tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאה ה-16, גווארוליוס הייתה מיקום אסטרטגי: היא גבלה בעיר העתידית סאו פאולו ומוקפת בנהרות טייטה (בדרום) וקאבוצ'ו (במזרח).
באותה תקופה הוקם, למטרות דומות, הכפר סאו מיגל, שנקרא בימינו מחוז סאו מיגל פאוליסטה.
בשנת 1880 שוחררה גווארוליוס מסאו פאולו ונקראה Nossa Senhora da Conceição dos Guarulhos (בפורטוגזית: גבירתנו של ההתעברות של גווארוליוס).
שמה הנוכחי אומץ מאוחר יותר, לאחר חקיקת החוק מס' 1.021, ב-6 בנובמבר 1906.
בשנת 1940 הוקמה הספרייה העירונית של מונטירו לובאטו.
בשנת 1945 הועבר בסיס האוויר של סאו פאולו (BASP) מקמפו דה מארטה, שדה תעופה קטן בסאו פאולו, לשכונת קומביקה בגווארוליוס.
בשנת 1958 הוקם מועדון רוטרי בעיר.
הקונסרבטוריון העירוני של גווארוליוס נוסד בשנת 1961.
בשנת 1963 נוסדה האגודה המסחרית והתעשייתית של גווארוליוס, וכיום נקרא המוסד איגוד המסחר והעסקים של גווארוליוס (Associação Comercial e Empresarial de Guarulhos - ACE).
האקלים בגווארוליוס מאופיין בטמפרטורות גבוהות יחסית ומשקעים שמתפרסים באופן שווה לאורך כל השנה.
לפי שיטת קפן, גווארוליוס נמצאת באזור Cfa.
הכביש הראשי שמשרת את תושבי גווארוליוס הוא הכביש על שם הנשיא רודוביה דוטרה, מסאו פאולו ועד ריו דה ז'ניירו.
בשנת 2018, נפתח קו 13 – ג'ייד של חברת הרכבות המטרופוליטן סאו פאולו, המחבר בין תחנת סאו פאולו – נמל התעופה הבינלאומי גווארוליוס לבין תחנת אנגנהיירו גולארט.
בשנת 2021 תחל הבנייה בקו הראשון של המטרו של סאו פאולו שעתיד לשרת את גוארולוס, קו 19 – שמיים כחולים.
גוהר חייאם מאמאג'יוולה , ידועה גם בשם הבמה גוהר ג'אן, הייתה זמרת, שחקנית, מפיקה ובעלת אולפן הודית.
היא נולדה למשפחה מוסלמית שיעית מדת דאוודי בוהרה בלאהור, פנג'אב, הודו הבריטית.
העסק של אביה כמעט קרס והמשפחה נקלעה לקשיים כלכליים משמעותיים כאשר חבר משפחה, הומי מאסטר, שעבד באותה תקופה כבמאי עבור סרטי קוהינור, הציע לגוהר להתחיל לשחק בסרטים.
גוהר החלה את הקריירה שלה בתפקידים ראשיים בגיל שש עשרה עם הסרט Baap Kamai" /Fortune and the Fools (1926)", בבימויו של קנג'יבאי ראת'וד .הסרט הופק על ידי "סרטי קוהינור" והפך ללהיט.
ב-1926 כיכבה יחד עם רובי מאיירס בסרט האילם "הנערה הקלדנית", הסרט בבימויו של בעלה הבמאי צ'נדלאל שאח' הופק בתוך 17 ימים והצליח מאוד בקופות.
בהמשך היא השתתפה בעוד חמישה סרטים באולפני קוהינור בבימויו של שאח'.
מביניהם, המפורסם ביותר היה Gunsundari" (1927)".
מכיוון שלא היו מרוצים מאולפני קוהינור עברו שאח' וגוהר לחברת הסרטים ג'גדיש שם שיחקה גוהר בארבעה סרטים שכתב וביים שאח'.
בשנת 1929, יחד עם צ'נדלאל שאח', היא הקימה את אולפני ראנג'יט שהיו בין שלושת האולפנים הגדולים בבוליווד באותה תקופה.
הם נסגרו בתחילת שנות ה-70.
היא פרשה בשנות ה-40 של המאה ה-20 ממשחק ובתחילת שנות ה-70 מהפקה.
הייתה נשואה לבמאי צ'נדלאל שאח' (1898 - 1975) שהיה אחד האנשים החזקים והעשירים בבוליווד אך הפסיד את כל כספו בערוב ימיו בהימורים ונפטר עני וחסר כל.
גוהר נפטרה בבומביי, מהאראשטרה ב-28 בספטמבר 1985.
גוהר דשתי (گوهر دشتی, נולדה ב-1980, אהואז, איראן) היא צלמת ואמנית איראנית שזוכה להערכה בינלאומית.
דשתי ידועה בעבודות הצילום והווידאו שלה המתעמקות באיראן מולדתה, בהיסטוריה ובמציאות החברתית שעיצבו את האומה האיראנית.
מבקרי אמנות מציינים שדשתי נעה בין תחומי האמנות והאקטיביזם: היא עושה שימוש בצילום אומנותי ככלי מחקר של מלחמה, עקירה ויחסי האנושות עם הטבע.
כמו כן, מבקרים מציינים כי יצירותיה של דשתי משקפות את מורכבות החברה האיראנית, ואף את מורכבות המצב האנושי באופן רחב יותר.
גוהר דשתי נולדה בשנת 1980 באהואז שבדרום איראן.
מלחמת איראן-עיראק, שהתקיימה בין השנים 1980 ל-1988, הייתה גורם משפיע מרכזי על ילדותה של דשתי.
ילדותה של דשתי בצל המלחמה הפכה מאוחר יותר להיבט מרכזי של הביטוי האמנותי שלה.
דשתי השלימה תואר ראשון ושני בצילום באוניברסיטת טהראן לאמנויות.
הרקע האקדמי של דשתי סיפק לה כיוצרת הבנה טובה בנוגע להיבטים הטכניים של הצילום ובנוגע לפוטנציאל של הצילום כמדיום לפרשנות חברתית.
כיום, דשתי עובדת כפרופסור אורח באוניברסיטת ברלין לאומנויות.
דשתי עוסקת בצילום, עם התמקדות בנושאים חברתיים.
עבודתה מתייחסת להיסטוריה ולתרבות עכשווית, ומשלבת נקודת מבט אנתרופולוגית וסוציולוגית.
מבקרי אומנות גורסים כי עבודתה מובילה להארה ולהרחבה של ההבנה בנוגע למציאות המקיפה אותה.
לאורך הקריירה שלה, דשתי חקרה את גבולות הצילום והווידאו ארט.
עבודתה משיקה לעולמות סיפור הסיפורים, ומאופיינת בבניית סצנות הנחשבות משוכללות ועשירות בעומק נרטיבי ובמשמעות סמלית.
באמצעות דימויים ומיצגי וידאו, דשתי עוסקת בנושאים כמו השפעת המלחמה על יחידים וקהילות, מושג הבית והשייכות, והיחסים בין בני האדם לעולם הטבע; והיא חוקרת נושאים של אובדן, עקירה וחוסן מול מצוקה.
אחת הדוגמאות לכך היא הסדרה "השלל" (2013-2010), המתארת שרידים של המלחמה מפוזרים על פני המדבר האיראני.
בעבודתה בסדרות "החיים והמלחמה של היום" (2008), "איראן, ללא כותרת" (2013) ו"ללא מדינה" (2015-2014), דשתי מציגה מבט חדש על מלחמת איראן-עיראק מנקודת מבטה של אישה איראנית, ומראה כיצד הושפעו חיי אזרחים מהמלחמה.
דשתי מנסה להעביר את המסר כי על אף שאנו עשויים להיות בטוחים בין כותלי ביתנו, המלחמה ממשיכה להגיע אלינו דרך העיתונים, הטלוויזיה והאינטרנט.
גוף העבודה הזה מייצג את המלחמה, את מורשתה ואת הדרכים שבהן היא מחלחלת לכל ההיבטים של החברה העכשווית.
התצלומים לא מציגים רק אלימות, ובשל כך הם סותרים את הדימויים הנפוצים המתארים את איראן כמדינה שסועת מלחמה.
הסדרה "איראן, ללא כותרת" (2013) כוללת תפאורות מבוימות מסוגננות המציגות בני זוג, גבר ואישה, המבצעים משימות יומיומיות או המשתתפים בחגיגות, בעודם ממוקמים בין שרידי המלחמה.
כך למשל ניתן לראות בני זוג יושבים במכונית חלודה ומקולקלת ולובשים בגדי חתונה, כשברקע אורות כלי רכב צבאיים.
מיצג זה מבטא את הניגוד בין המשכיות החיים ופעולות היום-יום לבין שגרת המלחמה, ומעלה שאלות על היכולת של אהבה לשרוד בתוך המלחמה, ועל האופן שבו זוגות מתמודדים עם אתגרים ועם מציאות מורכבת.
דשתי מסבירה כי מיצג זה מראה כיצד המלחמה "מחלחלת לכל ההיבטים של החברה העכשווית".
בסדרה "ללא מדינה" (2015-2014) דשתי מציגה מסע נדודים בנוף מדברי.
המיצג נוצר עבור התערוכה "לימבו" בעריכת סילביה סירלי (4 בפברואר - 16 באפריל 2016).
הוא אף הוצג בתצוגה מקדימה ב-Arte Fiera 2016. הצילומים בסדרה זו מבטאים את העול הכבד הרובץ על כתפי המהגרים, המשוטטים ללא יעד ברור, כשהמדבר הופך לביתם החדש - השמיים הופכים לתקרה, ואילו ההרים לקירות.
הדמויות בסדרה זו מוצגות במצב חסר מנוח למול המרבד המדברי עוצר הנשימה.
במיצגים "קרוב ורחוק" (2020), "ים קרוב, ים רחוק" (2022) ו-"טבע נעלם" (2022), דשתי עוסקת בחיבור בין הטבע לאדם, במורכבות הזהות ובחיפוש האוניברסלי אחר תחושת בית, תוך הכרה בפגיעות ובכושר ההסתגלות המאפיינים את המצב האנושי.
יצירות האמנות של דשתי זכו להכרה בינלאומית.
עבודותיה הוצגו במספר רב של תערוכות יחיד ברחבי העולם, והיא אף זכתה במספר פרסים ותארים לאורך הקריירה שלה.
