tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיום העונה פרש פלגרינו ממשחק פעיל בגיל 35.
על אף ששיחק בקבוצות בכירות והישגיות, דרכו הבינלאומית של פלגרינו הייתה קצרה מאוד.
הוא זומן על ידי המאמן דניאל פסארלה לסגל נבחרת ארגנטינה לקראת קופה אמריקה 1997. פלגרינו פתח בהרכב הנבחרת בכל שלושה המשחקים שלה בשלב הבתים, שהסתיימו בשוויון 0-0 מול , ניצחון 2-0 על ושוויון 1-1 מול .
אף על פי שבמשחקי שלב הבתים ספגה ארגנטינה שער אחד בלבד, פלגרינו לא שותף ברבע הגמר מול , שהסתיים בהפסדה של ארגנטינה 2-1 והדחתה מהטורניר.
פלגרינו לא שב ללבוש את מדי ארגנטינה, וסיים את הקריירה עם שלוש הופעות בינלאומיות בלבד.
לאחר פרישתו חזר פלגרינו לקבוצה בה שיחק חמש וחצי עונות, ולנסיה.
הוא התמנה לתפקיד המאמן באחת מקבוצות הנוער של המועדון (קבוצת הקדטים - ב').
בשנת 2008, לאחר כשנתיים בתפקיד, שב פלגרינו לשתף פעולה עם מאמנו לשעבר, רפאל בניטס.
הוא חזר לליברפול, בה שיחק תחת בניטס חצי עונה, והתמנה לאחר מעוזריו של בניטס ולמאמן הרכב ראשון בקבוצה.
ב-2010, לאחר כשנתיים בתפקיד, עבר פלגרינו יחד עם בניטס כשהאחרון התמנה לתפקיד המאמן של אינטר מילאנו, ושימש כעוזרו במועדון האיטלקי.
בדצמבר 2010, עם פיטוריו של בניטס, שוחרר פלגרינו מתפקידו.
ב-7 במאי 2012 הודיעה ולנסיה כי פלגרינו יחזור למועדון ויאמן את הקבוצה בעונת , במקומו של אונאי אמרי.
ולנסיה של פלגרינו נקלעה לקשיים, וב-1 בדצמבר 2012, בתום הפסד ביתי 5-2 לריאל סוסיאדד שהוריד את ולנסיה למקום ה-12, פוטר פלגרינו מתפקידו.
ב-5 באפריל 2013 חזר פלגרינו למולדתו כשהתמנה למאמנה של אסטודיאנטס לה פלאטה.
הוא החזיק בתפקיד במשך שנתיים, עד שב-14 באפריל 2015 פוטר מתפקידו על ידי נשיא אסטודיאנטס, חואן סבסטיאן ורון.
ביוני 2015 התמנה פלגרינו לתפקיד המאמן בקבוצת אינדפנדיינטה.
כבר בתחילת דרכו רשם את פתיחת העונה הטובה בהיסטוריה למאמן חדש בקבוצה, כשהוביל אותה לשישה ניצחונות בששת מחזורי הפתיחה.
לקראת עונת חזר פלגרינו לדפורטיבו אלאבס, במדיה סיים את קריירת המשחק.
הוא התמנה לתפקיד המאמן בקבוצה שחזרה באותה העונה לליגת העל הספרדית.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוביל את אלאבס למקום התשיעי, הרחק ממאבקי ההישרדות, וכן הוביל אותה לראשונה בתולדותיה לגמר הגביע הספרדי, שם נוצחה 3-1 על ידי ברצלונה.
ב-23 ביוני 2017, לאחר עונה אחת באלאבס, התמנה פלגרינו לתפקיד מאמן סאות'המפטון מהפרמייר ליג.
במרץ 2018 פוטר מאימון הקבוצה.
ביוני 2018 חזר לספרד ומונה למאמן לגאנס מליגת העל הספרדית.
אליפות ארגנטינה (4): (קלאוסורה), (אפרטורה), (קלאוסורה), (קלאוסורה)
מאוריץ, נסיך אורנז' (בהולנדית: Maurits van Oranje; 14 בנובמבר 1567 - 23 באפריל 1625) היה מנהיג צבאי ומדיני הולנדי, דמות מפתח בהתגבשותה של הרפובליקה ההולנדית ובגיבוש עצמאותה הלאומית.
כיהן כ"סטאדהאודר", מנהיג צבאי ופוליטי, של כמה מהפרובינציות ההולנדיות, ומילא תפקיד מרכזי במאבק לעצמאות מידי השלטון הספרדי במהלך מלחמת שמונים השנים.
נודע במיוחד בזכות כישוריו הצבאיים, שהובילו לשורת ניצחונות חשובים מול הכוחות הספרדיים, ובזכות תרומתו להתפתחות תורות לחימה מודרניות.
שלטונו התאפיין בשיתוף פעולה ולעיתים גם במתחים עם יוהאן ואן אולדנברנוולט, עד לסכסוך הפוליטי החריף ביניהם שהסתיים בהוצאתו להורג של האחרון.
מדינת האיים מאוריציוס נקראה על שמו.
מאוריץ נולד בטירת דילנבורג (Dillenburg) שבנסאו, שהייתה באותה עת חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הוא היה בנם של וילם השתקן, מייסד הרפובליקה ההולנדית, ושל אנה מסקסוניה.
שמו ניתן לו על שם סבו מצד אמו, מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, שהיה ממפקדי הצבא הבולטים של תקופתו.
בשנת 1584 נרצח אביו, ומאוריץ ירש את תפקידו כסטאדהאודר במחוזות השונים של הולנד.
בשנת 1587 מונה לקפיטן-גנרל של הצבא, על אף שהתפקיד היה מיועד לרוברט דאדלי, רוזן לסטר, שבעקבות כך חזר לאנגליה.
מאוריץ זכה לתהילה רבה כאסטרטג צבאי לאחר שניהל את המרד ההולנדי נגד ספרד בהצלחה רבה והפך להיות הגנרל-אדמירל הראשון בהיסטוריה.
מאוריץ החיה ושיפר את הדוקטרינות הצבאיות הקלאסיות של וגטיוס, וחידש את התפיסות האירופאיות בכל הקשור לחימוש ולאימונים צבאיים.
הקים אקדמיה צבאית, ולימד בה חידושים בתחומי הלוגיסטיקה, ההדרכה והכלכלה בצבאות המודרניים.
בין תלמידיו היו אחיינו אנרי דה לה טור ד'אוברן, ויקונט דה טורן וגוסטב השני אדולף, מלך שוודיה.
אולם למרות כל ניצחונותיו, בית אורנז'-נסאו לא זכה לכבוד רב בקרב בתי המלוכה באירופה, מכיוון שתפקיד הסטאדהאודר לא עבר בירושה.
מאוריץ במסגרת מאמציו למצוא בעלי ברית נגד ספרד, נפגש מאוריץ עם אחמד בן קאסים אל-חַגַ'רִי, ודן עמו על הקמת ברית בין הולנד, האימפריה העות'מאנית ומרוקו נגד ספרד, אולם הברית בסוף לא יצאה אל הפועל.
בשנת 1609 הביא יוהאן ואן אולדנבארנפלט לחתימה על הסכם הפוגה של 12 שנים מהמלחמה עם ספרד, על אף התנגדותו של מאוריץ.
בעקבות כך פרץ מאבק עז בין השניים, שקודם לכן היו ידידים טובים.
בשנת 1618 הביא מאוריץ למעצרו של ואן אולדנבארנפלט, ולהוצאתו להורג בעריפת ראשו.
לאחר מכן הפך מאוריץ לשליט הבלתי מעורער של הרפובליקה ההולנדית, ולאחר מותו של אחיו למחצה פיליפ וילם, נסיך אורנז', אף ירש ממנו את התואר "נסיך אורנז'.
בשנת 1621 התחדשה המלחמה עם ספרד, כחלק ממלחמת שלושים השנים, והספרדים בראשות אמברוסיו ספינולה זכו להצלחות.
בשנת 1625 הטילו הספרדים מצור על העיר ברדה, וב-23 באפריל אותה שנה מת מאוריץ בעיצומו של המצור.
מאוריסיו מאקרי (בספרדית: Mauricio Macri; נולד ב-8 בפברואר 1959) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי שכיהן כנשיא ארגנטינה בשנים 2015–2019. מאקרי הוא יושב ראש מפלגת PRO ובעבר כיהן כראש עיריית בואנוס איירס.
כיהן כנשיא קבוצת הכדורגל בוקה ג'וניורס וכחבר הקונגרס הלאומי הארגנטינאי.
מאקרי נולד בטנדיל שבפרובינציית בואנוס איירס, בן לאיש עסקים איטלקי שהיגר לארגנטינה והפך לאחד מעשירי המדינה.
הוא סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית באוניברסיטה הקתולית של ארגנטינה, עבד בחברת הבנייה המשפחתית ובסיטיבנק.
הוא כיהן כסגן נשיא וכנשיא יצרנית המכוניות הארגנטינאית "סבל".
ב-24 באוגוסט 1991 נחטף באישון לילה מביתו על ידי כנופיה של יוצאי המשטרה הפדרלית וסוכנות הביון הארגנטינאית, הוא הוחזק במשך 14 יום בתיבה קטנה במרתף, עד ששוחרר לאחר תשלום כופר על ידי משפחתו.
בשנים 1995–2007 כיהן כנשיא קבוצת הכדורגל בוקה ג'וניורס.
בתקופתו זכתה הקבוצה שש פעמים באליפות הליגה, ארבע פעמים בגביע ליברטדורס, פעמיים בגביע הביניבשתי ובתארים נוספים.
מאקרי החל את דרכו בפוליטיקה כשייסד את מפלגת "Compromiso para el Cambio" (התחייבות לשינוי) ב-2003. הוא התמודד במסגרתה על ראשות עיריית בואנוס איירס אך נוצח בסיבוב השני של הבחירות.
ב-2005 ייסד את מפלגת "הצעה רפובליקנית" (PRO) ונבחר לנציג העיר בואנוס איירס בבית הנבחרים הארגנטינאי.
ביוני 2007 ניצח בבחירות לראשות עיריית בואנוס איירס כשזכה לרוב של כ-61% בסיבוב השני.
ב-2011 ניצח בבחירות לכהונה נוספת.
