tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שהתחזו לפעילי המועצה, ומטרתם הייתה לוודא את בחירתו של מועמד פרו-סובייטי לתפקיד המזכיר הכללי.
התעלמות מסבלם של הנוצרים במזרח אירופה
על פי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית, נוצרים פרוטסטנטים ואורתודוקסים ממזרח אירופה שסבלו בתקופת השלטון הסובייטי פנו למועצת הכנסיות העולמית בשנת 1983 וזו התעלמה מפניותיהם.
מועצת הכנסיות העולמית נוקטת עמדה ביקורתית כלפי מדינת ישראל עקב שליטתה על שטחי יהודה ושומרון וחבל עזה וטוענת להפרת זכויות האדם של הפלסטינים בשטחים אלו.
בשנת 2002 בחסות המועצה הוקם ארגון EAPPI המשקיף ביישובים פלסטיניים כדי לפקח על יחסי הגומלין בין התושבים לצה"ל.
בשנת 2005 קראה המועצה להחרים חברות המרוויחות משליטת ישראל על שטחי יהודה ושומרון, בשנת 2009 קראה המועצה לחרם בינלאומי על מוצרים המיוצרים בהתנחלויות, ובשנת 2013 הצהיר המזכיר הכללי בכנס בקהיר: "אנחנו תומכים בפלסטינים.
המועצה תומכת בפלסטינים, כי הם צודקים."
המועצה הייתה מעורבת בהכנת המסמך "קאירוס פלסטין" בו נכתב: "הכיבוש הישראלי של האדמות הפלסטיניות הוא חטא נגד האל והאנושות כי הוא שולל מהפלסטינים את זכויות האדם הבסיסיות."
חברי המועצה דחו טענות על אנטישמיות, ולדבריהם "אנטישמיות היא חטא כלפי האל והאדם".
כמו כן המועצה מתנגדת לציונות נוצרית.
בדצמבר 2016 נחתה בישראל ד"ר איזבל פירי, תאולוגית ממלאווי המייצגת את מועצת הכנסיות העולמית, ומשרד הפנים מנע את כניסתה לישראל.
מועצת הכנסיות העולמית פרסמה הצהרה לפיה ישראל מבססת את החלטותיה על מקורות לא נכונים ולא אמינים, ופעילי הארגון הבהירו כי הוא כלל לא תומך בחרם על ישראל.
מועצת הירקות הייתה מועצת ייצור שאיגדה את מגדלי הירקות בישראל.
המועצה הוקמה בשנת 1958 ומוזגה לתוך מועצת הצמחים בשנת 2003.
דיונים על הקמת מועצת הירקות התקיימו כבר בשנת 1952 סביב הצעת חוק שהובאה לכנסת על ידי שר החקלאות.
ביוני 1954 עלו קריאות להחיש את הקמת המועצה בגלל עודפי ירקות בשוק שגרמו לירידת מחירים.
באוקטובר 1956 קיים משרד החקלאות דיונים עם נציגי ארגונים העוסקים בגידול ושיווק ירקות במטרה לסיים את חקיקת החוק באותה שנה.
משהליכי החקיקה לא הסתיימו, הוחלט להקים את המועצה עוד לפני חקיקת החוק וישיבה ראשונה של המועצה התקיימה ביוני 1957. חוק מועצת הירקות חוקק לבסוף בקיץ 1959.
המועצה פעלה לעידוד צריכת ירקות במבצעים שונים ובאריזת ירקות בשקים.
המועצה אוחדה בשנת 2003 עם מועצת הפירות, מועצת הפרחים והמועצה לשיווק פרי הדר להקמת מועצת הצמחים, והייתה לענף הירקות במועצה זו.
מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן הוא הפרלמנט של הרפובליקה של טטרסטן, המהווה הרשות המחוקקת העליונה ברפובליקה של טטרסטן.
מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן נבחרת לתקופה של חמש שנים ומורכבת ממאה צירים.
אזרח הפדרציה הרוסית שהגיע לגיל 21 יכול להיבחר כחבר מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן.
בראש המועצה עומד יו"ר מועצת המדינה של רפובליקת טטרסטן.
המושב הרביעי למועצה (2009–2014) נבחר על פי מחוזות הבחירה (50 איש) ורשימות מפלגתיות (50 איש).
אחוז החסימה בשנת 2009 הועלה ל-7% בעקבות שינויים בחוק הבחירות הפרלמנטריות הפדרליות.
תחום השיפוט של הפרלמנט כולל אימוץ ותיקון חוקה לרפובליקה של טטרסטן, תקנת חקיקה בנושאי כשירות הרפובליקה של טטרסטן ונושאי השיפוט המשותפים של הפדרציה הרוסית וסמכויות הרפובליקה של טטרסטן, הקמת המבנה הניהולי-טריטוריאלי של הרפובליקה והליך שינויה, תיאום פעילויות של גופי הרשויות המקומיות בטטרסטן, אישור תקציב ועוד.
הפרלמנט בוחר את בית המשפט החוקתי, מאשר את מועמדותו של ראש ממשלת הרפובליקה של טטרסטן, יו"ר וסגן יו"ר בית המשפט החוקתי של הרפובליקה של טטרסטן, בוחר את שופטי השלום של הרפובליקה של טטרסטן, הממונה על זכויות האדם ברפובליקה של טטרסטן ומאשר את המועמדות לתפקיד התובע של הרפובליקה.
בהתאם לסעיף 82 לחוקת טטרסטן, יו"ר מועצת המדינה של הרפובליקה של טטרסטן מארגן את כינוסיה, מארגן את עבודת מועצת המדינה, מייצג את מועצת המדינה מול גופים אחרים בעיקר ברשויות המקומיות, בגופים הפדרליים של רוסיה, פרלמנטים של מדינות אחרות, עמותות ציבוריות.
סמכויות אחרות הניתנות לו הן קבלה ודחיית חוקים ותקנות שנחקקו בפרלמנט.
מועצת החילוץ (באסטונית: Päästeamet) היא סוכנות ממשלתית תחת משרד הפנים של אסטוניה.
זהו הגוף העיקרי העוסק בהגנה אזרחית.
על המועצה מוטל לשמור על סביבה בטוחה באסטוניה, לצפות לאיומים סביבתיים ולסייע במקרה של תאונה.
משימתה היא למנוע תאונות, להציל חיים, רכוש וסביבה.
הארגון מספק מספר רב של שירותים, כולל מענה לשעת חירום, כיבוי אש, פינוי זיהום נפט, חבלה וסילוק פצצות, סילוק כימיקלים וקרינה, מבצעי חילוץ ימיים ועוד.
קודמי מועצת החילוץ האסטונית היו מינהל הכבאות שתחת משרד הפנים של ברית המועצות, ששמה הוחלף בשנת 1990 לוועדת הכיבוי במשרד הפנים וארגון להגנה אזרחית נפרד.
ב-10 בספטמבר 1991 ברפורמה שנערכה במטה ההגנה האזרחית הגוף הפך למועצת החילוץ הלאומית של הרפובליקה של אסטוניה.
הארגון הוקם רשמית ב-25 במאי 1992, עם חיסול מועצת שירותי הכבאות הממלכתית והעברת משאבים ומשימות לוועד ההצלה הארצי.
מהלך זה שילב פעולות הגנה אזרחית, כיבוי אש וחילוץ תחת תחום של ארגון אחד.
הקמת הארגון החדש נתמכה בחקיקה חדשה בנוסח חוק ההגנה האזרחית משנת 1992 וחוק ההצלה של הרפובליקה של אסטוניה בשנת 1994.
בשנת 2012 נערך ארגון מחדש.
מרכז ההתרעה שפעל בכפיפות לו הפך לסוכנות ממשלתית עצמאית הכפופה למשרד הפנים ומרכזי הצלה אזוריים אוחדו תחת ניהולה המאוחד של מועצת החילוץ האסטונית.
מועצת החילוץ האסטונית מנוהלת על ידי מנכ"ל, הנתמך על ידי סגן המנכ"ל.
סגן המנכ"ל מסייע בהובלת המחלקות השונות במועצת החילוץ, במחלקות הפיתוח, התכנון, ומתאם את יישום פעילויות מרכזי החילוץ.
מחלקות אלה כוללות: מחלקת ניהול חירום, מחלקת עבודות חילוץ, סילוק פצצות, מחלקת מניעה, מחלקת פיקוח על הבטיחות, מחלקה מנהלית, מחלקת משאבי אנוש, מחלקת פיתוח, מחלקה משפטית, מחלקת כספים, מחלקת תקשורת ומוזיאון הכבאות האסטוני.
המנכ"ל מפקח על עבודות מרכזי החילוץ, כשישנם ארבעה מרכזי חילוץ: צפון, דרום, מזרח ומערב.
במרכזי החילוץ יש לשכות שונות הכוללות את לשכת המניעה, לשכת פיקוח הבטיחות ומשרד היערכות.
מרכזי החילוץ מנהלים גם את התחום האזורי, המורכב מחטיבות חילוץ וקבוצות המתנה, הממתינות להפעלת בשעת חירום.
ישנם 72 חטיבות הצלה לאומיות, 119 חטיבות חילוץ מתנדבות וארבע חוליות תגובה לשעת חירום.
מועצת הכנסים של מדעי המתמטיקה היא ארגון גג של תשע עשרה אגודות מקצועיות במדעי המתמטיקה בארצות הברית שאחת מהמטרות העיקריות של כל אחת מהן היא הגדלת והפצת הידע באחד או יותר ממדעי המתמטיקה.
המועצה והאגודות החברות בה מוכרות על ידי האיחוד המתמטי הבינלאומי (IMU) כחברות המתמטיות הלאומיות עבור מדינתן.
מטרת המועצה לקדם הבנה ושיתוף פעולה בין ארגונים לאומיים אלה כך שהם עובדים יחד ותומכים זה בזה במאמציהם לקדם מחקר, לשפר את החינוך ולהרחיב את היישומיים במתמטיקה.
מדיניות המועצה עוסקת במגוון תחומים, כגון
לספק פורום לדיון בסוגיות הנוגעות לכל קהילת מדעי המתמטיקה.
מתן מוקד לפעולות שיתופיות ולתמיכה הדדית בין האגודות החברות.