להלן רשימה חלקית של הפרסים בהן זכתה:
פרס אמנויות הביקור עבור פרויקט 1Mile2 בברדפורד/לונדון (2011)
תערוכות שבהן הוצגו עבודותיה של דשתי (רשימה חלקית):
"הטבע הנעלם" - תערוכת יחיד בגלריה רוברט קליין בבוסטון, ארצות הברית, מ-21 במרץ עד 4 במאי 2024.
"טבע שני: צילום בעידן האנתרופוקן" - במוזיאון נאשר לאמנות בדורהאם, צפון קרוליינה, ארצות הברית, מ-29 באוגוסט 2024 ועד 5 בינואר 2025.
גודש באף (באנגלית Nasal congestion) הוא סימפטום שיכול להעיד על בעיות רפואיות כמו הצטננות, סינוסיטיס (כרונית), אסתמה, אלרגיה, הפרעות שינה.
גודש באף מרגיש כמו אף סתום, אבל אינו מלווה בנזלת.
ברוב מהמקרים, גודש באף מוביל לנשימה מהפה ולא לנשימה באף.
גודש באף יכול להפריע גם לשמיעה ולדיבור.
גודש משמעותי עלול להפריע לשינה, לגרום לנחירות, ויכול להיות קשור לדום נשימה בשינה או לתסמונת ההתנגדות של דרכי הנשימה העליונות.
אצל ילדים, גודש באף מאדנואידים מוגדלים יכול לגרום לדום נשימה כרוני בשינה עם רמות חמצן לא מספקות והיפוקסיה.
הבעיה נפתרת בדרך כלל לאחר ניתוח להסרת האדנואידים והשקדים, אולם הבעיה חוזרת לעיתים קרובות בשלב מאוחר יותר בחיים עקב שינויים קרניופציאליים עקב גודש כרוני באף.
תחושת גודש באף, או חסימת אף, מאופיינת בזרימת אוויר לא מספקת דרך האף ויכולה להיות תחושה סובייקטיבית או תוצאה של פתולוגיה אובייקטיבית.
קשה לכמת על ידי תלונות סובייקטיביות או בדיקות קליניות בלבד, ומכאן שגם קלינאים וגם חוקרים תלויים הן בהערכה סובייקטיבית במקביל והן במדידה אובייקטיבית של דרכי הנשימה האף.
אלרגיה כמו קדחת השחת, תגובה אלרגית לאבקה או דשא.
הצטננות עם וירוס השפעת או COVID-19
אפקט ריבאונד (Rhinitis medicamentosa) מצב של גודש באף ריבאונד הנגרם כתוצאה משימוש ממושך באגוניסט של קולטן אדרנרגי מסוג אלפא המשחררות גודש מקומיות (למשל תרסיסים לאף אוקסימטזולין, פנילאפרין, קסילומטזולין, ונפזולין).
שסתום אף צר או מתמוטט
הריון עלול לגרום לנשים לסבול מגודש באף עקב כמות הדם המוגברת שזורמת בגוף.
קיפוזיס נקשרה לחסימת אף במחקר.
ניתן לטפל בגודש באמצעות שימוש במכשיר אדים, בסיר נטי (לשטיפת חלל האף), ובתרסיס מי מלח לאף.
כמו כן, שתיית נוזלים, מקלחת חמה, ושינה עם ראש מורם יכולים לשפר את תסמיני הגודש באף.
מומלץ גם השימוש במספר תרופות נגד גודש, כגון פסאודואפדרין.
פסאודואפדרין הוא אגוניסט של הקולטן אדרנרגי מסוג ביטא, ואינו גורם לאפקט ריבאונד.
כמוכן, ניתן להשתמש בתרופות ממשפחת האנטי-היסטמינים (ללא מרשם), כגון דסלורטדין.
מחקר משנת 2012 הגיע למסקנה כי שילוב של תרסיסים לאף עם "תרגילי נשימה לאף" הוביל לשיפור התסמינים.
גוו-ואנג (בסינית: ; בתרגום לעברית: רשת לאומית) היא מערכת לווייני תקשורת סינית.
לווייני המערכת צריכים להבטיח חיבור לאינטרנט ומהווה מתחרה לסטארלינק.
מערכת מפותחת על ידי תאגיד למדע וטכנולגיה לחלל הסיני שכפוף ל-China Academy of Space Technology.
מערכת צםויה לכלול 13 אלף לוויינים.
לוויינים המערכת הם בממדים גדולים מלווייני סטארלינק.
ככל הנראה הם כוללים ציוד חישה מרחוק וניווט.
מאפייני הלוויינים מראים שהם מותאמים לשימוש צבאי ולכן הם מקבילים למערכות צבאיות אמריקאיות.
שיגורים החלו בשנת 2023 עם שיגור לווייני ניסוי בשם WHDW.
מדגם זה שוגרו 18 לוויינים.
בסוף 2024 לראשונה שוגרו לווייני HWD שהם לווייני המערכת עצמה.
לוויינים משוגרים בקבוצות של עד תשע ליינים לשיגור.
עד לינואר 2026 שוגרו 154 לוויינים.
משפחת הַגַּוְיָלִיִּים (שם מדעי: Gavialidae) היא אחת משלוש המשפחות הקיימות בסדרת התנינאים.
בעבר היא כללה רק מין אחד - גווייל הודי (Gavialis gangeticus).
בימינו, לעומת זאת, המחקר נתון במחלוקת באשר לצירופו של מין נוסף למשפחה - הגווייל החקיין (Tomistoma schlegelii).
בעבר סווג האחרון תחת משפחת התניניים בחסות מחקרים שהתבססו על מאפיינים מורפולוגיים, אולם מחקרים מודרניים המבוססים על ניתוחים מולקולריים מיקמו אותו במשפחת הגווייליים, לצדו של הגווייל ההודי.
המאפיין הבולט ביותר של הגווייליים הוא פיהם המוארך והצר.
מבנה פיהם מותאם במיוחד לתזונתם, המורכבת בעיקרה מדגים.
שני המינים נמצאים במצב שימור בעייתי - הגווייל ההודי מצוי בסכנת הכחדה חמורה, והגווייל החקיין - בסכנת הכחדה.
תפוצתם של שני המינים די מוגבלת - הגווייל ההודי נפוץ בתת-היבשת ההודית, אף שנראה שהוא נכחד ממדינות רבות באזור; הגווייל החקיין נפוץ באזור סומטרה ומלזיה, וכן בבורנאו, באי ג'אווה ובאיים נוספים, אם כי בכמות מעטה יותר.
משמאל לימין: שני מיני הגווייליים החיים: גווייל הודי וגווייל חקיין
גווייל הודי או גוויאל הודי (כתיב חסר ומנוקד גַּוְיָל הָדִּי, שם מדעי: Gavialis gangeticus, שם עממי באנגלית: Gharial) הוא מין של תנינאי נדיר והמין היחיד בסוג גווייל (Gavialis).
הגווייל ההודי הוא אחד משני המינים, לצד הגווייל החקיין ששרדו במשפחת הגווייליים, משפחת תנינאים עתיקת יומין בעלת לסתות ארוכות וצרות.
מין זה נמצא בסכנת הכחדה חמורה.
נכון לשנת 2006, ההערכות לאוכלוסייתו עמדו על כ-182 בוגרים בלבד, כאשר גם מתוכם 14% עדיין לא נחשבו לבוגרים מלאים, דבר המפחית את אוכלוסיית הבוגרים המלאה לכ-157 פרטים בלבד.
בגני חיות קיימים עוד כמה מאות פרטים.
כדי לשמר ולשקם את המין הוקמו מספר גרעיני רבייה אך ניסיונות השבה לטבע לא הניבו הצלחה גדולה עד כה.
הגווייל הוא מהמינים הארוכים ביותר בסדרת התנינאים.
הפרט הגדול ביותר שנתפס ונמדד אי פעם היה באורך ומשקל של .
גוויילים יכולים להגיע לאורך של מעל 6 מטר, אך רוב הגוויילים אינם גדלים מעל , ואורכו הממוצע של בוגר נע בין 3.6 ל-.
הם בעלי חוטם צר וארוך המצויד בשורות של שיניים חדות כתער, עדות להסתגלות לתזונה שלהם (דגים).
הגווייל ההודי נפוץ בצפון תת-היבשת ההודית: בבהוטן (על סף הכחדה), בבנגלדש (כמעט נעלם), בהודו, במיאנמר (ייתכן שנעלם), בנפאל ובפקיסטן (כמעט נעלם).
חלק מאזורי המחיה שלו חופפים לאלו של תנין הביצות ולאלו של תנין הים.
הגווייל מצוי כמעט אך ורק בתוך הנהר; הוא מעדיף נהרות עמוקים בעלי זרימה חזקה.
הוא כמעט ולא יוצא מחוץ למים אלא למטרת חימום הגוף בשמש או לצורכי הקן שלו לאורך גדת הנהר.
גוויילים צעירים ניזונים בעיקר מחסרי חוליות קטנים כגון חרקים וזחלים, וגם מצפרדעים קטנות.
הגוויילים הבוגרים ניזונים כמעט אך ורק מדגים.
במין הגווייל בולטת דו-צורתיות זוויגית מעבר להבדלי גודל: בקצה חוטמו של הזכר גדלה תפיחה כדורית גדולה שמשמשת כסמל מעמד אך גם להפקת קולות חיזור.
תפיחה זו העניקה לו את שמו, שכן ghara בהינדית זה "כד".
תקופת ההזדווגות של הגווייל היא בין נובמבר לינואר.
הטלת הביצים נעשית בתקופה היבשה של מרץ עד מאי.
בתקופה זו הנהרות מצטמקים במקצת, וניתן לקנן בגדות החוליות של הנהרות.
הנקבה מטילה בין 30–50 ביצים בקן, ואחר כך מכסה אותן בזהירות.
הביצים בוקעות לאחר כ-90 יום.
הנקבה משגיחה על התנינים הצעירים לאורך מספר ימים עד שאלו מסוגלים להסתדר לבדם.
גוויאל חקיין או טומיסטומה (שם מדעי: Tomistoma schlegelii; מכונה גם: תַּנִּין גַּוְיָלִי),הוא זוחל דמוי-תנין מסדרת התנינאים בעל חוטם צר וארוך החי במים מתוקים, אך עבה מזה של הגוויאל ההודי.
הגוויאל החקיין והגוויאל ההודי הם שני המינים היחידים ששרדו ממשפחת הגוויאליים, כאשר מספר חוקרים משייכים אותו לתניניים.
