tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקידו חתם על הצטרפות קנדה לברית נאט"ו וכיהן כיו"ר הארגון בין 1951 ל-1952.
בנובמבר 1956 נחלץ, לדברי ועדת פרס נובל, "לעזרת העולם" ובתפקידו כנשיא המושב השביעי של העצרת הכללית של האומות המאוחדות נסע לתווך בין מצריים לבין אנגליה וצרפת על מנת לאפשר מעבר חופשי בתעלת סואץ ולהפסיק את הקרבות בסיני.
הוא הציע להקים כוח חירום בינלאומי לשמירת השלום באזור, שיפעל תחת דגל האו"ם (UNEF) ונחשב לפיכך ל"אבי הכוחות לשמירת השלום של האו"ם".
על מאמציו והצלחתו הוענק לו פרס נובל לשלום בשנת 1957.
בעת הדיונים נשא פירסון את דגלה של קנדה באותה עת, נס קנדה האדום, בו משובץ בפינתו השמאלית העליונה דגל אנגליה.
הדבר עורר חוסר אמון ראשוני מצד המצרים שלא הבינו כיצד יוכל להיות מתווך אובייקטיבי, כאשר דגלו נושא את דגל אחד הצדדים בסכסוך.
פירסון נאלץ לעמול על מנת להוכיח למצרים את עצמאותה של קנדה וחוסר תלותה באנגליה.
עם זאת, באותה עת גמלה בליבו ההחלטה שלקנדה חייב להיות דגל לאומי נפרד, שאינו נושא עליו סמל של אומה אחרת.
ב-1958 נבחר פירסון ליו"ר המפלגה הליברלית לאחר כישלונה בבחירות (לראשונה מזה 20 שנה).
מיד לאחר מכן הפסיד הפסד צורב לג'ון דיפנבייקר, מנהיג המפלגה השמרנית-פרוגרסיבית בבחירות שיזם האחרון באותה שנה על מנת לבסס את הרוב שלו.
ב-1960 כינס ועידת מחשבה בקינגסטון, רבות מתוצאות אותה ועידה יהוו בסיס למדיניותו כשיהיה לראש ממשלה.
ב-1962 הצליח לדחוק את דיפנבייקר לממשלת מיעוט.
בפברואר 1963 ניצל את הסכסוך הפנים-מפלגתי במפלגה השלטת על דרישת ארצות הברית להכניס נשק גרעיני לקנדה ופעל לפירוק הקואליציה של דיפנבייקר.
בבחירות שנערכו מיד לאחר מכן זכה, אך ברוב לא מספק שחייב אותו להקים ממשלה קואליציונית.
פירסון, בניגוד בולט לדיפנבייקר, ראה בארצות הברית (ולא בבריטניה) את בעלת בריתה הטבעית של קנדה, הוא אף לא ראה צורך במונרכיה וביקש להבדל מממלכות חבר העמים הבריטי.
אחד מצעדיה הראשונים של ממשלתו היה הצעה לדגל חדש לקנדה שיבליט את עצמאותה.
דיפנבייקר, מנהיג האופוזיציה הוביל כנגד ההצעה דיון ציבורי טעון ויצרי שנקרא דיון הדגל הגדול, אך הפסיד במאבקו זה ובראשית 1965 נקבע דגל עלה האדר כדגלה הרשמי של קנדה.
הממשלה בראשותו חוקקה מספר חוקים שהרחיבו את מדיניות הרווחה כגון חוק בריאות ממלכתי, הלוואות לסטודנטים, ביטוח פנסיה ממלכתית וקביעת שבוע עבודה בן 40 שעות.
למרות תמיכתו בחוזה ההגנה עם ארצות הברית (במסגרתו הסכים לחימוש גרעיני לטילים המוצבים על אדמתה של קנדה), סירב בתוקף למשלוח חיילים קנדיים למלחמת וייטנאם.
ועדה שכינס דנה במעמד האישה ועיגנה את השוויון בחקיקה.
ועדה אחרת דנה בסכסוך בין דוברי הצרפתית ודוברי האנגלית וקבעה את הצרפתית כשפה רשמית בקנדה.
פעילות נוספת בתחום זכויות האדם הייתה ביטול כל המגבלות הגזעניות על ההגירה שהיו נהוגות.
בשנת 1967 הוכרזה "שנת ה-100 לייסוד קנדה", שנה של חגיגות ואירועים, בהם תערוכה עולמית (אקספו 67') במונטריאול, העיר הגדולה בקוויבק.
באותה שנה ביקר נשיא צרפת שארל דה גול בקוויבק וקרא בבוטות לשחרור הפרובינציה הצרפתית מהפדרציה הקנדית והפיכתה לעצמאית.
פירסון תקף אותו למחרת בטענה ש"קנדים לא זקוקים לשחרור", תוך רמז לכך שקנדה סייעה בשתי מלחמות עולם לשחרורה של צרפת, והכריז שדה גול איננו עוד אישיות רצויה בקנדה.
דה גול עזב ולא ביקר עוד בקנדה.
עם זאת פירסון שילב ליברלים רבים מקוויבק במנגנוני השלטון.
הוא גם פעל לאירוח המשחקים האולימפיים במונטריאול.
העיר נבחרה לארח את אולימפיאדת 1976 על ידי הוועד האולימפי ב-1970, לא מעט בזכות השתדלותו ומעמדו הבינלאומי.
בסוף אותה שנה פרש פירסון וכממשיכו נבחר בן טיפוחיו, שר המשפטים בממשלתו, פייר אליוט טרודו.
שנים אחרונות, תוארי כבוד והנצחה
מ-1969 ועד מותו כיהן כנשיא אוניברסיטת קרלטון באוטווה.
הוא זכה לאותות הכבוד הבאים: אביר מסדר ההצטיינות, חבר מועצת המלוכה של קנדה, אביר מסדר קנדה ומפקד במסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 1969 הוענק לו פרס הרצל על ידי הסתדרות ציוני אמריקה.
על שמו נקראים שדה התעופה הבינלאומי של טורונטו, פרס ליגת ההוקי קרח הלאומית של קנדה, בניינים באוניברסיטאות ובתי ספר רבים.
לסוטו משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מינכן (1972).
היא נעדרה מאולימפיאדת מונטריאול (1976) מאחר שהשתתפה בחרם שהובילו מדינות אפריקה על המשחקים במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה בה היה נהוג באותה עת משטר האפרטהייד.
מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת לסוטו במשחקים ברציפות.
לאורך השנים ייצגו את לסוטו בעיקר אתלטים.
להישג הגבוה ביותר הגיע רץ המרתון תאביסו מוקאלי שסיים במקום ה-16 באולימפיאדת סידני (2000).
לסוטו מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
לסוטו השתתפה לראשונה ב בסידני (2000), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה לסוטו חלק מעולם.
כל המשלחות אותן שלחה לסוטו למשחקים הפאראלימפים לאורך השנים היו תמיד משלחות קטנות, ומעולם לא עלו על שני ספורטאים.
הספורטאים הנכים אותם שלחה לסוטו מעולם לא זכו במדליה פאראלימפית, ולא הגיעו להישגים ספורטיביים משמעותיים.
לסוטוזאורוס (שם מדעי: Lesothosaurus; מילולית: "הלטאה של חבל לסוטו") הוא סוג דינוזאור קטן מדרום-מזרח אפריקה.
הוא היה צמחוני, אך כי יכול להיות שאכל גם פגרים או חרקים.
יש המחשיבים את הלסוטוזאורוס כחלק מתת-הסדרה אורניתופודה.
אם כך הוא היה מראשוני היצורים מקבוצה זו, קרוב רחוק של ההיפסילופודון ושל דינוזאורים צמחוניים גדולים יותר שחיו אחריו.
הוא הגיע לאורך של 2 מטר בממוצע והיה הולך על שתיים מהיר ובעל זנב דק.
הראש היה קטן ובעל מקור שמאחוריו היו שיניים דמויי מלתעה המותאמות ללעיסה צמחים והסתיימו בקצוות חדים.
הלסוטזאורים הופיע כהולוגרמה בסרט עולם היורה ובסדרה הדינוזאורים!
וכן במשחק פארק היורה 3: בניית פארק.
לסטר ראסל בראון (בשם מלא באנגלית: Lester Russell Brown; נולד ב-28 במרץ 1934) הוא הוגה דעות וסביבתן, הוא המייסד של מכון וורלד ווטש, וכן המייסד והנשיא של המכון למדיניות כדור הארץ, ארגון ללא מטרות רווח למען קיימות וסביבתנות שממוקם בוושינגטון.
בראון כונה על ידי שדרן הרדיו ב-BBC פיטר דיי (Peter Day) "אחד מגדולי החלוצים הסביבתיים" ובוושינגטון פוסט נכתב כי הוא "אחד ההוגים רבי ההשפעה בעולם".
בראון נולד וגדל בחווה נטולת חשמל ומים זורמים בברידג'טון, ניו ג'רזי (בסמוך לדלאוור.
הוא למד לקרוא בגיל צעיר והפך ל"תולעת ספרים".
בשנת 1951 הוא גידל יחד עם אחיו הצעיר, קארל, עגבניות.
תוך זמן קצר הם נהיו מגדלי העגבניות הגדולים ביותר בניו ג'רזי, עם מכירות של יותר מ-690 אלף טון בשנה.
מאוחר יותר אמר על אותה תקופה: "חוואות היא כל מה שרציתי לעשות כל חיי, אתה מוכרח להבין בקרקעות, מזג אוויר, מבנה הצמח ומחלותיו, אנטומולוגיה, ניהול ואפילו פוליטיקה.
בשנת 1955 הוא קיבל תואר במדעי החקלאות מאוניברסיטת רטגרס.
לאחר מכן הוא נסע להודו ושהה שם חצי שנה, בהודו התוודע לענייני מזון ואוכלוסין.
בשנת 1959 הוא הצטרף לשירות החקלאות הזרה של משרד החקלאות האמריקאי כחוקר בינלאומי בתחום זה.
באותה שנה הוא סיים גם תואר שני בכלכלה חקלאית באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1962 הוא קיבל תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד.
