tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך שנת 1987 המשיכו המגעים בין הצדדים, אשר הסתייעו בהחלטה חד-צדדית של קנצלר גרמניה המערבית, הלמוט קוהל, באוגוסט 1987, להוציא מתחומי גרמניה המערבית את מערכות טילי הפרשינג המשותפות לגרמניה ולארצות הברית.
בספטמבר 1987 הסכימו הצדדים על נוסח ההסכם.
על פי ההסכם היה על הצדדים להשמיד, עד ל-1 ביוני 1991, 2,692 מערכות טילים, 846 על ידי ארצות הברית, ו-1,846 על ידי ברית המועצות.
על פי ההסכם, כל אחד מן הצדדים היה רשאי לפקח על המתקנים הצבאיים של הצד שכנגד.
כל מעצמה הייתה רשאית להשבית, אך לא להשמיד, 15 מערכות טילים, 15 מכלי טילים, ו-15 מערכות שיגור, לצורכי תצוגה.
ב-10 בפברואר 2007 הכריז נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, כי הסכם INF אינו משרת עוד את האינטרסים של רוסיה.
ב-14 בפברואר 2007 ציטטו סוכנויות הידיעות הרוסיות טא"ס ואינטרפקס את דברי רמטכ"ל הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית, יורי בּאלוייבסקי , ולפיהם רוסיה יכולה להתנער מהסכם INF והחלטתה תלויה בפעולותיה של ארצות הברית ביחס להצבת מערכות חדישות להגנה מפני טילים שאותן התכוונה אז ארצות הברית להציב על אדמת פולין וצ'כיה.
על פי אנליסט ממכון מחקר אמריקאי, בעייתה האמיתית של רוסיה עם הסכם INF אינו בהתנהגותה של ארצות הברית, אלא בעובדה שסין אינה כבולה בהסכם וממשיכה לפתח, לבנות ולהציב טילים לטווח קצר ובינוני על אדמתה.
ב-20 באוקטובר 2018 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי ארצות הברית תפרוש מההסכם, לטענתו עקב אי-עמידתה של רוסיה בתנאי ההסכם.
ב-1 בפברואר 2019 השעתה ארצות הברית את ההסכם באופן רשמי ובתגובה גם רוסיה השעתה את ההסכם למחרת.
ב-2 באוגוסט פרשה ארצות הברית מההסכם באופן סופי.
הסכם קובדן-שבלייה היה הסכם סחר חופשי בין בריטניה וצרפת שכלל הפחתת מכסים הדדית.
ההסכם נחתם בשנת 1860. מטרת ההסכם הייתה כלכלית, אך גם, ואולי בעיקר, פוליטית.
ההסכם היווה נקודת מפנה במדיניות הסחר של המדינות החתומות עליו, עם דגש על ראשית תהליך הליברליזציה של הסחר במדינות אירופה למשך מספר עשורים.
הסכם קובדן-שבלייה ממחיש את יחסי הגומלין שבין פוליטיקה לכלכלה; תודות לתנאים כלכליים שהיוו בסיס להתמודדות עם אירועים פוליטיים, נחתם הסכם הסחר, שבתורו הוביל ליצירת מערכת סחר ייחודית, שהשפיעה על הכלכלה, ובעקבות כך חלו תמורות בתנאים הפוליטיים הפנימיים במדינות החברות.
הסכם קובדן-שבלייה נחתם על רקע תחושת אי יציבות גוברת באירופה בכלל, ובין צרפת ובריטניה בפרט.
הידרדרות היחסים בין שתי המדינות בנקודת זמן זו התרחשה, בין השאר, על רקע מעורבותן בפתרון השאלה האיטלקית: נפוליאון השלישי ביקש לפעול למען איחוד איטליה ושחרורה מאוסטריה, ויצא למלחמה באפריל 1859. בריטניה ביקשה גם היא לפעול לאיחוד איטליה, אך התנגדה לשימוש בכוח לשם כך.
התנגדות זו נבעה, ככל הנראה, מכך שלא האמינה כי מניעיו של נפוליאון אלטרואיסטיים בלבד וחששה שהמלחמה שיזם תרחיב את העימות ותוביל למהלך שתוצאתו חזרתה של צרפת למעמדה ככוח ההגמוני באירופה, כפי שהיה יובל קודם לכן.
למרות אי האמון הגובר בין בריטניה וצרפת, בריטניה נותרה נייטרלית במלחמה באפריל.
לעומתה, ובניגוד לציפיותיו של נפוליאון, פרוסיה הגיבה בפריסת כוחות, תוך איום לעמוד לצד אוסטריה.
בנקודה זו, עמדתה של בריטניה בנוגע לפתרון השאלה האיטלקית הפכה למכרעת, ולכן לגורם בעל חשיבות עליונה מבחינת נפוליאון.
גורם נוסף ביחסי שתי המדינות בתקופה הזו היה המרוץ הימי ביניהן.
לאחר מלחמת קרים החלה צרפת לשדרג את צי האוניות שלה ורכשה אוניות פלדה.
ב-1858, גילו הבריטים להפתעתם כי מספר אוניות הפלדה שברשותם נמוך מזה של צרפת, גילוי שהגביר את חשש הבריטים מפני פלישה צרפתית.
על רקע זה, טיהור האווירה והידוק הקשרים עם בריטניה הפכו לאינטרס צרפתי משמעותי במחציתה של 1859. הדעה הרווחת בציבור הבריטי הייתה שיש להתארגן למגננה מפני פלישה צרפתית במהירות, והממשלה הגיבה בגיבוש תוכנית שכללה את הרחבת הצבא, הגדלת הצי הימי והקמת ביצורים.
דעת קהל זו הייתה אחד הגורמים המרכזיים בסיכול ניסיונות נפוליאון להגיע להסדר עם ממשלת בריטניה לגבי פתרון לא אלים לכינון איטליה עצמאית.
הוא קיווה כי ברית משולשת של בריטניה, צרפת וסרדיניה תרתיע את אוסטריה מלפתוח במלחמה, אולם על אף תמיכת כמה מבכירי הממשל הבריטי, הצעות אלו נכשלו בפרלמנט ועוררו ביקורת ציבורית.
בעקבות כך טענתו של ריצ'רד קובדן (Richard Cobden), תעשיין ומדינאי בריטי, מאדריכלי ההסכם התחזקה.
הוא טען כי האמצעי היחיד לשיפור יחסי בריטניה וצרפת הוא הסכם סחר, משום שלטענתו הציבור בבריטניה יתנגד לכל שיתוף פעולה פוליטי או צבאי עם צרפת.
לאחר שנכשל מספר פעמים להגיע להסכמה עם בריטניה לגבי איטליה, החליט נפוליאון לקדם את ההידברות עם בריטניה בנוגע להסכם הסחר בין שתי המדינות.
בינתיים, פרסום ה-Le Pape et le Congres עורר את התנגדותם של הקתולים בצרפת ואת זעמה של אוסטריה, שסירבה לכנס את הקונגרס האירופי בנוכחותו של נפוליאון.
מחד, זעמם של הקתולים בצרפת הקשה על נפוליאון לחתום על הסכם סחר עם בריטניה, כיוון שפירוש הדבר היה לקומם את הפרוטקציוניסטים בצרפת, ולסכן את שלטונו.
מאידך, ההידרדרות ביחסים הדיפלומטיים באירופה בעקבות פרסום Le Pape et le Congres, וכישלונו של נפוליאון להפוך את השאלה האיטלקית לשאלה אירופאית, החריפו את תלותו בעמדת ממשלת בריטניה והצורך בשיפור היחסים עימה.
נפוליאון פנה שוב לבריטניה ונענה על ידי שר החוץ הבריטי ראסל (Russel) כי לאור הידרדרות היחסים בין מדינות היבשת, בריטניה מוכנה לבוא לעזרתה של צרפת.
במקביל, הנחה שר החוץ הבריטי, ראסל (Russel), את קובדן ואת שגריר בריטניה בפריז, הלורד קאולי (Lord Cowley) לקדם את המשא ומתן על הסכם הסחר.
בבריטניה, לאחר כישלון ההצעה לברית משולשת בקבינט והתרעומת הציבורית על עצם הצעתה, החל משרד החוץ לנסח הנחיות להסכם הסחר עם צרפת, סימן לכך שבריטניה הייתה להוטה לשלוח מסר לאירופה כולה כי היחסים בין שתי המדינות טובים.
או, כפי שהדגיש שר החוץ הבריטי, מטרת החתימה על ההסכם מבחינת בריטניה הייתה למנוע מיחסיה עם צרפת להידרדר לנקודה מסוכנת, גם אם נדרשת הקרבת הכנסות ממכסים.
מנגד, נפוליאון הראה את נכונות לשחרר את איטליה בכוח במלחמת אפריל 1859, וחששה של בריטניה נבע מהאפשרות שיד חופשית לצרפת בפתרון השאלה האיטלקית תוביל להחלפת שלטון אוסטריה בשליטתה הרצויה פחות של צרפת.
כדי למנוע תרחיש זה תוך כדי קידום איחוד איטליה, החליטו שר החוץ וראש הממשלה הבריטים, ראסל ופלמרסטון (Palmerston), כי שיתוף פעולה עם נפוליאון הוא הכרחי, אך תוכניותיהם נתקלו בהתנגדות הקבינט.
ייתכן ולכן החליטו לקדם הסכם סחר, על מנת לפתוח ערוץ תקשורת עם צרפת בנוגע לאיטליה, מבלי להזדקק לאישור הקבינט.
הסכם קובדן-שבלייה מהווה נקודת ציון בהיסטוריה של הסחר העולמי, בין השאר, משום שגם צרפת וגם בריטניה שינו את מדיניות הסחר שלהן עם חתימתו ב-1860. כדי להבהיר נקודה זו, יש לסקור את מדיניות הסחר שרווחה בבריטניה ובצרפת קודם להסכם זה.
הסכמי הסחר בבריטניה במשך המאה ה-18 התאפיינו בשלושה מאפיינים:
היתרון הניכר: ויתורים מהמדינה איתה חותמים, המעניקים לבריטניה יתרון מול יריבי סחר.
עקרון המדינה המועדפת: כל הטבה למדינה שלישית שאינה חלק מן ההסכם תוענק למדינות הכלולות בהסכם.
בנוסף, הוגדרו שתי מטרות למדיניות הסחר הבריטית:
הרחבת המערכת ההדדית אל המדינות שטרם השתתפו בה.
