tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוגוסט 2014 - מתיחות אווירית בין ארצות הברית לסין כאשר מטוס שניאנג J-11 "מטריד" בואינג P-8 פוסידון אמריקאי.
בסוף ינואר 2016 שלחה ארצות הברית את המשחתת "Curtis Wilbur" מסדרת המשחתות ארלי ברק למרחק של 12 מיל ימי מחופי האי טריטון שבאיי פאראסל.
סין גינתה בחריפות את המשט וקראה לו "מעשה חפוז ולא אחראי מבחינה צבאית ופוליטית".
ב-2015, סין ביצעה עבודות עפר נרחבות והפכה את השונית "Mischief reef" לאי.
בנוסף, החזיקה בו כוחות צבא באופן קבוע ובנתה תשתיות צבאיות.
האי נמצא בשליטה סינית אך טענות טריטוריאליות קיימות מצד טאיוואן, הפיליפינים ווייטנאם.
על פי ההערכות ישנם שדות נפט וגז בסביבת השונית.
במאי, ארצות הברית החלה להפעיל טיסות ביון באזור וחיל הים הסיני שיגר איומים רשמיים לכלי הטיס האמריקאים.
במאי 2015 פרסם 'The Global Times' - עיתון בבעלות ממשלת סין, הודעה כי אם ארצות הברית לא תיסוג מנסיונותיה לעצור את הבנייה הסינית באזור האיים "מלחמה בין סין לארצות הברית תהיה בלתי נמנעת"
המחלוקות העיקריות באזור כוללות 9 סכסוכים:
סכסוך הכולל טענות לבעלות של סין על שטחי אזור כלכלי בלעדי של ברוניי, וייטנאם, מלזיה והפיליפינים גם יחד.
גבול ימי צפונית לאיי נאטונה
איים בדרום האזור הכוללים את איי ספראטלי
גבול ימי לחופי פלאוואן ולוזון
איים בצפון האזור הכוללים את איי פאראסל
גבולות ימיים בתוך מצר לוזון
סכסוך בין הפיליפינים לטאיוואן על שטח ימי במצר לוזון.
הסכסוך כולל גם כמה איים בתחום.
סכסוך בין מלזיה והפיליפינים על שטח במזרח סבה שנקרא בעבר "צפון בורנאו".
גבול ימי לאורך חופי וייטנאם
סכר בֶּלוֹ מוֹנְטֶה (בפורטוגזית: Hidrelétrica de Belo Monte, באנגלית: Belo Monte Dam), בעבר כונה "קַרַארַאוֹ" (Kararaô) הוא מתחם סכר הידרו-אלקטרי בבניה על נהר שינגו שבמדינת פארה, ברזיל.
ההספק המתוכנן של הסכר עומד על 11,233 מגה-ואט, השני בגודלו בברזיל ואחד הגדולים בעולם מבחינת הספק, אחרי סכר שלושת הערוצים שבסין וסכר איטייפו המשותף לברזיל ופרגוואי.
בהתחשב בתנודות של הנהר, ההספק המינימלי ה"מובטח" מהסכר הוא 4,571 מגה-ואט, כ-39% מההספק המקסימלי.
קווי חשמל יחברו את טורבינות הסכר אל רשת החשמל הברזילאית ויפיצו אותו לתצרוכת ביתית ומסחרית כדי לתת מענה לתעשיות מתפתחות בברזיל, כגון תעשיית טרנספורמציית אלומיניום ומטלורגיה.
הנסיקה המהירה של ברזיל בעשור האחרון הביאה עמה דרישה עצומה למקור אנרגיה יציב במיוחד לתעשיות.
מיוצר על ידי מקורות אנרגיה מתחדשת.
בנייה של סכרים הידרו-אלקטריים נבחרה כאסטרטגיה על ידי ממשלת ברזיל כדי להבטיח משטר חשמל תקין.
באוקטובר 2019 יחידות בהספק של 10,800 מגוו"ט כבר מייצרות חשמל.
הבנייה הסתיימה בסוף שנת 2019.
סכר אימפריאל הוא סכר בטון מחוזק בתומכות בגובה 26 מטרים על נהר הקולורדו, בגבול בין מחוז יומה באריזונה, למחוז אימפריאל בקליפורניה בארצות הברית, כ-30 קילומטרים צפונית-מזרחית ליומה באריזונה.
הסכר נבנה בין 1936 ל-1938 על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית.
הסכר נועד לאגור מים להשקיה.
המים נאגרים במאגר אימפריאל, מאגר מים מאחורי הסכר, שם מסונן הסחף והמים מוטים לתעלה הכול-אמריקנית, הנהר חילה, ומוביל המים מיזם יומה.
סכר אימפריאל נבנה משלושה מקטעים.
השערים בכל מקטע עוצרים את המים במטרה להטות אותם כלפי מפעל הניקוי מהסחף.
שלושה אגנים גדולים מאוד ו-72 להבים באורך 230 מטרים בולמים את המים ומסננים מהם את הסחף.
הבוצה של הסחף שסונן מתוך המים מוזרמת באמצעות שישה צינורות מתחת לנהר הקולורדו, אל תעלה המשיבה את הסחף לנהר במורד הזרם.
המים שסוננו מושבים לאחד משלושת המקטעים, המטה את המים לאחד משלושה ערוצים.
כ-90% מימי נהר הקולורדו מוטים לתעלות בנקודה זו.
ספיקת המים המוטים יכולה להגיע ל-1,100 מטרים מעוקבים בשנייה, יותר מפי 50 מהספיקה של הריו גראנדה.
נהר חילה ומוביל המים מיזם יומה מסתעפים לכיוון אריזונה בעוד שהתעלה הכול-אמריקנית פונה לדרום למרחק של 60 קילומטרים לפני שהיא מגיעה לגבול בין קליפורניה למקסיקו ואז פונה מערבה לעבר עמק אימפריאל, האזור החקלאי הפורה ביותר לגידולי חורף בארצות הברית.
סכר אוֹרוֹוִיל הוא סכר סוללה על נהר פד'ר הנמצא מזרחית לעיר אורוויל שבקליפורניה, ארצות הברית.
גובהו 230 מטר, והוא הסכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
הסכר משמש בעיקר לאיסוף מים, לייצור חשמל בשיטות הידרו-אלקטריות ולשליטה על שיטפונות.
הסכר יוצר את אגם אורוויל, האגם המלאכותי השני בגודלו בקליפורניה.
עם קיבולת של כ-4.4 קילומטרים מעוקבים של מים.
ב- 1 אוגוסט 1975 התרחשה רעידת אדמה במגניטודה 5.9 ובעומק של כ-5 קילומטר בלבד מתחת לסכר ולאגם שנוצר בעקבות הקמתו.
רעידת האדמה הזו נחשבת כרעידת אדמה מושרית שהתרחשה בעקבות עומס המים על קרום כדור הארץ שמתחת למסת המים, עומס שלא היה קיים לפני הקמת הסכר והיווצרות האגם.
מדובר במסת מים של 4.3 מיליארד מטרים מעוקבים של מים.
זו הייתה רעידת האדמה בגודל משמעותי היחידה בארצות הברית, שנחזתה מראש ברמה של כמה שעות, בעקבות פעילות סייסמית חריגה של רעידות אדמה קטנות, שהתבררו בדיעבד כרעידות אדמה מקדימות (Foreshocks).
בחודש פברואר 2017 בעקבות גשמי זעף ועליית מפלס האגם נפער חור במברץ המערבי המנקז את עודפי המים מהאגם שמאחורי הסכר, וקרוב ל-200 אלף איש פונו מבתיהם, מחשש לקריסת הסכר.
סכר אורוס (Orós) אשר על נהר היגואריבה נמצא בשטחה של מדינת סיארה אשר בברזיל, ונבנה לשם יצירת חשמל ואגירת מים.
בניית הסכר החלה באוקטובר 1958. במהלך הבנייה, במרץ 1960 ירדו ממטרים עזים של 648 מ"מ גשם באגן ההקוות של נהר היואריבה ואלו הביאו לפריצת הסכר.
במהלך ירידת הגשמים נעשה ניסיון לפרוץ מנהרה לניקוז המים בפיצוץ של חומר נפץ, אך ללא הצלחה, ועל כן פונו כ-70 אלף איש ממספר ערים באזור.
בעקבות הפריצה נהרגו כ-100 בני אדם, הסכר נהרס ובנייתו החלה מחדש.
סכר־הר (תורגם כ"שכר של הר" (אלוהות בשם "הר") או גם: "שכר־אל" שכן המילים "הר" ו"אל" נכתבות בצורה דומה בהירוגליפים) היה פרעה חיקסוסי אלמוני שהוצע כי היה מבין שלושת מלכי החיקסוס הראשונים של השושלת ה־15 במהלך המאה ה־16 לפנה"ס.
הוצע כי מלך לאחריו השליט החיקסוסי החזק, , אך טענה זאת איננה מבוססת דיה מכיוון שאין אינדיקציה איפה בדיוק למקם את סכר־הר בתוך השושלת ה־15.
העדות היחידה שנתגלתה לקיומו היא משקוף דלת מתל אל־דבע שנתגלה בחפירות במהלך שנות ה־90 של המאה ה־20 על ידי המשלחת של מנפרד ביטק שהכיל שם מלכותי שהורכב מהכינויים הבאים: "נבתי (סמל המלכות על מצרים התחתונה ומצרים העליונה יחדיו) הורוס מוזהב ושם נרדף למלך".
כיום מופיע המשקוף במוזיאון בקהיר תחת שם המיצג: Cairo TD-8316.
לפי האגיפטולוג הדני קים ריולט המשקוף מכיל את הטקסט הבא: "[הורוס ש...] האוחז בואצת ונח'בת אוראוס שהכניעו את תשע הקשתות.
חורוס המוזהב שביסס את גבולו.
סכסוך עבודה הוא כלי במסגרת משפט העבודה הנתון בידי עובדים שכירים מאורגנים לניהול מאבק על תנאי העבודה מול מעסיקם.
סכסוך עבודה יכול לחול בין מעסיק לכלל עובדיו או לחלק מהם, בין מעסיק לארגון עובדים או בין ארגון מעבידים לארגון עובדים, אולם סכסוך בין עובד יחיד לבין מעסיקו אינו נחשב כסכסוך עבודה.
על פי דיני העבודה חובה על ארגון עובדים להכריז על סכסוך עבודה בטרם נקיטת צעדים ארגוניים או שביתה.
על סכסוך העבודה יש להודיע לממונה הראשי על יחסי העבודה במשרד העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים וכן לצד השני לסכסוך.
