tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמברי נולד בעיר ספרינגפילד שבאוהיו, ולמד בתיכון בניו קרלייל הסמוכה.
בשנת 1955 החל ללמוד באוניברסיטת מיאמי, בה נהיה חבר באחוות אלפא פי אלפא.
בשלוש עונותיו כשחקן קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה רשם אמברי ממוצעים של 19.5 נקודות ו-15.5 ריבאונדים למשחק.
בעונתו האחרונה (1958) הוביל את הקבוצה לשלב שמינית גמר אליפות המכללות ("Sweet Sixteen"), לראשונה בתולדותיה, עם ממוצעים של 24.9 נקודות ו-18.1 ריבאונדים למשחק.
יכולתו הגבוהה זיכתה אותו בשתי בחירות לחמישיית העונה של מחוז ה-MAC בעונות 1957 ו-1958.
אמברי נלקח בבחירה ה-22 של דראפט ה-NBA 1958 על ידי סנט לואיס הוקס, אשר העבירה אותו בטרייד לסינסינטי רויאלס בתמורה לסנטר קלייד לאבלט.
את שתי עונותיו הראשונות בסינסינטי סיימו הרויאלס במקום האחרון בליגה עם 26.4% ו-25.3% ניצחונות, בהתאמה.
בעונות אלו שימש אמברי כשחקן ספסל וקלע כ-11 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת שיפר את תפוקתו ל-14.4 נקודות ו-10.9 ריבאונדים למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר בפעם הראשונה מתוך חמש עונות רצופות.
בעונה העוקבת העפילו הרויאלס לשלב הפלייאוף לראשונה מזה 4 עונות, הודות ליכולת טובה של אוסקר רוברטסון, ג'ק טוויימן ואמברי שקלע שיא קריירה של 19.8 נקודות למשחק.
בעונות ו- הגיעה סינסינטי לגמר האזור המזרחי, אך בשתי הפעמים הפסידה לאלופה שבדרך בוסטון סלטיקס (3–4 ו-1–4, בהתאמה).
בשתי העונות הבאות המשיך אמברי להציג יכולת סולידית עם ממוצעים של כ-10.1 נקודות ו-8.2 ריבאונדים למשחק, אך קבוצתו נעצרה כבר בסיבוב הפלייאוף הראשון.
בעת עזיבתו את הקבוצה בשנת 1966 היה אמברי הריבאונדר המוביל בתולדות המועדון עם 6,257 ריבאונדים, והקלע השלישי בתולדותיה עם 8,486 נקודות.
בקיץ 1966 חזר בו אמברי מפרישתו לאחר ששוכנע להמשיך לשחק על ידי חברו ביל ראסל, שחקן ומאמן קבוצת בוסטון סלטיקס, וחתם על חוזה בקבוצה.
בעונת הפסיד כשחקן הסלטיקס לפילדלפיה 76' בגמר ה-NBA, אך בעונה העוקבת זכה באליפות הליגה כמחליפו מהספסל של ראסל בעמדת הסנטר.
בשתי עונותיו בקבוצה קלע אמברי כ-5.8 נקודות למשחק.
לקראת עונת , האחרונה שלו בקריירה, נבחר אמברי בדראפט ההרחבה על ידי מילווקי באקס, ובעונתו היחידה במדיה קלע 13.1 נקודות בממוצע למשחק.
בעת פרישתו ממשחק בשנת 1969 דורג במקום ה-11 ברשימת הרביאונדרים המובילים בתולדות ה-NBA עם 7,544 ריבאונדים בסך הכול.
בשנת 1972 היה אמברי לג'נרל מנג'ר האפרו-אמריקאי הראשון בתולדות ה-NBA, כאשר מונה לתפקיד זה במילווקי באקס.
את שתי עונותיו הראשונות עם הבאקס סיימה הקבוצה במקום הראשון באזור המערבי, ובעונת אף העפילה לגמר ה-NBA בהובלתם של כרים עבדול-ג'באר, אוסקר רוברטסון ובוב דאנדרידג'.
לקראת עונת העביר אמברי את עבדול-ג'באר ללוס אנג'לס לייקרס בטרייד שהביא לבאקס את בראיין וינטרס, ג'וניור ברידג'מן ושני שחקנים נוספים.
בחמש עונותיו במילווקי העמידה הקבוצה מאזן כולל של 225 ניצחונות ו-185 הפסדים (54.9%).
בין השנים 1986–1999 שימש כג'נרל מנג'ר של קליבלנד קאבלירס, ובשנת 1994 הפך לאפרו-אמריקאי הראשון שמכהן כנשיא קבוצת NBA, כשנבחר למלא תפקיד זה בקליבלנד.
בעונת הוסיפו הקאבלירס את הרוקיז בראד דוהרטי, מארק פרייס, רון הארפר והוט רוד ויליאמס, אשר היוו שחקני מפתח בקבוצה בשנים הבאות, לצד לארי נאנס שהצטרף בעונה העוקבת.
בעונות – התפרק בסיס הקבוצה, ובשנים העוקבות הובילו את הקבוצה טרל ברנדון ושון קמפ.
ב-9 מתוך 13 עונותיו של אמברי בקבוצה העפילו הקאבלירס לפלייאוף ה-NBA, וניצחו ב-54.5% ממשחקיהם.
על ניהול הקבוצה זכה אמברי בפרס מנהל השנה ב-NBA בעונות ו-.
בקיץ 2004 מונה אמברי ל"יועץ לענייני כדורסל" בטורונטו ראפטורס, תחת הג'נרל מנג'ר הנכנס בוב באבקוק, וכשנה לאחר מכן קודם לתפקיד נשיא המועדון.
בינואר 2006 פוטר באבקוק מתפקידו, ואמברי שימש כמחליפו הזמני במשך כחודש, עד אשר מונה בראיין קולנג'לו לג'נרל מנג'ר הקבוע של הקבוצה.
מאז פברואר 2006 משמש אמברי כיועץ לענייני כדורסל עבור הראפטורס.
במקביל לתפקידיו הניהוליים ב-NBA, חבר אמברי בדירקטוריון היכל התהילה של הכדורסל מאז שנת 1974. בשנת 1999 הוצג בעצמו כחבר בהיכל התהילה כ"תורם לכדורסל".
ויין הורוביץ (נולד ב-12 בספטמבר 1957) הוא אשורולוג ישראלי, פרופסור מן המנין בחוג לארכאולוגיה ולמזרח הקרוב הקדום באוניברסיטה העברית.
מומחה בשפות מסופוטמיות, כתב יתדות, ובאסטרונומיה עתיקה.
הורוביץ נולד בלונג איילנד, מדינת ניו יורק, שבארצות הברית.
בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת ברנדייס שבמדינת מסצ'וסטס.
ותואר שני ושלישי מאוניברסיטת ברמינגהאם בממלכה המאוחדת.
מלמד באוניברסיטה העברית ובית הספר לתלמידים מחו"ל ע"ש רוטברג
הורוביץ עוסק בחקר הספרות, הדת, המיתולוגיה, המדע ואסטרונומיה עתיקה בשפות שמיות מזרחיות (שומרית ואכדית).
מחקר ופענוח ממצאי כתב יתדות בארץ ישראל
הורוביץ עוסק בחקר ופענוח ממצאי כתב יתדות בארכאולוגיה של ארץ ישראל, בין השאר חקר תעודות שנמצאו בתל חצור, תכתובת שנשלחה לעיר מארי (תכתובת שנמצאה גם בכיוון ההפוך בתעודות מארי), ותעודת חרס בת כ-3,800 שנה, הכוללת חוקים בסגנון חוקי חמורבי הכתובה בכתב יתדות בשפה האכדית.
בשנת 2006, פרסם ספר מחקר מקיף על כל המקורות הכתובים בכתב יתדות שנתגלו ב-28 אתרים שונים בחפירות ארכאולוגיות בארץ ישראל.
הורוביץ מצא שכמחצית מהטקסטים שייכים לתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל.
שאר הטקסטים מתחלקים בין תקופת הברונזה התיכונה, לתקופת הברזל בארץ ישראל.
אפיון נוסף של הממצא בארץ ישראל הוא המגוון הרב של הסוגות ספרותיות ושפות הכתיבה המצויים בהם, בין השאר: מכתבים, טקסטים אדמיניסטרטיביים, טקסטים משפטיים, כתובות מונומנטליות רשמיות, לחשים מאגיים, ואפוסים.
בשפות אכדית, שומרית, ושפות כנעניות.
בשנת 2015, פרסם הורוביץ את התרגום הראשון לעברית של תעודות אל-יהודו, קובץ של כ-200 לוחות טין מהמאה השישית והחמישית לפנה"ס, ובהם מידע גולי ממלכת יהודה בבבל.
הם כתובים בכתב יתדות, בניב בבלי של השפה האכדית וכוללות שמות של גולי בבל.
ויין אנתוני אלווין היה מדבב אמריקאי.
דיבב את מיקי מאוס מבית דיסני.
אלווין נולד בגלנדייל, קליפורניה ב-7 בפברואר 1947. הוא דיבב את מיקי מאוס מ-1977 עד מותו ב-2009. בין ההפקות בהן דיבב אותו נכללים הסרטים והסדרות "בן המלך והעני", "מיקי, דונלד, גופי: שלושת המוסקטרים" ו"מועדון החברים של מיקי מאוס".
ב-1991, התחתן עם ראסי טיילור, שדיבבה את מיני מאוס מ-1986 עד 2019, והם נקראו "אגדות דיסני" ב-2008. לאלווין יש ארבעה ילדים מנישואים קודמים.
אלווין נפטר לאחר שחלה בסוכרת חריפה בגיל 62, ב-18 במאי 2009. אשתו ראסי טיילור נפטרה עשר שנים אחר כך, בשנת 2019.
ויין פדרמן הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן, תסריטאי, פודקאסטר ומוזיקאי אמריקאי.
פדרמן נולד בלוס אנג'לס ולו חמישה אחים.
גדל בסילבר ספרינגס, מרילנד, ובגיל 10 עבר עם משפחתו לפלנטיישן, פלורידה.
הוא הופיע בלהקת חתונות כמתופף מגיל 14. למד באופן עצמאי לבצע פיתומות.
בשנת 1977 החל פדרמן ללמוד משחק בבית ספר טיש לאמנויות שבאוניברסיטת ניו יורק תחת המורה למשחק סטלה אדלר.
