tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מונדיאל 2006, אליו זומן על ידי מאמן נבחרת גרמניה יורגן קלינסמן על אף שמיעט לשחק ולמרות פציעה ממנה סבל, עבר הות למידלסברו, לאחר שצבר 42 הופעות במדי צ'לסי.
באוגוסט 2006 חתם הות במידלסברו מהפרמייר ליג תמורת 6 מיליון לירה שטרלינג על חוזה לחמש שנים.
תחילה הוצב על ידי מאמנו גארת' סאות'גייט בקבוצת המילואים על מנת שיצבור כושר משחק שהיה חסר לו, ואת הופעת הבכורה בקבוצה בפרמייר ליג ערך באוקטובר 2006 בניצחון 1–2 על אברטון.
את שערו הראשון בקבוצה כבש בהפסד 1–2 לטוטנהאם בדצמבר 2006. בהמשך העונה הראשונה של הות במידלסברו הוא סבל מפציעות רבות ומיעט לשחק.
רק בדצמבר 2007 חזר הות לשחק באופן קבוע, ותפס מקום קבוע בהרכב לאחר עזיבתו של ג'ונתן וודגייט.
עם זאת, נפצע שוב לקראת סיום עונת 2007/2008, והחמיץ את החודשיים האחרונים של העונה.
בתחילת עונת 2008/2009 הות חזר להרכב, אך נפצע שוב ומיעט לשחק, ומידלסברו נשרה בתום העונה אל הצ'מפיונשיפ.
הות פתח את עונת 2009/2010 בקבוצה ושיחק בחמשת המשחקים הראשונים בצ'מפיונשיפ, אך קיבל הזדמנות לשוב לפרמייר ליג וחתם בסטוק סיטי לפני תום חלון ההעברות של הקיץ.
הות חתם באוגוסט 2009 על חוזה לארבע שנים בסטוק סיטי, תמורת חמישה מיליון לירה שטרלינג.
הופעת הבכורה שלו הייתה בהמשך החודש, בניצחון 0–1 על סנדרלנד, כשנכנס כמחליף.
את הופעת המאה שלו בפרמייר ליג ערך באוקטובר 2009 מול אברטון, ואף הבקיע את שערו הראשון בקבוצה באותו משחק.
באותו חודש הכה הות את מתיו אפסון במשחק ליגה מול ווסטהאם יונייטד ללא תגובת השופט.
הוא הודה באשמה והתנצל בפני אפסון, אך הושעה על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית לשלושה משחקים.
עונת 2010/2011 הייתה מהטובות בקריירה של הות, כאשר הוא הבקיע מספר שערים חשובים, ואף הוביל את קבוצתו לגמר גביע ה-FA, אך הקבוצה הפסידה בגמר 0–1 למנצ'סטר סיטי.
העובדה כי הות היה לשחקן ההגנה הראשון בתולדות סטוק סיטי שמבקיע תשעה שערים בעונה, שחלקם היו שערי ניצחון ושערים מכריעים אחרים, זיכתה אותו בתואר שחקן השנה של סטוק סיטי.
בעונת 2011/2012 עבר הות לעמדה צדדית יותר עקב הגעת בלמים חדשים לקבוצה, אך תצוגות נפל הגנתיות גרמו למאמנו טוני פוליס להחזירו למרכז ההגנה.
בתום עונה זו, האריך הות את חוזהו בקבוצה עד סוף עונת 2016. בעונת 2012/2013 המשיך הות להיות שחקן קבוע בהרכב, וצבר 39 הופעות, אך גם הושעה שוב לשלושה משחקים בגין עימות ללא כדור עם פיליפ סנדרוס מפולהאם.
בתום עונה זו הוחלף המאמן פוליס במארק יוז, שהמשיך לשחק עם הות בעמדת הבלם, אך הות נפצע בשלב מוקדם יחסית של עונת 2013/2014, עבר ניתוח והחמיץ את המשך העונה.
הות החל בסטוק את עונת 2014/2015, אך שוב נפצע בשלב מוקדם, וחזר לשחק רק בדצמבר.
בחלון ההעברות של החורף הושאל ללסטר סיטי עד לתום העונה, ובתום העונה נרכש על ידי לסטר.
הות צבר בסך הכול 188 הופעות בפרמייר ליג במדי סטוק סיטי, והבקיע 18 שערים.
הות החל לשחק בלסטר סיטי בפברואר 2015 כמושאל מסטוק.
הקבוצה התמודדה בתחתית, והצליחה להישאר בליגה.
את שערו הראשון בקבוצה הבקיע הות באפריל אותה שנה מול וסט ברומיץ' אלביון, בניצחון 2–3. הות סייע לקבוצה להשיג שבעה ניצחונות מתוך תשעת המשחקים האחרונים בליגה, ומאמנו נייג'ל פירסון הביע את רצונו להחתים את הות על חוזה קבוע.
ביוני 2015 נרכש הות מסטוק סיטי באופן סופי, ככל הנראה תמורת שלושה מיליון לירה שטרלינג.
בינואר 2016 הבקיע הות את שערו הראשון בקבוצה, מול טוטנהאם.
בפברואר 2016 הבקיע הות צמד מול מנצ'סטר סיטי בניצחון 1–3 של לסטר סיטי במשחק העונה.
בתום עונת 2015/2016 זכה הות עם לסטר סיטי באליפות מפתיעה, שכן הקבוצה לא נחשבה כלל כמועמדת להתחרות בצמרת הפרמייר ליג, לאחר שהציג משחק הגנה מצוין לאורך כל שלבי העונה.
בעונת 2016/2017 לא הצליחו הות ולסטר לשחזר את ההצלחה בליגה ואף היו מתחת לקו האדום בחלקים של העונה, עד שהתאוששו לקראת סופה וצברו מספיק נקודות כדי לסיים במרכז הטבלה.
בליגת האלופות נהנו הות ולסטר מעונה מכובדת, אותה סיימו בהדחה על ידי אתלטיקו מדריד ברבע הגמר.
את עונת 2017/2018 החמיץ הות במלואה בגין פציעה.
לאחר שחזר מהפציעה, שוחרר הות מלסטר סיטי בתום העונה והפך לשחקן חופשי.
בינואר 2019 התפרסמו ידיעות כי הות בדרך לחתום בווסט ברומיץ' אלביון.
הות הכחיש ידיעות אלה, ואמר שכבר פרש מכדורגל אך פשוט לא הודיע זאת לאף אחד.
הות שיחק בנבחרות גרמניה השונות מגיל צעיר, ובשנת 2004 זומן לראשונה לנבחרת גרמניה כאשר היה בן 20, למשחק ידידות מול נבחרת אוסטריה כאשר החליף את אנדראס הינקל.
הות ייצג את גרמניה בגביע הקונפדרציות בשנת 2005, והיווה עוגן הגנתי בצוותא עם פר מרטסאקר.
הות הבקיע את שערו הראשון בנבחרת במשחק על המקום השלישי בגביע הקונפדרציות, בניצחון 3–4 על נבחרת מקסיקו.
את שערו השני במדים הלאומיים הבקיע בהפסד לנבחרת איטליה במשחק ידידות בפברואר 2006. הות זומן למונדיאל 2006 שנערך על אדמת גרמניה, אף על פי שרק החלים מפציעה ועל אף עונה פושרת בצ'לסי, אך איבד את מקומו בהרכב הנבחרת לכריסטוף מצלדר עקב מספר טעויות שביצע במשחקי ההכנה.
הות קיבל הזדמנות במשחק בשלב הבתים מול נבחרת אקוודור, בו ניצחה גרמניה 0–3, אך לא שיחק יותר באותו מונדיאל, בו גרמניה סיימה במקום השלישי.
הפעם הבאה בה הות שיחק בנבחרת הייתה בפברואר 2008, במשחק ידידות מול נבחרת שווייץ, אליו זומן עקב כושרו הטוב באותה תקופה.
הופעתו האחרונה של הות בנבחרת התקיימה ביוני 2009, בניצחון של נבחרת גרמניה בתוצאה 2–7 על נבחרת איחוד האמירויות.
רוברט האבמן היה כימאי, קומוניסט, דיסידנט וחסיד אומות העולם גרמני.
רוברט האבמן היה בנם של אליזבט (לבית שנפלדט), שהייתה ציירת, והנס, שהיה עורך וסופר.
האבמן החל ללמוד כימיה באוניברסיטת מינכן ב-1929, וב-1931 עבר לברלין והמשיך את לימודיו שם.
ב-16 באוקטובר 1935 קיבל דוקטורט בכימיה פיזיקלית מאוניברסיטת פרידריך וילהלם (כיום אוניברסיטת הומבולדט), בברלין.
האבמן נישא לאנטיה האזנקלבר ב-1934. הזוג התגרש ב-1947. שנתיים לאחר מכן נישא האבמן לקארין פון טרוטה.
נישואים אלו הסתיימו בגירושי הזוג ב-1966. בין 1962 ל-1971 היה האבמן בקשר עם הסופרת בריגיטה מרטין.
ב-1974 נישא האבמן לאנֵדורה (קטיה) גרפה.
להאבמן שלושה ילדים מנישואיו השניים ושניים ממערכת היחסים שהייתה לו עם בריגיטה מרטין.
ב-1933 החל האבמן בעבודת הדוקטורט שלו יחד עם החוקר הרברט פרוינדליך, במכון קייזר וילהלם לכימיה פיזיקלית ואלקטרוכימיה.
במסגרת עבודתו במכון התיידד גם עם גאורג גרוסקורט, שעבד במקום.
האבמן הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה בשנת 1932, עוד לפני עליית הנאצים לשלטון.
פרוינדליך היגר מגרמניה בסוף יולי 1933, ואילו האבמן וגרוסקורט פטרו מעבודתם במכון בשל דעותיהם הפוליטיות (גרוסקורט היה סוציאל-דמוקרט), כמו שאר העובדים, לאחר ארגון מחדש על ידי הנאצים.
הודות למענקי מחקר שקיבלו הצליחו השניים למצוא עבודה בבית חולים במואביט.
המעבדה שבה עבדו הפכה למקום מפגש למתנגדי המשטר הנאצי בין צוות בית החולים.
בין 1933 ל-1935 היה האבמן חבר בתנועה המחתרתית "נוי בגינן" (Neu Beginnen, "התחלה חדשה).