לאחר ההכרזה על סכסוך העבודה חלים על הצדדים 15 ימי צינון בטרם יוכלו העובדים לפתוח בצעדים ארגוניים או שביתה חוקית.
תקופה זו מיועדת לניסיון לגשר על המחלוקות בדרך של משא ומתן במטרה למנוע את הצורך בנקיטת צעדים ארגוניים.
לעיתים אף פועל הממונה על יחסי העבודה במהלך תקופה זו לנסות ולתווך בין הצדדים במטרה לייתר את השימוש בצעדים ארגוניים.
סכסוך עבודה יכול להיות מוכרז סביב ארבעה נושאים:
כריתת, חידוש או ביטול הסכם קיבוצי
קבלה או אי קבלה של אדם לעבודה או סיום עבודתו
קביעת זכויות או חובות הנובעות מיחסי העבודה.
במקומות עבודה בהם ארגון עובדים יציג, הכרזת סכסוך העבודה היא בסמכותו של ארגון העובדים המייצג את רוב העובדים להם נוגע הסכסוך, אולם במקום עבודה שבו אין ארגון עובדים יציג רשאית להכריז נציגות עובדים שנבחרה על ידי רוב העובדים הנוגעים לעניין על סכסוך עבודה.
מעסיקים שכנגדם חל סכסוך עבודה רשאים להיות מיוצגים על ידי ארגון המעסיקים בו הם חברים.
נכון ל-2019 החוק בישראל אינו תוחם בזמן את סכסוך העבודה, וכ-49% מסכסוכי העבודה בשירות המדינה נשארו פתוחים במשך יותר משנתיים.
סכר אל-וחדה , הידוע גם בשמו הגאוגרפי, סכר מקארין, הוא סכר על נהר הירמוך בגבול ירדן-סוריה, כ-10 ק"מ מזרחית למשולש הגבולות ישראל-ירדן-סוריה.
הירמוך זורם מאזור הר הבשן שבסוריה, מערבה לאורך כ-70 קילומטרים, עד שנשפך לנהר הירדן בנהריים.
שטח אגן ההיקוות שלו הוא כ-7,000 קמ"ר.
הירמוך מהווה גבול טבעי בין ירדן לסוריה.
רעיון לסכר במקארין עלה בתוכנית ג'ונסטון בשנות החמישים, ושוב בשנות ה-80 של המאה ה-20. בתכנון אז הייתה גם תחנת כוח הידרואלקטרית, אך יוזמה זו לא יצאה לפועל.
חלוקת מי הירמוך בין סוריה לירדן הוסדרה בהסכם שנחתם ב-1987 וחודש ב-2001.
הסכם על הקמת סכר במקום נחתם בין סוריה לירדן ב-1987; התוכנית המקורית הייתה להקים מאגר שיכיל 480 מיליון מ"ק, ותחנת כוח הידרואלקטרית.
בהמשך הוקטן נפח המאגר ל-115 מיליון מ"ק ובוטלה ההקמה של תחנת הכוח.
הבנייה החלה ב-2004 והסתיימה ב-2011. המימון לפרויקט הגיע מהקרן הערבית לפיתוח כלכלי וחברתי (60%), קרן הפיתוח של אבו דבי (10%) וממשלת ירדן (10%).
מים מן האוגם שנוצר מועברים אל (המוביל הארצי הירדני).
כמות המים שאוגר הסכר נמוכה מהצפוי, עקב עשרות סכרים שבנתה סוריה על יובלי הירמוך בשטחה.
בתחנת הרכבת מקארין שעל מסילת הרכבת דרעא–צמח, המוצפת כיום על ידי האוגם, הקימו מהנדסים גרמנים, בראשות גוטליב שומאכר, בימי מלחמת העולם הראשונה מתקן ייחודי להפקת נפט מפצלי השמן שבאזור.
הדלק, שאיכותו ירודה, שימש להנעת קטרים.
בדצמבר 2024 השתלט צה"ל על הסכר במסגרת מבצע חץ הבשן.
סכר ביגהורן או תחנת הכוח הידרו ביגהורן (Bighorn Hydro Plant) הוא סכר (מסוג סכר סוללה) הממוקם במחוז קלירווטר, שבמערב מרכז פרובינציית אלברטה שבקנדה.
הסכר נבנה על ידי תאגיד טראנס-אלטה בשנת 1972, והקמתו - חסימת נהר צפון ססקצ'ואן יצרה אגם אברהם, מאגר המים והאגם מעשה-ידי-אדם הגדול באלברטה.
הסכר הוא אחת משתי תחנות הידרואלקטריות שהוקמו על ידי טראנס-אלטה במערכת הנהר צפון ססק'צואן.
הסכר ההידרואלקטרי מייצר מדי שנה 408,000 מגהוואטים של חשמל, המספק חשמל ל-58,300 בתי אב באלברטה.
המתקן ההידרואלקטרי ע"ש סימון בוליבר הנקרא גם סכר גורי (בספרדית: Central Hidroeléctrica Simón Bolívar או Represa de Guri) הוא סכר הידרואלקטרי במדינת בוליבר שבוונצואלה, על גדות נהר קארוני, שנבנה במהלך השנים 1963-1969. אורכו 7,426 מטרים וגובהו 162 מטרים.
סכר גורי הוא אחד מהסכרים הגדולים בעולם, ובעבר היה תחנת הכוח ההידרואלקטרית הגדולה ביותר, עד שסכר איטייפו בברזיל עקף אותו.
בניית הסכר החלה בשנת 1963 בקניון נקוימה, כמאה קילומטרים מזרם נהר קארוני.
עד שנת 1969 נבנה סכר בגובה 106 מטרים ובאורך 690 מטרים בשם מרכז ההידרואלקטריקה על שם סימון בוליבר, עד שנת 2000, אז הוחלף השם.
הסכר יצר את מאגר המים המתוקים הגדול ביותר בוונצואלה.
גובה פני הים בו עמד על 215 מטרים.
תחנת הכוח במקום החלה להפיק חשמל בקיבולת של 1,750 מגה-ואט עד שב-1978 הורחבה הקיבולת שלה ל-2,065 מגה-ואט.
מאחר שהביקוש לחשמל היה מצוי בעלייה מהירה, ב-1976 החלו לבנות את החלק השני: סכר כבידה באורך 1,300 מטרים, תעלה נוספת ותחנת חשמל שנייה בעלת 10 טורבינות אשר מפיקות בסך הכול 7,250 מגה-ואט.
ההרחבה הגדילה את מידות הסכר לגובה של 162 מטרים ולאורך של 7,426 מטרים.
לצד זאת, מאגר המים בצד הסכר גדל לקיבולת של 138 מיליארד מ"ק לאחסון מי שיטפונות.
ההרחבה נחנכה ב-8 בנובמבר 1986.
מאז שנת 2000 מתקיים פרויקט שיפוץ מתמשך להארכת פעילות תחנת הכוח ב-30 שנה נוספות.
כחלק ממדיניות הממשלה משנות ה-60 לצמצם את ייצור החשמל מדלק מאובנים על מנת לייצא ככל הניתן, 74% מהחשמל בוונצואלה מופק באמצעות אנרגיה מתחדשת כמו אנרגיה הידרואלקטרית.
החל משנת 2006 מספק סכר גורי לבדו למעלה משליש מהחשמל במדינה, זאת נוסף על חשמל שיוצא למדינות כמו קולומביה וברזיל.
הסיכונים שבאסטרטגיה זו התגלו כאשר בשנת 2010, עקב בצורת מתמשכת מפלס המים היה נמוך מכדי לייצר חשמל בכמות הנדרשת.
בשל כך בינואר 2010 הורתה ממשלת ונצואלה להפסיק את הפקת החשמל כדי להעלות את מפלס המים שאחרי הסכר.
באפריל 2016 שב מפלס המים להיות נמוך, ועקב כך הודיעה הממשלה על הפסקות חשמל של 4 שעות מדי יום למשך 40 יום או עד התייצבות מפלס המים, עובדי המדינה הונחו שלא להגיע לעבודה בימי שישי, הנשיא ניקולאס מדורו יצא בקריאה לנשים שלא להשתמש במייבשי שיער ונערכו הקצאות חשמל ל-15 קניונים.
כמו כן נוספו שלושה ימים לחג הפסחא באותה שנה, דבר שאפשר השבתה של השירותים הציבוריים והפרטיים למשך שבוע ימים.
ב-7 במרץ 2019, זמן קצר לפני השעה 17:00 לפי השעון המקומי, אירעה תקלה בתחנת הכוח שהותירה מרבית מ-32 מיליון אזרחי ונצואלה בעלטה.
בימים שלאחר תחילת הפסקת החשמל בוצעו לפחות ארבעה ניסיונות להפעיל מחדש את תחנת הכוח San Gerónimo B המפיקה 80% מהחשמל במדינה, אך כולם נכשלו, ולא נקבע תאריך להפעלה מחודשת שלה.
גורמים ממשלתיים האשימו כי ההאפלה הייתה תוצר של "מעשה חבלה" בעוד מומחים ייחסו לכישלון תשתיות מיושנות ואי-תחזוקה מספקת.
סכר באיחטאן (בסינית: 白鹤 滩 大坝; בסינית מסורתית: 白鶴 灘 大壩; בפין-יין: Báihètān Dàbà) הוא סכר הידרואלקטרי גדול בדרום מערב סין, במחוזות סצ'ואן ויונאן, השוכן על נהר הג'ינשה, החלק העליון של נהר היאנגצה.
הסכר הוא סכר קשת, המתנשא לגובה של 277 מטר, ורוחבו הוא 72 מטר בבסיסו ו -13 מטר בראשו.
הסכר הוא הסכר ההידרואלקטרי השלישי בגודלו בסין והרביעי בגודלו בעולם, מבחינת נפח הסכר.
המתקן יפיק כוח על ידי שימוש ב-16 טורבינות, כל אחת עם כוח ייצור של ג'יגה וואט אחת, ובסך הכל 16 ג'יגה וואט.
תחנה זו היא תחנת הכוח ההידרואלקטרית השנייה בגודלה בעולם, לאחר סכר שלושת הערוצים.
בשנת 2002 ניתן לחברת תאגיד שלושת הערוצים של סין האישור לבנות ארבעה סכרים על נהר היאנגצה, ביניהם: סכר שלושת הערוצים, סכר באיחטאן וסכר וודונגדה.