פדרמן ערך מופע משלו בשם Comedy Tonight עם השחקנית דונה מרפי.
לאחר סיום לימודיו ביצע מופע יחיד ב-13th Street Theater.
הוא גם כיכב בהצגה שלגיה ושבעת הגמדים שהועלתה במקום, בה גילם שישה תפקידים שונים.
בהמשך החל לבצע במועדונים שונים בניו יורק מופעי סטנדאפ.
במופעיו הוא שילב מוזיקה ואותן סיים בנגינת רוק כבד עם יוקללה אלקטרוני.
הופעת הבכורה של פדרמן בטלוויזיה הארצית התרחשה בשנת 1986, בעת שהופיע בתוכנית סטנדאפ קומדי המשודרת בסינדיקציה בארצות הברית.
בשנת 1987 עבר פדרמן ללוס אנג'לס והופיע במועדוני סטנדאפ שונים ובכ-200 קולג'ים.
היה ממקימי קבוצת האלתורים No Fat Guy עם מייק ריידר, סקוט לרוז וסטיב הייטנר.
הוא השתתף במגוון רחב של פרסומות, בין היתר למקדונלד'ס, הולידיי אין, סוזוקי סמוראי , פורד, הנבחרת האולימפית האמריקאית, פורד ועוד.
כן השתתף בשלושה פרקים בפרקליטי אל איי ובשלושה פרקים בסיטקום Living Single.
בשנת 1992 השתתף לראשונה בתוכנית בהנחיית ג'יי לנו, The Tonight Show.
מאז הופיע פעמים רבות בתוכנית.
ב-2004 הופיע במופע משלו בתוכנית Comedy Central Presents.
בשנת 2000 השתתף בפרק בסדרה "תיקים באפלה".
פדרמן שיחק בתפקידי משנה במספר סרטים בהם: לא רק בלונדינית, 50 דייטים ראשונים, המלאכיות של צ'רלי: בהילוך גבוה, בתול בן 40, הדייט שתקע אותי והבית תמיד זוכה.
בשנת 2006 שיחק בתפקיד משנה בסדרה "Courting Alex" ושיחק בסרט "כל הטיסות בוטלו".
בשנה זו השתתף בכתיבת הסרט הקצר "מקס וגוש' שהשתתף בפסטיבל סאנדס, ואף כיכב בו.
בשנת 2009 עבר לניו יורק והיה כותב המונולוג הראשי בתוכנית הלייט נייט של ג'ימי פאלון, עד לינואר 2010.
בשנת 2010 היה פדרמן מאחרוני הקומיקאים שהופיעו בפני חיילים במהלך מלחמת עיראק.
אחת מבדיחותיו של פדרמן על וודי אלן, ("אני ממש מעריץ את וודי אלן.
חלפו ארבע שנה והוא עדיין נשוי לאותה בת") דורגה במקום הרביעי במשאל "בדיחת השנה" לשנת 2010 שערך עיתון הניו יורק פוסט.
בשנת 2012 ייסד פסטיבל שנתי על שמו.
בפסטיבל שכולל השתתפות קומיקאים המציגים סרטים אהובים על ידם, השתתפו בין היתר גארי שנדלינג, קווין פולאק, מרגרט צ'ו, זאק גאליפנאקיס, ויל פורטה, סשה ברון כהן, פאטון אוסוולד, כריס הארדוויק, לורן לפקוס, קתי גריפין, טיג נוטארו, עזיז אנסרי ושרה סילברמן.
בשנים 2012 - 2015 היה שותף לכתיבה עבור טקס פרס אינדפנדנט ספיריט.
פדרמן כתב גם עבור טקס פרסי אמי לאמנויות יצירתיות, פרס מבקרי הקולנוע, פרס גלובוס הזהב, גילדת הבמאים של אמריקה, ופרס גילדת שחקני המסך.
פדרמן הוציא ב-2016 את The Chronicles of Federman, אלבום מהופעותיו בשנים 1984 - 2015. בשנת 2017 החל לשמש כמרצה שלא מן המניין באוניברסיטת דרום קליפורניה שם הוא מלמד את ההיסטוריה של הקומדיה והסטנדאפ.
פדרמן היה מועמד שלוש פעמים לפרס גילדת הכותבים של אמריקה, בשנים 2013, 2015 ו-2016. היה מועמד פעם אחת לפרסי אמי לבידור בשעות היום.
בשנת 1990 בזמן שצילם קמפיין פרסומי טלוויזיוני למקדונלד'ס, הקליט פדרמן סדרה של פרסומות לרדיו.
חלק זה בקריירה שלו הוביל אותו לביצוע קריינות, ומאז נשמע קולו הייחודי במאות פרסומות טלוויזיה ורדיו.
הוא השתתף בדיבוב בסדרות האנימציה משפחת תורנברי, אבא אמריקאי והמלך היל.
ב-2007 פדרמן קריין סדרת פרסומות לבירה וגילם דג, צבי, סלע וגוש קרח.
ב-2015 קריין גמל בפרסומת לחברת הביטוח GEICO.
בשנת 2000 החל לכתוב בשיתוף עם מרשל טריל ביוגרפיה על כוכב ה-NBA פיט מרוויץ'.
הספר אודותיו יצא לאור בראשית 2007. הספר הפף לרב מכר באמזון.
פדרמן השתתף בתוכנית ביוגרפיות הספורט SportsCentury בערוץ ESPN ובתוכנית הדוקומנטרית franchise בפרקים שעסקו בשחקן.
בשנות ה-90 היה פדרמן חבר בהרכב Truck Stop Harrys לצד טיודור שרארד ומתיו פורטה.
פדרמן כתב מספר שירים לסרט "דיל סקליון"' והיה המנהל המוזיקלי והקלידן במופע הטלוויזיוני Special Special Special של הסטנדאפיסטית מריה במפורד.
בשנת 2014 החל פדרמן לנגן בפסנתר והיה האחראי המוזיקה בפודקאסט Never Not Funny.
בשנת 2011 השתתף פדרמן בפסטיבל היוקללה בבריטניה.
ויין פדרמן התארח במעל ל-80 פודקאסטים.
בשנת 2015 עד 2017 הגיש בשיתוף עם ארין מקגאתי פודקאסט בשם Human Conversation.
בשנת 2018 השיק פדרמן פודקאסט חדש בשם ההיסטוריה של הסטנדאפ אותו הוא מגיש בשיתוף אנדרו סטיבן.
השניים תיעדו את ההיסטוריה של הסטנדאפ בארצות הברית מאז הוודוויל וכד נטפליקס בשישה פרקים.
פדרמן היה שותף להפקת הסרט "גארי שנדלינג:יומני הזן" ששודר ב-HBO וזכה בפרס אמי.
בנוסף הפיק עם דון ריקלס סדרת רשת והפיק עם ג'אד אפאטו את ספיישל הסטנדאפ שלו, "ג'אד אפאטו: השיבה", שעלה בנטפליקס.
פדרמן פרסם מאמר בכתב העת The Atlantic אודות התפקיד המרכזי שנטל רונלד רייגן בהסכם למתן תמלוגים לשחקנים, בעת שהיה נשיא איגוד השחקנים.
בעקבות מותו של הכדורסלן פיט מרוויץ', פרסם פדרמן מאמר אודותיו שפורסם במגזין הספורט Slam.
בשנת 2015 פרסם מאמר למגזין Splitsider ושמו מסאליבאן ועד סי.
קיי:ההיסטוריה של הסטנדאפ האמריקאי המודרני.
ב-2016 פרסם פדרמן שני מאמרים עבור כתב העת ניו יורק.
האחד על ההשפעה המתמשכת של סרט של הסטנדאפיסט ריצ'רד פריור, והשני על חוויותיו מהמועדונים בהם הופיע במהלך הקיירה הענפה שלו.
אלן ויין אלארד הוא פוליטיקאי אמריקאי.
אלארד, חבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג את מדינת קולורדו בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית — תחילה בבית הנבחרים (1997-1991) ולאחר מכן בסנאט (2009-1997).
אלארד נולד בפורט קולינס שבצפון קולורדו, בנם של סיביל ז'אן (לבית סטיוארט) ואמוס וילסון אלארד.
הוא צאצא של מהגרים אל ארצות הברית מקנדה ומסקוטלנד.
הוא גדל בחווה חקלאית ליד וולדן שבקולורדו, וב-1968 קיבל תואר דוקטור לרפואה וטרינרית מאוניברסיטת המדינה של קולורדו.
אלארד המשיך לעסוק ברפואה וטרינרית במשרה מלאה, במקביל לכהונתו כחבר בסנאט של קולורדו בשנים 1983–1990. הוא ייצג את מחוזות הבחירה וולד ולרימר.
במהלך כהונתו בבית המחוקקים היה תומך נלהב באחריות פיסקלית ובשימור רשות מחוקקת אזרחית.
השפעתו של אלארד על הפוליטיקה המקומית בקולורדו מטביעה את חותמה גם בהווה, שכן הוא נתן את החסות לחוק מדינתי המגביל את מושבי בית המחוקקים ל-120 ימים.
ב-1990 נבחר אלארד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של קולורדו, וכיהן שם עד 1997. כנציגו בקונגרס של מחוז הקונגרס הרביעי של קולורדו כיהן אלארד בוועדה המשותפת לרפורמה בקונגרס, שהמליצה על רבות מהרפורמות הכלולות ב"חוזה עם אמריקה", אג'נדה שהוביל מנהיג הרפובליקנים בבית הנבחרים ניוט גינגריץ'.
רפורמות אלה הפכו לראשונות שהועברו על ידי הקונגרס הרפובליקני ב-1995 והיו המפתח למצע הבחירות של המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1996.
ב-1996 נבחר אלארד לסנאט של ארצות הברית, לאחר שגבר בבחירות המקדימות על התובעת הכללית של קולורדו גייל נורטון ובבחירות הכלליות על טום סטריקלנד, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
הוא התחייב בזמנו לכהן שתי תקופות כהונה בלבד בטרם יפרוש.
ב-2002 הוא נבחר מחדש, וגבר על סטריקלנד בשנית תוך שחזור ניצחונו שש שנים קודם לכן.
ב-2003 הציג אלארד בפני הסנאט את "תיקון הנישואין הפדרלי", ששם פעמיו לאסור נישואים חד מיניים, אם כי התיקון לא קרם עור וגידים.