ב-2015 התמודד לנשיאות ארגנטינה בראש הברית הפוליטית "קמביימוס" (Cambiemos), קואליציית ימין-מרכז שכוללת את מפלגתו, את מפלגת "איחוד אזרחי רדיקלי", את מפלגת "קואליציה אזרחית ARI", ועוד מפלגות קטנות רבות.
בסיבוב הראשון זכה ב-34% מהקולות, ובסיבוב השני התמודד מול מועמד מפלגת השלטון ומושל פרובינציית בואנוס איירס, דניאל סיולי, וזכה ב-51.4% מהקולות.
הוא הושבע לתפקיד הנשיא ב-10 בדצמבר 2015.
עם כניסתו לתפקיד החל מאקרי בביצוע שינויים מקיפי לכת בתחום הכלכלי: בוטל הפיקוח על שער הפסו, הורד שיעור מס ההכנסה, מונה נגיד חדש לבנק המרכזי והובטחו מקורות מימון לארצו מקבוצת בנקים בינלאומיים למימוש התוכניות הכלכליות.
מאקרי נשוי בפעם השלישית, הוא אב לשלושה ילדים בוגרים מרעייתו הראשונה ולילדה נוספת מרעייתו השלישית.
בתחום יחסי החוץ ציין מאקרי שבכוונתו לבטל את הברית הפוליטית עם ונצואלה ולפעול להוציאה מגוש המרקוסור על רקע הפרת זכויות האדם של משטר ניקולאס מאדורו.
הוא ציין כי יכונן ברית אסטרטגית עם ברזיל ויחזק את הקשרים עם מדינות אמריקה הלטינית המתונות יותר, חברות הברית הפסיפית: מקסיקו, צ'ילה, קולומביה ופרו.
כמו כן ציין כי בכוונתו לחזק את יחסי ארגנטינה-ארצות הברית, להפחית את הרטוריקה האנטי-אמריקאית שהייתה נהוגה במדינה ולפעול יחד עמה במלחמה בסמים.
בנושא יחסי ארגנטינה-הממלכה המאוחדת ציין כי בכוונתו למתן את העוינות סביב המחלוקת על איי פוקלנד.
בתחום יחסי איראן-ארגנטינה ציין כי בכוונתו לבטל את כוונתה של קודמתו, כריסטינה קירשנר, להקים ועדה משותפת עם איראן "לחקר האמת" של הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
עם כניסתו לתפקיד מומשה הבטחה זו.
בתחום יחסי ארגנטינה–ישראל שוחח מאקרי לאחר בחירתו עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, והבטיח כי יחסה של ארגנטינה לישראל ישתנה מעתה לחיוב, וכי שיתוף הפעולה בין שתי המדינות צפוי להתרחב.
הוא מינה את סרחיו ברגמן לשר בממשלתו.
בתחום כלכלת הפנים תומך מאקרי בכלכלה חופשית יותר הכוללת מדיניות תמיכה בעסקים פרטיים וביטול הפיקוח על מטבע החוץ.
עם זאת, ציין כי יותיר בבעלות ממשלתית את חברת התעופה הלאומית אארולינאס ארחנטינס, וכן את חברת האנרגיה YPF.
במסגרת קמפיין הבחירות לנשיאות הציג את תוכנית "אפס העוני" שמטרתה לפתור את בעיית 14 מיליון העניים במדינה.
על פי התוכנית תורחב התמיכה של הביטוח הלאומי לילדים ולקשישים ויינתנו מיליון משכנתאות מסובסדות על מנת להבטיח מגורים בטוחים לכל.
תוכנית נוספת שהציג עוסקת בפיתוח כלכלי של אזור צפון ארגנטינה, האזור הנחשל יותר במדינה.
תוכנית זו כוללת השקעה של כ-16 מיליארד דולר בתשתיות, בנייה של מאות אלפי יחידות דיור ומתן הטבות מס ותעסוקה.
שמו של מאקרי עלה במסגרת פרשת מסמכי פנמה באפריל 2016. מן המסמכים עולה כי בין השנים 1998–2009 הייתה בבעלותו ובבעלות משפחתו חברה באיי בהאמה, ומאקרי לא הצהיר על נכסים אלו בזמן היותו ראש עיריית בואנוס איירס.
בתגובה טען דוברו כי הוא לא היה בעל נכסים בחברה אלא רק חבר במועצת המנהלים.
מאוריצ'יו (מוריץ) בלנק (ברומנית: Mauriciu Blank; 20 ביולי 1848 - 22 בנובמבר 1929) היה בנקאי יהודי רומני, שייסד יחד עם יעקב מרמורוש את בנק מרמורוש, בלנק ושות'.
מאוריצ'יו היה אביו של אריסטידה בלנק, שירש אותו בניהול הבנק.
מאוריצ'יו בלנק נולד בפיטשט, ולאכיה, הבן הבכור של לייבה בלנקו (Leiba Blanco), צאצא של משפחת יהודים ספרדים, שהגיעו לבוקרשט במאה ה-18 עם השם Derrera el Blanco.
בלנק למד מסחר ופיננסים בווינה ובלייפציג וכאשר שב לרומניה ב-1863 נשכר לעבודה על ידי הבנקאי היהודי רומני יעקב מרמורוש.
יעקב מרמורוש ניהל בנק, שהקים בעזרת גיסו, יעקב לבל.
ב-1869 צירף מרמורוש את בלנק כשותף וב-1870, כאשר פרש, הפך בלנק למנהל הבנק.
בשנת 1877, בעת מלחמת העצמאות של רומניה הבנק בניהולו של בלנק מימן את המערכה הצבאית ולאות תודה הוענקה לבלנק אזרחות רומנית
ב-1905 לאחר מות מרמורוש, הפך בלנק את הבנק לחברת מניות עם הון בסיס צרפתי, גרמני, הונגרי ורומני, שהגיע ל-125,000,000 לאי ורכש חלקים במפעלים רבים.
הבנק מימן סלילת דרכים והנחת מסילות ברזל ופיתוח המסחר.
מאוריצ'יו נעזר בניהול הבנק גם בבנו, אריסטידה וב-1923 היו לבנק 23 סניפים ברומניה וארבעה מחוצה לה, בפריז, בניו יורק, באיסטנבול ובווינה.
מאוריסיו פלנקאוסקאס קורדיירו (בפורטוגזית: Mauricio Plenckauskas Cordeiro; נולד ב-31 בדצמבר 1992) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ.
קורדיירו התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מהליגות המשניות בברזיל הוא התחיל לשחק בגרמיו בארוארי ומשם עבר לאבאי ולאחר מכן חתם במיראסול.
ב-7 בינואר 2016 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
אשדוד, הבקיע שבעה שערים ב-14 משחקים וסייע לקבוצה להעפיל לליגת העל.
קורדיירו חזר לעירוני קריית שמונה ב-30 ביוני 2016.
ב-24 בדצמבר 2016 כבש את שערו הראשון בליגת העל, במשחק בו ניצחה קריית שמונה את בית"ר ירושלים בתוצאה 0–2.
ב-20 ביוני 2017 חזר לקנדציה שנייה במ.ס אשדוד וחתם במדיה לשלוש עונות.
ב-24 באוגוסט 2018 חזר לברזיל וחתם בוויטוריה מהליגה הראשונה.
ב-4 באוגוסט 2019 חתם בנאה סלמיס פמגוסטה הקפריסאית.
ב-11 באוגוסט 2020 חזר לישראל וחתם בהפועל עפולה מהליגה הלאומית.
ב-19 בינואר 2021 חתם בהפועל ירושלים מהליגה הלאומית.
ב-30 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1-1 מול הפועל רמת גן.
מאוריסיו הוכשילד היה איש עסקים יהודי גרמני-בוליביאני.
לפי מסמכים שנחשפו בבוליביה בשנת 2017, סייע לכ-9,000 יהודים להימלט מגרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוכשילד נולד בשנת 1881 בביבליס שבמערב גרמניה.
הבן הבכור לאב, סוחר כללי שלו היו שני בני-דודים שעסקו כבר בתעשיית המתכת שלאחר מכן הקימו את "חברת המתכת האמריקאית".
אחרי שסיים את לימודיו התיכוניים הוא למד כרייה והנדסה באוניברסיטת פרייברג לכרייה ולטכנולוגיה שבפרייברג, גרמניה.
בשנת 1905 החל את דרכו בחברה התעשייתית "Metallgesellschaft" ששייכת לבן דודו זכריה הוכשילד ואז כסוכן החברה בספרד ובאוסטרליה.
לבסוף עבר לדרום-אמריקה לעבוד באופן עצמאי.
לאחר מספר שנים שעבד בצ'ילה, הוא חזר לגרמניה ונשאר שם עד סיום מלחמת העולם הראשונה.
ב-1918 נשא לאישה את קאתי רוזנבאום.
ובאותה שנה נולד בנו חררדו הוכשילד רוזנבאום.
הוכשילד עשה את הונו בתעשיית כריית הבדיל ובמהלך שנות ה-30, נחשב לאחד משלושת הטייקונים אשר היו אחראיים לייצור יותר ממחצית מתוצרת הבדיל העולמית באותה תקופה.
בתקופת צמיחה זו של חייו, יותר ויותר מבני משפחתו עברו איתו לדרום-אמריקה כדי לעבוד אצלו, כולל בן דודו פיליפ הוכשילד ואשתו של פיליפ ז'רמיין.
מוריץ (או דון מאוריסיו, כפי שהיה ידוע בדרום אמריקה) וז'רמיין ניהלו רומן, והם התחתנו לאחר שז'רמיין התגרשה מפיליפ.
מלחמת העולם השנייה והצלת היהודים
בזמן מלחמת העולם השנייה היה הוכשילד חבר במחתרת שפעלה כנגד המשטר הנאצי.
בנוסף, העסיק חלק מהניצולים בחברות הכרייה שלו, ופתח בית ספר בלה פס עבור הילדים היהודים.
בשנת 1938 פעל הוכשילד על מנת לשכנע את נשיא בוליביה חרמאן בוש להעניק ויזות מיוחדות למהגרים היהודים, בטענה כי הם עשויים להוות כוח עבודה חיוני למדינה.
ב-1939 וב-1944 נעצר הוכשילד על ידי הממשלה הבוליביאנית ונידון למוות.
