tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רק בערב 6 בדצמבר הם הורו לעצור את ההתקפה על מוסקבה ולהגן על העמדות הראשוניות.
ב-7 בדצמבר התבשרה האוכלוסייה הסובייטית לראשונה על ידי משרד הסובינפורם על המתקפה נגד "החיילים הגרמנים-פשיסטים", שספגו אבדות כבדות בזמן שהכוחות שלהם התקדמו.
באותו יום, חילות האוויר היפניים ביצעו את המתקפה על פרל הארבור, ופגעו קשות בצי האוקיינוס השקט האמריקאי שעגן בפרל הארבור.
למחרת, 8 בדצמבר 1941, ארצות הברית נכנסה למלחמה.
בלילות החל מ-7/8 בדצמבר נפרסו גדודי קוזקים סובייטיים במספרים גדולים מאחורי החזית.
הם פשטו על מחסני אספקה, ציוד ומטות עורפיים, וגרמו לבלבול מסוים.
יומיים לאחר מכן, קבוצת ארמיות מרכז הורתה על נסיגה כללית לעמדת החורף.
ב-11 בדצמבר הכריזו גרמניה ואיטליה מלחמה על ארצות הברית.
אולם היטלר לקח לידו באופן אישי את הפיקוד על הצבא הגרמני בחזית המזרחית, ולא התיר נסיגה כללית מאזור מוסקבה, תוך שהוא מורה לכוחות הגרמנים שלא לוותר על אף שעל אדמה.
בלימת מתקפת הנגד הסובייטית אפשרה להיטלר לטעון, שהנחישות שלו היא שהצילה את הוורמאכט מכליה.
ב-16 בדצמבר שוחררה קלינין על ידי שתי דיוויזיות של הארמייה ה-29 (גנרל שבצוב) בשיתוף עם דיוויזיית הרובאים ה-256 של הארמייה ה-31. ב-19 בדצמבר פיטר היטלר את פון בראוכיטש וקיבל בעצמו את הפיקוד על הצבא.
ב-21 בדצמבר, הצבא האדום ניסה לכבוש את קלוגה והחלו שלושה ימים של קרבות רחוב.
ב-25 בדצמבר הצליח הצבא האדום לשחרר את איסטרה, רוסה ו-וולוקולמסק.
גנרל אוברסט גודריאן הסיג את חייליו נגד פקודות מפורשות לעצור, ולכן שוחרר מתפקידו ונשלח לעתודת הפיקוד העליון, ואילו ארמיית הפאנצר השנייה הוכפפה לגנרל חיל השריון רודולף שמידט.
ב-30 בדצמבר קלוגה נפלה שוב לידיים הסובייטיות, וב-7 בינואר הם כבשו בחזרה את מוז'איסק.
ב-8 בינואר נאלץ אריך הפנר להסיג את חייליו כדי להימלט מהכיתור הממשמש ובא.
גם כאן הנסיגה הייתה למרות הוראת עצירה קפדנית מ-OKH.
מכיוון ש"מרידות" כאלה הפכו תכופות יותר, היטלר עשה דוגמה מהפנר בכך שהרחיק אותו מתפקידו וגירש אותו ללא כבוד מהוורמאכט.
מאותו יום ואילך, ועד תום המלחמה, כל הוראה לנסיגה הייתה צריכה להיות מאושרת אישית על ידי היטלר.
ב-15 בינואר, בהתחשב בצורך, הורה היטלר לסגת לעמדת החורף.
אבל פקודה זו הגיעה מאוחר מדי, והחיילים הגרמנים, שנסוגו ברובם ברגל, נאלצו להשאיר מאחור את כל הציוד הכבד מחוסר סוסים, טרקטורים או דלק.
המונח "עמדת חורף" מקורו בתעמולה הנאצית, שנועדה להטעות את העם הגרמני לנסיגה מסודרת לעמדות מפותחות.
לא היה זכר לעמדה צבאית עם תעלות, בונקרים, עמדות ארטילריה וביצורים אחרים.
למעשה, כאן היה קו שרירותי של היטלר על המפה, שנבע בעיקר מצרכים לוגיסטיים במובן של נקודות אספקה סמוכות ומרחקים קצרים לאורך תחנות הפריקה לאספקה, שבוצעו כמעט במלואן על ידי דויטשה רייכסבאן, כמו גם אזורי פריסה אפשריים אסטרטגיים נוחים להתקפות עתידיות, המכונה "עמדת חורף".
התוכנית השאפתנית של הפיקוד הסובייטי העליון הייתה לכתר את הכוחות הגרמנים בין מוסקבה לסמולנסק, לפרוץ את המצור על לנינגרד, ולכבוש מחדש את אוקראינה.
בפועל הצליח הצבא האדום להשיג התקדמות ניכרת מצפון ומדרום למוסקבה (בצפון נסוגו הכוחות הגרמנים מרחק של 350 ק"מ) אך ממערב למוסקבה הוסיפו הגרמנים להחזיק במבלט בקו החזית באזור רז'ב-ויאזמה-גזצ'ק שנודע בשם מבלט רז'ב, שקצהו הצפון-מזרחי היה מרוחק כ-180 ק"מ בלבד מהבירה הסובייטית, וכל הניסיונות לעקור אותם משם נסתיימו בכישלון.
הסובייטים ייצבו את עמדותיהם באפריל 1942, והצדדים נערכו להמשך המערכה, שעתה פנתה דרומה אל כיוון העיר סטלינגרד.
על פי יומנו של הגנרל הגרמני פרנץ הלדר היו אבדות הגרמנים (פצועים, הרוגים, נעדרים ושבויים) בקרבות, מיום הפלישה ועד חודש אפריל, כמיליון אנשים, מהם כמאתיים אלף הרוגים.
כרבע ממספר האבדות אבד עד תחילת מערכת מוסקבה.
הרוסים נוקבים במספרים גדולים בהרבה.
לדוגמה, נוקבת ה"היסטוריה" הרשמית הרוסית של המלחמה במספר 55,000 הרוגים במהלך השלב השני של המתקפה הגרמנית (בין 16 בנובמבר ו-5 בדצמבר) בלבד.
במהלך הקרב עצמו טען סטלין כי הגרמנים אבדו 4.5 מיליון אנשים.
הייתה זו התפארות חסרת בסיס.
את אבדות ברית המועצות קשה יותר להעריך.
הגרמנים טוענים, למשל, כי שבו 660,000 איש בשני "הכיסים" בוויאזמה ובבריאנסק, במהלך ההתקדמות הראשונית לעבר מוסקבה.
נראה כי טענות אלו אינן מבוססות על ספירה של מספר השבויים כי אם על ספירה של מצבת כח אדם תאורטית במפקדות.
מכל מקום המדובר במאות אלפים - הרוגים, פצועים ושבויים.
ההערכה היא ש-500,000 חיילים סובייטים נהרגו בשלב המגננה של הקרבות, ועוד 140,000 במהלך מתקפת-הנגד.
עבור הגבורה שהפגינו מגני העיר, הוענק למוסקבה התואר "עיר גיבורה" בשנת 1965, לציון 20 שנה לניצחון הסובייטי על גרמניה הנאצית בשנת 1945.
הניצחון בקרב מוסקבה נתן חיזוק משמעותי למורל הסובייטי, שכן הצבא הגרמני איבד את הילת הצבא הבלתי-מנוצח.
לאחר שנכשלו במשימתם להביס את ברית המועצות במתקפה מהירה, נאלצו הגרמנים להתכונן למאבק עקוב-דם, ויומרתם להביס את ברית המועצות במסע מלחמת בזק בן שבועות ספורים, אבדה.
הייתה זו הפעם הראשונה, מאז החל הוורמאכט במסעו לאורכה ולרוחבה של אירופה, שמטרה מבצעית עיקרית לא הושגה, ושהצבא נאלץ לוותר על שטח שבו כבר אחז.
התקדמותו של הוורמאכט עד למועד זה הייתה ללא מעצורים - כיבוש אוסטריה, צ'כוסלובקיה, פולין, נורווגיה, דנמרק, הולנד, צרפת, יוון ויוגוסלביה, נעשה במהירות, תוך שבועות ספורים, וללא כל נסיגה.
הצבאות של מדינות אלו כותרו בתנועת מלקחיים מהירה, נכנעו, והובסו.
גם החודשים הראשונים של המלחמה ברוסיה נראו כהמשך למגמה זו.
עצירת הצבא הגרמני אל מול שערי מוסקבה הייתה חשובה על מנת לנפץ את התדמית הבלתי מנוצחת אחת ולתמיד.
קרב מוסקבה, ובמיוחד מתקפת הנגד הרוסית, הביאו את הפיקוד הגרמני למשבר.
הערכתו הנכונה של היטלר, כי לו היה נשמע לעצת הגנרלים שלו ונסוג עם תחילת מתקפת הנגד, היה הדבר מביא לאסון, הביאה לכך שלאף אחד ממפקדיו לא היה יותר את העוז לקום כנגדו (פרט לקבוצת המתנגדים לשלטון מקרב הוורמאכט אשר המשיכה במחתרת ביתר שאת בניסיונות להתנקש בחייו ולהפיל את משטרו).
בנסיבות דומות, כעבור שנה, בקרב סטאלינגרד הביאה פקודה דומה של היטלר שלא לסגת אף שעל לאסון אסטרטגי, ולתחילת קיצו של הרייך השלישי.
הקרב על חיפה היה תקופת לחימה בת כחמישה חודשים בראשית מלחמת העצמאות, בה נאבקו כוחות חטיבת כרמלי (גדוד 21 ובעיקר גדוד 22) של ארגון ההגנה בכוחות ערביים על השליטה בחיפה.
הקרב המכריע (מבצע 'ביעור חמץ') החל ב-21 באפריל 1948 והסתיים כעבור 24 שעות בניצחון כוחות חטיבת כרמלי על הכוחות הערביים, שהשתלטו על מבואות העיר והשיגו שליטה על ריכוזי האוכלוסייה הערבית.
תושביה הערבים של חיפה בחרו ברובם לנטוש את העיר, כתחליף לכניעה ליהודים.
להערכת הבריטים, השתתפו בקרב על חיפה כ-2,000 אנשי מיליציה ערבים ו-"400 יהודים מאומנים, הנהנים מגיבוי של עתודות".
אולם לדעת בני מוריס, אומדן מספר אנשי המיליציה הערבים היה מופרז, בעוד שאומדן מספר היהודים המאומנים היה קטן מן המציאות.
התושבים היהודים התרכזו ברובם בחלק העליון של חיפה (שכונת הדר הכרמל, נווה שאנן והכרמל), ובבת גלים.
אוכלוסייה קטנה גרה בעיר התחתית.
