tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחד מחיבוריו העיקריים, "פילוסופיה ומראת הטבע" (Philosophy and the Mirror of Nature) (1979), רורטי מאחד רעיונות הלקוחים מוילפריד סלרס, תומאס קון, לודוויג ויטגנשטיין ואחרים, על מנת ליצור את דוקטרינת "המסת" הבעיות הפילוסופיות, במקום לפתור אותן.
הוא טוען כי אפיסטמולוגיה, תורת הידע, היא תוצר של הדעה המוטעית כי הנפש מתפקדת כמו מראה, שמטרתה לשחזר בנאמנות את המציאות החיצונית.
הוא מתקיף חקירות פילוסופיות אוניברסליות, כגון בעיית גוף ונפש, בכך שהוא מראה את ההקשר ההיסטורי שלהם ואת מקריותם.
רורטי טוען בעד ההרמנויטיקה, כלומר הסברת טקסטים על ידי טקסטים אחרים, במקום לחפש אחר הסבר אולטימטיבי שיוצדק באמצעות כוח גבוה יותר.
חיבור חשוב אחר של רורטי, "קונטינגנטיות, אירוניה וסולידריות", פורסם ב-1989. בחיבור זה, רורטי נוטש את האפשרות להסביר את התאוריות שלו באופן אנליטי, הוא יוצר סכמה מושגית אלטרנטיבית לזו של הפלטוניסטים שהוא דוחה.
סכמה זו מבוססת על הדעה, כי אין אמת גבוהה יותר מיכולתו של האדם להחיות את עצמו מחדש, דעה שנלקחה מניטשה אותה מזהה רורטי גם ברומנים של פרוסט.
ספר זה גם מסמן את ניסיונו הראשון לבנות באופן מודע ראייה פוליטית המתאימה לפילוסופיה שלו, ראייה של קהילה מגוונת שמחוברת על ידי ההתנגדות לסבל, ולא על ידי רעיונות מופשטים כמו צדק, אנושיות משותפת, וכיוצא בזה.
רורטי הוא אחד מהפילוסופים הנקראים ביותר בזמננו.
הפילוסופיה הפוליטית והמוסרית שלו מותקפת מהימין, המכנים אותה רלטביסטית וחסרת אחריות, ומהשמאל, שאומרים כי היא לא מספקת מסגרת מספיקה לצדק חברתי.
הביקורת הנפוצה ביותר היא שדעותיו של רורטי סותרות את עצמן, אף שביקורת כזאת מתאימה ביותר לתאוריות של רורטי על "ויכוח בתוך" כנגד "ויכוח מחוץ" ל"משחק-השפה" נתון.
פרסומים נוספים של רורטי כוללים שלושה כרכים של מאמרים פילוסופיים, "להשיג את ארצנו" (Achieving Our Country) מניפסט פוליטי המבוסס חלקית על קריאות מג'ון דיואי ווולט ויטמן, ו"פילוסופיה ותקווה חברתית" (Philosophy and Social Hope), אוסף של מאמרים לציבור הרחב.
קונטינגנטיות, אירוניה וסולידריות, תרגום מאנגלית: אהד זהבי, עריכה מדעית: יצחק (יאני) נבו, תל אביב: רסלינג, 2006.
אומברטו אקו עם ריצ'רד רוֹרטי, ג'ונתן קאלר וכריסטין בְּרוּק-רוֹז, פרשנות ופרשנות-יתר, תרגום מאנגלית: יניב פרקש, עריכה מדעית: ד"ר דרור ק' לוי, תל אביב: רסלינג, 2007.
ריצ'רד ויליאם "ריק" רייט היה הקלידן של להקת פינק פלויד.
רייט היה אחד ממייסדי הלהקה ב-1965 וכן חבר בגלגולה הקודם, סיגמה 6, ותרם תרומה משמעותית ליצירות של הלהקה, ובמיוחד ליצירות ארוכות כמו "Echoes" ו-"Shine On You Crazy Diamond".
תרומותיו הפופולריות ביותר מבחינה מסחרית היו "The Great Gig in the Sky" ו-"Us and Them" מתוך האלבום "The Dark Side of the Moon".
בזמן הקלטות האלבום "The Wall", סולק רייט מהלהקה על ידי רוג'ר ווטרס עקב הידרדרות יחסיהם, ויש האומרים שגם בגלל התמכרותו של רייט לקוקאין.
רייט התמודד באותה תקופה עם בעיות בחייו האישיים, ובמיוחד הגירושים מאשתו.
בהופעות החיות שקידמו את האלבום ב-1980 וב-1981, הוא הועסק כנגן שכיר בלבד.
למרבה האירוניה, הוא היה חבר הלהקה היחיד שהרוויח כסף מההופעות, שכן הוצאות ההפקה עלו על ההכנסות, ואת ההפסדים נאלצו לכסות חברי הלהקה האחרים מכיסם.
רייט השתתף בעבודה על האלבום "A Momentary Lapse of Reason" למרות שעדיין לא הצטרף מחדש ללהקה באופן רשמי.
הוא הוחזר ללהקה כחבר רשמי לקראת הוצאת האלבום "Delicate Sound of Thunder" שיצא בסיבוב ההופעות לאחר מכן.
באלבום "The Division Bell", הוא השתתף בכתיבת חמישה מהשירים ושר את השיר "Wearing the Inside Out".
האלבום היחיד של פינק פלויד בו אינו מופיע הוא "The Final Cut".
ביולי 2005 התאחדו רייט, גילמור, ניק מייסון ורוג'ר ווטרס (שהצטרף לשאר חברי הלהקה לראשונה לאחר 24 שנים), להופעה של ארבעה שירים במופע הלייב 8 בלונדון.
ב-15 בספטמבר 2008 נפטר רייט לאחר מאבק של שנים במחלת הסרטן בגיל 65.
ריצ'רד קרומוול היה בנו של אוליבר קרומוול ויורשו בתואר לורד פרוטקטור של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
קרומוול הבן שלט לתקופה קצרה של שמונה חודשים בלבד בין ה-3 בספטמבר 1658 ל-25 במאי 1659. אחרי אליזבת השנייה, קרומוול הוא האדם שהגיע לגיל המבוגר ביותר אשר שלט באחת ממדינות הממלכה המאוחדת (אנגליה, סקוטלנד, ויילס או אירלנד).
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית שירת קרומוול בצבא הפרלמנט.
לאחר נישואיו לאשתו, דורותי, הוא פנה לעבודה חקלאית, בדומה לאביו בצעירותו ולאחר שנכשל בכך הוא החל לייצג את מחוז המפשייר בפרלמנט (1654).
בשנים 1655–1656 ייצג את אוניברסיטת קיימברידג'.
קרומוול היה יורש בלתי צפוי והגיע לרשת את אביו משום ששני אחיו הבכורים, הנרי ואוליבר, מתו לפני אביהם.
אף על פי שישב לתקופה בפרלמנט חסר לקרומוול הניסיון הפוליטי הנדרש לתפקידו ובעיקר חסרה לו השאיפה הפוליטית להגיע לתפקיד.
רק לאחר מות אחיו החל אביו להביאו לקדמת החיים הציבוריים, הוא מונה במקום אביו כצ'אנסלור אוניברסיטת אוקספורד וכן נעשה חבר במועצת המדינה.
קרומוול גם קיבל גדוד צבאי משלו ואף נעשה חבר בבית הלורדים.
בסופו של דבר, על סף מותו, מינה אותו אביו כיורשו.
ב-3 בספטמבר 1658 נכנס קרומוול לתפקידו כלורד פרוטקטור של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד.
מינויו נתקל בהתנגדות עזה מצד חוגים שונים, בעיקר מצד קציני הצבא.
על מנת לדכא את ההתנגדות ולגייס כספים, קרומוול כינס מחדש את הפרלמנט שפוזר במהלך כהונת אביו.
לאחר שמונה חודשים כלורד פרוטקטור עלתה מועצה צבאית שכפתה על קרומוול את פיזורו של הפרלמנט וכינוס אחד אחר במקומו תוך כדי פירוק הפרוטקטורט.
לאחר תקופה מה שתפקדה הממלכה כרפובליקה ללא מלך היא הזמינה מחדש את צ'ארלס השני, בנו של צ'ארלס הראשון שהופל מכיסאו על ידי הפרלמנט בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית, לשבת מחדש על כס מלכות בריטניה.
לאחר חזרתה של המלוכה יצא קרומוול בקיץ 1660 לגלות בצרפת שם חי תחת השם ג'ון קלארק.
במהלך גלותו התגורר ככל הנראה במדינות נוספות באירופה.
ב-1680 הותר לו לחזור לבריטניה ללא כל ענישה.
הוא מת ב-12 ביולי 1712 בצ'סהאנט שבהרטפורדשייר בגיל 85.
ריצ'רד שטולצמן הוא קלרניתן אמריקני.
הוא אחד מנגני הקלרינט הנודעים ביותר המתמקדים בעיקר במוזיקה קלאסית.
שטולצמן ניגן עם יותר ממאה תזמורות שונות, וכמו כן ניגן עם הרכבים קאמריים שונים ונתן רסיטלים, ואף הקליט רבות וזכה בפרסים שונים.
בנוסף למוזיקה הקלאסית, ניגן שטולצמן אף מוזיקת ג'אז ומוזיקה מודרנית, למשל באלבומו "New York Counterpoint".
שטולצמן נולד באומהה, נברסקה שבארצות הברית, כבן לאב נהג רכבת שעסק גם בנגינת ג'אז.
בשנות ילדותו חי בסן פרנסיסקו, קליפורניה ובסינסינטי, אוהיו.
את התואר הראשון בהתמחות כפולה קיבל שטולצמן מ-"Ohio State University", שם למד מוזיקה ומתמטיקה כשני מקצועות ראשיים.
לאחר מכן למד עם פרופסור קית' בבית הספר למוזיקה באוניברסיטת ייל, שם קיבל תואר מאסטר במוזיקה.
שטולצמן למד לדוקטורט באוניברסיטת קולומביה.
במשך זמן רב למד אצל מורה הקלרינט הדגול קלמן אופרמן מניו יורק.
יחד, ייסדו השניים את "פסגת הקלרינט" - כנס בינלאומי של קלרינטים המתכנסים מדי פעם מאז שנות התשעים.
