tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו הוא אנטונין קינסקי, שוער נבחרת צ'כיה בעבר, שהיה חלק מסגל הנבחרת בטורנירים יורו 2004 ומונדיאל 2006.
קינסקי גדל במחלקות הנוער של טמפו פראג ובוהמיאנס 1905, ובשנת 2018, בגיל 15, עבר למחלקת הנוער של דוקלה פראג.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של דוקלה פראג במסגרת ליגת המשנה הצ'כית, ובסך הכל ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-28 ביולי 2021 חתם קינסקי על חוזה לארבע שנים בסלביה פראג מליגת העל הצ'כית.
וישקוב מליגת המשנה הצ'כית, במדיה ערך 43 הופעות ליגה, ולפרדוביצה מליגת העל הצ'כית, במדיה ערך 18 הופעות ליגה.
לקראת עונת חזר קינסקי לסלביה פראג, אך החליט לא להאריך את חוזהו במועדון, שהיה אמור להסתיים בסוף העונה.
עם זאת, בעקבות פציעתו של השוער הראשון של הקבוצה יינדריך סטאנק לפני תחילת העונה, הוצע לקינסקי לשמש כשוער הראשון של הקבוצה, ועל-כן הפך את החלטתו והאריך את חוזהו במועדון.
ב-21 ביולי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד פ.ק.
סלובאצקו 1 במסגרת המחזור הראשון בליגת העל הצ'כית.
בסך הכל ערך 19 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-5 בינואר 2025 חתם קינסקי על חוזה לשש שנים וחצי בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.
ב-8 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, ושמר על רשת נקייה בניצחון 1-0 על ליברפול במסגרת שלב חצי הגמר של גביע הפוטבול ליג לעונת .
אנטונינוס ליברליס היה מיתוגרף יווני קדום שכנראה פרח בסוף המאה ה-2 או בתחילת המאה ה-3 לספירה.
הוא ידוע כמחבר ה"מטמורפוזות", אוסף סיפורים המציע גרסאות חדשות של מיתוסים מוכרים, כמו גם סיפורים שאין להם עדות נוספת במקורות עתיקים אחרים.
חיבורו היחיד של אנטונינוס ששרד הוא ה"מטמורפוזות" , אוסף של 41 סיפורים מסוכמים מאוד בקצרה על מטמורפוזות מיתולוגיות , שנכתבו בפרוזה, לא בחרוזים.
הז'אנר הספרותי של מיתוסים על טרנספורמציות של גברים, נשים, גיבורים ונימפות לצמחים ובעלי חיים, מעיינות, סלעים והרים וכוכבים היה נפוץ ופופולרי בעולם הקלאסי.
ליצירה זו ישנן מקבילות מלוטשות יותר ב"מטמורפוזות" הידועות יותר של המשורר הרומי אובידיוס (43 לפנה"ס – 17 לספה"נ) וב"מטמורפוזות" ("חמור הזהב") של הסופר הלטיני לוקיוס אפוליוס (המאה ה-2).
כמו שתי יצירות אלה, גם מקורות חיבורו של אנטונינוס ליברליס, היכן שניתן לאתר אותם, הם חיבורים הלניסטיים, כגון "הטרואומנה" (Heteroeumena) של ניקנדרוס , משורר יווני מהמאה ה-2 לפנה"ס, וה"אורניתוגוניה" (Ornithogonia) המיוחסת לבויוס , מיתוגרף יווני מהמאה ה-3 לפנה"ס.
החיבור שרד בכתב יד יחיד מסוף המאה ה-9, שנמצא כיום בביבליותקה פלטינה ("הספרייה הפלטינית") בהיידלברג.
בשנת 1623 נשלח כתב היד לרומא, יחד עם שאר הספרייה הפלטינית, כמתנה לאפיפיור גרגוריוס התשיעי, ובשנת 1797, הוא נלקח לפריז, יחד עם 500 כתבי יד נוספים של הוותיקן, במסגרת תנאי חוזה טולנטינו .
בשנת 1816 הוא הוחזר להיידלברג במסגרת תנאי קונגרס וינה.
הטקסט של ה"מטמורפוזות" הודפס לראשונה בבזל בשנת 1568 על ידי גיליאלמוס קסילנדר .
מכיוון ששלושה דפים נעלמו מאז מכתב היד, מהדורתו של קסילנדר היא הסמכות היחידה לטקסט של קטעים אלה.
רבות מהטרנספורמציות באוסף זה אינן נמצאות בשום מקום אחר, וחלקן עשויות להיות פשוט המצאות של אנטונינוס.
סגנון התיאור הוא פרוזה פשוטה, לקונית ושיחתית.
תוכנת אַנְטִי-וִירוּס היא תוכנה שנועדה לאתר וירוסי מחשב ולהגן על המחשב מפני פעילותם.
מערכות האנטי-וירוס הנפוצות ביותר הן מערכות המותקנות על מחשבים ושרתים.
להבדיל ממערכות האנטי וירוס, ישנם רכיבי אבטחת רשת כגון IPS או חומת אש.
במצב אופטימלי, אנטי-וירוס יזהה ניסיון חדירה למחשב של תוכנה זדונית טרם התקנתה, ובכך יימנע את האיום והנזק.
לעיתים, כאשר זיהוי החדירה לא צלח, או כאשר התוכנה הזדונית הייתה קיימת על המחשב טרם התקנת האנטי-וירוס, המערכת תנסה לזהות את הווירוס בזמן פעולתו או לזהות את קיומו על המחשב על ידי חתימות ומאפיינים של הפוגען-נגיף.
הגנת זמן אמת מבצע סריקות בזמן פעילות המחשב ובודק ללא הרף דפוסים ועקבות של פעילות ויראלית, בזיכרון, בפעולות העיבוד, ובגזרת ה-BOOT.
סורק דואר אלקטרוני בודק בזמן קבלת דואר אלקטרוני או שליחתו שהדואר האלקטרוני אינו נגוע בווירוס.
סורק כללי לבקשת המשתמש, או על פי תזמון, סורק את הכוננים ואת מדיות האחסון של המחשב במטרה לזהות דפוסים ועקבות של וירוסים.
מרבית תוכנות האנטי-וירוס מותקנות מקומית על המחשב ומתעדכנות משרתים מרכזיים כדי לחדש את מאגר הווירוסים המוכר להן.
סוג אחר של תוכנות אנטי-וירוס הוא אנטי-וירוס מקוון המאפשר לסרוק את המחשב דרך האינטרנט, ללא צורך בהתקנת תוכנה על המחשב המקומי.
השירות המקוון ניתן בדרך כלל בחינם, ומבוצע לרוב על ידי יישומון Java או ActiveX אליו המשתמש גולש באמצעות הדפדפן.
לבדיקה של קבצים בודדים, קיים אף השירות המקוון VirusTotal.com, המשווה בו-זמנית תוצאות סריקת וירוסים בין למעלה מ-46 מנועי אנטי-וירוס נפרדים (כולל של כל החברות המובילות בתחום).
האנטי-וירוס הראשון שנועד להתמודד עם יותר מווירוס בודד היה AntiVir (גרסה מוקדמת של Avira AntiVir המוכר היום) שהופיע ב-1988, בטרם עידן האינטרנט תוכנות האנטי-וירוס הופצו על גבי דיסקטים והתעדכנו רק לעיתים רחוקות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פותח בחיפה בחברת "כרמל", אנטי-וירוס בשם Carmel Professional Anti Virus, ששולב על ידי חברת מיקרוסופט במערכת ההפעלה MS-DOS, תחת השם .
כמו כן פעלה בחיפה חברת "אלישים" שייצרה תוכנת אנטי-וירוס בשם זה.
חברה ישראלית נוספת שייצרה אז אנטי-וירוס הייתה BRM, שאחד ממייסדיה ובעליה היה ניר ברקת.
עידן האינטרנט הביא לעלייה בתפוצתם, בממדי הדבקתם ובדרכי הפצתם של הווירוסים (למשל: וירוסים שמשתמשים בפקודות מאקרו של תוכנות מחבילת מיקרוסופט אופיס).
יצרניות תוכנות האנטי-וירוס נאלצו להיערך בהתאם והחלו להוציא גרסאות חדשות בקצב מהיר בהרבה והחלו לעדכן את מסד הנתונים של התוכנות דרך האינטרנט.
ארגז חול (SandBox) הוא מערכת אמולציה בה מנתח האנטי-וירוס קובץ או תהליך במחשב באזור הסגר בזיכרון.
כאשר הווירוס נמצא באזור ההסגר, הוא אינו יכול להזיק וניתן לבדוק מה יהיו תוצאות הפעלתו.
ניתוח התהליך בתוך ארגז החול כולל בדיקת הקוד של התהליך, בדיקת חתימת הקובץ ובדיקה גנרית של אותו תהליך.
אם התהליך לא מסומן כווירוס, האנטי-וירוס משחרר אותו מארגז החול ומאפשר לו לבצע את פעילויותיו; אם הקובץ מתגלה כווירוס, האנטי-וירוס חוסם אותו ומודיע למשתמש על כך.
חתימה (קובץ מחשב) היא ערך נומרי ייחודי שהוא פונקציה של הווירוס בהתאם לסוג מנוע הסריקה.
החתימה יכולה להיות חתימה סטטית שהיא בעצם ערך גיבוב של פיסת קוד ייחודית לווירוס או חתימה מבוססת התנהגות, דהיינו אם תוכנה מנסה לבצע פעולות כלשהן המוגדרות על ידי האנטי-וירוס כחשודות, עליו לעצור את פעולתה ולהודיע למשתמש.
בדומה לטביעת אצבע אצל בני אדם, כך גם חתימת הקובץ ייחודית לקובץ מסוים ברמת ודאות גבוהה.
מעבדות חברות האנטי-וירוסים חוקרות וירוסים חדשים על מנת למצוא את החתימה שלהם.
את תוצאות הניתוח הן מעבירות למסד נתונים הנמצא בשרת מרכזי.
במקביל, נשלחת הודעה לתוכנת האנטי-וירוס שעדכון לתוכנה זמין.
תוכנת האנטי-וירוס שמותקנת על המחשב מורידה את קובץ העדכון שכולל את החתימות שהחוקרים הצליחו להוציא מהווירוסים החדשים שהתגלו ומתקינה אותו.
באופן זה יכול האנטי-וירוס לבדוק קבצים הנכנסים למחשב על ידי השוואת חתימותיהם לחתימות המוכרות לו.
