tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקורות ביטחוניים מצריים ציינו כי באזור סיני יש יותר מ-2,000 חמושים איסלאמיים, והתקשורת המצרית מתייחסת למבצע כ"מבצע טיהור סיני".
בצבא מצרים אמרו כי מטרת המבצע היא "להחזיר את הביטחון על ידי פגיעה בגורמי טרור חמושים בסיני".
גורמי ביטחון בעיר שיח' זוויד בסיני הודיעו כי הצבא המצרי הסתער על מאות בתים באזור כדי לחפש מחבלים ולהחרים אמצעי לחימה.
למחרת הצהיר צבא מצרים כי פעולתו נגד חמושים בחצי האי סיני "נחלה הצלחה ותימשך".
בעקבות מתקפת הטרור בגבול ישראל-מצרים כוחות צבא מצרים והמשטרה פתחו במבצע צבאי נגד חמושים שתקפו אנשי ביטחון בצפון סיני.
במהלך תקופה זו התרחשו מספר עימותים בין חמושים לכוחות הביטחון במספר מחסומים ביטחוניים בסיני.
בתחילה התייחסה העיתונות למבצע כהמשך למבצע נשר, אם כי מאוחר יותר פנתה לשם רשמי מצרי - מבצע סיני.
מקורות ביטחוניים מצריים אמרו כי יותר מ-2,000 חמושים איסלאמיים פועלים באזור סיני.
מהצבא נמסר כי מטרת המבצע היא "להחזיר את הביטחון על ידי רדיפה והטרדה של גורמי טרור חמושים בסיני".
הסכמי קמפ דייוויד משנת 1979, שקבעו שלום בין מצרים וישראל, קובעים כי סיני חייב להישאר אזור מפורז.
במהלך תחילת המבצע ב-2011, התירה ישראל הצבתם של אלפי חיילים בסיני, עם מסוקים ומשוריינים, אך לא עם טנקים.
במהלך תחילת אוגוסט 2012, עם התגברות מבצע "נשר", אישרה ממשלת ישראל את בקשת ברק לאפשר למצרים לפרוס מסוקי תקיפה בסיני.
עם זאת, החלה לעלות דאגה כאשר מצרים החלה לפרוס כוח וטנקים נוספים ללא תיאום מישראל.
ב-21 באוגוסט אמר שר החוץ של ישראל אביגדור ליברמן כי חשוב לישראל לוודא שהסכם השלום המצרי-ישראלי יקוים, ולא לשתוק עם כניסת כוחות צבא מצרים לסיני.
דאגה הועלתה על ידי גורמים רשמיים ישראלים בגלל אי יידוע מצרים לישראל על פריסת טנקים בסיני, דבר המפר את הסכם השלום.
ליברמן אמר: "עלינו לדאוג שכל פרט ופרט יישמרו, אחרת נמצא את עצמנו במדרון חלקלק בכל הנוגע להסכם השלום".
באותו יום דיווח היומון הישראלי "מעריב" כי ישראל שלחה הודעה למצרים באמצעות הבית הלבן, במחאה על הגדלת הנוכחות הצבאית המתמשכת של מצרים בסיני ללא תיאום מצד ישראל, ואמרה למצרים שעליה להוציא טנקים מסיני בגלל נוכחותם.
מפר את הסכם השלום המצרי-ישראלי משנת 1979, הקובע שחצי האי סיני יישאר מפורז.
היומון הישראלי "מעריב" קיבל חיזוק בכתבה ב"ניו יורק טיימס", שקבעה כי ישראל "מודאגת" מכניסתם של טנקים מצרים לצפון חצי האי סיני ללא תיאום עם ישראל וביקשה ממצרים לסגת מהם.
בין השאר בשל הטנקים הצבאיים של מצרים הפרוסים בחצי האי סיני, ישראל מודאגת יותר ויותר ממה שהיה זה זמן רב הקשר האזורי הקריטי ביותר ביניהם.
חוסר התיאום סביב פריסתם נתפס כפוטנציאלי לערער הסכם שלום שהיה אבן יסוד בביטחון ישראל במשך עשרות שנים על פי הניו יורק טיימס.
ישראל גם מודאגת מכך שמצרים עשויה להשתמש במבצע נשר כדי לבנות את נוכחותה הצבאית בסיני, ולהשאיר את הטנקים והמשוריינים בסיני מבלי לעשות הרבה יותר מפעולה סמלית כדי לחסל את איום הטרור.
ישראל לא הגישה תלונה רשמית, ובמקום זאת העדיפה לפתור את הנושא באמצעות מגעים שקטים, כמו גם תיווך מארצות הברית, כדי להימנע ממתח ביחסיה עם מצרים.
ב-24 באוגוסט 2012, גורם צבאי מצרי בכיר אמר כי שר ההגנה המצרי עבד אל-פתאח א-סיסי ושר הביטחון הישראלי אהוד ברק הגיעו להסכמה בסוגיית המיליטריזציה של סיני.
הגורם דיווח כי סיסי התקשר לברק ואמר כי מצרים מחויבת לקיים את הסכם השלום עם ישראל.
סיסי אמר גם כי המיליטריזציה היא זמנית, והיא נחוצה לביטחון ולמלחמה בטרור.
עם זאת, גורם ביטחוני ישראלי הכחיש שהתקיימה שיחה כזו.
בסוף אוגוסט 2012, נשיא מצרים דאז, מוחמד מורסי, אמר כי הפעולות הביטחוניות אינן מאיימות על איש, ו"לא אמורות להיות כל סוג של דאגות בינלאומיות או אזוריות כלל מנוכחות כוחות הביטחון המצריים".
מורסי הוסיף כי המבצע היה ב"כבוד מלא לאמנות בינלאומיות; הסכם השלום המצרי-ישראלי מציב מגבלות על ההיערכות הצבאית המצרית בסיני".
גורמים רשמיים בישראל היו מודאגים בבניית שריון כבד בסיני על ידי מצרים.
ב-8 בספטמבר אישר גורם ישראלי כי קיים תיאום בין ישראל למצרים בנוגע למבצע נשר.
דובר הצבא המצרי, אחמד מוחמד עלי, הודיע מוקדם יותר כי מצרים התייעצה עם ישראל בנוגע לאמצעי הביטחון שלה בסיני.
לפי CNN, במהלך להגביר את האבטחה בסיני, לעזור למורסי ולהרגיע את ישראל, שר ההגנה האמריקני ליאון פאנטה הציע למצרים יכולות שיתוף מודיעין מסווג כדי לסייע למצרים לזהות איומים צבאיים באזור, עליהם דן במהלך ביקוריו האחרונים במצרים ולישראל.
הטכנולוגיה הייתה בשימוש נרחב בעיראק ובאפגניסטן לזיהוי כלי רכב למרחקים גדולים.
הטכנולוגיה עשויה לשמש גם את כוח המשקיפים הרב-לאומי בסיני.
ארצות הברית הציעה גם שיתוף מודיעיני מוגבר, כולל צילומי לוויין וטיסות רחפנים, כמו גם יירוט טלפונים סלולריים ותקשורת אחרת בין חמושים החשודים בתכנון פיגועים.
ב-22 באוגוסט, מחלקת המדינה האמריקנית הפצירה במצרים להיות שקופה לגבי מבצע נשר וכל פעולות ביטחוניות בסיני.
ב-23 באוגוסט, שרת החוץ דאז הילרי קלינטון, בשיחה עם שר החוץ המצרי מוחמד כאמל עמר, קראה לעמר לשמור על קווי תקשורת עם ישראל, והדגישה את החשיבות של שקיפות לגבי המיליטריזציה של סיני.
מבצע עולים הביתה הוא מבצע שיזמה ממשלת ישראל בשנת ה'תשפ"ב, 2022, להעלאת יהודי אוקראינה, רוסיה ובלארוס למדינת ישראל וקליטתם בה, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב־24 בפברואר הודיע ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, על הכרזת מלחמה כללית כנגד אוקראינה (מבצע צבאי מיוחד),במטרה לכבוש את אוקראינה כולה או חלקים משטחה.
המלחמה כשעה לאחר הכרזת פוטין על "מבצע צבאי מיוחד" בחבל דונבאס שבמזרח אוקראינה.
"מכת הפתיחה", שקדמה לפלישת כוחות הקרקע הרוסיים, כללה תקיפה באמצעות מטוסים וטילי שיוט, של שורת יעדים צבאיים ברחבי אוקראינה, כולל בעיר הבירה קייב וכן בערים אודסה, חרקוב, לבוב, דניפרו וערים נוספות.
בעקבות הפלישה, מיליוני אוקראינים נמלטו מהמדינה.
רובם מצאו מקלט במדינות השכנות ממערב לאוקראינה: פולין, הונגריה, מולדובה, רומניה וסלובקיה.
רבים מהפליטים מצאו מקלט בבתיהם של קרובי משפחה המתגוררים בחו"ל.
האיחוד האירופי ומדינות נוספות הודיעו שהם פותחים את גבולותיהם לאוקראינים.
חברות רכבת במספר מדינות כמו פולין וגרמניה מאפשרות לפליטים אוקראינים לנסוע ברכבת ללא תשלום.
לישראל נמלטו אלפי פליטים, חלקם הגדול יהודים או זכאי אזרחות ישראלית מטעם חוק השבות.
ממשלת ישראל נערכה לקליטה ואזרוח של אלפי פליטים אוקראינים בישראל במסגרת חוק השבות, וכן קליטת פליטים שאינם זכאים לאזרחות, במסגרת המאמץ העולמי לקליטה זמנית של פליטי המלחמה עד לסיומה.
בעקבות המלחמה הוטלו עיצומים על רוסיה ובלארוס שהובילו להידרדרות המצב הכלכלי.
כמו כן, היה חשש לביטחון האישי וייאוש ממצבה של רוסיה תחת שלטון פוטין והיחס למבקרי המשטר.
היו שחששו שייסגרו גבולות המדינה ולא יהיה ניתן לעזוב.
אחרים חששו מגיוס לצבא הרוסי במטרה להשתתף בלחימה.
כל אלו הביאו לעליית יהודים גם מארצות אלו לישראל.
בז' באדר ב', 10 במרץ, הכריז ראש הממשלה נפתלי בנט על מבצע "עולים הביתה" להעלאת הפליטים מאוקראינה שזכאים לאזרחות ישראלית מכוח חוק השבות.
בי"ח אדר ב', 21 במרץ, במסגרת מבצע 'עולים הביתה', הודיעה הסוכנות היהודית שתפעיל את תוכנית 'עלייה אקספרס' לזירוז קצב העלייה ממאות לאלפים בשבוע.