שבועיים בלבד לאחר שחרורו ב-1944, הוא נחטף והוחזק על ידי חוטפים במשך שבועיים.
לאחר ששוחרר עזב את בוליביה ומאז לא חזר אליה.
בשנת 1944 עזב הוכשילד לארצות הברית, לאחר שסיים לרצות עונש מאסר בבוליביה בשל אי תשלום מיסים שהוטלו על כריית הבדיל.
בשנת 1961 חנך הוכשילד את מכרה הנחושת שלו "מנטוס בלנקוס" באנטופגסטה, צ'ילה שהפך להיות פעילות הכרייה המצליחה ביותר שלו, אם כי התוצאות הטובות ביותר שלו הגיעו לאחר מותו.
בשנת 1965 נפטר הוכשילד בפריז.
מאוריטניה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מאוריטני לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער המאוריטניים היא סמלית.
המשלחת הראשונה של מאוריטניה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו באתלטיקה.
הספורטאים לא הגיעו להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט: אתלטיקה וטאקוונדו.
מאוריץ, נסיך הולנד (בהולנדית: Maurits van Oranje-Nassau ; 15 בספטמבר 1843 - 4 ביוני 1850) היה בנו השני של וילם השלישי, מלך הולנד אשר מת בילדותו.
מאוריץ נולד ב-15 בספטמבר 1843 בהאג, לווילם השלישי, מלך הולנד ולסופיה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
כאשר מאוריץ סבל מדלקת קרום המוח, המלכה סופי רצתה להתייעץ עם רופא אחר ולקבל חוות דעת שנייה, אבל המלך וילם השלישי סירב והילד מת ב-4 ביוני 1850. היחסים המתוחים ביניהם התמוטטו כמעט לחלוטין, כשסופי האשימה את וילם במותו של מאוריץ.
עם זאת, לבני הזוג היה עוד בן אחד, הנסיך אלכסנדר, שנולד שנה לאחר מותו של מאוריץ.
מאוריסיו פרננדו ארוס בהאמונדה (; נולד ב-9 במרץ 1976 בפונטה ארנס) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק כמגן שמאלי.
ארוס שיחק לאורך הקריירה במספר קבוצות בצ'ילה.
בתווך שיחק עונה אחת בפיינורד, עמה זכה בגביע אופ"א, עונה אחת בליגת העל במדיה של מכבי תל אביב עמה זכה באליפות המדינה, ועונה אחת בערב הסעודית.
לזכותו של ארוס 27 הופעות במדי נבחרת צ'ילה, אותה ייצג בין היתר במונדיאל 1998 ובשלושי טורנירי קופה אמריקה.
ארוס החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של דפורטס קונספסיון.
בעונת ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, שעלתה באותה העונה לליגת העל הצ'יליאנית.
בעונות ו החל להשתלב ברוטציה של הקבוצה, שהצליחה לשמור על עצמה מעל לפלייאוף הירידה, ובסך הכול בשתי עונותיו הראשונות בליגה הבכירה כבש שער אחד ב-36 הופעות.
עונת התחלקה בשיטת אפרטורה וקלאוסורה, ובה כבר הפך ארוס לשחקן משמעותי יותר בקבוצה.
דפורטס סיימה את עונת האפרטורה במקום השישי, אך בטורניר הקלאוסורה סיימה במקום ה-16 והאחרון.
ארוס סיים את העונה הכפולה עם שני שערי ליגה ב-27 הופעות מתוך השלושים של קבוצתו, שסיימה במקום ה-12 בטבלה המצטברת של העונה.
בסך הכול ערך ארוס 64 הופעות ליגה במדי קבוצת נעוריו, בהן כבש שלושה שערים.
לקראת עונת עבר לקבוצת הפאר הצ'יליאנית, אוניברסידד דה צ'ילה.
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון התקרב לזכייה באליפות צ'ילה, כשקבוצתו סיימה כסגנית האלופה מרחק נקודה מהאלופה קולו-קולו.
ארוס עצמו כבש שער ליגה בודד ב-22 הופעות באותה העונה.
כמו כן, באותה העונה סייע לקבוצתו לזכות בגביע בפעם השנייה בתולדותיה, והראשונה מזה 19 שנים, עם 1–3 על אאודקס איטליאנו בסיכום שני המפגשים.
בעונת , בה התחלקה העונה לליגה סדירה ולפלייאוף עליון ותחתון, זכה ארוס עם קבוצתו באליפות צ'ילה הראשונה בקריירה שלו.
ארוס היה לשחקן משמעותי בסגל האלופה, עם 36 הופעות מתוך ה-44 של קבוצתו באותה העונה.
בעונת זכה ארוס עם קבוצתו בדאבל הצ'יליאני, לאחר ששותף ב-22 מתוך שלושים משחקי הליגה של קבוצתו.
במקביל, סייע לקבוצתו לזכות בגביע הצ'יליאני לאחר ניצחון 1–2 במשחק הגמר על סנטיאגו מורנינג בזכות שער הזהב בדקה ה-118. ארוס פתח בהרכב למשחק הגמר, ושיחק לכל אורכו.
עונת הייתה האחרונה של ארוס בקבוצה, שאיבדה את תוארה וסיימה שלישית בלבד בטבלת הליגה.
ארוס כבש פעמיים ב-23 הופעות ליגה במדי הקבוצה, וסיים את הקדנציה בת ארבע העונות בקבוצה עם שלושה שערי ליגה ב-103 הופעות.
בינואר 2002, במהלך חלון ההעברות החורפי של עונת , עזב ארוס את צ'ילה ועבר לפיינורד ההולנדית, תחת המאמן בארט ואן מרוויק.
את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ההולנדית ערך ארוס ב-10 במרץ 2002, כאשר פתח בהרכב בניצחון 1–4 על א.ז.
עד לתום העונה ערך ארוס חמש הופעות ליגה, והוסיף שתי הופעות בצמד משחקי חצי גמר גביע אופ"א מול אינטר מילאנו.
במשחק הראשון בחוץ עלה כמחליף שתי דקות לסיום ההתמודדות, בה ניצחה פיינורד 0–1. בגומלין הביתי פתח ושיחק תשעים דקות בדרך לשוויון 2-2 ולכרטיס לגמר גביע אופ"א 2002. ארוס נותר על הספסל במשחק הגמר, שהסתיים בניצחונה של פיינורד, 3-2 על בורוסיה דורטמונד, ובזכייתה בגביע אופ"א.
לקראת עונת 2002/2003, הושאל ארוס למכבי תל אביב של המאמן ניר קלינגר.
ארוס שיחק בתפקיד ברוטציה עם סאלם אבו סיאם, ואת הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון הביתי 0–1 על בואבישטה במסגרת גביע אופ"א.
ארבעה ימים אחר כך ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד החוץ 0–1 להפועל באר שבע.
ארוס לא הצליח להשתלב היטב בקבוצה, ועל אף הזכייה באליפות המדינה עם הצהובים, סיים את דרכו בקבוצה בתום העונה עם 15 הופעות ליגה בלבד (27 בכל המסגרות).
את שעריו היחידים במדי מכבי כבש במסגרת גביע הטוטו, שם כבש פעמיים, בשני משחקיה של מכבי מול מכבי הרצליה.
בעונת שיחק ארוס באל-הילאל הסעודית, במדיה כבש שער ליגה בודד ב-12 הופעות, וממנה חזר לצ'ילה, שם שיחק עד לתום עונת במדיה של ואצ'יפאטו מהליגה הבכירה.
משם, המשיך לשנתיים מלאות בקוברלואה.
בינואר 2007 הצטרף לאוניברסידד דה קונספסיון, ובטורניר הקלאוסורה של אותה העונה, העפיל עמה עד לגמר הפלייאוף, שם הפסידה 0–4 לקולו-קולו בסיכום שני מפגשים.
במדיה של אוניברסידד דה קונספסיון זכה ארוס בגביע הצ'יליאני השלישי בקריירה והראשון בתולדות המועדון, לאחר שפתח ושיחק לאורך כל תשעים הדקות בניצחון קבוצתו 1–2 במשחק הגמר על דפורטס אובאז'ה.
בעונת שיחק במדיה של או'היגינס, שם כבש שישה שערי ליגה ב-32 הופעות.
את הקריירה סיים ארוס במדיה של אוניון טמוקו מליגת המשנה, במדיה שיחק במשך שתי עונות, וכבש שישה שערים ב-57 הופעות ליגה.
בנובמבר 2012 פרש ארוס ממשחק פעיל בגיל 36.
ארוס החל את דרכו הבינלאומית בנבחרות הצעירות של צ'ילה.
הוא אף ייצג את הנבחרת בגביע העולם עד גיל 20 שהתקיים בקטר ב-1995, כאשר פתח בהרכב פעמיים בשלב הבתים, אותו סיימה צ'ילה במקום השלישי והודחה מהטורניר.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת צ'ילה ערך ארוס ב-29 באפריל 1998, תחת המאמן האורוגוואי נלסון אקוסטה, כאשר פתח בהרכב בניצחון הביתי 0–1 על במשחק ידידות.
ארוס זומן על ידי אקוסטה לסגל צ'ילה לקראת מונדיאל 1998 בצרפת.
הוא לא שותף כלל בשלב הבתים, בו השיגה צ'ילה שלוש תוצאות תיקו בשלושה משחקים - 2-2 מול , 1-1 מול ותוצאה זהה מול , בדרך למקום השני בבית ולשמינית הגמר.
משחקו הרשמי הראשון של ארוס במדי צ'ילה היה כאשר פתח בהרכב נבחרתו בשמינית הגמר מול , בו הובסה צ'ילה 1–4 וסיימה את דרכה בטורניר.
שנה לאחר מכן, זומן ארוס לסגל צ'ילה לקראת קופה אמריקה 1999 בפרגוואי.
לאחר שלא שותף בהפסד 0–1 ל, פתח ארוס בהרכב בניצחון 0–3 על , ושותף כמחליף בהפסד 0–1 לברזיל, שהספיק לצ'ילה כדי לסיים במקום השלישי עם המאזן הטוב מבין הבתים, ולהשיג את הכרטיס לרבע הגמר.
