tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנושא הפותח נענה בנושא מנוגד בכלי הנשיפה, ברצף החוזר על עצמו.
אחריו נכנסות הקרנות ברמה בנושא הראשי של הפרק, והמוזיקה מתקדמת משם.
קטע הטריו הוא בדו מז'ור ונכתב במרקם קונטרפונקטי.
כשהסקרצו חוזר בפעם האחרונה, הוא מנוגן בפיציקטו חרישי בכלי קשת.
בקודה הסופית, המוזיקה צונחת ללחישה קלה לפני קרשנדו ענק ומעבר ללא הפסקה לפרק הרביעי.
מעבר סופי זה לוקח את המוזיקה מדו מינור לדו מז'ור של ה'פינאלה'.
"הסקרצו מציע ניגודים, הנושאים דמיון מסוים לאלה של הפרק האיטי, בכך שהם שואבים את כוחם משינוי קיצוני באופי בין הסקרצו והטריו...
הסקרצו מעמת תארית זו עם המוטיב המפורסם מהפרק הראשון, המשתלט בהדרגה על כל הפרק."
הפרק הרביעי מתחיל באקורד דו מז'ור הכולל את כלי התזמורת ומתייחד בהרכב מלא של טרומבונים.
הסיום המנצח והמעורר מתחיל ללא הפסקה לאחר הסקרצו.
הוא כתוב בווריאנט בלתי רגיל של צורת הסונאטה: בסוף קטע הפיתוח, המוזיקה עוצרת על קדנצה דומיננטית, בפורטיסימו, והמוזיקה נמשכת לאחר הפסקה בחזרה (רפריזה) שקטה על 'נושא הקרנות' של פרק הסקרצו.
ביציאה מהתיבות האחרונות של קטע הסקרצו המובלע מוצגת הרפריזה תוך קרשנדו, בדיוק כפי שאותה מוזיקה הוצגה בפתיחת הפרק.
החלוץ בפעולה זו של קטיעת הפינאלה עם חומר מהסקרצו היה היידן (אצל היידן היה פרק מינואט במקום סקרצו), שעשה דבר זהה בסימפוניה ה-46 שלו בסי מז'ור משנת 1772 ובפרק הראשון של הסימפוניה מספר 103 במי במול מז'ור.
לא ידוע, אם בטהובן הכיר סימפוניות אלו.
סיום הסימפוניה החמישית מכיל קודה ארוכה מאוד, בה נדחסים הנושאים הראשיים של הפרק בזה אחר זה.
לקראת הסוף, הטמפו עולה לפרסטו.
הסימפוניה נגמרת ב-29 תיבות של אקורדי דו מז'ור, מנוגנים בפורטיסימו ב"סגנון הקלאסי".
צ'ארלס רוזן גורס, שהסיום משקף את תחושת הפרופורציות הקלאסיות של בטהובן: הקדנצה "הארוכה במידה שלא תיאמן" בדו מז'ור טהור בפשטותו, נחוצה ל"הארקת המתח הקיצוני של היצירה האדירה הזו."
דברים רבים נכתבו על הסימפוניה החמישית בספרים, מאמרים של מלומדים והערות על ביצועים מוקלטים או חיים.
פרק זה מסכם כמה נושאים, הכלולים בחומר זה.
המוטיב ההתחלתי של הסימפוניה זוהה כמה פעמים עם משמעות סימבולית של הגורל הנוקש בדלת.
רעיון זה בא ממזכירו ומשרתו של בטהובן, אנטון שינדלר, שכתב שנים רבות אחרי מות בטהובן:
"המלחין עצמו סיפק את המפתח למעמקים אלה כשיום אחד, בנוכחות המחבר, הצביע על תחילת הפרק הראשון והביע במילים אלו את הרעיון הבסיסי של יצירתו: 'כך נוקש הגורל בדלת!'"
מומחים נוטים להמעיט בערך עדותו של שינדלר בנוגע לעניינים שונים בחייו של בטהובן (יש הסבורים, שהוא זייף רישומים בספרי השיחות של בטהובן).
יתרה מזו, לעיתים קרובות צוין שגישתו של שינדלר לבטהובן הייתה רומנטית מדי.
מכאן שגם אם איננו יכולים לדעת בוודאות אם שינדלר זייף ציטוט זה, הדבר נראה כאפשרות סבירה.
הערכות של פירושים אלה נוטות להיות ספקניות.
"האמירה המקובלת, שבטהובן ייחס את הפתיחה המרשימה של הסימפוניה ל'נקישת הגורל בשער' היא מפוקפקת; תלמידו של בטהובן, פרדיננד ריס, היה היוצר האמיתי של פירוש פואטי זה, שבטהובן קיבל בסרקזם כשריס סיפר לו עליו." אליזבת שווארם גלצנר אומרת, ש"בטהובן היה מוכן להגיד כמעט כל דבר ובלבד שייפטר מעונשם של טרדנים סקרנים".
לאור זאת יש להתייחס בספקנות רבה לשני הסיפורים.
הסולם של הסימפוניה החמישית, דו מינור, מזוהה בדרך כלל כסולם מיוחד לבטהובן, "טונליות הרואית וסוערת".
בטהובן כתב מספר יצירות בדו מינור, שאופיין דומה באופן כללי לזה של הסימפוניה החמישית.
הסופר צ'ארלס רוזן אומר, "בטהובן ב-דו מינור התקבל עם הזמן כמסמל את אופיו האמנותי.
בכל מקרה ומקרה, הוא מגלה את בטהובן כגיבור.
דו מינור איננו מציג את בטהובן בשיא עידונו, אך לעומת זאת הוא מגיש לנו את בטהובן בדמותו המוחצנת ביותר, שבה הוא מצטייר בשיא קוצר רוחו כלפי כל פשרה שהיא".
האם המוטיב הפותח חוזר לאורך הסימפוניה?
טענה מקובלת היא, שמוטיב הפתיחה (קצר-קצר-קצר-ארוך; ראו לעיל) חוזר לאורך הסימפוניה ומאחד אותה.
להלן דוגמאות הלקוחות לדברי וב, "זו תבנית קצבית, שמופיעה בכל אחד משלושת הפרקים האחרים וכך תורמת לאחדות הכוללת של הסימפוניה", "מוטיב אחד שמאחד את כל היצירה" (דאג בריסקו), "מוטיב יחיד המאחד את כל היצירה" (פיטר גוטמן); מקצב תארית הפתיחה המפורסמת...
חוזר ומופיע בנקודות מכריעות בפרקים הבאים" (ריצ'רד בראטבי).
מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים מאשש בזהירות השקפה זו וכותב, כי "מוטיב הפתיחה המפורסם נשמע כמעט בכל תיבה בפרק הראשון - ובשינויים מסוימים, בשאר הפרקים.
קטעים מסוימים בסימפוניה מביאים לסברה זו.
הקטע המוזכר בתכיפות הגדולה ביותר מופיע בפרק השלישי, כאשר הקרנות מנגנות את הסולו הבא, שתבנית הקצר-קצר-קצר-ארוך חוזרת בו שוב ושוב:
בפרק הקודם (השני), קו ליווי מנגן מקצב דומה:
בפינאלה, גורס דאג בריסקו, שאפשר לשמוע את המוטיב בתפקיד הפיקולו, והוא מתכוון כנראה לקטע הבא:
בהמשך, בקודה של הפינאלה, מנגנים כלי הבאס שוב ושוב את התבנית הבאה:
מצד שני, יש פרשנים שאינם מתרשמים מתופעות הדמיון הללו, והם מחשיבים אותן כמקריות.
כשהוא דן בנושא בסקרצו, אומר כי "שום מוזיקאי בעל קמצוץ של רגש לא יוכל לבלבל [בין שני המקצבים]", ומסביר כי מקצב הסקרצו מתחיל בפעמה מוזיקלית חזקה ואילו הנושא של הפרק הראשון מתחיל בפעמה חלשה.
לחיזוק התנגדותו של טובי אפשר להוסיף את שכיחותה הבולטת לעין של התבנית הרתמית קצר-קצר-קצר-ארוך ביצירות מוקדמות של בני תקופתו המבוגרים יותר של בטהובן, היידן ומוצרט.
שתי דוגמאות לכך מצויות בסימפוניה 96 של היידן, ה"נס", ובקונצ'רטו לפסנתר מס' 25, ק.
דוגמאות כאלה מלמדות שלמקצבי "קצר-קצר-קצר-ארוך" היה מקום קבוע בשפה המוזיקלית של המלחינים בתקופתו של בטהובן.
נראה שהשאלה אם בטהובן שזר, במתכוון או שלא ביודעין, מוטיב רתמי יחיד בסימפוניה החמישית תישאר (במילותיו של הופקינס) "פתוחה לנצח לדיון".
הנחה מקובלת היא, שבפרק האחרון בסימפוניה החמישית נעשה לראשונה שימוש בטרומבון ובפיקולו בסימפוניה תזמורתית, אך הדבר אינו נכון.
המלחין השוודי יואכים ניקולאס אגרט שילב טרומבונים בסימפוניה במי במול מז'ור שכתב ב-1807, וישנן דוגמאות לסימפוניות מוקדמות יותר עם תפקיד לפיקולו, כולל בסימפוניה ה-19 בדו מז'ור של מיכאל היידן (אחיו של יוזף היידן) שחוברה באוגוסט 1773.
בפרטיטורה בכתב-היד (והיא הגרסה המקורית של בטהובן), הפרק השלישי מכיל סימן חזרה: לאחר נגינת קטעי הסקרצו והטריו מראשית עד אחרית, המבצעים מונחים לחזור לתחילת הפרק ולנגן שוב את שני הקטעים.
לאחר מכן מגיע ביצוע שלישי של הסקרצו, הכתוב הפעם אחרת, לכלי קשת בפיציקטו ועובר ישירות לפרק הרביעי .
רוב הגרסאות המודפסות המודרניות של הפרטיטורה אינן כוללות את סימן החזרה; ואכן רוב מבצעי הסימפוניה מנגנים את הפרק כ-ABA' (כאשר A= הסקרצו, B= הטריו, ו-A'= הסקרצו השונה), בניגוד ל-ABABA' של פרטיטורת כתב-היד.
לא סביר שסימן החזרה בפרטיטורה המקורית הוא טעות פשוטה של המלחין.
תרשים ה-ABABA' לסקרצי מופיע גם במקום אחר אצל בטהובן, בבגטלה לפסנתר, Op.
