tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפגניסטן, אתיופיה וסומלילנד אין כלל חוקים בנושא זה, ובמדינות אלה מתרחשים מעת לעת מקרים של חטיפת נשים לשם נישואים, וקיים מנהג המאלץ קורבן אונס להתחתן עם האנס.
לעיתים קרובות הקורבנות הן ילדות והאונס נועד להכשיר נישואים עם קטינות.
ארגוני זכויות האדם במדינות שונות קראו במשך שנים רבות לביטול חוקים המתירים נישואים בין אנס לנאנסת, בדרך כלל יחד עם ביטול חוקים המתירים אונס בנישואים.
בין הארגונים הבין-לאומיים שקידמו ביטול חוקים אלה נמנים משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם וארגון Human Rights Watch.
באיטליה התפרסם המקרה של פרנקה ויולה, תושבת סיציליה שסירבה בשנת 1966 להינשא לאדם שחטף ואנס אותה.
האנס הועמד לדין ונגזרו עליו 11 שנות מאסר.
החוק באיטליה המתיר נישואים לאנס בוטל בסופו של דבר בשנת 1981.
בבחריין, הפרלמנט הצביע על ביטול החוק בשנת 2016 אבל בפועל הוא עדיין לא בוטל.
במרוקו עלה הנושא לדיון ציבורי בשנת 2012 לאחר שנערה בת 16 התאבדה לאחר שאולצה על ידי משפחתה להינשא לאדם שאנס אותה.
החוק המתיר נישואים לאנס בוטל ב-2014.
בארצות הברית לא קיים חוק פדרלי בנושא זה, אם כי ברוב מדינות ארצות הברית קיים חוק מדינה האוסר נישואים בין אנס לנאנסת.
למרות זאת, בשתי מדינות בארצות הברית (מיזורי ופלורידה) קיימים חוקים המאפשרים, בתנאים מסוימים, נישואים בין אנס לנאנסת.
כמו כן, ב-18 מדינות בארצות הברית לא קיים גיל מינימום לחתונה, כך שנישואים בין אנס לנאנסת משמשים במקרים רבים כדי להימנע מהעמדה לדין בגין בעילת קטינה.
נכון ל-2025 חוקים המתירים נישואי אנס לנאנסת קיימים עדיין באלג'יריה, אנגולה, אריתריאה, בוליביה, בחריין, גינאה המשוונית, טג'יקיסטן, טונגה, כוויית, לוב, מצרים, מקסיקו, סוריה, סרביה, עיראק, הפיליפינים, קמרון, רוסיה ותאילנד.
ההתפתחויות בעולם בנושא זה באו לידי ביטוי גם במערכת המשפט בישראל.
בשנת 1940 שוחרר אדם מאשמת אונס לאחר שטען כי הנאנסת היא ארוסתו ובכוונתם להינשא, ומקרים דומים קרו בשנת 1950 ו-1961, אך בשנת 1966 נדון מקרה של אדם שאנס את ארוסתו כדי לכפות עליה נישואים, ונגזר עליו עונש מאסר.
בדיון בבית המשפט העליון אמר השופט בנימין הלוי: "המעשה אינו קל מאונס שיסודו ביצר ובתאוות בשרים".
עד שנת 2013 החוק בישראל התיר נישואי קטינות שנאנסו, אם הסכימו לכך.
חוק נכסי המדינה, התשי"א-1951 הוא החוק המגדיר מהם נכסי מדינת ישראל, כיצד יכולה המדינה לרכוש נכסים נוספים, ואיזה נכסים וזיכיונות יכולה המדינה למכור, ובאיזה תנאים.
תפקידו של החוק במשטר המקרקעין הישראלי
החוק הוא אחד מסדרת חוקים שנחקקו בעשור הראשון למדינה וגיבשו את משטר המקרקעין בישראל, שעיקרו בעלות המדינה ברוב שטחה של המדינה.
רישום נכסי המדינה בלשכת רישום המקרקעין על שם מדינת ישראל נעשה על פי , שהותקנו מכוח סמכותו של שר המשפטים על פי סעיף 10 לחוק נכסי המדינה.
החוק מגדיר את בעלי התפקידים היכולים למכור את נכסי המדינה או לרכוש נכסים חדשים, כיצד ניתן להעניק הרשאה לעובד מדינה לפעול בשם המדינה לרכישת נכסים, ובאיזה סכום ובאיזה תחומי פעילות ותפקידים.
בשל כך יש לחוק תפקיד חשוב בתכנון התקציבי של המדינה.
בין היתר, הוראות תכ"ם (תכנון כספים ומשק) שקובע החשב הכללי במשרד האוצר הכוללות הנחיות אופרטיביות ומקצועיות, המחייבות את משרדי הממשלה, ניתנות מכוח חוק נכסי המדינה.
סמכויות הממשלה בדבר מכר מקרקעי מדינה מוגדרות בחוק יסוד: מקרקעי ישראל, בחוק מקרקעי ישראל ובחוק רשות מקרקעי ישראל.
לאחר חקיקת חוקים אלו מסדיר חוק נכסי המדינה את הסמכויות בנוגע ליתר נכסי המדינה כגון מטלטלין, מניות וזכויות אחרות.
לחוק יסוד: משק המדינה קובע כי לא ייעשו עסקאות בנכסי מדינה אלא על ידי מי שהוסמך לכך בחוק או על פיו, ובכך מעגן מבחינה חוקתית את הוראות חוק נכסי המדינה.
מאז חקיקתו תוקן החוק מספר פעמים, ואלו השינויים העיקריים:
עם הקמת רשות מקרקעי ישראל בשנת 1960 (בשם "מינהל מקרקעי ישראל") תוקן החוק כך שקבע כי מכר של מקרקעי ישראל שאינם קרקע עירונית ידרוש אישור מועצת מקרקעי ישראל.
בשנת 1973 נקבע כי מכירת מניות בסדר גודל כספי מסוים, או מניות בחברות שעיסוקן העיקרי ייצור חשמל או ניצול מקורות מים, ידרשו אישור ועדת הכספים של הכנסת.
בשנת 1981 נקבע כי אגרות או היטלים המוטלים בעד פעולת עובד ציבור, וכן קנסות או כסף המתקבל כתוצאה מחילוט יימסרו לאוצר המדינה, באין הוראה אחרת משתמעת.
בשנת 1995 נקבע כי מתן זיכיון לתקופה העולה על 20 שנה בנוגע למכרות או מחצבים ידרוש אף הוא אישור ועדת הכספים.
חוק סקירת האנטישמיות העולמית הוא חוק פדרלי של ארצות הברית שאושר בשנת 2004, המחייב את מחלקת המדינה של ארצות הברית לערוך דיווחים שנתיים מפורטים על תופעת אנטישמיות ברחבי העולם, ולמנות שליח מיוחד לנושא במסגרת משרד השליח המיוחד למעקב ולמאבק באנטישמיות.
את הצעת החוק יזם חבר הקונגרס הדמוקרטי טום לנטוס מקליפורניה, ניצול השואה היחיד שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לנטוס, שכיהן כחבר הבכיר בוועדת החוץ של בית הנבחרים, הגיש את ההצעה בעקבות עלייה חדה במקרי אנטישמיות בעולם בראשית שנות ה-2000, ובייחוד באירופה.
הצעת החוק דרשה הקמת משרד ייעודי במחלקת המדינה, אשר יעקוב וידווח על מצבם של יהודים ברחבי העולם, ויגיש דוחות שנתיים מפורטים בנושא.
הצעת לנטוס זכתה לתמיכה דו-מפלגתית, אך עוררה התנגדות במחלקת המדינה של ארצות הברית, בראשות מזכיר המדינה קולין פאוול, שטענה כי דיווח על אנטישמיות כבר נכלל בדוחות שנתיים אחרים, וכי טיפול נפרד בתופעה עלול להיתפס כהעדפה לקבוצת מיעוט מסוימת.
לנטוס דחה את הטענות והשווה את ההתנגדות לעמדות שהחזיקה המחלקה בשנות ה-30 של המאה ה-20 בנוגע לקליטת פליטים יהודים מגרמניה הנאצית.
במקביל, הוצגה בסנאט הצעה מתונה יותר על ידי הסנאטור הרפובליקני ג'ורג' ווינוביץ' וחבר הקונגרס הרפובליקני כריס סמית', שלא כללה הקמת משרד חדש אלא דיווח חד-פעמי והרחבת האזכורים בנושא בדוחות קיימים.
לאחר משא ומתן, אוחדו ההצעות, וב-8 באוקטובר 2004 אושרה הגרסה הסופית בשני בתי הקונגרס ברוב גורף.
ב-16 באוקטובר 2004 חתם נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש על החוק בעת ביקורו בפלורידה.
בדבריו הדגיש כי "הגנה על החירות משמעה גם בלימת הרוע של האנטישמיות".
בהתאם לחוק, מונה שליח מיוחד לניטור ומאבק באנטישמיות.
הראשון שמילא את התפקיד היה גרג ריקמן, שנכנס לתפקידו ב-22 במאי 2006 ושירת עד תום כהונת ממשל בוש.
הדו"ח הראשון שפורסם מכוח החוק, "אנטישמיות עכשווית בעולם: דו"ח לקונגרס של ארצות הברית", יצא לאור במרץ 2008.
בשנת 2021 תוקן החוק כך שדרגת השליח המיוחד הועלתה לדרגת שגריר, מה שמחייב את מינויו באישור נשיא ארצות הברית ובאישור הסנאט.
חוק פרקינסון הוא ספר הומוריסטי למחצה שיצא לאור בשנת 1958 על ידי נורת'קוט פרקינסון, היסטוריון בריטי.
הספר מקבץ סדרת טורים שיצאו לאור לראשונה בשבועון האקונומיסט, ועוסק בארגונים בירוקרטיים.
הוא זכה לפרסום בגלל התובנות שהוא מציע על חסרונותיה של הבירוקרטיה, ומבוסס על ניסיונו הנרחב של פרקינסון בשירות המדינה הבריטי.
הספר נקרא על שם הכלל המנוסח בפרקו הראשון, הטוען כי "העבודה מתרחבת באופן כזה, שהיא מנצלת את כל הזמן המצוי לשם ביצועה".
פרקי הספר מטפלים באופן הומוריסטי במגוון בעיות של ארגונים בירוקרטים:
חוק פרקינסון: גידול בכמות הפקידים בארגון, ללא קשר לכמות העבודה שצריך לעשות.