פירוש שמו המדעי, טומיסטומה, הוא "פה חותך".
הגוויאל החקיין הוא תנינאי גדול: אורך זכר בוגר יכול להגיע ל-.
הגולגולת של הגוויאל החקיין היא ארוכה - אורכה המרבי יכול להגיע ללמעלה מ- - עם לסת ארוכה וצרה במיוחד, ובה שיניים רבות.
היחס בין אורך הגולגולת לרוחב הבסיס נע בין 3:1 ל-3.5:1.
על מיקומו בסדרת התנינאים קיימת מחלוקת עזה: בעוד שמיונים המסתמכים על מאפיינים מורפולוגיים מראים כי הגוויאל החקיין משתייך דווקא למשפחת התניניים, המיונים המולקולריים מראים כי הוא שייך דווקא למשפחת הגוויאליים.
נכון ל-2019 אין הסכמה בקרב המדענים והטקסונומים לאיזה משפחה הוא שייך.
הגוויאל החקיין שוכן ב-6 נהרות בסומטרה ובמלזיה ובנהרות המרוחקים של בורנאו.
הוא נכחד מכל אזור הודו-סין, שם הוא לא נצפה משנת 1970. מאובנים מדרום מזרח סין ומטאיוואן מראים שבעבר שטח מחייתו היה רחב הרבה יותר מהיום.
במחקרים שפורסמו ב-2009 נקבע כי תזונתו כוללת דגים ופרוקי-רגליים אך גם יונקים כמו קופים, עטלפי פירות ואף איילים ובמזרח קלימנטן תועד טורף פרה.
זאת בשונה מהגוויאל ההודי, הניזון רק מדגים ופרוקי רגליים.
התנין איננו רואה באדם טרף אך עדיין יתקוף להגנה.
נקבות הגוויאל החקיין מגיעות לבגרות באורך 2–3 מטר.
הן מטילות 30–60 ביצים בתוך ערימת עלים יבשים.
לאחר הטלת הביצים וסיום בניית ערימת העלים, הנקבה נוטשת את הקן.
שלא בדומה לרוב מיני התנינאים, הגוויאלים הקטנים אינם זוכים כלל להגנה מהוריהם, והם חשופים לטורפים כמו נמיות, נמרים, טיגריסים, גחניים וכלבי בר.
הצעירים בוקעים לאחר כ-90 ימים, ואורכם הממוצע הוא כ-.
הגוויאל החקיין נתון לסכנת הכחדה ברוב שטחי מחייתו עקב ניקוז מי הביצות ובירוא שטחי יער גשם הסובב.
לרוב צדים אותו בשל עורו ובשרו, והביצים נלקחות למאכל, אולם ממשלות אינדונזיה ומלזיה החלו לנקוט צעדים על מנת להגן על המין מסכנת הכחדה.
גְװֵיג'וֹאוּ (; בפין-יין: Guìzhōu) הוא מחוז הררי בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 176,140 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-38.56 מיליון תושבים.
87% אחוז משטח המחוז הררי וגובהו הממוצע של המחוז הוא 1,000 מטרים מעל פני הים.
אקלימו סובטרופי, עם טמפרטורה שנתית ממוצעת של 10°C-20°C ותנודות עונתיות מתונות.
כשני שלישים מתושבי המחוז הם בני האן, והיתר שייכים ליותר משמונים קבוצות אתניות שונות, כשהבולטות שבהן הן מְיָאו (ידועים כהְמוֹנְג בדרום-מזרח אסיה), בּוֹיֵי (布依族/Bùyìzú), דונְג (侗族/Dòngzú), יִי (彝族/Yìzú), שְווֵי (水族/Shuĭzú) טוּגְ'יָה (土家族/Tŭjiāzú) ועוד.
55.5% משטח המחוז מהווים נפות אוטונומיות של מיעוטים שונים.
זהו אחד המחוזות העניים בסין, עם אחוז נמוך של יודעי קרוא וכתוב, ותמ"ג לנפש הנמוך בסין.
בעת העתיקה היה מחוז זה שייך למדינת ילנג.
בתקופת המדינות הלוחמות שלטה באזור מדינת צ'ו, והשליטה עברה אחר-כך לממלכת דיין.
בתקופה הקיסרית הגיעו לשטח מחוז גוויג'ואו בני המיאו וקבוצות אחרות אשר נשלטו באופן לא ישיר באמצעות שליטים פאודליים סינים.
במהלך תקופת השלטון של שושלת צ'ינג נקבע אזור זה כמחוז.
במהלך המצעד הארוך התכנסה המפלגה הקומוניסטית של סין בדזון-יי , העיר השנייה בגודלה בגוויג'ואו, בוועידת דזון-יי.
בוועידה זו הפך מאו דזה-דונג לבולט שבמנהיגי המפלגה וקיבל את השליטה על צבא המפלגה.
מחוז גוויג'ואו מחולק לשש נציבויות עירוניות ושלוש נציבויות אוטונומיות:
"גווילי אש" הוא מפעל להנצחת חללי מערכות ישראל, הכולל איסוף, ריכוז והוצאה לאור של יצירות שהותירו אחריהם הנופלים.
אסופות אלו מכילות סיפורת, שירה, מוזיקה, ציור ורישום, פיסול וצילום, דפי יומן, מכתבים, רשימות וביוגרפיות קצרות של הנופלים.
את המפעל מוביל משרד הביטחון.
מקור השם הוא בדברי התנא רבי חנינא בן תרדיון, מעשרת הרוגי מלכות, שכאשר שרפו אותו הרומאים עטוף בספר תורה, בעקבות גזירות אדריאנוס, שאלו אותו תלמידיו: "מה אתה רואה?" אמר להם: .
כלומר, האויב יכול לשרוף את הגווילים (שעליהם נכתב ספר התורה) אך לא את תוכנה של התורה.
תחילתו של מפעל ההנצחה בתקופת כהונתו של ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שראה בו אמצעי ספרותי ואמנותי לשיקוף דמותם של הנופלים ולהנצחתם בשפתם ובלשונם, והחייאת דמותם עבור הדורות הבאים.
באמצע שנת 1949, בתום מלחמת העצמאות, פנה הסופר והמשורר ראובן אבינועם (גרוסמן) (1905–1974), ששכל את בנו בקרב בעטרות שבצפון ירושלים, לבן-גוריון בהצעה לאסוף ולהוציא לאור את עזבונותיהם של הנופלים.
העבודה נמשכה כשלוש שנים: הקובץ הראשון של "גווילי אש" ("ילקוט כולל מבחר עיזבונם הספרותי־אמנותי של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל"), בעריכתו של אבינועם, יצא לאור בשנת 1952 (תשי"ב).
חלק נכבד מהקובץ התבסס על אוסף שריכזה המשוררת אנדה עמיר-פינקרפלד לאחר המלחמה עבור המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
החלק האמנותי בספר נערך על ידי המלחין אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' והאמן־סופר נחום גוטמן.
בשנת 1965 תורגם לאנגלית מבחר משלושת הכרכים שיצאו עד אז.
בטקסי זיכרון ביום הזיכרון לחללי צה"ל הוקראו קטעים מן הקבצים.
בטקסים הממלכתיים נהגה השחקנית חנה רובינא להקריא מהם מדי שנה, למן צאת הקובץ הראשון.
בשנת 1970 הופק תקליט משירי הקבצים.
עד היום יצאו לאור שבעה קבצים, האחרון בהם ראה אור ב-2005.
כרך א: גוילי-אש: ילקוט כולל מבחר עזבונם הספרותי-האמנותי של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל; ליקט וערך: ראובן אבינעם (גרוסמן), תל אביב: משרד הביטחון, תשי"ב 1952.
של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל ולאחריה, משרד הביטחון – אגף כח-אדם – המחלקה להנצחת החייל, תשי"ח 1958.
של הבנים שנפלו במלחמת הקוממיות לישראל ולאחריה, משרד הביטחון – אגף כח-אדם – המחלקה להנצחת החייל, תשכ"א 1961.
של הבנים שנפלו במערכות ישראל, משרד הביטחון – אגף השיקום – המחלקה להנצחת החייל, תש"ל 1970.
כרך ה: אנתולוגיה: מבחר עזבונם הספרותי-אמנותי של הבנים שנפלו במערכות ישראל; עורך: צבי צבר, תשמ"א 1981 (שני ספרים).
של הנופלים במערכות ישראל מיום פרוץ מלחמת יום-הכיפורים תשל"ד עד תש"ם, אוקטובר 1973 – דצמבר 1980, תשמ"ו 1986:
ספר א: מבחר עזבונם הספרותי...; עורך: יאיר בורלא;
ספר ב: מבחר עזבונם האמנותי...; עורך ויועץ אמנותי: מרדכי עומר;
ספר ג: מבחר עזבונם בעיון ובמחקר-מדעי...; עריכה: חיה לזר.
כרך ז: מבחר עזבונם הספרותי והאמנותי של הנופלים במערכות ישראל תשמ"א–תשס"א (ינואר 1981–דצמבר 2000); עורך ראשי: משה אורן, תשס"ה 2005.
תרגום מבחר משלושת הכרכים הראשונים לאנגלית:
גוודלחרה (ספרדית: Guadalajara) היא עיר במקסיקו, בירת מדינת חליסקו, והעיר השנייה בגודלה במדינה לאחר מקסיקו סיטי.
נמצאת בצד המערבי של המדינה במרכז, ליד חוף האוקיינוס השקט.
אוכלוסיית העיר מונה 1,495,189 איש, ויחד עם הערים הסמוכות כ-4,424,000 איש, נכון לשנת 2010. נקראת גם בשם חיבה: La Perla del Occidente (פנינת המערב), או Ciudad de las Rosas (עיר הוורדים).
העיר נוסדה ב־15 בפברואר 1542 לפי פקודתו של קרל ה־5 מלך ספרד וקיסר הקיסרות הרומית הקדושה על ידי מושל החבל נוניו בלטראן דה גוסמאן (Nuño Beltrán de Guzmán) ובאטריס הרננדס בעמק אטמחק.
העיר נקראה על שם העיר גוודלחרה בספרד.
במקום שהעיר נוסדה עד אז התקיימו 3 כפרים אינדיאניים בשמות: נוכחסטלן, טונלה ולקוטן.
מאז ייסודה שימשה כבירת מחוז גליסיה החדשה, שמושלו הראשון היה נוניו בלטראן עצמו, עד למלחמת העצמאות של מקסיקו ב־1810-1821.
