tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר ששמיר רכש כרבע מהמניות לפי שווי חברה של כ-4 מיליון דולר, ביולי 1995, והיה מעורב בניהול ושיווק המוצר.
באפריל 1996 חשפה לראשונה החברה את ההמצאה שלה, עט אלקטרוני, בעל סורק ידני, המתרגם מיידית טקסטים משפה לשפה.
המוצר פותח על בסיס רעיון של עדי ליפמן, בנו של אהרון ליפמן.
הרעיון שלו נבע מצורך אישי, בעת לימוד לבחינות הבגרות באנגלית.
הטכנולוגיה האלקטרואופטית שמאפשרת סריקת טקסט ותרגומו משפה לשפה, פותחה בחברת "ליפמן הנדסה אלקטרונית".
תוכנת זיהוי התווים האופטית, שמאפשרת את המרת הטקסט המודפס לתמליל ממוחשב, פותחה על ידי חברת "ליגטורה", שבעל המניות הגדול בה הייתה וויזקום עצמה, לאחר שהשקיעה בחברה.
במהלך 1996 שונה שם החברה ל"ויזקום טכנולוגיות", גויסו משקיעים נוספים לחברה ונקבעה תוכנית עסקית לייצור ושיווק המוצר שקיבל את השם "הקוויקשנרי".
ביולי 1996 רכש בנק ההשקעות אופנהיימר 8% ממניות ויזקום לפי שווי חברה של 25 מיליון דולר.
בנוסף השקיעו בחברה חבורה של מקורבים לבעלים, ביניהם איש הטלוויזיה דן שילון, מאמן הכדורגל אברהם גרנט, עורך הדין אורי סלונים וניר ברקת.
במאי 1997 הוקם המפעל של החברה באזור התעשייה הר חוצבים, שזכה למעמד של מפעל מאושר במסלול פטור ממס של 10 שנים, על פי החוק לעידוד השקעות הון, מאחר שנבנה בירושלים, אזור עדיפות לאומית.
"הקוויקשנרי" הושק באירופה, בתערוכת "סיביט" בגרמניה באפריל 1997. תוך זמן קצר פותחו גרסאות של המוצר ב-19 שפות ונמכרו עשרות אלפי יחידות.
במאי 1998 הגישה החברה טיוטת תשקיף ראשונה להנפקת מניותיה בבורסת נאסד"ק בניו יורק, וביקשה לגייס סכום של כ-30-25 מיליון דולר לפי שווי חברה של כ-150 מיליון דולר.
אך תוכנית ההנפקה בנאסד"ק בוטלה.
את שנת 1998 סיימה החברה בהפסד של 17 מיליון שקל מהכנסות של כ-60 מיליון שקל.
במרץ 1999, השלימה ויזקום הנפקה ראשונה לציבור בהיקף 46 מיליון דולר בשוק "הנויר מרקט" של הבורסה לניירות ערך בפרנקפורט שבגרמניה.
הנפקת ויזקום כללה הצעת מכר של בעלי המניות בהיקף 16 מיליון דולר, כך שהיא גייסה 30 מיליון דולר בסך הכל לקופת החברה.
עם זאת היא סיימה את שנת 2000 עם הפסד של 8.4 מיליון דולר.
בנובמבר 1999 השיקה החברה את מוצר נוסף שלה ה"קוויק לינק", עט סורק בעל קיבולת של 1,000 עמודים.
בשנת 2002 השיקה מוצר לניהול ארכיב ממוחשב המאפשר זיהוי מלל במסמכים סרוקים ואיחזורם, באמצעות החברה הבת ליגטורה.
כמו כן רכשה את חברת נקסטק, המתמחה בטכנולוגיות סריקה תלת־ממדית ללא מגע, המשמשת לפיקוח על תכנון הנדסי ולבקרת איכות.
בפברואר 2005, רכש איש העסקים רונן אלעד את השליטה בחברה תמורת כ-2.3 מיליון דולר, מידיהם של החברות מבטח שמיר וליפמן, שהחזיקו אז יחד כ-32.5% מהחברה.
העסקה גילמה לחברה שווי של 7 מיליון דולר בלבד, אל גבוה ב-16% ממחירה בשוק באותה עת.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 החברה העבירה את המטה שלה לווסטפורד, מסצ'וסטס שבארצות הברית.
ב-21 בפברואר 2012 מונה מפרק זמני לחברה בעקבות קשיים כלכליים שאליהם נקלעה.
Quicktionary 2 Premium (הידוע גם בשם SuperPen) - מתרגם ידני נייד המסוגל לסרוק טקסט מודפס ולתרגם את הטקסט באופן מיידי, מילה במילה, לשפות אחרות.
המוצר כולל מעל ל-40 מילונים בשפות שונות להורדה, בהן שפות אירופיות, כגון צרפתית, ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית לצד שפות זרות שונות אשר משתמשות בתווים מיוחדים כגון ערבית, סינית, עברית ורוסית.
ניתן לאחסן על גבי המוצר מעל ל-1,000 עמודים של טקסט מודפס, אותם ניתן בהמשך להעביר לתוכנת עיבוד תמלילים במחשב כף יד, במחשב שולחני או במחשב נייד.
Quicktionary 3 Lite - הדור השלישי המתרגמים הידניים הניידים של ויזקום אשר הושק בסוף שנת 2007. לעומת המוצרים הקודמים, ניתן לתפעל מוצר זה באמצעות מסך מגע, אשר מסוגל לפשט באופן משמעותי את תהליך האיות של טקסט שאינו קריא.
Infoscan - מתרגם ידני נייד אשר רק מסוגל לסרוק טקסט מודפס לצורך אחסון בזיכרון על מנת להעבירו מאוחר יותר לתוכנת עיבוד תמלילים במחשב כף יד, במחשב שולחני או במחשב נייד.
מכשיר זה לא מכיל פונקציית תרגום.
ReadingPen - מתרגם ידני נייד אשר משמש ככלי עזר עבור אנשים הלומדים שפה שנייה או עבור אנשים עם קשיי קריאה (כגון דיסלקסיה).
מוצר זה מאפשר למשתמשים לסרוק טקסט, והמכשיר באופן כיצד משמיע כיצד יש להגות את הטקסט.
Quicktionary II Multi - מתרגם ידני נייד שהופק במיוחד עבור השוק הישראלי.
המכשיר מכיל חמישה מילונים: מילון אנגלי-עברי, מילון אנגלי-רוסי, מילון אנגלי-ערבי, מילון אנגלי-צרפתי, ומילון צרפתי-אנגלי.
בניגוד למכשיר Quicktionary 2 Premium, במכשיר זה לא ניתן להתקין מילונים נוספים או להעביר את הטקסט הסרוק מהמכשיר לתוכנה לעיבוד תמלילים.
Quicktionary II Expert - מתרגם ידני נייד אשר הופק במיוחד עבור השוק הגרמני.
מכיל שישה מילונים: מילון גרמני-אנגלי, מילון אנגלי-גרמני, מילון צרפתי-גרמני, מילון גרמני-צרפתי, מילון גרמני-ספרדי ומילון ספרדי-גרמני.
Quicktionary II Genius - מתרגם ידני נייד אשר הופק במיוחד עבור השוק היפני.
ויט ווידן (בגרמנית Witt Weiden) הוא בית מסחר להזמנות בדואר בגרמניה, חברת בת של קבוצת אוטו, החברה הגדולה בעולם להזמנות בדואר.
ויט היא החברה הוותיקה ביותר להזמנות בדואר של פרטי לבוש בגרמניה.
החברה נוסדה בשנת 1907 על ידי יוסף ויט שנחשב לחלוץ בתחום בגרמניה.
לאחר 1930 צמחה החברה באופן משמעותי ובשיאה העסיקה כ-5,000 עובדים ומחזור המכירות עמד על 86,000,000 מארק גרמני.
לאחר מותו של יוסף ויט, עמדה אשתו מוניקה בראש החברה בין השנים 1954-1958 ולאחר מכן בנם, יוסף ויט ג 'וניור.
בגלל משבר מכירות בשנות ה-80 נמכרה החברה לקבוצת אוטו.
תומאס ויט ייסד את מוזיאון ויט במינכן.
ויזה בע"מ (Visa Inc) היא תאגיד רב-לאומי אמריקאי המספק שירותי כרטיסי תשלום, שהמטה הראשי שלו שוכן בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
החברה מאפשרת העברות כספים אלקטרוניות ברחבי העולם, בעיקר באמצעות כרטיסי אשראי, כרטיסי חיוב וכרטיסים נטענים ממותג ויזה.
ויזה עצמה איננה מנפיקה כרטיסים, איננה מעניקה אשראי ואינה קובעת את שיעורי הריבית או העמלות לצרכנים; במקום זאת, היא מספקת למוסדות פיננסיים מוצרים ממותגי ויזה, באמצעותם מציעים אותם מוסדות תכוניות אשראי, חיוב, כרטיסים נטענים וגישה למזומן ללקוחותיהם.
בשנת 2015 דיווח מגזין דה נילסון ריפורט (The Nilson Report), כי רשת התשלומים הגלובלית של ויזה (הידועה בשם "ויזה נט") עיבדה בשנת 2014 כ-100 מיליארד עסקאות, בהיקף כולל של 6.8 טריליון דולר אמריקני.