המוסלמים התרכזו בחלק התחתי המזרחי של חיפה, והנוצרים בחלק המערבי של חיפה.
תוכנית החלוקה בכ"ט בנובמבר 1947 קבעה כי חיפה בשלמותה תשתייך למדינה היהודית, על אף היותה עיר מעורבת.
מיד לאחר קבלת התוכנית הכריז הוועד הערבי העליון על שביתה כללית ארצית, כנגד תוכנית החלוקה.
בחיפה נוסדה מחדש הוועדה הלאומית הערבית לניהול ענייני האוכלוסייה הערבית בחיפה והועמד בראשה מנהל סניף הבנק העות'מאני בחיפה, ראשיד אלחאג' אברהים שהיה חבר גם בוועד הערבי העליון.
תוך זמן קצר החלה לחימה עירונית בחיפה בין הכוחות היהודים והערבים, כשהבריטים בתווך.
נוצר קו גבול עירוני בין השכונות היהודיות והערביות, שהוחזק בצד היהודי על ידי כוחות ההגנה.
משפחות יהודיות שגרו באזורים ערביים פונו עם ראשית הקרבות לשכונת הדר הכרמל.
השכונות היהודיות היו בעליונות טופוגרפית על הערביות, אך חלק מהן היו מרוחקות, והדרך אליהן עברה בשטחים ערביים, והנוסעים היו חשופים לפיגועי ירי.
נקודות יהודיות רגישות היו גשר רושמיה, שער הכניסה לשכונת הדר הכרמל ממזרח שנשלט על ידי שכונת ח'ליסה הערבית, מקומות עבודה גדולים בהם עבדו יחדיו יהודים וערבים (כדוגמת בתי הזיקוק, נמל חיפה, הרכבת המנדטורית ומחנות צבא בריטיים), תחבורה ציבורית שעברה באזורים ערביים ושכונות מבודדות בעיר התחתית.
למפקד הכוחות הערבים נתמנה מוחמד בק אל-חניטי, שהיה קודם לכן מפקד בחיל הספר העבר-ירדני.
מנהיג צבאי ערבי אחר היה נימר אל-ח'טיב, שפעל בהשראת ארגון האחים המוסלמים, והסית את האוכלוסייה הערבית לפעולות כנגד היהודים.
הכוחות הערביים קיבלו תגבור קטן של מתנדבים ערביים מאזורי הארץ האחרים (צפון השומרון), ואף מארצות זרות.
מפקד ההגנה בחיפה היה משה כרמל.
במהרה החלה ההגנה בגיוס חלקי של אנשיה, כתחליף למתנדבים שפעלו בשירותה קודם לכן.
במקביל להגנה פעל בחיפה גם ארגון האצ"ל, תוך שיתוף פעולה חלקי עם ההגנה.
מבואות חיפה נשלטו בחלקם על ידי ערבים ובחלקם על ידי יהודים.
התחבורה בין תל אביב והשרון לחיפה בכביש 4 ספגה התקפות באזור המשולש הקטן, ועברה לנסיעה בנתיב עוקף דרך כביש ואדי מילק ויקנעם.
התקפות באזור בלד א-שייח' (אזור נשר) הובילו למעקף נוסף דרך קריית אתא.
מנגד, הקריות, בהן ישבה אוכלוסייה יהודית, ישבו על כביש חיפה-עכו-ביירות ועל הדרך לשפרעם וכפרי הגליל.
הטקטיקה הצבאית הערבית התבססה על פיגועי ירי כנגד מטרות אזרחיות (עוברי אורח, תחבורה ציבורית), ועל פיגועי מטען באמצעות מכונית תופת.
הטקטיקה הצבאית היהודית הייתה בתחילה מדיניות תגמול, לפיה לאחר כל התקפה ערבית נערכה מיד פעולת תגמול יהודית, שהייתה מכוונת בעיקרה כנגד התוקפים הערביים, ולא כנגד האוכלוסייה האזרחית.
עם זאת, תחבורה ערבית אזרחית הותקפה בסמוך למקומות בהם הותקפה תחבורה יהודית, ובהמשך נוצל היתרון הטופוגרפי לגלגול חביות נפץ אל השכונות הערביות, ואף להצתת שרפות וירי באנשים שיצאו לכבותן.
הצבא הבריטי החזיק בחיפה כח צבאי גדול, שמטרתו העיקרית הייתה הגנה על נמל חיפה ועל הרכבת המנדטורית, כמו גם על מפעלי תעשיית הנפט במפרץ חיפה, לצורך אבטחת פינוי הממשל והצבא הבריטי בהדרגה, לקראת סיום המנדט על ארץ ישראל.
חלק משני בפעולות הצבא הבריטי היה דיכוי הלוחמה שבין היהודים לערבים.
לצד הצבא הבריטי פעל כח של הלגיון הירדני, שפעל במספר בסיסים באזור חיפה.
הלגיון סייע לכוחות בערבים באופן לוגיסטי, ובהתקפות ירי כנגד התחבורה היהודית.
ערב מלחמת העצמאות מנתה חיפה כ-70,000 ערבים ומספר דומה של יהודים.
בראשית דצמבר 1947, ימים אחדים לאחר תחילת מעשי האיבה בין הערבים ליהודים, החלה יציאתם של הערבים מהעיר.
הפינוי הראשון שדווח עליו היה יציאתן של 250 משפחות ערביות משכונת ח'ליסה ב-4 דצמבר, לאזור אחר בעיר.
העוזבים בתקופה זו היו פועלים מהחורן שעבדו במפעלי התעשייה של מפרץ חיפה, תושבי חיפה שהיו במקורם מכפרי הגליל וחזרו לכפריהם, וקבוצה של ערבים-נוצרים אמידים שעזבה ללבנון ולפנים הארץ.
ב-9 בדצמבר 1947 נהרגו שלושה יהודים שעברו בשכונות ערביות.
ב-24 בדצמבר נהרגו ארבעה יהודים ואחרים נפצעו מצליפות של ערבים.
בפעולות שביצעו אנשי ההגנה נהרגו שישה ערבים ונפצעו נוספים.
ב-4 בינואר נהרג יהודי ואחרים נפצעו לאחר שאוטובוס הותקף ליד הדר הכרמל.
ב-30 בדצמבר תקף אצ"ל פועלים ערבים שהמתינו בכניסה לבתי הזיקוק והרג שישה מהם.
בתגובה ביצעו הערבים את טבח בתי הזיקוק, שבו נהרגו 39 פועלים יהודים.
כתגובה ביצעה "ההגנה" פעולת תגמול בבלד א-שייח' ובחוואסה, בהם גרו פועלים רבים שעבדו בבתי הזיקוק, ונחשדו במעורבות בטבח.
ב-14 בינואר 1948 החדירו הערבים מכונית דואר עמוסה בחומר נפץ לתחנת אוטובוסים יהודית במרכז המסחרי הישן.
בהתפוצצות נהרגו שמונה אנשים וכ-40 נפצעו.
ב-19 בפברואר נהרגו ארבעה יהודים בהתקפה של אוטובוס במושבה הגרמנית.
למחרת פוצצה ההגנה בית בחיפה התחתית בקרבת בית "הוועדה הלאומית" ושלושה ערבים נהרגו.
ב־17 בפברואר פגעו חיילי הלגיון הירדני בנוסעי מכונית פרטית, והרגו את שלושת נוסעיה.
בעקבות אירוע זה הורחקו כוחות הלגיון מהשכונות היהודיות, אל סביבות העיר.
ב-28 בפברואר נודע להגנה על מטען חבלה שמכינים הערבים במוסך.
בתגובה לכך החדירו אנשי המחלקה הערבית של ההגנה מכונית עם חומר נפץ למוסך לשם "תיקון".
בהתפוצצות הושמד מטען החבלה הערבי ונהרגו חמישה ערבים.
ב-4 במרץ ניסו הערבים להחדיר מכונית תופת גדולה למרכז מסחרי.
שומרי המחסום היהודי הבחינו בה ופתחו עליה באש.
הכדורים פגעו בחומר הנפץ שהתפוצץ והרס מספר בתים בשכונה הערבית.
באותו לילה ניסו הערבים להחדיר מכונית תופת לשכונת בת גלים, אך מפעיליה הוברחו על ידי אנשי המחסום היהודים בטרם הספיקו לפוצצה.
ב-17 במרץ ספגו הערבים בחיפה מכה כבדה כאשר שיירת נשק גדולה שלהם הותקפה והושמדה בקריית מוצקין.
מלבד אובדן הנשק נהרגו בשיירה זו מפקד הכוחות הערבים בחיפה, מוחמד אל חוניטי, ורבים מאנשי מטהו.
הערבים נשארו ללא פיקוד צבאי והחלה מלחמת כנופיות ואנרכיה.
רבים מהתושבים האמידים החלו לצאת ללבנון.
בתחילת אפריל 1948 מונה מפקד חדש לעיר, אמין עז-א-דין, שהחל לארגן את הגנת העיר.
הוא חידש את המטה הערבי והקים מפקדה עירונית תוך הבטחה שבקרוב תגיע לעיר עזרה מצבא ההצלה של קאוקג'י ומהדרוזים שהגיעו מסוריה.
תבוסתו של קאוקג'י בקרבות משמר העמק ושל הדרוזים בקרב רמת יוחנן, הכריעה את הכף נגד ערביי חיפה.
ב-21 במרץ הצליחו הערבים להחדיר מכונית תופת ליד משרדי "סולל בונה".
הנוטרים הבחינו במכונית והזהירו את הקהל שמיהר למצוא מקלט.
בהתפוצצות נהרגו שבעה אנשים, בהם שלושת הנוטרים, אך אסון גדול יותר נמנע.
בתגובה לכך החליטה ההגנה לפעול בשיטה דומה.
ב-22 במרץ יצא כח משולב של החי"ש והפלי"ם לפעולת תגמול בנמל.
משאית עמוסה 700 ק"ג חומר נפץ נשלחה לרחוב עיראק במרכז העיר הערבית (בימינו רחוב קיבוץ גלויות).
לפני המשאית נסע ג'יפ שהוביל את השיירה ומאחוריה טנדר לאיסוף הלוחמים, בסיום הפעולה.
הנהגים ומלווי השיירה היו לבושים מדי חיילים בריטים וכך הצליחו לעבור את בדיקת שומרי המחסומים הבריטים.
למרות התקלה שנגרמה מהפעלה מוקדמת של המטען הפעולה הצליחה, בהתפוצצות נהרסה שורת בניינים ונגרמו אבדות כבדות בהרוגים ופצועים.
המורל הירוד בקרב ערביי העיר, שהביא לעזיבתם, נבע מן המחסור במזון ומהיותם מבודדים מבחינה צבאית, מאחר שהיישובים היהודיים חלשו על כבישי הגישה אל העיר.