האנטי-וירוס מנתח את התנהגותם של התהליכים הרצים במחשב באמצעות כללי חשיבה והיסק עמומים המכונים "היוריסטיקות" (בניגוד לניתוח על-סמך רשימת חתימות וירוסים ידועה מראש), כדי לקבוע האם תוכנה מסוימת היא וירוס או לא.
אלגוריתם זה עוקב אחרי תהליכים וקבצים שפועלים במחשב ומנתח את התנהגותם.
הוא כולל מעקב אחר פעילות התהליך, בדיקת ניסיונות גישה של התהליך לתהליכים אחרים גישה למשאבים וכיוצא בזה.
וירוסים נוהגים להכניס את עצמם לערכים מסוימים בקובצי מערכת חשובים (על מנת להקל על הישרדות הווירוס במחשב והפצתו למחשבים אחרים).
כשתהליך מסוים מתחיל לשנות קובץ מערכת, האנטי-וירוס מנטר את התנהגותו בקפידה.
ערכים מסוימים בקובצי מערכת שווירוסים משתמשים בהם הם ערכים שגם תוכנות שאינן וירוסים משתמשות בהם.
כשתוכנה משתמשת בערך שגם וירוסים משתמשים בו, האנטי-וירוס לא תמיד יחשוד בתוכנה, אלא רק לאחר שיהיו לו די אינדיקציות.
נכון לשנת 2011 קיימות מספר חברות אנטי-וירוס מובילות בשוק:
במערכות ההפעלה DOS המאוחרות ו-Windows המוקדמות שולב אנטי-וירוס.
לאחר מכן חדלה חברת מיקרוסופט לשלב אנטי-וירוס במערכות ההפעלה והיה צורך להתקינן בנפרד.
החל מ-2012 ניתן למצוא תכנות הגנה המגיעות יחד עם מערכת ההפעלה.
גרסת ההתנסות של חלונות 8 כוללת בתוכה גרסה מורחבת של Windows Defender המכילה את הפונקציונליות של Microsoft Security Essentials ובכך מאפשרת הגנה בסיסית מובנית ללא צורך בתכנה נוספת.
ניתן עדיין להתקין תוכנת הגנה אחרת שתנטרל את התכנה המובנית.
גרסה 10.8 של מערכת OS X מבית אפל כוללת בתוכה את Gatekeeper - תוכנת הגנה מובנית לראשונה במערכת זו.
אַנְטִי-חֹמֶר הוא חומר שמרכיביו הם אנטי-חלקיקים.
אנטי-חלקיקים דומים לחלקיקים בתכונותיהם (מסה, גודל הספין, גודל המטען החשמלי), אך מטענם החשמלי הפוך.
אטום מימן מכיל פרוטון (שמטענו החשמלי p+) ואלקטרון (שמטענו החשמלי e-).
אנטי-מימן, לעומתו , מכיל אנטיפרוטון (שמטענו החשמלי p-) עם פוזיטרון (אנטי-אלקטרון, שמטענו החשמלי e+).
ככל הידוע לחומר ולאנטי-חומר אותה מסת התמד, אך מבחינה כבידתית לא ידוע אם אנטי-חומר מתנהג כחומר רגיל כמתחייב מעקרון השקילות.
קיומם של אנטי-חלקיקים נצפה באופן תאורטי בשנת 1928 על ידי פול דיראק, וכבר בשנת 1932 נמצא הפוזיטרון בקרינה קוסמית.
כאשר חומר ואנטי-חומר נפגשים, הם עוברים אניהילציה, כלומר הופכים לחלקיקים שונים מהמקוריים, כגון פוטונים אנרגטיים (קרני גמא), נייטרינו וצמדי חלקיק - אנטי-חלקיק אחרים שמסתם נמוכה יותר.
אנטי-חלקיקים מסומנים במקרים אחדים כמו החלקיקים ה"רגילים", בתוספת קו עליון: כך, האנטי-פרוטון יסומן כ- .
במקרים אחרים אנטי-חלקיקים טעונים מסומנים על פי מטענם, למשל הפוזיטרון, שסימנו .
האטום הגדול ביותר של אנטי חומר שנצפה עד כה הוא של אנטי הליום.
ב-1928 פרסם פול דיראק את משוואת דיראק לתיאור תכונות אלקטרון שנע במהירות קרובה למהירות האור.
המשוואה שילבה לראשונה את חוקי מכניקת הקוואנטים עם חוקים של תורת היחסות הפרטית, ורמת הדיוק שלה הוכחה בניסויי מעבדה.
אלא שלמשוואה היו שני פתרונות, האחד אנרגיה והשני אנרגיה לכאורה שלילית, ובהתאמה אחד שבו לאלקטרון מטען שלילי כרגיל והשני אלקטרון עם מטען חיובי.
היו שסברו שזוהי תוצאה מתמטית ללא משמעות פיזיקלית, וגם דיראק עצמו התלבט, אך לבסוף השתכנע שאם אלה תוצאות המשוואה פירוש הדבר שקיימים אלקטרונים עם מטען חיובי, וקיים בעולם אנטי-חומר.
האלקטרונים בעלי המטען החיובי, שכונו פוזיטרונים, אכן התגלו במעבדה שנים ספורות לאחר מכן.
קארל אנדרסון עסק בחקר חלקיקים מהקרינה הקוסמית בתא ערפל, שאותו הקיף במגנטים כדי לכוון את מסלול החלקיקים הטעונים.
ב-1932 הוא הבחין בחלקיק שנתיבו זהה בצורתו לנתיבם של אלקטרונים, אך הוא נע בכיוון ההפוך, זה היה פוזיטרון.
אחת השאלות הבלתי פתורות בפיזיקה של ימינו היא מדוע כמות האנטי חומר ביקום כה קטנה ביחס לכמות החומר הרגיל.
לאחר גילוי האנטי-חלקיקים הועלתה השערה לפיה יש ביקום אזורים המאוכלסים באנטי-חומר בלבד, אולם כיום השערה זו אינה מקובלת.
ישנן כמה תאוריות לפיהן האנטי-חומר נוצר מיד לאחר המפץ הגדול בשלב הבאריוגנזה ועבר אניהילציה עם החומר שנוצר יחד איתו, אך בשל הפרת סימטריה בשלב כלשהו (בהתאם לאינטראקציות הבין-חלקיקיות שמציעה כל אחת מתאוריות אלה) נשאר יותר חומר מאנטי-חומר.
נכון להיום אין אישוש ניסויי להפרת סימטריית CP הנדרשת על פי תאוריות אלה.
עם זאת, אנטי-חלקיקים בודדים נוצרים ביקום כל הזמן, למשל בהתנגשויות בין קרני גמא שמקורן בקרינה הקוסמית לבין אטומים באטמוספירה.
ייצור אנטי-חלקיקים בודדים הושג עוד בשנות ה-50 וה-60, במהלך ניסויים במאיצי חלקיקים.
לעומת זאת, ייצור של אנטי-חומר - קבוצות של אנטי-חלקיקים המאוחדות באמצעות כוחות גרעיניים וחשמליים בדומה לאטומים ה"רגילים" הוא משימה קשה הרבה יותר.
פריצת הדרך הראשונה לקראת אפשרות כזאת הושגה בראשית שנות ה-90, כשעובדי מכון פרמילאב גילו שאנטי-פרוטון אנרגטי מאוד העובר בסמוך לגרעין של אטום יכול לגרום ליצירה של אלקטרון ופוזיטרון; אם האנטי-פרוטון יצליח "לחטוף" אליו את הפוזיטרון בהשפעת הכוח האלקטרומגנטי, ייווצר אנטי-מימן, שהוא האטום הכי פחות מורכב של אנטי-חומר.
ב-1995 הצליחו במכון CERN לייצר 9 אטומי אנטי-מימן בשיטה שהציעו עובדי פרמילאב, שמאוחר יותר הצליחו לחקות השיטה וייצרו קרוב ל-100 אטומי אנטי-מימן.
לאחר ניסויים אלה, חיפשו המדענים דרך "לצנן" את האנטי-פרוטונים, כדי שיהיה נוח יותר לחקור אותם.
לשם כך נבנה ב-CERN בשנת 1999 מאט האנטי-פרוטונים (Antiproton Decelerator), שבעזרתו יוצר לראשונה אנטי-מימן "קר" בשנת 2002. בשנת 2004 פותחה שיטה נוספת לייצור אנטי-חומר "קר", המבוססת על התנגשויות של חלקיקים חמים עם חלקיקים קרים, שבעקבותיהן מושג שיווי משקל תרמי, וכך מקוררים החלקיקים החמים.
משערים כי בשיטה זו ניתן יהיה לייצר 100 אטומי אנטי-חומר בשנייה.
ייצור מיליגרם אחד של אנטי-מימן בקצב זה ייארך כ-170 מיליארד שנה.
העלויות הכבדות הכרוכות בייצור אנטי חומר וקצב ייצורו הנמוך יחסית לרצוי לצורכי מחקר ולשימושים אפשריים אחרים, הביאו את מכון NIAC של נאס"א לממן מחקרים הבודקים את האפשרות לאסוף ולהביא לכדור הארץ אנטי-חומר מוכן ממקומות במערכת השמש שם הוא נוצר ומצוי, כגון חגורות ואן אלן והמגנטוספרה של צדק.
כאמור, בעת יצירת מרכיבי האנטי-חומר (אנטי-פרוטון, פוזיטרון ואנטי-נייטרון), נדרשים המדענים לצנן את מהירות החלקיקים הנעים במהירות הקרובה למהירות האור עקב היווצרותם במאיצי חלקיקים.
על כן, נדרשת שליטה רבה בכיוון תנועת האנטי-חלקיקים בעודם "חמים", וכן שליטה בהם לאחר שהצטננו על-מנת לאחסנם.
בשיטה הנפוצה במעבדות CERN מניעים את האנטי-חלקיקים (רק האנטי-פרוטון ופוזיטרון) במעגל העטוף בסלילים מוליכי-על היוצרים שדה מגנטי המקביל לשדה המגנטי של אותו החלקיק (שדה שלילי לפוזיטרון וחיובי לאנטי-פרוטון), ובכך ממרכזים את החלקיקים לנקודת המרכז ומונעים מבעדו להתנגש במעטפת המעגל העשויה חומר רגיל.