ב-1964 הוא מונה כיועץ לשר החקלאות האמריקאי שכיהן באותו הזמן, אורוויל פרימן (Orville Freeman) בנושא מדיניות חקלאית בעולם.
בשנת 1966 הוא נתמנה למנהל של המחלקה לשירות פיתוח חקלאי בינלאומי.
לאחר מכן עזב את משרתו הממשלתית כדי לעזור להקים את המועצה לפיתוח מעבר לים (Overseas Development Council).
בשנת 1974, בסיוע קרן רוקפלר, ייסד בראון את מכון וורלד ווטש מוסד המחקר הראשון בעולם שהוקדש למחקר של נושאי סביבה עולמיים.
המכון פרסם כתבי שונים: דו"חות שנתיים על מצב העולם, הירחון "וורלד ווטש", "סימני חיים: המגמות שמעצבות את עתידנו", ואת סדרת הספרים "הזעקה סביבתית".
חלק מהדוחות תורגמו לעברית ונוספו להם התאמות לישראל על ידי מרכז השל.
במאי 2001 הוא ייסד בוושינגטון את המכון למדיניות כדור הארץ כדי ליצור חזון ומפת דרכים להשגתה של כלכלה בת קיימא.
בראון כתב בעצמו או היה שותף לכתיבה של יותר מ-50 ספרים העוסקים בנושאי סביבה עולמיים, עבודותיו תורגמו ליותר מ-40 שפות.
ספרו "מי יאכיל את סין?" משנת 1995 קרא תגר על הדעות שהיו מקובלות בזמנו לגבי עתיד המזון של סין, ובעקבותיו נוצרו מפגשים וסמינרים רבים בנושא.
ספר נוסף שלו הוא "אקו-כלכלה: בניית כלכלה עבור כדור הארץ".
כמו כן, בראון כתב סדרת ספרים חופשיים להורדה ברשת בשם "תוכנית ב'" שמתארים חזון חיובי של בניית כלכלה בת קיימא, הקטנת העוני וצמצום אי השוויון העולמי.
ספרו האחרון הוא "עולם על הקצה: כיצד למנוע קריסה סביבתית וכלכלית" (ראה אור ב-2012).
לסטר דל ריי היה סופר מדע בדיוני אמריקאי ועורך.
חיבר ספרים רבים בסדרת המדע בדיוני לנוער וינסטון מדע בדיוני, והיה העורך, יחד עם אשתו הרביעית ג'ודי-לין דל ריי, בדל ריי בוקס, חטיבת הפנטסיה ומדע בדיוני של הוצאת הספרים בלנטיין בוקס.
ב-1991 היה הסופר ה-11 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
דל ריי החל לפרסם סיפורים בעיתונים ספרות זולה בסוף שנות ה-30, בשחר עידן הזהב של המדע הבדיוני.
הוא נקשר למגזין היוקרתי ביותר של התקופה, אסטאונדינג, והעורך שלו, ג'ון וו.
בשנת 1950, היה דל ריי אחד המחברים העיקריים בכתיבת מדע בדיוני לנוער (יחד עם רוברט היינליין ואנדרה נורטון).
בתקופה זו חלק מסיפוריו היו תחת שם העט "אריק ואן לין" (Erik van Lhin).
במהלך התקופה בה לא הצליח במכירת סיפוריו, עבד כטבח במסעדת המגדל הלבן בניו יורק.
לאחר נישואיו השניים להלן שלץ (Helen Schlaz), בשנת 1945, התפטר מעבודתו כדי לכתוב במשרה מלאה.
לאחר שפגש את סקוט מרדית בפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני ב-1947, הוא החל לעבוד כקורא ראשון בסוכנות הספרותית החדשה של סקוט מרדית, בה הוא גם שימש כמנהל משרד.
מאוחר יותר הוא התמנה לעורך ראשי במספר מגזינים ולאחר מכן בהוצאות ספרים.
במהלך השנים 1952 ו-1953, דל ריי ערך מספר מגזינים:
הוא הצליח במיוחד בהוצאת הספרים בלנטיין, כך שהקים ב-1977 עם אשתו הרביעית, ג'ודי-לין דל ריי, את חטיבת ספרי הפנטזיה והמדע הבדיוני בשם דל ריי בוקס.
בשנת 1957, דל ריי ודיימון נייט ערכו במשותף מגזין חובבים קטן בשם פורום מדע בדיוני.
ב-1972 דל ריי זכה ב"פרס על שם אדוארד סמית לעלילה דמיונית" (Edward E.
הוא גם זכה בפרס מיוחד בלרוג (Balrog Award) ב-1985 על תרומתו לפנטזיה, בהצבעה על ידי קוראי מגזין לוקוס.
אגודת סופרי המדע הבדיוני של אמריקה העניקו לו את הפרס על שם דיימון נייט (Damon Knight Memorial Grand Master Award) בשנת 1990.
הלנה היצוקה בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
כנפי לילה בגיליון 44 של פנטסיה 2000
אנסטינקט בגיליון 35 של פנטסיה 2000
לסבית קטלנית הוא פסטיבל קולנוע לסבי ישראלי עצמאי המתקיים מדי שנה החל משנת 2008.
את הפסטיבל יזמו הפעילות הגאות ענת ניר ודנה זיו, המארגנות אותו יחד עם מבקרת הקולנוע והפעילה הפמיניסטית ליאור אלפנט, המתפקדת כמנהלת האמנותית של הפסטיבל.
לפני הקמת הפסטיבל אורגנו מספר ערבי קולנוע לסבי עצמאיים בהם הוקרנו סרטים שנוצרו על ידי חברות של המארגנות.
בעקבות הביקוש הנרחב וההצלחה הגדולה שנחלו אותם ערבים, החליטו מארגנותיו להפיק את הפסטיבל.
פסטיבל לסבית קטלנית הציב לעצמו למטרה לקדם את היצירה הלסבית הנשית על גווניה, ומקרין סרטים קצרים וארוכים במגוון רחב של ז'אנרים, ובמקביל מקיים תערוכת אמנות נשית של יוצרות ואוצרות מתחלפות.
למרות זאת, כבר הוצגו בפסטיבל סרטים של נשים סטרייטיות ואף של גבר אחד, אך מרבית הסרטים המוצגים בפסטיבל נוצרו בידי נשים לסביות וביסקסואליות.
בכל שנה נבחרים נושא וכותרת חדשים לפסטיבל המשקפים את אופי הסרטים והיצירות המוצגים בו ומופק סרט לסבי קצר בן דקה עד שתי דקות המשמש כפרומו לפסטיבל.
הפסטיבל מתקיים במקומות שונים בישראל, בהם קולנוע רב חן, סינמטק ירושלים, בר האוזן השלישית ועוד.
בשנת 2009 השיקה האוזן השלישית מקבץ DVD תחת הכותרת "לסבית קטלנית 3" המרכז שבעה סרטים לסביים קצרים שהוקרנו בפסטיבל.
בשנת 2013 הציע הפסטיבל בשיתוף עם קרן רבינוביץ מענק בסך 6,500 ש"ח לתסריט או סרט לסבי בתהליך עבודה.
את הבקשות למענק בחנה ועדת לקטורים שהורכבה מנשים בלבד.
לסביות והומואים למען הכורים היה ארגון של לסביות והומואים שתמך בשביתת הכורים בבריטניה בשנים 1985-1984. בשיאו, מנה הארגון 11 תאים ברחבי בריטניה.
ב-24 באוקטובר 1984, בעיצומה של שביתת הכורים בבריטניה, הקפיאה ממשלתה של ת'אצר את קרנות כך שלא יוכלו לשמש לתמיכה כספית בשובתים.
ההקפאה עודדה קבוצות רבות שתמכו בכורים לחבור ישירות לקהילות כורים ברחבי בריטניה, סקוטלנד וויילס.
על רקע זה, , פעיל בקהילה הגאה וחבר המפלגה הקומוניסטית של בריטניה, ייסד יחד עם מספר חברים את ארגון הלסביות וההומואים למען הכורים.
חברי הארגון גייסו כספים עבור הכורים במהלך מצעד הגאווה בלונדון בשנת 1984, ובהמשך חברו למספר קהילות כורים בדרום ויילס.
בנובמבר 1984 התפצלה מהארגון קבוצת נשים לסביות שייסדו את ארגון הלסביות נגד סגירת מכרות (LAPC).
למרות זאת, מספר נשים לסביות המשיכו להיות פעילות בארגון הלסביות וההומואים למען הכורים.
במהלך פעילותו גייס הארגון כ-20 אלף ליש"ט למען משפחות הכורים השובתות, מתוכם כ-11 אלף ליש"ט גייס תא הארגון בלונדון.
ב-10 בדצמבר 1984 קיים הארגון את אירוע ההתרמה הגדול ביותר שלו תחת הכותרת "מכרות וסוטים", שם שנלקח מתוך כתבה על הארגון בעיתון הסאן.
באירוע הופיעה שלישיית ברונסקי ביט והזמר ג'ימי סאמרוויל.
בעקבות פעילות הארגון, נוצרה ברית בין קהילת הלהט"ב לבין ארגוני עובדים רבים ברחבי בריטניה.
בשנת 1985, מצעד הגאווה בלונדון הובל על ידי פעילי לסביות והומואים למען הכורים, שצעדו יחד עם כורים רבים שהגיעו להביע את תמיכתם בזכויות להט"ב.
בנוסף, בוועידת מפלגת הלייבור הבריטית בבורנמות' בשנת 1985 עברה החלטה לפיה המפלגה תתמוך בזכויות להט"ב.
ההחלטה התקבלה בעקבות הצבעת חברי איגוד הכורים הלאומי פה אחד בעדה.
ארגוני הכורים נכללו גם בין בני הברית הבולטים של קהילת הלהט"ב הבריטית במאבקה נגד סעיף 28.
סיפור המאבק של קבוצת LGSM הלונדונית ושיתוף הפעולה עם הכורים הוולשים עובד לסרט ב-2014, בשם "גאווה", בבימויו של מתיו וורכוס.
מספר חברי הארגון השתתפו בהפקת הסרט.
ב-2015, שנה לאחר יציאת הסרט לאקרנים, חברי הארגון שנותרו בחיים קיימו אירוע לציון 30 שנה למאבק, כהתרמה למען המלחמה ב-HIV/AIDS.