לארגן ולמקד פונקציות חדשות לקהילת מדעי המתמטיקה.
לשמש ארגון שאליו יכולים הממשלה, התעשייה, דיסציפלינות אחרות וקרנות פרטיות לפנות למנהיגות והשתתפות של מדעי המתמטיקה ולייעוץ..
לשמש נקודת ייצוג למדעי המתמטיקה בפני סוכנויות ממשלתיות, אגודות מקצועיות אחרות וקרנות פרטיות.
להלן רשימת החברים נכון לשנת 2020:
אגודת בנימין באנקר (BBA) (1986)
איגוד מחנכי המורים למתמטיקה (AMTE) (1992)
איגוד מפקחי המדינה למתמטיקה (ASSM) (1960)
האגודה האמריקאית למתמטיקה של מכללות דו-שנתיות (AMATYC) (1974)
האגודה האמריקאית למתמטיקה (AMS) (1882)
האגודה האמריקאית לסטטיסטיקה (ASA) (1839)
האגודה ללוגיקה סמלית (ASL) (1936)
האגודה למתמטיקה יישומית ותעשייתית (SIAM) (1951)
האגודה לנשים במתמטיקה (AWM) (1971)
האיגוד האמריקאי למתמטיקה (MAA) (1915)
האיגוד הלאומי למתמטיקאים (NAM) (1920)
המוזיאון הלאומי למתמטיקה (MoMath) (2009)
המועצה הארצית למורי המתמטיקה (NCTM) (1920)
המועצה הארצית למפקחים על המתמטיקה (NCSM) (2007)
המכון לחקר ביצועים ומדעי הניהול (INFORMS) (1995)
המכון לסטטיסטיקה מתמטית (IMS) (1935)
TODOS: מתמטיקה לכולם (TODOS) (2003)
מועצת החמש מאות הייתה אחת משתי האספות המחוקקות הצרפתיות בימי הדירקטורט או ה"דיקרטוריון" לצד מועצת הזקנים.
הוא הוקם על ידי חוקת השנה השלישית שאומצה על ידי הריאקציה התרמידורית ב-22 באוגוסט 1795 ונכנסה לתוקף ב-23 בספטמבר 1795. מועצת החמש מאות ישבה החל מ-9 באוקטובר 1795 באולם המנז', במקום הנמצא כיום ברחוב ריבולי בפריז, ואחרי 21 בינואר 1796 עברה לארמון בורבון.
חוקת השנה השלישית כוננה שלטון פרלמנטרי דו-ביתי שכלל את:
מועצת החמש מאות – בית תחתון או אספה מחוקקת לקריאה ראשונה.
מועצת הזקנים – בית עליון, שבדק את הצעות החוק בקריאה שנייה.
אחרי הפיכת 18 בברימר ששמה קץ לדירקטורט, מועצת החמש מאות פוזרה על ידי בונפרטה.
חלק מסמכויותיו עבר לידי הטריבונט.
אף-על-פי שהטקסט שאב השראה מחוקת 1791, שהנהיגה הפרדה קפדנית של הרשויות, הרשות המבצעת יוצגה על ידי הדירקטוריון והייתה כפופה לרשות המחוקקת, המיוצגת על ידי הפרלמנט.
ב-4 בפלוריאל (23 באפריל 1795 הטילה הוועידה הלאומית על ועדה לערוך פרויקט לחוקה החדשה, לימים חוקת 5 פרוקטידור בשנה השלישית.
ב-10 – 13 באוגוסט 1792 האספה הלאומית המחוקקת ביטלה את המשטר המלוכני.
המלך המודח לואי השישה עשר נשלח לכלא.
ב-21 בספטמבר 1792 פינתה האספה הלאומית את מקומה לוועידה הלאומית.
ב-6 באפריל 1793 הוועידה הקימה את הוועד לשלום הציבור: הרשות המבצעת חמקה מפיקוח הרשות המחוקקת, מה שבישר את התחלת הטרור הגדול.
דיקטטורת שהושכנה על ידי הוועידה הסתיימה ב-9 בתרמידור בשנה השנייה למהפכה על ידי הדחתו של רובספייר.
הוועד לשלום הציבר שפעל כממשלה מהפכנית, פוזר על ידי אנשי תרמידור.
הושהתה החוקה המונטניארדית שנועדה להיכנס לתוקפה, אולם התרמידוריאנים שחששו מפני תגובת המועדון היעקוביני ודחו כל רעיון של דמוקרטיה ישירה, העדיפו חוקה חדשה .
אף-על-פי שהתוכן שלה קיבל השראה מחוקת 1791 שהפרידה בקפידה בין הרשויות, הרשות המבצעת המיוצגת על ידי הדירקטוריון הייתה כפופה לרשות המחוקקת המיוצגת על ידי הפרלמנט.
ב-23 באפריל 1795 או לפי לוח השנה המהפכני, 4 בפלוריאל בשנה השלישית, הטילה הוויעדה על ועדה חדשה את המשימה לערוך הצעה לחוקה חדשה.
בואסי ד'אנגלא הציג את העיקרון:"החמש מאות הם הדמיון של הרפובליקה, "הזקנים" הם שכלה".
לפי רעיון של סיאייס, לשיטה היו שני מקורות:
אחד היה חיקוי של מועצת אתונה העתיקה, הבולה, גם היא מועצת חמש מאות, שתפקודה ההרמוני היה ערב לדמוקרטיה היוונית.
כתגובה לשלטון הטרור המהפכני החוקה החדשה מ-1795 קבעה צמצום בזכויות ההצבעה לפי שיטת ה"בחירות הצנזיטריות".
הונהגה הצבעה עקיפה באמצעות "אלקטורים".
בעקבות העלאת סף המינימום בגובה המיסים ששולמו על ידי בעלי זכות ההצבעה, מספר המצביעים (רק זכרים) ירד משבעה לחמישה מיליון.
מצד שני, הזכות להיבחר הוגבלה לקבוצה עוד יותר קטנה של משלמי מיסים בסכום גבוה.
כל שנה התפטר שליש מסך הנציגים.
מקומותיהם התמילאו על ידי בחירות חדשות.
המועצה הורכבה איפוא מחמש מאות נציגים שנבחרו מקרב גברים בעלי סף הכנסה מסוים ("בחירות צנזיטריות"), מעל גיל 30 ושחיו לפחות עשר שנים בשטח המדינה.
בכל קנטון התכנסו ב"אספות ראשוניות" גברים מעל גיל 21, משלמי מס מעל סף מסוים (בעלי הכנסה מלפחות 150 ימי עבודה) או ששרתו שירות צבאי פעיל בצבא ושהתגוררו בצרפת לפחות שנה אחת על מנת לבחור ב"אלקטור גדול" (grand electeur) אחד למאתיים תושבים.
הבוחרים האלה הרכיבו בכל מחוז "אספת בוחרים" שבחרה את נציגי המחוז לגוף המחוקק.
שליש ממושבי מועצת החמש מאות הועמד לבחירות כל שנה.
הפרלמנט בהרכבו המלא כולל 755 מושבים – 500 נבחרים במועצת חמש המאות, 250 במועצת הזקנים (שכללה נבחרים מעל גיל 40 נשואים או אלמנים) ובנוסף 5 הדירקטורים.
מתוך ה-755, 711 ייצגו את צרפת המטרופוליטנית ושאר ה-44 באו מהמושבות.
שני בתי הפרלמנט שהיו שותפים בסמכות לחוקק חוקים.
על מועצת החמש מאות הוטלה המשימה להצביע עבור החוקים לפני שהועלו לאישור או דחייה על ידי מועצת הזקנים.
היא הציגה בפני מועצת הזקנים גם את רשימת המועמדים לחמשת מושבי הדיקרטוריון.
במטרה זו מועצת החמש מאות ערכה רשימה של 50 שמות והעבירה אותה להצבעה בפני מועצת הזקנים שבחרה בחמישה מתוכם.
הדירקטורים כמו ה"זקנים" היו גברים מעל גיל 40 ובסיום תפקידם לא יכלו להיבחר מחדש.
פרט לקיום הדירקטוריון דמתה שיטה הפרלמנטרית הזאת לשיטה הדו-ביתית הנוכחית בצרפת, שבה פועלים בית נבחרים או אספה לאומית וסנאט.
ב-5 בפרוקטידור השנה ג (22 באוגוסט 1795) אישרה הוועדה לאומית (הקונבנט הלאומי) את החוקה החדשה ואת "צו שני השלישים" ששמרה לחברי הוועדה הלאומית שני שלישים ממושבי שני הבתים, על מנת להבטיח את הבחירה מחדש שלחבריה, את הנצחת המוסדות השלטוניים ובעיקר למנוע את חזרת המלוכנים.
החוקה החדשה פיזרה את הוועד לשלום הציבור ואת הוועדות הפועלות והקימה דירקטוריון בן חמישה דירקטורים הכפופים לפרלמנט המורכב משני בתים: מועצת חמש המאות ומועצת הזקנים.
הצו ב-13 בפרוקטידור השנה ג (30 באוגוסט 1795 קבעה את תנאי זכות ההצבעה ואת הרכבת הגוף הפרלמנטרי הראשון.
ב-6 בספטמבר 1795 משאל-עם אישר את החוקה החדשה ואת צו שני השלישים שאושררו אחר כך על ידי צו הקונבנט ב-1 בוונדמיאר השנה ד (23 בספטמבר 1795).
הבחירות לפרלמנט של 1795 התקיימו בין 20–29 ונמיאר השנה ד (12–21 באוקטובר 1795) ובחרו רק ב-394 נבחרים חברי הקונבנט מתוך חמש מאות שהיו אמורים להיבחר – (כ"שני השלישים" מתוך 750 חברי שני הבתים יחדיו).
105 נוספים נבחרו על ידי עמיתיהם שהתכנסו ב"אספת הבחירות של צרפת".
ב-3 בברומר בשנה הרביעית (26 באוקטובר 1795) הוועדה הלאומית (הקונבנט) התכנסה בפעם האחרונה לפני סיום קיומה ואישרה חוק אחרון שלפיו על חברי מועצת החמש מאות ללבוש "גלימה ארוכה ולבנה, חגורה כחולה, מעיל בצבע אדום בוהק, הכול מצמר, כמו כן כובע קטיפה כחול".
