tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנתינים במדינה מחויבים, על פי הובס, לציית באופן מלא לריבון ואי-ציות הוא אי-צדק.
לכלל זה הובס קובע מספר חריגים.
הובס זכור כיום בעיקר בשל תפיסתו לגבי מצב הטבע, המדינה, והריבונות.
אולם, לא ניתן להפריד את תפיסתו המדינית מהבנתו את הדת והתפיסה התאולוגית שהוא מציג.
הובס סבר שהפולמוס התאולוגי באוניברסיטאות ובכנסיות הוא גורם מתסיס ומסית אשר מזיק הן למדע והן למדינה, והוא ראה בוויכוח התאולוגי בן-זמנו גורם עיקרי למלחמת האזרחים באנגליה.
הובס עוסק בדת בהרחבה ב"האלמנטים של החוק", ב-De Cive, ובביקורתו על התאולוג הקתולי תומאס וואיט (1643).
הספר השלישי – והארוך ביותר – בלווייתן עוסק במדינה הנוצרית ועיקרו הוא פולמוס תאולוגי ודיון על מקומה של הדת והפולחן במדינה; הספר הרביעי על "ממלכת החושך" הוא סאטירה וביקורת על הכנסיות בזמנו, אותן הוא מזהה עם פנאטיות ודמונולוגיה.
הובס ידע שהדיון בנושאים אלה הוא המסוכן ביותר עבורו; והעובדה שעיקר הביקורת על לווייתן מייד אחרי פרסומו נגעה לאספקטים התאולוגיים בגישתו מעידה על החשיבות שהקנה לנושאים אלה.
גם אלו שביקרו אספקטים אחרים בגישתו של הובס ראו עצמם לעיתים תכופות כפועלים להגנה על הכנסייה והאוניברסיטאות.
כך למשל, המתמטיקאי ג'ון ואליס, שלקח על עצמו להפריך את פתרונו של הובס לבעיה של תרבוע העיגול, הסביר כי הובס מתקיף והורס את האוניברסיטאות בטענה שמי שאינו מבין מתמטיקה אינו מבין דת; ובשל כך, הסביר וואליס, דרוש כי מתמטיקאי יראה להובס את טעויותיו.
הובס מדגיש במקומות רבים שלא ניתן לדעת דבר על אלוהים מלבד עובדת קיומו ולכן התאולוגיה נשענת כולה על השאלה מהי הסמכות המחליטה באיזו שפה ובאיזו צורה בני האדם נותנים כבוד לאלוהים.
עם זאת, בכתביו שקדמו ללווייתן, הובס נמנע מלטעון שהסמכות התאולוגית העליונה נתונה לריבון בלבד.
טענה זו הופיעה לראשונה בלווייתן והפכה את הובס למושא לביקורת באוניברסיטאות ובקרב אנשי הכנסייה.
בפרק 6 בספר הראשון של לווייתן, הובס מגדיר דת כ"פחד מכוח בלתי נראה שהנפש בודה, או מדמיינת מתוך סיפורים המותרים בציבור".
אמונה תפלה היא אותו הפחד אשר הנפש בודה מסיפורים שאינם מותרים.
יוצא מכך כי בהינתן שהדת עוסקת בדברים שאינם ניתנים לידיעה חושית, ההבדל היחיד בין אמונה דתית לבין אמונה תפלה הוא ההיתר הניתן לאמונה בציבור.
בפרק 12 הובס טען כי מקורה של הדת היא באדם עצמו ומספק הסבר פסיכולוגי לגורמים הטבעיים המביאים להיווצרותה.
תכונה ייחודית לאדם היא הסקרנות לגבי הגורמים והסיבות לאירועים שהוא רואה.
סקרנות זו והבורות לגבי הגורם האמיתי לאירועים מעוררת באדם הדואג לעתידו פחד וחרדה אשר הכרחי כי יופנה כלפי מושא כלשהו, וכיוון שאין דבר גלוי לחושים שניתן להאשימו, האדם בודה כוח בלתי נראה ובלתי מוחשי אשר הוא המקור לכל הדברים.
שלילה של אמונה פרטית כמקור להתנגדות אזרחית
חלק נרחב מכתיבתו של הובס מוקדש לשלילה של התנגדות המבוססת על פרשנות שונה של כתבי הקודש או על טענות בדבר התגלות האל.
הובס טוען כי מלכות האלוהים (Kingdom of God) – ממלכה שנשלטת ישירות על ידי האל שמשמש בה כריבון – לא קיימת בעולם.
ממלכה כזו הייתה קיימת כאשר אלוהים בחר בעברים להיות לו העם הנבחר והם כרתו עמו ברית תחת ההבטחה שהוא ייתן להם את ארץ כנען בתמורה (פרק 35); אולם, הממלכה האלוהית חדלה מלהתקיים כאשר היהודים דחו את מלוכתו הישירה של אלוהים ובחרו להם את שאול להיות מלכם הראשון.
ב-De cive הובס מתאר את הממלכה האלוהית של היהודים כממלכה המנוהלת על ידי כהני דת ונראה כי ממלכה זו היא נחותה בהשוואה לממלכה בידי ריבון אנושי.
ממלכה אלוהית תתקיים בעתיד רק עם הביאה השנייה של ישו באחרית הימים.
התבונה והידיעה החושית הם הכישורים שאלוהים שם בידיהם של בני האדם עד לביאתו השנייה של ישו; ועל כן, על אף שהמדינה הנוצרית תלויה בהתגלות על-חושית ועל-טבעית, אין להתכחש לכישורים אלה.
בהיעדר מלכות האלוהים הריבון האנושי משמש כסגנו או נציגו של האל, ולו הזכות לנהל את הדת והפולחן במדינה.
אלמנט זה בתפיסתו של הובס מהווה ביקורת על קבוצות באנגליה ובסקוטלנד שהצדיקו מרי בשם הבריתות (covenants) שכביכול כרתו עם אלוהים.
עם זאת, אין לבלבל את תפיסתו של הובס עם הדוקטרינה בדבר זכותם האלוהית של מלכים; בשונה מתפיסה זו, הובס מדגיש שהמדינה והריבון הם יצירה מלאכותית, וסמכותו של הריבון נגזרת מהברית שכוננו הנתינים, לא מאמונה דתית כלשהי.
נושא מרכזי בדיון התאולוגי של הובס הוא כיצד ניתן לדעת שנביא אשר טוען כי אלוהים בירך או דיבר אליו ישירות אינו נביא שקר.
הובס קובע שני כללים, אותם הוא מוצא בכתבי הקודש: (1) נביא אמת צריך להוכיח את טענתו באמצעות ניסים; (2) נביא אמת לעולם אינו טוען כנגד הדת הרשמית.
באופן זה הובס שולל כל התגלות פרטית (כיוון שאין עוד ניסים בעולם), ובפרט כזו שאינה עולה בקנה אחד עם הדת המותרת על ידי הריבון.
על אף התנגדותו של הובס לצמיחתן של כתות נוצריות באנגליה ובסקוטלנד הוא טרח לספק תאולוגיה אלטרנטיבית לזו המקובלת בזמנו.
הובס סבר שמילותיו של אלוהים אינן ניתנות להבנה מלאה על ידי התבונה של בני אנוש.
אף על פי כן, אין באלוהים דבר שסותר את התבונה, ולכן כאשר הפרשנות לתוכניותיו ודבריו של האל סותרת את התבונה, מקורה של הבעיה היא באדם המפרש.
עם זאת, כאשר האדם מתקשה להבין את דברי האל, אין לסלף את מילותיו בדרך ההתפלפלות הפילוסופית, ויש תמיד לפרש את דבריו מילולית.
בהתאם לגישה זו הובס מנסה לגבש תאולוגיה שבסיסה הוא פרשנות מילולית של התנ"ך והברית החדשה והוא שואף ליישבה ככל האפשר עם חוקי התבונה.
הובס מתייחס לכתבי הקודש ככתבים שמתארים את דברי האל, אך נכתבו על ידי בני אדם שונים בתקופות שונות, ומעיר כי אף חלק של הברית הישנה, כולל התורה, לא נכתב על ידי משה או על ידי הנביאים עצמם.
קביעות אלה היו רדיקליות בזמנו של הובס והן עוררו זעם רב.
עבור הובס, קביעות אלה מעלות את השאלה כיצד ניתן לדעת שכתבים אלה הם אכן בעלי סמכות.
הובס טוען כי הבעיה נעוצה בשאלה עצמה, שכן הסמכות נמסרה בדרך התגלות על-טבעית, ואין דרך לדעת מה שהגיע אלינו בדרך זו.
במקום שאלה זאת, יש לשאול מהי הסמכות שהופכת כתבים אלה לחוק.
דוגמה בולטת לאופן ההטרודוקסי שבו הובס מפרש את הכתוב היא הפירוש שהוא נותן לביטוי השילוש הקדוש.
על פי הובס, ישו, בחייו, היה נציגו של האל היחיד, כפי שמשה וכהני הדת היהודים היו נציגיו לפני כן והשליחים היו נציגיו לאחר מכן.
בכל אחד מהמקרים האל המיוצג הוא אותו אל אחד, אך הוא היה מיוצג באופן שונה שתואם את הביטוי "הבן, האב ורוח הקודש".
פרשנות זו נותנת למונח השילוש הקדוש משמעות שונה לחלוטין מזו המקובלת בנצרות ואף, בניגוד למקובל, כוללת את משה כחלק מאותו שילוש קדוש.
מרכז החידוש התאולוגי של הובס הוא בפרקים 38–43 בלווייתן, העוסקים בפירוש ההוראה של כתבי הקודש בדבר חיי נצח, גיהנום, ישועה (salvation), העולם הבא והגאולה (redemption).
הובס מסביר כי הצורך בדיון אסכטולוגי נובע מכך שאנשים תבוניים המאמינים בחיי נצח ובגיהנום יראו בחיי נצח פרס גדול יותר מאשר החיים הנוכחיים, ויפחדו מייסורי הגיהנום יותר מאשר ממוות טבעי או מייסורים בעולם הזה.
מצב זה מוביל לכך שנתינים מצדיקים את התנגדותם לחוק המדינה על בסיס פרשנותם הדתית לכתבי הקודש.
הובס ביקש לפרש מחדש את האסכטולוגיה הנוצרית באופן שיחזק את נאמנותם לחוקי המדינה ויחליש את המניעים להתנגד לו.
