tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרדריך וילהלם אדולף מאר היה הוגה ומסית גרמני שטבע את המונח "אנטישמיות" (Antisemitismus) כשם נרדף למונח הגרמני "Judenhass", שנאת יהודים.
פרידריך ויליאם אדולף מאר נולד כבנם היחידי של הבמאי והשחקן היינריך מאר והנרייטה קתרינה (נולדה בכרר) בעיר מגדבורג שבגרמניה.
אחרי השלמת לימודיו חי מאר אצל אביו, שעבד בתיאטרון העירוני בווינה ומאר החל לעבוד כאיש מכירות בשתי חברות בבעלות יהודית.
בשנת 1841 עבר לציריך שבשווייץ ובמהרה העמיק את פעילותו הפוליטית ואימץ עמדות סוציאליסטיות קיצוניות, שהובילו לגירושו מציריך ללוזאן ומאוחר יותר מכמה ערים בגרמניה.
בשנת 1845 פרסם מסה תועמלנית שזכתה להדים רבים בשם "גרמניה הצעירה בשווייץ" (Das junge Deutschland in der Schweiz).
בשנת 1848 העלה מאר את מחזהו "מפיסטופלס", שביקר גם את השמרנים וגם את הליברלים.
המחזה זכה להצלחה, שהובילה לאיסור על הצגתו ולמעצרו של מאר לפרק זמן קצר.
עם פרוץ מהפכת 1848 הצטרף מאר למהפכנים ואף התמנה לאחד משלושת ראשי הממשלה הדמוקרטית הזמנית ובאוקטובר נבחר לבית הנבחרים של המבורג.
אחרי כישלון המהפכה ונפילת הדמוקרטיה אימץ עמדות אנטי-ליברליות מובהקות, עם תמיכה בדומיננטיות פרוסית בגרמניה, וביטא לראשונה עמדה עוינת לאמנציפציה ליהודים, שהאשימם באימוץ הרעיונות הליברליים והמהפכניים לתועלת זכויותיהם בלבד ובכישלון המהפכה.
אחרי כישלון המהפכה (1849), נבחר כציר לוועד העיר, והפך ליו"ר האגודה הדמוקרטית בהמבורג.
בשנת 1862 איבד מאר את מקומו כציר וכיו"ר האגודה הדמוקרטית בעימות עם היהודי הליברלי גבריאל רייזר ובתגובה פרסם מתקפה עם רמיזות אנטישמיות בעיתון בברמן ומאוחר יותר ייסד מגזין אנטישמי בשם "ראי היהודים" (Der Judenspiegel).
בשנים שלאחר מכן נדחק מאר מן הזרם המרכזי בעיתונות ופרסם כמעט אך ורק במגזינים אנטישמיים שונים.
שנה לאחר מכן (1875) הוא נישא בשלישית, לסופרת יוהאנה תרזה קורניק, אף היא ממוצא יהודי, ונולד לו ממנה בן, אך הנישואים הסתיימו שנתיים מאוחר יותר בגירושים.
בשנת 1879 פרסם מאר את ספרו "הדרך לניצחון הגרמאניות על היהדות" (Der Weg zum Siege des Germanenthums über das Judenthum), שבו ביטא את השקפתו האנטישמית והגזענית בצורה גלויה ושלמה בפעם הראשונה.
מילותיו האחרונות של הספר הן "בא קיצה של גרמניה!".
באותה שנה, הקים גם את "הליגה האנטישמית" (Antisemitenliga) בברלין.
זו צברה מוניטין של אספסוף ולא זכתה לתמיכת המפלגות האנטישמיות, ודעותיו של היינריך טרייצ'קה הן שזכו למרב תשומת הלב.
"הדרך לניצחון הגרמאניות על היהדות" זכה להצלחה גדולה, וכתביו ופרסומיו של מאר נהנו מהדים רחבים, אך תקוותו לחדש את הקריירה הפוליטית שלו נכזבה ובהדרגה נדחק אל מחוץ לזירה על ידי פעילים פוליטיים אנטישמים אחרים.
מאר היה צאצא טיפוסי של ההגות הלאומנית וה"פולקית" שהתפתחה במיוחד בעקבות התסכול שגרם כישלון קונגרס וינה ביצירת מדינה מאוחדת לכל תושבי ה"פולק" (ה"עם") הגרמני.
העמדה הפולקית לא דחתה לחלוטין אמנציפציה של היהודים ומיעוטים לא-גרמניים אחרים, אך תבעה מהם לוותר לחלוטין על מאפייניהם הייחודיים, לאמץ "רוח גרמנית-נוצרית" ולהיטמע באופן מלא בתוך העם הגרמני.
מאר פיתח את הרעיונות הללו שלב אחד הלאה ודחה את הרעיון של טמיעת היהודים בגרמניה.
בחיבורו "ניצחון היהדות על הגרמאניות" (1879, Der Sieg des Judenthums über das Germanenthum) הוא הציג את הרעיון שהיהודים והגרמאנים נטועים במאבק מתמשך שיסודו גזעי, וכי היהודים מנצחים במאבק זה.
הוא טען כי האמנציפציה היהודית הנובעת מן הליברליזם הגרמני, מאפשרת ליהודים לשלוט בכספים ובכלכלה בגרמניה.
יתר על כן, מאחר שבין הגזע היהודי לגזע הגרמאני יש הבדל עמוק, טמיעה של היהודים אינה אפשרית.
הגזעים ייאלצו להילחם עד להיכחדותו של אחד הגזעים.
ניצחון יהודי יביא לסופו של העם הגרמאני (finis Germaniae).
מאר היה הכותב הגרמני הראשון ששילב מרכיב פסבדו-מדעי גזעי בדיון על היהודים בגרמניה (קדם לו בכך ארתור דה גובינו באיטליה בשנת 1853, אך כתביו תורגמו לגרמנית רק בסוף המאה).
הרעיונות הללו פותחו מאוחר יותר על ידי אויגן דירינג, שטען כי את ההבדל בין הגזעים ניתן לזהות בדם, ועל ידי יוסטון סטיוארט צ'מברלין, שהעלה את התאוריה שמבנה הגולגולת (פרנולוגיה) מצביע על ההבדלים בין הגזעים.
מאר הושפע גם מכתביו של צ'ארלס דרווין, בעיקר באמצעות ארנסט הקל, פרופסור שהפך רעיונות של דרוויניזם חברתי לפופולריים בגרמניה.
מאר היה סבור שהיהודים לא בשלים לקבלת אמנציפציה.
הוא טען שתמיד תהיה שנאת יהודים.
אהדה כלפי היהדות היא מלאכותית, אינה יכולה להתמיד ולא תתמיד, חייבת לבוא בעקבותיה תגובה.
כל ברית חברתית שבה היהודים יקבלו יתרון על הנוצרים לא תוכל להתמיד להתקיים.
לא ייתכן שרוב עצום של בני אדם יקריבו את תכונותיהם לטובת מיעוט קטן, זה בניגוד לטבע האנושי.
האמנציפציה גרמה רק דבר אחד: נתנה את הזכות ליהודי לגבור על הנוצרים.
לא יהיה ניתן לסלק רגשות, השקפות ודעות קדומות על ידי צווים מלמעלה.
הסלידה שחשים כלפי היהודי מקורה במהות היהדות.
מאר אף עמד על הסכנה הצפויה לנוצרים מהאמנציפציה של היהודים: תוך ארבעה דורות לא תהיה שום משרה במדינה ואפילו הגבוהה ביותר, שלא תיגזל על ידי היהודים.
כשהחברה הגרמנית תגיע לגמר פשיטת הרגל החברתית, היהדות תהפוך את גרמניה למעצמה עולמית.
היהודים מפיקים תועלת מהדם שנשפך במלחמות אירופה.
היהודים דחקו מהחברה כל אידיאליזם.
היהודים שולטים במשרות הרמות, בתיאטרון ולא השאירו לנוצרים אלא עבודת כפיים קשה שמתמיד נרתעו מפניה.
ההכרה היהודית השתלטה על העולם.
אלמנט בלתי יהודי לא מצליח להרים ראש.
היהודים היושבים בקרבנו הם שבט זר, גמיש, עיקש.
לגבי רוסיה – שם היהדות תדחוף את רוסיה למהפכה.
מאר היה חוליה חשובה בשרשרת המתפתחת של גזענות בגרמניה שהתפתחה לרצח עם בתקופת הנאצים.
רעיונותיו של מאר, אם ישירות ואם באמצעות ממשיכיו, זכו להשפעה ניכרת על האידאולוגיה הגזעית של הנאצים בגרמניה.
למרות השפעתו, רעיונותיו של מאר לא אומצו מייד על ידי הלאומנים הגרמנים.
הליגה הפאן גרמנית, שנוסדה בשנת 1891, אפשרה במקור חבֵרוּת של יהודים, בתנאי שהם נטמעו לחלוטין בתרבות הגרמנית.
רק בשנת 1912, שמונה שנים לאחר מותו של מאר, הכריזה הליגה הפאן גרמנית על גזענות כעיקרון בסיסי.
וילהלם פורטוונגלר , היה מנצח ומלחין גרמני.
פורטוונגלר נולד בברלין למשפחה מכובדת ואמידה.
אביו, אדולף, היה ארכאולוג, אמו ציירת ואחיו פיליפ היה מתמטיקאי.
רוב ילדותו עברה עליו במינכן, שם הרצה אביו באוניברסיטה.
הוא קיבל חינוך מוזיקלי מגיל רך, ופיתח אהבה מוקדמת לבטהובן, מלחין שנשאר קרוב ללבו לכל אורך חייו.
במועד הופעת הבכורה של פורטוונגלר כמנצח, כבר היו בידו כמה יצירות מוזיקליות שחיבר.
אלא שיצירות אלה לא התקבלו בהערכה ועובדה זו, יחד עם חוסר הביטחון הכלכלי הכרוך בקריירה של מלחין, הניעו אותו להתרכז בניצוח.
בקונצרט הראשון שלו ניצח על תזמורת קאים (כיום הפילהרמונית של מינכן) בביצוע הסימפוניה התשיעית של אנטון ברוקנר.
לאחר מכן שימש כמנצח במינכן, ליבק, מנהיים, פרנקפורט ווינה, לפני שהוזמן לנצח בקביעות ב"שטאאטסקאפלה" בברלין בשנת 1920 ואחר, בשנת 1922, על תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג (כמחליפו של ארתור ניקיש) ובמקביל על הפילהרמונית של ברלין רבת היוקרה.