33 (שנת 1802), בסונטה לפסנתר וצ'לו בלה מז'ור, ובסימפוניות הרביעית, השישית והשביעית.
בכל מקרה, ייתכן גם שבטהובן העדיף בהתחלה ABABA' לסימפוניה החמישית, אך שינה את דעתו במהלך ההוצאה לטובת הגרסה של ABA'.
מאז ימיו של בטהובן, גרסאות של הסימפוניה תמיד הודפסו ב-ABA'.
אך ב-1978 הוכנה גרסה של ABABA' על ידי פיטר גילקה ויצאה בהוצאת פיטרס.
ב-1999 פורסמה גרסה נוספת של יונתן דל מאר בהוצאת ברנרייטר, שתמכה בהחזרת הגישה של ABA'.
בספר נלווה של הערות פרשנות דל מאר מלמד זכות על ההשקפה ש-ABA' מייצג את כוונתו הסופית של בטהובן.
במילים אחרות, שהנוסח המוכר הוא גם הנוסח הנכון.
בביצועי קונצרט היה השימוש ב-ABA נפוץ יותר עד לתקופה האחרונה.
מאז הופעת גרסתו של גילקה, הרגישו המנצחים חופשיים יותר לבחור בגרסה הנראית להם.
המנצחת קרוליין בראון, מייסדת תזמורת הנובר, כותבת, בהערות לביצוע ה-ABABA' שלה, (שהוקלט בנגינת תזמורת הנובר בחברת ההקלטות נימבוס):
דומה, שביצועים עם ABABA' חביבים במיוחד על מנצחים, המתמחים בביצוע אותנטי (כלומר, בכלים מהסוג ששימש בימיו של בטהובן).
מנצחים אלה כוללים את בראון, וכמו כן את כריסטופר הוגווד, ג'ון אליוט גרדינר (שההקלטה שלו מבוססת דווקא על הפרטיטורה שערך דל מאר) וניקולאוס הארנונקור.
יש גם הקלטות של ביצועי ABABA בכלים מודרניים עם תזמורת טונהאלה, ציריך בניצוח דייוויד זינמן והפילהרמונית של ברלין בניצוח קלאודיו אבאדו.
בפרק הראשון, בטהובן כתב את הנושא השני באקספוזיציה כסולו לשתי הקרנות:
במיקום הזה, הנושא מופיע בסולם מי במול מז'ור.
כשאותו נושא חוזר לאחר מכן בחלק הרפריזה, הוא בדו מז'ור.
כפי שאנתוני הופקינס מציין, "הדבר ...
הציב בעיה בפני בטהובן, מאחר שהקרנות הטבעיות (של ימי בטהובן), שהיו מוגבלות מאוד בהיקף צליליהן לפני המצאת השסתומים, לא היו מסוגלות לנגן את הפסוקית בסולם דו מז'ור ה'חדש'.
לכן, בטהובן נאלץ להעניק את התפקיד לשני בסונים, שבתחום הנגינה הגבוה שלהם היוו תחליף רחוק ממספק.
בביצועים מודרניים ההשתמעויות ההרואיות של הרעיון המקורי נחשבות ראויות יותר לשימור מאשר העניין המשני של חלוקת התפקידים המקורית; הפסוקית מנוגנת בקביעות בידי הקרנות, שעכשיו אפשר לסמוך על יכולותיהן המכניות."
למעשה, מאז שהופקינס כתב את הקטע הזה (1981), היו מנצחים שניסו לשמר בפועל את רעיון הקצאת התפקידים המקורי של בטהובן.
אפשר לשמוע ניסיון זה בניצוחה של קרוליין בראון, שנזכר בסעיף הקודם, בהקלטה של ג'ון אליוט גארדינר, וכמו כן בהקלטה חדשה של סיימון ראטל על התזמורת הפילהרמונית של וינה.
צלילו של הבסון הקלאסי, שהיה נפוץ בימיו של בטהובן, היה מחוספס ומאנפף יותר מצלילו של הבסון המודרני, וקרוב יותר לצלילן של הקרנות הטבעיות.
כמו כן, אילו רצה בטהובן דווקא בחזרה על האפקט של האקספוזיציה, הרי שעמדו לפניו גם אפשרויות אחרות: הוספת תפקיד לקרן נוספת, מתן המוטיב לכל כלי הנשיפה באוניסון, מתן התפקיד לטרומבונים וכו'.
הסילמריליון הוא אוסף של כתבי ג'ון רונלד רעואל טולקין, שנערך לאחר מותו על ידי בנו כריסטופר טולקין בעזרתו של סופר הפנטסיה גאי גבריאל קיי.
דמותו של גלורפינדל מופיע הן ב"הסילמריליון" והן ב"שר הטבעות" מאת ג'.ר.ר טולקין.
פירוש השם הוא "זהוב השיער".
גלורפינדל במופעו הראשון ב"הסילמריליון" ידוע גם כ"גלורפינדל הזהוב".
הוא היה עלף מאצולת הנולדור בימי קדומים (העידן הראשון), מצביא בצבאו של טורגון מלך גונדולין בקרב נירנית ארנוידיאד (קרב הדמעות לאין מספר).
נפל אל מותו בעת קרב עם בלרוג בקירית תורונת (נקיק העיטים), לאחר שנמלט ממשיסת גונדולין.
לאחר מותו, הובאה רוחו של גלורפינדל להישפט בפני הולא מנדוס, שם העריכו הולאר את גבורתו בקרב ולימים שלחו אותו חזרה אל הארץ התיכונה על מנת שימלא תפקיד במאבק בסאורון, בדומה למשימה אשר הוטלה על האיסטרי.
לאחר חזרתו מהמתים לארץ התיכונה, הפך גלורפינדל שוב לשר עלפים גדול, ונמנה עם נסיכי העיר ימלדריס ומהמקורבים לאלרונד.
במהלך עלילת "שר הטבעות" מסייע גלורפינדל בידי אראגורן בן ארתורן בדרכו לריבנדל עם פרודו בגינס להימלט מפני הנזגול.
ידוע שכאשר הושמדה ממלכת אנגמאר, ניבא גלורפינדל שהמלך המכשף של אנגמאר, הלא הוא ראש הנאזגול, לא יומת מיד גבר ילוד-אישה (ואכן, אאווין הנסיכה הרגה אותו, בעזרת ההוביט מרי שפצעו).
בלג, הידוע בכינויו בלג קותליון ("הקשת החזקה" בסינדרין), הוא עלף מממלכת העלפים דוריאת.
היה ידוע בתור קשת ולוחם גדול.
הוא היה ידידו של טורין טורמבר וליווה אותו בנדודיו.
כאשר טורין נשבה על ידי אורקים בלג יצא לחלץ אותו.
כשטורין חולץ הוא היה מעולף, וכשהתעורר הוא חשב בטעות שבלג הוא אורק והרג אותו בעזרת אנגלכל, חרבו של בלג.
אאול, המכונה "העלף האפל", הוא עלף מסיעת הסינדר החי לבדו בתוך יער נן אלמות.
הוא ידוע כנפח מעולה והוא סוחר עם הגמדים, אך שונא את העלפים מעם הנולדור.
כשארד'ל, נסיכה מעם הנולדור, נכנסה לבדה ליער, הוא התאהב בה והם התחתנו, אך הוא אסר עליה לצאת מהיער.
כשהבן שנולד להם, מיגלין, בגר, הוא רצה ללכת לעיר הנסתרת גונדולין, משם באה אימו.
הוא ואימו ברחו והפרו את הצו של אאול.
אאול רדף אחריהם והגיע עד גונדולין, שם תפסו אותו עלפי העיר והעמידו אותו למשפט.
במהלך המשפט אאול ירה חץ לעבר מיגלין במטרה להרוג אותו, אך ארד'ל קפצה על החץ ומתה מפגיעתו.
אאול הוצא להורג על ידי עלפי גונדולין.
אאול יצר את אנגלכל, חרב בעלת כוח גדול שנאמר עליה שמי שנפגע מנשיכתה לא יקום עוד.
החרב שימשה את בלג קותליון ולאחר שחושלה שוב על ידי האלפים של נרגותרונד (כי היא קהתה לאחר שטורין הרג בעזרתה בטעות את בלג) היא שימשה את טורין ונודעה בשמות "גורתנג" (ברזל המוות) ו"החרב השחורה", כיוון שהחרב השחירה לאחר מות בלג ולאחר שחושלה שוב נשארה שחורה אך פיפיותיה בערו באש חיוורת.
לחרב נודע תפקיד חשוב בגורל המר שפקד את טורין.
טלכר היה גמד, הידוע והמהולל שבחרשי נוֹגְרוֹד, עיר הגמדים אשר ממזרח להר דולמד.
מורהו היה גָמִיל זִירָק הזקן.
במהלך עבודתו הוא חישל מגינים וקסדות רבים עבור תִינְגוֹל במֶנֶגְרוֹת.
אחת מעבודותיו הידועות יותר הייתה קסדת הָדוֹר, עליה נאמר בספר ש"הקסדה ההיא נעשתה פלדה אפורה מקושטת זהב, ובה נחקקו בכתב חרט מילות ניצחון".
נאמר על הקסדה שהיה בה כוח אשר הגן על החובש אותה מפני פציעה או מוות, וכן שחרב אשר הייתה פוגעת בה נשברה, והחץ הנתקל בה היה ניתז לצדדים.
בקסדה היה מגן פנים, ופני החובש אותה הטילו פחד בכל רואיו בעוד שהוא עצמו היה מוגן מחץ ומאש.
בעטרתה נקבע צלם של הדרקון גְלָאוּרוּנְג.
הקסדה נוצרה במקור עבור אַזַגָּל שר בֶּלֶגוֹסְט, היא עיר הגמדים השנייה שממזרח להר דולמד.
טלכר יצר גם את הפגיון אַנְגרִיסְט, שפירוש שמו "משסע-הברזל", והוא הפגיון אשר נטל בֶּרֶן מקוּרוּפִין ובו השתמש כדי לחלץ את הסילמריל מכתרו של מוֹרְגוֹת.
כמו כן טען אָרָגוֹרְן שטלכר יצר גם את נַרְסִיל, החרב אשר נשברה במות אֱלֶנְדִיל בקרב עם סָאוּרוֹן.
הדרקון גלאורונג חסר הכנפיים היה אבי ה"אוּרוּלוֹקי" (רושפי-האש), הדרקונים נושפי האש של מורגות'.
