tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האונייה יצאה מנמל לה ספציה במאי 1946 והגיעה לנמל חיפה.
עלה לישראל ב-20 במאי 1946 והתיישב בשכונת בני ציון בנתניה.
החל לעבוד בליטוש יהלומים אבל נטש את העבודה לאחר חודשיים עקב חוסר סבלנות.
לאחר מכן היה פועל בניין, יום בשבוע.
בהמשך עבר הסבה והחל לעבוד ברצפות.
בינואר 1947 עבר לרמת גן וגם בה עבד בתחילה כרצף.
התגייס באמצע שנת 1947, והמשיך לעבוד כרצף בחופשים.
לחם בקרבות מלחמת העצמאות כנגד כנופיות בג'נין ושם איבד את חברו הטוב דוד קוליץ.
שרת גם בגדוד 58 של האצ"ל והתאמן בסרפנד (צריפין).
לאחר הגעת אלטלנה ופירוק גדודי האצ"ל נשלח לגדוד 51 של חטיבת גבעתי והצטרף לצה"ל.
ביולי 1948 לחם בדרום יחד עם גדוד 51 בפיקודו של יוסף הרפז, והגן על כפר מנחם.
במסגרת מבצע יואב השתתף בקרב על גבעה 113 (גבעת יעקב ארנון).
בסוף שנת 1948 הצטרף ליחידת הפרשים של גבעתי עד פירוקה בתחילת שנת 1950. בסיסה היה במשטרת קטורה ומטרתה הייתה מניעת הסתננות של ערבים מעזה וגניבת תוצרת חקלאית.
לאחר פירוק היחידה הועבר להיות שומר על הבית הירוק ביפו.
לאחר סיום שירות חובה של שלוש שנים השתחרר וחזר לעבוד כרצף.
ריצף והקים דירות ולאט לאט הרחיב את עסקיו.
הקים את חברת "זנרון" יחד עם איש העסקים מרדכי זינסקי.
בתחילה בנה בעירו רמת גן ולאחר מכן הרחיב את עסקיו גם לאשדוד.
במאי 1967 היה מיתון גדול בארץ ולכן הכניס שותף שלישי לחברה "לאופולד ברנסי" - יהודי פולני שהתגורר בבלגיה.
בעזרתו המשיכו לבנות בגוש דן ואשדוד ושרדו את המיתון.
בשנת 1968 בנה את בניין המשרדים הראשון ברחוב הבונים ברמת גן כבניין המשרדים של מטה החברה שלו.
המטה נשאר באותו בניין עד לסגירתו.
חברתו זכתה בפרס הארצי בתחרות מצוינות בבנייה ותשתיות לשנת 2011.
בינואר 2023 סגר את משרדו והעביר את הנכס לידי מכללת שנקר.
ב-1952 נישא לצפרירה בירנבוים, מורה מרמת גן.
התגוררו יחדיו ברחוב עוזיאל בעיר.
הנישואין עלו על שרטון והם התגרשו לאחר מספר שנים.
נישא בשנית לחנה שוירץ לבית גורמן ב-1974, הנישואין נמשכו 8 שנים שלאחריהן נפרדו בשנת 1982.
נישא בשלישית לתמר לביב גרבוב ב-1998.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "לבד בדרכים".
רוזן לא זכה להשכלה בגיל צעיר ולכן הקדיש את כספו ותרם לטובת החינוך בעירו רמת גן.
בשנת 2000 החל יעקב רוזן בבנייתו של בית תרבות וחברה על שמו ברחוב ביאליק 89 ברמת גן כתרומה לתושבי העיר.
הבניין נחנך ב-2004. הבניין משמש כבית תרבות וחברה, יש בו ספריה עירונית, מועדון גמלאים ומשחקיה עבור פעוטות עד גיל 3. בשנת 2018 נחנכה הקומה השלישית בבניין.
בשנת 2021 נחנכה גלריית שנקר על שמו ועל שם רעייתו תמר בבניין המשרדים אשר שימש את החברה של יעקב רוזן.
הגלריה נמצאת בעיר רמת גן ברחוב יעקב רוזן ומשמשת לתחום העיצוב תוך שילוב בין תעשייה לאמנות.
קרן מלגות על שם תמר ויעקב רוזן - הקרן מחלקת כל שנה מלגות למצוינות אישית ותרומה חברתית לתלמידי התיכון בעיר ולסטודנטים במכללת שנקר ובית צבי.
הקמת מרכז מצוינות על שם בני הזוג רוזן ברחוב שלום עליכם בעיר.
בשנת 2015 זכה בפרס יקיר העיר רמת גן "בזכות תרומתו הרבה וארוכת השנים ליישוב העיר והארץ, בזכות תרומתו לענף הבנייה ובזכות רוח הנתינה המפעמת בו בפעילותו במוסגות ובעמותות בעיר רמת גן".
ב-30 במאי 2021 התקיים טקס בהשתתפות ראש עיריית רמת גן, כרמל שאמה הכהן, להסבת שמו של רחוב הבונים (שבו נמצא בניין המשרדים של החברה) לרחוב "יעקב רוזן" כהוקרה על תרומתו לעיר.
הרב יעקב רבינוביץ' תאומים (ה'תש"ד, 1944 – ו' תמוז ה'תשפ"א, 6 ביוני 2021) היה ר"מ בישיבת קול תורה לצעירים שחיבר ספרים על התלמוד הבבלי, המסילת ישרים והשב שמעתתא שזכו לתפוצה רחבה בעולם הישיבות.
נולד לרב בנימין רבינוביץ' תאומים, חוקר ועורך תורני, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית.
למד בישיבת פוניבז' בבני ברק, שם התחבב על ראשי הישיבה.
נישא לבתו של הרב שלום צבי שפירא, מחבר הספר "המאור שבתורה" על התורה, ששימש כמשגיח בישיבות מיר, בית התלמוד ו"אור התורה".
התמנה לר"מ בעיון בישיבת קול תורה לצעירים ובהמשך עבר ללמד בקיאות.
בגיל 62 התגלתה אצלו מחלת ALS.
בעקבות כך היה משותק במשך 15 שנה, והמשיך לכתוב את ספריו באמצעות תוכנת מחשב שכותבת לפי תנועות העיניים.
במהלך מחלתו כתב את סדרת הספרים "שיעורי בקיאות" על מסכתות התלמוד הבבלי שזכו לתפוצה בעולם הישיבות, וכן הוציא את הספרים "פירושא דשמעתתא" על השב שמעתתא ופירוש על המסילת ישרים.
נפטר בו' תמוז ה'תשפ"א ונטמן בהר המנוחות.
בנו, הרב אליהו רבינוביץ תאומים, משמש ר"מ בישיבת קול תורה לצעירים.
בנו, הרב בנימין רבינוביץ תאומים, משמש משגיח ישיבת ברכת שמואל.
חתנו, הרב יצחק שרייבר, מרבני ישיבת ארחות תורה.
שיעורי בקיאות על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, גיטין, קידושין ונדרים ירושלים; תשמ"ו–תשע"ה
פירושא דשמעתתא על השב שמעתתא, ירושלים; תשנ"ה
קונטרס אפיריון יעקב, ירושלים; תשע"ג
יעקב (ינקי) ריטוב (נולד בשנת 1951) הוא פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטת מישיגן, ופרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית.
חתן פרס ישראל בחקר הכלכלה, חקר הסטטיסטיקה לשנת תשפ"ד (2024).
נולד ב-1951 בירושלים, לאברהם וקלרה.
אביו, יליד בלארוס, היה פקיד שעבד קרוב לבית, ואימו עקרת בית.
שני הוריו נכחו הרבה בבית, ודחפו אותו להשכלה אקדמית.
נקרא על שמו של סבו, הרב יעקב שמחה ריטוב ראש קהילת אוסיפוביץ שברוסיה הלבנה.
הוא גדל בירושלים, למד בתיכון ליד האוניברסיטה והיה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד.
ב-1969 החל ללמוד הנדסת חשמל בטכניון, כחלק מהעתודה האקדמית.
הוא היה אחראי תחזוקה של מערכות מכ"ם ביחידות הבקרה של החיל, והשתחרר כקצין בדרגת סרן.
ב-1980 סיים תואר שני בהנדסת חשמל, גם הוא מהטכניון.
המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחילה ניסה את כוחו בכתיבת דוקטורט בחוג לפילוסופיה, "בנושא הסיבתיות ובפילוסופים משפינוזה ועד קאנט".
בסופו של דבר ריטוב זנח את הפילוסופיה לטובת סטטיסטיקה.
ב-1983 קיבל תואר דוקטור בסטטיסטיקה מהאוניברסיטה העברית.
כתב תזה בשם "הסקה עמידה כמו-בייסיאנית" בהנחיית ויוסף יהב.
המשיך לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי, שם חקר ביחד עם ג'ון ביקל מודלים סמי-פרמטריים.
הצטרף לסגל המחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, שם מונה לפרופסור חבר ב-1990 ובאותה שנה מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1995 עד 1999 כיהן כראש המחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, ובשנים 2001 עד 2003 כנשיא האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה.
ב-2016 ריטוב עבר למחלקה לסטטיסטיקה באוניברסיטת מישיגן.
ריטוב הוא חתן פרס ישראל בחקר הכלכלה, חקר הסטטיסטיקה לשנת תשפ"ד (2024).
ריטוב הודיע שיתרום את כספי הפרס לפורום המשפחות השכולות הישראלי-פלסטיני.
לפי אתר אוניברסיטת מישיגן, תחומי העניין של ריטוב הם "סטטיסטיקה תאורטית ומשמעותיה למודלים מורכבים, מניתוח רגרסיה סמי-פרמטרי לרגרסיה עם כמות ממדים אולטרה-גבוהה.
בפרט, ההיבטים השליליים של ניתוח בייסיאני וניתוח סיבתי כפי שהם ממומשים בסטטיסטיקה המודרנית".
כך מחקרו תואר בנימוקי השופטים בפרס ישראל (סרג'יו הרט, אליס ברזיס ופאול פייגין):
ב-1975 נישא ריטוב לאילנה (לבית ברש), לימים פרופסור לפסיכולוגיה במחלקה לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
גיסו הוא הפרופסור לכלכלה יונה רובינשטיין.
יעקב רונן מורד (נולד ב-1966) הוא שחקן וצלם ישראלי.
הוריו הגיעו מעיראק בשנות ה-50, וכנער התחנך בקיבוץ יקום.
