tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השדה הזה כולל איבר (מחלקת השקילות של ) שמקיים .
ניתן לשכן את ב-, שכן כל איברי הם פולינומים ממעלה ב- ומחלקות השקילות שלהם שונות.
כלומר, השדה זו מעין הרחבה של השדה , שכוללת שורש לפולינום .
כך למשל, ניתן לבנות את השדה מהשדה , באמצעות הוספת שורש לפולינום .
קל לבדוק שזהו אכן פולינום אי-פריק ב-, ולכן נוכל לבנות את השדה
שָׂדֶה בפיזיקה הוא כמות פיזיקלית שיש לה ערך מסוים בכל מקום ומקום במרחב ובזמן, או לחלופין התאמה (במינוח מתמטי, פונקציה) של בין כל נקודה במרחב-זמן למספר(/וקטור/טנזור).
לדוגמה, הטמפרטורה היא שדה משום שלכל נקודה במרחב מותאם מספר – הטמפרטורה שלה בזמן נתון.
שדה הוא מונח כללי הכולל סוגים רבים של פונקציות.
שדה יכול להיות בעל ממד אחד ואז יכונה השדה שדה סקלרי כזה שמתואר על ידי מספר יחיד (סקלר), כמו בדוגמה לעיל של שדה הטמפרוטורה.
שדה יכול להיות גם רב ממדי ומיוצג על ידי וקטור (ואז יכונה שדה וקטורי) לדוגמה השדה האלקטרומגנטי שבכל נקודה יש לו גם ערך מגנטי וגם ערך חשמלי, או מיוצג על ידי טנזור או אפילו מבנה מטמטי מורכבת יותר, לדוגמה הכבידה שמתוארת על ידי טנזור המטריקה בכל נקודה ונקודה.
לעיתים נהוג לקרוא לשדה סקלרי פוטנציאל בגלל האנלוגיה לפוטנציאל חשמלי ואילו לשדה וקטורי נהוג לקרוא לעיתים שדה כוח או סתם "שדה".
שדה-כוח הוא שדה אשר מבטא את הכוח בין שני גופים, לדוגמה:
שדה אלקטרומגנטי שהוא שילוב של
שדה כבידה (וקטורי במכניקה הקלאסית וטנזורי במקרה הכללי בתורת היחסות הכללית)
שדה בתורת השדות הקוונטית הוא הכללה של חלקיק ושל גל יחד עם תורת היחסות הפרטית, ולכן הוא פונקציה מהמרחב הארבעה ממדי אל מרחב מורכב יותר, התלוי בסוג השדה.
בתורה זו קיימים סוגים שונים של שדות, והחלקיקים נתפסים כעירורים של שדות.
שדה היגס (סקלרי) שעירורים בו ניצפו לראשונה ב-2012, כחמישים שנים לאחר שתואר.
שדה הוא שטח קרקע המשמש לגידולים חקלאיים נמוכים שאינם עצים.
נהוג להבחין בין שני סוגים עיקריים: שדה בעל, ושדה שלחין.
מִקְשָׁה הוא שדה בו מגדלים דלועיים כמו אבטיחים, מלונים, קישואים או מלפפונים.
בתקופת הקיץ מבשילים יבולי השדה, בעיקר הדגנים.
תהליך ניתוק היבול מהאדמה מכונה קציר.
את התבואה מאחסנים במהלך הקציר במבנה בשטח השדה או סמוך אליו הנקרא אסם.
לאחר עונת הקציר, מובילים את היבול מהשדה לעיבוד נוסף או לשימוש מיידי, תהליך המכונה אסיף.
המילה 'שדה' בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה.
על פי ההלכה בעלי השדות בארץ ישראל מחויבים במתנות עניים.
כלומר, עליהם להשאיר חלק מהיבול לעניים, לאלמנות, ליתומים ולגרים.
לקט – השיבולים הנופלות לארץ בזמן הקצירה ().
שכחה – עומר שנשכח בשדה ().
פאה – התבואה בשולי השדה ().
מבנה השד 1) בית החזה (כלוב הצלעות) 2) שריר החזה הגדול 3) אוניות 4) פטמה 5) עטרה 6) תעלות 7) רקמת שומן 8) עור
שָׁד הוא אחד מזוג איברים המצויים בגופם של בני אדם.
בנשים, מכילים השדיים בלוטות חלב.
השדיים הנשיים זהים במבנם ובתפקידם לבלוטות החלב המצויים בכל נקבות היונקים, אך שונים במראם ובמספרם.
השדיים מרכזים את בלוטות החלב של האישה ומהווים לפיכך בלוטות חלב מורכבות; כל שד מכיל בין 10 ל-20 בלוטות חלב פשוטות הנפגשות כולן בפִטמה.
השדיים נחשבים לסימני מין משניים, והם מתפתחים בדרך כלל בגיל ההתבגרות.
הם מורכבים בעיקר משרירים ומרקמות שומן.
בתרבויות שונות בעולם השדיים הנקביים מהווים סמל מיני.
השדיים, חיצונית, הם איבר אלסטי בצורה כללית דמוית כיפה, כאשר על השד, במרכזו, נמצאת הפטמה, ומסביבה העטרה.
צבע הפטמה והעטרה שונה מצבע הגוף, והוא משתנה מאישה לאישה ותלוי בין היתר בגוון העור.
הגוון נע בין ורוד בהיר לחום כהה.
רקמת השד בנויה משלושה חלקים עיקריים:
אוניות (Lobules) – בלוטות המייצרות חלב.
תעלות או צינוריות (Ducts) – המקשרות את האוניות אל הפטמה ומובילות אליה את החלב.
רקמת שומן (Stroma) – רקמה המקיפה את האוניות והצינוריות, ולמעשה ממלאת את התווך בשד.
מתחת לשד נמצא שריר החזה הגדול.
תפקידם הפיזיולוגי של השדיים הוא הנקת תינוקות.
שדי האם מייצרים חלב בסוף תקופת ההריון ולאחר הלידה, המותאם להזנה אופטימלית של תינוק.
את תהליך ייצור החלב מבקר הורמון החלב, פרולקטין, המופרש מבלוטת יותרת המוח.
כל אישה מניקה את תינוקה לתקופת זמן שונה, וחלק מהיולדות מעדיפות אף להימנע מהנקה כליל.
נשים שלא מניקות (משלל סיבות שונות) עושות שימוש בתרכובות מזון לתינוקות (תמ"ל), המותאמות להזנת תינוקות וכוללות את מרכיבי חלב האם ככל שניתנים לייצור תעשייתי.
את התמ"ל מכינים בבקבוק לתינוקות עשוי זכוכית או פלסטיק עם פטמת גומי או סיליקון כפקק.
פטמת הבקבוק בנויה בצורה המדמה את פטמת השד.
עקב המבנה הרקמתי שלהם נוטה להתפתח בשדיים סרטן השד לסוגיו.
המחלה תוקפת כיום אחת מכל 9 נשים בשלב כלשהו של חייהן.
גילוי מוקדם חיוני להצלת חיים, איחור באיתור עשוי להיות קטלני, בעיקר בשל נדידת תאים סרטניים דרך צינוריות החלב והלימפה אל הבלוטות הלימפטיות המצויות בבית השחי (אקסילה) ומשם לכל הגוף.
אבחון מוקדם קריטי להצלת ממסטקטומיה (כריתת שד) ואף להצלת חיים.
ברוב התרבויות לשדיים תפקיד מרכזי בפעילות המינית.
שדיים ובפרט פטמות עשויים להיות בין האיברים המעוררים מינית.
הם רגישים למגע שכן יש בהם עצבים רבים.
מחקר העלה השערה שגירוי הפטמות מעורר מינית בגלל סמיכות האזורים במוח שקולטים מידע מהפטמות ומאיברי המין הנשיים.
בטקסט ההודי העתיק קאמה סוטרה נשיכת השדיים וגירוד שלהם בציפורניים נחשבים מעוררים מינית.
אצל אנשים רבים מראה הגוף הנשי, שהשדיים רכיב מרכזי בו, גורם להנאה אסתטית או אירוטית.
מחקר שנערך באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון הראה שהשדיים הם לעיתים תכופות החלק הראשון עליו מסתכלים גברים כשהם רואים אישה וכן שהזמן המוקדש להסתכלות על השדיים גדול משל שאר חלקי הגוף.
עם זאת, בחלק מהתרבויות גודל השדיים לא נקשר בפריון, וייצוגם היה פרופורציונלי ואף מינימלי ביחס לחלקים אחרים בגוף.
השמרנות הדתית בימי הביניים צמצמה את היחס האומנותי לשדיים, אך לא העלימה אותו לחלוטים.
בתקופת הרנסאנס ציירו ופיסלו ציירים ופסלים רבים נשים שופעות חזה ושומן, כיוון שמודל היופי בתקופה זו הייתה נשים מלאות ושופעות.
שדיים הופיעו אף בציורי המדונה והילד.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה תקופה ששדיים בינוניים-קטנים נחשבו למודל היופי, עקב השתנות מודל היופי לנשים רזות.
בתרבות המערבית המודרנית נתפסים השדיים כסמל יופי מיני ומושך.
עקב כך שניתוחים פלסטיים לשינוי גודל ומבנה השד הפכו לדבר מקובל, יש נשים המנתחות את שדיהן לשם הגדלת חזה שהוא הניתוח הפלסטי הפופולרי ביותר, הקטנת חזה, הרמת חזה ועיצוב חזה.
בהגדלת החזה מחדירים לשד שתל חזה, שמרקמו קרוב למרקם תאי השומן הטבעיים והוא נוח למגע.
החזייה, שהומצאה בתחילת המאה ה-20, היא בגד שנועד לשדיים.
רקמת שד קיימת גם אצל גברים – לרוב רקמה מדולדלת.
תופעה של הגדלת שדיים אצל גברים קרויה גינקומסטיה (Gynecomastia) – בדרך כלל מסיבה לא ידועה, אך גם עקב הפרעות הורמונליות שונות, או כתופעת לוואי של תרופות מסוימות.
כ-1% מהלוקים בסרטן השד הם גברים, מהלך מחלה זו קטלני הרבה יותר אצל גברים מאשר אצל נשים.
שֵׁד הוא יצור מיתולוגי על-טבעי, הנפוץ בפולקלור ובאמונות של עמים רבים.
נהוג לדמות את השדים לדמויות רבות-כוח, לרוב שליליות.
