tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בליל 24–25 באפריל יצא מבצע "אורלנד 3" במטרה למקש את האזור בציר שהיה אמור לשמש את הסורים לעלות על השיא את הסורים, ולהכווין אש ארטילרית ומטוסים על כוחות הסורים במקום באזור נ"ג 2,682 שהיה בשטח הסורי.
בליל 25–26 יצא מבצע "אורלנד 4" לאזור נ"ג 2,682. הפעם נתקל הכוח בקומנדו סורי ופגע בו.
הכוח נסוג בסיוע אש ארטילרית וחזר לשיא ללא נפגעים.
בליל 26–27 יצא מבצע "אורלנד 5" – כוח צנחנים יצא לשטח האויב לטווח את אש תותחינו על האויב בנ"ג 2,682.
בשבת 27 באפריל, בסמוך לשעה 11:30 נהרגו 8 לוחמים מפגיעה ישירה של פגז בסמוך למוצב הפיתולים.
מסוק שהוזעק לפנות את הפצועים התרסק בעת שניסה לנחות באתר וכל ששת יושביו ניספו.
ב-28 באפריל תקפו מטוסי חיל האוויר ריכוזים סוריים שאיימו לעלות על מוצב שיא החרמון.
בהמשך הפציצו 4 מטוסי מיג 17 את השיא, ללא נפגעים.
ב-29 באפריל הפציצו מטוסי חיל האוויר יעדים שונים בגזרה.
רביעיית מיג 17 סורית הפציצה את השיא.
שני מיג 21 יצאו למשימת צילום אווירי בחיפוי של 8 מיג 21. מטוסי חיל האוויר הישראלי יצאו לקראתם והפילו 4 מיגים.
ב-30 באפריל – מטוסי חיל האוויר תקפו את הכוחות הסורים שנערכו לעלות על השיא.
ליל 30 באפריל–1 במאי – מיקוש הדרך מהפיתולים לערנה.
בליל 1–2 במאי סיור חרש לשטח הסורי וטיווח ארטילריה לנ"ג 2,682 – "אורלנד 6".
בשעה 23:30 נגמ"ש של חיל ההנדסה שנסע לעבר השיא להביא ציוד ביצורים ואספקה למוצב עלה בדרכו על מארב של קומנדו סורי.
הכוח השיב אש והניס את הסורים.
לפני המארב נחתה אש ארטילרית אדירה על מוצב השיא וסביבתו.
בשעה 00:15 תקף קומנדו סורי את מחלקת הטנקים שהייתה בחניון ליד המוצב.
מפקד של אחד הטנקים – כנראה נפצע קשה מאוד (או נהרג) ושני אנשי צוות נוספים נחטפו על ידי הסורים.
מפקד טנק אחר שהבחין במתרחש פתח באש על הסורים אך נפצע מאש האויב ואחר כך מת מפצעיו.
ב-2 במאי התקיפו מטוסים ישראלים יעדים שונים בגזרה.
ליל 8–9 במאי "אורלנד 7" – סיור חרש לשטח הסורי וטיווח ארטילריה לנ"ג 2,682.
ב־9 במאי התקיפו מטוסי חיל האוויר יעדים שונים בגזרה.
ליל 13–14 במאי – "אורלנד 8" – סיור חרש לחיפוש גופת הטייס שמטוסו הופל ב-19 באפריל.
גופתו נמצאה ב־25 ביוני, לפני פינוי החרמון הסורי שהתבצע במסגרת הסכמי ההפרדה, לאחר שסיור של צה"ל שהיה מלווה במשקיפי או"ם מאוסטריה נכנס לשטח הסורי ובהסכמתם למקום בו התרסק המטוס ובין שבריו נמצאה גופת הטייס.
בליל 20–21 במאי יצא כוח צנחנים לסיור בשטח האויב לבדוק תוואי דרך לפריצה באזור נ"ג 1,912.
בליל 23–24 במאי סיור לשטח האויב לבדיקת תוואי דרך מהפיתולים לוואדי שבעא שבלבנון.
ב-29 במאי תקפו מטוסי חיל האוויר בסיס של הקומנדו הסורי שממנו ככל הנראה יצאו הסורים לבצע את הפשיטה על חניון הטנקים בלילה שבין 1–2 במאי.
ב-31 במאי נחתם הסכם הפרדת הכוחות עם הסורים ותמה הלחימה.
בצהרי יום שלישי, 25 ביוני התקיים מסדר חגיגי בשיא החרמון ליד המערה, באתר שכבר נקרא בפי החיילים "חצר מוות", ובמהלכו פינוי חיילי צה"ל את השטח והשליטה באזור הועברה לידי כוחות האו"ם.
הקרודים 2: עידן חדש הוא סרט הרפתקאות קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של דרימוורקס הנפשה, שמשמש כסרט המשך לסרט "הקרודים" משנת 2013. הסרט יצא לאור ב-25 בנובמבר 2020, בוים על ידי ג'ואל קרופורד והופק על ידי מארק סוויפט.
שנים לפני תחילת העלילה, הוריו של גיא נלכדים בזפת.
כשהם שוקעים בתוכו, הם אומרים לו למצוא מקום שנקרא "מחר".
הוא יוצא למסע ארוך ופוגש בחורה צעירה שבסופו של דבר מתגלה כאיפ, מה שמוביל לאירועי הסרט הראשון.
הקרודים, יחד עם גיא וחיות המחמד שלהם צ'ונקי ודאגלס, עדיין מחפשים מקום להתיישב בו.
במהלך המסע גרוג מתנהג ברוגז על הרומנטיקה הפורחת של איפ וגיא.
לילה אחד, בעוד כולם ישנים, גיא מציע לאיפ להינשא לו, ואיפ מסכימה.
הם אינם מודעים לכך שגרוג שמע כל מה שאמרו זה לזו.
באותו לילה, גרוג נתקל בקיר ענק ומוביל אליו את כל החבורה.
הם מתפרצים פנימה, ומתלהבים למראה שפע של אוכל, צמחים ומים, מעין גן עדן.
גרוג מתלהב למראה בננה ומנסה לאכול אותה, אך ברגע שהוא נוגע בה הם נלכדים ברשת.
הם משוחררים על ידי בעלי הקרקע, זוג בשם פיל והופ אחיטוב (במקור האנגלי: "בטרמן"), המתגלים במהרה כחברי עבר של הוריו המנוחים של גיא.
בני הזוג אחיטוב מזמינים את הקרודים להתגורר בבית העצים הענק שלהם, שם הם פוגשים את חברת הילדות של גיא, בתם של האחיטובים דון, שמתיידדת מיד עם איפ.
החיים עם בני הזוג אחיטוב הופכים למשפילים עבור גרוג, גם בגלל האובססיה של פיל, שמסיבה כלשהי אוסר על כולם לאכול מן הבננות, וגם עקב כך שהאחיטובים מפותחים יותר מהם.
בד בבד מתגלה כי לבני הזוג אחיטוב יש דעות קדומות כלפי אנשי מערות, ויחד עם זאת הם מאמינים כי לגיא - המפותח יותר - מוטב להישאר איתם ולהות פתרון אידיאלי לבן זוג עבוד דון, ולכן הם מתכננים לגרום לגיא להתחבר עם דון ולעזוב את הקרודים.
בסופו של דבר פיל לוקח את גרוג ל"מאורת הגברים" הסודית שלו, מקום דמוי סאונה מאחורי המפלים, שם הוא עושה לו מניפולציות כדי שיאמין שגיא צריך לעזוב את משפחתם, בעוד הופ מרגיזה את אוגה בכך שהיא מבזה את אופי משפחתה ומכנה אותם "אנשי מערות".
תוך כדי כך, גיא מתרגל מיד לחיים עם בני הזוג אחיטוב ומתרחק מאיפ.
בינתיים, מגלה איפ כי דון מעולם לא הייתה מחוץ לחומה, והתגלית מזכירה לה את הבדידות איתה התמודדה במערה של משפחתם לפני שעזבו אותה.
היא משתמשת בצ'אנקי כדי להימלט מהחומות עם דון לטיול סוער, שמסתיים בכך שדבורה ארסית עוקצת את דון ביד.
כאשר איפ מחזירה אותה הביתה הן פוגשות את גיא, הגוער באיפ על פזיזותה, ומכנה אותה ללא רגישות "נערת מערות".
בארוחת הערב המתחים גוברים בין ההורים ובין גיא ואיפ, במיוחד כשנחשפת הנפיחות של דון, ולאחר שבנוסף לכך, הקרודים מחליטים לעזוב, וגיא בוחר להישאר אצל האחיטובים ולהפרד מאיפ.
גרוג מגלה שהוא ואוגה אכלו מטע שלם של בננות שנאגרו בחוות האחיטובים, שפיל אסר עליו לאכול.
הדבר גורם לתקיפת החווה על ידי "קופי בוקס", קופים דמויי אדם, אליהם פיל שלח את הבננות מדי 100 ירחים [חודשים] כדי שיעזבו את משפחתו.
בגלל חסרון הבננות, הקופים חוטפים את גרוג, פיל וגיא ולוקחים אותם למולדתם.
הנשים, טאנק וצ'אנקי מגלות שהגברים נחטפו, ויוצאות לנוסת להציל אותם.
במהלך מסען המשותף, הופ מוציאה את תסכוליה על הקרודים ומתחילה לרוץ בפזיזות על קרח דק.
היא מחליקה לתוך מנהרת קרח מלאה עכבישי-זאב, אבל העכבישי זאב מתידדים איתן כשהם מגלים שלא פגעו בגור עכביש זאב.
בסופו של דבר הם הקימו צוות בשם "אחיות הסערה", שהייתה קבוצת ילדות ותיקה שהסבתא הייתה חברה בה כשהייתה צעירה.
בינתיים אצל הקופים, גרוג גיא ופיל מגלים כי כשפיל הוביל את המים מההר הגבוה אל חוות אחיטוב, המעשה ייבש את אדמות הקופים וגרם להפסקת צמיחת הבננות, מה שהוביל לכך שהמפלצת שאליה הקריבו הקופים בננות זעמה ואכלה את הקופים עצמם.
עכשיו שלא נשארו בננות, מתכננים הקופים להקריב את הגברים עצמם למפלצת.
גרוג ופיל, שאינם מבינים את שפת הקופים, רבים ונאבקים על כל המתח שהיה ביניהם.
הקופים מחפשים את כל שלושת הגברים לבננות כדי להקריב אותם למפלצת.