בשנת 260 לעידן הראשון הוא יצא לראשונה מבורות אנגבאנד והתקיף גדוד חיילים של נסיך בני הלילית פינגון.
הקשתים הרכובים על סוסים של בני הלילית הצליחו להדוף את הדרקון כיוון שבגילו הצעיר שריונו לא היה מפותח דיו על מנת להתמודד איתם.
גלאורונג חזר לתקוף את הנולדור מאתיים שנים מאוחר יותר, בקרב דאגור בראגולאך (קרב להבת הפתע, שנת 455 לעידן הראשון), התערבותו של גלאורונג, שהיה למעשה בלתי ניתן לעצירה, הביאה לסיום של המצור האלפי על אנגבאנד וסימנה את תחילת הקץ של ממלכות בני הלילית בכל אזור בלריאנד.
גלאורונג השתתף גם ב"דאגור נירניית' ארנואדיאד" (קרב הדמעות לאין מספר, שנת 472 לעידן הראשון לערך), שבו נפצע מידי אזגהאל, מלך גמדי בלגוסט, אשר יכלו לעמוד מול גדודי הדרקונים של מורגות', ונאלץ לעזוב את שדה הקרב עקב פצעיו, אך לא לפני שהרג את המלך הנועז.
לדרקון הייתה היכולת לגרום לאנשים שגעון, מראות כוזבות ואי דיבור.
בשנת 496 לעידן הראשון הביס גלאורנוג את צבא ממלכת בני הלילית נרגותרונד והרסה עד היסוד.
מאז שכן בהיכלי העיר החרבה, שבה הוצב כשומר השומר על אוצרותיה ועל שלטונו של מורגות' בכל האזור.
בשנת 499 נקטל גלאורנוג בידי טורין טורמבר אשר הצליח להתגנב אל מתחת הדרקון ולנעוץ חרב בבטנו.
מזן האורולוקי, דרקוני-האש, ולפיכך צאצא לדרקון גלאורונג.
אנקלגון היה הדרקון החביב על מורגות' ושימש אותו בתור בהמת רכיבה מעופפת.
הוא נחשב לאדיר ולנורא מכל הדרקונים ובעל אש ארסית ועוצמתית ביותר, שלפי הסיפורים יכלה להשמיד את הטבעת-האחת.
אנקלגון יצא לראשונה מאנגבנד ונראה לראשונה בשנת 583 לעידן הראשון, לקראת סוף מלחמת החרון, שבה לחמו כוחות הטוב בהנהגת הולאר כנגד כוחות הרוע של מורגות'.
אבל תוך זמן קצר הגיע אארנדיל חצי-עלף בספינתו המרחפת וינגילוט יחד עם העיטים הגדולים, כדי להילחם מול הדרקון ונתיניו.
בסופו של קרב אווירי בן 24 שעות, הובס אנקלגון בידי אארנדיל וצנח ארצה על תנגורודרים, צריחי אנגבנד, והשמיד אותם במותו.
אחרון התולעים הארוכים והיחיד שיש עליו מידע, אלה דרקונים חסרי-גפיים וארוכים מאוד החיים במחילות ונעים במהירות בתוך האדמה.
מקובל כי הם אורולוקי, כלומר, רושפי-אש.
סקתה נודע בערך בין השנים 1900–2000 לעידן השלישי, כאשר התנחל בצפון העולם, בהרים האפורים, ונחשב לגדול מכל הדרקונים באזור זה.
הוא זעזע את כל העמים שחיו בסביבה והטיל אימה, בעיקר על גמדי ההרים האפורים ועל בני-האדם יושבי איותיוד, וצבר סביבו אוצרות רבים, כיאה לגזע הדרקונים.
מנהיג אנשי איותיוד, פראם, היה זה שיצא להתמודד מול הדרקון, ובסופו של דבר קטל אותו ולקח לו ולבני-עמו את מצבורי האוצרות, דבר שגרם למדון בין הגמדים לאנשי-איותיוד.
הגמדים דרשו את האוצרות, בטענה כי סקתה גזל אותם מהם לפני זמן-רב.
פראם סירב לדרשתם, ובפרוץ מלחמה בין שני העמים נהרג פראם.
מצאצאי פראם נוסד עם הרוהירים, שאחד מסמליו הוא הניב המחודד של סקתה, הוכחה לקטילתו בידי פראם.
דרקון מכונף רושף-אש, שנחשב לאחרון "רושפי-האש הגדולים", אף שרושפי-אש פחותים ממנו עוד חיו בעולם אחריו; ונחשב לאדיר הדרקונים בזמן חייו.
לא ידוע מנין בא, אך הוא הופיע לראשונה בערך בשנת 2750 לעידן השלישי, לאחר ששמע על העושר הרב של גמדי ארבור (ההר הבודד) שבצפון.
בשנת 2770 לעידן השלישי סמאוג תקף והעלה באש את "ארבור" עיר הגמדים, ואת ממלכת דיל לרגלי ההר, שבה חיו בני-אדם.
בתקיפתו החריב את הערים עד היסוד, וגירש משם את הגמדים ובני-האדם שחיו לפני-כן בשכנות וביחסי-גומלין.
סמאוג אסף סביבו את כל אוצרות גמדי-ארבור לכדי מיטת-אוצרות, ונח עליה בשלווה באולם המרכזי למשך שנים רבות.
זמן רב חלף, עד שאנשי אסגרות, מצאצאי דיל, שכחו מהדרקון של ארבור.
בשנת 2941 לעידן השלישי הגיעה חבורה של 13 גמדים בליווי הקוסם גנדלף האפור והוביט בשם בילבו בגינס, ובראשם יורש למלכי ארבור, תוֹריִן צִנַּת-אַלּוֹן, כדי לנסות לקחת חזרה את אוצרותיהם.
בילבו, שהחזיק בבעלותו בסוד טבעת-קסמים מסתורית שהפכה את העונד אותה לבלתי-נראה, נשלח להציץ לתוך ההר, תוך כדי כך הוא נטל עמו גביע זהב.
כאשר התעורר סמאוג הזקן, הזדעזע לגלות כי חסר לו פריט מבין כל האוצרות, מה שהעלה את חמתו.
הדרקון פרץ מההר הבודד באש ולהבות, לאחר שהרס את האולמות הפנימיים, וכיוון שלא מצא את חבורת הגמדים המסתתרת, טס דרומה לעבר העיר אסגרות, ותקף את אנשיה באכזריות.
דבר על נקודת-התורפה של הדרקון הגיע לאוזנו של ברד הקשת, צאצא למלכי דיל, שירה חץ לעבר סמאוג וקטל אותו.
סמאוג הופל אל תוך האגם שליד, ואיש מעולם לא התקרב לעצמותיו שבקרקעית, חרף הסיפורים כי סביב עצמותיו נמצאים אוצרות רבים.
טואור היה בנו של הואור, מבני האדם שנלחמו לצד האלפים במלחמותיהם נגד מורגות, שנהרג בקרב "נרניית' ארנואדיאד".
כמה זמן לאחר מות אביו הוא נשלח על ידי אולמו שליט המים לעיר הנסתרת גונדולין.
שליטה של גונדולין, טורגון, חיבב אותו ועשה אותו למצביא גדול, ואף נתן לו את בתו ידריל קלברינדל לאישה, דבר לגרם קנאה עזה למיגלין, אלף מחשובי גונדולין ובן דודה של ידריל, שהיה מאוהב בה.
לאחר בגידתו של מיגלין (הוא בגד בגלל קנאתו בטואור, ובגלל איומו של מורגות, שאיים עליו בעינויים) גונדולין הותקפה וטואור הרג את מיגלין במהלך הקרב על העיר.
לא ידוע מה היה סופו של טואור, אך נראה שהוא הגיע לאמן והצטרף אל האלפים.
בנם של טואור וידריל היה הספן הדגול אארנדיל.
הורין תליון היה בן אדם מבית הדור, אחד מבתי בני האדם שנלחמו לצד העלפים במלחמותיהם נגד מורגות.
הורין השתתף בקרב "נרניית' ארנואדיאד" (ליד אחיו הואור) והיה הלוחם האחרון שנשאר בשדה הקרב.
צבא מורגות שבה אותו, אבל עד שהוא הצליח לעשות זאת הורין הרג 70 טרולים.
מורגות שנא אותו והעניש אותו בזה שהוא יראה את כל המתרחש בארץ התיכונה מבעד לעיניו (של מורגות) המעוותות.
כעבור שנים שחרר מורגות את הורין.
הורין הלך להריסות העיר נרגותרונד ושם מצא את הגמד מִים.
הורין הרג את מים כיוון שהוא הסגיר לאורקים את בנו של הורין, טורין טורמבר.
אצל מים הורין מצא את הנאוגלמיר, שרשרת יקרה שהגמדים הכינו ונתנו במתנה לעלפים.
הורין הביא את הנאוגלמיר למלך דוריאת (ממלכה של עלפים) תינגול ולמלכה מלין, וקילל אותם.
מלין שחררה את הורין מקללתו של מורגות, והוא נוכח בטעותו, נפרד מתינגול ומלין וכעבור זמן קצר מת.
טורין, המכונה גם "טורין טורמבר" היה בנו של הורין .
אחרי קרב "נירנית ארנואדיאד", כשטורין היה בן שמונה, אימו שלחה אותו לממלכת העלפים דוריאת ומלך דוריאת, תינגול, גידל אותו כבן מאומץ.
לאחר שהרג בשוגג עלף נכבד בשם סֵירוס שהעליב אותו, הוא ברח מדוריאת והצטרף לחבורת פורעי חוק ששוטטה ביערות.
המלך תינגול חנן אותו ושלח את בלג, עלף שהתחבר עם טורין, לבשר לו על החנינה אבל טורין דחה אותה והמשיך לחיות עם פורעי החוק.
זמן מה לאחר מכן, תפסו טורין ואנשיו גמד בשם מִים, שגילה להם את ביתו הסודי שבגבעת אמון רוד' ונתן להם לגור בו כדי שהם לא יהרגו אותו.
לאחר זמן מצא בלג את הבית, הצטרף אל טורין וביחד הם נלחמו במשרתי מורגות.
כשמורגות גילה באיזה אזור טורין שוכן, הוא הקיף את גבעת אמון רוד' במרגלים, שהצליחו לתפוס את מים.
מים גילה להם איפה נמצא ביתו, כדי שלא יהרגו אותו, ואורקים חדרו לבית, הרגו את כל מי שנמצא בו (חוץ מבלג שהעמיד פני מת) ולקחו את טורין חי למורגות.