בהתאם, הוא פירש את כתבי הקודש באופן שמבטל לחלוטין את החשיבות של הגיהנום.
לצד זאת, הוא פירש באופן מינימליסטי את הנדרש לצורך ישועה.
על פי הובס, מעת שהסתיימה מלכות האלוהים ועד כינונה של מלכות אלוהים חדשה עם הביאה השנייה של ישו, בני האדם נמצאים בזמן של "התחדשות" או רגנרציה (regeneration).
עם חזרתו של ישו ותחיית המתים, שתחילתה בירושלים, בני האדם שנושעו יחיו בגן עדן עלי אדמות ולא בגן עדן הנמצא ברקיע.
תחיית המתים תהיה תחייה של האנשים בגופם, ולא תחייה של נשמות בלתי-חומריות, דוקטרינה שעל פי הובס מקורה בסילוף הנצרות על ידי שילוב רעיונות פגאניים של אפלטון.
לפי הובס בעת שאלוהים אינו מולך ישירות על בני האדם, הם אינם יכולים לדעת שציווי מסוים הוא ציווי של אלוהים, אלא רק להאמין בכך.
על כן, לצורך הישועה לא נדרש מבני האדם אמונה בציווי דתי כלשהו.
כל שנדרש לצורך ישועה, לפי הובס, מוכל בשתי מידות טובות, והן האמונה בכך שישו הוא המשיח, והציות לחוק המדינה (פרק 43).
הובס מעיר כי בכתבים שונים המונח "כנסייה" מסמן דברים שונים, אולם הוא מתעניין במובן שבו הכנסייה מתפקדת כגוף אחד שבכוחו לצוות ולחוקק חוקים.
בפרק 39 הובס מגדיר כנסייה כמכלול של אנשים אשר מאוחדים באישיותו של ריבון אחד ואשר בפקודתו הם מצווים להתאסף וללא פקודתו אין עליהם להתאסף.
במדינה, כל אספה שאיננה מותרת על ידי הריבון היא בלתי חוקית ואסורה.
נגזר מכך גם שאין בעולם כנסייה אוניברסלית שכל הנוצרים מחויבים לציית לה.
תחת זאת בכל מדינה קיימת כנסייה נפרדת המותרת על ידי הריבון המקומי.
כמו כן, כל כנסייה הקיימת בעולם היא זמנית (טמפוראלית) ולא רוחנית (ספיריטואלית).
הגדרה זו של הובס מהווה ביקורת כלפי היומרה של הכנסייה הקתולית להיות אוניברסלית.
כמו כן, היא תואמת את שאיפתו של הובס להעמיד את הריבון האזרחי בראשה של כנסייה מדינתית ממוסדת.
בפרק 42 בלווייתן הובס קובע כי מאז מותו של ישו הכוח הכנסייתי היה בידיהם של השליחים וממשיכיהם שבהם הייתה רוח הקודש והם היו נציגיו של אלוהים עלי אדמות.
תפקידם של הנציגים היה להפוך את לבבם של בני האדם, ללמדם ולקרב אותם לאמונה בישו המשיח כך שיהיו מוכנים לגאולה, אולם הם היו יועצים בלבד ולא היה בידם כל כוח כופה, או כוח לחוקק חוקים, או הסמכות לתבוע ציות.
מכאן הובס גוזר שהכוח הכנסייתי נועד לשכנוע והוא אינו עומד מנגד לכוח המדינתי.
אם הריבון מצווה על נתיניו שלא להאמין שישו הוא המשיח, אין לציווי זה כל משמעות, וזאת כיוון שאין לריבון יכולת לשלוט באמונה הפרטית של הנתינים.
אולם, הריבון יכול לצוות שלא לקיים פולחן ציבורי או לדבר בשבחה של אמונה זו ויש לציית לו.
משעה שהריבון המיר את דתו לנצרות הוא הופך לראש הכנסייה, ובהתאם הכוח האזרחי והכוח הכנסייתי הם מאוחדים.
הובס מודע לכך שסמכותו של הריבון תלויה לא רק בכוח החרב, אלא גם ביכולת לשכנע את הנתינים וללמדם ציות.
בהתאם לתפיסה זו הוא סבור שעל הכוח הכנסייתי להיות בידיו של הריבון וזאת לשם השמירה על הביטחון והשלום במדינה.
המשמעות וההגדרה של מינות (Heresy) הם נושאים חשובים בכתיבה של הובס, זאת במיוחד לאור חששו שהוא עצמו יואשם בעצמו במינות.
בספר Historia Ecclasiastica הובס קובע שמקורה של המינות בנצרות היא בסטייה של הנוצרים המוקדמים מדרכו של ישו והתפתותם לאמונה בפילוסופיה היוונית.
בפרק 42 בלווייתן הובס קובע כי "מין" הוא מי שבהיותו חבר בכנסייה מלמד בכל זאת עמדה פרטית אחרת שהכנסייה אסרה עליה.
הגדרה זו מהווה ביקורת על עמדת הכנסייה הקתולית לפיה "מין" הוא מי שמחזיק בכל עמדה שהכנסייה הקתולית הרומית אסרה עליה, ושל העמדה לפיה כהני דת יכולים לנדות מלכים.
ב"נראטיב ההיסטורי אודות מינות ועונשה" הובס קובע שהמשמעות המקורית של המושג "מינות" לקוחה מהפילוסופיה היוונית ולא מהנצרות.
עוד הוא טוען שהמבחן להבדלה בין אמונה לבין מינות הוא לא בבדיקת המצפון או העמדות הפרטיות שהאדם שומר לעצמו – דברים שהם בכל מקרה מעבר ליכולת השליטה של הריבון – אלא בבחינת ההתנהגות והמילים שאדם אומר בפומבי.
בכך הובס יצר גם הבחנה בין חופש המצפון (שנשמר במדינה) לבין חופש הביטוי והפעולה (שאין להם מקום במדינה).
בהמות: היסטוריוגרפיה של מלחמת האזרחים האנגלית
בין השנים 1662–1668 הובס עסק, בין השאר, בכתיבה אודות מלחמת האזרחים האנגלית ולקחיה.
על אף שהספר היה ביקורתי מאוד כלפי מתנגדי המלוכה בזמן המלחמה, הוא טען גם לטעויות של בורות ושיפוט מוטעה, מצד המלך צ'ארלס הראשון וסביבתו.
ייתכן שביקורת זו היא ששכנעה את בנו, צ'ארלס השני, לאסור על פרסום הספר, אולם הנימוקים לאיסור מעולם לא פורסמו ברבים.
למרות זאת, ארבע מהדורות פיראטיות של הספר פורסמו בדצמבר 1679, לאחר מותו של הובס, ובניגוד לרצונו.
מקור שמו של הספר הוא מהמילה העברית "בהמות".
היצור המיתולוגי בהמות מוזכר בתנ"ך כיצור הגדול ביותר על פני האדמה.
בספר איוב פרק מ' בהמות מוזכר לצד היצור "לווייתן".
הספר כתוב כדיאלוג בין מורה ותלמיד, שני אזרחים אנונימיים, הנקראים A ו-B.
ההבדל המרכזי בין הדמויות הוא גילם.
בעוד ש-A, המבוגר, חווה את המהפכה כאדם בוגר, B הצעיר חווה אותה כנער.
שתי הדמויות הם אזרחים נאמנים שמתנגדים למרד ותומכים בגישתו של הובס.
הדיאלוג בין השניים מחולק לארבעה פרקים הדנים באופן כרונולוגי בשלבים שונים של המהפכה.
החלק הראשון דן בנסיבות לפרוץ המלחמה ובחלקה של הכנסייה.
החלק השני דן בתקופה שבין 1640 – עת כינוסו של הפרלמנט הארוך – לבין 1642 – השנה בה הפרלמנט הכריז על מלחמה.
החלק השלישי דן בתקופה עד הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649. החלק הרביעי דן בתקופתו של אוליבר קרומוול ובסיום המלחמה.
מעבר לפירוט ההיסטורי של הגורמים למלחמה, החלק הראשון של הספר מחזק את הטענה של הובס בלווייתן, לפיה הכנסייה מהווה סכנה לשלום כאשר היא אינה בשליטת הריבון.
הובס ביקורתי במיוחד כלפי הכנסייה הקתולית ושאיפתה להוות סמכות על-מדינתית בענייני דת.
בנוסף לקתולים, הובס דן גם באחריותן של קבוצות אחרות בתוך אנגליה, במיוחד אנשי דת פרסביטריאניים, וכתות נוצריות עצמאיות.
הובס מאשים גם את האוניברסיטאות באנגליה ומכנה אותן סוס טרויאני הפועל כנגד המלוכה.
הערצה של מקורות יוונים וראייתם כסמכות היא סיבה נוספת.
כמו כן, הובס מונה גם סיבות סוציולוגיות, כמו התחזקותה של העיר לונדון כמוקד למסחר, העוני שמביא אנשים לחפש עבודה כשכירי חרב, והבורות של העם.
ככלל הסיבות שעליהן הובס מצביע מראות על האחריות של קבוצות דתיות שונות להתדרדרות של הממלכה.
עם זאת, הן מראות גם על כשל של הריבון עצמו ויועציו, שלא השכילו למנוע את ההתדרדרות.
על פי הדוברים בדיאלוג, יועצי המלך כשלו כיוון שגם הם האמינו המשטר מעורב (mixed monarchy).
עוד הוא טוען כי בין יועצי המלך היו גם אנשים שהתנגדו תחילה למלוכה ושינו צד רק כאשר זיהו הזדמנות עם התערערותה של היציבות.
הביקורת של הובס על הרעיון של משטר מעורב באה לידי ביטוי גם בחלק השני המתאר את השלב הראשון במלחמה וההכנות לקראתה.
התלמיד והמורה מראים יחד כיצד הפרלמנט חרג מגבולות תפקידו ופעל כנגד המלוכה.
בנוסף לבהמות הובס כתב גם את Historia Ecclastica, חיבור שעוסק בהיסטוריה של הכנסייה.
החיבור כתוב כמעין פואמה ארוכה בלטינית.
הוא פורסם בלטינית ב-1688, לאחר פטירתו של הובס.
ב-1722 פורסמה לראשונה גרסה ערוכה באנגלית.
כתביו של הובס זכו לתפוצה רחבה יחסית עוד בימי חייו.