בהמשך התמנה למנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של וינה, של פסטיבל זלצבורג ושל פסטיבל ביירוית, משרה שנחשבה לרמה ביותר שיכול מנצח לתפוס בגרמניה של אותם ימים.
אחרי האנשלוס בשנת 1938, דחה ארטורו טוסקניני את ההזמנה להופיע בפסטיבל זלצבורג ופורטוונגלר הסכים למלא את מקומו.
פורטוונגלר הסכים לנצח על האופרה "המייסטרזינגרים" של וגנר, בתנאי שהזמר היהודי ולטר גרוסמן ישמש מחליף בתפקיד הנס זקס.
בליל הפתיחה חלה קרל קאמן, שהיה אמור לגלם את התפקיד וגרוסמן שר במקומו.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, תחת לחץ נוסף מן המפלגה הנאצית, נמלט פורטוונגלר לשווייץ.
הוא חידש את ההופעות וההקלטות אחרי המלחמה ונשאר מנצח פופולרי באירופה, אם כי תמיד רבץ עליו צל מסוים.
הוא מת בשנת 1954, בבאדן-באדן.
פורטוונגלר התפרסם ביותר בביצועי בטהובן, ברהמס, ברוקנר ווגנר שלו.
עם זאת, עודד גם השמעת מוזיקה מודרנית ונודע כמי שניצח על קונצרטים של יצירות מודרניות בפירוש, כמו הקונצ'רטו לתזמורת של בלה בארטוק.
קשריו של פורטוונגלר עם אדולף היטלר ועם המפלגה הנאצית ועמדתו בעניינם היו נושא למחלוקת.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, היה פורטוונגלר ביקורתי מאוד כלפיהם.
בשנת 1934 נאסר עליו לנצח על הצגת הבכורה של האופרה מאתיס הצייר מאת פאול הינדמית, ופורטוונגלר התפטר במחאה ממשרת המנצח על האופרה של ברלין.
בשנת 1936, בעוד מורת רוחו של פורטוונגלר מן השלטון גוברת בהתמדה, הוצעה לו משרת המנצח הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק, כממשיכו של ארטורו טוסקניני.
פרסום דבר ההזמנה עורר גל מחאה בקרב היהודים בניו יורק ופורטוונגלר נאלץ לוותר על התפקיד.
זלמן שזר תיאר את הסיבות למחאה היהודית נגד פורטוונגלר כך:
אולם היו שטענו שהמחאות באו בעקבות ידיעה מהסניף הברלינאי של סוכנות הידיעות "אסושיאייטד פרס", אולי בהזמנת הרמן גרינג, שטען שפורטוונגלר הודיע שהוא מוכן לחזור אל משרתו הקודמת באופרה של ברלין, ידיעה שהתפרשה שפורטוונגלר תומך עכשיו בלב שלם במפלגה הנאצית.
אף כי עכשיו מקובל על דעת הרוב, שלא כך היה (פורטוונגלר סירב תמיד להצדיע במועל יד נאצי, למשל), דעה זו עמדה בעינה עד למותו.
פורטוונגלר זכה ליחס טוב יחסית מצד הנאצים (ב-1944 שמו נכלל ברשימת המבורכים על ידי משרד הרייך לתעמולה ולהשכלת העם); הוא היה דמות תרבותית חשובה.
הקונצרטים שלו שודרו לעיתים קרובות לחיילים הגרמנים כאמצעי להעלות את המוראל, והרשויות הגבילו את היצירות שהיה רשאי לבצע.
גישתו כלפי יהודים עודנה שנויה במחלוקת גם כיום.
מצד אחד, הרבה להלל ולשבח אמנים יהודים כמו ארתור שנאבל, אבל מצד שני, תמך בחרם על סחורות יהודיות והיה ביקורתי כלפי מה שראה כהשתלטות יהודית על העיתונות.
במשפט הדה-נאציפיקציה שלו, הואשם פורטוונגלר בתמיכה בנאציזם בכך שנשאר בגרמניה, ניצח באירועים של המפלגה הנאצית והשמיע הערה אנטישמית כלפי ויקטור דה סאבאטה.
בסופו של דבר הוא זוכה מכל סעיפי האישום הללו.
כחלק מהערות הסיכום שלו במשפט הדה-נאציפיקציה שלו, אמר פורטוונגלר:
Taking Sides המחזה של המחזאי הבריטי רונלד הארווד משנת 1995, המתרחש בשנת 1946 באזור האמריקאי של ברלין הכבושה, מספר על האישומים האמריקאים נגד פורטוונגלר, כמי ששירת את המשטר הנאצי.
בשנת 2001 עובד המחזה לסרט קולנוע באותו שם (בעברית הופץ הסרט בשם מחיר הניצחון), בהשתתפות הארווי קייטל, עם שטלאן סקארסגרד בתפקיד פורטוונגלר.
בארץ הועלה מחזה זה בשם "המנצח" בהשתתפות עודד תאומי בתפקיד פורטוונגלר.
בשנת 1947 בא הכנר יהודי מנוחין לגרמניה לנגן בקונצרט בניצוחו של פורטוונגלר.
מחווה זו עזרה לפורטוונגלר לשקם את מעמדו, שנפגע מאוד מחמת שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים.
לעומת זאת, בתחילת 1949, כאשר הוזמן לנצח על התזמורת הסימפונית של שיקגו, הודיעו גרגור פיאטיגורסקי, ולדימיר הורוביץ, ארתור רובינשטיין, נתן מילשטיין ואחרים כי יחרימו את התזמורת, ובעקבות זאת בוטלה ההזמנה.
פורטוונגלר התייחד בטכניקת הניצוח שלו.
הקלטות וידאו מראות אותו מבצע תנועות מגושמות, גמלוניות, כמו מדיום בטראנס.
לכאורה אין כמעט קשר בין מחוותיו לבין מקצבי המוזיקה, ונגן תזמורת אחד אמר עליו, שתנועותיו מזכירות מריונטה.
למרות, או אולי בגלל, סגנון חריג זה, היו הנגנים מצייתים כמהופנטים לניצוחו.
הופעותיו הטובות ביותר מאופיינות במצלולים עמוקים, מובלטי בס, ליריות מרקיעה שחקים והקצנת רגש מרטיטה לצד שכנוע הגיוני.
פרשנים ומבקרים רבים רואים בו את אחד מגדולי המנצחים של כל הזמנים.
פורטוונגלר היה מפורסם באי-רהיטותו הלשונית, עד קיצוניות.
תלמידו סרג'יו צ'ליבידאקה זכר, שהמיטב שיכול היה להגיד היה "טוב, פשוט תקשיב" (למוזיקה).
קרל בריניצר משירות ה-BBC הגרמני ניסה לראיין אותו, וחשב שאידיוט ניצב לפניו.
בהקלטה חיה מחזרה עם תזמורת מסטוקהולם אין כמעט שום תיעוד של דיבורים בעלי מובן, רק המהומים ומלמולים.
אף על פי כן, פורטוונגלר היה ונשאר מכובד מאוד בקרב מוזיקאים.
אפילו ארטורו טוסקניני, שנחשב בדרך כלל להיפוכו המוחלט של פורטוונגלר (וביקר בחריפות את פורטוונגלר על רקע פוליטי), אמר פעם - כשהתבקש לנקוב בשמו של המנצח הגדול ביותר בעולם מלבדו - "פורטוונגלר!"
ניצוחו היה רומנטי מאוד הוא נטה לשינוי מקצבים (טמפי) קיצוניים באותה היצירה (ובאותו הפרק!) וסגנון הניצוח שלו אותו ירש מארתור ניקיש נחשב מיושן ואנכרוניסטי כבר בתקופתו של פורטוונגלר עצמו ועם זאת הוא היה נערץ מאוד על עמיתיו המנצחים (שהיו שייכים לאסכולה הגרמנית).
אחד מבני חסותו של פורטוונגלר היה הפסנתרן קרל רוברט קרייטן.
הייתה לו גם השפעה רבה על הפסנתרן/מנצח דניאל בארנבוים, שעליו אמרה אלמנתו של פורטוונגלר, אליזבת, "הוא עושה פורטוונגלר".
ברנבוים הקליט את הסימפוניה השנייה של פורטוונגלר עם התזמורת הסימפונית של שיקגו.
ישנו מבחר עצום של הקלטות בניצוח פורטוונגלר, רובן מקונצרטים חיים.
רבות מן ההקלטות האלה נעשו בתקופת מלחמת העולם השנייה בטכנולוגיית הקלטה נסיונית.
אחרי המלחמה החרימה אותן ברית המועצות למשך עשרות שנים ורק בתקופה האחרונה הן הוצאו שוב למכירה חופשית, במקרים רבים הן באופן חוקי והן מחוץ לחוק.
על אף מגבלות הצליל שלהן, הקלטות אלה זוכות להערכה רבה על עוצמתן מצד חסידי פורטוונגלר.
להלן מבחר קטן מכמה מהקלטותיו המהוללות ביותר של פורטוונגלר.
מידע נוסף אפשר למצוא ברשימת תקליטיו.
בטהובן, הסימפוניה השלישית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של וינה, דצמבר 1944.
בטהובן, הסימפוניה החמישית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של ברלין, יוני 1943.
בטהובן, הסימפוניה התשיעית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של ברלין, מרץ 1942.
ברהמס, הסימפוניה הראשונה, הופעה חיה עם תזמורת רדיו צפון גרמניה, המבורג, אוקטובר, 1951.
ברהמס, הסימפוניה השנייה, הופעה חיה עם הפילהרמונית של וינה, ינואר 1945.
ברהמס, הסימפוניה השלישית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של ברלין, אוקטובר 1942.
ברהמס, הסימפוניה הרביעית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של ברלין, אוקטובר 1948
ברוקנר, הסימפוניה החמישית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של ברלין, אוקטובר 1942
ברוקנר, הסימפוניה השמינית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של וינה, אוקטובר 1944.
ברוקנר, הסימפוניה התשיעית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של ברלין, אוקטובר
שוברט, הסימפוניה התשיעית, הופעה חיה עם הפילהרמונית של ברלין, 1942.