לעיתים דימויים גשמי ולעיתים רוחני.
נמנים שני סוגים עיקריים של שדים: השד כשליחו של השטן, והשד כישות עצמאית.
כשליחו של השטן - השד בא להזיק לבני האדם ולחבל בנפשם (השד פוגע בנפש ולא בגוף).
כישות עצמאית, יכול השד להזיק לבני אדם - אך גם לעזור להם, בתמורה לדבר מה.
במסורת הערבית של טרום האסלאם התבססה האמונה על פחד מרוחות ושדים, הקרויים בערבית ג'ינים.
באגדות הערביות המסורתיות, כמו "סינבאד" ו"אלאדין" מסיפורי אלף לילה ולילה, מופיעים ג'ינים.
גם במסורת היפנית העתיקה מופיעים שדים, אשר בניגוד לשדים העצמאיים אצל הערבים - מייצגים את הגיהנום ואת השטן.
במסורת הרומנית מפורסם הסיפור על הרוזן "דרקולה", שנולד במחוז טרנסילבניה, שהיה ערפד שניזון מדמם של בני אדם.
ערפדים הופיעו כדמויות על טבעית גם בסיפורי אגדות במסורות ותרבויות רבות אחרות, ויש הרואים בהם סוג של שדים.
במסורת היהודית קיים מגוון רחב של אזכורים ודעות ביחס לשדים, החל מהתייחסות אליהם כאל ישות הפועלת במציאות וכלה בשלילת קיומם.
המקרא ממעט להזכיר את קיומן של ישויות על טבעיות בכלל, אך בעוד שישנם מספר אזכורים של מלאכים וסוגי כישוף שונים, שדים אינם מוזכרים כלל.
הביטוי "שדים" מופיע אמנם פעמיים במקרא (בספרים דברים ותהלים), אלא שהכוונה שם היא בהקשר של עבודת אלילים - זביחה לשדים.
עם זאת נהוג ליחס לשעירים, המוזכרים פעמים רבות במקרא, משמעות הדומה לזו של שדים, .
על פי פרשנויות שונות השדים נקראו "שעירים" מפני שדמו לשעירי-עיזים, או שישתער (יהיה נסער) לב הרואה אותם.
בתלמוד, לעומת זאת, מוזכרים שדים ויצורים 'מזיקים' (- כהגדרת התלמוד עצמו) אחרים פעמים רבות.
מפורסמת מאוד האגדה על שלמה המלך ואשמדאי לפיה הצליח שלמה המלך לתפוס בעורמה את מלך השדים (אשמדאי), ואף התייעץ עם שדים.
על פי פרשנים רבים, משמעות הפסוק היא לא לקבץ את דם שחיטת הבהמה בגומא מתוך כוונה לקרוא לשדים לאכול מהדם ובתוך כך לגלות את העתידות.
על פי הכתוב בספר תהלים, היה נוהג קדום לזבוח ילדים לשדים: .
בספרות החוץ מקראית השדים מופיעים בספר טוביה וספר חנוך א'.
בפירוש הרמב"ן על התורה מובא כי השדים מורכבים משני יסודות (אש ורוח) מתוך ארבעת היסודות, וכיוון שאין ביסודם מים ועפר (המסמלים את החומר), הם יותר רוחניים, במידה מסוימת.
הם בעלי תכונות משותפות עם האדם ועם מלאכי השרת: הם מתים (בעת היפרדות היסודות זה מזה) ואוכלים ומצד שני, הם עפים ומסוגלים לראות את העתיד הקרוב.
חז"ל מוסיפים ומתארים את השדים:
מטרתם של השדים היא לייסר את האדם שסר מדרך הישר וכן להענישו על בריאתם.
השדים נמצאים בחורבן והשממון ואינם נמצאים במקומות מיושבים על ידי האדם .
לפי דעה הנידונה בתלמוד מספרים זוגיים עלולים לגרום לשדים להזיק.
היווצרות השדים לא ברורה, ישנם מקורות שונים המתארים את היווצרותם :
נוצרו בין עשרת הדברים ביום השישי .
אלו שנפלו בהתמוטטות מגדל בבל - .
במדרש אגדה השדים הם ילדי דור המבול שנענשו :
בזמן בו אדם הראשון פרש מאשתו
היווצרות באירועים מיוחדים, כמו לפני מתן תורה - הגמרא מזהירה שאין להקיז דם בערב שבועות, מפני שבאותו יום (היום בו קבלו ישראל את התורה) נוצר שד ששמו "טבוח" ואם לא היו ישראל מקבלים את התורה, היה אותו שד טובח בם, בבשרם ובדמם.
(תלמוד בבלי, מסכת שבת, דף קכט, עמוד ב')
מלאכי חבלה - הרב משה קורדובירו מספר כי השדים נוצרו ביום השני לבריאת העולם, יום בריאתו של הגיהנום.
הרב חיים ויטאל מציין כי "מלאכים רעים" נוצרים עקב עוונות האדם שאינו מכפר על מעשיו.
בהגות הפילוסופית היהודית של ימי הביניים נשלל קיומם של שדים באופן מוחלט, חרף התיאורים הרבים המובאים בגמרא.
מפורסם בשלילתו הרמב"ם, שטען כי שדים אינם בני קיימא כלל, ולכן כל מקום שהוזכר בתלמוד שד הסביר באופן רציונלי.
גם בנו ר' אברהם כתב שכל מקום שנזכר בתלמוד שדים זה רק במראה החלום.
כמותם סברו הוגים רבים, כמו רלב"ג, רבי ישראל ליפשיץ ואחרים.
ראשונים ואחרונים רבים שללו את גישת הרמב"ם, שנראית כסותרת למקורות רבים בתלמוד ובמדרשים.
גם ב-1800 עוד כתב המחבר הקדם-משכילי דב בער מבוליחוב כי בגליציה שרצו עד לא מכבר שדים לרוב, אך הם נמלטו מפחד האוסטרים שהשתלטו על החבל.
הרב מנחם מנדל מקוצק אמר שלפני הרמב"ם היו מצויים שדים, ואחרי שהרמב"ם כתב שאינם קיימים גם בשמיים פסקו כך ולכן כיום אינם נמצאים.
מהר"ץ חיות והרב אריה קרלין עמדו על כך שהשדים מתוארים בפירוט ואריכות בתלמוד הבבלי והסיפורים אודותיהם מתארים אותם כחלק ממציאות החיים השגרתית, אך בתלמוד הירושלמי מוזכרים מעט מאוד ובהקשרים נדירים שאינם חלק מהחיים הפשוטים.
קיומם של השדים בארץ ישראל
בספרות הקבלה ובמחברים רבים נזכרה הטענה שהשדים אינם קיימים בארץ ישראל, מאחר שהיא נמצאת תחת שליטת הקדושה ואין בה אחיזה לכוחות הטומאה.
על פי האמונה, מתקיים במקביל לעולם הגשמי עולם נוסף שהוא ממלכת השדים (אלג'ין), אבי הג'ין הוא איבליס שגרם לאדם וחוה להתפתות ולאכול מהעץ האסור.
כמו אצל בני האדם גם לשדים יש מלכים, נסיכים, עדות ודתות.
בקוראן הם מוזכרים במקומות רבים.
הם מופיעים כמתנה שאלוהים נותן לשלמה המלך בצורת שליטה על ממלכת השדים.
ע'ול זהו שם כללי לשדים ומפלצות בתרבות הערבית, והשורש של המילה ghoul באנגלית.
על פי אלפא ביתא דבן סירא, חיבור מסתורי ושנוי במחלוקת שהפך למקור של סיפורים עממיים, לילית הייתה האישה הראשונה שברא אלוהים עבור אדם הראשון.
האגדות התלמודיות מספרות (2, 3), בעקבות פרק ב' בבראשית, שאלוהים הביא בפני אדם את כל בעלי החיים כדי שיקרא להם בשמות.
כשעברו לפניו התקנא אדם באהבה שהייתה קיימת ביניהם, וניסה להזדווג עם כל נקבה ונקבה מאותם בעלי-חיים, אבל לא מצא בכך סיפוק.
בצר לו התפלל לאלוהים וביקש לזכות גם אותו בבת זוג ראויה לו.
שמע אלוהים לתפילתו וברא את לילית, בדרך שברא את אדם, אבל לא מעפר טהור, אלא מזוהמה ופסולת (בדרך דומה ברא אלוהים גם את חברתה של לילית - את נעמה).
מהזדווגותו של אדם עם שתיהן נולדו שדים רבים.
אלא שאדם ולילית לא נהנו זמן רב יחדיו.
לילית לא הסכימה לאדנותו הגברית של אדם, ולא הסכימה לקיים עמו יחסי-מין בתנוחה השמרנית (פרקדן) אלא ביקשה "להיות למעלה", ובשל כך נתחייבה מיתה.
אף על פי כן, לילית הצליחה להגיע ל"הסכם" עם מלאכי האלוהים, שבמקום להמיתה ניאותו, וגם היא הסכימה, שמאה מילדיה ימותו במקומה.
המונח שדה בהרלדיקה מתייחס לרקעו של המגן.
השדה מורכב לרוב מטינקטורה (צבע או מתכת) או פרווה.
ישנם מספר דוגמאות לשימוש בתיאור נוף בשדה כגון שלטי האצולה של רוברט דינווידי מסקוטלנד ובית הספר הדרום אפריקאי "הורסקול בראנווג".
תיאור נוף נחשב בידי כרוזים רבים כ"לא הרלדי" כיוון שאינו ניתן לשחזור אחיד.
שדאות היא צורת ההתמודדות של יחיד או קבוצה בטבע כאשר הם חסרים חפצים שימושים מחיי היומיום.
בנוסף, משמש המושג שדאות ללימוד טכניקות שליטה בשטח.
בצה"ל כוללת הטירונות הקרבית שבוע שדאות.
מיומנות השדאות שימושית במצבים בהם קבוצה נמצאת לבד בטבע כשאיננה תלויה בדבר, ופועלת בשיתוף ליצירת תנאים מינימליים ובסיסיים לשהייה מצומצמת במרחב ובזמן.
לעיתים חברי הקבוצה מגיעים לא מאורגנים ומצוידים לטבע אלא עם ציוד בסיסי בלבד (דוגמת גפרורים, שתייה, ביגוד ותיק גב) אך במקרים רבים הם מגיעים בציוד הישרדות ושדאות כגון אולר, אוהלים, חבלים, גזיה, ביגוד מתאים ואפילו כלי נשק (כגון רובה ציידים וסכין קומנדו).