בין 1937 ל-1943 עבד האבמן בוואפנאמט (Waffenamt), הסוכנות לפיתוח נשק ותחמושת עבור צבא גרמניה הנאצית, בפרויקט לפיתוח גז רעיל.
הוא קיבל תואר פרופסור במרץ 1943.
האבמן, יחד עם גרוסקורט, היו ממייסדי תנועת ההתנגדות "האיחוד האירופי" ב-1943, שבה היו חברים גם האדריכל הרברט ריכטר ורופא השיניים פאול רנטש.
באמצעו אחיינו, וולפגנג האבמן, היה רוברט האבמן גם בקשר רציף עם מחתרת התזמורת האדומה.
בשיאה מנתה תנועת "האיחוד האירופי" כ-50 חברים גרמנים, שהפעילו רשת תקשורת ומידע עם עובדי כפייה זרים ושבויי מלחמה בסביבות ברלין, ונערכה ליום שלאחר המלחמה.
במקביל עסקה הרשת בפעילות הומניטרית ובסיוע ליהודים שהצליחו להימלט עד אז מהגירוש למזרח.
חברי התנועה סיפקו ליהודים תיעוד מזויף ומחבוא וכן מימון להסתרתם ולאחזקתם.
למרות מאמציהם של חברי המחתרת, ככל הנראה לא הצליחו למנוע את מותם של כל היהודים שלהם ניסו לסייע, למעט אישה אחת שגם היא גורשה לאושוויץ, אך שרדה.
לאחר שנודע לגסטפו על פעולותיו המחתרתיות נעצרו האבמן, ריכטר, הזוג גרוסקורט והזוג רנטש ב-5 בספטמבר 1943. אנה-ליזה גרוסקורט ומרגרט רנטש שוחררו כחודשיים לאחר מכן, אך גאורג גרוסקורט, רוברט האבמן, פאול רנטש והרברט ריכטר נידונו למוות ב-16 בדצמבר על ידי בית הדין העממי (פולקסגריכט), בראשות רולנד פרייזלר, באשמת בגידה וסיוע ליהודים.
גרוסקורט, רנטש וריכטר הוצאו להורג בכלא ברנדנבורג ב-8 במאי 1944, אך ביצוע גזר דינו של האבמן נדחה שוב ושוב בשל התערבות חבריו ומכריו שהגנו עליו וטענו שעבודותיו ומחקריו בתחום הנשק הכימי חשובים למאמץ המלחמתי.
ב-27 באפריל 1945 שוחרר האבמן על ידי הצבא האדום.
לאחר סיום המלחמה מונה האבמן למנהל האדמיניסטרטיבי של מכון וילהלם קייזר בדאהלם ועל שלוחותיו השונות ברחבי העיר.
האבמן המשיך בעבודת מחקר במכון עד לסילוקו מהמעבדה בינואר 1950. באותה שנה מונה למנהל המכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת הומבולדט במזרח ברלין ולפרופסור לכימיה פיזיקלית.
ב-1951 הצטרף למפלגת השלטון במזרח גרמניה, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED), ולפרלמנט, הפולקסקאמר.
עם הצטרפותו למפלגה הוכרז האומן כחבר המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) רטרואקטיבית מאז 1932.
ב-1959 זכה האבמן ב על עשייתו בתחום המדעים.
משנת 1950 היה חבר בוועדת השלום הגרמנית (לימים מועצת השלום של מזרח גרמניה) ויחד עם ג'רלד גטינג (Gerald Götting) ביקר את אלברט שווייצר בגבון בינואר 1960.
מחקר שהתפרסם ב-2005, חשף כי ברישומי השטאזי, המשטרה החשאית של גרמניה המזרחית, מוזכר האבמן כמי ששיתף פעולה עם הKGB, השטאזי והמודיעין צבאי, כ"מודיע סודי", תחת שם הקוד "ליץ".
הוא סיפק לשטאזי יותר מ-140 פרטי מידע ב-62 פגישות עם המפעיל שלו.
ב-19 מהפגישות מסר מידע אישי מפליל.
האבמן הוזמן לדווח על מצבי רוח בקהילה המדעית של מזרח גרמניה תוך מתן תשומת לב מיוחדת למדענים ממערב גרמניה.
הוא דיווח, בין השאר, על מדענים ממזרח גרמניה שהייתה להם כוונה אפשרית לברוח מהמדינה.
גירוש מה-SED ב-1964 והמשך חייו
בפברואר 1964 העלו גורמים ב-SED האשמות חריפות נגד האבמן בקשר לסדרת ההרצאות הפילוסופיות של האבמן בנושא חופש כללי, חופש מידע ודוגמטיות.
ב-6 במרץ 1964 ניהל האבמן שיחה עם עורך הדין קרל היינץ נס מהמבורג על האשמות אלו ועל כוונותיו להעביר סדרת הרצאות, שאותן מכר לכאורה ללא אישור לעיתון המבורגר אקו כראיון.
הראיון פורסם ב-11 במרץ 1964, ולאחר מכן הוכחש על ידי האבמן.
ב-12 במרץ פרסם הטיימס של לונדון את דבריו של האבמן, כי החופש האינטלקטואלי האפשרי במדינות סוציאליסטיות אחרות חייב להיות אפשרי גם בגרמניה המזרחית.
בסמסטר החורף של שנת 1963 - 1964 אכן הרצה האבמן את ההרצאות האמורות, באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
נושא ההרצאות הוגדר "היבטים מדעיים של בעיות פילוסופיות", ובמהלכן ביקר בחופשיות את "ההפרזות של העידן הסטליניסטי".
בשל הראיון וההרצאות, כונסה ב-12 במרץ 1964 אספה כללית יוצאת דופן של ארגון המפלגה הקומוניסטית באוניברסיטת הומבולדט במזרח ברלין, ובה הוחלט לגרש את האבמן מהמפלגה מכיוון ש"הניף את דגל המאבק נגד הדוגמטיות מהקו של המרקסיזם-לניניזם", סטה מהקו המפלגתי והיה "אשם בבגידה בעניין כוח הפועלים והאיכרים".
באותו יום החליטה מזכירות המדינה להשכלה גבוהה ולמכללות טכניות בגרמניה המזרחית לבטל את תפקיד ההוראה של האבמן.
ב-1965 נאסר על האבמן לעבוד והוא גורש מהאקדמיה למדעים של גרמניה המזרחית ב-1 באפריל 1966. בשנים הבאות המשיך לפרסם בכלי התקשורת בגרמניה המערבית מספר רב של מאמרים בעיתונות וספרים, שביקרו את מדיניותה של המפלגה הקומוניסטית.
בעקבות פרסומים אלו הוגשה נגד האבמן תביעה בשל "פעילויות...
המאיימות על ביטחון הציבור והסדר".
האבמן סבל משחפת ולכן לא ניתן היה להטיל עליו מאסר, ובמקום זאת נגזר עליו מעצר בית בדירתו בעיר גרונהייד לתקופה בלתי מוגבלת.
ביתו ומשפחתו נשמרו מסביב לשעון על ידי השטאזי.
לאחר שלוש שנים הוסר מעצר הבית, אך המעקב נמשך.
למעלה מ-70 אזרחי גרמניה המזרחית היו ברשימה של שטאזי, ונאסר עליהם להיפגש עם האבמן.
נאסר עליו ליצור קשר גם עם דיפלומטים ועיתונאים.
גם בגרמניה המערבית נמתחה עליו ביקורת מצד עיתונים מרקסיסטיים שהיו מקורבים ל-SED.
בין השאר הואשם האבמן ב"דעות טרוצקיסטיות".
ב-1979 נפתחו נגד האבמן גם הליכים פליליים בגין "עבירות מטבע", מהלך שנועד בעיקר למניעת פרסומיו בגרמניה המערבית.
המשטר הקומוניסטי השמיץ את האבמן כאילו היה משתף פעולה עם השלטון הנאצי והסגיר את חבריו למחתרת.
בנו, פלוריאן האבמן, נמלט לגרמניה המערבית בשנת 1971.
האבמן נפטר ממחלת השחפת ב-1982. הוא נקבר בבית הקברות בגרונהיידה.
כ-250 האבלים בהלווייתו צולמו על ידי השטאזי, כחלק מן המעקב הקבוע אחריו.
ב-28 בנובמבר 1989 הודיעה הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (Zentrale Parteikontrollkommission, ZPKK) על טיהור שמו של האבמן.
ב-18 באפריל 2005 הכיר יד ושם בגיאורג ואנה-ליזה גרוסקורט, פאול רנטש והרברט ריכטר, כחסידי אומות העולם.
ב-3 בנובמבר באותה שנה הוכר רוברט האבמן כחסיד אומות העולם.
על הבניין שבו שכן בעבר המכון לכימיה של אוניברסיטת הומבולדט בברלין הוצב לוח זיכרון, ובו פירוט על עילותו של האבמן.
על שמו של האבמן נקראו רחובות בברלין ובמקומות אחרים.
ב-1999 הוכרז האבמן כאזרח כבוד של עירו, גרונהיידה.
בבית הדמוקרטיה וזכויות האדם בברלין נקרא חדר הישיבות הגדול ביותר על שמו.
אגודת רוברט האבמן (Robert Havemann Gesellschaft) הוקמה ב-1990, ועוסקת בחינוך פוליטי.
האגודה מחזיקה גם ארכין ובו כתביו של האבמן ותיעוד נוסף רב על תנועות אזרחיות שהתנגדו לשלטון הקומוניסטי.
רוברט ויליאם הולי היה ביוכימאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1968.
הולי נולד באורבנה, אילינוי שבארצות הברית וסיים את לימודיו התיכוניים בעיר בשנת 1938. הוא למד כימיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, סיים את לימודיו ב-1942 ולאחר מכן החל את לימודי הדוקטורט שלו בכימיה אורגנית באוניברסיטת קורנל, וסיים אותם בשנת 1947.
הולי נשאר באוניברסיטת קורנל גם לאחר קבלת הדוקטורט, והחל לשמש שם כעוזר פרופסור לכימיה אורגנית ב-1948. בשנת 1962 מונה לפרופסור לביוכימיה.
