tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האונייה לא חזרה לשירות עד פברואר 1916, וניצלה את ההזדמנות להחליף שניים מתותחי ה-10.5 ס"מ שלה בתותחי 15 ס"מ.
ב-27 בפברואר היא שימשה להובלה מהירה של 71 קצינים ואנשי פלוגת מקלעים ומלאי משמעותי של אספקה ותחמושת לטרביזונד, שהייתה אז בלחץ כבד מצד הצבא הרוסי.
כשהייתה בדרכה בליל 28 בפברואר, היא נתקלה במשחתות הרוסיות פונזיטלני ובספוקויני.
מידילי התחמקה מהרוסים והגיעה לטרביזונד.
ב-2 במרץ, היא ניסתה לתקוף זוג משחתות מצפון לזונגולדאק, אך היא לא הצליחה לתפוס אותן.
לאחר מכן חזרה האונייה לבוספורוס.
ב-11 במרץ, מידילי ערכה גיחה נוספת, כשהפעם נשאה 211 חיילים ו-12 חביות של דלק ושמן סיכה, שהונחתו בהצלחה ב-13. לאחר מכן היא עצרה בסמסון, שם היא אספה קמח, טון תירס ו-30 טונות של פחם, לפני החזרה לבוספורוס.
מבצע אספקה שלישי התרחש ב-3 באפריל, כאשר האונייה הביאה 107 איש, 5,000 רובים, ו-794 ארגזי תחמושת לטרביזונד.
לאחר ביצוע המסירה, האונייה פגשה את הצוללת U-33 והמשיכה לתקוף את הכוחות הרוסיים.
מידילי הפגיזה עמדות רוסיות במפרץ סורמנה, שם הציתה את שולת המוקשים T.233, שהושמדה לאחר מכן על ידי תותח הסיפון של U-33. מידילי לאחר מכן פנתה צפונה והטביעה ספינת מפרש רוסית מול Tuapse לפני שנפגשה עם אוניית המערכה דרדנוט החזקה אימפרטריצה יקטרינה וליקאיה.
מידילי נמלטה במהירות גבוהה לאחר שנורתה מספר פעמים, אם כי לא נגרם לה נזק.
בתחילת מאי, הסיירת הניחה שני שדות מוקשים, כל אחד של 60 מוקשים.
הראשון שבהם הונח בתעלת קיליה של נהר הדנובה והשני מול כף טרחנקוט שבחצי האי קרים.
בסיור השני היא הפגיזה את יבפטוריה לאחר שהניחה את המוקשים שלה.
מידילי העבירה חיילים נוספים לסינופה ולסמסון ב-30 במאי, וחזר עם תבואה וטבק כמטען סיפון.
ביולי, מידילי ויעבוז סולטאן סלים יצאו לפעולה כדי לתמוך במתקפת הנגד העות'מאנית בטרבזונד, ששברה את הקווים הרוסיים והתקדמה כ-20 ק"מ (12 מייל).
מידילי הטביעה זוג ספינות רוסיות ליד סוצ'י ב-4 ביולי והשמידה עוד אחת שטורפדה ביום הקודם.
לאחר מכן היא הצטרפה שוב ליעבוז סולטאן סלים לחזרה לבוספורוס, במהלכה התחמקו שתי האוניות מכוחות רוסים חזקים שניסו ליירט אותן.
מאוחר יותר באותו החודש, ב-21 ביולי, מידילי ניסתה להניח שדה מוקשים מול נובורוסיסק, אך יירוט אלחוטי רוסי אפשר לאימפטריצה מריה ולכמה משחתות לצאת מהנמל ולנסות לנתק את מדילי מהבוספורוס.
שתי האוניות נתקלו זו בזו בשעה 13:05, ומידילי פנתה במהירות דרומה.
תותח הירכתיים 15 ס"מ שלה הרחיק את המשחתות הרוסיות, אבל האונייה יצאה לאט לאט מטווח התותחים הכבדים של אימפרטריצה מריה.
כמה החטאות המטירו רסיסי פגזים על הסיפון ופצעו כמה אנשי צוות.
שימוש רב במסכי עשן וגשם שוטף אפשרו למידילי לנתק מגע עם רודפיה הרוסים, והיא הגיעה לבוספורוס מוקדם בבוקר שלמחרת.
עד סוף 1916, מחסור חמור בפחם מנע ממידילי ויעבוז סולטאן סלים לבצע פעולות התקפיות.
במאי 1917, מידילי הניחה שדה מוקשים בשפך הדנובה; כשהייתה שם, היא הרסה את התחנה האלחוטית באי הנחשים ולכדה 11 שבויים.
שדה המוקשים שהניחה מאוחר יותר הטביעה את המשחתת לייטנאנט זאצארני ב-30 ביוני.
בעוד מידילי הייתה בים, כוח רוסי כולל אימרטריצה יקטרינה וליקאיה, שעד אז שונה שמה סבובודנאיה רוסיה, פשטה על הבוספורוס.
בעת חזרתה לנמל, מידילי זוהתה על ידי הצי הרוסי, שניסה לנתק אותה מביטחונו של הבוספורוס.
מידילי דהרה לעבר הנמל, בעוד מטחים מסבובודנאיה רוסיה נפלו סביבה.
המשחתת גנבני צמצמה טווח להתקפה, אבל מטח מתותחי ה-15 ס"מ של מידילי הבריח אותה.
הסיירת הצליחה להגיע לנמל ללא נזק; זה היה הקרב הימי האחרון במלחמה בין ספינות המלחמה הגרמניות לשעבר לבין הצי הרוסי.
ב-1 בנובמבר, מידילי עזבה את הבוספורוס כדי לבצע סריקה אחר ספינות מלחמה רוסיות.
הרוסים צפו ביציאה וניסו לתקוף את הסיירת עם סבובודנאיה רוסיה ואוניית המערכה החדשה ווליה, אך מרד על סיפון סבובודנאיה רוסיה מנע מהכוח ליירט את מידילי לפני שהיא חמקה חזרה לנמל באותו לילה.
ב-20 בינואר 1918, עזבו יעבוז ומידילי את הדרדנלים תחת פיקודו של ויצה-אדמירל הוברט פון רבויר-פאשוויץ, שהחליף את סושון בספטמבר הקודם.
כוונתו של רבויר-פאשוויץ הייתה למשוך את כוחות הצי של בעלות הברית הרחק מארץ ישראל לתמיכה בכוחות הטורקים שם.
מחוץ למצרים, במהלך מה שנודע כקרב אימברוס, הפתיעה יעבוז והטביע את המוניטורים Raglan ו-M28 שעגנו שם ולא נתמכו על ידי הפרה-דרדנוטים שהיו אמורות לשמור עליהם.
לאחר מכן החליט רבויר-פאשוויץ להמשיך לנמל מודרוס; שם אוניית המערכה הבריטית הפרה-דרדנוט אגממנון הפליגה כדי לתקוף את האוניות הטורקיות.
בדרך למודרוס מידילי פגעה בסך הכל בחמישה מוקשים וטבעה; יעבוז פגעה גם בשלושה מוקשים ונאלצה לעלות על החוף כדי להימנע מטביעה.
330 מאנשי הצוות של מידילי נהרגו, 162 ניצולים חולצו על ידי משחתות בריטיות.
לדברי הילדברנד, רוהר ושטיינמץ, רק 133 אנשי צוות חולצו מהאונייה.
המאכל בְּרֶסִי הוא בשר בקר מומלח, מיובש ומעושן.
מכינים אותו בשווייץ ובמחוז דו, בצרפת.
ברסי מוגש בדרך כלל בפרוסות דקות כמנה ראשונה, או כתוספת לפונדו.
ברסי מוזכר לראשונה בחיבורים על גסטרונומיה בסביבות 1560. שמו בא מהצבע האדום העז שלו הדומה לצבע העץ ברזיל, העץ האסייתי (שהיה מוערך מאוד באותה תקופה), שגם העניק את אז את שמו גם לברזיל.
בשווייץ, בז'ורה (קנטון) ובקנטון ז'ורה של ברן, מיוצרים שני מוצרים שונים מאוד תחת השם ברסי והשני braisi.
המוצר האחד הוא נתח הבשר המומלח והמעושן במשך זמן קצר ומשמש לבישול.
הגרסה השנייה, שהיא המסורתית ביותר, מורכבת מנתח בשר מלוח, מעושן ומיובש באוויר.
המוצר הזה נצרך ללא בישול, חתוך לפרוסות דקות.
בצרפת מכינים את הברסי מנתחי בקר של הגזעים הצרפתיים מונטבליארד וסימנטל.
את החתיכות ממליחים במלח בישול ולפעמים משפשפים בעשבי תיבול (טימין, עלי דפנה, ציפורן, ערער) ולאחר מכן מייבשים ומעשנים במשך שלושה שבועות במעשנה הניזונה מעץ שרף.
שיטת הכנה זו מעניקה לבשר ברסי את צבעו האדום העמוק, הקשיחות והניחוחות העוצמתיים שלו.
אנדז'לה איגניאטוביץ' (בסרבית: Анђела Игњатовић; נולדה ב-19 במאי 2001), המוכרת בשם הבמה ברסקביצה (בסרבית: Бресквица; בתרגום חופשי: "אפרסקית קטנה"), היא זמרת סרבית.
היא התפרסמה לראשונה בשנת 2019 עם יציאת הסינגל "Utopia", וזכתה לפופולריות נוספת הודות לשיתופי פעולה מוזיקליים עם בן-זוגה דאז, וויאז'.
לאחר פרידתם פתחה בשנת 2021, עם יציאת הסינגל "Srećan put", בקריירת סולו מצליחה.
איגניאטוביץ' נולדה ב-19 במאי 2001 בבלגרד שבסרביה.
בנוסף לאזרחות סרבית, היא מחזיקה גם באזרחות קרואטית.
ב-29 באוגוסט 2019 הוציאה את סינגל הבכורה שלה, "Utopia", דרך חברת התקליטים ג'נקצייה זד.
בשנים 2019–2021 הפכה למוקד התעניינות גדול מצד כלי התקשורת במדינות הבלקן הודות לשיתופי הפעולה עם בן-זוגה דאז וויאז', עמו הקליטה מספר להיטים.
השניים זכו בפרס "כוכבי יוטיוב" בטקס פרסי המוזיקה הסרבית (MAC) בשנת 2020.
לאחר פרידתם הוציאה ברסקביצה ביולי 2021 הוציאה את הסינגל הראשון שלה, "Srećan put", כסוליסטית בשנים הבאות המשיכה להוציא סינגלים מצליחים, בהם הלהיט "Sava i Dunav" שיצא בשנת 2022 בשיתוף פעולה עם חני.
