tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(על פי סדר אלף-ביתי, במחזות עם ערכים משל עצמם מופיע קישור בלבד)
המחזה עלה בתיאטרון הקאמרי ב-1983 (עם תיקי דיין, דב רייזר וזהרירה חריפאי), וב-2011 (עם חנה מרון, רבקה מיכאלי ודרור קרן).
המחזה הועלה לראשונה בקאמרי באוקטובר 2010 בבימויו של רוני פינקוביץ.
בהשתתפות: שמואל וילוז'ני, אלברט כהן, מוטי כץ, קרן מור, סיימון קריכלי, יוסי רחמני, וערן שראל.
מחזה שמבוסס על מערכון מתוך הספר "החולה הנצחי והאהובה", עלה לראשונה במועדון "צוותא" ב-2019, בהשתתפות: דרור קרן וגוני כנעני, בשיתוף "תזמורת התיאטרון הישראלית" בניצוחו של יוסי בן נון.
הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" ב-23 בנובמבר 1991 בבימויו של אורי פסטר.
בהשתתפות: ארז שפריר, לאורה ריבלין, רמה מסינגר, רוזינה קמבוס, יגאל נאור, סנדרה שונוולד, שמואל אייזר, צפנת דגן, סמדר הרץ, איליה דובוסרסקי, איליה מגלניק, ויטלה פודולסקי, חיים גורביץ.
הוצאה להורג - אופרטה אכזרית
הועלה לראשונה בנובמבר 1979 בהפקת התיאטרון הקאמרי על בימת "צוותא" בבימויו של חנוך לוין.
מקהלה: דבורי בורשטיין/ננסי גלפנד, יעל ארז/ליאורה לוי, ורדה שילה/מריאן פרגר, אבי שילה/דרור גרין, רענן שפע/אריה בורשטיין.
נגנים: מישה בלכרוביץ' - ניצוח ופסנתר; עדנה בוכמן - נבל; מנשה רגיב - חצוצרה; מיקי דור - טרומבון; בני קדישזון/עופר שלחין - תופים; נפתלי גורביץ'/חיים קגן - צ'לו
הלוויה חורפית - בורלסקה בשמונה מערכות
הועלה לראשונה בספטמבר 1978 בתיאטרון "הבימה" בבימויו של חנוך לוין ועלתה 39 ערבים.
הועלה לראשונה באפריל 1982 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של חנוך לוין.
נגנים: מישה בלכרוביץ' - פסנתר; בני קדישזון/עופר שלחין - כלי הקשה; מורטון קם - קלרינט, סקסופון, חליל; מנשה רגיב - חצוצרה; מיקי דור - טרומבון; תמי אשל - זימרה
הקיסר- על פי 'איון' לאוריפידס
הועלה לראשונה בבכורה עולמית בינואר 2020 בסטודיו למשחק מייסודו של יורם לוינשטיין.
מוזיקה: אלדד לידור | תאורה: נדב ברנע | תפאורה: שובל שלוי | תלבושות: יובל לוי.
בהשתתפות: רם רחמים גואטה- פודרגה | טל מאיר/שי כהן נאמן- מלכה | אורי מחרז- נער | מתן בן עמי- טחורים | דניאל אביטל/אריאל יגן- אולקוס / מצחק בבשר | אלון ליאור- מלך| אודיה ירון/שני שטיינגרט - נסיכה / שיפחה.
הקיסר גוק - מחזה בחמש מערכות ואפילוג
המחזה עלה לראשונה (בכורה עולמית) בשנת 2006 כהצגת הסיום של מגמת התיאטרון של התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים בבימויו של גיל פרמון, בהשתתפות: עמרי הכהן - גוק.
בתיאטרון המסחרי המחזה היה אמור לעלות בתיאטרון גשר בשנת 2010, אך לא הופק לבסוף.
בדצמבר 2019 הועלה המחזה בגודמן - בית ספר למשחק בנגב בבימויו של אריאל וולף.
בהשתתפות: דניאל קדוש - גוק, נעה אוחיון - יאזווה, אלון בראל - קלאפטי; תומר פאר - ליטוטריפטר, טוק טוק; שיר אשכנזי - בספצ'י, קומא; אורן אלימלך - בטוקס, רטמאוס, צ'פטר; עידן ארגוב - אהף, בורודום; עדי שפרן - תהה, צ'יבו; יארא אזרייק - הזמרת.
חפץ - מחזה בשתי מערכות
הועלה לראשונה בתיאטרון העירוני של חיפה במרץ 1972 בבימויו של עודד קוטלר.
בהשתתפות: נתן מייזלר - טיגלך; מרים גבריאלי - כלמנסע; לאורה ריבלין - פוגרא; אילן תורן - ורשביאק; אמנון מסקין - חפץ; מרדכי בן-זאב - אדש ברדש; הלן קופילביץ' - חנה צ'ארליץ'; גדליה בסר - שוקרא.
יאקיש ופופצ'ה - קומדיה עגומה
כולם רוצים לחיות - קומדיה
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי במרץ 1985 בבימויו של חנוך לוין.
מחזה-גרוטסקה בשתי מערכות, עם פרולוג, אפילוג ותמונת ביניים.
הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" ב-13 בינואר 1996 בבימויו של חנוך לוין.
תפאורה ותלבושות: רקפת לוי, מוזיקה: אורי וידיסלבסקי, תאורה: אבי-יונה בואנו (במבי), הדרכה קולית: רחל הוכמן.
נגנים: רן בנגו - פסנתר; אורי וידילסלבסקי - תוף
הועלה לראשונה ב-12 בפברואר 2005 בתיאטרון האוניברסיטה של אוניברסיטת תל אביב, בבימויה של שיר גולדברג.
תפאורה: סונה הארוטיוניאן-קורצר, תאורה: תמר אור, מוזיקה: שי אלון ודן שפירא, ייעוץ ווקאלי: יונתן בן כנען.
מתאבל ללא קץ - דרמה פיוטית
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בנובמבר 1990 בבימויו של חנוך לוין.
נגנים: סמדר הנדלסמן - פסנתר וקלידים; מיקו נרונסקי - קלידים; אברהם פלדר/איתמר ארגוב - חצוצרה
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בינואר 1988 בבימויו של חנוך לוין.
תפאורה ותלבושות: רות דר, מוזיקה: דן הנדלסמן, תאורה: בריאן האריס, בהשתתפות: ג'יטה מונטה - בברה; תחיה דנון - חוטק; משה איבגי - ברוך; אברהם שושנר - בולא; שמוליק לוי - שפליצקה; יהויכין פרידלנדר - איצהו; יעקב כהן - משרת.
נגנים: יעקב פורמן - כינור; מורטון קם - קלרינט, קלרינט בס; סמדר הנדלסמן/דן הנדלסמן - קלידים
נעורי ורדה'לה - מחזה בשתי מערכות
הועלה לראשונה בפברואר 1974 בתיאטרון הקאמרי בבימויו של חנוך לוין.
תפאורה: אודרי ברגנר, מוזיקה: אלכס כגן.
בהשתתפות: רונית פורת - ורדה'לה; יהודה פוקס - האב; מרים גבריאלי - האם; יוסי גרבר - גנן; אלברט כהן - טבח; זהרירה חריפאי - מטפלת; שמעון בר - מורה לצרפתית; יוסף כרמון - נהג; הלן קופילביץ' - אשת הנהג; יצחק חזקיה - אהוב; אסתר גרינברג-שבק - אם האהוב
הנשים האבודות מטרויה - מחזה על-פי אוריפידס
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי בפברואר 1984 בבימויו של חנוך לוין.
תפאורה ותלבושות: רוני תורן, מוזיקה: פולדי שצמן, תאורה: בריאן האריס.
פופר - קומדיה עם פזמונים
הועלה לראשונה בבמה 2 של תיאטרון חיפה ב-13 ביוני 1976 בבימויו של חנוך לוין.
תפאורה ותלבושות: רות דר, מוזיקה: אלכס כגן, תאורה: יחיאל אורגל, תנועה: טוביה טישלר.
בהשתתפות: ישראל גוריון - שורץ; רות סגל - שורציסקה; אלכס מונטה - פופר; אלברט כהן - כץ; רבקה גור - קולפה.
פסנתר: מישה בלכרוביץ', עוזרת במאי: נורית יערי.
פעורי פה - מחזה בשתי מערכות, פרולוג ואפילוג
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-28 באוקטובר 1995 בבימויו של רוברט סטורואה.
תפאורה ותלבושות: מירון שבלידזה, מוזיקה: יוסף ברדנשווילי, תאורה: רוברט סטרואה, מירון שבלידזה.
קרום - מחזה עם שתי לוויות ושתי חתונות
הועלה לראשונה בתיאטרון חיפה בדצמבר 1975 בבימויו של חנוך לוין.
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-2002 בבימויו של אלדד זיו.
תפאורה ותלבושות: רות דר, מוזיקה: דני סנדרסון, תאורה: פליס רוס.
בהשתתפות: נדב אסולין; רמי ברוך; אורנה בנאי; אלון דהן; עירית קפלן.
עלה שוב ב-2019 בתיאטרון גשר בבימויו של עמית אפשטיין.
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-2002 בבימויו של מיכה לבינסון.
תפאורה ותלבושות: רוני תורן, מוזיקה: אלון אולארצ'יק, תאורה: מישה צ'רניאבסקי.
בהשתתפות: זהרירה חריפאי; יוסף כרמון; גבי עמרני; מישה בלכרוביץ - קלידים
עלה בחודש מאי 2012 בתיאטרון מיקרו הירושלמי בבימויה של אירינה גורליק, עם אילן חזן בתפקיד שוזס ואולגה קטאייבה בתפקיד בז'ז'ינה.
הועלה לראשונה בבמה 2 של תיאטרון חיפה בינואר 1975 בבימויו של חנוך לוין.
תפאורה: ארטור גולדרייך, מוזיקה: אלכס כגן.
בהשתתפות: ליה דוליצקיה - צשה; אילן דר - צ'רכס; יוסי ידין - פפכץ; חנה רוט - שפרכצי.
הועלה לראשונה בתיאטרון הסמטה ב-2005 בבימויו של יובל זמיר.
תפאורה ותלבושות: דלית ענבר, מוזיקה: יוסי בן נון, תאורה: אלון שטמפקה.
