tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר דיון ממושך דחו שתי ועדות הערר את תביעות יוצאי עיראק וקבעו שלא הוכח קשר בין התעמולה הנאצית ובין אירועי הפרהוד באופן המזכה את יוצאי עיראק בתגמולים לפי חוק נכי רדיפות הנאצים.
חלק מהעוררים ערערו לבית המשפט המחוזי, אשר דחה את הערעור וקבע כי לא נמצא קשר סיבתי בין הנאציזם לפרהוד, ואין לפסוק פיצויים מכוח חוק נכי רדיפות הנאצים:
המערערים יוצאי עיראק ערערו על פסק הדין לבית המשפט העליון, אשר דחה את עתירתם ב-10 במרץ 2019.
בין השנים 1941-1951 תרמו חברי ארגון יוצאי תנועת המחתרת "החלוץ" בעיראק מס חודשי לקק"ל, וסוכם בין הארגון לבין קק"ל כי כל ההכנסות יהיו קודש לנטיעת חורשה לזכר הרוגי הפרהוד.
בשנת 1945, כאשר סכום הגבייה הגיע ל-3,500 לירות א"י, אישרה קק"ל נטיעת חורשה בנחאביר (בארי הישנה).
במהלך קרבות תש"ח נהרסה נאחביר ועימה החורשה.
עשרות שנים לאחר מכן, ב-6 בנובמבר 2002, התקיים ביער בארי טקס הסרת הלוט מעל האנדרטה לזכר הרוגי הפרהוד בעיראק.
בטקס השתתפו אנשי ציבור ומאות מחברי התנועה.
האנדרטה שהוקמה צנועה, ומזכירה בצורתה את האנדרטה שהקימה הקהילה היהודית בבגדד, ליד קבר האחים בבית הקברות היהודי בעיר - אנדרטה שנהרסה לאחר מכן על ידי השלטון בעיראק.
בעיראק הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים.
במרכז מורשת יהדות בבל שבאור יהודה הוקם קיר זיכרון להנצחת הנרצחים.
ב-24 בפברואר 2010 הוצב במתחם הבורסה ברמת גן הפסל "התפילה" לזכר הרוגי ה"פרהוד" ולזכר 13 היהודים שנתלו בבגדאד בשנת 1969. הפסל הוא יצירתו של הפסל יאשה שפירא, עשוי מארד וגובהו כ-5 מטרים.
מליאת הכנסת ציינה לראשונה בחודש יוני 2020 את הפרהוד, ביוזמתו של חבר הכנסת אופיר כץ, שסבתו הייתה מניצולי הפרהוד.
יהודים יוצאי עיראק המוכיחים כי סבלו מפרעות הפרהוד זוכים לפיצוי כספי שנתי, בדומה להטבות ולזכויות ניצולי שואה.
הפרדס היה ירחון רבני-תורני שנוסד בוורשה בשנת 1913 על ידי הרב שמואל אהרן הלוי פרדס.
בשנת 1925 עבר העיתון לארצות הברית, שם יצא לאור בשיקגו.
מאוחר יותר החל הרב שמחה עלברג לערוך את הירחון.
הירחון שימש כביטאון של אגודת הרבנים האורתודוקסים.
בעיתון פורסמו מאמרים תורניים מפרי עטם של רבנים בני התקופה וכתבי יד שטרם ראו אור.
בצד זה מפורסמים בעיתון חדשות ודיונים של רבנים בארצות הברית.
הפרדוקס של קנטור הוא סתירה שנתגלתה בתורת הקבוצות הנאיבית.
הפרדוקס עוסק בקבוצת כל הקבוצות ומראה שקיומה גורם לסתירה.
בתורת הקבוצות הנאיבית ניתן להגדיר את קבוצת כל הקבוצות.
זוהי קבוצה שכל קבוצה כלשהי היא איבר שלה.
לכל קבוצה קיימת קבוצת החזקה, שהיא קבוצת כל תת הקבוצות שלה, ולכן קיימת קבוצת החזקה של קבוצת כל הקבוצות שאותה נסמן ב־.
לפי משפט קנטור עוצמתה של גדולה ממש מעוצמתה של , ובסימונים המקובלים: .
אולם איברי , כאיבריה של כל קבוצת חזקה, הם קבוצות, ולכן כל איבריה שייכים ל־ כי היא קבוצת כל הקבוצות.
ניתן להראות שאם נטען שפונקציית הזהות מ־ ל־ היא הפונקציה החד־חד־ערכית ועל שאנחנו מחפשים, אז הקבוצה שלא נמצאת בתמונה שלה ושאותה בונים בהוכחת משפט קנטור, היא בדיוק הקבוצה שגורמת לסתירה בפרדוקס של ראסל (קבוצת כל הקבוצות שאינן שייכות לעצמן).
קנטור הציע פתרון לפרדוקס בכך שחילק את מושג האינסוף לשני מושגים: אינסוף מוחלט ואינסוף שאינו מוחלט.
אינסוף שאינו מוחלט הוא אינסוף שניתן להתייחס אליו כעוצמה בלי שהדבר יוביל לסתירות הנובעות מתכונות ידועות של עוצמות.
כך למשל אָלֶף אֶפֶס ועוצמת הרצף הם אינסופים שאינם מוחלטים.
לעומת זאת, האינסוף של קבוצת כל הקבוצות הוא אינסוף מוחלט ולא ניתן לייחס לו עוצמה ולהפעיל עליו את משפט קנטור ובכך נמנע הפרדוקס.
הבעיה בפתרונו של קנטור היא שהוא לא נותן קריטריון ברור להבדיל בין קבוצות ששייכות לקטגוריה של אינסוף מוחלט לבין קבוצות אינסופיות אחרות שאינן שייכות לקטגוריה זו.
בתחילת המאה ה־20 הובן שהפרדוקס של קנטור ופרדוקסים נוספים נובעים מבעיה בסיסית בתורת הקבוצות הנאיבית, שהיא מתירה לאוספים "גדולים מדי" להיות קבוצות.
אלו אותם אוספים שקנטור כינה אינסוף מוחלט וההתייחסות אליהם כקבוצות מובילה לסתירות.
במסגרת תורת הקבוצות האקסיומטית אוסף כל הקבוצות אינו קבוצה בעצמו ולכן לא ניתן לייחס לו קבוצת חזקה ולהפעיל עליו משפטים מתורת הקבוצות הקשורים בעוצמות ולמעשה הפרדוקס חדל מלהתקיים.
הפרדוקס של קרי (Curry's paradox) הוא פרדוקס ממשפחת הפרדוקסים של התייחסות עצמית, הכוללת גם את פרדוקס השקרן ואת הפרדוקס של ראסל.
בדומה לשני הפרדוקסים הללו, הפרדוקס של קרי מציג את הבעייתיות שבתורת קבוצות נאיבית ובתורת אמת נאיבית.
אך בניגוד לשני האחרונים, הפרדוקס של קרי לא כולל שימוש בשלילה.
הפרדוקס הוא שכל משפט שיחליף את ב' במבנה המשפט "אם המשפט הזה נכון, אז ב'" ניתן להוכחה כאמיתי, גם אם ברור לכל שהוא שקרי.
לדוגמה, אם נחליף את ב' במשפט השקרי "כל הסוסים מדברים עברית", אז מניתוח לוגי של המשפט: "אם המשפט הזה נכון, אז כל הסוסים מדברים עברית" ניתן יהיה להסיק שכל הסוסים אכן דוברי עברית, אף על פי שברור כי אין זה כך.
בלוגיקה, טענות מהסוג "אם א' אז ב'" מכונות טענות תנאי, כך שא' נקרא הרישא של טענת התנאי, ב' נקרא הסיפא של טענת התנאי, והביטוי "אם...אז" הוא הקשר הלוגי אם-אז.
טענה מהצורה הזאת היא שקרית אם ורק אם א' הוא נכון וב' איננו נכון:
אם השמש זורחת במזרח (אמת) אז השמש שוקעת במערב (אמת) : אמת.
אם השמש זורחת במערב (שקר) אז השמש שוקעת במערב (אמת) : אמת.
אם השמש זורחת במערב (שקר) אז השמש שוקעת במזרח (שקר) : אמת.
אם השמש זורחת במזרח (אמת) אז השמש שוקעת במזרח (שקר) : שקר.
חשוב לשים לב כי אין שום דרישה ליחס סיבתי כלשהו במציאות בין הטענה בחלק הראשון לטענה בחלק השני.
ערך האמת של המשפט כולו נובע אך ורק מערכי האמת של כל אחד מהצדדים, באופן בלתי תלוי בקיומו או היעדרו של קשר ביניהם.
דרך שימוש בהגדרת הקשר אם-אז (טבלת אמת), ניתן להראות שהטענה "אם המשפט הזה נכון, אז כל הסוסים מדברים עברית" נכונה (ולכן גם הטענה "כל הסוסים דוברי עברית" נכונה).
נקרא למשפט הזה "משפט א'".
אפשר לנסח אותו גם כך: "אם משפט א' נכון, אז כל הסוסים מדברים עברית".
בשלב ראשון, נניח (לצורך הוכחה בדרך השלילה) כי הטענה כולה היא שקרית.
כפי שהוסבר, טענה מסוג זה (אם-אז) היא שקרית אך ורק אם החלק הראשון הוא אמת, והחלק השני הוא שקר.
לכן החלק הראשון ("משפט א' נכון") בהכרח נכון.
אם כן, על סמך ההנחה שמשפט א' שקרי הגענו למסקנה שמשפט א' נכון.
רואים שההנחה כי משפט א' שקרי מביאה לסתירה, ומכאן נובע כי משפט א' הוא נכון.
משפט א' הוא נכון, כפי שהראינו בשלב הקודם.
משפט א' הוא מהצורה "אם א' אז ב'".
כיוון ש-א' נכון, וכדי שהמשפט כולו יהיה נכון, בהכרח גם ב' נכון.
(אם ב' שגוי, המשפט כולו הוא מהצורה "אם [אמת] אז [שקר]" ולכן שקרי).
ב', כזכור, הוא הטענה כי כל הסוסים מדברים עברית.
מכאן מחייב שהטענה "כל הסוסים דוברי עברית" היא אמיתית.
ניתן גם להוכיח באופן סינטקטי את הטענה.
בדרך זו מניחים את רישא של הטענה ומוכיחים את הסיפא.
אם מניחים את הרישא מניחים כי הטענה היא אמיתית.