באנגליה, רוב הביקורת על הובס נגעה לנושאים הקשורים בתאולוגיה, מוסר, ויחסי דת ומדינה.
על אף הכחשותיו של הובס הוא הואשם תדיר בכך שגישתו מובילה לאתאיזם ולחורבן היסודות המוסריים.
מתנגדיו השתמשו בכינוי הגנאי "הוביזם" כדי לתאר את גישתו.
לצד הביקורת התאולוגית על הובס היו שהאשימו אותו כי הפילוסופיה שלו מהווה דווקא הצדקה של מרד בריבון.
עם זאת, גישתו של הובס הייתה אהודה יותר בצרפת, ובחוגים מסוימים החשיבו אותו לאחד מגדולי הפילוסופים.
החוקר נואל מלקולם כותב כי "השבחים שהובס קיבל מ[אינטלקטואלים ב]צרפת, עמדו בוודאי בניגוד כואב למטח הביקורות העוינות שהובס פגש באנגליה, מה שגרם לו להרגיש יותר ויותר כנביא ללא כבוד במדינתו שלו".
במאה ה-18 ובמאה ה-19 הדיון על תורתו של הובס הלך והתמקד בהדרגה בתפיסתו המדינית האבסולוטית, בתפיסתו לגבי טבע האדם, משפט הטבע, והריבונות.
על אף שהובס לא ראה עצמו חלק ממסורת של פילוסופיית "האמנה החברתית" הוא התקבע בתחום ההיסטוריה של הרעיונות כעמוד תווך במסורת זו, שכוללת את הפילוסופים ג'ון לוק, ז'אן-ז'אק רוסו, עמנואל קאנט, ג'ון רולס ואחרים.
כיום ישנה הסכמה רחבה שתורתו המדינית של הובס היא מהחשובות והמשפיעות בהגות המודרנית המוקדמת.
עם זאת, חוקרים ופרשנים אינם תמיד מסכימים בשאלה מהי עיקר תרומתו של הובס.
קיים ויכוח בשאלה האם הובס קשור בהתפתחות הליברליזם המודרני.
כמו כן, חוקרים אינם מסכימים לגבי המידה בה הובס תמך בסובלנות דתית, וישנה אי הסכמה בנוגע לשאלה באיזו מידה הובס אכן קידם רעיונות אתיאיסטים.
הפסיכולוג הקנדי סטיבן פינקר בספרו המלאכים הטובים של טבענו ביסס חלק נכבד מן התזה שלו לגבי דעיכתה של האלימות בעולם על תאוריית הלווייתן של הובס.
פינקר התייחס לטענתו של הובס שבחברות אדם פראיות ואנרכיות האלימות צפויה להיות נפוצה יותר מאשר במדינות שבהן שליטים וממשל משליטים סדר כאל "השערה מדעית ניתנת לבדיקה", וטען שהמדע כיום מסוגל לראשונה לבדוק אותה באמצעות נתונים אמפירים כמותיים שאספו אנתרופולוגים על אורחות חייהם של ציידים-לקטים וחקלאים-ילידים.
מסקנתו של פינקר מבדיקה זו הייתה שהמחקר המודרני הצדיק את טענת הובס ב"לווייתן": "כאשר חיו בני אדם ללא כוח מרכזי שיטיל עליהם את חתיתו, הם חיו במצב של מלחמה" וב"פחד תמידי וסכנת מוות אלים".
אך פינקר טען שהמחקר גם הפריך טענות אחרות של הובס בלווייתן: בני חברות שבטיות אינם עסוקים באלימות רוב הזמן, הם משתפים פעולה באופן נרחב עם קרוביהם ובני-בריתם, חייהם רחוקים מלהיות "בודדים", והם "קשים, אכזריים ועניים" רק לפרקים.
בשנת 1645 הובס כתב מסה בשם "על החירות וההכרחיות" (Of Libertie and Necessitie).
המסה, שכותרתה המשנית היא "מסכת בה כל המחלוקת אודות פרדסטינציה, בחירה, רצון חופשי, חסד, תוכחה וכו' מבוארת ומוכרעת באופן מלא, כתשובה למסכת מעת הבישוף של לונדון-דרי על אותו הנושא", נכתבה כנגד הבישוף האנגליקני ג'ון ברמהול והובילה למחלוקת פומבית וארוכת ימים בין השניים.
בשנים 1654–1655 ברמהול פרסם את המסה ואת התכתובת עם הובס ללא אישורו ויחד איתה פרסם את תגובתו "כתב הגנה על החירות האמיתית של פעולות אנושיות מפני הכרחיות קודמת או חיצונית".
הובס ענה עם תגובה משלו ב-1656, "שאלות אודות חירות, הכרחיות, וגורל".
ב-1658 הבישוף ענה שוב עם תגובה משלו.
מעבר לוויכוח התאולוגי, ההתכתבות בין השניים עסקה בשאלה של רצון חופשי.
הובס טען שהרצון של בני אדם הוא תמיד תולדה של הכרחיות, ובכך תרם לגישה הדטרמיניסטית; ברמהול ביקש להראות כי פעולות של בני אדם יכולות לנבוע מהרצון עצמו ללא תלות בגורמים אחרים.
ברמהול ביקר את הובס גם בשאלה כיצד יש לנהוג כאשר ציווי הריבון סותר את ציווי האל.
על פי ברמהול, כאשר ציווי המלך נוגד את החוק של אלוהים ואת חוק הטבע, יש לציית לאלוהים ולא לריבון.
בנוסף לברמהול, הובס ספג ביקורת גם מתאולוגים אנגליקנים אחרים, כגון תומאס טניסון הארכיבישוף של קאטנברי, והבישוף ויליאם לוסי.
הובס כתב באוטוביוגרפיה שלו כי הביקורות עליו מצד אנשי דת אנגליקניים הן עבודות של אנשים גאוותנים ואגואיסטיים וכי הוא עצמו אנגליקני נאמן.
המתקפה של הובס על האוניברסיטאות הפכה לעניין ציבורי בשנת 1653 כאשר הוצע בפרלמנט הקטן לבטל את כלל האוניברסיטאות.
בשנת 1654 שני מדענים מאוקספורד, סת' ווארד וג'ון וילקינס, פרסמו כתב הגנה על האוניברסיטאות שכלל מתקפה חריפה על הובס.
במשך כמעט שני עשורים מאז יציאתו לאור של De Corpore הובס ניהל התכתבות עוקצנית עם יריבו, המתמטיקאי ג'ון ואליס.
וואליס ביקש להגן על האוניברסיטאות ועל אנשי הכנסייה מפני מתקפתו של הובס על ידי הפרכה והגחכה של רעיונותיו המתמטיים.
האנקדוטה המפורסמת ביותר מהתכתבות זו היא ההפרכה של וואליס לפתרון של הובס לבעיה של תרבוע העיגול, בעיה שהוכחה כחסרת פתרון רק בסוף המאה ה-19. אולם, מעבר לאנקדוטה זו, היריבות בין וואליס להובס נגעה בחילוקי דעות מהותיים לגבי מתמטיקה וגאומטריה.
הובס, שלפי עדותו עצמו, התאהב בגאומטריה האוקלידית, סלד מהשילוב של אריתמטיקה ואלגברה בפתרונות גאומטריים, ובאופן כללי יותר הוא התנגד לתחום שנקרא כיום גאומטריה אנליטית.
הובס לא היה היחיד בתקופתו שהתנגד לגישה זו, שהתפתחה מאוד במהלך חייו, ואשר וואליס היה מתומכיה.
בנוסף, הובס התנגד לפיזיקה הניסויית שהתפתחה בהשפעתו של רוברט בויל.
וואליס תקף את המסה של הובס בטענה שהובס משתמש ברטוריקה וסמנטיקה כדי לערער על גישות מדעיות.
בויל עצמו כתב גם כן תגובה להובס.
הביקורת של וואליס ואחרים הצליחו לקעקע את המוניטין של הובס בעיני רבים מבני תקופתו, וייתכן שזו הסיבה שהוא לא התקבל בחייו לחברה המלכותית.
על אף המתקפה על גישתו המדעית של הובס, הוא זכה גם להערכה מבני זמנו.
כך למשל, הפילוסוף גוטפריד וילהלם לייבניץ ביקש להתכתב עם הובס, והוא שאל ממנו רעיונות מסוימים.
ביקורת מצדם של תומכי המלוכה
עמדתו הפרו-מלוכנית של הובס הייתה ברורה לכל כאשר פרסם את "האלמנטים של החוק" ואת De Cive.
אולם, עמדה זו לא הייתה ברורה לכולם כאשר הובס פרסם את לווייתן, וחלק מהקוראים תומכי המלוכה סברו כי הספר מביע תמיכה בממשל של אוליבר קרומוול, או תמיכה מסויגת מידי במוסד המלוכה.
במרכז הביקורת הזו ניצב החלק האחרון של לווייתן "סיקור וסיכום" בו הובס דן בשאלה "באיזו נקודת זמן נתין נעשה מחויב לכובש" וטוען כי ניתן ללמוד את התשובה לשאלה זו ממלחמות האזרחים באנגליה.
בנוסף, בפרק 21 הובס טוען כי הנתינים מחויבים לריבון רק כל עוד הריבון מסוגל להגן עליהם.
רוברט פופ (Robert Pope) והנרי המונד כתבו ב-1651 כי הובס מבקש באמצעות הספר לכפר על עמדותיו המלוכניות בספרים הקודמים ולמצוא את דרכו חזרה לאנגליה של קרומוול.
רוברט פיין כתב באותה השנה שהובס מעדיף כעת את הממשלה הנוכחית, ואילו הרוזן קלארנדון מחה על כך שהובס מבקש מנתיניו לנטוש את מלכם בדיוק כאשר הוא זקוק לעזרתם.
על אף שכיום נהוג להשוות בין גישתו של הובס לבין גישתו של לוק, לוק עצמו המעיט להזכיר את הובס.
בפמפלט הפוליטי החשוב ביותר של לוק, "שתי מסכתות על הממשל המדיני", מטרת הביקורת העיקרית היא סר רוברט פילמר, שגישתו שונה מזו של הובס.
בנוסף, לוק שמר על עילום שם בכתבים הפוליטיים שלו, ובימי חייו תפוצתם הייתה מעטה, כך שבני זמנו לא ערכו השוואה סיסטמטית בין גישתו לבין זו של הובס.
