tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-14 בדצמבר 2008, סטיבן נורינגטון מסר למגזין "וראייטי" שהוא מתכנן לביים "חידוש/אתחול" של הסרט "העורב".
נורינגטון הבחין בין העיבוד משנת 1994 לבין העיבוד שלו, אמר: "בעוד שסרט המקור של אלכס פרויאס גותי ומסוגנן להפליא, הסרט החדש יהיה מציאותי ומסתורי, כמעט בסגנון סרט תיעודי".
לאחר מכן, הודיע ראיין קוואנו ב-23 בנובמבר 2009, כי החברה שלו, "Relativity Media", נמצאת במשא ומתן עם אדוארד פרסמן הן על זכויות הסרט והן על המימון.
ביולי 2010, המוזיקאי האוסטרלי ניק קייב הובא לתיקון התסריט.
באוקטובר 2010, הוצע למארק וולברג לככב בתפקיד הראשי על פי דיווחים.
נורינגטון פרש מאוחר יותר מבימוי הסרט, וב-7 באפריל 2011 הוכרז שחואן קרלוס פרסנדילו יביים את הסרט, שנחשב מאז כרימייק.
טאקר טוליי נבחר כמפיק בפועל, וג'ון כץ וג'סוס דה לה וגה התעתדו להיות מפיקים שותפים, ובראדלי קופר היה במגעים לשחק את התפקיד הראשי.
פרנסיסקו חוויאר גוטיירס היה בעד להחליף את נורינגטון.
ב-20 באפריל 2011, דווח כי תהליכי הפקת הסרט הושעו מאבק משפטי בין ראיין קוואנו - "Relativity" לבין חברת "ויינשטיין", שעדיין היו לה את זכויות ההפצה העולמיות לזיכיון.
בשלהי יוני 2011, "Relativity" הודיעו על התוכניות העתידיות שלהם להמשיך בתביעה באמצע המשפט והפנו אל אלכס טסה.
באמצע אוגוסט 2011, קופר פרש מתפקידו עקב קשיים בלוח זמניו, ו-וולברג שוב נבחר כאופציה, יחד עם שמועות נוספות שצ'נינג טייטום, ראיין גוסלינג וג'יימס מק'אבוי צפויים לככב בתפקיד הראשי.
באוקטובר 2011, דווח כי גם פרסנדילו פרש מבימוי הסרט.
בינואר 2012, אושר כי גוטיירס חתם על בימוי העיבוד הקולנוע המחודש, עם אדוארד פרסמן, ראיין קוואנו וג'ף מוסט כמפיקים.
ג'סי ויגטו צורף כתסריטאי, ודן פארב יצטרף לבוב והארווי ויינשטיין, וטלי כמפיקים בפועל.
ביוני 2012, פרסמן הבטיח למעריצים ש"סרט 'העורב' משנת 1994 תופס מקום מיוחד בלבי.
הסרט הנוכחי הוא 'המצאה מחדש' של הרומן הגרפי של ג'יימס או'בר למאה ה-21. אנחנו נרגשים ששיתפנו פעולה עם הבמאי חאווייר גוטיירס והתסריטאי ג'סי ויגטו לסרט, שנותר נאמן ללב מצוקת הנקמה של אריק דרייבן".
עם זאת, ובעדכונים וחדשות על רימיקיים עתידיים, או'בר: [...] אין לי צפיות גדולות.
אני חושב שהמציאות היא, לא משנה מי יזכה לככב אותו, או אם תביא את רידלי סקוט ולבזבז 200 מיליון דולר, אתה עדיין לא הולך לעלות על מה שעשו ברנדון לי ואלכס פרויאס בעשרת המיליונים הראשונים הללו".
התסריטאי קליף דורפמן, כתב שכתוב עמוד ראשון לתסריט, שבסופו אישר שתהליכי הסרט מתקדמים.
באפריל 2013, פורסם כי טום הידלסטון ניהל מגעים לגלם את אריק, אך מאוחר יותר, נודע שלא, ואלכסנדר סקושגורד היה במגעים על התפקיד, אך שבוע לאחר מכן הצהיר שלא יככב.
ב-4 במאי 2013, האתר "Deadline Hollywood" דיווח כי לוק אוונס לוהק לתפקיד.
אוונס אישר שהסרט יהיה נאמן לסרט המקור.
ב-3 ביולי 2013, במאי סרט המקור, ג'יימס או'בר נבחר כיועץ התפארותי והיצירתי של הסרט.
בראיון באוקטובר 2015, או'בר דן במה ששינה את דעתו לגבי האתחול נחדש, ובמאמצים להפוך את האתחול לעיבוד נאמן יותר לקומיקס, תוך כדי שמירה על כבוד לסרט המקור.
ב-21 בנובמבר 2013, ל-"Schmoes Know" היו דיווחים כי נורמן רידוס מועמד לתפקיד של דמות בשם "ג'יימס", ומאוחר יותר, קריסטן סטיוארט הועמדה לתפקיד של "שלי".
ביולי 2014, גוטיירס חתם על בימוי הסרט "הצלצול 3" (2017), דבר שאילץ אותו לפרוש מבימוי הסרט.
בנובמבר 2014, או'בר הודיע שהוא כותב את הסרט יחד עם קליף דורפמן.
בדצמבר 2014, האולפן שכר את קורין הארדי לביים את הסרט.
אוונס אמר ל-Den of Geek בראיון שאולי לא יעשה את התפקיד בסרט, מאוחר יותר, התברר כי אוונס פרש מהתפקיד עקב התנגשויות עם לוח זמנים.
ב-9 בפברואר 2015, או'בר אמר את דעתו ל-"Blastr" שהוא מעוניין בסם ויטוור לתפקיד.
החל מ-24 באוקטובר 2014, הסרט התעתד להתחיל בתהליכי ההפקה 2015. ב-25 בפברואר 2015, דווח שג'ק יוסטון מנהל מגעים לככב בסרט.
ב-14 במרץ 2015, או'בר אישר ל-"Dread Central" בכנס קומיקס כי יוסטון לוהק ל"דרייבן", ובנוסף אישר גם שג'סיקה בראון פינדלי לוהקה כ"שלי".
ב-20 במאי 2015, "Deadline Hollywood" דיווח כי אנדראה רייסבורו הייתה במגעים עם שותפה לתפקיד של הדמות הבדיונית "טופ דולר".
ב-15 ביוני 2015, "וראייטי" דיווח כי פורסט ויטאקר היה במשא ומתן על תפקיד לא ידוע, ויוסטון פרש מהתפקיד הראשי עקב סכסוכים בתזמון, אך "Relativity" בדקו את ניקולס הולט וג'ק אוקונל האם הם מתאימים או יכולים לככב בתפקיד הראשי.
ב-31 ביולי 2015, "הוליווד ריפורטר" דיווח שההפקה הושעתה עקב פשיטת רגל של "Relativity".
לאחר הפשיטת רגל, או'בר אמר בראיון ל-"ComicBook.com" שהסרט עדיין יצא לפועל.
"TheWrap" דיווח שצילומי הסרט המחודשים החלו במרץ 2016 עם הארדי כבמאי.
ב-15 ביוני 2016, "Deadline Hollywood" דיווח שהארדי חזר לבימוי הסרט.
ב-10 באוגוסט 2016, ג'ייסון מומואה פרסם תמונה שבה הוא נמצא עם הארדי בחשבון האינסטגרם שלו.
ב-6 בספטמבר 2016, "TheWrap" דיווח כי מומואה לוהק והצילומים התעתדו להתחיל בינואר 2017. ב-17 בנובמבר 2016, הסרט קיבל שם חדש "העורב: הבריאה", עם "The Hollywood Reporter" דיווח כי "Highland Film Group" ו-"Electric Shadow" רכשו את הזכויות למימון והפצה לסרט מחברת "Relativity", אך עלולות לגרום לפרישת מומורה והארדי.
בספטמבר 2017, הוכרז ש"סרטי סוני" תפיץ את הסרט.
במרץ 2018, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-11 באוקטובר 2019. ב-31 במאי 2018, הוכרז שגם הבמאי הארדי וגם השחקן מומואה פרשו מן פרויקט הסרט.
הפקת הסרט הייתה אמורה להתחיל מאוחר יותר באותה שנה בבודפשט.
ברשתות החברתיות חשף הארדי שיש לו הבדלים יצירתיים עם בעל הזכויות סמואל חדידה מ"סרטי דייוויס", וכי פרישת בימוי הסרט הייתה "ההחלטה הקשה מכולן".
בנובמבר 2019, פרויאס דיבר בראיון בפודקאסט על סרט האתחול:
בינואר 2020, פיתוח הסרט התחדש.
במרץ 2022, פרסמן אישר שוב שהסרט נמצא בתהליכים.
באפריל 2022, הוכרזו רופרט סנדרס וזאק ביילין כבמאי וכותב, בעוד שאדוארד פרסמן ומלקולם גריי יפיקו יחד.
באותו החודש, נמסר על ידי "הוליווד ריפורטר" כי ביל סקושגורד יככב בתפקיד הראשי בתור "אריק דרייבן".
לאחר מכן, דווח ש-FKA Twigs תככב בתור ארוסתו של אריק "שלי ובסטר", וויקטור חדידה, מולי האסל וג'ון ג'נקס הצטרפו כמפיקים.
צילומי הסרט החלו ב-13 ביולי 2022 בפראג, צ'כיה.
מידע שגוי נמסר מהפקת הסרט, וגילו כשיבוש את הסרט כסדרת טלוויזיה בת שישה פרקים.
צילומי הסרט התעתדו להתחיל ביוני 2022, והתרחשו בפראג ובמינכן.
ב-26 באוגוסט 2022, דני יוסטון לוהק לתפקיד לא ידוע.
לאחר מכן, נמסר כי איזבלה ווי הצטרפה לצוות השחקנים בתור "זאדי".
ב-16 בספטמבר 2022, תהליכי הפקת הסרט הסתיימו.
בספטמבר 2022, ההפקה הווירטואלית של הסרט התרחשה באולפני "Penzing", בפנזינג, גרמניה, ויצירת הנכסים הדיגיטליים ועבודת האפקטים החזותיים התרחשו בבוואריה, גרמניה.
הפקת הסרט נחשבה כתהליך ההפקה בין-לאומית הגדולה והראשונה שצולמה באולפן.
עד נובמבר 2022, "Ashland Hill" מימנה את גמר-ההפקה של הסרט.
זכויות ההפצה הבין-לאומיות של הסרט נקנו לחברות הפצה שונות בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2022.