ב-30 באוקטובר 1795 התכנסו לראשונה מועצת החמש מאות ומועצת הזקנים.
מועצת המאה (בקטלאנית: Consell de Cent, נהגה [kunˈsɛʎdə ˈsen], קונסל דה סנט) היה מוסד ממשלתי של ברצלונה.
הוא הוקם במאה ה-13 והתקיים עד המאה ה-18.
שמו נובע ממספר חבריו: מאה (בקטלאנית: cent; סנט).
בשנת 1249 יצר חיימה הראשון, מלך אראגון, את המבנה הבסיסי של הממשל המוניציפלי של ברצלונה: מועצה של 4 חברים, בסיוע 8 יועצים ואספת מנהיגים (probi homines; פרובי הומינס), כולם חברים במעמד הגבוה של סוחרים עשירים (mà major).
לאחר מספר התאמות ושינויים, עד שנת 1265, קיבל הארגון העירוני מבנה מבוסס יותר: הרשות העירונית נשענה על 3 יועצים שנבחרו על ידי מועצה של מאה אנשים.
בשנת 1335 התיר פדרו הרביעי, מלך אראגון, למועצת המאה להשתמש בסמל המלכותי של ארבעת הפסים (האדומים) .
החשיבות של מועצת המאה בהיסטוריה ובממשלת נסיכות קטלוניה נתמכת במקרים רבים.
לדוגמה, בשנת 1464 היא הכריזה על פטר החמישי של אראגון (הידוע כפטר השוטר מפורטוגל) כרוזן ברצלונה .
דוגמה נוספת היא הדחייה של מועצת המאה ב-10 בינואר 1401 לקרן מרטין ההומני , לבית הספר לרפואה כללית בברצלונה עם אותן זכויות יתר כמו אוניברסיטת מונטפלייה , כי הם חשו שהדבר פוגע בסמכות השיפוט המוניציפלית שלהם.
זה הוביל בסופו של דבר להקמת אוניברסיטת ברצלונה בשנת 1450.
בעשורים האחרונים של המאה ה-17 היא הייתה מיוצגת בוועידת שלושת הנבחרים (בקטלאנית: Conferència dels Tres Comuns).
מועצת המאה בוטלה על ידי פליפה החמישי עם צו Nueva Planta ועם כיבוש ברצלונה לאחר המצור על ברצלונה בשנת 1714. מאז אותו רגע, הממשלה החדשה של העיר נשלטה ישירות על ידי המלוכה.
רחוב ראשי בעיר ברצלונה, "רחוב מועצת המאה" בשפה הקטלאנית (Carrer del Consell de Cent), נקרא על שם מוסד זה.
לפני 1978 הוא היה ידוע בשם "רחוב מועצת המאה" בשפה הספרדית (Calle del Consejo de Ciento)).
מועצת הג'יהאד היא המפקדה העליונה של ארגון הטרור חזבאללה.
על המועצה, היושבת ברובע הדאחייה בביירות, בירת לבנון, מפקח המזכיר הכללי של חזבאללה.
מזכ"ל הארגון הנוכחי הוא נעים קאסם החל משנת 2024. בשנים 1992- 2024 היה חסן נסראללה מזכ"ל הארגון.
בשנת 1995 הורה נסראללה על הקמתה של המועצה.
המועצה כוללת את ההנהגה המדינית-הצבאית הבכירה ביותר של הארגון, היא אחראית על הפעילות הצבאית של הארגון ומקבילה למוצב הפיקוד העליון בצה"ל.
זהות חבריה, ברמת העיקרון, עלומה.
שותף בכיר לדיוני המועצה הוא מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, האחראי על הקשרים של איראן עם חזבאללה ועל השקעה בהתעצמות הארגון ועל העברת מודיעין, מימון ואמל"ח לידיו.
במהלך מלחמת לבנון השנייה, מפקד כוח קודס גנרל קאסם סולימאני היה שותף לדיוני המועצה ולניהול המלחמה נגד ישראל מהדאחייה.
עקב המשקל הרב של הזרוע הצבאית בארגון, יש למועצת הג'יהאד גם השפעה רבה על התנהלות חזבאללה בנדבכים אזרחיים ופרלמנטריים למיניהם.
תחת מזכ"ל חזבאללה מנוהלת מועצת השורא, שלה זרועות אזרחיות וצבאיות, בהן מועצת הג'יהאד.
בפועל, כל הזרועות של מועצת השורא כפופות למרות ולהחלטות מועצת הג'יהאד.
מכאן שמועצת הג'יהאד מהווה את מרכז העצבים ואת אבי העורקים במבנה הארגוני של חזבאללה.
עד חיסולו בשנת 2008, עימאד מורנייה היה איש המפתח במועצה.
תחת מועצת הג'יהאד פועלות גם יחידות נוספות במערך הצבאי שאינן עונות לקטגוריות הרשומות לעיל, בהן יחידת העילית כוח רדואן ויחידת תיק הגולן שאמונה על הפעילות המכוונת נגד ישראל מחבל הבשן בדרום סוריה.
בעקבות מתקפת הפתע של חמאס על ישראל הורתה מועצת הג'יהאד ב-8 באוקטובר 2023 על פתיחתו של עימות מוגבל נגד ישראל ובכך פתחה את זירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
ב-27 ביולי 2024 פגיעת הרקטה במג'דל שמס רצחה 12 ילדים, וסימנה את הקו האדום מבחינת ישראל.
ב-30 ביולי חיל האוויר הישראלי תקף את מושב מועצת הג'יהאד ברובע הדאחייה וחיסל את מנהיג הזרוע הצבאית וראש המערך האסטרטגי של הארגון, פואד שוכר, שכונה "רמטכ"ל חזבאללה".
מספר חברים במועצה נפגעו במהלך התפוצצות זימוניות חזבאללה, וב-20 בספטמבר חיל האוויר הישראלי חיסל גם את אבראהים עקיל ברובע הדאחייה.
בעקבות החיסול של עקיל, יחד עם צמרת כוח רדואן, מינה נסראללה את טלאל חמיה ועלי כרכי למלא את מקומם של עקיל ושוכר במועצה.
במבצע סדר חדש הרג צה"ל את חסן נסראללה ובכירים נוספים בחזבאללה, כולל עלי כרכי וקצין משמרות המהפכה עבאס נילפורושאן, שהיה משקיף במועצה, ששהו במפקדת הארגון ברובע הדחייה בביירות.
ב-29 באוקטובר באותה שנה מונה סגנו נעים קאסם לתפקיד מזכ"ל הארגון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חוסלו חברים נוספים במועצת הג'יהאד: נביל קאווק, ראש יחידת הביטחון המונע של הארגון (ב-28 בספטמבר 2024) וסוהייל חוסיין חוסייני, ראש מערך המטה של הארגון (ב-7 באוקטובר 2024).
מוחמד חיידר - ראש אגף המבצעים ורמטכ"ל בפועל של חזבאללה.
ופיק ספא - מפקד מנהלת הקישור והתיאום.
עלי דעמוש - יו"ר המועצה המבצעת.
ח'ודר יוסף נאדר - מפקד יחידת 900.
טלאל חמיה - מפקד יחידת 910.
מועצת הביטחון הפדרלית היא ועדת קבינט שרים קבוע של הממשלה הפדרלית האמון על קביעת מדיניות הביטחון הלאומי של גרמניה.
המועצה אחראית על ניסוח האסטרטגיה הביטחונית של המדינה, תוך שיתוף פעולה הדוק עם כלל גופי הממשלה הפדרלית.
קנצלר גרמניה הוא יושב ראש הוועדה.
מועצת הביטחון הפדרלית הוקמה בשנת 1955, בעקבות הצעה של השר הפדרלי למשימות מיוחדות דאז, פרנץ יוזף שטראוס.
המטרה הייתה להבטיח שביטחון המדינה לא יהיה תלוי רק בצבא, אלא יתבסס על שיתוף פעולה בין-משרדי רחב.
בשנת 1969 שונה שמה של המועצה ל"מועצת הביטחון הפדרלית".
קביעת כיוון אסטרטגי: מועצת הביטחון מגדירה את היעדים ארוכי הטווח של מדיניות הביטחון והחוץ הגרמנית ומתווה את הדרכים להשגתם.
תיאום בין-משרדי: הגוף אחראי על תיאום המדיניות הביטחונית בין משרדי הממשלה השונים, כגון משרדי החוץ, ההגנה והאוצר.
פירוק ובקרת נשק: מועצת הביטחון הפדרלית אחראית על אישוור ותיאום מדיניות ייצוא נשק וכן רכישת נשק ממדינות זרות.
סודיות: דיוני המועצה מתנהלים בסודיות, על מנת לאפשר דיון פתוח וגמיש בנושאים רגישים.
מועצת החשמנים הוא הגוף הכולל את כל החשמנים של הכנסייה הקתולית.
נכון ל-25 בספטמבר 2025, ישנם 247 חשמנים, מתוכם 128 זכאים להצביע באספה לבחירת אפיפיור חדש.
החשמנים, הממונים על ידי האפיפיור, מכהנים לכל החיים, אך אינם זכאים להשתתף באספת הקונקלווה אם הם מגיעים לגיל 80 לפני שמשרת האפיפיור מתפנה.
מאז הופעתה של מועצת החשמנים בימי הביניים המוקדמים, גודל הגוף הוגבל מבחינה היסטורית על ידי האפיפיורים, המועצות האקומניות שאושררו על ידי האפיפיור והמועצה עצמה.
המספר הכולל של החשמנים בין השנים 1099 ל-1986 היה כ-2,900, כמעט מחציתם התמנו לאחר 1655. מספר זה אינו כולל חשמנים ו לא מתועדים מהמאה ה-12 שמונו במהלך הפילוג המערבי על ידי אפיפיורים הנחשבים כיום לאנטי-אפיפיורים.
המילה קרדינל נגזרת מהמילה הלטינית cardō, שפירושה "ציר".
משרת הקרדינל כפי שהיא מוכרת כיום התפתחה במהלך האלף הראשון מהכמורה של רומא.
הפעם הראשונה שהמונח קרדינל מופיע ב-Liber Pontificalis היא בביוגרפיה של האפיפיור סטפנוס השלישי, כאשר בסינוד הרומי של 769, הוחלט שהאפיפיור הרומי ייבחר מבין הדיאקונים והכמרים החשמניים.