אחרי שהאורקים הלכו בלג רדף אחריהם כדי לחלץ את טורין.
במרדפו הוא פגש את גונדור, עלף מנרגותרונד שנשבה על ידי מורגות וברח משביו, וגונדור הצטרף אל בלג.
לבסוף בלג הצליח לחלץ את טורין כשהוא ישן, אבל טורין התעורר, חשב בטעות שבלג הוא אורק, והרג אותו.
גוינדור הביא את טורין לנרגותרונד, שם הוא רכש עם הזמן מעמד נכבד ואורודרת המלך אהב אותו.
טורין יעץ למלך להפסיק להסתתר כמו שעשו עלפי נרגותרונד עד בואו, ולצאת לקרב גלוי נגד משרתי מורגות.
אורודרת שמע לו, ואכן צבא מורגות נהדף מכל אזור נרגותרונד, אבל כך מורגות גילה איפה נרגותרונד נמצאת, והוא שלח אליה צבא גדול בפיקוד גלאורונג הדרקון, שהביס את צבא נרגותרונד והשמיד את העיר.
במהלך המלחמה הציל טורין את גונדור שנפצע פצעי מוות וגוינדור ביקש ממנו כבקשה אחרונה להציל את פינדוילס בת אורודרת, אהובתו.
טורין חזר לעיר כדי להציל את פינדוילס, אבל בשערי העיר הוא נתקל בגלאורונג, שכישף אותו וגרם לו להאמין שיותר חשוב שיציל את אימו ואת אחותו שחיו בארץ דור-לומין שבצפון בלריאנד מאשר את פינדוילס.
כשטורין הגיע לדור-לומין הוא גילה שאימו ואחותו הלכו לדוריאת לחפש אותו, וגלאורונג שיקר לו.
אחרי שעזב את דור-לומין יצא טורין לחפש את פינדוילס, ולאחר חיפושים רבים שמע מפי אנשי יער ברתיל (בני האדם מבית הלת) שהאורקים הרגו את פינדוילס.
טורין החליט להצטרף לאנשי ברתיל וכינה את עצמו בפניהם "טורמבר" שפירושו: "שר הגורל המר".
בינתיים, כשנודע בדוריאת שנרגותרונד נחרבה ושטורין היה שם, יצאה אימו של טורין (ששמה היה מורוון) לחפש אחריו, ואחותו של טורין (ששמה היה ניינור) ביחד עם קבוצת עלפים יצאו כדי לשמור עליה, אבל גלאורונג יצא לקראתם וגרם למורוון ללכת לאיבוד ולניינור לאבד את זיכרונה.
העלפים ניסו להחזיר את ניינור לדוריאת, אבל כשהם היו בדרך אורקים התנפלו אליהם וניינור ברחה מהאורקים ואבדה.
לבסוף ניינור נפלה על הקבר של פינדוילס, שם מצא אותה טורין, שלא הכירה, הביא אותה לאנשי ברתיל שעם הזמן לימדו אותה בחזרה לדבר, וקרא לה ניניאל.
לאחר כמה שנים נשא אותה טורין לאישה והיא נתעברה ממנו.
באותו זמן יצא גלאורונג לכיוון ברתיל, טורין עם עוד כמה לוחמים יצא להרוג אותו וניניאל יצאה בעקבותיו כי היא דאגה לו.
טורין הצליח לפצוע את גלאורונג פצעי מוות, אבל הוא התעלף וניניאל, שחשבה שהוא מת, עלתה אל המקום בו רבץ גלאורונג וטיפלה בטורין.
כשגלאורונג הגוסס ראה את ניניאל הוא הסיר מעליה את הכישוף והיא נזכרה מי היא ונוכחה שהתחתנה עם אחיה, היא קפצה לנהר והתאבדה.
אחרי שטורין התעורר מעילפונו הוא גילה (תחילה מאנשי ברתיל שראו את ניינור במותה ואחר כך מהעלפים מדוריאת שאיבדו אותה כשחזרו מנרגותרונד) שניניאל היא ניינור הוא דקר את עצמו בחרבו והתאבד גם הוא.
אוניית מערכה זוטא או אוניית-כיס למערכה הוא סוג של אוניות מלחמה שנבנו על ידי הרייכסמרינה (חיל הים) הגרמני בהתאם למגבלות שהוטלו בחוזה ורסאי.
בגרמנית נקראו ספינות מסוג זה Panzerschiff ("אוניה משוריינת") ונודעו גם כאוניות מסוג דויטשלנד על שמה של האונייה הראשונה מסוג זה שהושלמה.
אוניות אלו היו קטנות מאוניות מערכה, אך היו חמושות בתותחים גדולים משל סיירות משוריינות של אומות אחרות.
בפברואר 1940 סיווג הקריגסמרינה מחדש את הספינות כסיירות כבדות.
שלוש הספינות מסוג זה הושקו בין השנים 1931 ל-1934:
דויטשלנד - בנובמבר 1939 שונה שמה לליצו (Lützow)
על פי הסכם ורסאי הוגבלו הגרמנים לסף של 10,000 טונות ל"ספינות משורינות".
מאחורי הגבלה זו עמד הרעיון להגביל את גרמניה כך שתבנה רק ספינות להגנת החופים, שלא יהוו אתגר בפני הכוחות הימיים העיקריים של בריטניה, צרפת וארצות הברית.
חרף זאת, כל האוניות מסוג זה חרגו מהמשקל שנקבע בחוזה (תחילה נבנו כאוניות של 10,600 טון ובהמשך הוגדלו ל-12,100 טון), על אף שמטעמים פוליטיים משקלן המוצהר סולף תמיד ל-10,000 טון, כמוגבל בחוזה.
הגרמנים ידעו שמצב זה לא יאריך, אך קיוו ליתרון זמני.
לאוניות מסוג דויטשלנד הייתה מהירות של 28.5 קשר, שהייתה כבר איטית מדי בתחילת מלחמת העולם השנייה, שמונה שנים בלבד לאחר השקתה של הספינה הראשונה מסוג זה.
הטווח המרבי של אונייה כזו היה 16,500 ק"מ.
עיקרון דומה שימש כבסיס לדור של אוניות שנבנו לפני מלחמת העולם הראשונה, סוג אוניות שנקראו סיירות מערכה, אף שאלו היו דומות בגודלן לאוניות מערכה.
מפקדי הצי השתמשו בפועל בסיירות הקרב כשהן פועלות יחד עם הדרדנוטים בעלי ההגנה הטובה יותר, והם סבלו אבדות קשות כאשר נחשפו לאש ארטילריה כבדה .
הקריגסמרינה, שערב מלחמת העולם השנייה עמד במרחק של שנים מהשגת צי גדול, נזהר לא לחזור על אותה טעות ובמהלך המלחמה הייתה כוונה להשתמש באוניות המערכה זוטא אך ורק לפשיטות.
בשתי שנות המלחמה הראשונות היו אוניות המערכה זוטא יריבות קשות מאוד לציי בעלות הברית; חימושן הכבד יכול היה להכריע את רוב אוניות הליווי שהיו קטנות מהן בהרבה, ומהירותן הרבה אפשרה להן להימנע מקרב בו לא היו מעוניינות, עם אוניות גדולות מהן.
אכן, ההוראה לאוניות המערכה זוטא הייתה להימנע מקרבות עם ספינות אויב - אלא אם הן היו חזקות מהן.
"אדמירל גרף שפה" הטביעה או לכדה תשע ספינות סוחר בריטיות (סך הכל 50,089 טון), לפני שנלכדה על ידי שלוש סיירות בריטיות נחותות ממנה ב-13 בדצמבר 1939 בפתח ריו דה לה פלטה שבאורוגוואי.
בקרב נהר לה פלטה הצליחה "אדמירל גרף שפה" לפגוע בסיירת הכבדה אקזטיר ולהסב לה נזק כבד, שהכריח אותה לפרוש מהקרב, אך האונייה הגרמנית נפגעה אף היא במידה משמעותית.
"גרף שפה" הצליחה להגיע לנמל מונטווידאו, אך הייתה חייבת לעזוב תוך 72 שעות על פי חוקי הנייטרליות הבינלאומיים שבהם הייתה מחויבת אורוגוואי כמדינה נייטרלית.
מפקד ה"גרף שפה" היה בטוח שמחוץ לנמל ממתין לו כוח עדיף, ולפיכך החליט, ב-17 בדצמבר, להטביע את אונייתו.
קפיטן האונייה, האנס לנגסדורף, התאבד שלושה ימים לאחר מכן.
"אדמירל שר" ביצעה מספר פשיטות באוקיינוס האטלנטי הצפוני.
ב-5 בנובמבר 1940 איתרה האונייה את השיירה HX84, שהייתה בדרכה לבריטניה.
השיירה לוותה בידי אוניית סוחר חמושה אחת בלבד, בשם ג'רוויס ביי.
למרות חוסר האיזון המוחלט ביחסי הכוחות הסתערה ה"ג'רוויס ביי" על האונייה הגרמנית.
"אדמירל שר" הטביעה את האונייה הבריטית תוך 20 דקות, והצליחה להטביע חמש אוניות סוחר אחרות, אך שאר אוניות השיירה הצליחו להתחמק, הודות לגבורתה של ה"ג'רוויס ביי".
מפקד האונייה הבריטית זכה לעיטור צלב ויקטוריה על גבורתו.
"אדמירל שר" המשיכה במסע דרומה, ואף הגיעה לאוקיינוס ההודי, תוך שהיא מטביעה אוניות סוחר בדרך.
לאחר שהבריטים הצליחו לאתר את מיקומה נמלטה האונייה חזרה לגרמניה, והצליחה להגיע חזרה לקיל ב-1 באפריל 1941. משימותיה בהמשך המלחמה היו מוצלחות הרבה פחות, והיא פעלה בעיקר באזור הים הבלטי והים הצפוני.
ב-9 באפריל 1945 טובעה בהפצצה אווירית.
"דויטשלנד", ששמה שונה כאמור ל"ליצו" (Lützow), פעלה גם היא בעיקר בים הבלטי ובים הצפוני.
היא נפגעה פעמים רבות בהתקפות מטוסים וצוללות, ובילתה זמן רב בתיקונים.
ב-4 במאי 1945 טובעה בידי אנשי צוותה.
רובע הסיטי של מלבורן (City of Melbourne) הוא רשות מקומית במרכז מטרופולין מלבורן במדינת ויקטוריה באוסטרליה.
