tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החומרים מהם עשויים סירי בישול חייבים להיות עמידים בחום.
בעבר, החומר העיקרי ששימש להכנת סירי בישול היה חרס, ובאופן נדיר מאוד היו גם סירים עשויים ברזל.
כיום החומרים הנפוצים לייצור סירים הם מסגסוגות שונות של אלומיניום, נירוסטה ופלדה.
חומרים נוספים שמשמשים ליצור סירים הם נחושת, טיטניום ועוד.
מכסי הסירים מיוצרים על פי רוב מאותו החומר ממנו מיוצר הסיר, אך יש גם מכסים מזכוכית המאפשרים לראות את המתרחש בסיר בזמן הבישול.
ידיות לסירים ולמכסים עשויות מאותו החומר של הסיר (במקרים של סירים המיוצרים ביציקה), לעיתים הידיות נעטפות בחומרים עם הולכת חום נמוכה כעץ, חומרים פלסטיים או סיליקון, או שהידיות מחוברות לסירים באמצעות או הברגה ובמקרים אלו יכולות להיות מחומר שונה מחומר הסיר.
לציפוי סירים נגד הדבקות מזון לרוב משתמשים בסוגי פלדה מיוחדים, באמייל ובטפלון.
קְדֵרָה היא סיר בישול עשוי חרס ומתאים לבישול ארוך ואיטי.
המונח תבשיל קדרה משמש היום לתיאור מאכלים המשלבים רכיבים רבים המתבשלים ביחד.
יוֹרָה או קַלַּחַת היא סיר בישול גדול עשוי מתכת אשר מיועד לבישול מעל אש פתוחה.
פּוֹיְקֵה הוא סיר מברזל יצוק שמשמש לבישול במחנאות.
קסרול הוא סיר עם מכסה, שטוח יחסית, שצורתו עגולה, מלבנית או אובלית, העשוי בדרך כלל מחרס או זכוכית.
הסיר משמש לבישול בעיקר בתנור.
השם "קסרול" משמש גם לתיאור מאכלים שמבושלים בסיר זה.
ישנם קסרולים במידות קטנות המשמשים להכנת מנות אישיות.
סיר אידוי - משמש לבישול או הכנת מאכלים שונים בחום של קיטור באמצעות החזקת המזון בכלי סגור המפחית את פליטת האדים.
השימוש בסיר בישול מתבצע על ידי הכנסת מזון לתוכו וחשיפתו למקור חום.
שיטת הבישול משתנה ממאכל למאכל.
להלן מספר שיטות בישול נפוצות:
הגעה מהירה לרתיחה ולאחר מכן המשך בישול ברתיחה - כנראה השיטה הנפוצה ביותר.
משמשת לבישול בשר, ירקות, קטניות ודגנים.
שיטה זו מאפשרת ריכוך המזון תוך הספגת נוזלי הבישול.
מאכלים ידועים בשיטה זו: פילאף, רטטוי.
בסוף הבישול הנוזלים נספגים במזון.
הרתחה של נוזלים (ציר או מים) והכנסת המזון לנוזל הרותח עד להתרככות: שיטה מקובלת להכנת פסטה וירקות.
יתרון השיטה הוא שהמגע הראשון עם הנוזל הרותח "אוטם" את המזון ולא מאפשך יציאת נוזלים ממנו.
מאכל ידוע המוכן בשיטה זו הוא גפילטע פיש.
בסוף הבישול המזון מסונן מהנוזלים.
זו שיטה הקרויה טיגון בשמן עמוק.
בין המאכלים הנפוצים בשיטה זו טוגנים, סופגניות, טמפורה ועוד.
שליקה היא שיטת בישול בה המזון מושם על פי רוב במים, בציר או ביין ומונח על אש קטנה.
הנוזל בעת הבישול נמצא בטמפרטורות 70-85° צלזיוס, כך שאינו מבעבע.
כנ"ל אך עם שמן למאכלי קונפי.
בישול צירים, מרקים ונזידים מתחיל בדרך כלל מנוזלים קרים, אשר תוך התחממותם "משחררים" מהמזון את חומרי הטעם, ולאחר הרתיחה ממשיך הבישול בחום נמוך שנועד לשמר את טמפרטורת הרתיחה לאורך הזמן שנחוץ לבישול המזון.
סירי בישול מתאימים למקור חום המגיע מלמטה כגון כיריים, למקור משולב מתחת ומצידי הסיר כגון מדורה, ומקור המקיף את כל הסיר כגון תנור אפייה.
מיקום ועוצמת מקור החום בו נעשה שימוש וסוג התבשיל מכתיבים את מבנה הסיר בו נכון להשתמש.
מקור חום תחתון - מתאים לבישול בסירים עם תחתית דקה או עבה, אך סיר עם תחתית דקה מכתיב מאכלים מאוד נוזליים, כיוון שהשילוב של מקור חום תחתון ותחתית דקה מוביל לפיזור חום גרוע.
במקרה כזה, מזון נוזלי מאוד ינוע בתוך הסיר (כתוצאה מערבוב או בעבוע) ויפזר את החום לכל תכולתו, אך אם המזון לא יכול לנוע, כבמקרה של מזון מוצק, המזון שנמצא בתחתית הסיר ייחרך - התחילה בשטח הקרוב ביותר למקור החום, ולאחר מכן בשטח ההולך וגדל.
על מנת למנוע תופעה זו נעשה שימוש בסירים בעלי תחתית עבה ומוליכת חום, המפזרת את החום בצורה טובה על פני כל שטח תחתית הסיר, לעיתים גם תוך ערבוב של המזון בזמן הבישול.
מקור חום משולב ייווצר בדרך כלל מלהבות שעוצמתן רבה ולא ניתנת לשליטה.
במצב זה סיר הבישול צריך להיות כבד, מחומר עבה ועם מוליכות חום גבוהה (כמו ברזל יצוק, למשל) שמצליחה לפזר במהירות את החום על פני התבשיל, או מוליכות חום נמוכה יחסית שבמידה מסוימת מבודדת את המזון ממקור החום והחום מגיע אל פנים הסיר בצורה אחידה (קדרה כבדה, למשל).
בכל מקרה כזה, המזון צריך להכיל כמות רבה של נוזלים, והבישול נעשה תוך השגחה שכמות הנוזלים לא יורדת מתחת לרף מסוים.
מקור חום מקיף הוא בדרך כלל תנור אפיה מסוג כלשהו, בין אם מופעל גז ובין אם חשמלי או כל מקור אנרגיה אחר.
המאפיין העיקרי של מקור חום כזה הוא היותו ניתן לבקרת טמפרטורה טובה, וכן עם פיזור חום אחיד יחסית.
לכן, ניתן להשתמש בכל סוגי הסירים, במגבלה שהידיות שלהם עשויות מחומר עמיד בחום גבוה.
ניקוי של סירי בישול יכול להתבצע ידנית או באמצעות מדיח כלים.
ניקוי ידני מתאים לכל סוגי הסירים, ומאפשר התאמת האמצעים לסיר.
קיימים מספר אמצעי הסרת לכלוך מסירים, לפי יכולת הסרת לכלוך עולה: מברשות עם סיבי פלסטיק, ספוג, כרית קרצוף פלסטית (סקוטש) או מצופת מתכת (כרית יפנית), וצמר פלדה.
סירי מתכת אל-חלד, סירים מצופי אמייל וסירי חרס עם גלזורה ניתנים לניקוי עם כל אחד מהאמצעים הללו תוך שימוש במים וסבון כלים, כאשר מידת הידבקות מזון שרוף לדפנות וקרקעית הסיר מכתיבה את האמצעי המתאים.
במקרים של לכלוך דבוק בעוצמה, ניתן להסירו על ידי השריית הסיר במים עם דטרגנט, או שימוש בדטרגנט מסוג מסיר שומנים קר.
סירים מצופים נגד הידבקות (כגון סירי טפלון) וסוגים מסוימים של סירי מתכת לא מומלצים לניקוי על ידי אמצעים מצופי מתכת, ואף לא בעזרת דטרגנטים חזקים כיוון שאלה פוגעים כימית או שורטים את ציפוי המגן.
גם סירי ברזל יצוק מומלץ לנקות באמצעות מים וסבון בלבד, על מנת שלא לפגוע בשכבת ההגנה הנוצרת עליהם באופן טבעי.
ניקוי סירים במדיח כלים לא מומלץ לסירים מפלדת אל חלד ולחלק מסוגי הסירים המתכתיים, כיוון ששימוש ממושך במדיח כלים עלול לגרום לשיתוך.
כיום, רוב יצרני הסירים מציינים מהן שיטות הניקוי המתאימות לסירים השונים מתוצרתם.
סירי הבישול הם בין כלי הבישול העתיקים ביותר.
השימוש בהם התחיל כבר בתקופת הברונזה.
בעת העתיקה ובימי הביניים יוצרו רוב סירי בישול מחרס, ומיעוטם מברונזה או ברזל שהיו יקרות מאוד.
סיקסטן ארלינג (בשוודית: Sixten Ehrling; 3 באפריל 1918 – 13 בפברואר 2005) היה מנצח שוודי.
הוא היה, בין היתר, המנהל המוזיקלי של האופרה המלכותית השוודית והמנצח הראשי של תזמורת דטרויט.
ארלינג נולד במאלמה, שוודיה, בן לאב בנקאי.
מגיל 18 למד באקדמיה המלכותית למוזיקה בסטוקהולם.
באקדמיה למד כינור, עוגב ופסנתר לצד ניצוח.
בתקופת מלחמת העולם השנייה למד אצל קרל בהם ואצל אלברט וולף.
הופעתו הפומבית הראשונה כמנצח הייתה עם התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם בשנת 1950, אז ניצח על פולחן האביב של סטרווינסקי.
בשנת 1953 התמנה כמנהלה המוזיקלי של האופרה השוודית המלכותית, משרה בה התמיד עד 1960. במהלך השנים האלה עבד בצמוד למנצחים ידועי שם כמו הטנור יוסי ביירלינג והסופרן בירגיט נילסון.
בראשית שנות ה-50 הקליט ארלינג את המכלול הראשון השלם של הסימפוניות של סיבליוס עם תזמורת סטוקהולם.
בשנת 1959 הוא הביא את ההפקה של "אניארה", יצירתו של קרל-בירגר בלומדאהל, אל פסטיבל אדינבורו הבינלאומי.
תקופת כהונתו של ארלינג עם האופרה המלכותית הסתיימה במרירות.
