tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניהול של 4 מחקרים פרוספקטיביים בינלאומיים רב מרכזיים, 2 מהם Randomized sham-controlled, אחד עדיין מתנהל ומגייס מטופלים בארצות הברית, והרביעי מתוכנן להתחיל בעוד שנה
ארבעת המחקרים הם לבחינת הבטיחות והיעילות של הקורונרי סינוס רדיוסר, התקן (מישתל) בוריד המנקז דם מהלב והמשמש לטיפול בחולים עם חסימות בעורקי הלב, ותעוקת חזה קשה עקשנית ועמידה לכל הטיפולים המקובלים.
מחלה הגורמת למגבלה תפקודית קשה, ולפגיעה קשה באיכות החיים של אנשים פעילים.
פרופ' בנאי אחראי ראשי לפיתוח הטכנולוגיה הזו מאז שנת 2002, משלב הרעיון, דרך ניסויי חיות, פיתוח הנדסי של המערכת, ועד הוכחת בטיחות ויעילות במחקרים מבוקרים בבני אדם ועד לשימוש הקליני גורף.
תוצאות המחקר הבינלאומי הרנדומלי הרב מרכזי הראשון התפרסמו בניו אינגלנד ב-2015.
בשנה האחרונה הסתיים מחקר פרוספקטיבי ב-25 מרכזים באירופה
מחקר רב מרכזי גדול, מבוקר, Sham Controlled שני מתבצע עכשיו בארצות הברית וקנדה
ומחקר רנדומלי רביעי מתוכנן להתחיל בשנה הבאה על חולים עם תעוקה כתוצאה ממחלה כלילית מיקרו-וסקולרית.
1. אנגיוגנזיס בשריר הלב: פיתוח מודלים בחיות לבחינת היתכנות של אנגיוגנזיס בלב כאפשרות טיפול במחלה חסימתית של כלי הדם של הלב.
במחקרים של פר בנאי הוכך לראשונה שניתן ליצר התפתחות כלי דם חדשים (אנגיוגנזיס) בלב האיסכמי על ידי הזלפה מקומית של פקטורי גדילה אל תוך האזורים האיסכמיים שלב
2. במחקר שנערך בבית הספר לרפואה בירושלים, הוכח לראשונה שאיסכמיה בשריר הלב גורמת לביטוי מוגבר של VEGF שהוא הגורם המעודד אנגיוגנזיס בלב
3. במספר עבודות מחקר גם ב-NIH וגם בבית הספר לרפואה בירושלים, תיאור לראשונה של תהליך השגשוג והנדידה של תאי שריר חלק וסקולריים בדופן העורק כתוצאה מנזק לדופן העורק, כבסיס להבנת תהליך ההיצרות החוזרת (רסטנוזיס) אחרי השתלת סטנט
1. גילוי העובדה שמגנזיום סולפט בהזרקה לוריד מהווה טיפול יעיל ובטוח בטכיקרדיה חדרית מסוג Torsade de pointes, מאז זה הפך לטיפול שגרתי בהפרעת קצב מסוכנת זו בכל העולם
2. פיתוח התקן ייחודי (רדיוסר) להשתלה בוריד הלב כטיפול בחולים מחלה כלילית חסימתית עם תעוקת חזה כרונית עמידה לטיפולים המקובלים.
הטיפול נמצא בשלב מסחרי ומומלץ בקווים המנחים של האיגוד הקרדיולוגי האירופאי בעקבות מספר רב של מחקרים שפרופ' בנאי הוביל ויזם, ומספר רב של פרסומים בנושא.
הוא האחראי לפיתוח המוצר הזה משלב הרעיון, הוכחת היתכנות במודל חיה, הנדסה וייצור של המישתל, ניסוי FIH, ובהמשך מחקרים קליניים פרוספקטיביים רב מרכזיים בינלאומיים
3. הרדיוסר נחקר כטיפול מבטיח לטיפול בתעוקת חזה מישנית למחלה כלילית לא חסימתית, מחלה שעד לאחרונה – לא היה לה כל טיפול, ופוגעת בעיקר בנשים.
הוכח שהרדיוסר משפר תפקוד מיקרו-וסקולרי כלילי לקוי, וכבר נמצא בשימוש קליני באירופה למטרה זו
4. פיתוח של מסתם תותב ביולוגי מיטרלי להשתלה מילעורית, הגיע לשלב של ניסוי בבני אדם, ונעצר בגלל בעיות תקציב, למרות הצלחה גדולה של המסתם שהושתל בכ- 100 בני אדם באירופה, קנדה ובישראל
5. פיתוח סטטוסקופ מבוסס בינה מלאכותית, ויכולות שמע בטווח האינפרה-סאונד לאיבחון אוטומטי של פתולוגיות במסתמי הלב ושל פתולוגיות ריאתיות
"הלב והעורקים הכליליים" - הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1995
שמואל בן יהודה ממרסיי (באנגלית מכונה גם: Miles of Marseilles; בשפת פרובאנס: Meles Benjudas; נולד ב-1294 בפרובאנס) הוא מתרגם, אסטרונום ורופא יהודי.
מגיל צעיר שקד על לימוד מדעים ופילוסופיה.
סביב גיל 18 עבר לעיר , שם למד אסטרונומיה בהדרכתו של אבא מרי בן אליגדור.
כעשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1321, נכלל בין היהודים שנאסרו במגדל הרוֹטַנְדַה (rotunda) בעיר , ואחר כך שוחרר.
גם בהיותו במאסר עסק בתרגומי יצירות מדע לעברית.
אחר כך נדד בין הערים הבאות: Murcia (ספרד), Tarascon, Aix (פרובאנס), Montélimar.
לצד שמו הלועזי: Meles Benjudas נתכנה גם Borbe-Vaire (זקן אפור, או זקן כחול).
את פרסומו קנה בזכות תרגומיו הרבים (מערבית לעברית) של חיבורי מדע חשובים.
הוא גם שיפץ ותיקן תרגומים קודמים, כמו של יעקב בן מכיר אבן תיבון.
"השאלות הדבריות והדרושים אשר לפילוסופים" – מאת המחברים הערביים: אבו אל קאסים בן אידריס, אבו אל חג'אג' איבן תלמוס, אבו אל-עבאס אחמד אל קאסים, אבו אל רחמן בן תאחיר (=דיונים בפיסקאות קשות בביאורו של אבן רושד לאורגנון של אריסטו.
גרסתו העברית של שמואל ממארסיי תורגמה ללטינית (בידיו של אברהם דבלמס) ונדפסה באמצע המאה ה-16.
"הביאור האמצעי" של אבן רושד לחיבור אתיקה ניקומכית מאת אריסטו.
שמואל ממרסיי השלים תרגום זה בשנת 1321, בגיל 27. עותקים שונים של כתב היד מצויים היום בספריות אוקספורד, טורינו ועוד.
'ביאור ספר ההנהגה לאפלטון' – ביאורו של אבן רושד לחיבור הרפובליקה מאת אפלטון.
את התרגום הזה השלים שמואל ממרסיי בהיותו במאסר, בשנת 1321.
התקציר (קמפנדיום) של אבן רושד לאורגנון של אריסטו.
השלמה לתרגומו של קלונימוס בן קלונימוס לספר הגאומטריה של אוקלידס: דיון בצורות הגאומטריות 30 + 31 בספר.
פירוש על ספר אלמגסט של פתולמאוס, [דהיינו: תלמי (אסטרונום)], חלקים א-ג
קיצור ספר אלמגסט מאת אבו מוחמד ג'אבר איבן אפלאח.
מאמר בנפש מאת אלכסנדר הפירדוסי (אלכסנדר מאפרודיסיאס Alexander of Aphrodisias היה פרשן של כתבי אריסטו).
על ליקוי החמה בשנת 1097, מאת אבו עאבד עאלה מוחמד איבן מועאד מסביליה.
"אגרת בעמוד השחר" (על תופעת זוהר הקוטב) מאת אבו עאבד עאלה מוחמד איבן מועאד מסביליה.
"מאמר בתנועת הכוכבים הקיימים" – על הכוכבים שאינם ניידים, מאת אבו איסחאק אל זארקאלה.
שמואל בן עמי (נולד בשנת 1947) הוא אמן ופסל ישראלי.
בן עמי היה הפסל הראשי במוזיאון השעווה הישראלי בין השנים 1973–1995, פסל הדיוקנאות המפסל חתך רחב של אישים מהפוליטיקה הישראלית, מענפי הזמר והקולנוע, ומהתיאטרון.
בן עמי נולד בפאס במרוקו למשפחה של 7 ילדים.
כשהיה בן 3 משפחתו עלתה והתיישבה בטבריה.
בגיל 15 למד בישול והפך לשף.
בין השנים 1977–1981 למד פיסול במכון אבני, ובין השנים 1985–1988 למד פיסול בבית הספר "אקול דה בוזאר" בפריז.
בשנות ה-70, ה-80 וה-90 היה שף במלונות הילטון, שרתון ודיפלומט בתל אביב.
ביו השנים 1973–1995 היה הפסל הראשי במוזיאון השעווה הישראלי במגדל שלום בתל אביב.
בן עמי היה אלוף ישראל בפיסול במרגרינה ואלוף ישראל בפיסול ועיצוב במזון.
בן עמי חבר איגוד הפסלים והציירים בישראל.
ערך כ-30 תערוכות בישראל ומחוצה לה.
בן עמי חבר ההנהלה בפדרציה המרוקאית העולמית.
בערב חגיגי צוינו 55 שנים להקמתה של שכונת רמת אגוז (שיכון ד') בטבריה על ידי עיריית טבריה, ובן עמי שצמח בשכונה זכה להוקרה מראש עיריית טבריה.
במהלך עבודתו פיסל בן עמי מעל אלף מלכים, נשיאים, ראשי ממשלות ואח"מים אחרים.
הדיוקן הראשון שפיסל במוזיאון השעווה הישראלי" היה של הזמר יזהר כהן שזכה ב-אירוויזיון, ובהמשך את הדיוקנאות של: עפרה חזה, רינה מור, גלי עטרי, צביקה פיק, הכדורסלן מיקי ברקוביץ, הטניסאי שלמה גליקשטיין והנשיאים חיים הרצוג (1983), יצחק נבון.
בשנת 2018 פיסל את האפיפיור פרנציסקוס בעקבות הזמנה מהוותיקן.
בן עמי הוזמן לוותיקן והעניק לאפיפיור את הפסל.
בן עמי יצר פסל של מלך מרוקו שממוקם בארמון ברבאט.
