tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האירוע סימל בפעם הראשונה דיון פתוח לגבי הומוסקסואליות בבנין שהביא תושבים בניינים להביע את תמיכתם, שאלות ודאגות לגבי מעמד זכויות להט"ב בבנין.
במהלכו, מספר רב של משתתפים הזדהו בגלוי כלהט"ב.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בבנין מאז ומעולם.
לעונשים חמורים יותר שנקבעו בפסקאות שלפני או בסעיפים 332 ו-333 לקוד זה, ייענש במאסר של 6 חודשים עד 3 שנים וקנס של 200 עד 50,000 פרנק CFA כל מי שיבצע מעשה מגונה או מעשה נגד הטבע עם קטין מאותו המין מתחת לגיל 21".
בכך, גיל ההסכמה עבור זוגות הומוסקסואלים הוגדר כגבוה יותר מאותה שנה.
בתגובה לסקירה התקופתית האוניברסלית של מעמד זכויות האדם בבנין על ידי מועצת זכויות האדם של האו"ם לשנת 2008, משלחת בנין הצהירה באומרה כי "בהתייחס לנושא ההומוסקסואליות, לא מתעלמים מהתופעה אבל היא שולית.
משפחות לעולם לא יאפשרו להביא את ילדיהן לבית משפט בגין עבירה כזו, כך שמעולם לא ניתן פסק דין פלילי בעניינה, למרות שנקבעה בחוק".
ב-4 במרץ 2013 הזמין שגריר צרפת בבנין את שר המשפטים לפגישה כדי לדון בתגובה הרשמית של משלחת בנין לסקירה התקופתית האוניברסלית של מועצת זכויות האדם של האו"ם לשנת 2012 שדחתה המלצות ממדינות שונות לשפר את מעמד זכויותיהם של אזרחי להט"ב בשטחה.
עם זאת, בפגישה ב-4 במרץ, פנה השר לסגן המנהל שלו שהצהיר לאחר מכן כי "דברים מסוימים יתוקנו" בנושא.
בנין אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור).
עם זאת, הממשלה הבנינית הכירה בזוגיות החד-מינית של שגריר ארצות הברית בבנין לשעבר, ג'יימס נייט , עם בן זוגו בתקופת כהונתו בשנים 2009–2012 על ידי הענקת אשרה דיפלומטית וחסינות דיפלומטית לבן זוגו.
לא קיימים חוקים שמעניקים הגנה משפטית מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בבנין.
עם זאת, סעיף 36 בחוקת המדינה קובע כי "לכל בניני מוטלת החובה לכבד ולהתייחס לבני משפחתו ללא כל אפליה, ולקיים יחסים עם אחרים שיאפשרו שמירה, חיזוק וקידום של כבוד, דיאלוג וסובלנות הדדית במטרה לשלום ולכידות לאומית".
אף על פי שלא תועדה אף ראיה נגדו מלבד חבר שהשיב בחיוב לשאלת שוטר בנוגע להומוסקסואליות שלו, זר בשטחי בנין נכח כחודשיים במעצר עד תום ההליכים בשנת 2006 בהמתנה למשפט בגין אישומים מפוברקים שנגעו ככל הנראה על "זעם נגד הפרת הגינות ציבורית" על סמך ההומוסקסואליות שלו.
עם זאת, הוא קיבל לבסוף ערבות של כ-700,000 פרנק CFA מהר יחסית ותיקו נעלם.
במהלך העשור הראשון של שנות ה-2000 טרנסג'נדרית בנינית בפראקאו הותקפה בסכין שהותירה צלקות נרחבות על זרועה.
"Hirondelle Club Bénin", עמותת להט"ב שהוקמה במרץ 2013 וממוקמת בקוטונו, תיעדה החל מאפריל 2013 כ-15 מתבגרים חסרי בית שסולקו מבתיהם בגלל נטייתם המינית.
ב-17 במאי 2013 עמותות להט"ב ארגנו בקוטונו אירוע ציבורי לתמיכה בציון היום הבין-לאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה במכון הצרפתי של קוטונו, שמשך קהל של 200 איש.
האירוע סימל בפעם הראשונה דיון פתוח על הומוסקסואליות בבנין שהביא תושבים בניינים להביע את תמיכתם, שאלות ודאגות לגבי המעמד של זכויות להט"ב בבנין.
עמוד הפייסבוק הבניני לשעבר "Tous Nés Libres et Egaux" פעל לאורך השנים עבור קידום סובלנות למיגור כלל צורות אפליה בהם הומופוביה בבנין.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בשטח החסות של הכתר הבריטי, גרנזי מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית עבור גברים ונשים כאחד חוקית בשטחי האי מאז 1983 בעוד גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים הושווה ל-16 שנים ב-5 בנובמבר 2012. נישואים חד מיניים חוקיים מאז ה-2 במאי 2017 בגרנזי, מאז ה-14 ביוני 2018 במחוז אולדרני ובסרק ב-11 במרץ 2020.
גרנזי הוא החלק היחיד של האי הבריטי שמעולם לא חוקק חקיקה של שותפות אזרחית, אם כי שותפויות אזרחיות שבוצעו בממלכה המאוחדת הוכרו למטרות ירושה.
מאז אפריל 2017, זוגות חד מיניים רשאים לאמץ בכלל רחבי האי.
אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית נאסרה מאז 2004.
בשנת 1983, פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי גרנזי לאחר העברת אי-הפללה, בעוד גיל ההסכמה לזוגות הומוסקסואלים נקבע ל-21 שנים (בהתאם לממלכה המאוחדת באותה תקופה).
בשנת 2000, גיל ההסכמה לזוגות גברים הומוסקסואלים הורד ל-18. ב-2010 הצביעו מדינות גרנזי להשוואת גיל ההסכמה ל-16 שנים עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, חקיקה שאושרה בשנת 2011 ונכנסה לתוקף ב-5 בנובמבר 2012.
גרנזי הכירה בשותפויות אזרחיות שבוצעו בבריטניה ובמערכות יחסים אחרות המיוחסות ככאלה על ידי החוק הבריטי למטרות ירושה ובעניינים אחרים המכבדים אינטרסים ברכוש מאז 2 באפריל 2012.
בדצמבר 2015, העביר בית המחוקקים של גרנזי הידוע כ-"מדינות גרנזי" הצעה להכשיר נישואים חד מיניים בהצבעה של 37–7. הצעת החוק נוסחה ואושרה רשמית על ידי המדינות ב-21 בספטמבר 2016, אשר קיבלה הסכמה מלכותית מאוחר יותר באותה שנה ונכנסה לתוקף ב-2 במאי 2017. עם זאת, החוק לא הוחל על אולדרני וסרק.
אולדרני הכירה בעבר בנישואים חד מיניים אשר נערכו בחו"ל למטרות מסוימות אשר כללו ירושה.
ב-18 באוקטובר 2017, מדינות אלדרני הצביעו 0–9 בעד הכשרתם של נישואים חד מיניים.
החוק קיבל הסכמה מלכותית ב-13 בדצמבר 2017, ונכנס לתוקף ב-14 ביוני 2018.
בדצמבר 2019 העביר הפרלמנט של סרק הצעת חוק המכשירה נישואים חד מיניים ברחבי האי.
ההסכמה המלכותית להצעה ניתנה במרץ 2020 והחוק נכנס לתוקף ב-23 באפריל 2020.
בינואר 2022, הכנסייה המתודיסטית של סרק החלה לאפשר הכרה של נישואים חד מיניים בשטחה באופן מיידי עם הצעה שהתקבלה בוועידה שנתית.
בשנת 2004 התקבל חוק שיאפשר למדינות גרנזי להעביר פקודות בנושא אפליה, לרבות נטייה מינית וזהות מגדרית.
משנת 2005 החיל איסור על אפליה על בסיס זהות מגדרית, כחלק מפקודת אפליה מינית (תעסוקה) (גרנזי), 2005. עם זאת, נכון לשנת 2020, לא הועברה פקודה מקבילה לאיסור ספציפי נגד אפליה על רקע נטייה מינית.
הגנות נגד אפליה המכסות נטייה מינית וזהות מגדרית קיימות בהליכי רווחת ילדים בגרנזי ובאלדרני מאז 2008 ובסרק מאז 2016.
זוגות לסביות רשאיות לגשת להפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית בגרנזי מאז 2009.
במאי 2015, הודיע ראש הממשלה של גרנזי כי סקירה של חוק האימוץ משנת 1960, שאסר על זוגות לא נשואים לאימוץ משותף, נקבעה ל-24 ביוני 2015. ראש השר הודיע כי הוא מקווה "להרחיב את מלוא זכויות האימוץ לזוגות בשותפויות אזרחיות בחו"ל ולזוגות לא נשואים שחיים יחד זה זמן מה".
ב-24 ביוני 2015, מדינות גרנזי הסכימו בהצבעת רוב של 38 מול 2 להביא לשינויים בחוק האימוץ.
מאז אפריל 2017, זוגות חד מיניים רשאים לאמץ במשותף בגרנזי.
חוק ניהול האוכלוסין 2016, שנכנס לתוקף ב-3 באפריל, מכיל הוראות המאפשרות לזוגות חד-מיניים נשואים, בזוגיות אזרחית או ב-"קשר קיום הדומה לנישואין או שותפות אזרחית" לאמץ.
החוק חל רק על האי גרנזי אך עם זאת, בקשות אימוץ מאולדרני וסרק מטופלות בבתי המשפט בגרנזי, שכן אימוץ על ידי זוגות חד-מיניים הוא חוקי בכל מדינות האי.
מאז 2007, טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מינם באופן חוקי בתעודות הלידה שלהם.
עם זאת, חוק גרנזי מאפשר הנפקת תעודת לידה חדשה בלבד, ולא כולל תיקון או הסרת רשומות מתעודות לידה קיימות.
גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים בגרנזי רשאים לתרום דם לאחר תקופת דחייה של שנה מקיום יחסיהם האחרונים מאז 2011.
ביוני 2021, הוצע שאיי התעלה יישמו את "מודל בריטניה על הערכות מבוססות סיכונים" של תרומת דם.
עם זאת, טרם נודע מתי המדיניות תיכנס לתוקף.
"Liberate" הוא הארגון היחיד באיי התעלה המייצג את חברי קהילת הלהט"ב אשר הוקם בפברואר 2014 במטרה "לכלול, ליידע ולתמוך בקהילת הלהט"ב המקומית", וכן "לתקן את החוקים המפלים בגרנזי".
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בברבדוס כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית (בלי קשר לאם נעשתה בהסכמה בפרטיות) נענשת במאסר עולם אם כי החוק דווח כלא נאכף בפועל בעוד לגליזציה ממתינה לאישור.
ביוני 2016, התובע הכללי אדריאל בראתוייט הצהיר כי יש "להניח להומוסקסואלים לנפשם" ולהגן עליהם בעיני החוק ברחבי ברבדוס.
בשל אוכלוסייתה המצומצמת של ברבדוס, חברי קהילת הלהט"ב המקומיים לרוב אינם מצהירים על נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית מחשש שיציאה מהארון תחשוף אותם לכלל המדינה.
באוגוסט 2016, בית המשפט העליון של בליז ביטל את הפללתה של הומוסקסואליות בהסכמה ברחבי המדינה בתוכן חוק "מעשי הסדום" אותו פסק כלא חוקתי.
כיוון שבליז וברבדוס (וכל המדינות החברות בקהילייה הקריבית) חולקות תורת משפט זהה, גם חוק איסור מעשי הסדום של ברבדוס מוגדר כלא חוקתי.
עם זאת, בניגוד לבליז, חוקת ברבדוס מכילה "סעיף חיסכון" המגן על חוקים שירשה האימפריה הבריטית לשעבר מפני ביקורת חוקתית, גם אם חוקים אלו מנוגדים לזכויות אדם בסיסיות.
ברבדוס ערכה את שבוע הגאווה הראשון שלה ביולי 2018, כאשר פעילויות להעלאת מודעות וקבלה של חברי הקהילה התארחו ברחבי המדינה.
ביולי 2018, כ-120 הפגינו במצעד הגאווה הראשון במדינה בבירה ברידג'טאון.
ציון האירועים נערכו במהדורתם השנייה ביולי 2019 אך בוטלו ב-2020 עקב התפשטות מגפת הקורונה.
בספטמבר 2020 הודיעה הממשלה על תוכניות להכיר ב-"צורה כלשהי" של איחודים אזרחיים בין בני זוג חד מיניים, וכן לקיים משאל עם על הכשרת נישואים חד-מיניים.
התוכניות התקבלו בברכה על ידי מספר פעילי זכויות להט"ב, אך נמתחו בביקורת על ידי אחרים, שחשו כי הצעת האיחוד האזרחי הייתה מעורפלת שלא לצורך.
מין אנאלי ואוראלי הומוסקסואלי או הטרוסקסואלי (המכונים "מעשי סדום") מופללים בברבדוס.
פרק 154, סעיף 9 לחוק עבירות מין, מפליל "מעשי סדום" הכוללים בין היתר פעילות הומוסקסואלית, גם אם המעשה נעשה בפרטיות ובהסכמה, ובין אם נעשה בין שני גברים או גבר ואישה.
סעיף 12 מפליל "מעשה מגונה חמור" המוגדר ככל מעשה "הכרוך בשימוש באיברי המין לצורך לעורר או סיפוק חשק מיני".
העונש המרבי הוא עשר שנות מאסר אם המעשה נעשה באדם בן 16 ומעלה או כלפיו.
העונש על "מעשה סדום" הוא מאסר עולם.
עם זאת, החוק מוגדר כלא נאכף.
בשנת 2018, ארגון זכויות האדם הבינלאומי "Human Rights Watch" פרסם דו"ח שכותרתו: "אני חייב לעזוב כדי להיות אני: חוקים מפלים נגד להט"ב במזרח הקריביים".
הארגון קרא לברבדוס לבטל את סעיף 9 המפליל מעשים הומוסקסואלים בהסכמה ודחק בממשלת ברבדוס ליצור סביבה בטוחה לכלל הברבדים.
שר בממשלה הזהיר לאחר מכן כי "כוחות חיצוניים מנסים לכפות על המדינה נישואים חד מיניים".
הארגון כינה את תגובת השר בתגובה כ-"טריק פוליטי זול", שכן הדו"ח אינו מזכיר כלל נישואים חד-מיניים, ומתמקד בהטרדה ואלימות נגד להט"ב בברבדוס.
באוגוסט 2016 ואפריל 2018, בית המשפט העליון של בליז ובית המשפט העליון של טרינידד וטובגו, בהתאמה, קבעו כי חוקיהן המפלילים פעילות הומוסקסואלית בהסכמה אינם חוקתיים.
פסיקות אלו התקבלו בברכה על ידי פעילי זכויות להט"ב ברבדים, אשר קיוו כי חוק ההפללה הברבדי יבוטל בהמשך גם כן.
עם זאת, חוקת ברבדוס מכילה "סעיף חיסכון", המגן על חוקים שעברו בירושה של האימפריה הבריטית לשעבר מפני ביקורת חוקתית, גם אם חוקים אלו מנוגדים לזכויות אדם בסיסיות, ובכך, מקשות על כל אתגר משפטי נגד חוק הסדום.
כתוצאה, פעילי להט"ב ברבדים הגישו תביעה לבתי משפט בינלאומיים במקום.
המקרה נבדק על ידי הוועדה בשנת 2018 בעוד בסוף יולי 2019, הנציבות נתנה לממשלת בג'ן שלושה חודשים להגיב לעתירה.
אם המדינה מסרבת לבטל את חוקיה, הוועדה יכולה להפנות את הנושא לבית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם, שיכול לפסוק החלטה המחייבת את ברבדוס לבטל את החוקים.
בכנס העברת אי-הפללה של פעילות הומוסקסואלית עולמי שהתקיים בברבדוס על ידי פעילי זכויות להט"ב, אמרה השרה לענייני העצמת אנשים ולענייני קשישים, סינתיה י.
פורד באומרה כי: "אין לנו חשש מאתגר משפטי על אף חקיקה שלנו.
כיצד משתפרת תורת המשפט ונשארת רלוונטית".
הבישוף האנגליקני של ברבדוס, כמו גם הכנסייה הקתולית, יצאו בהתנגדות לחוק הסדום, וקבעו כי בעודם מתנגדים להומוסקסואליות, "ממשלות חייבות לכבד את הזכויות של כלל האנשים, כולל חברי קהילת הלהט"ב".
מצד שני, מספר קבוצות דתיות קיצוניות יותר תקפו פעילי להט"ב בצורה רחבה יותר בהן נכללו כנסיית הברית החדשה, שהעלתה הערות עובדתיות לא מדעיות בנוגע לנטייה מינית הומוסקסואלית וטענה כי יש לעודד אפליה נגד חברי קהילת הלהט"ב.
ברבדוס אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
ביוני 2016, התובע הכללי, אדריאל בראתוייט, הצהיר כי "ממשלת ברבדוס לא תשנה את החוק כדי לאפשר נישואים חד מיניים".
ב-9 בינואר 2018, בית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם (IACHR) קבע כי מדינות החתומות על האמנה האמריקאית לזכויות אדם מחויבות לאפשר לזוגות חד מיניים להינשא כזכות אדם.
הפסיקה, שקבעה תקדים מחייב למדינות רבות באמריקה הלטינית והאיים הקריביים, קובעת כי,
ביולי 2020, הממשלה השיקה את תוכנית הוויזה "ברוך הבא", המאפשרת לעובדים זרים לשהות בברבדוס עד שנה אחת.
לאחר שספגה ביקורת על כך שהתוכנית אפשרה רק לעובדים להביא את בן זוגם בן המין השני עימם, שינתה הממשלה את כללי התוכנית כדי לאפשר זאת גם עבור בני ובנות זוג חד מיניים.
ב-15 בספטמבר 2020 הודיעה הממשלה על כוונתה להעביר צורה של איחוד אזרחי, ולאחר מכן עריכת משאל עם בנושא נישואים חד מיניים, על מנת "לשים קץ לאפליה באי".
זוגות חד מיניים אינם יכולים לאמץ באופן חוקי בברבדוס.
אף על פי שאינו אסור או מוסדר במפורש בחוק, מרכז הפוריות של ברבדוס מציע טיפולי הפריה חוץ גופית והזרעה מלאכותית לזוגות לסביות.
באוגוסט 2020, הפרלמנט של ברבדוס העביר את חוק התעסוקה (מניעת אפליה), 2020, האוסר על אפליה בעבודה על רקע מין, נטייה מינית, מצב משפחתי ומעמד של שותפות במשפחה, בין היתר.
עם זאת, הפעילה הברבדית אלכסה די.וי הופמן מתחה ביקורת כלפי החוק בשל העובדה כי תוכנו שולל הגנות לעובדים טרנסג'נדרים בעוד הקטגוריות "זהות מגדרית" או "ביטוי מגדרי" אינן רשומות כעילות המוגנות מפני אפליה.
בשנת 2011, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, דייוויד קמרון, הצהיר במהלך ישיבת ראשי הממשלות של חבר העמים (CHOGM) באוסטרליה כי ממשלתו לא תספק סיוע למדינות המחזיקות בחוקי סדום המפלילים פעילות הומוסקסואלית בספרי החוקים שלהן בהן ברבדוס.
בפברואר 2018, תקף ברנדון קווארד את הפעילה הטרנסג'נדרית הברבדית אלכסה הופמן עם קופיץ.
התקיפה הותירה את הופמן עם פציעות קשות, בהן בגרונה.