מורד למד צילום במדרשה לאמנות בבית ברל, ועוסק בצילום דוקומנטרי.
בעבר שימש כצלם מערכת בעיתון "העיר", ולימד צילום ותקשורת בבית-הספר קדמה.
בשנת 2001 שיחק בתפקיד מרכזי בסרט "כיכר החלומות" גילם את מורד.
בשנת 2002 הופיע בסרט "בית"ר פרובנס" בתפקיד כדורגלן.
בשנת 2003 שימש כצלם סטילס ושיחק בסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש" בתפקיד עזרא שוטר.
בתחילת שנות ה-2000 שיחק בתפקיד ראשי בסרטו של הרצל פמילי, "אלומיניום", בו גילם את דמותו של יוסף.
בשנת 2000 הציג עם האמן ציון אלגרבלי תערוכה בגלריה עמי שטייניץ, שכללה תצלומים של סופרים, משוררים וכותבים אחרים, שכולם ממוצא מזרחי.
בתערוכה הציג מעין טריפטיכונים העשויים מדיוקן של הכותב, צילום מסביבת עבודתו ותמונת ילדות שלו.
בחלל התערוכה הוצבו גם כתביהם של המצולמים, ובהם ד"ר סמי שלום שטרית, פרופ' אלה שוחט, הסופר והמשורר סמיר נקאש והסופרת רונית מטלון.
מורד מציג בעבודתו אנקדוטות מההוויה הישראלית בפריפריה, החל באולם חתונות/מועדון ריקודים ושירה בבת ים, עבור במשחקי ילדים בגבעתיים וכלה במשחק כדורסל ברמת גן.
אחד מהצילומים של מורד הוא צילום המציג ילד המחכה בהכנעה גמורה לחבטה שתגיע מהכדור שנזרק אליו כאילו נורה מתוך אקדח.
רבי יעקב ריינוביץ' היה רב ודיין בריטי ממוצא פולני.
ריינוביץ' נולד בשנת 1818 בעיירה וילקובישקי שבפולין (כיום וילקובישקיס, ליטא), למשפחה ידועה של רבנים ותלמידי חכמים.
בגיל עשרים ושמונה מונה לרב בעיירת הולדתו, ושימש בתפקיד זה במשך כשלושים שנה.
בשנת 1876 עבר ללונדון, שם התמנה לדרשן בבית המדרש "תלמוד תורה" שבשכונת וייטצ'אפל.
ידיעותיו הרחבות בתורה ומסירותו לקהילה היהודית שבמזרח לונדון משכו את תשומת לבו של הרב הראשי נתן מרקוס אדלר, אשר מינה אותו לחבר בבית הדין של לונדון, ובהמשך אף לראב"ד בית הדין.
הנצי"ב מוולוזין התכתב עימו רבות.
כמו כן, שמו נודע גם מחוץ לגבולות אירופה, ומצינו כי נשאל שאלות הלכתיות מקהילות מרחבי העולם.
רוב כתביו אבדו ונשאר מהם רק מעט מזעיר.
בין תלמידיו נמנו הרב שמעון זינגר, הרב נפתלי הרמן אדלר והרב משה היימסון.
נחשב כי דמותו של ר' יעקב ריינוביץ' שימשה השראה לדמות "ר' שמואל" ביצירתו של ישראל זנגוויל "ילדי הגטו".
יעקב שטיינברג (1 בספטמבר 1887 – 22 ביוני 1947) היה משורר, סופר, ומחזאי עברי ויידי.
נולד בי"ב באלול תרמ"ז (1887) לשלמה, שוחט ובודק, ולמיכל בת הרב ישעיהו בירברייער
בעיירה בְּיֶילַה צֶרְקוֹב ("שדה לבן", כיום בילה צרקווה באוקראינה) שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית.
למד בחדר ובישיבה והשכלה כללית רכש בעצמו.
באותה שנה התפרסם שירו הראשון, "עולם קטן".
שטיינברג הרבה לכתוב ביידיש, וכתב בעיתון היידי "דער פֿרײַנד".
בשנת 1914, ערב מלחמת העולם הראשונה, עלה לארץ ישראל.
מאז עלה ארצה, החל לכתוב בעברית בלבד.
הוא הרבה לפרסם בעיתון "דבר", ונמנה עם עורכי ביטאון "מאזנים" של אגודת הסופרים העברים.
בין השנים 1923-1925 התגורר בברלין, שם הכיר את רעייתו לעתיד, ליזה, אחותו של חיים ארלוזורוב.
לשניים נולדו בן ובת (יונתן שאול ואיה (גולדהמר)).
שטיינברג ערך את כתבי גיסו, ד"ר חיים ארלוזורוב ב-7 כרכים, וכן משנת 1936 ערך יחד עם צבי וויסלבסקי את ספרי שירה ומחשבה של מוסד ביאליק.
משנת 1942 שימש כעורך כתב העת מאזניים.
בגין יצירתו זכה שטיינברג בשנת 1937 בפרס ביאליק.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "תוכני שירתו של יעקב שטינברג, וגם לשונו וסגנונו, מושרשים עמוק ביצירת הדורות שלנו.
חוט של פכחון עובר בכל שיריו ולבטי האדם באשר הוא אדם הם לבטיו וסבלות היחיד סבלותיו.
יעקב שטינברג הוא מטובי מספרינו העומדים ביצירתם על קרקע המציאות הישראלית".
יעקב שטיינברג נפטר בתל אביב ב-22 ביוני 1947 (ד' בתמוז תש"ז), ונקבר בבית הקברות טרומפלדור שבעיר.
רעייתו, ליזה, נפטרה בנובמבר 1974 ונטמנה לצידו.
ארכיונו האישי שמור במכון גנזים של אגודת הסופרים.
על שפת הנהר (1911) — הרפתקאות ילד אוהב-טבילה.
עץ הדובדבנים (1911) — יומנו של נער בן-עיירה.
מגילת הרעב (1912) — פגישה בין המספר וילד עני.
כל כתבי יעקב שטיינברג (1957)
יעקב בורקהרדט,"תרבות הריניסאנס באיטליה", מוסד ביאליק, תשכ"ו.
ויקטור הוגו, "עלובי החיים", אמנות, 1934.
יעקב "יענקל'ה" שחר (נולד ב-8 באפריל 1941) הוא איש עסקים ופילנתרופ ישראלי, מבעלי "מאיר חברה למכוניות ומשאיות".
שחר הוא בעליו ונשיאו של מועדון הכדורגל מכבי חיפה מאז שנת 1992.
נולד כיעקב שוכטוביץ' בנס ציונה, בן זקונים לאריה שוכטוביץ', שהיה מזכיר ועד המושבה ולרעייתו אסתר, שהייתה עקרת בית.
בצה"ל השתתף בקורס טיס ולאחר שהודח ממנו היה מדריך ספורט בבית הספר הטכני של חיל האוויר.
ב-1960 נסע עם נבחרת חיל האוויר בכדורסל לסדרת משחקים בקפריסין נגד נבחרת חיל האוויר האנגלי, אך לפני כן, לפי הנחיה כללית של ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, המחייבת נציגי מדינה לעברת את שמות משפחותיהם, שינה את שמו משוכטוביץ' לשחר, בדומה לאחיו הגדול.
לאחר שהשתחרר מצה"ל עסק באימון כדורסל עד גיל 30, ואז הכיר את מי שעתידה להיות בת זוגו, נילי קז, מורה לנגינה בפסנתר.
שניהם הפכו לשותפים (יחד עם ישראל קז, אחיה של נילי), ב"קבוצת מאיר" שהפכה ל"מאיר חברה למכוניות ומשאיות בע"מ".
החברה מייבאת לישראל את המכוניות וולוו והונדה, וכן אוטובוסים, משאיות וציוד מכני הנדסי שמייצרת וולוו.
בשנים 2002–2007 שלטה החברה גם בחברת הביטוח הפניקס, עד אשר נמכרה לקבוצת דלק.
שחר היה שחקן כדורגל בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 בסקציה נס ציונה, אך כשבגר עזב את הכדורגל לטובת עסקים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה שחר הספונסר של בית"ר ירושלים ואחר כך של מכבי חיפה.
ב-1996 עזבו את הקבוצה חיים רביבו ואייל ברקוביץ' לקבוצות באירופה.
כרטיס השחקן של רביבו נמכר לקבוצת סלטה ויגו הספרדית ואילו זה של ברקוביץ' הושאל לסאות'המפטון האנגלית ושנה אחר כך נמכר לווסטהאם יונייטד בלמעלה ממיליון דולר.
שנה מאוחר יותר, נמכר כרטיסו של סרגיי קנדאורוב לבנפיקה ליסבון תמורת 1.5 מיליון דולר.
לאחר שחרור שלושת השחקנים האלה באו שבע שנים של יובש (למעט זכייה בגביע המדינה ב-1998 והופעה מכובדת בגביע המחזיקות בשנה שאחריה).
בשנים אלה נקלע שחר למספר מחלוקות כספיות, שאף הגיעו לבית המשפט, עם שחקנים כמו אייל ברקוביץ' והמאמן שפוטר, גיורא שפיגל.
נפצע יחד עם איתמר צ'יזיק ורוני לוי באורח קל בפיגוע במסעדת מקסים ב-4 באוקטובר 2003.
יעקב שחר המשיך להשקיע בקבוצה, הוא צירף לקבוצה כוכבים צעירים כמו יוסי בניון ואיגביני יעקובו.
בעקבות החתמתו של אברהם גרנט זכתה חיפה בשתי אליפויות רצופות וההצלחה המשיכה גם אחרי שגרנט עבר לאמן את נבחרת ישראל, כאשר יצחק שום העפיל עם הקבוצה לשלב הבתים של ליגת האלופות.
למרות מכירת כוכבי הקבוצה בניון, יעקובו וריימונדס ז'וטאוטאס, גם המאמן רוני לוי נחל הצלחה כשזכה עם הקבוצה בשלוש אליפויות ברציפות (, , ו-).
בעונת 2010/2011 זכתה חיפה באליפות נוספת.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 החתים שחר את המאמן ברק בכר ומכבי חיפה זכתה בשלוש אליפויות רצופות: בעונת 2020/2021, 2021/2022 ו-2022/2023. בקיץ 2022 העפילה בפעם השלישית (שיא ישראלי) לשלב הבתים של ליגת האלופות, דבר שמלבד ההישג היוקרתי הכניס למועדון כסף רב.
