tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קורא לה שלושה שמות: "אמלתאה, דמופילה, הרופילה".
בשנת 83 לפנה"ס במהלך מלחמת האזרחים של סולה נשרפו ספרי הסיבילות המקוריים, הרומאים אספו גרסאות שונות של נבואות הסיבילה מכל רחבי האימפריה במטרה לשחזר את המקור.
במהלך השנים נוספו עוד ועוד נבואות כביכול של הסיבילה, במיוחד בהקשר יהודי נוצרי, כצורה ספרותית שנועדה להעביר מסרים ולכוון את דרכו של העולם.
נבואותיה נאמרו בעיקר בזמני משבר והופצו דרך השכבות הנמוכות של החברה, ולאו דווקא באליטות.
באימפריה הרומית היו אנשים שנקראו "כרסמולוגוס" שהיו חרזנים נודדים וברשותם נבואות שונות שיוחסו לסיבילה, אותם הם העבירו להמונים לפי הצורך.
הסיבילה הפרסית מזוהה גם עם הסיבילה היהודית או המצרית, וכל מה שקשור למזרח.
במקום היא הייתה קשורה כנראה למרכזי נבואה של אפולו באסיה הקטנה, אך עם השנים הרחיקו את מקום מושבה לפרס, בבל, מצרים, יהודה, היא נחשבה לבת של נוח וזוהתה עם מקורות יהודיים הלניסטיים.
לפי האגדה היא ניבאה לאלכסנדר מוקדון על עלייתו וגדולתו.
הסיבילה הלובית קשורה למקדש זאוס אמון בסיווה, אליה הלך אלכסנדר מוקדון.
נחשבת במקורות שונים כעתיקה ביותר.
לפי המסורת של סרפיון, כפי שמצטט אותה קלמנט מאלכסנדריה, היא ממשיכה לנבא גם לאחר מותה, נהפכת לחלק מהאדמה, את הדשא שצומח מעל קברה אוכלות חיות ולפי הקרביים שלהם מנבאים את העתיד.
פניה מופיעות על הירח, במילים אחרות היא מזוהה עם אמא אדמה.
לפי האינאיס של ורגיליוס הסיבילה הקומאנית מסרה את עצמה לאפולו תמורת חיים ארוכים, אלף שנה, אבל שכחה לבקש נעורי נצח, ולכן היא הלכה והצטמקה עם השנים עד שנשאר רק הקול.
כשהייתה בת שבע מאות שנה פגשה את אניאס שהגיע מטרויה לרומא וניבאה לו על העתיד.
ורגיליוס מזהה את הסיבילה הקומאנית עם הסיבילה הקימארית הסמוכה, ששוכנת מתחת לאדמה.
קומאי היא המושבה היוונית הראשונה באדמת איטליה ומקום מקדש אפולו כבר מהתקופה הארכאית.
יש שם שרידים ארכאולוגים עתיקים והיא מופיעה בכתבים יווניים והלניים ובמיוחד בכתבים הרומאים לטיניים.
לידה נמצא אגם אוורנוס ששם היה שער לעולם המתים ומתחם תת-קרקעי בו שכנה נביאה נוספת.
תעלה תת-קרקעית מחברת את האקרופוליס של קומאי למתחם התת-קרקעי של הקימרים.
ליקוס מרגיום – היסטוריון יווני מהמאה ה-3 לפני הספירה בעיר רגיום שביוון הגדולה.
ומקורות לטיניים וקמפניים אחרים מהמאה ה-3 לפני הספירה מספרים על הסיבילה בקומאי, עוד לפני שהרומאים הגיעו למקום.
המושבה קומאי נכבשה על ידי הקמפנים במאה ה-4 לפני הספירה ונהרסה, פולחן הסיבילה נפסק, הם טבחו בתושבים והרגו את הזקנה, השאירו במקום מקדש אפולו שבו נשמרו עצמותיה הקטנות בכד שאותו הראו לאורחים החשובים.
אוגוסטוס ניסה להחיות את מרכז הנבואה אך זה לא צלח, לא הרבה נשאר ממרכז נבואה זה וגם לא נבואות.
הסיבילה הקימרית מזוהה הרבה פעמים עם הסיבילה הקומאית, אלא שהקימרית גרה מתחת לאדמה במתחם מקודש ליד אגם אוורנוס, והיא קרויה על שם מקום סמוך בשם קימריום, ואילו הקומאית כמה קילומטר משם במקדש אפולו באקרופוליס של המושבה היוונית קומאי.
נאיוויוס (משורר מהמאה ה-3 לפני הספירה) מספר על סיבילה קימרית אותה פוגש אניאס בחוף איטליה.
הוא הראשון והיחיד המזכיר סיבילה כזאת ומבדיל אותה מהקומאית, מסיבות לא ברורות.
הסיבילה הקימרית מזוהה על ידי כותבים הלנים ורומאים עם האורקל של המתים איתו מתייעץ אודיסאוס במסעותיו.
היא שכנה ליד אגם אוורנוס במחילות תת-קרקעיות ולא ראתה את השמש.
יותר מאוחר הושמדה והאורקל הועבר למקום אחר.
אריתראי היא אחת מ-12 ערים הברית האיונית וממוקמת מול האי כיוס.
אפולודורוס מאריתראי מספר על הסיבילה כמנבאת את מלחמת טרויה.
הנבואות שלה נכתבו על עלים, והאותיות הראשונות של כל העלים יצרו מילים בעצמם.
בנוסף לכך היא התפרסמה בהקשר של אלכסנדר מוקדון, כמי שניבאה להוריו על גדולתו.
במאה ה-3 וה-2 לפני הספירה היא נהפכת לסיבילה החשובה ביותר ונקראת גם הרופילה (אוהבת הרה).
הסיבילה בדלפי מופיעה בכתובים רק במאה ה-4 לפני ספירה, ולכן אין לבלבל בינה לבין הפיתיה שהייתה נביאת אפולו ומופיעה החל מהמאה ה-8 או ה-7 לפני הספירה.
הרקלידיס מפונטוס מצטט את השורות הראשונות בפנייתה לקהל.
היא מנבאת מעל סלע במקום שבו היה מקדש לגאיה אלת האדמה.
הוא מתאר אותה כאישה פריגית הנקראת ארטמיס.
במילים אחרות בנוסף לנבואות אפולו דרך הפיתיה החלה בדלפי לפי הרקלידיס מסורת נבואה נוספת של סיבילה הקשורה לאחותו של אפולו – ארטמיס.
הסיבילה הסאמית, היא הסיבילה של האי סאמוס בים האגאי, המקור ההלניסטי לקיומה של הסיבילה הוא האחראי על הספרייה באלכסנדריה במאה ה-3 לפני הספירה – ארטוסתנס מקירנה טען להופעתה במאה ה-6 לפני הספירה.
Parke טוען שהיה כנראה מרכז נבואה של הסיבילה באי סמוס במקביל להתפתחות המרכז של אפולו בדלפי, שהיה קשור לאלה הרה, פטרונית האי.
היא נדדה בכל רחבי הים האגאי והפיצה את האמונה בסיבילה במקומות שונים.
הסיבילה ההלספונטנית, מזוהה עם זו של הכפר מרפסוס ליד טרויה, לפי ההקדשה של הסיבילה כפי שמופיע בפסניוס, היא העתיקה ביותר, מזמן סולון וכורש.
נחשבת גם לסיבילה של טרויה.
יש המזהים אותה עם מרכז הנבואה של אפולו בדרדניה הסמוכה, או עם מקדש אפולו בגרגיס, שם נמצא קברה, אך הנבואה שלה היא ממקור עצמאי.
כך או כך תוואי השטח הבולט באזור הוא הר אידה, שהיה מקודש לאלה אם הפריגית – סיבל.
וגם לאלה המגנה על טרויה, ייתכן וזה המקור למסורת הנבואה של הסיבילה.
לא הרבה ידוע על הסיבליה הפריגית, לעיתים מזוהה עם הסיבליה הפרסית, ממזרח.
הסיבילה של הטיבר, נקראת גם הסיבילה של הרומאים, או הסיבילה של האטרוסקים, במקורות מאוחרים יותר זיהו אותה עם הסיבילה של הרי האפנינים, היושבת במרומי פארק הרי סיביליני (קרויים על שמה).
אנשי רומא היו צריכים סיבילה משלהם אותה הם קישרו לנהר הטיבר.
מקום מושבה היה בעיר טיבור (טיבולי של ימינו).
נחשבה במקורות מאוחרים של ימי קדם כיועצת לסנאט הרומי ובמיוחד לאוגוסטוס, שנפגש אתה כדי לקבל את עצתה האם להסכים להיות נערץ כאל וגם ערך רפורמה כללית בספרים ובמסורת.
וארו מספר על המקומות והמקורות השונים שמהם הביאו נבואות הסיבילות לאחר השריפה של הספרים בשנת 83 לפני הספירה.
הוא מייחס את קניית הספרים למלך טארקוויניוס פריסקוס, בעוד שכל המקורות האחרים מייחסים זאת למלך שאחריו, שבנה את מקדש יופיטר שבו הם אוחסנו עד שנת 83 לפני הספירה – טרקוויניוס סופרבוס.
כתביו של וארו מגיעים אלינו דרך לקטאנטיוס ולא ישירות (הוא היה נוצרי ויועץ לקונסטנטינוס, כתב את הספר divine institutes על האמונות הפגאניות).
מקור חשוב למסורת הסיבילה הוא פאוסינאס, חוקר יווני שחי במאה ה-2, בימיהם של הקיסרים הנאורים – אדריאנוס, אנטונינוס פיוס, מרקוס אורליוס, הוא הסתובב ברחבי האימפריה וכתב על מה שראה, לפאוסינאס יש עניין אישי בנבואה ובסיבילות, הוא התייעץ עם זו של הטיבר, הלך לכל המקומות שבהם הופיעו, ומגלה ידע רב בנושא.
באמצע תיאור מקדשי דלפי הוא מביא הסבר על הסיבילות המתחיל בתיאור הנביאה של דלפי לה הוא קורא הרופילה וגם סיבילה וטוען שהיא זקנה מאוד, בת בלי גיל, וילדה לנימפה למיה ופוסידון.
היא קשורה לסיבל של לוב.
השפה שלו שירית, מתארת בפרוטרוט ועם זאת מבוססת על מחקר.
הגרסאות של הסיבילה סותרות, ופאוסינאס מסביר את הסתירות בנבואות תחת השראה, מחבר בין הסיפורים השונים של הסיבילות היווניות, זאת מאריתאי הגיעה לדלפי ומשם לאי סמוס.