רצון העם, או האספה הכללית השנתית: ניהול אספות הפרלמנט ואיך לשכנע קולות צפים וחברי פרלמנט מתנדנדים להצביע עבורך.
פיננסים גבוהים, או הנקודה בה נעלמה ההתעניינות: תהליך קבלת החלטות לאישור תקציבים, וכיצד אישור תקציב הקמת כור גרעיני לוקח 10 דקות ואילו תקציב לאישור בניית סככת אופניים מצריך מספר ישיבות.
מנהלים ומועצות, או מקדם אי-היעילות: דן במספר האידיאלי לחברי ממשלה (חמישה), מתאר כיצד מספר זה גדל וגדל עד שלא ניתן לקיים יותר דיון אפקטיבי, מה שמצריך הקמת "קבינט מצומצם", ואיך התהליך חוזר על עצמו שוב ושוב ושוב.
פרקינסון אף מנסח נוסחה היתולית של "אי יעילותו של קבינט" עם פרמטרים כמו מספר החברים, גילם, אורך השולחן שלידו הם יושבים וכדומה.
הרשימה המצומצמת, או עקרונות בחירה: שיטות לבחירת וקבלת חברים לארגון כלשהו – לרוב ממשלתי, צבאי או כלכלי.
תוכניות ובניינים, או גוש בנייני הממשלה: מעבר של מוסד למבנה מפואר שנבנה במיוחד עבורו מסמן שהמוסד בתהליך שקיעה ועל סף חידלון.
ניפוי האישיות, או נוסחת הקוקטייל: זיהוי האנשים החשובים באמת על ידי ניתוח מסיבת קוקטייל.
אזקנאתנות (קנאפסת), או שיתוק: מחלה ארגונית בה עובד ממורמר, קנאי אך כושל, גורם לאוזלת יד וחוסר מוטיבציה בפעילות הארגון, ולבסוף לשיתוקו ולפירוקו.
מסככת תמרים ל"פקרד", או נוסחה להצלחה: באמצעות דוגמת הקולי הסיני, מנתח פרקינסון מתי אדם שעלה לגדולה והתעשר מתחיל להפגין את עושרו והצלחתו.
שאלת הפנסיה, או גיל הפרישה: הקונפליקט בין מנהל בכיר ומנוסה לבין יורשו הצעיר והמבריק, וכיצד גורמים למנהל הבכיר לצאת לגמלאות כדי שהצעיר המוכשר יוכל לרשת את תפקידו.
בפרק הראשון של הספר, טוען פרקינסון כי לאדם נטייה טבעית להגדיל את כמות הזמן שעליו להשקיע בהשלמתה של מטלה מסוימת, עד למיצוי הזמן העומד לרשותו לביצועה.
לפיכך, יש להגדיל באופן קבוע את מספר העובדים/פקידים.
על פי הסקותיו של פרקינסון, קיימים שני כוחות:
"הפקיד רוצה להגדיל את מספר פקודיו ולא את מספר יריביו".
"הפקידים מייצרים עבודה נוספת אחד עבור האחר".
כתוצאה מכך, מספר הפקידים במשרד בירוקרטי גדל אף על פי שהעבודה הממשית והיעילה אינה גדלה.
הוא הגיע למסקנה זו לאחר שגילה כי ככל שהשליטה הבריטית מעבר לים קטנה בחשיבותה ומספר האוניות בחיל הים המלכותי קטן, כך גדל מספר העובדים בו ובמשרד המושבות.
את "חוק פרקינסון" ניתן להגדיר בצורה כללית יותר: "הביקוש לאמצעי מסוים יתרחב תמיד כדי להתאים להיצע של אותו אמצעי".
מ"חוק פרקינסון" ניתן לגזור חוק דומה בתחום המחשבים: "הנתונים מתרחבים כך שימלאו את כל אזור האחסון הריק" - רכישה של זיכרון נוסף מעודדת שימוש בתהליכי ביצוע עתירי זיכרון.
על פי תצפיות שנעשו בתחום המחשבים בעשר השנים האחרונות, נראה כי השימוש בזיכרון של מערכות מתפתחות נוטה להיות מוכפל כל שנה וחצי בערך.
צפיפות הטרנזיסטורים על שבב אלקטרוני מוכפלת כל שנה וחצי בערך , אם כי חוקי הפיזיקה מבטיחים כי הגידול על פי חוק מור לא יימשך עד אינסוף.
בפרק השלישי של הספר מופיעה הטענה לפיה ככל שהנושא יותר טריוויאלי, המשאבים שיידרשו כדי לדון בו יגדלו.
לעומת זאת נושאים פשוטים (ולכן, בדרך כלל, מעוטי חשיבות) מעלים דיון שבו כל אחד מהמשתתפים יכול לכאורה להוכיח את יכולותיו, וכתוצאה להאריך את הדיון עד מאוד.
חוק פרקינסון: ועוד עיונים בבעיות מינהל; עברית: יוסף נדבה; רישומים: ר' אוסבורן וא' לנקסטר, תל אביב: הדר, תש"ך, תשל"ג.
החוק; מאנגלית: פאני מאוריבר, תל אביב: אור עם, תשמ"א 1981. (מהדורה חדשה).
חוקי פרקינסון: כללי הברזל של הבירוקרטיה.
מאנגלית: עודד לוין, איורים: רוברט אוסבורן.
ירושלים: סלע מאיר, 2024, מהדורה חדשה.
חוק פסקל הוא חוק בסיסי בהידרוסטטיקה, הקרוי על שם מגלהו, הפיזיקאי הצרפתי בלז פסקל.
החוק מתאר את הלחץ בנוזל במצב של שיווי משקל מכני.
החוק נוסח לראשונה על ידי הפיזיקאי הצרפתי בלז פסקל בשנת 1663.
כאשר אין שדה כבידה חוק פסקל קובע כי לכל נקודה של גוף או נוזל אי-דחיס יש לחץ השווה ללחץ בו נמצא הנוזל.
לחץ זה מופעל בצורה שווה לכל הכיוונים.
חוק זה בעצם מאפיין נוזל אי-דחיס כתווך שמעביר את הלחץ בשלמותו, ללא תלות בצורת הנוזל.
חוק זה מבהיר את הסיבה לכך שרקמות פנימיות בגוף הנמצאות בלחץ מגיבות לשינויי לחץ חיצוניים הקיימים על הגוף כולו.
בנוסף, חוק זה מהווה את היסוד לפעולתה של בוכנה הידראולית, הנפוצה בציוד מכני הנדסי ומכונות גדולות שונות.
להמחשה, נוכל לקחת דוגמה מחיי היום יום, כאשר אנו מנפחים בלון (בין אם במים או באוויר), הנוזל מפעיל לחץ שווה בכל נקודה על פני השטח של הבלון.
לעומת זאת, בנוכחות שדה כבידה, חוק פסקל טוען, שנוזל מפעיל לחץ שפועל כלפי מטה ואשר תלוי בגובה עמוד הנוזל ואינו תלוי בנפחו.
חוק פסקל מתקבל מן המשוואה ההידרוסטטית:
עבור מקרה של נוזל בלתי דחיס (), ועבור פוטנציאל גרביטציוני מן הצורה .
חוק פאראדיי או חוק ההשראה של פאראדיי () הוא חוק פיזיקלי הקובע שהשתנות בזמן של השטף המגנטי דרך השטח שתוחם תיל מוליך סגור, גורמת להשראת מתח חשמלי (הנקרא כוח אלקטרו-מניע או כא"מ) במוליך זה.
את החוק ניסח הפיזיקאי האנגלי מייקל פאראדיי (Michael Faraday) ב-1831 כחוק אמפירי, בהסתמך על ניסויים שביצע בחשמל ומגנטיות.
חוק זה הוא אחד מן החשובים שבחוקי הפיזיקה בתחום תורת האלקטרומגנטיות.
על עיקרון חוק זה מתבססות פעולתם של מכשירי חשמל רבים, שהחשובים שבהם הם כנראה הגנרטור (ואחיו הקטן, הדינמו) והמנוע החשמלי.
הגנרטור משתמש בסליל מוליך, שמסתובב סביב מגנט, על מנת להפיק מתח חשמלי, כלומר לייצר אנרגיה חשמלית.
לעומתו, מנוע חשמלי משתמש באנרגיה חשמלית, והופך אותה לאנרגיה קינטית, על פי אותו עיקרון, ולמעשה מבצע את הפעולה ההפוכה לזו של הגנרטור.
הניסוח המתמטי של חוק פאראדיי מסתמך על אנליזה וקטורית ומהווה אחת מארבע משוואות מקסוול:
כדי לקבל את חוק פאראדיי בניסוחו המקורי (הניסוח האינטגרלי) יש לבצע אינטגרציה קווית על השדה החשמלי במעגל סגור סביב משטח ואז להשתמש במשפט סטוקס.
כאשר הוא השטף המגנטי העובר דרך המשטח .
האינטגרציה המשטחית נעשית על משטח ואילו האינטגרציה הקווית נעשית על המסילה הסגורה שהיא השפה שלו.
עבור שדה מגנטי אחיד הקבוע במרחב, השטף המגנטי דרך משטח מישורי כלשהו ששטחו שווה ל־ כאשר היא הזווית בין וקטור השדה לווקטור הניצב למשטח.
חוק לנץ הוא חוק הקובע את כיוון הכא"מ המושרה.
חוק זה קובע שכא"מ מושרה תמיד יפעל נגד סיבת היווצרותו, כלומר ישאף להקטין ולהעלים את עצמו על ידי יצירת שדה מגנטי המבטל את השדה המגנטי הקיים (שהרי זרם חשמלי יוצר שדה מגנטי).
שאם לא כן, הזרם המושרה יוסיף לשדה המגנטי הקיים ויגדיל את השטף המגנטי עוד יותר, וכך יושרה עוד זרם, וכך עוד ועוד ללא הפסק (משוב חיובי); במצב היפותטי זה, מתקבלת אנרגיה יש מאין, בסתירה לחוק שימור האנרגיה.
נתאר לעצמנו שני תיילים מוליכים מקבילים וארוכים המחוברים זה לזה בקצם השמאלי ואילו בקצם הימני מתגלגל מוט מוליך המחבר בין שניהם.
בכך תיווצר מסגרת מוליכה מלבנית רחבה, שהצלע הימנית שלה חופשית.
נניח שאורך המוט הוא ושבזמן הוא היה צמוד לדופן השמאלית.