מדידת האתר נעשתה בשנת 1992. במקור, הסכר היה אמור להיבנות בין השנים 2009 ל-2018, אך הבנייה בפועל החלה בשנת 2017. המאגר החל להתמלא באפריל 2021, והסכר אמור להתחיל לייצר חשמל באופן מלא ביולי 2021. עד יולי 2022, הסכר אמור להיות פעיל לחלוטין.
מומחים ציינו כי תקופת הבנייה לארבע שנים מהירה במיוחד עבור פרויקט מסוגו.
ב-28 ביוני 2021, הסכר החל לייצר חשמל באופן חלקי, כאשר שתי הטורבינות הראשונות של הפרויקט החלו לפעול.
יחידת ייצור רביעית ואחרונה חוברה לרשת החשמל בדצמבר 2022.
עלות הבנייה של הסכר היא 6.3 מיליארד דולר.
סכר גג'ואובה (בסינית: 长江葛洲坝水利枢纽工程; בפין-יין: chángjiāng gězhōubà shuǐlì shūniǔ gōngchéng) הוא סכר הידרואלקטרי גדול במרכז סין, בעיר ייצ'אנג שבמחוז חוביי, הממוקם על נהר הואנגבו, חלק מנהר יאנגצה.
התחנה מספקת 2,715 מגה ואט חשמל על ידי 21 טורבינות.
הקמת סכר גג'ואובה וסכרים אחרים על נהר היאנגצה נחשבת בעיני מדענים לאחד הגורמים העיקריים לדעיכה ולהכחדה של הצמחייה בסין.
הסכר מופעל על ידי תאגיד שלושת הערוצים של סין.
באזור הסכר, נהר היאנגצה מתרחב מ-300 מטר רוחב, לכ-2200 מטר רוחב.
הסכר בנוי בחלקו על שני איים המפצלים את הנהר לשלושה ערוצים: האי גג'ואובה והאי שיבה, ומכאן גם שמו של הסכר.
התפוקה השנתית הממוצעת היא 15.7 מיליארד קילוואט-שעה.
החשמל מועבר באמצעות קווי מתח גבוה לערים שאנגחאי וווהאן ולמחוזות חנאן וחונאן.
ממשלת מחוז חוביי רצתה להתחיל לבנות את הסכר כבר ב-1969, אך בקשתה נדחתה.
בניית הסכר החלה ב-30 בדצמבר 1970 ובפברואר 1971 כבר עבדו בבניית הסכר למעלה מ-55,000 אנשי בנייה.
בניית הסכר הסתיימה ב-10 בדצמבר 1988.
אורכו של הסכר הוא 2,595 מטר וגובהו המרבי של 47 מטר.
נפחו של המאגר הוא 1.58 קילומטר מעוקב.
מהאזור פינו 55.3 מיליון מטרים רבועים של אדמה וסלעים, ומילוא את האזור ב-3.2 מיליון מטרים רבועים של אדמה וסלעים, 9.8 מיליון מטרים רבועים של בטון ו-623,300 טון של פלדות מבניות.
בסכר ישנם שלושה תאי שיט לספינות, אורכם של שני תאי השיט הראשונים הוא 280 מטר, רוחבם הוא 34 מטר וגובהם הוא 5 מטר.
אורכו של תא השיט השלישי הוא 120 מטר, רוחבו הוא 18 מטר וגובהו הוא 3.5 מטר.
בשני תאי השיט הראשונים יכולות לעבור ספינות השוקלות עד 10,000 טון, ובתא השיט השלישי יכולות לעבור ספינות השוקלות עד 3,000 טון.
בסכר ישנן שתי תחנות כוח המספקות 14,100 ג'יגה ואט בשנה על ידי 21 טורבינות.
19 טורבינות מפיקות 125 מגה ואט, מתוכן 14 בתחנת הכוח הימנית והראשית ו-2 טורבינות מספקות 170 מגה ואט, שתיהן בתחנת הכוח השמאלית והמשנית.
ישנן 14 טורבינות בתחנת הכוח הימנית והראשית ו-7 טורבינות בתחנת הכוח השמאלית והמשנית.
תחנת הכוח הימנית, שהיא התחנה הראשית, יכולה למנוע הסבה של 10.2 מיליון טון פחם בשנה לחשמל.
סכר איליסו (בטורקית: Ilısu Barajı ve Hidroelektrik Santrali) הוא סכר הידרואלקטרי בטורקיה, על גדות נהר חידקל כ-65 ק"מ מגבולה עם סוריה ועיראק.
הסכר הוקם כחלק של פרויקט פרויקט דרום-מזרח אנטוליה במסגרתו מתוכנן להקים כ-20 סכרים על נהרי חידקל ופרת.
בניית הסכר החלה בשנת 2006. לאור בעיות סביבתיות קשות, צורך בפינוי תושבי האזור רבים והצפת שטחים נרחבים, גופים מאירופה עזבו את הפרויקט והוא מומן מתקציב המדינה.
במהלך חפירות הצלה באזור התגלה בין היתר אתר ארכאולוגי בונצ'וקלו טרלה.
במהלך הפרויקט באזור נבנו 52 ק"מ כבישים, גשר זמני באורך 110 מ' וגשר קבוע באורך 250 מ'.
גובה הסכר היא 135 מטר.
כל העבודות היו מתוכננות להסתיים בשנת 2015, אך הפרויקט לא עמד ביעד.
מילוי מאגר מים שמתוכנן לכלול 10 מיליארד מטר מעוקב של מים החל בשנת 2019 ויחידות לייצור חשמל החלו לפעול במהלך שנת 2020. בסך הכל בתחנת כוח הותקנו שש יחידות ייצור חשמל בהספק של 200 מגוו"ט כ"א.
זה הופך את תחנת כוח זו לאחת הגדולות בטורקיה.
בעקבות הפעלת הסכר החלו בעיות בסכר מוסול שבעיראק וממשלת עיראק פנתה לטורקים בדרישה להפסיק את בנייה אך ללא הצלחה.
סכר אל-מוג'יב ממוקם בוואדי מוג'יב שהוא נחל ארנון, בין הערים מידבא וכרכ, במחוז מידבא בירדן.
הסכר הושלם בשנת 2004, לאחר שש שנות בנייה.
כביש 35 הירדני, שהוא חלק מדרך המלך ההיסטורית, עובר מעל הסכר.
מאגר המים שנוצר בעקבות הסכר מתמלא גם על ידי מים מותפלים המוזרמים מבארות מליחות לאורך ים המלח.
המאגר מכיל 35 מיליון מטר מעוקב של מים ומספק, בעיקר, מים לעמאן, הנמצאת כ-100 ק"מ צפונית.
הסכר והמאגר עוזרים להקל על משבר המים בממלכה.
סכר איירון גייט הוא סכר עפר על הנהר קלאמת בצפון מדינת קליפורניה בארצות הברית המשמש לייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
הסכר שהחל לפעול ב-1964 שוכן בסמוך ליישוב הקטן הורנברוק.
הסכר חוסם את הנהר קלאמת תוך יצירת מאגר אגם איירון גייט (Iron Gate Lake Reservoir).
זהו התחתון ביותר מבין סדרת הסכרים לייצור חשמל על הנהר, במסגרת , המופעל על ידי חברת החשמל הפסיפית (PacifiCorp).
הוא גם מהווה את המחסום הראשון בפני נדידת אלתית בקלאמת.
מדגרת הדגים של איירון גייט הוצבה ממש אחרי הסכר, ואלתית וסטילהד משוחררים חזרה לנהר.
מאגר איירון גייט הוא אגם מלאכותי על הנהר קלאמת במחוז מחוז סיסקיו, קליפורניה, ליד גבול אורגון של ארצות הברית.
האגם חסום על ידי סכר איירון גייט, המופעל על ידי חברת החשמל הפסיפית.
מאגר איירון גייט הוא בסיס לכמה פעילויות נופש.
יש כמה אתרי מחנאות בצד המערבי של המאגר.
חלק מאתרי המחנאות כגון מירור קוב (Mirror Cove) וג'וניפר פוינט (Juniper Point) פתוחים ממאי עד אוקטובר.
אחרים כמו קמפ קריק (Camp Creek) פתוחים כל השנה.
כל אתרי המחנאות הם ללא תשלום.
לכל אתר יש נקודת השקה לאגם, המאפשרת שיט בסירות ובקיאקים ושחייה במאגר.
המאגר מכיל אוקונוס צהוב (Perca flavescens), טרוטה, בס גדול-לוע, שפמנון וטרוטת עין-הקשת, מה שהופך אותו למקום דיג פופולרי.
בשנת 2020 פרסמה המדינה אזהרת סכנה מפני פריחת אצות כחולות ירוקות (כחוליות) מזיקה.
פריחות אלו רעילות לבני אדם ולבעלי חיים ולכן פורסמו הודעות שמזהירות מפני שחייה במאגר ואכילת כל דג מהמאגר.
היו דיווחים בעבר, אך מאז לא נמסרו אזהרות.
הגידול בפריחת אצות אלו התרחש ככל הנראה עקב מפלס מים נמוך יותר ועליית טמפרטורות המים.
בויל הם שניים מארבעה סכרים בנהר קלאמת שיפורקו במסגרת חוק השיקום הכלכלי של הקלאמת (Klamath Economic Restoration Act).
החל מפברואר 2016, מדינות אורגון וקליפורניה, בעלי הסכרים, הרגולטורים הפדרליים וגורמים נוספים הגיעו להסכמה לפרק את כל ארבעת הסכרים עד שנת 2020, כפוף לאישור ועדת הסדרת האנרגיה הפדרלית (FERC).
החל מאוקטובר 2020, המשא ומתן נתקע.
ב-26 באוגוסט 2022 פרסם ה-FERC את ההצהרה הסופית על ההשפעה הסביבתית (Environmental Impact Statement, בראשי תיבות EIS) על פירוק הסכר שבה אישר את פירוק הסכרים.
הסכר צפוי להיות מפורק במועד שטרם נקבע בשנים 2023-2024.
ההחלטה היא הצלחה של התנועה לפירוק הסכרים על הנהר קלאמת (Un-Dam the Klamath) הפועלת במשך כ-20 שנה.
התנועה טוענת שיש להסיר את הסכרים מכיוון שהם יוצרים פריחת אצות רעילה, מקטינים מאוד את כמות דגי האלתית בנהר, גורמים למחלות בדגים, מאיימים על אורח החיים של שבטים הילידים, מגבירים את הסיכונים הבריאותיים של בני השבטים ופוגעים בתעשיית הדיג בחוף המערבי.
שבעה מיני דגים מאוימים על ידי הסכרים.
נטען גם שהסרת הסכרים מועילה כלכלית.