מקורן של נבואות הסיבילות היהודיות בקהילה היהודית של מצרים, מראשית שלטון בית תלמי שם.
תוכנן יהודי, אך נתעטף באצטלה נבואית נשית וסגנון נבואות הסיבילה.
במאה הראשונה והשנייה לפני הספירה התפתחה אלכסנדריה כמרכז השכלה יהודי הלניסטי עצמאי, ששאב השראתו מזרמים פילוסופים של העולם העתיק.
חלק מספרות מרכז תרבות זה מופיע בצורת ספרי נבואות סיבילות.
פאוסניאס מתייחס לסיבילה מישראל ושמה sabbe – שבת, שהיא ממקור בבלי או מצרי.
הנבואות שהוא מייחס לסיבילה זו קשורות לספר השלישי של אוסף הנבואות הסיביליות מהמאה ה-6, שהוא כנראה ממקורות יהודיים, ואולי ממצרים.
לפי נבואות אלו, הסיבילה "סבה" הייתה עם נח בתיבה.
בנוסף לכך, השם הרופייל משונה ל"דמופייל" שמזוהה עם סיבילה זו.
קלאודיוס איליאנוס מונה 4 סיבילות ומציין שיש המונים 6 נוספות, ובהן גם הסיבילה "היהודית".
לכטנטיוס מתייחס לסיבילה בשם "סמבטה" (sambethe) וטוען שהיא פרסית או עברית והייתה אשתו של נח והבת של ברוסוס, האיש שכתב את ההיסטוריה הכשדית.
עם הפיכת האימפריה הרומית לנוצרית אימצו אבות הכנסייה את נבואות הסיבילה כמבשרות על בואו של ישו ומאמתות את הבשורה.
הם מצאו בהם קשר בין העולם העתיק לעולם החדש, וכן אלמנטים של מוסריות יהודית נוצרית, במיוחד בספרות הסיביליות המאוחרת ממקורות יהודיים הלנסטים.
אחד הספרים הפופולריים בהקשר זה הוא האקלוגה הרביעית, שיר של ורגיליוס שבו מסופר על ילד שיהיה מושיע העולם, שאותו הנוצרים מפרשים כישו.
לפי לקטנטיוס , הושפע השיר מנבואות הסיבילה הקומאית, המוזכרת בשיר.
קלמנס מאלכסנדריה מתייחס לסיבילה נוספת בשם קולופוניאן (Kolophonian) הקשורה לאפולו של קלרוס (Klaros).
היו אלו ההיסטוריונים הנוצריים ואבות הכנסייה ששימרו את נבואות הסיבילות, עד שבסופו של דבר הועלו כולם על כתב באוסף מונומנטלי שנכתב במאה ה-6.
במאה ה-6 מלומד ביזנטי אלמוני חיבר את אוסף נבואות הסיבילה שמשמש מאז בכנסייה כקנון הרשמי של נבואות אלו.
באוסף כ-12 ספרים, שנאספו ממקורות שונים, אלא שלא כולם נשמרו, חלק מהספרים חסרים ברצף וחלק לא שלמים, חלק עתיקים יותר וחלק נכתבו כמעבר מלאכותי מספר זה לאחר.
המחבר מציין שהוא אסף את הנבואות ושיש להם ערך רוחני כי הם עוסקים באלוהים ובעלי נטייה מונותאיסטית, בניגוד לפוליתאיזם שרווח בתקופה.
נראה שרוב הנבואות הגיעו מחוגים יהודים הלניסטיים באלכסנדריה ואסיה הקטנה, ולכן הפן המוסרי דתי שלהם.
המחקר מראה שכמעט כל הציטוטים של הסיבילות בכתבי אבות הכנסייה מלפני המאה ה-6 מופיעים באוסף האורקולה, ומכאן שהעורך עשה עבודה טובה באיסוף החומר הקיים בזמנו.
בנוסף לכך השוואת הציטוטים למקורות העתיקים מראה שהם מדויקים.
אלא שהעורך היה סלקטיבי בבחירת הנבואות.
הרבה ציטוטים שאותם כתבו סופרים קלאסיים כגון פאוסניוס, דיו כריזוסטמוס, פלוטרכוס, לא מופיעים באורקולה.
באמנות הגותית וברנסאנס מקובל היה לצייר ולפסל את הסיבילה במקביל לנביאים היהודים.
הסיבילה היא ארכיטיפ של אישה נביאה המבשרת על בואו של ישו וגאולה לעולם.
לעיתים נוספות סיבילות חדשות כגון זו של האפנינים.
הייצוג הידוע ביותר של הסיבילות נמצא בקפלה הסיסטינית שם מופיעות חמש סיבילות: הסיבילה מדלפי, הסיבילה מאריתאי, הסיבילה הלובית, הסיבילה הפרסית, ובמיוחד הסיבילה הקומאנית.
הייצוג המפורט ביותר של הסיבילות נמצא על רצפת הקתדרלה הגותית בסיינה.
שם מופיעות עשר הסיבילות של העולם העתיק ביחד עם נבואות שלהן המתייחסות לישו.
סיביל ראוך היא שחקנית קולנוע, דוגמנית עירום ושחקנית פורנו גרמנייה.
נולדה בשם אריקה רוסוויטה ראוך (Erika Roswitha Rauch) במינכן בגרמניה המערבית.
הייתה לנערת החודש של יוני 1979 בגרסה הגרמנית של מגזין פלייבוי, בו הופיעה 15 פעמים נוספות.
ראוך הופיעה במספר סרטים, הידועים שבהם מסדרת סרטי "אסקימו לימון" הישראלית.
בסרט "שפשוף נעים" (1981), השלישי בסדרה היא שיחקה בתפקיד ראשי את פרידה, הקוזינה הנימפומנית של בנצי.
בסרט "סבבה" (1983), שהיה המשך לסרט ספיחס היא שיחקה את סגנית הנספח הצבאי השווייצרי.
בסרט "אהבה צעירה" (1987), השביעי בסדרה, היא שיחקה אישה עם כלב במלון.
בשנת 1982 היא החלה בקריירת זימרה והקליטה את הסינגל "So Long, Goodbye / Playmate".
היא נכנסה לתעשיית הפורנו בשנת 1987, כאשר קיבלה הצעה למשכורת 100,000 מארקים על מנת לשחק בסרט פורנוגרפי בשני חלקים בשם "Born for Love" משחקנית הפורנו שהפכה להיות מפיקת פורנו, טרסה אורלובסקי (Teresa Orlowski).
לאחר מכן היא הופיעה ביותר מעשרים סרטי פורנו.
חייה האישיים היוו השראה לסרט טלוויזיה בן שני חלקים בשם "Das sündige Mädchen" ששודר ב-RTL ב-2001; את דמותה שיחקה אנה לוס.
בשנת 2004 היא נפצעה קל בחזרות להופעה בה האמן הגרמני מארקו קניג ניסה לפתוח את חזייתה עם מסור חשמלי.
ב-2012 היא הופיעה בסדרת פרסומות לחברה GogoMil.
סיביידיים (שם מדעי: Cybaeidae) היא משפחה של עכבישאים החיים בעיקר בחצי הכדור הצפוני וכן בכמה אזורים בצפון אמריקה הדרומית, אינדונזיה ואפריקה.
משפחה זו קרובה למשפכניים ובעבר הייתה תת-משפחה שלה.
כמו כן היא קרובה למשפחה Dictynidae.
המין המוכר ביותר במשפחה זאת הוא עכביש הבועה (Argyroneta aquatica) היודע לשחות ולצלול ורוב חייו מצוי בתוך המים.
שאר העכבישים מצויים בקרבה לנשורת העלים ושם הם ממתינים לקרבנותיהם בתוך הרשת.
סוג ומין יחיד עכביש הבועה (Argyroneta aquatica)
מועדון ההוקי קרח סיביר נובוסיבירסק הוא מועדון הוקי קרח רוסי מהעיר נובוסיבירסק שבסיביר המתמודד בחטיבת צ'רנישוב בליגת ההוקי הקונטיננטלית.
הישג השיא של הקבוצה הוא העפלה לחצי גמר גביע גגארין בעונת 2014/2015.
הקבוצה מארחת את משחקיה בהיכל הקרח המקומי בן 7,000 המושבים.
באפריל 2018 מושל מחוז נובוסיבירסק אנדריי טראווניקוב הודיע על בניית היכל קרח חדש לקראת שנת 2023 שעלות בנייתו נאמדת ב-5 מיליארד רובלים.
הקבוצה הוקמה בשנת 1962 לאחר מיזוג קבוצות ההוקי קרח "דינמו נובוסיבירסק" ו"חימיק נובוסיבירסק".
בתקופה הסובייטית הקבוצה לא הגיעה להישג משמעותי ולא העפילה לליגת העל הסובייטית בהוקי קרח, הקבוצה התמודדה לרוב בליגה הבכירה, אחת מליגות המשנה בהוקי קרח.
גם לאחר התפרקות ברית המועצות הקבוצה נכשלה בהגעה להישגים משמעותיים באליפות רוסיה בהוקי קרח.
ברם, החל מעונת 2008/2009 הקבוצה נוטלת חלק בליגת ההוקי הקונטיננטלית ובעונת 2015 אף העפילה לחצי גמר גביע גגארין.
סיביר הוא סרט קולנוע אמריקאי-קנדי-גרמני, מותחן פשע בבימויו של מת'יו רוס, ועל פי תסריט של סקוט ב.
בסרט מככבים קיאנו ריבס, אנה אולארו, פאשה ליצ'ניקוף ומולי רינגוולד.
הסרט מספר את סיפורו של סוחר יהלומים אמריקאי שנוסע לרוסיה כדי למכור יהלום כחול נדיר בעל מקור מפוקפק.
העסק מתחיל להסתבך כשהוא מתאהב בקטיה, בעלת בית קפה בעיירה מירני שבסיביר.
בעוד תשוקתם גוברת, הסוחר מגלה יותר ויותר את העולם הבוגדני של סחר היהלומים, שממנו הוא כבר לא יוכל לחלץ את עצמו, כשהוא מוצא את עצמו כשחקן במשחק שמתנהל בין המאפיה הרוסית, סוחר יהלומים דרום אפריקאי ושירות הביטחון הפדרלי הרוסי.