שחר השקיע מכספו במכבי חיפה יותר מ-150 מיליון שקלים (נכון ל-2011).
בעקבות ההצלחה הרבה של מכבי חיפה הוא אף הושווה לעו"ד שמעון מזרחי (יושב ראש של מכבי תל אביב בכדורסל) ולא פעם הובע חשש שמכבי חיפה תחת הנהגתו של שחר תהפוך למקבילה של מכבי תל אביב מהכדורסל ותהנה מדומיננטיות יתר בליגה.
שחר זוכה להערכה רבה בקרב קהילת הספורט בארץ.
כך למשל, בעקבות כישלונה של נבחרת ישראל להעפיל למונדיאל 2010 קרא אביעד פוהורילס לתת לשחר לקבוע מי יהיה מאמן הנבחרת וכתב עליו "שחר הוא הבודד בכדורגל הישראלי שיש משקל לדבריו, ולדרך שבה הוא מחליט.
במקום הקשה והאכזר הזה, שאין בו גיבורים, הוא היחיד שהצליח להקים אימפריה.
יש בו מכובדות, הוא רואה את הדברים כהוויתם, לא רואה צל הרים כהרים, לא מבטיח מה שאי אפשר לקיים.
שקול, סולידי, חכם, מדויק ולעיתים גם אכזר כשצריך".
ב-7 בנובמבר 2021 צוין משחק הליגה ה-1,000 של שחר כבעלי מכבי חיפה במשחק נגד עירוני קריית שמונה.
בנוסף לכדורגל, שחר תומך כספית במספר ספורטאים אולימפיים.
בשנת 2010 נבחר למספר שתיים ברשימת "אנשי העשור" של המקומון "זמן חיפה".
ב-6 ביולי 2010 פרס על מפעל חיים מההתאחדות לספורט ותיקים בישראל בחסות הוועד האולימפי בישראל, הפרס הוענק לו בטקס בכנסת על ידי יושב ראש הכנסת דאז ראובן ריבלין.
ב-19 באוקטובר 2017 פרס על מפעל חיים ממנהלת הליגות לכדורגל במעמד נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין.
במרץ 2022 נחנך בחיפה רחוב על שמו.
שחר נשוי לנילי ולהם ילדים ונכדים.
אחיין של אשתו הוא המוזיקאי יאיר קז, חבר להקת ג'ירפות.
יעקב שויקה (שוויכה) (יוני 1936 – 12 ביוני 2020) היה פרופסור במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן, שבה כיהן כראש המכון לאחזור מידע ולבלשנות חישובית.
עד שנת 2017 עמד בראש גנזים – יחידת המחשוב של פרויקט פרידברג לחקר הגניזה.
תחום התמחותו היה במערכות לאחזור מידע טקסטואלי, במאגרים טקסטואליים גדולים, בעיבוד ממוחשב של שפות טבעיות, ובייחוד של עברית, ובניתוח ממוחשב של טקסט, וכן במילונאות רגילה וממוחשבת, במורפולוגיה ותחביר ממוכנים ובמו"לות אלקטרונית.
בשנת ה'תשע"ט זכה בפרס כץ, על תרומתו לחקר ההלכה וליישומה בחיים המודרניים.
שויקה נולד בקהיר שבמצרים למשפחת שוויכה יוצאת ארם צובא, היא חַלֶבּ שבצפון סוריה.
אביו היה הרב אהרון שויקה (שוויכה).
הוא למד בתיכון צרפתי במצרים ועלה לישראל עם אמו ואחיותיו, דרך איטליה, בינואר 1957, בעת שאביו היה בארצות הברית.
בשנת 1962 קיבל תואר שני במתמטיקה מהאוניברסיטה העברית ובשנים 1962–1965 שירת בצה"ל ביחידה 515, והשתחרר בדרגת סרן.
המשיך בלימודיו בפקולטה למתמטיקה של האוניברסיטה העברית, ובשנת 1971 קיבל תואר דוקטור.
עבודת הדוקטור שלו, בהנחייתו של פרופ' מיכאל רבין, נשאה את השם "אוטומאטים סופיים על סטרוקטורות אינסופיות".
במקביל הצטרף לצוות של אוניברסיטת בר-אילן, בה עסק בתורת האוטומטים, והכין תוכנה בלשנית לשפה העברית.
שויקה היה מעורב בפרויקטים הבאים:
בשנים 1962–1965 פיתח שויקה את המנתח המורפולוגי הממוחשב הראשון לשפה העברית.
בשנת 1966 הצטרף לפרויקט השו"ת באוניברסיטת בר-אילן – מהפרויקטים הראשונים והמקיפים ביותר בעולם לאחזור מידע בטקסט מלא, ובשנים 1974–1986 עמד בראשו.
בשנים 1983–1985 היה יועץ ראשי למחשוב למערכת האנציקלופדיה העברית, והיה אחראי על ההפקה הממוחשבת של כרך המפתח.
בשנים 1988–1996 היה החוקר הראשי של פרויקט "רב-מילים" לבלשנות חישובית עברית ומילונאות אלקטרונית של המרכז לטכנולוגיה חינוכית ואחראי לפיתוח סדרת מערכות ממוחשבות לטיפול ממוחשב מתקדם בעברית בהן מילון ממוחשב, נקדן טקסט, בונוס (משחק מחשב), מערכת לניתוח מורפולוגי ועוד.
היה ראש המערכת של סדרת מילונים חדשים לעברית המודרנית: "רב מילים" – המילון השלם לעברית החדשה.
מאפריל 2005 עמד בראש המחשוב של פרויקט פרידברג לגניזת קהיר.
מטרת הפרויקט היא ליצור מאגר מידע שיכלול את כל דפי הגניזה ואת כל המחקרים והפענוחים שפורסמו בנושא במהלך השנים ולאפשר גישה אליהם דרך האינטרנט.
לפי שעה צולמו תמונות ברזולוציה גבוהה של כל דפי הגניזה, וכיום כבר ניתן לצפות בהם דרך האינטרנט.
ביוני 2016 פרש מפעילותו בפרויקט.
הנהגת הפרויקט "הכי גרסינן" לשינויי נוסחאות של התלמוד הבבלי
על עבודותיו זכה במספר פרסים, בהם פרס איל"א ופרס ראש הממשלה לתוכנת מחשב לשנת 1997.
פרופ' שויקה היה חבר בוועדות ציבוריות רבות בתחום עיסוקו, כמו גם בוועדות ציבוריות כמו מליאת רשות השידור (בשנים 1980–1984) וחבר הנהלת המרכז למורשת ארם צובא ויו"ר ועדת המחקר שלה (1985–1997).
היה נשוי לשרה ואב לשמונה.
בנו הבכור הוא חוקר התלמוד והסופר רוני שויקה.
בנו השני, אבי שויקה, ערך את "מקרא פשוט" – מהדורת תנ"ך מפוסקת פיסוק מודרני ומעוצבת באופן המקל על הקריאה, המהדורה הוקדשה לזכר אביו.
בנו השלישי, ינון שויקה, הוא חבר הנהלת הבנק הבינלאומי, ובעבר היה מנכ"ל בנק פועלי אגודת ישראל.
הוא היה אחיו של הפיזיקאי יצחק שוה ודודם של הסופר והרב חיים סבתו והרב שבתי סבתו.
נפטר ב-12 ביוני 2020, והובא לקבורה בהר המנוחות
יעקב (יענקל'ה) שבתאי (כ"א באדר ה'תרצ"ד, 8 במרץ 1934 – ה' באב ה'תשמ"א, 4 באוגוסט 1981) היה סופר עברי, מחזאי, פזמונאי, תסריטאי ומתרגם, הנחשב כיום לאחד הנטורליסטים החשובים ביותר של הספרות העברית.
ארכיונו מופקד במכון גנזים אזר בבית אריאלה בתל אביב.
שבתאי נולד וגדל במעונות עובדים בתל אביב, להורים ממעמד הפועלים יוצאי פולין.
בנעוריו היה חבר תנועת "השומר הצעיר".
שירת בנח"ל ואחרי שחרורו בשנת 1955 עבר לקיבוץ מרחביה, שם כתב פזמונים ועסק בחקלאות.
לפרסומו הראשון זכה ב-1964 כשזכה בשני פרסים לכתיבת מחזות.
עשר שנים חי במרחביה ובשנת 1966 חזר לתל אביב והחל לשקוד על כתיבת ספרים ומחזות.
ב-1969 זכה בפרס מטעם כתב העת "קשת" על הסיפור הקצר "הדוד פרץ ממריא", שב-1972 יצא לאור בקובץ סיפורים קצרים שעל שמו נקרא.
הסיפור הוסרט לסרט טלוויזיה בידי מיכל בת-אדם, עבור הטלוויזיה הישראלית ב-1993. ב-1970 תרגם לעברית את הסרט "ניקי כלב הפרא".
ספרים אלו מתאפיינים במשפטים ארוכים ומורכבים, ובהתמודדות בלתי פוסקת עם תחושת הקץ וחוויית המוות המתקרב של הדמויות.
ברומנים אלה נעשה שימוש מתמיד בנקודת תצפית משולבת.
הספר "זיכרון דברים" (שאף עובד לקולנוע שנים לאחר שראה אור) מתאר את חייהן של שלוש דמויות, על רקע קשרי המשפחה שלהן ועל רקע תל אביב, ההולכת ומשתנה.
"סוף דבר" הוצא לאור רק אחרי מותו של שבתאי, והוא מתאר את מאיר, מהנדס תל אביבי בשנות הארבעים לחייו, המתמודד עם ההכרה הפתאומית בדבר מותו המתקרב.
שני הרומנים הללו נחשבים ליצירות מופת של הספרות העברית.
שבתאי התפרסם גם הודות למחזות שכתב שהוצגו בתיאטרון הבימה: "כתר בראש" על ימיו האחרונים של דוד המלך ו"נמר חברבורות" על אדם שמגיע בשנות העשרים מפורטוגל לתל אביב עם חלום להקים בה קרקס.
הוא פרסם גם ספר ילדים בשם "המסע המופלא של הקרפד" (1967), הבנוי כמחזה אלגורי בחרוזים.
נודעו גם פזמוניו, בהם "השיר על שרה אהרונסון", "אהובתי שלי לבנת צוואר", "לפנות ערב" ("בין ברושים"), "עם רדת יום", "שיר הכרם" "קנקן תירוש" ו"הרחק בלילה".
