tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 2017 הוכרזה הצעת החוק הפלילי לשנת 2017 שכללה בתוכנה את ביטול ההפללה של פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה.
הגשות פומביות לוועדה הפרלמנטרית שבוחנת את הצעת החוק החלו ב-9 באוגוסט.
בשל הבחירות הכלליות שנערכו באיי קוק ביוני 2018, הוקפאו ההתייעצויות הציבוריות בנושא הצעת החוק.
עם זאת, בעקבות התנגדות של הכנסיות המקומיות ואנשי דת לתוכן הצעת החוק, הוחזר האיסור על קיום פעילות הומוסקסואלית גברית בין מבוגרים בהסכמה על ידי ועדה ב-5 בנובמבר 2019 והוסף סעיף שהרחיב את האיסור גם לנשים לסביות.
בתגובה, המפלגה הדמוקרטית קראה לבחון את שינוי תוכן הצעת החוק וקבעה כי הכנסתם מחדש של הסעיפים "מפרה את הצהרת זכויות האדם של האומות המאוחדות ואת החוקה של האומה".
מועצת תעשיית התיירות של איי קוק הביעה חשש שהצעת החוק עלולה להשפיע לרעה על תעשיית התיירות של איי קוק שמהווה את מקור הכלכלה העיקרי של האיים.
הצעת החוק בגרסתה הראשונה זכתה לתמיכתה של מארי פא אריקי, ראש שבט רבת השפעה באיי קוק, שכינתה את החוק "לא הוגן" כלפי הומוסקסואלים.
הפרלמנט היה אמור לדון בהצעת החוק בספטמבר 2020. עם זאת, באותו החודש כלי תקשורת פרסמו שמספר הצעות חוק של איי קוק "נדחו" לשנת 2021 בשלבי דיון על התוכן שלהן בוועדות עקב התפרצות מגפת הקורונה.
הצעת החוק נכנסה לתוקף ב-1 ביוני 2023.
איי קוק לא מכירים בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
בשנת 2000 נחקק חוק לאיסור הכרה באופן מפורש בנישואים חד-מיניים ברחבי האיים על ידי חוק תיקון הנישואים 2000. החוק הובהר בשנת 2007 כדי לקבוע כי "לא יורשה לאדם להינשא לאדם אחר מאותו מין".
ב-28 באפריל 2013, ראש הממשלה הנרי פונה הצהיר על התנגדותו להכשרה בחוק של נישואים חד-מיניים באיי קוק.
סעיף 10(ז) של חוק הלקות של איי קוק משנת 2008 אוסר על אפליה כלפי בעלי מוגבלויות על רקע נטייתם המינית בין עילות נוספות.
מאז 2013 אפליה על בסיס "העדפה מינית" בתעסוקה נאסרה על פי סעיף 55(ה) לחוק יחסי תעסוקה 2012, שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 2013.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים מוצהרים רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה של ניו זילנד שאחראים על הגנת איי קוק כחלק מממלכת ניו זילנד.
הנצרות היא הדת המוחלטת באיי קוק ובעלת השפעה הן על עמדות הציבור והן על מדיניות הממשלה.
לאורך השנים דווח כי אזרחי להט"ב בשטח איי קוק נאלצים להסתיר את נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית מסביבתם הקרובה מחשש לקבלת דחייה, בעוד סוכנויות נסיעות ממליצות לתיירים לא להציג גילויי חיבה פומביים בכדי לא להוות מטרה לאפליה (הן עבור זוגות הטרוסקסואלים והן עבור זוגות הומוסקסואלים).
אתר התיירות "cookislands.org.uk" הצהיר כי הומוסקסואליות מקובלת בדרך כלל בקרב תיירים מצד תושבי האיים, אם כי גילויי חיבה פומביים עלולים להוות מטרה לקבלת עוינות על רקע הומופוביה.
קבוצת ההסברה היחידה של אזרחי להט"ב באיי קוק היא עמותת "Te Tiare".
הקבוצה נוסדה רשמית ביוני 2008 ומארגנת מאז אירועים ודיונים במטרה להעלות את המודעות למעמד חייהם של חברי הקהילה באיי קוק וקידום חקיקת זכויות להט"ב במישור הפוליטי.
נתונים שנחשפו מסקר שנערך שנת 2016 על ידי תוכנית הפיתוח של האו"ם העריכו שקיימים בין 500 ל-800 גברים המקיימים יחסי מין עם גברים וטרנסג'נדרים באיי קוק, מתוכם 40% דיווחו שהם "מתביישים בזהותם" ו-30% חשו "הערכה עצמית נמוכה".
העיתון "Cook Islands News" דיווח בסוף 2019 כי סקר שנערך על ידי אוניברסיטת דרום האוקיינוס השקט בפיג'י, מצא שמתוך 674 סטודנטים שלמדו במכללה באיי קוק, 9.1% הזדהו כלהט"ב ו-22.7% סירבו או לא היו בטוחים "לאילו קטגוריות לשייך את עצמם".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באיי בהאמה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הפכה לחוקית באיי בהאמה מאז שנת 1991. עם זאת, הקוד הפלילי עדיין מציג דרישת גיל הסכמה גבוה יותר בקרב זוגות חד מיניים - 18 שנים, בעוד שזוגות מהמין השני מוגדרים תחת הגיל 16.
איי בהאמה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור) בעוד חוק הנישואים של המדינה מכיר באיחוד זוגות הטרוסקסואלים בלבד באומרו כי "נישואים בבהאמה מורכבים מגבר ואישה".
ביולי 2011, לאחר אשרור "חוק הנישואים הימיים" הצהיר שר האוצר לשעבר, ז'יוורגו לאינג לגבי הכשרת נישואים חד מיניים באיי בהאמה באומרו, "כקהילה באיי בהאמה אנו מאמינים שנישואים חייבים להיות בין גבר לאישה.
נישואים הם בטלים אם הם התקיימו בין אנשים שהיו זכר וזכר או נקבה ונקבה.
לכן, בהצעת חוק הנישואים הימיים אנו מציינים עובדה זו בחיוב ברור - נישואים חייבים להתקיים בין זכר לנקבה".
בשנת 2013, השופט הראשי של איי בהאמה לשעבר, מייקל ל.
בארנט, הצהיר באומרו כי, "אין לי ספק שזה רק עניין של זמן מתי בתי המשפט של איי בהאמה יתייחסו לנושא של הכשרת נישואים חד מיניים.
אין לי גם ספק שבהחלטה על הנושא יתייחסו גם להחלטות לא רק במדינות חבר העמים כמו קנדה ואוסטרליה, אלא גם על החלטות של בתי המשפט בארצות הברית".
באותה שנה, ראש ממשלת איי בהאמה, פרי כריסטי , אמר כי "לא ישקלו נישואים חד מיניים במדינה" באומרו "זה משהו שאני לא מאמין בו".
בשנת 2016, במהלך מסע הפרסום שלו למשאל העם החוקתי של איי בהאמה 2016 , כריסטי חזר על התנגדותו להכשרת נישואים חד מיניים באומרו, "אני חוזר: משאל העם הזה לא יגרום לנישואים חד מיניים להפוך חוקיים באיי בהאמה.
נישואים באיי בהאמה יהיו חוקיים רק בין גבר לאישה".
בשנת 2001 ממשלת איי בהאמה הציעה הצעת חוק תעסוקה, שכללה סעיף שאסר על אפליה במקום העבודה על רקע נטייה מינית.
עם זאת, הסעיף הוסר זמן קצר לאחר אישור הצעת החוק.
ב-17 ביוני 2011, ממשלת איי בהאמה הביעה תמיכה ב-"ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" בשנת 2008 שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
עם זאת, לא ננקטה מאז כל פעולה ממשלתית עבור הכללת נטייה מינית או זהות מגדרית בסעיפי חוקים האוסרים על אפליה.
חוקת איי בהמה מספקת חירויות אזרח שונות, אבל לא כוללת את הקטגוריות של נטייה מינית או זהות מגדרית כעילות מוגנות מפני אפליה בין קטגוריות שונות אחרות.
מאמצים לכלול נטייה מינית בתוכן החוקה שהוצעו במשך השנים נחסמו על ידי חברי ועדה שמונתה על ידי הממשלה שהתנגדה לחקיקת זכויות להט"ב על סמך מניעים דתיים.
אין הכרה משפטית עבור טרנסג'נדרים באיי בהאמה עבור שינוי מגדרם במסמכי זהות רשמיים.
לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים רשאים לשרת בגלוי בכוחות ההגנה המלכותיים של איי בהאמה.
במאי 1998, השר לביטחון לאומי וסגן ראש הממשלה פרנק ווטסון הצהיר כי "צבא איי בהמה, שירות בתי הסוהר והמשטרה אינם מפלים על בסיס נטייה מינית".
תושבי איי בהאמה רבים דבקים בעמדות נוצריות שמרניות מבחינה חברתית, אשר בדרך כלל מציגות את האמונה שהומוסקסואליות וקרוס-דרסינג הם סימנים של "חוסר מוסריות".
כתוצאה מכך, פוליטיקאים חוששים לעיתים מתמיכה פומבית בחקיקת זכויות להט"ב עקב פגיעה אפשרית במעמדם הפוליטי.
באיי בהאמה ישנה כלכלה המבוססת בעיקרה על תיירות והממשלה מכוונת למגוון שווקים, אך לא לשוק התיירות הלהט"ב הצומח.
יחידים בודדים של תיירים הומוסקסואלים בדרך כלל לא התמודדו בעבר עם בעיות בקרב המקומיים, אם כי קבוצות של תיירים שהוגדרו כחלק מקהילת הלהט"ב התקבלו בשלילה באירועים שונים.
עם זאת, אתרי נופש, בתי קפה וברים שפונים עבור להט"ב קיימים ברחבי חלקים שונים במדינה.