קיאנו ריבס בתפקיד לוקאס היל
אנה אולארו בתפקיד קטיה, בעלת בית הקפה
ליצ'ניקוף בתפקיד בוריס וולקוב, ראש סינדיקט פשע בסנקט פטרבורג
מולי רינגוולד בתפקיד גבי היל, רעייתו של לוקאס
רפאל פטראדי - פאבל, אחיה של קטיה
אלכס מאונוביץ' - יפרם, חברו של פאבל
דמיטרי צ'פובצקי - איוואן, חברו של פאבל
ורוניקה פרס - ראיסה, פקידת הקבלה
יבגני ליפינסקי - פולוזין, סוכן שירות הביטחון הפדרלי
ג'יימס אלכסנדר - וינסנט, סוחר סמים דרום אפריקאי
הסרט הוכרז לראשונה במהלך פסטיבל הסרטים של ברלין ב-2017, כמותחן פשע בכיכובו של קיאנו ריבס.
הפקת הסרט החלה באפריל 2017 וצילומי הסרט נערכו בוויניפג, קנדה ובסנקט פטרבורג שברוסיה
הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בהפצה של אולפני יוניברסל אך במאי 2018 זכויות ההפצה נרכשו על ידי חברת Saban Capital Group שבבעלותו של חיים סבן.
סיבירוטיטאן (שם מדעי: Sibirotitan; מילולית: "טיטאן סיבירי".) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד שנתגלה ב-2017 במערב סיביר, רוסיה והוא תואר בידי החוקר הסיבירי-רוסי אלכסנדר אבריאנוב (Alexander Averianov).
הסוג הכיל מין בודד - Sibirotitan astrosacralis, שמשמעו: "os sacrum" - מלטינית: "עצם קדושה" ו-"ἄστρον" - מיוונית: כוכב, זאת עקב מבנה הכוכב בו העצמות מסתובבות.
דינוזאור זה היה בינוני בגודלו, בעל חוליות רחבות וגוף בינוני.
מעריכים את גודלו בין 10 ל-20 טון מטרי, בהשוואה למבנה אפטוזאורוס.
ממצאי המאובנים שנתגלו בתצורות אילק שבמחוז קמרובו כללו חוליות מעמוד השדרה ועצמות כף הרגל.
מבנה גופו וחוליות הקמורות הגדולות לצד מבנה שיניו מרמז על קשר בינו לטיטאנוזאורים הענקיים, כאשר בעבר ראו בו קרוב של הברכיוזאוריים ובעבר אף סברו שהיה הדרוזאור.
כיום משייכים אותו לקבוצה סומפוספונדילי.
סיבור ארנה הוא מתחם רב תכליתי לקונצרטים ואירועי ספורט הממוקם על האי קרסטובסקי בסנקט פטרבורג.
שימש כמגרש הבית של מועדון הכדורסל ספרטק עד 2014. לאחר הקמת מועדון הכדורסל זניט הפכה הארנה לאולם הבית של קבוצת הכדורסל החדשה ומשמש גם את מועדון הכדורעף של זניט.
בספטמבר 2015, הארנה אירחה לראשונה טורניר טניס לגברים במסגרת אליפות סנקט פטרבורג הפתוחה.
ב-18 בדצמבר 2016 הארנה אירחה את אחת מתחרויות MMA הגדולות ברוסיה, במסגרת "Absolute championship berkut" שאסף קהל של יותר מ-5 אלף צופים.
בעבר, במקום שבו ניצב כיום "סיבור ארנה" שימש השטח את "האצטדיון על שם קירוב".
הארנה שימשה כאולם הבית של קבוצת הכדורסל ספרטק סנקט פטרבורג בשנות התמודדותה בליגת העל הרוסית.
סיביל ברג נולדה ב-2 ביוני 1968 בויימאר, מזרח גרמניה.
ברג היא סופרת ופובליציסטית גרמנייה שחיה בשווייץ.
היא כותבת רומנים, מסות, סיפורים קצרים ומחזות.
ברג נחשבת לאחת הסופרות והמחזאיות המפורסמות והמשפיעות בעולם דובר הגרמנית במאה ה-21. ספריה תורגמו ל-34 שפות ומחזותיה תורגמו ל-30 שפות.
ברג זכתה ב-17 פרסים יוקרתיים.
ראויים במיוחד לציון הם: פרס עיוורי המלחמה למחזה שמע(2016).
פרס אלזה לסקר שילר למחזאות (2016).פרס נסטרוי ה"אוסקר" למחזה השנה בארצות הדוברות הגרמנית(2019).
פרס הגראן-פרי לספרות של שווייץ, הפרס החשוב ביותר בשווייץ (2020) פרס ברטולט ברכט לספרות (2020).
כתיבתה הושוותה לכתיבה של קורט וונגוט, ברט איסטון אליס, מישל וולבק וויל סלף.
היא הפכה לדמות איקונית בתת-תרבויות אלטרנטיביות גרמניות, וצברה קהילת מעריצים גדולה בקרב קהילת להטב"ק ובקהילות האמנותיות באירופה.
ברג נולדה ב-2 ביוני 1968 בויימאר.
בילדותה ונעוריה גדלה אצל משפחת אומנה בקונסטנצה ברומניה.
אביה היה פרופסור למוזיקה ואימה ספרנית.
לפני שהחלה את לימודיה הגבוהים בגרמניה המערבית, הוכשרה כצוללנית קרבית.
למדה תקופה קצרה אוקיינוגרפיה באוניברסיטת המבורג ועבדה בעבודות שונות.
ב-1996 עברה לגור בציריך, שווייץ.
ברג נישאה בשנת 2004 ומחזיקה באזרחות שווייצרית משנת 2012. בני הזוג מתגוררים לפרקים בישראל.
ברג ידועה כתומכת בתנועת הסטרייט אדג'.
היא התמודדה מטעם מפלגת Der PARTEI בבחירות לפרלמנט האירופי שהתקיימו ביוני 2024 ונבחרה לחברה בפרלמנט האירופי.
הרומן הראשון של ברג "כמה אנשים מחפשים את האושר וצוחקים את עצמם למוות" יצא לאור בשנת 1997 בהוצאת רקלאם לאחר שנדחה על ידי 50 הוצאות.
הספר נמכר בכ-400,000 עותקים, וממשיך להימכר גם 23 שנה מאוחר יותר.
כדי לקדם את ספריה החדשים נוהגת ברג לצאת לסיורי השקה בסגנון הופעות רוק ומושכים קהל של אלפים.
בשנת 2012, עם הופעת ספרה "תודה על החיים האלה" השתתפו באירוע ההשקה שחקני הקולנוע והתיאטרון קטיה רימן ומתיאס ברנדט והמוזיקאית מארי אוצ'ר.
באירוע השקת הרומן "GRM brainfuck" העוסק באנגליה הנאו-ליברלית שלאחר הברקזיט, השתתף כוכב הגריים הצעיר בן ה-14 T.Roadz, וכוכבי הגריים הוותיקים, הראפרים פרינס רפיד וסליקס.
בשנת 2019 יצא לאור GRM – Brainfuck, בהוצאת Kiepenheuer & Witsch, שהה חודשים ברשימת רבי המכר ומכר מאות אלפי עותקים.
בשנת 2000 בבוכום, הועלה המחזה השני שכתבה "חיי הלגה" שהוזמן לפסטיבל התיאטרון של מילהיים.
בשנת 2008 הועלתה בתיאטרון המרכזי של ציריך ההצגה "על אלו השורדים" בשיתוף אמנים מוכרים כג'ון פיליפצ'וק ,גבריאלה פרידריקסדוטיר ואחרים.
בשנת 2013, החלה ברג לשתף פעולה עם "תיאטרון מקסים גורקי" בברלין.
המחזה הראשון שהועלה בו "מה שמכנים חוץ לא אומר לי דבר", נבחר בשנת 2014 כמחזה השנה על ידי כתב העת Theater heute.
בשנת 2015, זכה המחזה "ואז באה מירנה" בפרס פרידריך לופט על ההפקה הטובה ביותר בברלין ופוטסדם.
בשנת 2019 הוזמן המחזה "שדרת וונדרלנד" לפסטיבל התיאטרון "ימי התיאטרון של מילהיים".
בשנת 2019, זכה המחזה "טריפטיכון השנאה-דרכים לצאת מהמשבר" ב-פרס נסטרוי כמחזה השנה בארצות דוברות גרמנית..המחזות של ברג הועלו ומועלים בארה"ב, בריטניה, איטליה, צרפת, ספרד, פולין, ליטא, צ'כיה סלובניה, הונגריה, טורקיה, דנמרק, שוודיה, נורווגיה, הולנד, רומניה ובולגריה.
ברג פעילה חברתית במשך שנים רבות.
בשנת 2018 היא יזמה משאל עם שעסק בהתנגדות לחוק שהתיר לחברות הביטוח לעקוב אחר מבוטחים ללא צו בית משפט.
ברג חברה ב-pretty Easy privacy או p≡p, קרן התומכת בפרטיות, תכנה חופשית ותמיכה בפרטיות לכל.
היא תומכת במשאל העם המתנגד להפרטת תעודות זהות ודרכונים בידי עסקים פרטיים.
בשנת 2019, בתגובה להיסטוריוגרפיה הנשלטת על ידי גברים, פרסמה עם נשים נוספות את הקאנון לנראות נשים במדע, באמנות ובספרות.
ברג פעילה גם בתחום החינוך המדעי.
ראיונותיה עם מומחים מתחומים שונים פורסמו במגזין השווייצרי Republik .
היא תומכת באמנה לזכויות יסוד דיגיטליות של האיחוד האירופי שפורסמה בשנת 2016 ואורחת קבועה בכנס Re:publica.
ברג כתבה טקסטים בנושאי מסע, חברה, רוח ועוד עבור עיתונים באירופה כמו ה-Die ZeitNeue Zürcher ZeitungDie Presse ועוד.
משנת 2011, כותבת ברג טור דו חודשי ב-Spiegel Online תחת השם "שאלו את גברת זיבילה".
לטור יש יותר מ-4 מיליון עוקבים.
ברג מנהלת סדרת ראיונות קבועה עבור המגזין השווייצרי המקוון Republik בשם "חנונים מצילים את העולם", שבה היא משוחחת עם מומחים מתחומים שונים.
בשנת 2020 יצא לאור בהוצאת Kiepenheuer & Witsch ספר בשם זה, המאגד את כלל הראיונות.
ברג כתבה שירים למחזות שלה ושל יוצרים אחרים בהם סינה.
בשנת 2011, השיר Ich Schwöru, אותו כתבה ברג וביצע על ידי sina, היה שיר השנה והשיר המושמע ביותר בחתונות בשווייץ.