מלבד זאת התרחשה התמוטטות של החוק והסדר בשכונות הערביות.
חאג' מוחמד נימר אל-ח'טיב, חבר "הוועדה הלאומית" של חיפה, טען כי הכוחות הערביים הלא-סדירים, שנשלחו אל העיר כדי להגן עליה, שדדו את האוכלוסייה הערבית המקומית והטילו עליה אימה, בעוד שהבריטים לא עשו דבר כדי למנוע זאת.
עוד הוא סיפר, כי "בעיר נתארגנו כנופיות שודדים" ובמהלך חודש מרץ היו בחיפה הערבית גלי שוד וגנבות, וכי הבתים שהותירו אחריהם האזרחים שנמלטו, משכו אליהם בוזזים.
במרץ הוחמר המצב עקב עריקתם ובריחתם של שוטרי העיר הערבים, שלרוב לקחו איתם את נשקיהם.
"הוועדה הלאומית" הערבית של חיפה הייתה מודאגת מיציאת הערבים מהעיר, אולם גילתה הססנות בניסיון לבלום את היציאה.
בין דצמבר 1947 לאפריל 1948 היא פרסמה 12 הודעות לציבור, כאשר רק בהודעה שפורסמה ב-12 בדצמבר היא קראה לערביי העיר להישאר במקומותיהם.
בכל ההודעות שפרסמה בחודשים ינואר עד מרץ, היא נמנעה מקריאה להישאר בעיר.
הוועדה הלאומית נמנעה מלפעול לבלימת היציאה משום שלא היו בידיה אמצעים חוקיים לעשות זאת, ומשום שרבים מן העוזבים עד אפריל 1948 היו מקרב מעמדות הביניים והמעמד העליון – השכבות החברתיות שעמן נמנו חברי הוועדה הלאומית עצמם.
בין הנוטשים את העיר היו קרובי המשפחה וידידיהם של חברי הוועדה, ואף כמה מחברי הוועדה עצמם.
דו"ח של ההגנה מ-28 במרץ מספר כי 11 מתוך 15 חברי הוועדה עזבו את העיר, וכי ראש הוועדה, רשיד חאג' איבראהים, נכשל במאמציו להחזירם.
כוחות חטיבת כרמלי בחיפה, בפיקודו של משה כרמל, התכוננו לשעת ההכרעה ונבנתה תוכנית פעולה בשם הקוד "מספריים" שעיקרה היה ביתור השטח הערבי כמו במספריים על ידי התקפה בו-זמנית מהדר הכרמל ומהעיר התחתית.
עד אפריל 1948 עזבו עוד כ־10,000 ערבים את חיפה, כאשר חלק מהעוזבים היו נשים וילדים שפונו מהעיר באופן מאורגן, ובעיר נותרו 30,000–40,000 תושבים ערבים.
בבוקר 21 באפריל 1948 שלח מפקד הכוחות הבריטים בחיפה, גנרל יו צ'ארלס סטוקוול, הודעה ליהודים ולערבים, בו הודיע על פינוי כוחותיו מרוב העיר וריכוזם באזור הנמל:
באותו בוקר של 21 באפריל, ברח מחיפה דרך הים ללבנון אחמד בי ח'ליל, הפקיד הערבי הבכיר בעיר והנציג האחרון של הוועד הערבי העליון בחיפה.
כוחות חטיבת כרמלי פתחו את המערכה בשליחת מחלקה של שלושים ואחד לוחמים לכבוש את בית הנאג'אדה שהיה ברחוב צלאח א-דין (בימינו רחוב הגיבורים), שחלש על גשר רושמיה, וזאת כדי למנוע מהערבים לחסום את היציאה מחיפה אל מפרץ חיפה, הקריות הגליל והעמקים.
המחלקה הוסעה למקום במשוריינים בצהרי יום 21 באפריל 1948 וכבשה את הבית בקרב פנים אל פנים, אך גם לאחר כיבושו הייתה המחלקה נתונה להתקפות בלתי פוסקות.
ניסיונות לחלץ את המחלקה הנצורה לא צלחו, ורק לאחר תחילת ההתקפה הגדולה וכיבוש שכונת חליסה הוסר המצור מהבית.
המחלקה נלחמה בו קרב גבורה במשך למעלה מ-20 שעות וספגה שבעה הרוגים ו-21 פצועים.
הכיכר הסמוכה לבית נקראת בימינו כיכר הגבורה.
בשעות אחר הצהריים המוקדמות עזב את העיר אמין בי עז א-דין, המפקד הדרוזי-לבנוני של הכוחות הערביים הלא סדירים של העיר.
הוא יצא בסירה לעכו בטענה כי הוא יוצא להביא תגבורת באדם ובנשק, אך לא חזר.
המודיעין הצבאי הבריטי העריך בשלהי אפריל כי בריחתו של עז א-דין הייתה "כנראה הגורם המכריע ביותר" לירידת המורל בקרב תושביה הערבים של חיפה.
ב-22 באפריל נמלט מהעיר גם סגנו, יונס נפאעה.
ההתקפה הגדולה החלה ב-22 באפריל 1948 בשעה 01:00 בהרעשה כבדה של מרגמות דוידקה שהופעלו לראשונה בחיפה, וקול הנפץ של הפגזים הטיל אימה על הערבים.
מיד לאחר ההפגזה החלה ההתקפה בשני ראשים.
כוח אחד ירד מהדר הכרמל לאורך רחוב הבורג' (בימינו רחוב מעלה השחרור) וסטאנטון (בימינו רחוב שיבת ציון).
במקביל, מחלקה מפלוגת הנמל, (כוח מהפלי"ם בפיקודם של עמוס בן צבי (מ"מ) וניסן לויתן (שתפקד כמפקד הפלוגה במקומו של יוחאי בן נון שהשתתף באותה העת בקרבות בירושלים עם חטיבת הראל) פתחה בחסימת צירים מהמרכז המסחרי שבעיר התחתית.
קרב קשה נוסף שהתחולל היה במשרדי הנהלת הרכבת (לשעבר בית משפחת ח'ורי) ובבית מרכזית הטלפונים, גילו הערבים התנגדות עיקשת, בקרב זה לקחו חלק לוחמי גדוד 22, חטיבת כרמלי בלבד.
בשעות הצהרים של 22 באפריל 1948 נפגשו שני הכוחות והעיר הערבית בותרה.
מקום המפגש של הכוחות נקרא מאז "כיכר ההגנה" הנמצאת במפגש שדרות המגינים, דרך אלנבי ושיבת ציון.
על קיר אחד הבתים יש לוחית זיכרון ובה ציון המפגש.
כוח של הלגיון הערבי שניסה להיכנס לעיר מכיוון יגור נסוג מאש מחסום חיילי גדוד 21 של חטיבת כרמלי.
לפני שהכוחות הצליחו לעצור את הלגיון הערבי, נהרג חייל אחד, עולה מפולין ששרד את השואה בשם חיים פלם שהיה בן 21 בנופלו, החלל היחיד מגדודו בקרב.
לטענת אורי מילשטיין לא נערך קרב של ממש במהלך כיבוש חיפה, למעט הקרב על בית הנג'אדה.
העיר נמסרה למעשה לידי ההגנה מתוך כוונה למנוע שפיכות דמים ופגיעה בפינוי הכוחות הבריטיים דרך נמל חיפה, והבריטים מנעו הגעת תגבורות ערביות.
כבר בשעות הבוקר הפעילה ההגנה מכוניות מצוידות ברמקולים שהשמיעו את ההודעה:
בשעות הבוקר פנה גנרל סטוקוול למפקדת חטיבת כרמלי וביקש לדעת את תנאי הכניעה כי הערבים פנו אליו ובקשו את התערבותו להפסקת הקרבות.
משה כרמל (מפקד החטיבה) נתב את התנאים לכניעה שכללו שבעה סעיפים:
כוחות הערבים נכנעים להגנה ומוסרים לידה כל נשק, תחמושת, חומר נפץ וכל כלי מלחמה וכן מכוניות משוריינות.
כל הלוחמים הזרים, כולל מפקדים גרמנים, אנגלים, יוגוסלבים וכיוצא בהם, הנמצאים בעיר ימסרו לידי ההגנה וילכו בשבי.
השלטון בעיר יהי מסור כולו בידי ההגנה וכל התושבים יצייתו לפקודותיה וייהנו מהגנתה.
כל התושבים בעיר, ערבים ויהודים, יהיו שווים לגבי החובות והזכויות.
יוכרז מיד עוצר בכל השכונות הערביות.
כל מי שבידו נשק חייב להביאו למקומות הריכוז שנקבעו.
כל הזרים יתרכזו במגרשים שייקבעו.
כל מי שיגלה התנגדות מזוינת או שיימצא אצלו נשק אחר אחרי השעה הנקובה-יהיה עלול להיירות.
סטוקוול אמר כי תנאי הכניעה הם הוגנים ורק עמד על כך שלוחמים בריטים שייתפסו בקרב הערבים יימסרו לידי הבריטים.
הוא קבע ישיבה משותפת במפקדתו בשעה 16:00.
מטעם ההגנה הופיע מרדכי מקלף שהיה קצין המבצעים של חטיבת כרמלי.
משה כרמל סיפר כי הם התקשרו עם הוועד הערבי העליון בביירות וביקשו הוראות, ו"פקודת המופתי הייתה כי עליהם לעזוב את העיר ולא לקבל תנאי כניעה מידי היהודים, היות שהפלישה של צבאות ערב קרובה והארץ כולה תיפול לידיהם".
אולם בני מוריס טוען כי אנשי ועדת החירום של ערביי חיפה ניסו לקבל הוראות מהוועד הערבי העליון בדמשק אך לא הצליחו, ועל כן החליטו בעצמם.
הם חזרו לישיבה והודיעו כי הם מעדיפים לעזוב כולם על נשיהם וטפם.
ראש העיר שבתי לוי פנה לערבים בהתרגשות רבה, שלא יעזבו את העיר שבה חיו מאות בשנים, בה קבורים אבותיהם ובה חיו זמן רב כל כך בשלום ובאחווה עם היהודים.
גם גנרל סטוקוול אמר לערבים שהם עושים משגה חמור, אך ללא תועלת.
הוא נענה לבקשתם לספק כלי רכב וכלי שיט בריטיים להסעתם אל מחוץ לחיפה.
מפקד חטיבת כרמלי התיר את צאתם של הערבים מן העיר בתנאי שימסרו את נשקם.
יחידות מעורבות של בריטים וחיילי חטיבת כרמלי פיקחו על הוראה זו.