במוקטעה ברמאללה מוצב פסל של מחמוד עבאס שיצר לבקשת סם בן שטרית.
ב-23 ביולי 2017 נחנך גן פסלים (כולל חמישה פסלי אבן ושיש) בבית החולים על שם ברוך פדה, פוריה בכניסה למבנה מרפאות חוץ, תרומתו של בן עמי.
בין הדיוקנאות שיצר: דיוקן של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, דיוקנאות של הנשיאים שמעון פרס, ראובן ריבלין,דיוקן של שרת התרבות והספורט מירי רגב, דיוקן של השחקן זאב רווח, דיוקן של הזמר יהורם גאון ודיוקן של הזמרת שושנה דמארי.
בין פסליו: רמברנדט, לאונרדו דה וינצ'י, וינסטון צ'רצ'יל.
אנדרטת חמשת הרוכבים בפתח תקווה – 60 טון אבן גרניט.
אנדרטת הלח"י שנמצאת בכיכר הלחי בפתח תקווה – 7 מסה אבן גרניט.
הפסל של הרמב"ם 3 מטר מיציקת ברונזה.
פסל דוד בן-גוריון בסלע גרניט 6 טון בסימפוזיון הפיסול במעלות תרשיחא.
פסל בן-גוריון מסלע בזלת, ממוקם בכניסה למלון גלי כנרת בטבריה.
בן עמי נשוי ואב לתאומים.
בר-אבן נולד ביבוריב בשם שמואל ברנשטיין, וכבר בילדותו הצטיין בציור.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל, הקים משפחה ועסק בעבודות שונות.
בהיותו בשנות הארבעים לחייו למד אמנות בסמינר אורנים, ובין מוריו היו מרסל ינקו ודב פייגין.
ב-1957 התיישב, בעקבותיו של ינקו, בכפר האמנים עין הוד, שם עסק בציור ופיסול.
כעבור עשר שנים, לאחר מלחמת ששת הימים, עבר לירושלים.
שם חי עד סוף ימיו ויצר פסלי אבן גדולים.
בשנות השישים, הוא יצר עיצובים מופשטים מעץ אגוז, עם דגש על הרמוניה.
על כך כתבה מבקרת האמנות מרים טל: "הוא לא תמיד היה פסל, לא תמיד היה ירושלמי, ולא תמיד היה בר-אבן [...] לפני שהפך סופית ל"בר-אבן" היה זמן-מה "בר-עץ".
בר-אבן הסביר שעוד בעין הוד התעוררה אצלו כמיהה לפסל באבן גדולת ממדים.
בשל מחסור באבן מתאימה בעין הוד, הוא החליט לפנות לירושלים, שם מצא את האבן הירושלמית הצבעונית והקשה.
הוא תיאר את רצונו לפסל באבן בנופי ירושלים, על מנת לשלב את סמלי העיר והמיסטיות שלה ביצירותיו.
לאחר שחרור העיר העתיקה במלחמת ששת הימים, עלה לירושלים, אותה תיאר כעיר עליזה ותושביה מלאים הודיה.
בהשראת התחושות הללו הוא החליט לקבוע בה את מושבו.
שמואל בר (נולד בשנת 1948 לערך) הוא חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת על לחימתו בפעולת כראמה
בר שירת בשירות חובה בגדוד 82 בחטיבה 7. השתתף בקרבות מלחמת ששת הימים בחזית הדרום והצטיין בתפקידו כתותחן טנק.
פלוגתו של בר נטלה חלק בפעולת כראמה ב-21 במרץ 1968. במהלך הפעולה התקרב הטנק של בר אל טנק ישראלי פגוע על מנת לחלץ ממנו שלושה אנשי צוות שנפגעו ונשארו בו.
רופא החטיבה ד"ר אשר פורת ומפקד הטנק יצחק בלק יצאו ממנו, זחלו לעבר הפצועים למרחק של כ-25 מטר תחת אש נשק קל ירדנית שסיכנה אותם, השכיבו אחד מהם על שמיכה וגררו אותו אל הטנק המחלץ.
ד"ר פורת ביקש לגשת לחלץ את הפצוע השני.
בר התנדב להצטרף אליו, והם זחלו אל הטנק הפגוע תחת אש וחילצו את הפצוע השני.
הפצועים הושכבו על הסיפון האחורי של הטנק והועברו לטיפול רפואי.
אחד מהם מת והשני החלים.
בעקבות הפעולה עוטרו פורת, בלק ובר בצל"ש הרמטכ"ל.
לימים הומר הצל"ש של פורת בעיטור העוז ואילו הצל"שים של בר ובלק הומרו בעיטור המופת.
בר השתתף כחייל מילואים במלחמת יום הכיפורים בחזית הצפון.
הוא נפצע בקרבות ורגלו נקטעה.
שמואל (ולטר) בר-נתן (ריזנפלד; ) היה הרופא הראשון של מגדיאל.
בר-נתן נולד בשם ולטר ריזנפלד, בברסלאו, אז חלק מהקיסרות הגרמנית, להוריו נתן ושרה.
במהלך שירות צבאי ב-1918 עבר קורס חובשים בהצטיינות, ולאחר שירותו למד רפואה.
עלה לארץ ישראל ב-1933 עם סרטיפיקט של נגרות בנין, כיוון שלא ניתן היה לקבל סרטיפיקט כרופא.
התיישב תחילה בירושלים ועבד תחילה כנגר, ובהמשך כרופא מחליף מטעם קופת חולים כללית.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 עבר להתגורר עם משפחתו במגדיאל.
היה הרופא הראשון והיחיד במושבה, ואחד היחידים ביישובי דרום השרון.
סיפק שרותי רפואה הן לחברי קופת חולים כללית (ממרפאה בביתו) והן לחברי קופת חולים עממית במרפאת הקופה.
יצא לביקורי בית רכוב על אתונו "מולה", ובהמשך קיבל מקופת החולים עגלה שנרתמה לאתון.
בשבתות ובחגים שימש כרופא תורן ושירת גם את אנשי כפר מל"ל, רמתיים, רמות השבים, כפר הדר ורמת הדר.
בשל אי זמינות גורמי רפואה נוספים ביצע שירותים נלווים רבים - שימש גם כאח וחובש, באמצעות מיקרוסקופ שהיה ברשותו ביצע בדיקות מעבדה לדגימות דם ושתן של מטופליו, רקח בעצמו תרופות שהנפיק לחולים.
בר-נתן גם הכשיר תושבים למתן עזרה ראשונה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הוזעק על ידי משטרת הנוטרים לטיפול בפצוע ערבי.
במהלך המאורעות ומלחמת העצמאות טיפל בפצועים שנפגעו מירי מקלקיליה הסמוכה.
אשתו שושנה עזרה אף היא במתן עזרה ראשונה.
עבד כרופא במגדיאל עד צאתו לגמלאות.
היה אהוד מאוד על תושבי המושבה.
טיפח בחצר ביתו שובך יונים, גינת ירק ועצי פרי.
בין תחביביו היו נגינה בכינור, אסטרונומיה (כולל לטישת עדשות הטלסקופ שהוא בנה בעצמו), ציור וגידול דגי נוי.
נישא בגרמניה לאשתו הראשונה, אדלה לבית רוזנברג.
בנם יצחק נולד ב-1928. לאחר גירושיו מאדלה, נישא בארץ ישראל לשולמית-הילדה לבית הבר, ועבר עם משפחתו למגדיאל.
ב-1941 נישא לשושנה לבית שטיינברג (1903–2000), אלמנתו של יצחק ספיבק מראשוני מגדיאל, גננת ומורה, חברת ההגנה ולימים זוכת התואר יקירת העיר הוד השרון.
יחדיו הם גידלו את בתה של שושנה מנישואיה הראשונים, חוה.
ב-1944 נולד בנם נתן (נתי), שנקרא על שם אביו של שמואל.
נתן בר-נתן הוא רופא, מחלוצי השתלות האיברים בילדים בישראל.
ב-1948 עיברת שמואל את שם משפחתו מ-ריזנפלד ל"בר-נתן" על שם אביו.
הרב שמואל ברודני היה רב יהודי אורתודוקסי בניו יורק באמצע המאה העשרים.
כיהן כמגיד שיעור בישיבת מיר בברוקלין ובהמשך כראש ישיבה.
ברודני נולד באוגוסט 1915 בסמרגון שבבלארוס במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בילדותו למד בחדר המקומי ובסניף של ישיבת נובהרדוק, ובגיל ארבע עשרה, התקבל לישיבת ראמייליס בווילנה, אז בהנהגתם של הרב שלמה היימן והרב מאיר באסין.
הוא נשאר ברמיילס שלוש שנים ולאחר מכן עבר לישיבת מיר ב-1932.
במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצה הישיבה לברוח לווילנה שבליטא ולאחר מכן נאלצה להסתתר בעיירה הקטנה קיידאן.
ישיבת מיר הצליחה לעזוב את ליטא לפני הכיבוש הנאצי דרך רוסיה ויפן, והתיישבה בשנחאי הכבושה ביפן.
כששמע הרב שלמה היימן על בריחת ישיבת מיר, הוא שאל אם שמואל ברודני נמצא ביניהם.
כשנאמר לו שאכן שמואל נמנה עם הנמלטים, הוא הכריז שהוא יהיה "גדול בישראל".
בתקופת הימצאות הישיבה בשנחאי, שמואל למד בחברותא עם רבי חיים שמואלביץ וישן בחדר של רבי לייב מאלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר עם הישיבה לארצות הברית.
זמן קצר לאחר הגעתו לארצות הברית, הוא נישא לרחל לאה לשינסקי והחל למסור שיעורים בישיבת מיר.
בין תלמידיו היה הרב שלמה ברעוודה.
השיעור שמסר היה הגדול ביותר בישיבת מיר, עם עד תשעים תלמידים.
הרב ברודני נפטר ב-15 בפברואר 1981. בנו, הרב אליה ברודני, משמש כראש ישיבה בישיבת מיר ברוקלין ומכהן כחבר במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל באמריקה.
בן נוסף, הרב אבא ברודני, שימש במשך 25 שנה כמנהל ישיבה ולאחר מכן כראש כולל.
בתו בתיה נישאה לרבי מנחם בן מנחם, נכדו של רבי איסר זלמן מלצר המכהן כראש ישיבה בישיבת תפרח.
הרב שמואל בצלאל (נולד בה'ת"ש, 1940) הוא רב חרדי ספרדי, ראש ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה.
נולד בבצרה שבעיראק בשנת ה'ת"ש, 1940 לאברהם וטובה בצלאל.
אביו היה מרבני הקהילה בבצרה.