ברג כתבה מילים גם עבור פיליפ בואה והוודוקלאב.
יחד עם רמשטיין ו-Element of Crime ניתן לשמוע אותם ברקע של ספר השמע Sex II (1999).
בין ינואר 2016 לדצמבר 2017, הקריאה ברג טקסטים סטיריים שלה שהוקלטו והוקרנו לפני הצגת האורחים בתוכנית הפופולרית Schulz & Böhmermann ברשת ZDFneo.
במרץ 2013, ביימה ברג, יחד עם הבמאי האסקו ובר, את "החרדה נוסעת איתנו" בתיאטרון שטוטגרט.
באותה שנה, חלק לה כבוד ה-Berliner Festspiele במסגרת האירוע "יום עם סיביל ברג" בו ביימה והעלתה מופע רב משתתפים (כ-60 אמנים מוכרים, חלקם חברים אישים וחלקם שותפים ליצירה).
באוקטובר 2015 הועלה מחזה בבימויה "איך למכור בית רצח" בתיאטרון נוימרקט בציריך..
בשנת 2018, ברג שיתפה פעולה עם סימונה מייר, הדוויג ריכטר, מרגרטה סטוקובסקי ועוד שבע נשים מוכרות בתחומן, ביצירת הרשימה "נשים שחובה להכיר" שפורסמה באתרים Spiegel Online ו- Watson.ch באוגוסט 2018. הקאנון הורכב מ-145 נשים וחולק לתחומי מדע, טכנולוגיה, מחקר, פוליטיקה, ספרות ואמנות.
מאז שנת 2013 ברג מלמדת כתיבת מחזות באוניברסיטת ציריך לאומנות.
2000: פרס הספרות של מרבורג עבור אמריקה
2014: "מחזה השנה" של כתב העת Theater heute עבור "מה שמכונה חוץ לא אומר לי דבר"
2015: פרס פרידריך לופט עבור "ואז באה מירנה"
2016: פרס הקהל למחזות, פסטיבל "ימי התיאטרון של מילהיים", עבור "ואז באה מימה" בתיאטרון מקסים גורקי בברלין
2016: פרס הדרמטורגיה ע"ש אלזה לסקר־שילר
2019: פרס הספרות של קאסל
2019: פרס התיאטרון נסטרוי – פרס המחבר עבור המחזה הטוב ביותר
2019: פרס הספר השווייצרי עבור GRM.
2020: הפרס הגדול של שווייץ לספרות
2020: פרס הספרות על שם ברטולט ברכט
2021: "מחזה השנה" במשאל המבקרים של כתב העת Theater heute על המחזה "ובוודאי יחד איתי נעלם העולם"
2018 - תודה רבה על החיים בהוצאת "עם עובד"..
חייו של ויקטור / Helges Leben (2000)
פחד נוסע איתנו / Angst reist mit (2013, הופעת הבכורה של ברג כבמאי)
15 בספטמבר 2017 תיאטרון מקסים גורקי, ברלין.
בגנים / In den Gärten, 16 בנובמבר 2019 תיאטרון בזל (במאי: Miloš Lolić) (2019)
ובוודאי העולם נעלם איתי / Und sicher ist mit mir die Welt verschwunden, 24 באוקטובר 2020 תיאטרון מקסים גורקי, ברלין.
GRM Brainfuck (מבוסס על הרומן בעל אותו שם משנת 2019).
בכורה ב-10 בספטמבר 2021 בתיאטרון תאליה.
21 בספטמבר 2023 בכורה באנסמבל ברלינר.
טוטו או תודה על החיים האלה (מבוסס על הרומן משנת 2012 תודה על החיים האלה).
בכורה ב-24 באוקטובר 2024 בבורגתיאטר וינה.
קריאה מקוצרת של סקס II של סיבילה ברג, עם מוזיקה מאת פיליפ בואה, רמשטיין, אלמנט הפשע, ua Reclam, לייפציג 1999.
Sex II, במאי: סטפן הארדט ואיגה בוש וביאט ג'נסן (SWR).
Ende gut, Hörspiel, במאי: קלאודיה יוהנה ליסט, מלחין: קספר ברוצמן (WDR).
לא מה ליבן!, עיבוד: וולפגנג סטאל, במאי: סוון סטריקר, קול: לסלי מלטון, סטפני סטפנבק, דניאלה זיגלר, אנדראס פרוהליך (NDR) מחזה הרדיו של חודש יולי.
נמל התעופה הונג קונג, 23:45. במאית: קלאודיה יוהנה לייסט, קול: כריסטיאן רדל, אנג'ליקה ברץ', אנה ת'אלבאך, בריטניה (WDR) 2007.
במאי: לאונרד קופלמן, מלחין: גרד בסלר, קול: ג'ודית אנגל, ליאוני לנדא, מרקוס ג'ון, ג'נס הארצר, אחים בוך, מריון ברקוולדט, כריסטיאן רדל (NDR) 2010.
Vielen Dank für das Leben, קריאה קצרה של גוסטב פיטר וולר, 5 תקליטורים, 397 דקות.
מחזה רדיו המבורג, המבורג 2012.
קולות: טורבן קסלר, ליסה הרדינה .
סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית: המדריך השלם הוא ספר סאטירי משנת 2017 מאת מייקל נואלס המכיל 266 עמודים, כאשר רובם ריק.
הוא היה ספר רב-מכר באתר של אמזון במרץ 2017.
הספר חולק לעשרה "פרקים": כלכלה, מדיניות חוץ, זכויות אזרח, חינוך, ביטחון פנים, אנרגיה, מקומות עבודה, פשע, הגירה וערכים ועקרונות, כאשר כולם ריקים.
הספר מכיל ציטוט של תוקידידס.
סופו של הספר הוא ביבליוגרפיה של מהיכן נואלס השיג לכאורה את ה"מידע" שבו.
נואלס, בספר, כינה אותו ה"טיעון הקוהרנטי הנחקר והממצה ביותר של אפולוגטיקת המפלגה הדמוקרטית עד כה".
בנוגע לחוסר התוכן, נואלס אמר דרך פוקס ניוז כי הוא "צופה במפלגה הדמוקרטית כבר 10 שנים לפחות, וכשראיתי את הרשומה שלהם ואת הסיבות להצביע עבורם - מסיבות של כלכלה או מדיניות חוץ או ביטחון פנים או זכויות אזרח וכן הלאה - הבנתי שכנראה עדיף פשוט להשאיר את כל הדפים ריקים".
נואלס ציין בספר שכדי להיות כשיר להפצה, "עורכי דין שמאלנים דרשו שנציין את הספר כריק ברובו ושמכיל 1,235 מילים בדיוק".
הספר דורג במקום ה-85 באמזון נכון לאפריל 2017 כפי שצוטט על ידי הלוס אנג'לס טיימס, והפך לרב-מכר במרץ של אותה שנה.
המבקר רוג'ר קימבל כתב סקירה ארוכה בויקלי סטנדרד, וטען כי "נואלס התאים עניין ומסר באופן חסכוני יוצא מן הכלל" וכי "המחקר של נואלס ייזכר בזכות תוכן הניתוח שלו".
בספר, בן שפירו, מייסד The Daily Wire אשר שם מוגשת התוכנית של נואלס, "המופע של מייקל נואלס", קרא לו "יסודי" והפרשנית מישל מלכין קראה לו "ספר מרתק אמיתי!".
גם הגרדיאן כתב ביקורת על הספר.
ב-17 באפריל 2017, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הזכיר את הספר בטוויטר, וקרא לו "ספר נהדר להנאת הקריאה שלכם".
נואלס הגיב באמירה: "אני גאה בכך שהנשיא טראמפ נהנה מעבודת הידע החשובה הזו".
מבקרים אחרים היו פחות מחמיאים.
ג'ון וגנר מהוושינגטון פוסט אמר שזה "ספר המרמז שלדמוקרטים אין רעיונות".
כתב נוסף של הוושינגטון פוסט, פיליפ בומפ, אמר שקידום הספר על ידי טראמפ הוא טקטיקה פוליטית מלוכלכת.
העיתון גם טען שטראמפ התמודד עם ביקורת על "חציית קווים אתיים על ידי שימוש ב לקידום מוצרים מסחריים".
סיביריאדה הוא סרט סובייטי משנת 1979 בארבעה חלקים, המשתרע על רוב המאה העשרים בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי.
הסרט מביא את סיפור ההיסטוריה הרוסית מתחילת המאה ה-20, כפי שהיא משתקפת מבעד לקורותיהן של שתי משפחות המתגוררות בכפר שכוח בסיביר, והתמורות המלוות אותן משך שלושה דורות.
בסרט כיכב הבמאי-שחקן ניקיטה מיכאלקוב.
הסרט זכה בפרס הגרנד פרי של פסטיבל קאן (1979).
סיביטי היא עיירה הממוקמת במחוז לקומו ברפובליקה של קונגו.
נכון לשנת 2012, מתגוררת בה אוכלוסייה של 23,752 תושבים.
העיירה ממוקמת בגובה של 400 מטר מעל פני הים, לב אגן הקונגו, כ־200 קילומטרים מחופי האוקיינוס האטלנטי וכ־220 קילומטרים מצפון־מערב לברזוויל, בירת המדינה.
במזרח העיירה ישנו שדה תעופה קטן בעל רחבת חניה לארבעה מטוסים.
כמו כן, העיירה מחוברת לרשת הכבישים הלאומית.
סיבי שריר חוץ-כישוריים הם סיבי שריר השלד הסטנדרטיים, המעוצבבים על ידי נוירונים מוטוריים מסוג אלפא ומייצרים מתח על ידי התכווצות, וכך מאפשרים תנועה שלדית.
הם מרכיבים את המסה הגדולה של רקמת שריר השלד המשורטטת ומחוברים לעצם באמצעות גידים של רקמה סיבית.
כל נוירון מוטורי מסוג אלפא וסיבי שריר חוץ-כישוריים המעוצבבים על ידו יוצרים יחידה תנועתית.
הקשר בין נוירון מוטורי אלפא לסיב השריר החוץ-כישורי הוא צומת עצב-שריר, שבו האות של הנוירון, פוטנציאל הפעולה, מועבר לסיב השריר על ידי המוליך העצבי אצטילכולין.
ניתן לייצר סיבי שריר חוץ-כישוריים במבחנה (בצלחת פטרי) מתאי גזע פלוריפוטנטיים באמצעות התמיינות מכוונת.