ב-845, דרשה מבישופים להקים קהילות חשמניות בערים ובמחוזות שלהם.
במקביל, האפיפיורים החלו להתייחס לכמרים החשמניים של רומא כדי שישמשו כנציגים בתוך רומא בטקסים, סינודים, מועצות וכדומה, כמו גם בשליחויות למדינות אחרות ובמועצות דיפלומטיות.
אלה שהוקצו לתפקידים האחרונים קיבלו את התארים Legatus a latere (קרדינל לגייט) ו-Missus Specialis (משימות מיוחדות).
במהלך כהונתו של סטפנוס החמישי (816-17), החלו להיווצר שלושת המעמדות של המועצה הקיימים כיום.
סטפנוס קבע שכל החשמנים-בישופים מחויבים לשיר את המיסה ברוטציה על המזבח הגבוה בבזיליקת פטרוס הקדוש, בכל יום ראשון.
המעמד הראשון שהתגבש היה הקרדינל-דיאקונים, צאצאים תאולוגיים ישירים של שבעת הדיאקונים המקוריים שהוסמכו במעשי השליחים, אחריהם החשמנים-הכוהנים, ולאחר מכן החשמנים-בישופים.
המועצה מילאה תפקיד אינטגרלי גם בקידום רפורמות שונות בתוך הכנסייה.
כבר בתקופת האפיפיור ליאו התשיעי (1050).
במאה ה-12 הכריזה שרק חשמנים יכולים לקבל על עצמם את תפקיד האפיפיור, דרישה שהתבטלה מאז.
ב-1130, תחת שלטונו של אינוקנטיוס השני, הורשו כל המעמדות החשמניים להשתתף בבחירות לאפיפיור.
עד לנקודה זו, רק חשמנים-בישופים מילאו תפקיד זה.
בין המאה ה-13 למאה ה-15, גודלה של מועצת החשמנים מעולם לא עלה על שלושים חברים, אם כי היו יותר משלושים קהילות ומחוזות דיאקונליים שהיו יכולים להיות בעלי תואר פוטנציאלי.
האפיפיור יוחנן ה-22 (1316-1334) הפך את הנורמה הזו לרשמית על ידי הגבלת המועצה לעשרים חברים.
במאה שלאחר מכן, הגדלת המועצה הפכה לשיטה עבור האפיפיור לגייס כספים לבנייה או למלחמה, לטפח בריתות אירופיות ולדלל את כוחה של המועצה כמשקל נגד רוחני ופוליטי לעליונות האפיפיור.
ה של הגבילה את גודל המועצה ל-20 חברים, וקבעה שלא ניתן למנות חשמנים חדשים עד שמניין חברי המועצה ירד ל-16. ב-1353 הכריז האפיפיור אינוקנטיוס השישי על ביטולה.
עד סוף המאה ה-14 פסק הנוהג למנות חשמנים איטלקים בלבד.
בין המאות ה-14 וה-17 התנהל מאבק על המועצה בין החשמנים לאפיפיורים המכהנים.
אף על פי שחלק מהאפיפיורים הגדילו את מספר החשמנים על מנת להבטיח לעצמם בעלי ברית במועצה, האפיפיור בנדיקטוס השנים עשר סירב לעשות זאת לעיתים קרובות, ומינה שישה חשמנים חדשים רק פעם אחת, ב-1338.
(1431-1437), שהועברה מאוחר יותר לפרארה ולאחר מכן לפירנצה, הגבילה את גודל המועצה ל-24 חברים, וכך גם .
הקונקלוות של 1484 (האפיפיור אינוקנטיוס השמיני) ו-1513 (האפיפיור לאו העשירי) הכילו הגבלה דומה.
כללה גם הגבלה על מינוי חשמנים חדשים.
(1512-1517), למרות הפיקוח המפורט שלה על חיי החשמנים, לא לקחה בחשבון את גודלה של המועצה.
ב-1517 הוסיף האפיפיור לאו העשירי עוד 31 חשמנים, מה שהביא את המספר הכולל של החברים ל-65, כך שיהיה לו רוב תומך במועצת החשמנים.
פאולוס הרביעי העלה את המספר הכולל ל-70. יורשו, האפיפיור פיוס הרביעי (1559-1565), העלה את המגבלה ל-76.
פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ביקש להציב הגבלה של 26 חברים והתלונן על גודלה ואיכותה של המועצה בפני נציגיו לוועידת טרנטו, כמה משתתפים צרפתים תמכו בהגבלה של 24, אך הוועידה לא קבעה הגבלה לגודל המועצה.
האפיפיור סיקסטוס החמישי (1585-1590), קבע ב-1586 את מספר החברים על 70, בחלוקה של 14 חשמנים-דיאקונים, 50 חשמנים-כמרים ושישה חשמנים-בישופים.
האפיפיורים כיבדו את המגבלה הזו עד שהאפיפיור יוחנן ה-23 הגדיל את מספר החשמנים כמה פעמים עד ל-88 בינואר 1961. האפיפיור פאולוס השישי המשיך במגמה הזו, והגיע ל-134 ב שלו באפריל 1969.
במאות ה-19 וה-20, מועצת החשמנים הפכה לבינלאומית.
גודלה הכולל של המועצה איבד את חשיבותו כאשר פאולוס השישי החליט לאפשר רק לחשמנים מתחת לגיל 80 להצביע באספה משנת 1971 ואילך.
פאולוס קבע את המספר המקסימלי של קרדינל אלקטורים (החשמנים הרשאים להשתתף בבחירת האפיפיור) מתחת לגיל 80, ל-120. הקונסיסטוריה שלו ב-1976 הביאה את מספר החשמנים האלקטורים ל-120.
יורשיו של פאולוס חרגו לפעמים מהמספר 120, מלבד האפיפיור יוחנן פאולוס הראשון.
האפיפיור יוחנן פאולוס השני חזר למקסימום של 120 ב-1996, אך מינוייו למועצה הביאו ליותר מ-120 אלקטורים חשמניים בארבע מתוך , עד לשיא של 135 בפברואר 2001 ושוב באוקטובר 2003.
שלוש מתוך של האפיפיור בנדיקטוס ה-16 הביאו למצב של יותר מ-120 אלקטורים חשמניים, הגבוה ביותר היה 125 ב-2012. האפיפיור פרנציסקוס חרג מהמגבלה בכל שלו, והגיע ל-140 אלקטורים בדצמבר 2024.
שינויים אחרים במועצה במהלך המאה ה-20 השפיעו עליה.
תקנון החוק הקאנוני משנת 1917 קבע כי מעתה ואילך רק מי שהיה כומר או בישוף יכול להיבחר כקרדינל, ובכך סגר באופן רשמי את התקופה ההיסטורית שבה חלק מהחשמנים יכלו להיות כמרים שקיבלו רק את ה הראשון ואת , או את של דיאקון ו ללא הסמכה נוספת לכמורה.
ב-1961, האפיפיור יוחנן ה-23 שמר לאפיפיור את הזכות להקצות כל חבר במועצה לאחד מהפרברים (שבע שטחי בישופות הסמוכות לרומא) ולדרגת בישוף קרדינל.
בעבר רק לכומר הקרדינל הבכיר ולדיאקון הקרדינל הבכיר הייתה הפריבילגיה לבקש מינוי כזה (jus optionis) כאשר התפנה מקום.
ב-1962 הוא קבע שכל החשמנים צריכים להיות בישופים, ובכך סיים את הזיהוי של מסדר החשמנים עם חשמנים שאינם בישופים.
הוא קידש בעצמו את שנים עשר החברים שלא היו בישופים במועצה.
בפברואר 1965 החליט האפיפיור פאולוס השישי כי פטריארך מזרחי שהפך לקרדינל לא יקבל עוד כנסייה ברומא, אלא ישמור על כסאו ויצטרף למסדר הבישופים החשמניים.
הוא גם דרש שהבישופים של הפרברים יבחרו אחד מביניהם כ וכסגנו, במקום לאפשר להם לבחור כל חבר במועצה.
ביוני 2018, האפיפיור פרנציסקוס הקל את הכללים המסדירים את דרגת הבישוף הקרדינלי כדי לפתוח את הדרגה הזו לכל מי שיבחר האפיפיור.
הוא גם שינה את הכללים לגבי הדיקן בדצמבר 2019, כך שהוא מכהן כעת לתקופה של חמש שנים, שאותה יכול האפיפיור לחדש.
התפטרות או הדחה של חברים היא תופעה נדירה יחסית.
במהלך המאה ה-20 הצטמצם אחוז החברים האיטלקיים במועצה, מיותר ממחצית החברים בתחילת המאה ועד כחמישית בלבד במאה ה-21.
תפקידה של המועצה הוא לייעץ לאפיפיור בענייני הכנסייה כאשר הוא מזמן אותם לקונסיסטוריה רגילה, מונח שנגזר ממועצת הכתר של הקיסר הרומי.
הוא משתתף בעצמו בפונקציות שונות כעניין של פרוטוקול, למשל, במהלך תהליך הקאנוניזציה.
המועצה מתכנסת גם עם מותו או התפטרותו של אפיפיור כקונקלווה כדי לבחור יורש, בהגבלה לחשמנים זכאים מתחת למגבלת הגיל של 80, שנקבעה לראשונה ב-1970 על ידי האפיפיור פאולוס השישי.
למועצה אין סמכות שלטונית מלבד בתקופת ה-Sede vacante (הכס הריק, התקופה בה אין עדיין אפיפיור ממונה).
גם אז סמכויותיה מוגבלות ביותר על ידי תנאי החוק הנוכחי, הקבוע ב (1996) וב.
מבחינה היסטורית, החשמנים היו אנשי הכמורה ששירתו את הקהילות של העיר רומא תחת הבישוף שלה, האפיפיור.
המועצה קיבלה חשיבות מיוחדת לאחר הכתרתו של היינריך הרביעי כמלך גרמניה וקיסר האימפריה הרומית הקדושה בגיל שש, לאחר מותו הבלתי צפוי של היינריך השלישי בשנת 1056. עד אז, הכס הקדוש ניהל לעיתים קרובות מאבק מר בין משפחות האצולה של רומא.