בגיל עשר עלה עם משפחתו לישראל, והם התיישבו בבני ברק.
בילדותו היה חניך ומדריך בסניף תנועת בני עקיבא בעירו.
נמנה עם חברי שבט מרחבים.
שירת בצה"ל בחטיבת הנח"ל, ולאחר שחרורו החל ללמוד בישיבת חברון כנסת ישראל.
למד אצל הרב יחזקאל סרנא הנחשב למורו ורבו, אצל הרב מאיר חדש, ואצל הרב ברוך מרדכי אזרחי שעמו שמר על קשרי ידידות.
למד בחברותא עם הרב אביעזר פילץ והרב משה חדש.
למד קבלה מדי שבוע עם המקובל הרב יעקב משה הלל.
בתקופה מוסימת למד עם הרב יוסף פרבשטיין ועם הרב אלעזר מנחם מן שך.
לאחר נישואיו עם רבקה שולמית לבית שפר, למד מספר שנים בכולל "יד מאיר" בראשות הרב ברוך מרדכי אזרחי.
בשנת ה'תשל"ד התמנה לר"מ בישיבת פורת יוסף, ובהמשך התמנה לראש ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, לצד הרב שלום כהן.
במשך שנים רבות נהגו שניהם מדי יום חמישי לנסוע לרב אלעזר מנחם מן שך, ולהיוועץ בו בעניינים הקשורים להנהגת הישיבה ונושאים נוספים.
בשנות ה-90 יסד תלמוד תורה ספרדי בשכונת רוממה בירושלים.
לאורך השנים נמנע מעיסוק בסוגיות ציבוריות ומהבעת דעה פומבית.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוציא לראשונה מכתב בו קרא להצביע למפלגת ש"ס.
ב-17 באפריל 2023 התמנה לחבר ונשיא מועצת חכמי התורה של ש"ס יחד עם הרב אברהם סלים, כנציגי ראשי הישיבות.
ב 25 ביוני 2024, לאחר הכרעת בית המשפט העליון כי על המדינה לפעול לגיוס בני הישיבות, וכי עד אז לא ניתן להמשיך ולהעביר כספי תמיכות לישיבות עבור תלמידים שלא קיבלו פטור, התראיין לאתר החדשות החרדי "המחדש", ותקף בחריפות את הפסיקה.
עם החלטת ראש הממשלה בנימין נתניהו להגיש לשולחן הכנסת את אותו חוק גיוס שהציעה הממשלה הקודמת בראשות נפתלי בנט ויאיר לפיד, בש"ס החליטו על הקמת ועדה מיוחדת שתגבש את מדיניות המפלגה לעניין הגיוס, בראש הוועדה הועמד בכיר חברי מועצת החכמים של ש"ס, הרב בצלאל, המכהן בפועל כנציג ראשי הישיבות במועצת.
לרב בצלאל 12 ילדים, מתגורר בשכונת קריית מטרסדורף בירושלים.
אחיו הצעיר, , נהרג בפעילות מבצעית במלחמת ההתשה.
אבן טובה – סדרת שיעורים על תלמוד בבלי
בפי ישרים – מאמרים ושיחות מוסר על פי סדר פרשיות השבוע
פרי שמואל על סדר קדשים בתלמוד בבלי
שמואל בנימין בן מרדכי דנציג (בהונגרית: Danzig Samu, בגרמנית ורומנית: Samuel Beniamin Danzig; 12 בנובמבר 1873 – 1944)
היה רב ופעיל ציוני דתי שפעל בחבל מרמורש תחת השלטון הונגרי במסגרת אוסטרו-הונגריה, ואחר כך ברומניה.
החל מ-1906 עמד בראש הקהילה הידועה כקהילה ה"ספרדית" בעיר סיגט, שאימצה בהמשך רוח משכילית.
קהילה זו פקדה את ה"ויז'ניצר קלויז".
הרב דנציג היה אחד מראשי תנועת המזרחי באזור.
אחרי סיפוחה מחדש של צפון טרנסילבניה להונגריה ב-1940 נספה בשנת 1944 בשואת יהדות הונגריה.
שמואל בנימין דנציג נולד ב-1873 בעיירה וצ'ה, בסלובקיה, אז ואגווצ'ה בממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה, במשפחת הרב מרכוס מרדכי דנציג, רב העיירה, ואשתו - חנה (האני)
הוא למד בישיבת פרשבורג בברטיסלבה אצל הרב שמחה בונם סופר "שבט סופר" ואחר כך בפרנקפורט דמיין בישיבת הרב שלמה זלמן ברויאר, רבה של עדת ישורון.
במקביל למד לתואר דוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת בזל.
בשנת 1906 נבחר לרב הקהילה החסידית ה"ספרדית" של שומרי תורה משכילים, שקמה בעיר סיגט מסביב לבית הכנסת הספרדי הוא נהג לדרוש בשפות הונגרית וגרמנית, ובימי חג בעיקר בגרמנית.
דרשותיו בשבת שובה ובשבת הגדול משכו קהל רב.
זכה להכרה מצד האדמו"ר מוויז'ניץ משושלת הגר, דבר שעורר מחאות בקרב חסידי סאטמר שעמדו בראש רבנות סיגט.
הרב ד"ר דנציג נמנה עם מנהיגי תנועת המזרחי בסיגט וצפון טרנסילבניה והשתתף בקונגרס הציוני ב-1907, כמו כן, השתתף בכנסים ציוניים נוספים ובכנסים של הקונגרס היהודי העולמי.
כמנהיג ציוני העיר אירח בסיגט את הרב מאיר בר-אילן שהשתתף בכנס ראשון של ציוני האזור.
ניהל את קהילתו למשך 38 שנה, וכנציג היהודים, היה חבר במועצת העיר.
כמו כן עמד בראש שלוחת הג'וינט המקומית.
היה מעורה בחיי העיר ויחד עם שאר העדות, תרם, בין היתר, לבנייה ב-1913 של היכל התרבות של סיגט.
בשנת 1940 בעקבות תכתיב וינה סופחה העיר סיגט בחזרה להונגריה.
ב-1944 היהודים רוכזו בגטו והרב דנציג התמנה בראש מועצת הגטו.
יחד עם רוב יהודי סיגט נשלח למותו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
הרב דנציג היה נשוי לרוז'י (שושנה) לבית קראוס ונולדו להם חמשה ילדים: יוצי, אוטי, הילל אימרה, טיבור-יונתן ופסי.
הלל דנציג היה מנהיגה של תנועת הנוער "אביבה באריסיה" היה עיתונאי באוי קלט (מזרח חדש) עד 1940, ניצל ברכבת קסטנר.
ואחרי עלייתו לישראל בשנת 1945 היה חבר מערכת "דבר" סופר והיה פעיל במפלגת (מפא"י)
הבן השני, הרופא טיבור יונתן דנציג, גויס בשלהי שנת 1942 לעבודת כפייה בצבא ההונגרי באוקראינה ונספה בינואר 1943. בנו השלישי היה ד"ר מנחם דניב, מזכ"ל תנועת הנוער העובד והלומד, ממייסדי קיבוץ מעגן ומייסדה של מכללת עמק הירדן.
עיטור של הממלכה הרומנית בדרגת אביר.
כתב ספר בתחום האתיקה: Drei Genealogien der Moral Agudath Israel (שלוש גניאלוגיות של המוסר באגודת ישראל)
שמואל בנצור (15 ביולי 1906, קלוז', האימפריה האוסטרו-הונגרית – 29 באפריל 1973, ירושלים, ישראל) היה דיפלומט ישראלי אשר כיהן כנציג הדיפלומטי הרשמי הראשון של ישראל בבולגריה והונגריה, ונמנה עם מייסדי שירות החוץ הישראלי.
שמואל בנצור נולד ב-1906 בקלוז' כשמואל פטרפי, למשה ולציפורה.
הוא רכש השכלה אקדמית בעירו.
כיהן כמזכיר כללי של ההסתדרות הציונית בטרנסילבניה.
ב-1934 במהלך העלייה החמישית עלה לארץ ישראל.
בין השנים 1945–1948 כיהן כיושב ראש "התאחדות עולי הונגריה".
בנובמבר 1948 הצטרף לשירות החוץ הישראלי.
בין השנים 1948–1952 כיהן כמזכיר ראשון ובהמשך ציר דיפלומטי בצירות ישראל בבודפשט, הונגריה, ובמקביל כיהן כמיופה כח לא תושב בצירות ישראל בסופיה, בולגריה.
בנצור היה הנציג הדיפלומטי הרשמי הראשון בהונגריה ובבולגריה.
בין השנים 1952–1955 כיהן כסגן מנהל ובהמשך מנהל מחלקת מזרח אירופה במשרד החוץ, ובין השנים 1955–1958 כיהן כקונסול ובהמשך ציר ישראל בווינה אוסטריה.
בהמשך, בין השנים 1958–1962 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ לענייני מינהל, בין השנים 1962–1967 כיהן כשגריר ישראל בשווייץ, ובין השנים 1967–1973 כיהן כמפקח הכללי על שירות החוץ.
ב-1930 נישא שמואל בנצור לרחל לבית ויינשטיין.
בנו הוא איתן בנצור שכיהן כמנכ"ל משרד החוץ.
שמואל בנצור הלך לעולמו לאחר מחלה ב-1973 והוא בן 66, והובא לקבורה בהר המנוחות.
שמואל גונן (במקור: גורודיש, כך גם כונה בציבור; 14 בדצמבר 1930 – 30 בספטמבר 1991) היה קצין בצה"ל, ששימש מפקד חטיבת השריון 7 במלחמת ששת הימים ומפקד פיקוד הדרום במלחמת יום הכיפורים.
עוטר בעיטור העוז על לחימתו כמפקד פלוגה במלחמת סיני.
נולד בווילנה (כיום ליטא, אז פולין) למשפחה חרדית בת שישה ילדים.
שמואל עלה לארץ ישראל בגיל 3, והתחנך בישיבות עץ חיים ומרכז הרב, ובמוסדות תורניים נוספים בירושלים.
במלחמת העצמאות השתתף כלוחם פלמ"ח בגדוד החמישי, גדוד "שער הגיא", במסגרת חטיבת הראל בקרבות על ירושלים.
במהלך הקרבות נפצע 5 פעמים.
לאחר מכן התקדם בשורות צה"ל בחיל השריון.
שימש מפקד מחלקה בגדוד 82, מפקד פלוגת טירונים בגדוד ומפקד פלוגה ב' בגדוד, פלוגה מבצעית עמה לחם במבצע קדש ועוטר בעיטור העוז.