באפריל 2019, קווארד הורשע ונידרש לשלם להופמן קנס של 460 דולר ברבדיאני (230 דולר אמריקאי) או שיעמוד בפני שלושה חודשי מאסר.
ב-20 בנובמבר 2018, נערכה בברבדוס הדלקת הנרות הראשונה לטרנסג'נדרים ואנשים א-בינארים אשר נרצחו כתוצאה מאלימות טרנספובית ומגדרית ברחבי העולם.
זו הייתה העצרת השנייה לציון יום הזיכרון הטרנסג'נדרי (TDoR) במדינה, בעוד הראשונה הייתה "דוכן הבזק לשוויון והכלה" שהתקיימה ב-24 בנובמבר 2017 כאחת מפעילויות ההשקה של שבוע הגאווה הרשמי הראשון של ברבדוס.
(CADRES) מצאו כי הברבדים בעלי קבלה רחבה יותר מבעבר כלפי חברי קהילת הלהט"ב המקומית.
בסקר משנת 2016 שנערך על ידי "CADRES" כ-67% מהברבדים הצהירו על עצמם כסובלניים כלפי חברי הקהילה בעוד 82% התנגדו לאפלייתם.
ב-2011, ממשלת ברבדוס אמרה שהיא חוקרת טענות לפיהן מספר ברבדים הומוסקסואלים מחפשים מעמד של פליטים בקנדה.
בשנת 2016, עיתון גיאני דיווח כי למעלה מ-300 חברי קהילת הלהט"ב הברבדית מבקשים מקלט בקנדה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית בשל רדיפה על רקע נטייתם המינית או זהותם המגדרית.
שרת החוץ הברבדית מקסין מקלין, הצהירה על דאגה של הממשלה מפני בקשות אלה המנסות להבטיח מעמד פליט בקנדה, שכן שתיים מתוך תשע הבקשות לממשלת קנדה כבר נדחו.
ארגון הלהט"ב הברבדי "Barbados (UGLAAB)" הצהיר בתגובה כי יערוך חקירה בנושא.
השגריר הברבדי בארצות הברית, ג'ון ביל, העיר מאוחר יותר לעיתונות המקומית שכמה מהמדינות האחרות באזור "היו בין המספר הגבוה ביותר של בקשות פליטים כאלה לארצות הברית", אך הצהיר כי שגרירות ארצות הברית בברידג'טאון "עדיין לא דיווחה על בעיות ספציפיות בברבדוס למחלקת המדינה של ארצות הברית".
השגריר המליץ לממשלת ברבדוס לשקול לבטל רשמית את חוקי הסדום בשטחי המדינה כדי "לשמור על תדמיתה הטובה בעולם".
בשנת 2013, הפעילות דוניה פיגוט ורו-אן מוחמד הקימו את הארגון "Barbados Gays, Lesbians and All-Sexuals Against Discrimination" ליצירת מנגנון חינוך ודיאלוג ציבורי פתוח באופן תומך לקהילת הלהט"ב המקומית.
ברבדוס ערכה את אירוע הגאווה הראשון שלה בנובמבר 2017. ביולי 2018, כ-120 אנשים הפגינו במצעד הגאווה הראשון ברחוב ריהאנה דרייב, בבירה ברידג'טאון.
ראש הממשלה מיה מוטלי, שנבחרה במאי 2018, דווחה כתומכת בזכויות להט"ב.
בשנת 2001, בהיותה התובעת הכללית של המדינה, הזמינה מוטלי מחקר על חוקים שהשפיעו על התפשטויות "HIV" בעודו הגיע למסקנה כי יש לבטל בדחיפות את חוק מעשי הסדום במדינה האוסר על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בדנמרק מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם.
ממלכת דנמרק מורכבת ממדינה ריבונית המתפרשת על שלושה אזורים מרכיבים בהם: דנמרק, גרינלנד ואיי פארו.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בדנמרק בשנת 1933 ומאז 1977, גיל ההסכמה נקבע באופן שוויוני ל-15 שנים לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
דנמרק הייתה המדינה הראשונה בעולם שהעניקה הכרה חוקית לאיגודים חד מיניים בצורה של שותפויות רשומות בשנת 1989. ב-7 ביוני 2012 הוחלף החוק בחוק חדש של הכרה בנישואים חד מיניים, שנכנס לתוקף ב-15 יוני 2012. גרינלנד ואיי פארו אישרו נישואים חד מיניים בשטחיהן באפריל 2016 וביולי 2017 בהתאמה.
בירת דנמרק, קופנהגן, מכונה לעיתים קרובות על ידי כלי תקשורת כאחת הערים הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם.
ארגון זכויות הלהט"ב הוותיק ביותר בדנמרק, "LGBT Danmark", נוסד בשנת 1948.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בשטחי דנמרק מאז 1933. גיל ההסכמה ברחבי המדינה (15 שנים) מוגדר כשווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד מאז 1977.
מאז 15 ביוני 2012, לא ניתן היה עוד להיכנס לשותפויות רשומות עבור זוגות חד מיניים לאחר הכשרתם של נישואים חד מיניים.
מאז 1999, אדם בשותפות רשומה חד מינית יכול לאמץ את ילדיו הביולוגיים של בן זוגו (המכונה אימוץ חורג).
אימוץ על ידי הורים חד מיניים הותר בעבר רק במצבים מוגבלים מסוימים, בעיקר כאשר היה קשר קודם בין ההורה המאמץ לילד, כגון היותו בן משפחה או ילד אומנה.
ב-2 ביוני 2006, הפרלמנט הדני הצביע בעד ביטול חוק שאסר על זוגות לסביות לגשת להזרעה מלאכותית.
מאז 2013, כאשר לזוג לסביות יש ילד באמצעות הפריה חוץ גופית, האם הלא ביולוגית מבין השניים נרשמת בתעודת הלידה כהורה הטבעי השני.
מאז 1 ביולי 2010, זוגות חד מיניים רשאים להגיש בקשה לאימוץ משותף.
ב-20 ביולי 2014, זוג גברים דניים הפכו לזוג ההומוסקסואלים הראשון במדינה שביצע אימוץ זר, כאשר אימצו ילדה בת תשעה חודשים מדרום אפריקה.
על פי נתונים סטטיסטיים שפורסמו על ידי תאגיד השידור הדני, ל-84 משפחות במדינה היו הורים חד מיניים בשנת 2013. מספר זה גדל ל-659 עד אמצע 2018. באזור הבירה קופנהנגן, המספר גדל מ-42 ל-293.
החוק הדני אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית או ביטוי מגדרי, בין קטגוריות אחרות.
בשנת 2008 התקבל חוק הוועדה לשוויון יחס, שהקים את "המועצה לשוויון יחס".
על פי החוק, המועצה "תשקול תלונות על יחס שונה מטעמי מין, גזע, צבע, דת או אמונה, דעה פוליטית, נטייה מינית, גיל, מוגבלות או מוצא לאומי, חברתי או אתני".
בנוסף, לדנמרק ישנה חקיקה נגד פשעי שנאה, בעקבות תיקונים לחוק העונשין בשנת 2004, אשר קובעת עונשים נוספים על פשעים שבוצעו נגד אנשים בשל נטייתם המינית.
החוק על עיקור וסירוס, שאומץ ביוני 1929, היה אחד מחוקי שינוי המגדר הראשונים בעולם.
האדם הראשון שהצליח לבצע שינוי מגדר חוקי בדנמרק, אשר נדרש לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, הייתה כריסטין יורגנסן האמריקאית בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 במעברה המגדרי מנקבה לזכר.
היא עברה כריתת אורכיקטומיה וכריתת רחם בקופנהגן ב-1951 ו-1952 בהתאמה.
האישה הטרנסג'נדרית הדנית לילי אלבה, שהיוותה השראה לסרט הנערה הדנית משנת 2015, הייתה אחת הטרנסג'נדריות הראשונות אשר נודעו כמי שעברו ניתוח להתאמה מגדרית לאחר שעברה לגרמניה ב-1930, ומאוחר יותר שינתה את מינה ושמה בדרכון הדני שלה.
בפברואר 2013, אישה מגואטמלה הפכה לטרנסג'נדרית הראשונה שקיבלה מקלט בדנמרק בגלל רדיפות במדינת הולדתה על רקע זהותה המגדרית.
עם זאת, היא הוכנסה למתקן עבור גברים, שם הותקפה מינית מספר פעמים ובתחילה סורבה בקשתה לקבלת מקלט מדיני.
הרשויות פתחו מחדש את תיקה בהיותה הוכיחה שחייה יהיו בסכנה אם תחזור לגואטמלה.
ביוני 2014, הפרלמנט הדני הצביע עבור הסרת הדרישה לאבחון הפרעה נפשית וניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור בלתי הפיך במהלך תהליך של הכרה בשינוי מגדר בחוק.
מאז 1 בספטמבר 2014, דנים מעל גיל 18 המעוניינים להגיש בקשה לשינוי מגדר חוקי יכולים לעשות זאת על ידי הצהרה שהם מעוניינים לשנות את התיעוד שלהם במסמכי זהות, לאחר "תקופת הרהור" של שישה חודשים כדי לאשר את הבקשה.
עד להחלטת ארגון הבריאות העולמי (WHO) להסיר זהות מגדרית טרנסג'נדרית מרשימת מחלות הנפש שלו, דנמרק דחתה תחילה שינוי חד-צדדי.
בשל חוסר התקדמות מטעם הארגון בנושא, החליט הפרלמנט הדני להסיר זהות טרנסג'נדרית מרשימת מחלות הנפש של מועצת הבריאות הלאומית בשנת 2016. השינוי נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017. בכך, דנמרק הפכה למדינה השנייה שעשתה זאת, אחרי צרפת שעשתה זאת ב-2010. הבריאות העולמי הסיר זהות טרנסג'נדרית מרשימת מחלות הנפש שלו ביוני 2018.