מאז תחילת המאה ה-21 איי בהאמה מצוינת כמדינה בעלת קבלה חברתית רחבה כלפי להט"ב מבעבר, מקומיים ותיירים כאחד.
עם זאת, המקומיים הצהירו לאורך השנים כי הומופוביה עדיין מוגדרת כנושא חברתי בולט בקרב האוכלוסייה והמליצו לתיירים להפעיל שיקול דעת בהגעתם.
בדצמבר 2018, ממשלת קנדה פרסמה עצות לנסיעות חדשות שכללו אזהרות עבור זוגות חד מיניים מפני הסיכון לקבלת גילויי הומופוביה באיי בהאמה.
פעילת זכויות הלהט"ב הבהאמית ארין גרין הצהירה בתגובה לעיתון "Bahamas Tribune" באומרה, "אני חושבת שזה נשמע ייעוץ סביר עבור להט"ב קנדים".
הפעילה הבהאמית אלקסוס ד'מרקו אמרה לעיתון כי "עלינו להכיר בכך שאזרחי להט"ב אכן קיימים באיי בהאמה והם חווים סטיגמה ומופלים לרעה".
עם זאת, בפברואר 2019, דווח כי יותר ממחצית מ-5,400 תיירים שהגיעו על ספינת השייט הבלעדית "Allure Caribbean Cruise" עבור תיירי להט"ב בבירה נסאו הצהירו שהם הרגישו "בנוח ובבטחה בהגעתם לעיר".
ב-6 באוקטובר 2007, המשטרה המקומית פשטה על מסיבת להט"ב פרטית בבירה נסאו, אך לא הצליחה לעצור אף אחד, מכיוון שלא בוצע אף פשע.
משתתפי המסיבה דרשו התנצלות רשמית מהמשטרה.
משרד התיירות של איי בהאמה פרסם התנצלות בפני חברת השייט שהביאה את התיירים למדינה.
בתיק משנת 2009, חבר מושבעים זיכה אדם שהואשם ברצח הומוסקסואל בהאמי.
המואשם השתמש במה שמכונה "Gay panic defense" וטען שהקורבן "ניסה לאנוס אותו".
עם זאת, התביעה הכחישה את טענתו והצהירה כי הנרצח, שהיה בעלים של חנות ובן של פוליטיקאי בהאמי - נשדד לפני שנרצח.
הפרקליטות גם חקרה את החשוד מדוע הלך לדירתו של הקורבן בסביבות השעה 23:00, בטענה כי התכוון לבצע שוד במכוון.
עם זאת, עורך דינו של המואשם הצהיר שמרשו "מגן על הגבריות שלו" בעוד הריגת הקורבן "הייתה מוצדקת".
הסיפור עורר זעם בינלאומי רחב.
ב-24 ביוני 2011, מועצת הבקרה של ההצגות והסרטים של איי בהאמה ניסתה לחסום את הצגת הסרט הרומנטי "Children of God" שהתבסס על מערכת יחסים חד מינית בין זוג הומוסקסואלים בהאמים ונוכחותה של הומופוביה במדינה בכיכר הציבורית במרכז העיר נסאו.
עם זאת, הממשלה ביטלה את הניסיון והסרט הוקרן כרגיל.
בראיון ל-"The Tribune" במאי 2017 נער אמריקאי בן 24 שהותקף על פי החשד על ידי קבוצת אנשים במהלך מופע ב-"Bahamas Junkanoo Carnival" הצהיר כי הוא הוכה על רקע היותו הומוסקסואל.
לאחר מכן טופל בבית חולים מקומי והגיש תלונה למשרד החוץ האמריקאי על רקע פשע שנאה בחזרתו לארצות הברית.
בשל חוסר אמון במערכת המשפט, אי הגנה בחוק והומופוביה בקרב אוכלוסיית איי בהאמה, אזרחי להט"ב רבים שומרים על נטייתם המינית או זהותם המגדרית המגדרית בסוד.
בעוד שארגוני זכויות להט"ב רשאים להתקיים, הם נאלצים לעיתים לשמור את קיום האירועים החברתיים שלהם בסתר.
קבוצת זכויות הלהט"ב לשעבר, "Rainbow Alliance of The Bahamas", פתחה במסע פרסום ציבורי נגד אפליית להט"ב וחבריה השתתפו בתוכניות אירוח בנושא.
כיום, "Bahamas LGBT Equality Advocates" וקרן "DMARCO Foundation" מפעילות מסעי פרסום נגד הומופוביה באיי בהאמה באמצעות מדיה חברתית.
באפריל 2016, העמותה "The Bahamas Transgender Intersex United" שמורכבת מפעילים טרנסג'נדרים ואינטרסקס מרחבי איי בהאמה השיקה את מסע הפרסום "Bahamian Trans Lives Matter" (בעברית: חיי טרנסים בהאמים חשובים) ששאף לעורר מודעות חברתית לטרנספוביה באיי בהאמה וציין את מעמדם של בהאמים טרנסג'נדרים במדינה.
נשיאת ומייסדת העמותה, אלכסוס ד'מרקו, השתתפה במהלכו במסיבת עיתונאים שנערכה בבירה נסאו אלייה הצטרפו נשים נוספות על מנת להציג מודעות לסוגיות שאיתן טרנסג'נדרים באיי בהאמה מתמודדים לעיתים קרובות.
בשנת 2019 הוקם ארגון זכויות הלהט"ב "Bahamas Organisation of LGBTI Affairs" עבור קידום מעמדן של זכויות להט"ב באיי בהאמה.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באורוגוואי מוגדרות כשוות לאלו של הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
בשנת 2016, כתב העת האמריקאי "Americas Quarterly" הכתיר את אורוגוואי כמדינה הידידותית ביותר עבור להט"ב באמריקה הלטינית, וכינה את האומה האורוגוואית "מודל להכלה חברתית באמריקה הלטינית".
ביולי 2016 אורוגוואי אירחה בנוסף את הכנס הבינלאומי הראשון באזור בנוגע למעמד זכויות להט"ב עם מאות דיפלומטים, פוליטיקאים ופעילים מרחבי העולם.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית באורוגוואי בשנת 1934. מאותה שנה, גיל ההסכמה במדינה החל לעמוד באופן שווה על 15 שנים, בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים להינשא באורוגוואי מאז אוגוסט 2013, והיו בעלי גישה לאיחודים אזרחיים מאז 2008, על אף שאינם העניקו את כל ההטבות והחובות של נישואים.
אורוגוואי הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שהכשירה איחודים אזרחיים במסגרת החקיקה הלאומית שעל פיה, זוגות חייבים להיות ביחד לפחות 5 שנים ולחתום על רישום בכדי להיות מוכרים באיחוד אזרחי.
בכך, הזוגות רשאים לקבל זכויות שונות של בריאות, ירושה, הורות ופנסיה.
הצעת החוק התקבלה בעצרת הכללית ב-30 בנובמבר 2007 לאחר שהתקבלה בצורה מעט שונה בסנאט מוקדם יותר בפברואר 2007 והתקבלה על ידי שני בתי המחוקקים באותה צורה ב-19 בדצמבר.
ההצעה נחתמה כחוק על ידי הנשיא טאבארה ואסקס ב-27 בדצמבר, ונכנסה לתוקף ב-1 בינואר 2008.
ביוני 2012, בית משפט מקומי במדינה העניק הכרה בנישואים חד-מיניים שבוצעו והוכרו בספרד, תקדים שיצר מצב פרדוקסלי, שבו אורוגוואי הכירה בנישואים חד-מיניים במדינות זרות מחוץ לשטחה, בעוד אורוגוואים שנישאו במדינה אחרת היו רשאים לעתור לשופט שיכיר בנישואיהם על פי החוק האורוגוואי בשטח המדינה.
בית המשפט פסק בנוסף כי החוקים המקומיים כוללים הכרה בנישואים חד-מיניים, גם אם הם אינם מצהירים זאת במפורש.
על פסק הדין הוגש ערעור.
עם זאת, הערעור נדחה כאשר חוק הנישואים החד-מיניים של אורוגוואי נכנס לתוקף ב-2013.
ביולי 2010, מחוקקים מטעם מפלגת השלטון, החזית הרחבה , הודיעו על כוונתם להכשיר נישואים חד-מיניים.
בשנת 2011 הוגשה לפרלמנט הצעת חוק להכשרתם.
בדצמבר 2012, הצעת החוק עברה בלשכת הנציגים בהצבעת רוב של 81 בעד מול 6 נגד, ועברה בסנאט ב-2 באפריל 2013 בהצבעה של 23 בעד ו-8 נגד.
עקב שינויים של כמה היבטים בהצעת החוק, לשכת הנבחרים הצביעה מחדש על העברתה ב-11 באפריל 2013 ואישרה אותה בשנית בהצבעה של 71 מול 21. הצעת החוק נחתמה על ידי הנשיא חוסה מוחיקה ב-3 במאי, ונכנסה לתוקף ב-5 באוגוסט 2013.
מאז ספטמבר 2009, זוגות חד מיניים באיחוד אזרחי החלו להיות רשאים לאמץ באופן חורג ומשותף.
החוק המאפשר זאת אושר על ידי לשכת הנציגים ב-28 באוגוסט 2009 ועל ידי הסנאט ב-9 בספטמבר 2009. בכך, אורוגוואי הפכה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית שאפשרה לזוגות חד מיניים לאמץ ילדים.
17 מתוך 23 סנאטורים הצביעו בעד המהלך.
לאחר ההצבעה הצהירה הסנאטורית מרגריטה פרקוביץ' , "זו זכות לבנים ולבנות, לא זכות למבוגרים.
היא מייעלת את תהליך האימוץ ואינה מפלה".
דייגו סמפול, נציג ארגון זכויות הלהט"ב "Black Sheep" אמר "החוק הזה הוא צעד משמעותי לקראת הכרה בזכויותיהם של זוגות הומוסקסואלים".
