tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנה לאחר מכן אומת אורכו רק ל-6.6 מטרים, אך עדיין הוא נותר דמוי-התנין הגדול ביותר הידוע שהתקיים ביורה התיכון.
הוא שחה במימי ים טתיס וטרף זוחלים ימיים אחרים, דגים, סרטנים ועוד בפיו העטוי בשיניים שטוחות יחסית שהזכירו לסתות של סרקוסוכוס.
נאומטוארתרוס (שם מדעי: Pneumatoarthrus) הוא סוג נכחד של צב ים נכחד ממשפחת הפרוטוסטגיים, אשר חי בקרטיקון במימי אמריקה הצפונית במשך המאסטריכט שלפני 70 עד 68 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה ידוע ממאובנים שהתגלו בתצורות הר לאורל שבניו ג'רזי ותוארו למדע ב-1870 על ידי החוקר אדוארד דרינקר קופ.
במקור אלה נחשבו לעצמות הדרוזאורוס בידי החוקר ג'וזף ליידי, אם כי קואפ בדק את מבנה העצמות שלו לעומת עצמות של פרוזאורופודים כמו האנצ'יזאורוס והניח על קרבה מסוימת.
עם זאת ב-1875 הוא הניח שממצאי החוליות דומות ביותר לאלה של הפרוטוסטגה והניח שהסוג המדובר הוא צב ימי ענקי.
לא כל החוקרים סברו כמותו וחלקם הניחו שהיה זה דינוזאור הקרוב להדרוזאוריים או לתרופודים.
צב זה היה גדול יחסית ודומה במראהו לארכלון, כשאולי היה לו שריון עבה כמותו.
הוא היה כנראה שחיין חזק ששגשג במימי הסוף הקרטיקון.
נאוסוכיה (שם מדעי: Neosuchia) היא קבוצת זוחלים דמויי-תנינאים שהתפתחה החל מהתחילת היורה ועד היום.
הקבוצה מכילה את הארכוזאורים מהקבוצה סוכיה (Suchia), הכוללת את מרבית הארכוזאורים שקרובים יותר לתנינים מאשר לדינוזאורים ושאר האוומטאטרסלים ומשם משמעות שמה: "סוכיה חדשה".
הראשון מבני הקבוצה היה ה-Calsoyasuchus שהתקיים במשך היורה התחתון שלפני 196 מיליון שנה.
קבוצה זו היא קלייד רחב המכיל מגוון דמויי-תנינאים בעלי גוף דומה לזה של התנינאים המודרניים האמפיביים ומבחינה אותם ממספר דמויי-תנינאים בעלי אורח חיים יבשתי, בני הקבוצה זיפוסוכיה (Ziphosuchia), הנכחדת.
מבנה העצמות שלהם בנוי באופן מסיבי יחסית ולרובם לסתות מוארכות עם שיניים מחורצות בעלות מבנה מחודד ולעיתים השיניים בולטות החוצה מהפה, גם כשהוא סגור.
מבנה הלסתות מרמז על רבים מהם שהיו טורפים מובהקים, בניגוד למספר דמויי-תנינאים יבשתיים.
רבים מראשוני הנאוסוכים נכדו ורק הקבוצה אאוסוכיה (Eusuchia) שרדה.
סוג ללא מקור Burkesuchus - נכחד
סוג ללא מקור Karatausuchus - נכחד
סוג ללא מקור Khoratosuchus - נכחד
סוג ללא מקור Montsecosuchus - נכחד
נאומי איה היא פסנתרנית וזמרת ממוצא קובני-הונגרי מלוקסמבורג.
איה דוברת חמש שפות שונות.
בגיל 5 החלה לנגן בפסנתר.
מאז 2015 לקחה שיעורים מקצועיים בנושא ובשירה בקונסרבטוריון המלכותי של לוקסמבורג.
בנוסף למוזיקה קלאסית, היא למדה אצל קרינה איליאנה גם את ז'אנר הפופ.
ב-18 בפברואר 2022 פרסמה את סינגל הבכורה שלה, "Turn My Back On Light".
בתחילת 2024 הוציאה את המיני-אלבום הראשון שלה, Techno #1. במקביל נמנתה בין שמונת האמנים שהתחרו בקדם הלוקסמבורגי לאירוויזיון 2024. שירה לתחרות היה "Paumée sur terre", והוא הגיע למקום הרביעי באירוע הגמר.
נאופרן (גם פוליכלורופרן) היא משפחה של גומי סינתטי המיוצרות על ידי פילמור של כלורופרן.
נאופרן מפגין יציבות כימית טובה ושומר על גמישות בטווח טמפרטורות רחב.
נאופרן נמכר כגומי מוצק, כספוג מוקצף או כלטקס ומשמש במגוון רחב של יישומים מסחריים, כגון שרוולים למחשב נייד, פלטות אורתופדיות (פרק כף היד, ברכיים וכו'), בידוד חשמלי, כפפות רפואיות, ממברנות אלסטומריות וחגורות מאוורר לרכב.
נאופרן מיוצר בתהליך פילמור רדיקלי חופשי של כלורופרן.
בייצור מסחרי, הפולימר מתקבל על ידי פילמור תחליב רדיקלי חופשי, כאשר אשלגן פרסולפט משמש כיוזם התגובה.
נוקלאופילים דו-פונקציונליים, תחמוצות מתכת ותיו-אוריאה משמשים לביצוע הצלבה בין שרשראות הפולימר.
הנאופרן פותח בחברת דופונט בשנת 1930. דופונט שיווקה את התרכובת לראשונה בשנת 1931 תחת השם המסחרי "דופרן" (DuPrene), אולם יישומה המסחרי היה מוגבל עקב תהליך הייצור המקורי, אשר הותיר במוצר ריח בלתי נעים.
בהמשך פותח תהליך ייצור חדש, אשר היה נקי מתוצרי הלוואי האחראיים לריח וצמצם משמעותית את עלויות הייצור.
בעקבות שיפור זה, החלה החברה למכור את החומר ליצרנים של מוצרי צריכה.
הביקוש לחומר עלה במהירות רבה: ב-1932 ייצרו כ-3.6 טון נאופרן, ב-1933 יוצרו כבר כ-23.6 טון, וכמות זו הוכפלה מדי שנה בחמש השנים העוקבות.
כדי למנוע פגיעה במוניטין המוצר על ידי יצרנים בעלי איכות נמוכה, הסימן המסחרי "DuPrene" הוגבל לשימוש בלעדי על ידי חברת DuPont עבור החומר שהיא ייצרה.DuPont.
מאחר שהחברה לא ייצרה מוצרי קצה המכילים "DuPrene", הסימן המסחרי הופסק בשנת 1937 והוחלף בשם הגנרי "נאופרן", במטרה לסמן את החומר כמרכיב ולא כמוצר צריכה סופי.
לאחר מכן, DuPont פעלה ליצירת ביקוש למוצר באמצעות אסטרטגיית שיווק שכללה פרסום כתב עת טכני משלה, שהציג את השימושים של נאופרן וכן מוצרים מבוססי נאופרן של חברות אחרות.
יצועי המתיחה הגבוהים של נאופרן נובעים ממבנה שרשרת הפולימר הייחודי שלו, המאפשר לו לעבור התגבשות מתח בעת הפעלת עומס מתיחה.
תגובתו המכנית של נאופרן ניתנת לתיאור מדויק באמצעות מודל היפר-אלסטי בעל שני פרמטרים, המתייחסים לקצב הדפורמציה ולטמפרטורה.
מחקרים הראו שחשיפה לאציטון וחימום פוגעים בחוזק המתיחה ובהתארכות הסופית של נאופרן..
התגובה של נאופרן להזדקנות תרמית תלויה לא רק בטמפרטורה הגבוהה ביותר אליה הוא נחשף, אלא גם בשינויי הטמפרטורה לאורך זמן.
זאת מכיוון שקיימים שני תהליכים מנוגדים המתרחשים במקביל: שבירת שרשראות הפולימר והצלבה חמצונית.
שבירת השרשראות גורמת להתדרדרות החומר, לשבירות ולאובדן קשיחות.
תגובות חמצון בנוכחות חימום מובילות לחיבור צולב מוגבר, אשר בתורו גורם להתקשות החומר.
האינטראקציה בין שני התהליכים הללו קובעת את השינוי בתכונות המכניות של החומר, כאשר בנאופרן ההתקשרות צולבת נחשבת לגורם הדומיננטי.
בשל שימושו של נאופרן בייצור מעילי כבלים חשמליים בתחנות כוח גרעיניות, נחקרת השפעת קרינת גמא על תכונותיו המכניות.
נראה כי שבירת שרשראות הפולימר, אשר עשויה להיגרם על ידי רדיקלים חופשיים של חמצן מוקרן, היא הגורם לירידה בביצועים המכניים של נאופרן.
חוזק המתיחה, הקשיות וההתארכות הסופית של נאופרן עלולים להיפגע גם בחשיפה לקרינת מיקרו, אשר רלוונטית בתהליך הדה-וולקניזציה.
לבסוף, נראה כי קרינה אולטרה סגולה פוגעת בתכונות המכניות של נאופרן, שחשובה ליישומים של נאופרן החשופים לתנאי הסביבה ובפרט לאור השמש.
נאופרן מוקצף, המשמש במגוון רחב של יישומים, מיוצר בשתי צורות עיקריות: תאים סגורים ותאים פתוחים.
נאופרן מוקצף בעל תאים סגורים מתאפיין בעמידות גבוהה למים, דחיסות נמוכה ועלות גבוהה יותר.
לעומתו, נאופרן מוקצף בעל תאים פתוחים מאפשר מעבר אוויר.
הוא מיוצר על ידי הקצפת הנאופרן בגז חנקן, ובועות הגז הזעירות הסגורות והמופרדות מגדילות את הבידוד התרמי שלו.
גז חנקן משמש לרוב להקצפת הנאופרן בשל האינרטיות שלו, העמידות שלו לחום והטווח הגדול של טמפרטורות העיבוד.
נאופרן עמיד בפני שחיקה יותר מגומי טבעי או סינתטי.
יציבות יחסית זו הופכת את הנאופרן למתאים במיוחד ליישומים בהם נדרשת עמידות לשחיקה כימית או מכנית כגון אטמים, צינורות וציפויים עמידים בפני קורוזיה.
ניתן להשתמש בו כבסיס לדבקים, בידוד רעשים בהתקנות שנאי כוח, וכריפוד במארזי מתכת חיצוניים לצורך הגנה על התכולה.