בעודם על הכף המיועדת למפלצת, גרוג ופיל מתנצלים על התנהגותם אחד לשני וגיא מצטער על מעשיו לגבי איפ ומקווה לראותה.
גרוג מודה שאיפ הייתה שמחה עם גיא ושגיא הוא המתאים בשבילה.
המפלצת כמעט ואוכלת אותם, אך אחיות הסערה מופיעות בדיוק הבאותה השנייה.
הם מנהלים קרב ארוך ומסוכן עם המפלצת, המסתיים בכך שגיא ואיפ מציתים חבלי זמורות המחזיקים נברשת גולגולת ענקית, ומפילים אותה על ראש המפלצת, תוך כדי כך שגיא מתנצל לפני איפ על התנהגותו, ואומר לה כי הוא מבין שאיפ תמיד הייתה ה"מחר" שלו והמחר שרצו הוריו שיגיע אליו.
המפלצת נופלת לתהום שמתחת תוך כדי כשהיא מושכת את "הבוהן" של איפ, ששימשה כגפה תותבת.
האחיטובים מאפשרים לקרודים לחיות בארצם כשכנים, יחד עם הקופים אסירי התודה לבני האדם על הריגת המפלצת, והם שוברים את החומה המקיפה את החווה.
גיא ואיפ מתחילים לחיות יחד, וכל המשפחות ממשיכות להתקרב זו לזו ולחיות בהרמוניה.
+דמותתיאורמדבבים באנגליתמדבבים בעבריתגרוגאבי משפחת הקרודיםניקולס קייג'יואב בר לבאוגהאם משפחת הקרודים, אשתו של גרוגקתרין קינרשרית וינו אלעדאיפהבת הבכורה של גרוג וחברה של גאיאמה סטוןדקלה הדרגאיחבר של איפראיין ריינולדס (בוגר)
גבריאל ג'ק (צעיר)לירון לב (בוגר)
אדם זילברמן (צעיר)טאנקהבן של גרוגקלארק דיוקעמית יוסוביץ'גראן ("סבתא" בעברית)אמה של אוגה וסבתא של איפ, טאנק וסנדיקלוריס ליצ'מןהילה סורג'ון פישרסנדיהבת הצעירה של גרוג, בת 5.קיילי קרופורדפיל בטרמןאבי משפחת בטרמן ("אחיטוב" בעברית), מכיר את הוריו של גאיפיטר דינקלג'אלדד פריבסהופ בטרמןאם משפחת בטרמן, אשתו של פיל.לזלי מאןשרון שחלדון בטרמןבתם היחידה של פיל והופ.
מתחברת לאיפ וגאיקלי מרי טראןדיאנה גולביבלט ("חגורה" בעברית)עצלן, חיית המחמד של גיאכריס סנדרסשרון כהןסאש ("אבנט" בעברית)עצלן, חיית המחמד של דוןג'יימס ראייןלני כהןאבא של גאיחסר שם.
מת בבור זפת.ג'ואל קרופורדשרון כהןאמא של גאיחסרת שם.
מתה בבור זפת.מליסה דיסניעינת גולדברג
דה מיקו ציין כי בעוד הסרט הראשון היה "הפרק האחרון בתולדות אנשי המערות", ההמשך יהיה "הפרק הראשון בתולדות החברה המודרנית" ויתמקד באימהות דרך דמותה של אוגה.
ביוני 2014, הוכרז כי ההמשך ייצא לאקרנים ב-3 בנובמבר 2017, רק כדי להידחות חודשיים אחר כך, ל-22 בדצמבר.
במאי 2015, אושר כי קינר ודיוק יחזרו גם כן אל ההמשך, והוכרז כי לזלי מאן וקאט דנינגס לוהקו עבור ההמשך כדמויות חדשות.
באוגוסט 2016, בסמוך לסיום תהליך הרכישה של דרימוורקס על ידי NBCUniversal/קומקאסט, פוקס מחקה את ההמשך מלוח הזמנים המתוכנן שלה, בכוונה לכך שיוניברסל תפיץ אותו מתישהו ב-2018. שבועיים אחר כך, דווח כי קווין ודן האגמן נשכרו לשכתב את התסריט.
בנובמבר, על אף ההתקדמות היחסית בפרויקט, דרימוורקס הודיעה כי הפקת ההמשך בוטלה.
בניגוד לשמועות, שגרסו כי הביטול בא מטעם יוניברסל כחלק מתהליך הרכישה, קיומו של הסרט בכלל נשקל עוד בטרם הרכישה על ידי דרימוורקס, וההחלטה לבטלו הייתה אך ורק שלה.
עם זאת, בספטמבר 2017, נחשף כי דרימוורקס חזרה להפיק את ההמשך, והיא הכריזה כי הוא מיועד לצאת לאקרנים ב-18 בספטמבר 2020. דה מיקו וסנדרס, שיועדו לשוב ולביים גם את ההמשך, בחרו לוותר על הדבר ועברו להתמקד בפרויקטים אחרים, ובמקומם נשכר ג'ואל קרופורד.
באפריל 2019, נחשף כי הסרט צפוי לצאת לאקרנים ב-23 בדצמבר 2020. באוקטובר, נודע כי קלי מארי טרן תחליף את דנינגס.
הסרט יצא לאקרנים ב-25 בנובמבר 2020, תקופת חג ההודיה שנחשבת לתקופה חזקה לתעשיית הסרטים האמריקאית.
בשנים קודמות יצאו לאור בתקופה זו סרטים כגון "קוקו", "לשבור את הקרח" ו"רצח כתוב היטב" שזכו להצלחה אדירה ואף שברו שיאי צפייה והכנסות.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה, הסרט "הקרודים 2: עידן חדש" היה לסרט היחיד שיצא לאקרנים בתקופת חג ההודיה וגרף כ-9.71 מיליון דולר בסוף השבוע של החג, שהצטברו לכ-14.22 מיליון דולר מאז צאת הסרט ביום רביעי שקדם לו.
הסרט צבר כ-35 מיליון דולר ברחבי העולם.
שון רובינס, ראש חטיבת המחקר של מגזין האינטרנט "Boxoffice Pro" סבר כי בנוסף, אמר כי בהשוואה לשנים קודמות, רק כ-55% מבתי הקולנוע היו פעילים.
הקרבות על קוואנאקאג'ימה (ביפנית: 川中島の戦い) היו סדרת מערכות צבאיות ביפן של תקופת סנגוקו, אשר במסגרתן לחמו שבט טקדה, תחת המצביא טקדה שינגן מיאמאנאשי, נגד שבט ייסוגי, תחת ייסוגי קנשין מניאיגטה.
הצדדים לחמו על מישור בין שני נהרות איפה שנמצאת היום העיר נאגנו.
על אף כי לא היה מנצח מוחלט לקרבות אלו הם הפכו לבעלי חשיבות מרובה בתרבות ופולקלור היפני והסדירו את טקדה שינגן כאחד המצביאים הגדולים ביותר בהיסטוריה.
חמשת הקרבות הגדולים של קוואנאקאג'ימה התרחשו ב-1553, 1555, 1557, 1561 ו-1564. הגפרור שהצית את התפוצצות הקרבות הללו היו מסעות ההתרחבות הצבאיים השונים שבוצעו על ידי שני השבטים, עד שהם בהכרח מצאו את עצמם זה מול זה.
בפרט, טקדה שינגן כבש את פרובינציית שינאנו והביס שבטים רבים וכפה על הבריחה דאימיו מורקמי, אשר קרא לעזרת ייסוגי קנשין, שנענה למאבק נגד שינגן שכן היריבות בין השניים הייתה זה זמן רב ממושכת.
בשנת 1490 נכנסה יפן לתקופה מכרעת בתולדותיה המכונה סנגוקו-ג'ידאי, או "עידן המדינות הלוחמות".
במשך המאה וחצי שנים שלאחר מכן, בקושי תעבור שנה בלי קרב או מערכה שמתרחשת במקום מסוים בארץ.
הדאימיו, או "השמות הגדולים" (המכונים במערב כ"אדוני מלחמה"), ששלטו במחוזות יפן הרבים כשליטים פיאודלים, החלו להתמודד אחד נגד השני כדי להגדיל את תחומי השפעתם ואת כוחם של בני משפחתם.
עבור מעטים - אלה שהיו להם הכוח הצבאי והכוח הפוליטי להתמודד במאבק - היה זה סיכוי להפוך לשוגון, השליט הצבאי של יפן מזה כמעט חצי מילניום.
באמצע המאה ה-16, המלחמה ביפן השתנתה באופן משמעותי, והושפעה במידה רבה מהמאבק ההולך וגובר בין הדאימיו המתחרים.
הסמוראים (שפירושם "אלה המשרתים") היו מרכיבי צבאות הדאימיו והם החלו לגדול במספרם, והוספו לצידם גם חיילי רגלים בעלי מקור של איכרים המאומנים היטב.
טירות החלו לשמש כבסיסים לאספקה, למנוחה ועוד.
לבסוף, דרך הסחר עם הרפובליקה ההולנדית, כלי הנשק החם, החלו להופיע בצבאות סמוראים החל משנת 1540.
כוחו של הדאימיו, וכך כוחו של שבטו, נבע מהשטחים או הפרובינציות (מחוזות) בהן שלט.
עושרם הכלכלי נמדד על ידי הייצור החקלאי של אדמותיהם והוערך בקוקו.
קוקו היה כמות האורז שנדרשה כדי להאכיל אדם אחד למשך שנה.
קוקו סיפק את המערכת למדידת התשואה השנתית של שדות האורז וקבע גם את מספר החיילים שהדאימיו יכול להרים לצבאותיו, להתחמש ולהאכיל כדי להגן על אדמותיו.
מארצות אלה הגיעו גם האנשים שירכיבו את צבא הדאימיו.
הסמוראים, למעשה בני מסורת תורשתיים ושומרי האדון והשבט שלהם, היו צפויים להתגייס ולהצטייד במספר קבוע מראש של חיילים מתחומי השלטון שתחתם, משמע שסמוראים אחזו באדמות.
הסמוראים אותם יגייסו הם בני דרגה פחותה הנודעת כ"האשיגארו".
כאשר צבא הדאימיו כבש מחוז או טריטוריה אחרת, הסמוראי הנאמן ורב היכולת אשר הראה את מחויבותו במערכה יכול היה לצפות לעלייה בדרג, מה שבתורו יגדיל את עושרו האישי כמו גם את מספר האישים שעכשיו יהיו צפויים לגייס מתחום זה.