ארוס שמר על מקומו בסגל צ'ילה לקופה אמריקה 2001 תחת המאמן פדרו גרסיה בארוס.
הוא פתח בהרכב בניצחון 1–4 על שפתח את שלב הבתים.
במשחק השני, בו גברה צ'ילה 0–1 על ונצואלה, פתח ארוס בהרכב והוחלף במחצית המשחק, ולא שותף בהפסד 0–2 לקולומביה במשחק השלישי.
הוא נותר על הספסל גם בהפסד 0–2 למקסיקו, שסיים את דרכה של צ'ילה בטורניר בשלב רבע הגמר.
על אף שלא שיחק במדי צ'ילה מאז ספטמבר 2001, זומן ארוס לסגל צ'ילה גם לטורניר קופה אמריקה 2004, השלישי שלו במדי הנבחרת, תחת המאמן ג'ובנאל אולמוס.
ארוס לא שותף בהפסד 0–1 לברזיל בפתיחת שלב הבתים, נכנס כמחליף במחצית המשחק מול שהסתיים בשוויון 1-1, ושוב שותף כמחליף ל-19 דקות בהפסד 1–2 ל, שסיים את דרכה של צ'ילה במפעל בתום שלב הבתים, והיה להופעתו האחרונה של ארוס במדי הנבחרת.
בסך הכול ערך ארוס 27 הופעות במדי נבחרת צ'ילה.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםסנטיאגו וונדררס ליגת המשנה הצ'יליאנית10 ליגת העל הצ'יליאנית160201272אוניברסידד דה צ'ילה ליגת העל הצ'יליאנית220361220232פיינורד ליגת העל ההולנדית502002/2003מכבי תל אביב ליגת העל150אל-הילאל ליגת העל הסעודית121ואצ'יפאטו ליגת העל הצ'יליאנית322קוברלואה ליגת העל הצ'יליאנית332383אוניברסידד דה קונספסיון ליגת העל הצ'יליאנית397251301או'היגינס ליגת העל הצ'יליאנית326אוניון טמוקו ליגת המשנה הצ'יליאנית344232סך הכול קריירה48535
מאורות הראי"ה היא סדרת ספרים בנושאים שונים במסגרתה נדפסים דברי הגות, דרשות, אגרות, מאמרים ועוד, מאת הראי"ה קוק.
הסדרה יוצאת לאור במכון הרצי"ה בירושלים.
נכון לשנת ה'תשפ"א (2020) יצאו במסגרת הסדרה שישה כרכים.
העורך הראשי של הסדרה הוא הרב בן ציון כהנא שפירא, ראש מכון הרצי"ה ובנו של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא, ועמו הרב זאב נוימן, עורך וותיק במכון.
החל מכרך "שבת קודש" עורכים הרבנים צבי מיכל לוין ויעקב שפונגין, והחל מכרך "תלמוד תורה" נוספו גם הרבנים יהונדב אדרעי, שלום קוזי אשבילי וגלעד רוזנר.
כן מסייעים בהגהה תלמידי חכמים נוספים.
הסדרה נדפסת במכון הרצי"ה בירושלים, ויוצאת לאור בסיוע מינהל התרבות במשרד החינוך התרבות והספורט.
נכון לשנת ה'תשפ"א (2021) נדפסו במסגרת הסדרה שישה כרכים:
חנוכה ארבע פרשיות ופורים – דרשות, דברי מחשבה, אגרות ומאמרים.
כרך זה נדפס החל משנת ה'תשנ"ה במספר מהדורות, האחת משופרת מקודמתה, האחרונה בשנת ה'תשפ"א ובה 437 עמודים.
קדם לו כרך שנדפס בשתי מהדורות, בו לוקטו ענייני חג חנוכה בלבד.
הספר מחולק לשישה חלקים: חנוכה, פרשת שקלים, פרשת זכור, פורים, פרשת פרה ופרשת החודש.
שבועות – דרשות, דברי מחשבה, אגרות ומאמרים.
המהדורה הראשונה נדפסה בשנת ה'תשנ"ד, ובה 331 עמודים.
מהדורה שנייה ומתוקנת, עם הוספות שונות, נדפסה בשנת התשע"א, ובה 377 עמודים.
בספר 10 פרקים: בין פסח לעצרת, מתן תורה, והתפארת – זו מתן תורה, נעשה ונשמע, לוחות הברית, משה קיבל תורה מסיני, עין איה למתן תורה, מעלות התורה, דוד המלך, ביכורים ונספח.
ירח האיתנים – דרשות, דברי מחשבה, אגרות ומאמרים בענייני תשובה, ראש השנה, יום הכיפורים וסוכות.
מהדורה ראשונה נדפסה בשנת ה'תשנ"ה, ובה 321 עמודים (קדמו לה שתי שתי מהדורות של דרשות הראי"ה לימים נוראים, ה'תשנ"ג, 107 עמודים).
מהדורה שנייה ומתוקנת, עם הוספות רבות, נדפסה בשנת ה'תשס"ה, ובה 456 עמודים.
בספר 15 פרקים: פגמי החטא, דרכי תשובה, תיקוני תשובה, תשובת הצדיקים, תשובת כנסת ישראל, ענייני תשובה מעין איה (שבת נה-נו), מאמרים על התשובה, נתיב מהלכי התשובה (מאת הרצי"ה קוק), דרשות לראש השנה, מאמרים לראש השנה, דרשות לשבת תשובה, ליום הכיפורים, תפילות הימים הנוראים, בין יום הכיפורים לסוכות, לחג הסוכות.
שבת קודש – דרשות, דברי מחשבה, אגרות ומאמרים.
נדפס בשנת ה'תשע"ג ובו 280 עמודים.
ענייני תפילה – דרשות, דברי מחשבה, אגרות ומאמרים.
נדפס בשנת ה'תשע"ו ובו 592 עמודים.
בספר 43 פרקים, העוסקים במהותה של התפילה, פעולתה, היחס בינה ובין תלמוד תורה, זמנה, תפילה בציבור, מקומה, מתפללים שונים, תפילות מתוך מצבים שונים, סדריה, הרגשות המתעוררים בה, הכוונה, כוחה, מדרגותיה ועוד.
תלמוד תורה – דרשות, דברי מחשבה, אגרות ומאמרים.
נדפס בשנת ה'תשפ"א ובו 542 עמודים.
ספר זה ערוך במתכונת שונה מקודמיו – על פי סדר 13 פרקי הספר אורות התורה, אשר נערך בידי הרצי"ה קוק.
בראש כל פרק מצוטטות הפסקאות שנדפסו ב"אורות התורה", ואחריהם נוספו מקורות מקבילים מכתבי הראי"ה.
ספר זה הוקדש לזכרה של הרבנית פנינה כהנא שפירא, רעיית הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
בפורמט חיצוני זהה, אך ללא השם "מאורות הראי"ה", יצאו לאור ביאורי הראי"ה למסכת אבות, ה'תשס"ו, וכן הגדה של פסח עם לקט בשם "בחודש האביב", ה'תשע"ז.
ליבת הסדרה היא ציטטות ארוכות וקצרות, מתוך שלל כתבי הראי"ה הנדפסים, בכל ספר לפי נושאו, ובסדר אשר נקבע בידי עורכי המכון.
דברי הראי"ה מובאים בזה אחר זה, על פי רוב כלשונם המקורית ותוך ציון למקור הנדפס.
בין מקורות הסדרה המרכזיים: עין איה, מדבר שור, עולת ראיה, שמונה קבצים, פנקסי הראי"ה, אגרות הראיה ועוד.
לעיתים נוספו הערות שוליים בידי העורכים.
מכון הרצי"ה המוציא לאור את הסדרה פועל בתיאום עם משפחת רענן, יורשי הראי"ה ובנו הרצי"ה, ולפיכך מחזיק בכתבי יד מקוריים של הרב קוק.
במסגרת הסדרה נדפסו פעמים רבות לראשונה קטעים מתוך כתבי היד של הרב קוק, אשר חלקם נדפסו לאחר מכן בסדרת פנקסי הראי"ה, וכן בשמונה קבצים, מציאות קטן ועוד.
נכון לשנת ה'תשפ"א (2021) חלק קטן אך משמעותי – כמה עשרות מקורות בסדרה כולה – עודו גנוז במכון הרצי"ה וטרם נתגלה לרבים.
כן נוספים לעיתים בסדרה גם ליקוטים מתוך כתביו וספריו של הרב צבי יהודה קוק, "אור לנתיבתי" "לנתיבות ישראל" ועוד.
מאוריץ קרגור (בדנית: Maurits Kjaergaard; נולד ב-26 ביוני 2003 בהרלב שבדנמרק) הוא כדורגלן דני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
בשנת 2017 הצטרף קרגור למחלקת הנוער של לינגבי, ובשנת 2019 הגיע למחלקת הנוער של רד בול זלצבורג מהבונדסליגה האוסטרית.
באותה שנה החל לשחק בליפרינג, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-28 בפברואר 2021 ערך קרגור את הופעת הבכורה שלו ברד בול זלצבורג, בהפסד 2-1 לשטורם גראץ במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת .
זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, בה זכתה רד בול זלצבורג באליפות אוסטריה.
ב-22 בספטמבר 2021 הבקיע קרגור את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 8-0 על קלסדורף במסגרת הסיבוב השני של הגביע האוסטרי לעונת .
ב-2 בנובמבר ערך קרגור את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כשהחליף את מוחמד קמארה בדקה ה-89 בהפסד 2-1 לוולפסבורג במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022. בעונת 2021/2022, כבש את שער הבכורה שלו נגד באיירן מינכן בהפסד 1-7
מאורו דניאל רודריגש טיישיירה (בפורטוגזית: Mauro Daniel Rodrigues Teixeira; נולד ב-15 באפריל 2001 בפורטוגל) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת פ.צ.
סיון מליגת העל השווייצרית ובנבחרת גינאה ביסאו.
רודריגש גדל במחלקת הנוער של פ.צ.
ב-12 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, במסגרת הסיבוב השני של הגביע השווייצרי.
ב-21 בפברואר 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון.
ב-14 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בהפסד 2-1 לסרבט ז'נבה במסגרת המחזור ה-25 לעונת .