התוכנית כוללת הקמת מטה משותף לתיאום בין כלל ארגוני ההצלה והעלייה שיתבסס על תשתיות הסוכנות היהודית, הגדלת מספר המיטות במתקני המעבר באירופה לקליטת כ־10,000 עולים, והיערכות להקמת מתקנים נוספים ברומניה ואצטדיון לעולים בבולגריה.
כמו כן התוכנית תכלול סיוע למאמצי משרד העלייה והקליטה בקליטת העולים שיגיעו, והפעלת תוכנית חירום לקליטת אלפי צעירים במסגרת מסע.
באותו היום, 21 במרץ, נחצה רף ה־6,000 עולים שנקלטו בישראל מכוח חוק השבות, ומספר הפליטים שהגיע לישראל הגיע לכמעט 15,000. בערב 21 במרץ, הנחה השר לשירותי דת מתן כהנא את ראשי מערך הגיור להיערך לקראת קליטתם של אלפי עולים מאוקראינה שרבים מהם מעוניינים בגיור.
הסוכנות היהודית ושותפיה הפעילו כ־400 "הסעות חילוץ" מאוקראינה שהביאו אלפי יהודים למרכזי חירום שהוקמו במדינות השכנות – בפולין, ברומניה, במולדובה ובהונגריה.
עד 3 באפריל הגיעו כ־70 "טיסות חילוץ" עם עולים מאוקראינה לישראל.
בסוף מרץ חצתה ישראל את רף עשרת־אלפים העולים החדשים שהגיעו ארצה מאז הפלישה הרוסית לאוקראינה.
רובם נמלטו מאוקראינה, כרבע מהם הגיעו מרוסיה ומבלארוס, לפי נתוני משרד העלייה והקליטה.
עד אמצע אפריל, מאז שהחל מבצע "עולים הביתה", עלו כ־13,500 עולים, רובם המכריע מאוקראינה.
רוב העולים שהיו בגיל העבודה עסקו במקצועות השיווק, השירותים והמסחר בארץ המוצא.
חיפה הייתה העיר המובילה בקליטה עם יותר מ־3,500 עולים שהגיעו אליה.
גם נתניה ותל אביב קלטו יותר מ־3,000 עולים.
מפרוץ הלחימה באוקראינה בחודש פברואר עד לחודש אוקטובר עלו למעלה מ־40,000 עולים חדשים.
עד דצמבר עלו ארצה כ־60 אלף עולים חדשים מאוקראינה, רוסיה ובלארוס.
חלק מהעולים מרוסיה חזרו אליה, ורבים מאוקראינה ובלארוס השכנות עזבו גם כן, כך שמספר העולים בפועל שהשתקעו בישראל קטן משמעותית.
בתום שנה לפרוץ המלחמה באוקראינה פרסם משרד העלייה והקליטה נתונים אודות העולים לישראל מאוקראינה, שהסתכמה במעל 15,000. על פי הפרסום העולים מאוקראינה נקלטו ב-172 יישובים ברחבי הארץ.
חיפה היא העיר שבה נקלט המספר הגבוה ביותר של עולים – 1,764 עולים.
ביישוב רבבה שבשומרון הוקמה שכונה עבור העולים מאוקראינה בעקבות המלחמה.
מבצע ספארי היה מבצע צבאי שערכה גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מטרת המבצע הייתה לפרק מנשקם את כוחות ההגנה של דנמרק.
שני הצדדים ספגו אבידות מעטות בלבד, אולם כל חיילי הצבא המלכותי הדני פורקו מנשקם ונכלאו.
הצי המלכותי הדני נוטרל ורבות מאניותיו טובעו.
ב-9 באפריל 1940 כבשה גרמניה הנאצית את דנמרק כמעט ללא התנגדות.
הגרמנים הפכו את דנמרק למדינת חסות, תוך כדי כך שממשלת דנמרק כמו גם בית המלוכה הדני ממשיכים לתפקד כרגיל.
בקרב החיילים הגרמנים נודעה דנמרק בתור "חזית השמנת" (Sahnefront) בשל המשימות הקלות שהוטלו על החיילים שהוצבו בארץ, כמו גם הכמות הגדולה של מוצרי חלב שזרמו מדנמרק לגרמניה.
עם זאת, הגנרל הרמן פון הנקן - מפקד הכוחות הגרמניים בדנמרק - היה מודאג מהאפשרות שבעלות הברית יפלשו לדנמרק.
בתרחיש כזה, הנקן היה סבור שהצבא הדני יצטרף לפולשים ויפגע בהתגוננות הגרמנית.
אי לכך, דרש הנקן שהצבא הדני יפורק מנשקו מבעוד מועד.
כבר ביוני 1943 החל המטכ"ל הגרמני להכין תוכנית לפירוק הצבא הדני.
עם זאת, מפקד כוחות הצי הגרמניים בדנמרק הנס-היינריך וורמבך התנגד לתוכנית בטענה שהכוחות הדניים ממלאים עבור השלטון הגרמני תפקידים חיוניים.
אי לכך, התכנית נדחתה עד סוף יולי.
ב-28 ביולי פוצצה המחתרת הדנית אניית משא גרמנית.
הדבר הוביל לסדרת מחאות עממיות בכל רחבי דנמרק, שנודעו לימים כ"מרידת אוגוסט".
בעקבות האירועים, החליטו הגרמנים להתחיל בתוכנית בהקדם האפשרי.
28 באוגוסט 1943 הטילו אולטימטום על הממשלה, שכלל את הדרישות הבאות: איסור על התכנסויות, איסור על שביתות, הטלת עוצר, צנזורה שתבוצע על ידי הגרמנים, הפעלתם של בתי דין צבאיים גרמנים והטלת עונש מוות במקרה של מעשי חבלה.
בנוסף, הוטל על העיר אודנסה לשלם קנס של מיליון קרונות בשל הריגתו של חייל גרמני בעיר, וכדי להבטיח את התשלום הוחזקו תושבי העיר כבני ערובה.
הממשלה סירבה לדרישות אלה וב-29 באוגוסט פיזרו הגרמנים באופן רשמי את ממשלת דנמרק והנקן הטיל ממשל צבאי על המדינה.
מיד לאחר מכן החלו הכוחות הגרמנים להשתלט על בסיסי צבא ונקודות אסטרטגיות ברחבי דנמרק.
הדנים היו מופתעים מהמתקפה, וכתוצאה מכך התנגדותם הייתה קטנה ולא מאורגנת.
בבית הספר הצבאי המלכותי התגוננו הצוערים והרגו שלושה גרמנים.
משפחת המלוכה הדנית התבצרה בארמון סורגנפרי.
הגרמנים פרצו לארמון, אולם המשמר המלכותי הדני התגונן והרג שבעה חיילים גרמנים.
הספינה HDMS Niels Juel הוטבעה בידי הצי הגרמני כאשר ניסתה להימלט לשוודיה.
הגרמנים לקחו בשבי 4,600 חיילים דנים.
חיילים רבים אחרים נמלטו מהמדינה לשוודיה, והצטרפו שם אל "הבריגדה הדנית".
ספינות הצי שהצליחו להימלט לשוודיה הקימו את "השייטת הדנית".
תוצאה ישירה של המבצע הייתה החלטה גרמנית ליישם על יהדות דנמרק את הפתרון הסופי, החלטה שהובילה בסופו של דבר להצלת יהודי דנמרק.
דנמרק שוחררה מהכיבוש הגרמני בידי הצבא הבריטי ב-5 במאי 1945.
מבצע סדן היה מבצע צבאי בריטי במהלך מרד המאו מאו בקניה ומטרתו הייתה להעביר חשודים מקרב תנועת המאו מאו מניירובי למחנות מעצר ולשמורות.
המבצע החל ב-24 באפריל 1954 וארך כחודש, בסופו נשלחו 20 אלף איש למחנות מעצר ו-30 אלף גורשו לשמורות.
בתחילת שנות ה-50 החלה תסיסה לאומית בקניה שהייתה עד אז מושבה בריטית.
ב-1952 החלו פעולות גרילה נגד לבנים ומקומיים מטעם מחתרת המאו מאו.
ב-20 באוקטובר הוכרז במושבה מצב חירום והצבא הבריטי החל בפעולות לדיכוי המרד, אולם בחודשים הראשונים, עקב בעיות משמעת, מודיעין ואסטרטגיה לקויה לא הושגה הצלחה משמעותית.
תקיפת תחנות משטרה וטבח בכפר לארי שהתרחשו במרץ 1953 הביאו להסלמה חריפה.
פעולות של המורדים החלו להתרחש גם בניירובי, בה הייתה אוכלוסייה גדולה של הקיקויו שהיוו חלק גדול מהמאו מאו.
ביוני הגיע לאפריקה ג'ורג' ארסקין במטרה לפקד על הכוחות הבריטיים.
הוא החל לבצע רפורמות בצבא והוציא מתקפות נגד המאו מאו.
בינואר 1954 נעצר ורוחיו איטוטה, מנהיג מקרב המורדים, שמסר בחקירתו מידע מודיעיני יקר.
ארסקין רצה להעביר ממקומם את כל אנשי הקיקויו, האמבו והמרו מניירובי, אך הממשלה הבריטית דחתה כוונה זו בשל הפגיעה בתושבים ובכלכלה.
במקום זאת, תוכנן מבצע שהתבסס על פעולות בריטיות בארץ ישראל בימי המנדט.
כהקדמה למבצע, הועברו תקנות שהתירו גירוש ומעצר של אנשים מהעיר לצורך בדיקת הקשר שלהם למאו מאו.
לצורך הפעולה הזו הקצו הבריטים ארבעה גדודים.
בשבועות שקדמו למבצע נפוצו שמועות בדבר סגר אפשרי בניירובי, וחלק מהמורדים הצליחו לעבור לפאתי העיר, שם לא נלכדו.
ב-24 באפריל 1954 בשעה 4:30 בבוקר פתחו הכוחות הבריטיים במבצע סדן וחסמו את כל הכניסות והיציאות מניירובי.
במהלך הסריקות, מודיעים עם ברדסים זיהו חשודים והסגירו אותם לבריטים.
בתוך 48 שעות נעצרו 206 חשודים.
בשבועות אחר כך נעצרו ותושאלו 50 אלף תושבים.
למרות המאמצים הבריטיים, מספר רב של מורדים הצליחו להימלט.
המבצע היווה נקודת מפנה ביחס הבריטי למאו מאו, ולאחריה נותרו המורדים מבודדים בהרי ניאודרווה וקיריניאגה, ללא גישה לאספקה ולסיוע.