כעת, נניח שהמוט נע ימינה במהירות ושכל התהליך מתרחש כאשר פועל על המערכת שדה מגנטי קבוע הניצב למסגרת.
במקרה זה השטף המגנטי הוא:
ולכן הכא"מ במעגל שנוצר הוא:
עקב הכא"מ, נוצר במוט המוליך זרם חשמלי בכיוון כזה כך שהשדה המגנטי עליו יפעיל כוח לורנץ שימשוך את המוט שמאלה, בניגוד לכיוון התנועה, ומהירותו תקטן.
כלומר, הזרם זורם בכיוון השואף להקטין את השינוי בשטף המגנטי, בהתאם לחוק לנץ.
בדוגמה כאן, הזרם יזרום בניגוד לכיוון השעון, כמתואר באיור משמאל.
חוק עזר עירוני הוא חוק משנה שתקף בתחומה של רשות מקומית מסוימת במדינת ישראל.
חוק עזר חייב להיות מאושר על ידי מועצת הרשות המקומית ולא להידחות על ידי שר הפנים (במקרים מסוימים נדרש אישור של שר הפנים) על מנת שייכנס לתוקף.
הסמכות להתקנת חוקי עזר עירוניים ניתנת לכל סוגי הרשויות המקומיות, הן על פי החוקים הכלליים המתייחסים אליהם (פקודת העיריות, פקודת המועצות המקומיות, צו המועצות האזוריות) והן מהוראות חוק מפורטות לנושאים שונים (למשל פקודת התעבורה).
הרשות המקומית המנסחת את חוקי העזר, אינה יכולה להוסיף על הכתוב בחקיקה הראשית ואם יעשו זאת, זה לא יעמוד בביקורת שיפוטית.
מקרים מפורסמים שבית המשפט החליט שהרשות המקומית חרגה מסמכותה בחוקי העזר הם:
חוקי עזר שאסרו על פתיחת עסקים במהלך יום שלם באמצע שבוע.
בית המשפט קבע שמחוקק המשנה רשאי לקבוע שעות פתיחה וסגירה של עסקים, אך אינו מוסמך לקבוע סגירה מוחלטת ביום שאינו חג או שבת.
חוקי עזר שאסרו מכירת בשר חזיר בתחומי יישובים.
בית המשפט קבע שחקיקה כזאת מנוגדת לחוק יסוד "חופש העיסוק".
מחוקק המשנה יכול לקבוע אזורים מותרים ואזורים אסורים, אך אינו יכול להטיל איסור כולל.
הטיפול בעבירות על חוקי העזר העירוניים נעשה על ידי הפקחים של הרשות המקומית שהם בעלי סמכות הזהה לזו של שוטר בהקשר לאכיפתם.
לרוב העבירות על חוקי העזר הן עבירות קנס או ברירת קנס.
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים, תשל"ה–1975 (חוק הפלת"ד בפי עורכי-הדין) הביא לרפורמה יסודית בתחום הפיצוי לנפגעי תאונות דרכים בישראל.
לפני חקיקתו היה תחום זה כפוף לדיני הנזיקין המסורתיים.
הקושי המרכזי נבע מכך שהנפגע בתאונת דרכים נדרש להוכיח שנזקו נגרם על ידי התרשלותו של הנתבע כדי לזכות בפיצוי.
אם גורם הנזק לא התרשל, אם לא ניתן היה להוכיח שגורם הנזק התרשל, אם גורם הנזק לא נמצא, או אם הנזק נגרם באשמת הנפגע עצמו – לא הייתה זכות לפיצוי.
חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים נועד להבטיח שכל נפגע בתאונת דרכים יפוצה.
לשם כך הוטלה אחריות מוחלטת על כל נהג המעורב בתאונה כלפי הנפגעים בתאונה וחובת ביטוח בגין האחריות הפוטנציאלית וכן בגין נזק שעלול להיגרם לנהג בתאונה עצמית.
הרציונל העומד ביסודו של חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים הוא – פיצוי מהיר (אך חלקי) בגין כל נזק גוף שנגרם בתאונת דרכים: "לא הכול אך לכל".
את הרעיון של פיצוי מהיר לכל נפגע ביקש המחוקק להגשים על ידי שילובם של שלושה אמצעים:
ההסדר שנקבע בחוק הוא הסדר של אחריות מוחלטת (strict liability), שבו הזכות לפיצוי אינה מותנית בקיום אשמה מצדו של המזיק, ואינה מושפעת מאשמו התורם של הניזוק, להוציא מקרים קיצוניים שבהם הנפגע גרם לתאונה במתכוון.
הוויתור על יסוד האשמה מבטיח, לכאורה, פיצוי לכל נפגע בתאונת דרכים, גם אם הפוגע לא היה רשלן, ומקצר את זמן ההמתנה של הנפגע מיום קרות התאונה ועד למועד פסק הדין.
החוק הרחיב את חובת הביטוח על פי פקודת ביטוח רכב מנועי (סיכוני צד שלישי) [נוסח חדש], תש"ל–1970, כך שתשתרע על כל חבות הנובעת מן החוק ועל כל נזק שנגרם למשתמש ברכב בתאונת דרכים.
הסדר כזה מבטיח, שהנפגע בתאונה יוכל להיפרע את נזקו ולא ימצא עצמו בתום ההליך המשפטי בפני שוקת-שבורה, מול נתבע חדל פירעון, ושהפיצוי יגיע לידי הנפגע בלא דיחוי, שהרי חברות הביטוח אינן מעכבות את התשלומים המגיעים מהן כמו נתבעים מן-השורה.
החוק הקים את קרנית - קרן לפיצוי נפגעי תאונות דרכים, שתפקידה להבטיח פיצוי לנפגע, שאינו יכול לקבל פיצוי מחברת ביטוח, משום שהנוהג האחראי לפיצוי אינו ידוע (למשל, בתאונת "פגע וברח"), אין לנוהג ביטוח לפי פקודת הביטוח או שהמבטח עצמו חדל פירעון.
הקמת קרנית מילאה את החללים, שנותרו בהסדר הכללי של "פיצוי מהיר לכל נפגע".
במקביל להקמת קרנית הוקמה "קרנית-שטחים" שהייתה אחראית לפיצוי נפגעים מתאונות בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה.
במסגרת הסכם אוסלו א' הועבר התפקיד של קרנית שטחים לקרן הפלסטינית לפיצוי נפגעי תאונות דרכים (THE PALESTINIAN ROAD ACCIDENT VICTIMS COMPENSATION FUND) שהוקמה על ידי הרשות הפלסטינית.
בחוק הגדרה מורכבת וארוכה ל"תאונת דרכים":
ישנם שלושה שלבים בחוק הפיצויים:
בשלב הראשון על השופט לקבוע אם המאורע שלפניו נופל לגדרה של ההגדרה הבסיסית: על השופט לבחון את קיומם של ששת המרכיבים הבאים של ההגדרה הבסיסית: (1) מאורע; (2) נזק גוף; (3) עקב; (4) שימוש; (5) ברכב מנועי; (6) למטרות תחבורה.
הנטל בשלב זה מוטל על הטוען לקיומה של תאונת דרכים.
אם אחד מהמרכיבים הללו אינו מתקיים ואין נפקא מינה מהו המרכיב שאינו מתקיים – משמע שהמקרה אינו נופל בגדר ההגדרה הבסיסית.
במצב דברים זה, על השופט לעבור לשלב השני של ההליך הפרשני.
עליו לבחון אם המקרה שלפניו נופל לגדר אחת החזקות החלוטות המרבות.
הנטל בשלב זה מוטל גם הוא על הטוען לקיומה של חזקה חלוטה מרבה.
כאשר מתקיימים יסודותיה של החזקה החלוטה, רואים את המקרה כ"תאונת דרכים" אף שהוא אינו נופל לגדריה של ההגדרה הבסיסית אם גם התשובה על שאלה זו היא בשלילה, מסתיים תהליך הבדיקה בכל הנוגע לתחולתו של חוק הפיצויים.
השלב השלישי אם יש תחולה לחזקה החלוטה הממעטת – משמע אין לראות במקרה "תאונת דרכים" – מסתיימת הבדיקה של המקרה בגדריו של חוק הפיצויים.
היקף האירועים הכלולים בהגדרה של תאונת דרכים נדון פעמים רבות בפסיקה.
הגם שההגדרה די רחבה, ישנם אירועים שנקבע לגביהם שהם אינם תאונות דרכים.
למשל, נקבע שקטינה שנפטרה לאחר שננעלה במשך זמן רב ברכב אינה נחשבת כמי שנהרגה בתאונת דרכים, שוד דרכים והקורקינט המכני.
על פי פסיקת בית המשפט העליון, תאונה נחשבת לתאונה במתכוון בכל מקרה בו הנהג הפוגע ידע שהוא עתיד לפגוע בנפגע, גם אם מטרתו הייתה אחרת, למשל להימלט, וכלל לא רצה לפגוע בנפגע.
גובה הפיצוי המגיע לכל נפגע בתאונת דרכים – הן בגין נזקים ממוניים והן בגין נזקים שאינם ממוניים – הוכפף להגבלות נוקשות שלא היו קיימות קודם לכן.
במישור הממוני נקבע שבחישוב הפיצוי בשל אובדן השתכרות וכושר השתכרות לא ניתן להביא בחשבון הכנסה העולה על שילוש השכר הממוצע במשק ("ההכנסה המרבית"), ואם האובדן נמוך ממאה-אחוזים בשיעור נתון, יש להפחית גם את ההכנסה המרבית, הבאה בחשבון לצורך חישוב הפיצויים, באותו שיעור בדיוק.
עילת התביעה לפי החוק באה במקומה של עילת התביעה לפי דיני הנזיקין המסורתיים ולא מצטרפת אליה.
פירוש הדבר הוא שבניגוד לאדם שנפגע בתאונת עבודה, אשר יכול להשלים את הסכום המגיע לו מן המוסד לביטוח לאומי בגין אובדן ההשתכרות וכושר ההשתכרות באמצעות תביעת נזיקין, אדם בעל הכנסה גבוהה, שנפגע בתאונת דרכים הנובעת מהתרשלות, צריך להסתפק בפיצוי החלקי שמעניק לו החוק.
בנוסף סכום הפיצויים בגין הפסד השתכרות וכושר השתכרות בתביעות נזיקין "רגילות" מחושב על פי השכר ברוטו, על אף שלפחות כאשר הפיצוי הוא חד-פעמי הריהו פטור ממס.