העיר התפתחה מאז קבלת העצמאות של מקסיקו ומילאה תפקיד חשוב במהפכה המקסיקנית שהחלה ב־1910. מהעיר יצאו אמנים רבים וכן תורמים חשובים לפיתוח המדינה.
ב־22 באפריל 1992 התרחשו בעיר מספר פיצוצים במערכת הביוב עקב דליפת בנזין לתוכה.
כ-200 איש נהרגו, 500 נפצעו, 15,000 נשארו ללא קורת גג ורחובות שלמים נמחקו.
בשנים האחרונות הפכה העיר למרכז תעשיית ההייטק במקסיקו הודות לרמה הגבוהה של מוסדות ההשכלה הגבוהה בה ולמאמצי הפיתוח של הממשל המקומי.
העיר נחשבת למרכז התרבותי החשוב ביותר במקסיקו.
מתקיים בה פסטיבל סרטים בינלאומי, פסטיבל ספרים והיא אירחה את המשחקים הפאן-אמריקאיים בשנת 2011. בגלל אופייה והארכטיקטוריה הקולוניאלית המאפיינת את מרכז העיר מושכת אליה העיר תיירים ומבקרים רבים.
ארצות הברית מקיימת קונסוליה כללית בעיר, בנוסף לשגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי.
השפעת הארכיטקטורה האירופאית על מבנים בעיר שנבנו בתקופה הקולוניאלית הספרדית ניכרת במרכז ההיסטורי המשלב מבנים נאו-קלאסיים עם סגנונות אחרים שמקורם אירופאי.
בתקופות מאוחרות יותר ניכרות השפעה של סגנונות צרפתיים ואיטלקיים, ובעידן המודרני באה לידי ביטוי השפעה סגנונית אמריקנית.
גוודלקנל (בספרדית: Guadalcanal, בשפה המקומית: Isatabu – איסטבו), הוא אי בגודל 6,500 קמ"ר באוקיינוס השקט ומחוז באיי שלמה.
האי, אשר רובו מכוסה בג'ונגל, כולל את עיר הבירה של איי שלמה, הוניארה, ואוכלוסייתו עומדת על 161,197 (2021).
באי התרחש קרב גוודלקנל במהלך מלחמת העולם השנייה.
רוב האוכלוסייה חיה לאורך החוף הצפוני.
החוף הדרומי ידוע כ"חוף מזג האוויר".
הגשמים בחלק זה של האי כבדים מאוד, ומכאן שמו.
באי ישנם יתושים רבים ומלריה באופן מוגבל.
התחבורה נעשית בדרכים לאורך החוף הצפוני.
הגישה לחוף מזג האוויר היא ברגל, בסירה או במסוק.
נמל התעופה הבינלאומי הוניארה הוא נמל התעופה הראשי של איי שלמה, והוא ממוקם בצד המזרחי של העיר.
שמו הישן של הנמל היה שדה הנדרסון והוא נבנה ב-1942.
רוב החלק הצפוני של האי משופע בשוניות אלמוגים תלולים.
השפות המדוברות באי הן טוק פיסין וניבים של מלנזית.
משלחת ספרדית תחת פיקודו של אלברו דה מנדניה גילתה את האי בשנת 1568. האי קיבל את שם עיירת הולדתו של סגן מפקד הספינה פדרו דה אורטגה ואלנסיה , גוודלקנל , אשר באנדלוסיה.
השם, שמקורו בערבית, לא אוית באופן עקבי (Guarcana, Guadalcana, Guadalcanar).
מאוחר יותר הפך האי לחלק מהאימפריה הבריטית, ובשנת 1932 קבעו הבריטים את השם גוודלקנל.
בעקבות ההתקפה על פרל הארבור וקרב סינגפור, התקדמו כוחות יפנים אל דרום האוקיינוס השקט תוך כיבוש איים רבים, בניסיון לבנות טבעת הגנתית מסביבם.
עם הגיעם לגוודלקנל במאי 1942, התכוונו היפנים לאיים על קווי התקשורת בין ארצות הברית, אוסטרליה וניו זילנד.
כאשר הבחינו בעלות הברית בבנייה של שדה תעופה בגוודלקנל, ביצעה ארצות הברית את מבצע הנחיתה הראשון בזירה.
הקרב בגוודלקנל הפך לנקודת המפנה העיקרית במלחמה בכך שעצר את התרחבות היפנים ולאחר ארבעה חודשים אילצו כוחות בעלות הברית את היפנים לנסות שוב ושוב להשיג שליטה באי ללא הצלחה, עד לעזיבתם בפברואר 1943.
מיד לאחר הנחיתה על האי, סיימו בעלות הברית את בניית שדה התעופה אשר הוקם על ידי היפנים, והעניקו לו את השם שדה הנדרסון, על שם טייס ימי אשר נהרג במהלך קרב מידווי, וייסדו את מה שהפך לחיל האוויר קקטוס .
המומחיות בלוחמת לילה בצי היפני הובילה לפרישת ספינות אמריקניות רבות מהמערכה.
במהלך הלילה, ספינות מלחמה יפניות, סיירות ומשחתות סיכנו את השדה בהפגזה על וברחו דרך "חריץ הניו ג'ורג'יה סאונד" לפני עלות השחר.
היפנים השתמשו בספינות מהירות עבור הפגזות אלו, מה שהביא לכינוי "טוקיו אקספרס".
ספינות רבות משני הצדדים טבעו בקרבות הרבים באזור שרשרת איי שלמה עד שהמים באזור נקראו איירונבוטום סאונד .
קרב כף אספרנס התרחש ב-11 באוקטובר 1942 באזור החוף הצפוני של גוודלקנל.
בקרב, ספינות הצי האמריקני יירטו והביסו את מבנה הספינות היפניות בדרכם אל "החריץ" כדי לחדש את אספקת החיילים והמזון לאי.
הקרב הימי על גוודלקנל בנובמבר סימן את נקודת המפנה בה כוחות ימיים של בעלות הברית הביסו את היפנים וגרמו להם לסגת.
לאחר שישה חודשים של לחימה קשה בגוודלקנל והתמודדות עם מחלות קשות אשר הובילו לאבדות רבות, בעלות הברית הצליחו לעצור את ההתקדמות היפנית.
ב-15 בינואר 1943 נסוגו הכוחות היפנים האחרונים מהאי אל הים.
ב-9 בפברואר 1943 הוכרז האי כבטוח על ידי הרשויות האמריקניות.
שתי ספינות אמריקניות נקראו על שם הקרב:
יו.אס.אס גוודלקנל (CVE-60), מוביל מלווה ממלחמת העולם השנייה.
יו.אס.אס גוודלקנל (LPH-7), ספינת תקיפה אמפיבית.
בתחילת 1999 מתיחות בין אנשי גוויל מקומיים בגוודלקנל ומהגרים מהאי השכן מלאיטה התפתחו לאלימות.
צבא המהפכה של גוודלקנל, אשר שינה את שמו מאוחר יותר לתנועת החירות של איסטבו (IFM), החלו בפעולות טרור נגד מלאיטנים באזורים הכפריים באי, כדי שיעזבו את בתיהם.
כ-20,000 מלאיטנים ברחו אל עיר הבירה ואחרים עזבו לאי ממנו באו; אנשי גוויל תושבי הוניארה ברחו.
העיר הפכה למובלעת מלאיטית וכוח הנשר המלאיטני תפס את השלטון.
בשנת 2003 ניהל הפורום הפסיפי את המשא ומתן להתערבות של RAMSI המערב את האוסטרלים ומדינות איים פסיפים אחרים.
גווידו קאנטלי (באיטלקית: Guido Cantelli; 27 באפריל 1920 - 24 בנובמבר 1956) היה מנצח תזמורת איטלקי.
קאנטלי נולד בשנת 1920 בנובארה, איטליה והתמנה למנהל המוזיקלי של לה סקאלה במילאנו ב-16 בנובמבר 1956, אבל הקריירה המבטיחה שלו נקטעה באופן טראגי בתאונת מטוס בפריז כעבור שבוע בסך הכל, בגיל 36.
במהלך הקריירה הקצרה שלו ניצח לא רק ברבים מאולמות הקונצרטים המפורסמים ביותר של אירופה אלא גם בארצות הברית ובדרום אפריקה.
המנצח המפורסם ארטורו טוסקניני התרשם ממנו ביותר ובמכתב שכתב לאשתו של קאנטלי, איריס, בשנת 1950, אחרי ארבעה קונצרטים של קאנטלי כמנצח אורח על התזמורת הסימפונית של רשות השידור הלאומית (NBC), אמר:
טוסקניני, שהלך לעולמו פחות מחודשיים אחרי התרסקות מטוסו של קאנטלי, לא ידע על מותו של המנצח הצעיר.
האופרה היחידה שהוקלטה בניצוחו היא כך עושות כולן של מוצרט, בלה סקאלה בשנת 1956. יש גם תקליטור מקונצרט חי של הרקוויאם של ורדי בניצוחו (עם הרווה נלי).
הסימפוניה של פרנק, השלישית של ברהמס והשביעית של בטהובן הן בין הקלטות הסטראו היחידות שלו.
ממש לפני מותו, הקליט קאנטלי שלושה פרקים של הסימפוניה החמישית של בטהובן לחברת EMI, אבל לא הספיק להקליט את הפרק הראשון.
בשנים האחרונות יש אפשרות להשיג הקלטות משידורים רבים של תזמורת רשות השידור הלאומית.
גוודלחרה (בספרדית: Guadalajara) היא עיר בספרד, בקהילה האוטונומית של קסטיליה-לה מנצ'ה ובאזור הגאוגרפי של לה אלכריה שבמרכז ספרד.
העיר היא בירת נפת גוודלחרה.
גוודלחרה נמצאת כ-60 ק"מ מצפון-מזרח למדריד, על גדת נהר הנרס.
תחילתו של היישוב גוודלחרה אינה ברורה.
קיימות עדויות כתובות על קיומו של יישוב באזור בשם אריאכה, אשר נוסד ככל הנראה על ידי תרבות שקדמה לתקופת האימפריה הרומית.
אולם, לא נמצאו ראיות ארכאולוגיות לקיומו של יישוב זה.
גוודלחרה נוסדה בידי המורים במאה ה-8. שמה המקורי היה ואדי אל-חג'ארה .
ייתכן כי שמה של העיר מרמז על שמו של היישוב העתיק שהיה במקום, אריאקה (Arriaca), שמשמעותו בשפה האיברית הקדומה הייתה כנראה "נהר סלעי" או "דרך סלעית".