הוא עמיד בפני בעירה יותר מסוגי גומי המבוססים על פחמימנים בלבד, ולכן הוא משמש בפסי איטום לדלתות אש ובביגוד הקשור לכיבוי אש כגון כפפות ומסכות פנים.
נקודת הבעירה של נאופרן היא בערך 260°C.
במצבו המקורי נאופרן הוא חומר דמוי גומי גמיש מאוד בעל תכונות בידוד הדומות לגומי ולסוגי פלסטיק אחרים.
ניאופרן הפך לחומר פופולרי בייצור מגוון מוצרי צריכה, כגון כיסויים למחשבים ניידים,, מחזיקי טאבלטים, שלטים רחוקים ומשטחים לעכבר.
במערכות גינון הידרופוניות ומשתמשים בתוספות ניאופרן קטנות (4-13 ס"מ) לתמיכה בצמחים בעת ריבוי ייחורים או שימוש בכוסות רשת.
התוספות קטנות יחסית, 4 עד 13 סנטימטרים.
נניאופרן מספק תמיכה יציבה לצמחים מבלי לפגוע בגבעול.
בנוסף, כיסויי שורש מניאופרן מונעים חדירת אור לתא ההשרשה, דבר התורם לצמיחת שורשים מיטבית ומעכב התפתחות אצות.
ניאופרן הוא חומר פופולרי בייצור ביגוד מגן לפעילויות ימיות.
ניאופרן מוקצף משמש בדרך כלל לייצור חליפות צלילה רטובות וחליפות צלילה יבשות מכיוון שהוא מספק בידוד מעולה מפני קור.
לנאופרן מוקצף ציפה חיובית, וצוללים מפצים על כך באמצעות משקולות.
מכיוון שניאופרן מוקצף מכיל כיסי גז, החומר נדחס תחת לחץ מים.
מסיבה זו, חליפות צלילה רטובות, העשויות מניאופרן מוקצף, מאבדות בעומק מיכולת הבידוד התרמי ואינן מתאימות לצלילות עמוקות במיוחד.
פיתוח חדשני בתחום הוא ניאופרן "סופר-פלקס", המשלב בספנדקס בבד התוחם ליצירת גמישות ונוחות תנועה משופרות.
חליפות יבשות, לעומת זאת, עשויות מניאופרן עבה ועמיד יותר, ויוצרות שכבת בידוד אטומה למים, המתאימה לצלילה במים קרים או מזוהמים.
במהלך מגפת הקורונה ב-2019, ניאופרן נחשב על ידי חלק ממומחי הבריאות כחומר יעיל לייצור מסכות פנים ביתיות.
יצרנים מסחריים של מסכות פנים מניאופרן טענו ליכולת סינון של 99.9% מחלקיקים קטנים עד 0.1 מיקרון.
גודלו הממוצע של נגיף הקורונה הוא כ-0.125 מיקרון.
נאופרן עלול לעורר תגובות אלרגיות או גירוי עור אצל חלק מהמשתמשים, עקב שאריות תיו-אוריאה הנוצרות בתהליך הייצור.
בנוסף, אתילן תיו-אוריאה (ETU), המשמש כמאיץ גיפור נפוץ בפוליכלורופרן, סווג כרעלן רבייה.
לכן, בין השנים 2010 ל-2013, יזמה תעשיית הגומי האירופית את פרויקט המחקר SafeRubber, שמטרתו הייתה פיתוח חלופה בטוחה יותר ל-ETU.
נאופולק או פולק אפוקליפטי (Apocalyptic folk) הוא ז'אנר מוזיקלי שצמח במהלך שנות ה-1980 באנגליה דרך סצנת הפוסט-פאנק והמוזיקה התעשייתית הבריטית.
הז'אנר מאופיין דרך כלל בכלי נגינה אקוסטיים, ובאלמנטים מדארק וייב וסגנונות פוסט-אינדסטריאל כמו דארק אמביינט.
בין האמנים מהז'אנר ניתן למנות את Death in June, ו-Sol Invictus .
נאופולק משלב אלמנטים של מוזיקת פולק מסורתית ועכשווית עם השפעות מפוסט-אינדסטריאל ומוזיקה אוונגרדית בשילוב דארק וייב ודארק אמביינט.
כמו כן, יצירות מהז'אנר בדרך כלל משלבות כלי נגינה אקוסטיים.
השירה ביצירות אלו עשויה לנוע בין שירה מלודית לבין ספוקן וורד, בשילוב עיבודים המדגישים את האווירה ומצב הרוח של היצירה על פני מבנה היצירה.
בנוסף לכך, הליריקה של יצירות מוזיקליות אלו מתעסקות בדרך כלל בנושאי פגאניזם, טבע, היסטוריה ומיתולוגיה אירופאית.
רפובליקת נאורו היא מדינת אי במיקרונזיה שנמצאת בדרום האוקיינוס השקט.
גם מבחינת האוכלוסייה וגם מבחינת השטח, זוהי מדינת האי העצמאית הקטנה ביותר בעולם והמדינה השלישית הכי קטנה מבין כלל המדינות.
נאורו היא המדינה היחידה בעולם שאין לה עיר בירה רשמית, אך יארן, היישוב השלישי בגודלו במדינה (אחרי אריג'ג'ה ומננג), נחשבת לעיר הבירה בפועל, מכיוון ששם נמצאים מוסדות הממשלה של מדינת נאורו.
מדינה זו סופחה לאימפריה הגרמנית והייתה לקולוניה שלה ב, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה לטריטוריית מנדט שנשלטה על ידי אוסטרליה, ניו זילנד והממלכה המאוחדת.
במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי על ידי יפן, ואחרי המלחמה, שבה נאורו להיות שטח נאמנות.
נאורו שוכנת על אי סלעי המכיל מרבצי זרחה רבים.
עיקר הפעילות הכלכלית בנאורו החלה בשנת 1907 והייתה יצוא תרכובת זו ממכרות באי.
סביבת האי נפגעה באופן חמור מכריית-יתר.
בנוסף, הקרן שהוקמה לניהול נכסי האי ירדה באופן משמעותי בערכה, דבר שהוביל למשבר כלכלי חמור.
ממשלת נאורו נקטה באמצעי חקיקה לא שגרתיים להשגת הכנסות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה נאורו למקלט מס ומרכז הלבנת הון.
מאז 2001 הסכימה נאורו לקבל עזרה מאוסטרליה.
בתמורה לסיוע זה, הוקמו על האי מרכזים למבקשי מקלט באוסטרליה, ואלה פעלו ברצף עד תחילת 2008 הם נפתחו שוב ב־2012.
דגלה הוא רקע כחול עם קו צהוב שמתחתיו כוכב לבן.
הדגל מייצג את סמיכותה של נאורו (הכוכב) לקו המשווה (הקו הצהוב), הכחול מייצג את האוקיינוס.
לראשונה יושבה נאורו על ידי מיקרונזים ופולינזים לפני כ-3,000 שנים.
אוכלוסיית הילידים בנאורו הורכבה מ-12 שבטים שסמלם הוא הכוכב בעל 12 קודקודים בדגל.
אנשי האי קראו לאי שלהם "Naoero"; מילה זו הפכה ל-Nauru בגרמנית ובאנגלית על מנת שדוברים אירופאים שהגיעו לשם יוכלו לבטא את השם בקלות.
מקור המזון העיקרי של אנשי נאורו היה אגוזי קוקוס ופירות עץ ה"פנדנוס טקטוריוס" וכן דגי אכנס (בשפה המקומית: איביז'ה), שגודלו בבריכות לאחר שהורגלו לתנאים של מים מתוקים.
באופן מסורתי, רק גברים הורשו לדוג על השונית, ועשו כך מתוך קאנו, תוך שהם נעזרים בציפורי פריגטה מאומנות.
האירופאי הראשון שהגיע לאי היה ג'ון פירן (John Fearn) האנגלי, קברניט ספינת ציד לווייתנים שהגיע לאי בנובמבר 1798. החל משנת 1830 לערך נוצר קשר רציף בין תושבי נאורו ואירופאים שעברו במקום בספינות צֵיד לווייתנים ובאוניות סחר שסחרו עם אנשי האי.
בתקופה זו החלו להתגורר באי מלחים שערקו מספינות.
תושבי האי סחרו עם המבקרים האירופאים ותמורת מזון, קיבלו משקאות אלכוהוליים ונשק חם; הנשק החם נוצל בעת מלחמת 10 השנים שנערכה בין שבטי האי.
מלחמה זו פרצה ב-1878 ותוצאתה הייתה הקטנת מספר התושבים באי מ-1,400 ל-900. האי סופח לגרמניה ב-1888, במסגרת מאמציהם ליצירת אימפריה קולוניאלית, ואוחד עם ארץ החסות הגרמנית איי מרשל.
הסיפוח לגרמניה הפסיק את המלחמה והביאה לשינוי סוציולוגי ומדיני: עתה היה שלטון מלוכני שבראשו מלך כשליט האי.
בשנת 1888 הגיעו לאי מיסיונרים נוצריים מאיי גילברט, וכך הפכה הנצרות לדת הנפוצה ביותר ברחבי האי.
ב-1900 התגלו באי מרבצי זרחה בידי האוסטרלי אלברט פולר אליס (Albert Fuller Ellis).
חברת "Pacific Phosphate Company" החלה בכריית המחצב ב-1906, לאחר חתימת הסכם בעניין עם גרמניה.
המשלוח הראשון של חברה זו נעשה ב-1907. בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה, נכבש האי על ידי הצבא האוסטרלי ב-1914. לאחר המלחמה, ב-1919 חתמו אוסטרליה, בריטניה וניו זילנד על הסכם להקמת מועצה משותפת בשם מועצת הזרחה הבריטית, לניהול מכרות הזרחה באי.
בשנת 1923 הפקיד חבר הלאומים בידי אוסטרליה את המנדט על האזור, יחד עם בריטניה וניו זילנד.
לאחר הפשיטות הגרמניות על נאורו בדצמבר 1940, כבשו הכוחות היפנים את האי ב-26 באוגוסט 1942. שדה התעופה שבנו היפנים על האי הופצץ במרץ 1943, תוך עיכוב אספקת המזון לאי.
היפנים גירשו 1,200 מתושבי האי כדי שיהיו לעבדים באיי צ'וק, מתוכם מתו 468 אנשים.
נקבע הסדר על ידי ועידת הזרחה הבריטית והמגורשים הוחזרו לאי בינואר 1946. בשנת 1947 הוסכם על ידי האומות המאוחדות שבריטניה, ניו זילנד ואוסטרליה יחזרו לשלוט באי כמשטר נאמנות.