גונן הופקד על קליטת טנקי הצנטוריון בצה"ל ופיקד על גדוד 82, הגדוד הראשון שבו שירתו טנקים אלו.
שימש קצין אג"ם של גייסות השריון וסגן מפקד חטיבה 7. בשנת 1966 מונה גונן למפקד חטיבה 7 ופיקד עליה במלחמת ששת הימים בהבקעת מערכי המצרים בפתחת רפיח.
גונן הוביל את החטיבה עד תעלת סואץ.
בתום קרבות מלחמת ששת הימים, התפרסם בזכות נאומו שכונה "אחי גיבורי התהילה", אותו נשא במסדר חטיבתי, ממנו זכור המשפט (ההשראה לנאום זה נלקחה מספרו של הווארד פאסט "אחי גיבורי התהילה").
גונן תואר בהרחבה בספרו של שבתי טבת, "חשופים בצריח", שיצא לאחר המלחמה ותיאר את לחימת גייסות השריון ובפרט את זו של חטיבה 7.
גונן פיקד על הכוח המשוריין בפעולת כראמה (מרץ 1968), בסיומה נותרו כלי רק"מ של צה"ל בשטח ירדן ושימשו כתעמולה לארגון פת"ח.
בקיץ 1969 מונה למפקד אוגדת מילואים 36. במאי 1972 מונה לתפקיד ראש מחלקת ההדרכה (מה"ד) ולמפקד אוגדה 143. בשנים אלו נודע גורודיש (כפי שכונה) בצה"ל כמפקד קפדן וקשוח שהקפיד על קטנות וסטה מדרכו כדי לבער את אשר נראה בעיניו כרשלנות הפוגעת ברמתו של צה"ל.
ב-15 ביולי 1973 החליף את אריאל שרון והתמנה לאלוף פיקוד הדרום.
כאלוף פיקוד הדרום פיקד גונן על כוחות צה"ל בחזית הדרום במלחמת יום הכיפורים, ונקלע לעימותים עזים עם מפקדי האוגדות שבפיקודו, אברהם אדן ואריאל שרון.
ב-10 באוקטובר 1973 מונה חיים בר-לב לתפקיד "נציג הרמטכ"ל בחזית הדרום" ולמעשה היה מפקד חזית הדרום בפועל.
ב-20 בנובמבר 1973 הועבר גונן לתפקיד מפקד פיקוד מרחב שלמה, שבתחילת המלחמה הופרד מפיקוד הדרום.
על תפקודו של האלוף גונן במלחמה אמרה ועדת אגרנט כי הוא "לא עמד כראוי במילוי תפקידו והוא נושא בחלק ניכר של האחריות למצב המסוכן שבו נתפסו כוחותינו".
הוועדה הטילה על גורודיש את האחריות כי לאחר קבלת ההתרעה על המלחמה בבוקר יום הכיפורים, לא פרש כהלכה את הכוחות שעמדו לרשותו בחזית תעלת סואץ.
במסמך שהגיש גורודיש בכתב לוועדת אגרנט, אחרי שהעיד בפניה כמה פעמים, הסביר לוועדה מה היו העקרונות והתוכניות שהנחו אותו בניהול המלחמה בחזית הדרום.
הוא מזכיר כי לא הייתה בידיו התראה של 48 שעות להתקפה של האויב - על פיה היו בנויות תוכניות צה"ל, וכי היו "גורמים שהקשו על השגת המטרות שהצגנו לפנינו בפיקוד דרום" כשהוא מתייחס ל"מלחמת הגנרלים", העימות הגלוי עם קודמו בתפקיד האלוף אריאל שרון.
וגם חוסר קבלה של סמכותו ומילוי הוראותיו בידי האלוף אברהם אדן (ברן) שהיה בעבר מפקדו והפך להיות פקוד שלו לאחר כניסתו לתפקיד.
לדבריו התנהגותו של שרון "פילגה את מטה הפיקוד" ו"הייתה לכך השפעה על רמת המשמעת".
ויכוח מרכזי וחילופי האשמות התנהלו על מתקפת הנגד הכושלת של האוגדה ב-8 באוקטובר.
כמו כן התלונן ברן כי גונן וראש המטה שלו, אורי בן ארי, התעלמו במשך כל הבוקר מדיווחיו על קשיים ומבקשותיו לסיוע אווירי ולסיוע מאוגדת שרון.
בהמשך האשים גונן את שרון שסירב לפקודותיו ופעל על דעת עצמו ללא תיאום.
בעקבות פרסום דו"ח הביניים של ועדת אגרנט הושעה גונן מתפקידו.
ההשעיה בוטלה עם פרסום הדו"ח הסופי, אך הומלץ שלא ימלא תפקיד פיקודי על-עוצבתי, ובאפריל 1975 מונה לתפקיד במטכ"ל במסגרתו עסק בנושא ארגון כוחות היבשה בצה"ל.
עם זאת, בעיני הציבור והתקשורת הוא היה אחראי לרבים ממחדלי המלחמה, ולכן פרש בשנת 1976 מצה"ל בתחושה קשה.
לאחר שניסיונו להקים מפעל אקדחים לא צלח, פנה לעסקים שונים במדינות אפריקה, כולל סומליה והרפובליקה המרכז-אפריקאית.
בין היתר עסק בסחר בנשק עם עמנואל שקד ושמואל פלאטו-שרון ובעיקר בכריית יהלומים בזכות זיכיון שהעניק לו השליט ז'אן-בדל בוקאסה.
בשנת 1987 ראיין אדם ברוך את גונן בג'ונגל של הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
על שיחות אלו, שהתפרסמו בידיעות אחרונות ובספרו של ברוך "מה נשמע בבית", התבסס המחזאי הלל מיטלפונקט במחזהו "גורודיש", שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
בשיחות אלו התייחס גורודיש להיתכנות תאוריית קשר לפיה הנהגת המדינה ומשה דיין בפרט, תכננו מלכתחילה לאפשר למצרים הישג צבאי מוגבל במלחמת יום הכיפורים שיוביל להסדר מדיני ולצמצום המעורבות הסובייטית במזרח התיכון.
זעמו של גונן על דיין היה כה רב, עד כדי כך שבתקופה שלאחר המלחמה אמר כי היו ימים שבהם רצה לרצוח את דיין.
בריאיון אמר: כמו כן, ברוך דן בהקלטות רשתות הקשר (שתוכנן פורסם ב-2003 במעריב ובידיעות אחרונות) ולכאורה עסקה שתאפשר את חזרת גורודיש לישראל וגניזת ההקלטות (עסקה שברוך כינה "עסקת האש והעצים").
על ועדת אגרנט ועל התפטרותו מהצבא, העיר גונן כי היו כמה חוות דעת שאפשרו לו לקבל תפקיד מפקד עוצבה אך הבטחות ברוח זו לא קוימו.
במהלך השיחות העיר כי את המאבק בוועדת אגרנט הפסיק לאחר חיפוש שערך שירות הביטחון הכללי בביתו.
בשנת 2018, במלאת 45 שנה למלחמה, פורסם הפרוטוקול מישיבת המטכ"ל המכריעה, ביום שישי ה-5 באוקטובר 1973. לקראת סוף הדיון פנה גונן אל אלי זעירא וציין שבצד המצרי של תעלת סואץ הונח ציוד צליחה וביקש לגייס את מערך ההתראה.
דבריו לא זכו להתייחסות כלשהי.
באותה ישיבה עדיין טען זעירא כי "הסבירות למלחמה היא נמוכה ואפילו נמוכה מנמוכה".
גונן נפטר מהתקף לב בעת ששהה במילאנו שבאיטליה.
בלווייתו מרובת המשתתפים נישא ארונו בידי שישה אלופים.
אחיו הוא יואל גונן, שהיה בשלב מסוים פקודו של אחיו הגדול שמואל בחיל השריון.
על שמו רחוב בערים בית שמש ורעננה.
שמואל ברסלב (בפולנית: Szmuel Bresław; 1920 – 3 בספטמבר 1942) היה ממפקדי הארגון היהודי הלוחם בוורשה בזמן השואה.
הוא נרצח על ידי הגרמנים עוד בטרם החל מרד גטו ורשה.
שמואל ברסלב היה מראשי העיתונות המחתרתית בגטו ורשה והיה כחבר בתנועת "השומר הצעיר" אחראי על ביטאוני התנועה.
בחודשי חייו האחרונים היה פעיל בארכיון עונג שבת.
בשיא הפריחה של עבודתו בגטו פורסמו תחת פיקוחו, ניהולו ועריכתו- שמונה עיתונים שונים ברחבי הגטו.
מתוכם היו שני העיתונים הנפוצים ביותר בגטו.
בעת שניסה לשחרר את חברו, יוסף קפלן, מידיהם של הנאצים נתקל ברסלב בחייל גרמני, הוא נאבק בחייל וזה ירה בו והרג אותו במקום.
הוא היה בן 22 במותו, ונחשב לאחד מהמנהיגים הרוחניים החשובים ביותר של השומר הצעיר ושל הקהילה היהודית בגטו ורשה.
שמואל נולד ב 21 במרץ 1920 במוסקבה, למשפחה יהודית עשירה.
אביו ליפא, היה סוחר יהלומים שעשה עסקים רבים ברוסיה הצארית.
בתחילת שנת 1924, בעקבות המהפכה הבולשביקית, נאלצה המשפחה לברוח לברלין, ומשם לוורשה.
משפחתו של שמואל הייתה חילונית, ולכן הוא למד בבית ספר של יוצאי רוסיה ולא בבית ספר יהודי.
כיוון שלא קיבלו יהודים לתנועת הצופים הפולנית, שמואל גילה את תנועת הצופים היהודית, "השומר הצעיר".
בקן השומר הצעיר בוורשה פגש שמואל ברסלב את מרדכי אנילביץ'.
בספטמבר 1939, עם פלישת הצבא הנאצי לפולין ברח שמואל עם קן הצופים שלו מזרחה לעיר קובל, ומשם המשיך לווילנה.
שם הצטרף ל'קיבוץ' של תנועת החלוץ עם חברים רבים של השומר הצעיר.
במרץ 1940, חזר שמואל לוורשה בעקבות מרדכי אנילביץ', שם התאחד עם הוריו.
שמואל ברסלב יחד עם טוסיה אלטמן, מרדכי אנילביץ', יוסף קפלן ואריה וילנר היו מארגני ה'שומר הצעיר' בכל אזור ה'גנרל-גוברנמנט'.