ניקולס קוטוניו , הארכיבישוף של מונטווידאו באותה תקופה, הצהיר שזו תהיה "טעות חמורה לקבל אימוץ ילדים על ידי זוגות הומוסקסואלים".
חוק הכשרת הנישואים החד-מיניים שאושר בשנת 2013 החל לאפשר לזוגות לסביות לגשת לתהליך הפריה חוץ-גופית.
ב-3 באוקטובר 2018 קבע שופט בבתי משפט לענייני משפחה כי משרד החינוך והתרבות ביצע אפליה כאשר מנע מזוג לסביות רווקות לרשום את שני שמות המשפחה שלהן ברישומי בנותיהם התאומות.
השופט קבע כי מדובר באפליה על רקע נטייה מינית שכן זוגות הטרוסקסואלים באורוגוואי אינם מחויבים להתחתן על מנת לתת לילדיהם את שמות המשפחה שלהם בניגוד לזוגות הומוסקסואלים.
הזוג, קארינה ופרננדה, הכירו ב-2015, ובנותיהם התאומות, בלן וג'ולייט, נולדו באמצעות טיפולי פוריות.
כלי תקשורת דיווחו כי בעקבות פסק הדין, מספר רב של זוגות לסביות לא נשואות הגישו בקשה לאפשר לילדיהן לשאת את שני שמות משפחותיהן ברישומי זהות.
שרת החינוך מריה ג'וליה מוניוז הצהירה כי "לא תערער על פסיקת בית המשפט".
מאז 2003 נאסרה בחוק הסתה לשנאה על רקע נטייה מינית ו-"זהות מינית" שכיסתה אפליה על רקע זהות מגדרית דה פקטו.
בנוסף, סעיף "149ter" לחוק העונשין החל לקבוע ענישה מוגברת על ביצוע פשעים שמונעים משני העילות.
בשנת 2004 התקבל חוק נגד אפליה להקמת "ועדת כבוד למאבק באפליה גזעית, שנאת זרים וצורות אחרות של אפליה", כולל נטייה מינית וזהות מינית.
הוועדה נועדה לחקור טענות בדבר גילויי התנהגות מפלה בלתי חוקית.
מאז מאי 2009, לסביות, הומוסקסואלים וביסקסואלים מוצהרים החלו להיות רשאים לשרת בגלוי בכוחות המזוינים של אורוגוואי, לאחר ששר ההגנה חתם על צו שקבע כי מדיניות הגיוס לצבא לא תפלה עוד מתגייסים על רקע נטייה מינית באופן רשמי.
באוקטובר 2009, בהצבעה של 51–2 בלשכת הנציגים ו-20–0 בסנאט, העבירה העצרת הכללית חוק המאפשר לטרנסג'נדרים אורוגוואים מעל גיל 18 לשנות את שמם ואת מגדרם החוקי במסמכי זהות רשמיים.
מאז אוקטובר 2018, ניתוח להתאמה מגדרית, טיפול הורמונלי או כל צורה של אבחנה אינן נדרשות עוד עבור שינוי המגדר החוקי של האדם במסמכים רשמיים.
על פי נתוני הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת הרפובליקה , האוניברסיטה הגדולה באורוגוואי, על רקע סקירה של 1,000 טרנסג'נדרים אורוגוואים, נמצא כי הם בעלי רמה גבוהה מאוד של שוליות מבחינת בריאות, חינוך ותעסוקה.
25% עזבו את ביתם לפני גיל 18 לאחר שנדחו על ידי משפחתם על רקע זהותם המגדרית, 87% לא סיימו לימודי תיכון וסבלו מאפליה בתחום החינוכי ו-67% הפכו לזונות בשביל להתפרנס.
מחקר נוסף שהתרחש בשנת 2019 הראה כי כ-75% גורשו ממערכת החינוך, ורק ל-23% ישנה גישה לתעסוקה פורמלית.
בנוסף, במהלך שלטון הדיקטטורה האורוגוואית הצבאית בשנים 1973–1985 , אוכלוסיית הטרנסג'נדרים סבלה מעינויים קשים, אלימות מינית ומאסרים לא מוצדקים.
דיווחים בספטמבר 2018 הצהירו שמאז תחילת הדיונים על תיקון החוק שמאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם עבור הסרת דרישת העברת ניתוח להתאמה מגדרית ועוד עבור הכרה, כ-6 נשים טרנסג'נדריות מתו בתחילת 2017.
באוקטובר 2018, בהצבעה של 62–26 בלשכת הנציגים ו–17–12 בסנאט, העבירה העצרת הכללית את חוק מקיף עבור טרנסג'נדרים המאפשר לקטינים בעלי דיספוריה מגדרית לשנות מגדרם החוקי עם הסכמת הורים בלבד.
החוק גם קבע מסגרת של מתן פיצויים כספיים לטרנסג'נדרים שנרדפו במהלך תקופת הדיקטטורה האורוגוואית שקבעה בנוסף כי אורוגוואים טרנסג'נדרים יקבלו אחוז אחד ממלגות החינוך הציבוריות והפרטיות.
החוק קבע "התפתחות חופשית של אישיות בהתאם לזהות המגדרית שבחרה" וקרא לממשלה להבטיח שאנשים טרנסג'נדרים יטופלו בכבוד על ידי הרשויות, ייכללו בתוכניות דיור, יקבלו גישה לחינוך ושלא תמנע מהם אף גישה לשירותי בריאות.
בהתאם לחוק החדש, החלה חברת המים הממשלתית (בספרדית: Obras Sanitarias del Estado) להציע משרות עבודה לטרנסג'נדרים ביולי 2019.
בין נובמבר 2018 למרץ 2019 נאספו כ-69,360 חתימות של עצומה לכפיית משאל עם לעברת החוק.
מפלגת האחדות העממית דחתה גם כן את הקריאה לקיום משאל העם.
עוד נכתב במכתב מטעם הוועידה כי עמדת המוסד הדתי היא "לא לאפליה, כן לכבוד".
פקידים מהאו"ם הביעו חשש גם כן מדרישת קיומו של משאל העם.
האיגוד הרפואי של אורוגוואי (SMU) והמוסד הלאומי לזכויות אדם (INDDH) דחו גם את הקריאה לקיומו, בעוד שהמוסד הזהיר מפני "השפעה הרסנית" שתהווה "נסיגה בהכרה בזכויות היסוד עבור אנשים טרנסג'נדרים".
משאל העם התרחש ב-4 באוגוסט 2019 בעוד אם 25% בוחרים שמהווים כ-650,000 איש היו מצביעים בעד משאל העם, הייתה מתקיימת התייעצות לביטול הצעת החוק.
עם זאת, רק כ-10% מהמצביעים הצביעו בעד דרישת משאל העם.
לפיכך, החוק נשאר בתוקף ולא התקיים משאל עם כללי.
קרלוס יאפיגליולה, מיוזמי משאל העם, הלין על כך שאפילו חברי מפלגתו - המפלגה הלאומית - לא הצביעו בעד מטרתו.
מלבד זכר ונקבה, מסמכי זהות אורוגוואים זמינים עם מתאר מין "O" עבור מי שמזדהים במגדרים שאינם תואמים לסיווג מין זכר או נקבה בלבד.
סעיף 22 לחוק מס' 19580 בנושא אלימות נגד נשים על רקע מגדר שנכנס לתוקף מאז ינואר 2018, קבע מסמך של איסור התערבויות רפואיות בין-מיניות בקרב ילדים אינטרסקסים (בעלי סימני מין זכריים ונקביים כאחד) עבור קביעת מינם ללא הסכמתם.
בשנת 2017 התקבל החוק מס' 19529 לבריאות הנפש שאסר על טיפולי המרה במערכת הבריאות של אורוגוואי באומרו כי "בשום מקרה לא ניתן לבצע אבחנה בתחום בריאות הנפש על בסיס בלעדי של נטייה מינית וזהות מגדרית".
בעבר, הומוסקסואלים וביסקסואלים היו רשאים לתרום דם באורוגוואי, בתנאי שלא קיימו יחסים במשך 12 חודשים לפני תרומתם.
מאז ה-16 בדצמבר 2020, התקנות שונו ומאז, גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM) רשאים לתרום דם באותם תנאים כמו זוגות הטרוסקסואלים.
אורוגוואי נחשבת למובילה עולמית במעמד זכויות האדם וזכויות להט"ב בפרט בשטחה, עם חקיקה שמגינה על אזרחי להט"ב באופן מוחלט מפני אפליה ומאפשרת לזוגות חד מיניים להינשא ולאמץ ילדים.
"מדד האושר ההומוסקסואלי" (GHI) שפורסם על סמך סקר משנת 2015 על ידי הרשת החברתית עבור להט"ב "Romeo" הכתיר את אורוגוואי במקום החמישי עם ציון של 73 נקודות, מאחורי המדינות: קנדה (4), נורווגיה (3), שוודיה (2), ודנמרק ואיסלנד (1).
הקבלה החברתית כלפי להט"ב ומערכות יחסים חד מיניות באורוגוואי מוגדרת כגבוהה מאוד, בעוד סקר משנת 2017 מצא שכ-75% מתושבי אורוגוואי תמכו בהכשרות של נישואים חד-מיניים בעולם.
עם זאת, טרנסג'נדרים אורוגוואים עדיין מתמודדים עם אפליה חברתית וסטיגמות.
על פי מינהל שירותי הבריאות הממלכתי , תוחלת החיים של אזרחים טרנסג'נדרים מוגדרת בסביבות 45 שנים בעוד כשני שלישים מתוכם דיווחו שהם היו קורבן לאלימות פיזית במשך השנים.
מצעד הגאווה בבירה מונטווידאו מתקיים מדי שנה מאז שנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 2018, כלל מספר שיא של מפגינים עם כ-120,000 איש מאז היווסדותו.