הנשק שהוחרם נרשם והועבר לפיקדון לבריטים אשר החזירו אותו להגנה ב-15 במאי 1948.
בערב חג הפסח תש"ח (23 באפריל 1948) פרסם משה כרמל מפקד חטיבת כרמלי את ההודעה הבאה:
בקרב על חיפה נהרגו 18 לוחמים יהודים (כולם מחטיבת כרמלי - גדוד 22).
לדעת בני מוריס, אימצו ראשי הקהילה הערבית בחיפה את רעיון הפינוי ההמוני של העיר מפינוי טבריה ב-18 וב-19 באפריל.
בנוסף על כך, כבר החל מ-21 באפריל בערב נמלטו אלפי ערבים מן השכונות בחיפה שבהן התלקחו הקרבות.
באותו הלילה נמלטו תושבי הרבעים המזרחיים, ח'ליסה וואדי רושמיה, אל הרבעים המרכזים, ובכך עוררו גם את בהלתם של תושבי האזור הזה.
הבריחה נמשכה בבוקר 22 באפריל.
אלפי ערבים משכונות העיר התחתית ברחו בבהלה אל אזור הנמל, שהיה בשליטת הבריטים.
בגל הבריחה הראשון מן העיר, ב-21 וב-22 באפריל, נמלטו כ-15,000 ערבים, רובם הפליגו בסירות מהנמל לעכו וללבנון.
החל ב-23 באפריל הסיעו ארבע אניות של הצי המלכותי, שעסקו בהובלת ציוד בריטי כחלק מן היציאה הבריטית מארץ ישראל, וכן צי של משאיות, את הפליטים לעכו.
האניות שטו הלוך וחזור במפרץ חיפה עד 28 באפריל, בעוד שהמשאיות נסעו בשיירות בכביש החוף.
גם ועדת החירום הערבית ויזמים ערבים שלחו שיירות של משאיות, בליווי מכוניות משוריינות בריטיות, בהן מאות משפחות הוסעו לעכו, לנצרת, לג'נין ולשכם.
ב-23 באפריל אף פנו ראשי הקהילה הערבית אל השלטונות היהודיים בבקשת סיוע בארגון היציאה, בטענה שהבריטים אינם מעמידים לרשותם די כלי רכב.
יציאת הערבים מהעיר נמשכה שמונה עד תשעה ימים, ופעילי הוועד הערבי העליון בחיפה עודדו אותה.
המנהיגים המקומיים שנותרו בעיר נקטו באיומים והפצת שמועות על כך שהערבים שיישארו בחיפה ישמשו בני ערובה בידי היהודים במקרה של התקפות על אזורים יהודיים אחרים.
כמו כן, רמזה התעמולה הערבית הפנימית כי הערבים יכבשו מחדש את העיר וינקמו בנשארים, מאחר שהללו משלימים עם קיומה של המדינה היהודית.
מרבית הערבים עזבו את העיר, פרט לכ-5,000–6,000 איש שבחרו להישאר בשכונות ואדי ניסנאס וואדי סאליב.
בין העוזבים היו גם חלק מתושבי הכפרים הערביים השכנים לחיפה בלד א-שייח', חוואסה ויאג'ור.
גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט ב-15 במאי המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית דרומית לחיפה במחנות באזור טירה (טירת כרמל), בשדה תעופה רמת דוד, בשדה התעופה בחיפה ובנמל חיפה.
אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת שבצפון הארץ ב-30 ביוני 1948.
הקרב על ווסנות' הוא משחק אסטרטגיה ממוחשב, שמפותח כתוכנה חופשית בשפת ++C על ידי מתכנתים ומעצבים רבים.
המשחק מופץ בחופשיות תחת רישיון GNU GPL למערכות הפעלה רבות, ובהן חלונות, לינוקס ומקינטוש.
פיתוח המשחק החל ביולי 2003 על ידי דייוויד וייט, המפתח הראשי של המשחק, שביסס אותו על המשחקים Master of Monsters ו-Warsong שיצאו למערכת Sega Genesis.
מטרתו הייתה ליצור משחק אסטרטגיה חופשי בעל כללים פשוטים מאוד אבל בינה מלאכותית חזקה ורמת קושי מאתגרת.
העיקרון המרכזי שהנחה את הפיתוח הוא KISS: כדי שרעיון חדש יתקבל, אסור לו לסבך את המשחקיות.
פיתוח המשחק פעיל מאוד, ובאוקטובר 2005 החלה הפצת גרסה 1.0 (אף שניתן היה לשחק במשחק זמן רב לפני כן).
הגרסה היציבה העדכנית ביותר של המשחק היא גרסה 1.12.6, אשר יצאה לאור במאי 2016. המשחק מתורגם למגוון שפות.
החל מגרסה 1.1 המשחק כולל גם תרגום (חלקי) לשפה העברית.
המשחק מתרחש בעולם פנטזיה שבו השחקן יכול לבנות צבא המורכב מבני אדם, אלפים, גמדים, אורקים וכדומה.
המשחק מבוסס על הנעת החיילים, כל שחקן בתורו, על לוח משושה שמתאר את פני השטח.
לכל יחידה יתרונות וחסרונות משלה.
ההגנה של היחידה בפני התקפות מבוססת על פני השטח שעליהם היא נמצאת, מה שהופך את המיקום לאלמנט חשוב מאוד במשחק.
ישנם שני סוגי התקפות שונים - פנים אל פנים או קליעים, וסוגי נשק שונים כאשר יחידות יכולות להיות חסינות או פגיעות לסוגי נשק מסוימים.
במשחק גם מתקיים מחזור של יום ולילה, כאשר חלק מהיחידות נלחמות טוב יותר באחד מזמנים אלו.
ניתן לשחק במשחק כשחקן יחיד בסדרת משימות שבה הצבא עובר ממשימה למשימה, והמשימות סובבות סביב קו עלילה מסוים, וניתן לשחק במשימה בודדת העומדת בפני עצמה.
קיימת גם אפשרות של משחק רב שחקנים דרך האינטרנט או על אותו מחשב.
הקרב על ניצנים הוא קרב שנערך במלחמת העצמאות, והסתיים בכיבוש קיבוץ ניצנים על ידי חיל המשלוח המצרי ב-7 ביוני 1948. כמה עשרות מן המגינים נהרגו, רוב האחרים נפלו בשבי.
אבא קובנר, קצין החינוך של חטיבת גבעתי, פרסם פקודת יום, באישורו של מח"ט גבעתי שמעון אבידן, בה הוקיע את כניעת מגיני הקיבוץ.לאחר המלחמה, הוקמה ועדה שמצאה כי מגיני ניצנים לחמו בחירוף נפש, ללא הסיוע הנדרש, ומול כוח מצרי עדיף משמעותית הן במספר הלוחמים והן באמצעי לחימה שכללו גם טנקים ומטוסים.
גרעין ניצנים הוקם מאיחוד של מספר קבוצות במסגרת הנוער הציוני.
הקבוצה האחת, יוצאי פולין, עברה הכשרה בפולין בשנים 1937–1938. אלה עלו לארץ ישראל בשנת 1939, חלקם באופן ליגלי וחלקם כמעפילים.
הקבוצה השנייה הייתה מורכבת מיוצאי רומניה ופולין, שקיבלו את חינוכם כנערים בארץ ישראל, במאיר שפיה (הראשונים) ובבן שמן (האחרונים) ואת הכשרתם קיבלו בכפר רופין.
קבוצה שלישית כללה צעירים שהגיעו במסגרת עליית הנוער לנהלל ועברו אחר כך לאושה.
קבוצה רביעית כללה נוער תל אביבי, יחד עם יוצאי מקוה ישראל, אליהם הצטרפו צעירים מירושלים ויוצאות משק הפועלות פתח תקווה.
לאחר מספר גלגולים, חלקם הופנה בהמשך לתל יצחק, שם עברה הקבוצה הרביעית את ההכשרה, וחלקם הצטרף לשלוש הקבוצות הנ"ל.
בסוף שנת 1940, הקבוצות התאחדו והתארגנו להתיישבות בקבוצת הדר ליד הרצליה, שם הקימו משק עזר מגוון וכן התפרנסו מעבודות חוץ, למשל בפרדסי הסביבה, והמתינו להזדמנות לעלייה על הקרקע.
תוך כדי כך הצטרפו חברים נוספים.
ב-8 בדצמבר 1943 חברי הקבוצה התיישבו באזור הכפר חמאמה, על קרקע אותה רכשה קק"ל בשנת 1942, יחד עם בית ענק ('הארמון'), מוקף בגן, מידי מוח'תאר הכפר, עבד רבו (כיום: בית ספר שדה שיקמים).
באוגוסט 1945 הוקם יישוב הקבע.
המשק כלל, בין היתר, מטעים, לול ואורווה.
באביב 1947 השתתפו תושבי ניצנים בהעלאת מעפילי שבתאי לוז'ינסקי לחוף בקרבת הקיבוץ.
ערב המלחמה, מספר תושבי הקיבוץ הגיע לכ-200. מתוך אלה היו כ-40 ילדים ועוד כ-35 נערים מעליית הנוער.
עוד קודם להחלטת החלוקה סבלו תושבי ניצנים מהתנכלויות ערביות, וב-26 באוקטובר 1947, נרצח חבר הקיבוץ בהמתינו להסעה.
הקיבוץ שכן בין העיירות הערביות איסדוד (ליד אשדוד של היום) ומג'דל (אשקלון של ימינו), בערך קילומטר אחד ממערב לכביש ולמסילת הברזל חיפה-רפיח (כיום שוכן במקום היישוב ניצן).
הקיבוץ נמצא על גבול החולות אשר בינו לבין חוף הים התיכון, שהמרחק ממנו היה כשניים עד שלושה ק"מ.
האזור היה מאוכלס בעיקר בערבים.
היישוב היהודי הקרוב ביותר לניצנים היה באר טוביה, שהיה מרוחק ממנו כשמונה קילומטרים, אלא שבין השניים שכן הכפר הערבי בית דראס (כק"מ מדרום למושב גבעתי של ימינו), וזאת עד לכיבושו במסגרת מבצע ברק.
מדרום מזרח, במרחק של כששה ק"מ, נמצא הכפר ג'וליס, וכשלושה ק"מ מדרום נמצאה חמאמה.
כמו כן, שכן בסמוך אליו, עד להתפנותו, מחנה צבא בריטי, אשר מיקומו היה בין הקיבוץ לבין כביש עזה-יפו.
המחנה אפשר גישה מוסתרת יחסית עד לקרבת הקיבוץ.
מצפון חלש על הקיבוץ שטח מוגבה שכונה 'רכס בית הקברות'.
מצפון מערב ומדרום היו נטועים פרדסים, ואף הם אפשרו גישה מוסתרת עד לקרבת הקיבוץ.