כיבוש שטח אחר הביא גם לכך שדאימיו יכול להגדיל את עושרו ואת כוחו הצבאי על ידי כך שהוא יהפוך את האדון הכבוש לבן חסותו, מעין מדינת חסות, ובכך יבטיח את צבאו ועושרו של הנכבש, או על ידי כריתת ברית עם האדון הכבוש על תמיכתו במבצעים צבאיים עתידיים.
על פי מערכת כזו ניתן להבין מדוע הדאימיו השלטים עסקו בעוז כה רב בהתרחבות טריטוריאלית.
אחת הדוגמאות המעניינות יותר למלחמה טריטוריאלית שכזו הייתה בין דאימיו של מחוזות אכיגו וקאי (גונמה ויאמאנאשי של היום), שבט טקדה.
בשנת 1553 החל מאבק כוחות אינטנסיבי בין שבט טקדה של מחוז קאי, בהנהגתו של טקדה שינגן, ובין פדרציית המשפחות מורקמי ונגאאו של מחוז ניאיגטה, בפיקודו של ייסוגי קנשין.
סכסוך זה הביא ליריבות צבאית ארוכת שנים בין שני הדאימיו הללו שנמשכה עד שנת 1564. בשנת 1547 הוביל שינגן את שבט טקדה לפלישה למישור שינאנו בין השבטים, שטח עשיר שהיה בין הגבול המערבי של יאמשנאשי לגבול הדרומי של גונמה.
במקום לצפות להשמדתם על ידי צבא טקדה החזק, חלק מהדאימיו שבשטחים, כמו שליטי שבט סנאדה, נכנעו לפולש והפכו לבני חסות של שינגן.
רבים מהדאימיו האחרים היו נחושים לעמוד בפני הפולשים, והבולטים שבהם היו שבטי מורקמי ויושיקיו.
בשנת 1548 הביס שינגן את מורקמי בקרב עקוב מדם באודה-הרה.
משהבין כי אינו יכול לעמוד בפני כוחו של שינגן לבדו, פנה מורקמי בבקשה לסיוע משכנתו בצפון, ייסוגי קנשין, דאימיו מחוז גונמה ומעבר.
קנשין הסכים להעניק את עזרתו למורקמי, ועם הברית הזו הובאו שני חילות השבטים החזקים של טקדה וייסוגי לעימות ישיר.
בעודו מכין צבאו כדי לסייע למורקמי, שלח קנשין את הקשינדן, או "קורא לנשק"; היה זה מכתב מפורט הקורא לגיוס הסמוראים הנמנים והחזקים ביותר בשטחים.
בין הסיבות שניתנו לקריאת הגיוס, היה כלול גם רישום של ההתחייבויות של הסמוראים, כמו כן היה מספר החיילים לפי סוג שהם היו אמורים לספק, הנשק והאספקה, והיכן הם צריכים לרכז את כוחותיהם.
בחלקים הצפוניים ביותר של מחוז שינאנו, הממוקמת עמוק בלב רכס ההרים המכונה האלפים של יפן, שנפרס על המישור הרחב, ישנו העבר השטוח, בצורת משולש, של קוואנאקאג'ימה.
המכונה "האי שבין הנהרות", מכיוון שהוא גובל בצפון בנהר סייגאווה ובדרום מערב בנהר צ'יקומגאווה המצטרף בפינה הצפון מזרחית של המישור.
קוואנאקאג'ימה הפכה ל"שטח ההפקר" בדו-קרב בין שינגן לקנשין.
במהלך מאבקם היה מישור זה עד ללא פחות משבעה מפגשים בין יריבים אלה, שרק חמישה מהם נחשבו "קרבות".
שלושת הקרבות הראשונים הללו היו רק התכתשויות ראשוניות לעומת הרביעי, שנחשב לקרב קוואנאקאג'ימה הגדול, ונותר אחד הסכסוכים הגדולים והמדממים בתולדות יפן.
בספטמבר 1553 התקדם שינגן הרחק מצפון פרובינציית שינאנו והגיע למישור קוואנאקאג'ימה.
שם, ליד מקדש הכימן, הוא פגש את צבאו של קנשין, אך סירב לעמוד בקרב ונסוג.
שני הצבאות באו במגע כמה קילומטרים צפונה יותר, אך שוב התנתקו זה מזה.
זה היה "הקרב הראשון בקוואנאקאג'ימה", הידוע גם בשם "קרב הפיוז".
באוקטובר, כששינגן נסוג מן האזור, קנשין תקף סמוך לאתר מקדש הכימן והביס את צבאו של טקדה.
"הקרב השני של קוואנאקאג'ימה", הידוע גם בשם "קרב סייגאווה", התרחש בשנת 1555. שינגן התקדם על פני מישור קוואנאקאג'ימה עד לנהר סייגאווה ועשה את מחנהו על גבעת אוצוקה, מדרום לנהר.
צבאו של קנשין עבר מעמדות הגבעה שלהם עד הנהר וחנה על הגדה הנגדית.
במשך ארבעה חודשים ישבו שני הצבאות זה מול זה, כל אחד מהם המתין לשני שיבצע את הצעד הראשון.
בסופו של דבר, מול תסיסה פוליטית בקרב בעלות בריתם אשר מרדו, נסוגו שני הצבאות.
"הקרב השלישי בקוואנאקאג'ימה" התרחש בשנת 1557. שינגן התקדם שוב למישור וכבש את קצוראיאמה, מבצר הררי עמוק בשטח ייסוגי.
לאחר מכן הוא תקף את טירת אייאמה, ששכנה לאורך מעבר דרך מרכזית לאצ'יגו וצפון מזרחית לזנקו-ג'י, עמדה על ראש הגבעה עם נוף דומיננטי של המישור כולו.
קנשין, שצבאו התבסס בטירת זנקו-ג'י, הגיב בשיגור גיחה כדי להקל על הכוחות בטירת אייאמה.
שינגן נסוג מיד, ושוב נמנע מקרב גדול עם אויבו.
בספטמבר 1561, שני הצבאות עסקו ב"קרב הרביעי על קוואנאקאג'ימה".
קנשין, עייף מהפעולה הממושכת נגד שינגן, החליט להשמיד את אויבו הגדול בקרב מכריע אחרון, והצעיד את צבאו בן 18,000 לעבר הפריפריה הצפון מערבית של שטח טקדה.
מטרתו הייתה טירת קאיזו, ששלטה על תקשורת טקדה צפונה אל מישור קוואנאקאג'ימה ודרומית למישור דרך מעברי ההרים החיוניים.
לאחר חציית נהר סייגאווה וצ'יקומגאווה, הסוגרת את קוואנאקאג'ימה, תפס קנשין עמדה מבוצרת על הר סייג'ויאמה המשקיף על טירת קאיזו.
150 הסמוראים וחסידיהם שגויסו אל קאיזו, אף שהופתעו לחלוטין מהמהלך הזה, הצליחו באמצעות מערכת של אותות שרפה מסודרות להזהיר את שינגן מהסכנה.
שינגן הגיב במהירות ועבר לעבר קאיזו עם 16,000 איש.
שינגן חנה על הגדה המערבית של נהר צ'יקומגאווה ליד מבצר אמנומיה.
קנשין קיווה להיות במצב להפתיע ולתקוף את אויבו עם הגעתו של האחרון, אך עם הנהר ביניהם נוצר קיפאון.
היה צורך במרכיב של הפתעה כדי להוציא צד אחד מאיזון בשביל שהשני יצליח.
שינגן עבר ראשון, חצה במהירות את צ'יקומגאווה מתחת לעמדותיו של קנשין והעביר את כל כוחו, שהוגדל בתגבורת לכדי כ-20,000 סמוראים, לטירת קאיזו.
כוחו של שינגן לא תוכנן להישאר שם זמן רב, אלא ליישם את תוכניתו של הגנרל משבט טקדה יממוטו קנסוקה, אשר הגה תוכנית מעניינת המכונה מבצע "נקר".
כוח "נקר" של 8,000 איש היה מטפס על הר סייג'ויאמה בחסות לילה "מקיש" על עורפו של קנשין, ומניע את האויב המבוהל אל מחוץ לעמדותיהם, במורד ההר ומעבר צ'יקומגאווה אל האצ'ימנברה, ("מפלס אלוהי המלחמה") למטה.
שם ימתין להם הגוף העיקרי של שינגן, שחצה גם הוא את נהר צ'יקומגאווה במהלך לילה.
ההרכב אשר שינגן בחר בגופו העיקרי היה הקאקויוקו, או "כנף העגור", שנחשב למערך הטוב ביותר להקיף אויב.
בעזרת מערך כיתור (אשר יפעל כ"כנף של עגור") קנשין יתפס בין שני הכוחות, וכוחותיו המוקפים יהרסו.
לדברי סטיבן טרנבול ב"קרבות הסמוראים", מערך הכנף של העגור נפרסה באופן הבא: "מסך של חובבי קשת וקשתים מגנים על הכוחות בעוד גופו העיקרי של הסמוראים, המהווים את הגדוד השני והשלישי, פרושים מאחוריהם כמו כנפיים נסחפות של עגור.
כוחות מילואים תומכים במערך מכתר במקביל משני צדי כוח האויב (זהו כוח של לוחמי עילית הנבחרים בפינצטה) ובמרכז גדוד מרכזי חוסם את דרך האויב מקדימה ומסיים הקפה מלאה.
עם עלות השחר למחרת נתקלו כוחותיו של שינגן, שהציצו בערפל המתפזר, למראה צבאו של קנשין שלא נמלט ברואם, כמתוכנן, אלא נטען ישירות לעברם.
קנשין, לאחר שקיבל דיווחים על תנועותיו של שינגן, הניח מה יכולה להיות תוכניתו של יריבו, ובהתאם לכך תכנן תמרון נגד.
תוך שימוש בכיסוי הלילה כמו אויבו, העביר קנשין את צבאו בחשאיות מוחלטת על פני מוצב אמנומיה, והותיר משמר אחורי של כ-3,000 איש כדי להגן על המוצב, ונפרס מעט מערבית לעמדתו של שינגן.
קנשין אימץ תצורה המכונה קורומה גאקארי, או "גלגל מתפתל", קנשין התנגש באלימות ב"כנף העגור"של שינגן.
הגלגל המתפתל היה תמרון לקרב התשה המאפשר להחליף יחידות שהיו תשושות או מדולדלות ביחידה רעננה, ובכך אפשר לתוקף לשמור על הכוח והתנע של ההתקפה.