הסרט נכשל בקופות עם 4.6 מיליון דולר בלבד מ-2,752 בתי קולנוע והגיע למקום השמיני בטבלת הסרטים הרווחיים של שבוע היציאה שלו.
הסרט קיבל ציון "רקוב" של 20% באתר Rotten Tomatoes והקהל נתן לו ציון "B-" ב-CinemaScore.
משל העורב והכד מאת איזופוס הוא סיפור על עורב צמא שמוצא פתרון יצירתי לבעיית חוסר נגישות המים על ידי הוספת אבנים לכד.
המשל ממחיש רעיונות של יצירתיות, סבלנות והתמדה.
הגרסאות השונות של המשל מדגישות את הצורך בחשיבה יצירתית, בהתמדה וביכולת ניתוח בעיות.
מחקרים מדעיים עדכניים תומכים בנכונות המשל ומעידים על היכולת של עורבים להבין ולפתור בעיות בדרכים יצירתיות.
עורב צמא מחפש מים לשתות.
הוא מוצא כד זכוכית, אך המים שבתוך הכד נמוכים מדי ולא ניתן להגיע אליהם באמצעות המקור שלו.
במקום להתייאש, העורב מתחיל לחשוב על פתרון לבעיה.
הוא מבחין בכמה אבנים קטנות שמפוזרות לידו.
העורב אוסף את האבנים אחת אחת ומניח אותן בתוך הכד, עד שהמים עולים גבוה מספיק כדי להגיע אליהם ולשתות מהם.
באמצעות המאמץ המתמשך והמחשבה היצירתית שלו, העורב מצליח לשתות מהמים ולהרוות את צמאונו.
לאורך השנים נפוצו מספר גרסאות למוסר ההשכל של המשל:
תשומת לב לפתרונות יצירתיים: המסר העיקרי של המשל הוא לחשוב באופן יצירתי ולנקוט יוזמה כאשר נתקלים בקושי.
במקום להתייאש, עלינו לחפש דרכים חדשות לפתרון בעיות.
סבלנות והתמדה: המשל מדגיש את חשיבות הסבלנות וההתמדה, שכן העורב המשיך לנסות עד שמצא פתרון לבעיה שלו.
היכולת לנתח בעיות: המשל מלמד את החשיבות של ניתוח בעיות בצורה מעמיקה, במקום להסתפק בפתרונות שטחיים.
משפטים שהיו נפוצים כמוסר ההשכל של המשל כוללים את "הצורך הוא אם ההמצאה" וכן "כשיש רצון, יש דרך".
המשל "העורב והכד" הוא אחד מהמשלים הידועים ביותר של איזופוס, הסופר היווני, שחי במאה השישית לפני הספירה.
איזופוס כתב סדרה של משלים שבהם דמויות שונות מייצגות תכנים מוסריים ולקחים לחיים.
המשל של העורב והכד נחשב לאחת היצירות המרכזיות בעבודתו של איזופוס ונעשה בו שימוש לאורך ההיסטוריה כדי להעביר מסרים מוסריים לילדים ומבוגרים כאחד.
משל העורב והכד מאת איזופוס מציג דוגמה מובהקת לשימוש בכלים בטבע.
מדעית, התנהגות זו נצפתה בקרב מיני עורבים, במיוחד העורב הקלדוני (New Caledonian crow) והעורב המערבי (Common raven).
ניסויים הוכיחו שעורבים אלו מסוגלים להבין את עקרון הדחיקה של נוזלים ולהשתמש באבנים כדי להעלות את מפלס המים בכלי ולהגיע למזון צף.
התנהגות זו מדגימה את האינטליגנציה הגבוהה של העורבים ואת יכולתם לפתור בעיות מורכבות.
עם זאת, לא כל מיני העורבים מראים את אותה יכולת.
העורב: זאב ז'בוטינסקי הוא סרט תיעודי על חיי הסופר והמנהיג הציוני זאב ז'בוטינסקי, בבימויו של יאיר קדר משנת 2015 כחלק מסדרת הָעִבְרִים.
הסרט הופק על ידי יאיר קדר ויצא בסיוע הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, שירות הסרטים הישראלי, קרן אבי חי ורשות השידור.
הסרט הוקרן בערוץ הראשון ואף עלה גם ליוטיוב וזכה למעל 57,000 צפיות.
העורב הלקחן (, La gazza ladra) היא מלודרמה או אופרה סמיסרייה בשתי מערכות מאת ג'ואקינו רוסיני, עם ליברית מאת ג'ובאני גררדיני המבוססת על La pie voleuse מאת תאודור בודואן ד'אוביני ולואי - שארל קאיניז.
האופרה ידועה בעיקר בזכות הפתיחה, אשר בולטת מוזיקלית בזכות השימוש בתופים.
קטע בלתי נשכח זה בפתיחה של רוסיני מעלה את דמותו של מושא האופרה המרכזי: עורב לקחן ופקח עד שטניות.
רוסיני כתב במהירות, ו"העורב הלקחן" לא הייתה יוצאת מן הכלל.
ביוגרפיה מהמאה ה-19 מצטטת אותו כאומר שמנצח הבכורה נעל אותו בחדר בלה סקאלה יום לפני הבכורה עם הוראות להשלים את הפתיחה שעדיין לא הייתה גמורה.
הוא היה תחת השגחה של ארבעה פועלי במה שתפקידם היה לזרוק כל עמוד גמור מהחלון אל המעתיק שמתחת.
ההופעה הראשונה של "העורב הלקחן" הייתה ב-31 במאי 1817, בלה סקאלה, מילאנו.
בשנת 1818, רוסיני תיקן את האופרה עבור הפקות נוספות בפזארו; ולאחר מכן בשנת 1819 עבור תיאטרון דל פונדו, בנאפולי; בשנת 1820 עבור תיאטרון סן קרלו, בנאפולי; ובשנת 1866 הוא שינה את המוזיקה עבור הביצוע בפריז.
הגרסה המהדורה של 1866 כללה קישוטים ווריאציות שנכתבו במיוחד עבור ג'וזפינה ויטלי, ששרה את תפקיד נינטה.
הוא שיפץ את התפקיד שוב בשנת 1867 עם קישוטים וקדנצות עבור אדלינה פאטי.
הבכורה של "העורב" באנגליה הייתה בתיאטרון קינגס, לונדון, ב-10 במרץ 1821. אופרה-קומיק בשפה הצרפתית המשתמשת בכותרת המקורית של חומר המקור הצרפתי (La pie voleuse) בגרסה שתורגמה על ידי קסטיל-בלאז הוצגה בבכורה בליל, צרפת, ב-15 באוקטובר 1822. הגרסה בשפה הצרפתית הוצגה לראשונה בארצות הברית בתיאטרון ד'אורליאן בניו אורלינס ב-30 בדצמבר 1824.
ב-1941, הלחין ריקרדו זנדונאי גרסה של האופרה לקראת העלאתה בפזארו.
בשנת 1979, אלברטו זדה ערך את היצירה המקורית של רוסיני לאופרה לצורך פרסום על ידי קרן רוסיני.
בשנת 2013, האופרה של ברונקס בניו יורק ביצעה גרסה בשפה האנגלית של "לה גאצה לדרה".
בביתם של פבריציו וינגראדיטו ואשתו לוסיה שוררת שמחה על שובו הקרב של בנם ג'אנטו מהמלחמה.
אחת המשרתות, נינטה, מאוהבת בג'יאנטו וכולם רוצים שהשניים יתחתנו, מלבד לוסיה, שמאשימה את נינטה באובדן מזלג כסף לאחרונה.
איזאקו, רוכל מקומי, מבקר ושואל על נינטה, אך פיפו, משרתו של פבריציו, משלח אותו משם.
ג'אנטו מגיע ונכנס פנימה עם לוסיה בזמן שנינטה מתכוננת למסיבה.
לאחר שהם הולכים, מגיע אביה של נינטה, פרננדו וילבלה, גם הוא מהמלחמה.
עם זאת, הוא נידון למוות לאחר קרב עם הקפטן שלו וכעת הוא עריק.
הוא מבקש מבתו למכור שני מטבעות כסף של משפחתו כדי לכסות את הוצאותיו בזמן שהוא נמלט.
ראש העיר מגיע במטרה לפתות את נינטה, והיא טוענת שאביה הוא סתם נווד.
עוזרו של ראש העיר מוסר את צו המעצר לעריק (פרננדו), אך מכיוון שראש העיר שכח את משקפי הקריאה שלו, נינטה מתבקשת לקרוא את הצו, וממציאה תיאור של מישהו שונה לחלוטין מאביה.
ראש העיר ממשיך לכפות את תשומת ליבו על נינטה, ופרננדו כמעט חושף את עצמו בכעס.
השלושה עוזבים, ועורב עף למטה וגונב אחת מכפיות הכסף של לוסיה.
איסקו עובר שוב, ונינטה מוכרת לו את מטבעות הכסף שאביה הפקיד בידיה.
ג'יאנטו ואחרים חוזרים, ולוסיה שמה לב שחסרה כפית.
ראש העיר פותח בחקירה מיידית, וקובע את העונש הדרקוני על גניבה ביתית: מוות.
לוסיה וראש העיר מאשימים את נינטה, אשר בצר לה נוטשת את הכסף שהחליפה מאיסאקו.
הרוכל מובא בחזרה ומדווח שכבר מכר את הכף, אך הוא נזכר בכתובת "FV", ראשי תיבות משותפים לפבריציו ופרננדו.
נינטה ההמומה, נואשת להגן על אביה, אינה מסוגלת להפריך את ההאשמות, וראש העיר מורה על מעצרה.
אנטוניו, סוהר הכלא, מרחם על נינטה ואומר שהוא יעביר הודעה לפיפו ויאפשר לג'יאנטו לבקר אותה.
נינטה משכנעת את ג'אנטו שהיא חפה מפשע.
ראש העיר מגיע ואומר לנינטה שאם תענה לחיזוריו הוא ישחרר אותה – היא עונה שהיא מעדיפה למות.
ראש העיר עוזב, אבל אנטוניו שמע הכל ומציע לעזור לנינטה בכל דרך אפשרית.
נינטה מבקשת מפיפו למכור צלב זהב ולשים קצת כסף עבור אביה במקום מסתור מוסכם - עץ ערמון.
נינטה מועמדת למשפט, נמצאת אשמה ונידונה למוות.
פרננדו ממהר לבית המשפט כדי להציל את חיי בתו, אך מאחר; גם הוא נשלח לכלא.