לרשויות חילוניות חיצוניות הייתה השפעה משמעותית על מי שימונה לאפיפיור, ולקיסר האימפריה הרומית הקדושה במיוחד היה כוח רב בשאלת המינוי.
זה היה משמעותי מכיוון שהמטרות וההשקפות של קיסר האימפריה הרומית הקדושה והכנסייה לא תמיד היו חופפות.
אנשי כנסייה שהיו מעורבים במה שנודע כ"רפורמה הגרגוריאנית" ניצלו את חולשתו של המלך החדש ובשנת 1059 שינו את בחירת האפיפיור כך שהיא תישאר בידי אנשי הכמורה של הכנסייה ברומא.
זה היה חלק ממאבק כוח גדול יותר, שנודע בשם מאבק האינווסטיטורה, כאשר הכנסייה והקיסר ניסו כל אחת להשיג שליטה רבה יותר על מינוי הבישופים, ובכך להשיג השפעה רבה יותר על הארצות והממשלות שאליהן מונו אותם בישופים.
המהפך שהוביל לבחירת האפיפיור החדש כעניין בלעדי של החשמנים, ייצג שינוי משמעותי במאזן הכוחות בעולם של ימי הביניים המוקדמים.
מתחילת המאה ה-12, מועצת החשמנים החלה להיפגש, כאשר הבישופים, הכמרים החשמנים והדיאקונים החשמניים הפסיקו לפעול כקבוצות נפרדות.
בכנסייה הקתולית, דיקן המועצה וסגן הדיקן הם הנשיא וסגן הנשיא של המועצה.
שניהם נבחרים על ידי ומתוך הבישופים החשמניים (חשמנים מהדרגה הגבוהה ביותר, כולל אלה המחזיקים ב), אך הבחירה דורשת אישור של האפיפיור.
מלבד נשיאות והאצלת סמכויות אדמיניסטרטיביות, אין להם סמכות על החשמנים, והם נחשבים ''.
מזכיר הקוריה הרומאית, , ו , הם בדרך כלל חשמנים, למעט יוצאים מן הכלל, בדרך כלל זמניים.
חוק היסוד של מדינת קריית הוותיקן דורש כי הממונים לגוף המחוקק של המדינה, , יהיו חשמנים.
על פי הכללים של האפיפיור פאולוס השישי משנת 1970, לחשמנים שהגיעו לגיל 80 לפני פתיחת הוועידה אין זכות הצבעה בבחירות לאפיפיור.
החוקה של האפיפיור יוחנן פאולוס השני מפברואר 1996 שינתה מעט את הכלל הזה, כך שחשמנים שהגיעו לגיל 80 לפני היום שבו הכס מתפנה לא יוכלו להצביע.
שינוי זה הוכנס כדי למנוע תמרונים מכוונים בקביעת מועד הכינוס כדי לכלול או להוציא חשמנים מסוימים על סמך גילם.
קובע את הכישורים הכלליים הנדרשים לאדם כדי להתמנות לכהונת בישוף באופן רחב למדי, ודורש ממנו להיות בעל אמונה ועם מוניטין טובים, מעל גיל שלושים וחמש, עם רף מסוים של השכלה וחמש שנות ניסיון ככומר.
למרות זאת, החשמנים בחרו בעקביות את הבישוף של רומא מבין חבריהם מאז מותו של האפיפיור אורבנוס השישי ב-1389, האחרון שאינו קרדינל שהפך לאפיפיור.
כללי הכינוס מפרטים את ההליכים שיש לנקוט אם הם בוחרים מישהו המתגורר מחוץ לותיקן או שעדיין אינו בישוף.
מתוך 117 החשמנים שהיו מתחת לגיל 80 בעת התפטרותו של האפיפיור בנדיקטוס ה-16, 115 השתתפו בוועידה במרץ 2013 שבחרה באפיפיור פרנציסקוס לרשת אותו.
השניים שלא השתתפו היו (מסיבות בריאותיות) ו (בעקבות האשמות על התנהגות מינית בלתי הולמת).
מועצת ההגנה של בריטניה היא הגוף העליון האחראי מבחינה פורמלית על ניהול ופיקוח הכוחות המזוינים של בריטניה.
המועצה נוסדה בשנת 1964 בעקבות רפורמות מבניות במערכת הביטחון הבריטית, והיא כפופה למזכיר ההגנה, המשמש כראש המועצה.
למועצת ההגנה יש מעמד משפטי ייחודי, שכן הכוחות המזוינים של בריטניה נחשבים ככפופים לכתר, ולא ישירות לממשלה.
לפיכך, המועצה מהווה את הגורם שבאמצעותו מוענקת הסמכות החוקית לגיוס חיילים, מינוי קצינים, הפעלת כוח ולניהול מבצעים צבאיים.
היא מקנה את המסגרת המשפטית להפעלת הצבא, אך אינה עוסקת ישירות בקבלת ההחלטות האסטרטגיות העליונות.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, מערכת הביטחון של בריטניה פעלה במבנה מפוצל, כאשר שלוש הזרועות העיקריות – הצי המלכותי, הצבא הבריטי וחיל האוויר המלכותי – נוהלו בנפרד באמצעות משרדי ממשלה ייעודיים: משרד הצי (Admiralty), משרד המלחמה (War Office) ומשרד האוויר (Air Ministry).
לכל אחד מהמשרדים הייתה סמכות מלאה על הזרוע שעליה הופקד, לרבות גיוס, תקצוב, ניהול כוח האדם וקביעת מדיניות צבאית.
המערכת המפוצלת הובילה לביקורת על חוסר תיאום, כפילויות ניהוליות, והתנגשות בין גופים, במיוחד לנוכח המורכבויות האסטרטגיות של תקופת המלחמה הקרה.
בעקבות שורת דו"חות פנימיים והמלצות של ועדות רפורמה, החליטה ממשלתו של הרולד וילסון לבצע איחוד ארגוני כולל.
בשנת 1964, בעקבות חקיקת חוק שירותי ההגנה (Defence (Transfer of Functions) Act 1964), בוטלו שלושת המשרדים הוותיקים, והוקם משרד ההגנה (Ministry of Defence) במתכונתו הנוכחית.
במסגרת זו הוקמה גם מועצת ההגנה של בריטניה, אשר קיבלה את הסמכות החוקית העליונה לפיקוח וניהול כלל הכוחות המזוינים.
המועצה איחדה את סמכויותיהם של הגופים הקודמים והפכה לגוף החוקי שבאמצעותו פועל הצבא הבריטי בשם הכתר.
המועצה מורכבת מבכירים אזרחיים וצבאיים במשרד ההגנה, בהם:
מזכיר ההגנה של בריטניה – עומד בראש המועצה ומקבל את הסמכות מהפרלמנט והכתר לנהל את ענייני הביטחון.
סגן השר ושרים נוספים האחראים על תחומים ייעודיים (לוגיסטיקה, רכש, חיילים משוחררים ועוד).
ראש מטה ההגנה (Chief of the Defence Staff) – הקצין הבכיר ביותר בצבא הבריטי.
ועדת ראשי המטות: ראש הצי, ראש הצבא, וראש חיל האוויר.
המנכ"ל (Permanent Secretary) של משרד ההגנה – הפקיד הבכיר ביותר בדרג האזרחי.
יועצים משפטיים, אנשי כספים, ואנשי תכנון אסטרטגי.
למרות שמועצת ההגנה היא הגוף החוקי העליון, בפועל היא כמעט ואינה מתכנסת, ואת הסמכויות שלה מעבירה לוועדות ולגופים יומיומיים שמבצעים את העבודה בפועל.
בין התפקידים העיקריים של המועצה:
אישור ההפעלה של הצבא בשם המדינה.
אחריות משפטית כוללת על כל הכוחות המזוינים.
מסגרת חוקית לגיוס, שחרור, חוקים פנימיים ומשמעת בצבא.
למרות שמועצת ההגנה מהווה את הגוף הפורמלי האחראי על הצבא, את ההכרעות הביטחוניות המרכזיות מקבל ראש ממשלת בריטניה.
ראש הממשלה, העומד בראש הרשות המבצעת, ממנה את מזכיר ההגנה, מוביל את מדיניות החוץ והביטחון של בריטניה, ומתוקף תפקידו גם עומד בראש המועצה לביטחון לאומי (National Security Council), שהוקמה בשנת 2010 כדי לתאם את תחומי הביטחון, המודיעין והביטחון הלאומי.
ראש הממשלה מקבל דיווחים קבועים מראשי מערכת הביטחון והמודיעין דרך ועדת המודיעין המשולבת, והוא המוסמך לאשר שימוש בכוח צבאי, פתיחת מבצעים או הפעלה של יכולות מיוחדות, כולל נשק גרעיני.
אף שמדובר בגוף הפורמלי העליון, המועצה אינה פועלת כפורום קבוע ומתכנסת לעיתים רחוקות בלבד.
בפועל, רבות מסמכויותיה מועברות לגופים ביצועיים:
ועדת שירותי ההגנה (Defence Board)- זהו הגוף שקובע את המדיניות היומיומית של משרד ההגנה – כולל תקציבים, ניהול כוח האדם וניהול לוגיסטי של הצבא.
ועדת ראשי המטות (Chiefs of Staff Committee)- פורום צבאי בכיר בו משתתפים שלושת ראשי הזרועות וראש מטה ההגנה.
הם דנים בשאלות צבאיות-אסטרטגיות ומכינים המלצות למזכיר ההגנה.
מועצת המדינה של הרפובליקה של קוריאה (בקוריאנית: 국무회의) היא הגוף הביצועי העליון והקבינט הלאומי של דרום קוריאה, והיא משמשת מסגרת רשמית לדיון במדיניות ממשלתית בתחומים בעלי חשיבות לאומית.
המועצה עוסקת, בהתאם לחוקת הרפובליקה, ב"מדיניות חשובה הנתונה לסמכות הרשות המבצעת".
מועצת המדינה כוללת את נשיא דרום קוריאה (המשמש יושב ראש המועצה), את ראש הממשלה, ואת שרי הממשלה.
המועצה אינה מהווה גוף עצמאי מבחינה מוסדית, אלא פועלת כחלק ממנגנון קבלת ההחלטות של הרשות המבצעת, ומשמשת כפורום מייעץ שמטרתו לייעל את ניהול המדיניות הממשלתית.