עולה, אם כך, כי מיקום הקיבוץ הקשה על הגנתו.
בתוכנית החלוקה נכלל ניצנים בתחומי המדינה הערבית.
על ניצנים הגנו 67 חברי משק, מתוכם עשר לוחמות.
אלה תוגברו, החל מינואר 1948, ב-44 לוחמים מגדוד הטירונים 58 של חטיבת גבעתי.
בהמשך, נוספה לאלה מחלקה בת 30 לוחמים מגדוד 53 של 'גבעתי', אשר הופקד על הגנת השטח בו נמצא הקיבוץ.
לרשות אלה עמדו 80 רובים, 30 תת מקלעים, ארבעה מקלעי ברן, מרגמה שני אינץ', פיא"ט, רימונים ובקבוקי מולוטוב.
תחילה כללו ביצורי הקיבוץ עמדות מוגבהות, אשר לא התאימו ללחימה נגד צבא סדיר.
בהמשך, ההתבצרות של ניצנים נעשתה במסגרת 'תוכנית הנגב', בסיוע סולל בונה.
נבנו 14 עמדות, מפוזרות בטבעת סביב הקיבוץ, נחפרו תעלות קשר, נמתחו גדרות ונבנו קירות מגן סביב מתקנים חיוניים.
בכל זאת, ליקוי בולט בהתבצרות הייתה חפירת ביצורים בקו ישר וארוך, במקום מזוגזג, לאורך האזור שלפני חדר האוכל.
בנוסף, בניית הביצורים על פי אותה תוכנית, לא הסתיימה עד פרוץ המלחמה, ולמעשה לא הושלמה מעולם.
בגזרה הדרומית, אשר נחשבה למסוכנת יותר, נמתחה גדר כפולה ונפרש שדה מוקשים דליל.
העמדות שלאורך הגדר חוברו בתעלות קשר אל המפקדה שבמרכז הקיבוץ.
השטחים החיוניים להגנת הקיבוץ, על פי תוכנית הגנתו, היו גבעת המיכלים , הבית הערבי וחדר האוכל.
חלק מכוח זה הוקצה גם לכיבוש גבעה 69.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם, הוגברה הכוננות בקיבוץ, תוגברה השמירה ואובטחו העובדים בשדות.
בדצמבר 1947 ובינואר 1948 תכפו התקפות ערביות על התחבורה לקיבוץ, ולפיכך, זו נעשתה בשיירות מאובטחות.
מדי פעם נורו יריות על הקיבוץ עצמו.
ב-31 בדצמבר הותקף אוטובוס של חברת דרום יהודה בדרכו לקיבוץ על ידי ערבים מחמאמה, ושתי בנות עליית הנוער, אשר קיבלו הכשרתן בקיבוץ, נפצעו.
ב-19 בינואר 1948 החלו הבריטים בפינוי מחנה הצבא הסמוך.
המחנה נתפס ונבזז על ידי ערבים מהסביבה, ואגב כך, אלה נתקו את החשמל והטלפון לקיבוץ.
ב-27 בפברואר הבריטים פינו את 'גבעת המיכלים', אשר חלשה על הקיבוץ מצפון מזרח, ובמהלך מרץ העבירו חברי הקיבוץ את הגדר, כך שתכלול גם את הגבעה האמורה.
עם זאת, כדי להקל על אבטחת העובדים, הוחלט לצמצם את השטח המעובד, ולוותר על עיבוד החלקות שממזרח לכביש עזה-יפו.
כלי רכב שהיה חלק משיירה של חטיבת גבעתי, שיצאה להביא תחמושת לניצנים, עלה על מוקש, ולאחר 11 שעות של קרב נחלצו הלוחמים, ללא כלי הרכב אשר נפל שלל.
האבדות היהודיות בקרב זה היו ארבעה הרוגים: המא"ז שלמה רובינשטיין ושלושה חיילים מגדוד 53.
ב-20 באפריל, עמד הקיבוץ בהצלחה בהתקפה של ערביי הסביבה.
ההתקפה החלה סמוך לשעה 6:00 והסתיימה רק סמוך לחצות.
הערבים נסוגו לאחר שספגו אבדות.
בין מגיני הקיבוץ לא נרשמו אבדות.
ב-3 במאי אחרי חצות הגיע המג"ד יצחק פונדק ברגל לניצנים, בליווי כיתה מוגברת.
המג"ד כינס את הלוחמים ושוחח עמם.
עם בוקר הגיעו לניצנים חמישה משוריינים עם אספקה לשבועיים.
בדרכם חזרה בדרך שונה, נקלעו המשוריינים למארב על כביש מג'דל עזה ונאלצו לשוב לניצנים.
המג"ד עם הכיתה המוגברת שבו בלילה ברגל למפקדת הגדוד בבאר טוביה.
ב-11 במאי נכבש הכפר הערבי הסמוך בית דראס.
הפל"ם (פטרול לוחם, או פטרול לוחם מקומי, כוח נייד במסגרת ההגנה המרחבית) של ניצנים נטל חלק בכיבוש הכפר.
זמן קצר לאחר הכרזת המדינה, פלש לישראל הצבא המצרי.
הטור המצרי העיקרי עשה דרכו במקביל לחוף הים התיכון, דרך עזה, והלאה צפונה.
בלילה שבין 16 ל-17 במאי, התינוקות עם חלק מהאמהות והאבות פונו ברגל למושב באר טוביה הסמוך, בהתגנבות לילית דרך הוואדיות (מבצע תינוק).
במקביל יצאו לוחמים מבאר טוביה מזרחה לקראת נושאי התינוקות, כשהם נושאים ציוד סיוע המיועד לניצנים.
המפגש התקיים בלילה באזור בית דראס.
לאחר שמסרו את התינוקות לכוח שהגיע מבאר טוביה, חלק מנושאי התינוקות, קיבלו את ציוד הסיוע ושבו איתו לניצנים.
מבאר טוביה הוסעו הילדים במשוריינים לגבעת ברנר ובהמשך לתל יצחק.
לאחר נפילת ניצנים עברו המפונים לכפר שמריהו וקיבלו כתגבורת גרעין נוער ציוני מארגנטינה (גרעין זה הקים לימים את עין השלושה).
ב-24 במאי נפלה יד מרדכי.
המצרים התקדמו צפונה, חלפו על פני ניצנים ב-29 במאי, ובאותו יום נעצרו בגשר עד הלום.
כיוון שכך, התפנו לתקוף את היישובים שבערפם, כמו נגבה וניצנים.
ב-30 במאי, הכוחות המצריים הנחיתו על המשק הפגזה ארטילרית ראשונה, קלה יחסית, וזו התחזקה מאוד למחרת.
מאז הפכו ההפגזות לשגרה כמעט יומיומית, אם כי לא גרמו לאבדות בנפש.
בנוסף, אם כי שלא כתוצאה ישירה של ההפגזה, ניתק הקשר האלחוטי למפקדה בבאר טוביה, והוא חזר לפעול רק באורח ספורדי.
בליל 2–3 ביוני, כל חברות המשק, בעיקר אמהות לילדים, פונו ברגל מניצנים, למעט עשר חברות שהתנדבו להישאר.
ב-3 ביוני החל מבצע פלשת שבמהלכו תקפו כוחות מחטיבת גבעתי ומחטיבת הנגב את הכוח המצרי שבין איסדוד לניצנים.
במבצע שנכשל נהרגו 50 לוחמי צה"ל ו-50 נפצעו.
חברי ניצנים סייעו לחלץ משדה הקרב את לוחמי חטיבת 'הנגב', שנסוגו בחולות לעבר המשק.
זמן קצר לאחר שנסוגו לניצנים, עזבו לוחמי חטיבת 'הנגב' את הקיבוץ.
נראה כי המבצע דרבן את המצרים לבסס את אחיזתם בשטח שתפסו, ולחסל את היישובים העבריים שבעורפם.
מכיוון שהמִצרים שלטו ללא מְצרים על השטח הפתוח שמחוץ לקיבוץ, הכנותיהם להתקפה עליו התנהלו ללא הפרעה של ממש.
בשעות הבוקר של 7 ביוני, לאחר הפגזת מרגמות קשה שנמשכה מאז חצות הלילה, תקפה פלוגה מצרית את 'גבעת המיכלים'.
הפלוגה נהדפה, אולם החיילים התוקפים מצאו מחסה במבני המחנה הבריטי הנטוש הסמוך לקיבוץ.
בהמשך, החל משעה 8:00, הותקף הקיבוץ מן האוויר בשלושה גלים, וההפגזה התחדשה, כאשר תותחים הצטרפו אל המרגמות.
ההפגזה וההפצצות הוציאו מכלל שימוש חלק מן החפירות, ניתקו את קווי הטלפון ושניים מארבעת המקלעים ניזוקו.
בשעה 11:00 החלה התקפה רגלית נוספת, אשר לוותה במספר טנקים קלים.
לאחר שטנק אחד נפגע מפגז פיא"ט, נעצרו הטנקים לזמן מה והחלו לפגוע בעמדות המגינים מרחוק.
במהלך ההתקפה והירי המצריים, נפגעו כמעט כל מגיני 'גבעת המיכלים': מתוך 17 לוחמים בשלוש עמדות, עשרה נהרגו וארבעה נפצעו.
הגבעה, אשר חלשה על הקיבוץ, נפלה בידי המצרים.
מספר ניסיונות לכבוש אותה מחדש עלו בתוהו.
בהמשך, טנק מצרי חדר אל המשק מצפון, תוך שהוא הורס את העמדה שבגזרה זו.
שישה משבעת המגינים שבעמדה נהרגו ואחד התעוור זמנית.
המגינים ניסו לשווא לארגן קו הגנה שני באזור חדר האוכל.
כיוון שכך, בשעה 14:00 בערך, הלוחמים נסוגו והתבצרו ב'ארמון'.
מכשיר האלחוט, אשר הפסיק לפעול במהלך הלילה, פעל בכל זאת בדקות האחרונות של הקרב, ומן הידיעות המגיעות באמצעותו, נראה היה כי הגנת הקיבוץ הולכת ומתמוטטת.
המפקד שוורצשטיין הורה על ניסיון מילוט לכיוון הפרדס שמדרום לקיבוץ, אך התברר כי המצרים הציבו באותו פרדס מקלעים, והנמלטים באותו כיוון נהרגו.
בינתיים, מכשיר הקשר שוב חדל לעבוד.
הקרב נמשך, רוב הלוחמים היו פצועים, התחמושת אזלה, ובארבע אחר הצהריים, משנראה שאין כל אפשרות אחרת החליט המפקד, , להיכנע ולמלט חלק מהלוחמים.