מכאן יוצא שכל טענת התנאי היא אמיתית.
כעת, במודוס פוננס, ניתן לגזור את הסיפא, כלומר את הטענה שכל הסוסים דוברי עברית.
הפרדס של עקיבא הוא רומן מאת הסופרת יוכי ברנדס שנכתב בשנת 2012. הרומן מספר על תקופת החכמים שהנהיגו את עם ישראל לאחר חורבן בית המקדש השני, מנקודת מבטה של רחל בת כלבא שבוע, אשתו של רבי עקיבא, גדול החכמים באותה תקופה.
הספר זכה בפרס סטימצקי לשנת 2012.
בת עשירים בתקופה שלאחר חורבן בית המקדש השני, כאשר היהדות מנסה לגבש את עצמה לחיים ללא מקדש ועבודת קורבנות אלא באמצעות לימוד התורה ופירושה.
רחל היא בתו של כלבא שבוע, איש אמיד התומך כלכלית במוסדות לימוד התורה, המייעד אותה לתלמיד חכם בשם ישמעאל, המתואר כאחד האנשים היפים ביותר בארץ.
רחל עצמה אף שהתרגשה לפני נישואיה, נופלת שבי אחר אחד מרועי צאנו, עקיבא בן יוסף - בוּר בן למשפחת גרים, לאחר שהצליח בפירושו לעוות את האמור בצוואה של איש שמת ולהטות את פסק הדין.
על-פי נוסח הצוואה וכוונת מחברה, זה התכוון לנשל ממנה חלק מבניו, אך עקיבא מצליח באמצעות פירוש לשוני מאולץ לקרוא אותה כאילו אין בה נישול, אלא אמירה שכל בניו ירשו אותו.
קסם פירושיו של עקיבא נושאים חן בעיני רחל, וזו נישאת לו בחשאי ובעקבות כך מנושלת מבית אביה.
רחל מפצירה בבעלה שיצא וילמד ויהיה לרבי, ולאחר זמן מה הוא נעתר לתחינותיה ומסרב לשוב לביתו עד שיגשים משאלה זו שלה.
הספר מציג את רבי עקיבא באור שלילי בשל כך, כמי שערכי קיום השבועה גוברים בעיניו על אנושיות וערכי המשפחה, ועימו גם גדולי הרבנים המוצגים כמי שמתעלמים מהמצוקה בה הותיר את רחל, אותה מכנה הספר "עגינות".
רחל מוצגת כמי שזיהתה את ייחודו של עקיבא מראשית ההיכרות ביניהם, ואף כמי שבכוחות עצמה פירנסה אותו ואת ילדיהם, ואפשרה את לימודיו בישיבה.
הספר מדגיש את המחיר האישי ששילמה רחל כדי לתמוך בעקיבא, ובתוך כך נאלצה למכור את שערותיה ולעמוד בסבלותיהם של עוני, עמל ורעב.
לאחר שנים ממושכות בהן רחל חיה בגפה ומפרנסת בכוחות עצמה את לימודי בעלה ואת ילדיהם, חוזר עקיבא, לאחר שהוסמך לרב, כאחד האנשים המשפיעים ביותר ביהודה.
בספר, עקיבא מנמק את נטישתו אותה בחשש כי "מנהיגים לא יכולים לצמוח ליד נשים גדולות".
יחסו של עקיבא לנשים מתואר גם באמצעות פסיקתו לפיה אין מקום לאפשר לנשים להתגרש מבלי לקבל גט מבעליהן, משום שלדעתו טרם בשלו התנאים החברתיים.
עקיבא מעריך שהבשלת התנאים החברתיים תיקח דורות רבים.
בנם שמעון מת במהלך נישואיהם, אך עקיבא לא זכה לראותו בשל נדר שנדר, ורחל מאשימה אותו על קנאותו לנדרו, בדומה ליפתח הגלעדי.
הספר מפתח את דמותה של רחל, וזה מתחקה אחר תלאותיה ורגשותיה במהלך השנים.
רחל מוצגת כמי שמנסה לסייע לקריירה של עקיבא כחכם בעזרת שתדלנות, אך בעיקר על ידי ביטול עצמי מולו.
באמצעות נקודת המבט של רחל, מוצגים סיפורים על עקיבא באור ביקורתי ושונה מהמסורת המרכזית.
כך למשל, הסיפור על עקיבא שלא נתפתה לנוכריות שנשלחו לפתותו המופיע במדרש "אבות דרבי נתן" (פרק טז).
מדרש זה מבקש לשבח את עקיבא על עמידתו למול יצרו, בסירובו לניסיון פיתוי של שתי נשים נכריות ששולח אליו מושל גוי.
מנקודת מבטה של רחל, הנימוק של עקיבא שנמנע מהמעשה משום הגועל שלו מאכילת הנשים מאכלים לא כשרים מבזה אותה, שכן עיקר מעיינו היה צריך להיות בנאמנותו ואהבתו כלפיה ולא בסלידה מפני נשים אחרות ותזונתן.
הספר ממשיך ומתאר את הוויכוחים הפנימיים בקרב החכמים וכן את יחסיהם עם הנצרנים.
ביחס לנצרנים, עקיבא מתואר כמי שהביא להחרמת הנצרנים אף שאלה נתפסו על-ידי רבים בתור חלק בלתי נפרד מהיהדות.
שתי סצנות מרכזיות בוויכוחים הפנימיים בקרב החכמים הם התקנת סדר פסח וכן נידוי הרב אליעזר בן הורקנוס.
התקנת הסדר מוצגת ככישלון של ניסיון השכנת שלום בין החכמים הדוגלים באסכולות השונות לפירוש הכתבים, ובעיקר בין אסכולת הדרש של עקיבא לזו של השינון והלימוד המייצגת את רבי אליעזר.
בסצנה נוספת, רבי אליעזר מוצג כבעל כוחות על-טבעיים שמקורם באלוהות, אך שבחירתו להשתמש בהם נעשית מתוך זעם ועלבון שעה שחמתו בוערת בו.
במקום שכוחותיו ישכנעו את החכמים לעבוד את האל בדרכו, אלה רואים בכך איום עליהם ומנדים אותו, מה שסותם את הגולל על שיטת הפרשנות שלו.
בנימוקם זאת, מסבירים החכמים הדוגלים בדרש כי מטרתם לקרוא בתורה ולדרוש את אלוהים דרך הדרישה, ולא לתור אחר כוונתם המקורית של מחבריה.
עקיבא מוצג כמי שמצד אחד מביא את השינויים ההכרחיים הנדרשים על-מנת שהיהדות הפרושית תשרוד, אך מנגד כמי שמביא לחיסולן של דרכי הפירוש הקדומות וגדיעת הענף עליו התבססו הדורות הקדומים.
על-פי האמור בספר, שיטתו הפרשנית של "דרישת הטקסט" מעוותת את משמעותו, ואף מנתקת אותו מכוונתו המקורית של משה.
הספר ממשיך ומתאר כיצד גילוי תורת הסוד שימש על-מנת לגייס את עקיבא לבית הלל, מה שהביאה בסופו של דבר לניצחונו המפתיע של בית שמאי ולאובדן שיטת השימור.
העברתו של עקיבא לבית שמאי מנומקת כמהלך הכרחי על-מנת לשמור על עם ישראל, הנדרש להסתגל לשינויים שבאו עם חורבן בית המקדש.
רבי עקיבא שהפך בינתיים לאחד האנשים המשפיעים ביותר ביהודה, מצליח להגיע לפרדס, ובתחילה מוצג כמי שלעומת עמיתיו יצא בריא ושלם.
לעומת הפירוש המקובל, בסיפור החוויה בפרדס פוגמת בשיקול דעתו של עקיבא, וגורמת לו לתמוך במורדים ובמנהיגם בר כוכבא.
הסיפור אף רומז שהתמיכה במרד לא באה לעקיבא משום הזדהות אידאולוגית, אלא משום קנאותו לשיטת הדרש.
מוסבר כי עקיבא הביע עניין מוגבל במרד, עד ששמע את סיסמת המורדים המתריסה כלפי עזיבת האל את עם ישראל.
הסיסמה הביאה את עקיבא להאמין שהאל הפסיק לעשות ניסים לעם, שכן העם "התבגר" ומצופה ממנו להקים ישות פוליטית עצמאית בכוחות עצמו.
בתוך כך, עקיבא מסביר כי איננו מאמין שבר כוכבא הוא המשיח, אלא שיש צורך במנהיג כוחני וחזק, "שמשונים ומכבים" כלשונו, שיאפשר לעם להשיג עצמאות בכוחות עצמו.
במתמטיקה, הפרדוקס של שרפינסקי-מזורקביץ' מתייחס לעובדה הלא אינטואיטיבית שקיימת תת-קבוצה (לא ריקה) של המישור, אותה ניתן לפצל לשתי תת-קבוצות זרות שכל אחת מהן חופפת לקבוצה המקורית.
המילה "פרדוקס" משמשת כדי לציין את חוסר האינטואיטיביות של התוצאה, ואין בכך רמיזה שישנה בעיה לוגית כלשהי בנכונותה.
התוצאה הוכחה ב-1914 על ידי ואצלב שרפינסקי ותלמידו סטפן מזורקביץ', שהדגימו בנייה מפורשת של הקבוצה.
הפרדוקס של שרפינסקי-מזורקביץ הוא דוגמה מוקדמת יחסית לפירוק פרדוקסלי.
הוא נחשב למפתיע פחות מהפרדוקס של בנך-טרסקי, אולם בניגוד לפרדוקס של בנך-טרסקי הוא אינו מסתמך על אקסיומת הבחירה, והבנייה של הקבוצה היא קונסטרוקטיבית לחלוטין.
הפרדוקס קובע כי קיים אוסף של נקודות במישור שניתן לחלק אותו לשתי קבוצות זרות: ו-, כך שמתקיימת התכונה הבאה:
הזזה של יחידה אחת שמאלה נותנת את המקורית.
סיבוב של רדיאן אחד בכיוון השעון סביב הראשית נותן את המקורית.
הקבוצה הנבנית בהוכחה היא קבוצה אינסופית בת מנייה לא חסומה.
לצורך נוחות נעבוד עם המישור המרוכב.
נבחר מספר מרוכב טרנסצנדנטי (מספר שאינו שורש של אף פולינום במקדמים שלמים) שנמצא על מעגל היחידה.