בהשתתפות: דורי אנגל - צָ'בצָ'בַדזֶה/שוליקר; מאיר אשרף - נינו המצביא; אורן יאדגר - שמקדרולי/בוזס/חושט/חריאלתי; מיכל כהן - זאזא; אלחי לויטפפ - כרתלינה/ארצ'יל/רוחו של שוליקר; שגית סול - פוטי; סאמי קורן - קשקה/ רוחו של פוטי.
הג'יגולו מקונגו - גלויות מהחיים
הועלה לראשונה במועדון "צוותא" בתל אביב ב-7 ביולי 1989 בהפקה משותפת של "צוותא" והתיאטרון הקאמרי, בבימויו של חנוך לוין.
תפאורה: משה שטרנפלד, תלבושות: עפרה צדיק, תאורה: חני ורדי, מוזיקה : מיקי גבריאלוב.
בהשתתפות: גידי גוב, תיקי דיין, יוסי פולק.
נגנים: רון דרויאן - קלידים; אלכס פולק - גיטרה; מורן אפשטיין - סקסופון.
הפקה שנייה ב-21 במאי 2025 של הבימה, בבימויה של תמר קינן.
נגנים: אוהד בן אבי, קוסטה קפלן.
ובהשתתפות: ישראל קטורזה, מיקי קם, יגאל שדה.
הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-2001 בבימויו של ישראל גוריון.
תפאורה ותלבושות: רקפת לוי, מוזיקה: יוסי בן-נון, תאורה: מישה צ'רניאבסקי.
בהשתתפות: נדב אסולין/אלון נוימן; מירב גרובר; לימור עובד; תמר קינן; דרור קרן.
המופע הורכב ממבחר מערכוניו של חנוך לוין, כאשר לעיתים מערכונים אחרים פרי עטו הוספו או הוסרו, או נתווספו שחקנים וזמרים אורחים.
איש עומד מאחורי אישה יושבת
המופע הורכב ממבחר מערכונים מתוך מלכת אמבטיה, הג'יגולו מקונגו ורביואים אחרים, המחזות של קטעי פרוזה מאת חנוך לוין, (הכוללים את קטע הפרוזה הפותח את הספר "איש עומד מאחורי אישה יושבת", אשר נותן למופע את שמו), כמו גם את השיר "הקומדיה הגדולה".
הועלה לראשונה באולם נחמני בתל אביב ב-2011 בבימויו של אהרון לויןמוזיקה: איתמר גרוס, תפאורה ותלבושות: ליהי זוהר.
מופע שהורכב ממבחר מערכונים של לוין, עלה בהפקה עצמאית במועדון "צוותא" בסוף 2013 לכבוד יום ההולדת השבעים של לוין.
בימוי ומשחק: מוני מושונוב, ליליאן ברטו ודרור קרן.
פסנתר: טל בלכרוביץ' / מיכל סולומון.
הפקה וניהול הצגה: עינת בסר
מי שלא נולד - מפסיד
מופע ממיטב המערכונים והשירים לרגל 80 שנה להולדתו של לוין שעלה בתיאטרון הקאמרי בסוף 2024 בבימויה של טל ברנר.
ניהול מוזיקלי: איתמר גרוס, תנועה: אריאל נ.
וולף, תפאורה: ערן עצמון, תלבושות: אורנה סמורגונסקי, תאורה: נדב ברנע.
קלידים: ליאור פארי, צ'לו וחצוצרה: מיכאל זיו.
בהשתתפות: לאורה ריבלין, רמי ברוך, אולה שור סלקטר, יניב סויסה/נדב אסולין, כנרת לימוני/מורן ארביב גנס, גלעד שמואלי/אלון סנדלר, נוי הלפרין/נעמה שטרית, תום חודורוב
הופק על ידי תיאטרון אגדה חדשה, הוצג לראשונה בפסטיבל להצגות ילדים בחיפה ב-1987 בבימויו של צביקה קורמן-כרמון.
בהשתתפות: קרן מור/קטיה זימבריס, כץ/יוסי אשדות, זרה ורתניין, אמנון בעהם, משה מלכה, יוסי סמדג'ה.
עיבוד הספר המקורי מאת לוין נעשה על ידי גיל הר אבן.
ההצגה זכתה במקום השני בפסטיבל הבינלאומי להצגות ילדים בחיפה 1987.
ונשיקה לדודה - קומדיה בארבע עונות.
כלודוג המלך האומלל - בעקבות 'אדוראד ה-2' למרלו ועיבודו של ברכט.
מבויש עד תום - קומדיה.
משפט אונס - חזיון כלימה.
משרת מסור לגברת מחמירה - קומדיה.
הנאחזים - מחזה בשתי מערכות.
עווית והתפתלות - מחזה בשתי מערכות.
חנוך מרמרי (נולד ב-30 בדצמבר 1948) הוא עיתונאי, עורך וסופר, לשעבר עורך המקומון "העיר" ועורך העיתון "הארץ".
מרמרי נולד בחיפה ב-1948, בן יחיד לאם מורה ואב עובד ההסתדרות, שנפטר בילדותו.
הם התגוררו בשכונת אחוזה ומרמרי למד בבית הספר הריאלי.
את שירותו הצבאי עשה בחטיבת המחקר של אגף המודיעין.
בשנות ה-70 למד עיצוב גרפי ב"בצלאל" בירושלים, שם חבר לאפרים סידון, ב.
מיכאל וקובי ניב, והפך לחלק מ"חבורת זוארץ" שכתבה מדור סאטירי בעיתון הסטודנטים "פי האתון" ואחר כך בשבועון "העולם הזה".
לאחר מלחמת יום הכיפורים הוציאה החבורה לאור ספר סאטירי בשם "זו ארץ זו", שאייר דודו גבע.
בעקבות הצלחותיהם נקראו ניב, מרמרי, סידון ומיכאל על ידי מפיק הטלוויזיה מרדכי קירשנבאום להפיק מגזין סאטירי, וכך נולדה ב-1974 התוכנית הסאטירית "ניקוי ראש".
בשנת 1980 הקים את המקומון התל אביבי "העיר", והיה עורכו עד לשנת 1984. כתב בעיתון "חדשות" עד שנסגר.
באפריל 1988 מונה לעורך משנה של "הארץ" כסגנו של גרשום שוקן, ומשזה נפטר מונה בינואר 1991 לעורכו הראשי של העיתון.
הוא התפטר מתפקידו בסוף 2004 בעקבות חילוקי דעות בינו לבין המו"ל עמוס שוקן על עצמאותו של המוסף הכלכלי שהפך לעיתון TheMarker.
בחורף 1994 הציע להגביל ל-25 שנה את תחולתו של חוק השבות, החל מיום העצמאות ה-50 של מדינת ישראל (1998) ועד ליום העצמאות ה-75 (2023): "יום פקיעתו יהיה באופן רשמי יום סיום שליחותה של התנועה הציונית, והיא תוכל להתפרק מתוך ידיעה שמשימתה הוכתרה בהצלחה מרשימה – אם כי לא בהצלחה מלאה...
זה יהיה סופו של הפרדוקס המכביד של מדינה המגדירה את הרכב אוכלוסייתה על פי ההלכה האורתודוקסית".
בשנת 2005 פרסם ספר בשם "על האופניים", העוסק בתחביבו רכיבת אופני כביש.
ב-2020 יצא לאור ספרו "עדיין על האופניים".
משנת 2005, במשך שלוש שנים, כיהן כראש המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
במקביל, בשנים 2006–2007, שימש כמנכ"ל משותף של המרכז היהודי ערבי לפיתוח כלכלי.
מונה לעורך הראשי של הוצאת כנרת זמורה-ביתן (2008), ופרש מן התפקיד באותה שנה.
היה ממקימי העמותה "ישראלים להצלת הדמוקרטיה" הפועלת לחיזוק הדמוקרטיה הפרלמנטרית הישראלית, ומנהלה מיום הקמתה ב-2010.
בעל טור באתר "העין השביעית" בנושאי עיתונות ותקשורת מאז 2009. בחודש ספטמבר 2012 מונה לעורך "העין השביעית", וכיהן בתפקיד זה עד תחילת 2015.
ממאי 2015 ועד 2018 כיהן כראש אגף תרבות וחינוך בספרייה הלאומית.
פרסם טור שבועי במגזין טיים אאוט מאז 2005 ומאז נובמבר 2017 מפרסם טור מחורז אקטואלי בגיליון יום שישי של "הארץ", תחת שם העט "אלתר-מן".
בשנת 2022 יצא לאור בהוצאת כתר הרומן "סימני שיניים" פרי עטו.
זוכה פרס סוקולוב בתחום העיתונאות הכתובה לשנת 2004.
היה נשוי לענת אור-מרמרי ולהם בן.
נשוי בשנית לעיתונאית סוניה מרמרי, ולהם בן ובת.
על האופניים, עם עובד, 2005
עדיין על האופניים, כתר, 2020
חנוך סמית (2 בפברואר 1923 – 27 בספטמבר 2007) היה סטטיסטיקאי ישראלי, נודע בעיקר במדגמי הבחירות שערך.
סמית נולד בפיטסבורג, ארצות הברית, לאסתר (ילידת שצ'דרין בבלארוס) וניסן (יליד בוברויסק בבלארוס).
בהיותו בן 16 החל ללמוד הנדסה באוניברסיטת פיטסבורג, ובהמשך עבר ללמוד סטטיסטיקה, וסיים תואר ראשון בגיל 19. במלחמת העולם השנייה התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כנווט.
כמו כן, היה חבר בצוות שחיבר מבחני מיון לטייסים, כדי לקבוע איזה טייסים מתאימים למסלול לחימה בחזית, ואיזה מתאימים לתפקידים הגנתיים.
לאחר המלחמה החל את הלימודים לתואר שלישי בסטטיסטיקה באוניברסיטת קולומביה, אך לא סיים את כתיבת עבודת הדוקטור, וקיבל תואר שני בלבד.
במקביל ללימודיו, החל סמית בפעילות ציונית וארגן, יחד עם אחיו ואחותו, קבוצה בת כ-100 אקדמאים חילונים, שהתכוונו לעלות לישראל (ושם גם הכיר את אשתו לעתיד).
ב-1950 עלה לישראל במסגרת תנועת הבונים, הצטרף לקבוצת גשר הזיו, ועבד כרפתן במשך שלוש שנים.
לאחר מכן הקים את הרשות לתכנון כוח אדם במשרד העבודה.
לאורך השנים סיפק תחזיות באשר לתוצאות הבחירות לכנסת ישראל.