הוא התפטר ויצא לארצות הברית לאחר שהתבקש לעדן את סגנון מנהיגותו הבוטה, שעליו אף התנצל.
בשנת 1963 החליף ארלינג את פול פאריי בתפקיד המנצח הראשי של תזמורת דטרויט.
בתקופת שהותו בדטרויט היה לוצ'אנו בריו מלחין הבית שם, לתקופה קצרה.
ארלינג נודע ברבגוניות בניצוחו ושלח את ידו בכל סוגי המוזיקה.
הוא נודע גם בהזדהות מלאה עם הסגנון והתקופה של כל יצירה שעליה ניצח.
עם זאת, לא הצטיין בחדשנות על דוכן המנצחים, שלא כברנשטיין או סטוקובסקי.
ארלינג גם לימד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד, בין 1973 ל-1987. הוא מת בניו יורק, שם התגורר מאז שנות ה-70.
"סיר הסירים" הוא ספר ילדים חינוכי שכתבה וציירה אלונה פרנקל.
הספר נועד ללמד פעוטות כיצד לעשות את צורכיהם בסיר.
הספר יצא לאור בהוצאת מסדה ולאחר סגירתה המשיך לצאת לאור בהוצאת מודן.
הוצאת עברית לילדים פרסמה גרסה אינטראקטיבית לספר.
התרגום האנגלי של הספר עובד לקלטות שמע ול-DVD.
בשנת 2023 יצא ספר המשך שנקרא "היה היה על האסלה" על שימוש באסלה.
גם ספר זה יצא בגרסת ילד ובגרסת ילדה.
הספר מתחיל בתיאורו של נפתלי התינוק והסבר על איברים שונים ותפקודם.
אמו של נפתלי מחליפה לו חיתולים עד שיום אחד הוא מקבל מסבתו חבילה.
נפתלי מנסה להבין מה תפקיד החפץ בחבילה עד שלבסוף מתגלה כי זה סיר.
הוא מנסה להשתמש בסיר כמה פעמים ללא הצלחה עד שפעם אחת ישב וישב, עד שהצליח.
אמו של נפתלי שמחה שהצליח להיגמל מהחיתול ושולחת את הצרכים לשירותים משם הם יגיעו לים.
זהו הספר הראשון של הסופרת והמאיירת אלונה פרנקל.
הספר הפך לרב-מכר בארץ ותורגם לשפות רבות: אנגלית, הונגרית, הולנדית, ספרדית, שוודית, נורווגית, דנית, פולנית, אפריקאנס, יפנית, סינית וקוריאנית.
לפי דרישת המו"ל בארצות הברית נוצרה גם גרסה שבה גיבור הספר (שנקרא באנגלית "ג'ושוע") מוחלף בגיבורה - "פרודנס".
בעקבות זאת יצאה לאור גם גרסה עברית כזו, בשם "סיר הסירים - ילדה", שבו הגיבורה קרויה "ציונה".
לשתי הגרסאות (של נפתלי ושל ציונה) יצאה לאור גם מהדורה המודפסת על קרטון, כמקובל בספרים לפעוטות.
לדברי פרנקל, הרעיון לספר הופיע כאשר נתקלה בחדר מדרגות ביתה בילד בן שבע, חולה פוליו, שעשה את צרכיו במכנסיו.
אמרתי אני, אמא של נפתלי והורדתי את המים." משפט המופיע בסוף הספר ועורר את חמתם של כמה גורמים.
הסופרת קיבלה מספר רב של מכתבים המתלוננים על המסר כי הפסולת נשפכת לים וטענו כי מסר זה אינו חינוכי.
מכתב רשמי של מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה דרש לשנות את סוף הספר ואפילו הזמין את אלונה לסיור בבריכות החימצון.
מאחר שבאותו הזמן פרצה מגפת כולרה שמקורה בחיידקים צואתיים שהוזרמו לים החליטה להשאיר את הסוף כמו שהוא.
על כל פנים, בגרסאות שאינן בעברית המשפט השני הוסר.
סיקסטוס הרביעי , אפיפיור מ-1471 עד מותו.
ידוע במיוחד כמי שאישר את הקמת האינקוויזיציה בספרד, וכמקים הקפלה הסיסטינית.
פרנצ'סקו דלה רוברה, נולד ב-21 ביולי 1414, בסביבת העיר סאבונה שבצפון-מערב איטליה, היה בנו של סוחר בדים.
בגיל 9 נכנס למנזר של מסדר הפרנציסקנים בסאבונה ונשבע אמונים למסדר זה.
למד תאולוגיה באוניברסיטת בולוניה ובזו של פאביה.
אחרי שהוסמך נתמנה לפרופסור לתאולוגיה, ללוגיקה ולפילוסופיה באוניברסיטת פדובה.
שימש כדרשן וכמטיף ועלה בסולם הדרגות עד שנתמנה לראש מסדר הפרנציסקנים בשנת 1464. בשנת 1467 נתמנה לקרדינל על יד האפיפיור פאולוס השני.
בשנת 1471, אחרי דיון של ארבעה ימים בקונקלווה של חבר הקרדינלים, נבחר דלה רוברה לאפיפיור בשם סיקסטוס הרביעי.
צעדיו הראשונים היו מכוונים נגד הטורקים העות'מאנים.
הוא הכריז נגדם על מסע צלב שעבורו הצליח לגייס כספים רבים, אך ללא הצלחה מעשית.
כמו כן ניסה לשווא להביא לאיחודן של הכנסיות המזרחית והמערבית.
סיקסטוס הרביעי הקדיש את זמנו בעיקר להתעשרות.
הוא נקט בנפוטיזם (מינוי בני משפחה למשרות רמות בכנסייה), מינה את אחייניו לקרדינלים, ובהם ג'וליאנו דלה רוברה, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור יוליוס השני, ואפשר את התעשרותם המהירה של בני משפחתו מהכנסות הכנסייה.
סיקסטוס הרביעי היה קשור בקשרים משפחתיים לבני משפחת פאצי, הבנקאים מפירנצה.
הוא העדיף אותם על פני בני בית מדיצ'י ששלטו בעיר.
בתגובה תלו אנשי פירנצה ארכיבישוף שצידד במשפחת פאצי, מה שגרם לסיקסטוס הרביעי להכריז על נידויו של לורנצו דה מדיצ'י ולהטיל חרם על פירנצה.
באותה שנה אישר סיקסטוס הרביעי את הקמת האינקוויזיציה בספרד על ידי תומאס דה טורקמדה.
כדי להאדיר את שמו שיקם סיקסטוס הרביעי את ספריית הוותיקן, פתח מחדש את האקדמיה של רומא והקים בית תפילה בארמון האפיפיור שבקרית הוותיקן.
בית תפילה זה נקרא על שמו: הקפלה הסיסטינית.
הוא הביא לרומא את גדולי הציירים של תקופתו, שקישטו בציורים את קירות הקפלה, ובהם: פייטרו פרוג'ינו, דומניקו גירלנדיו וסנדרו בוטיצ'לי.
סיקסטוס הרביעי מת ב-1484 ובמקומו נבחר לאפיפיור אינוקנטיוס השמיני.
סִיקְסָק (שם מדעי: Vanellus spinosus) הוא מין עוף ממשפחת החופמיים הנפוץ בסוריה, בירדן, בלבנון, בטורקיה ובישראל.
הסיקסק הוא עוף גדות השוכן לרוב בגדות הנחלים ובמקווי מים.
עד לשנות השישים קינן בישראל בעיקר בסמוך למקורות מים בצפון הארץ, אך אז החל להסתגל אף לשדות ולמישורים, תחילה באזור העמקים, וכיום הוא נפוץ כמעט בכל חלקי הארץ.
הוא ניזון מחרקים, תולעים, סרטנים ורכיכות.
נמצא לרוב על הקרקע ומעופף באיטיות.
לסיקסק רגליים שחורות וגבוהות בעלות שלוש אצבעות.
לא קיימת דו־צורתיות זוויגית, כלומר לא ניתן להבחין בין הזכר והנקבה.
אין להם הבדלי לבוש בין קיץ לחורף.
קיים הבדל לבוש בין פרט בוגר לצעיר, הצעיר הוא בעל גרון, מצח וכיפה חומים בהירים ושחורים לסירוגין וכנפיו נראות כטלאים חומים.
בדרך כלל, הסיקסקים חיים בזוגות.
הקשר הזוגי יכול להימשך מעונה אחת עד שנים רבות.
הקן נבנה על קרקע מוסתרת ובתטולה מניין הביצים כולל ארבע עד חמש ביצים, וצבען חום בהיר עם כתמים שחורים כהים.
שני ההורים משתתפים בקינון, וכאשר מגיע זר או פולש לאזור הקן, חגים ההורים מעליו בקריאות רמות ללא הפסקה, ומנסים לגרשו.
הסיקסק מצויד בטופר־דרבן חד במפרק הכנף, המשמש אותו לתקיפה של בעלי חיים ואף אדם המתקרבים אל צאצאיו.
הדרבן ע"פ רוב מכוסה בנוצות הכנף, אך במעקב ארוך ובוחן אפשר להבחין בו בבירור.
אורכו עשוי להגיע אף ל־12 מילימטר.
הודות למאפיין זה נקרא שמו על ידי מחיי השפה העברית בשם "שרוני מזוין".
השם סיקסק נבחר כמייצג את צליל קריאותיו, בהשפעת שמו בערבית "זקזאק".
כמו כן, מכונה בערבית מדוברת "אבו ט'פר" כלומר, "בעל הטופר".
סיקסרד היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 616–617.
סיקסרד היה בנו של קודמו, המלך סאברט.
במותו של אביו ירש אותו יחד שני אחיו סאוורד, ומלך לצידו.
במותו השיבו סיקסרד וסאוורד את דת המדינה לדת הקלטית הפגנית, וגירשו את מילטוס הקודש -ההגמון של לונדון מהממלכה לאחר שהוא סירב לתת להם את לחם הקודש.
סיר דריה (בקזחית: Сырдария; ביוונית עתיקה: Ιαξάρτης (יאקסארטס), בערבית: سيحون (סיחוּן)) הוא אחד מהנהרות הארוכים ביותר במרכז אסיה.
לצד נהר האמו דריה, הוא נקרא על שם אחד מארבעת נהרות גן עדן המיתולוגיים.
מקורותיו של נהר סיר דריה בהרי הטיאן שאן, על גבול קירגיזסטן ואוזבקיסטן והוא נוצר על ידי מפגש של נהרות נרין וקארא-דריה.