בשבועות אחר כך נותרה פעילות המאו מאו בניירובי מינורית, אם כי חלק מהמורדים הצליחו שוב להתבסס בפאתיה, והבריטים החזיקו כוח גדול בעיר.
הם ערכו סריקות במחוזות השונים ועקבו אחר התנועה לניירובי וממנה עד אוקטובר.
במהלך המבצע גורשה מניירובי רוב האוכלוסייה המובטלת והנודדת.
בחודשים שלאחר המבצע טיפל ביהמ"ש לנוער ב-2,700 אסירים, לעומת 558 בתשעת החודשים שקדמו לכך.
בנוסף, הבריטים פיתחו מערכת לסיווג אסירים.
בעלי ציון "לבן" הורשו לשוב לניירובי או לשמורות, וקיבלו אותו מי ששירתו בצבא הבריטי או בממשל הקולוניאלי, ובהדרגה אחרים קיבלו אותו.
ציון "אפור" ניתן למי שנחשדו כתומכים פסיביים אשר אין ראיות מספיקות להרשיעם.
ציון "שחור" ניתן למי שזוהו על ידי המודיעים או מי שהוגדרו כטרוריסטים שעלולים להיות אלימים.
מיעוטם הועמדו לדין, ורובם עברו דרך מחנות עבודה עד שהורשו לגור בשמורות.
מבצע סוואנה (באפריקאנס: Operasie Savannah) הוא שם הקוד הדרום אפריקאי לפלישה צבאית חשאית לאנגולה בשנים 1975–1976. מבצע זה היה חלק ממלחמת הגבול של דרום אפריקה ונבע עקב פרוץ מלחמת האזרחים באנגולה והתגברות פעילות הטרור של ארגון העם של דרום-מערב אפריקה בדרום מערב אפריקה.
הכוחות הדרום אפריקאים פלשו לעומק אנגולה, במטרה לגרש את כוחות התנועה העממית לשחרור אנגולה, הסובייטים והקובניים מדרום אנגולה, כדי לחזק את מעמדה של החזית הלאומית לשחרור אנגולה ושל האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה.
בראשיתה, זכתה פלישה זאת לתמיכה שקטה של ארצות הברית כחלק מן המאבק בברית המועצות במלחמה הקרה.
מלחמת העצמאות ומלחמת האזרחים של אנגולה
בעקבות "מהפכת הציפורנים" של 1974, ממשלת פורטוגל החדשה החליטה להעניק עצמאות למושבות שלה באפריקה.
משא ומתן לעצמאות הביא לחתימת הסכם אלבור ב-15 בינואר 1975, וקבע את תאריך העצמאות הרשמית כ-11 בנובמבר 1975. ככל שתאריך הענקת העצמאות לאנגולה התקרב, המאבק בין שלוש המחתרות שנאבקו כנגד השלטון הפורטוגזי התגבר.
החזית הלאומית לשחרור אנגולה (FNLA), בהנהגת הולדן רוברטו, אשר התבססה על שבטי הקונגו שישבו בצפון אנגולה.
האיחוד לעצמאות מוחלטת של אנגולה (UNITA), בהנהגת ז'ונאס סאווימבי, אשר התבססה על שבטי אובימבונדו שישבו בדרום אנגולה.
תנועת העם למען שחרור אנגולה (MPLA) והאגף הצבאי שלה, הכוחות העממיים המזוינים לשחרור אנגולה (FAPLA), בהנהגת אגוסטיניו נטו, אשר התבססה על שבטי האמבונדו, שישבו באזור החוף של אנגולה.
ה-MPLA היה הארגון הגדול ביותר מבין השלושה, ולמרות ששלוש המחתרות נטו אידאולוגית לקומוניזם, רק ה-MPLA זכה לתמיכה מצד ברית המועצות והגוש המזרחי, כאשר הוא מזוהה כבן חסות של הסובייטים.
בתחילה, ברית המועצות ניסתה לקדם איחוד בין שלוש המחתרות, אבל כאשר האיחוד לא יצא לפועל היא הטילה את כל כובד משקלה מאחורי ה-MPLA.
הסיוע הסובייטי ל-MPLA עמד על יותר משישה מיליון דולר, כאשר היא מספקת להם שלל ציוד כבד כמו טנקים וארטילריה.
הלחימה החלה בנובמבר 1974, בעיר הבירה לואנדה והתפשטה במהירות על פני כל אנגולה, המחתרות ביקשו לתפוס נקודות אסטרטגיות, ובעיקר את הבירה, עד ליום העצמאות הרשמי.
ה-MPLA הצליח לתפוס את לואנדה עד 9 ביולי מה-FNLA בזמן ש-UNTA נסוג מהבירה ותפס את דרום המדינה.
עד מרץ 1975, ה-FNLA התקדמה ללואנדה מצפון, כאשר יחידות של צבא זאיר, בעידוד ארצות הברית, מסייעים להם.
ה-MPLA קיבל אספקה מברית המועצות וביקש מקובה 100 מדריכים צבאיים.
עד סוף אוגוסט, היו כמה מאות יועצים טכניים קובנים באנגולה.
בתגובה לסיוע המסיבי של ברית המועצות ג'ון סטוקוול, ראש ה-CIA באנגולה, התחיל לספק נשק קל ל-FNLA ול - UINTA ללא אישור הממונים עליו וללא ידיעת הנשיא פורד והקונגרס.
במקביל, עד אמצע שנת 1975, התקיים מצב של מתח קיצוני לאורך הגבול הצפוני של דרום-מערב אפריקה (נמיביה כיום) עם אנגולה.
כוחות ההגנה של דרום אפריקה כבר תפסו פיקוד על הגבול עם אנגולה ממשטרת הגבולות עוד ב־1974, כאשר חיילים מחליפים את השוטרים בגבול.
בנאום בלואילדונול, ב-1 ביוני 1975, הודיע סם נוג'ומה, מנהיג הארגון העממי של דרום מערב אפריקה (SWAPO), כי המאבק המזוין יוגבר.
כחודש לאחר מכן, מפקדת כוחות דרום אפריקה בדרום מערב אפריקה הזהירה ש-SWAPO מנצל את קריסת הרשויות הפורטוגליות, בכדי לבסס את מעמדו בדרום אנגולה.
חודשים ספורים לאחר ההפיכה בליסבון יותר מ-2,000 מחברי SWAPO עזבו דרך אנגולה לאימון גרילה מחוץ למדינה.
כוחות ההגנה של דרום אפריקה חששו שאחרי נסיגת הפורטוגלים, SWAPO יוכל להשתמש בדרום אנגולה כמקלט, שממנו ניתן לשגר הסתננות לדרום-מערב אפריקה.
בעוד הלחימה בין התנועות האנגוליות היריבות התפשטה דרומה, אלפי פליטים נמלטו לשטחי דרום אפריקה.
דוח משנת 1977 של המודיעין הדרום אפריקני טען שזרם הפליטים מאנגולה לנמיביה סיפק שדרה פתוחה ל"טרוריסטים של SWAPO לחצות בחופשיות את הגבול כדי לבצע רצח ושוד באובמבולנד ולהיעלם שוב לתוך הכאוס של דרום אנגולה".
הרצח ב-17 אוגוסט 1975 של פילמון אליפאס, השר הראשי של אובמבולנד התפרש כעדות לפעילות SWAPO מוגברת.
קולונל יאן ברייטנבך הסביר: "המצב בדרום אנגולה הפך לכאוטי למדי, כאשר עיירות מחליפות ידיים לעיתים קרובות בין כל אחת משלוש התנועות.
לדרום אפריקאים, על הגדות הדרומיות של נהרות אוקאונגו וקוננה, היה קשה לקבוע אילו חיילים מאיזו תנועה הם מתמודדים מעבר לגבול, אם הם עוינים באופן אקטיבי או לא, או אם הם אולי תומכי SWAPO, באופן פסיבי או אחר."
תמיכה דרום אפריקנית ב-UNITA ו-FNLA
החשש ממעורבות סובייטית באפריקה הובילה מספר מדינות אפריקאיות כמו גבון, חוף השנהב, קניה, זמביה וזאיר לחשוש מהקמת ממשלה באנגולה על ידי ה-MPLA, כאשר שתי האחרונות לוחצות ביחד עם ארצות הברית על דרום אפריקה להתערב באנגולה.
ארצות הברית במיוחד לחצה על דרום אפריקה להתערב צבאית, עקב חוסר הנכונות שלה לשלוח חיילים מעבר לים בעקבות התוצאות של מלחמת וייטנאם.
מה שדחף סופית את הדרום אפריקנים להתערב באנגולה הייתה ההגעה של יועצים צבאיים קובנים והתקדמות מהירה של כוחות ה-MPLA דרומה, לכיוון הגבול עם דרום מערב אפריקה.
ראשית המעורבות הדרום אפריקנית הייתה בסיוע, בתמיכה סמויה של ארצות הברית באמצעות סוכנות הביון המרכזית, של נשק ל-UNTA ול-FNLA.
כמות קטנה של נשק ו-6,000 כדורי תחמושת נמסרו ב-9 באוקטובר 1974. תמיכה זאת הייתה חשאית כאשר ז'ונאס סאווימבי, בראיון ב־9 בדצמבר 1975, הכחיש שהוא מקבל כל תמיכה מדרום אפריקה.
למרות שדרום אפריקה ניסתה לשמור על מעורבות פסיבית באנגולה היא נמשכה לפעילות אקטיבית בעקבות איומים על המתחם ההידרו-אלקטרי ומאגרי מים על נהר הקוננה.
אחת החששות של ממשלת דרום אפריקה הייתה מפגיעה במתחם ההידרו-אלקטרי שהוקם כפרויקט משותף עם ממשלת פורטוגל.
המתחם היה נכס אסטרטגי חשוב עבור אובמבולנד, שהסתמכה עליה עבור אספקת המים שלה בעונה היבשה.
המתקן הושלם מוקדם יותר באותה השנה, במימון דרום אפריקאי של 261 מיליון ראנד.
למרות האופי האזרחי של המתחם והעובדה שהמתחם הופעל על ידי אזרחים, SWAPO ראה במתקן מטרה צבאית והתחיל לאיים על חיי העובדים במתקן.
אל האיומים מצד SWAPO נוספו איומים גם מצד UNITA ו-MPLA.
לאחר שב־8 באוגוסט כוח של UNITA גירש את העובדים הפורטוגזים מן המתחם ושדד קבוצה של עובדים דרום אפריקנים שהיו בדרכם מן המתקן בחזרה לדרום אפריקה, המשאבות כובו וזרימת המים לאובמבולנד הופסקה.
בעקבות אירוע זה, החליטה ממשלת דרום אפריקה לכבוש את אזור המתחם ולספק הגנה לעובדים במתחם שסירבו לחזור לעבוד אם לא תסופק להם הגנה.