ב-30 במרץ 2021 ערך רודריגש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו, בניצחון 3-0 על נבחרת הרפובליקה של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
מאוריסיו פריירה בראז דה אוליביירה (בפורטוגזית: Mauricio Pereira Braz de Oliveira; נולד ב-9 בדצמבר 1989), המוכר יותר בשם מאוריסיניו (בפורטוגזית: Mauricinho) הוא כדורגלן חופים ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בנבחרת ברזיל בכדורגל חופים.
מאוריסיניו החל לשחק כדורגל בשנת 2010; הוא נצפה על ידי אגדת כדורגל החופים המקומית, ג'וניור נגאו, כששיחק עם חבריו בחוף קופקבנה ולבסוף הוזמן לשחק עבור מועדון כדורגל החופים הברזילאי, ואסקו דה גאמה.
הוא זומן לסגל הנבחרת הברזילאית בשנת 2012. מאוריסיניו הגיע לשיא הקריירה שלו בשנת 2017, כאשר הוא נבחר על ידי שחקנים ומאמנים בענף זה לשחקן הטוב ביותר בעולם.
באותה השנה, הוא נבחר לשחקן השני הטוב ביותר במסגרת גביע העולם בכדורגל חופים אשר התקיימה באיי בהאמה.
כמו כן, הוא היה הכובש המצטיין בענף כדורגל החופים של אותה השנה לאחר שכבש 54 שערים בכל המסגרות.
בנוסף לכך שהוא שיחק עבור ואסקו דה גאמה וזכה עימה בגביע ליברטדורס, מאוריסיניו שיחק עבור מספר מועדוני כדורגל חופים בזירה האירופית.
בשנת 2017, הוא הצטרף לבראגה הפורטוגלית ומיד נחל עימה הצלחה, כשזכה בגביע אירופה לאלופות בכדורגל חופים לאחר ניצחון בגמר על ארתור מיוזיק האוקראינית.
שנה לאחר מכן, הוא הצטרף לענקית כדורגל חופים אחרת בדמותה של קריסטל הרוסית.
בגמר גביע אירופה של אותה השנה, הוא התמודד מול קבוצתו לשעבר, בראגה ואף כבש מולה צמד במשחק אשר הסתיים בתום הזמן החוקי בתיקו שלוש.
בדו-קרב הפנדלים, הוא החמיץ את הפנדל היחיד בהתמודדות ולמעשה העניק לבראגה את הזכייה בתואר.
לעומת זאת, הוא הוכיח את ערכו בגמר הגביע האירופי של שנת 2020 שהיה שיחזור הגמר של שנת 2018 מול בראגה, כשכבש שער במשחק שהוכרע שוב בדו-קרב פנדלים אשר לבסוף הסתיים בזכייה של קריסטל.
משחקי החוף הדרום אמריקאים (1): 2019
השחקן הטוב ביותר בעולם: 2017
רפובליקת מאוריציוס ובקיצור מאוריציוס היא מדינת-איים הנמצאת בדרום מערב האוקיינוס ההודי כ-900 ק"מ מזרחית למדגסקר.
רפובליקת מאוריציוס משויכת ליבשת אפריקה וחברה באיחוד האפריקאי.
השערה מקובלת מייחסת את הגילוי הראשון של מאוריציוס למלחים ערביים ומלאיים במאה ה-10, אך אין לכך הוכחות מוצקות.
הפורטוגזים גילו את האי ב-1505, אך לא הקימו בו בסיס של קבע.
ההולנדים גילו את האי ב-1598 כשסופה אילצה שייטת ספינות הולנדיות שהייתה בדרכה לאיי התבלינים לסטות לנתיב דרומי יותר.
ההולנדים נחתו על האי ונתנו לו את השם "פרינס מאוריץ ואן נאסאו-איילאנד" (Prins Maurits van Nassaueiland), על שם הנסיך מאוריץ, נסיך אורנז' (או בשמו בלטינית - מאוריציוס) לבית נאסאו, העוצר (בהולנדית stadthouder – ראש המדינה) של הולנד.
בשנת 1638 התיישבו הולנדים באי כשכוונתם לנצל את עצי ההובנה יקרי הערך שבו ולגדל בקר ותבלינים.
לשם כך הובאו עבדים ממדגסקר, אך אוכלוסיית המתיישבים הקטנה שמנתה בשיאה כ-100 הולנדים וכמה מאות עבדים לא הצליחה להתבסס באי.
אסונות טבע דוגמת ציקלונים, מחלות בקר ובצורות אילצו את ההולנדים לנטוש את האי כמה פעמים, וב-1710 עזבו את האי לתמיד.
בתקופתם הושמדו כמה מינים של בעלי חיים מקומיים.
הדודו (Raphus cucullatus), סוג של עוף גדול מסדרת היונאים שהיה חסר יכולת תעופה, הוא דוגמה ידועה למין שהוכחד במהלך ההתיישבות ההולנדית.
חמש שנים אחרי שעזבו ההולנדים, תבעו הצרפתים בעלות על האי.
הם שינו את שמו ל"איל דה פרנס" (Isle de France).
המתיישבים הצרפתים הראשונים הגיעו ב-1721, ובעזרת עבדים הקימו מטעים של קנה סוכר שהפכו את האי לקולוניה צרפתית משגשגת.
בסוף המאה ה-18 התגוררו באי קרוב ל-60,000 אנשים, רובם עבדים.
בחוזה פריז הועברה הבעלות על האי לבריטניה, ושמו הצרפתי, "איל דה פרנס", חזר להיות מאוריציוס.
בין השנים 1940–1945 החזיקו הבריטים באי מאוריציוס את גולי מאוריציוס, מעפילים יהודים בעלייה הבלתי-לגלית, לפני קום מדינת ישראל.
הבריטים שלטו באי עד 1968, אך נשמרו באי השפה, המסורת והחוקים שהיו בו בתקופת השלטון הצרפתי.
בשנת 1835 בוטלה העבדות במאוריציוס ובעלי חוות קנה הסוכר הגדולות, שהיו תלויים בכוח אדם זול, שכרו את שירותיהם של עובדים הודיים (המכונים קולים).
בתמורה להתחייבות לעבודה אצל מעסיק אחד במשך 10 שנים, התחייב המעסיק לדאוג לשכר, ללינה ולתשלום הנסיעה הביתה של העובד.
בתחילה לא היו תנאי חייהם של העובדים ההודים שונים בהרבה מתנאי חייהם של העבדים אותם החליפו, אך בהדרגה שופר מצבם וזרם העובדים מהודו לא פסק.
כבר ב-1871 היוו ההודים 68% מהאוכלוסייה, ואחוז זה נשאר דומה עד ימינו.
צאצאי המתיישבים הצרפתים, שהיו האליטה הכלכלית והפוליטית של האי, איבדו את הכוח הפוליטי כשהחוקים אפשרו לכל האוכלוסייה להצביע.
המתחים הבין עדתיים גרמו מדי פעם לפרוץ מהומות, שבהן היו גם הרוגים.
המהומות הגיעו לשיאן לקראת הכרזת העצמאות ב-1968, ובמהלכן נאלץ הצבא הבריטי להתערב על מנת להרגיע את הרוחות.
מאוריציוס קיבלה עצמאות מבריטניה ב-12 במרץ 1968. ראש הממשלה הראשון של מאוריציוס היה עורך דין ממוצא הודי, סר סיווסאגור ראמגולם (Seewoosagur Ramgoolam), ראש מפלגת העבודה של מאוריציוס.
מאוריציוס הייתה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי, ומלכת בריטניה אליזבת השנייה נשאה בתפקיד מלכת מאוריציוס, ומינתה מושלים כלליים מבין תושבי האי.
בבחירות שבאו אחרי העצמאות התחזקה המפלגה הרדיקלית ה"תנועה המיליטנטית של מאוריציוס", ובסופו של דבר זכתה לרוב בבחירות, ומנהיגיה הנהיגו את מאוריציוס במשך רוב התקופה מאז.
מאז סוף המאה ה-20 מאוריציוס היא דמוקרטיה יציבה, וכלכלתה מבוססת על שירותים פיננסיים, הייטק, חקלאות (בעיקר קנה הסוכר) ותיירות משגשגת.
נשיא מאוריציוס נבחר אחת לחמש שנים על ידי האספה הלאומית, הפרלמנט של מאוריציוס.
בפרלמנט יש 70 חברים, מתוכם 62 חברים הנבחרים ישירות בהצבעה עממית המתקיימת מדי 4 שנים במאוריציוס, ו-8 חברים נוספים הממונים על ידי בית המשפט העליון על מנת להבטיח ייצוג לכלל השבטים.
הנשיא נבחר על ידי הפרלמנט לקדנציה בת 5 שנים.
בראש הפרלמנט עומדים ראש הממשלה ומועצת השרים.
על פי מדד הדמוקרטיה, מאוריציוס היא המדינה היחידה באפריקה, שמוגדרת כ"דמוקרטיה מלאה".
מאז קבלת עצמאותה ב-1968, מאוריציוס התפתחה מכלכלה המבוססת על חקלאות בשכר נמוך לכלכלה מגוונת בשכר בינוני, עם מגזרים תעשייתיים, כספיים ותיירותיים גדלים.
במשך רוב התקופה, הצמיחה השנתית עמדה על 5% עד 6%.
ההישג המצוין משתקף בגידול בתוחלת החיים, בירידה בתמותת התינוקות ובפיתוח תשתיות.
נכון לשנת 2022, על פי מדד הפיתוח האנושי, מאוריציוס היא המדינה המפותחת ביותר באפריקה, באופן יחסי, עם HDI של 0.802.
מאוריציוס שוכנת על חלק מארכיפלג איי מאסקרן , שכולל מספר איים באוקיינוס ההודי, מזרחית למדגסקר.
ארכיפלג איי מאסקרן כולל גם כמה איים שאינם כלולים במדינת מאוריציוס.
האי הגדול ביותר במדינה הוא האי מאוריציוס, המשתרע על פני כ-1,865 קמ"ר.
במרכזו רמה שגובהה נע בין 270 ל-730 מ' מעל פני הים.
ההר הגבוה ביותר עליו הוא הר פיתון דה פטיט ריווייר נואר (piton de la petite riviere noire), השוכן בדרום-מערב האי וגובהו 826 מ'.
חופיו של האי מוקפים ברובם בשוניות אלמוגים.
