זורם, והן בין שני זורמים שונים.
באופן כללי, כוח הגרר תלוי בעיקר במהירות.
באופן כללי, מאנליזת ממדים על משוואות הזרימה, משוואות נאוויה-סטוקס, במצב של זרימה שאינה דחיסה, ניתן לבטא את כוח הגרר בצורה הבאה:
– צפיפות הזורם בתוכו נע הגוף
– שטח הצורה המוטל למישור הניצב לכיוון התקדמות הגוף
– המהירות היחסית של הגוף ביחס לזורם
נוסחה זו, בדומה להרבה נוסחאות באנליזת ממדים ומכניקת זורמים, מאפשרת לסדר באופן רציונלי תוצאות ניסוי עם מקדם הגרר, שהוא מספר חסר-ממדים.
נוסחה זו אינה תקפה לכל התנאים, ובמקרים מסוימים הגרר פרופורציוני למהירות ולא למהירות בריבוע (כפי שמופיע בנוסחה).
נוסחה זו תקפה עבור מספרי ריינולדס לא נמוכים.
באופן כללי, סוגי הגרר השונים מופרדים לפי ההגדרות הבאות:
המונח "גרר טפילי" משמש בעיקר באווירודינמיקה, מאחר שלצורך הרמת כנף מעלה כוח הגרר קטן באופן כללי בהשוואה לכוח העילוי.
בזרימה סביב גופים בעלי צורה שאינה אווירודינמית, הגרר הוא לרוב הכוח השולט.
סוגים שונים אלה מסווגים בתור אבני יסוד שונים של כוח הגרר הכללי, הכולל את כולם.
יתר על כן, גרר מושרה נמצא רלוונטי ומשמעותי כאשר כנפיים, או גוף הרמה בעל צורה דומה, מתקדמים בתוך זורם.
לכן בדרך כלל גרר מושרה נידון מנקודת מבט אווירודינמית תעופתית, או בתכנון מערכות המושפעות מכך כגון כלי רכב וספינות בעלי כנף.
גרר גלים, שהוא ביטוי ל"גרר צורה", יתרחש כאשר גוף קשיח מתקדם דרך זורם בסמוך למהירות הקול של אותו זורם או במקרה בו קיים משטח זורם חופשי הנע יחד עם גלי שטח המוקרנים מהגוף המתקדם.
גרר החיכוך מושפע ישירות מהמהירות היחסית של הגוף לעומת הנוזל.
גרר זה מחייב בזבוז אנרגיה ההופכת לחום בדיסיפציה.
גרר זה יהיה הגרר הדומיננטי ביותר כאשר צורת הגוף תדמה כמה שיותר לפלטה שטוחה ודקה.
ככל שצורת הגוף הנע בזורם שונה מצורתה של פלטה דקה, כך קטנה השפעת גרר החיכוך ביחס להשפעת גרר הצורה.
גרר הצורה במהותו הפיזיקלית נוצר עקב גלים המתקדמים בזורם והפרשי לחצים הפועלים על הגוף.
בגופים דמויי כנף, הגרר המושרה ייווצר כתוצאה מפילוג ערבולים הנפרשים לאורך הכנף.
השפעתם תוכרע מאופן פרישתם על גבי הכנף ועוצמתם.
כאשר פרופיל הכנף יהיה סופי, תהיה גם השפעה מורגשת למערבולות קצת הכנף.
מספר ריינולדס, מחושב באופן הבא:
– צפיפות הזורם בו גוף מתקדם
– אורך אופייני המתאר את הגוף
ככל שמספר ריינולדס גדול יותר, כך לצמיגות יש קושי גדול יותר לעצור את הזרימה החיצונית המציפה.
אזור השינוי במהירויות המוכתב לפי תנאי האי-החלקה של דופן הגוף, קטן ויוצר שכבת גבול המרכזת את מרב האפקטים של הצמיגות.
בהתחלה, הזרימה היא למינארית: קווי הזרימה יעקבו באופן דומה אחר צורת המכשול או הגוף הנקרא בדרכם.
החל מאזור המעבר, הזרימה הופכת להיות טורבולנטית, החלקיקים שהיו בשכבת הגבול הופכים לבעלי נתיב יותר יציב.
השכבה הופכת אז להיות יותר עבה ומפיצה יותר אנרגיה מהשכבה הלמינרית.
בתורת הכנף הדקה, נדמה כי ישנם מקרים שבהם עדיף לדחות כמה שיותר את המעבר משכבת גבול למינרית לטורבולנטית, על מנת לקבל מאזן כוחות התואם יותר את דרישות התכנון של הכנף, או הגוף שאליו הכנף מחוברת.
אבל, במקרים מסוימים, נמצא כי עדיף לשמור על שכבת הגבול כטורבולנטית דווקא, במטרה לדחות ניתוקי זרימה, המשפיעים באופן ניכר על גרר הצורה.
כאשר נרצה לנתח בעיית זרימה ונקבל מספרי ריינולדס נמוכים במקרים של נוזל שאינו דחיס נוכל לקרוא לזרימה בתור זרימת סטוקס.
במקרה של זרימת סטוקס כוח הגרר מאבד את תלותו הריבועית במהירות ותלותו במהירות הופכת ליניארית, כוח הגרר עדיין יפעל בכיוון ההפוך לכיוון המהירות היחסית של הגוף הנע בזורם ביחס לזורם, כמוגדר לכוח שהוא גרר, ויכתב בצורה הבאה:
כאשר הוא קבוע התלוי בתכונות הזורם הנע סביב הגוף ובגדלים המאפיינים את הבעיה.
גוף הנופל ממנוחה בזרימת סטוקס
במקרה פרטי בו גוף נופל ממנוחה בתוך זורם, מפתרון מאזן כוחות ניוטוני ושימוש בכוח הציפה נמצא כי את המהירות של הגוף הנופל נוכל לתאר באופן הבא:
כאשר הוא קבוע הגרביטציה ו- הוא משתנה הזמן.
אפשר לראות שבזמנים השואפים לאינסוף מהירות הגוף מתכנסת לערך קבוע, וגודל ניתן על ידי:
ובמקרה שהגוף הוא גוף בעל צורה ספרית, ג'ורג' גבריאל סטוקס פיתח את הביטוי הבא עבור המקדם :
במקרה כזה נקבל כי כוח הגרר יקרא גרר סטוקס הדומיננטי בזרימות המאופיינות במספרי ריינולדס נמוכים ונוכל לכתוב:
לדוגמה, נניח גוף שצורתו ספרית בקירוב, הנע בתוך מים במהירות של ורדיוסו .
צמיגות המים בתנאים סטנדרטיים היא
נקבל כי כוח הגרר הפועל עליו הוא , שהוא בקירוב כוח הגרר הפועל על חיידק הנע במים.
מקרה של גוף ללא פרופיל כנף – גרר צורה
עבור מספרי הריינולדס החלשים ביותר, הזורם יאיץ בחלקה הקדמי של הספירה ויעצור בחלקה האחורי, בנקודות סטגנציה.
על פי משפט ברנולי, הלחץ קטן ואחר כך שוב גדל על מנת למצוא את אותם הערכים איתם התחיל.
לפי פרדוקס ד'אלמבר: בלי צמיגות אין גרר.
למעשה, הצמיגות מחזיקה את הלכידות של הנוזל וכאשר היא הופכת לפחות דומיננטית במספרי הריינולדס הגבוהים, מתקיים ניתוק זרימה שגורר איתו הפרדה של הזרימה.
בגלל הרציפות, אפשר לתאר את שכבת הגבול כדקה מספיק כדי שללחץ יהיה ערך דומה לערך אשר נמצא בזורם הקרוב (עקרון הפשטת התאוריה של שכבת הגבול).
מצד שני, מאוד קרוב לדופן, המהירות מאוד נמוכה עד כדי אפסית עקב תנאי האי החלקה.