נאורו הפכה לבעלת ממשלה עצמאית ב-31 בינואר 1966, ושנתיים לאחר מכן הפכה למדינה עצמאית ובראשה הנשיא המר דה־רובורט (Hammer DeRoburt).
ב-1967 קנו אנשי נאורו את חברת הזרחה הבריטית של האי וביוני 1970 הועברה האחריות על מכרות אלו לחברת הזרחה הנאורית.
ההכנסות מניצול הזרחה הפכו את נאורו לאחת המדינות בעלות רמת חיים הגבוהה ביותר באוקיינוס השקט.
ב-1989 נקטה המדינה צעד משפטי נגד אוסטרליה בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) על פעולותיה של אוסטרליה בעת שליטתה על נאורו, בעיקר בשל מחדלה של אוסטרליה לתיקון הנזק הסביבתי שנוצר ממכרות הזרחה.
מקורות הזרחה ההולכים ופוחתים הובילו לשפל כלכלי בנאורו, שגרם לחוסר יציבות פוליטית מאמצע שנות השמונים של המאה הקודמת.
בין 1999 ל-2003, חוסר אמון עמוק של המצביעים ובחירות בין רנה אריס (René Harris) לברנרד דואיוגו (Bernard Dowiyogo) הובילו את המדינה לחילופי שלטון.
דואיוגו נפטר בעת כהונתו במרץ 2003 ולודוויג סקוטי נבחר לנשיא.
סקוטי נבחר שוב לקדנציה מלאה באוקטובר 2004. בזמן האחרון, חלק ניכר מהכנסות המדינה מגיע מסיוע אוסטרלי.
נאורו היא רפובליקה שבה שיטת בחירת הממשלה היא פרלמנטרית.
הנשיא הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה.
בפרלמנט ישנם 18 חברים, הנבחרים מדי 3 שנים.
הפרלמנט בוחר נשיא מבין חבריו, שממנה ממשלה בת 5 או 6 אנשים.
בנאורו אין צורה רשמית של מפלגות פוליטיות; המועמדים ניגשים כעצמאיים.
15 מ-18 חברי הפרלמנט היום עצמאיים, והבחירות לפרלמנט נעשות לעיתים קרובות בדרך של שבטים מורחבים.
שְלוש המפלגות שהיו פעילות בפוליטיקה של נאורו הן: המפלגה הדמוקרטית, מפלגת נאורו הראשונה ומפלגת המרכז.
מאז 1992, ממשלת נאורו היא האחראית על המועצה של האי נאורו.
כוח המועצה צומצם ונושאים מסוימים הועברו לסמכות הממשלה הלאומית.
שליטתה של מועצת האי התמקדה במאמצים לגבי נושאים מצומצמים הקשורים בנאורו.
החברים במועצת האי נאורו לא יכולים בעת ובעונה אחת למלא מקום גם בפרלמנט של האי.
חוקי החזקה בקרקע של נאורו אינם רגילים: לכל אזרח נאורו יש זכויות מסוימות לגבי כל שטח באי, המוחזק על ידי משפחות ויחידים; לממשלות ולחברות אין שטח והן חייבות לחכור את השטח מבעליו.
אנשים שאינם אזרחי נאורו אינם יכולים להחזיק באדמה.
לנאורו יש מערכת חוקים מסובכת.
בראש בית המשפט העליון עומד השופט העליון שהוא החשוב ביותר בנושאי החוק.
בנושאים אחרים, מערערים לבית המשפט לערעורים, המונה 2 שופטים.
הפרלמנט לא יכול לשנות את החלטות בית המשפט, אך לגבי פסיקה של בית המשפט לערעורים ניתן לפנות לבית המשפט העליון של אוסטרליה.
דבר זה קורה רק לעיתים נדירות.
בתי המשפט מורכבים מבתי משפט אזוריים ובתי משפט לענייני משפחה, בראש כל אחד מהם יושב שופט שלום מקומי, שהוא גם הרשם של בית המשפט העליון.
לבסוף, יש שני גופים דמויי בתי משפט: מועצה לערעורים ציבוריים והמועצה לערעורי משטרה, שניהם מנוהלים בידי הנשיא העליון.
יש כוח משטרתי קטן בפיקוחם של האזרחים.
נאורו מחולקת ל-14 מחוזות המחולקים ל-8 מחוזות בחירות.
מאז עצמאותה ב-1968, הצטרפה נאורו לחבר העמים הבריטי כחברה מיוחדת, והייתה לחברה מלאה ב-2000. מדינה זו חברה בפורום איי האוקיינוס השקט, בתוכנית הסביבתית של דרום האוקיינוס השקט, בוועידת האוקיינוס השקט ובוועידת יישום מדעי כדור הארץ של דרום האוקיינוס השקט.
הפרויקט של ארצות הברית להפחתת הקרינה מפעיל מתקן לבקרת האקלים באי.
נוסף להסכם בלתי רשמי להגנה, תזכיר ההבנה של ספטמבר 2005 בין שתי המדינות מעניק לנאורו עזרה כספית וסיוע טכנולוגי, שר להכשרת תקציב כלכלת נאורו וייעוץ בנושאי בריאות וחינוך.
הסיוע הזה מיועד למחפשי מקום מפלט בנאורו בעת שפנייתם לכניסה לאוסטרליה נבדקת.
נאורו משתמשת בדולר אוסטרלי כמטבע הרשמי.
נאורו ניצלה את היותה חברה באומות המאוחדות על מנת לקבל תמיכה כלכלית מטאיוואן ומהרפובליקה העממית של סין על ידי שינויים בעמדתה בעניין הסטטוס הפוליטי של טאיוואן.
ב-21 ביולי 2002, חתמה נאורו על הסכם לביסוס יחסי החוץ שלה עם הרפובליקה העממית של סין.
מהלך זה גרם לסין להבטיח תמיכה בסך 60 מיליון דולרים אמריקאיים לנאורו.
בתגובה ניתקה טאיוואן את קשריה עם נאורו יומיים לאחר מכן.
התחלת ביסוס מחדש של קשרי נאורו עם טאיוואן, הביאה ליצירת קשרים ב-14 במאי 2005, ולניתוק קשרים דיפלומטיים עם סין ב-31 במאי באותה השנה.
בין מדינת ישראל והרפובליקה של נאורו קיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים נכון לשנת 2023, וכן שיתוף פעולה מגוון בנושאים שונים.
בתמורה מדינת ישראל מעניקה לנאורו סיוע כספי.
את ישראל מייצג בנאורו שגריר שאינו תושב, בעוד שאת נאורו בישראל מייצג הקונסול הכללי ואיש התקשורת הישראלי, דוד בן בסט.
המדינה נחשבת, בדומה למדינות איים נוספות באוקיינוס השקט כגון איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו, כתומכת עקבית של מדינת ישראל בגופים בין-לאומיים, לרבות האו"ם.
ב-2019 הודיעה נאורו על הכרתה בירושלים כבירת מדינת ישראל.
דבר זה נזקף לזכות חבילת סיוע שהעבירה מדינת ישראל לנאורו על סך 200,000 ש"ח.
נאורו היא אי דמוי אליפסה השוכן באוקיינוס השקט, במרחק 42 קילומטרים דרומית לקו המשווה.
האי מוקף שונית אלמוגים החשופה לגאות ושפל קלים.
השונית חוצצת בין החוף החולי למים העמוקים.
נוכחות השונית מנעה בניית נמל ים.
כמו כן נבנו 16 תעלות מלאכותיות בשונית על מנת לאפשר לסירות קטנות לגשת לאי.
לאי רצועת חוף ברוחב 150–300 מטרים.
צוקי אלמוגים מקיפים את הרמה המרכזית של האי.
שיא הרמה הוא 65 מטר מעל פני הים.
האזורים היבשתיים הפוריים היחידים הם רצועות החופים הצרות, שם צומחים דקלי קוקוס.
אדמת האי מוקפת ברצועת מים רדודים ושקטים (שנוצרה בגלל השונית שמקיפה את האי), ובה גדלים שיחים ועצים, ביניהם עצי "פנדנוס טקטוריוס" (Pandanus tectorius ) ועצים מקומיים מטופחים.
האוכלוסייה של האי מרוכזת ברצועות החוף.
נאורו הוא אחד משלושת איי הזרחה באוקיינוס השקט.
השניים האחרים הם בנאבה Banaba (השייך לקריבטי) ומקאטיאה Makatea (השייך לפולינזיה הצרפתית).
בנאורו מאגרי הזרחה כמעט וכלו לחלוטין.
המכרות במרכז האי הותירו שטח גירי חשוף ושומם.
מאה שנות חפירות הסירו והחריבו ארבע חמישיות משטח האי.
לכרייה הייתה השפעה גם על השטח הימי מסביב לאי, כיוון שהגיעו 40% יותר אוניות לאי וכך סתמו אותו בטין.
באי כמות מוגבלת של מים מתוקים.
על הגגות מוצבים מכלים לאגירת מים, אך אנשי האי לרוב מסתמכים על המתקן הישן להתפלת מי ים.
אקלימה של נאורו הוא חם ולח מאוד לאורך כל השנה בשל סמיכות האי לקו המשווה ולים.
האי מושפע מגשמי מונסון בין נובמבר לפברואר.
בהופעת הגשמים ישנן תהפוכות רבות והם מושפעים מאל ניניו, עם מספר בצורות שנרשמו באזור.
טווח הטמפרטורות באי הוא בין 26 ל-35 מעלות צלזיוס במהלך היום ו-25 עד 28 בלילה.
כמדינת אי, נאורו חשופה לפגיעות אקלימיות ולשינויים בגובה פני הים, אך אינה ערוכה להתמודד עם בעיות אלה.
לפחות 80% משטח האי הוא הררי וגבוה מספיק, אך אזור זה אינו ראוי למגורים עד יישום תוכנית שיקום מכרות הזרחה.
יש 16 מינים מקומיים של צמחים וסקולריים באי, אף אחד מהם איננו אנדמי.
מינים מיובאים השייכים לקוקוס גרמו להפרעה בצמחייה המקומית.
אין שום יונק מקומי של האי; יש כמה ציפורים, חרקים וסרטני אדמה מקומיים.
כמו כן, הוכנסו לאי מספר בעלי חיים מבויתים, כגון חתולים, כלבים ותרנגולות.
המטבע בנאורו הוא הדולר האוסטרלי.