השיר, בעל גוון פופ-פולקלורי, הפך לאחד משיריה המזוהים ביותר, עם למעלה מ-80 מיליון צפיות ביוטיוב.
במרץ 2023 הגיעה ברסקביצה לראש מצעד השירים הקרואטי עם הדואט "Drift" בהשתתפות הזמרת תאודורה ג'ווהרוויץ'.
ביוני אותה שנה הופיעה כמופע ראשי בפסטיבל "שבוע המוזיקה של בלגרד", ובמהלך חלק מהמופע חרגה מהתדמית האורבנית הרגילה שלה ושרה שירים מסורתיים סרביים כשהיא לבושה בתלבושת מסורתית.
היא השתתפה ברסקביצה בתחרות הקדם הסרבית לאירוויזיון 2024, Pesma za Evroviziju '24, עם השיר "Gnezdo orlovo" ("קן הנשרים").
היא סיימה במקום השני, לאחר שזכתה במקום הראשון בהצבעת הקהל עם למעלה מ-45,000 קולות, אך הגיעה למקום השביעי בלבד בהצבעת השופטים.
הביצוע והשיר, שנשאו אופי אתני ופטריוטי, זכו לתמיכה רחבה מצד חוגים לאומניים ומסורתיים בסרביה, אשר הביעו התנגדות עזה לבחירתה של טיה דורה כמנצחת, על אף שגם שירה "Ramonda" כלל מוטיבים לאומיים.
במאי 2024 הוכרז כי ברסקביצה צפויה לקיים את הופעת הסולו הראשונה שלה באולם טאשמיידן בבלגרד ב-6 בספטמבר.
עם זאת, ביולי 2024 הכחישה ברסקביצה כי המופע אכן מתוכנן, וטענה כי מדובר ב"דיסאינפורמציה" — זאת על אף קיומם של שלטי חוצות וכרטיסים שכבר נמכרו.
לאחר מכן נמסר מטעם המארגנים כי ההופעה בוטלה באופן רשמי וכי הרוכשים יקבלו החזר כספי.
ב-29 בנובמבר 2024 הוציאה ברסקביצה את אלבום הבכורה שלה, Turbo i folk.
בַּרְעָם הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי השוכן בהרי מרום הגליל, על גבול הלבנון, 736 מטרים מעל פני הים.
הקיבוץ נקרא על שם כְּפַר בַּרְעָם, יישוב יהודי קדום מימי בית שני ששרד מאות בשנים גם בימי הביניים ובו שרידי בית כנסת מהמפוארים בארץ.
את השם הקדום שימר הכפר הערבי בִּרְעִם ששכן במקום עד מלחמת העצמאות.
משמעות השם "ברעם" לא הובררה עד תומה.
ייחוס השם למילה הערבית "בורעום" (بُرْعُم) שמשמעותה "ניצן" או "נבט" או "חוטר" נובע ככל הנראה מהתאמה מקרית של השם הקדום למילה מוכרת בערבית.
הרכיב "עַם" בשמות מקומות במקורות העבריים הוא במקורו מילה שמית עתיקה שמשמעותה "קיבוץ אנשים בני מוצא משותף", "קהל", "ציבור".
הקיבוץ נקרא על שמו של יישוב יהודי קדום שראשיתו לכל המאוחר בימי בית שני ואחריתו בתקופה הממלוכית עת נודע בשם כפר ברעם.
במרחק של כ-3 ק"מ מהקיבוץ נמצא גן לאומי ברעם, הכולל בית כנסת מתקופת התלמוד.
בתקופה העות'מאנית היו תושבי הכפר נוצרים מרונים.
במלחמת העצמאות פונו תושבי בירעם בצו צבאי, ולא הורשו לחזור אליו לאחריה.
ב-14 ביוני 1949 עלו לקרקע מייסדי הקיבוץ, יוצאי שלוש ההכשרות של תנועת השומר הצעיר מישראל, רומניה וצ'כוסלובקיה, וכן יוצאי חטיבות הפלמ"ח: יפתח, הראל, וחטיבת הנגב.
ברעם היה הקיבוץ האחרון שהעביר את ילדיו מהלינה המשותפת, שכללה שינה בבתי-הילדים בקיבוץ, ללינה משפחתית, שבה ישנים הילדים בבתי ההורים.
ב מונה אוכלוסיית הקיבוץ כ-300 חברים ובנוסף עוד 200 נפש אשר אינם חברים, רובם ילדי חברים.
קיבוץ ברעם הוא בין הקיבוצים האחרונים שאינם מופרטים באופן מוחלט.
יש בו חדר אוכל קיבוצי גדול ופעיל, מכבסה קיבוצית וכן שירותי חינוך ובריאות משותפים.
בקיבוץ פועלת מכינת גליל עליון.
היישוב פונה זמנית מתושביו ב־2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
במהלך המלחמה ירה חזבאללה עשרות רקטות וטילי נ"ט לעבר היישוב שהסבו נזק כבד לרכוש.
סמוך ליישוב התנהלו מדי יום חילופי אש כבדים בין צה"ל לחזבאללה.
התושבים חזרו לקיבוץ ב-1 במרץ 2025.
אלכם מדיקל - אלכם הוא מפעל הזרקת פלסטיק לייצור מוצרי רפואה חד פעמיים.
בין מוצריו ניתן למצוא סטופקוקים, מניפולד, מוצרי נידלס ("ללא מחט") ועוד.
אתר ייצורי נוסף של החברה נמצא באזור התעשייה דלתון ליד כרם בן-זמרה.
המפעל מעסיק הן בני קיבוץ והן תושבים רבים מהאזור
מטע - מטע ברעם מגדל מינים רבים של פירות נשירים למיניהם.
בין המינים השונים ניתן למצוא תפוח, נקטרינה, אגס וקיווי.
כמו כן, מדי שנה ממשיך הקיבוץ בעונת הקטיף לגייס סטודנטים מכל רחבי הארץ על מנת לעבוד בקטיף ולסייע לסטודנטים במימון לימודיהם.
לול - לולי ברעם מורכבים משלושה לולי פיטום המשתרעים על שטח של 4.3 דונם
חקלאות שלחין - בשטחים אשר שייכים לקיבוץ בעמק החולה.
בין גידולים אלו ניתן למצוא תירס, שעועית, תפוחי אדמה, אפונה, חיטה ועוד
דפוס ברעם - בית דפוס
דרך האור - מרפאה לרפואה משלימה בקיבוץ ברעם.
הוקמה בשנת 2004 על ידי קבוצת מטפלים מוסמכים חברי קיבוץ ברעם
מוזיאון - בקיבוץ ברעם שוכן מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה
הוצאת קורות - הוצאת ספרים במהדורות קטנות
פטריות כמהין ענף חדש הן בארץ והן בקיבוץ.
ממזרח לחדר האוכל ממוקם אולם מופעים, הנקרא בלשון תושבי הקיבוץ "בית העם".
אולם המופעים מומן מכספי תרומת שר האוצר ספיר, את המבנה תכנן חיליק ארד על-פי הוראותיו של במאי הקאמרי גרשון פלוטקין.
בסוף שנות התשעים, שופץ המבנה ביוזמת כמה מחברי הקיבוץ.
ליד ברעם נמצאת שמורת אלוני ברעם בתוך יער ברעם.
היות שהשטח היה שייך לכנסייה המרונית נמנעה כריתת עצים.
כתוצאה מכך התהווה במקום יער מפותח של עצי אלון מצוי.
מכביש 899 מובילה דרך סלולה באספלט בתוך היער, לפסגת הר שפרה, שם נמצא מגדל ברעם - מגדל תצפית לשריפות בגובה 743 מטר וממנו תצפית רחבה על יער ברעם והרי הגליל העליון.
בַּרְצֶלוֹנָה (בקטלאנית ובספרדית: Barcelona) היא בירת הקהילה האוטונומית קטלוניה והעיר השנייה בגודלה בספרד, עם כ־1.6 מיליון תושבים וכ־5.4 מיליון במטרופולין שלה (2022).
זהו המטרופולין השני בגודלו על הים התיכון אחרי אלכסנדריה והאזור החמישי המאוכלס ביותר באיחוד האירופי.
העיר מהווה מרכז כלכלי, תרבותי ותיירותי חשוב, ובה רשת תחבורה מפותחת, נמל תעופה בינלאומי עמוס ונמל ים מהחשובים באירופה.
כבירת קטלוניה, העיר היא המרכז הפוליטי בקהילה האוטונומית, ומשמשת כמושב הז'נרליטט ובית המשפט העליון.
כמו כן, העיר היא גם בירת חבל ברצלונס.
העיר נוסדה בתקופה הרומית, בין שפכיהם של הליוברגט והבזוס, והיא תחומה במערב ברכס הרי קולסרולה.
היא הייתה בירת רוזנות ברצלונה ובהמשך עיר מרכזית בכתר אראגון.
בסוף המאה ה־20 התבססה כמרכז תרבותי בינלאומי, בין היתר בזכות עבודותיהם של אנטוני גאודי וליואיס דומנק אי מונטנר שהוכרזו כאתרי מורשת עולמית.
בשנת 1992 אירחה העיר את אולימפיאדת ברצלונה.
העיר דורגה כאחת הערים המובילות באירופה לעסקים, עיר חכמה וחדשנית, ונחשבת מותג עירוני מצליח.
על פי אחת המסורות, העיר נוסדה במאה ה-3 לפנה"ס על ידי חמלקרת ברקה המצביא הפיניקי לאחר המלחמה הפונית הראשונה, כמושבה של קרתגו הפיניקית.
עד שבשנת 15 לפני הספירה, היא הפכה לעיר רומית שמרכזה בגבעת מונס טאבר ("Mons Taber") במסגרת כיבושו של חצי האי האיברי על ידי הרומאים.
שם העיר הרומית: "הקולוניה יוליה אוגוסטה פאוונטיאה פטרנה ברסינו" (Colonia Julia Augusta Faventia Paterna Barcino) שהייתה עיירה קטנה הסמוכה לעיר המחוז טאראגונה.
שרידי עיר זו התגלו תחת הפלאסה דל ריי ומוצגים במוזיאון לתולדות העיר.
על פי מסורות אחדות נטען שהעיר הוקמה על ידי חיילים קרתגים לפני המלחמה הפונית השנייה אשר במהלכה נכבש היישוב בידי סקיפיו אפריקנוס ואז קיבלה את השם "ברסינו" (בקטלונית: "Bàrcino"), בסיס לשמה הנוכחי, אולם אין ראיות ארכאולוגיות לטענה זו.