בין שיריו היה גם "שיר ההד", שביצע אריק לביא ב-1958, המקביל מקומות בארץ ישראל התנ"כית לתחושות ורגשות.
שבתאי תרגם שירים מצרפתית ומיידיש.
עם תרגומיו המוכרים נמנים "אם נדע לאהוב", "הגבירה בחום", "עץ תפוח", "בואי רוח" ו"בדומיה".
שבתאי כתב את התמלילים העבריים לאלבומים הבאים:
"בדרך מערבה - שירי עם אמריקאים - בעקבות המתיישבים בארצות הברית" (1974), ביניהם השיר "בסימטת התותים"
"הים - משיריו של המלחין והזמר הברזילאי דוריוואל קאימי" (1975), ביניהם "מרש הדייגים"
"פרברים טרופיקל" (1981), ביניהם "מתוק התפוח"
בשנת 1974 כתב שבתאי את תסריט הסרט "עיניים גדולות" (בשיתוף עם אורי זוהר ששיחק בתפקיד ראשי של מאמן הכדורסל בני פורמן).
לצד זוהר שיחקו בסרט אריק איינשטיין, צבי שיסל ושתי נשותיהם של זוהר ואיינשטיין, אליה שוסטר וסימה אליהו.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית ביוני 1981, מפלגת "התחיה" הימנית השתמשה, ללא אישורו, בתמונת נעורים שלו כסמלה בכרזות ופרסומות שלה.
התמונה, לפי עדותו, צולמה ביום האחרון של כינוס "השומריה" בהר כרמל ב-17 ביולי 1949, על ידי צלם עיתונות זר.
הצילום שימש אחר כך בפרסומים שונים, כולל תקליט "שירי תנועות הנוער" ו"אלבום העשור" למדינת ישראל.
שבתאי פנה למפלגה וביקש שתחדול משימוש בתמונתו.
ב-4 באוגוסט 1981 לקה שבתאי בהתקף לב.
בניידת הטיפול הנמרץ שהוזעקה לביתו היה ד"ר סטפן לנדס.
הוא עלה לבית ופיקח על העברתו של שבתאי לניידת.
במבוא הבית קיבל לנדס החלטה רפואית, ובו במקום ביצע ניתוח חירום, פתח את חזהו של שבתאי ועיסה את לבו.
שבתאי הובהל לבית החולים, אך ליבו לא עמד בכך והוא נפטר באותו לילה, בן 47 במותו.
שבתאי נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
רחוב על שמו בתל אביב נקבע ב-1999.
ב-17 באפריל 1996 הנפיק השירות הבולאי סדרה של 14 בולי דואר שנקראה "סופרים עברים בדורות האחרונים", שעליהם דיוקנאות של 12 סופרים, בהם יעקב שבתאי, ו-2 סופרות.
האמנית גליה לרך עיצבה את הבול שהוקדש לו ושמה הופיע אף הוא על הבול עצמו.
היה נשוי לעדנה שבתאי (בנעוריה עדנה הנגבי), מחברת הספר "והרי את", ולהם שתי בנות: הד"ר חמוטל שבתאי (רופאה פסיכיאטרית וסופרת) ואורלי פוקס-שבתאי (פסיכולוגית קלינית).
בנוסף היה בקשר רומנטי עם דליה גוטמן, שילדה לו בת, נועה.
אחיו הוא המשורר אהרן שבתאי ואחייניתו היא המשוררת ננו שבתאי.
לשבתאי אח צעיר נוסף, יואל (תו), נגן עוגב וצייר, שהתגורר שנים רבות בדרום צרפת, ונפטר שם.
בשנת 2014 הוקרן בפסטיבל דוקאביב סרטה של בתו נועה שבתאי, "אבא שלי יעקב שבתאי".
רומן על רקע תל אביב של שנות השבעים שיצא לאור בשנת 1977, המתאר סדרה ארוכה של דמויות, הקשורות זו בזו בקשרי משפחה וקשרי היכרות אחרים.
ב-1995 עובד לקולנוע בבימויו של עמוס גיתאי.
הרומן השני מאת יעקב שבתאי שיצא לאור ב-1984, שלוש שנים לאחר מות מחברו, שטרם הספיק להשלימו.
את הכתיבה השלימו אלמנתו עדנה והעורך דן מירון בהסתמך על טיוטות ששבתאי הותיר בעיזבונו.
הספר נחשב, לצד קודמו "זיכרון דברים", לאחת מיצירות המופת של הספרות העברית המודרנית.
קומדיה אבסורדית על פינק החולם להקים קרקס על חולות תל אביב.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון חיפה ב-1974 בבימויו של עודד קוטלר עם יוסי ידין בתפקיד הראשי, ושנית בתיאטרון הבימה ב-1985 בבימויו של חנן שניר ובעיבודם של חנן שניר ועדנה שבתאי.
נוסח זה הועלה שוב בהבימה ב-2006. הנוסח הראשון מופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים (תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995) והנוסח השני יצא לאור בספר נפרד, גם הוא בהוצאת הקיבוץ המאוחד (1985).
המחזה הועלה בתיאטרון חיפה במרץ 1976 בבימויו של עודד קוטלר, בתפקיד הראשי אורי זוהר ועם אמנון מסקין, מכרם ח'ורי ושמוליק קלדרון.
המחזה מופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים.
רביו בעקבות "המעגל" של ארתור שניצלר.
המחזה הועלה במסגרת פסטיבל עכו בבימויו של ישראל גוריון עם מוזיקה מאת שלמה גרוניך.
המחזה, קומדיה תל אביבית המתרחשת במגרש למכירת מכוניות משומשות, הוצג בתיאטרון חיפה בשנת 1977 בבימויו של עודד קוטלר ומופיע בקובץ המחזות נמר חברבורות ואחרים.
בהצגה שיחקו: מרדכי בן זאב, איריס ברנע, קלמן גולדשמידט, אייל גפן, אילן דר, שמואל וולף, עזרא כפרי, מוני מושונוב, נתן מייזלר וטליה שפירא.
מחזה על ימיו האחרונים של דוד המלך.
המחזה עוסק במאבק הירושה, כאשר בת שבע ונתן טוענים שדוד הבטיח כי ימליך את שלמה, אך אביתר הכהן ושר הצבא יואב תומכים באדוניה, בעוד דוד עצמו מסרב להכיר בכך שזמן כהונתו כמלך עומד להסתיים.
המחזה הוצג בתיאטרון הקאמרי בשנים 1969–1970 בבימויו של שמואל בונים ובכיכובם של אבנר חזקיהו ודבורה קידר.
מופיע בקובץ המחזות כתר בראש ואחרים (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995).
מחזה שטרם הוצג בתיאטרון מקצועי המבוסס על אגדה יהודית מהמאה השתים עשרה.
המחזה מספר על דיהון בן שלמון, בנו של סוחר יהודי מירושלים שלאחר טביעת ספינתו מגיע באורח פלא לארץ השדים, ושם הוא נושא לאישה את לילית, בתו של אשמדאי.
חלקים מהמחזה הועלו במסגרת ההצגה שדים של תיאטרון בית הלל באוניברסיטה העברית בירושלים ב-2009. מופיע בקובץ המחזות כתר בראש ואחרים.
עיבוד חופשי לקומדיה "לה מנדראגולה" מאת ניקולו מקיאוולי אשר הועלה בתיאטרון חיפה ב-1971 בבימויו של מייקל אלפרדס והועלה שוב בתיאטרון בית ליסין ב-2011. המחזה מופיע בקובץ המחזות כתר בראש ואחרים.
מתום פרשת חייו של הנס וואלדמאר
מחזה הראשון של שבתאי אשר נכתב ב-1963 ועוסק בישראלי יליד גרמניה הבא לבקש את ירושת משפחתו 11 שנים אחרי תום מלחמת העולם השנייה.
על אף שלא הושלם מעולם, המחזה הוגש למועצה לתרבות ולאמנות וזכה בפרס הראשון בפברואר 1964. המחזה מופיע בגרסתו הלא גמורה בקובץ המחזות כתר בראש ואחרים.
סטמפניו, מאת שלום עליכם, הבימה, 1972.
האוצר, מאת שלום עליכם, הבימה, 1975.
הלולת הרוחות, מאת נואל קאוורד, הבימה, 1969.
הו אבא, אבאלה עלוב, מאת ארתור קופיט, התיאטרון הקאמרי, 1966.
אנדרוקלס והאריה, מאת אורנד הריס, הקאמרי, 1966.
קדחת אביב, מאת נואל קאוורד, הקאמרי, 1967.
הפטנט, מאת אן ג'ליקו, הקאמרי, 1967.
אי המטמון, מאת רוברט לואיס סטיבנסון, הקאמרי, 1968.
חדרים, מאת הרולד פינטר, הקאמרי, 1968.
יואי, מאת יוג'ין או'ניל, הקאמרי, 1969.
מלון פלאזה, מאת ניל סיימון, הקאמרי, 1970.
השבוי בקומה ה-14, מאת ניל סיימון, הקאמרי, 1972.
השפעת קרני הגאמא על צפרני החתול, הקאמרי, 1972.
הרפתקה בקרקס, מאת ג'יימס אמברוז בראון, הקאמרי, 1965.
שלושה הוצמך, מאת איציק מאנגר, הקאמרי, 1977.
רביזור, מאת ניקולאי גוגול, הקאמרי, 1978.
ינטל, מאת יצחק בשביס-זינגר, הקאמרי, 1980.
המסע המופלא של הקרפד (תל אביב: ספרית פועלים, 1965) – ספר ילדים
הדוד פרץ ממריא (תל אביב: ספרית פועלים, 1972) – קובץ סיפורים
עיניים גדולות (עם אורי זוהר, 1974) – תסריט
זיכרון דברים (תל אביב: ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1977) – רומן
סוף דבר (תל אביב: ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1984) – רומן
שירי הזמר (תל אביב: זמורה ביתן, 1992) – קובץ שירים
נמר חברבורות ואחרים (תל אביב: ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1995) – קובץ מחזות
כתר בראש ואחרים (תל אביב: ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1995) – קובץ מחזות
קרקס בתל אביב (תל אביב: הספרייה הקטנה, ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 2006) – קובץ סיפורים
רכטר נולד בתל אביב, בנם של פולה והאדריכל זאב רכטר.