כיום משמש שטולצמן כאחד ממורי הפקולטה בקונסרבטוריון למוזיקה של ניו אינגלנד.
שטולצמן החל לרכוש לעצמו מוניטין בבית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו שבוורמונט והיה אחד החברים המייסדים של ההרכב הקאמרי "TASHI" בשנת 1973. שטולצמן הופיע כסולן עם תזמורות סימפוניות רבות, ניגן בפסטיבלי ג'אז בינלאומיים ואף הופיע לצד כוכבים כגון מל טורמה, ג'ורג' שירינג, ג'ודי קולינס, וודי הרמן, ויין שורטר ואחרים.
ב-1993 השתתף כדמות מרכזית בסדרה "קונצ'רטו!" מבית BBC.
בהרכבי מוזיקה קאמרית ניגן שטולצמן בין השאר עם הפסנתרן ריצ'רד גוד ואף זכה עמו בפרס גראמי על ביצוע מצטיין של הסונאטות לקלרינט ופסנתר של יוהנס ברהמס.
פרס גראמי להופעה הטובה ביותר בתחום המוזיקה הקאמרית:
עמנואל אקס, יו-יו מה וריצ'רד שטולצמן - בעבור הקלטת התקליטור "שלישיות קלרינט מאת ברהמס, בטהובן ומוצרט".
ריצ'רד גוד וריצ'רד שטולצמן - בעבור הקלטת הסונטות לקלרינט ולפסנתר מאת ברהמס אופוס 120.
ב-1 בספטמבר 2005 הוענקה לשטולצמן "מדליית סאנפורד" מטעם בית הספר למוזיקה בייל.
המדליה מוענקת בקביעות משנת 1972 ל"אמני במה מצליחים וחברים נכבדים במקצוע המוזיקה".
ריצ'רד רוג'רס היה אדריכל בריטי שנודע בזכות עיצוב מודרניסטי ופונקציונלי של בנייניו.
סגנונו התאפיין גם בהחצנה של הסטרוקטורה ופרטי בניין עתירי טכנולוגיה שהיו מוחצנים אף הם.
הוא היה בכיר ב , הידוע עד יוני 2020 בשם שותפות ריצ'רד רוג'רס.
רוג'רס נולד בפירנצה ולמד תחילה ב בלונדון מ-1954 עד 1959, שם קיבל את הדיפלומה של האיגוד (AA Dipl), ולאחר מכן סיים את לימודיו ל (M.Arch), ב באוניברסיטת ייל ב-1962 על מלגת פולברייט.
בייל הכיר רוג'רס את נורמן פוסטר כשותף ללימודים עמו הקים בשנת 1963 את המשרד המשותף עם חזרתם לבריטניה יחד עם נשותיהם ו (בהתאמה).
המשרד שנקרא , זכה להצלחה רבה בשנותיו הראשונות והתפרסם כמוביל בסגנון ההיי-טק התעשייתי.
ב-1971 הקים שותפות אחרת עם האדריכל רנצו פיאנו עמו תכנן את מרכז פומפידו בפריז שנחשב לאחת מפריצות הדרך הגדולות של השניים, ומבנה פורץ דרך גם באדריכלות המאה ה-20.
במרץ 2006, קראו פוליטיקאים בניו יורק להפסיק את עבודתו על פרויקט תכנונו מחדש של מרכז קונגרסים על שם ג'ייקוב יעבץ בניו יורק, בשל חברותו בארגון שקרא להחרים את ישראל.
בעקבות כך החליט רוג'רס לנתק את קשריו עם הארגון, כדי שעבודתו בפרויקט שעלותו 1.7 מיליארד דולר, לא תיפגע.
הארגון, "ארכיטקטים ומתכננים למען צדק בפלסטין", קבוצה של 60 ארכיטקטים שקראו לישראל להפסיק את הקמת גדר ההפרדה ואת הבנייה בהתנחלויות, והשווו את החברות המשתתפות בבנייה בגדה המערבית לאלה שפעלו בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
רוג'רס זכה לפרסים רבים על תרומתו לאדריכלות, ביניהם מדליית הזהב המלכותית של המכון המלכותי לאדריכלים בריטים ב-1985 ופרס סטרלינג על תכנון טרמינל 4 החדש של נמל התעופה מדריד-בראחס במדריד ב-2006. ב-2007 זכה בפרס פריצקר.
הוא גם זכה לתואר אבירות מהמלכה אליזבת' השנייה בשנת 1981.
רוג'רס היה נשוי ואב לבן.
מרכז ז'ורז' פומפידו, פריז, 1971
טרמינל 4 של שדה"ת בראחס, מדריד, 2005
, בניין האספה הלאומית של ויילס, קארדיף, 2006
(מגדל ה"פומפייה"), הסיטי של לונדון, 2014
ריצ'רד הוד ג'ק דאדלי ריידר הוא פסיכולוג ופעיל לזכויות בעלי־חיים בריטי, ממובילי המאבק להגנה על בעלי־חיים באנגליה.
ריידר החל למחות כנגד פגיעה בבעלי־חיים לאחר שהוא עצמו ערך ניסויים פסיכולוגיים על בעלי־חיים.
בשנת 1975 פרסם את הספר "קורבנות המדע" , החושף בשיטתיות את המתרחש במעבדות הניסוי בבעלי-חיים.
הספר עורר הדים, הן בקהילה המדעית והן בקרב הציבור הרחב.
כמו כן ריידר הוא מחברם של הספרים "כאבנות: תורת־מוסר מודרנית" , ו-"להשיב את המוסריות לפוליטיקה" .
ריידר כיהן כיו"ר ארגון החברה המלכותית למניעת התאכזרות לחיות (RSPCA), בשנים 1977–1979, ולקח חלק משמעותי בשינוי שעבר הארגון.
המונח סוגנות נטבע על ידי ריידר ב-1970, אשר מבקש להדגיש כי אפליה על בסיס השתייכות למין ביולוגי מסוים, אינה פחות שרירותית מאפליה על בסיס השתייכות לגזע או למין.
עוד ריידר טוען, כי כל היצורים אשר חשים כאב, זכאים לזכויות, ומכנה תפיסה זו כ"כאבנות" (Painism, מלשון Pain, כאב).
במובן מסוים, תפיסה זו מגשרת בין התפיסה התועלתנית של פיטר סינגר, לבין התפיסה הדאונטולוגית של טום ריגאן.
היא משלבת בין התועלתנות, לפיה התחשבות מוסרית נובעת מהיכולת לחוש כאב, לבין הדאונטולוגיה, לפיה לכל יצור יש ערך בלתי-תלוי אשר לא משתנה בשום נסיבות, ואינו נתון לשימוש כאמצעי למטרות כלשהן.
ריצ'רד קרוסמן היה מדינאי בריטי, איש מפלגת הלייבור, שהיה בשנות השישים מנהיג הלייבור בפרלמנט.
קרוסמן היה אחד מנציגי בריטניה בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל.
כמו כן, קרוסמן כתב מספר ספרים בנושאים פוליטיים והיה ידיד הציונות ומדינת ישראל.
ריצ'רד הווארד סטפורד קרוסמן נולד באנגליה בשנת 1907, כבנו של שופט.
הוא למד באוניברסיטת אוקספורד והוסמך בשנת 1931. הוא היה חבר מועצת העיר אוקספורד.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת כאזרח במנהלת המבצעים המיוחדים, כמומחה לתעמולה ושידר שידורי תעמולה ברדיו לאירופה.
לקראת תום המלחמה בשנת 1945 הגיע לדרגת עוזר לראש המחלקה לתעמולה פסיכולוגית.
על שירותו הוענק לו אות ה"קצין במסדר האימפריה הבריטית" (Officer the Order of the British Empire – OBE), העיטור הבריטי הגבוה ביותר הניתן על שירות אזרחי.
קרוסמן, שהיה איש האגף השמאלי של מפלגת הלייבור, נבחר לפרלמנט הבריטי כאיש הלייבור מטעם המחוז קובנטרי מזרח בשנת 1945 ושב ונבחר לו מאז בכל מערכת בחירות ושירת בו 29 שנים עד לפברואר 1974. קרוסמן היה חבר הנהלת הלייבור בין השנים 1952 ל-1967 ובשנים 1960 ו-1961 שימש כיושב ראש סיעת הלייבור.
כתוצאה מהשקפתו הפוליטית השמאלית לא זכה קרוסמן לתפקיד שר בממשלתו של קלמנט אטלי, שעמד בראש ממשלת בריטניה לאחר זכיית הלייבור בבחירות בתום המלחמה.
לפני הבחירות הכלליות בשנת 1964, שימש קרוסמן כדוברה העיקרי של מפלגת הלייבור בנושא החינוך, אך עם הקמת הממשלה מינה אותו הרולד וילסון לשר השיכון והממשל המקומי.
ב-1966 מונה ללורד נשיא המועצה ול"מנהיג בית הנבחרים", הוא השר הממונה על הקשר בין הקבינט ובין בית הנבחרים.
בשנים 1968 עד 1970 שימש קרוסמן כשר הבריאות והביטוח הסוציאלי.
במהומה הפוליטית של ימיה האחרונים של ממשלת וילסון, בשנת 1970 נחשב קרוסמן כאחד המועמדים לרשת אותו כראש הממשלה.
קרוסמן היה עורך ביטאון השמאל "ניו סטיטסמן" (New Statsman) בשנים 1970 עד 1972 וכתב מספר ספרים בנושאים פוליטיים.
ריצ'רד קרוסמן ערך את הספר "האל שהכזיב" וכתב לו הקדמה.
הספר, שהופיע בשנת 1950, היה אנתולוגיה של סיפוריהם האישיים של שישה סופרים מן המערב שנסחפו בשנות השלושים אל הקומוניזם ולתמיכה בברית המועצות ובסטלין והתפכחו מאמונתם זאת.
הספר נחשב לאחת מיצירות הקלאסיקה הפוליטית של המאה העשרים.
הספר הופיע בתרגום עברי בישראל בשנת 1953 וזכה להד רב.
יחסו לעם היהודי ולמדינת ישראל
ריצ'רד קרוסמן היה אוהד הציונות ולימים אוהד מדינת ישראל.
הייתה לו הערכה לכישוריו האינטלקטואליים של העם היהודי.