הבזיליקה הנוצרית הראשונה נבנתה בעיר בשנת 343 במקום בו נמצאת היום קתדרלת אולליה הקדושה.
הוויזיגוטים כבשו את העיר במאה ה-5, והמוסלמים המורים כבשו אותה ב-713. ב-28 בדצמבר 801 נכבשה על ידי לואי החסיד, בנו של קרל הגדול לאחר מצור שארך שנתיים.
קרל הפך את העיר למושב המלכים הספרדיים מארקה היספניקה - אזור שהיה בשליטת דוכס ברצלונה כאזור ביטחון בין צרפת הנוצרית לספרד המוסלמית.
בשנת 985 נבזזה העיר על ידי אל-מנסור.
דוכסות ברצלונה כבשה שטחים סמוכים, ב-1137 השיא רמירו השני, מלך אראגון את בתו פטרונילה בת השנה לרוזן ברצלונה, רמון ברנגר הרביעי, ופרש למנזר, ובכך למעשה אוחדו ממלכת אראגון ורוזנות ברצלונה לישות אחת - ממלכת אראגון וקטלוניה, ובירת הממלכה, ברצלונה, זכתה לפריחה תרבותית וכלכלית.
ירידת קרנה של העיר החלה כאשר הוחלט כי היא תפסיק לשמש כעיר בירה, וכי בירת הממלכה תהיה נאפולי.
האיחוד בין אראגון וקסטיליה בעקבות נישואי "המלכים הקתולים", פרננדו השני מלך אראגון ואיזבלה הראשונה מלכת קסטיליה ב-1469 הביא להמשך ירידה במעמדה של העיר והתהליך נמשך עם גילוי אמריקה מצד אחד והתחזקות הצי העות'מאני מצד שני.
אוניברסיטת ברצלונה נוסדה בשנת 1450.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית, בשנת 1714 נבזזה ונהרסה העיר כאשר ניסו הקטלונים להתמרד בשלטון המרכזי במדריד.
נפוליאון בונפרטה סיפח את העיר לאימפריה הצרפתית הראשונה והמליך את אחיו, ז'וזף בונפרטה למלך ספרד.
לאחר תבוסת נפוליאון הוחזרה העיר לשליטת ספרד.
במהלך המאה ה-19 הגיעה המהפכה התעשייתית לעיר והעיר גדלה ויצאה מבין החומות.
תערוכה עולמית נערכה במקום בשנת 1888 במסגרתה נבנו שער הניצחון ומוזיאון הזואולוגיה של ברצלונה, נסלל הרחוב המרכזי לה גראן ויה דה לס קורטס קטלאנס והעיר הורחבה במסגרת פרויקט "ההרחבה" (אישמפלה).
ברצלונה הייתה מקום מרכזי של אנרכיזם במהלך השבוע הטראגי של שנת 1909 שבו נשרפו כנסיות העיר.
בימי מלחמת האזרחים הספרדית (בין השנים 1936 - 1939) הייתה העיר בשליטת הצד הרפובליקני עד שנכבשה בידי הגנרל פרנקו כחודשיים לפני תום המלחמה.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, החלה התעוררות של השפה והתרבות הקטלאנית.
בשנת 1984 בחרה אונסק"ו להנציח את פועלו של אנטוני גאודי ולהכריז על המבנים שתכנן בעיר וביניהם כנסיית הסגרדה פמיליה (Sagrada Família) כאתר מורשת עולמית.
בשנת 1997 הכריז אונסק"ו גם על המבנים שתכנן הארכיטקט ליואיס דומנק אי מונטנר "אתר מורשת עולמית".
ב-2017 היו בברצלונה עימותים על עצמאות קטלוניה עקב משאל העם על עצמאות קטלוניה והכרזת העצמאות שבאה בעקבותיה.
העיר מצויה בין נהר בזוס בצפון, הים התיכון במזרח ונהר ליוברגט ורכס הרי קויסרולה במערב בהם נמצא מנזר טיבידאבו (מלטינית: "אתן לכם הכל") המשקיף על העיר.
שטח העיר המטרופוליטני כ-500 קמ"ר.
העיר מחולקת ל-10 מחוזות ו-73 שכונות:
סיוטט וליה (העיר העתיקה): אל רבאל, הרובע הגותי, ובארי דה לה ריברה.
אקלים העיר הוא אקלים ים תיכוני מתון (בזכות הים הקרוב).
ממוצע המשקעים הוא כ-571 מ"מ בשנה, ורובם יורדים בחורף.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם בשנה, אוגוסט, היא 26 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש הקר של השנה, ינואר, היא 10–12 מעלות.
ברצלונה היא העיר השנייה בגודלה בספרד.
בעיר כ-1.6 מיליון תושבים, רובם קטלאנים והשאר ספרדים מאזורים אחרים וכ-230,000 מהגרים (בעיקר מאמריקה הלטינית: אקוודור, ארגנטינה וקולומביה; מארצות מזרח אירופה: אוקראינה ורומניה וכן ממרוקו ומפקיסטן).
ברצלונה היא עיר הנמל המרכזית של ספרד.
נמל ברצלונה הוא אחד הנמלים בעלי התעבורה הגדולה באירופה כולה.
נמל התעופה של ברצלונה נמצא סמוך לעיירה אל פראט דה ליוברגט (El Prat de Llobregat).
בעיר פועלת הרכבת התחתית של ברצלונה המקשרת את רוב חלקי העיר וכן מערכת אוטובוסים וחשמליות.
כמו כן העיר מקושרת למערכת הרכבות הספרדית RENFE ומ-2008 גם אל הרכבת המהירה AVE.
ברצלונה היא העיר התעשייתית השנייה בגודלה בספרד, עיר מסחר, מרכז אדמיניסטרטיבי (ממשלת קטלוניה והגופים הנלווים ממוקמים בה), וכן מרכז תרבות ותיירות (כ-17% מהמועסקים בעיר עוסקים בשירותי תיירות והמלונאות).
העיר היא מרכז תיירותי מצליח ומשגשג ובשנים האחרונות היא המרכז הכלכלי הצומח ביותר בספרד, ובעקבות העוצמה הפוליטית הרבה שיש למפלגה הקטלונית היא מצליחה להשאיר את רוב כספי המיסים של התושבים בעיר ובחבל קטלוניה, לכן יש לחבל קטלוניה בכלל ולברצלונה בפרט הרבה יותר כסף להשקעות מאשר מחוזות וערים אחרות בספרד.
בשנים 2009–2012 חלה האטה בצמיחה של הכלכלה בברצלונה ועלייה ברמת האבטלה בעיר, שגרמו להפגנות ולמחאות בכיכר קטלוניה.
העיר היא מרכז אמנותי חשוב, פעלו ופועלים בה אמנים רבים בתחומים מגוונים, מבין הידועים: האדריכל והפסל גאודי, הציירים דאלי, פיקאסו, וכן מירו.
עם מוסדות ההשכלה הגבוהה שבעיר נמנים אוניברסיטת ברצלונה, הנחשבת לאחת האוניברסיטאות הוותיקות באירופה, אוניברסיטת פומפאו פברה, האוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה, האוניברסיטה הטכנית של קטלוניה, אוניברסיטת רמון יוי והאוניברסיטה הבינלאומית של קטלוניה.
אתרי אינטרנט הקשורים לעיר מקבלים סיומת bcn..
בעיר מספר רב של מוזיאונים ובהם מכון ז'ואן מירו, מוזיאון פיקאסו, המוזיאון הלאומי לאמנות של קטלוניה, המוזיאון לאמנות עכשווית של ברצלונה (MACBA), מוזיאון אנטוני טאפייס, מוזיאון מדעי הטבע של ברצלונה, טירת שלושת הדרקונים ועוד.
בשנת 1992 אירחה העיר את המשחקים האולימפיים.
המשחקים הביאו לשדרוג משמעותי של מתקני הספורט בעיר.
בשנת 2003 אירחה העיר את אליפות העולם בשחייה ובשנת 2013 היא אירחה שוב את אליפות העולם בשחייה.
בעיר ברצלונה מצויות שתי קבוצות כדורגל בכירות, ברמה בינלאומית:
קבוצת הכדורגל ברצלונה, הידועה גם בשם "בארסה" (Barça), שמקום מושבה באצטדיון קאמפ נואו המכיל כ-99,354 מושבים.
הקבוצה זכתה חמש פעמים בליגת האלופות.
קבוצת אספניול המשחקת באסטדי קורנליה-לה פראט בעל כ-40,000 מושבים.
בעיר משחקות גם קבוצת כדורסל מהבולטות ביבשת, קבוצת כדוריד וקבוצת הוקי קרח.
העיר היא אתר פופולרי למחליקי סקייטבורד בשל הפארקים הפתוחים הרבים בה.
אף שנראה כי היהודים הראשונים הגיעו לקטלוניה שבספרד זמן לא רב לאחר חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה, העדויות הראשונות על התיישבות יהודית משמעותית בברצלונה הן מן המאה ה-9 לספירה.
בתקופה זו החלה להתבסס בעיר קהילה יהודית גדולה אשר קברה את מתיה על גבעה סמוכה, הנודעת היום כמונז'ואיק (הר היהודים).
מאותה תקופה יש עדויות על חליפת מכתבים בין חכמי ברצלונה לגאוני בבל, ובהם עמרם גאון.
במהלך השנים התבססה והתרחבה הקהילה ומנתה אלפי בני אדם.
היא גם הפכה למרכז תרבותי ודתי יהודי והוציאה מתוכה רבנים חשובים כמו רבי שלמה בן אברהם אבן אדרת (רשב"א) (1235–1310) יליד העיר, שנחשב לגדול חכמי התורה בספרד בתקופת הראשונים ומגדולי חכמי ישראל שבכל הדורות.
כן התגורר בעיר רבנו אהרן הלוי מברצלונה (הרא"ה), ולמדו ופעלו בה רבי יום טוב בן אברהם אשבילי (ריטב"א), רבי נסים בן ר' ראובן (הר"ן) ורבי שמואל הסרדי.
בימי הביניים התנהל ויכוח ברצלונה בעיר בין הרמב"ן ליהודי מומר.
טקסט הוויכוח נכתב ב'ספר הוויכוח' של הרמב"ן.
ההידרדרות במצבם של יהודים החלה עם התפשטות המגפה השחורה ב-1347, כאשר כמו במקומות נוספים האשימו אותם בהפצתה.
ההמונים צבאו על הקאל (הגטו היהודי) ואיימו לערוך פרעות ביהודים.