מצב זה מאפשר ללחץ הגבוה יחסית להסיט את שכבת הגבול בחלקה הקדמי של הספירה ולהעביר אותה לחלקה האחורי.
במפגש הזרימה המציפה ושכבת הגבול האחורית, עקב הניתוק, תתחיל סחרחורת המפיצה ומבזבזת אנרגיה.
עם גוף ללא פרופיל כנף, סימטרי, כמו צילינדר עם חתך מעגלי, מתקבלות שתי סחרחורות סימטריות.
הגדלה מתונה של המהירות תעדיף את אחת מהן וכאשר הקוטר של הסחרחורת הופך להיות בגודל קוטר הצילינדר היא תתנתק ותוחלף עם הסחרחורת הנמצאת בצד השני, תהליך שיגרום למעבר הערבולים של קרמן.
הגדלה נוספת של מספרי הריינולדס משנה את מעבר המערבולות והופכות אותו למופרע.
מקרה של גוף בעל פרופיל דמוי כנף – גרר מושרה
כל זמן שהמערבולות לא מתנתקות, הן נשארות כלואות באזור המוקף בזרימה מציפה שבה הצמיגות של הנוזל לא לוקחת תפקיד משמעותי.
דרך אחת לצמצם את הגרר היא לחזק את האזור בהוספת גוף למכשול.
במצב כזה נאפשר להגביה את המהירות שבה יתבצע הניתוק.
כנף של מטוס גם בעלת פרופיל וגם דקה, תכונה המקרבת אותה לפלטה.
בצורה כזו למעשה אנו מקבלים שליטה במידה מסוימת על גרר הצורה כשנשאף שהשפעתו לא תהיה גבוהה מדי.
למרות זאת קיימת השפעה שמעבר אליה עלול להיווצר ערבול שיגרום להתנתקות עם הפחתה משמעותית של הגרר.
במקרים הכוללים הלם, מהירות הזרימה עלולה ליפול באופן פתאומי עד כדי כך שצורת זרימתה בהתאם למספר מאך המשתנה עוברת מקונפיגורציה על-קולית לקונפיגורציה תת-קולית.
מקרה זה מבוטא בסוג נוסף של גרר המיוחס לצריכה נוספת של אנרגיה, מסוג שונה.
גֶּרֶשׁ (ברבים: גֵּרְשַׁיִם) הוא שמם של שני סימנים שונים בכתב העברי – אחד מהם הוא סימן פיסוק ('), והשני אחד מטעמי המקרא ( ֜).
גרש (') הוא סימן פיסוק בעברית, שמשמש לעיתים קרובות גם כסימן דיאקריטי.
הגרש דומה במראהו למירכה בודדת ולאפוסטרוף.
כסימן פיסוק הגרש בעברית נראה כמו פסיק שמוצג משמאל לחלק העליון של האות כדי לסמן שמדובר במילה מקוצרת (קיצור).
לדוגמה: מ'=מטר, ר'=רבי, גב'=גברת, פרופ'=פרופסור, רח'=רחוב, להת'=להתראות, מס'=מספר, עמ'=עמוד, נק'=נקודה, וכד'=וכדומה, וכו'=וכולי.
כסימן דיאקריטי בעברית הישראלית, הגרש משנה את הגייתן של אותיות להגאים אחרים, לרוב הגאים דומים שלא היו קיימים בעברית ההיסטורית.
לפעמים משתמשים בגרש במקום סימן רפה: כ' במקום כֿ.
+ הגרש כסימן דיאקריטי בעברית ישראלית אות עברית גרושה IPA הגייתה דוגמאות ג' [ʤ] כמו J באנגלית ג'ודי, ג'ירפה, ג'חנון ז' [ʒ] כמו J בצרפתית ז'נבה, בז', ז'בוטינסקי צ' או ץ' [ʧ] כמו Ch באנגלית צ'יפס, ריצ'רץ', צ'רצ'יל
ת' ו־ד' משמשים בעיקר לכתיבת שמות זרים או לצורך תעתוק מילים לועזיות באותיות עבריות.
בעברית תקינה, לא צריך לשים גרש (האותיות דל"ת ותי"ו מייצגות את הצלילים הללו בצורתן הרפה, אם אינן דגושות)
הגרש משמש גם בתעתיק מהשפה הערבית לשם ייצוג עיצורים נחציים שאינם קיימים בעברית ישראלית ([ðˤ], [dˤ] ו־[sˤ]) או לשם הבחנות פונמיות שאינן קיימות בעברית ([ʁ] בשונה מ־[r], ו־[ħ] בשונה מ־[χ]).
שימוש זה מחקה את הנקודות הדיאקריטיות בערבית שמבדילות בין אותיות זהות בצורתן.
+ הגרש בתעתיק מערביתאות עברית גרושהתקניות השימוש ע"פהאקדמיה ללשון העבריתאות ערביתIPAהגייתהדוגמאות ח' خ [χ] כמו כ"ף רפה, בניגוד לחי"ת לועית בעברית (אופן הגיית האות הערבית "ح").
שייח', סח'נין, ח'ורי ט' סימון תקני:"ז" או "טׁ"("טׁ" עם נקודה עלית) ظ [zˤ] או [ðˤ] עיצור מכתשי מלועלע חוכך קולי, כמו זי"ן נחצית אועיצור שיני מלועלע חוכך קולי כמו ד'ל"ת נחצית תנט'ים, חאפט' אל־אסד ס' ص [sˤ] עיצור מכתשי מלועלע, מחוכך, אטום.
כמו סמ"ך נחצית (כמו צד"י העברית בהגייה התקינה או כמו סמ"ך עם עי"ן אחרי).
ע' סימון תקני: "ר'" או "עׁ"("עׁ" עם נקודה עלית) غ [ʁ] עיצור ענבלי קולי חוכך.
כמו הגית רי"ש בהגייה אשכנזית, או בצרפתית.
או כמו גימ"ל רפה בעברית.
כפר מע'אר צ' סימון תקני:"ד" או "צׁ"("צׁ" עם נקודה עלית) ض [dˤ] כמו דל"ת נחצית רמצ'אן ר' غ [ʁ] עיצור ענבלי קולי חוכך.
כמו הגית רי"ש בהגייה אשכנזית, או בצרפתית, בניגוד לרי"ש לשונית (אופן הגיית האות הערבית "ر").
סימון מילה או מוספית כבעלת מקור או הגייה יידישאים: חבר'ה, תכל'ס, ברל'ה, הרשל'ה, אבאל'ה.
ביידיש אין שימוש כזה בגרש.
בפירוש רש"י קיים שימוש דומה בגרשיים לסימון מילים צרפתיות.
הפרדה בין רכיבי מילה, לעיתים כשחלקה לא עברי: אבא'לה, אסתר'קה, מק'גייוור, רמדי'ס
חיקוי של תפקיד האפוסטרוף בשפות זרות: או'קונור, מקדונלד'ס, רוק'נרול, ל'אקווילה, ואן 'ט הוף, ד'אלמבר, ד'יזראלי
סימון הגאים שנשמטים בשפת הדיבור, בדומה לתפקיד האפוסטרוף באנגלית: מ'זתומרת?
הפרדה בין אותיות השם המפורש, על־מנת שלא תכתבנה ברצף במילה אחרת.
הסבת תשומת לב הקורא לפגם בדיבור או הגייה יוצאת דופן של דמות.
שימושים אלה לא נדונו רשמית על ידי האקדמיה ללשון העברית, אך היא קובעת שבמקרים אלה נראה שלעיתים קרובות אין בגרש הרבה צרכים.
השימושים הרבים ושונים של הגרש מעוררים כמה קשיים.
לדוגמה בשם ד'יזראלי הגרש במקום כהפרדה בין שני רכיבי השם, יכול להתפרש כ/ð/.