הכלכלה של נאורו הייתה בשיאה בשנות ה-80. כלכלת נאורו תלויה באופן כמעט מוחלט בכריית המחצב היחיד באי, תרכובות זרחה שמקורן בלשלשת של עופות ים.
קיימים משאבים מועטים באי והכלכלה תלויה בייבוא כמעט באופן מוחלט.
עתודות הזרחה הולכות ומדלדלות לאחר למעלה ממאה שנות כרייה אינטנסיבית, שגרמו להרס כמעט מוחלט של הקרקעות באי.
כרייה בהיקף קטן עדיין מבוצעת על ידי חברת רונפוס (RONPhos), חברה ממשלתית לכריית זרחה.
הממשלה הקימה קרן (Nauru Phosphate Royalties Trust) שחלק מרווחי החברה מושקעים בה, לרווחת התושבים לטווח הארוך, כאשר יתכלו עתודות הזרחה.
הקרן השקיעה את כספיה בצורה כושלת, בעיקר באוסטרליה, וכתוצאה מכך ערכה של הקרן הצטמצם מ-1.3 מיליארד דולרים אוסטרליים ב-1991 ל-138 מיליון דולרים אוסטרליים ב-2002.
רקע: בתקופה בין מלחמות העולם ולאחר מלחמה העלם השנייה, שלוש מדינות שנקראו נציבות הפוספט (אוסטרליה, חבר העמים הבריטי וניו זילנד) הוצבו כאחראיות על נאורו.
מדינות נציבות הפוספט, והפעילה ביניהן, אוסטרליה ביצעה ייצוא של פוספט שנכרה בנאורו, במחיר נמוך מהממוצע העולמי, ובכך סיפקה סובסידיות לחקלאים בניו זילנד, ובריטניה בתקופה בין שתי מלחמות העולם.
יוזמה זו הביאה לייצוא כולל של 80 מיליון טונות של פוספטים מהאי.
גם אלמוגים עתיקים נכרו והושחתו.
בשנת 1968 זכתה נאורו לעצמאות אך רק אחוז קטן מההון בעקבות הכרייה של הפוספטים הועבר לקרן העושר שהקימה ב-1968.
עשר שנים אחרי שהפכה לדמוקרטיה היה התמ"ג לנפש במדינה מהגבוהים בעולם, ובמובן כלכלי זה הייתה נאורו במקום אחד אחרי אימפריית הנפט ערב הסעודית.
בתקופה זו 4,000 תושבי האי לא נדרשו לעבוד ושיעור ההשתתפות בשוק העבודה עמד על 20%.
באותן שנים רפובליקת נאורו בזבזה כספים, קנתה צי מטוסי בואינג 737, העניקה שירותים ציבוריים בחינם, ולא בוצעה גביית מיסים.
ילדי האי קיבלו מלגת לימודים מלאה באוסטרליה, ותושבי האי ייבאו מכוניות ספורט מפוארות (כאשר בפועל ניתן היה לנסוע בהן רק בכביש אחד שבו המהירות המותרת היא 40 קמ"ש).
תוך פחות מעשרים שנה, ופעולות שנמשכו שנים של כריית יתר, הפוספטים באדמת האי מוצו כמעט לחלוטין והאדמה באזורי הכרייה לא שוקמה.
הבזבזנות של התושבים והפעולות של אוסטרליה, רוקנו את קרן העושר של המדינה.
ב־1987 פסק בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) כי אוסטרליה אחראית להרס נרחב של אדמות האי, וב־1993 הסכימה אוסטרליה לשלם פיצויים בגובה 107 מיליון דולר אוסטרלי לשיקום האדמה.
בתמורה נאורו התחייבה לא לבוא אליה יותר בטענות לעולם.
נכון לשנת 2010, היו חסרים לנאורו משאבים אפילו לביצוע פעולות ממשלתיות בסיסיות.
כך, למשל, הבנק הממשלתי של נאורו פשט רגל.
ספר העובדות העולמי העריך את תוצרה הלאומי הגולמי של המדינה בכ-5,000 דולר לאדם בשנה.
שיעור האבטלה עומד על 23%, והממשלה מעסיקה 95% מאלה שאינם מובטלים.
הבנק האסיאתי לפיתוח מציין כי על אף התמיכה הרחבה בביצוע רפורמה כלכלית על ידי השלטונות, התחזית לטווח הבינוני היא כי בגלל תלות בכריית זרחה, תיאלץ המדינה להסתמך על סיוע חיצוני.
התיירות איננה מהווה ענף כלכלי חשוב הן עקב היעדרן של אטרקציות במקום והן בגלל מחסור בשירותי תיירות באי.
כך, לדוגמה, קיימים שני בתי מלון ברחבי האי.
עם זאת, מזג האוויר האוקייני נוח יחסית, ומספר אתרים בעלי עניין היסטורי, בעיקר מתקופת הכיבוש היפני במלחמת העולם השנייה, מצויים באי.
כמו כן, ניתן גם לדוג דגי טונה.
בשנות ה-90 שימשה נאורו מקלט מס, וכן איפשרה לזרים לרכוש דרכונים שלה בתשלום.
ה-FATF (Financial Action Task Force on Money Laundering), ארגון בין-לאומי הפועל נגד הלבנת הון, הוסיף את נאורו ל-15 המדינות שאינן פועלות נגד הלבנת הון.
בשנות ה-90 היה ניתן לייסד בנק בנאורו תמורת 25,000 דולר, בלא מתן הסברים.
כתוצאה מלחץ שהופעל מה-FATF, החלה ב-2003 נאורו בחקיקה בנושא.
ב-2005, הודות לחקיקה הזו ולאכיפה המוגברת בנושא, הוצאה נאורו מאותן 15 מדינות שאינן פועלות נגד הלבנת הון.
נכון ל-2023, לאחר כריית היתר ופעולותיה של אוסטרליה, 80% משטח האי נותר כלא ראוי למגורים או לעיבוד חקלאי.
דירוג התמ"ג לנפש של נאורו הוא 167, דירוג שהיה בעבר במקום השני בעולם.
אוסטרליה, בניסיון לספק תעסוקה לאי, יצרה בו מתקני כליאה של פליטים שמגיעים לחופיה.
58% מהתקציב של האי מתבסס על מתקני המעצר שמפעילה אוסטרליה, ו-30% מתושבי האי מועסקים במרכזי הכליאה שהקימה אוסטרליה.
הרפובליקה שבה 12 אלף איש, נמצאת במצב משבר.
היא מתמודדת עם מחסור במים מתוקים וכמות הולכת ופוחתת של אדמה לעיבוד.
ההסתמכות שלה על מוצרי מזון מיובאים היא גבוהה, ומהווה 90% מצריכתה.
התלות הכבדה הזו במזון מעובד הביאה לתוצאות בריאותיות קשות, וממצבת את האוכלוסייה שלה בין הסובלים מעודף משקל והכי חולים בעולם.
50% מאזרחיה מתמודדים עם השמנת יתר, רבע מהם מתמודדים עם סוכרת, ותוחלת החיים הממוצעת של תושביה היא 64 שנים בלבד.
אתגרים אלה מתווספים עוד יותר על ידי הרגישות של נאורו לאירועי מזג אוויר קיצוניים ומיקומה המרוחק, הממוקם בין אוסטרליה להוואי.
בשנת 2023 סם בנקמן-פריד, מייסד חברת הקריפטו FTX אשר פשטה את הרגל בשנת 2022, התעניין ברכישת רפובליקת נאורו.
בנקמן־פריד תכנן לקנות את נאורו באמצעות רווחיו מאימפריית הקריפטו שהקים.
בסוף 2023 הוציאה קרן המטבע הבין-לאומית ידיעה לתקשורת.
עיקרי הידיעה עוסקים במצב הכלכלה הנוכחי של האי: הדירקטורים המנהליים ציינו כי הצמיחה צפויה להתמתן בטווח הבינוני והסיכונים מוטים לצד הצד השלילי.
על רקע זה, הדירקטורים הדגישו את חשיבותן של רפורמות מבניות ופיסקאליות, הנתמכות על ידי פיתוח יכולת, לקידום גיוון, צמיחה בת קיימא וחוסן אקלימי, במיוחד בהקשר של הקטנה מתוכננת של מרכז העיבוד האזורי.
הדירקטורים הסכימו שהמדיניות הפיסקלית צריכה להיות מעוגנת על ידי משמעת פיסקלית, גיוס הכנסות, ותיעדוף הוצאות.
הם הדגישו כי שמירה פיסקלית מספקת עודף כדי לעמוד בשווי היעד של קרן הנאמנות של נאורו.
פעילות זו תהיה המפתח לתמיכה בטווח הארוך, צמיחה וחוסן כלכלי.
הדירקטורים הדגישו שיש לייצר מקורות הכנסה ברי קיימא יותר.
כמו כן הסכימו כי מדיניות ההוצאות צריכה לתת עדיפות להוצאות המעודדות צמיחה, חוסן, והכלה כלכלית.
כריית פוספטים: הכלכלה מבוססת על כריית פוספט, יצוא של פוספט המספק את ההכנסה היחידה של האי, מלבד השקעות בחו"ל.
כ-2 מיליון טון של פוספט בדרגה גבוהה נכרים מדי שנה.
מרבצי הפוספט ימוצו כנראה עד סוף המאה הזו.
חקלאות: פירות גדלים על ידי יחידים בקנה מידה קטן מאוד, לצריכה ביתית.
דיג: הממשלה מקווה לפתח תעשיית דיג מקומית.
תאגיד הדיג של נאורו הוקם בשנת 1979.
אנרגיה: הגנרטורים של תאגיד Nauru Phosphate מספקים חשמל מלא.
מבין תושבי האי, כ-58% הם ילידי נאורו, 26% נוספים הם מאיים אחרים באוקיינוס השקט, 8% סינים ו-8% אירופאים.
השפה הרשמית של נאורו היא ניב מובהק של שפות האוקיינוס השקט.
אנגלית מדוברת בהיקף נרחב והיא שפת הממשלה והמסחר.
הדת העיקרית הקיימת באי היא הנצרות (מהם שני שלישים פרוטסטנטים ושליש אחד קתולים).
כמו כן, יש כמות בהאים לא מעטה.
החוקה תומכת בחופש דת; עם זאת, הממשלה מגבילה חופש זה ומגבילה את המצוות של המורמונים ושל עדי יהוה.
רוב הזרים עובדים בתאגידי הזרחה של נאורו.
למעבר לתזונה מערבית יש כמה השפעות שליליות על החברה.