תמרון מאורגן ומורכב בקפידה רבה, שהשימוש בו מעיד על כך שחייליו של קנשין לבטח תרגלו אותו עד לכדי שלמות.
על הכוח המרכזי והתוקף של קנשין פיקד אחיו הצעיר, טקדה נובושיג', וכשהגלגל המתפתל של קנשין העסיק לחלוטין את שורות החזית של טקדה, נובושיג' נהרג בקרב קרוב ונואש.
היחידות המובילות של קנשין הורכבו מסמוראים, וכשה"גלגל" התפתח, הלחץ על כוחו של שינגן החל להתבטא כיחידה אחרי יחידה מונעת חזרה מעמדה.
"העגור" של שינגן היה מערך תוקף ולא תוכנן להגנה, אך הכוחות שהוציאו אותו לפועל היו ממושמעים היטב וההרכב הצליח להחזיק את עצמו.
משהבין שתוכניותיו הנערכות היטב נכשלו, קיבל יממוטו קנסוקה את האחריות לאסון באופן בלעדי, על כן הוא התאבד בביצוע ספוקו (חרקירי).
המומנטום של "הגלגל" הביא אותו עד עכשיו להישג ידו של מטה טקדה, שם ניסה שינגן בלהט לשלוט בצבאו אשר איבד את סדרו.
הסמוראים של ייסוגי התעמתו חזיתית עם האטאמוטו, שומר הראש האישי של שינגן.
עוד קודם לסיום המגננה בתקיפה זאת וטקדה שינגן מצא את עצמו לפתע מותקף באופן אישי על ידי לא אחר מאשר קנשין עצמו.
שינגן הגן על עצמו בעזרת בול עץ ולחם בעזרת קטאנה.
שינגן נתקף בעודו לא מוכן ועל כן לקח שלושה חתכים בשריון גופו ושבעה נוספים בבול העץ שלו עד שאחד משומרי ראשו הסתער קדימה ותקף את קנשין בחנית.
דחף החנית קרע את שריונו של קנשין ופגע בסוסו, מה שגרם לבעל החיים לצנוח.
אז הגיעו כמה סמוראים אחרים שומרי שינגן ויחד הם הצליחו להבריח את קנשין מהמערכה.
"העגור" של שינגן הונע לאט לאט אל עבר נהר צ'יקומגאווה והסמוראים הטובים ביותר שלו נפלו מסביב, אך למרות העוצמה של ההתקפות המסתובבות ללא הרף, המערך עדיין לא נשבר.
כמו שניצחון קנשין נראה מובטח, האחרון הוא הופתע לפתע מהתקפה נואשת כנגד גבו.
כוח ה"נקר "של טקדה אשר מנה 8,000 חיילים, לאחר שמצא את עמדות האויב בסייג'ויאמה נטוש ושמע את רעש הקרב למטה, עבר למטה מוצב אמנומיה.
שם הם עסקו במאבק נגד השומר האחורי של קנשין בלחימה העזה ביותר של היום, הם הרחיקו את חיילי המוצב ויצאו כדי לתקוף את עורפו של קנשין.
כוחו של קנשין נלכד לפיכך בין הצבתות של מתקפת טקדה, בדיוק כפי שתכנן יממוטו קנסוקה.
שינגן הצליח להחזיר לעצמו את השליטה בצבאו וכבר בצהריים הפך מה שנראה כמפלה מפוארת לניצחון גדול.
חלק מכוחותיו של שינגן אף הצליחו להחזיר לעצמו את גופתו של נובושיגה, אחיו של שינגן אשר נהרג בקרב.
צבא שינגן, מותש מהקרב, לא ניסה להמשיך לרדוף אך האויב בנסיגתו של קנשין.
למחרת, בהפוגה, כמה ממפקדיו של קנשין שרפו את מה שנשאר ממוצביהם על הר סייג'ויאמה בזמן ששאר הצבא עבר חזרה עליו ופנה לביתו.
קוואנאקאג'ימה היה קרב יקר לשני הצדדים.
קנשין איבד 72 אחוזים מצבאו, או בערך 12,960 איש, בעוד שינגן, איבד 62 אחוזים מצבאו, או 12,400 איש.
באחד הקרבות הגדולים ביותר שנלחמו אי פעם בהיסטוריה היפנית, היווצרות "כנף העגור", כשהוצאה לפועל על ידי כוחות ממושמעים היטב, הוכיחה עצמה מסוגלת לעצור, לפחות באופן זמני, את מערכו של "הגלגל המתפתל".
בספטמבר 1564 שני היריבים נפגשו שוב לקרב החמישי והאחרון בקוואנאקאג'ימה.
כשצפו זה מול זה מעבר לנהר סייגאווה, ישבו הצבאות בהתאמה בעמדותיהם במשך 60 יום, ועסקו בהתכתשויות קלות בלבד לפני שנסוגו לבסוף.
הקרבות בקוואנאקאג'ימה מהווים דוגמה מרתקת לסגנון לוחמת הפאודלים שאפיינה את תקופת סנגוקו וכן את סוג הטקטיקות צבאיות המעוטרות שבחים והמסובכות ביותר שהשתמשו בהם הצבאות.
היכולת לבצע תמרונים מורכבים בלילה ואז להרכיב לתצורות טקטיות כה גדולות ומעוצבות דורשת כמויות גדולות של אימון, משמעת והתמחות בנשק אשר מוכחים בבירור על ידי צבאות הדאימיו.
נוסף על כך, ניתן לראות דוגמה טובה והיסטורית לקרבות בקוואנאקאג'ימה, היריבות בין שינגן לקנשין והטקטיקות בהן השתמשו הצבאות בהפקת הסרטים היפנית 'שמיים וארץ'.
בעיר פופוקי, בלב האזור הנשלט בידי טקדה, מדי שנה אלפים מתחפשים ומגיעים להזכיר את הקרבות עם שריון סמוראי, קטאנה, סוסים, כרזות ותופים אשר ממלאים את גדות הנהר שעובר דרך פופוקי.
הקרדינל הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1963, בהפקתו ובבימויו של אוטו פרמינגר, עם טום טריון , ג'ון יוסטון, קרול לינלי ורומי שניידר בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "הקרדינל של הנרי מורטון רובינסון (1950).
העלילה מסופרת בפלשבק על כומר קתולי שעלה בדרגות בכנסייה עד לדרגת קרדינל ובדרך עובר משברים אישיים.
הסרט דן במספר בעיות שהכנסייה הקתולית נמנעה לפתור - נישואים בין-דתיים, מין מחוץ לנישואים, הפלות, גזענות ופשיזם.
ד"ר יוזף רצינגר שמונה אחר כך לאפיפיור בנדיקטוס השישה עשר היה המתווך והיועץ מטעם הותיקן להפקת הסרט.
טום טריון נבחר לתפקיד הגדול לזה על ידי פרמינגר אף על פי שהיה לא מוכר.
טריון גילה שפרמינגר התעלל בו נפשית במשך ההסרטה ופעם אחת גם פיטר אותו זמנית.
סטפן פרמויל (טום טריון) מסיים הכשרה בותיקן ומתמנה לכומר אירי קתולי.
הוא גם כותב עבודת מחקר והקרדינל קראנג'י (ראף ואלונה) שמעריך אותו, מעניק לו בהוקרה טבעת בישוף.
סטפן חוזר לבוסטון ב-1917 ומתמנה לכומר בכנסייה.
הקרדינל גלנון (ג'ון יוסטון) שולח את סטפן למקום מרוחק כדי שילמד קצת צניעות.
הכומר במקום הוא נד האלי (ברג'ס מרדית').
הוא חולה בטרשת נפוצה וסטפן והנערה לילג' מנטון (ג'יל הוורת') עוזרים לו.
סטפן מוכר את טבעת הבישוף שלו כדי לקנות לו תרופות והדבר מתגלה לגלון שמזמין אותו לבירור.
לאחר שסטפן מסביר לו מדוע מכר את הטבעת, הוא מגיע לכפר ומתפלל ליד הכומר הגוסס.
ערכו של סטפן עולה וגלנון ממנה אותו למזכירו.
במשפחתו יש בעיה קשה - אחותו מונה (קרול לינלי) מתאהבת ביהודי בני רמפל (ג'ון סקסון) ורוצה להינשא לו.
המשפחה הדתית/אנטישמית מתנגדת וסטפן מנסה לשכנע את בני להמיר את דתו לקתוליות אך זה מסרב.
לבסוף בורחת מונה מהבית ומקיימת יחסים עם בוב.
היא מתוודה על כך בתא וידוי לפני סטפן אך הוא מייעץ לה לעזוב את בוב.
מונה בורחת ומתדרדרת להופעות כרקדנית במועדונים זולים.
כעבור זמן היא נכנסת להריון.
הלידה מתעכבת בגלל ראש עובר גדול ואגן צר.
הרופא מציע לכרות את ראש העובר על מנת להציל את היולדת.
סטפן מתנגד בגלל אמונתו הדתית ולבסוף מונה מתה ומצליחים להוציא את הוולד, רגינה.
סטפן רואה בזאת כישלון שלו והוא לוקח זמן לעצמו, עוזב זמנית את הכנסייה, חוזר לאירופה ומתחיל לעבור כמרצה.
ב-1924 הוא מגיע לווינה ושם פוגש בסטודנטית אנמארי (רומי שניידר) שמתאהבת בו.
הוא כמעט מחליט לעזוב את הכנסייה אבל ברגע האחרון הוא מחליט להיפרד מאנמארי אותה ולשוב לותיקן ברומא.
לוותיקן מגיע הכומר גיליס (אוסי דייוויס), כומר של קהילה אפרו אמריקאים בעיירה בג'ורג'יה בה פעילים אנשי הקו קלוקס קלאן ששרפו את הכנסייה.
סטפן מגיע לעיירה ומנסה לעזור אך אנשי הקו קלוקס קלאן חוטפים אותו ומצליפים בו כי אינו רוצה לירוק על צלב של ישו.
לאחר זאת הוא מתמנה לבישוף.
הוא נשלח לווינה בה שולטים כעת הנאצים ומתווכח עם הקרדינל איניצר (ג'וזף מיינרד) שמסתייג מהתנגדות להם.
הוא פוגש שוב באנמארי שבעלה היהודי קפץ למותו לאחר שאנשי גסטפו באו לביתם.
לאחר שהקרדינל אמר שיש להאמין רק בישו, מתפרצים מאות נאצים לביתו וסטפן מוברח משם דרך מנהרה.
