tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצב של מתח פתאומי מפעיל רפלקס של סכנה – שמתבטא בהפרשת אדרנלין לדם והפעלת המערכת הסימפטטית הגורמת אוטומטית לדחיית תחושת רעב, לעצירה או האטה של תנועת המעי ולשחרור אינסולין, כך שכל המערכות בגוף מוכנות לתגובה מהירה של תקיפה או בריחה.
מצבים תודעתיים/התנהגותיים יכולים להשפיע על תחושת רעב או שובע.
תופעה זאת ניכרת בעיקר במשבר או בריגוש קיצוני.
פעילות מאד אינטנסיבית מקטינה את תחושת הרעב – אבל הפסקתה מעלה אותו.
בתחילת הריון התיאבון יורד, בהמשך ההריון הוא עולה.
תרופות המשפיעות על תחושת השובע
תחושת השובע מתקשרת הרבה פעמים ברצון של הפרט לרזות.
כיום קיימים טיפולים מדכאי תיאבון, כמו תרופות ודיאטות.
אלו תורמים להרגשת השובע, ובכך מגבילים את כמות צריכת המזון של האדם.
תרופות אלה מהוות את אחד הפתרונות המובילים כיום לבעיות עודף המשקל.
למשל שימוש בנגזרות של הורמון הלפטין, או GLP-1, משמשות לדיכוי תיאבון ולשריפת שומנים מהירה יותר ותורמות גם להורדת רמת הסוכר בדם, בדרך כלל במצב של מחלה הגורמת לחולשה וחום יש ירידה בתיאבון, ותחושת שובע ואף בחילה, בדומה למנגנון של מתח קיצוני.
בשפה העברית משתמשים לעיתים במילים לנושאים שונים ובכוונות שונות.
השורש "שבע בהטיות שונות משמש לביטויים שונים שאינם קשורים כלל למזון.
שבע ימים – "וימות איוב זקן ושׂבע ימים..." – כלומר ימיו עברו בשביעות רצון והניבו טוב.
שבע נחת – "האב שבע נחת מבנו", או בשימוש נגטיבי "לא שבעתי ממנו נחת.." כלומר העניק או שלל מהאב שביעות רצון מפעולותיו.
שבע אכזבות – האכזבות היו מרובות מדי – " הקהל שבע אכזבות וזה משפיע עליו לא לבא למגרש"
שבע מרורים – תלאות ואכזבות רבים היו בחייו
התוצאה של פעולה או מצב מספקת את רצונו.
שובל מלכותי (שם מדעי: Syrmaticus reevesii) הוא מין של פסיון גדול וזהוב ובעל זנב ארוך, האנדמי לסין.
שמו של המין באנגלית ניתן לו על שמו של החוקר ג'ון ריווס (John Reeves).
אורך הזכרים 210 סנטימטרים ומשקלם 1,529 גרם.
נוצות הזכר זהובות, עם בטן אדומה וכנפיים לבנות מרושתות בשחור.
הראש לבן עם פס שחור באזור עיניים, הגבות אדומות והמקור לבן.
הזנב הארוך לבן-כסוף עם פסים שחורים.
אורך הזנב יכול להגיע ל-2.4 מטרים.
הנקבות קטנות ומסוות הרבה יותר: אורכם עד 75 סנטימטרים ומשקלם עד 949 גרם.
השובל המלכותי חי בעיקר ביערות הממוזגים של סין המרכזית והמזרחית, אף שהוא הופץ על ידי האדם למדינות נוספות.
העוף בסכנת הכחדה בשל ציד, ודלדול אזורי החיות שלו.
שובי שבא הקטנה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1952 המבוסס על מחזה בשם זה מאת ויליאם אינג' משנת 1950.
השחקנית שירלי בות' שיחקה בהפקה בברודוויי שבוימה בידי דניאל מאן שביים גם את הסרט וזכתה על כך בפרס טוני.
הוא בחר בה לאותו התפקיד בסרט למולו של ברט לנקסטר, זו הייתה ההופעה הראשונה שלה בסרטים.
המחזה הוצג גם בתיאטרון הקאמרי ב-1955 בתרגומו של בנימין תמוז, עם רחל מרכוס בתפקיד הראשי.
ב-1977 הפיקה חברת "גרנדה" סרט טלוויזיה בשם זה עם לורנס אוליבייה וג'ואן וודוורד בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר זוג מבוגרים חסרי ילדים ובודדים שמשקעי העבר מעכירים את חיי נישואיהם.
סטודנטית צעירה ששוכרת חדר בביתם גורמת לסערת רגשות ומפרה את השקט היחסי בבית.
"דוק" דילייני (ברט לנקסטר) ואשתו לולה דילייני (שירלי בות') הם זוג חשוך ילדים.
בעבר היה דוק סטודנט לרפואה אבל לא סיים את לימודיו.
לולה חברתו נכנסה להריון והוריה זרקו אותה מהבית.
דוק נאלץ להפסיק את לימודיו כדי לשאת את לולה ולתמוך בה.
הוא השתלם בכירופרקטיקה וכולם קראו לו "דוק" (דוקטור).
התינוקת שלהם נפטרה ודוק החל לשתות והפך לאלכוהוליסט.
הוא בזבז את רוב הכסף שירש מאימו ולבסוף נגמל בעזרת קבוצת אלכוהוליסטים אנונימיים.
הוא מקפיד ללכת לישיבות בקבוצה ומתנדב לטפל באלכוהוליסטים.
כדי להעמיד אותו במבחן מוצב בקבוק ויסקי מלא במטבח.
לולה אשתו היא אישה בודדה ומשועממת.
לבושה ברישול ומזניחה את הבית.
בעבר הייתה להם כלבה קטנה בשם "שבא" (Sheba) ולולה הייתה קשורה אליה מאוד עד שנעלמה ולולה שוב חזרה להיות בודדה.
הוא חולמת על שבא ועוקבת אחרי כל כלב בשכונה בתקווה שזו כלבתה.
היא כמהה לדבר עם מישהו וכשהיא רואה את הדוור ברחוב היא פותחת איתו בשיחה, שואלת מדוע לא קבלה מכתבים מספר שבועות, מזמינה אותו לביתה, מכבדת אותו בשתייה ומספרת לו על הצרות שלה.
כדי להתגבר על הבדידות מפרסמת לולה מודעה באוניברסיטה הסמוכה על חדר להשכרה בביתה.
מגיעה סטודנטית חיננית לביולוגיה בשם מארי באקהולדר (טרי מור) ולולה מראה לה את הבית ומשתדלת בכל כוחה שתשכור שם חדר, עד שהיא מסכימה.
מארי מספרת להם שיש לה ארוס בשם ברוס אך הוא נמצא רחוק ולכן היא יוצאת כעת עם סטודנט ספורטיבי ושרירי בשם טרק פישר (ריצ'רד ג'אקל) דוק מתעב את העובדה שהיא מתעסקת עם גבר בזמן שהיא מאורסת לאחר.
מארי מזכירה לו את לולה שהייתה יפה ומושכת לפני שהפכה להיות שמנה ומרושלת.
לילה אחד חוזרים מארי וטרק מאוחר לאחר בילוי.
הם מתגנבים לבית דרך החלון לאחר שמארי שכחה לסגור אותו.
טרק מנסה לכפות את עצמו בכוח על מארי אך היא הודפת אותו והוא מוותר ועוזב דרך החלון.
דוק מאזין להם בחושך וחמתו עולה.
למחרת מודיעה מארי שברוס עומד להגיע.
לולה מתכננת להם ארוחה חגיגית בבית עם כלי חרסינה סינים יקרים שירש דוק מאימו.
דוק נכנס למטבח זועף, מתבונן בבקבוק הוויסקי, מסתיר אותו תחת מעילו ויוצא מהבית.
הוא לא מגיע בערב לארוחה החגיגית ולולה מגלה לחרדתה כי בקבוק הוויסקי במטבח נעלם ומתקשרת להודיע זאת למתנדבי "אלכוהוליסטים אנונימיים".
בבוקר מגיע דוק שיכור וזועף.
כשלולה שואלת מדוע לא הגיע לארוחה והוא רואה את סרוויס החרסינה.
הוא שובר אותו, מתפרץ כלפי לולה ומכנה אותה ואת מארי "פרוצות".
לולה ממהרת להתקשר לעזרה למתנדב ב"אלכוהוליסטים אנונימיים".
דוק רודף אחריה עם סכין מטבח ואחר כך מנסה לחנוק אותה ומתעלף.
באותה שעה מגיעים המתנדבים ולוקחים אותו לאשפוז כפוי בבית החולים.
לולה מתקשרת להוריה בבקשה לשהות אצלם ולהתאושש אך נענית בשלילה.
לבסוף משתחרר דוק ומגיע הביתה פיכח ורגוע.
הוא מבקש מלולה סליחה על מה שהיה ומבקש גם שלא תעזוב אותו.
לולה אומרת כי הוא האדם היחיד שיש לה בחייה וכי חלמה ששבא הקטנה מתה וכעת הגיעה למסקנה ששבא לא תחזור לעולם ומעתה לא תזכיר אותה יותר.
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - שירלי בות'
מועמדות ל-פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - טרי מור
מועמדות ל-פרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר - וורן לאו
ב-פסטיבל הקולנוע בקאן ב-1953 זכו:
דניאל מאן - הסרט הדרמטי הטוב ביותר
שירלי בות' - השחקנית הטובה ביותר
פרס גלובוס הזהב ב-1953 - שירלי בות' - השחקנית הטובה ביותר
שובך היונים בגבעת ברנר הוא שובך יונים בתחומי קיבוץ גבעת ברנר ששימש לגידול יוני דואר בתקופת מלחמת העצמאות ששימשו את הכוחות הלוחמים.
בהמשך שימש את יחידת היונאים בחיל הקשר והתקשוב עד שננטש.
הוכר כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בתקופת שקדמה למלחמת העצמאות הייתה העברת דואר באמצעות יונים אחת מאמצעי התקשורת בה השתמש ארגון ההגנה.
לשם כך הוקמו שובכי יונים במספר אתרים בארץ וביניהם אחד בגבעת ברנר (אחרים היו בקיבוץ דורות, בצריפין ובמושב מרחביה).
השובך הוקם על ידי חבר הקיבוץ שמעון הנדלר (שמונה לאחר תום מלחמת העצמאות למפקד יחידת היונאים בצה"ל) כשאהרון לנדסמן (גם הוא בן הקיבוץ), טיפל ביונים.
