tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבה העיקרית, ולעיתים משותפת, למחאות ב-2018 הייתה כשל בשירותים ציבוריים בסיסיים, כמו אספקת חשמל ב (חלקים של) עיראק ומים נקיים במיוחד סביב בצרה,
אשר מפגינים רבים ראו כסימפטום של
חוסר היכולת והשחיתות של הרשויות הפדרליות והמקומיות;
סיבה שלישית, וקשורה, למחאות הייתה האבטלה הגבוהה מאוד בעיראק, במיוחד בקרב צעירים, שחשו מודרים וחסרי הזדמנויות על ידי אותה מעמד פוליטי מושחת וכלכלה פוליטית קליינטליסטית;
אזרחי עיראק לעיתים לא הרגישו שהם נשמעים או מיוצגים על ידי הפוליטיקאים הללו; חבר הפרלמנט היחיד הידוע שהביע סולידריות עם המפגינים ב-2018 היה מוקתדא א-סדר;
המחאות ב-2018 החלו בבצרה ביוני, בדומה לשנים קודמות בדרישה לשיפור השירותים הציבוריים ומקומות עבודה.
תנועת המחאה השנה הייתה בקושי או לא מאורגנת, ולא מאוחדת מאחורי מטרה או אג'נדה ברורה אחת; היא כללה קבוצות מחוברות באופן רופף, לעיתים עם תלונות או מוטיבציות (חלקית) שונות.
מצב הרוח המפגין התהדק כאשר ב-8 ביולי בבצרה נורה מפגין ראשון למוות על ידי כוחות הביטחון.
עד מהרה, המחאות התפשטו בכל דרום ומרכז עיראק (שבהם השיעה שולטת או נוכחת מאוד) ובבירה בגדאד.
ב-10 ביולי 2018, מפגינים סביב בצרה חסמו כבישים המובילים לשדות נפט, אך בשל אמצעי ביטחון חזקים סביב מתקני הנפט, לא היה סיכון לשיבוש משמעותי של ייצור הנפט של עיראק.
ביום שישי, 13 ביולי, בנג'ף, מפגינים כוונו למשרדים של מפלגות ומיליציות עם קשרים הדוקים לאיראן (כמו גדודי חזבאללה, דעוה, באדר ועסאיב אהל אל-חק), סגרו לזמן קצר את נמל התעופה הבינלאומי נג'ף, ומשרדי ממשלה נבזזו.
ב-14 או 15 ביולי, האינטרנט בלב השיעי של עיראק (הארץ דרומית ומזרחית לבגדאד) נחסם על ידי הרשויות, כדי לעצור את התפשטות המחאות.
בדומה ל-2015 עלי סיסתאני בסביבות 15 ביולי 2018 הביע תמיכה במפגינים.
ב-15 ביולי, במחוז בצרה, פוסטר של האיאתוללה רוחאללה ח'ומייני, מייסד הרפובליקה האסלאמית של איראן, נשרף ברחוב הראשי.
בשבועיים ביולי 2018, נספרו 46 מחאות במחוז בצרה.
עד 20 ביולי, עשרה מפגינים נהרגו, על ידי כוחות הביטחון או על ידי קבוצות או יחידים אזרחיים מתחרים.
בסביבות 20 ביולי, ראש הממשלה עבאדי הכריז על 3 מיליארד דולר בקרנות חירום לשיקום שירותי המים, החשמל והבריאות בבצרה ולפיתוח תשתיות נוספות והבטיח משרות לאזרחים המתגוררים ליד שדות הנפט ובבצרה.
בשל משא ומתן להקמת ממשלה חדשה מאז הבחירות הכלליות במאי 2018 שעדיין נמשך, הכסף שהובטח ביולי 2018 כדי לסייע להתגבר על הבעיות הדחופות של בצרה עדיין לא התממש עד ספטמבר 2018. בתחילת ספטמבר, התפרצות כולרה בבצרה, שנגרמה על ידי מים מזוהמים לשתייה, עוררה גל מחאות שני, אלים יותר, באותה שנה.
המים המזוהמים בברזים בבצרה הביאו 30,000 אנשים לטיפול רפואי בתוך עשרה ימים.
אזרחים ופקידים חשדו כי איראן הזרימה מים מזוהמים לשטח עיראק.
ב-3 בספטמבר, אחד ממנהיגי המחאות, איש השבט מכי יאסר אל-כאבי, נהרג בבצרה על ידי כוחות הביטחון.
מוקדם ב-4 בספטמבר, ראש הממשלה עבאדי הבטיח לטפל במשבר זיהום המים בבצרה, אך לא הציע פרטים.
מאוחר יותר באותו יום, החלו המהומות הכבדות בבצרה, כאשר מפגינים הציתו את בניין המושל של בצרה; שבעה מפגינים באותו יום נורו למוות על ידי כוחות הביטחון.
ב-6 בספטמבר 2018, בניינים רשמיים נוספים בבצרה הוצתו; ב-6 או 7 בספטמבר משרדי תחנת הטלוויזיה הממלכתית אל עיראקיה בבצרה הותקפו.
ביום שישי, 7 בספטמבר, מפגינים פרצו והציתו את הקונסוליה האיראנית בבצרה.
הם גם שרפו דגלי איראן ותמונות של המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי תוך קריאות: "איראן החוצה, החוצה!" גם המטות בבצרה של רוב קבוצות המיליציה הנתמכות על ידי איראן כמו עסאיב אהל אל-חק, ארגון באדר וגדודי האימאם עלי, וכל המפלגות הפוליטיות הקשורות לאיראן, הוצתו.
האיאתוללה עלי אל-סיסתאני, המנהיג השיעי הבולט בעיראק, באותו יום הצהיר: הסבל של בצרה הוא תוצאה של "ממשלות מכסות עוקבות" ו"לא יכול להשתנות אם הממשלה החדשה תוקם על אותו בסיס וסטנדרטים".
מוקתדא א-סדר, מנהיג הקואליציה הגדולה ביותר בפרלמנט מאז הבחירות במאי 2018, צייץ לראש הממשלה עבאדי: "שחרר במהירות את כספי בצרה ותן אותם לידיים נקיות כדי להתחיל מיד עם (...) פרויקטים של פיתוח".
ב-8 בספטמבר 2018, סטודנט נורה למוות על ידי אחת מאותן מיליציות בבצרה משום שהפגין מחוץ למשרדיהם.
המתחים המשולשים בבצרה בין שבטים, מיליציות וממשלה הוחרפו במשך זמן רב על ידי חוסר בהירות ובלבול בנוגע להפרדה של סמכויות בין הרשויות המקומיות והפדרליות.
בין ה-3 ל-10 בספטמבר 2018, במחוז בצרה, נהרגו שנים עשר מפגינים, ונספרו 75 מחאות.
ב-8 בספטמבר, ראש הממשלה עבאדי שוב הבטיח קרנות נוספות לבצרה, כפי שהבטיח ביולי 2018. בסביבות 10 בספטמבר, מארגני המחאות בבצרה התנערו מהאלימות אותה ייחסו ל"ונדלים", וקראו להפסקת ההפגנות הנוספות.
מנהיג נוסף של מחאות ספטמבר, השייח' וסאם אל-ע'ראווי, נרצח בנובמבר 2018 על ידי תוקפים לא ידועים.
המחאות בבצרה נמשכו לפחות עד דצמבר 2018 (והמחאות בעיראק התחדשו באוקטובר 2019).
המחאות במצרים (2019) היו סדרת הפגנות המוניות שהתפרצו ב-20, 21 ו-27 בספטמבר 2019, במספר ערים ברחבי המדינה, בהן קהיר, אלכסנדריה, דמיאט וערים נוספות.
כוחות הביטחון המצריים הגיבו בפיזור אלים של ההפגנות, תוך שימוש בגז מדמיע ובכדורי גומי.
עד 23 באוקטובר, לפי ארגוני זכויות אדם מקומיים ובינלאומיים, נעצרו כ-4,300 בני אדם, מתוכם 111 קטינים, במה שנחשב לגל המעצרים הנרחב ביותר מאז עליית א-סיסי לשלטון ב-2014. בין העצורים היו פעילים בולטים, עיתונאים, אנשי אקדמיה ועורכי דין לזכויות אדם.
ארגון Human Rights Watch קרא לשחרור מיידי של כל העצורים שנעצרו בגין מחאה לא-אלימה, ואילו ארגון אמנסטי אינטרנשיונל טען כי השלטון "נרעש עד היסוד" מההפגנות, והגיב במסע דיכוי רחב נגד מתנגדים פוליטיים ועיתונאים.
ביום ההפגנות השלישי, 27 בספטמבר, דווח על חסימות כבדות סביב כיכר תחריר, לצד הפגנות אנטי-ממשלתיות באי אל-וראק, גיזה, בחלוואן, בקוס, ובמחוזות לוקסור, אסואן, אל-מניא וסוהאג.
במקביל, נערכו עצרות תמיכה בנשיא ביוזמת גורמי ביטחון.
אירוע בינלאומי בולט היה מעצרו של סטודנט סודני, וואליד עבד א-רחמן חסן, והופעתו בהודאה טלוויזיונית בערוץ מצרי.
בתגובה לכך נערכו הפגנות הזדהות בח'רטום, והנושא עורר משבר דיפלומטי בין סודן למצרים.
ב-3 בנובמבר 2019 הציע חבר הפרלמנט אחמד טנטאווי כי א-סיסי יבחר שלא להתמודד לכהונה נוספת ויפרוש ב-2022.
הגל הראשון של מחאות המוניות התקיים מפברואר עד יוני, כולל שביתות נגד מחירי החשמל, הלחם, התירס, הדלק, המצב הכלכלי, מחסור במזון, מים ושמן.
מחאות אלו לא הובילו להישגים משמעותיים.
ב־2 בספטמבר 2019 החל מוחמד עלי, קבלן בנייה מצרי לשעבר ששהה בגלות בספרד, לפרסם ברשתות החברתיות סדרת סרטונים בהם האשים את נשיא מצרים עבד אל־פתאח א־סיסי ובכירים בצבא בשחיתות חמורה ובבזבוז כספי ציבור.
לדבריו, עבד במשך 15 שנה על חוזים עם הצבא, ובנה בין היתר חמש וילות לבכירים וכן ארמון נשיאותי עבור א־סיסי במחנה צבאי.
עלי טען כי השלטון מעלה את השחיתות "לרמה חדשה", והציג מקרים פרטניים, תוך אזכור שמותיהם של בכירים בצבא – כולל האלופים כמאל אל־ווזיר ואיסאם אל־ח'ולי.