כעבור שנה הוא הציג תיקון זה מחדש בתוספת שינויים זניחים אך בית הנבחרים לא העביר הצעת חוק זו.
במאמר שפורסם באפריל 2006, מגזין טיים מנה את אלארד ברשימת "חמשת הסנאטורים הגרועים באמריקה", באמתלה כי מעולם לא לקח חלק בחקיקה מרכזית חרף חברותו בשתי ועדות יוקרתיות – ועדת ההקצבות וועדת התקציב – לצד חוסר נכונותו לקדם בלהט את האידאולוגיה שלו וכישלונותיו בהעברת הצעות חוק.
מנגד, צוין במאמר זה כי הוא בתגובה, שני העיתונים הגדולים בקולורדו יצאו חוצץ נגד המאמר והגנו על שמו הטוב של אלארד.
ב-15 בינואר 2007 הצהיר אלארד כי בכוונתו למלא את הבטחתו ממסע הבחירות ב-1996 לכהן שתי תקופות כהונה בלבד ועל פרישתו בינואר 2009.
באפריל 2007 הודיע אלארד על תמיכתו במושל מסצ'וסטס לשעבר מיט רומני בהתמודדותו למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
אמנם, לאחר שג'ון מקיין נעשה מועמד משוער, המיר אלארד את תמיכתו ברומני למקיין.
אלארד, נוצרי פרוטסטנטי באמונתו, מתגורר כיום בעיירה לובלנד שבקולורדו.
מאז 2009 הוא עובד בחברת השדלנות "קבוצת ליווינגסטון".
ויין היא קומונה במחוז איזר בדרום מזרח צרפת.
הקומונה ממוקמת במפגש נהר הרון והז'ר, 35 קילומטרים דרומית לליון.
כיום הקומונה היא הרביעית בגודלה במחוז, אך הייתה לה חשיבות רבה באימפריה הרומית.
ויין הייתה בירת האלוברוגים והפכה לקולוניה רומאית בשנת 47 לפנה"ס על ידי יוליוס קיסר.
העיר הייתה מרכז נוצרי חשוב.
במאה הרביעית פעל בעיר כבישוף ברנאר מוויין, שקיבל הכרה כקדוש.
על פי האגדה פונטיוס פילאטוס נקבר תחת פירמידה העומדת עד היום בקומונה, לאחר שהתאבד ונהר הטיבר סירב לקבל את גופתו בשל התנכלותו לישו.
יש הטוענים שפונטיוס פילאטוס גם נולד בויין, ויש המייחסים את עיר הולדתו לליון הסמוכה.
אייזק ויין מקוויי היה עורך דין, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשליהם של נשיאי ארצות הברית ג'יימס גרפילד וצ'סטר ארתור.
ויין מקוויי נולד בפיניקסוויל, פנסילבניה כבנם של מייג'ור ג'ון מקוויי ושל מרגרט (לבית לינקולן) מקוויי.
אחיו, פרנקלין מקוויי, היה בנקאי ולימים מזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
מקוויי למד באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון וב-1853 הוא סיים את לימודיו במקום העשירי בכיתתו.
ב-1856 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ובשנים 1859–1864 הוא היה פרקליט המחוז של מחוז צ'סטר בפנסילבניה.
במלחמת האזרחים הוא הצטרף למיליציית החירום של פנסילבניה שהתארגנה כנגד איום הפלישה של צבא הקונפדרציה בשנים 1862 ו-1863. הוא הקים פלוגת פרשים עצמאית ומאוחר יותר שירת ברגימנט מיליציית החירום ה-29 של פנסילבניה והגיע עד לדרגת מייג'ור.
מקוויי היה לאחד ממנהיגי המפלגה הרפובליקנית והיה יריב בולט של חותנו, סיימון קמרון במאבק שהתנהל במפלגה ב-1871. בשנים 1870–1871 הוא שירת כשגריר ארצות הברית באימפריה העות'מאנית ובשנים 1872–1873 הוא היה חבר בוועידה החוקתית של פנסילבניה.
ב-1875 היה מקוויי שותף להקמת משרד עורכי הדין בפילדלפיה שכיום ידוע בשם דקארט .
הוא גם היה יושב ראש ועדת מקוויי שנשלחה ב-1877 על ידי הנשיא רתרפורד הייז ללואיזיאנה, כדי ליישב את המאבק בין שתי ממשלות המדינה וכך לאפשר את פינוי כוחות הצבא ממנה.
ב-1881 כיהן מקוויי כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של ג'יימס גרפילד.
לאחר רצח גרפילד הוא המשיך בתפקידו תחת הנשיא צ'סטר ארתור, אך התפטר כשלושה חודשים לאחר מכן.
ב-1892 הוא תמך בגרובר קליבלנד, מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, ובשנים 1893–1897 הוא כיהן כשגריר ארצות הברית באיטליה.
ב-1896 הוא שב למפלגה הרפובליקנית.
ב-1903 היה מקוויי הנציג המשפטי של ארצות הברית בפני בית הדין בהאג שדן בתביעות של גרמניה, בריטניה ואיטליה נגד ונצואלה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה תמך מקוויי במטרתן של מדינות ההסכמה במאמר בשם "התהום הבלתי אפשרי" (The Impossible Chasm) שפורסם ביולי 1915 בכתב העת North American Review.
במאמרו האחרון באותו כתב עת בשם "יום לוסיטניה: 7 במאי 1916", הוא תקף את האיטיות של ממשלת ארצות הברית בתביעת זכויותיה מול גרמניה.
ב-1856 נשא מקוויי לאישה את לטישה מיינר לואיס.
לזוג נולד בן אחד, צ'ארלס מקוויי, שכיהן כשגריר ארצות הברית ביפן.
ב-1866, לאחר מות רעייתו, הוא נישא בשנית לווירג'יניה רולט קמרון, בתו של מזכיר המלחמה, סיימון קמרון.
ויין מקוויי נפטר בוושינגטון די.
ב-11 בינואר 1917 ונטמן בבית הקברות של כנסיית רדימיר בבריין מאוור שבפנסילבניה.
ויין אנתוני סלדן הבן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בניו יורק ניקס מליגת ה-NBA.
סלדן החל את דרכו בתיכון ג'ון ד'אובריאנט, לפני שעבר לתיכון טילטון.
בטילטון הוא העמיד ממוצעים של 24.8 נקודות, 10.1 ריבאונדים ו-4 אסיסטים בשנתו האחרונה, ונבחר לאחד משחקני העונה בתיכונים מטעם מקדונלד'ס.
סלדן נבחר למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, כשהוא מסיים כקלע המוביל השני של נבחרת המזרח עם 13 נקודות ב-5 מ-7 מהשדה, 2 מ-4 לשלוש, 5 ריבאונדים ו-3 אסיסטים.
סלדן שיחק גם בג'ורדן ברנד קלאסיק.
הוא דורג בחמישה כוכבים על פי יכולתו בתיכונים ודורג במקום ה-14 ב-ESPN מכל שחקני המחזור שלו ובמקום 12 על ידי Rivals.com.
סלדן שיחק שלוש שנים באוניברסיטת קנזס.
בעונתו השלישית והאחרונה, הוא נבחר לקבוצה השנייה של המחוז ואחד השחקנים המצטיינים בגביע נייסמית'.
בעונתו השלישית, הוא שיחק ב-38 משחקים ופתח בחמישייה 37 פעמים, והעמיד ממוצעים של 13.8 נקודות, 3.4 ריבאונדים ו-2.6 אסיסטים ב-29.9 דקות כשהוא קולע ב-47.4 אחוזים מהשדה, 39.2 אחוזים לשלוש ו-61.2 אחוזים מהעונשין.
ב-29 במרץ 2016, סלדן הודיע כי הוא לא ממשיך לעונה נוספת שבמסגרת הזכאות שלו במכללות והוא העמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA.
לאחר שלא נבחר בדראפט, ב-6 באוגוסט חתם סלדן בממפיס גריזליס, אך שוחרר ב-22 באוקטובר לאחר ששותף בחמישה משחקי קדם עונה.
שבעה ימים לאחר מכן, הוא חתם בקבוצת הבת של מינסוטה טימברוולבס מליגת הפיתוח של ה-NBA, איווה וולבס.
ב-8 במרץ 2017, חתם סלדן ל-10 ימים בניו אורלינס פליקנס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת ה-NBA שישה ימים לאחר מכן, כשרשם 2 נקודות, 3 ריבאונדים ואסיסט כשפתח ושיחק 15 דקות בניצחון 77–100 על פורטלנד טרייל בלייזרס.
ב-17 במרץ, במשחקו השלישי ב-NBA, קלע סלדן 11 נקודות בניצחון 112–128 על יוסטון רוקטס.
ב-18 במרץ, לאחר סיום חוזהו בניו אורלינס, חתם סלדן בממפיס גריזליס.
ב-7 באפריל, קלע סלדן שיא קריירה של 13 נקודות בניצחון 88–101 על ניו יורק ניקס.
בהופעת הבכורה שלו בפלייאוף ה-NBA ב-15 באפריל, הוא רשם 5 נקודות, 3 ריבאונדים, אסיסט אחד וחטיפה אחת כשפתח במשחק הראשון בסדרה מול סן אנטוניו ספרס.
ב-1 ביולי 2017, האריך סלדן את חוזהו בממפיס.
ב-10 בנובמבר, הושאל סלדן לקבוצת הבת של הגריזליס מליגת הפיתוח, ממפיס האסל, כשכבר באותו יום שיחק בה וחזר לקבוצה למחורת.
סלדן החמיץ חלק מעונת בעקבות פציעה ברגל ימין.
ב-20 בינואר 2018, קלע סלדן שיא קריירה של 31 נקודות בהפסד 104–111 לניו אורלינס פליקנס.
ב-3 בינואר 2019, סלדן עבר בטרייד לשיקגו בולס.
ב-17 בינואר 2020, חתם סלדן בסאות' ביי לייקרס.
ב-25 בפברואר, סלדן צבר 28 נקודות, 7 ריבאונדים, 3 אסיסטים וחסימה בניצחון על איווה וולבס.
ב-29 בפברואר נפצע סלדן והחמיץ את שאר העונה.