ב-9 באוגוסט 1975, סיור של 30 איש של כוחות ההגנה של דרום אפריקה מלווים בשני כלי רכב משוריינים עברו כ-50 ק"מ לתוך דרום אנגולה וכבש את המתחם וגירשו את שלושת הארגונים מן האזור.
בהמשך היום, הכוח הדרום אפריקני גדל לפלוגת חי"ר מלאה ולמחלקה של חי"ר משוריין, והתחיל לאבטח את המתחם.
למרות שכניסת הכוחות הדרום אפריקנים התבצעה ללא תיאום או אישור מצד פורטוגל, הנציב העליון של פורטוגל באנגולה ביקש מן הדרום אפריקנים, לאחר שנפגש עם שר הביטחון הדרום אפריקני, להישאר ולאבטח את המתחם כי כוחות פורטוגלים לא היו מסוגלים לתת הגנה לעובדים במתחם.
ההגנה על המתקן בדרום אנגולה הייתה גם ההצדקה של דרום אפריקה לפריסה הקבועה הראשונה של יחידות כוחות ההגנה של דרום אפריקה סדירות בתוך אנגולה.
בינתיים, ה-MPLA הביסה את UNITA בדרום אנגולה, ועד אמצע אוקטובר שלטה ב-12 ממחוזות אנגולה וברוב הערים, שטחה של UNITA הלך והצטמצם לחלקים ממרכז אנגולה.
ממשלת דרום אפריקה הגיעה למסקנה שהיא חייבת לספק תמיכה גדולה יותר לכוחות שהתנגדו ל-MPLA.
בכדי להעריך את גודל התמיכה ש - UNITA ו-FNLA יזדקקו לו.
ראש ממשלת דרום אפריקה, ג'ון פורסטר, שלח את הגנרלים קונסטנד וילויון ורוטמן לקינשאסה להיפגש עם מנהיגי הארגונים.
בעקבות הפגישה, הממשלה הדרום אפריקנית אישרה סיוע בשווי של 20 מיליון ראנד, היא סיפקה את רוב הציוד שהארגונים ביקשו, מלבד ארטילריה כבדה ומסוקים, כאשר רוב הסיוע הצבאי נרכש מחוץ לדרום אפריקה.
בתוך ממשלת דרום אפריקה הדעות היו חלוקות בקשר להתערבות צבאית באנגולה, לוטננט גנרל הנדריק ואן דן ברג, ראש הלשכה לביטחון המדינה, טען שאין צורך במעורבות עמוקה יותר של באנגולה.
ואילו שר ההגנה פיטר וילם בותה, טען שיש לפרוס את כוחות ההגנה של דרום אפריקה מעבר לגבולות, על מנת לבלום את התפשטות מלחמת האזרחים.
ראש הממשלה יאן פורסטר נטה להתנגד למעורבות באנגולה כי היא התנגשה עם מדיניות הדטנאט שלו כלפי מדינות אפריקה השחורה.
אבל למרות זאת בותה הצליח לשכנע את הממשלה להגביר את המעורבות באנגולה והמטה הכללי הדרום אפריקני התחיל לתכנן פלישה צבאית לאנגולה תחת השם "מבצע סוואנה".
המטה הכללי התקשה בתכנון המבצע, עקב חוסר בהירות בקשר ליעדים והמטרות שהממשלה בקשה להשיג.
בנוסף הממשלה החליטה שעל הפלישה להיות חשאית, ואסרה על המטה הכללי לפעול בצורה שבה לא יהיה ניתן להסתיר את המעורבות הדרום אפריקנית באנגולה.
בנוסף לחוסר הבהירות מצד הממשלה, יחסים אישים לא טובים בין גנרל ואן דן ברג והמטה הכללי פגעו גם כן בתכנון המבצע.
גנרל ואן דן ברג היסס יותר וטען שיש לפעול בזהירות בפלישה לאנגולה בזמן שהמטה הכללי לחץ על ביצוע מתקפת בזק עם הכוחות הזמינים על הגבול.
מעבר לבעיות אלו, המטה הכללי מצא שמצב ההכשרה והלוגיסטיקה של כוחות הביטחון לא היו מספקים, ורק חלק קטן מכוחות הביטחון היו מוכנים לפעילות מידית.
עקב כך, המטה הכללי ביקש להגביל את מעורבות כוחות ההגנה להדרכה ולסיוע, כאשר עיקר נטל הלחימה יהיה על כוחות FNLA ו-UNITA.
גנרל ואן דן ברג התנגד לשליחת כוח סיוע קטן וטען, עקב דוחות מודיעין שחשפו שהסובייטים מציידים בכבדות את ה-MPLA, שיש לשלוח כוחות גדולים יותר, כולל כוחות שריון.
אבל המטה הכללי התנגד, תחת הטענה ששינוע כוחות כבדים תעכב את הכוחות ותמנע את לכידת לואנדה לפי הכרזת העצמאות.
מטרת המבצע הייתה להרחיק את MPLA מאזור הגבול הדרומי, לאחר מכן מדרום מערב אנגולה, מאזור המרכז, ולבסוף לכידת לואנדה (הפלג הפוליטי שיחזיק בלואנדה יוכר על ידי פורטוגל ביום העצמאות כממשלה הלגיטימית של אנגולה).
עיקר המבצע התבסס על כוחות UNITA ו-FNLA, כאשר כוחות ההגנה של דרום אפריקה משתמשים בתפקיד תמיכה.
קולונל יאן בריטנבך נשלח ביחד עם גדוד הסיור הראשון בכדי לאמן את כוחות FNLA בשימוש בציוד שהדרום אפריקנים רכשו עבורם.
בריטנבך קיבל יד חופשית מן המטה הכללי בהקמת צוות המדריכים שלו ובהכשרת הכוחות.
הסיוע היה חשאי, והחיילים הדרום אפריקנים הגיעו לבושים במדים ירוקים, במקום המדים החומים של כוחות ההגנה של דרום אפריקה, וללא סימנים מזהים.
מפקדי ה-FNLA העמידו לרשותו של בריטנבך בין 300 ל־400 אנשים, רובם היו יחפים, לבושים בבגדים בלויים או רק במכנסים, גופם מכוסה בפצעים והם סבלו מתת-תזונה.
האימונים היו קשים עקב מחסום שפה, בעיות רפואיות שונות והבדלי מנטליות בין המקומיים למדריכים הדרום אפריקנים.
בריטנבך הגיע במהרה למסקנה שהכוחות לא מאומנים מספיק, ושהם יזדקקו לתמיכה פעילה של כוחות ההגנה של דרום אפריקה בשדה הקרב.
במקביל, כוח דרום אפריקני המורכב ממדריכים מבית הספר ללוחמת חי"ר, מדריכי צניחה ומדריכי שריון נשלחו לאמן את כוחות UNITA.
המדריכים הדרום אפריקנים גילו שרוב החיילים של UNITA מעולם לא ירו בנשק ולאחר בדיקה רפואית התברר ש - 40% מהם חולים בשחפת וסובלים מתת תזונה.
במקביל להכנות לקראת מבצע סוואנה, כוחות ה-FAPLA נעו דרומה בארבע טורים לכיוון העיר נובה ליסבואה אשר סאווימבי התעקש להחזיק בה ולא לתת לה ליפול לידי ה-MPLA.
המדריכים הדרום אפריקנים, בתגובה לבקשת סאווימבי להגנה על העיר, הקימו מחנה אימונים ליד סילבה פורטו (קיטו) ובנו מערך הגנה סביב נובה ליסבואה, הביאו לעיר ארבע משגרי טילים ותכננו מתקפת נגד כנגד הטור של כוחות ה-FAPLA.
לאחר שהמדריכים הודיעו שחיילי UNITA לא יהיו מוכנים בזמן להשתתף במתקפת הנגד, המטה הכללי החליט לשלוח כוח דרום אפריקני נוסף.
19 מתנדבים דרום אפריקנים, לבושים במדים פורטוגזים, הגיעו לנובה ליסבואה.
המטה הכללי הדרום אפריקני החליט להגביל את הסיוע האווירי למבצע, עקב המרחקים הגדולים שמנעו הפעלה יעילה של מטוסים.
למבצע הוקצו מספר מוגבל של מפציצי קנברה, מטוסי סאסנה 185 למטרות תקשורת ומספר מוגבל של מסוקי פומה.
הוחלט שעיקר פעילות חיל האוויר תוגבל לתובלה אווירית, כאשר משימה זאת הוטלה על טייסת 28 עם מטוסי C-160 ו-C-130 הרקולס שלה.
המדרכים הדרום אפריקנים הקימו שני כוחות משימה בכדי להתמודד עם ההתקדמות של ה-MPLA.
הראשון קיבל את השם זולו (Zulu) והיה תחת פיקודו של קולונל בריטנבך והורכב מאנשי FNLA לצד כוח רכבים משוריינים דרום אפריקני, גדוד סיור שהוקם מקרב הבושמנים בצפון מערב אפריקה ושני גדודי חי"ר דרום אפריקנים.
כוח משימה שני נקרא פוקסבאט (Foxbat) תחת פיקוד של קומננדט אדי ווב והיה מורכב מאנשי UNITA וכוח קטן מקרב המדריכים הדרום אפריקנים שהכשירו אותם.
הכוח היה מורכב משלושה משגרי טילים שהיו מחוברים לרכבי לנד רובר, שלושה משורייני אלנד-90, כולם מאוישים בכוחות דרום אפריקנים, לנד רובר עם שני מקלעים כבדים, טויוטה לנד קרוזר עם מקלע נגד מטוסים ומספר משאיות אשר היו כולם מאוישים על ידי חיילי UNITA.
משימתו הראשונה של כוח פוקסבאט הייתה להגן על נובה ליסבואה, בהתאם לתוכנית מתקפת הנגד, הכוח יצא מן העיר מעט לפני השחר ב־5 באוקטובר, איבדו רכב משוריין אחד בשל תקלה ונטשו אותו.
במהרה, הכוח התגלה על ידי מטוס סיור של FAPLA ואש ארטילרית נורתה על הכוח.
החיילים של UNITA נתפסו לפאניקה ונטשו את הרכבים, ואילו הדרום אפריקנים נשארו ברכבים, והמשיכו לירות על כוחות FAPLA וגרמו להם לסגת.
חייל דרום אפריקני אחד נפצע, שני חיילי UNITA נהרגו וקרוב ל־60 חיילי FAPLA נהרגו.
התקפת הנגד עצרה זמנית את התקדמות FAPLA לכיוון העיר.