הקבוצה נבחרה להוביל את מצעד הגאווה בברמינגהאם באותה שנה, כאות כבוד לתרומתם ההיסטורית.
הקבוצה התבקשה להוביל גם את הצעדה בלונדון, אך סירבו לאחר שמארגני הצעדה לא הסכימו שיצעדו לצידם קבוצות תומכות, כמו נציגי איגודי העובדים, ובמקום זאת צעדו במיקום מרוחק יותר יחד עם הקבוצות הסולידריות.
לסביוּת פוליטית היא תופעה השייכת לפמיניזם, בעיקר לפמיניזם הרדיקלי של הגל השני.
היא כוללת זרמים של ספרטיזם לסבי.
לסביות פוליטית מבוססת על הרעיון שאוריינטציה מינית היא בין היתר בחירה פוליטית ופמיניסטית, ומקדמת לסביות כאלטרנטיבה חיובית להטרוסקסואליות של נשים, כחלק מהמאבק בסקסיזם.
הרעיון של הוגות הלסביות הפוליטית היה שיש סתירה בין "להילחם בפטריארכיה במשך היום, ואז להיכנס למיטה עם הפטריארך האישי שלך בלילה".
לסביות פוליטית מקורה בשנות ה-60 המאוחרות של המאה ה-20, בתנועת הפמיניזם הרדיקלי של הגל השני, ואומצה ככלי למאבק בסקסיזם ובהטרוסקסואליות כפויה.
שילה ג'פריז הייתה בין הנשים שפיתחו את הרעיון, בעיקר במאמר שכתבה "אהבי את אויבך?
הוויכוח בין פמיניזם הטרוסקסואלי לבין לסביות פוליטית" ("Love Your Enemy?
The Debate Between Heterosexual Feminism and Political Lesbianism") אף על פי שהרעיון המרכזי בלסביות פוליטית הוא להפסיק לקיים יחסי מין עם גברים, הרעיון לא היה שעל נשים בהכרח לשכב עם נשים אחרות - מותר היה, על פי תורתן - להתנזר מסקס, או להגדיר עצמך א-מינית.
להגדרתן, לסבית פוליטית היא "אישה אשר מוגדרת כאישה ואינה מזיינת גברים" (כאשר המונח "אישה מוגדרת כאישה" מנסה להבדיל בין נשים סיסג'נדריות לטרנסג'נדריות, אשר זהותן אינה מקובלת על פמיניסטיות רדיקליות מזרם זה).
הן הצהירו על גברים כעל האויב, ונשים במערכות יחסים כמשת"פיות ושותפות בדיכוי של עצמן.
התנהגות הטרוסקסואלית נתפשה כאבן יסוד של המבנה הפוליטי של הפטריארכיה, ולכן לסביות שדוחות מעליהן התנהגות הטרוסקסואלית חותרות תחת המבנה הפוליטי הקיים.
טי-גרייס אטקינסון, פמיניסטית רדיקלית שהייתה בין המייסדות של הקבוצה The Feminists, טבעה את הססמה שמייצגת את התנועה: "פמיניזם הוא התאוריה, לסביוּת היא הפרקטיקה".
בו זמנית, הלסביות בתנועת זכויות הנשים לא תמיד חוו קבלה מוחלטת, וגם התנועה לזכויות להט"ב לעיתים קרובות קידמה רעיונות שאינם כופרים במבנה ההטרונורמטיבי של החברה - ולפיכך לא התאימה ללסביות שהן פמיניסטיות רדיקליות.
הלסביות הפוליטיות רצו לעודד נשים באשר הן לאמץ חיים שמוקדשים לנשים אחרות, לא רק ברמה של בחירה אישית (העמדה של לסביות רבות בתנועה הפמיניסטית) אלא בתור עמדה פוליטית.
הרעיון לפיו נשים ששותפות בקידום ועשייה של האינטרסים המשותפים שלהן הוא הכרח לשינוי תפקידן של נשים בחברה, וששינוי זה אינו יכול לקרות במסגרת יחסים הטרוסקסואליים או התנהלות על פי נורמות מסורתיות.
ספרטיזם לסבי הוא אידאולוגיה שמשויכת לפמיניזם רדיקלי, לפיו השיטה הטובה ביותר להתנגד לפטריארכיה היא דרך התמקדות בלעדית בנשים וילדות.
רבות מבין הספטרטיסטיות לא האמינו ביכולת של גברים לתרום באופן חיובי לפמיניזם, ויהי רצונם הטוב כשיהיה, מכיוון שעד שיפורקו ההתניות החברתיות ותפקידי המגדר, גורלם של גברים לשעתק את הדינמיקות של הפטריארכיה בכל מקום שיפעלו.
היו גם ספרטיסטיות הטרוסקסואליות, כמו תא 16, אך רוב התנועה הייתה לסבית.
ביניהן, נשים שראו בספרטיזם בחירה לחיים, ואחרות, כמו שרלוט באנץ', ממייסדות The Furies Collective, שראו בספרטיזם אמצעי זמני, עד שמטרות ספציפיות יושגו בחברה, או למען צמיחה אישית של הספרטיסטיות.
לדעתן של The Furies, התמקדות בנשים אינה מספקת כשלעצמה, אלא שעל ספרטיסטיות לחיות ולעבוד רק עם נשים שגם הן התחייבו "לניתוק מוחלט מפריווילגיות גבריות", ואמרו ש"כל עוד נשים נהנות מהתמורות של הטרוסקסואליות, כולל ביטחון ופריווילגיות, הן ייאלצו בשלב מסוים לבגוד באחיותיהן, בעיקר אחיותיהן הלסביות שאינן מקבלות את אותן התמורות".
לסטר דון הולט ג'וניור הוא עיתונאי אמריקאי, המגיש הראשי של מהדורת החדשות המרכזית ברשת NBC.
הולט נולד במחוז מרין שבאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
אביו שירת בחיל האוויר האמריקאי והולט נדד עם משפחתו מבסיס צבאי אחד למשנהו.
כנער עבד בתחנת הרדיו KRAK המשדרת שירי קאנטרי, לאחר התיכון התמחה בתחנת הטלוויזיה KCRA בסקרמנטו ולמד ממשל באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בסקרמנטו.
הוא לא סיים את התואר הראשון לאחר שקיבל עבודה בתחנת הרדיו KCBS בסן פרנסיסקו.
ב-1981 החל לעבוד ככתב ברשת WCBS-TV בניו יורק מקבוצת CBS, שנה לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס ושימש כתב ומגיש חדשות ברשת KCBS-TV של CBS.
ב-1986 החל לעבוד ברשת WBBM-TV של CBS בשיקגו והגיש את מהדורת חדשות הערב.
בשנת 2000 עבר לרשת MSNBC, ועשה את פריצת הדרך שלו במהלך כיסוי הבחירות לנשיאות ארצות הברית, מוסר העבודה שלו והתמדתו בדסק המגישים העניקה לו את הכינוי "Iron Pants".
בשנת 2003 החל לשמש כמגיש מחליף במהדורת החדשות המרכזית של NBC ("NBC Nightly News") ובתוכנית הבוקר "Today" של רשת השידור, יחד עם צוות התוכנית "Today" זכה ב-2010 בפרס אמי לבידור בשעות היום.
בשנת 2007 מונה למגיש ראשי במהדורת סופהשבוע של "NBC Nightly News", במהלך אולימפיאדת בייג'ינג (2008) שימש בדסק הספורט של הערוץ שכיסה את שידורי המשחקים האולימפיים.
כמו כן כיסה עבור NBC ככתב שטח את מלחמת לבנון השנייה, מלחמת אפגניסטן, רעידת האדמה בהאיטי (2010), דליפת הנפט במפרץ מקסיקו (2010), הוריקן קתרינה והוריקן ריטה, המהפכה במצרים (2011) ורעידת האדמה והצונמי בסנדאי (2011).
מ-23 בספטמבר 2011 ואילך הולט הוא המנחה הראשי של תוכנית תחקירי הפשע האמיתי האמריקנית "Dateline NBC".
בעקבות השעייתו של בראיין ויליאמס ב-2015 מהגשת המהדורה המרכזית מונה הולט למחליפו הזמני, ובהמשך הפך למגיש קבוע.
במהלך הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הנחה הולט בצוותא עם אנדראה מיטשל את העימות בין המתמודדים.
הוא הנחה גם את עימות הבחירות הראשון בין הילרי קלינטון לדונלד טראמפ שהתקיים ב-26 בספטמבר 2016.
לסוטו משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מלסוטו לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מלסוטו היא סמלית.
המשלחת הראשונה של לסוטו למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה ארבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת העפילו לחצי הגמר במשחה 50 מטר שחיית חזה נערים בענף השחייה, אך לא הגיעה להישגים בענפים אתלטיקה וטאקוונדו.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר שלסוטו שלחה עד כה ומנתה שבעה ספורטאים שהתחרו בשני ענפים.
ספורטאי המשלחת העפילו לגמר ריצת 100 מטר נערים וסיימו במקום ה-16 בענף האתלטיקה.
ביתר המקצים ובענף האופניים המשלחת לא הגיעה להישגים.
לסטודון (שם מדעי: Lestodon; מילולית: "שן שודד") הוא סוג נכחד של עצלן קרקע גדול ממשפחת המילודוניים.
הוא חי באמריקה הדרומית במהלך הפליוקן עד הפליסטוקן שלפני 5.332 עד 0.012 מיליון שנה ונכחד לפני סוף תקופת הקרח.
המאובנים של יונק זה התגלו בארגנטינה, ונצואלה, בוליביה, ברזיל ופרגוואי ואורוגוואי והסוג תואר למדע ב-1855.
הלסטודון היה יונק בגובה של 4.5 מטרים ומשקל של 2.59 או אף 2.8 טון בממוצע.
מבנה הלסת והגולגולת דומה למיני העצלנים ודובי הנמלים המודרניים, אך היה גדול פי שניים או שלושה.
צורת השיניים הטוחנות התאימה לאכילת עלים, אך נראה שבניגוד לעצלנים אחרים הוא ניזון מעשב שאותו תלש מהקרקע, לאחר חפירה חזקה עם טפריו הגדולים.