מצוטטת מפיו האמרה: "יהודי הוא מי שקורא ספר עם עיפרון בידו, כי הוא יודע שהוא יכול לכתוב ספר טוב יותר".
בשנת 1945, כאשר הקימו בריטניה וארצות הברית את ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל, שמנתה 6 נציגים בריטים ו-6 נציגים אמריקאים, היה ריצ'רד קרוסמן אחד הנציגים הבריטים.
לשר החוץ הבריטי, ארנסט בוין, האנטי-ציוני נכונה אכזבה מרה מהשתתפותו של קרוסמן בוועדה.
חברי הוועדה הבריטים הצטרפו אל האמריקאים ועשו יד אחת נגד מדיניותו של בוין.
הרוח החיה מאחורי התפתחות זאת היה דווקא ריצ'רד קרוסמן, שנחשב כ-"איש של בוין בוועדה".
הוועדה החליטה להמליץ על ביטול הספר הלבן, ועל התרת עלייתם של מאה אלף עקורים יהודים לארץ ישראל.
בוין קצף על חברי הוועדה הבריטים ובמיוחד על מה שראה כבגידה מצדו של קרוסמן.
על רשמיו מעבודת הוועדה ומביקורה בארץ ישראל כתב את ספרו "שליחות ארצישראלית".
לאחר הקמת מדינת ישראל היה קרוסמן אחד מידידיה בפרלמנט הבריטי ובממשל הבריטי.
כחבר בוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית גם ביקר במחנות עקורים באירופה והשתכנע שרוב היושבים במחנות העקורים מעוניינים להתיישב בארץ ישראל.
בשנת 1957 היה בין מייסדי השודלה "ידידי ישראל במפלגת הלייבור", הפועלת לקדם את היחסים בין בריטניה וישראל, ולחזק את הקשרים בין מפלגת הלייבור הבריטית למפלגת העבודה הישראלית.
כהוקרה על תרומתו ופועלו למען מדינת ישראל כיבדה הפדרציה הציונית אנגלית את זכרו בחלקת יער בן 13,000 עצים שניטע סמוך למושב ישעי.
לאחר פטירתו פורסמו בין השנים 1975–1977 שלושה כרכים של יומניו שנכתבו בעת ששימש כשר בקבינט הבריטי.
ממשלת בריטניה ניסתה למנוע את הוצאת הכרך הראשון במאבק משפטי מר אך הפסידה.
בין היתר חושפים היומנים את המאבקים הפנימיים בתוך ממשלת בריטניה לפני מלחמת ששת הימים.
ריצ'רד רייט היה סופר ומשורר אמריקאי אפריקאי שכתב על חיי השחורים בדרום ארצות הברית.
ריצ'רד רייט, נכד לעבדים שחורי עור, נולד במטע במדינת מיסיסיפי בשנת 1908. אביו היה אריס ואמו מורה.
בראשונה עקרה משפחתו לעיר ממפיס במדינת טנסי, מקום בו זנח אביו את אמו לטובת אשה אחרת, והאם החלה לעבוד כטבחית כדי לכלכל את ילדיה.
בתקופה זו שהה ריצ'רד זמן מה בבית יתומים.
כשחלתה אמו נאלצו האם ושני ילדיה לעקור לעיר ג'קסון במדינת מיסיסיפי על מנת לחיות אצל אמה של האם.
הסבתא, שהשתייכה לכנסייה האדונטיסטית, שלחה את ריצ'רד בהיותו בן 12 ללמוד בבית הספר של כנסייה זו.
לאחר מכן למד שנים אחדות בבית ספר רגיל.
בשנת 1924 בהיותו בן 16 פרסם רייט את סיפורו הראשון בעיתון מקומי.
לאחר מכן עבד במספר עבודות כפיים והמשיך לפרסם סיפורים קצרים.
בשנת 1927 עבר רייט לשיקגו בה עבד כפקיד בדואר עד לתחילת השפל הגדול במהלכו נאלץ לעבוד בעבודות ארעיות שונות.
בתקופה זו הצטרף רייט ל"מועדון ג'ון ריד" הפרו-סובייטי, שנקרא על שמו של העיתונאי האמריקאי ג'ון ריד ששהה ברוסיה בימי מהפכת אוקטובר וכתב עליה את ספרו הנודע "עשרת הימים שזעזעו את העולם".
בהדרגה הפך רייט לקומוניסט מוצהר והצטרף למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בשנת 1937 עבר רייט לניו יורק והיה אחד מעורכי עיתונה של מפלגת ה"דיילי וורקר" (Daily Worker).
בשנת 1940 פרסם רייט את ספרו הראשון באורך מלא "יליד הארץ" (Native Son).
בשנת 1944 עזב רייט את המפלגה הקומוניסטית מאחר שהתאכזב מנוקשותה האידאולוגית ועל רקע התנגדותו למשפטי הראווה שנערכו בברית המועצות בתקופת הטיהורים הגדולים.
בשנת 1945 הופיע ספרו בן כושים (Black boy), שבו תיאר את ילדותו ונערותו על רקע האפליה הגזעית בארצות הברית.
הספר הופיע בתרגום עברי בשנת 1947. לעברית זכו לראות שירים פרי עטו בתרגום ערן צלגוב.
בשנת 1946 עקר רייט לפריז לאחר שהוזמן אליה על ידי ממשלת צרפת.
בפריז חי כגולה פוליטי לאחר שבארצות הברית היה במעקב של ה-FBI.
כן התאכזב מיחס הסביבה האמריקאית לנשואיו לשתי נשים לבנות בזו אחר זו.
בפריז נתקבל הסופר בברכה על ידי הממסד הספרותי והאינטלקטואלי, ויצר קשרי ידידות עם הסופר אלבר קאמי והפילוסוף ז'אן-פול סארטר.
בשנת 1947 קיבל רייט אזרחות צרפתית.
הוא יצא למסעות למדינות אירופה, אפריקה ואסיה ששימשו רקע לספריו התעודיים.
בשנת 1955 סיקר רייט את ועידת באנדונג והעלה את רשמיו ממנה בספר "מסך הצבע" (The Color Curtain).
בביקורו בגאנה (אז "חוף הזהב") בשנת 1957 לקה רייט בצורה כרונית של דיזנטריה, ממנה לא החלים למרות טיפולים רבים ומצבו המשיך להדרדר.
ריצ'רד רייט נפטר בפריז מהתקף לב בשנת 1960 בהיותו רק בן 52 ונקבר בפר לשז שבפריז.
יליד הארץ, תרגם יוסף לוז (יונתן רטוש), הוצאת הקיבוץ הארצי, 1944.
בן הארץ, תרגם משה זינגר, הוצאת זמורה ביתן, 1986.
בן כושים, תרגם נח שטרן, הוצאת עם עובד, 1947.
ריצ'רד קליידרמן ב-28 בדצמבר 1953) הוא פסנתרן ומלחין צרפתי אשר הוציא מספר אלבומים בהם מוזיקה מקורית וכן ביצועים מחודשים לשאנסונים צרפתיים ויצירות פסנתר קלאסיות.
קליידרמן זכה להצלחה רבה בסוף שנות ה-70 ובשנות ה-80 לאחר שהתפרסם בשנת 1976 עם צאת הסינגל "בלאדה לאדלין" (Ballade pour Adeline) אשר הולחנה על ידי פול דה סנוויל .
הסינגל שהיה לחן מודרני לפסנתר נמכר ב-22 מיליון עותקים ב-38 מדינות.
מאז הקליט קליידרמן מאות סינגלים נוספים והיה לאחד מהנגנים המצליחים ביותר בעולם אשר מוציא אלבומים אינסטרומנטליים בלבד.
קליידרמן התחיל ללמוד פסנתר אצל אביו שהיה מורה לאקורדיון ולפסנתר.
בגיל 12 התקבל לקונסרבטואר של פריז שם זכה להכרה ולהערכה כנער.
בריאותו הרופפת של אביו וקשיים כלכליים שחוותה משפחתו, לא אפשרו לו פיתוח קריירה כפסנתרן קלאסי.
כדי להרוויח למחייתו הוא החל לעבוד כפקיד בנק וכנגן מלווה בהרכבים שונים.
בין השאר ליווה זמרים שונים, בהם ג'וני האלידיי.
בשנת 1976 הוזמן קליידרמן על ידי אוליבייה טוסן ופאול דה סנביל, מפיקי תקליטים צרפתים, להקליט בלדה עדינה לפסנתר.
פאול דה סנביל הוא שהלחין את הבלדה לרגל הולדת בתו אדלין.
למבחני ההקלטה התייצבו כ-20 פסנתרנים וקליידרמן זכה בתפקיד.
מאוחר יותר אמר עליו טוסן: "הוא היה מוזיקאי מעניין עם מגע עדין בקלידים וטכניקה טובה, והוא גם נראה טוב.".
לרגל צאת הסינגל שינה פיליפ פאז'ה את שמו לריצ'רד קליידרמן, תוך שהוא מאמץ את שם משפחתה של סבתא רבתא שלו.
קליידרמן הקליט במהלך הקריירה שלו למעלה מ-1,300 מנגינות ויצר סגנון רומנטי חדש המשלב מנגינות מקוריות עם יצירות קלאסיות ולחנים מוכרים מתחום מוזיקת פופ.
במהלך הקריירה הוא הקדיש את רוב זמנו להופעות והופיע בלמעלה מ-1,200 הופעות, בחלק מן השנים הופיע במאות הופעות בשנה.
נכון לשנת 2006 הוא מכר כ-150 מיליון תקליטים בעולם, זכה ל-267 אלבומי זהב ו-70 אלבומי פלטינה.
הוא נזכר בספר השיאים של גינס כפסנתרן המצליח ביותר בעולם.
ג'יימס ריצ'רד קלי הוא במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי אשר מוכר בעיקר בשל סרטו משנת 2001 "דוני דארקו".
קלי גדלו בעיר ניופורט ניוז במדינת וירג'יניה בארצות הברית, שם למד בבית הספר "Midlothian High School".
בהמשך קיבל מלגת לימודים ועבר לדרום קליפורניה על מנת ללמוד המחלקה לקולנוע באוניברסיטת דרום קליפורניה (USC).
במהלך לימודיו ב-USC הפיק קלי שני סרטים קצרים - "The Goodbye Place" ו"Visceral Matter" לפני שסיים את לימודיו בשנת 1997.