ב-1968 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, יחד עם הר גובינד קוראנה ומרשל וורן נירנברג, על תיאור הקוד הגנטי וביטויו בסינתזה של חלבון.
נפטר בקליפורניה ב-11 בפברואר 1993.
רוברט פרדריק הדלנד הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל, שירת כמפקד פיקוד כוחות הנחתים ומפקד הנחתים בגזרת האוקיינוס האטלנטי.
הדלנד סיים ב-1983 תואר ראשון מאוניברסיטת פלורידה אטלנטיק והתגייס לחיל הנחתים.
במאי 1985 סיים קורס טיס והוסמך כטייס מסוקים.
בשנים 2001–2003 פיקד על טייסת המסוקים 162 והשתתף עמה במלחמת עיראק.
ביולי 2006 מונה למפקד טייסת האימונים הראשונה, המאמנת את צוותי האוויר של חיל הנחתים.
ביוני 2008 מונה לעוזר צבאי בכיר למזכיר הצי של ארצות הברית.
באוגוסט 2009 מונה לראש מעבדת הלוחמה של חיל הנחתים וסגן ראש המשרד למחקר ימי של מחלקת הצי.
בפברואר 2011 מונה לראש מחלקת התמיכה בחיילי הנחתים ומשפחותיהם.
במאי 2013 מונה למפקד כנף הנחתים השנייה.
ביוני 2015 מונה למפקד כוחות הנחתים בדרום קוריאה וכראש אגף התכנון של כוחות האו"ם ופיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
במהלך שירותו צבר כ-5,200 שעות טיסה.
ביולי 2017 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוח המשלוח השני של חיל הנחתים.
ביולי 2019 מונה למפקד פיקוד כוחות הנחתים ומפקד הנחתים בגזרת האוקיינוס האטלנטי.
הדלנד בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ומכללת המטה של הכוחות המזוינים.
רוברט היבנר היה שחמטאי גרמני בדרגת רב-אמן.
היה אלוף גרמניה בשחמט מספר פעמים (בפעם הראשונה בגיל 19), התחרה באליפות העולם בשחמט.
רוברט היבנר נולד בקלן והחל לשחק שחמט בגיל 9. בשנת 1967 הוא זכה באליפות גרמניה.
בשנת 1969 הוענק לו תואר אמן בינלאומי ובשנת 1971 רב-אמן.
היבנר העפיל מספר פעמים לפלייאוף של אליפות העולם:
ב-1971, כחלק מאליפות העולם בשחמט 1972, הוא השתתף ברבע הגמר נגד ויקטור קורצ'נוי, אך כאשר פיגר בנקודה בודדת לאחר 10 משחקים הפסיק את הדו-קרב.
ב-1980, כחלק מאליפות העולם בשחמט 1981, הוא הודח בגמר על ידי קורצ'נוי.
ב-1983, כחלק מאליפות העולם בשחמט 1984, הוא השתתף ברבע הגמר נגד וסילי סמיסלוב.
לאחר 10 משחקים התוצאה הייתה תיקו.
גם ארבעה משחקים נוספים לא שינו את התוצאה.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ניצח היבנר בתחרויות רבות והיה בין השחמטאים החזקים בעולם.
בתחילת המאה ה-21 הוא המשיך להשתתף בתחרויות, אך לא היה יכול להקדיש לנושא זמן רב בגלל העיסוק באגיפטולוגיה.
על תרומתו לקידום הספורט בגרמניה, העניק לו נשיא גרמניה את עלה הדפנה הכסוף.
רוברט היבנר במשחקי אולימפיאדת השחמט
בין השנים 1968 ל-2000 השתתף רוברט היבנר ב-11 אולימפיאדות שחמט:
רוברט היידן היה משורר אמריקאי, הוגה ומחנך.
היידן היה הכותב האפרו-אמריקאי הראשון ששימש כמשורר הקונגרס בין השנים 1976–1978.
כתביו של היידן עסקו בטשטוש הגבולות בין התרבות האפרו-אמריקאית לבין התרבות האמריקאית הכללית, בשוויון זכויות, בהתנגדות לגזענות ובערכים חברתיים של שוויון ואחדות של האנושות כולה.
רוברט היידן נולד בשם אסא בנדי שפי (Asa Bundy Sheffey), בתאריך 4 באוגוסט 1913, בשכונת הגטו, פראדייס ואלי אשר במזרח דטרויט, מישיגן, ארצות הברית.
כאשר היה בן שנה וחצי, הוריו מסרו אותו לאימוץ לידי שכניהם: ויליאם וסו-אלן היידן.
בני הזוג המאמצים שינו את שמו לרוברט היידן והוא גדל כנוצרי בפטיסטי.
היידן חווה ילדות טראומטית הכוללת אלימות מילולית ופיזית.
עובדה זו ליוותה אותו לאורך חייו והשפיע על יצירותיו.
בנוסף, היידן סבל מלקות ראייה, דבר נוסף אשר העיב על ילדותו.
למד בקולג' בדטרויט אך מעולם לא סיים את לימודיו מאחר שעזב בשנת 1936 לטובת עבודה ב'פרויקט הכותבים הפדרלי: (Federal Writers' Project :FWP).
במסגרת עבודתו חקר את ההיסטוריה האפרו-אמריקאית והתרבות העממית.
בשנת 1938 סיים את עבודתו.
בשנת 1940 התחתן עם אירמה מוריס, פסנתרנית מקצועית ומלחינה, ופרסם את הכרך הראשון של יצירתו "צורת לב באבק": Heart-Shape in the Dust.
בשנת 1941 נרשם לאוניברסיטה של מישיגן, שם זכה בפרס הופווד.
באוניברסיטת מישיגן למד פואטיקה אצל ו.ה.
אודן, אשר השפעתו על היידן ניכרת בשיריו, לדוגמה: "technical pith of Hayden's verse.".
היידן סיים את לימודיו בשנת 1942 אך המשיך ללמד באוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1946 עבר ללמד באוניברסיטת פיסק, במשך 23 שנה.
בשנת 1969 חזר ללמד באוניברסיטת מישיגן, שם סיים את הקריירה.
בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 הוא התחזק באמונתו בדת הבהאית בעקבות אשתו.
את בתם המשותפת, מאיה, הם גידלו כבהאית.
היידן הפך להיות המשורר הבהאי המוכר ביותר.
במהלך חייו נלחם בגזענות, בהפרדה ובחוסר השוויון כלפי האפרו-אמריקאים.
גישה זו תאמה את אמונתו הדתית הבהאית, אשר תומכת ב"אחדותה של האנושות".
ניתן לזהות גישה זו בשיריו ובעובדה שביקש להיקרא "משורר אמריקאי" ולא "משורר אפרו אמריקאי".
היידן היה פעיל חברתית, היה ידוע כ'משורר של האנשים', היה כותב תכנים לתחנות רדיו.
יצירותיו היוו מעין סוכן לשינוי חברתי כאשר הציגו והנגישו את החוויה האפרו-אמריקאית עבור כלל החברה האמריקאית, באמצעות מתן הקשר רגשי ואישי.
יצירותיו של היידן היו מבוססות על התרבות האפרו-אמריקאית, למשל יצירתו "The Black Spear".
יצירות רבות אחרות כללו תיאור של דמויות מופת וגיבורים אפרו-אמריקאים.
כמו כן, בשירו Heart-Shape in the Dust היידן מבטא באופן פופוליסטי פרשנות חברתית לגזענות ודיכוי כלכלי.
ככל שהתפתחה טכניקת הכתיבה של היידן, הוא החל להשתמש בסמלים ובאמצעים אמנותיים עדינים יותר כדי להביע ולהעביר את מסריו החברתיים.
היידן כתב באופן סמלי צפוף וביצע מניפולציות על פרטים טכניים.
כתב שירה באופן תמציתי כאשר הוא ממעט במילים.
השתמש רבות באמצעים ספרותיים של סמיכות, מונטאז', ודיוק של ניואנסים כדי לייצר אירוניה.
היידן הביע ביצירותיו באמצעות סמלים את הדיכוי של האפרו-אמריקאים בעודו מתאר את העבדות, הסחר בעבדים והניצול הצבאי שהתרחש במלחמת וייטנאם, על פי השקפתו.
את הפתרון לגזענות ולחוסר השוויון החברתי והכלכלי, הציע ביצירותיו באמצעות ערכים של שוויון ושחרור.
ערכים אלו תואמים את מערכת האמונות של הדת הבהאית, אליה היידן השתייך.
ניתן לזהות ערכים אלו בשירים:
שיריו אלו מציעים שחרור והתחדשות רוחנית, עיסוק בנשמה הנצחית, באנושיות הטרנסצנדנטית", באחדות רוחנית ונפשית של האנושות כולה.
הבנתו של היידן את האנושות כולה כשוויונית, לא השאירה מקום לגזענות ולתופעות של עבדות וניצול.
במהלך חיו הבוגרים התחזק היידן באמונתו בדת הבהאית.
ערכי הדת עוסקים באחדות של האנושות, האלוהות ובקבלת השונה והאחר.
בנוסף, הדת בהאית דוגלת בהרמוניה בין הדתות, בין המדע לאמונה, בין האדם לטבע ולקהילה.
הדת הבהאית מתנגדת לדעות קדומות, דוגלת בשיווין זכויות לכל, בחלוקה צודקת של משאבים, תומכת בחינוך ושואפת לשלום עולמי.
היידן לא יכל לקבל את הפערים בתוך החברה האמריקאית, הגזענות ואת ההפרדה בין ה'לבנים' ל'שחורים'.
הוא השתמש בהשפעתו החברתית ובכישרונו כמשורר, כדי לקדם את ערכי הדת בהם תמך, וליצור חברה אמריקאית שוויונית, אחידה ומתוקנת.
כמו כן, הביע מחאה על מדיניותה של ארצות הברית במלחמת ווייטנאם.
היידן נלחם למען זכויותיהם של האפרו-אמריקאים, ובמקביל ניסה לקדם את התרבות האפרו-אמריקאית כלגיטימית ושוות ערך לתרבות ההגמונית בארצות הברית.
לדוגמה, בשנת 1984, פרסם הצהרה אשר הסתיימה כך: "אנו מאמינים באחדות האנושות ובחשיבותן של האמנויות במאבק למען השלום והאחדות".