בהצעת החוק משנת 1973 נאמר, לעומת זאת, כי "בחישוב הפסדי הנפגע כתוצאה מאבדן כושר השתכרות תובא בחשבון הכנסתו לאחר ניכוי מס הכנסה, ובלבד ששיעור המס שיובא בחשבון במקרה של היוון הפיצויים לא יעלה על 15% מסכום הפיצויים על אבדן כושר השתכרות".
ועדת החוקה, חוק ומשפט לא קיבלה את העיקרון של ניכוי מס הכנסה בחישוב הפסדי הנפגע כתוצאה מאובדן כושר השתכרות.
הוועדה סברה, כי די בהצבת תקרה לפיצוי על הפסד השתכרות, וש"ניכוי מס הכנסה יהיה בו משום הגבלה נוספת בלתי-מוצדקת ואף גורמת לעיוותים לגבי בעלי הכנסות נמוכות בהשוואה לבעלי הכנסות גבוהות יותר".
על כן בנוסחו הראשוני של החוק לא נכללה הוראה בדבר ניכוי מס.
הערכת הפיצוי נעשתה, אפוא, לפי השכר ברוטו, כמו בתביעות המבוססות על פקודת הנזיקין.
הגבלה חשובה לא פחות נוגעת לנזק הבלתי-ממוני.
בהצעת החוק נקבע, כי "לא ישולם בשל נזק שאינו נזק ממון פיצוי בסכום העולה על שלושים אלף לירות", על אף שבאותה התקופה הגיע הפיצוי בגין כאב וסבל בתביעות נזיקין עד ל־75,000 לירות.
בסופו של דבר נקבע כי התקרה תעמוד על 100,000 לירות והוצמדה למדד המחירים לצרכן.
בית המשפט העליון קבע שהמונח "נזק שאינו נזק ממון" שבסעיף 4 לחוק כולל את כל הנזקים הבלתי ממוניים, ובכלל זה – את קיצור תוחלת החיים, ועל כן לנפגעי תאונת דרכים לא ניתן פיצוי על קיצור תוחלת החיים.
קביעה זאת ניתנה למרות הטענה שסעיפים 2(א) ו-3 לתקנות פיצויים לנפגעי תאונות דרכים קובעים את הנוסחה לחישוב הפיצוי על נזק לא ממוני באופן המראה שהכוונה היא רק לפיצוי על כאב וסבל ולא לקיצור תוחלת חיים.
סעיף 8 של החוק קובע:
(א) מי שתאונת דרכים מקנה לו עילת תביעה על פי חוק זה, לרבות תביעה על פי ביטוח כאמור בסעיף 3(א)(2) ובסעיף 3(ד) לפקודת הביטוח, לא תהיה לו עילת תביעה על פי פקודת הנזיקין בשל נזק גוף, זולת אם נפגע בתאונה שנגרמה על ידי אדם אחר במתכוון.
סעיף זה מכונה "ייחוד עילה" ומונע מנפגע תאונת דרכים לתבוע פיצויים על סמך פקודת הנזיקין, מידי נהג שאשם בתאונה.
היו שבקשו להחיל את עקרון ייחוד העילה גם על מי שנהג ללא ביטוח חובה בתוקף, בניגוד לחוק, אולם דעה זאת לא נתקבלה ובתי המשפט בישראל פוסקים פיצויים לנהגים חסרי ביטוח שנפגעו בתאונת דרכים באשמת נהג אחר, על פי פקודת הנזיקין.
בעת חקיקת החוק, התלבטו חברי הכנסת בשאלה האם ראוי להגביל את סכום הפיצויים הניתן לנפגע תאונת דרכים שהחוק אינו חל עליו, למשל נהג שלא היה מבוטח בעת שנהג אחר פגע בו.
בסופו של דבר הוחלט שלא להגביל את סכום הפיצויים במקרים אלו, וכך יוצא לעיתים שנפגע תאונת דרכים מקבל פיצוי יותר גבוה כיוון שבניגוד לחוק לא היה מבוטח.
ב"דין וחשבון הוועדה בנושא בדיקת יישומו של חוק הפיצויים לנפגעי תאונות דרכים (ירושלים, התשנ"א–1991)" הומלץ להגביל את סכום הפיצויים במקרים אלו, כדי "שלא יהא חוטא נשכר" אולם המלצה זאת לא יושמה.
חוק פאשן הוא חוק פיזיקלי הקובע באופן אמפירי את מתח הפריצה – הפרש הפוטנציאלים החשמליים – הצריך להיות בין אלקטרודות שפופרת גז על מנת ליצור בה התפרקות חשמלית.
החוק, אשר פורסם בשנת 1889 על ידי הפיזיקאי הגרמני פרידריך פאשן ונקרא על שמו, קובע את תלות מתח הפריצה בסוג הגז, בחומר שממנו עשויות האלקטרודות בשפופרת, במרחק בין האלקטרודות ובלחץ שבשפופרת.
תלות בלחץ הגז ובמרחק בין האלקטרודות
הצורה הפשוטה והמוכרת ביותר של החוק טוענת כי מתח הפריצה הוא פונקציה לא-ליניארית של מכפלת לחץ הגז והמרחק בין האלקטרודות .
עוד קובע החוק כי לפונקציה זו קיימת נקודת מינימום, דהיינו ערך מסוים של המכפלה שעבורו מתקבל מתח הפריצה הקטן ביותר.
אמפירית, החוק תקף עבור ערכי הקטנים מ-.
ההסבר הפיזיקלי האינטואיטיבי לחוק זה קשור בעובדה שמתח הפריצה תלוי בניידות האלקטרונים.
אם המכפלה p×d היא גדולה מדי, משמעות הדבר היא שהיונים החיוביים צפופים מאוד ולכן האלקטרונים אינם מצליחים לצבור מספיק אנרגיה ולייננם.
כאשר המכפלה קטנה מדי, היונים מפוזרים מאוד ומאידך גם המרחק בין האלקטרודות קטן – ואזי המהלך החופשי הממוצע של האלקטרונים מאפשר להם לעבור בין שתי האלקטרודות מבלי להתנגש כלל ביונים חיוביים בדרכם.
תלות מתח הפריצה במכפלת הלחץ והמרחק משתנה לפי הטמפרטורה.
התלות בטמפרטורה באה לידי ביטוי באמצעות כתיבת חוק פאשן באופן הבא:
כאן היא צפיפות הגז, וזו תלויה בטמפרטורה דרך משוואת המצב של גז אידיאלי.
הנוסחה המדויקת, הכוללת גם תלות בטמפרטורה, נמצאה באופן ניסיוני עבור אוויר והיא נתונה על ידי:
הערך שמתקבל הוא ביחידות של קילו-וולט.
כאשר ערכו של נתון על ידי:
חוק פיצויי פיטורים, תשכ"ג-1963 מסדיר את תשלום פיצויי פיטורים לשכיר עם סיום עבודתו אצל מעסיקו.
החוק אושר בכנסת ב-6 באוגוסט 1963 ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1964.
המנהג לשלם פיצויי פיטורים התקיים גם קודם לחקיקת החוק, והחוק ביסס מנהג זה והחיל אותו על כל העובדים ומעסיקיהם.
הזכות הבסיסית לקבלת פיצויי פיטורים קבועה בסעיף 1 לחוק: "מי שעבד שנה אחת ברציפות - ובעובד עונתי שתי עונות בשתי שנים רצופות - אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד ופוטר, זכאי לקבל ממעסיקו שפיטרו פיצויי פיטורים".
"אצל מעסיק אחד או במקום עבודה אחד": הכוונה היא כי הרציפות והוותק שלפיהם נקבעים פיצויי הפיטורים לא יקטעו כתוצאה משינוי בעלות על מקום העבודה או העברת העובד מיחידה כלכלית אחת לאחרת הכפופות שתיהן לאותו מעסיק.
המקובל הוא שבהעברת בעלות נכללת בהערכת השווי ההפרשה לפיצויי פיטורים במסגרת התחייבויות החברה, והרוכש את החברה לוקח אותה בחשבון.
סעיף 2 לחוק מונה הפסקות זמניות בעבודה שאינן פוגעות ברציפות הנדרשת בסעיף 1. עם הפסקות אלה נמנות: חופשה ללא תשלום שניתנה על פי חוק או בהסכמת המעסיק, שביתה או השבתה, הפסקה ארעית ללא ניתוק יחסי עבודה או הפסקה תוך ניתוק יחסי עבודה שאינה עולה על שישה חודשים, ועוד.
בסעיף 3 לחוק נקבע: "פיטורים סמוך לפני סוף שנת עבודה ראשונה, יראו אותם - אם לא הוכח היפוכו של דבר - כאילו נעשו מתוך כוונה להימנע מחובת תשלום פיצויי פיטורים ואין פיטורים כאלה פוגעים בזכות הפיצויים".
הפירוש המקובל לביטוי "סמוך לפני סוף שנת עבודה ראשונה" הוא מעל 11 חודש, אך התנאי המהותי הוא הרצון להימנע מתשלום הפיצויים, וכאשר הוכח תנאי זה, יפסוק בית הדין פיצויים גם קודם שמלאו 11 חודשי ותק.
מאידך, אם יוכיח המעסיק שסיבת הפיטורים איננה הרצון להימנע מתשלום הפיצויים, יהיה פטור מתשלום זה גם אם הפיטורים נעשו לאחר שהעובד צבר ותק של 11 חודש.
החוק מונה שלל מקרים שבהם דינו של העובד המתפטר הוא כדין מפוטר, כלומר הוא זכאי לפיצויי פיטורים אף שהפסקת העבודה נעשתה שלא ביוזמת המעסיק (אלא ביוזמת העובד או גורם אחר).
התפטרות של העובד לרגל מצב בריאות לקוי שלו או של בן-משפחתו, ולאור הממצאים הרפואיים, תנאי העבודה ושאר נסיבות העניין הייתה סיבה מספקת להתפטרות.
התפטרות הורה, תוך תשעה חודשים מיום הלידה, על-מנת לטפל בילוד.
זכות זו שמורה רק לאחד ההורים.
בפסיקה נקבע כי זכות זו תקפה גם במקרה שההורה המתפטר מצא עבודה המקלה עליו בטיפול בילוד (פחות שעות עבודה או קרבה לבית) ולא רק לעובדים שהפסיקו לעבוד.
התפטרות עובדת עקב שהותה במקלט לנשים מוכות, ובלבד שסמוך לפני התפטרותה שהתה במקלט כאמור תקופה של שישים ימים לפחות.