שומאן, הסימפוניה הרביעית, הקלטת אולפן עם הפילהרמונית של ברלין, מאי 1953
צ'ייקובסקי, הסימפוניה השישית ("הפאתטית"), הקלטת אולפן עם הפילהרמונית של ברלין, 1938
וגנר, טריסטן ואיזולדה, הקלטת אולפן עם קירסטן פלגסטד, יולי 1952
סימפוניה מס' 1 בסי מינור
סימפוניה מס' 3 בדו# מינור
סונטה לכינור מס' 1 ברה מינור
סונטה לכינור מס' 2 ברה מז'ור
וילהלם ריטר פון לֶבּ (Wilhelm Ritter von Leeb; 5 בספטמבר 1876 – 29 באפריל 1956) היה גנרל-פלדמרשל בצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
לב נולד ב-5 בספטמבר 1876 בלנדסברג אם לך, בוואריה, ובשנת 1895 נכנס לאקדמיה הצבאית והוכשר כקצין ארטילריה ברגימנט ארטילריית השדה הבווארי ה-4 (קניג).
בשנת 1900 שירת בהתנדבות בתפקיד זה בסין במרד הבוקסרים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת כקצין מטה בקורפוס הבווארי ה-1, ובמרץ 1915 הועבר למטה הדיוויזיה הבווארית ה-11, עמה לחם במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב.
על פעולותיו במהלך המערכה קיבל לב את תואר האצולה ריטר, ושמו שונה ל"פון לב".
ב-19 במאי 1916 הועלה לדרגת מיור, ובמאי 1917 הועבר למטה קבוצת הארמיות רופרכט, בה שירת עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה נשאר פון לב ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1920 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומקיץ 1921 הועסק כראש המטה במחלקה השנייה של הרייכסווהר בשטטין.
בסתיו 1923 התמנה לראש מטה הדיוויזיה ה-7 של הרייכסווהר במינכן, והיה בכוח הצבאי שדיכא ב-1923 את הפוטש במרתף הבירה של היטלר.
בשנת 1924 התמנה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-7 (בוואריה).
ב-1 בפברואר 1925 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בפברואר 1926 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-7 (בוואריה).
ב-1 בפברואר 1928 מונה למפקד אגד הארטילריה ה-5 בשטוטגרט, וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת גנרל מיור.
לאחר מכן מונה במקביל למנהיג אגד הארטילריה ה-7, וב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 בפברואר 1930 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-7 (הבווארית), ובמקביל מונה למפקד המחוז הצבאי השביעי, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד פיקוד הקבוצה השנייה בקאסל, וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
היטלר לא חיבב את פון לב בגלל היותו קתולי מאמין וחוסר התלהבותו מהנאציזם, אבל העריך אותו מבחינה מקצועית, ובתחילת 1938 נאלץ פון לב לפרוש מהצבא.
בסתיו 1938 גויס פון לב מחדש, ומונה למפקד הארמייה ה-12, עמה נטל חלק בכיבוש חבל הסודטים, ובמרץ 1939 לקח חלק בהשתלטות הגרמנית על צ'כיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה פון לב למפקד קבוצת ארמיות C והיה מפקד החזית המערבית בעת כיבוש פולין.
כוחותיו המשיכו להיות במגננה גם במאי 1940 בתחילת המערכה על צרפת, אולם בהמשך הוא הצליח לפרוץ דרך קו מאז'ינו.
על ניצחונותיו בצרפת קיבל פון לב את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל וב-19 ביולי 1940 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
ערב מבצע ברברוסה קיבל פון לב את הפיקוד על קבוצת ארמיות צפון שכלל את ארמיית הפאנצר הרביעית (בשלב זה נקראה קבוצת הפאנצר הרביעית) של אריך הפנר והוטל עליו להתקדם לעבר לנינגרד ולכבוש אותה ואת כל האזור הבאלטי.
בתחילה התקדמה המתקפה לפי התוכנית.
החזית הרוסית התמוטטה ובתחילת ספטמבר הגיעו הגרמנים לפאתי לנינגרד.
מפקד חזית לנינגרד בצבא הרוסי, וורושילוב, האמין שהכל אבוד והביע רצונו לצאת לקו הראשון בתקווה שייהרג.
במקומו קיבל גנרל גאורגי ז'וקוב את הפיקוד על החזית ב-10 בספטמבר 1941, ותוך שלושה ימים הצליח לארגן את הגנת העיר ולמנוע את נפילתה.
התנופה הגרמנית נעצרה והיטלר כינה את פון לב "סנילי וקתולי שאוהב יותר להתפלל מאשר להילחם".
בינואר 1942 ביקש פון לב להשתחרר מפיקוד על החזית והיטלר קיבל את בקשתו ולא הטיל עליו כל תפקיד עד סיום המלחמה.
רשמית נמסר שפון לב פרש מסיבות בריאותיות.
ב-1945 נעצר פון לב ונשפט במשפטי נירנברג לשלוש שנות מאסר.
הוא שוחרר ב-1948 ובילה את שארית חייו עם משפחתו עד למותו בשנת 1956.
פון לב ממעט להציג את עמדותיו ביומנו.
בכל זאת, בשיחה שתועדה ביומנו, הוא מתייחס לרצח אלפי יהודים בקובנה ואומר שאין לו כל שליטה על העניין ועדיף שיתרחק מעיסוק בנושא.
על פי עדות במהלך משפטי נירנברג, הוא אמר בשיחת טלפון עם היטלר שחיילים גרמנים אינם יורים בנשים וילדים.
הוא מחה בפני ולטר פון בראוכיטש על ההוראה לחסל קומיסרים קומוניסטים שייפלו בשבי, אולם בכל זאת הארמיות שלו לקחו חלק פעיל במאבק האידאולוגי של היטלר ובחיסול קומיסרים.
וילהלם ליבקנכט היה סוציאל-דמוקרט גרמני, ממייסדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ואביהם של קרל ליבקנכט ותיאודור ליבקנכט.
נולד בגיסן שבהסה ללודוויג כריסטיאן ליבקנכט, עובד ציבור במדינת הסה, ולקתרינה ליבקנכט (למשפחת הירש).
ליבקנכט גדל אצל קרובי משפחה לאחר מות הוריו בשנת 1832. למד בבית ספר בגיסן בין 1832 ל-1842, ולאחר מכן החל ללמוד פילולוגיה, תאולוגיה ופילוסופיה בגיסן, ברלין ומארבורג.
לאחר שעבד משך תקופה קצרה כמורה בבית הספר של קארל פרבל בציריך וככתב בעיתון Mannheimer Abendzeitung נטל ליבקנכט חלק פעיל במאבקים המהפכניים שהתנהלו בפריז בפברואר 1848. בספטמבר אותה שנה נעצר בבאדן בעקבות מעורבותו בהתקוממות הרפובליקנית של גוסטב שטרופה.
עם שחרורו במאי 1849 הצטרף ל-Badische Volkswehr, שימש כעוזרו של שטרובה והשתתף במלחמות החוקה הפדרלית (Reichverfassungskämpfe).
לאחר תבוסת המהפכנים נמלט לשווייץ והצטרף לארגון העובדים של ז'נבה (Genfer Arbeiterverein) בו פגש את פרידריך אנגלס.
בשנת 1850 נעצר בגין יוזמתו לאיחוד ארגוני העובדים הגרמניים בשווייץ וגורש מן המדינה.
הוא עבר ללונדון בה נשאר עד 1862. בלונדון הצטרף לארגון הקומוניסטי בו פגש את קרל מרקס.
שב לגרמניה בשנת 1862 לאחר שניתנה חנינה כללית למשתתפי המרד של 1848–1849 והצטרף לאיגוד הכללי של הפועלים הגרמנים (Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein או ADAV) בראשות פרדיננד לסל, ממנו צמחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בין 1864 ל-1865 עבד ליבקנכט עבור המגזין Der Social-Demokrat (הסוציאל-דמוקרט) שפורסם על ידי ז'אן בפטיסט פון שוויצר.
אולם בתוך זמן קצר התגלעה מחלוקת בינו לבין המוציא לאור על רקע תמיכת העיתון בפרוסיה והוא נאלץ לעזוב את המערכת, ובלחצו של שוויצר - גם את ה-ADAV.
מברלין עבר ללייפציג, שם פגש את אוגוסט בבל עמו ייסד בשנת 1867 את מפלגת העם הסקסונית (Sächsische Volkspartei) ובשנת 1869 את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (Sozialdemokratische Arbeiterpartei Deutschlands).
ליבקנכט הפך לאחד ממנהיגי ה-SDAP והיה העורך של ביטאון המפלגה "מדינת העם" (Der Volksstaat).
בשנת 1872 נשפטו ליבקנכט ובבל למאסר של שנתיים בגין בגידה (במסגרת רדיפה פוליטית).
בשנת 1874 נבחר ליבקנכט לרייכסטאג מטעם SDAP ומילא תפקיד חשוב במיזוגה עם ADAV למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של גרמניה (Sozialistische Arbeiterpartei Deutschlands או SAPD) בשנת 1875. הוציא לאור את ביטאון המפלגה Vorwärts ("קדימה") בו פרסם מאמרים הקוראים לאימוץ תאוריות מרקסיסטיות בתוכניות המפלגה.
ליבקנכט המשיך לכהן כחבר ברייכסטאג גם בין 1878 ל-1890 וביקר בחריפות את הממשל, חרף הרפורמות הסוציאליסטיות של אוטו פון ביסמרק.
בשנת 1891 נתמנה לעורך הראשי של Vorwärts.
בשנת 1896 נכלא למשך ארבעה חודשים בעקבות הרשעה בעבירה נגד המדינה.
המשיך להשתתף בוועידות המפלגה עד 28 ביולי 1900 למרות גילו.
נפטר ב-7 באוגוסט 1900 בשרלוטנבורג ליד ברלין.
יותר מ-150,000 אנשים הגיעו להלווייתו.
זיגמונד וילהלם ליסט היה גנרל-פלדמרשל גרמני בזמן מלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה אשר התחמק מריצוי מאסרו עקב "בריאות רופפת".