מלבד זכר ונקבה, דרכונים דנים זמינים עם סימון נייטרלי מגדרי, "X" המכונה לעיתים קרובות "מגדר שלישי".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכל זרועות כוחות ההגנה הדנית.
אפליה נגד חיילים השייכים לקהילת הלהט"ב בגיוס, השמה וקידום, אסורה.
לאורך השנים, נודעו מנהיגי צבא הומוסקסואלים דנים בולטים בעוד מקרים מדווחים של איומים על הומוסקסואלים, על המורל או על הביטחון הלאומי לא נודעו.
מחקר משנת 2010 הצביע על כך שגברים הומוסקסואלים בהגנה הדנית מציגים "כוח ובעלי כבוד".
דנמרק מחזיקה באחד משיעורי החינוך המיני המקיפים בעולם, הכולל מידע על מין בטוח, מניעה מפני זיהומים המועברים במגע מיני, הפלות, אמצעי מניעה, התבגרות, יחסי מין, חיי משפחה, מגדר ומיניות.
שיעורי חינוך מיני הם חובה בכל בתי הספר הציבוריים היסודיים והתיכוניים, והם עוסקים גם בנושאי בריאות אחרים, כולל שימוש בסמים ואלכוהול.
בשנת 1981, "Gå-Ud-Gruppen" (קבוצת ההסברה) הקימה שיעורי חינוך מיני משלימים המעניקים מידע על יחסים חד-מיניים לכיתות בכירות בבתי ספר ממלכתיים.
במאי 2014, שש מפלגות פוליטיות דניות קראו לשר הבריאות ניק האקרופ להסיר את האיסור על תרומות דם מגברים שמקיימים יחסי מין עם גברים.
באוגוסט 2016 דווח כי רוב חברי הפרלמנט תמכו בהסרת האיסור.
מפלגת העם הדנית, הסוציאל-דמוקרטים והאלטרנטיבה הביעו תמיכה בהצעה שהעלה חבר הפרלמנט מורטן אוסטרגארד להתיר תרומות דם על ידי "MSM" ברחבי דנמרק.
במרץ 2020, דנמרק יישמה מדיניות המאפשרת לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם בתנאי שלא קיימו יחסים במשך כ-4 חודשים לפני תרומתם.
עם זאת, דווח כי תקופת הדחייה תבוטל אם האדם נמצא במערכת יחסים מונוגמית יציבה עם בן זוגו.
קבוצת עבור זכויות להט"ב בדנמרק כוללות את "LGBT Danmark" אשר נוסדה כקבוצה הוותיקה בנושא בשנת 1948 תחת השם "Kredsen af 1948" (מעגל 1948) ולאחר מכן שינתה את שמה ל-"Forbundet af 1948" (הפדרציה של 1948).
הקבוצה נרשמה רשמית כאגודה בשם "Landsforeningen for homofile" (האגודה הלאומית להומוסקסואלים) בשנת 1969. מייסד הארגון היה אקסל אקסגיל.
אקסל ובן זוגו איגיל אקסגיל היו הזוג החד-מיני הראשון שנכנס לשותפות רשומה בדנמרק ולראשונים בעולם, בשנת 1989. ההפגנה הראשונה למען זכויות הומוסקסואלים בדנמרק התרחשה בשנת 1971 לציון שנתיים למהומות סטונוול בעיר ניו יורק.
משנות ה-70 ואילך, החלו להיפתח ברים ומועדונים הומוסקסואלים רבים, בעוד קבלתם החברתית של זכויות להט"ב בדנמרק גדלה.
בשנת 1974, כמה מחברי הפדרציה של 1948, יחד עם חברי תנועת זכויות הנשים, "Red Stocking Movement" התפצלו כדי להקים ארגון משלהם, "Lesbisk Bevægelse" (התנועה הלסבית).
קבוצות דניות עבור זכויות להט"ב נוספות כוללות את "Lambda", שבסיסה באודנסה, וכן "Q-Factor","Bigruppen" ו-"Dunst".
בשנים 1996 ו-2021 אירחה דנמרק את אירועי הגאווה האירופאים "Europride" כמו כן בשנת 2009 את אירועי הספורט הבינלאומיים עבור ספורטאיי להט"ב "World Outgames" בבירה קופנהגן.
מצעד הגאווה בקופנהגן הידוע גם כ-"Copenhagen Pride" הנערך באופן שנתי בחודש אוגוסט, התקיים לראשונה בשנת 1996 תחת השם "גאוות בת הים", כציון פסל בת הים הקטנה ברחבי העיר.
שנה לאחר מכן מספר משתתפיו גדל ל-40,000 איש בהם נכלל ראש הממשלה לארס לקה ראסמוסן.
מלבד מצעד העיר, אירועי להט"ב נוספים ברחבי דנמרק כוללים את מצעד הגאווה באורהוס, פסטיבל הסרטים "MIX Copenhagen" ומסיבת הגיוון באודנסה ("Mangfoldighedsfest Odense") שהתקיימה לראשונה בשנת 2017. סקר משנת 2015 על ידי "Eurobarometer" מצא כי 90% מהמשיבים הדנים הצהירו כי ללסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים צריכות להיות אותן הזכויות כמו להטרוסקסואלים.
סקר נוסף משנת 2019 על ידי "Eurobarometer" קבע כי 89% מהדנים הצהירו שיש להכשיר נישואים חד מיניים ברחבי יבשת אירופה לעומת 69% בשנת 2006.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגמביה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית בגמביה לגברים מאז 1934 (כחלק מגמביה הבריטית) ונשים מאז 2005 ונושאת עונש של 14 שנות מאסר לגברים, 5 שנות מאסר לנשים ומאסר עולם למורשעים מעל לפעם אחת.
הקוד הפלילי של גמביה, כפי שתוקן על ידי הקוד הפלילי (תיקון), 2005, קובע כדלקמן,
סעיף 144. עבירות לא טבעיות
(א) יש לו ידיעה גשמית עם כל אדם בניגוד לסדר הטבע; אוֹ
(ג) מתיר לאדם זכר להיות בעל ידע גשמי בניגוד לסדר הטבע;
אשם בעבירה פלילית, ודינו - מאסר של 14 שנים.
(2) בסעיף זה - "ידיעה גשמית של כל אדם בניגוד לסדר הטבע" לרבות -
(א) ידיעה גשמית של האדם דרך פי הטבעת או פיו של האדם;
(ב) הכנסת חפץ או דבר כלשהו לפות או לפי הטבעת של האדם לצורך הדמיית מין; ו
מאז חקיקה שנכנסה לתוקף בנושא ב-2014, מורשעים שנמצאו אשמים ב-"הומוסקסואליות בנסיבות מחמירות" מעל לפעם אחת, עלולים לשאת עונש של מאסר עולם.
ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" דיווח במאי 2014 כי החקיקה הובילה ל-"עלייה בהפרות של זכויות אדם כולל מעצרים והתעללות משטרתית" נגד להט"ב גמבים.
לא קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית בגמביה.
מאז 2013 ביצוע קרוס-דרסינג מוגדר כעבירה פלילית שנושאת עונש של 5 שנות מאסר או קנס של 50,000 דאלאסי גמבי .
נשיא גמביה לשעבר בין השנים 1994–2017, יחיא ג'אמה, אמר במאי 2008 כי בקרוב יוכנסו חוקים "מחמירים יותר מאלה שבאיראן" נגד הומוסקסואלים בגמביה, ונשבע "לחתוך את הראש" לכל הומוסקסואל שייתפס במדינה.
ב-15 במאי 2008 ג'מה נתן להומוסקסואלים "24 שעות לעזוב את המדינה" וציווה על "כל אלה שאוגרים אנשים כאלה להעיף אותם מהמתחמים שלהם" וציין כי "סיור המוני יתבצע בהוראת המפקח הכללי של המשטרה ומנהל מחלקת ההגירה של גמביה להשמיד אלמנטים רעים בחברה".
לדבריו, "כל מלון, אכסניה או מוטל שיאכסנו אנשים מסוג זה ייסגרו, מכיוון שהמעשה הזה אינו חוקי.
אנחנו במדינה שנשלטת על ידי האסלאם, ואני לא מקבל ולעולם לא אקבל אנשים כאלה במדינה הזו".
ג'אמה הצהיר בנאומו בפני ראשי הצבא החדשים שקודמו ב-7 בדצמבר 2009 באומרו "לא נעודד לסביות והומוסקסואליות בצבא.
אני אפטר כל חייל שנחשד כהומוסקסואל או כלסבית בגמביה...
אנחנו לא צריכים הומוסקסואלים בכוחות המזוינים שלנו".
ג'אמה יעץ לראשי הצבא לפקח על הפעילויות של האנשים שלהם ולפעול נגד חיילות אשר "מתרגלות לסביאניזם".
ביוני 2008 שני גברים ספרדים שנטען כי הם הומוסקסואלים, פר ג'ואן בן 56 וחואן מונפסראט רוסה בן 54, נעצרו על ידי משטרת גמביה ועוכבו בתחנת המשטרה בשכונת קוטו בסרקונדה.
על פי דיווחים, הזוג יצר קשר עם שני נהגי מוניות וביקש שהנהגים "ייקחו אותם למקום שבו יוכלו להיפגש עם הומוסקסואלים" ואמרו שהם מוכנים לשלם כל סכום שיתבקש.
לאחר מכן הנהגים ביקשו מהזוג להמתין בטענה כי הם "הולכים לחפש עוד הומוסקסואלים".
כשהם עזבו, הנהגים שינו את דעתם והחליטו לפנות לתחנת המשטרה בקוטו, שעצרה את הזוג.
הגברים שוחררו לאחר מכן על פי הדיווחים לאחר התערבות של ממשלת ספרד.
הנשיא השיב באומרו להצהרה כי "כן, הערתי את ההערות האלה אבל האם באמת כרתתי למישהו את הראש?
האם אי פעם עצרתי מישהו בגלל היותו הומוסקסואל?