לבסוף מוכתר סטפן לקרדינל בנוכחות בני משפחתו ומדבר על סכנת הטוטליטריזם העומדת להשתלט על העולם.
אוטו פרמינגר זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - דרמה.
הוא היה גם מועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
ג'ון יוסטון זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
מועמדויות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, לפרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר, לפרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר ולפרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותטום טריוןסטפן פורמוילהקרדינלקרול לינלימונה/רגינה פרמוילאחותו של סטפןמגי מקנמרהפלורי פרמוילאחותו של סטפןג'ון יוסטוןקרדינל גלנוןברג'ס מרדית'נד האליכומררומי שניידראנמארי פון הרטמןג'ון סקסוןבני רמפלראף ואלונהקרדינל קרנג'יאוסי דייוויסהכומר גיליסכומר אפרו אמריקאי
הקרדשיאנס היא תוכנית מציאות אמריקאית המתמקדת בחיים האישיים של משפחת קרדשיאן-ג'נר.
התוכנית החדשה יוצאת בעקבות התוכנית האחרונה שלהם "משפחת קרדשיאן", שהסתיימה ביוני 2021 לאחר שידור של 20 עונות ב-E!.
הסדרה מתמקדת בעיקר באחיות קורטני, קים וקלואי קרדשיאן ובאחיותיהן למחצה, קנדל וקיילי ג'נר, ואמן, קריס ג'נר.
היא מציגה גם את בני הזוג הנוכחיים ובעבר של האחיות קרדשיאן, כולל טראוויס בארקר, קניה וסט, טריסטן תומפסון, טראוויס סקוט וסקוט דיסיק, עם הופעות אורח של חברים שונים בתעשיית הבידור.
הסדרה עלתה ב-14 באפריל 2022 בשירות הסטרימינג הולו.
לפני שהסדרה עלתה לראשונה, היא זכתה לאור ירוק על ידי הולו להשקה רב-עונתית עם סך של ארבעים פרקים.
העונה השנייה עלתה ב-22 בספטמבר 2022. העונה השלישית עלתה לשידור ב-25 במאי 2023. העונה הרביעית עלתה ב-28 בספטמבר 2023. העונה החמישית עלתה ב-23 במאי 2024.
ב-8 בספטמבר 2020, משפחת קרדשיאן-ג'נר הודיעה שסדרת הריאליטי הוותיקה שלהם, "משפחת קרדשיאן", תסתיים בשנת 2021. הסדרה שודרה מאז 2007 במשך 20 עונות ב.
הסדרה הסתיימה ב-20 ביוני 2021.
בדצמבר 2020, במהלך אירוע הצגת המשקיעים של דיסני, הוכרז שהאחיות קרדשיאן-ג'נר, קים, קורטני וקלואי קרדשיאן, קנדל וקיילי ג'נר, ואמן, קריס ג'נר חתמו על עסקה בלעדית רב-שנתית ליצירת תוכן גלובלי עבור הולו.
באוקטובר 2021, הוכרז כי סדרת קרדשיאן-ג'נר בהולו תופק על ידי חברת ההפקה הבריטית, פולוול 73. ב-1 בינואר 2022, שם הסדרה הוכרז על ידי הולו.
הסדרה מופקת על ידי בן וינסטון, דניאל קינג, אמה קונווי ואליזבת ג'ונס עבור פולוול 73, קריס ג'נר, קים קרדשיאן, קורטני קרדשיאן, קלואי קרדשיאן, קנדל ג'נר וקיילי ג'נר עבור קרדשיאן ג'נר הפקות וראיין סיקרסט.
קינג משמש גם בתור מנהל הסדרה.
ביולי 2022, הולו הכריזה שהעונה השנייה אמורה לעלות לאוויר ב-22 בספטמבר 2022.
הסדרה עלתה ב-14 באפריל 2022 בהולו בארצות הברית.
עולמית, הסדרה עלתה בו-זמנית בדיסני+ תחת מרכז הסטרימינג הייעודי סטאר, כסדרה מקורית.
לאחר עלייתה לאוויר, אמרה חברת הולו כי לפרק הראשון של התוכנית יש את נתוני הצפייה הטובים ביותר של החברה אי פעם בארצות הברית.
העונה הראשונה כללה 10 פרקים, כשסיום העונה שודר ב-16 ביוני 2022.
העונה השנייה עלתה לאוויר ב-22 בספטמבר 2022.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס בחירת הקהלתוכנית הריאליטי של השנה"הקרדשיאנס"כוכב השנה בתוכנית ריאליטיקלואי קרדשיאןקים קרדשיאן
הקרטייקר היה פרויקט ארוך שנים של מוזיקאי האמביינט הבריטי ג'יימס ליילנד קירבי (נולד ב-9 במאי 1974).
עבודתו תחת השם הקרטייקר מאופיינת כחקירת הזיכרון והידרדרותו ההדרגתית, נוסטלגיה ומלנכוליה.
הפרויקט נוצר בהשראת סצנת הריקודים הסלוניים הרדופה בסרט "הניצוץ" משנת 1980. האלבומים הראשונים שלו כללו דגימות של הקלטות פופ של חדרי נשפים משנות ה-30. רוב עטיפות אלבומיו צוירו על ידי אחד מחבריו, איוון סיל.
יצירותיו של הקרטייקר זכו לשבחים רבים מצד המבקרים ומכתבי עת שונים.
1999–2003: טרילוגיית אולם הנשפים הרדוף
ג'ון פלטשר תיאר את הצליל כ:"הזהות המוזיקלית המזוהה מיד של פופ חדר תה בריטי (להקת דאנס ומוזיקת סווינג משנות העשרים, השלושים והארבעים) חוברה למספר רב של אפקטים כדי ליצור רפליקנט פרוסטיאני הופכי.
זהו עבר של אדם זר שנמצא בתוך הזיכרונות שלכם, היסטוריה מחודשת מהעבר הזר.
הנדנדה הרומנטית המנומסת של עידן עבר הופכת למוזרה.
מהדורות ראשונות אלה נעו מפרצי רעש (ספטמבר 1939) לאווירה גזית (We Cannot Escape The Past) לרגעים ספוגים בעדינות של יופי מוחלט.
למרות ההשפעה המוזרה, ולמרות העצבנות, יש משהו מפתה בחום בטריפטיכון הבכורה הזה.
סרטו של קובריק, כמו האימה הטובה ביותר, עדיין מזריק ריגוש ויש בו שריד של נחמה בלהיות רדוף, חום מוזר.
לגיחות מוקדמות אלה יש את הפיתוי שאתה מוצא בסיפורי רוחות רפאים של ילדות.
עם זאת, עד לשחרור השלישי, קשה היה לדמיין מה עוד ניתן לעשות עם הפרויקט.
אף פעם לא פחות מיפה, פשוט היה קשה להעלות על הדעת שבאמת צריך עוד מזה".
ריינולדס מזהה זאת כשינוי בצליל, "מבלבל בקנה המידה ובהפשטה שלו", כאשר תקופתו 2005–2008 "חוקרת אזורים דומים של אמורפיות מעוררת בחילה".
ג'ון דוראן גם רואה באלבום "שינוי כיוון עבור הפרויקט מבחינה קונספטואלית, שכן הוא החל לחקור היבטים שונים של אובדן זיכרון ככל שהמוזיקה עצמה נעשתה מורכבת יותר מבחינה טקסטואלית ומבנית".
ג'ון פלטשר מתאר את האלבום כ"סט המבוך הוא חור K לתודעה.
ענני רעש מעורפלים, אותות חיים מהבהבים בקושי, רק עקבות בוטים ביותר של רומנטיקה מן העבר (נוקבת ככל שתהיה) - אין במה להיאחז".
מרק פישר משווה את האלבום הזה לאלבום הקודם של הקרטייקר: "אם התקליטים המוקדמים שלו הציעו חללים שהיו טחבים אך עדיין מפוארים - מלונות מפוארים שהפכו לזרעים, אולמות נשפים נטושים מזמן - Theoretically Pure Anterograde Amnesia מעורר אתרים שהתדרדרו להזנחה מוחלטת, שבהם כל רעש בלתי מזוהה הוא בהריון מאיים".
Persistent Repetition of Phrases משלב עניין גלוי באמנזיה ועיוות זיכרון, עם אווירה מלודית יותר הממוקדת בפסנתר, עם פחות דגימות מזוהות מאשר טרילוגיית אולם הנשפים הרדוף: "אחרי כמה דקות אתה מבין שמשהו תקוע...
כל שיר הוא לופ הדוק, אירוע אחד, רודף אחרי ההתפטרות שלו.
אין התפתחות, אין נרטיב, אין סיפור.
לא כל חריץ נעול הוא חסר תקווה לחלוטין.
רטרוספקטיבה ורודה מתקבעת על אירוע עם תחושה של נוסטלגיה פחות שכולה - מלכודת הזיכרון שנשענת לכאורה על רגע מאושר".
קירבי תיאר אותו כ"הרבה יותר חם ועדין ...
לא כל הזיכרונות הם בהכרח זיכרונות רעים או מטרידים".
בזמנו, אלבום זה נתפס כיצירת המופת שלו, כאשר קירבי תיאר את עצמו כ"מופתע" מרמת קבלת הפנים, שכן הוא נוצר בתקופה "קודרת" וקשה בחייו.
לאחר 2008, אתר האינטרנט של הקרטייקר הודיע כי "החלה העבודה על מהדורה חדשה לתחילת 2010 אשר תעביר את המיקוד לחלוטין לכיוון תפקוד המוח, היזכרות וטעייה".
במהלך תקופה זו, קירבי הוציא את Sadly, the Future Is No Longer What It Was תחת שמו, אשר תואר על ידי פיצ'פורק כ"מוזיקה של קיפאון שלא מכריזה על עצמה כמו שהיא מחלחלת".
קירבי התמקד בשלב זה באלבום אחר, ולא תכנן לעשות עוד אלבום מסוג זה, האלבום נעשה בגלל "סיכוי טהור בפעולה בכל עת".
ההשפעה הקריטית של "An Empty Bliss Beyond This World" נחקרת בפירוט בעמוד שלו.
הוא גם השלים את הפסקול לסרטו של גרנט גי "Patience (After Sebald)" בתקופה זו.
הפסקול של קירבי לסרט משתמש בתקליט משנת 1927 של יצירתו של פרנץ שוברט לפסנתר וקול בלבד מסע החורף מ-1828 כמקור השמע העיקרי שלו.