ליסט נולד באוברקירכברג ליד אולם במדינת וירטמברג שבגרמניה ב-14 במאי 1880. הוא התגייס לצבא הבווארי ב-1898 כצוער לגדוד ההנדסה הבווארי ה-1. ב-1900 קיבל דרגת לויטננט והצטרף לגדוד ההנדסה ה-3. וב-1913 הוצב כקצין מטה ברגימנט הרגלים הבווארי ה-1 בדרגת האופטמן.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא כקצין מטה בקורפוס הבווארי ה-2, ובחורף 1915 חלה ונאלץ לעבור ניתוח.
לאחר החלמתו שירת כקצין מטה בפלגת הארמייה שטרנץ ובדיוויזיית המילואים הבווארית ה-8, וב-1918 הועלה לדרגת מיור.
על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה ואת אות הפציעה בשחור.
לאחר המלחמה נשאר ליסט ברייכסווהר כאיש צבא הקבע, וביצע בעיקר משימות מינהלה.
בשנת 1927 קודם לדרגת אוברסט, ובשנת 1930 לגנרל-מיור.
בשנת 1932 מונה לגנרל-לויטננט, ובשנת 1933 מונה למפקד הדיוויזיה ה-4. בשנת 1935 מונה למפקד הקורפוס ה-4 והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בשנת 1938 לאחר האנשלוס - סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית, היה ליסט האחראי על מיזוג יחידות הצבא האוסטרי, הבונדסהר לתוך הוורמאכט, וב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד ליסט על הארמייה ה-14 במהלך הפלישה לפולין.
לארמייה של ליסט ניתנה המשימה ליצור את זרוע המלקחיים הדרומית שנעה בדרום פולין על מנת להיפגש עם הקורפוס ה-19 עליו פיקד היינץ גודריאן דרומית לברסט ליטובסק ובכך להשלים את כיתור הצבא הפולני באזור ורשה.
הצבאות נפגשו ב-17 בספטמבר 1939, ובכך סיימו את המהלך שניצח, למעשה, את המערכה הפולנית.
לאחר סיום הקרבות נותר ליסט כמפקד כוחות הכיבוש הגרמנים בפולין.
על שירותו בפולין הוענק לו צלב הברזל דרגה ראשונה ודרגה שנייה, וכן צלב האבירים של צלב הברזל.
בשנת 1940 הוצב לפקד על הארמייה ה-12 במהלך המערכה על צרפת.
הארמייה הייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום בפיקודו של גרד פון רונדשטט שביצעה את המבקע הנועז דרך יער הארדנים אל מעבר לנהר המז ולתעלת למאנש.
ליסט היה מעורב בוויכוח בין אוואלד פון קלייסט, מפקד "פאנצרגרופא קלייסט", שפעלה באופן עצמאי תחת פיקוד קבוצת הארמיות, שדרש את עצירת ההתקדמות הגרמנית ב-17 במאי, לאחר חציית המאס, ובין היינץ גודריאן, מפקד הקורפוס ה-19, שדרש את המשך ההתקדמות מערבה.
ליסט הוא שהגה את הרעיון כי לגודריאן יותר "סיור אלים", ביטוי אותו פירש גודריאן כהיתר גורף להמשיך את ההסתערות מערבה, ולהשלים את כיתור הצבאות הצרפתים והבריטים על אדמת בלגיה.
לאחר סיום הקרבות הועלה ליסט לדרגת גנרל-פלדמרשל.
לאחר סיום המערכה הצרפתית החל ליסט להכין את צבאותיו לקראת מבצע ברברוסה, אך הסיבוכים הפוליטיים שיצרה מלחמת איטליה–יוון, הביאה את היטלר להחלטה על פלישה ליוגוסלביה וליוון.
ליסט נשלח בחשאי לדון עם ראשי הצבא הבולגרי והגיע עמם להסכמה שאיפשרה מעבר חופשי של הוורמאכט דרך בולגריה אל יוגוסלביה ויוון.
ב-28 בפברואר 1941 נכנס ליסט בראש הארמייה ה-12 לבולגריה, וזו הצטרפה אל ההסכם התלת-צדדי, ואל מדינות הציר.
ב-6 באפריל 1941 החלה הפלישה ליוון וליוגוסלביה.
הארמייה ה-12 בראשות ליסט, כללה ארבע דיוויזיות משוריינות ו-11 דיוויזיות חי"ר ממוכנות, ונהנתה מעליונות מוחלטת על יריביה, היוגוסלבים, היוונים, וכוח המשלוח הבריטי.
בלגרד נכבשה ב-13 באפריל, ואתונה ב-27 באפריל.
המבצע הסתיים עם פינוי הכוחות הבריטיים מאדמת יוון ב-28 באפריל.
בתחילת יולי 1942 קיבל ליסט את הפיקוד על קבוצת ארמיות A, שהתפצלה מקבוצת ארמיות דרום, למטרת ביצוע מתקפת הקיץ הגרמנית, שהקדימה את קרב סטלינגרד.
על פי התוכנית היה עליו לכבוש את רוסטוב על הדון ולהתקדם אל הקווקז עד באקו, על מנת להשתלט על מקורות הנפט העשירים באזור.
במשך חודשיים התקדמו הגרמנים כמעט 650 קילומטרים מרוסטוב, כמעט עד לגרוזני.
עם זאת, בסוף אוגוסט נאלצו הגרמנים לעצור את התקדמותם, במיוחד בשל מחסור בדלק ותחמושת, והתארכות קווי האספקה.
התנגדות הצבא האדום אף היא החמירה, ומצבה של הארמייה השישית שלחמה בקרב סטלינגרד חייב הקצאת משאבים רבים, ביניהם את כוחות הלופטוואפה שנועדו לתת חיפוי אווירי להתקדמות קבוצת הארמיות בקווקז.
היטלר זעם על אובדן התנופה, וכאשר ליסט הציע הצבת יחידות בעמדות שמאחורי החזית, על מנת לסייע בהשמדת יחידות סובייטיות שעדיין פעלו בעורף קבוצת הארמיות, פיטר אותו היטלר ב-9 בספטמבר והציב את עצמו בפיקוד ישיר על קבוצת הארמיות.
ליסט בילה את יתר המלחמה בביתו, ולא שב לשירות פעיל.
עם סיום המלחמה נעצר ליסט.
ב-1947 הועמד לדין יחד עם 11 מפיקודיו בפני בית דין צבאי אמריקני, בעוון פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות, במיוחד בשל רציחתם של בני ערובה כפעולת תגמול לפעילות פרטיזנית.
כתב האישום כנגד ליסט ופקודיו כלל ארבעה סעיפים -
רצח של אלפי אזרחים ביוון, אלבניה ויוגוסלביה בלקיחת בני ערובה ורציחות תגמול.
הרס מכוון של כפרים ועיירות ביוון, אלבניה, יוגוסלביה ונורווגיה.
רצח וטיפול לא יאות בשבויי מלחמה, תוך קביעה שרירותית שהם "פרטיזנים", ובכך נמנע מהם מעמד של שבויי מלחמה, דבר שהוביל לבסוף לרציחתם.
רצח, עינויים, הגליה, ומשלוח למחנות ריכוז של אזרחים יוונים, אלבנים ויוגוסלבים.
ליסט, כיתר העומדים לדין במשפט שכונה "משפט בני הערובה" טען "לא אשם".
בין יתר הטענות שהעלה במשפט הייתה גם הטענה כי אך ציית לפקודות הממונים עליו, וביניהם וילהלם קייטל.
בית המשפט דחה טענה זו, וקבע כי ליסט היה במעמד בו היה צריך לדעת כי הפקודות שהוא מקבל נוגדות את החוק הבינלאומי, ויכול למנוע יישומן.
ליסט הורשע, ונדון למאסר עולם בפברואר 1948. ב-1952 שוחרר ממאסרו בשל מצב בריאותי רופף.
ב-1971 מת, תשע עשרה שנים לאחר שחרורו מן הכלא.
וילהלם מיקלס היה פוליטיקאי אוסטרי והנשיא הפדרלי השלישי של אוסטריה משנת 1928 ועד לסיפוחה לגרמניה הנאצית, באנשלוס ב-1938.
מיקלס היה בנו של פקיד דואר מהעיר קרמס שבאוסטריה תחתית.
הוא סיים בית ספר תיכון בעיר זיטנשטטן ולמד היסטוריה וגאוגרפיה באוניברסיטת וינה.
מ-1905 ועד 1922 היה מיקלס מנהל הגימנסיה בעיירה הקטנה הורן שבאוסטריה תחתית.
בשנת 1907 נבחר מיקלס לראשונה כציר במועצה הקיסרית (Reichsrat) מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית.
הוא נבחר מחדש ב-1911 ושמר על מושבו באספה הזמנית של אוסטריה הגרמנית ובאסיפה החוקתית של הרפובליקה האוסטרית הראשונה.
כמתנגד של התנועה הפאן-גרמנית באוסטריה, הוא הביע את התנגדותו להכרזה על האיחוד
עם רפובליקת ויימאר ב-12 בנובמבר 1918 והיה הציר המרכזי במהלך אימוצו של דגל אוסטריה האדום-לבן-אדום.
ב-1919 מונה מיקלס להיות מזכיר המדינה בממשלה האוסטרית בראשותו של הקנצלר קרל רנר ומ-1923 ועד 1928 הוא היה יושב ראש המועצה הלאומית.
ב-10 בדצמבר 1928 בחרו אותו נציגי האספה הפדרלית כנשיא אוסטריה, תפקיד בו הוא כיהן עד ביטולו של תפקיד זה עשר שנים מאוחר יותר, כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה הנאצית במסגרת האנשלוס.
מיקלס לא התערב כאשר ב-4 במרץ 1933, לאחר דיון סוער בפרלמנט על שביתת עובדי הרכבת, התפטרו יושב הראש, קרל רנר ושני סגניו, רודולף רמק וספ שטרפנר, מתפקידיהם.
האספה כבר לא הייתה מסוגלת לפעול ולקבל החלטות, מצב שנתן לחברו למפלגה של מיקלס, הקנצלר אנגלברט דולפוס את האמתלה להכריז על פיזור עצמי של הפרלמנט.
בכוחו של מיקלס היה לגרום לפיזור הפרלמנט ולהכרזה על בחירות חדשות, או לחלופין למנות ממשלה חלופית.
הממשלה מנעה את המשך קיומה של ישיבת הפרלמנט על ידי נוכחות מסיבית של כוחות משטרה ושל כוחות "משמר המולדת" (Heimwehr) בהנהגתו של אמיל פיי.