המצעד מצוין בדרך כלל ביום שישי האחרון של חודש ספטמבר, והפך במשך השנים לאחד האירועים הציבוריים הגדולים ביותר באורוגוואי.
אירועי גאווה נוספים כוללים את "Punta Pride", הנערך מדי שנה בעיירה פונטה דל אסטה בפברואר.
מונטווידאו מכונה לעיתים קרובות כאחת הערים הידידותיות ביותר ללהט"ב בעולם, בעודה מחזיקה בברים הומוסקסואלים, מסעדות ופאבים שפונים עבור קהל להט"ב מקומי ומהווים מקור עבור תיירות להט"ב מרחבי העולם.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית שמעבר לים באיי טרקס וקייקוס מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהות המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים ברחבי הטריטוריה מוגדרת כחוקית מאז 2001 בעוד ישנה הגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית בחוקת האיים.
עם זאת, לא קיימת אף הכרה בזוגיות חד-מינית הן עבור נישואים חד-מיניים או צורת הכרה מוגבלת יותר של איחודים אזרחיים ואימוץ (חורג או משותף) על ידי זוגות חד-מיניים.
טרנסג'נדרים ברחבי הטריטוריה אינם זכאים להכרה בשינוי מגדר במסמכי זהות רשמיים.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים הפכה לחוקית במפורש באיי טרקס וקייקוס במסגרת הוצאת צו השטחים הקריביים (חוק פלילי) של הממלכה המאוחדת, 2000, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 2001. עם זאת, גיל ההסכמה מוגדר כלא שוויוני עבור גברים הומוסקסואלים (18) בניגוד לגברים ונשים הטרוסקסואליות ונשים לסביות (16).
איי טורקס וקייקוס אינם מכירים בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתם של איי טורקס וקייקוס במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת הטריטוריה בסעיף 10 המגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד:"לכל גבר ואישה לא נשואים בגיל בר נישואים (כפי שנקבע בחוק או לפי כל חוק) יש זכות להינשא לאדם מהמין השני ולהקים משפחה".
איי טורקס וקייקוס נחשבים ליעד בטוח עבור תיירות להט"ב, בעוד לאורך השנים דווח כי תיירי להט"ב נוטים להתקבל ללא מקרי אפליה באתרי נופש ובאזורים תיירותיים ברחבי הטריטוריה.
תושבי האיים ידועים כבעלי קבלה רחבה עבור גילויי מערכות יחסים חד-מיניים בעוד הומופוביה נובעת בעיקר מנקודות מבט של תושבים דתיים.
אף על פי שלא ידוע על קיומם של ארגונים למען קידום זכויות להט"ב, מספר תוכניות חינוך ממשלתיות בנושאי מאבק במחלות ה-HIV/איידס כללו התייחסות לזוגות חד-מיניים.
לאחר העברת הצעה 8 בקליפורניה בשנת 2008, שכללה איסור הכרה בנישואים חד-מיניים בחוקת המדינה ובוטלה לאחר מכן על ידי בית המשפט העליון של קליפורניה, מספר מטיפים דתיים קראו לאסור באופן חוקתי על הכרה בחוק בנישואים חד-מיניים ברחבי הטריטוריה.
לארוך השנים, קבוצות דתיות התנגדו גם כן להפצת מודעות למניעת מחלות ה-HIV/איידס בטענה שגויה כי "נשים וגברים הטרוסקסואלים אינם יכולים להידבק במחלות".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בשטח החסות של ארצות הברית באיי הבתולה של ארצות הברית מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית מאז 1985 בשטח האיים, אף על פי שלא קיימת חקיקת הגנה מפני אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במתן סחורות ושירותים, דברי שטנה, תעסוקה ועוד בסעיפי חוקים נגד אפליה.
עם זאת, כשטח חסות של ארצות הברית, אזרחי להט"ב ברחבי השטח מוגנים מאז 2009 על ידי חוק מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור למניעת פשעי שנאה שכולל נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות מפני פשעי שנאה בפריסה פדרלית ומאז 2020 גם בתעסוקה בעקבות פסק הדין בוסטוק נגד מחוז קלייטון.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין אוברגפל נגד הודג'ס ב-26 ביוני 2015 שקבע כי האיסור על הכרה בנישואים חד-מיניים ברמה הפדרלית במדינה איננו חוקתי, נישואים חד-מיניים הפכו לחוקיים ברחבי השטח.
החוק הפלילי הראשון נגד קיום "מעשה סדום" שכוון בין היתר נגד פעילות הומוסקסואלית בהסכמה ברחבי האיים הוטל על ידי דנמרק.
כל החוקים הדנים נשארו בתוקף לאחר רכישת האיים על ידי ארצות הברית ב-1917 עד ששונו באופן ספציפי.
בשנת 1921 התקבל חוק חדש הקובע עונש מרבי של 10 שנות מאסר בגין ביצוע "מעשה סדום".
בשנת 1957 הורחבה תחולת החוק כך שתכלול מין אוראלי, בין אם נעשה על ידי זוגות הטרוסקסואלים או הומוסקסואלים.
בשנת 1978, החוק עבר הליך ערעור בתיק "הממשלה נגד ג'ון" שבו נטען כמעורפל מדי, אך בית המשפט המחוזי של איי הבתולה דחה את הטענה.
בשנת 1984 ביטל בית המחוקקים של איי הבתולה את חוק איסור מעשי הסדום.
תיקון זה נכנס לתוקף רשמי שנה לאחר מכן.
פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הפכה לחוקית באיים מאז 1985. גיל ההסכמה נקבע ל-16 שנים בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד, והועלה ל-18 ב-2017.
החוקים של איי הבתולה הכירו בנישואים הטרוסקסואלים בלבד עד שנת 2015 באומרם, "נישואים מוכרזים כחוזה אזרחי שניתן לקשור בין זכר לנקבה בהתאם לחוק".
לפני מתן פסק הדין, נעשו מספר ניסיונות להכשיר נישואים חד-מיניים באיים.
במאי 2014, הסנאטורית ג'ודי באקלי הציגה טיוטת חקיקה בבית המחוקקים של איי הבתולה להכרה בנישואים חד-מיניים.
הטיוטה נקראה "חוק השוויון בנישואים אזרחיים" שהייתה מחליפה את הקוד ההטרוסקסואלי בלבד בחוק הנישואים הנוכחי של "בין זכר לנקבה" ל-"בין שני אנשים" ללא ציון מגדרם.
באקלי הודיעה שהיא ציפתה שיעברו מספר חודשים עד שתוכן הטיוטה יבדק, והודיעה שרוב הסיכויים שהיא והמושל ג'ון דה יונג ג'וניור שלדבריה יחתום על החקיקה, יעזבו את תפקידם בינואר 2015 לפני שהחקיקה תגיע להצבעה.
ארגון זכויות הלהט"ב המקומי "Liberty Place" שיבח את יוזמת החקיקה.
בתגובה, קבוצה של מנהיגים דתיים ייסדו את הארגון "One Voice Virgin Islands" כדי להתנגד לחקיקה ולתכנן עצומה שמטרתה לאסוף 50,000 חתימות נגד העברתה.
באקלי הביעה בתגובה את "אכזבתה" מיוזמת המנהיגים, והצהירה שהם "מזכירים את כתבי הקודש שלהם רק כאשר מדובר בהתנגדויות לחקיקת זכויות להט"ב, אך לא כאשר רצח, אונס או התעללות הם הנושא".
בסופו של דבר, הצעת החוק לא התקדמה להצבעה לפני שבאקלי עזבה את תפקידה בינואר 2015 כפי שציפתה.
בעקבות מתן פסק הדין אוברגפל נגד הודג'ס, זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים לאמץ באיי הבתולה באופן משותף או חורג.
בנוסף, זוגות לסביות החלו להיות רשאיות לגשת להליכי הפריה חוץ-גופית ולשירותי רבייה מסייעים (טיפולי פוריות) אחרים.
החוק בשטח מכיר באם שאיננה בהריון כאם הביולוגית של הילד שנולד באמצעות הזרעה מלאכותית, בתנאי שזוג ההורים נמצאים במערכת יחסים מוכרת על פי חוק.
החוק באיי הבתולה אינו מתייחס לאיסור אפליה בתעסוקה, דיור והתאמות ציבוריות על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית אלא רק על בסיס "גזע, צבע, דת, מין, מוצא לאומי, גיל או מוגבלות".
אפליה על רקע נטייה מינית אסורה על ידי ספקי שירות ראשיים, שמחויבים "לספק שירותי תקשורת עקביים ושווים לכל בעלי הרישיונות ללא אפליה" על סמך מגוון סיבות.
כמו כן, למשרד הבריאות ישנה מדיניות אי-אפליה כלפי עובדים, האוסרת אפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
בספטמבר 2022, הוגשה הצעת חוק לכלול במפורש "נטייה מינית" כעילה מוגנת לקוד איי הבתולה של ארצות הברית לגבי עילות מוגנות מפני אפליה בתעסוקה.
הצעת החוק עתידה לעמוד בפני דיון בוועדה לפני העברתה להצבעה.
חוק פשעי השנאה, שהתקבל ב-2014, קובע עונשים מוגברים על פשעים שבוצעו על בסיס "גזעו, צבעו, דתו, מוצאו הלאומי, מינו, גילו, מוגבלותו, נטייתו המינית או זהותו המגדרית של הקורבן".
בנוסף, אזרחי להט"ב ברחבי השטח מוגנים מאז 2009 על ידי חוק מתיו שפרד וג'יימס בירד ג'וניור למניעת פשעי שנאה שכולל נטייה מינית וזהות מגדרית כעילות מוגנות מפני פשעי שנאה בפריסה פדרלית בארצות הברית.