ב-8 בדצמבר 2020, חתם סלדן בעירוני נס ציונה מהליגה הישראלית.
בעונת 2020/21 זכה עם קבוצת נס ציונה בגביע היורופקאפ, לאחר שניצחו את סטאל אוסטרוב מפולין 74:82.
ויין אדם פורד הוא רוצח סדרתי אמריקאי.
בן שני לאב אמריקאי ואמא גרמניה.
כשפורד היה רק בן שנתיים, הוא נפל ממדרגה ונפגע בראשו.
הוריו התגרשו כשהוא היה בן עשר, ואביו נישא לאישה אחרת.
בנובמבר 1980, כשהוא היה בן שמונה עשרה, פורד נפגע על ידי נהג שיכור.
הוא סבל מפגיעה בראשו, והחל לפתח הפרעות התנהגותיות, דבר שהוביל לאשפוזו מספר פעמים.
מאוחר יותר, הוא אובחן כסובל מהפרעת אישיות גבולית.
פורד נעצר מספר פעמים בחשד שהוא הכה זונות, התאכזר לבעלי חיים, וגם במקרה אחד של ניסיון לאונס.
פורד נשר מהלימודים בבית הספר התיכון, ולאחר מכן התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, שם הוא שרת במשך שש שנים, עד שהוא שוחרר ב-1985. פורד התחתן פעמיים, והתגרש פעמיים.
מאשתו השנייה, נולד לו ילד בשם מקס.
לאחר הגירושין מאשתו השנייה, החל פורד לצרוך שירותי זנות בתדירות גבוהה.
ב-14 באוקטובר 1997, פורד רצח את הקורבן הראשון שלו.
הייתה זאת אישה, שזהותה מעולם לא התגלתה, אם כי מעריכים כי במותה הגיל שלה היה בין 18 ל-25. במאי 1998, פורד רצח את טינה רנה גיבס, אישה מלאס וגאס שעסקה בזנות.
בספטמבר 1998, רצח פורד אישה נוספת, לנט דייון וייט, בת 25. הקורבן הרביעי של פורד הייתה פטריסיה אן תמז, בת 29. על פי המשטרה, פורד שילם לה בעבור שירותי מין, ואז חנק אותה למוות.
בנובמבר 1998, פורד הסגיר את עצמו למשטרה, והודה בארבעה מעשי רצח שהוא ביצע.
ב-27 ביוני 2006, פורד הורשע בארבעה סעיפים של רצח, ובאוגוסט של אותה שנה נגזר עליו עונש מוות.
ויין דונלד אייר () הוא גנרל קנדי המשמש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות הקנדיים מאז 25 בנובמבר 2021.
אייר נולד בוודנה שבפרובינציית ססקצ'ואן.
בגיל 13 הצטרף לבית ספר לצוערים, ולאחר מכן למד באקדמיה הצבאית המלכותית הקנדית.
ב-1988 החל לשרת בגדוד השני של רגימנט הרגלים של הנסיכה פטרישיה.
ב-2004 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 של הרגימנט.
ב-2009 הוא מונה למפקד הבריגדה הממוכנת ה-2. ב-2010 נשלח לאפגניסטן.
ב-2014 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3 ובמקביל מונה למפקד כוח המשימה הבינלאומי במערב אפגניסטן.
במאי 2018 הוא הפך ללא-אמריקני הראשון שמונה לסגן מפקד פיקוד האומות המאוחדות בקוריאה הדרומית.
ב-20 באוגוסט 2019 הוא מונה למפקד צבא קנדה.
ב-24 בפברואר 2021 הוא נבחר לשמש כמחליפו של ארט מקדונלד בתפקיד ראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות הקנדיים.
ב-13 באוגוסט הוא הועלה לדרגת גנרל, וב-25 בנובמבר נכנס לתפקידו החדש.
ב-15 במרץ 2022 הוכרז אייר כאישיות לא רצויה ברוסיה, לצד 312 קנדים נוספים, וזאת כמחאה על מדיניותה קנדה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ויין דונלד בראבנדר קול הוא כדורסלן ומאמן כדורסל עבר ספרדי יליד-ארצות הברית ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
הוא קיבל אזרחות ספרדית ב-1968, וויתר על אזרחותו האמריקאית כדי לשחק בנבחרת ספרד.
הוא נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות פיב"א ומ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
בראבנדר נבחר בדראפט ה-NBA על ידי פילדלפיה 76' במקום ה-145 (הסיבוב ה-14) של דראפט ה-NBA של 1967, ומעולם לא שיחק ב-NBA.
בראבנדר הגיע לספרד כדי לצבור ניסיון, ובסופו של דבר תרם לארבעה גביעי אירופה לאלופות עם ריאל מדריד, ב-, , ו-.
הוא גם זכה ב-13 אליפויות הליגה הספרדית, 7 גביעים ספרדיים ו-4 גביעים בין-יבשתיים.
בראבנדר מחזיק עד היום בתואר מלך הסלים של ריאל מדריד בכל הזמנים, כשקלע במדיה 11,215 נקודות.
בראבנדר שיחק בנבחרת ספרד, וזכה איתה במדליית הכסף ביורובאסקט 1973, שם גם נבחר ל-MVP של הטורניר.
בראבנדר ייצג את ספרד גם ביורובאסקט 1971, באולימפיאדת מינכן 1972, באליפות העולם 1974, ביורובאסקט 1975, במשחקי הים התיכון 1975, ביורובאסקט 1977, ביורובאסקט 1979, באולימפיאדת מוסקבה 1980, בה סיימה ספרד במקום הרביעי, ביורובאסקט 1981 ובאליפות העולם 1982.
ויין פינוק הוא אתלט ג'מייקני, סגן אלוף אולימפי (פריז 2024), סגן אלוף עולם (בודפשט 2023) וסגן אלוף עולם באולם (נאנג'ינג 2025) בקפיצה לרוחק.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי בטמפרה שבפינלנד זכה פינוק במדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.90 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיים פינוק במקום התשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.88 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכה פינוק במדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.50 מטר, אחרי מילטיאדיס טנטוגלו מיוון (8.52 מטר) ולפני בן ארצו טאג'יי גייל (8.27 מטר).
בשלב המוקדמות קבע שיא אישי חדש ואת תוצאת השנה בעולם, 8.54 מטר.
קלוז היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי.
קלוז נולד ב-29 באוגוסט 1883 בגופטון, ליד קוקוויל, טנסי, והיה בנם של תומאס ג'פרסון ויונטה זינה בומבלו קלוז.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים וסיים את לימודיו באקדמיה של קליבלנד היל, טנסי, ב-1898. הוא התחתן עם ליני שיין דאוול ב-23 בדצמבר 1907 ונולדה להם בת, יונטה קלוז.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קמברלנד, לבנון, טנסי, בשנת 1911, שם למד משפטים בבית הספר למשפטים של קמברלנד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1911 והחל לעסוק במקצוע בקוקוויל, טנסי, ב-1912. הוא שימש כציר לוועידות הלאומיות של הרפובליקנים בשנים 1916 ו-1924.
קלוז נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-67, וכיהן מ-4 במרץ 1921 עד 3 במרץ 1923. הוא לא הצליח להיבחר מחדש בשנת 1922 לקונגרס ה-68, וחידש את עריכת הדין בעיר נאשוויל.
הוא מונה ככונס הנכסים של חברת הרכבות המרכזית של טנסי, ושימש כעוזר מיוחד של התובע הכללי של ארצות הברית ב-1924. הוא מונה לשופט בפשיטת רגל עבור חטיבת נאשוויל במחוז המרכזי של טנסי וכיהן עד להתפטרותו בינואר 1940.
קלוז מת בפרנקלין, טנסי, ב-19 בפברואר 1944, ונקבר בבית הקברות מאונט הופ.
ויין דובאל הוא שחקן אמריקאי הידוע בעיקר בזכות הופעתו כהומר סטוקס בסרט "אחי, איפה אתה?".
דובאל למד באוניברסיטת מרילנד והחל את קריירת המשחק שלו ב-1991.
הוא גם הופיע בשלל סרטים, דוגמת: "בדרך למטה", "נשיאים בצרות", "הצד העמוק של האוקיינוס", "אפולו 13", "אבולוציה", "בעמק האלה", "גאווה ותהילה", "אסירים", "המטבח", "משחק כפול", "לינקולן", "ריצ'רד ג'ול", "מקום שקט 2" ו"משפט השבעה משיקגו", כמו גם בהפקות תיאטראות ברודוויי.
דובאל נשוי לדניס גילה מאז שנת 2002. בן דודו מדרגה שנייה הוא השחקן רוברט דובאל.
דניאל ויין סרמון הוא מוזיקאי ופזמונאי אמריקאי.
מוכר בעיקר כגיטריסט של להקת הפופ רוק האמריקאית Imagine Dragons.
סרמון נולד ב-15 ביוני 1984 באמריקן פורק שבמדינת יוטה, לדבי וג'ף סרמון, וגדל במשפחה מורמונית.
הוא למד לתואר כפול בנגינה בגיטרה ובהלחנה במכללת ברקלי למוזיקה, שם היה חבר בהרכב גיטרות בשם "The Eclectic Electrics", וסיים את לימודיו בשנת 2008.
סרמון פגש לראשונה את סולן להקת Imagine Dragons, דן ריינולדס, כשראה אותו מופיע במועדון ביוטה.
הוא פנה אליו ושוחח איתו על תחומי העניין המוזיקליים שלו, וריינולדס הזמין אותו להצטרף ללהקה שלו ולעבור ללאס וגאס.
סרמון נענה להזמנה, ובהמשך הצטרפו אליהם שני חבריו מהמכללה, בן מקי ודניאל פלצמן.
בנובמבר 2011 הם חתמו עם חברת התקליטים אינטרסקופ רקורדס והחלו לעבוד עם המפיק אלכס "דה קיד".
בשנת 2021 הוציאה הלהקה את החלק הראשון של אלבומה החמישי, "Mercury – Act 1", ולאחר מכן, בשנת 2022, את החלק השני של האלבום החמישי, "Mercury – Act 2".
ב-18 בפברואר 2011 נישא סרמון לאלכסנדרה האל.
ויין ליימן מורס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, שנודע כאחד מהקולות העצמאיים והחריפים ביותר בסנאט של ארצות הברית.