קיומו של מספר כזה מובטח משיקולי ספירה: עוצמת מעגל היחידה היא עוצמת הרצף, בעוד יש רק מספר בן-מנייה של מספרים שאינם טרנסצנדנטיים.
היא קבוצת כל הפולינומים במקדמים טבעיים ב- (כאשר אנו מחשיבים גם את 0 כמספר טבעי) -
היא קבוצת כל הפולינומים במקדמים טבעיים ב- עם מקדם חופשי חיובי -
היא קבוצת כל הפולינומים במקדמים טבעיים ב- עם מקדם חופשי אפס -
נוכיח כי זהו איחוד זר: נניח בשלילה שקיים איבר בחיתוך.
כלומר קיימים פולינומים כך ש-, כאשר ל- מקדם חופשי חיובי ול- מקדם חופשי 0. מכאן ש-, אולם מספר טרנסצנדנטי, ולכן פולינום האפס, בסתירה לכך ש- (מקדמים חופשיים שונים).
הזזה של ב-1 נותנת את :
סיבוב של בזווית נותן את (נזכור שבמישור המרוכב סיבוב בזווית שקול לכפל ב-):
דרך נוספת להסתכל על היא כקבוצה הקטנה ביותר שמכילה את הראשית וסגורה לפעולת ההזזה ב-1 והסיבוב ב- סביב הראשית.
אם נבחר את נקבל בדיוק את הדוגמה שניתנה בתיאור הפרדוקס (זהו מספר טרנסצנדנטי לפי משפט לינדמן).
שרפינסקי הוכיח שלא קיימת קבוצה דומה בישר.
למעשה נכונה גם תוצאה חזקה יותר: לא קיימת קבוצה בישר שמתפרקת לשתי קבוצות חופפות לה בחלקים (שתי קבוצות חופפות בחלקים אם ניתן לפרק אותן למספר סופי של חלקים כך שכל חלק בפירוק של אחת חופף לחלק המקביל בפירוק של האחרת).
לא קיימת קבוצה חסומה במישור שמקיימת את הפרדוקס.
לעומת זאת קיימת קבוצה חסומה במישור שמתפרקת לשני חלקים שחופפים לה בחלקים.
סטפן בנך הוכיח שקיימת הרחבה של מידת לבג לפונקציה המוגדרת על כל הקבוצות במישור והיא אדיטיבית (סופית) ואינווריאנטית לאיזומטריות.
מכך נובע שכל קבוצה מדידה שמקיימת את הפרדוקס של שרפינסקי-מזורקביץ' היא בהכרח ממידה אפס או אינסוף (מכיוון ש-).
הפרובינציה הצפון-מערבית היא אחת מתשע פרובינציות דרום אפריקה.
העיר הגדולה ביותר היא רסטנבורג.
הפרובינציה שוכנת בצפונה של דרום אפריקה, וגובלת מצפון במדינת בוטסואנה, ממזרח בלימפופו וחאוטנג, מדרום במדינה החופשית וממערב בהכף הצפוני.
הפרדת מזונות (מכונה גם צירוף מזונות או שילוב מזונות) היא תאוריה בתזונה וברפואה אלטרנטיבית על פיה יש להימנע מלשלב סוגי מזונות שונים בארוחה, כדרך לשפר את בריאות הגוף ולהורדה במשקל (לדוגמה, הימנעות מאכילת מאכלים שבהם כמות גדולה של פחמימות במקביל למאכלים בהם כמות גדולה של חלבונים).
תאוריה זו אינה-מקובלת מחקרית כיום ברפואה ובתזונה מודרנית, וההסברים שניתנו להצדקתה נסתרים ברובם מדרך הפעולה הידועה של מערכת העיכול.
כבר בתקופות קדומות עלו המלצות להימנע משתיית מים במהלך ארוחה, מעט קודם לה או לאחריה, מתוך הנחה ששתיית מים מרובה מפריעה לתהליך העיכול בדרכים שונות, כדוגמת דילול מיצי העיכול.
התאוריה בדבר הימנעות משילוב סוגי מזונות שונים בארוחה אחת פותחה בעיקרה על ידי הרברט שלטון בספרו Food Combining Made Easy (1951), ובהמשך פותחה בדיאטת היי על ידי הווארד היי, ובדיאטת רזה לתמיד על ידי הארווי ומרילין דיאמונד.
תאוריה זו גורסת כי יש להימנע מאכילת מזונות שונים שמכילים אבות מזון שונים, כדוגמת שילוב מזונות המכילים פחמימות עם מזונות המכילים חלבונים, וכן יש להימנע משילוב מזונות חומציים עם מזונות בסיסיים.
מפתחי התאוריה הסבירו אותה בכך שמערכת העיכול יעילה בפירוק סוג מזון אחד, בעוד שילוב מספר סוגים (כדוגמת חלבונים ופחמימות) יוצר התנגשות והפרעה לתהליך העיכול, מאחר שהוא מערב אנזימים שונים וסותרים.
בנוסף נטען כי שילוב מזונות בעלי רמת חומציות ובסיס מנוגדות מוביל לתגובת חומצה-בסיס שמביאה לשינוי בהרכב המאכל ולנזק לתהליך העיכול.
הטענה בדבר הפרעה של מים לתהליך העיכול לא הוכחה מחקרית, וכיום נחשבת המלצה זו כאינה-נכונה וכמיתוס.
הטענה על התנגשות בין אנזימים שונים בעת עיכול מזונות שונים נסתרת מדרך הפעולה הרגילה של מערכת העיכול, שבה אבות מזון שונים מתעכלים במקומות שונים ולא במקביל, וכן מהעובדה שבמהלך תהליך העיכול מופרשים אל הקיבה אנזימים קבועים מהלבלב, ללא תלות בסוג המזון שנכנס אליה.
בנוסף, מרבית המזונות מכילים שילוב של כמה אבות מזון, כדוגמת הקטניות שמכילים שילוב של פחמימות וחלבונים, ומעטים המזונות שאינם מכילים שילוב של כמה אבות מזון.
הטענה של הפרעה לתהליך העיכול בשילוב בין מזונות בעלי רמת חומציות שונה נסתר מדרך פעולתה הרגילה של הקיבה, שהיא חומצית ביותר, ובעת כניסת מזון שמוריד את רמת החומציות, נוספת כמות רבה של מיצי קיבה כדי לאזן בחזרה את חומציות הקיבה.
מנגד, המעי הוא סביבה בסיסית, והאיזון בין החלקים השונים של מערכת העיכול נעשה באופן טבעי ואינו מושפע כמעט מסוג המזון.
כשיטת דיאטה להורדת במשקל, לא נמצאה ראיה לכך שהפרדת מזונות יעילה יותר משיטת דיאטה אחרת, אך נמצאה השפעה קלה על עלייה בפירוק השומן בקרב משתתפי דיאטה זו, ממצא שהוסבר בכך שהעדר פחמימות בארוחה הופך את השומן למקור האנרגיה העיקרי של הגוף.
הפרדת חומרים היא שם כולל למספר תהליכים, שבהם ניתן להפריד תערובות/תרכובות לחומרים המרכיבים אותם, כמו למשל: תערובת מי מלח תופרד למים ולמלח ובעוד מים יופרד לחמצן ולמימן.
אבל ניקוז ומיצוי הם שיטות הפרדה שונות.
העולם רב בתערובות ובתרכובות שאותם לפעמים בני האדם מעוניינים להפריד על מנת לקבל את הרכיבים להם הם זקוקים, לשם כך פיתחו עם השנים טכנולוגיות שונות שבהן ניתן להיעזר על מנת להפריד את התרכובות או התערובות שברצוננו להפריד.
במקרים מסוימים בהם אנו רוצים להפריד חומרים למטרות ניצול אותו החומר אנו דרושים להפרידו בצורה כלשהי בין אם זה בצורה פשוטה בעזרת אמצעים המצויים בכל אחד מן הבתים ובין אם זה הפרדת חומרים בדרכים מורכבות יותר על מנת לקבל את החומרים הדרושים ניתן להפריד תרכובות ותערובות בדרכים שונות,
תרכובות ניתנות להפרדה באמצעים כימיים כמו מיצוי וכרומוטוגרפיה בעוד שתערובות ניתנות להפרדה על ידי שימוש באמצעים פיזיקליים כגון סינון, חימום או קירור, מגנוט, אידוי וזיקוק.
זיקוק: על פי שיטה זו נעשה תהליך של הפרדת תערובות נוזליים בהתבסס על הבדלי טמפרטורות הרתיחה שלהם.
סינון הוא תהליך אשר מפריד תערובות לגורמים שלהם, הוא תהליך פיזיקלי פשוט שניתן לעשות אפילו בציוד ביתי פשוט (אף על פי שככל שיהיה בעזרת ציוד טוב יותר יהיה מדויק יותר) ובדרך כלל משתמשים בו לצורך הפרדת מוצקים מתוך נוזל כלשהו.
הסינון מבוסס על כך שחלקיקי הנוזלים שמחוברים בקשר חלש יחסית יכולים להתנתק לפסק זמן קצר ולעבור דרך חורי המסננת בעוד שחלקיקי המוצקים שמחוברים בקשר חזק יחסית לא יכולים להתנתק לפסק זמן הקצר ולעבור דרך חורי המסננת ולכן נשארים בתוכה.
(חשוב להוסיף שאפשר גם להפריד בין מוצקים בעלי גדלים שונים) קיימים שני מקרים:
לקבלת המוצק, מסננים ולוקחים את מה שנשאר על המסננת.
לקבלת הנוזל, מניחים כלי כלשהו מתחת למסננת אליו יגיע הנוזל והחלקים הקטנים.
גודל החורים הוא הקובע אילו חומרים מהתערובת יישארו במסננת ואילו יעברו הלאה.
החסרונות בסינון הם שככל שאתה מסנן יותר, החומרים מסתננים לאט יותר.
הפרדת פאזות היא פעולת הפרדה בין חומרים כימיים בה לוקחים תערובת של חומרים ועל ידי שינוי הלחץ או הטמפרטורה במערכת מגיעים למצב בו חלק מהחומרים נמצאים בפאזה אחת (למשל, נוזל) וחלק מהם נמצאים בפאזה אחרת (למשל,גז).
מובילים את החומרים למכל, הנקרא מפריד, שבו הנוזלים יוצאים מחלקו התחתון והגזים מחלקו העליון.
הפרדת פאזות יכולה להיות גם הפרדה בין שתי פאזות נוזליות עם צפיפות שונה, למשל הפרדה בין מים לשמן.