עצלן זה עבר מספר התאמות לאכילת עשבים מהקרקע: הוא היה בעל מבנה לסתות חזק ביותר כשהלסת התחתונה התעקמה מטה ובינה ללסת העליונה בלטו שרירי ענק שעזרו לתלוש את העשב אף על פי שהשיניים היו חלשות כמו של מרבית הדלשינאים.
בנוסף הוא היה בעל שרירי כתפיים גדולים וחזקים מאוד עם עצם גומד רחבה ודו-צדדית מתוכה בלט שריר הזרוע התלת-ראשי חזק מאוד שעזר לעצלן להתאזן מהזדקפות ליציבה על ארבע.
עם זאת המבנה הכבד והחזק הפך אותו לאיטי ביותר.
הוא היה בעל כלוב צלעות רחב מאוד מאוד במרכז הגוף והיה בעל עצם ירך כפופה אחורה כדי לעמוד במשקל וביציבה.
הזנב שלו היה קצר וקטן בהרבה.
המבנה שלו הזכיר מאוד דוב נמלים גדול שגם הוא בעל מפרקים גדולים המתאימים מהזדקוף לתנועה על ארבע במישורים.
העצלן חי בסוואנות וערבות העשב הקדומות, בהם רעה לצד מיני פרסתנים קדומים וטורפים גדולים כמו עופות האימה, התיילקוסמילוס והסמילודון שהיגר מהצפון.
בסוף הפליסטוקן הגיעו גם שבטי ציידים לאמריקה הדרומית וממצאים של עצמות עצלן בעלי סימני חיתוך של כלי אבן מאורוגוואי שלפני 30,000 שנה, מעידים שהעצלן הענק ניצוד לעיתים בידי השבטים.
לסטר ריידרס היא קבוצת כדורסל אנגלית מהעיר לסטר המשחקת בליגת העל הבריטית.
בשנת 2018, השתתפה הקבוצה בטורניר הכדורסל האירופי היורופקאפ, המאורגן על ידי פיב"א אירופה.
לסטר ריידרס הוקמה בשנת 1967 תחת השם לאפבורו (Loughborough) על ידי סטודנטים ומרצים באוניברסיטת לאפבורו והיא הקבוצה הוותיקה ביותר בליגת הכדורסל הבריטית.
בשנת 1981, עברה הקבוצה לשחק בעיר לסטר ובסיוע מועצת העיר וחברת אוטובוסים מקומית, החליפה את שמה ללסטר ריידרס (Leicester Riders).
בשנת 2000, חזרה הקבוצה לשחק בעיר לאפבורו לאחר שהאולם הרשמי בו ארחה נסגר.
בשנת 2004, חתמה הקבוצה על הסכם חסות עם אוניברסיטת דה מונפורט (De Montfort University) וחזרה לשחק בעיר לסטר.
בשנת 2007, שיחקה הקבוצה בגביע היול"ב והודחה על ידי באקן בירס (Bakken Bears) מדנמרק.
בתאריך 13 בינואר 2012, זכתה בגביע המדינה הבריטי לאחר שניצחה את קבוצת ניוקאסל איגלס בתוצאה 85-80.
הקבוצה זכתה בטרבל בעונות 2016/2017, 2017/2018 והגישה בקשה לשחק בטורניר היורופקאפ.
לסטר מדוקס נולד באטלנטה כשני מבין תשעת ילדיהם של דין גרפילד מדוקס, עובד בתעשיית הפלדה, ושל פלונין קסטלברי.
מדוקס עזב את לימודיו בבית הספר זמן קצר לפני סיומם כדי לסייע בפרנסת המשפחה ועבד בעבודות שונות, כולל עסקי מקרקעין ומסחר.
את השכלתו הוא השלים באמצעות לימודים בהתכתבות.
במלחמת העולם השנייה הוא עבד במפעל של בל איירקראפט במריאטה, ג'ורג'יה, שם הוא עסק בייצור מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס.
ב-1944, יחד עם רעייתו האטי וירג'יניה (לבית קוקס), השתמש מדוקס בחסכונות של 400 דולר כדי לפתוח שילוב של מכולת ומסעדה שנקראה "הגריל של לסטר".
בעקבות הצלחתם, רכש הזוג מקום בשדרות המפיל באטלנטה, ליד הקמפוס של המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק), בו הם פתחו את מסעדת "פיקריק" (Pickrick).
מדוקס הפך את המסעדה לעסק משפחתי בו עבדו גם רעייתו וילדיו.
כמסעדה שנודעה בשל פשטותה, תפריט המטבח הדרומי שלה, כולל מנת ההתמחות, עוף מטוגן, הפכה הפיקריק עד מהרה לעסק משגשג.
המסעדה הייתה עבור מדוקס זירה לראשית פעילותו הפוליטית.
הוא פרסם בעיתוני אטלנטה קריקטורות של עופות.
לאחר החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך ב-1954, החלו להיות מוצגים בקריקטורות של העופות במודעות בהן הגיבו דמויות העופות על ענייני השעה.
על כל פנים, סירובו של מדוקס להתאים את עצמו לשינויים שבאו בעקבות חוק זכויות האזרח של 1964 בא לידי ביטוי כאשר הוא הגיש תביעה משפטית להמשיך להתנהל על פי ההפרדה הגזעית.
מדוקס אמר שהוא יעדיף לסגור את המסעדה מאשר לשרת אפרו-אמריקאים.
קבוצה ראשונית של מפגינים שחורים הגיע למסעדה, אך לא נכנסה כאשר מדוקס הודיע להם שהוא כבר מעסיק עובדים שחורים רבים.
באפריל 1964, ניסו להיכנס למסעדה אפרו-אמריקאים נוספים.
מדוקס התעמת איתם כשהוא החזיק בידו ידית מכוש.
לאירוע זה סיפק מדוקס את התיאור הבא:
ה"פלישה" שאליה התייחס מדוקס הייתה שלושה סטודנטים שחורים שביקשו לשבת במסעדה.
מדוקס זכה בהכרתם של תומכי ההפרדה הגזעית באמצעות החכרת ולאחר מכן מכירת המסעדה לעובדים, במקום להסכים לשרת לקוחות שחורים.
הוא טען שהסוגיה הייתה לא עוינות כלפי שחורים, אלא זכויות קניין חוקתיות.
הוא אף בנה אנדרטה ל"זכויות הקניין הפרטי" ליד המסעדה.
בספריה האזרחית לזכויות האזרח שבאוניברסיטת ג'ורג'יה מצוי הדיווח הבא על סגירת המסעדה:
ב-1965 נרכש בניין המסעדה על ידי הג'ורג'יה טק.
במשך שנים הוא שימש כמרכז השיבוץ של המכון ונודע בשם בניין אג'קס.
במהלך התקופה בה הייתה הפיקריק בבעלותו, ניסה מדוקס פעמיים להיבחר למשרת ראש עיריית אטלנטה.
ב-1957 הוא נוצח על ידי ראש העיר המכהן, ויליאם ב.
הארטספילד, שעל שמו קרוי נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה.
הארטספילד שאף לגישה מתונה יותר בסוגיות גזעיות.
ב-1961 נוצח מדוקס על ידי איוון אלן הבן, כאשר קולות המצביעים הלבנים התפצלו בין שניהם.
הצלחתו של אלן להשיג את כל קולות המצביעים השחורים הקנו לו את הניצחון.
ב-1962 התמודד מדוקס בבחירות על משרת סגן מושל ג'ורג'יה מול פיטר זאק גריר, מועמד שהיה שותף לעמדות ההפרדה הגזעית וזכויות המדינות של מדוקס.
בניסיון להבדיל את עצמם זה מזה, ניסה כל אחד מהם ליצור ליריבו תדמית של קיצוני.
בבחירות זכה גיר ב-55 אחוזים של הקולות מול 45 הקולות שקיבל מדוקס, אשר החל למשוך תשומת לב ברחבי המדינה.
בשנים הבאות, הכריז מדוקס על עצמו כקדוש מעונה של "חברת החירות" כאשר הוא התנגד לממשלה המרכזית שאיימה על זכויות המדינות והעניקה הגנה מיוחדת לקבוצות מיעוט.
הוא זוהה בזכות משקפיו חסרי המסגרת, מצחו דמוי הסהר, ראשו הקרח, וקוצר רוחו.
נאמר על מדוקס, "יש לנו מהפכה פופוליסטית במובן האמיתי שלה שעוברת לכאן.
לבנים שעובדים עבודת כפיים רואים בלסטר מדוקס אדם מסוגם והם נאבקים כדי לבחור בו [כמושל]".
המגזין טיים הגדיר את מדוקס כ"גזען צורמני".
השבועון ניוזוויק ראה בו כ"דמגוג מהיערות".
לפי אחד הדיווחים, קריאתו של המסעדן לשעבר התעלתה מעל המהלך לאימוץ מותג ימני של "פופוליזם", שמציג את הממשל, ולא את העסקים הגדולים, כרשע.
כאשר ביקש מדוקס להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת מושל ג'ורג'יה ב-1966, היה יריבו המרכזי המושל לשעבר אליס ארנול.
בחירות אלו התקיימו עדיין בתקופה בה זכייה במועמדות הדמוקרטים בג'ורג'יה הייתה הבטחה לניצחון בבחירות הכלליות.
המפלגה הרפובליקנית לא קיימה אפילו בחירות מקדימות, אך היו מצביעים שהיו מזוהים איתה.
הרפובליקנים הצביעו בבחירות המקדימות הפתוחות של הדמוקרטים, וכמה מהם בחרו מועמד שהם האמינו שככל הנראה יפסיד בבחירות הכלליות מול המועמד שלהם, בו קאלווי.
בבחירות הכלליות זכה ארנול ברוב הקולות, אך לא עלה בידו להשיג את הרוב הדרוש.
מדוקס, שהגיע למקום השני, התמודד מול ארנול בסיבוב השני.
חבר הסנאט המדינתי, ג'ימי קרטר הגיע למקום השלישי.
שוב הצביעו חלק מהרפובליקנים בסיבוב השני של הדמוקרטים.