שומרי המלך הגנו על שערי הרובע אבל לא על יהודים שעקב עיסוקם יצאו מהרובע.
ב-1367 הואשמו יהודי ברצלונה בחילול לחם הקודש.
במהלך התקופה נושלו יהודים ממשרות ציבוריות וחויבו לשאת סימנים שיזהו אותם כיהודים.
ב-1391 החריב המון מוסת על ידי הכנסייה את הקאל כולה וטבח בתושביה, ועל חורבות בית הכנסת הוקמה כנסייה בה הוכרחו הניצולים הבודדים להתנצר.
ב-1397 הכריז המלך על ביטול החודריה.
מאז הוחרפו רדיפות היהודים, עד שב-1492 כחלק מגירוש ספרד גורשו שארית היהודים מברצלונה.
בקירות ארמון המושל, מול מבנה האינקוויזיציה לשעבר, נמצאות עד היום מצבות כתובות בעברית, שכנראה נלקחו מבית הקברות היהודי מונז'ואיק.
מצבות יהודיות נמצאות גם במוזיאון המבצר שם.
בית כנסת בקומת מסד המיוחס לרשב"א נמצא וחודש לאחרונה ברובע היהודי בברצלונה ולמולו בית מגורים המיוחס לרשב"א.
כמו כן קיים מוזיאון עירוני של הרובע היהודי - 'the call'.
היישוב היהודי בברצלונה חודש רק בראשית המאה ה-20 לאחר שהתיישבו בה יהודים מטורקיה, יוון, ארצות הבלקן וצפון אפריקה, והאוכלוסייה גדלה כשקלטה פליטים ממזרח אירופה שהגיעו אליה במלחמת העולם הראשונה ולפני מלחמת העולם השנייה.
מאז ועד היום חלו עליות וירידות באוכלוסייה היהודית, אולם נשמר רצף התיישבות.
לאורך השנים נבנו מוסדות קהילתיים יהודים.
בשנת 1965 הרב סלומון בן שבת התמנה לרב ראשי של העיר ושירת בתפקיד 29 שנה.
לאחר פיגועי הדריסה בקטלוניה שאירעו באוגוסט 2017, קרא רב הקהילה הספרדית בברצלונה, הרב מאיר שמעון בר חן, ליהודי העיר לעזוב את ספרד ולעלות לישראל.
כיום מתגוררים בברצלונה בין 3,500 ל-5,000 יהודים בשלוש קהילות עיקריות: חב"ד (הגדולה ביותר בברצלונה) -בניהולו של הרב דוד ליבערזאהן, ספרדים, רפורמית, וקהילות אלה הן מהגדולות בספרד.
בית הכנסת של ברצלונה נבנה בשנת 1954 כדי לשרת את הקהילה היהודית שהתגוררה בעיר.
בפברואר 2023 החליטה ראשת העיר אדה קולאו לנתק את הקשרים בין ברצלונה לתל אביב והאשימה את ישראל באפרטהייד וטבח אזרחים ברצועת עזה.
בעקבות האשמותיה, בית הכנסת של ברצלונה הושחת בידי פעילים אנטישמיים פרו-פלסטיניים, וגברו תקיפות אנטישמיות נגד יהודים.
ביוני 2023 הפסידה בבחירות והחליף אותה ז'אום קולבוני שחידש את הקשרים וברית ערים תאומות עם תל אביב.
ב–25 בינואר 2026 הושחתו מצבות וקברים בבית העלמין היהודי במחוז לס קורטס שבעיר.
בארי גותיק - הרובע הגותי
מרכזה של העיר, הרובע הגותי (Barri Gòtic) נשמר במתכונתו מימי הביניים והתקופה הרומית.
ברובע זה נמצאת הקתדרלה של העיר - קתדרלת אולליה הקדושה (הבנויה בסגנון גותי), וכן מספר מוזיאונים ובהם מוזיאון פיקאסו.
סדרה של רחובות השוכנים דרומית מערבית לרובע הגותי.
מקור המילה הוא בשיבוש המילה הערבית רמל ("חול"), ובמקור היו הרחובות נתיבים של נחלים שיבשו.
שדרות לה רמבלה (צורת היחיד של רמבלאס) יורדות ממרכז העיר ומכיכר קטלוניה אל הים.
בין שאר הרחובות ניתן למצוא את פלאסה ריאל ושוק המזון לה בוקריה הסמוך המהווים אתר תיירות פופולרי.
בקצה הדרומי של שדרות רמבלאס, סמוך לנמל, ניצבת אנדרטת קולון לזכרו של כריסטופר קולומבוס.
מהאנדרטה ניתן להשקיף על ברצלונה כולה, ועל הראמבלס בפרט.
העיר ברצלונה ידועה בבניינים הייחודיים המצויים בה אשר נבנו בסגנון המכונה מודרניסטה.
בניינים אלה נבנו בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 במסגרת פרויקט ה"הרחבה" - במסגרתו נבנה רובע בשם זה - "אישמפלה" (בקטלנית: ההרחבה).
הידוע בארכיטקטים שבנה בסגנון זה היה אנטוני גאודי ובנייניו הידועים כוללים את פלאו גואל, פארק גואל, כנסיית סגרדה פמיליה אשר בנייתה החלה בשנת 1882 וטרם הסתיימה.
כמו כן באזור ה"הרחבה" של העיר שנבנה בתחילת המאה ה-20 מצויים קאזה מילה (לה פדררה), בית באליו, קאזה אמטלר וקאזה לאו מוררה.
בניינים נוספים בסגנון המודרניסטה כוללים את פאלאו דה לה מוזיקה קטלניה שתוכנן על ידי ליואיס דומנק אי מונטנר בשנת 1908.
העיר ברצלונה ממוקמת בין גבעת מונז'ואיק (הר היהודים) הנמצאת מערבית לנמל ברצלונה, לבין גבעת טיבידאבו הנמצאת במערב העיר.
על גבעת מונז'ואיק, שגובהה כ-200 מטרים, מצויים המוזיאון הלאומי לאמנות קטלנית, הממוקם בתוך הפלאו נסיונל, מוזיאון ז'ואן מירו לאמנות מודנית, מתקני האולימפיאדה ובהם האצטדיון האולימפי שאירח את המשחקים האולימפיים של 1992, ואולם פלאו סן ז'ורדי בתכנונו של האדריכל היפני אראטה איסוזאקי.
על גבעת טיבידאבו, שגובהה 512 מטרים, מצוי פארק שעשועים גדול ומספר כנסיות, הידועה בהן היא בזיליקת הלב הקדוש (El Sagrat Cor).
אונסק"ו הכריז על מספר אתרי מורשת עולמית בברצלונה:
פלאו דה לה מוזיקה קטלניה והוספיטל דה סאנט פאו.
יצירותיו של אנטוני גאודי: קאזה ויסנס, פלאו גואל, בית באליו, קאזה מילה (לה פדררה), פארק גואל וסגרדה פמיליה
העיר ברצלונה ידועה בשטחים הירוקים הרבים שבה.
בעיר פארקים רבים, כיכרות ושדרות רחבות ירוקות.
בין הכיכרות והשדרות הידועות נמנות:
פלאסה דה קטלוניה, פלאסה ד'אספניה ושדרת לה רמבלה,
פארק גואל בתכנונו של אנטוני גאודי משנת 1914. הפארק נפתח לציבור בשנת 1922.
פארק מונז'ואיק (הר היהודים) שימש אתר לתערוכה העולמית של ברצלונה (1929).
הפארק תוכנן על ידי ז'אן פרסטייר (Jean C.
Forestier) וניקולס רוביו טודורי (Nicolas M.
Rubio Tuduri) ומצויים בו מוזיאונים רבים.
בהם הביתן הגרמני, הידוע גם כביתן ברצלונה, שתוכנן על ידי האדריכל לודוויג מיס ואן-דר-רוהה ונבנה עבור התערוכה של 1929 ושוחזר בשנת 1986. במקום נמצא האצטדיון האולימפי שנבנה עבור משחקי הקיץ האולימפיים ותוכנן על ידי ויטוריו גרגוטי.
פארק המצודה - זהו הפארק המרכזי ביותר בעיר.
בתוך פארק ישנם: מצודה שמשמשת כיום כבית הפרלמנט הקטלאני, מוזיאון זואולוגי ומוזיאון גאולוגי.
כמו כן בפארק ישנו אגם ומזרקה גדולה שתוכננה על ידי אנטוני גאודי.
גן החיות העירוני נמצא אף הוא בפארק.
מקצה הפארק מתחילה טיילת רחבה המסתיימת בשער הניצחון.
בעיר מבוצעת תוכנית הרוכשת שטחים פרטיים ושטחים ריקים ובונה בהם פארקים ציבוריים.
כמו כן, בכל שכונה חדשה הנבנית מוקצה שטח עבור פארק ציבורי.
הערים התאומות ושיתופי הפעולה של ברצלונה (מסודרות בסדר כרונולוגי) הן:
מועדון הכדורגל בַּרְצֶלוֹנָה (בקטלאנית: Futbol Club Barcelona) הוא מועדון כדורגל מהעיר ברצלונה שבספרד.
המועדון נוסד ב-29 בנובמבר 1899 על ידי קבוצת כדורגלנים שווייצרים, בריטים וקטלאנים, בראשות ז'ואן גאמפר.
המועדון הפך למוסד קטלאני תרבותי בולט, ולפיכך המוטו שלו הוא "יותר ממועדון" (Més que un club).
מלבד קבוצת הכדורגל הידועה כולל המועדון גם קבוצת מילואים בשם ברצלונה אתלטיק, ועוד ארבע קבוצות מקצועניות בענפי ספורט אחרים: קבוצת כדורסל, כדוריד, כדורגל אולמות והוקי גלגיליות.
המועדון חולק את פסגת הכדורגל הספרדי עם ריאל מדריד והיריבות הספורטיבית ארוכת השנים בין השתיים הפכה לשם דבר בכדורגל הספרדי, יריבות שהתחדדה עקב הבדלים גדולים בעמדות הפוליטיות של תומכי שני המועדונים, במהלך שלטונו הדיקטטורי של פרנקו בספרד.
המשחקים בין ברצלונה לריאל ידועים בכינוי "אל קלאסיקו".
פרט ליריבות עם ריאל מדריד יש לברצלונה יריבות עירונית עם מועדון הכדורגל אספניול.
המועדון הוא בין המובילים באירופה.
במהלך השנים זכה מספר פעמים בגביעים יבשתיים על גלגוליהם השונים.