שכנוע מדינות עם מכסים מונעי סחר להורידם (בלי קשר להשתתפותם במערכת).
המדינות באירופה אסרו, או הטילו מיסים כבדים על מוצרים מבריטניה.
התנהגות זו נבעה משלוש סיבות עיקריות:
ממשלות חששו שהקלה על ייבוא מבריטניה יכעיסו בעלי אינטרסים רבי השפעה.
החלטת ממשלות זרות לשמור על כושר המיקוח שלהן, בדמות מכסים ומיסים שונים.
המדיניות הבריטית עוררה חשדנות ברוב המדינות - התחושה הייתה שבריטניה לא הייתה מנסה לצרף מדינות נוספות למערכת ההדדית לולא חשבה שהיא תהיה המרוויחה הראשית ממנה.
הכישלון חיזק את ההתנגדות לכינון הסכמי סחר ואת התנועה לסחר חופשי, שטענה כי על בריטניה לזנוח את מדיניות המכסים הפרוטקציוניסטית ללא תלות בהתנהלות מדינות אחרות, ולתת למוצרים זרים להתחרות עם התוצרת המקומית.
כך, בשנת 1846, בריטניה מבצעת באופן חד-צדדי את רפורמת חוקי היבוא במכסי המגן ומאמצת מדיניות סחר חופשי כשהיא פותחת את שעריה לכל המוצרים מכל המדינות באותם התנאים.
בשנות ה-50' של המאה ה-19, אנשי הממשל המסחר, היו תמימי דעים כי אין טעם לחתום על הסכמי סחר.
התעשייה והמסחר בבריטניה פרחו, והטענה המובילה הייתה שבמקום לשכנע מדינות אחרות, בריטניה יכולה לשמש דוגמה אישית שתעודד אחרים להצטרף.
על רקע זה, הצעתו של ג'ון ברייט (John Bright) ב-1859 לשקול הפחתה של מיסים על יין צרפתי מתוך כוונה להדדיות, נתקלת בהתנגדות נחרצת בבית הנבחרים.
בצרפת, נפוליאון ה-III מצמצם את הפרוטקציוניזם ב-1852 על ידי הפחתת מכסי המגן על פחם, פלדה וברזל, וחשיפה מצומצמת של התעשייה הצרפתית לתחרות.
בה בעת, שרי המסחר, האוצר והחוץ של נפוליאון גיבשו דו"ח הכולל המלצה לבטל חלק מהאיסורים על ייבוא סחורה, על ייצוא, והפחתה במיסי הייבוא, אך הדו"ח נדחה על הסף בשל התנגדות הפרוטקציוניסטים בבית המחוקקים הצרפתי.
מכאן, מובן כי נפוליאון חשש מתגובת הפרוטקציוניסטים במידה וייחתם הסכם סחר חופשי, אך חששו היה גם מפני ההשלכות על תעשיות בצרפת.
אמנם, נפוליאון פעל לצמצום הפרוטקציוניזם, אך אין פירוש הדבר כי שאף לליברליזציה של כלכלת צרפת.
דאגתו הייתה שתחרות עם בריטניה תפגע בתעשיות מסוימות ותגרום לעלייה בשיעור האבטלה בצרפת.
כמו כן, טען נפוליאון כי אינו בטוח שהישענותה של צרפת על עוצמתה הצבאית וגורמי הייצור שלה אינה נכונה יותר מבחינה פוליטית, בהשוואה לפתיחת שווקים שתכריח את צרפת לתת אמון בשותפותיה.
כלומר, נפוליאון ביקש להישאר חופשי ממגבלות וממחויבויות לזרים, גם במחיר שגשוגה הכלכלי של צרפת.
לכן, הסכם סחר חופשי עם בריטניה היה בגדר שינוי במדיניותו.
המשא ומתן על הסכם קובדן-שבלייה
רוב המשא ומתן התקיים בערוצים לא רשמיים.
תחילתו בהצטלבות מספר אירועים: קובדן ביקש להמיר את תוכנית המגננה הבריטית מפני פלישה צרפתית בהסכם סחר שיקרב בין שתי מדינות.
לעניין זה נרתם מקורבו, ג'ון ברייט, שבנאומו בבית הנבחרים ב-1859 הציע לפעול לכינון קשרי מסחר עם צרפת.
בעקבות הנאום פנה אל קובדן מישל שבלייה (Michel Shevalier), כלכלן ליברלי, מדינאי ואיש רב השפעה בצרפת, שביקש לדון בהסכם סחר חופשי בין בריטניה וצרפת.
בנקודה זו, הצטלבו האינטרסים של קובדן ושל שר האוצר הבריטי, ויליאם גלאדסטון (William Gladstone), שביקש לבצע רפורמה פיננסית ולהשקיע בקידום הסחר הבריטי.
עלות תוכנית המגננה שגיבשה הממשלה הוערכה במיליונים רבים, והאפשרות לקידום הסחר תוך חיסכון משמעותי רתמו את תמיכת השר בהסכם סחר עם צרפת.
בהמשך, נפגש קובדן עם ראש הממשלה ושר החוץ הבריטיים.
תגובתם הצוננת של השניים לרעיון של הסכם הסחר עם צרפת נבעה משלוש סיבות:
לא הייתה כל הוכחה לכך שצרפת מתכוונת לנטוש את מדיניות הפרוטקציוניזם שלה, ובמיוחד עורר את חשדם של השניים ערוץ התקשורת הלא רשמי בו התקיימו המגעים.
לאחר שדחו את הצעתו של ברייט חודשים ספורים קודם לכן, חששו השניים כי תמיכתם ברעיון כעת תוביל למתקפה נגדם בפרלמנט.
ההשלכות הפיננסיות של הסכם סחר, בתקופה בה תוגברו ההוצאות הביטחוניות כדי להתגונן מפני צרפת.
למרות זאת, השניים לא שללו את הצעתו של קובדן, וראסל אף עזר כאשר שוחח עם שגריר בריטניה בפריז, הלורד קאולי (Lord Cowley), וביקש ממנו להיות יד ימינו של קובדן.
באוקטובר 1859 נסע קובדן לפריז, לביקור משפחתי שהפך לשליחות לא רשמית, בתמיכת ראש הממשלה, שר החוץ ושר האוצר, אך ללא ידיעתם של חברי ממשלה נוספים.
למעשה, במשך כל המשא ומתן חברי הקבינט כמעט ולא היו מעורבים בו.
בתיווכו של שבלייה, ב-27 באוקטובר נפגש קובדן עם נפוליאון ה-III ושכנע אותו כי על רקע המצב המדיני של אירופה בכלל וצרפת בפרט, אימוץ מדיניות סחר ליברלית היא הדרך היחידה להשיב את האמון בצרפת.
נפוליאון לא נענה מיד להצעתו של קובדן, כיוון שקיווה להגיע להסכמה עם בריטניה באותו הזמן בעניין השאלה האיטלקית.
באמצע נובמבר, שגריר בריטניה בפריז העביר לשר החוץ הבריטי הודעה, לפיה נפוליאון מעוניין לדון עם בריטניה בהסדר לא אלים באיטליה שיוצע במשותף לאוסטריה וסרדיניה.
למרות תמיכת פלמרסטון, הקבינט התנגד למגעים עם צרפת בנוגע לאיטליה.
בעקבות זאת, שלח נפוליאון מסר אחר לראש הממשלה הבריטי: אם סרדיניה תספח את מודנה ופארמה, תיאלץ צרפת לספח את ניס וסאבוי.
תגובת ראש הממשלה הבריטי הייתה כי צעד זה לא יגובה על ידי בריטניה.
בשלב זה, ובעקבות פגישה עם שגריר צרפת בלונדון, בה טען השגריר כי רמת העוינות בין שתי המדינות עלולה להידרדר למלחמה, כאשר מדינות אירופה יתייצבו לצד בריטניה מחשש כי ניצחון צרפת יוביל לכיבוש שלהן, החליט נפוליאון ה-III לשוב ולדון בהסכם הסחר.
ב-23 בדצמבר, שר החוץ הצרפתי ולסקי (Walewski) מבקש מקאולי לקבל הנחיות רשמיות להמשך המשא ומתן.
יומיים לאחר מכן, השר ראסל מנחה במכתב פרטי את קובדן וקאולי לקדם את המגעים עם צרפת, כשהוא מנצל חוסר בהירות בעמדת הקבינט, שהודיע שללא הצעה קונקרטית, לא ניתן לדון בהסכם סחר עם צרפת.
ב-28 בדצמבר קובדן וקאולי החלו במשא ומתן רשמי בפריז.
ב-2 בינואר 1860 הגיע קאולי ללונדון, ובשם נפוליאון התבקש לברר באיזה מהלך תנקוט בריטניה אם צרפת תיקלע למלחמה עם אוסטריה.
ראש הממשלה הפיץ מזכר ב-5 בינואר ובו הוא טוען כי לאור אי היציבות ביבשת, רק ברית של בריטניה, צרפת, וסרדיניה תוכל למנוע מלחמה בזכות ההרתעה שתיצור.
שוב, למרות תמיכת שרי החוץ והאוצר, הקבינט פוסל את הרעיון.
במקביל, שבלייה מעדכן את קובדן כי נפוליאון מתחמק מהבטחתו לחתום על ההסכם, בשל חששו שעל רקע אי הוודאות באירופה, ובהיעדר גורם עליו יסמוך במצב של מלחמה, אין זה הזמן המתאים להתעמת עם הפרוטקציוניסטים.
אם כי, הוא מבקש להגיע להבנה עם בריטניה לגבי איטליה.
קובדן לא קיבל את דבריו של שבלייה: במכתב לשר גלדסטון, הוא הביע התנגדות לקשירת הסכם הסחר וברית פוליטית.
לטענתו, בריטניה לא זקוקה לנפוליאון יותר ממה שהוא זקוק לה.
גלדסטון הסכים, אך שגריר צרפת בלונדון הבהיר כי במידה ובריטניה לא תתמוך בצרפת בעניין איטליה, צרפת עשויה להיות במלחמה, ואז, לא תוכל צרפת לשלם פיצויים לנהנים מהגנות סחר, אותם הבטיחה במידה ויוסרו מכסים.
לעומת זאת, אם בריטניה וצרפת יתאחדו בשאלת איטליה, לא תפרוץ מלחמה והסכם הסחר יתקיים.
ב-7 בינואר, יוצאות מבריטניה הנחיות למשא ומתן על סחר.