בשנת 1969 יצא לאור ספרו "הכל על הבחירות בישראל".
ב-1972 פרש מהשירות הציבורי, הקים את "מכון סמית" ובאמצעותו, המשיך במתן שירותי סטטיסטיקה באופן עצמאי, ובפרט סקרי דעת קהל.
בשנת 1977, לקראת מערכת הבחירות, הגיע סמית לקול ישראל, והציע להקים ביום הבחירות עבור הרשת, מערך של 24 קלפיות-דמה (קלפיות מדגמיות לצד קלפיות האמת, שבהן המצביעים שלשלו פתק הזהה לזה ששלשלו זמן קצר קודם לכן לקלפי האמיתית) לניבוי תוצאות הבחירות, על סמך מודל שפיתח, ובדומה לצורה המקובלת אז בארצות הברית.
קול ישראל קיבל את הצעתו, וכך הוביל את מדגם הבחירות הראשון של קול ישראל והטלוויזיה הישראלית.
מדגם זה איפשר לראשונה בתולדות מדינת ישראל לשדר תחזית של תוצאות הבחירות מיד עם סגירת הקלפיות.
באותה מערכת בחירות, חזה סמית את "המהפך", אירוע פוליטי אשר היה לגמרי לא צפוי, ויצר חששות בקרב קברניטי רשות השידור טרם פרסום התוצאות בנוגע לשידורן בכלל.
בימים שלאחר מכן, אכן התגלו הנתונים שסיפק סמית כמדויקים.
סמית היה נשוי לאמה לבית נויבורגר (נולדה בבוואריה, גרמניה, היגרה עם משפחתה לארצות הברית, ומשם עלתה ב-1950 לארץ).
אב לשלושה: ד"ר יואב סמית (מהנדס אלקטרוניקה וחוקר בתחום הביו-רפואה), רפי סמית (ממשיך דרכו בניהולו של "מכון סמית"), ואסתר (בעלת תואר ראשון בסטטיסטיקה, ועוסקת בתחום הפטנטים).
התגורר בשכונת בית הכרם בירושלים.
חנוך סמית /הרשות לתכנון כוח אדם, מחקר כח אדם - הרופאים בישראל, תכונות כיום ותחזיות עד 1970, ירושלים, משרד העבודה - הרשות לתכנון כח אדם, 1964.
חנוך סמית, ניתוח תוצאות הבחירות לכנסת הששית (תדפיס מתוך "הארץ", 27, 29,28 לנובמבר 1965), ירושלים, האוניברסיטה העברית, הפקולטה למדעי החברה, החוג למדע המדינה, 1967.
חנוך סמית, הכל על הבחירות בישראל (איורים: יהושע ג'קסון [ג'קי]), תל אביב, הוצאת עדי/מהדורת ידיעות אחרונות, 1969.
חנוך ילון (דיסטנפלד; ח' באייר תרמ"ו, 13 במאי 1886 – י"ב באדר א' תש"ל, 18 בפברואר 1970) היה בלשן ישראלי, מחשובי חוקרי לשון חז"ל וחתן פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשכ"ב (1962).
ילון נולד בעיירה טריטקי שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לצד לימודי התלמוד למד גם לימודים כלליים ושפות.
הוא עבר ללופאטין ושם לימד עברית.
בגיל 18 למד לקראת בחינות בגרות אקסטרניות בלבוב, והושפע מאליעזר מאיר ליפשיץ.
בתום מלחמת העולם הראשונה עבר לווינה ונישא לציפורה לבית אימבר (אחייניתו של נפתלי הרץ אימבר).
ילון עלה לישראל בשנת תרפ"א (1921) והתגורר בירושלים.
בהזמנת רא"מ ליפשיץ החל ללמד בבית המדרש למורים "מזרחי" (היום "מכללת ליפשיץ - המכללה האקדמית הדתית לחינוך").
הוא נבחר לוועד הלשון העברית והיה חבר האקדמיה ללשון העברית עם היווסדה.
ילון הרבה לחקור את לשון חז"ל וכן את לשון המקרא ולשון הפיוט.
הוא ניקד את כל ששה סדרי משנה, שיצאו עם פירושו של חנוך אלבק.
ש"י עגנון הגדירו כ"ראש לחכמי לשוננו שבדור".
ילון זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית ובפרס ישראל במדעי היהדות בשנת תשכ"ב-1962.
נפטר בגיל 84, והותיר בת אחת, לאה.
קונטרסים לענייני הלשון העברית - שנה א' קונטרס א'
קונטרסים לענייני הלשון העברית - שנה א' קונטרס ב'
קונטרסים לענייני הלשון העברית - שנה ב' קונטרס ב'
ענייני לשון, הוצאת מוסד הרב קוק
מגילות מדבר יהודה; דברי לשון.
שאול ליברמן, שרגא אברמסון, יחזקאל קוטשר, שאול אש (עורכים), ספר חנוך ילון: קובץ מאמרים, ירושלים: קריית ספר, תשכ"ג 1963. (למלאות לו 75 שנה) רשימת מאמרים בקטלוג רמב"י
יחזקאל קוטשר, שאול ליברמן, מנחם צבי קדרי (עורכים), ספר זיכרון לחנוך ילון, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן – המחלקה ללשון עברית וללשונות שמיות על ידי הוצאת קריית ספר, תשל"ד.
חנוך יהודה (אלכסנדר) קוהוט (נכתב גם בצורה "קאהוט") (בהונגרית: Kohut Sándor; באנגלית: Alexander Kohut; י"ב באייר ה'תר"ב, 1842, קישקונפלג'האזה, הונגריה - י"ט באייר ה'תרנ"ד, 1894, ניו יורק) היה רב, בלשן ומזרחן, מחבר ספר "ערוך השלם" וממייסדי בית המדרש לרבנים באמריקה.
חנוך יהודה קוהוט נולד בעיר קישקונפלג'האזה שבהונגריה בשנת 1842, במשפחת רבנים, שהמפורסמים שבהם הם ר' ישראל ברי"ל, ר' עמרם רוזנבוים (עמרם חסידא), שכונה בשם "הגאון", שחי בסוף ימיו בצפת ונפטר שם ור' חיים קיצה, שהיה רב באירשא.
אביו - ר' ישראל - ידע שפות והיה בקי בספרות תורנית, אך בשל עוניו לא היה יכול לשלוח את בנו לבית הספר של העיירה.
וכיון שבעיר גם לא היה חדר יהודי, קוהוט גדל ללא ידיעה בסיסית בעברית ובהונגרית עד גיל שמונה.
אחרי שהוריו עברו לעיר קצ'קמט, החל קוהוט לראשונה ללמוד בגימנסיה, ובמקביל למד גמרא אצל ר' גרשם לווינגר.
בגמר לימודיו בגימנסיה, עבר לבודפשט ומשם לבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם הקדיש את זמנו ללימוד השפות השמיות והמזרחיות.
בשנת 1864 קבל קוהוט תואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת לייפציג על עבודתו "Ueber die Jüdische Angelogie und Daemonologie in Ihrer Abhängigkeit vom Parsismus" (תורת המלאכים והדמונולוגיה ביהדות ותלותם במיתולוגיה הפרסית).
עבודה זו פורסמה מאוחר יותר, בשנת 1866, בחסות .
זאת העבודה היהודית הראשונה, שפורסמה בחסות חברה זו.
בשנת 1865 נקרא לכהן כרב בעיר טרנוביץ שבשלזיה העליונה.
בשנת 1867 הוסמך לרבנות, ונבחר לרב בעיר סקשפהרוואר שבהונגריה.
הסופר והמשורר ההונגרי הברון יוז'ף אטווש, שהתמנה בהמשך לשר החינוך, מינה את קוהוט למפקח על כל בתי הספר בהונגריה, מינוי שניתן לידי יהודי בפעם הראשונה.
בשנת 1868 נתמנה למזכיר האספה של נכבדי היהודים בבודפשט, שלאחריה התפלגה יהדות הונגריה לקהילות נפרדות.
בשנים 1872 – 1880 שימש כרב ראשי בפץ', שקהילתה נותרה במעמד סטטוס קוו.
לאחר מכן היה רב באורדאה, שקהילתה הייתה נאולוגית, בשנים 1880 - 1884.
יצאו לו מוניטין של נואם מוכשר בשפה ההונגרית, עד שאנשי ציבור ונכבדי הכנסייה היו באים ממרחקים לשמוע את נאומיו.
באורדאה נוצרו לו קשרי ידידות עם קלמן טיסה, ראש ממשלת הונגריה, ששמע אותו נואם באחת האספות, והוא קרא לו להיות נציג היהודים בפרלמנט ההונגרי.
בשנת 1884 נבחר לרב בקהלת אהבת חסד שבניו יורק.
עם הגעתו לארצות הברית החל בסדרת נאומי תוכחה על פעולתם של רבנים רפורמים כמו קאופמן קוהלר.
בסדרת הרצאותיו על פרקי אבות, שרק החלק הראשון שלהן נדפס כספר (ניו יורק 1885), בוטאו השקפותיו השמרניות.
השפעתו הרבה על דעת הקהל הביאה את מנהיגי היהדות הרפורמית במדינה לנסח את מצע פיטסבורג כדי להדגיש את השקפתם העצמאית.
קוהוט היה שותף לייסוד בית המדרש לרבנים בניו יורק, יחד עם הרב שבתאי מוראיס, והוא מילא בו את תפקיד הפרופסור ללימודי התלמוד.
בשנת 1889 השלים את עבודתו - "ערוך השלם".
בשנת 1891 הוא מונה להיות בוחן רבנים בקולג' "קולומביה".
כמה שבועות לפני מותו דרש בשבחו של לאיוש קושוט, מפעילי החופש בהונגריה.
הוא הספידו בדברים נלהבים, לקה בהתקף לב, ונפטר אחרי שבועות מעטים.
אשתו של קוהוט מנישואים שניים הייתה רבקה קוהוט (לבית בטלהיים), דמות בולטת בציבוריות האמריקאית, נשיאת הפדרציה העולמית של הנשים היהודיות (היא כתבה את אוטוביוגרפיה בשם "My Portion", שם ספרה גם על נישואיה עם אלכסנדר קוהוט, 1925).
לאחר מותו היא גידלה את ילדיו.
בנו, ג'ורג' אלכסנדר קוהוט, היה ביבליוגרף וסופר אמריקאי; נולד ב-11 בפברואר 1874, בשטוהלוויסנבורג בהונגריה.