הם הטמינו את מכשיר האלחוט וחיבלו בנשק.
אחד הלוחמים יצא עם גופייה לבנה אך נורה ונהרג.
המפקד, אברהם שוורצשטיין, יצא, עם ממחטה לבנה וידיים מורמות, אל המצרים.
כאשר הזדקף שוורצשטיין, נפגע מכדור מצרי, אך המשיך להתקדם פצוע בכיוון המצרים.
בהגיעו אל אחד הקצינים המצרים, הוציא זה את אקדחו וירה בו.
האלחוטנית מירה בן-ארי יצאה בעקבותיו, ניגשה אל הקצין, ירתה בו והרגה אותו באקדחה.
קצינים מצרים שעמדו בסמוך ירו בה למוות.
בקרב, שנמשך עשר שעות רצופות, נהרגו 33 ממגיני המשק, כמחציתם חיילי 'גבעתי'.
מתוך אלה, נרצחו שלושה או ארבעה מגינים בעת הכניעה.
בין ההרוגים, שלוש נשים, מירה בן-ארי ועוד שתיים שנפטרו מפצעיהן בשבי: שולמית דורצ'ין, חובשת שנותרה עם הפצועים עד הרגעים האחרונים, ודבורה אפשטיין, קשרית.
שלושה, שניים מהקיבוץ וחייל 'גבעתי' אחד, הצליחו להיחלץ.
בין ההרוגים היו מספר ניצולי השואה נצר אחרון למשפחתם.
יתר 106 המגינים, 26 מהם פצועים, הובלו בתהלוכת ניצחון ברחובות מג'דל בדרכם לשבי במצרים, בו חלקם עונה.
בדף קרבי של חטיבת 'גבעתי' כתב קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר, ובאישורו של מפקד החטיבה שמעון אבידן, תחת הכותרת "נפילת ניצנים כישלון":
בית אין מגינים על תנאי,
הגנה משמע בכל כוחות הגוף והנפש,
ואם יפקוד הגורל: טוב ליפול בחפירות הבית מאשר להיכנע לפולש רצחני...
להיכנע כל עוד חי הגוף, והכדור האחרון נושם במחסנית, חרפה היא.
לצאת לשבי הפולש - חרפה ומוות"
כיבוש מחדש, טיהור שם הלוחמים
בסוף אוקטובר 1948, לאחר מבצע יואב, כבש צה"ל את האזור מחדש.
חברי ניצנים חזרו מן השבי לאחר הסכם שביתת הנשק עם מצרים, אשר נחתם ב-24 בפברואר 1949. בעקבות דרישה של חברי ניצנים הוקמה ועדה שטיהרה את מגיני הקיבוץ.
ועדת החקירה הייתה יריית הפתיחה של מאמץ בן עשרות שנים להפוך את הקיבוץ לאחד מסמלי הגבורה של מלחמת העצמאות.
הרמטכ"ל יעקב דורי כתב על כך:
"בפקודת היום של חטיבת גבעתי נכללו פסקאות שיש להן משמעות של הטלת דופי כלפי לוחמי ניצנים.
פקודת היום, שנכתבה מתוך כוונה רצויה לחזק את רוחם של מגיני מרחב הדרום, לא שיקפה את כל האמת על התגוננות קבוצת ניצנים והיאבקותם המרה של לוחמיה, ויש להצטער על כן, שבלא מזיד נאמרו בפקודת היום דברים שלא צריכים היו להאמר.
הנסיבות הקשות של היאבקות מתיישבי ניצנים, הבדידות המרה של הלוחמים, חוסר הקשר עם העורף, אוזלת התחמושת והמזון ועל הכול מספר הנופלים הגדול בהתגוננות ההיא הם עדות נאמנה של היאבקות נואשת המעניקה כבוד לכל אלה אשר נאבקו במקום עד הכדור האחרון".
בהמשך, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון כתב ללוחמי ניצנים: "אין עלילה נעלה עולה בתוהו.
גם אם באותו רגע אינה מביאה התוצאות הרצויות.
בעמידה לבלי חת של מגינים המחרפים נפשם למות על חזון חייהם - יש בה עצמה מן הניצחון האנושי העליון.
ויחד עם כל בית ישראל, אני מרכין ראשי בפני גיבורי ניצנים שנפלו, ונפלו לא לשווא".יצחק פונדק, מג"ד 53, הגיע לחקירה והביע את צערו ואת תחושת האחריות שלו.
בשנת 1991 הביע פונדק בקשה לחלקת קבר בניצנים:
"אם לא הצלחתי בתש"ח לגונן כראוי על ניצנים הלוחמת על חייה מבודדת ונשכחת מלב כל, מן הראוי לפחות שבהגיע יומי אמצא לצדם של חייליי שנפלו בקרב האכזר.".
הקיבוץ נענה: "כבוד הוא לנו להשיב בחיוב לפנייתך...".
בשנת 2017 נפטר פונדק בשיבה טובה ונטמן לבקשתו בבית הקברות של קיבוץ ניצנים, לצד רעייתו, מאשה, וסמוך לקברי הלוחמים שנפלו במלחמת העצמאות.
אבא קובנר, לעומת זאת, מעולם לא התחרט בפומבי על דבריו.
בספטמבר 1949 קיימה הרבנות הצבאית מבצע לאיתור שרידי הלוחמים הנעדרים, אשר בסופו נקבע שנמצאו גופות כמספר הנעדרים.
אלה נקברו בקבר אחים בבית הקברות בניצנים הישנה.
באפריל 1949 הוחלט להעתיק את מקום הקיבוץ כשלושה ק"מ מזרחה לניצנים הישנה, וקבוצת חלוץ החלה בעבודה.
הקיבוץ עלה מחדש על הקרקע במרץ 1950.
הסופר רם אורן בחר בסיפור ניצנים מההיבט האישי של המשתתפים בו, ובייחוד סיפורה של מירה בן-ארי, כמרכז העלילה ברומן ההיסטורי "המטרה - תל אביב".
בשנת 2021 יצא סרטו של אבי נשר "תמונת הניצחון" המגולל את סיפור הקרב על ניצנים מנקודת מבט כפולה, מצרית וישראלית.
כמו כן ניתן לבקר בבית ספר שדה ניצנים ולראות את אתר הקרבות.
הקרב על כרתים הוא קרב שהתקיים במסגרת מלחמת העולם השנייה על האי היווני כרתים.
קרב זה היה חלק מהמערכה על יוון שהחלה עם פלישת הצבא הגרמני ליוון ויוגוסלביה ב־6 באפריל 1941, מבצע מריטה.
הקרב התחיל בבוקר 20 במאי 1941 עם פלישה מוצנחת של גרמניה הנאצית לכרתים תחת שם הקוד מבצע מרקורי .
על האי היו כוחות מבריטניה, יוון, אוסטרליה וניו זילנד אשר הגנו על האי.
לאחר יום קרבות, אף יעד של הגרמנים לא הושג והגרמנים ספגו אבדות כבדות.
במהלך היום שלמחרת, בעקבות טעות טקטית של הכוח המגן ובשל הבנה שגויה של המצב על ידי מפקדי בעלות הברית, נפל שדה התעופה מאלמה שבמערב כרתים לידי הגרמנים.
אובדן מאלמה איפשר לגרמנים להטיס תגבורת כבדה ולהכריע את כוחות בעלות הברית.
הקרב על כרתים היה ייחודי ממספר היבטים: היה זה הקרב הראשון בהיסטוריה שבו בוצעה פלישה גדולה המבוססת בעיקרה על כוח מוצנח; הייתה זו הפעם הראשונה שבה עשו בעלות הברית שימוש משמעותי בפענוח של קוד האניגמה הגרמני; בקרב זה נתקלו הגרמנים הפולשים לראשונה בהתנגדות המונית מצד האוכלוסייה האזרחית.
הקרב הכניס לראשונה צורת לחימה מהפכנית, בכך הייתה לו השפעה משמעותית על מהלך המאורעות של מלחמת העולם השנייה.
לאור האבדות הכבדות של צנחנים שלל אדולף היטלר מבצעים מוטסים נוספים.
בעקבות הקרב כונתה כרתים "בית הקברות של הצנחנים הגרמנים".
מאידך, בעלות הברית התרשמו מהפוטנציאל של הצנחנים והחלו בבניית דיוויזיות צנחנים מוטסות משלהן.
עם פלישת האיטלקים ליוון ב-28 באוקטובר 1940 נשלחו כוחות בריטים לאי, כחלק מעמידתה של בריטניה לצד יוון.
על אף שבמהלך חצי השנה הראשונה למלחמת איטליה–יוון הצליחו היוונים להדוף את האיטלקים אל שטחה של אלבניה שנכבשה בידי האיטלקים עוד בשנת 1939, התערבות גרמנית שבאה באפריל 1941 גרמה להתמוטטות הצבא היווני, לכיבוש יוון על ידי מדינות הציר ולפינויים של 57,000 חיילי בעלות הברית מהיבשת.
רבים מהם פונו על ידי הצי המלכותי, וחלקם הועברו לכרתים לחיזוק חיל המצב בה שמנה כ-14,000 איש.
בתחילת הקרב החזיקו בעלות הברית ביתרון מספרי ובעליונות ימית.
מנגד הייתה לגרמנים עליונות אווירית מכרעת.
ב-30 באפריל 1941 מונה הגנרל הניו זילנדי ברנרד פרייברג למפקד כוחות בעלות הברית בכרתים.
במאי כללה ההגנה על כרתים כ-9,000 יוונים.
לרשות בעלות הברית עמדו גם צוערים מאקדמיית הז'נדרמריה ומגויסים מהמרכזים לאימון טירונים בפלופונסוס, שהועברו לכרתים כדי להחליף את החיילים המאומנים שנשלחו להילחם ביבשת.
כוחות אלו היו כבר מאורגנים במספר רגימנטים.
הוחלט להשתמש בחלוקה הקיימת לארגון החיילים היוונים, יחד עם הוספת חיילים מנוסים אליהם שהגיעו מהיבשת.
התגבורת מחבר העמים הבריטי הורכבה מחיל המשמר הבריטי המקורי בצירוף 25,000 חיילים ממדינות חבר העמים הבריטי שפונו מהיבשת.
המפונים כללו יחידות שלמות תחת פיקוד עצמאי, יחידות מורכבות שהובאו על ידי מנהיגים במקום, יחידות ללא מפקדים מכל הסוגים שהונהגו על ידי הצבא ועריקים.
רוב אנשים אלו חסרו ציוד כבד.
בסך הכול היו כחמישה עשר אלף כוחות חי"ר של חבר העמים הבריטי שהיו ערוכים ללחימה, מתוגברים ב-5,000 חיילים שלא מחיל הרגלים שצוידו כחי"ר וסוללת ארטילריה (אוסטרלית).