בצרפת, מגיב נפוליאון לדחיית ההצעה לברית משולשת בקבינט הבריטי בפרסום מכתב ב-15 בינואר, שנועד להכין את הפרוטקציוניסטים לעתיד לבוא ולהרגיע את הבריטים.
ראשית, הבטיח נפוליאון פתרון של שלום למצב ביבשת, ועידוד פיתוח תעשייתי.
הוא כותב כי עידוד זה נובע מהסחר החופשי, והודיע על ביטול מכסים על צמר וכותנה והורדת מיסים על קפה וסוכר, בהתאם להסכמי סחר עליהם תחתום צרפת.
בנוסף, הוא מבטיח הלוואות בריבית נמוכה כדי לעזור לאלה שעלולים להינזק מהשינוי.
תגובת הציבור בבריטניה הייתה כפי שקובדן חזה - התלהבות גדולה מהתפנית של המדיניות הצרפתית והערכה לנפוליאון ה-III.
הנוסח הסופי של ההסכם היה מוכן ב-17 בינואר, לאחר שנידון עם נציגים צרפתיים, ונשלח עם קאולי לפריז.
סופו של הסכם קובדן-שבלייה והשפעותיו על מערכת הסחר העולמית
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, הודיע נפוליאון על סיפוח שטחי ניס וסאבוי לצרפת.
מבקרי ההסכם טענו כי זו הוכחה שההסכם היה בגדר שוחד לבריטניה תמורת הסיפוח, אך בריטניה לא יכלה להביע התנגדות משום שהטיעון המרכזי נגד הסיפוח התבסס על הסדר וינה, אותו הפרה בריטניה קודם לכן כשתמכה בהפרדת אוסטריה מאיטליה.
בנוסף, הסיפוח לא הכה גלים ביבשת - וההסכם עמד במהמורה זו.
בצרפת, למרות התמריצים להגדלת הייבוא כתוצאה מהסכם הסחר, הצמיחה לא נעצרה, והתעשייה המקומית התמודדה עם כניסת מתחרים בריטים לשוק: צמיחת שיעור הייבוא לצרפת נבלמה כעבור שנתיים בלבד.
אם כי, יש הטוענים כי הסיבות לכך קשורות גם להתרחבות מערכת הרכבות בצרפת.
במקביל, בבריטניה, ייבוא יינות צרפתיים הוכפל.
למרות זאת, בסיום כהונתו של נפוליאון ה-III חוזרת צרפת למדיניות של פרוטקציוניזם, והסכם קובדן-שבלייה בוטל ב-1872.
למרות ביטול ההסכם תריסר שנים בלבד לאחר חתימתו, החותם שהשאיר על מערכת הסחר העולמית ממשיך להדהד.
בתקופה של כ-15 שנה לאחר חתימת ההסכם, נוספו עוד 56 סחר דומים באירופה.
תופעה זו, המכונה לעיתים "מגפת הסחר החופשי" הובילה לפתיחות בכלכלות אירופה, והתאפיינה ברמת ליברליזציה שאליה הגיע הסחר הבינלאומי שוב רק עשרות שנים לאחר מכן.
האמצעי, או ה"וירוס", שהפיץ והרחיב את רשת הסכמי הסחר היה סעיף ה-MFN, שעל בסיסו התחייבו צמדי מדינות להפחתה הדדית של חסמי סחר שונים, כגון הפחתת מכסי מגן.
המנגנון של התפשטות ההסכמים הונע על ידי רצון המדינות להימנע מהסטת סחר, תופעה המתרחשת כאשר שתי מדינות חותמות ביניהן על הסכם העדפת סחר בילטראלי באופן המשפיע לרעה על הייבוא ממדינה שאינה חלק מההסכם.
זאת, מפני שמוצרי המדינה שאינה בהסכם התייקרו יחסית למוצרי המדינות החתומות עליו, בשל ההקלה בהסכמי סחר שאין היא נהנית ממנה.
כתוצאה מכך, היקף הייצוא שלה למדינות אלה ייפגע.
אז, יופעל לחץ של יצואני המדינה לפצותם, למשל, על ידי חתימה על הסכם דומה.
כך, התפשטה שיטת הסכמי העדפת הסחר הבילטראליים ברחבי אירופה, עד ליצירת רשת הסכמים ענפה.
על רקע המשבר הכלכלי העולמי ב-1873 ויצירת קבוצות לחץ חדשות בעקבות המהפכה התעשייתית השנייה, שבות המדינות בסוף המאה ה-19 למדיניות של פרוטקציוניזם ורשת קובדן-שבלייה קורסת.
הסברים של כלכלה פוליטית לכינון ההסכם ורשת הסכמי הסחר לאחר מכן
רוב הספרות העוסקת בהסכם קובדן-שבלייה גורסת שסיבות פוליטיות אחראיות להתהוותו: ההסכם הציע אלטרנטיבה לאי וודאות פוליטית ומיתן את המתח בין בריטניה לצרפת ולכן הפך לכדאי.
עם זאת, כפי שצוין, ההסכם השתלם כלכלית, והגורמים שאפשרו זאת היו קיימים קודם לתחילת המשא ומתן.
גישות שונות בכלכלה פוליטית בינלאומית מציעות מספר הסברים לעניין זה.
מקור גישה זו בהסברים מרקנטיליסטיים, הגורסים כי מדיניות לאומית נועדה לבסס את עוצמת המדינה, הנובעת מאושר.
עוצמה היא משחק סכום-אפס: ככל שלמדינה מסוימת יש פחות עושר ומכאן פחות עוצמה, כך גוברת עוצמתה של מדינה אחרת ביחס אליה.
על פי תיאורית היציבות ההגמונית, הסדר הבינלאומי משקף את העדפות ההגמון, מדינה בעלת עוצמה הגדולה במידה ניכרת ממדינות אחרות, ולכן להגמון אינטרס לערוב לסדר זה ולהנחיל את כללי המשחק שלו לשאר המדינות במערכת, וכך נשמרת יציבות במערכת הבינלאומית.
ניתוח הסכם קובדן-שבלייה לפי תאוריה זו רואה בחתימת ההסכם אמצעי לשמירת ההגמוניה הבריטית.
צרפת הייתה השותפה העיקרית של בריטניה בסחר החוץ באירופה, ומולה היה לבריטניה את הגירעון המסחרי הגדול ביותר, שפירושו פגיעה בעוצמה על פי תאוריה זו.
לכן, ביקשה בריטניה להשתמש בצרפת על מנת להפחית את מכסי המגן באירופה כולה.
כלומר, צרפת סייעה לבריטניה לקדם ליברליזציה בשווקים של אירופה, מה שאפשר לבריטניה להבטיח את עליונותה הכלכלית וההגמוניה הפוליטית שלה.
בנוסף, המרוץ הימי בין שתי המדינות אותו נועד ההסכם לעצור, איים על עוצמתה של בריטניה, שהצי הימי שברשותה היה עבורה מקור לעוצמה כלכלית, שכן אפשר מסחר רחב היקף, ועוצמה צבאית, ומכאן שההסכם נועד לשמור על מעמדה כהגמון באירופה.
אבל, קושי בתאוריה זו נובע מהעדר ממצאים אמפיריים לכך שבריטניה תכננה להפיץ את ההסכם הבילטראלי עם צרפת בכל אירופה, וקשה לראות בצרפת סוכן של אינטרסים בריטיים.
באשר להתפתחות רשת הסכמי הסחר לאחר חתימת ההסכם, תיאורית היציבות ההגמונית מבחינה בנוכחותו של ההגמון כפורש חסות עיקרי, וכאמור בהשתקפות העדפת ההגמון בסדר הבינלאומי.
למרות שקשה להסביר את פתאומיות ועוצמת התופעה, ניתן לראות בהתפתחות רשת הסכמי הסחר השתקפות של מדיניות הסחר החופשי של בריטניה, אבל מנגד, לא היה לבריטניה כל מעמד מיוחד ברשת זו.
למעשה, מעמדה של בריטניה הפתיע בנחיתותו, ונובע, ככל הנראה, ממדיניות הסחר החופשי של בריטניה, שאפשרה למדינות ליהנות מהקלות בסחר עימה מבלי לשלם מחיר פוליטי כבד על הסרת חסמי סחר באופן הדדי.
לסיכום, תיאורית היציבות ההגמונית יכולה להסביר את החתימה על הסכם קובדן-שבלייה, אך לא את אופן התעצבות מערכת הסחר האירופית שלאחריו.
השפעת האינטרסים המקומיים על עיצוב מדיניות הסחר אינה דומה בבריטניה ובצרפת.
כמתואר לעיל, הסכם הסחר נחתם למרות התנגדות מבית.
נפוליאון השלישי ניצל את חוקת 1852 כדי לעקוף את אישור בית המחוקקים, משום שידע כי לא יזכה לתמיכה.
יש מקום לשער כי נפוליאון חתם על הסכם קובדן-שבלייה אך ורק משום שהאמין שבכך הוא מונע מלחמה.
לו האמין שיש סיכוי שתפרוץ מלחמה, לא סביר כי היה פוגע כך ביכולתו לגייס חיילים, כפי שעשה בהתססת שוחרי מדיניות הפרוטקציוניזם הרבים בצרפת, כה סמוך לקרע עם תומכיו הקתולים.
בנוסף, נפוליאון השלישי ביכר את עצמאותה ובידודה של צרפת על פני שיתופי פעולה עם מדינות אחרות ולכן נראה שהסכם קובדן-שבלייה נחתם למרות האינטרסים הצרפתיים הפנימיים.
לעומת זאת, קיומה של רשת קובדן-שבלייה התקיימה בשל מדיניות צרפת שלא להכיל את מדיניות הסחר מול בריטניה על מדינות אחרות.
בכך, נוצרה אפליה שדרבנה מדינות אחרות לחתום על הסכמים בילטראליים, וביטאה את כוונתה של צרפת לגונן ככל יכולתה במסגרת מערכת הסחר שנוצרה על האינטרסים המסחריים המקומיים שלה.
בבריטניה, לעומת זאת, בה רמת התיעוש הייתה גבוהה ויתרונותיה התחרותיים היו משמעותיים, האינטרס הפנימי היה סחר חופשי.
לכן, בעוד שאולי הסכם קובדן-שבלייה היה מהלך של דה-ליברליזציה, משום ששם קץ לעידן של פתיחות ללא הסכמי סחר כלל, הרי שמערכת הסכמי הסחר והליברליזציה שיצרה בשוק האירופי בהחלט עלתה בקנה אחד עם מטרה זו.