מבנה השובך עשוי מבלוקים ובטון ויש בו גומחות רבות למגורי היונים.
כמו כן הוקם חדר ליונים חולות.
בשובך גודלו היונים מהיותן גוזלים ולאחר שגדלו נמסרו ליחידות הלוחמות שבשעת הצורך חיברו הודעות לרגליהן ושילחו אותן לחופשי על מנת שיחזרו לשובך בו גדלו.
לאחר קום המדינה הועבר השובך לאחריות יחידת הקשר של צה"ל שהמשיכה את פעילותו עד 1954 אז נכנסו לשימוש מכשירי קשר מתקדמים והשובך ננטש ועמד מוזנח 60 שנה.
ב-2008 הוכרז המקום כאתר מורשת מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
במהלך 2015 החל שיפוץ האתר, בנובמבר 2015 אוכלס המקום ביונים וב 4 באפריל 2016 נחנך רשמית בנוכחות ח"כ איתן ברושי, נציגי המועצה האזורית, נציגי חיל הקשר, עמרי שלמון (מנכ"ל המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל) והסופר מאיר שלו.
שובל (שם מדעי: Syrmaticus) הוא סוג של עוף קרקעי ממשפחת הפסיוניים לו זנב ארוך מאוד.
השובל הוא קרובו של הפסיון המצוי והוא חי ביערות וסבכים הרריים במזרח אסיה ובעיקר בסין.
השובל הוא עוף צבעוני בעל זנב ארוך בצבעי כחול, אדום או זהוב.
על עיניו ישנם פסים שחורים וסימנים שחורים ישנם גם על הצד החיצוני של כנפיו.
הנקבות לעומת הזכרים מוסוות או בעלות נוצות צהובות וזנבם קצר בהרבה.
עופות אלה חיים על הקרקע והם מסורבלים ואיטיי מעוף.
עקב נוצותיו המהודרות, השובל הפך למטרה מועדפת על ציידים וכיום חלק מהמינים נעשו נדירים עקב הציד והפגיעה באזור חיותם.
שובו של העדר הוא ציור שמן על לוח עץ מאת פיטר ברויגל האב, שצויר בשנת 1565 ונמצא במוזיאון לתולדות האמנות שבווינה.
זוהי יצירה גדולה, 117 × 159 ס"מ, המהווה חלק מהסדרה המתארת את חודשי השנה.
הציור מתאר את חודש נובמבר, בו מכנסים את העדר.
ציור זה הוא חלק מסדרת חודשי השנה:
בציור מתוארים בוקרים העולים מן המרעה שבעמק, בידיהם מוטות והם מכנסים את העדר לכיוון משכן החורף שלו בכפר.
כמו ביצירות אחרות של ברויגל בסדרת עונות השנה, נמצאים ברקע צוקים שאינם נמצאים בנוף הטבעי בארצות השפלה.
עם זאת, בציור זה יש גם הולכה מעגלית של עין המתבונן, בכיוון השעון: הנהר זורם מלמעלה משמאל למטה מימין, והעדר עולה מימין למטה למעלה משמאל.
הסופה המאיימת בפינה הימנית העליונה מתכתבת עם הצוקים בפינה השמאלית העליונה.
כמו כן, הצבעים הקרים שבחלק העליון מתכתבים עם הצבעים החמים שבחלק התחתון.
שובו של חייל הוא סרט דרמה בריטי משנת 1982 בבימויו של אלן ברידג'ס עם אלן בייטס, ג'ולי כריסטי, אן-מרגרט וגלנדה ג'קסון בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "שובו של חייל" (1918), מאת הסופרת הבריטית רבקה וסט.
וסט היא האישה היחידה שכתבה על מאורעות מלחמת העולם הראשונה באותה תקופה.
זה היה רומן הבכורה שלה והראשון שעסק בהלם קרב שנקרא אז "הלם פגזים" (Shell Shock) ולאחר מכן שונה השם מספר פעמים והיום הוא מוכר כחלק מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
הסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן בשנת 1982.
קיטי בולדרי (ג'ולי כריסטי) היא אשתו של קפטן כריס בולדרי (אלן בייטס) הלוחם בצרפת בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
היא גרה באחוזה מפוארת עם משרתים רבים, ביחד עם ג'ני בולדרי (אן-מרגרט), אחייניתו של כריס המשמשת לה כבת לוויה.
השנה היא 1916, כשג'ני מעירה לקיטי שזה שבועיים לא הגיע מכתב מכריס, היא אינה מודאגת ומפריעה לה יותר עליית מצרכי המזון.
לאחוזה מגיעה אישה שלפי בגדיה ניכר שהיא מרמה חברתית נמוכה יותר.
היא מציגה את עצמה בתור מרגרט גריי (גלנדה ג'קסון).
מרגרט מודיעה שהיא קבלה מכתב מכריס שהוא מאושפז בבית חולים בלונדון.
קיטי בתחילה לא מאמינה וחושבת שהיא באה לסחוט כסף אך מרגרט מציגה את המכתב ואומרת שהכירה את כריס לפני 20 שנה ואינה מבינה מדוע שלח את המכתב דווקא לה.
קיטי וג'ני מגיעות לבית החולים ופוגשות את כריס.
הוא אינו פצוע אך אינו מכיר אותן ומבקש שיפגישו אותו עם מרגרט.
קיטי הנעלבת עוזבת את בית החולים.
לבסוף משכנעת ג'ני את קיטי, כי למען החשת ריפויו של כריס, רצוי להחזירו הביתה.
כריס מגיע ולא זוכר מאומה מהבית.
מסתבר שנמחקו מזכרונו 20 שנה בגלל "הלם הפגזים".
כל דרישתו היא להיפגש עם מרגרט.
קיטי נענית לו בחוסר ברירה.
בעלה של מרגרט, ויליאם, (פרנק פינלי) מבין את חומרת הבעיה ולא אוסר עליה להיפגש עם כריס.
היחסים בין כריס ומרגרט מתהדקים, הוא מתחיל להיות מאושר ומתנהג בצורה ילדותית.
קיטי מזמינה לייעוץ את ד"ר אנדרסון (איאן הולם).
למרגרט נודע כי לכריס ולקיטי היה ילד שמת ממחלה והם לא מדברים על זה.
כריס השאיר את חדר הילדים עם כל הצעצועים כפי שהיה.
כאשר היא מספרת לרופא על הילד הוא מעדיף לא לספר זאת לכריס כי זה עלול להחזיר לו את הזיכרון ואתו את מוראות המלחמה.
לבסוף הן מחליטות לספר לכריס על הילד.
קיטי וג'ני מביטות מהחלון על מרגרט שנפגשת בחוץ עם כריס.
הם מתחבקים ומרגרט מדברת איתו מוסרת לו בובה מחדרו של הילד.
הן רואות כי הוא נראה שמח.
הוא מתמתח וחוזר לאחוזה בצעידת חייל, זכרונו חזר אליו.
שובנה גולטי היא שחקנית, סופרת ורקדנית בריטית.
גולטי שכיכבה באופרות סבון ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אניטה בסדרה "נשות המזנון" של ויקטוריה ווד, ובדמות סוניטה אלהאן באופרת הסבון הוותיקה "קורוניישן סטריט".
היא שיחקה ב"קורוניישן סטריט" בין השנים 2001 עד 2006, וחזרה להופיע באותו תפקיד מסוף 2009 עד שנת 2013. בין 13 במרץ 2013 עד 30 במאי 2014 השתתפה גולטי בתוכנית האירוח "Loose Women" כחברת פאנל.
גולטי היא אחת השחקניות הבודדות שהופיעו בשתי אופרות הסבון הפופולריות "קורוניישן סטריט" ו"איסטאנדרס".
גולטי נולדה באולדהאם שבלנקשייר להורים ממוצא הודי-הינדי.
יש לה תואר בערבית ופוליטיקה מזרח תיכונית מאוניברסיטת מנצ'סטר.
אחת מהופעותיה הראשונות של גולטי הייתה ב-1991 כרקדנית בווידאו קליפ לסינגל "Bow Down Mister" של בוי ג'ורג'.
בסוף שנות התשעים של המאה העשרים זכתה לביקורות מצוינות על הופעתה בסיטקום "נשות המזנון" של ויקטוריה ווד.
הסדרה שודרה עד שנת 2000 וגולטי השתתפה בשתי העונות של הסדרה.
מאוקטובר עד דצמבר 2000 שיחקה גולטי בתפקיד אמינה באדאווי באופרת הסבון "איסטאנדרס".
היא אחת השחקניות הבודדות ששיחקו באופרות הסבון המתחרות "איסטאנדרס" ו"קורוניישן סטריט".
כמו כן הופיעה גולטי בקרוסאובר של שתי הסדרות בשם "East Street" בדמות סוניטה.
ב-2001 שיחקה בסרט קצר בשם "Shadowscan" בבימויו של טינג' קרישנאן שזכה בפרס באפט"א.
ב-2004 הייתה גולטי מועמדת לפרס התיאטרון של העיתון "מנצ'סטר איבנינג ניוז" על הופעתה במחזה "Dancing Within Walls" שהוצג בתיאטרון קונטקט במנצ'סטר.
גולטי הופיעה בשעשועוני הטלוויזיה "Call My Bluff", "החוליה החלשה", "Have I Got News for You", "רולטה רוסית", ובדמות דיאנה רוס הופיעה בתוכנית הכישרונות לידוענים בשם "Stars in Their Eyes".
ב-2006 השתתפה בתוכנית המציאות "Soapstar Superstar".
אחרי שגולטי עזבה את "ו"קורוניישן סטריט" ב-2006, שיחקה בתפקיד נישה קלייטון בעונה האחרונה של הסדרה "מקום בו נמצא הלב" והופיעה בסדרה המשפטית "New Street Law", וכן בדרמה "מגנוליה" שכתב דייב ספייקי עבור סדרת "Comedy Playhouse" של ה-BBC.
באוקטובר 2006 הופיעה גולטי ברויאל אלברט הול במערכון "The Secret Policeman's Ball".
גולטי והשחקן ניטין גאנאטרה שכיכב לצדה גילמו במערכון בני זוג שיוצאים לחופשה, ומאמינים בטעות שמתקן המעצר בגואנטנמו הוא מקום נופש.