כתיבת אותיות גם היא בעיה.
נהוג לקצר אותיות בגרש ולכן צ' לדוגמה יכול להתפרש כts או כch.
קושי נוסף הוא גרש לפני מירכאות, למשל "לינץ'".
ניתן לפתור קושי זה באמצעות שימוש הסימנים המדויקים, "לינץ'", עם זאת בכתב יד הבדל זה מיטשטש.
אנשים רבים נוהגים להוסיף גרש לאחר כתיבת אות בודדת, על רקע נוהג זה קבע בית המשפט העליון שאין לפסול פתקי הצבעה שנכתבו בכתב יד להם הוסף גרש מעבר לאות.
הגרש הוא גם שמו של סימן אחר – אחד מטעמי המקרא, הנכתב מעל האות המוטעמת במילה, למשל במילה חַיֵּיהֶ֜ם (שמות א יד).
כטעם מקרא הוא נקרא גם "טֶרֶס".
Windows 8 ובגרסאות חדשות יותר, וכן מערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש AltGr ו־~ (בקצה השמאלי של שורת המספרים).
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: יש להחזיק את מקש ה־Alt לחוץ, להקיש במקלדת הנומרית 0 2 1 5 ואז לשחרר את מקש ה־Alt.
macOS: מקש ', עם האות הלטינית W.
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על הסימן ' (משמאל לאות ק).
בהקלדה יום־יומית במכשירים שאינם אייפון, אייפאד ומאק, דוברי עברית משתמשים לרוב בתו אפוסטרוף.
הגרש הוא תו הנמצא בעברית בלבד, ומבחינה טיפוגרפית, גרש ואפוסטרוף אינם זהים:
ביוניקוד, גרש עברי (סימן הפיסוק) הוא התו U+05F3
טעם המקרא גרש הוא התו U+059C
גרשום קומרוב (1904 – מאי 1997) היה עורך ומו"ל עברי בארץ ישראל, ממייסדי העיתון "ידיעות אחרונות".
גרשום קומרוב היה בן למשפחת פרדסנים, הבכור משני בניהם של שפרה לבית מילוסלבסקי ואברהם קומרוב, שעלה עם משפחתו (הוריו ינטה ואפרים יהודה קומרוב ודודיו שמואל וצבי הוכברג) בסוף המאה ה-19.
בשנים 1933-4 ערך והוציא עם ראובן מוזס שבועון עממי מצויר בשם "תוכנית השבוע".
משנת 1938 הוציא לאור שבועון בשם "קולנוע" שפעל במשך מספר שנים החל משנת 1938 ובמהלך שנות ה-40, והתבסס על פרסום חומר יחצ"ני שהתקבל מאולפני הקולנוע בהוליווד.
בשנת 1939 קנה מאביעזר גולן ודוד קרסיק עיתון שאותו התחילו להוציא לאור ללא שם, משום שלא קיבלו רישיון משלטונות המנדט הבריטי.
בעזרת אחיו אבנר קומרוב, שהיה קצין מחוז תל אביב, השיג קומרוב רישיון וקרא לעיתון "ידיעות אחרונות".
גולן וקרסיק נשארו כחברי מערכת יחד עם הד"ר עזריאל קרליבך, אז פובליציסט בהצופה, שהובא לשמש כעורך ראשי במשרה חלקית.
כמה חודשים לאחר מכן, כשתפוצת העיתון לא עלתה על כ-2,000 עותקים ביום, פשט קומרוב את הרגל והציע אותו לאלכסנדר מוזס - בעל בית הדפוס בו הודפס העיתון - בעד החוב שחב לו.
מוזס העביר את השליטה בעיתון לאביו יהודה ומאז ידיעות אחרונות נמצא בבעלות משפחת מוזס.
בין השנים 1959–1963 ערך והוציא עם אחיו את המגזין "עולם האשה".
בשנותיו האחרונות התגורר קומרוב עם רעייתו ברוניה בשיכון ותיקים ברמת גן, כשכנם של אב"א אחימאיר והרצל רוזנבלום.
היה להם בן אחד - מנוח.
אחיו הצעיר של אביו, מאיר קומרוב, היה פרדסן בנס ציונה ועסקן ציבור.
גֵרֵרוֹ (בספרדית: Guerrero) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
המדינה גובלת במדינות מיצ'ואקאן במערב (אורך הגבול 524 ק"מ), מקסיקו (216 ק"מ), מורלוס (88 ק"מ) ופואבלה (128 ק"מ) בצפון, אואחאקה במזרח (241 ק"מ) והאוקיינוס השקט בדרום (500 ק"מ).
בירת המדינה היא העיר צ'ילפנסינגו והעיר הגדולה ביותר בה היא אקפולקו.
שמה של המדינה מנציח את נשיאהּ השני של הרפובליקה, הגנרל ויסנטה רמון גררו סלדניה, מגיבורי מלחמת העצמאות המקסיקנית, יליד העיר טישטלה (Tixtla), ששמה שונה מאוחר יותר לטישטלה דה גררו.
בספטמבר 2014 נחטפו וכנראה נרצחו 43 סטודנטים להוראה בעיר איגואלה שבגררו.
עקב כך פרצו מהומות והפגנות מחאה ברחבי מקסיקו.
גררו מפורסמת ברמת האלימות הגבוהה בה.
גרשון בן-שחר (25 במאי 1942 – 11 בפברואר 2026) היה פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים, ונשיא האוניברסיטה הפתוחה.
קודם לכן שימש באוניברסיטה העברית בתפקידים: ראש המחלקה לפסיכולוגיה, דקאן הפקולטה למדעי החברה ופרו-רקטור.
הוא חקר את התפתחות מערכת המיון לאוניברסיטאות, ואת יחסי הגומלין בינה לבין החינוך העל-יסודי.
חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה לשנת ה'תשפ"ד (2024).
בן שחר נולד בירושלים ואת שירותו הצבאי עשה בנח"ל.
למד לתואר ראשון בסטטיסטיקה ובפסיכולוגיה, וכן לתואר שני ותואר דוקטור בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כבר עם סיום עבודת המוסמך שלו, בשנת 1970, החל להקים את יחידת הבחינות בפקולטה למדעי החברה, במטרה לבנות מערכת בחינות אובייקטיבית, וכן מערך מיון לקבלת סטודנטים בפקולטה למדעי החברה.
מערכת הבחינות, שכונתה לימים "הפסיכומטרי", אומצה תוך זמן קצר על ידי שאר הפקולטות באוניברסיטה, והיוותה את התשתית להקמת המרכז הארצי לבחינות ולהערכה.
בעקבות זאת זכה לכינוי "האבא של הפסיכומטרי".
במקביל לעבודת הפיתוח של הבחינה הפסיכומטרית, השלים בן-שחר את הדוקטורט בפסיכופיזיולוגיה, תוך התקדמות בחקר תגובות אוריינטציה (OR), ובתהליך ההביטואציה (habituation, התרגלות), שהן תגובות התנהגותיות ופיזיולוגיות לשינויים בסביבה או לגירויים חדשים, וכן לגירויים בעלי משמעות מיוחדת בעבור הפרט; כמו כן התמחה באבחון מידע באמצעות תגובות פיזיולוגיות.
הוא התעניין ביישומים של המחקר, בכך שתופעות פסיכו-פיזיולוגיות עשויות להצביע על מידע חבוי על התנסויות אנושיות.
הוא סיים את עבודת הדוקטורט בשנת 1975, ובילה שנה אחת בלימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת נורת'ווסטרן שבאילינוי, ארצות הברית, שם התמחה במחקר הערכה.
בשנת 1976 התקבל כמרצה במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
הוא המשיך את מחקריו בתחום הפסיכופיזיולוגיה ובתחום המדידה החינוכית והפסיכולוגית.