לא, אבל סנגל עצרה וכלאה מישהו בגלל שהוא הומוסקסואל והם מקבלים את תאגיד אתגר המיליונים....
יש הומוסקסואלים כאן בגמביה, אני יודע את זה.
אבל הם חיים בסתר וזה בסדר מבחינתי, כל עוד הם מתעסקים אחד עם השני בפרטיות לא אכפת לנו.
אבל אם אתם מדברים על להתחתן במדינה הזאת, זה לעולם לא יקרה.
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בגמביה לשנת 2011 חשף כי "הייתה קיימת אפליה חברתית חזקה נגד אזרחי להט"ב" אם כי "לא דווחו מקרים של אלימות פיזית כלפי אזרחי להט"ב במהלך השנה".
הדו"ח מצא בנוסף כי לא היו נוכחים ארגונים למען קידום זכויות להט"ב.
ב-10 באפריל 2012 בית משפט מקומי עצר 18 הומוסקסואלים לכאורה (16 מסנגל, 1 מגמביה ו-1 מניגריה) שנעצרו ב-9 באפריל בבר באזור פיתוח תיירות בעודם נאשמו בביצוע "מנהג מגונה בינם לבין עצמם במקום ציבורי".
על פי עדות המשטרה בבית המשפט ביולי 2012, המעצרים בוצעו משום שגברים "לבשו בגדי נשים, נשאו תיקים והלכו כמו נשים".
עם זאת ב-1 באוגוסט 2012 ביטל התובע את כל האישומים בתיק נגד הנאשמים.
בנאום שנשא הנשיא ג'מה בפני העצרת הכללית של האו"ם ב-27 בספטמבר 2013 הצהיר כי "הומוסקסואליות על כל צורותיה וביטויה, שאמנם מקודמות כזכות אדם על ידי מספר מעצמות, אף על פי שהיא רעה מאוד, אנטי-אנושית וגם אנטי-אללה".
בשנת 2014 הוא כינה הומוסקסואלים כ-"שרצים" באומרו כי "אנו נילחם בשרצים האלה המכונים הומוסקסואלים או גייז באותו אופן בו אנו נלחמים נגד יתושים הגורמים למלריה, אם לא בצורה אגרסיבית יותר".
הוא המשיך בגישתו ההומופובית בגלוי באומרו כי "מבחינתי להט"ב יכולים לעמוד באותה הגדרה כמו צרעת, זיבה, חיידקים ושחפת.
נשיא גמביה מאז 2017, אדאמה בארו, התייחס לזכויות להט"ב בתחילת כהונתו ואמר כי "הומוסקסואליות היא לא עניין בגמביה".
פעילי זכויות להט"ב הביעו תקווה לאחר מכן שהדבר מעיד על שיפור בתנאים עבור אזרחי להט"ב גמבים בהשוואה למדיניות המשטר הרודני של הנשיא ג'מה לשעבר.
עם זאת, לאחר נאום שנשא בארו בביקור במשרדי האיחוד האירופי בבריסל ב-2020, שהוביל לתגובות מבוהלות בגמביה בקרב פנאטים דתיים מאחר שנראה בעיני חלק מהבוחרים כ-"מפייס מדי" כלפי זכויות להט"ב, פקידי הנשיא דחו כל הצהרה לכך שהממשלה תפעל לקידום זכויות להט"ב בגמביה.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באתיופיה כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כעבירה פלילית במדינה ועלולה לשאת בעונש של עד 15 שנות מאסר, בעוד ישנם דיווחים על רמות גבוהות של גילויי אלימות נגד להט"ב אתיופים.
לאתיופיה ישנה היסטוריה ארוכה של מסורתיות בכל הנוגע למערכות יחסים רומנטיות בעוד שהומוסקסואליות נחשבת ל-"תופעה מינורית" במדינה.
בשנת 2008, להט"ב אתיופים הפכו יותר ויותר גלויים בעקבות מאות הומוסקסואלים שעתרו לשוויון זכויות ופנו לראש הממשלה מלס זנאווי.
אולם, נחסמו בדרך ללשכת ראש הממשלה.
באותה שנה התקיים אירוע של נישואים חד-מיניים לא רשמיים במלון שרתון אדיס בבירה אדיס אבבה.
בתחילת העשור השני של שנות ה-2000, מספר כלי תקשורת בשיתוף הממשלה הטילו הגבלות על דיונים ב-"אידאולוגיית להט"ב" שכללו כל ציון של סוגיית זכויות להט"ב באתיופיה, אם כי מדיניות הצנזורה הזו לא עוגנה דה יורה.
רוב האתיופים נותרו עוינים כלפי הומוסקסואליות אשר מכונה לעיתים קרובות כ-"סטייה מערבית", בעוד גברים הומוסקסואלים מואשמים באופן רחב כאחראים לאירועי HIV/איידס במדינה.
הומוסקסואלים ולסביות אינם רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של אתיופיה אף על פי היעדר חוק שמתייחס לשירות בצבא.
בושתי הוא כינוי גנאי נגד הומוסקסואלים באתיופיה, המשמש לעיתים קרובות לסירוגין כ-"עלבון לאישיות בזויה".
כתוצאה מהמדיניות החברתית הזו להט"ב אתיופים לרוב מדכאים את נטייתם המינית או זהותם המגדרית המועדפת כדי שלא תהפוך לידועה בציבור ותהווה מטרה לאפליה או נאלצים להימלט מהמדינה כמבקשי מקלט.
בהיסטוריה של אתיופיה, הכרה בפעילות הומוסקסואלית מוגדרת בדרך כלל כמעורפלת, נתון שמוביל לכך שלא נותרו עדויות נדירות עבור מחקר אקדמי בנושא.
וואלאטה פטרוס וחברתה ללימודים אהטה קרסטוס מהכנסייה האורתודוקסית האתיופית היו נזירות ידידותיות אשר "חיו יחד באהבה הדדית, כמו נשמה וגוף עד המוות" בעוד שנזירות אחרות הוצגו כתאוותניות זו בזו.
הספר הוא הדורש הראשון בסגנון "קריאה קווירית" בספרות האתיופית הקדומה ביותר.
פעילות הומוסקסואלית הוכתרה כ-"מעשה סדום" והופללה לראשונה באתיופיה לאחר שקיסרות אקסום אימצה חוקים מהשושלת הסולומונית במאה ה-13. בסביבות שנת 1240 חיבר הסופר הנוצרי הקופטי, אבול פאדאיל אבן אל-אסאל, חוקי דת בספר המכונה פתחה נגשת.
אבן אל-אסאל, שכתב בשפת הגעז, הפנה את חוקיו מסופר ארמני ומחוקים קודמים של האימפריה הביזנטית.
השני נגע לחסרי דין, מינהל אזרחי כמו דיני משפחה.
מחוץ לקוד, עמדותיהם של אנשים לא ראו בעין יפה את הנטייה ההומוסקסואלית.
חוקי הפתחה נגשת בוטלו בקרב המלוכה בשנת 1931 בתקופת שלטונו של הקיסר היילה סלאסי, מחשש שהחוקים הטילו עונשים חריגים כגון קטיעות איברים והובילו לביקורות שליליות על רקע פשעים נגד האנושות.
חוקי הדת הופסקו כאשר ממשל דרג אישר כמה שינויים משפטיים בנוגע לנטייה מינית.
מנגיסטו היילה מריאם, שליט אתיופיה בין השנים 1991-1977 התייחס להומוסקסואלים בזלזול ובדרך כלל לעג להם במהלך מספר מסיבות עיתונאים.
בשנת 1995 הוקמה הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של אתיופיה (שמה הרשמי של אתיופיה של היום) תחת שלטונו של ראש הממשלה מלס זנאווי.
חוקים אנטי-הומוסקסואלים הקלו על העונש שנשאו מי שהורשעו בביצוע "מעשה סדום" בתקופת המערכות הממשלתיות הקודמות, והחלו להטיל עונש של 15 שנות מאסר במקום למורשעים, הפללה שנותרה במקומה מאז עד היום.
בקרב אנשי המעלה בדרום אתיופיה תיעד ההיסטוריון דונלד דונהאם במאמרו "עבודה וכוח במעלה, אתיופיה" בשנת 1994 כי מיעוט גברי בקרב אנשי המעלה, קבוצה אתנית קטנה של כ-95,000 איש הממוקמת במדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום של אתיופיה, "עברו לתפקידים נשיים.
זמן זה נקרא "זמן אפר".
גברים (ביולוגים) אלה היו לבושים כמו נשים, ביצעו משימות נשיות, טיפלו בבתיהם, וככל הנראה קיימו יחסי מין עם גברים.
"2. העונש יהיה מאסר מחמיר משלוש שנים עד חמש עשרה שנים".
עמדות נוקשות סביב סוגיות מין ומיניות רווחות באתיופיה, כאשר אתיופים רבים סבורים כי הומוסקסואליות היא בחירה ולא מולדת, בעודה מוגדרת כ-"יבוא מהמערב" שהחברה האתיופית לא צריכה לקבל כ-"נטייה מינית לגיטימית".
עמדות אלה, מובילות בדרך כלל לעוינות גלויה נגד אזרחי להט"ב במדינה.
בכך, להט"ב אתיופים נאלצים להתמודד עם סטיגמה חברתית רחבה בקרב האוכלוסייה, בעוד שצנזורה הגבילה את יכולתם לארגן מסעי פרסום ועצומות עבור שיפור המעמד של זכויות להט"ב במדינה.
בדצמבר 2008 כתריסר אישים דתיים אתיופים אימצו החלטה נגד הומוסקסואליות שקוראת למחוקקים לעגן את האיסור המשפטי על קיום פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בחוקת המדינה.
אבונה פאלוס, הפטריארך של כנסיית טווהידו האתיופית-אורתודוקסית, הצהיר באומרו על הומוסקסואליות: "זה משהו מאוד מוזר באתיופיה, ארץ הביבליה שמגנה את זה בתוקף.