הנהר מנקז כ-800,000 קמ"ר, אך רוב אגן הניקוז בעל אקלים צחיח וספיקתו השנתית הממוצעת היא פחות מ-40 מיליארד קוב, כמחצית מזו של האמו דריה אחיו.
הנהר עובר בשטח הידוע בשם עמק פרגנה.
בשטח קזחסטן הנהר מחלק את אגן טוראן לחלק הצפוני והדרומי.
למן המאה ה-18, וביתר שאת מאז ייסוד ברית המועצות, נחפרו מהסיר דריה תעלות השקיה שמשקות את שטחי גידול הכותנה הנרחבים ביותר במרכז אסיה.
מי הנהר נוצלו לפני הגיעם לימת אראל, והדבר הוביל להאצת התייבשותה עד שלא נותרו ממנה אלא שרידים מעטים בלבד.
הנהר היווה את הגבול הצפוני של כיבושי אלכסנדר הגדול באסיה התיכונה.
כאן ייסד אלכסנדר הגדול בשנת 329 לפני הספירה עיר יוונית בשם אלכסנדריה אסכאטה (Ἀλεξάνδρεια Ἐσχάτη; מילולית: אלכסנדריה הרחוקה ביותר) לאחר הניצחון על הסקיתים.
ייתכן שעיר זו נוסדה בראשונה בידי כורש הפרסי במאה ה-6 לפנה"ס בשם קירופוליס, אם כי מקורות אחדים מציינים שקירופוליס הייתה עיר ששכנה בסמיכות לאתר וידוע כיום בשם קורקאט ואילו אלכסנדריה אסכאטה ידועה כיום בשם ח'וג'נד.
סיקסטוס השלישי (Sixtus III; ?
– 18 באוגוסט 440) היה אפיפיור בין 31 ביולי 432 לבין 18 באוגוסט 440. משמעות שמו היא "השישי" (בלטינית) או "הישר" (מיוונית).
יום חגו הוא 28 במרץ.
בתקופת כהונתו בוצעו עבודות בנייה גדולות ברומא.
סיקסטוס היה יליד רומא, והוא בלט בקרב אנשי הכמורה המקומיים.
היבחרותו לאפיפיור ב-432 לא הייתה הפתעה: סיקסטוס השלישי היה ממקורביהם של זוסימוס, בוניפקיוס הראשון ושל קודמו בתפקיד סלסטינוס הראשון.
על אף שבצעירותו נטה אל הפלגיאניזם, הוא אימץ לבסוף את האורתודוקסיה הקתולית, לאחר חליפת מכתבים עם אוגוסטינוס.
עם מינויו לאפיפיור, הוא ניסה להשכין שלום בין קירילוס האלכסנדרוני והפטריאך יוחנן הראשון מאנטיוכיה.
כמו כן, הגן על זכות השליטה של האפיפיור על איליריה, ועל מעמדו של ארכיבישוף סלוניקי כראש הכנסייה המקומית למול תביעותיו של פטריארך קונסטנטינופול.
סיקסטוס קשור לבנייתם של כמה מן המבנים הידועים בזמנו: הבזיליקה של סנטה סבינה בגבעת האוונטין הושלמה בתקופת כהונתו, והוא בנה גם את בזיליקת סנטה מריה מג'ורה, שהוקדשה למרים, אם האלוהים.
ההקדשה למרים מצביעה על העובדה שסיקסטוס קיבל את החלטות הוועידה האקומנית של אפסוס, שדנה בטבעו האלוהי של ישו וננעלה ב-431. בוועידה עלתה השאלה האם מרים יכולה להיחשב למולידת האלוהים, או רק כאמו של ישו.
הוועידה החליטה להעניק למרים את התואר היווני תאוטוקוס ("יולדת האלוהים").
ההקדשה של הכנסייה הגדולה ברומא למרים שיקפה החלטה זו.
סיקסטוס החמישי היה אפיפיור מ-24 באפריל 1585 עד ליום מותו ב-27 באוגוסט 1590. הוא נולד בגרוטמרה (Grottammare), עיירה במזרח איטליה על חוף הים האדריאטי, בשם פליצ'ה פרטי די מונטאלטו (Felice Peretti di Montalto) למשפחה ממוצא בלקני שנמלטה מהכיבוש העות'מאני.
אביו עסק בגינון וברעיית חזירים וגידל את ילדיו בעוני.
בגיל צעיר הוא נכנס למנזר פרנציסקני במחוז מארקה שבאיטליה ובמהרה התפרסם ביכולות הנאום והדיאלקטיקה שלו.
כמה נאומים מוצלחים שלו גרמו להתעניינות בו מצידם של הקרדינל רודולפו פיו דה קרפי, מראשי המסדר הפרנציסקני וקרדינלים נוספים שמאוחר יותר התמנו לאפיפיורים פיוס החמישי ופאולוס הרביעי.
השפעתם קידמה אותו מאוד והוא נשלח לוונציה לשמש בתפקיד אינקוויזיטור, אולם אופיו הנוקשה והתקיף גרם לו להסתכסך עם ראשי הקהילה שם שביקשו ב-1560 להחזירו לרומא.
לאחר זמן קצר כאפוטרופוס המסדר שלו, צורף למשלחת אפיפיורית לספרד שעסקה בחקירת גילויי מינות של ארכיבישוף טולדו.
הוא הסתכסך עם ראש המשלחת שמאוחר יותר התמנה לאפיפיור גרגוריוס השלושה עשר ועקב כך חזר לרומא עם מינויו של פיוס החמישי לאפיפיור ב-1566. פיוס החמישי מינה אותו לסדרת תפקידים בזה אחר זה: בישוף נאפולי, המוודה האישי של האפיפיור וב-1570, לקרדינל פרמו.
לאחר שהתמנה יריבו הפוליטי לאפיפיור גרגוריוס השלושה עשר, הוא הורחק מכל משרה ציבורית והקדיש את זמנו ללימודים, לעריכת כתביו של אמברוזיוס ולאיסוף אומנות בוילה שבנה בתכנונו של האדריכל דומניקו פונטנה בגבעת אסקווילינו.
פרישתו מהחיים הציבוריים ברומא ומיעוט החיכוכים שהיו לו בשל כך, תרמו לא מעט לבחירתו לאפיפיור.
מתנגדיו הפיצו שמועות שהוא השים עצמו חולה במהלך הקונקלווה כדי לא להרתיע מצביעים פוטנציאלים, אולם הוא הכחיש זאת בתוקף.
הוא בחר בשם סיקסטוס החמישי כדי להמשיך את דרכו של סיקסטוס הרביעי שלמד באותו מנזר פרנציסקני כמוהו.
הנושאים שהיה עליו להתמודד עימם בראש ובראשונה, היו הגרעון הכספי הגדול של מדינת האפיפיור והשחיתות שפשתה, אותם הוריש לו קודמו, גרגוריוס השלושה עשר.
הוא פעל בתקיפות ותוך זמן קצר העמיד לדין אלפי אנשי כנופיות ושודדים והענישם לעיתים באכזריות, פעולה שהביאה לביטחון ושלווה במדינה.
על מנת לפתור את הבעיה הכספית, הוא מכר משרדים רבים שהיו בבעלות המדינה, הנפיק איגרות חוב חדשות, הטיל מסים חדשים והסדיר רגולציה של מחירים בשוק.
הצעדים שנקט היו כה מוצלחים שהוא מימן באמצעותם את סיום העבודה בבזיליקת פטרוס הקדוש, את שיפוץ ארמון הלטראנו, בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו והוותיקן, את ייפוי והתחדשות רחובות רומא ומבנים ציבוריים רבים נוספים ועדיין נותרה קופת המדינה ביתרות גבוהות.
בנוסף, כבן למשפחה שהיגרה מהבלקן, הקים סיקסטוס כנסייה מיוחדת ברומא לדוברי השפה הקרואטית, וב-1589 ציווה בבולה אפיפיורית על הקמת בית ספר קרואטי ללימודי דת.
בית הספר עדיין פעיל ונקרא "הקולג' הקרואטי האפיפיורי על שם הירונימוס הקדוש".
כמו כן, הוא פיקח אישית על הדפסת הוצאה משופרת של הוולגטה של הירונימוס.
הישגו הגדול היה הרפורמה שערך במינהל המרכזי של הכנסייה, במסגרתה יסד את מועצת הקרדינלים - הגוף הכולל של הקרדינלים, וקבע בבולה אפיפיורית מ-1586 שמספר הקרדינלים בו לא יעלה על שבעים, הגבלה שהחזיקה מעמד עד כהונתו של יוחנן העשרים ושלושה (כיהן 1958–1963).
הוא ערך מחדש את הקוריה הרומאית, מזכירות המדינה ולשכותיה בסדר שנותר על כנו עד ועידת הוותיקן השנייה ב-1965 וערך רפורמות במערכת המשפט.
הוא נחשב לאחד ממבצעי הקונטרה-רפורמציה בשל השינויים הנרחבים שביצע שנועדו להגדיל את כוחה ולפאר את הכנסייה והיה אחראי על ביצוע רבות מהחלטות ועידת טרנטו.
סיקסטוס החמישי שאף לעצור את ההתפשטות הפרוטסנטית בעיקר בצרפת, שם התנהלו מלחמות הדת בצרפת סביב סוגיה זו בין ההוגנוטים ובין הקתולים.
ב-1585 במסגרת מלחמת הדת השמינית, נידה האפיפיור את אנרי מנווארה הפרוטסטנטי והבטיח לשלם לספרדים אם יפלשו לאנגליה ובכך ימנעו ממנה להגיש סיוע לאנרי.
לבסוף המיר אנרי את דתו לקתוליות וזכה בתמיכת הוותיקן.
סיקסטוס החמישי מת בעת המשא ומתן עם אנרי ממחלת המלריה.
סיקסטו דיאז רודריגז (10 ביולי 1942 – 8 באוגוסט 2023) (בספרדית: Sixto Díaz Rodríguez; נודע גם בשמות רודריגז, חזוס רודריגז) היה זמר-יוצר פולק אמריקאי.
הקריירה המוזיקלית קצרת הימים שלו במולדתו כללה הוצאת שני אלבומים בשנות ה-70 שלא הצליחו במכירות, ובעקבות זאת הוא פוטר מחברת התקליטים שלו, והתחיל לעבוד בשיפוצים ועבודות בניין שונות.