כמעט כל העסקאות של ויזה ברחבי העולם מעובדות דרך רשת ויזה נט, המופעלת ישירות על ידי החברה, באמצעות ארבעה מרכזי נתונים מאובטחים, הממוקמים באשבורן (וירג'יניה) ובהיילנדס ראנץ' (קולורדו) שבארצות הברית, בלונדון ובסינגפור.
מרכזים אלו מאובטחים ברמה גבוהה מפני אסונות טבע, פשיעה וטרור; הם מסוגלים לפעול באופן עצמאי זה מזה וממערכות חיצוניות במקרה הצורך, ומעבדים עד 30,000 עסקאות בו-זמנית ועד 100 מיליארד חישובים בשנייה.
ויזה היא ארגון התשלומים באמצעות כרטיסים השני בגודלו בעולם (כרטיסי אשראי וחיוב יחדיו), לאחר שנעקפה על ידי יוניין פיי (UnionPay) הסינית בשנת 2015, על פי ערך העסקאות השנתי ומספר הכרטיסים המונפקים.
עם זאת, כיוון שגודלה של UnionPay נובע בעיקר מגודלו של השוק המקומי בסין, נחשבת ויזה לחברת כרטיסי הבנק הדומיננטית בשאר העולם, עם נתח שוק של כ-50% מסך עסקאות הכרטיסים העולמיות.
ב־18 בספטמבר 1958 השיק באופן רשמי בנק אוף אמריקה את תוכנית כרטיס האשראי שלו, בנק אמריקארד (BankAmericard), בעיר פרזנו שבקליפורניה.
בשבועות שקדמו להשקה, הציף הבנק את תיבות הדואר בעיר במשלוח המוני ראשוני של 65,000 כרטיסי אשראי שלא נתבקשו מראש.
הרעיון לתוכנית נולד בקבוצת המחקר לפיתוח שירותי לקוחות של הבנק, על ידי צוות בהובלת ג'וזף פי ויליאמס .
כבר בשנת 1956 הצליח ויליאמס לשכנע את הנהלת הבנק לאפשר לו לקדם את הרעיון, אשר הפך למבצע הראשון בהיסטוריה של שליחת כרטיסי אשראי פעילים (ולא רק טפסי הצטרפות) לציבור רחב, מה שנחשב לפריצת דרך עולמית בתחום.
העיר פרזנו נבחרה להשקה בשל מאפייניה: אוכלוסייה של כ-250,000 איש (מספיק גדולה לבחינת היתכנות, אך קטנה מספיק לשליטה בעלויות), נתח שוק משמעותי של בנק אוף אמריקה בעיר (כ-45%) ומידת בידוד גאוגרפית שאפשרה לצמצם נזקי תדמית במקרה של כישלון.
לדברי ויליאמס, רשת פלורשים שוז (Florsheim Shoes) הייתה רשת הקמעונאות הגדולה הראשונה שהסכימה לקבל את כרטיס BankAmericard בסניפיה.
הניסיון הצליח, ובתחילת 1959 הורחב הניסוי לערים סן פרנסיסקו וסקרמנטו במרץ, בלוס אנג'לס ביוני ועד חודש אוקטובר 1959 חולקו שני מיליון כרטיסי אשראי שכובדו על ידי 20,000 בתי עסק.
עם ההתרחבות רשת ויזה בסוף שנות ה-60 לבנקים נוספים נוסף על בנק אוף אמריקה, הופיעו קשיים.
בשנת 1968, די הוק , מנהל בבנק הלאומי למסחר שלימים יוביל את חברת ויזה, הוביל ועדה שנועדה לחקור את קשיי ההתרחבות של תוכנית הזיכיונות.
לוועדה שהוביל היו מסקנות שונות, אך אחת המרכזיות בהן היא שהובלת ארגון בין בנקאי שכזה לא צריכה להיות מנוהלת על ידי אחד הבנקים החברים, אף אם הוא מייסדה, וכי עדיף יהיה להקים תאגיד במדינת דלאוור שיאפשר לנהל את פרויקט כרטיסי האשראי ובו יהיו חברים הבנקים וינהל את פעילות הכרטיסים כזכיינות.
לתאגיד החדש קראו National BankAmericard Inc, עד שבשנת 1976 שונה שם הרשת ל-Visa על מנת לסמן בינלאומיות.)
מודל הרשת הפתוחה שהציע די הוק לרשת ויזה (בשונה למשל מאמריקן אקספרס שהחלה בשנת 1957 ולקחה גישה ריכוזית לניהול הבנקים המצטרפים לרשת, ודיינרס שהחלה בכך כבר ב-1950) אפשר הפצה והתרחבות מהירים בהרבה של הרשת והפך אותה במהרה לרשת דומיננטית בארצות הברית ובהמשך גם בשאר העולם.
ב-2007 הודיעה החברה על יצירת ארבע חברות אשראי נפרדות ועצמאיות תחת השם ויזה: ויזה הבינלאומית, ויזה ארצות הברית, ויזה קנדה, וויזה אירופה.
ויזה אירופה הייתה אגודת חברים ושיתוף פעולה שכללה למעלה מ־3,700 בנקים אירופיים וספקי שירותי תשלום נוספים, שפעלו תחת המותג Visa ברחבי אירופה.
החברה תפקדה כישות עצמאית לחלוטין מוויזה בע"מ, לאחר שקיבלה עצמאות מארגון Visa International Service Association באוקטובר 2007, עם הפיכתה של ויזה בע"מ ביולי לחברה ציבורית הנסחרת בבורסת ניו יורק.
ב־2 בנובמבר 2015 הודיעה ויזה בע"מ על כוונתה לרכוש את ויזה אירופה, מהלך שנועד לאחד את פעילות ויזה תחת חברה גלובלית אחת.
ב־21 באפריל 2016 תוקן ההסכם בעקבות משוב שהתקבל מנציבות האיחוד האירופי.
הרכישה הושלמה ב־21 ביוני 2016. במאי 2025 מונה אנטוני קהיל (Antony Cahill) למנכ"ל ויזה אירופה.
ויזה ישראל מהווה חלק מפעילות ויזה אירופה.
ב־7 בדצמבר 2010 החלה ויזה אירופה בהשעיית תשלומים לוויקיליקס.
החברה מסרה כי היא ממתינה לחקירה בנוגע לאופי פעילותו של הארגון ולשאלה אם היא חורגת מכללי הפעולה של ויזה, אך לא סיפקה פרטים נוספים.
בתגובה הודיעה חברת DataCell, שסיפקה את התשתית הטכנולוגית לקבלת תרומות בכרטיסי אשראי עבור ויקיליקס, כי בכוונתה לנקוט הליכים משפטיים נגד ויזה אירופה.
למחרת, ב־8 בדצמבר, ביצעה קבוצת האקרים אנונימוס התקפת מניעת שירות (DDoS) על האתר visa.com, שגרמה להשבתתו.
על אף שחברת השירותים הפיננסיים הנורווגית Teller AS, שפעלה לפי הנחיית ויזה לבחון את פעילות ויקיליקס ואת הגוף המממן שלו, Sunshine Press, לא מצאה כל הוכחה לעבירה כלשהי, דווח בינואר 2011 על ידי Salon כי ויזה אירופה הודיעה שתמשיך לחסום את התרומות לאתר עד לסיום החקירה הפנימית שלה.
נציבת זכויות האדם של האומות המאוחדות באותה תקופה, נאווי פילאי, הצהירה כי ייתכן שוויזה מפרה את זכותו של ויקיליקס לחופש הביטוי על ידי הסרת שירותיה.
ביולי 2012 קבע בית המשפט המחוזי ברייקיאוויק שבאיסלנד כי חברת Valitor, שותפתה המקומית של ויזה ומאסטרקארד, פעלה בניגוד לחוק כאשר חסמה העברת תרומות לאתר באמצעות כרטיסי אשראי.
נקבע כי על החברה לחדש את אפשרות התרומה לאתר בתוך 14 ימים, אחרת תיקנס בסכום של 6,000 דולר ליום.
ויז'סנה פרקיק היא שחקנית גרמנייה ממוצא קרואטי.
פרקיק נולדה וגדלה בעיירה על יד המבורג למשפחה ממוצא קרואטי, בגיל עשר היא התקבלה ללימודים בבית ספר יוקרתי למשחק בהמבורג.
בשנת 1999 שיחקה בפרק של הסדרה המשטרתית "Stahlnetz".
מ-1999 ועד 2002 שיחקה בסדרת הילדים "Die Pfefferkörner", אודות חבורת ילדים הפותרים ביחד תעלומות בעירם.
בשנת 2007 שיחקה בסרט הטלוויזיה "Ohne einander" המבוסס על רומן של הסופר מרטין וולסר.
ב-2008 גילמה את סופי, חברתו של הנער מיכאל ברג בסרט נער קריאה.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "Phantomschmerz" לצד טיל שווייגר.
נפת וְיִחִינוֹ-ז'וּלֵבִּינוֹ היא נפה במחוז הדרום-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
ויחינו-ז'ולבינו היא אחת הנפות הגדולות ביותר במוסקבה מבחינת גודל אוכלוסייה.
למרות העובדה שהמצב האקולוגי בנפה מוערך כלא בטוח בגלל זרימת תנועה גדולה דרך הנפה לאורך כביש הטבעת של מוסקבה, וולגוגרדסקי פרוספקט וריאזנסקי פרוספקט, כמו גם מזבלות בלתי חוקיות בפארק היער ז'ולבינסקי, זוהי הנפה הפחות בטוחה מבחינה סביבתית בהמחוז הדרום-מזרחי.
אוניברסיטה מוסקבואית ממלכתית למדעי הרוח על שם מיכאיל שולוחוב
אוניברסיטה רוסית ממלכתית לתיירות ושירות
פארק-יער קוז'מינסקי , אזור טבע מוגן
המקדש של אייקון ולחרנסקוי של אם האלוהים
ויט , לשעבר ניט (Neet) ואימק (Immac), הוא מותג קנדי של מוצרים כימיים להסרת שיער הנמכרים ברחבי העולם ומיוצרים על ידי חברת רקיט בנקיזר.
קרמים, מוסים, ג'לים ושעווה להסרת שיער מיוצרים תחת מותג זה.
בעבר מוצרי החברה נמכרו תחת השמות "ניט" ו"אימק".
מוצרי הסרת השיער של ויט מכילים חומצה תיוגליקולית ואשלגן הידרוקסידי.
מרכיבים אלה מגיבים ליצירת החומר הכימי אשלגן תיוגליקולט, אשר לדברי החברה מגביר את נשירת השיער.
התוצאה היא שבירת קשרי הדיסולפיד של מולקולות הקרטין בשיער.
הדבר מפחית את מאמץ המתיחה של הקרטין בצורה כה רבה עד שניתן לנגב את השיער מהעור.
מוצר הסרת השיער, שבעבר נקרא "ניט" (Neet), יוצר על ידי חברת התרופות "חניבעל" ונרשם כסימן מסחרי ב-1919 בקנדה וב-1922 בארצות הברית.
בהמשך הסימן המסחרי של ניט נלקח על ידי התאגיד האמריקאי למוצרי בית , בשנת 1958. לאחר מכן המותג ניט הועבר למחזיקתו הנוכחי, חברת רקיט בנקיזר, שנקראה אז "".
השם ויט נקבע בשנת 1922 בבריטניה, מקורו במילה vite שפירושה "מהר" בצרפתית.
השם שימש בחלק ממדינות אירופה, אך לא נעשה בו שימוש אוניברסלי.
לדוגמה, בעוד שהמוצר נמכר בשם "ויט" בצרפת, בקנדה ובארצות הברית הוא נמכר כ"ניט" עד שנת 2002, כאשר השם "ויט" שימש לראשונה באופן מסחרי באותן מדינות.
בשנות ה-20, ויט (שנקרא אז "ניט") פורסם כמוצר ש"מהיר יותר מגילוח", כונה "הקרם המוכן-לשימוש להסרת שיער", ונמכר בתחילה תמורת כחמישים סנט בארצות הברית.
במסעות פרסום בשנים מאוחרות יותר היו משתמשים בסטודנטים באוניברסיטאות כדוברים למוצריהם.
נעשה שימוש גם בפרשנות פוליטית, כמו מודעות "No More Bush" לאחר הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2008.
חלק מהפרסומות של ויט היו שנויות במחלוקת.
אתר מבחן למוצר בצרפת פגע בחלק מהמשתמשות בכך שטען כי המוצר "טוב לכוס" (good for the pussy).
נציג של ויט התייחס למצב באומרו: "רצינו ליצור מסע פרסום שהיה קצת הומוריסטי ואיכותי...לא רצינו לזעזע, אבל אנחנו לא המומחים לכך".
המנהל דיווח כי היו מספר תלונות על האתר, והוא הוסר במהרה כדי לא "להכתים את תדמיתו של המותג".
באפריל 2014 ויט פרסמה מספר פרסומות שנויות במחלוקת.
הן התקבלו בצורה לא טובה ברחבי הרשתות החברתיות, ונמתחה ביקורת רבה על התיאור הלא-מנומס של נשים לא מגולחות כגבריות בפרסומות.
פוטבול קלובה דה ויזלה (בפורטוגזית: Futebol Clube de Vizela) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר ויזלה, שבמחוז בראגה.
המועדון נוסד בשנת 1939, והוא משחק כיום בליגה הפורטוגלית השנייה.
המועדון מארח את משחקי הבית שלו באצטדיון פוטבול קלוב דה ויזלה, המכיל 6,100 מושבים.
מועדון הכדורגל של ויזלה הוקם ב-1 בינואר 1939 אך רק ב-1 באוגוסט 1940 הצטרף המועדון להתאחדות הכדורגל של בראגה.
את מרבית שנותיו בעשורים הראשונים לקיומו בילה בליגות הנמוכות.
כאשר בשנת 1984 הצליח המועדון להעפיל לראשונה לליגה הבכירה, אך לאחר עונה אחת בלבד הוא שב לליגה השנייה, כאשר סיים את העונה במקום האחרון.
לאחר 5 עונות בליגה השנייה סיים המועדון את עונת 1989/1990 במקום ה-15 האחד לפני אחרון וירד לליגה השלישית, שם בילה מעל לעשור.
בסיום עונת 2004/2005 סיים המועדון במקום הראשון בליגה השלישית והעפיל חזרה לליגה השנייה.
בשתי העונות הראשונות שלו בליגה השנייה נאבק המועדון בתחתית הטבלה אך בעונתו השלישית בליגה עונת 2007/2008 המועדון נאבק בצמרת והיה על סף עלייה, אך סיים לבסוף במקום השלישי נקודה אחת בלבד מעלייה לליגה הבכירה.
בעונה לאחר מכן עונת 2008/2009 סיים המועדון במקום העשירי בליגה השנייה, אך הורד לליגה השלישית בעקבות שערוריית שחיתות שהתגלתה, שערורייה שזכתה לכינוי "משרוקית הזהב" (בפורטוגזית: Apito Dourado) בה היה מעורב המועדון, ובמשך מספר שנים שימש המועדון כקבוצת המילואים של ספורטינג בראגה.
בסיום עונת 2015/2016 שב המועדון לליגה השנייה לאחר שסיים את העונה במקום הראשון.
אך לאחר עונה אחת בלבד שב המועדון לליגה השלישית.
בסיום עונת 2019/2020 העפיל המועדון שוב לליגה השנייה, ובסיום עונת 2020/2021 הצליח המועדון לסיים במקום השני בליגת המשנה ולהעפיל לליגה הבכירה בפעם השנייה בתולדותיו לאחר היעדרות של 36 שנים .
את עונת החזרה שלו לליגה הבכירה בילה המועדון בתחתית הטבלה אך הצליח לשרוד בליגה כשסיים במקום ה-14 מתוך 18 קבוצות.
איודג'י איברהים באלוגון , הידוע בשם הבמה ויזקיד (Wizkid), הוא זמר ופזמונאי ניגרי.
ויזקיד החל להקליט מוזיקה בגיל 11. הוא הוציא אלבום משותף עם "הגלוריוס פייב", הרכב שהוא ושניים מחבריו הקימו.
מאוחר יותר, עלה לאור הזרקורים כשהוציא את הסינגל המוביל מאלבום הבכורה שלו, "Holla at Your Boy", מ-2011. האלבום יצא ב-12 ביוני 2011, וזכה בפרסי הבידור של ניגריה 2011 בקטגוריית אלבום השנה.
בספטמבר 2014 יצא אלבום האולפן השני שלו, Ayo.
האלבום נתמך על ידי שישה סינגלים, בהם הסינגל המוביל "Jaiye Jaiye", שזיכה אותו במועמדות לקליפ השנה בפרסי הבידור של ניגריה 2014. לאחר צאת האלבום, ויזקיד עזב את EME בתום החוזה שלו.
ב-2016, ויזקיד זכה להכרה בינלאומית בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם דרייק בלהיט "One Dance", שהגיע למקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 ולראש המצעדים ב-14 מדינות נוספות.
השיר שבר מספר שיאים, שהפכו את ויזקיד לאמן האפרוביטס הראשון שהופיע בגינס שיאי עולם.
במרץ 2017 חתם ויזקיד על חוזה הקלטות ב-RCA רקורדס והוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Other Side.
בין הסינגלים שיצאו מהאלבום נמנה הלהיט "Come Closer" בהשתתפות דרייק.
בשנת 2018, הופיע בשיר "Checklist" של נורמני וקלווין האריס, שהגיע למקום הראשון במצעד המכירות הדיגיטלי העולמי של בילבורד.
שנה לאחר מכן, השתתף בשירה של ביונסה, "Brown Skin Girl" מתוך The Lion King: The Gift, שהגיע גם הוא למקום הראשון במצעד, וזיכה אותו בפרס גראמי לווידאו קליפ הטוב ביותר בטקס פרסי גראמי ה-63.
באוקטובר 2020 יצא אלבומו הרביעי, Made in Lagos, שזכה להצלחה מסחרית ולשבחים, והגיע למקום הראשון במצעד אלבומי העולם של בילבורד.
מתוך האלבום יצא הסינגל "Essence" בהשתתפות טמס.
ב-2021, בזכות רמיקס בהשתתפות הזמר הקנדי ג'סטין ביבר, הגיע למקום התשיעי במצעד הבילבורד הוט 100, והפך לשירו השני בעשירייה הפותחת במצעד.
השיר אף הועמד לפרס גראמי בקטגוריית "ביצוע מוזיקת העולם הטוב ביותר".
ויזדום אאונדוואסה סולה הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אלומיני מליגת העל הסלובנית, בהשאלה מקופר.
סולה החל לשחק בקבוצה הבוגרת של קופר במסגרת ליגת העל הסלובנית בשנת 2024. ב-4 ביולי 2025 הושאל לאלומיני מליגת העל הסלובנית למשך עונת .
וִיטֵבְּסְק (בבלארוסית: Ві́цебск - ויצבסק; ברוסית: Ви́тебск) היא עיר בצפון-מזרח בלארוס ובירת המחוז הקרוי על שמה.
העיר מרוחקת כ-220 ק"מ צפון-מזרחית לבירה מינסק בקרבה יחסית לגבול עם רוסיה.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 בינואר 2023 מנתה אוכלוסיית העיר 359,148 תושבים, ובכך היא העיר השלישית בגודלה בבלארוס (אחרי מינסק והומל).
ויטבסק התפתחה מנמל לחוף נהר, במקום בו נהר הויטבה (Віцьба) (שממנו נגזר שמהּ) נשפך לנהר דווינה המערבית הגדול יותר.
העיר מוזכרת במסמכים היסטוריים משנת 1021, אך שנת ייסודה הרשמית היא 974, לפי הוראתה של אולגה, נסיכת קייב לבנות במקום עיר.
במאות ה-12 וה-13 הייתה ויטבסק עיר מפותחת בהצטלבות נתיבי הנהרות המובילים בין הים הבלטי, הים השחור והים התיכון.
בתקופה הזו נשלטה העיר על ידי וצ'ה, אספה של ראשי שבטים.
ב-1320 שולבה העיר בהדוכסות הגדולה של ליטא וב-1569 הפכה לחלק מהקהילייה הפולנית ליטאית.
ב-1597 הוענקו לה זכויות מגדבורג וב-1772 שחררה אותה רוסיה בחלוקה הראשונה של פולין.
ויטבסק השתייכה לבלארוס הסובייטית בין 1919 ל-1991 ומאז התפרקות ברית המועצות היא בשטח בלארוס העצמאית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין 1941 ל-1944, הייתה העיר תחת כיבוש גרמני ורוב העיר העתיקה נהרסה בקרבות בין הגרמנים והצבא האדום.
תחת שלטון האימפריה הרוסית, הפכה ויטבסק לעיר חשובה בתחום המושב.
במחצית המאה ה-19 פעלו בעיר כ-60 בתי כנסת לרבות בית הכנסת הכוראלי של ויטבסק.
לאחר גירוש מוסקבה בשנת 1891 גדלה מאוד האוכלוסייה היהודית בעיר.
בהתאם לתוצאות המפקד משנת 1897 מסך 65 אלף תושבי העיר, 52% היו יהודים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 היו כחצי מאוכלוסייתה יהודים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה היה בעיר גרעין קטן של חסידי גור שנמלט מפני התקדמות הגרמנים, ביניהם הרב משה בצלאל אלתר והרב מנחם מנדל אלתר, אחי האדמו"ר ה'אמרי אמת'.
בשנות ה-30 התקיימה בעיר ישיבת חב"ד המרכזית בברית המועצות.
בעיר נולדו הרב מנחם מנדל מויטבסק הנושא את שמה; ש.
אנ-סקי, מחבר "הדיבוק"; לזר לגין, סופר ילדים יהודי-רוסי ידוע; הסוציאליסט היהודי חיים ז'יטלובסקי; חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2000 היהודי ז'ורס אלפרוב; ראש המוסד בשנות ה-50 איסר הראל; ושופטת בית המשפט העליון ומבקרת המדינה בשנות התשעים הפרופסור מרים בן-פורת.
יהודה פן ותלמידו מארק שאגאל שעסק בעיירה בציורים רבים, גם לאחר שעזב אותה לטובת חיים בפריז.
ב-1991 החלו חוגגים בוויטבסק פסטיבל לזכר מארק שאגאל.
ב-1992 הוקמה אנדרטה לזכרו ברחוב פוקרובסקיה בו גר בילדותו, ועל קיר ביתו הוצבה כתובת זיכרון.
בשנים האחרונות הוקם בעיר מוזיאון שאגאל.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין, בשנת 1939 כ-23% מאוכלוסיית העיר היו יהודים, כ-37,000 איש.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בתחילת יולי 1941, ערכו אלו מספר מעשי טבח ביהודיה, בהם רצחו למעלה מ-1,000 איש.
בסוף חודש יולי נצטוו יהודי העיר לעבור לגטו שהוקם בה, בו הוחזקו בתנאי רעב, וממנו נלקחו מדי יום לעבודות כפייה מפרכות.
ב-8 עד 10 באוקטובר 1941 רצחו הגרמנים את 4,090 היהודים שנותרו בגטו שבעיר, לאחר שנלקחו במשאיות לתעלת אילובסקי הסמוכה לעיר.
במהלך הכיבוש הגרמני נרצחו בעיר כ-16–18 אלף יהודים.
לאחר הכיבוש הנאצי, הקהילה היהודית בעיר לא השתקמה.
בשנת 1999 בעיר התגוררו פחות מ-3,000 יהודים (פחות מאחוז מאוכלוסיית העיר).
בית הכנסת בעיר: בשנת ה'תשפ"ג ( 2023) שוחזר ושופץ בית הכנסת חבד בעיר על ידי הרב יצחק הכהן קוגן, לאחר שהבית כנסת חרב במלחמת העולם השנייה.
מאז 1992 מארחת ויטבסק מדי שנה פסטיבל אמנות בינלאומי - "סלביאנסקי באזאר", שרובו מוקדש למוזיקה במדינות הסלאביות.
ויט ג'ורג'יה טביליסי (בגאורגית: ვიტ ჯორჯია თბილისი', ויט ג'ורג'יה תביליסי) הוא מועדון כדורגל מהעיר טביליסי, בירת גאורגיה.
מועדון הכדורגל נוסד בשנת 1968 בתקופת גאורגיה הסובייטית.
השם "ויט ג'ורג'יה" ניתן לקבוצה בשל העובדה שהיא מסובסדת על ידי חברת "WIT גאורגיה" (חברת בת של WIT מארצות הברית), חברה העוסקת בשיווק מוצרי מזון לבעלי חיים, כלים לטיפול בבעלי חיים ומצרכים וטרינריים בכל עבר הקווקז ומשרדיה בטביליסי.
הקבוצה הגיע לראשונה למפעל אירופי בעונת 2000/01, אז הגיעה לגביע אופ"א והוגרלה בשלה מוקדם נגד קבוצת בית"ר ירושלים מישראל כאשר המשחק בגאורגיה הסתיים בניצחון 3-0 לבית"ר והמשחק בישראל הסתיים בתיקו 1-1 ולכן הודחה מהמפעל.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2001, השתתפה הקבוצה בגביע האינטרטוטו כאשר בשלב הראשון היא פוגשת בקבוצת ריד מאוסטריה וגוברת עליה בזכות הפרש שערי חוץ.
בשלב השני פגשה הקבוצה בקבוצת טרואה הצרפתית אך נכשלה מולה ועזבה את המפעל.
הקבוצה השתתפה בגביע האינטרטוטו גם בעונת 2002, אז הוגרלה בשלב הראשון נגד
לוקרן מבלגיה אך נכשלה מולה.
הקבוצה חזרה לגביע האינטרטוטו גם בעונה שלאחר מכן, עונת 2003, אז הוגרלה מול קבוצת SV פאסשינג מאוסטריה אך הפסידה מולה ולא עברה לשלב הבא.
בשנת 2004 זכתה הקבוצה באליפות הגאורגית וכתוצאה מכך הגיע לשלבי המוקדמות של ליגת האלופות, אז הוגרלה בשלב המוקדם הראשון נגד קבוצת HB טורסהאבן מאיי פארו ועברה אותה.
בשלב המוקדם השני שיחקה הקבוצה מול קבוצת ויסלה קראקוב מפולין, ואחרי תבוסה ביתית 8-2 ותבוסת חוץ 3-0 יצאה מהמפעל הזה גם כן.
בעונת 2005 שיחקה הקבוצה בגביע האינטרטוטו וקיבלה בשלב הראשון אל לומבארד פאפא TFC מהונגריה והפסידה לה.
בעונת 2006/2007 השתתפה ויט ג'ורג'יה בגביע אופ"א, אז הוגרלה בשלב המוקדם הראשון נגד קבוצת ארטמדיה ברטיסלבה מסלובקיה והפסידה לה והודחה גם הפעם מהמפעל.
בהמשך יכולת הקוצה ירדה והיא משחקת עתה (2021) בליגת משנה הגאורגית.
השתתפה בגמר אליפות גאורגיה 2000 ונוצחה
1968: נוסדה בשם "מורקינלי טביליסי"
1992: הוחלף השם ל"מועדון הכדורגל מורקינלי טביליסי"
1998: הוחלף השם ל"מועדון הכדורגל ויט ג'ורג'יה טביליסי"
עונהתחרותסיבובמועדוןתוצאה2000/2001 גביע אופ"א סיבוב מוקדם בית"ר ירושלים 0-3, 1-12001 גביע האינטרטוטו סיבוב ראשון ריד 1-0, 1-2 סיבוב שני א.ס.
ויטאלי לזרביץ' גינזבורג (רוסית: Виталий Лазаревич Гинзбург; 4 באוקטובר 1916 – 8 בנובמבר 2009) היה פיזיקאי ואסטרופיזיקאי יהודי סובייטי, חבר האקדמיה הרוסית למדעים, יורשו של איגור תם בראשות המחלקה לפיזיקה תאורטית במכון לפיזיקה של האקדמיה (FIAN).
חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2003.
גינזבורג נולד למשפחה יהודית במוסקבה ב-1916. אביו היה מהנדס, מומחה לטיהור מים.
הוא נולד במוהילב וקיבל השכלה בריגה.
אמו הייתה רופאה, ילידת ליאפייה.
היא נפטרה בשנת 1920. אחותה עזרה לגדל את גינזבורג הצעיר.
קרובי משפחתה נרצחו כאשר לטביה נכבשה על ידי הנאצים.
בשנת 1932 גינזבורג החל לעבוד במעבדה לצילומי רנטגן.
במעבדה הוא הכיר את וינאמין צוקרמן ולב אלטשולר.
הם הפכו לחברים קרובים עד סוף חייהם.
הוא סיים את לימודי הפיזיקה במוסקבה ב-1938. ב-1942 קיבל תואר דוקטור.
החל משנת 1940 עבד במכון לבדב לפיזיקה במוסקבה.
בין הישגיו: ניסוח תאוריה פנומנולוגית חלקית של מוליכות על; תאוריית לנדאו-גינזבורג, אותה פיתח עם לב לנדאו ב-1950; חקר התקדמות גלים אלקטרומגנטיים בפלזמה (למשל היונוספירה) ותאוריה אודות מקור הקרינה הקוסמית.
בשנות החמישים מילא גינזבורג תפקיד מפתח בפרויקט פיתוח פצצת המימן הסובייטית.
רעייתו השנייה של גינזבורג נעצרה ב-1944 ונשלחה לשלוש שנים במחנה עבודה, לאחר שהורשעה בתכנון התנקשות בסטלין.
הם התחתנו בשנת 1946, לאחר שחרורה.
גינזבורג זיהה עצמו כיהודי אתאיסט, ומאז התמוטטות ברית המועצות היה פעיל מאוד בחיים היהודיים ברוסיה.
הוא היה חבר מועצת המנהלים של הקונגרס היהודי-רוסי ונודע כתומך ישראל ולוחם באנטישמיות.
פרס המדינה של ברית המועצות, 1953.
מדליית הזהב של האגודה האסטרונומית המלכותית, 1991.
מדליית זהב על שם לומונוסוב, 1995.
פרס נובל בפיזיקה, 2003, יחד עם אלכסיי אבריקוסוב ואנתוני לגט, על מחקרים בתחום העל מוליכות ועל נוזליות.
2 עיטורי ההצטיינות למען המולדת
2 עיטורי פועלי הדגל האדום
אסטרואיד 8132 Vitginzburg נקרא על שמו.
ויטאלה קאנדיאנו (באיטלקית: Vitale Candiano; נפטר ב-1017) היה הדוכס ה-24 של ונציה.
ויטאלה כיהן כדוג'ה בין השנים 978–979.
ויטאלה היה בנו של הדוג'ה ה-22 של ונציה, פייטרו קאנדיאנו הרביעי.
הוא נבחר לתפקיד הדוג'ה באספת עם שנערכה בספטמבר 978 לאחר שקודמו, פייטרו אורסאולו הראשון, נמלט למנזר במפתיע.
לאחר תום כהונה בת 14 חודשים, ויתר ויטאלה על כיסאו, מסיבות בריאות.
בתקופת כהונתו חיזק ויטאלה את היחסים הרעועים בין העיר ונציה לבין האימפריה הרומית הקדושה, יחסים שהתערערו לאחר שבשנת 976 שרף המון ונציאנלי את ארמון הדוג'ה כאשר בתוכו נמצא הדוג'ה דאז - פייטרו קאנדיאנו הרביעי, אביו של ויטאלה.
פייטרו קאנדיאנו שלט בתמיכת קיסר האימפריה הרומית הקדושה אוטו השני, והיה קשור אליו ואל מלך איטליה בקשרי משפחה.
כהונתו של ויטאלה סייעה לגשר על הקרע בין לה סרניסימה לבין האימפריה.
לאחר שוויתר על כיסאו הצטרף ויטאלה למנזר סנט'אילאריו, וחי חיי נזירות.
הוא נפטר בשנת 1017 ונקבר במנזר.
ויטאלה פאליירו דודוני (באיטלקית: Vitale Faliero Dodoni; מת בשנת 1095) היה הדוכס ה-32 של ונציה.
ויטאלה כיהן כדוג'ה מאז הדחתו של קודמו, דומניקו סלוו בשנת 1084 ועד מותו.
ויטאלה היה בן למשפחת אצולה ונציאנית, וחבר "המועצה הקטנה" (מועצת יועצי הדוג'ה).
הוא נבחר לתפקיד הדוג'ה בדצמבר 1084 לאחר הדחת קודמו.
בעת בחירתו תמכה ונציה באימפריה הביזנטית במלחמתה כנגד הנורמנים.
באביב 1095 ניצח הצי הוונציאני בקרב ימי בבוטרינתוס (באלבניה של ימינו) ובכך השיב את כבודו לאחר ההפסד הימי בקורפו (שהביא להדחתו של סלוו).
בשלהי כהונתו של ויטאלה נפגעה העיר ברעידת אדמה ובסופות קשות שהביאו לרעב בעיר.
ויטאלה מת בשנת 1095. לימים בנו, אורדלאפו נבחר לכהן כדוג'ה.
ויטאלה מיקלה הראשון (באיטלקית: Vitale I Michele; נפטר בשנת 1102) היה הדוכס ה-33 של ונציה.
ויטאלה כיהן כדוג'ה ממותו של קודמו, ויטאלה פאליירו בשנת 1095 ועד פטירתו.
ויטאלה היה לבן לאחת מ-12 משפחות האצולה של ונציה (שכונו "משפחות המבשרים".
כאשר האפיפיור אורבנוס השני קרא לפתיחה במסע הצלב הראשון, לא תמכו ויטאלה (וונציה) במסע הצלב.
רק כאשר יצאו גוטפריד מבויון, ואחיו בלדווין מדרום איטליה באוגוסט 1096 בראש צבא שמנה 120 ספינות ו-40,000 לוחמים הבין ויטאלה את החשיבות הכלכלית של המלחמה, ואת היתרונות של ונציה בהצטרפות אליה.
ביולי 1099 יצאו 207 ספינות מוונציה לתמוך בלוחמים.
ויטאלה מינה את בנו, ויטאהל ג'ובאני, ואת בישוף קסטלו אנריקו קונטאריני כמפקדי הצי, בדצמבר 1099, בקרב שנערך ברודוס הביס הצי הוונציאני את הספינות המוסלמיות.
באביב 1100 יצא הצי לעבר ארץ הקודש.
באותה עת, ספינות מוסלמיות מנעו העברת אספקה ללוחמים הצלבנים, וגודריפד מבויון נשא ונתן עם הוונציאנים לצורך קבלת אספקה והעברת לוחמים, ובתמורה הובטח לוונציה רובע בערי החוף של ארץ ישראל בו הם לא יהיו נתונים למיסים ולמכסים המקומיים.
בשנת 1101 ויטאלה סייע למטילדה, מרקיזת טוסקנה ברכישת פרארה, ובתמורה זכה לזכויות סחר עבור וונציה בטוסקנה.
ויטאלה נפטר באביב 1102 ונקבר בבזיליקת סן מרקו.
ויטאלה מיקלה השני (באיטלקית: Vitale Michiel II; נפטר ב-28 במאי 1172) היה הדוכס ה-38 של ונציה.
ויטאלה כיהן כדוג'ה משנת 1156 ועד פטירתו.
ויטאלה נבחר לתפקיד הדוג'ה בתקופה בה עדיין שררה מתיחות ביחסי ונציה והאימפריה הביזנטית (על אף המאמצים של קודמו, דומניקו מורוזיני).
חיכוכים אלה נבעו מאינטרסי המסחר של הוונציאנים, אשר העדיפו לשמור על יחסים טובים עם פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על מנת להגן על זכויות הסוחרים הוונציאנים ברחבי האימפריה המערבית.
בשנת 1158 פרץ מרד בצפון איטליה כנגד ברברוסה, ובאוגוסט 1159 ייסדו הערים מילאנו, קרמה, ברשה ופיאצ'נצה את הליגה הלומברדית (בתמיכת האפיפיור אדריאנוס הרביעי וממלכת סיציליה).
ב-1 בספטמבר 1159 נפטר האפיפיור, ובמהלך הכתרת יורשו, האפיפיור אלכסנדר השלישי, ניסה ויקטור הרביעי לתפוס את כס האפיפיור ביוזמת ברברוסה.
כס האפיפיורות נותר במחלוקת ב-18 השנים הבאות, על אף שמרבית ארצות אירופה תמכו באלכסנדר.
ונציה הכריזה על תמיכתה באלכסנדר, ובתגובה תקפו אותה הערים פדובה, ורונה ופרארה אשר היו נאמנות לברברוסה.
ונציה הדפה מתקפות אלה על נקלה.
ברברוסה שלח את פטריארך אקווילה לתקוף את גראדו (התקפה שנכשלה).
ברברוסה תקף את רומא תוך הרג רבים שהגנו על בזיליקת פטרוס הקדוש, אולם זמן קצר לאחר מכן נהרג מרבית צבאו של פרדריק במגפה (תושבי אירופה ראו במגפה זו עונש אלוהי על חילול הבזיליקה).
ונציה, אשר עמדה בהתנגדותה לברברוסה (אף שלא הותקפה על ידו ישירות) הפכה למייסדת ולעומד בראש הליגה הלומברדית הגדולה ב-1 בדצמבר 1167.
במקביל קיסר האימפריה הביזנטית החל להקטין את הפרוויליגיות של הסוחרים הוונציאנים ונתן הטבות למתחריה של ונציה: פיזה, ג'נובה ואמאלפי.
בשנת 1171 הותקף מרכז מושבם של הסוחרים מגנואה בקונסטנטינופול וקיסר האימפריה הביזנטית, מנואל קומננוס האשים את הוונציאנים והורה ב-12 במרץ 1171 לאסור את כל אזרחי ונציה ברחבי האימפריה - צעד שהביא למלחמה גלויה בין לה סרניסמה לאימפריה.
על מנת לממן את המלחמה נוסדו ששת רובעי העיר ונציה: סן מרקו, סן פולו, סנטה קרוצ'ה, דורסודורו, קסטלו וקאנארג'ו, במטרה להסדיר את גביית המיסים.
בספטמבר 1171 יצא הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני בראש צי בן 120 ספינות לתקוף את הביזנטים.
הקיסר הביזנטי שלח שגרירים שנשאו ונתנו על שלום עם הוונציאנים, והשיחות נמשכו כל החורף בשעה שהצי הוונציאני חיכה בכיוס.
מגפה שפרצה הרגה אלפים מהלוחמים הוונציאנים, אולם לבסוף התברר כי השיחות היו טקטיקת השהייה של הקיסר.
במאי 1172 עמד ויטאלה מיקלה בפני אספת עם בארמון הדוג'ה להסביר את העדר המתקפה ואת אובדן הלוחמים למגפה.
ויטאלה הואשם בכך שהיה תמים, ונפל לתכסיסי הביזנטים.
ויטאלה ניסה להימלט מההמון הזועם שהמתין בכיכר סן מרקו לכנסיית סן זכריה הסמוכה (הנמצאת מאחורי הארמון), אולם נתפס ונדקר למוות.
רצח זה - רצח הדוג'ה הראשון מזה 200 שנה - הביא למחאה ציבורית, לחשבון נפש ולרפורמה חוקתית בעיר.
הרוצח נתפס, הוצא להורג וביתו נשרף, וחוק שנחקק קבע כי לא יבנה באתר בית הרוצח בית אבן נוסף.
עד שנת 1948 חוק זה נאכף, ובאתר מרכזי בו נמצא הבית נבנו אך ורק בתי עץ.
בנו של ויטאלה, ניקולי, נישא לנסיכת הונגריה, בתו של המלך לאדיסלאוס השני.
ויט (בבולגרית: Вит) הוא נהר הזורם בצפון מרכזה של בולגריה, אורכו 189 ק"מ והוא מהווה את אחד מיובליו של נהר הדנובה.
מקורו של הנהר בפסגת הר וז'ן אשר ברכס הרי הבלקן והוא נשפך אל הדנובה ליד הכפר סומוביט, המצוי בסמיכות לעיר איסקר, אשר במחוז פלבן.
שטח הפנים של הנהר הוא 3,220 קמ"ר, ספיקתו הממוצעת 19.18 מטר מעוקב לשנייה ורוחבו הממוצע 25 מטרים.
שמו הקדום של הנהר, אוּטוּס, שפירושו מים, נלקח מהמיתולוגיה התראקית.
הנהר עובר בסמיכות לעיר פלבן בירת המחוז וטטוון שבמחוז לובץ', מערבית אליו זורם נהר איסקר ומזרחית נהר אוסאם ומשמש מקור למי שתייה והשקייה, לאחר שמימיו עוברים טיהור במכוני טיהור שהוקמו במחוז פלבן.
ויטאלי איוואנוביץ' צ'וּרְקין היה דיפלומט רוסי שכיהן כשגרירה הקבוע של רוסיה באומות המאוחדות מ-8 באפריל 2006 ועד לפטירתו.
צ'ורקין נולד ב-21 בפברואר 1952 במוסקבה, היה בנם היחיד של מהנדס התעופה איוואן וסילייביץ' צ'ורקין ועקרת הבית מריה פטרובנה (שניהם ילידי מחוז ולדימיר).
הוא השלים לימודיו בבית הספר מספר 56 והתמחה בשפה האנגלית.
בגיל 13 שיחק בסדרת סרטים בת 2 חלקים אודות לנין, "לב האם" משנת 1965 בבימויו של מארק דונסקוי והופיע גם בסרטים "המחברת הכחולה" (1963) ו"שלוש אפס" (1964).
בבית הספר כיהן כמזכיר הקומסומול.
צ'ורקין היה בעל תואר בהיסטוריה, וסיים את לימודיו במכון המוסקבאי הממלכתי ליחסים בינלאומיים ב-1974 ולמד יחד עם אנדריי קוזירב ואנדריי דניסוב.
עבד בשירות החוץ החל מ-1974, תחילה במחלקת המתורגמנים של משרד החוץ הסובייטי, והיה מתרגם בצוות המתורגמנים של הסכמי סאל"ט 2 בז'נבה.
ב-1979 כיהן כמזכיר השלישי של מחלקת ארצות הברית במשרד החוץ הסובייטי.
בשנים 1982–1987 עבד כמזכיר שני וראשון בשגרירות ברית המועצות בוושינגטון, ומ-1987 ועד 1989 עבד במחלקה הבינלאומית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
ב-1989 מונה לדובר שר החוץ הסובייטי, ואחר כך היה לראש מינהל המידע של משרד החוץ הסובייטי ועסק בשירותי דוברות וקשרי המשרד עם העיתונות והתקשורת.
תחילה עמד בראש שירותי הדוברות של המשרד הסובייטי לקשרי חוץ, ואחר כך היה לדובר משרד החוץ הרוסי, ובשנים 1992–1994 כיהן כסגן שר החוץ.
בשנים 2003–2006 היה שגריר למשימות מיוחדות במסגרת משרד החוץ (מעשית המתין לתפקיד קבוע תוך ביצוע מטלות זמניות), עד שמונה ב-8 באפריל 2006 לשגריר רוסיה באו"ם ונציגהּ במועצת הביטחון של האו"ם.
בתקופת המלחמה בדרום אוסטיה באוגוסט 2008 הציג באופן נוקשה את עמדתה של רוסיה במלחמה והאשים את מדינות המערב בכך שהן מתערבות רק כשנוח להן.
בנאומו בפני מועצת הביטחון תהה מדוע חבריה מיהרו לבקר כל כך את פעולותיה הצבאיות של רוסיה – שלא היו אלא תגובה לתוקפנות הגאורגית.
צ'ורקין תהה היכן היו מדינות המערב כאשר מטוסי נאט"ו הפגיזו את בלגרד במהלך מלחמת קוסובו וכאשר ארצות הברית תקפה בעיראק מתוך עילה כי מצאה עדות לקיומו של נשק גרעיני.
על פעילותו באו"ם העניק לו נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב את עיטור הכבוד ב-2009.
בעת המתיחות בחצי האי קרים בפברואר ובמרץ 2014 ספג ביקורת, כפועל יוצא של היותו נציג רוסיה, שספגה ביקורת רבה בקהילה הבינלאומית בשל חשדות לפעילות צבאית בקרים.
כשגריר רוסיה טען כי דין קוסובו כדין קרים, וכי מה שהיה מקובל על ידי הקהילה הבינלאומית כשקוסובו הכריזה על עצמאות חד-צדדית מסרביה, יכול להיות מקובל גם במקרה של היפרדות חצי האי קרים מאוקראינה.
צ'ורקין נחשב לדיפלומט ממולח ובלתי מתפשר שנהג להציג את עמדותיו באופן נחרץ ונוקשה וללא משוא פנים.
ויטאלי צ'ורקין נפטר לפתע בניו יורק ב-20 בפברואר 2017, יום לפני יום הולדתו ה-65.
היה נשוי והיו לו שני ילדים.
בתו אנה צ'ורקינה עובדת בערוץ Russia Today.
אלמנתו, מרינה צ'ורקינה, מרצה לצרפתית.
התנצר פעמיים: ב-21 באוקטובר 1383 תחת השם "ויגאנדאס" ושוב ב-15 בפברואר 1396 תחת השם "אלכסנדראס".
ויטאוטאס נחשב לחשוב בין שליטי ליטא בימי הביניים ולאחד הגיבורים הלאומיים של העם הליטאי.
השתייך לבית קסטוטיס מהשושלת הגדימינית.
לחם לסירוגין באבירים הטבטונים, ברוסים ובבן דודו, יוגאילו.
בשני העשורים האחרונים לשלטונו ידעה ליטא תקופה של שלווה ופריחה.
ב-1421 הציעו לו ההוסיטים הצ'כים לעמוד בראש בוהמיה.
ויטאוטאס, בנם של קסטוטיס ושל בירוטה, היה בן דוד של יוגאילה, שנודע לימים כמלך פולין תחת השם "ולדיסלב השני יגיילו".
אבותיהם, קסטוטיס ואלגירדאס, חילקו את השלטון בליטא רבתי לפי שיטה דיארכית ולא התחרו ביניהם.
אלגירדאס נשא את התואר "דוכס גדול של ליטא" וקסטוטיס, "דוכס של טראקאי", היה אחראי על מלחמות ההגנה נגד האבירים הטבטונים.
בשנים 1370–1376 השתתף ויטאוטאס הצעיר בקרבות נגד הטבטונים וב-1372 ניהל מלחמה ברוסיה המוסקבאית.
אחרי מותו של אלגירדאס בשנת 1377, ירש יוגאילה את כס הדוכס הגדול ותמה ההרמוניה ביחסים בין בני המשפחה.
פרצה במקום זאת יריבות קשה בין הדוכס הצעיר ובין הדוד קסטוטיס ובנו ויטאוטאס.
בשנת 1380 כרת יוגאילה ברית חשאית בדובידישקס עם האבירים הטבטונים נגד קסטוטיס.
כשנודע זאת לקסטוטיס, הוא כבש בשנת 1381 את וילנה, כלא את יוגאילה והכריז עצמו דוכס גדול.
לבסוף הצליח יוגאילה להימלט וגייס צבא נגד קסטוטיס וויטאוטאס.
בשלב מסוים הסכים קסטוטיס למשא ומתן ונפל במלכודת של יוגאילה שעצר אותו ואת בנו עם הגעתם למקום המפגש.
כעבור שבוע קסטוטיס נמצא מת.
קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים אם היה זה מוות טבעי או שנרצח.
ויטאוטאס נפל יחד עם אביו בשבי.
אחרי שנמלט מהמאסר (יש אומרים, לבוש כאשה) הוא מצא מקלט אצל גיסו, הנסיך של מזוביה.
יוגאילה הגיע בהמשך להסכם חדש - הסכם דוביסה (אוקטובר 1382) - עם האבירים הטבטונים שבו הסכים להתנצר יחד עם ממלכתו, להיות בן ברית של האבירים ולוותר להם על שטח סמוגיטיה עד לנהר דוביסה.
בסופו של דבר ההסכם לא אושרר ובקיץ 1383 התחדשה הלחימה בין יוגאילה ובין האבירים הטבטונים.
בנסיבות אלה ויטאוטאס כרת בתורו ברית עם האבירים הטבטונים והוטבל לנצרות תחת השם ויגאנד (בליטאית - ויגאנדאס).
מאוחר יותר עזב את הנצרות וחזר לדת האלילים הליטאית.
אולם יחד עם בני בריתו הטבטונים לקח חלק בכמה פשיטות בליטא.
בינואר 1384 הבטיח שוב לאבירים הגרמנים למסור להם את סמוגיטיה עד לנהר נבז'יס תמורת העלאתו לכס הדוכסות הגדולה של ליטא.
עם זאת, ביולי 1384 החליט ויטאוטאס לעזוב שוב פעם את הטבטונים ולהתפשר עם יוגאילה.
הוא הצית שלושה מבצרים טבטונים וכבש את כל השטחים שהיו בשליטת אביו קסטוטיס, פרט לטראקאי.
בשנת 1385 השתתף ויטאוטאס בחתימת האיחוד בקרווה של הכתר הפולני עם הכתר הליטאי.
בשנת 1386 קיבל שוב את הדת הנוצרית הקתולית והוטבל בשם אלכסנדר (בליטאית: אלכסנדראס).לפי ההסכם, התחתן יוגאילה עם ידוויגה, מלכת פולין, והפך למלך פולין תחת השם "ולדיסלב יגיילו".
יוגאילה השאיר את אחיו סקירגאילה כעוצר של הדוכסות הגדולה של ליטא.
אך נוכח התמרמרות שאחזה בעם נגד סקירגאילה, שקל ויטאוטאס לחזור לשלטון.
אכן הוא הנהיג בשנת 1389 מרד נגד סקירגאילה ותקף את וילנה ללא הצלחה.
אז בהתחלת 1390 נאלץ ויטאוטאס לבקש שוב את עזרתם של האבירים הטבטונים תמורת הבטחה כי יקיים את ההסכם המקורי משנת 1384 וימסור למסדר את סמוגיטיה.
שוב תקף את אדמות ליטא בברית עם האבירים הטבטונים והטיל מצור על וילנה.
על מנת לחזק את השפעתו בשנת 1391 השיא ויטאוטאס את בתו, סופיה ויטובטובנה, עם וסילי הראשון, נסיך מוסקבה.
האצולה הפולנית הרגישה בתקופה זו מתוסכלת מכך שיוגאילה, המלך החדש ולדיסלב השני יגיילו, עסק יותר מדי זמן בענייני ליטא.
נעשה ברור כי מלחמת האזרחים עלולה להימשך שנים ולא תביא תועלת כלשהי לממלכה שזה עתה התאחדה.
לכן בשנת 1392, השליח של יגיילו, הנרי של מזוביה הציע לוויטאוטאס להיות עוצר כתר בליטא במקום סקירגאילה.
ויטאוטאס הסכים ומיהר להצית שוב שלושה מבצרים טבטונים.
בין ויטאוטאס ובין ולדיסלב יגיילו נחתם באוגוסט 1392 הסכם אסטרבה, לפיו ויטאוטאס קיבל בחזרה את כל השטחים שהיו בחזקת אביו, כולל טראקאי, ואף שטחים נוספים.
נקבע כי הוא יוכל למשול כדוכס גדול של ליטא בשם המלך ולדיסלב יגיילו ובמותו כל השטחים והסמכויות יחזרו למלך פולין.
עדיין לא ידע ויטאוטאס שלווה והיה מעורב בשורה של מלחמות.
המשיך במדיניותו של אלגירדאס להשיג שליטה על כמה שיותר שטחים רוסיים.
אך שטחים רבים נשארו בשליטת אורדת הזהב.
בשנת 1395 הצליח ויטאוטאס לספח את סמולנסק.
בתמיכת המלך וצלב של בוהמיה, האפיפיור בוניפקיוס התשיעי, הבישופים של ליבוניה והדוכס ממקלמבורג, אימץ שוב גישה תקיפה נגד מסדר הטבטונים.
אולם בשנים 1397-1395, להבדיל מיוגאליה, נהג בפשרנות ועל ידי הסכם סאלינס - תמורת הבטחה לשביתת נשק ארוכת טווח ויתר על חבל סמוגיטיה לאבירי מסדר.
בינתיים, החאן של אורדת הזהב, טוכטמיש, שנוצח על ידי טימור לנג והודח מכס מלכותו משנת 1395 פנה לוויטאוטאס לעזרה.
הדוכס הליטאי הגיע איתו להסכם.
הבטיח לסייע בידיו לחזור לשלטון באורדת הזהב ובתמורה יסכימו הטטרים לוותר לטובתו על כמה שטחים ברחבי רוסיה.
בנצלו את ההפוגה שהשיג בחזית המערבית עם הטבטונים, התפנה ויטאוטאס בשנים 1397–1398 למסע צבאי אל עבר הים השחור.
הוא גיבש קואליציה שכללה ליטאים, רוטנים, פולנים, רוסים (אך לא את חתנו, הקניאז הגדול וסילי של מוסקבה, שהיה רשמית בן חסות של אורדת הזהב), מולדבים וולאכים.
כוחות אלה השתתפו בשלוש פלישות לתוך השטחים שבשליטת אורדת הזהב.
במסע הראשון בשנת 1397 הגיעו הליטאים עד לים השחור ולחצי האי קרים.
ויטאוטאס הקים בדרך כמה מבצרים ליטאים, כולל מצודה אחת בשפך הדנייפר.
באותם הימים הגיעה ליטא להתפשט שוב בין הים הבלטי ובין הים השחור.
אלפי שבויים טטרים הובאו לליטא, ויושבו על יד טראקאי.
צאצאיהם היוו קהילות ה"ליפקה טטרים" והקראים הליטאים.
ב-1398 נע צבאו של ויטאוטאס מאזור נהר הדנייפר אל צפון קרים והגיע מזרחה עד לנהר דון.