אחיו, אדולף קוהוט (1848—1917) היה עיתונאי, היסטוריון הספרות והתרבות, מהדיר ומתרגם בגרמניה.
ספרו החשוב הוא "ערוך השלם" שיצא בין השנים 1878–1892. עוד בשנת 1873 הוא החל להכין מהדורה חדשה של ספר הערוך של ר' נתן ב"ר יחיאל מרומא, הכוללת, מלבד ההוספות של חכמים שונים לספר הערוך, גם הוספות מרובות משלו, המבוססות על המחקר הבלשני המודרני.
בתחילה הוא חשב להוציא ספר זה בגרמנית, אך צונץ ובובר יעצו לו לכתוב אותו בעברית, כדי שיהיה מובן לכל לומדי התלמוד.
ארבעת הכרכים הראשונים נדפסו עוד בהיותו בהונגריה, וארבעת האחרונים - בניו יורק.
הספר "ערוך השלם" מכיל כשלושת אלפים ומאתיים עמודים, ועוד למעלה משלוש מאות עמודי מפתחות.
הוא מבוסס על דפוס ונציא רצ"א, עם השוואה לשבעה כתבי יד ודפוסים ראשונים, ומלווה במראי מקומות ומפתחות רבים.
"ערוך השלם" הוא לקסיקון תלמודי ענק.
עבודתו של קוהוט עוררה ביקורת כבר עם פרסומה: חלק מהצעותיו האטימולוגיות זכו לביקורת על ידי טובי החוקרים בזמנו, כגון בנימין זאב באכר ודב גייגר.
לדברי יעקב נחום אפשטיין מדובר במהדורה שרחוקה מלהיות מדויקת, ואשר לא ניתן לסמוך עליה.
חרף הביקורת, ובהיעדר מהדורה מדעית מהימנה שעומדת בסטנדרטים מודרניים, נזקקים חוקרים גם היום לעבודתו של קוהוט.
בין עבודותיו האחרות יש להזכיר את:
כמה מונוגרפיות שפורסמו ב־, בהם הוא מפתח את התזה המקורית שלו אודות ההשפעה הפרסית על היהדות.
בעיזבונו נמצאו חומרים, שהוכנו עבור המהדורה הביקורתית של הטקסט הפרסי של ספר זה.
בהיותו באורדאה (1881) הוא הוציא את "A zsidók története a biblia befejezésétől a jelenkorig", המשמש כספר לימוד בהרבה בתי ספר בהונגריה, ותרגם את התנ"ך כולו לשפה ההונגרית.
חלק מכתב היד אבד והתרגום לא נדפס מעולם.
אוסף קוהוט באוניברסיטת ייל וקרן לזכרו בבית המדרש לרבנים באמריקה ( Jewish Theological Seminary)
בסתיו 1915 משפחת קוהוט תרמה לאוניברסיטת ייל את אוסף הספרים, חוברות וכתבי עת על לימודי יהדות שאסף אב המשפחה.
זה היוה אחד האוספים הגדולים ביותר שייל קבלה מאדם בודד.
בנוסף משפחתו (לרוב בנו ג'ורג') הקים קרן לזכרו בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS).
מטרת הקרן הייתה "לעורר, לעודד ולהמשיך מחקר בספרות יהודית ובתחומי למידה קשורים...
לעודד חוקרים לעסוק במחקר שמי ויהודי".
הקרן התאגדה במדינת ניו יורק ב-17 ביוני 1926. פרופסור שלום שפיגל היה המזכיר במשך שנים.
חנוך (היינריך) יעקבי (Jacoby; 2 במרץ 1909 – 13 בדצמבר 1990) היה מלחין וויולן ישראלי.
יעקובי נולד ב-1909 בקניגסברג שבגרמניה, שם למד נגינה בויולה.
בשנים 1927-30 למד בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
מורו להלחנה שם היה פאול הינדמית.
ניגן בתזמורת הקאמרית של מיכאל טאובה בברלין ומשנת 1930 בתזמורת הרדיו של פרנקפורט.
ב-1933 פוטר בעקבות חוקי נירנברג.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל כוויולן ברביעייה הירושלמית שהקים אמיל האוזר.
היה ממקימי הקונסרבטוריון בירושלים ובהמשך לימד כינור, ויולה, תאוריה וקומפוזיציה באקדמיה למוסיקה ע"ש רובין בירושלים, אותה גם ניהל בשנים 1958-1954.
באותן שנים היה ויולן ראשי בתזמורת רשות השידור ואף ניצח עליה לעיתים קרובות.
משנת 1958 ניגן בוויולה בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שאף ביצעה מיצירותיו, עד לצאתו לגמלאות בשנת 1974. בשנה זו היה אמן אורח של הטכניון בחיפה.
אחרי צאתו לגמלאות המשיך יעקבי ללמד, לנגן ולהנחות הרכבים קאמריים שונים.
חנוך יעקבי נפטר בתל אביב בדצמבר 1990.
יעקבי היה נשוי לאליס יעקבי לבית קנל, שהלכה לעולמה, ואב לארבעה: חוה ניר שנפטרה, אילנה יערי, רפי יעקבי, מיכל פרמינגר (אשתו של פרופ' ענר פרמינגר).
בין 9 נכדיו (2012): המוזיקאי נורי יעקבי והרקדנית והכוריאוגרפית נימה יעקבי.
כל יצירותיו של יעקבי, פרט לקונצ'רטו לכלי קשת שכתב לפני בואו לארץ, בשנת 1932, חוברו בישראל.
נושאיה של רביעיית מיתרים שחיבר בשנת 1938, השנייה במספר, לקוחים מן השיר "שעה רצינית", אחד משלושה שירים למצו-סופרן, ויולה ופסנתר על פי שיר של רילקה, המהווה יסוד רגשי ורוחני לרביעייה.
יעקבי הרבה לעבד שירים לברכה צפירה, הן שירים שאספה במשך השנים והן שירים שחיברה בעצמה.
הליווי האינסטרומנטלי לשירים אלה היה מגוון, בחלקם השתמש בהרכב קאמרי, באחרים בהרכבים אחרים, לעיתים בחצוצרה בלבד.
ב"שירים בליווי פסנתר" השתמש במודוסים גרגוריאניים כבסיס לפולקלור ישראלי.
חנן אייזנשטדט הזמין אצל יעקבי קנטטה, "עוד יבוא יום" ("בן אדם: עוד יבוא יום"), למילותיו של אהרן דוד גורדון.
בהמשך הוסיף יעקבי לקנטטה שני פרקים והשתמש בה כחומר לסוויטה לכלי מיתר (1946).
יצירה זו עובדה גם לתזמורת מלאה ובגרסה זו היא מכונה "סוויטה זעירה".
היצירה זיכתה את יעקבי בפרס אנגל לשנת תשי"ג (1952).
בין יצירותיו התזמורתיות של יעקבי שלוש סימפוניות, שהראשונה בהן חוברה ב-1944, השנייה ב-1955 והשלישית ב-1960. ביצוע הבכורה של הסימפוניה הראשונה היה בתזמורת הפילהרמונית, בניצוח יעקבי עצמו, בשנת 1946. הסימפוניה השנייה נוגנה לראשונה בווינה ואת השלישית ניגנה בביצוע בכורה תזמורת קול ישראל בניצוח היינץ פרוידנטל.
סינפונייטה שנכתבה בהזמנת התזמורת הפילהרמונית (1960) כוללת את כל ארבעת פרקיה של סימפוניה מסורתית בפרק סונאטה יחיד.
בדצמבר 1948 הושמעה בירושלים בביצוע בכורה פתיחה על הנושא של מעוז צור, בנגינת הרכב מתוך תזמורת קול ישראל.
לכבוד הכרזת המדינה כתב יעקבי את "כינור היה לדוד", נושא ווריאציות, שנכתב בתחילה לוויולה ופסנתר אך עובד כעבור זמן קצר לתזמורת.
בשנת 1978 כתב יעקבי עוד גרסה ליצירה, הפעם לוויולה ותזמורת כלי קשת.
הווריאציות שביצירה מתייחסות לאירועים שונים בתולדות עם ישראל, בניסיון של יעקבי למצוא סגנון לאומי חדש.
ביצירתו "סריו ג'וקוזו" ביקש יעקבי לבטא מחאה על הניכור שחש במוזיקה של דורו:
בשנת 1975, כשהיה אמן אורח בטכניון, חיבר יעקבי את "מוטאציו" (במובן הן של "שינוי" והן של "הדדיות"), כעימות בין שני נוסחים מסורתיים לתפילת ראש השנה, האחד כורדי בבסולם מז'ור דיאטוני והשני בגדאדי, בסולם מינורי-כרומטי.
בכתיבת היצירה חתר יעקבי להגיע למקור הקדום המשותף לשני הנוסחים.
ב-1977 כתב נוסח שני ליצירה זו בעיבוד לתשעה סולנים.
יהודה כהן, נעימי זמירות ישראל: מוזיקה ומוזיקאים בישראל, תל אביב: עם עובד (ספרי מוזיקה), תש"ן 1990, עמ' 130-32.
חנוך ירושלמי (נולד ב-12 במרץ 1950) הוא פרופסור לפסיכולוגיה, שכיהן כראש החוג לבריאות נפש קהילתית בפקולטה למדעי הרווחה והבריאות שבאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2022 שלל משרד הבריאות את רישיון המומחה של ירושלמי, בעקבות תלונות על פגיעה מינית במטופלות.
למד בתיכון "קלעי" והיה פעיל בסניף גבעתיים של הנוער העובד והלומד.
ב-1968 התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני.
השתחרר משירות סדיר ב-1971 ובמלחמת יום הכיפורים לקח חלק בקרבות ברמת הגולן כלוחם במילואים.
ב-1971 החל את לימודיו לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית וסיים אותו ב-1974. בשנה זו החל ללמוד באוניברסיטה העברית לתואר שני בפסיכולוגיה קלינית וסיים את הלימודים לתואר ב-1976. ב-1980 הוסמך כפסיכולוג קליני מומחה.
בשנים 1982–1985 למד לתואר שלישי והדוקטורט הוענק לו על ידי האוניברסיטה העברית ב-1986. נושא הדיסרטציה היה: "שילובם של סטודנטים טעוני טיפוח באוניברסיטה העברית" והיא נכתבה תחת הנחייתו של פרופ' זאב קליין.