הרשויות המצריות השיבו בקמפיין תקשורתי שנועד לערער את אמינותו של עלי, אך לדברי חוקרים ועיתונאים מ־Mada Masr, הקמפיין לא הפריך את טענותיו המרכזיות.
לאחר כשבוע, נשיא מצרים התייחס בפומבי לסרטונים, וציין כי שירותי הביטחון המליצו לו להתעלם מהם, אך הדגיש כי הוא "סומך על הקשר בינו לבין העם".
עלי הגיב מיד ופרסם סרטונים נוספים, בהם האשים את בנו של א־סיסי, מחמוד, בקשרים מושחתים, ואף התייחס למצב הביטחוני בסיני.
באותה תקופה פרסם מוסעד אבו פגר, פעיל זכויות אדם ממוצא בדואי החי בגלות, סרטונים בהם טען כי ממשלת מצרים דחתה יוזמה של שבטי סיני לחסל תאי טרור באזור, ובמקום זאת שיתפה פעולה עם מבריחי סמים.
לדבריו, הנשיא ובנו מחזיקים באינטרסים כלכליים בהברחות בין סיני לרצועת עזה.
הוא אף האשים את צבא מצרים ב"הרס כפרים שלמים" לאורך גבול עזה.
התגובות הציבוריות ברשת לא איחרו לבוא: עורך הדין מוחמד חמדי יונס הודיע שיפנה לתובע הכללי בדרישה לחקור את טענותיו של עלי – אך נעצר והואשם בקשרים לטרור.
קצינים לשעבר כמו אחמד סרהאן והאני שרף, וכן גורמים שטענו להיותם אנשי מודיעין לשעבר, פרסמו סרטונים בהם אימתו חלק מהטענות, האשימו את א־סיסי בטיהור פוליטי בתוך הצבא, ואף טענו לשיתוף פעולה ביטחוני מוגבר עם ישראל.
ואאיל רונים, שמילא תפקיד מפתח ברשת במהפכת ינואר 2011 במצרים ומתגורר בארצות הברית ומבקר חריף של המשטר, סיפר כי שגרירות מצרים בוושינגטון פנתה אליו בבקשה להפסיק את פעילותו – והציעה לו תמריצים לשוב בבטחה למצרים.
לאחר שסירב, נעצר אחיו בקהיר, במהלך שנתפס בעיניו כנקמה אישית.
רונים פרסם סרטונים דומים, וטען כי בנו של א-סיסי, מחמוד, ממלא תפקיד משמעותי בניהול הפוליטיקה היומיומית במצרים.
הסרטונים של מוחמד עלי, שהפכו לוויראליים, זכו למיליוני צפיות והציתו תנועה דיגיטלית של מחאה תחת האשטגים אנטי־משטריים.
לפי פרופ' מוחמד אל־מסרי ממכון דוחה ללימודים מתקדמים, "בשלב מסוים, עלי היה כנראה האדם הפופולרי ביותר במצרים", והפך לדמות מרכזית באופוזיציה החוץ־מצרית.
ב־21 בספטמבר 2019, בעקבות ההפגנות הראשונות, קרא עלי ל"צעדת מיליון" שתמלא את כיכרות מצרים ביום שישי, 27 בספטמבר.
בתגובה לדיווחים הראשונים על מעצרים, ארגון Human Rights Watch קרא למצרים לכבד את האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, המחייבת אותה מבחינה משפטית, ומבטיחה חופש ביטוי, התאגדות והפגנה שלווה.
הארגון קרא לשירותי הביטחון המצריים לפעול על פי עקרונות היסוד של האו"ם בנוגע לשימוש בכוח ונשק חם על ידי גורמי אכיפת החוק על ידי שימוש באמצעים לא אלימים לפני נקיטת כוח ונשק.
מספר המעצרים בגין ההפגנות של 20 ו-21 בספטמבר הוערך בכ-500 על ידי המרכז המצרי לזכויות כלכליות וחברתיות (ECESR), שפרסם רשימה של שמות העצורים.
קודם לכן, דיווחה הוועדה המצרית לזכויות וחירויות (ECRF) על מעצרים ב-12 ערים, כולל קהיר, גיזה, אלכסנדריה, סואץ וערים במחוזות א-דקהלייה, אל-קליוביה וכפר א-שיח'.
הוועדה ציינה כי הקימה "חדר חירום" לסיוע עקב הזינוק הפתאומי במעצרים.
עורכת הדין לזכויות אדם מחינור אל-מסרי נעצרה על ידי שלושה שוטרים בלבוש אזרחי מול מטה התביעה לביטחון המדינה העליון בקהיר ב-22 בספטמבר, בעת שיחה טלפונית עם חברתה נוהא כמאל.
היא צעקה לכמאל: "הם עוצרים אותי, לוקחים אותי" ונלקחה במיניבוס.
ארגון Human Rights Watch קרא לשירותי הביטחון המצריים לשחרר לאלתר את כל מי שנעצר בשל מימוש זכויותיהם.
ב-23 בספטמבר, מוחמד עלי, שסרטוניו עוררו את הדיון ברשת ואת ההפגנות ברחובות, טען כי "קצינים" עקבו אחריו בספרד במשך שבועיים וכי הוא "התחבא וברח מהם".
עלי טען כי הקצינים רצו להרוג אותו וכי הוא עייף מ"לברוח יותר".
הוא הצהיר כי הרשויות הספרדיות אחראיות לביטחונו וכי אם ייהרג בספרד, הדבר יוכיח כי "אירופה משקרת בדיוק כמו ארצות הברית ומוכנה לוותר על כל אחד."
עד 25 בספטמבר, מספר המעצרים הוערך בכ-1,100 על ידי הרשת הערבית למידע על זכויות אדם (ANHRI), ECESR ו-ECRF וב-1,400 על ידי Middle East Eye.
בנוסף לאל-מסרי, בין העצורים הבולטים היו מנהיג לשעבר של מפלגת החוקה חאלד דאווד ושני פרופסורים למדעי המדינה באוניברסיטת קהיר, חזם חוסני וחסן נפעה.
דאווד, חוסני ונפעה הואשמו ב"הפצת חדשות כוזבות והשתייכות לארגוני טרור".
על פי פרופסור למדעי המדינה בהאוניברסיטה האמריקאית בקהיר, מוסטפא כאמל א-סייד, האחים המוסלמים תמכו והגבירו את הביקורת של מוחמד עלי נגד א-סיסי ואת קריאותיו להפגנות.
א-סייד ציין כי "האחים המוסלמים נהנו בהחלט מהסרטונים שלו, והערוצים שלהם ניצלו את דבריו כדי להציג דימוי שלילי של מנהיגותו של א-סיסי." הוא צפה כי האחים המוסלמים כ"רעיון המבוסס על האסלאם ימשיכו למשוך רבים."
המחאות באתיופיה באוקטובר 2019 היו גל של מהומות אזרחיות שפרץ ב־23 באוקטובר באדיס אבבה והתפשט במהרה לאזור אורומיה.
העימותים החלו בעקבות פוסט שפרסם הפעיל ג'וואר מוחמד, מנהל רשת התקשורת של אורומיה, בדף הפייסבוק שלו.
בפוסט טען כי כוחות משטרה הקיפו את ביתו וניסו להסיר את מאבטחיו, שהוקצו לו על ידי הממשלה עם שובו מארצות הברית.
לפי נתונים רשמיים, במהלך האירועים נהרגו 86 בני אדם – מהם 76 כתוצאה מאלימות קהילתית, ו־10 נוספים היו אנשי כוחות הביטחון הלאומיים של אתיופיה.
ב־23 באוקטובר 2019 טען הפעיל האתיופי ג'וואר מוחמד, הבעלים של כלי תקשורת ומנהל רשת התקשורת של אורומיה, כי שוטרים ניסו להסיר את אנשי האבטחה שהוצבו בביתו שבאדיס אבבה – לטענתו, במטרה לעצור אותו.
מוחמד רמז כי הפעולה נעשתה בהנחיית ראש הממשלה אבי אחמד.
יום קודם לכן, נשא אבי נאום בפרלמנט שבו האשים "בעלי כלי תקשורת שאין להם דרכונים אתיופיים" ב"משחק כפול" – אמירה שנחשבה לרמז ברור למוחמד – והוסיף: "אם הדבר יפגע בשלום ובקיום של אתיופיה...
הפרסומים על עימות בין כוחות הביטחון לבין ג'וואר מוחמד עוררו הפגנות נרחבות ברחבי אתיופיה.
בבוקר 23 באוקטובר 2019, התאספו תומכיו של מוחמד סביב ביתו באדיס אבבה במחאה על פעילות המשטרה, ובהמשך התפשטו ההפגנות לאזור אורומיה.
המפגינים חסמו כבישים, ובמהלך היום הסלימו העימותים.
המשטרה החלה לפנות את החסימות, ונרשמו עימותים עם קבוצות מפגינים מהצד השני של המחלוקת, שהובילו למותם של לפחות 67 בני אדם, מתוכם חמישה שוטרים.
המהומות התפשטו לערים כמו אמבו, אדמה והרמאיה, וגרמו לנפגעים רבים.
שכונות רבות באדיס אבבה ובעיירות הסמוכות – בהן קוטבה, בולה בולבולה וקרקורה – חוו עימותים אלימים.
דווח על חסימות בכבישים מרכזיים, בעיקר דרכים המובילות לבירה.
במקביל, תושבים בערים כמו וולקיטה ובוטאג'ירה העניקו סיוע הומניטרי לאנשים שנתקעו בדרכים.
ב-24 באוקטובר, 68 בני אדם נעצרו לאחר שבזזו וניסו לשרוף מסגד וכנסייה באדמה, לדברי ראש העיר, בניסיון "לעורר סכסוך אתני ודתי".
משטרת אורומיה אישרה ביום שישי כי מספר ההרוגים באזור, בקשר לסדרת האלימות האחרונה, שלבשה צורה אתנית ודתית, הגיע ל-67. הכנסייה האורתודוקסית האתיופית קראה לשלום וגינתה את האלימות בפגישה עם נציגי הממשלה.
ג'וואר קרא להרגעה וטען כי תומכיו פותחים מחדש את הכבישים, אך במקביל אמר לעוקביו "לישון בעין אחת פקוחה"; המהומות נמשכו.
ההפגנות האחרונות הגיעו ימים ספורים לאחר ההפגנה העממית הראשונה נגד ראש הממשלה אבי אחמד מאז עלה לשלטון באפריל 2018. כוחות הביטחון הוצבו באמבו, בישופטו, באלה רובה, מוג'ו, אדמה, הראר, ודירה דאווה.