ארנסטו, חבר של פרננדו, פורץ פנימה בחיפוש אחר ראש העיר ומאלצו לחון את אביה של נינטה.
פיפו מראה לו את הדרך ומקבל מטבע כסף על עזרתו, אך העורב חוטף אותו ועף אל המגדל.
פיפו ואנטוניו רודפים אחר הגנב.
נינטה נלקחת לגרדום ונושאת את מילותיה האחרונות בפני הקהל.
מהמגדל, פיפו ואנטוניו צועקים שמצאו את חפצי הכסף של לוסיה בקן העורב ומצלצלים בפעמונים.
הקהל שומע את דבריהם ומקווה להציל את נינטה, אך יריות נשמעות והם מסיקים שאיחרו את המועד.
עם זאת, נינטה נראית הולכת במורד הגבעה – היריות היו יריות שמחה.
נינטה חוגגת עם חבריה אך דואגת לאביה.
הוא מופיע עם ארנסטו וכולם - מלבד ראש העיר - נהנים מסוף טוב.
האריה המפורסמת ביותר באופרה היא כנראה תפילתה של נינטה "דה, טו ריגי אין טאל מומנטו".
הסופרן cavatina "Di piacer mi balza il cor" והטנור cavatina "Vieni fra queste braccia" (הקבלטה לדואט בין ארתורו לאלווירה מתוך הפוריטנים של בליני מתחילה בדיוק באותן מילים) הן שתי דוגמאות לכתיבה הווקאלית המבריקה של רוסיני.
ברינדיזי – טוצ'יאמו, בביאמו – פיפו
טרזטו – הו נומה בנפיקו
סרט אנימציה קצר בשם "העורב הלקחן" נוצר בשנת 1964 על ידי ג'וליו ג'אניני ועמנואל לוצאטי תוך שימוש בפתיחה כפסקול, עם תנועה המסונכרנת למוזיקה.
הוא נבנה על ידי הזזת גזרות ממסגרת למסגרת כדי להמחיש סיפור על עורב גנב, שבמרכזו העורב, בשונה מהאופרה.
בשנת 1965 הסרט היה מועמד לפרס האוסקר וזכה בפרס הגדול הראשון של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של מלבורן.
סטנלי קובריק השתמש בפתיחה לסצנות המוקדמות של סרטו התפוז המכני.
המוזיקה מעניקה לצופה תובנה מציצנית אל התרוממות הרוח שמקבל המספר הסוציופתי אלכס מבילוי לילי טיפוסי עם חבריו, בבצוע מעשי אלימות ומהומה, מבלי להתחשב בהשלכות הנוראיות על קורבנותיו.
הפתיחה שימשה כהשפעה ב"ואלס של דודה מארג'" מאת ג'ון ויליאמס מתוך הארי פוטר והאסיר מאזקבאן.
תקופת העידן החדש, או ניו אייג' , היא שם כולל למחצית השנייה של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 בה החלה לפרוח רוחניות בעולם המערבי, שהגיעה בעיקר מתורות המזרח הרחוק, כמו הבודהיזם וכן מתורות עתיקות אחרות, כמו הקבלה ומסורות ממסו-אמריקה.
תרבות העידן החדש היא כינוי לגישות חדשות, המשלבות תורות ואמונות רוחניות או דתיות, ובריאות גוף ונפש במקביל.
הגוונים השונים בתרבות העידן-החדש מתאפיינים באוטודידקטיה, איסוף נתונים, לימוד ברשת, ואי-התבססות על מחקר בשיטה המדעית בלבד.
העידן החדש כולל בעיקר גישות שונות לחקירה רוחנית ולאורח חיים אלטרנטיבי, בדגש על חיבור גוף ונפש, ותפיסה כללית של נפש האדם, כדבר שאינו ביולוגי בלבד.
אף שאין הגדרה פורמלית לאמונות והתנועות הנמנות עם העידן החדש, מרביתן נעזרות בטכניקות הנשענות על מקורות שונים, תוך שילוב ממסורות הדתות האברהמיות, דתות פגאניות, מסורות מיסטיות מזרחיות ומערביות עתיקות ומקורות פילוסופיים ואחרים.
העידן החדש מוגדר פעמים רבות על דרך האלטרנטיבה, בעיקר כלפי התפיסות המערביות הרווחות: רפואה אלטרנטיבית, דת אלטרנטיבית ובמקרים מסוימים אף מדע אלטרנטיבי.
אמונות "העידן החדש" זכו לפרסום באמצעים מסחריים כגון ספרים, מוזיקה, סדנאות והרצאות של מורים רוחניים.
השימוש במושג "עידן חדש" החל בארצות הברית בשנות השמונים של המאה העשרים על ידי התקשורת האמריקאית, אשר אפיינה בצורה זו קבוצות רוחניות אלטרנטיביות שעסקו במדיטציה, פאראפסיכולוגיה, רפואה הוליסטית, תיקשור, ותחומים פסאודו מדעיים נוספים.
זאת אף שקבוצות אלו היו קיימות כבר משנות השישים וצ'ארלס פ.
הנל, מחלוצי הנושא פרסם את ספרו בשנת 1912.
רגעי מפתח בהתעוררות הציבור לתת-התרבות של העידן החדש הם: הספרים, "סימני שמש" ו"סימני אהבה" של לינדה גודמן.
המחזמר והסרט "שיער", המיני-סדרה, "Out on a Limb" של שירלי מקליין האמריקאית, וכמו כן ספרים כמו "הנבואה השמימית" של ג'יימס רדפילד, הסדרה "שיחות עם אלוהים" של ניל דונלד וולש, סדרת הספרים של ג'יין רוברטס אשר תקשרה את 'סת' ועוד.
האמונות הבאות שכיחות בקרב אנשי "העידן החדש", אף שלא בקרב כולם:
בפרסומים של רבות מתנועות "העידן החדש" נעשה שימוש במונח "אנרגיה" או במונחים פיזיקליים אחרים, הגם שאין קשר בין המשמעות הפיזיקלית של מונחים אלה למשמעות שמיוחסת להם.
לדוגמה, לעיתים קרובות נטען כי כל האנושות, כל החיים, כל דבר מקושר רוחנית באותה "אנרגיה".
חלק טוענים כי אלוהים הוא ה"אנרגיה" הזו.
קיימות בעולם ישויות רוחניות נסתרות שמדריכות אותנו, אם רק נסכים לקבל את הדרכתן.
למוח האנושי יש עומקים, שבהם הוא יכול לשלוט על המציאות.
אמונה בהשפעות רוחניות של האדם ועל האדם, כמו קארמה.
לאדם יש מטרה בעולם הזה, ושיעור שעליו ללמוד.
שיעור פופולרי בתפיסת העידן החדש הוא אהבה.
מוות אינו סיום, אלא התחלה של חיים אחרים.
תחושות ואינטואיציה הן מדריכות טובות בחיים, ועל האדם להקשיב להן.
יש קשר מיסטי בין כל הדתות, דת אחת או דוגמה אחת אינה חשובה או עדיפה על האחרת.
המדע המודרני יכול גם הוא להשתלב במסגרת הניו-אייג'ית (במיוחד נפוץ השימוש בגילויים מתחום תורת הקוונטים).
העי"ג (ענק ידידותי גדול; באנגלית: The BFG) הוא ספר ילדים שנכתב על ידי רואלד דאל ואויר על ידי קוונטין בלייק.
הספר יצא לאור לראשונה ב-1982. הספר תורגם לעברית על ידי אורי בלסם, ויצא לאור בישראל כחלק מסדרת "מרגנית" של הוצאת זמורה ביתן ב-1987.
במרכז הסיפור ילדה יתומה בשם סופי, המתגוררת בבית יתומים באנגליה.
לילה אחד סופי מתקשה להירדם, ומבעד לחלון היא רואה יצור ענק המסתובב ברחוב השומם, עוצר ליד כל בית, ונושף מתוך חצוצרה גדולה ליד כל חלון.
כשמתקרב היצור לחלון הפתוח של בית היתומים - סופי מתחבאת מתחת לשמיכה, אך היצור שם לב אליה, כהרף עין נוטל אותה בתוך השמיכה ולוקח אותה איתו דרך החלון.
מהירות צעדיו של הענק מתגברת בכל צעד וסופי מרגישה שהוא עף באוויר.
כעבור זמן מהירותו מואטת עד לעצירתו המוחלטת.
סופי יוצאת מהשמיכה שבה הוחזקה ורואה לראשונה את היצור: ממרומי גובהו, כשל בניין רב קומות, הענק מציג עצמו בשם עי"ג, או ענק ידידותי גדול.
השניים מבלים זמן רב ביחד וסופי מבינה שהענק יצור חביב.
עיסוקו של הענק מסתבר כאחראי על לכידת חלומות ושמירה עליהם עד להפצתם.
העי"ג הולך מדי יום ביומו לארץ החלומות, שם הוא תופס חלומות בעזרת רשת ענקית.
את החלומות הטובים הוא מאחסן במדפים שבמערתו, עד לנשיפתם לילדים מרחבי העולם.
את החלומות הרעים, לעומת זאת, הוא שומר כדי שלעולם ילדים לא יצטרכו לסבול אותם.
סופי מתוודעת גם לסיפוריו של העי"ג על הענקים הרשעים שנוהגים לאכול ילדים מרחבי העולם.
העי"ג הוא יצור חריג בארץ הענקים, שכן גובהו הוא כמחצית מגובהם של שאר הענקים, והוא אינו אוכל ילדים כלל.
במקום ילדים, תזונתו מורכבת מליפלופונים, מאכל מגעיל שהוא אוכל - בלית ברירה.
כמו כן הוא שותה גזגזוז, משקה שכל הענקים שותים ובו הגזים לא עולים למעלה, כרגיל אצל בני האדם, אלא דווקא יורדים למטה.
אחרי צרות רבות עם הענקים הרשעים, העי"ג וסופי מחליטים לצאת נגדם ולנסות להציל את ילדי העולם.
בעצתה של סופי העי"ג מכין חלום שמסביר את קיומם של הענקים, העי"ג עצמו וסופי.
הם מגיעים לארמון של מלכת אנגליה והעי"ג גורם לה לחלום עליו.
בלילה שלאחר החלום, המלכה קמה בבוקר ומוצאת על אדן חלון חדרה את סופי, כפי שחלמה שיקרה.
כך המלכה מתוודעת לקיומם של העי"ג והענקים הרשעים.
לאחר דיון משותף עם העי"ג, סופי וראשי הצבא, מוסכם שהענקים ייתפסו על ידי חיילי הצבא וייכלאו בכלובים.