בשנים 1991–1995 היה מרצה לפסיכולוגיה בבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1996–2008 היה מרצה בכיר במסלול הקליני באוניברסיטה זו.
בשנים 1986–1990 היה מנהל ההדרכה הקלינית בשירות הייעוץ לסטודנט באוניברסיטה העברית והחל מ-1987 שימש גם כסגן מנהל השירות.
בשנים 1990 - 2004 עמד בראש השירות והיה אחראי על צוות של 47 פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים ומתמחים.
בשנים 1992–1999 היה חוקר אורח במרכז הייעוץ של אוניברסיטת טאפטס במסצ'וסטס.
ב-1999 - 2006 היה יו"ר ועדת האתיקה של המחלקה לפסיכולוגיה וחבר ועדת האתיקה של הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1982–1995 שימש כפסיכולוג של יחידת שלדג.
בין 1988 ל-2002 היה חבר בצוות בחינות הרישוי של הפסיכולוגים הקליניים במשרד הבריאות.
בשנים 1995 - 1998 ייעץ לשירות פסיכולוגי ייעוצי של עיריית ירושלים.
בין 1997 ל-2000 ייעץ לשירות לעבודה סוציאלית של בית החולים הדסה בירושלים.
בשנים 1998 - 1999 היה חבר הוועדה לבדיקה מחדש של הדרכה בפסיכותרפיה במשרד הבריאות.
בשנים 1998 - 2002 היה נציג האוניברסיטה העברית למועצת הפסיכולוגים במשרד הבריאות.
באותן השנים ייעץ לאו"ם ביחס לתוכנית הפיתוח של האו"ם באמריקה המרכזית.
במסגרת זו הוביל פרויקט לחינוך למניעת אלימות באל סלוודור ובמדינות השכנות.
ב-2003–2005 ייעץ לסניף ירושלים של אנוש - העמותה הישראלית לבריאות הנפש.
בנוסף מטפל ירושלמי בקליניקה פרטית.
ב-2005 עבר לאוניברסיטת חיפה והועלה לדרגת פרופסור חבר.
תחומי המחקר העיקריים של פרופ' ירושלמי הם הדרכת מטפלים, טיפול פסיכואנליטי התייחסותי, משבר וצמיחה, חוויית העצמי, והתפתחות זהות מטפלים ואנשי שיקום פסיכיאטרי.
ב-2008 זכה בפרס על הצטיינות בהוראה בשנת הלימוד 2007–2008 באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2009–2013 כתב בלוג בשם 'בין מטפל ומטופל' באתר פסיכולוגיה עברית.
הבלוג עסק במחשבות, זכרונות וחוויות מהמתרחש בין מטפלים ומטופלים מעמדה המדגישה את הקשרים הנוצרים ביניהם ואת רגעי המפגש שהופכים את החוויה הטיפולית לחוויה מצמיחה.
בפוסטים האחרונים שפרסם בנושא 'היעדר התקשרות אימהית וטיפול' החלו להופיע תגובות אנונימיות של מטופלות המתארות מסכת של התעללות רגשית ומינית שחוו בטיפול.
הוא אב לשני ילדים מנישואיו הנוכחיים ולשני ילדים נוספים מנישואיו הראשונים.
מתגורר בשכונת רמת בגין בחיפה.
ב-2017 פורסם בתחקיר של התוכנית "עובדה" בערוץ 2 על תלונות לגבי ניצול מיני וסחיטה של ירושלמי, ממספר נשים שהיו מטופלות שלו בעבר; בעקבות התלונות הוא פוטר ממשרתו באוניברסיטת חיפה, והמידע הועבר ליועץ המשפטי לממשלה ולמשטרה.
התלונה הועברה גם למשרד הבריאות.
ביולי 2022, החליטה מועצת הפסיכולוגים להמליץ למנכ"ל משרד הבריאות, פרופסור נחמן אש, לבטל את התמחותו כפסיכולוג קליני – וכך למעשה להגביל את עבודתו כמטפל.
עדויות המטופלות מציירות, מעבר לניצול המיני, סיפור של לפיתה נפשית עמוקה, שנמשכה הרבה שנים אחרי שנותק הקשר הטיפולי.
הן סיפרו איך הפחד מתגובותיו של ירושלמי הלך ושיתק אותן, גם כשהגיעה מצדו דרישה לקיום מעשים מיניים.
לפי העדויות, בכל פעם שירושלמי נתקל בסירוב או הבין שמטופלת מעוניינת לנתק את הקשר איתו, הוא מיהר לנקוט מסכת איומים ואיים שיחשוף את הסודות האלה שסיפרו לו במהלך הטיפול, שהוא יכתוב למעסיקים שלהן, יעליל עליהן שקרים ויגרום לפיטוריהן, הכול אם יעזו לספר מה עשה להן.
בעקבות התחקיר פנו גורמים שונים למשרד הבריאות בבקשה לבטל את רישיונו של ירושלמי.
ביולי 2022 קיבלה מועצת הפסיכולוגים החלטה פה אחד לשלול את רישיון המומחה של ירושלמי.
בעקבות זאת, באותו החודש, הורה מנכ"ל משרד הבריאות נחמן אש על ביטול רישיון המומחה.
ירושלמי ערער על ההחלטה בבית המשפט המחוזי בירושלים, והערעור נדחה ב-8 בנובמבר 2022 על ידי השופטת ענת זינגר.
השופטת כתבה בפסק הדין שהיא עיינה בעדויות המתלוננות ובעקבות כך הגיעה למסקנה ש"הגורמים אשר שטחו התלונות (קבוצת פסיכואתיקה וועדת האתיקה), עשו חסד עם העותר.
מדובר במעשים חמורים מאוד וכפי שנאמר לעיל, לאחר קריאתם - אכן ניכרים כי הם דברי אמת".
בינואר 2025 שודר סרט דוקומנטרי בשם "מכתב בלי כתובת" שביימו שרון יעיש ויעל שחר, החושף את מכתבי המתלוננות.
בין מדריך למודרך, ירושלמי חנוך וקרון תמר, ירושלים, הוצאת מאגנס, 1999.
משבר וצמיחה, ירושלמי חנוך, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007.
הדרכה בפסיכותרפיה, קרון תמר וירושלמי חנוך (עורכים), ירושלים, הוצאת מאגנס, 1994.
הרב חנוך זונדל (-ו' בכסלו תר"כ, 1859) מחכמי פולין.
עסק בתחום מדרשי האגדה וביאורי התפילה, מחבר הספרים "עץ יוסף" ו"ענף יוסף" ו"יד יוסף".
התגורר בביאליסטוק בה שימש כדרשן וכן מסר שיעורים ב"חברת מדרש" במדרשי חז"ל.
אין ידועים פרטים רבים עליו, אך בפנקס ביאליסטוק כותב עליו אברהם שמואל הירשברג שזקני ביאליסטוק מסרו לו שהוא היה נחשב לצדיק ו"בעל מדרגה".
חיבר פירושים על מספר מדרשים כמו מדרש רבה, מדרש תנחומא, אגדת בראשית, עין יעקב וסדר עולם.
פירושיו נחלקו לשניים, ביאור קצר בשם עץ יוסף וביאור מרחיב עם חידושים בשם ענף יוסף.
את הפירושים הוא קרא על שם אביו רבי יוסף.
ספריו מהווים ליקוט של פירושים קודמים (כמו "יפה תואר" של רבי שמואל יפה אשכנזי או על הנ"ך - פירושי הראשונים) כמו גם חידושים עצמיים.
בנוסף חיבר פירושים באותה מתכונת על סידור התפילה.
פירושים אלו הודפסו בספר "אוצר התפילות".
על ספריו המלצות מרבי יוסף שאול נתנזון, רבי שמואל אביגדור תוספאה, רבי אריה לייב קצנלבויגן ועוד.
עקב הקשיים שהערים השלטון הרוסי על הדפסת ספרי קודש, נאלצו רבים להדפיס את ספריהם ברחבי גרמניה, בקניגסברג, שטטין, יוהניסבורג (בה נוסד הדפוס בשנת תר"י), ליק ועוד.
ספרים אלו לעיתים מצויות, הודפסו ללא ציון שנת ההדפסה או מיקום ההדפסה, כדי לא לעורר תהיות בשלטונות הרוסיים.
על מדרש תנחומא - וילנה-הורודנה תקצ"ג (1833)
על מדרש רבה חמש מגילות - ורשה תרכ"ג (1883).
אגדת בראשית - ורשה תרל"ו
על מדרש פטירת משה רבינו
על העין יעקב ומדרשי הירושלמי - וילנה תרמ"ג (1883)
"ענף עץ אבות" על מסכת אבות, ורשה תרנ"ב.
על סדר עולם רבה, וילנה תר"ד
פירושיו על הסידור, הודפס באוצר התפילות, דפוס ראם
משיב נפש על הגדה של פסח - ניתן למצוא כאן
פירוש על ילקוט שמעוני (כתב יד)
פירוש על הרא"ש בברכות ושבת (כתב יד)
כתב היד שרד אצל קרוב משפחתו הרב יהודה לייב קליינרמן, והוא יצא לאור בשנת תש"ל בירושלים על ידי בנו הרב שמואל קליינרמן בהוצאת לוין-אפשטיין.
"מצהלות חתנים", חיבור מקיף על ענייני אירוסין ונישואים.
יצא לאור ביוהנסבורג בסביבות שנת תרט"ו בעילום שם.
מהדורה שנייה ניו יורק תשנ"ב.
עולת החודש- על קידוש החודש, תרי"ט (1859)
כמו כן חיבר מספר קונטרסי מספד:
אבל כבד - הספד על רבי יצחק אייזיק חבר ורבי מאיר הורוביץ רבה של בריינסק (יוהנסבורג תרי"ג).
קול נהי - הספד על הרב יעקב מאיר בורשטין "דער יאלאווקער צדיק"
הו אריאל - הספד על רבה של בריסק, הרב אריה לייב קצנלבויגן (וילנה תקצ"ח)
זיכרון לנפש חיה- מזכרת לאמו, דרשה על שכר לימוד התורה
מספד תמרורים- על פעשא, אשתו של איטשע זבלודובסקי, הגביר מביאליסטוק
חנוך זייברט (נולד ב-30 ביולי 1960) הוא ראש עיריית בני ברק והמזכיר הכללי של תנועת אגודת ישראל ומשתייך לחסידות גור.
נולד בבני ברק, לשאול דב זייברט, יליד קרקוב וניצול מחנה בוכניה, ורינה זייברט (לבית ארשטר), מחסידי גור.