אחוזי ההשמנה בנאורו הם מהגבוהים בעולם, עם 90% מהמבוגרים הנמצאים במצב של השמנת יתר.
לנאורו יש את האחוז הגבוה ביותר של סוכרת מסוג 2, ויותר מ-40% מהאוכלוסייה סובלים מהמחלה.
תוחלת החיים הממוצעת בנאורו ירדה ל-58 שנים לגברים ו-65 שנים לנשים.
האוריינות באי היא 97%, החינוך הוא חובה מגיל 6 עד 15 ועוד שנתיים שאינן חובה.
יש קמפוס של האוניברסיטה של דרום האוקיינוס השקט (USP) על האי; לפני בניית הקמפוס, התלמידים טסו לאוסטרליה על מנת ללמוד באוניברסיטה.
הריבוי הטבעי באי הוא 1.9%.
נאורו ירשה מיורדי הים המיקרונזים והפולינזים את האמונה באלוהות האישה ובשד האדמה (הנקרא באי Buitani).
שניים מ-12 השבטים המקוריים של האי נכחדו במאה ה-20. יום אנגם (חג מקומי של האי) נערך ב-26 באוקטובר, חוגגים ביום זה את התאוששות האוכלוסייה אחרי מלחמת העולם השנייה שביחד עם המלחמה המקומית צמצמה את האוכלוסייה לפחות מ-1,500 אנשים.
התרבות השתנתה בעקבות הקולוניזציה והמודרניזציה, שהן השפעות מערביות ברורות.
נשמרו מנהגים ישנים מעטים, עם זאת מספר צורות של מוזיקה, אמנות ואומנות ודיג עדיין מתורגלות.
אין חדשות יומיות שמפורסמות אך יש כמה שבועונים או דו-שבועונים שיוצאים לאור.
יש למדינה תחנת טלוויזיה, טלוויזיית נאורו (NTV) שמה, שמשדרת תוכניות מניו זילנד.
ישנה גם תחנת רדיו ללא פרסומות, רדיו נאורו, שמעבירה פרטים מרדיו אוסטרליה ומה-BBC.
פוטבול אוסטרלי הוא הספורט הפופולרי ביותר בנאורו; יש ליגה מקומית עילית עם 7 קבוצות.
כל המשחקים משוחקים באצטדיון היחידי באי.
בנאורו גם הקריקט, הגולף, שיט המפרשיות, הכדורגל והטניס הם תחומי ספורט פופולריים.
נאורו משתתפת במספר תחרויות ספורט וביניהן משחקי אולימפיאדת הקיץ, בייחוד בהרמת משקולות.
מרקוס סטיבן, שכיהן בהמשך חייו כנשיא המדינה, הוא הספורטאי הראשון מנאורו שהשתתף באולימפיאדה.
באולימפיאדת ברצלונה סטיבן השתתף כחלק מנבחרת סמואה, מכיוון שנאורו טרם הצטרפה אז לוועד האולימפי הבין-לאומי.
שחקני הטניס הטובים ביותר בנאורו, שני אחים, הם נכון להיום תחת מלגות כספורטאים בארצות הברית.
פעילות מסורתית באי היא לכידת עופות נודי כאשר הם חוזרים מחיפוש מזון בים.
עם שקיעת השמש עומדים אנשים על החוף מוכנים לתפוס את הציפורים.
נבחרת נאורו בכדורגל אינה חברה בפיפ"א ואינה משתתפת במוקדמות המונדיאל.
נַאוּקוֹגְרַד הוא מעמד מיוחד אשר ניתן ברוסיה לישויות עירוניות אחדות שיש להן, על פי ההגדרה בחוק, "פוטנציאל מדעי וטכנולוגי גבוה ומערך תעשייתי מדעי-טכנולוגי שבזכותו העיר מתקיימת".
ערים שרוב האוכלוסייה שלהן עסקה במדע ובטכנולוגיה עילית הוקמו ברובן בתקופת ברית המועצות.
"נאוקוגרד" כמונח לציון ערים עם ריכוז גבוה של מתקני מחקר ופיתוח ברוסיה הוכנס לשימוש בשנת 1991 עם התארגנות התנועה החברתית האיגוד לפיתוח הנאוקוגרדים של רוסיה (Союз развития наукоградов России).
חלק מהערים נבנו במיוחד למטרה זו וחלק התפתחו כך במשך השנים.
בכמה ערים גדולות או לידן הוקמו שכונות של אקדמאים, המכונות "אַקַדִמְגוׂרוׂדוׂק" (Академгородок) שניתן להן מעמד אוטונומי של נאוקוגרד, בהן נובוסיבירסק, אירקוטסק, קרסנוירסק וטומסק.
ערים מדעיות רבים היו ערים סגורות בתקופה הסובייטית עקב הרגישות הביטחונית שלהן; נכון ל-2006 ישנם 10 נאוקוגרדים שנשארו במעמד זה.
לאחר התפרקות ברית המועצות באוגוסט 1991 והקמת הפדרציה הרוסית התדרדר מצבן הכלכלי של חלק מערים אלו עקב ירידה בתקציבים שקיבלו למחקר וייצור.
כדי לפתור בעיה זו נוצרו שותפויות של חברות זרות עם המכונים בערי מדע אלו.
החברות הזרות עזרו למתקנים לערוך הסבה ולהתמקד בצרכים אזרחיים.
בין ערים אילו ניתן למנות את זלנוגרד ואת אובנינסק.
נאוקוגרדים (מצב נכון לאוגוסט 2008)
ביסק - מחוז אלטאי - תעשייה כימית לצורכי הביטחון והחלל
דובנה - מחוז מוסקבה - תעשיית הגרעין
ז'וקובסקי - מחוז מוסקבה - תעשייה אווירית
קולצובו - מחוז נובוסיבירסק - תעשייה ביוכימית
קורוליוב - מחוז מוסקבה - תעשיית החלל
מיצ'ורינסק - מחוז טמבוב - חקלאות
פטרגוף - מחוז לנינגרד - פיתוח תרבות
פוצ'ינו - מחוז מוסקבה - תעשייה כימית וביולוגית
אובנינסק - מחוז מוסקבה - פיזיקה גרעינית, אנרגיה אטומית
ראוטוב - מחוז מוסקבה - תעשיית החלל
טרויצק - מחוז מוסקבה - פיזיקה וגרעין
פריאזינו - מחוז מוסקבה - תעשיות ביטחוניות
צ'רנוגולובקה - מחוז מוסקבה - כימיה ופיזיקה
פרוטבינו - מחוז מוסקבה - פיזיקה
נאור ציון (נולד ב-10 בפברואר 1972) הוא סטנדאפיסט, תסריטאי, שחקן, במאי וקומיקאי ישראלי.
ציון ידוע בעיקר בזכות הסדרה הקומית "החברים של נאור", אותה יצר, כתב, ביים וכיכב בה בתפקיד עצמו.
ציון נולד וגדל ברמת השרון למשפחה ממוצא פרסי.
כשהיה ציון בן 8, נפטר אביו.
במהלך נעוריו היה חניך בתנועת הנוער המחנות העולים, הצטיין בכדורסל ושיחק בקבוצת הנוער א.ס.
רמת השרון ובשנת 1991 כאשר היה בן 19, החל ציון להופיע במרתוני סטנד-אפ בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 1993, מיד לאחר שירותו הצבאי, פרץ ציון לראשונה לתודעת הקהל, כאשר הופיע בפינת הסטנד-אפ בתוכנית הבידור של דודו טופז "סופשבוע" ששודרה בערוץ 1. בתוכנית זו זכה לחשיפה משמעותית הראשונה שלו.
ב-1994 השתתף בתוכנית ההומור "נפלו על הראש" בערוץ 2. ובאותה שנה החל להופיע במופע סטנד-אפ ברחבי ישראל אשר שילב סטנד-אפ, מערכונים, ואינטראקציה עם הקהל והתמקד בבדיחות על סיטואציות ישראליות, על "ערסים", על המצב החברתי-מדיני בישראל, זוגיות ועוד.
במשך שנים רבות נהג ציון לדבב במהלך המופע שלו פרק מהסדרה המצוירת פינוקיו בצורה סאטירית.
המופע הוצג במשך 7 שנים.
בשנת 2001 יצא ציון במופע בידור חדש ששילב קטעי וידאו ומופע אינטראקטיבי שהוצגו על גבי מסך ענק.
ב-2005 הוציא לשוק כותר DVD אשר הכיל קטעים נבחרים ממופע הסטנדאפ שלו.
בשנים 2006–2011 שודרו בערוץ 10 שלוש העונות הראשונות של קומדיית המצבים שציון יצר, כתב, ביים ואף כיכב בה בתפקיד הראשי, "החברים של נאור".
הסדרה זכתה לנתוני הצפייה הגבוהים ביותר לסדרה מתוסרטת בתולדות ערוץ 10. שידור העונה האחרונה של הסדרה החל בפברואר 2017.
ב-2014 שודרה קומדיית המצבים "עממיות", אותה יצר, כתב וביים.
ב-2015 שודרה בערוץ 10 הסדרה "איט אנד ראן", במסגרתה ציון מבקר במסעדות ומסלולי ריצה ברחבי העולם.
ב-2018, נמכרו הזכויות להפקת "עממיות" לחברת התוכן ההודית applause entertainment, שצילמה 12 פרקים לעונה הראשונה של הסדרה, תוך השקעה של מיליון דולר לפרק.
הסדרה הייתה צפויה לעלות לאוויר בהודו במהלך שנת 2019.
ב-2021 יצר את סדרת הרשת "האחים חרירה 2" בהשתתפות יגאל עדיקא, אורי גבריאל, בינו גבסו, רון נשר ואמיר חצרוני.
ציון ידוע בחיבתו הרבה לספורט, בעיקר כדורגל וכדורסל וידוע באהדתו לקבוצות בית"ר ירושלים בכדורגל ומכבי תל אביב בכדורסל, בין היתר בסרטונים שהוא מעלה לרשתות החברתיות.
ציון רווק ומתגורר בתל אביב.
בשנת 2000 תקף עובדת בדוכן קרפים לאחר שהגישה לו קרפ שלא לשביעות רצונו בכך שזרק עליה חפצים שפגעו בה.
הוא נידון ל-120 שעות לתועלת הציבור ולתשלום פיצויים למותקפת.
בשנת 2003 תקף צלם עיתונות לאחר שזה הבזיק עם פלאש בפניו במהלך אירוע יחסי ציבור.
בתחקיר "וואלה!" ב-2016 עלו טענות מצד אנשי צוות שעבדו עמו על התנהגות אלימה.