בנוסף, אינטרסים פנימיים, לאו דווקא של בריטניה וצרפת, אלא של שאר מדינות אירופה, אפשרו את התפשטות רשת הסכמי הסחר.
זאת, מפני שכאשר בעלי אינטרס במדינה מסוימת נפגעו בשל הסטת סחר שנגרמה מהסכם בילטראלי שאין הם כלולים בו, הם הפעילו לחץ להצטרפות להסכם כזה.
גורם אפשרי להאצת התהליך הוא המהפכה התעשייתית, שהפחיתה משמעותית את עלויות העסקה והייצור, ולכן הפכה את הסטת הסחר למשמעותית יותר.
הסכם קיבוצי הוא הסכם שנערך בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון מעבידים, ועוסק בתנאי עבודתם של העובדים אצל המעבידים החתומים על ההסכם.
ההסכם מבשיל במשא ומתן בין ארגון עובדים לבין מעביד או ארגון של מעבידים, הקרוי משא ומתן קיבוצי.
לאחר שהגיעו להסכמות על סעיפיו, נחתם בידי הצדדים, והופך להיות בעל תוקף המחייב את המעבידים החתומים עליו ואת כל העובדים של אותם מעבידים, גם אם אינם חברים בארגון העובדים.
המשא ומתן הקיבוצי, וההסכם הקיבוצי שנחתם בעקבותיו, מגבירים את כוחם של העובדים, המתייצבים כקבוצה מאורגנת מול המעביד, בהשוואה למשא ומתן לכריתתו של הסכם עבודה אישי, שבו העובד הבודד ניצב מול המעביד.
כברירת מחדל, כוחה של הנהלת חברה גדול מכוחו של עובד בודד, דבר המאפשר לחברה לנצל את העובד, לתגמל אותו במשכורת ותנאים נמוכים, ולהחליף אותו במהרה בעובדים חדשים.
חשש זה גובר במיוחד בחברות ממשלתיות ובמונופולים, שם יכולים העובדים להסתייע בתמיכת נציגים פוליטיים כנגד הנהלת החברה, ואף יכולים לנצל את כוחם כנגד הכנסת תחרות לשוק מונופוליסטי.
הסכם קיבוצי יוצר אחידות בתנאי ההעסקה.
הסכם קיבוצי הוא דרך נפוצה להסדרת יחסי העבודה בישראל.
הסדרתם של הסכמים קיבוציים נעשית בהתאם לחוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957.
באמצעות צו הרחבה אפשר להרחיב את תחולתו של הסכם קיבוצי כללי גם על מעסיקים ועובדים במקומות עבודה שלא נכללו בו.
הסכם פריז הוא הסכם שביתת נשק שנחתם ב-27 בינואר 1973 בין ארצות הברית, ודרום וייטנאם לבין צפון וייטנאם במטרה לסיים את מלחמת וייטנאם.
במסגרת ההסכם התחייבה ארצות הברית לסייע לדרום וייטנאם במקרה של הפרת החוזה על ידי צבא צפון וייטנאם.
כעבור זמן לא רב הפרה צפון וייטנאם את ההסכם וכבשה את דרום וייטנאם, דבר שגרר מחאה חריפה מצד נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד.
במרץ 1968 עצר נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון את ההפצצות על צפון וייטנאם (מבצע רעם מתגלגל), במטרה לעודד את המדינה להתחיל במשא ומתן.
זמן קצר לאחר מכן נקבע מועד לפגישת נציגי שני הצדדים בפריז.
שני הצדדים נפגשו לראשונה במאי 1968 לאחר עיכובים ממושכים רבים.
אחד מהמכשולים המרכזיים היו שממשלת צפון וייטנאם והוייטקונג סירבו להכיר בממשלת דרום וייטנאם, ולהפך.
קושי נוסף היה הדרישה הצפון וייטנאמית על הפסקת ההפצצות של האמריקאים.
שני נציגי המשא ומתן העיקריים היו היועץ לביטחון לאומי האמריקאי הנרי קיסינג'ר וחבר הלשכה המדינית הווייטנאמית לה דק טהו.
השניים זכו בפרס נובל לשלום בשנת 1973 על מאמציהם, אם כי לה דק טהו סירב לקבלו.
למרות השתלטות צפון וייטנאם על דרומה, הקונגרס האמריקאי סירב להעניק סיוע לדרום.
ההסכם מעולם לא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית.
הפסקת אש שתחל ב-27 בינואר בחצות (שעון גריניץ' - 8 בשעת הו צ'י מין סיטי).
נסיגה אמריקאית והחלפת שבויים וגופות.
בחירות כלליות וחופשיות לגבי עתיד וייטנאם ואיחודה בצעדים של שלום.
הסכם פנגלונג (בבורמזית: ပင်လုံစာချုပ် פין לון סא ג'ואו) היה הסכם שנחתם ב-12 בפברואר 1947 בעיירה פנגלונג, שברמת שאן (מדינת שאן הדרומית) בבורמה, בין ההנהגה הבורמזית בראשות הגנרל אונג סן, ראש המועצה הפועלת שליד מושל בורמה (ממשלה בפועל) למנהיגי הקבוצות האתניות שאן, קאצ'ין וצ'ין.
ההסכם היה תוצאה של משא ומתן שהתנהל בוועידת פנגלונג השנייה.
במשא ומתן הזה בלטה תרומתם של אונג זאן ואי, פה חין, בו המו אונג, סר מאונג גי, ד"ר סיין מיא מאונג, ומיומה או תאן קיווה.
ההסכם קבע שבורמה הגרעינית או "בורמה המקורית" תתאחד עם "אזורי הרי הספר" כדי להקים את "האיחוד של בורמה".
הסכם זה היה חיוני לקראת תחיית עצמאותה של בורמה מכיוון שבריטניה תכננה לשמור כמה מחלקי הארץ במסגרת הקהיליה הבריטית והודיעה שמתכוונת להעניק עצמאות בנפרד ל"בורמה האמיתית" ול"אזורי הרי הספר" המיושבים על ידי אתניות שונות.
ההסכם אישר עקרונית את "האוטונומיה המלאה בניהול הפנימי של אזורי הספר" ואפשר את הקמתה העתידית של מדינת קצ'ין.
הוא נתן גושפנקא להמשך ההסדרים הכלכליים שהיו קיימים בין מדינות שאן לממשלה הפדרלית הבורמזית ושקל הסדרים דומים לגבי הרי קצ'ין והרי צ'ין.
התאריך 12 בפברואר נחגג במיאנמר כ"יום האיחוד".
המנהיגים הבורמזים בראשות אונג סאן לא היו מעוניינים בהישארותה של בורמה בקהיליה הבריטית.
הם דגלו בהתנתקות ארצם מהודו (שהייתה באותה עת תחת שלטון בריטי) ובבלימת הגירתם של הודים לבורמה.
ב-1930 גרמה העוינות כלפי ההודים למהומות גזעיות נגדם ולהפרדה בפועל של בורמה מהודו.
בשנת 1937 נהפכה בורמה בסופו של דבר למושבת כתר נפרדת - בדומה למלאיה, צ'יילון והונג קונג.
עצמאות בורמה מהכתר הבריטי הייתה אמורה להבטיח את ההפרדה המוחלטת מהודו ואת ריסון ההגירה מהודו לבורמה (ובעיקר ההגירה המוסלמית מחבל בנגל המזרחי).
בהסכם פנגלונג צוין שאזורי הספר המוזכרים יזכו עקרונית ל"אוטונומיה מלאה בתחום ניהול הפנים".
בנוגע לאתניה קאצ'ין נקבע שהאסיפה המכוננת תבדוק יצירת מדינת קאצ'ין.
מדינת שאן הייתה אמורה להמשיך בהסדרים הפיננסיים הקיימים עם הממשלה הבורמזית הפדרלית.
צוין בהסכם שהסדרים כלכליים דומים יילקחו בחשבון גם לגבי הרי קאצ'ין ולגבי הרי צ'ין.
23 החותמים הביעו בהסכם את רצונם לעבוד בשיתוף פעולה עם "הממשלה הזמנית הבורמזית" כדי לזרז השגת העצמאות והביעו את הסכמתם העקרונית ליצירת איחוד בורמה.
בהמלצת המועצה העליונה של עמי ההרים המאוחדים, הציע ההסכם למנות יועץ למושל שיהפוך לחבר במועצה הפועלת.
ליועץ יתמנו שני סגנים שיהיו רשאים להשתתף באותן הישיבות של המועצה הפועלת הנוגעות בענייני אזורי הספר.
האזרחים שבאזורי הספר ייהנו מזכויות היסוד הנהוגות בארצות דמוקרטיות.
הבריטים השתכנעו כי אונג סאן והליגה האנטי-פשיסטית למען חירות העם שבשליטת הבורמזים יהיו מסוגלים להסתדר עם מנהיגי עמי ההרים.
כיועץ המושל בעניין אזורי הספר התמנה סאו שווה תאיק, כשסגניו היו סינווה נאונג וומתו מאונג.
הבטחתו של אונג סאן לעמי הספר:"אם בורמה קבל צ'אט אחד גם אתם תקבלו צ'אט אחד".
נציגי האתניות אראקאן (ראחין), מון וקארן לא הוזמנו לוועידת פנגלונג.
אונג סאן ושאר המנהיגים הבורמזים היו נחושים לפתור בדחיפות את סוגיית אזורי הספר.
העמים שלא הוזמנו נחשבו בעיני הבריטים חלק מ"בורמה המקורית" ולכן מציאת הפתרון לזכויותיהם נדחה לשלב אחר.
עמים אלה הרגישו אז מופלים לרעה.
בני ראחין (אראקאן) טענו שעד לשנת 1784 הייתה להם ממלכה מקבילה לזו של הבורמזים.
גם לבני מון היו טענות דומות.
בני קארן כאתניה השנייה בחשיבותה ובגודלה אחרי הבורמזים ציפו שגם להם תובטח מדינה בתוך האיחוד בדומה לבני שאן, קאצ'ין ואחרים.
הסכם פריז הוא הסכם שנקבע במהלך התכנסות ועידת האקלים של האו"ם, העוסק בהפחתת פליטת גזי חממה, מזעור הנזק הקיים ומימון הטיפול בפליטת גזי חממה על ידי מדינות העולם.
ההסכם אושרר ב-12 בדצמבר 2015 במהלך ועידת האקלים בפריז ונחתם בשנת 2016. נכון לנובמבר 2017, חתמו על ההסכם 195 מדינות, ביניהן גם ישראל, שחתמה על ההסכם ב-22 באפריל 2016. הסכם פריז הוא ההסכם המקיף הראשון בעולם בתחום האקלים.