המורים בנו בעיר מספר מבנים גדולים, בהם טירה ומסגד, אשר הפך לאחר הכיבוש הנוצרי לקתדרלת סנטה מריה.
בשנת 1085 נכבשה גוודלחרה בידי צבא אלפונסו השישי מלך לאון וקסטיליה.
עד לשנת 1212, עת התחולל קרב לאס נבאס דה טולוסה, סבלה העיר מפשיטות שושלת אלמורביד הברברית.
למרות זאת היגרה לעיר אוכלוסייה נוצרית מצפון חצי האי האיברי.
בשנת 1133 קבלה העיר לראשונה רישיון לעסוק במסחר (fuero) מידי המלך אלפונסו השביעי.
רישיון זה חודש בשנת 1219 בידי המלך פרננדו השלישי.
בתקופת מלכות אלפונסו העשירי מלך קסטיליה, חסותו של המלך עודדה את התפתחות כלכלת העיר.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 ידעה העיר שני אירועים עיקריים אשר פגעו בהתפתחותה.
הראשון היה המלחמה הפנינסולרית (1808-1814), שהייתה מאבק שליטה על חצי האי האיברי בין צרפת ובעלות בריתה של ספרד, בריטניה ופורטוגל.
העיר נכבשה בשנת 1808 בידי כוחות צרפת והוחרבה.
בשנת 1822 נסגר בעיר בית החרושת המלכותי לטקסטיל (בספרדית: Real Fábrica de Paños), שהיווה מקור תעסוקה מרכזי.
בשנת 1840 נקבעה גוודלחרה כבירת נפת גוודלחרה.
במאה ה-19 אף הועתקה לעיר האקדמיה למהנדסים צבאיים.
בתקופה שבין מחצית המאה ה-19 לרבע הראשון של המאה ה-20 התפתחה העיר באיטיות.
מלחמת האזרחים בספרד (1936-1939) זרעה חורבן בעיר.
בשנת 1959 זכתה גוודלחרה להיכלל בתוכנית פיתוח מיוחדת שנועדה להעביר מפעלי תעשייה מתמחים מן האזור צפוף האוכלוסין של מדריד אל הפריפריה.
מאז הפכה גוודלחרה לאחת מן הערים עם הצמיחה המהירה ביותר בספרד.
בניית תחנה רכבת ברשת AVE על הקו המהיר ממדריד, צפויה להגדיל את תושבי העיר בכ-30,000 נפש.
בשנים הראשונות של המאה ה-21 ידעה העיר אף עליה תלולה במחירי הדירות.
בימי הביניים התקיימה בגוודלחרה קהילה יהודית, שבה פעלו ארבעה בתי כנסת וכן מוסדות צדקה ולימוד, ובהם חברת "מלביש ערומים" ובית מדרש או ישיבה.
בתי הכנסת כללו את ה"סינגוגה מאיור" (הגדול), את "סינגוגת הטולדאנים" (יוצאי טולדו), בית כנסת "הלוס מאטוטס" (או הישן), ועוד אחד שכונה "מידראס".
לאחר גירוש ספרד בשנת 1492 עמד גורלם של בתי הכנסת של הקהילה במרכז מחלוקת בין המוסדות הנוצריים בעיר.
בית הכנסת הגדול נמכר במאי 1492 והועבר לכנסיית סנטה מריה דה לה פואנטה, שהסבה אותו לבית חולים.
בית הכנסת של הטולדאנים נמסר למנזר סן אנטולין כדי לשמש בית חולים ומקום מגורים לנזירים קשישים, ואילו גורלם של בתי הכנסת לוס מאטוטס ומידראס נותר בלתי ידוע.
ואדי אלחגארה היא הגדה של פסח הראשונה שהודפסה.
היא נדפסה בעיר גוודלחרה בספרד בשנת 1482. עותק יחידי נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
ההגדה כוללת רק טקסט ואין בה לא ציורים ולא תווים.
גווידו ד'אָרֶצוֹ (או: גווידו מֵאָרֶצוֹ; באיטלקית: Guido d'Arezzo; 991 או 992 - אחרי 1033) היה תאורטיקן מוזיקה מתקופת ימי הביניים.
נחשב לממציא התיווי המוזיקלי המודרני.
הוא רשם תווים על גבי חמשה, שכללה אז רק ארבע שורות במקום חמש, כנהוג כיום; צורת רישום זו החליפה את רישומי הנוימות.
הטקסט שלו, ה"מיקרולוגוס", היה החיבור הנפוץ ביותר בנושא מוזיקלי בימי הביניים, אחרי כתביו של אניציוס מניליוס סוורטינוס בואתיוס.
גווידו היה נזיר ממסדר הבנדיקטינים מעיר-המדינה ארצו באיטליה.
מחקר עדכני מתארך את ה"מיקרולוגוס" שלו ל-1025 או 1026. כיון שהוא ציין במכתב את גילו כשלושים ושבע כשנכתבה המסה, משערים ששנת הולדתו הייתה בסביבות 991 או 992. ראשית הקריירה שלו הייתה במנזר פומפוזה על חוף הים האדריאטי, סמוך לפרארה.
בימי חייו שם עמד על הקושי של זמרים לזכור מזמורים גרגוריאניים.
הוא המציא שיטה לשינון מהיר של מזמורים, ותוך זמן קצר התפרסם ברחבי צפון איטליה.
בד בבד עם פרסומו, עורר את עוינות הנזירים האחרים במנזר, וזו הניעה אותו לעזוב את המקום ולעבור לארצו, עיר שלא היה בה מנזר, אך הייתה בה קבוצה גדולה של זמרי קתדרלה, ובישוף העיר ארצו - טבאלד, הזמינו להדריכם.
בחייו בארצו פיתח גווידו שיטות הוראה חדשות, כגון תיווי-חמשה וסולפז' - אביו-מולידו של סולם ה-"דו-רה-מי", שהברותיו לקוחות מן ההברות הראשונות של כל אחד מפסוקי התפילה הראשונים בבית ראשון מזמור התפילה: Ut queant laxis.
ייתכן שעבודתו זו התבססה על עבודתו הקודמת במנזר פומפוזה, אך האנטיפונים שכתב שם אבדו.
לגווידו מייחסים גם את המצאת "היד הגווידונית",
שיטת מנמוניקה נפוצה בשימוש במיפוי שמות התווים לפי חלקי היד האנושית.
ה"מיקרולוגוס", שנכתב בקתדרלת העיר ארצו והוקדש לטבאלד, מכיל את שיטת ההוראה של גווידו כפי שפותחה אז.
תוך זמן קצר משכה השיטה את תשומת לבו של האפיפיור יוחנן ה-19, שהזמין את גווידו לרומא.
קרוב לוודאי שגווידו יצא לשם ב-1028, אך הוא חזר עד מהרה לארֶצו, בגלל בריאותו הרעועה.
דבר אינו ידוע עליו אחר כך, פרט לכך שהאנטיפון האבוד שלו הושלם, ככל הנראה, ב-1030.
על שם גווידו ד'ארצו קרוי "תיווי מוזיקה גווידו" (GUIDO music notation), פורמט לתצוגת מחשב של פרטיטורות.
גֵּוָה היא אונייה ישנה שאינה כשירה עוד לשיט, ושהוסבה לשימוש אחר כמו מגורים או אחסנה כשהיא עוגנת או רתוקה לרציף בנמל.
המונח "גווה" משמש לעיתים גם לתיאור אונייה שהושקה אך בנייתה עדיין לא הושלמה, אולם בדרך כלל הוא מתייחס לאוניית מפרשים שתרניה הוסרו או לאוניית מנוע שמכונותיה פורקו.
אוניות רבות בעידן המפרשים הוסבו לגוות לקראת סוף שירותן, כאשר גוף העץ שלהן לא עמד עוד במאמצים הכרוכים בהפלגה בים הפתוח, אך עדיין יכלו לצוף בביטחון במימי הנמל.
המונח "גווה" חודש על ידי האקדמיה ללשון העברית ופורסם במילון למונחי הימאות (תש"ל).
מקורו במילה המקראית "גֵּוָה" שפירושה – "גוף", לרוב גוף אדם.
גוות מנוף – אוניית מפרשים ישנה ובלתי כשירה לשיט, שחלקיה העליונים הוסרו ושימשה בעידן המפרשים כמנוף צף להתקנה ולפירוק תורני אוניות ובמיוחד התרנים התחתיים שלהן.
גוות מגורים בצי המלחמתי – שימשה למגורי אנשי צוות כשלא היו בנמצא צריפי מגורים בחוף.
במלחמת העולם השנייה שימשו בתפקיד זה אוניות קסרקטין (Barracks ships) שנבנו במיוחד לשם כך.
אוניית קליטה – שימשה למגורי מגויסים חדשים לצי עד להצבתם באוניות.
בתקופה בה היה נהוג בצי המלכותי הבריטי לגייס מלחים בכפייה (Impressment), מנעו אוניות הקליטה את בריחתם של המגויסים לפני הצבתם באוניות.
הסיבה היא, כי קשה היה לרדת מאונייה העוגנת בלב הנמל מבלי שישגיחו בך, מה גם שעד אמצע המאה ה-19 רוב המלחים לא ידעו לשחות.
גוות כלא – בית כלא צף, בעיקר לשימוש זמני עד להעברת האסירים למושבת עונשין.
נפוצה במיוחד בבריטניה במאות ה-18 וה-19.
גוות אבק שרפה – שימשה לאחסנת אבק שרפה הרחק מהחוף, כדי לצמצם את הסכנות במקרה התפוצצות אקראית.
הגווה הייתה למעשה מחסן צף, שניתן היה להזיזו במידת הצורך ממקום למקום כדי להקל על העברת אבק השריפה ממנה לאוניות המלחמה.
גוות פחם – אוניית מפרשים ישנה שהוסבה למחסן פחם צף.
השימוש בהם היה בעיקר בשלהי המאה ה-19, כאשר נגזר גורלן של אוניות המפרשים לפנות מקומן לאוניות הקיטור, ואחדות מהן האריכו ימים עוד שנים אחדות כמחסני פחם צפים.
מכלי אחסנת דלק צפים – כמה ממכליות הנפט המודרניות הגדולות ביותר הוסבו ל"יחידות הפקה, אחסנה ופריקה צפות" – שהן למעשה מכלי אחסון נפט צפים.