מים הם נוזל בעל צפיפות גדולה יותר משמן ולכן במקרה זה הם יקראו "הפאזה הכבדה" ושמן יקרא "הפאזה הקלה".
בשיטה זו מכניסים את התערובת למכל עם ברז בתחתית, כך שהפאזה בעלת הצפיפות הנמוכה יותר תצוף מעל הפאזה בעלת הצפיפות הגבוהה יותר.
באמצעות הברז מרוקנים את הפאזה התחתונה למכל אחר עד שהגבול בין הפאזות מגיע לברז.
במכל עם הברז תישאר הפאזה הקלה.
מיצוי הוא תהליך אשר משמש להפרדת חומרים בתוך תערובת נוזלית (מיצוי הנקרא מיצוי נוזל-נוזל) ובנוסף משמש גם להפרדת חומרים בתערובות מוצקים (מיצוי הנקרא נוזל-מוצק).
תהליך זה מתבצע כאשר מוסיפים לתערובת חומר שיש ביכולתו להמס את החומר שאנו רוצים להפרידו, לאחר הוספתו של החומר הממס, מרחיקים את החומר שאנו רוצים לקבל עם הפאזה הנוזלית שנוצרה באמצעות מכשיר הפרדה כמו משפך מפריד.
לאחר שבידנו את החומר שברצוננו לקבל עלינו להיפתר מהחומר הממס על ידי אידוי בחימום תחת ריק.
כרומוטוגרפיה היא שיטת הפרדה המאפשרת להפריד, לזהות ולקבוע את כמות החומרים הנמצאים בתערובת.
משתמשים בשיטה זו בתחומים רבים כגון: מחקר, זיהוי פלילי, מזון והרפואה.
פירוש המילה כרומטוגרפיה הוא צביעה גרפית – כרומו: צבע, גרפיה: גרף.
הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר היא שיטה שבה משתמשים בלייזרים מתכוונני אורך גל כדי להפריד איזוטופים של אורניום הנמצאים במצב של אדי מתכת תוך שימוש במעברים על עדינים.
זהו אחד האופנים לקבלת אורניום מועשר.
בהשוואה לשימוש בסרכזות גז, הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר היא תהליך יעיל אנרגטית, מספק הפרדה בשיעור גבוה ומייצר מעט פסולת רדיואקטיבית או גרעינית.
שיטה דומה, תוך שימוש במולקולות גז במקום באדים אטומיים, היא הפרדה מולקולרית של איזוטופים בעזרת לייזר.
קווי הבליעה של 235U ושל 238U שונים במעט בגלל מבנה על עדין של רמות האנרגיה.
תהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר כולל את מערכת הלייזר ומערכת ההפרדה, אשר מצידה כוללת מאדה ומאסף.
המאדה מייצר אלומת אדי אורניום הכוללת את שני האיזוטופים ומוארת על ידי מערכת הלייזר.
כתוצאה מההארה, אטומי 235U מתייננים ורק הם נאספים אלקטרוסטטית ללוח איסוף.
באופן זה מקבלים על לוח האיסוף אטומי 235U בלבד.
עירור רמות האנרגיה האטומיות על ידי מערכת הלייזר
מערכת הלייזר כוללת מערך של לייזר אדי נחושת הפועל בדפקים (פולסים) ושואב מערך של לייזרי צבע בשלושה ארכי גל.
כל אחד מלייזרי הצבע כולל מתנד אופטי ראשי ומגבר הספק.
המתנד הראשי פועל בהספק נמוך אך הוא מכוונן אורך גל בדיוק גבוה, צר סרט, ונמוך רעש.
מגבר ההספק מגדיל מאוד את האלומה היוצאת מהמתנד הראשי.
לייזרי הצבע מעוררים את אטומי ה-235U עד ליינון מלא.
הפרדת איזוטופים אטומית של יסודות אחרים, ליתיום למשל, מתבצעת עם לייזרי דיודה מתכווננים.
היסטוריה של עקרון הפעולה ושל הפטנט
בסיום מלחמת העולם השנייה החזיקו הבריטים במעצר בחוות הול קבוצת פיזיקאים גרמנים, חלקם בעלי שם עולמי בתחום פיזיקת הקוונטים והגרעין כמו ורנר הייזנברג הידוע מעקרון האי-ודאות, ואוטו האן מגלה הפיצוח הגרעיני של אורניום.
באוגוסט 1945 סיפר המפקד הבריטי של החווה לקבוצת המדענים על הטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסקי והבריטים האזינו בסתר לתגובותיהם.
המדענים דנו בינם לבין עצמם באפשרות ליצר פצצה גרעינית ובאופן שבו מעשירים את האורניום כדי לאפשר תגובת שרשרת גרעינית.
המדענים העלו בדעתם שיטות שונות וביניהם תהליך פוטו-כימי הכרוך בהארת אטומי האורניום באורך גל מסוים.
אמצאת הלייזר ב-1960 קידמה את הרעיון הערטילאי הזה לשיטה הניתנת למימוש.
תחילה הוצעה ב-1969 הפרדה מולקולרית, ואחר כך הוצעה הפרדה אטומית כמפורט בקטע הבא.
בשנים 1969-1968 הגה ד"ר ישעיה נבנצל, פיזיקאי בכיר ברפא"ל, את תהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר, אך מדינת ישראל הטילה על התהליך חיסיון.
בעקבות כך, טען נבנצל כי המצאתו דלפה למדעני אבקו והוא צריך להופיע כממציא על חלק מתביעות הפטנט.
נבנצל ניהל מאבק ארוך שנים על זכות הבעלים נגד אבקו בלשכת הפטנטים הישראלית בבית המשפט המחוזי בתל אביב ובבית המשפט העליון בישראל.
בתי המשפט קבעו לבסוף כי נבנצל לא הרים את נטל ההוכחה ולכן אינו זכאי להירשם כממציא.
בשנים 1970–1995 זכה התהליך לתשומת לב רבה בקהילה המדעית העולמית ומדי שנה נערכו כנסים בינלאומיים בנושא זה.
מעבדות לאומיות בארצות הברית, ברית המועצות, הודו, סין, בריטניה ועוד בנו מעבדות מחקר לעיסוק בתהליך.
בארצות הברית עסקה בכך המעבדה הלאומית לורנס ליברמור בקליפורניה, אשר ב-1994 העבירה את הטכנולוגיה לחברה תעשייתית, USEC.
החברה השקיעה בתהליך 100 מיליון דולר אך חיסלה את המיזם ב-1999.
במקביל לארצות הברית, איבדה כמעט כל הקהילה הבינלאומית עניין בתהליך למרות יתרונותיו המהותיים בהשוואה לתהליכים מתחרים.
זאת, היות שבתהליך הפרדת איזוטופים אטומית בעזרת לייזר התגלו קשיים טכנולוגיים לא פשוטים, בעוד שהתהליכים המתחרים, בעיקר סרכזות גז, ידועים מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, הם השתכללו עם הזמן ונצבר בהם ניסיון רב.
בנוסף, התפרקות ברית המועצות הובילה לפירוק עולמי של נשק גרעיני רב ולהסבת אורניום מועשר צבאית ליצור מוטות דלק לכורים גרעיניים, דבר שהוריד את מחיר האורניום המועשר והפך את ההשקעה בתהליך לבלתי-כלכלית.
בלוגיקה, הפרדוקס של רישאר הוא אנטינומיה סמנטית של תורת הקבוצות ושפה טבעית.
פרדוקס זה תואר לראשונה על ידי המתמטיקאי הצרפתי ז'ול רישאר בשנת 1905, ומשמש בדרך כלל כדי להדגיש את חשיבותה של הבחנה קפדנית בין מתמטיקה למטא-מתמטיקה.
להלן גרסה העוסקת באריתמטיקה של מספרים שלמים.
נניח כי ביכולתנו להגדיר ולנסח בבהירות באמצעות מילים (לצורך הדוגמה בעברית) את התכונות האריתמטיות הטהורות של מספרים מונים.
כדי להימנע ממעגליות ומנסיגה אינסופית בשרשרת ההגדרות, מושגים אחדים המתייחסים לתכונות האריתמטיות יישארו ללא הגדרה מפורשת – מפני שבכל מערכת היסק יש להתחיל מאקסיומות כלשהן.
אך לצורך הטיעון נניח כי המושגים היסודיים הבלתי-מוגדרים מובנים בדרך כזאת או אחרת (למשל "מספר שלם הוא סכום של שני מספרים שלמים").
"מספר ראשוני הוא מספר שלם המתחלק ללא שארית רק בעצמו ובאחד".
"מספר ריבועי הוא מספר שלם השווה למכפלת מספר שלם כלשהו בעצמו".
כל הגדרה כזאת מכילה מספר סופי של מילים ואותיות.
על כן ניתן לערוך את ההגדרות בזו אחר זו ביחס סדר מילוני, כלומר על פי מספר האותיות שבה ועל פי סדר אלפביתי.
על סמך סדר זה ניתן להצמיד לכל הגדרה מספר שלם יחיד המייצג את מיקומה בסדרת ההגדרות – כלומר להגדרה בת מספר האותיות הקטן ביותר נצמיד 1, לבאה אחריה 2 וכן הלאה.
כיוון שכך, ייתכן לעיתים כי מספרה של הגדרה כלשהי מקיים את התכונה האריתמטית המתוארת בהגדרה – נניח למשל כי להגדרת המספר הראשוני הנ"ל נצמיד 47 (מספר ראשוני), ולהגדרת המספר הריבועי הנ"ל נצמיד 48 (מספר לא-ריבועי).
עתה נגדיר: "מספר רישארי x הוא מספר שלם שאינו מקיים את התכונה האריתמטית המתוארת בהגדרה שמספרה הסידורי x בסדרת ההגדרות".
המספר 48 הנ"ל הוא אכן כזה.
הגדרה זו לכאורה מתארת תכונה של מספרים שלמים, ולכן בעצמה שייכת לסדרת ההגדרות – כלומר יש לה מספר סידורי n כלשהו.
האם n רישארי או להפך?
אם n רישארי אזי הוא אינו מקיים את התכונה "להיות רישארי".
אם n לא-רישארי אזי הוא מקיים את התכונה "להיות רישארי".
הַפְּרוֹטוֹקוֹלִים שֶׁל זִקְנֵי צִיּוֹן הוא מסמך אנטישמי מזויף שעומד במרכזן של תאוריות קשר רבות הטוענות שהעם היהודי שולט בעולם וגם לטענתו מציג את דרכי ההשתלטות שלו על העולם.