לאחר הצלחת התוכנית, הענקים הרשעים נאלצים לאכול ליפלופונים במשך כל ימי חייהם.
העי"ג, בעזרתה של סופי, לומד קרוא וכתוב, ונעשה סופר.
הוא כותב את ספרו: העי"ג.
בספר מראה דאל כיצד דברים שנראים ברורים בתרבות מסוימת (התרבות האנושית), הם הפוכים לחלוטין בתרבות שונה (תרבות הענקים), כמו היחס לגיהוקים, וכן לאכילת אדם, כשההימנעות ממנה מושווה לצמחונות.
בפתיחת הספר, דאל מציג את הדמויות הפועלות בספר, ומחלק אותן לבני אדם ולענקים.
מר טיבס, רב המשרתים בארמון
מלבד הדמויות הללו קיימות עוד כמה דמויות אנושיות משניות.
למשל, על מנת לאמת את סיפורם של העי"ג ושל סופי בדבר הענקים, מלכת אנגליה משוחחת עם מלך סעודיה ועם סולטאן העיר בצרה שבעיראק.
כמו כן, בהמשך הסיפור מוזכרים פעמים רבות ילדים מארצות שונות ברחבי העולם, אותם אוהבים או לא אוהבים הענקים ללעוס.
כך למשל, בקבודם אומר לעי"ג שהוא רוצה לבלוע ילדים מציילון כי "אין כמו לשבת בצל ולבלוס ציילוני מבוצל".
לרוב הענקים אין תפקיד משמעותי בספר כפרטים, מלבד היותם חלק מקבוצה שהולכת מדי לילה לאכול ילדים ברחבי העולם.
חורגים מכלל זה הם בקבודם (שבשלב מסוים נכנס למערתו של העי"ג וכמעט ובולע את סופי) וכן קצוצבשר, שהעי"ג נושף לפיו סיוט שתפס כדי ליצור המולה בין הענקים.
בספרו, רואלד דאל משתמש רבות בלשון נופל על לשון ובמשחקי מילים, ומשום כך הספר אינו פשוט לתרגום מאנגלית.
בתרגום הספר, קיימות מספר בעיות:
ראשית, שמות הענקים גזורים מהלחם בסיסים הקשור לאכילת ילדים.
כך למשל, הענק שבמקור האנגלי נקרא "Bonecruncher" הפך ל"בולעצם".
יש עוד מילים מומצאות בסגנון דומה בספר, כמו המאכל שהעי"ג אוכל בלית ברירה: הליפלופון, תרגום מאנגלית של Snozzcumber.
כמו כן הענקים מרבים לדבר על סוגי הילדים בעולם, ותכונות הילדים נגזרות משם מקום מוצאם, מה שמהווה אתגר לא פשוט לתרגום.
למשל, במקור האנגלי, ילדי יוון (Greece) הם שומניים (Greasy), ולפיכך הענקים אף פעם לא אוכלים אותם.
המתרגם בחר במקרה זה לתרגם את ילדי יוון השומניים לילדי קשמיר, שהם קשים ומרים, כדי לשמר את העיקרון לפיו הענקים בוחלים בילדים אלו.
בעיה נוספת מבחינת התרגום היא שכל הענקים, ובהם העי"ג, לא מדברים באופן נכון.
השגיאות, הן בהגייה של המילים והן בכתיבתן, מהוות חלק אינטגרלי בספר, ולכן המתרגם נאלץ לתרגם גם אותן.
דוגמה שכזו ששגורה לאורך כל הספר, היא שגיאתו של עי"ג שקורא לבני האדם (Human beings), קטניות אדם (Human beans).
בספר דני אלוף העולם, שנכתב על ידי רואלד דאל עוד לפני יציאתו של העי"ג, מוזכר הספר בתור סיפור לילה שאבא של דני קורא לבנו.
העי"ג מהווה בעצם ספר המרחיב את אותו סיפור שנקרא לפני השינה לדני.
הָעָי היא עיר ששכנה על הדרך בין יריחו לבית אל.
על פי פרקים ז'-ח' בספר יהושע הייתה העי העיר השנייה שיהושע כבש במסעותיו לכיבוש ארץ ישראל.
במערכה הראשונה לכיבוש העי נכשלו עם ישראל בכיבושה ואף ספגו אבדות, לבסוף נכבשה העי על ידי תוכנית מארב, כפי שציווה אלוהים על יהושע בן נון.
הזיהוי הנפוץ ביותר במחקר המודרני לעי, הוא עם תל ח'ין הסמוך לח' אֶ-תֵל ("התל"), תחת הגרעין העתיק של הכפר דיר דיבוואן.
העי נזכרת בספר בראשית בסיפור מסעותיו של אברהם אבינו, ולאחר מכן במסגרת כיבושיו של יהושע בן נון, בתקופת המלכים, במסעו של סנחריב לירושלים וברשימת הערים אליהם שבו עולי בבל בתקופת שיבת ציון.
כיבוש העי על ידי יהושע
לפי המסופר ב, יהושע בן נון שלח מרגלים אל העי, כפי שנהג לפני כיבוש יריחו, כדי ללמוד על מצב העיר לפני ההתקפה.
בחזרתם טענו המרגלים כי די ב-2,000 עד 3,000 חיילים לכיבוש העיר.
יהושע אכן שלח 3,000 לוחמים אך הם נגפו מפני אנשי העי בקרב, ו-36 מהם נהרגו.
לאחר המפלה נפלה הרוח במחנה ישראל.
יהושע התפלל לה' אשר השיב לו כי סיבת הכישלון היא שאחד מישראל מעל בחרם שנלקח שלל ביריחו.
יהושע ציווה על העם להתקדש, ולמחרת הטיל גורלות, כדי למצוא מי מעל בחרם.
בתום התהליך עלה בגורל עכן בן כרמי אשר הודה, נסקל למוות ונשרף עם רכושו.
לאחר פרשת עכן, ב, ה' הבטיח ליהושע כי בקרב השני ינצחו לוחמיו.
ה' ציווה להרוג את כל יושבי העי ואת מלכה, ואת הרכוש לקחת כשלל לבני ישראל.
יהושע בחר 30,000 אנשי צבא ושלח אותם בלילה למארב.
תוכנית הקרב הייתה כי הצבא יתקדם לכיבוש העי וייסוג, כבפעם הראשונה, כך שיושבי העי ייצאו מעירם וירדפו אחרי הצבא הנסוג.
אז ייצאו הלוחמים מהמארב ויכבשו את העיר.
תוכניתו של יהושע עלתה יפה והלוחמים מן המארב כבשו את העיר ושרפו אותה.
משראו לוחמי העי את עירם נשרפת איבדו את רוח הלחימה וניגפו לפני ישראל.
בסיום הקרב נמנו כ-12,000 הרוגים מלוחמי העי, ואת המלך תלה יהושע על עץ.
משלא מצא סימנים לחורבות בא-תל, החליט רובינסון לזהות את העי בחורבות שמדרום לו.
זמן קצר לאחר מכן ביקר במקום צ'ארלס ויליאם מרדית ון דה ולדה שזיהה את העי בא-תל.
ויקטור גרן הסכים עם קביעתו של רובינסון בדבר מיקומה של העי המקראית בחרבת ח'ין, אך בטעות כינה את המקום בשם חירבת אלכּדירה, הנמצאת בסמוך.
בשנת 1869 זיהה צ'ארלס וילסון את העי באֶ-תֵל ולזיהוי זה הסכימו גם קלוד קונדר ורוב החוקרים שבאו לאחריהם.
עם זאת, היו כאלו שדבקו בזיהוי של רובינסון, בהם שארל קלרמון-גנו.
משנתגלה ששם התל מדרום לא-תל הוא חרבת ח'ין, שצלילו דומה ל"העי", חזר בו קלוד קונדר ועבר לתמוך בזיהוי בח'רבת ח'ין.
זיהויים נוספים היו ברמון ובחרבת אל-האייה (Hirbet el-Haiyeh) אך אלו לא זכו לתמיכה ונזנחו.
אולברייט ערך בא-תל סקר חרסים ומצא כמעט אך ורק חרסים כנעניים מתקופת הברונזה, ללא חרסים מהתקופה הישראלית.
הוא הסיק שא-תל הוא בוודאות האתר של העי הכנענית.
לטענתו, העי הישראלית הוקמה בסמוך למקום בעוד העי עצמה נשארה חרבה, כדברי הפסוק ביהושע "תל עולם שממה עד היום הזה".
במטרה לחקור את אתר אֶ-תֵל השיגה יהודית מרקה-קראוזה מימון מהברון רוטשילד ורישיון חפירות מממשלת המנדט.
עונת חפירות ראשונה התקיימה במשך כשישה שבועות בספטמבר-אוקטובר 1933, על ידי יהודית מרקה-קראוזה ושמואל ייבין.
עונת חפירות שנייה התקיימה ביולי 1934 על ידי מרקה-קראוזה וויליאם פוקסוול אולברייט.
עונת חפירות שלישית החלה בספטמבר 1935. ממצאים מהחפירות הוצגו בתערוכה במקווה ישראל שנפתחה בנוכחות הנציב העליון בינואר 1936. החפירות העלו עיר מוקפת חומות מתקופת הברונזה הקדומה, בעלת ארמון, מאגר מים, מקדשים, ובתים רבים.
העיר חרבה בשנת 2200 לפנה"ס בערך.
מאז ועד למאה ה-12 לפני הספירה האתר לא היה מיושב ואז נוסד בו כפר קטן בעל 12 דונם, שנעזב במאה ה-11 לפני הספירה.
בעקבות החפירות היו שטענו שהממצאים הארכאולוגיים סותרים את הסיפור המקראי, שכן בעת כיבוש הארץ על פי ספר יהושע, העי כבר הייתה נטושה למשך מאות שנים.
בנוסף, התיאור המספר "וַיִּשְׂרֹף יְהוֹשֻׁעַ אֶת הָעָי וַיְשִׂימֶהָ תֵּל עוֹלָם שְׁמָמָה עַד הַיּוֹם הַזֶּה" (יהושע ח, כח), צריך להיות מאוחר מהמאה ה-11. לפיכך, יש הסבורים כי תיאור כיבוש העי ושרפתה הוא סיפור אטיולוגי בדוי, שנוצר על רקע הניסיון להסביר את הממצא הבולט בשטח: תל חורבות (ולמעשה, זוהי משמעות המילה "עי").