על אף חשיבותה הפורמלית של מועצת המדינה, מרבית ההשפעה המעשית בעיצוב המדיניות הממשלתית נתונה בידי המשרדים המבצעים – קרי, משרדי הממשלה – אשר מהווים את מרכיב הכוח המרכזי של הרשות המבצעת בדרום קוריאה.
דרום קוריאה פועלת על פי שיטת ממשל נשיאותית, שבמסגרתה משמש נשיא הרפובליקה כראש המדינה וכראש הרשות המבצעת.
הנשיא נושא באחריות הבלעדית לקביעת מדיניות המדינה ומבצע את תפקידיו המנהליים באמצעות הממשלה (הקבינט), המורכבת מ־15 עד 30 שרים ונשיאת על ידו.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא ונדרש לאישור של האספה הלאומית (הפרלמנט הקוריאני).
ראש הממשלה מהווה את עוזרו הבכיר של הנשיא ומופקד על הפיקוח על משרדי הממשלה, בכפוף להנחיות הנשיא.
בנוסף, הוא מוסמך לדון במדיניות לאומית חשובה ולהשתתף בדיוני האספה הלאומית.
חברי הממשלה ממונים על ידי הנשיא על פי המלצת ראש הממשלה.
הם זכאים להוביל ולפקח על משרדי המינהל שבתחום סמכותם, לדון בענייני מדינה מרכזיים, לייצג את הנשיא בפני גופים ציבוריים ולהביע את עמדותיהם בפני האספה הלאומית.
הם נושאים באחריות אישית וקולקטיבית כלפי הנשיא בלבד.
לצד משרדי הממשלה, עומדות לרשות הנשיא רשויות עצמאיות הכפופות לו ישירות, הממלאות תפקידים בתחומי מדיניות, פיקוח וביטחון לאומי:
לשכת ביקורת המדינה וחקירותיה (Board of Audit and Inspection) מופקדת על ביקורת כספית של משרדי ממשלה, רשויות מקומיות ותאגידים ממשלתיים.
היא מוסמכת לבדוק התנהלות בלתי תקינה של עובדי ציבור.
ממצאיה מדווחים לנשיא ולאספה הלאומית, אך היא כפופה לנשיא בלבד.
מינוי יושב הראש של הלשכה מחייב את אישור האספה הלאומית.
שירות הביון הלאומי (National Intelligence Service) מוסמך לאסוף מודיעין אסטרטגי ממקורות פנימיים וחיצוניים, לעקוב אחר פעילות תת-versive ופלילית בין־לאומית, ולתאם את פעולות המודיעין והביטחון של כלל משרדי הממשלה.
ועדת התקשורת של קוריאה (Korea Communications Commission) היא גוף מינהלי עצמאי האחראי על רגולציית שידורים ותקשורת, שמירת עצמאות התקשורת והגנה על זכויות המשתמשים.
הוועדה כוללת חמישה חברים קבועים ופועלת על בסיס הסכמה הדדית.
רוב הגופים והסוכנויות המרכזיות האלה פועלים או יושבים במתקנים הממשלתיים שבעיר סג'ונג, אשר ממלאת כיום את תפקיד מרכז השלטון האזרחי של הרפובליקה.
מועצת המומחים של ההנהגה (בפרסית: مجلس خبرگان رهبری) באיראן היא גוף פרלמנטרי הבוחר את המנהיג העליון ומפקח על פעולותיו.
חברי המועצה נבחרים ישירות על ידי המצביעים, לכהונה של שמונה שנים.
על פי החוקים הנוכחיים באיראן, על המועצה להיוועד לפחות ליומיים, פעמיים בשנה.
המועצה מעולם לא ביקרה את התנהלות המנהיג העליון בפומבי ומעולם לא הדיחה את המנהיג.
המשטר האיראני משתמש במועצה כדי להראות כי באיראן מתקיימת דמוקרטיה, שכן לציבור היכולת לבחור את הגוף המפקח על המנהיג העליון.
יו"ר המועצה הנוכחי הוא מוחמד עלי מווחדי כרמאני, שנבחר לתפקידו במאי 2024 והחליף את אחמד ג'נתי.
מועצת המומחים אחראית על פי חוקת איראן לפיקוח על המנהיג העליון, להדחתו ולבחירתו.
במקרה מותו, התפטרותו או הדחתו של המנהיג העליון, המועצה אחראית למינוי המנהיג העליון הבא מהר ככל הניתן.
בסמכות המועצה להדיח את המנהיג העליון במקרה בו הוא אינו מסוגל למלא את תפקידו בהתאם לחוקה, מאבד את אחת מהתכונות הנחוצות למנהיג או נודע כי לא הייתה לו אחת מתכונות אלו מלכתחילה.
מועצת המומחים מעולם לא עשתה שימוש בסמכות זו.
בעת בחירתו של מנהיג חדש, מועצת המומחים צריכה לבחור את המנהיג הבא מתוך קבוצת האנשים שעונים על דרישות האופי בחוקה.
על חברי המועצה לבחור את המועמד המלומד ביותר בפיקה או בנושאים חברתיים ופוליטיים, או זה הזוכה לפופולריות בקרב הציבור האיראני בשל אחת מהתכונות האחרות הנחוצות למנהיג.
במקרה בו אין הם מוצאים מועמד ראוי, על חברי המועצה לבחור אחד מחבריה לתפקיד המנהיג העליון.
המועצה צריכה להתכנס כל שישה חודשים לפחות.
פעולותיה של המועצה כוללות יצירת רשימה בה נמצאים שמותיהם של כל המועמדים הראויים במקרה של מותו או התפטרותו הפתאומית של המנהיג.
הוועדה האחראית על יצירת ותחזוק הרשימה מכונה "ועדת (סעיפים) 107/109".
"ועדה 111" היא המפקחת על התנהלות המנהיג העליון הנוכחי, והאחראית לוודא כי הוא עדיין עומד בכל התנאים המפורטים בחוקה.
חברי המועצה פונים לוועדה זו בנוגע לחששותיהם אודות תפקוד או כשירות המנהיג, בסמכות ועדת 111 לכנס את כל מועצת המומחים לדיון חירום בעקבות דבריו של חבר המועצה.
במקרה שוועדת 111 דוחה את בקשת אחד החברים לכינוס כלל המועצה, ביכולתו לדרוש הצבעה של חברי המועצה בנושא.
במקרה שמרבית חברי המועצה יסכימו עמו, תתכנס ישיבת חירום של כל 86 החברים שתדון במנהיג הנוכחי.
תוכני הפגישות ופרוטוקוליהן הן חסויות ולא ניתנות לאיש מחוץ למועצה, מלבד למנהיג העליון הנוכחי.
החוקה אינה מגדירה את הדרישות בהן צריכים לעמוד חברי המועצה, וכך הותירה למועצה עצמה את היכולת להגביל את מי שיכול להיבחר אליה.
המועצה העבירה חוקים שדורשים כי כל חברי המועצה יתמכו בפיקה (פסיקה הלכתית אסלאמית), ואישרה למועצת שומרי החוקה לסנן את המועמדים למועצת המומחים באמצעות מבחנים בעל פה או בכתב במשפט דתי.
הרפורמיסטים באיראן, שהחוק הזה פסל מרבים ממועמדיהם את היכולת להתמודד למועצת המומחים, מתנגדים לחוק זה.
בבחירות שנערכו ב-2006 למועצת המומחים, המתמודדים הרפורמיסטים כללו את ביטול החוקים הללו במצע הבחירות שלהם, כך שיתאפשר גם לאנשים שאינם קאדים להתמודד.
בבחירות האחרונות למשל, מרבית המועמדים (כל המועמדים החדשים וחלק מהחברים הקודמים במועצה) נאלצו לבצע מבחן בכתב במשפט אסלאמי ולאחר מכן סדרת ראיונות.
כיום, הגיל הממוצע של חברי המועצה הוא מעל 60 ולכן מתקיימות לעיתים קרובות יחסית בחירות אמצע, כדי להחליף את הנפטרים.
מועצת המומחים נבחרה וכונסה לראשונה ב־1983. מועצת המומחים הראשונה בחרה באייתוללה עט'מא חוסיין עלי מונתזרי כיורשו של ח'ומייני בתפקיד המנהיג העליון, בעקבות קרבתו הרבה לח'ומייני ותפקידו המכריע במהפכה האסלאמית של 1979. אולם בעקבות מכתב של ח'ומייני ב־1988 הוא הודח מתפקיד היורש.
לאחר מותו של ח'ומייני ב־3 ביוני 1989, המועצה התכנסה ובחרה בעלי ח'מנאי לתפקיד המנהיג העליון.
ברוב של שני שלישים נבחר ח'מנאי לתפקיד.
ב־28 ביולי 1989 בוצעה שורה מקיפה של תיקונים לחוקה שאפשרו לח'מנאי לתפוס את מקומו של ח'ומייני, למרות שלא היה בדרגה הדתית המתאימה.
כהונות המועצה אורכות שמונה שנים.
עד כה נערכו חמש מערכות בחירות; ב-1983, 1991, 1999, 2006, 2016 ו-2024. לאור תיקון לחוק הבחירות באיראן, שנועד להעלות את אחוזי ההצבעה הנמוכים בבחירות השונות ולחסוך עלויות, אוחדו מועדי הבחירות לנשיאות, לפרלמנט, למועצות המקומיות ולמועצת המומחים.
הבחירות למועצת המומחים התקיימו בכל איראן ב־15 בדצמבר 2006, והמועצה התכנסה לראשונה ב־19 בפברואר 2007. עלי משכיני נבחר מחדש ליו"ר המועצה.
ייחודן של הבחירות היה בניצחון רשימתו של הנשיא לשעבר, הפרגמטיסט עלי אכבר האשמי רפסנג'אני, על פני מועמדים שמרנים יותר המזוהים עם הנשיא מחמוד אחמדינז'אד.
רפסנג'אני עצמו זכה בכמעט פי שניים קולות מאשר "מורו הרוחני" של אחמדינז'אד, האייתוללה הקיצוני מוחמד תקי מסבאח יזדי.