מסמך זה הוא ממסמכי התעמולה האנטישמית המפורסמים ביותר בעולם ומתואר בידי אנשים רבים כאחד המסמכים הכי אנטישמיים שיצאו אי פעם.
מסמך זה זויף על ידי האוכרנה, המשטרה החשאית של האימפריה הרוסית, והופץ לראשונה בעיתון רוסי בשם "זנאמיה" בשנת 1903, ומאוחר יותר שימש כצידוק לנאציזם ול.
עד היום גורמים אנטישמיים עושים בו שימוש רב במלחמתם כנגד היהודים ומדינת ישראל.
המסמך נחשב למסמך האנטישמי המשפיע ביותר בהיסטוריה.
הפרוטוקולים הם זיוף מעשה ידי האוכרנה, המשטרה החשאית שפעלה בשירות הצאר הרוסי, אשר עיבדה כ-24 חיבורים, חלקם אנטישמים וחלקם נערכו לכדי חיבורים אנטישמים, הנדמים לפרוטוקולים של אגודת סתרים יהודית בשם "זקני ציון".
המקור המרכזי לזיוף הוא חיבור סאטירי פרי עטו של מוריס ז'ולי בשם "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי ומונטסקייה", חיבור שתיאר בביקורת את שיטותיו של נפוליאון השלישי.
בזמן פרסומו של המסמך נטען כי הוא פרוטוקול של ישיבה של אגודת "זקני ציון" שהתנהלה במהלך הקונגרס הציוני העולמי הראשון ובה פרטו את תוכניתם להשתלטות עולמית באמצעות כרסום ביסודות המוסר, חרחור מלחמה בין מדינות בנות ברית, תוך שימוש בבונים החופשיים ובממון שאינו שלהם.
הספר פורסם לראשונה בעיתון "זנאמיה" (הדגל), בעריכתו של פאבל קרושבאנו, שנודע כאנטישמי מיליטנטי, בסנקט פטרבורג ב-1903.
ב-1920 יצאו הפרוטוקולים לאור באנגלית, ושנה אחר כך, ב-1921, הוכיח העיתונאי פיליפ גרייבס, שהיה אז שליח "הטיימס" הלונדוני באיסטנבול, שהפרוטוקולים הועתקו מספרו של מוריס ז'ולי.
"הפרוטוקולים של זקני ציון" הוא מסמך בן כ-100 עמודים, המתאר תוכנית פעולה גלובלית הכוללת 24 פרקים, שכל אחד מהם מכונה "פרוטוקול".
כל פרוטוקול כולל סעיפים ותת-סעיפים רבים, המתארים בפירוט תוכנית מעשית שמוכנה להוצאה לפועל.
להלן דוגמאות לחלק מסעיפי התוכנית.
הציטוטים מהפרוטוקולים תורגמו מהמהדורה האנגלית (שתרגומה מהגרסה הרוסית מיוחס לוויקטור אמיל מרסדן):
על פי תוכניתם של זקני ציון, כפי שהיא מתוארת בפרוטוקולים,
הספר משתמש בתיאורים כגון: בנוסף,
אוכלוסיית העולם מכונה בפרוטוקולים בשם "בני-הבקר", ונטען כי הם
בפרוטוקולים קיימת התייחסות לערכים: .
בספר מתוארת גם תוכנית כלכלית: בנוסף,
הספר רוכז על ידי אנשי האוכרנה ממספר כתבים של כותבים אירופאים שונים שלא היה להם קשר למסמך הסופי.
אז'ן סי הוא כינויו של הסופר הצרפתי מארי-ז'וזף סי (Marie-Joseph Sue), מייסד הספרות הקלה ואבי הרומן בהמשכים, שזכה להיקרא בחייו "מלך הרומן העממי", משום היותו הסופר הנקרא ביותר בתקופתו בסיפורת הצרפתית.
הרמן גדשה (Hermann Goedsche) היה גרמני אנטישמי שהיה מפרסם חיבורים ספרותיים בעיתון "נויה פרויסישה צייטונג" תחת שם העט "סר ג'ון רטקליף" (Sir John Retcliffe).
בשנת 1868 הוא פרסם רומן מטיול דמיוני לפראג, ששמו היה "ביאריץ'".
גוּזָ'אנוּ דה מוּסוֹ היה סופר אנטישמי צרפתי שחיבר את הספר "היהודי, היהדות, ויהוד העמים הנוצרים", בו הוא טוען שארגון "יהודי קבלי", שכרת ברית עם השטן, משתלט על העולם.
סופרים צרפתיים נוספים שהעתיקו את ספרו והוסיפו "חידושים" משלהם: מונסיון מרן, האב שאבוטי, ואדואר דרימון.
יעקב בראפמן היה יהודי שהמיר את דתו לנצרות לתועלת קידומו בקריירה, אך הרחיק לכת עד להפיכת מלשין של האוכרנה.
בשנת 1866 הוא הגיש "עדות" לפקידים בכירים באוכרנה על מה שנקרא בפיו הקהל (=ארגון הקהילה-זה היה בסך הכל ועד שכל קהילה יהודית הורשתה להרכיב כדי לייצגה מול השלטונות, וגם נהנתה ממעט אוטונומיה.
כך זה התקיים מאז ימי הביניים עד ל-1844, אז בוטל ארגון הקהילה ברוסיה, ואיתו כל שריד לאוטונומיה ליהודים).
הספר מבוסס על פנקסים ורשומות רגילים של ארגון הקהילה של מינסק בין השנים 1789 עד 1828 בצירוף חומר דומה מערים אחרות.
בראפמן דאג להוסיף דברי פרשנות שבמרכזם הטענה שארגון הקהילה נתן הוראות מדויקות לסוחרים היהודים כיצד לנשל את מתחריהם הנוצרים עד שלבסוף הם יוכלו להשתלט על רכושם.
ספרו של בראפמן הופץ בעותקים רבים והיה חומר "הדרכה" חובה לפקידי ממשלה, כדי שידעו כיצד להתמודד עם יהודים.
הוא גם הופץ בעולם וגרם למונח "קהל" להפוך למונח נורא ותואר תמיד כ-"שם שרק גויים מעטים הורשו אי פעם לשמעו".
בראפמן הוציא ספר נוסף בשנת 1869, שב-1888 יצא במהדורה שנייה עם ספר "הקהל" בכרך אחד.
הספר נקרא: "אגדות יהודיות, מקומיות וכלל עולמיות".
הספר "גילה" ארגונים יהודיים בינלאומיים ידועים כאילו היו סודיים.
בין הארגונים נמנו: כל ישראל חברים, חברת מפיצי השכלה ביהודי רוסיה, החברה לעידוד ההתיישבות בארץ ישראל, האגודה לסיוע לפליטים היהודים בלונדון, וכן חברה להדפסת מהדורות חדשות של כתבי יסוד יהודיים.
כל אלה היו ארגונים ללא-מטרות רווח מפורסמים וידועים לציבור.
עובדה זו לא הפריעה לבראפמן לטעון בספר שמדובר ברשת יהודית, כלל-עולמית, שנועדה להשתלט על העולם.
כל ישראל חברים, על פי בראפמן, הייתה מרכז הרשת.
זמן קצר אחרי צאת ספריו של בראפמן, על "כל ישראל חברים" נאסר לפעול בתחומי רוסיה, ופעילות המותרת של "חברת מפיצי השכלה בקרב יהודי רוסיה" צומצמה משמעותית.
כומר קתולי לשעבר שהודח מהכנסייה הקתולית לאחר שהואשם במגוון רחב של פשעים, כגון, מעילה ואונס.
לאחר ההדחה, הוא הצטרף לכנסייה האורתודוקסית, והחל ללמוד באקדמיה דתית.
בשנת 1876, בזמן לימודיו, הוא הוציא את ספרו הראשון שפירט כיצד היהודים משתמשים בדם נוצרי למטרות פולחן.
בהמשך הוא פרסם ספר אחד בשלושה כרכים שנקרא "התלמוד והיהודים".
בספר תיאורים מזעזעים על עיקרי הדת היהודית כביכול, ובהשראה מבראפמן הוא תיאר כיצד הבונים החופשיים היא אגודת סתר הסרה למרותה של "כל ישראל חברים".
מילינגר היה שמו המקורי של יהודי סרבי לפני שהתנצר ואימץ לעצמו את השמות "אוסמן-ביי" ו"קיברידלי-זאדה".
היה ידוע כנוכל בינלאומי שגורש כמעט מכל מקום שהשתקע בו, בשל פשעיו הרבים.
אחרי הגירוש שלו מוונציה, החליט לפנות לאנטישמיות, והחל לפרסם בשווייץ כתבים שקריים על היהודים.
זמן קצר אחר-כך, נאסר במילאנו, ובחקירותיו, חזר בו מכל השקרים שפרסם.
זה לא מנע ממנו, אחרי השחרור, לפרסם עלילות חדשות ולמכור אותן בעצמו מדלת לדלת, החל מאתונה, דרך איסטנבול, ועד אלכסנדריה.
כך המשיך לפרסם כתבים אנטישמיים, וכן את מעשי ההונאה שלו שגרמו לו להיאסר לעיתים קרובות, עד מותו ב-1898.
אחד הספרים העיקריים שלו היה: "כיבוש העולם על ידי היהודים".
כמו קודמיו, בראפמן ולוטוסטאנסקי, הוא סימן את "כל ישראל חברים" כ"מקור הרוע".
הוא תיאר בספר תיאור דמיוני ויצירתי על הארגון שהוא: .
הוא גם נתן "פתרון מעשי":
הוא גם נתן הצעה לאן לגרש: "לאפריקה".
כבר בשנת 1875 הוא הוציא את המהדורה השביעית של הספר.
בשנת 1856 הוציא הסופר הצרפתי אז'ן סי את ספרו "מסתרי העם" (Les Mystères du peuple).
בפרק האחרון של ספר זה הוא שילב בין שתי עלילות ספריו הקודמים, וכך, רודולף, הגיבור בספרו "מסתרי פאריס" (Les Mystères de Paris), מופיע וחושף איגרת שנשלחה לרודין, הגיבור הישועי המרושע מספרו "היהודי הנודד" (Le Juif errant).
היה זה מסמך שתיאר מזימה של הישועים כנגד האנושות בכוונה להשתלט על העולם.