רודריגז המשיך להופיע עם החומרים הקודמים שלו בהזדמנויות שונות, במקביל לעבודתו בשיפוצים.
עם זאת, מבלי שהיה מודע לכך, יצירתו זכתה להצלחה מפתיעה ולהשפעה רבה בדרום אפריקה שם תקליטיו נמכרו בהיקף רחב, מבלי שחברת התקליטים הקודמת שלו, שעברה פשיטת רגל ב-1975, תעדכן אותו או תעביר לו תמלוגים עבור המכירות הגבוהות.
בעקבות חוסר המידע שהיה בדרום אפריקה על גורלו של רודריגז והסיבה שבגינה הוא לא המשיך לפרסם אלבומים, נפוצה שם שמועה מוטעית כי התאבד או נהרג בשריפה.
בשנות ה-90 הצליחו מעריצים דרום-אפריקאים נחושים לאתרו וליצור עמו קשר, והובילו בכך להתחדשות בלתי צפויה של הקריירה המוזיקלית שלו.
מעשה זה מתועד בסרט הדוקומנטרי זוכה האוסקר מ-2012: מחפשים את שוגרמן ("Searching for Sugar Man").
הסרט הוביל להכרה ותהילה חדשה עבור רודריגז במולדתו, ארצות הברית, ולתחילתה של קריירה מוזיקלית מאוחרת.
בעקבות ההתעניינות הרבה בו ובסיפורו ושיריו, התחיל רודריגז להופיע עם חומריו ברחבי העולם.
הוא נקרא סיקסטו משום שהיה הילד השישי במשפחתו.
הוריו היו מהגרים ממקסיקו, אנשי מעמד הפועלים, שהגיעו לארצות הברית בשנות ה-20. ברבים משיריו הוא מביע עמדות פוליטיות לגבי האכזריות בפניה עומדים העניים דיירי שכונות העוני שבמרכזי הערים.
ב-1967 הוציא רודריגז (תחת השם: רוד ריגז) את הסינגל "I'll Slip Away" בחברת התקליטים הקטנה "אימפקט" (Impact Records).
הוא לא הפיק יצירה נוספת במשך שלוש שנים, עד שהוחתם בחברת התקליטים "סאסקס" (Sussex Records), שלוחה של חברת "בודהא" (Buddah Records).
לאחר מעברו לחברה זו, שינה את שם הבמה שלו ל-רודריגז בלבד.
רודריגז הקליט שני אלבומים בסאסקס: Cold Fact ב-1970 ו-" Coming from Reality" ב-1971. האלבומים קיבלו ביקורות מעורבות ומכירות דלות, ורודריגז נפלט מהחברה, אשר נסגרה ב-1975. מכיוון שיצירתו לא הצליחה לעורר הדים, נטש רודריגז את הקריירה המוזיקלית.
רודריגז נותר אלמוני ולא ידוע בארצו, אך בו בזמן, באמצע שנות ה-70, החלו אלבומיו לצבור השמעות בדרום אפריקה, בוטסואנה, זימבבואה ואוסטרליה וניו זילנד.
לאחר שאזלו עותקים של אלבומיו המיובאים, חברת תקליטים אוסטרלית בשם "בלו גוז" (Blue Goose Music), קנתה את הזכויות על יצירותיו והדפיסה את שני אלבומי האולפן שלו, וגם הפיקה ב-1977 אלבום אוסף בשם "At His Best".
אלבום האוסף הזה כלל להיטים משני אלבומיו ושלוש רצועות ייחודיות נוספות - "Can't Get Away" (שהוקלט ב-1973 אך לא הופץ), "Street Boy" והקלטה מחודשת של הסינגל הראשון שלו - "I'll Slip Away".
באופן מפתיע ביותר וללא ידיעתו של רודריגז, הפך התקליט לאלבום פלטינה בדרום אפריקה.
ב-1979 יצא למסע הופעות באוסטרליה, יחד עם להקתו של מארק גילספי.
שתיים מההופעות נכללו באלבום שהופץ באוסטרליה בלבד, "Alive".
שם התקליט מתייחס למהותו - הקלטה מהופעות חיות, אך גם רומז לשמועות שנפוצו בשל היעלמותו של רודריגז מעין הציבור, שטענו כי רודריגז נפטר שנים רבות קודם לכן.
ב-1981 יצא רודריגז למסע הופעות נוסף באוסטרליה, עם להקת "Midnight Oil" ולאחריו חזר לחייו השגרתיים.
למרות הצלחתו היחסית באוסטרליה, פרטים על הופעותיו באוסטרליה מעולם לא הובאו לידיעתם של מעריציו בדרום אפריקה בשל שלטון האפרטהייד והצנזורה שהונהגה במדינה, וכך המיתוס אודות מותו המשיך להיות הדעה הנפוצה אודותיו.
במקביל להופעות באוסטרליה, רודריגז סיים תואר ראשון בפילוסופיה באוניברסיטת ויין בדטרויט ב-1981 ועבד לפרנסתו בעבודות בניין ושיפוצים במשך רוב חייו הבוגרים.
במשך 17 שנים רצופות רודריגז לא עסק במוזיקה.
הוא ניסה להגיש מועמדות לראשות העיר דטרויט מספר פעמים, אולם לא היה לו מימון לקמפיין רחב והוא לא זכה בתמיכה מצד שתי המפלגות הגדולות.
ב-1997 החליט קרייג ברת'ולמיו, עיתונאי מוזיקה דרום אפריקאי, לברר מה עלה בגורלו של רודריגז.
המידע לא היה ברור, על חלק מהאלבומיו הודפס הסבר שרודריגז מת בשריפה נוראית, והייתה גם שמועה שהוא התאבד - אבל לא היה שום מקור רשמי שיכול היה לאמת את המידע הזה.
לפיכך, הוא התחיל לחקור ולחפש מידע.
חיפושיו הובילו אותו ליצירת קשר עם בתו של רודריגז, ומאוחר יותר הצליח לדבר ישירות עם האמן עצמו.
התגלית שרודריגז חי הפתיעה אותו מאוד, וברת'ולמיו פרסם את כל החיפוש בכתבה בשם "מחפשים את רודריגז" שפורסמה באוקטובר 1997. רודריגז עצמו, שפרש ממוזיקה ב-1981, לא ידע כלל על הצלחתו האדירה ביבשת השחורה ועל המיתוס העצום סביבו, אבל כמה חודשים אחרי פרסום הכתבה, ב-1998, ארגנו לו סיבוב הופעות בדרום אפריקה.
המסע זכה להצלחה אדירה והוא מתואר כרגע השיא בקריירה של רודריגז.
בשנת 2002, ארבע שנים מאוחר יותר, החליט הבמאי השוודי מאליק בנג'לול לעשות סרט על הסיפור המוזר והמרגש של רודריגז, בשם מחפשים את שוגרמן, שזכה בפרס בפטא ובפרס האוסקר עבור הסרט התיעודי הטוב ביותר.
הסרט הדוקומנטרי חידש את העניין ברודריגז והזניק מחדש את הקריירה המוזיקלית שלו.
בעקבות הסרט חזר רודריגז לפעילות מוזיקלית בהיקף מלא.
הוא פרש מעבודתו הקודמת כאיש שיפוצים והחל להופיע ברחבי העולם.
1998: Live Fact, Columbia - הופעה חיה בדרום אפריקה
2016: Rodriguez Rocks - הופעה חיה באוסטרליה
סיקרט גארדן הוא הרכב אירי-נורווגי המנגן בסגנון מוזיקת העידן החדש.
ההרכב בנוי מהכנרת האירית פיונואלה שרי ומהמלחין והפסנתרן הנורווגי רולף לבלנד.
הצמד ייצג את נורווגיה באירוויזיון 1995 עם השיר "Nocturne", שיר אינסטרומנטלי שכמעט ואינו מכיל מילים, איתו הם הגיעו למקום הראשון.
זהו השיר האינסטרומנטלי היחיד שהשתתף ואף זכה באירוויזיון, אולם נכתבו לו מספר מילים בנורווגית על ידי פטר סקבלן וזאת על-מנת להבטיח שהשיר אינו מפר את חוקי התחרות.
באירוויזיון, הזמרת הנורווגית גונהילד טווינריים שרה את מילות השיר, וכן הופיעה על הבמה נגנית הניקלהרפה (כלי נגינה שוודי) השוודית אוסה יינדר, וזאת למרות ששתיהן אינן חברות קבועות בסיקרט גארדן.
פיונואלה שרי היא זמרת וכנרת אירית.
שרי החלה לנגן בכינור כאשר הייתה בת 8. בגיל 15 עברה שרי לדבלין על-מנת להמשיך את לימודיה המוזיקליים.
היא למדה בטריניטי קולג', אותו סיימה בהצטיינות.
הקריירה המוזיקלית שלה החלה כאשר הייתה חברה במקהלה של RTÉ במשך 10 שנים.
שרי חברה למספר רחב של מוזיקאים, ביניהם The Chieftains, שינייד או'קונור, ואן מוריסון, כריס דה בורג, בונו ו-Wet Wet Wet.
כמו כן, היא הקליטה מנגינות יחד עם תזמורת הסרטים האירית עבור מספר סרטים בהוליווד, ביניהם זכרונות אהבה מפירנצה והמסכה.
שרי כתבה והנחתה תוכנית טלוויזיה לילדים בטלוויזיה האירית, המבוססת על רעיון שהיא המציאה בעצמה.
בנובמבר 2010 היא הוציאה אלבום סולו בשם Songs from Before.
רולף אונדסט לבלנד (בנורווגית: Rolf Undsæt Løvland; נולד ב-19 באפריל 1955 בקריסטיאנסנד שבנורווגיה) הוא מלחין נורווגי.
לבלנד החל להלחין בגיל צעיר ואף הקים להקה בגיל 9. הוא למד מוזיקה בקריסטיאנסנד, ומאוחר יותר קיבל תואר מהמוסד למוזיקה שבאוסלו.
הוא מוכר בעיקר לאחר שהלחין את השיר You Raise Me Up, שלפי דבריו נעשו לו למעלה מ-500 גרסאות כיסוי.
לבלנד הלחין את השיר "La det swinge" שזכה באירוויזיון 1985, וכן את השיר "Nocturne" שזכה באירוויזיון 1995, ובכך הביא לנורווגיה את שני ניצחונותיה הראשונים בתחרות.
יצא ב-16 באפריל 1996. האלבום הגיע למעמד פלטינום בנורווגיה ובקוריאה הדרומית, והוא שהה במצעד העידן החדש של הבילבורד במשך 101 שבועות.