האי השני בגודלו במדינת מאוריציוס הוא האי רודריג, ששטחו 104 קמ"ר.
בהתאם, אין בה הבדלי אקלים משמעותיים במהלך השנה ואין בה תקופות יבשות וגשומות מוגדרות.
מזג האוויר נעים במהלך כל השנה.
הקיץ, שהוא התקופה החמה, ולרוב גם הגשומה יותר, מתחיל בנובמבר ונמשך עד אפריל.
החורף, שהוא לרוב יבש יותר, מתחיל במאי ונמשך עד אוקטובר.
בקיץ הטמפרטורות הממוצעות הן 27 מעלות צלזיוס באזור החוף ו-22 במישור המרכזי.
בחורף הטמפרטורה הממוצעת באזור החוף יורדת לממוצע של 22 מעלות ולכ-18 מעלות במישור המרכזי.
אין במאוריציוס שפה רשמית (דה יורה) אם כי השפה השלטת היא האנגלית, וכן הצרפתית (דה פקטו) שמצויה בשימוש נרחב ביותר, אף-על-פי שצרפת איבדה את שליטתה על האי לפני כ-200 שנה.
שפה נפוצה נוספת היא קריאולית מאוריטנית (וכ-28% מהתושבים המעורבים מגדירים את מוצאם האתני כ"קריאולים") ייחודית למאוריציוס, עם השפעות של לשונות אירופאיות, אסיאתיות ואפריקאיות.
לשונות נוספות הנהוגות בפי צאצאי העובדים שהובאו מהודו (המהווים כ-67% מתושבי האי מאוריציוס), מבנגלדש (כ-2% מכלל תושבי האי) ומסין (כ-3% מתושביה) בפרט על-ידי בריטים הן השפה ההינדית וניב של השפה הבנגלית.
בשל כך, בין המועדים הנחגגים על האי מאוריציוס הוא יום הגעת ההודים.
נכון לשנת 2022, כ-48% מאוכלוסיית האי מאוריציוס היא הינדית בדתה, כ-32% הם נוצרים, וכ-18% הם מוסלמים, כשהיתר בני אמונות ודתות אחרות.
תרבות האי מאוריציוס מהווה בליל של תרבויות של המדינות מהן הגיעו רוב תושביו - הודו, בריטניה וצרפת.
בין אנשי התרבות הבולטים הקשורים למאוריציוס ניתן לציין את מלקולם דה שאזאל (אמן, צייר וסופר בן מאוריציוס) וז'אן-מארי גוסטב לה קלזיו (צרפתי זוכה פרס נובל לספרות, שנולד להורים יוצאי האי).
באפריל 2020 הופק סרט קצר בשם "סגר במאוריציוס", שעסק באירועים שאירעו במהלך הסגר שהוטל על האי מאוריציוס, בעת מגפת הקורונה העולמית.
מאורית (במאורית: ) היא שפה ממשפחת השפות האוסטרונזיות, היא מדוברת על ידי בני העם המאורי, ומשמשת כאחת השפות הרשמיות בניו זילנד.
מאורית היא שפה פולינזית הקרובה לשפה המדוברת בטהיטי, בהוואי ובאיים אחרים ממזרח לסמואה בדרום האוקיינוס השקט.
ההנחה היא כי מקור השפה מנוודים שהגיעו לניו זילנד מאיי קוק או מטהיטי.
עד לשנת 1814 הייתה מאורית שפה מדוברת בלבד, באותה שנה החלו מיסיונרים נוצרים להעלותה על הכתב הלטיני.
ב-1820 נעשה מהלך משותף של פרופסור סמואל לי מאוניברסיטת קיימברידג' יחד עם הצ'יף המאורי הונגי היקה ואנשיו ליצור לה כתיב מלא.
כיום מאורית נכתבת באותיות לטיניות, תוך שימוש בעיצורים ובתנועות הנהוגות באנגלית.
עם הגיעם של המתיישבים הבריטים לניו זילנד, הגיעה עמם גם השפה האנגלית, ועד 1860 נעשה שימוש באנגלית בכל מהלכי השלטון והממסד, תוך דחיקת רגלה של המאורית.
בשנת 1880 נאסר רשמית השימוש במאורית במוסדות החינוך במדינה.
למרות זאת דיברו רוב בני העם המאורי במאורית כשפת אם עד מלחמת העולם הראשונה, והיא הייתה בשימוש במשפחה המאורית הטיפוסית, וכן בעסקים, בפגישות פוליטיות פנימיות, ועוד.
לאחר מכן, ועד לשנות השמונים של המאה העשרים, פחת מאוד השימוש במאורית, עד כי רק 20% מהמאורים ידעו לדבר בשפה ברמת שפת אם.
בתחילת שנות השמונים החלו נציגי המאורים בפרלמנט הניו זילנדי לפעול על מנת למנוע את הכחדת השפה המאורית.
בשנת 1982 נוסדה תנועת "קוֹהַאנְגַּה רֵיאוֹ" (במאורית: "תחיית השפה"), שיזמה צעדים להחייאת השפה, כדוגמת הקמת בתי ספר ללימוד מאורית, ומהלכים פרלמנטריים שהביאו לחקיקת חוקים המורים על הוראת השפה בבתי ספר יסודיים ובגנים, במקומות שבהם חיים בני הלאום המאורי.
גם כיום מהווה המאורית שפה שנייה בלבד לאנגלית.
רבים מבני העם המאורי דוברים את השפה, ואף חלק מהתושבים צאצאי הבריטים, אולם ההנחה היא כי מספר דוברי השפה באופן בלעדי, שאינם דוברים גם אנגלית, הוא קטן ביותר.
המאורית מדוברת כיום באופן יום-יומי על ידי חלק מבני העם המאורי, נלמדת בבתי הספר, ונחשבת לאחת משלוש השפות הרשמיות של ניו זילנד.
לרוב המשרדים והסוכנויות הממשלתיות בניו זילנד ישנם כיום שני שמות רשמיים: השם באנגלית והשם במאורית.
הדואר הניו זילנדי פועל בכתובות ובשמות הכתובים במאורית במקביל לשמות באנגלית.
משנת 2004 מתקיימת בניו זילנד גם רשת שידור טלוויזיונית, שהשידורים בה הם במאורית בלבד.
הפירוש המקובל כיום להסכם ואיטנגי מתייחס לשימור השפה המאורית כחובה ממשלתית.
+תנועות במאורית אחורית מרכזית קדמית סגורהʉ i חצי-פתוחהɔ ɛ פתוחה a
+פונמות במאורית סדקי וילוני מכתשי דו־שפתי אפיŋnm סותם k t p חוכך h ɸ~f מקורבw מקיש)ɾ
מאוריצי (משה) גוֹטליבּ (Maurycy Gottlieb; 21 או 28 בפברואר 1856 – 17 ביולי 1879) היה צייר יהודי-פולני.
גוטליב נולד בשנת 1856 בעיירה דרוהוביץ' שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום באוקראינה).
הוריו היו אדוקים למדי מחד, אך גם חלק מהבורגנות היהודית המתבוללת שעלתה בגליציה, והחשיבה יותר מכל את השפה והתרבות הגרמנית.
גוטליב כנראה למד בחדר בילדותו המוקדמת, אך לאחר מכן נשלח לבית-הספר של המסדר היווני-קתולי הבזיליאני (חברו לכיתה היה איוואן פרנקו) ולגימנסיה העירונית.
הוא החל ללמוד אמנות בגיל 15 בווינה, בירת האימפריה.
מאוחר יותר למד אצל יאן מָטֶיְיקוֹ בקרקוב.
אצל מטייקו סבל מאנטישמיות מחבריו ללימודים, עזב תוך פחות משנה וחזר לווינה.
במשך לימודיו נדד מעיר לעיר, בין וינה, קרקוב, מינכן ורומא.
בראשית דרכו האמנותית הושפע מהפטריוטיות הפולנית ששררה באותה עת בארץ מולדתו, והדבר ניכר בציוריו .
כשנתיים מאוחר יותר החל לעסוק בנושאים יהודיים יותר.
ציור המדגים זאת היטב הוא "דיוקן עצמי כאחשוור" 1876. הוא צייר נושאים יהודים שונים – סיפורי תנ"ך, דמויות יהודיות, ובין השאר בולטים ציוריו על ישו – בעל חזות יהודית במיוחד ("ישו בפני שופטיו").
לקראת סוף ימיו השפיע עליו מורו יאן מטייקו לצייר שני ציורים שנושאם הוא קז'ימייז', מלך פולין במאה ה-14 – "המלך קז'ימייז' נותן זכויות ליהודים" ו"המלך קז'ימייז' ואהובתו אסתרק'ה", ובכך לתרום לקידום ההבנה בין יהודים לפולנים.
בגיל 20 זכה גוטליב במדליית זהב בתחרות אמנות במינכן על הציור "ג'סיקה ושיילוק", המראה סצנה מתוך "הסוחר מוונציה" של שייקספיר.
הוא צייר את פניה של ג'סיקה על פי , אישה שהציע לה נישואים.
רוזנפלד דחתה את הצעתו, ולבסוף התחתנה עם בנקאי מברלין.
ציורו האחרון, "יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים", שצויר בשנה האחרונה לחייו (1878), מתאר בית כנסת על פי זיכרונותיו מעיירת הולדתו.
זהו ציורו המפורסם ביותר של גוטליב, והוא צייר בו את עצמו שלוש פעמים בין המתפללים: פעם כאיש הצעיר שמימין לאדם היושב עם ספר התורה, פעם כילד הנמצא משמאלו, ופעם שלישית כנער בגיל בר מצווה מימין.
בתמונה נראים גם אביו ואמו, וכן ארוסתו לשעבר.
אפשר לגרוס שהוא "מופיע" בתמונה גם פעם רביעית – על גבי ספר התורה במרכז הציור כתוב: "לזיכרון נשמת המנוח כמהר"ר משה גוטליב זצ"ל".
הציור הוא חלק מאוסף מוזיאון תל אביב לאמנות.
גוטליב חלה בשפעת קשה ונפטר בגיל 23. לאור מותו החטוף התעוררו חשדות להתאבדות בכך שחשף עצמו בכוונה למזג אוויר קשה.
בין המאמינים בהשערה זו הייתה לורה רוזנפלד, שביטלה את אירוסיה עם גוטליב.