בויל הוא סכר הידרואלקטרי במחוז קלאמת בדרום מדינת אורגון בארצות הברית.
הוא סוכר את הנהר קלאמת בחלקו העליון, מדרום (במורד הזרם) ליישוב קנו, וכ-20 קילומטרים צפונית לגבול קליפורניה.
במקור הסכר נבנה בשם "ביג בנד" (Big Bend, "העיקול הגדול").
שמם של מתחם הסכר ותחנת הכוח שונה כדי לכבד את ג'ון סי.
בויל (1899–1979), סגן הנשיא, המנהל כללי והמהנדס הראשי הוותיק של "חברת החשמל של קליפורניה ואורגון" (California Oregon Power Company, בראשי תיבות COPCO), חברת חשמל בבעלות פרטית ששירתה את דרום אורגון וחלקים מצפון קליפורניה, ונרכשה אחר כך על ידי חברת החשמל הפסיפית.
בויל היה אחראי על התכנון של כמעט כל .
סכר ההטיה בויל כולל מספר קטעים (סכר סוללה, סכר כבידה מבטון, צינורות כניסה ומברץ) המתחברים ליצירת ראש סכר באורך כולל של 217 מטרים בגובה של 21 מטרים.
החלק של מברץ הבטון מכיל שלושה שערים ויוצר את .
האתר כולל גם מסכי דגים, סולם דגים ומבנים נלווים.
הסכר מייצר חשמל בזמני שיא הצריכה, כלומר לפעמים הוא מייצר חשמל ומחזיר מים לנהר; בפעמים אחרות רק כמות קטנה של מים מוחזרת לנהר.
זה גורם לאפקט "טבעת האמבטיה" במורד הזרם מהטורבינות של תחנת הכוח.
בויל הוא אחד מארבעה סכרים בנהר קלאמת שיפורקו במסגרת חוק השיקום הכלכלי של הקלאמת (Klamath Economic Restoration Act).
הסכר צפוי להיות מפורק מתישהו ב-2023 או 2024.
ההחלטה היא הצלחה של התנועה לפירוק הסכרים על הנהר קלאמת (Un-Dam the Klamath) הפועלת כבר 20 שנה.
התנועה טוענת שיש להסיר את הסכרים מכיוון שהם יוצרים פריחת אצות רעילה, מקטינים מאוד את כמות דגי האלתית בנהר, גורמים למחלות בדגים, מאיימים על אורח החיים של השבטים הילידים, מגבירים את הסיכונים הבריאותיים של בני השבטים ופוגעים בתעשיית הדיג בחוף המערבי.
סכר אינגה הגדול , הוא סכר וסדרה של שבע תחנות כוח הידרואלקטריות שהוקמו באתר של מפלי אינגה , שעל נהר הקונגו והיובל שלו הנהר בונדי, ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו .
אם בניית הפרויקט תושלם כמתוכנן, הפרויקט יפיק 40–70 GW ויהיה פרויקט תחנות הכוח הגדול בעולם.
הפרויקט נמצא על הנהר קונגו, כ-150 קילומטרים, במעלה הזרם מהמקום בו הנהר נשפך לאוקיינוס האטלנטי.
בערך 225 קילומטרים, דרומית מערבית לקינשאסה, הבירה והעיר הגדולה ביותר בקונגו.
במקום נמצאים מפלי אינגה ותחנות הכוח ההידרואלקטריות inga-1 הפעילה, בעלת כוח הפקה של 351 MW והתחנה ההדרואלקטרית inga-2 הפעילה בעלת כוח הפקה של 1,424 MW.
במרחק 40 קילומטרים ממפלי אינגה במעלה הזרם נמצאת העיר מאטדי והנמל הגדול במדינה.
פרויקט סכר אינגה הגדול, כלל בניית סכר מדרום לעמק הנהר בונדי בנקודת המפגש שלו עם הנהר קונגו.
הסטת הנהר קונגו לכיוון המפלים שבצפון העמק כדי שיוצר מאגר מים ענק.
הצפי היה שהצניחה האנכית של המים, נפחם ומהירות זרימת המים באתר יתמכו בשורה של 7 תחנות כוח הידרואלקטריות, שלכל אחת מהן כושר ייצור הנע בין 4 ל-8 GW ובסך הכול יכולת יצור של 40 GW עבור כול מתחם הפרויקט.
תחנת הכוח Inga III בהספק של 4.8 GW, תהיה תחנת הכוח הראשונה בסדרה שתוקם.
התכנון אפשר פיתוח ייחדני של תחנות הכוח השונות בסדרה וכן פיתוח הדרגתי של כל תחנה.
בנוסף, כל אחד משבעת תחנות הכוח יכול להיות בבעלות משקיעים שונים.
עלות הבנייה הכוללת של סכר אינגה הגדול תוכננה להגיע ל-80 מיליארד דולר.
הבנק העולמי, בנק ההשקעות האירופי והבנק לפיתוח אפריקאי , סיפקו את המימון למחקרי ההיתכנות וההשפעה הסביבתית.
בשנת 2016, הבנק העולמי ביטל את תמיכתו בפרויקט סכר אינגה הגדול Grand Inga.
הצפי היה שתחנות הכוח יפותחו כפרויקט שותפות פרטית ציבורית.
ביוני 2020 החליטה ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו להציג את הפרויקט לראשי המדינות השכנות והאזוריות, לבצוע חקר שוק ביבשת אפריקה לשיווק כוח החשמל שיופק מהפרויקט.
ממשלת קונגו גייסה את האיחוד האפריקאי ואת השותפות החדשה לפיתוח אפריקה למאמץ לבניית תחנות הכוח.
אנגולה תקנה 5 GW משכנתה הקרובה, דרום אפריקה הביעה נכונות לקנות 2.5 GW מתפוקת הסכר.
ניגריה הביעה נכונות לקנות 3 GW והמיכרות הקונגוליים במחוז קטנגה הביעו נכונות לקנות 1.3 GW.
חלק מהמבקרים מפקפקים בפרויקט בשל עלותו הגבוהה מאוד (המוערכת בין 80 ל-100 מיליארד דולר ) במדינה הידועה בשחיתות האנדמית שלה, לפיכך הפרויקט לא צפוי להועיל לאוכלוסייה.
בנוסף, אלפי דונמים של יער יהרסו, מה שיפגע מאוד במגוון הביולוגי המקומי ובמערכות האקולוגיות.
מנגד, המצדדים בפרויקט עונים, שהנזק הכרוך בפיתוח הפרויקט יהיה קטן מאוד מהיתרונות שחלק גדול מאפריקה שמדרום לסהרה יוכל להפיק ממנו .
סכר דֵז (בפרסית: سد دز; תעתיק עברי: סַד דֵּז) שנקרא לפני המהפכה האסלאמית: "סכר מוחמד רזא שאה פהלווי" (), הוא סכר קשת על נהר דז באיראן, פרובינציה ח'וזסתאן, והוא משמש לייצור אנרגיה הידרואלקטרית וכן לאגירת מים שמשמשים להשקיית שטחים חקלאיים.
הסכר נבנה על נהר דז, כ-40 קילומטרים צפונית לעיר דזפול, כ-23 צפונית מזרחית ל, כ-500 קילומטרים מערבית לאספהאן.
בניית הסכר יצרה אגם מלאכותי דֵרִיאָצֶ'ה סָד דֵז (בפרסית: دریاچه سد دز).
הסכר נבנה בין 1959 ל-1963 בתקופת שלטונו של מוחמד רזא פהלווי, השאה האחרון של איראן, על ידי קונסורציום איטלקי – Impregilo (כיום: Webuild SpA) והוא בבעלות רשות המים והחשמל של פרובינציה ח'וזסתאן (KWPA).
בתקופה השלב הראשון בתכנון הסכר, איראן הייתה מעצמת נפט ולא נזקקה לחשמל הידרואלקטרי.
הכוונה הראשונית הייתה לפקח ולשלוט על תנועת המים במרחב, מניעת שיטפונות ואספקת מים מבוקרת לחקלאים.
הרעיון לניצול הסכר לייצור חשמל נולד בעת המשא ומתן שערכה ממשלת איראן עם הבנק העולמי, לצורך קבלת מימון לפרויקט.
תוכניות הסכר הושלמו ב-1957, הבנייה החלה ב-1959. בשנת 1962 הופעלה הטורבינה הראשונה.
בשנת 1963 הושלמה בניית הסכר והופעלה הטורבינה השנייה.
שש הטורבינות הנוספות הותקנו והופעלו עד 1970.
בזמן בנייתו היה סכר דז פרויקט הפיתוח הגדול ביותר באיראן.
כשנבנה הסכר הוא יצר מאגר מים בגודל 3,340,000,000 מטר מעוקב.
אורך מאגר המים: כ-50 קילומטרים.
ליד הסכר הוקמה תחנת כוח בהספק של 520 מגה-וואט (כולל 8 טורבינות, מסוג , כל אחת בהספק של 65 מגה-וואט).
עלות הפרויקט הייתה כ-100 מיליון דולר, מתוכם 42 מיליון דולר הגיעו כהלוואה מהבנק העולמי.
גובה פסגת הסכר הוא 354 מטר מעל פני הים.
גובה יסוד הסכר הוא 151 מטר מעל פני הים.
אורך פסגת הסכר הוא 212 מטר.
עובי גוף הסכר בחלק העליון (רוחב למעלה) הוא 4.5 מטר.
עובי גוף הסכר בקצה (רוחב בקצה) 27.5 מטר.
גובה שסתומי ההשקיה הוא 222.7 מטר מגובה פני הים.
גובה השסתומים בגוף הסכר הוא 71 מטר.
כמות הבטון לבניית הסכר הוא 480,000 מ"ק.
כמות בטון לפעולות בנייה נלוות 125,000 מ"ק.
במהלך בניית סכר דז, נהרגו 41 איש: 28 פועלים איראנים ו-13 פועלים איטלקים.
מהתחנה ההידרו-אלקטרית יוצאים 3 קווי הולכת חשמל במתח 230 קילו וולט:
סכר דז-אנדימשק-אהוואז באורך של 159 ק"מ
שני קווים סכר דז-ח'ורמאבאד באורך של 158 ק"מ.
עם השנים, בשל מספר גורמים, פחתה קיבולת המאגר.
משקעי העפר שנכנסים לאגם יצרו דלתה, שהתקדמה עד לאמצע המאגר וכן נוצר משקע גבוה בתחתית ליד הסכר, עד שהוא מסכן את כל הפרויקט, מחשש שיחד עם המים ייכנס בוץ לטורבינות וישבית אותן.