השדאות היא מיומנות שימושית מאוד בהקשר הצבאי, לא רק בהקניית יכולת הישרדות לחיילים בשטח, אלא גם בניווטים, בניצול השטח להסוואה צבאית ומנגד לגישוש ומעקב אחרי אנשים אחרים.
מצבים ופעילויות בהם השדאות היא שימושית ונפוצה במיוחד כוללים טיולים בטבע, טיולי ליקוט ובישולי שדה, מחנאות, ציד, אימוני ניווט, אימוני הישרדות, פעילות צבאית ועוד.
הפעלות ואימוני שדאות הן הפעלות העוסקות בפיתוח יכולת ההסתכלות בסביבה הקרובה, ערנות ושימת לב לפרטים, רכישת ידע ומיומנויות בתחומי ההתמצאות בשטח, יכולת תקשורת לא מילולית, הכרת תוואי הסביבה, כישורי הישרדות, בישול בתנאי שדה ושימוש בצמחים שונים.
הפעלות שדאות אופציונליות הן: טיולים, בישולי שדה וטיולי הישרדות.
במהלך הפעלות שדאות נחשף החניך למכשולים ולאתגרים שמציב הטבע, דבר שגורם לפיתוח רצון ומוטיבציה בקרבו ללמידת המיומנויות השונות.
הדלקת האש מעצים לחים, החייאת האש, אבטחת האש, בישול משמעותי בתנאי שטח וכל הנגזר ממנו, החל מבחירת סוג הכירה, וכלה בפיתוח ולקיחת אחריות דוגמת ניקוי הכלים (ללא שימוש במים), יוצרים סיטואציות בהן נקלע החניך למצבים בהם נכפה עליו לאלתר, ליזום, לקחת אחריות, לפתח חשיבה ולמידה חווייתית בהתנסות.
הפקת וטיהור מים מהטבע, איסוף טל, עיקוב (פענוח עקבות), התמצאות בצמחי תועלת, איתות במורס ובסמפור, ידיעת הגשת עזרה ראשונה הן בעיקר טכניקות הישרדות, תקשורת והתמצאות המפתחות תחושת קרבה ושייכות לטבע ומדגישות את המעמד של האדם מול הטבע ושל האדם מול שאר בעלי החיים השוכנים בטבע.
החניך מפנים כי האדם אינו מעל הטבע כי אם מרכיב במכלול העצום שלו בדומה לשאר בעלי החיים ובשונה מהם, שכן הם רבים ממנו מאוד.
חוויות ותובנות נוספות שיוצרת השדאות הן: פריקת מתחים, התמודדות עם מרחב כלשהו חדש והיכרות עמו, למידה קוגניטיבית, חוויית פשטות וקרבה, העמקת ההבנה של מעמד ויחסי אדם-טבע, למידה בהתנסות וכן חוויית גיבוש והתמודדות.
שַׁדָּ"ר ראשי תיבות של שְׁלוּחָא דְרַבָּנָן היה כינוי של יהודים שנשלחו מארץ ישראל לקהילות הגולה כדי לגייס תרומות לקיומו וחיזוקו של היישוב היהודי בארץ ישראל.
מוסד שליחי ארץ ישראל אשר החל בעת העתיקה, התפתח ותרם רבות לקשר בין יהדות הגולה לבין היהודים בארץ ישראל, ולחיי התרבות של הקהילות היהודיות.
בזמן שבית המקדש היה קיים, שלחו אליו הקהילות שבגולה את כספי מחצית השקל.
בכל עיר הייתה קופה מיוחדת שלתוכה היו נותנים את כספי השקלים, ופעם בשנה ביום קבוע, נשלח הכסף לירושלים בידי אנשים ממשפחות מיוחסות.
כספים אלו יועדו לקרבנות הציבור, פעילותם השוטפת של בית המקדש ומוסד הסנהדרין, תיקון חומות ירושלים ואספקת צורכי עולי הרגל כתשתיות המים ועוד.
משחרב בית-המקדש בטלה מצוות מחצית השקל, אך היהודים המשיכו לשלוח כספים לארץ ישראל.
במקביל, ניסה השלטון הרומאי להפוך את הכספים הללו למס מיוחד בסכום שני דינרים, אותו היו צריכים היהודים לשלם לרומא.
אף על פי כן יהודי התפוצות המשיכו להעביר כספים לארץ ישראל, אך בהיעדר בית המקדש פסקה חובת העלייה לרגל ולכן התקשו היהודים בגולה להביא בעצמם את תרומתם.
כך נוצר צורך לשלוח שלוחים מיוחדים לקהילות הפזורה היהודית, כדי לעורר את העם לתרומה ונדבה, ואף לגבות כספים בשם מרכז ההנהגה של האומה שהמשיך להתקיים בארץ ישראל.
על אף שבית המקדש חרב, הייתה להנהגה שבארץ ישראל עדיפות והשפעה על כלל היהודים שבתפוצות.
דוגמה לכך היא סוגיית הלוח העברי שנקבע באותן שנים על ידי קידוש החודש.
דבר שיכול לפי ההלכה להתקיים אך ורק על ידי בית דין שבארץ ישראל.
מוסד שליחי ארץ ישראל התפתח בצורות שונות החל מחורבן בית שני, והמשיך בימי הסנהדרין בהנהגתו של רבן גמליאל דיבנה.
כך הונח יסוד השליחות ונהפך למוסד קבוע ששימש קשר עיקרי בין ארץ ישראל והגולה וסיפק סכומים משמעותיים לצורכי לימוד התורה ומוסדות הנשיאות והסנהדרין שהמשיכו להתקיים בארץ ישראל.
ב הייתה השליחות מוכרת באופן רשמי על ידי השלטון הרומי-ביזנטי.
בראשית העת החדשה, המשיכו התרומות מהקהילות היהודיות בחוץ לארץ להוות מקור קיום מרכזי עבור יהודי ארץ ישראל.
הרב ראובן מרגליות סבור שהמנהג בתפוצות לאסוף מעות א"י לקופות בשם קופת רבי מאיר בעל הנס, מקורו בשיבוש מקופות שהתקין הרמב"ן במאה ה-13 בעת שעסק בשיקום היישוב היהודי בא"י.
משכך נקראו בקצרה קופות רמב"ן.
אך דורות מאוחרים יותר פירשו את ראשי התיבות כקופות רבי מאיר בעל הנס.
במאה ה-14 החלו יהודי אשכנז בביסוס מערכת גבייה יותר מאורגנת בקהילות התפוצות.
בספרות ההלכה של המאה ה-15 מוזכרים גזברים שהיו ממונים על איסוף הכספים בתפוצות ושליחתם לארץ ישראל.
במקביל החל להתפתח באותן שנים מוסד השד"רות בצורתו המוכרת בעת החדשה, בה נשלח השד"ר באופן מיוחד מארץ ישראל, כדי לגייס כסף ליישוב.
חלק מהשד"רים נשלחו במקרים בהם נוצר צורך מיידי בסכום כסף גבוה בעקבות פורענויות שונות שפקדו את יושבי הארץ.
בסוף אותה מאה כבר קיימות ידיעות על שד"רים שנשלחו לגבות כספים בצורה סדירה ללא קשר למאורע מסוים.
בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל הוסיף להתפתח ולהשתכלל מוסד השד"רות.
ב-1726 הוקם ועד פקידי קושטא באיסטנבול על מנת לתמוך ביהודי ארץ ישראל בכלל ויהודי ירושלים בפרט באמצעות גיוס כספים שיטתי ברחבי האימפריה העותמאנית ותפוצות ישראל נוספות.
וכך גם בערים נוספות בארץ.
במהלך המאה ה-19 המשיכה תופעת השליחות, מסעותיהם התרחבו לקהילות רחוקות כגון מרכז אסיה, ארצות הברית ואפילו אוסטרליה.
מתקופה זו ידועים פרטים על שד"רים רבים שנשלחו מארץ ישראל על ידי ראשי הקהילות בירושלים, חברון, צפת וטבריה אל קהילות הגולה כדי לאסוף כספים ולגייס תרומות למען קיום קהילותיהם בארץ.
כספים אלו שימשו למימון הקמת מפעלי תורה וחסד, ישיבות, בתי יתומים, לבניית שכונות חדשות מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים וגאולת הקרקע כאשר הותר הדבר לפי פירמן ואחר לפי החוק העות'מאני.
בהדרגה חלו שינויים רבים במוסד השד"רות.
ברבע הראשון של המאה ה-19 הוקם ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם (פקוא"ם) אשר ניהל מנגנון איסוף כספים מארצות מערב אירופה ובהמשך גם בארצות הברית, מטרת הארגון הפקוא"ם הייתה לייעל את שיטת איסוף הכספים ולמסד אותו באופן קבוע ללא צורך בשליחת שד"רים לקהילות השונות.
לאור הצלחתו הרבה ובעקבות מחלוקות עמו על אופן הקצאת הכספים למטרות השונות של היישוב ובמיוחד לאור ניסיונו לכפות את השקפותיו על אופן התפתחותו והתנהלותו של היישוב היהודי בארץ, קמו בארצות נוספות ארגונים דומים, ביניהם ארגון רוזני וילנה, כולל הולנד ודויטשלנד, כולל חיבת ירושלים, כולל ורשה ועוד.
השתפרות תנאי התחבורה, הדואר, העיתונות, הדפוס והבנקאות בארצות רבות, השפיעו על ירידת הצורך בשליחות הישנה, כפי שכתב יערי בספרו:
גם התמורות המדיניות בארץ ישראל השפיעו מאוד על מצב ביטחונם של היהודים בה.
עם החזרת השלטון הטורקי בארץ על כנו בשנת ה'ת"ר (1840) השתדלו מעצמות אירופה לקנות להן אחיזה בארץ ולבסס בה את מעמדן.
הקמת הקפיטולציות בארץ ופריסת חסותן על כמה שיותר יהודים על תקן נתיני ארצותיהם הקנו לראשונה ליישוב היהודי ביטחון מה מול עריצותו של השלטון והאלימות של חלק מתושבי הארץ שחזרה ונשנתה כלפיהם במשך מאות שנים.
הקמתן של הסתדרויות יהודיות גדולות כגון חברת "כל ישראל חברים" בצרפת ו"ועד שליחי הקהילות" באנגליה, אשר עמדו על המשמר, תרמו גם הן בהדרגה לשיפור ביטחונם ומצבם של היהודים בארץ ישראל.