העתקת מקום מגוריו של העובד, בנסיבות מיוחדות, כגון מעבר לרגל נישואיו ליישוב בישראל בו היה גר בן-זוגו, או מעבר ליישוב חקלאי מיישוב שאינו יישוב חקלאי, או ליישוב באזור פיתוח מיישוב שאינו באזור פיתוח.
אי חידוש חוזה עבודה: "היה עובד מועבד על פי חוזה לתקופה קצובה והגיעה התקופה לקצה, רואים אותו לעניין חוק זה כאילו פוטר, זולת אם הציע לו המעסיק לחדש את החוזה; סירב העובד לחדש את החוזה - רואים אותו, לעניין חוק זה, כאילו התפטר.
התפטרות מחמת הרעה מוחשית בתנאי העבודה, או מחמת נסיבות אחרות שביחסי עבודה לגבי אותו העובד שבהן אין לדרוש ממנו כי ימשיך בעבודתו.
קודם להתפטרות בנסיבות אלה על העובד להודיע למעסיק על כוונתו לעשות זאת, כדי לתת למעסיק הזדמנות לתקן את הדורש תיקון.
התפטרות עובד לאחר שהגיע לגיל הפרישה (ועבודתו החלה קודם שהגיע לגיל זה).
התפטרות לרגל גיוס לצה"ל או הצטרפות למשטרת ישראל, לשירות לאומי או לשירות בתי הסוהר.
תשלומי מעסיק לקרן פנסיה ולקופת ביטוח במקום פיצויי פיטורים
אופציה זו אכן ממומשת בהסכמים קיבוציים ובצווי הרחבה שהוצאו לפיהם.
סעיף 26 לחוק פיצויי פיטורים קובע כי אם הכספים המופרשים לקופת פנסיה תחת רכיב הפיצויים מיועדים לקבלת קצבה, המעסיק איננו יכול למשוך כספים אלו בחזרה גם כאשר העובד אינו זכאי לפיצויי פיטורים, אלא אם המעסיק הסכים על כך מראש עם העובד.
בחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (קופות גמל) (תיקון מס' 21), התשע"ח - 2018, נקבע שאין די בהסכמה מראש של העובד כדי לבצע את המשיכה.
יש צורך בהסכמתו לאחר הפיטורים, ובהיעדרה על המעסיק לקבל פסק דין.
פיטורי העובד עקב התנהגות חמורה שלו שאינה מאפשרת את המשך העסקתו עלולים להביא לשלילת זכותו לפיצויי פיטורים.
נסיבות המצדיקות שלילת הפיצויים מפורטות בהסכם קיבוצי החל על העובד, ובהיעדר הסכם כזה - נקבעות על ידי בית הדין לעבודה, על-פי הכללים שבהסכם הקיבוצי החל על המספר הגדול ביותר של עובדים.
בהתאם לחוק, פיצויי הפיטורים מחושבים לפי המשכורת החודשית האחרונה של העובד, מוכפלת במספר שנות הוותק שלו.
דוגמה: עובד שמשכורתו האחרונה היא 8,000 שקל לחודש ופוטר לאחר שעבד 5 שנים, זכאי לפיצויי פיטורים בסך 40,000 שקל.
פעמים רבות נכלל חלק מפיצויי הפיטורים (או כולם) בקופת הגמל המשמשת לביטוח פנסיוני של העובד, כך שהמעסיק נדרש רק להשלים אותם לסכום הקבוע בחוק.
תקנות פיצויי פיטורים (שיעורי פיצויי פיטורים לעובד בשכר), התשמ"ג-1983: התקנות משוות את גובה הפיצויי לעובד בשכר (עובד יומי) לגובה הפיצויים לעובד במשכורת (עובד חודשי).
תקנות פיצויי פיטורים (חישוב הפיצויים, והתפטרות שרואים אותה כפיטורים), תשכ"ד-1964: מפרטות שלל נושאים המופיעים בחוק, ובכלל זה רכיבי השכר שיובאו בחשבון לשם חישוב הפיצויים, השפעת שינויים בשכר על חישוב הפיצויים, הפסקות בעבודה שאינן באות במניין בחישוב הפיצויים והתפטרות לרגל העתקת מגורים שדינה כפיטורים.
תקנות פיצויי פיטורים (חובת מסירת הודעות למעביד), התשמ"ט-1988: מסדירות את מסירת הודעה למעסיק במקרה של התפטרות אב לשם טיפול בתינוקו ובמקרה של התפטרות לשם טיפול בבן משפחה עקב מחלתו או נכותו.
המנהג לשלם פיצויי פיטורים התקיים גם קודם לחקיקת החוק (כבר בשנת 1939 פסק השופט שניאור זלמן חשין פיצויי פיטורים לעובד, לאחר שהוכח שמדובר במנהג קיים בענף הייצור), והחוק ביסס מנהג זה והחיל אותו על כל העובדים ומעסיקיהם.
מאז אישור החוק בכנסת ועד לסוף שנת 2021 תוקן החוק 33 פעמים.
רבים מהתיקונים עסקו בהוספת נסיבות מיוחדות שבהן רואים התפטרות כפיטורים לעניין הזכות לפיצויי פיטורים.
בעת דיוני הכנסת נידון רבות הקשר וההשראה מהמשפט העברי, שמעגן את הפיצויים בפירוש "וכי תשלחו חופשי מעמך, לא תשלחנו ריקם".
המשפט העברי משתלב בסעיפים רבים, הזכות לפיצויים, רציפות העבודה ומצב של עובד שנפטר.
חוק פרידל (בצרפתית Loi de Friedel), הקרוי על שמו של ז'ורז' פרידל הוא תכונה של התמרת פורייה של פונקציות ממשיות.
פרידל פרסם את תגליתו בכתב העת Comptes Rendus של האקדמיה למדעים בפריז בשנת 1913.
בהינתן פונקציה ממשית, (x), להתמרת פורייה שלה:
כאשר הוא הצמוד המרוכב של .
נקודות הופכיות בסריג בעל מרכז סימטריה מכונות צמדי פרידל.
ריבוע המשרעת () הוא בעל מרכז סימטריה:
המופע של הוא אנטי סימטרי:
בחוק פרידל נעשה שימוש בקריסטלוגרפיה באמצעות קרני רנטגן.
פרידל הראה שמשום שתבנית העקיפה של קרני רנטגן היא תמיד סימטרית, לא ניתן (למעט במקרים מיוחדים) לקבוע האם לגביש יש מרכז סימטריה ורק 11 סוגים שונים של סימטריה גבישית ניתנים להבחנה.
11 סוגים אלו ידועים כמחלקות פרידל (או קבוצות הסימטריה של לאואה).
חוק פרנק-סטארלינג של הלב קובע כי ככל שנפח הדם הנכנס ללב בדיאסטולה (הרפיית הלב) גבוה יותר, כך נפח הדם המוזרק מהלב בסיסטולה (כיווץ הלב) גבוה יותר (בהנחה ששאר המשתנים נותרים קבועים).
כך מתאפשר איזון פנימי בין תפוקת הלב להחזר הוורידי ולאספקת הדם לעורקים, ללא תלות בגורמי בקרה חיצוניים.
החוק נקרא על שם הפיזיולוגיים, אוטו פרנק וארנסט סטארלינג שתיארו אותו לראשונה בשנת 1914.
ככל שהלב מתמלא בדם מעבר לקיבולתו הרגילה, כך גובר הכוח אותו מפעילים שרירי הלב בעת הכיווץ.
הסיבה: הגברת העומס על כל סיב שריר עקב נפח הדם העודף שנכנס ללב בעת המילוי.
ככל שהסיב נמתח יותר כך יפתח יותר כח בעת הכיווץ.
מתיחת סיב השריר מגבירה את האפיניות של החלבון טרופונין C לסידן, כך שנוצרים יותר גשרים בין חלקי סיב השריר וכך גדל כוח הכיווץ שלו.
נוסף על כך פוטנציאל הכוח האלסטי הנוצר כתוצאה ממתיחת רקמות השריר.
הכוח שכל סיב מסוגל לפתח תלוי ביחס ישר באורך המקורי של הסרקומר ועוצמת המתיחה על כל שריר תלויה בכמות הדם הנמצאת בלב לאחר המילוי.
בלב אנושי, כוח מרבי מושג כשאורכו המקורי של הסרקומר הוא 2.2 מיקרומטר.
בלב בריא, נדיר מאוד מקרה בו אורכם המקורי של הסרקומרים גדול יותר.
אורכים מקוריים גדולים או קטנים מכך יגרמו להפחתה בעוצמת הכיווץ.
עבור אורכים גדולים יותר, הפחתת עוצמת הכיווץ נובעת מחפיפה קטנה יותר בין הסיבים הדקים והעבים.
עבור אורכים קצרים יותר, ההפחתה נובעת מהפחתה ברגישות המיופילמנטים לסידן.
חוק פִילִיפִּי (בתחום הבלשנות ההיסטורית) הוא השערה של הבלשן פ' פיליפי, לגבי כלל קבוע של מעתק הגאים קדום, שחל בשפות שמיות עתיקות, לפיו התנועה הקדומה הקצרה i (חיריק חסר), ברבות הימים עברה תהליך שבו היא הפכה לתנועת - a (פתח) ב.
בעברית כיום, מילים שנותרו בלא תמורה על פי חוק פיליפי מבוטאות בצירי או חיריק מלא, ואילו מילים שעברו תמורה על פי הכללים של חוק פיליפי מבוטאות בפתח.
לדוגמה, לפי ההשערה, בלשון שקדמה לעברית אמרו הוא סיפר, אני סִפֵּרְתִּי, את סִפֵּרְתְּ, אנחנו סִפֵּרְנוּ.
ורק בעקבות מעתק ההגאים על פי חוק פיליפי, שונה המבטא לאני סִפַּרְתִּי, את סִפַּרְתְּ, אנחנו סִפַּרְנוּ (עם פ"ה מונעת בפַתַח)
יש חוקרי לשון הסבורים שכלל זה השפיע כבר על הארמית העתיקה עוד טרם הגיעה לעברית.
אחרים כמו חיים רבין ועוזי אורנן המעיטו בחשיבות כלל זה.
כאשר במקורה בתוך שם או פועל, התנועה i (חיריק חסר) הייתה הברה סגורה המוטעמת טעם ראשי.