כיום מוסכם שהזיהוי המקובל לח' א-תל עם העי הוא שגוי ויש לזהות את א-תל עם העיר הכנענית "בית און" שהייתה חרבה בזמן מלחמת יהושע ושימשה רק כנקודת ציון, בעוד שהעי היה יישוב קטן ששכן בסמוך לתל, ואולי נקרא על שמו.
כראייה לזיהוי זה מביא יואל אליצור את העובדה שא-תל גדול פי שניים משטח התל המזוהה עם גבעון בסתירה לכתוב ביהושע שגבעון הייתה גדולה מהעי.
הגאוגרף וחוקר התנ"ך בן ציון לוריא זיהה את העי עם תל או חורבת "ג'אבר א-תנתאני", אשר נמצאת מדרום מזרח ליריחו בקצה הערבה בדרך העולה בימינו לירושלים במרחק של כארבעה וחצי ק"מ מיריחו שלאחר החורבן.
הרב יואל בן נון הציע לזהות את העי עם ח'רבת מרג'מה הסמוכה לעין סמיה.
הארכאולוג האמריקאי דייוויד ליוינגסטון עמד בראש קבוצת ארכאולוגים שטענה כי חורבת ניסיה הנמצאת בתחומי היישוב פסגות היא מקומה של העי.
דעה זו אינה מקובלת, אך למרות זאת התקבע השם "עי" אצל תושבי היישוב, ואף קמה בסמוך לחורבה "שכונת העי".
הָעֲזָרָה היא השם המקובל לחצר בית המקדש.
לפי המתואר במסכת מידות, אורכה של העזרה היה 187 אמות ורוחבה 135 אמות.
מקור השם עזרה הוא משום ש"משם עזרה באה לעולם", שנאמר: יִשְׁלַח עֶזְרְךָ מִקֹּדֶשׁ וּמִצִּיּוֹן יִסְעָדֶךָּ (), וכל הבא להתפלל שם בלב שלם נעזר בה' אלוהיו (הרד"ק בספר השרשים ערך עזר, וראבי"ה בשם הירושלמי).
העזרה הפנימית נחלקה לעזרת ישראל - שגודלה 135 (62 מ') אמות על 11 אמות (5 מ'), עזרת כהנים - שמידותיה שוות לאלה של עזרת ישראל, וכן - בית המטבחיים, בין האולם למזבח, בית החליפות (או לפנים מן החליפות, ואחורי הכפורת, שאורכו 11 אמה).
לבד מהעזרות הנבדלות, מוקמו בעזרה גם המזבח, הכיור, בית המוקד, בית המטבחיים, וכן שלוש עשרה מן הלשכות (ולפי שיטת הרמב"ם, רק תשע).
העזרה בית המקדש מקבילה לחצר המשכן שהיה במשכן.
בלב העזרה ניצב ההיכל שהוא המבנה המרכזי של בית המקדש ובו היו מוצבים הכלים: הארון המנורה השולחן ומזבח הקטורת.
ממזרח להיכל ניצב המזבח שעליו היו מקריבים את הקרבנות.
בעזרה היו מכינים את הקרבנות להקרבתם על גבי המזבח.
כל העזרה הייתה מותרת בשחיטת קודשים קלים אולם בדרך כלל השחיטה נעשתה בבית המטבחיים, והשימוש בכל שטחה היה בעיקר בשחיטת קרבן פסח.
העזרה היא המקום היחיד שבו מותר לאכול קודשי קודשים, וכן המקום של רוב הטקסים והמעמדות שנעשו בבית המקדש כגון שירת הלווים וברכת כהנים.
שטחה של עזרת ישראל היה השטח שבין הקיר המערבי של עזרת נשים עד עזרת כהנים.
מקום זה נקרא 'עזרת ישראל' אף על פי ששימש גם את הכהנים, משום שממקום זה והלאה היו אסורים ישראל להיכנס שלא לצורך.
קדושת עזרת ישראל יתירה על זו של עזרת נשים, שכל הטמאים החייבים בהקרבת קרבן לאחר טבילתם כתנאי להשלמת טהרתם, אסורים להיכנס לשם אף לאחר שטבלו במקווה כל זמן שלא הביאו את קרבנם.
ואם נכנסו בשוגג חייבים בהבאת קרבן חטאת, כמו כן ישנה גזרה שכדי להיכנס לעזרה יש לטבול באותו יום אפילו לטהורים.
הכניסה לעזרת ישראל הייתה דרך שער ניקנור, והיציאה ממנה הייתה דרך אחד הפשפשים (שערים קטנים הסמוכים לשער ניקנור) שנבנו שם.
מצידי שער ניקנור, היו שתי לשכות: הראשונה שהייתה צפונית לשער נקראה "לשכת פנחס המלביש", והלשכה השנייה הדרומית קראו "לשכת עושי חביתין".
בעזרת ישראל היו שמונה לשכות.
בדרומה - לשכת המלח, לשכת הפרווה ולשכת המדיחין.
במזרחה - לשכת פינחס המלביש ולשכת עושי חביתין.
בצפונה - לשכת הגזית, לשכת הגולה, ולשכת פרהדרין.
בין עזרת ישראל ועזרת כהנים שממערב לה הייתה מעלה אחת גבוהה אמה ועליה שלוש מעלות בנות חצי אמה על חצי אמה כל אחת ועל שלושת מעלות אלו היה דוכן הלויים.
יש אומרים שהיו שם "פספסין" (= ראשי קורות שבלטו מהקיר) שנועדו להבדיל בין העזרות ולהזכיר לכל מי שאינו כהן כי הכניסה מכאן ואילך אסורה שלא לצורך, ולא היו שם מעלות כאמור.
אך הרמב"ם פסק להלכה כדעה הראשונה.
דוכן הלוויים היה שלוש מדרגות עליהם עמדו הלווים בעת ששרו בבית המקדש, בשעת הקרבת קרבן התמיד, את השיר של אותו היום.
במשנה נאמר כי 12 הוא המספר המינימלי של לוויים שעמדו על הדוכן בכל יום.
לכל יום מימות השבוע היה מזמור אחר מהתהילים שהיה שייך לו, מזמורים אלו נאמרים עד היום בתפילת השחר.
תפקיד הלווים היה בעיקר לשורר, לשיר בפה, ואילו הנגינה הייתה יכולה להיעשות גם על ידי הכהנים וישראל.
הדוכן היה ממוקם בין עזרת ישראל (העזרה) לעזרת הכוהנים, ופנה לכיוון מערב, אל עבר המזבח וההיכל עצמו.
עזרת כהנים היה שטח של 11 על 135 אמות, ממוקם מערבית לעזרת ישראל.
הכניסה לעזרת כהנים לא הותרה למי שאינם כהנים (ומכאן שמה), אם לא בזמן שביצעו ה'זרים' פעולה הקשורה בקרבנם, כסמיכה, תנופה, או שחיטתו.
בית המטבחיים של בית המקדש היה ממקום בשטח בעזרה, בצפונו של המזבח, במקום זה הייתה מתבצעת שחיטת הבהמות קודם הקרבתן.
לדעת רוב הפרשנים לא היה השטח מוקף במחיצות ושמו 'בית' משמש במובן של 'מקום'.
בית המטבחיים היה כאמור בצפונו של המזבח, תחילתו במרחק 8 אמות (4 מ') מקצהו וסופו במרחק 8 אמות מכותל הצפוני של העזרה.
ברצפת בית המטבחיים היו קבועות החל מזמן כהונתו של יוחנן כהן גדול מעין חצאי טבעות שבהן היו מניחים את ראש הבהמה לפני שנשחטה כדי שלא תוכל לזוז בשעת שחיטתה.
ו-24 טבעות נקבעו שם מסודרות בשש שורות של ארבע ארבע, ובכל אחת השתמש משמר אחר מעשרים וארבע משמרות כהונה.
במרחק ארבע אמות צפונית מהטבעות היו מסודרים שמונה שולחנות עשוים שיש, שעליהם הדיחו את קרבי הקרבן לאחר שנשחט.
ועליהם גם השעינו את הבהמות בשעת הפשטת עורם שלא יגררו על הרצפה.
במרחק ארבע אמות צפונית מהשולחנות עמדו שמונה עמודי אבן נמוכים, מסודרים בשורה אחת, שבראשם קבועים ווי ברזל ועליהם היו תולים את הקרבן בשעת הפשטת עורו.
כאמור חלקו התחתון של הקרבן היה מונח בשעת הפשטה על השולחנות.
בין האולם והמזבח הוא השטח בעזרה לכל רחבה אשר בין צידו המערבי של המזבח לבין האולם.
בחלקו המערבי היו בנויות 12 מדרגות הכניסה לאולם, גובה כל אחת מהן מחצית אמה (20 ס"מ) ורחבה אמה (45 ס"מ).
שטח זה התייחד בקדושה נוספת שהייתה בו יותר מהשטח מזרחה לו – שאף כהנים אם היו בעלי מום, פרועי ראש (= כהנים ששערם ארוך) או קרועי בגדים, אסורים להיכנס משם והלאה.
אחורי בית הכפורת הוא שמן של 11 האמות המערביות ביותר בעזרה ובבית המקדש שהיה בין הקיר המערבי של העזרה לבין הקיר המערבי של התאים.
"העיט" הוא סרט קולנוע ישראלי מאת הבמאי יקי יושע.
הוא יצא לאקרנים באפריל 1981, עסק במפעלי הנצחת חללי צה"ל ועורר סערה ציבורית.
התסריט של הסרט מבוסס על הספר "היהודי האחרון" מאת יורם קניוק.
הסרט הוקרן בישראל כחודש, אך לאחר תלונות של הורים שכולים, החליטה המועצה לביקורת סרטים ומחזות לצנזר קטעים ממנו.
הסרט השתתף בפסטיבל קאן, והוקרן בגרסתו המלאה בפסטיבלים נוספים ברחבי העולם.
בועז, קצין צעיר בצה"ל, שב הביתה בתום מלחמת יום הכיפורים.
אל המלחמה יצא בועז עם שני חברים: האחד נפל והשני נפצע.
תלוש ובודד, בועז חי לבדו, מסתובב לבדו, אינו מוצא שפה משותפת עם אלו שלא חוו, כמותו, את המלחמה.
מתוך תחושת חובה, הוא הולך לנחם את הורי חברו המת ומבלי להתכוון שוקע במערכת יחסים סבוכה עם האב השכול.
תחילה בנימוס ואחר כך בציניות, מגיש בועז לאבא את אשר ביקש: שיר שבנו כתב, כביכול.
סיפורי גבורה על הבן המת, וקטעי צילומים באים בהמשך.
בועז בורא, יש מאין, משהו לזכור לפיו ילד שלא הספיק להשאיר אחריו דבר.