רוברט היינריך וגנר (נולד כרוברט היינריך בקפיש, 13 באוקטובר 1895 – 14 באוגוסט 1946) היה גאולייטר של באדן ושל אלזס בתקופת השלטון הנאצי.
רוברט וגנר נולד בלינדבך (כיום אברבך) באימפריה הגרמנית.
ילד שני מבין חמישה ילדים לזוג פטר בקפיש וקתרין וגנר, משפחת חקלאים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וגנר נטש את לימודיו (אותם מעולם לא סיים) והתנדב לשירות צבאי.
הוא השתתף בקרבות עזים בשנים 1914 עד 1918: הקרב בפלנדריה, קרב ורדן, הקרב על הסום, קרב שמפאן השני ועוד.
באוגוסט 1919 הושבע כקצין בחטיבת חיל הרגלים ה-14 בקונסטנץ.
מאז שנת 1921 שינה את שם משפחתו וקבע אותו לפי שם משפחת אימו, שכן פירוש המילה בקפיש (שם המשפחה מצד האב) בגרמנית הוא "נערה מתבגרת" והוא רצה להימנע מהקנטות מצד מפקדיו ופקודיו.
בספטמבר 1923 החל את אימוניו בבית הספר הצבאי למקצועות חיל הרגלים במינכן, אחד ממסלולי ההכשרה הבסיסיים ביותר לקצין.
בהיות במינכן פגש את היטלר ואת אריך לודנדורף והוקסם מהם.
פגישתו עם בכירי המפלגה הנאצית התאפשרה בעקבות קשריו עם היינץ פרנט, בנו החורג של לונדורף.
וגנר השתתף בניסיון הפוטש במרתף הבירה ב-9 בנובמבר 1923. ב-26 בפברואר 1924 הועמד לדין יחד עם היטלר בגין חלקו בפוטש.
וגנר הורשע ונידון ל-18 חודשי מאסר, מהם ריצה בפועל רק 11 שבועות.
בעת השלטון הנאצי, וגנר שירת כגאולייטר (מושל) של באדן.
ב-22 באוקטובר 1940 הוא דיווח לברלין: "Baden ist als erster Gau judenfrei" (באדן הוא המחוז הראשון שנקי מיהודים).
לאחר מכן נהיה לגאולייטר של אלזס בצרפת וכונה "הקצב מאלזס" (Schlächter vom Elsaß).
לוגנר ניתנה יד חופשית מהנאצים לשלוט באלזס כראות עיניו.
הוא נכח במשפטי ראווה רבים שהובילו להוצאות להורג.
עודד וסייע בשליחת יהודי צרפת למחנה המעצר גירס, מתוך 4,464 אסירים יהודים שגורשו למחנה רק כ-800 שרדו לאחר השואה.
עם תום מלחמת העולם השנייה נלכד על ידי צרפת, הועמד לדין, הורשע ונידון למוות בפני בית דין צבאי בשטרסבורג בשנת 1946. ההוצאה להורג בוצעה על ידי כיתת יורים ב-14 באוגוסט 1946.
רוברט הופמן הוא שחקן ורקדן אמריקאי.
הופמן נולד בגיינסוויל ולאחר מכן עבר עם משפחתו לאלבמה.
הוא החל לעסוק בריקוד ולמד בבית ספר לאומנויות הבמה.
ב-2003 דיבב במשחק הווידאו המבוסס על הסרט שודדי הקאריביים: קללת הפנינה השחורה.
ב-2004 שיחק את חברו של הנבל הראשי בסרט הריקודים "רוקדים ברחובות".
הוא הופיע כרקדן במספר סרטים וביניהם "המאמן קרטר" ו"חדשות מטוגנות".
ב-2006 שיחק בסרט "יש לה ביצים" את החבר השחצן של הדמות הראשית, ואויבו של צ'נינג טייטום.
ב-2007 שיחק ב-"Shrooms", סרט מתח אירי על קבוצת נערים אמריקאים המטיילים באירלנד ומחפשים פטריות פסילוסיבין ביער.
ב-2008 שיחק בסרט סטפ אפ 2: הרחובות את התפקיד הראשי של צ'ייס.
על הופעתו בסרט קיבל את פרס MTV לנשיקה הטובה ביותר, יחד עם בריאנה אביגן.
ב-2009 הופיע בקומדיית המדע הבדיוני "Aliens in the Attic".
ב-2012 גילם גולש היוצא עם אנני במספר פרקים של 90210.
בנוסף הוא התארח במספר סדרות כמו CSI: מיאמי והאנטומיה של גריי.
האנגן, שסבל ממחלת לב, מכר את חלקו בקבוצה לסיי חודשים ספורים לפני מותו.
רוברט האנגן נולד בסנט לואיס, מיזורי לג'ון פ.
ב-1925 הוא סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סנט לואיס והחל לעסוק בעריכת דין בעירו.
בשנות ה-30 הוא היה לחבר במפלגה הדמוקרטית במיזורי, היה פעיל בפוליטיקה המדינתית וסייע להארי טרומן להיבחר כסנאטור ב-1934.
כבעל השפעה חזקה במפלגה הדמוקרטית בסנט לואיס, שהיה בעל ברית של הסנאטור בנט קלארק, עזר ב-1940 האנגן להציל את הקריירה הפוליטית של טרומן בעקבות ההרשעה בהונאת מס של בעל בריתו של טרומן, ה"בוס" של קנזס סיטי טום פנדרגסט.
האנגן תמך בטרומן בבחירתו מחדש לסנאט כאשר הוא התמודד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים מול מושל מיזורי לויד סטארק ומוריס מיליגן, ששניהם שאפו לקבל את הקרדיט להפלתו של פנדרגסט.
טרומן ניצח בבחירות עם תמיכה מוגברת בסנט לואיס, במיוחד בשכונות הקתוליות, שבהן הצליח האנגן לקבץ תמיכה משמעותית.
בתקופת כהונתו השנייה בסנאט, הצליח טרומן להתבלט ברמה הארצית כאשר ישב בראש ועדת הסנאט שחקרה את ההוצאה הממשלתית על חוזים צבאיים.
כאשר הציע הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לטרומן את תפקיד יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, הוא דחה את ההצעה, אך המליץ על האנגן.
מאוקטובר 1943 ועד ינואר 1944 שימש האנגן כנציב שירות הכנסות הפנים.
קודם לכן הוא היה גובה המס של סנט לואיס.
באותה עת מינה הנשיא רוזוולט את האנגן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, טרם המינוי בחן הנשיא את האנגן כאשר הזמינו אל הבית הלבן וביקש ממנו לסייע לו בהגשת החזר המס שלו.
כיושב ראש הוועדה היה האנגן האחראי על העסקה שהובילה את טרומן להיות שותפו למרוץ בבחירות שנערכו באותה שנה.
זמן קצר לפני הוועידה הארצית של המפלגה, שלח טרומן להאנגן את המכתב המפורסם בו הוא ציין שהוא "ישמח להתמודד עם" טרומן או עם שופט בית המשפט העליון ויליאם אורוויל דאגלס.
סגן הנשיא הנרי וולאס כמעט וזכה במועמדות לתפקיד, אך האנגן פעל בקדחתנות כדי להבטיח את מועמדותו של טרומן.
מאוחר יותר התבדח האנגן שהוא מעוניין שעל קברו יחרתו המילים "כאן טמון האיש שמנע מהנרי וולאס מלהיות הנשיא של ארצות הברית".
אף על פי שמצב בריאותו היה בשפל במשך רוב תקופת כהונתו כיושב ראש המפלגה, עלה בידו של האנגן לרכז את המאמצים לבחירתו של רוזוולט לתקופת נשיאות שלישית בבחירות אלו ומנע מהפך מצדו של מועמד הדמוקרטים תומאס דיואי, שבאופן מפתיע גרף 46% מכלל קולות המצביעים.
הוא קידם את סדר היום הליברלי של המפלגה ברמה הארצית והיה תומך נלהב של איגודי העובדים.
לאחר הפסדים רבים של הדמוקרטים בבחירות אמצע הכהונה של 1946, פרש האנגן מתפקידו כיושב ראש המפלגה, אך מקומו במוקד הנהגת המפלגה תרם לניצחונו של טרומן בבחירות של 1948 והשפיע על "העסקה ההוגנת" של טרומן עם הקונגרס ב-1949.
רוברט האנגן נפטר בסנט לואיס ב-6 באוקטובר 1949. הוא נטמן בבית הקברות קאוולרי שבעיר.
האנגן הוזכר בסרט נס ברחוב 34 משנת 1947, בתפקידו כמנהל הכללי של הדואר.
בסרט השתמע שהוא היה האחראי לאישור העובדה שהדמות המרכזית בעלילה, כריס קרינגל, הוא סנטה קלאוס האמיתי.
בסרט "טרומן" משנת 1995 מגולמת דמותו של האנגן על ידי השחקן ג'ון פין .
רוברט האוסמן היה צ'לן, מורה למוזיקה ומלחין גרמני אשר ידוע בשל היותו נגן הצ'לו של רביעיית יואכים החל משנת 1879. הוא גם הציג לראשונה יצירות מאת יוהנס ברהמס (כגון: הקונצ'רטו הכפול).
רוברט האוסמן נולד ברוטלברוד, הארץ, בסקסוניה-אנהלט של ימינו, בגרמניה.
רוברט האוסמן היה הצעיר מבין חמישה ילדים.
סבו, יוהאן פרידריך לודוויג האוסמן (1782–1859) היה מינרלוג מפורסם ופרופסור באוניברסיטת גטינגן במשך 48 שנים, ואביו, פרידריך לודולף (1880–1810), למד גם מינרלוגיה והיה מעורב גם בכרייה בהרי הרץ העשירים במינירלים.
פסנתרנית מוכשרת, טיפחה מוזיקה הכי הרבה במשפחת האוסמן המוזיקלית.
משפחת האוסמן מילאה תפקיד בולט בחיים האזרחיים והתרבותיים של העיר הנובר מאז המאה ה-18. על פי זיכרונות, ילדיהם של פרידריך ולואיז היו נרדמים לצלילים המגיעים מחדר המוזיקה, שם אמם הייתה מנגנת סונטות של בטהובן ושרה את שוברט ושומאן.