לדוגמה: המילה בִּנְת בשפות שמיות מזרחיות נותרה כך בערבית, אך עברה למילה בַּת בעברית בתנועת פתח והיאלמות הנו"ן שכנראה הייתה במקורה מאונפפת יותר וחלק מן התנועה.
כך גם ההברה [פֵּר] במילה סיפר, היא מוטעמת, אך במילה סיפרתֶם בעברית העתיקה הטעם נסוג לסוף המילה, ולכן הצירי הוחלף בפתח והתקבלה המילה סיפַרתם.
כאשר במקורה בתוך שם-עצם-נסמך הטעם נסוג, כלומר במקורה התנועה i הייתה בהברה סגורה המוטעמת טעם משני, וההברה המוטעמת עברה אל הסומך.
לדוגמה, בביטוי עם סומך-נסמך: זָקֵן ההופך לזְקַן העדה, כשמופיעה סמיכות.
בקרב הבלשנים מקובל כי תארוך חוק פיליפי הוא בין: 1300 ל-300 לפני הספירה.
לפי כלל זה הקובע כי תנועת i הקדומה בהברה הסגורה המוטעמת טעם ראשי - הפכה לתנועת a, נמצא כי בתחילה הייתה הצורה יָשֵׁנְתִּי, ולאחר מכן הפכה ל- יָשַׁנְתִּי, כלומר: יָשֵׁן> יָשֵׁנְתִּי> יָשַׁנְתִּי.
כלל פיליפי גם חל על נסיגת הטעם מהנסמך (המילה הראשונה בצירוף נסמך) אל הסומך (המילה השנייה בצירוף זה), ובו תנועת i הקדומה בהברה הסגורה המוטעמת טעם משני, הופכת לתנועת - a (בפַתַח).
לדוגמה: חָצֵר המלך> חֲצַר המלך.
ישנם מקרים רבים היוצאים מן הכלל, בהם חוק פיליפי אינו נכון, כפי שפורסם במאמרים ובספרים העוסקים בלשון.
עד כדי כך שמספר חוקרים קבעו כי כלל זה שגוי.
כמו כן, במסורת השומרונית לא חל חוק פיליפי אלישע קמרון, פרופסור במחלקה ללשון העברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית, היה מהראשונים שיצאו נגד "חוק פיליפי" וקבעו כי הוא שגוי.
חוק פיליפי קרוי על שם פ"ו פיליפי, מדקדק גרמני במאה ה-19, שפרסם בהרחבה את החוק לראשונה בשנת 1878, אך קדמו לו אחרים בניסוח חוק מעתק הגאים זה.
חוק פּוֹ, הקרוי על שם ממציאו ניית'ן פו (Nathan Poe), הוא כלל בתרבות האינטרנט הקובע כי באינטרנט, בהיעדר ידיעה על כוונת הכותב (באמצעות הבעת פנים או אינטונציה), לא תמיד ניתן להבדיל בין אמירה רצינית (גם אם היא קיצונית) לבין פרודיה.
למשל, המשפט "אין על אפל, מת על המוצרים שלהם" – ללא רגשון מתאים, יכול להתפרש באחת משתי דרכים: כפשוטו או כביטוי של לעג.
כוונתו של חוק פו היא שפרודיה על משהו היא מטבעה קיצונית, כך שקשה להבחין בין קיצוניות אמיתית לפרודיה.
תוצאה נוספת של חוק פו היא תופעה הפוכה: אמונות קיצוניות מובָנות בטעות כפרודיה על האמונה.
חוק פו גובש בשנת 2005 על ידי נייתן פו באתר האינטרנט christianforums.com בדיון על בריאתנות.
המשפט המקורי היה: "ללא סמיילי קורץ או הצגת סימן בולט אחר של הומור, אי אפשר ליצור פרודיה על בריאתנות באופן שמישהו לא יטעה לחשוב שמדובר בדבר האמיתי".
התחושות שהביע פו נכתבו הרבה לפניו, ולכל הפחות בשנת 1983, אז פרסם ג'רי שוורץ פוסט בקבוצת דיון וכתב בו את המשפטים הבאים:
תקדים נוסף לחוק פו הופיע בקבוצת דיון בשנת 2001. בעקבות הסכמה הידועה של החוק השלישי של ארתור סי.
חוק פלאנק מתאר את צפיפות הספקטרום של קרינה אלקטרומגנטית הנפלטת על ידי גוף שחור בשיווי משקל תרמי בטמפרטורה נתונה, כאשר אין זרימה נטו של חומר או אנרגיה בין הגוף וסביבתו.
חוק פלאנק נוסח בשנת 1900 על ידי הפיזיקאי הגרמני מקס פלאנק.
גוף שחור הוא עצם אידיאלי הבולע באופן מושלם קרינה אלקטרומגנטית בכל אורכי הגל, ללא החזרה או העברה.
הגוף השחור פולט קרינה אלקטרומגנטית באופן התלוי אך ורק בטמפרטורה שלו, על פי חוק פלאנק.
הקרינה הנפלטת אינה תלויה בקרינה הפוגעת, פרט להשפעה של זו על טמפרטורת הגוף.
גוף שחור אידיאלי הוא קירוב טוב לתיאור הקרינה הנפלטת מגופים חמים רבים: אור השמש, נורת להט וקרינת תת-אדום מבעלי חיים.
גוף שחור קורן בכל אורכי הגל, בעוצמה התלויה באורך הגל ובטמפרטורה, בהתאמה לחוק פלאנק.
גוף שחור בטמפרטורה הנמוכה מכ-700 מעלות קלווין (430 מעלות צלזיוס) פולט מעט מאוד קרינה באור הנראה, וקורן בעיקר בתדירויות נמוכות יותר, כמו גלי רדיו, מיקרוגל ותת-אדום.
הסיבה לצורה של נוסחת פלאנק היא יצירתם של הפוטונים באנרגיות בדידות (קוונטים).
הבנה זו, יחד עם הסבר האפקט הפוטואלקטרי, היוו את תחילתה של תורת הקוונטים.
בתחילה לא היה ידוע מה גורם לפליטת הקרינה באורכי הגל השונים; בתחילת המאה ה-20 פותחה נוסחה באופן אמפירי (על ידי ניסויים) המתארת את ספקטרום הפליטה של הגוף השחור, בכל אורכי הגל, עבור טמפרטורה נתונה.
נוסחה זו נקראת חוק ריילי-ג'ינס על שם מפתחיה, ג'ון ויליאם סטראט ריילי וג'יימס ג'ינס:
כאשר הוא אורך הגל, הוא קבוע בולצמן ו- היא הטמפרטורה בקלווין.
כאשר מבצעים סכימה על משוואה זו מאפס ועד אינסוף, מתקבל כי הפליטה הכוללת בכל אורכי הגל היא אינסופית, דבר שאינו תואם את חוק שימור האנרגיה.
אי התאמה זו בין החישובים למציאות מכונה "הקטסטרופה של האולטרה סגול", מכיוון שהנוסחה כן מתאימה לאורכי הגל ארוכים יותר, אך מתבדרת בתחום של האולטרה סגול.
כתוצאה מ"קטסטרופה" זו החליטו להגביל נוסחה זו לתחום אורכי הגל הארוכים ונמצאה נוסחה חדשה לאורכי הגל הקצרים, בשם חוק וין (גם היא באופן אמפירי).
לבסוף אוחדו שתי הנוסחאות על ידי מקס פלאנק, למשוואת פלאנק:
בפיתוח נוסחה זו הניח פלאנק כי האנרגיה נפלטת מגוף שחור במנות בדידות של אנרגיה (קוונטים של אנרגיה):
כאשר הוא קבוע פלאנק, היא תדירות הקרינה ו- הוא מספר טבעי.
כלומר, מנות האנרגיה הן כפולות של מנה בסיסית, התלויה בתדירות בלבד.
הנחה זו היא אחת ההנחות הבסיסיות שהביאו לפיתוח תורת הקוונטים.
חוק פיקוח על בתי ספר, תשכ"ט-1969 הוא חוק ישראלי המתווה את הדרך שבה יוקמו ויפעלו בתי הספר.
לפי החוק, על המנהלים של בתי ספר להחזיק רישיון המאפשר את פתיחת בית הספר, בנוסף, על בית הספר לעמוד במספר תקנים ולקיים חוקים מסודרים.
החוק חל על כל בית ספר בו לומדים יותר מעשרה תלמידים, חוק זה חל גם על מוסדות חינוכיים אחרים, כגון: גני ילדים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים, מוסדות אקדמיים אחרים.
חוק זה בעבר לא חל על בתי ספר בו העובדים הם עובדי מדינה, אך בשל פגמים תברואתיים וביטחוניים הוחלט בשנת 2000 לכלול גם בתי ספר אלה במסגרת החוק.
החוק חוקק בעקבות עלייה בכמות בתי ספר פרטיים שנוסדו, שיצרו בררנות באופן קבלת התלמידים.
אפליה זו הפריעה לרשויות המקומיות ובעקבות לחץ על משרד החינוך, חוקק חוק הפיקוח על בתי הספר.
החוק קובע שאדם לא יפתח בית ספר אלא אם יש לו רישיון המתאים לכך: הרישיון יכול להיות קבוע, או מותנה לתקופה.
הבקשה לרישיון מוגשת למנהל הכללי, והיא צריכה לכלול באופן מפורט: תוכנית לימודים, הכשרתם וכשרם של המורים המחנכים, שרטוטים של מבני בית הספר, תנאי הבטיחות של בית הספר, ריהוט וציוד ומימון בית הספר מהצד הכלכלי.
לאחר הגשת בקשה, המנהל הכללי ידון בבקשה ויודיע על תשובתו תוך ארבעה חודשים מיום ההגשה.
על המנהל הכללי לקבל חוות דעת של רשות החינוך המקומית והרשות המקומית לתכנון ובנייה (לפי חוק התכנון והבנייה), ולרשות הבריאות, הרישיון לא מתקבל אם הרשויות הנ"ל לא אישרו אותו.
המנהל הכללי יכול לקבוע תנאים נוספים לפני מתן הרישיון ואחריו.
אין אפשרות לקבלת רישיון אם המבקש או אחד העובדים הורשע בעבירה שפוגעת במדינה או בעבירה מינית.
משרד החינוך רשאי להציב תנאים בלעדיים בהתאם לאזור ולביקוש המסוים באזור זה.
למשל אם ביישוב מסוים יש אחוז כלשהו של תלמידים מחוץ ליישוב המתקבל לבית ספר, ואחוז זה פוגע ביישוב ובאוכלוסייתו, משרד החינוך רשאי לחייב את בית ספר לקלוט את כלל התלמידים מהיישוב, ורק לאחר מכן לקבל תלמידים מחוץ ליישוב.