כך אפשר לחקור את היווצרותם ואת הפיזיולוגיה שלהם.
סיבי שריר דומים בתפקוד כוללים סיב שריר תוך-כישורי, סיב חישה מסוג Ia, סיב חישה מסוג II, נוירון מוטורי אלפא, נוירון גמא מוטורי, נוירון מוטורי בטא.
סיבתיות היא מושג המתייחס ליחסים של גרימה בהם מאורע אחד, תופעה, תהליך או אובייקט (הסיבה), תורמים (באופן מלא או חלקי) להתרחשות מאורע אחר, תופעה, תהליך או אובייקט (התוצאה).
עקרונית, לתוצאה יכולות להיות סיבות רבות.
באופן דומה, התוצאה עצמה יכולה להיות גורם או סיבה לתוצאות אחרות.
משמעות המושג סיבתיות כפי שהוא בשימוש היום נקבעה במאה השמונה-עשרה על ידי דייוויד יום.
אריסטו השתמש באותו מושג אך במשמעות שונה לחלוטין.
אריסטו הגדיר סיבתיות, לא כיחסים של גרימה בין סיבה לתוצאה, אלא כתשובה לשאלה למה דבר מסוים הוא כזה ולא אחר?
במילים אחרות, סיבתיות על-פי אריסטו שואלת מה קובע את זהותו של דבר מסוים.
סיבתיות יכולה להיות מהסוגים הבאים:
לדוגמה: הנגר יוצר שולחן כשהוא נותן לחומר מסוים (עץ) צורה מסוימת (משטח עם רגליים), לשם תכלית מסוימת (כדי שאנשים יכתבו ויאכלו עליו).
ישנה ביקורת חריפה על טענתו של אריסטו לפיה גם לישויות טבעיות (למשל עץ, כלב, סוס) יש סיבה טלאולוגית.
הוא טען שתכלית העצמים הטבעיים אינה חיצונית להם, כמו שהנגר לשולחן, אלא פנימית.
למשל, תכליתו של בלוט היא לגדול ולהיות עץ אלון.
במאה ה-13, כשהכנסייה עברה מאפלטון לאריסטו, נטען על ידי תאולוגים כמו תומאס אקווינס שלכל הישויות בטבע סיבה טלאולוגית חיצונית, והיא אלוהים.
המתמטיקאי והפילוסוף בן המאה ה-17, גוטפריד וילהלם לייבניץ התמודד עם הפרשנות הכנסייתית הרווחת לסיבתיות של אריסטו וקבע את עקרון הטעם המספיק, לפיו:
לייבניץ נסמך על המציאות נמצאת של פרמנידס ואריסטו וביקר את דקארט שבדרישתו להסבר ודאי נסוג וחזר לאלהים יודע הכול של אקווינס.
לפי הפילוסוף דייוויד יום, סיבתיות היא קביעת עמדה עבור הזמן, לפיה כל שינוי גורר שינוי מאוחר עוקב, המתחייב ממנו ומאוחר לו בזמן.
סיבתיות היא המגדירה הבדל בין עתיד, שהוא השינוי המאוחר, לבין עבר, שהוא השינוי המוקדם.
למעשה, סיבתיות, עתיד ועבר, הן מקשה פילוסופית אחת בלתי ניתנת להפרדה.
ניתן לבצע הבחנה בין סיבות משני סוגים: הכרחיות ומספיקות.
סוג שלישי של סיבתיות, שאינו דורש הכרחיות או מספיקות אך תורם לתוצאה, נקרא "סיבה תורמת".
X נחשב לסיבה הכרחית להתרחשות Y, אם כל פעם ש X נעדר אז Y לא מתרחש.
X נחשב לסיבה מספיקה להתרחשות Y, אם כל פעם ש X נוכח אז Y מתרחש.
גורם תורם הוא אחד מבין מספר גורמים מקבילים שמעמדם ההכרחי ליצירת התולדה הספציפית לא-קבוע; ייתכן והוא הכרחי וייתכן שלא.
גורם תורם אינו מספיק, מכיוון שמעצם הגדרתו הוא מלווה בסיבות אחרות, אשר לא היו נחשבים כסיבות אילו הגורם התורם לבדו היה מספיק.
הפילוסוף ג'ון לסלי מאקי טוען כי בשיח השגרתי על אודות "סיבות" למעשה על-פי רוב מתייחסים למה שהוא כינה "תנאי INUS" (Insufficient but Necessary part of an Unnecessary but Sufficient condition - גורם בלתי־מספיק אך הכרחי של תנאי לא־הכרחי אך מספיק).
דוגמה לכך היא השיפוט שקצר חשמלי גרם לשריפת בית.
אליבא דמאקי, יש לקחת בחשבון את מכלול האירועים בשרשרת הסיבתית: הקצר, הקרבה שלו לחומר דליק, והיעדרם של כבאים.
יחדיו תנאים אלה הם יתירים אך מספיקים לשריפת הבית.
ישנם אינספור מכלולי אירועים שהיו יכולים להוביל לכך שהבית נשרף, למשל לירות בבית עם להביור נוכח חמצן וכדומה.
בתוך מכלול ספציפי זה, הקצר אינו גורם מספיק (מכיוון שהקצר בפני עצמו לא היה גורם לשרפה בהיעדרם של גורמים אחרים) אבל הקצר אינו יתיר (מכיוון שהאש לא הייתה ניצתת בלעדיו, כשכל שאר התנאים שווים) אלא חלק משרשרת סיבתית שהיא כשלעצמה יתירה אך מספקת להופעת האפקט - שרפה.
מכאן הקצר הוא גורם INUS לתולדה שריפת הבית.
בפיזיקה סיבתיות הוא שמה של הנחה לפיה מצבה של מערכת בזמן מסוים תלוי אך ורק במצבה קודם לכן, ולא במצבה בזמן מאוחר יותר.
הנחה זו קובעת כיווניות לזמן ובכך מגדירה את חץ הזמן.
אולם, אין זו קביעה הנשענת על ניסויים ועל כן אין היא נחשבת כאישוש לקיומה של אסימטריה בין עבר לעתיד.
הפירוש הדטרמיניסטי לסיבתיות אומר כי A גורם ל-B, הרי שאם A נוכח אזי B חייב להתרחש ואם A לא נוכח אז גם B לא יתרחש.
במובן הזה, מלחמה אינה גורמת למוות, שהרי יש אנשים שנלחמו במלחמה או חוו אותה ולא מתו.
לפי אותו הגיון עישון אינו גורם לסרטן או מחלות לב, ותרופה עם התוויה כנגד כאבים אינה גורמת להפסקת הכאב או אף להקלה בו, גם אם פעולת התרופה נבדקה בניסויים קליניים.
כתוצאה מכך, הוצע רעיון הסיבתיות ההסתברותית (הסתברות מותנית).
באופן לא פורמלי, על פי עיקרון זה התנאי A האומר כי "אדם מעשן" גורם למצב B שהוא המאורע "האדם חולה או יחלה בסרטן בזמן כלשהו בעתיד" אם המידע על A גורם לעליה בסבירות (likelihood) כי B יתרחש.
כלומר, מתייחסים אל A כגורם ל-B אם .
הגדרות מסוג זה הוצעו בין היתר על ידי הפילוסופים יו מלור ופטריק סאפס, והסטטיסטיקאי ומדען המחשב יהודה פרל.
הוכחת סיבתיות, גם לפי הגדרה זו, היא קשה.
על פי ההגדרה הזו, A ו-B הם מאורעות הסתברותיים שאינם בלתי תלויים, אך באופן אמפירי ניתן לצפות בדרך כלל רק במתאם סטטיסטי בין שני המאורעות.
האמירה הידועה כי "מתאם אינו מעיד על סיבתיות" מבטאת בצורה לא מדויקת את הקושי הזה.
למעשה המשמעות של אמירה זו היא שלעולם לא ניתן להסיק קשר סיבתי מתוך נתונים תצפיתיים.
לכן לעיתים הקשר הסיבתי או ההסתברותי מנוסח בצורה זהירה כגון "עישון כנראה גורם לסרטן".
הסקה סיבתית והקריטריונים של ברדפורד היל
סטנדרט הזהב להוכחת סיבתיות הסתברותית הוא ניסוי מבוקר, אך לעיתים לא ניתן לבצע ניסויים כאלה, מסיבות אתיות, מעשיות או אחרות, וכל הנתונים או רובם מבוססים על תצפיות פאסיביות (כלומר, שלא נאספו באופן מבוקר).
לכן הסטטיסטיקאי אוסטין ברדפורד היל ניסח ב-1965 9 קריטריונים להסקת קשר סיבתי בין גורם אפשרי ואפקט נצפה על סמך נתונים תצפיתיים.
עוצמת הקשר הסטטיסטי בין המשתנים - ככל שעוצמת הקשר בין משתנים גבוהה יותר כך סביר יותר שקיים קשר סיבתי.
הכוונה לקשר סטטיסטי במובן הרחב (association), ולאו דווקא במובן הצר של מקדם המתאם הליניארי של פירסון.
עקביות או שחזוריות - קיומן של עדויות דומות ממספר תצפיות בלתי תלויות (למשל תצפיות שנערכו בזמנים שונים ומקומות שונים).
ספציפיות - אין הסבר סביר אחר לקיומו של האפקט הנצפה.
טמפורליות - הגורם הסיבתי האפשרי חייב להתקיים לפני האפקט.
גרדיינט ביולוגי - חשיפה גדולה יותר לגורם האפשרי יוצרת אפקט גדול יותר.
המנגנון המוצע לקיום הקשר הסיבתי מתקבל על הדעת.
קוהרנטיות (לכידות) בין הנתונים התצפיתיים וניסויי מעבדה.
יש אפשרות לבצע ניסוי מבוקר להערכת האפקט הסיבתי.
אנלוגיה - גורמים אפשריים דומים יוצרים אפקט דומה.
רק קריטריון הטמפורליות הכרחי, ולעיתים ניתן לקבוע בוודאות גדולה כי קיים אפקט סיבתי גם אם חלק מהקריטריונים אינם מתקיימים.
סיבתיות לא משמעותית הוא כשל לוגי רטרודוקטיבי שבו העצם או האירוע המזוהה כסיבה למסובב הוא סיבה אמיתית, אך בלתי משמעותית בהשוואה לסיבות אחרות לאירוע.
כמובן, כשל זה אינו חל כאשר כל שאר הסיבות התורמות אינן משמעותיות אף כן.