במרץ 2017, סיפרה השחקנית מיכל ויצמן בריאיון ל"ידיעות אחרונות" על בן זוג מפורסם ואלים שהיה לה בצעירותה מבלי לחשוף את שמו.
כמה ימים לאחר מכן חשף ציון בריאיון ל"ידיעות אחרונות" שמדובר בו, וטען שאלו שקרים ומעולם לא הרים עליה יד.
ב-12 במרץ 2018 הוא עוכב לחקירה בחשד שהכה אדם בקניון רמת אביב, לאחר שלדברי ציון, המתלונן קילל אותו, ב-21 בדצמבר 2020 ציון הודה במסגרת עסקת טיעון והורשע בתקיפה.
הוא נדון ל-150 שעות עבודות לתועלת הציבור, מאסר על תנאי של שלושה חודשים ותשלום פיצויים בסך עשרת אלפים ש"ח לאדם שאותו תקף.
נאורית (Dorerin Naoero) היא שפה אוסטרונזית המשמשת כאחת משתי השפות הרשמיות ברפובליקת נאורו.
כמחצית מאוכלוסיית נאורו, כ-7,000 איש, דוברים את השפה.
כמעט כל דובריה שולטים גם בשפה האנגלית.
מספר דובריה נמצא במגמת ירידה.
נאורית שייכת למשפחת השפות המיקרונזיות בשפות האוסטרונזיות.
+פונמות בנאורית וילוני חכי שִנִּי דו־שפתי אפי(ŋ(ʷnmʲ/ˠ סותםgʷkʷdtbʲ/ˠpʲ/ˠ חוכךɣʷʝ מקורב רוטטrʲ * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
נאוקן (Neuquén) היא עיר ארגנטינאית בצפון פטגוניה, בירת פרובינציית נאוקן והעיר הגדולה ביותר בפטגוניה.
העיר שוכנת בקצה המזרחי של הפרובינציה שהיא משמשת כבירתה, בסמוך למפגש הנהרות לימאי ונאוקן, וראשיתו של הריו נגרו, המהווה את המשכם.
המטרופולין שלה כולל גם ערים בפרובינציית ריו נגרו, כגון צ'יפולטי.
מקור שמה של העיר במילה "נוונקן" (nehuenken), שפירושה בשפת המפוצ'ה "חשוף לרוחות".
עד סוף המאה ה-19 התגוררו באזור בני המפוצ'ה והטוולצ'ה.
רק לאחר "כיבוש המדבר" השתלטה על האזור ארגנטינה, וב-1885 היא החלה למכור אדמות באזור, על מנת לאכלס אותו ולתפוס בו חזקה.
באותה העת טרם נקבע סופית הגבול בין ארגנטינה לבין צ'ילה, וארגנטינה ראתה חשיבות בקביעת עובדות בשטח.
היישוב הקטן שהוקם במקום נקרא בתחילה "קונפלואנסיה" (Confluencia), שפירושו "מפגש נהרות".
בשל רצונה לקבוע עובדות בשטח, התקשרה הממשלה עם חברה בריטית שהקימה מסילת ברזל לבאיה בלנקה, אף שבאותה העת לא הייתה לאזור חשיבות, ולא הייתה הצדקה כלכלית לכך.
ב-1899 הגיעה המסילה עד סיפוז'טי, וב-1902 נחנכה התחנה בקונפלואנסיה.
ב-12 בספטמבר 1904 הוכרזה נאוקן כעיר, שמה הוחלף ל"נאוקן", והיא החלה לשמש כבירת הטריטוריה (שהייתה אז חלק מפרובינציית פטגוניה), במקום צ'וס מלל.
ב-1955 כוננה פרובינציית נאוקן, ונאוקן העיר הייתה לבירתה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים נותרה נאוקן עיירה קטנה וזניחה.
גילוי נפט במהלך שנות ה-60 של המאה העשרים שינה את המצב.
העיר גדלה במהירות, והוקמו בה שדה תעופה ואוניברסיטה.
נאוקן (בספרדית: Neuquén) היא פרובינציה במערב ארגנטינה, בצפון-מערב פטגוניה.
שטחה של הפרובינציה כ-94 אלף קמ"ר, והיא גובלת בצפון בפרובינציית מנדוסה, במזרח ובדרום בריו נגרו ובמערב בצ'ילה.
מקור שמה של הפרובינציה בנהר החוצה אותה, נאוקן, ששמו נגזר מהמילה נֶוֶונְקֶן (nehuenken), שפירושה בשפת המפוצ'ה "חשוף לרוחות".
גבולותיה של הפרובינציה, למעט גבולה המזרחי, מבוססים על תוואי גאוגרפי.
נהרות ברנקאס וריו קולורדו מהווים את הגבול הצפוני עם פרובינציית מנדוסה, אגם נאוול ואפי, נהר לימאי וקטע מנהר נאוקן מהווים את הגבול הדרומי עם פרובינציית ריו נגרו.
קו פרשת המים של הרי האנדים, בהם הר הגעש קופאווה, מהווים את הגבול המערבי של ארגנטינה כולה עם צ'ילה.
הפרובינציה מחולקת לשני אזורים גאוגרפיים עיקריים.
מרכזה ומזרחה של הפרובינציה הם אזורים צחיחים המאופיינים בצמחייה עשבונית, והם גם נמוכים יחסית (חריג לכך הוא הר אָאוּקָה מָוִוידָה, המתנשא לגובה של 2,258 מ').
האזור האנדי, במערב הפרובינציה הוא אזור הררי, גשום יותר (במקומות מסוימים מגיעה כמות הגשמים ל-4,000 מ"מ בשנה), והוא רווי אגמים ונהרות.
חלקו הדרומי של האזור האנדי מיוער יותר, ואילו בחלקו הצפוני מצויות הפסגות הגבוהות ביותר בפרובינציה: דומוז'ו (4,702 מ') וטרומן (4,114 מ').
ההר השלישי בגובהו, הר הגעש לנין (3,748 מ'), מצוי באזור האנדי הדרומי.
כל הנהרות בפרובינציה זורמים מהרי האנדים לכיוון מזרח, והם נשפכים בסופו של דבר לאוקיינוס האטלנטי, למעט נחל אוּאָאוּם, הזורם מערבה לכיוון צ'ילה והאוקיינוס השקט.
הנהרות הבולטים הם ריו קולורדו בצפון, אליו נשפך גם נהר ברנקאס; נהר נאוקן במרכז, אליו נשפכים גם נהרות פִּיצִ'י נאוקן ואָגְרִיוֹ; נהר לימאי בדרום, אליו נשפך גם נהר קוֹז'וֹן קוּרָה, שנוצר ממפגש הנהרות קטן ליל ואלומינה.
האגמים הגדולים בפרובינציה הם נאוול ואפי (550 קמ"ר, חלקו בשטחה של פרובינציית ריו נגרו), אגם וֶצ'וּלָאוּפְקֶן (110 קמ"ר), אלומינה (58 קמ"ר), אגם לאקר (49 קמ"ר), ואגם לולוג (35 קמ"ר).
מספר מאגרים מלאכותיים נוצרו לאורך הנהרות ליקאי ונאוקן, בשל הקמת סכרים, המשמשים תחנות כוח הידרואלקטריות: אָלִיקוּרָה, פְּיֶידְרָה דֶל אָגִילָה ואֶסֶקְיֶיל רָאמוֹס מֶקְסִייָה (לאורך נהר לימאי) ולוס בָּרֶאָלֶס ומארי-מֶנוּקוֹ (לאורך נהר נאוקן).
בתחומי הפרובינציה ארבעה פארקים לאומיים: נאוול ואפי (במשותף עם ריו נגרו), לָנין, לגונה בלאנקה ולוס אראז'אנס.
בשנת 2000 התגלו בפרובינציה מאובנים ראשונים של פוטאלונגקוזאורוס.
עד המאה ה-19 אוכלס האזור בו משתרעת היום הפרובינציה בבני עמים שונים - פֶּוֶונְצֶ'ה, טֶוֶולְצֶ'ה ומפוצ'ה.
הספרדים ויורשיהם הארגנטינאים הגיעו לאזור רק לעיתים רחוקות, ולא התבססו בו באופן משמעותי.
ב-1551 הגיעו לאזור אגם וצ'ולאופקן ראשוני הספרדים, בהנהגתו של חרונימו דה אלדרטה, במהלך חיפושיהם אחר "עיר הקיסרים", גרסה פטגונית לאל דוראדו.
ב-1553 סייר פרנסיסקו דה ויאגרה באזור נהר קוז'ון קורה.
התיישבות ראשונה הייתה רק ב-1670, עת ניקולאס מסקארדי הקים מיסיון ישועי בסמוך לאגם נאוול ואפי.
ב-1782 יצא בסיליו ויז'ארינו מקרמן דה פטגונס, והפליג במעלה הריו נגרו, נהר לימאי ולבסוף נהר קוז'ון קורה.
בעקבות מסעו, החלה התיישבות באזור נהר לימאי, ובמהלך המאה ה-19 הפך למרכז חשוב לגידול תפוחים.
מערכה צבאית ראשונה לכיבוש האזור התנהלה בין 1788 ל-1792. פרנסיסקו אסקיוול אי אלדאו יצא ממנדוסה דרומה, והגיע עד פיקון לאופו של ימינו, לגדות נהר לימאי.
ב-1833 יצא כוח צבאי נוסף, הפעם מבואנוס איירס, והגיע לאזור מפגש הנהרות לימאי ונאוקן.
ב-1854 סופח צפון-מזרחה של הפרובינציה של ימינו, עד נהר נאוקן, לפרובינציית מנדוסה.
ב-1878 כוננה פרובינציה חדשה, פרובינציית פטגוניה, ונקבע כי השטח שמדרום לנהר קולורדו, כולל השטח שסופח למנדוסה, יהיה חלק מפרובינציה זו.
בפועל, רוב השטח לא היה נתון עדיין לשליטתה של ארגנטינה, ורק לאחר סיום "כיבוש המדבר", בפיקודו של חוליו ארחנטינו רוקה ב-1884, ודחיקתם של מרבית בני העמים המקומיים לצ'ילה, הייתה להכרזה משמעות מעשית.
הפרובינציה החדשה השתרעה על פני שטח הכולל את פרובינציות נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו של ימינו.
היא חולקה לטריטוריות משנה, והעיר נורקין נקבעה כבירתה של טריטוריית נאוקן.
בהמשך הועברה הבירה ללונקופואה (1885), צ'וס מלל (1888) וקונפלואנסיה (העיר נאוקן בשמה דאז, 1901).