ארנל כמעט ולא ניהל מסע בחירות בסיבוב השני, ומדוקס ניצח כאשר זכה ב-443,055 קולות מול 373,004 של ארנול.
מדוקס התלוצץ על כך שהוא זכה במועמדות המפלגה "בלי כסף, בלי פוליטיקאים, בלי טלוויזיה, בלי עיתונים, בלי מרטין לותר קינג, בלי לינדון ג'ונסון, ועשינו זאת!".
הוא התבדח בהמשך שג'ונסון היה "מנהל מסע הבחירות הטוב ביותר שהיה אף על פי שהוא גרם לסגירת העסק שלי", בהתייחסו לסגירת מסעדת הפיקריק כדי להימנע מביטול ההפרדה הגזעית בה.
כאשר ניצח בסיבוב השני, מדוקס, שהיה בפטיסט, שלא עישן ולא שתה, תיאר את האל כ"מנהל מסע הבחירות" שלו.
תומכיו ההמומים של ארנול הכריזו על מועמדותו הבלתי רשמית של ארנול בבחירות הכלליות (התאפשרה כתיבה בכתב יד של מועמדים, אף על פי שלא נבחרו באופן רשמי בבחירות המקדימות - write-in), בעומדם על כך שתושבי ג'ורג'יה ראויים למועמד דמוקרטי מתון לצד מדוקס וקאלווי השמרנים.
בקמפיין שלו במערכת הבחירות הכלליות, השווה מדוקס את הרפובליקנים של קאלווי לצעדה אל הים בפיקודו של גנרל צבא האיחוד ויליאם שרמן ב-1864 במלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא מתח ביקורת על מפעל הטקסטיל של משפחת קאלווי, והאשים אותה במתן שכר של עשרה דולרים לשבוע.
מדוקס אמר שקאלווי לא היה מסוגל להזדהות עם החוואים, בעלי העסקים הקטנים ועם המובטלים: "עדיף יהיה לו לפרוש אם הוא ידע על האנשים כמו שהוא יודע על דולרים".
מדוקס אמר שגני קאלווי העסיקו שוטרים בשכר כדי לשמור על ההפרדה הגזעית בפארק התיירות, אך שופט בית המשפט הגבוה אימת שקאלווי החזיק במדיניות כניסה חופשית לאתר.
בבחירות הכלליות זכה קאלווי ברוב קולות המצביעים, ובכך היה לרפובליקני הראשון שזכה לרוב בבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה מאז תום תקופת השיקום.
מדוקס הגיע למקום השני, ויותר מ-52,000 מצביעים כתבו בכתב יד את שמו של ארנול בפתקי ההצבעה שלהם.
על פי חוקי הבחירות שהיו בתוקף אז, נדרש בית המחוקקים של ג'ורג'יה לבחור כמושל באחד משני המועמדים שהגיעו לשני המקומות הראשונים, ומשמעות הדבר הייתה שהם לא יכלו לבחור בארנול.
כשבבית המחוקקים היה רוב מוחלט לדמוקרטים, נבחר מדוקס כמושל.
בערבו של 10 בינואר 1967, דקות ספורות לאחר אישור בחירתו על ידי בית המחוקקים, הושבע מדוקס כמושל ג'ורג'יה ה-75.
מדוקס ניהל מערכה לטובת זכויות המדינות ושמר על עמדותיו בעד ההפרדה הגזעית כאשר כיהן כמושל.
לאחר רצח מרטין לותר קינג, הוא מנע מקינג את הזכות שארונו יוצב בקפיטול המדינתי לאחר שקיבל מידע מסוכנים חשאיים של משטרת אטלנטה שהייתה כוונה של משתתפי ההלוויה להסתער על מתחם הקפיטול.
מידע זה לא היה יותר מאשר שמועה.
הסוכנים החשאיים לא סיפקו כל עדות לכוונה זו.
כאמצעי זהירות, הורה מדוקס על הצבתם של 160 אנשי המשמר הלאומי סביב לקפיטול.
ללא שום קשר, מסע ההלוויה, שבו נכחו עשרות אלפים, עבר בשלום.
בבחירות לנשיאות של 1968 תמך מדוקס בדמוקרט לשעבר ג'ורג' וולאס תומך ההפרדה הגזעית ומועמד המפלגה העצמאית האמריקאית.
כאשר נשאל מדוקס מה ניתן לעשות לשיפור התנאים הקשים של האסירים בג'ורג'יה, הוא השיב שמה שבאמת נדרש הוא סוג טוב יותר של אסירים.
ראש הסגל של מדוקס היה זל מילר, שכיהן שתי תקופות כהונה כמושל בשנות ה-90 ולאחר מכן כסנאטור.
על אף עמדותיו בנוגע להפרדה הגזעית, קיבל מדוקס ייעוץ ממארי, מ.
סילבר, היועץ המשפטי הראשי של מחלקת העבודה של ממשלת ג'ורג'יה, ומראש המחלקה סאם קאלדוול, להעסיק שחורים בגופי הממשל ולאשר צעדי חקיקה שישפיעו על ביטוח האבטלה לעובדי תעשיית המכוניות במדינה.
הוא גם שילב שחורים במשטרת המדינה, מינה את האפרו-אמריקאי הראשון שעמד בראש מחלקה ממשלתית, מינה את הסוכן האפרו-אמריקאי הראשון בלשכת החקירות של ג'ורג'יה, דאג לשילוב גזעי בקווי השיווק של החוואים במדינה, והנחה את אנשי המשמר הלאומי לא לפנות לאפרו-אמריקאים בכינוי כושי.
שנים לאחר תום כהונתו של מדוקס כמושל, תיאר הרפובליקני בנג'מין ב.
בלקברן את מדוקס כ"מושל טוב הרבה יותר מאשר יכלו מבקריו להודות".
בלקברן, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית, ציין גם שלא הועלו שום האשמות בשחיתות נגד מדוקס, שממשלו התאפיין בפיתוח כלכלי ובמינוים של אפרו-אמריקאים לתפקידים בממשל המדינתי.
ב-1968 הפיק תיאטרון רפרטוארי קטן באטלנטה מחזה בשם "אדום, לבן ומדוקס" .
המחזה לעג למדוקס והציג עלילה דמיונית על פיה הוא ניצח בבחירות לנשיאות של 1972, ולאחר מכן פתח במלחמה נגד ברית המועצות.
ההצגה הגיעה לברודוויי והוצגה 41 פעמים לפני שירדה מהבמה.
מדוקס תמך במלחמת וייטנאם בשל עמדותיו האנטי-קומוניסטיות, ולעיתים קרובות סיפר לתושבי ג'ורג'יה על איומי הקומוניסטים ועל השפעתם של הקומוניסטים והסוציאליסטים.
בחוקת ג'ורג'יה שהתקבלה ב-1945, ושהייתה אז בתוקף, הוגדרה הגבלת כהונה שמנעה ממדוקס להתמודד בפעם השנייה ברציפות על משרת המושל.
לפיכך הוא ניסה, בפעם השנייה לאחר שניסה בפעם הראשונה ב-1962, להתמודד על משרת סגן המושל.
אף על פי שמדוקס נבחר כמועמד לתפקיד זה בבחירות המקדימות של הדמוקרטים בעת ובעונה אחת עם ג'ימי קרטר, שנבחר כמועמד המפלגה לתפקיד המושל, השניים לא היו שותפים למרוץ.
בג'ורג'יה, במיוחד בתקופה זו של הדומיננטיות של הדמוקרטים, המנצחים בבחירות המקדימות המשיכו לבחירות הכלליות מבלי לנהל מסע בחירות משותף.
קרטר ומדוקס מצאו מעט מאוד מכנה משותף במהלך ארבע שנות כהונתם המשותפת, ולעיתים קרובות התגלעו ביניהם מריבות בפומבי.
ב-18 בדצמבר 1970, זמן קצר לאחר בחירתו לתפקיד, הופיע מדוקס כאורח בתוכניתו של דיק קוויט.
במהלך הפסקה לפרסומות בתוכנית, שאל אורח נוסף בתוכנית, שחקן הפוטבול לשעבר ג'ים בראון את מדוקס אם היו לו "בעיות עם הבריונים הלבנים בשל כל הדברים שהוא עשה למען השחורים".
במהלך השידור, החליף קוויט את המילה "בריונים" ב"מעריצים" ובשל כך זעם מדוקס.
לאחר שדרש התנצלות מקוויט, ושזו תנוסח בקפידה, לאחר שיחה נוספת, יצא מדוקס מהאולפן.
לאחר שהזכיר את התקרית בהופעה מאוחרת יותר בתוכנית, יצא קוויט מהאולפן ומדוקס זכה למחיאות כפיים.
כאשר התמודד קרטר על הנשיאות בבחירות של 1976, התמודד מדוקס נגדו כמועמד המפלגה העצמאית האמריקאית בראשותו של מושל אלבמה לשעבר ג'ורג' וולאס, באומרו שיריבו לשעבר היה "האדם הבלתי הוגן ביותר שהכרתי מעודי".
הערה זו הייתה דומה להצהרה שניתנה בעבר על ידי בארי גולדווטר בנוגע לנשיא ריצ'רד ניקסון.
מדוקס, ושותפו למרוץ, ויליאם דייק, לשעבר ראש עיריית מדיסון, ויסקונסין, קיבלו בבחירות 170,373 קולות (פחות מאחוז אחד) ולא קיבלו ייצוג על ידי אף אחד מחבר האלקטורים.
כשנראה היה שהקריירה הפוליטית שלו הגיע לסיומה, ועם חובות כבדים שנבעו ממסע הבחירות שלו למשרת המושל ב-1974, החל מדוקס ב-1977 בקריירה קצרת ימים כבדרן במועדון לילה יחד עם המוזיקאי האפרו-אמריקאי, בובי לי פירס, שעבד בזמנו במסעדה של מדוקס.
לזמן מה ריצה פירס עונש מאסר על עבירות סמים לפני שמדוקס, כסגן המושל, סייע לו לקבל חנינה.