חמש פעמים זכה בתואר האירופי החשוב ביותר, ליגת האלופות, בשנים 1992, 2006, 2009, 2011 ו-2015. במועדון שיחקו במהלך השנים שחקנים ידועים רבים.
במאי 2024 דורג המועדון על ידי מגזין פורבס במקום השלישי בעולם מבחינת עושרו (אחרי ריאל מדריד ומנצ'סטר יונייטד).
בשנת 1898 התיישב בברצלונה איש העסקים ז'ואן גאמפר.
ב-22 באוקטובר 1899 פרסם גאמפר מודעה במגזין ספורט, בה הצהיר כי ברצונו להקים קבוצת כדורגל.
לאחר שבוע נענו לקריאתו 11 שחקנים, שהיו לגרעין מועדון הכדורגל.
נשיא המועדון הראשון היה האנגלי וולטר ויילד.
עם הקמתו של המועדון, נבחר סמל העיר ברצלונה כסמלו, וכעבור כעשור שונה לסמל הדומה לסמל הנוכחי.
על פי הסברה צבעי חולצות שחקני המועדון, שנותרו בעינם עד היום, נבחרו על פי צבעי החולצות של פ.צ.
בזל, המועדון הקודם של גאמפר.
המשחק הראשון של הקבוצה היה מול קבוצת שחקנים אנגלים ב-8 בדצמבר, שניצחה את ברצלונה בתוצאה 0–1.
עד 1909 ערכה קבוצת הכדורגל של המועדון הצעיר את משחקי הבית שלה במגרשי כדורגל אחדים.
באותה שנה הצליח המועדון לרכוש אצטדיון ביתי משלו – "קרר אינדסטריה", שהיה בעל קיבולת של כ-6,000 צופים.
בשלהי המאה ה-19 הוקמו בקטלוניה מספר קבוצות כדורגל נוספות.
אלפונס מקאיה, נשיא קבוצת היספניה, החליט בדצמבר 1900 לאגד אותן במפעל כדורגל בשיטת גביע.
"גביע מקאיה", שהוקם לפי הצעה זו, הפך בסופו של דבר לאליפות קטלוניה, שנערכה בשיטת ליגה, שהייתה גם ליגת הכדורגל הראשונה בספרד.
ב-1902 זכתה ברצלונה בגביע בעונתו השנייה, ובאותה שנה הפסידה בגמר גביע המלך הספרדי לביסקאיה בתוצאה 1–2.
בעשור הראשון של המאה ה-20 נתקל המועדון בקשיים ובחילופי נשיאים תכופים.
מספר חברי המועדון ירד ל-38 בקיץ 1908. ב-11 בנובמבר התמנה ויסנס רץ' לתפקיד הנשיא בניסיון להוציא את המועדון מהמשבר, אך ניסיונותיו כשלו והוא פרש מתפקידו אחרי 22 ימים בלבד.
גאמפר הפך לנשיא המועדון בתום ישיבה בה נכחו 20 חברי מועדון בלבד.
כבר בשנתו הראשונה בתפקיד של גאמפר זכה המועדון באליפות קטלוניה.
גאמפר סיים את הקדנציה הראשונה שלו באמצע עונת 1909/1910. בעונה זו זכה המועדון בגביע קטלוניה והוכתר כאלוף ספרד, לאחר ניצחון על אספניול דה מדריד.
בתחילת העונה הבאה חזר גאמפר לתפקיד נשיא המועדון למשך שנתיים.
למועדון היו כ-400 חברים באותן שנים.
ב-1917 מונה קפטן הקבוצה, ג'ון בארו, למאמן הראשון בתולדות הקבוצה.
כהונתו נמשכה שבועות ספורים והוא הוחלף על ידי ג'ק גרינוול, שאימן את הקבוצה במשך שבע שנים רצופות.
בתקופת גאמפר שיחקו בקבוצה שחקנים ידועים כגון ריקארדו זאמורה, הנחשב לאחד השוערים טובים בהיסטוריה של הכדורגל, פפ סמיטייר, אנריק פריס דה ורגאס (שהיה הראשון ששיחק 200 משחקים במדי המועדון) ופאולינו אלקנטרה.
השחקנים היו שותפים להצלחתו של המועדון בגביע המלך ובאליפות קטלוניה, בה זכו 7 פעמים בשנות ה-20, ואף זכו באליפות העונה הראשונה של לה ליגה ב-1929. בתקופה זו החלה להתהוות זהות בין המועדון לבין הלאומיות הקטלאנית.
ב-1922 עבר המועדון לאצטדיון חדש, לס קורטס, שתכולתו הייתה 30,000 צופים והורחבה ל-45,000 בתוך ארבע שנים.
בחגיגות חצי יובל להקמת המועדון נמנו בו מעל ל-12,000 חברים.
למרות ההצלחה במפעלי הכדורגל נתקל המועדון בקשיים שונים.
במשחק שנערך ב-14 ביוני 1925, בזמן שלטונו של הדיקטטור מיגל פרימו דה ריברה' לעג הקהל הקטלאני להמנון ספרד, וכתוצאה מכך סגר השלטון את לס קורטס למשך חצי שנה (מאוחר יותר קוצרה הסגירה לשלושה חודשים).
גאמפר פרש מתפקידו כנשיא המועדון.
כ-5 שנים לאחר מכן, לאחר האשמות מצד הדיקטטור הספרדי על קידום לאומיות קטלאנית, גורש גאמפר לשווייץ, שם התאבד ב-1930.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 סבל המועדון מתקופת שפל בצל הסכסוך הפוליטי, שהשפיע על החברה ועל הספורט באזור.
המועדון נתקל בבעיות כלכליות וספורטיביות.
למרות הצלחה מקומית – זכייה בשש אליפויות קטלוניה – לא הצליחה הקבוצה לזכות באליפות ספרד.
תחילה נחלה הקבוצה את התבוסה הגדולה בתולדותיו, 1 – 12 לאתלטיק בילבאו, הקבוצה לה הפסידה גם בגמר גביע המלך בעונת 1931/1932. נשיא המועדון הוחלף בתקווה לשיפור.
צעד זה לא עזר – מספר החברים ירד לכ-9,500 ב-1931 ולכ-8,800 ב-1932. באותה שנה עבר סמיטייר לריאל מדריד ועורר מחלוקת אדירה בקרב אוהדי ברצלונה.
בעונה שלאחריה סיימה הקבוצה מקום אחד מעל המקום האחרון, וניצלה מירידה לליגת המשנה רק בזכות הרחבת הליגה הראשונה.
חוסר ההצלחה בליגה נמשך, כאשר הקבוצה הפסידה בגמר הגביע ב-1936 ומספר חברי המועדון ירד לכ-7,700.
נשיא המועדון ז'וזפ סוניול נרצח על ידי חייליו של פרנסיסקו פרנקו, לימים רודן ספרד, כחודש לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הספרדית ב-1936. הקבוצה שיחקה באותו זמן באמריקה, ולכן רבים מחבריה החליטו לא לחזור לספרד.
במרץ 1938 הטיל הצבא הפשיסטי פצצות רבות על העיר ברצלונה, ואחת מהן נחתה על אחד ממשרדיו של המועדון, שניזוק מאוד.
ב-1939, עם כיבוש העיר על ידי כוחותיו של פרנקו, צעדו חייליו לעבר לס קורטס במטרה להופכו לבסיס צבאי.
מזכיר המועדון שכנע את מפקד הכוח להוביל את חייליו למקום אחר בעזרת המשפט "לפניך עומד מקדש המוקדש לספורט ולתרבות הגוף.
כיבדנו אותו במהלך המלחמה, וכעת ההחלטה מה לעשות איתו נמצאת בידך", ובכך מנע את הריסת האצטדיון.
לקראת סוף המלחמה היו למועדון כ-2,500 חברים בלבד.
במאי 1940 מונה אנריקה פיניירו, משתף פעולה של פרנקו, לנשיא המועדון.
מסמל המועדון הוסרו שני פסים שמקורם בדגל קטלוניה.
המועדון נאלץ להיאבק על מקומו בליגה הראשונה בעונה הראשונה של שנות ה-40. הייתה זו העונה הגרועה ביותר של ברצלונה מבחינה התקפית, בה הבקיעו שחקניה 32 שערים בלבד ב-22 משחקים.
עם זאת, לאחר המלחמה שבו אל המועדון חלק מהחברים שעזבו אותו.
ב-1942, למרות זכייה בגביע המלך, נאבק המועדון נגד ירידה לליגה השנייה, ממנה נמנע רק בזכות ניצחון במחזור האחרון.
בעונה שלאחר מכן, לאחר ניצחון 3–0 במשחק הראשון של חצי גמר הגביע מול ריאל מדריד, שנתמכה על ידי השלטון הפשיסטי, האשימו עיתוני ספרד את המועדון ואת אוהדיו ביציאה משולחת רסן נגד "האומה הספרדית ונציגיה, שחקני ריאל מדריד", וראש שירותי הביטחון של ספרד איים באופן אישי על שחקני ברצלונה.
כתוצאה מכך, הפסידה הקבוצה במשחק הגומלין במכוון בתוצאה 1–11. נשיא המועדון, שלא אהב דרך התנהלות זו, למרות היותו חבר במפלגת השלטון הפשיסטית, פרש מתפקידו.
בעקבות המשחק נפער קרע בין שני המועדונים.
פרנקו הלאומן תמך באופן גלוי בריאל מדריד, כמועדון המייצג את בירתו, ועל כן העוינות בין קטלוניה וקסטיליה, חבלי הארץ של ברצלונה ומדריד, הפכה גם לנחלת המועדונים.
בעונת 1942/1943 סיימה הקבוצה במקום השלישי.
בעונת 1943/1944 הגיע מספר חברי המועדון ל-20,000. סמיטייר שב למועדון כמאמן, ובעונת 1944/1945 הוביל אותו לזכייה שנייה באליפות לה ליגה.
עד סוף העשור זכה המועדון בשתי אליפויות נוספות עם אנריקה פרננדס האורוגוואי כמאמן, בעונות 1947/1948 ו-1948/1949, וכן בעונה הראשונה של הגביע הלטיני ב-1949. המועדון חגג יובל להקמתו באותה שנה, אך לא זכה להצלחה בליגה וסיים במקום החמישי בלבד, דבר שהוביל לעזיבתו של פרננדס.
השתקמות המועדון מהמשבר התבטאה גם בכמות חברי המועדון: בשנת 1949 היו מעל ל-24,000 חברים.
לאזלו קובאלה, שהחל לשחק בברצלונה ב-1951, היה שחקן מפתח בתקופה יותר מוצלחת בתולדות במועדון.