בשנת 1864, כתב עורך דין צרפתי בשם מוריס ז'ולי ספר מאותה סוגה נגד שלטון העריצות של נפוליאון השלישי.
הספר נקרא "דיאלוגים בגיהנום בין מקיאוולי ומונטסקייה".
בדיאלוגים הדמיוניים בין השניים שוטח מקיאוולי את משנתו כיצד מלך אמור להתנהג, תיאור גרוטסקי וביקורתי שהוויה ביקורת סמויה על שלטונו של נפוליאון השלישי.
הספר נאסר להפצה על ידי נפוליאון השלישי, וז'ולי נאסר.
הגלגול הגרמני - "נאום הרב"
הוא סיפר אודות קנוניה סודית של 13 רבנים אשר פעם במאה שנים, נפגשים בבית הקברות היהודי העתיק בפראג בסוכות כדי לתכנן כיצד להשתלט על העולם.
13 הרבנים מייצגים את 12 שבטי ישראל ועוד אחד שמייצג את "האומללים והדחויים", והם מתאספים סביב דמותו של יעקב המועלת באוב, ונקרא בפיהם "בן-הבליעל" וכן "עגל הזהב" (והם נקראים בפיהו "בני עגל הזהב").
במפגש מתוארת "חלוקת עבודה" של כל אחד, וכיצד הוא ישתלט על העולם:
ראובן - שולט בבורסות והופך את כל הנסיכים לבעלי חובו.
שמעון - מפצל את הנחלות ומעבירן לידיים יהודיות על מנת שעובדי האדמה ישועבדו להם.
לוי - "יושב ראש" הוועד והנואם הראשון.
מערער את הכנסייה בעזרת חופש המחשבה.
יהודה - משעבד את בעלי המלאכה על ידי הפיכתם לפועלי חרושת.
יששכר - מערער את המעמד הצבאי.
זבולון - מעודד את המהפכות, ומערער את השלטון.
דן - "יהודי ממעמד נחות" בעל שאיפות צנועות, שהיהודים ישלטו בענפי המשקאות החריפים, הלחם, הצמר, והחמאה.
נפתלי - משתלט על מערך הפקידות של משרדי הממשלה.
בנימין - משתלט על המקצועות החופשיים.
אשר - מעודד את ההתבוללות.
מנשה - משתלט על העיתונאות.
הנציגים נשבעים להתמיד בנאמנות בהשתלטות, כך שלמפגש הבא, ב-1968, יבואו נכדיהם כשליטי העולם.
לבסוף, קם ה"לוי", שהוא יושב ראש הוועד, ומכריז: "הבה נחזור על שבועתנו, בני עגל הזהב, ונתפזר בכל ארצות תבל!", ואז דמותו של "יעקב" הופכת ללהבה כחולה גדולה.
באותו רגע, כל שלושה עשר הנציגים זורקים אבן ללהבה, וזו הופכת לעגל זהב ענקי.
כך הכינוס בא לסיומו והנציגים מתפזרים, אך הם לא ידעו ששני אנשים היו עדים למעשה: משכיל גרמני, ויהודי מתבולל.
השניים נזדעזעו מהאירוע ונשבעו להילחם בקנוניה היהודית.
כדי לתאר את הפגישה החשאית, גדשה שאל קטעים אחדים אודות פרשיית מחרוזת הפנינים מן הספר Joseph Balsamo של אלכסנדר דיומא, ואילו הדיאלוגים של מקיאוולי ומונטסקייה שימשו אותו לתיאור סיכום המפגש.
ספרו של הרמן גדשה "ביאריץ", תורגם לרוסית בשנת 1872 ובשנת 1891 החל מתפרסם ברבים רק הפרק אודות קנוניית הרבנים לכאורה, וכל זאת בסיוע סוכנים של המשטרה החשאית הרוסית (שביניהם מטווי גולובינסקי וסרגיי נילוס), שמצאו את סיפור הקנוניה כמועיל מאוד במאבקם כנגד הכוחות הליברלים שמאסו במשטר.
הם לא ידעו ככל הנראה, שמדובר בפרק מרומאן גרמני אנטישמי שהושפע מסאטירה חברתית כנגד המשטר הצרפתי, ושינו את הקטע הכתוב כדי להציג מזימה יהודית דווקא.
יש לומר, שהצאר ניקולאי השני האמין בתחילה באמיתות הקטע, אך לאחר חקירה של המשטרה החשאית ידע שמדובר בהבלים, ואמנם לא נתן ידו בהפצת המעשה, אך לא הטיל איסור מוחלט בנידון.
הנוסח הסופי של מעשה הזיוף הוצג בשנת 1895 והחל מופץ באופן רשמי משנת 1897, אך רק בשנת 1905 הגיע לידי הציבור כשהוא צובר פופולריות חסרת תקדים, בעקבות הקמת הפרלמנט הרוסי וניצחון הליברלים.
הסופר הרוסי, סרגיי נילוס מילא תפקיד מרכזי בפרשת הזיוף, כאשר קבע שהפרוטוקולים הם למעשה חלק נסתר בעבודת הסיכום הגלויה של הקונגרס הציוני שהתכנס בבזל, קרי הפרק ה-18 והאחרון שנשמר בסודיות בין היהודים.
עוד ב-1881, הופיע הפרק של גדשה "בבית העלמין בפראג" בעיתון הצרפתי "לה-קונטאמפורן", בגרסה 'מציאותית'.
העיתון דאג להוריד את הקטעים הלא מציאותיים, ושכלל את הפרק לכדי נאום אחד שנשא רב ראשי גדול בכינוס חשאי.
מעתה ואילך, דבק בו הכינוי "נאום הרב" שם שבו הוא ידוע עד היום.
הנאום, כביכול, עמד להתפרסם בדו"ח של דיפלומט אנגלי המסכם את האירועים הפוליטיים בעשר השנים שקדמו לפרסומו.
גדשה, כאמור, חתם בשם העט "סר ג'והן רדקליף" -ולכן העיתון קבע שזה שם של דיפלומט אנגלי ('סר' הוא תואר אצולה באנגליה).
בחלק מהגרסאות שבאו אחרי העיתון, השם הזה אף יוחס לרב הנואם.
ב-1901 פורסם הנאום בצ'כיה תחת השם: "נאום של רב על הגויים".
הצנזורה החרימה את כל העותקים באשמת הסתה, אך ציר אנטישמי, ברייכסטאג בווינה, בשם בז'נובסקי, עקף את האיסור על ידי שאילתה שהקנתה לו חסינות.
הוא קרא את כל הנאום, ושני עיתונים פרסמו אותו: "מיכל ואך אאוגף (="מיכל, התעוררי!")", ו"וינר דויטשה צייטונג", וכך הופץ ללא הפרעה.
ב-1906 הפרוטוקולים הופיעו כקונטרס בחרקוב.
"דויטש-סוציאלה בלטר", העיתון המקומי, טען במאמר מערכת, ש"נשק רב עצמה זה" תוצרת גרמניה, יעזור לרוסיה להשתחרר אחת ולתמיד מ"אויבו בנפש" - היהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר הקומוניסטית ברוסיה, זרמו לגרמניה בכלל ולברלין בפרט עשרות אלפי גולים רוסים, בני אצולה ומלוכנים שנמלטו מפני רדיפות הקומוניסטים.
עבור קבוצה זו הייתה מהפכת אוקטובר חלק ממזימה יהודית.
בין הגולים היה גם פיודור וינברג, קצין לשעבר בצבא הצאר, שהוציא בברלין עיתון בשם "פריזיב".
בעיתון זה פרסם קטעים מן הפרוטוקולים של זקני ציון בגרמנית כטיעון בעד הצעתו שיש להשמיד את כל היהודים.
באווירה ששלטה אז בגרמניה, בעיקר בקרב החיילים המשוחררים והימין, היוו הפרוטוקולים הסבר סביר לתבוסתה הבלתי מתקבלת על הדעת של גרמניה ותדלקו את "אגדת תקיעת הסכין בגב".
וינברג הביא את הספר המלא של הפרוטוקולים לדפוס בגרמניה ומכר מיד 100,000 עותקים.
הספר תורגם לאנגלית וראה אור בהוצאה שמומנה על ידי הנרי פורד.
אחד המושפעים העיקריים מהפרוטוקולים היה האידאולוג הנאצי אלפרד רוזנברג, שהשפיע על תפיסת עולמו של אדולף היטלר.
עד 1933 נמכרו בגרמניה יותר משלושים מהדורות של הספר והוא נפוץ במאות-אלפי עותקים.
אף על פי שבמקומות שונים בתבל ישנם גורמים הסבורים שהפרוטוקולים אמיתיים, הרי כבר בשנת 1920 התחקה העיתונאי וההיסטוריון היהודי לוסיאן וולף (Lucien Wolf) אחר מקורות החיבור.
בשנת 1921 הוכיח העיתונאי הבריטי פיליפ גרייבס שמדובר בזיוף, ואיתר את הגנבה הספרותית מספרו הנשכח של מוריס ז'ולי, שעותק שלו התגלה בספרייה הבריטית.
כך פסק גם בית משפט בברן ב-19 במאי 1935, כאשר אסר את הדפסת הפרוטוקולים בשווייץ.
בית המשפט החל לדון בכך ב-19 באוקטובר 1934, אך חודשיים טרם לכן, כבר גזר בית משפט אחר בדרום אפריקה קנס על מפיצי עותקים של הפרוטוקולים.
המאבק המשפטי עודנו נמשך, ובשנת 1993 לדוגמה, במסגרת תביעת דיבה הקשורה לארגון הקיצוני "פמיאט", פסק אף בית דין מחוזי במוסקבה כי הפרוטוקולים מזויפים.
במחקרים שנערכו בעשורים האחרונים נטען כי אחד האמצעים בהם זויף המסמך כך שייראה כאילו נכתב על ידי יהודים, הוא שיבוץ ביטויים מעולם התוכן היהודי לאורך הטקסט המקורי.
כך, למשל, על פי עדויות מספר מומחים במשפט שנערך בשווייץ, שהשוו בין הפרוטוקולים לבין נוסח ספרו המקורי של מוריס ז'ולי, נמצא כי בכל קטע שהועתק בו דיבר ז'ולי על מדיניות נפוליאון, הוחלפו מילים אלו ב"יהודים" על ידי הרוסים שזייפו את המסמך.