אלבום האולפן השלישי של הצמד.
אלבום האולפן הרביעי יצא ב-26 במרץ 2002. השיר הראשון באלבום, "The Awakening", נכתב בעקבות השראה מהרומן "היקיצה" של הסופרת קייט שופן.
אלבום האולפן החמישי של הצמד.
אלבום האולפן השישי של הצמד.
יצא ב-26 בנובמבר 2007. בניגוד לאלבומים הקודמים, האלבום הזה מורכב בעיקר משירה ומופיעים בו מספר זמרים מוכרים, ביניהם ברברה סטרייסנד, ניב קבאנה (זוכת אירוויזיון 1993 ואיליין פייג'.
כמו כן, יצאו באלבום שירים מחודשים של הצמד מאלבומים קודמים.
אלבום האולפן השביעי של הצמד.
Dreamcatcher: Best of Secret Garden - אלבום ההופעה שצולם באוסטרליה, יצא בשנת 2004
אדי סיקסטן ירנברג (בשוודית: Edy Sixten Jernberg; 6 בפברואר 1929 – 14 ביולי 2012) היה גולש סקי למרחקים שוודי.
במהלך הקריירה הבינלאומית שלו, שנמשכה בין אליפות העולם בסקי נורדי בפאלון ב-1954, עד אולימפיאדת אינסברוק (1964), זכה ב-9 מדליות במשחקים האולימפיים, 4 מתוכן מוזהבות, וב-6 מדליות באליפויות העולם, מתוכן 4 מוזהבות.
הישגים אלה מציבים אותו כאחד מגדולי האתלטים השוודים בכל הזמנים, וכשוודי המעוטר בתולדות משחקי החורף האולימפיים.
ירנברג נולד בלימה, חבל דלרנה, שוודיה, למשפחה ענייה, אחד מ-9 ילדים.
לאחר שבע שנות לימוד, עזב את בית הספר ועבר לעבוד כנפח, ולאחר מכן היה לחוטב עצים, מפני שמקצוע זה אפשר לו זמן רב יותר לאימונים.
עבודתו הקשה, אותה שילב עם אימונים בגלישה, השתלמה במרוצים.
ב-1949 ניצח ירנברג בן ה-20 באליפות האזורית של מחוז דלרנה, מה שהיווה את פריצת הדרך הארצית הראשונה שלו.
לאחר הכישלון השוודי באולימפיאדת אוסלו (1952), ממנו יצאה שוודיה לראשונה מאז 1924 ללא מדליית זהב בסקי למרחקים, הנבחרת השוודית אורגנה מחדש וירנברג הוזמן להתאמן איתה.
התחרות הבינלאומית הראשונה של ירנברג הייתה אליפות העולם בפאלון 1954, שם זכה במדליית ארד ביחד עם נבחרת השליחים השוודית.
באותה שנה זכה במירוץ ה-15 ק"מ בפסטיבל הסקי של הולמנקולן.
בשנה שלאחר מכן ירנברג זכה במירוץ ואזלופט (Vasaloppet) המסורתי, דבר שיחזור עליו ב-1960. באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) זכה ירנברג בארבע מדליות, כולל במדליית זהב ב"מרתון הנורדי", המירוץ ל-50 ק"מ, מדליית כסף במרוצים ל-30 ק"מ ו-15 ק"מ, ומדליית ארד ביחד עם נבחרת השליחים השוודית.
בעקבות הישגיו אלה הוא זכה בפרס ב-Bragdguldet היוקרתי, שמוענק על ידי העיתון Svenska Dagbladet על "ההישג החשוב ביותר בספורט השוודי השנה" ביחד עם הפנטאתלט לארס הול.
בשנת 1957 הוזמן להשתתף במירוץ קרוס-קאנטרי בפודרסקו, ליד מוסקבה, והביס שם את טובי הגולשים למרחקים הסובייטים, שניצחו במירוץ השליחים באולימפיאדה שנה קודם לכן.
באליפות העולם בלאהטי ב-1958 זכה במדליית זהב נוספת במירוץ ל-50 ק"מ, בנוסף לניצחון עם נבחרת השליחים השוודית ובמדליית ארד במירוץ ל-30 ק"מ.
שנתיים לאחר מכן, באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) זכה במדליית הזהב במירוץ ל-30 ק"מ ובמדליית הכסף במירוץ ל-15 ק"מ.
בנוסף, סיים רביעי עם נבחרת השליחים השוודית וחמישי במירוץ ל-50 ק"מ.
באליפות העולם האחרונה שלו, בזאקופנה ב-1962, הגן על שני תאריו מאליפות העולם בלאהטי, ב-50 ק"מ ובמירוץ השליחים.
לאורך הקריירה שלו, זכה ירנברג ב-15 מדליות בתחרויות בינלאומיות, מתוכן 8 מוזהבות.
הישג זה מציב אותו כגדול גולשי שוודיה בכל הזמנים.
מבין הישגיו הגדולים ביותר הוא שבמהלך 12 המרוצים שהשתתף בהם במשחקים האולימפיים, במשך 3 משחקים רצופים, ירנברג לא סיים במקום גרוע מחמישי.
ירנברג פרש לאחר אולימפיאדת אינסברוק (1964), בה זכה בשתי מדליות זהב, במירוץ ל-50 ק"מ ובמירוץ השליחים.
בסיום המשחקים העלה את סך המדליות בהן זכה ל-9, שיא שלא נשבר עד 1992.
במהלך הקריירה שלו, ירנברג התמחה במרחקים הארוכים.
בארבע מתוך 8 מדליות הזהב שלו זכה במירוץ הארוך ביותר, 50 ק"מ, ואחד מהמירוץ השני באורכו, 30 ק"מ.
בנוסף זכה בשלוש מדליות זהב במסגרת נבחרת השליחים.
על הישגיו בסקי למרחקים זכה במדליית הולמנקולן ב-1960 (שאותה חלק עם הלמוט רקנאגל, סוור סטנסהיים וטורמוד קנוטסן).
ב-1965 העניק לו הוועד האולימפי הבינלאומי את פרס מוחמד טחר על תרומותיו לסקי הנורדי.
ירנברג השתתף גם באליפויות שוודיה רבות, וזכה במסגרתן ב-15 מדליות זהב אישיות וב-5 מדליות זהב עם נבחרת השליחים של לימה.
לאורך הקריירה שלו (בין 1952 ל-1964) זכה ב-134 תחרויות לאומיות ובינלאומיות, מתוך 363 תחרויות בהן השתתף.
מתוך 363 התחרויות בהן השתתף, רק ב-37 לא סיים בין ששת המקומות הראשונים.
ירנברג היה ידוע במאמציו הרבים במהלך המרוצים, כמו גם במהלך האימונים.
הוא התאמן 350 ימים בשנה, בין שעה לארבע שעות כל יום, וגלש כ-2500 ק"מ באימוניו כל חורף.
במהלך הקריירה השלים כ-30000 ק"מ על מגלשיים.
מסופר כי החנה פעם אחת את מכוניתו 100 ק"מ ממחנה האימונים של נבחרת שוודיה, וגלש משם למחנה האימונים.
הסטנדרטים הגבוהים שהציב לעצמו באימוניו שימשו כמודל לדורות עתידיים של גולשים למרחקים שוודים.
במרוץ אחד היה לו חום ושיעול דמי, אבל עדיין סיים את המירוץ, שאורכו היה 50 ק"מ.
גונדה סבאן אמר עליו: "זה היה כמעט כאילו [שסיקסטן] לא אהב את גופו שלו וניסה להעניש אותו בדרכים שונות".
המוטו שלו היה "התחל במקסימום והאץ משם".
לאחר פרישתו התחרה ירנברג זמן קצר בביאתלון, ולאחר מכן היה למאמן הנבחרת השוודית באולימפיאדת גרנובל (1968).
במהלך תקופה זו היה ירנברג ממייסדי בתי הספר לספורט בשוודיה.
ב-1970 הוזמן על ידי צבא יפן כדי לתכנן את המסלולים של תחרויות הביאתלון באולימפיאדת סאפורו (1972).
לאחר פרישתו, ירנברג היה מעורב בפוליטיקה מקומית כנציג של מפלגת העם הליברלית, והיה מעורב בנושאי איכות סביבה.
לאורך כל חייו היא תושב של לימה, והיה חבר פעיל במועדון הספורט Lima IF.
הוא המשיך לגלוש עד גיל 79, כשהמחלות מנעו ממנו להמשיך בפעילות פיזית.
ב-1956 התחתן ירנברג עם קרסטין ירנברג (ילידת 1930), בכנסיית לימה, ולהם שלושה ילדים.
אחיינו, אינגמר ירנברג, הוא קופץ במוט שהתחרה באולימפיאדות ב-1992 ו-1996. ב-14 ביולי 2012 ירנברג מת משבץ בגיל 83 בבית החולים במורה, לאחר מחלה ארוכה.
מוזיאון לכבודו נבנה בלימה, מקום מגוריו, וכמו כן הוצב שם פסל ארד שלו.
במשנה, בתוספתא, ובתלמוד הוזכרו בכמה הקשרים סִיקְרִיקוֹן וסִיקָרִין.
מלכתחילה הייתה הפקעת הקרקעות כעונש על המקיימים את מצוות ברית מילה, כחלק מאיסור סירוס שהיווה עבירת חוק (מלבד עונש מוות או גלות שהיו צפויים למפר החוק), בהמשך הורחבה הענישה אף על סיבות אחרות, כמו אי תשלום מסי קרקע.
מקור המילה הוא מיוונית: sikarios) σικαριος) ובלטינית: sicarius - רוצח (על שם ה-sica - מין חרב קצרה או פגיון), והמילה "סיקריקון" היא צורה יוונית שנגזרה מהמילה הלטינית, ופירושה: העניינים הנוגעים במעשי רוצחים ושודדים.
רש"י בפירושו על התלמוד מוצא נוטריקון לכינוי זה במילים "שׂא קרקע".
לעומת זאת, פרופ' שמואל צבי מרגליות, לאחר שמציין כמה שיטות בביאור המונח ומקורו, מסיק כי ה"סיקריקון" מתייחס לפעולת העברת בעלות קרקע שלא כדין, ומשם השתלשלה המילה לשמש את תואר הגזלן עצמו ואת "דין סיקריקון", אך יצחק משה אלבוגן ופרופ' יהודה ליב אשר גולאק ערערו במקצת על קביעה זו.