למרות גילו הצעיר, יותר מ-300 מציוריו שרדו, אם כי לא כולם הושלמו.
לאחר נפילת מסך הברזל התגלו ציורים רבים שלו לעולם המערבי, והמוניטין שלו גדל.
אחיו, הצייר לאופולד גוטליב, נולד כחודש לפני מותו.
על שמו של מאוריצי גוטליב נקראו רחובות בתל אביב ובירושלים.
ביוני 1975 הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות הציור 1975", שבה נכלל בול של הציור "יהודים מתפללים בבית הכנסת ביום הכיפורים".
השירות הבולאי מכר 939,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה באוקטובר 1975.
בשנת 1978 כתב וביים דוד גרינברג את הסרט התיעודי "מאוריציו גוטליב", על חייו ויצירתו של גוטליב.
מאוריציו פּאז (בספרדית: Mauricio Paez; נולד ב-3 בפברואר 1963) הוא נגן בסון ישראלי.
מאוריציו פאז נולד בקוסטה ריקה.
בגיל 17 התמנה לנגן הבסון הראשי בתזמורת הפילהרמונית הלאומית של קוסטה ריקה.
מיד עם עלייתו לישראל הצטרף לסינפונייטה הישראלית באר שבע ובמקביל ניגן גם בתזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בעבר הוא היה נגן בסון ראשי בתזמורת הקאמרית הישראלית, ועד שנת 2023 שימש כנגן בסון ראשי בקאמרטה הישראלית ירושלים.
כמו כן, מאוריציו חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית.
כן הוא מכהן כראש מחלקת כלי נשיפה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וכמורה ומרצה בכיר לבסון, וכמורה לבסון באקדמיה למוסיקה באוניברסיטת תל אביב בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב.
פאז מרבה להופיע כסולן עם תזמורות שונות ומנגן עם הרכבים של מוזיקה קאמרית בפסטיבלי מוזיקה בישראל ובעולם.
זכה בפרס פרנסואה שפירא (1988), בפרס בנימיני מטעם שרת החינוך (2004), במלגות מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל ועוד.
מאוּרִיצ'יוּ בְּרוֹצִ'ינֶר (ברומנית: Mauriciu Brociner; 1854 – 18 ביולי 1946, בוקרשט) היה איש צבא יהודי-רומני, גיבור מלחמה, היהודי הראשון שקיבל דרגת קצונה בצבא רומניה והיהודי הראשון שקיבל אזרחות רומנית.
ארבעת האחים היו בניו של אידל בר ברוצ'ינר, יהודי מחסידי תנועת ההשכלה היהודית, שהיה נכדו של הרב החסידי אברהם דוד ואהרמן (1771–1840), הידוע גם כ"רב מבוצ'אץ'" בגליציה.
ברוצ'ינר לחם במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הנחשבת מלחמת העצמאות של רומניה, כחייל מתנדב בצבא הרומני.
היהודים ברומניה לא היו זכאים לזכויות אזרח, לכן גם לא היו חייבים בגיוס לצבא.
ברוצ'ינר התנדב לצבא רומניה, כמו עוד כאלף יהודים רומנים נוספים.
במהלך המלחמה קודם ברוצ'ינר לדרגת סגן משנה וכמעט מיד לאחר מכן, ביום 30 באוגוסט 1877, בקרב מכריע לכיבוש מצודת גריביצה בפלבנה, הסתער בראש החיילים הרומנים (לאחר שקפטן ולטר מרצ'יניאנו, הגיבור הרומני האגדי, נהרג בהסתערות) כבש את המצודה וקבע בה את הדגל.
ברוצ'ינר נפצע בקרב וכאשר ראש ממשלת רומניה דאז, יון ברטיאנו (Brătianu), ביקר אותו בבית החולים, ציין שהוא "הביא כבוד לבני עמו".
ברוצ'ינר עוטר בעיטור "מסדר כוכב רומניה", הועלה לדרגת אביר ומונה כקצין קבע בגדוד חיל הרגלים מס' 8. הוענק לו גם אות "מסדר המעלות הצבאי" דרגה ראשונה והעיטור הרוסי "סטניסלב עם חרבות".
בהמשך שירותו הצבאי התקדם עד לדרגת קולונל ולאחר מכן היה קונסול רומניה בפרנקפורט והשליש של המלכה הרומניה אליסאבטה.
במהלך חייו קיבל ברוצ'ינר גם את העיטורים האוסטרו-הונגריים "מסדר פרנץ יוזף" ו"מסדר כתר הברזל".
בצו 255 משנת 1879 ניתנה לראשונה אזרחות רומנית ל-883 יהודים שלחמו במלחמה הנחשבת למלחמת העצמאות של רומניה.
הוא קבור בבית העלמין פילנתרופיה בבוקרשט.
מאוריציו פוליני (באיטלקית: Maurizio Pollini; 5 בינואר 1942 – 23 במרץ 2024) היה פסנתרן איטלקי.
מאוריציו פוליני נולד במילאנו לאדריכל ג'ינו פוליני, והחל לנגן בפסנתר בגיל 5. בגיל 15 זכה בפרס השני בתחרות הבינלאומית לפסנתרנים בז'נבה (הפרס הראשון לא הוענק).
שלוש שנים לאחר מכן זכה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית היוקרתית על שם פרדריק שופן בוורשה.
פוליני היה הצעיר מבין 89 המתחרים, והיה אף הזוכה הראשון בהיסטוריה של התחרות שלא מהגוש המזרחי.
הפסנתרן ארתור רובינשטיין היה אורח הכבוד של התחרות, והוא התנגד בשעתו לזכייתו של פוליני.
רובינשטיין הודיע כי הוא מעניק פרס מטעמו למועמד אחר שהיה חביב עליו במיוחד, הפסנתרן היהודי-מקסיקני מישל בלוך.
במרוצת השנים רובינשטיין הבין כי טעה בשיפוטו.
בלוך נשכח כלא היה, ובין רובינשטיין לבין פוליני נרקמה ידידות עמוקה.
לאחר הזכייה בתחרות חברת ההקלטות EMI החתימה אותו על חוזה והפיקה עמו שני תקליטים של יצירות שופן.
אולם לאחר מכן הוחלט בחברה להפסיק את העבודה עם פוליני משום שסברו שהוא עלול לגרום להפסדים.
דויטשה גרמופון הייתה המרוויחה הגדולה, שכן מאז פוליני הקליט תחת המותג תקליטים ותקליטורים רבים שנמכרו כמעט כולם בהיקף גדול וגרפו רווחים נאים - הן לאמן והן לחברת ההקלטות.
בצעירותו התפרסם פוליני בעיקר בזכות ביצועיו ליצירות שופן בעקבות זכייתו בתחרות הידועה.
לאחר ההקלטות הראשונות ב-EMI הוא החל ללמוד אצל הפסנתרן ארטורו בנדטי מיכלאנג'לי, ובמשך כשש שנים לא הופיע כלל בקונצרטים, והתמקד בלימוד ובתרגול.
התקליט הראשון שהקליט לאחר מכן, בשנת 1971, היה של יצירות שנכתבו במאה ה-20: שלושה פרקים לפסנתר מתוך "פטרושקה" של איגור סטרווינסקי, הסונטה מס' 7 מאת פרוקופייב ויצירות מאת אנטון וברן ופייר בולז.
הקלטות אלה ידועות עד היום כציון דרך היסטורי משמעותי בנגינת מוזיקה קלאסית מודרנית.
שליטתו הטכנית בפסנתר הייתה ידועה כפורצת דרך וככמעט חסרת גבולות.
סגנון נגינתו היה מאופק, מתוכנן, טעון עוצמות פנימיות גדולות ובעל מהימנות מרבית לפרטיטורה על כל רבדיה.
עם זאת, היו שביקרו את פוליני על קור ועל היעדר ממד אנושי בנגינתו.
ב-2007 זכה פוליני בפרס הגראמי עבור הביצוע הטוב ביותר לסולן אינסטרומנטלי (ללא תזמורת).
בשנת 2010 זכה בפרס פרמיום אימפריאלה למוזיקה.
מאוריציו פוליני נפטר ב-23 במרץ 2024.
מאוריצ'יו כהן-לנארו (Mauriciu Cohen-Lânaru; 31 בדצמבר 1849 – 20 באוקטובר 1928) היה כנר, מלחין, מבקר מוזיקלי ומורה למוזיקה יהודי רומני בן העדה הספרדית.
מאוריצ'יו נולד בבוקרשט, ולאכיה, במשפחה ותיקה של נכבדים יהודים ספרדים.
למד בקונסרבטוריון של בוקרשט עם אדוארד ואכמן ואלכסנדרו פלכטנמאכר בשנים 1868–1870. בהמשך למד קומפוזיציה באיטליה בשנים 1870-1871 ובפריז בשנים 1871–1878 ובין מוריו נמנוויקטור מאסה, תאודור דיבואה, ז'רז' ביזה, סזר פרנק ,פליסיין דוד וז'ורז' ביזה.
זמן מה היה הכנר הראשי בתיאטרון אודאון (Odeon) בפריז, אך מאוחר יותר ב-1880 שב לרומניה והתמנה כמורה למוזיקה קולית (במקום אליודורו ביאנקי שנפטר) בבית המחסה על שם האדונית אלנה (Elena Doamna) וכחבר בוועדות הבחינה של כל המוסדות להוראת המוזיקה.בזמנו הפנוי לימד כמה מתלמידותיו בבית המחסה שיעורים פרטיים לפיתוח קול.
למשך תקופה מסוימת לימד כהן-לנארו לימד הרמוניה ושירה באקדמיה למוזיקה של בוקרשט ובמרץ 1919 הקים תזמורת סימפונית יהודית קצרת ימים בבוקרשט.
כהן-לנארו התבלט כמייצג המוזיקה הקלאסית הרומנית בראשית הופעתה וכראשון שחיבר מוזיקה לתיאטרון הלירי הרומני.
להצלחה הגדולה ביותר ברומניה זכתה האופרה הקומית אי הפרחים לפי ליברית של בנג'סקו-דאביז'ה (Bengescu-Dabija).