במערכות כיכבו גם השחקנים האמריקאים צ'בי צ'ייס וסת' גרין.
גולטי הייתה אחת ממספרות הסיפורים בתוכנית "Jackanory" של ערוץ CBBC.
היא הופיעה בסיבוב הופעות בבריטניה במחזה הלהיט "Girls Night" מאת לואיז רואץ'.
עוד שיחקה בערוץ 4 בתוכנית הספיישל "Empire's Children" בה עקבה אחרי ההיסטוריה המשפחתית שלה בזמן החלוקה של הודו.
בקיץ 2007 הופיעה במחזה "Pretend You Have Big Buildings" בתיאטרון רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר.
ב-2008 הפיקה גולטי את סרטה הראשון "Akshay".
הסרט היה בין המועמדים לפרס Satyajit Ray לסרט קצר.
באותה תקופה חזרה לשחק ב"קורוניישן סטריט" בדמות סוניטה אלהאן אותה גילמה במשך שלוש שנים.
ב-11 ביוני 2009 הופיעה גולטי בתוכנית "Celebrity MasterChef" בערוץ BBC1. עוד ב-2009 שיחקה בעיבוד הבימתי של "נשות המזנון" בסיבוב הופעות, וכן הופיעה כמספרת סיפורים בתוכנית "Bedtime Stories".
בנובמבר 2010 השתתפה גולטי כחברת פאנל בתוכנית האירוח "Loose Women".
לציון 50 שנה ל"קורוניישן סטריט" ולציון "שבוע אופרות הסבון" השתתפה גולטי בתוכנית "Countdown".
ב-2016 שיחקה גולטי בסדרה "Paranoid" של רשתות ITV ונטפליקס.
באוקטובר 2016 הופיעה בתפקיד אורח בסדרה "חדר מיון".
ב-2017 שיחקה גולטי בסרט הקומדיה הרומנטית הבריטית "Finding Fatimah" בתפקיד סאבה.
הופעת הבכורה של גולטי בתוכנית "Loose Women" הייתה ב-18 בנובמבר 2010 בתוכנית לציון חמישים שנה לסדרה "קורוניישן סטריט" לצדן של המגישות הקבועות קייט תורנטון, שרי יוסון וקרול מקגיפין.
היא חזרה והופיעה בתוכנית ב-11 באפריל 2012 לצדן של אנדראה מקלין, ג'יין מקדונלד וג'נט סטריט-פורטר במסגרת שבוע אופרות הסבון.
ב-13 במרץ 2013 החלה להשתתף בתוכנית כמגישה קבועה כמחליפה של סאלי לינדזי, שלקחה פסק זמן כדי להשתתף בצילומי הסדרה "משפחה וצרות אחרות".
היא המשיכה להופיע מדי פעם בתוכנית עד 30 במאי 2014.
גולטי היא בתו של ד"ר ק' א' גולטי שהגיע לאולדהאם ממומבאי בהודו בשנת 1960. יש לה אח צעיר ממנה ושתי אחיות מבוגרות ממנה.
ב-10 בנובמבר התחתנה גולטי עם הארכיטקט אנשו סריווסטאבה בטקס הינדי.
בני הזוג התגרשו ב-1994. כשחיה בנפרד מבעלה נכנסה להריון, ובאותה שנה ילדה את בנה אקשאי.
לגולטי יש ידע בשש שפות, והיא תומכת בזכויות הנשים האסיאתיות ובקמפיינים שונים נגד גזענות.
שובוויה (שם מדעי: Shuvuuia) הוא סוג של דינוזאור נכחד קטן ממשפחת האלברזאוריים אשר חי בסוף תור הקרטיקון לפני 75 מיליון שנה.
מאובניו נמצאו במונגוליה ב-1998 ונמצא בו מין יחיד - Shuvuuia deserti.
משמעות השם היא מהמילה המונגולית: "шувуу" שפירושה: "עוף".
שם המין הוא על שם הימצאו באזור המדבר המונגולי.
שובוויה היה דינוזאור קטן הקרוב למונונוקיוס שהגיע לאורך 60 ס"מ, מהקטנים שבדינוזאורים.
הוא היה בעל לסתות דקות ועם לסת עליונה מעט גמישה.
בתוך הלסתות היו שיניים דקות ועדינות.
היצור היה דו-רגלי בעל זנב ארוך שעזר לו לנוע במהירות כדי לברוח מטורפים.
בדומה לקרוביו מהמשפחה הטפרים שלו היו גדולים ונתלו בקצה זרועות קטנטנות.
הדינוזאור היה מכוסה בנוצות דמויי-פרווה אשר שימשו אולי לכסות גופו אך לא הועילו בתעופה.
הוא חי במדבריות מונגוליה לצידם של יצורים קטנים כמו האובירפטור, הולוצירפטור הקטלני והפרוטוצרטופס.
כנראה שניזון מזרעים ומחרקים קרקעיים כמו יען מודרני.
דינוזאור זה מופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים שם פרט אחד נטרף על ידי אובירפטורים, ובסדרה דינו דן.
שובל מיקדו (שם מדעי: Syrmaticus mikado) הוא מין של פסיון המצוי רק באי טאיוואן.
הוא נחשב לסמל לא-רשמי של הפיליפינים ומצוי על שטרות דולר טאיוואנים.
הוא נחשב לפגיע עקב פגיעה באזור חיותו והוא נפוץ לצד קרובו, פסיון סווינהו בעיקר בשמורת הטבע יושאן (Yushan National Park).
בעבר פסיון זה היה ניצוד בכמויות כעוף-ציד אך מנהג זה בטל מהעולם.
שובל זה מגיע לאורך 70 ס"מ כולל נוצות הזנב הארוכות של הזכרים.
הנקבות קטנות בהרבה ומגיעות לאורך 47 ס"מ.
צבע השובל כחול-כהה עם כנפיים וגב מסורטטים בשחור ועם פס לבן לאורך הכנפיים.
הראש בעל עור אדום והמקור אפור.
הזנב ארוך בעל 3 שבילים בצבע שחור-לבן מפוספס.
הנקבות לעומת הזכרים קטנות יותר וצבעם חום בהיר ומסורטט.
השבלים חיים בטבע בשיחיות וביערות במבוק הרריים ולעיתים גם ביערות מחטניים ומגיעים לרום 2,000–3,200 מטרים.
השבלים הזכרים חיים לבדם או בקבוצות קטנות אך בעונת הרבייה הם מתקבצים יחדיו למשוך נקבות.
הם חיים על הקרקע מרבית הזמן ושם מחפשים זרעים, פירות וחרקים אך אם ייבהלו הם יעופפו למרחק קצר.
שובל קופר (שם מדעי: Syrmaticus soemmerringii) הוא מין של פסיון מהסוג שובל החי רק ביפן.
הוא קיבל את שמו המדעי על שם החוקר הגרמני סמואל תומאס פון זומרינג.
שובל הוא עוף ראוותן בעל נוצות זנב ארוכות.
הוא מגיע לאורך כולל של 87.5-136 ס"מ בזכרים.
הנקבות קטנות יותר ומגיעות לאורך 51–54 ס"מ כול הזנב.
הפסיון בעל נוצות בצבע חום-נחושת הנראות כמו קשקשים.
החזה, הבטן והראש אפורים-ורודים והעיניים חומות אך מכוסות בטבעת אדומה עזה.
המקור לבן וכך גם הרגליים.
הזנב בעל 3–4 נוצות בולטות בצבע זהוב עם פסים חומים שחורים מעליו.
מטרת נוצות הזכר המפוארות הוא להרשים את הנקבות.
הוא עוף פוליגמי המחפש בעונת הרבייה נקבות רבות אך הוא איננו עוזר להם לטפל בקן, בביצים או באפרוחים.
הוא מצוי בטבע על קרקעית היערות ההרריים של הונשו, שיקוקו וקיושו.
מזונו של פסיון זה הוא מפרוקי-רגליים כמו חרקים, שורשים, זרעים ועלים.
הוא נוטה לנוע על הקרקע ומעופף רק בעת סכנה.
ישנם 5 תת-מינים של השובל, המתאפיינים בנוצות בעלות גוונים כהים יחסית על פי תפוצתם:
שובי אל ביתי הוא סינגל של ההרכב המוזיקלי הישראלי הפרויקט של עידן רייכל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אילן דמתי.
השיר יצא לאור בספטמבר 2005, כסינגל החמישי והאחרון מתוך האלבום "ממעמקים", על ידי חברת התקליטים הליקון.
בתחילת השיר, מופיע קטע ספוקן באמהרית המבוצע על ידי יוסי ואסה.
הסינגל עצמו כולל בתוכו את הבי-סייד "ביום שבת" אשר בוצע על ידי סרג'יו בהמס, ונכלל גם כן באלבום.
השיר הגיע למקום ה-3 במצעד השבועי של רשת ג' תוך ששהה שם במשך 10 שבועות, אך לא הצליח להיכנס למצעד השנתי של התחנה.
נכון לינואר 2023, מונה הצפיות של השיר באתר יוטיוב עומד על כ־9.9 מיליון.
כמו כן, מונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כ-700 אלף.
"שובי לביתך" הוא שיר שכתבה דליה רביקוביץ ללחן של שם טוב לוי, ושפורסם בשנת 1981. שם טוב לוי הוא גם המבצע המקורי של השיר.
לוי סיפר שהלחין את המנגינה לשיר בתחילת שנות ה–70, בעת שהיה אז חלילן שניגן מוזיקה קלאסית.
הוא הציע את המנגינה לאריק איינשטיין כבסיס לשיר, "אבל אריק אמר: 'את זה אתה תשיר'".
אותה מנגינה נכללה בפס הקול של הסרט "לא לעלות יותר", בכיכובו ובבימויו של זאב רווח.
הסרט יצא לאקרנים ב-1979. לוי הלחין את הפסקול של הסרט והמנגינה מלווה בו את הסצנה בה גאולה נוני, המגלמת את אשתו של הגיבור, חוזרת לביתה.
שנתיים מאוחר יותר, לאחר שרביקוביץ חיברה מילים ללחן, השיר נכלל באלבום הסולו השני של שם טוב לוי "התעוררות", שפורסם בשנת 1981. השיר לא נכלל באף אחד מספרי שיריה של רביקוביץ.
בשיר פנייה של דובר או דוברת לאישה או לילדה.