השניים קראו לעצמם "המושל ושוטף הכלים", והופיעו בקטעי קומדיה שקיבלו השראה מההכנעה של שוטף הכלים על ידי המושל וחוסר האינטליגנציה של שוטף הכלים, ובקטעי מוזיקה בה מדוקס ניגן במפוחית פה ופירס בגיטרה.
לאחר הפלת טיסה 007 של קוריאן אייר ב-1983, שבה ניספה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית לארי מקדונלד, נערכו בחירות מיוחדות לאייש את מושבו בקונגרס.
מדוקס הצהיר על כוונתו להתמודד בבחירות אם רעייתו של מקדונלד, קתי מקדונלד, לא תתמודד.
בסופו של דבר התמודדה מקדונלד בבחירות, ומדוקס נשאר מחוץ למרוץ.
היא נוצחה על ידי הדמוקרט ג'ורג' "באדי" דרדן.
מדוקס השתמש בתרופות ממרפאת הסרטן של איי בהאמה לטיפול בסרטן הערמונית שלקה בו.
ביולי 1985 נחשף שהמרפאה נסגרה על ידי שלטונות איי בהאמה לאחר שהתרופות שסופקו בה נמצאו נגועות בנגיף האיידס.
הוא עבר בדיקה, וחודשיים מאוחר יותר הוכרז שהוא לא נדבק בנגיף.
במהלך המחאות שהתקיימו בינואר 1987 במחוז פורסיית, נכח מדוקס בעצרת שאורגנה על ידי חברי הקו קלוקס קלאן לאחר שהם תקפו כמה עשרות צועדים שמחאו נגד האפליה הגזעית במחוז.
סטונר, תומך העליונות הלבנה שקודם לכן נכלא על פיצוץ כנסייה של שחורים ב-1958, נכח אף הוא בעצרת.
ב-1990 ניסה מדוקס להתמודד בפעם האחרונה בבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה.
בבחירות המקדימות שהתקיימו באותה שנה הוא זכה בשלושה אחוזים מהקולות.
בשנה שלאחר מכן הוא עבר ניתוח לב.
הוא נותר דמות בחשיפה ציבורית בקהילת מקום מגוריו במחוז קוב עד ליומו האחרון.
ב-1992 וב-1996 חצה מדוקס את הקווים ותמך במועמדותו של הרפובליקני פט ביוקנן לנשיאות.
נאומו הציבורי האחרון היה באטלנטה ב-2001 בוועידה הלאומית השנתית של מועצת האזרחים השמרניים.
לסטר מדוקס נפטר ב-25 ביוני 2003 בהוספיס באטלנטה בעת שהתאושש מניתוח מעיים.
הוא נפטר מסיבוכים של דלקת ריאות וסרטן הערמונית.
הוא נטמן לצד רעייתו בפארק הזיכרון ארלינגטון שבסנדי ספרינגס.
לאחר מותו אמר עליו טום מרפי, לשעבר יושב ראש בית הנבחרים של ג'ורג'יה: "היה לו מוניטין של תומך ההפרדה הגזעית, אך הוא אמר לנו שהוא לא כזה, אך את זה אתם צריכים לייחס לכל מי שאתם רוצים.
הוא המשיך לעשות עוד עבור האפרו-אמריקאים יותר מכל אחד ממושלי ג'ורג'יה עד כה".
אף על פי כן, לדעה זו לא היו שותפים רבים.
בהודעה על פטירתו שפורסמה בניו יורק טיימס, כונה מדוקס "ארכי-תומך ההפרדה הגזעית".
כסימוכין לכך ציין הטיימס את "השקפתו ששחורים היו נחותים יותר מבחינה אינטלקטואלית בהשוואה ללבנים, שהשילוב הגזעי היה מזימה קומוניסטית, שההפרדה הגזעית הייתה בצורה זו או אחרת מוצדקת בכתבי הקודש, ושהמנדט הפדרלי לשילוב גזעי בבתי הספר היה 'מרושע', אנטי-נוצרי ואנטי-אמריקאי".
על אף זאת, בהודעת הפטירה הזאת צוין שלאחר השבעתו כמושל, "הפתיע מדוקס רבים כאשר קיבל לעבודה וקידם שחורים בממשלת המדינה ועל ידי כך שיזם את התוכנית הראשונה לשחרור מוקדם במערכת הכליאה המדינתית".
הגשר על הכביש הבין-מדינתי 75 החוצה את נהר צ'טהוצ'י על גבול מחוז קוב ומחוז פולטון קרוי "גשר לסטר ווירג'יניה מדוקס".
דמותו של מדוקס שימשה השראה לשיר Rednecks של רנדי ניומן.
לסטר קאלווי האנט האב היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויומינג ה-19 בשנים 1943–1949. ב-1948 הוא נבחר ברוב מוחץ לסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו החל מינואר 1949.
האנט תמך במספר תוכניות חברתיות פדרליות וקידם את הסיוע הפדרלי לשירותי בריאות בעלות נמוכה ולהנהגת ביטוחים לרפואת שיניים.
הוא גם תמך במגוון תוכניות שהוצעו על ידי ממשל הנשיא דווייט אייזנהאואר בעקבות הניצחון הגורף של המפלגה הרפובליקנית בבחירות 1952, כולל ביטול ההפרדה הגזעית במחוז קולומביה, והרחבת הביטחון החברתי.
כמתנגד גלוי למערכה האנטי-קומוניסטית של הסנאטור ג'וזף מקארתי, קרא האנט תיגר על מקארתי ועל בעלי בריתו בסנאט באמצעות תמיכה בהצעת חוק להגבלת חסינות חברי הקונגרס כך שיתאפשר לאזרחים לתבוע חברי קונגרס על לשון הרע.
ביוני 1953 נעצר בנו של האנט בוושינגטון די.
בגין האשמות על שידול סוכן משטרתי סמוי לקיום יחסי מין (יחסים הומוסקסואליים היו אסורים באותה תקופה בחוק).
כמה סנאטורים רפובליקנים, כולל מקארתי, איימו על האנט בהעמדה לדין של בנו ובפרסום רחב של האירוע אם הוא לא יוותר על תוכניותיו להתמודד על תקופת כהונה נוספת ויתפטר מידית, דבר שהאנט סירב לעשות.
ב-6 באוקטובר הורשע בנו של האנט והוטל עליו קנס.
ב-15 באפריל 1954 הכריז האנט על כוונתו להתמודד על תקופת כהונה שנייה בסנאט.
עם זאת, לאחר שמקארתי חידש את איומו לעשות שימוש נגדו במעצר של בנו, הוא שינה את עמדתו.
ב-19 ביוני התאבד האנט בלשכתו בסנאט.
מותו גרם מכה קשה לתדמיתו של מקארתי והיה אחד הגורמים שהובילו לגינויו על ידי הסנאט מאוחר יותר באותה שנה.
לסטר האנט נולד בעיירה איזבל, מחוז אדגר, שבמזרח אילינוי.
בוויומינג הוא ביקר לראשונה כשחקן בייסבול מקצועני-למחצה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת אילינוי ווסלין, שם הוא היה חבר באחוות טאו-קאפא-אפסילון, ולאחר מכן עבד כסווט כדי לממן את לימודיו בבית הספר לרפואת שיניים של אוניברסיטת סנט לואיס.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1917, עבר האנט ללנדר שבוויומינג, שם הוא פתח מרפאה.
הוא התגייס לגיס רפואת השיניים של צבא ארצות הברית כאשר נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, ושירת כלוטננט בשנים 1917–1919. לאחר שסיים לימודי תואר מתקדם באוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1920, חידש האנט את עיסוקו ברפואת שיניים בלנדר.
הוא היה נשיא אגודת רופאי השיניים של ויומינג, והחל את הקריירה הפוליטית שלו כאשר מונה כנשיא מועצת הבוחנים לרפואת שיניים של ויומינג, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1924–1928.
ב-1933 נבחר האנט לבית הנבחרים של ויומינג מטעם מחוז פרימונט.
הוא קידם חקיקת איגניקה שהייתה אמורה להתיר עיקור של מטופלים במוסדות אם הם "לקו בטירוף, טמטום, טפשות, רפיון שכל או אפילפסיה".
צעד חקיקה זה, אף על פי שהיה דומה לאלו שהתקבלו בכמה מדינות שכנות בשנות ה-20, כשל, ומאוחר יותר הצהיר האנט על חרטתו על כך שקידם אותו.
הספר זכה לפופולריות, ועלו תהיות בנוגע לשאלה אם האנט הפיק רווחים אישיים ממכירתו.
הוא הצליח להוכיח שהוא אישר את כל המחאות התמלוגים הרבעוניות והעביר אותן לאוצר המדינה, וב-1942 הוא העביר את זכויות היוצרים למדינה.
האנט היה האדם הראשון שנבחר לשתי תקופת כהונה רצופות של ארבע שנים כל אחת כמושל ויומינג, וכיהן בתפקיד בשנים 1943–1949. הוא ניצב מול רוב עוין בשני בתי בית המחוקקים של מדינתו במשך כל שנותיו כמושל.
ההישג החקיקתי המרכזי של תקופת כהונתו הראשונה היה הפעלת תוכנית הפרישה למורים.
שוב ושוב הוא הציע במהלך תקופת כהונתו השנייה מערכת פרישה לעובדי המדינה, אך ללא הצלחה.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה טען הסנאטור הרפובליקני אדוארד ו.
רוברטסון שאזרחים יפנים שנכלאו במחנה הארט מאונטיין ניהלו חיי פינוק ואגרו אספקה.
העיתון "דנוור פוסט" פרסם חשיפה שגיבתה את טענותיו.
האנט פטר את הדברים כ"מעשייה פוליטית" ואמר ש"מוצרי מזון לא יכולים להיות מובאים אל העיר כדי להאכיל 13,500 איש בעגלת מזון וזה לא היה כדאי להביא אותו כל יום".
הוא סייר במחנה ואמר ש"רמת החיים של העצורים הייתה, על פי צורת החשיבה שלי, די מחפירה".
בתום המלחמה, הוא כתב לרשות העברת האוכלוסין במלחמה "שאנו לא מעוניינים שאפילו אחד ממפונים אלו יישאר בוויומינג".