במשרד החינוך ישנה עדיפות לתנאי הנוגעים בשוויון מכל סוג שהוא, ובשמירה נגד אפליות.
פירוט תהליך פתיחת בית הספר
ההליך לפתיחת בית הספר כולל 3 חלקים עיקריים, קבלת רישיון (כמפורט למעלה), הכרת משרד החינוך ומימון בית הספר.
לאחר קבלת הרישיון, הוא חייב לקבל את הכרת משרד החינוך, על מנת לקבל מימון מהמדינה.
מימון זה הכרחי לקיום בית ספר, שכן בתי ספר בעלי רישיון שאינם מוכרים מקבלים כרבע פחות (75%) מהמימון שמקבלים בתי ספר בעלי רישיון המוכרים, בתי ספר ממלכתיים.
מספר זה אף יכול לרדת אם הרכב בית הספר אינו משקף את כלל הממוצע היישובי, ואף שר החינוך רשאי לבטל לגמרי את המימון אם החליט שהוא פוגע בחינוך בבתי ספר ממלכתיים.
תוכניות בתי הספר, ספרים ועזרי לימוד שונים נתונים לפיקוחו של שר החינוך והתרבות.
וכן בסמכותו של המנהל הכללי לאשר מפעם לפעם את שכר הלימוד ואופן גבייתו בבית הספר.
כאשר הוגש כתב אישום נגד בעל הרישיון, בית המשפט רשאי לצוות על סגירת בית הספר עד לסיום המשפט.
לעומת זאת, חל איסור על המנהל הכללי לפטר או להשעות עובד שירות לפני שניתנה לעובד הנוגע בדבר הזדמנות להשמיע את טענותיו.
העובד רשאי לערער על ההחלטה לפטרו תוך 21 יום מהרגע שהוחלט לפטרו, ולהגיש את הערעור לפני שר החינוך והתרבות.
לעומת זאת, עובד שירות שהואשם בעבירה שפוגעת בביטחון המדינה יישאר בהשעיה עד לסיום ההליכים הפליליים.
מעבר לכניסה תחת תוקף החוק: עבור בתי ספר שהיו קיימים לפני חקיקת החוק, נכנס חוק זה לתוקף בהדרגה, ועל זה אחראי שר החינוך והתרבות.
החוק לא חל על מוסדות אקדמיים (אוניברסיטאות, מכללות, אקדמיות צבאיות) שהוכרו לפי החוק להשכלה גבוהה, ישיבה או סמינר להכשרה דתית ששר הדתות אישר אותם לעניין זה.
וכן החוק לא חל על בתי ספר ששר החינוך והתרבות פטרו אותו בצו מחוק זה, אך הצו יינתן לאחר התייעצות של שר החינוך והתרבות עם ועדת החינוך והתרבות של הכנסת.
אם המנהל הכללי רוצה לבטל אישור לפי אחד מן הסעיפים המפרטים בחוק הוא יעשה זאת רק לאחר שיתייעץ עם ארגון המורים המייצג את העובד.
בעל רישיון המעסיק עובד שאישורו נשלל או שאין לו רישיון חייב לפטר את העובד.
חוק עידוד תרומות מזון, התשע"ט-2018 נחקק בשנת 2018 וקובע כי מי שתורם מזון לארגוני חלוקת מזון, לא יישא באחריות אזרחית או פלילית לנזק שנגרם עקב תרומת המזון.
בסקר שערך המוסד לביטוח לאומי בשנת 2011, עלה כי 18.7% מאוכלוסיית ישראל חיו באי ביטחון תזונתי ומעל ממחציתם ב"אי ביטחון תזונתי ניכר".
לפיכך, הוצע לקבוע פטור מאחריות פלילית או נזיקית למי שתורם בתום לב מזון לעמותה שמחלקת מזון.
ההגנה תחול גם על תרומת מזון, שלא היה משווק למסחר מטעמים שונים, ובכללם טעמים אסתטיים, כל עוד מדובר במזון שאינו עלול לסכן את בריאות צרכניו.
החוק קובע כי מי שתורם מזון לארגוני חלוקת מזון, וכן ארגונים לחלוקת מזון המובילים, מחלקים או מחזיקים תרומות מזון, לא יישאו באחריות אזרחית או פלילית לנזק שנגרם עקב תרומת המזון, וזאת רק אם התורמים פעלו בהתאם להוראות כל דין החלות עליהם ולא התרשלו.
קביעה נוספת בחוק עוסקת בנושא הבעת הוקרה לעסקים העומדים בדרישות החוק: שר הבריאות יעניק אחת לשנה אותות הוקרה לעסקים העומדים בדרישות החוק והוכיחו כי הם תורמים מזון לארגונים לחלוקת מזון על פי קריטריונים שנקבעו.
רשימת העסקים שהוענקו להם אותות הוקרה תפורסם באתר האינטרנט של משרד הבריאות.
בתיקון לחוק מנובמבר 2024 נקבע שגוף ציבורי (כהגדרתו בחוק) המספק שירותי הסעדה לבאים בשעריו, בהיקף של 500 מנות ליום עבודה לפחות, לא יסרב סירוב שאינו מוצדק לבקשת ארגון לחלוקת מזון להתקשר עימו לשם איסופו של המזון העודף מחצריו.
חוק עידוד מעורבות סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית, התשע"ח–2018 קובע שסטודנט יהיה זכאי לשתי נקודות זכות אקדמיות, פעם אחת במהלך לימודיו לתואר ראשון, בגין פעילות התנדבותית או שירות מילואים.
הצעת החוק הוגשה על ידי ועדת החינוך, התרבות והספורט ביוזמתם של חברי הכנסת מירב בן-ארי ואורן חזן ומטרתה הוצגה בדברי ההסבר להצעה:
מטרתה של הצעת החוק המתפרסמת בזה היא לעודד מעורבות של סטודנטים בפעילות חברתית וקהילתית, וכן להכיר בתרומתם של המשרתים בשירות מילואים, באמצעות הכרה בפעילויות אלו כפעילויות המזכות בנקודות זכות לקראת תואר אקדמי ראשון.
החוק אושר בכנסת ב-9 ביולי 2018, ותחילתו בשנת הלימודים ה'תשע"ט (כלומר החל מאוקטובר 2019).
החוק קובע שסטודנט יהיה זכאי לשתי נקודות זכות אקדמיות, פעם אחת במהלך לימודיו לתואר ראשון, בעבור פעילות שהיא אחד מאלה:
פעילות חברתית וקהילתית של 30 שעות לפחות בהתנדבות בשנת לימודים אחת.
ארגונים פוליטיים או מפלגתיים אינם נכללים בארגונים שפעילות בהם נכללת בקטגוריה זו.
שירות מילואים של 14 ימים לפחות בשנת לימודים.
אוניברסיטאות ומכללות בישראל פרסמו תקנונים המסדירים קבלת נקודות זכות לפי חוק זה.
חוק עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך, התשס"א–2000 בא לעודד סטודנטים במוסדות להשכלה גבוהה בישראל להיות מעורבים בפעילות ביום חינוך ארוך, באמצעות מלגת לימודים שתינתן בתמורה לפעילות זו.
החוק נחקק בכנסת החמש עשרה ביוזמתה של חברת הכנסת קולט אביטל.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את מטרתו:
מטרת הצעת חוק זו היא שילובם של הסטודנטים והסטודנטים להוראה בפעילות חינוכית לילדים בגילאי בית הספר היסודי וחטיבות הביניים במסגרת יום חינוך ארוך.
הצעת החוק תזרז את יישום חוק יום חינוך ארוך, תוך צמצום העלויות הכרוכות ביישומו, ובו בזמן תוך סגירת פערים בחברה הישראלית על ידי הרחבת האופקים של ילדים ובני נוער לאחר שעות הלימודים הפורמליות.
החוק אושר בכנסת ב-18 באוקטובר 2000, ולא עבר שום שינוי מאז.
החוק קובע שסטודנט שהתקבל לתוכנית לשילוב סטודנטים בפעילות חינוכית במסגרת יום חינוך ארוך יחויב במתן ארבע שעות שבועיות בפעילות חינוכית, ובתמורה יהיה זכאי למלגה שלא תפחת ממחצית משכר הלימוד.
בהתאם לסמכות שהוקנתה לה בחוק התקינה שרת החינוך, התרבות והספורט, לימור לבנת, את תקנות עידוד מעורבות סטודנטים ביום חינוך ארוך, תשס"ה-2005, המפרטות את אופן המעורבות של הסטודנט, וקובעות שמלגה מלאה, בשיעור 60% משכר הלימוד, תינתן תמורת פעילות שלא תפחת ממאה שעות לשנת לימודים.
למימוש החוק משמשת תוכנית סחל"ב.
חוק פעולת המסות (The Law of Mass Action) הוא חוק מתחום הכימיה הפיזיקלית לפיו רמת הפעילות של תערובת כימית (כגון גז או תמיסה) היא יחסית לכמות החומר הפעיל בה.
על פי חוק זה, קצב תגובה כימית כלשהי פרופורציונלי ישירות לריכוזיהם של המגיבים, כאשר כל ריכוז מועלה בחזקה השווה למספר המולקולות של כל חלקיק המשתתף בתהליך.
הדבר מסביר ומנבא את ההתנהגויות של פתרונות בשיווי משקל דינמי, עבור תגובות שונות יתקבלו ביטויים שונים של תלות המהירות בריכוז כאשר הטמפרטורה קבועה.
החוק התגלה על ידי המדענים הנורווגים קאטו מקסימיליאן גולדברג ופיטר ווגה בין השנים 1864–1867, חוק זה היה שימושי להשגת משוואת שיווי המשקל הנכונה לתגובה, אולם ידוע כי ביטויי הקצב שהוא מספק חלים רק על תגובות אלמנטריות (ראה פוטנציאל כימי).
ווגה וגולדברג התבססו על רעיונותיו של קלוד לואי ברטולה בנוגע לתגובות כימיות הפיכות, והציעו את חוק פעולת המסות בשנת 1864.
מסמכים אלו, בדנית, לא זכו לפרסום כמו גם מסמכים שנכתבו מאוחר יותר בשנת 1867 (בצרפת) והכילו שינוי בחוק וכן נתונים ניסיוניים עליהם הוא מתבסס.