סכר אָמִיר כַּבִּיר (בפרסית: سد امیرکبیر, תעתיק: סד אמיר כביר), הידוע גם בשם: סכר כָּרָג' (سد کرج), הוא סכר על בהרי אלבורז, בצפון איראן שיצר אגם עם קיבולת 202 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר משמש לייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
הסכר נקרא על שמו של אמיר כביר, מדינאי ויועץ בתקופת השושלת הקאג'ארית שפעל להובלת רפורמות במנהל המדינה ובמערכת הכלכלית והחברתית של ממלכת פרס.
הסכר נבנה על נהר כרג', בגובה 1,660 מטרים מעל פני הים, כ-20 קילומטרים בקוו אווירי, צפונית מזרחית מהעיר כרג', כ-40 קילומטרים, בקוו אווירי, צפונית מזרחית מהעיר טהרן.
סכר אמיר כביר נבנה כסכר רב תכליתי:
פיתוח חקלאי בכל אזור כרג'
האגם הוא בית גידול טבעי לדגי פורל
המחקר לקראת בניית הסכר החל כבר במחצית שנות ה-30 והוא נבנה בין השנים 1957–1961 על ידי חברת Morrison-Knudsen Co.
הסכר ממוקם באזור מועד לרעידות אדמה ולכן שולבו בתכנון אלמנטים מיוחדים, למניעת נזקים בעת רעידת אדמה.
הבניה חייבה את העתקת כמה כפרים לשטחים גבוהים יותר, כמו:
כפר שבצד המזרחי של האגם.
כיום הגישה היחידה לכפר היא רק באמצעות כלי שיט.
הסכר נבנה על ידי חברה צרפתית.
הסכר הוא מבנה בטון קשתי.
אורך ברום הסכר: 390 מטרים
גובה הסכר: 180 מטרים מהיסוד ו-163 מטרים מנהר כרג'
גובה תחתית המאגר: 1,545 מטרים מעל פני הים
גובה פני המים הרגילים: 1,610 מטרים מעל פני הים
זרימת מים שנתית ממוצעת: 472 מיליון מטרים מעוקבים
קיבולת כוללת של המאגר: 202 מיליון מטרים מעוקבים
מתחנת הכוח ההידרו-אלקטרית יוצא קו הולכת חשמל באורך כ-60 ק"מ עד טהראן.
סכר גִ'ינְפִּינג-1 (בסינית מפושטת: 锦屏一级水电站; בסינית מסורתית: 錦屏一級水電站) הוא סכר קשת שנבנה על בתחום במחוז סצ'ואן, סין.
הסכר בגובה 305 מטרים והוא הגבוה ביותר בעולם.
התכנון לרתימת כוח זרימת המים של נהר יאלונג לייצור אנרגיה, החל כבר בשנות ה-60 של המאה ה-20. הקטע שנבחר הוא עיקוף שעושה הנהר באורך כ-150 קילומטרים ובמהלכו חוברו שתי נקודות ויצרו ערוץ הטיה באורך 16 קילומטרים ובו ירידה בגובה של 310 מטרים, שיוצרת הזדמנות לייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
התכנון נעשה על ידי הגורמים האזוריים של סצ'ואן ושנגחאי יחד עם וביולי 1965, הוקם מטה מיוחד לצורך המשך התכנון והקמת הפרויקט.
בעיקול תוכננו שני פרויקטים: סכר ג'ינפינג-1 ו, בהספק משותף של 8,400 מגהוואט.
ב-12 בנובמבר 2005 החלה הבנייה וב-30 בנובמבר 2012 הסכר שנבנה החל למלא את ייעודו וליצור את מאגר המים.
חשמל משתי הטורבינות הראשונות הופק באוגוסט 2013. המחולל השישי והאחרון הוזמן ב-15 ביולי 2014. וכל העבודות הושלמו עד 2015.
שליטה על זרימת המים בערוץ הנהר למניעת שיטפונות הרסניים (הזרימה השנתית הממוצעת באתר הסכר היא 1200 מ"ק לשנייה).
סוג הסכר: סכר קשת כפולה.
רוחב רום הסכר: 16 מטרים.
נפח הסכר: 7.4 מיליון מטרים מעוקבים.
גודל המאגר: 7.7 מיליארד מטרים מעוקבים מים (מתוכם 4.9 מיליארד לאחסון פעיל או שמיש).
לצורך הפרויקט הועברו מבתיהם כ-7,500 תושבים.
טורבינות: תחנת כוח עם שש טורבינות.
תפוקת תחנת הכוח: 3,600 מגהוואט.
על פי דיווח בסין: תחנת הכוח ג'ינפינג-1 מוכרת בעולם כ"הקשה ביותר מבחינה טכנית, סביבת הבנייה המסוכנת ביותר, מתווה הבנייה הקשה ביותר וניהול הבנייה הקשה ביותר".
המים המוזרמים מתחנת הכוח ג'ינפיג 1 מופנים במורד הזרם ל, שם הוקמה תחנת כוח נוספת.
סכר גוֹתוָונְד העליון (בפרסית: سد گتوند بالا; תעתיק: סד גתונד) הוא סכר על נהר כארון, באיראן.
הסכר נקרא בקיצור: סכר גותוונד (سد گتوند).
הסכר נבנה על נהר כארון כ-11 קילומטרים מהעיירה גותוואנד, כ-67 קילומטרים מזרחית לעיר דזפול, כ-135 קילומטרים צפונית לעיר אהוואז, בפרובינציה חווזסתאן בדרום מערב איראן.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הגיעה לאיראן קבוצת מהנדסים אמריקאים ויחד עם חברה איראנית בדקו היתכנות של בניית סכר באגן כארון.
תוך כדי המחקר נתקלו המהנדסים בתופעה גאולוגית בסמוך לתוואי הכארון, מסת מלח גדולה מסוג "Gachsaran Formation".
המהנדסים המליצו להקים סכר מול מסה זו, כדי למנוע המלחה של מי הנהר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעו סקרים ומחקרים ראשוניים בנהר כארון ותוכניות ספציפיות עבור הסכר הוצגו בשנים 1967, 1975 ו-1982. לאחר בחירה סופית של המיקום, בוצע מחקר נוסף בשנת 1997 ובנייה מקדימה (כבישים, גשרים, הטיית הנהר) החלה באותה שנה.
בשנות ה-70 חזרו מהנדסים קנדיים על ההמלצה, להקים סכר מול גוש המלח, כדי למנוע המלחה של מי הנהר, אך ההמלצה לא בוצעה.
ההטיה הסתיימה באפריל 2003 והסכר הושלם ב-30 ביולי 2011 ובטקס סיום העבודות נכח נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
הטורבינות הותקנו במהלך 2012 והנשיא השתתף שוב בטקס חנוכת הסכר ב-22 באפריל 2013 (אם כי הפרויקט כולו הסתיים רק ב-2015).
יצירת אתרי נופש סביב מאגר המים.
סוג: סוללת עפר עם ליבת חרסית.
סכר מסוג זה הוא הגבוה ביותר באיראן.
קיבולת המאגר: 4.5 מיליארד מטרים מעוקבים.
סביב המאגר הוקמו כמה אתרי נופש וספורט.
טורבינות: 8 X 250 מגהוואט.
אספקת חשמל שנתית: 4,250 גיגה וואט.
הקמת הסכר הצריכה פינוי והעתקת מגורים של תושבי 41 כפרים שהוצפו.
התושבים קיבלו פיצוי דל שלא אפשר להם לקנות משקים חליפיים.
לאחר הקמת הסכר והמאגר הוברר שהופיעו כמה בעיות שמתכנני הסכר לא לקחו בחשבון, כמו:
המלחה של מי המאגר, עקב המצאות אדמת מלחה מתחת לסכר.
במאמץ למנוע מהמלח להתמוסס למים, כיסו המהנדסים האיראניים את אדמת המלח בשכבות חימר, אך הוא נשטף במהירות תוך כמה ימים ומיליוני טונות של מלח התמוססו לתוך נחל הכארון וגרמו להמלחת האפיק.
ההמלחה גרמה וגורמת למוֹת צמחים קיימים ואי קליטת חדשים.
מומחים באיראן מתייחסים לסכר זה כאל "פצצת זמן".
במורד הזרם של סכר גותואנד העליון הוקם סכר גותוונד התחתון שנבנה בין השנים 1975 ל-1977. ומימיו משמשים להשקיה.
סכר אדוריים הוא סכר לאגירת מי שיטפונות בנחל אדוריים.
מטרת הקמת הסכר הייתה לאגור מי שיטפונות שייתרחשו בחורפים בנחל אדוריים, וליצור מאגר מים שיעשיר את מי התהום באזור.
הסכר נבנה בשנת 1963 על ידי קרן קיימת לישראל, לרוחבו של נחל אדוריים.
בכל אירוע גשם משמעותי, המאגר מתמלא, ומי השיטפונות גולשים מעל הסכר, וממשיכים לזרום בנחל אדוריים, תוך יצירת מפלי מים.
מקור המים הוא מגשמים היורדים בהר חברון.
מי המאגר מוחדרים בחלחול לאקוויפר החוף, האקוויפר הפליסטוקני של מישור החוף הדרומי, דרך מערכת נחל אדוריים – נחל שקמה, אך משמשים גם להשקיית הגפנים באזור לכיש אמציה.
הסכר עשוי מבטון, ורוחבו כ-40 מטרים.
כלפי מערב הסכר יוצר רצף מדרגות בגובה אנכי של כ-10 מטרים, מה שיוצר בחורף גשום במיוחד, אשדות של ממש.
אל הסכר מוביל כביש אספלט צר ונוח.
הסכר ממוקם כ-4 ק"מ דרומית מערבית למושב אמציה.
סכר טוקורוי (Tucuruí) אשר על נהר הטוקנטינס נמצא בשטחה של מדינת פארה אשר בברזיל, ונבנה לשם הפקת חשמל הידרואלקטרי והפיכת הנהר לנוח להפלגה.
הסכר מהווה מחסום של ממש עבור בעלי חיים של מים מתוקים אשר נודדים באפיק הנהר לאתרי רבייה קבועים, והוא כולל גשר המאפשר מעבר הולכי רגל עליו.
בניית הסכר החלה ב-1976, ובניית השלב הראשון שלו הסתיימה ב-1984. בניית השלב השני של הסכר החלה ב-1998 והסתיימה בסוף אפריל 2007, אולם עבודות במקום עדיין נמשכות להסדרת נתיב תנועת האוניות.