שמואל גלַזֶרמַן (בספרדית: Samuel Glasserman; 1898–1952), סופר יידיש, מחזאי, קריין רדיו ומתרגם.
שמואל גלזרמן נולד בשנת 1898, בעיירה אלגארובוס, מחוז בואנוס איירס התייתם כשהיה בן שלוש, ואחיו הבכור, רב בעיירת הולדתו, נטל עליו את חינוכו וגידולו.
הוא למד בבית ספר יהודי, אך כשהיה בן חמש עשרה עבר לבואנוס איירס וסיים תיכון ממשלתי.
שמואל גלזרמן עסק בכמה מלאכות: קריין רדיו בספרדית וביידיש, כותב תשריטים, מורה בבית ספר תיכון ומחזאי.
הוא גם ניסה להקים תיאטרון יידיש.
כעורך ניסה שמואל גלזרמן להוציא לאור עיתוני ילדים ביידיש.
ובמשך השנים אכן הוציא את השבועון "בלימעלעך" ("ניצנים") בשנת 1922, את השבועון "קינדערלאנד" ("ארץ הילדים") בשנת 1937 והשבועון "פאר גרויס און קליין" ("לקטן וגדול") שהיה שבועון מצויר לכל המשפחה.
שמואל גלזרמן גם היה מנחה של תוכניות רדיו
שמואל גלזרמן כיהן גם כמזכיר אגודת הסופרים והעיתונאים היהודים בארגנטינה.
כמה ממחזותיו הוצגו על במות יהודיות בארגנטינה, ושיריו וסיפוריו כונסו בחלקם בספריו.
הוא פרסם כעשרה כרכים ביידיש, שירה וסיפורת, מחזות ומערכונים, ותרגומים אחדים.
מיצירותיו לא תורגמה לעברית אף לא יצירה אחת.
נפטר בבואנוס איירס בשנת 1952.
שמואל ברונר (נולד ב-1950) הוא זמר חסידי ישראלי.
בגיל 18 התגייס לצה"ל לנח"ל החרדי ההיסטורי.
בגיל 21 נישא והמשיך להתגורר בבני ברק.
עבד אצל אביו במפעל יהלומים ובבורסת היהלומים הישראלית.
אביו, שהיה בעל קורא וחזן, החדיר בו את האהבה למוזיקה.
תקליטו הראשון "שלהבת" יצא לאור על ידי להקה שהקים יחד עם דודו פישר ומונה רוזנבלום.
לאחר מכן הוציא כעשרה תקליטים יחד עם אחיו, אריה ברונר.
את אחד מתקליטיו עיבד יצחק גרציאני, ואת האחרים עיבדו משה לאופר ואחיו.
שמואל נשאר בסגנון החסידי המקובל, ואילו אריה הלך לסגנון החסידי המז'ורי, ונחשב לרוקיסט של המוזיקה חסידית.
נשוי לצפורה, בתו של פרופ' מרדכי ברויאר, ומתגורר בבני ברק.
בתו היא הבמאית והמפיקה החרדית יעל לוינשטיין, אחיו הוא הזמר אריה ברונר.
והשב (ביחד עם אחיו אריה ברונר)
שמואל גוגול (1924 – 13 במאי 1993) היה מוזיקאי, מייסד תזמורת מפוחיות הפה של רמת גן.
גוגול היה ניצול שואה ומתלמידיו של יאנוש קורצ'אק.
נולד לאריה לייב ולברוניה בוורשה.
כשהיה בן שלוש נפטרה אמו ולאחר גירוש אביו מפולין גידלה אותו סבתו.
כשחלתה הביאה אותו סבתו ב-1930 לבית היתומים של יאנוש קורצ'אק, שם קיבל במתנה לאחד מימי הולדתו מפוחית פה.
בשנת 1940, עבר עם שאר ילדי בית היתומים לגטו ורשה.
משם הבריחה אותו סבתו לגטו במקוב מזובייצקי, שם גר דודו החייט.
בתקופה מסוימת הסתתר עם סבתו ביער הסמוך לפשאסניש.
ממקוב נשלח באקציה למלאווה ומשם נשלח לאושוויץ.
עם העברתו למחנה נלקח ממנו כל רכושו, כולל מפוחית הפה, אולם הוא החליף עם אחד משוכני הצריף שלו מפוחית בתמורה למנות מזון.
באחת מהפסקות הצהריים שבמהלכן ניגן גוגול במפוחית, שמע אותו קצין אס אס, וצירפו לתזמורת המוות, תזמורת שליוותה את כניסת היהודים לתאי המוות.
גוגול נדר לעצמו נדר, לפיו אם יינצל ממוות יקדיש את חייו לנגינה במפוחית, וילמד ילדים יהודים לנגן בכלי זה על פי ערכיו של יאנוש קורצ'אק.
לאחר המלחמה הגיע גוגול לטולוז שבצרפת, שם הכיר את רות לבית ברמן, ניצולת שואה ילידת שווצינגן שבגרמניה והשניים התחתנו.
הם עלו לישראל והשתקעו בשכונת עזרה ובצרון בתל אביב.
בשנים 1948-1950 נמנה עם חברי הלהקה הצבאית "איילון".
בשנת 1955 הקים את שלישיית המפוחיות הראשונה בארץ, אשר כללה אותו במפוחית סולו, את ראובן מרקס במפוחית אקורדים ואת דני בן דוד במפוחית בס.
אמרגן השלישייה היה גיורא גודיק והיא ניגנה מספר שנים ברחבי הארץ, באולמות, מחנות צבא במושבים ובקיבוצים.
עם פטירתו של מרקס בפסח 1971, הפסיקה השלישייה את פעילותה.
בשנת 1963 הוא זכה לקיים את נדרו, והקים את "תזמורת מפוחיות הפה של רמת גן", שלימים נקראה על שמו.
בשנת 1990 חזר גוגול לראשונה לפולין עם תזמורת נגני מפוחיות פה.
הוא ביקר בבית היתומים בוורשה, במקוב מזובייצקי, העיר אליה נמלט מגטו ורשה והגיע גם לאושוויץ, שם ביצע עם התזמורת את השיר "העיירה שלי בעלז" (ביידיש: "מייַן שטעטעלע בעלז"), הנעימה אותה ניגן גוגול עם תזמורת המוות ליד קרמטוריום מס' 3 בבירקנאו.
באותה שנה העניקה לו "עמותת יאנוש קורצ'אק הגרמנית" בעיר ויינהיים פרס על פעילותו בתחום החינוך ובהפצת מורשתו של קורצ'אק.
בשנת 1993, בעקבות פנייה של ראש הממשלה דאז יצחק רבין, התלווה גוגול לנסיעה ממלכתית לאושוויץ, לציון 50 שנה למרד גטו ורשה.
כחודש לאחר נסיעה זו נפטר גוגול.
הוא הותיר אחריו את רעייתו, רות (1927–2015), ושני ילדים.
יצרנית מפוחיות הפה הגרמנית "הונר" קראה סדרת מוצרים על שמו (Schmuel Gogol Chromonica).
שני ספרי ילדים נכתבו בעקבות סיפור חייו: "המפוחית של שמואליק" (דבורה קיפניס, הוצאת שמואל זימזון 1992), ו"המפוחית" (תמר מאיר, הוצאת כתר, 2023).
בנובמבר 2023 נינו, אסף מאסטר, נפל בקרב בצפון רצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל.
במסגרת המיזם של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי העיר, נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של שמואל גוגל ברחוב יניב 9 בתל אביב.
נולד בשנת 1898 בשם סמואל אבא ברקוביץ' ללאה ואליעזר ברקוביץ' בעיר הנמל נובורוסיסק ברוסיה.
התייתם מאמו בהיותו בן שש.
בשנת 1915 התגייס לצבא הרוסי והשתתף בקרבות במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 עלה עם קבוצת חלוצים לארץ ישראל.
לאחר עלייתו עבד במשך שנתיים כבנאי וכנגר.
בין השאר, השתתף בבניית קזינו גלי אביב בחוף הים של תל אביב.
עבד גם כשרטט במשרדו של פריץ קורנברג בירושלים ובעיריית תל אביב תחת האדריכל דב הרשקוביץ.
את דרכו כאדריכל החל כבר בשנת 1922 בעת שעבד כמתכנן במגזר הפרטי בסביבות יפו ותל אביב, כשפעל בשותפות עם האדריכל זאב רכטר.
בתקופה זו, פיקח בין השאר על בניית ביתו של חיים נחמן ביאליק בתכנון האדריכל יוסף מינור.
אחד הבתים הראשונים שתכנן היה בית שלמה יפה ברחוב ביאליק 21 בשנת 1923. במבנה החזיקו רכטר וברקאי גם את משרד האדריכלים המשותף.
בעקבות המשבר הכלכלי יצא בסוף שנת 1926 לאירופה, במטרה ללמוד אדריכלות.
למד רישום נאו-קלאסי בבית הספר הגבוה לאדריכלות בוונציה.
הוא מצא שהלימודים שמרניים מדי ועזב עוד לפני תום שנת הלימודים.
ב-1927 עבר לפריז, שם למד במשך שש שנים בבית הספר הגבוה לאומנות דקורטיבית ובמהלכן אף זכה כמה פעמים בתעודות הצטיינות.
עם סיום לימודיו עבד כחודשיים עם הפסקות וללא שכר במשרדו של האדריכל לה קורבוזיה.
בשנת 1931 הוזמן לתכנן את הביתן ההודי בתערוכה הקולוניאלית בפריז.
בשנת נישא 1933 לאנה (ניוטה) לבית ברודאץ', ילידת 1904 בפולין, מדענית בפקולטה לרפואה באוניברסיטת פריז.
בשנת 1934 תכנן עבור הרקולס סקיריאנידיס ובנו ג'ורג' מראשוני ענף המלונאות בקפריסין את מלוןForest Park בעיירה פלאטרס (Πλάτρες) בהרי הטרודוס בקפריסין.
המלון נבנה בסגנון מודרני אקלקטי ושולבו בו אלמנטים בסגנון אר-דקו.
המלון הפך לאחד משני המלונות היוקרתיים בקפריסין והתארחו בו שועי עולם.
ברקאי שב עם משפחתו לארץ ישראל בשנת 1934 השתקע ברח' לילינבלום 12 ופתח בו משרד אדריכלות (בבית הצלם אברהם סוסקין).
עם שובו הצטרף לקבוצת האדריכלים הצעירים אשר דגלו בהטמעת המודרניזם בנוף הישראלי.
במסגרת זו, השתתף בהקמת בטאון האדריכלים "הבניין במזרח הקרוב" ובמקביל התמנה לכותב בירחון הארכיטקטורה הצרפתי "ארכיטקטור ד-ז'ורדי".