הנמענת פצועה ומיוסרת, דפוס דומיננטי בשירתה של רביקוביץ.
הנמענת מקבלת מן הדובר שלל הנחיות במטרה לגאול את נפשה המיוסרת, ובהן "האזיני לקולות", "שאי עין למרום", ו"שובי לביתך".
לאור לחנו הנוגה, השיר נכלל ברפטואר השירים המושרים בימי זיכרון.
בשנת 1984 חוה אלברשטיין ביצעה גרסת כיסוי לשיר כחלק מאלבומה "אבק של כוכבים".
בשנת 2008 ביצעה דנה ברגר חידוש לשיר עבור האלבום "עבודה עברית" בעיבוד רוקיסטי.
גם הזמרת נתנאלה ביצעה גרסת כיסוי לשיר.
היא הקליטה אותו עבור אלבום האוסף שלה "גבוה", שיצא לחנויות בשנת 2014.
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, ביצעה דנה ברגר, יחד עם סטודנטים בתוכנית "אקים - כלים שלובים" שבאוניברסיטת בר-אילן, גרסה נוספת לשיר, לזכרן של נויה דן ורות פרץ, שנרצחו ב-7 באוקטובר 2023.
שובור (בהונגרית: Sobor) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בשובור מספר התושבים נמצא בירידה.
בשובור חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
שובם של המוסקטרים הוא עיבוד קולנועי משנת 1989, המבוסס באופן רופף על הרומן "אחרי עשרים שנה" (1845) מאת אלכסנדר דיומא.
זהו סרט המוסקטרים השלישי שביים ריצ'רד לסטר, בעקבות שלושת המוסקטרים משנת 1973 וארבעת המוסקטרים משנת 1974. כמו שני הסרטים האחרים, התסריט נכתב על ידי ג'ורג' מקדונלד פרייזר.
את דמותו של מורדו, בנה של מיליידי דה ווינטר ברומן המקורי, מחליפה בתה של מיליידי, הנקראת ג'סטין דה ווינטר.
כמה מחברי השחקנים משני הסרטים הראשונים שבו לגלם את תפקידם בסרט זה.
ז'אן-פייר קאסל, שגילם את לואי השלושה עשר בסרטים המקוריים, מופיע כאן כסיראנו דה ברז'ראק.
במהלך הצילומים בספטמבר 1988 מת השחקן רוי קינאר בעקבות תאונה בה נפל מהסוס.
תפקידו הושלם באמצעות סטנד-אין, שצולם מאחורי הקלעים והשורות שלו דובבו על ידי אמן קול.
עשרים שנה לאחר אירועי "ארבעת המוסקטרים", החשמן מאזארן כלא את הדוכס מבופור.
מאזארן שוכר את ד'ארטניאן כדי להפגיש את אתוס, פורתוס ואראמיס, שיעבדו אצלו.
פורתוס מקבל, אך אתוס ואראמיס מסרבים.
בשלב זה לאתוס יש בן בשם ראול.
בתה של מיליידי דה ווינטר, ג'סטין, לוכדת ומפקפקת בתליין שהמוסקטרים שכרו כדי להרוג את אמה.
לאחר שגילתה ש"הרוזן דה לה פר" שכר אותו, היא הורגת אותו.
ראול מבחין בה ורודף אחרי ג'סטין, שמתחפשת לכומר.
לאחר דו-קרב חרבות, כשהוא מגלה מי היא באמת ותוכניתה, ראול עוזב ואומר לד'ארטניאן, פורתטוס ואתוס שג'סטין רוצה להרוג אותם.
רושפור אינו מסוגל למנוע מבופור לברוח מבית הכלא שלו, והוא נעצר לאחר מכן על ידי מאזארן.
מאזארן שולח את ד'ארטניאן ופורתוס אחרי בופור, אך בופור בורח מהם עקב התערבות של אתוס ואראמיס, העובדים עבור בופור.
מתחיל מאבק בקרב בין המוסקטרים, בו ד'ארטניאן חותך את ידו של אראמיס.
ארמיס שובר את חרבו ורוכב משם.
ד'ארטניאן ופורתוס מפוטרים על ידי מאזארן על כך שלא תפסו את בופור.
רושפור, ששרד את ההתנגשות הכמעט קטלנית שלו עם ד'ארטניאן בסרט הקודם והסתתר, מוצא את ג'סטין ומספר לה את שמות ד'ארטניאן, פורתוס ואראמיס, מגלה לה כי דה לה פר הוא אתוס.
המלך צ'ארלס הראשון מאנגליה אמור להיות מוצא להורג ולכן המלכה אן מאוסטריה שולחת את ד'ארטניאן, אתוס, פורתוס וראול להצילו.
הם מנסים להציל על ידי הכאת התליין, אך ג'סטין תופסת את מקומו וכורתת את ראשו של צ'ארלס.
למוסקטרים יש כמה מפגשים עם ג'סטין: באחד, נאמנותו האמיתית של ראול נחשפת בפניה; באחרת, ג'סטין ורושפור מנסים להרוג את המוסקטרים על ידי פיצוץ הספינה שלהם.
המוסקטרים מבחינים במלכודת שלהם, מציבים פצצה משלהם ונמלטים.
רושפור נהרג כשהספינה מתפוצצת, אך ג'סטין בורחת.
ג'סטין מנסה להרוג את המלך לואי הארבעה עשר, אך נעצרת על ידי המוסקטרים והקרב מסתיים בכך שג'סטין קופצת מהחלון למים.
אראמיס מצטרף שוב למוסקטרים, והם מכריחים את מאזארן לחתום על מספר טפסים לטובתם, כולל הפיכתו של פורתוס לברון, אראמיס לבישוף וראול שהוזמן לחיל השומרים.
הסרט מסתיים כשהמוסקטרים רוכבים שוב יחד.
ג'רלדין צ'פלין בתפקיד אן מאוסטריה
קים קטרל בתפקיד ג'סטין דה ווינטר
פיליפ נואר בתפקיד הקרדינל מאזארן
יוסביו לאזארו בתפקיד הדוכס מבופור
ז'אן פייר קאסל בתפקיד סיראנו דה ברז'ראק
אלן האוורד בתפקיד אוליבר קרומוול
דייוויד בירקין בתפקיד לואי הארבעה עשר
ביל פטרסון בתפקיד צ'ארלס הראשון
שובוזאורוס (שם מדעי: Shuvosaurus; מילולית: "לטאת שובו") הוא סוג של ארכוזאור נכחד שחי בסוף הטריאס באמריקה הצפונית והשתייך למשפחת השובוזאוריים, לצד האפיגיה והסילוסוכוס.
למרות דמיונו לדינוזאור לא היה קרוב אליהם ביולוגית והוא השתייך לקבוצה פסאודוסוכיה, בה כלולים גם התנינאים המודרניים.
עם זאת הוא היה קטן וזריז יותר וכנראה היה אוכל כל.
הזוחל הקדום תואר ב-1993 בידי החוקר ההודי סנקאר צ'אטרג'י , לאחר שבנו שובו גילה את המאובנים שלו בדרום-מערב טקסס במשך שנות ה-90 ועל שמו היצור קרוי.
ממצאים נוספים שלו התגלו באריזונה, טקסס וניו מקסיקו.
לשובוזאורוס היה אגן שאפשר לו לעמוד זקוף והוא היה בעל מקור חסר שיניים שהזכיר את לסת האורניתומימיים.
בשל כך כמה חוקרים העריכו שהיה תרופוד קטן וזריז.
עם זאת מחקר של זוחל דומה בשם אפיגיה ותוארו ב-2006 ומהם נראה שלא היה באמת דינוזאור אלא קרוב לתנינים הדומה לפופוזאורוס.
הדמיון ביניהם נבע מאבולוציה מתכנסת עקב התאמתם לחיים יבשתיים, במישורים והגבעות של טקסס הקדומה.
שובוזאוריים (שם מדעי: Shuvosauridae) היא משפחה של ארכוזאורים פסאודוסוכים נכחדים שחיו באמריקה הצפונית והדרומית בתקופת הטריאס העליון ונכחדו עם סיומה.
בני משפחה זו היו מראשוני הפסאודוסוכים, ובצורתם דמו לדינוזאורים קטנים ומהירים, אך למעשה הם קרובים יותר לתנינאים המודרניים והדמיון ביניהם נובע מאבולוציה מתכנסת עקב היותם דו-רגליים ועקב מבנה הלסתות חסרות השיניים שלהם שהזכירו כמה תרופודים קטנים.
הם היו אוכלי צמחים שנעו במהירות לאורך ערבות אמריקה הקדומה ונמלטו מטורפים ארכוזאורים אחרים.
משפחה זו נכחדה עם סיום הטריאס עקב שינויי אקלים או עקב תחרות עם זוחלים אחרים כמו הדינוזאורים.
שובר את הכלים הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2014 על השחמטאי בובי פישר.
הסרט עוקב אחר האתגר של פישר נגד רבי האמנים הסובייטים בשחמט במהלך המלחמה הקרה כשהגיע לשיאו במשחק אליפות העולם בשחמט 1972 מול בוריס ספאסקי בעיר רייקיאוויק, איסלנד.
את הסרט ביים אדוארד צוויק על פי תסריט של סטיבן נייט ומככבים בו טובי מגווייר בתפקיד פישר, ליב שרייבר כספאסקי, לילי רייב בתפקיד ג'ואן פישר ופיטר סרסגארד בתפקיד ויליאם לומברדי.
הסרט שוחרר בארצות הברית ב-16 בספטמבר 2015. הסרט זכה לביקורות חיוביות לרוב, כאשר מבקרים רבים שיבחו את הופעתו של מגווייר, אך הסרט הרוויח רק 5 מיליון דולר ברחבי העולם לעומת תקציב הפקה של 19 מיליון דולר.
בשנת 1972, בובי פישר מתפרע בחדר המלון שלו במצב פרנואידי, מתוך אמונה שהק.ג.ב הסובייטי מרגל אחריו.
שני עשורים קודם לכן, בשנת 1951 ברוקלין, אמו של פישר, מהגרת יהודייה סובייטית, מסבירה לבובי בן ה-8 כי ה-FBI עוקב אחריה משום שהיא תומכת במהפכה מרקסיסטית בארצות הברית.
היא מאמנת את בובי מה לומר ל-FBI אם הוא ייחקר אי פעם.