פרופ' יאיר פורסטנברג הציע כי השם המקורי של מוסד זה היה "קיסריקון" (kaisarikon), כלומר נכסי הקיסר, והוא עוות בפי היהודים שסבלו מנחת זרועו ל"סיקריקון", כלומר נכסי הרצחן.
ספרות חז"ל עוסקת בעניין זה בהקשר למה שמכונה "דין סיקריקון" (מכונה במשנה "סיקריקון" סתם):
הרחבת הנושא וביאורו נמצאים בתוספתא ובתלמוד במסכת גיטין: "דין סיקריקון" אומר כי קרקע שנקנתה מסיקריקון, אין לה תוקף גמור של קניין.
מה שאומר שבעלי הקרקע הראשונים יכולים לבוא ולהוציא את הקרקע מידי זה שקנה אותה מהסיקריקון.
טעם הדבר הוא משום שהנותן את קרקעיתו לסיקריקון אינו מתכוון באמת להקנות לו אותה, אפילו אם הסיקריקון משלם עבורה.
שאין מסירת הקרקע נעשית אלא מחמת יראת הסיקריקון.
דבר זה אמור אף במי שלאחר שקנה את הקרקע מהסיקריקון, קיבל את אישור הבעלים הראשונים על המכירה, ואפילו שילם אף להם עבורה.
שגם בזה תולים לומר שלא אישר בעלי הקרקע את המכירה אלא מחמת יראתו מהסיקריקון.
מכוח זה יכול בעלי השדה לשוב מתי שירצה ולהחזיר את בעלותו על הקרקע (אכן אם בעל הבית מכר לו את הקרקע ללא קשר לרכישה מול הסיקריקון, כגון שקנה מלכתחילה מאת הבעלים הראשונים, ורק אחר כך נכנס הקונה לרכישה מול הסיקריקון, הרכישה תקפה).
"דין סיקריקון" זה לא היה מוחלט תמיד:
בתקופת החורבן ומעט שלאחריה (מה שמכונה אצל המשנה "הרוגי מלחמה"), שאיסור רציחת יהודים לא נאכף בחוק כלל, חלותו של דין זה לא הייתה תקפה, והקונה מסיקריקון קרקע - רכישתו הייתה שרירה.
טעם הדבר הוא משום שבתקופה זו המוסר את קרקעו לסיקריקון בעד חייו, ודאי מתכוון להקנות לו את קרקעו ומתייאש ממנה.
בשלב המאוחר יותר, שבו הייתה רגיעה במצב המדיני של היהודים בשלטון הרומאי בארץ ישראל (תקופת אנטונינוס פיוס ואילך), נכנס לתוקף "דין סיקריקון".
משום שמסירת הקרקע לידי הסיקריקון באותה תקופה לא הייתה אלא מחמת יראת הסיקריקון, והקונה מאת הסיקריקון, לכשיבואו הבעלים הראשונים ויוציאו ממנו את בעלות הקרקע, יוכל לתבוע את הסיקריקון לדין שישיב את כספם.
לבסוף, בתקופת רבי יהודה הנשיא (תחילת המאה ה-3), הוכרה לשעה חוקיות הפעולה של הסיקריקון, אף על פי שלא היה בזמן של "הרוגי מלחמה" ואף מצב היהודים התחזק ועלה.
טעם הדבר היה משום שראו שבעלי השדה חששו לתבוע את הסיקריקון לדין, וכמו כן אנשים היו נמנעים לקנות קרקע מסיקריקון מחשש שמא היא תופקע מהם אחר כך לבעלים הראשונים.
מה שגרם ששטחים נרחבים בארץ ישראל נשארו בידי רוצחים אלו.
עם זאת, הדבר הוגבל בכמה תנאים: 1. הבעלים הראשונים זכאים ברכישת הקרקע לפני כל אדם אחר.
2. אם אין הבעלים מעוניינים ברכישת הקרקע, או שאין להם מספיק כדי לשלם עבורה, הקונה מהסיקריקון מחויב לשלם לבעלים הראשונים רבע ממחיר תשלום הקרקע (דהיינו שליש מהערך שמשלם לסיקריקון), או למסור להם בפועל רבע משטח הקרקע.
3. דווקא אם הקרקע עמדה ברשות הסיקריקון לפחות 12 חודש.
ה"סיקריקון" היה מאוחר מקבוצת הסיקריקים שבזמן חורבן הבית.
זו האחרונה, ככל הנראה, נקראה מאוחר יותר בהשאלה בכינוי גנאי זה, מחמת בריונותם השלילית ומעשי השוד שלהם (בהתאם לכך אף נקראו אצל יוסף בן מתתיהו גם "שודדים", בתלמוד: "בריונים", וביוסיפון: "פריצים"), או על שם החרב שנהגו להטמין בבגדיהם לשימוש אלים במאבקיהם הפוליטיים.
סיר א-דיב הוא כפר סורי נטוש ברמת הגולן.
הכפר נמצא על ציר הנפט, כ-6 קילומטרים צפונית לקלע אלון וכ-3 קילומטרים דרום-מזרחית לכפר סאלד.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין הסורי משנת 1960 התגוררו בכפר 203 תושבים.
מספר התושבים לפני מלחמת ששת הימים מוערך ב-265 תושבים.
במהלך המלחמה ננטש הכפר ולאחריה הרס צה"ל את מרבית בתי הכפר.
ב-9 ביוני החלה ישראל במתקפה לכיבוש רמת הגולן.
כחלק מהמאמץ העיקרי הוטל על חטיבה 8 לעלות מגבעת האם (גבעה מצפון לכפר סאלד) ולכבוש את מתחם זעורה.
גדוד השריון 129 בפיקוד סא"ל אריה בירו שכלל 25 טנקי סופר-שרמן הוביל את הטור החטיבתי.
בשעה 11:30 חצה הגדוד את הגבול וכבש את מוצבי גור אל-עסכר ונעמוש.
עקב טעות בניווט המשיך הכוח דרומה יותר מהדרוש וכשפנה מזרחה הגיע אל סיר א-דיב.
בכפר התמקם כוח צבאי סורי שכלל מספר טנקים.
בקרב שהתחולל בסיר א-דיב נפגע מפקד הגדוד, סא"ל אריה בירו והגדוד ספג פגיעות קשות ממוצב קלע ששכן במעלה הדרך.
המוצב הסורי בסיר א-דיב נכבש לבסוף והגדוד המשיך בדרכו מהכפר מזרחה לקלע תחת פיקודו של נתי גולן.
בדרך העולה לקלע נתקלו הטנקים במחסום קוביות נ"ט וספגו אבדות נוספות.
עד סוף היום ספג הגדוד 13 הרוגים ו-33 פצועים, ונותר עם שני טנקים כשירים, אך בכל זאת הצליח לכבוש את קלע.
מרבית בתי הכפר נהרסו על ידי צה"ל לאחר מלחמת ששת הימים.
שרידי הכפר הנטוש נמצאים כיום משני צידי ציר הנפט הצפוני באזור שאינו שטח אש.
סיר בישול הוא כלי קיבול יום-יומי שהיה מיועד להכנת המזון ובישול.
הגדרה טיפולוגית של ממצא ארכאולוגי כסיר בישול כוללת מדדים צורניים משותפים: עמידות והתנגדות של הכלים לטמפרטורות גבוהות, קיום שרידי פיח או סימני אש על צד החיצוני ולעיתים גם בצד הפנימי.
בדרום הלבנט סירי בישול מסווגים כקטגורית כלים נפרדת.
הם מוזכרים לראשונה החל מתקופת הברונזה הקדומה 2–3.
סירי הבישול הקדומים ביותר היו עשויים חרס.
בעת העתיקה לרוב הם היו בעלי צורה עגולה, כדורית ופחות זוויתית.
הצורה הכדורית הגנה מנזק תרמי על ידי כך שגרמה לחימום הדרגתי ופיזור אחיד של החום בצורה שווה בבסיס וגוף הכלי.
טכנולוגית יצור סירי בישול שונה לרוב מכלי קיבול אחרים, הם עשויים מחומר גס ומחוספס לעיתים עם הוספת החסמים כגון קוורץ אשר מאפשרת למנוע את תופעה הופעת סדקים אשר נגרמת כתוצאה מהתפשטות תרמית של החומר ותהליך חימום חוזר.
היבטים צורניים ומבניים של סירי הבישול כגון: צורה, חומר, עובי, גודל, מרקם, הכללה, נקבוביות, משתנים בהתאם לאזור גאוגרפי, תקופה, תרבות, דיאטה וגורמים אחרים.
כלי הבישול הקדומים ביותר התגלו באתרים ארכאולוגים של ציידים-לקטים.
דוגמאות לשברי כלים עם סימני בישול נמצאו באסיה והן מתוארכות סביב 20000 לפני זמננו.
באזור המזרח התיכון העדויות הקדומות ביותר לכלי בישול מוכרות מלוב, שם התגלו עדויות לכלי בישול שהיו בשימוש כבר לפני כ-10000 שנים.
אין עדויות חד משמעיות לתחילת השימוש בכלי בישול בדרום הלבנט.
בתקופה הכלקוליתית קיימות עדויות לכלים פערורים (כלים סגורים חסרי צוואר) עם סימני אש שיכולים לשמש להכנת המזון.
בתקופת הברונזה קדומה 2–3 בקונטקסט ארכאולוגי משתמשים לראשונה במונח להגדרת סירי בישול כקטגוריית כלים נפרדת, מדובר בכלים פערורים וכדורים שהתגלו ברחבי הארץ באתרים: מבית ירח, תל דן, תל קשיש, תל אל-פארעה וערד.
לפי ההגדרה הטיפולוגית של הכלים בספר של רות עמירן סירי בישול ידועים מתקופת הברונזה תיכונה II א.
עדויות לשימוש בסירי בישול מתכתיים אפשר לפגוש כבר בתקופה הרומית.
ונהיים נפוצים ביותר בימי הביניים.
בחפירה ארכאולוגית ניתן לזהות סירי בישול באמצעות שברים קרמיים, משום שהחומר קרמי יציב ונשמר היטב לעומת שרידי חומר אורגני.
שברי הגוף לרוב כוללים שרידי פיח או סימני אש ועשויים מחומר גס שמאפשר זיהוי.
דרך נוספת לזיהוי ניתנת על ידי בדיקה טיפולוגית של סירי בישול: שפה, צוואר, חומר וצורת הכלי שונים בכלי קיבול אחרים.