הבניין הראשון שתכנן לאחר שובן היה בית אגינסקי ברח' אנגל 5 בתל אביב.
בהמשך תכנן את "בית הלפרין" ברחוב גורדון 79 (נבנה בשנת 1935) ואת בית בת שבע כץ ברחוב מגידו 11 (נהרס).
בשנת 1936 העביר ברקאי את ביתו ומשרדו לרחוב הס 10 (שם התגורר עד פטירתו).
בשנות ה-40 תכנן כ-30 וילות ברחבי תל אביב, שרובן נהרסו מאוחר יותר.
דוגמה לווילה שתכנן בסגנון הבינלאומי ושרדה היא וילה ישראל זילברשטיין בשדרות בן ציון 25 (שופצה, שודרגה ומשנת 2016 משמשת כמלון בוטיק White Villa).
בתחילת שנות ה-50 תכנן את קולנוע שרון בנתניה.
ב-1958, הגיע ברקאי לראשונה לביקור בברית המועצות, שם פגש את אחיו, אהרון ברקוביץ', פרופסור לרפואה, ובני משפחתו.
בשנות ה-60 תכנן שני מבני ציבור בתל אביב: בית השריון בשכונת יד אליהו ו"יד אבנר" בשכונת אפקה.
שמואל ברקאי נפטר ב-1975. הותיר אחריו את רעייתו, חנה (נפטרה ב-1988), ובנו, דן, גם הוא אדריכל.
אוסף ברקאי נמצא בארכיון עזריאלי לאדריכלות שבמוזיאון תל אביב לאמנות.
בפברואר 2018, נפתחה בארכיון התערוכה "אקלקטיק-מודרן: עבודות מאוסף סם ברקאי" (אוצר: ערן נוימן).
"מלון "פורסט פארק" פלטארס הרי טרודוס, קפריסין
וילה זילברשטיין, שדרות בן ציון 25, תל אביב (1949).
בית השריון, ברחוב לוחמי גליפולי 51 בשכונת יד אליהו.
אבן הפינה הונחה באוקטובר 1963.
יד אבנר, ברחוב זליג 10 בשכונת אפקה, על שם האלוף אלימלך אבנר, ממייסדי השכונה.
במקור תוכנן כבית קהילת שכונת אפקה.
אבן הפינה הונחה באפריל 1960. הוקמה עמותה ציבורית להקמת המבנה והמימון הגיע בחלקו מעיריית תל אביב.
הבנייה החלה, אולם העמותה נקלעה לקשיים כלכלית והבנייה לא הסתיימה.
שלד הבית עמד נטוש עד שבשנת 1970 יזמה העירייה יחד עם ועד שכונת אפקה את מסירת המבנה לידי אוניברסיטת תל אביב תוך התחייבותה של האחרונה להשלים את המבנה ולהעמיד לרשות חברי "ההגנה" ותושבי אפקה מספר אולמות לפעולות ייעודיות.
מאז 1971 משמש כמקום משכנה של המחלקה לגאוגרפיה של האוניברסיטה.
הרב שמואל ברוך (תרנ"ט, 1898, זאכו, כורדיסטן – א' באייר תשנ"ד, 12 באפריל 1994, ירושלים) היה מראשי יהדות כורדיסטן, בעל אות יקיר ירושלים על פעולותיו למען העדה הכורדית.
נולד בשנת תרנ"ט (1898) לרב יוסף בנימין, מנהיגה הרוחני של קהילת יהודי זאכו ואב בית הדין.
הוא הוסמך לרבנות, ובפטירתו של אביו בשנת תרע"ו (1916) קיבל על עצמו, כשהוא בן 18 שנה בלבד, למלא את החלל בהנהגתה הרוחנית של קהילת יהודי זאכו.
בשנת תרפ"ה (1925) יצא בדרכו לארץ ישראל עם עשר משפחות נוספות שאותן שכנע להצטרף לעלייתו.
בהגיעו לירושלים נמנה עם מייסדי שכונת זיכרון יוסף הסמוכה לשוק מחנה יהודה.
כשנה לאחר עלייתו שב לזאכו כדי לשכנע עוד משפחות לעלות, ואכן משפחות נוספות עלו בזכותו.
בשנת תר"צ הקים את "ועד העדה הכורדית" שלימים היה הבסיס ל"התאחדות העדה הכורדית".
הוועד שהוכר על ידי השלטונות הבריטיים פעל בסיוע הסוכנות היהודית והצליח לקבל רישיונות עלייה ולהעלות 25 משפחות רבנים.
עם העלייה הגדולה של יהדות כורדיסטן פעל להביאם באופן מרוכז לירושלים.
הוא ייסד את החברה קדישא לעדה הכורדית, והמשיך עד יומו האחרון לשמש כמנהיג רוחני לבני עדתו, לערוך חופה וקידושין ולהביא בבריתו של אברהם אבינו בהתנדבות.
בשנת תשכ"ט (1969) הוענק לו אות יקיר ירושלים על פעלו למען העדה.
זכרו מונצח ברחוב על שמו במרכז ירושלים - המשכו המערבי של רחוב אגריפס.
טעמי המצוות - תפסירים, פיוטים, וקינות בארמית כורדית, חלקם מורשת אביו
שמואל ברקאי (ברקוביץ; 27 באוקטובר 1899 – 19 ביולי 1983) היה מפקד ההגנה בתל אביב בשנים 1941–1944 ומנהל "בנק ישראל-אמריקה לפיתוח התעשייה" של בנק הפועלים.
ברקאי נולד בעיירה אובודיבקה בפלך פודוליה (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום באוקראינה)
ליצחק וציפורה פייגה (לבית משה לייב ליפשיץ) ברקוביץ, במשפחה בת שישה ילדים: נחום, זאב, יהודית ברקאית (שחקנית בתיאטרון האהל), בלה, מרים ושמואל.
אביו היה מצאצאי שושלת האדמו"רים מצ'רנוביל.
בשנת 1913, בהיותו נער, עלה ברקאי לבדו לארץ ישראל כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה.
במשך מלחמת העולם הראשונה הוא למד בגימנסיה ובאפריל 1917 עם גירוש תושבי תל אביב על ידי אחמד ג'מאל פאשה, עברה הגימנסיה למושבה שפיה ואיתה כ-90 תלמידים בודדים שהגיעו לבדם לארץ ישראל.
כשסיים את לימודיו ב-1918, התנדב שמואל ברקאי לגדודים העבריים.
אביו ואחיו זאב נרצחו בפוגרום בטרוסטיאנץ ב-1919. לאחר מכן עלתה גם אחותו, יהודית, לארץ ישראל.
לאחר מאורעות 1921 היה ברקאי בין מניחי היסוד לארגון ההגנה בתל אביב.
בין 1925 ל-1936 שימש ברקאי מחסנאי נשק ואחראי סליקים בתל אביב.
החל מ-1929 היה חבר המפקדה בתל אביב והחל מ-1933 היה סגנו של אלימלך זליקוביץ ("אבנר"), מפקד ההגנה של תל אביב ובנותיה (בת ים, חולון, מקוה ישראל ובן שמן).
בין 1941 ל-1944 היה מפקד ההגנה של תל אביב ובנותיה.
במלחמת העצמאות שימש ברקאי כסגן-אלוף בממשל הצבאי בגליל.
כמו כן הוא היה חבר ועדה בחברות כלכליות שונות ובמשרד הביטחון.
ברקאי נמנה עם מייסדי שכונת אפקה צפונית לירקון, שכונה שנבנתה על ידי מפקדי ההגנה בתל אביב ב-1955. (על שמו רחוב באפקה בו שוכן בית הלוחם תל אביב).
בשנות ה-60 יצא בשליחות ההסתדרות לגאנה להדרכה בארגון קואופרציות.
בין השנים 1966–1973 שימש ברקאי כיושב ראש ארגון ההגנה הארצי ובין השנים 1973–1983 כיושב ראש ארגון חברי ההגנה בתל אביב.
ב-1981 קיבל ברקאי את אות יקיר תל אביב.
ברקאי נמנה עם מייסדי לשכת "בצלאל" של "הבונים החופשיים".
סמוך לפטירתו נרשם בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
אחיו, נחום נרצח עם משפחתו על ידי הנאצים בשואה.
ברקאי נישא לרינה לבית ניק (1922-1996), מנהלת אגף קצבאות ילדים בביטוח לאומי, ולהם נולדו ארבעה ילדים: צחי (שנפל ב-1966 בעת מילוי תפקידו בקורס קצינים), ראובן זאב (רזי), עידית ואורית.
שמואל ברקאי נפטר בשנת 1983. הותיר אחריו את רעייתו, ילדיו ונכדים.
עיריית תל אביב קראה רחוב על שמו, לזכרו.
שמואל גלבהרט (נולד ב-1945) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי, יושב ראש תנועת הירוקים בחיפה ובעבר סגן ראש עיריית חיפה.
גלבהרט עלה מברית המועצות בשנת 1949 ומאז היה תושב חיפה.
הוא סיים את בית הספר הריאלי ב-1963 וקיבל הסמכה מהפקולטה לאדריכלות ובינוי ערים של הטכניון בשנת 1971. את דרכו הציבורית החל בשנות השמונים ומאז נמנה עם מובילי מאבקים סביבתיים בעיר.
עוד בהיותו סטודנט הועסק גלבהרט בצוות להנחת תוכנית אב לתחבורה חיפה, כמו גם בחברות לתכנון הנדסי ותעשייתי, והיה מעורב בפרויקטים בישראל ומחוצה לה.
עם סיום לימודיו ב-1971 הוא שימש למשך שנתיים כאדריכל ראשי במשרד שלינגר-רפפורט, וב-1974 פתח משרד אדריכלים עצמאי, שפעל עד 2003 השנה בה קיבל את תיק ההנדסה בעיריית חיפה בזכות מיקומו ברשימתו של ראש העיר יונה יהב ובמסגרת ההסכמים בניהם.
הוא עסק במגוון תחומי הבנייה - תכנון שכונות מגורים, מבני ציבור, תעשייה ועסקים, תוכניות אב ומִתאר ועוד.
כמו כן שימש כחבר במוסדות ארגוני האדריכלים והמהנדסים, כדירקטור בקרן הידע של המהנדסים וכחבר בוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בצפון.
משנת 1975 גם היה חבר בוועדת התכנון הציבורית, לימים "העמותה לתכנון ולפיתוח איכותי בחיפה".