הייתה זו "הפיכה עצמית" שבמסגרתה לקח דולפוס על עצמו למשול במדינה על פי "מצב חירום" על פי דוגמה שלקח מסעיף 48 של החוקה הגרמנית, כפי שעשה גם נשיא גרמניה, פאול פון הינדנבורג.
הנשיא נותר פסיבי, כאשר ב-20 במאי הקימה הממשלה את מפלגת חזית המולדת כמפלגה יחידה באוסטריה ובמקביל אסרה את פעילותן של המפלגה הקומוניסטית, המפלגה הנאצית האוסטרית ואת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
סגירתו של העיתון "ארבייטר צייטונג" (עיתון הפועלים) והצעדים שננקטו כנגד תנועת הפועלים האוסטרית, הובילו לפריצתה של מלחמת האזרחים האוסטרית ב-12 בפברואר 1934. כתוצאה מכך, נאסר גם קיומה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ועל פי אידאולוגיית האוסטרופשיזם הוקמה "המדינה הפדרלית של אוסטריה" (Ständestaat).
לכל הצעדים הללו לא הייתה השפעה על תפקידו של הנשיא.
ביומניו הפרטיים גינה מיקלס בבירור את הפרת סעיפי החוקה ובעיקר את הנהגת עונש המוות על ידי דולפוס ועל ידי יורשו, קורט שושניג.
יחד עם זאת, לא מתח מיקלס ביקורת גלויה על מדיניות האוסטרופשיזם.
באותה שנה ניצל מיקלס מניסיון התנקשות בחייו שביצעו הנאצים.
מיקלס היה בלתי אהוד לחלוטין בקרב הנאצים האוסטרים, שכן הוא סירב להמתיק את עונשי המוות שהוטלו על רוצחיו של דולפוס לאחר הפיכת הנפל של יולי 1934. לנוכח הלחץ ההולך וגדל מצידה של גרמניה הנאצית, התקרבה אוסטריה לממלכת איטליה בהנהגתו של הדוצ'ה בניטו מוסוליני ולממלכת הונגריה.
ב-1936 אירח מיקלס את עוצר הונגריה, מיקלוש הורטי, באגם ורטרזי.
לאחר זימונו של שושניג ב-12 בפברואר 1938 לברגהוף על ידי אדולף היטלר לקבל את דרישותיה של גרמניה, הציע מיקלס להעניק חנינה לחברי המפלגה הנאצית הכלואים, אך בתחילה הוא סירב להעביר את הפיקוד על המשטרה הלאומית לידי מנהיגם, ארתור זייס-אינקווארט.
אף על פי כן, כאשר הורה היטלר לורמאכט לבצע פעולות לאורך הגבול, נאלץ מיקלס להיכנע ולמנות את זייס-אינקווארט לתפקיד שר הפנים.
ב-9 במרץ 1938, הכריז שושניג על עריכת משאל עם על עצמאותה של אוסטריה שהיה אמור להתקיים ארבעה ימים לאחר מכן.
בתגובה, דרש הרמן גרינג ב-11 במרץ שזייס-אינקווארט יחליף את שושניג בתפקיד הקנצלר, אחרת, יפלשו הכוחות הגרמנים לאוסטריה ביום המחרת.
כאשר התפרץ ההמון הנאצי למשרד הקנצלר, הודיע שושניג על התפטרותו.
גם אז סירב מיקלס למנות את זייס-אינקווארט, אך אף חבר מן המפלגה הנוצרית-סוציאלית לא הסכים לקבל את התפקיד.
לאחר שהיטלר קיבל ממוסוליני את המסר שאיטליה לא תתערב בנעשה באוסטריה, הוא הורה לכוחות הגרמנים לפלוש לאוסטריה למחרת בבוקר.
באותו לילה נכנע מיקלס והודיע על מינוי זייס-אינקווארט לתפקיד הקנצלר החדש.
בשחר יום המחרת, כאשר הכוחות הנאצים חצו את הגבול, הם לא נתקלו בהתנגדות מצדו של צבא אוסטריה ובאופן כללי הם התקבלו כגיבורים.
בשל התנגדותו של מיקלס לכניעה לגרמניה, משכן הקנצלר, בו כיהן גם מיקלס, הושם תחת שמירת האס אס (בפועל, מעצר בית), "לביטחונו של הנשיא".
מיקלס זכה להגנתו של מי שיהיה לימים קולונל בואפן אס אס, אוטו סקורצני.
ב-13 במרץ התבקש מיקלס על ידי זייס-אינקווארט לחתום כנשיא על "החוק בנוגע לאיחוד מחדש של אוסטריה עם הרייך הגרמני".
מיקלס התפטר מתפקידו ונמנע בכך מן החתימה.
עם התפטרותו עברו סמכויות הנשיא לקנצלר זייס-אינקווארט, שחתם על החוק.
בעקבות ימי האנשלוס, בוטלו תפקידי הנשיא והקנצלר באוסטריה.
בעוד ששושניג הושם במאסר, מיקלס לא נרדף על ידי הנאצים.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים, התגורר בביתו בווינה והתקיים מן הפנסיה שלו.
לאחר מלחמת העולם השנייה סירב מיקלס להתמודד שוב על תפקיד הנשיא כדי לאפשר לקרל רנר לעשות זאת.
וילהלם מיקלס מת ב-20 במרץ 1956 בווינה ונטמן בבית העלמין בעיר.
וילהלם אנטון סוּשוֹן היה אדמירל גרמני ממוצא הוגנוטי במלחמת העולם הראשונה.
יוזמתו ופעולותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה עשו אותו לאחד האנשים שהשפיעו ביותר על הצטרפות האימפריה העות'מאנית (טורקיה) למלחמה לצד מעצמות המרכז, גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
וילהלם אנטון סושון נולד ב-2 ביוני 1864 בלייפציג, ממלכת סקסוניה, למשפחה ממוצא הוגנוטי.
אביו היה אמן ואמו בתו של בנקאי ברלינאי.
סושון נכנס לאקדמיה הימית הגרמנית הקיסרית בשנת 1881. לאחר סיום לימודיו שירת על סיפון הקורבטה לייפציג כשהשתתפה בקולוניזציה החופית של דרום-מערב אפריקה הגרמנית בשנת 1884. בשנת 1884 עלה סושון, בדרגת קפיטן-לויטננט, לפקד על ספינת אימונים המתמחה בטכניקות הנחת מוקשים.
בין 1884 ל-1903 התקדם סושון בכמה תפקידי ים ומטה, והגיע לדרגת קורבטנקפיטן במה שהיה צי המתרחב בהתמדה.
בשנת 1904 הוא מונה לראש מטה שייטת סיירות שהוצבה במזרח אסיה.
הוא נטל על עצמו מספר משימות דיפלומטיות וקישור ביפן, סין ובאיי הודו המזרחיים ההולנדים.
לאחר חזרתו לאירופה לקח על עצמו תפקידי מטה בכירים במשרד הצי הקיסרי בברלין.
לאחר ששירת כראש מטה של שייטת הצי הבלטי הועלה לדרגת קונטר-אדמירל באפריל 1911 ומונה לאדמירל השני של שייטת אוניות המערכה השנייה, צי הים הפתוח שישה חודשים לאחר מכן.
ביולי 1914 פרצו פעולות איבה בין האימפריה האוסטרו-הונגרית לממלכת סרביה.
סושון, חשש להיות לכוד ב במקרה של מדינות אחרות שיצטרפו לסכסוך.
בשל כך, לקח סושון את שתי ספינותיו, סיירת המערכה גבן והסיירת הקלה ברסלאו, אל מערב הים התיכון.
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה ב-4 באוגוסט 1914, הוא הפגיז את הנמלים הצרפתיים-אלג'יריים בון ופיליפוויל.
הוא חמק בהצלחה מניסיונות בריטיים ללכוד אותו וב-10 באוגוסט 1914 הגיעה השייטת הקטנה שלו לדרדנלים.
לאחר יומיים של משא ומתן, הוא הורשה לקחת את ספינותיו לאיסטנבול, שם הועברו לאחר מכן באופן רשמי לצי העות'מאני.
סושון מונה למפקד העליון של הצי העות'מאני ושימש בתפקיד זה עד ספטמבר 1917. למחווה הזו של גרמניה הייתה השפעה חיובית עצומה על האוכלוסייה הטורקית.
עם פרוץ המלחמה, וינסטון צ'רצ'יל עורר זעם כש"תפש" ללא תמורה שתי אוניות מערכה טורקיות שכמעט והושלמו במספנות בריטיות, הסולטן עות'מאן הראשון ורשאדיה, שמומנו על ידי הציבור.
ספינות אלו הועברו ל תחת השם אז'נקור וארין, בהתאמה.
ב-15 באוגוסט 1914, לאחר בריחתו הנועזת של סושון לקונסטנטינופול, ביטלה טורקיה את ההסכם הימי שלה עם בריטניה ומשלחת הצי המלכותי תחת אדמירל ארתור לימפוס נאלצה לעזוב עד ה-15 בספטמבר.
הדרדנלים בוצרו בסיוע גרמני והבוספורוס אובטח בנוכחותה של גבן (כעת יבוז סולטן סלים).
ב-27 בספטמבר 1914 נסגרו המצרים רשמית לכל ספנות בינלאומית.
ב-29 באוקטובר 1914, הצי של סושון השיק את פשיטת הים השחור, מתקפה ימית שהכניסה את האימפריה העות'מאנית למלחמת העולם הראשונה.
ספינותיו הניחו כמה שדות מוקשים ימיים והפגיזו את נמלי הים השחור הרוסיים בסבסטופול, אודסה ואחרים, והטביעו את שולת המוקשים הרוסית פרוט תוך כדי הפשיטה.
יחידות הצי הבריטי גמלו במהירות בתקיפה על ספינות סוחר טורקיות ליד איזמיר.
ב-2 בנובמבר 1914 הכריזה רוסיה מלחמה על האימפריה העות'מאנית.
ב-5 בנובמבר, בריטניה הלכה בעקבותיה וב-12 בנובמבר 1914, הממשלה העות'מאנית הכריזה רשמית מלחמה על מדינות ההסכמה.