בן-שחר הוא בין החוקרים המובילים בעולם כיום בנושא אבחון מידע באמצעות תגובות פיזיולוגיות.
מחקריו בנושאים תגובות אוריינטציה ואיבחון פסיכו-פיזיולוגי פורסמו בכתבי העת המובילים בעולם, וכן בשני ספרים.
בין השאר, מחקריו הביאו אותו למסקנה ש"גילוי האמת" באמצעות מכשיר הפוליגרף, שאמור להיות יישום של עקרונות פסיכופיזיולוגיים, הוא חסר לחלוטין בסיס מדעי.
בסדרת מאמרים וחוות דעת מקצועיות טען בן-שחר, שיש להחליף את השיטה הקיימת המיועדת לאבחון שקרים בשיטה המיועדת לאבחון מידע, שהיא בעלת תוקף מדעי מבוסס.
מאמצים אלו השפיעו על הפסילה של בדיקת הפוליגרף כראיה קבילה בהליכי שיפוט פלילי בישראל.
ב-1 באוקטובר 2003 החל לכהן כנשיא האוניברסיטה הפתוחה, ומילא את התפקיד במשך 5 שנים.
בתפקיד זה שקד על קידום החזון שלו באשר להשכלה גבוהה.
על פי חזונו, יש לטפח מצוינות באמצעות מוסדות אקדמיים בעלי סף קבלה גבוה; ובמקביל להם לספק השכלה גבוהה לכל, באמצעות מכללות ומוסדות חינוך נגישים לכל דורש, תוך שמירה על רמה אקדמית גבוהה.
עם סיום כהונתו באוניברסיטה הפתוחה חזר לעסוק במחקר באוניברסיטה העברית.
בדצמבר 2024, בעקבות המחלוקות בציבור הישראלי בנוגע ל וביחס למלחמת חרבות ברזל, נמנה בן-שחר בין החותמים על עצומת הסגל האקדמי באוניברסיטה העברית, עצומה המתנגדת להענקת תואר דוקטור לשם כבוד לנשיא המדינה, יצחק הרצוג.
בשנת 2011 זכה פרופ' בן-שחר בפרס א.מ.ת (אמנות, מדע ותרבות) על תרומתו לאבחון פסיכופיזיולוגי.
בטקס קבלת הפרס הוא נבחר לשאת דברים בשם מקבלי הפרס.
בשנת 2024 זכה פרופ' בן-שחר בפרס ישראל בתחום חקר הפסיכולוגיה.
בן-שחר תרם חלק מכספי הפרס לפורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני.
גרשום גורנברג הוא סופר ישראלי יליד ארצות הברית המתמחה בהיסטוריה פוליטית של ישראל וביחסים ישראלים-אמריקנים.
מכהן ככתב בכיר של The American Prospect, ירחון פוליטי אמריקאי.
גורנברג גדל בקליפורניה, עבר לישראל ללמוד בתיכון ומאוחר יותר החליט להישאר.
גורנברג קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז בשנת 1976, ותואר שני בחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1985. גורנברג גם למד לימודי דת מתקדמים במכון פרדס ללימודי היהדות ובישיבת המבתר בין 1977 ל-1980. הוא חי בירושלים, עם אשתו ושלושת ילדיו.
גורנברג היה עורך וכתב של הג'רוזלם פוסט מ-1983 עד 1990. הוא מייסד, שותף בכיר, ובעל טור בג'רוזלם ריפורט, דו-שבועון חדשות ישראלי, מ-1990 עד 2006. ב-1996 הוא ערך מבחר מסות של הג'רוזלם ריפורט שפורסמו תחת הכותר "שבעים פנים: פירוש לתורה מדפי הג'רוזלם ריפורט".
הוא שימש למשך זמן קצר, ב-2006, ככתבו הירושלמי של דה פורוורד, עיתון אמריקאי-יהודי.
החל מ-2007 גורנברג הוא כתב בכיר ב-The American Prospect, ירחון פוליטי אמריקאי.
גורנברג אף כותב בקביעות בניו רפובליק, ירחון אמריקאי פוליטי, ובמהדורה העברית של הארץ.
ניתוחיו של גורנברג על היבטים במערכת היחסים הישראלית-אמריקנית מופיעים לעיתים קרובות בעיתונים אמריקאים עיקריים, ביניהם הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, והלוס אנג'לס טיימס.
גורנברג הוא עמית במרכז ללימודי האלף באוניברסיטת בוסטון.
בספטמבר 2003, פנה גורנברג לארכיון צה"ל ומערכת הביטחון (גוף אזרחי, שפועל במסגרת משרד הביטחון ומהווה חלק מגנזך המדינה) בבקשה לעיין בחומר שיסייע לו בכתיבת ספר חדש על שנות ההתנחלות הראשונות.
הארכיון דחה את בקשתו לעיין בחומר בטענה שהוא "רגיש מדי", למרות שמדובר במסמכים אזרחיים, וגורנברג עתר לבג"ץ באמצעות האגודה לזכויות האזרח.
גרש (הרש) איצקוביץ' בודקר היה פיזיקאי יהודי רוסי - סובייטי (מצאצאיו של שמשון מאוסטרופולי), שעסק בפיזיקה גרעינית.
בודקר התקבל כ"חבר בהתכתבות" לסניף הסיבירי של האקדמיה הרוסית למדעים, האקדמיה הלאומית של רוסיה (אז ברית המועצות), ב-28 במרץ 1958, וב-26 ביוני 1964 קיבל תואר "אקדמאי" בלימודי פיזיקה גרעינית, לאחר שלמד בסניף האקדמיה שבסיביר.
ב-1959 הקים את המכון לפיזיקה גרעינית באקדמגורודוק (Akademgorodok) שברוסיה, והיה למנהלו הראשון של המכון.
לאחר מותו, נקרא המכון על שמו, ושמו שונה ל"מכון בודקר לפיזיקה גרעינית".
בשנת 1967 זכה בפרס לנין
הוא נפטר בגיל 59 באקדמגורודוק מהתקף לב.
חייו ועבודתו המדעית הונצחו באוסף כתבים מאת עמיתיו למחקר, בהם פיוטר קאפיצה, לב לנדאו ואנדריי סחרוב, ולאלו מתווספים שני חיבורים מאת בודקר עצמו.
אוסף הכתבים אודות חייו "G.
גרשון אבנר (5 בנובמבר 1919 – 22 בינואר 1991) היה דיפלומט ישראלי ומזכיר הממשלה.
גרשון אבנר נולד בי"ב בחשוון התר"פ בשם גונטר הירש לארתור הירש ולאלזה (עליזה) לבית דויטש בברלין שבגרמניה.
אביו היה הבעלים של מפעל מצליח לייצור עניבות, אולם שילוב של גילויי אנטישמיות וציונות הביאו אותו לסגור את המפעל ולעלות עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1933.
אבנר התקבל לכתה הרביעית בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
הוא הדריך בשבט הצופים "משוטטי בכרמל", היה ספורטאי מצטיין ושיחק כשוער בנבחרת בית הספר.
עם חבריו לספסל הלימודים נמנו חיים לסקוב, לימים הרמטכ"ל החמישי של צה"ל, ומאיר בר-רב-האי לימים עו"ד מפורסם בחיפה.
בשנת 1935 הצטרף ל"הגנה" והשתתף כנוטר בשמירה על יישובים יהודיים באזור חיפה והקריות.
בבית הוריו שבהדר הכרמל הוסתרו כלי נשק של ההגנה ב"סליק" שנבנה במיוחד למטרה זו.
בסיום לימודיו בבית הספר הריאלי, כבוגר מחזור י"ט תרצ"ח 1937/38, נשלח על ידי אביו ללימודים באוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה, למרות בקשתם של אורד וינגייט ויעקב דורי שיישאר בארץ ישראל ויצטרף לפלוגות הלילה בפיקודו של וינגייט.