המפעל הציוני ומוסדות לאומיים נעזרו גם כן במוסד השד"רות למעשה מאז המאה ה-19, עד ימינו.
התנועה הציונית ועל ידה "הסוכנות היהודית", נעזרה במוסד השליחות במתכונת חדשה בכל תפוצות ישראל בגולה.
גם בשליחות החדשה המשיך להתקיים היסוד שהיישוב בארץ ישראל אינו פועל למען עצמו אלא למען העם כולו ולכן על כל העם לישא בעול.
השלוחים החדשים הביאו לגולה את בשורת התקומה הפיחו רוח תקוה בין נדחי ישראל והכשירו את הלבבות לתמיכה ביישוב המתפתח ולעלייה לארץ ישראל.
השד"רות בצורתה המודרנית ממשיכה במאה ה-21, במפעלות התרמה למוסדות שונים בישראל כגון ישיבות, בתי ספר ומוסדות צדקה וחסד.
במהלך הדורות כונו השליחים בצורות שונות:
בתלמוד הירושלמי נקראה השליחות בשם מגבת חכמים.
בזמן הרומאים אנו מוצאים תיעודים רבים המלמדים כי השתמשו פשוט בכינוי שליח או בהטיית השם כגון השליח, שלוחינו וכדומה.
במאה ה-17 יש שליחים המכונים בשם שליח ציון, (גם בתלמוד מופיע הכינוי הזה אם כי לא בהכרח בהקשר זה).
במאה ה-17 מוצאים את השימוש בביטוי שלוחא דרחמנא או בראשי התיבות - שד"ר.
ורק מאוחר יותר מוצאים שימוש בביטוי שליח דרבנן כפרוש לשם שד"ר.
פעמים רבות השליח נקרא על שם המקום ממנו או שבעבורו הוא נשלח, כגון: שליח ירושלים, שליח טבריה, שליח צפת, שליח חברון.
במאה ה-18 יש שליחים הנקראים בשם: שליח מורשה או בקיצור מורשה, זאת משום שהוסמך וקיבל הרשאה לתפקיד כלומר שלא כמו "שליחים לעצמם" שהם שליחים שיצאו לגיוס כספים ביוזמתם האישית.
כמו כן פעמים ואנו מוצאים בארצות אשכנז את השימוש בביטוי משולח או ירושלמי ככינוי לכל שליח מא"י.
אצל ארצות המזרח נהגו לכנות את השליח בשם חכם או חכם שד"ר או שליח קדוש או בקיצור ש"ק.
יש והשליח היה מכונה או קורא לעצמו בשם ציר אמונים או ציר נאמן לשולחיו או שליח מצווה, כמו כן אנו מוצאים שליחים שהשתמשו בכינויי מליצה וקראו לעצמם -בשמות כגון "צעיר המשתלח" (על משקל הביטוי "שעיר המשתלח)", או כתיאור לנדודיהם השתמשו בביטויים "סובב נתיבות" "נע ונד בארץ לא לו" וכדומה.
דוגמה יפה לשנינותם היא בחתימה "מדלג על הע'רים מקפץ על הג'באות", על משקל הפסוק בשיר השירים: "מדלג על ההרים מקפץ על הגבעות".
שליחי ארץ ישראל זכו ליוקרה בעיני היהודים בקהילות השונות בשל היותם שליחים ונציגים של היישוב החי בארץ ישראל, ולרוב גם בשל אישיותם וגדולתם בתורה.
הם עזרו לשמירת הקשר בין יהודי הגולה ליהודי ארץ ישראל, בהגיעם לקהילות היהודיות הפזורות מהודו במזרח ועד מרוקו במערב נתבקשו השד"רים להכריע במחלוקות, להסמיך רבנים ושוחטים, לפסוק בענייני הלכה ולתת הסכמות לספרים.
כך למשל מספר אברהם צבי אידלסון כי בעת ששהה רבי יעקב מאיר בבוכארה נקראו כל הילדים שנולדו אז על שמו, כי "היו מכבדים כל שד"ר ירושלמי כמלאך אלקים ממש".
זאב וילנאי מתאר את מעמדו של השליח בקרב קהילות הגולה:
השד"רים נטעו בתודעת היהודים בתפוצות זיקה לארץ ישראל; זיקה זו היא שגרמה ליהודי הגולה לתת את תרומתיהם ברצון תוך שהם רואים במעשה זה מילוי חובתם הלאומית והדתית.
ויש שאף הושפעו לעלות בעקבותיהם לארץ ישראל.
רבים מהשד"רים הקפידו להשתמש ולהתבטא בשפה העברית גם אם זה הצריך שיעמידו לצידם מתורגמנים, ובכך תרמו להפצת השפה ולהחייאת השימוש בה בדיבור בעל פה.
השד"ר היה מקבל בדרך כלל כרבע מהכספים שאסף כשכר על שליחותו.
לעיתים ארכה השליחות כשלוש או ארבע שנים, אז היו נעדרים מספר שנים מהארץ וממשפחתם.
קהילות רבות ביקשו מהשד"רים לחזור אליהם בסוף השליחות, ולהתמנות אצלם לרבני או דייני הקהילה.
קהילות רבות ביקשו משד"רים שהגיעו אליהן לרגל שליחותם, לחזור אליהם בתום השליחות, ולשמש בהנהגת הקהילה למספר שנים.
בדרך כלל, הם או בניהם ונכדיהם חזרו לאחר תקופה זו לארץ.
השליחים יצאו למרחקים ונדדו במשך שנים בדרכים משובשות מלאות תלאות עקב תנאי הנסיעה שבאותם ימים.
לפניהם עמדו סכנות וקשיים, ובמיוחד כיהודים שומרי מצוות ודלי אמצעים בדרך כלל.
שליחים רבים נתפסו ונכלאו וחלקם אף נהרגו.
הם נעצרו בשל האשמות בריגול, חירוף הדת השלטת, הוצאת כסף מהמדינה שלא כחוק, עבירה על חוקי ההסגר ועוד.
גם מבין אלה ששרדו את סערות הים או נדודי המדבריות, שודדים וחיות טרף, היו כאלה שנספו מחמת תשישות, מחלה ומגפה.
ביטוי להערכת תעוזתם של השליחים כתב הרופא ד"ר יעקב אדוארד פולאק, אשר פגש בשנת 1854 בהמדאן, שני שד"רים, אחד יליד הונגריה ואחד יליד יוון, וכתב עליהם:
שֵׁד טַסְמַנִי (שם מדעי: Sarcophilus harrisii) הוא מין של טורף כיס גדול בסוג שד הכיס, המצוי כיום במדינת-האי האוסטרלית טסמניה בלבד.
לאחרונה הוחזרו מספר אוכלוסיות קטנות לניו סאות' ויילס, לתוך היבשת בה חיו בעבר.
גודלו כגודל כלב קטן, וגופו חסון ושרירי.
הוא הגדול מבין חיות הכיס האוכלות בשר ששרדו עד ימינו.
הוא מאופיין בפרווה שחורה, בריח דוחה שהוא מפיץ כאשר הוא מרגיש בלחץ, בצווחות רמות, ובהתנהגות תוקפנית כשהוא צד ואוכל.
הוא ניזון הן מציד והן מאכילת נבלות.
הגם שהוא בעל חיים יחידאי (כלומר, חי לבדו רוב הזמן), לעיתים הוא אוכל עם שדים טסמניים נוספים.
השד הטסמני הושמד מרובם המוחלט של שטחי אוסטרליה כ-400 שנים לפני בואם של המתיישבים האירופאים לאי בשנת 1788. בהיותם מהווים איום למשק חיות הבית של המתיישבים האירופאים בטסמניה, השדים הטסמניים ניצודו עד שנת 1941, אז זכו להגנה רשמית.
החל משנות התשעים המוקדמות, גידול סרטני מסוים שהחל להתפשט בפניהם של שדים טסמניים רבים הפחית את גודל האוכלוסייה באופן משמעותי, וכיום הוא אף מאיים על הישרדות המין כולו, שייתכן שייקלע בקרוב לסכנת הכחדה ממשית.
ממשלת טסמניה תומכת בתוכניות שונות שמטרתן להפחית את הפגיעה במין ולשקמו.
באוקטובר 2020 הוחזרו מספר פרטים לניו סאות' ויילס במטרה להצילם.
חוקר הטבע ג'ורג' האריס (George Harris) חיבר את התיאור הראשון של השד הטסמני שפורסם ב-1807, אז קרא לו Didelphis ursina.
בשנת 1838 השד הטסמני קיבל את השם Dasyurus laniarius בידי ריצ'רד אוון, וזאת לפני שתויג תחת הסוג שד הכיס (Sarcophilus) בשנת 1841 ואז קיבל את השם Sarcophilus harrisii בידי פייר בּוּאטאר (Pierre Boitard), שפירושו "אוהב הבשר של האריס".
שכלול מאוחר יותר בטקסונומיה של השד הטסמני שפורסם בשנת 1987 הביא לשינוי שם המין ל-Sarcophilus laniarius; אך לבסוף השם הקודם, Sarcophilus harrisii, נשאר, והשם שד לניאריוס (Sarcophilus laniarius) הועבר למין אחר שחי בעבר ונכחד.
ניתוחי פילוגניטקאים מראים שבעל החיים הקרוב ביותר לשד הטסמני הוא נמיית הכיס, ובצורה מרוחקת יותר הזאב הטסמני (Thylacinus cynocephalus) שנכחד.{{הערה|שם=Krajewski1992|Krajewski, C.
השד הטסמני הוא חיית הכיס הטורפת הגדולה ביותר ששרדה באוסטרליה.
גופו עבה ונמוך יחסית, ראשו גדול וצווארו קצר ומוצק.
הוא אוגר שומן באזור הזנב שלו.
לפרט חולה או זקן יהיה לרוב זנב דק ורזה.
בשונה מרוב חיות הכיס, רגליו הקדמיות ארוכות מעט מאלה האחוריות, והוא יכול לפרוץ במרוצה פתאומית במהירות של 13 קילומטרים לשעה.
פרוותו חומה עד שחורה, מלבד כתמים לבנים לא-סימטריים באזור החזה והאחוריים.