קלי זכה לעיקר פרסומו הודות לסרט המדע בדיוני "דוני דארקו" משנת 2001, אותו כתב וביים בו כיכב בתפקיד הראשי ג'ייק ג'ילנהול.
אף על פי שהסרט זכה להצלחה מעטה יחסית כאשר יצא לראשונה לקולנוע, הסרט צבר פופולריות רבה לאחר שיצא לשוק על גבי DVD וזכה למעמד של סרט פולחן ברחבי העולם במשך השנים.
בעקבות ההצלחה הרבה לה זכה סרטו הראשון באורך מלא קלי הקים חברת הפקות משלו בשם "Darko Entertainment".
סרטו השני של קלי, "עלילות סאות'לנד", אשר הוקרן בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 2006, יצא באופן רשמי לאקרנים ב-16 בנובמבר 2007 וכיכבו בו דוויין ג'ונסון, שרה מישל גלר, שון ויליאם סקוט, קווין סמית' ומירנדה ריצ'רדסון.
+שנהסרטהערות2001דוני דארקובמאי, תסריטאי2005דומינותסריטאי2006עלילות סאות'לנדבמאי, תסריטאי2009הקופסהבמאי, תסריטאי, מפיקאבא שלך מלךמפיקI Hope They Serve Beer in Hellמפיק2010מבצע: סוף המשחקמפיק
ריצ'רד מרטין שיפרין הוא פסיכולוג יהודי - אמריקאי, שנודע כחוקר בתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
הוא מכהן כפרופסור במחלקה לפסיכולוגיה ולמדעי המוח של אוניברסיטת אינדיאנה.
בשנת 1995 נבחר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
שיפרין בוגר תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת ייל (1964) וב-1968 סיים את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת סטנפורד בפסיכולוגיה ניסויית ובפסיכולוגיה מתמטית.
שיפרין התפרסם בזכות התאוריות שפיתח בתחום הקשב והזיכרון במסגרת מחקרו בפסיכולוגיה.
בשנת 1968 פרסם שיפרין יחד עם עמיתו ריצ'רד אטקינסון את מודל שלושת המאגרים, לפיו המידע המתקבל מהסביבה מעובד במוח בשלושה מאגרי זיכרון מרכזיים: זיכרון חישה מיידי, זיכרון לטווח קצר, וזיכרון לטווח ארוך.
בשנת 1977 פרסם שיפרין את תאוריית הקשב ביחד עם וולטר שניידר.
בשנת 1980 פרסם את מודל הזיכרון האסוציאטיבי (SAM), ששימש כמודל המקובל בתחום הפסיכולוגיה הקוגניטיבית עד תחילת שנות ה-2000. בשנת 1997 הרחיב שיפרין מודל זה ביחד עם מארק סטיוורס (Mark Steyvers) במה שנקרא Retrieving Effectively From Memory (REM) model.
שיפרין נשוי לג'ודית' מהי ויש להם ארבעה ילדים.
תחביביו העיקריים הם גלישת סקי בסגנון טלמרק וטיפוס צוקים.
הפרס להצטיינות במחקר של המכונים הלאומיים לבריאות הנפש של ארצות הברית
1995 - חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
1996 - חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
רומלהרט על תרומותיו לניתוח הפורמלי של הקוגניציה האנושית
2005 חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית
2005 - פרס אטקינסון - מטעם האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
2007 - פרס ויליאם ג'יימס של האיגוד למדע הפסיכולוגיה בארצות הברית
2014 - מדליית נשיא אוניברסיטת ייל להצטיינות
ריצ'רד רובי הוא כדורסלן אמריקאי יליד קליפורניה המשחק בעמדת הקלע.
רובי הוא אחיו למחצה של השחקן העבר קניון מרטין ששיחק בליגת ה-NBA במשך 15 שנים.
רובי החל את קריירת הכדורסל שלו באוניברסיטת קולורדו, בה שיחק במשך 4 עונות והפך למלך הסלים של הקבוצה.
במהלך קיץ 2008 עבר לקבוצת בני השרון מליגת העל בכדורסל, בה שיחק בעונת .
בעונת שיחק רובי בקבוצת מכבי חיפה.
ריצ'רד צ'ארלס רוג'רס היה מלחין יהודי-אמריקאי, שכתב מוזיקה ל-43 מחזות זמר בברודוויי (19 מתוכם עובדו לקולנוע) וליותר מ-1,000 שירים.
רובם עם שותפיו הפזמונאים לורנץ הארט ואוסקר המרשטיין.
בכך היה לאחת הדמויות החשובות בעיצוב ספר השירים האמריקאי הגדול.
הוא אחד משני האישים הבודדים שזכו בפרס אוסקר, פרס טוני, פרס גראמי, פרס אמי ופרס פוליצר (השני הוא המלחין מרווין האמליש).
רוג'רס נולד למשפחה יהודית אמידה ברובע קווינס בניו יורק.
אביו היה רופא, שאינגלז את שם משפחתו מ"אברהמס " ל"רוג'רס" על מנת שיישמע אמריקאי אף יותר.
משפחתו ביקרה עמו באופרטות ומחזות זמר וכך נחשף לתרבות ובידור ניו-יורקיים מגיל צעיר.
הוא למד נגינה בפסנתר החל מגיל שש והלחין שירים כבר כנער.
החל מ-1919 למד באוניברסיטת קולומביה, שם פגש באוסקר המרשטיין ולורנץ הארט, אשר למדו בשנה מתקדמת יותר באותה אוניברסיטה.
בשנת 1921 עבר ללמוד ב"מכון למוזיקה אמנותית" (שלימים נקרא בית הספר ג'וליארד).
רוג'רס שיתף פעולה עם הפזמונאי לורנץ הארט משנת 1919 תחילה כצמד כותבי שירים בסמטת טין פאן ולאחר מכן גם ככותבי מחזות זמר.
הם כתבו יחדיו 28 מחזות הזמר מצליחים שהוצגו בברודוויי וכ-500 שירים.
שיתוף הפעולה בין השניים נפסק עקב שקיעתו של הארט באלכוהוליזם.
ב-1943, עוד לפני מותו של הארט, שיתף רוג'רס פעולה עם אוסקר המרשטיין בכתיבת המחזמר "אוקלהומה!".
שיתוף הפעולה השני של רוג'רס במהלך הקריירה שלו היה עם אוסקר המרשטיין.
הם התפרסמו בזכות מחזות הזמר המצליחים שכתבו ושהוצגו בברודוויי בשנות הארבעים והחמישים, מחזות שהיו להצלחה יוצאת דופן, ביניהם: "אוקלהומה!", "קרוסל", "דרום פסיפיק", "המלך ואני" "שירת הפרח והתוף", ו"צלילי המוזיקה".
לאחר מותו של המרשטיין ב-1960 כתב רוג'רס מילים ולחן למחזה "ללא מיתרים" (No Strings) שזכה לשני פרסי טוני.
לאחר מכן שיתף פעולה עם התמלילן, תלמידו של המרשטיין, סטיבן סונדהיים ואחרים.
הוא נפטר בן 77, לאחר ששרד את מחלת סרטן הלסת, התקף לב וניתוח להסרת מיתרי הקול (laryngectomy).
רוג'רס נשא לאשה את דורותי בל פיינר בשנת 1930, בתם מרי היא סופרת ילדים.
שוורץ הוא פרופסור למתמטיקה במכללת סטטן איילנד, נשיא ארגון הצמחונים היהודים בצפון אמריקה, מקים-שותף ומנהל אגודת הצמחונים האתיים והדתיים.
הוא ידוע בעיקר בתור פעיל צמחוני ותומך בזכויות בעלי חיים בארצות הברית ובישראל.
שוורץ נולד בקווינס, ניו יורק.
הוא לא היה צמחוני בנערותו, ומתאר את עצמו באותה תקופה כ"טיפוס של בשר ותפוחי-אדמה", שהמנה האהובה עליו היא צלי קדירה.
בשנת 1975 הוא החל ללמד קורס בשם "מתמטיקה והסביבה" במכללת סטטן איילנד.
הקורס השתמש במושגים מתמטיים בסיסיים כדי לחקור סוגיות אקטואליות בוערות, כמו זיהום סביבתי, הידלדלות משאבים, רעב המוני, אנרגיה, ומרוץ החימוש.
הוא כותב על תקופה זו:
בתור יהודי אורתודוקסי, שוורץ החל לחקור מה ליהדות יש לומר על תזונה, אקולוגיה ויחס ראוי לבעלי חיים.
התוצאה הייתה ספרו הידוע ביותר, "יהדות וצמחונות", הספר הראשון שהתפרסם באנגלית בנושא זה.
הספר חוקר את הצמחונות מנקודת המבט של מקורות תנ"כיים ורבניים, ומגיע למסקנה שצמחונות היא הצורה הגבוהה ביותר של כשרות והתזונה הטובה ביותר עבור יהודים בעולם המודרני.
המהדורה השנייה, מתוקנת ומורחבת, הייתה בחירת מועדון הקריאה של ארגון בני ברית באותה שנה.
מאז, שוורץ היה פעיל במגוון ארגוני צמחונות וזכויות בעלי חיים.
תרומתו הייחודית הייתה העלאת המודעות הציבורית לגבי ערכי היהדות בנוגע לצמחונות וליחס מוסרי כלפי בעלי חיים.
ב-3 ביולי 2005, שוורץ נכנס להיכל התהילה הצמחוני על ידי האגודה הצמחונית הצפון-אמריקאית.
הטקס נערך בפסטיבל הקיץ השנתי ה-31 של האגודה, בקמפוס של אוניברסיטת פיטסבורג.
ד"ר שוורץ דיבר בפסטיבל גם על "יהדות וצמחונות" ועל "עשר גישות להשגת מודעות צמחונית עד 2010".
שוורץ מנהל קשרים גם עם צמחונים מדתות אחרות, וכתביו עזרו לעודד את הקמתו של האיגוד הצמחוני הנוצרי ואת הקמפיין והספרות המקוריים שלהם, תחת הכותרת "מה ישוע היה אוכל...
קמפיין זה התפתח לאחרונה לקמפיין הרחב יותר, "מכבדים את יצירתו של אלוהים", והשפיע מאוד על התנועה הצמחונית הנוצרית.