לאורך הקריירה הארוכה שלו היה חבר בשלוש מפלגות – הרפובליקנית, עצמאית והדמוקרטית – ונחשב "סנאטור מרדן" שלא היסס להתעמת עם מנהיגי מפלגתו או עם הנשיאים.
מורס נולד ב-20 באוקטובר 1900 במדיסון שבוויסקונסין, למשפחה חקלאית גדולה, פרוגרסיבית בדעותיה, אשר העריכה מאוד את דעותיו של רוברט לה פולט.
בהשפעת אמו, התחנך בבית באווירה של דיונים אינטלקטואליים על פוליטיקה, חברה ומוסר, וכבר בילדותו התגלה כווכחן חד וחריף.
הוא למד בתיכון מדיסון, שם שימש נשיא הכיתה והכיר את מילדרד דאוני, עימה התחתן בשנת 1924.
מורס השלים תואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בשנת 1923, ובשנה שלאחר מכן קיבל תואר שני בלימודי רטוריקה ותקשורת.
במשך כמה שנים לימד רטוריקה ותקשורת בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מינסוטה, וב־1928 השלים שם תואר במשפטים.
בין השנים 1923 ל־1929 החזיק במינוי קצין מילואים בדרגת לוטננט משנה בארטילריה השדה של צבא ארצות הברית.
בשנת 1929 עבר לאורגון והצטרף לפקולטה למשפטים באוניברסיטת אורגון.
בתוך תשעה חודשים מונה לפרופסור חבר, ובתוך פחות משנה הפך לדקאן הצעיר ביותר של כל בית ספר למשפטים בארצות הברית שאושר על ידי לשכת עורכי הדין.
בשנת 1931 מונה לפרופסור מן המניין למשפטים, וב־1932 השלים את תואר הדוקטור למשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1944 נבחר לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אורגון, לאחר שהביס את הסנאטור המכהן הרפובליקני, רופוס הולמן.
למרות שתקף את הניו דיל כדי לזכות בבחירות, במהלך כהונתו בסנאט נקט קו פרוגרסיבי יותר, בהשראת תאודור רוזוולט ורוברט לה פולט.
מורס האמין ב ודרש לאמץ את האו"ם ככוח עליון שימנע ניצול של עמים חלשים.
הוא תמך בדוקטרינת טרומן, בתוכנית מרשל ובהצטרפות ארצות הברית לנאט"ו, אך גם ביקר בחריפות לאומנות צרה וקולוניאליזם בריטי והולנדי.
בשנת 1950 תמך בהשתתפות ארצות הברית במלחמת קוריאה בשם סמכות האו"ם, אך בהמשך השתכנע שמדובר בצעד בלתי חוקתי ללא אישור קונגרס.
ב־1951 נפצע קשה מבעיטת סוס, אך חזר לעבודתו.
ב־1952, במחאה על מועמדות ניקסון לתפקיד סגן הנשיא ועל חוסר הנכונות של אייזנהאואר לגנות את המקארתיזם, עזב את המפלגה הרפובליקנית והכריז על עצמו כעצמאי.
הוא ישב בסנאט בכיסא מתקפל במסדרון כדי להמחיש שאינו שייך לאף צד.
בשנת 1953 קבע שיא עם פיליבסטר שנמשך יותר מ־22 שעות נגד "חוק הקרקעות השקועות".
ב־1955 הצטרף למפלגה הדמוקרטית, מהלך שהעניק להם רוב בסנאט.
ב־1956 נבחר מחדש לאחר מערכת בחירות קשה מול מזכיר הפנים דאגלס מקיי.
בשנים אלו המשיך לבלוט בעמדות עצמאיות, למשל בהתנגדותו לבריתות עם משטרים טוטליטריים (סעודיה), ואף היה הסנאטור היחיד שלא מהדרום שהתנגד לחוק זכויות האזרח של 1957.
יחסיו עם עמיתו מאורגון, הסנאטור ריצ'רד ניוברגר, הידרדרו לעימות אישי פומבי שנמשך עד מותו של ניוברגר ב־1960.
מורס הכריז על מועמדות לנשיאות מטעם הדמוקרטים, אך נכשל בפריימריז במרילנד ובמדינת הבית אורגון מול ג'ון קנדי, מה שגרם לו לפרוש מהמרוץ.
הוא זכה לתדמית של מועמד "ליברל קיצוני" אך לא הצליח להתרומם.
מורס התנגד למדיניות החוץ של קנדי במפרץ החזירים ובווייטנאם.
ב־1964 היה אחד משני הסנאטורים היחידים, לצד ארנסט גרינינג, שהתנגדו להחלטת "מפרץ טונקין", שהעניקה לנשיא סמכות להרחיב את המלחמה בווייטנאם.
הוא טען שזו חריגה מסמכות הקונגרס להכריז מלחמה.
התנגדותו הנחרצת למלחמה הפכה אותו לדמות מרכזית במחנה האנטי־מלחמתי, אך גם פגעה בו פוליטית: ב־1968 הפסיד את מושבו למועמד הרפובליקני בוב פאקווד.
הוא ניסה לשוב לסנאט ב־1972 אך נכשל.
בשנת 1974, במהלך מסע בחירות נוסף לסנאט, לקה מורס באירוע מוחי וב-22 ביולי אותה שנה, נפטר בגיל 73.
האי וייק או אטול וייק הוא אטול אלמוגים הנמצא באוקיינוס השקט.
האי וייק נמצא 2,300 ק"מ מערבית להונולולו ו-2,430 ק"מ מזרחית לגואם, והוא מהווה טריטוריה של ארצות הברית המנוהלת על ידי משרד הפנים של ארצות הברית.
הכניסה לאי מוגבלת ומנוהלת על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
האי וייק הוא אטול המורכב ממספר איונים (האיונים וייק, וילקס ופיל) המקיפים לאגונה.
אקלימו של האי טרופי והוא נפגע לעיתים מסופות טייפון.
גובה הנקודה הגבוהה באי - 6 מטרים מעל פני הים.
ב-20 באוקטובר 1568 גילה מגלה ארצות ספרדי - אלווארו דה מנדאניה דה ניירה את האי, וקרא לו "סן פרנסיסקו".
בהמשך שונה שם האי לשמו של רב החובל סמיואל וייק שביקר באי בשנת 1796.
ב-20 בדצמבר 1840 הגיעה לאי משלחת בפיקוד צ'ארלס ווילקס מטעם ממשלת ארצות הברית ומיפתה את האי.
האי זכה לתשומת לב בינלאומית לאחר שב-4 במרץ 1866, אוניית מפרשים מסוג בארק בת 650 טון, בשם "לייבל" מברמן בגרמניה, עלתה על שרטון על חופי האי, במהלך סופה, בדרכה מסן פרנסיסקו להונג קונג.
בין הנוסעים הייתה זמרת האופרה הבינלאומית אנה בישוף, בעלה מרטין שולץ - יהלומן ידוע, וכן שלושה מזמרי האופרה האנגלית.
לאחר 21 ימים באי החליטו 30 הניצולים להפליג מהאי בסירה מסוג לונגבוט ובסירת הצלה, בניסיון להגיע לאי גואם שהיה אז בשליטת ספרד.
סירת הלונגבוט, בה היו זמרת האופרה, בעלה והזמרים הגיעה לגואם ב-8 באפריל 1866. סירת ההצלה ובה רב החובל טבעה.
בספינה שעלתה על השרטון היו 1,000 בקבוקי כספית במשקל 34,500 ק"ג.
בקבוקים אלה וכן מטבעות ואבני חן ששווים כ- 150,000 דולר אמריקאי נקברו באדמת האי.
חמש משלחות חיפוש מצאו לאחר מכן חלקים ממטמון זה.
השתלטות ארצות הברית על האי
האי וייק סופח לארצות הברית ב-17 בינואר 1899.
בשנת 1935 הוקם באי כפר בשם "פאאוויל" (פאן אמריקן איירליין ויל - עיר חברת התעופה פאן אמריקן) על ידי חברת התעופה פאן אמריקן, אשר שימש כתחנת ביניים בטיסות מארצות הברית לסין.
הכפר היה היישוב הראשון באי, ונותר בשימוש עד למתקפה היפנית על האי.
החל מינואר 1941 החזיק צי ארצות הברית בסיס על האטול, ובו 449 חיילים.
מלבדם היו באי 1,221 אזרחים.
ב-8 בדצמבר 1941 (יום המתקפה על פרל הארבור, אולם למעשה יום אחד מאוחר יותר, בשל היות האי בצדו השני של קו התאריך הבינלאומי), תקפו 16 מפציצים יפניים לטווח בינוני את האי וייק, והשמידו 8 מתוך 12 מטוסי ה-F4F ויילדקט שהיו בשדה התעופה באי.
ב-11 בדצמבר הצליח הכוח המוצב באי, בעזרת ארבעת המטוסים שנותרו למנוע את גל התקיפה היפני, הכולל 450 נחתים יפניים מלנחות באי.
הכוח הצליח, באמצעות תותחי 127 מ"מ, להטביע שתי משחתות יפניות - ה"היאטה" וה"קיסאראג'י".
ההיאטה היה כלי השיט היפני הראשון שהוטבע במלחמת העולם השנייה.
הכוח היפני נסוג מבלי לנחות באי.
היה זה הכישלון הראשון של הצבא היפני במלחמת העולם השנייה, והמקרה היחיד בו נהדפה מתקפה של כוחות נחתים על ידי תותחים יבשתיים.
המצור הממושך על האי והמתקפות האוויריות היפניות עליו נמשכו, והכוחות האמריקניים לא הצליחו לשלוח אספקה לאי.
כוח פלישה יפני שני הגיע אל האי ב-23 בדצמבר, ובו 1,500 נחתים.
הנחיתה החלה בשעה 02:35 לפנות בוקר, לאחר מתקפה אווירית חזקה.
בעקבות הלוחמה הקשה נאלצו כוחות האמריקאים להיכנע אחר הצהריים באותו יום.
ב-15 ימי המצור נהרגו 49 נחתים אמריקאים ו-70 אזרחים.
עיטור מיוחד - עיטור האי וייק הוענק על ידי צבא ארצות הברית לאלה אשר נלחמו בהגנה על האי.
ב-24 בפברואר 1942 תקפה נושאת המטוסים אנטרפרייז את הכוחות היפניים באי.