זה גם שונה מיצירות אחרות של הפרויקט שבהן נעשה שימוש בצלילי שריקה במקום פצפוצים, הלולאות קצרות יותר באורכן, וההיבטים הלא מוזיקליים של כל רצועה (צלילי השריקה) משמשים כחזית המיקס.
לאחר הפסקה נוספת, חזר הקרטייקר עם פרויקט הגמר שלו, שנועד לשים קץ לפרסונה של הקרטייקר.
הוא כתב שישה אלבומים שלובים, אשר יחקרו את התקדמות הדמנציה שלב אחר שלב עד לסופה.
שלבים מאוחרים יותר משחזרים לולאות ומוטיבים משני האלבומים הקודמים בסדרה, ומהדיסקוגרפיה של הקרטייקר.
על מנת לסחוף את המאזינים, קירבי הוציא כל אלבום בהפרש של 6 חודשים.
קירבי, שתמיד הונע על ידי חדשנות ותסכול מעברו, אמר "אני לא יכול להמשיך עוד עשר שנים בלולאה של מוזיקה ישנה משנות העשרים" וביקש לעשות הפסקה אחרונה, והביע רצון קישוטי לתסכל את מעריצי יצירותיו המוקדמות, ותיאר אותם כ"סוג מסוים של מאזינים שיקנה את זה עבור סוג מסוים של צליל".
Everywhere at the End of Time מושפע גם משינויים טכנולוגיים מאז 1999, בעיקר מההתקדמות בטכנולוגיית ההקלטה והמיקס, ומההזדמנויות החדשות של לקיחת קטעי מוזיקה באינטרנט במקום לחפש בחנות תקליטים פיזית.
בשנת 2017 הוציא קירבי את Take Care.
It's a Desert Out There..., בעקבות התאבדותו של שותפו, מרק פישר, שסבל מדיכאון.
השיר כולל רצועה אחת ב-48 דקות בזמן ההרצה שלו, עם מוזיקה שלא פורסמה קודם לכן על ידי הקרטייקר.
הכוונה הראשונית של קירבי הייתה לתת את Take Care.
לאנשים שנכחו בהופעה שלו בברביקן קרקוב.
עם זאת, הביקוש הגבוה גרם לו לשתף אותו באינטרנט.
האלבום יצא לאור בתקליטור, וכלל הודעה לפיה הכנסותיו ייתרמו לארגון הצדקה לבריאות הנפש Mind.
עבודתו האחרונה של קירבי תחת השם הקרטייקר, שיצאה לצד שלב ו' מ-2019, היא Everywhere, an Empty Bliss, אוסף של עבודות ארכיון שלא פורסמו.
הקרטייקר מתאר את עצמו כ"מוקסם מהזיכרון ומההיזכרות בו", כמו גם רומז שהפרויקט הוא "סוג של קומדיה שחורה באודיו".
זה מתקופה אחרת לגמרי ופחות או יותר נשכח.
כותרים היוו השראה לרעיונות חדשים וכך גם האודיו עצמו"הוא מצטט את אל בולי באופן ספציפי, שהמוזיקה שלו מופיעה באופן בולט ב"הניצוץ", כאבן בוחן מרכזית:"הוא היה קול הזהב של הדור שלו, אבל הוא נהרג ממוקש מצנח מחוץ לביתו בלונדון.
בולי תמיד שר כאילו רדוף, קולו אינו מהעולם הזה.
זו מוזיקה מוזרה מאוד מהתקופה שבין שתי מלחמות העולם: אופטימית, אבל גם מאוד על אובדן וגעגועים, רוחות רפאים וייסורים.
נראה שהיא רדופה על ידי רוחותיהם של אלה שהלכו לתעלות ולא חזרו"עבור עבודתו על אמנזיה ודמנציה, הוא גם שאב מספרים ומחקרים בנושא.
האתר המקורי של הקרטייקר הציע אותו ל"מעריצים של יצירות הסביבה הבדלניות האפלות יותר של מלחינים מודרניים כמו ויליאם באזינסקי, Nurse with Wound, אפקס טווין, פנש ובריאן אינו".
פישר מציין כי הפרויקט "מושרש בבריטיות", כאשר הקרטייקר בדרך כלל בוחר להתמקד רק בחומר מקור בריטי.
פלטשר מציע את "המוזרות המוקדמת של רוקסי מיוזיק".
הקרטייקר רואה את עבודתו כתהליך שיתופי, ומדגיש את החשיבות של המאסטרינג של LUPO, הוויזואליה של weirdcore.tv, ואמן האלבומים הוותיק איוון סיל כחלק מרכזי בתהליך שלו.
התאורטיקן מרק פישר ניהל מערכת יחסים סימביוטית עם הקרטייקר, ותרם את הערות אלבום ל-Theoretically Pure Anterograde Amnesia, כמו גם הציב את עבודתו בהקשר ביקורתי, ולעיתים קרובות לקח את הקרטייקר כנקודת זינוק לרעיונותיו הפוליטיים.
לאחר מותו של פישר, הקרטייקר הוציא את Take Care, It's a Desert Out There כאלבום זיכרון, על שם אחד הציטוטים של הכותב, כשההכנסות יועברו לארגון הצדקה לבריאות הנפש Mind.
ג'ון פלטשר תיאר את הקרטייקר כ"אחד הפרויקטים המוזיקליים החדשניים, שוברי הלב והמפחידים ביותר של העשור הזה, מתנגן לצללים תחת אורות מעומעמים ב-12 השנים האחרונות".
פיצ'פורק תיארו את An Empty Bliss Beyond This World כ"מקבילה מוזיקלית לחיוך קבוע".
פרויקט הגמר של הקרטייקר, "Everywhere at the End of Time", הוא בין הידועים ביותר שלו.
The Quietus, שמציג לעיתים קרובות מאוד את הפרויקטים של קירבי, דירג אותו בראש רשימת 100 ההנפקות מחדש שלו בשנת 2019. בשנת 2020, Everywhere at the End of Time שהושלם הפך לוויראלי בטיקטוק, כאשר משתמשים אמרו זה לזה להאזין לכל סדרת האלבומים בת שש וחצי השעות בבת אחת.
הקריבהו נא לפחתך הוא עיקרון הלכתי העוסק בדרישת הראוי והכבוד בעבודת ה', ובפרט בהקרבת קורבנות ובקיום מצוות, לפיו אין להביא למצווה או קרבן דבר שלא מתאים להביאו לאדם חשוב.
פחה הוא כינוי למושל, כינוי שרווח בעיקר באימפריה הפרסית.
העיקרון נלמד מדברי הנביא בספר מלאכי, ונאמר כביקורת לעם ישראל בעקבות הקרבת קרבנות פגומים או בזויים.
מקורו של העיקרון בפסוק בספר מלאכי בו הנביא מוכיח את עם ישראל על איכות הקרבנות אותן הם מביאים להקרבה לבית המקדש:
בדברים אלו מוכיח הנביא את העם והכהנים על הבאת קרבנות בעלי מום, באומרו: דבר שאין אדם מוכן להגישו לפקיד אנושי, ל'פחה', קל וחומר שאין ראוי להגישו קרבן לפני הקב"ה.
אף שהפסוק נאמר כתוכחה, חז"ל למדו מכך שאין להביא קרבנות מבהמות שאינן משובחות דיים, ואף הרחיבו את הדין על כלל הדברים המוגשים לבית המקדש כגון סולת ויין למנחות ועוד.
האיסור נחשב כדברי קבלה, כדין כל הדברים הנלמדים מספרי הנביאים.
אמנם באחרונים החמירו מאד בדין זה, ומהם אף שכתבו שחומרת האיסור היא כחומרת איסור דאורייתא.
בחז"ל ובראשונים הובאו כמה הלכות ודינים הנלמדים מעיקרון זה:
עוף מחוסר איבר - אף שאין איסור בעל מום בהקרבת עוף, כתב רש"י שיש איסור להקריב קרבן שיש בו מום מאוס מחמת איסור הקריבהו נא לפחתך.
כמו כן איסור איסור הקרבת עוף מחוסר איבר, לדעת רש"י, הוא מחמת דין 'הקריבהו נא לפחתך'.
אמנם לדעת תוספות איסור מחוסר איבר מקורו מפסוק אחר.
ספק טרפה - לדעת רש"י בהמה שמספק הוחזקה כטרפה פסולה למזבח מדין 'הקריבהו נא לפחתך'.
כלי שרת - בתלמוד מובא שאף מי שמכשיר כלי שרת מכלים שנעשו מעץ, הוא רק בכלים חשובים, אך בכלים פשוטים כגון כפיפה מצרית, לדעת כולם הם אינם כשרים לכלי שרת מדין 'הקריבהו נא לפחתך'.
משקים מגולים - בתלמוד מבואר שלדעת רבי נחמיה מים שהיו מכוסים עם מסננת, אף שאין בהם חשש סכנה, אין להשתמש בהם לניסוך המים על גבי המזבח, מדין 'הקריבהו נא לפחתך'.
קידוש על יין הראוי למזבח - בתלמוד מבואר שאין לקדש אלא על יין שכשר לניסוך על גבי המזבח, ולכן יין שריחו רע פסול לקידוש.
לדעת רש"י טעם הפסול הוא מדין 'הקריבהו נא לפחתך'.
טריפה - לדעת הרמב"ם בהמה טריפה פסולה לקרבן מדין 'הקריבהו נא לפחתך':
חיטים למנחות - בתלמוד הובא כי אין להביא חיטים שנלקטו מגללי בהמה מחמת דין זה של 'הקריבהו נא לפחתך', אמנם הסתפקו במקרה שזרע חיטים אלה, האם מה שגדל מהם נחשב מאוס.
רש"י הזכיר עיקרון זה בפירושו על התורה לבאר את פסול עבודת כהן בעל מום .
עיקרון זה קרוב לדין 'ממשקה ישראל', לפיו אין להביא לבית המקדש דבר שאסור באכילה להדיוט.
אמנם איסור זה נאמר גם בתחומים נוספים שאינם שייכים לבית המקדש.
הקרמלין של מוסקבה (רוסית: Московский Кремль) הוא הקרמלין הידוע ביותר ברוסיה.
המושג מתייחס לאתר היסטורי מבוצר בלב העיר מוסקבה, המשקיף אל הכיכר האדומה מדרום־מערב, והכולל בתוכו את ארמונות הקרמלין ובהם ארמון הקרמלין הגדול, קתדרלות הקרמלין, ארמון הסובייטים, ומספר אתרים נוספים בעלי ערך היסטורי רב.