סכר הובר הוא סכר קשת-כבידה מבטון מזוין שהוקם בקניון השחור של נהר קולורדו, בגבול שבין מדינות נבדה ואריזונה בארצות הברית.
הסכר נבנה בשנים 1931–1936, במהלך השפל הגדול, ונחנך ב־30 בספטמבר 1935 על ידי פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנשיא ה־32 של ארצות הברית.
בנייתו היא תוצאה של מאמץ כלכלי כביר בהשתתפות אלפי עובדים, שגבה גם את מותם של למעלה ממאה נפשות.
שמו המקורי משנת 1933 היה סכר בולדר, והוא שונה על ידי הקונגרס האמריקאי ב־30 באפריל 1947 באופן רשמי לסכר הובר, על־שם הרברט הובר, הנשיא ה־31 של ארצות הברית.
משנת 1900 לערך זוהו הקניון השחור של הקולורדו וקניון בולדר הסמוך כאתרים פוטנציאליים להקמת סכר שיביא לשליטה בהצפות שפקדו את האזור, באספקת מי השקיה ובהפקת כוח הידרואלקטרי.
הקונגרס האמריקאי אישר את הפרויקט בשנת 1928. ההצעה הזוכה לבניית הסכר הוגשה על ידי קונסורציום "שש חברות בע"מ" (.Six Companies, Inc), שהחל במלאכת הבנייה בתחילת 1931. מבנה כה גדול מבטון מזוין לא נבנה מעולם, וחלק מהטכניקות יושמו ללא הוכחה מוקדמת.
מזג האוויר הצחיח ומחסור במתקנים בסמוך לאתר, הוסיפו גם הם על הקשיים הרבים ממילא.
עם זאת, הקונסורציום מסר את הסכר לידי הממשלה הפדרלית ב־1 במרץ 1936, ובכך הקדים ביותר משנתיים את לוח הזמנים המתוכנן.
סכר הובר יצר את אגם מיד, מאגר המים הגדול ביותר בארצות הברית (בתכולתו המרבית).
הסכר ממוקם בסמוך ל בנבדה, עיירה שנבנתה במקור לעובדים בפרויקט הבנייה של הסכר, כ־48 ק"מ דרומית־מזרחית ללאס וגאס בנבדה.
הגנרטורים של הסכר מספקים חשמל למדינות נבדה, אריזונה וקליפורניה.
הסכר הוא גם מוקד תיירותי מרכזי, ומסיירים בו כמיליון איש מדי שנה.
כביש 93 העמוס בתנועה, עבר לאורך ראש הסכר עד אוקטובר 2010, אז נפתח כביש עוקף סכר הובר.
הסכר נפתח רשמית ב־7 בספטמבר 1936, ונחשב לאחד הפלאים ההנדסיים המודרניים של אמריקה ולשיא בבנייה הנדסית.
כאשר ארצות הברית החלה בפיתוח השטחים בדרום-מערבה, נהר הקולורדו נתפס כמקור פוטנציאלי למי השקיה.
ניסיון מוקדם להטות את הנהר למטרות השקיה התרחש בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19, כאשר ספסר הקרקעות, ויליאם ביטי (Beatty), בנה את תעלת אלאמו מעט צפונית לגבול מקסיקו.
התעלה נכנסה לתוך שטח מקסיקו לפני הגיעה לאזור השומם, שביטי כינה "עמק אימפריאל".
אף על פי שהמים בתעלה האימפריאלית אפשרו להרחיב את ההתיישבות בעמק, התעלה התבררה כיקרה לתפעול.
לאחר פריצה קטסטרופלית שגרמה לנהר הקולורדו למלא את ימת סלטון, חברת הרכבות, סאות'רן פסיפיק, הוציאה שלושה מיליון דולר בשנים 1906–1907 כדי לייצב את נתיב המים, סכום שקיוותה שיוחזר על ידי הממשלה הפדרלית.
ייצוב נתיב המים התברר כבלתי משתלם עקב סכסוכים מתמשכים עם בעלי קרקעות בצד המקסיקני של הגבול.
עם השיפור בטכנולוגיות לשינוע זרם חשמלי, עלה ערכו של נהר הקולורדו התחתון בשל הפוטנציאל שלו לייצור כוח הידרואלקטרי.
בשנת 1902, חברת החשמל של לוס אנג'לס סקרה את הנהר בשאיפה לבנות סכר בגובה 12 מטרים, שיכול להפיק 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט).
אולם המגבלה הטכנולוגית בתקופה זו איפשרה העברת חשמל למרחק של עד כ-130 קילומטרים, ובמרחק זה היו מעט לקוחות פוטנציאליים, רובם מכרות.
עקב חוסר כדאיות כלכלית בהקמה ותפעול סכר באזור, חברת החשמל של לוס אנג'לס אפשרה לזכויותיה בסביבת הנהר לפקוע, כולל הזכות בשטח בו הוקם בהמשך סכר הובר.
בשנים שלאחר מכן, זיהתה לשכת הטיוב של ארצות הברית, שהייתה מוכרת אז בשם "שירות הטיוב", גם היא את עמק נהר קולורדו התחתון כאתר פוטנציאלי להקמת סכר.
ראש השירות, ארתור פאוול דייוויס (Davis), הציע להשתמש בדינמיט, 32 ק"מ צפונית לאתר שבסופו קם הסכר, כדי למוטט את קירות קניון בולדר לתוך הנהר, מתוך מחשבה כי הנהר יסחוף את שברי הסלע הקטנים, וייבנה סכר המשלב את שברי סלע אלו.
בשנת 1922, לאחר ששקל אותה במשך מספר שנים, דחה לבסוף שירות הטיוב את ההצעה, תוך ציון ספקות לגבי הטכניקה הבלתי מוכחת ושאלות אם היא אכן תחסוך בהוצאות הפרויקט.
בשנת 1922 הציג שירות הטיוב דוח הקורא לפתח סכר על תוואי נהר הקולורדו, שישמש לבקרת הצפות וייצור חשמל.
הדוח נכתב בעיקרו על ידי דייוויס, והוא נקרא דוח פול-דייוויס, על שם שר הפנים, אלברט פול.
דוח פול-דייוויס פירט את השימוש בנהר הקולורדו כאינטרס פדרלי, כיוון שאגן הנהר כיסה מספר מדינות, והנהר בסופו של דבר עובר גם בשטח מקסיקו.
שירות הטיוב אף חקר את הקניון השחור ומצא אותו אידיאלי; ניתן להניח מסילת רכבת מלאס וגאס לאתר הסכר.
למרות ההמלצה לשינוי, פרויקט הסכר כונה "פרויקט קניון בולדר".
אי-הבהירות לגבי הדין בעניין הקצאת מים בין המדינות ומיעוט ההנחיות בנושא מבית המשפט העליון הביאו את תומכי הסכר לחשוש מתביעות אינסופיות.
דלף קרפנטר, עורך דין מקולורדו, הציע ששבע המדינות שיש להם שטחים בתוך אגן הנהר (קליפורניה, נבאדה, אריזונה, יוטה, ניו מקסיקו, קולורדו וויומינג) יחתמו על הסכם בין-מדינתי, באישור הקונגרס.
הסכמים מסוג זה הם חוקתיים, על פי פרק 1 לחוקת ארצות הברית, אך לא היה תקדים להסכם בו שותפות יותר משתי מדינות.
ב-1922 נפגשו נציגי שבע מדינות עם מזכיר המסחר של ארצות הברית, הרברט הובר.
השיחות הראשוניות לא הניבו תוצאות, אך הפסיקה של בית המשפט העליון בתיק "ויומינג נגד קולורדו", המערערת על הטענות של המדינות במעלה הזרם, החלו הצדדים לחתור להסכם ביתר שאת.
כתוצאה מכך, נחתם ב-24 בנובמבר 1922 "הסכם נהר הקולורדו" לו היו שותפים נציגים משבע המדינות, אך אישורו הסופי של ההסכם היה טעון את הסכמת הקונגרס ואשרורו על ידי המדינות.
הצעות חקיקה לאישור בניית הסכר הוצגו שוב ושוב על ידי שני רפובליקנים מקליפורניה, חבר בית הנבחרים פיל סווינג והסנאטור היירם ג'ונסון, אך נציגים מאזורים אחרים בארצות הברית התייחסו לפרויקט כיקר מידי ומועיל בעיקר לקליפורניה.
השיטפון במיסיסיפי ב-1927 גרם לחברי קונגרס וסנאטורים מהמערב התיכון והדרום להיות אוהדים יותר כלפי פרויקט הסכר.
ב-12 במרץ 1928, כשל סכר סנט פרנסיס , שנבנה על ידי העיר לוס אנג'לס, וגרם לשיטפון הרסני בו נהרגו כ-600 איש.
מכיוון שסכר סנט פרנסיס היה מסוג קשת-כבידה, בדומה לסוג הסכר שתוכנן בקניון השחור, טענו מתנגדיו שלא ניתן להבטיח את בטיחותו של סכר הקניון השחור לכשייבנה.
הקונגרס מינה מועצת מהנדסים לבחון מחדש את התוכניות לסכר המוצע.
מועצת מהנדסי "נהר הקולורדו" מצאה כי הפרויקט בר-ביצוע, אך הזהירה שאם הסכר ייכשל, כל האוכלוסייה וההתיישבות במורד הנהר תושמד, והנהר עלול לשנות את מסלולו ולהישפך לימת סלטון.
המועצה הזהירה: "כדי להימנע מאפשרויות כאלה, יש לבנות את הסכר המוצע לפי עקרונות תכנון שמרניים ואולי אף שמרניים באופן קיצוני".
ב-21 בדצמבר 1928, חתם הנשיא קלווין קולידג' על הצעת החוק המאשרת את הסכר.
חוק פרויקט קניון בולדר הקצה 165 מיליון דולר עבור הפרויקט, שכלל גם את סכר אימפריאל במורד הנהר והתעלה הכול-אמריקנית, חלופה לתעלה של ביטי, שתבנה בצד האמריקני של הגבול בלבד.
החוק גם איפשר להסכם בין המדינות להיכנס לתוקף כשלפחות שש מתוך שבע המדינות יסכימו לו.
ההסכם נכנס לתוקף ב-6 במרץ 1929 עם אשרורו על ידי יוטה (אריזונה לא אשררה את ההסכם עד 1944).
עוד בטרם אישר הקונגרס את פרויקט קניון בולדר, לשכת הטיוב בחנה באיזה סוג של סכר יש להשתמש.