שטחו 36 קילומטרים רבועים, אוכלוסייתו 149,615 נפשות (על פי המפקד של 2021) והוא כולל 15 פרוורים, בכללם קרלטון (), קנזינגטון (), מזרח מלבורן (), מערב מלבורן (), צפון מלבורן () ודוקלנדס ().
ראש העירייה מאז 2008 ועד פברואר 2018 היה רוברט דויל.
ראש העיר הנוכחי הוא ניקולס ריס, שהחליף את סאלי קאפ ב-2 ביולי 2024. משרדי מועצת העיר ממוקמים בבניין עיריית מלבורן.
מלבורן נוסדה בשנת 1835, במהלך שלטונו של מלך בריטניה, ויליאם הרביעי.
שלא כמו ערי בירה אוסטרליות אחרות, מלבורן לא נוסדה תחת חסות רשמית אלא על ידי מתיישבים מטסמניה.
בתחילה מלבורן תפקדה ונוהלה כיישוב תחת מושבת ניו סאות' ויילס.
עם גדילת המושבה צמחה הדרישה לעצמאות גדולה יותר לענייניהם.
ב-12 באוגוסט 1842 מלבורן הוגדרה כ"עיירה" (town) וחמש שנים מאוחר יותר – ב-25 ביוני 1847 – הועלתה למעמד של עיר (וב-3 באוגוסט 1849 בחקיקה).
ב-1851 הופרדה מושבת ויקטוריה מניו סאות' ויילס ומלבורן הפכה לבירת המושבה.
גזעים רבים מתוארים בפירוט בספר הפנטזיה הסילמריליון של ג'ון רונלד רעואל טולקין.
חלקם נכתבו בהשפעת אגדות עם נורדיות וקלטיות.
היצורים מופיעים בספריו של טולקין.
איינור (Ainur; איינו ביחיד) הם סוג של תת־אלים או מלאכים הכפופים לאל הגדול - אילובטר.
האיינור נפלגו עם בריאת העולם לשלוש סיעות:
אלו שנשארו עם האל ולא נכנסו לדור בעולם הממשי.
אלו שבאו לעולם הממשי בשליחות האל, הואלאר והמאיאר הם מנסים למלא את רצון האל על פי פרשנותם אותו.
המורדים באל שהושפעו ממורגות (מלקור).
הוולאר הם חלק מהאיינור, אשר בחרו לרדת לארדה ולהגשים את המנגינה שראו בחזון אילובטר.
פירוש שמם הוא "כוחות העולם".
מניינם חמישה עשר אך לאחר שמלקור הודח מניינם ארבעה עשר.
מלקור (Melkor) - היה האדיר באיינור עד שהידרדר לאופל.
פשר שמו הוא "הקם במלא כוחו".
יותר לא נמנה עם הוולאר מאז שמרד בניגון אילובטר.
מנווה (Manwe) - ראש הוולאר והשולט בכל מה שקשור לאוויר ולציפורים.
מכונה "סולימו" - אדון הנשימה של ארדה.
אולמו (Ulmo) - שר המים ואחראי על הים.
נוטה חיבה מיוחדת לבני האדם.
אולה (Aule) - יצר את החומר שממנו נוצרה ארדה.
יצר את גזע הגמדים כאשר הוולאר חיכו להתעוררות ילדי אילובטר (העלפים ובני האדם).
מנדוס (Mandos) - שמו המקורי הוא "נאמו" - השופט.
נקרא מנדוס על שם אולמות המתים אשר ממערב לוולינור.
אחראי על משכנות המתים ואחד הפיאנטורי (אדוני הנשמות).
אורומה (Orome) - הוא צייד ולוחם.
אוהב עצים ונוהג לצוד את היצורים של מלקור.
סוס הוא נאהאר הלבן ביום והכסוף בלילה וקרנו היא ולארומה האדירה.
לוריין (Lorien) - שמו המקורי הוא "אירמו" - המשתוקק.
שר החזיונות והחלומות, אחיו של מנדוס ואחד הפיאנטורי (אדוני הנשמות).
מקום משכנו הוא בגני לוריין (והוא נקרא על שמם) שהם המקום הנאה ביותר בעולם.
טולקס (Tulkas) - הולא האחרון שירד לארדה.
לוחם אדיר שהביס את מלקור בימי קדם.
ולייר (ולאר שהופיעו במין נקבה):
ורדה (Varda) - מלכת הוולאר ורעייתו של מנווה.
גבירת הכוכבים הנערצת מכל הוולאר.
מתוארת כיפה מכל אשר ממנה מפחד מלקור יותר מכל יצור.
נקראת גם "אלברת" (Elberet) - מלכת הכוכבים וגילתוניאל בסינדארין.
יבנה (Yavana) - רעייתו של אאולה אשר כל הצומח הוא מעשה ידיה.
אחרי ורדה היא נעצרת מכל הולייר.
נקראת גם "קמנטארי" - מלכת הארץ
ניינה (Nienna) - אחותם של הפיאנטורי מנדוס ולוריין.
היא מקוננת ומתאבלת על כל פצע שנפער באדמה על ידי מלקור ובכוחה להפוך צער לחוכמה.
ואירה (Vaire) - רעייתו של מנדוס.
האורגת של כל מעשי ההיסטוריה על אריג שנתלה בהיכלי מנדוס, משכנות המתים.
אסטה (Este) - רעייתו של לוריין.
היא המרפאת שמקלה על מכאובים ועצב.
היא שוכנת בגני לוריין ובבקרים נוהגת לישון על האי שבאגם לורלין.
נסה (Nessa) - רעייתו של טולקס ואחותו של אורומה.
אוהבת ריקוד וריצה ונוהגת לרקד על המדשאות בולימר.
ואנה (Vana) - רעייתו של אורומה ואחותה הקטנה של יבאנה.
היא התגלמות הנערות והיופי (חוץ מורדה) הממונה על הפרחים והציפורים.
בבואה ציפורים שרות ופרחים פורחים לרגליה.
המיאר (מיא ביחיד) היו אלים נחותים שהיו משרתיהם של הוולאר, 14 האלים העליוניים.
בשונה מהוולאר, מעט מאוד מהמיאר מוזכרים בשם, אף כי נראה שהיו מהם אלפים רבים.
אולורין (גנדלף) (Gandalf) - החכם, המכונה הקוסם האפור, נשלח לארץ התיכונה כדי לשמור עליה מפני כוחות האופל.
מת וקם לתחייה אך בבגדים לבנים בתפקיד אחראי האיסטרי.
קרומו (סרומן) (Saroman) - אחראי האיסטרי הראשון, המכונה הקוסם הלבן, נשלח לארץ התיכונה כדי לשמור עליה מפני כוחות האופל.
פנה לצד האפל כמשרתו של סאורון.
רדגסט (Radagast) - הדואג לטבע, המכונה הקוסם החום, נשלח לארץ התיכונה כדי לשמור עליה מפני כוחות האופל.
אלטר (Alatar) - המכונה הקוסם הכחול, נשלח לארץ התיכונה כדי לשמור עליה מפני כוחות האופל.
פאלדנו (Faladano) - גם הוא מכונה הקוסם הכחול, נשלח לארץ התיכונה כדי לשמור עליה מפני כוחות האופל.
מומאקיל (ביחיד: מומאק) היו בעלי חיים בארץ ההרדרים הדרומית הדומים לפילים אך גדולים בהרבה מפילים רגילים.
הפולקלור של ההוביט כינה את היצורים האלה בשם אוליפונטס (Oliphaunts).
בעברית תורגם השם ל"פיל נפיל".
המומאקיל מתוארים כבעלי חיים דמויי פילים אך גדולים הרבה יותר ובעלי חטים כפולים ארוכים.
הם משמשים את צבא ממלכת ההרדרים - אנשי הארץ הדרומית.
המומאקיל שימש כחיית עול על ידי ההרדרים, ומשמש גם בקרב במהלך מלחמות העידן השלישי.
במלחמת הטבעת שימשו אותם על ידי חיילים באיתיליין ובקרב שדות פלנור, בדומה לפילי מלחמה של העולם האמיתי.
בקרב הם נשאו מבנים דמויי מגדל (המתאימים לוודה) כשהם נושאים קשתים של ההרדרים.
הבלרוגים - כמו האחד שחי במצודת מוריה, ונלחם מול גנדלף - היו מיאר, אשר התדרדרו לאופל עוד בטרם מניין העידנים, על ידי מלקור מורגות'.
הם מתוארים כרוחות עוטות אש (וכנראה גם בעלות כנפיים), המשתמשות לרוב בשוטים בוערים כנשק.
פשר שמם בסינדרין, לשון עלפי הארץ התיכונה, הוא "שדי התופת", על אף שבקווניה, לשון העלפים הנעלה, הם קרואים ולאראוקר (Valaraukar), "כוחות האש".
הידוע בקרב הבלרוגים הוא גותמוג (Gothmog), שהיה ראש הבלרוגים ונגיד מלקור בעידן הראשון.
בני לילית או עלפים (ולעיתים פשוט אלפים), במקור Elves, הם גזע נעלה שחי בארץ התיכונה ובולינור ומייצגים לרוב את כוחות הטוב.
בני הלילית מתוארים בתור הנאווים והחכמים מכל ילדי אילובטר הם ידועים כאוהבי האמנות (בעיקר שירים, אותם זימרו בקולם היפה).
בדרך כלל עיניהם מתוארות כאפורות בגון הים, אך תועדו מקרים יוצאי דופן.
להם גם היכולת להרפא מפצעי אנוש, אשר היו הורגים בני אדם.
הגמדאים (במקור Dwarves) הם יצורים נמוכי קומה, חסונים וארוכי זקנים, שנוצרו בידי הוולא אולה.
הם מתוארים כיצורים עיקשים האוהבים כרייה ונפחות ומרבית עריהם נמצאות מתחת לאדמה, בהרים בהם יש מכרות.
הגמדאים מתחלקים לשבעה עמים, שכל אחד מהם מתייחס לאחד משבעת הגמדים הראשונים שיצר אולה (הם נקראים: "שבעת אבות הגמדים"), העם הידוע ביותר הוא העם המתייחס לגמד דורין, שישב בעיר קהזד-דום (מוריה).
הערים הידועות של הגמדאים בעידן הראשון הן קהזד-דום, בה כרו הגמדאים את המיתריל, מתכת קלה וחזקה מכל שאר המתכות, ונוגרוד וּבלגוסט, ששתיהן שכנו בהרים הכחולים שבגבול בלריאנד והגמדאים שחיו בהן סחרו עם אלפי בלריאנד.