רוב הזכרים גדולים מן הנקבות - לזכרים אורך גוף ממוצע של 65 סנטימטרים, מלבד זנב שאורכו 25 סנטימטרים ומשקל ממוצע של 8 קילוגרם; לנקבות, לעומת זאת, אורך גוף ממוצע של 57 סנטימטרים, זנב שאורכו 24 סנטימטרים, ומשקל ממוצע של 6 קילוגרם.
לשד הטסמני שפם ארוך בפניו; השפם עוזר לו לאתר את טרפו כשהוא מחפש מזון בלילה ולאמוד את המרחק משדים טסמניים אחרים במהלך החיפוש אחר מזון והשיטוט בטריטוריה שלו.
כאשר שלוותו מופרעת והוא מרגיש מאוים או לחוץ, מסוגל השד הטסמני לשחרר ריח עז ודוחה, המתחרה בחריפותו אף עם ריח הבואש.
חוש השמיעה הוא החוש הדומיננטי שלו, וגם חוש הריח וחוש ראיית הלילה שלו מעולים.
ניתוח של עוצמת הנשיכה של יונקים שונים, בהתחשב בממדי גופם, מראה כי לשד הטסמני הנשיכה החזקה ביותר מכל היונקים החיים כיום; יש לו מערכת שיניים חדות אחת בלבד, הגדלה באיטיות במשך כל תקופת חייו.
צבע האישון חום כהה או שחור, והעיניים קטנות יחסית, דמויות כפתורים וממוקמות, כאצל רוב הטורפים, בקדמת הראש - שכן כך ניתן להבחין בטרף ביתר קלות.
האוזניים בינוניות ומזדקרות משני צדי הראש.
גם אורך הזנב בינוני (25 סנטימטרים בממוצע) והוא עבה יחסית.
האף צורתו כעין משולש, צבעו שחור בוהק והוא ממוקם כמעט בצמוד לפה.
הנקבות מתחילות להתרבות כאשר הן מגיעות לבגרות מינית, בדרך כלל בשנה השנייה לחייהן.
החל מנקודה זאת, הנקבות נכנסות לתקופת ייחום אחת לשנה, בה הן מייצרות ביציות רבות.
ההזדווגות מתרחשת בסביבות חודש מרץ, במקומות מוצלים, ביום ובלילה כאחד.
בעונת הרבייה, הזכרים נלחמים זה בזה כדי לזכות בלבה של הנקבה, והנקבות בוחרות את הזכר הדומיננטי והחזק ביותר.
השדים הטסמניים אינם מונוגמיים, ושיטת הרבייה שלהם היא פוליאנדרית, משמע שהנקבות מזדווגות עם מספר זכרים כל עוד לא הופרו בפעם הראשונה.
אורכו של ההריון 31 ימים, ובסופו ממליטה הנקבה בין 20 ל-30 גורים, כשכל אחד מהם שוקל בקירוב 0.18–0.24 גרמים.
כאשר נולדים הגורים, הם נעים מהנרתיק (פתח הרחם) אל הכיס שבבטן האם.
עם כניסתם לכיס, כל אחד מהגורים נשאר מחובר לפטמת האם ויונק ממנה חלב - כל מזונו בתקופה זו - למשך כ-100 ימים.
הכיס של נקבות השד הטסמני, כמו זה של הוומבט, פונה לאחור, ולכן מבחינה פיזית קשה לנקבה לתקשר עם הגורים כשהם בכיס.
הגורים שלא מצליחים להשיג פטמה נאכלים לרוב על יד האם כדי לספק אנרגיה לגידול שאר הגורים.
בתוך הכיס, הגורים שיונקים מתפתחים במהירות; עד היום ה-15, לדוגמה, אפרכסות האוזניים כבר נראות - שכן הגורים נולדים נטולי אוזניים.
הריסים נראים ביום ה-16, השפם ביום ה-17, והשפתיים מופיעות ביום ה-20. הגורים מתחילים לגדל פרווה ביום ה-49, ובתוך 90 ימים כל גופם מכוסה פרווה.
העיניים נפתחות מעט לאחר שהפרווה מכסה את כל הגוף - בין היום ה-87 ל-93, והם יכולים להרפות מהפטמות ביום ה-100 בערך.
הגורים עוזבים את הכיס כ-105 ימים לאחר לידתם; לאחר עזיבת הכיס נראים הגורים כמעין העתק מוקטן של הוריהם, ומשקלם מגיע ל-200 גרמים בקירוב.
בניגוד לגורי הקנגורו, גורי שד טסמני צעירים לא חוזרים אל הכיס לאחר שעזבו אותו לראשונה; במקום זאת, הם נשארים במאורה לשלושה חודשים נוספים, ויוצאים ממנה לראשונה בין אוקטובר לדצמבר, לפני הפיכתם לעצמאיים ובלתי תלויים בהוריהם בסביבות חודש ינואר.
שדים טסמניים שכיחים ונפוצים למדי בכל טסמניה.
הם מוצאים את בתיהם בכל חלקי האי, כולל בפרוורי הערים.
השדים הטסמניים מחבבים במיוחד יערות הבנויים מצמחייה קשת-עלים ונמוכה (Sclerophyll) וכן יערות הסמוכים לחופים.
השד הטסמני צד את טרפו בשעות בין-הערביים ובלילה, ואת שעות האור הוא מבלה במנוחה בצמחייה צפופה או במאורתו.
שדים טסמניים צעירים יכולים לטפס על עצים, אך כשהם גדלים הטיפוס קשה עליהם יותר.
השדים הטסמניים מסוגלים אף לשחות.
לרוב הם בעלי חיים יחידאים ואינם מתקבצים בלהקות, אף על פי שלעיתים מספר פרטים יאכלו יחד מזון, אולם הם יעדיפו לעשות זאת בגפם.
לשד הטסמני טריטוריה של כ-8–20 קילומטר רבוע, טריטוריה שיכולה לחפוף לשטחי בעלי חיים אחרים.
שדים טסמניים יכולים לצוד טרף המגיע עד לגודל של וולבי, אולם בפועל הם סתגלנים ואוכלים פגרים ונבלות לעיתים קרובות הרבה יותר משהם צדים בעלי חיים.
על אף שמזונו המועדף של השד הטסמני הוא הוומבט, הוא יצוד כל יונק קטן מספיק, בעלי חיים ביתיים וחיות מחמד (כולל צאן וכבשים בפרט), עופות, דגים, חרקים, צפרדעים וזוחלים.
התזונה שלהם מגוונת ביותר, ובהיותם בעלי חיים סתגלנים, היא מורכבת מהמזון המצוי בעת הציד.
בממוצע, הם אוכלים כ-15% ממשקל גופם כל יום; אך הם מסוגלים לאכול למעלה מ-40% ממשקל גופם בשלושים דקות בלבד, אם הם נקלעים לשעת כושר.
באוכלם, השדים הטסמניים מחסלים את כל הטרף; הם זוללים את העצמות והעור יחד עם הבשר והאיברים הפנימיים.
מסיבה זו, זכה השד הטסמני להכרת תודה מחקלאים מקומיים, שכן בזכות המהירות הרבה שבה הם מחסלים את גוויות בעלי החיים המתים, הם מונעים התרבות חרקים וחיידקים שעלולים להזיק למשק החי.
האכילה היא מאורע חברתי אצל השדים הטסמניים, ורבים מהקולות דמויי הצווחות המיוחסים להם מקורם בעצם בסעודה צעקנית שבה משתתפים פרטים רבים: למעלה מ-12 שדים טסמניים יכולים להתקבץ סביב טרף אחד, וקולות האכילה נשמעים עד למרחק של מספר קילומטרים, מה שמושך שדים טסמניים נוספים להצטרף לסעודה.
מחקר שנערך בנוגע למנהגי האכילה של השדים הטסמניים גילה כי הם משתמשים ב-20 תנוחות גוף - כולל הפיהוק חושף השיניים המהווה את אחד מסמלי השדים הטסמנים, וכן 11 קולות וצלילים שונים בהם הם משתמשים כדי לתקשר זה עם זה בעת האכילה.
הם מציגים את עוצמתם וממחישים את הדומיננטיות שלהם בסדרת צלילים, מחוות והצגות גופניות, כולל לחימה שעלולה לגרום לפציעות.
זכרים בוגרים הם האגרסיביים ביותר, וצלקות המעידות על פציעות ישנות נפוצות כתוצאה מקרבות על נקבות ומזון.
במשך זמן מסוים הייתה טסמניה מפלטם האחרון של חיות הכיס הטורפות גדולות הממדים.
כל חיות הכיס הטורפות הגדולות הוכחדו בכל אוסטרליה לאחר הגעת האירופאים לאזור, ורק הקטנות והסתגלניות ביותר שרדו.
ממצאי מאובנים ממערב ויקטוריה מוכיחים כי השד הטסמני חי באדמת אוסטרליה עד לפני כ-600 שנים, כ-400 שנים לפני הגעת האירופאים, והשמדתם מיוחסת לכך שנטרפו בידי כלבי הדינגו וניצודו בידי האבוריג'ינים - הילידים האוסטרלים.
בטסמניה, שאין בה כלבי דינגו, חיו כיסאים אוכלי בשר רבים עוד כשבאו האירופאים.
השמדת קרובו של השד הטסמני, הזאב הטסמני, בידי האירופאים מוכרת וידועה היטב, אך גם השד הטסמני היה נתון בסכנת הכחדה.
המתיישבים הראשונים בטסמניה צדו את השד הטסמני למטרות מאכל, ואת בשרו הם תיארו כדומה בטעמו לבשר עגל.
המתיישבים האמינו שהשד הטסמני יצוד ויהרוג חיות משק, ולכן בשנת 1830 יצאה לדרכה תוכנית ראשונה שמטרתה הייתה לחסל שדים טסמניים משטחים כפריים וחקלאיים, והציעה פרסים על הריגתם.
במשך מאה השנים הבאות, לכידה והרעלה של שדים טסמניים הביאה את האוכלוסייה אל סף הכחדה.
לאחר מות הזאב הטסמני האחרון בשנת 1936, הסכנה האורבת לשד הטסמני זוהתה.
הוא הוגן רשמית בחוק בשנת 1941, והאוכלוסייה החלה להתאושש באיטיות.
בהיסטוריה הכתובה מתועדים לפחות שני מקרים של הצטמצמות מספרית ניכרת של אוכלוסיית השד הטסמני, אולי בשל מגפה או מחלה אחרת: בשנים 1909 ו-1950. החוקרים מאמינים שגודל האוכלוסייה כיום עומד על בין 100,000 ל-150,000 פרטים, החיים בממוצע בצפיפות של כ-10–20 לקילומטר רבוע..