טיפולוגית סיר בישול מתקופת הברונזה וברזל בדרום הלבנט
בתקופת הברונזה תיכונה II ידועים סירי בישול בעלי דופן ישרה, עיטור חבל, ללא ידיות על הגוף.
בנוסף קיימת קבוצת כלים פתוחים עם וריאציות שונות שמופיעות בתקופת ברונזה תיכונה ב, אשר ממנה מתפתח סיר בישול השולט בתקופת הברונזה מאוחרת.
בין הדוגמאות הם כלים עם ידית אחת, כלים גדולים עם עיטור חבל על הגוף.
סירי בישול מתקופת הברונזה המאוחרת ו תקופת הברזל I באזור דרום הלבנט ניתן לחלק שלושה טיפוסים עיקרים עם וריאציות שונות וחלוקה לתת טיפוסים נוספים.
קבוצה הראשונה הם סירי בישול פתוחים, קבוצה שנייה הם כלים סגורים וקבוצה שלישית: קנקני בישול.
קבוצת כלים פתוחים: קבוצת סירי בישול הללו מוכרת מדרום הלבנט כבר מאלף השנייה לפני זמננו וממשיכה עד לתקופת הברזל I.
כלים פתוחים היו עשויים ביד, בעלי פתח רחב שאורך הכלי קצת יותר קצר מקוטר המקסימלי.
לרוב בעלי בסיס מעט מחודד וללא ידיות על גוף הכלי ושפה משולשת.
בתוך הקבוצה קיימים הבדלים אזוריים עם הבדלים בזווית של גוף הכלי, טיפוס של השפה, ועוד.
קבוצת כלים סגורים: כלים סגורים עם גוף כדורי, עגול או "שקי" לרוב בעלי צוואר גלילי ושתי ידיות.
קבוצת כלים הללו מתחילה להתפתח סביב מאה 12 לפנה"ס ויכולה לקשר עם תהליך שינוי באוכלוסייה, דיאטה.
כלים הללו ניתן לחלק לקבוצת כלים מקומיים וכלים המיובאים מקפריסין.
קבוצת קנקני בישול: כלים בעלי גוף חרוטי ולרוב עם ידית אחד.
טיפולוגיית סירי בישול בעולם היווני-רומי
את כלי בישול בעולם היווני-רומי בדרום הלבנט נהוג לחלק לשלוש קטגוריות עקירותː סירי בישול שהם כלים סגורים, קדרות שהם כלי בישול פתוחים ומחבתות.
בנוסף לכך קיימים טיפוסים אחרים כמו קנקני בישול, ועוד.
הבדלים בין הקבוצות קשורים לצורת הכלים ולסגנון בישול.
על פי פאול לאפ (Paul W, Lapp) באזור ארץ ישראל בין 200 לפי הספירה עד שנת 70 לספירה קיימת חלוקה של הסירי בישול לשני טיפוסים עיקרים.
טיפוס ראשון הוא סיר בישול עם בליטה שנועדה למכסה וטיפוס ללא מכסה.
טיפוס הזה לרוב עם גוף כדורי והם נהיים לאורך הזמן דלים יותר.
קיימות דוגמאות מבית שאן, אזור עין גדי, אזור יריחו ירושלים, תל לכיש, אזור שומרון ירושלים, תל לכיש, תל אל-פארעה ועוד.
טיפוס שני הם סירי בישול פתוחים ללא בליטה המיועדת למכסה.
בתקופה ההלניסטית סיר בישול נפוץ ביותר הוא כלי עשוים אובניים עם גוף כדורי לרוב עם שתי ידיות וצוואר ארוך יחסית, לעומת כלי בישול רומיים וביזנטיים שהצוואר יותר ארוך.
מכלים האחרים ניתן לזהות על ידי שפה וזווית של גוף הכלי.
קיימים גם וריאציות שונות והבדלים בטיפולוגיית הכלי.
בתקופה הרומית דופן הכלים היא לרוב דקה יותר, עם צריפה איכותית יותר לעומת סירי בישול הלניסטים, בנוסף צוואר הכלי מתקצר.
על הגוף הכלי ניתן לזהות צילוע.
ממאה ראשונה לפני הספירה באזור ארץ ישראל ניתן לזהות בתי יוצר מקומיים אשר מייצרים כלים שלרוב דומים לטיפוסים רומיים עם הבדלים מורפולוגיים.
לדוגמה הם כלי כפר חנניה שנפוצים באזור הגולן, בית יצור פועל ממאה ראשונה לפני הספירה ועד מאה החמישית לספירה.
סירי בישול מכפר חנניה הם כלים אדומים עם צריפה איכותית, הם מחולקים לפי טיפולוגיה ומשתנים בצורתם לאורך הזמן.
הכלים מהתקופה הביזנטית ממשיכים את המסורת הרומית, לעיתים קיימים הבדלים במיקום וזווית של ידיות בין צוואר לגוף.
סירים פחות כדוריים יחסית לתקופות קדומות ויותר דו-קונים עם שימוש בחומר כהה לרוב.
טיפולוגית סיר בישול בתקופה הצלבנית
באזור ארץ ישראל בתקופה הצלבנית סירי בישול לרוב הם מייצור מקומי, בין היתר ניתן להבדיל סירי בישול עשויים ביד שמיובאים מקפריסין.
הם ממשיכים מסורת יצור מתקופות קדומות.
ממאה 12 עד למחצית ראשונה של מאה 13, סירי בישול נפוצים ביותר הם כלים סגורים בעלי צורה כדורית עם דופן דקה וצבע החומר חום-אדמדם, על הגוף קיימים ידיות סרט אופקיות, ידיות מדף וטיפוסים אחרים.
כלים הללו ממשיכים את צורת סירי בישול מהתקופה המוסלמית המוקדמת, עם שינויים בצורת השפה וידיות שצרות יותר.
החל ממאה 13 מופיע צורת סירי בישול עמוקים עם דופן עבה, הם נכנסים לשימוש וניצול אינטנסיבי, צבע של החומר לעיתים משתנה לחום-בהיר.
קיימים סוגים שונים של מתקנים שמיועדים לתמיכת סירי בישול יחסית למקור אש, השימוש בהם מאפשר להגיע לטמפרטורות גבוהות יותר ולהכנת המזון מהירה יותר.
עדויות לשימוש בבסיסים הללו פוגשים באזור הלבנט, יוון, איטליה ועוד.
כלי בישול בעלי שלוש רגליים מכונים טריפודים מופיעים בתקופת הברונזה מאוחרת וברזל I, במכלול קרמי יווני, בנוסף בלבנט בתל אבו הואם גם נמצאו כלים בעלי שלוש רגליים.
ביוון בין היתר היו נפגשים פריטי חרס ששימשו כשני רגליים לכלים.
עדויות לשימוש נפגשים בפומפיי, ובימיי הביניים קיים ניצור של סירים בעלי שלוש רגליים.
את השימוש בסירי בישול ניתן לחלק לשתי מטרות עיקריותː הראשונה היא שימוש בכלי להכנת המזון ושנייה היא שימוש למטרות הקבורה.
שימוש בסירי בישול משפר את טכנולוגיית עיבוד המזון, מאפשר שליטה בטמפרטורות, מעלה את זמן הכנת המזון ומאפשר שימוש חוזר בכלי.
בנוסף, כלים קרמיים המיועדים להכנת המזון אפשרו שימוש במבחר רחב של משאבי המזון, הם אפשרו תהליך הרתחה ובישול שהפכו את המזון לעיכולי ולטעים יותר.
סגנונות בישול שונים קשורים בעיקר להיבטים מורפולוגיים של הכלים.
כלומר, צורת הכלים ושפה צרה מאפשרת ערבוב מרכיבי המזון וחימום שלהם.
צוואר קצר מעיד על כך שמרכיבים קשים חייבים היו להיות יחסית קטנים ומכאן שסירי בישול בעת העתיקה שימשו לרוב לבישול מנות נוזלים כמו מרקים וקטניות.
קונטקסט נוסף לשימוש בסירי בישול הוא קבורה.
סירי בישול נמצאו בין מנחות הקבורה הפחות נפוצות במערות קבורה בממלכת יהודה בתקופת הברזל.
סירי בישול רבים עם כלי בישול אחרים התגלו בקונטקסט של מערות קבורה שמתאפיינים למאה ה-1 לפנה"ס.
אחד הפרשנויות האפשרית לשימוש בסירי בישול בקונטקסט קבורה טוענת כי גם מתים זקוקים לאכילה לאחר המוות.
בין הדוגמאות הוא סיר בישול שהתגלה בחפירות של לגיון הרומי בעמק יזרעאל, בתוך סיר בישול שלם התגלו שרידי קבורה של האדם.
בתוך סירי בישול ניתן לחלק לחמש קטגוריות עיקריותː בדיקת ויזואלית, בדיקה כימית של חומר אורגני בתוך הכלי, ניסוי על תכונות ומגבלות של הכלים, מחקר אתנוגרפי וכתבי עת עתיקים.
זיהוי של הפיח על גוף הכלי יכול לספק מידע מסוימת על תהליך הבישול כך שמבנה של הפיח שמופיעים על הכלי משתנה בהתאם לטמפרטורת החימום.
כך מבנה של פיח יכול לעיד על מיקום על כלי יחסית למקור אש.
בנוסף עדויות של פיח על גוף הכלי יכולים לשמש להגדרת של שימוש הכלי למטרות הרתחה, בישול, טיגון, רותחים.
שרידי פיח על צד החיצוני הרחב ביותר, מעידים על השימוש בתוך אש כנראה למטרות הרתחה.
שרידי פיח בתוך הכלי יכולים להעיד על ההשפעה מאוחרת או על מזון שנשרף בתוך הכלי.
שימוש בכלים ניתן לזהות לפי בדיקות מסוימות, כך בדיקה פטרוגרפית מאפשרת לראות סימני אש על שבר הכלי.
בדיקה נוספת היא האנליזה כימיות על שרידים אורגנים בתוך הכלי שנוצרת בכבוד פעילות הרתחה חוזרת של מוצרי מן החי או מן הצומח, לעיתים תהליך הזה משאיר שרידים אורגנים על הכלי או בטוח נקבובי של החומר.
אנליזה מבוססת על בדיקת ליפידים בתוך נקבובי בתוך הכלים ומאפשרת בדיקת ושחזור מרכיבים המזון.
מחקר ניסוי ארכאולוגי מאפשר להבין את היבטים פיזיים של התנהגות סירי בישול מעל אש.