בובי שוקע בשחמט והופך לשחקן מומחה.
למרות דאגותיה ששחמט הופך לאובססיה, אמו לוקחת אותו למועדון שחמט לבוגרים, שם הוא מרשים את אמן השחמט המקומי ומתקבל כחבר מן המניין.
בובי נכנס לעולם האליפויות המקצועיות בשחמט והופך עד מהרה לאמן הצעיר ביותר אי פעם.
שנאתו של בובי להסחות דעת מובילה להתקפי זעם תכופים.
הוא נכנס לטורניר קבוצתי בוורנה, בולגריה, שם הוא מבין שרבי-אמן מברית המועצות משווין משחקים בכוונה במסגרת קנוניה עם הפדרציה העולמית לשחמט.
כשהוא מתפרץ בהתלהמות שהמערכת הזו לא מאפשרת לשחקן לא סובייטי לזכות באליפות, בובי עוזב את הטורניר ומוותר על השחמט.
כשבובי חוזר לארצות הברית, עורך הדין פול מרשל מציע לעזור לו לשנות את כללי הטורניר, תוך עבודת פרו בונו כדי לתת לפישר סיכוי הוגן לזכות בטורנירים עתידיים.
פישר נכנס שוב לשחמט המקצועי ובוחר את האב ויליאם לומברדי, לשעבר אלוף העולם בשחמט לנוער וכומר קתולי, כשני.
לומברדי מתקשה להרגיע את התנהגות של בובי ודרישותיו הבלתי אפשריות.
עם קבלת דרישותיו, בובי מתגבר על מרבית רבי-האמן ברחבי העולם ומתקרב לאליפות העולם, והופך לגיבור של הציבור האמריקני.
בשיאה של המלחמה הקרה, השליטה הסובייטית באליפות העולם בשחמט מנוצלת לצורך תעמולה כהוכחה לכך שהמערכת הקומוניסטית עדיפה על הדמוקרטיה האמריקאית.
נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ומזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר עוקבים מקרוב ומעודדים את התקדמותו של בובי.
באופן פרטי, לומברדי אומר למרשל שהתמקדות מופרזת באסטרטגיית שחמט הרסה את שפיותם של השחקנים הגדולים במשחק.
במהלך טורניר בסנטה מוניקה, קליפורניה, בובי מפסיד לגדול רבי-האמן הסובייטי בוריס ספאסקי, אלוף העולם.
למחרת בבוקר, בובי זועם מתקרב ומתעמת עם ספאסקי על החוף.
כשהוא רודף אחרי אליפות העולם, הלחץ מניע את בובי לפרנויה ולפסיכוזה הזויה.
בפגישה עם מרשל, אחותו של בובי, ג'ואן, מצטטת ממכתבי אחיה על האופן שבו הקומוניסטים משתפים פעולה עם היהדות הבינלאומית כדי להשמיד אותו.
ג'ואן מסבירה שבובי מאמין בכך למרות שהוא בעצמו יהודי ומפצירה במרשל לדאוג לבובי לקבל עזרה פסיכיאטרית.
מרשל מזלזל, אך מכיוון שהתמוטטות של בובי עולה מדרגה, הוא מציע ללומברדי שבובי זקוק לטיפול ותרופות, שלומברדי דוחה.
כתבים ואוהדים מרחבי העולם מתכנסים ברייקיאוויק, איסלנד, כדי לחזות במשחק ההיסטורי באליפות העולם בשחמט 1972 בין בובי לספאסקי.
בובי מפסיד את המשחק הראשון ולא מצליח להופיע למשחק השני, ומפסיד אותו.
בובי מוסח בקלות מרעשים קטנים מהקהל, מצלמות מתגלגלות והצליל הקשיח של לוח השחמט, מה שמוביל אותו לדרישות קיצוניות לשתיקה ופחות הסחות דעת, העלולות לגרום להפסד נוסף.
ספאסקי, שנעלב מהאפשרות לשמור על תוארו מכך, מורה לפמליה הסובייטית להיעתר לדרישותיו של בובי.
בובי מנצח את המשחק השלישי בטקטיקות לא שגרתיות.
המשחק הרביעי הוא תיקו, אך בובי מנצח את המשחק החמישי לאחר שספאסקי עצמו מתחיל להראות סימני פרנויה.
מומחים משערים שהמשחק הבא יקבע את תוצאות הטורניר.
במשחק השישי בובי משתמש בפתיחה שמעולם לא שיחק לפני כן ומפתיע את הקהל.
מחזהו מדהים את ספאסקי, שפורש ומוביל קריאה לקבוע את ניצחונו של בובי.
כתוביות שלאחרי הקרדיטים מסבירים שבובי המשיך לנצח את המשחק וכי משחקו השישי מול ספאסקי עדיין נחשב למשחק השחמט הגדול ביותר שאי פעם שוחק.
עם זאת, אשליותיו החמירו, והוא המשיך לוותר על תוארו ומת בשנת 2008 כנמלט מהתביעה האמריקאית.
טובי מגווייר בתפקיד בובי פישר
שיימוס דייבי-פיצפטריק כנער בובי פישר
איידן לאבקאמפ בתפקיד בובי פישר הצעיר
לייב שרייבר בתפקיד בוריס ספאסקי
לילי ראבה בתפקיד ג'ואן פישר
פיטר סרסגארד בתפקיד ויליאם לומברדיה
מייקל סטולברג בתפקיד פול מרשל
רובין וייגרט בתפקיד רג'ינה פישר
קונרד פלא בתפקיד כרמין ניגרו
אדוארד זינובייב בתפקיד אפים גלר
ברט ווטסון בתפקיד הבורר הראשי לותר שמיד
הבמאי אדוארד זוויק הסביר את משמעות שם הסרט: "יש לך את הנרי קיסינג'ר וריצ'רד ניקסון שמתקשרים לבובי פישר; יש לך את ברז'נייב וסוכני הק.ג.ב בעקבות בוריס ספאסקי.
שני הגברים הללו היו כלים של אומותיהם."
הצילומים החלו בתחילת אוקטובר 2013 בעיר רייקיאוויק, איסלנד.
באמצע אוקטובר, 41 ימי הצילומים שנותרו החלו במונטריאול, קנדה, לאחר מכן נערכו בלוס אנג'לס ב-11 בדצמבר 2013.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2014 ב-11 בספטמבר 2014. ב-10 בספטמבר 2014, Bleecker Street רכשה את זכויות ההפצה האמריקאיות לסרט, הרכישה הראשונה של החברה.
הסרט אמור היה לצאת לאקרנים בארצות הברית ב-18 בספטמבר 2015; עם זאת, היא נדחתה ל-16 בספטמבר, עם הקרנות נרחבות הן באמריקה והן בקנדה ב-25 בספטמבר 2015.
הסרט שוחרר במדיה הביתית ב-22 בדצמבר 2015 והכניס 1.1 מיליון דולר במכירות DVD ו-Blu-ray במהלך החודשים הראשונים שלו.
הסרט הרוויח 2.4 מיליון דולר בצפון אמריקה ו-3.1 מיליון דולר באזורים אחרים והגיע לסך הכנסות כולל של 5.6 מיליון דולר, לעומת תקציב של 19 מיליון דולר.
הסרט הכניס מיליון דולר בסוף השבוע הראשון לפתיחתו וסיים במקום ה-12 בקופות.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 72% בהתבסס על 115 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 6.41 / 10. בקונצנזוס הביקורתי הסרט נרשם כדרמה מרתקת בהשראת אשף השחמט בובי פישר באחת מהופעותיו הטובות ביותר של טובי מגווייר.
באתר Metacritic ניתו לסרט ציון ממוצע משוקלל של 65 מתוך 100, בהתבסס על 29 מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ספאסקי עצמו כינה את הסרט "חלש" ואמר כי אין בו "שום תככים"; הוא ציין שהסרט מציג באופן שגוי כיצד ומדוע הסכים להמשיך בהתמודדות לאחר שפישר לא הופיע למשחק השני.
שובי לים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
הוא יצא לאור בשנת 1979, ורק לאחר כשנה נכלל כסינגל באלבום השלישי של אביטל, זינוק.
השיר נכתב והולחן על ידי חמוטל בן זאב ושוקי לוי והופק על ידי קובי אשרת.
לשיר לא הופק וידאו קליפ רשמי, אולם ב-19 באוגוסט 2020 פורסם אודיו רשמי שלו ביוטיוב.
ב-11 בדצמבר 1979 נכנס השיר לראשונה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-27. ב-5 במרץ עלה למקום הראשון.
ב-2 באפריל, לאחר 16 שבועות רצופים, יצא מהמצעד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תש"ם הגיע "שובי לים" למקום ה-17.
בסדרה "החברים של נאור", הפרק "שובי שובי לים" עסק ברובו בשיר.
שובי נפשי היא ישיבת מקובלים ומכון להוצאת ספרים בירושלים בראשות הרב עזריאל מנצור.
בישיבה עשרות תלמידים, והיא מגדירה עצמה כישיבת מקובלים, בה לומדים קבלה החל משעה 4 בבוקר, ולאחר תפילת שחרית מתפצלים הלומדים למספר מסלולים: לימודי קבלה, לימוד גמרא, ולימוד למבחני הוראה ודיינות.
הישיבה שוכנת ברחוב הבעש"ט 2 בירושלים.
המכון עוסק בהוצאת ספרי קודש מדפוסים ישנים וכתבי יד רבים הנמצאים בספריית המכון.
המכון הגיה והוציא לאור עשרות ספרים, ביניהם הוצאה מחדש של ספרי הרב חיים פאלאג'י.
עוד הוציא המכון ספרים מאת רבי מאיר ביקייאם, הרב יונתן אייבשיץ, הרב חיים ויטאל, ועוד.
ההוצאה הוקמה לפני כ-25 שנה, ומלבד הוצאה מחדש מספרים וכת"י ישנים היא מוציאה לאור את הקובץ "ארזים" ובו מאמרים מאת אנשי הישיבה ועלון שבועי בשם "שפתי ישנים" ובו קטעים חדשים מכתבי יד.
"שובי בת ירושלים" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית שושנה דמארי.
דודו ברק כתב את השיר, ונחום היימן הלחין אותו.
השיר יצא לאור כסינגל ב־1990, בעיבודו של מתי כספי, ונכלל במהדורת התקליטור המחודשת של אלבומה של דמארי "ביתי שלי" (המהדורה המקורית יצאה לאור ב־1962 ללא השיר.