טסמניה בפרט ואוסטרליה בכלל אסרו על ייצוא שדים טסמניים אל מעבר לגבולות המדינה.
DFTD (Devil Facial Tumour Disease; בתרגום חופשי: מחלת הגידול בפני השד הטסמני), שהופיעה לראשונה בשנת 1996, היא מחלת סרטן מדבקת, המשחיתה את פני השדים הטסמניים וגורמת לבסוף למותם.
המנגנון של המחלה הוא ייחודי והיא הסרטן המדבק הראשון שהתגלה.
הפרטים החולים מדביקים זה את זה בנשיכות וכך מעברים התאים הסרטניים עצמם.
ריצוף גנטי של תאי הסרטן מראה כי אינם תאים מקוריים של החיה החולה אלא תאים שעוברים מחיה לחיה באופן טפילי.
המחלה פוגעת באופן נרחב ביותר באוכלוסיית השדים הטסמניים עקב קרבתם הגנטית הרבה, אשר נוצרה לאחרונה כתוצאה מסחף גנטי עקב ההתמעטות הקיצונית של אוכלוסיית המין, בעיקר בגלל האדם, שגרם לשדים לאבד שטחי מחיה, וגם קטל רבים מהם.
הסחף הגנטי פגע קשות במגוון הגנטי של המין, ובכך הקטין את ההסתברות של המצאות פרטים בעלי מאגר גנים שונה שיאפשר עמידות חיסונית כנגד גורם המחלה.
המחלה מועברת בדרך כלל בזמן האכילה של השדים כיון שהשדים נוהגים לאכול בקבוצה, ובמהלך האכילה הם צווחים (מכאן שמם, "שד טסמני") ונושכים זה את זה, וכך מעבירים את המחלה.
אומדן הנזק שגרם הגידול מוערך בירידה שנעה מ-20% ל-80% באוכלוסיית השדים הטסמניים, ב-65% משטח המדינה, ומביאה ל-100% תמותה תוך 12–18 חודשים.
משמופיעים הסימנים הראשונים הפרט לא ישרוד מעל 3 חודשים.
המחלה גורמת לצמיחת גידולים לא תקינים בפני השד הטסמני, לרוב בקרבת הפה, מפריעה באכילה ובעיכול ולרוב מביאה לבסוף למוות כתוצאה מרעב.
המין נרשם כ"פגיע" בשנת 1995 בטסמניה, ובשנת 2006 הוערכה הסכנה המאיימת על המין כ"בינונית".
"איגוד השימור העולמי" (World Conservation Union; IUCN) לא מתייחס למין כמאוים או פגיע; בפעם האחרונה שמצב השימור של השד הטסמני נבדק על ידי הארגון, בשנת 1996, המין הוגדר כנמצא ב"סכנה נמוכה ביותר".
האוכלוסייה בטבע נתונה בהשגחה כדי לעקוב אחר התפשטות המחלה ושינויים בשיעורי הפגיעה ממנה בקרב השדים הטסמניים.
ההשגחה כוללת לכידת שדים טסמניים באזור מוגדר ובדיקת תפוצת הגידול ומספר הפרטים שחלו; אותו אזור מוגדר נבדק שוב לאחר זמן מה כדי לאפיין את התפשטות הגידול במשך הזמן.
לפי שעה, נראה כי השפעות הגידול לטווח-קצר על האוכלוסייה כולה יכולות להיות קשות; מעקב ארוך-טווח באתרי רבייה חיוני כדי להעריך האם האוכלוסייה יכולה להתאושש ובאיזו מידה.
אולם, לפני מספר שנים התגלה כי יש שוני גנטי מסוים בין הפריטים בצד המערבי לבין הפריטים בצד המזרחי, כאשר ערכו ניסוי והדביקו שד טסמני מערבי צעיר במחלת הסרטן המידבקת, והוא פיתח נוגדנים אליה ולא לקה בה, במספר ניסיונות חוזרים.
תוצאות ניסוי אלו מראות כי ישנו שוני גנטי בין האוכלוסיות, ויש סיכוי רב שתהיה אוכלוסייה נקייה מן המחלה גם ללא התערבות אדם בצד המערבי, ולפי שעה המחלה עדיין לא הגיעה אל הצד המערבי של האי.
עובדי שטח בודקים אף הם את היעילות שבניסיון דיכוי המחלה, על ידי לכידת פרטים נגועים והעברתם, בתקווה שהרחקתם של אלה תפחית את ההדבקה בקרב האחרים.
שתי אוכלוסיות נקיות מהגידול התבססו במתקנים מוגנים באחד מפרוורי הובארט, בירת טסמניה, ובאי "מריה" לחופיה המזרחיים של טסמניה, ורבייה בשבי גם היא אפשרות לגידול האוכלוסייה.
השד הטסמני הוא מסמליה הלא-רשמיים של אוסטרליה ואחד מבעלי החיים המזוהים עמה ביותר; למשל, הוא סמל הפארקים הלאומיים הטסמניים וסמל המחלקה לשימור הטבע הטסמנית.
גם בתחום הספורט ישנן התייחסויות לחיה: קבוצת הפוטבול הטסמנית מכונה "השדים הטסמניים", וזהו גם מקור שמה של קבוצת הכדורסל שדי הובארט ("Hobart Devils").
השד הטסמני הוא אחד משישה בעלי חיים אוסטרליים-מקומיים שהופיעו על גבי של מטבעות אוסטרליים בשווי 200 דולר, בגרסת אספנים, בין השנים 1989 ל-1994. בשל מזגם המיוחד השדים הטסמניים היוו יעד לסרטים תיעודיים וספרי ילדים ומבוגרים כאחד.
בשל האיסור על ייצוא השדים הטסמניים, ניתן לצפות בהם, הן בטבע והן בשבי, באוסטרליה בלבד.
אחד מהשדים הטסמנים האחרונים שידוע שחי מחוץ לגבולות אוסטרליה מת בקליפורניה שבארצות הברית בשנת 2004, אך ממשלת טסמניה שלחה בשנת 2005 זוג שדים טסמניים לגן החיות של קופנהגן, כמתנה לרגל הולדת הבן הראשון של פרדריק, נסיך דנמרק ואשתו מארי, טסמנית במוצאה.
אלו השדים הטסמניים היחידים שידוע שחיים כיום מחוץ לגבולות אוסטרליה.
אחת הדמויות הבדיוניות המזוהות ביותר עם השד הטסמני היא הדמות המונפשת "טאז" של לוני טונס, אם כי התכונות היחידות שחולק "טאז" עם השד הטסמני הן תיאבונו הרעבתני, צווחותיו והתנהגותו הביישנית.
בהגותו של פייר בורדייה, "שדה" הוא "מרחב מתובנת, זירה של כוח – יש בו שולטים ונשלטים, יש בו יחסים מתמידים, מתמשכים, של חוסר שוויון ששוררים בתוך המרחב הזה – שהוא גם שדה קרב לשימור או לשינוי יחסי הכוחות הללו" ("על הטלוויזיה", עמ' 45).
כל גורם בשדה מוגדר ביחס למיקומם של הגורמים האחרים במרחב, ומתחרה בהם תוך שימוש בכוח היחסי שיש בידו, ואשר מגדיר את מעמדו בתוך השדה, וכפועל יוצא את האסטרטגיות שינקוט.
שדות אינם סטטיים – בכל שדה מתקיימים מאבקי כוח על השליטה והיוקרה, המביאים לשינויים במבנה שלהם.
לשדות שונים יש חוקי תפקוד בלתי משתנים שהמשמעותיים שבהם הם:
שדה מוגדר בין השאר באמצעות הגדרת הפרסים והאינטרסים הייחודיים, שלא ניתנים להמרה על ידי פרסים ואינטרסים של שדות אחרים.
לכל שדה יש נטייה להציב ערך עליון שקובע את ההיררכיה בשדה – ערך שהוא אשליה.
במצב מוגדר של יחס הכוחות, אלה שיש להם מונופול על ההון הספציפי לשדה נוטים לאסטרטגיות של שימור, ואלה שמצוידים בפחות הון – לאסטרטגיות של שינוי.
לכל האנשים המעורבים בשדה מסוים יש במשותף מספר אינטרסים בסיסיים ההכרחיים לקיום השדה.
כתוצאה מכך, המהפכות שהם יכולים לחולל הן מהפכות חלקיות בלבד.
מהפכות שלא יסכנו את עצם הזירה, את האקסיומות שעליהן היא מושתתת ואת מסד האמונות האולטימטיביות.
לפיכך, פעמים רבות תציג עצמה ההטרודוקסיה כשיבה אל המקורות, אל הראשית, אל רוח הדברים.
באמצעות ההכרה המעשית של עקרונות המשחק, כל ההיסטוריה של המשחק, כל עברו, נוכחים בכל מערכה שלו.
אחד הסממנים המובהקים לשדה הוא הופעת גוף של משמרי חיים (למשל: ביוגרפים) ומשמרי יצירות (למשל: פילולוגים).
לא ניתן להבין יצירה מבלי להכיר את ההיסטוריה של שדה הייצור של היצירה – דבר המצדיק את קיומם של דרשנים, פרשנים, היסטוריונים, פילולוגים וכן הלאה.
פיתוח תורת השדות של בורדייה הוא פרי השראתם הן של קרל מרקס והן של מקס ובר.
ובר תפס את המציאות החברתית כמכלול של תת-ספירות – הספירה הכלכלית, הדתית וכולי.
לכל ספירה יש אוטונומיה והיגיון פנימי משלה.
בורדיה, שפיתח את תורת השדות, אומר בעצם אותו הדבר – במרחב החברתי יש שדות רבים; לכל שדה יש אוטונומיה, אך זו אינה טוטאלית מאחר שקיימים קשרים בין השדות – קשרים הניתנים לשינוי.
קשרים אלו מתווכים בעיקר דרך "שדה הכוח", הקושר שדה זה למדינה (שלטון פוליטי) ולמבנה המעמדי שלה.
שדה אופיר היה שדה תעופה אזרחי באופירה.
בחלקו הדרומי היה בסיס חיל האוויר הישראלי בח"א 29.
ב־14 במאי 1968 נחנכה הרחבת המסלול בשדה ל־500 מטר, לצד הקמת מגדל פיקוח ודת"קים.
הרחבה נוספת בוצעה לאחר מכן ובדצמבר 1968 קיבל את השם אופיר.