כאשר הוציא הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ב-16 במרץ 1943 צו נשיאותי להקמת מונומנט הלאומי ג'קסון הול, הצטרף האנט למתנגדים ואמר שהוא יעשה שימוש במשטרת המדינה כדי להרחיק כל פקיד ממשל פדרלי שינסה להשליט סמכות בשטחי המונומנט.
הקונגרס סירב לממן את המונומנט עד 1950, כאשר שני הסנאטורים מטעם ויומינג, ג'וזף מקמהוני והאנט עצמו הגיעו לפשרה עם ממשל הנשיא טרומן.
על פי פשרה זו מוזגו רוב קרקעות המונומנט אל שטחי הפארק הלאומי גרנד טיטון, בתנאי שיינתן פיצוי על אובדן ההכנסות ושיוגנו זכויותיהם של בעלי הקרקעות המקומיים.
בשנים 1940, 1944 ו-1948 היה האנט נציג ויומינג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1948 הוא היה יושב ראש אגודת המושלים הלאומית.
ב-1948 נבחר האנט לסנאט של ארצות הברית לתקופת הכהונה שהחלה ב-3 בינואר 1949 לאחר שהביס את הסנאטור המכהן, הרפובליקני אדוארד ו.
עמדותיו הפוליטיות שילבו שמרנות פיסקלית עם התנגדות לממשלה גדולה ותמיכה בדיור ציבורי והגדלת הסיוע הפדרלי לחינוך.
במהלך כהונתו בסנאט, הפך האנט ליריב מר של הסנאטור מוויסקונסין ג'וזף מקארתי, והביקורת שלו על הטקטיקות של מקארתי סימנו אותו כמטרה עיקרית בבחירות של 1954. לדוגמה, הוא ניהל מערכה לקבלת חוק להגבלת חסינות חברי הקונגרס כך שיתאפשר לאזרחים לתבוע חברי קונגרס על לשון הרע.
הוא קרא להנהגת רפורמה בכללי הסנאט: "אם המצב שעמו מתמודד הקונגרס שהוא כבר לא יכול לשלוט על חבריו על פי כללי החברה, הצדק, והמשחק ההוגן, אזי יש לדעתי לקונגרס חובה מוסרית לנקוט בצעדים דרסטיים כדי לתקן את המצב הזה".
ב-1949 העלה האנט הצעה שאיגוד הרפואה האמריקאי ואגודת רפואת השיניים האמריקאית ישקלו תוכנית עבור הממשלה הפדרלית למתן פוליסות ביטוח בריאות עם השתתפויות עצמיות נמוכות לכיסוי "שירותי רפואה, ניתוחים, אשפוז, מעבדה, סיעוד ורפואת שיניים".
האנט שירת בוועדת הסנאט המיוחדת לחקירת פשעים בסחר הבין-מדינתי בראשותו של אסטס קיפאובר, ובוועדת הכוחות המזוינים של הסנאט.
הוא נתן גיבוי לתוכניות לסיוע חוץ ותמך בקריאה לפירוק מנשק כדי להמחיש שהצעות השלום של ברית המועצות לא היו רצינויות.
בעקבות הניצחון הגורף של דווייט אייזנהאואר בבחירות לנשיאות של 1952, הכריז האנט שהוא חש מחויב לתמיכה בהצעות החקיקה של הממשל כאשר הדבר יתאפשר.
הוא הביע הסכמה מלאה עם התוכניות לסובסידיות חקלאיות, להרחבת הביטוח הלאומי, להקמת הוועדה להעסקה הוגנת, ולביטול ההפרדה הגזעית במחוז קולומביה.
ב-9 ביוני 1953 נעצר בוושינגטון די.
לסטר הבן "באדי", בנו בן ה-25 של האנט, שהיה סטודנט ונשיא אגודת הסטודנטים בבית הספר התאולוגי האפיסקופלי בקיימברידג', מסצ'וסטס על שידול ליחסי מין של שוטר סמוי בכיכר לפאייט, שמצפון למתחם הבית הלבן.
יחסים הומוסקסואליים היו אסורים באותה תקופה בחוק.
הייתה זו עבירתו הראשונה של האנט הצעיר, ובמצב רגיל טיפלה המשטרה במקרה כזה בחשאי כעניין שנגע יותר למשפחת העבריין, אך המעצר נודע לרפובליקנים בסנאט.
על פי הטור "הסיבוב העליז של וושינגטון" (Washington Merry-Go-Round) של דרו פירסון, שפורסם לאחר מותו של האנט, הסנאטורים סטיילס ברידג'ס והרמן ולקר איימו שאם האנט לא יפרוש מיד מהסנאט ויסכים שלא להתמודד על מושבו בבחירות של 1954, הם ידאגו לכך שבנו יועמד לדין ושמעצרו יפורסם בפומבי.
בסנאט שהיה מפולג בהפרש קל, התפטרותו של האנט הייתה מאפשרת למושל הרפובליקני של ויומינג למנות רפובליקני לאיוש מושבו של האנט לשארית תקופת כהונתו, שיתמודד כסנאטור מכהן בבחירות של 1954, ובכך ישפיע ככל הנראה על מאזן הכוחות בסנאט לטובת הרפובליקנים.
האנט סירב להיענות לדרישה, ובתגובה, איימו הסנאטורים הרפובליקנים על המפקח רוי בליק ממחלק המוסר במשטרת וושינגטון שהוא יאבד את משרתו אם הוא לא יעמיד לדין את באדי האנט.
באדי האנט הועמד לדין, ובמשפטו נכח אביו.
ב-7 באוקטובר הוטל עליו קנס על שידול שוטר סמוי "למטרות זימה בלתי מוסריות", ובאותו יום פרסם הוושינגטון פוסט את הסיפור.
עורך דינו של באדי האנט צוטט ב-8 באוקטובר בדיווח של הניו יורק טיימס באומרו שהלקוח שלו העדיף להימנע מפרסום נוסף.
להוציא את הדיווחים הקצרים הללו בתקשורת, מעצרו והעמדתו לדין של באדי האנט לא פורסמו בהרחבה באותה עת.
בדצמבר 1953 הודיע האנט לעיתונאי דרו פירסון שהוא לא יתמודד לתקופת כהונה שנייה בסנאט אם מתנגדיו יעשו שימוש נגדו במעצר של בנו, מתוך חשש שלפרסום הפרשה תהיה השפעה שלילית על בריאותה של רעייתו.
על אף האיום מצד יריביו הפוליטיים לפרסום הפרשה, כולל איום מפורש להפיץ בוויומינג 25,000 עלונים בנוגע למעצר, הודיע האנט ב-15 באפריל 1954 על מועמדותו לתקופת כהונה שנייה בסנאט.
בסקר דעת קהל שנערך באותו יום, קיבל האנט 54.5 אחוזי תמיכה, כשיריבו במקום השני קיבל 19.3 אחוזים.
במאי 1954, כחבר "הגוש הליברלי", הציע האנט נהלים בוועדות הסנאט שנועדו לחסל את כמה מהטקטיקות של הסנאטור מקארתי.
מאוחר יותר באותו חודש, חידש הסנאטור ברידג'ס את איומו לפרסם את מעצרו של באדי האנט בקרב קהל המצביעים בוויומינג.
ממשל אייזנהאואר, שנקט בכיוון שונה, הציע להאנט משרה בשכר גבוה בנציבות הסחר הבינלאומי של ארצות הברית אם הוא יסכים שלא להתמודד יותר על מושב בסנאט.
ב-8 ביוני, לאחר בדיקה רפואית במרכז הרפואי הלאומי של הצי בבתסדה, שינה האנט שוב את דעתו בנוגע להתמודדות, וכתב ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית בוויומינג, בציינו את מצבו הבריאותי כסיבה: "לעולם לא אהיה שוב מועמד למשרה נבחרת".
עם זאת, הוא לא התפטר מהסנאט.
ב-19 ביוני 1954 התאבד לסטר האנט בלשכתו בסנאט בירייה בכלי נשק שככל הנראה הביא אותו מביתו.
הוא נלקח לבית חולים, שם הוא מת מפצעיו כמה שעות לאחר מכן בגיל 61. בניו יורק טיימס דווח שמעשהו זה אירע בשל "דיכאון שהוא לקה בו בשל מצב בריאותו" ושהוא השאיר אחריו ארבעה מכתבים חתומים.
יום אחד לפני ההתאבדות, האשים הסנאטור מקארתי חבר סנאט אנונימי על "מעשה שגוי".
בעל בריתו של מקארתי, הסנאטור קרל מונדט מדקוטה הדרומית, הכחיש שמקארתי התכוון להאנט.
ביום שלאחר התאבדותו של האנט, פרסם פירסון את האשמותיו בנוגע לאיומים של הסנאטורים הרפובליקנים על האנט, אך תיאר את מניעיו של האנט כמורכבים:
בשיחות פרטיות, אישר פירסון שבעיות הבריאות של האנט לא היו רציניות, והוא כתב ביומנו ש"לרוע המזל, אני חושש שההאשמות המוסריות נגד בנו והחוויה שעבר האנט היו הגורם המרכזי".
ב-22 ביוני נטמן האנט בבית הקברות בית אל שבשאיין לאחר טקס קצר בכנסייה.
ב-24 ביוני מינה מושל ויומינג קליפורד ג'וי רוג'רס את הרפובליקני אדוארד ד.
קריפה לכהן בסנאט עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של האנט שהייתה אמורה להסתיים בינואר.
ב-4 ביולי, דיווח העיתון השמרני Washington Times-Herald על מעצרו והרשעתו של באדי האנט בשנה הקודמת, ומותו של האנט קיבל דיווח מורחב יותר מאשר קודם לכן.
ב-9 ביולי חתם רוי בליק על תצהיר שניקה את ברידג'ס וולקר מההאשמה שהם רדפו אחריו, אך החלטתו להגיש כתב אישום נגד באנט האנט תחת הנסיבות שלא בהכרח הצדיקו את העמדתו לדין, נותרו ללא הסבר.
ב-9 בנובמבר נישאו הספדים בסנאט לזכר חבריו שנפטרו לאחרונה, והסנאטור ברידג'ס תיאר את האנט "אדם שההפגין את האיכויות הטובות ביותר של אמריקאי.
הוא היה נאמן ושירת היטב".