בשנת 1938 נסע לשנת מכינה, שלאחריה התקבל לאוניברסיטת אוקספורד.
בנוסף ללימודי פוליטיקה, פילוסופיה וכלכלה (תואר ראשון ושני), החל אבנר לעסוק בהסברה ועשיית נפשות למפעל הציוני.
בשנת 1942 נבחר לנשיא ה"אוקספורד יוניון", מועדון הדיונים (דיבייט) המפורסם והיוקרתי בעולם, הקיים באוניברסיטת אוקספורד למעלה ממאתיים שנה ובין בוגריו רבים מראשי הממשלה וחברי הפרלמנט הבריטים.
העיתונות בישראל בישרה על הבחירה: "יהודי מארץ ישראל נשיא הסטודנטים באוקספורד".
במסגרת המועדון פיתח את יכולות הנאום ותרבות השיג ושיח.
הלימודים באוקספורד התנהלו בצל מאורעות מלחמת העולם השנייה, ובתום הלימודים לא יכול היה אבנר לשוב לארץ ישראל.
הוא גויס למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית במשרדה בלונדון, שם עבד כשלוש שנים, ובין היתר טיפל בעליית ניצולי השואה לארץ ישראל.
באוגוסט 1946 חזר לארץ ישראל והתמנה כדובר המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
בתפקידו זה עסק בין היתר בתדרוך עיתונאים אודות מהלכי מלחמת העצמאות.
בפיצוץ של מכונית תופת בבית המוסדות הלאומיים ב-11 במרץ 1948, נפצע קשה בעיניו והיה מאושפז מספר חודשים.
הוא שב לתת תדרוכים עיתונאיים בירושלים בחודש יוני 1948, אך לקראת סוף החודש הוחלף ועבר לעבוד במשרד החוץ כמנהל בפועל של המחלקה למערב אירופה.
היה חבר ודובר משלחת ישראל בוועידת לוזאן.
במצוותו של דוד בן-גוריון עברת את שם משפחתו, מתוך הוקרה והערכה לאביו בחר בשם אבנר - "אבי הוא נרי ולאורו אלך".
בתחילת 1952 היה אבנר חבר המשלחת הישראלית לוועידת השילומים מגרמניה.
במאי 1952 נתמנה לשגריר בפועל בהונגריה ובבולגריה, כדי להקים את הצירויות בסופיה ובבודפשט, בה היה מושבו הקבוע.
בתפקידו בבולגריה ניהל את המגעים על חידוש היחסים הדיפלומטיים עם ברית המועצות ב-1953.
בספטמבר-אוקטובר 1953 היה ליועץ בשגרירות ישראל באנגליה וממלא מקום השגריר.
בתפקידו זה ניהל את הקשרים עם הבריטים סביב ההכנות למלחמת סיני.
בסוף 1957 מונה למנהל מחלקת ארצות הברית במשרד החוץ.
בסוף 1959 הוא הוקפץ ללונדון לכמה שבועות למלא את מקום השגריר.
בשנת 1961 מונה אבנר לשגריר ישראל בנורווגיה, תפקיד שגריר ראשון לאחר שנים רבות בהם היה במשרד החוץ.
בהמשך מונה לשגריר ישראל בקנדה, וסמנכ"ל המשרד לענייני אירופה.
במשך השנים היה מספר פעמים חבר משלחת ישראל לאומות המאוחדות.
בשנת 1972 נבחר לתפקיד נציב תלונות הציבור, ה"אומבודסמן" הראשון של מדינת ישראל.
בשנת 1974 מונה על ידי ראש הממשלה גולדה מאיר לתפקיד מזכיר הממשלה.
תקופה קצרה לאחר מכן התפטרה מאיר מתפקידה ואבנר נותר בתפקיד תחת ראש הממשלה יצחק רבין.
אחד האירועים המרכזיים בתקופת כהונתו הייתה ההחלטה על "מבצע אנטבה".
לאחר חילופי השלטון נבחר, בתמיכת ראש הממשלה מנחם בגין, לנשיא אוניברסיטת חיפה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1981. הוא עסק בעיקר בגיוס תרומות לאוניברסיטה והקים רשת אגודות שוחרים של האוניברסיטה בקהילות היהודיות בחו"ל.
עם פרישתו לגמלאות שב לגור בירושלים, ובילה את זמנו בקריאת ספרות ועיתונות פוליטית.
אבנר נישא במרץ 1950 ליעל לבית פוגל, פליטה מגרמניה אותה פגש באחת מהרצאותיו בלונדון בפני צעירים יהודים מטעם הסוכנות היהודית בנושא עלייה לארץ ישראל.
גרשון אבנר נפטר בשנת 1991, במהלך מלחמת המפרץ הראשונה, ממחלת לב.
על מצבת קברו בהר המנוחות בירושלים נכתב: "עשה למען העם והמדינה, בתבונה וביושר".
עיריית ירושלים קראה רחוב על שמו בשכונת תלפיות מזרח.
הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (ב' באייר ה'תרפ"ג, 18 באפריל 1923 – י' בסיוון ה'תשפ"ג, 30 במאי 2023) היה ראש ישיבת פוניבז', מנהיג הציבור החרדי־ליטאי, נשיא מועצת גדולי התורה של דגל התורה ונשיא ועד הישיבות.
מאז פטירתו של הרב אהרן יהודה ליב שטינמן בשלהי 2017, עמד הרב אדלשטיין, יחד עם הרב חיים קניבסקי, כמנהיגי תנועת דגל התורה, המייצגת את רוב הציבור החרדי-ליטאי.
ממרץ 2022, עת נפטר הרב קנייבסקי, עמד לבדו בהנהגת הציבור הליטאי.
נולד בעיירה שומיאץ הסמוכה לסמולנסק, בברית המועצות, לרב צבי יהודה אדלשטיין, רב העיר ובנו של הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין, בעל "בן אריה" על הש"ס, ולמרים, בתו של הרב מרדכי שלמה מובשוביץ, רבה של מלסטובקה.
אימו השיגה תעודות לידה מזויפות עם תאריך לידה שגוי לבניה, כך שיהיו רשומים כצעירים בשלוש שנים מגילם האמיתי ולא ילמדו בבית ספר בפיקוח היבסקציה.
למד תורה מפי הרב זלמן לייב אסטולין, מחסידי חב"ד, בתמורה לכך שאביו הרב צבי יהודה לימדו בכל יום שעות רבות גמרא וראשונים.
בעקבות מחלתה של אמו בטיפוס, נשלח עם אחיו הצעיר יעקב לדודתו, הרבנית רבקה צביה פז, בעיר קלימוביץ', ושם גידלו הרב החב"די הרב משה אקסלרוד רב בערים ברוסיה וארץ ישראל והוא שלחו ללמוד תורה בסתר אצל הרב מרדכי אליהו שניאור מחסידי חב"ד ומתלמידי אביו הרב צבי יהודה אדלשטיין.
שם גם קיבלו את הידיעה על פטירת אימם.
בחודש ניסן ה'תרצ"ד (1934), הצליח אביו להשיג רישיון יציאה לארץ ישראל בסיוע הראי"ה קוק, וביקש מבניו לחזור לביתם בשומיאץ.
באותה תקופה ניהלה סבתו הרבנית רייזל את משק הבית וגידלה את האחים, כדי שאביהם יוכל ללמוד תורה.
בחודש אייר ה'תרצ"ד (1934) עלה עם משפחתו באנייה "נובו רוסייסק" בהפלגה מאודסה לארץ ישראל.
בל"ג בעומר הגיעה המשפחה לארץ ישראל.
המשפחה נסעה לירושלים, שם ביקרו את הרב איסר זלמן מלצר ואת הרב קוק שלמד יחד עם סבם, הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (בן אריה) בישיבת וולוז'ין.