בנובמבר 2020 השיק שוורץ ספר דיגיטלי חדש בשם 'מהפכה טבעונית', הכולל את הטיעון הבשל והעדכני ביותר של המחבר לטבעונות מנקודת מבט יהודית, בשילוב בין המקורות היהודיים והנתונים המדעיים העדכניים ביותר.
הספר כולל סקירה של התנועות הטבעוניות העכשוויות וההתקדמות בפיתוח בשר נקי (מתורבת).
שוורץ משלב את החוויה האישית שלו, דיון תאורטי ואקטואלי והדרכה מעשית לחיים טבעוניים – מתזונה ועד פתרונות לשימוש בתפילין .
ריצ'רד דונלד קרנה היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרס אמי ומועמד שלושה פרסי גלובוס הזהב.
התפרסם בתפקיד קולונל טראוטמן בשלושה מסדרת סרטי "רמבו".
קרנה נולד בלוס אנג'לס להורים איטלקים, אדית' ג'יי, מנהלת בית מלון, והרוקח אנטוני קרנה.
למד באוניברסיטת דרום קליפורניה ושירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם ה-2.
קרנה התחיל את הקריירה שלו בגיל שבע בתוכנית רדיו.
התגלה לראשונה בהופעות משניות בדרמת הבייסבול הביוגרפית "הגאווה של סט.
לואיס" ובסדרות "מק'וי האמיתי" ו"גברת ברוקס שלנו".
קיבל הכרה ראשונה על תפקידו בסדרה "האנשים של סלטי", תפקיד עליו הועמד קרנה לשני פרסי אמי ולפרס גלובוס הזהב.
הפך בסוף שנות ה-60 לכוכב קולנוע בזכות הופעותיו בסרט המלחמה "היאנגצה הגועש" בתור קפטן הצי האמריקאי קולינס, בסרט המוזיקלי "כוכבת!" בתפקיד מפיק התיאטרון ריצ'רד אולדריץ', במותחן "בודדה באפלה" בתור הפושע מייק טלמן ובדרמה "נטישה" בתור מפקד צוות האסטרונאוטים ג'ים פרואט.
בתחילת שנות ה-80 שיחק במותחן המסתורין כחום הגוף בתור איש העסקים אדמונד ווקר והתפרסם בתפקיד קולונל סם טראוטמן, שלוקח אחריות על מעשיו של חייל העילית הדחוי ג'ון רמבו (סילבסטר סטאלון) במשחק הדמים.
ב-1984 הועמד קרנה לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בקומדיה "פלמינגו קיד", בתור אלוף משחק הקלפים ג'ין ראמי פיל ברודי.
ב-1985 זכה קרנה בפרס אמי והועמד לפרס גלובוס הזהב על הופעתו בסרט הטלוויזיה "האונס של ריצ'רד בק" בתפקיד השוטר ריצ'רד בק.
באותה שנה גם שב לגלם את קולונל טראוטמן, המזמן את רמבו למשימה סודית בשטח וייטנאם בסרט הפעולה שובר הקופות " רמבו: משחק הדמים 2 ", ע"פ תסריטם של ג'יימס קמרון וסילבסטר סטאלון.
ב-1988 שיחק בתפקיד קולונל טראוטמן בסרט "רמבו 3", בו הוא נחטף ונכלא בידי הצבא הסובייטי.
ב-1993 שיחק בפרודיה של ג'ים אברהמס על סרטי רמבו, "לרקוד עם לוחמים" בתפקיד קולונל וולטרס המגייס את איש הקומנדו הימי לשעבר הארלי (צ'ארלי שין).
סרטיו האחרונים בהם התפרסם היו הקומדיות " סברינה" של סידני פולאק בתור פטריק טייסון ו"הנמלט מת מצחוק" לצידו של לזלי נילסן.
הפרויקט האחרון בו היה מעורב לפני פטירתו היה סדרת הדרמה "המשפט של איימי".
לקרנה נולדו שני ילדים מאשתו השנייה האנה סמית' סווני וילדה אחד מאשתו הראשונה ג'ואן גרישם.
בשנת 1997 הצליח קרנה להתגבר על מחלת סרטן בלוטת התריס שכמעט גבתה את קולו.
בשנותיו האחרונות סבל קרנה מסרטן הלבלב, אולם נפטר בשנת 2003 דווקא מאי-ספיקת לב, גופתו נשרפה ע"פ צוואתו.
ג'ון גולדפארב, בבקשה תשוב הבייתה (1965)
כלב שטן: מרדף הגיהנום (1979)
רציחות הזיכרון (1994) - סרט טלוויזיה
רִיקַרְדּוֹ "רִיצַ'רְד" לֶייבַה מוּנְיוֹז רָמִירֶז היה רוצח, אנס סדרתי, נקרופיל, גנב ופורץ אמריקאי, אשר הטיל את אימתו על מדינת קליפורניה שבארצות הברית בעקבות מסע קטל שערך באזור בין השנים 1984–1985, במהלכו רצח כשישה עשר קורבנות ותקף רבים נוספים.
לאחר מעצרו נשפט ונידון למוות אולם נפטר בעקבות סיבוכים של מחלת הסרטן ב-2013 בבית הסוהר סן קוונטין טרם ביצוע גזר הדין.
נודע לשמצה גם בכינויים הצייד הלילי, הרוצח הפולש, ומסיג הגבול מהעמק.
סרט הטלוויזיה האמריקאי מצוד: החיפוש אחר הצייד הלילי מ-1989 בבימויו של מבוסס על חייו ופשעיו של רמירז.
בסדרת הטלוויזיה "אימה אמריקאית: 1984" מגלם השחקן זאק וייה את דמותו של רמירז.
סרט האימה הצייד הלילי מ-2002 בבימויו של מבוסס בצורה חלקית על חייו ופשעיו של רמירז.
סרט האימה הצייד הלילי מ-2009 בבימויו של מבוסס בצורה חלקית על חייו ופשעיו של רמירז.
סרט הטלוויזיה מ-2016 בבימויה של מבוסס על חייו ופשעיו של רמירז.
חברת נטפליקס פרסמה את סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית ב-2021, הכוללת צילומים אמיתיים מתוך תיק החקירה וכן ראיונות עם גורמי הביטחון שהובילו ללכידתו של רמירז.
ספר הפשע האמיתי הצייד הלילי: חייו ופשעיו המצמררים של ריצ'רד רמירז מ-1996 מאת מסקר את חייו המוקדמים, פשעיו, מעצרו ומשפטו של רמירז, ונחשב למקור השופע והאמין ביותר אודות הנושא.
להקת הפולק רוק האמריקאית פרסמה את השיר "ריצ'רד רמירז מת היום בנסיבות טבעיות" כחלק מאלבומה מ-2014.
הפודקאסט הישראלי בואי נדבר רצח מאת שלי שמורק וקרן סיאורדיה שידר את פרק מספר 158 ב-24 בנובמבר 2019 אשר עסק ברמירז.
קולונל ריצ'רד ג'סטין קמפ CBE הוא מפקד בכיר בדימוס ב, שירת בין השנים 1977–2007.
בין השאר, היה מפקד הכוחות הבריטיים באפגניסטן, והשלים כ-14 תקופות שירות (Tour of Duty) מסביב לעולם.
לאחר פרישתו משירות, פנה קמפ לעסוק בספרות.
ספרו הראשון, Attack State Red, המתאר את סיפורם של הרגימנט האנגליאני המלכותי בעת הצבתם באפגניסטן, הוכתר כרב-מכר כשבועיים בלבד לאחר יציאתו לאור.
קמפ ניתח את הסכסוך הישראלי-פלסטיני במאה ה-21 ובפרט את מבצע עופרת יצוקה, מבצע צוק איתן ומלחמת חרבות ברזל.
הוא שיבח את צה"ל הן על הישגיו הצבאיים והן על המאמצים חסרי-התקדים שהוא נוקט למזער פגיעה באזרחים בלתי-מעורבים.
הוא הביע תמיכה עקבית בישראל והגן עליה בתקשורת וברשתות החברתיות.
לדבריו היא נלחמת את המלחמה של העולם החופשי והדמוקרטי מול הטרור האסלאמיסטי שרוצה להשמיד את המערב, ולכן יש לתמוך בה באופן מלא.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, התגייס לצבא הבריטי, ובין השנים 1977 ו-2007 שירת כחייל וכקצין.
הוא החל את אימוניו כחייל לוחם ב-1977 בקיימברידג'שייר, ולאחר כשנה נשלח לאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט (המקבילה לבה"ד 1 בצה"ל), ועם סיום קורס הקצינים הוא הוצב בחזרה בצוותו שברגימנט האנגליאני המלכותי בדרגת לוטננט שני (מקביל לסגן-משנה).
תפקידו הראשון היה מפקד מחלקה בגדוד השלישי, שהוצב ליד בלפסט.
לאחר שעזב את בלפסט, שירת מסביב לעולם.
בין השאר הוצב בגרמניה, קניה וקפריסין.
במהלך הקריירה הצבאית שלו, סיים קמפ כשבעה סבבי שירות במבצע באנר בצפון אירלנד (Operation Banner - העימות הארוך בין צבא בריטניה לצבא האירי הרפובליקני בתקופת הסכסוך בצפון אירלנד).
ב-1985 הועלה לדרגת סרן ושירת כמפקד בבסיס הטירונים שאימן אותו עצמו בקיימברידג'שייר.
עם השנים המשיך להתקדם בדרגות, שירת כסגן מפקד פלוגה, מפקד פלוגה, מפקד גדוד, קצין מבצעים, ואף שירת כחלק מכוח השלום המיוחד של האו"ם שנשלח לקפריסין.
קמפ הקדיש זמן רב בתחילת שירותו בעבודה על חיל רגלים ממוכן, וייעץ ליחידות הצבא הבריטי בגרמניה ובממלכה המאוחדת בנושא.
מדריך המבצעים שכתב בנושא משמש עד היום בעניין בדוקטרינה הצבאית הבריטית.
כסרן ברגימנט האנגליאני המלכותי, השתתף קמפ במלחמת המפרץ.
בסוף המלחמה קודם לדרגת רב-סרן.
בסוף שנות ה-90, פיתח קמפ מערכת חדשה בעזרתה אומנו צוותי ווריור.
השיטה פותחה תוך ביסוסה על טכניקות אימון אמריקאיות, ואומצה עקרונית על ידי חיל השריון המלכותי.