מכלית הענק "נוק נוויס" שימשה בתפקיד זה מ-2004 עד 2010.
גְווֵילִין (בסינית: 桂林; בפין-יין: Guìlín; בג'ואנג: Gveilinz) היא נציבות עירונית במחוז האוטונומי גואנגשי שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-4.93 מיליון תושבים, מתוכם כ-1.7 מיליון בששת הרבעים.
הקבוצות האתניות העיקריות בעיר הן האן, חווי, מיאו, , ו.
במרכז העיר - עיר נסיך ג'ינגג'יאנג - אתר היסטורי מוקף חומות, שנבנה בתקופת שושלת מינג בין בשנים 1372 ו-1392. בשטחו גבעה תלולה בגובה 66 מטר מסוג מגדל קרסט, המכונה "פסגת היופי".
הנציבות העירונית גווילין משתרעת על פני 27,661 קמ"ר בקצה הצפוני של המחוז האוטונומי גואנגשי וגובלת בנציבויות העירוניות , , ו ממערב, מדרום-מערב, מדרום ומדרום-מזרח בהתאמה ובמחוז חונאן מצפון וממזרח.
העיר שוכנת על הגדה המערבית של נהר לי, כ-340 ק"מ צפון-מזרחית לבירת המחוז נאן-נינג.
אזורה של גווילין ידוע בשל הטופוגרפיה הייחודית שלו המאופיינת בתופעת הקרסט, חלק מהקרסט של דרום סין.
הקרסטים המקיפים את גווילין עשויים מאבן גיר ודולומיט מתקופת הטריאס.
יופיו של האזור הופך אותו לאזור תיירות מהפופולריים ביותר בסין.
הנציבות העירונית גווילין מחולקת לשישה רבעים, שמונה נפות, שתי נפות אוטונומיות ונפה עירונית אחת:
גווידו פוּבּיני (באיטלקית: Guido Fubini; 19 בינואר 1879, ונציה – 6 ביוני 1943, ניו יורק) היה מתמטיקאי איטלקי יהודי, הידוע בשל משפט פוביני והמטריקה מטריקת פוביני-סטאדי.
אביו, לצארו פוביני, היה מורה למתמטיקה שדחף אותו להצטיין בתחום זה כבר מגיל צעיר.
אחרי לימודים בתיכון "מרקו פוסקריני" בוונציה, בשנת 1896 התחיל את לימודיו באוניברסיטת פיזה, שם למד אצל המתמטיקאים הידועים אוליסה דיני ולואיג'י ביאנקי.
לאחר סיום הדוקטורט, שימש כפרופסור במספר אוניברסיטאות.
בשנת 1901 הוא החל ללמד באוניברסיטת קטניה בסיציליה.
זמן קצר לאחר מכן עבר לאוניברסיטת ג'נובה.
בשנת 1908 עבר לאוניברסיטה הפוליטכנית בטורינו ומשם לאוניברסיטת טורינו, שם הוא חקר ולימד רוב חייו.
במהלך תקופה זו מחקרו התמקד בעיקר בנושאים באנליזה מתמטית, משוואות דיפרנציאליות ואנליזה פונקציונלית.
כמו כן עסק בחקר חשבון וריאציות, תורת הקבוצות, גאומטריה לא-אוקלידית וגאומטריה פרויקטיבית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לחקור גם נושאים מעשיים יותר, כגון הדיוק של ירי ארטילרי.
לאחר המלחמה הוא המשיך בכיוונים מעשיים והחיל תוצאות ממחקריו על בעיות במעגלים חשמליים ואקוסטיקה.
בשנת 1939, כשפוביני היה בן 60 והיה עתיד לפרוש לגמלאות, המשטר הפאשיסטי של בניטו מוסוליני אימץ את חוקי הגזע שקידם המשטר הנאצי בגרמניה.
פוביני, בהיותו יהודי, חשש לחיי משפחתו באיטליה ולכן החליט לקבל הצעה למשרת פרופסור באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית.
הוא נפטר בעיר ניו יורק 4 שנים לאחר מכן.
גווידוניה מונטצ'ליו (באיטלקית: Guidonia Montecelio), ידועה בדרך כלל בשם גווידוניה (Guidonia) היא עיר בנפת רומא שבמחוז לאציו שבמרכז איטליה.
העיר גווידוניה מונטצ'ליו, שנוצרה מאיחודן של הערים גווידוניה ומונטצ'ליו, שוכנת מצפון-מזרח לבירת איטליה, רומא, במרחק קילומטרים ספורים מכביש הטבעת של רומא (Grande Raccordo Anulare).
פני השטח של גווידוניה שטוחים ברובם.
העיר מונטצ'ליו נוסדה בשנת 998 כקסטרום מבוצר (Castrum Monticellorum).
ב-1915 בנה הצבא המלכותי האיטלקי שדה תעופה צבאי ראשי באזור עבור גיס התעופה הצבאי (Corpo Aeronautico Militare), קודמו של חיל האוויר המלכותי האיטלקי אשר הוקם ב-1923.
גווידוניה הוקמה כרשות מקומית ב-1937 על ידי בניטו מוסוליני.
העיר נקראה על שמו של מפקד חיל האוויר המלכותי האיטלקי, הגנרל אלסנדרו גווידוני (Alessandro Guidoni), שנהרג ב-1928 בתאונת צניחה.
כיום גווידוניה מונטצ'ליו היא חלק מהמטרופולין של רומא.
התעשייה בה מפותחת מאוד, בעיקר תעשיות טרוורטין וצמנט.
כמו כן מפותח בה מאוד מגזר השירותים.
מספר תושבי העיר היוממים לרומא גבוה מאוד.
גווידו רני (באיטלקית: Guido Reni; 4 בנובמבר 1575 – 18 באוגוסט 1642) היה צייר איטלקי בסגנון הבארוק הגבוה.
רֵני נולד בבולוניה למשפחת מוזיקאים, בנם היחיד של דניאל רני וג'ינבּרה דה פוצי.
בגיל תשע החל לשמש כשוליה של הצייר הפלמי דניס קלבירט (Denis Calvaert), שהתגורר בבולוניה.
לאחר זמן קצר הצטרפו אליו הציירים פרנצ'סקו אלבני ודומניקינו.
כשהיה בן עשרים הקים עם שני תלמידים נוספים של קלבירט את בית ספר לציור בניהולו של הצייר האיטלקי לודוביקו קראצ'י.
כך נוצר גרעין של בית ספר מצליח לציירים שעברו לרומא בעקבות אניבלה קראצ'י.
בסוף 1601 עבר לרומא עם ידידו הצייר כדי לעבוד עם קבוצה בניהולו של אניבלה קראצ'י על פרסקו בארמון פארנזה.
בין 1601 ל-1604 היה הקרדינל פאולו אמיליו ספונדראטי פטרונו הראשי.
ב-1604–1605 קיבל עבודה בעיצוב מזבח עם תיאור צליבתו של פטרוס.
הוא שב לבולוניה וגר שם כמה שנים שלאחריהן חזר לרומא והיה לאחד הציירים המובילים שם בזמן כהונתו של האפיפיור פאולוס החמישי ובעידודו.
בין 1607 ל-1614 היה בית בורגזה, ממנו הגיע פאולוס החמישי, לפטרונו.
הוא יצר פרסקו על התקרה בארמון פאלאביצ'יני-רוספיליוזי (Palazzo Pallavicini-Rospigliosi) שנבנה על ידי בית בורגזה.
הפרסקו הוא אחת מיצירותיו הידועות והוא מתאר את אפולו במרכבת השחר, מביא את האור לעולם בתחילת היום.
תנוחות הדמויות בו צוירו בהשראת עיטורים של סרקופג רומי והוא מצויר באיפוק קלאסי ובפשטות יחסית לסגנונו הנועז והפרוע יותר של הפרסקו שצייר יחד עם מורו, קראצ'י, בארמון פארנזה (לדוגמה, הפרסקו "מצעד הניצחון של בכחוס" של קראצ'י).
על פי חשבוניות שנמצאו, הוא קיבל תשלום של 247 סקודי ו-54 באצ'יו עם סיום העבודה, ב-24 בספטמבר 1616. הוא צייר גם את הפרסקאות שבקפלת פאולין שבבזיליקת סנטה מריה מג'ורה ובאגף משפחת אלדוברנדיני שבוותיקן.
במקביל לעבודותיו ברומא, צייר פרסקו בבזיליקת סן דומניקו שבבולוניה בשנים 1613–1615.
לאחר מכן עזב את רומא ונסע לנאפולי כדי לצייר את תקרת קתדרלת נאפולי, אך בגלל התנגדותם העזה של הציירים המקומיים למתחרים, הוא נאלץ לעזוב את העיר.
על פי המסופר, המקומיים איימו להרעיל אותו או לפגוע בו בדרך אחרת, כפי שאכן קרה מאוחר יותר לדומנקינו.
לאחר ששהה תקופה קצרה נוספת ברומא, חזר לבולוניה וייסד שם בית ספר חדש.
הוא הוסיף עוד עבודות בבזיליקת סן דומניקו ב-1632. הוא קישט גם את קתדרלת רוונה.
לאחר עזיבתו את רומא, הוא צייר במגוון סגנונות בהתאם לסגנון האקלקטי של רבים מחניכיו של קראצ'י.
לדוגמה, יצירתו "שמשון המנצח" מבטאת את סגנון המנייריזם.
בניגוד לכך, "צליבת פטרוס" ו-"אטאלנטה והיפומנס" מתארים תנועה אלכסונית דרמטית בשילוב אפקטים של אור וצל שמראים השפעה של קראווג'ו.
"טבח החפים מפשע" שצויר בסגנון סוער ובגווני סגול מראים השפעה של רפאל.
ב-1625 ביקר אצלו נסיך פולין, ולדיסלב זיגמונד ואזה במהלך מסעו למערב אירופה, ורכש ממנו מספר יצירות.
נושאי ציוריו כללו בדרך כלל סצנות מן התנ"ך ומהברית החדשה וכן מהמיתולוגיה.
הוא יצר גם תחריטים רבים, חלקם מבוססים על ציורים שלו וחלקם על ציורים של אחרים.
תלמידו המובהק ביותר הוא סימון קנטריני שצייר פורטרט של רני, המוצג בגלריה של בולוניה.
הוא מת בבולוניה ב-1640 ונקבר בקפלת הוורדים שבבזיליקת סן דומניקו בעיר, ליד הציירת אליזבטה סיראני.