באלול ה'תרצ"ד (1934), לאחר מספר חודשים של נדודים בין קרובי משפחה, קבע אביהם את מושב המשפחה ברמת השרון.
מאחר שברמת השרון לא היה בית ספר דתי, האב למד עם בניו בבית בישיבה על ארגזי תפוזים מחוסר ריהוט.
הם למדו גמרא עם רא"ש ורי"ף, ובחלק מהמסכתות גם טור ובית יוסף.
בשבתות למדו רמב"ם על נושאי המסכת.
האחים למדו גם דקדוק, חשבון ואנגלית, שהייתה השפה הרשמית אז, ולשם כך הובא לביתם מורה מיוחד.
בשנת ה'תרצ"ה (1935) נבחר האב לרב המקום.
לקראת חודש אלול ה'תש"ב נשלחו הבנים לישיבת לומז'ה, בעקבות הפצרותיו של גרשון.
הם הגיעו ברגל מביתם לישיבה שבפתח תקווה בא' באלול, ולא ידעו שהזמן התחיל יום קודם לכן.
המשגיח, הרב אברהם אבא גרוסברד, אמר שכבר אין לו מקום בשבילם.
מזכיר הישיבה, שלמה זלמן מוזס (אביו של מנחם אליעזר מוזס) פגש אותם והזמינם לישון בביתו, עד שנמצאו להם מיטות בישיבה בראשית חשוון.
בהוראת אביהם הצטרפו לחבורתו של הרב שמואל רוזובסקי.
כעבור שנה נישא אביהם לרחל, והוא ביקשם לשוב, בנימוק שמעתה עול הבית מוטל על הרבנית והם לא יצטרכו לבטל תורה, והאחים שבו לסדר הלימוד עם אביהם.
בחורף ה'תש"ד (1943–1944), כאשר הוקמה ישיבת פוניבז', הגיע הרב שמואל רוזובסקי, שמונה לראש הישיבה, לבקש מאביהם שיצטרפו לקבוצת מייסדי הישיבה.
הם נמנו עם ששת התלמידים הראשונים בישיבה, שהשתכנה אז בבית הכנסת הליגמן בבני ברק, והבחורים ישנו בחדרים שנשכרו עבורם בעיר.
שני האחים הצעירים השתכנו בביתו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, שהשכיר לישיבה את חדר השינה היחיד בבית.
מייסד הישיבה, הרב יוסף שלמה כהנמן, מינה אותו ללמד תלמידים פליטי השואה שהגיעו למוסד היתומים "בתי אבות", ובשנת ה'תש"ו מונה למסור שיעורים לתלמידים הצעירים בישיבה.
בשנת ה'תש"ח נישא להניא רחל, בתו של הרב יהושע זליג דיסקין, רבה של פרדס חנה (נפטרה בי"ד בתשרי ה'תשס"ב), ובאותה השנה מונה על ידי הרב כהנמן לר"מ בישיבה.
הרב אדלשטיין היה מקורב לרב אברהם ישעיהו קרליץ החזון איש.
לאחר פטירת אביו, ב-כ' בחשוון ה'תשי"א (1950), התלבט האם ליטול עליו את תפקיד רבה של רמת השרון, אך מאחר שכבר היה בעל תפקיד בישיבה ולאור סירובה של אשתו לעקור מבני ברק, הוטל התפקיד על אחיו הרב יעקב אדלשטיין.
באמצע שנות ה-90 התגלעו מאבקי ירושה בישיבת פוניבז'.
על פי פסיקת בית דין בעניין, החל הרב אדלשטיין בחודש אייר ה'תש"ס באמירת שיעור כללי לבני הישיבה, ובכך הפך למעשה לראש ישיבה יחד עם הרב ברוך דב פוברסקי.
לאחר מכן הצטרף אליהם הרב שמואל מרקוביץ.
בשל המחלוקת הוביל הרב אדלשטיין את פיצול הישיבה לשתיים, וכיום מתנהלות למעשה במתחם ישיבת פוניבז' שתי ישיבות, שבראשות אחת מהן עמד – יחד עם הרב פוברסקי – עד לפטירתו, והשנייה בראשות הרב מרקוביץ'.
תפילות השבת והחגים של ישיבתו מתקיימות במבנה "אהל קדושים" ולא בהיכל הישיבה.
בשנת ה'תשס"ג (2003) צורף למועצת גדולי התורה של מפלגת דגל התורה.
בשנת ה'תשס"א (2001), בעיצומו של שיעור שמסר הרב אדלשטיין, התפרצו בחורים ממתנגדיו ועוררו במקום מהומה במטרה להפסיק את השיעור.
הרב אהרן יהודה לייב שטינמן שיגר לו מכתב בו הביע מחאה באלו שביזו את כבוד תורתו, עם תוספת בקשה שימחל להם.
בשנת ה'תשס"ח (2008) השליכו עליו מתנגדיו גביע לֶבֶּן מחלון בניין.
בעקבות זאת התקיימה עצרת תמיכה בו בישיבתו, בהשתתפות הרבנים חיים קניבסקי, מיכל יהודה ליפקוביץ ונסים קרליץ.
הרב אהרן יהודה לייב שטינמן שלח מכתב לעצרת.
לאחר פטירת אשתו, ייסד שיעור בסדר טהרות בביתו במוצאי שבתות, לעילוי נשמתה.
הרב אדלשטיין שימש כבעל תוקע בישיבת פוניבז' מאז שנת תש"ו ועד ראש השנה האחרון לחייו.
לאחר פטירתו, עבר התפקיד לבנו הרב ישראל אדלשטיין מראשי ישיבת בית מדרש עליון
במאי 2023, חג השבועות ה'תשפ"ג, אושפז במרכז הרפואי מעייני הישועה בבני ברק עקב קשיי נשימה.
מספר ימים לאחר מכן הידרדר מצבו, ובבוקרו של יום שלישי, י' בסיוון ה'תשפ"ג (30 במאי 2023), נפטר, והוא בן 100.
הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בבני ברק, מהיכל ישיבת פוניבז' אל בית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' והשתתפו בה על פי הערכת המשטרה כ-200,000 איש.
עמדתו של הרב אדלשטיין הייתה שיש להתאים את הלימוד לפי טבעו של כל תלמיד.
לפי עמדתו, כשסגנון הלימוד תואם לאופיו של הלומד, הנאתו וסיפוקו רבים יותר, וכך יהיה יותר קל לו להתמיד בלימודיו לאורך שנים, כפי האידיאל הליטאי.
כמו כן, טען שלרוב הלומדים מתאים יותר הלימוד בקצב מהיר שבו נלמדים דפים רבים, ובנוסף רכישת הבקיאות והרחבת היקף הידע הם בסיס הכרחי לסברות ישרות והבנה נכונה של הסוגיות התלמודיות וגורמת לסיפוק רב יותר ללומד.
כמו כן, נתן דגש רב על לימוד "מוסר", ובמרבית שיחותיו עורר על החשיבות שבלימוד המוסר.
אף בהספד שנשא על הרב חיים קנייבסקי, דיבר על הצורך וההכרחיות שבכך והתועלת שצומחת מכך בכל צורת האדם ותחומי חייו.
לצד זאת הדגיש שיש לעשות זאת מתוך שמחה ובספרים שמעניינים את האדם.
הרב אדלשטיין עודד את המחנכים ליצור קשר אישי עם התלמידים, שהוא לדבריו הבסיס לחינוך הילד לאהבת תורה.
הוא שלל התנהגות קיצונית הפוגעת ביחסים הטבעיים של האדם עם סביבתו.
הדגיש נחרצות ובעקביות את החובה לחנך את הילדים רק בדרכי נועם וללא כפייה ואווירה רעה, וגם כאשר הם כושלים יש לפעול רק "בדרכי נועם".