הוא גדל בבית ספוג ברוח תרבותית, היות שבית אביו שימש כמרכז תרבותי בתל אביב.
רכטר למד אדריכלות בטכניון בחיפה.
ב-1952 הצטרף למשרד האדריכלים של אביו, אליו הצטרפו גם גיסיו משה זרחי ומיכה פרי.
באמצע שנות ה-70 נפרדו דרכיהם של הגיסים ורכטר פעל מחברה משלו.
ב-1995, הצטרף אליו בנו האדריכל אמנון רכטר, הממשיך את פעילות המשרד מאז מות אביו.
אשתו הראשונה הייתה שרה שפיר ולהם נולדו המאיירת מיכל לויט והמוזיקאי והמלחין יוני רכטר.
לאחר גירושיו נישא לשחקנית חנה מרון, לה היה נשוי עד מותו.
מנישואיו למרון נולדו האדריכל אמנון רכטר, הפילוסופית ד"ר עפרה רכטר והשחקנית דפנה רכטר.
רכטר נפטר ב-26 בפברואר 2001, בגיל 76, מסרטן ונקבר בבית הקברות של קיבוץ שפיים.
לאחר מותו הוחלט להרחיב את הפרס לאדריכלות על שם זאב רכטר, שהוענק משנות ה-60 על ידי איגוד האדריכלים.
במאה ה-21, פרס רכטר הוא פרס ממלכתי על שמם של זאב ויעקב רכטר, המוענק על ידי משרד החינוך.
פרס רוקח על פרויקט "גן יעקב", 1965.
פרס ישראל לאדריכלות על תכנון בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב, 1972.
פרס אריה אלחנני על שילוב אמנות בבנייה, 1983.
היכל התרבות, תל אביב, (במשרד זאב רכטר בשיתוף דב כרמי), 1957
ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, תל אביב (במשרד זאב רכטר בשיתוף דב כרמי), 1952-1959
קולנוע אורות, באר שבע, 1960.
ביתן למכירת פרחים, שדרות חן, תל אביב, 1964
היכל המשפט, תל אביב, בשיתוף ובמשרד זאב רכטר, 1965
מוזיאון הרצליה לאמנות ובית יד לבנים, 1975
ספרייה מרכזית בקמפוס הר הצופים, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1981
קניון לב אשדוד, רובע ה' באשדוד, 1993 (נהרס)
המשכן לאמנויות הבמה - בניין האופרה הישראלית החדשה, שדרות שאול המלך, תל אביב, 1994
התיאטרון הקאמרי בתל אביב (פותח והושלם בידי אמנון רכטר)
אנדרטה לחללי צד"ל, לבנון, 1999 (נהרסה)
בית הפסל אהרון כהנא, רמת גן, 1957.
בית שגריר קובה (ריקרדו סוביראנה), הרצליה פיתוח
דן פנורמה תל אביב (במקור לרום תל אביב), 1971.
הילטון (מלון קראון פלזה ירושלים), 1974
דן פנורמה תל אביב, 1978
בית הבראה ע"ש שפרינצק, נצרת, 1961.
בית החלמה ע"ש יוסף בוסל (בית בוסל), צפת, 1962.
בית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב, 1968.
מרפאה מרכזית של קופת חולים, רמת גן, 1970
בית החולים קפלן, רחובות, 1973
שיקום והרחבת בית החולים הדסה הר הצופים, ירושלים, 1979
בית החולים כרמל, חיפה, 1976
בית לוננפלד-קונין (מעונות מרצים וחוקרים בכירים) במכון ויצמן למדע, רחובות, 1966
אנדרטה לזכר חללי צד"ל במרג' עיון (בשיתוף אמנון רכטר), 2000 (נהרסה באותה שנה)
הרב יעקב שאול אלישר (כינויו היש"א ברכה; כ"ג בסיוון ה'תקע"ז, 7 ביוני 1817 - כ"ח בתמוז ה'תרס"ו, 21 ביולי 1906) היה הראשון לציון בין השנים 1893–1906, ואב בית הדין בירושלים.
נולד בצפת לרב אליעזר ירוחם, בנו של הרב יעקב אלישר, ידידו של החיד"א.
אביו, רבי אליעזר ירוחם, שימש כראש השוחטים והבודקים, וכן דיין וחזן של קהילת יוצאי קושטא בעיר.
לאחר שהומת חיים פרחי, הטיל עבדאללה פאשא על יהודי צפת מיסים חדשים.
כשהיה יעקב בן 6, הובא אביו לבית הסוהר בעכו ושהה בו חצי שנה.
הוא נמלט ממנו וחזר לצפת, אך לאחר מכן ברח לחצביה שבדרום לבנון, ומשם לדמשק.
בדמשק הורה לאשתו שתעלה עם בניו לירושלים.
ב-26 ביוני 1823 הגיעה המשפחה לירושלים והתיישבה בה.
לאחר מות אביו, שלח בית דין צדק בירושלים שליח לפאשה בדמשק, אשר החזיר למשפחה את רכושם בצפת.
הרכוש נמכר ומהתמורה סילקו את החוב לאיש אשר במשך חצי שנה מימן את המזון לאב, כאשר היה במאסר בעכו.
ב-1828 נישאה אמו בשנית, לרב בנימין מרדכי נבון, שאימצו והפך למורו ורבו.
כאשר הגיע לגיל בר מצווה, נחשב לעילוי בתורה, ואביו החורג כינה אותו "ישא ברכה" (על-פי ).
'ישא' הוא שמו בראשי תיבות - יעקב שאול אלישר.
כשהתבגר התפרנס ממסחר, ולאחר שנישא ב-1832 לנערה יתומה, פרנס אותו אביו החורג במשך 24 שנים.
הוא התגורר בבית אביו החורג, שם נולדו לו בתו הבכורה ושני בניו.
בתקופה זו עסק בלימוד תורה, ואף סייע לאביו החורג בעסקיו.
בשנת 1845 (ה'תר"ה) יצא בשליחות אביו החורג לאיזמיר שבטורקיה מטעם הקהילה הספרדית בירושלים.
לאחר שמילא את שליחותו, התעכב בקושטא במשך כ-6 חודשים בביתם של שרי משפחת קמונדו.
בשנת 1853 (ה'תרי"ג) הוסמך לדיין ומורה הוראה על ידי רבני ירושלים, ושימש בתפקיד זה עד למינויו לראשון לציון.
בשנת 1855 (ה'תרט"ו) יצא בשליחות רבני ירושלים לאלכסנדריה שבמצרים, כדי לפעול לביטול החלטת הקהילה היהודית שלא לקבל שדרי"ם מישראל.
לאחר שהצליח בשליחותו, התבקש לשמש כרב הקהילה בעיר, אך סירב.
בשנת 1865 (ה'תרכ"ה) היה משמש כ"בית דין שלישי" (מכריע) ומשנת 1869 (ה'תרכ"ט) החל לשמש כאב בית הדין בירושלים.
בשנת 1877 (ה'תרמ"ז) תמך בתוכניתו של משה מונטיפיורי לתרום כספים לתלמודי התורה בירושלים כדי שישלבו את לימודי השפה הערבית, כנגד ההתנגדות החריפה לתוכנית מצד העדה החרדית האשכנזית.
במאמר לעיתון שערי ציון, נימק את תמיכתו כי הערבית היא שפה שרבים מגדולי הרבנים עשו בה שימוש בחיבוריהם, כדוגמת הרמב"ם ומחברים אחרים, והוסיף שידיעת השפה מביאה פרנסה ותועלת ללומדיה.
הוא עצמו שלט במספר שפות: לאדינו, עברית, ערבית, טורקית, איטלקית, פרסית ויוונית.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) עם מותו של רבי אברהם אשכנזי הוצעה לו משרת הראשון לציון אך ויתר על המשרה לטובת מחותנו, הרב רפאל מאיר פניז'יל.
רק לאחר פטירתו של הרב פניז'יל, הוכתר ב-1 בפברואר 1893 (ט"ו בשבט ה'תרנ"ג) למשרת הראשון לציון, בטקס שנערך בבית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי בירושלים.
במשרה זו כיהן במשך 13 שנה עד לפטירתו.
בשנת 1889 עמד בראש נציגות היישוב היהודי בירושלים בקבלת פניו של קיסר גרמניה וילהלם השני, יחד עם הרב שמואל סלנט והרב אליהו מני, ואף קיבל ממנו עיטור.
היה אהוב ומקובל על בני כל העדות.
מבחינה מדינית, היה קשה לרב אלישר לתמוך בציונות בפומבי, עקב השלטונות שהתנגדו לכך.
חרף זאת, כאשר נפטר תיאודור הרצל, הרב יזם את הספדתו בירושלים, והכריז על ביטול מלאכה.
לרוב חולשתו, לא יכל לנכוח באירוע, ובמקומו שלח את בניו לייצגו בהספד בבית הכנסת רבן יוחנן בן זכאי.
הלך לעולמו ב-18 ביולי 1906 (כ"ה תמוז ה'תרס"ו), ונקבר בחלקת הרבנים שבהר הזיתים, לצד אביו החורג ובסמוך לחלקת משפחת אלישר.
אחר מותו, וכפי שחשש בחייו, פרצה מחלוקת ומאבק על משרת הראשון לציון, בין התומכים למשרה בבנו הבכור הרב חיים משה אלישר (הרב חמ"א), לתומכי הרב יעקב מאיר.
הרב מאיר נתמנה לבסוף, אך התפטר, ותחתיו מונה הרב אליהו משה פאניז'יל.
ההלויה התקיימה בבית הכנסת על שם רבן יוחנן בן זכאי בכ"ט בתמוז תרס"ו.
במסגרת תפקידיו פעל לקירוב בין העדות השונות בירושלים, והציע להקים ועד משותף להנהגת היישוב על כל עדותיו.
יוזמתו זו נכשלה, אך ועד דומה הוקם ביוזמתו ביפו בשנת 1891. היה מקובל על כלל העדות ומנהיגיהן.
בנו הבכור הרב חיים משה אלישר המכונה "חמ"א" (ראשי תיבות שמו), שימש אף הוא בתפקיד ראשון לציון.
נשא בגיל 14 לאישה את בתו של הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'ל.
היה איש ציבור פעיל בירושלים, ועסק במסחר כדי לא להתפרנס מהרבנות.
בנו אליעזר ירוחם - נישא לרחל בת-שבע לבית נבון.