גם ייחוסו של המסמך במילות ההקדמה לספר, לדיונים שקיימו היהודים בקונגרס הציוני הראשון בראשות תיאודור הרצל בבזל 1897, נסתר על ידי עדים במשפט שהעידו כי ראו את המסמך מספר שנים לפני כן, וכך גם השופט במשפט בשווייץ קבע שהוא זוייף לפני כן.
כותרת המסמך המקורית, "דיאלוגים בין מקיאוולי ומונטסקייה", הוחלפה על ידי סרגיי נילוס במילים "הפרוטוקולים של חכמי ציון" או "זקני ציון", כדי לייחסה לראשי היהודים.
דוגמה נוספת היא ההתייחסויות אל אוכלוסיית העולם והבורגנות, כפי שכונו בדיאלוגים שכתב ז'ולי, והחלפתן על ידי הרוסים בביטוי "הגויים", כדי שייוחס ליהודים.
באופן אירוני, תומכי אמיתות הפרוטוקולים ראו בניסיונות הרבים להוכיח את העובדה שהם מזויפים - הוכחה לאמיתותם.
הגדול והגרוע שבתומכי אמיתות הפרוטוקולים היה אדולף היטלר.
הוא פירט את דעתו עליהם בספרו "מיין קאמפף" (עמודים 77–80):
מאז פורסמו בלשון הרוסית, תורגמו כתבים אלה לשפות רבות.
מיד עם סיום מלחמת העולם הראשונה ראו גרמנים רבים את תבוסתה של ארצם כמזימה קומוניסטית בהשראת היהודים.
הנאצים עודדו את הפצת הפרוטוקולים ברבים, עד שאלה השפיעו רבות על העמקת האיבה לעם היהודי ועל מתן הכשר לרצח עם, שהתחולל כמעט באין מפריע במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם הקמת מדינת ישראל, החלו שליטים ערביים לטעון בהשראת הפרוטוקולים, שהיהודים זוממים להקים על אדמות המוסלמים ממלכה בכל רחבי המזרח התיכון.
בארצות ערב נוהגות מדי פעם תחנות השידור המקומיות להפיק סדרות טלוויזיה המבוססות על הפרוטוקולים.
במדינות רבות בעולם, כולל בארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת, ניתן לרכוש באופן חופשי עותקים של הספר.
במזרח אסיה, כמו ביפן ובאינדונזיה מתייחסים לפרוטוקולים כמקור המלמד על הדרכים האפשריות להשגת כוח.
בזמן מלחמת העולם השנייה היפנים שקראו את הספר החלו להעריץ את היהודים, ובחלק מהמקרים הביעו עמדה כי על יפן לחבור ל"סוס המנצח" של היהודים ולהשתלט יחד עמם על העולם.
אונו מסאמי, כומר נוצרי מאוסקה, נסמך על הפרוטוקולים של זקני ציון, ופרסם ספרים שהפכו לרבי מכר כמו "אם תבין את היהודים תבין מה קורה בעולם" או "אם תבין את היהודים תבין מה קורה ביפן".
ב-8 במאי 1920, פרסם ה"טיימס" הלונדוני מאמר שדן בכובד ראש בפרוטוקולים, שתרגומם לאנגלית יצא באותה שנה, וקורא לחקירה מקיפה באשר לאמינותם ולסכנה המאיימת על האנושות אם יימצאו נכונים.
העובדה שעיתון כה מכובד נתן להם במה, אישרה את אמיתותם בעיני ההמונים וקידמה את הפצתם.
עם זאת, כאשר כתב העיתון עצמו הוכיח כי מדובר בזיוף, חזר בו הטיימס ב-18 באוגוסט 1921 בכותרות מאירות עיניים.
הנרי פורד, שהיה ידוע בדעותיו האנטישמיות, הזמין את התרגום הראשון של הפרוטוקולים של זקני ציון לאנגלית.
הוא הפיץ למעלה ממיליון עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון, בשבע עשרה שפות שונות.
העיתון הדירבורן אינדיפנדנט שהיה בבעלותו פרסם קטעים מהפרוטוקלים במשך שמונה שנים, וכן מאמרים המשקפים את דעתו האישית של פורד לגבי היהודים, תחת הכותרת "היהודי הבינלאומי", שיותר מאוחר הפכו לספר בשם זה.
פורד אף השתמש בסוכנויות המכירות של החברה שלו כדי להפיץ אותם לקונים ומבקרים.
גם לאחר שהתברר כי מדובר בזיוף, לא חזר בו וטען שאף אם הפרוטוקולים כשלעצמם מזויפים, הם עדיין משקפים את כוונות היהודים ואת שיטותיהם.
בתחילת המאה ה-20 הופיעו תרגומים ראשונים לערבית של הפרוטוקולים, הראשונים שבהם בארץ ישראל ומצרים על ידי ערבים-נוצרים.
החיבור תורגם לראשונה לערבית על ידי כומר מרוני, והודפס במצרים כבר בשלהי שנת 1925, אך זכה לתפוצה גוברת בשנות ה-30.
בימינו בארצות ערב, בייחוד במצרים, סוריה והרשות הפלסטינית, הפרוטוקולים מופצים בעידוד השלטונות ואף נלמדים בבתי הספר ובמערכת החינוך.
אמן הקומיקס היהודי-אמריקאי ויל אייזנר יצר בערוב ימיו תיאור קומיקס של ההיסטוריה של המסמך, בשם "המזימה".
אומברטו אקו כתב את הרומן "בית העלמין של פראג" בעקבות התפתחות הפרוטוקולים.
קנדה מורכבת מעשר פרובינציות ושלוש טריטוריות .
ההבדל בין פרובינציה לטריטוריה הוא בהיקף סמכויות השלטון המקומי:
פרובינציה נוצרת על ידי החלטה בעלת תוקף חוקתי (כלומר עדכון החוקה של קנדה), באמצעותה מוענקות לממשלת הפרובינציה זכויות וסמכויות שלטוניות רבות.
טריטוריה של קנדה נוצרת על ידי חוק פדרלי, כך שהממשל הפדרלי (הממשל העליון בקנדה) הוא השולט העיקרי בטריטוריה, ומותיר את השלטון המקומי של הטריטוריה עם סמכויות פחותות יחסית לאלו של פרובינציה.
שלוש הטריטוריות הקנדיות נמצאות באזורים דלילי אוכלוסין בצפון המדינה.
לפרובינציות סמכויות רבות ביחס לממשל הפדרלי – סמכויות בנושא בריאות, חינוך, סעד.
הממשל הפדרלי מעביר חלק מהמסים שהוא גובה לפרובינציות על מנת לממן נושאים אלה, וכן הפרובינציות יכולות לגבות בעצמן מיסים נוספים.
הפרובינציות והטריטוריות הן בעלות בית מחוקקים אחד (בניגוד לבית המחוקקים של קנדה הכולל בית תחתון (בית הנבחרים הקנדי) ובית עליון (הסנאט הקנדי).
במקור היו לחלק מהפרובינציות בתים עליונים, אולם אלה בוטלו במהלך השנים (המועצה האחרונה, זו של קוויבק בוטלה בשנת 1968).
החל מזמן ייסודה של קנדה ועד היום אחת השאלות המרכזיות בפוליטיקה הקנדית היא שאלת היחס בין הממשל הפדרלי לבין הפרובינציות השונות.
החוקה של 1867 הגדירה מהם התחומים להם הפרובינציות אחראיות ומהם התחומים להם הממשל הפדרלי אחראי.
עם זאת, ביומיום בפועל מתברר כי הגבולות אינם ניתנים תמיד להגדרה ברורה, וכך אף שנושא הבריאות למשל הוא בעיקרו בתחום הפרובינציאלי, מעורבת הממשלה הפדרלית ביוזמות שונות לקידומו בכל קנדה.
תארים ושמות גופים בממשל בהשוואה בין הממשל הפדרלי הקנדי לבין הפרובינציות והטריטוריות:
(אם לא נאמר אחרת - נתוני אוכלוסין הם נכון לשנת 2016).
בקנדה שלוש טריטוריות, כולן נמצאות מערבית למפרץ הדסון וצפוניות לקו רוחב 60° צפון.
בעבר הן היוו טריטוריה אחת שנקראה הטריטוריה הצפון-מערבית .
פרובינציות וטריטוריות קנדה לפי אוכלוסין
זוהי רשימה של פרובינציות קנדיות ואוכלוסייתן, המבוססים על המפקד לסטטיסטיקה של קנדה (נכון ל-2011).
בקנדה יש עשר פרובינציות ושלוש טריטוריות.
השטח של שלוש הטריטוריות של נונאווט, יוקון, והטריטוריות הצפון-מערביות מהווה יותר משליש שטחה של קנדה, אך הוא מאוכלס בדלילות, מה שמקטין את צפיפות האוכלוסין הכללית בקנדה.
אוכלוסיית קנדה מתרכזת באזורים הסמוכים לגבול ארצות הברית.
כתוצאה מכך, רוב הקנדים חיים באזורים עם צפיפות גבוהה יותר מהממוצע הארצי של 3.7 נפשות לקמ"ר.
פרובינציות וטריטוריות קנדה לפי שטח
שטחי המים המתוקים בקנדה כוללים אגמים, נהרות ומאגרי מים, אך לא כוללים את השטחים השונים שקנדה טוענת לבעלות עליהם באוקיינוס האטלנטי, באוקיינוס השקט ובאוקיינוס הארקטי.
אין בקנדה אגמי מים מלוחים או ימות מים מלוחים.
שטח כולל של הפרובינציות והטריטוריות
הפרובינציות והטריטוריות לפי שטח כולל של פרובינציה וטריטוריה (הן שטח יבשתי והן שטחי מים מתוקים).
הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה (בספרדית: Provincias Unidas del Centro de América), הייתה מדינה באמריקה הלטינית שהתקיימה מיולי 1823 עד 1840. היא הוקמה כרפובליקה פדרלית.
סמלה ודגלה מהשנים 1823–1824 התייחסו למדינה כ"הפרובינציות המאוחדות של מרכז אמריקה" (Provincias Unidas del Centro de América), אך בחוקה, בדגל ובסמל מ-1824 היא נקראה הרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה (República Federal de Centroamérica).
לעיתים אף קוראים לה באנגלית ארצות הברית של מרכז אמריקה (United States of Central America).