מטרות ההסכם הוא העצמת יישום אמנת המסגרת של האו"ם לשינוי אקלים (UNFCCC) שהושקה בפסגת כדור הארץ (1992), באמצעים הבאים:
הגבלת ההתחממות הגלובלית לפחות מ-2 מעלות צלזיוס עד שנת 2050, בהשוואה לתקופה הטרום תעשייתית - המאה ה-18. השאיפה היא להגביל את ההתחממות עד סוף המאה ה-21 ל-1.5 מעלות צלזיוס בלבד.
הגברת היכולת להסתגל להשפעות השליליות של שינויי האקלים וכן טיפוח העמידות בשינויי אקלים.
והפחתת פליטות גזי החממה באופן שלא יפגע בייצור המזון
עידוד הזרמת כספים בתחום הפחתת פליטות גזי חממה ועמידות לשינויי אקלים.
בנוסף, ההסכם שואף לצמצום פליטת גזי חממה.
ההתחייבות המרכזית של כל מדינה החתומה על הסכם פריז הוא להגיש תוכנית כל חמש שנים שבה יפורטו הדרכים שתנקוט כדי להתמודד עם שינויי האקלים.
האסטרטגיה להשגת המטרות כונתה 20/20/20: הפחתה של פליטת פחמן דו-חמצני (CO2) ב-20%, הגדלת נתח השוק של אנרגיה מתחדשת ב-20%, ועלייה ב-20% חסכון באנרגיה.
ההסכם נכנס לתוקף לאחר שלפחות 55 מדינות אשררו את ההסכם.
ישראל אשררה את הסכם האקלים בתאריך 14 בנובמבר 2016 והייתה למדינה ה-110 בעולם שאשררה את ההסכם הבינלאומי.
בדצמבר 2018 התכנסה בקטוביץ שבפולין ועדה שגיבשה תוכנית פעולה מוגדרת ליישום מעשי של הסכם פריז.
הנציגים הצליחו לגבש תקנות שלפיהן המדינות החברות בהסכם ימדדו, ידווחו ויאמתו את היקף פליטות גזי החממה שהן אחראיות לו.
בפברואר 2019 הודיעה ממשלת גרמניה על תוכנית ענק להפסקת השימוש באנרגיית פחם בתוך שני עשורים.
גרמניה היא ענקית תעשייה שכמעט שליש מהאנרגיה בה היא משתמשת מיוצרת באמצעות פחם.
בשל היקפה, תוכנית זו נחשבת לאחד הצעדים המשמעותיים ביותר שנעשו אי פעם על ידי מדינה בניסיון להילחם בשינויי האקלים.
בסוף שנת 2019 העריכו גורמים באו"ם, בהתאם לדו"ח התוכנית הסביבתית של האו"ם (UNEP), שעל פי הממצאים העדכניים יש לעדכן את היעדים שנקבעו בהסכם פריז, שכן אלו לא יספיקו כדי למנוע את ההתחממות בקצב שנשאף אליו בהסכם פריז.
בנוסף העריכו באו"ם שלא נעשה מספיק גם כדי לעמוד ביעדי ההסכם המקוריים, ושהמדינות החתומות עליו מתקשות להגיע ליעדים שנקבעו.
עם זאת, דו"ח של צמיחת פליטת הפחמן לשנת 2019 הראה שאמנם גדלה כמות הפליטות, אך קצב הצמיחה קטן (גידול של 0.6% לעומת שנת 2018, זאת בהשוואה לגידול בשנה קודם לכן שעמד על 2.1%).
נכון לשנת 2020 יש התחייבות של האיחוד האירופי, יפן וסין להשגת יעדים מרחיקי לכת של הפחתת פליטות גזי חממה עד אמצע המאה
על פי סעיף 28 להסכם, צדדים בהסכם יכולים להודיע לאו"ם על יציאה מההסכם רק 3 שנים לאחר שההסכם נכנס לתוקף בעבור אותה מדינה.
פרישתה הראשונה, חזרתה ופרישתה השנייה של ארצות הברית
ביוני 2017 הודיע ממשל טראמפ על פתיחה בהליך לפרישתה של ארצות הברית מההסכם, שהייתה אחת ההבטחות המרכזיות של דונלד טראמפ מאז נכנס לבית הלבן, ובמקביל על פתיחה במשא ומתן מחודש על ההסכם "שיהיה הוגן יותר למשלמי המיסים של ארצות הברית".
ב-4 בנובמבר 2020, יום לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית שבהן הפסיד טראמפ ליריבו הדמוקרטי ג'ו ביידן, הודיע הממשל על הפרישה מהאמנה.
ההכרזה על פרישה מהסכם האקלים יצרה חזית של מעצמות העולם נגד המהלך.
כהונת טראמפ ערערה את יסודות הגנת הסביבה בארה"ב.
טראמפ הוציא את ארה"ב מהסכם פריז ממניעים כלכליים ויצר דה-לגיטימציה למדע האקלים
ב-21 בינואר 2021, שעות לאחר שנכנס לבית הלבן, חתם ביידן על מכתב שמחזיר את ארצות הברית להסכמי האקלים, בתוך 30 יום.
בנוסף, מינה ביידן כשליחו המיוחד לענייני אקלים את ג'ון קרי, שכיהן כשר החוץ של ארצות הברית בתקופת ממשל אובמה וסייע בניהול המשא ומתן על הסכם האקלים של פריז.
ב-21 בינואר 2025 שעות לאחר שנכנס לבית הלבן, חתם טראמפ על צו נשיאותי לפרישת ארצות הברית מהסכמי האקלים כפי שעשה בכהונתו הראשונה.
בין היתר על כך שכל מדינה שלחה מסמך התחייבויות אך המדינות לא נדרשו להזכיר גזי חממה בהתחייבויותיהן, וכל מדינה יכלה להתחייב לדבר מסוים שהיא כבר התחייבה לו בעבר, או לחלופין להתחייב לפחות ממנו.
המסמך הפקיסטני בהסכם, לדוגמה, התחייב בסתמיות כי בשלב מסוים פקיסטן תגיע לשיא של פליטות פחמן, ומיד אחר כך תחל בירידה.
בנוסף, גם סין, המדינה שפולטת הכי הרבה פחמן דו-חמצני לאטמוספירה, לקחה על עצמן התחייבויות מעורפלות בלבד.
הסכם זה הוביל לאיחוד השוודי נורווגי.
בראשית מלחמות נפוליאון, ניסו דנמרק-נורווגיה וממלכת שוודיה לנקוט עמדה נייטרלית, אך עד מהרה היו מעורבות בזירת הלחימה.
בשנת 1805 כרת גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ברית עם הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד והאימפריה הרוסית ויחד הכריזו מלחמה נגד צרפת הנפוליאונית.
בריטניה אשר הכריזה מלחמה על נפוליאון ב-1803 שילמה סובסידיות לשוודיה.
טרם הורה לצבאו לנסוג מפרובינציית פומרניה בשוודיה, ניהל גוסטב הרביעי אדולף משא ומתן שיוביל להסכמה מצד פרוסיה שלא תתקוף אותה.
הסכם פישר-שובל (Fischer-Chauvel Agreement) הוא הסכם דיפלומטי, שהושג בשנת 1948, בין צרפת לישראל, המאשר את עצמאותם של מוסדות צרפתים בישראל.
ההסכם הושג בחילופי מכתבים בין מוריס פישר, נציג הממשלה הזמנית של ישראל בצרפת, לבין מזכ"ל משרד החוץ הצרפתי ז'אן שובל.
הוא מבוסס על הסכמי מיטילנה (1901; Mytilene) והסכמי קונסטנטינופול (1913), אשר הסדירו את הקפיטולציה הצרפתית בארץ-ישראל.
אלו אושררו בשנת 1920 על ידי המנדט הבריטי.
ההסכם מעניק פטור מתשלום מיסים, ומעניק חופש פעולה לארבעה מוסדות קתוליים - כנסיית אבינו שבשמים, המנזר הבנדיקטיני באבו גוש, קברי המלכים וכנסיית סנטה אנה.
הסכם קונקורד הוא חוזה בין הפדרציה הבין-לאומית לרכב (FIA), הקבוצות המתחרות באליפות הפורמולה 1 וקבוצת פורמולה 1 , הגוף המנהל את הזכויות המסחריות של האליפות.
ההסכם קובע את האופן בו מחולקים בין הקבוצות הרווחים מזכויות השידור של המרוצים וחלוקת כספי הפרסים.
השם "הסכם קונקוד" הוא למעשה שמם של תשעה הסכמים שונים שנחתמו במהלך השנים.
ההסכם הראשון נחתם בשנת 1981 והוא נקרא על שם כיכר הקונקורד בה שוכנים משרדי הפדרציה.
ההסכמים הראשונים נשמרו בסודיות גדולה עד שהעיתונאי פורסט בונד פרסם בשנת 2005 באתר RaceFax.com מסמך של 120 עמודים ובו תיאור ההסכם שנחתם בשנת 1997
מטרת ההסכמים היא לחזק את המקצועיות ולהגביר את ההצלחה המסרחית של האליפות.
על פי ההסכם כל הקבוצות מתחייבות לקחת חלק בכל המרוצים והאימונים במהלך העונה.
הוודאות שבחוזה מאפשרת למקסם את מכירת זכויות השידור למדינות השונות.
בתמורה מקבלות הקבוצות אחוז מסוים מתוך הרווחים על אותן זכויות.
הוועדה הספורטיבית הבין-לאומית, הגוף שקבע ופיקח על הכללים של אליפות הפורמולה 1, הוחלף בשנת 1978 על ידי גוף חדש שהוקם על ידי FIA ונקרא הפדרציה הבין-לאומית לספורט מוטורי .
הגוף החדש נתקל בהתנגדויות רבות מצד התאחדות יצרני הפורמולה 1 (FOCA), הגוף שייצג את האינטרסים של בעלי הקבוצות.
ברני אקלסטון עמד בראש התאחדות היצרנים, בעוד ז'אן מארי באלסטר עמד בראש הפדרציה.
המלחמה בין שני הגופים שזכתה לכינוי "מלחמת FISA-FOCA" הובילה לביטול מספר מרוצים.
יצרנית הצמיגים Goodyear Tire and Rubber Company איימה לפרוש מהאליפות, דבר שיכל להוביל להתמוטטות מסחרית.