בנם היה הדיפלומט ויקטור אלישר.
הרב נסים בנימין מרדכי אלישר - קרוי על שם אביו החורג של אביו.
בתו סלטנה - נישאה לרב אברהם ברוך.
בתם רוזה נישאה לראשון לציון הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בת אחרת שלהם נישאה לבנימין, בן למשפחת קוקיא.
בני בנימין וקרב איש - השלמות וחידושים לחידושי אביו החורג רבי בנימין, בספר "בני בנימין", ירושלים ה'תרמ"א
שמחה לאי"ש - שו"ת, פיוטים ובקשות בתחילת הספר, ה'תרנ"ג
אי"ש אמונים - דרשות בעניין חגי ישראל ומועדיו, ה'תר"מ
מעשה אי"ש - שו"ת, ה'תרנ"ב
דרך אי"ש - דרשות, ה'תרנ"ב
דברי אי"ש - דרושים, דברי אגדה, וכן דרשת הרב אלישר והרב בורלא בעת הכתרתו ל"ראשון לציון", ה'תרנ"ו
עולת אי"ש - דרושים, ה'תרנ"ט
שאל האי"ש ופני חמ"א - שו"ת, נדפס על ידי בנו הרב חיים משה אלישר (חמ"א) שהוסיף מחידושיו בספר, ירושלים ה'תרס"ט.
כבוד לאי"ש - דרושים, ה'תר"ע
תשובה בעניין כלאיים ושמיטה - ה'תרס"ב
תפילות ופיוטים - בספר שירי יוסף, ה'תרפ"ד
לאחר פטירתו הקים בנו הרב נסים אלישר את שכונת גבעת שאול שבירושלים על שמו.
כמו כן, על שמו רחוב בשם רחוב יש"א ברכה בשכונת הבוכרים בירושלים.
ביולי 2006 הוציא השירות הבולאי בול לכבודו.
החל את דרכו ב-2001 במקהלת הילדים פרחי מיאמי ומאז הוציא כ-25 אלבומים בהם אלבומי פלטינה וזהב.
בתחילה השתייך למוזיקה החסידית ובהמשך צירף את סוגות המוזיקה המזרחית, יהודית, ישראלית ופופ.
שוואקי נולד בירושלים בשכונת בית וגן.
למשפחת שוויקה (שוויכה), אביו מיוצאי חלב שבסוריה, צאצא לרב אהרן שוויכה, רבה הראשי של חלב.
אחיו הוא הזמר יוסף חיים שוואקי.
בהיותו כבן שמונה עברה המשפחה לארצות הברית, שם שינתה את שמה לשוואקי.
בבחרותו למד בישיבת חפץ חיים בניו יורק.
במקביל לעיסוקו כזמר, שוואקי לומד בכולל אברכים.
באלבומיו הראשונים שר שוואקי בסגנון מוזיקה חסידי-אשכנזי בהברה אשכנזית, שילב שירים באנגלית וביידיש כמו זמרים אמריקאים חסידים רבים, עם ההצלחה החל לבטא גם את הצד המזרחי שלו, באלבומו "ליבי במזרח" כבר ניכרו השפעות מוזיקליות מזרחיות בולטות, ומאלבום זה הוא שר בסגנונות מגוונים.
באלבומו "קולות" ביצע את שיר הנושא בדואט עם שלומי שבת.
את דרכו המוזיקלית החל בלהקת הילדים "פרחי מיאמי".
בשנת 2001, לאחר נישואיו, החל בקריירת סולו.
אלבומו הראשון, "שמעתי", בהפקתו של יוחי בריסקמן זכה להצלחה גדולה, האלבום כלל את השיר "רחם" בלחנו של פינקי ובר שהיה ללהיט.
בשנת 2006 השתתף שוואקי בפרויקט של ארגון "עורה" וביצע בו את השיר "Eternity", כשם הפרויקט.
באותה שנה הוציא שוואקי את אלבומו הרביעי, "לשם שמים".
בקיץ 2008 הופיע שוואקי בישראל בקיסריה.
בהופעתו ביצע דואט עם יונתן רזאל לשירו של רזאל "והיא שעמדה".
במצעד העשור של תחנת הרדיו הדתית "קול חי" זכה שוואקי בתואר "זמר העשור" ושירו "אם אשכחך" זכה במקום השלישי בקטגוריית שיר העשור.
מהופעה זו הוציא שוואקי אלבום DVD.
בקיץ 2009 הוציא שוואקי את אלבומו, "עד בלי די".
בקיץ 2010 שב והופיע בישראל במופע כפול בקיסריה, שבו נמכר לראשונה אלבומו "לבי במזרח".
תקליטור ו-DVD של המופע יצאו כעבור מספר חודשים.
בפברואר 2012 הוציא שוואקי את אלבומו החמישי, "Cry No More".
במאי 2013 הוציא שוואקי קליפ לשיר הנושא.
בינואר 2013, הופיע בהיכל נוקיה בתל אביב במופע "שיר לחיילים".
להופעה זו הצטרפו כזמרים אורחים שלומי שבת והחזן הראשי לצה"ל שי אברמסון.
ביוני 2015, לרגל יום ירושלים, הופק מופע של שוואקי בהיכל פיס ארנה בירושלים.
במופע התארחו הזמרים דודו אהרון, ישי לפידות, מועצת השירה היהודית ולהקת הילדים "מיוזיקידס".
בשנת 2014 הוציא את אלבומו השישי, "קולות".
באלבום אירח לדואט בשיר הנושא את הזמר שלומי שבת.
במרץ 2016 הוציא שוואקי את אלבומו השביעי, "WE ARE A MIRACLE" (בעברית: "אנחנו נס").
באוגוסט של אותה שנה הוציא קליפ לשיר הנושא "WE ARE A MIRACLE".
בינואר 2017 הוציא אלבומו השמיני, "היו זמנים", ובו שירים וקלאסיקות נוסטלגיים.
ב-2018 הוציא אלבום בינלאומי בשם "מוזיקה", אשר זכה למעמד אלבום פלטינה תוך שלושה חודשים מיציאתו.
כמו כן הוציא בשנה זו יחד עם בנו הבכור מנחם, גרסה אומנותית של השיר אלוהי עוז על פי לחן של הרב יעקב משה הלל.
בדצמבר 2019 הוציא את אלבומו התשיעי, "היו זמנים 2", ובו שירי נוסטלגיה של מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, ניגוני חב"ד, שירים באנגלית ועוד.
בפברואר 2020 הופיע שוואקי שוב בהיכל פיס ארנה ירושלים ואירח את הזמר קובי פרץ.
בנובמבר 2020 קיבל מגן פלטינה מיוטיוב לרגל 100 אלף מנויים בערוץ היוטיוב שלו.
במאי 2022 הוציא שוואקי אלבום קונספט בשם "ELEVATE" (עלייה), ובו שמונה מחרוזות הכוללות יחד מעל 70 שירים בסגנונות מוזיקליים שונים בשיתוף מגוון זמרים ולהקות.
האלבום יצא לזכר יוסי קאהן מהרוגי אסון הר מירון.
בפברואר 2024 חתם על חוזה ייצוג עם חברת "FDD פרודקשיין".
ב-16 במרץ 2024 הוציא מיני-אלבום, הכולל שישה שירים, בשם "גוף ונשמה".
ב-26 בדצמבר הוציא את הסינגל "הנר דולק" יחד עם שלומי שבת מתוך האלבום "גוף ונשמה" בשיתוף עם מטה משפחות החטופים.
ב-28 ביוני 2025 הוציא את אלבום ה-EP "שבת גן עדן", בו ביצע דואטים עם הזמרים שלומי שבת, חיים ישראל, ואליעד נחום.
מתגורר בקהילת יוצאי חלב בדיל שבניו ג'רזי, נשוי לגֶ'נין בעלת ארגון חסד לתמיכה בילדים מיוחדים ואב לשישה ילדים.
אחיו הצעיר הוא הזמר יוסף חיים שוואקי.
סגנונו המוזיקלי של שוואקי והעובדה שהוא מופיע בהופעות מעורבות, גררו ביקורות מרבנים חרדים.
לפני הופעה שערך בנתניה פורסם קול קורא לציבור להדיר את רגליהם מהמופע.
בין השאר חתמו על המכתב הרב חיים קניבסקי והרב שלום כהן.
הרב יעקב שור (ט"ז באלול ה'תרי"ג, ספטמבר 1853 – כ"ח באב תרפ"ד, אוגוסט 1924) היה אחד מרבני העיר קיטוב, זכה לתואר "הגאון מקיטוב" והיה מרבניה הבולטים של יהדות מזרח אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
הרב שור היה נצר למשפחת שור בנו של רבי אלישע יצחק שור, בנו של הרב מאיר שור, בן הרב לוי שור בעל "בית לוי", בן משפחתו של רבי אלכסנדר סנדר שור, בעל "תבואות שור", ונצר לרב יוסף בכור שור.
הרב יעקב שור נולד בעיר טלואץ' שבגליציה.
אמו מתה בהיותו בן 3, ואביו נישא בשנית לחיה, אשר גידלה אותו במסירות, יחד עם תאומיה.
עד גיל 10 למד הרב שור תורה מפי אביו, אשר היה אב בית הדין של קיטוב, ורב בעל שם אשר החליף שו"ת עם גדולי דורו.
משנוכח אביו בכישרונו, שלח אותו ללמוד אצל הרב יוסף שאול נתנזון, בעל ה"שואל ומשיב".
הרב שור למד אצל הרב נתנזון מספר שנים, הוסמך על-ידו להוראה, והחשיבו עד סוף ימיו לרבו המובהק.
בגיל 13, נתפרסמו בשמו חידושי-תורה בקובץ "הנשר", ובשנה זו החל לחבר את ספרו הראשון "מאיר עיני חכמים", על תולדות התנאים והאמוראים, שיצא לאור כעבור חמש שנים בברכת הרב נתנזון.
בשנת תרל"ד (1874) נשא הרב שור את אסתר, בתו של הרב שאלתיאל אייזיק הירש, אשר הסמיכו אל שולחנו כדי שיוכל לשקוד על תורתו ללא דאגות פרנסה.
בתקופה זו כתב הרב שור שני חיבורים חשובים: את ספר "יסוד התורה" על הרמב"ם, ואת הספר "בעי חיי", על פירוש רבנו בחיי על התורה.