הרפובליקה הורכבה מגואטמלה, אל סלוודור, הונדורס, ניקרגואה וקוסטה ריקה.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הצטרפה מדינה נוספת לאיחוד, לוס אלטוס, שהשתרעה על שטחים שנמצאים כיום בגואטמלה ומקסיקו.
בשנים 1838–1840 התחוללה במדינה מלחמת אזרחים.
ליברלים מרכז אמריקאים האמינו שהרפובליקה המאוחדת תהיה מודרנית ודמוקרטית וכלכלתה תהיה מבוססת על סחר בין האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט שיעבור דרכה.
שאיפות אלו משתקפות בסמלי המדינה: הדגל מורכב מקו לבן, שמסמל את הרפובליקה, בין שני קווים תכולים, שמסמלים את האוקיינוסים.
בסמל ישנם חמישה הרים, שמסמלים חמש מדינות, בין שני אוקיינוסים.
למעשה, הפדרציה עמדה בפני בעיות בלתי נתנות לפתרון.
להקמת המדינה התנגדו השמרנים, הקתולים ובעלי הנכסים.
היה קושי רב בתנועה ובתקשורת בין המדינות.
כמו כן, מרבית האוכלוסייה לא הייתה נאמנה ומחויבת לפדרציה.
מיקום מוסדות השלטון בגואטמלה סיטי הוביל לחשש מצד שליטה גוואטמלית באיחוד ולבסוף למחאות שגרמו להעברת מוסדות השלטון ותואר הבירה לסן סלבדור ב-1831. תוך זמן קצר פרצו מלחמות בין חלקים שונים באוכלוסייה ובין המדינות בתוכה.
העוני וחוסר היציבות הפוליטית באזור מנעו חפירת תעלה בין-אוקיינוסית ממנה יכלה המדינה להרוויח כספים לשיקום הכלכלה.
האיחוד פורק לאחר מלחמת אזרחים בין השנים 1838 ו-1840. ההתפוררות החלה כשב-5 בנובמבר 1838 הכריזה ניקרגואה על עצמאותה מהאיחוד.
לאחר מכן הכריזו גם הונדורס וקוסטה ריקה על עצמאותן.
הפדרציה התפרקה למעשה ב-1840 כשארבע מחמש החברות בה הכריזו על עצמאות.
רשמית, סופו של האיחוד היה בהכרזת העצמאות של אל סלוודור בפברואר 1841.
נעשו מספר ניסיונות לאחד מחדש את מרכז אמריקה, אך ללא הצלחה.
למרות כישלון האיחוד הפוליטי, תחושת ההיסטוריה המשותפת והתקווה לאיחוד מחודש ממשיכה להתקיים באומות שהיו חברות בפדרציה.
כך, למשל, בשנים 1856–1857 הצליחו מדינות האזור להקים קואליציה משותפת למניעת פלישה מצד ההרפתקן הצפון אמריקאי ויליאם ווקר.
כיום, בכל דגלי חמש המדינות שהיו חברות באיחוד משתקף אותו מוטיב של שני פסים כחולים וביניהם פס לבן.
+ הדגלים המודרניים של חמש המדינות שהיו חברות באיחוד קוסטה ריקה אל סלוודור גואטמלה הונדורס ניקרגואה
מוזיאון וואהל לארכאולוגיה - הפרוור ההרודיאני הוא מוזיאון ברובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים המציג מספר בתים רחבי היקף של שכונת פאר שעמדה במקום (העיר העליונה של ירושלים בתקופת הבית השני) בתקופת שלטונו של המלך הורדוס ובתקופה שלאחר מכן עד חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירה.
הבניינים התגלו בעת שיקום הרובע היהודי לאחר מלחמת ששת הימים, בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום על ידי משלחת ארכאולוגית בראשותו של פרופ' נחמן אביגד.
במקום מוצגים מספר מבנים לציבור (לא כל המבנים שהתגלו מוצגים לקהל).
שיטת החפירות הארכאולוגיות, בשל מחסור בזמן ובכוח אדם, הביאה לכך שלאחר חפירת יסודות הבתים כוסו המוצגים, ועליהם נבנתה ישיבת הכותל.
לאחר מכן, עם סיום בניית הישיבה, נחפרו הממצאים מתחת לרצפת המבנה, שהיא תקרת המוזיאון.
במבנה זה, המערבי מבין המבנים במוזיאון, שרדה רק קומת המרתף.
קומה זו לא שימשה למטרות מגורים והתגלו בה מחסנים, בורות מים ומתקני רחצה (בעיקר מקוואות טהרה).
כמו כן שרד גם גרם המדרגות שהוביל בעבר לקומות העליונות.
באחד מחדרי הרחצה נשתמרה רצפת פסיפס - מאפיין של התקופה שנועד למנוע היווצרות בוץ בחדר הרחצה.
רצפת הפסיפס מציגה דגמים גאומטריים בלבד ולא צורות בעלי חיים, בהתאם לאיסור התקופה על עשיית תמונות ("לא תעשה לך פסל וכל תמונה").
בחדר המקווה התגלתה גם קערת אבן - ככל הנראה "ערבת רגליים" - כלי המשמש לשטיפת הרגליים בטרם הכניסה למקוה (מסכת ידיים ד א), וזאת כדי להימנע מללכלך את מימי המקוה.
מבנה זה הוא חלק משדרת עמודים מחורצים שהקיפו חצר של בית.
העמודים היו למעשה עמודי אבן, ועל מנת ליצור מראית עין של פאר כוסו העמודים בטיח בדוגמה של שיש (אפקט דומה מצוי גם בארמון הורדוס במצדה).
את המבנה הזה חוצה תעלת ניקוז שנחפרה בתקופה הביזנטית.
מבית זה שרדו הטרקלין (חדר המגורים) שריצפתו עשויה פסיפס.
בחדר זה היו מוצבות שלוש ספות שעליהן שכבו האורחים בהסבה ואכלו משולחנות שהונחו לצידם.
השולחנות וחלק מכלי החרס שרדו.
מבנה זה הוא המבנה הגדול ביותר ששרד.
שטחו הכולל של המבנה עלה על 600 מטרים רבועים.
אורכו של אולם המבואה של המבנה היה כ-11 מטרים.
קירות המבנה כוסו טיח מצויר, שחיקה אבנים מסותתות.
סגנון זה הוא הסגנון הראשון של פומפי - סגנון שהיה פופולרי בפומפי במאה הראשונה לפני הספירה.
ככל הנראה הסגנון הפך אופנתי בירושלים כמה עשרות שנים לאחר שיצא מהאופנה בפומפי.
במבנה התגלו כלי חרס רבים בעלי צבע אדום מסוג "טרה סיגילטה", וכן כד זכוכית שנעשה על ידי אומן הזכוכית אניון מצידון (הכד נושא את החותמת "אניון עשה").
שלושה כדים מסוג זה שרדו עד ימינו בכל העולם.
שרידי השרפה הגדולה של שנת 70 נראים בבית שעל ריצפתו קורת עץ שרופה וסימני פיח.
במרכז הבית עמדה חצר גדולה ולצדדיה חדרים ובהם פינת רחצה בה אמבטיית ישיבה, מחסנים, בורות מים ומקוואות.
למקווה שני פתחים - האחד אפשר לטמאים לרדת לטבול מבלי לגעת בטהורים העולים מן המקווה (מסכת שקלים ח ב.
משנה זו מובאת במסכת פסחים דף יט עמוד ב.
ומפרש שם רש"י "בדרך אחת היו יורדין לבית הטבילה ועולין בדרך אחרת").
מערכת של מרזבים הובילה מי גשמים אל בורות מים ואל המקוואות.
המקוואות לא ניזונו מאמות המים שהובילו מים לירושלים בתקופה זו.
מספר המקוואות הרב הביא את הארכאולוגים למסקנה כי המבנה היה ביתו של משפחת כהנים בכירה, אולי משפחתו של כהן גדול או של משפחת המלוכה החשמונאית.
מבנה זה לא שוחזר ונוקה, על מנת להראות למבקרים את שרידי ההרס של המבנים.
באתר התגלו רהיטים רבים ששימשו את תושבי ירושלים בתקופת הבית השני - בין היתר התגלו שולחנות אבן, שעוני שמש, כלי חרס, כלי ברונזה וכלי זכוכית.
במקום התגלה גם ציור קיר של המנורה שעמדה בבית המקדש.
ציור זה שונה מתיאור המנורה המופיע על שער טיטוס.
הסיבה להבדל בין השניים אינה ברורה, שכן ככל הנראה הן הציור והן התיאור המופיע בשער טיטוס נעשו על ידי אנשים שראו את המנורה.
אחד ההסברים שהועלה היה שהמנורה במקדש הוחלפה בפרק הזמן שבין ציור הקיר לחורבן בית המקדש.
יש הסבורים שציור הקיר מתאר את המנורה הגדולה, שבהיכל, ואילו מנורת שער טיטוס היא מנורה משנית, קטנה יותר, מה שמסתבר מהשוואת גודל המנורה לגודל הרומאים הנושאים אותה.
הפרודיג'י הוא הרכב מוזיקלי בריטי, המשלב טכנו ורוק אלטרנטיבי, שזכה לפופולריות רבה בשנות ה-90.
חברי ההרכב כיום הם ליאם האולט (לחנים וקלידים) ומקסים ריאליטי (זמר ותקליטן).
קית' פלינט הזמר שם קץ לחייו ב-4 במרץ 2019 ולירוי תורנהיל הרקדן פרש מההרכב בשנת 2000.
הפרודיג'י החלו את פעילותם בסצנת הרייב המחתרתית של תחילת שנות התשעים וזכו לפופולריות רבה בזירה העולמית.
הלהקה נוסדה בעיירה בריינטרי, שבמחוז אסקס, בשנת 1990 על ידי הקלידן וכותב השירים ליאם האולט.
האולט לקח שיעורי פסנתר בצעירותו, ורכש יכולת לנגן קטעים קשים בכמה שיעורים בלבד.
לאחר שהחליט להמשיך בקריירה מוזיקלית, האולט פגש באמצע 1989 את הרקדן והזמר קית' פלינט במסיבה בה שימש כתקליטן.
לאחר שפלינט ביקש מהאולט להכין לה קלטת מיקס, האולט מסר לו קלטת כעבור מספר ימים, עם אוסף של שיריו בצד השני שלה.
האולט כתב את המילה "פרודיגי" על הקלטת, שם זהה לזה של הסינתיסייזר האנלוגי שלו "Moog Prodigy" , שהיה גם הכינוי שלו.