הסלילים עצמם בנויים כך שחלק מהם מייצרים שדה מגנטי חזק הממרכז את האנטי-חלקיקים לאמצע, ואילו חלק אחר מייצר שדה מגנטי חלש הגורם לזעזועים באנטי-חלקיק הנע בתווך (הדבר דומה לנהג המאיץ ומאט לחלופין), זעזועים אלו מזרזים את האטת האנטי-חלקיק ומסייעים בלכידתו.
לאחר לכידת האנטי-חלקיק הוא מאוחסן לזמן קצר במכלים העטופים סלילי על-מוליך היוצרים שדה מגנטי הדוחה את האנטי-חלקיק למרכז.
על שלב זה להיות קצר שכן בניגוד לאנטי-פרוטונים בעלי משך החיים הארוך מאוד, לפוזיטרונים משך חיים קצר בהרבה.
לאחר אחסונם מפגישים בין הפוזיטרונים לאנטי-פרוטונים ובכך מביאים ליצירת אנטי-מימן.
מרגע זה תמה השליטה על תנועתו של האנטי-חומר שכן במצב זה מטענו החשמלי נייטרלי ולכן אינו מגיב לשדה מגנטי.
תוך זמן קצר פוגשים חלקיקי האנטי-חומר בחלקיקי החומר במעטפת, הם מתאיינים הדדית, וכתוצאה מכך, משתחררת אנרגיה בצורה של גלים אלקטרו-מגנטיים (קרני גמא).
דרך צינון ושימור זאת אינה פועלת על האנטי-נייטרון שאינו מגיב לשדות מגנטיים כלל.
ניתן אומנם לצנן אותו באמצעות התנגשות באנטי-חומר קר יותר ואולם עדיין ישנם קשיים באחסונו.
ב-2010 הצליחו חוקרים במרכז המחקר CERN ללכוד לראשונה אטומים של אנטי-חומר ולשמר אותם לזמן קצר באמצעות טכניקות חדשניות שפיתחו.
ביוני 2011 פורסם כי מדענים במרכז המחקר CERN לכדו חלקיקי אנטי-חומר למשך יותר מ-16 דקות.
בספר "מלאכים ושדים" מאת דן בראון ובסרט בעל אותו שם שהופק על פי הספר משמש מכל אנטי-חומר שנגנב מ-CERN, ומשמש שם כחומר נפץ חדשני ורב עוצמה.
ה"מוח הפוזיטרוני" - טכנולוגיה בדיונית ליצירת מוחות לרובוטים נפוצה במדע הבדיוני, למשל בספריו של אייזק אסימוב, או בסדרה "מסע בין כוכבים - הדור הבא", באנדרואיד דאטה.
אנטי-מחיקון הוא התקן מיוחד שהותקן במכשירי טלוויזיה צבעוניים בישראל בסוף שנות ה-70. מטרתו של ההתקן הייתה לשחזר את אותות סינכרון הצבע (color burst) לאחר שהוסרו ("נמחקו") אז מאותות השידור של הטלוויזיה הישראלית.
היעדרם של אותות אלו גרם לכך שגם במכשירי טלוויזיה צבעוניים נצפו השידורים בשחור-לבן.
מוצר שנקרא Col-R-Tel שווק בארצות הברית ואפשר הוספה של צבע למכשירי שחור-לבן.
עקרון הפעולה של מכשיר זה שונה, ולמעשה הפוך מהאנטי-מחיקון.
בסוף שנות ה-70 החלו להימכר בישראל מקלטי טלוויזיה המאפשרים קליטת שידורים בצבע, שהיו יקרים יותר מהמכשירים שאפשרו תצוגת שידורים בשחור-לבן בלבד.
אף שעיקר שידורי הטלוויזיה בישראל היו בשחור-לבן, קיוו הקונים לצפות בתוכניות הצבעוניות שנקנו מתחנות זרות, ובשידורי צבע מן המדינות השכנות.
עם העלייה במספר מקלטי הטלוויזיה הצבעוניים הורתה הממשלה לרשות השידור למנוע את האפשרות לצפייה בצבע בשידורי הטלוויזיה הישראלית, וכך למעשה הומצא "המחיקון".
המחיקון הסיר את הצבע מהתכנים ששודרו, כך שהם נצפו בגווני אפור.
המטרה הייתה לצמצם את מכירת מקלטי הטלוויזיה הצבעוניים, מתוך השקפה כי מכירתם מבליטה את הפער בין עשירים לעניים, וכמו כן כדי לא לעודד ייבוא.
אמנם, הטלוויזיה הישראלית, שהוקמה בשלבים בסוף שנות ה-60, צילמה ושידרה בדרך כלל את תוכניותיה בשחור-לבן עד תחילת שנות ה-80, אך באותה תקופה כבר היו שידורים סדירים בצבע בארצות הברית ובאירופה, כך שתוכניות שהועברו בלווייני תקשורת או שנקנו מתחנות זרות היו צבעוניות, ואפשר היה לצפות בהן בצבע במכשירי טלוויזיה צבעוניים.
האפשרות לקליטת השידורים בצבע הייתה תלויה בכך שהשידור הועבר ישירות מן הלוויין, או הוקלט מהלוויין בוידאו טייפ צבע ושודר דרכו, או שסרט קנוי נוגן בווידאו טייפ צבע או בטלסינה (מקרין פילם קולנוע) צבעוני.
ב-1974 החלו גם תחנות הטלוויזיה של ירדן ושל מצרים לשדר בצבע.
בישראל, אולפני הרצליה היו הראשונים שהכניסו ציוד אולפן צבעוני כבר בשנת 1973, אך השימוש בו היה בעיקר לצורכי הפקות זרות שצולמו בישראל.
בכל זאת, הפקות שהזמינה הטלוויזיה הישראלית מאולפני הרצליה, צולמו בחלק מהמקרים בצבע (בעיקר בסוף שנות השבעים), וגם מהם הייתה הטלוויזיה הישראלית אמורה למחוק את הצבע.
התמונה שנראית על פני צג טלוויזיה מיוצגת במקלט הטלוויזיה בצורת אות חשמלי.
אות זה, הקרוי , מפוענח מהגל האלקטרומגנטי שמגיע לאנטנה.
הוא כולל בתוכו את כל המידע המוקרן על צג הטלוויזיה, והוא מורכב מנתוני בהירות ומנתוני צבע.
אות הבהירות מסומן ב-Y והצבע עצמו מורכב משני אותות בשם V, U.
בעזרת אותות אלו ואות העוצמה המקורי, המייצג את רמת הבהירות של כל נקודה, ניתן לשחזר את צבעי היסוד: אדום, כחול וירוק.
כל מקלטי הטלוויזיה הצבעוניים באותה תקופה היו מבוססים על שפופרת קרן קתודית ובה שלושה "תותחי אלקטרונים", המתאימים לשלושת צבעי היסוד.
בטלוויזיה כזו, כל תותח אלקטרונים מקבל אות חשמלי שמפוענח במקלט על סמך נתוני הבהירות ונתוני הצבע באות החוזי המורכב, וקרן האלקטרונים שיוצאת ממנו מכוונת בעזרת מגנטים לעבר פיקסלים זרחניים בצבע המתאים שנמצאים על גבי הצג.
שיטת הסריקה על גבי צג הטלוויזיה היא לפי שורות, וכל מקטע של אות החוזי מתאים לשורה אחת.
כך למשל, בשיטת PAL, שורה אחת מתאימה למקטע חוזי באורך של 64 מיקרו-שניות.
שלושת אותות הצבע משולבים באות החוזי המורכב כאותות מאופננים; בשיטת PAL, אותות הצבע, U V, מאפננים יחדיו, בשיטת QAM, גל תת-נושא (subcarrier) בתדר 4.43361875 מגה-הרץ מעל הגל הנושא.
באפנון זה נדרש לסנכרן את מופע המפענח שבמקלט עם אות הצבע המקורי, ולשם כך משודר בתחילתה של כל שורה צרור בן עשרה מחזורים בתדר זה (2.25 מיקרו-שניות).
צרור סנכרון זה נקרא אות סינכרון הצבע (Colorburst).
מופע אות סינכרון הצבע מגדיר למקלט הטלוויזיה כיצד להפריד נכונה את רכיבי ה-QAM לשני אותות צבע, ותזוזה במופע תגרום לעיוות בצבעים על גבי המרקע.
ברשות השידור, הורד אות סינכרון הצבע מאות החוזי המורכב, ובמצב כזה הופעל במקלטי הטלוויזיה הצבעוניים מעגל "הורג הצבע" ("color killer") אשר מכבה את המגברים לתדר הגבוה שעליו אופנן אות הצבע.
מעגל זה הבטיח ששידורי שחור-לבן לא יגרמו להופעת צבעים מקריים על גבי הצג.
על מנת לגרום לטלוויזיה להקרין תמונה צבעונית מדויקת תוך שימוש באות חוזי שנמחק ממנו אות סינכרון הצבע היה צורך לשחזר את אות הסינכרון במופע הנכון.
מכשיר האנטי-מחיקון "שתל" אות סינכרון משלו בתחילת כל שורת וידאו באות החוזי המורכב.
אולם, בהיעדר מידע מדויק לגבי המופע הנכון, הצבע לא היה מדויק, על כן נוספה אפשרות לכוונון מופע באופן ידני.
כך, אם צבעי התמונה שהתקבלו היו בלתי מציאותיים, היה על הצופה לכוון את המופע בעזרת כפתור מספר פעמים בשעה.
עם זאת, איכות התמונה לא השתוותה לתמונה מאות חוזי שלא בוצעה בו מחיקת אות סינכרון הצבע.
דוד בן-גוריון, ששימש כראש הממשלה בראשית שנות השישים, התנגד באופן גורף להכנסת המדיה הטלוויזיונית.
בן-גוריון ראה במדיה זאת בעיה חינוכית, שתהפוך את התושבים מעם הספר ל"עם המסך".
הטלוויזיה נתפסה ככלי מחטיא ולא תרבותי.
יגאל אלון, שר החינוך באותה התקופה חשש מתרבות של "נרגילות ורקדניות בטן".
אך מעל כולם עמדה הטענה הכלכלית, אשר ראתה את מדינת ישראל הצעירה, שרק זה מכבר יצאה מתקופת צנע ממושכת.
החשש הכלכלי היה כי קניית מכשיר יקר אשר איננו מיוצר בארץ תכניס את המדינה הצעירה למיתון נוסף.
רק ב-1965, לאחר פרישת בן-גוריון וכניסתו לתפקיד של לוי אשכול כראש ממשלה, נפתחה האפשרות להכנסת הטלוויזיה למדינת ישראל.