כוחות ארצות הברית הפציצו את האי משנת 1942 ועד כניעת הכוחות היפניים ב- 1945. במטוסים שהפציצו את האי היה גם הנווט ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
ב-5 באוקטובר 1943 לאחר מתקפה אווירית קשה במיוחד על האי, שבוצעה על ידי מטוסים מנושאת מטוסים יורקטאון, ומחשש לניסיון לכיבוש האי, הורה תת-אדמירל שיגמאטסו סאקאיבארה להוציא להורג את 98 השבויים האמריקאים באי שהוחזקו בו לצורך ביצוע עבודות כפייה.
השבויים נלקחו לצפון האי, ונורו במכונות ירייה.
אחד השבויים (שמו אינו ידוע) נמלט, ורשם על קבר האחים שכרו היפנים את מספר ההרוגים ואת התאריך בפחם.
הוא, כנראה, נתפס מספר ימים לאחר מכן, וסאקאייברה כרת את ראשו באמצעות חרב.
ב-4 בספטמבר 1945 נכנעו הכוחות היפנים באי.
לאחר המלחמה נידון סאקאיבארה למוות בשל פשעי המלחמה שלו (קצינים יפניים שנשבו עמו נתנו תצהירים על מעשיו).
בשנת 1947 הוא הוצא להורג בתלייה.
במהלך המלחמה הקרה שימש האי כנקודת הגנה אסטרטגית שנוהלה על ידי מפקדת הגנת החלל וההגנה מפני טילים של צבא ארצות הברית.
ב-15 באוקטובר 1950 נפגשו באי נשיא ארצות הברית הארי טרומן והגנרל דאגלס מקארתור, מפקד כוחות ארצות הברית במזרח הרחוק, לדיון על ניהולה של מלחמת קוריאה.
מאז שנת 1974 משמש שדה התעופה למטרות צבאיות וכן כשדה תעופה לנחיתות חירום.
מאז שעזב צבא ארצות הברית את האי אין בו תושבים.
האי משמש לעריכת ניסויים בטילים נגד טילים.
ויינטיאן או ויאנג צ'אן (בלאית: ວຽງຈັນ, פירוש: עיר עץ אַלְגֹּם, ויינטיאן הוא שיבוש בצרפתית של שם העיר) היא עיר הבירה של הרפובליקה של לאוס.
היא ממוקמת על גדות נהר המקונג.
ממזרח לויינטיאן נמצאת העיר פקסן, בירת מחוז בוליקמסאי.
היא מחוברת אליה באמצעות הכביש הארצי מספר 13.
בויינטיאן עצמה חיים 200,000 תושבים, ויחד עם פרבריה, מוערך מספר התושבים ב-760,000 (2015), המהווים כשמינית מכלל תושבי המדינה.
העיר נמצאת בסמיכות לחלק מקו הגבול בין לאוס לבין תאילנד .
על-פי ה"פהרה לאק פרה לאם", האפוס הלאומי הלאוטי, הנסיך תתרדטה (Thattaradtha) הקים את העיר אחרי שהוא עזב את הממלכה האגדית "מואנג לנטפתה מהא נקהון" מכיוון שהעדיפו את אחיו הצעיר על פניו.
תתרדטה הקים בהתחלה עיר על הגדה המערבית של נהר המקונג (המיוחסת כיום לעיר אודון תאני בתאילנד).
יום אחד, נאגה (נחש קוברה) בעל שבעה ראשים הורה לתתרדטה להקים עיר על הגדה המזרחית של הנהר.
הנסיך קרא לעיר צ'נטבולי סי סאטאנאח'אנאהוד; ועיר אגדית זו היא הבסיס לוויינטיאן של ימינו.
ב-1354, כאשר פא נגואם ייסד את ממלכת לאן צ'אנג (מילולית: ממלכת מיליון הפילים) העיר הפכה למרכז מנהלי חשוב.
ב-1563 הועברה לכאן הבירה מלואנג פראבנג.
כשלאן צ'אנג התפרקה ב-1707, העיר נהפכה לממלכת ויינטיאן העצמאית.
ב-1779 נכבשה העיר על ידי הסיאמים והם מינו עליה וסאל.
לאחר ניסיון מרידה כושל ב-1827 העיר הוחרבה על ידי הסיאמים ונשרפה עד עפר.
העיר עברה לשלטון צרפתי ב-1893 והיא הפכה לבירת הפרוטקטורט הצרפתי של לאוס ב-1899.
במהלך מלחמת העולם השנייה, העיר נכבשה על ידי היפנים עם התנגדות קטנה ושוחררה על ידי הצרפתים ב-1945.
השפעת הקולוניאליזם הצרפתי ניכרת בארכיטקטורה: בניינים רבים יחסית הם בעלי סגנון המושפע מן הסגנון האירופי, לרבות "פאטוסאי", העתק של שער הניצחון בפריז המכיל מוטיבים לאיים, נבנה בתקופת המעורבות האמריקאית בלאוס בזמן מלחמת וייטנאם, כאנדרטה לזכר חיילי לאוס שנפלו במלחמות המדינה.
העיר סבלה מהפצצות קשות בזמן מלחמת וייטנאם.
מקדש פא תאט לואנג, המהווה גם סמל לאומי והמקדש החשוב ביותר בלאוס.
מקדש "וואט סי סקאט", המקדש העתיק ביותר בעיר.
הערים התאומות של ויינטיאן הן:
וַייסֶנזֶה הוא רובע (Viertel) בצפון מזרח ברלין (בירת גרמניה) ושמו של האגם שנמצא במרכז הרובע.
רובע וייסנזה גובל במערב בפנקו (Pankow), בדרום מערב בפרנצלאואר ברג (Prenzlauer Berg), במזרח בהוהנשנהאוזן (Hohenschönhausen) ובצפון במדינת ברנדנבורג.
ברפורמת הרבעים של ברלין ב-2001, אוחד הרובע עם פנקו ופרנצלאואר ברג והוא קרוי רשמית פנקו, אך בפועל נשמרת ההפרדה והתושבים והמבקרים משתמשים בשמות הישנים.
הרובע קרוי "Weißensee" (האגם הלבן), על שם הפארק והאגם הקטן המצוי במרכז השכונה (Der Weißen See).
הבתים הם ברובם בתים מתחילת המאה העשרים המתאפיינים בבנייה נמוכה בעלת ארכיטקטורה ברלינאית קלאסית.
מאידך, חסרה וייסנזה את האווירה הקיימת ברבעים אחרים, כגון פרנצלאואר ברג והיא לא מהווה מוקד משיכה לצעירים.
בצפון הרובע מצויים הכפרים היינרסדורף (Heinersdorf), בלנקנבורג (Blankenburg) וקארו (Karow), שאוחדו עם ברלין ברפורמת השכונות ב-1920. הכפרים המאופיינים בבתים פרטיים רבים.
בקארו נבנו בתקופת מזרח גרמניה רצפי בניינים גבוהים רבים (Plattenbauten, בנייני פלטות, כיוון שהפלטות הוכנו מראש במפעל).
ב-1875 רכשה הקהילה היהודית שטח בן 42 דונם והקימה את בית הקברות היהודי בווייסנזה, שנחנך ב-1880. בית הקברות הוא בית הקברות היהודי הגדול ביותר באירופה והמצבות והשמות החרוטים בהן שזורים בהיסטוריה הגרמנית והיהודית, בין היתר שטפן היים, ליאו בק, הרמן כהן, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי ולסר אורי.
ב-1929 הוכנה תוכנית לחבר את הרובע באמצעות רכבת תחתית, אך בשל מחסור בכסף התוכנית לא יצאה לפועל מעולם.
הרובע מקושר באמצעות אוטובוסים וחשמליות (Straßenbahn) לשאר העיר.
וייסלב יאן מניאק (בפולנית: Wiesław Jan Maniak; 22 ביוני 1938 – 28 ביוני 1982) היה אתלט פולני, אלוף אירופה (בודפשט 1966) בריצת 100 מטר.
מניאק נולד בלבוב, אך את מרבית תקופת נעוריו העביר בבריטניה ובאירלנד.
הוא נכלל בסגל הפולני לאולימפיאדת טוקיו (1964), וזכה במדליית הכסף עם נבחרת השליחים במירוץ ל-100X4 מ'.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט ב-1966 זכה במדליית הזהב בריצת 100 מטר, בזמן של 10.5 שניות.
באליפות אירופה באולמות סגורים שנערכה במדריד ב-1968 סיים במקום הרביעי בריצת 50 מטר.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) העפיל עם נבחרת השליחים לשלב הגמר, בו דורגו במקום השמיני.
מניאק מת בברית המועצות ב-1982. אצטדיון האתלטיקה בשצ'צ'ין נקרא על שמו.
ווייפאאוט היה שעשועון טלוויזיה קומי אמריקני שבו המשתתפים התחרו במסלול מכשולים במטרה לזכות בפרס כספי.
את התוכנית הנחו ג'ון אנדרסון וג'ון הנסן בשיתוף עם ג'יל וגנר, ששימשה כ"כתבת שטח".
התוכנית הופקה על ידי חברת אנדמול ושודרה ברשת ABC החל מיוני 2008. בישראל התוכנית שודרה בערוץ yes stars next של yes (וגם בפורמט HDTV).
הגרסה הישראלית של התוכנית, וייפאאוט ישראל שודרה בערוץ 10, החל מה-10 במאי 2011.
את התוכנית הנחו אביעד קיסוס וטל ברמן.
דנה גרוצקי הייתה "כתבת השטח".
בתוכנית ארבעה שלבים, שאותם יש לעבור בזמן הקצר ביותר כדי לזכות בפרס על סך 50 אלף דולר, או 50 אלף שקלים בישראל.
בשלב הראשון מתמודדים 24 אנשים על צליחת מסלול מכשולים שמשתנה מתוכנית לתוכנית.
כאשר הם נופלים אל בריכת הבוץ או למים עליהם לשחות אל המכשול הבא.
אל השלב הבא עוברים 12 המתמודדים שצלחו את המסלול בזמן הכי קצר.
קיימות מספר גרסאות לשלב זה:
בראשונה, על המתמודדים לעמוד על עמוד שגובהו 3 מטרים ולקפוץ, בלי ליפול, מעל מוט אדום שמסתובב סביבם.
ששת המתמודדים שמצליחים להישאר על העמדות עולים לשלב הבא.