לאחר שירות מסביב לעולם עם חטיבת השריון 7, חזר קמפ לגדוד השני ברגימנט האנגליאני המלכותי ופיקד עליה בבוסניה, גרמניה וקנדה.
בבוסניה, שירת במבצעים עם כוח ההגנה של האו"ם (UNPROFOR).
ב-1997 קודם לדרגת לוטננט-קולונל (המקבילה לסגן-אלוף) ופיקד על גדוד 1 של הרגימנט עד שנת 2000. לאחר מכן, שירת כיועץ בנושא לוחמה בטרור ואבטחה לממשלת מקדוניה.
קמפ הוצב במשרד הקבינט הבריטי מ-2001 עד 2006, עם מינוי באפגניסטן לשישה חודשים במהלך 2003. במהלך שנותיו במשרד עבד עם ועדת המודיעין המשולבת וקבוצת ניהול המשברים הלאומית, COBR, במהלך הפיגועים בלונדון ב-2005 ובעת סדרת חטיפות של אזרחים בריטיים בעיראק ובאפגניסטן.
בעת עבודתו במשרד, אחריותיו כללו את עיראק, והוא ביקר מספר פעמים בבגדאד, פאלוג'ה ומוסול.
היה מעורב בפיתוח ושיפור מדיניות ואסטרטגית לוחמה בטרור של ממשלתו.
ב-2004 קודם קמפ לדרגת קולונל, ובאמצע 2006 פרש משירות פעיל.
קמפ היה מפקד הכוחות הבריטיים באפגניסטן ב-2003, ובמסגרת תפקיד זה פיקד על כלל הכוחות הבריטיים שהוצבו שם, כולל יחידות הסיור של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי בקאבול, צוות האימון של הצבא האפגני, וצוות השיקום במזאר-י שריף.
במסגרת תפקיד זה אף תפקד כנספח הצבאי, ועבד בצמוד לשגריר הבריטי באפגניסטן, מפקד כוח המשימה האמריקאי בבגראם והנציג המיוחד של מזכיר האו"ם.
קמפ תכנן והוביל צוות משולב ללוחמה בטרור שהורכב מכוחות נחתים אמריקאים וחיילים בריטיים, והגיע להשגים מוצלחים כנגד קבוצות קיצוניים המשויכים לאל-קאעידה בקאבול.
בנוסף, בעת שירותו באפגניסטן, כתב דוקטרינה על לוחמת-נגד בפיגועי התאבדות, שלא הייתה קיימת לפני כן בצבא הבריטי.
בין 2007 ל-2008, הוביל ריצ'רד קמפ קמפיין הקורא להכיר בהקרבה של חיילים בריטיים שנהרגו ונפצעו בקרב על ידי הענקת עיטור בדומה לעיטור לב הארגמן המוענק בארצות הברית.
הקמפיין זכה לתמיכה של רוב חברי הפרלמנט הבריטי, ושל חיילים רבים, כאלה שעדיין נמצאים בשירות פעיל וכאלה שפרשו, דוגמת טוראי הארי פאטצ', השורד האחרון של קרב פשנדל, ופילדמרשל סר אדווין בראמל, לשעבר הרמטכ"ל הבריטי.
הקמפיין הוביל לדיונים בעניין בבית הנבחרים ובבית הלורדים והוביל בסופו של דבר להכרזה ב-2009 על יישומו של עיטור חדש שיוענק מעתה ואילך לחיילים בריטיים שנפלו בקרב.
העיטור החדש הוענק החל מיולי 2009. העיטור, שנקרא "צלב אליזבת", הוא העיטור הראשון שנקרא על שם מלך\מלכה פעילים מאז עיטור "צלב ג'ורג'" שהוענק החל מ-1941. העיטור הוענק לראויים לו החל מסוף מלחמת העולם השנייה.
כמומחה ללוחמה בטרור, ניתח קמפ גם את המבצעים והטקטיקה של צה"ל במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מסקנתו הייתה שצה"ל עושה מאמצים גדולים למנוע נפגעים אזרחיים במהלך הקרבות בעוד שארגוני הטרור הפלסטינים משתמשים באזרחים, ובפרט בילדים, כמגן אנושי.
עדות בעקבות מבצע עופרת יצוקה
קמפ תקף את הטענות שבמהלך מבצע עופרת יצוקה בדצמבר 2008, ביצעה ישראל פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות בעזה.
קמפ לא ביקר בעזה, אבל ביסס את השערותיו על מידע שפורסם בשני הצדדים, מדיווחים תקשורתיים ועל ניסיונו בן ה-30 שנה במלחמה בטרור.
ביוני 2009, קמפ כתב מסמך שכותרתו "חמאס, המלחמה בעזה והנשיאה באחריות על פי החוק הבינלאומי" בשביל המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
במאמר זה, כותב קמפ שפעילי חמאס השליכו את מדיהם כשהחלה הלחימה ודאגו לפריסת נשים וילדים לביצוע פיגועי התאבדות.
קמפ אף ציין שבמהלך המבצע "נשים וילדים אומנו וצוידו ללחימה, לאיסוף מודיעין ולהעברת תחמושת ונשק בין קרבות".
באוקטובר 2009, הופיע קמפ בפני מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם בתגובה לפרסום דו"ח גולדסטון שהאשים את ישראל וחמאס בביצוע פשעי מלחמה וביצוע פשעים נגד האנושות במהלך מבצע עופרת יצוקה.
קמפ נשא דברים בפני המועצה בשם ה-UN Watch.
תוך שקמפ מכיר בכך ש"ברור שאזרחים חפים מפשע נהרגו.
מלחמה היא תוהו ובוהו ומלאה בטעויות.
טעויות בוצעו על ידי הכוחות הבריטים, האמריקאים ואחרים באפגניסטן ובעיראק, שרבים מהם מקורם בטעויות אנוש" הוא אומר כי - "אך טעויות אינן פשעי מלחמה".
קמפ ציין כי: "למיטב ידיעתי ונסיוני, אני יכול לומר את זה: במהלך מבצע עופרת יצוקה, הצבא הישראלי עשה יותר לשמירת אזרחים בשטחי מלחמה יותר מכל צבא אחר בהיסטוריה".
קמפ אף טען כי הסתמך על הניסיון והמומחיות הישראלית בעת שירותו באפגניסטן, וציין כי קיבל עזרה ממומחה בצה"ל למניעת פיגועי התאבדות.
עוד טען, כי קיבל עזרה מהמוסד לאחר הפיגועים בלונדון ב-2005, והוא מכיר היטב את המודיעין הישראלי משיתופי פעולה בעבר.
קמפ ביקר בחריפות את מה שהוא מגדיר "ההנחה האוטומטית שכל מה שצה"ל עושה הוא בלתי חוקי", תוך ציון כי "ישנה ביקורת נוקבת גם נגד צבאות ארצות הברית ובריטניה, אך הם נהנים מחמת הספק.
ישראל תמיד מגונה בצורה אוטומטית, לא משנה מה.
אפילו תאוריית הקונספירציה שהאחראית לפיגועי 11 בספטמבר היא ישראל ולא אל-קאעידה מסרבת למות, זה לא ייאמן".
עו"ד פרופסור אלן דרשוביץ ציטט את עדותו של קמפ על מבצע עופרת יצוקה:
השקפותיו על מבצע עמוד ענן
ב--18 בנובמבר 2012, במהלך מבצע עמוד ענן, קולונל קמפ רואיין על ידי כתב צה"ל יאיר ברזילי, וציין כי "במבצע הנוכחי, חמאס פועל לפי הטקטיקות הישנות לפיהן הוא מציב אזרחים בפני קו האש ואחראי לחייהם.
באותו הזמן, הוא ממשיך לירות טילים על אוכלוסייה אזרחית ישראלית, ללא פרובוקציה וללא סיבה מוצדקת".
הוא אף הוסיף ש"האנשים הרגילים בעזה לא חופשיים לומר מה שהם באמת חושבים כאשר הם נשאלים על ידי התקשורת או אם הם מתושאלים על ידי חוקרים.
הם תחת לחץ כביר לומר מה שחמאס דורש מהם לומר".
בנוגע לעמדותיו הפרו-ישראליות, אמר קמפ לברזילי: "אנשים שואלים אותי מדוע יש לי עמדות פרו-צה"ליות.
אני מחשיב את עצמי כמישהו בעל ראיה אובייקטיבית על מה שקורה שם.
צה"ל לא צריך אותי להגן עליו, הוא הוכיח זאת בעצמו במהלך השנים, זוהי נקודת המבט הצבאית הקרה שאני מביא."
השקפותיו על מבצע צוק איתן
ריצ'רד קמפ היה נוכח כמשקיף, במהלך העימות בעזה.
בדיון במסגרת מושב של המועצה לזכויות האדם של האו"ם בז'נבה, נאם ריצ'רד הביע תמיכה נלהבת בישראל וציין כי "החמאס מיקם במכוון את הלוחמים וכלי הנשק שלו באזורים מאוכלסים, בידיעה שלישראל לא תהיה ברירה אלא לתקוף את המטרות האלו שהיוו עבור ישראל סיכון ממשי ומיידי לחיי האזרחים."
קמפ תיאר את המבצע כמבצע הגנתי מובהק של ישראל נגד ירי רקטות מסיבי על ישראל ומנהרות טרור שנועדו לחדור ליישובי עוטף עזה ולבצע טבח באזרחים הישראליים שגרים בהם.
השקפותיו על מלחמת חרבות ברזל
ריצ'רד קמפ תמך בישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל ושיבח את צה"ל הן על הישגיו הצבאיים בלחימה והן על המאמצים והאמצעים הרבים שהוא נוקט כדי למזער פגיעה באזרחים בלתי-מעורבים, הרבה יותר ממה שנדרש מכל צבא אחר בהיסטוריה.
הוא הגדיר את השימוש של חמאס באזרחים כמגן אנושי כ"פשע מלחמה כפול" וכטקטיקה צינית לגרום לנפגעים אזרחיים למטרות תעמולה נגד ישראל ופגיעה בתדמיתה בעולם.
הוא שלל את הטענות לרצח עם ברצועת עזה וגינה אותן כ"תועבה".
לדבריו, ישראל נלחמת את המלחמה של העולם החופשי והדמוקרטיה מול הטרור האסלאמי האנטי-מערבי.