נוגרוד ובלגוסט נחרבו כששקעה בלריאנד בים בסוף העידן הראשון.
בעידן השני הצטרפו פליטים מנוגרוד ובלגוסט לקהזד-דום והגדילו את אוכלוסייתה.
בעידן זה הגיעה קהזד-דום לשיאה וסחרה עם עלפי ארץ ארגיון, שחישלו את טבעות הכוח.
כשסאורון חילק את טבעות הכוח (לאחר שחטף אותן) הוא נתן שבע מהן לגמדים, אחת לכל עם.
הטבעות הגבירו את תאוותם של הגמדים שהחזיקו בהן לזהב ואוצרות, אבל לא יכלו להפוך אותם לרפאים ולשעבד אותם לסאורון.
הדבר הרגיז את סאורון ובמשך הזמן הוא הצליח להחזיר לידיו חלק מטבעות הגמדים, ואת השאר השמידו הדרקונים.
באמצע העידן השלישי שחררו גמדי קהזד-דום בטעות בלרוג ששכן בבטן האדמה.
הבלרוג הרג את מלך קהזד-דום, דורין השישי ואת בנו, ואילץ את הגמדאים לברוח מקהזד-דום.
רוב הפליטים ברחו לצפון הארץ התיכונה והקימו שם במהלך השנים מספר ממלכות, שהידועה מביניהן היא ממלכת בטן ההר בהר הבודד (ארבור), הסמוך לממלכת בני האדם דֵיל.
במלחמת הטבעת חדר לדיל צבא גדול של בעלי ברית סאורון, הצבא הביס את צבאות דיל ובטן ההר בקרב ליד ארבור, אבל לא הצליח לכבוש את ההר עצמו ונאלץ לצור עליו.
אחרי מפלת סאורון יצאו הנצורים מההר, הביסו את צבא סאורון ומנעו ממנו את מטרתו העיקרית, לכבוש את ארידור.
נשות הגמדים נראות דומות לגמדים עד כדי כך שמי שאיננו גמד לא יכול להבחין בהן, והיו בני אדם שטענו בטעות שנשות גמדים לא קיימות והגמדאים נוצרים מן האבן.
מספרן של נשות הגמדים הוא נמוך: כשליש מכלל הגמאים.
מסיבה זו ומסיבות אחרות הריבוי הטבעי של הגמדים נמוך מאוד.
בני האדם מהווים גזע החי לצידם של גזעים דמויי-אדם בדיוניים רבים, כגון בני-לילית, גמדאים והוביטים.
העצנים (Ents, שבחלק מהתרגומים נקראים אנטים) הם גזע עתיק, שהופיע בארץ התיכונה עוד לפני העלפים, והם דומים לעצים בצורתם החיצונית.
האנטים נוצרו בידי אילובטר לבקשתה של יבנה לאחר שהיא למדה על קיומם של הגמדים (גמדאים), ילדי אולה.
האנטים נועדו להיות "רועי העצים" ומטרתם הייתה להגן על היער מפני אורקים, גמדים וסכנות אחרות.
בנוסף הם אחראים על שמירת הסדר בין העצים ביערות שבהם לעצים יש מחשבות, רגשות, ורצונות משלהם.
האנטים לא ידעו לדבר עד שהעלפים לימדו אותם.
בעבר רבים מהם חיו ביערות בלריאנד.
מספרם לא גדול ומזה הרבה זמן אין להם ילדים כי נשות העצנים נעלמו ואף אחד לא יודע איפה הן.
בסוף העידן השלישי חיו רוב העצנים ביער פנגורן, והנודע ביותר מביניהם היה העצן הזקן זקנעץ.
במלחמת הטבעת העצנים החליטו, לאחר לבטים רבים ובהשפעתם של מרי ופיפין שנקלעו ליער פנגורן, לתקוף את סרומן הקוסם בגלל הנזקים שהאורקים שתחת מרותו גרמו ליער.
בהתקפתם הם הרסו את מצודתו של סארומן אייסנגרד (חוץ מהצריח אורתנק שבמרכזה) והפכו אותה ואת העמק שמסביבה (נן־קורוניר) ליער.
האורקים הם מלוכלכים ומכוערים, אכזריים ואלימים, אומללים וקודרים.
בעוד שבנו של טולקין, כריסטופר, כתב בסילמריליון שהאורקים נוצרו מבני לילית שעונו ועוותו בידי מורגות', טולקין מעולם לא קבע חד משמעית מהו מקורם.
בספרי שר הטבעות מהווים האורקים את עיקר צבאותיהם של כוחות הרשע, סאורון וסארומן, ושורצים בהמוניהם ברחבי הארץ התיכונה, בעיקר במורדור.
כוחם העיקרי נובע ממספרם הרב.
סארומן פיתח זן משופר של אורקים - אורוק-האי.
בארץ התיכונה טרולים הם יצורים גבוהים מאוד (גובהם הוא כמעט 3 מטר), דמויי אדם, חזקים ובעלי אינטלקט דל.
הם מחולקים למספר זנים: טרולי גבעות, טרולי הרים, טרולי שלג, טרולי מערות וטרולי אבן.
הטרולים מתאבנים כאשר הם נחשפים לאור.
כמו אורקים ישנו גם זן מיוחד אשר לא מתאבן בשמש.
הוביטים הם יצורים נמוכי קומה, תת-גזע של בני האדם, שקומתם מגיעה לכמחצית קומתו של אדם.
הם יצורים עליזים האוהבים שקט ונוטים להתרחק מחברתם של בני גזעים אחרים.
מקום מגוריהם הראשון היה בשוליים הצפון מערביים של יער-אופל.
הם נדדו משם כנראה קצת אחרי שנת 1000 לעידן השלישי, עברו את הרי האובך והגיעו לאזור ארידור שבמערב הארץ התיכונה.
במסעם הם התפלגו לשלוש קבוצות: בני פלוהיד, שנדדו בצפון ארידור, בני הרפוט, שנדדו במרכז ארידור, ובני סטור, שנדדו בדרום ארידור.
לאחר זמן נוצרה קהילה גדולה של הוביטים במחוז ברי, אזור מבודד השוכן בצומת דרכים בארידור.
בשנת 1601 עזבו שני הוביטים מבני פלוהיד, האחים מרצ'ו ובלנקו, את ברי וחצו את נהר הברנדיון ששכן ממערב לברי בראש קבוצה גדולה של הוביטים.
המלך של ארנור, הממלכה ששלטה באותו זמן על כל האזור הזה בארידור, העניק להם את האדמות שממערב לברנדיון.
בשנים שלאחר מכן הצטרפו אליהם רוב ההוביטים והם קראו לארצם החדשה הפלך.
במלחמת הטבעת נודעה חשיבות לארבעת ההוביטים פרודו בגינס, סמויז גמג'י (סם), מריאדוק ברנדיבאק (מרי) ופרגרין טוק (פיפין), שהשתתפו בחבורת אחוות הטבעת.
במהלך המלחמה ניסה הקוסם הרע סארומן להשתלט על הפלך ולהרוס את נופיו אך ארבעת ההוביטים (כשחזרו ממסעם) הצליחו למנוע זאת.
הווארג הוא יצור טורף, הווארג דומה לזאבים אך גדול יותר, חכם יותר, ואינטליגנטי יותר.
הווארג הם חיות היודעות להתנהל ולדבר זה עם זה, והם מסתובבים בלהקות ליד הרי הערפל.
טולקין, הווארגים הם זאבים רשעים, בעלי בריתם של האורקים, ומשמשים להם כמו חיות רכיבה.
הענקים שוכנים בהרי הערפל ומופיעים בהוביט כשגנדלף אומר לגמדים שיבקש מאחד מהם לחסום כניסה למאורת הגובלינים.
הדרקונים נוצרו בידי מורגות' בעידן הראשון, כאשר גלאורונג הופיע הראשון.
סביר להניח שמורגות' יצר אותם על ידי השחתה של חיות לא ידועות אחרות באומנויותיו האפלות.
גלאורונג, שכונה "אבי הדרקונים", היה הדרקון הראשון שנוצר על ידי מורגות' בשהותו באנגבנד, בני-הלילית ובני-האנוש והאדיין החזיקוהו במצור.
אף על פי שלא היה הגדול מביניהם, עוצמתו הייתה מספיקה על מנת לאפשר למורגות' לפרוץ את המצור על אנגבנד במהלך הקרב שכונה "קרב להבת-הפתע", דגור ברגולך, ולהטות את הכף לטובת מורגות'.
דרקון זה הצטיין בערמומיותו ותבונתו הרבה, והיה בעל יכולת לכשף את דעת יריביו ולשתול מחשבות שווא בראשם.
סופו היה שנקטל בידי טורין טורמבר, שדקר את בשר בטנו החשופה באמצעות חרבו השחורה גורתנג.
אנקלגון, הידוע בכינויו אנקלגון השחור, נוצר בעידן הראשון באנגבאנד, בידי מורגות' והיה לדרקון הגדול ורב-העוצמה ביותר בתולדות הארץ התיכונה.
כאשר הובס, אנקלגון נפל מהשמיים על צוקי תנגורודרים וגרם להתמוטטותם עקב משקלו העצום.
נאמר על אנקלגון שהאש שנשף הייתה הלוהטת ביותר משאר דרקוני הארץ התיכונה, עד כי גנדלף שיער כי ביכולתה להמיס אפילו את הטבעת האחת.
סקתה היה דרקון קר (שאינו נושף אש) אשר השתקע בהרים האפורים בצפון הארץ התיכונה, שם הטיל מוראו על גמדים ואף הרס את יישוביהם בהרים ושדד את אוצרותיהם.
סקתה נקטל בידי פרם בנו של פרומגר, כאשר חדר למאורתו וקטל אותו.
השלל נלקח בידי אנשי האאותאוד, דבר שעורר מחלוקת רבה בינם לבין הגמדאים, שטענו שהאוצר שייך להם, ועל אנשיו של פראם להחזירו.
פראם סירב על כך, ופתח במלחמה עימם, שבה גם נקטל.
לאחר לחימה ממושכת הגיעו שני הצדדים לפשרת חלוקת האוצר, והאאותאוד לקחו אותו דרומה כשהתיישבו ברוהן והפכו לרוהירים.
סמאוג (מההוביט) היה הדרקון ששלט על ארבור, ממלכת הגמדאים הגדולה ביותר.
הוא גירש את הגמדים מההר ושלט על כל כלי הזהב והכסף ואבני החן היקרות כולל הארקנסטון היקרה שהייתה סמל הגמדים.
בספר "ההוביט" הגיעו בני שושלת דורין אל ההר כדי לקבל עליו שלטון מחדש.
בסוף הספר פונה סמאוג אל עיר האגם והשמיד אותה, אך נורה למוות על ידי ברד הקשת.
ביאורן או משנה העור (מההוביט) פגש את "תורין ושות'" במסעם לארבור, הוא גר בין הרי הערפל ליער-אופל, הוא מסוגל לשנות את גופו לגוף של דב.
למרות היכולות הייחודיות שלו, ביאורן היה, ככל הנראה, בן אדם.
תום בומבדיל הוא יצור עתיק דמוי-אנוש מגזע לא ידוע.
נאמר עליו שהוא הקדום מכל היצורים החיים בארץ התיכונה.
בספר "שר הטבעות" הוא מסייע להוביטים בתחילת מסעם לריוונדל.
הסיטי של וֶסְטְמִינְסְטֶר הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
הרובע נמצא במרכז העיר ומהווה למעשה עיר עצמאית.
הסיטי של וסטמינסטר ממוקמת מערבית לסיטי של לונדון וצפונית לנהר התמזה, ומהווה חלק מלונדון הפנימית.
הרובע כולל את אזור הווסט אנד ואת מוסדות השלטון של בריטניה: ארמון וסטמינסטר מושב הפרלמנט הבריטי, ארמון בקינגהאם מושב המלוכה הבריטית, וייטהול - מושב ממשלת בריטניה ובניין בתי המשפט המלכותיים.
רובע לונדון של הסיטי של וסטמינסטר הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של סנט מרילבון, הרובע המטרופוליני של פדינגטון והרובע המטרופוליני של וסטמינסטר (האזור ההיסטורי של וסטמינסטר).
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2001, התגוררו ברובע 181,279 תושבים, אולם בעקבות בדיקה שנערכה ביוזמת מועצת הרובע, התברר כי נפלה שגגה במפקד וברובע מתגוררים כ-18,000 תושבים נוספים (בדיקה זו נערכה על מנת להגדיל את התקציבים המתקבלים מממשלת בריטניה).
מניין האוכלוסייה הרשמי של הרובע הוא 198,779 תושבים.
73% מהתושבים לבנים, 4% שחורים ממוצא אפריקאי ו-3% ממוצא הודי.
35% מתושבי הרובע מחזיקים בבעלותם את מגוריהם.
רובע הסיטי של וסטמינסטר מחולק מנהלית ל-20 אזורי מנהל (wards) בהם נבחרים חברי מועצת הרובע.
כיום מורכבת מועצת הרובע מ-48 חברים מהמפלגה השמרנית ו-12 חברים ממפלגת הלייבור.
התפתחות אזורי הבחירה ברובע הסיטי של וסטמנסטר 1918 1950 1974 1979 1997 צפון פדינגטון פדינגטון צפון וסטמינסטר פארק ריג'נטס וצפון קנזינגטון סנט מרילבון הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר דרום פדינגטון פדינגטון סנט ג'ורג'ס הסיטי של לונדון והסיטי של וסטמינסטר אבי (מנזר) הסיטי של לונדון
ברובע הסיטי של וסטמינסטר נכללות השכונות הבאות:
סוהו (Soho) וצ'יינה טאון (Chinatown)
רובע וסטמינסטר כולל את מרבית אתרי התיירות והאתרים בעלי החשיבות בלונדון.
ברובע מצויים מרבית מבני השלטון הבריטי, ארמון בקינגהאם (מושב בית המלוכה הבריטית), ארמון וסטמינסטר (מושב הפרלמנט הבריטי) ובסמוך לו מנזר וסטמינסטר והביג בן.
ברובע אתרים מפורסמים רבים בהם: בית הסעודות, הגלריה הלאומית, וייטהול, כיכר טרפלגר, מוזיאון טייט בריטניה, משמר הסוסים, קתדרלת וסטמינסטר.
ברובע פארקים רבים בהם: גני קנזינגטון, הייד פארק, פארק גרין, פארק סנט ג'יימס, פארק ריג'נטס.
רובע וסטמינסטר מקושר לעברו השני של התמזה באמצעות מספר גשרים: גשר צ'לסי, גשר הנגרפורד, גשר גרובנור, גשר למבת', גשר ווקסהול, גשר ווטרלו וגשר וסטמינסטר.
ברובע מצויות מספר תחנות רכבת בהם צ'רינג קרוס, מרילבון, פדינגטון וויקטוריה.
ברובע 27 תחנות של הרכבת התחתית ועוברים בו עשרה מקווי הרכבת (כל הקווים למעט קו מזרח לונדון, קו ווטרלו וסיטי).
ברובע וסטמינסטר פועלים קמפוס הסטרנד של קינגס קולג' לונדון, בית הספר לעסקים של לונדון (הממוקם בריג'נטס פארק), בית הספר לכלכלה של לונדון (ממוקם בקרבת אלדוויץ'), האקדמיה המלכותית למוזיקה (בדרך מרילבון) ואוניברסיטת וסטמינסטר לה שלושה קמפוסים ברחבי הרובע.
הסייח השחור הוא רומן של הסופרת האנגלייה אנה סואל משנת 1877. הוא מספר את קורותיו של סוס שחור בגוף ראשון, העובר בין בעלים שונים ומספר את חוויותיו בכפר ובעיר.
במקור נכתב הספר למבוגרים, אך עם הזמן הפך לקלאסיקת ילדים ונוער.
עם השנים נמכרו יותר מ-50 מיליון עותקים של הספר, מה שהופך את הספר לאחד מרבי המכר הגדולים של כל הזמנים.
הספר מבקש לטפח יחס של חמלה כלפי סוסים, ויוצא בביקורת נגד העבדה של סוסים עד אפיסת כוחות, הצלפות מרובות, השימוש בסכי עיניים ובעיקר נגד השימוש ברסנון (check-rein), סוג של רסן המגביל את תנועת הצוואר של הסוסים ומאלץ את הסוסים להישאר בתנוחה זקופה, שהשימוש בו היה פופולרי מאוד בתקופה הוויקטוריאנית.
מספר שנים לאחר פרסום הספר קמה באנגליה "התנועה נגד השימוש ברסנון", ומספר ארגונים שונים להגנת בעלי חיים פעלו למניעת השימוש בו.
הספר עובד לקולנוע מספר רב של פעמים, החל מ-1917. בעקבות מעמדו כקלאסיקה לילדים ונוער, הופקו גם כמה סרטי הנפשה בעלי אותו שם, המבוססים על הספר.
בשנת 1972 החלה הקרנה של סדרת טלוויזיה "הקסם השחור" שמבוססת על הספר.
בשנת 1978 הופק סרט הנפשה לטלוויזיה על ידי אולפני האנה ברברה.
בשנת 1987 הופק סרט הנפשה על ידי אולפני ההנפשה ברבנק, ובשנת 1995 הופק סרט הנפשה שהופץ ישירות לוידאו על ידי Jetlag Productions.
בשנת 2020 עובד הספר לסרט שהוזרם לצפייה ישירה בדיסני+.
בשנת 2011 הסרט עובד להצגה שעלתה באנגליה.
הספר תורגם פעמים רבות לעברית, במספר שמות שונים.
שחור ונאוה, הוצאת אמנות, תרגם ראובן גרוסמן, צייר נחום גוטמן, 263 עמודים, 1944 ו-1966
הקסם השחור, תרגמה דניאלה שליט, הוצאת זמורה ביתן, 209 עמודים, 1979
הקסם השחור (מהדורה מקוצרת), תרגם נעם רחמילביץ', הוצאת עופרים, 173 עמודים, 2002
הסיח השחור, תרגם אלון אלטרס, בהוצאת מודן-אוקיינוס, סדרת הרפתקה: סופרים מתרגמים קלאסיקה, 270 עמודים, 2011
הסימן הוא סיפור קצר, בן מ"ב פרקים קצרים, מאת ש"י עגנון, קינה על עיר הולדתו, בוצ'אץ', שקהילתה היהודית חרבה בשואה בזמן הכיבוש הנאצי של העיר.
לסיפור, שבגרסתו הראשונה פורסם בשנת 1944, אופי אוטוביוגרפי, והוא היחיד שבו עסק עגנון באופן מפורש בשואה במהלכה.
הסיפור כולו נמסר על ידי המספר בגוף ראשון.
המספר מתאר את ההכנות לחג, את תפילת החג ואת סעודת החג.
תוך כדי זאת חלפו במוחו מחשבות על עירו: "אמת שכבר מתה עירי ואותם שלא מתו דומים למתים".
המספר סיפר לאשתו וילדיו על מנהגי החג בעירו.
תוך כדי הסיפור נזכר בחורבן עירו, שביטל את ההבדל בין עניים לעשירים, "מאחר שאויב אחד כילה את כולם כאחד איני מבחין ביניהם".
לאחר תום הסעודה הלך המספר לבית הכנסת, לתיקון ליל שבועות, שבו קרא בספר האזהרות של רבי שלמה אבן גבירול.
המספר נזכר בילדותו, ובמפגשיו הראשונים עם יצירתו של שלמה אבן גבירול, ובה הפיוט "שְׁבִיָּה עֲנִיָּה", שראשי השורות שלו נותנות את שם המחבר, "שלמה".
בדרכו לבית הכנסת נהנה המספר מיפי שכונתו ונזכר בהקמתה ובימיה הראשונים.
המספר הגיע לבית התפילה ומצאו ריק מאדם.
הוא מתאר את הקישוטים לכבוד החג, ש"כנגדם בדרום עומדים נרות הנשמה בלא שיעור ובלא מספר.
שישה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים עשו שליש מישראל נפטרים ושני שלישים יתומים ואין לך אדם מישראל שאין לו כמה מניינים נפטרים." המספר העלה בדמיונו את בתי התפילה שבעירו החרבה, ובכל אחד מהם את האנשים שישבו בהם לתפילה וללימוד.
"עמדתי כאיש נדהם והבטתי באנשי עירי ואף הם הביטו בי ולא נראה שמץ של תוכחה בעיניהם עלי שאני כך והם כך." המספר נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו ובחזן הזקן ששימש שם, אומר את הפיוט "שביה עניה".