במשך שלוש השנים הבאות, ניסה סושון לבצע רפורמה בצי העות'מאני תוך ביצוע מספר פשיטות על ספנות, נמלים ומתקנים חופי רוסיה בים השחור.
סושון, שהועלה לדרגת ויצה-אדמירל, זכה בעיטור פור לה מריט, העיטור הצבאי הגבוה ביותר בגרמניה, ב-29 באוקטובר 1916.
בספטמבר 1917 חזר סושון לגרמניה.
שם קיבל את הפיקוד על שייטת אוניות המערכה הרביעית של צי הים הפתוח במהלך מבצע אלביון.
לאחר מכן הועלה לדרגת אדמירל.
בסוף המלחמה הוא היה מפקד בסיס הצי הקיסרי בקיל.
עם פרוץ מרד המלחים בקיל ב-3 בנובמבר 1918, ביקש סושון עזרה של כוחות חיצוניים, אך ביטל את בקשתו לעזרה צבאית כאשר המטה שלו טען שהמצב בשליטה.
סושון הגיע לקיל כמה ימים קודם לכן ב-30 באוקטובר 1918, ולכן נאלץ להסתמך במידה רבה על הצוות שלו.
ב-4 בנובמבר היה צורך לחדש את הבקשה.
בסך הכל הובאו לקיל שש פלוגות חי"ר.
חלק מהיחידות שהו ברובע העיר ויק, וב-Marinestation der Ostsee.
עם זאת, חיילים אלו הראו סימני התפוררות וחלקם הצטרפו למהפכנים.
סושון נאלץ לנהל משא ומתן ולהורות על נסיגת היחידות.
במהלך האירועים פרש סושון מתפקיד המושל והוחלף על ידי הפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרטי האזרחי, גוסטב נוסקה.
אחיינו הרמן סושון (1894-1982) היה קצין זוטר בצי הגרמני במלחמת העולם הראשונה וחבר פרייקור מיד אחריה.
הוא השתתף ברצח רוזה לוקסמבורג אך לא נשפט בשל כך.
בשנת 1919 פרש סושון מצי שחדל מלהתקיים.
במהלך שנותיו הנותרות נראה שהוא נמנע ממעורבות בפוליטיקה או בהקמה מחדש של הצי הגרמני תחת המשטר הנאצי.
אדמירל סושון מת בברמן ב-13 בינואר 1946.
וילהלם מייסטר: שנות החניכות, ובקיצור, וילהלם מייסטר הוא רומן מאת יוהאן וולפגנג פון גתה, הנחשב לרומן החניכה הראשון בהיסטוריה, ויצא לאור ב-1795. זהו הרומן השני שכתב גתה.
חשיבותו ההיסטורית והספרותית של הרומן
בתקופה בה נכתב, היה ז'אנר הרומן בכללו בחיתוליו, ונחשב לז'אנר ספרותי נחות לעומת השירה.
לפיכך ביקש גתה להראות כי הרומן יכול גם הוא לנסוק לגבהים רוחניים ופילוסופיים, בין השאר על ידי שזירת שירה בגוף הטקסט.
וילהלם מייסטר הוא הרומן הראשון בז'אנר רומן ההתחנכות - הבילנדונגסרומן.
בעת כתיבת הרומן עברה מערכת הערכים בגרמניה טלטלה, בעקבות המהפכה הצרפתית אשר ערערה את יסודות המוסר ותפישותיה החברתיות, בין השאר בשל ערעור מעמד האצולה.
במרכז הבילדונגסרומן עומד אדם בתהליך התבגרות מנער לגבר, אשר בסופו הוא לכאורה מגובש מבחינה מוסרית וכשיר לתפקד כאזרח.
תהליך זה אמור לעבור גם הקורא.
כך מבקש גתה להרגיע את היוצרות בעקבות המהפכה וליצור זהות אזרחית בשלה ומוסרית על ידי הרומן.
וילהלם מייסטר הוא בן למשפחה בורגנית אמידה, אשר מתאהב בשחקנית תיאטרון צעירה ששמה מריאנה.
אי-הבנה ביחסיהם שוברת את ליבו, ולפיכך הוא מחליט להסכים להצעתו של אביו ולצאת למסע שמטרתו כתיבת דו"חות על מצבים כלכליים באזורים שונים בגרמניה.
שליחות זו לא נמשכת זמן רב ובמהרה הוא מחליט להצטרף ללהקת תיאטרון נודד ולהשקיע בה את כספו וכישרונו התיאטרלי.
כמו כן הוא מאמץ ילדת קרקס בשם מיניון וילד בשם פליכס.
לאחר תככים עם הלהקה, וילהלם עוקר לאחוזה אריסטוקרטית ונטמע בעולם האצולה.
וילהלם נשאב אל היחסים הפנימיים בחברה האריסטוקרטית ומגבש לעצמו הבנה לגבי הזהות האצילית.
מיניון נפטרת, והוא מגלה כי פליכס הוא למעשה בנו ממריאנה אשר מתה בגללו.
לבסוף הוא מתחתן עם אצילה בשם נטליה.
וילהלם מרקס היה עורך דין גרמני, פוליטיקאי וחבר במפלגת המרכז הגרמנית.
וילהלם מרקס היה קנצלר גרמניה פעמיים: בין השנים 1923-1925 ובין השנים 1926-1928. בשנת 1925 וילהלם שימש זמן קצר כנשיא פרוסיה.
הברון וילהלם פון גלודן היה צלם גרמני שפעל בעיקר באיטליה.
פון גלודן זכור בעיקר הודות לתצלומי העירום הפסטורליים של נערים סיציליאניים שנשאו לרוב אביזרים כזרים או אמפורה, שרמזו על שיוכם ימי יוון הקלאסית או רומא העתיקה.
מנקודת מבט מודרנית, עבודתו ראויה לציון הודות לשליטתו בתאורה ולביום המודלים המעודן שלו.
שימוש חדשני בפילטרים לצילום ואיפור גוף מיוחד (שנוצר מתערובת חלב, שמן זית וגליצרין) שהעלים פגמי עור שונים, תרם לתחושת השלמות האמנותית של תצלומיו.
אף על פי שהיה מוכר בימי חייו, עבודתו נשתכחה עם השנים, אך זכתה לעניין מחודש בעשורים האחרונים, ופון גלודן אף הוכתר על ידי תומאס ווג' (Waugh) כ"אמן הוויזואלי ההומוסקסואל החשוב ביותר של טרום מלחמת העולם הראשונה".
אביו נפטר בגיל צעיר ואימו נישאה מחדש לעיתונאי השמרן וילהלם יואכים פון המרשטיין.
גלודן נהג לטעון שהוא נצר לשושלת גלודן המפורסמת, אולם מעולם לא נמצאה ראיה בנושא.
פון גלודן לא התעניין בפוליטיקה או בעיתונאות כמו אביו החורג.
הוא החל ללמוד תולדות האומנות במכללת רוסטוק, אך זמן קצר לאחר מכן פרש ופנה ללימודי ציור במכללת וויימאר.
לאחר שנה, ב-1878 נאלץ להפסיק את לימודיו עקב מחלת ריאות קשה, כנראה שחפת.
רופא המליץ לו על עיירת נופש ומרפא, שם האוויר יבש יותר, בסיציליה.
גלודן עבר לסיציליה והתיישב בטראומינה, עיירת חוף קטנה.
הוא החלים מהמחלה, ונשאר בטראומינה כמעט כל חייו, מלבד תקופת מלחמת העולם הראשונה בה גורש לגרמניה (1915–1918).
בזמן המלחמה שמר לו על הבית "איל מורו", העוזר שלו והנער שהרבה לצלם עקב המראה המיוחד שלו.
לאחר המלחמה חזר לטראומינה ושם נפטר ב-16 בפברואר 1931.
קריירת הצילום של פון גלודן
הצילום החל אצלו כתחביב: בתחילת 1880 הוא פתח סטודיו לצילום והחל לצלם נערים בסגנון כפרי, ונחשב חלוץ של צילום באוויר הפתוח.
אך רק ב-1895, כאשר אביו החורג איבד את הונו וגלודן הפסיק לקבל ממנו כסף, הוא נאלץ לפנות לכיוון מקצועי והחל למכור תמונות.
זאת בעזרת הדוכס פרנץ פרידריך השלישי ממקלנבורג שווירן, שקנה לו מצלמה, הכיר אותו מילדותו והיה מעריץ נלהב ואספן גדול של עבודותיו.
במפתיע, עבודותיו לא התפרסמו במחתרת למרות אופיים האירוטי- הם פורסמו במגזינים וקיבלו פרסים ברחבי העולם.
נכון לומר שגלודן לא צילם רק נערים עירומים אלא גם פורטרטים, נוף ועוד.
אבל גם צילומי העירום נתפסו אז כצילומי מחקר אתניים על הנערים בסיציליה.
גלודן היה ידוע בהערכתו לאומנות היוונית ולעם היווני.
הוא צילם לא מעט מבנים יוונים עתיקים שהיו במרחק 2 ק"מ מביתו.
אנשי טראומינה, שמוצאם היה יווני, ריתקו אותו.
סגנון הצילום שלו הזכיר ברובו פיסול יווני, אבל דווקא חוסר ההתאמה בין נערי העיר העניים, דייגים ורועי צאן, לבין פסלי האלים, יצרו את הייחוד של התמונות.
ישנן גם תמונות ללא רעיון ספציפי, שיש בהן עיסוק ב"הרהורי הנער המתבגר", שהעבירו את הרעיון באופן משכנע במיוחד.
כישרונו של גלודן היה בבימוי הנערים והעמדתם בתמונה.
גם השימוש בפילטרים כדי להעניק לתמונות את המראה המדויק, ובאיפור גוף שגלודן עצמו יצר, הוסיפו לאיכות עבודותיו.
ביתו של גלודן הפך ליעד תיירותי מוביל בטראומינה - עד אז, עיירה קטנה ונשכחת.
בספר מבקריו אפשר למצוא רבים כאוסקר ויילד, אנטול פראנס, ריכרד שטראוס, מלך אנגליה ואחרים.
גלודן הקפיד לחלוק את התשלום שקיבל על התמונות עם המודלים שלו, מה שיכול להסביר את שיתוף הפעולה של התושבים עם התמונות האירוטיות לכאורה.