בסך הכול נבחרו למועצה כ־65 מועמדים המקורבים לרפסנג'אני (כ־75 אחוזים מהמושבים).
אחוז ההצבעה, אף על פי שהיה רק 60 אחוזים, היה גבוה מאשר בבחירות הקודמות למועצה.
בבחירות פנימיות בתוך המועצה באוגוסט 2007 זכה רפסנג'אני לעמוד בראש הגוף, ועקף בבחירות את אחמד ג'נתי, השייך לפלג הקיצוני-דתי.
רפסנג'אני עמד בראש המועצה עד שנת 2011.
מוחמד עלי מוסאווי ג'זאירי חבר במועצה מהכינוס הראשון ונבחר גם בשנת 2024.
מועצת המים היא רשות במדינת ישראל הממונה על ידי הממשלה, שריד לתקופה בה האחריות על רשויות המים בישראל הייתה בידי שר החקלאות, ולא בידי שר התשתיות הלאומיות האנרגיה והמים, כמצב דהיום.
המועצה מונה 39-27 חברים המורכבים מנציגי הציבור, נציגי הממשלה ונציגי ההסתדרות הציונית העולמית.
נציגי הציבור המונים לפחות שני שלישים מחברי הוועדה, מתמנים תוך שימת לב להיקף הצריכה של המגזר אותו הם מייצגים.
חלוקה זו מעניקה משקל גדול לחקלאים.
יו"ר המועצה הוא שר התשתיות הלאומיות, וסגנו הוא יושב ראש הרשות הממשלתית למים ולביוב.
מועצת המים איננה פעילה בשנים האחרונות וקביעת מדיניות משק המים מופקדת בידי מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב.
בעבר היו למועצה סמכויות רבות על פי חוק, כיום תפקידיה הם בעיקר לשמש כגורם מייעץ.
בעבר הייתה מועצת המים אחראית על קביעת הכללים לחישוב מחירי המים.
כיום, קביעת מחיר המים מתבצעת על ידי מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב, תוך חלוקה למגזרים השונים:
תעריפי הרשויות המקומיות נקבעים על ידי מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב.
מחיר המים משתנה לפי אופי הצריכה (ביתית, תיירות, גינון וכדומה) ולפי הכמות הנצרכת.
המחיר המשולם בסופו של דבר לרשות המקומית מכיל גם את הוצאות התשתית של הרשות המקומית, ולכן הוא גבוה יותר.
בפועל משמשת הגבייה הנוספת את הרשות המקומית כמס נוסף על הארנונה.
תעריפי המגזר החקלאי נקבעים על ידי מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב.
החל משנת 1994 קיים מנגנון אוטומטי לעדכון מחירי המים בהתאם לאמור בהסכם המים.
מועצת הנאמנות של האומות המאוחדות היא אחת מששת הארגונים של ארגון האומות המאוחדות.
בראשיתה הוקמה המועצה כיורשת של חבר הלאומים ומשטר המנדטים שלו.
המועצה הוקמה כדי לטפל בשטחים שנותרו לאחר מלחמת העולם השנייה במצב כאוטי.
אזורים אלו, שנקרעו ממדינות אויב, שהפכו לשטחי מנדט של האו"ם, או שביקשו את חסות האו"ם ביוזמתן, היו מצויים בפיקוח המועצה.
לאחר שפלאו, שטח הנאמנות האחרון, הפכה למדינה עצמאית ב-1 באוקטובר 1994, הוחלט על הפסקת עבודת המועצה מה-1 בנובמבר של אותה שנה.
היסטורית טיפלה המועצה ב-11 שטחי חסות: 7 באפריקה ו-4 באוקיאניה.
10 מתוכם היו שטחי מנדט של חבר הלאומים, ורק שטח חסות אחד - סומלילנד האיטלקית (וזאת למרות המטרה היומרנית לטפל ב"שטחים" שנותרו לאחר מלחמת העולם).
המועצה מהווה אחד הארגונים הבסיסיים ביותר של ארגון האומות המאוחדות.
ככזו, קיפאונה מזה כמעט שלושים שנים, יוצר תמהון ומעלה ספקות לגבי הצורך בהמשך קיומה.
למועצה נשיא (צרפתי) וסגן נשיא (בריטי) המשתתפים מעת לעת בדיונים שונים של האו"ם כנשיאי ארגונים בסיסיים.
בשנים האחרונות הועלו הצעות להקנות תפקיד חדש למועצה ולהשיב אליה את המעש - להטיל עליה את האחריות לטריטוריות שמטבען אין עליהן ריבונות או שהריבונות עליהן מוטלת בספק, דוגמת הים, הירח, ביר טוויל, החלל ויבשת אנטארקטיקה.
מועצת המלך של קנדה או מועצת המלכה של קנדה ובקיצור QPC או CPR, היא גוף של יועצים, שתפקידם לייעץ למונרך הקנדי.
חברי המועצה ממונים על ידי המושל הכללי של קנדה לכל ימי חייהם, כאשר המועמדים לתפקיד מוצעים למושל הכללי על ידי ראש ממשלת קנדה.
מועצת המלוכה הוקמה בהתאם לחוק החוקה, צפון אמריקה הבריטית משנת 1867 - על פי מועצת המלוכה של הממלכה המאוחדת.
הממלכה המאוחדת וקנדה הן שתי ממלכות חבר העמים הבריטי היחידות בהן פועלת מועצת מלכה.
מועצת המלכה התכנסה בפועל רק פעמיים בנוכחות אליזבת השנייה מלכת קנדה: באוטווה בשנת 1957 ובהליפקס בשנת 1959.
תפקיד מועצת המלוכה לייעץ למונרך הקנדי (כיום, המלך צ'ארלס השלישי), וכן לממשלת קנדה.
קבינט ממשלת קנדה מהווה ועדה של המועצה.
במועצת המלוכה חברים כל השרים שמכהנים וכיהנו בעבר בממשלת קנדה, וכן כל נשיאי בית המשפט העליון של קנדה (הנשיא המכהן ונשיאים קודמים), המושל הכללי של קנדה, ומי שכיהן בתפקיד זה בעבר.
כמו כן חברים במועצה מנהיג האופוזיציה וכן לעיתים חברים בישיבות מסוימות של המועצה גם ראשי מפלגות אופוזיציה נוספות.
לעיתים מתקבלים לישיבות מסוימות חברים נוספים, המושבעים כחברי המועצה לצורך אותה ישיבה.
הממונה לתפקיד חבר המועצה נשבע:
מספר פעמים מונו חברים למועצת המלכה כתואר של כבוד.
כך למשל ראשי ממשלת פרובינציות קנדה מונו למועצה לרגל חגיגות ה-100 לקונפדרציה הקנדית בשנת 1967, ולרגל קבלת חוקת קנדה בשנת 1982.
בשנת 1992, לרגל יום העצמאות ה-125 של קנדה מינה המושל הכללי של קנדה רומאו לבלן 18 חברי מועצה כתוארי כבוד, ובהם ראש הממשלה לשעבר של אונטריו דייוויד פיטרסון, שחקן ההוקי קרח לשעבר מוריס ריצ'רד, ואיש העסקים קונרד בלק.
הקוורום של התכנסות המועצה הוא ארבעה חברים (כלומר די בהתכנסות של ארבעה חברים כדי להכריע החלטות בעלות תוקף מחייב).
מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל הייתה ידועה בעבר גם בשם תנועת המורים למען קרן קיימת לישראל, היא גוף חינוכי שהוקם בשנת 1925 על ידי קבוצת מורים כגוף התנדבותי בלתי-מפלגתי במטרה לעצב את החינוך העברי בשטחי ארץ ישראל ומחוצה לה לאורה של האידאולוגיה החברתית המושרית מרוח ומטרות הקרן הקיימת לישראל.
יש הרואים בהקמת מועצת המורים למען הקק"ל תגובה על הקמת זרם העובדים בחינוך בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 ועל תוכניות הלימודים שהיו נהוגות באותה עת בבתי הספר בארץ ישראל שספגו ביקורת ציבורית חריפה.
המועצה רכשה בתוך זמן קצר השפעה רבה והשתלבה במערכת הפורמלית של החינוך העברי תוך השפעה משמעותית על מבנה תוכנית הלימודים ועל תכניה.
מועצת המורים העלתה לסדר היום תוכנית חינוכית לאומית מובהקת שהעלתה את המטרות הלאומיות של הציונות למרכז העיסוק, על ידי הדגשת ממדים התיישבותיים וערכיים.
ההצלחה המידית מיוחסת לחולשה של מערכת החינוך דאז, והמועצה מילאה תפקיד מכריע בקידום הציונות בחינוך.
מדי שנה מוציאה המועצה פרסומים שונים ובהם גם גלוית ברכה לשנה העברית החדשה המשמש כרטיס ברכת שנה טובה, גלויות אלו הפכו ברבות השנים פריטי אספנות בקרב אספני אביזרי קרן קיימת לישראל.
מוצגים בתערוכה ביום עיון למורים מטעם מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל, שהתקיים בקריית ענבים ב-1947
מועצת המחקר הרפואי היא ארגון למחקר רפואי הפועל בממלכה המאוחדת.
הארגון הוא אחת משבע מועצות מחקר הפועלות בממלכה המאוחדת במסגרת הממלכה המאוחדת מחקר וחדשנות שהיא ארגון סמך עצמאי התלוי במימון של המחלקה לעסקים, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית .
בראש המועצה עומדת ועדה בת 14 חברים, המתכנסת אחת לחודשיים.
בניהול השוטף עוסק מנכ"ל המועצה.
משנת 2007 מנכ"ל המועצה הוא לשק בוריסייביץ' .
המועצה מממנת מרכזי מחקר: שלושה מכוני מחקר: בקיימברידג' (מעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית), במיל היל ובהמרסמית', ו-35 יחידות קטנות יותר ברחבי הממלכה המאוחדת, וכן יחידות מחקר בגמביה ובאוגנדה.
המועצה למחקר רפואי הוקמה בשנת 1913, בשם "הוועדה למחקר רפואי" (Medical Research Committee), לשם הקצאת כספים למחקר רפואי בהתאם לחוק הביטוח הלאומי משנת 1911. בשנת 1920 שונה שמו של הארגון לשמו הנוכחי.