אולם טענות הממשלה הקודמת נותרו בעינן והושמו מגבלות כגון שידור שאינו מסחרי ושידור שאינו בצבע.
לאורך הזמן התפתחה הטכנולוגיה וציוד טלוויזיוני צבעוני החל להיות נפוץ, על חשבון ציוד לשידורי שחור-לבן.
כך נוצר מצב בו נאלצו אנשי הטלוויזיה לרכוש ציוד הפועל בצבע.
כמו כן, תוכניות רכש סופקו לטלוויזיה הישראלית כשהן צבעוניות.
על מנת להמשיך לשדר בשחור-לבן, כאשר גם הציוד פועל למעשה בצבע, וגם תוכניות רכש מסופקות בצבע, נמחקו הצבעים והשידור בוצע בצבעי שחור-לבן באמצעות ה"מחיקון", טכנולוגיה המוחקת את הצבע ממסכי האזרחים.
מולי אדן, אז מהנדס אלקטרוניקה (לימים נשיא אינטל ישראל), פיתח בהנחית יצחק פוגל, מנכ"ל "מץ אלקטרוניקה", התקן ששולב במכשירי טלוויזיה צבעוניים של מץ, ואפשר להם להציג את התוכניות הזרות בצבע על אף המחיקה שבוצעה על ידי רשות השידור.
שמו המסחרי של ההתקן היה אנטי-מחיקון.
בציבור רווחה אי-הסכמה עם החשכת הצבע וחלקו השתמש במכשיר אנטי-מחיקון.
התקן ה"אנטי-מחיקון" ייקר את המכשירים הצבעוניים עוד יותר, ואף פגם במידה מסוימת באיכות התמונה.
אף על פי כן, הפופולריות שלו הבהירה כי שיטת מחיקת הצבע אינה משיגה את מטרתה.
הדבר זירז את ההחלטה לאפשר שידורים בצבע בטלוויזיה הישראלית.
בנוסף לכך, הטלוויזיה הישראלית הייתה חייבת להעביר בצבע שידורים חיים שהופצו לתחנות טלוויזיה זרות, וזאת על-פי דרישת התחנות באירופה ובארצות הברית (שידורים אלה חייבו סידורים מיוחדים כגון שכירת מצלמות מתאימות).
שני השידורים המרכזיים שהופצו בצבע מישראל לרחבי העולם בסוף שנות השבעים היו סיקור ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל בנובמבר 1977, ושידור תחרות הזמר של האירוויזיון במרץ 1979 (לפני שידור זה נרשם גל של קניית מכשירים צבעוניים ברחבי הארץ, וזאת על אף שהיה מדובר בשידור צבעוני חד-פעמי).
עקב כך ממילא לא ניתן היה למנוע מהצופים בישראל לצפות בשידור החי בצבע.
בתחילת 1979 הוערך כי בישראל כבר היו כ-100 אלף מכשירי טלוויזיה צבעונית, ובאוגוסט 1979 הוערך כי כ-10 אלפי ישראלים רכשו מכשירי אנטי מחיקון.
יורם ארידור, שמוּנה לשר האוצר לקראת בחירות 1981, החליט לאפשר לרשות השידור לעבור בהדרגה לשידורים בצבע.
הוא החליט בנוסף לכך גם להפחית את המס שהוטל על מכשירים צבעוניים (במקביל להפחתת המס על מכוניות ומוצרי צריכה אחרים).
תהליך המעבר לשידורים בצבע נמשך כמה שנים, והיה כה ארוך עד שעובדי רשות השידור החלו לקרוא לו בלעג "הצבע הזוחל".
בהדרגה צולמו ושודרו יותר תוכניות בצבע, בין היתר משחק גמר אליפות אירופה בכדורסל לשנת 1981, בו זכתה מכבי תל אביב בגביע השני בתולדותיה, וכן מונדיאל 1982 ששודר כולו בצבע.
עם זאת מרבית השידורים והתוכניות נמשכו בשידור שחור לבן (כולל שידורים חוזרים של תוכניות לימודיות והטלוויזיה החינוכית) עד תחילת שנת 1983.
בשנת 1983 הוסר באופן מוחלט המחיקון, והטלוויזיה הישראלית עברה לשידור מלא בצבע.
האנטי-מחיקון הפך בתוך זמן קצר לאביזר מיותר, אולם פרשת השידורים בצבע ופיתוח האנטי-מחיקון שימשה שנים רבות כדוגמה למדיניות חסרת-תבונה של הממשלה בכלל ושל מדיניות כלכלית המתאפיינת במעורבות יתר ממשלתית בפרט.
השם המסחרי "אנטי-מחיקון" הפך למטבע לשון, והמשורר נתן זך אף השתמש בו ככותרת לאחד מספרי שיריו.
בפיזיקת החלקיקים, אַנְטִי-חֶלְקִיק הוא בן זוג של חלקיק אחר, בעל מסה דומה לו, אך בעל מטען (כולל מטען חשמלי) הפוך בסימנו.
לאלקטרון, לדוגמה, יש מקביל מהופך הנושא מטען חיובי, ושמו פוזיטרון, בעוד שלפרוטון האנטי חלקיק המקביל הוא אנטיפרוטון.
בניסוח טכני ומדויק יותר, אנטי-חלקיק הוא השדה הקוונטי הסימטרי לחלקיק מסוים תחת היפוך מטען וזוגיות (שהיא כוון המרחב), ובאנגלית CP symmetry (ר"ת: Charge Parity).
פיזיקת החלקיקים גורסת, כי לכל סוג של חלקיק ישנו בן-זוג בעל מסה וספין זהים לו, שגודלי המטענים שלו (כגון מטען חשמלי, מטען הכוח החלש ומטען הצבע) הם כגודל מטעני החלקיק התואמים, אך הסימנים שלהם הפוכים.
לדוגמה: מטענו החשמלי של האלקטרון הוא (1-), ומטענו החשמלי של בן-זוגו, הפוזיטרון, הוא (1+).
אפשרות קיומם התאורטי של האנטי-חלקיקים הועלתה בשנת 1928 על ידי פול דיראק, וכבר בשנת 1932 נמצא הפוזיטרון בתוך קרינה קוסמית.
כאשר חלקיק ואנטי-חלקיק נפגשים, הם עוברים תהליך של איון, שבסופו הם הופכים לאנרגיה, על-פי נוסחתו של איינשטיין, E=mc2. אנרגיה זו מועברת על ידי נשאי הכוח המתאימים, למשל, פוטון במקרה של אינטראקציה אלקטרו-מגנטית (אלקטרון עם פוזיטרון), שיכולים בהמשך התהליך להפוך לזוג חלקיק - אנטי-חלקיק אחר.
גם האינטראקציות ההפוכות אפשריות: נשאי כח שהופכים לצמד חלקיק - אנטי-חלקיק.
הסימטריה בין חלקיקים לאנטי-חלקיקים אינה מדויקת, וקיימים הבדלים קטנים במסה ובתכונות אחרות שלהם.
תופעה זו מכונה בשם שבירת סימטריית CP, והובילה להיווצרות היקום כפי שהוא מוכר כיום, כלומר מורכב מחומר ולא מאנטי-חומר.
היבט אחר של שבירת סימטריית CP הוא תופעת הבריוגנזה, כלומר יצירה של בָּרִיוֹנים.
אנטי-גלובליזציה הוא מונח המתאר מגוון תפיסות, וארגונים האוחזים בתפיסות כאלו, המתנגדים להיבטים מסוימים של גלובליזציה, ובייחוד לסחר חופשי, לקפיטליזם, לפעולותיהם של תאגידים רב לאומיים ולגלובליזציה תרבותית.
שיוכם הפוליטי של פעילי אנטי-גלובליזציה אינו אחיד.
אף שרובם מחזיקים בעמדות הקרובות לעמדות תנועת השמאל ולעמדות הירוקים, חובקת התנועה לעיתים גם פעילים המבקשים לכונן סדר יום פרוטקציוניסטי, במטרה להגן על התעשייה והתעסוקה במערב.
מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הופיעו תאוריות שונות העוסקות בגלובליזציה, ובמקביל התפתחה ספרות ביקורתית ענפה, הטוענת שקיימות סכנות משמעותיות בתהליך הגלובליזציה.
התאוריות האנטי-גלובליסטיות המרכזיות מצביעות על הסכנה הטמונה בחדירתה של תרבות הצריכה המערבית למדינות בעולם כולו - חדירה הנתפסת כקולוניאליזם תרבותי.
האנטי-גלובליסטים טוענים עוד כי חברות רב-לאומיות, שאינן גופים נבחרים החייבים דין וחשבון לבוחר במדינתן או במדינה אחרת, חותרות תחת סמכות השליטים המקומיים והמוסדות המסורתיים המקומיים.
חברות אלו פוגעות בו־זמנית בבני מדינתן, כאשר הן בוחרות להעתיק את מפעלי הייצור שלהן ממדינות המערב למדינות העולם השלישי; ובבני מדינות העולם השלישי, המועסקים במפעלים שפתחו החברות הרב-לאומיות במדינתם בשכר עבודה הנמוך מזה שהיו מקבלים אותם עובדים במדינה מערבית.
פגיעה נוספת שמחוללות החברות הרב-לאומיות במדינות העולם השלישי היא סביבתית וחקלאית, כאשר הן משתפות פעולה עם שליטי מדינות בעולם השלישי בפרויקטים רחבי היקף, המותירים אחריהם פגיעה מתמשכת בסביבה, הרס של סביבות מחיה וחורבן של מערכות אקולוגיות.
המאבק לשמיטת החוב של המדינות העניות
ארגוני סיוע וצדקה בריטיים, בצוותא עם ארגוני סטודנטים, ביקשו לשנות את המצב שבו מדינות באפריקה, שנטלו הלוואות ממדינות המערב, אינן מסוגלות לעמוד בתשלום חובותיהן, העולים פי כמה וכמה על הסיוע המוגש להן על ידי מדינות המערב.
במצב זה, נכלאו מדינות אפריקה (ואחרות) במצב ללא מוצא, שבו אין ביכולתן לשלם אף את הריבית על חובותיהן.
הקריאה לשמיטת חובות כללית למדינות העניות עד שנת 2000, ללא סייגים כאלו ואחרים, נוהלה תחת הסיסמה "שמטו את החוב", במסגרת הקמפיין המרכזי "יובל 2000" (על שם שנת היובל העברית, שבה יש שמיטת חובות כללית).