למד בישיבות גור 'אמרי אמת' בבני ברק וחידושי הרי"ם בתל אביב.
לאחר נישואיו התגורר באשדוד שם היה פעיל ציבור ועסק בנושאי חינוך, שיכון, שיקום שכונות ודירות להשכרה.
בהמשך, הקים וניהל את בית הספר "מגן הלב", לחינוך מיוחד במגזר החרדי, וניהל את סמינר גור אשדוד.
בשנת 2008 כיהן לזמן קצר כחבר בהנהלת החינוך העצמאי.
בשנת 2009 חזר להתגורר בבני ברק וכיהן כממלא מקום ראש העירייה מטעם יהדות התורה ויו"ר ועדת המשנה לתכנון ולבנייה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו באוקטובר 2013, בעקבות הסכם רוטציה הנהוג בעיר בין אגודת ישראל לדגל התורה, ראש העירייה אברהם רובינשטיין לא התמודד לכהונה נוספת, וזייברט זכה לתמיכתן של כלל המפלגות החרדיות.
זייברט זכה בכ־95% לעומת כ־4.25% ליגאל אלוש שהתמודד מולו.
ב־2018 לא התמודד זייברט, עקב ההסכם הרוטציה, לראשות העירייה, ואברהם רובינשטיין נבחר בשנית לראש העירייה.
זייברט שימש במהלך קדנציה זו כסגן ראש העירייה.
ב הוצב כמועמד אחרון ברשימת יהדות התורה לכנסת.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בפברואר 2024 זכה לתמיכתן של דגל התורה ואגודת ישראל ונבחר ברוב של 59%, כשהוא גובר על מועמד מפלגת ש"ס אוריאל בוסו שזכה בכ־36%.
זייברט פועל לפיתוח צפון העיר ומרכז העסקים הראשי שבה, באמצעות בניית מגדלי משרדים ואזורי מסחר נרחבים על גדות הירקון ובגבול רמת גן.
במהלך כהונתו נחנך מרכז העסקים BBC - בני ברק ביזנס סנטר, שתכנונו והקמתו החלו קודם לכהונתו.
גישתו בתכנון העיר התירה הרחבת בניינים והוספת קומות, בשל המצוקה בשטחי בנייה חדשים בבני ברק, אולם הוא התנגד לתוספת דיירים ופיצול דירות.
זייברט הקשיח מאוד את אכיפת עבירות החנייה בבני ברק ובפרט ברחוב כהנמן, זאת בשל עומס רב בכבישי העיר שלטענתו, מושפע מעבירות החניה.
צעד זה גרר מחאות מצד התושבים.
במהלך כהונתו כראש עיר פעל לייעול נושא התחבורה הציבורית בעיר.
רחוב אברהם בן דוד שהיה חד סטרי נפתח לכיוון היציאה מעיר, מה שאיפשר להסיט אליו חלק מקווי האוטובוסים הבין–עירוניים ולהקטין את העומס מרחוב כהנמן.
בנוסף מסלולי האוטובוסים תוכננו מחדש, במקום אוטובוסים שחולפים על פני כל העיר במסלול ארוך וזהה, פוצלו הקווים למסלולים נפרדים באזורים השונים של העיר, כך חלק מהאוטובוסים יוצאים מרחוב אהרונוביץ וחלקם מקיפים את העיר על ציר זבוטינסקי–גהה בלי להיכנס לשכונות כלל.
כמו כן, נוספו קווים ייעודיים הפועלים בערבי ומוצאי שבתות וחגים.
התוכנית הושלמה בשנת 2020 כשכיהן כסגן ראש עיר.
בספטמבר 2018 בעקבות חילולי שבת במהלך העבודות לבניית קו הרכבת הקלה בתחום העיר בני ברק, יזם הפגנה בליל שבת בסמוך לאתר העבודה במימון העירייה, ליוזמתו הצטרפו גם רבנים חסידיים וספרדים, בעוד שהרבנים הליטאים התנגדו לה בטענה שעצם קיום ההפגנה יגרום לחילולי שבת נוספים על ידי כוחות החירום, המשטרה וצוותי תקשורת.
זייברט נשוי ואב ל־11 ילדים.
הרב חנוך הענדל הבלין (תרנ"ט, 1899 - תשכ"ז, 1967) היה מנהל ישיבת תורת אמת בירושלים, התגורר בארץ ישראל בתקופת המנדט ופעל לעלייתם של חסידי חב"ד מברית המועצות לארץ ישראל.
נולד בהורודישץ', בנו של הרב שלמה זלמן הבלין, אשר באותה עת ניהל את סניף ישיבת תומכי תמימים בעיר.
בשנת 1911 עבר אביו לישראל, שם היה מנהל וראש ישיבת תורת אמת.
בשנת 1914 גורש אביו מארץ ישראל על ידי השלטונות העות'מאניים והוא שהה ברוסיה שמונה שנים.
בשנת 1922 שב לארץ ישראל ועמו בנו חנוך הענדל ושאר בני משפחתו.
למד בישיבת תורת אמת בירושלים.
בין השנים תרפ"ז - תש"ז (1927–1947) שימש נציגו של אדמו"ר הריי"צ מחב"ד בארץ ישראל בפעילות למען יהודי רוסיה.
התעסק רבות להשגת סרטיפיקטים לחסידי חב"ד בברית המועצות, במסגרת הוועד להצלת יהדות רוסיה שעל ידי אגודת חסידי חב"ד בארצות הברית.
חסידי חב"ד היו שולחים אליו סכומי כסף גדולים, בהם היה קונה כרטיסי הפלגה מברית המועצות לארץ ישראל.
אולם בגלל הקשיים שהערימו הסובייטים והבריטים, רק חסידים בודדים הצליחו להגיע לארץ ישראל.
לאחר פטירת אביו, בשנת תרצ"ו (1936), מילא הרב הבלין את מקומו בראשות ישיבת תורת אמת.
בשל סכסוך על בעלות הישיבה של חסידות חב"ד ואדמו"ריה, החליט הרבי מנחם מנדל שניאורסון מחב"ד בשנת תשי"ב (1952) להחליף את הנהלת הישיבה.
בין השנים תשי"ג–תשט"ז (1953–1956) התקיים פולמוס רחב בנושא שבו ערער הבלין על נשיאותו של הרבי, ובעוד הרב צבי פסח פרנק צידד שהנהלת הישיבה צריכה להישאר בידיו של הבלין הוציא בית הדין הרבני פסק שהיא תחזור לידי החסידות.
במשך השנים העלה על הכתב סיפורים ואמרות מפי גדולי החסידים.
חלק מהרשימות יצאו לאור בספר "המשפיע" על ידי אחיינו, פרופ' שלמה זלמן הבלין.
אחד מבניו הוא עו"ד הרב שמואל הבלין, שכיהן כרבן הראשי של אילת ובית שאן (1976–1979).
חנוך הנריק (אנריקו) גליצנשטיין (באיטלקית: Enrico Glicenstein; בפולנית: Henryk Glicenstein; 24 במאי 1870 – 30 בדצמבר 1942) היה פסל יהודי אמריקאי יליד פולין.
הוא נקרא על שם חנוך הנדריק גליצנשטיין.
אביו היה מורה וכן בונה מצבות.
בהתחלה הביע התעניינות להיות רב.
באותו זמן הוא חי בלודז' ועבד כצבע שלטים וגילף בעץ.
לאחר שלמד במינכן באקדמיה הבווארית המלכותית לאמנות, התחתן ב-1896 עם הלנה הירשנברג, אחותו של שמואל הירשנברג.
הזוג התגורר ברומא שם הוא אימץ לעצמו את השם אנריקו.
בנו, עמנואל גליצן רומנו, נולד ברומא וקיבל אזרחות איטלקית.
ב-1906 חזר גליצנשטיין ממסע לגרמניה, שם הציג את ציוריו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ואז עזב עם משפחתו לפולין.
הוא קיבל ב-1910 את הקתדרה לפיסול שהחזיק בה קודם לכן קסביירי דוניקובסקי באוניברסיטת ורשה.
בסוף המלחמה חייתה המשפחה בשווייץ עד שהיגרו ב-1920 ללונדון.
במשך שמונה השנים הבאות הוא הציג בלונדון ולאחר מכן ברומא וונציה.
גליצנשטיין היגר לארצות הברית ב-1928 עם בנו עמנואל.
רעייתו ובתו הצטרפו אליו בניו יורק ב-1935. הוא רצה לעלות לארץ ישראל אבל נהרג בתאונת דרכים ב-1942. בנו נעשה צייר ידוע והתגורר בצפת.
מוזיאון גליצנשטיין הוקם בישראל בעיר צפת.
ב-1985 הוא הפך להיות מוזיאון התנ"ך הישראלי ורבים מפסליו של גליצנשטין עדיין מוצגים שם.
ב-2006 הועברו התמונות והפסלים של גליצנשטיין מצפת למשכן לאמנות בעין חרוד, לאחר שאוחסנו במשך מספר שנים במחסן בצפת ללא טיפול מתאים ונזקקו לרסטורציה.
ב-2008 הועמד סגן ראש העיר לדין על גנבת ציורים שהיו באחסון בזמן שמוזיאון גליצנשטיין שינה את תפקידו
עבודותיו של גליצנשטיין נמצאות במספר אוספים, כולל מרכז פומפידו, המוזיאון לאמנות מודרנית של עירית פריז, מוזיאון ישראל, הגלריה הלאומית לאמנות מודרנית ברומא, המוזיאונים הלאומיים בקרקוב וורשה, מוזיאון ברוקלין, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ומוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
ז'אן קאסו (Jean Cassou) פרסם ספר על הפיסול של גליצנשטיין.
בנו עמנואל גליצן רומנו צייר פורטרטים של גליצנשטיין ובתו ביאטריס.
חנוך סער (נולד ב-28 בספטמבר 1956) הוא סופר ועורך ספרותי, המנהל והבעלים של הוצאת הספרים "סער".
חנוך סער נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב.
אביו אברהם, נולד בישראל למשפחה שעלתה ארצה מפולין, היה לוחם אצ"ל, ישב בכלא הבריטי בארץ ובאפריקה ובחייו האזרחיים היה פקיד בההסתדרות.
אימו שורה, נולדה באוקראינה, עלתה לישראל בספינת מעפילים בתום מלחמת העולם השנייה, לאחר שהצליחה להימלט מהנאצים, ובהמשך עבדה במשביר לצרכן.