עבודותיו מוצגות בלובר, בגלריה הלאומית בלונדון, במוזיאונים הקפיטוליניים ובמוזיאונים נוספים.
קלוב דפורטיבו גוודלחרה (ספרדית: Club Deportivo Guadalajara) הידוע בקיצור כגוודלחרה או בכינוי צ'יבאס (העזים), הוא מועדון כדורגל מקסיקני מהעיר גוודלחרה, בירת חליסקו שבמקסיקו, המשחק בליגת העל המקסיקנית.
גוודלחרה היא אחת הקבוצות האהודות והמצליחות ביותר במקסיקו.
היא נמנית עם עשר הקבוצות המייסדות של הליגה המקסיקנית, ומעולם לא ירדה לליגת המשנה, הישג השמור רק לה ולקלוב אמריקה.
במאזנה 11 אליפויות ושלושה גביעים, ובשנת 2010 הייתה לסגנית מחזיקת גביע ליברטדורס.
גוודלחרה ידועה כמועדון היחיד במקסיקו המורכב משחקנים מקסיקנים בלבד.
הקבוצה שמה דגש באופן מסורתי על שחקנים יוצאי אקדמיית הנוער של המועדון, ממנה יצאו במרוצת השנים שחקנים בכירים כמו חאבייר הרננדס, קרלוס ולה, פרנסיסקו חאווייר רודריגס וקרלוס סלסידו.
צבעי המועדון הם אדום, לבן וכחול המסמלים אחווה, איחוד וספורט.
הקמע הרשמי של המועדון, כמו כינויו, הוא העז (בספרדית: Chiva).
מועדון הכדורגל של גוודלחרה נוסד רשמית ב-8 במאי 1906 על ידי אדגר אווררט הבלגי.
הפסים האנכיים על מדי הקבוצה, כמו גם צבעיה, היו לקוחים מהתלבושת דאז של קלאב ברוז', המועדון האהוד על אווררט, שמאז החליף את צבעיו.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי הצבעים נגזרים גם מהטריקולור הצרפתי, שכן בעת הקמתה שיחקו בקבוצה בין היתר גם שחקנים צרפתים.
בעת הקמתו הורכב המועדון מכדורגלנים בלגים, מקסיקנים וצרפתים, וזכה לשם אוניון (איחוד) בגלל שיתוף הפעולה בין השחקנים ממדינות ותרבויות שונות.
מרבית השחקנים היו עובדי החנות אותה ניהל אווררט, ששימש בעת הקמת המועדון כמאמנו הראשון.
לאחר זמן קצר, הצטרפו למועדון מספר שחקנים ספרדים ואנגלים.
במהלך מסע משחקים באירופה, אווררט הבחין כי קבוצות אירופאיות שקרויות על שם העיר בה הן פועלות זוכות לאהדה גדולה יותר בקרב התושבים המקומיים, וכך בשנת 1908, בהחלטת אווררט והשחקנים, שינה המועדון את שמו למועדון הספורט גוודלחרה.
באותה שנה הוחלט במועדון כי ישלב רק שחקנים מקסיקנים בהרכב הקבוצה, וזאת עקב תחושת הדיכוי של המקומיים במדינה.
עד לשנת 1943, בה הוקמה הליגה המקסיקנית המקצוענית, זכתה גוודלחרה ב-13 תוארי אליפות של העידן החובבני, הראשון שבהם ב-1908.
בשנת 1943, לאחר איחוד בין מספר ליגות אזוריות, החל העידן המקצועני במקסיקו עם הקמת ליגת העל המקסיקנית.
בשנות הליגה הראשונות התקשתה גוודלחרה ולא זכתה להישגים.
עונת הייתה יוצאת מן הכלל, ובה סיימה גוודלחרה במקום השלישי.
באותה עונה, במסגרת משחק דרבי מול אטלס, קיבלה הקבוצה את הכינוי צ'יבאס לוקאס (בספרדית: Chivas Locas, עזים משוגעות).
בתחילה היה זה כינוי גנאי מצד אוהדי אטלס, אך בעקבות העלייה בפופולריות של הקבוצה היא אימצה את השם ככינוי חיבה.
בתחילת שנות ה-50 התחילה גוודלחרה לתפוס תאוצה כקבוצת צמרת.
היא התקרבה לזכייה בתואר ראשון כשסיימה כסגנית בעונות ו-, ואף זכתה בשנים אלו לכינוי "יה מריטו" (בספרדית: כמעט שם).
בעונת זכתה גוודלחרה באליפות מקסיקו הראשונה בתולדותיה בעידן המקצועני.
החלוץ המקומי סלבדור "צ'אווה" רייס כבש את שער האליפות בדקת הסיום של מחזור הנעילה, והעניק לקבוצתו תואר ראשון.
הקבוצה הפגינה שליטה מרשימה בכדורגל המקסיקני, וזכתה לכינוי "אל קמפיאוניסימו", שם הנגזר מהמילה "קמפיאון", שמשמעותו "אלוף".
במשך 15 עונות, עד לעונת , צברה שמונה אליפויות, שני גביעים ושבעה תוארי אלוף האלופים, וכן שלושה תוארי אליפות מטעם CONCACAF, בהם זכייה בעונת הבכורה של גביע CONCACAF לאלופות ב-1962. בין עונות ל- זכתה גוודלחרה בארבע אליפויות רצופות, שיא הזכיות הרצופות במקסיקו בכל הזמנים.
אל קמפאוניסימו זכו להכרה גם ביבשת אירופה, וב-1964 יצאו למסע משחקים ביבשת, בו פגשו בין היתר קבוצות כמו ברצלונה, ורדר ברמן וליל.
גוודלחרה סיימה את המסע בן עשרת המשחקים עם שני ניצחונות, ארבע תוצאות תיקו וארבעה הפסדים.
בשנות ה-70 ובתחילת שנות ה-80, לאחר ימי הזוהר של המועדון, התקשתה גוודלחרה לשחזר את הישגיה.
על אף שמעולם לא ירדה לליגת המשנה במקסיקו, הייתה הקבוצה קרובה לכך בעונת .
במשך כל שנות ה-70, בהן נוסדה שיטת הפלייאוף בליגה המקסיקנית, לא הצליחה הקבוצה לסיים מעל למקום החמישי בטבלה.
בעקבות הישגיה הדלים, וכמשחק מילים על הכינוי "צ'יבאס", קיבלה הקבוצה בשנים אלו את הכינוי "לאס צ'יבאס פלקאס" (העזים הרזות).
בעונת הצליחה הקבוצה לסיים במקום השלישי, אך חוותה טרגדיה גדולה במהלך העונה, כשב-14 בפברואר 1981 פגעה משאית באוטובוס הקבוצה שעשה דרכו למשחק בפואבלה, מה שהביא למותו של קשר הקבוצה חוסה "פפה" מרטינס.
עונה אחר כך שוב הייתה הקבוצה על סף ירידה לליגת המשנה, אך ניצלה בזכות הפרש של נקודה בלבד מהקו האדום.
מי שהביא את השינוי המיוחל לגוודלחרה היה המאמן אלברטו גרה, קשר הקבוצה בשנות השישים.
המקום השביעי בטבלה בעונת הספיק לה כדי להשיג מקום בפלייאוף, שם הצליחה הקבוצה להדיח את אטלנטה ברבע הגמר ואת קלוב אמריקה בחצי הגמר, ולהעפיל לגמר לראשונה מאז נוסדה שיטת הפלייאוף.
בשלב הגמר הפסידה גוודלחרה את התואר לפואבלה בדו-קרב בעיטות עונשין.
עונה אחר כך שוב הגיעה גוודלחרה לגמר, ושוב הפסידה את התואר, הפעם לקלוב אמריקה שניצחה 4–5 בסיכום.
החזרה לצמרת במהלך שנות ה-80 הגיעה לשיאה בעונת , אז זכתה הקבוצה באליפות לראשונה לאחר 17 שנים ולראשונה בעידן הפלייאוף, בעונה מוצלחת בה סיימה ראשונה בעונה הסדירה וניצחה בגמר הפלייאוף את קרוס אסול.
לקראת סוף שנות השמונים חוותה הקבוצה קשיים כלכליים גדולים.
הנהלת הקבוצה החליטה על הקמת מחלקה פיננסית מיוחדת שזכתה לשם "לה פרומוטורה דפורטיבה".
הוחלט כי המועדון יימכר לתקופה של עשר שנים למנהל חברה למסחר בנפט בשם סלבדור מרטינס גארסה, שיהיה אחראי על הפרומוטורה ועל ניהול הקבוצה.
צוות הניהול החדש הביא לשינוי הן באסטרטגיה הניהולית והן בסגל האימון והשחקנים.
לקראת עונת הוחזר מאמן האליפות של , אלברטו גרה, ונרכשו מספר שחקנים שהיו לסמליה של הקבוצה במהלך שנות התשעים.
בנוסף, התקבלה החלטה אסטרטגית להתבסס על שחקנים צעירים ומוכשרים מקבוצת הנוער, שישתלבו בקבוצה הבוגרת.
הרוח החדשה לקראת העונה הביאה את התקשורת והאוהדים לכנות את גוודלחרה בכינוי "סופרצ'יבאס".
למרות הציפיות הגבוהות, הודחה הקבוצה באופן מאכזב כבר בשלבים המוקדמים של הפלייאוף.
העונה הבאה הביאה עמה המשך למהפכות בקבוצה, כשההנהלה החליטה למכור את זכויות השידור של הקבוצה לענקית התקשורת טלוויסה.
המהלך ספג ביקורת רבה מצד האוהדים, בשל בעלותה של החברה על היריבה הגדולה קלוב אמריקה.
לאחר שהמאמן גרה עזב, הוחתם במקומו מאמן ריאל מדריד ונבחרת הולנד בעבר, לאו ביינהאקר, אך הפרויקט נכשל, הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב הפלייאוף ובינהאקר סיים את תפקידו מוקדם מהצפוי.
בשנת 1996 חוותה הליגה שינוי ארגוני נוסף, וכל עונה פוצלה לשתי עונות קצרות, הראשונה נקראה אינביירנו והשנייה נקראה וראנו.
את עונת , העונה המפוצלת הראשונה, פתח על הקווים מאמן ברזילאי בשם ריקרדו פרטי.
לאחר שהודחה ברבע גמר טורניר אינביירנו 1996, זכתה הקבוצה בתואר האליפות העשירי שלה בטורניר וראנו 1997, לאחר שגברה בגמר הפלייאוף על טורוס נסה בתוצאה 2–7 בסיכום.