כדי שאנשים יתנהגו בצורה כזו הם צריכים להיות מטומטמים, טיפשים כמו חיות.
אנו מגנים בחריפות את ההתנהגות הזו.
הם צריכים להיות ממושמעים וצריך להפלות את מעשיהם, יש ללמד אותם לקח".
על פי דו"ח של ארגון זכויות האדם "Human Rights Watch" משנת 2008 הייתה "אלימות נרחבת נגד אנשים שזוהו כהומוסקסואלים, לסביות או ביסקסואלים".
מחלקת המדינה של ארצות הברית האשימה את ממשלת אתיופיה בהרג אזרחי להט"ב שלא כדין, וכן בביצוע פעולות עינויים ומעצרים שרירותיים.
בשנת 2012 הייתה אמורה להתקיים בבירה אדיס אבבה ועידה בנושא מעמד זכויות להט"ב באתיופיה.
עם זאת, הוועידה בוטלה עקב לחץ מצד קבוצות דתיות שהפגינו נגדה וכינו את מארגניה "מיסיונרים של רשע".
ביוני 2012 התקיים ועידה אנטי-הומוסקסואלית במטה ארגון האיחוד האפריקאי באתיופיה בנושא ההשלכות לכאורה של "הומוסקסואליות כגורם ל-HIV/איידס, מחלות המועברות במגע מיני ומספר הפרעות פסיכולוגיות".
ד"ר סיום אנטוניוס, נשיא הארגון "United for Life", ארגן ועידה לאומית בשנת 2013 בהשתתפות פוליטיקאים ומנהיגים דתיים אתיופים בה טען כי הומוסקסואליות היא :תוצאה של בעיה פסיכולוגית עמוקה" שנגרמת בעקבות "התעללות" או "צורה כלשהי של משבר חברתי".
במרץ 2014 מועצת השרים של אתיופיה הציעה הצעת חוק להגנה על זכויות להט"ב אם כי לבסוף לא נחקקה על ידי הפרלמנט בגלל התנגדות ציבורית דתית רחבה.
ביוני 2019 קבוצת טיולים של תיירי להט"ב שבסיסה בשיקגו, "Toto tour", הודיעה על תוכניתה לביקור באתיופיה.
הצהרתה עוררה התנגדויות מצד יוצאי אתיופיה והפזורה מחוץ למדינה, שארגנו בתגובה הפגנות נגד הקבוצה.
הבעלים של הארגון, דן וור, אמר כי המחלוקת החלה במאי 2019 כשהקבוצה פרסמה תוכניות לטיול ברשתות החברתיות.
פעיל להט"ב אנונימי הצהיר באומרו לסוכנות הידיעות האמריקאית "Associated Press" על דאגתו כי "קיימות תפיסות שגויות נרחבות באתיופיה לפיהן הומוסקסואלים עשויים להיות האשמים בשכיחות הולכת וגוברת של מקרי אונס".
בשנת 2007 הוקמה קבוצת להט"ב בשם הוועדה האתיופית להומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים במטרה לנהל מסע פרסום לשיפור מעמד זכויות להט"ב באתיופיה.
בשנת 2013 נוסדה הקבוצה "Dana Social Club" על ידי פעיל הלהט"ב האתיופי בקי אביי.
מטרת הקבוצה היא להציע תמיכה חברתית בהומוסקסואלים ולסביות שנתונים תחת סטיגמה עצמית, להביע את נטייתם המינית ולקדם מסע פרסום למען גישתם של טרנסג'נדרים אתיופים לניתוח להתאמה מגדרית.
הקבוצה פועלת בעיקר באמצעות מסעי פרסום מקוונים בעודה מנהלת ארכיון ספרייה בשם "The Ethiopian Gay Library".
ג'ולי מהרטו , אמנית חזותית לסבית אתיופית-אמריקאית ממוצא יהודי.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בדרום אפריקה מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
לדרום אפריקה ישנה היסטוריה מורכבת ומגוונת לגבי זכויות להט"ב בשטחה.
המעמד המשפטי והחברתי של בין 400,000 למעל 2 מיליון דרום אפריקאים הכוללים לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים הושפע לאורך השנים משילוב של מידות דרום אפריקאיות מסורתיות, קולוניאליזם, ההשפעות המתמשכות של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד והתנועה שקמה לאחריה.
חוקת דרום אפריקה שלאחר עידן האפרטהייד הייתה לחוקה הראשונה בעולם שהפלילה אפליה על רקע נטייה מינית, ובהמשך המדינה הפכה לחמישית בעולם שמכשירה נישואים חד-מיניים לאחר הולנד (2001), בלגיה (2003), ספרד וקנדה (2005) ולראשונה ביבשת אפריקה.
יחסים חד-מיניים תועדו בקרב קבוצות שונות בדרום אפריקה המודרנית לאורך ההיסטוריה.
במאה ה-18 הכירו אנשי הקויקוי את המונחים "קואיטסר" (Koetsire), המתייחס לגבר אשר נקלט מינית מגבר אחר ו-"סורגוס" (Soregus) המתייחס לאוננות חד-מינית בדרך כלל בקרב חברים.
קיום יחסי מין בין נשים התרחשו גם הם בקרב אנשי הקויקוי, אם כי לעיתים רחוקות יותר.
בהגיעו של הנער לגבריות, מערכת היחסים תתפרק, והוא יוכל לקחת נומה משלו אם ירצה בכך.
יחסים אלו, הידועים גם בשם "נישואי מוקשים" שכן היו נפוצים בקרב כורים, נמשכו גם בשנות ה-50 של המאה הקודמת.
עמי בנטו אחרים, כולל אנשי הצוואנה ואנשי הנדבלה , היו בעלי מסורות של קבלה או אדישות כלפי יחסים חד-מיניים, בעוד גברים אשר הוגדרו כ-"נשיים" בחברה הנדבלית הפכו לעיתים קרובות למרפאים ולמנהיגים רוחניים.
יחסי מין הומוסקסואלים בין גברים נאסרו בדרום אפריקה כעבירת חוק מקובל של "מעשי סדום" ו-"עבירת מין לא טבעית" שהורש מהחוק הרומי-הולנדי .
תיקון משנת 1969 (סעיף 20א) לחוק עבירות המין 1957 אסר על גברים לעסוק בהתנהגות אירוטית כלשהי כאשר היו במקום יותר משני אנשים.
בשנת 1994, פעילות הומוסקסואלית בין גברים הפכה לחוקית שוב דה יורה, בעוד פעילות הומוסקסואלית בין נשים מעולם לא הוגדרה כפלילית בדומה לקולוניות אחרות לשעבר של האימפריה הבריטית.
במאי 1996, דרום אפריקה הפכה לתחום השיפוט הראשון בעולם שמספק הגנה חוקתית עבור אזרחי להט"ב בשטחו, באמצעות סעיף 9(3) של החוקה הדרום אפריקאית, האוסר על אפליה על רקע "גזע, מגדר, נטייה מינית וסיבות אחרות".
באותה תקופה, ארגונים כמו ארגון פעילי ההומוסקסואלים והלסביות (OLGA) עבדו עם מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני כדי לכלול הגנות עבור אזרחי להט"ב בחוקה החדשה של המדינה.
מאז 16 בדצמבר 2007, כל ההוראות המפלות הומוסקסואלים בחוק בוטלו רשמית, לאחר הכנסת גיל הסכמה שווה בקרב זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים של 16 שנים ללא קשר לנטייה מינית והגדרת עבירות מין במונחים נייטרלים מגדרית.
תחת שלטון המפלגה הלאומית בדרום אפריקה בין השנים 1948–1994, פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הייתה פשע שדינו עד שבע שנות מאסר.
חוק זה שימש כדי להטריד ולהוציא מחוץ לחוק אירועים של להט"ב דרום אפריקאים לצד פעילות פוליטית.
בינואר 1966, פשיטת פורסט טאון על מסיבה גדולה בפורסט טאון , יוהנסבורג, הובילה להגבלות נוספות של הממשלה על הומוסקסואלים ולסביות בדרום אפריקה.
למרות התנגדות המדינה, מספר ארגוני זכויות הומוסקסואלים בדרום אפריקה הוקמו בסוף שנות ה-70. עם זאת, עד סוף שנות ה-80 ארגונים הומוסקסואלים היו מחולקים לרוב לפי קווים גזעיים והשאלה הפוליטית הגדולה יותר של מעמד האפרטהייד.
"האגודה ההומוסקסואלית של דרום אפריקה" (The Gay Association of South Africa), שבסיסה במחוז הילברו במרכז יוהנסבורג, הייתה ארגון לבן בעיקרו שנמנע מלנקוט עמדה רשמית בנוגע לאפרטהייד, בעוד שהארגון "Rand Gay Organisation" היה רב-גזעי ונוסד בהתנגדות למדיניות האפרטהייד.
הוברט דו פלסיס , אחד המלחינים הדרום אפריקאים הבולטים במאה ה-20, היה ידוע כהומוסקסואל גלוי ותומך נלהב של המפלגה הלאומית בעודו הלחין יצירות דרום-אפריקאיות לאומניות רבות.
עם זאת, הוא התבטא בעניין נטייתו החד-מינית, והופיע בפני הפרלמנט הדרום אפריקאי בסוף שנות ה-60 במחאה נגד החמרה בחוקי איסור "מעשי הסדום" שכוונו נגד הומוסקסואליות.
בבחירות הכלליות של דרום אפריקה ב-1987, האגודה "GASA" ומגזין ההומוסקסואלים "Exit" תמכו במועמד המפלגה הלאומית עבור הילברו (שכונת מגורים בעיר פנימית ביוהנסבורג), ליאון דה-ביר .
קמפיין הבחירות של דה-ביר העלה את המתיחות בין פעילי להט"ב שלא התנגדו לאפרטהייד לבין אלה שכן.