לדבריו, ההסברה גורמת לילד לדעת מה נכון וטוב, וכשהוא לא עומד בכך בשל קושי, כפייה רק תיצור ריאקציה, והדרך הנכונה היא עידוד ויצירת חשק.
כאשר נשאל על הקפדה מצד ההורים על בני נוער שמאחרים את זמן קריאת שמע ותפילה, הדגיש: "בדרכי נועם!
בלי כפיה!" וכאשר למרות זאת נשאל אם "לנדנד" להם על כך, פתח במונולוג ארוך מהרגלו:
הוא ראה ביוצאים בשאלה וב"נושרים" תינוקות שנשבו ו"אנוסים", וקרא "לנהוג בהם מנהג כבוד וידידות".
הוא התנגד בחריפות לגישה להרחיקם מהבית או לגעור בהם, ואף הגדיל בתיאור החובה לקרבם לחיק המשפחה, אפילו יותר משאר הילדים, והורה לתמוך בהם כלכלית גם כאשר מדובר בדברים כמו לבוש הנוגד את ההלכה, לצד ניסיון לגרום להם להשתנות על ידי הסברה בדרכי נועם.
הוא יעץ לגברים המתקשים בשלום בית עם האשה לפעול לפי קו מנחה, שאותו הוא כינה: "לשתוק ולכבד", כלומר: הגבר צריך לשתוק כאשר אשתו מביעה תרעומת או כעס עליו, ולא להגיב כדי לא לפתח מריבה, וכן לכבד אותה בכל מצב ובכל זמן, ובכך יחיו בני הזוג חיי אהבה מאושרים.
בנוסף, הוא הרבה לומר בשיחתו השבועית, שגם אם אחד מבני הזוג כועס על השני, אסור לו להרים את הקול על השני.
על ידי ההתגברות הזאת אדם יכול למנוע מעצמו לכעוס הן בזוגיות והן בין כל אדם לחברו.
בשנת ה'תשע"ב התבטא במהלך שיעור:
פרסום הדברים עורר סערה ואף גרר מספר משלחות שדחקו בו לחזור בו, אך הוא סירב.
בהזדמנות נוספת הדגיש שגם יהודי שאינו מאמין, אם מסר נפשו למען יהודים אחרים, ייכנס לעולם הבא.
הוא הוסיף ש"אף על פי שהוא עשה זאת מתוך לאומיות", לאומיות יהודית שונה מ"לאומיות של גויים" והיא "אהבת הבריות של יהודים" ומבורכת.
בזמן מגפת הקורונה הוביל קו מחמיר של הישמרות מפני הנגיף, וכבר בשלב מוקדם אסר תפילה במניין, מפני הסכנה בהידבקות.
הרב אדלשטיין התנגד לאופי פעולתה של ועדת הרבנים לענייני תקשורת, בשל טענות שעלו שלפיהן הוועדה הקיימת חוסמת על דעתה תכנים רבים הנצרכים לציבור החרדי ללא התייעצות עם מנהיגיו.
עם זאת נמנע שנים רבות מהקמת ועדה חלופית, ורק בימיו האחרונים נתן את ברכתו למהלך שכזה.
בבוקר יום פטירתו פורסמה הודעה על מסלול זה בעיתון יתד נאמן, המזוהה עם אנשיו.
סבר שבימינו מתקיימת נבואת הגאולה שבספר יחזקאל בפרק לו, ושהקב"ה מקיים את ההבטחה לקיבוץ גלויות למען קידוש שמו ובונה את ארץ ישראל מחדש.
יתרה מכך, לדבריו אף מובטח מעתה לעם ישראל ששוב לא ייצאו בגלות, כדברי יחזקאל שם ""וישבתם בארץ אשר נתתי לאבותיכם".
הוא הסביר על פי דברי הנביא, שעבור המטרה של קידוש השם מתחילה הגאולה על אף שעם ישראל טרם עשה תשובה.
והתשובה תבוא בהמשך - על ידי לימוד "תורת ארץ ישראל", שזו רמה מיוחדת של לימוד תורה בארץ שזוכים לו לאחר השיבה מהגלות, בזכות קדושת הארץ.
הוא ביאר שזו היא הבטחת הנביא "וזרקתי עליכם מים טהורים", והדבר מתקיים בריבוי התורה הגדול שיש היום בארץ, שאף מחו"ל באים ללמוד בה ומרגישים בכך רמה גבוהה יותר של תורה.
ועל ידי כך יתעורר עם ישראל לתשובה שלימה ואזי יזכה להשלמת הגאולה במלואה
היה נשוי להניה רחל בת הרב יהושע זליג דיסקין רבה של פרדס חנה (נפטרה בי"ד בתשרי תשס"ב).
מאירה - אשת הרב דוד לוי, מראשי ישיבת פוניבז', לשעבר ר"מ בישיבת רבנו חיים עוזר.
חתנם, הרב אהרן וייס, בנו של הרב ישראל מאיר וייס, הוא ר"מ בישיבת מיר מודיעין עילית.
הרב צבי יהודה - ראש ישיבת ארחות תורה בבני ברק.
הרב בצלאל - ראש ישיבת "אהבת אהרן" (נפטר בט"ז בתשרי ה'תשפ"ד, כארבעה חודשים אחרי פטירת אביו).
הרב ישראל - ר"מ בישיבת בית מדרש עליון בבני ברק.
הרב יוסף שמעון - נפטר בחיי אביו.
ביילא - אשת הרב אברהם ישעיהו אדלר, ר"מ בישיבת רבנו חיים עוזר.
שושנה - אשת הרב איתמר גרבוז, ראש ישיבת ארחות תורה.
אחיו: הרב יעקב - רבה של רמת השרון, והרב שלמה (אח מן האב) - ר"מ בישיבת באבוב בבת ים, ראש ישיבת "נועם התורה" במודיעין עילית, ראש כולל "נשמת ישראל" בפריז שבצרפת וראש ישיבת "אהבת אהרן" בבני ברק.
גיסיו: הרב ראובן יוסף גרשונוביץ - ראש ישיבות חמדת שמואל בחמ"ד וישיבת הנגב בנתיבות, הרב יצחק דוד ברייטשטיין - שימש כספרא דדייני בבד"ץ העדה החרדית בירושלים, הרב שמעון משה דיסקין - ר"מ בישיבת קול תורה ומחבר ספרי 'משאת המלך', והרב יוסף דיסקין - מראשי ישיבת תפארת ציון.
דודיו הם, הרב בנימין מובשוביץ רבה של הרצליה, הרב מרדכי שמואל קרול רבו של היישוב כפר חסידים, והרב יהודה יצחק ברמן רב בקלינצי ותל אביב.
בני דודיו הם, הרב מרדכי שלמה ברמן מראשי ישיבת פוניבז', הרב אליהו אליעזר מישקובסקי רב היישוב כפר חסידים וראש ישיבת כנסת חזקיהו, הרב יצחק יחיאל יעקובוביץ' רב העיר הרצליה, הרב יעקב ניסן רוזנטל אב"ד חיפה, והרב שלמה נח קרול רב המושב חמ"ד.
ממגד גרש ירחים - על תלמוד בבלי, נערכו משיעוריו שנמסרו בישיבה
הערות וביאורים על סדר הרמב"ם - יצא ב-2012 ונערך על ידי תלמידיו
הערות וביאורים על הש"ס - יצאו החל מה'תשפ"א
משנת 2000 בערך החלו להופיע חוברות מודפסות של שיעוריו שנערכו על ידי תלמידיו.