האחרון שמצליח להחזיק מעמד זוכה בפרס הבונוס, כאלף דולר.
בשנייה, הנקראת "מלך ההר", נדרשים המתמודדים לקפוץ מעמוד גבוה ולהגיע למרכז זרוע שמסתובבת סביבם.
ששת הראשונים שיצלחו את המסלול עוברים לשלב הבא.
בשלישית, שנקראת "הצלב הכפול", המתמודדים צריכים לעלות על שלושה משטחים ירוקים, ולבסוף להגיע אל המשטח הרביעי האדום, תוך כדי שהם נזהרים מ-4 זרועות המסתובבות לכיוון הנגדי שלהם.
כאשר המתמודדים מגיעים למשטח האדום, הם צריכים לבחור באחד המכשולים הבאים; כדור הריסה קטן, "בננה" מתנדנדת, או משטח שנוטה בכל 9 שניות לכיוון המים.
כאשר הם עוברים את המכשול ומגיעים אל נקודת הסיום, הם עוברים לשלב הבא.
שלב זה מבוצע ארבע פעמים.
בכל פעם עובר המתמודד הראשון שצלח את המסלול.
בעונה השלישית נוסף אלמנט חדש בשלב הזה: טבעת קטנה וזהובה, שהנוגע בה זוכה בבונוס בסך 1,000 דולר.
בשלב זה המתמודדים גולשים ממגלשה ענקית או משוגרים מקטפולטה.
לאחר מכן עליהם לעבור משימה.
בעונה הראשונה המשימה הייתה קפיצה מעל חביות.
בעונה השנייה – לרוץ על מדרגות מול מפל מים של עד 3,700 ליטר.
בעונה השלישית המתמודדים רצו אל תוף גדול מלא בקצף.
בהמשך, המתמודדים עוברים דרך קורה, קפיצות אל עבר משטחים רחוקים ועוד, והמתמודד שמגיע בזמן הקצר ביותר זוכה ב-50 אלף דולר.
"וייפאאוט (ישראל)" היא הגרסה הישראלית לשעשועון, שעלה לאוויר ב-10 במאי 2011 ערב יום העצמאות בערוץ 10, על ידי חברת ההפקות "יואב גרוס".
את התוכנית הנחו אביעד קיסוס וטל ברמן, ודנה גרוצקי שימשה כ"כתבת השטח".
כמו שאר הגרסאות הזרות, גם את הגרסה הישראלית צילמו באתר הצילומים המקורי בארגנטינה.
בגרסה הישראלית פרס הזכייה היה 50 אלף שקלים מתנת פאנטה, והמתמודד שזוכה בתואר "בומבילת הזהב" זכה ב-5,000 שקלים נוספים.
הפרס הזה הוענק על ידי המנחים למתמודד שנפילתו למים הייתה המצחיקה או המוזרה ביותר.
בעונה הראשונה של התוכנית, שודרו ארבעה פרקי ספיישל.
בראשון התמודדו כפילים של ידוענים.
בשני התמודדו פליטי תוכניות מציאות.
בשלישי התמודדו ידוענים וברביעי התקיים "ספיישל אולסטארס" הזדמנות שנייה (עבור מתמודדים שנכשלו בעבר).
וייפר היא דמות בדיונית של נבלת-על המופיעה בחוברות הקומיקס קפטן אמריקה ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Captain America #110 מפברואר 1969 ונוצרה על ידי הכותב ג'ים סטראנקו.
את דמותה של וייפר בסרט הלייב אקשן "וולברין" גילמה השחקנית סבטלנה חודצ'נקובה.
בסדרת הלייב אקשן "סוכני ", השחקנית מלורי ג'נסן מגלמת את AIDA, מודל חיקוי אנושי המשתמשת בדארקהולד על מנת ליצור גוף אנושי.
AIDA מתגלה כגרסת ההיקום הקולנועי של מארוול לווייפר.
וייפר היא האלטר אגו של אופליה סרקיסיאן, יתומה מאב ומאם אשר נלקחה על ידי ארגון הידרה וגודלה תחת חסותו של קומנדר קראקן.
במרוצת השנים היא הפכה לתלמידתו הטובה ביותר ועלתה בשורות הארגון.
הפכה למנהיגת הארגון תחת השם מאדאם הידרה, לחמה לראשונה בקפטן אמריקה ולכדה אותו כאשר ניסתה לזהם את אספקת המים של העיר ניו יורק.
השתמשה בריק ג'ונס כפיתיון והכניעה את קבוצת האוונג'רס באמצעות גז, ותכננה לקוברם בעודם בחיים.
נהרגה לכאורה כשקפטן אמריקה וריק ג'ונס התחמקו מטילים שירתה לעברם, והיא נלכדה בפיצוץ.
בהמשך, היא חוזרת ומנתקת את קשריה עם הידרה.
היא עוזרת לנבל בשם ג'ורדן סטרייק להימלט ממעצר בווירג'יניה, רק כדי להתנקש בחייו ולקחת ממנו את שם הקוד שלו, וייפר, כמו גם את המנהיגות שלו על קבוצת "יחידת הנחשים".
היא השתלטה על נושאת המטוסים המרחפת של סוכנות הביון ותכננה לרסק אותה על בניין הקונגרס האמריקאי.
לשם כך היא העסיקה את הסמוראי הכסוף ואת בומרנג, ולחמה בגיבורים כספיידרמן, ספיידרוומן, האלמנה השחורה, שאנג-צ'י וניק פיורי.
וייפר נכנסה לעימות גם עם קבוצת אקס-מן, וזאת כאשר היא ניסתה להתנקש בחייה של מאריקו ישידה בשם בן בריתה ומאהבה, הסמוראי הכסוף.
היא כמעט והרגה את חברות האקס-מן סטורם ורוג.
כמו כן, היא התעמתה עם קבוצת המוטנטים החדשים והייתה אחראית למותה לכאורה של קארמה (כפי שהתברר בהמשך, זו האחרונה נחטפה בידי מלך הצללים).
מאדאם הידרה הקימה ארגון טרור משלה ובמשך השנים לחמה בגיבורים ובנבלים כאחד.
רצונה בניהיליזם ונכונותה להפיץ מוות בכל אשר תלך הקשה על נבלי-על אחרים לחבור אליה.
היחיד שראה בכך מעלה היה הגולגולת האדומה, שפיתח עמה מערכת יחסים לזמן מה.
מערכת יחסים זו הסתיימה כשהגולגולת גילה שהיא משתמשת במשאביו כדי לממן מעשי טבח ללא כל סיבה מוצדקת ורווחית לשניהם.
היא גם העסיקה כפילות של עצמה לתקופה מסוימת, אך אחת מהן ניהלה רומן עם המעניש במהלך כנס בינלאומי בלאס וגאס והזהירה את סוכנות על תוכנית אדוניתה לגנוב טילים גרעיניים במוסקבה.
וייפר ראתה בכך פגיעה חמורה באנונימיות שלה והרגה באופן אישי את הכפילה הבוגדנית.
כמאדאם הידרה, היא הערימה על וולברין שיתחתן עימה כדי להבטיח את שלטון אימפריית הפשע שלה במדריפור - שלטון שמשאביו נועדו לממן פעולות טרור של הידרה.
אף על פי שהיו אלה נישואי נוחות, מרומז על כך שהיו לה רגשות כלפיו.
מאוחר יותר, היא הייתה חברה במועדון הלפייר בקצרה, תחת הכינוי "הנסיכה הלוחמת הלבנה".
בנוסף, היא התחברה לארגון היד וחידשה את קשריה עם הסמוראי הכסוף.
היא הופלה משלטונה במדריפור בידי טוני סטארק, שהיה מנהל בשעתו.
באירועי שלטון אפל עוזבת וייפר את מאהבה הסמוראי הכסוף ומצטרפת לברון סטרוקר ולמועצה השלטת של הידרה.
מתברר כי קונטסה ולנטינה אלגרה דה לה פונטיין החליפה אותה כמאדאם הידרה, אך בעימות בין השתיים וייפר נורתה.
היא הוחזרה לחיים בידי ארגון היד, והיא קוראת לעצמה בשנית "מאדאם הידרה".
במהלך הפחד עצמו, היא מצטרפת לארגון H.A.M.M.E.R החתרני לאחר שנורמן אוסבורן נמלט ממתקן הכליאה "הרפסודה".
לאחר תבוסתו של אוסבורן וקבוצת האוונג'רס האפלים שלו, מאדאם הידרה משתמשת במשאבי ארגון H.A.M.M.E.R כדי להקים מחדש את הידרה.
היא מזהירה את ספיידרוומן ואת הוקאיי מפני ניסיון שוד במחסן אספקה של , אך למעשה מנצלת את הסחת הדעת כדי לתקוף מתקן נוסף של הסוכנות ולשחרר מספר חברים מגזע הסקרול משני הצורה שנותרו מאחור לאחר "פלישה סודית".
לאחרונה, מאדאם הידרה הובילה מתקפה על מגדל האוונג'רס בזמן שהקבוצה לא הייתה במקום.
היא ושארית כוחותיה הובסו בידי אנג'ל וגרסתו הצעירה יותר מיקום חלופי.
וייסנפלס היא העיר הגדולה ביותר במחוז בורגנלנד שבדרום מדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
העיר שוכנת על גדות הנהר זאלֶה, במרחק של כ-30 קילומטרים מדרום לעיר האלה.
היישוב צמח סביב למצודה שניצבה ליד מעברה שחצתה את הנהר סאלה.
העיר קיבלה זכויות מוניציפליות בשנת 1185. בשנת 1377 מוזכרים יהודים מוייסנפלס ומארפורט הסמוכה שהלוו 105 פפנינג לחבורה של אבירים מהעיר מרזבורג.
במהלך מלחמת שלושים השנים ניזוקה העיר קשות ואוכלוסייתה הצטמצמה מ-2200 תושבים ל-960. ב-7 בנובמבר 1632 הונחה גופתו של גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בווייסנפלס לאחר שהוא נהרג יום לפני קרב ליצן (Lützen).
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, עלה מעמדה של העיר במהרה, כאשר ב-1656 ייסד אגוסטוס, נצר לענף הסקסוני של בית וטין, את הדוכסות של סאקסה-וייסנפלס, ובחר את העיר כמקום מגוריו.