לואיז הייתה קרובה במיוחד לרוברט, ויצרה איתו מוזיקה עד סוף חייה.
דודו הגדול של האוסמן, ברנהרד (1784–1873) היה אספן אמנות חשוב וכנר חובב שזכרונותיו משנת Erinnerungen aus dem 80 jährigen Leben eines hannoverschen Burgers Hannover) 1873) מספקים תיאור מפורט של פעילויותיו הרבות בתקופה העמוסה בתולדות הנובר.
האוסמן נכנס לגימנסיה בברונסוויק בגיל שמונה בשנת 1861. שם לימודי הצ'לו שלו התקיימו בהדרכתו של תיאודור מולר (1802–1875), הצ'לן של רביעיית מולר, אחת מרביעיות המיתרים המקצועיות הראשונות בגרמניה.
כשהיה בן 13, רוברט ניגן עם יואכים בפעם הראשונה.
עם אמו בפסנתר הם ניגנו את הפרק השני של שלישיית הפסנתר E-Flat של שוברט.
יואכים הכיר את משפחת האוסמן משנותיו כמנהל מוזיקלי בהנובר.
בשנת 1869 הוא היה אחד התלמידים הראשונים של Hochschule für Musik בברלין, שם למד אצל אחיינו של מולר, וילהלם מולר, בהדרכתו הכללית של הכנר יוזף יואכים.
יואכים הציג אותו בפני הצ'לן הגדול והמורה האיטלקי קרלו אלפרדו פיאטי (1822–1901), שלימד אותו בלונדון בשנת 1871 וגם באחוזתו בקדנאביה שעל אגם קומו, איטליה.
לאחר מכן, הצטרף לרביעיית המיתרים של הרוזן הוכברג בשלזיה בשנים 1871 עד 1876, כאשר מונה למורה לצ'לו בהוכשול בברלין.
האוסמן הפך למדריך ראשי מרגע פרישתו של וילהלם מולר (שהיה המורה לפני כן) בשנת 1879, ומונה לפרופסור בשנת 1884. רביעיית הוכברג קיבלה בנוסף תמיכה נדירה של פטרון.
הרוזן בולקו פון הוכברג (1843–1926) היה אציל עם תשוקה למוזיקה.
הוא הלחין בשם העט "ח.
פרנץ" ובסופו של דבר השתלט על תפקידו החזק של הגנרל אינטנדנט של Königlichen Preussischer Hoftheater בין השנים 1886–1903. משנת 1871 עד 1876 "רביעיית הוכברג" שלו העבירה הופעות ברחבי צפון גרמניה ובמשך כמה חודשים בכל שנה, באופן בלעדי עבור הרוזן בשלוס רוהנשטוק ביי סטריגאו בשלזיה.
אך עוד לפני שצבר ניסיון זה ביצירת מוזיקה קאמרית, האוסמן ערך את הופעת הבכורה שלו בברלין בגיל 18, כשהוא מנגן בצ'לו שני בסקטת B-Brahms יחד עם רביעיית יואכים.
בשנת 1870. זה היה אירוע חשוב, שכן זה היה הקטע הראשון של ברהמס שנבחר על ידי יואכים שהופיע בברלין.
ברהמס ביקר את ביקורו הראשון בשנת 1868 ורק החל להתפרסם בעיר.
הקשר המשמעותי של האוסמן עם ברהמס היה בשנת 1883 כאשר ניגנו יחד.
בשנת 1894, התחתן האוסמן עם הלן פון מייבאך, בתו של שר המסחר הפרוסי אלברט פון מייבאך.
נולדו להם שני ילדים: לואיז, (נולדה ב-1895) ופרידריך גאורג (נפטר 1900), הם הפכו גם הם למוזיקאים.
רוברט האוסמן נפטר בווינה בינואר 1909, בן 56, לאחר שניגן רסיטל של סונטות הצ'לו של לודוויג ואן בטהובן עם מארי באומייר בגראץ בערב הקודם.
יצירות רבות נכתבו בעבור רוברט האוסמן שינגן אותן:
קול נדרי מאת מקס ברוך
קונצ'רטו לצ'לו בדו מינור מאת צ'ארלס ויליירס סטנפורד
רוברט האוסמן החליף את תפקידו של וילהלם מולר והיה חבר ברביעיית יואכים משנת 1879 עד 1907 יחד עם יוזף יואכים, עימנואל וירט, היינריך דה אהנה (שנפטר בשנת 1892 והוחלף על ידי קארל האליר).
האוסמן ניגן בצ'לו משובח של סטרדיוואריוס משנת 1724, הידוע עד היום בשם "האוסמן" סטראד.
הוא רכש אותו מבנו של דודו הגדול, וירטואוז הצ'לו והמומחה למוזיקה קאמרית ג'ורג' האוסמן.
המאסטר הרוסי אדמונד קורץ היה מאוחר יותר בבעלותו – הוא היה הצ'לן הראשי של ההתזמורת הסימפונית של שיקגו בין השנים 1936–1944. הצ'לו של האוסמן נמכר לאחרונה תמורת 4.5 מיליון דולר, ובעליו הנוכחי אינו ידוע.
רוברט הוקר דאולינג היה אמן קולוניאלי אוסטרלי.
דאולינג נולד באנגליה כבן הצעיר של הכומר הנרי דאולינג ואשתו אליזבת, לבית דארק.
הוא עבר עם הוריו ללאונססטון שבטסמניה בשנת 1839. הוא קיבל שיעורים מתומאס בוק ופרדריק סטריינג', ובשנת 1850 התפרסם כצייר פורטרטים.
בשנת 1856 עזב דאולינג ללונדון בין השאר בעזרת חברים בלאונססטון.
הוא הציג 16 תמונות באקדמיה המלכותית בין השנים 1859–1882 ואחרות במכון הבריטי.
לאחר שחזר לאוסטרליה הוא עבר למלבורן וצייר דיוקנאות של סר הנרי לוך, ד"ר ג'יימס מוראוס, פרנסיס אורמונד ואחרים.
הוא נסע שוב ללונדון בשנת 1886 אך נפטר זמן קצר לאחר הגעתו.
דאולינג היה צייר דיוקנאות, לעיתים קרובות דתיות או מזרחיות.
הוא מיוצג בגלריות מלבורן ולאונססטון.
ב-2 במאי 2007, אחד מציוריו של דאולינג נקנה תמורת 823,500 דולר על ידי הגלריה הלאומית של ויקטוריה.
רוברט הודל היה מודד ואמן.
הוא נודע בעיקר כמודד הכללי של מחוז פורט פיליפ (מדינת ויקטוריה האוסטרלית) בין השנים 1837–1853, במיוחד בזכות מרכז העיר של מלבורן.
הוא היה גם אמן מוכשר ותיאר סצנות של אזור קנברה, ופורט פיליפ וניו סאות' ויילס.
הודל, בנו של פקיד בנק באנגליה, נולד בווסטמינסטר, לונדון.
הוא הפך למודד בצבא הבריטי בשנת 1812. הודל השתתף בסקר הטריגונומטרי של בריטניה.[5] הוא הפליג למושבת קייפ שבדרום אפריקה בשנת 1822 עבד על סקרים צבאיים.
הודל נדד למושבות האוסטרליות והגיע לסידני, ניו סאות' ויילס, על סיפונה של "ויליאם פן" ביולי 1823. המושל בריסביין מינה אותו לעוזר מודד בפיקודו של הסוקר הכללי ג'ון אוקסלי.
הודל בילה את שתים-עשרה השנים הבאות בקווינסלנד ובהמשך בניו סאות' ויילס, שם סקר את אתרי הערים וכן את קו הכביש בהרים הכחולים.
בין השנים 1830–1836 ערך הודל מספר ביקורים באזור הכפרי שהפך לטריטוריית של עיר הבירה האוסטרלית.
הודל הגיע לפורט פיליפ, האתר העתידי של מלבורן, במרץ 1837 כסוקר בכיר עם עוזריו ד'ארסי ודרק.
הוא היה אמור לקחת על עצמו את עבודת הסקר שהחל רוברט ראסל, שטען שנים רבות אחר כך כי סקר את רשת הרחובות הראשונה.
בין אם הודל סקר מאפס ובין אם השתמש בסקר הראשוני של ראסל הנושא היה במחלוקת, אך שניהם עקבו אחר מתווה הרשת.
הסקר של הודל, שהעתק שלו נותר בארכיון הציבורי של ויקטוריה, מתוארך ב -25 במרץ 1837, וכיסה את האזור מרחוב פלינדרס לרחוב לונסדייל, ומרחוב ספנסר עד רחוב ספרינג.
הרחובות העיקריים היו ברוחב 30 מ ', ועל פי דרישת בורק הוכנסו רחובות קטנים יותר ממזרח-מערב לרוחב 10 מ' שנועדו לספק כניסות אחוריות.
פריסה זו זכתה לכינוי רשת Hoddle Grid.
בשנת 1837, במקביל למלבורן, סימן הודל את המגרשים הראשונים של ויליאמסטאון, אך ללא נתיבים אחוריים.
בשנת 1838 הוא סימן את ג'ילונג, כולל נתיבים צרים כמו ברשת מלבורן.
פריסותיו לכל אחת מהן הייתה אופייניות לתקופה - רשתות מרובעות או מלבניות, מיושרות לאלמנטים כגון נהרות או קו חוף, מוקפות בקרקע ממשלתית להרחבה עתידית, בנייני ממשלה, נמלים וכדומה.
הודל היה בעד שרחובות הכניסה העיקריים יהיו ברוחב נדיב של 60 מ', שהפכו לשדרות עצים במלבורן, כמו רחוב סנט קילדה, רחוב ויקטוריה, רחוב אליזבת בקרלטון, והדרכים המסתעפות מהן: רויאל ודרך פלמינגטון.
הוא דגל בהרחבת הכבישים הראשיים האחרים ללא הצלחה.
בשנת 1853 הוא התבקש בעדינות לפרוש לטובת אנדרו יאנג.
רוברט הודל הוא האמן האירופי המוקדם ביותר שתיאר את אזור קנברה הראשוני.
רבות מיצירותיו מוחזקות בספרייה הלאומית של אוסטרליה, בספרייה הממלכתית של ויקטוריה ובספרייה הממלכתית של ניו סאות' ויילס.