אקלסטון ארגן פגישה של נציגי הנהלת הקבוצות, יחד עם באלסטר במשרדי הפדרציה ששכנו בכיכר הקונקורד בפריז.
ב-19 בינואר 1981, אחרי 13 שעות רצופות של משא ומתן כל המשתתפים חתמו על הסכם שזכה לכינוי הסכם קונקורד, על שם המקום בו נחתם.
מרבית פרטי ההסכם נותרו חשאיים, אם כי ידוע כי כל החותמים התחייבו שהקבוצות יופיעו לכל אחד מהאירועים, על מנת להבטיח יציבות לחוזה השידורים בטלוויזיה של האליפות.
בנוסף, ואולי אף חשוב יותר, ההסכם נתן ליצרנים את הזכות למכור את זכויות השידור הטלוויזיוני של המרוצים.
הזכות ניתנה בהשאלה לחברת Formula One Promotions and Administration (בהמשך שינתה את שמה ל-Formula One Group), חברה שהוקמה על ידי אקלסטון.
בנוסף נקבעו כללים יציבים לאליפות.
תוקף ההסכם נקבע עד ל-31 בדצמבר 1987.
החברה שהקים אקלסטון קיבלה את הזכויות המסחריות לשידורי המרוצים (FOPA).
47% מההכנסות הלכו לקבוצות, 30% לחברת Allsopp, Parker & Marsh ו-23% הועברו לפדרציה הבין-לאומית לספורט מוטורי.
בנוסף, ההכנסות מהתשלום אותו העבירו מארגני המרוצים הלכו גם הם ל-FOPA.
בשנת 1987 סכום הפרסים הכולל עמד על 915,000 דולר למרוץ.
סכום השמשיך לגדול בהתמדה במהלך ארבע השים הבאות.
בשנת 1987 נחתם הסכם שני, שהיה בתוקף במשך ארבע שנים.
בהסכם השלישי הוכנסו גם הנהגים כחלק מההסכם.
כרבע מההסכם התייחס לסוגיה זאת ונקבע מעמדם המחייב של החוזים והקמת מערך בוררות עצמאית בה מופקדים החוזים בין הנהגים לקבוצות.
בהסכם לא נעשה שינוי באופן חלוקת הכספים.
גם הסכם זה נחתם לתקופה של ארבע שנים.
בעקבות מותם של רולנד רצנברגר ואיירטון סנה בגרנד פרי סן מרינו בעונת 1994 הוכנס תיקון להסכם.
סעיף 7.5 שנוסף להסכם מאפשר ל-FIA לשנות את הכללים גם ללא הסכמת הקבוצות, אפילו במהלך העונה, אם קיים חשש אמיתי לפגיעה בבטיחותם של הנהגים.
בשנת 1995 החליטה FIA על העברת הזכויות המסחריות מ-FOCA ל-FOPA לתקופה של 14 שנה, תמורת תשלום שנתי שתעביר החברה לפדררציה.
קבוצות מקלארן, ויליאמס וטיירל מחו נגד ההחלטה וסירבו לחתום על הסכם הקונקורד החדש (שהדיונים עליו החלו בשנת 1993).
קן טיירל כעס במיוחד על העובדה שאקלסטון, נשיא FOCA, דן בנושא העברת הזכויות לידי החברה הפרטית שברשותו.
בנוסף, מחה טיירל על העובדה כי ההסכם נשמר בסודיות, דבר שהקשה על עמדת המיקוח של כל בעלי הקבוצות, מלבד אקלסטון.
ההסכם הרביעי נחתם ב-5 בספטמבר 1996 על ידי כל הקבוצות, מלבד שלוש המתנגדות.
ההתנגדות לצעדים של אקלסטון שהובילה את מקלארן, ויליאמס וטיירל לא לחתום על הסכם הקונקורד הרביעי פגעה קשות בהכנסות הקבוצות.
במטרה לשכנע את כל הקבוצות לחתום על הסכם חדש לווה אקלסטון סכום של 1.4 מיליארד דולר והבטיח לקבוצות אחוז מהרווחים, אם יהיו.
לאחר דיונים שנמשכו כשנה, במהלכה נקבעו כ-30 טיוטות להסכם, חתמו כל הקבוצות על הסכם חדש שתוקפו נקבע עד ל-31 בדצמבר 2007. על פי ההסכם החדש גדל מספר המרוצים בו התחייבו הקבוצות להשתתף בעונה מ-16 ל-17.
במסגרת החוזה חתמו הקבוצות ויליאמס ומקלארן על הסכם נוסף עם ברני אקלסטון.
על פי ההסכם שתי הקבוצות אמורות היו לקבל כסף במקרה שאקלסטון ימכור מניות בחברה.
אף על פי שאקלסטון מכר מניות ארבע פעמים, הקבוצות מעולם לא קיבלו את חלקן.
הדבר הוביל את הקבוצות למאבק נגד משרד עורכי הדין שליווה אותן בטענה כי התרשלות בעריכת החוזה וחוסר תשומת לב לפרצות שהיו קיימות בו הובילה להפסד כספי.
כחלק מרכישת הזכויות על ידי חברת אלפא פרמה הוסדרו התביעות בסוף שנת 2005/תחילת 2006 בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
בשנת 1999 מכר אקלסטון 50% ממניות החברה לידי חברת קירש-מדיה עם אפשרות למכירת 25% נוספים לחברה.
בעלי הקבוצות חששו כי שידורי המרוצים יעברו לערוצי טלוויזיה בתשלום ובכך יפגע החשיפה לפרסום במהלך המרוצים.
לאחר משא ומתן כושל עם ליאו קירש החלו היצרנים לתכנן אליפות אלטרנטיבית החל מעונת 2008. באפריל 2002 הגישה חברת קירש-מדיה בקשה לפשיטת רגל ומניות החברה חולקו בין הבנקים לנושים באופן יחסי לגובה ההלוואות.
בכך בא הסוף לדיונים על שידורים בערוצי בתשלום, אך לא במאבק על הכסף.
ב-7 בדצמבר 2004 נפגש אקלסטון עם כל בעלי הקבוצות, מלבד פרארי, והציע להם תשלום של 260,000,000 ליש"ט שיתפרש על פני שלוש שנים, תמורת הארכת חוזה השימוש בזכויות המסחריות עד לסוף עונת 2012. הקבוצות סירבו להצעה.
בינואר 2005 הודיעה פרארי על חתימה על הארכה.
בתמורה קיבלה הקבוצה סכום כפול מהכנסות, זכות וטו על הצעות עתידיות ומענק חתימה בגובה 80 מיליון דולר.
החתימה של פרארי שברה את החזית האחידה של הקבוצות ובהמשך חתמו שאר הקבוצות על ההסכם.
רד בול וקבוצת ג'ורדן חתמו על החוזה במהלך חודש יולי.
ויליאמס הייתה הקבוצה הרביעית שחתמה על ההארכה עוד באותה השנה.
במרץ 2006 חתמו חמש הקבוצות הנוספות (ב.מ.וו-סאובר, רנו, הונדה, מקלארן וטויוטה) על הארכת הסכם הזכויות המסחריות עד לשנת 2012.
למרות המאמצים לחתום על הסכם קונקורד חדש לא נחתם הסכם חדש לפני פתיחת עונת 2008. ביולי 2008 התאחדו כל 10 הקבוצות והרימו את התאחדות קבוצות הפורמולה 1 (Formula One Teams Association או בראשי תיבות: FOTA) במטרה לדון בתנאים של החוזה.
אחרי נתק בין ההתאחדות החדשה ל-FIA שנמשך לאורך החצי הראשון של עונת 2009 נחתם הסכם חדש בשם כל הקבוצות.
ההסכם החדש קבע את חידוש תנאי החוזה כפי שהיו בשנת 1998 והתוקף נקבע עד ל-31 בדצמבר 2012. באותה ישיבה הוחלט גם על הגבלת תקציב ושינויים טכנולוגיים שיכנסו לתוקף החל מעונת 2010. בניגוד להסכמים קודמים שנפרשו על פני כמאה עמודים כל אחד, הסכם זה התפרש על פני 350 עמודים.
עונת 2013 נפתחה ללא הסכם קונקורד משותף לכל הקבוצות.
עשר מתוך אחת עשרה הקבוצות חתמו על הסכמים נפרדים (קבוצת מרוסיה הייתה הקבוצה היחידה שהחלה את העונה ללא הסכם).
לאחר משא ומתן ממושך אלקסטון וז'אן טוד, נשיא ה-FIA, הגיעו להסכמות על הסכם חדש ביולי 2013. החתימה על ההסכם נעשתה במהלך חודש ספטמבר אותה שנה ותוקפו נקבע עד ל-31 בדצמבר 2020.
למרות החתימה על ההסכם, חלק מהקבוצות חשו שהן נפגעו כתוצאה מההסכים הפרטניים שחתמו הקבוצות מול ה-FIA.
לשש קבוצות הובטח מקום בקבוצות הדיון האסטרטגיות בהן מצביעים על שינויים טכנולוגיים לפני שהם מוגשים לאישור מועצת הספורט העולמית של FIA (הגוף הממונה על קביעת הכללים).
הקבוצות הן פרארי, מקלארן, רד בול, מרצדס וויליאמס.
קבוצה נוספת תקבע בכל שנה לפי ההישגים באליפות היצרנים של העונה הקודמת.
חמש הקבוצות גם הבטיחו לעצמן תשלומים שנתיים מיוחדים בהיקף של עשרות מיליונים.
כתוצאה מההסכמים קבוצת פרארי קיבלה בשנת 2015 סכום של 164 מיליון דולר לאחר שסיימה את עונת 2014 במקום הרביעי באליפות היצרנים.
קבוצת ויליאמס, שסיימה מקום אחד לפניה, קיבלה רק 83 מיליון דולר, כמחצית מהסכום.
חלוקת ההכנסות הלא אחידה הביאה את קבוצות פורס אינדיה וסאובר להגיש תלונה לנציבות התחרות של האיחוד האירופי בספטמבר 2015. לאחר מכירת הזכויות המסחריות לקבוצת ליברטי מדיה, בסוף שנת 2017, משכו הקבוצות את התלונה.
המשא ומתן על ההסכם הבא החלו כחלק מדיונים רחבים יותר על עתיד הספורט בשנת 2017. המועד אחרון נקבע ל-31 באוקטובר 2019. על פי הדיווחים, ההסכם היה קרוב לחתימה בסוף חודש ינואר 2020. התפרצות מגפת הקורונה דחתה את סיום הדיונים.