שנה אחר כך העפילה הקבוצה פעם נוספת לגמר, אך נוצחה על ידי נקקסה.
לאחר עשר שנות הפרומוטורה, הקבוצה עדיין נשאה בחובות, והועמדה למכירה.
ב-31 באוקטובר 2002 נרכש המועדון על ידי היזם המקומי חורחה ורגארה.
צעדיו הראשונים היו מינוי צוות הנהלה שיהיה אחראי לניהול העסקי השוטף, והסרת כל החסויות ממדי הקבוצה.
ורגארה ראה בשם "לאס צ'יבאס" מותג, אותו בחר להדגיש, כך שהשתמש בו על מגוון רחב של מוצרים, ממגזין מיוחד לענייני הקבוצה ועד למוצרי מרצ'נדייז כמברשות שיניים ואפילו מותג קולה עצמאי.
הגעתו של ורגארה הביאה לתוצאות גם על המגרש.
הקבוצה הצליחה להעפיל עד לגמר טורניר אפרטורה 2004, שם הפסידה לאוניברסידד נסיונל בדו-קרב פנדלים.
בגביע ליברטדורס 2005 הצליחה הקבוצה להדיח את אחת המועמדות הבולטות לזכייה, בוקה ג'וניורס, כבר בשלב רבע בגמר עם ניצחון 0–4 בסיכום.
בטורניר אפרטורה 2006 זכתה הקבוצה באליפות ה-11 בתולדותיה, לאחר מקום שמיני בליגה הסדירה הצליחה הקבוצה להעפיל לפלייאוף, שם התקדמה עד לגמר בו גברה על דפורטיבו טולוקה 3-2 בסיכום.
בשנים שלאחר הזכייה סבלה הקבוצה מירידה ביכולת, מעזיבת שחקנים בולטים ומתחלופה מהירה של מאמנים, עד להגעתו של חוסה לואיס ריאל, שחקן הקבוצה בשנות השבעים ומאמן הקבוצה החל מנובמבר 2009. פתיחת העונה תחת ריאל הייתה מוצלחת וכללה רצף של שמונה ניצחונות רצופים מפתיחת העונה, שיא בליגה המקסיקנית.
תחת ריאל פרחו שחקנים צעירים והגיעו לשיא כושרם מהר מהצפוי, וגוודלחרה הפכה לספקית עיקרית של שחקנים לנבחרת מקסיקו.
ריאל הוביל את גוודלחרה לגמר גביע ליברטדורס 2010 לראשונה בתולדותיה, תוך שהיא מדיחה בדרך קבוצות בכירות כמו ולס סארספילד ואוניברסידד דה צ'ילה, עד שנעצרה בגמר על ידי אינטרנסיונל הברזילאית.
שחרורו של ריאל באוקטובר 2011 הביא לירידה משמעותית ביכולת הקבוצה.
על מנת לעצור את הסחף, הוחתם יוהאן קרויף כיועץ מקצועי בפברואר 2012, אך הוא פוטר מתפקידו תשעה חודשים אחר כך לאחר שהקבוצה לא הצליחה להשתפר.
בתוך שלוש שנים החליף המועדון תשעה מאמנים, בהם ריאל שחזר למועדון ב-2013 והצליח להביא לשיפור, אך תבוסה 0–4 לקלוב אמריקה הביאה לשחרורו.
למרות הידרדרות הקבוצה לחלק התחתון של הטבלה הצליחה הקבוצה לזכות בגביע המקסיקני של אפרטורה 2015, לאחר ניצחון 0–1 בגמר על לאון.
בין השנים 1930 ל-1960 עשתה הקבוצה שימוש באצטדיון קטן שנקרא "פארקה אובלאטוס".
ב-31 בינואר 1960 נחנך אצטדיון חליסקו, אותו חלקה הקבוצה עם יריבתה העירונית אטלס.
האצטדיון אירח, בין היתר, שמונה משחקים במונדיאל 1970 ותשעה משחקים במונדיאל 1986, כשבשני המקרים אירח את אחד ממשחקי חצי הגמר.
התיישנותו של המתקן הוותיק והרצון לשחק באצטדיון בלעדי ולא לחלוק אותו עם קבוצות נוספות, הביא את הבעלים חורחה ורגארה להחליט על בניית אצטדיון ביתי חדש לקבוצה.
הקבוצה השקיעה בבניית האצטדיון החדש כ-130 מיליון דולר.
ב-2010 נחנך אצטדיון אומנילייף, אצטדיון הבית החדש של הקבוצה.
המתקן החדיש נקרא בראשית ימיו על שם חברת אומנילייף, חברת התזונה שבראשה עומד הבעלים של הקבוצה, חורחה ורגארה.
האצטדיון עוצב כהר געש עם ענן בחלקו העליון, ורעיון העיצוב נועד לשלב את האצטדיון באזור המיוער בו הוא שוכן.
בניית האצטדיון החלה במאי 2007 והסתיימה ביולי 2010, ובאצטדיון החדש ניתן למצוא 49,850 מקומות ישיבה, תאי צפייה נוחים, חניון חיצוני וחניון תת-קרקעי, חנות מוצרים רשמית, מוזיאון הקבוצה ודוכני אוכל ושתייה רבים.
האצטדיון נחנך רשמית ב-30 ביולי 2010 במשחק ידידות בין גוודלחרה למנצ'סטר יונייטד.
שחקנה של גוודלחרה שעבר שלושה חודשים קודם, חאבייר הרננדס ("צ'יצ'ריטו"), שיחק במחצית הראשונה במדי קבוצתו לשעבר גוודלחרה, ובמחצית השנייה במדי מנצ'סטר.
הוא אף היה לכובש הראשון אי פעם באצטדיון החדש, כשהעלה את גוודלחרה ליתרון 0–1 בדקה התשיעית.
המשחק הסתיים בניצחונה של גוודלחרה בתוצאה 2–3.
בשנים 2016 ו-2017 נקרא האצטדיון "אצטדיון צ'יבאס", והחל משנת 2018 (ולמשך עשור) שם האצטדיון הוא "אצטדיון אקרון".
האצטדיון צפוי לארח חלק ממשחקי מונדיאל 2026.
גוודלחרה פיתחה יריבות עמוקה עם שתי קבוצות במרוצת השנים.
היריבות הגדולה מביניהן היא היריבות עם קלוב אמריקה ממקסיקו סיטי.
המפגשים בין השתיים, הידועים בכינוי "אל סופר קלאסיקו", מתרחשים לפחות פעמיים בעונה ונחשבים לדרבי לאומי.
המפגש הראשון בין שתי הקבוצות אי פעם הסתיים בניצחונה של גוודלחרה בתוצאה 0–3, והיריבות הגדולה החלה במפגש השני בין השתיים, שהסתיים בניצחונה של קלוב אמריקה בתוצאה 2–7. שתי הקבוצות נחשבות לאהודות והמצליחות במקסיקו, והעימותים הישירים ביניהן ב-1983 ו-1986 הולידו את הכינוי קלאסיקו.
עד היום זהו המפגש המדובר בליגה והחשוב ביותר עבור הקבוצות, ללא קשר למיקומן בטבלה.
ה"קלאסיקו טפאטיו" המפגיש בין גוודלחרה לאטלס הוא משחק הדרבי העירוני הוותיק ביותר במדינה, כשהמפגשים הראשונים בין הקבוצות היו ב-1916. בין אוהדי היריבות העירוניות עברו מספר כינויי גנאי בשנים הראשונות, כשאוהדי גוודלחרה מכנים את אלו של אטלס "מרגריטאס", בעוד אוהדי אטלס כינוי את אוהדי היריבה "צ'יבאס לוקאס".
מאז, הכינוי צ'יבאס הפך למזוהה לחיוב דווקא עם גוודלחרה.
השתיים חלקו אצטדיון בין השנים 1960 ל-2010, מה שהגביר עוד יותר את החיכוכים בין מחנות האוהדים, עד למעברה של גוודלחרה לאצטדיון אומנילייף.
אלוף האלופים - ליגת אוקסידנטאל
מרכז אמריקה 1959, צפון מרכז אמריקה והקריביים 1962
גביע CONCACAF לאלופות/ליגת האלופות של CONCACAF: (2)
גווהר ח'אנום (گوهر خانم) הייתה אשתו השלישית של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית.
גווהר ח'אנום נולדה למשפחה באבית בעיר כאשאן.
את ילדותה העבירה תחת חסותו של אחיה מירזא מהדי-י כאשאני בבגדאד.
אחיה ייעד אותה לשרת בביתה של אסיה ח'אנום (אנ'), אשתו הראשונה של בהאא אללה.
בשנת 1853 הוגלה בהאא אללה מאיראן לבגדאד.
עשור לאחר מכן קיבל בהאא אללה את התגלותו והכריז על עצמו כשליחו של אלוהים.
תאריך נישואיהם אינו ידוע אך בטווח השנים שבין הגעת בהאא אללה לבגדאד לבין התגלותו, גווהר ח'אנום נישאה לו.
בשנת 1863, עם התגלותו של בהאא אללה, בהאא אללה עזב את בגדאד אך גווהר ח'אנום נשארה שם עם אחיה.
לאחר חמש שנים, בשנת 1868, גווהר ח'אנום ומירזא מהדי-י כאשאני היו מאותם בהאים שסולקו מבגדאד למוסול.
במהלך הגלות במוסול, מירזא מהדי-י כאשאני שלח מכתבים לבהאא אללה בבקשה להצטרף אליו בעכו.
לאחר מספר פניות בהאא אללה נענה לבקשתו ומירזא מהדי-י כאשאני ביחד עם אחותו גווהר ח'אנום עשו את דרכם לעכו.
גווהר ח'אנום הולידה לבהאא אללה בת אחת בשם פרוע'יה בזמן שהותה בעכו.
כשבהאא אללה נפטר בשנת 1892, גווהר ח'אנום ובתה הוגדרו כמפרי-ברית של הדת הבהאית הוצאו מחוץ לקהילה הבהאית.
בדת הבהאית מפרי-ברית הם אלה ההולכים כנגד הוראותיהם של ממשיכי דרכו של בהאא אללה, עבד אל-בהאא, שוגי אפנדי, וכיום בית הצדק העולמי.
הגדרת גווהר ח'אנום ובתה, פרוע'יה, כמפרי-ברית הגיע כתוצאה מקשרי הנישואין של פרוע'יה.