זו תחילתה של תעשיית זיכרון והנצחה אליה מתגלגל בועז מבלי להתכוון.
לכל הורה שכול "מייצר" בועז בן יוצר, רגיש, משורר שנגדע בדמי ימיו.
בועז מתקרב אל נגה, החברה לשעבר של חברו המת, ואל ירדנה, פקידה במחלקת ההנצחה של משרד הביטחון.
ביום הם מהווים שילוש קדוש שעיסוקו הנצחת הנופלים ובלילה - משולש רומנטי.
בועז נקרא למילואים, עדיין קצין, כבר לא כל כך צעיר.
הסרט הופק בסיוע הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים שאישרה את הפקתו ביוני 1980. צילומי הסרט החלו באוגוסט 1980, והושלמו כעבור חודשיים.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות אישרה את הקרנתו ללא צנזורה, במרץ 1981, ברוב קולות.
ואף נערכה הקרנה חגיגית שלו בחסות ארגון "יד לבנים" ועיריית תל אביב-יפו.
בנוסף הוזמן הסרט להשתתף, מיד עם צאתו לאקרנים בישראל, בפסטיבל הסרטים בקאן.
אולם כחודש לאחר צאתו לאקרנים, בעקבות מחאה ציבורית ופניית סגן שר הביטחון, מרדכי ציפורי, לשר הפנים, יוסף בורג, התכנסה המועצה לביקורת סרטים ומחזות, והחליטה על השמטתן של שתי סצנות ושני משפטים מסוימים ובהם המשפט אותו אומר גיבור הסרט לאמו: "עיט הוא עוף הניזון מפגרים".
יושע וחברת ההפקה שלו עתרו לבג"ץ (מס' 243/81) כנגד החלטת המועצה לצנזר את הסרט אך עתירה זו נדחתה, בהרכב שופטים בראשות נשיא בית המשפט העליון משה לנדוי.
במהלך הדיון העיר השופט מאיר שמגר ליוצר הסרט, כי מוטב היה אילו לא השתמש בשם "העיט", ויכול היה "להסתפק בשמו של הספר 'היהודי האחרון', שעליו מבוסס הסרט".
בתגובה לסערה הציבורית אמר יורם קניוק:
בסך הכל קוצצו 40 שניות מהסרט, והוא המשיך להציג בבתי הקולנוע במהלך החודשים הבאים.
במאי 1983 יצא הסרט על גבי קלטת וידאו והופץ על ידי רשת ספריות הווידאו "אימפריה של קולנוע".
בריאיון לעיתון "הארץ" ב-2007 אמר יושע שבפועל לא קוצץ הסרט כשהמשיך להציג, ורק בירושלים הוחרם עותק שלו על ידי המשטרה.
באותה שנה יצא הסרט גם כחלק ממארז DVD.
שחקנ/יתדמותשרגא הרפזבועזשמעון פינקלחנקיןחנה מרוןחסיהניצה שאולירדנהעמי וינברגצביקהענת עצמוןיסמיןאופליה שטראלאימו של אורייואל שרזאביקאברהם רונאישופטשיש קולרתובעמישה נתןיהושעזיוית אברמסוןאורלי זילברשץחברה בבית הקפהיורם קניוקבתפקיד עצמו
העידן האליזבתני הוא הכינוי לתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה (1558–1603), והיא נחשבת לתור הזהב של ההיסטוריה האנגלית.
תקופה זו היוותה את השיא של תקופת הרנסאנס האנגלי, והתרחשה בה פריחה של הספרות והשירה האנגלית.
באותה תקופה פרח גם התיאטרון האליזבתני, שהמחזאי הגדול ביותר שלו היה ויליאם שייקספיר.
היה זה עידן של התפשטות וגילוי ארצות, בעוד שבאנגליה עצמה הרפורמציה הפרוטסטנטית החלה להתבסס.
העידן האליזבתני נחשב למוצלח כל כך בעיקר בשל הניגוד בינו לבין התקופות שהיו לפניו ואחריו.
הייתה זו תקופה קצרה של שלום יחסי בין הפרוטסטנטים לקתולים, וכן בין הפרלמנט למונרכיה, בניגוד למאה ה-17 שתזכר בעיקר בשל מלחמת האזרחים.
בעידן האליזבתני אנגליה גם הייתה במצב טוב יחסית לשאר אירופה.
הרנסאנס האיטלקי הסתיים בשל הכיבוש הזר של חצי האי, בעוד שצרפת הייתה שקועה במלחמות הדת הפנימיות שלה שיסתיימו רק בשנת 1598 עם פרסום צו נאנט.
בשל מלחמות אלו וכן בשל העובדה שהאנגלים גורשו מאדמותיהם האחרונות על היבשת, הקונפליקט הארוך בין צרפת לאנגליה הושהה כמעט לגמרי בתקופת שלטונה של אליזבת.
האויבת הגדולה ביותר של אנגליה באותה התקופה הייתה ספרד, ושתי המדינות לחמו ביניהן גם באירופה וגם במושבות באמריקה, במה שהתפתח לבסוף למלחמת אנגליה-ספרד.
בשנת 1588 ניסה המלך הספרדי פליפה השני לפלוש לאנגליה בעזרת הצי העצום והמפורסם שלו, אולם נחל כישלון גדול.
אנגליה ניסתה ללא הצלחה לפלוש לספרד בשנת 1589. לאחר כישלון זה תמכה ספרד במורדים הקתולים באירלנד במלחמתם נגד אנגליה וכן ניצחה במספר קרבות את הכוחות האנגלים.
בשל כך הכלכלה האנגלית, ששוקמה בצורה מזהירה על ידי אליזבת וממשלתה, נפגעה קשות, והמסחר וההתיישבות האנגלית עברו תקופה קשה עד חתימת הסכם לונדון שנה לאחר מותה של אליזבת.
בעידן האליזבתני נהנתה אנגליה מממשל ריכוזי, מאורגן היטב ויעיל, בעיקר הודות לרפורמציות שבוצעו על ידי הנרי השביעי ובנו הנרי השמיני.
מבחינה כלכלית, המדינה החלה באותה התקופה להרוויח מהעידן החדש של מסחר טרנס-אטלנטי.
בזכות רפורמציות אלו צמחה לונדון במהירות בתקופה זו.
אם אוכלוסיית העיר בתחילת המאה ה-16 מוערכת בכ-60,000 תושבים, הרי שנכון לשנת 1603 הוערכה בכ-215,000 איש, צמיחה שנתמכה גם בשגשוג הכלכלי שהביא עימו נמל לונדון.
העידן הוויקטוריאני עשה אידיאליזציה לעידן האליזבתני, שנחשב אז לתקופה המושלמת ביותר בהיסטוריה של אנגליה.
למרות ההישגים של התקופה, המדינה הדרדרה למלחמת אזרחים פחות מ-40 שנה לאחר מותה של אליזבת.
למרות זאת, ניתן לומר כי אליזבת הביאה למדינה תקופה ארוכה של שקט יחסי ושגשוג כללי.
המלכה ירשה מדינה מרוששת כמעט לגמרי בשל מדיניות קודמיה, ובעזרת מדיניות חסכונית חדשה היא שיקמה את התקציב ומחקה את החוב הלאומי עד שנת 1574. בתקופתה נוסדה הבורסה המלכותית, הבורסה למניות ערך הראשונה באנגליה ואחת הראשונות באירופה, שתרמה להתפתחות הכלכלה האנגלית בפרט והכלכלה האירופאית בכלל.
הכלכלה האנגלית שגשגה בשל מדיניות מס הנמוכה באירופה, אולם ההון החדש לא חולק בצורה שווה בין האזרחים.
לאנגליה של התקופה היו מספר יתרונות שייחדו אותה משאר המדינות האירופאיות.
העינוי בממלכה היה נדיר, משום שהחוק האנגלי הגדיר שעינוי ישמש ככלי רק במקרים של בגידה בכתר.
גם ציד המכשפות היה נדיר בממלכה, ולא הגיע לרמת ההיסטריה כמו במדינות אחרות.
הנשים נהנו מתקופה של חופש יחסי, ומבקרים זרים לממלכה ציינו לעיתים קרובות את החירות שהייתה לנשים באנגליה, בניגוד לאלו בספרד או איטליה, לדוגמה.
אף על פי שבאותה התקופה לא היו באנגליה מדענים גדולים או מוסד רשמי למחקר (כמו החברה המלכותית שתוקם במאה ה-17), אך למרות זאת הייתה התקדמות מדעית רבה בעידן האליזבתני.
התפתחויות מדעיות רבות היו בתחומי הקרטוגרפיה והאסטרונומיה, ומדענים אנגלים פרסמו מחקרים חשובים, כמו ויליאם גילברט שפרסם את מחקרו על המגנטיות והיה הראשון שהשתמש במילה "חשמל" (electricity).
אחד התחומים החשובים ביותר בהם נעשתה ההתקדמות הגדולה ביותר היה תחום הניווט.
סר פרנסיס דרייק היה האנגלי הראשון שהקיף את כדור הארץ (1577-1581), והניסיון האנגלי הראשון להתיישבות באמריקה היה ב-1587 באי רואנוק, התיישבות שנכשלה בשל חוסר במצרכים (מושבת רואנוק).
בעידן האליזבתני היו סוגי ספורט רבים שכללו בעלי חיים, רובם היו מאוד אלימים.
קרבות תרנגולים היו בידור שכיח בו היו צופים רבים ממעמד הפועלים, בעוד אנשים מהמעמדות הגבוהים יותר הימרו סכומים רבים על המנצח.
בקרבות אלו שני תרנגולים הונחו על שולחן ונלחמו אחד נגד השני.
כמעט בכל עיר וכפר הייתה זירה לקרבות תרנגולים.
ספורט נוסף שכלל חיות היה רדיפת דובים, בו דובים שוחררו בתוך זירה עם כלבי מסטיף ונלחמו איתם.
ציד שועלים היה מנהג שכיח וגברים אצילים רבים ראו בספורט זה את חובתם החברתית.
מסעות הציד יכלו לכלול גם איילים, גיריות, לוטרות, ארנבות וחזירי בר.
אנגליה נחשבה למובילה בעולם במספר, מגוון ואיכות כלבי הציד שלה.
ציד באמצעות נצים גם היה ספורט פופולרי אצל מעמד האצולה, אך נשים לא הורשו להשתתף בו.
האנגלים האליזבתנים נהגו לשחק סוג של משחק הדומה לראגבי המודרני.