מאז 1638 שירת אוגוסטוס כאדמיניסטרטור הפרוטסטנטי של הארכיבישופות של מגדבורג, שעל פי שלום וסטפאליה משנת 1648 הייתה אמורה להפוך לאחר מותו לטריטוריה חילונית של ברנדבורג-פרוסיה.
לפיכך החל אוגוסטוס להקים החל משנת 1660 בוויסנפלס את המצודה של נוי-אוגוסטוסבורג (Neu-Augustusburg) בסגנון הבארוק עבור יורשיו.
כאשר הושלם בניין המצודה ב-1680 נעשתה העיר למרכז המנהלי של הדוכסות ולמרכז התרבותי שלה עד לפירוקה ב-1746. מלחינים כמו יוהאן פיליפ קריגר (Johann Philipp Krieger) וגאורג פיליפ טלמן פעלו כאן, השחקנית פרדריקה קרולין נויבר (Friederike Caroline Neuber) הופיעה את הופעת הבכורה שלה בוויסנפלס.
ב-1702 נמנע מיוהאן סבסטיאן באך לקבל את משרת נגן העוגב בעיר זנגרהאוזן, עקב העדפתו של הדוכס את המלחין יוהאן אוגוסטין קובליוס (Johann Augustin Kobelius).
ב-1713 הקדיש באך את "קנטטת הצייד" שלו לכריסטיאן, דוכס סאקסה-וייסנפלס וביצע אותה בעיר.
החל מ-1704 שירת התאולוג הלותרני ארדמן נוימייסטר (Erdmann Neumeister) כדיאקון של הקפלה של המצודה.
העוגב של הכנסייה הושלם ב-1673 וכלל 22 שסתומים.
על פי ג'ן מיינוורינג (John Mainwaring), הביוגרף של גאורג פרידריך הנדל, גילה יוהאן אדולף הראשון, דוכס סאקסה-וייסנפלס, את כישרונו המוזיקלי של הנדל, שאביו היה רופאו האישי של הדוכס, כאשר שמע אותו מנגן בעוגב.
באך חיבר את הטוקטה ופוגה בפה מז'ור עבור עוגב זה.
עם הפסקת קיומה של הדוכסות של סאקסה-וייסנפלס ב-1746, עברה העיר בחזרה לידיה של נסיכות סקסוניה ולאחר קונגרס וינה ב-1815, לידי פרוסיה.
החל משנת 1816 הייתה העיר בירתו של מחוז הנושא את שמה, עד לפירוקו בשנת 2007.
מאז המהפכה התעשייתית ענף התעשייה העיקרי של וייסנפלס הוא ייצור נעליים, זאת עד אשר נסגר המפעל האחרון ב-1991. מאז מתפתח בהדרגה בעיר ענף ייצור המזון.
קבוצת הכדורסל של העיר, מיטלדויטשר, מתמודדת בבונדסליגה ואף זכתה בשנת 2004 בגביע היורוקאפ צ'לנג'.
וייס הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2015. הסרט מבוים על ידי בריאן א.
ומככבים בו ברוס ויליס, תומאס ג'יין, בריאן גרינברג, ואמביר צ'ילדרס לצד אנסמבל שחקנים.
הסרט יצא לאקרנים לראשונה ב-16 באפריל 2014 ברוסיה.
הסרט מגלם בפני הצופה את ההשלכות ההרסניות שנגרמות כתוצאה מהתחדשות הטכנולוגיה של המאה ה-21 ובפרט בתחום האנטומיה וההנדסה גנטית.
הסרט מגלה עולם חדש ששם הכל מותר והלקוחות יכולים לממש את הפנטזיות הפרועות ביותר שלהם ללא שרשויות החוק יאכפו את חוקם, ובכך מתואר כיצד "חברת וייס" מציגה אנשים אשר במהותם הם רובוטים לכל דבר חרף זה שמחשבותיהם, הלך רוחם וסגנונם הם כמו בני האדם ובכך קיים קושי להבחין במהותם.
החלק הרובוטי שבהם מתבטא בכך שלמפעיל הרובוט שליטה מוחלטת על פעולותיו, ובפרט בהעלאת זכרונות וסצנות שונות באמצעות לחיצה על כפתורים בתוכנות שונות שפותחו על ידם, ובכך לגרום לרובוט להימשך למקומות שונים או לחזור על פעולותיו בדיוק מוחלט.
בהמשך מתואר רגע יציאתה מהבר שבה היא וחברתה קאת' נורים על ידי גבר ונהרגים, וכתגובה לכך נלקחים גופותיהם לחברת וייס ובה מטפלים בהם מהנדסי החברה אשר מחזירים אותם לחיים, אך מנסים להורגם לאורך הסרט מחשש לפגיעה תדמיתית.
עבור לכך שבלש פרטי בשם גריי שנשכר לשירותיה האישיים של החברה ומגלה את הפשעים שמחוללים עובדי החברה לאנושות, ובכך מנסה לנטרל את מחשבי החברה ולחשוף לרשויות את עוצמת הפשעים שמחוללים החברה, דבר שעולה בידו וחושף את קהילת הרובוטים שיצרה החברה, ובנוסף מחסל את מנכ"ל החברה ג'וליאן מייקלס (ברוס ויליס).
וייפורווייב הוא סגנון מוזיקלי ותנועה אמנותית אשר התגבשה בתחילת העשור השני של המאה ה-21 בקרב קהילות אינטרנטיות.
הסגנון מאופיין במאפיינים נוסטלגיים וסוריאליסטיים עם אסתטיקת רטרו (לרוב מסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90), טכנולוגיית בידור ותרבות הצריכה ופרסום.
הסגנון משלב סגנונות מוזיקה פופולרית כמו מוזיקת טרקלינים, סמות' ג'אז ומוזיקת מעליות.
דגימת צלילים היא חלק עיקרי בסגנון, כשהדגימות לרוב נערכות (בכך שמשנים להן את גובה הצליל לדוגמה).
הסגנון לרוב מתאפיין בתפיסה סאטירית, אך לא בהכרח ביקורתית על קפיטליזם צרכני, תרבות פופולרית וניו אייג'.
הסגנון הוויזואלי של וייפורווייב, שניתן לראות בעטיפות האלבומים ובקליפי וידאו, מכונה לרוב "Aesthetics" (תרגום מילולי: אסתטיקה) ולרוב מסוגנן "Ａ Ｅ Ｓ Ｔ Ｈ Ｅ Ｔ Ｉ Ｃ Ｓ".
וייסיאי (בליטאית: ; ביידיש: ווישיי) היא עיר קטנה במחוז משנה לזדיי במחוז אליטא בליטא.
העיר נמצאת 18 קילומטר מדרום-מזרח לעיר לזדיי.
החלק המערבי של העיירה מוקף בפארק מהמאה ה-18. העיירה נקראת על שמו של אגם וֵייסִיֵיִיס אשר ממוקם 6 ק"מ דרום מערב לעיר.
באזור העיירה מצויים כמה אגמים, הגדול מביניהם הוא אנצ'ה , אשר מחלק את העיר לשני חלקים.
למעשה היא חלק ממנה שוכן על פנינסולה באגם.
שאר האגמים הם אגם סנאיגינס שוכן ממזרח לה, אגם ורנִיִיס מצפון ואגם וייסייס מדרום מערב.
וייסיאי הוקמה במחצית הראשונה של המאה ה-16 ליד האחוזה של נסיך ליטאי ממשפחת גלינסקי.
את הרישיון להקמת האחוזה נתן המלך זיגמונט "הזקן".
ליד האחוזה הוקם בית מרזח לצורכי האנשים שהגיעו לשוק.
לאחר חלוקתה השלישית של פולין בשנת 1795 סופחה וייסיאי, כמו כל השטח שממערב לנהר נימן, לפרוסיה.
בין השנים 1807–1815 השתייכה וייסיאי ל"דוכסות הגדולה של ורשה".
בשנת 1815, אחרי מפלת נפוליאון, עברה העיירה וכל האזור שסביבה לשלטון האימפריה הרוסית.
העיירה צורפה במשך הזמן לפלך סובלק.
היהודים החלו להתיישב בווייסיאי באמצע המאה ה-18. לפני מלחמת העולם הראשונה מנתה הקהילה כ-520 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ירד מספר היהודים בעיירה מפני שבית הספר העברי בתקופה זו נסגר, והפעילות הפוליטית של היהודית נאסרה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה חיו בעיירה כ-200 משפחות יהודיות.
יהודי העיירה התפרנסו ממסחר, ממלאכה ומחקלאות, ומצבם הכלכלי היה טוב מאוד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת צבאות גרמניה הנאצית לפולין, באחד בספטמבר 1939 עברה ליטא לתחום השליטה הסובייטי וסופחה בסוף קיץ 1940 לברית המועצות.
ביום הראשון למתקפה הגרמנית על ברית המועצות, 22 ביוני 1941, נכנסו הגרמנים לעיירה.
בחסותם החלה כנופיה של ליטאים לאומנים להתעלל ביהודים.
הם הפרידו את הגברים היהודים ממשפחותיהם וכלאו אותם בבית המדרש.
בימים שלחו אותם לעבודות קשות ומשפילות, ובלילות היו מתעללים בהם.
קצין העיר הגרמני, היה מאוהב בנערה יהודייה, דבר שעזר ליהודים בכך שהוא ניסה להגן עליהם ולדחות את גירושם לגטו שהוקם באחוזת קטקישקס ליד לזדיי, בטענה שהם נחוצים לו לעבודה.
ב-15 בספטמבר 1941 בעקבות הלשנות של התושבים הליטאים המקומיים בפני השלטונות הגרמנים הועברו יהודי וייסיאי לגטו קטקישקס.
קצין העיר סידר ליהודים מגורים טובים ככל האפשר ובשל כך, הוא עצמו נשלח לחזית.
ב-3 בנובמבר 1941 נרצחו רוב ככל יושבי הגטו; מקרב יהודי וייסיאי אף אחד לא ניצל למעט מאיר חמילבסקי שהצליח להימלט מהגטו לאחר מלחמת העולם השנייה.
בווייסיאי פעלו שני בתי ספר: "בית ספר כללי לנערים" שנוסד בשנת 1890 תחת השגחת הרב ר' נתן קלמן.
בימי ליטא העצמאית פעל בית ספר יסודי עברי של רשת "תרבות", ובו למדו בממוצע כ-60 תלמידים בכל שנה.