העצומה לשמיטת החובות הפכה לעצומה הגדולה בהיסטוריה, עם למעלה מ-28 מיליון חתימות.
עם זאת, רוב החובות נותרו על כנם והמאבק, במובן זה, נכשל.
המאבק שב ועלה לכותרות כאשר ב-2005 נערך מופע הצדקה לייב 8, שבו השתתפו מוזיקאים מובילים במערב שמחו, בין השאר, על חובות מדינות אפריקה, לקראת כינוס ועידת ארגון המדינות המתועשות ביולי 2005.
מאבקים מול קרן המטבע הבינלאומית והבנק העולמי
במסגרת התנאים להלוואות למדינות העניות (הלוואות שנועדו להקל על החובות העצומים של משבר החוב), התנתה קרן המטבע הבינלאומית תנאי הבראה למדינות אלה.
במדינות רבות, תנאים אלה (הידועים גם כSAP - Structural Adjustment Programs) לא הביאו לתוצאות הרצויות.
החובות של המדינות לא פחתו, והצמיחה המיוחלת במדינות אלו לא הגיעה - בניגוד לתחזית של קרן המטבע והכלכלנים מטעמה.
אחת הדוגמאות המפורסמות היא התמוטטותה הכלכלית של ארגנטינה, שביצעה את כל הצעדים שקרן המטבע הכתיבה, ושכלכלתה קיבלה בדיווחי הקרן (לפני ההתמוטטות) ציונים לשבח.
הטענות מול הבנק העולמי היו על השקעה בפרויקטים שנתפסו על ידם כמגלומניים ועל שיתוף פעולה עם משטרים מושחתים - פעולות שהובילו לשקיעה הראשונית של המדינות העניות בחובות שלא ניתן להחזירם.
כסף רב זרם להשקעות בסכרי ענק וכבישי ענק שאיש לא השתמש בהם, לקניית נשק, לבניית ארמונות או לחשבונות הפרטיים של השליטים.
כשנעלמו השליטים נדרשו העמים לשלם את ההחזרים להלוואות שניתנו לפרויקטים שלעיתים אף פגעו בהם - כמו השקעה בציוד מלחמה לדיכוי מרידות, או השקעה בסכרים שהציפו שטחי קרקע וגרמו למאות אלפי פליטים.
ענקית ההמבורגרים מקדונלד'ס הגישה תביעת דיבה נגד פעילים בארגון "גרינפיס לונדון".
שני פעילים, הלן סטיל ודייב מוריס, התעקשו בניסיונותיהם להוכיח לבית המשפט שהרשת אכן פוגעת בבריאות הלקוחות הקבועים, גורמת להרעלות מזון, מפרסמת פרסום לא הוגן כלפי ילדים, מתאכזרת לחיות, פוגעת ביערות הגשם ומזהמת את הסביבה.
המשפט הפך למשפט הארוך ביותר בהיסטוריה הבריטית, וגרר גל של מחאה נגד מקדונלד'ס בעולם ולפרסום שלילי רב של הרשת.
לדעת פעילים בתנועות מחאה שונות, מאז תקדים משפט הדיבה של מקדונלד'ס, נזהרו תאגידים שלא לתבוע פעילים כדי שהמאבק של אלה לא יזכה להד תקשורתי גדול עוד יותר מזה שהיה למאבק המקורי.
בשלב מאוחר יותר הגישו סטיל ומוריס תביעה בבית המשפט לזכויות אדם של האיחוד האירופי נגד מדינת אנגליה בשל חוקי הדיבה הדרקוניים שלה.
בשנת 2005 פסק בית המשפט לטובת סטיל ומוריס.
המאבק מול הסכם ההשקעות הרב צדדי MAI
במאי 1995 החל ארגון OECD בדיונים באשר להסכם השקעות רב צדדי (MAI).
לטענת תומכי ההסכם, מטרתו הייתה לפתח כללים רב צדדיים שיבטיחו כי השקעה בינלאומית תעמוד תחת פיקוח באמצעות מערכת חוקים עקבית ואחידה יותר.
הדיונים לגבי ההסכם נוהלו באופן חשאי במשך שנתיים, על אף מאמצים מתמשכים מצד ארגונים כמו Public Citizen להוכיח שהדיונים אכן מתקיימים ולגלות את תוכנם.
בשנת 1997 הדליף מקור מתוך OECD טיוטה של ההסכם לארגון אזרחים קנדי.
הדבר גרם לסערה פוליטית, כאשר התברר שהממשל האמריקאי בראשות ביל קלינטון ניסה להסתיר את הדיונים מחברי הקונגרס האמריקאי.
תופעה דומה התגלתה גם במדינות אחרות, כמו צרפת וקנדה.
לטענת הארגונים, הסכם ההשקעות הרב צדדי, ה-MAI, נועד לאפשר לתאגידים רב לאומיים גדולים לקבוע נהלים בתחומי ההשקעה ולהכתיב אותם - ראשית לגורמים בתוך המדינות העשירות החברות ב-OECD ולאחר מכן גם למדינות עניות יותר ולשחקנים קטנים יותר.
נטען כי באקלים ההשקעה שייווצר לאחר ההסכם, לא יוכלו מדינות אחרות להרשות לעצמן שלא לחתום עליו, היות שפירוש הדבר יהיה פגיעה אנושה בכלכלתן.
מלבד הבעייתיות בניהול דיונים סודיים לעריכת הסכם עולמי מרכזי, נשמעו טענות בדבר ניסוח דרקוני שלו.
לדוגמה, חוקים להגנת הסביבה יכלו להיחשב במסגרת ההסכם "הלאמה חלקית" של תאגיד, דבר שעלול לגרור תביעת פיצויים של תאגידים מול המדינות, במקרה של ניסיון להעביר חוקים אלה.
נוכח טענות אלו ואחרות, התעוררה מחאה נרחבת בערים של מדינות המערב - בעיקר באירופה ובקנדה.
ממשלות ענו באיחור רב על טענות כנגד ההסכם.
נוכח המצב פרשו מדינות רבות מההסכם, ובשנת 1998 הכריז ה-OECD על ביטול הדיונים על ה-MAI.
אלא שהסכם דומה בשם שונה, MIA, החל להתגבש במסגרת הדיונים בארגון הסחר העולמי בסיאטל 1999. 600 הארגונים שחתמו על עצומה נגד ה-MAI, הצטרפו למאות ארגונים אחרים שיצאו להפגנות ונקטו פעולות ישירות בניסיון לשבש את הדיונים בארגון הסחר העולמי.
ההפגנות בסיאטל - מול ארגון הסחר העולמי
במשך עשרות שנים נערכו הדיונים במסגרת ה-GATT, ומחליפו ה-WTO (ארגון הסחר העולמי), מאחורי "דלתיים סגורות".
מעטים בציבור ידעו על מה נערכים הדיונים, או בכלל על עצם קיומם.
עד היום יש ערפל כבד באשר לתוכן הדיונים.
רוב החוקים הנחקקים במדינות הם בעלי השלכות כלכליות.
חוקים המגנים על העובדים, הצרכנים, קבוצות חלשות, דורות העתיד או על הסביבה הן בעלות פוטנציאל להקטנת הרווחים של פירמות ותאגידים, מה שניתן לעיתים קרובות לתרגם כפגיעה בחופש המסחר.
ארגון הסחר העולמי מכתיב חוקים שהם מעל החקיקה של פרלמנטים, ויש לו יכולת אכיפה של חוקים אלו על ידי בית דין מטעמו ואפשרות להטיל סנקציות על מסחר כדי לאלץ מדינה לשנות חוקים.
במסגרת הסכם סחר אחר, ה-NAFTA, נאלצה ממשלת קנדה לבטל חוק המגן על אזרחיה מפני החומר הרעיל MMT ולשלם פיצויים לתאגיד אתיל משום שהחוק נגד את הסכם הסחר.
רוב ההסכמים במסגרת ה-WTO גובשו על ידי נציגי המדינות המתועשות והוכתבו לנציגי המדינות העניות יותר.
כ־50,000 איש מכ-12,000 ארגונים באו להפגין בסיאטל בנובמבר 1999. לאחר מספר ימים של הפגנות המונים שלוות לפני הוועידה (שזכו למעט מאוד כיסוי תקשורתי), נערכה פעולה ישירה של חסימת דרכים המובילות לאזור המבודד שהוכן עבור באי הישיבה.
נציגים רבים לא הצליחו להגיע לדיונים, המשטרה לא הצליחה לפרק את החסימות, וענני גז מדמיע תרמו להיווצרות בלגן כללי.
ראש עיריית סיאטל הכריז על עוצר כללי והזמין את הצבא לעזור בפינוי המפגינים, שכ-2000 מתוכם נעצרו.
בשלב זה התקשורת "גילתה" את נושא הסחר הבינלאומי והגלובליזציה וטבעה את המונח "תנועת האנטי-גלובליזציה".
ביל קלינטון טען שהוא מסכים עם המפגינים כי יש לקבוע הסכמים בינלאומיים לתנאי עבודה שיהיו חלק מהסכמי הסחר.
כאלטרנטיבה לכיסוי התקשורתי שלא התקיים, הקימו קבוצות תקשורת אלטרנטיביות שונות את אינדימדיה.
אינדימדיה הפכה להיות מקור לעיתונאים מהתקשורת התאגידית וכן פרסמה דיווחים מעודכנים ותמונות ווידאו באתר האינטרנט שלה.
ועידות אחרות של ארגון הסחר העולמי התקיימו בקטר ובקנקון תחת אבטחה כבדה מאוד.
עם זאת, מאחר שהסכר כבר נפרץ, מדינות עניות סירבו לקבל את התכתיבים של המדינות העשירות, או לחלופין דרשו לבטל סובסידיות לטובת תעשיות של המדינות העשירות.
"רוג'ר ואני", בבימויו של מייקל מור, 1989.
אנטי-גיבור הוא סוג של דמות שאינה בהכרח מאופיינת בתכונות אופייניות לגיבור, כמו אומץ, כריזמה, מצפון תקין או הופעה מרשימה.
האנטי-גיבור הוא היפוכו של הגיבור הקלאסי, והוא לעיתים קרובות תוצר של החברה המודרנית; דמות ששורשיה נטועים בעולם האבסורד, וניתן לומר שהוא מגלם את ניפוצם של האידיאלים החברתיים בני זמננו.