הטריטוריה החדשה הייתה עדיין מיושבת בדלילות (כ-60 אלף תושבים בסוף המאה ה-19), וממשלת ארגנטינה הייתה מעוניינת לחזק את אחיזתה בה, בטרם ייקבע הגבול בינה לבין צ'ילה.
כבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוחל בהקמת מסילת ברזל, וב-1902 החלה לפעול רכבת בין קונפלואנסיה לבין באיה בלנקה.
הממשלה החלה למכור אדמות בטריטוריה, אך התנופה הגיעה רק עם גילויו של נפט בפלאסה וינקיל ב-1918. בשנות ה-60 התגלה נפט גם בסמוך לעיר נאוקן, ופיתוחה הואץ.
ב-1955 פוצלה פרובינציית פטגוניה לארבע פרובינציות, ובהן פרובינציית נאוקן.
ב-1957 השלים הקונגרס הפרובינציאלי את ניסוחה של חוקה.
בארבעת העשורים הראשונים לקיומה של הפרובינציה, שלט בה לסירוגין פליפה סָפָּג.
הקדנציה האחרונה שלו הייתה בין השנים 1995–1999. אחיינו, חורחה ספג, נבחר למושל ב-2007.
לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2001, מתגוררים בפרובינציה כ־474 אלף בני אדם, למעלה מ־40% מהם בעיר נאוקן.
מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל־16 דפרטמנטוס.
קוטראל קו (כ־36 אלף תושבים)
סן מרטין דה לוס אנדס (כ־24 אלף תושבים)
על אף היותה פרובינציה קטנה יחסית, נאוקן היא אחת הכלכלות החזקות במדינה.
התמ"ג בה נאמד בכ־7 מיליארד דולרים בשנה (השמיני בגובהו במדינה), שהם כ־14,700 דולר לנפש (השיעור הרביעי בגובהו במדינה).
כמחצית מכלכלתה של הפרובינציה מבוססת על נפט וגז טבעי המצויים בה.
לאורך נהרות לימאי ונאוקן תחנות כוח הידרואלקטריות, שבהן מיוצר כמחצית מהחשמל בארגנטינה כולה.
בעיירה ארוז'יטו מצוי מתקן להפקת מים כבדים.
החקלאות כוללת בעיקר גידולי תפוחים, אגסים, אפרסקים, שזיפים וענבים.
תיירות מהווה אף היא גורם חשוב בהכנסות הפרובינציה, וכמה מאתרי התיירות החשובים בארגנטינה מצויים בה, בעיקר באזור הדרום-מערבי.
שני פארקים לאומיים גדולים, לנין ונאוול ואפי מכסים את מרביתו של אזור זה, הכולל אגמים, יערות, נחלים והרים מושלגים.
כן פועלים במקום מספר אתרי סקי.
העיירות סן מרטין דה לוס אנדס וויז'ה לה אנגוסטורה הן מוקדי התיירות העיקריים, וביניהן מקשרת דרך שבעת האגמים.
נאור גלילי (נולד ב-5 בינואר 1967), הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, ומזוהה בעיקר עם מכבי עירוני אשדוד.
גלילי, שהתחיל את הקריירה כילד דתי, שברח בשבתות מהישיבה אל מגרש הכדורגל, צבר במהלך הקריירה שלו 121 שערים.
אחדים משעריו של גלילי, ששיתף פעולה עם יגאל זריהן בחוליית ההתקפה של הקבוצה, היו ציוני דרך בהיסטוריה של מכבי עירוני אשדוד.
והחשובים בהם היו: שער הניצחון מול הפועל קריית שמונה שהעלה את הקבוצה לליגה הראשונה בעונת 1996–1997. והשער הראשון בניצחון 0-2 מול הפועל פתח תקווה ברבע הגמר בעונת 1997–1998 שהעלה את הקבוצה לראשונה בתולדותיה לחצי גמר גביע המדינה.
גלילי הוא היחידי שהבקיע במשחקי הדרבי של אשדוד גם במדי עירוני וגם במדי הפועל.
בעונת 1989–1990 חזר מהשאלה של שנתיים במכבי יבנה והעפיל עם עירוני אשדוד מליגה א' לליגה הארצית וסיים כמלך השערים של ליגות א'.
בעונת 1990–1991 במהלך משחק חוץ מול הפועל חדרה בליגה הארצית (הליגה השנייה דאז) שבר גלילי את ידו והושבת עד סוף העונה.
את עונת 1991–1992 התחיל במדי עירוני אשדוד ובאמצע העונה הצטרף ליריבה העירונית הפועל אשדוד עד סוף העונה.
בנוסף שיחק במהלך השנים גם במכבי יבנה, בית"ר תל אביב, הפועל באר שבע ובני יהודה תל אביב.
לאחר הפרישה השלים תואר שני ושימש כמנכ"ל מועדון ספורט אשדוד עד שנת 2004. לאחר מכן שימש כיו"ר קבוצת מכבי בנות אשדוד, במקביל לתפקידו כסמנכ"ל הכספים של עיריית אשדוד.
כיום משמש כמנכ"ל מכבי ישראל.
נאור הוא בנו של מנחם גלילי, עורך המקומון האשדודי השבוע באשדוד.
נאוקרטיס (ביוונית עתיקה - Ναύκρατις; בתרגום חופשי "השולטת בים", "גבירת הימים".
מהפועל היווני ναυκρατέω, "לשלוט בים") הייתה עיר במצרים העתיקה, שניצבה על גדת השלוחה המערבית ביותר של הדלתא של הנילוס, 72 קילומטרים מדרום-מזרח לים התיכון ולאלכסנדריה, בירת מצרים התלמית.
נאוקרטיס הייתה המושבה היוונית הראשונה במצרים, ובמשך זמן רב הייתה גם המושבה היחידה.
לנאוקרטיס תפקיד חשוב במגע בין התרבות היוונית והתרבות המצרית.
האתר בו שכנה העיר הוא כיום אתר עתיקות בעל חשיבות רבה, מקור לחפצי אמנות נדירים ביופיים המצויים במוזיאונים ברחבי העולם וגם מקור של כמה מהכתובות היווניות העתיקות ביותר שנמצאו.
ראיות ארכאולוגיות מעידות כי ההיסטוריה של המגע בין יוון העתיקה ומצרים העתיקה מתחילה בתקופת יוון המיקנית וייתכן שאף בתקופת התרבות המינואית הפרוטו-יוונית.
היסטוריה זו לא הייתה בתחילתה היסטוריה של התיישבות, אלא היסטוריה של סחר, ולא נוסדו מושבות של קבע בתקופות אלו.
לאחר קריסת התרבות המיקנית, ולאחר תקופת המעבר ביוון (מ-1100 לפנה"ס עד 750 לפנה"ס), החל "רנסאנס" של התרבות היוונית במהלך המאה ה-7 לפנה"ס, שהביא לחידוש הקשר עם שתי תרבויות הנהר הגדולות - מסופוטמיה ומצרים.
הדיווח הראשון על יוונים במצרים במאה ה-7 לפני הספירה מופיע בספרו של הרודוטוס "היסטוריות", ומספר על פיראטים איונים וקארים שעלו על שרטון בדלתת הנילוס.
כן מספר הרודוטוס על מנוסתו של הפרעה פסאמטיכוס הראשון (664 - 610 לפנה"ס), בן השושלת ה-26 של פרעוני מצרים, שהודח מכסאו וביקש את עצת האורקל של האלילה לטו ששכן בעיר בוטו שבדלתת הנילוס, וזו ייעצה לו כי יחפש את עזרתם של "אנשים קשוחים" ש"יגיעו מהים".
פסאמטיכוס ראה את שריון הארד של הפירטים שעלו על שרטון, והציע להם תגמול אם יסייעו לו לשוב לשלטון.
כאשר הצליח לשוב בחזרה לשלטון, היה נאמן למילתו והעניק לפירטים חלקת אדמה.
בשנת 570 לפנה"ס פרעה חפרע הוביל את 30,000 צאצאיהם של הקארים והאיונים כנגד צבאו של מצביא מורד הידוע כיעחמס השני ומוכר בכינויו היווני "אמאסיס".
על אף שלחמו בגבורה, הפסידו היוונים בקרב ויעחמס הפך לפרעה.
על פי הרודוטוס נשלחו שרידי הלוחמים היוונים לממפיס, על מנת שיגנו עליו מפני המצרים המקומיים.
בתמורה לשירותים אלו נטה להם חסד והתיר להם להתיישב בעיר נאוקרטיס.
ניתן להבין מהרודוטוס כי במקום היה קיים יישוב, אך יש להניח כי הוא היה יישוב קטן בו ישבה תערובת של מצרים, יוונים ואולי אף פיניקים.
העיר הפכה בזמנו של יעחמס לנמל חשוב, שהיווה חוליה חשובה בקשר עם המערב.
יש להניח כי יעחמס ייסד את העיר היוונית מרצון להכיל את האוכלוסייה היוונית ולרכז אותה במקום בו תהייה נתונה לשליטתו.
לא היה מדובר בעיר-מדינה, אלא בעמדת סחר בינלאומית חשובה.
על פי הרודוטוס המקדש הידוע כ"הלניון" היה מיזם משותף אותו מימנו תשע ערי מדינה מזרחיות ביוון - ארבע ערים איוניות - כיוס, קלזומנאי, טאוס ופוקיאה; ארבע ערים דוריות: רודוס, הליקרנסוס, קנידוס ופאסליס; ועיר אחת איולית: מיטילנה.
מילטוס, סאמוס ואגינה הקימו מקדשים נפרדים.
כך, לפחות שתים עשרה ערי מדינה יווניות עבדו בשיתוף פעולה שלא רק שהיה נדיר, אלא נמשך לאורך זמן.
לפי הוראת השלטון המצרי, נאוקרטיס הייתה המקום היחיד שבו הותר ליוונים לסחור במצרים.
הייתה שם כנראה מצודה מצרית שאנשיה פיקחו על הסוחרים, שחויבו לשלם מיסים ונאסר עליהם לשאת נשים מצריות.
בשלב מסוים בתקופת השלטון הפרסי, התארגן היישוב היווני במקום כפוליס יוונית.
המצרים ייצאו ליוון דגנים, וכן בדים ופאפירוס, והיוונים סיפקו למצרים כסף, עצים, שמן זית ויין.