נפתח מבצע תרומת דם ארצי כדי לסייע לקורבנות, כאשר מעל 100,000 השתתפו ביומיים הראשונים.
קפיאלו טפרה, נציב משטרת אזור אורומיה, אמר כי הייתה "כוונה נסתרת להפוך את המחאה כולה לסכסוך אתני ודתי; היו ניסיונות לשרוף כנסיות ומסגדים." המניין הרשמי של ההרוגים הגיע ל-67, כאשר 15 מהמהומות נהרגו על ידי כוחות הביטחון והשאר נהרגו על ידי אחרים, כולל לפחות חמישה שוטרים.
על פי דיווחי תקשורת מקומיים, "דיווחי אזרחים" מצביעים על כך שמספר ההרוגים האמיתי עשוי להגיע למעלה ממאה.
ב-31 באוקטובר, עדכן ראש הממשלה אבי אחמד את מניין ההרוגים ל-78, והוסיף כי לפחות 400 בני אדם נעצרו ברחבי המדינה בקשר לתקיפות.
מחאות נגד אבי פרצו באדיס אבבה ובאזור אורומיה ב-23 באוקטובר לאחר שפעיל בולט האשים את כוחות הביטחון בניסיון לתזמר התקפה נגדו.
הפעיל במרכז המחאות בשבוע הקודם, ג'וואר מוחמד, זוכה להכרה על תרומתו להבאתו של אבי לשלטון בשנה שעברה, אך לאחרונה הפך למבקר של חלק ממדיניותו של ראש הממשלה.
ראש הממשלה אבי, שהיה בסוצ'י בפסגת רוסיה-אפריקה 2019, פרסם הצהרה עם שובו בערב ה-26, שבה התחייב "להביא את האחראים לדין" והזהיר כי חוסר יציבות עלול להחמיר אם "האתיופים לא יתאחדו".
בילנה סיום וולדייס, מזכירת העיתונות של ראש הממשלה, אמרה כי האלימות הייתה בחלקה "תגובת נגד" לתוכניות למזג את החזית הדמוקרטית המהפכנית של העם האתיופי למפלגה אחת.
אבי ספג ביקורת על תגובתו המאוחרת לאלימות, כולל על ידי הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
"אנשים מתים ושאלות מועלות אם הממשלה בכלל קיימת.
העם מאבד כל תקווה," אמר דובר הכנסייה.
ב-28 באוקטובר, אבונה מתיאס, פטריארך הכנסייה האורתודוקסית, פרסם קריאה רגשית לעצירת האלימות והביע את צערו על הנפגעים.
בישוף אחר אמר כי המאמינים שנהרגו "חשבו שהם חיים בקרב בני אדם, אך נטרפו באופן בלתי צפוי על ידי זאבים".
שימליס עבדיסה, נשיא זמני של אורומיה, גינה את ה"תקרית" עם ג'וואר, כינה אותה "טעות חמורה", וקרא לחקירה.
נציב המשטרה הפדרלית, הגנרל אנדשו טסו, הכחיש כי המשטרה כיוונה לג'וואר, אך אמר כי הם "בחנו מחדש את הצורך באבטחה פרטית עבור אישים חשובים".
המחאות במלטה בשנים 2019–2020 החלו ב-20 בנובמבר 2019 בעיר הבירה ולטה ובערים נוספות, בדרישה להתפטרותם של בכירים בממשל בעקבות קשרים שנחשפו בין גורמים ממשלתיים לרצח העיתונאית והבלוגרית דפני קרואנה גליציה.
המחאות פרצו לאחר מעצרו של איש העסקים יורגן פנק, ונחשפו קשרים בין מקורבים לראש הממשלה לרצח קרואנה גליציה.
המפגינים מחו גם על שחיתות שלטונית ועל חוסר פעולה בתחום הלבנת הון.
המחאות כללו הפגנות, צעדות ומרי אזרחי, והיו חסרות תקדים מאז קבלת העצמאות מהממלכה המאוחדת.
בדצמבר 2019 הואשמה ממשלת מלטה בהפחדת עיתונאים ומפגינים.
משפחת קרואנה גליציה האשימה את ראש הממשלה ג'וזף מוסקט בהגנה על מקורביו.
ב-1 בדצמבר 2019 הודיע מוסקט על כוונתו להתפטר ב-12 בינואר 2020.
השהיית ההתפטרות, בצירוף הפסקת פעילות הפרלמנט לתקופת חג המולד, עוררה ביקורת מצד משפטנים, מוסדות, מפלגות, האקדמיה והחברה האזרחית, שראו בכך משבר מוסדי.
ב-13 בינואר 2020, התפטר מוסקט, ובכך נענה לדרישה המרכזית של המפגינים.
במהלך התקופה דיווחו עסקים על ירידה בפעילות עקב המשבר הפוליטי והמחאות, והובעה דאגה מצד גופים כלכליים ותעשייתיים בנוגע להשפעת המצב על הכלכלה המקומית.
מלטה היא מדינת אי באירופה, המונה כ-500,000 תושבים.
היא קיבלה את עצמאותה מהממלכה המאוחדת בשנת 1964 והוכרזה כרפובליקה בשנת 1974. מאז 1979 מלטה נחשבת למדינה נייטרלית מבחינה גאופוליטית.
שיעורי ההצבעה בבחירות במדינה גבוהים במיוחד בהשוואה בינלאומית.
מלטה מנוהלת על ידי שיטה פרלמנטרית חד-ביתית, שבה בית הנבחרים של מלטה מהווה את הגוף המחוקק המרכזי.
במערכת הפוליטית שולטות שתי מפלגות עיקריות.
נכון לתקופה שבה התרחשו המחאות, מפלגת העבודה בראשות ג'וזף מוסקט החזיקה ברוב המושבים בפרלמנט.
על אף הישגים כלכליים וחברתיים, בהם תוחלת חיים של 81 שנים וסיווגה כמדינה מפותחת על ידי קרן המטבע הבין-לאומית והאומות המאוחדות, הדימוי הציבורי של הממשל נפגע בעקבות האשמות חוזרות ונשנות בשחיתות.
מלטה מדורגת במקומות נמוכים יחסית במדד תפיסת השחיתות בהשוואה למדינות מפותחות בגודל דומה, כגון דנמרק, סינגפור, לוקסמבורג, ניו זילנד והונג קונג.
בשנים האחרונות פורסמו דיווחים עיתונאיים על מקרים של הלבנת הון, העלמות מס באמצעות מקלטי מס, כולל כאלו שנחשפו במסגרת מסמכי פנמה, וכן על נפוטיזם, שוחד והונאה.
עיתונאים במלטה מוגנים על פי חוקת המדינה בכל הנוגע לחופש העיתונות וחופש הביטוי.
רצח דפני קארואנה גליציה והתגובה האזרחית
העיתונאית והבלוגרית דפני קרואנה גליציה נודעה בביקורתה כלפי גורמים פוליטיים וכלכליים במלטה.
בשנת 2017 פרסמה מידע מקשר בין בכירים בממשל לחשבונות במסמכי פנמה.
ב-16 באוקטובר 2017 נרצחה באמצעות פצצה שהותקנה ברכבה.
בעת מותה התנהלו נגדה 48 תביעות דיבה.
ברחבי מלטה התקיימו עצרות מחאה וזיכרון, ביניהן עצרת בסלימה בליל הרצח.
החל מאוקטובר 2017 נערכו הפגנות חודשיות ב-16 לכל חודש ביוזמת ארגוני חברה אזרחית.
מחאות נוספות עסקו בשחיתות שלטונית, לרבות חשבונות בנק חשאיים של פקידי ממשל.
הרצח הפך לציון דרך בהתארגנות הציבורית במלטה, והוביל להחרפת המחאות ככל שנחשפו פרטים נוספים בפרשה.
ב-22 באוקטובר 2017 נערכה הפגנה שדרשה את התפטרות מפכ"ל המשטרה והיועץ המשפטי לממשלה.
מותה עורר תגובות רבות, בהן מכתב תנחומים מהאפיפיור פרנציסקוס, ופרס של 20,000 אירו שהציע מייסד ויקיליקס, ג'וליאן אסאנג', עבור מידע שיוביל להרשעה ברצח.
ממשלת מלטה הציעה פרס נוסף בסך מיליון אירו.
באפריל 2018 הושק "פרויקט דפני" – יוזמה של 18 כלי תקשורת בינלאומיים, שנועדה להמשיך את עבודתה העיתונאית.
בנוסף, הוקם פרס עיתונאות לזכרה על ידי מפלגת השמאל האירופי המאוחד–ירוקים נורדיים.
באוקטובר 2019, סמוך לשנתיים לרצח, התקיימה צעדת מחאה.
שגרירות ארצות הברית במלטה חידשה את הצעתה לסייע בחקירה, ומשרד החוץ של הולנד הביע תמיכה בחופש העיתונות ובמאבק בשחיתות, תוך שהוא מציין את יום השנה לרצח.
ב-11 בנובמבר 2019 ביטל ראש הסגל של ראש ממשלת מלטה, קית' שמברי, תביעת דיבה שהגיש נגד חבר הפרלמנט לשעבר סימון בוסוטיל, כדי להימנע ממתן עדות בנוגע ל-17 Black – חברת קש הרשומה בדובאי, שנקשרה במסמכי פנמה.
ההחלטה התקבלה בניגוד להחלטת בית המשפט, אך ראש הממשלה ג'וזף מוסקט הביע תמיכה במהלך.
מוסקט טען כי עדותו של שמברי עלולה להוות ניגוד עניינים ולפגוע בחקירה הציבורית לרצח דפני קרואנה גליציה, עליה הוסכם עם משפחתה.
הדיווחים הצביעו על כך שהחברה הייתה אמורה להעביר סכום של 5,000 דולר ביום לכל אחת מהחברות הללו.
פנק הכחיש קשר לחברות פנמה, סירב להגיב בנוגע לבעלותו על 17 Black; מיצי הכחיש כל קשר לחברה; מוסקט ושמברי טענו שלא ידעו על הבעלות בה.
ב-19 בנובמבר 2019 הודיע ראש ממשלת מלטה, ג'וזף מוסקט, כי הציע חנינה למלווין תאומה, אשר שימש לפי החשד כמתווך ברצח דפני קרואנה גליציה, בתמורה למסירת מידע שיזהה את המעורבים בתכנון ובביצוע הרצח.