אמנם הוא מעורר לעיתים גיחוך או סלידה בתחילה, אך במהלך היצירה הוא רוכש את לבו של הקורא, שלומד שדווקא תכונותיו הזרות, המגוחכות, או לחלופין השליליות, הן אלו שמעוררות בנו אמינות וחושפות, בסופו של דבר, את פגמי החברה.
דמותו התמהונית של מארסו ב"הזר", ספרו של אלבר קאמי המככב בראש רשימת 100 הספרים של המאה, אופיינית לטיפוס האנטי-גיבור.
המונח גיבור, ביוונית "הירוס", הגיע מהמיתולוגיה היוונית, ומשמעותו: חצי אל וחצי בן אנוש.
באנגלית תורגם המינוח ל-hero, ואילו בעברית ל"גיבור".
דוגמה בולטת לגיבור, שהוא חצי אל וחצי אדם היא אודיסאוס, הגיבור היווני שמיטב תכונותיו ההירואית תאמו את האידיאלים החברתיים.
תכונות דומות של מנהיגות, תושייה, הובלה, אומץ וכישורים נעלים אחרים, גילמו בתוכם משה רבנו, דוד המלך, אנטיגונה, ומתקופת ההשכלה העברית: אמנון ותמר המושלמים, גיבורי "אהבת ציון", ספרו הפופולרי של אברהם מאפו, ועוד רבים וטובים אחרים.
גם ברומן שהתפתח החל מהמאה ה-18 היה הגיבור המסורתי דמות שהקורא מזדהה עם ערכיה שתואמים את האידיאלים של החברה בתקופה זו.
לעומת זו, דמות בעלת תכונות שליליות כמו פחדנות, ערמומיות, שחיתות וכיוצא בזה לא יכלה לתפוס את מקומו של הגיבור ביצירה הספרותית.
האנטי גיבור לעומת הגיבור המסורתי יכול להיות גם דמות שונה לחלוטין בתכונותיה מאלו של הגיבור.
הוא יכול להיות מצד אחד רשע או נוכל, ומצד שני שלומיאל, בודד, מסכן וחסר מזל.
פעמים רבות הוא דמות מגוחכת, אך עם זאת הקורא מזדהה בסופו של דבר עם תכונותיו האנושיות.
ההבדל העיקרי בינו ובין הגיבור המסורתי הוא שהאחרון מזדהה מיד עם ערכי החברה, ואילו האנטי גיבור, על כל חולשותיו, רוכש רק עם התפתחות העלילה את אהדתו של הקורא, שנוכח לדעת שכישלונותיו ומידותיו ה"רעות" מגיעים בעצם ממקום טוב, ומי שיוצא בסופו של דבר מופסד היא החברה.
פצצת האטום, תורת האבולוציה של דרווין, המהפכה התעשייתית – כל אלו נחשבים לחלק מהסיבות שיצרו את המשבר החברתי של האדם המודרני.
לפתע הפכה הדת לגורם משני בהתפתחותו של העולם וההיסטוריה האנושית וניתן מקום חשוב לטכנולוגיה, למדע, לתיעוש, לפסיכולוגיה, לרפואה וכדומה.
פרויד גילה את התהליכים של התת מודע שמתגלים במעשיהם ורגשותיהם של האדם.
אין האדם יותר בעל איכויות אלוהיות, אלא בשר ודם בעל הפרעות והדחקות שמקורן עוד מהילדות.
אין מקום עוד ל"חטאים", אשמה, ועונשים, אלא לחולשות אנוש שמשותפות, במידה זו או אחרת, אצל רבים מבני האדם.
לעומת זאת, המידות הטובות בבני האדם, כמו עדינות, נדיבות, רחמנות, צדקנות – לא עוזרות לאדם לשרוד במלחמת הקיום.
אנשים מושלמים חדלו לככב בספרות.
כשם שבמוזיקה מודרנית ובציור חדלו לשלוט ההרמוניה, הדיוק והסימטריה, כך גם ברומן המודרני הנטייה היא לחדור פנימה, אל הרגשות, המחשבות, אל נבכי הנפש, מעבר לצורה החיצונית.
ספרות בסגנון זרם התודעה למשל, מציינת סגנון שבו כאילו הקלטנו את הלך מחשבותיהן של הדמויות, כפי שהן עולות במוחן בזמן אמת, בלתי מאורגנות או ערוכות.
אחד הנושאים שמעסיקים את הספרות המודרנית הוא אובדן זהות הפרט וחיפושים אחר הזהות כתוצאה מכך.
ביצירה ספרותית, בקולנוע ובקומיקס, דמות ה"אנטי גיבור" היא לרוב (אך לא תמיד) דמות מרכזית, שאינה בהכרח מנהלת מאבק אקטיבי או אידיאליסטי.
היא יכולה לעיתים להישלט על ידי אחרים ועל ידי המאורעות החיצוניים בסיפור, או להיות מונעת על ידי דחפים שליליים כגון נקמה (ביחוד בקומיקס).
במקרים רבים דמות ה"אנטי גיבור" תהיה פגומה במובן מסוים, פיזי או מוסרי, והיא לא תנחן בזוהר כלשהו כמו דמותו של הגיבור.
למעשה ה"אנטי גיבור" הוא גיבור שאינו ניחן בתכונות האוניברסליות המיוחסות לדמות הגיבור כמו אידיאליזם, אומץ, או מוסר.
הדמות לעיתים קרובות בעלת תכונות אופי אפלות כמו אמות מוסר מפוקפקות, מורבידיות, ציניות, נרגנות, חוסר יושר, ואגרסיביות.
דמויות אלה נחשבות בדרך כלל "ניגוד לאב הטיפוס של הגיבור הקלאסי".
במקרים מסוימים, על אף שהיא יכולה להיות הדמות הראשית בעלילה, יכולה דמות ה"אנטי גיבור" להיות דמות פסיבית, מופנמת, שהעולם מתאכזר אליה, דמות שאין לה שליטה על מהלך חייהם של הסובבים אתה, ועל מהלך חייה עצמה.
לפעמים היא דמות נבל בתחילת הסיפור.
בעוד ה"גיבור" מייצג את השאיפה להתעלות מעל החולשות האנושיות ואחיזה בערכי מוסר גבוהים ובלתי מתפשרים, מגלם האנטי-גיבור דווקא את החולשות או את התכונות האנושיות היותר שליליות (לכל הפחות את אלו הנמצאות על הגבול האפור).
על אף שלעיתים דמות זו נכשלת במאבק עם כוחות חזקים ממנה, חיצוניים או פנימיים, ולעיתים דווקא בזכות זאת, היא עשויה להצליח ליצור רגש הזדהות אצל הקורא.
במקרים רבים, האנטי-גיבור היא דמות לא סימפתית שלעיתים פועלת באלימות או אכזריות עקב טרגדיה אישית שחוותה.
עם זאת, היא לא דמות רעה או נבל קלאסי, ובלא מעט מקרים היא אף חוזרת לדרך הישר ומסייעת לגיבור במאבקו מול הרוע.
מרסו, גיבורו של קאמי בספרו "הזר" הוא אנטי-גיבור מובהק.
טיפוס תמהוני קמעה, מנוכר לסביבתו ולמנהגיה, שבוחן את העולם בעיניים נאיביות לחלוטין, אשר יוצרות הזרה ספרותית, שבעזרתה ניתן לקורא לבחון בדרך היולית, חדשה, את החברה בה חי מרסו.
הזר של קאמי צמח מתוך היאוש של האדם המודרני מחייו שהם דמויי מאבקו של סיזיפוס.
גם דון קיחוט של סרוונטס הוא אנטי גיבור קלאסי; אביר היגון המזדקן בעל סוסה זקנה ו"נושא כלים" שהוא כפרי גס, אשר נאבק בטחנות רוח מדומות.
גיבוריו של דוסטויבסקי, ובייחוד רסקולניקוב מ"החטא ועונשו", "העוזר" של ברנרד מלמוד, "חיי אליקום" של בנימין תמוז, מוסיפים דוגמאות של אנטי-גיבורים ספרותיים לרשימה.
הולדן קולפילד מספרו של סלינג'ר: "התפסן בשדה השיפון" הוא אנטי-גיבור מובהק.
הגרינץ' מהספר הגרינץ' שגנב את חג המולד של דוקטור סוס הוא אנטי גיבור.
בז'אנר הפשע, לרוב מופיע אנטי גיבור כדמות הראשית.
בסיפורו של ש"י עגנון "המלבוש", דמות החייט - ר' ישראל (המסמל באלגוריה של הסיפור כל יהודי) היא אנטי גיבור, בעוד היותה הדמות הראשית.
בקומיקסים של חברות כמארוול קומיקס, DC קומיקס ואימג' קומיקס, ניתן למצוא את דמותו של האנטי גיבור בדמויות כדדפול, מגנטו, גוסט ריידר, המעניש, ונום, הברדס האדום, קאטוומן, מיסטר פריז, ספון ודארקנס.
בתעשיית האנימה ומנגה היפנית ניתן למצוא דוגמאות לדמות ה"אנטי-גיבור" בלולוש לאמפרוג' בקוד גיאס, נובּיטה נובי בדורימון, מקיטה בדרגון בול, סאיטאמה בואן-פאנץ' מן, שוטארו קנדה באקירה, סאסקה אוצ'יאה בנארוטו ולייט יאגאמי במחברת המוות.
האנטי גיבור בשיח הציבורי והפוליטי
הראייה הפוסט-מודרנית הביקורתית, שהביאה לשינוי משמעותי בשיח התרבותי בספרות ובקולנוע, השליכה במקביל על השיח הפוליטי והמוסרי בתרבות המערב.
במרכז שינוי זה עומדת ההתמקדות בקורבנות על חשבון העיסוק בגיבורים.
בראייה הביקורתית הפוסט-מודרנית, לעיתים קרובות מייצג הקורבן והחלש את הצדק ואת המוסר.
כתוצאה מכך - דווקא הקורבנות, ולא הגיבורים, הם הממלאים לעיתים את התפקיד הראשי בסיפורה של הפוליטיקה העכשווית.
שיח ציבורי כזה איפשר לתנועות מחאה חברתיות שונות, כדוגמת הפנתרים השחורים ואחרים, לפרוץ לתודעה הציבורית.
ניתן לאתר את ההזדהות עם האנטי-גיבור בשיח הפוליטי הציבורי בספר "אוריינטליזם" של אדוארד סעיד בשנות ה-50 של המאה ה-20.