בסופו של דבר החליטו גורמים רשמיים על סכר קשת-כבידה מבטון מזוין, בפיקוחו של מהנדס התכנון הראשי של לשכת הטיוב, ג'ון ל.
הסכר המונוליתי יהיה עבה בתחתיתו ודק בחלקו העליון, ויציג פנים קמורות לכיוון המים שמעל הסכר.
הקשת המעוקלת של הסכר תעביר את כוח המים אל הגדות, ובמקרה זה אל קירות הסלע של הקניון.
הסכר בצורת טריז יהיה בעובי 200 מטרים בתחתיתו ויצטמצם ל-14 מטרים בחלקו העליון, כשהוא משאיר מספיק מקום לסלילת כביש על גביו המחבר בין נבדה לאריזונה.
ב-10 בינואר 1931 פרסם שירות הטיוב את מסמכי המכרז לרשות חברות קבלניות, תמורת חמישה דולרים לעותק.
לפי מסמכי המכרז הממשל יספק את חומרי הבניה והקבלן שיזכה יכין את האתר ויעמיד את כוח האדם הדרוש לבניית הסכר.
הסכר תואר במכרז לפרטי פרטים באורך כולל של 100 עמודי טקסט ו-76 שרטוטים.
עם הגשת ההצעה למכרז כל קבלן שישתתף יעמיד ערבות של 2 מיליון דולר (שתוחזר לו אם לא זכה).
הקבלן הזוכה ירשום ערבות ביצוע של 5 מיליון דולר, ויהיו לו שבע שנים להשלים את בניית הסכר.
עיכובים בלוחות הזמנים יגררו אחריהן קנסות.
האחים ווטיס , בעלי חברת הבנייה של יוטה , רצו להשתתף במכרז ולהגיש את הצעתם להקמת הפרויקט אך חסר להם הכסף לערבות הביצוע.
חסרו להם המשאבים המספקים, אפילו בשילוב עם שותפיהם הוותיקים, מוריסון-קנודסן, שהעסיקו את בונה הסכרים המוביל במדינה, פרנק קרואו.
לבסוף, הם נגשו למכרז באמצעות מיזם משותף שיצרו עם חברת פסיפיק ברידג' מפורטלנד, אורגון, הנרי ג'יי קייזר ושות' וחברת בכטל מסן פרנסיסקו, חברת מקדונלד וקהאן בע"מ מלוס אנג'לס וחברת J.F.
שותפות זו נקראה "שש חברות בע"מ", כאשר השותפות הנרי קייזר ובכטל נחשבו לחברה אחת.
במכרז התקבלו שלוש הצעות בנות תוקף.
הצעת "שש חברות בע"מ" על סך 48,890,955 דולר הייתה הנמוכה ביותר שהתקבלה, בטווח של 24,000 דולר מהערכת הממשלה החסויה של עלות בניית הסכר, וחמישה מיליון דולר פחות מההצעה הנמוכה הבאה.
העיר לאס וגאס הפעילה לחצים כבדים על מנת שמטה בניית הסכר יהיה בשטחה, וסגרה את הספיק איזי הרבים שפעלו בה עם הגעתו של מקבל ההחלטות, שר הפנים ריי ליימן וילבור, לעיר.
במקום זאת, הודיע וילבור בתחילת 1930 כי תיבנה עיר מתוכננת במדבר, ליד אתר הסכר.
עיירה זו נודעה בשם בולדר סיטי, נבאדה.
בספטמבר 1930 החלה בניית קו רכבת המחבר את לאס וגאס ואתר הסכר.
זמן קצר לאחר שהסכר אושר, החלו לנהור אל דרום נבאדה מספר הולך וגדל של מובטלים.
לאס וגאס, עיר קטנה של כ-5,000 תושבים דאז, נגדשה לפי הערכות ב-10,000 עד 20,000 מובטלים שהגיעו אליה.
ליד אתר הבניה של הסכר הוקם מחנה עובדים ממשלתי עבור מודדים ואנשי צוות נוספים לעבודות ההכנה.
אתר זה הוקף במהרה במחנות מבקשי עבודה.
מחנה אחד, הידוע בשם מקיברסוויל (McKeeversville), היה ביתם של גברים (יחד עם משפחותיהם) שקיוו לקבל עבודה בפרויקט.
מחנה אחר, במישורים שלאורך נהר הקולורדו, נקרא רשמית ויליאמסוויל (Williamsville), אך היה ידוע בקרב תושביו כ"רגטאון" (Ragtown).
כחלק מהחוזה, הקונסורציום נדרש לבנות את בולדר סיטי כדי לשכן את העובדים המיועדים לעבוד בפרויקט.
לפי לוח הזמנים המקורי, בניית בולדר סיטי הייתה אמורה להתחיל בטרם תחילת העבודות על הסכר, אך הנשיא הובר הורה להקדים את העבודה על הסכר מאוקטובר למרץ 1931. הקונסורציום בנה צריפים דו-קומתיים (bunkhouses), המחוברים לקיר הקניון, כדי לשכן 480 גברים - מחנה שנודע בשם ריבר קאמפ (River Camp).
עובדים עם משפחות נדרשו למצוא בעצמם מקום לינה עד השלמת בניית בולדר סיטי, רבות ממשפחות אלו גרו ב"רגטאון".
נוסף על הקשיים הללו, מזג אוויר הקיצי ששרר באזור אתר הבנייה של סכר הובר היה חם באופן קיצוני.
דוגמה לכך הוא קיץ 1931, שהיה לוהט במיוחד, ושיא הטמפרטורות שנמדדו בשעות היום עמד על 48.8 מעלות צלזיוס.
16 פועלים ותושבי גדת הנהר מתו מתשישות חום בין 25 ביוני ל-26 ביולי 1931.
ארגון פועלי התעשייה של העולם, שהשפעתו ועוצמתו החלו לדעוך בעשור שקדם לבניית הסכר, קיווה לנצל את אי-שביעות הרצון של עובדי "שש חברות בע"מ" ולאחד אותם.
לשם כך, שלח הארגון אחד עשר מפעיליו, אשר כמה מהם נעצרו על ידי משטרת לאס וגאס.
ב-7 באוגוסט 1931 קיצץ הקונסורציום בשכרם של כל עובדי המנהרות.
אף על פי שהעובדים שלחו את פעילי הארגון כלעומת שבאו ולא רצו להשתייך אליו, הם הקימו ועד שייצג אותם מול הקונסורציום.
הוועד ערך רשימת דרישות עוד באותו ערב והגיש אותן לפרנק קרואו כבר למחרת בבוקר.
העובדים קיוו שקרואו, המפקח הכללי בפרויקט, יגלה אהדה לדרישותיהם.
אולם הוא העניק ראיון נוקב לעיתון ותיאר את העובדים כ"ממורמרים" (malcontents).
בבוקר 9 באוגוסט 1931, נפגש קרואו עם הוועד ואמר להם שההנהלה מסרבת לדרישותיהם, מפסיקה את כל העבודה ומפטרת את כל כוח העבודה, למעט כמה עובדי משרד ונגרים.
העובדים נדרשו לפנות את המקום עד 17:00 באותו יום.
עקב חששות מפני עימות אלים, רוב העובדים לקחו את המשכורות שלהם ועזבו ללאס וגאס כדי להמתין להתפתחויות.
יומיים לאחר מכן, העובדים שנותרו שוכנעו על ידי רשויות החוק לפנות את המקום.
ב-13 באוגוסט החלה החברה לשכור ולהעסיק את העובדים שוב, ויומיים לאחר מכן חזר האתר לפעילות.
אף שדרישות העובדים לא נענו, החברה הבטיחה שלא יהיו הפחתות שכר נוספות.
תנאי המחיה החלו להשתפר כאשר התושבים הראשונים עברו לגור בעיר בולדר בסוף 1931.
ביולי 1935 התרחשה תקרית שנייה, כשמנהל הפרויקט מטעם "שש חברות בע"מ" שינה את זמני העבודה, כך שהפסקת ארוחת הצהריים תהיה על חשבון זמנם של העובדים.
תגובת העובדים לא איחרה לבוא והם החלו בשביתה ובניית הסכר הופסקה.
קרואו ביטל את ההוראה בנוגע לארוחת הצהריים, והעובדים, שהרגישו מחוזקים, החמירו את דרישותיהם וביקשו העלאה של דולר אחד ליום.
החברה הסכימה לבקש מהממשלה הפדרלית לממן את העלאת השכר הזו, אך הכסף לא הגיע מוושינגטון.
בינתיים השביתה הסתיימה ופעילות הבנייה שבה על כנה.
לפני שניתן היה לגשת למלאכת בניית הסכר, היה צורך בהסטת נהר הקולורדו מאתר הבנייה.
כדי להשיג זאת, נחפרו דרך קירות הקניון ארבע מנהרות הסטה בקוטר של 17 מטרים, שתיים בצד של נבאדה ושתיים בצד של אריזונה.
אורכן הכולל של 4 המנהרות היה 5 קילומטרים.
החוזה חייב את השלמת בניית המנהרות הללו עד 1 באוקטובר 1933, וכל עיכוב יגרור אחריו קנס של 3,000 דולר ליום.
כדי לעמוד בתאריך היעד החוזי, היה על "שש חברות בע"מ" להשלים בפועל את העבודה עד תחילת שנת 1933, שכן רק בסוף הסתיו והחורף מפלס המים בנהר היה נמוך מספיק כדי להטותו בבטחה.
במאי 1931 החלו עבודות כריית 4 המנהרות מהחלק התחתון של מנהרות נבאדה.
זמן קצר לאחר מכן, החלו העבודות על שתי מנהרות דומות בקיר הקניון של אריזונה.
במרץ 1932 החלו העבודות על ציפוי המנהרות בבטון.
העבודה כללה מיקום טפסות ניידות מפלדה והבאת בטון לתוך המנהרות בעזרת עגורני שער שנעו על מסילות, ופועלים שעמדו במקביל למסילות שימשו להנחת ויציקת הבטון בתוך הטפסות.
תחילה נשפך הבטון בבסיס ואט אט התקדמו ביציקות כלפי מעלה עד השלמת חתך המנהרה.
לבסוף נוצקו התקרות באמצעות אקדחים פנאומטיים.
עובי שכבת הבטון הוא 1 מטר, כך שקוטר המהנרה קטן מ-17 ל-15 מטרים.
ב-13 בנובמבר 1932 פוצץ סכר מגן ארעי שהגן על המנהרות בצד של אריזונה.
בו בזמן, שורה של משאיות הטילו במהירות כמויות עצומות של סלע ופסולת לתוך הנהר, מגשר שהוקם כמאה מטר מפתח המנהרות במורד הנהר.