מיקומו של השדה היה כ־20 קילומטרים צפונית לבתי היישוב אופירה, ומסלולי הבסיס נסללו בכיוון כללי צפון–דרום.
בחלקו הצפוני של המסלול נבנו בתחילת שנות ה־70 של המאה ה־20 טרמינל אזרחי ושכונת מגורים לכ־40 אנשי צוות לתפעול השדה.
במקור התכנון היה ששדה אופיר יוכל לשמש בעתיד הרחוק יותר גם לתנועה אווירית בינלאומית.
טייסת 100 הקימה גף בשדה שהפעיל מטוסי תובלה קלה.
בבסיס חיל האוויר כנף 29 היו מטוסי קרב, יחידות תובלה אווירית ויחידת בקרה אזורית, יב"א 528, במערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי.
הבסיס שימש במהלך מלחמת ההתשה כנקודת מוצא למבצעים מוסקים שונים למצרים, בהם מבצע הלם בנגע חמאדי באוקטובר 1968 והפשיטה על האי שדואן בינואר 1970.
ב־6 באוקטובר 1973, בתחילת מלחמת יום הכיפורים, נערך סביב שדה זה, עליו פיקד אל"ם יעקב נבו, קרב האוויר הראשון במלחמת יום הכיפורים, שבמהלכו הפילו שני מטוסי F-4 פנטום של חיל האוויר הישראלי, שהמריאו משדה אופיר, 7 מטוסי מיג מצריים מתוך 28 מטוסים שתקפו את השדה.
שלוש פצצות שהטילו המטוסים המצריים פגעו במסלול ובמתקני השדה והשביתו אותו עד לשעות הערב שבו הושמש שוב השדה.
ב־3 ביולי 1976 המריאו משדה אופיר ארבעה מטוסי הרקולס של חיל האוויר לביצוע מבצע אנטבה.
השדה שימש נקודת התדלוק האחרונה למטוסים שהשתתפו במבצע מאחר ששדה אופיר היה הנקודה הקרובה ביותר ליעד הרחוק וכל טיפת דלק הייתה חיונית.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם ב־1979 ונסיגת צה"ל מסיני בעקבותיו פונה שדה התעופה.
הבסיס נסגר ב־16 בפברואר 1982, ומתקניו פוצצו על ידי לוחמי חיל ההנדסה הקרבית.
השדה נמסר למצרים ב־25 באפריל 1982, והיא מפעילה אותו כשדה תעופה אזרחי – נמל התעופה הבינלאומי שארם א־שייח', לא לפני שקיבל גם לזמן קצר את השם "נמל התעופה ראס נצרני".
שד'א חסוּן (נולדה ב-3 במרץ 1981) היא זמרת עיראקית ילידת מרוקו, זוכת העונה הרביעית של תוכנית המציאות הלבנונית "סטאר אקדמי".
שד'א חסון נולדה בשנת 1981 בשם שד'א אמג'ד חסון אלשמרי בעיר קזבלנקה שבמרוקו לאם מרוקאית ולאב עיראקי שמוצאו ממחוז באבל.
בתום לימודיה התיכוניים למדה ספרות אנגלית בקזבלנקה ומאוחר יותר עברה ללמוד בעיר טנג'יר שבצפון מרוקו.
את תואר המוסמך שלה קיבלה לאחר שסיימה את לימודיה בצרפת.
חסון התפרסמה בזכות השתתפותה בתוכנית המציאות "סטאר אקדמי", המקבילה הלבנונית ל"כוכב נולד" הישראלי ול"אמריקן איידול" האמריקני.
בתוכנית, ביצעה חסון שירים במספר רב של סגנונות מוזיקליים ובשפות שונות, בהן: אנגלית, צרפתית, ספרדית, איטלקית וגרמנית וכן במספר ניבים של השפה הערבית.
כמו כן, ביצעה דואטים מוצלחים עם אמנים ערביים ומערביים בולטים.
במהלך התוכנית, הועמדה חסון להדחה פעם אחת בלבד.
בגמר שנערך ב-31 במרץ 2007, גברה חסון על המתמודד הלבנוני, המתמודד המצרי, והמתמודדת התוניסית כאשר זכתה בלמעלה מ-40 אחוז מקולות המצביעים וגרפה כשבעה מיליון הצבעות מסרונים.
חסון, הפכה הן לנציגת עיראק והן לאישה הראשונה והיחידה עד כה שזכתה בתחרות זו.
לאחר ניצחונה, יצא המון לרחובות הערים בעיראק וחגגו את ניצחונה של חסון, מוקדי החגיגות היו בעיקר בעיר ארביל בחבל כורדיסטן, בעיר נג'ף השיעית ובבגדאד הבירה.
חסון זכתה לשבחים רבים במולדתה ותמונותיה הופצו בכל העיתונים המובילים במדינה.
בראיונותיה לכלי התקשורת, אמרה חסון כי מטרתה הייתה לאחד את העם העיראקי הנתון במשברים פנימיים קשים בעקבות מלחמת עיראק.
על אף השבחים להם זכתה הזמרת הוטחה בפניה ביקורת על שימושה במצוקת העם העיראקי כגימיק.
המבקרים, טענו כי חסון, ילידת מרוקו, אשר אינה מתגוררת בעיראק, אינה ראויה לייצג את עיראק בתוכנית.
לאחר זכייתה בתוכנית, הוחתמה חסון בחברת ההקלטות "רותאנה", חברת ההקלטות המובילה במזרח התיכון, והחלה חסון לעבוד על תקליטה.
באלבום המתוכנן, צפויים להיכלל שירי עם עיראקיים ושירים במספר ניבים של השפה הערבית, בהם: הניב הלבנוני, הניב המצרי, הניב העיראקי והניב המרוקאי.
כמו כן, עתידה הזמרת להקליט דואט עם הזמרים הלבנוניים מלחם ברקאת ומרואן ח'ורי אשר אף כתב לה שיר.
עד כה, הוציאה הזמרת שלושה סינגלים מצליחים: "רוח", "סמאללה סמאללה", ו"עושאק".
בהופעות שלה היא שיתפה פעולה עם ראמי עייאש וג'ורג' וסוף.
נכון לשנת 2008 מתגוררת חסון בפרבר של ביירות, בירת לבנון.
שם הסינגל שנהרוח 2007סמאללה סמאללה 2007עֻשאק 2008
שדה הוא מיצב מעשה ידי הפסל הבריטי אנטוני גורמלי.
הפסל כולל למעלה מ-35,000 צלמיות חרס שגובהן בין 8 ל-26 ס"מ.
הצלמיות מונחות בצפיפות על רצפת חדר, והצופה מביט ביצירה מבעד לפתח החדר.
הפסלים מיוצרים באתרים שונים תחת פיקוחו של האמן, כאשר כולם מסודרים בגבהים שונים היוצרים גלים, תוך ריכוז הצלמיות בעלות גוון דומה יחד.
הצלמיות מסודרות כך שלא ניתן לראות את רצפת החדר, וכאשר כל הצלמיות פונות לעבר הצופה.
היצירה מוצגת בצורה בה מנוצל מבנה החדר כך שהדמויות נראות שבאות מעבר לפינה או מבעד פתח אחר, ולצופה נוצרת אשליה שישנן דמויות רבות נוספות שהוא אינו רואה.
כמו כן הדמויות בקדמת החדר מביטות מעלה (דמויות אלה מכונות "צופות בכוכבים") וזאת בשל קרבתן אל הצופה, ועל מנת ליצור את האשליה שהן מביטות בצופה.
היצירה הראשונה שנוצרה - "שדה אמזוני" נוצרה על ידי 60 בני משפחה אחת מצ'ולולה שבמקסיקו, ובעקבותה הקפיד האמן על קשרי משפחה בין בוני הפסלים האחרים.
שדה אמזוני (Amazonian Field) הוצג בפורטו ואלהו שבברזיל בשנת 1991 וכלל כ-24,000 צלמיות.
שדה לאיים הבריטיים (Field for the British Isles) - הפסלונים יוצרו ב-1993 בסנט הלנס הסמוכה לליברפול וכללה כ-40,000 צלמיות.
היצירה הוצגה במוזיאון טייט ליברפול ובמוזיאון הבריטי.
יצירה זו זכתה בשנת 1994 בפרס טרנר.
הדמויות נוצרו באוסטרה גרווי שבשוודיה.
שדה אסייתי (2003) - דמויות שיוצרו בכפר שינגשאן שבפרובינציית גואנדונג שברפובליקה העממית של סין וכלל כ-190,000 צלמיות.
יצירה נוספת בשם זה הוצגה בטוקיו שביפן בשנת 2004 וכללה כ-200,000 צלמיות.
שד הצהריים (מצרפתית: Démon du midi) הוא ספר של פול בורז'ה משנת 1914 ובהמשך עובד למחזה ולסרטים.
זוהי דרמה קומית העוסקת בחייה של אישה, המגלה יום אחד, שבעלה בוגד בה עם המזכירה.
מועלות שאלות נוקבות על החיים – מהם חיי הנישואים?
כיצד ניתן לפתוח בחיים חדשים?
המחזה עלה לראשונה בצרפת בשנת 2005.
בישראל הוצג המחזה בגרסתו העברית, על ידי השחקנית קטי רויטמן, בתיאטרון הסימטה ביפו.
בהמשך צולמו מספר סרטים שעובדו מהמחזה.
בתורת השדות, שדה אוקלידי הוא שדה סדור, שבו לכל איבר חיובי יש שורש.
לדוגמה, שדה המספרים הממשיים הוא אוקלידי, אבל שדה המספרים הרציונליים אינו אוקלידי.
למרות הדמיון בשמות, אין לשדות אוקלידיים כל קשר עם חוגים אוקלידיים.
השדות האוקלידיים הם מעין אנלוג סדור לשדות סגורים ריבועית, שבהם לכל האיברים יש שורש.
אם אפשר לסדר שדה נתון באופן שהוא יעשה אוקלידי, אז יש רק דרך אחת לסדר אותו (משום שריבוע מוכרח להיות חיובי בכל סדר אפשרי).
כל שדה אוקלידי הוא שדה פיתגורי (סדור), משום שסכום של ריבועים הוא תמיד ריבועי.
לעומת זאת, לא כל שדה פיתגורי סדור הוא אוקלידי.
כל שדה סגור ממשית הוא אוקלידי.