שיעורי רבי גרשון - על המסכתות שנלמדו בישיבת פוניבז'
שיעורי הגרי"ג - שיעורי רבי גרשון אדלשטיין על מסכתות; יבמות, כתובות, בבא קמא ובבא מציעא
זכרון יעקב - שיעורי רבי גרשון אדלשטיין (ורבי ברוך דב פוברסקי) על פרקים ב', ג' וח' של מסכת בבא בתרא
אסיפת שמועות - אסופת מאמרים ושיעורים בענייני המועדים
דרכה של תורה - בענייני דרך הלימוד
קונטרס דעת מבינים - על דרכי הלימוד
פתגם המלך - על חג הפורים
ענני כבוד - על חג הסוכות
חותמו של כהן גדול - על ימי החנוכה
דרכי החיזוק - פרקי הדרכה - ה'תשע"ח.
וכן דרכי החיזוק - ענייני ציבור, ה'תשפ"א.
לקט משיחותיו השבועיות בוועד לבחורים בביתו.
שיחות אלו ואחרות מתפרסמות בעלון שבועי בשם דרכי החיזוק
כמו כן, משנת ה'תשע"ט, יוצא מדי שבוע עלון ובו לקט מדברי תורתו, בשם ממגד גרש ירחים.
בלייכרדר נולד בברלין כבנו של שמואל בלייכרדר (1779–1855), האב התחיל את הקריירה העסקית שלו כסוכן של משפחת רוטשילד והקים בנק.
כאשר נפטר האב ב-1855, קיבל בלייכרדר הבן את ניהול הבנק.
ב-1859 הפך לבנקאי של ביסמרק, ופיתח איתו מערכת יחסי אמון שאפשרה לו לייעץ לביסמרק גם בנושאים שאינם כספיים.
ב-1861 קיבל תואר "יועץ סתרים".
ב-1864 נבחר בלייכרדר להנהלת הקהילה היהודית בברלין.
בלייכרדר היה היהודי הפרוסי הראשון שקיבל תואר אצולה הניתן להעברה בירושה מבלי שנאלץ להתנצר לשם כך.
בנוסף קיבל את מדליית הנשר האדום (Roter Adlerorden).
בלייכרדר שמר על אורח חיים יהודי עד יומו האחרון, נפטר בברלין בגיל 71. בניו המירו את דתם, עוד בחייו, לנצרות פרוטסטנטית.
גרשום הרפנס (י"ח באדר א' ה'תרפ"ז, 19 בפברואר 1927 – י"ד בניסן ה'תשע"ג, 25 במרץ 2013) היה רב ומחנך, היסטוריון וחוקר מנהגי ישראל.
בהיותו בן תשע נשלח ללמוד בישיבה מרוחקת מביתו.
במלחמת העולם השנייה עסק בפעילות הצלה של יהודים מהאזור, שם נתפס על ידי רשויות החוק המקומיות ונכלא במתקן לעבריינים צעירים.
כתוצאה מכליאתו ניצל מהטרנספורט שביצעו הנאצים ביהודי המקום.
מלבד אחותו - אסתר גולדה, ששרדה שנה באושוויץ ואביו - יחזקאל, כל משפחתו נספתה בשואה.
הרפנס ערך והוציא לאור את הספר "בכף הקלע", יומן שנכתב על ידי אביו מיד לאחר ששב מהמחנות, בו הוא מתעד את מסכת התלאות שעבר במחנות ההשמדה.
הספר יצא לאור באחת עשרה מהדורות, הראשונה בשנת ה'תש"מ - 1980 עוד בחיי האב.
מיד לאחר נישואיהם ארגנו השניים קבוצת ילדים ניצולי שואה ופעלו להעלותם לארץ ישראל.
במשך כשנה שהה עמם בהולנד, שם זכו לחסות מלכת הולנד, עד שהוסדרו אשרות העלייה שלהם.
מיד לאחר קום מדינת ישראל עלה אליה עם אותה קבוצה שמנתה כ-300 ילדים.
בשנות ה-50 הוא התגורר בבאר שבע, עבד בהוראה, היה חבר במועצה הדתית והיה יו"ר סניף פא"י בעיר.
מתחילת שנות ה-60 הוא התגורר בבני ברק.
במשך שנים עסק בחינוך, בין השאר ניהל את המרכז החינוכי יד בנימין ואת בית הספר הממלכתי-דתי-תורני "סגולה" בבני ברק.
במשך תקופה ארוכה היה עורך כתב העת "הד החינוך".
היה כתב בכיר בעיתון שערים ותקופה מסוימת היה עורך העיתון.
בשנת 1975 פרסם מאמרים בעיתון מעריב.
במשך שש שנים שימש שליח הסוכנות היהודית מטעם פא"י בלונדון והקים שם את בית פא"י.
בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977 הוצב במקום השישי ברשימת פא"י.
תפקידו האחרון לפני שפרש לגמלאות היה מזכיר ארצי בוועדה המרכזת של ההסתדרות מטעם פא"י, אחראי על פועלי הנקיון ואיגוד מטפלות הבית.
בישיבה שדנה באבטלה בשנת 1981 אמר: "אנו עדים לתופעה מדאיגה.
קם לנו פה, במקום עם עובד, עם אוכל קיצבה והסכנה האמיתית במצבנו כיום היא, שמתרגלים לכך.
אני נגד השיטה הליבראלית בכלכלה שלנו.
הכלכלה הליבראלית שהנהיגו פה הרסה את הצביון הפרודוקטיבי היצרני של חברתנו.
הסיבה האמיתית למשבר שבו אנו שרויים הוא המשק הליבראלי.
השיטה הזו אינה מתאימה לבניין הארץ.
הרפנס שימש כרב ומרצה במסגרות שונות ומסר שיעורי תורה קבועים בבתי הכנסת המרכזיים של פא"י בבני ברק - "נר יהודה" ו"חסדא".
הרפנס היה היסטוריון תורני, שהתמחה בחקר תקופת התלמוד.
ערך והוציא את סדרת "תשובות הגאונים", ערוכות ומסודרות לפי נושאים.
ספרו "עידן התלמוד" הפך לרב-מכר ונחשב אחד הספרים הפופולריים על התקופה.
בשונה מן הגישה המקובלת של ההיסטוריונים הישראלים, הקפיד הרפנס לשמור על עליונותם של המקורות היהודיים והתלמודיים.
תופעה מיוחדת היא ההסכמות שקיבל על ספרו "עידן התלמוד" מגדולי הרבנים, בהם הרב שמואל הלוי ואזנר והרב עובדיה יוסף.
בעוד שרוב ספרי המחקר האקדמיים אינם מקובלים בציבור החרדי, התקבל ספרו של הרפנס על הציבור הדתי והחרדי והוא נחשב מקור מהימן להכרת התקופה מנקודת מבט היסטורית -תורנית.
בשנת ה'תשע"א (2011) פרסם ספר המשך ל"עידן התלמוד" - "עידן הראשונים", ובו סקירה מקיפה של גדולי הראשונים ופועלם.
הרפנס ערך והוציא לאור את כתביו של מנהיג פא"י בנימין מינץ.
בערוב ימיו כתב הרב הרפנס ספר ביוגרפיה "עפעפי שחר"- גורלו של דור במבט אישי.
ב-2015 יצא הספר לאור, באמצעות בנו, עו"ד יצחק הרפז.
בספר שוזר הרפנס את סיפור חייו, בתקופת ילדותו ואת סיפורו האישי כיצד שרד את שואת יהדות הונגריה ומיד לאחריה נרתם לפעילות ציבורית למען ניצולי השואה ועד לעלייתו לארץ עם קבוצת יתומי שואה.
בהמשך הספר מתעד הרפנס מסע שערך בשנות ה-60 בקהילות היהודיות באירופה.
נפטר בערב פסח, נקבר בהר הזיתים בירושלים, בסמוך לקבר אביו, שאף הוא נפטר בערב פסח ה'תשמ"ו.
עידן התלמוד - סקירה היסטורית מתקופת אנשי כנסת הגדולה, התנאים והאמוראים, עד הסבוראים והגאונים.