עשרות טונות של סלעים ואדמה הושלכו לתוך הזרם כל דקה במשך כ-15 שעות, עד שבשעות הערב החלה הפסולת להיערם מעל פני המים ולחסום את הנתיב הטבעי של הנהר, שמימיו החלו לזרום לתוך שתי המנהרות.
המנהרות בצד של נבאדה נבנו על מנת להוות בטוחה לעונת ההצפות באזור.
לאחר השלמת סכר הובר, נאטמו שתי מנהרות ההטיה החיצוניות באמצע ובפתחי הכניסה שלהן, באמצעות "פקקי" בטון גדולים.
חצאי המנהרות במורד הזרם, בקטעים שבין פקקי הבטון האמצעיים ליציאות, הם כעת גופי המים העיקריים של שפיכת המים העודפים.
מנהרות ההטיה הפנימיות היו סתומות בכשליש מאורכן.
כיום עוברים בהן צינורות פלדה המחברים את מגדלי היניקה לתחנת הכוח.
ביציאות של המנהרות הפנימיות מותקנים שערים הניתנים לסגירה כדי לנקז ולייבש את המנהרות לצורך תחזוקה.
עבודות עפר, פינוי סלעים והזרקת דייס
כדי להגן על אתר הבנייה ממי נהר הקולורדו וכדי להקל על פעולת הסטת הנהר, נבנו שני סכרי עצירה.
אף על פי שהנהר טרם הוסט, העבודות על סכר העצירה העליון החלו בספטמבר 1932. הסכרים נועדו להגן מפני האפשרות של הצפת אתר הבנייה, שבו עשויים להיות כאלפיים עובדים, ומפרטי הבנייה שלהם פורטו במסמכי המכרז בפירוט רב כמעט כמו הסכר עצמו.
הסכר העליון תוכנן ונבנה לגובה של 29 מטרים ועובי בסיסו היה 230 מטרים (עבה יותר מסכר הובר עצמו).
הוא הכיל 500,000 מטרים מעוקבים של חומרים שונים.
כאשר סכרי העצירה הוקמו ואתר הבנייה נוקז ויובש ממים, החלה החפירה ליסודות הסכר.
כדי שיסודות הסכר יונחו על סלע מוצק, היה צורך בהסרת והוצאת קרקעות סחף לא-יציבות שהצטברו וחומרים משוחררים אחרים באפיק הנחל, עד הגעה לשכבות סלע יציבות.
עבודות החפירה ליסודות הסתיימו ביוני 1933 לאחר הוצאת כ-1,100,000 מטר מעוקב של קרקע.
מכיוון שהסכר שתוכנן הוא מסוג קשת-כבידה, הקירות הצדדיים של הקניון ישאו את כוחו של לחץ המים שנוצר מהאגם ופועל על הסכר.
לכן, גם הקירות הצדדיים של הקניון נחפרו כדי להגיע לשכבת סלע לא סדוקה ובתולית, שכן סלע בלוי עשוי לספק דרכים לחלחול המים דרכו.
אתי החפירה נקנו וסופקו מחברת Marion Power Shovel.
האנשים שביצעו את הסרת שכבות הסלע הללו נקראו "מדרגים גבוהים" ("high scalers").
בעודם תלויים מראש הקניון עם חבלים, בין שמיים לארץ, ירדו ה"מדרגים גבוהים" במורד קירות הקניון והסירו את הסלע הרופף עם פטישי אוויר ודינמיט.
שברי סלע שנפלו היו סיבת המוות השכיחה ביותר באתר הסכר, ובזמן עבודת ה"מדרגים גבוהים" השתפר היבט בטיחות העובדים כל העת.
באחת התקריות, מפקח ממשלתי איבד את אחיזתו בקו הבטיחות (נקרא גם קו חיים) והחל לצנוח במדרון לקראת מוות כמעט ודאי; הוא ניצל לאחר שאחד המדרגים הצליח לתפוס ולאחוז בו בעודו באוויר ולמשוך אותו חזרה אל המדרון.
אתר הבנייה הפך כבר אז לאבן שואבת לתיירים.
ה"מדרגים גבוהים" היו האטרקציה המרכזית.
הם זכו לתשומת לב תקשורתית רבה, ועובד אחד כונה "המטוטלת האנושית" בזכות העובדה שהעביר עמיתים לעבודה (ובפעמים אחרות גם דינמיט) ברחבי הקניון.
כדי להגן על ראשם מפני שברי סלע נופלים בזמן העבודה, היו ה"מדרגים גבוהים" טובלים את כובעי הבד שלהם בזפת.
חבישת מגן ראש מאולתר שכזה הוכיחה עצמה לא פעם כאמצעי למניעת נזק לגולגולת.
עקב כך, "שש חברות בע"מ" הזמינו אלפי "כובעים קשיחים" ועודדו מאוד את חבישתם.
הסלע המנוקה לשכבת הבסיס חוזק בדייס (גראוט) כדי ליצור שכבה חזקה ואטומה למים.
למעשה, נקדחו חורים בקירות ובבסיס הקניון, לעומק של עד 46 מטר לתוך הסלע.
קידוחים אלו נתקלו לא אחת בחללים וסדקים בתוך שכבת הסלע.
וכך מולאו בדייס גם החללים והסדקים הפנימיים.
כל זאת על מנת לייצב ולחזק את הסלע, וכדי למנוע ממים לחלחל לתוכו ולהגביל את התרוממות הסלע (על ידי לחץ כלפי מעלה מחלחול מים מתחת לסכר) שעליו נוצקו יסודות הסכר.
העובדים פעלו תחת מגבלות זמן חמורות עקב תחילת עבודות יציקת הבטון, וכאשר נתקלו במעיינות חמים או בחללים גדולים (קרסטים) מכדי למלא אותם בקלות, הם המשיכו הלאה מבלי לפתור את הבעיה.
בסך הכל 58 מתוך 393 הקידוחים מולאו באופן חלקי.
לאחר השלמת הסכר ובזמן שאגם מיד החל להתמלא, התגלו מספר רב של דליפות משמעותיות לתוך הסכר.
שירות הטיוב החל בבדיקה וגילה שעבודות הדיוס לא נעשו בצורה שלמה והתבססו על תסקיר גאולוגי חלקי של הקניון.
חורים חדשים נקדחו מאזורי בדיקה שבתוך הסכר לסלע שמסביב.
השלמת עבודות הדייס ארכה 9 שנים (1938–1947) ובוצעה תחת מעטה סודיות יחסי.
יציקת הבטון הראשונה התבצעה ב-6 ביוני 1933, והקדימה ב-18 חודשים את לוחות הזמנים שתוכננו לפרויקט.
מכיוון שבטון מתחמם בזמן היקשרותו הכימית ומתכווץ בעת התקררותו, גדל הפוטנציאל והחשש באלמנטי בטון רבי-נפח, לקירור והתכווצות בצורה לא אחידה ויצירת מאמצים פנימיים בתוך החומר עוד בטרם הפעלת העומסים (לחץ מי נהר הקולורדו) שהוא תוכנן לעמוד בהם.
מהנדסי לשכת הטיוב חישבו שאם הסכר ייבנה ביציקה רציפה אחת, ייקח לבטון 125 שנים להתקרר, והלחצים הפנימיים והחיצוניים שיתקבלו יגרמו לסכר להיסדק ולהתפורר.
במקום זאת, סומנה הקרקע שעליה יבנה הסכר במלבנים, ונוצקו בתוכם סגמנטי בטון קטנים יחסית כאלמנטי עמודים.
שטחם של הגדולים מביניהם היה 15 מטרים מרובעים וגובהם עד 1.5 מטרים.
בתוך כל אלמנט סודר סט צינורות פלדה בקוטר 25 מ"מ על מנת להזרים דרכם מי נהר קרירים בזמן יציקת הבטון ולאחר מכן להזרים מי קרח ממפעל קירור.
כאשר אלמנט בודד הפסיק להתכווץ, מולאו צינורות הפלדה בדייס.
בנוסף, לאחר פירוק הטפסות, שימש הדייס גם למילוי המרווחים שבין אלמנטי הבטון, שהיו מחורצים כדי להגביר את חוזק המפרקים במבנה הסכר.
הבטון נוצק בדודי פלדה גדולים בקוטר של כ-2 מטרים ובגובה 2.1 מטרים.
קרואו זכה בשני פטנטים על עיצובם.
דודים אלו, ששקלו 18.1 טון כשהם מלאים, מולאו בשני מפעלי בטון שהוקמו בצד של נבאדה, ונשלחו לאתר בקרוניות מיוחדות שנעו על גבי מסילה.
לאחר מכן, הדודים נתלו בכבלים אוויריים, ששימשו להעברת הדוד לאלמנט עמוד ספציפי.
מכיוון שדירוג האגרגטים הנדרש בבטון היה שונה בהתאם למיקום האלמנט הנוצק בסכר (מחצץ בגודל אפונה ועד אבנים בקוטר 230 מ"מ), היה חיוני לתמרן את הדוד לאלמנט עמוד המתאים.
כאשר החלק התחתון של הדוד נפתח, תוך שהוא מוציא 6.1 מטר מעוקב של בטון, צוות עובדים עיבד אותו לצורתו הסופית בתוך הטפסות.
אף על פי שקיימים מיתוסים לפיהם בני אדם נכלאו ביציקות והם קבורים בבטון הסכר עד היום, כל דוד הגדיל את גובה הבטון בטפסות ב-25 מ"מ בלבד, ומהנדסי "שש חברות בע"מ" לא היו מתירים פגם שנגרם על ידי נוכחות של גוף אנושי ביציקות הבטון.
בסך הכל נוצקו במבנה הסכר כ-2,480,000 מטר מעוקב של בטון, לפני הפסקת היציקה האחרונה ב-29 במאי 1935. בנוסף, נוצקו עוד כ-850,000 מ"ק בטון בתחנת הכוח ובעבודות נוספות.
יותר מ-937 ק"מ של צינורות קירור הוצבו בתוך הבטון.
ובסך הכל, יש די בטון בסכר כדי לסלול כביש מהיר דו מסלולי מסן פרנסיסקו לניו יורק.
בשנת 1995, הוצאו גלילי בטון ממבנה הסכר לבדיקה.
נמצא במבחני לחיצה וכפיפה כי "הבטון של סכר הובר המשיך להתחזק לאט" והסכר מורכב ובנוי מ"בטון עמיד בעל חוזק לחיצה העולה על הטווח המצוי (לפי תקן) בבטון טיפוסי".