ויליאם לונסדייל מינה את הודל לכרוז במכירה פומבית ראשונה של קרקעות הכתר ב -1 ביוני 1837, בה נמכרו חלקות של 0.2 דונם, תמורת 18 ליש"ט עד 78 ליש"ט, שנחשבה אז למחיר גבוה מאוד.
העמלה של הודל הייתה 57 ליש"ט.
ממנו קנה לעצמו שתי חלקות בעלות של 54 לירות שטרלינג.
הודל בנה לעצמו בית בפינת הרחובות בורק וספנסר, שם, טיפל בעציו, ניגן על עוגב וחליל ותרגם מספרדית.
בשנת 1840 הוענקו להודל דמי עמלה בסך 500 לירות בטרם עזב את מחלקת הסקר בגלל בריאות לקויה.
עם זאת, לאחר מספר חודשים של חופשה הוא התאושש בבריאותו, נכנס מחדש לתפקידו, והתמורה לא שולמה לו.
מאוחר יותר הוא עשה עבודה יקרת ערך במדינה ויקטוריה, הפך לסוקר הכללי של ויקטוריה בשנת 1851 ופרש ביולי 1853 עם קצבה של 1000 ליש"ט בשנה.
הוא קנה בשנת 1837 את גוש האדמה ברחוב אליזבת' במלבורן, שעליו עומד כעת בנק חבר העמים של אוסטרליה, תמורת סכום קטן יחסית, והוא הפך לאיש עשיר.
לאחר פרישתו התעניין בהתאחדות הקולוניסטים הוותיקים.
הוא נפטר במעונו בפינה הצפונית-מזרחית של בורק ורחוב ספנסר, מגרש שקנה באחת ממכירות הקרקעות הראשונות, ב־24 באוקטובר 1881.
הוא התחתן פעמיים והשאיר אלמנה וילדים.
רוברט האריס היה צייר קנדי יליד ויילס, שנודע בעיקר בזכות דיוקנו של אבות הקונפדרציה.
נולד בקהרון, קונווי שבויילס, והגיע לאי הנסיך אדוארד דרך ליברפול עם משפחתו בצעירותו.
בשנת 1873 למד אמנות בבוסטון, בשנת 1877 למד בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון, ומאוחר יותר באותה שנה, למד בפריז אצל לאון בונה.
בשנת 1880 הוזמן לשרטט את החלקים העיקריים במשפט הרצח של דונלי ל"גלובוס טורונטו".
הוא חזר ללמוד בפריז עם בונאט בשנת 1881. בשנת 1882, הוא שיתף סטודיו עם הצייר האמריקאי ריינהרדט באקואן, 17 קילומטרים מפריז.
בשנת 1883 הציג בסלון פריז.
בהיותו באירופה, נודע לו על האימפרסיוניזם, אך בשובו לקנדה, בשנת 1883, הוזמן על ידי ממשלת הדומיניון לצייר תיעוד של ועידת קוויבק בשנת 1864. מאוחר יותר נודע הציור בשם הפופולרי "אבות הקונפדרציה".
לאחר מכן התיישב במונטריאול והחל לצייר בסגנון אקדמי את האליטה החברתית והפוליטית בטורונטו ובמונטריאול.
"אבות הקונפדרציה", שצייר בתחילת דרכו, ביססו את המוניטין שלו כאחד מציירי הדיוקנאות המובהקים בקנדה.
בין השנים 1889 - 1896 הוא צייר למעלה מ-55 דיוקנאות שהוזמנו באותה תקופה.
בשנת 1903 הוא צייר את דיוקנה של הרוזנת ממינטו.
בראשית המאה ה-20 חזר האריס לציור בהשפעת האימפרסיוניזם לאחר שרכש את הספר הראשון באנגלית בנושא, "האימפרסיוניסטים הצרפתים (1860–1900)" מאת קמיל מאוקלאיר.
(העותק שלו מהספר נמצא בגלריה לאמנות של מרכז הקונפדרציה).
במהלך שמונה השנים הבאות, הוא החל לשלב נגיעות של צבע ומברשות בסגנון האימפרסיוניסטים, תוך שמירה על המאפיינים הפורמליים של דיוקנאות אקדמיים.
הוא היה חבר מייסד באקדמיה המלכותית לאמנויות בקנדה בשנת 1880 (RCA) ונבחר לנשיא ה-RCA בשנת 1893. בשנת 1902, הצטרף למסדר המכובד של סנט מייקל וסנט ג'ורג', מסדר אבירות בריטי המוענק לגברים ונשים המכהנים בתפקידים גבוהים או שנותנים שירות לא צבאי יוצא דופן או חשוב במדינה זרה.
כנשיא ה- RCA בשנת 1904, הוא עזר להוביל את הארגון והתקנת התערוכה הקנדית בלואיזיאנה.
בתערוכה הוא קיבל את תעודת ההנצחה ואות הוקרת הזהב לשירות מכובד באמנות.
אוסף חשוב מיצירותיו שוכן בגלריית האמנות של מרכז הקונפדרציה בצ'רלוטאון.
ציורו "פגישה של נאמני בית הספר", המדגים עימות בין מורה קייט הנדרסון לבין נאמני בית הספר שלה, הופיע על בול קנדי בשנת 1980.
הוא התחתן עם אליזבת (בסי) פוטנאם בשנת 1885 אך לבני הזוג לא היו ילדים.
הוא היה אחיו של האדריכל ויליאם קריצ'לו האריס והתעניין באופן פעיל ביצירותיו של בת דודתו קתלין מוריס.
בשנים 1986–1987 הוצגה בוויילס התערוכה "רוברט האריס, 1849-1919", על ידי המוזיאון הלאומי של ויילס.
השפה הראשונה בקטלוג הייתה וולשית, השנייה באנגלית.
רוברט האבק הוא סופר ופוליטיקאי גרמני, בתפקידו האחרון שימש כסגן קנצלר גרמניה וכשר הכלכלה והאנרגיה, וכן מכהן כיו"ר מפלגת הירוקים הגרמנית מאז 2018 לצד אנאלנה ברבוק.
האבק נולד בליבק שבשלזוויג-הולשטיין והחל ללמוד לתואר שני ב-1992 כאשר למד בלימודים משולבים פילוסופיה, גרמנית ופילולוגיה באוניברסיטת פרייבורג.
ב-1991 האבק קיבל תואר שני מאוניברסיטת המבורג.
בשנים 1996–1998 השלים האבק דוקטורט באוניברסיטת המבורג וקיבל דוקטורט בפילוסופיה בשנת 2000. לאחר מכן, החל לעבוד כסופר עצמאי.
האבק תרגם לאורך השנים שירה אנגלית ופרסם שישה רומנים.
ב-2009 נבחר האבק ללנדטאג של שלזוויג-הולשטיין מטעם מפלגת הירוקים.
ב-2012 עד 2018 שימש שר האנרגיה והסביבה של שלזוויג-הולשטיין.
האבק התמודד בפריימריז המפלגתיים על תפקיד מועמד המפלגה לתפקיד הקנצלר לקראת הבחירות הכלליות שנערכו ב-2017 אך הפסיד לג'ם אזדמיר.
בינואר 2018, התמודד בשנית לתפקיד מועמד המפלגה בבחירות ונבחר לתפקיד כאחד מ-2 המועמדים של המפלגה לבחירות הכלליות שנערכו בספטמבר 2021 וזאת לצידה של אנאלנה ברבוק.
ב-2022 על רקע הפלישה הרוסית לאוקראינה הוטלו על רוסיה סנקציות מצד האיחוד האירופי וגרמניה, שגרמו לשיבושים באספקת הגז הרוסית, כאשר ב-2021 רוסיה סיפקה 55% מהגז הגרמני וברבעון הראשון של 2022 היא סיפקה רק 40%.
בעקבות זאת הפעיל האבק שורת צעדים, בהם הכרזה על גז כמשאב במחסור, אישור לחברות האנרגיה להעלאות מחירים.
ודן עם אמיר קטר תמים בן חמד אאל ת'אני על אספקת גז נוזלי.
ביוני 2022 ביקר בירושלים ונפגש עם ראש הממשלה נפתלי בנט ושר החוץ יאיר לפיד.
רוברט דניסון הולמס היה עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אורגון ה-28 בשנים 1957–1959. הוא נולד במדינת ניו יורק ועבד בעיתונים ובתחנות רדיו טרם כניסתו לפוליטיקה.
על אף שהיה רפובליקני בראשית הקריירה שלו, הוא נבחר מטעם הדמוקרטים לסנאט המדינתי של אורגון ולאחר מכן כמושל.
רוברט הולמס נולד בעיירה קניסטיאו שבמדינת ניו יורק למשפחה של שישה ילדים.
הוריו היו ג'ורג' הולמס, ברוקר, ואיימי (לבית קרארי) הולמס.
ב-1925 הוא סיים את לימודיו התיכוניים בעיר רוצ'סטר, ולאחר סיום לימודיו עברה המשפחה לאורגון והתיישבה בפורטלנד.
הולמס עבד לזמן קצר בכמה עיתונים בפורטלנד, וב-1928 החל ללמוד באוניברסיטת אורגון.
ב-1932 הוא סיים את לימודיו ולאחר מכן שב לעסקי העיתונות ועבד בעיתונים The Oregon Journal ו-The Oregonian, שניהם בפורטלנד.
ב-1937 עבר הולמס לעיר החוף אסטוריה, שם הוא היה מעורב בעסקי הפרסום ובשידורי רדיו, ובשנים 1943–1957 הוא היה המנהל הכללי של תחנת הרדיו המקומית KAST.
מלכתחילה היה הולמס רפובליקני בהשקפותיו, והוא החל את הקריירה הפוליטית שלו במחוז קלאטסופ.
בתחילה הוא שימש כחבר במועצת החינוך של העיר גירהארט שמדרום לאסטוריה, ולאחר מכן כחבר במועצת החינוך של כל בתי הספר הכפריים של המחוז.
לאחר שהיה לדמוקרט, נבחר הולמס ב-1948 לסנאט של אורגון, וב-1952 נבחר לכהונה נוספת.
הוא היה הסנאטור הדמוקרטי הראשון מטעם המחוז שלו מזה 64 שנים.