בשנת 1952 זכה המועדון בחמש תחרויות, בהן הליגה הספרדית, גביע הליגה הספרדית והגביע הלטיני.
מספר חברי המועדון עבר את רף ה-30,000 באותה עונה.
המועדון זכה בגביע הספרדי שלוש פעמים ברציפות, בין 1951 לבין 1953. בתקופה זו בלטו קובאלה, שהנהיג את הקישור, הקפטן ז'ואן סגרה ושחקני ההתקפה ססאר ואסטניסלאו באזורה.
קובאלה הבקיע 243 שערים ב-329 משחקים, לרבות שביעייה מול ספורטינג חיחון – שיא ספרדי למספר שערים ששחקן מבקיע במשחק ביחיד.
עם זאת, זכורה לרעה אי-החתמתו של הכוכב אלפרדו די סטפנו, שבחר לבסוף בריאל מדריד כקבוצתו בספרד, והוביל אותה להישגים רבים הן בגביע אירופה והן בליגה.
בשנת 1953 נערכו לראשונה מזה 14 שנים בחירות דמוקרטיות למחצה לנשיאות המועדון, בהן השתתף חלק מצומצם מהחברים הבגירים של המועדון.
לפני הבחירות הללו קבע השלטון הדיקטטורי את זהות הנשיא בכפייה.
נשיא המועדון הנבחר קידם את בניית האצטדיון החדש של המועדון, הקאמפ נואו, הן עקב הצורך באצטדיון שתכולתו גדולה יותר מלס קורטס, והן בזכות הוזלת מחירי הנדל"ן באזור.
בנייתו החלה בנובמבר 1954 והושלמה בספטמבר 1957. האצטדיון החדש הכיל 90,000 מקומות ישיבה, והפך לאצטדיון הגדול באירופה, וגם כיום הוא אחד מהגדולים בעולם.
לפני הקמת האצטדיון כשל המועדון בליגה, וריאל מדריד זכתה בחמש אליפויות בשש עונות.
ברצלונה סיימה במקום השני שנתיים ברציפות, ב-1955 וב-1956.
בעונת 1957/1958 סיימה הקבוצה במקום השלישי, ולאחר מכן זכתה פעמיים ברציפות באליפות (עונות 1958/1959 ו-1959/1960), וכן זכתה בגביע ערי הירידים בעונות 1957/1958 ו-1959/1960. מאמן הקבוצה היה הלניו הררה, והיא הונהגה על ידי הקפטן פרן אוליביה והשחקנים אנטוני רמלייטס, לואיס סוארס, שנדור קוצ'יש, זולטן צ'יבור וקובאלה.
הישג נוסף של המועדון באותה תקופה היה הופעה ראשונה בתולדותיו בגביע אירופה לאלופות (לימים ליגת האלופות).
ההצלחה גרמה להצטרפות חברים נוספים למועדון, ובסוף 1958 היו בו כ-38,000 חברים.
ההצלחה לא נמשכה בשנות ה-60. ב-30 באפריל 1960 פיטר פרנססק מירו-סאנס, נשיא המועדון, את המאמן הררה, זמן קצר לאחר הפסד הקבוצה בחצי גמר גביע אירופה לאלופות לריאל מדריד.
החלטה זו, לצד החלטות שגויות אחרות, הובילו לחוסר שביעות הרצון של הנשיא.
ב-28 בפברואר 1961 התפטר מירו-סאנס מכהונתו כנשיא המועדון, כשנה לפני סיומה הרשמי.
יתר על כך, היה זה העשור היחיד, מלבד שנות ה-30 שהושפעו על ידי מלחמת האזרחים, במהלכו לא זכה המועדון באליפות הליגה.
ב-1961 העפיל המועדון לראשונה בתולדותיו לגמר גביע אירופה, לאחר שהיה המועדון הראשון שהביס את ריאל מדריד בשלב הנוק אאוט של הטורניר.
למרות זאת, בגמר ברצלונה הפסידה 3:2 לבנפיקה ליסבון.
בעקבות אי ההצלחה של הקבוצה בעונת 1961/1962 מונה קובאלה למאמנה.
תחת הדרכתו סיימה ברצלונה במקום השני והעפילה לגמר גביע ערי הירידים.
אולם, ביצועים חלשים בעונה שלאחריה הובילו לעזיבתו בינואר 1963, עוד לפני אמצע העונה.
מחליפו היה שחקן עבר נוסף של הקבוצה, ז'וזפ גונסלבו, שלא הצליח להוביל את הקבוצה להישגים כבעבר.
ברצלונה אומנם זכתה בגביע המלך בסיום עונת 1962/1963, אך דורגה במקום השישי בליגה – הנמוך ביותר מאז 1944. חוסר ההצלחה בעונות הבאות בזירה המקומית ובזירה האירופית הוביל לחילופים תכופים בעמדת המאמן.
ב-1966 ייסד המועדון את גביע גאמפר.
המועדון זכה בגביע בשנה הראשונה לקיומו לאחר שגבר במשחק הגמר על אנדרלכט הבלגית.
באותה עונה זכתה ברצלונה בגביע ערי הירידים וסיימה את הליגה במקום השני, בו דורגה גם בעונה שלאחר מכן.
גמר הגביע ב-1968 זכור באופן מיוחד לאור הציפייה שריאל מדריד תנצח ותשלים דאבל.
מול הקהל באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, שכלל את פרנקו, ניצחו שחקני ברצלונה במשחק בזכות שער עצמי של מגן ריאל.
פרנקו נאלץ להעניק את הגביע לקפטן ברצלונה חוסה אנטוניו סאלדואה.
הזכייה בגביע הוקדשה לזכרו של חוליו ססאר בניטס, שחקנה של הקבוצה שמת בפתאומיות ב-6 באפריל 1968.
המועדון המשיך להתפתח, בעיקר מבחינת חשיבותו לקטלאנים.
בנאומו של נשיא המועדון נרסיס דה קררס ב-1968 נטבע המשפט שברצלונה הוא "יותר ממועדון" (במקור: "Més que un club"), כהתייחסות לחשיבות המועדון מבחינה לאומית-קטלאנית.
הנשיא שלאחריו, אגוסטי מונטל, פעל למימוש המשפט ונאבק למען הכנסת עקרונות דמוקרטיים להתנהלות הכדורגל בספרד.
באותן שנים לא הרשתה הממשלה לשחקנים זרים לשחק בספרד.
למרות זאת היא דאגה להעניק אזרחות לשחקנים דרום אמריקנים מובחרים, ואישרה להם לשחק רק בריאל מדריד.
רק לאחר לחץ ציבורי גדול הותר ליתר הקבוצות להחתים שחקנים זרים, ובעקבות קבלת ההיתר הוחתם הכוכב ההולנדי יוהאן קרויף על חוזה עם המועדון בשנת 1973. קרויף זכה לשכר שיא של מיליון דולר לשלוש שנים.
תוך זמן קצר היה קרויף לאחד השחקנים הפופולריים בקרב האוהדים בשל צורת המשחק המהירה והחכמה שלו.
בעונת 1973/1974, עם רינוס מיכלס כמאמן וקרלס רשאק בחוד, הביסו שחקני ברצלונה את ריאל מדריד בתוצאה 5 – 0 באצטדיון סנטיאגו ברנבאו, ובסוף העונה זכו באליפות.
כאשר צוינו 75 שנה להקמת המועדון ונבחר המנון חדש בעונה שלאחר מכן, מנה המועדון 70,000 חברים, ובמקביל הסתמן תהליך הפיכתו לאחד המועדונים החזקים ביותר בספרד ובעולם.
בקיץ 1974 הוחתם בקבוצה יוהאן ניסקנס, הולנדי מוכשר נוסף, במטרה לזכות בתארים נוספים.
באירופה העפילה הקבוצה לחצי גמר גביע אירופה, בו הפסידה ללידס יונייטד.
למרות חוזקה לא זכתה הקבוצה בתארים רבים: היא סיימה כסגנית האלופה במשך שלוש עונות רצופות, והתואר הבא שלה היה גביע המלך של עונת 1977/1978, ארבע שנים לאחר הזכייה באליפות.
נפילת הדיקטטורה של פרנקו והפיכת ספרד למדינה דמוקרטית, הובילו לכך שגם מועדוני ספורט החלו להתנהל בצורה דמוקרטית.
אגוסטי מונטל כיהן כנשיא המועדון עד הבחירות הדמוקרטיות המלאות הראשונות.
לאחר בחירת ז'וזפ ליואיס נונייז ב-1978 נכנס המועדון לתקופה חסרת תקדים של צמיחה כלכלית וחברתית, אשר במהלכה גובשה מדיניות החתמת שחקנים זרים בקבוצה.
ב-1979 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה למחזיקות גביע.
לזכייה היו שותפים שחקנים כגון הנס קרנקל האוסטרי, מלך השערים בליגה הספרדית באותה עונה, מיגלי וחוסה רמון אלשנקו, משחקני המפתח של הקבוצה בשנות ה-80, והמאמן ז'ואקים ריפה, שחקן עבר של הקבוצה.
בעקבות הזכייה בגביע נערכו חגיגות המוניות ברחובות ברצלונה, והמועדון זכה לפרסום ולהערכה באירופה, שבזכותם הצליח להחתים שחקנים בכירים שהובילו אותו להישגים.
ברצלונה זכתה בגביע פעמיים נוספות, ב-1982 וב-1989.
בשנות ה-80 צמח המועדון במספר היבטים.
לקראת מונדיאל 1982 הורחב הקאמפ נואו.
מספר חברי המועדון גדל מ-66,000 ב-1974 ל-108,000 ב-1986. השחקנים הבולטים בעשור זה היו הקשרים ברנד שוסטר המערב גרמני ודייגו מראדונה הארגנטינאי, אחד השחקנים הבולטים בהיסטוריית הכדורגל.
מראדונה הוחתם תמורת סכום שיא ששולם לבוקה ג'וניורס – 5 מיליון פאונד.
במשחק מול ריאל מדריד היתל מראדונה בשחקניה ובשוערה של ריאל, והיה לשחקן הראשון של ברצלונה שזכה לתשואות מהקהל במדריד.
עם זאת, הקבוצה נתקלה בשפל מבחינת הישגים מקומיים.
כישלון הקבוצה בליגה ובאירופה בעונת 1983/1984 הוביל להדחת מראדונה מההרכב הראשון של ברצלונה.
רק לאחר עזיבתו זכה המועדון באליפות, בעונת 1984/1985, מעל ל-10 שנים מאז האליפות הקודמת.
אחד הרגעים הזכורים מעונה זו הייתה הצלת בעיטת העונשין על ידי השוער חבייר אורוטי ארבעה מחזורים לסיום העונה, שבזכותה הובטחה זכיית ברצלונה באליפות.
עונת 1985/1986 הייתה מאכזבת, בעיקר עקב ההפסד בגמר גביע אירופה לאלופות 1986 שנערך באצטדיון רמון סאנצ'ס פיחואן שבסביליה.
במשחק זה שוסטר לא היה במיטבו והוחלף באמצע, דבר שסימן את סוף הקריירה שלו במועדון.
בעונה הבאה לא שותף שוסטר באף משחק, ואת מקומו כמובילי הקבוצה תפסו גארי ליניקר ומארק יוז.
לאחר הגעתם, ולאור מינויו של טרי ונבלס למאמן הקבוצה, ניכרה השפעת הכדורגל הבריטי על סגנון המשחק של המועדון.
אולם, ברצלונה לא זכתה להצלחות – את האליפות איבדה לריאל מדריד, למרות ניצחון עליה משלושער של ליניקר, ומגביע אופ"א היא הודחה על ידי דאנדי יונייטד.
כעבור עונה החלו השחקנים לדרוש את התפטרות מנהלי הקבוצה, ובעקבות זאת מונה יוהאן קרויף לתפקיד המאמן.
קרויף יישם בברצלונה את שיטת המשחק "טוטאל פוטבול", שפותחה על ידי רינוס מיכלס בנבחרת הולנד.
הוא יצר קבוצה חדשה כמעט לחלוטין שכונתה בפי רבים "קבוצת החלומות".
התואר הראשון של קרויף עם המועדון היה גביע המחזיקות ב-1989. בארבע השנים הבאות, עם קרויף כמאמן, זכתה הקבוצה בארבע אליפויות רצופות.
ברצלונה אמנם הפסידה בגמר גביע המחזיקות של 1991, אך שלושה ימים לאחר מכן זכתה באליפות, וקטעה רצף של חמש זכיות רצופות על ידי ריאל מדריד.
רגע השיא של הקבוצה היה הזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע אירופה לאלופות בשנת 1992, לאחר שגברה במשחק הגמר באצטדיון ומבלי על סמפדוריה האיטלקית 1 – 0 בזכות שער של רונאלד קומאן.
לזכייה היו שותפים שחקנים כגון מיכאל לאודרופ, חריסטו סטויצ'קוב ואנדוני זוביזרטה.
הזכייה באליפות הרביעית והאחרונה של קרויף, בעונת 1993/1994, הייתה בעיקר בזכות הכוכב הברזילאי רומאריו, שהבקיע 30 שערי ליגה.
אולם, בגמר ליגת האלופות של אותה עונה מול מילאן לא הצליחה ברצלונה לשחזר את היכולת הטובה מהליגה והפסידה 0 – 4.
מנקודה זו ניכרה ירידה ברמת המשחק של ברצלונה, שסיימה בעונה הבאה במקום הרביעי.
כתוצאה מכך, עזבו את הקבוצה שחקנים רבים.
בעונתו האחרונה של קרויף במועדון חל שיפור במשחקה של ברצלונה – שחקנים צעירים כגון לואיש פיגו וז'ורדי קרויף זכו למעמד דומה לזה של שחקנים בכירים כגון גאורגי פופסקו, אך למרות זאת סיימה הקבוצה במקום השלישי.
קרויף עזב את הקבוצה מחזורים אחדים לפני סיום העונה, לאחר ששמע מהעיתונות על מינויו של בובי רובסון כמחליפו.
תחת הדרכת קרויף זכתה ברצלונה ב-11 תארים, ומבחינה זו היה המצליח ביותר בתולדותיה עד תקופתו של ז'וזפ גוארדיולה כמאמן, בנוסף להיותו המאמן שכיהן בתפקיד במשך הזמן הארוך ביותר – שמונה שנים.
שנות ה-90 המאוחרות ותקופת גספארט
הצעד הראשון של רובסון היה החתמת השחקן הברזילאי רונאלדו.
בעונתו היחידה במועדון הבקיע רונאלדו 34 שערי ליגה, שיא שערים לשחקן שלא נשבר במשך עשור.
באותה עונה זכה המועדון בגביע המחזיקות ובגביע המלך.
למרות ההצלחה באותה עונה ספג רובסון ביקורת על שגיאות טקטיות בניהול המשחק והסתמכותו הרבה על רונאלדו, ופוטר מתפקידו.
לאחר מכן חתם במועדון המאמן ההולנדי לואי ואן חאל.
רונאלדו עבר לאינטר מילאנו, ריבאלדו חתם בקבוצה והמועדון זכה בשתי אליפויות רצופות בשנתיים הראשונות של ואן חאל בתפקיד.
במהלך עונת 1997/1998 נחגגו מאה שנים להקמת המועדון, והשחקנים שהובילו את הקבוצה לזכייה בדאבל היו ריבאלדו, ז'וזפ גוארדיולה, לואיס אנריקה, לואיש פיגו הפורטוגלי (הקפטן הזר הראשון בתולדות המועדון), ופיליפ קוקו.
בניגוד להצלחת הקבוצה בזירה המקומית, לא זכתה הקבוצה להישגים באירופה.
בעונת 1999/2000 הודחה ברצלונה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי ולנסיה, ובאליפות זכתה דפורטיבו לה קורוניה.
ביקורת קשה הוטחה בהתנהלות המועדון, והנשיא ז'וזפ ליואיס נונייז והמאמן ואן חאל התפטרו בשנת 2000.
בתחילת שנות האלפיים נבחר ז'ואן גספארט, סגן הנשיא במשך 22 שנה, לנשיא המועדון.
בתקופת כהונתו נחל המועדון כישלונות בכל המפעלים.
מאמן הקבוצה לורנס סרה פרר הוחלף על ידי קרלס רשאק לאחר הפסד לריאל סרגוסה באמצע העונה.
הקבוצה סיימה את העונה במקום הרביעי, המוביל למוקדמות ליגת האלופות, רק לאחר שריבאלדו הבקיע שער במספרת לרשתה של ולנסיה בדקות הסיום של מחזור הליגה האחרון.
גם בעונה שלאחריה סיימה הקבוצה במקום הרביעי.
בקיץ 2002 הוחזר ואן חאל.
תחת הדרכתו כשלה הקבוצה, ושחקן המפתח חואן רומן ריקלמה מיעט לשחק.
גם ואן חאל הוחלף באמצע העונה, על ידי רדומיר אנטיץ'.
גספארט עצמו התפטר חודש לאחר מכן.
על אף אי בהירות בנוגע למצב המועדון, הוביל אנטיץ' את הקבוצה מהמקום ה-15 עד למקום השישי.
ביולי 2003 נבחר ז'ואן לאפורטה לנשיא המועדון, ולאחר מכן החלה תקופה מוצלחת נוספת בתולדות המועדון.
עם הגעתו החתים לאפורטה את שחקן הכדורגל רונאלדיניו ואת המאמן ההולנדי פרנק רייקארד.
לאפורטה הנחיל שיטת ניהול חדשה שהחזירה את ההצלחה למועדון.
חובות העבר של המועדון שולמו, ובעונת 2003/2004 סיים המועדון במקום השני, אף על פי שבמהלך העונה דורג בתחתית הטבלה.
בעונת 2004/2005 הצטרפו לקבוצה סמואל אטו ודקו, ששיתפו פעולה עם הברזילאי רונאלדיניו והובילו את הקבוצה לזכייה באליפות ה-17 ב-14 במאי 2005, ובגביע הסופר קאפ הספרדי השישי בתולדותיה ב-20 באוגוסט.
הקבוצה הודחה על ידי צ'לסי בשמינית גמר ליגת האלופות, אך למרות זאת האמינו השחקנים והאוהדים כי החל תור הזהב השלישי של המועדון.
הקבוצה שיחקה במערך 4-3-3 התקפי, עמו הגיעה להישגים, כגון ניצחון חוץ 3–0 על ריאל מדריד ב-19 בנובמבר 2005. בעונת של ליגת האלופות עברה ברצלונה את צ'לסי ואת מילאן בדרכה לגמר, בו התמודדה מול ארסנל.
ז'וליאנו בלטי כבש בגמר את שערו היחיד במועדון, ובזכותו ניצחה ברצלונה 2–1 וזכתה בליגת האלופות בפעם השנייה בתולדותיה.
בהמשך השנה הושלמה בנייתו של מבנה הספורט על שם ז'ואן גאמפר, והמועדון חתם על הסכם עם יוניצ"ף.
ההצלחות הללו הביאו לעליית מספר חברי המועדון עד כדי 150,000.
בעונות 2006/2007 ו-2007/2008 לא זכתה הקבוצה באף תואר, למרות הצטרפותם של שחקנים מקדמת הכדורגל העולמי, בהם תיירי הנרי וליליאן תוראם הצרפתים והאיטלקי ג'אנלוקה זמברוטה.
את האליפות בעונה הראשונה איבדה לאחר שהובילה את הטבלה במשך רוב העונה.
למרות מספר נקודות זהה לזה של ריאל מדריד, מדריד היא זו שהוכתרה כאלופה עקב המאזן במפגשים בין שתי הקבוצות.
העונה שלאחר מכן הייתה גם סוף תקופתם של רונאלדיניו ורייקארד במועדון עקב ביצועים דלים של הקבוצה בכלל ושל רונאלדיניו בפרט.
במאי 2008 הצהיר המועדון על עזיבתו של רייקארד והחלפתו על ידי ז'וזפ גוארדיולה, קפטן הקבוצה בשנות ה-90 של המאה ה-20.
עונת 2008/2009 הייתה העונה הגדולה ביותר בתולדות המועדון.
ברצלונה ניצחה את אתלטיק בילבאו 4–1 בגמר גביע המלך, ושלושה ימים לאחר מכן ניצחה את יריבתה ההיסטורית ריאל מדריד 6–2 במגרשה הביתי, מה שהבטיח את אליפות הליגה לברצלונה.
ברצלונה סיימה את העונה בניצחון 2–0 על מנצ'סטר יונייטד בגמר ליגת האלופות משעריהם של סמואל אטו וליונל מסי, ובכך השלימה טרבל ראשון בתולדותיה, שהיה גם הראשון של קבוצה ספרדית.
בהמשך, ברצלונה זכתה גם ב והאירופי עם ניצחונות על אתלטיק בילבאו ושחטאר דונצק בהתאמה.
בדצמבר 2009 זכתה הקבוצה באליפות העולם לקבוצות, ובכך השלימה זכייה בכל ששת התארים האפשריים בשנה אחת, בפעם הראשונה בהיסטוריה של הכדורגל.
שחקני ברצלונה הציגו יכולת שיא הן מבחינת התקפית והן מבחינה הגנתית – הקבוצה הבקיעה 154 שערים וספגה 54 בלבד בעונה זו, בכל המסגרות.
בדרכה לזכייה בתארים, הביסה ברצלונה פעמים רבות בצורה מרשימה את יריבותיה, כולל ניצחונות בליגת האלופות 5–2 על אולימפיק ליון ו-4–0 על באיירן מינכן, כשהשיא היה בליגה: ניצחון 6–2 על ריאל מדריד באצטדיונה הביתי, במשחק שלמעשה הכריע את זהות אלופת הליגה.
את הקבוצה הובילו שחקני בית כגון קרלס פויול, צ'אבי, אנדרס אינייסטה וליונל מסי לצד שחקנים זרים כסמואל אטו ותיירי הנרי.
בעונת זכתה ברצלונה באליפות בפעם השנייה ברציפות עם שיא של 99 נקודות ליגה.
בליגת האלופות הודחה ברצלונה בחצי הגמר על ידי אינטר בזכות שיטת משחק הגנתית של היריבה, ומגביע המלך הודחה הקבוצה כבר בשלב שמינית הגמר.
ביוני 2010 סיים לאפורטה את כהונתו ולנשיאות ברצלונה נבחר סנדרו רוסל.
רוסל החתים את דויד וייה מוולנסיה תמורת 40 מיליון יורו ואת חאבייר מסצ'ראנו מליברפול תמורת 19 מיליון יורו.
במונדיאל 2010 לקחו שחקני ברצלונה תפקיד מרכזי בזכייתה של ספרד.
בגמר המונדיאל פתחו בהרכב ספרד שבעה שחקני ברצלונה והשתתפו בו שבעה בוגרי לה מאסיה, כאשר אנדרס אינייסטה כבש את שער הניצחון בגמר מול .
ב של שנת 2010 זכתה ברצלונה בפעם התשיעית והפכה לשיאנית הזכיות במפעל.
בנובמבר 2010 ניצחה ברצלונה את יריבתה המושבעת ריאל מדריד 5–0 ב שנערך בקאמפ נואו.
בטקס חלוקת פרס כדור הזהב שנערך בדצמבר, שלושת המועמדים הסופיים היו כולם שחקני ברצלונה, מסי, אינייסטה וצ'אבי.
בסוף עונת זכתה ברצלונה בליגה בפעם השלישית ברציפות עם 96 נקודות.
באפריל, הפסידה ברצלונה בגמר גביע המלך לריאל מדריד.
במאי ניצחה ברצלונה 3–1 את מנצ'סטר יונייטד בגמר ליגת האלופות 2011 שנערך באצטדיון ומבלי בלונדון, משעריהם של פדרו, מסי ווייה.
באוגוסט 2011 נרכש בוגר הלה מאסיה ססק פברגאס מארסנל.
כמה ימים לאחר מכן ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד ב וזכתה בתואר בפעם השלישית ברציפות.
עם הזכייה בתואר הגיע סך התארים הרשמיים של ברצלונה ל-73, כמספר התארים של ריאל מדריד.
בסוף אוגוסט ניצחה ברצלונה את פורטו 2–0 בסופר קאפ האירופי משעריהם של מסי ופברגאס.
הזכייה בתואר הפכה את ברצלונה לשיאנית התארים בספרד, ואת גוארדיולה למאמן ברצלונה המעוטר ביותר (12 תארים מתוך 15 אפשריים בשלוש שנים).
בדצמבר זכתה ברצלונה בגביע העולם למועדונים בפעם השנייה, כשניצחה את סנטוס, מחזיקת גביע ליברטדורס, בתוצאה 4–0 מצמד של מסי ושערים של צ'אבי ופברגאס.
חמשת הגביעים בה זכתה הקבוצה בשנת 2011 זיכתה אותם ב לשנת 2012. באותה עונה הפך מסי לכובש הגדול ביותר בתולדות המועדון כשעקף את ססאר רודריגס אלברס, השיאן עד אז.
בעונת הפסידה ברצלונה בחצי גמר ליגת האלופות לצ'לסי בתוצאה המצטברת 3–2 וגם איבדה את האליפות לריאל מדריד.
גוארדיולה, שהיה נתון לביקורת על בחירותיו הטקטיות, הודיע כי יפרוש בסוף אותה עונה.
משחקו האחרון של גוארדיולה כמאמן ברצלונה היה גמר גביע המלך בו ניצחה ברצלונה 3–0 את אתלטיק בילבאו.
היה זה התואר ה-14 והאחרון של גוארדיולה כמאמן ברצלונה.
לדעת רבים, ברצלונה של פפ גוארדיולה הייתה הקבוצה הגדולה ביותר בתולדות הכדורגל.
בקיץ 2012 מונה טיטו וילאנובה, עוזר המאמן של גוארדיולה, למאמן ברצלונה.
את עונת פתחה ברצלונה בצורה מדהימה, החזיקה בראש הטבלה למשך כל העונה, הפסידה רק פעמיים, וצברה שיא חדש של 100 נקודות.
ברצלונה הוכתרה לאלופת הליגה ארבעה משחקים לפני תום העונה וסיימה את העונה 15 נקודות מעל סגניתה, ריאל מדריד.
ליונל מסי היה מלך השערים כשכבש 46 שערי ליגה.
למרות זאת, הפסידה ברצלונה בחצאי הגמר של גביע המלך וליגת האלופות, לריאל מדריד ובאיירן מינכן בהתאמה.
כמו כן הפסידה ברצלונה לריאל מדריד את ה.
ביולי 2013 התפטר וילאנובה שנאבק בסרטן הגרון, ממנו נפטר באפריל 2014. ב-2015 נקרא על שמו המגרש הראשי במתחם האימונים של ברצלונה.
ב-22 ביולי 2013 מונה חרארדו "טאטה" מרטינו למאמן.
ב-3 ביוני חתם ניימאר בקבוצה.
באוגוסט ניצחה ברצלונה את אתלטיקו מדריד בסופר קאפ הספרדי בזכות שערי חוץ.
בינואר 2014 התפטר רוסל מתפקידו כנשיא בעקבות העלמת מס הקשורה בהעברתו של ניימאר.
סגנו, ג'וזף מריה ברתומאו, מונה לנשיא זמני עד לסיום הכהונה המקורית של רוסל ב-2016. כמו כן, התמודד המועדון עם אתגר נוסף, לאחר שפיפ"א אסרה על המועדון להחתים שחקנים חדשים במשך שנה בשל הפרה של תקנות הארגון בנוגע להעברות של שחקנים קטינים.
לאחר ניסיונות לערער על העונש, הוא נכנס לתוקף בשנת 2015. ברבע גמר ליגת האלופות הודחה ברצלונה על ידי אתלטיקו מדריד בתוצאה המצטברת 2–1. ב-16 באפריל הפסידה ברצלונה בגמר גביע המלך לריאל מדריד בתוצאה 2–1. ב-17 במאי נערך משחק בין ברצלונה לאתלטיקו מדריד שהכריע את זהות האלופה.
אתלטיקו מדריד הצליחה לשמור על תיקו ובכך זכתה באליפות הליגה, מה שגרם למרטינו להודיע על התפטרותו.
במקומו מונה למאמן שחקן העבר לואיס אנריקה.
בקיץ הוחתם לואיס סוארס האורוגוואי מליברפול בקבוצה תמורת סכום שיא בהיסטוריית המועדון של 81 מיליון אירו, אף על פי שהיה מושעה מכדורגל למשך 4 חודשים על ידי פיפ"א.
בעונת 2014/2015 זכתה הקבוצה בטרבל בפעם השנייה בתולדותיה, והייתה בכך לקבוצה הראשונה שזוכה פעמיים בטרבל.
ברצלונה זכתה באליפות הליגה ב-23 במאי בפעם השביעית בתוך עשור ובפעם ה-23 בתולדותיה.
ב-30 במאי ניצחה ברצלונה 3–1 את אתלטיק בילבאו בגמר גביע המלך מצמד של מסי ושער של ניימאר.
ב-6 ביוני זכתה הקבוצה בליגת האלופות בפעם החמישית, כשניצחה 3–1 את יובנטוס בגמר ליגת האלופות, משעריהם של סוארס, רקיטיץ' וניימאר.
הזכייה השלימה טרבל שני בתוך שש שנים.
שלישיית ההתקפה של ברצלונה, מסי, סוארס וניימאר, זכתה לכינוי MSN, וכבשה 122 שערים בכל המסגרות, הכי הרבה לשלישייה התקפית אי פעם בכדורגל הספרדי.
ב-11 באוגוסט זכתה ברצלונה ב כשניצחה 5–4 את סביליה.
ב-17 באוגוסט הפסידה ברצלונה את הסופר קאפ הספרדי לאתלטיק בילבאו, כשהפסידה לה בתוצאה המצטברת 5–1. בדצמבר זכתה ברצלונה בגביע העולם למועדונים בפעם השלישית, כשניצחה 3–0 את ריבר פלייט, כאשר מסי, סוארס ואינייסטה זוכים בפרסי השחקנים המצטיינים של הטורניר.
תואר זה השלים זכייה של חמישה תארים לשנת 2015. גביע זה היה התואר הבינלאומי ה-20 של המועדון, הישג שיא למועדון אירופי.
ברצלונה סיימה את שנת 2015 עם 180 שערים בכל המסגרות, וקבעה בכך שיא נוסף.
ב-10 בפברואר שברה הקבוצה שיא מועדון של 28 משחקים רצופים ללא הפסד, שיא שקבעה הקבוצה של גוארדיולה בעונת 2010/2011. ב-3 במרץ שברה הקבוצה שיא ספרדי של 34 משחקים ללא הפסד.
הרצף נשבר עם הפסד 2–1 לריאל מדריד ב-2 באפריל, לאחר 39 משחקים ללא הפסד.
באפריל הודחה ברצלונה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי אתלטיקו מדריד.
ב-14 במאי זכתה ברצלונה באליפות הליגה, בפעם השישית בשמונה עונות.
ברצלונה זכתה גם בגביע המלך לאחר שניצחה 2–0 את סביליה ובכך השלימה דאבל מקומי.
שלישיית MSN שברה את השיא של עצמה כאשר כבשה 131 שערים בכל המסגרות.
למרות זאת הודחה ברצלונה ברבע הגמר על ידי יובנטוס וגם הפסידה את האליפות לריאל מדריד.