דודנו של האנט, ויליאם מ.
ספנסר, נשיא תאגיד המכוניות של צפון אמריקה בשיקגו, כתב לוולקר לאחר ששמע שהוא הספיד את האנט:
בבחירות שהתקיימו ב-2 בנובמבר לאיוש קבוע של מושבו של האנט בסנאט, ניצח הדמוקרט ג'וזף או'מהוני לאחר שהביס את מועמד הרפובליקנים ויליאם הנרי הריסון השלישי.
בהמשך עבד באדי האנט בצוותים של מוסדות צדקה קתוליים בשיקגו, ולאחר מכן עבור מוסד לאזורי תעשייה בשיקגו.
באדי האנט נפטר בשיקגו ב-6 בינואר 2020, בגיל 92.
אלן דרורי , עיתונאי שסיקר את הסנאט של ארצות הברית עבור יונייטד פרס אינטרנשיונל, השתמש בפרשת הסחיטה וההתאבדות של האנט כבסיס לרב המכר זוכה פרס פוליצר מ-1959 "הסנאט ימליץ ויאשר".
ברומן זה, הסנאטור פרד ואן אקרמן מויומינג, עושה שימוש בפרשייה הומוסקסואלית כדי לסחוט את הסנאטור מיוטה בריגהאם אנדרסון.
ב-1962 הופק על פי הרומן הסרט הסנאט ימליץ ויאשר בכיכובו של הנרי פונדה ובבימויו של אוטו פרמינגר.
לארסון, שכתב על ההיסטוריה של המדינה, כתב דיווח על התאבדותו של האנט, הגיש אותו לאלמנתו של האנט, נטלי, וביקש את רשותה לפרסם אותו.
תחת זאת היא איימה עליו בתביעה משפטית, והוא מעולם לא פרסם את תוצאות מחקרו.
התנגדותו של האנט למקארתי ומעצרו של בנו הופיעו בגרסה דמיונית בספרו של תומאס מלון מ-2007 "חברים למסע" (Fellow Travelers), רומן שמתאר היכרותו של בחור צעיר לקשיים של הפוליטיקה של וושינגטון בשנות ה-50 כאשר הוא מגלה את זהותו הלהט"בית.
תיאור זה מופיע גם במיני-סדרה באותו שם מ-2023.
במאמר מערכת שפורסם ב-2012 בעיתון הבוסטון גלוב, הושמעה קריאה להעריך מחדש את מורשתו של סטיילס ברידג'ס, שכיהן כמושל ניו המפשייר וכסנאטור מטעמה, בשל חלקו בפרשת התאבדותו של האנט.
במשפט מדומה שנערך ב-2013 נגד הסנאטורים מקארתי, ולקר וברידג'ס, נמצאו כל השלושה "אשמים במגוון של האשמות, כולל סחיטה וגרימה לפציעה גופנית".
מושל ויומינג לשעבר, דייב פרוידנטל, ששימש כתובע באירוע שנערך בשאיין, אמר: "החלק המסוים הזה בהיסטוריה של ויומינג טואטא מתחת לשטיח.
כך שלעונג לי להשתתף במשיכת תשומת הלב אליו".
האירוע אורגן במקביל לפרסום מחקר חדש בנוגע למותו של האנט בשם "למות בגלל החטאים של ג'ו מקארתי" שנכתב על ידי הכומר הפרסביטריאני, חבר בית המחוקקים של ויומינג לשעבר ומועמד לסנאט של ארצות הברית ב-1982, רודג'ר מקדניאל , שעשה שימוש בחלק ממחקרו של לארסון.
לסבית ליפסטיק הוא מונח סלנג אשר מתאר אישה לסבית או ביסקסואלית שמציגה בעיקר תכונות נשיות בהתנהגותה, כגון לבישת בגדים נשיים, איפור וכדומה.
מקור המונח בסן פרנסיסקו, וישנן עדויות לכך שהוא בשימוש כבר משנות ה-80. תיעוד לכך ניתן לראות במאמר של פריסילה רואדס, אשר כתבה עבור מגזין להט"בי מקומי סיפור שנקרא "לסביות עבור ליפסטיק".
לסטר ג'סי ("דיק") דיקינסון היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור רפובליקני מאיווה.
הוא היה, במילותיו של מגזין "טיים", "עורך דין גדול, ידידותי, עם השפעה גדולה באיווה".
בתחילת 1936, הוא חלם לזכות בנשיאות.
עם זאת, המירוץ היחיד שאליו הוא נכנס באותה שנה היה על המושב שלו בסנאט בו הפסיד.
דיקינסון נולד ב-29 באוקטובר 1873 בחווה ליד דרבי, איווה במחוז לוקאס, ללוי ווילימין מורטון דיקינסון.
כשהיה בן חמש, משפחתו עברה לחווה אחרת מחוץ לדנברי, איווה, במחוז וודברי.
כילד עבד במשק של אביו, רוכל חלב מהמחלבה, ערך נאומים מאחורי הרפת ועסק בחנות לחומרי בניין.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון Danbury ב-1892, בקונל' קורנל (במאונט ורנון, איווה) ב-1898, וב-1899 מהמכללה למשפטים של אוניברסיטת איווה באיווה סיטי.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1899 והחל לעסוק בכך באלגונה, איווה, מחוז קוסות' בחלק הצפוני-מרכזי של המדינה.
הוא היה לוטננט משנה ברגימנט הרגלים ה-52, המשמר הלאומי של איווה, מ-1900 עד 1902 והיה פקיד העירייה של אלגונה מ-1900 עד 1904. הוא היה התובע המחוזי של מחוז קוסות' מ-1909 עד 1913.
הוא התחתן עם מירטל קאל בשנת 1901.
בשנת 1910 התמודד ללא הצלחה על המועמדות הרפובליקנית למושב בבית הנבחרים של איווה.
בשנת 1918 התמודד דיקינסון לקונגרס האמריקאי, ובבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית ניצב בפני נציג המחוז המכהן פרנק פ.
וודס היה אז יושב ראש ועדת הקונגרס הרפובליקנית הלאומית, אך הצביע נגד הכרזת המלחמה על הקיסרות הגרמנית ב-1917, והפך לנטל פוליטי ב-1918. לאחר שניצח את וודס בפריימריז, דיקינסון ניצח את המועמד הדמוקרטי (כמו כל מועמד רפובליקני בכל מרוץ בחירות כלליות במהלך קיומו של אותו מחוז, מ-1882 עד 1931).
הוא היה תומך נלהב ב"חוק מקנרי-האוגן להקלה בחקלאות" – מאמץ לשמור על רמות המחירים שלפני המלחמה על ידי הגדלת הרכישות הפדרליות של מוצרי חווה לשם ייצוא.
הוא נבחר מחדש ב-1920, 1922, 1924, 1926 ו-1928, וכיהן בבית הנבחרים מ-4 במרץ 1919 עד 3 במרץ 1931. בן דודו של דיקינסון, פרד דיקינסון לטס, היה חבר ארצות הברית ממחוז הקונגרס השני של איווה בשש השנים האחרונות של אותן שנים (מרץ 1925 עד מרץ 1931).
דיקינסון היה מועמד סוס שחור למועמדות הרפובליקנית לסגן הנשיא ב-1924. אבל לאחר שנשיא ארצות הברית קלווין קולידג' שלח לוועידה הודעה שהוא יקבל איש איווה אחר - השופט והסנאטור לשעבר ויליאם סקוויר קניון - בתור חברו למועמד, שמו של דיקינסון נעלם מהדיונים וההצבעה, ובהצבעה השלישית הוועידה בחרה את צ'ארלס דוז.
מושבו של הסנאטור הדמוקרטי דניאל פ.
סטק הועמד לבחירה ב-1930. סטק, הסנאטור הדמוקרטי הראשון מאיווה מאז מלחמת האזרחים האמריקנית, הגיע לסנאט בסיוע מצביעים רפובליקנים שמרניים רבים (שסירבו לתמוך במנצח הפריימריז הרפובליקני ב-1924, סמית' וו.
בשנת 1932, הוא נבחר לשאת את הנאום המרכזי בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1932, שם חברו הרברט הובר, יליד איווה, הוצב כמועמד מחדש בניסיונו הכושל להיבחר מחדש.
רוזוולט החליף את הובר ב-1933, דיקינסון הבחין בכך שיצא מוקדם ולעיתים קרובות נגד הניו דיל.
בנאום משנת 1934, הוא טען שהנהנים היחידים מחוק ההתאמה החקלאית החדש הם "אמיני המוח" שמאחורי התוכניות החדשות, תוך שהוא מגחך ש"נלקחו מכיתותיהם העגומות, מחוות התרנגולות, חדרי העריכה ומשרדי עורכי הדין, הם מסתובבים כעת.
מאחורי שולחנות מהגוני פותרים בעיות בעולם".
הטיים העיר ב-1936 כי הוא "דורש 'תוכניות תעשייתיות וחקלאיות שפויות, כנות' וחזרה 'לרעיונות של אבותינו בניו אינגלנד'".
במאי 1936, הטיים דיווח שדיקינסון היה מעוניין בהזדמנות להתמודד מול הנשיא רוזוולט, תוך השערה ש"הזמזום בראשו הגדול והחטוב" הייתה השאלה, "'אם וורן הרדינג יכל לקבל את המועמדות הרפובליקנית לנשיאות ב-1920, למה אני לא יכול להשיג את זה ב-1936?'" זה הסביר:כמו הרדינג, הוא יגלם חזרה לנורמליות לאחר משטר דמוקרטי קדחתני.
עבור הסוס השחור דיקינסון, תומכי הרדינג של פעם מנהלים בשקט את אותו סוג של קמפיין קדם-כינוס שהארי דוהרטי ערך עבור הסוס השחור שלו ב-1920 - רכישת חברים באופן לא פולשני, דואגים לא להעליב מועמדים מובילים, בונים אדם שהתנגד לו ללא פשרה.
פלגים יכולים להתאחד לאחר מבוי סתום בוועידה.בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1936, לא היה מבוי סתום, ולכן שאיפתו של דיקינסון למלא ב-1936 את התפקיד שמילא הרדינג ב-1920 מעולם לא התממשה.