דה-ביר היה המועמד הראשון של המפלגה הלאומית שהתייחס לזכויות הומוסקסואלים, בעודו פרסם את קמפיין הבחירות שלו במגזין "Exit".
הדעה הרווחת של להט"ב ברחבי הילברו הייתה שההצבעה שלהם הייתה הגורם המכריע בניצחונו הסופי של דה-ביר.
משנות ה-60 ועד סוף שנות ה-80, כוח ההגנה הדרום אפריקאי אילץ חיילים הומוסקסואלים ולסביות לבנות ליטול "תרופות רפואיות שונות" עבור ריפוי נטייתם החד-המינית, כולל העברת ניתוח להתאמה מגדרית.
בשנת 1993 מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני אישרה במגילת הזכויות שלה מצע להכרה חוקית בנישואים חד-מיניים, בעוד החוקה הזמנית של המדינה אסרה על אפליה על רקע נטייה מינית.
הוראות אלו נשמרו בחוקה החדשה, שאושרה ב-1996. כתוצאה מכך, הפכה דרום אפריקה למדינה הראשונה בעולם שאסרה במפורש על אפליה על רקע נטייה מינית בחוקתה.
שנתיים לאחר מכן, בית המשפט החוקתי של דרום אפריקה קבע בתיק הקואליציה הלאומית לשוויון הומוסקסואלים ולסביות נגד שר המשפטים שהוגדר -"כציון דרך היסטורי" שהחוק האוסר על פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה באופן פרטי מפר את חוקת המדינה.
כתוצאה מכך, הומוסקסואליות הפכה לחוקית שוב.
בשנת 1994, במהלך נאום ההשבעה שלו כנשיא דרום אפריקה ה-10, הצהיר נלסון מנדלה באומרו:"בשנות ה-80 הקונגרס הלאומי האפריקני עדיין קבע את הקצב, בהיותו המערך הפוליטי הגדול הראשון בדרום אפריקה שהתחייב בתקיפות למגילת הזכויות, שפרסמנו בנובמבר 1990. אבני דרך אלו נותנות ביטוי קונקרטי למה שדרום אפריקה יכולה להיות.
הם מדברים על סדר חוקתי, דמוקרטי, פוליטי שבו, ללא הבדל צבע, מין, דת, דעה פוליטית או נטייה מינית, החוק יספק הגנה שווה של כל האזרחים".בשנת 1998 העביר הפרלמנט הדרום אפריקאי את חוק השוויון בתעסוקה אשר כלל בתוכנו הגנה מפני אפליה בתעסוקה על רקע נטייה מינית, בין קטגוריות נוספות.
בשנת 2000 הורחבו הגנות דומות על התאמת מקומות ושירותים ציבוריים, עם כניסתו לתוקף של חוק קידום השוויון ומניעת אפליה בלתי הוגנת .
בדצמבר 2005, בית המשפט החוקתי של דרום אפריקה קבע כי זה בלתי חוקתי למנוע מאנשים מאותו המין להינשא כאשר הדבר מותר לאנשים מהמין השני, ונתן לפרלמנט שנה להעביר חקיקה שתאפשר את הכרתם של נישואים מסוג הזה.
בנובמבר 2006, האספה הלאומית הצביעה ברוב של 229 בעד מול 41 נגד בנוגע להצעת חוק להכשרת נישואים אזרחיים בקרב זוגות חד-מיניים, וכן שותפויות אזרחיות לזוגות לא נשואים חד-מיניים ומהמין השני.
על פי הצעת החוק, קיימות החרגה של עובדי מדינה ואנשי דת שרשאים לסרב לערוך איחודים בין זוגות חד-מיניים.
נשיא דרום אפריקה לשעבר, ג'ייקוב זומה היה בין מתנגדי החקיקה הבולטים ביותר.
בניגוד לזומה, יורשו סיריל רמפוזה תמך בחקיקה.
בשנת 2017, הצהיר בסרטון מוקלט באומרו:"זו אמת עצובה שבאומה שלנו להט"ב הם בין הפגיעים והמודרים ביותר.
הם סובלים מאפליה, אלימות והתעללות.
אנחנו חייבים כעם לעשות זאת.
טוב יותר ממה שאנחנו עכשיו.
אנחנו צריכים לתמוך, לחבק ולכבד אחד את השני.
כשאנחנו מתייחסים זה לזה בכבוד, כולנו יותר מכובדים.
על כולנו לתרום ליצירת חברה צודקת, שוויונית ובטוחה יותר.
הבה נבנה חברה שמגינה ומעריכה את הפגיעים ואשר במשך זמן רב מדי הפכו לשוליים.
חברה שבה מוגבלות אינה מהווה מניעה, שבה יש סובלנות, ושאין אדם שנשפט על פי נטייתו המינית, שבה אין אדם סובל מדעות קדומות בגלל צבע עורו, שפת הולדתו או ארץ מוצאו".
ב-4 באוגוסט 1997, בתיק ס' נגד קמפר, קבעה חטיבת הכף המערבי של בית המשפט העליון של דרום אפריקה כי "ההפללה המקובלת על פי חוק איסור מעשי סדום אינה מתיישבת עם הזכויות החוקתיות לשוויון ולפרטיות" בעודה הצהירה כי הוא "חדל להתקיים כעבירה כאשר חוקת הביניים נכנסה לתוקף ב-27 באפריל 1994".
באופן קפדני, פסק דין זה חל רק על עבירת "מעשי סדום" ולא על חוקים אחרים המפלילים יחסי מין בין גברים, והוא היה רק לתקדים משפטי מחייב בתחום השיפוט של בית המשפט בכף המערבי.
ב-8 במאי 1998, בתיק של הקואליציה הלאומית לשוויון הומוסקסואלים ולסביות נגד שר המשפטים, חטיבת חאוטנג של בית המשפט העליון קבעה כי "פשעי החוק המקובלים של מעשי סדום וביצוע מעשה מיני לא טבעי וכן סעיף 20א לחוק עבירות מין, הם בלתי חוקתיים".
בית המשפט לחוקה אישר את פסק הדין ב-9 באוקטובר באותה שנה.
הפסיקה חלה רטרואקטיבית על מעשים שבוצעו מאז קבלת חוקת הביניים ב-27 באפריל 1994.
עם זאת, אף על פי הפיכה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין גברים לחוקית, גיל ההסכמה שנקבע בחוק עבירות המין הוגדר כלא שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים (19 שנים) והטרוסקסואלים (16 שנים).
הסוגיה שונתה בשנת 2007 על ידי חוק התיקון לחוק הפלילי (עבירות מין ועניינים נלווים) , אשר הגדיר את חוק עבירות המין במונחים נייטרלים מגדרית ונטייה מינית וקבע את גיל 16 כגיל ההסכמה האחיד עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
בשנת 2008, אף על פי שהחוק החדש כבר נכנס לתוקף, אי השוויון הקודם בנושא הוכרז כבלתי חוקי על ידי בית המשפט בתיק גלדנהויס נגד המנהל הלאומי לתביעות ציבוריות .
ב-1 בדצמבר 2005, בתיק שר הפנים נגד פורי , קבע בית המשפט לחוקה כי זה בלתי חוקתי שהמדינה מונעת מזוגות חד-מיניים את האפשרות להינשא ומאפשרת בו זמנית את הגישה לזוגות מהמין השני, ונתן לפרלמנט שנה אחת לשנות את המעמד המשפטי.
ב-30 בנובמבר 2006 נכנס לתוקף חוק האיחוד האזרחי 2006 , אם כי למרות שמו הכולל איחוד אזרחי בלבד, החוק מעניק הכרה בנישואים חד-מיניים.
החוק מאפשר בנוסף הן לזוגות חד-מיניים והן לזוגות מהמין השני להתאחד באיחוד אזרחי ומאפשר לזוג לבחור לכנות את האיחוד שלהם או כנישואים או כשותפות אזרחית אם כי כל שם אשר ייבחר, השלכותיו המשפטיות יהיו זהות לאלו על פי חוק הנישואים 1961 (המתיר רק נישואים בין זוגות מהמין השני).
לפני הנהגת ההכרה בנישואים חד-מיניים, החלטות בית המשפט וחוקים בדרום אפריקה הכירו בשותפויות קבועות של חד-מיניות למטרות ספציפיות שונות, אך לא הייתה מערכת של רישום שותפות ביתית.
הזכויות המוכרות או המורחבות על ידי בתי המשפט כללו חובת תשלום מזונות בין בני זוג, הטבות הגירה, הטבות עבודה ופנסיה, גישה לאימוץ משותף, זכויות הוריות לילדים שנולדו בהזרעה מלאכותית, תביעה לאובדן מזונות כאשר בן זוג נהרג ברשלנות וכן ירושה מולדת.
הזכויות המורחבות כללו הגנות מפני אלימות במשפחה והזכות לחופשת אחריות משפחתית.
מספר פסקי דין מטעם בית המשפט העליון לאורך השנים קבעו כי הנטייה המינית של הורה "אינה נושא רלוונטי בהחלטות על משמורת ילדים".
בשנת 2002, פסק הדין של בית המשפט לחוקה בתיק דו טויט נגד שר הרווחה ופיתוח האוכלוסין העניק לזוגות חד-מיניים בשותפות אזרחית את אותן זכויות אימוץ כמו בני זוג נשואים, אשר כתוצאה מכך, החלו להיות רשאים לאמץ ילדים במשותף ובאופן חורג.
חוק האימוץ הוחלף מאז בחוק הילדים, 2005 , המאפשר אימוץ על ידי בני זוג ועל ידי "שותפים בשותפות חיים ביתית קבועה" ללא קשר לנטייתם המינית.
בשנת 1997, הזרעה מלאכותית, שהוגבלה בעבר לנשים נשואות בלבד, הפכה לחוקית עבור נשים רווקות כולל זוגות לסביות.