במשחק זה שתי קבוצות רצו אחת מול השנייה בניסיון להכניס את הכדור בין שתי קורות.
משחק נוסף שנקרא "אלות" (Cudgels) כלל שני אנשים שניסו לחבוט אחד בשני באלות עץ.
משחק זה הסתיים לעיתים קרובות בפציעות קשות.
התקופה זו האנגלים נהגו לשחק משחקי קלפים, ובעיקר אחד הנקרא "ניצחון" (Triumph), הדומה לויסט המודרני.
משחקים פופולריים אחרים כללו שש-בש, משחקי קוביות ודמקה, אולם רק הגברים שיחקו בהם משום שזה נחשב לא ראוי לאישה להמר.
מוזיקה הייתה בילוי חשוב ביותר בעידן האליזבתני, וערבי משפחה רבים כללו הופעות מוזיקליות.
ילדים לומדו לשיר ולרקוד בגיל צעיר מאוד והיו מורגלים בהופעות פומביות.
כלי מקלדת כמו צ'מבלו, קלאוויקורד, ודולצימר, כלי נשיפה מעץ, כמו חלילית וכן כלי פריטה כמו קתרוס היו פופולריים במיוחד.
התיאטרון היה גם בילוי פופולרי ביותר, והמחזות הנצפים ביותר היו אלו של ויליאם שייקספיר.
תיאטראות רבים נבנו באותה התקופה בסביבות לונדון, כמו תיאטרון הגלוב ותיאטרון הברבור.
במחזות של התקופה לא השתמשו כמעט בתפאורות אך השתמשו רבות באביזרי במה.
העיבור ללא חטא (לטינית: Immaculata Conceptio) הוא דוֹגמה נוצרית-קתולית המתייחסת לעיבורה של מרים ברחם אמה כשהיא פטורה מהחטא הקדמון.
מושג זה שונה מהותית מלידת הבתולין שאפיינה את לידת ישו, שהוא, לפי הנצרות, אלוהים ועל כן קדם לכל דבר, לאחר שהתאנש (ולא התעבר כבני אדם) ברחמה של מרים באמצעות רוח הקודש.
במהלך ההיסטוריה היו זרמים נוצריים שהאמינו כי גם חנה, אמה של מרים, הייתה בתולה בלדתה אותה, אך הכנסייה הקתולית שוללת זאת בתוקף.
ב-8 בדצמבר מציינים הקתולים את חג העיבור ללא חטא, שנקבע לראשונה על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי ב-1476. במספר ארצות, כמו אוסטריה, שווייץ, ספרד, איטליה, פורטוגל, הפיליפינים ואמריקה הצפונית והדרומית, זהו יום חופשה.
ב-1854 קבע האפיפיור פיוס התשיעי את העיבור ללא חטא כדוֹגמה מחייבת, שהופכת את מפיריה למינים.
העטלף היא אופרטה מאת המלחין הווינאי יוהאן שטראוס הבן, ללברית בגרמנית של קרל האפנר וריכרד גֶנֶה.
האופרטה מתאפיינת בטקסט קליל ועלילה הומוריסטית, אשר מיטיבה לייצג את וינה כעליזה, ססגונית, מלאה בוואלסים קופצניים ואלכוהול.
"העטלף" מבוססת במקור על פארסה בשם "בית הסוהר" מאת המחזאי הגרמני יוליוס רודריך בנדיקס (1811–1873).
מקור נוסף הוא מחזה וודוויל צרפתי בשם Le réveillon מאת אנרי מייאק ולודוביק הלוי.
את המחזה תרגם לראשונה לגרמנית קרל הפנר והוא נועד להפקה לא-מוזיקלית בווינה, אלא שהמנהג הצרפתי הייחודי של ה-réveillon (סעודת חצות בחברותא) עורר בעיות, שנפתרו בהחלטה להתאים את המחזה כלברית ליוהאן שטראוס ולהחליף את סעודת חצות הצרפתית בנשף וינאי.
תרגומו של הפנר נמסר לצורך שינוי והתאמה לריכרד גנה, שטען לאחר מעשה, כי לא זו בלבד שיצר תרגום חדש מבראשית, אלא שאף לא פגש מעולם את הפנר.
הופעת הבכורה של האופרטה הייתה ב-5 באפריל 1874 בתיאטר אן דר וין בווינה, אוסטריה ומאז היא תופסת מקום מכובד ברפרטואר הקבוע של אופרטות.
על אף ההצלחה לה זכתה בערב הבכורה, תגובת הקהל הייתה רחוקה מלהיות חיובית, כשסיבה אחת לכך ניתן לתלות באווירה החברתית באותה העת.
וינה חוותה נפילת בורסה חדה והחיים הפיננסיים של העיר היו בכּאוֹס.
התיאטרון בכלליותו סבל מבחינה מסחרית והאווירה בעיר על תושביה הייתה רחוקה מלהיות אופטימית.
מבקרי התיאטרון לא העריכו בזמנם את ההוד והפאר שסיימו לראות ולשמוע והייתה תחושה של דקדקנות בפגמים שוליים ברחבי העיתונות.
עם זאת, במהלך אותה שנה, בברלין, ה"עטלף" הוצג וקיבל תגובות נלהבות.
האופרה הוצגה בברלין 200 פעם, בניגוד ל-68 הפעמים שהוצגה בתחילה בווינה.
אך שנתיים לאחר מכן האופרטה הוצגה בלונדון וקיבלה יחס פושר, בדומה ליחס שקיבלה בווינה.
ה"עטלף" הוצג גם בניו-יורק בתחילת שנות השמונים של המאה ה-19. לאט ובזהירות במשך העשור העוקב, הצלחת האופרטה הייתה ניכרת בכל אירופה, גם בווינה אך בארצות נוספות, הכירו בגדולת עבודתו של שטראוס.
הצלחת האופרה במאה ה-19 נמשכה עד היום.
האופרטה מוצגת באופרה של וינה כדרך קבע בערב השנה החדשה ובערב ה-1-2 בינואר, כחלק מחגיגות השנה החדשה.
צוות הצגת הבכורה, 5 באפריל 1874
ברון גבריאל פון אייזנשטיין, טנור: יאני שיקה
רוזלינדֶה, אשת אייזנשטיין, סופרן: מריה גאישטינגר
אדלֶה, חדרניתה של רוזלינד, סופרן: קרולינה שרל-הורש
אידה, אחותה של אדל, סופרן: ז'יל
אלפרד, מורה לזמרה ומחזרה של רוזלינד, טנור: הנס רודיגר.
ד"ר פאלקה, ידידו של הברון, בריטון: פרדיננד לברכט
בּלינד, עורך הדין של הברון, טנור: קרל מאתיאס רוט
פרנק, מנהל בית הסוהר, בריטון: קרל אדולף פריזה
הנסיך אורלופסקי, מצו-סופרן: אירמה ניטינגר.
את תפקיד הנסיך הרוסי תמיד מגלמת זמרת ולא זמר.
פרוֹש (בתרגום מגרמנית: צפרדע), הסוהר, תפקיד דיבור: אלפרד שרייבר
חוגגים בנשף של הנסיך אורלופסקי: (מקהלה)
ברון פון אייזנשטיין נידון לשמונה ימי מאסר על העלבת נושא משרה ציבורית, בחלקו מחמת חוסר היעילות של עורך דינו, ד"ר בלינד.
אדל, המשרתת של אייזנשטיין, מקבלת מכתב מאחותה, רקדנית בלהקת בלט, ובו הזמנה לנשף של הנסיך אורלובסקי.
היא מכזבת, כי במכתב נאמר שדודתה חולה מאוד ומבקשת רשות להיעדר מעבודתה ("אחותי אידה כותבת לי").
פאלקה, ידידו של הברון, בא להזמינו לנשף (דואט: "בוא אתי לסעודה").
אייזנשטיין נפרד לשלום מאדל ומאשתו רוזלינד, בהעמידו פנים שהוא הולך לכלא (טרצט: "אבוי, אבוי, לבי כה דואב") אך לאמיתו של דבר הוא מתכוון לדחות את הכניסה לכלא ביום אחד ולהשתעשע בנשף.
אחרי שאייזנשטיין יוצא לדרכו, בא אל רוזלינד מחזר קודם, המורה לזמרה אלפרד, ששר לה סרנדה ("היונה שנמלטה").
(לתמיהה, הכיצד היא מכניסה גבר שאיננו בעלה אל הבודואר שלה, אין הסבר באופרטה.) פרנק, מושל הכלא, מגיע לקחת את אייזנשטיין למאסר ומוצא במקומו את אלפרד.
כדי לא להמיט חרפה על רוזלינד, אלפרד מסכים להתחזות לאייזנשטיין וללכת עם פרנק.
(תמונת סיום, שיר על הכוס: "מאושר הוא השוכח" ואחר טענתה של רוזלינד: "שנינו לבדנו כאן והשעה כה מאוחרת" ודברי ההזמנה של פרנק: "כלוב הציפורים שלי, היפה והמרווח".
מתברר, שפאלקה, בהסכמת הנסיך אורלופסקי, מארגן את הנשף כאמצעי להתנקם באייזנשטיין.
בחורף שעבר נטש אייזנשטיין את פאלקה השתוי כשהוא מחופש לעטלף (ומכאן שם האופרטה) במרכז העיר, ובכך עשה אותו מטרה ללעג וקלס למחרת היום.
כחלק מתוכניתו, פאלקה מזמין גם את פרנק, אדל ורוזלינד לנשף.
אייזנשטיין מציג עצמו בשם "המרקיז רנארד", פרנק הוא "האביר שאגרין" ואדל משימה עצמה שחקנית.
הנשף בעיצומו (מקהלה: "סעודה מזומנת לנו") והנסיך מקדם את אורחיו ("אני אוהב לכנס את ידידי").
אייזנשטיין מוצג לפני אדל, אבל דמיונה הבולט למשרתת שלו מבלבל אותו כשהוא מנסה להחליט מי היא באמת.
("אדוני המרקיז", המוזכר לעיתים כ"שיר הצחוק של אדל").
עתה מציג פאלקה את רוזלינד המחופשת לפני אייזנשטיין (צ'רדש: "צלילים מן הבית").
במהלך שיח עגבים בארבע עיניים, היא מצליחה לסלק שעון יקר מכיס בעלה, חפץ שיוכל לסייע לה כראיה לחוסר נאמנותו.
(דואט השעון: "עיני עומדות להתערפל").