עם זאת, מצב הטבע, טבע האדם, והחוזה החברתי שמציג לוק, כמו גם התמיכה שלו בתנאים מסוימים במרד כנגד הריבון, מהווים אלטרנטיבה בעלת גוונים ליברליים לגישתו של הובס.
מסיבה זו התקבעה במרוצת השנים מסורת של השוואה והנגדה בין השניים.
ביקורת והערכה במאה השמונה עשרה
במאה ה-18 עלתה קרנו של הובס כהוגה מדיני והוא זכה הן לביקורת והן להערכה.
בשיח על המדעים והאומנויות רוסו מזכיר את הובס יחד עם שפינוזה כמי שפיתח הגות מסוכנת ובלתי מוסרית.
רוסו מפרט עוד בהקדמה למחזה "נרקיס" שהובס, כמו אחרים, פיתח תורה הסולדת מהמחויבויות של האדם והאזרח ובכך מסכנת את הדורות הבאים.
במכתב לוולטר רוסו כותב כי בניגוד לעמדתו של "הסופיסט הובס" כל ממשל אנושי מוגבל מטבעו לחובות אזרחיות, וכאשר האדם משרת את המדינה היטב אין הוא חייב בדין וחשבון לגבי השירות שהוא נותן לאלוהים.
בשיח אודות מקורות אי-השוויון רוסו טוען שכל הוגי מצב הטבע כשלו בכך שנתנו לאדם במצב הטבע מאפיינים של האדם בחברה האזרחית.
בניגוד להוגי מצב הטבע לפניו, רוסו ביקש לתאר את חייו של האדם במצב הטבע הראשוני בו אין חברה כלל, ולכן גם אין אינטראקציה משמעותית בין בני האדם.
ספציפית לגבי הובס, רוסו כותב נגד סברתו שהאדם הוא לוחמני מטבעו.
תחת זאת, רוסו מאמץ את העמדה של שארל מונטסקייה לפיה האדם במצב הטבע הוא כה מפוחד שהוא תמיד נכון לברוח מכל רעש ותנועה שלהם הוא אינו מוכן.
רוסו מפרש את הובס כמי שטוען שהאדם הוא מרושע מטבעו וקובע שזו טעות.
הטעות נובעת, לפי רוסו, מכך שהובס ייחס לאדם במצב הטבע אהבה עצמית (amour propre) ותשוקות שניתן לפתח רק בחברה בה מתקיים מגע ותלות עם אחרים.
הובס לא ראה, רוסו טען, שבדיוק מאחר שהאדם במצב הטבע לא יודע להבחין בין טוב לרע הוא לא יכול להיות רע.
בנוסף, רוסו טען, הובס לא הבחין בכך שהאדם במצב הטבע מסוגל להפגין חמלה כלפי כאב של אחרים, כפי שחיות אחרות מסוגלות לחמלה מעין זו.
על אף ביקורתו, רוסו גם ציין לזכות חלק מהרעיונות של הובס.
ב"האמנה החברתית" רוסו קובע שמכל הכותבים הנוצרים הובס היה היחידי שהעז להציע איחוד של המדינה והכנסייה וראה נכוחה שללא איחוד כזה אף ממשלה או מדינה אינה יכולה להתקיים.
במכתב לרוזן אונורה מירבו רוסו טוען כי מאז ומעולם הוא לא ראה שום אפשרות ביניים בין הדמוקרטיה הקפדנית ביותר לבין "הוביזם" מושלם.
לפי מכתב זה, רוסו מסכים עם הובס על כך שהסכנה הגדולה ביותר היא סכסוכים פנים-מדינתיים והפתרון לסכנה זו הוא או העמדתו של אדם מעל החוק (על פי רוסו זו ההצעה של הובס) או העמדת החוק גבוה מעל האדם.
דייוויד יום ביקר את גישתו של הובס במסכת על טבע האדם.
לפי פרשנותו של יום, התאוריה של המוסר של הובס מבוססת על דדוקציה של כללי המוסר מהעיקרון של האהבה העצמית.
יום מסכים עם הטענה של הובס שהחיים בתוך סדר חברתי מועילים לאדם, אולם הוא דחה את הטענה (שייחס להובס) לפיה בני האדם רואים בחיוב רק מה שמועיל לאינטרס האישי שלהם – טענה שלפיה בני האדם רואים בחיוב אנשים שמצייתים לעקרונות הצדק רק משום שזה מועיל לאינטרס שלהם עצמם.
בניגוד לטענה זו יום חשב שבני האדם מונעים גם על ידי רגשות מוסריים, כגון סימפתיה.
בני אדם רואים בחיוב אנשים שמצייתים לחוקי הצדק משום שהם חשים סימפתיה כלפי אנשים אלה וכלפי התוצאות הטובות שהם מביאים לעולם.
כך למשל, הורים מקריבים לעיתים קרובות את האינטרסים של עצמם למען האינטרסים של ילדיהם.
יום ביקר את עצם הרעיון של אמנה חברתית בחיבורו "על האמנה המקורית" (Of the Original Contract).
כנגד הובס, יום טוען שבני האדם יכולים להתאגד סביב טוב משותף ולקיים חברה גם ללא ממשלה.
על פי יום חברה אנושית יכולה להיווצר כתוצאה מאינטראקציה בין-אישית שאינה מהווה פרקטיקה של מתן הבטחות או כריתת בריתות.
החלק השני במאמר של קאנט "על האמירה הרווחת: זה עשוי להיות אמת בתאוריה, אך אינו ניתן ליישום במעשה" עוסק ביחס שבין תאוריה לפרקטיקה בעניינים צדק פוליטי.
על אף שקאנט אינו מזכיר או מצטט בהרחבה את הובס, הוא מכתיר את החלק כולו כביקורת "נגד הובס" – הכותרת המשנית של החלק השני.
קאנט מבקר את הטענה שהובס מציג ב-De Cive פרק 7, על פיה מעשיו של הריבון אף פעם אינם מהווים אי-צדק כלפי האזרחים.
קאנט טוען כי ישנה חשיבות עליונה לכך שלאזרחים יהיה חופש להביע את עמדתם בכתב בשעה שהם חושבים כי נעשה להם אי-צדק, שכן גם אם האזרח מניח שהריבון מתכוון לטוב, עדיין ישנה אפשרות שהריבון עשה טעות, ומבלי החופש להתלונן בכתב הריבון עשוי להישאר בור לגבי הטעויות שלו עצמו.
עוד קאנט אומר שהאזרחים יכולים לשפוט בעצמם את הלגיטימיות של המחוקק, והם עושים זאת על פי הכלל: מה שהעם אינו יכול לאכוף עצמו, אין המחוקק יכול לאכוף על העם.
חוק שאינו עומד בכלל זה אינו יכול להיחשב לרצון של הריבון; ובמקרה שחוק כזה אכן יחוקק האזרחים יכולים לבקרו באופן פומבי, גם אם אסור להם להביע התנגדות מילולית או אקטיבית.
מעבר לאי-ההסכמה הספציפית לגבי חופש העט, אי-ההסכמה בין הובס לקאנט נוגעת בשאלות רחבות בהרבה, ובמיוחד בשאלה האם קיים רצון חופשי שאינו מוחלט באופן דטרמיניסטי על ידי גורמים קודמים או חיצוניים לתבונה – שאלה שעליה קאנט ענה בחיוב והובס ענה בשלילה.
לווייתן, חלקים א'-ב', תרגום: יוסף אור, הוצאת מאגנס, 1962
לווייתן, תרגום: אהרן אמיר, עריכה: מנחם לורברבוים, הוצאת שלם, 2009
תומאס האריס הוא מחבר ספרי מתח אמריקאי ויוצרו של ד"ר חניבעל לקטר.
תומאס האריס נולד בעיר ג'קסון במדינת טנסי בארצות הברית.
בגיל צעיר עקרה משפחתו למדינת מיסיסיפי בה גדל.
למד באוניברסיטת ביילור שבעיר וייקו בטקסס (העיר שתתפרסם לימים בגין המצור בווייקו, אירוע של ההתאבדות הקבוצתית בהנהגת דייוויד כורש וכת מאמיניו בשנת 1993).
היה כתב לענייני פלילים בארצות הברית ובמקסיקו.
שימש ככתב ועורך של סוכנות הידיעות אסושיאייטד פרס בעיר ניו יורק.
בשנת 1977 התפרסם ספרו הראשון "יום א' השחור", סיפור על לוחם מוסד ישראלי המסכל מזימת טרוריסטים ערבים לבצע, בעזרת אמריקאי בוגר מלחמת וייטנאם, פיגוע המוני בסופרבול, משחק הגמר של ליגת הפוטבול האמריקאית.
בשנת 1981 הופיע ספרו "הדרקון האדום" המתאר לראשונה בספריו רוצח סדרתי, המסתייע בעזרתו של רוצח סדרתי אחר שנלכד ומרצה עונשו בכלא שמור, והוא ד"ר חניבעל לקטר, רופא, רוצח אכזרי וקניבל, הדמות הקבועה לאורך הטטרולוגיה.
בשנת 1988 התפרסם ספרו "שתיקת הכבשים", בו מנסה סוכנת ה FBI קלריס סטרלינג ללכוד רוצח סדרתי באמצעות ניצול כישוריו של ד"ר לקטר הכלוא.
בשנת 1999 הופיע ספרו "חניבעל", בו ד"ר לקטר, שנמלט לאיטליה, חוזר לארצות הברית ומצליח להערים על קלריס סטרלינג המנסה ללוכדו.
הביקורות לא נטו חסד לספריו, אך ציינו כי היטיב לאפיין דמויותיהם של רוצחים סדרתיים.
כל ספריו עובדו לסרטי קולנוע וכולם תורגמו לעברית.
סרטי קולנוע על פי ספריו של האריס
יום א' השחור (1977) סרט מתח על המוסד בכיכובו של רוברט שואו.
צייד אדם (1986) גרסה מוקדמת לספר "דרקון אדום" עם השחקן בריאן קוקס בתפקיד ד"ר לקטר
בהשתתפות אנטוני הופקינס כד"ר לקטר וג'ודי פוסטר כקלריס סטרלינג.
אנטוני הופקינס הוא שוב ד"ר לקטר, אך את קלריס מגלמת הפעם ג'וליאן מור.
בהשתתפות אנטוני הופקינס כד"ר לקטר והפעם עם אדוארד נורטון כסוכן האף.