הוא גם שלח ידו בצילומי נוף שתרמו לתיירות באזור ולתיעוד רעידת אדמה הרסנית במיוחד אשר התרחשה ב-1908. כל אלה גרמו לתושבים ולמצולמים לגלות סובלנות כלפיו, בתקופה שבה הומוסקסואליות לא זכתה ליחס סובלני.
בשיא הקריירה שלו, בין השנים 1890 - 1914, צילם כ-7000 תמונות גברים, ביניהם תמונות רבות של בוצ'יוני (הידוע כ"איל מורו").
על האחוזה, שנשארה בבעלותו של בוצ'יוני, פשטה המשטרה הפשיסטית ב-1933 וב-1936, ורוב רובם הושמדו או נעלמו כי נחשבו ארוטיות.
עד היום נמשכת מלאכת השלמת חלקי תמונות של גלודן המפוזרות ברחבי העולם.
גלודן נחשב כיום כפורץ דרך בתחום הצילום העירום הגברי: התמונות, שהצליחו למרות אופיין ההומוסקסואלי, השימוש בנערים צעירים והנגיעה בפורנוגרפיה סללו דרך לאמנים חשובים כגון רוברט מייפלת'ורפ ואנדי וורהול וזכו לרטרופרספקטיבות רבות, כמו למשל התמונה המפורסמת "קאינו" (caino).
וילהלם פון לנץ היה פקיד ממשל וסופר גרמני-רוסי, יליד ריגה שבלטביה.
וילהלם פון לנץ התרועע עם רבים ממלחיני התקופה הרומנטית של אמצע המאה ה-19, בהם פרנץ ליסט, פרדריק שופן והקטור ברליוז.
עבודתו החשובה והמשפיעה ביותר של לנץ הייתה ביוגרפיה מוקדמת של לודוויג ואן בטהובן, שנקראה "בטהובן ושלושת הסגנונות שלו" (Beethoven et ses trois styles) (1855), שנכתבה בתגובה לזלזול בבטהובן שביטא אלכסנדר אוּליבּישֶב (Alexander Ulybyshev) בספרו "ביוגרפיה חדשה של מוצרט" (Nouvelle biographie de Mozar) (1843).
לנץ קידם את הרעיון (שהעלו לפניו אחרים, כדוגמת פרנסואה-ז'וזף פטיס), שאת הסגנון המוזיקלי של בטהובן יש לחלק לשלוש תקופות אופייניות.
החלוקה לתקופות של לנץ, בשינויים קלים, עודנה מקובלת על מוזיקולוגים רבים הדנים ביצירות בטהובן.
פרידריך וילהלם כריסטיאן קרל פרדיננד פון הוּמבּוֹלדט היה פילוסוף פרוסי, פקיד ממשל, דיפלומט ומייסדה של אוניברסיטת ברלין שנקראה על שמו ועל שם אחיו חוקר הטבע אלכסנדר פון הומבולדט ב-1949. הוא ידוע בעיקר כבלשן שתרם תרומה חשובה לפילוסופיה של הלשון ולתאוריה והפרקטיקה של החינוך.
הוא מוכר, במיוחד, כאדריכל של מערכת החינוך הפרוסית שהשתמשו בה כמודל גם בארצות אחרות כמו ארצות הברית ויפן.
המודל ההומבולדטיאני להשכלה גבוהה שפיתח מקיים שילוב הוליסטי בין מחקר להשכלה גבוהה ברוח ההומניזם.
מרכיבים מרכזיים במודל זה השפיעו מאוד על הרעיון של האוניברסיטה המחקרית.
רעיונות כמו חופש אקדמי ואי תלות בשליט, בכנסייה או בגורם פרטי כלשהו, איחוד בין מחקר והוראה ודגש על פיתוח האדם כמכלול ולא רק מתן השכלה מקצועית הפכו להיות מקובלים באקדמיה בכל העולם.
הומבולדט נולד בעיר פוטסדאם ונפטר בטגל פרובינציית ברנדנבורג.
אחיו הצעיר, אלכסנדר פון הומבולדט זכה לפרסום עולמי במהלך המאה ה-19 כחוקר טבע וגאוגרף, שהשפיע על הוגים רבים כמו צ'ארלס דרווין, הנרי דייוויד תורו ואחרים, והיה בין המבשרים של חקר האקולוגיה ותנועות שימור הטבע, סביבתנות וקיימות.
סבו של וילהלם פון הומבולדט היה קצין בצבא הפרוסי ובזכות שירותו קיבל תואר אצולה, ומכאן המילית "פון" נוספה לשם המשפחה.
אביו היה ראש לשכה בחצרו של פרידריך הגדול.
הוא ואשתו לא חסכו בהוצאות לחינוך הילדים.
הם העסיקו אישים ידועים כמו הסופר והפדגוג יואכים היינריך קאמפה (Joachim Heinrich Campe) ויוהאן יעקב אנגל (Johann Jacob Engel) כמורים פרטיים ומ-1777 במשך יותר מעשר שנים את כוטלוב יוהאן כריסטיאן קונת (Gottlob Johann Christian Kunth) שתאם את תוכנית הלימודים ואת השיעורים של המורים במקצועות השונים.
כהכנה לאוניברסיטה למדו האחים, בין השאר, כלכלה, סטטיסטיקה, משפט הטבע ופילוסופיה.
כבר בהיותו בן 13 דיבר וילהלם ברהיטות יוונית, לטינית וצרפתית והכיר את יצירות הסופרים החשובים.
מסופר ששקדנותו הבלתי נלאית הדאיגה לפעמים את בני משפחתו.
מ-1785 ביקרו האחים הומבולדט בחוגים של הנאורות הברלינאית.
קונת ארגן להם מפגשים בביתו של הרופא מרכוס הרץ שם הם שמעו הרצאות בפילוסופיה ופיזיקה.
שם הם הכירו, בין השאר, את משה מנדלסון ולמדו יחד איתו את כתבי קאנט ודנו בשאלה מה היא נאורות.
בשנים שלאחר מכן הם קיבלו שיעורים פרטיים אצל כריסטיאן וילהלם פון דוהם על מסחר עולמי.
הוא וילהלם למד אצל יוהאן יעקב אנגל מושגים של לוגיקת המשפט ואנגל גם הכיר אותו לג'ון לוק ודייוויד יום.
האחים התחילו ללמוד באוניברסיטה של פרנקפורט על האודר אבל וילהלם עזב אחרי סמסטר ובתחילת 1788 נסע להירשם בגטינגן.
בגטינגן הלך הומבולדט אחרי שאיפותיו, תחומי העניין שלו והתובנות שלו.
בלימודים הוא התעסק פחות במשפטים ויותר בפילוסופיה ובהיסטוריה של השפות העתיקות.
הוא עסק, בין השאר, בידיעת הטבע, פיזיקה ניסיונית והתמודד עם ביקורת כוח השיפוט של עמנואל קאנט.
ב-1788 הוא הכיר את קארולינה פון דאכֶרֶדֶן (Caroline von Dacheröden) וב-1791 הם התחתנו בארפורט.
בזמן לימודיו בגטינגן יצא וילהלם למסע באזור הריין שם הכיר את ידידו של גתה, פרידריך היינריך יעקבי.
בקיץ של 1789 נסע עם מורו לשעבר קאמפה לפריס המהפכנית.
אחרי נישואיו גר הזוג הצעיר במשך שנתיים וחצי באחוזה של משפחת דאכרדר בתורינגיה.
שם הוא המשיך ללמוד שפה תרבות, אמנות ופילוסופיה יוונית עתיקה.
הומבולדט היה פילוסוף וכתב על "גבולות פעילות המדינה" (Ideen zu einem Versuch, die Gränzen der Wirksamkeit des Staats zu bestimmen) 1791-2 למרות שהחיבור לא פורסם עד 1850 אחרי מותו של הומבולדט.
היה זה אחד מכתבי ההגנה האמיצים על הנאורות.
החיבור השפיע על הפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל כשכתב את חיבורו על החירות וכך הגיעו דעותיו של הומבולדט לידיעת העולם דובר האנגלית.
החלק שעוסק בחינוך יצא לאור ב-1792 בגיליון של כתב העת "הירחון הברלינאי", "Berlinische Monatsschrift", בכותרת "על חינוך ציבורי של המדינה".
בחיבור זה נטל הומבולדט חלק בוויכוח הפילוסופי על הכיוון של החינוך הלאומי שהתקדם בגרמניה, כמו גם במקומות אחרים אחרי המהפכה הצרפתית.
כשר החינוך הפרוסי ניהל הומבולדט את מערכת בתי הספר הטכניים והגימנסיות.
הוא כתב שהמטרה העליונה של האדם היא למלא בשלמות את מושג האנושיות באישיות שלנו על ידי הפעולות שאנחנו עושים בחיינו.
הומבולדט הכיר בחשיבותו של הארגון בחיי האינדיבידואל ובהתפתחות העושר של צורות אינדיבידואליות (GS, III, p.
358) אבל הוא הדגיש את העובדה שחינוך עצמי יכול להתקיים רק בהקשר הרחב יותר של התפתחותו של העולם (GS, VII, p.
כלומר, אינו רק רשאי אלא חייב, למלא את תפקידו בעיצוב העולם שסביבו.
נכתב שהאידיאל החינוכי של הומבולדט היה צבוע בשיקולים חברתיים.
הוא לא חשב שתפקידו של 'הגזע האנושי' יסתיים בהגשמת שלמות כוללת המבוטאת במונחים מופשטים.
הוא כתב ביומנו ב-1789 שחינוך הפרט דורש את הכללתו בחברה ((GS, XIV, p.
155. יש, לדעתו, להפיץ חינוך, אמת ומידות טובות (virtue) במידה כזאת שמושג ה'מין האנושי' יתקיים בצורה מכובדת אצל כל פרט בחברה (GS, I, p.
אבל כל זה צריך להיות מושג על ידי כל אחד באופן אישי הצריך 'לספוג לתוכו את כמות החומר העצומה המוצעת לו על ידי העולם שמסביבו ועל ידי הקיום הפנימי שלו, כשהוא משתמש בכל האפשרויות של יכולת הקליטה שלו.
הומבולדט היה דיפלומט מצליח בין 1802 ו-1819. הוא היה שגריר פרוסיה ברומא מ-1802, שגריר בווינה מ-1812 בתקופת סיום המלחמות הנפוליאוניות, בקונגרס פראג ב-1813 שם תרם למשיכת אוסטריה להיות בעלת ברית עם פרוסיה ורוסיה נגד צרפת.