בעקבות התקפת הנגד, המטה הכללי הדרום אפריקני הגיע למסקנה ש-UNITA נדרשים לסיוע משוריין גדול יותר ובין ה-17 ל־22 באוקטובר, הוטסו 22 משורייני אלנד-90 לסילבה פורטו, שם כוחות ההגנה של דרום אפריקה הקימו מפקדה.
במקביל, ממשלת דרום אפריקה אישרה מעורבות ישירה של כוחות ההגנה באנגולה, והקציבה 2,500 חיילים ו-600 רכבים למבצע.
הכוח התקדם מנובה ליסבואה לכיוון לוימבלה, כבש אותה ב־27 באוקטובר והמשיך לכיוון כלויטה.
בפאתי העיירה הכוח נפל למארב, אבל מחלקה של משורייני אלנד-90 הצליחה לאגף את המארב ולתפוס שטח שולט, ירתה אש כבדה על כוחות FAPLA והשמידה אותם, תוך הרג של 63 עד 80 איש.
לאחר מכן ב־1 בנובמבר, הכוח כבש את קובל, את נורטון דה מטוס לאחר קרב קשה ב־3 בנובמבר ולבסוף פנה לכיוון החוף בכדי לחתוך את הנסיגה של הכוחות הקובנים שנמלטו מכוח זולו, שני הכוחות נפגשו בלוביטו ב־8 בנובמבר.
בזמן שכוח פוקסבאט נע לתוך מרכז אנגולה לכיוון הבירה לואנדה, כוח זולו נע לאורך החוף של אנגולה, כאשר מטרתו לתפוס את ערי החוף.
שני משורייני אלמנד-90 דרום אפריקנים הצטרפו לכוח זולו לקראת ההגעה של הכוח למטרה הראשונה שלהם.
ב-14 באוקטובר 1975, כוח זולו התחיל לנוע מערבה לכיוון פריירה דה אסה, הסתער על העיירה בחיפוי מרגמות.
כוח זולו הצליח לתפוס את העיירה בשורה של קרבות מהירים, כולל הקרב הלילי הראשון של הכוח, הביס במהירות את כל כוחות FAPLA שעמדו בדרכו.
תוך שבוע (בין 23 ו-24 באוקטובר 1975) סא דה בנדיירה נפלה לידי כוח זולו ועיר הנמל מוצ'מדס יומיים לאחר מכן.
במהלך התקדמותו, כוח זולו הותקף על ידי משגרי גראד אשר פגע קשה במורל של חיילי FNLA וגרם לפאניקה בשורותיהם.
כוח של גדוד הסיור הראשון הצליח להסתנן ולתפוס את אחד המשגרים ולשלוח אותו בחזרה לדרום אפריקה.
ב־31 באוקטובר, כוח זולו התחיל לנוע לכיוון כוח פוקסבאט בכדי לספק לו תמיכה במתקפת הנגד שלו.
הכוח הניח מארב בדרך הנסיגה של כוחות FAPLA והקובנים, ומנע מהם להימלט מן המתקפה של כוח פוקסבאט.
עקב ההתקדמות המהירה של כוח זולו ופוקסבאט לכיוון לואנדה, הקובנים סגרו את מרכז האימון שלהם בסלזר רק 3 ימים לאחר שהחל לפעול ופרסו את רוב המדריכים והמתגייסים האנגולים בלואנדה.
ב-2–3 בנובמבר, המדריכים הקובנים וכוחות FAPLA נתקלו בכוח זולו ליד קטנגוה, שם הם ניסו ללא הצלחה לעצור את כוח זולו.
במהלך התקיפה הכושלת שלהם על כוח זולו, קולונל בריטנבך כמעט ונהרג, כאשר רכב הפיקוד שלו הותקף ישירות על ידי חיילי FAPLA.
הוא ניצל על ידי כך שהצליח לכוון, דרך הרדיו, ירי מרגמות על הכוחות שתקפו אותו.
לאחר הקרב, כוח זולו מצא מספר מסמכים על גופה של קצין קובני, שלימדו אותם שהכוח שתקף אותם היה בסדר גודל של 400 עד 500 איש.
התנגשות זאת הובילה את בריטנבך להגיע למסקנה שחייליו התמודדו עם האופוזיציה המאורגנת ביותר של FAPLA עד כה בדרום אנגולה.
במהלך הקרב, התפתח ירי דו-צדדי, שבו חלק מכוח זולו פתח בטעות באש על רכב שבו נסעו שני חיילים דרום אפריקנים, ניטרל את הרכבים ופצע את החיילים.
החיילים ניסו לסמן לכוח היורה להפסיק לירות, אבל הם נכשלו ומפני שהרדיו ברכב נהרס הם החליטו להסתתר ולהמתין עד הלילה.
לאחר רדת החשכה, הם ניסו למצוא את דרכם בחזרה לכוח זולו ולמזלם נתקלו בקולונל בריטנבך שחיפש אותם עם רכב הפיקוד שלו.
לאחר שהוסר האיום מעל נובה ליסבואה, כוח זולו חזר להתקדם לאורך קו החוף של אנגולה.
ב-6 וב-7 בנובמבר 1975, כבש כוח זולו את ערי הנמל החשובות בנגואלה ולוביטו.
העיירות והערים שנכבשו על ידי כוח זולו נמסרו ל-UNITA.
המטה הכללי קיבל החלטה לפצל את זולו לשתי קבוצות קרב, אלפא תחת פיקודו של קומנדנט דלוויל לינפורד, ובראבו תחת פיקוד מקומי לא מכוחות ההגנה של דרום אפריקה.
הפיקוד על זולו נמסר לידי קולונל קוס ון הירדן, כאשר קולונל בריטנבך הפך ליועץ למפקד כוח בראבו.
כוח זולו התקדם וכבש את פרירה ד'הכה ב־19 באוקטובר, כאשר הוא הגיע לעיירה וילה רוקדס הוא גילה שהיא כבר נכבשה עלי ידי כוח משוריין בפיקודו של קומנדנט בוי דה טויט שנשלח לתגבר כוח זולו.
הכוח התקדם לעבר בנגולה, צומת רכבות חשוב, כבש את סה דה בנדיירה ב־24 באוקטובר, את בנגולה ב־4 בנובמבר וב־7 בנובמבר חבר לכוח פוקסבאט.
עד דצמבר 1975, כוחות הגנה של דרום אפריקה באנגולה מנו בין 2,900 עד 3,000 איש.
הדרום אפריקאים הבינו שלא ניתן לכבוש את לואנדה עד יום העצמאות ב-11 בנובמבר ושקלו לסיים את ההתקדמות ולסגת.
אבל ב-10 בנובמבר 1975 נכנע פוסטר לבקשתה הדחופה של UNITA לשמור על הלחץ הצבאי, במטרה לכבוש כמה שיותר שטחים לפני הפגישה הקרבה של הארגון לאחדות אפריקה.
כוח זולו התמודד עם התנגדות חזקה יותר עם התקדמות לעבר נובו רדונדו (סומבה), תנאי השטח הקשים ביחד עם הרעשות ארטילריות כבדות מצד הקובנים עצרו כמעט לחלוטין את ההתקדמות של כוח זולו.
תגבורת קובנית ראשונה הגיעה לפורטו אמבוים, רק כמה ק"מ צפונית לנובו רדונדו, והרסה במהירות שלושה גשרים שחצו את נהר הקוו, עצרה למעשה את ההתקדמות הדרום אפריקאית לאורך החוף ב-13 בנובמבר 1975.
במשך המבצע, כוח זולו התקדם 3,159 ק"מ בשלושים ושלושה ימים ונלחם בעשרים ואחד קרבות/התכתשויות, בנוסף לשש-עשרה התקפות נמהרות וארבע-עשרה התקפות יזומות.
כוח המשימה זולו הרג כ־210 חיילים, פצע כ־93 ותפס 50 שבויי מלחמה בעוד שסבל מ-5 הרוגים ו-41 פצועים.
כוח משימה נוסף שהוקם על ידי כוחות ההגנה, כוח אורנג', בפיקודו של קומנדנט א.
קרסטן קיבל הוראה לחבור לכוח זולו.
הכוח עזב את סילבה פורטו ב־8 בדצמבר וניסה לחבור לכוח זולו אבל הגשרים שהקובנים הרסו מנעו מן הכוחות לחבור אחד לשני.
הכוח נסוג לקרסטנס, עיירה ש - UNITA החזיק והגן עליה בהצלחה מהתקפה קובנית.
כוח משימה נוסף שהוקם, בתחילת דצמבר, היה כוח רנטגן תחת פיקודו של קומנדנט ס.
הכוח הוקם עקב בקשה ישירה של סאווימבי, שרצה שכוח צבאי דרום אפריקני יאבטח את צומת מסילות הברזל בנגולה.
הכוח כבש את לוסו ב־11 בדצמבר, הרג כ־250 חיילי אויב ומשם התקדם לכיוון טקירה דה סוסה לפי בקשה של סאווימבי.
הכוח התקדם, כובש את בוקקו ב־14 בדצמבר והגיע לנהר לומגה ב־20 בדצמבר, אבל מפני שכוחות ה-MPLA פוצצו את הגשר על הנהר הכוח נסוג בחזרה ללוסו.
במקביל להתקדמות הדרום אפריקנית לתוך אנגולה, לחץ הולדן רוברטו, מנהיג FNLA, על ממשלת דרום אפריקה לספק לו סיוע ארטילרי, בכדי שיוכל לתפוס את הבירה לואנדה מה - MPLA, לפני הכרזת העצמאות.
בתחילת אוקטובר, FNLA זכו במספר הצלחות בהתקדמות שלהם, לבדם, ללואנדה בתחילת אוקטובר, אבל עקב בעיות לוגיסטיות וחוסר בהכשרה וידע צבאי ההתקדמות שלהם הייתה איטית.
רוברטו, בשונה מסאווימבי, סירב להקשיב ליועצים הדרום אפריקנים שלו והתעקש לפעול ללא כל תיאום עם הכוחות הדרום אפריקנים.
המטה הכללי היה בספק שה - FNLA היה מסוגל לתפוס את לואנדה והביע התנגדות למהלך זה בפני שר הביטחון בוטה.
גנרל וילויון טען שתנאי השטח סביב לואנדה הם שטח הריגה ושהם לא יוכלו לקדם ארטילריה כבדה שם, מכיוון שמדובר באדמת ביצות.
למרות ההתנגדות של וילויון, בותה הורה לספק את הסיוע לרוברטו ועשרה חיילים דרום אפריקנים עם שני תותחי 5.5 אינץ' צוותו לכוחות ה-FNLA שתכוננו לעלות על לואנדה.
ככל הנראה לחץ מצד זמביה וזאיר, שחששו מהשתלטות של ה-MPLA על מסילות הברזל והנמלים של אנגולה אשר, זמביה במיוחד, הייתה תלויה בהם למסחר, עמד מאחורי החלטת ממשלת דרום אפריקה.
כוחות ה-FNLA, ביחד עם כוח ארטילרי דרום אפריקני וזאירי, הגיעו במהירות לפאתי לואנדה.
ה-MPLA שקלו לפנות את העיר, חלק מהם אף שלחו את בני משפחותיהם מחוץ למדינה, ונראה שהעיר עומדת ליפול לידי רוברטו.
אבל התערבות של ברית המועצות וקובה שכנעה את ה-MPLA לא לנטוש את העיר.
ברית המועצות התחילה לספק ציוד צבאי בכמויות גדולות ל-MPLA, וציידה אותם במשגרי רקטות, טנקי T-34 ו-T-55. ב-4 בנובמבר, החליט פידל קסטרו להתחיל בהתערבות בקנה מידה חסר תקדים: "מבצע קרלוטה".
מבצע זה היה יוזמה פרטית של קסטרו והוא לא היה פרי דרישה סובייטית כפי שגורמי מודיעין במערב חשבו.
באותו יום, מטוס ראשון עם 100 מומחי נשק כבד, שה-MPLA ביקש כבר בספטמבר, יצא לברזוויל, והגיע ללואנדה ב-7 בנובמבר.
ב-9 בנובמבר הוטסו 100 החיילים של הכוחות המיוחדים של קובה ללאונדה, שם כבר המתין להם יועץ צבאי סובייטי והם התחילו להכין את ההגנות של העיר ולאמן את כוחות FAPLA.
במקביל, ה-CIA התחיל למשוך את ידיו מסיוע ל-FNLA ול-UNITA עקב התנגדות בסנאט, שלבסוף התגבשה לחקיקה שאסרה על התערבות אמריקנית באנגולה.
רוברטו תכנן להתחיל את ההסתערות על לואנדה לאחר הרעשה ארטילרית בבוקר ה-10 בנובמבר.
כוח הסיוע הארטילרי הדרום אפריקני תחת פיקודו של הגנרל בן דה ווט רוס התחיל בהרעשה ב־05:45 בבוקר, במקביל שלושה מפציצי קנברה של חיל האוויר הדרום-אפריקאי הפילו פצצות של 1,000 קילוגרם על העיר.
ההרעשה הארטילרית הייתה ברובה לא מדויקת אבל לאחר שהסתיימה ב־06:00 הדרום אפריקנים נדהמו לגלות שכוחות ה-FNLA שהיו אמורים להסתער על לואנדה כלל לא היו מוכנים ועוד אכלו את ארוחות הבוקר שלהם.
רק לאחר שעה, התחילו כוחות FNLA לנוע לכיוון לואנדה אבל בינתיים כוחות ה-FAPLA וכוחות הסיוע הקובניים התאוששו והתחילו לתקוף.
כוחות ה-FNLA נעו בשטח מישורי אל עבר כוח אשר ישב על גבעה מורמת וחלש על השטח.
הקובניים התחילו להפציץ בכבדות את ציר ההתקדמות בעזרת רקטות גראד והפכו את הציר למה שהשורדים כינו Nshila wa Lufu – דרך המוות.
למרות ניסיונות מצד הארטילריה הדרום אפריקנית והזאירית, אשר שני התותחים שלהם יצאו משימוש עקב תקלה, לטווח את משגרי הגראד, המשגרים היו מעבר לטווח הארטילריה שלהם.
בעזרתם של הקובנים והיועץ הסובייטי, כוחות FAPLA עצרו באופן נחרץ את המתקפה של FNLA בקרב קיפנגונדו ב־10 בנובמבר.
התקפה כושלת זאת הייתה הסוף של FNLA, מנהיג MPLA אגוסטיניו נטו הכריז על עצמאות אנגולה ועל הקמת הרפובליקה העממית של אנגולה ב-11 בנובמבר, והפך לנשיא הראשון שלה.
עקב כישלון ההתקפה, הכוח הארטילרי הדרום אפריקני, 26 אנשים בפיקודו של הגנרל בן דה ווט רוס, מצא את עצמו נתון תחת חשש ללכידה בידי כוחות FAPLA והקובניים.
פינוי הכוח היה בעיתי מכיוון שלא היה ניתן לנטוש את שני התותחים מאחורה בכדי להסתיר את מעורבות דרום אפריקה בהתקפה על לואנדה.
פתרון נמצא כאשר מבוטו, נשיא זאיר, הסכים לגרור את התותחים בחזרה לזאיר ולאחר מכאן להעביר אותם בחזרה לדרום אפריקה.
בכדי לפנות את החיילים ואת הגנרל בן דה ווט רוס נשלחה ספינת הקרב הנשיא סטיין לאזור בכדי לחלץ אותם.
הספינה הייתה אמורה לאסוף את הכוח הדרום אפריקני מנמל אמבריזטה 70 קילומטר צפונה ללואנדה אבל מפני שהנמל היה הרוס, הספינה אספה אותם מחוף מחוץ לעיר ב־28 בנובמבר לפנות בוקר.
עד 23 בנובמבר, כוח פוקסבאט הגיע לעיירה הבו, התכוון לחצות את נהר נהיה צפונית מן העיירה.
הכוח התקדם לכיוון הנהר דרך שטחי מטעים קשים לתנועה ונפל למארב קובני, אשר הצליח לנטרל חמישה משורייני אלנד-90 ולהטיל אש קטלנית על כוחות UNITA.
כוח פוקסבאט התקשה להגיב עקב תנאי השטח הקשים וחוסר בחיפוי ארטילרי ונסוג חזרה להבו.
כוח פוקסבאט בתמיכה של כוח זולו, שעזב את החוף, חזר להתקדם, הפעם התכוון לחצות את נהר נהיה בנקודה אחרת שקיבל את הכינוי גשר 14, מעבר אסטרטגי ליד מטה FAPLA מצפון לקיבאלה.
הכוח תפס גבעה שולטת על המעבר ומיקם עליה את כוח הארטילריה שלו, שכלל תותחי BL 5.5 אינץ', משגרי גראד ואלפי טיליי סאגר נגד טנקים והשתמשו בהם בכדי להטיל אש כבדה על הכוחות FAPLA והקובנים שבמעבר.
כוח של 12 משורייני אנלד-90 הסתער על המעבר בחסות הארטילריה שעל הגבעה השלטת, עלה על הכוחות שהגנו על המעבר, לא ספג אפילו פגיעה אחת, ופתח באש מטווח קרוב.
כוחות חי"ר של UNITA נעו בעקבות המשוריינים, הסתערו על העמדות של FAPLA והקובנים, ולאחר קרב של שלושה ימים (9 עד 12 בדצמבר) הצליחו לתפוס אותו.
יום למחרת הקרב שלושה חיילים דרום אפריקנים נפלו בשבי ה-MPLA:
החיילים לא היו חיילים קרביים אלא מכונאים אשר נלוו לכוח פוקסבאט, טר'בלאנש היה איש קבע, בזמן ששלושת האחרים היו בשירות סדיר.
שלושה ימים לאחר שנישבו הם הוצגו לראווה בלואנדה בפני מצלמות טלוויזיה בכדי לחשוף בפני התקשורת העולמית את המעורבות הדרום אפריקנית באנגולה.
הממשלה ניסתה בתחילה להכחיש את הפלישה אבל העובדה שארבעת החיילים נתפסו 750 קילומטרים מן הגבול בתוך אנגולה גרמה לממשלה להודות שהיא מתערבת באופן פעילה במלחמת האזרחים באנגולה.
ה-MPLA השתמשו בשבויים שלהם בכדי להצדיק את המעורבות הקובנית.
בכדי לעצור את הכוחות הדרום אפריקנים, הקובניים פוצצו גשרים שונים ברחבי אנגולה.
כוחות ההנדסה הדרום אפריקנים לא היו ערוכים לבניית גשרים וההתקדמות נעצרה.
בנוסף, דרום אפריקה התמודדה מול ביקורת הולכת וגדלה בעיתונות הבינלאומית על המבצע ובמקביל ארצות הברית שינתה את המדיניות שלה בקשר לאנגולה.
כל אלו הובילו לפינוי הכוחות הדרום אפריקנים מאנגולה ולהפסקת המבצע.
ב־23 בינואר ניתנה הפקודה לסגת מאנגולה והכוחות הדרום אפריקנים התחילו להתפנות, החיילים האחרונים עזבו את אנגולה ב־23 בפברואר.
הניסיון הדרום אפריקני למנוע מה-MPLA לתפוס את השלטון באנגולה לאחר עזיבת הפורטוגזים נכשל.
ה-MPLA לא רק תפס את שלטון תוך כדי חיסול FNLA ודחיקת UNITA מן השדה הפוליטי אלא גם זכה להכרה מרוב מדינות אפריקה והארגון לאחדות אפריקה, למרות שאלו ברובן לחצו על דרום אפריקה להתערב באנגולה.
מדיניות הדטנט של פורסטר כלפי מדינות אפריקה השחורה חטפה מהלומה, ולמרות שרוב המדינות השחורות המשיכו לנהל יחסים עם דרום אפריקה הם הסתכלו עליה בחשדנות.
במקביל, התגובה הקרירה של העולם המערבי למבצע סוואנה גרם לממשלה הדרום אפריקנית להבין שהיא לא יכולה לסמוך על תמיכה מן העולם המערבי במהלך המאבק כנגד המעורבות הקומוניסטית באפריקה.
במקביל, חוסר הנכונות של המערב לסייע לדרום אפריקה, בפרט משיכת הסיוע האמריקני בזמן קרב קיפנגונדו, עודדו את ברית המועצות להגביר את הסיוע הצבאי ל-SWAPO.
המבצע גרר ביקרות פנימית בתוך דרום אפריקה כנגד הממשלה ממספר כיוונים.
האופוזיציה, כלל מפלגות השמאל שבפרלמנט, אומנם לא התנגדה למבצע אבל הביעה ביקרות על החשאיות שבה הממשלה ביצעה אותה.
לעומת זאת הימין הקיצוני האפריקאנרי ביקר את הממשלה על כך שהיא מקריבה חיי לבנים בכדי לסייע לשחורים.
הקהילה העסקית כמו כן ביקרה את המבצע עקב הפגיעה בכלכלה שנגרמה מהגדלת תקציב משרד הביטחון.
סקרים הראו שרוב האוכלוסייה האפריקאנית הביעה תמיכה במבצע בזמן שרוב קטן יותר מקרב האוכלוסייה דוברת אנגלית הביעה תמיכה במבצע.
היחס של האוכלוסייה השחורה כלפי המבצע הוא מורכב יותר, מצד אחד התנגדות גלויה למבצע שנבע מסולידריות והתנגדות לאפרטהייד, לצד תמיכה במבצע עקב התנגדות לקומוניזם, אבל נראה שרוב האוכלוסייה השחורה הייתה אדישה למבצע, אדישות אשר נבעה מחסור התעניינות ביחסי חוץ והתמקדות בפוליטיקה שבטית.
הקונגרס הלאומי האפריקני ניסה לנצל את מה שתפס ככישלון של השלטון הלבן להביס חיילים שחורים באנגולה בכדי להביא למרד בקרב האוכלוסייה השחורה.
נטען שהכישלון של מבצע סוואנה היה אחד מן הגורמים אשר הובילו למהומות בסווטו, למרות שטענה זאת שנויה במחלוקת.
הכישלון של דרום אפריקה להביס את ה-MPLA איפשר ל-SWAPO להתבסס בדרום אנגולה ולזכות בהגנה ואימונים ממשלת אנגולה ובעלי בריתה הסובייטים והקובנים.
אבל למרות החסות ובסיוע שה-MPLA וקובה נתנו ל-SWAPO, הם סירבו לתקוף את דרום אפריקה או להגיב בכל צורה אשר עלולה להוביל לפלישה דרום אפריקנית נוספת.
חשש זה מפלישה נוספת נבע מחוסר היכולת של הכוחות הקובנים והכוחות של ה-MPLA לעצור את הכוחות הדרום אפריקנים והעובדה שהפלישה נעצרה רק לאחר שהקובנים פוצצו גשרים במדינה והדרום אפריקנים לא היו ערוכים לכך.
התבססות של SWAPO באזור הגבול בשטח הובילה להקמת Die Kaplyn על ידי כוחות הגנה של דרום אפריקה, שטח מפורז שנמתח לאורך כל גבולה הצפוני של נמיביה עם אנגולה ולהגדלת כוחות הביטחון מ־16,000 איש ל־50,000 איש.
במקביל ממשלת דרום אפריקה הגבירה את התמיכה הדרום אפריקנית בארגון UNITA בכדי למנוע יציבות באנגולה.
למבצע הייתה השפעה גדולה על כוחות ההגנה של דרום אפריקה, גרם למטה הכללי הדרום אפריקני לערוך חשיבה מחדש על האסטרטגיה והטקטיקה של הצבא.
המבצע הראה שדרום אפריקה נמצאת בנחיתות אל מול הגוש המזרחי בארטילריה, ואת ההשפעה הקטלנית שיש למשגרי הרקטות הסובייטים.
כתוצאה ישירה מן המבצע תעשיית הביטחון הדרום אפריקנית פיתחה, בסיוע מצד ישראל וג'רלד בול, את תותח ה-G-5 ותותח ה-G-6. נראה שלתוצאות של מבצע סוואנה היה משקל מכריע בתוכנית הגרעין הדרום אפריקנית, למרות שאין הוכחות ממשיות לכך.
עקב התפקיד שגדוד הסיור הראשון מילא במבצע סוואנה, המבצע הוביל להגדלת הכוחות המיוחדים הדרום אפריקנים.
כוחות FNLA אשר מצאו את עצמם שבורים בסוף המבצע העבירו את הנאמנות שלהם לדרום אפריקה והיו הבסיס להקמת גדוד 32.
במהלך המבצע נפלו בשבי שמונה חיילים דרום אפריקנים, כוחות ההגנה אשר תפסו שלושה יועצים קובנים ניסו להחליף אותם בחיילים שלהם אבל ה-MPLA סירב ודרש תשלום כסף תמורת שחרור השבויים.
הממשלה הדרום אפריקנית סירבה ושמונת השבויים שוחררו לבסוף ב־1978 לאחר שה-MPLA ויתר על דרישותיו הכספיות והסכים לחלופי שבויים.
קרב גשר 14 תועד בסרט הדרום אפריקני Brug 14 (באפריקאנס "גשר 14") מ־1976.
מבצע סרטן שחור (בשוודית: Svart krabba) הוא סרט מלחמה שוודי משנת 2022. העוסק בעתיד אפוקליפטי שבו נמצאת שוודיה במלחמה אכזרית.
הסרט מתאר עתיד אפוקליפטי שבו נמצאת שוודיה במלחמה אכזרית עם אויב נחוש.
קרוליין אדה (נומי ראפאס) - חיילת בצבא השוודי, מגויסת למבצע שיכול לשנות את פני המלחמה.
בתחילה היא מסרבת למשימה שנראית כמשימת התאבדות, אולם משנה את דעתה לאחר שהיא מבינה שזהו הסיכוי היחיד להציל את בתה, שנחטפה לפני חמש שנים.
מבצע סירת מפרש (באפריקאנס: Operasie Seiljag) היה שמם של שלושה מבצע חיפוש והשמדה של גדוד 32 הדרום אפריקאי שנערך נגד צבא השחרור העממי של נמיביה (PLAN), הזרוע הצבאית של ארגון העם של דרום מערב אפריקה.
מנובמבר 1976 עד מרץ 1977, במהלך מלחמת הגבול של דרום אפריקה.
הוא התבצע בעיקר ברצועת יאטי, שטח נקי מצמחייה ברוחב של קילומטר אשר נמשך 420 קילומטר לאורך "קו הגזרה", גדר המערכת שנבתה על גבול דרום מערב אפריקה ואנגולה.
עד פברואר, הלחימה התגברה ועברה לכארבעה עשר קילומטרים לתוך אנגולה.
במהלך תקופה של ארבעה חודשים חיסל גדוד 32 שני ניסיונות חדירה, הדף פלישה שלישית מעבר לגבול, והרס שלושה בסיסים אימונים.
גופותיהם של תשעה עשר לוחמי גרילה נמצאו, בנוסף כמות גדולה של פצצות מרגמה ורקטות RPG-7.
בעקבות הכישלון של מבצע סוואנה תפיסת השלטון באנגולה על ידי התנועה העממית לשחרור אנגולה, ה-PLAN התבסס בדרום אנגולה בקרבה לגבול עם דרום מערב אפריקה.
הארגון הקים מספר מחנות אימונים והתחיל לנסות לחדור את הגבול לתוך דרום מערב אפריקה בכדי להוציא התקפות טרור.
בסוף שנת 1976 ה-PLAN התחיל לנסות ולפגעו במנהיגות המסורתית בקרב השבטים בדרום מערב אפריקה, רוצחים את סגן הצ'יף האוסיקי אנקאיל, חוטפים את הצ'יף זכריה קנים והבת שלו ואת הבן של הצ'יף וויליפרד אנקייל.
בניסיון להתמודד עם הבעיה כוחות הגנה של דרום אפריקה הקימו את "קו הגזרה", גדר מערכת לאורך כל הגבול עם אנגולה וביצעה סיורים לאורך הגדר.
אבל מפני שהגבול בין שתי המדינות היה ארוך במיוחד כוחות ההגנה לא הצליחו לעצור את כל ניסיונות החדירה.
עקב כך הוחלט להתחיל לפעול מערבה לגדר לתוך שטח אנגולה בכדי להשמיד את מחנות האימונים של ה-PLAN ולפגוע בשטחי הכניסו שלהם.
מכוון הממשלה האנגולית חשש מפלישה דרום אפריקנית נוספת ממשלת דרום אפריקה לא חששה לפעול בתוך שטח אנגולה בידיעה שהממשלה אנגולה לא תגיב להתקפות אלו.
על הגדוד 32 הוטל לשלול את חופש התנועה של PLAN בתוך אזור כחמישים קילומטרים צפונית לגבול אנגולה.
בנובמבר 1976, קולונל ברייטנבך הוציא את הוראת הפריסה השנייה שלו שמטרתה למנוע חדירת נוספת של PLAN לתוך דרום מערב אפריקה.
ברייטנבך זיהה ש-PLAN מחזיקה ביוזמה, והוא התכוון לקחת את היוזמה מהם במכת מנע אגרסיבית.
על כמה מחלקות של גדוד 32, הוטל לפשוט על רצועת יאטי ועל מחנות ה-PLAN.
מתחילת נובמבר הוקצו למפקדי המחלקות תחומי אחריות ספציפיים לפטרול, חיפוש והשמדת כוחות גרילה של PLAN.
הפריסה הייתה לתקופה מינימלית של שלושה חודשים.
התוכנית הייתה לפרוס מספר מחלקות בקצה הדרומי של רצועת יאטי, עמוסות במספיק מנות ותחמושת שיספיקו לשבועיים.
בשלל מקומות לפי בחירתם הם יקימו מטמוני אספקה, קוברים את עיקר האוכל והתחמושת הנוספת שלהם לפני שהם ממלכדים את האתר עם מוקשים נגד-אנשים.
זאת בכדי שהם יוכלו לפעול עצמאית באזור מבלי להיות תלויים ביחידות אספקה אשר היו עלולות לחשוף אותם.
היריות הראשונות במבצע נורו בערב ה-26 בנובמבר, כאשר אחת המחלקות הבחינה בקבוצה של אנשי PLAN בבור מים בשולי צ'אנה אונאימבונגו, שלושה קילומטרים דרומית לגבול.
המחלקה נעה בחשאי מגיעה למרחק של 50 מ' מבור המים לפני שפתחה באש.
חברי הקבוצה הצליחו להימלט מערבה.
כעבור 40 דקות בלבד, מחלקה נוספת, שנפרסה מצפון-מערב לבור המים, הרגה שישה אנשי PLAN שנכנסו היישר לבסיסם הזמני.
מפקדי המחלקות הגיעו למסקנה כי מדובר באותה קבוצה שברחה מבור המים.
באמצע דצמבר, אחיו של קולונל ברייטנבך, צלם ב"סאנדיי טיימס" ביוהנסבורג, הביע רצון לבקר באזור המבצעי כדי לכתוב מאמר על הפעילות בגבול.
למרות שעצם קיומו של גדוד 32 עדיין היה סודי ביותר, ברייטנבך הסכים, בתנאי שלא פורסם שם היחידה ולא העובדה שהיא פעלה בתוך אנגולה.
ב-23 בדצמבר, עזבו האחים ברייטנבך את אומאוני בשיירה בפיקודו של רב"ט טוני ויירה, שהביא כוחות נוספים למערב אואמבולנד ולאנגולה.
הבוסוורק וחמישה יונימוגים עקבו אחר המסלול לאוהיקיק, במהלך הנסיעה על הגבול זיהה אחד הגששים את עקבות של חדירה מאנגולה לאואמבולנד.
השיירה נכנסה שני קילומטרים לתוך אנגולה, עד לחנה לופאלה, שם תפסו אנשיו עמדות בשטח בזמן שהוא המשיך לבדו קדימה.
לא עבר זמן רב עד שהוא חזר עם החדשות שראה שבעה אנשי PLAN בשיחה עם כמה מהתושבים המקומיים מתחת לעץ בודד מצפון לכפר במרחק של כ-200 מ' משם.
המחלקה יצרה קו מורחב בשטח וזחלה עד למרחק של 70 מ' מהמטרה לפני שעלתה ופתחה באש.
ההפתעה הייתה מוחלטת, ורק אחד מלוחמי הגרילה של SWAPO הצליח להימלט.
ה"סאנדיי טיימס" פרסם את הכתבה של קלוט ברייטנבך, עם צילומים, תחת השם "הבחורים שלנו על הגבול".
ביום חג המולד, קבוצה של 25 אנשי PLAN חצתה לתוך אואמבולנד ותקפה מחלקה של גדוד 32 שנפרסה קילומטר דרומית לגבול.
לאחר קרב אש כבד, ללא נפגעים, אנשי PLAN נסוגו בחזרה לאנגולה.
בינואר 1977 לא היה מגע בין כוחות גדוד 32 לבין אנשי PLAN, אבל ב-19 בפברואר, הגששים של אחד המחלקות עלו על עקבות שהובילו לאנגולה.
ברייטנבאך, שביקר במפקדה הטקטית בדיוק לפני שעמד לחזור לפרטוריה לקורס קציני מטה, החליט להוביל שתי כיתות במרדף.
בשעה 19:30, לאור ירח בהיר, הם התחילו במרדף, חודרים 14 ק"מ לתוך אנגולה, שם הם הבחינו בשבעה אנשי PLAN באחד מבורות המים.
שניים נהרגו ולפחות אחד נפצע לפני ששאר אנשי הגרילה הצליחו להימלט, משאירים מאחוריהם חמש רקטות RPG 7, שש פצצות מרגמה 60 מ"מ וציוד אחר.
אחד מחייליים נורה ברגלו ומת למחרת.
ב-22 בפברואר, בעת שסיירה מצפון לחאנה הנומבה, נקלעה אחת המחלקות לבסיס של PLAN אשר היה מוסווה היטב שני קילומטרים דרומית-מזרחית לחאנה.
לפי הערכות, כ־100 אנשי PLAN התבצרו בבסיס כשהמחלקה נכנסה למרכזו, אשר כמעט מיד ספגה אש מנשק קל ומרגמות.
לאחר קרב אש שנמשך כמעט עשר דקות, שבו לא ניפצע איש משני הצדדים, נטשו אנשי הגרילה את השוחות שלהם והתפזרו אל תוך הסוואנה.
ב-1 במרץ מצאה מחלקה בפיקודו של סגן גרט קולדר סימנים לפעילות אויב סביב חאנה מאמונדי.
כשהם נעו צפונה סביב חאנה, המחלקה עמדה פנים אל פנים עם קבוצה של חמישה אנשי PLAN.
אנשיו של קולדר פתחו באש ראשונים, ואנשי ה-PLAN ברחו.
שמונה ימים לאחר מכן, קולדר ואנשיו איתרו בסיס PLAN באזור נוטלאלה, והרסו אותו מבלי להיתקל בהתנגדות של ממש.
עם זאת, במהלך נסיגתם, שהחלה בשעה 15:35, המחלקה ספגה מתקפה מכוח PLAN בן 300 איש.
למרות העובדה שמספרית הם עלו בהרבה על המחלקה, ההתקפה של לוחמי הגרילה נמשכה רק חמש דקות לפני שהם נעלמו אל תוך הסוואנה, והשאירו חמישה הרוגים מאחור.
במהלך ההתקלות סגן קולדר נפצע אנושות.
הטקטיקה של PLAN בשלב זה של הסכסוך הסתכמה במעט יותר מפגע וברח.
גם כשהם עלו בהרבה על יריביהם, אחרי חילופי אש קצרים הם נסגו בחזרה לתוך הסוואנה.
זה היה הדפוס גם כשהם הגנו על בסיסים מוגנים היטב, כמו זה שמצאה המחלקה של סגן דס בורמן בסיור לאורך נהר הואוואלה.
לאחר התקפה קצרה של הכוחות הדרום אפריקנים כוחות PLAN נטשו את הבסיס שלהם.
בבסיס נמצאה מערכת תעלות בעומק 1.2 מ' המשתרעת על פני כ-150 מ', עם בונקרים מכוסים גדולים מספיק בשביל שני גברים.
חקירת קבוצת נשים שנשארה מאחור, העלתה כי הבסיס הוקם כשלושה חודשים קודם לכן, וכי אנשי ה-PLAN בילו את ימיהם בטיפול בשדות התירס, וחזרו לבסיס בלילה.
סוף מרץ סימן את סופו של מבצע סירת מפרש הראשון.
המבצע התחדש במאי, כאשר הגדוד נפרס מחדש ברצועת יאטי.
בשעה 18:00 ב-27 במאי, הבחינה המחלקה של סגן ב' רדמאייר מפלוגת אלפא בערימת מזון עצומה כ־400 מ' מעמדתם מזרחית לחנה בואבואה.
ערימת המזון נשמרה על שלושה אנשי PLAN, אחד נושא קרבין, אחד גרזן והשלישי רובה.
המחלקה פתחה באש והרגה את האיש עם הרובה, בעוד השניים האחרים נמלטו.
המחלקה הרסה את מצבור המזון, אך נכנסה למארב תוך כדי חזרה לגבול.
לוחמי הגרילה ניתקו מגע לאחר כדקה והותירו שני הרוגים מאחור.
המחלקה סרקה את האזור, ומצאה תחמושת ובסיס גדול מספיק ל-150 איש, שנראה שננטש יום קודם לכן.
ב־7 ביוני הותקפה שיירה של הגדוד, אשר הורידה חיילים וציוד לכוחות הפרושים בשטח, על ידי כוח של PLAN.
בזמן שהשיירה נסע על "הכביש של הדוד ווילי", הדרך הצבאית שחיברה את הבסיסים הצבאיים על הגבול, שלושה אנשי PLAN חמושים במקלעים פתחו באש על השיירה.
השיירה ניסתה לסגת אבל הותקפה לפתע מכיוון נוסף, לכודים במערב השיירה הצליחה לבסוף לפרוץ החוצה ולהימלט.
מלבד אחד הנהגים שנפצע איש לא נהרג וכוח של PLAN לא ניסה לרדוף אחריהם.
במקביל למארב הזה שתי מחלקות אשר המתין לשיירה הותקפו על ידי כוח של PLAN וכמעט ונפלו לדו"צ כשהחזירו אש.
מתחילת יולי חלה הפוגה בפעילות PLAN, במשך שלושה שבועות לא זוהה סימן לתנועת אנשי PLAN על ידי אף אחת מהמחלקות.
ואז, ב-24 ביולי, הוציא סגן משנה ה' פורי סיור מרצועת יאטי לחנה אואנגה, שם הקימו אנשי PLAN בסיס זמני.
בהנחה שאנשי הגרילה עדיין נמצאים, פורי הפציץ את הבסיס ב־30 פצצות מרגמה 60 מ"מ, תוך שיגור פצצות נוספות לכיוון נתיב המילוט הסביר ביותר לפני שנסוג מהאזור.
ב-28 ביולי, המחלקה של פורי מצאה את עצמה תחת הפצצה כבדה של מרגמות 82 מ"מ, והתמזל מזלה שלא ספגה נפגעים.
באותו יום, כוח בפיקודו של רב"ט אלוף נעה דרומה ליאטי כאשר נכנסו למארב מונח היטב מצפון לחנה אונגה.
לפי הערכות, 17 אנשי PLAN המתינו בצורת L לאורך מסלול עפר, אך, כרגיל, לאחר חילופי אש קצרים, הם התפזרו וברחו לתוך הסוואנה.
סגן בורמן ריכז את מאמצי המחלקה שלו סביב חאנה נמיקסי, והיה נחוש להשתלט על האזור.
בשעה 12:05 ב-28 ביולי, המחלקה הניחה מארב מדרום-מזרח לבורות המים בחאנה.
זמן קצר לאחר מכן, שלושה אנשי PLAN הופיעו מצפון והתיישבו מול המארב של בורמן.
כמה דקות לאחר מכן, עוד שישה אנשי PLAN, כולם עם מקלעים, הופיעו גם הם.
בורמן המתין עד שכל התשעה היו בבור המים לפני שפתח באש.
אנשי הגרילה ירו בחזרה, פוגעים בעצים שבורמן ואנשיו הסתתרו תחתיהם, גורמים לחלק מהכוח לחטוף רסיסים מעצים שנפגעו.
טוראי פרננדו, המקלען, ירה צרורות אש ארוכים אחד אחרי השני לעבר אנשי ה-PLAN, בעוד טוראי גבריאל ירה פצצות מרגמה 60 מ"מ.
בורמן התקשה לרסן את חייליו מלהסתער למתקפה חזיתית בטרם עת, אך ברגע שהאש של ה-PLAN החלה להירגע, המחלקה נעה קדימה בקפיצות קצרות.
אנשי ה-PLAN התחילו להימלט מן האזור והמחלקה רדפה אחריהם כ־200 מ' לפני שהמחלקה נעצרה ופנתה לאחור.
נמצאו שבע גופות של אנשי PLAN וכלי הנשק והתחמושת שלהן נאספו לשימוש עתידי.
אחד מאנשיו של בורמן נפצע קשה ונדרש לפינוי.
למרות שהייתה מדיניות רשמית של כוחות ההגנה לא להפעיל מסוקים בשטח אנגולה, התקבלה החלטה לשלוח מסוק לפנות את הפצוע.
המחלקה לא נטשה את המקום ונשארה בעמדת המארב שלה.
בשעה 14:00 דיווח זקיף שאנשי PLAN מתקרבים.
30 דקות לאחר מכן המחלקה תקפה מן המארב וקרב התפתח בין שני הכוחות.
התחמושת של בורמן החלה להיגמר והמחלק נאלצה להשתמש בחלק מכלי הנשק שנתפסו שלל במהלך הקרב הקודם.
כקילומטר מדרום לקרב מחלקה בפיקודו של רב"ט פיטרס שמעה את הירי ומיד נעה לעזרת חבריהם.
הם תקפו את האגף המזרחי של אנשי ה-PLAN, גורמים להם לנתק מגע ולברוח לסוואנה.