הסרט מספר על ילדותו והתבגרותו של חניבעל לקטר מגיל 6 עד 20. מבוסס על הספר מקור הרוע.
תומאס דולי (גרמנית: Thomas Dooley; נולד ב-12 במאי 1961 בבכהופן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני-אמריקאי, וכיום מאמן כדורגל.
דולי, בן לאם גרמנייה ואב המשרת בצבא ארצות הברית, החל את הקריירה שלו ב-1984 בקבוצה מהליגה השלישית בגרמניה, הומבורג.
אחרי שעזר לקבוצה לעלות עד לבונדסליגה הראשונה, הוא עבר ב-1988 לקייזרסלאוטרן וזכה עימה בגביע הגרמני ב-1990, ובאליפות גרמניה ב-1991. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארצות הברית הוא ערך ב-30 במאי 1992, במשחק נגד אירלנד.
ב-1993 זכה דולי בתואר הכדורגלן האמריקאי של השנה, ובמונדיאל 1994, שיחק בכל המשחקים של הנבחרת ולא החמיץ אפילו דקה.
אחרי המונדיאל הוא עבר לבאייר לברקוזן, ושנה אחר כך עבר לשאלקה 04 ועזר לה לזכות בגביע אופ"א.
ב-1997, הוא עבר לקולומבוס קרו מליגת ה-MLS.
בקרו הוא שיחק שלוש עונות, והיה שנתיים ברציפות חלק מהרכב העונה ב-MLS.
אחרי שג'ון הארקס שוחרר מנבחרת ארצות הברית, התמנה דולי לקפטן הנבחרת במונדיאל 1998, ושיחק כל דקה ממשחקיה של הנבחרת.
ב-21 בפברואר 1999, דולי סיים את הקריירה שלו בנבחרת ארצות הברית, במשחק נגד צ'ילה.
דולי סיים את הקריירה הבינלאומית שלו עם 81 הופעות ו-7 שערים.
בשנת 2000, עבר דולי לקבוצת מטרוסטארס, שיחק שם שנה אחת ולאחר מכן פרש מכדורגל מקצועני.
לאחר מכן דולי חזר לגרמניה, ומונה למאמן של זארבריקן.
בשנת 2014 התמנה למאמן נבחרת הפיליפינים בכדורגל.
תומאס הווארד מולינֶה היה קצין הצי המלכותי הבריטי, שביקש במאה ה-19 לשוט בנהר הירדן מהכנרת לים המלח כדי לשרטט את מפת האזור.
באוגוסט 1847 עגנה האונייה שבה שירת מולינה בחופי ארץ ישראל.
הוא העביר לכנרת סירת עץ ויצא למסע נועז בחום הכבד של בקעת הירדן.
הוא הצליח להגיע לים המלח עם מספר מדידות שערך לפני ששב כשהוא חולה לאונייתו, ומת כעבור כמה ימים בביירות.
הכף הדרומית בלשון היבשתית שבאמצע ים המלח נקראה על שמו כף מולינה, אך כיום לא נותר ממנה זכר בגלל התייבשות ים המלח.
סירת העץ של מולינה, השריד האחרון מההרפתקה, הובאה לישראל מאנגליה על ידי זאב וילנאי.
היא הוצגה בתחילה במוזיאון בית היוצר שנסגר בהמשך.
כיום היא מוצבת בלובי של בניין מרכז המבקרים של מפעלי ים המלח.
הסירה נחקרה ושופצה על ידי סטודנטים מהחוג לציויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
תומאס הודג'קין היה רופא, פתולוג ונדבן אנגלי.
על שמו נקראת המחלה לימפומת הודג'קין.
הוא נמנה עם חלוצי ענף הפתולוגיה והרפואה המונעת.
הודג'קין נולד בפנטונוויל , שכונה בצפון-מזרח לונדון בשנת 1798. לג'ון, שהיה מורה ואמן קליגרפיה, ולאליזבת, ששני ילדים קודמים שלהם מתו.
הוריו של הודג'קין היו קווייקרים, והוא חונך ברוח הקהילה הדתית הזאת ואף לבש את הלבוש האופייני לה כל ימי חייו.
הוא קיבל חינוך פרטי אצל יחד עם אחיו, ג'ון וב-1816 התחיל לעבוד כמזכירו הפרטית של איש הדת ויליאם אלן .
עזב משרה זאת כדי ללמוד את מקצוע הרוקחות אצל בן דוד בשם ג'ון גלייזייר בברייטון.
הוא ירש את בית המרקחת של דוד של אביו ובגיל 21 השיג בזכות זאת עצמאות כלכלית.
משום כך, בספטמבר 1819, בגיל 21, הוא החל ללמוד רפואה בבית החולים סיינט תומאס בלונדון.
עבד שם במחיצת רופאים וכירורגים רבים והשתתף, בין השאר, בהרצאות של אסטלי קופר.
במסגרת לימודיו נסע לאיטליה ולצרפת, ושם התרשם מממציא המסכת, רנה לאנק.
לאחר שחזר ללונדון, עדיין כסטודנט, הציג את ההמצאה החדשה בפני סגל בית החולים שבו למד.
בגלל היותו קווייקר לא יכול הודג'קין להמשיך ללמוד באנגליה האנגליקנית ולכן השלים את לימודי הרפואה באוניברסיטת אדינבורו בשנים 1821–1823. עם מוריו למדעי הטבע נמנו אנדרו דאנקן הצעיר ורוברט ג'יימיסון.
עבודת הגמר בלטינית דנה ב "מנגנון הספיגה בחיות".
באותה שנה פגש באיטליה את משה מונטיפיורי, והיה ידידו הקרוב במשך יותר מארבעים שנה.
ב-1825 נתמנה למרצה בפתולוגיה בבית החולים גאי (מהווה חלק ממכלול בית החולים סיינט תומאס) וכמו כן שימש כאוצר המוזיאון הפתולוגי של בית החולים.
עד מהרה נתפרסם כפתולוג המוביל בזמנו.
הוא פרסם את הרצאותיו בפתולוגיה בשני כרכים, שיצאו לאור בשנים 1836 ו־1840. בשנת 1829 יצא לאור ספרו "על הפתולוגיה של הריריות", אחד הספרים הראשונים באנגלית בתחום.
בספרים אלה הוא תיאר את דלקת התוספתן, אי הספיקה של המסתם האאורטלי, המורפולוגיה של כדוריות הדם ועוד.
בשנת 1832 הוא פרסם על המחלה הנושאת את שמו, במאמר שנקרא "מחלת הבלוטות והטחול" בעיתון של החברה הרפואית והכירורגית של לונדון.
בשנת 1865 פרסם רופא אנגלי אחר בשם סמואל וילקס מחקר על מחלה דומה ללא קשר למאמרו של הודג'קין.
כאשר נודע לו כי הודג'קין הקדים אותו הוא לא היסס והציע לקרוא את המחלה בשם "מחלת הודג'קין".
בשנת 1926 נבחנו שוב הממצאים הפתולוגים של הודג'קין.
מתוך שבעה נמצאו שלושה שהתאימו למחלת הודג'קין, והאחרים – לשחפת ולמחלות אחרות של בלוטות הלימפה.
לאחר שלא נתמנה לתפקיד רופא בכיר הוא עזב את בית החולים בשנת 1837, והקדיש את עצמו לרפואה מונעת ולפעילויות הומניטריות ופילנתרופיות, כמו הגנה על זכויות האבוריג'ינים, האינדיאנים באמריקה והילידים באפריקה.
הוא היה ידיד ורופאו האישי של משה מונטיפיורי וליווה אותו במסעותיו באפריקה, באירופה ובאסיה.
הודג'קין ביקר עם מונטיפיורי בארץ ישראל בשנים 1857 ו־1866. במסע השני הוא חלה, כנראה בדיזנטריה חריפה.
הוא טופל בבית של דיפלומט בריטי ביפו אך נפטר ב-4 באפריל 1866. הוא נקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי ביפו.
מונטיפיורי הקים על קברו מצבה בצורת אובליסק עשויה מגרניט מלוטש.
על המצבה כתוב: "פה נח גופו של תומאס הודג'קין רופא מכיכר בדפורד, לונדון.
בחלק האחורי של המצבה כתוב: "משה מונטיפיורי - עדות לידידות של יותר מארבעים שנה ולזיכרון נסיעות רבות שנעשו יחד באירופה, אסיה ואפריקה".
לוחית זיכרון כחולה הוצבה על ביתו בכיכר בדפורד בלונדון.
בית ספר של הקווייקרים בהובארט, טסמניה, נקרא על שמו.
בניין בית הספר לרפואה של קינגס קולג' לונדון נקרא "בניין הודג'קין" לזכרו.
תומאס אדמונד דיואי היה עורך דין, תובע ופוליטיקאי אמריקני.
הוא שירת כמושל ניו יורק ה-47 בין 1943 ל-1954. ב-1944 היה מועמדה של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
הוא הפסיד במערכת הבחירות לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט במירוץ שהיה הצמוד ביותר מתוך ארבע ההתמודדויות של רוזוולט על הנשיאות.
הוא הפך למועמד הרפובליקני בפעם השנייה ב-1948, אולם הפסיד לנשיא הארי טרומן באחת ממערכות הבחירות המפתיעות ביותר אי פעם.
דיואי היה מנהיג האגף הליברלי במפלגה הרפובליקנית, ומילא תפקיד חשוב במועמדותו של דווייט אייזנהאואר לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית, ב-1952. בנוסף סייע לריצ'רד ניקסון להיבחר לסגנו של אייזנהאואר ב-1952 וב-1956.
דיואי היה תובע בעיר ניו יורק ופרקליט מחוזי בשנות השלושים ותחילת שנות הארבעים.
הוא היה נחוש בניסיונו לחסל את כוחה של המאפיה ושל הפשע המאורגן באופן כללי.
את עיקר פרסומו צבר כשהצליח להרשיע את המאפיונר לאקי לוצ'יאנו בשידול לזנות ב-1936. לוצ'יאנו נכנס לכלא לשלושים שנה.
בנוסף הצליח להרשיע את ווקסי גורדון, עוד גנגסטר מניו יורק ומבריח אלכוהול, באישומי העלמת מס.
דיואי כמעט הצליח להרשיע גם את המאפיונר היהודי דאטץ' שולץ, אולם לא לפני ששולץ נהרג על ידי המאפיה עצמה ב-1935.
דיואי הוביל את האגף המתון והמתקדם במפלגה הרפובליקנית, ולחם מול האגף השמרני בהנהגת הסנאטור מאוהיו, רוברט טאפט.
דיואי תמך בקהילה העסקית מצפון מזרח ארצות הברית, אותה ייצג במפלגה.
האגף שלו כלל את תומכי המעורבות הבינלאומית, שתמכו בהקמת ארגון האומות המאוחדות ובמאבק במהלך המלחמה הקרה מול הקומוניזם וברית המועצות.
בנוסף תמך האגף ברוב רפורמות הניו דיל של ממשלו של פרנקלין רוזוולט.
יורשו של דיואי כמנהיג האגף הרפובליקני ליברלי היה נלסון רוקפלר, שהפך למושל ניו יורק ב-1959. על שמו של דיואי נקרא כביש בניו יורק.
דיואי נולד וגדל במישיגן, שם ערך אביו את העיתון המקומי.
אימו, אנני, חינכה אותו לשמור על כבודו של האדם הפשוט.
כשהיה דיואי בן שלוש עשרה, כבר הוביל תשעה נערים אחרים למכור את עיתוניו של אביו.
דיואי תמיד אהב להתווכח, וספר המחזור שלו מ-1919 טען שהיה הווכחן הטוב בכיתתו.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן ב-1923, ובבית הספר למשפטים בקולומביה ב-1925. הוא גם היה חבר במקהלה של האוניברסיטה ואהב לשיר.
ב-1923 הגיע למקום השלישי בתחרות שירה.
דיואי שקל להיות זמר מקצועי, אולם מחלת גרון שכנעה אותו שהקריירה הזאת מסוכנת.
הוא החליט לעסוק בעריכת דין.
ב-16 ביוני 1928, נישא לפרנסס האט, שחקנית מטקסס.
לאחר נישואיהם הפסיקה לעסוק במשחק.
נולדו להם שני בנים: תומאס הבן וג'ון מרטין.
אף על פי שדיואי היה פרקליט ותובע מחוזי בניו יורק סיטי, הוא גר בחווה גדולה בין 1939 למותו, מרחק 105 קילומטרים מניו יורק סיטי.
דיואי אהב את האווירה במקום.
ב-1945 טען שהחווה היא ביתו כמו שלב האומה הוא העיירות.
בין השכנים שלו היו שדרן הרדיו לואל תומאס ושדרן CBS האגדי, אדוארד מורו.
במהלך שנותיו כמושל, גר דיואי גם במלון רוזוולט בניו יורק.
הוא היה חבר פעיל בכנסייה האפיסקופלית.
דיואי שירת כפרקליט ממשלתי, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך דין פרטי בוול סטריט.
לאחר מכן עבד כפרקליט מיוחד לנושאי שחיתות בניו יורק סיטי.
בתפקיד זה זכה ליחסי ציבור נאים בתחילת שנות השלושים, כשהעמיד לדין את ווקסלי גורדון, מבריח אלכוהול.
לדיואי היה זיכרון טוב לפרטים שהצליח לגרום לעדים ליפול בפניו.
הוא התקין מערכות ציתות בטלפונים (דבר שהיה חוקי אז) כדי לאסוף ראיות, ומטרתו הייתה לחסל את הפשע המאורגן.
דיואי הצליח לשנות את החוק במדינה שדרש משפט נפרד על כל סעיף בכתב האישום.
דיואי השתמש בכישוריו כדי לעבור על 100,000 שיחות טלפון מוקלטות כדי להרשיע מבריחי אלכוהול.
מעמדו של דיואי עלה ב-1935 כשמונה לתובע מיוחד במחוז מנהטן.
רבים טענו שהתובע המחוזי של ניו יורק לא הצליח לחסל את הפשע והשחיתות.
הוא שכר מעל שישים עוזרים, חוקרים, קצרנים ופקידים.
ראש עיריית ניו יורק פיורלו לה גוארדיה הקציב לו שישים ושלושה שוטרים.
דיואי התמקד בפושעים הגדולים והמאורגנים: באלו שגבו דמי חסות, במהמרים בלתי חוקיים ובזנות.
דיואי הפך למעין גיבור באותה התקופה בשל כנותו ותקיפותו כנגד הפושעים.
אחת ממטרותיו הייתה הגנגסטר דאטץ' שולץ.
המשפט הראשון של שולץ הסתיים ללא תוצאה.
לפני משפטו השני, עבר שולץ לכפר וביצע בו מעשי צדקה, כך שרוב המושבעים במשפט שלו חיבבו אותו מדי כדי להרשיע אותו.
דיואי ולה גוארדיה איימו על שולץ במעצר מיידי.
שולץ הציע לרצוח את דיואי בזמן שזה יתקשר מטלפון ציבורי מחוץ לביתו אל משרדו.
אולם מנהיג הפושעים בניו יורק, לאקי לוצ'יאנו, החליט שמעשה זה יגרום לתגובה חריפה.
שולץ נורה למוות בשירותים בבר.
דיואי החליט לפעול נגד לוצ'יאנו.
הוא פשט על שמונים מקומות של זנות בניו יורק ואסר מאות זונות.
רבות מהן - שאמרו לו שהמאפיה סוחטת אותן - היו מוכנות להעיד.
הן הצביעו על לוצ'יאנו כמוביל הזנות.
בניצחון הגדול ביותר בקריירה המשפטית שלו, הצליח דיואי להרשיע את לוצ'יאנו בשידול לזנות, כשלוצ'יאנו נכנס לכלא בין שלושים לחמישים שנים.
בינואר 1937, הרשיע דיואי את טוטסי הרברט, בעל עסקי עוף בניו יורק, במעילה.
ההרשעה חסכה לתושבי ניו יורק חמישה מיליון דולרים בשנה.
באותו החודש, הוביל דיואי יחד עם משטרת ניו יורק פשיטות ומעצר של שישים וחמישה פעילים בלתי חוקיים.
הניו יורק טיימס שיבח את דיואי.
ב-1936, קיבל דיואי מדליית זהב מטעם ניו יורק על תרומתו.
ב-1937, נבחר דיואי לתפקיד התובע המחוזי של מנהטן.
דיואי היה מועמד אהוד במיוחד.
כתובע מחוזי, הצליח דיואי להרשיע את ריצ'רד וויטני, נשיא הבורסה לשעבר, בשל מעילה.
בנוסף הצליח להרשיע את מנהיגי הטמאני הול.
לאחר יחסי הציבור שקיבל, סקר ממאי 1939 חשף שסיכוייו להפוך למועמד הרפובליקני בבחירות של 1940 הם מצוינים, ושאם יתמודד מול הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, יזכה ל-58% מקולות הבוחרים.
ב-1939, הצליח להרשיע מנהיג נאצי אמריקני במעילה ומנע מארגונו לתמוך בגרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
שיעור ההרשעות של דיואי בתפקידו כתובע מחוזי היה 94%.
הוא יצר משרדים לשיפור השירות לציבור והצליח להקטין את מספר השריפות במחוז.
כשעזב את תפקידו ב-1942 למען ריצה לתפקיד המושל, טען דיואי שממשלה נקייה תוביל לפוליטיקה טובה, ושינהג בשוויון נפש כלפי גנבים רפובליקנים כמו גם כלפי גנבים דמוקרטים.
בסוף שנות השלושים, מאבקו של דיואי בפשע המאורגן ובייחוד בלוצ'יאנו הפכו אותו לידוען לאומי.
הבדיחה הנפוצה באותה תקופה הייתה שאם מישהו ירצה לתבוע את אלוהים, הוא יוכל לנצח רק עם דיואי כעורך דינו.
דיואי היה רפובליקני כל חייו, בשנות העשרים והשלושים עבד עבור המפלגה בניו יורק סיטי, והפך למנהיג הרפובליקנים הצעירים בעיר.
ב-1946 טען שהמפלגה היא בעלת הדרך הטובה ביותר לשמור על החירות ולהביא ממשל ראוי לבוחרים.
בבחירות של 1938, נבחר דיואי, אז בן 36 בלבד, לרוץ מטעם הרפובליקנים לתפקיד מושל ניו יורק.
הוא ביסס את מסע הבחירות שלו על הרשעת הפושעים הבולטים.
אף על פי שהובס, הוא הפסיד בהפרש של 1.4% בלבד ונחשב למועמד ודאי לנשיאות עבור הרפובליקנים ב-1940.
בבחירות של 1942 שוב רץ דיואי לתפקיד המושל.
הפעם הדמוקרטים סבלו מפילוג, כשמפלגת העבודה האמריקנית זוכה ל-10% מקולות הבוחרים, מה שסייע לדיואי לנצח.
ב-1946 נבחר לעוד כהונה כמושל בהפרש של 700,000 קולות, ההפרש הגבוה ביותר בתולדות המדינה.
בבחירות של 1950, נבחר לכהונה שלישית בהפרש של 572,000 קולות.
דיואי נחשב למושל ישר ומשפיע, והכפיל את תקציב החינוך.
הוא העלה את המשכורת של עובדי המדינה ועדיין הקטין את חובה של המדינה ב-100 מיליון דולרים.
בנוסף לכך הוביל חוק שאסר על אפליה גזעית בתעסוקה.
הוא חתם על חוק להקמת האוניברסיטה הציבורית של ניו יורק.
ב-1943 גילה שמורים ועובדי מדינה מסוימים קיבלו רק 900 דולר לשנה, והוא העלה את משכורתם ב-150%.
דיואי מימן סלילת כביש מהיר בניו יורק שנקרא לבסוף על שמו.
בנוסף מיזג סוכנויות רבות של המדינה כדי לייעל אותן.
בניית הבתים בניו יורק הייתה מוגבלת במהלך מלחמת העולם השנייה, ולכן הצליח דיואי ליצור עודף של 623 מיליון דולרים בתקציב, אותם שמר לשיקום העיר לאחר המלחמה.
באמצעות העודף הצליח להביא עוד 14,000 מיטות למערכת הבריאות של המדינה, לספק דיור ציבורי ל-30,000 משפחות, להוביל לייעור של 34 מיליון עצים, לבצע תוכנית לטיהור המים, לשפץ שכונות מצוקה ולשלם ליוצאי צבא.
הוא יצר מחלקת מסחר שתפתה עסקים להשקיע בניו יורק ותגדיל את התיירות.