לדוגמה, אין זה כשל לומר שסייעת להביס את מפלגה א' בבחירות כאשר הצבעת עבור מפלגה ב', משום שקולך שווה לכל הקולות האחרים מבחינת משמעותו.
"העישון גורם לזיהום אוויר בתל אביב" (נכון, אך הזיהום הנגרם כתוצאה מעישון בטל בשישים לעומת הגזים ממפלטי מכוניות, לדוגמה)
"אכילת בשר לא מבושל באמצע שדה קרב עלולה להוביל למוות" (נכון, אבל הסכנה בבשר הלא מבושל היא מזערית לעומת הסכנה בעמידה באמצע שדה קרב)
סִיגְד (בגעז: ስግድ, "סגידה"), שמו העממי של חג המֶהֶללַה (ምህልላ, "תחינה"), הנקרא גם עמתה סו (ዐመተ ሰወ, "יום הקיבוץ"), הוא אחד מחגי ומועדי ביתא ישראל.
הוא חל חמישים יום אחרי יום הכיפורים (הנקרא "אסתרי"), בתאריך כ"ט בחשוון.
זהו יום של צום, טהרה והתחדשות, וכמיהה לירושלים.
משנת 2008 הסיגד הוא חג רשמי ויום בחירה בישראל .
ההשראה למנהגי הסיגד לקוחה מאמנת נחמיה בימי שיבת ציון.
המנהג המרכזי הוא עריכת מעמד חידוש הברית בין העם לאל, הכולל קריאת קטעים מן המצחף קדוס ותפילות לגאולה.
הטקס נערך בראש הר גבוה, כסמל למעמד הר סיני, ומנהלים אותו כוהני הקהילה.
בישראל התקבל המנהג לערוך את הטקס בטיילת ארמון הנציב, המשקיפה אל הר הבית בירושלים, בנוכחות בני העדה ואישי ציבור.
המהללה חל בערב ראש חודש שהוא גם צום המאליא החודשי.
בעבר היה מועד החג בכ"ט בכסלו, אך לאחר רפורמה שהתרחשה בלוח השנה של ביתא ישראל באמצע המאה ה-19 הוא הועבר לכ"ט בחשוון, 50 יום אחר אסתסרי (יום הכיפורים).
השם "מהללה" משמעותו תחינה או תחנון, ומבדיל את החג מתפילות ימות הצום האחרים הנקראים 'סומא'.
השם העממי "סיגד", או סֶגדֶת, המתפרש כ"יום עבודת ה'", סגידה, שימש בעבר אחד הכינויים ליום הכיפורים וממנו ירש את השם.
שם נוסף לחג הוא עמתה סו שמשמעותו, "יום הקיבוץ".
שמות אלו מעידים כולם על אופי החג.
באתיופיה לעיתים היו דוחים את החג בכמה ימים, אם כדי להבדילו מימי המהללה הנוצריים - צומות הנוצרים - ואם בשל חפיפתו את השבת; כאשר נפל ביום שישי היה מוקדם ליום חמישי, וכאשר חל בשבת היה נדחה ליום ראשון.
האזכור הראשון לחג נמצא במקורות נוצריים מהמאה ה-15. קיימות מספר מסורות לגבי זמן ונסיבות קביעת החג.
למרות ההבדלים ביניהן, המסורות כולן מדגישות כי החג נקבע בהשראת העצרת שקיימו עזרא ונחמיה לחידוש הברית בין עם ישראל ואלוהיו בימי שיבת ציון, המתוארת בספר נחמיה:
לפי כל המסורות, המטרה בקביעת החג הייתה בראש ובראשונה להגן על הקהילה ולשמר את זהותה בימים קשים של מלחמות, רדיפות והתבוללות באמצעות שיבה למעמד הר סיני וקבלת התורה.
מסורת ראשונה: על פי מסורת זו, החג נקבע בראשית המאה ה-6, בתקופתו של הקיסר האקסומי גברה מסקל, בתום הלחימה בין האימפריה החבשית לממלכת הגדעונים.
מלחמות אלו, שהחלו בעקבות הכרזתו של הקיסר עזנה על האימפריה החבשית כמדינה נוצרית בשנת 325, כללו את מלחמת האזרחים שפרצה בין המתנצרים לבין היהודים אשר התנגדו למגמת ההתנצרות וכונו בפי המשטר בשם "ביתא ישראל", ואת המלחמות העוקבות שהתנהלו בין הצדדים לאחר קום ממלכת הגדעונים.
המלחמות הגיעו לקצן רק עם עליית גברה מסקל לכס הקיסרות, תקופה בה שררו יחסים טובים בין החבשים ליהודים שבראשם עמד המלך גדעון.
לפי המסורת, סיום המלחמות הארוכות, שגרמו לסבל רב ולהרוגים רבים בקרב היהודים, הביא את המלך גדעון לציין את יום סיום האיבה כיום מיוחד, ולכוהנים עזריה וצדוק לקבעו כחג לדורות, שיהיה יום הודאה לאלוהים על הנסים שעשה לעדה, כמו גם יום חידוש הברית בין עם ישראל לאלוהיו.
מסורת שנייה: לפי מסורת זו, נקבע החג על ידי כוהנים ונזירים במאה ה-15, בתקופה של רדיפות קשות, בכדי 'לרכך את לב המלכים האתיופים'.
מסורת שלישית: לפי מסורת זו, נקבע החג במאה ה-15 כחלק ממאמציו של אבא צברה להרחיק את עדת ביתא ישראל מהשפעת הנוצרים.
החג משמש כבניין קומה נוספת על חשבון הנפש הפרטי של יום הכיפורים.
ביום זה מוסיפים לחשבון הנפש הפרטי את הפן הציבורי, ובהתקהלות המונים מכריזים על חידוש הברית עם האל ומתפללים על המשכיות האמונה ובוא הגאולה השלמה.
בנוסף, מבטא החג את הכמיהה לירושלים.
הכמיהה לשוב לירושלים והדאגה לשלומה של העיר הן מוטיבים מרכזיים בתפילות החג.
דוגמה לכך ניתן למצוא בפיוט נְאוּ נְסַגֶדֶ ("בואו נשתחווה") הנאמר בחג, ומופיעה בו הכמיהה לירושלים ולבית המקדש, בין היתר בבתים הבאים:
הרב שרון שלום מקהילת ביתא ישראל מציין חמש נקודות משמעותיות בחג:
הזכרת מתן תורה וחיזוק הקשר של הציבור עם התורה
חידוש הברית עם ה' כפי שעשו העולים בימי עזרא
עידוד הקהילה לשמירה על הזהות היהודית והמצוות למרות הקושי והבידוד מיתר העם
יום צום, חזרה בתשובה ותחינה לישועה משמים
באתיופיה היה נהוג להתחיל בהכנות לחג ימים רבים לפניו.
תושבי כפרים נידחים היו מתקבצים לכפרים היהודיים הגדולים ומתארחים אצל קרובי משפחתם או אצל תושבים מקומיים, כדי לקיים עצרת המונית.
יום לפני החג היה נהוג להיטהר ולהכין את מלבושי החג.
בנוסף, יום לפני החג, או מוקדם בבוקר החג, היו הכוהנים בסיוע גברים אחדים, שוחטים כבשים ופרות שישמשו לתפילה ולשבירת הצום.
נוסף על כך, נהגו הכוהנים לבחור הר שיתאים לטקס ולוודא שהוא נקי וטהור מעצמים גדולים ומקברים.
הבחירה בהר נעשתה משתי סיבות: לשם הגברת הדמיון למעמד הר סיני ומתוך אמונה שמקום גבוה הוא טהור יותר וששורים בו שכינה וחסד.
אחרי בחירת ההר המתאים הקימו הכוהנים סביב פסגתו מעגל אבנים והכינו שולחן מיוחד למצחף קדוס.
בערב החג היה נהוג להתפלל תפילות מיוחדות במסגיד, וביום החג, שהיה גם יום צום, נהגו אנשי הקהילה להשכים קום, לטבול בנהר וללבוש בגדי חג.
לאחר מכן התאסף הקהל במסגיד.
בני הקהילה נהגו לשאת בחג תפילות רבות, רובן לסיום הגלות ולשיבה לירושלים.
אז היו הכוהנים מוציאים את ספר האורית מן ההיכל שבו שכן, כשהם מלווים בקריאות שמחה של החוגגים.
אחר הוצאת הספר החלו החוגגים לצעוד לעבר ההר הנבחר, ובראשם הכוהנים והשמגלוּץ', זקני העדה, הנושאים את האורית.
אנשים מן הקהל נהגו לא פעם לטפס במעלה ההר כשעל ראשיהם אבנים או ספרי קודש.
בהגיעם לפסגת ההר היו הכוהנים מוציאים את האורית מהבד העוטף אותו והקהל ליווה אותם בשירה.
הקריאה בפרקים נעשתה בשפת געז ותורגמה במקביל לשפת ההמון - אמהרית או טיגראינית.
הקהל היה חוזר על המילים כשהוא פורס ידיו לעבר השמים, מעשה המציין את קבלת חוקי התורה.
בתום חלק זה של החג, היו בני הקהילה מתוודים על חטאיהם, כשהם פורשים ידיהם כלפי מעלה וכורעים ומשתחווים.
בסיום הטקס היו תוקעים בחצוצרות ומביעים את הרצון לחגוג בשנה הבאה בירושלים.
לאחר מכן היו יורדים מן ההר וצועדים חזרה אל הכפר בשירה ובריקודים, ומתכנסים שוב במסגיד, שם נהגו הכוהנים להכות בתוף ולרקוד ולשיר עם האורית.
בכפר היו מקיימים סעודת מצווה חגיגית לחתימת היום.
אף על פי שטקסי החג נערכו ביום אחד, נהוג היה בקרב העם לחגוג ולשמוח משך כמה ימים לאחריו.
נזירי העדה, לעומת זאת, נהגו לפרוש בתום היום המקודש לתקופת התבודדות.
טקסי הסיגד הראשונים בישראל נחוגו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, כאשר אירועי החג בשנת 1982 אף נערכו בהשתתפות הנשיא יצחק נבון.
העצרת המרכזית והתפילות נערכו במקומות שונים עד שהתקבע המנהג לערכם בהר ציון, ולקיים בסיומם תהלוכה לעבר הכותל המערבי בליווי שירה ותפילות.
חוסר הנחת של הכוהנים מן המעבר בסמוך לכנסיות הרבות שבהר ציון הוביל להחלטה לנהל את טקס החג באזור טיילת גבריאל שרובר (טיילת ארמון הנציב), שם מתכנסים כיום בני העדה האתיופית.