החוק באיי הבתולה מחייב כל בית ספר "ליצור הוראות מתאימות למניעת בריונות ואימונים להתנגדות לכנופיות".
מניעת בריונות מוגדרת כ-"מניעה ואסטרטגיות לפתרון בעיות הממוקדות בתלמיד: (1) הפחדה; (2) העמדת התלמיד כקורבן; (3) הטרדה מינית; (4) אלימות מינית; (5) מיניות, אפליה עקב נטייה מינית; (6) הטרדה".
במרץ 2017, התובע הכללי של איי הבתולה קלוד ווקר פירש את המונח "מין" כפי שהוא משמש בחוק זכויות האזרח (1964) עבור כיסוי זהות מגדרית כעילה מוגנת מפני אפליה בקרב סטודנטים טרנסג'נדרים.
מכיוון שהמונח אינו מוגדר בחוק איי הבתולה, ווקר הסתמך על מתן הפרשנות שלו למשמעות המונח בעקבות פסקי הדין פרייס ווטרהאוס נגד הופקינס (1989) וגלן נגד ברמבי (2011) שקבעו כי אפליית טרנסג'נדרים מהווה אפליה על רקע מין.
ווקר הצהיר באומרו כי:"בהינתן החלטות בתי המשפט והסוכנות...
נראה ברור שהמונח "מין", כפי שהוא משמש ב...
קוד איי הבתולה, צריך להתפרש גם כך שבאיי הבתולה של ארצות הברית, אפליית אדם טרנסג'נדר על סמך מעמדו הטרנסג'נדרי היא אפליה על פי חוק זכויות האזרח של איי הבתולה".ווקר הורה למשרד החינוך להתיר לסטודנטים טרנסג'נדרים להשתמש בשירותים ובחדרי הלבשה שתואמים את זהותם המגדרית.
לא קיים איסור על שינוי סמן המגדר בתעודות לידה באיי הבתולה, ולא ידוע על תקנות חוקיות המאפשרות לטרנסג'נדרים לבצע שינוי מגדר גם כן.
כחלק מהיותם שטח חסות של ארצות הברית, מדיניות תרומות הדם של מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בארצות הברית חלה גם על שטח איי הבתולה של ארצות הברית.
לאיי הבתולה של ארצות הברית ברחבי האי סנט תומאס במיוחד, הייתה סצנת להט"ב משמעותית מאמצע שנות ה-60 עד שנות ה-80 של המאה ה-20 שכללה מועדונים וגיי ברים רבים שפנו באופן גלוי לקהל חברי קהילת הלהט"ב.
עם זאת, במשך השנים בשל פגיעות מסיביות בעקבות התרחשות הוריקן הוגו בשנת 1989 והוריקן מרילין בשנת 1995 , שהובילו להשפעות כלכליות כבדות על האיים, רבים מהעסקים הללו נסגרו.
כיום, הומוסקסואליות דווחה לעיתים כ-"דבר שקט מאוד באיי הבתולה" בעוד הזדהות בתור להט"ב באופן גלוי היא "טאבו גדול".
אישים ידועים כלהט"ב מאיי הבתולה כוללים את המתאגרף המקצועי אמיל גריפית' .
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה הבריטית שמעבר לים של הממלכה המאוחדת באיי הבתולה הבריטיים מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית באיים מאז 2001 בנוסף להגנה מוחלטת מפני אפליה על רקע נטייה מינית שקיימת בחוקת האיים מאז 2007. עם זאת, לא קיימת הכרה בזוגיות-חד מינית הן באמצעות נישואים חד-מיניים והן באמצעות הכרה מוגבלת יותר באיחודים אזרחיים, בעוד שזוגות חד-מיניים אינם רשאים לאמץ באופן משותף או חורג.
לפני שנת 2001, קיום מין אנאלי ומין אוראלי בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים גברים כאחד היוו עבירות פליליות, על רקע איסור "מעשי סדום" לפי הקוד הפלילי של איי הבתולה הבריטיים.
עם זאת, פעילות הומוסקסואלית נשית בין זוגות לסביות לא הופללה מעולם.
מאז 2001, גיל ההסכמה נקבע ל-16 שנים, באופן שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים.
פעילות מינית בין שני מבוגרים בהסכמה הוכשרה במפורש על ידי דבר המלך במועצה באיי הבתולה הבריטיים (ובטריטוריות הבריטיות שמעבר לים) על ידי ממשלת הממלכה המאוחדת בהתאם לסעיפים 3(1) ו-3(7) של צו השטחים הקריביים (החוק הפלילי), 2000. לפי סעיף 4 לצו, לחוק יש תוקף רטרוספקטיבי.
כטריטוריה בריטית מעבר לים, ממשלת איי הבתולה הבריטיים נדרשת לעמוד בהתחייבויותיה של הממלכה המאוחדת בפני ארגוני זכויות אדם בינלאומיים.
בין היתר ההתחייבות כוללת דבקות באמנה האירופית לזכויות אדם, המדגישה את האחריות להבטחת אי-אפליה ושוויון.
האמנה האירופית לזכויות אדם הוכרה על ידי בתי המשפט ברחבי איי הבתולה הבריטיים כבעלת סמכות של השפעה משפטית.
איי הבתולה הבריטיים אינם מכירים בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
בשנת 2015, בעודו הצהיר על התנגדותו להכשרתם של נישואים חד-מיניים ברחבי האיים, ראש הממשלה אורלנדו סמית' , אמר שהוא "פתוח להתייעצות ציבורית בנושא".
תיקון לחוק הנישואים שהועבר בשנת 2017, לא כלל בתוכנו הכשרה של נישואים חד-מיניים.
ב-2021 זוג חד-מיני מקומי עתר לבית משפט עבור ערעור על חוקתיות הסירוב להכיר בנישואיהם החד-מיניים שנערכו בממלכה המאוחדת לאחר שפנו לרשם הכללי ברחבי האיים בבקשה לקבל רישיון לנישואיהם לפי סעיף 26 לחוק הנישואים בעוד הרשם יערוך את הטקס בהתאם לסעיף 15 (2) לחוק.
עם זאת, ב-2 בפברואר 2021 סירב הרשם הכללי לשתי הבקשות בטענה כי הזוג הוא מאותו המין.
בני הזוג טענו כי האיסור על הכרה נישואים חד-מיניים "נוגד את סעיפים 9, 12, 19, 20, 21 ו-26 לחוקת איי הבתולה הבריטיים, ולאור הסעיפים 31 ו-115, יש לשנות את החוקים הקיימים עבור השוואתם".
איי הבתולה הבריטיים מוגדרת כטריטוריה בעלת חברה שמרנית ודתית.
כתוצאה מכך, גילויי חיבה גלויים בין זוגות חד-מיניים עלולים להוות מטרה לפגיעה, בעוד אזרחי להט"ב מקומיים נאלצים לשמור בדרך כלל על נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית בסוד.
לאורך השנים, דווחו מקרים בהם זוגות חד-מיניים ואזרחי להט"ב בודדים הוטרדו ואף הותקפו פיזית על רקע נטייתם המינית.
חלק מההתקפות האלימות הללו הוצדקו על ידי המקומיים בהיותם "עוקבים אחר הוראות כתבי הקודש".
זכויותיהם של לסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנסג'נדרים (להט"ב) בשטח החסות של הכתר הבריטי באי מאן מוגדרות מהמתקדמות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית ברחבי האי מאז 1992 בעוד גיל ההסכמה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד הושווה בשנת 2006 ל-16 שנים.
אף על פי שאינו חלק מהממלכה המאוחדת, האי מאן עקב גם כן אחר המדינה בשילוב האמנה האירופית לזכויות אדם בחוקיו באמצעות חוק זכויות האדם משנת 2001.
עד ספטמבר 1992, פעילות הומוסקסואלית בהסכמה הוגדרה כעבירה פלילית בחוק העונשין של האי מאן.
לאחר הכשרתה בחוק, 25 שנים מאוחר יותר מאשר באנגליה ובוויילס, ו-12 שנים אחרי סקוטלנד, גיל ההסכמה בין זוגות חד-מיניים נקבע ל-21, שאז היה זהה לגיל ההסכמה בממלכה המאוחדת.
בשנת 2001, גיל ההסכמה בין זוגות גברים הומוסקסואלים הורד ל-18 שנים על ידי העברת חוק המשפט הפלילי 2001 (ג.4).
בשנת 2006, על ידי העברת חוק עבירות מין (תיקון) 2006 (ג.3), גיל ההסכמה בין זוגות גברים הומוסקסואלים הורד ל-16 שנים ובכך, הושווה לגיל ההסכמה בין זוגות הטרוסקסואלים ללא קשר למגדר או נטייה מינית.
בשנת 2021, השר הראשי של האי מאן , הווארד קוויל , פרסם "התנצלות בלתי מסויגת" עבור גברים הומוסקסואלים שהורשעו בעבירות על פי סעיפי חוק העונשין שאסרו פעילות הומוסקסואלית בהסכמה.
קוויל קרא את ההתנצלות באותה עת כאשר הצעת חוק, שכללה חנינה לגברים שהורשעו בעבירות הומוסקסואליות לפני ספטמבר 1992, נערכה בקריאה סופית בבית המפתחות (הבית התחתון של טינוולד , הפרלמנט של האי מאן).
קוויל הצהיר באומרו שהוא "לא יכול למחוק את עוולת העבר" אך הוא מקווה שהחקיקה החדשה "תתחיל לרפא חלק מהכאב".
פעיל זכויות הלהט"ב, אלן שיי, הצהיר בתגובה שזה הוא "יום נהדר לאי מאן".
"המשפחות שאיבדו את ילדיהם זה עתה קיבלו התנצלות.
אולי עכשיו כולנו נוכל להחלים, אבל ההורים לעולם לא ישכחו את ילדיהם".