אף על פי שסירי בישול בעלי מאפיינים המתאימים לעמידות בפעילות החימום, כלי חרס יכולים להיפגע משינוי של טמפרטורות.
טיפול של קדר על שטח הכלי או הוספת חסמים יכולים למנוע הופעת הסדקים על צד הפנימי של הכלי שנגרמים משינויי טמפרטורה בזמן הכנת המזון.
בין היתר שימוש בקווארץ כתוספת לחומר של סירי בישול מעלה את העמידות לחום ומספק יציבות הכלי לשינויים בטמפרטורות.
מחקר אתנוגרפי מאפשר בדומה למחקר ניסוי, בדיקת של מאפייני הכלים, כך שהיום תעשיית קרמיקה עדיין מקשרת עם בישול ניתן לחשוב שבעת העתיקה שימוש היה דומה.
למרות זאת מחקר אתנוגרפי לא מספק את המידע על שימוש בכלים בעת העתיקה ויכול לספק רק מידע חלקית על דרכי יצור הכלים ודרכים אפשריים להכנת המזון.
עדויות להכנת המזון ניתן למצוא בכתובות עתיקות וספרים שהשתמרו עד ימינו.
בין הדוגמאות הוא ספר בישול של אפיקיוס שבו הוא כותב על הכנת המזון ומטבח הרומי.
בספר נפגשים עדויות להכנת סוגי מרקים שונים ודייסות ועוד.
עדות נוספת מספרות רומית, מגיע מאפיגרמות של מרטיאליס, בהם הוא כותב ""אם שעשוית רותחת בתוך סיר אדום, אתה יכול לסרב את הארוחה אצל פטרון" שהוא עדות לסגנון ההכנת המזון בתוך כלי בישול.
שרידי מן החי וצומח בתוך כלי בישול
באזורים גאוגרפים שונים בעולם התגלו עדויות רבות לשרידי מן החיי ומן הצומח בתוך כלי בישול שוניםː
ארכאולוגים מאוניברסיטת יורק ברדפורד עשו אנליזות על כלי בישול מאזור הים הבלטי בצפון אירופה.
כלי בישול היו מתוארכים סביב 6000 שנה.
התגלו בהם שרידי פאונה ימית ביניהםː צלופח, הרינג ובקלה בלטי.
בדנמרק, התגלו שרידי גבינה שרופה בתוך כלי שהיה מתוארך ל-3000 שנה
בסין התגלו שרידי פרה בתוך הכלי קרמי שהיה מתוארך ל-2300 שנה.
בעת העתיקה קיימות מעט עדויות לתיאור אומנותי של סירי בישול טיפולוגייםː למרות זאת ניתן לראות כלי בישול רבים באומנות רומית.
דוגמה לבישול מתוארת על בקדרה ארכאית "יונית" ממוזיאון וילה ג'וליה ברומא.
סצנה מתוארת הקרבת קורבן לדיוניסוס ומתארת כלי גדול שעומד מעל מקור אש, על שני או שלוש רגליים..
איור של כלי בישול מתקופה הרומית, התגלה בווילה הרומאית בקזאלה.
על הפרסקה מתוארת סצנת צייד וציור של כלי בישול כדורי ללא ידיות אשר עומד מעל מקור אש.
עדויות לתיאור כלי בישול רבים כמו פיטסים, סירי בישול וקדרות נפגשים בכתבים רבים מימי הביניים, לרוב אלה ספרי בישול.
באמצעות איורים בתוך הספרים ניתן לזהות אמצעי, שיטות הכנת המזון וכלים שמשומשים לפעילות.
סיר טיגון ללא שמן הוא כלי בישול המיועד לטיגון מזון תוך שימוש מופחת בשמן (או ללא שמן כלל).
המזון המיועד לבישול נמרח בשמן ומוכנס אל המכשיר, אשר מחמם את האוויר לטמפרטורה גבוהה ומניע אותו סביב המזון במהירות גבוהה.
האוויר הנע יוצר על פני המזון ציפוי פריך כתוצאה של תהליך תגובת מייאר, בדומה לתהליך המתרחש בזמן טיגון בשמן עמוק.
חלק מהיצרנים של מכשירי הטיגון ללא שמן אשר נמכרים כיום בשווקים טוענים כי המכשיר חוסך כ-80% משמן הבישול שהיה משמש לטיגון עמוק מסורתי של אותם המאכלים.
החברה הראשונה שרשמה את הפטנט על מכשיר הטיגון ללא שמן הייתה חברת TurboChef Technologies Inc האמריקנית, בשנת 2005. המוצר המקורי היה מורכב ויקר יחסית, ונועד בשל כך בעיקר לשימוש בתעשיית האירוח.
חברת פיליפס פיתחה בהמשך את מכשיר הטיגון ללא שמן לשימוש ביתי, והחלה למכור אותו לראשונה במהלך שנת 2010. לאורך השנים החלו חברות שונות לייצר ולמכור גרסאות משלהן למכשיר, בגדלים ודגמים שונים.
טיגון בשמן עמוק הוא שיטת בישול נפוצה למאכלים רבים ברחבי העולם: המזון מוטבע ישירות בתוך כלי שמן רותח, והשמן הנוגע בכל צידיו של המזון בו זמנית מעביר אליו חום במגע ישיר.
המגע בין השמן הרותח (בטמפרטורה של כ-170 מעלות צלזיוס) ופני השטח של המזון גורם לתגובת מייאר, המשבחת את טעמו ומרקמו של המזון וגורמת לבישול מהיר ואחיד של תוכנו.
מאידך, לשיטה זו ישנם גם חסרונות רבים, במיוחד בהקשר של בישול במטבח ביתי: שימוש בכמות גדולה של שמן, בזבוז משמעותי של שמן בטיגון ארוחות קטנות או בתדירות נמוכה, ריח חזק של שמן שרוף הנשאר באוויר לאורך זמן, ולכלוך שעשוי להצריך ניקוי אינטנסיבי בסבון.
תנור מטבח רגיל, המופעל בגופי חימום, אמנם פותר את מרבית החסרונות האלה; אך אינו מסוגל להגיע לתוצאה סופית דומה בבישול בשל השיטה בה הוא מחמם את המזון המתבשל בתוכו.
גופי החימום מתחממים לכ-200 עד 300 מעלות צלזיוס, אך אינם באים במגע ישיר עם המזון.
במקום זאת, תנור חשמלי מחמם את המזון על ידי פליטת כמות רבה של קרינה תת-אדומה, הפוגעת במזון רק בצידו הפונה אל גוף החימום.
תוכנו של המזון, אשר אינו חשוף ישירות לקרינה, מתחמם לאט בהרבה, ובצורה לא אחידה.
תגובת מייאר מתרחשת גם כאן, אך במזונות רבים הקרינה העזה מתחילה לגרום נזק לפני השטח של המזון עוד לפני שתוכו מבושל כהלכה, ובזמן זה המזון מתחיל להתייבש במהירות ולהישרף.
סיר טיגון ללא שמן מחבר בין הטכנולוגיה של התנור החשמלי לבין שיטת החימום הישירה של טיגון בשמן עמוק, תוך שימוש באוויר לוהט כתחליף לשמן הרותח.
כאשר המכשיר מופעל, גוף החימום מחומם לטמפרטורה של כ-300 מעלות צלזיוס, בדומה לתנור חשמלי רגיל.
בשונה מתנור, סיר טיגון ללא שמן מצויד במאוורר פנימי חזק המזרים אוויר על פני הסליל במהירות גבוהה, ומשם ישירות אל המזון.
האוויר המחומם מגיע אל המזון כשהטמפרטורה שלו עדיין גבוהה (קרוב ל-170 מעלות צלזיוס) ויוצר עמו מגע ישיר.
מגע זה בין האוויר הלוהט והמזון גורם לתגובת מייאר אחידה ומהירה, בדומה לשמן במהלך טיגון עמוק.
האוויר גם חודר למקומות שאינם חשופים, ובמאכלים מסוימים גם עמוק לתוך המזון עצמו.
עקב כך, תהליך הבישול נשלם זמן רב לפני שפני השטח של המזון מתחילים להישרף.
על מנת להבטיח שהבישול יהיה אחיד, המשתמש נדרש לנער את סלסילת המזון המתבשל מדי פעם במהלך הבישול.
מכשירים מתקדמים יותר כוללים מנוע פנימי המנער או מערבב את המזון באופן אוטומטי.
בישול מזון במכשיר אפשרי ללא שמן כלל; אך כדי להגיע לתוצאה הדומה יותר לטיגון עמוק ניתן למרוח את המזון בשמן לפני הטיגון.
נטיפי השמן ונוזלים אחרים מן המזון מתנקזים אל תחתית המכשיר, ובדרך כלל יש צורך לנקותם באופן ידני.
סיר דאריל פאריס , המוכר גם בשמו הפרטי בלבד כשם הבמה סיר (SiR), הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
סיר דאריל פאריס נולד וגדל במשפחה מוזיקלית אפרו-אמריקאית – כשאמו, אחיו ובן דודו היו זמרי מוזיקת גוספל נוצרית באינגלווד שבארצות הברית.
הוא קיבל תואר באמנויות הקלטה בבית הספר לקולנוע בלוס אנג'לס, ופיתח את כישורי יצירת השירים, העיבוד וההפקה שלו.
אמו הייתה זמרת גיבוי של מייקל ג'קסון ואניטה בייקר , ודודו אנדרו גושה היה בסיסט של פרינס.
הוא אחיו הצעיר של הראפר המעוטר די סמוק.
בשנת 2007 הצטרף סיר לקבוצת פזמונאים בשם WoodWorks יחד עם אחיו ובת דודתו טיפאני גושה, שכתבה שירים לג'היים והפוסיקט דולז.
בשנת 2012, הוא עבד כטכנאי הקלטות עבור טייריס גיבסון, תוך שהוא פיתח את מלאכתו כפזמונאי.
לאחר שפגש את צמד הכותבים "דרה & וידל", המשיך לעבוד עם אניטה בייקר .
משנת 2011 עד 2015, השתתף בכתיבת חומרים של הזמרים ג'ינווין , ג'יל סקוט וסטיבי וונדר.
בשנת 2014 התארח באלבומו של אנדרסון פאאק, Venice.
ב-31 ביולי 2015 הוציא סיר את אלבום הבכורה שלו, Seven Sundays, באמצעות חברת התקליטים העצמאית פרש סלקטס.
באלבום הפקות של נולדג', DK דה פנישר, אימן אומרי, כריס דייב , J.