במהלך סוף השבוע של גרנד פרי חגיגות ה-70, מנהל קבוצת מרצדס, טוטו וולף, הכריז על חוסר שביעות רצונו מתנאי ההסכם החדש.
לדבריו, תקרת התקציב ושינוי חלוקת כספי הפרסים המוצעת פוגעים בעיקר בקבוצתו.
לאחר דיונים עם צ'ייס קארי, וולף שינה עמדה והצהיר על נכונותו לחתום על ההסכם החדש.
ב-18 באוגוסט הודיעו קבוצות ויליאמס, מקלארן ופרארי כי חתמו על ההסכם החדש.
למחרת הודיעה הנהלת האליפות כי כל הקבוצות חתמו על ההסכם.
ההסכם, שהיה הראשון שנחתם תחת ההנהלה של ליברטי מדיה, נכנס לתוקפו ב-1 בינואר 2021 ויהיה בתוקף עד לסוף שנת 2025.
במרץ 2025 חתמו בעלי הקבוצות על הסכם חדש לתקופה של חמש שנים, שיכנס לתוקף בתחילת שנת 2026. על ההסכם חתמו נציגי 10 הקבוצות הקיימות.
בנוסף חתמו נציגי קבוצת קאדילק, שצפויה להצטרף כקבוצה ה-11 לאליפות החל מעונת 2026.
הסכם פורטסמות' של 1948, או ההסכם האנגלו-עיראקי (1948), היה הסכם בין עיראק לבריטניה שנחתם בפורטסמות' ב-15 בינואר 1948. היה זה תיקון של ההסכם האנגלו-עיראקי (1930).
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו הבריטים מחדש את עיראק כדי לבטל הפיכה פרו-נאצית שהתרחשה ב-1941 בראשות רשיד עאלי אל-כילאני.
מעט לפני החתימה על הסכם פורטסמות', ניהל ראש ממשלת עיראק, סאלח ג'בר, שהיה איש אמונו של שליט עיראק בפועל, נורי א-סעיד, משא ומתן על נסיגה בריטית מעיראק.
עם זאת, ההסכם כלל מועצת הגנה בריטית ועיראקית משותפת לפיקוח על התכנון הצבאי של עיראק.
בנוסף, הבריטים המשיכו לשלוט בענייני החוץ העיראקים.
בנוסף לסאלח ג'בר ולנורי א-סעיד, ייצגו את עיראק בשיחות שקדמו לחתימה גם שר החוץ פאדל אל-ג'מאלי ושר ההגנה שאקר אל-ואדי.
בעת החתימה, המטרה האסטרטגית של בריטניה הייתה ליצור גוש ערבי שיהיה אנטי-סובייטי ופרו-בריטי.
לאחר ששכנעה את סוריה, ירדן ומצרים להצטרף לגוש, ויתרה בריטניה על ארץ ישראל המנדטורית, שהאו"ם אישר את חלוקתה למדינה ערבית ולמדינה יהודית והועיד אותה לעיראק.
הוסכם על תוכנית צבאית שבאמצעותה שתי דיוויזיות עיראקיות, שיחומשו בנשק בריטי מודרני, יעברו דרך סוריה וירדן ויצטרפו ללגיון הערבי של ירדן כדי לכבוש את המדינות היהודיות והערביות המתוכננות.
בהסכם נקבע כי עיראק עדיין תהיה קשורה לבריטים לצורך אספקה ואימונים צבאיים עד 1973, דבר שלא יכול היה להתקבל על ידי הלאומנים הערבים בעיראק.
כתגובה נחרצת להסכם, הובילו לאומנים עיראקיים את מרד בגדאד (1948) נגד המשך הנוכחות הבריטית בעיראק.
א-סעיד הישעה את מימוש ההסכם כוויתור שהוצע ללאומנים העיראקים והערבים.
ההסכם בוטל באופן רשמי לאחר שמהפכת 14 ביולי 1958 הדיחה את פייסל השני מהשלטון, והמדיניות העיראקית הפרו-מערבית התהפכה לכיוון הגוש הסובייטי.
הסכם הידידות, שיתוף הפעולה והעזרה ההדדית שנחתם ב-1948, היה הסכם בין פינלנד לברית המועצות, ושימש כבסיס ליחסים בין המדינות בין השנים 1948–1992, עם התפרקות ברית המועצות.
ההסכם היה הכלי העיקרי ביישום דוקטרינת פאסיקיבי–קקונן.
באמצעות החתימה על ההסכם ב-6 באפריל 1948, ביקשו הסובייטים להרחיק את איום המערב מגבולותיהם על ידי מניעת השימוש בשטח פינלנד להתקפה.
הפינים מצידם הבטיחו את עצמאותם, מה שאפשר לפינלנד להמשיך ולהישאר דמוקרטיה ליברלית בעלת גבול באורך 1,340 ק"מ עם ברית המועצות.
ההסכם חייב את פינלנד להתנגד להתקפות נגדה מצד "גרמניה ובעלות בריתה" (הכוונה הייתה לארצות הברית ובעלות בריתה) ולהתנגד לשימוש בשטחה לצורך התקפה על ברית המועצות.
במידת הצורך, פינלנד יכולה לבקש סיוע סובייטי.
עם זאת, ההסכם לא סיפק לצבא האדום הנחיות בנוגע לכניסה לשטח פינלנד, ונקבע שפעולות אלו יידרשו להיות מוסכמות אם פינלנד תבקש סיוע.
בנוסף, ההסכם לא חייב את פינלנד לפעול אם ברית המועצות תותקף שלא דרכה.
ההסכם הכיר בנייטרליות הפינית, ואפשר לה להתחמק ממאבקי המעצמות לאורך כל המלחמה הקרה.
בשל המעמד הלא ברור של היחסים בין המדינות אחרי מלחמת ההמשך והפרשנות של ההסכם, פינלנד פעלה לפי החלטת ברית ורשה ולא השתתפה בתוכנית מרשל.
עקב כך, תקופת השיקום הפינית אחרי מלחמת העולם השנייה נמשכה זמן רב בהשוואה למדינות קפיטליסטיות אחרות באירופה, והייתה תלויה כלכלית בברית המועצות.
בכלליות, פינלנד שמרה על ריחוק ממעצמות המערב ומנאט"ו.
באמצעות ההימנעות מתמיכה במערב, היא הדפה לחצים סובייטיים להשתתף בברית ורשה.
לא התרחשו בשום שלב תרגילים צבאיים משותפים ושיתוף הפעולה הצבאי היה מינימלי, למעט פעולות סובייטיות מדי פעם.
ההסכם שימש ככלי בידי הסובייטים לצבור כוח בעניינים הפנימיים של פינלנד, מה שכונה פינלנדיזציה ובעימותים כמו משבר האיגרת, בו דרשו הסובייטים לכנס התייעצויות צבאיות, מה שסיכן את הנייטרליות של פינלנד בעיני המערב.
קיים כיום ויכוח באיזו מידה נשיא פינלנד, אורהו קקונן, שכיהן בין 1956 ל-1982, השתמש בהסכם כדי לקדם את כוחו במדינה.
למרות המדיניות הרשמית, מתחת לשולחן היה שיתוף פעולה חשאי בין פינלנד למערב.
ארגונים סוציאל-דמוקרטיים פינים קיבלו מימון מה-CIA, וכן הועברו נתונים סייסמיים על ניסויים גרעיניים.
מנגד, מדינות הגוש המזרחי ריגלו בפינלנד.
לברית המועצות היו הסכמים דומים עם מדינות רבות שלא היו קשורות בברית איתה, אך היו תלויות בה במידה רבה, כמו צפון קוריאה (1961), הודו (1971) ווייטנאם (1978).
ההסכם הראשון מסוג זה נחתם עם צרפת החופשית ב-10 בדצמבר 1944.
ההסכם פג ב-1992, עם החתימה על הסכם חדש בין פינלנד לרוסיה שאחרי העידן הסובייטי.
הסכם קוויבק היה הסכם סודי בין בריטניה לארצות הברית שהגדיר את התנאים לשיתוף פעולה מדעי הקשור לאנרגיה גרעינית ובמיוחד לנשק גרעיני.
ההסכם נחתם על ידי וינסטון צ'רצ'יל ופרנקלין ד' רוזוולט ב-19 באוגוסט 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה, בוועידת קוויבק הראשונה בקוויבק סיטי, קוויבק, קנדה.
ההסכם קבע כי ארצות הברית ובריטניה ישתפו את משאביהן לפיתוח נשק גרעיני, ואף אחת מהמדינות לא תשתמש בהם נגד האחרת, או נגד מדינות אחרות ללא הסכמה הדדית, או תעביר מידע עליהם למדינות אחרות.
ההסכם נתן לארצות הברית וטו על שימושים מסחריים או תעשייתיים של בריטניה באנרגיה גרעינית לאחר המלחמה.
ההסכם מיזג את פרויקט סגסוגות הצינור הבריטי עם פרויקט מנהטן האמריקאי, ויצר את ועדת המדיניות המשולבת לשליטה בפרויקט המשותף.
ההסכם קבע כי בוועדה ישתתף גם נציג קנדה לאור תרומתה של קנדה למאמץ.
מדענים בריטים ביצעו עבודה חשובה כחלק מהתרומה הבריטית לפרויקט מנהטן, וביולי 1945 אף ניתן האישור הבריטי הנדרש לשימוש בנשק גרעיני נגד יפן.
מזכר הייד פארק מספטמבר 1944 הרחיב את שיתוף הפעולה האנגלו-אמריקאי, אך לאחר סיום המלחמה דעכה ההתלהבות האמריקאית מהברית עם בריטניה.
בשנת 1946 הסתיים שיתוף הפעולה הטכני וב-7 בינואר 1948, הסכם קוויבק הוחלף על ידי מודוס ויוונדי שאיפשר שיתוף מוגבל של מידע טכני בין ארצות הברית, בריטניה וקנדה.
הנייטרון התגלה על ידי ג'יימס צ'דוויק במעבדת קוונדיש באוניברסיטת קיימברידג' בפברואר 1932. לאחר כחודשיים, עמיתיו במעבדה ג'ון קוקרופט וארנסט וולטון הצליחו לפצל אטומי ליתיום עם פרוטונים שהואצו.
בדצמבר 1938, אוטו האן ופריץ שטרסמן הפציצו אורניום בנייטרונים מואטים, וגילו שנוצר מכך בריום.