הקריירה שלו כמחוקק עמדה בסימן של פעולות ההדיפה שלו כנגד צעדי חקיקה שאיימו על תעשיית הדיג, ובעיצומה של תקופת המקארתיזם הוא התנגד לשבועת האמונים המיוחדת שנאלצו המורים לשאת.
הולמס גם תמך בהעברת חקיקה לזכויות האזרח, כמו חוק העסקה הוגנת והוצאה מחוץ לחוק של אפליה במקומות ציבוריים.
ב-1953 הוא מונה על ידי המושל פול פטרסון כיושב ראש ועדת החינוך.
בנובמבר 1956 נבחר הולמס כמושל אורגון לאחר שהביס בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית את לו וואלס, ובבחירות הכלליות את אלמו סמית' הרפובליקני, שכנשיא הסנאט המדינתי הושבע כמושל במקומו של פטרסון שנפטר בעת כהונתו.
הולמס היה מושל אורגון הראשון מטעם הדמוקרטים מזה 18 שנה, והדמוקרט הראשון מזה 22 שנה שנבחר למשרת המושל בבחירות.
בעת כהונתו כמושל שאף הולמס להפוך את ממשלת המדינה ליעילה יותר ולכזאת שתגיב לצורכי המדינה.
הוא תמך בהרחבת כוחו של הציבור ובביטול עונש המוות.
במהלך כהונתו כמושל הוא המתיק את כל עונשי המוות שהוטלו.
הולמס גם פעל לרפורמה במערכת החינוך, בתוכניות הרווחה ובקיצוץ המיסים ב-16 אחוזים.
בבחירות של 1958 הוא נוצח על ידי מזכיר המדינה של אורגון, מארק הטפילד, כוכב עולה במפלגה הרפובליקנית באורגון.
ב-1934 נשא הולמס לאישה את מרי הוי, ולשניים נולדו שני בנים.
לאחר תום כהונתו כמושל, הנחה הולמס תוכנית על נושאים ציבוריים בתחנת הטלוויזיה KOIN שבפורטלנד, ובשנים 1969–1974 הוא היה חבר במועצה לחינוך גבוה של אורגון.
בשנים 1961–1962 היה הולמס חבר בוועדה שנועדה להציע שינויים בחוקת אורגון.
רוברט הולמס נפטר באסטוריה ב-6 ביוני 1976 כתוצאה ממחלת הסרטן.
הוא נטמן בבית הקברות וילהלמס שבפורטלנד.
רוברט הילבורן פולס ( 29 באפריל 1924 - 6 בנובמבר 2009) היה אדמירל קנדי אשר שימש כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות הקנדיים בין השנים 1977–1980 וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין השנים 1980–1983.
פולס נולד בוולנד שבאונטריו ב-29 באפריל 1924. ב-1942 הוא התגייס לחיל האוויר המלכותי הקנדי, עבר הכשרה כטייס קרבי והשתתף במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עבר לצי המלכותי הקנדי, ושימש כמפקד הסיירות HMCS Chaudière ו-HMCS Bonaventure, ולבסוף הועבר לפקד המשט האטלנטי של הצי הקנדי.
ב-1974 מונה לסגן ראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), וב-1977 החליף את ז'אק דקסטרז בתפקיד ראש מטה ההגנה.
ב-1980 הוא עזב את התפקיד ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
בנובמבר 1983 הוא פרש מהצבא.
לאחר פרישתו, הפך פולס לנשיא המרכז הקנדי לבקרת ופירוק נשק.
הוא נפטר באוטווה ב-6 בנובמבר 2009
רוברט גריפית' האוסטון היה עורך דין, מו"ל ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן ארבע קדנציות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
שם משפחתו נהגה "האוס-טון", בניגוד לעיר בטקסס ששמה נכתב באותה צורה.
האוסטון נולד ב-13 באוקטובר 1867 במילטון, דלאוור.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים בלואיס, והיה אחיינו של ג'ון האוסטון, שכיהן כחבר בית הנבחרים מטעם דלאוור בין 1845 ל-1851. הוא התחתן עם מרגרט וייט ב-1888, סופרג'יסטית פעילה ותומכת בחוק היובש.
באותה שנה, 1888, התקבל האוסטון ללשכת עורכי הדין בדלאוור והחל לעסוק בעריכת דין בג'ורג'טאון.
הוא שירת במשמר הלאומי של דלאוור בין השנים 1890 ל-1895, וב-1893 הקים את The Sussex Republican כעיתון של מחוז סאסקס.
הוא היה הבעלים והמוציא לאור עד 1934. העיתון המשיך תחת השם The Sussex Countian עד 1946. האוסטון שימש גם כנשיא הבנק הלאומי הראשון של ג'ורג'טאון בין השנים 1901 ל-1903.
בשנת 1900, מינה הנשיא ויליאם מקינלי את האוסטון לגבאי המכס עבור מחוז דלאוור, תפקיד שמילא עד 1904. הוא שימש גם כעוזר התובע הכללי של דלאוור מ-1920 עד 1924.
בשנת 1924, נבחר מחדש הנשיא הרפובליקני הפופולרי קלווין קולידג' והוביל את מפלגתו להישג של 24 מושבים בבית הנבחרים.
האוסטון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1924, תוך שניצח את חבר בית הנבחרים הדמוקרטי המכהן ויליאם הנרי בויס.
הוא ניצח בבחירות ארבע פעמים בסך הכל, וניצח את הדמוקרטים מריל ה.
במהלך ארבע הקדנציות הללו הוא כיהן עם סיעת הרוב הרפובליקנית בקונגרסים ה-69, ה-70 וה-71, ועם סיעת המיעוט בקונגרס ה-72. הוא לא ביקש להיבחר מחדש ב-1932, בשיא השפל הגדול.
בסך הכל, האוסטון כיהן מ-4 במרץ 1925 עד 3 במרץ 1933, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית קלווין קולידג' והרברט הובר.
לאחר שעזב את בית הנבחרים, שירת האוסטון שוב כעוזר התובע הכללי של דלאוור מ-1933 עד 1935. ב-1936 התמודד האוסטון לסנאט של ארצות הברית כרפובליקני עצמאי.
הוא סיים במקום השלישי אחרי הרפובליקני המכהן דניאל הייסטינגס, והמועמד המצליח, הדמוקרטי ג'יימס ה.
בעקבות כך פרש מהפוליטיקה וחידש את הקריירה שלו כמו"ל.
האוסטון מת ב-29 בינואר 1946 בלואיס, דלאוור, ונקבר שם בבית הקברות הפרסביטריאני של לואיס, יחד עם דודו, חבר בית הנבחרים לשעבר ג'ון וו.
רוברט בראדלי האולי היה איש עסקים ופוליטיקאי מגלווסטון, טקסס, שנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כרפובליקני (1897–1901) ממחוז הקונגרס העשירי של טקסס.
הוא זכה בתפקידו ב-1896 וב-1898 עם רוב הקולות, כאשר המצביעים הלבנים התפצלו בין מועמדי המפלגה הדמוקרטית והפופוליסטית.
האולי נולד ב-25 באוקטובר 1849 בממפיס, טנסי, למד בבתי ספר קהילתיים קתוליים ובקולג' האחים כריסטיאן שם.
לאחר שאביו מת כשהיה צעיר, האולי לקח על עצמו את חובות הטיפול באמו ובאחיו עוד בשנות העשרה שלו.
הוא למד משפטים אצל השופט באומן מלואיזיאנה.
האולי עבר לגלווסטון, טקסס ב-1875 בגיל 21. עם זאת, הוא מעולם לא עסק בעריכת דין, במקום זאת הפך לסוחר, יבואן ויצרן בעיר הנמל השוקקת במשך עשרים השנים הבאות.
ב-11 בדצמבר 1878 התחתן עם מרי דרייק רייס איתה נולד לו ילד אחד, בת.
הוא נבחר לכהן כנשיא מועצת החינוך של גלווסטון מ-1889 עד 1893.
האולי הפך פעיל בפוליטיקה של המפלגה הרפובליקנית בשנים ההולכות ופוחתות של תקופת השיקום, תקופה שבה טקסס נשלטה כמעט לחלוטין על ידי המפלגה הדמוקרטית.
אזור גלווסטון היה מרכז של אוכלוסייה עירונית, כולל מהגרים גרמנים רבים ומשוחררים אפרו-אמריקאים, קבוצות שהעדיפו את המפלגה הרפובליקנית.
ב-4 בספטמבר 1890 האולי נבחר ליושב ראש הזמני של ועידת המדינה הרפובליקנית בסן אנטוניו.
הוא שימש כציר בכמה כינוסים רפובליקנים לאומיים.
בשנת 1896 בחר חבר הקונגרס הדמוקרטי לקדנציה אחת, מיילס קראולי, לא להתמודד לבחירה מחדש במחוז הקונגרס העשירי של טקסס, שכלל באותה תקופה את מחוז גלווסטון.
האולי התמודד ונבחר לקונגרס ה-55. אלברט לסקר בן 16 עבד ככתב בקמפיין לפני שעבר לשיקגו ועשה קריירה בפרסום.
האולי התמודד בהצלחה לבחירה מחדש בשנת 1898 לקונגרס ה-56.
בכל מערכת בחירות האולי ניצח עם פחות מ-50% מהקולות, בגלל שחלק גדול מהקולות הלבנים התחלקו בין הדמוקרטים למפלגה הפופוליסטית החדשה.
במהלך ארבע שנותיו בקונגרס, הוא היה הרפובליקני היחיד שנבחר מטקסס.
במהלך כהונתו, כאשר גלווסטון נהרסה בהוריקן העוצמתי של שנת 1900, האולי החליט לא להיבחר מחדש.
האולי גם הבין את ההשפעות הסבירות של מס הבחירות שהעביר בית המחוקקים בטקסס ב-1901, מה שהפחית בחדות את ההצבעה של מיעוטים ולבנים עניים.
השתתפות הבוחרים הכוללת ירדה באופן ניכר במדינה בתחילת שנות ה-1900, מה שסיים למעשה את התחרות הרפובליקנית והפופוליסטית והותירה את הבחירות להיות נשלטות על ידי דמוקרטים לבנים.
מ-1890 עד 1910 כל מדינות הקונפדרציה לשעבר העבירו צעדים לשלול זכויות השחורים ולהדירם מהתהליך הפוליטי.