אך חשיבות העיר לא הייתה רק בתחום המסחר, נאוקרטיס והמצודות שבאו לאחריה באזור הדלתא, הפכו למקור חשוב לשכירי חרב עבור פרעוני השושלת ה-26 שישבו בעיר הבירה סאיס הסמוכה לנאוקרטיס.
שריון ההופליט של היוונים, הטקטיקה אותה יישמו, וניסיונם הימי היו גורם מכריע במלחמות הפנימיות במצרים של השושלת ה-26.
נאוקרטיס הפכה למקור השראה ליוונים שנחשפו לפלאי התרבות והארכיטקטורה המצרים, אליהם לא נחשפו מאז תקופת הארד.
חפצי אמנות מצרים החלו לזרום בנתיבי הסחר ונמצאו בבתיהם ובסדנאותיהם של האיונים, ודרך אגינה, אל ערי המדינה של יוון היבשתית.
המצרים היו פחות פתוחים להשפעה היוונית בשלב זה.
הממצאים בנאוקרטיס תרמו מאוד להבנת התפתחות הכתב היווני, וכמה מהכתובות האיוניות העתיקות ביותר נמצאו שם על גבי חרסים.
המשנה במסכת עבודה זרה (עבודה זרה מד ב) מזכירה פילוסוף בשם פרוקלוס בן פלוספוס שעמד בשיח עם רבן גמליאל בנוגע לכך שזה רחץ בבית מרחץ שהיה בו פסל של אפרודיטה.
פרוקלוס זה מזוהה עם פילוסוף בשם פרוקלוס איש נאוקרטיס.
כיבושי אלכסנדר הגדול והקמת אלכסנדריה הביאו לירידה בחשיבותה של נאוקרטיס, שהייתה עד אז נמל עיקרי במצרים.
העיר נותרה מיושבת עד תחילת ימי הביניים, ורשומות של בישופים מזכירות את שמה.
האתר התגלה על ידי פלינדרס פיטרי, שחפר במקום בשנים 1884–1885. לאחריו חפר במקום ארנסט ארתור גרדנר בשנת 1899, ולבסוף דייוויד ג'ורג' הוגארת בשנת 1903.
הארכאולוגים מיקדו את תשומת לבם בשני אזורים ברבעים הצפוני והדרומי של העיר.
בקצה הדרומי של העיר היה מחסן סחורות גדול (מסומן כ-A בשרטוטו של פיטרי), ומעט צפונה לו מקדש עשוי מלבני בוץ המוקדש לאלה אפרודיטה בגודל של כ-14 מ' X 8 מ'.
ממזרח למקדש זה נמצא בית חרושת קטן לייצור חרפושיות.
בצד הצפוני נמצאו חורבותיהם של מספר מקדשים (E: מקדש להרה, F: מקדש לאפולו, G: מקדש לקסטור ופולוקס.
מזרחית ל-F נמצא בשנת 1899 על ידי הוגארת מקדש היכול להיות ה"הלניון" עליו דיבר הרודוטוס.
מאוחר יותר חפרו במקום הארכאולוגים האמריקנים וו.
לנארד, שייסדו את "פרויקט נאוקרטיס".
בשנים 1977 ו-1978 ביצעו הארכאולוגים האלו סקר מקיף במקום, ולאחר מכן חפרו שם שוב ב-1980–1982. כיום נמצא המקום בו חפר בעבר פיטרי שקוע מתחת למים, מה שמקשה מאוד על החפירות באזור.
קאולסון ולנארד קבעו כי תשומת לב החופרים הקודמים במקום הוקדשה למקדשים שמצאו, ולא לחפצים מחיי היומיום המראים על חיי המעשה והמסחר, וכי אלו התעלמו מהתקופה ההלניסטית והרומית, ולא ניסו לגלות ממצאים הקשורים בה.
כן קבעו כי החקלאים באזור השתמשו במקום למטרותיהם, והרסו לחלוטין את צדו המזרחי של האתר.
רוב הממצאים בנאוקרטיס היו כדי חרס, אך גם מספר פסלוני אבן וחרפושיות.
אלו פזורים במוזיאונים ברחבי העולם, ורבים מהם מצויים במוזיאון הבריטי.
ממצאים מאוחרים יותר מוצגים במוזיאון באלכסנדריה.
נאור אורמיה (נולד ב-6 באפריל 1992) הוא זמר ישראלי.
נולד בשם נאור אורמיאן בראשון לציון, בה גם גדל והתחנך.
אחיהם הצעיר של הילה אורמיה ושל אוהד אורמיה.
בנעוריו התפרנס מנגינה בדרבוקה ומעבודה כמלצר-מזמר.
אורמיה מעיד על עצמו שהוא הושפע ממוזיקה מצרית, שכן הוא בא ממשפחה יוצאת מצרים ומהזמרים אום כולתום ופריד אל-אטרש, וכן ממוזיקה שחורה ומוזיקת נשמה ומהזמרים האמריקאים אלביס פרסלי וארית'ה פרנקלין.
שירת בצה"ל בלהקה הצבאית של חיל האוויר.
בשנת 2009 פגש את הסוכן רוברטו בן שושן, בעת שאכל במסעדה, אורמיה יצר עמו קשר ולאחר מכן חתם על חוזה בסוכנות של בן שושן.
ב-26 באוקטובר 2010 הוציא אורמיה את אלבום הבכורה שלו בשם "נאור אורמיה".
לקראת יציאת האלבום יצאו הסינגלים "מה שאת צריכה" (שנכנס למצעד השנתי של רשת ג' וערוץ 24), "איפה הימים" (את השניים האחרונים אורמיה גם כתב והלחין), "אני מת לדעת" ו"אהבת חיי", במקביל ליציאת האלבום יצא לאור גם "תהיי אתי" ו"לכי לך".
במצעד השנתי לשנת תש"ע נבחר אורמיה ל"תגלית השנה", בתחנות הרדיו האזוריות רדיו דרום ורדיו ירושלים ובתחנות נוספות.
במצעד השנתי של רשת ג' הגיע שירו "מה שאת צריכה" למקום ה-31.
ב-8 בדצמבר 2010 הועלה בערוץ ה-YouTube של אורמיה הסינגל "לא מוצא את עצמי", בדרך לאלבום שני תחת אותו השם.
הסינגל "לא מוצא את עצמי" היה השיר הראשון של אורמיה שהתקבל גם בתחנת הרדיו גלגלצ.
בינואר 2011 יצא סינגל נוסף, "יוצא מדעתי", מהאלבום העתידי.
ב-16 במרץ 2011 הוציא אורמיה לתחנות הרדיו את השיר "בצעדייך", השיר הוא סינגל שלישי מאלבומו השני "לא מוצא את עצמי".
באלבום השני כתב והלחין אורמיה את השיר "תני לי להיות", שיצא גם כסינגל רביעי מהאלבום.
בחודש אוגוסט באותה שנה הוציא הזמר הצעיר את השיר "הרוח", אותו כתב והלחין לעיבוד מוזיקלי של תמיר צור.
במהלך חודש נובמבר 2011 הוציא את השיר "משתגע", סינגל שישי במספר לקראת האלבום השני שתוכנן לצאת בתחילת 2012.
ב-7 בפברואר 2012 השתתף אורמיה בדואט עם הזמרת שרית אביטן בשיר "בלילות".
נכון ל-20 בנובמבר 2012, השיר זכה ל-1.2 מיליון צפיות ביוטיוב.
וידאו הקליפ של השיר הועלה ב-8 בפברואר 2012 ומספר הצפיות בו, נכון ל-20 בנובמבר 2012, עומד על 530,000. ב-15 באוגוסט 2012 הוציא אורמיה את האלבום השני שלו בשם "תתני קצת ממך".
ב-4 בנובמבר 2013 הוציא את השיר "תצעק את זה", שהגיע למקום השני במצעד הפזמונים העבריים השבועי של המדיה פורסט.
בקיץ 2014 השתתף בשיר "שיר אהבה בשבילך", יחד עם איזי, האולטראס וענבל ביבי.
בשנת 2014 אורמיה השתתף בתוכנית המציאות "הצילו!
אני לא יודע לבשל", בערוץ 2 של קשת.
באותה שנה הוציא את השיר "והיא תראה".
בשנת 2020 אורמיה הוציא 3 שירים עבור המיני-אלבום הראשון שלו, משהו אמיתי, Pt.
בשנת 2021 השתתף בעונה השמינית של תוכנית המציאות המוזיקלית "הכוכב הבא" בקשת 12, נכנס לנבחרת אך הודח בשלב הדו-קרב הראשון.
בשנים 2021–2024 עבד אורמיה בנדל"ן ובהפקת אירועים.
בינואר 2025 פורסם כי אורמיה חבר מחדש לרוברטו בן-שושן, המנהל שגילה אותו, וכי השניים החליטו ליישר את ההדורים ולשתף פעולה שוב.
נאור אורמיה הוא אלבום הבכורה של הזמר והיוצר נאור אורמיה, אשר יצא לאור בספטמבר 2010. אורמיה כתב והלחין את רוב שירי האלבום.
הכולל את הסינגלים שיצאו לפני כן: "מה שאת צריכה" "אני מת לדעת" "תהיי איתי" "לכי לך" "אהבת חיי" ועוד.
מה שאת צריכה - רמיקס
נאורו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת אטלנטה (1996).
עד כה, אף ספורטאי מנאורו לא זכה במדליה אולימפית, ואולם מספר מרימי משקולות רשמו הישגים נאים.
מרקוס סטיבן, לימים נשיא נאורו, סיים במקום ה-11 באולימפיאדת סידני (2000).
סטיבן השתתף גם בשתי האולימפיאדות הקודמות, כאשר באולימפיאדת ברצלונה (1992), בהיעדר משלחת מארצו, ייצג את סמואה.
יוקיו פיטר רשם את הישג השיא של נאורו, באולימפיאדת אתונה (2004), כשסיים במקום השמיני.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיים איטה דטנאמו במקום העשירי.
במשחקי החורף לא השתתפה נאורו מעולם.
נאוטו טאג'ימה (ביפנית: 高橋 尚子; באנגלית: Naoko Takahashi; נולדה ב-6 במאי 1972) היא אתלטית יפנית בעבר, אלופה אולימפית ושיאנית עולם בריצת מרתון בעבר.
הייתה לאתלטית היפנית הראשונה שזכתה במדליית זהב אולימפית והאישה הראשונה שרצה ריצה זו מתחת ל-2:20 שעות.
היא זכתה במדליית זהב ראשונה באתלטיקה עבור יפן, 64 שנים לאחר זכייתו של נאוטו טאג'ימה בקפיצה משולשת.