גלבהרט הוביל פעילויות ומאבקים ציבוריים בשלושה תחומים עיקריים: איכות הסביבה, איכות החברה ואיכות השלטון.
בנוסף הוא שימש כמרצה, ופרסם מאמרים רבים בנושאים בהם עסק ובנושאים מקצועיים.
בשנת 1996 הקים את תנועת "הקשר החיפאי", לימים "הירוקים של חיפה".
בשנת 1998 הוביל רשימה משותפת של "הירוקים" ו"שינוי" תחת השם "חיפה שלנו" לבחירות המוניציפליות, והיה מועמד מטעמה לראשות העיר.
הרשימה זכתה ל-4 מושבים במועצת העיר, כסיעה השנייה בגודלה, והייתה להפתעת הבחירות.
כיו"ר חיפה שלנו, עמד גלבהרט במשך 5 שנים בראש האופוזיציה העירונית.
בשנת 2003 חבר ליונה יהב ברשימה משותפת בשם "חיפה שלנו",המשותפת ל"ירוקים", "שינוי" ונציגי שכונות הפעם כמספר 2 ברשימה, במקום הראשון ניצב יונה יהב.
עם ניצחונה, מונה גלבהרט לסגנו של ראש העיר בשכר ומחזיק תיק מינהל ההנדסה בשכר, ובנוסף עמד בראש ועדת המשנה לתכנון ולבנייה, הוועדה לשימור מבנים ואתרים, הוועדה לאיכות הסביבה וועדת נגישות לנכים.
הוא ריכז את הוועדה להיערכות לרעידות אדמה וישב בוועדה לחומרים מסוכנים, וכמו כן כיהן כדיקרטור בעמותת התיירות העירונית וייצג את חיפה בוועדות תכנון מחוזיות וארציות ובוועדה הארצית לשמירת הסביבה החופית.
כסגנו של יהב עמד גלבהרט מאחורי פינוי אזורי תעשייה מזהמים מחיפה ויש המייחסים לו חלק נרחב בעזיבת העסקים את חיפה עד היום.
גלבהרט היה חבר בצוותי ההיגוי של תוכניות המתאר הארציות למפרץ חיפה ולחופים, תוכנית פארק הקישון ותוכנית המתאר החדשה לחיפה.
במהלך כהונתו עסק גלבהרט בעיקר בסיכול פרויקטים של קודמו של יהב, עמרם מצנע, בניהם פגיעה בשיקום בת גלים וביטול בניית המרינה.
החיבור בין יהב לגלבהרט הוא שעל פי מומחים הביא את ניצחונו של יהב והפיכתו לראש עיר עד היום.
בשנת 2008 התמודד שוב למועצת העירייה, אולם הפעם כראש רשימה נפרדת, "הירוקים של חיפה", בעקבות התמודדותו של יהב בראש רשימה עצמאית שנתמכה על ידי "קדימה".
גלבהרט זכה בשלושה אחוזים בלבד מקולות הבוחרים.
סיעתו, לעומת זאת, זכתה בכ-10 אחוזים וקיבלה שלושה מושבים במועצת העיר, מה שהפך אותה לשנייה בגודלה בין סיעות הבית.
גלבהרט היה מעורב במאבקים לשמירת חופי חיפה, ששיאם המאבק נגד הבנייה בחופי מערב העיר, להפחתת זיהום האוויר ולהרחקת חומרים מסוכנים ממפרץ חיפה, ופעל להתחדשות מרכז העיר ולקידום התחבורה הציבורית.
הוא נמנה עם פעילי שמירת השטחים הירוקים והתנגד לבנייה בהיקפים גדולים.
החל מ-2011 הוא חבר הנהגת התנועה הירוקה.
בשנת 2010 דווח בעיתון הארץ כי חיפה לכאורה על עבירות בנייה שביצע בנו, בעת שהיה אחראי על מנהל הנדסה בשנת 2004. עם זאת, בבדיקה שנערכה על ידי מבקר העירייה נמצא שלא נפל פגם כלשהו בהתנהלותו של גלבהרט.
בשנת 2019 יצא לאור ספרו כיפור 73 על מחדל ההתרעה וכישלון התקפת הנגד במלחמת יום כיפור.
הרמטכ"ל ושר הביטחון לשעבר, מר משה "בוגי" יעלון, כתב בדברי ההקדמה לספר: "ספר חובה לכל מדינאי או מצביא צבאי, שאמור לקבל החלטות בתחום המדיני – ביטחוני - צבאי בכלל, ובצמרת מדינת ישראל בפרט".
רבי שמואל ברזובסקי (נולד בכ"ט באלול ה'תרצ"ו, 16 בספטמבר 1936) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות סלונים וזקן חברי מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
מתגורר בשכונת מאה שערים, ירושלים.
נולד לרבי שלום נח ברזובסקי, האדמו"ר מסלונים; ולרבנית חוה מרים, בתו של האדמו"ר ה"ברכת אברהם" מסלונים.
למד בישיבת בית אברהם - סלונים, שבה כיהן אביו כראש ישיבה.
נישא לשיינא רחל (תרצ"ט - כ"ב בטבת תשס"ו), נכדת האדמו"ר בעל ה"אמרי חיים" מויז'ניץ, בת חתנו רבי נפתלי חיים אדלר מדז'יקוב.
עוד לפני שנישא השתלב כר"מ בישיבת סלונים.
לאחר שאביו התמנה לאדמו"ר (בשנת תשמ"א) התמנה תחתיו לכהן כראש ישיבת בית אברהם.
במשך שנים נהג להתפלל מדי ליל שבת בכותל המערבי, עד שמונה לאדמו"ר.
מעט אחרי פטירת אביו בז' באב ה'תש"ס מונה מתוקף צוואתו לאדמו"ר.
בתקופת כהונתו השתדל לשנות את סגנון החסידות שנחשבת כ'חסידות ליטאית' ופתוחה יחסית, ולהחדיר לבוש חסידי יותר בקרב חסידיו, כמו גם את הדיבור בשפת היידיש.
בדברי תורתו הוא מרבה לעסוק בפסוקים מהנ"ך ובדברי ספר המספיק לרבי אברהם בן רמב"ם.
כאביו, הוא מדגיש את ערכי "שמירת הברית" וה"קדושה", המציינת בחסידות סלונים את השאיפה להמעטת יחסי אישות בין הבעל לאשתו.
הוא נחשב לאדמו"ר שמרן יותר מאביו.
בשנת 2005, בזמן תוכנית ההתנתקות, יצא בצורה חריפה כנגד התוכנית ובבחירות שלאחריה הורה לחסידיו לא להצביע לרשימת יהדות התורה - עקב תמיכתה בתוכנית.
בשנת התשס"ט הקים מחדש את כולל רייסין, ופעל לשיקום ושיחזור בית הכנסת העתיק של הכולל בטבריה.
בשיחותיו הוא מרבה לעסוק בפסוקים מהנ"ך ובדברי הספר "המספיק לעובדי השם" לרבי אברהם בן הרמב"ם, וכן מרבה לשלב ציטוטים מספר הזוהר.
כאביו, הוא מדגיש את ערכי "שמירת הברית" וה"קדושה", וכן מרבה לעסוק בעניין השבת.
שיחותיו ודברי תורתו נערכים ויוצאים לאור מדי שנה בשם "דרכי נעם", על ידי מכון "דרכי נעם" בירושלים.
נכון לשנת תשפ"ג יצאו לאור מעל עשרים כרכים.
בשנת תשע"ה יצאו שני כרכי "דרכי נועם בעבודת ה'" מסודרים לפי נושאים, הכוללים גם את שיחותיו שמסר כשכיהן כראש ישיבת בית אברהם סלונים.
בשנת תשע"ט יצא לאור הכרך הראשון מתוך הסדרה "דרכי נועם - מועדים" על מועדי השנה, הכרך עוסק בעניינים: בשערי הימים הנוראים חודש אלול, ראש השנה.
בשנת תשפ"א יצא הכרך השני העוסק בענייני עשרת ימי תשובה יום הכיפורים זמן שמחתנו.
בשנת תשפ"ד יצא הכרך השלישי העוסק בחנוכה ופורים.
בשנת תשפ"ב יצאו לאור שלושה כרכים "דרכי נועם - על הש"ס" מתוך שיעורי הגמרא שמסר כשכיהן כראש ישיבה על המסכתות הנלמדות בישיבות, יבמות כתובות, נדרים, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא מציעא, ובבא בתרא.
בית הספר בית יעקב בעמנואל
בשנת 2010 התפרסם בפרשת בג"ץ בית הספר בית יעקב בעמנואל שבה היה לחסידיו תפקיד מרכזי.
הוא תמך בהורים של בנות "המגמה החסידית" שסירבו לקיים את פסק הדין וליווה את אבותיהן לכלא.
בין השאר התבטא בפרשה זו בחריפות, ובמכתב שפרסם כתב: .
עם זאת, בהמשך הסכים למתווה שלפיו נערכו במשך שלושת הימים שנותרו עד לסיום שנת הלימודים ימי עיון בנושא אהבת ישראל עבור כל הבנות בעמנואל יחד.
על ההצעה שהוגשה לפני בית המשפט והתקבלה, היו חתומים עו"ד גרין בשם האדמו"ר מסלונים ואלי ישי בשם רבי עובדיה יוסף.
הוא הסכים למתווה לאחר שהתקבלה דרישתו למחוק ממנו את המילים "על פי החלטת בית המשפט".
הרב ישראל, בעבר רב קהילת סלונים בחזון יחזקאל וכיום רב שכונת הגפן (B) בביתר עילית וחבר בד"צ אגודת ישראל, ורב קהילת סלונים בביתר עילית.
חתן הרב אברהם שטרנבוך, ראש ישיבת באבוב בלונדון.
הרב משה, ראש ישיבת בית אברהם-סלונים, חתן הרב שמעון ברייש מציריך (בן הרב מרדכי יעקב, ה"חלקת יעקב").
שרה, אשת יהודה שטרנברג, מכותבי השיחות של סבו האדמו"ר רבי שלום נח ושל חותנו.
הרב ברוך, ראש כולל אמרי נועם בירושלים.
חתן הרב משולם וינברגר אב"ד טשאבע.
צביה, אשת הרב אורי ויסבלום, מכהן כראש ישיבת סלונים לצעירים "נתיבות שלום" בביתר עילית
ברכה, אשת הרב גדליה ריזל, רבם של חסידי סלונים בקריית גת וראש כולל הלכה במקום.
שולמית, אשת הרב פנחס שלאף, בן אב"ד ביאלאווא.
ראש כולל של חסידי סלונים בביתר עילית.