החליף אותו הדמוקרט ג'ורג' פארמר בורג'ס.
האולי חזר לעיסוקיו העסקיים בגלווסטון ועזר בבנייה מחדש של העיר.
בשנת 1899, תוך ניצול המצב בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד, האולי רכש 77,000 דונם של קרקע בקובה והקים את חברת הסוכר הקובנית האמריקאית.
הוא ישמש כנשיא שלה, ויוסיף להונו העסקי בעקבות כהונתו בקונגרס.
בשנת 1921 הוא התגורר בגרמרסי פארק 36 בניו יורק עם חברו הטוב, האמן ארתור ג'י לרנד ואשתו של מר לרנד ליילה.
בערב ה-27 בנובמבר הוא חלה בהפרעות עיכול.
לאחר "שיקום", הוא נרדם בסביבות השעה 4 לפנות בוקר, אך נמצא מת במיטתו כעבור ארבע שעות בבוקר ב-28 בנובמבר 1921.
האולי, טקסס במחוז ג'ונס נקרא על שמו.
בשנת 1899, ג'ונתן פירס, מנהל הדואר של דמינג'ס ברידג', במחוז מטאגורדה, טקסס, הקדיש בהצלחה את שמו של סניף הדואר ובית הקברות להאולי בתודה על כך שחבר הקונגרס הבטיח לבנו של פירס מינוי באקדמיה הימית של ארצות הברית.
מאז היא הפכה לעיר רפאים.
רוברט גודלו הארפר היה חייל ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מרילנד, מינואר 1816 ועד להתפטרותו בדצמבר אותה שנה.
הוא גם כיהן בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית (1790–1795), בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית (1795–1801), ובסנאט של מדינת מרילנד.
הוא זכור בעיקר בזכות המשפט, "מיליונים להגנה, אבל לא סנט אחד למחווה" בהקשר לפרשת XYZ.
העיירה הארפר, ליבריה, נקראת על שמו.
הארפר נולד ליד פרדריקסבורג במושבת וירג'יניה בינואר 1765. הוא היה הילד החמישי ובנם הראשון של ג'סי הארפר (נולד ב-1733) ואמילי דיאנה גודלו (1734–1788) ועבר עם הוריו לגרנוויל, קרוליינה הצפונית בסביבות 1769. את ראשית השכלתו קיבל בבית ולאחר מכן למד בבית ספר יסודי.
בגיל חמש עשרה, הארפר הצטרף לרגימנט מתנדבים של פרשים ושירת בצבא המהפכה האמריקאי.
ב-1783 ערך סיור מדידות דרך קנטקי וטנסי, והשלים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1785. הוא למד משפטים בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, לימד בבית ספר באותו זמן, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1786.
הוא החל לעסוק בעריכת דין במחוז ה-96 של קרוליינה הדרומית, וב-1789 חזר לצ'ארלסטון.
מ-1790 עד 1795 כיהן הארפר כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית, ולאחר מכן נבחר מטעם קרוליינה הדרומית לקונגרס השלישי כדי למלא את המקום שהתפנה בשל מותו של אלכסנדר גילון.
הוא נבחר מחדש לקונגרסים הרביעי, החמישי והשישי אך לא הצליח להיבחר מחדש בשנת 1800 לקונגרס השביעי, וכיהן מ-9 בפברואר 1795 ועד 3 במרץ 1801. בעת כהונתו בקונגרס, היה יושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים בקונגרסים החמישי והשישי.
הארפר היה אחד מהשופטים שמונו על ידי בית הנבחרים ב-1798 לנהל את הליכי ההדחה נגד ויליאם בלאונט.
הארפר עבר לבולטימור שבמרילנד, ועסק בעריכת דין.
הוא התיידד עם אנשי מהומות האספסוף של בולטימור נגד הבריטים ביוני 1812. הוא שירת במלחמת 1812, והשיג דרגת גנרל.
בשנת 1815 והיה חבר בדירקטוריון הראשון.
לאחר מכן נבחר כחבר הסנאט של מרילנד, ולאחר מכן נבחר מטעם מרילנד לסנאט של ארצות הברית לתקופת הכהונה שהתחילה ב-4 במרץ 1815, וכיהן מינואר 1816 עד דצמבר 1816, אז התפטר.
הוא היה מועמד המפלגה הפדרליסטית לסגן הנשיא בבחירות 1816. כמו כן, הוא קיבל קול אלקטורלי אחד לסגן הנשיא בבחירות 1820.
בשנת 1815 נבחר הארפר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית וטייל רבות באירופה בשנים 1819 ו-1820. הוא לקח חלק בולט בטקסים לרגל ביקורו של לה פאייט בבולטימור ב-1824.
קתרין הייתה בתם של צ'ארלס קארול ומרי (לבית דרנל) קארול.
אחותה הגדולה, מרי, נישאה לריצ'רד קייטון.
יחד, הם היו הורים לפחות לארבעה ילדים ששרדו עד לבגרות.
היין נולד ב-10 בנובמבר 1791 לאליזבת פרונו ולבעלה ויליאם היין, שהיו בבעלותם מטעים שעובדו על ידי עבדים בסנט פול פאריש, הוליווד, מחוז קולטון, קרוליינה הדרומית.
לרוברט היין היה אח צעיר, פול המילטון היין (1803–1830).
היין קיבל השכלה פרטית המתאימה למעמדו, ולאחר מכן למד משפטים במשרד של לנגדון צ'בס בצ'ארלסטון.
ב-3 בנובמבר 1813, הוא התחתן עם פרנסס הנרייטה פינקני (1790–1818), בתו של עורך הדין הבולט והמושל לשעבר צ'ארלס פינקני.
נולדה להם בת, פרנסס הנרייטה פינקני שארפ (1818–1875).
בשנת 1820, לאחר מותה של אשתו הראשונה מסיבוכים בלידה, התחתן היין עם רבקה ברוטון אולסטון.
אביה, ויליאם אלסטון, נתן לה נחלה גדולה, עליה בנה היין בית.
מאוחר יותר העניק היין לבתו פרנסס מטע בטמאסי, קרוליינה הדרומית, כאשר נישאה לפקיד בית המשפט המקומי פנדלטון, קרוליינה הדרומית, עלם שארפ, זמן קצר לפני מותו הבלתי צפוי של היין ב-1839.
עורך דין, קצין, בעל מטעים, נשיא חברת רכבת
היין התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1812 ועסק בעריכת דין בצ'ארלסטון.
במהלך מלחמת 1812 נגד בריטניה הגדולה, הוא היה לוטננט ברגימנט הרגלים הצוערים של צ'ארלסטון.
הוא הועלה לדרגת קפטן ברגימנט השלישי של קרוליינה הדרומית.
מאוחר יותר שימש היין כמפקד הכללי של המיליציה של המדינה.
עד 1836, הוא הועלה בדרגות המיליציה של המדינה למייג'ור גנרל.
במפקד האוכלוסין של 1820, היין החזיק ב-118 עבדים בג'ורג'טאון, קרוליינה הדרומית (מחציתם עסקו בחקלאות), עוד 50 עבדים במחוז קולטון, קרוליינה הדרומית, ועוד 19 עבדים בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
במפקד האוכלוסין של 1830, הוא החזיק ב-17 עבדים בצ'ארלסטון.
היין הוזכר ב-American Slavery As It Is, ספר בעד הצהרת הביטול שפורסם ב-1839. הוא ניתן כדוגמה לבעלי עבדים שמתעלמים מנישואים של עבדים אפרו-אמריקאים.
הספר הודפס מחדש עם פרסומת חתומה שהיין פרסם בעיתון שביקש עזרה בלכידת אדם נמלט.
הפרסומת של היין העלתה שייתכן שהנמלט פונה למחוז שכן שבו מתגוררים אשתו וילדיו של העבד.
היין קידם באופן פעיל את הפיתוח התעשייתי של קרוליינה הדרומית, לרבות חברת תעלות והרכבות של קרוליינה הדרומית, אשר בשנת 1835 התרחבה מערבה לכיוון הרי האפלצ'ים תחת תוכניתו של היין לקשר את נמל צ'ארלסטון לממפיס, טנסי ולנהר המיסיסיפי.
היין היה נשיא מסילות הרכבת של לואיוויל, סינסינטי וצ'ארלסטון עד מותו, והוחלף כנשיא על ידי ג'יימס גאדסדן.
ה-LCCR קנתה את מניות ה-SCCRC ב-1839. שתי החברות התמזגו ב-1844 אך מעולם לא השלימו את המסילה כמתוכנן, ורק סיימו כ-60 מיילים לקולומביה, קרוליינה הדרומית, בנוסף לחיבורים לקמדן, קרוליינה הדרומית, ב-1848 ולאטלנטה, ג'ורג'יה, ב-1853.
היין, דמוקרט, נבחר לבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית וכיהן בין השנים 1814 ל-1818, כולל כיו"ר הבית ב-1818. היין היה התובע הכללי של קרוליינה הדרומית בין השנים 1818 עד 1822. במהלך כהונתו, משפטו של דנמרק וסי התקיים בצ'ארלסטון לאחר שמרד עבדים לכאורה סוכל.
המושל תומאס בנט, שלא תמך בבית המשפט שמונה בעיר וטיפל במשפט, ביקש מהיין את חוות דעתו המשפטית.
היין יעץ לבנט כי "המגנה קרטה וההביאס קורפוס, ולמעשה כל הוראות החוקה שלנו לטובת החירות, מיועדים לבני חורין בלבד" וכי מושל קרוליינה הדרומית אינו יכול לבחון "טעויות שיפוטיות".
בשנת 1822, בית המחוקקים של קרוליינה הדרומית בחר בהיין כחבר הסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1832, תחת ג'יימס המילטון הבן כמושל, שימש היין כיו"ר ועידת הביטול של קרוליינה הדרומית.
המילטון והיין טענו שמדינות יכולות "לבטל" חוקים פדרליים שאיתם הם לא הסכימו.
80 אחוז מ-162 הנציגים הצביעו בעד ביטול התעריפים הפדרליים של 1828 ו-1832 ובעד פקודת הביטול.
הושגה פשרה זמנית בין הממשלה הפדרלית לקרוליינה הדרומית ב-1833.