הוא גינה את הסיקור התקשורתי האנטי-ישראלי של המלחמה בבריטניה ואת ההפגנות האנטישמיות נגד ישראל מצד פעילי שמאל רדיקלי ומהגרים מוסלמים.
הוא אמר שהממלכה המאוחדת צריכה לתמוך בישראל באופן מלא ולא להצר את צעדיה להשגת יעדי המלחמה, כמו שעושה ממשלת קיר סטארמר (שהטילה אמברגו נשק חלקי על ישראל) שמקריבה את ישראל כדי לרצות את בסיס הבוחרים של השמאל והמהגרים.
קמפ השתתף בכתיבת ספרו Attack State Red המתאר את פריסתם של הרגימנט האנגליאני המלכותי במחוז הלמנד באפגניסטן, כחלק ממבצע האריק ב-2007. קמפ כתב את הספר בשיתוף עם כריס יוז, כתב של הדיילי מירור.
הספר מנסה להכניס את הקורא אל נעליו של לוחם, ונכתב בכוונה לספק נקודת מבט ותובנה על המפגש עם אויב תחת תנאי קרב קשים.
הספר יצא לאור בספטמבר 2009, וכשבועיים לאחר פרסומו הוכתר כרב-מכר.
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן (2015).
ריצ'רד שיף הוא שחקן, קומיקאי ובמאי יהודי-אמריקאי.
גילם את טובי זיגלר בסדרת הדרמה "הבית הלבן" ששודרה בין השנים 1999–2006 ברשת הטלוויזיה האמריקאית NBC, וזכה בפרס אמי על תפקידו.
שיף עבד לראשונה כבמאי כשביים את פרק 107 באותה סדרה.
שיף נולד בבת'סדה שבמרילנד למשפחה יהודית.
לשיף שלושה אחים, אחד מהם הוא המפיק פול שיף .
אמו שרלוט עבדה בתחום הפרסום והטלוויזיה.
אביו אדוארד היה עורך דין לענייני מקרקעין.
שיף נשר מבית הספר התיכון.
בשנת 1973 למד זמן קצר ב (CCNY), אבל לא סיים את לימודיו.
הוא עבר לקולורדו שם מצא תעסוקה בחיתוך עצי הסקה.
כשחזר לניו יורק ב-1975 הוא החל ללמוד משחק בסיטי קולג' של ניו יורק והתקבל למסגרת תוכנית התיאטרון שלהם.
הוא ביים מספר מחזאות אוף ברודוויי, כולל "אנטיגונה" בשנת 1983 עם אנג'לה באסט שרק סיימה אז את לימודיה.
באמצע שנות השמונים החליט לנסות את מזלו במשחק וקיבל מספר תפקידי טלוויזיה.
סטיבן ספילברג הבחין בו כששיחק בפרק בסדרת הטלוויזיה "תקריות גבוהות" ולוהק לסרט "פארק היורה: העולם האבוד", שיצא בשנת 1997. הקריירה שלו החלה לטפס למעלה והובילה אותו לתפקיד בסדרה זוכת הפרסים של אהרן סורקין "הבית הלבן", כששיחק את דמותו של טובי זיגלר.
שיף נודע בגישתו המופנמת והאינטנסיבית שלו למלאכה שלו ובסגנונו המאופק.
בשנת 1995 שיחק כעורך הדין של ג'ון דו (קווין ספייסי) במותחן הפשע "שבעה חטאים".
ב-1996 שיחק כקצין מבחן מושחת בסרט "סיטי הול", לצד אל פצ'ינו וג'ון קיוזאק, ושיחק בסרט "מייקל" בבימויה של נורה אפרון.
ב-1998 שיחק כדוקטור בסרט הקומדיה "ד"ר דוליטל" לצד השחקן אדי מרפי.
באותה שנה שיחק כרוברט לורל סמית בסרט הטלוויזיה של HBO "מלחמות הפנטגון", המבוסס על הפיתוח האמיתי של הרכב הקרבי המשוריין בראדלי וגם בסרט האסונות "פגיעה קטלנית", בו גילם את דמותו של דון בידרמן.
ובמותחן הפשע "אישה משמיים" בכיכובה של ג'ואנה גוינג.
בשנת 2001 שיחק בסרט הקומדיה "מה כבר יכול להיות" בכיכובם של מרטין לורנס ודני דה ויטו.
הוא שיחק את תפקידו של מר טורנר הקשוח בסרט הדרמה "קוראים לי סם" עם שון פן ומישל פייפר.
בנוסף שיחק שוב לצד אל פצ'ינו בסרט "יחצ"ן במילכוד", משנת 2002.
שיף שיחק כעצמו בתפקיד אורח בסיום העונה השנייה של הסדרה "הפמליה".
בשנת 2006 שיף חזר לשורשי הבמה שלו כשכיכב במחזה "מתחת למשקוף" בניו ג'רזי, בפברואר 2007 הוא הופיע באותו מחזה והפעם בלונדון.
באותה שנה הופיע כפיליפ קואן בסיום העונה של סדרת הדרמה "סוכן מחוק".
בשנת 2008 הוא הופיע בסרט הרומנטי "הזדמנות אחרונה לאהבה", עם דסטין הופמן ואמה תומפסון ובסרט "Another Harvest Moon", עם ארנסט בורגניין.
כמו כן, הופיע בסיום העונה של סדרת הדרמה "אלי סטון".
שיף שיחק כצ'ארלס פישר בסדרת המדע הבדיוני "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור".
הוא שיחק כרב אורתודוקסי בסדרת הדרמה "In Plain Sight", עם מרי מקורמק.
בשנת 2009 הוא שיחק בסרטים "בואו נדמיין את זה", עם אדי מרפי, ו"גבר מבוקש", עם מייקל דאגלס וסוזן סרנדון.
מאוחר יותר באותה שנה הוא חזר ללונדון לצלם שני סרטים, "הכופר", שבו כיכב עם אומיד ג'לילי ו"איזה מין שוויון", עם סאלי הוקינס ובוב הוסקינס.
בשנת 2010 שיף כיכב בדרמת הפשע הקצרה של רשת פוקס, "Past Life".
הוא שיחק גם בתפקיד חוזר כמנהל ה-FBI ג'ק פיקלר בסדרה "מחשבות פליליות: התנהגות חשודה" של רשת CBS האמריקאית.
לשיף היה גם תפקיד חוזר בסדרה "הגלימה" של רשת NBC.
באפריל 2011 חזר שיף לווסט אנד כדי לשחק במחזה "Smash!".
באותה שנה שיחק בתפקיד מרגל לשעבר בסרט "ג'וני אינגליש חוזר".
בשנת 2012 כיכב לצד רוב לאו במותחן הפוליטי "קרב סכינים" של הבמאי ביל גאטנטאג, ושיחק לצד השחקנים ג'וש דוהאמל, רוזריו דוסון וברוס ויליס בסרט "לשחק באש".
בשנת 2016 שיחק בשני פרקים בקומדיית המצבים "הכריש" של רשת פוקס, בכיכובו של רוב לאו.
ב-2017 השתתף בסרט "הסערה" שנחל כישלון קופתי, והחל לשחק בסדרה הדרמה הרפואית של ABC "הרופא הטוב" כד"ר אהרון גלסמן, מנהל בית החולים של סן חוזה.
ב-2018 שיחק בסרטו של רוב ריינר, "השתלטות מהירה", והתארח בסדרה "מקביל".
בשנת 2022 גילם את רנדל פירסון בסדרת הדרמה הביוגרפית "הקרב על אובר" (אנ') מבית שואוטיים.
באותה שנה דיבב את דמותו של אודין במשחק הווידאו "God of War: Ragnarök".
שיף הכיר את אשתו שילה קלי במהלך האודישנים למחזה "אנטיגונה" בשנת 1993, נולד להם בן בשנת 1994, הם התחתנו בשנת 1996 ונולדה להם בת בשנת 2000.
הוא תמך בברק אובמה בבחירות לנשיאות ב-2008. בבחירות המקדימות תמך בסנאטור דאז ג'ו ביידן.
ריצ'רד ריץ, ברון ריץ' הראשון מליז היה לורד צ'נסלור בימי מלכותו של אדוארד השישי, מלך אנגליה בין 1547 לינואר 1552. לפני כן כיהן כתובע הכללי במשטרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
תחת הנרי השמיני ואדוארד השישי עסק ברדיפתם של קתולים והביא להרשעתו בדין של תומאס מור, בתקופת שלטונה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה פעל להשלטת הקתוליות ולאחר מכן כיהן גם בממשלה של יריבתה המושבעת, אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
מוצאו אינו ודאי ומעט ידוע על שנות חייו הראשונות, ייתכן שהיה מצאצאיו של ריצ'רד ריץ' שהיה השריף של לונדון ב-1441. הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' וב-1516 התקבל כפרקליט למידל טמפל.
ב-1528 פנה לקרדינל תומאס וולזי בבקשת משרה אצלו.
ב-1529 סייע לו תומאס אודלי להיבחר לפרלמנט.
ב-1533 זכה בתואר אבירות ומונה לכהונת הפרטליט הכללי (Solicitor General) במשרד התובע הכללי של הממלכה.
בתפקידו זה פעל תחת הנחייתו של תומאס קרומוול בהוצאה לפועל של פירוק המנזרים באנגליה.
כממונה על הרשות שקיבלה את ניהול נכסי המנזרים, חלש ריץ' על הון רב ונטל לעצמו מספר אחוזות באזור אסקס.
ב-1536 כיהן גם כיושב ראש בית הנבחרים הבריטי.
בימי שלטונו של הנרי השמיני נטל ריץ' חלק בהרשעתם של תומאס מור והבישוף ג'ון פישר בבגידה, בהפלתו של איש-חסדו לשעבר, תומאס קרומוול, ברדיפת הבישוף סטיבן גרדינר (עמו שיתף פעולה לפני כן בניהול ציד מכשפות) וביחס הנוקשה שננקט נגד הנסיכה מרי, בתה של קתרין מאראגון.
לאחר מותו של הנרי היה ריץ' מבצע הצוואה שלו, בה נכללה גם העלאתו לדרגת ברון, יחד עם אחוזות רבות שעברו לשליטתו, כך נוסדה ברונות ריץ', אחת החזקות בבריטניה עד המאה ה-18. בימי מלכותו הקצרים של אדוארד השישי, בנו הנער של הנרי השמיני, כיהן ריץ' כלורד צ'נסלור.