הרב מאיר, משפיע רוחני בישיבה קטנה "נתיבות שלום" בביתר עילית
הרב מרדכי, חתן רבי נפתלי מבוסטון, משגיח בישיבה גדולה של החסידות.
שמואל גוֹדֵר (גוֹרוֹדצקי; 1917 – 7 ביולי 1989) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף שכיהן כמפקד חטיבה 7, מפקד חטיבה 27, מפקד הגמ"ר פיקוד מרכז, ראש הג"א, נשיא בית הדין הצבאי לערעורים וכן מזכיר צבאי לנשיא המדינה אפרים קציר בעת מלחמת יום הכיפורים.
גודר נולד בכפר מיקשביץ' שליד ברסט-ליטובסק בבלארוס של היום בשם שמואל גורודצקי.
בצעירותו היה פעיל בתנועת "החלוץ" והיה חבר בהכשרת "בורוכוב".
ב-1937 נעצר על ידי שלטונות פולין בהאשמה של פעילות קומוניסטית וישב שנתיים בכלא.
לאחר שחרורו מהכלא נכבש אזור הולדתו על ידי ברית המועצות כחלק מהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
גודר גויס לצבא האדום ושירת בחיל התותחנים הסובייטי.
לחם בחזית פינלנד במלחמת החורף.
במלחמת העולם השנייה לחם בעת המצור על לנינגרד.
בתפקידו האחרון היה עוזר ראש מטה של רגימנט מרגמות.
בשנת 1944 עבר לשרת בצבא הפולני שאורגן בברית המועצות ומונה לתפקיד סגן ראש מטה של חטיבת תותחי הוביצר ה-3. בשורות הצבא הפולני השתתף בשחרור ורשה ובכיבוש ברלין.
את המלחמה סיים בדרגת מאיוֹר, וזכה ל-22 עיטורים ומדליות סובייטיים ופולנים, בהם עיטור לנין, העיטור הגבוה ביותר ו-3 עיטורי המלחמה הפטריוטית הגדולה.
לאחר המלחמה כיהן כראש מטה האחראי על מחוז בשטחים הגרמניים הכבושים.
הוא סייע לתנועת הבריחה ולאנשי ההגנה באירופה.
ב-1947 עלה לארץ ישראל והתבקש להקים את הגדוד הראשון של מרגמות כבדות.
במלחמת העצמאות נשלח לפקד על כוחות התותחנים בחזית הצפון ובין השאר הדף את ניסיון הפלישה הסורי לאיילת השחר תוך שימוש בתותחי נפוליאונצ'יק.
בתום המלחמה הועבר לפקד על יחידת תותחנים בפיקוד המרכז.
ב-1950 סיים קורס מפקדי גדודים, ובסוף אותה שנה מונה למפקד חטיבה 7, הוא כיהן בתפקיד עד 1954. בתקופת כהונתו כמפקד החטיבה הגדיל את מצבת הטנקים שלה שכמעט ולא הייתה קיימת בעת כניסתו לתפקיד, והוביל אותה במבצע יגב באוקטובר 1951, פעולת תגמול במהלכה פוצצו בתים ומפעלים ברצועת עזה.
בסיום תפקידו יצא להשתלמות שריון בצרפת.
לאחר שובו מונה לסגן מפקד גייסות השריון ולמפקד חטיבת עודד.
במלחמת סיני פיקד גודר על חטיבת חי"ר במילואים, חטיבה 10. ב-30 באוקטובר, נצטוותה החטיבה לתקוף את המתחם המצרי המבוצר באום כתף.
דיין נכנס לעימות עם גודר ומפקדת החטיבה, שטענו כי אינם מסוגלים לכבוש בלילה את המוצבים המצריים הממוקשים וערוכים להגנה, זאת בשל גילם המבוגר, עייפותם, וחוסר אימונם של הלוחמים, בעיות אספקה ותחזוקת ציוד ועוד.
אף על פי כן נתן דיין פקודה לכבוש את המתחם בהקדם האפשרי.
התקפת החטיבה על אום כתף נחלה כישלון חרוץ.
ביום למחרת, 31 באוקטובר, ערכו הרמטכ"ל משה דיין ואלוף פיקוד הדרום אסף שמחוני סיור בגזרת החטיבה ובחנו את הכנותיה לקראת המתקפה.
על פי התרשמותם, לא נערכה החטיבה כראוי והגדודים לא קודמו לעמדות התקיפה בזמן.
בהמלצת שמחוני אישר דיין את העברתו של גודר מהפיקוד על החטיבה.
לאחר המלחמה מונה גודר למפקד חטיבה 27, וב-1960 למפקד הגמ"ר (הגנה מרחבית) בפיקוד המרכז.
הוא פיקד על מצעד צה"ל ב-1963. באוגוסט 1964 מונה לראש הג"א תפקיד בו כיהן במהלך מלחמת ששת הימים.
ב-1969 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לנשיא בית הדין הצבאי לערעורים.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש כמזכירו הצבאי של נשיא המדינה אפרים קציר בעת מלחמת יום הכיפורים.
היה נשוי לוויקי, ולזוג היו בן ובת.
שמואל גוטמן (22 בינואר 1925, רייצא, סלובקיה - 13 בספטמבר 2006, ירושלים) היה מעצב גרפי ישראלי, אחראי על עיצוב מרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט.
נולד בעיירה רייצא הסמוכה לפרשבורג, צ'כוסלובקיה.
מגיל צעיר עסק בשרטוט אותיות ובעיצוב גופנים.
בתקופת השואה עסק בזיוף מסמכים לצורך הצלת יהודים.
בין היתר זייף לעצמו ולעוד קבוצת יהודים תעודות המורות כי הם חברי המשטרה הלאומית ההונגרית, ועם תעודות אלו הגיעו לבודפשט.
בתום המלחמה עלה לארץ ישראל כמעפיל והחל לעבוד במחלקה הגרפית של קק"ל.
בשנת 1964 הקים בירושלים את המסדרה העברית הראשונה לצורך מחשבים.
מאוחר יותר היה אחראי לעיצוב הגופן הראשון של התנ"ך בהוצאת ידיעות אחרונות.
גוטמן אחראי למרבית הגופנים העבריים הנמכרים עם מערכת חלונות ותוכנת אופיס של מיקרוסופט.
כמו כן היו ברשותו יותר מ-400 גופנים שיצר.
רוב הגופנים היו תעתיק של גופנים או של "הקו האמנותי" של גופנים קיימים בעברית או באותיות לועזיות (בעיקר אנגלית).
גוטמן הוציא מספר מהדורות של הגדה של פסח וכן חומש עם פירוש רש"י בהוצאת ידיעות אחרונות.
גוטמן ראה בעבודתו שליחות דתית, בטוענו כי נולד עם "נשמה מתאימה לפיתוח האותיות של לשון הקודש".
שמואל "מילה" גינזבורג (גינצבורג; 2 בנובמבר 1918 – 17 במאי 1990) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקיצוני השמאלי מכבי תל אביב ובנבחרת ארץ ישראל.
גינזבורג נולד ברפובליקה העממית של אוקראינה.
אחיו ברוך נרצח בגיל 18 בבית המשפחה בפרעות פטליורה בשנת 1918. האירוע הטראומטי הזה גרם לאחיו הבכור יוסף לעלות לארץ ישראל ואחריו עלו שאר האחים וההורים, יחד עם מילה כשהיה בגיל ארבע.
רק אחותו מאשה נשארה באוקראינה, ובנה הפך לטייס בצבא הרוסי.
בין היתר במשפחה היה את הברון גינזבורג, שבמאה ה-19 היה אחד מארבעת היהודים העשירים בעולם.
בגיל 10 למד מילה בבית הספר העממי ע"ש אחד העם בתל אביב.
בגיל 15 נכלל מילה בנבחרת הנוער של מחוז הדרום, שכללה שחקנים ממכבי רחובות, מכבי נס ציונה, מכבי ראשון לציון וגדרה.
הנבחרת אף התמודדה במשחקי המכביה (1935) עם נבחרת המכבי הצעיר.
שנה לאחר מכן הצטרף למכבי שמעון (ע"ש הכדורגלן שמעון טבק).
כשחזרה מכבי תל אביב ממסעה המוצלח בארצות הברית (1936), הועלה מילה לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב.
מילה מילא מספר תפקידים בראשית דרכו, במשחקו הראשון נגד מכבי פתח תקווה הופיע כמגן שמאלי, אך הודות לבעיטותיו החזקות והמכוונות העלה אותו המאמן לשורת ההתקפה.
משחקו הבינלאומי הראשון היה נגד הקבוצה הרומנית טימושווארה, בו מכבי הפסידה 3–4 ומילה הבקיע שער אחד.
באותה שנה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה.
לצידו במכבי תל אביב שיחקו גם גאול מכליס, פרי נויפלד, גרי בית הלוי, מנחם מרימוביץ', ואף עוד הספיק לשחק עם אחיו הצעיר יוסף מרימוביץ'.
ב-13 בפברואר 1937, שיחקה מכבי תל אביב נגד מכבי חשמונאי ירושלים במסגרת הגביע ארץ ישראלי 1937. למשחק שנערך בירושלים הגיעו אלפי צופים.
בבעיטת הפתיחה התכבד סגן ראש העיר דוד אוסטר.
מכבי תל אביב הביסה את הקבוצה הירושלמית 10–0, כולל שלושער של גינזבורג.
גינזבורג השתתף במסע המשחקים של מכבי תל אביב לאוסטרליה ב-1939, כשבנוסף הייתה הקבוצה מחוזקת עם 4 שחקנים מקבוצות שונות בליגה.
מילה אף זכור בהבקעת השער (2–1) לטובת קבוצתו נגד נבחרת אוסטרליה, לעיני 45,000 צופים.
מילה אף ערך הופעה אחת במדי נבחרת ארץ ישראל, במשחק נגד נבחרת במוקדמות מונדיאל 1938.
ב-1941 נישא "מילה" לחברתו ירדנה והם עברו להתגורר בגדרה.
בגלל המרחק הרב מתל אביב התקשה מילה להגיע לאימוני הקבוצה, וב-1943, כשהיה בגיל 24, פרש ממשחק פעיל.
במחנה המעצר חברי ההגנה לימדו את המעפילים על ארץ ישראל וזאת במטרה שיצליחו לענות נכון אל שאלות הבריטים במבחן שהם עשו לכל מי שנתפס.
בהמשך חייו עבר מילה עם משפחתו להתגורר ברמת גן, ניהל בנק והיה פעיל בחוג ידידיי בית החולים שיבא.