לסער אחות הגדולה ממנו, ברכה הלפרין.
בבית ספר יסודי למד בבית ספר ע"ש רוקח.
בגיל שלוש-עשרה הופיע במשך שנה בתיאטרון "הבימה" בהצגה "שש נפשות מחפשות מחבר" בבימויו של יוסי יזרעאלי.
את שירותו בצה"ל החל ב־1975 בקורס טיס, ומשם עבר לגדוד 890 בחטיבת הצנחנים.
לאחר שסיים קורס קציני חי"ר שירת כמפקד מחלקה ושירת שירות קבע במשך שנה.
במילואים שירת כמפקד מחלקה ביחידת חיל רגלים, השתתף במלחמת לבנון הראשונה ובגיל 45 סיים את שירותו במילואים בדרגת סרן.
שכונת יד אליהו בה גדל משמשת מקור לרבים מסיפוריו על הווי השכונה בשנות ה-50, ה-60 וה-70 של המאה ה-20, בעיקר באזור סביב בית הספר "רוקח" בו למד.
לאחר שחרורו מהשירות הצבאי, הקים סער ב-1979 הוצאת ספרים הנושאת את שם משפחתו.
ביום השלושים לרצח יצחק רבין הוציא לאור ספר בשם "נפרדים מרבין בכיכר: שלום חבר".
בספר מופיעים צילומים שצילם סער בכיכר מלכי ישראל, כפי שנראתה בשבוע האבל לאחר הירצחו של ראש הממשלה.
בהוצאת סער יצאו לאור תרגומי ספריהם של מי שהיו נשיאי ארצות הברית, ביל קלינטון וג'ימי קרטר וגם "ברגר קינג: בנייתה של אימפריה" – ספרו של ג'יימס מקלאמור, אחד משני מייסדי רשת "ברגר קינג".
כמו כן ראו אור בהוצאת סער הספרים "לחשוב כמו וודי אלן" ו"לחשוב כמו ג'רי סיינפלד", ספרה של הקומיקאית וופי גולדברג, ספר סיפורים קצרים של חתן פרס נובל לספרות, הסופר ההודי רבינדראנאת טאגור, "היא – סיפורים מאחורי הסארי", וספרים של כריסטופר הארט, מבכירי המאיירים של וולט דיסני.
בין ספרי השירה הרבים שראו אור בהוצאת סער, נכללים ספרי השירה המתורגמים של ויקטור הוגו ושל חתן פרס נובל לספרות ארנסט המינגוויי.
בהוצאה יצאו לאור, במהלך השנים, מעל 3,000 כותרים.
הרב חנוך חסון (י"ז באייר ה'תרכ"ז, 22 במאי 1867 – י"ח באב ה'תרפ"ט, 24 באוגוסט 1929) היה אב בית דין של עדת הספרדים בחברון.
חסון נולד ב-22 במאי 1867 למרדכי, סוחר אמיד מעסקני כוללות העיר, ולרבקה בחברון.
חסון התחנך בישיבות העיר, ובגיל 15 נודע כבקי בש"ס.
במשך כמה שנים לימד חסון בתלמוד תורה של העדה הספרדית.
בשנת 1900 יצא בשליחות העדה לאסוף כספים בגולה ובשובו נבחר לחבר בית הדין בחברון והפך ליד ימינו של הרב הראשי חיים חזקיהו מדיני.
חסון בין היתר גם ביצע את ההגהה וההדפסה לחלקים מספרו של מדיני, "שדי חמד" ואף כתב את ההקדמה לספר.
לאחר פטירת הרב מדיני ב-1905, מונה חסון לאב בית דין של עדת הספרדים.
בשנת 1920 נבחר לשמש כחבר הסתדרות הספרדים, והפיץ את השקל הציוני.
חסון פעל רבות למען היישוב היהודי בעיר, התמחה בחקר תולדותיה ואסף תעודות קדומות.
בעקבות חיבתו לחברון, סירב לעזוב אותה למרות הפצרותיהם של בניו להצטרף אליהם בירושלים, בטענה ש.
ב-24 באוגוסט 1929 במהלך פרעות תרפ"ט נרצח חסון יחד עם אשתו.
חסון נישא לקלרה, בתו של הרב רחמים יוסף פרנקו, בשנת 1884. לזוג היו חמישה בנים: יעקב, חיים, מרדכי פנחס, יוסף, ורחמים.
חנוך חסון הוא נכדו שקרוי על שמו.
חנוך מילויצקי (29 ביולי 1911 – 21 בפברואר 1970) היה רופא וחוקר, מומחה לכירורגיית לב-חזה ולכירורגיית כלי דם, חלוץ ניתוחי הלב בישראל, ויושב־הראש הראשון של איגוד הכירורגים בישראל.
נרצח בפיגוע טרור במטוס סוויסאייר בשמי שווייץ.
מילויצקי נולד לשבתאי ולברטה בברלין בירת הקיסרות הגרמנית, ולמד לימודי רפואה בשנות ה-30 באוניברסיטת ברלין.
למרות המגבלות הקשות שהוטלו על לימודי יהודים בגרמניה הנאצית, הצליח לסיים את לימודיו וב-1936 קיבל תואר דוקטור לרפואה והתקבל לעבודה בבית חולים בברלין.
עם התגברות רדיפת היהודים בסוף שנות ה-30 עלה לארץ ישראל, התיישב בירושלים והצטרף לסגל רופאי בית החולים הדסה בהר הצופים.
הוא התמחה בכירורגיה, היה מתלמידיו הבולטים של הפרופ' פליקס מנדל, ובמהרה מונה לעוזר ראש המחלקה הכירורגית בבית החולים.
במלחמת העצמאות שירת כראש השירותים הכירורגיים, ובמשך שבועות ארוכים טיפל בפצועים ובחולים בתנאים קשים ברובע היהודי הנצור.
בתום המלחמה מונה כרופא ראשי במחלקה לכירורגיה בהדסה.
בצד עבודה קלינית, הקדיש זמן רב גם למחקר ולהוראה.
עם פתיחת בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה ב-1949 מונה לאחראי על הוראת הכירורגיה.
במהלך שנות ה-50 יצא לסדרת השתלמויות מקצועיות בתחום ניתוחי הלב בארצות הברית ובאירופה, ולאחריהן ייסד את המחלקה לכירורגיית לב, חזה וכלי דם ועמד בראשה.
הוא ביצע את ניתוח הלב הסגור הראשון בישראל, בתקופה בה טרם נערכו ניתוחי לב פתוח.
עם תחילת התבססותם של ניתוחי הלב הפתוח בארצות הברית בתחילת שנות ה-60 החליט להקים בהדסה מערך כירורגי לניתוחים אלה.
הוא שלח את תלמידו ד"ר ג'ו בורמן להשתלמות בתחום בלוס אנג'לס, ועם שובו של בורמן לישראל ב-1964 סייע בידו לערוך את ניתוח הלב הפתוח הראשון בישראל ולבסס את מערך ניתוחי הלב הפתוח.
במחלקתו נותחו מטופלים מכל רחבי הארץ, ואף מארצות שכנות.
מילויצקי היה היושב ראש הראשון של איגוד הכירורגים בישראל.
ב-1968 מונה ליושב ראש המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
הוא היה ממנחי היסוד של ההתמחויות המקצועיות ובחינות ההתמחות.
ב-1969 יצא לשנת שבתון בארצות הברית, במטרה להשתלם בכירורגיית כלי הדם של הלב, תחום חדשני שאותו רצה לשלב בעבודת מחלקתו.
דרכו חזרה לישראל בתום השבתון עברה דרך ציריך, שם עלה על טיסה 330 של סוויסאייר ביום 21 בפברואר 1970. המטוס התרסק אל אדמת שווייץ דקות ספורות לאחר ההמראה בשל מטען חבלה שהוחדר אליו בידי מחבלים של החזית העממית לשחרור פלסטין, וכל 47 הנוסעים ואנשי הצוות נספו.
חנוך מילויצקי הובא למנוחות יחד עם יתר ההרוגים הישראלים בקבר אחים בהר המנוחות בירושלים.
פרס על-שם חנוך מילויצקי מוענק מדי שנה לרופא המתמחה המצטיין בתחום כירורגיית לב וחזה.
היה נשוי לעליזה ונולדו להם שני בנים: גדעון ואריאל מילביצקי.
נכדו הוא ח"כ חנוך מילביצקי.
הרב חנוך זונדל גרוסברג (ט' בטבת תרס"ד, 28 בדצמבר 1903 – י"ג באדר תשל"ז, 3 במרץ 1977) היה מחבר תורני.
חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית ואוצר הפוסקים.
נולד בירושלים לר' דובער, תלמידו של הרב יהושע ליב דיסקין, ולאיטה בת הרב אליהו יסילביץ מהורודנא.
למד ב"ישיבת מדרש בני ציון" וישיבת עץ חיים, שם נקשר לרב איסר זלמן מלצר.
הוסמך להוראה על ידי הראי"ה קוק, הרב חיים זוננפלד, הרב שמשון אהרן פולונסקי ועוד.
ספריו זכו להסכמות מרבני ירושלים מכל החוגים: הרבנים הראשיים לדורותיהם לצד רבני העדה החרדית.
התמסר בעיקר ללימוד מצוות התלויות בארץ, ואגב כך עמד בקשר עם החזון איש.
היה חבר בוועדה למצוות התלויות בארץ של הרבנות הראשית לישראל ותמך בהיתר המכירה.
נשא את בת הרב נטע צבי וייס.
התגורר בעיר העתיקה, והחל משנת תש"ח בשכונת קטמון.
בשנת תשל"ה (1975) הוענק לו תואר יקיר ירושלים.
על שמו רחוב בשכונת תל ארזה בירושלים.
תורת השמיטה (מהדורה ראשונה תרצ"ח) על הלכות שמיטה.
המעשר והתרומה (תרצ"ט ומהדורה מתוקנת תשי"ח) על הלכות תרומות ומעשרות.
נטע הילולים על הלכות ערלה ונטע רבעי.
חוקות השדה (תש"ך) - על הלכות כלאים.
ספריו אלה מצוטטים רבות בין העוסקים במצוות התלויות בארץ.
אגרת הפורים על המעבר מעיר מוקפת חומה לשאינה מוקפת חומה והשלכותיו על הלכות פורים.
במהדורה נוספת, תחת השם "אגרת הפורים השנית" (תשל"ו), נוספו גם דיני פורים משולש וערב פסח שחל בשבת.