אנטי-אֶייג'ינג (מאנגלית: Anti-Aging, עיכוב תהליכי הזדקנות) הוא תחום ברפואה העוסק בחקר ההאטה של תהליכי הזדקנות מערכות החיים של האורגניזם ושל האדם בפרט.
הזדקנות מואצת פוגעת באיכות החיים והכושר הגופני ומקצרת את תוחלת החיים.
המונח הוא יחסית חדש והוא תולדה של תעשייה ענפה שהתפתחה והחידושים האחרונים במדעי הרפואה והביולוגיה בשנים האחרונות בעקבות פיצוח הגנום האנושי וגילויים חדשים.
ניתן לסייע בהאטה של תהליכי ההזדקנות על ידי ניהול אורח חיים בריא כגון פעילות גופנית ותזונה וכן שמירה על בריאות נפשית טובה.
ישנה סברה שתהליכי ההזדקנות לא בהכרך מושפעים מגורמים גנטיים אלא מושפעים בעיקר מגורמי סביבת החיים של האדם.
מחקרים שהתבצעו בקנדה בתחילת שנות ה-2000 ועד לשנת 2017 הראו כי מתן הורמון גדילה עשוי לעכב את תהלכי ההזדקנות בגוף האדם.
עד כה, לא הוצגו עובדות קליניות לכך בשל כמות נמוכה של משתמשים בהורמון הגדילה ברחבי העולם וגם כיוון שלצורך בדיקת תהליך הזקנות נדרשים פרקי זמן גדולים.
כמו כן, ארגון הבריאות הקנדי חייב פיקוח ברמת המינונים של מתן הורמון הגדילה.
אנטי-אפיפיור הוא כינוי לאדם הטוען להיותו האפיפיור החוקי, כנגד האפיפיור המוכר על ידי הכנסייה הקתולית אשר זכה לתמיכה בקרב חלק מן הציבור הקתולי.
חלק ניכר מן האנטי-אפיפיורים הוכרו על ידי פלגים של קרדינלים אשר לא קיבלו עליהם את האפיפיור הנבחר.
גם בתקופה המודרנית יש הטוענים כי הם האפיפיורים, אך הם נתמכים על ידי מעטים בלבד ובדרך כלל אינם נחשבים כאנטי-אפיפיורים במובן הקלאסי של המונח, ובכלל זה כתות שהתפלגו מן הכנסייה הקתולית, אשר דוחות את ועידת הוותיקן השנייה ואינן מכירות באפיפיורים שמונו מאז הוועידה ההיא.
במקרים מסוימים קשה להיסטוריונים לקבוע מי היה אפיפיור לגיטימי ומי היה אנטי-אפיפיור.
ברשימה הרשמית של האפיפיורים שמפרסם הוותיקן, מופיעה הערה לצד שמו של האפיפיור לאו השמיני (963–965): "בתקופה זו, כמו גם באמצע המאה ה-11, היו קיימות מחלוקות רבות בבחירת האפיפיור וקשה לקבוע איזה צד הצליח לקבוע את יורשו של פטרוס הקדוש.
אי הוודאות גורמת לכך שלעיתים עדיף להתעלם ממינוים של מספר אפיפיורים לאחר מינוי מעורר מחלוקת".
בכל המקרים ברור שאם אחד מן הטוענים לתואר אפיפיור היה אכן האפיפיור, הרי שהשני היה "אנטי-אפיפיור", שכן טענת כל אחד מהם לתואר הייתה מקובלת על רבים.
בשנים 1378–1417, תקופה המכונה הקרע המערבי, כיהנו במקביל שני טוענים לכהונת האפיפיור (ברומא ובאביניון), ובשלב מסוים אף שלושה.
אנטי-דויטשה היא תנועה פוליטית בגרמניה, שמקורה בשמאל הרדיקלי.
התנועה החלה להתגבש במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 בעקבות מחלוקות אידאולוגיות בתוך השמאל הרדיקלי בשאלת היחס לישראל ולארצות הברית.
האנטי-דויטשה מתנגדים לגילוי מסוים של לאומיות גרמנית, שהתגבר בעיקר לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-1990. בניגוד לרוב רובו של השמאל הרדיקלי מביעים האנטי-דויטשה תמיכה במדיניותן של ממשלות ישראל, ארצות הברית ובריטניה, ומתנגדים לאנטי-ציונות, אנטי אמריקניזם, ולצורות מסוימות של אנטי-קפיטליזם ואנטי-אימפריאליזם.
הם טוענים שההתנגדות למדינות הללו, והתמיכה באידאולוגיות הללו מצד רובו של השמאל הרדיקלי בגרמניה נובעת מעמדות אנטישמיות ואנטי-דמוקרטיות.
אנטי-מלך הוא אציל המייעד את עצמו להיות מלך, או המיועד לכך בידי אחרים, בשל טענה לכתר או מאבק עם מלך או שליט מכהן.
אנטי-מלכים נמצאים בעיקר במונרכיות שבהן המלך נבחר ולא בכאלה שבהן המלוכה עוברת בירושה (כגון אנגליה וצרפת).
המבקשים להחליף מלך קיים במונרכיה ירושתית נקראים בדרך כלל "טוענים לכתר".
המונח "אנטי-מלך" נפוץ בפוליטיקה של האימפריה הרומית הקדושה.
מונח זה דומה ל"אנטי-אפיפיור" - מועמד יריב לתפקיד האפיפיור - ואכן שתי התופעות קשורות זו לזו; כשם שמלכים גרמנים וקיסרים קידמו אנטי-אפיפיורים כנגד אפיפיורים חלשים שאיתם היו מסוכסכים, כך אפיפיורים קידמו אנטי-מלכים כנגד מלכים או קיסרים עמם היו מסוכסכים או חלוקים בדעות.
מספר אנטי-מלכים הצליחו לזכות בכתר והוכרו כשליטים החוקיים, בהם: הקיסר קונרד השלישי, פרידריך השני וקרל הרביעי.
מעמדן של דמויות אחרות (כגון הנרי השני, דוכס בוואריה) כ"אנטי-מלכים" שנוי במחלוקת עד ימים אלה.
מלבד באימפריה הרומית הקדושה, אנטי-מלכים היו קיימים גם בבוהמיה ובהונגריה.
בגאומטריה, אנטי-מנסרה הוא פאון המורכב משני מצולעים חופפים המצויים במישורים מקבילים, המחוברים בעזרת משולשים בצורה הבאה: כל צלע של המצולע מחוברת לצלע של משולש, ובנוסף המשולשים מחוברים בצלעותיהם.
המצולעים מכונים בסיסים, והמשולשים מעטפת המנסרה.
אנטי-מנסרה ישרה היא אנטי-מנסרה שהמשולשים בה הם משולשים שווי שוקיים, או באופן שכל הישרים המחברים קודקודים מתאימים של המצולעים מאונכים להם.
אם המצולעים משוכללים והמשולשים שווי-צלעות, האנטי-מנסרה נקראת אנטי-מנסרה משוכללת.
אנטי-מנסרות משוכללות הן פאונים משוכללים למחצה.
אנטי-איראניות מתייחס לרגשות דחייה או עוינות כלפי הפוליטיקה, התרבות, החברה, הכלכלה או התפקיד הבינלאומי האיראני.
אנטי-איראניות מתייחס גם לחוסר האמון, לשנאה, לטינה, לקנאה, לאפליה, דעות קדומות, גזענות, סטריאוטיפים, פחד או רתיעה לאיראנים על רקע גזעי, אתני, לשוני, או דתי.
מבחינה היסטורית דעות קדומות נגד איראנים היו נפוצות בעולם הערבי, בייחוד לאחר הכיבוש המוסלמי של פרס.
מסקר ה-BBC לשנת 2014 עולה כי כ-60% מאוכלוסיית העולם מחזיקים בדעות שליליות כלפי איראן, לעומת כ-16% המחזיקים בדעות חיוביות.
לפי יורי סטויאנוב, לכיבוש הסאסאני של ירושלים ב-614 וללחימה הביזנטית מולם הייתה השפעה מכרעת על יחס והתפשטות האנטי-איראניות וגם האנטישמיות בעולם הנוצרי, שהשפיעו רבות מאוחר יותר בימי הביניים.
בתקופה זו הואשמו הסאסאנים בגנבת הצלב עליו נצלב ישו, לשתי מטרות אפשריות: להחליש את החזקה הנוצרית על ירושלים או להעמיד ולהעלות את כוחו של המלך הסאסאני כמלך כל המלכים.
בתקופה זו צידדו היהודים בארץ ישראל בכובשים הסאסאנים שהרסו כנסיות נוצריות ומקומות קדושים בירושלים, לעיתים קרובות גם דרך הסתת היהודים לכך.
היהודים מצדם ראו את התקופה כאחרית הימים וברומא כאדום החדש שסופו להיהרס על ידי הפרסים.
הביזנטים בתגובה עשו את אותו הדבר ואזרו לצידם את תורת האסכטולוגיה תוך שימוש, ניסוח ופרשנות מחדש של הברית הישנה והברית החדשה, והציגו את ח'וסרו השני כדמות האנטיכריסט שנועד להשמיד את האימפריה הנוצרית המושלמת.
לאור זאת גובשו בתקופה זו והוגדרו הפרסים והיהודים כאויבי הצלב והנצרות הרומית.
בשפה הערבית המילה עג'ם היא מילה המתארת את כלל הלא-ערבים.
כשפירושה המילולי הוא: "לא ברור, מעורפל ובלתי נתפס" לעומת הערבי שפירושו "ברור, מובן, עם לשון ערבית מושלמת".
פירוש המילה עג'ם הפך ל"מי שממלמל" וככינוי שיוחס בעיקר לפרסים.
לאחר הכיבוש האסלאמי על ידי בית אומיה של האימפריה הסאסאנית הערבים כפו את השפה הערבית וניסו לדכא את השפות האיראניות ששלטו באזור לפעמים גם בכוח.
לכן כשכבש אל-חג'אג' בן יוסף את ח'ווארזם בשנית, הורה מיד להרוג את כל יודעי הקרוא וכתוב והמתמצאים בתרבות, ההיסטוריה והמדע המקומיים.
אז הוא גם הורה להרוג את כל כהני הדת הזורואסטריות ושרף את כל ספריהם.
כך שבהדרגה נותרו רק אלו שלא ידעו קרוא וכתוב דבר שהוביל לכך שההיסטוריה האיראנית נשכחה.