דיואי תמך בהחלטת המועצה המחוקקת של ניו יורק להפסיק את המימון הציבורי למרכזי טיפול בילדים שהוקמו במהלך המלחמה.
המרכזים אפשרו לאימהות לעבוד במהלך המלחמה.
בנוסף המדינה נאלצה לממן רשויות מקומיות שלא הצליחו להשיג כסף לתוכניות רווחה.
אף על פי שהאימהות העובדות נלחמו כדי לשמור על המימון, המימון הממשלתי הסתיים ב-1 במרץ 1946. ב-1 בינואר 1948, הסתיים המימון של מדינת ניו יורק לטיפול בילדים.
כשהמוחים דרשו מדיואי לשמור על מרכזי הטיפול בילדים, הוא כינה אותם "קומוניסטים".
עוד ביקורת שהופנתה כלפי דיואי הייתה יחסו ליריביו הפוליטיים.
הוא פגע ברפובליקנים שלא הצביעו לפי הקו המפלגתי.
חברי מועצה שהתנגדו לחוק הפיקוח על הביטוח של המושל מצאו את עצמם תחת חקירה של מחלקת המיסים.
אחרים טענו שמחוקקים ידידותיים יכלו לחלק משרות בפרויקטים של המדינה למקורביהם.
למרות זאת, זכה ליחסי ציבורי חיוביים על כנותו, ועל כך שלא קיבל תרומות מתורמים אנונימיים.
הוא גם חקר את כל תורמיו על מניעיהם והקפיד לכתוב תאריכים על החתימות שלו כדי למנוע מאנשים להציג מערכת יחסים קרובה מדי איתו.
דיואי נחשב לאחד מהמושלים היעילים והמוכשרים ביותר.
מאות צעירים למדו באוניברסיטה שהקים, מערכת הבריאות שלו הדבירה את השחפת, והכבישים שלו שיפרו את רמת החיים.
בנוסף הוא שלט בפוליטיקה של ניו יורק ודרכה בפוליטיקה הלאומית.
אולם למרות זאת, רבים טענו שדיואי עצמו אינו בן אדם חביב על הבריות.
רבים טענו שהוא קריר מדי ומחושב, וללא קסם אישי.
במהלך כהונתו כמושל, הוא אישר את הוצאתם להורג של תשעים אנשים, רובם מהפשע המאורגן.
דיואי ביקש להיבחר להיות המועמד הרפובליקני הנשיאותי ב-1940. הוא נחשב למועמד מוביל התחלה, אולם איבד תמיכה באביב, כשמלחמת העולם השנייה נתפשה כמסוכנת במיוחד.
מנהיגים רפובליקנים טענו שדיואי היה צעיר מדי (בן שלושים ושמונה, מבוגר רק בשלוש שנים מהגיל המינימלי הנדרש בחוקה) ולא מנוסה מספיק כדי להוביל את המדינה במלחמה.
בנוסף, הבדלנות שלו הפכה לבעייתית כשגרמניה כבשה את צרפת במהירות ועמדה לפלוש לבריטניה.
כתוצאה מכך, עברו רפובליקנים רבים לתמוך בוונדל וילקי, שהיה מבוגר בעשור ותמך בסיוע לבעלות הברית.
וילקי הפסיד לפרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירות.
דיואי שינה את עמדתו בנושאי חוץ בשנות הארבעים.
ב-1944 כבר היה אינטרנציונליסט ותמך בפרויקטים כמו האו"ם.
ב-1940 התעמת לראשונה מול טאפט.
טאפט המשיך להיות בדלן ושמרן כלכלי עד למותו, והפך ליריבו הגדול של דיואי במפלגה בשנות הארבעים ותחילת שנות החמישים.
דיואי היה מנהיגם של הרפובליקנים המתונים והליברלים, שהיו בצפון מזרח המדינה, חוף האוקיינוס השקט והמערב, ואילו טאפט הנהיג את הרפובליקנים השמרנים מהמערב התיכון ומהדרום.
השניים נאבקו על שליטה במפלגה במשך חמש עשרה שנים.
הם היו שונים בכל: המזרח מול המערב התיכון, העיר מול הכפר, האינטרנציונליזם מול הבדלנות, הליברל הפרגמטי מול השמרן העקרוני.
כל אחד מהם טען שהוא דובר העתיד.
ב-1949 ביקר דיואי את תומכי טאפט וטען שהוא מתנגד לתמיכה במחירי התוצרת החקלאית, ביטוח אבטלה, פנסיה לזקנים, שיפוץ שכונות מצוקה ותוכניות רווחה.
הוא טען שטאפט מאמין בכלכלת לסה פר ורוצה להחזיר את המדינה אל המאה התשע עשרה.
הוא טען שאם אנשים כאלו רוצים להיבחר, הם לא יכולים לעשות זאת כרפובליקנים.
למרות זאת, טען דיואי, המפלגה הרפובליקנית מאמינה בקידום חברתי תחת מערכת משגשגת ותחרותית של יזמות פרטית בה זכותו של כל אדם נשמרת.
הוא התנגד לשלטון מרכזי חזק מדי.
דיואי האמין ב"קפיטליזם עם חמלה" וטען שאדם זקוק לביטחון כלכלי כמו שהוא זקוק לחירות אישית.
טאפט ותומכיו טענו שדיואי ליברל מדי ומנסה להידמות ליורשיו של רוזוולט.
דיואי טען שהוא הולך בעקבות אברהם לינקולן ותאודור רוזוולט, ושהרפורמות השמרניות כרגולציה של הרכבת וחוקים נגד מונופולים שמרו על נאמנות העם למערכת הקפיטליסטית.
דיואי היה המועמד המוביל בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית ב-1944. באפריל הוא זכה בבחירות בוויסקונסין, כשהוא מנצח את ונדל וילקי, את מושל מינסוטה לשעבר הרולד סטאסן, ואת הגנרל דאגלס מקארתור.
וילקי פרש מהמירוץ לאחר כישלונו בוויסקונסין.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1944, יריביו של דיואי פרשו ודיואי נבחר כמעט פה אחד.
דיואי מינה את מושל אוהיו, ג'ון בריקר, להיות סגנו כדי להשיג את תמיכת טאפט.
דיואי היה המועמד הנשיאותי הראשון שנולד במאה העשרים, ובנוסף היה המועמד הרפובליקני הצעיר ביותר אי פעם.
בבחירות הכלליות, תקף דיואי את חוסר היעילות, השחיתות וההשפעות הקומוניסטיות בתוכניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט, ונמנע מלהתמקד בנושאי חוץ וביטחון.
לאחר הפיכתו למועמד, החליט דיואי לא לנסות להעלות את נושא בריאותו של רוזוולט במירוץ.
דיואי הפסיד לנשיא רוזוולט בבחירות ב-7 בנובמבר 1944. אולם הוא השיג 45.9% מהקולות בהשוואה ל-53.4% שהשיג רוזוולט, והצליח מול רוזוולט יותר מכל מועמד רפובליקני אחר עד אז.
למרות זאת, הוא קיבל מעט פחות קולות (22 מיליון לעומת 25 מיליון לרוזוולט) מאשר מה שהשיג וילקי ארבע שנים לפניו.
בחבר האלקטורים, ניצח רוזוולט את דיואי בהפרש של 432 אלקטורים לעומת 99.
דיואי כמעט וכלל במסע הבחירות שלו טענות שרוזוולט ידע בנוגע למתקפה על פרל הארבור מראש.
דיואי אף קרא להדחתו של רוזוולט, אולם עקב חשש של הצבא שיפן תבין שארצות הברית פענחה את צופן PURPLE ביקש הגנרל ג'ורג' מרשל מדיואי לא לעסוק בנושא, ודיואי הסכים.
דיואי היה המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות של 1948, ובהן כל התחזיות חזו שינצח.
סגנו היה מושל קליפורניה, ארל וורן.
השיקגו טריביון הוציא עיתון עם הכותרת "Dewey Defeats Truman" ("דיואי מביס את טרומן") ליום של לאחר מערכת הבחירות לפני שהתברר שהמנצח היה הארי טרומן, הנשיא המכהן.
בהתחשב בפופולריות השוקעת של טרומן והפיצול המשולש במפלגה הדמוקרטית (בין טרומן, הנרי וולאס וסטרום ת'ורמונד) נראה היה שדיואי הוא בלתי מנוצח.
הרפובליקנים החליטו שכל מה שעליו לעשות הוא להימנע מטעויות ובהתאם דיואי לא לקח סיכונים, הוא דיבר בקלישאות וניסה להציג את עצמו מעל לפוליטיקה.
נאומיו היו מלאים בהצהרות ריקניות של המובן מאליו.
הבדיחה הנפוצה דאז הייתה ארבע הנקודות בנאומיו של דיואי: "החקלאות חשובה, הנהרות מלאים בדגים, אין חופש ללא חירות, ועתידכם לפניכם".
אחת מהסיבות שדיואי ניהל מסע בחירות מעורפל וזהיר היה בגלל ניסיונו מ-1944. דיואי האמין שבמערכת הבחירות של אותה השנה איפשר לרוזוולט לסחוף אותו אל קרב השמצות שגרם לו לאיבוד קולות.
דיואי היה משוכנע שהנוסחה הנכונה ל-1948 היא להיראות לא מפלגתי, להדגיש את החיובי במסע הבחירות שלו ולהתעלם מיריבו.
אסטרטגיה זו הוכחה כטעות גדולה, כיוון שטרומן הצליח לצחוק ולבקר את דיואי ללא תגובה מצידו.
לקראת סוף מערכת הבחירות רצה דיואי להגיב לביקורת מצד טרומן, ואף רצה "לקרוע לגזרים" טיוטת נאום ולכתוב אותו מחדש.
אולם כל יועציו התעקשו שאסור לו לשנות את הטקטיקה באמצע, ואשתו פרנסס טענה שתמנע ממנו לקרוע את טיוטת הנאום אם תצטרך.
דיואי הסכים לכך והמשיך להתעלם מטרומן ולהתעסק בנושאים כלליים וחיוביים.
דיואי לא היה שמרן כמו הקונגרס הרפובליקני, שפגע בו.
טרומן קישר את דיואי לקונגרס הבלתי אהוד והבלתי פעיל.
דיואי לחם מול טאפט והשמרנים במפלגה הרפובליקנית.
טאפט נותר בדלן גם לאחר מלחמת העולם השנייה.