בין הכוחות הללו היו גם חיילים ארצישראליים, מתנדבי היישוב לצבא הבריטי, ממגוון חילות כמו החפרים (פלוגות 603, 606, 602, 601, 604 ו - 608), חיל הקשר, חיל האוויר המלכותי ועוד, שרובם הגיעו לכרתים ב - 1 במאי 1941. סה"כ חיילים ארצישראליים 495 .
אלו, לאחר התארגנות קצרה, החלו בעבודה על רציפי הנמל במפרץ סודה, תחת הפצצות קשות של הלופטוואפה
ב-4 במאי שלח פרייברג הודעה למפקד הבריטי העליון במזרח התיכון גנרל ארצ'יבלד וייוול שבה ביקש פינויים של כ-10,000 איש שהיו ללא נשק.
עם זאת רק מעטים מהם עזבו את כרתים לפני פרוץ הקרב.
כרתים הייתה חשובה לבריטים מכמה סיבות: ראשית, נמלים מצוינים סיפקו מקום עגינה נוח לצי המלכותי במזרח הים התיכון.
שנית, שדות הנפט בפלוישט שברומניה היו בטווח הפצצה אווירית מכרתים.
הגרמנים החלו בפשיטות הפצצה תכופות נגד האי.
אלו, יחד עם דרישה למטוסים בחזית בצפון אפריקה כמו גם ההכרה של הבריטים בנחיתותם האווירית, הביאו בסופו של דבר את חיל האוויר המלכותי להעתיק את מטוסיו לאלכסנדריה ובכך להעניק ללופטוואפה עליונות אווירית (עם זאת במהלך הקרב הייתה הפעלה מוגבלת של מטוסים בריטיים ממצרים ומצפון אפריקה).
ב-25 באפריל חתם היטלר על הנחיה מספר 28, שהורתה על פלישה לכרתים.
כוחות הצי המלכותי שבסיסם באלכסנדריה שלטו על המים סביב כרתים, כך שכל מתקפה אמפיבית לא באה בחשבון.
בשל העליונות האווירית הגרמנית הוחלט על פלישה מהאוויר.
זו הייתה עתידה להיות הפלישה המוטסת הראשונה שנעשית בהיקף גדול, אף על פי שהגרמנים השתמשו כבר בתקיפות דאונים וצנחנים בהיקף קטן יותר בפלישה לצרפת, בארצות השפלה, בנורווגיה ואפילו ביוון.
במקרה האחרון, צנחנים גרמנים נשלחו לתפוס את הגשר מעל תעלת קורינתוס שהוכן להרס על ידי חיילי ההנדסה הבריטים.
מהנדסים גרמנים נחתו סמוך לגשר בדאונים, בעוד שצנחני חי"ר תקפו את כוחות ההגנה ההיקפית.
הגשר נפגע בלחימה, דבר שהאט את ההתקדמות הגרמנית והעניק לבעלות הברית די זמן לפינויים של 18,000 איש לכרתים ו-23,000 נוספים למצרים.
על אף שאיבדו את רוב ציודם הכבד.
הכוונה הייתה להשתמש בפאלשירמייגר (גרמנית: Fallschirmjäger; צנחנים) לתפיסתן של נקודות מפתח באי, בהן שדות תעופה שיאפשרו שיגור אספקה ותגבורת.
על פי התכנון כוחות הפליגרקורפס ה-11 יתקפו יחד עם דיוויזיית פליגר ה-7, שתחדיר צנחנים באמצעות דאונים ומצנחים, ובעקבותיהם הדיוויזיה המוטסת ה-22 משיתפסו שדות התעופה ויהיו בטוחים.
המתקפה תוכננה תחילה ל-16 במאי, אך היא נדחתה ל-20 במאי והדיוויזיה ההררית ה-5 החליפה את הדיוויזיה המוטסת ה-22.
אסטרטגיה, טקטיקה, מודיעין, נשק וציוד
המודיעין הבריטי והיירוטים של אולטרה
באותה העת, מפקדי בעלות הברית היו מודעים לתוכניות הפלישה הגרמניות הודות ליירוטי המידע מאולטרה.
לגנרל פרייברג נמסר מידע על תוכנית הקרב הגרמנית, והוא החל בהכנת הגנה סמוך לשדות התעופה ולאורך החוף הצפוני.
מחסור בציוד מודרני היה לו לרועץ, והוא נאלץ להתמודד עם הידיעה שאפילו צנחנים עם חימוש קל יהיו מסוגלים להתמודד עם בערך אותה עוצמת אש כמו שלו, אם לא יותר מכך.
בנוסף, על אף שהמידע שנמסר לפרייברג מאולטרה היה מפורט ביותר, לרבות אודות התקפה צפויה על שדות התעופה הצפוניים, נאסר עליו לנקוט בפעולות גלויות על סמך מידע זה, מחשש לחשיפת המקור המודיעיני החשוב כל כך.
המידע פוענח על ידי בלשנים ולא מומחי טקטיקה ולכן התקבל מידע מטעה שהוצא מהקשרו.
כך לדוגמה ההודעות הגרמניות ציינו פעולות דרך הים, שהשפיעו באופן קריטי על סידור הכוחות של פרייברג שציפה לנחיתה אמפיבית, וכתוצאה מכך נגרעו כוחות שעשויים היו לשמש להגנת מטרתם המרכזית של הגרמנים - שדה התעופה מאלמה.
בנוסף הוא עוכב על ידי הממונים עליו.
פרייברג ביקש להרוס את שדות התעופה בכרתים, כך שאפילו אם יעלה בידי הגרמנים להשתלט עליהם, הם לא יוכלו להטיס תגבורות משמעותיות, אך בקשה זו נדחתה על ידי הממונים עליו שראו בקרב ניצחון מובטח וכבר תכננו להשתמש בבסיסי התעופה נגד הגרמנים.
אדמירל וילהלם קנריס, מפקד האבווהר הגרמני, דיווח במקור על 5,000 חיילים בריטיים בלבד בכרתים ולא ידע על נוכחות חיילים יוונים באי.
האבווהר חזה גם שהאוכלוסייה בכרתים תקבל את פניהם של הגרמנים כמשחררים, עקב תחושותיהם הרפובליקניות והאנטי מונרכיסטיות וירצו להצטרף לתנאים העדיפים שסודרו ביבשת.".
אומנם ראש הממשלה הרפובליקני האחרון של יוון, אלפתריוס וניזלוס, היה מכרתים והתמיכה ברעיונותיו הייתה חזקה באי, אולם הרוח הפטריוטית בקרב תושבי כרתים לא הוערכה נכונה על ידי הגרמנים.
מודיעין מהצבא הגרמני צייר תמונת מצב אופטימיסטית פחות, אולם עדיין האמין שכוחות חבר העמים הבריטי מעטים בהרבה ממה שהיו בפועל, וכמו כן לא העריך נכונה את מספר החיילים היוונים שפונו מהיבשת.
גנרל אלכסנדר להר, מפקד הזירה, היה משוכנע כי די יהיה בשתי דיוויזיות לתפיסתו של האי, אולם החליט להשאיר כוחות נוספים באתונה כעתודה.
האירועים בהמשך הוכיחו שנקיטת אמצעי זהירות זה הייתה החלטה נבונה.
הגרמנים השתמשו בנשק חדש בכרתים: Leichtgeschutz 40, "תותח קל" של 7.5 ס"מ.
במשקל 145 ק"ג, שקל הנשק רק עשירית ממשקלו של תותח שדה גרמני סטנדרטי של 75 מ"מ ולמרות זאת היה בעל טווח של שני שלישים משל זה.
הוא ירה פגז של 6 ק"ג למרחק 5 ק"מ.
רבע מהצנחנים חומשו בתת-מקלע MP40 ולעיתים קרובות נשאו גם מאוזר K98. בנוסף כמעט כל יחידה גרמנית צוידה במקלע MG34.
הגרמנים השתמשו במצנחים צבעוניים כדי להבדיל בין מכלים עם רובים, תחמושת וציוד אחר.
ציוד כבד כ-Leichtgeschutz 40 הוצנח עם מצנח-משולש מיוחד שתוכנן במיוחד לנשיאת משקל כבד.
הצנחנים נשאו גם סרטי בגדים מיוחדים שאיפשרו למטוסים נמוכי טוס לקרוא את אותותיהם לתמיכה אווירית ולהצנחת אספקה.
בניגוד לרוב הכוחות המוטסים של מדינות אחרות, שצנחו עם נשק אישי קשור לגוף, הנוהל הגרמני היה הצנחת כלי הנשק במכלים נפרדים - היה זה ליקוי חמור.
אמנם, נוהל זה הקל על היציאה מן המטוס ומנע איבוד או פגיעה בנשק, אך הותיר את הצנחנים חמושים רק עם הנשק החגור אליהם וסכינים בדקות הקריטיות שלאחר הנחיתה.
התכנון הלקוי של המצנחים הגרמנים הוסיף לבעיה: לרתמת המצנח הגרמני הסטנדרטי הייתה רק רצועה יחידה שחיברה בין הצנחן לכיפת המצנח, ועל כן הצנחן לא יכול היה לנווט אל מכלי הנשק והרחק מהאדמה היה מצוי בסכנה בצניחה.
אפילו 25% מן הצנחנים אשר זוינו בתתי מקלעים היו בחסרון ניכר, בשל הטווח המוגבל של הנשק.
צנחנים רבים נורו בניסיונם להגיע אל מכלי הנשק.
החיילים היוונים היו מצוידים ברובי מנליכר-שונאור 6.5 מ"מ קרבין וסטייר-מנליכר M1895 8 מ"מ.
כאלף יוונים נשאו רובי Gras עתיקים.
חיל המצב רוקן מכלי נשקו הטובים ביותר, אשר נשלחו ליבשת.
היו להם 12 מקלעים קלים מחברת Saint Etienne ו-40 מקלעים קלים נוספים.
לרבים מהחיילים היוונים היו פחות מ-30 כדורים, והבריטים לא יכולים היו לציידם מחדש משום שלא היה להם תחמושת מתאימה לכלי נשק שהיו ברשות היוונים.
מחסור בתחמושת השפיע על מיקומם בקרב - לאלה שלא היה די תחמושת נשלחו לחלקו המזרחי של האי, ששם לא היו צפויים הגרמנים להתקיף בכוח.
חיילי חבר העמים הבריטי השתמשו ברובה לי אנפילד סטנדרטי, מקלע קל ברן ומקלע ויקרס.