האן כתב אז לעמיתתו ליזה מייטנר ולאחיינה אוטו פריש והסביר שגרעין האורניום פוצל.
באנלוגיה לחלוקה של תאים ביולוגיים, הם כינו את התהליך " ביקוע ".
הגילויים הללו העלו את הסברה שניתן ליצור פצצת אטום חזקה ביותר.
המונח כבר היה מוכר לציבור הבריטי דרך כתביו של הרברט ג'ורג' ולס, בספרו מ-1913 "העולם יצא לחופשי".
סר הנרי טיזארד עמד אז בראש הוועדה לסקר מדעי של ההגנה האווירית, שהוקמה במקור כדי לחקור את ההתמודדות עם לוחמה אווירית ולוחמה נגד מטוסים.
במאי 1939, חודשים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוועדה הונחתה לערוך מחקר על היתכנות של פצצות אטום.
טיזארד הטיל על ג'ורג' פאג'ט תומסון, פרופסור לפיזיקה באימפריאל קולג' בלונדון, ובנפרד על מארק אוליפנט, פיזיקאי אוסטרלי מאוניברסיטת ברמינגהם, לבצע סדרת ניסויים באורניום.
בפברואר 1940, הצוות של תומסון נכשל ביצירת תגובת שרשרת באורניום טבעי, ותומסון החליט שלא להמשיך בכך.
הצוות של אוליפנט הגיע למסקנה שונה בתכלית.
הוא העביר את המשימה לשני מדענים גרמנים שברחו מגרמניה, רודולף פיירלס ופריש, אשר היו מנועים מלעבוד על פרויקטים מסווגים באוניברסיטה, כמו מכ"ם, שכן נחשבו לסיכון ביטחוני ולא היה להם האישור הביטחוני הדרוש.
השניים חישבו את המסה הקריטית של כדור מתכתי של אורניום-235 טהור, ומצאו שמטען בן 1 עד 10 קילוגרם יגרמו לפיצוץ שווה ערך לאלפי טון דינמיט, ואין צורך בטונות של החומר למטרה זו, כפי ששיערו אחרים.
אוליפנט הציג את מסמך הסיכום של פריש-פיירלס לטיזארד.
כתוצאה מכך, הוקמה ועדת MAUD להמשך חקר הנושא.
באוניברסיטת ברמינגהם בוצע מחקר תאורטי, כגון קביעת גודל המסה הקריטית הדרושה לפיצוץ.
קבוצה זו נוהלה על ידי פיירלס, בסיועו של מדען גרמני אחר שנמלט מארצו, קלאוס פוקס.
המעבדות באוניברסיטת ליברפול ובאוניברסיטת אוקספורד ערכו ניסויים בסוגים שונים של הפרדת איזוטופים.
הקבוצה של צ'דוויק בליברפול עסקה בדיפוזיה תרמית, הקבוצה של פרנסיס סיימון באוקספורד חקרה את הדיפוזיה הגזית, הפועלת על העיקרון שפיזור אורניום 235 יהיה מהיר יותר מזה של אורניום 238, שיטה זו נקבעה כשיטה המבטיחה ביותר.
הקבוצה של אגון ברטשר ונורמן פידר באוניברסיטת קיימברידג' חקרה אם אלמנט אחר, הידוע כיום כפלוטוניום, יכול לשמש כחומר בקיע.
נוכחותו של צוות של מדענים שנמלטו מצרפת, בראשות הנס פון הלבן, לאוקספורד סייעה לאוניברסיטה שם לאגור מים כבדים, מה שעזר להם להבין כיצד ניתן להשתמש באורניום ליצירת כוח חשמלי.
ביולי 1941, ועדת MAUD הפיקה שני דו"חות שהגיעו למסקנה שפצצת אטום לא רק אפשרית מבחינה טכנית, אלא שניתן לייצרה בתוך שנתיים בלבד.
הוועדה המליצה להמשיך את פיתוח הפצצה בדחיפות, אם כי הכירה בכך שהמשאבים הנדרשים עשויים להיות מעבר לאלה העומדים לרשות בריטניה.
טרם השלמת הדו"ח, ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, עודכן על עיקריו על ידי היועץ המדעי שלו, פרדריק לינדמן, והחליט על הקמת מנהלת חדשה שנודעה כסגסוגות הצינור שנועדה לתיאום כלל המאמצים.
סר ג'ון אנדרסון, הלורד נשיא המועצה, מונה לשר האחראי, וואלאס אקרס מהתעשיות הכימיות הלאומיות מונה למנהל שלה.
הסיכוי שגרמניה תפתח פצצת אטום הדאיג מאוד גם מדענים בארצות הברית, במיוחד אלה שהיו פליטים מגרמניה הנאצית וממדינות פשיסטיות אחרות.
ביולי 1939, ליאו סילארד ואלברט איינשטיין שלחו את מכתב איינשטיין-סילארד להתריע בפני נשיא ארצות הברית, פרנקלין ד' רוזוולט, מהסכנה.
בתגובה, באוקטובר 1939 רוזוולט הקים ועדה מייעצת בנושא אורניום, בראשות לימן בריגס מהמכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה.
המחקר התרכז בביקוע איטי לטובת ייצור חשמל, אך עם נגיעה להפרדת איזוטופים.
ב-12 ביוני 1940, וניבר בוש, נשיא מכון קרנגי למדע, והארי הופקינס, אחד מיועצי הנשיא, קיבלו את אישור הנשיא להקמת ועדת מחקר להגנה לאומית (NDRC) ובה הוקמה ועדת אורניום.
אחת הפעולות הראשונות של בוש כישב ראש ה-NDRC הייתה לארגן פגישה חשאית עם הנספחים הצבאיים של בריטניה בוושינגטון.
הפגישה הייתה לטובת הצעה לשיתוף מידע מלא של חומר טכני.
הדבר אושר בישיבת הקבינט של ארצות הברית ב-11 ביולי, והסכמה רשמית הועברה ללורד לות'יאן, שגריר בריטניה בארצות הברית, ב-29 ביולי.
קוקרופט דיווח שפרויקט פצצת האטום האמריקאית נמצא בפיגור אחרי זה של הבריטים.
הפעילות שנערכה באמריקה כללה מחקר של לאו סילארד ושל אנריקו פרמי באוניברסיטת קולומביה על האפשרות של תגובת שרשרת גרעינית מבוקרת; חקר ראשוני של הפרדת איזוטופים באמצעות צנטריפוגה, תהליכי דיפוזיה גזית ודיפוזיה תרמית; ומאמצים לייצר פלוטוניום בציקלוטרון במעבדה הלאומית לורנס ברקלי באוניברסיטת קליפורניה.
קנת' ביינברידג' מאוניברסיטת הרווארד אשר השתתף בישיבת ועדת MAUD ב-9 באפריל 1941, הופתע לגלות שהבריטים משוכנעים שפצצת אטום אפשרית מבחינה טכנית.
ועדת האורניום התכנסה בהרווארד ב-5 במאי, וביינברידג' הציג את הסיכום שלו.
בוש העמיד קבוצה בראשות ארתור קומפטון, חתן פרס נובל לפיזיקה ויו"ר המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת שיקגו, כדי לרדת לחקר הנושא.
הדו"ח של קומפטון, שפורסם ב-17 במאי 1941, לא התייחס לתכנון או ייצור של פצצה ובמקום זאת היא אישרה אפשרות של פרויקט שיתרכז בהפקת חשמל מאנרגיה גרעינית.
ב-28 ביוני 1941 הקים רוזוולט את המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD) והעמיד את בוש כמנהלו, האחראי באופן אישי לנשיא.
למשרד זה הוכפף ה-NDRC, בראשותו של ג'יימס ב' קונאנט, נשיא אוניברסיטת הרווארד.
ועדת האורניום הפכה עד מהרה למדור S-1 מסיבות ביטחוניות.
בריטניה הייתה במלחמה, אבל ארצות הברית טרם נכנסה אליה.
אוליפנט טס לארצות הברית בסוף אוגוסט 1941, לכאורה כדי לדון בתוכנית המכ"ם, אבל בעצם כדי לברר מדוע ארצות הברית מתעלמת מממצאי ועדת MAUD.
לחרדתו מצא שהדיווחים והמסמכים שנשלחו ישירות לבריגס לא הובאו לידיעת כל חברי הוועדה; בריגס נעל אותם בכספת.
בשל כך, נפגש אוליפנט עם ויליאם די.
קולידג', שהיה ממלא מקומו של קומפטון, עם סמואל ק' אליסון, עמיתו של קומפטון באוניברסיטת שיקגו; ארנסט לורנס, מנהל מעבדת הקרינה; עם פרמי ועם קוננט להציג להם את הדחיפות שבעניין.
בוש וקונאנט קיבלו את דו"ח MAUD הסופי מתומסון ב-3 באוקטובר 1941, ושבוע לאחר מכן בוש נפגש עם רוזוולט וסגן הנשיא הנרי וולאס בבית הלבן והשיג התחייבות להקמת פרויקט לבניית פצצת אטום אמריקאית.
יומיים לאחר מכן, שלח רוזוולט מכתב לצ'רצ'יל שבו הציע החלפת מידע "על מנת שכל מאמצים מורחבים יתואמו או אפילו יתבצעו במשותף".
רק בחודש דצמבר 1941 צ'רצ'יל הגיב לפניה והבטיח לרוזוולט את נכונותו לשתף פעולה.
ועדת MAUD שקלה את סוגיית שיתוף הפעולה עם ארצות הברית, והגיעה למסקנה שבעוד שניתן יהיה להקים מפעלי פיילוט להפרדת איזוטופים בבריטניה, יהיה צורך לבנות מתקני ייצור בקנה מידה מלא בארצות הברית.
הבריטים הביעו דאגה לגבי אבטחת הפרויקט האמריקאי.
למרבה האירוניה, היה זה הפרויקט הבריטי שאליו כבר חדרו מרגלים.
ג'ון קיירנקרוס העביר לברית המועצות עותק של דו"ח ועדת MAUD.
לבריטים היו חששות לגבי מה שעלול לקרות לאחר המלחמה, אם האמריקנים יאמצו מדיניות של אי מעורבות, כפי שקרה לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובריטניה תיאלץ אז להילחם לבדה בברית המועצות.
אשר על כן, הוחמצה ההזדמנות לפרויקט משותף בין הבריטים לאמריקאים אולם חילופי המידע נמשכו תוך הפרדת התוכניות המעשיות.