במסורת חדשה החלו חניכי תנועות הנוער בני עקיבא והנוער העובד והלומד לצעוד אחר ירידת הכוהנים מן ההר אל הכותל המערבי, בתהלוכה המלוּוה בשירה ובריקודים.
מתכונת החג בישראל שונה מזו שהייתה נהוגה באתיופיה, ולמעט התהלוכה המשותפת והתפילות, רבים מן המנהגים מצוינים באופן סמלי בלבד.
בשנת 2023 בעקבות מלחמת חרבות ברזל הוחלט לבטל את הטקס הממלכתי בארמון הנציב.
ב-30 ביוני 2008 אישרה הכנסת את חוק חג הסיגד, ה'תשס"ח-2008, שהוצע על ידי חבר הכנסת אורי אריאל מן האיחוד הלאומי, בשיתוף חברי כנסת מש"ס, מרצ, העבודה והליכוד.
החוק קובע כי חג הסיגד יצוין על ידי המדינה בכ"ט בחשוון, בעצרת מרכזית שתאורגן על ידי משרד התרבות והספורט ובפעילויות חינוכיות שייוחדו לחג הסיגד על ידי שר החינוך.
כמו כן נקבע בחוק כי יום הסיגד הוא יום בחירה.
נוסח הצעת החוק התבסס על נוסח חוק יום ירושלים.
בדברי ההסבר להצעת החוק נאמר כי "אימוץ החג על ידי הכנסת ועל ידי מדינת ישראל יאפשר את שימורה של מסורת עתיקת יומין ויתרום לתחושת ההזדהות והמעורבות של בני הקהילה האתיופית בחברה הישראלית".
עוד קובע החוק, כי אם יחול יום כ"ט בחשוון ביום השבת, יוקדם החג ליום חמישי, כ"ז בחשוון.
סיגביורן אובסטפלדר (נורווגית: Sigbjørn Obstfelder; ) היה משורר, נובליסט ומיסטיקן נורווגי.
סיגביורן אובסטפלדר, יליד סטבנגר, היה בנו של כומר כפרי, ולימים כתב גם ספר פרוזה ייחודי, בשם "יומנו של כומר".
הוא למד בבית ספר טכני, וכמהנדס צעיר ניסה להגר לאמריקה.
לאחר כשנתיים חזר לנורווגיה, שם יצא לאור ספר שיריו הראשון בשנת 1893.
הוא הצטרף ל"בוהמה" של צעירי האמנים הנורווגים, שהתרכזה בעיר כריסטיאניה, הבירה (לימים אוסלו).
בין האמנים הצעירים שעליהם השפיע ברוחו הקודרת וביצירותיו המיסטיות והסימבוליות, היה גם הצייר אדוורד מונק.
סיגביורן אובסטפלדר חלה בשחפת, ונפטר בבית חולים בעיר קופנהגן שבדנמרק, ביום בו נולד לו בנו היחיד.
לשון הספרות הנורווגית באותה תקופה הייתה מאוד מושפעת מהלשון הדנית, וספריו של אובסטפלדר נדפסו בקופנהגן.
אובסטפלדר היה משורר שכוח לגמרי, אלמלא נתגלו שיריו וסיפוריו על ידי ריינר מריה רילקה, המשורר הגרמני המפורסם.
רילקה עשה רבות לפרסום יצירתו של אובסטפלדר בעולם התרבות הגרמני, ומשם תורגם ללשונות אחרות.
שתי יצירותיו הגדולות של אובסטפלדר שתורגמו לעברית, כרוכות בשני סיפורים: פסח גינזבורג, שתרגם בשנות העשרים את מחזהו "האגלים האדומים", The Red Drops - הטיפות האדומות, נקלע לסקנדינביה בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בדרכו להגר לאמריקה.
בשל המצור הימי הגרמני, הרוויחה הספרות העברית כמה תרגומים חשובים מהספרות הסקנדינבית.
אורי ניסן גנסין, שתרגם באחרית חייו, בשנת 1913, את הנובלה שלו "הצלב", היה כבר חולה מאוד, והוא ידע כנראה, שנובלה מיסטית זו, היא עבודתו הספרותית האחרונה.
האגלים האדומים: חיזיון, תרגם מנורווגית: פסח גינזבורג, שטיבל, ורשה: 1921-תרפ"א.
פסח גינזבורג תרגם גם כמה שירים משל אובסטפלדר, שנדפסו בכתבי העת של התקופה.
סיג'יזמונדו ד'אינדיה (באיטלקית: Sigismondo d'India; סביבות 1582 – לפני 19 באפריל 1629) היה מלחין איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס ותחילת תקופת הבארוק.
הוא היה מן המוכשרים ביותר מבני זמנו של מונטוורדי וכתב ברבות מן הצורות המוזיקליות ששימשו את המלחין המפורסם ממנו.
ד'אינדיה נולד כנראה בפאלרמו, סיציליה בשנת 1582, אם כי הפרטים על חייו לוקים בחסר עד סביבות 1600. במשך העשור הראשון של המאה ה-17 הרבה כנראה במסעות ברחבי איטליה, פגש מלחינים, השיג פטרונים מחצרות אצולה שונות והטמיע את הסגנונות המוזיקליים בכל מקום שביקר בו.
ועתיר הגינונים של קרלו ג'זואלדו בנאפולי.
ידוע שד'אינדיה ביקר בפירנצה, ערש הולדתה של האופרה, ובמנטובה, שם פעל מונטוורדי.
בנאפולי פגש כנראה את ג'זואלדו וב-1610 שהה בפארמה ובפיאצ'נצה.
בשנת 1611 התקבל לעבודה אצל הדוכס מסבויה לניהול מוזיקלי בטורינו, שם נשאר עד 1623; היו אלה השנים היצרניות ביותר בחייו, כאשר מיזג למקשה סגנונית אחת את טיפוסי המוזיקה הנפרדים ששמע והטמיע בשנים 1600-1610.
אחרי שעזב את טורינו - ככל הנראה שלא בטובתו, עקב תככים פוליטיים - נסע למודנה ובהמשך לרומא; כנראה נפטר במודנה, אף כי הפרטים הנוגעים לסיום חייו קלושים ממש כאלה הנוגעים לראשיתם.
יש רשומות על מינוי שקיבל בבוואריה, בחצר מקסימיליאן הראשון, אם כי אין ראיה לכך שהגיע לשם; ייתכן שמת לפני כן.
מכלול יצירתו של ד'אינדיה מקיף מוזיקה ברוב הצורות הווקאליות של זמנו, כולל מונודיות, מדריגלים ומוטטים.
המונודיות שלו, המהוות את החלק הגדול והמשמעותי ביותר של יצירתו, היו מסוגים רבים: אריות, הן לטקסט רצוף מראשית עד אחרית והן למחרוזת של בתי שיר (סטרופה), וריאציות על באס יסודי, קינות, מדריגלים בסגנון מונודי ועוד.
מבחינת הסגנון, יש למוזיקה של ד'אינדיה תכונות משותפות עם זו של מונטוורדי מאותה תקופה: כרומטיות אקספרסיבית, דיסוננסים עם פתרונות יוצאי דופן ותחושת דרמה חריפה.
למעשה, כמה מן המונודיות הארוכות יותר הן תמונות אופראיות לכל דבר, אף כי ד'אינדיה לא כתב שום יצירה שנקראה ספציפית "אופרה".
המדריגלים הפוליפוניים שלו שואלים לא פעם רעיונות מרקמיים מג'זואלדו, בעיקר הקבלה צד בצד של מוזיקה איטית, כרומטית ביותר ותרוצות דיאטוניות קלילות, כמעט קדחתניות; מבחינה זו ד'אינדיה היה בין ממשיכיו הבודדים של ג'זואלדו (עד המאה ה-20).
חלק מן המוזיקה המאוחרת של ד'אינדיה יוצא דופן בהצגת היבטי השפעה של כמעט כל המלחינים האיטלקים בני זמנו בגבולות יצירה יחידה.
"סיג'יסמונדו ד'אינדיה" ב"מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים", עורך סטנלי סיידי, כרך 20, לונדון, מקמילן, 1980.
גוסטב ריז, "מוזיקה ברנסאנס", ניו יורק, ו.
מנפרד בוקופזר, "מוזיקה בתקופת הבארוק", ניו יורק, ו.
סיגברט הראשון המכונה סיגברט הקטן היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 617–653.
סיגברט היה בנו של קודמו, סאוורד, ועלה לשלטון לאחר מות אביו בקרב מול צבא ממלכת וסקס בשנת 617. לפי סברה אחרת היה סיגברט בן דודו של סאוורד (בן אחיו של סאברט, אביו של סאוורד).
בדומה לסאוורד (ובשונה מסאברט) דבק סיגברט באמונתו הקלטית הפגאנית ולא התנצר.
המידע על שנות מלכותו הארוכות מועט ביותר, וישנם היסטוריונים הסבורים כי עלה לשלטון בשנת 623 ולא קודם לכן.
לאחר מותו עלה לשלטון קרובו (לא בנו) סיגברט השני, המכונה "סיגברט הטוב".
ישנה סברה לפיה היה לסיגברט בן אחד בשם סיגהרה.
סיגברט השני המכונה סיגברט הטוב או סיגברט המבורך היה מלך ממלכת אסקס בין השנים 653 עד 660 או 661.
סיגברט עלה לשלטון לאחר מות קרובו, המלך סיגברט הקטן.
על אף שממלכת אסקס החלה בתהליכים של התנצרות בתקופת מלכותו של סאברט, בניו סאווד וסיקסרד אשר מלכו אחריו שבו לדתם הקלטית הפגנית, וקודמו של סיגברט השני, סיגברט הקטן המשיך באמונתם זו.
על פי ספרו של בדה ונרביליס "היסטוריה הכנסייתית" (Historia Ecclesiastica) היה זה סיגברט השני אשר החל את ההמרה המחודשת לנצרות של ממלכת אסקס.
לא ברור מה קשרו המשפחתי של סיגברט השני לקודמו.
בדה, בספרו, אינו שופך אור על קשרי המשפחה.
כתב היד מהמאה התשיעית שנכתב על ידי אופה (Offa) עליו הסתמכו כתבי היד של ויליאם ממאלמסבורי ("דברי ימי המלכים" (ה"גסטה רגום" - Gesta regum) ושל ג'ון מווסטר ("דברי הימים של דברי הימים" - Chronicon ex Chronicis) סותרים זה את זה.