מחקרים בולטים שבהם הייתה מעורבת המועצה
הגילוי, בשנת 1918, ששפעת נגרמת על ידי נגיף.
תיאור של מוליכות עצבית ושל המוליך העצבי אצטילכולין, מחקר שהביא להענקת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1936 להנרי דייל ולאוטו לוי.
פיתוח הפניצילין על ידי אלכסנדר פלמינג, הווארד פלורי וארנסט בוריס חיין, שזיכה אותם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1945
גילוי הקשר בין סרטן הריאות לעישון, המחקר פורסם בשנת 1956
גילוי מבנה ה-DNA על ידי פרנסיס קריק, ג'יימס ווטסון, מוריס וילקינס ורוזלינד פרנקלין, שזיכה את שלושת הראשונים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1962.
פיתוח דימות תהודה מגנטית, שזיכה את מפתחיו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2003.
פיתוח נוגדנים חד-שבטיים על ידי ז'ורז' קלר וסזר מילשטיין, שזיכה אותם בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1984.
מחקרים רחבי היקף בשנות ה-70' וה-80' המראים שאספירין יכול להקטין את הסיכון למחלות לב
פרסום הגנום של Caenorhabditis elegans, האורגניזם הראשון שמופה, בשנת 1998
בסך הכול, 32 מדענים הקשורים במועצת המחקר הרפואי זכו בפרס נובל.
מועצת המדינה של הפדרציה הרוסית היא גוף ייעוץ ממלכתי הצמוד לראש המדינה.
המועצה הוקמה על פי צו נשיאותי של ולדימיר פוטין ב-1 בספטמבר 2000. יושב ראש המועצה הוא נשיא הפדרציה הרוסית.
אף שמועצת המדינה הוקמה בשנת 2000, המועצה נחשבת ליורשת של גוף קודם, שהיה קיים עוד בתקופת הצאר והיה גוף מייעץ לקיסר רוסיה.
מועצת המדינה, ששמה מתורגם כ"המועצה המדינית", הייתה מוסד ממשל עליון באימפריה הרוסית שהוקם ב-1806. עד שנת 1906 היא תפקדה כמועצה מייעצת לקיסר, ובשנים 1906-1917 הייתה הבית העליון של הפרלמנט הרוסי.
בשנת 2000 הוקמה מועצת המדינה והורכבה ממושלי המחוזות ברוסיה ושבעת מחוזות-העל.
המועצה הוקמה על ידי הנשיא ולדימיר פוטין כדי להבטיח תפקוד מתואם ואינטראקציה של גופי ממשל, כדי לקבוע את הכיוונים העיקריים של מדיניות הפנים והחוץ של המדינה ותחומי העדיפות של ההתפתחות החברתית-כלכלית של המדינה.
המועצה דנה בנושאי הרפורמות בכלכלה, בעניינים חברתיים, ובנושאים רבי חשיבות מבחינה ביטחונית, כגון הרפורמה הצבאית בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
המועצה מקיימת לעיתים ישיבות משותפות עם מועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית בנושאי צבא.
כך, למשל, התקיימה ישיבה משותפת עם המועצה לביטחון לאומי של רוסיה ב-6 בספטמבר 2008, בעקבות פרוץ המלחמה בדרום אוסטיה.
בינואר 2020 הציע הנשיא פוטין לערוך שינויי חקיקה שיעניקו למועצה סמכויות נרחבות יותר ויהפכו אותה לגוף על שלטוני.
מומחים טענו כי החקיקה תהפוך את המועצה לבית שלישי של האספה הפדרלית, הפרלמנט הרוסי.
במספר אמצעי תקשורת כונתה המועצה גם "המועצה הלאומית הלובית".
ב-5 במרץ, הודיעה המועצה על כך שהיא "הנציגות הבלעדית על כל לוב כולה".
בראש המועצה עומד מוסטפא עבד אל-ג'ליל שהיה שר המשפטים בממשלת קדאפי וערק לשורות המורדים לאחר תחילת ההתקוממות.
ב-23 במרץ 2011 נבחר מחמוד ג'יבריל לכהן כראש הממשלה הזמנית שהקימה המועצה.
המועצה הצהירה כי היא "הגוף המחוקק", ואילו הממשלה הזמנית היא "הגוף המבצע".
ג'יבריל ניהל את השיחה עם נשיא צרפת סרקוזי, בפגישה שלאחריה הכירה צרפת רשמית במועצה כנציגה הבלעדית והלגיטימית של לוב.
מוסטפא עבד אל-ג'ליל הצהיר בריאיון ל-France 24 כי המטרה של המורדים אינה הריגתו של קדאפי אלא עזיבתו את השלטון.
ב-3 ביוני 2011, העבירה המועצה מסר לישראל באמצעות שר החוץ הצרפתי, אלן ז'ופה, לפיו תכיר המועצה במדינת ישראל ותהיה מעוניינת בקשרים עימה.
ביולי, לאחר ביקורים שערכו אנשי המועצה בארצות הברית ומפגשים בינם לבין אנשי הממשל האמריקני, הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי תעביר למועצה כספים שהיו בחשבונות בנקים בבעלות לוב אך הוחרמו לאחר תחילת ההתקוממות במדינה.
ב-31 באוקטובר 2011, 51 מחברי מועצת המעבר מינו את עבד אל-רחים אל כיב לראש ממשלת המעבר הלאומית, כמחליפו של מחמוד ג'יבריל.
המועצה התפרקה באוגוסט 2012 בעקבות הבחירות לבית הנבחרים החדש, הקונגרס הלאומי הכללי.
"הכרזת היסוד של המועצה" קובעת כי המטרות העיקריות של המועצה הן כדלקמן:
להבטיח את שלומה של הטריטוריה הלאומית ואזרחיה.
תיאום המאמצים הלאומיים לשחרור שאר חלקי לוב.
תמיכה במאמצים של רשויות מקומיות לפעול לשיקום החיים הנורמליים של האזרחים.
פיקוח על המועצה הצבאית כדי להבטיח את השגת הדוקטרינה החדשה של צבא העם של לוב בהגנה על העם ולהגן על הגבולות של לוב.
לסייע בבחירתה של אספה מכוננת כדי לנסח חוקה חדשה למדינה; העמדת החוקה החדשה למשאל עם עממי.
להקים ממשלת מעבר כדי לסלול את קיומן של בחירות חופשיות.
הדרכה של ניהול מדיניות החוץ ושל הסדרת היחסים עם מדינות אחרות וארגונים בינלאומיים ואזוריים, וכן ייצוג של העם הלובי.
מאז ייסודה זכתה המועצה להכרה של עשרות מדינות, הראשונה בהן צרפת.
גם המעצמות ארצות הברית ורוסיה הודיעו על הכרה רשמית במועצה כממשלת לוב ואילו הרפובליקה העממית של סין הודיעה כי היא מכירה במועצה כשותפה לדיאלוג.
ב-16 בספטמבר 2011 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה להכיר במועצה כגוף המייצג של לוב במושב הקרוב, החלטה בה תמכה גם ישראל.
צבא השחרור הלאומי (جيش التحرير الوطني الليبي) הוא שמם הידוע בתקשורת הבינלאומית של הכוחות המזוינים של מועצת המעבר הלאומית, הלוחמים בשלטון קדאפי בלוב, מאז מרץ 2011. כוחות המורדים הנלחמים בשלטון קדאפי ומהווים את הזרוע הצבאית של מועצת המעבר הלאומית, מוכרים רשמית בשם "הכוחות המזוינים של לוב החופשית".
מפקד הצבא הוא סוליימאן מחמוד שנכנס לתפקידו לאחר שנרצח המפקד הקודם, עבדול פתאח יוניס.
מפקד בכיר אחר בצבא המורדים הוא חליפה בלקאסים חפטאר.
צבא השחרור הלאומי זוכה למימון ואספקה מאת מדינות המערב.
מועצת המלחמה העליונה (ביפנית: 軍事参議官会議) נוסדה במהלך התפתחות הממשלה בתקופת מייג'י, המטרה לחזק את סמכותה.
מנהיגה הראשון של המועצה היה יאמגאטה אריטומו, בן נחלת צ'ושו, הנחשב לאבי צבא יפן והיה לראש ממשלת יפן.
מועצת המלחמה העליונה התבססה על הדגם הגרמני של מטה כללי, בו לראש המטה יש גישה ישירה לקיסר וביכולתו לפעול ללא אישור הממשלה האזרחית.
החל בנובמבר 1937 החליפה ועדת הקישור לממשלה של המטה הכללי הקיסרי את המועצה, על פי פקודתו של הקיסר הירוהיטו.
הקיסר התכוון שהוועדה תסייע לקרב בין ראשי המטות של הצבא ושל הצי לבין הממשלה, ותאפשר חלוקת משאבים יעילה יותר.
החלטות הוועדה נמסרו בוועידה קיסרית בה נכח הקיסר בארמון הקיסרי של טוקיו.
תכנון מדיניות המלחמה של יפן והתיאום בין זרועות הממשל לצבא נעשה על ידי המועצה העליונה לניהול המלחמה, מעין קבינט מלחמה מצומצם, שהוקם ב-1944. כללה שישה נציגים של הממשלה ושל הצבא והצי היפני, שכונו "ששת הגדולים" - ראש הממשלה, שר החוץ, שר המלחמה, שר הימייה, ראש מטה הצי וראש מטה הצבא.
המועצה הורכבה במעלי התפקידים הבאים:
ראש מטה הצי הקיסרי היפני
מועצת המפקחים של הצי הייתה האחראית לניהול הלוגיסטי השוטף של הצי האמריקאי מ-1815 עד פירוקה ב-1842. המועצה מנתה שלושה מפקחים.
היא הוקמה אחרי מלחמת 1812 על ידי מזכיר הצי בנג'מין קראונינשילד, בתקופת נשיאותם של ג'יימס מדיסון וג'יימס מונרו.
הגוף המקביל בצי המלכותי הבריטי נקרא אז מועצת הצי (Navy Board).
הקמת המועצה, אותה יזם קראונינשילד, נועדה להסיר מכתפי שר הצי את עול הניהול הישיר בנושאים לוגיסטיים, על מנת שיוכל להתמסר לניהול הכולל של המשרד.