זיכרונותיו המשיכו והובילו אותו לבית המדרש הישן בעירו, שם שוחח עם חיים השמש.
המספר התעורר מהזיותיו וחזר לקרוא בסדר מצוות השם.
בצריף בית הכנסת לא היה איש מלבדו.
אך לפתע "נפתחו דלתות ארון הקודש וראיתי כמראה דמות איש עומד וראשו מונח בין ספרי התורה ושמעתי קול יוצא מתוך הארון מבין בדי עצי החיים".
האיש פנה אל המספר, אך "לא במילים דיבר בי.
רק מחשבתו אשר חשב נחקקה לפני והיא עשתה מלים".
למספר התברר שהאיש הדובר אליו הוא רבי שלמה אבן גבירול.
"אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה ואני החזרתי לו, הלוא אדוני יודע שהלילה הזה ליל שבועות שניעורים כל הלילה ואומרים תיקון ליל שבועות.
רבינו שלמה אבן גבירול ראש משוררי הקודש מה ראה שירד מהיכל השירה לצריף זה שבשכונה זו לדבר עם אדם כמוני".
קרא המספר את הפיוט "שביה עניה", נזכר בבית הכנסת הגדול שבעירו, שעתה הוא שומם, וגעה בבכי.
לשאלת רבי שלמה "על שום מה אתה בוכה?" ענה המספר: "בוכה אני על עירי שכל היהודים שהיו שם נהרגו".
ראה המספר את רבי שלמה מרחש בשפתיו ושמע שהזכיר את שם עירו ואמר "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה".
והסימן: "הטיתי אוזני ושמעתי שדיבר בשיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי.
וידעתי שסימן עשה לו המשורר לעירי בשיר שעשה לה בחרוזים שקולים ונאים בלשון הקודש".
והמספר מוסיף: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי.
ואם אני איני זוכר את דברי השיר כי נשמטה נפשי מחמת גבורת השיר, השיר מתנגן בשמי מעלה בשירי משוררי הקודש אשר יאהב השם".
תולדות הסיפור ומקומו ביצירתו של עגנון
במסה העוסקת בכרך "האש והעצים" ציין ברוך קורצווייל:
שני הסיפורים של החלק "עם עצמי", ובמיוחד השני, "הסימן", הם מן היפים ביותר שבקובץ.
אבל "הסימן" הוא גם אחד המפתחות להבנה אמיתית של כל הסיפורים.
סיפור נפלא זה, שהוא כולו מונולוג, באווירתו המיוחדת, בכתיבתו החסכונית והמאופקת, קרוב עד מאוד לאֶפיקה של "אורח נטה ללון", משום שעתה, בתום השואה, היתמות הגדולה שבשבוש התרחבה וכסתה את עין הארץ.
אין עוד מנוס מפניה, גם לא בארץ ישראל, כי גם את עיר הקודש, את ירושלים, היא השיגה.
אילו התבקשתי לארגן מחדש את סדר הסיפורים בעיר ומלואה, הייתי מעמיד אפוא את "הסימן" בראש הקובץ".
זמנו ומקום התרחשותו של הסיפור
נוסח ראשון של הסיפור, בן עמוד אחד בלבד, פורסם באביב 1944, ובגרסתו הסופית והמורחבת הוא נכלל בכרך "האש והעצים", שיצא לאור בשנת 1962 (זהו הכרך האחרון של סיפורי עגנון שיצא לאור בחייו).
באמצע יוני 1943 הוצאו להורג אחרוני היהודים בגטו של בוצ'אץ', וביולי 1943 הוכרזה בוצ'אץ' כיודנריין, כך שזמן התרחשותו של הסיפור (לפחות בגרסתו הראשונה, שבה אומר המספר "ועיני זלגו דמעות מחמת הצרות שבאו על עירי, ואיני יודע אם עדיין היא קיימת") הוא חג השבועות ה'תש"ג.
בגרסה הסופית מדבר המספר על "שישה מיליונים יהודים שהרגו בנו הגויים".
זהו מידע אנכרוניסטי (הנובע מהפער שבין זמן הסיפור לזמן כתיבתה של הגרסה הסופית), משום שבשבועות ה'תש"ג טרם נודע מספר היהודים שהושמדו (ולמעשה בשלב זה טרם הגיע מספרם לשישה מיליונים, משום שהשמדת היהודים הייתה באמצעיתה).
הסיפור מתרחש במשך פחות מיממה, בערב חג השבועות ובליל החג.
על מועד זה העיר ברוך קורצווייל: "והאם מקרה הוא הדבר שהסיפור "הסימן" מוקדש לחג השבועות, לחג מתן תורתנו?
בגרסתו הראשונה עוסק הסיפור כולו בחיזיון המיסטי שחווה המספר בליל שבועות, ובו מפגש עם רבי שלמה אבן גבירול.
גם בגרסה הסופית, המורחבת, חיזיון מיסטי זה הוא שיאו של הסיפור.
בעקבות דברי המספר, "אי אפשר לומר שבחלום היה הדבר, שהרי בפירוש שאל אותי מה אתה עושה פה יחידי בלילה", מדגיש אלן מינץ שתיאור החיזיון המיסטי מייצג חוויה ממשית שחווה המספר:
בתארו את התגלותו של אבן גבירול לפניו, טורח המספר לציין שאירוע זה אכן התרחש.
אין זו תחבולה ספרותית, או טיוטה לסיפור, או שחזור של מעשיית פלאים או הפצת מעשייה עממית נאו-חסידית.
זהו, למעשה, דיווח נאמן על חוויה מיסטית שאכן התרחשה בזמן מסוים ובמקום מסוים.
רחל אליאור מציינת כי "השיר, הסיפור, הזיכרון המיסטי, החלום, החזון והרשימה המתעדת, הופכים את המוות והנשייה לאלמוות ולנצח, ומעבירים את מה שנכחד בארץ לקיום על-זמני בשמים" ומביאה דוגמאות אחדות של "המסורת המיסטית על חג השבועות, הקושרת בין זמן מקודש למקום מקודש ובין חורבן בארץ לנצחיות בשמים", ובהן:
המסורת המיסטית בימי הביניים, הקובעת את זמנו חזון המרכבה של יחזקאל הנביא לחג השבועות.
בליל שבועות בשנת 1533 הגיעה אל חוג המקובלים של רבי יוסף קארו באדריאנופול הידיעה על מותו של המקובל המשיחי, שלמה מולכו שהועלה על המוקד על המוקד על ידי האינקוויזיציה.
כוח דמיונו של המספר מאפשר לו להחיות את עירו החרבה ואת אנשיה: "ועוד מטעם אחר עצמתי את עיני, שאם אני עוצם את עיני כביכול בעל בית אני על העולם ואני רואה מה שאני מתאווה לראות.
בכן עצמתי את עיני וקראתי לעירי לעמוד לפני, היא וכל יושביה, היא וכל בתי התפילה." המספר ממשיך ומפרט את בני עירו שעלו בדמיונו, "כאילו זמן תחיית המתים הגיע", אך לבסוף: "קמעה קמעה התחילו אנשי עירי נעלמים והולכים.
ואני לא רצתי אחריהם, שיודע אני שאין מחשבותיו של אדם מגיעות למקום שהם מגיעים."
אף שגדול כוח דמיונו של המספר, התברר לו שהמציאות נוראה ממה שיכול לשער הדמיון: "אחר ימים כשהגיעו אצלי סיפורי דברים ראיתי שקשים היו מעשי האויב מכח דמיוני.
מרובה כח דמיוני מכח המעשים, חוץ מרשעת הגויים שעולה על כל דמיון."
רבי שלמה אבן גבירול אמר למספר, לאחר ששמע ממנו על חורבן עירו, "אעשה לי סימן שלא אשכח את שמה", והסימן, כך התברר למספר, הוא "שיר, שכל שורה שבו מתחלת באות אחת מאותיות שם עירי" (אקרוסטיכון).
המספר שבע רצון מהתוצאה: "ואם נכחדה עירי מן העולם שמה קיים בשיר שעשה לו המשורר סימן לעירי".
המספר אינו זוכר את דברי השיר, אך יודע שזהו "שיר אבל וקינים ונהי על העיר ועל הרוגיה".
בנוסח הראשון של הסיפור, משנת 1944, זכר המספר את השורה הראשונה בשיר: "ואמר, ברוכה מערים את בוטשאטש העיר, וכך היה חורז והולך בכל שבע אותיות שם עירי בשירה שקולה וחרוזים נאמנים.
נשמטה נפשי ממני ושכחתי את שש השורות משירת העיר."
לדברי מיכל ארבל, שכחת השיר מחייבת את המספר ליצירת תחליף:
העברת הזיכרון על העיר שנשמדה מחייבת פומביות, ואם השיר, בשלמותו הטרנסצנדנטית, אינו ניתן להעברה, יצירות זיכרון מושלמות פחות חייבות לתפוס את מקומו.
השתכחותו של השיר, יצירת הזיכרון האולטימטיבית, מפנה מקום ליצירת המספר ומחייבת אותו לדבוק בה.
סיפוריו על עירו לעולם לא יהיה בהם כדי להקיף את כל ענייניה ומעשיה; לכן התקדשותו לכתיבתו, לחיבורן של יצירות זיכרון, היא התקדשות מתמשכת ופעילה, התקדשות עד עולם.
בסימנו של הצו הזה עומד מהלך מרכזי ביצירתו המאוחרת של עגנון, מהלך המגיע לשיאו בשנות החמישים והששים במפעל הספרותי הגדול עיר ומלואה, הספר המבקש להיות מצבה לעיר שאבדה ואיננה עוד.
רחל אליאור תיארה את המאבק בשכחה המאיימת על זכר המתים:
השיר של שלמה אבן גבירול, הרושם סימן נצחי לעיר שאבדה בשורות שיר החקוקות בשמים, והסיפור המספר אודותיו הנכתב בארץ, הם התרסה כנגד השקיעה במצולות תהום הנשייה.
השיר, הסיפור, הזיכרון המיסטי, החלום, החזון והרשימה המתעדת, הופכים את המוות והנשייה לאלמוות ולנצח, ומעבירים את מה שנכחד בארץ לקיום על-זמני בשמים.
לבו של הסיפור והמניע לכתיבתו הוא שימור זכרה של בוצ'אץ', שחרבה בשואה.
פעמים רבות עולה בסיפור זכר החורבן, אך לא מעט מקום תופסת בסיפור תקומת עם ישראל בארצו.