בתיק ג' וב' נגד המנהל הכללי, מחלקת הפנים משנת 2003, בית המשפט לחוקה קבע כי יש לראות בזוגות לסביות המחזיקות בילד שנולד בהזרעה מלאכותית כהוריו החוקיים, בעוד בת הזוג אשר איננה מוגדרת כהורה הביולוגי תחשב כהורה השני של הילד והיא רשאית להירשם בתעודת לידתו.
אותה הוראה נקבעת לגבי הורים בהסכם אימהות פונדקאית.
הגנה על אזרחי להט"ב בדרום אפריקה מבוססת על רקע סעיף 9 לחוקת המדינה, האוסר על אפליה על רקע מין, מגדר או נטייה מינית, וחל על גורמים ממשלתיים ופרטיים.
בית המשפט לחוקה קבע כי יש לפרש את הסעיף גם כאיסור על אפליה נגד טרנסג'נדרים.
בשנת 2000, הפרלמנט חוקק את חוק קידום השוויון ומניעת אפליה בלתי הוגנת (PEPUDA), המחדש את האיסור החוקתי ומקים בתי דין מיוחדים לשוויון לטיפול באפליה על ידי גורמים פרטיים.
חוק ההון בתעסוקה, 1998 וחוק הדיור להשכרה, 1999 אוסרים במפורש אפליה בעבודה ובדיור, בהתאמה.
ה-"PEPUDA" אוסר בנוסף על דברי שטנה והטרדה על סמך כל אחת מהעילות האסורות.
בדרום אפריקה לא קיים שום חוק סטטוטורי המחייב עונשים מוגברים על פשעי שנאה, אך שנאה המונעת על ידי הומופוביה יוחסה לאורך השנים על ידי בתי המשפט כגורם מחמיר במתן גזר הדין.
באוגוסט 2011, משרד המשפטים הקים צוות משימה לאומי (NTT) לטיפול בסוגיית פשעי שנאה נגד להט"ב דרום אפריקאים.
באפריל 2014, שר המשפטים ג'ף ראדבי השיק אסטרטגיית "התערבות לאומית" עבור להט"ב שפותחה על ידי צוות המשימה הלאומי עבור טיפול באלימות שמבוססת על רקע מין ואלימות על בסיס מגדר נגד להט"ב.
ה-"NTT" הקים צוות תגובה מהירה לטיפול במקרים פליליים לא פתורים בדחיפות והפיק עלון מידע עם שאלות נפוצות על להט"ב.
ראדבי הצהיר כי משרד המשפטים "הכיר בצורך במסגרת חוקית ספציפית לפשעי שנאה" בעוד כי הנושא "יהיה נתון לדיון ציבורי".
חוק מניעה ומאבק בפשעי שנאה ודברי שטנה
הצעת חוק למניעה ומאבק בפשעי שנאה ודברי שטנה, שנמצאת תלויה ועומדת בפרלמנט, תוציא מחוץ לחוק פשעי שנאה ודברי שטנה על רקע גזע, זהות מגדרית ונטייה מינית, בין היתר.
קבינט השרים של דרום אפריקה אישר את הצעת החוק במרץ 2018 אשר הייתה אמורה לעבור בשתי הלשכות של הפרלמנט לפני שתהפוך לחוק.
עם זאת, הצעת החוק התפוגגה באופן אוטומטי כאשר הפרלמנט פוזר ב-7 במאי 2019. בנאום התקציב שלו, שר המשפטים ושירותי הכליאה רונלד למולה התחייב כי המחלקה שלו תחייה את הצעת החוק ותציג אותה לפרלמנט בתקופת שנת 2020.
לדרום אפריקה לא קיים חוק ספציפי המתייחס למניעת בריונות או בריונות נגד תלמידים שמוגדרים כלהט"ב.
עם זאת, חוק ההגנה מפני הטרדה 17 משנת 2011 מביא הקלה נרחבת לכל קורבנות הטרדה, כולל ילדים.
חוק צדק הילד 75 משנת 2008 נועד לשקם ולפייס ילדים מתחת לגיל 21. בהתאם לגיל, בריון יוכל לשאת באחריות פלילית למספר רחב של מעשים פליליים, לרבות תקיפה, הפחדה, רצח, גניבה, פגיעה בזדון ברכוש, הצתה ועוד, בהתאם לעובדות של כל מקרה לגופו.
על פי המחלקה לחינוך בסיסי בדרום אפריקה, תלמידים מדרום אפריקה הם "הילדים הסובלים מבריונות באופן הרחב ביותר בעולם".
בסקר משנת 2015 אשר נערך על ידי לימודי מתמטיקה ומדעים בינלאומיים (International Mathematics and Science Study), 44% מהתלמידים המשתתפים בכיתה ה' (גילאי 10–11) דיווחו על סבל מבריונות שבועית ו-34% מדי חודש.
אחוז זה היה הגבוה ביותר מבין 38 המדינות שנבדקו בעוד 48% מהתלמידים בבתי ספר ממלכתיים דיווחו על בריונות שבועית ותלמידי כיתה ט' (גילאי 14–15) היו השלישיים הסובלים ביותר ברמות בריונות, אחרי תאילנד ובוטסואנה השכנה, עם 17% אשר הוטרדו מדי שבוע ו-47% מדי חודש.
חוק שינוי תיאור המין ומעמד המין 2003 מאפשר לאנשים טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית בדרום אפריקה להגיש בקשה לשינוי מעמד מגדרם במרשם האוכלוסין, ובעקבות זאת לקבל תעודות זהות ודרכונים המעידים על זהותם המגדרית המועדפת.
החוק מחייב את האדם לעבור טיפול רפואי או כירורגי, כגון טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית אם כי אין חיוב עבור העברת ניתוח להתאמה מגדרית לצורך הכרה.
מספר פסקי דין של בית הדין לעבודה של דרום אפריקה פסקו נגד מעסיקים אשר "התעללו בעובדיהם שביצעו שינוי מגדרי" לאורך השנים.
לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה של דרום אפריקה.
בשנת 1996, הממשלה אימצה את "הספר הלבן על ההגנה הלאומית" שכלל את ההצהרה כי "בהתאם לחוקה, כוחות ההגנה של דרום אפריקה לא יפלו לרעה אף אחד מחבריהן על רקע נטייה מינית".
בשנת 1998, משרד ההגנה אימץ מדיניות בנושא שוויון הזדמנויות והעדפה מתקנת, לפיה אין לחקור מתגייסים על נטייתם המינית בעוד כוח ההגנה "אינו מתעניין באופן רשמי בהתנהגות המינית החוקית של חבריו".
חוק ההגנה משנת 2002 הופך את זה לעבירה פלילית עבור כל חבר בכוחות ההגנה או עובד משרד ההגנה "להשפיל או לגלות עוינות או סלידה לכל אדם על רקע נטייה מינית".
החברה לפסיכיאטרים בדרום אפריקה קובעת כי "אין הוכחות מדעיות לכך שטיפול המרה יעיל בשינוי נטייתו המינית של האדם.
עם זאת, ישנן עדויות רבות לכך שטיפול מסוג זה יכול להיות הרסני".
בפברואר 2015, בעלי מחנה המבצע טיפולי המרה נמצאו אשמים ברצח, התעללות בילדים ותקיפה בכוונה לגרום נזק גופני חמור לאחר שנמצאו שלושה בני נוער מתים במחנה.
בני הנוער הוכו באגפים ובצינורות גומי, נקשרו למיטותיהם, לא הורשו להשתמש בשירותים בשום זמן ונאלצו לאכול סבון וצואה משלהם, וכל זאת במטרה "לרפא את ההומוסקסואליות שלהם".
עד שנת 2014, שירות הדם הלאומי של דרום אפריקה הטיל הגבלות על תרומת דם על גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) אשר נדרשו לעבור תקופת דחייה מקיום יחסים עד כשישה חודשים לפני פנייתם לתרומת דם.
הגבלות אלה הוסרו לחלוטין בשנת 2014 במדיניות אשר כללה נייטרלית כלפי נטייה מינית או מגדר שאוסרת תרומת דם מכל תורם פוטנציאלי אשר היה לו בן זוג מיני חדש בששת החודשים האחרונים, או שיש לו יותר משותף מיני אחד.
לאורך השנים, היו מספר מקרים שבהם נשים לסביות דרום אפריקאיות היו קורבנות של רצח, אלימות פיזית או "אונס מתקן" עבור "ריפוי נטייתן המינית", בעוד מקרים אלה התרחשו בחלקם, בשל האיום הנתפס שהנשים "מהוות לסמכות הגברית המסורתית" במדינה.
פעילים האשימו את המשטרה בטיפול רשלני בתקריות, כולל סדרה של תשע רציחות הקשורות לגברים הומוסקסואלים לכאורה בין השנים 2013-2010.
אף על פי מקרים של גילויי הומופוביה, באזורים עירוניים מרכזיים ברחבי דרום אפריקה כגון יוהנסבורג, פרטוריה, דרבן וקייפטאון, קיימות אוכלוסיות להט"ב משגשגות לצד חיי לילה נרחבים.
מצעדי גאווה שנתיים מתקיימים בקייפטאון, יוהנסבורג, דרבן, פרטוריה וסווטו, בעוד ערים קטנות יותר כמו בלומפונטיין, פולוקוואנה, פורט אליזבת, מבומבלה, איסט לונדון, פיטרמריצבורג וקניסנה, מארחות גם כן אירועים, מועדוני לילה וברים הומוסקסואלים.
קניסנה ידועה כעיר המארחת את פסטיבל הלהט"ב "Pink Loerie Mardi Gras" המושך אליו תיירים מכל רחבי המדינה.
תוכניות טלוויזיה וקולנוע דרום אפריקאיות הפיקו לאורך השנים תוכניות המתמקדות בחיי להט"ב.
אופרות סבון דרום אפריקאיות מרובות הציגו את הנושא, בהן חלק מהבולטות יותר הייתה אגולי: מקום של זהב ארוכת השנים אשר הציגה מערכת יחסים הומוסקסואלית.