כשמרחיבים שדה סדור בכל השורשים של איברים חיוביים, התוצאה היא שדה שגם אותו ניתן לסדר.
אם חוזרים על התהליך, מתקבל באינדוקציה טרנספיניטית שדה אוקלידי, הנקרא הסגור האוקלידי של השדה המקורי.
לדוגמה, הסגור האוקלידי של שדה המספרים הרציונליים מוכל בשדה המספרים הניתנים לבניה.
שדה הוא יחידת הנתונים הקטנה ביותר במסד נתונים או בקובץ.
במסד נתונים שדות מאורגנים בטבלאות לפי נושאים.
וכלל הטבלאות מאורגנים במסד נתונים אחד.
דוגמאות לשדות (במסד הנתונים של מרשם התושבים):
כל שדה מורכב ממאפיינים רבים שמגדירים אותו.
כמו טיפוס השדה, גודלו, פורמט התצוגה שלו, האם הכרחי, האם נכלל באינדקס ועוד.
טיפוס: טיפוס השדה משקף את מאפייני הנתונים שבו.
מספר שלם – דוגמה: מספר זהות, מיקוד, מזהה הרשומה.
מטבע – מספר עם סימן, שלו שתי ספרות מימין לנקודה העשרונית.
שדה תאריכי, שתפקידו לאחסן חותמת זמן.
שדה אלפאנומרי, כלומר שדה שניתן לאחסן בו נתונים לפי כל קשת התווים הרלוונטית (128 תווים בקוד ASCII, 256 תווים בקוד EBCDIC, 1,112,064 תווים בקוד UTF-16).
תזכיר, שדה אלפאנומרי באורך משתנה.
שדה בינארי, שגודלו ביט אחד, ולו שני ערכים אפשריים בלבד: 0 ו-1. נועד לאחסן ערכי אמת/שקר או כן/לא.
קוד, שלו מספר מוגבל של ערכים, בעלי משמעות מוגדרת.
שדה מחושב, שדה וירטואלי שאין לו ערך מאוחסן אלא מתבסס על מניפולציה מתמטית של שדות אחרים.
למשל סכום דולרי שמתבסס על חישוב של שדה סכום בשח חלקי שער דולר את אותו יום.
שדה קובץ, שמיועד לאחסן בתוכו תוכן של קובץ או תמונה, דוגמה: תמונת האזרח.
אורך: לעיתים לשדה אורך קבוע ולעיתים אורך משתנה.
למספר זהות בישראל, למשל, אורך קבוע של 9 ספרות.
גם לשדה "שם משפחה" ניתן לתת אורך קבוע, השווה לאורך המרבי שאנו מייעדים לשם המשפחה (למשל: 14 תווים).
לשדה המכיל קורות חיים של אדם עדיף לתת אורך משתנה, משום שמתקיימת שונוּת ניכרת באורכו בין בני אדם שונים.
פורמט: צורה של הצגת הנתונים.
למשל בשדה התאריכים קיימות אפשרויות רבה לתצוגה.
בשיטה האירופית או בשיטה האמריקנית.
צורת התווים המפרידים בין חלקי התאריך.
כך הפורמט קובע את צורת הצגת התאריך האם למשל יהיה בפורמט dd-mm-yyyy ויוצג כ-30-08-2016 או שמא יהיה בפורמט mm/dd/yy ויוצג כ-12/30/16.
את מאפייניהם של השדות המרכיבים מאגר נתונים מסוים נהוג לתאר במילון נתונים.
אוסף כל הגדרת השדות המתארים אובייקט מסוים קרויים טבלה, וכל מופע יחיד של כלל השדות קרוי רשומה.
דוגמה: רשומת אדם בקובץ מרשם התושבים תכיל את השדות המתארים אדם זה: מספר זהות, שם משפחה, שם פרטי, מין, מצב משפחתי, תאריך לידה, דת, כתובת, עיר, תמונה וכו'.
רשומה של פריט בקובץ ניהול מלאי תכיל את פרטיו של פריט זה: מספר קטלוגי, שם פריט, מיקום, יתרה במלאי וכו'.
בטבלה של מסד נתונים טבלאי, אוסף כל השדות המתארים אובייקט מסוים הוא שורה בטבלה, ואוסף כל השדות מסוג מסוים באותה טבלה (למשל אוסף כל מספרי הזהות) הוא טור בטבלה.
אחד השדות (או צירוף של שדות אחדים) הוא מפתח ראשי של השורות בטבלה.
ושדות שמשמשים לקשר עם שדות בטבלאות אחרות הם מפתחות משניים או מפתחות זרים.
במסך המשמש להזנה של נתונים למערכת מידע מוצגים השדות שאותם יש להזין, וכן שדות תוצאתיים (שדות שהתקבלו ממערכת המידע בתגובה לשאילתא).
התנועה במסך בין השדות נעשית בדרך כלל עם המקש טאב או באמצעות העכבר.
שדה אבקייק הוא שדה נפט השוכן בסמוך לעיר אבקייק (שהוקמה בעקבות גילויו), המרוחקת 75 קילומטרים דרומית-מערבית מדמאם שבמחוז א-שרקייה, ערב הסעודית.
השדה התגלה ב-1940 על ידי חברת עראמקו האמריקאית, וכיום נמצא בבעלותה של חברת הנפט הממלכתית של סעודיה, עראמקו הסעודית.
הוא משתרע על שטח של כ-59 ק"מ אורך על 11 ק"מ רוחב.
המתקן לעיבוד נפט (oil processing plant) באבקייק היווה יעד למתקפת הטרור הכושלת של אל-קאעידה ב-24 בפברואר 2006.
ב-2019 הותקפו מתקני נפט באבקייק, דבר שגרם לצמצום היקף תפוקת הנפט של סעודיה בחצי.
שד פיברוציסטי הוא מצב שבו יש שינויים ברקמת השד.
מצב זה משפיע על כ- 30-60% מהנשים ולפחות 50% מהנשים בגיל הפוריות.
מספר מחקרים מצביעים על כך שהשכיחות של השד הפיברוציסטי עשוי אפילו להיות גבוה כ- 70% ל-90%.
שד פיברוציסטי מאופיין על ידי גושים בשד אשר לפעמים עלולים לגרום אי נוחות.
התופעה לעיתים קשורה לשינוי ההורמונלי של האישה או מושפעת על ידי המחזור החודשי.
השינויים במחלת השד הפיברוציסטית מאופיינים על ידי הופעתם של סיבי רקמות ומרקם גושי בשדיים.
גושים אלה הם גושים חלקים עם קצוות מוגדרים והם בדרך כלל נעים בחופשיות ביחס למבנים סמוכים.
הגושים לעיתים יכולים להיות מוסתרים על ידי מבנה השד.
הגושים לרוב נמצאים בחלק העליון והחיצוני של השד (הקרוב לבית השחי), אבל ניתן למצוא אותם גם בשאר רחבי השד.
נשים עם רקמת שד פיברוציסטית, עלולות להרגיש אי נוחות מתמשכת או לסירוגין כאב או רגישות בשדיים הקשורים לכך שיש נפיחות בשדיים.
השדיים עצמם והפטמות עלולים לעיתים להיות רגישים או מגרדים.
הסימפטומים נוטים להיות קשורים תקופתית למחזור החודשי של האישה.
הסימפטומים נוטים להיות בשיאם בימים אלו, או במקרים חמורים, שבועות לפני כל מחזור חודשי.
אחרי המחזור החודשי הספטומים יהיו במגמת ירידה.
בשיא הסימפטומים, השדיים עשויים להרגיש מלאים, כבדים, נפוחים ורגישים למגע.
עד כה, לא גילו סיבוכים אשר שד פיברוציסטי עלול לגרום להנקה.
המנגנון המדויק של השד הפיברוציסטי הוא לא לגמרי מובן, למרות זאת ידוע שכלל הנראה הוא קשור לרמות ההורמונים בגוף האישה.
התופעה בדרך כלל חולפת לאחר גיל המעבר וידוע בנוסף שהוא קשור למחזור החודשי.
נשים בגיל המעבר אשר מקבלות טיפול הורמונלי דיווחו על סימפטומים של שד פיברוציסטי.
הדבר מציין שאכן רמות ההורמונים רלוונטיות למצב זה.
הפיכת השד לפיברוציסטי הוא תהליך מתמשך.
התהליך נגרם בחלקו על ידי שינויים הורמונליים רגילים במהלך המחזור החודשי של האישה.
החשובים ביותר מבין ההורמונים המשפיעים על מצב זה הם: אסטרוגן, פרוגסטרון ו - פרולקטין.
הורמונים אלו משפיעים ישירות על רקמות השד על ידי כך שהם גורמים לתאים לגדול ולהתרבות.
הורמונים רבים אחרים כגון TSH, אינסולין, הורמון גדילה וגורמי צמיחה כגון TGF-בטא גורמים באופן ישיר או עקיף להגברה של צמיחת תאים.
שנים של כאלה תנודות בסופו של דבר גורמות לייצור של ציסטות קטנות או לאזורים צפופים בשד שבו רקמה סיבית.
הופעתן של מספר ציסטות קטנות בשד והתחלה של כאב בשדיים בדרך כלל מתפתח כאשר האישה מגיעה לשנות ה-30 בחייה.
ציסטות גדולות בדרך כלל לא נפוצות לפני גיל 35.
מחלת השד הפיברוציסטי תאובחן בראש ובראשונה על סמך תסמינים קליניים ובדיקת השד על ידי הרופא.
במהלך בדיקה זו, הרופא בודק אם יש אזורים חריגים שדיים, גם ויזואלית וגם באופן ידני.
כמו כן, נבדקות בלוטות הלימפה בבית השחי ואזורים בצוואר התחתון.
היסטוריה רפואית מלאה ומדויקת של המטופלת עוזרת גם לאבחון מצב זה.
אם לחולה יש היסטוריה רפואית ובדיקה גופנית תקינה אשר לא מעלים חשד לרקמת שד פיברוציסטית, לרוב לא יבוצעו בדיקות נוספות.
בדר"כ נשים עם היסטוריה רפואית מחשידה למצב זה יוזמנו לביקורות דחופות יותר אצל הרופא.
על מנת לקבוע אם הגוש הוא ציסטה או לא, נדרשות לביצוע מספר בדיקות הדמיה.
ממוגרפיה היא בדרך כלל בדיקת ההדמיה הראשונה אשר נדרשת כאשר נמצאים ממצאים חריגים בבדיקת שד אצל רופא.