המתחם מוקף בחומת הקרמלין, המפורסמת במגדליה בעלי הצריחים המחודדים שהידוע בהם הוא מגדל ספאסקיה.
המקום משמש כמושב הרשמי של נשיא רוסיה וכמקום עבודתו.
לצד חשיבותו הפוליטית הרבה של הקרמלין, המתחם מהווה אטרקציה תיירותית מרכזית בבירת רוסיה, והוכרז בשנת 1990 כאתר מורשת עולמית.
השימוש השגור במושג הקרמלין מתייחס לרוב למעוז הממשל הרוסי במוסקבה, וזאת בשל היותו משכנם העיקרי של הצארים במשך מאות בשנים, ואף מעוז השלטון הסובייטי בעידן הקומוניסטי, ומקום משכנו של הנשיא בימינו.
פירושו נטול ההקשר של המונח הרוסי "קרמלין" הוא מצודה הנמצאת בתוך העיר.
במרכזי ערים היסטוריות רוסיות רבות פרושות מצודות נוספות הזוכות גם הן לשאת את השם "קרמלין", ברם, זו של מוסקבה היא הידועה והחשובה ביותר, ונהוג לייחס את המונח "הקרמלין" אליה.
מושג זה מתייחס פעמים רבות אף לממשל של ברית המועצות או רוסיה, וזאת ללא קשר פיזי למתחם עצמו.
המונח "קְרֶמלינולוגיה" מתייחס לחקר הפוליטיקה הסובייטית/הרוסית.
מקורו של האתר בהתיישבות הראשונה באזור גבעת בורוביצקי, היכן שנהר הנגליניה התמזג לתוך ערוצו של נהר מוסקבה.
מבנה מבוצר היטב קיים במקום מאז המאה ה-11. במהלך המאה ה-12 הורחבה העיר משמעותית על ידי הנסיך יורי דולגורוקי, כאשר המצודה זכתה לכינוי קרמלין בשנת 1331, עד אז נקרא המקום דיטינץ (רוסית: Детинец).
בין השנים 1366–1368 במהלך שלטונו של דמיטרי דונסקוי, נבנה מבצר העשוי אבן לבנה.
בשנת 1404 בזמן שלטונו של וסילי הראשון, לזר הסרבי בנה בשטח הקרמלין את השעון הציבורי הראשון בנסיכות.
במאה ה-15, כאשר הנסיכויות הרוסיות היו מלוכדות תחת שרביטו של איוואן השלישי, שהיה לנסיך הגדול של רוסיה, הוא ארגן בנייה מחדש של מתחם הקרמלין.
לשם כך אף הזמין מספר בנאים ידועי שם מאיטליה.
משולש החומות האי-רגולרי של הקרמלין סוגר מתחם בן 275,000 מטר רבוע.
כיכר הקתדרלות מהווה את לב המתחם.
סביבה שישה מבנים, ביניהם שלוש קתדרלות בעלות כיפות מוזהבות.
קתדרלת התרדמה הושלמה בשנת 1479 ויועדה להפוך לכנסייתה הראשית של מוסקבה ולמקום הכתרת הצארים.
חזית אבן-השחם וחמש הקאפלות בעלות הכיפות המוזהבות, הם פרי עיצובו של האדריכל האיטלקי פיורבנטי.
קתדרלת העלייה לשמים, בעלת שלוש הכיפות המוזהבות, הייתה הקתדרלה הבאה שנבנתה והושלמה בשנת 1489. לאחר מאה שנה, נבנתה מחדש עם תשע כיפות.
בקצה הדרום-מזרחי של הרחבה שוכנת קתדרלת המלאך מיכאל משנת 1508. למעלה מחמישים מבני משפחות האצולה של רוסיה קבורים במקום.
ישנן עוד שתי כנסיות קטנות מסביב לרחבה: כנסיית הנחת הגלימה וכנסיית שנים עשר השליחים.
מבנה בולט נוסף הנמצא בקרבה רבה לרחבה הוא מגדל הפעמונים של איוואן הגדול, שממוקם בחלקה הצפון-מזרחי.
על-פי המסורת, מגדל זה, הנישא לגובה 81 מטרים, מסמן את מרכזה המדויק של העיר מוסקבה.
במגדל 21 פעמונים אשר שימשו כאזהרה מפני אויבים המתקרבים.
ברחבי המתחם הגדול נמצאים גם נשקיית הקרמלין, ארמון הסובייט העליון (בו נמצאת האדמיניסטרציה הנשיאותית), ארמון הקרמלין הגדול (בו נערכים טקסים ואירועים רשמיים), ארמון הסנאט (מקום משרדו הרשמי של הנשיא), ארמון טרם (מקום משכנו הרשמי של הנשיא) ומספר בנייני שלטון רחבי ידיים.
בין האטרקציות התיירותיות במתחם נמצא פעמון הצאר הגדול והשבור, אשר לא זכה להדהד ולו פעם אחת, ותותח הצאר העצום משנת 1586, שניהם ממוקמים בכיכר איוואנובסקיה.
בחלק מחומת הקרמלין הפונה לכיכר האדומה נמצא בית הקברות של חומת הקרמלין בו קבורים אישים סובייטים חשובים.
עקב הנהירה הרבה של תושבי רוסיה לטורקיה וסביבתה, נבנה באנטליה שחזור מדויק של הכיכר עם כל המבנים, אשר הוסבו לבית מלון: המוזיאון הוסב לאולם המלון המרכזי, חדרי הממשלה ומגורי הנשיא הוסבו לחדרי מגורים, וכנסיית וסילי הקדוש הוסבה לכמה מסעדות.
הכיכר עצמה הפכה לבריכה עצומה.
שם המקום נקרא "מלון הקרמלין", והוא מוקף בחומות הזהות לחומות הקרמלין.
הַקְּרָיוֹת הוא שמה הכולל של קבוצת ערים ושכונות סמוכות זו לזו השוכנות בקצה הצפוני של מחוז חיפה שבישראל.
בקריות מתגוררים, נכון ל-2022, מעל 251 אלף תושבים.
בקריות נכללות הערים קריית ים, קריית ביאליק, קריית מוצקין וקריית אתא, כמו גם שתי שכונות חיפאיות - קריית חיים וקריית שמואל.
אף שהקריות מחולקות על פני רשויות מוניצפליות שונות, מתקיימת התייחסות נרחבת לגוש היישובים השלם.
תושב הקריות, למשל, יציג את עצמו לעיתים כמי שמתגורר בקריות, מבלי לפרט את הקריה הספציפית שממנו בא.
המקומונים הפונים לתושבי הקריות הם "הד הקריות", "זמן קריות", "ידיעות המפרץ" והחינמון "חדשות הקריות".
מרבית הקריות הוקמו במסגרת פרויקטים גדולים של חברת שיכון עובדים ההסתדרותית על אדמות בבעלות יזמים פרטיים שהעבירה לחזקתה קק"ל החל ב-1925.
בראשית המאה ה-20 היה עמק זבולון שומם וחלקים גדולים ממנו היו מכוסים בדיונות חול ובביצות.
הביצות נוצרו כתוצאה מחסימת המוצא לים של נחל הקישון ונחל הנעמן על ידי החולות הנודדים.
לא היו בעמק זבולון יישובים או דרכים, להוציא מעט בדואים שהתגוררו באהלים.
אדמות העמק היו שייכות ברובן למשפחת סורסוק הלבנונית.
בשנות המנדט הבריטי זכה אזור מפרץ חיפה, הנמצא כולו בעמק זבולון, לתנופת פתוח.
הבריטים ייעדו את חיפה להיות עיר מרכזית במזרח התיכון והשקיעו בה בבניית נמל, בהולכת צינור הנפט מעיראק אליה ובבניית בתי הזיקוק.
חיפה הייתה גם צומת רכבות ראשי..
יזמים פרטיים בעלי חזון ראו את שטחי מפרץ חיפה כעתודה קרקעית לשכונות מגורים בקרבת העיר.
ב 1925 הוקמה "החברה להכשרת מפרץ חיפה" על ידי המהנדס יוסף לוי, במטרה לרכוש קרקעות להתיישבות במפרץ חיפה עבור קבוצות רוכשים ובהם ארגוני יהודים מחו"ל.
כך למשל, נרכשו אדמות עבור אגודת "צור שלום", שחבריה היו יהודים מטרנסילבניה שברומניה ובראשה עמד ד"ר חיים ויסבורג.
יוסף לוי שכר את האדריכל ריכרד קאופמן שהיה המתכנן הראשי של ההתיישבות הציונית בתקופת המנדט הבריטי, כדי להכין תוכנית אב לפתוח מפרץ חיפה.
תוכנית קאופמן ייעדה במפרץ חיפה אזורים נרחבים לשכונות מגורים שייבנו כעיר גנים, תפיסה שאכן התגשמה.
ב 1926 התערער מצבה הכספי של החברה להכשרת מפרץ חיפה.
הקרן הקיימת לישראל הייתה מעורבת גם היא ברכישת קרקעות במפרץ חיפה ובשנת 1928 עברו מרבית הקרקעות של החברה להכשרת מפרץ חיפה לידיה.
הקרן הקיימת הייתה גם בעלת יכולת להשקיע משאבים כדי לנקז את השטח ולהכין אותו להתיישבות וכך עשתה.
מטעם שלטון המנדט הוזמן מאנגליה פרופ' פטריק אברקרומבי, מומחה ידוע לבניין ערים על מנת להכין תוכנית פתוח כוללת לאזור שאושרה ב 1938.
בהקמת הקריות הוחל במחצית שנות השלושים של המאה ה-20. הקריה הראשונה שהוקמה כשכונת פועלים היא קריית חיים, במזרח.
השכונה הוקמה בסמיכות למסילת הרכבת חיפה - עכו, שנסללה באזור מעט לפני מלחמת העולם הראשונה.
עוד קודם לכן הוקמה קריית אתא, המזרחית יותר, כמושבה חקלאית, בעוד קריית חיים (ובעקבותיה שאר הקריות) הוקמו כשכונות פועלים, שעבדו במפעלי התעשייה שפותחו בתקופה זו במפרץ חיפה.
קריית ביאליק, שכונת עולי גרמניה, נוסדה ב-1934 ובאותה השנה הוקמה גם קריית מוצקין על ידי חברי "ארגון המעמד הבינוני".
קריית שמואל נוסדה ב-1936 עבור יהודים שומרי מצוות וקריית ים הוקמה ב 1941 עם גידול הקריות במהלך השנים, התחברו היישובים השונים אחד לשני והפכו לגוש אורבני אחד, למעט קריית אתא המזרחית יותר, ששדות חקלאיים מפרידים בינה לקריית ביאליק.