בשנת 1877 הכימאי ההולנדי יאקובוס ואן 'ט הוף הגיע למסקנות זהות באופן בלתי תלוי מפני שלא היה מודע לעבודה שנעשתה בנושא קודם לכן.
עבודותו של יאקובוס הובילה להכרה נרחבת של רעיונותיהם של מקסימליאן גולדברג ופיטר ווגה בשנת 1879 בגרמניה, ואן 'ט הוף קיבל את עדיפותם של המדענים הנורווגים.
ניתן לכתוב את משוואת התגובה הכימית באופן הבא:
כאשר הם החומרים ו- הם המקדמים הסטוכיומטרים המתאימים להם במשוואת התגובה הכימית.
הדיון על שיווי משקל כימי בדרך כלל מתייחס לתגובות בתנאים של לחץ וטמפרטורה קבועים.
בשיווי משקל האנרגיה החופשית של גיבס היא במינימום ביחס לשינויים בפרופורציות של המגיבים.
כאשר הוא הפוטנציאל הכימי של האיבר ה-, המוגדר כנגזרת חלקית:
בלחץ קבוע , ובטמפרטורה קבועה , ולכן בסך הכל מתקבל:
השינוי באנרגיה החופשית של גיבס בתגובה כימית תלוי בפוטנציאליים הכימיים של המגיבים.
בשיווי משקל נמצא באקסטרמום ו- בהכרח שווה ל-0. השינוי במספר המולקולות של המרכיבים פרופורציונלי למקדמים הסטוכיומטרים במשוואת התגובה הכימית .
ניתן גם לרשום את בצורה:
כאשר מציין את מספר הפעמים שהריאקציה התרחשה.
בשיווי משקל כימי , ולכן נקבל לבסוף את הקשר:
זהו התנאי לשיווי משקל כימי בטרנספורמציה ליניארית (שינוי) של חומרים בלחץ וטמפרטורה קבועים.
עתה נדון במקרה של שיווי משקל כימי עבור גזים אידיאליים, עד כה הגענו לצורה כללית עבור התנאי לשיווי משקל כימי כאשר הנחנו שכל אחד מהמשתתפים בתגובה מתנהג כמו גז אידיאלי.
נכתוב שוב את הביטוי לפוטנציאל הכימי של המרכיבים הפעם באופן הבא:
כאשר הוא הריכוז של המרכיב ה- וכן , אשר תלוי בטמפרטורה אך לא בריכוז (כאן הוא פונקציית החלוקה הפנימית).
עתה ניתן לרשום את התנאי לשיווי משקל באופן הבא:
את האגף השמאלי ניתן לרשום כ:
ואת האגף הימני ניתן לרשום כ:
כאשר נקרא קבוע שיווי המשקל, הוא כפונקציה של הטמפרטורה בלבד.
הצבה מפורשת של הביטוי ל- (המופיע מעלה) תוביל ל:
וזאת מכיוון שהאנרגיה החופשית הפנימית היא .
נקבל לבסוף מקשרים אלו את חוק פעולת המסות:
המשמעות של תוצאה זו היא שהתוצר המתקבל מריכוזי המגיבים הוא פונקציה של הטמפרטורה בלבד.
שינוי בריכוז של אחד מהמגיבים יוביל בהכרח לשינוי בשיווי המשקל עבור אחד (או יותר) מהמגיבים האחרים.
כדי לחשב את קבוע שיווי המשקל , חיוני לבחור באופן עקבי את האפס של האנרגיה הפנימית עבור כל מגיב.
יש צורך בעקביות כאן מכיוון שהערך של כל פונקציית חלוקה תלוי בבחירה שלנו עבור האפס של מצבי האנרגיה העצמיים.
האפסים השונים עבור המגיבים השונים חייבים להיות קשורים כדי לתת את הפרש האנרגיה או הפרש האנרגיה החופשית בתגובה.
לא קיים קושי בביצוע הדבר, אך זה לא קורה ללא מאמץ מודע שלנו.
לתגובת דיסוציאציה כמו H2 <=>2H לדוגמה, ההליך הפשוט ביותר הוא לבחור את אפס האנרגיה הפנימית של כל חלקיק מרוכב (כאן H2 היא המולקולה) כך שיתאים לאנרגיה של החלקיקים המנותקים (כאן 2H) במנוחה.
בהתאם לכך אנו מציבים את האנרגיה של מצב האפס של החלקיק המרוכב ב-, כאשר הוא האנרגיה הנדרשת בתגובה כדי לנתק את החלקיק המרוכב למרכיביו ונלקחת כגודל חיובי.
חשוב לשים לב לעובדה שהאנרגיה לאחר הריאקציה הכימית של המרכיבים היננה נמוכה יותר, אך לא כל המגיבים יהפכו לתוצרים אפילו אם הריאקציה ספונטנית.
זה נובע משיקולי אנטרופיה ולא רק אנרגיה (אנו דנים במערכת ששואפת למינימזציה של פונקציית האנרגיה של גיבס).
הרחבה לפיתוח החוק (כולל דוגמה)
נתבונן בבעיות של מגיבים ותוצרים, והריכוזים שלהם במצב של שיווי משקל, לדוגמה חמצון של גלוקוז נרשם באופן הבא:
כאשר באגף שמאל מופיעים המגיבים ובאגף ימין התוצרים.
זהו התהליך ההפוך לפוטוסינתזה (בו צמחים הופכים פחמן ומים בעזרת האור שמגיע מהשמש לגלוקוז וחמצן).
ניתן לרשום את התהליך גם באופן הבא:
כאשר הם החומרים ו- הם המקדמים הסטוכיומטרים המתאימים להם (בדוגמה המוצגת ).
נרצה למצוא את היחס בין המגיבים לבין התוצרים בשיווי משקל כאשר מערבבים מגיבים ביחס הסטויכיומטרי הנכון.
לרוב, לא כל המגיבים הופכים לתוצרים, גם אם הריאקציה ספונטנית, וזאת משיקולי אנטרופיה.
לכל מולקולה אנרגיית גיבס לחלקיק (פוטנציאל כימי), והחלקיקים עוברים דיפוזיה ממצב אחד למצב אחר.
מספר החלקיקים תלוי ביחסים הסטויכיומטריים.
מכיוון שאנו דנים במשתנים: , (כאשר הוא מספר החלקיקים במערכת, הוא הלחץ במערכת, ו- היא הטמפרטורה במערכת), הפונקציה הרלוונטית היא אנרגיית גיבס.
בשיווי משקל (אנרגיית גיבס) מינימלית ולכן :
קשורים על ידי היחסים הסטויכיומטריים באופן הבא: , כאשר הוא מספר הפעמים שהריאקציה התרחשה, כדאי לשים לב שסימן המקדמים תלוי בכיוון הריאקציה.
קיבלנו חוק כללי לתהליכים/ ריאקציות ב- ידועים, במצב של שיווי משקל:
עבור המקרה הפרטי של ריאקציה כימית בתמיסות דלילות (קירוב גז אידיאלי) מתקיים: ; ; .
במקרה זה יודעים את כאמור הפוטנציאל הכימי על ידי הקשר:
הקירוב מניח שכאשר החומרים רחוקים, הם לא משפיעים זה על זה.
נציב את הביטוי שקיבלנו עבור הפוטנציאל הכימי בתהליכים אלו בקשר מעלה ונקבל:
כעת נגדיר גודל אופייני לריאקציה: , קבוע הריאקציה (והוא תלוי למעשה בריכוזים הקוונטים של החומרים), וכן נקבל את התנאי לשיווי משקל:
חוק זה נוסח על ידי המדענים הנורווגים ווגה וגולדברג, ונקרא חוק פעולת המסות.
אגף ימין מכונה גם קבוע שיווי המשקל הכימי, ונתון גם על ידי הקשר:
– פונקציית החלוקה הפנימית המכילה מידע על המבנה הפנימי של המולקולת
ערכו של קבוע שיווי המשקל תלוי בטמפרטורה בלבד, ומשתנה מתגובה לתגובה.
קבוע שיווי המשקל אינו מלמד על מהירות התגובה אלא רק על הרכב המערכת בשיווי משקל.
ל- גדולה יותר מתאימים ריכוזים גבוהים יותר של התוצרים.
אם ידוע קבוע שיווי המשקל, ניתן לדעת את ריכוזי החומרים במערכת בכל טמפרטורה.
את הפונקציות ניתן לקבוע מתוך ניסויים, באמצעות ספקטרום הבליעה והפליטה של המולקולות השונות ניתן לדעת את הפרשי האנרגיה שבין הרמות השונות במולקולות הדרושים לחישוב פונקציית החלוקה הפנימית.
על ידי מדידות אלו ניתן לנבא את קבוע שיווי המשקל של ריאקציה כימית.
ניתן לרשום את חוק פעולת המסות גם בניסוח המודרני:
לסיכום, חוק זה מבטא את הקשר בין קבוע שיווי-המשקל הכימי לריכוזי החומרים במערכת בכל טמפרטורה, ועל כן הוא מהווה חוק חשוב בתחומים השונים.
חוק זה חל גם על מוליכים למחצה, ולכן יש לו כמה השלכות חשובות בתחומי האלקטרוניקה ופיזיקת המוליכים למחצה.
כאן חוק פעולת המסות מספק קשר בין ריכוזי חורי האלקטרונים ואלקטרונים חופשיים כאשר מערכת מוליכים למחצה נמצאת במצב של שיווי משקל תרמי.
לחוק פעולת המסות יש יישומים גם בתחומים הבאים:
חוק פיצוי לנפגעי פוליו (שיתוק ילדים) הוא חוק שמטרתו לפצות את נפגעי הפוליו בישראל.
הצורך לפצות את נפגעי הפוליו בישראל נובע מכך שבשנות ה-50, החיסון למחלה היה קיים במדינת ישראל, אך לא הגיע לערים פריפריאליות ולכן אנשים שגרו שם, חלו.
במקרים אחרים תופעות הלוואי של החיסון היו קבלת השיתוק עצמו.
הצעת החוק הוצעה ביוזמתם של חברי הכנסת עזמי בשארה (בל"ד) ואליעזר כהן (ישראל ביתנו).
בתאריך 23 במרץ 2005 הצעת החוק הונחה לראשונה לדיון מוקדם.
לאחר יותר מחצי שנה ב-14 בנובמבר 2005 ועדת הכנסת קבעה כי הוועדה המטפלת בחוק זה היא ועדת הכספים.
ב-30 באוקטובר 2006 הצעת החוק הועברה לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.