זר התורה (תשכ"ד) - הלכות קריאת התורה
חיי חנוך (תשל"ב) - רעיונות על פרשיות השבוע, שרשם מדי מוצאי שבת ממה שהתחדש לו בשבת.
כמה מפירושיו שולבו בפירוש דעת מקרא
חזון ישעיהו (תש"ל) - חידושים על התנ"ך.
יד השל"ה (תש"ל) - ליקוט מפירושי השל"ה על התנ"ך.
חזון למועד (תשל"ה) - הלכות אבלות
חזון ציון - הגהות על הש"ס (בכתב יד שטרם נדפס)
מלבד כתביו, השתתף בעריכת האנציקלופדיה התלמודית (כרכים א-ו) ואוצר הפוסקים על שולחן ערוך אבן העזר.
בנוסף, ערך את הגהות החתם סופר על שולחן ערוך אורח חיים שנדפסו, לצד אחרונים נוספים, בספר זר השולחן (לוין-אפשטיין תשי"ז).
ספרי הלכה נוספים שחיבר כבר בגיל 19 נותרו בכתב יד ואבדו עם כיבוש העיר העתיקה בידי הירדנים בתש"ח.
הרב גרוסברג פרסם סדרת מאמרים נוספים, חלקם כקונטרס שהדפיס וחלקם כמאמרים בביטאונים תורניים מכל החוגים הדתיים, כמו נועם, כרם ציון, המעיין, אור תורה, התורה והמדינה, שנה בשנה, שמעתין ועוד.
רבים ממאמריו כונסו לאחר פטירתו בספר משנת חנוך (ירושלים תשס"ב).
דרישת צבי (תש"א) - דיני הרואה את ירושלים והמקדש וערי יהודה בחורבנם.
דובר מישרים (תשט"ז) לבירור והצדקת מנהג ארץ ישראל בעניין זמן צאת הכוכבים.
נבואה שעריך (תשכ"ח, בעקבות מלחמת ששת הימים) - דיני הכניסה להר הבית וכניסת כהנים לקבר רחל
חנוך חסון (נולד ב-7 בספטמבר 1931) הוא מנהל ועורך בתחום התרבות והבידור, ממייסדי פסטיבל הזמר והפזמון, מיוזמי תוכניות המוזיקה של קול ישראל ותוכניות הבידור של הערוץ הראשון.
סבו היה הרב חנוך חסון, "חנוך רבנו", מרבני חברון, אב בית הדין ומנהל בית הספר של היישוב היהודי בחברון, שנרצח עם אשתו קלרה במאורעות תרפ"ט.
אביו של חנוך, רחמים, למד ראיית חשבון ובנקאות ועבד בבנק אנגלו-פלשתינה כל חייו הבוגרים.
גדל בירושלים ובחיפה, שם למד בבית הספר אליאנס ובבית הספר הריאלי.
כילד למד לנגן בפסנתר ובאקורדיון, והיה פעיל בצופים, בין השאר כחניך של אהרן ידלין, לימים שר החינוך.
ידלין הוא מי ששכנע את הוריו של חסון לקנות עבורו אקורדיון, כדי שינגן בפעילויות השבט.
בצה"ל שירת בנח"ל כעוזרו של זאב חבצלת, וסייע לו להפיק מופעים בכנס הנח"ל.
לאחר קורס קצינים שירת קצין ההווי ובידור של הנח"ל.
במסגרת שירותו הצבאי היה חסון אחראי על להקת הנח"ל השנייה, שבה שירתו יוסי בנאי, יונה עטרי, גאולה גיל, דובי זלצר ודוד ברגמן.
במקביל הקים את צוות ההווי הראשון בצה"ל, שבו שירתו בין השאר נעמי שמר (אז נעמי ספיר) ונחום היימן.
למד בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב ובמדרשה למוזיקה.
בין מוריו היה גארי ברתיני.
ברתיני עבד אז בקול ישראל, וביקש מחסון להצטרף אליו בהפקת ועריכת תוכניות של מוזיקה עברית ברדיו.
מ-1957 ערך חסון תוכניות של זמר עברי בקול ישראל, אך לנוכח ההיצע הדל בתקליטייה יזם הקלטות חדשות לשירים עבריים ותיקים, בתמיכתם של מנהלי התוכניות לאה פורת וישעיהו ספירא.
חסון גייס זמרים צעירים, נגנים מן התזמורת הפילהרמונית ומעבדים כגון משה וילנסקי, אלכס וייס, נעם שריף, צבי אבני, יחזקאל בראון, שמעון כהן וחנן וינטרניץ.
בין הביצועים החדשים שהוקלטו באותה מסגרת היו אלה של אסתר עופרים ל"היו לילות" ו"פזמון ליקינתון", אריק לביא ל"שיר הקטר" ו"את חכי לי ואחזור" ונחמה הנדל ל"אני מאמין (שחקי שחקי)".
במסגרת עבודתו גם יזם הקלטות מחודשות של שירים המלווים בריקודי עם, בביצועה של להקה שאת הקמתה יזם לצורך העניין ונקראה לרוקדים הידד, וכן יזם את הקמת המקהלה חבורת רננים.
כמנהל המחלקה למוזיקה עממית ישראלית, ב-1960 מונה לעורך ולמפיק של פסטיבל הזמר והפזמון, על פי רעיון של עובד המחלקה ישראל דליות.
הפיק כמעט את כל פסטיבלי הזמר, למעט זה של 1967, אז שהה בהשתלמות בטלוויזיה הצרפתית (את הפסטיבל באותה שנה, שבו בוצע לראשונה השיר "ירושלים של זהב", הפיק גיל אלדמע, שציין בעבר את השפעתו הגדולה של חסון על הקריירה שלו, בדומה לאמנים אחרים).
כמפיק ועורך הפסטיבל היה חסון בעל השפעה רבה על בחירת השירים והמבצעים, כשבחלק מהמקרים הוא שיזם וקידם את יצירתם של שירים שנהפכו לקלאסיקות.
בכך, לאורך שנים ארוכות, היה חסון לאחד מ"מגלי הכישרונות" הבולטים בישראל ומי שיכול היה להוליד קריירות שלמות.
חסון היה גם מי שבחר את מנצחי התזמורת, מעבדי השירים ומנחי הפסטיבלים (יצחק שמעוני ולאחר מכן רבקה מיכאלי).
הפיק וערך את תוכנית הרדיו "מועדון הזמר" שהנחו מאיר הרניק ורבקה מיכאלי, ושבה הופיעו בין השאר נחמה הנדל, חוה אלברשטיין, הפרברים, הדודאים, הגבעתרון ודורית ראובני.
לצורך התוכנית ולצורך הפקות נוספות של קול ישראל, כגון התוכנית "שלכם לשעה קלה", "תשואות ראשונות" ו"שוב יוצא הזמר", יזם את הקמת אולפן ההקלטות של קול ישראל בתל באביב, בבית המורה.
בקול ישראל חסון גם הפיק וערך את התוכניות הפומביות הגדולות "אנו נהיה הראשונים" (משירי העליות הראשונות, עם יצחק שמעוני) ו"פזמון חוזר" (משירי הלהקות הצבאיות).
במסגרת פעילות בבית המורה יזם את ההקלטות של כל תוכניות הלהקות הצבאיות, וכך הכיר היטב את הזמרים הבולטים בלהקות הצבאיות באותה תקופה, שאחר כך ליהק לאירועי הזמר השונים, כולל פסטיבל הזמר.
בין הזמרים שאיתר ושילב בהקלטות שונות ובפסטיבלים באותה תקופה היו שלמה ארצי, ששי קשת, אבי טולדנו, שולה חן, רבקה זהר, ריקי גל, מירי אלוני, יגאל בשן ויזהר כהן.
כמו כן היה אחראי להקלטת המופעים הפומביים בקול ישראל, ובהם אלה של אסתר עופרים בהיכל התרבות ושל הזמרת הצרפתייה ברברה.
ב-1974 מונה למנהל מחלקת הבידור של הטלוויזיה הישראלית, תפקיד בו שימש עד פרישתו לגמלאות ב-1996.
כמנהל המחלקה היה אחראי לשעשועונים שהפיק יצחק קול ("זה הסוד שלי", "תשע בריבוע" ועוד) ויזם את רוב תוכניות הבידור של המחלקה, כגון "להיט בראש" ו"סיבה למסיבה".
את "שעה טובה" יזם עם מני פאר, את "עד פופ" עם אהוד מנור.
בתפקיד זה גם גייס לטלוויזיה במאים ומפיקים שהפכו לחלק מרכזי מעבודתה בתחום הבידור, כגון אהרון גולדפינגר, צדי צרפתי, חיים מלובן, דליה גוטמן, אהרונה דיין, אומנה כהן ודינה כהנוביץ'.
כמנהל מחלקת הבידור היה חסון אחראי לשליחת השיר הישראלי לאירוויזיון, והוא גם מי שהמציא את השם "קדם אירוויזיון" לתחרות שבה נבחרו השירים לאחר תום פסטיבלי הזמר.
במקביל לעבודתו ברשות השידור, בסוף שנות השבעים החל לערוך ולהפיק את "שחרית 11:11", מסגרת הקונצרטים הקלאסיים המתקיימת מדי שבת בבוקר במועדון צוותא בתל אביב.
גם לאחר פרישתו לגמלאות מרשות השידור המשיך לעשות זאת, עד היום (2018).
נשוי להדה זהבי, בת קיבוץ מעוז חיים ויוצאת להקת הנח"ל, ואביו של מעצב הפנים דניאל חסון.
חנוך ניסני (נולד ב-29 ביולי 1963 בתל אביב) הוא נהג מרוצי מכוניות ישראלי שמתגורר כיום בבודפשט, הונגריה.
ניסני הוא איש עסקים, שהתחיל לנהוג במכוניות מרוץ כתחביב.
הוא נהג המרוצים הישראלי הראשון שהתחרה ברמות הגבוהות יותר בענף מרוצי המכוניות, בהם International Formula 3000 ו-World Series Lights.
ניסני הוא הישראלי הראשון שהשתתף בסופשבוע של פורמולה 1 בגרנד פרי, ביום הולדתו, 29 ביולי 2005, בגרנד פרי הונגריה (הונגרורינג), כאחד מנהגי המבחן הרשמיים של צוות מינארדי F1.
בנו, רוי ניסני, הוא גם נהג מרוצים.