המהדורה המחודשת, שכללה את השיר ושירים נוספים, יצאה לאור ב־2001).
לקראת תום שנות ה־80 פנה המלחין נחום היימן אל ידידו דודו ברק בבקשה שברק יכתוב שיר שנושאו שבת בירושלים, למען תוכנית טלוויזיה בערוץ הראשון שעסקה בשירי השבת של היימן.
לנגד עיניו של ברק, בן שכונת רחביה בירושלים, עמדו שירים מפורסמים מדורות קודמים ומדורו: "ציון הלא תשאלי" מאת רבי יהודה הלוי, "מעל פסגת הר הצופים" שעיבד אביגדור המאירי ו"ירושלים של זהב" מאת נעמי שמר, והוא היסס מלהיענות לבקשה.
הוא הביע בפני היימן את חששו שלא יצליח להשתוות להישגים האלה.
היימן השיא לו עצה לבחור את הזמר או הזמרת "שהיית רוצה לשמוע אותם שרים על ירושלים שלך, ותראה שבהינף קולמוס תכתוב.
זו לא תהיה 'ירושלים של זהב', זו תהיה ירושלים שלך ורק שלך מחדרי לב ומחדרי בטן".
ברק שמע לעצתו, בחר בידידתו הזמרת שושנה דמארי (לה אהב לכתוב במיוחד, וגם כתב כמחווה לזכייתה בפרס ישראל את השיר "עגילי דמאר") ואכן כתב בקלות את השיר.
ברק העיד שזהו אחד מארבעת שיריו האהובים עליו ביותר.
שמות של 14 משכונות ירושלים נמצאים בשיר.
בביצועה של שושנה דמארי השיר הפך ללהיט ולאחד השירים המזוהים ביותר עם ירושלים.
"שׁוּבִי הַשּׁוּלַמִּית" הוא שיר מאת נעמי שמר ללחנו של מתי כספי.
השיר מופיע באלבומו של כספי אחד לאחד.
נעמי שמר כתבה את המילים והלחינה את רוב שיריה.
שירים שזכו ללחנה היו של המשוררים, כמו חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, נתן אלתרמן ורחל.
היא לא כתבה מילים ללחנים של יוצרים אחרים למעט זה של מתי כספי.
בשנת 1988 העביר מתי כספי לשמר שתי מנגינות וביקש משמר לכתוב להם מילים.
השיר מזמין את השולמית שעל אודותיה נכתב במגילת שיר השירים לשיר ולרקוד עם הדובר יד ביד.
שמר וכספי אף ביצעו יחדיו את השיר.
השיר הוצג בפינה לשיפוטכם של המצעד השבועי ברשת ג' ב־14 בספטמבר 1988. הוא צעד ארבעה שבועות במצעד ובשיאו הגיע למקום ה־29.
שובר במות הוא אלבום האולפן הרביעי של להקת הבלוז רוק הישראלית פול טראנק.
האלבום יצא לאור ב-31 במאי 2024, על ידי חברת התקליטים נענע דיסק.
תהליך העבודה על האלבום נמשך כשנתיים.
כל השירים באלבום נכתבו על ידי גל ניסמן יחד עם חברי הלהקה.
ארבעה שירים הם שיתופי פעולה" "נגנב ממך" עם נינט טייב, "מופרך" עם רד בנד, "חרדות קומיטמנט" עם גורי אלפי, שגם כתב את מילות השיר יחד עם שאנן סטריט ו"דיסוננס" עם כרמל אקמן.
כשבוע לפני יציאת האלבום הוציאה הלהקה סינגל ראשון "אין לזה לאן".
זהו השיר הראשון עליו החלה לעבוד הלהקה לקראת האלבום ולכן נבחר להיות השיר הראשון שיוצא מתוכו.
הקליפ לשיר צולם באמצעות טלפון סלולרי.
שובל בביגוד, הוא החלק האחורי בשמלה, חצאית או גלימה המתארך ונגרר על הארץ מאחורי הלובש.
השובלים מהווים חלק מגלימות מלכותיות שונות.
שבלים ירדו בפופולריות שלהם במהלך המאה ה-19 כאשר נטען שהם מביאים חיידקים מהרחובות לבתיהם של הלובשים אותם.
הדבר היה נושא לקריקטורה שפורסמה במגזין בשנת 1900 תחת הכותרת "החצאית הנגררת: המוות אוהב סימן זוהר".
בפסטיבל קאן פורסם נוהל לפיו אין ללבוש שמלות עם שבלים ארוכים מדי על מנת לא לעכב את הכניסה לאולמות הקולנוע.
שובל זנב דג היה שובל פופולרי בתקופות שונות משנות ה-1870 ואילך, מתרחב מאמצע הכתף ומטה לחצאית צמודה.
גם בשמלות כלה נהוג לחלק שבלים למספר סוגים וביניהם:
שובל קתדרלה – יכול להגיע לאורך של עד 2.4 מטר.
שובל קפלה – שמלה באורך בינוני באורך של עד מטר וחצי.
שוברת קרח היא ספינה שמטרתה לנוע ולנווט באזורים ימיים המכוסים בקרח.
כדי שספינה תיחשב לשוברת קרח עליה לעמוד בשלוש דרישות עיקריות: גוף מחוזק, צורה מיוחדת לשבירה ולפילוס של הקרח וכוח רב כדי לדחוף דרך הקרח.
ספינה רגילה ללא גוף מחוזק לא תסתכן ותתקרב לקרח כלל.
שוברת הקרח זקוקה לשלדה מחוזקת כדי לעבוד בסביבת קרח.
ספינות אלו משתמשות במומנטום ובכוחן כדי לדחוף את חרטום הספינה מעל הקרח.
משקלה של הספינה גורם לקרח שמתחתה להישבר לשניים ולהתנתק בחתיכות.
עיצובו המיוחד של גוף שוברת הקרח מכוון את הקרח השבור מסביב לספינה או מתחת לקרח מסביב כדי לאפשר לספינה להתקדם הלאה.
הצטברות של קרח שבור תעצור את הספינה מהר יותר משבירת הקרח עצמה.
חלקיה של שוברת קרח הבולטים אל המים (למשל, המדחף) נמצאים בסכנה גדולה יותר להינזק מאשר גוף הספינה עצמו.
אוניות בעלות גוף מחוזק המיועד להתמודד עם ים המכוסה בקרח נבנו כבר מעת שיצאו המסעות הראשונים של האדם לקטבים.
בתחילה היו אלה אוניות עץ שעיצובן היה דומה לאוניות רגילות, אולם הן חוזקו במיוחד למשימתן, במיוחד בקו המים.
סביב האוניה הוצמדו לוחות מתכת להגנה על העץ ולעיתים נבנה להן חרטום מצופה מתכת, כמו גם שדרית וירכתיים.
החיזוק נועד לשמור על גוף הספינה במידה והקרח השבור מפעיל לחץ על גופה בתנועת מלקחיים.
תופעה זו אפשרית כתוצאה מרוחות וזרמי גאות ושפל.
שוברת הקרח הראשונה בכוח מנוע קיטור הייתה City Ice Boat No.
1 שנבנתה בפילדלפיה בשנת 1837. הייתה זו אוניית משוטה שנועדה לשבור קרח בשטח הנמל.
שוברת הקרח האירופית הראשונה הייתה האונייה הרוסית "פיילוט" (Пайлот) שנבנתה בשנת 1864.
בתחילת המאה ה-20 החלו מספר מדינות להפעיל שוברות קרח מתמחות, רובן שייטו במימי חופים.
ארצות הברית, קנדה, וברית המועצות אחריהן, בנו גם שוברות קרח שנועדו לשיט בלב ים ובהדחק של כ-10,000 טון.
במהלך השנים השתכללו שוברות הקרח, אולם פריצת הדרך הבולטת נוצרה עם בניית שוברת הקרח הסובייטית "לנין", בשנת 1959, אשר הונעה באנרגיה גרעינית.
בחודש מאי 2007 הושלמו מבחני-ים לשוברת הקרח הרוסית "50 שנה לניצחון" .
האונייה נכנסה לשירות בחברת הספנות מורמנסק המפעילה את כל שמונה שוברות הקרח הגרעיניות של ממשלת רוסיה.
תחילת בנייתה של אונייה זו בשנת 1993, כאשר נבנתה שדרתה.
בנייתה הופסקה שנה מאוחר יותר עקב קשיים כלכליים ברוסיה.
אורכה של האונייה 159.6 מטר, רוחבה 30 מטר ומנועיה החשמליים הם בהספק של 23,602 כ"ס מכור גרעיני המותקן בה.
האונייה יכולה לשאת 128 נוסעים ו-140 אנשי צוות.
שוברות קרח נדרשות כדי לשמור על נתיבי שיט פתוחים לאוניות משא באזורים בהם הים קופא, או במקומות שבהם הים קפוא באופן קבוע.
שוברות קרח יקרות מאוד לבנייה ולהפעלה, בין אם הן מונעות בטורבינת גז, במנוע דיזל או באנרגיה גרעינית.
נסיעה בשוברת קרח אינה נוחה בעת שהאונייה בים הפתוח.
כמעט כל שוברות הקרח הן בעלות שדרית עבה ועגלגלה, ללא בליטות לייצוב האונייה ולכן הן נוטות להתנודד בקלות גם בים שקט יחסית.
אף כאשר הן מפלסות דרכן בקרח הנסיעה בהן אינה נוחה, בגלל הרעש המתמיד והרעד של גוף האונייה.
בשוברות קרח מודרניות קיימים פרופלורים מוגנים בירכתיים ובחרטום, וכן מנועים בצידי האונייה המאפשרים סיבוב מהיר יותר.
על רבות משוברות הקרח קיים גם כלי טיס (מסוק או מטוס קל) כדי לאפשר סיור לפני האונייה.
שוברים שתיקה הוא ארגון ישראלי שמטרתו, כעולה מפרסומיו, היא .
הארגון אוסף ומפרסם עדויות של חיילי צה"ל על התנהלות פסולה שלהם נגד פלסטינים ביהודה ושומרון ורצועת עזה מאז האינתיפאדה השנייה.
הארגון הוקם בשנת 2004 על ידי לוחמי צה"ל משוחררים ששירתו בשטחים, בעיקר בחברון, וחוו לדבריהם חוויות קשות בעת השירות, במיוחד במהלך האינתיפאדה השנייה.