בעלות הברית בכרתים לא החזיקו מספיק משאיות או שריוניות נשאיות ברן, שלו היו בנמצא בכמויות גדולות היו מספקות ניידות וכוח אש שדרוש היה ליחידות לתגובה מהירה כדי לפגוע בצנחנים לפני שאלו יספיקו להתחפר.
לבעלות הברית היו כ-85 כלי ארטילריה בעלי קליברים שונים, רבים מהם כלים איטלקיים ללא כוונות שנתפסו שלל.
ההגנה נגד מטוסים כללה סוללת נ"מ קלה עם תותחי 20 מ"מ אוטומטיים, שפוצלה בין שני שדות התעופה.
התותחים הוסתרו היטב, לעיתים קרובות בחורשות עצים קרובות, וחלק קיבלו הוראה שלא לירות בתחילת התקיפה, כדי לא לחשוף את עצמם למטוסי קרב ומפציצי צלילה גרמנים.
כוחות השריון של בעלות הברית כללו תשעה טנקי חי"ר מטילדה IIA (תותחי ה-40 מ"מ של טנקי המטילדה היו עם פגזים חודרי שריון, שלא יעילים נגד חי"ר) ושישה עשר טנקים קלים מסוג ויקרס סימן 6.
הטנקים סבלו ממספר בעיות תחזוקה.
המנועים, במיוחד, היו בלויים ולא היו ניתנים לשיפוץ באמצעים המוגבלים שבכרתים.
לפיכך שימשו מרבית הטנקים כפילבוקסים נייחים שהובאו וחופרו בנקודות אסטרטגיות.
לאחד מטנקי המטילדה הייתה ארכובת צריח פגועה שאיפשרה לו להסתובב בכיוון השעון בלבד.
רבים מן הטנקים הבריטים אבדו בשל התנאים בכרתים, ולא בקרב.
במטכ"ל הגרמני היה חוסר הסכמה באשר לתוכנית המבצעית בכרתים.
למרות ההסכמה כי תפיסת מאלמה חיונית, התעוררו ויכוחים על ריכוז הכוחות שם ומספר החיילים שיש להקצות למטרות אחרות, דוגמת שדות תעופה קטנים יותר בהרקליון וברתימנו.
מפקד הפעולה האווירית, גנרל הלופטוואפה אלכסנדר לוהר, ומפקד הפעולה הימית הקונטר אדמירל קרל-גאורג שוסטר, העדיפו ריכוז כוחות רב יותר נגד מאלמה כדי להשיג עליונות מקומית מוחצת.
מנגד, המיור-גנרל קורט שטודנט רצה לפזר את צנחניו באופן נרחב יותר, כדי להעצים את אפקט ההפתעה.
כיעד עיקרי, הציעה מאלמה מספר יתרונות: היא הייתה שדה התעופה הגדול ביותר, ובכך יכולה הייתה לתמוך במטוסי תובלה כבדים שיביאו תגבורות; היא הייתה קרובה דייה ליבשת כדי לאפשר כיסוי אווירי מצד מטוסי קרב מסרשמיט Bf 109 מהיבשת, והיא הייתה קרובה לחוף הצפוני כך שתגבורות שיובלו מהים היו יכולות להגיע במהרה.
תוכנית פשרה נכפתה על הצדדים על ידי הרמן גרינג, והתוכנית הסופית הדגישה במיוחד את הבטחת מאלמה תחילה, אך לא דחתה תקיפת מטרות נוספות בעלות ערך צבאי.
שם הקוד של התוכנית הסופית היה Merkur, על שם שליח האלים המיתולוגי מרקוריוס.
הכוחות הגרמנים חולקו לשלוש קבוצות קרב, מרכז, מערב ומזרח, כל אחת עם שם קוד משלה.
750 דאונים, 10,000 צנחנים, 5,000 חיילים מיחידות הרריות שיובאו ברכבת אווירית ו-7,000 חיילים שיובלו דרך הים הוקצו לפלישה.
החלק העיקרי של הכוחות היה בקבוצה המערבית.
קבוצות קרב במבצע מרקורישם הקבוצהשם קודמפקדמטרהGruppe Mitte (קבוצת מרכז)מרסמיור גנרל וילהלם סוסמן פריסון ולאי, חאניה, סודה, רתימנוGruppe West (קבוצת מערב)קומטמיור גנרל אויגן מיינדלמאלמהGruppe Ost (קבוצת מזרח)אוריוןקולונל ברונו בראורהרקליון
הדוקטרינה הגרמנית התבססה על הצנחת מספר קטן של צנחנים ישירות מעל שדות התעופה של האויב.
כוח זה יטפל בכוח ההיקפי ובתותחי נ"מ מקומיים, ויאפשר לכוח גדול בהרבה לנחות באמצעות דאונים.
פרייברג היה מודע לכך לאחר שלמד את פעולות הגרמנים הקודמות והחליט לעשות את שדות התעופה לא שמישים לנחיתה.
עם זאת, פקודתו זו בוטלה על ידי פיקוד המזרח התיכון באלכסנדריה.
הם האמינו שהפלישה הגרמנית נידונה לכישלון משנודע להם עליה, ונראה שרצו להותיר את שדות התעופה ללא פגע כדי לאפשר לחיל האוויר המלכותי לשוב משיובטח האי.
עם זאת, הגרמנים הוכיחו שהם מסוגלים להנחית תגבורות גם בלי להזדקק לשדות תעופה שמתפקדים באופן מלא.
טייס גרמני אחד הנחית בנחיתת אונס מטוס תובלה על חוף נטוש; אחרים הצליחו לנחות בשדות ריקים, פרקו את מטענם והמריאו בשנית.
הגרמנים הסכימו להקריב חלק ממטוסי התובלה הרבים שברשותם כדי לזכות בניצחון בקרב, כך שאין זה ברור אם החלטה לפגוע בשדות התעופה הייתה משנה את התוצאה הסופית.
טייסיהם של הדאונים, שלא הייתה חשיבות רבה לשמירת כלי הטיס שלהם, ולפיכך ניתן היה להקריבם למען ניצחון בקרב, גילו תעוזה רבה אף יותר בבחירת מקומות הנחיתה שלהם.
ב-20 במאי בשעה 8:00 בבוקר, נחתו צנחנים גרמנים בסמוך לשדה התעופה מאלמה והעיר חאניה.
הגדודים הניו זילנדים 21, 22 ו-23 הגנו על שדה התעופה מאלמה וסביבתו.
הגרמנים ספגו אבדות כבדות בשעותיה הראשונות של הפלישה.
מפקד קבוצת המרכז וילהלם סוסמן נהרג, ומפקד קבוצת מערב אויגן מיינדל נפצע קשה.
מינדל פונה ליוון, ובמקומו מונה הרמן-ברנהרד ראמקה.
פלוגה אחת של הגדוד השלישי מהרגימנט הראשון איבדה 112 איש מתוך 126; 400 מתוך 600 חיילי הגדוד נהרגו עוד לפני תום היום הראשון.
מהכוחות הראשונים שנחתו בכרתים, רבים נפגעו מאש בעלות הברית שהוצבו בסמוך לשדה התעופה מאלמה ולעיר חאניה.
רבים מהדאונים שבאו בעקבות הצנחנים נפגעו מאש מרגמות שניות ספורות מהנחיתה.
מספר חיילים גרמנים נחתו מחוץ לקרבת שני שדות התעופה, והקימו עמדות הגנתיות ממערב לשדה התעופה מאלמה וב"פריסון ולאי" באזור חאניה.
אף על פי שהכוחות לא הצליחו להשתלט על שדות התעופה, עמידתם דרשה מהמגנים להתפרס במקום כדי להתמודד אתם.
צוערים וכוחות משטרה יוונים פעלו גם כן, והרגימנט היווני הראשון הגן על קסטלי מהתקפות של גדוד 95. בינתיים, הרגימנט היווני השמיני בצירוף כוחות מקומיים עיכב את תנועתו של גדוד 95 בקולימברי ובפאלאוכורה, שם היו יכולים לנחות תגבורות של בעלות הברית מצפון אפריקה.
ברחבי האי, אזרחי כרתים, חמושים ולא חמושים, נלחמו בעוז בגרמנים.
לאחר שהתגברו על ההלם מההתנגדות האזרחית חסרת התקדים, הגיבו הצנחנים הגרמנים באכזריות רבה.
אחר הצהריים הגיע גל התקפה גרמני נוסף, קבוצה אחת תקפה את רתימנו ב-4:15 אחר הצהריים ואחת נוספת תקפה את הרקליון ב-5:30. בדומה לפעולות קודמות, המגנים נערכו לקראתם וגרמו להם לאבדות כבדות.
הרקליון הייתה תחת הגנתם של בריגדת החי"ר הבריטית ה-14 שתוגברה בגדוד 2/4 האוסטרלי, ועל ידי הרגימנטים היוונים ה-3 וה-7 ו"חיל המצב" (חלק מהדיוויזיה ה-5 שנותר מאחור כדי לשמש חיל מצב בעוד ששאר הדיוויזיה נשלחה להגנת יוון).
הכוחות היוונים סבלו באופן חמור מחוסר ציוד ואספקה, ובמיוחד חיל המצב, משום שכמות רבה מציודו שוגרה בספינות ליבשת עם הדיוויזיה, אך למרות זאת לחמו חייליו בהצטיינות.
הגרמנים חדרו את חגורת הביטחון סביב הרקליון ביום הראשון, ותפסו בסיס יווני בקצה המערבי של העיר ורציפי ים; היוונים ביצעו התקפת נגד על שתי הנקודות והצליחו לתפוס אותן מחדש.
חלק מהיחידות הגרמניות השתמשו באנשים בעיר כמגן אנושי, ומטוסים גרמניים הצניחו עלונים שעודדו כניעה ואיימו שאם בעלות הברית לא ייכנעו באופן מיידי יהיו לכך תוצאות נוראות.
ביום שלמחרת הופצצה הרקליון בכבדות.
היחידות היווניות הפגועות פנו אחורה לתפיסת עמדות הגנתיות על הכביש לקנוסוס.
עד הלילה אף אחד מן היעדים הגרמנים לא הובטח.
התוכנית המסוכנת - התקפת ארבע נקודות נפרדות כדי לנצל את ההפתעה באופן מלא במקום להתרכז במקום אחד - נראה היה כי נכשלה, אך הסיבות לכך לא היו ידועות לגרמנים.
לקראת ערב הגרמנים במאלמה הצליחו להדוף באטיות את הניו זילנדים מגבעה 107, ששלטה על שדה התעופה.
המפקדים בכרתים החליטו להטיל את כל כוחותיהם לגזרת מאלמה ביום המחרת.
רוב תושבי כרתים היו כאמור רפובליקנים וניזליסטים בדומה למספר משמעותי של יוונים מהיבשת.