תאומה נעצר בשבוע שקדם להודעה, במסגרת חקירה נפרדת.
מוסקט תיאר את המהלך כ"תחילת סופה" של החקירה.
מעצרו של פנק והתפטרות שמברי
ב-20 בנובמבר 2019 נעצר איש העסקים יורגן פנק על ידי סירת סיור של הכוחות המזוינים של מלטה, בעת שניסה לצאת מהמדינה על גבי יאכטה פרטית, יום לאחר שניתנה חנינה למלווין תאומה.
שישה ימים לאחר מכן התפטר קית' שמברי מתפקידו כראש הסגל של ראש הממשלה, ונחקר על ידי המשטרה.
פנק ניסה תחילה לקבל חנינה בתמורה למסירת מידע, אך בקשתו נדחתה.
ב-30 בנובמבר 2019 הוגש נגדו כתב אישום בגין מעורבות ברצח דפני קרואנה גליציה, והוא טען לחפותו.
קו ההגנה של פנק מתמקד בהאשמת שמברי בתכנון הרצח, ובטענה כי הופעל עליו לחץ להפליל את שר הכלכלה לשעבר כריסטיאן קרדונה כאחראי לרצח.
המחאות בפולין (2020–2021), הידועות גם בשם שביתת הנשים (בפולנית: Strajk Kobiet), היו סדרת הפגנות נגד ממשלת פולין, שהחלו ב-22 באוקטובר 2020 בעקבות פסיקת בית המשפט החוקתי של פולין, שרוב שופטיו מונו על ידי מפלגת חוק וצדק, המובילה את קואליציית הימין המאוחד (פולין).
בערב 22 באוקטובר החלו הפגנות המוניות ברחבי פולין במחאה על הפסיקה.
מדובר בגל המחאה הגדול ביותר בפולין מאז תקופת הרפובליקה העממית הפולנית וסתיו העמים.
המפגינים מחו נגד השפעתה של הכנסייה הקתולית בפולין על המערכת הפוליטית, ונגד ריכוז סמכויות בידי הקואליציה השלטת בשלוש הרשויות.
ארגון "שביתת הנשים של כל פולין" הואשם על ידי הרשויות בארגון מחאות בלתי חוקיות.
תיק ההפלות בבית המשפט החוקתי
ב-7 בינואר 1993, העביר הפרלמנט של הרפובליקה הפולנית את חוק תכנון המשפחה, אשר אסר הפלות למעט במקרים שבהם: (1) ההיריון מסכן את חיי האם, (2) ההיריון הוא תוצאה של עבירה פלילית, או (3) קיימת פגיעה חמורה בעובר.
בשנת 1997 קבע בית המשפט החוקתי של פולין בראשות אנדז'יי זול, כי הפלות ממניעים חברתיים אינן עומדות בדרישות החוקתיות.
במהלך שנות ה-2010, הוערך כי בין 80,000 ל-200,000 נשים ביצעו הפלות מדי שנה, באופן חוקי או בלתי חוקי.
לפי נתוני ארגונים שונים, כרבע מהנשים בפולין עברו הפלה בשלב כלשהו בחייהן.
שיעורי ההפלות החוקיות עמדו על כ-1,000 מקרים בשנה.
מאז ניצחונה של חוק וצדק בבחירות 2015, חל שינוי בהרכב בית המשפט החוקתי של פולין, כאשר מרבית שופטיו מונו על ידי הקואליציה השלטת.
תהליך זה לווה בביקורת נרחבת והוביל למשבר בית המשפט החוקתי הפולני 2015.
בשנת 2016, קידמה תנועת "עצור הפלות" (Stop Aborcji) יוזמה אזרחית להחמרת החוק, אשר זכתה ל-830,000 חתימות והביאה לדיון בפרלמנט.
במהלך הדיונים, ארגון "שביתת הנשים של כל פולין" יזם את תנועת המחאה "המחאה השחורה".
בעקבות המחאה הציבורית, ההצעה נגנזה.
במהלך הקדנציה הבאה, קבוצות שמרניות ערערו על חוקתיות סעיפים מסוימים בחוק, וב-2019 הגישו 119 חברי פרלמנט בקשה לבית המשפט החוקתי של פולין לבחינת הסעיף המתיר הפלה במקרים של פגיעה חמורה בעובר.
הבקשה התבססה על סעיפים חוקתיים העוסקים בכבוד האדם (סעיף 30), הזכות לחיים (סעיף 38), והאיסור על אפליה (סעיף 32).
עד שנת 2020, 14 מתוך 15 שופטי בית המשפט מונו על ידי הקואליציה מאז 2015. המצב עורר ביקורת מצד הנציבות האירופית, שהפנתה את פולין לבית הדין האירופי לצדק בשל פגיעה בעצמאות הרשות השופטת.
ביטול ההיתר להפלות במקרי מום בעובר
ב-22 באוקטובר 2020, פסק בית המשפט החוקתי של פולין ברוב של 11 מול 2, כי הסעיף בחוק משנת 1993 המתיר הפלות במקרים של "מוגבלות או מחלה חשוכת מרפא" של העובר, אינו עומד בדרישות החוקתיות.
לפי פסק הדין, ההוראה מפרה את ההגנה על כבוד האדם הקבועה בחוקה.
הפסיקה לא שינתה את ההיתרים להפלות במקרים של היריון כתוצאה מאונס או גילוי עריות, או כאשר חיי האם או בריאותה בסכנה.
עם זאת, הסעיף שנפסל היווה את הבסיס לרוב ההפלות החוקיות בפולין.
בשנת 2019, מתוך 1,110 הפלות רשמיות, 1,074 נגעו לפגמים בעובר, מתוכן 271 מקרים של תסמונת דאון ללא חריגות נוספות, ו-60 מקרים של תסמונת פטאו או תסמונת אדוארדס ללא חריגות נוספות.
הפגנות החלו ב-22 באוקטובר 2020, מיד לאחר פרסום פסיקת בית המשפט החוקתי של פולין, ונמשכו במהלך סוף השבוע.
מנהיגות "שביתת הנשים", מרטה למפרט, קלמנטינה סוכאנוב ואגניישקה צ'רדרצקה, הואשמו משפטית בגין תפקידן בארגון המחאות.
ב-23 וב-24 באוקטובר התקיימו מחאות ב-60 ערים ברחבי פולין, מול משרדי חוק וצדק, משרדים ממשלתיים, ומול בתיהן של דמויות ציבוריות מהימין, בהן הפעילה קאיה גודק וחברת הפרלמנט קריסטינה פבלוביץ'.
ב-25 באוקטובר התקיימו שביתות ישיבה בכנסיות קתוליות.
מפגינים נשאו שלטים, הפיצו עלונים עם דרישות המחאה וסמליה, ושיבשו מיסות בערים כמו קטוביץ ופוזנן.
ב-26 באוקטובר נערכו הפגנות ביותר מ-150 ערים ועיירות, שכללו חסימות כבישים ושיבוש תנועה.
ב-27 באוקטובר פרסמה תנועת "שביתת הנשים" רשימת דרישות, שכללה רפורמה במערכת המשפט, הגדלת תקציבים לבריאות ויזמות, חקיקה לזכויות נשים כולל הפלות חוקיות, חינוך מיני ונגישות לאמצעי מניעה, הפסקת מימון ציבורי להכנסייה הקתולית בפולין, ביטול לימודי הדת בבתי ספר ודרישה להתפטרות הממשלה.
בנוסף, הוכרז על הקמת מועצה מייעצת לפי מודל מועצת התיאום (בלרוס).
ב-28 באוקטובר התקיימה שביתה כללית תחת הסיסמה "אני לא הולכת לעבודה" (בפולנית: Nie idę do roboty).
גם חברות מסחריות, בהן mBank, הביעו תמיכה פומבית.
ב-30 באוקטובר התקיימה הפגנה המונית בוורשה, בהשתתפות כ-100,000 מפגינים.
כוחות המשטרה חסמו את הגישה לרובע ז'וליבוז, בו מתגורר יו"ר חוק וצדק ירוסלב קצ'ינסקי.
החרפת העימותים עם הרשויות (נובמבר 2020)
ב-1 בנובמבר 2020 התקיימו מחאות בעקבות החלטת ראש הממשלה לסגור את בתי העלמין בין 31 באוקטובר ל-2 בנובמבר, צעד שפגע כלכלית ביצרני ומוכרי פרחים.
במסגרת המחאה הונחו פרחים ונרות מול משרדי חוק וצדק ברחבי המדינה.
ב-3 בנובמבר נערכו הפגנות נוספות שהתמקדו, בין היתר, בהתנגדות להצהרת שר החינוך והמדע פשמיסלב צ'ארנק בנוגע לעונשים פוטנציאליים למורים שתמכו במחאה.
בוורשה נעצרו שני אמנים שהתפשטו מול ארמון הנשיאות, ורשה כאקט מחאה.
ב-6 בנובמבר התקיימה הפגנה גדולה בזאקופנה, וב-8 בנובמבר נתלה שלט מחאה בגובה 15 מטרים על צלב בפסגת גיבונט שבהרי הטטרה, במחאה על אלימות במשפחה והקשר שלה למסורת המקומית.
ב-9 בנובמבר התקיימו הפגנות בוורשה נגד מדיניותו של צ'ארנק, בדרישה לחופש אקדמי, לחינוך מיני ולהסרת תכנים סקסיסטיים ואנטי-זכויות להט"ב מספרי הלימוד.
במהלך ההפגנות אירעו עימותים עם המשטרה, שכללו מעצרים, שימוש בכוח ופיזור אלים של מפגינים.
ב-18 בנובמבר נפרסו כ-3,000 שוטרים סביב הסיים כהיערכות למחאה.
במהלך המחאה נעשה שימוש בתרסיס פלפל, ומפגינים, לרבות חברי סיים, כותרו על ידי המשטרה.
ב-19 בנובמבר נערכה הפגנת סולידריות מול בית המשפט המחוזי של ורשה בתמיכה בעצורה מהפגנות קודמות.
ההפגנה פוזרה באלימות על ידי המשטרה, תוך שימוש בכוח נגד מפגינים והעברתם לניידות בכפייה.
ב-23 בנובמבר התקיימו מחאות במספר ערים, בהן ורשה, לובלין, גדנסק וורוצלב.
במהלך ההפגנה בוורשה נעצרה הצלמת אגטה גז'יבובסקה בעת שסיקרה את האירועים, אף שהזדהתה כעיתונאית.
בנוסף דווח כי ניידת משטרה דרסה את ידו של אחד המפגינים.
האירועים עוררו תגובות נרחבות מצד כלי תקשורת, ומאות עיתונאים חתמו על קריאה למשטרה לכבד את חופש העיתונות.
ב-13 בדצמבר 2020 התקיימה הפגנה בוורשה, בה השתתפו גם חברי הסיים.
המפגינים יצאו מכיכר רומאן דמובסקי בשעות הצהריים וצעדו לעבר ביתו של יו"ר חוק וצדק, ירוסלב קצ'ינסקי, ברובע ז'וליבוז'.
במהלך ההפגנה שינו המפגינים את מסלולם מספר פעמים, נעו ברחובות ופארקים, וניסו לעקוף את המחסומים וניידות המשטרה שהוצבו ברחבי העיר.
בערב 27 בינואר 2021, התחדשו מחאות הרחוב שעות לאחר פרסום פסק הדין של בית המשפט החוקתי של פולין באופן רשמי ב-Dziennik Ustaw, היומן הרשמי של חוקי המדינה.
בוורשה, התאספו מפגינים מול בניין בית המשפט בשדרות שוחה, ולאחר מכן צעדו לעבר מטה חוק וצדק.
הרחוב נחסם על ידי המשטרה, והמפגינים שבו לכיכר רומאן דמובסקי, שם הסתיימה ההפגנה.
ראש עיריית ורשה, רפאל טז'סקובסקי, אמר כי פרסום הפסיקה מנוגד לרצון הציבור.
המטרות הראשוניות של המחאות היו התנגדות לפסיקת בית המשפט החוקתי של פולין והגנה על זכויות נשים.
בהמשך התרחבו הדרישות לנושאים נוספים בתחום המשטר, הזכויות החברתיות והמגדר.
ב-27 באוקטובר פרסמה תנועת "שביתת הנשים של כל פולין" סיכום של דרישות המפגינים, כפי שעלו משלטים, סיסמאות ודיונים ציבוריים.
הדרישות כללו: חזרה לשלטון החוק, הפלות חוקיות, חינוך מיני, אמצעי מניעה זמינים, חיזוק זכויות נשים, הפרדת הדת מהמדינה, ועצמאות מוסדות המדינה – בית המשפט החוקתי, בית המשפט העליון של פולין ונציב תלונות הציבור של פולין.
ב-1 בנובמבר 2020, הוקמה המועצה המייעצת (פולין) במטרה לגבש אסטרטגיה ארוכת טווח להמשך המחאה.
המועצה מנתה 20 חברים והציגה דרישות שכללו: חקיקה לזכויות נשים והפלות, זכויות לקהילת הלהט"ב, הפרדת הדת ממערכת החינוך, התמודדות עם שינויי האקלים, חיזוק מערכת הבריאות, זכויות בעלי חיים ושיפור מערכות החינוך והשירותים החברתיים.
בין היתר דרשה המועצה הגדלת תקציב הבריאות ל-10% מתקציב המדינה בתוך שבוע, והפניית משאבים מהכנסייה וממפלגת חוק וצדק לטובת שירותים ציבוריים.
אחת הטקטיקות הבולטות של המפגינים הייתה שימוש בסיסמאות הכוללות שפה בוטה ולעיתים גסה, שנועדה להדגיש את עוצמת המחאה.
הסיסמאות בשבוע הראשון היו מכוונות לעורר פרובוקציה, כהבעת מחאה על מה שנתפס בעיני המפגינים כהשפלה מצד הממשלה והכנסייה הקתולית בפולין כלפי נשים.
עיתונאי מ-OKO.press תיעד ומיין את הסיסמאות לפי נושאים.
סיסמאות אחרות שילבו הומור עם שפה בוטה, כגון: "אפשר בבקשה להסתלק?".
ב-12 בנובמבר 2020 הקימו שתים-עשרה קבוצות נשים וחברות פרלמנט ועדה לקידום יוזמה חקיקתית אזרחית בשם "הפלה חוקית ללא פשרות" (Legalna aborcja bez kompromisów).
מטרת היוזמה הייתה לאפשר הפלות חוקיות ולהסיר את הסנקציות הפליליות על ביצוען.
נכון למועד ההכרזה, טרם הוחלט מהו השבוע בהיריון שבו תתאפשר הפלה כחוק.
נטליה ברוניארצ'יק מ"צוות חלום ההפלות" הצהירה כי יש לסמוך על נשים שיקבלו החלטות אחראיות על גופן.
מרטה למפרט מ-OSK טענה כי טענות הממשלה על הצלחת חוקים מגבילים אינן משקפות את המציאות, וכי הציבור מכיר נשים שעברו הפלה למרות האיסורים, בעוד שהאחריות להטעיית הציבור מוטלת על הכנסייה הקתולית ועל פוליטיקאים שמרניים.
ב-11 בנובמבר 2020 הודיעה קלמנטינה סוכאנוב מ-OSK כי הממשלה לא עמדה בדרישה להגדלת תקציב הבריאות ל-10% מהתוצר מקומי גולמי בתוך שבוע, כפי שנקבע על ידי המועצה המייעצת (פולין).
בעקבות כך נוהל משא ומתן לשביתה כללית בשיתוף אנשי מערכת הבריאות.
סוכאנוב תיארה את מצב מערכת הבריאות כפוגע בתפקוד המדינה והגדירה אותו "דרמטי" ו"מתקרב לארמגדון".
התובע הלאומי, בוגדן שווינצ'קובסקי, הצהיר כי מארגני המחאה עלולים לעמוד לדין באשמת "סיכון חיי אדם ובריאות הציבור באמצעות יצירת איום אפידמיולוגי".
שר החינוך והמדע, פשמיסלב צ'ארנק, איים לקצץ בתקציבן של אוניברסיטאות שתמכו במחאות או אפשרו לסטודנטים להשתתף בהן במהלך הלימודים.
לאחר ששני עובדים בהמכון הפולני בתל אביב השתתפו במחאות ונשאו שלט עליו נכתב "יהודים גם שונאים את חוק וצדק", שגריר פולין בישראל, מארק מאגיירובסקי, דרש מהם לבחור בין התפטרות לבין נקיטת צעדים משמעתיים נגדם.
יו"ר חוק וצדק וסגן ראש הממשלה, ירוסלב קצ'ינסקי, שנחשב למנהיג דה-פקטו של פולין, פרסם ב-27 באוקטובר 2020 הצהרה שבה קרא להגן על הכנסיות, הפטריוטיות והמדינה.
קצ'ינסקי טען כי לרשויות "זכות מלאה להתנגד למחאות", וקרא לתומכי מפלגתו "להגן על הכנסיות בכל מחיר".
הוא הוסיף כי המחאות מפרות את ההגבלות שהוטלו בשל מגפת הקורונה בפולין.
פרשנים ועיתונאים השוו את נאומו לנאום של וויצ'ך ירוזלסקי בעת ההכרזה על המשטר הצבאי בפולין בשנת 1981, וראו בו קריאה לעימות אזרחי.
ביטויו "בכל מחיר" פורש על ידי מתנגדים כהסלמה וכהכרזת עימות ישיר כלפי חלקים נרחבים בציבור.
בראיון שהעניק באוקטובר 2020 ל-Polsat News, הצהיר אנדז'יי דודה כי הוא מבין את תחושותיהן של הנשים המפגינות.
הוא הביע התנגדות ל"הפלות אאוגניות", אך ציין כי יש מקום לאפשר בחירה במקרים של מומים קטלניים בעובר, שבהם לדבריו יש לשמר את זכות הבחירה של האם.
בנוסף, טען כי הגנה פיזית על הכנסיות היא באחריות משטרת פולין ולא צריכה להתבצע על ידי אזרחים.
מפלגת הסכם, שותפת הקואליציה של חוק וצדק, פרסמה באוקטובר 2020 הצהרה בה קראה להסדרה חקיקתית מדויקת של המקרים הנוגעים להפלות, ובפרט בהקשר להריונות עם מומים חמורים בעובר.
ההצהרה תמכה בזכות הבחירה של האם במקרים נדירים של מומים קטלניים חשוכי מרפא.
ב-30 באוקטובר 2020, הציג הנשיא דודה הצעת חוק שגובשה על ידי הקבינט שלו.
לדבריו, ההצעה שואפת להשיג קונצנזוס פוליטי ולהפחית את המתח הציבורי סביב הנושא.
לפי ההצעה, תישמר הזכות להפלה בשלושה מקרים: (1) סכנה לחיי האם או בריאותה, (2) היריון כתוצאה מאונס או גילוי עריות, ו-(3) מום חמור ובלתי הפיך בעובר המוביל באופן ודאי למותו.
הניסוח שהופיע בטיוטת החוק ציין כי הפלה תתאפשר כאשר בדיקות טרום-לידתיות או ממצאים רפואיים אחרים מצביעים על כך שהעובר צפוי להיוולד מת או לחלות במחלה חשוכת מרפא שתוביל למותו הבלתי נמנע, גם אם יינקטו אמצעים טיפוליים.
ב-3 בנובמבר 2020, הודיעה ממשלת פולין על עיכוב בפרסום ויישום פסיקת בית המשפט החוקתי של פולין בעניין הפלות.
מרצין מטצ'אק, פרופסור למשפטים מאוניברסיטת ורשה, תיאר את המהלך כ"האפשרות הגרועה ביותר", ואנה ווייצ'יק כינתה אותו "החלטה פוליטית", שכן החוק הפולני מחייב פרסום פסקי דין ביומן החוקים ללא דיחוי.
הממשלה ביקשה מבית המשפט חוות דעת משפטית נוספת להגדרת היקף הפסיקה.
ב-26 בינואר 2021, הודיעה הממשלה כי עם פרסום חוות הדעת של בית המשפט, גם הפסיקה עצמה תפורסם באותו יום ביומן החוקים, והאיסור החדש על הפלות ייכנס לתוקף למחרת.
ב-23 באוקטובר 2020, חתם ראש הממשלה מטאוש מורבייצקי על צו שהורה לז'נדרמריה הצבאית לסייע למשטרה האזרחית בשמירה על הסדר הציבורי החל מ-28 באוקטובר, תאריך בו תוכננה שביתת נשים ארצית.
ההצדקה שניתנה לצו הייתה מצב החירום הבריאותי בשל מגפת הקורונה בפולין.
TVN24 דיווח כי הצו מתקשר לגל המחאות, בעוד משרד ההגנה הפולני טען כי מדובר בפעולה שגרתית שאינה נוגעת להפגנות.
במהלך המחאות הופיעו סיסמאות נגד הכנסייה הקתולית בפולין בשפה בוטה, כגון "לעזאזל" ו"תסתלקו".
תושבים החזיקו שלטים בכנסיות ובקתדרלות, נטועה גרפיטי על קירותיהם וגרמו להפרעות במהלך מיסה.
הניו יורק טיימס תיאר זאת כ"שבירת טאבו חזק נגד אתגר הכנסייה".
הכנסייה עצמה קראה לשמירת כבוד כלפיה.
במהלך אוקטובר 2020 נרשם זינוק בתשומת הלב הציבורית להליך הכפירה–הוצאת אדם מרישום הכנסייה הקתולית–שדרש פנייה ישירה לכומר הקהילה.
חיפושים ברשת עבור מונחים כמו "כפירה" ו"כיצד לבצע כפירה" עלו באופן משמעותי, והוקם אירוע בפייסבוק בשם "עזוב את הכנסייה בחג המולד", שעורר מעקב של כ-5,000 משתתפים.
נשיונל ג'יאוגרפיק פרסמה מדריך לביצוע כפירה, וציינה עלייה ניכרת בנושא בפולין.
קסטיו הודח לאחר שהכריז על פיזור הקונגרס והתכוון להקים "ממשלת חירום", פעולה שתוארה כניסיון הפיכה עצמית על ידי מוסדות המדינה המרכזיים.
תומכיו של קסטיו טענו כי הקונגרס פעל להדיחו באמצעים פוליטיים.
התמיכה הציבורית בנשיאה בולוארטה ובקונגרס הייתה מהנמוכות ביותר באמריקה הלטינית.
המחאות כללו דרישות להתפטרות הנשיאה, שחרורו של קסטיו, וקיום בחירות כלליות.
ב־14 בדצמבר 2022, אישר בית המשפט העליון של פרו את מעצרו של הנשיא המודח פדרו קסטיו למשך 18 חודשים, לאחר שהואשם בניסיון הפיכה עצמית בעקבות ניסיונו לפרק את הקונגרס של פרו ולהקים ממשלת חירום.
החלטה זו התקבלה בצל מחאות סוערות ששטפו את המדינה, בהן נהרגו לפחות שבעה בני אדם ונפצעו עשרות, חלקם מאש כוחות הביטחון.
תומכיו של קסטיו, בהם רבים מהאוכלוסיות הילידיות בדרום המדינה, מחו על מה שתיארו כניסיון הפיכה מצד הקונגרס, ודרשו את שחרורו, את פיזור הקונגרס, עריכת בחירות כלליות חדשות וייסוד אספה מכוננת שתנסח חוקה חדשה.
פעולות הכוחות הובילו לביקורת מצד ארגוני זכויות אדם וגורמים בינלאומיים, אשר תיעדו גם הפרות חמורות כגון הרג ללא משפט ושימוש בעינויים.
הממשלה הכחישה את ההאשמות והביעה תמיכה בפעולות כוחות הביטחון.
במקביל, נעשה שימוש בטקטיקת "terruqueo", שבמסגרתה כונו מפגינים "טרוריסטים", דבר שגונה על ידי האומות המאוחדות.
חקירה רשמית נפתחה נגד בולוארטה ושרים נוספים בגין פשעים חמורים, לרבות חשד לרצח עם.
היסטוריית המרכזנות בפרו תרמה להעמקת אי-שוויון כלכלי ולפערים בין האזורים הכפריים לבין אזור הבירה לימה, שנהנה ממרבית היתרונות החברתיים-כלכליים במדינה.
ריכוז העושר והחינוך בלימה הוביל לתפיסות תרבותיות שהגדירו תושבים ילידיים מאזורים כפריים כנחותים.
במהלך המאה ה-20, תהליכי גלובליזציה האיצו את הפער בין מרכז לפריפריה.
ערים מרכזיות חוו גידול כלכלי וחיבור לשווקים בינלאומיים, בעוד אזורים כפריים סבלו מבריחת מוחות ומחסור במשאבים.
אזרחים אנאלפביתים בפרו לא היו זכאים להצביע עד 1979. בין 1919 ל-2021, מרבית הנשיאים הנבחרים הגיעו מלימה – 11 מתוך 18.
העושר שהצטבר בפרו בין 1990 ל-2020 לא חולק באופן שוויוני.
אזורים עירוניים, בעיקר לאורך החוף, נהנו מתשתיות ושירותים מתקדמים, בעוד אזורים כפריים נותרו מאחור.
בשנות ה-2020, הפערים העמיקו והובילו לעלייה בקיטוב בין אזורים עירוניים לכפריים מבחינת סדרי עדיפויות כלכליים ופוליטיים.
מגמות אלו היוו גורם מבני תורם לפרוץ המחאות ב-2022.
המחאות דעכו בהדרגה במהלך המחצית השנייה של שנת 2023, כאשר התמיכה הציבורית ביוזמות לשינוי פוליטי כמו הקדמת בחירות כלליות או כינון אספה מכוננת נחלשה.
על אף הקריאות הנרחבות לשינוי, הקונגרס של פרו דחה את כל ההצעות לקיום בחירות מוקדמות או לבחינה חוקתית מחודשת.
בית המשפט העליון של פרו פסק כי זכות ההפגנה אינה מוגנת תחת חוקת פרו, פסיקה שעוררה ביקורת מצד ארגוני זכויות אדם ופעילים אזרחיים.
המחאות בגינאה בשנת 2009 היו הפגנות מחאה שהתקיימו ב-28 בספטמבר 2009 בעיר קונאקרי, בירת גינאה, בהשתתפות כ-50,000 איש.
ההפגנות נערכו נגד המועצה הלאומית לדמוקרטיה ולפיתוח, ממשלת חונטה צבאית שעלתה לשלטון לאחר הפיכה צבאית בדצמבר 2008. עילת המחאה הייתה הכרזתו של מנהיג החונטה, קפטן מוסא דאדיס קמארה, על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות שנקבעו לינואר 2010, בניגוד להצהרתו הקודמת שלא יעשה כן.
הממשלה אסרה על קיום הפגנות עד ל-2 באוקטובר.
חרף האיסור, התקבצו מפגינים באצטדיון בעיר, וכוחות הביטחון פתחו בירי לעברם.
לפי דיווחים, נהרגו לפחות 157 מפגינים, 1,253 נפצעו, וכ-30 מפגינים, בהם סלו דאלן דיאלו, מנהיג מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים של גינאה, נעצרו.
סידיה טורה, ראש ממשלה לשעבר ומנהיג אופוזיציה, נפצע אף הוא באירוע.
קמארה טען כי החיילים שפעלו באצטדיון לא היו בשליטתו.
ארגוני אופוזיציה טענו כי החונטה מפרה את חופש הביטוי ואת זכויות האדם במדינה.
ב-28 בספטמבר 2018 דרשו שישה ארגוני זכויות אדם להביא לדין את האחראים לפשעים.
בין הארגונים היו: אגודת הקורבנות, ההורים והחברים של טבח 28 בספטמבר (AVIPA), ארגון זכויות האדם של גינאה (OGDH), הפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם (FIDH), אמנסטי אינטרנשיונל, ו-Human Rights Watch.
ב-31 ביולי 2024 הורשע מוסא דאדיס קמארה בבית משפט ב"פשעים נגד האנושות" ונגזרו עליו 20 שנות מאסר.
בשנה שלאחר מכן, חנן אותו נשיא גינאה, ממאדי דומבויה.
ב-24 בדצמבר 2008, כשש שעות לאחר מותו של נשיא גינאה לנסנה קונטה, הוקראה ברדיו הממלכתי הודעה על הפיכה צבאית בראשות קפטן מוסא דאדיס קמארה.
ההודעה נמסרה בשם קבוצה בשם המועצה הלאומית לדמוקרטיה ולפיתוח (CNDD), שהכריזה על פיזור מוסדות הרפובליקה, השעיית החוקה והשבתת פעילות פוליטית ואיגודית.
קמארה הצדיק את ההפיכה בטענה כי מוסדות המדינה לא היו מסוגלים להתמודד עם מצבה הכלכלי והחברתי של גינאה, המאופיין בעוני מתמשך ובשחיתות.
לדבריו, הממשלה החדשה תורכב מנשיא שמוצאו מהצבא וראש ממשלה אזרחי, תוך הבטחת ייצוג אתני מאוזן.
עם עלייתו לשלטון, נהנה קמארה מתמיכה ציבורית מסוימת, על רקע מורת רוח משלטונו הממושך של קונטה, שנמשך 24 שנים.
קמארה התחייב לקיים מעבר שלטוני דמוקרטי והצהיר כי לא יתמודד בבחירות לנשיאות.
הוא פעל לחשיפת פעילות פלילית, בין היתר בתחום הסחר בסמים, והציג הודאות של חשודים, ובהם גם אוסמאן קונטה, בנו של הנשיא הקודם, בתוכנית טלוויזיה בהנחייתו.
בהמשך כהונתו התגברו טענות נגדו ונגד כוחות הביטחון הכפופים לו, על רקע מעורבותם במעשי אלימות, ביזה ואונס.
כמו כן, דווח כי קמארה השפיל דיפלומטים, פוליטיקאים ונציגים זרים במהלך פגישות, ואיים עליהם לעזוב את המקום אם לא יצייתו להנחיותיו.
ב-28 בספטמבר 2009 נערכה הפגנת מחאה המונית בקונאקרי, ביוזמת ארגוני אופוזיציה, בעקבות הכרזתו של קפטן מוסא דאדיס קמארה כי ייתכן שיתמודד בבחירות לנשיאות, בניגוד להצהרות קודמות.
המחאה התקיימה למרות איסור ממשלתי על קיום הפגנות באותה תקופה.
על פי דיווחים, כוחות המשמר הנשיאותי, המכונים "הכומתות האדומות", הגיעו לאצטדיון שבו התקיימה ההפגנה, והחלו בפיזור גז מדמיע.
לאחר מכן פתחו בירי לעבר ההמון, שגרם לפצועים ולנפגעים כתוצאה מדוחק ונפילה.
עיתונאי ועדי ראייה דיווחו על מקרים של תקיפות מיניות, ביזה, השחתת ציוד עיתונאי ואלימות קשה מצד חיילים.
עדי ראייה מסרו כי חיילים עצרו אזרחים, שאלו על נאמנותם הפוליטית, ובמקרים מסוימים ירו למוות במי שלא תמך בשלטון.
נשים דיווחו על מקרי אונס קבוצתי, כולל שימוש בכלי נשק.
אחרים תיארו הכאות של אזרחים מבוגרים ושליפת זקניהם.
הפצועים פונו לבתי חולים, שם התקבלו גם על ידי נציגי ארגוני זכויות אדם.
לצד נפגעים מירי, דווח גם על מקרים של פציעות מחפצים קהים.
גופות ההרוגים רוכזו בחדרי מתים תחת אבטחה של כוחות צבאיים.
משפחות הקורבנות זומנו לזיהוי ואיסוף גופות, אולם חלקן דיווחו כי הגופות נעלמו.
עדים טענו כי חיילים העמיסו גופות על גבי משאיות.
תמונות שפורסמו, בהן נראו עשרות גופות מסודרות ברחובות, שימשו ארגוני זכויות אדם להמחשת הפער בין הדיווחים לבין נתוני הממשלה.
קפטן מוסא דאדיס קמארה הכחיש אחריות לירי במהלך ההפגנה, ובראיון לרדיו צרפת הבינלאומי (RFI) טען כי החיילים שפעלו בזירה היו "גורמים בלתי נשלטים בצבא", וכי לא שלט באופן מלא בכוחות שהיו מעורבים באירועים.
הוא מסר כי שהה במשרדו בזמן הירי, ולא הוציא פקודת פתיחה באש.
קמארה גם הכחיש ידיעה מוקדמת על תקיפות מיניות שבוצעו על ידי חיילים.
בהמשך, קרא קמארה לחקירה של האו"ם, למינוי מתווך בין המפלגות בגינאה ולהקמת ממשלת אחדות לאומית.
הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS) מינתה את נשיא בורקינה פאסו, בלז קומפאורה, לשמש כמתווך.
ההצעה להקמת ממשלת אחדות נדחתה על ידי האופוזיציה, שראתה בכך ניסיון להסיט את תשומת הלב מהאירועים באצטדיון.
ב-7 באוקטובר הודיע קמארה על הקמת ועדת חקירה בת 31 חברים, בהם שבעה שופטים ממשרד המשפטים.
לדבריו, הוועדה תפעל באופן עצמאי.
המשפט בנושא ההרג באצטדיון החל ב-28 בספטמבר 2022, לאחר שקמארה כבר עזב את תפקידו.
ב-4 בנובמבר 2023, חולץ קמארה לזמן קצר מבית הכלא בקונאקרי על ידי קבוצה חמושה במהלך עימותים שבהם נהרגו תשעה בני אדם.
הוא נלכד מחדש תוך שעות.
ב-31 ביולי 2024 הורשע קמארה ונגזרו עליו 20 שנות מאסר.
ב-28 במרץ 2025, חנן אותו נשיא גינאה, ממאדי דומבויה.
שלושה ימים לאחר האירועים, מסרה ממשלת גינאה כי מניין ההרוגים עומד על 56. ארגוני זכויות אדם טענו כי המספר גבוה יותר, וכי הצבא ביצע קבורות חשאיות של גופות במחנה הצבאי אלפא יאיא דיאלו.
הארגון הגינאי לזכויות אדם (OGDH) והאספה האפריקאית להגנה על זכויות אדם (RADDHO) מסרו כי קיבלו פניות ממשפחות הקורבנות בדרישה לבדוק את נסיבות קבורת יקיריהם.
ב-1 באוקטובר נפתחו חדרי הקירור בבית חולים לעיתונאים.
מומחה לרפואה משפטית, חסן בה, שהתיר את כניסת התקשורת למקום, הכחיש כי הצבא קבר גופות באופן חשאי.
– משרד החוץ של צ'ילה גינה את האירועים, וכינה אותם "טבח סיטונאי של אזרחים ממניעים פוליטיים".
בהצהרה נאמר כי צ'ילה דורשת מהרשויות בגינאה לנקוט צעדים להעמדת האחראים לדין, לשחרור מנהיגי האופוזיציה, לשיקום הסדר ולהבטחת זכויות אזרחיות ופוליטיות, על מנת לאפשר מעבר מהיר לדמוקרטיה.
– בהצהרה ראשונית גינתה ממשלת צרפת את האופי האלים של ההפגנות, אך בהמשך השעתה את קשרי הצבא עם גינאה וקראה לכינוס חירום של האיחוד האירופי.
– ארצות הברית הביעה דאגה מהמצב, וקראה לממשלת החונטה לעמוד בהתחייבותה לקיים בחירות חופשיות, הוגנות, ובמועד, שבהן לא יתמודדו חברי החונטה השלטת.
– האיחוד האפריקאי הביע דאגה מהתדרדרות המצב במדינה והודיע כי יטיל סנקציות אם קמארה יתמודד בבחירות הקרובות לנשיאות.
– חאבייר סולאנה, ראש מדיניות החוץ של האיחוד, קרא לשחרור מיידי של מנהיגי האופוזיציה ולריסון מצד הממשלה, תוך הבטחת מעבר דמוקרטי ושקוף.
ב-21 באוקטובר הודיעה מועצת האיחוד האירופי על אמברגו נשק והטלת סנקציות על בכירים בממשלת החונטה.
– נשיאת ליבריה, אלן ג'ונסון-סירליף, קראה לכינוס פסגת חירום של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה בנושא גינאה.
בשל המתיחות הביטחונית, החליטה פיפ"א לשנות את מיקום משחק מוקדמות מונדיאל 2010 בין נבחרת גינאה לנבחרת בורקינה פאסו.
המשחק, שאמור היה להתקיים בקונאקרי, נערך באקרה, גאנה.
Human Rights Watch פרסם בדצמבר 2009 דו"ח שחיבר בין מספר מבכירי המועצה הלאומית לדמוקרטיה ולפיתוח (CNDD) לבין האירועים שהתרחשו באצטדיון.
הדו"ח ציין כי המעשים שבוצעו במהלך ההפגנה עשויים להוות פשעים נגד האנושות.
באותה שנה פרסמה ועדה מטעם האומות המאוחדות דו"ח בן 60 עמודים, שתיאר את האלימות שהופעלה נגד המפגינים, בדגש על תקיפות מיניות נגד נשים.
לפי ממצאי הדו"ח, לפחות 109 נשים ונערות נפגעו באירוע על ידי מעשי אונס ותקיפות מיניות חמורות.
הוועדה קבעה כי "ניתן להסיק באופן סביר" שהמעשים מהווים פשעים נגד האנושות, והמליצה על העברת הדו"ח למועצת הביטחון של האו"ם, האיחוד האפריקאי, ממשלת גינאה ו־ECOWAS.
המחאות בגאורגיה החלו ב־28 באוקטובר 2024, לאחר שפרסום התוצאות הראשוניות של הבחירות לפרלמנט 2024 (שנערכו ב-26 באוקטובר) הראה ניצחון למפלגת השלטון החלום הגאורגי בראשות בידזינה איוואנישווילי.
עם זאת, גורמים באופוזיציה לצד מפגינים רבים טענו כי התהליך לווה בזיופים, לכאורה בסיוע רוסיה, במטרה להעמיק את השפעתה במדינה ולבלום את מאמצי גאורגיה להצטרפות לאיחוד האירופי.
הדרישות המרכזיות שעלו במחאות היו ספירה מחודשת של הקולות ועריכת בחירות חדשות.
במשך השבועות הבאים התקיימו הפגנות ואתגרים משפטיים שהתגברו משמעותית ב־28 בנובמבר, לאחר שהממשלה הודיעה כי תשהה את המשא ומתן להצטרפות לאיחוד האירופי עד 2028, למרות הבטחת הבחירות.
החלטה זו עוררה זעם רחב, במיוחד בשל התמיכה העממית הרחבה בגאורגיה באיחוד האירופי.
משטרת גאורגיה וקבוצות תומכי הממשלה השתמשו בכוח מופרז נגד מפגינים ועיתונאים, כולל עינויים, כפי שנקבע על ידי נציב תלונות הציבור.
ב־13 בפברואר 2025 אימץ הפרלמנט האירופי החלטה שקבעה כי הוא אינו מכיר בתוצאות הבחירות, ודרש לבטל אותן.
בימים שלאחר מכן הוטלו סנקציות על בכירים בגאורגיה על ידי ארצות הברית, הממלכה המאוחדת והאיחוד האירופי.
הגל הראשון (28 באוקטובר–25 בנובמבר)
ב-28 באוקטובר, עשרות אלפי מפגינים התאספו בטביליסי כדי למחות על תוצאות הבחירות לפרלמנט של גאורגיה (2024), עליהן מתחה הנשיאה סלומה זוראבישווילי ביקורת חריפה באי-סדרים מרובים.
בנאומה לקהל, טענה זוראבישווילי כי מפלגת החלום הגאורגי השתמשה בטקטיקות דומות לאלו המופעלות ברוסיה, וטענה כי תוצאות הבחירות לא שיקפו את כוונת הבוחרים.
באופן רשמי, דווח כי החלום הגאורגי זכתה ביותר מ-54% מהקולות, ובכך הבטיחה רוב בפרלמנט.
הנשיאה זוראבישווילי הרגיעה את המפגינים בנאומה, ואמרה: "לא הפסדתם בבחירות.
הם גנבו את קולכם וניסו לגנוב את עתידכם".
משקיפי בחירות ציינו כי מקרים של הפחדה והפרות אחרות היו בולטים במיוחד באזורים כפריים.
באזורים אלו, לפי התוצאות, זכתה החלום הגאורגי ב עד 90% מהקולות, מה שמרמז על תוכנית אפשרית לטובת המפלגה באזורים אלו.
האיחוד האירופי, מספר ממדינותיו כמו גרמניה וצרפת, וארצות הברית קראו לחקירה של טענות אלו.
שגריר האיחוד האירופי בגאורגיה, פאוול הרצ'ינסקי, הצהיר כי "משקיפים בינלאומיים לא הכריזו על הבחירות כחופשיות והוגנות, וגם לא הכריזו על ההפך".
הנציבות האירופית ונציג האיחוד לענייני חוץ ז'וזפ בורל קראו לוועדת הבחירות המרכזית של גאורגיה "לחקור ולהכריע באופן מהיר, שקוף ועצמאי בנוגע לאי-סדרים בבחירות וטענות בנושא".
נשיא המועצה האירופית שארל מישל הצהיר כי יש לברר ולטפל בטענות על אי-סדרים באופן רציני.
בינתיים, הונגריה, סין וטורקיה בירכו את החלום הגאורגי על ניצחונם בבחירות.
ב-30 באוקטובר, משרד התובע הכללי של גאורגיה פתח בחקירה בנוגע לטענות על הונאה בבחירות.
ב-4 בנובמבר, מפלגות האופוזיציה בטביליסי קיימו הפגנה נוספת מול בניין הפרלמנט, וחשפו אסטרטגיה לערער על תוצאות הבחירות.
לפני ההפגנה, קבוצה גדולה, כולל מנהיגי אופוזיציה, צעדה מתחנת הרכבת המרכזית דרך העיר לשדרות רוסתוולי ולפרלמנט.
בהפגנה, האופוזיציה הפרו-מערבית טענה שוב כי הבחירות ב-26 באוקטובר נגנבו, דחתה את התוצאות וקראה לאי-הכרה בלגיטימיות של הפרלמנט החדש.
האופוזיציה דרשה בחירות חדשות בפיקוח בינלאומי וקראה ל"חזית שלום של האופוזיציה" שתתחיל בטביליסי ותתפשט ברחבי המדינה.
מנהיגי האופוזיציה אמרו כי המחאות יתעצמו עם הזמן וקראו לתומכים להתאסף במספרים גדולים ברחבי טביליסי כדי לחסום את הגישה לפרלמנט ולשמור על לחץ נראה לעין על הרשויות.
בינתיים, שקיפות בינלאומית גאורגיה דיווחה על מספר מקרים של התנהלות לא תקינה בבחירות, כולל הצבעה לא מורשית עם תעודות זהות שנלקחו, אותם ייחסו בחלקם לרשלנות של ועדת הבחירות המרכזית (CEC).
למחרת, האופוזיציה הפגינה ליד בית המשפט לערעורים בטביליסי וצעדה לאחר מכן ברחבי טביליסי, תוך שיבוש התנועה.
בית המשפט לערעורים החל בבדיקת תיקים על הפרות בבחירות, שנפסקו על ידי בתי משפט מחוזיים לטובת טענות האופוזיציה.
ב-12 בנובמבר, התקיימה הפגנה נוספת מול הפרלמנט, שבה נשאו דברים יושבי ראש ועדות היחסים הבינלאומיים של גרמניה, פינלנד, שוודיה, צרפת, ליטא, לטביה, אסטוניה ופולין.
לפני ההפגנה, הם קיימו פגישות עם הנשיאה זוראבישווילי.
ב-14 בנובמבר, סטודנטים באוניברסיטת בתומי פתחו בשביתה, והאשימו את מנהל הבחירות בהתאמה עם החלום הגאורגי ודרשו בחירות חדשות.
לאחר שכבשו את האוניברסיטה, הם התמודדו עם הפסקות חשמל וחימום, אך המשיכו להפגין בחוץ, תוך קריאה לתמיכה ארצית.
מחאות סולידריות התפשטו לטביליסי, עם סטודנטים מהאוניברסיטה הממלכתית על שם איליה צ'בצ'בדזה, אוניברסיטת טביליסי, אוניברסיטת הקווקז, האוניברסיטה הממלכתית לרפואה של טביליסי, והמכון הגאורגי לענייני ציבור , בעוד אוניברסיטאות בכותאיסי הביעו תמיכה.
ב-15 בנובמבר, בית משפט בטביליסי דחה 11 תביעות שהגישו מפלגות אופוזיציה וקבוצות חברה אזרחית שערערו על התנהלות הבחירות, כאשר ה-CEC היה הנתבע.
למחרת, כשה-CEC אישר רשמית את התוצאות, יושב ראש הוועדה, גיורגי קלנדרישווילי, נשפך עליו צבע שחור על ידי חבר הוועדה דוד קירטדזה, חבר בהתנועה הלאומית המאוחדת, שאמר כי התוצאות הרשמיות של ההצבעה לא שיקפו את "הבחירה האמיתית" של הבוחרים.
ב-17 בנובמבר, התקיימה הפגנה גדולה מול בניין הפרלמנט, בעוד מפלגת הקואליציה לשינוי (גאורגיה) יזמה מחאה מקבילה ליד אוניברסיטת טביליסי בשדרות צ'בצ'בדזה .
הקבוצה חסמה את השדרה, הקימה אוהלים והכריזה על שביתת שבת מסביב לשעון.
המחאה נותרה שלווה כשהפעילים הקימו אוהלים, והמשטרה נמנעה מהתערבות.
עד הערב, מפגינים משדרות רוסתוולי הצטרפו לקבוצה באוניברסיטה.
עם זאת, המתיחות הסלימה ב-19 בנובמבר, כאשר המשטרה פירקה בכוח את מחנה המחאה בשעות הבוקר המוקדמות.
לפחות 16 אנשים נעצרו, כולל צלם של ערוץ הטלוויזיה האופוזיציוני מתווארי ארחי .
למרות הכישלון הראשוני, המפגינים התארגנו מחדש וכבשו מחדש את שדרות צ'בצ'בדזה עד הערב.
ב-18 בנובמבר, זוראבישווילי הגישה תביעה לבית המשפט החוקתי, בדרישה לבטל את תוצאות הבחירות.
הודעה ממשרדה הכריזה על תוצאות הבחירות כ"בלתי חוקתיות", תוך ציון הפרות של עקרונות האוניברסליות והסודיות.
מאוחר יותר, זעם פרץ לאחר ששוטרי מהומות הוכנסו לאוניברסיטת טביליסי והשתמשו בה כבסיס לפיזור מפגינים שלווים ב-19 בנובמבר, מה שהצית האשמות כי האוניברסיטה מאפשרת את הדיכוי.
תנועות סטודנטים ומרצים דרשו את התפטרות הרקטור, והאשימו את אוניברסיטת טביליסי בבגידה בערכים אקדמיים.
בעוד משרד הפנים הכחיש את השימוש באוניברסיטה כבסיס, מחאות וגינויים מצד פרופסורים וסטודנטים ברחבי גאורגיה נמשכו, תוך הדגשת חוסר העצמאות לכאורה של האוניברסיטה תחת ממשלת החלום הגאורגי.
מספר פעילים וסטודנטים מאוניברסיטאות שונות נכנסו לקמפוס הראשי של אוניברסיטת טביליסי כחלק מהמחאה המתמשכת והחלו בשביתה בדרישה להתפטרות.
הפרלמנט החדש קיים את ישיבתו הראשונה ב-25 בנובמבר, עם נוכחות של 88 חברי פרלמנט מהחלום הגאורגי בלבד.
הנשיאה זוראבישווילי החרימה את הישיבה, בעוד המחאות נמשכו מחוץ לבניין הפרלמנט.
מומחים לחוקה טענו כי ההתכנסות העצמית של הפרלמנט ללא זימון הישיבה על ידי הנשיאה היא הפרה של החוקה, תוך ערעור על לגיטימיות הפרלמנט וכינוייה "השתלטות על השלטון".
על פי החוקה הגאורגית, זימון הישיבה הראשונה של הפרלמנט הוא באחריות הנשיא.
היא סירבה לעשות זאת מאחר שדחתה את תוצאות הבחירות כמזויפות, תוך ערעור על לגיטימיות הפרלמנט.
הנשיאה זוראבישווילי כינתה את זימון הפרלמנט "בלתי חוקתי", בעוד יושב ראש הפרלמנט שלווה פָּפּוּאשׁווִילִי האשים את זוראבישווילי בהפרת החוקה בתגובה, ואמר כי על פי החוקה, הפרלמנט החדש חייב להתכנס לא יאוחר מעשרה ימים לאחר ההכרזה הרשמית על התוצאות על ידי ועדת הבחירות המרכזית.
ב־28 בנובמבר 2024 אישר הפרלמנט הגאורגי החדש את ממשלתו של איראקלי קובאחידזה, שביצע שינויים בהרכבה.
התוכנית הממשלתית, שכונתה "לקראת אירופה בשלום, בכבוד ובשגשוג", שמה דגש על הצטרפות לאיחוד האירופי תוך שמירה על חוקי גאורגיה, הימנעות ממעורבות במלחמת רוסיה–אוקראינה ושמירה על ערכים מסורתיים.
באותו היום קיבל גם הפרלמנט האירופי החלטה הדורשת קיום בחירות חדשות בגאורגיה "בפיקוח בינלאומי", וביקש מהנציבות האירופית לשקול סנקציות נגד מנהיגי גאורגיה.
בהתייחס לכך קיים קובאחידזה מסיבת עיתונאים בערב.
הוא הכריז על השעייה חד-צדדית של תהליך ההצטרפות לאיחוד האירופי ודחה קבלת מענקים ותקציבים מהאיחוד עד 2028, בטענה כי הם משמשים "כלי סחטנות" מצד גופים כגון הפרלמנט האירופי.
הוא הוסיף כי גאורגיה תמשיך ליישם את הסכם ההתאגדות עם האיחוד ותחדש את המשא ומתן רק לאחר שתחזק את כלכלתה.
כחצי יממה לאחר מכן שיבח נשיא רוסיה ולדימיר פוטין את החלטת גאורגיה "לאומץ ולחוזק המנהיגות שהפגינה".
נגד ההחלטות החלו ההפגנות ברחבי המדינה, בעיקר בטביליסי אך גם בערים כגון בתומי, פותי, זוגדידי וכותאיסי.
הבחירות לנשיאות גאורגיה נקבעו ל־14 בדצמבר 2024. על פי תיקוני החוקה שנכנסו לתוקפם בשנת 2017, נשיא גאורגיה אינו נבחר עוד בבחירות כלליות, אלא באמצעות קולגיום בחירות בן 300 חברים.
גוף זה כולל את כל חברי הפרלמנט, נציגים של המועצות העליונות של הרפובליקות האוטונומיות אבחזיה ואג'ריה, וכן נציגים של הרשויות המקומיות.
מפלגת השלטון "החלום הגאורגי", שלה רוב בקולגיום הבוחר, מינתה את מיכאיל קאוולשווילי, כדורגלן עבר המזוהה עם עמדות פרו-רוסיות, כמועמד לנשיאות.
הנשיאה המכהנת, סלומה זוראבישווילי סירבה להכיר בלגיטימיות הפרלמנט הנוכחי והכריזה כי תמשיך לכהן כנשיאה עד לבחירת פרלמנט חדש.
ראש הממשלה, איראקלי קובאחידזה, הגיב להצהרתה באומרו: "ברור שב־29 בדצמבר היא תפסיק את תפקידה".
המחאות התאפיינו באלימות נרחבת נגד מפגינים ועיתונאים על ידי המשטרה.
עיתונאית של רדיו אירופה החופשית, תמונה צ'קריאולי, דיווחה כי "מעולם לא חוותה רמת תוקפנות כזו מהמשטרה קודם לכן".