על אף היחס הנוקשה שגילה נגד הכנסייה הקתולית בימי הנרי השמיני, הפגין ריץ' עם עלייתה של מרי לכס השלטון דבקות בקתוליות והשיב את הקתוליות להיות הדת השלטת באקסטר.
באופן נדיר צלח ריץ' את תהפוכות השלטון והדת פעם נוספת והיה חבר המועצה המלכותית של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
ריץ' נישא לאליזבת ג'נקס (Elizabeth Jenks, or Gynkes) ויחד היו להם אחד-עשר ילדים.
זאת בנוסף לארבעה ילדים נוספים ידועים שהיו לריץ' מחוץ לנישואין.
בסרט אדם לכל עת מ-1966 מגולמת דמותו על ידי השחקן ג'ון הארט
בסדרה שושלת טיודור מגולמת דמותו על ידי רוד האלט
ריץ' מופיע כדמות בסדרת ספרי וולף הול מאת הילרי מנטל, ובסדרת ה-BBC לפיהם מגלם אותו השחקן בריאן דיק
ריצ'רד שלבי הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אלבמה מ-1987 ועד לפרישתו בראשית ינואר 2023.
ב-1957 סיים תואר ראשון באוניברסיטת אלבמה.
ב-1963 סיים לימודי LLB במשפטים בבית הספר למשפטים של אלבמה.
ב-1970 נבחר לחבר בסנאט המדינה של אלבמה.
ב-1978 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לנציג המחוז השביעי של אלבמה בבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן במשך ארבע קדנציות מינואר 1979 עד ינואר 1987. בבית הנבחרים נמנה בין הדמוקרטים השמרנים ביותר בקונגרס, והיה חבר בקבוצת דמוקרטים שנהגו פעמים תכופות לעבוד עם ממשל של הנשיא הרפובליקני רונלד רייגן.
ב-1986 נבחר לסנאט של ארצות הברית, מאז נבחר לתקופות כהונה נוספות עוד שש פעמים רצופות.
ב-1994, לאחר שהמפלגה הרפובליקנית גרפה את רוב המושבים בקונגרס במסגרת , עבר שלבי אל שורות הרפובליקנים.
בשנים 2021-2018 הוא מכהן כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט.
כמו כן הוא מכהן כחבר בוועדת הכללים והניהול וכחבר ועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים.
בסנאט הפגין שלבי דפוס הצבעות שמרני, ולראיה התנגד להפלות, תמך בביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ודחף למינויה של איימי קוני בארט לבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומה של רות ביידר גינסבורג.
בפברואר 2021 הכריז שלבי על פרישתו מהחיים הפוליטיים, ועל כך שבבחירות 2022 לא יתמודד לתקופת כהונה נוספת.
נשוי לאנט נוין ואב לשניים.
ריצ'רד שילה (Richard Shiloh; 1946, וורשה, פולין – 11 במאי 2012, רמלה, ישראל) היה פסל, סופר, צייר, מאייר, עיתונאי ותסריטאי ישראלי.
ריצ'רד שילה נולד בוורשה שבפולין בשנת 1946. בשנת 1957, בהיותו בן אחת עשרה, עלה עם משפחתו לארץ.
הוא למד בבית הספר לאמנויות "רננים".
לאחר שירותו למד באקדמיה לאמנות במינכן שבגרמניה, שם למד פיסול ותולדות האמנות.
לאחר שובו לארץ היה לכתב פלילי ב"העולם הזה" וכתב תסריטים לטלוויזיה החינוכית.
בנוסף היה גם עורך האמנות של מגזין "יקום תרבות".
את ספרו הראשון, "מסעות עם קורחיריו", החל לכתוב במהלך מלחמת יום הכיפורים.
יצר פסלי חוצות רבים ופסלים שונים, חלקם מוצגים במקומות ציבוריים.
היה חובב ספורט ואופנועים כבדים.
ב-11 במאי 2012 הוא מצא את מותו בתאונה ברוכבו על אופנוע כבד.
ריצ'רד שילה יצר פסלים רבים.
פסלי חוצות גדולים ופסלים קטנים.
המפורסמים מביניהם: פסל הנשיא לשעבר משה קצב בבית הנשיא בירושלים, פסל "האדם הנאבק" המוצב במשכן נשיאי ישראל, פסל דיוקן ענק של הזמר אלביס פרסלי בפונדק אלביס (נווה אילן), פסלי גן סיפור "דירה להשכיר" על פי לאה גולדברג בחולון.
שילה הגה ויצר את פסלון "פרס אופיר" - פרס האוסקר הישראלי הניתן באירועי האקדמיה הישראלית לקולנוע.
פסלי חוצות נוספים "המעוף", "עץ החיים", "שער הניצחון" מוצבים בעירו רמלה.
בכניסה לקאנטרי בחולון מוצבת מזרקת מים עליה פסלו של ריצ'רד "השוחה".
ריצ'רד שילה שלח ידו גם בכתיבה במגוון ז'אנרים, החל מספרות ילדים ועד לספרות מתח ואימה, ומדע בדיוני פוסט-אפוקליפטי.
את רוב עטיפות ספריו אייר שילה בעצמו.
לעיתים הנציח את עצמו בספריו: כך לדוגמה ב"סוף הלילה", שעל כריכתו צייר שילה פורטרט של עצמו בדמות "סוכן דרג א' אלן פראט", גיבור הספר; או בדמותו של הסופר היהודי-פולני "ריצ'רד גולד", גיבור הספר "איש אינו אשם".
מסעות עם קורחיריו, מסדה, 1980
איש אינו אשם, אופוס, 1997, הספר גם תורגם לאנגלית.
סיגלית הנסיכה הלוחמת, כתב הוצאה לאור, 2011, הספר גם תורגם לאנגלית.
ריצ'רד רנקין הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון סקוטי.
הוא מוכר בעיקר ממשחקו בתפקיד רוג'ר וייקפילד בסדרה "זרה", ומהופעתו בתוכנית המערכונים הסקוטית "Burnistoun", ובתפקיד קפטן תומאס גילאן בדרמה המלחמתית "The Crimson Field" של ערוץ BBC One.
עוד גילם את מפקח בילוש אליוט קארן בדרמה "שלוש עשרה" של ערוץ BBC Three.
רנקין נולד בשם ריצ'רד האריס בגלאזגו וגדל ברות'רגלן.
כשהחל להופיע כשחקן, אימץ את שם הנעורים של אמו, רנקין, כדי למנוע בלבול בינו לבין השחקן האירי ריצ'רד האריס.
הוא נרשם ללימודים בלנגסייד קולג' יחד עם אחיו השחקן קולין האריס.
רנקין זכה להכרה כשהופיע יחד עם רוברט פלורנס בתוכניות הטלוויזיה "VideoGaiden" ו-"Burnistoun".
אחרי שהופיע במספר סדרות בטלוויזיה הסקוטית כגון "טאגארט" ו-"Legit", פנו אליו מה-BBC לככב במיני-סדרה "The Crimson Field" בתפקיד קפטן תומאס גילאן, לצדם של קווין דויל ואונה צ'פלין.
הסדרה עלתה לשידור באפריל 2014 בערוץ BBC One.
רנקין כיכב בסרט אימה דל תקציב בשם "House of Him" שהוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע של גלאזגו בפברואר 2014. בסרט כיכבו שחקנים שהופיעו לצדו ב-"Burnistoun" בהם רוברט פלורנס, קירסטי סטריין ולואיז סטיוארט.
בינואר 2015 השתתף רנקין בסדרת הדרמה של BBC One "עדות אילמת" בשני פרקים של הסיפור "Falling Angels" בתפקיד מפקח בילוש לוק נלסון.
בדצמבר אותה שנה לוהק לתפקיד רוג'ר וייקפילד בסדרה "זרה" של רשת Starz.
ריצ'רד שולץ שוויקר היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי.
שוויקר היה מזכירהּ ה-14 של מחלקת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית בממשלו של הנשיא רונלד רייגן בשנים 1981–1983. קודם לכן היה חבר הקונגרס של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה, תחילה בבית הנבחרים (1969-1961) ואחר כך בסנאט (1981-1969).
ב-1976 היה מועמד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למירוץ של מושל קליפורניה רייגן במסע הבחירות שלו לנשיאות בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית.
שוויקר נולד בנוריסטאון שבמזרח פנסילבניה ביוני 1926, בנם של מלקולם אלדרפר שוויקר האב (1982-1895) ואשתו בלאנש שולץ (1974-1894).
אביו ודודו עבדו בעסקי הריצוף במשך כמה עשורים.
הוא רכש את השכלתו המוקדמת בבתי ספר ציבוריים בווסטרסטר, וסיים את לימודיו בתיכון האזורי של נוריסטאון כוולדיקטוריאן ב-1944. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא שירת בצי ארצות הברית על סיפון נושאת המטוסים "(USS Tarawa (CV-40" מסדרת אסקס, והשתחרר משירות פעיל ב-1946.
לאחר שירותו הצבאי, למד שוויקר במכללת סליפי רוק סטייט במשך שנתיים לפני שעבר לאוניברסיטת מדינת פנסילבניה.
הוא קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה ב-1950, וסיים את לימודיו כסטודנט באחוות פי קאפה סיגמא.
לאחר מכן הוא הצטרף לעסק של משפחתו, חברת "אמריקן אולין טייל", ומעוזר במחלקת כוח האדם של החברה טיפס בסולם הדרגות עד לנשיא הארגון בתוך מספר שנים.
הוא גם היה פעיל בפוליטיקה הרפובליקנית המקומית.
הוא היה חבר בוועדת המחוז, והקים את סניף הרפובליקנים הצעירים במחוז מונטגומרי, שבשנים 1952–1954 היה נשיאו.
הוא נבחר כציר חלופי לכינוס הוועדה הרפובליקנית הלאומית ב-1952 וב-1956.
ב-10 ביוני 1955 נישא שוויקר לקלייר ג'ואן קולמן, לשעבר מארחת של תוכנית הטלוויזיה לילדים "חדר המשתובבים" (Romper Room) בפילדלפיה.
ב-1960 נבחר שוויקר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס ה-13 של פנסילבניה.