באוגוסט 2022, בציון השנה ה-30 להכשרתה של פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בשטח, נציב המשטרה של האי מאן התנצל באופן רשמי מטעם המשטרה על אכיפת החוקים נגד הומוסקסואלים עד שנת 1992.
ביולי 2021, "חוק עבירות מין ופרסומים מגונים 2021" הפך לחוק לאחר הסמכה מלכותית .
החקיקה נכנסה לתוקף משפטי באופן רשמי שנה לאחר מכן ב-1 ביולי 2022 בעקבות הכרזה ציבורית .
החוק חנן "עבירות מין" היסטוריות של זוגות הומוסקסואלים שביצעו פעילות הומוסקסואלית בהסכמה לפני הכשרתה בשנת 1992. החוק מבוסס במפורש על רקע חוק אלן טיורינג שהועבר בפרלמנט של הממלכה המאוחדת בשנת 2017 לפיו הוענקה חנינה רטרואקטיבית לכל מי שהורשעו באנגליה ובוויילס בעבירות על פי סעיפי חוקים שאסרו על פעילות הומוסקסואלית.
מאז 2011, זוגות חד-מיניים החלו להיות רשאים להיכנס לשותפויות אזרחיות.
ב-9 ביוני 2015 הודיע השר הראשי של האי מאן, אלן בל , על כוונתו לבטל את החוק שמגביל הכרה בנישואים בין זוגות הטרוסקסואלים בלבד באי.
לאחר התייעצות ציבורית בנושא, הצעת חוק להכשרת נישואים חד-מיניים באי הוגשה לבית המפתחות ב-2 בפברואר 2016. התייעצות ציבורית ותגובת הממשלה בנוגע להצעה הסתיימה עד 22 בינואר 2016, וההצעה עברה בקריאה שלישית בבית הנבחרים ב-8 במרץ בהצבעת רוב של 17 בעד מול 3 נגד.
על פי חוק השותפות האזרחית 2011 (ג' 2), זוגות חד-מיניים באי מאן קיבלו מעמד שווה לגישה לאימוץ משותף או חורג מאז כניסת החוק לתוקף ב-6 באפריל 2011.
זוגות נשים לסביות החלו להיות רשאיות לגשת להליכי הפריה חוץ-גופית והזרעה מלאכותית מאז 2009.
על פי חוק התעסוקה 2006 (ג-21), שנכנס לתוקף ב-1 בספטמבר 2006, האי מאן אימץ חקיקה בנוגע לתעסוקה שהפכה פיטורי עובדים על רקע נטייתם המינית לעבירה פלילית.
ההתייעצות הציבורית בנושא הצעת החוק הסתיימה בנובמבר 2014. באוגוסט 2015 פרסמה הממשלה את תגובתה להתייעצות.
הצעד התקיים בהעברת קריאה ראשונה במועצה המחוקקת ב-8 במרץ 2016. הצעת החוק עברה בקריאה שנייה בהצבעה של 6 בעד ו-3 נגד ב-22 במרץ.
12 תיקונים להצעת החוק הוצעו בשלב הסעיפים וכולם עברו.
הצעת החוק עברה בקריאה שלישית בהצבעה של 5 בעד ו-4 נגד ב-14 ביוני 2016. החקיקה אושרה על ידי בית המפתחות ב-7 במרץ 2017, עם התיקונים.
ב-28 במרץ, המועצה המחוקקת העבירה את התיקונים.
הסמכה מלכותית ניתנה לחקיקה ב-18 ביולי 2017.
חוק השוויון 2017 מפרט "גיל, נכות, שינוי מגדר, נישואים ושותפות אזרחית, הריון ואימהות, גזע, דת או אמונה, מין ונטייה מינית" כעילות שמוגנות מאפליה.
נטייה מינית מוגדרת כ-"משיכה רומנטית או מינית אינהרנטית של אדם כלפי אנשים מאותו המין, אנשים מהמין השני או אנשים מכל המינים".
בנוסף, "אי משיכה רומנטית או מינית לאנשים משני המינים" מוגדרת גם כן כנטייה מינית.
החוק הוחל בהדרגה, כאשר חלק גדול מתוכנו נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2019.
ביולי 2022 התקיימה התייעצות ציבורית שעתידה להציג הצעת חוק למניעת פשעי שנאה באי מאן הכוללת במפורש, "נטייה מינית, סטטוס זוגיות או שותפות אזרחית ושינוי מגדר" כעילות מוגנות מפני אפליה.
טרנסג'נדרים רשאים לשנות את מגדרם החוקי במסמכי זהות רשמיים באי מאן מאז 2009 בעקבות העברתו של "חוק ההכרה במגדר 2009 (ג.11)".
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בטריטוריה האוטונומית איי פארו בתוך ממלכת דנמרק, מוגדרות כבין המתקדמות ביותר בעולם.
ממלכת דנמרק מורכבת ממדינה ריבונית המתפרשת על שלושה אזורים אשר מרכיבים אותה, ביניהם: דנמרק, גרינלנד ואיי פארו.
החקיקה אושרה על ידי הפולקטינג (הפרלמנט הדני) באפריל 2017 ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2017.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית באיי פארו מאז 1933, שנה שבה הוגדרה כחוקית בכל חלקי ממלכת דנמרק.
באותה תקופה, גיל ההסכמה נקבע ל-18 שנים בקרב זוגות הומוסקסואלים גברים.
בעוד שדנמרק (כולל גרינלנד) הורידו את גיל ההסכמה שלהן ל-15 שנים בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד ב-1977 ללא התייחסות למגדר או נטייה מינית, איי פארו השוותה את גיל ההסכמה שלה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים רק כ-11 שנים לאחר מכן ב-1988.
דנמרק הכשירה נישואים חד-מיניים ב-2012 בעוד חוק נישואים זהה בגרינלנד נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2016. עם זאת, ניסיון דומה להעברתו באיי פארו נדחה, עד אפריל 2016.
העברת החוק בקריאה ראשונה התקיימה ב-24 בנובמבר 2015 וקריאה שנייה החלה ב-16 במרץ 2016, אם כי ההצעה נשלחה חזרה לוועדה באותה תקופה.
עצומה נגד היוזמה קיבלה באותה תקופה 1,262 חתימות.
הצעת החוק הוגשה שוב ב-26 באפריל 2016, בעוד הפרלמנט הצביע בעד קריאתה השנייה, עם רוב של 19 בעד ו-14 נגד.
הקריאה השלישית והאחרונה התקיימה ב-29 באפריל 2016 והצעת החוק עברה שוב עם 19 מצביעים בעד ו-14 נגד.
הצעת החוק אושררה בפרלמנט הדני באפריל 2017 וקיבלה הסמכה מלכותית בחודש שלאחר מכן.
ההצעה נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2017. טקס הנישואים החד-מיניים הראשון באיי פארו נערך ב-6 בספטמבר 2017.
העברת הצעת החוק להכשרת נישואים חד-מיניים על ידי הלוגטינג ב-29 באפריל 2016 ואושררה על ידי הפרלמנט הדני ב-25 באפריל 2017, הכילה הוראות המתירות אימוץ ילדים על ידי זוגות חד-מיניים נשואים.
החוק נכנס לתוקף ב-1 ביולי 2017. לדברי החוק, רק זוגות נשואים רשאים לאמץ ילדים באופן חוקי, לא כולל רווקים או זוגות לא נשואים.
ב-20 בדצמבר 2021, שתי הצעות חוק שהוגשו על ידי מפלגות האופוזיציה לתיקון זכויות ההורות של זוגות חד-מיניים התקבלו בלוגטינג בקריאה שלישית.
בדנמרק, איסור על אפליה על רקע נטייה מינית נכנס לתוקף בשנת 1987. הפרלמנט של איי פארו הציע הצעת חוק דומה בשנת 1988, שנדחתה כאשר רק חבר אחד הצביע בעדה ו-17 הצביעו נגדה.
הצעת החוק הוצעה שוב רק בנובמבר 2005, אז נדחתה שוב בהצבעה של 12 בעד מול 20 נגד בעוד חברי הפרלמנט שהצביעו נגדה ההצעה טענו כי מאחר ש-"הומוסקסואליות נוגדת את הביבליה, אפליה נגד אדם על בסיס העילה הזו צריכה להיות חוקית".
הערות הומופוביות רבות נוספות נאמרו גם על ידי חברי פרלמנט נוספים, שכללו בין היתר השאוות להט"ב ל-"חוטאים ופדופילים".
ההצבעה ותגובות חברי הפרלמנט, הובילו לגינויים על ידי ראש ממשלת איסלנד, יוהנה סיגורדרדוטיר, שידועה כלסבית נשואה.
אף על פי ניסיונות החקיקה, הנושא לא הפך למקור לדיון ציבורי עד 2006, כאשר המוזיקאי ההומוסקסואל הגלוי ומנחה הרדיו הפופולרי רסמוס רסמוסן הותקף קשות בבירה טורסהאבן על ידי חמישה אזרחים, בעוד בני משפחתו של רסמוסן החלו לקבל שיחות טלפון מאיימות.
עם זאת, המשטרה המקומית סירבה לטפל בתיק מכיוון שלא נכח חוק שאסר על אפליה נגד מיעוטים מיניים ברחבי האיים.
לאחר מכן, אורגנה עצומה שאספה כ-20,000 חתימות ממקומות שונים בעולם, שרובן הגיעו בעיקר מדנמרק, איסלנד ואיי פארו, שקראה לפרלמנט הפארואי ליזום חקיקה שתאסור על אפליה על רקע נטייה מינית.
במקביל, שמונה אזרחים מטורסהאבן עצמה אספו גם כן כ-2,000 חתימות באמצעות דואר אלקטרוני ואיסוף חתימות פיזיות סביב חנויות, מרכזי תיירות ותחנות דלק ברחבי העיר עבור העצומה.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2007. בכך, איי פארו הפכו לאזור האחרון בצפון אירופה שאסר על אפליה על רקע נטייה מינית בחוק.