דיואי, לעומתו, תמך בתוכנית מרשל, דוקטרינת טרומן, ההכרה במדינת ישראל וברכבת האווירית לברלין.
האגף השמרני במפלגתו לחץ על דיואי לפעול נגד קומוניסטים, אולם הוא סירב.
בעימות עם הרולד סטאסן לפני הבחירות המקדימות באורגון, התנגד דיואי לאיסור על פעילותה של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, בטענה ש"אי אפשר לירות ברעיון עם אקדח".
דיואי תמך בגנרל דווייט אייזנהאואר בבחירות המקדימות למועמד הרפובליקני לנשיאות ב-1952, ולא התמודד בעצמו.
דיואי נאלץ להתמודד עם מועמדותו של טאפט והמאבק ביניהם הפך למאבק על המפלגה.
דיואי מילא תפקיד חשוב בשכנוע אייזנהאואר לרוץ מול טאפט, ולאחר שאייזנהאואר הסכים לרוץ, השתמש דיואי בקשריו הפוליטיים כדי להשיג לו את תמיכת הצירים מניו יורק.
טאפט הודה ש-1952 היא הסיכוי האחרון שלו להפוך לנשיא.
בוועידה הרפובליקנית, הצירים והנואמים מטעם טאפט טענו שדיואי עומד מאחורי אייזנהאואר, אולם דיואי הצליח להביא להיבחרו של אייזנהאואר להיות המועמד.
דיואי מילא תפקיד חשוב במינוי הסנאטור מקליפורניה, ריצ'רד ניקסון, לסגנו של אייזנהאואר.
אייזנהאואר אכן נבחר לבסוף ועוזריו של דיואי מילאו תפקידים חשובים בממשלו, ביניהם גם מזכיר המדינה של ארצות הברית בתקופת אייזנהאואר, ג'ון פוסטר דאלס.
כהונתו השלישית של דיואי כמושל ניו יורק הסתיימה ב-1954, ולאחריה פרש מהשירות הציבורי וחזר לעריכת דין, אף על פי שהמשיך להיות פעיל במפלגה הרפובליקנית.
ב-1956, כששקל אייזנהאואר לא לרוץ לכהונה שנייה, הוא הציע את דיואי, אולם מנהיגי המפלגה התנגדו לריצה שלישית של דיואי ואילצו את אייזנהאואר לרוץ שוב.
דיואי גם הוביל לשמירה על ניקסון בתור סגנו של אייזנהאואר.
אייזנהאואר שקל להחליף את ניקסון במישהו פחות שנוי במחלוקת.
דיואי טען שנטישת ניקסון תכעיס את הרפובליקנים ולא תביא דמוקרטים רבים לתמיכה באייזנהאואר.
הטיעונים של דיואי גרמו לאייזנהאואר להשאיר את ניקסון כסגנו.
ב-1960, תמך דיואי במסע הבחירות של ניקסון לנשיאות, מסע שבסופו הפסיד לג'ון פיצג'רלד קנדי.
אף על פי שדיואי תמך בנלסון רוקפלר בכל ארבעת מסעות הבחירות שלו לתפקיד מושל ניו יורק, ותמך ברוקפלר בניסיונו להיבחר לתפקיד המועמד הרפובליקני ב-1964 מול הסנאטור מאריזונה, בארי גולדווטר, הוא טען שרוקפלר היה בזבזן בתור מושל ופעם טען שאולי לא יוכל להרשות לעצמו שרוקפלר ייבחר.
ב-1968, כשניקסון ורוקפלר נאבקו על המועמדות הרפובליקנית לנשיאות, שמר דיואי על נייטרליות, אולם בפני חבריו הודה על תמיכתו בניקסון.
בשנות השישים, כשהאגף השמרני התחזק בקרב הרפובליקנים, התרחק דיואי מהמפלגה.
כשהסנאטור גולדווטר, יורשו של טאפט בתור המנהיג השמרני, נבחר להיות המועמד הנשיאותי ב-1964, סירב דיואי להגיע לוועידה הלאומית בסן פרנסיסקו.
הייתה זאת הוועידה הראשונה שהחמיץ מאז 1936.
אף על פי שהיה רפובליקני כל חייו, היה חבר קרוב של הסנאטור הדמוקרטי יוברט האמפרי וסייע להיבחרו לסגנו של הנשיא לינדון ג'ונסון, כדי לחסום את נאמני רוברט קנדי.
באמצע שנות השישים, ניסה הנשיא ג'ונסון לבקש מדיואי לעמוד בראש כמה ועדות ממשלתיות, בעיקר ועדה כנגד הפשע.
לאחר היבחרו של ניקסון לנשיאות ב-1968, היו שמועות שדיואי ימונה למשרה בקבינט או שימונה לבית המשפט העליון.
דיואי סירב לכך והעדיף להתמקד בפירמת עריכת הדין שלו.
בתחילת שנות השישים, הפך למיליונר מרווחי החברה שלו, ובזמן מותו שוויו נאמד במעל שלושה מיליון דולרים.
אשתו של דיואי, פרנסס, מתה ביולי 1970, לאחר שנאבקה במשך שש שנים בסרטן השד.
בסתיו 1970, החל לצאת עם השחקנית קיטי קרלייל.
ב-15 במרץ 1971, נסע למשחק גולף במיאמי, פלורידה.
ב-16 במרץ, לאחר שסיים משחק גולף, חזר לחדרו במלון כדי להתכונן לנסיעה.
הוא היה אמור להגיע אל הבית הלבן בוושינגטון ולחגוג את אירוסיה של בתו של ניקסון, טרישה.
כשלא הגיע אל המכונית שחיכתה לו, נמצאה גופתו שוכבת על המיטה בחדרו, לבושה ליציאה.
ניתוח של לאחר המוות חשף שמת מהתקף לב פתאומי.
הוא היה בן שישים ושמונה, ומת שמונה ימים לפני יום הולדתו ה-69. לאחר הלוויה ציבורית בכנסייה האפיסקופלית בניו יורק סיטי, בה נכחו הנשיא ניקסון, סגן הנשיא לשעבר המפרי, מושל ניו יורק רוקפלר ופוליטיקאים בולטים אחרים, נקבר דיואי לצד אשתו פרנסס בבית הקברות.
לאחר מותו, נמכרה החווה שלו ונקראה על שמו.
דיואי התפרסם כ"Gangbuster" עוד לפני שנכנס אל הפוליטיקה.
בגיל שלושים ושבע נחשב לכוכב העולה במפלגתו ולמועמד מוביל לנשיאות ב-1940. לאחר ההסלמה במלחמת העולם השנייה, נחשב לצעיר ובלתי מנוסה מכדי להיות נשיא וחבריו העדיפו את ונדל וילקי.
הפרסום שלו הפך אותו למושל ב-1942 ולמועמד הרפובליקני ב-1944. דיואי היה נואם מעולה, נסע ברחבי המדינה במהלך מסעות הבחירות שלו ומשך קהל רב.
במהלך הבחירות של 1944, ספג עלבון מפתיע שנטען שמקורו היה מצד אליס רוזוולט (בתו של תאודור רוזוולט) שכינתה אותו "האיש הקטן על עוגת החתונה" (בהתייחסות לשפמו ולבושו).
דיואי מעולם לא התגבר על התדמית הזאת.
רבים ב-1948 טענו שהאהדה שלו צנחה בעיקר בגלל השפם שלו והעובדה שהזכיר את השחקן קלארק גייבל העלתה שאלות בנוגע לרצינותו ולאמינותו של דיואי כמנהיג העולם החופשי.
הפנים המגולחים הפכו למייצגות המוסר הפרוטסטנטי, לשליטה בטבע שהפוליטיקאים צריכים להפגין, בניגוד לאמנים או לאקדמאים.
דיואי טען שהוא שמר על השפם משום שאשתו, פרנסס, חיבבה אותו.
דיואי זכה לתגובות שונות מהציבור, כשהרוב שיבחו את כישוריו, רצינותו, כנותו ונאומיו הטובים, אולם בנוסף ביקרו את נוקשותו, קרירותו והאגרסיביות שלו.
סגנו המיועד ארל וורן, שלא חיבב אותו באופן אישי, האמין שדיואי היה אדם שיוכל להיות נשיא נהדר.
הנשיא רוזוולט קרא לו "האיש הקטן", ועבור רוברט טאפט והשמרנים הוא הפך למזוהה עם השחצנות הניו יורקרית.
דיואי זכה להתנגדות הנשיא לשעבר הרברט הובר, שטען שאדם לא יוכל לעטות שפם כזה בלי שזה ישפיע על שכלו.
אחרים טענו שהיה כנה ואיש ביצוע מופלא.
במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות, רבים ביקרו אותו על הצהרותיו המעורפלות.
ב-1948 טען טרומן שהכינוי GOP של המפלגה הרפובליקנית משמעו "Grand Old Platitudes" (קלישאות גדולות וחבוטות).
סירובו של דיואי לדבר על נושאים ספציפיים נבעו מאמונתו בסקרים.
הוא האמין בצורה כמעט דתית בניתוח דעת הציבור והיה המועמד הראשון שהעסיק צוות סוקרים משלו.
דיואי סירב להיות ספציפי בנושאים לקראת סוף מסע הבחירות בטענה שהסקרים שלו הראו שעדיין הוביל.
ב-1940, טען וולטר ליפמן שדיואי הוא אופורטוניסט שמשנה את דעתו לפי הדעה האהודה.
דיואי נחשב לאדם קר ורשמי מאוד, אולם לאדם נפלא עבור אלו שהכירו אותו.
רבים טענו שהיה פער בין תדמיתו הציבורית לבין אישיותו.
עבור חבריו היה חמים ונעים, ואף מצחיק, אך בציבור נטה להיות קפוא ומתוח עם חיוך מאולץ.
ב-1964 קראה המועצה המחוקקת של ניו יורק לכביש המהיר במדינה על שמו של דיואי.
מסמכיו הרשמיים של דיואי ניתנו לאוניברסיטת רוצ'סטר ומאוחסנים בספרייתה.
ב-2005 החליט איגוד עורכי הדין של ניו יורק להעניק פרס על שם דיואי לסגן התובע המחוזי הטוב ביותר בכל אחד מהמחוזות של ניו יורק.
במאי 2012, הכריזה פירמת עריכת הדין של דיואי על פשיטת רגל.