הארגון מארגן הרצאות וכנסים בישראל ובעולם, וכן סיורים בחברון וברשות הפלסטינית לישראלים ולתיירים.
הארגון גובה עדויות מחיילים משוחררים ומציג מקרים שבהם לטענתו חיילים או מתנחלים נהגו שלא כשורה, ביצעו עוול או התעללו בפלסטינים, בדרך של ביזה, השחתת רכוש, ירי לא חוקי או פעולות לא מוסריות אחרות.
הארגון טוען כי הקצינים הבכירים בצה"ל מודעים לפעולות אלו, ואין מדובר במקרים בודדים אלא בפרקטיקות מקובלות.
לגבי חלק מהעדויות - צה"ל טען כי הן אנונימיות ומבוססות על שמועות ועדויות שמיעה.
בדצמבר 2015 אסר שר הביטחון משה יעלון על שיתוף פעולה בין צה"ל לבין הארגון.
בשנת 2018 קיבלה הכנסת תיקון לחוק החינוך הממלכתי לפיו ארגונים הפועלים נגד חיילי צה"ל ונגד מטרות החינוך הממלכתי, לא יוכלו להיכנס לתוך שטחי בית הספר ולהיפגש עם התלמידים.
אמצעי התקשורת בארץ התייחסו לחוק בשם "חוק שוברים שתיקה" וחלק מהפרשנים פירשו אותו כאילו בעקבותיו תיאסר פעילות הארגון בבתי הספר.
בעקבות זאת ארגון שוברים שתיקה טען כי הוא אינו פועל נגד חיילי צה"ל אלא למענם, ולכן החוק לא נוגע לפעילותו.
הפעילות הציבורית של הארגון החלה ביוני 2004, אז ארגן יהודה שאול, חייל צה"ל משוחרר, שבין השאר שירת בחברון במסגרת גדוד 50 של חטיבת הנח"ל, תערוכת צילומים ומוצגים בשם "לוחמים מספרים על חברון" במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
התערוכה תיעדה ותיארה את פעילותם של שאול וחבריו בעת שירותם בחברון.
הפרקליט הצבאי הראשי, האלוף מנחם פינקלשטיין הורה לפתוח בחקירה, בעקבות העדויות שהוצגו בתערוכה.
חוקרי מצ"ח החרימו חלק מהמוצגים בתערוכה וזימנו לחקירה ארבעה ממארגניה, כדי לבדוק את הטענות והביקורת שהועלתה על התנהגות החיילים בשטחים.
נעם חיות הצטרף ליהודה שאול וב-2010 פרסם ספר בשם "גנבת השואה שלי", המתאר כיצד הפך מקצין לוחם לאחד ממקימי "שוברים שתיקה".
הקולנוען אבי מוגרבי יצר את סרטו "Z32" בעקבות עדות שגבה הארגון על אירוע שבו כוח צה"ל הרג שוטרים פלסטינים כנקמה על הפיגוע במחסום עין עריכ שבו נהרגו שישה חיילי צה"ל.
הסרט נקרא על שם המספר הסידורי של המעיד האלמוני ברישומי הארגון.
הארגון פועל בישראל ומחוץ לה.
הוא משתתף בכנסים, מעביר הרצאות באוניברסיטאות ובמוסדות אחרים ומפרסם מידע בכלי תקשורת.
בשנת 2011, לציון עשור לאינתיפאדה השנייה הוציא הארגון ספר "כיבוש השטחים", קובץ עדויות של חיילים על שרותם.
מנכ"לית הארגון הייתה יולי נובק.
ביולי 2017 החליף אותה אבנר גבריהו, שהועסק עד אז כדובר ומנהל המחלקה הציבורית.
בשנת 2016 הובאו נתונים שלפיהם בשלוש השנים הקודמות השתתפו בסיורים ובהרצאות של הארגון 16,000 ישראלים, 5,000 יהודים מחו"ל ו-6,000 בני אדם שאינם ישראלים ואינם יהודים, כלומר כ-40% מהמשתתפים בפעילויות לא היו ישראלים, וכ-22% גם לא יהודים.
להמחשת עדויותיו על הנעשה בחברון מקיים הארגון סיורים בעיר.
חלק מהסיורים ביישוב היהודי בחברון נערכו במשותף עם אנשי ציונות דתית ריאלית.
במקרים אחדים נעצרו הסיורים והותקפו על ידי פעילי ימין ותושבי היישוב היהודי בחברון שמנעו בגופם את מעבר הסיורים והתעמתו עם משתתפי הסיורים, בטענה שלא מדובר בסיורים לימודיים אלא בפרובוקציה וניסיון להתסיס את תושבי העיר הערבים.
משטרת חברון הטילה הגבלות על סיורי "שוברים שתיקה" בחברון, בנימוק שהם מתסיסים את האווירה במקום, ובתקופות מסוימות הם אף הופסקו לחלוטין.
הארגון עתר לבג"ץ בבקשה לאפשר לו לקיים סיורים בחברון, ובג"ץ אישר הסדר "פיילוט" להמשך סיורי העותרים, בתיאום עם המשטרה וצה"ל.
בתגובה לבקשת אנשי היישוב היהודי בחברון להוצאת צו ביניים נגד הפיילוט קבע השופט אליקים רובינשטיין כי מימוש ההסדר יהיה מותנה "בהתנהגות העותרים ובגישה מרוסנת מצדם", אך הוסיף כי "גם היישוב היהודי אינו פטור מריסון".
בעקבות מפגש עם אנשי "שוברים שתיקה" וסיור בחברון כתבה אלונה קמחי את השיר "עניין של הרגל".
השיר, בביצועו של יזהר אשדות, נפסל להשמעה בגלי צה"ל.
חודשים אחדים לאחר מבצע עופרת יצוקה פרסם הארגון דוח ובו 54 עדויות של חיילים על המבצע.
במאי 2015 פרסם הארגון דו"ח ובו 60 עדויות אנונימיות של חיילים על אירועים של פגיעה בחפים מפשע ברצועת עזה שהתרחשו לדבריהם במהלך מבצע צוק איתן.
בהקדמה לדו"ח נאמר: עם מממני הדו"ח נמנו הארגון הקתולי האירי טרוקרה, הארגון הדני DanChurchAid, הארגון הבריטי Christian Aid, קרן החברה הפתוחה של ג'ורג' סורוס ו"מנהלת זכויות האדם והמשפט הבינלאומי" מרמאללה (פועלת במימון ממשלות דנמרק, שוודיה, שווייץ והולנד).
הדו"ח עורר הד תקשורתי רחב בארץ ובעולם ואחדות מהעדויות אף הוקראו בכנסת על ידי חברי כנסת מסיעת מרצ.
תנועת חמאס אימצה את הדוח, כינתה את המעשים המתוארים בו פשעי מלחמה ודרשה להעמיד לדין את האחראים להם.
חלקים מהדו"ח אף הוצגו בתקשורת האיראנית.
בתגובה לדוח מספר חיילי צה"ל ששירתו במהלך מבצע "צוק איתן" פרסמו את עדויותיהם מהמבצע שבהן הציגו את התרשמויותיהם מהמוסריות הרבה שגילה צה"ל במהלך הלחימה.
אל מול המתנגדים נמצאו גם תומכים בדו"ח, ובהם פרופ' אייל גרוס ואילנה המרמן.
ביוני 2015 נפגשו נציגים של "שוברים שתיקה" עם אנשי הבית הלבן ומחלקת המדינה לשם הצגת הדו"ח של הארגון על מבצע "צוק איתן".
דו"ח "שוברים שתיקה" צוטט על ידי דו"ח האו"ם על מבצע "צוק איתן" שהזמינה מועצת זכויות האדם של האו"ם.
ביולי 2015 פורסם שמצ"ח חוקרת אירועים אחדים שתועדו בדו"ח של "שוברים שתיקה".
אנשי "שוברים שתיקה" משתתפים במחאה נגד הרפורמה המשפטית במסגרת "הגוש נגד הכיבוש" - קואליציית ארגונים שהמסר שלה הוא "אין דמוקרטיה עם כיבוש".
בעקבות מתקפת הפתע של החמאס על ישראל פרסם הארגון ב-12 באוקטובר, הצהרה משותפת עם ארגונים נוספים, ובה גינוי למתקפת הטרור על חפים מפשע, וקריאה להחזרה לאלתר של החטופים לישראל.
ב-2007 קיבל הארגון תרומה של 70 אלף דולר מהקרן החדשה לישראל במטרה .
בשנים 2008 ו-2009 קיבל הארגון מימון עבור פעילותו מהאיחוד האירופי, הקרן החדשה לישראל, ממשלות בריטניה, ספרד והולנד, קרן אוקספם, קרן DanChurchAid, קרן Christian Aid, קרן המכון לחברה הפתוחה וארגון NDC הפלסטיני.
בשנת 2008, 46% מהכנסות הארגון מתרומות היו מממשלות זרות ו-22% מהקרן החדשה לישראל.
בנובמבר 2012 תרם עמוס עוז לארגון פרס בסך 2,500 ליש"ט, שניתן לו מהקרן החדשה לישראל על פועלו לקידום זכויות אדם.
בין השנים 2012–2014, הארגון קיבל מימון של 4 מיליון שקל באופן ישיר ועקיף, מהמדינות דנמרק, הולנד, שוודיה, שווייץ, גרמניה, צרפת, בלגיה, ספרד ואירלנד.
ולפי אתר שירות פעילות החוץ של האיחוד האירופי בישראל, בין השנים 2012–2013 עמדו סך תרומות האיחוד האירופי ל"שוברים שתיקה" על 166 אלף אירו.
בדצמבר 2008 העניקה האגודה לזכויות האזרח לארגון את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
חברי ועדת הפרס ציינו בנימוקי הבחירה כי:
בשנת 2016 החליטה המחלקה ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטת בן-גוריון בנגב להעניק את פרס ברלסון (המוענק מדי שנה לאנשים פרטיים ולעמותות אשר תרמו להבנה בין יהודים לערבים), בסך 20 אלף שקל, ל"שוברים שתיקה".
נשיאת האוניברסיטה, פרופסור רבקה כרמי, ביטלה את ההחלטה.