לפני שנת 2012, זכויות להט"ב לא היוו נושא בעל חשיבות גבוה באיי פארו, בעודם נתפסו על ידי מדינות שכנות והתקשורת הבינלאומית כשטח הומופוביה רחבה במשך זמן רב.
לאורך השנים, הדמוניזציה של אזרחי להט"ב פארואים שכללה את תיוגם כ-"מפלצות" או "פריקים" על ידי מנהיגים דתיים הייתה די שכיחה, מה שהוביל לכך שלהט"ב פארואים רבים נאלצו לשמור בסוד על נטייתם המינית או זהותם המגדרית האמיתית בקרב האוכלוסייה מתוך חשש לקבלת אפליה.
במקרים בהם אזרחי להט"ב פארואים חשפו את זהותם, הם נדחו על ידי משפחתם או חבריהם ונאלצו למצוא מקלט במדינות הנורדיות השכנות בשביל להימנע מקבלת אפליה ולהיות בעלי זכויות שוות בחוק בדומה לאזרחים הטרוסקסואלים.
לאורך השנים התרחשו מספר תקריות הומופוביות באיי פארו שנודעו בקנה מידה רווח בעיתונות הסקנדינבית.
ציון מצעד הגאווה הראשון באיי פארו בטורסהאבן בשנת 2005 עוררה מחלוקת וביקורות שליליות רבות.
בשנת 2006, רסמוס רסמוסן, זמר, פזמונאי, גיטריסט ומנחה רדיו פופולרי פארואי הוכה קשות על ידי חמישה אזרחים בטורשאבן ואושפז בבית חולים, זמן קצר לאחר שהצהיר על היותו הומוסקסואל בפומבי.
מאוחר יותר הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי, כשהוא סובל מדיכאון עמוק שהוחמר לאחר תקיפתו.
בעקבות דיווחים בתקשורת על התקיפה, הוא ומשפחתו קיבלו שיחות טלפון מאיימות.
המועצה הנורדית וראש ממשלת דנמרק הביעו גינויים חריפים בעקבות התרחשות האירוע.
באותה תקופה, בראיון לתקשורת הדנית בדצמבר 2006, הצהיר רסמוסן כי "נמאס לו ממבטים מתנשאים ומהערות לעג מהחברה הפרואית".
בשנת 2010, יושב ראש מפלגת המרכז הנוצרית , ג'ניס אב ראנה , סירב להזמנה שהוצעה לו לקיום ארוחת ערב עם ראש ממשלת איסלנד, יוהנה סיגורדרדוטיר, על רקע היותה לסבית נשואה.
לאחר מכן עורר מחלוקת נוספת בטענה שרוב תושבי פארו "יסכימו עם מעשו".
האירוע דווח בהרחבה בעיתונות הסקנדינבית והוביל לביקורות שליליות רבות נגד ראנה, שציינו בין היתר על פגיעתו במוניטין של איי פארו.
באוגוסט 2015, אחד הנושאים שזכו לתשומת לב גבוהה במערכת הבחירות הכללית של אותה שנה היה הכשרתם של נישואים חד-מיניים באיי פארו.
חברי מפלגת המרכז הנוצרית ציטטו את הביבליה במספר הזדמנויות בציון התנגדותם ליוזמה.
ב-29 באוגוסט 2015 התקיימה אספת תפילה מול הפרלמנט שכללה את ראש ממשלת איי פארו, יו"ר הלוגטינג, שלושה כמרים ו-800 משתתפים שהתפללו נגד הכשרת נישואים חד-מיניים.
לאחר העשור הראשון של המאה ה-21, זכויות להט"ב באיי פארו הפכו לשוות יותר לאלו של אזרחים הטרוסקסואלים, בעוד שגילויי אפליה, פשעי שנאה ודברי שטנה נגד אזרחי להט"ב על רקע נטייתם המינית נאסרו בחוק מאז 2007, יוזמה שהובילה פארואים רבים להצהיר על זהותם בפומבי.
הצגת תערוכות שונות של סוגיות להט"ב באיים בהן "Hvat er natúrligt?" ו-"Gay Greenland" שיפרו את התמיכה הציבורית בחקיקת זכויות להט"ב מבעבר.
בנוסף, אוכלוסיית הלהט"ב הפארואית נתמכה על ידי דמויות פרואיות מפורסמות בהן הזמרת-יוצרת אייווור פאלסדור , שקראה להגנה על הומוסקסואלים פארואים מאפליה בראיון לתקשורת האיסלנדית והצהירה שיש "להתעלם מבעלי דעות שליליות נגד הומוסקסואלים וטרנסג'נדרים".
סוניה יוגבנסטוד , לסבית מוצהרת, הפכה לאדם ההומוסקסואל הגלוי הראשון שנבחר לפרלמנט של איי פארו לאחר הבחירות הכלליות בספטמבר 2015. היא קיבלה כ-1,020 קולות, מה שהפך אותה לפוליטיקאית הפארואית השלישית הפופולרית ביותר ברחבי האיים והיוותה בהמשך דמות בולטת בחקיקתם של נישואים חד-מיניים בשטח.
בשנים האחרונות מצעד הגאווה "Faroe Pride" שמתקיים מדי שנה בטורסהאבן בחודש יולי, מושך כ-10% מכלל אוכלוסיית איי פארו.
אורחים ונואמים שונים במהלכו כללו לארוך השנים את ראש עיריית טורשאבן לשעבר הדן מורטנסן , ראש עיריית רייקיאוויק לשעבר יון גנאר, השגריר האמריקאי בדנמרק רופוס גיפורד , הכומר המקומי מרג'ון בק וראש ממשלת איסלנד לשעבר יוהנה סיגורדרדוטיר.
זכויותיהם של לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בארגנטינה מוגדרות בין המתקדמות ביותר בעולם.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית ברחבי המדינה מאז 1887. בעקבות מעברה של ארגנטינה חזרה לדמוקרטיה ב-1983, נחקקו חוקים לאורך השנים לאחר מכן שהלכו לראשונה להכיר בזוגיות חד-מינית, טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית והשוות זכויותיהם של אזרחי להט"ב לאזרחים הטרוסקסואלים כמו גם דעת האוכלוסייה בנושא.
עם הכשרתם של נישואים חד-מיניים ב-15 ביולי 2010, ארגנטינה הפכה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית, השנייה ביבשת-העל של אמריקה (אחרי קנדה), והעשירית בעולם שעושה זאת.
בסקר שנערך על ידי מרכז המחקר פיו בשנת 2020, ארגנטינה דורגה כמדינה באמריקה הדרומית עם העמדות החברתיות החיוביות ביותר כלפי הומוסקסואליות, כאשר כ-76% מכלל הנסקרים אמרו שיש לקבל מערכות יחסים הומוסקסואליות בחברה ו-82% בקרב משיבים צעירים.
בירת המדינה והעיר הגדולה ביותר בשטחה, בואנוס איירס, מוגדרת כמקור פופולרי עבור תיירות להט"ב בעולם ומתוארת לעיתים בכלי תקשורת בינלאומיים כ-"בירת הגייז של אמריקה הדרומית".
עם זאת, דיווחים על גילויים של בריונות ואלימות נגד להט"ב, במיוחד בקרב בני נוער, עדיין נפוצים.
ארגנטינה מתוארת לעיתים קרובות כאחת המדינות בעלות "מעמד זכויות הטרנסג'נדרים המקיף בעולם".
חוק הזהות המגדרית , שאושר על ידי בית הנבחרים הארגנטינאי ב-2012, החל לאפשר לטרנסג'נדרים לשנות את מגדרם המשפטי לראשונה ומבלי להידרש לעבור ניתוח להתאמה מגדרית כולל עיקור, טיפול הורמונלי או אבחונים פסיכיאטריים קודם לכן עבור הכרה.
בעקבות חקיקת החוק, כמו גם הקמת בתי ספר אלטרנטיביים והיווסדות מתנ"ס טרנסג'נדרי ראשון במדינה לאורך השנים, האתר "BBC Mundo" דיווח ב-2014 כי ארגנטינה "מובילה את המהפכה הטרנסג'נדרית בעולם".
בשנת 2015, ארגון הבריאות העולמי הגדיר את ארגנטינה כ-"מדינה למופת" עבור מעמדה כלפי זכויות אזרחים טרנסג'נדרים.
לפני בואו של הקולוניאליזם הקתולי של האימפריה הספרדית, מספר עמים ילידים אכלסו את שטחה של ארגנטינה.
הם כללו את אנשי המפוצ'ה והעם הגוארני, ששניהם היו בעלי קבלה חברתית כלפי מערכות יחסים הומוסקסואליות או התייחסו אליהן באדישות.
באופן מסורתי, אנשי המפוצ'ה הכירו במגדר שלישי בשם "ויי" .
בקרב אנשי המפוצ'ה לא היו מושגים מערביים טיפוסיים של הגדרת מגדר או מיניות בעוד שאינדיבידואלים לא נחשבו לא כזכר או כנקבה, אלא כשילוב בין השניים.
אנשים שהוגדרו כ-"ויי" מילאו בדרך כלל תפקידים חברתיים חשובים בקרב האוכלוסייה, כולל כהונה כמאצ'י , מרפא מסורתי ומנהיג דתי כחלק מדת המפוצ'ה , דתם של אנשי המפוצ'ה שכללה שורה של אגדות ומיתוסים על בריאת העולם ועל האלוהויות והרוחות השונות השוכנות בו.
הגעתם של המיסיונרים מהאימפריה הספרדית במאה ה-16 הביאה להתפשטות הנצרות בארגנטינה, שכללה עמדות שליליות כלפי הומוסקסואליות.