שנתיים לאחר נישואיו, נפטר חמיו, הרב שאלתיאל אייזיק, והוריש לרב שור עיזבון כספי גדול.
הרב שור החליט לייסד בכסף בית חרושת לאריגת טליתות, אך כיוון שלבו היה נתון ללימוד תורה הפסיד את כל הונו תוך שנה.
לאחר שהודיע על מצבו לאביו, הרב אלישע יצחק, כתב לו האב כי אין מילים בפיו לתאר את גודל שמחתו לאור הידיעה כי הפסיד את כספו בזמן כה קצר ולא נתבטל מתורתו, וכי כעת הוא מקווה שישוב אל תורתו לצמיתות.
בגיל 25 התמנה לרב קהילת דורנה, השוכנת בבוקובינה בגבול אוסטריה-רומניה.
ב-7 שנות מגוריו ב"דארנא" יצא שמו למרחקים, והוא הרבה לקבל שאלות מהונגריה ומרוסיה, שאת תשובותיהן כינס ופרסם בחלק הראשון מספרו שו"ת "דברי יעקב".
בשנת תרמ"ב (1882) פקד את הרב שור אסון עם פטירת בנו הבכור אייזיק.
במכתבו לקרובו, הרב צבי יחזקאל מיכלזון מפלונסק, תיאר הרב שור את בנו כמי ש"חשבתי כי יגיע למדרגת גאון עולם".
בשנת תרמ"ו (1886), בתיווכו של הרב צבי יחזקאל מיכלזון, התמנה לרבה של העיר לודמיר.
כהונתו של הרב שור בלודמיר נמשכה כחצי שנה בלבד; בתקופה זו לא נתנו הרשויות רישיון מגורים לנתינים זרים בתחומי רוסיה.
יהודי לודמיר החתימו כמאה מתושבי העיר, ביניהם גם תושבים לא יהודים, על הצהרת שווא לפיה היה הרב נתין רוסיה אשר נמסר לאימוץ בינקותו מחוץ לגבולותיה.
תחילה, פעלה התחבולה והשלטונות אישרו לרב שור להתגורר בלודמיר כנתין רוסי.
אך בעקבות מחלוקת בענייני כשרות שפרצה בעיר, הלשין עליו אחד ממתנגדיו לשלטונות, והרב שור נשלח למאסר.
העיד הרב צבי יחזקאל מיכלזון:
הרב שור פנה בבקשת עזרה לרב עזריאל הילדסהיימר מברלין, אשר הפעיל את קשריו של אליעזר ברודסקי, מעשירי רוסיה וקרוב משפחתו של הרב שור, לטובת העניין.
ברודסקי שכר עבור הרב שור את אחד מטובי עורכי הדין, אשר הצליח לבטל את המשפט, בתנאי שהרב ומשפחתו יעזבו את תחומי רוסיה וישובו לארצם.
אחרי שחרורו מהכלא, יצא הרב שור עם אשתו ובנו אלכסנדר מרוסיה, ונדד מעיר לעיר חסר כל.
לצערו, גילה כי לא יוכל לשוב כרב לעיירתו הקודמת, דארנא, שכבר הסמיכה רב חדש תחתיו.
הרב שור פנה בשנית לעזרת הרב עזריאל הילדסהיימר, וזה ביקש את עזרת הרב שמואל שטראוס, נדבן בעל שם מהעיר קארלסרוהה.
הרב שטראוס הציע לארח את הרב שור עד אשר יעמוד על רגליו, ובין השניים נרקמה חברות אמיצה שנמשכה עד סוף חייהם.
במשך ארבע שנות ישיבתו בקארלסרוהה בתמיכת הרב שטראוס, היה הרב שור נטול דאגות פרנסה, התפנה ללמוד וללמד ולחבר את "ספר המצוות" שלו, שלא יצא לאור.
בשנת תרנ"ד (1894), עם מותה של אשתו, החליט הרב שטראוס ליזום פעולת צדקה לעילוי נשמתה.
הוא בחר ברבו ובמורו האישי, הרב שור, לשליחו, ומימן את נסיעתו לארץ ישראל, במטרה לעזור במפעל יישובה.
הרב יעקב שור נסע לירושלים מצויד בכספו של הרב שטראוס, אשר נתן בידיו את הסמכות להחליט כיצד יושקע הכסף.
לאחר התלבטויות, החליט הרב יעקב שור לתמוך בקבוצה של בעלי מוסר בראשות הרב אברהם ברוידא, וזאת על אף השתייכותו לזרם החסידי.
בהחלטה בלתי שגרתית, העביר הרב יעקב שור לקבוצה את המימון הנדרש להקמת בית מחוץ לחומות העיר העתיקה, בשכונת מוסררה (היום מורשה), ובבית הנקרא "חצר שטראוס" שוכנו בחינם 10 משפחות של תלמידי חכמים.
במהלך אותו ביקור התבקש הרב שור לדרוש בערב חג השבועות בבית הכנסת הגדול "חורבת רבי יהודה החסיד" בעיר העתיקה.
דרשתו, אותה הזכיר בהקדמתו לספרו "עתים לבינה", עוררה הד והותירה חותם בעיר, ובעקבותיה פנו אליו רבנים בהצעה להשתקע בירושלים.
הרב שור החליט לדחות את ההצעה בשל סיבות משפחתיות ושב לקארלסרוהה.
שנה לאחר מכן ב-תרנ"ה (1895), עם מות אביו, הרב אלישע יצחק, הוזמן הרב שור למלא את מקום אביו כרב בעיר קיטוב.
עד עת זו, הספיק הרב שור בן ה-42 לשמש כרב במספר קהילות, ושמו הלך לפניו.
הרב שור קיבל את הזמנת קהילת קיטוב, ונפרד מידידו הרב שטראוס.
בשנת תרנ"ו (1896) הפך הרב שור לרב בקיטוב, או בשמה הרשמי "קוטב", השוכנת למרגלות הרי הקרפטים, בקו הגבול בין גליציה לבוקובינה, בגבול פולין-רומניה.
מינוי זה היה למכובד במיוחד, שכן קיטוב, שבה פעלו הבעש"ט (הבעל שם טוב) והרב אברהם גרשון, נחשבה לעיר ערש לחסידות.
ימי כהונתו בקיטוב התאפיינו ביישוב סכסוכים ומריבות שהתגלעו בקרב אנשי המקום שנחלקו לשני מחנות.
כותבי תולדותיו ציינו כי הייתה לו "מעט פרנסה" וסבל עוני ומחסור, אך בכל זאת "לא הפסיק מללמוד".
בתקופת מגוריו בקיטוב, היה עוסק בצרכי ציבור בכל יום מימות השבוע, מקדיש את לילותיו לעיסוק בתורה, וישן שעות אחדות מדי בוקר, לאחר תפילת שחרית.
הרב שור ענה על מכתבים רבים, אשר נשלחו אליו מכל קצוות העולם, ותשובותיו הודפסו בירחונים רבניים רבים.
הוא הוסיף להקדיש חלק ניכר מזמנו לכתיבה, ומלבד ספריו שפורסמו כתב ספרים אחדים שלא ראו אור, וכתבים אחרים, ביניהם פירוש על המשניות, אשר אבדו.
הרב שור תמך ברצונו של בנו אלכסנדר שור לשלב את לימודי הקודש עם רכישת השכלה כללית, והתיר לו ללמוד באוניברסיטה של וינה שפות קלאסיות לתואר דוקטור.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשאר הרב שור בביתו בקיטוב, ולא עזב את משמרתו כרב גם כשפרצו הקוזאקים אל עירו.
אך עם ההסתערות השנייה על העיר נמלט מקיטוב, ויחד עם אלפי גולים נוספים ברח לכפר סמוך לווינה, בו ישב במשך שנתיים עם רעייתו.
עם תום המלחמה שב לעירו ולביתו, וגילה כי רכושו נבזז ונשרף, וכי רק מעט מכתביו וספריו ניצלו בידי שכניו הנוצרים.
בשנתיים האחרונות לחייו סבל הרב שור ממחלה אנושה אשר ריתקה אותו אל מיטתו, אך לא הפסיק לענות למכתבים שנשלחו אליו בצלילות דעת.
שלושה ימים לפני מותו, הכתיב את תשובתו האחרונה בהלכה, "מבלי לעיין בספר", למקורבו הרב דוד סופר.
מלבד גאונותו בהלכה הצטיין הרב שור בעושר ידיעותיו בתחומי ידע נוספים, ובעיקר עסק בחקר דברי הימים ותולדות הגאונים ובזיהוי כתבי יד.
עורכים של אסופות תורניות רבות פנו אליו על-מנת שיצרף לפרסומיהם את חידושיו, ובין עבודותיו המפורסמות היו "הפסגה" (טריווש), "אהל מועד" (קמלהאר), "שערי תורה" (פייגנבוים) ואחרים.
לאחר מותו ראו אור כתבים נוספים של הרב שור: חיבורו על התוספתא "משנת רבי יעקב" התפרסם על ידי הרב יצחק פייגנבוים נכדו של הרב יצחק פייגנבוים מוורשה, וספרו "מקור חכמה", ובו מקורות שגילה בש"ס בבלי וירושלמי לדברי רש"י בתוספות מדרשים והערות, התפרסם בספר רש"י בהוצאת מוסד הרב קוק.
נכדו, פרופסור שמואל שור, יזם את הוצאתם מחדש של כתביו העיקריים על ידי מוסד הרב קוק בירושלים ובהוצאות פרטיות.
יעקב שטיינהרדט (23 במאי 1887, ז'רקוב, פרוסיה, הקיסרות הגרמנית – 11 בפברואר 1968, נהריה) היה צייר ישראלי ואמן חיתוך עץ.
שטיינהרדט נולד ב־1887 בז'רקוב (Żerków, Zerkow) שבפרובינציית פוזן של פרוסיה, בקיסרות הגרמנית (כיום בפולין).
ב-1906 החל ללמוד בבית הספר לאמנות בברלין, ולמד ציור עם לוביס קורינת, ותחריטים עם הרמן שטרוק.
בשנים 1908–1910 חי בפריז, והיה מקורב לאמנים אנרי מאטיס ותאופיל סטיינלן.
בשנת 1912 הקים עם שני אמנים גרמנים את קבוצת ה"פתאטים" (Die Pathetiker).
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא גרמניה, ושירת בחזית המזרחית – בפולין וליטא, ומאוחר יותר במקדוניה.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל ב-20 במרץ 1933, לאחר שסבלו מהצקות המשטרה הגרמנית לאחר עליית הנאצים לשלטון.
לאחר שחי תקופה מסוימת בתל אביב עבר שטיינהרדט לירושלים ב-1934.
בסתיו 1934 פתח שטיינהרדט בית ספר פרטי לאמנות בירושלים.
ב־1947 התמנה כפרופסור חבר בבית הספר "בצלאל החדש".
בשנת 1953 נתמנה למנהל המוסד וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1957 .
שטיינהרדט נפטר בישראל בשנת 1968, בן 81 במותו, ונקבר בנהריה.
שטיינהרדט הוא אחד האמנים החשובים שהביאה ההגירה מגרמניה לארץ ישראל.
הוא נטל חלק בתרומת הקהילה היהודית של יוצאי גרמניה לתרבות העולם וארץ ישראל.
כבר בגרמניה היה יעקב שטיינהרדט אמן שהגיע לכלל ביטוי אישי באמנות, והיה בין ראשוני האמנים שעבדו בסגנון האקספרסיוניסטי הגרמני.
לארץ הביא שטיינהרדט את הסגנון האקספרסיוניסטי הגרמני ואת טכניקת חיתוך העץ .
הצייר הגרמני הנודע לוביס קורינת וכן הצייר הצרפתי אנרי מאטיס, שהיה מזוהה ביותר עם הפוביזם, הכניסו אותו בסוד הטכניקה של הצבע.
האמן היהודי הרמן שטרוק העלה אותו מעל כל תלמידיו וחשף לפניו את סודות האומנות הגרפית, בעיקר של התחריט, אולם שטיינהרדט נמשך אל חיתוכי העץ, והתמקד בטכניקה שהתאימה להלך רוחו המתנזר.
שטיינהרדט הרבה לצייר נושאים יהודיים ותנכיים, כשהוא חוזר למקורות, אל ספר הספרים.
בשנת 1912 הקים, יחד עם לודוויג מיידנר (Meidner) וריכרד יאנתור (Janthur), את הקבוצה האקספרסיוניסטית "הפאתטים" (Die Pathetiker).
הקבוצה התפרקה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה וגיוסם של חבריה לצבא הגרמני.
ארץ ישראל, ארץ התנ"ך בה השתקע בשנת 1933, עוררה בו גילויים משפיעים בחייו.
חיתוכי העץ התאימו לביטוי רוחניותה של ירושלים, למיצוי נשמתה ולעיצוב ענייה המהלכים בסמטאותיה.
הוא חזר וגילף את דיוקנאות היהודים אשר הכירם בעיירות ליטא אליהם הגיע כחייל בשירות הקיסרות הגרמנית בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
שטיינהרדט יצר עולם שלם, עולם מוצף אור מסתורי, ירושלים וסמטאותיה הצרובות שמש וצוננות מצל.
ב-1955 היה בין שבעת האמנים הישראלים שעבודותיהם נשלחו על ידי ממשלת ישראל לתערוכה הבינלאומית ה"ביאנאלה" של סן פאולו בברזיל.
שם קיבל את הפרס הראשון לאמנות גרפית.
שטיינהרדט השפיע על אמנים ישראלים רבים, בהם יעקב פינס, משה גת, יונה מך ורות במברגר שהם למעשה ממשיכיה של האסכולה האקספרסיוניסטית הגרמנית.
בשנים האחרונות זוכה שטיינהרדט להערכה מחודשת של עבודותיו.
בשנת 1998 הוצגה תערוכה גדולה מעבודותיו במוזיאון הפתוח בתפן שנשאה את השם "בין יעקב לישראל - זהות ומולדת ביצירתו של יעקב שטיינהרט" (אוצר: גבריאל מענית).
בשנת 2000 נערכה במוזיאון העירוני של ברלין תערוכה גדולה של רישומיו, בעקבות תרומתם למוזיאון על ידי יוספה בר-און שטיינהרדט, בתו היחידה של האמן.
בשנים 2010–2011 הוצגה תערוכה גדולה של הדפסים, רישומים וציורים מעשי-ידיו תחת הכותרת "חלום יעקב: שטיינהרט – הדפסים, רישומים וציורים" במוזיאון ישראל בירושלים, באצירת רונית שורק.
בשנת 2011 הוצגה התערוכה "מקורות, עיירה, מולדת" בגלריית מרכז הקצה בנהריה, באצירת יצחק דה לנגה ובסיועה של בת האמן.
1909-1907 לימודי אמנות במוזיאון לאמנות בברלין, גרמניה
1907 ציור אצל לוביס קורינת והדפס אצל הרמן שטרוק, ברלין, גרמניה
1949-1940 בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1953-1949 מנהל המחלקה לגרפיקה, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1955-1953 מנהל בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1957-1955 בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1939 פרס IBM, היריד העולמי, ניו יורק, ארצות הברית
1955 פרס ראשון, ביאנלה של סאו-פאולו, ברזיל
1958 פרס California Print Makers, סן פרנסיסקו, ארצות הברית
1959 פרס Arte Liturgica, הביאנלה לאמנות, ונציה, איטליה
1961 פרס Arte Secra, הביאנלה הבינלאומית לאמנות דתית, טרייסט, איטליה
יעקב לרנר, ביערי פולסיה, מבוא : דב סדן, פיתוחי עץ : יעקב שטיינהרדט, הוצאת אריאל, תל אביב, תשכ"ח, 1967.
מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
מוזיאון פוג, אוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס.
מוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית.
יעקב שביט (נולד ב-1944) הוא פרופסור אמריטוס, בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת תל אביב וסופר.
יעקב שביט נולד בקריית חיים.
בעת שירותו הצבאי החל לפרסם סיפורים, שירים ומאמרי ביקורת בעיתונים "דבר", "הארץ", "מעריב", ו"ידיעות אחרונות".
עשה את חוק לימודיו באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 הגיש את עבודת המאסטר על התנועה הכנענית תחת הכותר: "האידאולוגיה של האנטי-ציונות הארץ-ישראלית".
בשנת 1977 סיים את עבודת הדוקטורט, נושאה היה: "התנועה הרוויזיוניסטית: התוכניות ההתיישבותיות והרעיון החברתי", בהדרכתו של פרופ' זאב לקויר.
יעקב שביט מונה ב-2008 בפעם השלישית כראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
היה אחראי מטעם אוניברסיטת תל אביב על תוכניות לימודים לקציני צה"ל, וכחבר במועצות ציבוריות שונות.
בתחילת שנות השמונים הנחה את תוכנית הטלוויזיה "דברים בגו", שאפשרה לציבור הרחב להכיר את עולמם של היסטוריונים.
לימד באוניברסיטת שיקגו ובפריס 8.
היה נשוי לפרופסור למחקר התרבות וכלת פרס ישראל תשפ"ה זהר שביט עד לפטירתה, ואביהם של מנהלת המרחב הקהילתי בעיריית תל אביב נגה שביט, הסופר וההיסטוריון פרופסור אוריה שביט וחוקר הקולנוע והעיתונאי ד"ר אבנר שביט.
יעקב שביט שימש כמייסדם וכעורכם הראשי של מספר מפעלי מחקר בהיסטוריה של ארץ ישראל ושל היישוב העברי.
שביט ערך בין השנים 1981–1986 את סדרת ספרי ההיסטוריה של ארץ-ישראל, שבה נטלו חלק מחשובי החוקרים בתחום.
הסדרה סוקרת את תולדות ארץ ישראל משחר ההיסטוריה ועד מלחמת העצמאות ותרמה להפנמת התפיסה של ההיסטוריה של ארץ ישראל כיחידה גאוגרפית, היסטורית ותרבותית, וגם כמכלול של עמים ותרבויות.
שביט יזם את חיבור לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799, אותו ערך בצוותא עם חיים באר ויעקב גולדשטיין.
לקסיקון זה העלה מתהומות הנשייה דמויות חשובות בהיסטוריה המודרנית של הארץ.
יעקב שביט היה המייסד והעורך הראשון של קתדרה - רבעון לחקר תולדות ארץ ישראל ויישובה, הרואה אור מאז שנת 1976. אחר כך ישב במערכת כתב העת.
זהו פרסום אקדמי העוסק בתולדות ארץ ישראל.
ערך בשנת 1997 את לקסיקון סטימצקי, אנציקלופדיה שימושית למאה ה-21 על פי מילון ובסטר.
התנועה הרוויזיוניסטית: התוכנית ההתיישבותית והרעיון החברתי
בספר זה מ-1978, שנוסח מורחב מאוד שלו יצא לאור בשפה האנגלית, היה הדיון ההיסטורי-אקדמי בתולדותיה של התנועה הרוויזיוניסטית והניב מחקרים רבים בתולדות ה'ימין' הציוני.
ספר נוסף שכתב יחד עם יעקב גולדשטיין בתחום הוא הסכם בן-גוריון - ז'בוטינסקי וכשלונו שיצא לאור ב-1979.
המיתולוגיות של הימין: עיונים בהיסטוריה פוליטית ואינטלקטואלית של הימין
ספרו זה פורסם בשנת 1986. בספר מנסה שביט לחדור לעובי-הקורה של מיתולוגיות הימין ומימושן בתקופת הטרום מדינה.
הפרק הראשון דן במשיכת הרוויזיוניזם לאידאולוגיה הלאומית הפולנית, זאת בניגוד לרוב הציוני שהסתייג מצביונה האנטישמי.
בפרק השני טוען שביט כי תוכנית האווקואציה של ז'בוטינסקי לא הייתה ראלית בשל התנגדות בריטניה, שפולין הייתה תלויה בה.
הוא אף מראה כי ז'בוטינסקי לא חזה את השואה כפי שמקובל לחשוב, זאת בהתבסס על ספרו האחרון בו השווה את רדיפת הנאצים את היהודים בפולין לפוגרומים במזרח אירופה בשנים 1920-1919. בפרק השלישי הוא מנסה להפריך את אבהותו של ז'בוטינסקי על רעיון המרד כפי שגורסת ההיסטוריוגרפיה הרוויזיוניסטית הרשמית.
ז'בוטינסקי היה פרו-בריטי ורצה ליצור מודל היסטורי נוסח המרד האירי של 1916, יותר מאשר מרד בנוסח גריבלדי.
לפי שביט ייחס מנחם בגין השקפה זו לז'בוטינסקי על מנת לבצר את מעמדו שלו.