ההיסטוריונית ברברה יורק, בספרה "The Kingdom of the East Saxons" מציעה כי סיגברט השני היה בנו של סאוורד ואביו של סיגהרה.
בספרו, בדה מספר כי סיגברט עלה לשלטון ופעל כמלך אסקס בתמיכת ידידו ובן בריתו, אוסוויו, מלך נורת'מבריה.
בדה מציין כי סיגברט נהג לבקר את אוסוויו לעיתים קרובות, והושפע ממנו רבות.
אוסוויו פעל באותה עת להקים ברית כנגד פנדה, מלך מרסיה.
היה זה אוסוויו ששכנע את סיגברט להמיר את דתו לנצרות, והוא הוטבל על ידי ההגמון פינאן מלינדיספארן, ככל הנראה בשנת 653 או 654.
ביוזמתו של אוסוויו, נשלחו מיסיונים נוצריים לנצר את אזור מזרח אנגליה, שבראשם קד הקדוש.
בדה מציין כי סיגברט, בעקבות התנצרותו, החל לפעול לפי האידיאלים הנוצריים, וטען שיש לפעול לפיהם ולסלוח לאויביו.
בדה מציין כי התנהגות זו הביאה להרצחו זמן קצר לאחר מכן על ידי שני בני עמו אשר כעסו על כך שהמלך סלח לאויביו.
בדה מספר כי קד, שהיה להגמון באותה עת, החרים את אחד האחים שנישא בנישואים לא נוצריים, ואסר על הנוצרים לאכול בביתו.
המלך, שטען שיש לסלוח לכל אחד, על פי ציוויו של ישו, הסכים לאכול בביתו, ובכך הפר את הוראתו של הבישוף.
לאחר מותו של סיגברט עלה לשלטון סוויתהלם.
ההיסטוריונית ברברה יורק בספריה Kings and Kingdoms of Early Anglo-Saxon England ו- The Kingdom of the East Saxons מציינת כי ככל הנראה סוויתהלם היה אחראי למזימת הרצחו של המלך במטרה לרשת אותו (וייתכן שהוא ואחיו סווית'פרית' היו האחים אותם מתאר בדה).
תאריך הרצח המדויק אינו ידוע, אולם בספרו של דייוויד קירבי, The Earliest English Kings, הרצח אירע קודם לשנת 664 - שנת מותו של סוויתהלם.
סיג'ילמסה (נכתב גם סג'למאסא, בערבית: سجلماسة) הייתה עיר עתיקה בקצהו הצפוני של מדבר הסהרה, באזור בו שוכנת בימינו מרוקו, ושימשה בתקופת ימי הביניים כתחנת מסחר חשובה, בתוואי הסחר הראשי של המגרב.
העיר שגשגה בתור הזהב של השושלות הברבריות, וחורבותיה מצויות על גדות הנהר זיז, בנווה המדבר תפילאלת ליד העיירה ריסאני.
על פי אל-בכרי בספר המסלולים והמקומות, הצאפריים יישבו את העיר לראשונה בעקבות התקוממות ברברית נגד בית אומיה.
אל-בכרי מספר כי אחרים הצטרפו למתיישבים המוקדמים הללו שם, עד שמנו כארבעת אלפים, ואז הניחו את היסודות לעיר.
הם בחרו מנהיג עיסא בן מאזיד אל-אסוואד, לטפל בענייניהם בשנים הראשונות הראשונות להקמת העיר.
לאחר ששלט במשך 14 שנה הואשם על ידי חבריו בשחיתות והוצא להורג.
אחריו הנהיג את העיר אבו אל-קאסים סמגו בן וואסול אל-מיקנאסי, מראשי שבט מיקנסה.
צאצאיו מכונים שושלת מידרריד הם שלטו באזור שכונה על ידם אמירות סיג'ילמסה וקבעו את סיג'ילמסה כבירתם.
הגאוגרף הערבי אבן האוקל ביקר בספרד ובמגרב בין השנים 947–951. על פי החשבון בספר שלו "כתאב סוראט אל-ארד", שהושלם בסביבות 988, סיג'ילמסה גדלה בכוחה הכלכלי עקב שינוי דרכי סחר.
בגלל עושרה הצליחה העיר לקבוע את עצמאותה תחת שושלת מידרריד, ולהשתחרר מהחליפות העבאסית כבר בשנת 771.
לפי אל-בכרי, בשנת 1055, עבדאללה בן יאסין, המנהיג הרוחני של אל-מוראביטון הביא צבאו לסיג'ילמסה והרג את מנהיג העיר.
מורביטון נקטו בפרשנות קפדנית ביותר לאסלאם, הם ניפצו כלי נגינה וסגרו חנויות יין ברחבי העיר.
סיג'ילמסה הייתה הכיבוש הראשון של המורביטון ונותרה בשליטתם עד 1146, אז חליפות אל-מוואחידון השתלטה על העיר וביצעה טבח של רבים מיהודי המקום.
הנוסע המרוקאי אבן בטוטה שהה בסיג'ילמסה במסעו לביקור באימפריית מאלי בשנים 1352–1353. הוא כתב: "הגעתי לעיר סיג'ילמסה, עיר יפה מאוד.
יש בה שפע של תמרים באיכות טובה.
העיר בצרה דומה לה בשפע התמרים, אך אלה של סיג'למסה עדיפים." אבן בטוטה מזכיר גם את העיר כאשר הוא מתאר את העיירה הסינית צ'ו'אנג'ואו: "בעיר זו, כמו בכל הערים בסין, לגברים יש פרדסים ושדות ובתיהם באמצעם, כפי שהם נמצאים בסיג'ילמסה אצלנו.
זו הסיבה שהעיירות שלהם כה גדולות."
האזכור הבא של סיג'ילמסה במקורות הקיימים הוא זה של ליאו אפריקנוס, שנסע למרוקו בתחילת המאה ה-16, הוא הלך לנוה המדבר תאפילאלת ומצא את הריסות סיג'ילמסה.
הוא מעיר על "הקירות הממלכתיים והגבוהים ביותר", שכנראה עדיין עמדו.
הוא כותב שהיו הרבה מקדשים ומכללות מפוארים בעיר, וגלגלי מים שהוציאו מים מהנהר זיז.
ליאו אפריקאנוס אומר שמאז שהעיר נהרסה, תושבים לשעבר עברו לגור בכפרים ובעיירות שמסביב.
על פי ליאו אפריקאנוס, העיר נהרסה כאשר הנסיך האחרון שלה נרצח על ידי אזרחי סיג'ילמסה ולאחר מכן עברה האוכלוסייה לכפרי הסביבה.
העיר נבנתה מחדש במאה ה-18 בהוראת הסולטאן מולאי איסמעיל, אך היא נכבשה והושמדה על ידי השבטים הנודדים של "איית אטא" בשנת 1818. כיום, הריסות סיג'ילמסה, כמה ק"מ צפונית לעיירה ריסאני, מוכרים על ידי הקרן העולמית לאנדרטאות כאתר בסכנת הכחדה.
הם נשמרים על ידי משרד התרבות המרוקאי.
במאה ה-11 התקיימה בסיג'למסה קהילה יהודית, בה היו חכמים מפורסמים ובית דין.
הדים מתקופה זו אנו מוצאים בשאלות שהפנה לרב האי גאון.
חכם זה נזכר גם באגרת מרב שרירא גאון לרבי יעקב בן נסים מקירואן.
חכם נוסף הידוע מאותה התקופה הוא רבי יהודה בן רבי יוסף סג'למאסי מחבר ה"תוכחה".
במאה ה-12 אנו מוצאים שם את הדיין רבי יוסף בן עמראן, ידידו הנערץ של רבי אברהם אבן עזרא.
באותה התקופה כבשו כוחות המוואחידון את הסהרה מידי המוראביטון, וביצעו טבח ביהודי הקהילה.
יהודי בשם רבי שלמה הכהן שהיה מבני העיר באותה התקופה והיגר לקהיר בעקבות המאורעות, מספר במכתב לאביו על המאורעות.
הוא כותב כי רבי יוסף בן עמראן אולץ להתאסלם ומכנהו בשל כך "ראש הפושעים", אולם בדברי אבן עזרא שהיה ידידו של רבי יוסף נרמז על נאמנותו ליהדות על אף ההמרה שהייתה למראית העין.
באותו המכתב מזכיר רבי שלמה הכהן חכם נוסף מהמקום בשם רבי יוסף בן מלאל, הוא מספר שהוא היגר בעקבות המאורעות למצרים ונשאר חסר כל, לדבריו חכם זה למד לפני רבי יוסף אבן מיגאש וקיבל ממנו כתב סמיכה.
עוד הוא מספר על דודיו שנמלטו מהעיר לפני המאורעות .
הרמב"ם ששהה במרוקו באותה התקופה מזכיר אף הוא ויכוח שהיה לו עם חכם בשם רבי יהודה אבן פרחון, וכן עם בנו שהיה דיין בעיר .
יש המשערים כי חכם זה הוא רבי יהודה סלמאסי שפירושיו הובאו בחיבורו של רבי יהודה אלמדארי.
רבי אברהם אבן עזרא חיבר באותה התקופה את הקינה המפורסמת אהה ירד עלי ספרד, המתארת את חורבן הקהילות בספרד ובמגרב במאה ה-12 בידי שלטון אל-מווחידון, בתוך דבריו מקונן האבן עזרא על גם חורבן סיג'ילמסה:
עם כיבוש כוחות אל-מוואחידון נדם קולה של הקהילה בעיר סיג'ילמסה, אנשיה עברו כנראה לאחר חורבנה בשלהי המאה ה-14 אל העיר תאפילאלת הסמוכה .
לפי מסורת יהודי העיר תפילאלת משתייכת הקהילה במקום לסיג'ילמסה הקדומה.
בשטרות הכתובה והגט של אזור זה מופיע השם בנוסח (=למניין שאנו מונין כאן בעיר סג'למאסא שעל נהר זיז מושבה).
נוסח זה רשום בכל שטרי הכתובות והגטין של הקהילות הדרומיות בתפילאלת שבידינו.
זהו ביטוי מובהק לרצף היסטורי מן המאה ה-11 ועד למאה ה-20, וכן לרצף הטריטוריאלי של תחומי סיג'ילמסה ותפילאלת.
היות שהשם הקדום "סיג'ילמסה" לא היה בשימוש היומיומי הרווח, התעוררה השאלה הלכתית האם ניתן להמשיך במנהג המקום ולציין אותו בכתובות ובגיטין.