על פי דיווחים, הספרדים התייחסו לעמים הילידים כאל "פראים" על כך שעסקו בפעילות הומוסקסואלית וכינו את אנשי המפוצ'ה "מבצעי הסדום של פטגוניה".
בעקבות זאת, הומוסקסואליות הייתה ככל הנראה אחת הסיבות לכך שהכובשים הכריזו מלחמה נגד העמים המקומיים שלאחר התרחשותה הקימו מחוזות ספרדים באמריקה הדרומית, בעוד שמעשים הומוסקסואלים שכונו כ-"מעשי סדום" הפכו לעבירות אסורות שנשאו עונש של העלאה על המוקד.
פעילות הומוסקסואלית הפכה לחוקית בארגנטינה מאז 1887, כאשר חוק מס' 1,920, חוק העונשין הפדרלי הראשון של המדינה, נחקק ולא כלל איסור על ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בין מבוגרים.
עם זאת, כמה תקנות מקומיות שהוצאו על ידי רשויות מחוזיות, עירוניות ומקומיות כוונו נגד "הומוסקסואליזם" שבעקבותיהן, אזרחים שהוגדרו כלהט"ב באותם אזורים נרדפו באופן קבוע.
במהלך המאה ה-19, דיונים על הומוסקסואליות התייחסו אליה כאל פתולוגיה רפואית, כאשמה שיש להטיל נגד יריבים פוליטיים או כדבר שהובא לאומה הארגנטינאית על ידי זרים.
הדימוי הציבורי היחיד של הומוסקסואליות היה זנות עירונית ומקומות ציבוריים ששימשו לקרוזינג.
בשנת 1914, מחזה בעל נושא הומוסקסואלי בשם "Los Invertidos" נאלץ להתבטל בשל תוכנו, על אף שעיתונים רפואיים היו רשאים לדון על הומוסקסואליות בפומבי.
הטרדה משטרתית נגד הומוסקסואלים גברה במהלך ההפיכה הצבאית בשנת 1930 שהחלה את "העשור הידוע לשמצה" , לאחר שהנשיא איפוליטו איריגוז'ן הודח מתפקידו על ידי הגנרל חוסה פליקס אוריבורו וחייליו.
המדיניות הובילה לפתיחת בתי בושת של אחים בקרבת צריפים צבאיים ב-1944. הדיווחים על אכיפת המדיניות בקדנציות הפרוניסטיות (1955-1946) דווחו לאורך השנים כמעורפלים וסותרים.
בשנת 1946, אווה פרון, רעייתו של נשיא ארגנטינה חואן דומינגו פרון, הטילה את הגנתה האישית לביטחונו של מיגל דה מולינה, זמר קופלה ספרדי מפורסם שהותקף על רקע היותו הומוסקסואל ונאלץ להימלט מארגנטינה לאחר הוראה של שגרירות ספרד במדינה, לאחר שניסתה לשכנע אותו במשך שנים לחזור למדינה מגלותו במקסיקו.
מספר דיווחים נוספים לאורך השנים טענו שדמוניגו פרון הורה למשטרה ולצבא לא לעסוק ברדיפות של הומוסקסואלים.
ארגון זכויות הלהט"ב הראשון שהוקם בארגנטינה היה "Nuestro Mundo" (בעברית: העולם שלנו) ב-1967 על ידי הפעיל הקטור אנביטרטה.
בהמשך פעיליו ייסדו את החזית לשחרור הומוסקסואלים (FLH) שחיפשה ברית עם מפלגות השמאל הפוליטי במדינה על מנת לקדם את מעמד זכויות האזרח של חברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית.
מה שהניע את יצירתו של "Nuestro Mundo" הייתה המדיניות הדיקטטורית של הנשיא חואן קרלוס אונגאנייה בתקופת המשטר הצבאי במדינה שדיכאה בכבדות את זכויותיהם של אזרחים הומוסקסואלים.
למרות שלארגון עצמו לא היו הצלחות רבות, היווסדותו היוותה השראה ליצירת קבוצות להט"ב ארגנטינאיות נוספות, בהן "Safo" שהפכה לארגון למען נשים לסביות.
בחמש השנים שבהן פעל, החזית לשחרור הומוסקסואלים ישר קו עם פעילותן של קבוצות פמיניסטיות, מרקסיסטיות וקבוצות שמאלניות אחרות והיה פעיל פוליטית באופן גלוי יותר מארגונים קודמים.
למרות שמטרותיו הפוליטיות היו דומות לאלו של ארגונים מערביים שהיוו מודלים לתנועה למען זכויות להט"ב, שיטות הארגון היו שונות מאלו שבמערב.
בין היתר הארגון פחות דאג בהקמת דמוקרטיה מגובשת אלא התמקד ב-"יצירת חופש ושוויון באמצעות אנטי-אימפריאליזם" ו-"פוליטיקה של מעמד הפועלים", אידאולוגיה שהובילה לקיום הברית עם ארגוני השמאל הפוליטי שלא בהכרח היו מעורבים באקטיביזם למען זכויות להט"ב.
ההפיכה הצבאית בשנת 1976 שהובילה להדחתה של נשיאת ארגנטינה איסבל פרון בין השנים 1974–1976 ותחילתה של דיקטטורה חדשה בהנהגת חונטה צבאית, חיסלו את התארגנותם של פעילי התנועה למען זכויות להט"ב בארגנטינה.
המשטר ביצע פעולות ישירות לפגיעה באזרחי להט"ב.
לקראת קיומו של גמר המונדיאל 1978 שנערך בבירה בואנוס איירס, המשטר הצבאי והמשטרה המקומית ביצעו הליך "טיהור" בו עצרו, הכו ודיכאו באלימות אזרחי להט"ב ארגנטינאים.
הליך טיהור שני שיזם הארגון הצבאי למחצה "Comando Cóndor" התרחש מינואר 1982 עד ינואר 1983. בתקופה הזו נטבחו כ-18 גברים הומוסקסואלים בהם פעיל החזית לשחרור הומוסקסואלים.
מעברה של ארגנטינה חזרה לדמוקרטיה ב-1983 אפשר מחדש את הקמתן של תנועות למען זכויות להט"ב.
במהלך עידן הדמוקרטיזציה, הבר ההומוסקסואלי הראשון נפתח בבירה בואנוס איירס וחברי קהילת הלהט"ב הארגנטינאית החלו להיות גלויים יותר בקרב הציבור, עם ציון מצעדי גאווה שנתיים מאז 1992, פרסומים ופעילות פוליטית.
בעקבות זאת הוקם הארגון קהילה הומוסקסואלית בארגנטינה (CHA) באפריל 1984, בין היתר על ידי הפעיל קרלוס יאורגוי .
הארגון שמר על כוחו ואחידותו לאורך שנות ה-80, לפני שהחל להתפצל בשנות ה-90. קבוצות שונות החלו להיווצר מתוך "CHA" בעקבות התפצלותו, בהן: "החברה הארגנטינאית לשילוב הומואים-לסביות", "הומו-לסבית ארגנטינה" ו-"טרנסקסואלים למען הזכות לחיים ולזהות".
כשהקבוצות הללו ורבות אחרות הפכו ליותר ויותר פוליטיות ותבעו שינוי משפטי, הן הגיעו בסופו של דבר להסכמה בשנת 2006 והתאגדו כדי ליצור ארגון אחיד.
כך, נוצר ארגון הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים (FALGBT).
למרות שהושפע מפעילותו של "CHA", פעילותו של הפדרציה הארגנטינאית של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וטרנסקסואלים הייתה שונה ושמה דגש על הכשרתם של נישואים חד-מיניים.
הארגון נחשב ל-"ארגון גג" ולכן היה פחות ריכוזי ועסק יותר בנושאים מחוץ לזכויות לגברים הומוסקסואלים, כגון נשים לסביות וסוגיות טרנסג'נדרים.
יתרה מזאת, הארגון היה פחות עסוק בהתאמה לרעיונות ההטרו-נורמטיביים של מגדר ומיניות שנכללו בפעילותו של "CHA" ועסק בגלוי בסוגיות של יחידים שמאתגרים את הבינאריות המגדריות בזהותם.
"FALGBT" אף הרחיק לכת והחל להתחרות בניסיונותיו של "CHA" שניסה להכשיר הגבלה מוגבלת של איחודים אזרחיים לזוגות חד-מיניים ודרש במקום הכרה רשמית בנישואים חד-מיניים.
פעילותו של "FALGBT" הושפעה מאוד ממעמד זכויות אזרחי להט"ב בספרד, במיוחד לאחר שספרד, מדינה קתולית כמו ארגנטינה, הכשירה נישואים חד-מיניים בשטחה בשנת 2005. הפדרציה הממלכתית של לסביות, הומואים, טרנסקסואלים וביסקסואלים (FELGTB) , ארגון זכויות להט"ב ספרדי, היווה מודל לחיקוי עבור הארגון הארגנטינאי.
מאז הכשרתם של נישואים חד-מיניים בארגנטינה ב-2010, "FALGBT" המשיך לעסוק בסוגיות נוספות של זכויות להט"ב.
בשנת 2007, גביע העולם הבינלאומי להומואים נערך בואנוס איירס, בו זכתה נבחרת ארגנטינה.
בשנת 2005, בעקבות ההכרה באיחודים אזרחיים בין זוגות חד-מיניים בפרובינציית ריו נגרו ובבירה בואנוס איירס, שופט מקומי הורה לרשויות בתי הסוהר בפרובינציית קורדובה לאפשר ביקורים בין אסירים הומוסקסואלים ובני זוגם.
החוקים שהכשירו איחוד אזרחי עבור זוגות חד-מיניים בבואנוס איירס ובפרובינציית ריו נגרו אושרו ב-2002 ו-2003 בהתאמה, ובעיר ויז'ה קרלוס פאס ב-2007. בשנת 2009, העיר ריו קוארטו החלה להכיר באיחודים אזרחיים בין זוגות חד-מיניים גם כן.