בקטע סיום מעורר חוגגת החבורה כולה (שיר על הכוס: "זורם, נוהר כאש מיץ העינב"; ובהמשך הקאנון: "אחים, אחים ואחיות"; והבלט וואלס הסיום, "אה, איזו שמחה, איזה ליל תענוגות.")
במשרדי הכלא של המושל פרנק
בבוקר המחרת מוצאים הכל את עצמם בבית הסוהר, שם גובר הבלבול ביתר שאת בגלל הסוהר, פרוש, שניצל היטב את העדרו של מנהל הכלא והשתכר עד אובדן חושים.
אדל מגיעה לגייס את תמיכתו של האביר שאגרין (מלודרמה; קופלט של אדל: "אם אשחק את תפקיד נערת הכפר התמה") בעוד כל רצונו של אלפרד הוא להשתחרר מן הכלא.
רוזלינד, היודעת על בוגדנותו של אייזנשטיין, רוצה לפתוח בהליכי גירושין ופרנק עודנו בגילופין.
פרוש נועל בתא את אדל ואחותה אידה והמהומה מגיעה לשיאה כשפאלקה מגיע עם כל אורחי הנשף ומצהיר, שכל העניין כולו אינו אלא מעשה נקם של ה"עטלף".
(טרצט של רוזלינד, אייזנשטיין ואלפרד: "הרפתקה מוזרה").
הכל מוסדר ברוח טובה (כשאייזנשטיין תולה את האשמה בבגידתו בהשפעות המשכרות של השמפניה ואורלופסקי מתנדב לסייע לאדל בקריירת המשחק שלה), אבל אייזנשטיין נאלץ לרצות את מלוא תקופת המאסר שהושתה עליו (קטע סיום, "עטלף, עטלף, הלא תניח לקורבנך להימלט").
על פי מסורת שנתקבעה עם השנים, מתקיימת מדי שנה, בלילה שבין ה-1 ל-2 בינואר, הצגת האופרטה בבית האופרה של וינה.
ערכת העט החכם של לייבסקרייב משמשת להקלטה סימולטנית בעת כתיבה.
העט משלב בתוכו רשמקול אשר מקליט את הקולות אותם הוא קולט במהלך הכתיבה ומסוגל, לאחר מכן, להציג את הקולות הספציפיים שהוקלטו בעת כתיבה קטע מסוים.
הדבר משמש, למשל, בעת סיכום הרצאה, ומאפשר למשתמשים לשמוע את דברי המרצה בעת שכתבו את הסיכום.
הערכה מיועדת, בין השאר, לתלמידים המתקשים בכתיבת סיכומי הרצאה יעילים בשל לקות קשב וריכוז או לקות תנועה.
כמו כן ניתן להשתמש בה כערכה לתקשורת תומכת וחליפית.
הערכה כוללת עט המכיל מכשיר הקלטה קולית ומצלמה המצלמת את הנייר עליו נכתב הסיכום.
העט אוסף את הנתונים בזיכרון ממוחשב, אשר ניתן לאחר מכן להעברה לאמצעי אחסון אחר.
כדי להשמיע לאחר מכן את ההקלטה יש להשתמש בדפים מיוחדים, הנכללים בערכה וניתנים גם להדפסה, המכילים סימנים בתת-אדום אותם קולטת המצלמה.
הדפים מכילים גם הדפסה של ציורי לחיצים הדומים ללחיצי רשמקול, שבעזרתם נותנים לעט פקודות הקשורות במערכת הקלטה שלו.
"העזרה" הוא רומן ביכורים מאת הסופרת האמריקנית קתרין סטוקט, שיצא בשנת 2009. במרכז העלילה עומדות עוזרות בית אפרו אמריקאיות העובדות במשקי בית לבנים בעיר ג'קסון שבמדינת מיסיסיפי, ארצות הברית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
סטוקט החלה בכתיבת הספר לאחר הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001. באותה תקופה היא שהתה בעיר ניו יורק.
היא חשה מנותקת ומזועזעת, התגעגעה הביתה ובעיקר לקולה המנחם של דמיטרי, העוזרת שחורת העור שגידלה אותה (ושכבר לא הייתה בין החיים).
סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים באוגוסט 2011, בהפקת חברת דרימוורקס.
סיפור הדמויות משתלב לכדי עלילה המתרחשת בעיר הדרומית ג'קסון בשיא תקופת המאבק למען זכויות האזרח במדינות הדרום של ארצות הברית.
העלילה הבדיונית משולבת במציאות ובמידע היסטורי.
בין השאר מוזכרים חוקי ג'ים קרואו, רצח מדגר אוורס, פעיל התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית על ידי הקו קלוקס קלאן והמצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות בו נאם מרתין לותר קינג את נאומו "יש לי חלום".
הרומן מסופר מנקודת מבטן של שלוש דמויות:
אייבילין, עוזרת שחורת עור מבוגרת שבמהלך חייה גידלה ילדים רבים במשפחות לבנות.
בנה נהרג לאחרונה בתאונת עבודה.
מיני, עוזרת שחורה שלא מצליחה לסתום את הפה ולכן המעסיקים הלבנים מפטרים אותה שוב ושוב.
בנוסף – היא אישה מוכה, המתקשה לעזוב את בעלה.
סקיטר (יתוש), יוג'יניה, צעירה לבנה.
כשחזרה לבית הוריה מהלימודים בקולג' גילתה שעוזרת הבית האהובה שגידלה אותה נעלמה באורח פתע.
אייבילין, עוזרת שחורה שעבדה עם ילדים במשפחות לבנות רבות במהלך חייה, עובדת בבית משפחת ליפולט ומגדלת את מיי-מובלי הפעוטה.
זמן קצר קודם לכן נהרג בנה טרילור בתאונת עבודה.
אליזבת, אמה של מיי-מובלי, מתקינה חדר שירותים חדש נפרד לשחורים, בעידוד חברתה רבת ההשפעה, הילי הולברוק.
חברתה של אייבילין, מיני, פוטרה מעבודתה אצל גברת וולטרס אמה של הילי, וכעת היא לא מצליחה למצוא עבודה, למרות שהיא טבחית מעולה, בגלל ששוב לא הצליחה לסתום את הפה.
למרבה המזל היא נשכרת לעבודה על ידי סיליה פוט, שרוצה להסתיר מבעלה את העובדה שיש לה עוזרת.
סקיטר חזרה מהקולג' בלי להתחתן, למורת רוחה של אמה, וחלומה הוא לכתוב.
היא לא מצליחה להשיג עבודה, אבל עורכת נכבדת מניו יורק מציעה לה לשוב ולהציע עצמה לאחר שתתנסה בכתיבה.
סקיטר מתחילה לכתוב טור בנושאי ניקיון בעיתון המקומי.
כיוון שאין לה כל ידע בנושא, היא פונה אל אייבילין שתעזור לה.
ואז היא מעלה רעיון נוסף: היא תראיין את אייבילין על חייה כעוזרת בית במשפחות של לבנים.
לאחר מאמצי שכנוע רבים אייבילין נעתרת.
במשך השבועות הבאים הן עורכות מפגשים סודיים בביתה של אייבילין.
לאחר מכן גם מיני נעתרת להתראיין.
בינתיים הילי מארגנת לסקיטר חברתה מפגש עם סטיוארט, בנו של סנטור ווייטוורת'.
המפגש הראשון הוא כישלון חרוץ, אבל לאחריו מגיע סטיוארט להתנצל והאהבה פורחת.
ג'וני, בעלה של סיליה מגלה באקראי שמיני עובדת כעוזרת של אשתו.
הוא ומיני מסכימים ביחד שלא לגלות לסיליה שהסוד שלה התגלה.
העורכת הניו יורקית מודיעה לסקיטר שיש סיכוי לספר הראיונות שהיא עורכת; אם היא תשלים תריסר ראיונות לפני סוף השנה, הספר ייצא לאור באוגוסט, לפני המצעד לוושינגטון בראשות מרתין לותר קינג.
סקיטר שוכחת בחדר הישיבות את התיק שלה ובו הראיונות וספר חוקי ג'ים קראו.
הילי מוצאת את התיק ומספיקה להוציא מתוכו את הספרון.
למרות שהילי לא ראתה יותר מזה, חששן של סקיטר ושתי המרואיינות גובר.
היחסים בין הילי לסקיטר מצטננים.
מדגר אוורס, פעיל התנועה לזכויות האזרח, נרצח בכניסה לביתו בג'קסון על ידי הקו קלוקס קלאן.
מיני מצילה את חייה של סיליה, שעוברת הפלה קשה ביותר.
מסתבר שזו ההפלה הרביעית במספר.
עובדת משק הבית של הילי, יול-מיי מסכימה גם היא להתראיין, אבל נתפסת בגנבת תכשיט, לאחר שביקשה להשלים את סכום הכסף החסר למשפחה כדי לשלוח את התאומים שלה לקולג'.
האירוע גורם לעובדות נוספות בעיר להסכים להתראיין לספר הסודי.
סקיטר מוזמנת ביחד עם הוריה להתארח בבית הוריו של סטיוארט.
הביקור לא עולה יפה: הסנטור מתגלה כשיכור ואשתו - בלתי נעימה.
שמה של ארוסתו לשעבר של סטיוארט עולה בכל רגע ומעכיר את האווירה.
בסיום הערב סטיוארט נפרד מסקיטר.
בנוסף, הילי כופה על סקיטר לפרסם בעיתון את היוזמה להקמת חדרי שירותים נפרדים לשחורים.
ביום פרסום המודעה מוצבים על הדשא בכניסה לבית משפחת הולברוק שלושה תריסרי אסלות צבעוניות.
סיליה פוט מגיעה לבושה במחשוף נדיב לנשף הצדקה השנתי, בראשו עומדת הילי הולברוק.
בעלה של סיליה, ג'וני, היה בעבר בן זוגה של הילי.
סיליה מבקשת לדבר עם הילי, להסביר לה שהיא לא פיתתה את ג'וני.
מסתבר שמישהו רכש עבור הילי את עוגת הקרמל של מיני.
הילי בטוחה ששוב סיליה משטה בה.
סיליה משתכרת ומקיאה באולם הנשפים.
במשך ימים לאחר הנשף סיליה לא קמה מהמיטה, לא אוכלת, בוכה כל הזמן.
בסוף מיני נאלצת לספר לה את הסיפור האיום והנורא: הילי הפיצה בעיר שמועת שקר שהיא, מיני גנבה כלי כסף.
בעקבות כך היא לא יכלה להשיג עבודה.
כנקמה היא אפתה עוגת שוקולד ובה הצואה שלה – והילי אכלה שתי פרוסות גדולות מהעוגה.