הוא חתם על הסכם השלום בפריז ועל החוזה בין פרוסיה וסקסוניה המובסת (1815).
הוא היה מאלה שהסדירו את מעמדה של גרמניה אחרי מלחמות נפוליאון.
הוא פרש מן החיים הפוליטיים ב-1819 בשל עליית המדיניות הריאקציונית.
מאותה שנה ואילך הקדיש עצמו לספרות ולמחקר.
אחרי שפרש מהפוליטיקה התיישב באחוזתו בטגל ועיסוקו המרכזי היה בחקר שפות.
את החומר לכך אסף חלק במסעותיו וחלק מחילופי המכתבים הרבים שלו.
כמו כן על ממצאי המחקרים הגאוגרפיים שערך אחיו אלכסנדר.
בנוסף לשפות שלמד בילדותו למד גם בסקית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, הונגרית, צ'כית וליטאית.
לדעתו הבנה בין אישית מעמיקה דורשת שפה משותפת וזה המניע העיקרי והאמצעי גם להתקדמות מדעית.
בלשנים חשובים כמו אדוארד ספיר, פרנץ בועז ונועם חומסקי אמרו ששאבו תובנות חשובות מחלקים מסוימים מהגותו של הומבולדט.
אחרי מותו הפסיקו להתעניין בתורתו הבלשנית.
כך למשל, טען פרנץ בופ שהשפות בדרום האוקיינוס השקט הן צורות מנוונות של סנסקריט.
זאת למרות שהומבולדט הפריך דעה זאת במחקריו והוכיח ששפות אלה מהוות מה שנקרא היום קבוצת השפות האוסטרונסיות.
הוא ראה בכתיבה חלק חשוב בשפה.
היא ההתגלמות הגשמית של עיקרון מעצב של השפה שמשמש לבנות משמעות ולא רק כמראה ייצוגית לדיבור
המחקרים המדעיים שלו עסקו בשפות הילידיות באמריקה, קופטית, מצרית עתיקה, סינית, יפנית, סנסקריט ועוד.
לעבודתו של הומבולדט על השפה הבסקית הייתה השפעה נרחבת יותר מאשר למחקריו האחרים.
כתוצאה מביקורו בארץ הבסקים הוא פרסם ספר על תושביה הקדומים של ספרד בעזרת הלשון הבסקית (1821) בו טען על ידי בחינת שמות מקומות שבתקופה מסוימת העם שמדבר היום בסקית התפשט בכל ספרד, דרום צרפת וההאיים הבלאריים.
הוא זיהה עמים אלה עם האיברים המוזכרים על ידי מחברים קלאסיים.
הוא גם הניח שהם היו קשורים לברברים בצפון אפריקה.
הומבולדט נפטר בזמן שעבד על חיבורו הגדול על שפות הקווי בג'אווה אבל את ההקדמה פורסמה ב-1836. הוא כתב שם:
"יש לקבוע, בתחילה, שהאופי והמבנה של שפה מבטאים את החיים הפנימיים והידע של דובריה וכי השפות חייבות להיות שונות זו מזו באותה דרך ובאותה מידה בה אנו משתמשים בהן.
צלילים לא נעשים למילים עד שניתנת בהם משמעות ומשמעות זו ממחישה את מחשבתה של הקהילה.
למה שהומבולדט קורא הצורה הפנימית של השפה היא דרך אחרת לציין את הקשר בין חלקי המשפט המשקף את הצורה שבה גוף מסוים של אנשים רואה את העולם שמסביבו.
מטרת המורפולוגיה של הדיבור היא להבחין בדרכים השונות שהשפות השונות נבדלות בהן בהתייחס לצורתן הפנימית, למיין וארגן אותן בהתאם.
הוא מוכר כבלשן האירופאי הראשון שזיהה ששפות אנושיות נשלטות על ידי מערכות חוקים והן לא רק אוסף של מילים ומשפטים שניתנו להן משמעות.
רעיון זה הוא אחד היסודות של תאוריית השפה של נועם חומסקי.
וילהלם מיהלה , אז אוסטרו-הונגריה, כיום רומניה) היה גנן, מגדל ורדים ואדריכל נוף, גרמני יליד בוהמיה, שפעל בעיקר בבירת חבל באנאט, העיר טמשוואר, טימישוארה של ימינו, ובממלכת רומניה.
יליד היישוב חלומץ אוּ חאבאז'וביץ (Chlumec u Chabařovic, בגרמנית Kulm), וילהלם מיהלה למד בבתי ספר גרמניים בבוהמיה.
הגיע לטמשוואר בשנת 1866 וכעבור זמן קצר הפך לגנן הראשי של המשתלה של ונצסלס פראנץ נימיץ בעיר.
נימיץ נודע כאחד המומחים החשובים בענף הפרחים בכל האזור.
מיהלה נשא את בתו של נימיץ ובגיל 32 בשנת 1876 ירש את עסק הפרחים של חמיו.
הוא הקים משתלה משלו ברובע "אליזבטין" בטימישוארה ופתח חנות בבית הידוע בימינו כ"בית עם פרחים" (Das Haus der Blumen, ברומנית Casa cu flori) ברחוב Rezső הקרוי כעת "אלבה יוליה" (Alba Iulia).
מבסיסו בטמשוואר הוזמן לביצוע עבודות גינון ואדריכלות נוף ברחבי מרכז אירופה ודרום מזרח אירופה - לווינה, בודפשט או בוקרשט והיה לספק של חצר הקיסר פרנץ יוזף.
בספטמבר 1893- יולי 1895 הוציא מיהלה לאור מהדורה גרמנית של העיתון הדו-חודשי ההונגרי "רוז'ה אוישאג" (Rózsa Ujság, בעברית - "עיתון הוורדים") שהופיע בין השנים 1889-1896 בעריכתו של ארנסט קאופמן (Ernõ Kaufmann)
כתב העת "וינר אילוסטרירטה צייטונג" ( Wiener Illustrierte Garten-Zeitung - "העיתון המאויר הווינאי לגינון") בגיליונו מאוגוסט-ספטמבר 1899 הקדיש כתבה למסעות המחקר של וילהלם מיהלה בצפון- ודרום אמריקה.
שמו צוין גם בשנת 1906 בעיתון האוסטרי לגינון "Österreichische Gartenzeitung" בנוגע לוורד ששימש לתה שהוא גידל.
יחד עם נימיץ תכנן מיהלה ופיתח את "פארק הוורדים המלכותי" (Königlicher Rosengarten) שנחנך ב-19 ביולי 1891 לרגל תערוכה של התעשייה, החקלאות והמסחר שאורגנה בעיר.
הפארק הכיל 300 היברידים (זני כלאים) של ורדים וזכה להערכתו של הקיסר פרנץ יוזף שביקר בו.
על בסיסו יוקם בשנת 1928 פארק הוורדים הנוכחי (Parcul Rozelor) בטימישוארה.
הודות לתרומתו של וילהלם מיהלה כבר בתחילת המאה ה-20 נודעה טימישוארה כ"עיר הוורדים"Stadt der Rosen
וילהלם מיהלה יצר, בין השאר, את הזן "מאדאם יוזפינה מיהלה" (1888) שנקרא לפי שם אשתו.
בנו הבכור, ארפאד מיהלה, ירש את ניהול עסקיו של אביו.
הוא התמחה, בין היתר, בגידול החרציות ביפן יצר 13 זני ורדים חדשים שזכו להכרה בעולם.
ארפאד מיהלה היה ספק פרחים של בתי המלוכה בבוקרשט,סופיה ואיסטנבול וזכה בשנת 1902 לתואר ביי ולעיטור מג'ידיה מטעם הסולטאן העות'מאני עבדול חמיד השני על עיצוב הפארק באי בויוקאדה (פרינגיפו) שבים מרמרה.
הוא נתן ייעוץ גם בתכנון גני הארמון פלש (בימינו - הפארק הציבורי) בסינאיה, הפארק צ'ישמיג'יו בבוקרשט, ועוד פארק בסופיה, המעוצב בסגנון יפני.
בתקופה שבין מלחמות העולם בשנת 1928 יחד עם האדריכל מיכאיל דמטרוביץ' ואחרים הפך ארפאד מיהלה את פארק הוורדים בטימשוארה ל"גן הוורדים" ("רוזריום") הגדול בדרום-מזרח אירופה וכלל מעל 1400 סוגי ורדים שהובאו מאירופה, אמריקה ואסיה.
מבין הוורדים שיצר, ידועים, למשל, "אלכסנדרו מרגילומן" (1928) ו"פרופ' הנס מוליש" (1925), הגדלים עדיין ברוזריום בזאנגרהאוזן, כמו כן ה-"דאם בלאנש" (1927) הגדל בגן הוורדים קינטה דו ארקו במדיירה ו"ארנסט מיהלה" (1928), אותו ניתן למצוא בגן הוורדים בודאטטן (Budatetény) בהונגריה ובגן הפרטי של סילבסטר גיורי בסלובקיה.
והזן זן הנקרא "הוורד של באנאט" (Banater Rose) (1927) (פרח היברידי בצבע קרם-לבן עם מרכז צהוב-כתום).
אחרי מותו של ארפאד מיהלה בשנת 1930 בני המשפחה לא המשיכו במפעל הגינון ומכרו חלק מעסקי המשפחה.
בנו של ארפאד מיהלה, ד"ר ארנסט מיהלה היה הרופא הראשי של העיר.
עיטור צלב הזהב של אוסטרו-הונגריה, בדרגת קצין
בשנים 1930-1970 רחוב בעיר טימישארה נשא את השם "וילהלם מיהלה" (כעת רחוב Decembrie 1 )
2009 - בפארק המרכזי של טימשוארה (Parcul Central)- בשדרת הפסלים לזכר האישים של העיר, הוקם גם פסל דיוקן של וילהלם מיהלה
בבית מיהלה - הבית עם פרחים - קיים בימינו בית ארחה עם מסעדה ובית קפה.
Budapest (גידולי הסתיו של מיהלה)
וילהלם מונקה היה קצין בוואפן אס אס במהלך מלחמת העולם השנייה ופושע מלחמה נאצי.
מונקה התפרסם עקב פיקודו על הכוחות שהגנו על הבונקר של היטלר בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה.