tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר מינויו כראש הרבנים בביאליסטוק, בשנת תרע"ט, 1919, עמד בראש משלחת של נכבדי העיר שנפגשה עם מנהיג הרפובליקה הפולנית השנייה, מרשל יוזף פילסודסקי.
בשנת ה'תרפ"ג, 1923, חתם על "קול קורא" להצטרפות לתנועת המזרחי, עם כמה מגדולי הרבנים, בהם הרב חנוך אייגש מווילנא.
בכרוז נכתב בין השאר: .
בחודש תמוז ה'תרפ"ה, 1925, חתם על "קול קורא", לייסוד והחזקת ועד הישיבות בפולין וליטא, יחד עם גדולי רבני דורו.
היה חבר הוועד המרכזי של הסתדרות המזרחי בפולין וחבר הוועד הראשי של התנועה.
השתתף בכינוסים ארציים ובוועידות העולמיות.
בוועידה העולמית של המזרחי בקראקא, בשנת תרצ"ג, 1933, נבחר ל"בית דין הכבוד העולמי" של התנועה, יחד עם הרב שלמה הכהן אהרונסון.
בשנת ה'תרפ"א, 1921, ייסד הרב פאיאנס בביאליסטוק את "בית מדרש גבוה תחכמוני", יחד עם העסקן ליפא פאט, ממייסדי "המזרחי" בפולין.
לשם כך קרא לרעו מתקופת וולוז'ין, הרב שלמה פוליצ'ק, העילוי ממייצ'יט, לעמוד בראש בית-המדרש.
הרב פוליצ'ק נענה להזמנה ולימד בישיבה שיעורים עיוניים במהלך שנת ה'תרפ"ב, 1922. בבית המדרש נלמדו לימודים כלליים לצד לימודי קודש, במתכונת ישיבה תיכונית.
הרב פאיאנס השקיע מאמצים רבים בפיתוח המוסד וקיומו עד ליומו האחרון, יחד עם עמידתו לצד שאר מוסדות התורה והחינוך בעיר.
בתו, חיה, אשת הרב חיים יעקב מישקינסקי.
בתו, יוכבד, אשת הרב חיים יעקב מישקינסקי בזיוו"ש.
דוד סלמן (24 בספטמבר 1918 – 20 בדצמבר 2017) היה יזם ישראלי, מנכבדי העיר ירושלים ומבוניה.
דוד סלמן נולד בזאכו שבכורדיסטן (לימים עיראק) לאליהו וחתון סלמן, משפחה אמידה ומכובדת בעיר זאכו.
ביקורי שליחים בזאכו והעלייה לארץ ישראל
בשנת 1933 ביקרו בכורדיסטן יצחק בן-צבי (לימים הנשיא השני של ישראל) והגברת הנרייטה סאלד.
הם ביקרו בביתו של סלמן, ודיברו עם אביו (אליהו סלמן) על כך שהם רוצים לגייס בחורים צעירים לעלות לארץ ישראל כדי להקים את מדינת ישראל.
אליהו הציע את בנו דוד סלמן לביצוע משימה זאת.
הם אמרו לו שהוא צעיר מאוד.
אליהו אמר: "אם אני לא אציע את בני, סביר להניח שלא יהיו אנשים שיהיו מוכנים לעלות לארץ ישראל".
בשנת 1935 החל את עלייתו לארץ ישראל, ובשנת 1936 הגיע אל העיר חלב בשטחי סוריה, שם הכינו אותו לעלייה לישראל.
בחלב למד על ארץ ישראל וגם למד עברית, ובפעם הראשונה בחייו ראה סלמן דגל כחול לבן.
במרץ 1937 קיבל אישור מהסוכנות היהודית לארץ ישראל לעלות לישראל.
בסוף חודש מרץ עלה לארץ ישראל.
כשהגיע לארץ הוא נפגש עם קרובי משפחתו שגרים בירושלים בשכונת נחלאות.
כעבור שנתיים הוריו עלו בעקבותיו לאחר שכתב להם כי הארץ טובה, ואפשר להתעשר בה.
עושרו של סלמן הגיע ממודעה קטנה בעיתון של מועצת ראשון לציון בשנת 1939 בה פורסם מכרז לכריתת עצים במועצה.
היות שאביו היה חוטב עצים בכורדיסטן, שכנע אותו סלמן להתמודד במכרז.
כאשר הגיעו דוד סלמן ואביו למועצה, גורשו בטענה שהמכרז מיועד ליהודים בלבד.
זאת, כיוון שאליהו סלמן היה לבוש כמו ערבי עם שארוול, ולראשו היה ח'תה.
אליהו סלמן לא ידע עברית, אך הבין מה הם אומרים והכה על חזהו, ואמר: "יהודי, יהודי, יהודי" ובסופו של דבר קיבל את העבודה.
העצים שכרת נמכרו לבריטים, והגיעו לביצורים באל-ע'לאמן שבמצרים, ומהם בא עושרה הראשוני של משפחת סלמן.
בעקבות עבודה זו קנו הרבה בתים ומגרשים, ולאחר תקופה התחיל בנייה של בניינים בירושלים.
בשנת 1940 עוד כאשר היה בראשון לציון, התחתן עם בתיה לבית שמחה.
במלחמת העצמאות לחם סלמן בשורות האצ"ל בכיבוש דיר-יאסין (גבעת שאול), קרב סן סימון (כיבוש קטמון) ושחרור מחנה שנלר.
הבית ברחוב נסים בכר, רחוב ירדן לשעבר, היה בית גדול ולו גם חצר גדולה.
היו בו 5 חדרים וכל משפחה הייתה גרה בחדר אחד.
ובחצר היה שירותים לכל משפחות הבניין.
הבית שבו התגורר הוא היה ברחוב ניסים בכר.
הבית הראשון שאותו בנה דוד סלמן היה בקרית משה בירושלים.
את הבית שבנה ברחוב ניסים בכר הוא בנה בשנת 1959. ברחוב אליהו סלמן 1
הוא בנה כמה בניינים בבית וגן, ברחוב הפסגה, ברחוב הרב עוזיאל.
הוא בנה גם בתי ספר, וגני ילדים, הוא בנה גם בקטמון.
בין הפרויקטים הבולטים של דוד סלמן היו המחצבה שהייתה בגבעת רם, היכן שהיום נמצאת קריית הממשלה.
המחצבה עבדה יום ולילה, כדי לבנות את הבתים ברחוב בן יהודה אחרי הפיצוץ הגדול.
בני המשפחה האב אליהו והאחים דוד וסלח הקימו את מחצבות אליהו סלמן ובניו אשר סיפקו חומרי בנייה לכבישים ומבני ציבור.
המחצבה הראשונה שנרכשה בשותפות עם הערבים בתחילת שנות ה-40, מתי שהתחיל להיכנס לעסקי המחצבות.
הייתה בשותפות עם מוכ'תר (ראש כפר) הכפר שיי'ח באדר, במקום בו נמצא היום בית המשפט העליון.
המחצבה השנייה שרכש בשנות ה-50 הייתה במורדות גבעת שאול, בדרך הרומאית בכניסה לירושלים ההיסטורית, מתחת לכפר דיר-יאסין.
מפעל הבלוקים והסיד של סלמן הוקם בשנת 1944 במקום שהיום נמצאים בו גן סאקר ומנהרת רבין.
במפעל ייצרו בלוקים, לבנים, הם מכרו עצים וברזל.
למפעל היו כ-20 חמורים שהובילו פחים עם חצץ, חול, סיד ומלט לשכונות היהודיות: נחלת ציון ונחלת אחים וגם למרכז העיר.
בשנת 1953 אחרי פשיטת הרגל עברו לשכונת רוממה לשעבר קמונה ושם בנו מגרסות לגריסת אבנים צבעוניות למרצפות, וכן מפעל לייצור בלוקים, לבנים, אבנים מלאכותיות וכל מוצרי המלט.
משנת 1974 החלו התושבים הסמוכים להתלונן על מטרדי רעש ואבק, והמשרד לאיכות הסביבה הטיל על המפעל קנסות.
לבסוף נסגר המפעל בשנת 1988. דוד ואחיו סאלח שהיו שותפים במפעל, עשו בשנת 1989 עסקה עם חסידות בעלז לבנייה במגרשים שבבעלותם.
בשנת 2004 דוד קיבל את חלקו מחסידות בעלז במגרשים של אותו מפעל לאחר הליך משפטי ממושך.
דוד היה חבר מרכז בתנועת החרות (הליכוד), ולימים היה חבר נשיאות.
הוא ואחיו תרמו שטח לתועלת תושבי שכונת נחלאות, הנמצא כיום ברחוב אליהו סלמן (על שם אביו) ונקרא מועדון סלמן.
בשנת 1984 קיבל דוד סלמן את תואר יקיר ירושלים בעבור פועלו בבניית הארץ.
את פרס זה קיבל מראש עיריית ירושלים טדי קולק.
לסלמן חמישה ילדים ו-24 נכדים.
הרב דוד בן עטר (ה'תרנ"א, 1891 - י"ח כסלו ה'תש"ז, 1946) היה פוסק הלכה וראש ישיבה נודע בערי מרוקו במאה העשרים.
עמד בראשות ישיבת 'עץ חיים' במוגאדור, ר"מ בישיבת קזבלנקה וראש ישיבת 'אם הבנים' בצפרו.
נולד במרקש לאביו שמעון, ולמד אצל ראשי הישיבה בעיר.
בצעירותו נדד למוגאדור, ופגש ברבי אברהם בן סוסאן, ונעשה לתלמידו המובהק.
התחתן עם לאה ולזוג שנים בנים ובת.
עם חתונתו נסע לבקר את רבי רפאל אנקווה, לאחר שרבי רפאל תהה על קנקנו, הפציר בו שילבש את לבוש ה'זוכה' המיוחד לחכמי מרוקו.
בתחילה עבד לפרנסתו כסוחר, וכשהגיע לעסקיו בעיר מוגאדור, הפצירו בו שיכהן כראש הישיבה תמורת שכר הגון.
רבי דוד קיבל את ההצעה.
לאחר מכן כיהן כר"מ בישיבת קזבלנקה, וכראש ישיבה בצפרו.
בשנת תרצ"ט חזר למוגאדור, שם סמך מספר תלמידים לדיינות ושחיטה, כדוגמת הרב יצחק דלויה.
לטענת משרתת המשפחה, רבי דוד זכה לגילוי אליהו.
כמו כן רבנים רבים מערי מרוקו התייעצו עם רבי דוד בענייני הלכה.
לפני פטירתו חלה יום אחד, ולמחרת נפטר בי"ח כסלו ה'תש"ז (1946) ונקבר במוגאדור.
בפקידת השנה, הספידו תלמידו רבי יהושע מאמאן.
תקופת ישיבת עץ חיים במוגאדור
החל מתרפ"א (1921) כיהן כראש ישיבת 'עץ חיים' במוגאדור.
בישיבה, בימות החורף היו התלמידים ישנים אצל רבי דוד בבית, והיה מעיר אותם בשעה שתים בלילה.
לאחר תיקון חצות היה לומד אתם עד אור הבוקר שהיו הולכים להתפלל.
לאחר התפילה המשיכו ללמוד עד סוף היום, מלבד הפסקת צהריים קצרה.
כך עשו במשך שלש שנים.
מישיבה זו יצאו ארבעה רבנים נודעים: רבי משה ויזגאן, רבי שמעון ואענונו (רב ודיין העיר סטאט ואחר כך במרקש), רבי חיים אלפרסי (דיין באוזדא).
והרב שמעון ברוך אוחיון (רבה של יפו).
ושאר התלמידים כיהנו כרבנים סופרי בתי דין שוחטים וחזנים, וכשנפתח התלמוד תורה החדש בעיר, שאר התלמידים היו המורים בתלמוד תורה.
תקופה מסוימת לימד בישיבת קזבלנקה.
תקופת ישיבת 'אם הבנים' בצפרו
בין תלמידיו נמנים הרב דוד עובדיה והרב יהושע מאמאן, הרב רחמים יוסף מאמאן, ורבי דוד בן זכרי.
החל ללמד את תלמידיו משעה 3 בבוקר עד עלות השחר, הלימוד כלל לימוד הלכות איסור והיתר, וגם שאילות ובחינות בכתב.
לדברי הרב דוד עובדיה, ניחן בכשרון להאהיב את התורה על תלמידיו.
במסגרת זו, סידר דרשות לתלמידיו.
בהיותו בצפרו העתיק לעצמו ספרים מכתבי חכמי מרוקו שנצרכו לו.
רבי דוד עודד את תלמידיו ללמוד את ההלכה ממקורותיה ולא ייחס ערך רב ללמוד את ההלכה מקבצי הלכות שונים.
דוד עם ראשו של גוליית (באיטלקית: David con la testa di Golia) הוא ציור מאת הצייר האיטלקי בן תקופת הבארוק מאסימו סטנציונה, אשר צויר בסביבות השנים 1642–1643. הציור מוצג כיום במוזיאון האמנות של סן דייגו שבקליפורניה.
הסגנון האמנותי של סטנציונה הושפע רבות מהצייר קאראווג'ו, והשפעה זו ניכרת בציור זה, המשלב בין ריאליזם אכזרי ותאורה דרמטית לבין מגמות קלאסיות של המאה ה-17, כולל הסגנון הלירי של ציירי בולוניה.
בציור מוצג דוד בתנוחה אלגנטית, אשר מעדנת את מראהו האלים של ראש גוליית הכרות.
התאורה התיאטרלית בציור מדגימה היטב את פרשנותו של סטנציונה לטכניקת הקיארוסקורו – משחק של אור וצל – אשר נלמדה, ככל הנראה, ממוריו גווידו רני וקראוואג'ו.
לאחר שהציור נתרם למוזיאון, הבחינו מומחים – תחת תאורת גלריה – בחריגות שונות בבד, כגון חוסר אחידות ודפוסי סדיקה.
תופעות אלו, יחד עם העובדה שדמותו של דוד מביטה כלפי הפינה השמאלית התחתונה, עוררו את החשד שהציור עבר שינויים.
בשנת 1999, באמצעות צילום רנטגן והסרת שכבות צבע עיליות, נחשף חלקו המקורי של מצחו של גוליית.
לאחר תהליך שימור מקיף, נחשפו פניו של גוליית בשלמותם, והציור שוחזר לצורתו המקורית.
כיום ניתן לראות את ראשו הכרות של גוליית בפינה השמאלית התחתונה, כשדוד, אוחז בסכין, מביט לעברו.
סביר להניח שראשו של גוליית כוסה במכוון על מנת לרכך את אופי הציור ולהתאימו לטעמו של קהל רוכשים פוטנציאלי.
בשנת 1947 תרמה גברת ושמה הארי טרפין ציור מקורי של סטנציונה, תחת השם "דוד עם ראשו של גוליית", לגלריה לאמנויות היפות בסן דייגו (כיום מוזיאון האמנות של סן דייגו).
תחילה יוחס הציור לצייר הספרדי חוספה ריברה, אך בשנת 1951 שויכה היצירה לסטנציונה על ידי מריו מודסטיני.
שיוך זה אושר מאוחר יותר גם על ידי שלייר, פלון, צרי וספינוזה.
דוד עילם (נולד ב-10 בדצמבר 1952) הוא זואולוג ואתולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס בבית הספר לזואולוגיה בפקולטה למדעי החיים ע"ש ג'ורג' ס.
מומחה לניתוח מפורט וקפדני של התנהגות בבעלי חיים ובבני אדם.
דוד עילם נולד וגדל בשכונת נווה צדק בתל אביב.
שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סרן.
לאחר מכן החל את לימודיו לתואר ראשון במסלול המצטיינים בביולוגיה באוניברסיטת תל אביב, אותם השלים ב-1979. את התואר השני והשלישי ביצע במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' אילן גולני.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1987, נשאה את הכותרת "התנהגות חקירת המרחב בחולדות נורמליות והמטופלות באמפטמין".
במקביל ללימודי הדוקטורט שימש עילם כמרצה לביולוגיה במכללת בית ברל ובסמינר הקיבוצים.
ב-1987–1989 היה עמית בתר-דוקטורט במחלקה למדעי הביו-רפואה באוניברסיטת מקמסטר בקנדה.
עם שובו לישראל מונה למרצה במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב וזכה במלגת אלון לחוקרים צעירים מצטיינים.
ב-1996 מונה למרצה בכיר, ב-2005 לפרופסור חבר וב-2011 לפרופסור מן המניין.
בשנים 1999–2002 שימש כמנהל האקדמי של הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2013 התמנה לחבר כבוד באגודה הבינלאומית לנוירוביולוגיה התנהגותית (International Behavioral Neuroscience Society) ובשנים 2020–2024 היה יו"ר העמותה לזואולוגיה בישראל.
ב-2020 יצא לגמלאות אך ממשיך לעסוק במחקר פעיל ובהוראה.
לאורך השנים שימש עילם כחוקר אורח באוניברסיטאות וושינגטון ובינגהמטון וכן בחברת סרברוס הבריטית.
התמחותו העיקרית של עילם היא ניתוח מפורט וקפדני של התנהגות, תוך שימוש בשיטות וכלים מתקדמים, במטרה לחשוף תבניות כלליות שלרוב גם משותפות לבעלי חיים ולבני אדם אם במהותן ואם כדרך למדידה ותיאור של ההתנהגות.
המחקר מתבצע תוך שימוש במתקני הגן למחקר זואולוגי באוניברסיטת תל אביב, בו ניתן להחזיק סביבות ניסוי גדולות לחקר חיות בר וחיות מעבדה.
התבנית של המעבר מחוסר תנועה לפעילות בגורים ובבעלי חיים בוגרים
ממצא רחב היקף הראה כי בעלי חיים רבים, גורים וולדות, עוברים בצורה סדורה מחוסר תנועה מוחלט לפעילות נמרצת על ידי כך שהם מבצעים קודם כל תנועות לצדדים של הראש, אחר כך של קדמת הגוף, בהמשך סיבוב לצדדים של כל הגוף, ורק אחר כך נעים קדימה.
התמצאות וניווט בסביבה לא מוכרת
מחקר זה חשף מבנה כללי בו מכרסמים ובעלי חיים אחרים שמועברים לסביבה לא מוכרת בוחרים נקודה מסוימת ("בסיס") שהוא עוגן לחקירת הסביבה, שמתבצעת באופן סדור כמסעות שמתחילים ומסתיימים בבסיס, מסעות שיש להם מבנה אופייני וסדור.
מחקר זה מוצג גם בהקשר הרחב בהתנהגות של בעלי חיים ובני אדם.
בהמשך נחקרה ההתמצאות בסביבה והגורמים שמווסתים אותה גם בסביבות תלת־ממדיות.
טקסים בחולים כפייתיים (OCD), בספורטאים ובתרבות
אחרי פיתוח אחד המודלים החשובים לחקר התנהגות כפייתית, המחקר התמקד ברצף שבין התנהגות נורמלית בבעלי חיים ובבני אדם לטקסים של חולים כפייתיים והביא אפיון מפורט וכמותי של החזרות המרובות והפעילות המיותרת לכאורה בהתנהגותם של חולי OCD.
במסגרת זו נבחנו בהרחבה הדרך בה תנשמות מנסות לצוד את טרפן והדרך בה הטרף מנסה לחמוק מהן, וההקשר האפשרי בין אלה לחרדה בבני אדם.
עילם אב לשלושה, מתגורר ברמת אביב.
חולייתנים, יחידות 4–6: ויסות משק הים והמלחים בדגים, רבייה במים, היציאה מהמים ליבשה, דו-חיים בני-ימינו, אנטומיה משווה של מערכות הגוף בחולייתנים.
דוד עם ראש גוליית (באיטלקית: Davide con la testa di Golia) הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן האיטלקי גווידו רני, שצויר בסביבות שנת 1605. היצירה מוצגת כיום בגלריית אופיצי בפירנצה, בחדר המוקדש לקראווג'ו.
גווידו רני, יליד בולוניה (1575–1642), נודע כאמן שעיצב אידיאל של יופי קלאסי במאה ה־17, תוך דגש על הרמוניה בפרופורציות ודיוק ברישום.
סגנון זה נבע מהשכלתו האמנותית, שהושפעה ממודלים של רפאל ומתורתם של בני משפחת קאראצ'י.
בגיל צעיר הצטרף רני לאקדמיה של האינקאמינטי – מוסד אמנותי שהוקם בבולוניה והתמקד בלימודי אנטומיה ורישום מהחיים, בהשראת אמני המאה ה־16.
בתחילת המאה ה־17, בעת שהותו ברומא, נחשף רני לסגנון של קרוואג'ו ואימץ לזמן קצר מרכיבים כמו ניגודי אור-צל חזקים והעדפה לנושאים היסטוריים אלימים.
גם אז שמר על אלגנטיות מלנכולית ואיפוק רגשי.
הציור "דוד עם ראש גוליית" ממחיש את המתח שבין סגנונו הקלאסי של רני לבין השפעת הקרוואג'יסטים.
דוד מוצג כדמות מעודנת, חובש כובע אדום עם נוצה, עטוי בגלימה עשירה, וגופו מואר באור רך המזכיר אור ירח.
הוא מביט בראשו הכרות של גוליית בתנוחה הרהורית ולא דרמטית, כשהמעשה האלים כבר הושלם, והתחלף בהרהור שקט.
גרסה נוספת קיימת בלובר, והנושא שוחזר בעותקים נוספים במוזיאונים שונים באירופה.
בציורו של גווידו רני, גוליית מתואר באופן השונה מהייצוגים המסורתיים של הדמות כענק פראי ובוטה.
הוא מופיע בפרופיל שקט ואצילי, בעל זקן מסודר והבעה מאופקת.
הפצע שמביא למותו אינו גלוי לעין, וסימני הדם מופיעים ברמז בלבד.
ראשו מונח על סלע שטוח המזכיר בצורתו מצבת שיש – פרט שחוקרים שונים ראו בו אזכור חזותי למנהג של הצבת ראש אויב על גבי אבן כאקט סמלי.
אף שאין עדות ישירה לכך שזו הייתה כוונתו של רני, הדימוי מתחבר למסורת קומפוזיציונית רחבה יותר, שבה מופיע ראש גוליית על גבי סלע הדומה למזבח – כפי שנראה גם בציוריהם של גוארצ'ינו, "דוד עם ראשו של גוליית" ושל יוהאן זופאני.
הבחירה להציב את ראש גוליית בצורה זו מעניקה לסצנה נופך טקסי או אלגורי, המטעין את הרגע במשמעויות החורגות מן ההיבט הסיפורי בלבד.
דוד עם ראשו של גוליית הוא ציור שמן על קנבס מעשה ידי האמן האיטלקי גוארצ'ינו, שצויר בסביבות שנת 1650. היצירה משתייכת לתקופתו המאוחרת של האמן ונחשבת לדוגמה מובהקת לאיכויותיו האמנותיות ולייחוסה ההיסטורי.
הציור מוזכר ברישומי סדנתו של גוארצ'ינו לשנת 1650, שם נכתב כי צויר עבור לודוביקו פרמי מפיאצ'נצה.
מאוחר יותר, בשנת 1680, הופיע ברשומות הרכוש של משפחת פארנזה כאחת היצירות שבאוספו של ראנוצ'ו פארנזה השני, דוכס פארמה.
בהמשך עבר בירושה למלכי בית בורבון של ממלכת שתי הסיציליות, ומשם עבר דרך מספר אספנים פרטיים עד שנרכש על ידי המוזיאון הלאומי לאמנות מערבית בטוקיו בשנת 1999.
הקומפוזיציה של היצירה נחשבת לנדירה באיקונוגרפיה של דוד: במקום לתאר את דוד כרב-עוצמה גאה בניצחונו על גוליית, הוא מוצג כאן ברגע של התבוננות פנימית והכרת תודה לאל.
הצבע הכחול הכהה ברקע – גרסה מוחשכת של פיגמנט הלַפִּיס לַזוּלִי – היה סממן מובהק של עבודות גוארצ'ינו מאותה תקופה, וצבע זה מקושר מסורתית לאלוהות ולשמיים.
השימוש בו מחדד את הדילמה הרגשית של דוד בעקבות ניצחונו יוצא הדופן.
היצירה זכתה לפופולריות כבר מיום יצירתה, וידועות לפחות שתי גרסאות נוספות שלה שצוירו על ידי תלמידיו של גוארצ'ינו.
הציור נחשב ליצירה החשובה ביותר של האסכולה הבולונזית באוסף תקופת הבארוק של המוזיאון בטוקיו.
אחד המרכיבים הבולטים בציורו של גוארצ'ינו "דוד עם ראשו של גוליית" הוא האופן שבו מונח ראשו של גוליית על גבי אבן שטוחה, הדומה למזבח, מה שמעניק לסצנה מימד סמלי של קורבן או תודה לאל.
אלמנט זה מופיע גם בציורים נוספים של הנושא.
בציורו של גווידו רני, דוד עם ראשו של גוליית (1605–1606), מונח ראשו של גוליית על עמוד אבן גבוה, המשמש כבסיס פיסולי לתצוגה.
בציורו של יוהאן זופאני, דיוקן עצמי כדוד עם ראש גוליית (1756), חוזר המוטיב של הסלע השטוח – בדומה לגרסתו של גוארצ'ינו – והראש מוצג עליו באופן שמזכיר שוב אבן מזבח.
בשלושת הציורים, אם כן, הסלע או העמוד שעליו מונח ראשו של גוליית ממלא תפקיד מרכזי בבניית המשמעות: מגוף מובס למעין אובייקט סמלי, המוצג לצופה כעדות לניצחון ולעיתים גם כמעשה של הקרבה.
דוד עם ראש גוליית (באיטלקית: David con la testa di Golia) הוא ציור שמן על לוח נחושת מאת הצייר האיטלקי אורציו ג'נטילסקי, המתוארך לסביבות שנת 1610. היצירה שייכת לאוסף גלריית הציורים גמלדה-גאלרי בברלין ומוחזקת בבעלות עמותת מוזיאון קייזר פרידריך .
הציור נרכש בשנת 1914 מגלריית האמנות Thomas Agnew & Sons.
הציור, שגודלו 36.8 על 29.1 ס"מ, מצויר בטכניקת שמן על לוח נחושת ומציג את דמותו של דוד כשהוא רכון ומהרהר מעל ראשו הכרות של גוליית.
בניגוד לדימויים המסורתיים שבהם דוד נראה בשעת מעשה העריפה, מתמקד ציור זה ברגע השקט שלאחר המעשה — בהרהור ובחקר פנימי.
גישה זו נחשבת לחידוש איקונוגרפי, והיא נובעת מהשפעת ציורו של קראווג'ו באוסף גלריה בורגזה ברומא.
ואולם, ג'נטילסקי מעדן את ההבעה, מפנה את פניו של דוד לפרופיל ומדגיש תחושת התבוננות פנימית במקום עימות חזיתי עם הצופה.
הציור שייך לקבוצת עבודות מצומצמת של אורציו ג'נטילסקי שנעשו על לוח נחושת ובפורמט קבינט.
ציורים אלה מאופיינים בקנה מידה קטן ובעבודת מכחול מדויקת במיוחד, והם אופייניים לשלב שבו פעל ג'נטילסקי ברומא בראשית המאה ה־17. השימוש בלוח נחושת איפשר לו להדגיש פרטים עדינים ולשלב מרקמים מורכבים של אור וצל.
אורציו ג'נטילסקי נחשב לדמות הבולטת והעצמאית ביותר מבין הציירים שפעלו ברומא בהשפעת קראווג'ו.
עד לשנת 1600 זוהה סגנונו עם המנייריזם המאוחר של רומא.
בשנים 1600–1605 החלה השפעת קראווג'ו לחלחל ליצירתו, והגיעה לשיאה בשנים 1606–1615. באותן שנים הושפע גם מהאמן הגרמני אדם אלסהיימר, שפעל ברומא והשפיע על קומפוזיציות בקנה מידה קטן, במיוחד כאלה שצוירו על לוח נחושת, תוך דגש על אלמנטים נופיים.
הציור הברלינאי הוא גרסה קומפקטית של קומפוזיציה שג'נטילסקי יצר גם בגרסה גדולה יותר, באוסף גלריה ספאדה ברומא.
בגרסה הרומית, דוד מוצג בקנה מידה כמעט בגודל טבעי, אך נחתך מתחת לברכיים, והרקע הנופי שונה לחלוטין — יער אפלולי במקום מצוק סלעים.
בציור הברלינאי השלים ג'נטילסקי את הדמות לדמות שלמה בעמידה, כיווץ את תנוחת הרגליים והפך את הדמות לעדינה ואלגנטית יותר.
כמו כן, הנמיך את קו האופק והעניק לדמות רקע סלעי מחוספס בגוונים קרים, אופייניים לסגנונו.
ראש גוליית מונח כעת כשפניו כלפי מטה, על גבי סלע, ודוד עומד מעליו כשקלעו מונח בקדמת התמונה – פרט שאינו מופיע בגרסה הרומית.
הציור "דוד עם ראשו גוליית" של אורציו ג'נטילסקי נחשב לווריאציה ייחודית של נושא תנ"כי זהה שזכה לעיבוד גם אצל קראווג'ו, בציורו המפורסם מגלריה בורגזה ברומא.
אצל קראווג'ו, דוד מחזיק את ראשו של גוליית שזה עתה כרת בחרבו, ופונה עמו לעבר הצופה.
ראשו של גוליית עדיין לא איבד כל סימן חיים, ומבטו של דוד מבטא תערובת של גועל וצער.
לעומת זאת, בגרסתו של ג'נטילסקי, חלה תמורה מהותית בגישה: המבט הישיר והדרמטי של דוד הוחלף בהבעה מהורהרת, והדמות מוצגת בפרופיל מלא במקום במבט חזיתי.
שינוי זה מהווה חידוש איקונוגרפי ומרחיק את הסצנה מהאקט הברוטלי לטובת התבוננות שקטה לאחר המעשה.
היצירה מוצגת כיום בגלריית הציורים בברלין ומזוהה במספר הקטלוגי 1723. היא נחשבת לאחת הדוגמאות החשובות למיזוג שבין השפעת קראווג'ו, הרקע הטוסקני של ג'נטילסקי, והשפעות צפוניות נוספות.
היצירה מדגימה את דרכו הייחודית של ג'נטילסקי ביצירת קומפוזיציות אינטימיות ועשירות בתוכן רגשי.
דוד עם ראשו של גוליית (על פי ג'ורג'ונה) הוא ציור שמן על בד, המתוארך בקירוב לשנים 1510–1550, והוא גרסה מאוחרת המבוססת על יצירה אבודה המיוחסת לצייר הוונציאני ג'ורג'ונה.
היצירה מציגה את דמותו של דוד ברגע שלאחר ניצחונו על גוליית, והיא משמרת מסורת חזותית מורכבת הקשורה הן לאיקונוגרפיה מקראית והן לשאלות של דיוקן עצמי וייצוג זהות אמנותית.
הציור מציג דיוקן חצי־גוף של דוד, הפונה ימינה, כאשר ראשו כמעט חזיתי.
ידו השמאלית מונחת על ראשו הכרות של גוליית, המופיע בפינה הימנית התחתונה של הקומפוזיציה.
לדוד שיער חום ארוך והוא לבוש שריון, פרט המדגיש את זהותו כלוחם ומעניק לדמות ממד הרואי.
המפגש בין פניו הצעירות של דוד לבין ראשו הכרות של גוליית יוצר מתח חזותי בין חיים למוות, ניצחון והקרבה.
הציור מבוסס על יצירה קדומה יותר, שממנה שרד רק שבר, השמור כיום במוזיאון הרצוג אנטון אולריך בבראונשווייג.
ליצירה זו קיים גם תחריט משנת 1650 מאת ואצלב הולאר, המספק עדות חזותית נוספת למראה המקור.
השבר בבראונשווייג מזוהה בדרך כלל עם ציור המתואר בידי ג'ורג'ו וזארי כדיוקן עצמי של ג'ורג'ונה, שהיה שייך לאוסף גרימאני בוונציה.
ברשימת המלאי משנת 1528 של הקרדינל מרינו גרימאני מתוארת היצירה כ"דיוקן של ג'ורג'ונה מעשה ידיו, עשוי כדוד וגוליית".
מקור בן המאה ה־16 אינו מבהיר איזו מן הדמויות – דוד או גוליית – נחשבה לדיוקן העצמי של ג'ורג'ונה.
וזארי בחר בראשו של דוד כדימוי לדיוקן האמן, והחלטה זו השפיעה על מסורת המחקר המאוחרת.
עם זאת, אם אכן צוירה היצירה המקורית סביב שנת 1510, כאשר ג'ורג'ונה היה בראשית שנות השלושים לחייו, הרי שפניו של דוד נראות צעירות מדי.
שיקולים אלה, לצד קיומה של מסורת אמנותית של "דיוקן עצמי כקורבן", תומכים בהשערה שג'ורג'ונה ייצג את עצמו דווקא בדמותו של גוליית.
הציור שבאוסף המלכותי נחשב להעתק איכותי במיוחד, המספק מידע חשוב על מראה היצירה המקורית.
אף שנהוג היה לייחסו לצייר צפוני מן הארצות הנמוכות סביב שנת 1650, הערכה זו מוטלת בספק.
על פי מאפייניו הסגנוניים, סביר יותר שמדובר ביצירה מוקדמת יותר, שמקורה באיטליה.
איכות הביצוע וקרבתו למקור מעידות על חשיבותו כעדות חזותית למסורת הג'ורג'ונסקית ולפרשנותה בדורות שלאחר מותו של האמן.
היצירה נרכשה ככל הנראה בידי צ'ארלס הראשון מתוך אוסף גונזאגה במנטובה.
סימון הבעלות המלכותי ניכר בצדה האחורי של היצירה.
ברישומים מאוחרים יותר היא מתועדת כשהיא מוצגת במסדרון שבין החדר הירוק לחדרון הפרטי בארמון וייטהול.
קובצי שיריו, סיפוריו הקצרים והרומן "חיי נישואים" הקנו לו במהלך השנים שם כאחד הסופרים והמשוררים העבריים המרכזיים ברבע השני של המאה ה-20.
דוד פוגל נולד בסטנוב שבחבל פודוליה בשנת 1891. ב-1909 או 1910 עבר לווילנה, שם היה תלמיד ישיבה.
בשנת 1912 עבר להתגורר בווינה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה נכלא כנתין מדינת אויב (רוסיה), ושוחרר בשנת 1916. סיפורו של גרשון שופמן, "במצור ובמצוק", שגיבורו קרוי דוד גול, עוסק בתקופה זו בחייו של פוגל.
אשתו, אילקה, חלתה בשחפת ובשנת 1919 אובחנה גם בו המחלה.
משך רוב שנות חייו נדד ברחבי אירופה, עני ודל, כשהוא מתפרנס בדי-עמל מתשלומים זעירים בעבור פרסום שיריו וסיפוריו.
בשנת 1925 עבר להתגורר בפריז.
לקראת סוף שנות ה-20 נישא בשנית, לעדה נדלר.
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל לפי הזמנת הסופרים העבריים, שדאגו לסרטיפיקטים לו ולאשתו, אך לא הסתגל לאקלים ולסביבה התרבותית.
בארץ ישראל נולדה בתו היחידה, תמרה.
באביב 1930 שב עם אשתו ובתו לאירופה, שהה בוורשה ובווינה, ובשנת 1932 חזר לפריז.
בתחילת מלחמת העולם השנייה עזב את פריז ונסע עם בתו לאוטוויל שבמחוז אן, שם הייתה אשתו מאושפזת עקב מחלת השחפת.
ב-3 באוקטובר 1939 נעצר שם ונכלא עקב היותו נתין של מדינת אויב (אוסטריה).
באוגוסט 1940, בעקבות כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, שוחרר וחזר לאוטוויל, שהייתה תחת שלטון וישי.
את התקופה הזו בחייו תיאר במעין יומן אישי שכתב ביידיש (נוסח עברי, בשם "כולם יצאו לקרב", נכלל בספרו "תחנות כבות").
בפברואר 1944 נתפס על ידי הגסטאפו באוטוויל, הועבר למחנה הריכוז דראנסי וממנו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצח.
שיריו של פוגל התפרסמו החל משנת 1918 בכתבי עת עבריים, ובהם "הפועל הצעיר", "השילוח" בעריכת יוסף קלוזנר, "דבר", "הדים" בעריכת אשר ברש ו"גליונות" שבעריכת יצחק למדן.
במהלך חייו של פוגל נדפס ספר שירים יחיד שלו, "לפני השער האפל", בווינה, בשנת 1923. באנתולוגיה "מבחר השירה העברית" שיצאה לאור בשנת 1938 בעריכתו של אשר ברש, נכללו חמישה משיריו של פוגל, וגם באנתולוגיות מאוחרות יותר.
שירתו של פוגל זכתה להוקרתם של ברנר ואשר ברש, אך ביאליק התנגד לה.
שירתו זכתה לעניין מחודש כאשר פרסם המשורר נתן זך במוסף הספרותי "משא", ב-23 בספטמבר 1954, את הרשימה "בעקבות משורר שנשכח".
ברשימה זו הציב זך את פוגל כאלטרנטיבה למשוררים המובילים בישראל של אותה תקופה ובראשם נתן אלתרמן.
הוא המשיך מגמה זו גם במאמרו הנודע "הרהורים על שירת אלתרמן" (1959).
העניין שהתעורר במשורר הוביל לפרסום שיריו במוספים שונים ולמהדורת השירים "לפני השער האפל" אותה ערך דן פגיס ושיצאה לאור בשנת 1966. בשנת 1981 ערך אהרן קומם את "לעבר הדממה" הכולל את פנקסי השירים של פוגל, ובהם שירים רבים שלא פורסמו בספרו של פגיס.
ב-1998 ראתה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד מהדורה חדשה של כל שירי פוגל, בעריכת אהרן קומם, המביאה לראשונה במרוכז את כל שירי פוגל בנוסח ובסדר שקבע בעצמו.
חוקר הספרות דן מירון תיאר את שיריו של פוגל שפורסמו לאחר מלחמת העולם הראשונה: "שיריו התבלטו מיד במקוריותם, בבשלותם, בגיבושם הסגנוני-הייחודי ובעיקר בחדשנותם; כלומר בריחוקם המכוון מכללי הפואטיקה הביאליקאית ששלטו בשירה לפני המלחמה".
כוחה של שירתו האקספרסיוניסטית של פוגל בצמצומה, ניקיונה ובדימויים הסתומים, הטורדים ורבי העוצמה שבה.
על הפלטה השירית שלו צבעים בודדים ופשוטים: שחור, לבן, כתום, צהוב, לילה, דממה, שתיקה, ארון, מלתחה, נהר, כלב וכדומה.
המבנה השירי אף הוא פשוט: בתים ספורים בני שלוש או ארבע שורות, לא נחרזים.
פוגל משלב את המבחר המוגבל במכוון הזה באופן מפתיע ולעיתים אף מזעזע, דווקא בגלל היות הצירופים סתומים כביכול.
בשיר היאוש הקודר "נשברו הפכים" הוא כותב:
אין היגיון בפעולה ואין לה מטרה.
אצבעות מותזות אל הארון אינן אלא ביטוי עז ליאוש המוחלט, לשיר אחרון ימיו של המשורר.
דימויים חידתיים כאלו רווחים אצל פוגל.
בשיר "עם כלבים את פצעי" הוא כותב:
המשורר אינו מבקש לספר סיפור.
הוא מנסה להעביר תחושת חידלון, אין אונים, אובדן וכאב שאין לו פשר, והדימויים הסתומים, האילמים, עוקפים תיאור מאורעות כלשהו ובחידתיותם המאיימת מעוררים את התחושה הזו ישירות.
שירתו זו האקספרסיוניסטית מזכירה באמצעים שבהם היא משתמשת ובתחושה אשר היא מעבירה לקורא את שירתו של המשורר האוסטרי גאורג טראקל.
אחדים משיריו הולחנו: "בלילות הסתיו" הולחן על ידי שם טוב לוי ב-1977, "אמא קטנה", הולחן על ידי שלמה ארצי וגידי קורן ושר ארצי, ו"ערי נעורי", הולחן על ידי קובי אושרת ושרה צילה דגן ועוד.
ספריו של פוגל שראו אור בחייו:
הנובלה "בבית המרפא", שיצאה לאור בשנת 1928 בהוצאת מצפה שפעלה בארץ ישראל, ומתארת חוויות מבית מרפא לחולי שחפת.
הרומן "חיי נישואים" שנדפס בשלושה חלקים (בהוצאת מצפה) בשנים 1929 ו-1930, ומתאר חיי נישואים ואהבה המבוססים על קשר סדו-מזוכיסטי בין בעל יהודי לאשתו הנוצרית.
הנובלה "נוכח הים", שנדפסה בשנת 1934 ב"ספר השנה של ארץ ישראל" שבעריכת פישל לחובר.
הנובלה "בבית המרפא" ראתה אור מחדש בספריית תרמיל בשנת 1975. נוסח חדש של "חיי נישואים", שערך מנחם פרי על-פי כתב יד של פוגל, ראה אור בסדרת "הספרייה" בשנת 1986, הפך לרב-מכר והעניק לפוגל מעמד שלא היה לו קודם לכן, כאחד מגדולי כותבי הפרוזה של הספרות העברית.
נוסח זה תורגם לשפות נוספות, ועורר עניין בנובלות האחרות של פוגל, שנדפסו אף הן מחדש.
"כולם יצאו לקרב" תורגם ועובד על ידי מנחם פרי מתוך טיוטה של כ-400 עמודים, מעיזבונו של פוגל.
הנובלה "נוכח הים" נדפסה שוב, בנפרד, בסדרת "הספרייה הקטנה", ב-2005. גם הנובלה "בבית המרפא" נדפסה בנפרד בסדרה זו, ב-2008.
ב-2012 ראה אור לראשונה "רומן וינאי", רומן של פוגל שהתגלה ב-2009 בעיזבונו בארכיון "גנזים".
בתחילת שנות ה-30 ניסה פוגל למצוא מו"ל שיפרסם את "חיי נישואים" בגרמנית, אך נכשל בכך.
החל משלהי שנות ה-80 תורגמה הסיפורת שלו, ובעיקר "חיי נישואים" לשפות אחדות (גרמנית, איטלקית, צרפתית ועוד).
ספר שיריו "לפני השער האפל" תורגם לאנגלית עוד בשנת 1976.
דוד פוגל תרגם מגרמנית לעברית את הכופר מסואנה, מאת גרהרט האופטמן, הספר יצא לאור בהוצאת שטיבל, ורשה, 1923.
בשנת 2018 הופק סרט תיעודי על חייו, "איבד פוגל את פוגל", שקיבל ציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ואחר כך שודר בכאן 11.
דוד פְלוּסֶר (David Flusser; 15 בספטמבר 1917 – 15 בספטמבר 2000) היה היסטוריון ישראלי בעל שם עולמי בתחומי ההיסטוריה של עם ישראל בתקופת הבית השני, תקופת התנאים, וחקר הנצרות הקדומה.
דוד (גוסטב) פלוסר נולד בשנת 1917 בווינה, וילדותו עברה עליו בפראג.
בן דודו היה וילם פלוסר.
מ-1936 ועד 1939 למד פילולוגיה קלאסית וגרמניסטיקה (חקר התרבות הגרמנית והלשונות הגרמניות) באוניברסיטת פראג.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והמשיך את לימודיו (לימודים קלאסיים והיסטוריה יהודית וכללית) באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1957 קיבל שם את תואר הדוקטור.
ב-1962 התמנה לפרופסור חבר למדע הדתות באוניברסיטה העברית.
בשנת 1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
מחקריו תרמו תרומה חשובה במיוחד לנושאי ספרות חז"ל בתקופת המשנה, תולדות הכתות בישראל בשלהי תקופת בית שני, במיוחד כת קומראן, ולחקר המגילות הגנוזות.
הוא תרם תרומה מיוחדת להבנת התהוות הנצרות, עמד על חשיבותה של הספרות היהודית להבנת הנצרות הקדומה והרקע לפעילותם של ישו, פאולוס ובעלי האוונגליונים.
כמו כן האירו מחקריו את תהליך התגבשותה של היהדות הרבנית הקדומה ובכך סייעו רבות להבנת התפתחות ההלכה היהודית ותרבות ישראל, תחת השפעת ההלניזם.
אחד התחומים המרכזיים בהם עסק פלוסר וזכה בשל כך לפרסום עולמי, הוא חקר המגילות הגנוזות ותולדותיה של כת קומראן, שמקובל לראותה ככת האיסיים עליה מספרים סופרי התקופה.
הוא חקר את המגילות הגנוזות מראשית גילויין לאורך יובל שנים, עסק בבירור פרטיהן, בליבון המשמעות של הפשרים ושל התפילות שנמצאו שם, ובחשיפת כתבים שמקורם בעולמם ובהגותם של אנשי הכת.
פלוסר גם חקר את השפעתה של כת זו על ראשית הנצרות, ובראש וראשונה על הגותו של פאולוס (הוא שאול התרסי).
פלוסר היה חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזכה בפרס ישראל לחקר ההיסטוריה היהודית בשנת תש"ם.
בנוסף זכה בפרס רוטשילד במדעי היהדות, וכן בתואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לתאולוגיה באוניברסיטת לוצרן שבשווייץ.
פלוסר שימש גם כמרצה אורח באוניברסיטאות רבות ברחבי העולם.
בשכונת ארנונה בירושלים וכן בשכונת נאות לון בבאר שבע, קרויים רחובות על שמו.
לפי עדות הבן יוחנן, הוא נולד בלילה שבו האב פלוסר סיים לכתוב מאמר על יוחנן המטביל (ובבדיחות הדעת הוסיף כי "כנראה אני היהודי שומר המצוות היחיד בעולם שקרוי על שמו" של יוחנן המטביל).
ישו, הוצאות מאגנס ודביר, 2009.
יהדות בית שני, חכמיה וספרותה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002.
יהדות בית שני, קומראן ואפוקליפטיקה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2002.
מגילות מדבר יהודה והאיסיים, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
יוספוס פלביוס, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1985.
המקורות היהודיים של הנצרות, אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980.
יהדות ומקורות הנצרות, ספרית פועלים, 1979.
"כיתות מדבר יהודה ותקופתן", תולדות ארץ-ישראל כרך א' , משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1980, עמ' 305–312.
"הרקע התרבותי של העליות מצ'כוסלובקיה", יוצאי צ'כוסלובקיה בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 49–52.
"אביגדור דגן", יוצאי צ'כוסלובקיה בישראל, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998, עמ' 230–231.
דוד פלומבו נולד בטורקיה בשנת 1920, עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1923 וגדל בשכונת נחלת שבעה שבירושלים.
בגיל צעיר החל לעבוד כמניח כבלים תת-קרקעיים בדואר, ובמשך הזמן נתמנה למנהל המחלקה.
ב-1940 החל ללמוד בבית-הספר לאומנויות "בצלאל" וב-1942 החל ללמוד לפסל אצל הפסל זאב בן-צבי.
תקופה מסוימת שימש כעוזר בסטודיו שלו ולימד פיסול ב"בצלאל".
בשנת 1958 נמנה פלומבו על מייצגי ישראל בביאנלה של ונציה, באותה שנה גם הציג בתערוכת העשור למדינת ישראל.
בשנת 1959 השתתף בתערוכה של פורשי קבוצת אופקים חדשים בבית המלין בתל אביב.
בשנים 1961–1962 לימד בשלוחת בצלאל בהר ציון, בבנין בית הספר גובאט שנשכר מהכנסייה הפרוטסטנטית.
בזמן שלימד בהר ציון, גילה פלומבו בית הרוס, חלק ממתחם משפחת דג'אני (ש"קבר דוד המלך" בהר ציון והמבנים הסמוכים לו היו בבעלותה עד 1948) וביקש להקים בו בתי מלאכה לאומנות ברזל וגלריה.
הוא קיבל את אישור הרשויות ועבר ליצור ולהתגורר במקום.
הוא ביקש לפתח את האזור בעזרת התאגדות אמנותית עםשרה ושלמה גבאי, שכניו לאזור שעסקו בפסיפס ומתכת, ועם יונה פלומבו שעסקה בייצור תכשיטים ומתכת.
לקבוצה הם קראו "גרניט", ותצוגתם הרשונה הייתה ב-1964 בגלריה של חברת בת-שבע.
עבודתו האחרונה הייתה עיצוב נרות זיכרון ל"בית ציזלינג" בקיבוץ עין חרוד מאוחד.
פלומבו לא הספיק להשלים את ביצוע העבודה אותה השלימה רעייתו.
פלומבו נהרג בעקבות תאונת דרכים במוצאי שבת, 13 באוגוסט 1966, כאשר הקטנוע שעליו רכב נתקל בשרשרת למניעת מעבר כלי רכב בשבת, שהוצבה מטעם משרד הדתות במורד הכביש המוביל להר ציון.
הוא הועבר לבית החולים ביקור חולים ומשם לבית החולים הדסה, שם נפטר.
השאיר אחריו אישה - יונה, ושני ילדים.
אשתו, יונה פלומבו, התגוררה לאחר מותו בהר ציון, בבית שבו הקימה והפעילה עד שנות האלפיים את "מוזאון דוד פלומבו".
היא נספתה בשרפה שפרצה בביתה זה בינואר 2022.
דוד פלומבו יצר מספר פסלים מפורסמים, המעטרים אתרים מרכזיים בישראל, ובהם שערים לאוהל יזכור ביד ושם (1960), שערי החצר בכניסה לכנסת (המכונים "שערי פלומבו"), שהועתקו ממקומם ב-2007 ביחד עם פסלו של פלומבו, הסנה הבוער.
מבחר של עבודותיו ניתן למצוא בבית דוד פלומבו, הממוקם בסדנת עבודתו בהר ציון.
המוזיאון נפתח חודשים ספורים לאחר מותו.
מבחינה סגנונית, פסליו של דוד פלומבו מתאפיינים בכך שהמבנים ערוכים בצורה שמרכז הכובד הוא גבוה ושיווי המשקל רופף, בניגוד לכללים האסתטיים המקובלים, השואפים להקנות שיווי משקל יציב עם מרכז כובד נמוך.
ביתן פלומבו – מסוף הכניסה למשכן הכנסת, הנקרא על שמו
בשנת 1995, השירות הבולאי הנפיק בול דואר ישראלי שהוקדש ליצירתו "שער אוהל יזכור" ביד ושם
דוד פינסקי (5 באפריל 1872, ט בניסן תרל"ב – 11 באוגוסט 1959, ז' באב תשי"ט) היה מחזאי וסופר יידיש, מגדולי מחזאי היידיש של המאה ה-20.
דוד פינסקי נולד במוהילב שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית), עבר למוסקבה בצעירותו והמשיך לווינה להשלמת לימודי הרפואה; אך ביקור אצל י"ל פרץ בפולין שינה את מסלול חייו.
הוא החל את עבודתו כמורה בוורשה, ושם גם נדפסה יצירתו הראשונה ביידיש, הסאטירה "דער גרויסער מענטשן-פריינד", (יידיש: "אוהב האדם הגדול").
הוא התקרב בוורשה אל יוצרי היידיש הגדולים, ופרסם מיצירותיו הראשונות בעיתונים של גיסו מרדכי ספקטור וי"ל פרץ.
בוורשה גם התמסר לעבודה ציבורית בתנועת הפועלים היהודית.
בשנת 1896 המשיך לברלין בדרכו מערבה, ובשנת 1899 היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
באמריקה ובניו יורק פרחה יצירתו הסיפורית והמחזאית, ופינסקי הפך לאחד מגדולי המחזאים ביידיש.
מחזותיו הוצגו במאות במות בכל רחבי התפוצה היהודית.
מחזהו המפורסם "היהודי הנצחי" הוצג על ידי תיאטרון "הבימה" הצעיר, (בימוי: ווסייוולוד מצידובלוב, תפאורה: גיאורגי יאקובלוב, מוזיקה: אלכסנדר קריין), בשנת 1906. והמחזה היה השני בכלל מחזותיו של התיאטרון, והקנה ל"הבימה" פרסום ויוקרה.
בניו יורק המשיך בלימודיו באוניברסיטת קולומביה וערב בחינת הדוקטורט שלו הציג את מחזהו "משפחת צבי", החמיץ את הבחינה ומעולם לא זכה בתואר.
המחזה "משפחת צבי" נכתב כתגובתו של דוד פינסקי לפרעות קישינב, 1904. במחזהו קורא פינסקי להתנגדות יהודית פעילה ולהגנה עצמית.
מחזותיו האחרים של דוד פינסקי שנתפרסמו הם: "יענקעל דער שמיד" (יידיש: 'יעקב הנפח', 1906), מחזה שזכה להצלחה עצומה בניו יורק, תורגם לאנגלית, בשם "הנפח המזמר", ולימים אף הוסרט בהוליווד.
בסרט השתתף הזמר חזן המפורסם מוישה אוישר.
בשנים שבין המלחמות השלים את הנובלות שלו, את הרומנים הגדולים, ובהם גם "נשותיו של שלמה המלך".
"דער אוצר" (יידיש: 'האוצר', 1905), מחזה מצוין שהוצג כמה וכמה פעמים במקומות שונים בעולם.
המחזה בוים על ידי מכס ריינהארדט והוצג בברלין בשנת 1910. וכן הוצגו המחזות "אייזיק שפטל" (1899), "די מוטער", 'הָאֵם', 1901. במחזותיו תיאר את העולם היהודי הנקרע בין ישן לחדש, את מאבקי הפועל היהודי, החיים המיניים והאישיים של היהודי המודרני, ואת המשפחה היהודית המתפוררת.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עם חורבן העם היהודי במזרח אירופה, בשנת 1949, עלה לישראל והשתקע בחיפה.
מחזותיו האחרונים הם "שמשון", וה"מלך שאול", מחזות תנ"כיים, שכמעט לא הוצגו.
ביתו הפך בית ועד לשרידי יוצרי היידיש שהתקבצו בארץ.
את שנותיו האחרונות הקדיש לקידום תרבות היידיש בארץ ובעולם.
בשנת 1952 קיבל אזרחות כבוד של העיר חיפה.
דוד פינסקי פרסם למעלה משבעים כרכים ביידיש, מחזות, רומנים, נובלות, ספרי זכרונות, מסות ומאמרים.
לעברית תורגם רק חלק קטן מיצירתו.
פינסקי נפטר בחיפה ונקבר בבית עלמין חוף הכרמל.
על שמו של דוד פינסקי נקרא פרס תיאטרוני (פרס עיריית חיפה ע"ש דוד פינסקי) ורחוב בכרמל מרכזי בחיפה.
מימים מכבר, תרגם אברהם קריב, תל אביב, 1948.
המשיח האילם, תרגם קדיש יהודה סילמן, תל אביב.
בית נח עדון, תרגם שמשון מלצר, תל אביב, 1950.
משיחים, תרגם שמשון מלצר, תל אביב, 1952.
מערכונים, תרגם בן-ציון ידידיה, תל אביב, 1951.
עלובי החיים, מחזה במערכה אחת, תרגם פסח קפלן, ביאליסטוק, 1913.
אויסגעקליבענע שריפֿטן, (דערציילונגען, דראַמעס, עסייען, מעמואַרן), אַרײַנפֿיר און רעדאַקציע פֿון שמואל ראָזשאַנסקי, יוסף ליפשיץ-פאנד בײַם קולטור-קאָנגרעס אין אַרגענטינע, תשכ"א, 1961.
דוד פיזנטי (נולד ב-27 במאי 1962), הידוע בכינוי פיזה, הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי, חבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
פיזנטי, בוגר בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל חדרה, שם הועלה לבוגרים כבר בגיל 15 ו-4 חודשים, שם שיחק בתפקיד המגן והקיצוני שמאלי.
בגיל 17 וחצי (ב-1979) עבר למכבי נתניה, עמה זכה בשתי אליפויות בתור שחקן מפתח בקבוצה.
יכולתו הגבוהה הביאה אותו לגרמניה, שם שיחק בשנים 1985 עד 1987 בקבוצת פ.צ.
קלן, והיה לשחקן הישראלי הראשון שהשתתף בגמר אירופאי, במשחקים נגד ריאל מדריד בגמר גביע אופ"א (1986).
לאחר מכן שיחק חצי שנה בהפועל תל אביב, ועבר לשחק באנגליה, בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס, במדיה שיחק שנתיים וכבש שני שערים.
לאחר שחזר לארץ שיחק שנתיים נוספות במכבי נתניה, ולאחר מכן שיחק גם בהפועל צפרירים חולון, הפועל חיפה והפועל פתח תקווה, עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1996. בסך הכל רשם 345 הופעות בליגה הבכירה בישראל, וכבש 15 שערים.
לזכותו של פיזנטי גם 30 הופעות בנבחרת ישראל, במדיה כיכב לצידם של משה סיני, שלום תקווה, אורי מלמיליאן, אלי אוחנה ורוני רוזנטל.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-15 בפברואר 1983, במשחק ידידות מול נבחרת בלגיה.
פיזנטי שיחק במדי הנבחרת גם בטורניר הקדם אולימפי (1984), ולאחר מכן במשחקי מוקדמות מונדיאל 1986 ומוקדמות מונדיאל 1990, במסגרת זו ערך את הופעתו האחרונה בנבחרת ב-30 באוקטובר 1989, במשחק המכריע מול נבחרת קולומביה באצטדיון רמת גן, שהסתיים בתיקו 0–0 ובעלייתה של קולומביה למונדיאל.
את קריירת האימון החל כמאמן בנערים של מכבי נתניה, וב-2007 שימש כעוזרו של בני לם במחלקת הנוער.
במאי 2008 הודיעה נתניה על מינויו של פיזנטי כעוזרו של לותר מתאוס שהתמנה למאמן הקבוצה.
כעבור שנה סיים את תפקידו.
לאחר מכן שימש פיזנטי כמאמן במחלקת הנוער של מ.ס.
כיום מתעסק פיזנטי באימון אישי לשחקנים צעירים.
פיזנטי היה נשוי לוויקטוריה, אלמנתו של ניקולאי קודריצקי, שחקן בני יהודה שנהרג בתאונת דרכים.
דוד בן ישראל משה פּוֹלוּס (David Polus; 1893 – 5 בינואר 1975) היה פסל ישראלי, שנדד בין יישובים והתגורר בכל מקום שבו פיסל, תמורת דמי קיום.
פולוס גדל בוורשה בירת פולין.
לפי אלחנני ופרידלנדר, היה בנעוריו בוורשה, בן ישיבה רכון על דפי גמרא.
בישיבה, היה נוהג לקשט את אולם הישיבה לכבוד סיום מסכת של ש"ס, ומכאן נתפס לפיסול.
הוא עלה לארץ ישראל בעלייה השלישית, באוניה "רומניה" כחלוץ בחודש אוגוסט 1924. בפואמה שכתב ביידיש בשנות העשרים כתב בין השאר: "חלוץ קום עלה....
פולוס היה חבר בגדוד העבודה, ובקבוצת החוצבים של יצחק שדה.
את פסלו הראשון בארץ סיתת בהיותו בגדוד העבודה במגדל צדק: פרוטומה של אהרן דוד גורדון.
בחודש פברואר 1932 שלח פולוס הצעה שפורסמה בעיתון "דבר" להנהלת "יריד המזרח", לפיה תוכרז תחרות של פסלים ושהיצירות הטובות ביותר תוצגנה בתערוכה, מה שייתן תנופה ליצירה.
פולוס נהג לנדוד ברחבי הארץ.
הוא התגורר בקיבוצים שונים ופיסל בהם תמורת דמי קיום בלבד, ללא שכר נוסף.
כך ברמת דוד, בתל יוסף בבית אורן וברמת רחל.
על פי מסמך בארכיון המדינה מיום 22 בספטמבר 1936, התגורר פולוס, שהיה רשום כמורה, ברחוב הירקון בתל אביב (אז שכונת מחלול), על יד בית החרושת לאריגה וצביעת משי "דלפינר-יוחננוף".
היה לו צריף, שם נהג להתבודד ולעסוק בתכנון עבודות חדשות.
מאוחר יותר עבר לירושלים, והתגורר בעשרים השנים האחרונות לחייו בצריף אחר, בלבה של חורשת אורנים ליד מחנה אלנבי.
פולוס נפטר ערירי בירושלים והובא בה למנוחות ב-1975.
ביצירותיו הריאליסטיות יש מוטיבים הרואיים, המתארים את תקומת העם היהודי בארצו.
פולוס השתמש בחומרים מקומיים פשוטים וזולים יחסית, כמו בטון, טיח על רשתות לולים ומוטות ברזל.
הדבר גרם לבלייה מוגברת בפסליו, וצרך תחזוקה מתמדת.
בזמנו, פולוס תחזק אותם בעצמו.
ועם השנים חלקם שופצו וחלקם עומדים בפני כליה.
דוד הרועה (1935–1936, הוצב ב-1938) – פסל בקיבוץ עיינות (רמת דוד), המציג את דוד המלך בתור רועה צאן, לידו כבשה, והוא פורט על נבל.
במשך שתי שנות עבודתו, גר הפסל ברפת תמורת עבודתו.
הוא ביקש מהקיבוץ את החבר היפה ביותר כדי שישמש כדוגמן, וכך נבחר לתפקיד אהרון שתיל, סנדלר הקיבוץ.
הפסל שופץ בשנת 2006, לכבוד חג השמונים של קיבוץ רמת דוד.
בשנת 2021, לאחר שהפסל התבלה בשנית, התגייסו התושבים הוותיקים בקיבוץ לשפצו.
אנדרטת אלכסנדר זייד (1938–1941) – בגבעות שייח' אבריק, סמוך לבית שערים.
הפסל מציג את דמותו של זייד רכוב על סוסתו.
הוא ממוקם על במה מאבני המקום, ולצִידו שני תבליטי ברונזה עליהם נרשם על פי הצעת דוד רמז "אלכסנדר זייד שומר בישראל".
הפסל המקורי נבנה בטון יצוק על רשתות ברזל.
הפסל, שבהקמתו השתתף הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, נחנך ב-6 ביולי 1941. טקס גילוי הפסל נערך בנוכחות בני-נוער רבים ותלמידי בית הספר בנהלל על מוריהם.
ליד הקבר נשאו דברים שלמה קפלנסקי, זלמן שזר ואחרים.
בסיום האירוע ביקרו המשתתפים בחדרו של זייד וראו שם פסל נוסף מעשה ידי בתיה לישנסקי.
האנדרטה, שבשטח הגן הלאומי בית שערים, מהווה אתר למבקרים עד עצם היום הזה.
בתחילת שנות השישים, הצילה מעורבותה של ציפורה זייד את הפסל מהתפוררות.
פניותיה ועזרת המשפחה ובמיוחד עזרת אחייניתה, הביאו בסופו של דבר לשיקומו.
בשנות השבעים הוא שופץ וניצק מחדש מברונזה, לאחר בליה מתמשכת.
על מי מנוחות ינהלני (1941) – קיבוץ תל יוסף, פסל המורכב משתי קבוצות פיסול: באחת כמה ילדים קטנים, ובשנייה זוג הורים בבגדי ים.
אשתו של אסף שמחוני שימשה כמודל לאשה הצעירה.
הפסל הוצב בבריכת נוי של הקיבוץ.
כיום הפסל מוצב על הדשא בקיבוץ וסובל מנזקי הזמן והסביבה.
נחמן סירקין (1944) - פסל של נחמן סירקין במוזיאון העבודה.
שילוב הדורות או ישראל סבא (1945) – פסל בבית אורן, פסל המתאר את הדור הישן, המיוצג על ידי זקן לבוש טלית, מחבק בטליתו את הדור הצעיר, המיוצג על ידי פועל-לוחם עברי האוחז טוריה וכלי נשק.
הפסל הופיע ב-28 ביוני 1946 בעמוד השער של "דבר השבוע".
הוא נפגע לאחר מכן, באופן קשה, מפגעי מזג האוויר.
יש הטוענים כי יפתח זייד בנו של אלכסנדר זייד היה המודל לפסל זה.
אנדרטה לזכר חללי קריית טבעון, שנפלו במלחמת העצמאות (1952) – באנדרטה שני תבליטי בטון מעשה ידיו של פולוס.
ושבו בנים לגבולם (1954) – פסל רחל אמנו ברמת רחל.
גם פסל זה עבר שיפוץ.
במשך שנים, לא היה בקיבוץ כל אזכור לשמו של פולוס, עד שמבקרים העלו את שמו.
אליעזר שטיינמן (1963) – פסל של אליעזר שטיינמן.
בין השנים 1967–1971 ניהל פולוס תכתובת ענפה עם לשכת הנשיא זלמן שזר מתוך תקווה שזה יסייע לו בהמשך יצירתו (תיק ארכיון המדינה נ-93/17 פורסם אפריל 2019).
ב-15 במרס 1984, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות הפיסול", שעוצבה על ידי המעצב א.
ברג, שבה נכלל בול של ציור של אנדרטת אלכסנדר זייד.
השירות הבולאי מכר 564,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה ב-3 בדצמבר 1984 .
דוד פישלוב (נולד ב-1 ביוני 1954) הוא פרופסור אמריטוס לספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בישראל לנחום וגיסיה פישלוב.
למד בבית הספר היסודי "פרדס" ברמת גן ובתיכון בליך ברמת חן.
היה חניך ומדריך בתנועת השומר הצעיר ברמת גן, במסגרתה הצטרף לגרעין הנח"ל 'רשף' לקיבוץ מגן.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, שם סיים תואר ראשון ושני ושימש כאסיסטנט בחוג לספרות כללית, את עבודת הדוקטורט בנושא METAPHORS OF GENRE כתב בהדרכתו של פרופסור רוברט (אורי) אלטר והגיש באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
פישלוב פרסם עשרות מחקרים, ספרים ומאמרים.
הוא פרסם ביקורת ספרים בידיעות אחרונות ובשנות ה-80 השתתף באופן קבוע ב'משא', המוסף הספרותי של העיתון דבר.
פישלוב זכה במענק ללימודי מחקר בארצות הברית מטעם קרן חינוך ארצות הברית ישראל, מלגת נשיא האוניברסיטה לעבודת דוקטור באוניברסיטת ברקלי, קליפורניה, מענק ללימודי מחקר באנגליה מטעם המועצה הבריטית ועוד.
ספרו 'מחלפות שמשון' זכה בפרס ע"ש יעקב בהט לספר עיון לשנת תשנ"ח.
פישלוב מתגורר כיום בתל אביב, גרוש, אב לשניים.
כמטר שמים - עיונים בדימוי הפואטי, הוצאת מאגנס, תשנ"ו
מחלפות שמשון - גלגולי דמותו של שמשון המקראי, הוצאת ספרים של אוניברסיטת חיפה, 2000
כנפי ביאליק - מעמדו הקנוני ודיאלוגים עם יצירתו, הוצאת כרמל, 2023
מהספרים להם הוסיף אחרית דבר
ג'ונתן סוויפט, מבחר כתבים, תרגום: משה זינגר ויצחק קומם, הוצאת כרמל, 1993.
דניאל דפו, מול פלנדרס, תרגום: סיגל אדלר, הוצאת כרמל, 2004.
דניאל דפו, רובינזון קרוזו, תרגום: סיגל אדלר, הוצאת כרמל, 2006.
הרב דוד פֶנְדֶּל (נולד בכ"א באלול ה'תשכ"א, 2 בספטמבר 1961) הוא ראש ישיבת ההסדר אפיקי דעת בשדרות וראש בית הדין לדיני ממונות בשדרות.
נולד וגדל בעיירה וסט המפסטד בלונג איילנד בניו יורק.
אביו, הרב מאיר פנדל, היה רב בעיירה, ואחר כך מייסד ומנהל בית הספר הדתי שם..
סבו, אבי אמו, הוא הרב דב משה נמיאט, רב באנטוורפן ובגייטסהד ומחבר הספר "דברי משה, חתנו של הרב זבולון בריט, רבה של פלונגיאן.
בצעירותו, בעת שאביו ומשפחתו בילו שנת שבתון בארץ, למד בחטיבת הביניים של ישיבת חורב בשנת הלימודים תשל"ד – שנת מלחמת יום הכיפורים.
עלה לישראל בגיל 17, למד בישיבות שעלבים, מרכז הרב ומיר ושירת בצה"ל בחיל התותחנים.
הרב פנדל הקים ועומד בראשות ישיבת אפיקי דעת בשדרות, המונה כ-600 תלמידים.
כמו כן הקים שתי שלוחות, ישיבת "לב לדעת" בשדרות וישיבת דרך חיים בקריית גת.
הרב פנדל הוא חבר באיחוד הרבנים למען ארץ ישראל.
הרב פנדל מתגורר בשדרות עם אשתו מכי, והם גידלו בעיר את שבעת ילדיהם.
בטבח שבעה באוקטובר הקים בנו ד"ר גדליה פנדל חדר מיון מאולתר בכניסה ליישובו שובה, שטיפל בפצועים מיישובי האזור.
ביום ירושלים ה'תשס"ח הוענק לרב פנדל פרס מוסקוביץ' לציונות.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר כי הפרס הוענק לו
רבי דוד חיים פַּארְדוֹ כינויו בספרי האחרונים הרד"פ (ראש חודש ניסן א' בניסן תע"ח, 1718, ונציה – י"ב בסיוון תק"נ, 1790, ירושלים) היה פרשן ספרות חז"ל, ראש ישיבה, פוסק ומשורר.
נולד בוונציה לרבי יעקב מראגוּסה וליוסטינה.
אביו היה בן למשפחת רבנים, נכדו של רבי יוסף פארדו שכיהן ברבנות בוונציה ובאמסטרדם, והיה מצאצאי רבי שמואל אבוהב, אחיו היה רבי אברהם פארדו כפי שכתב בהקדמת ספרו על התורה משכיל לדוד "ועל כולם יתברך "אחי ידידי הנבון כבוד הרב אברהם" השם ישמרהו שהיה לי עזר לעזור".
בילדותו התייתם מאביו וקרוב משפחתו הגביר משה [שמואל] אשכנזי שהיה ערירי, אסף אותו ואת אחותו רחל אל ביתו.
הוא למד תורה מפי רבי שלמה זלמן מלבוב (שהיגר לטורקיה), ומפי רבי יעקב בליליוס, מרבני ונציה.
מאמצו השאיר בצוואתו את ירושתו לאחותו רחל, שהייתה לו עזר בביתו, על מנת שתוכל להתחתן עם בחור מכובד, אך אחותו נפטרה טרם נישאה.
האפוטרופסים סירבו להוריש את רכוש הגביר לרבי דוד, באמרם שהרכוש היה מיועד לרחל רק לאחר שתתחתן, ולמעשה היא לא זכתה ברכוש ואינה יכולה להוריש לאחיה, והם כתבוהו לאחייני הגביר.
מפאת מצבו הדחוק ועוגמת הנפש נדד בשנת תצ"ח לאיספאלטרו, שם נתמנה למלמד תינוקות.
רב העיר היה הרב אברהם דוד פאפו, ורבי דוד הפך לתלמידו, ולאחר פטירתו מינו בני העיר את רבי דוד לרבם.
בתקופה זו החלו לשלוח אליו שאלות מן הבלקן ועוד, ובספרו יש תשובות משנת תק"א.
הוא פתח בעיר ישיבה בה למדו בין היתר רבי חיים יצחק מוסאפיא לימים רבה של איספאלרטו, רבי אברהם יונה, אב דית הדין הרבני בוויניצאה, רבי שבתי דוד ונטורה מחבר הספר "נהר שלום" ורבי אברהם פינסו מחבר הספר "כתית למאור".
בתקופה זו נולדו לו שלושה בנים.
פארדו ניסה מספר פעמים להתמנות לרב הראשי של יהודי בלגרד.
ב-1761 עזב הרב הראשי של בלגרד שלמה שלם לאמסטרדם שם הוצע לו לכהן כרב הקהילה הפורטוגזית.
הרב דוד פארדו הגיע שוב לבלגרד במטרה לקבל את מינוי הרב הראשי, אך שלמה שלם סירב לוותר על תוארו בעיר, ולבסוף עזב פארדו לאחר שקיבל הצעה מסרייבו.
בשנת תקל"ג (1773) נתמנה לרב בעיר "שאראי דמן בוסנא" (סרייבו) במשך תשע שנים, כשעל מקומו באיספאלטרו העמיד את תלמידו רבי שבתי ונטורה.
הוא תיקן בעיר תקנות וסדרים חדשים, יסד בה חברות לימוד וחסד ופתח בה ישיבה, אליה נהרו מרחבי המדינה.
בתקופה זו הדפיס רבים מספריו וחיבר פיוטים ותפילות שונות.
בשנת תקל"ה נסע לליוורנו, לצורך הדפסת אחד מספריו, ופגש בה את החיד"א ששהה בה בשליחות כולל חברון.
הוא התחבר אליו ועסק עמו בתלמוד והלכה, ולימים, בשנת תקמ"ד נישא בנו הצעיר, רבי אברהם, לשמחה, בתו של החיד"א.
על אף החיבה והערצה ההדדית של המחותנים, בענייני פרשנות לעיתים שררה ביניהם מחלוקת עמוקה.
בזמן שהותו בליוורנו פגש גם את המהרי"ט אלגאזי ורבי יעקב חזן, אף הם שד"רים, שהעניקו לו הסכמה לספרו.
פגישתו עם חכמי ארץ ישראל, עוררה בו תשוקה לעלות אליה.
בשנת תקל"ד נפגש בבילוגראדו בשליח מטבריה, רבי חיים הכהן דוויך ושוחח עמו בדברי תורה.
בשנת תקמ"א (1781), עזב את מקום מגוריו והחל במסעו אל ארץ ישראל, אליה הגיע בשנת תקמ"ב (1782).
הוא קבע את מושבו בירושלים וזמן קצר לאחר בואו הוזמן לכהן כחבר בבית הדין של המהרי"ט אלגאזי.
הוא התיידד עם חבר בית הדין רבי אביגדור עזריאל מחבר הספר "זמרת הארץ".
רבי אביגדור, הפך לתלמיד חבר שלו, ומינה אותו לעמוד בראש ישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה.
בירושלים חיבר את פירושו לספרי, "ספרי דבי רב".
בספרו זה הוא משבח מאוד את תורת ארץ ישראל שהיא קדושה, ואין בה שום שליטת הסטרא אחרא.
רבי דוד פארדו נשא לאשה את בייאנקא, שילדה לו שלושה בנים: רבי יעקב פארדו רבי יצחק פארדו, ורבי אברהם פארדו.
בנו אברהם היה חתנו של החיד"א.
ידוע גם כי הייתה לו בת אחת.
נפטר בגיל 72 או 73, ונקבר בירושלים בהר הזיתים.
נוסח מצבתו נכתב בצורה מליצית, ושולבו בו שמות ספריו.
מצבתו שופצה וחודשה מחדש בפאר והדר על ידי הרב יעקב כהן מירושלים בעל הוצאת ספרי קודש שיח ישראל שנמנה עם צאצאיו דור עשירי להרב פארדו דרך אמו.
חסדי דוד – פירוש על התוספתא.
פירוש זה הוא פירוש התוספתא היחיד המקיף את כל התוספתא .
ספרי דבי רב – פירוש על הספרי.
משכיל לדוד – פירוש על פירוש רש"י על התורה.
לימים הדפיס רבי יצחק אייזיק מקומרנה את המשכיל לדוד בספרו חומש היכל הברכה.
שושנים לדוד – על המשנה.
ספר זה חובר כנגד הספר "בית דוד" של רבי חיים דוד קורינאלדי שהשיג על מפרשי המשנה, הברטנורא, התוספות יום טוב והרמ"ז.
בספרו כתב בצורה חריפה נגד רבי חיים דוד ונגד ר"מ ראקח ובעקבות זו יצא כנגדו כתב חרם בעיר ליוורנו, בה הגיע להדפיס את ספרו בשנת תקי"א.
לאחר בירור הדברים בבית הדין, הגיעו הניצים להסכם וכתב החרם בוטל.
מכתם לדוד – שו"ת בארבע חלקי שולחן ערוך, סאלוניקי תקל"ב.
נכדו רבי משה פארדו אב"ד נא אמון כותב שכתב חלק נוסף בשם "נשאל לדוד" אשר נמצא אצלו בכתב יד.
למנצח לדוד – שלושה מאמרים על סוגיות תלמודיות, סלוניקי תקכ"ה.
מאמר:"שניות לאריות" (על משקל שניות לעריות) הסבר על כל פעם שמופיע בתלמוד "איבעית אימא" (תירוץ נוסף), מה מוקשה בתירוץ הראשון.
מאמר "עיסה קושית" (על משקל אשה כושית), תירוץ על כל פעם שמופיע בתלמוד קשיא ולא תיובתא.
מאמר "סימנים דרבנן" (פרפרזה ממשפט בתלמוד לגבי סימנים) על סימני התלמוד, פיענוח הסימנים ומשמעות עמוקה לסימנים עצמם.
מזמור לדוד – הארות והערות על יורה דעה והשגות על ספר "פירות גינוסר" (הכולל את הספרים "פרי חדש" ו"פרי תואר").
בסופו שתי תשובות לבנו רבי יצחק.
חוקת הפסח – דינים ותפילות הנהוגים בימי חודש ניסן.
יומן נסיעתו, נדפס בקובץ מקבציאל, גיליון ל"ד, עמ' תצה–תצז.
הודפס בקונטרס שפת אמת, בתוך ספר אמת ליעקב (חלק ב'), על ידי רבי יעקב שאלתיאל נינייו.
פזמון (קומפלאס) לפורים שיר מלא וגדוש המרבה לספר תקפו של נס פורים על פי דרשות ומאמרי חז"ל.
נדפס גם בסידור בית עובד.
חלק מפיוטיו מצאו את מקומם בסידורי התפילה וסדרי הבקשות של עדות המזרח.
כמו כן הוא חיבר תפילות כמו פתיחה לתפילת נעילה, ותפילות לפני תפילות יום הכיפורים וסדר העבודה.
הוא חיבר "כתובות" בין עם ישראל לקדוש ברוך הוא לאחרון של פסח ולשבועות.
חלק מתפילותיו ושיריו הודפסו בספרו של תלמידו הרב אלישע חביליו בספר שפעת רביבים (הודפס בליוורנו תקנ"ג).
פורים איספאלטרו – פורים קטן ז' באדר
ביום ז' באדר נעשה נס גדול לקהילת איספאלטרו בה ישב רבי דוד פארדו לזכר הנס כל שנה תיקנו חכמי רבני ופרנסי העיר להתענות תענית-ציבור בכל ז' אדר הנקרא פורים איספאלטרו ולשם כך חיבר רבי דוד פארדו כמה פיוטים הנאמרים ביום ז' אדר לבני עדת איספאלטרו.
רבי דוד פארדו התמקד בפרשנות של ספרי חז"ל שמרבית המפרשים לא עסקו בהם, כמו התוספתא והספרי.
דרכו בפירושו היא להביא את דברי הגמרא, הרמב"ם והראשונים, העוסקים בנושאים הנידונים בקטע שהוא מפרש, ולהשוות ביניהם, וכך לברר את הפירוש הנוטה לפשט.
במקרה הצורך, הוא אינו נמנע מלהגיה את המקורות, ופעמים רבות הגהותיו תואמות את העולה מכתבי היד (אף שכתבי היד לא היו לפניו).
דוד סידני פיינגולד (בשם מלא באנגלית: David Sidney Feingold; 15 בנובמבר 1922 – 26 בספטמבר 2019) היה ביוכימאי אמריקאי, שגר שנים ספורות בישראל, במהלכן זכה בפרס ישראל על מחקרו המשותף עם שלמה הסטרין וגד אביגד.
פיינגולד נולד בצ'לסי שבמדינת מסצ'וסטס בארצות הברית.
בין השנים 1940–1944 השלים תואר ראשון בכימיה מהמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, לאחריו עבד בחברת Lucidol שבבפאלו.
בשנת 1949 עלה למדינת ישראל ולמד בטכניון, ובשנת 1956 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
בראשית תקופה זו עבד בבית החולים "הדסה" בירושלים (1949–1951).
במהלך לימודיו באוניברסיטה העברית, עבד לצד שלמה הסטרין ותלמידו גד אביגד, יחד עמם זכה בשנת 1957 בפרס ישראל למדעים מדויקים עבור מחקר בסינתזה אנזימטית של חומרים אנלוגיים לסוכרוז.
בתום לימודי הדוקטורט, שב לארצות הברית ושימש עוזר מחקר באוניברסיטת קליפורניה (1956–1960).
פיינגולד שירת בצי ארצות הברית והוצב בסין למשך תשעה חודשים.
כמדען עבד במהלך השנים גם בשווייץ ובברזיל.
בשנת 1966–1993 שימש כפרופסור למיקרוביולוגיה וכחבר סגל בית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג.
פיינגולד היה נשוי ואב לשלושה.
דוד פַּסיג (בן הרוש) (נולד ב-7 ביולי 1957) הוא חוקר עתידים המתמחה בחיזוי מגמות טכנולוגיות, חברתיות וחינוכיות.
פסיג הוא פרופסור מן המניין, ראש המגמה לתואר שני לטכנולוגיות תקשורת המידע בחינוך וראש המעבדה למציאות מדומה באוניברסיטת בר-אילן.