חלקה הדרומי של קריית ביאליק הוותיקה תחום ממזרח בתעלת נחל גדורה, המפריד בינה ובין כפר ביאליק, ובין שטח השדות החקלאיים שבינה ובין קריית אתא.
הקריות שוכנות באזור מישורי וחולי, ועל כן תוואי השטח לא השפיע כמעט על תוואי הרחובות.
עם זאת, תוואי מסילת החוף העובר בלב הקריות נקבע כקו גבול מוניציפלי בין שכונות (מבדיל בין השכונה המזרחית והמערבית של קריית חיים, ובין קריית שמואל וקריית ים, לבין קריית מוצקין), ודרך חיפה-עכו מפרידה בין קריית חיים מזרחית וקריית מוצקין, לבין קריית ביאליק.
צירי האורך של הקריות נבנו במקביל לשפת הים ולמסילת הרכבת, המקבילים באופן כללי זה לזה.
בקריות שני צירי אורך ראשיים: דרך עכו-חיפה - חלק מכביש 4 הארצי; וציר שדרות-ורבורג/ירושלים, המקושר מצידו האחד מכביש 22, ומצידו השני בכביש 4 מצפון לקריית מוצקין.
צירי הרוחב העיקריים הם רחוב אח"י אילת-דגניה, המקשר בין צפון קריית אתא, כפר ביאליק, קריית ביאליק, קריית חיים מזרחית וקריית חיים מערבית, בציר ישר אחד שתחילתו בקריית אתא, וסופו בחוף הים של קריית חיים מערבית, וציר רחוב בן-גוריון-צה"ל, המקשר בין קריית ביאליק (דרך צומת העשור/צבר), קריית מוצקין, וקריית ים.
ההצעה לאיחוד הקריות לעיר אחת
הקריות שקמו במפרץ חיפה ראו את עצמן חלק מהעיר חיפה ובקשו להיכלל בה.
לעומת זאת, שלטונות המנדט הבריטי בקשו למנוע מהיהודים להפוך לרוב בעיר חיפה ועל כן ביקשו להעניק מעמד מוניציפלי נפרד לקריות.
מוסדות היישוב היהודי בקשו ללחוץ להגדלת העיר חיפה והורו לקריות שלא להסכים לקבל מעמד מוניציפלי נפרד ורוב הקריות אכן נשמעו להוראה.
עם קום המדינה עלה שוב הרעיון לאחד את הקריות לתוך חיפה, אולם בסופו של דבר הוחלט לספח רק את קריית חיים וקריית שמואל.
מפעם לפעם עולה לדיון הצעה לאיחוד הקריות לעיר גדולה אחת בשם "עיר זבולון" או "עיר הקריות".
במסגרת הצעת חוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל, שהונחה על שולחן הכנסת באמצע 2003, נכללה הצעה לאיחוד רשויות מקומיות רבות ברחבי הארץ, ובין היתר נכללה ההצעה לאחד לעיר אחת את קריית מוצקין, קריית ים, קריית ביאליק וכן את השכונות בחיפה - קריית חיים וקריית שמואל.
ההצעה לאיחוד הקריות לא אושרה, אך הדיון בה לא ירד מסדר היום.
ב־7 בינואר 2008, הודיעה הממשלה על כוונתה לאחד, עוד לפני הבחירות המוניציפליות שנועדו לנובמבר 2008, את קריית מוצקין עם קריית ביאליק ואת קריית ים עם חיפה (כחלק מהרובע העירוני של קריית חיים).
שר הפנים, מאיר שטרית, אף נפגש עם כמה מראשי הערים המיועדות לאיחוד, אולם כעבור שבועות אחדים נדחתה התוכנית.
בגוש כולו חיים 225,000 תושבים, מחולקים בערים ובשכונות הבאות:
ההגייה המקובלת של השם היא "הקרָיות" (רי"ש בקמץ), אך יש בלשנים, ובהם ראובן סיוון ומאיר מדן, החולקים על הגייה זו, וקובעים שיש לומר "הקרִיות" (רי"ש בחיריק).
מילון אבן-שושן תומך בשתי צורות הכתיב, וכך גם מילון ספיר.
המילה קריות מופיעה בתנ"ך, בצורה שמצדדים בה הבלשנים ומתייחסת ליישוב מקראי:
וכן בקטע המתייחס ליישוב המקראי קריות ביהודה:
הקריה למחקר גרעיני – נגב ע"ש שמעון פרס (בראשי תיבות: קמ"ג) נקראת גם "הכור הגרעיני בדימונה" וממוקמת בלב מישור ימין, דרומית-מזרחית לעיר דימונה, ותכליתה ביצוע מחקר באנרגיה גרעינית, ובכלל זה ייצור נשק גרעיני, אף כי ממשלת ישראל מעולם לא הודתה בכך והיא שומרת באופן רשמי על "עמימות גרעינית".
הכור הגרעיני הפועל בקריה הוא הגדול מבין השניים הפועלים בישראל (האחר הוא הכור ב).
מערבית למתחם ממוקם מתקן המכ"ם בדימונה.
הקריה הוקמה בסיוע נרחב של מהנדסים צרפתים באמצע שנות ה-50 כחלק מהסיוע הביטחוני שקיבלה אז ישראל.
את הפרויקט הגה ארנסט דוד ברגמן, ראש הוועדה לאנרגיה אטומית, ולקידומו תרם מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס, שבין היתר, גייס תרומות לבנייה.
אפרים אילין מספר כי פנחס ספיר, שהתנגד להקמת הכור, לחץ לבל יכיר האוצר בכספים אלה כתרומה מזכה לצורך מס הכנסה.
בשנת 1956 נשלחו מהנדסים ישראלים – שמואל רותם, יוסף טוליפמן, ומהנדס נוסף, ללמוד מהצרפתים הקמה וניהול של כורים גרעיניים.
האדריכל הראשי של הקריה למחקר גרעיני היה אמנון ניב.
בתכנון מערך השירותים האזרחי והמבנים הציבוריים השתתפו האדריכלים דן איתן ויצחק ישר.
הכור החל לפעול בסוף שנת 1963.
תחילה לא הודתה ישראל בבניית הכור.
ביוני 1960 טענה ישראל כי המבנה המוקם הוא "מפעל טקסטיל", ובספטמבר אותה שנה תיארו אישים ישראלים את המבנה ההולך ונבנה כ"תחנת מחקר במטלורגיה".
הודעה רשמית על כך שאכן נבנה במקום כור גרעיני נמסרה על ידי ישראל רק לאחר שדו"ח של מחלקת המדינה האמריקנית מ־2 בדצמבר 1960 פורסם על ידי הניו יורק טיימס ב־16 בחודש.
ב־21 בדצמבר 1960, בתשובה לשאילתה בכנסת, הודיע ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון כי ישראל מקימה בנגב כור גרעיני מחקרי לצורכי שלום בהספק של 24 מגה-ואט.
בפרסומים מחוץ לישראל נטען כי לאחר מכן הוגדל ההספק ל-75 מגה-ואט.
באמצע שנות ה-60 חשף העיתונאי יצחק שתיל שתי פרשיות שחיתות בכור.
בפרשה הראשונה, פקיד האחראי על מערכת החשמל בכור גנב ציוד יקר מהכור לביתו, וגם קיבל שוחד מקבלן חיצוני, שהכור העסיק כמהנדס חשמל, ואישר לו דיווחים כוזבים ומנופחים על עבודתו.
השניים עשו לכור נזק כלכלי גדול של 350,000 לירות ישראליות.
משפטם של השניים נערך בדלתיים סגורות, למרות הפרסום בעיתון.
פרשת השחיתות השנייה עלתה למדינה פי עשרה.
בפרשה זו, שלושה פקידים של הכור שוחדו בידי צבעי חיצוני, שקנה להם דירות ומכוניות.
הצבעי אמור היה לצבוע מבנים שונים בכור, בשבע שכבות של צבע בולם קרינה מיוחד ויקר, שהכור קנה עבורו.
בפועל, הוא צבע רק שתי שכבות, ואת יתרת הצבע גנב.
פעולתו זו החלה בשנת 1963 ונחשפה בשנת 1965. בין השנים האלו הוא הפך ממעסיקם של שני פועלים למעסיקם של שישים פועלים.
בעקבות החשיפה, המדינה נאלצה להרוס מספר מבנים בכור, ולבנותם מחדש.
בניגוד לדרישת ראש הממשלה דאז, לוי אשכול, משפט המעורבים בפרשה זו נערך בדלתיים פתוחות.
ישראל אישרה ביקור ראשון פומבי של מדענים מארצות הברית, בתיאום עם ישראל, בתקופת ממשל קנדי, 1961. מטעם ישראל תיאם את הביקור מרדכי גזית.
הביקורים נמשכו עד שנת 1969, אז הושגה "הבנה גרעינית" בין ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר, ונשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, שהביאה לסיום הלחצים האמריקאיים על ישראל לבלימת תוכנית הגרעין.
ב־1986 פגש מרדכי ואנונו, טכנאי לשעבר בקמ"ג, בעיתונאי פיטר הונאם מהעיתון הבריטי "סאנדיי טיימס" בסידני שבאוסטרליה.
ואנונו מסר לו מודיעין טכנולוגי שהיה ברשותו וסדרה של כ-60 צילומים שצילם בחשאי במהלך עבודתו.
המידע שמסר ואנונו נבדק על ידי מומחים ונמצא כמהימן.
ב־5 באוקטובר 1986 פרסם העיתון את המידע והצילומים, כולל שרטוט של מבנה הכור שנעשה על פי תיאורו של ואנונו.
פרסום זה, לא רק שהיווה הוכחה פומבית ראשונה לכך שבידי ישראל יש נשק גרעיני, כפי שהוערך זמן רב קודם לכן על ידי שירותי מודיעין של ארצות הברית, אלא אף חשף כי היקף התפוקה האמיתי של הקמ"ג גדול הרבה יותר ממה שהוערך בתחילה ומיצב את ישראל כמעצמה גרעינית.
ניסיונות השתקתו וחטיפתו של ואנונו היוו חיזוק נוסף לאמינות המידע.
לפי דבריו של מרדכי ואנונו, הועסקו בקמ"ג בתחילת שנות ה-80 2,700 עובדים.
ב־7 במרץ 1988 בוצע פיגוע טרור באוטובוס שהוביל עובדות לקריה ונחטף על ידי מחבלים.