תחת שלטון בית האומיה עלה כוחם של הערבים וגרמה לאצולה הערבית להתחתן רק עם ערבים אחרים, דבר שיצר ריבוד אתני שהפלה לרעה את האיראנים.
כך, למרות שהערבים אימצו את הבירוקרטיה המעמדית המסורתית האיראנית, השבטיות הערבית החלישה את האיראנים.
לאחר הכיבוש הערבי של פרס, האיראנים כד'ימים חויבו לשלם ג'זיה בדמות מיסים.
איראנים שהתאסלמו עדיין לא הורשו להתלבש כערבים, וזאת בנוסף לצורות אפליה נוספות.
לפי המסורת האיראנית, בין הגורמים העיקריים לסכסוך האיראני-ערבי נמנית רדיפת הערבים את האליטות האיראנית ואפלייתם, בעיקר את הברמכים.
המקרה המסופר ביותר לכך היה בתקופתו של ג'עפר ברמכי, ממשפחת ברמכים, שהיה שר ומשורר פרסי מפורסם לחליף הארון א-רשיד.
ישנם הטוענים כי ג'עפר שיתף פעולה, ריגל והעביר מידע על הברמכים לטובת א-רשיד.
אך לאחר שגילה הארון א-רשיד כי אחותו עבאסה, התאהבה בברמכי ונולדו להם שני ילדים: חסן וחוסין, ציווה להרוג את ברמכי ואת שני הילדים.
איראן היסטורית הייתה יותר אוהדת כלפי השיעה ועלי בן אבי טאלב לאור יחסו החיובי יותר לאיראנים, כשלרוב אוכלוסיית איראן מנתה יותר שיעים מסונים.
לאור יחסי הכוחות בין השיעים, שהיו לרוב מיעוט של 10% מכלל האוכלוסייה המוסלמית, השיעים קופחו ואף נרדפו.
בתחילת המאה ה-20 הלאומיות הערבית התחזקה, דבר שהוביל ליחסי איבה כלפי האיראנים.
הביטוי הבולט ביותר לכך היה המאמר "שלושה דברים שהאל לא היה צריך לברוא: פרסים, יהודים וזבובים" (Jews, and Flies) שפורסם בעיראק.
באפריל 1980 לפני שפלש סדאם חוסין לאיראן והתחיל במלחמת איראן–עיראק, האחרון יצר השוואה ואף שאף השראה מקרב אל-קאדסיה.
בנוסף, האשים סדאם את האיראנים ב"רצח השני (עמר), השלישי (עות'מאן) והרביעי (עלי) של ח'ליפי האסלאם".
לפי דוח משנת 2013 כ-75% מהטורקים מחזיקים ברגשות שליליים נגד האיראנים, לעומת 14% בעלי דעה חיובית.
החוקרת הפוליטית שירין האנטר טוענת כי ישנם שני כוחות הפועלים לחיזוק העוינות נגד איראן בטורקיה: הממסד הצבאי והאליטות שדוגלות בעקרונות ששת החיצים של מפלגת העם הרפובליקאית.
כשגם לזאבים האפורים, ארגון הנוער והזרוע הפרה-צבאית של מפלגת התנועה הלאומית הימנית-קיצונית בטורקיה יש חלק בדבר.
לפי סקר משנת 2008 של הברית למדיניות ציבורית של האמריקאים האיראנים כ-50% מהאיראנים האמריקאים חוו או מכירים איראני אמריקאי שחווה אפליה על רקע מוצא בארצות הברית.
הסוגים הנפוצים ביותר לאפליה המדווחת הם בביטחון בשדה התעופה, אפליה חברתית, תעסוקתית או אפליה עסקית.
בנוסף לסיווג גזעי ואפליה על ידי פקידי ההגירה.
אל-קאעידה הגדירו פעם אחר פעם את איראן והשיעים כ"פרסים" אויבי הערבים וכשותפי כיבוש עיראק.
אנטי-ארמניאניזם או אנטי-ארמניזם מבטא ספקטרום רחב של רגשות שליליים, חוסר חיבה, פחד, שנאה, לעג ודעה קדומה כלפי הארמנים, ארמניה, והתרבות הארמנית.
בעת המודרנית אנטי-ארמניאניזם בדרך כלל באה לידי ביטוי בהתנגדות לקיומה או לפעילותה של מדינת ארמניה, הכחשת רצח העם הארמני או אמונה בתאוריית קשר לפיה הארמנים פיברקו את ההיסטוריה למטרות רווח פוליטי דרך מניפולציה והשפעה על דעת הקהל.
למרות שהיה באפשרות הארמנים לשגשג תחת האימפריה העות'מאנית לרוב זכו ליחס של אזרחים סוג ב' וכזרים המנוכרים מהאימפריה המוסלמית.
בעקבות המרידה הארמנית בשנת 1895 הורה עבדול חמיד השני על דיכויו דבר שהוביל לטבח חמידיאן בו נהרגו אלפי ארמנים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה האימפריה העות'מאנית הורתה על רצח של כמיליון עד מיליון וחצי ארמנים בתחומה.
מאז הממשלה הטורקית מכחישה את הרצח, למרות הביקורת מצד האיגוד הבינלאומי לחוקרי ג'נוסייד על מדיניותו של רג'פ טאיפ ארדואן.
לפי סקר משנת 2011 כ-73.9% מהטורקים מחזיקים בדעות שליליות כלפי הארמנים.
לפי MRG הארמנים בטורקיה כיום עדיין זוכים ליחס של אזרחים סוג ב'.
אנטי-ארמניאניזם קיימת ברמה המוסדית והחברתית באזרבייג'ן.
כשהארמנים הם "הקבוצה הפגיעה ביותר באזרבייג'ן בתחום הגזענות והאפליה הגזעית." לאורך המאה ה-20, ארמנים והתושבים המוסלמים באזור הקווקז (אזרבייג'ן נחשב לחלק מהקווקזי או האזור הטטארי לפני 1918) היו מעורבים במספר רב של סכסוכים, הכוללים פוגרומים, מעשי טבח ומלחמות.
שהעצימו את "חוסר האמון הדדי" בין שתי הקבוצות והובילו לעימותים לאורך המאה ה-20 ש"היו לגורמים משמעותיים בעיצוב התודעה העצמית הלאומית של שני העמים." [58] מ-1918-1920 הרג מאורגן של הארמנים התרחש באזרבייג'ן, כולל בערי באקו ושושה, המרכזים של חיי תרבות ארמנים בתקופת האימפריה הרוסית.
שנאת הארמנים הקיימת כיום באזרבייג'ן התעצבה בעיקר בשנים האחרונות של ברית המועצות לאחד בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית למחוז האוטונומי של נגורנו קרבאך שיושב בעיקרו על ידי ארמנים.
בתגובה לבקשה זו לאומנים אזארים, ובמיוחד מפלגת החזית העממית ביצעו פוגרומים בארמנים שחיו באזורי סומקיית , קירובאבאד ובאקו .
כתוצאה כ- 350,000 ארמנים נאלצו לעזוב את אזור מגוריהם בשני גלי אלימות ב-1988 וב-1990.
בשנת 1989 נשיא גאורגיה, זוויאד גמסחורדיה אמר: "היום אנו עומדים מול בעיה רצינית הטטרים, הארמנים והאוסטים נעמדו על רגליהם.
עלינו להגן על קאחתי - אדמתנו הקדומה מזרים.
לקראת הבחירות לפרלמנט הגאורגי בשנת 2007 עלו הזהרות שונות מכלי התקשורת לסכנה שבבחירות נשיא או נציג ארמני.
פקיסטן היא החברה היחידה באומות המאוחדות שטרם הכירה בקיומה של ארמניה, זאת מתוך שלילת החזקה הארמנית על אזור נגורנו קרבאך.
אל אף שהאזור הוחזר רשמית לשליטה אזרית, פקיסטן עדיין לא מכירה בקיומה של ארמניה, ככל הנראה עקב תמיכתה בהודו בסכסוך בחבל קשמיר.
אנטי-טריניטריזם (בלועזית: Antitrinitarismus; "אנטי-שילוש") הוא הכינוי הכולל שניתן להשקפתם של פלגים נוצריים שונים השוללים את האמונה בשילוש הקדוש כפי שנוסחה בוועידת ניקיאה ב-325 ובוועידת קונסטנטינופול הראשונה ב-381.
בראשית הנצרות, במאות השנייה עד הרביעית, שרר מגוון נרחב של אמונות אודות טבע היחסים בין "האב, הבן ורוח הקודש" המוזכרים בדברי ישו לשליחיו.
המודאליסטים טענו כי אין מדובר אלא בשלושה מצבי קיום ולא בשלוש ישויות; האדופציוניסטים סברו שאלוהים אימץ את ישו לבנו והלה לא היה תמיד אלוהי.
התאולוגים שקידמו עמדות אלו התנגשו לעיתים עם אלו שהורו את עקרון השילוש, בצורותיו הבוסריות.
האריאניות של המאה הרביעית, שצידדה בכך שהאל הבן שהתגלם בישו היה ישות נבראת ולא קדמון כמו האב, התעמתה כבר עם תורת שילוש מגובשת למדי, ותרמה רבות לניסוחה הסופי ולהתקבלותה בידי הכנסייה.
אמונות אלו מסווגות בדיעבד כאנטי-טריניטריות, אם כי הן קדמו להפיכת השילוש לעיקר אמונה עליון.
ניצחון האורתודוקסיה במאה הרביעית, והברית בין הכנסייה בשליטתה לקיסרות, גזר את דינם של מתנגדי השילוש לשולי השוליים של הנצרות.
בימי הביניים, דעות כאלו צצו לעיתים בכיתות מחתרתיות שנרדפו על ידי הממסד: האמלריקנים , שהועלו על המוקד ב-1210, והקתרים שהושמדו במסע הצלב האלביגנזי.
הרפורמציה, שערערה על מסורת הכנסייה וסמכותה, לא יכלה שלא להוביל לפקפוק אף ביסודותיה המקודשים ביותר של הדת.
המונח "אנטי-טריניטרי" מכוון בדרך כלל לתנועות שהופיעו אז.
כנראה הראשון להביע דעות שנגדו את השילוש היה מרטין קלריוס ב-1527, אם כי לא האריך בכך ודבריו היו מובלעים.
בין האנאבפטיסטים הרדיקלים, שהסתייגו ממושג הדוגמה ומתאולוגיה שיטתית, נמנו כבר אנטי-טריניטרים מובהקים.