הצגת הבכורה הייתה באוגוסט 1905. הוא חיבר אופרות נוספות, בשנת 1876 הבנאי מנולה לפי בלדה עממית נודעת, בשנת 1880 מאזפה (Mazeppa) ועוד אופרה ששמה טודורל (Tudorel).
הוא חיבר מוזיקה קאמרית, 5 סונאטות לפסנתר ורומנסות לפי שיריהם של וסילה אלכסנדרי, דימיטריה בולינטינאנו ואחרים.
כמו כן חיבר שני כרכים של "שירים ספרדיים", שאותם הדפיס בבית ההוצאה שלו עצמו.
מאוריצ'יו כהן-לנארו כתב ביקורות מוזיקליות עבור כתבי העת "העיתונות", "הרומני", "רמפה" ועוד.
שימש כגבאי בבתי הכנסת הספרדיים בבוקרשט.
2 מחברות שירים (מלודיות) רומניים,
על מלים מאת וסילה אלכסנדרי, דימיטריה בולינטיניאנו
מאורעות אוקטובר 1933 (המכונים גם מאורעות תרצ"ד) החלו על ידי ערביי ארץ ישראל באוקטובר 1933, עם תחילתה של העלייה החמישית, עלייתם של יהודי גרמניה בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון.
לראשונה בתולדות המנדט הבריטי בארץ ישראל, כוונו המאורעות הללו נגד השלטונות בלבד.
ההפגנות בירושלים וביפו היו התגובה המאורגנת הראשונה של הערבים על התגברות העלייה היהודית.
המחאה נשענה על הציבור העירוני.
לאחר מספר שנים בהן עמדה העלייה לארץ ישראל על מספר של אלפים אחדים לשנה, עלו לארץ בשנת 1933 37,000 עולים, שנוספו ל-190,000 יהודי הארץ.
נהוג לכנות את העלייה החמישית "עליית הגרמנים" או "עליית היקים", אם כי העולים מגרמניה ומשאר הארצות בהן השפה המדוברת הייתה גרמנית או שהיו בעלות תרבות גרמנית (כגון אוסטריה וצ'כוסלובקיה), היו רק כרבע מן העולים (יתר העולים היו יהודי מזרח אירופה).
עלייתם של יהודי גרמניה השפיעה לא רק מבחינת מספר העולים, אלא גם בתרומתם התרבותית והכלכלית של העולים המשכילים (חלקם גם בעלי הון), לפיתוח היישוב היהודי בתחומי החקלאות, התעשייה, הרפואה, המדע וההשכלה.
ערביי ארץ ישראל לא יכולים היו שלא לחוש בתנופה זו.
כבר ב-20 במרץ 1933, נועדו ביפו כ-500 נכבדים עירוניים ושייח'ים כפריים, וגינו את הבריטים על שהם מתירים עליית יהודים לארץ, ואת הערבים המוכרים אדמות ליהודים.
כלפי המוכרים הושמעו איומים בחרם וכמה מהדוברים אף האשימו מנהיגים ערבים, ובראשם משפחת נשאשיבי, במעורבות בעסקאות מכירה כאלה.
ב-1 באוקטובר 1933 כינס משרד הוועד הפועל הערבי את מליאתו כדי לדון ב"סכנה הגדולה" של הגירת היהודים.
בכינוס הוחלט לקרוא לשביתה ב-13 באוקטובר בכל רחבי הארץ ולקיים באותו יום הפגנה בירושלים.
ב-8 באוקטובר הוחלט כי זהו ביטוי ל"זעמה של האומה הערבית הפלסטינית, אשר סבלה מהאימפריאליזם הבריטי".
הוועד הפועל לא ביקש רישיון לקיום ההפגנה, אולם מארגניה קבעו את מסלול התהלוכה בתוך חומות העיר העתיקה.
הוועד הודיע כי ההפגנה תצא ממסגדי הר הבית.
משטרת המנדט הבריטי אסרה על קיום ההפגנה וביום ההפגנה הוצבו משמרות שוטרים בשערי העיר העתיקה.
למרות אזהרת הממשלה, השביתה וההפגנה התקיימו.
בראש התהלוכה, בה השתתפו 3,000 איש (על פי המשטרה), צעדו רבים מחברי הוועד הפועל ובהם מוסא כאזם אל-חוסייני בן ה-83. השתתפו בה גם משלחות מערים אחרות, אולם ללא נציגים מכפרי האזור.
מארגני ההפגנה השתדלו למנוע התנגשויות עם היהודים ומנעו כל ניסיון לפרוץ לעבר השכונות היהודיות, כדי לשמור על אופייה האנטי-ממשלתי של ההפגנה.
ההפגנה הייתה אמורה להסתיים בהתכנסות בכיכר שליד שער שכם, מול משרדי נציב המחוז.
כאשר הגיעו אל השער החדש, קיבלו השוטרים את פני המפגינים ולאחר שקצין משטרה קרא להם להתפזר אך הם לא נעתרו לבקשתו, פיזרו השוטרים את ההפגנה באמצעות שימוש באלות.
בין שלושים הפצועים קל היו גם חברי הוועד הפועל.
עקב הצלחת ההפגנה, החליט הוועד הפועל לארגן אחת נוספת, ב-27 באוקטובר.
לאחר שמנהיגי חיפה סירבו לקיים אותה בעירם, הוחלט שתתקיים ביפו.
בהפגנה השתתפו משלחות מערים שונות ולאות סולידריות גם שתי משלחות מעבר הירדן ומסוריה.
השלטונות החליטו למנוע מהמפגינים מלעזוב את נקודת הכינוס ליד המסגד הגדול.
לאחר שכמה אלפי מפגינים עזבו אותה, דרשה מהם המשטרה להתפזר, אולם הם ניסו לפרוץ את מחסומי המשטרה בעזרת מוטות ואבנים.
המפגינים לא נשמעו לקריאת המנהיגים שלא לסטות ממסלולם, ובהתנגשות עם המשטרה, נדקרו שוטרים.
המשטרה הגיבה בירי: 26 נהרגו ובהם שוטר ערבי, ו-60 נפצעו.
המפגינים התפזרו והמשטרה עצרה את חברי הוועד הפועל: ג'מאל אל-חוסייני, עווני עבד אל-האדי, עיזאת דראוזה ועבד אל-קאדר אל-מוזפר.
השמועות על הנפגעים עוררו זעם בציבור הערבי והביאו לעריכת שביתות והפגנות ספונטניות בכל ריכוזי האוכלוסייה הערביים בארץ.
ב-29 באוקטובר נערכו הפגנות ביפו, בחיפה ובשכם.
ההפגנות, שהערבים הבטיחו כי תתנהלנה בדרכי שלום, הפכו למהומות אלימות ומפקד משטרת המנדט הבריטי, רוי ספייסר, דיכא אותן בתקיפות בהפעילו פרשי משטרה, בשימוש באלות ואפילו בירי אשר גרם למותם של 26 מפגינים ולפציעתם של כ-180, עד שהמהומות, אשר כונו בפי אנשי היישוב "מאורעות אוקטובר 1933", שככו.
כעבור שבוע ימים מאז הפגנת ה-27 באוקטובר, לאחר שחרור העצורים בערבות עד למשפטם, הורה הוועד הפועל להפסיק את השביתה.
לאחר שהוגש ערעור, חתמו כל הנאשמים על ערבות להתנהגות טובה, מלבד אל-מוזפר, שבחר לרצות שישה חודשי מאסר.
במאורעות אלה לא היה היישוב היהודי מעורב, וההפגנות היו מופנות בעיקר נגד שלטונות המנדט הבריטי (אם כי ב-28 באוקטובר ניסה המון של פורעים ערבים לפרוץ לאזור היהודי בירושלים אך נהדף בכוח על ידי המשטרה).
ב-2 בנובמבר טען דוד בן-גוריון במכתב להנהלה הציונית בלונדון כי בהפגנות אוקטובר ניכר שינוי באופי המאבק של התנועה הלאומית הפלסטינית:
"התנועה הערבית נתגלתה במאורעות האחרונים באור חדש.
לא המון פרוע ומשוסה, שואף לשוד וביזה, אלא ציבור מאורגן ובן־משמעת, מפגין את רצונו הלאומי מתוך בגרות פוליטית וכשרון של הערכה עצמית...
ההשפעה החומרית והפוליטית של המאורעות האלה על הדור הצעיר..., זיכרון הקרבנות – לא פורעים ורוצחים שהועלו לגרדום בדין, אלא לוחמי השחרור הלאומי שנפלו בידי ממשלה זרה, המפנה החדש בטכסיסי המלחמה שיש בו כדי לעורר את אהדת דעת־הקהל העולמית – כל אלה משווים למאורעות אלה רצינות חמורה ומדאיגה.
התנועה הערבית עלתה עכשיו שלב חשוב בהתפתחותה".
בעקבות ההפגנות באוקטובר, קיבל הנציב העליון ארתור ווקופ אישור מלונדון להפעיל אמצעים תקיפים נגד העלייה הבלתי לגאלית, וב-2 בנובמבר 1933 החלה ממשלת המנדט לערוך חיפושים אקטיביים וגירוש של יהודים ששוהים בארץ ישראל באופן "בלתי-לגאלי".
בזמן המאורעות שהה המופתי אמין אל-חוסייני בהודו.
בשובו לארץ בנובמבר תבע להפסיק את ההפגנות.
הוא טען בפני הפעילים כי התנגשויות כאלו עלולות לפגוע בתמיכת ידידי הערבים בבריטניה ושצריך לכוון את המאבק בשטח רק נגד היהודים, וכלפי השלטון הבריטי להפעיל רק לחץ עקיף באמצעות דעת הקהל והממשלות המוסלמיות.
בעקבות הבטחת הממשלה שתענה בחיוב לבקשת רישיון, ביקשה אותו ההנהגה הערבית.
ההפגנות נערכו ב-16 בינואר 1934, בעיד אל-פיטר (חג סיום חודש הרמדאן), והן עברו ללא בעיות.
אלא שהפגנות אלו סימנו את כישלונה של ההנהגה הערבית לאלץ את הממשלה לשנות את מדיניות ההגירה והקרקע שלה.
ההפגנות באוקטובר 1933 עד ינואר 1934, בהן השתתפות הציבור הכפרי הייתה זעומה, סימנו את סופו של הוועד הפועל הערבי.