בעקבות זאת נערך באוניברסיטה טקס עצמאי, שבו ניתן לארגון פרס חלופי מטעם קבוצת מרצים באוניברסיטה, והסופר עמוס עוז נשא דברים בשבח הארגון.
חגי מטר כתב באתר "שיחה מקומית" כי מבקרי הארגון מעלים כלפיו חמש טענות: (1) שדיווחיו אינם אמינים; (2) שהארגון אינו מביא את העדויות בפני צה"ל; (3) שהעדויות אלמוניות; (4) שמימון הארגון מקורו בממשלות זרות; (5) שהוא פועל בחו"ל.
מטר ענה על חמש הטענות וטען כי הפריך אותן.
בתגובה לעדויות שפרסם הארגון ביחס למבצע "עופרת יצוקה" הגיבו בדובר צה"ל והפרקליט הצבאי הראשי תא"ל אביחי מנדלבליט שהחלטת הארגון לגבות עדויות באופן אנונימי מעוררת את התחושה שהארגון אינו מעוניין באמת ובקיומה של בדיקה ביחס לטענותיו, ושאנונימיות העדויות אינה מאפשרת לחקור את העדים.
גם לאחר מבצע "צוק איתן" טען דובר צה"ל ש"שוברים שתיקה" אינו מספק מידע שיאפשר לבדוק את האירועים המועלים בעדויות.
בתגובה להאשמות אלו יצא הארגון ב-2011 בפרסום עדויות וידאו, שבהן הופיעו החיילים בשם מלא.
עמוס הראל כתב בשנת 2009 כי לאנשי הארגון "אג'נדה פוליטית ברורה, שהתואר "ארגון זכויות אדם" כבר לא ממש מכסה עליה.
מי שמתאר באתר האינטרנט שלו את "השחיתות שפשתה במערכת הצבאית" עקב השירות בשטחים, אינו משקיף נייטרלי.
מכאן לא נובע שהעדויות, שהוקלטו וחלקן גם צולמו בווידאו, מפוברקות.
אבל ברור שהתיאור המעורפל של נסיבות התקריות מפחית מיכולתו של הצבא להשתמש בהן לחקירה פלילית.
אנשי "שוברים שתיקה" מבקשים להעביר מסר בדבר השלכות השירות בשטחים.
נראה שזה בעיקר מה שמעניין אותם, הרבה יותר ממיצוי הדין בתקרית ספציפית".
כלפי הסיורים שמארגנים אנשי הארגון טען בן-דרור ימיני שהם כוללים סיפורים שקריים.
פורסמו צילומי וידאו שבהם מספר איש הארגון על ירי קבוע במקלעים לפי פקודה לכיוון אזרחים חפים מפשע בחברון, כמו במשחק וידאו.
בתגובה לכך, פרסמו "שוברים שתיקה" סרטון המציג טענות של חיילים על כך שקיבלו פקודות לירות לעבר מיקומים בחברון, במקרה של אירועים בעיר, בניגוד להוראות הבטיחות של צה"ל, וכן סרטון המתעד ירי מקלעים לעבר מיקומים בחברון בזמן האינתיפאדה השנייה.
כלפי הספר "כיבוש השטחים", טען NGO Monitor שהוא כולל האשמות גורפות המבוססות על תיאורים אנקדוטיים בלתי מבוססים שאינם נוגעים לקובעי המדיניות של צה"ל.
בעדויות מופיעים לטענתו "מניעים אנטי-ישראלים פוליטיים קיצוניים" כגון עדות של חייל המתייחס למתנחלים כ"הכי יודו-נאצים שפגשתי בחיים שלי".
עדויות אחרות הן בעלות כותרות מטעות (לדוגמה בעדות המצהירה על היתקלות עם אמבולנס שבתוכו מחבלים, הייתה הכותרת "יריתי על אמבולנס עם מקלע כבד" - המרמזת לכאורה על פשע מלחמה).
לדברי הכותב המטרות האידאולוגיות והפוליטיות של "שוברים שתיקה" מוסוות מאחורי רטוריקה של מוסריות וחוק בינלאומי.
בישראל עלתה ביקורת על אופן פרסומו של הדו"ח והצגתם של מה שנטען שהם מקרי קיצון כמדיניות צה"ל.
בנוסף נטען כי האירועים בדו"ח הוצגו באופן חד-צדדי וללא הקשר וכי חלקם מוגדרים כחוקיים ומתקבלים תחת דיני המלחמה והמשפט הבינלאומי.
תחקיר עיתונאי של תוכנית "המקור" ששודר בערוץ 10 ב-12 ביולי 2016 בדק את אמינות העדויות ומצא שמתוך 10 עדויות רק 2 עדויות היו מאומתות ולפחות 2 עדויות היו שקריות.
השאר היו מוגזמות או בלתי ניתנות לבדיקה עקב אנונימיות העדויות.
התחקיר קבע לגבי אמינות העדויות: "השורה התחתונה מורכבת: כן, גילינו עדויות לא נכונות וכאלה שהציגו את התמונה בצורה חלקית ומטעה.
האם השתכנענו שמדובר בחבורת שקרנים?
אבל תהליך אימות העדויות, גילינו, מחמיר הרבה פחות מכפי שתואר פעמים רבות על ידי אנשי הארגון בעבר: להצהרה כי כל אירוע חמור מפורסם רק אם יש לגביו שני עדי ראייה, למשל, אין ממש כיסוי." למרות זאת סיכם התחקיר שפעילות הארגון "חשובה ומבורכת".
בתגובה טען ארגון "האמת שלי", קבוצה שמטרתה לסתור את טענות "שוברים שתיקה" ולהציג את הפנים המוסריות של צה"ל, שהבתים המדוברים נבנו באופן בלתי-חוקי בשטח אש צה"לי, דבר שלא הוזכר בהודעת "שוברים שתיקה", ושצה"ל נותן לתושבים להתגורר שם לפנים משורת הדין, למעט בזמן אימונים, כדי לא לסכן את חייהם.
בסוף אפריל 2017 פרסם "שוברים שתיקה" עדות של דוברו, דין יששכרוף, שלפיה במהלך שירותו, כשהיה מפקד מחלקה, הכה פלסטיני עד זוב דם והתעלפות מול מפקד הפלוגה והמחלקה שלו.
ארגון מילואימניקים בחזית פרסם סרטון תגובה של המ"פ של יששכרוף ושל כעשרה מחיילי המחלקה, שבו הם אומרים שהסיפור לא היה ולא נברא.
בעקבות זאת פנתה שרת המשפטים, איילת שקד ליועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כי יורה על חקירת יששכרוף והעמדתו לדין אם יש אמת בדבריו.
המשטרה איתרה פלסטיני שנעצר בידי יששכרוף לאחר שיידה אבנים, וזה הכחיש בחקירה שהופעל נגדו כוח מעבר לדרוש לצורך אזיקתו.
התיק נגד יששכרוף נסגר על דעת פרקליט המדינה בנימוק של חוסר אשמה והפרקליטות קבעה כי יששכרוף "בחר מטעמיו להעצים סיטואציה של שימוש בכוח שהיה כדין", ושהמקרה לא אירע כלל ועיקר.
ראש הממשלה בנימין נתניהו הגיב שזוהי הוכחה נוספת לכך ש"שוברים שתיקה" משקרים.
מנכ"ל הארגון, אבנר גבריהו, הגיב כי "מה שהתחיל בהוראה פוליטית של שרת המשפטים, הפך לחקירה פוליטית ונגמר במסקנה פוליטית ומגמתית".
יששכרוף טען שהפלסטיני שנחקר שייך למקרה אחר.
הפרקליטות הגיבה שהוא עצמו אמר בחקירה שהיה רק מקרה אחד כזה והפרטים שמסר זהים לאלה שמסר הפלסטיני שנחקר.
עוד אמרה הפרקליטות שיששכרוף עצמו אמר בחקירתו שהפעיל כוח רק במידה הנדרשת לאזוק את הפלסטיני.
לאחר סגירת התיק פרסם הארגון סרטון של חייל לשעבר, שלא נחקר, שבו הוא טוען שהיה עד לאירוע שבו יששכרוף נתן ברכיות לעצור בעת אזיקתו.
בתגובה לסרטונים שפרסמו "שוברים שתיקה", העידו שלושה חיילים שצולמו בסרטון של "שוברים שתיקה" שיששכרוף שיקר ומה שתיאר לא אירע.
ביוני 2019 הודיעה הפרקליטות שיששכרוף אכן הכה פלסטיני אחר, אולם השימוש בכוח היה סביר.
בשנת 2018 פורסם מסמך שבו בחן המכון לאסטרטגיה ציונית כמאה עדויות שמציג ארגון "שוברים שתיקה", וטען שאין קשר בין העדויות לבין המסקנות שמסיק מהן הארגון.
בנוסף טען המכון שאמינות העדויות מוטלת בספק בשל היעדר הקשר ופרטים מזהים וכן בשל התפלגות בלתי שווה בין האזורים, וכי הארגון לא מבדיל בין אירועים שהתרחשו ביהודה ושומרון לבין אירועים שהתרחשו ברצועת עזה.
ניסיונות להערים על "שוברים שתיקה"
"שוברים שתיקה" מתבסס על עדויות של חיילים המגיעים אליו.
פעמים אחדות ניסו מתחזים לשבש את פעילות הארגון באמצעות עדויות שווא.
אחד המקרים התרחש במהלך מבצע "צוק איתן", אורן חזן (הליכוד) פנה לנציג הארגון בשם בדוי, התחזה ללוחם מחיל התותחנים שהשתתף במבצע, ומסר עדויות שקריות על פעולות צבאיות בלתי מוסריות.
לדברי חזן, הונאה זו הייתה חלק ממבצע מתוכנן יחד עם ועד מתיישבי השומרון כנגד הארגון.
שוברים שתיקה שבדק את עדותו של חזן מצא שאינה אמינה, והיא לא פורסמה מעולם.
קבלת תרומות ממדינות זרות וביקורת על פעילות בחו"ל
לפי NGO Monitor, שוברים שתיקה מקבל מדי שנה תרומות של מאות אלפי ש"ח מגופים שהם בגדר ישות מדינית זרה.
ממשלת ישראל מתחה ביקורת על תרומתן של מדינות זרות למימון הפעילות של "שוברים שתיקה", ונציגי משרד החוץ ניסו להניא מדינות אלה מלהמשיך ולתמוך בארגון, בנימוק שהוא אופוזיציוני.