בהשראת הצלחת המסעות הקודמים, תכננו ויטאוטאס והמלך ולדיסלב השני יגיילו מסע צלב נגד המונגולים שזכתה במאי 1399 בברכת האפיפיור בוניפקיוס התשיעי.
צעד מדיני-צבאי זה היה עשוי להוכיח כי הדוכסות הגדולה קיבלה בשנת 1387 במלואה את הנצרות והפכה למגנתה, ומשום כך לא הייתה לאבירים הטבטונים שום עילה להמשיך בהתקפות בנות מאה השנה נגדה.
לוחמי ליטא ופולין יצאו מקייב והתקדמו לאורך נהר הדנייפר.
ב-5 באוגוסט 1399 פגשו את כוחות הטטרים של אורדת הזהב על נהר וורסקלה, מצפון לפולטבה, כמעט באותו מקום כמו קרב פולטבה משנת 1709.
בקרב וורסקלה, בתמיכת טימור לנג, הצליחו טימור קוטלוג חאן והאמיר ידיגאי להנחיל תבוסה לקואליציה של ויטאוטאס, יגיילו והטטרים של טוכטמיש.
מעל עשרים נסיכים פולנים וליטאים, לרבות שני אחים של המלך ולדיסלב נהרגו בקרב, וויטאוטאס עצמו ניצל בעור שיניו.
על ידי ניצחון מזהיר זה צלחו בני בריתו של טימור לנג לדחוק את גבול הקונפדרציה הפולנית-ליטאית, בחזרה הרחק מן הים השחור.
פרצו מרידות בכמה מקומות, והקניאז גאורגי הצליח לכבוש מחדש את נחלתו, סמולנסק.
טטרים גולים ממלוויו של טוכטמיש ואחרים יושבו גם הם באזור שבין וילנה, מינסק וביאליסטוק, בשטחי ליטא, בלארוס ומזרח פולין של היום.
בהמשך ניהל ויטאוטאס מלחמות נגד הנסיך המורד סבידריגאילו.
בשנת 1401 הוכר שוב רשמית על ידי ולדיסלב יגיילו כדוכס גדול של ליטא, תחת חסותו של המלך.
בשנת 1404 כבש ויטאוטאס את סמולנסק ובשנת 1410, בראש קואליציה שכללה גם כוחות מונגולים בראשות בנו של טוכטמיש, ג'לאל אד-דין חאן ואוקראינים, פיקד על הצבא הפולני-ליטאי בקרב המפורסם בגרונוולד ששם קץ לכוחו של מסדר האבירים הטבטונים באזור הים הבלטי.
בשנת 1398, במסגרת ההכנות למסע הצלב נגד אורדת הזהב, חתם ויטאוטאס את הסכם סלינס עם האבירים הטבטונים ומסר להם את סמוגיטיה.
חבל סמוגיטיה היה חשוב במיוחד בעיני האבירים הטבטונים מפני שהוא הפריד את בסיסם שבפרוסיה מאחיהם, האבירים הליבונים ("האחים הליבונים של החרב") שבלטביה.
שני המסדרים הגרמנים - הטבטוני והליבוני ביקשו להתאחד ולהקים כוח משותף בעל עוצמה.
עם זאת לא שלטו האבירים הטבטונים בסמוגיטיה יותר משלוש שנים, מפני שב-13 במרץ 1401, בתמיכתו של ויטאוטאס, מרדו הסמוגיטים והציתו שתי טירות של הטבטונים.
האבירים השיגו תגבור משביטריגאילה, אחיו של יגיילו, שחמד את תוארו של ויטאוטאס.
ב-1404 נחתם בראציונז' הסכם חדש בין ויטאוטאס ובין הטבטונים, ששיחזר במהותו את תנאי ההסכם בסלינס: סמוגיטיה נמסרה לאבירים הטבטונים ופולין הבטיחה שלא לתמוך בליטא במקרה של מלחמה עתידית.
האבירים הבטיחו לתמוך בוויטאוטאס בחזית המזרחית ושלא לתת יד לתביעות הגדימינים כלפי כס הדוכסים הגדולים של ליטא.
אולם הסכם זה לא הפיג את המתחים וכל המחנות התכוננו למלחמה.
בשנת 1408, אחרי שהשיג שלום במזרח, שב ויטאוטאס לענייני סמוגיטיה.
ב-1409 פרץ בגיבויו מרד שני של הסמוגיטים נגד הכובשים הטבטונים.
המורדים שרפו את טירת כריסטממל (סקירסנמונייה).
המלחמה פרצה כשגם פולין וגם ליטא העניקו תמיכה למורדים.
ויטאוטאס גייס צבא גדול מתוך 18 אזורים שבשליטתו.
צבא זה הצטרף לכוחות הפולנים והתקדם אל עבר המטה הטבטוני שבטירת מריינבורג (בימינו טירת מאלבורק).
ב-1410 פיקד ויטאוטאס עצמו על כוחות הדוכסות הגדולה בקרב גרונוולד.
הקרב הסתיים בניצחון מכריע של פולין וליטא.
אף על פי שהמצור על מריינבורג לא עלה יפה, האבירים הטבטונים לא הצליחו לעולם להתאושש ומאותו זמן ואילך לא היוו שוב איום רציני על פולין-ליטא.
כתוצאה מהסכם השלום בתורן (1411), השיג ויטאוטאס את סמוגיטיה לכל חייו.
אמנם לא הושגה הסכמה על הגבולות.
זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הסכים לתווך במחלוקת.
בשנת 1413 הוחלט שכל הגדה הימנית של נהר הנמן שייכת לסמוגיטיה, ולפיכך, לליטא.
אולם האבירים הטבטונים לא קיבלו את ההחלטה הזאת והמלחמה פרצה מחדש ב-1414.
הקרבות נמשכו כחודשיים והנושאים במחלוקת הובאו בפני ועידת קונסטנץ.
אף על פי שלא נמצא פתרון לסכסוך, נפתחה הזדמנות בפני הסמוגיטים להציג את עמדתם בפני מנהיגי אירופה, דבר שבפני עצמו היווה אירוע חשוב בהיסטוריה הדיפלומטית של ליטא.
בהמשך נעשו ללא הצלחה עוד ניסיונות תיווך עד שב-1422 המסדר הטבטוני התחיל שוב במלחמה.
אחרי כחודשיים של קרבות, נחתם ההסכם באגם מלנו.
לפי תנאי הסכם זה, סמוגיטיה הוחזרה לליטא לצמיתות, בעוד העיר ממלד (בימינו קלייפדה) והסביבה נשארו בשליטת המסדר.
הגבול, כפי שנקבע על ידי ההסכם, נשאר ללא שינוי למשך כ-500 שנה עד למחלוקת של ממל בשנת 1923.
אחרי השלום, יכול ויטאוטאס להתפנות לביצוע רפורמות וליחסיו עם פולין.
בשנת 1399 מתה מלכת פולין ידוויגה בעת לידה יחד עם תינוקה.
שלטונו של יוגאילה בפולין נראה בסכנה בגלל היותו מלך זר שאשתוה המנוחה היוותה הקשר היחיד שלו לכס המלכות הפולני.
התבוסה על ידי אורדת הזהב בוורסקלה עוררה גם היא צורך בהערה מחדש של היחסים בין פולין ובין ליטא.
משום כך נחתמה בשנת 1401 ברית ראדום בין שתי הארצות.
ברית זו זיכתה את ויטאוטאס באוטונומיה רחבה, אך אחרי מותו התואר והסמכויות של דוכס גדול של ליטא היו עשויים לעבור לידי מלך פולין או להפך.
במקרה שוולדיסלב יגיילו ימות ללא יורש, הסכימה האצולה הפולנית לא לבחור מלך חדש מבלי להתייעץ עם ויטאוטאס.
תקדים מיוחד היווה בברית ראדום הצגת מסמך מיוחד מטעם האצולה הליטאית.
זו הייתה בפעם הראשונה שמישהו מחוץ לדוכסים הגדולים שיחקו תפקיד בענייני הדוכסות.
בשנת 1413 נחתמה עם פולין ברית הורודלו, שאחד מאדריכליה היה ויטאוטאס.
לפי תנאי ברית זו, הדוכסות הגדולה של ליטא נותר דוכסות גדולה נפרדת עם פרלמנט משלה.
הפרלמנטים - הסיימים של שתי המדינות השותפות - היו אמורים לדון ביחד בעניינים בחשובים.
ברית זו הייתה חשובה מבחינה תרבותית ופוליטית כאחד, מפני שהבטיחה לאצילים הנוצרים הליטאים אותן זכויות כמו לשלאכטה הפולנית.
תנאי זה לא חל על האצילים הנוצרים אורתודוקסים (פרבוסלבים).
ברית הורודלו סללה את הדרך להידוק המגעים ושיתוף הפעולה בין אצילי פולין וליטא.
בינואר 1429 שלח הקיסר זיגמונד לוויטאוטאס את מינויו למלך פולין, אך השליחים שהובילו את הכתר נעצרו בסתיו 1430 בדרכם על ידי מגנטים פולנים.
הקיסר שלח לו כתר נוסף אך ויטאוטאס נפטר בטירתו בטראקאי.
הובא לקבורה בקתדרלה של וילנה.
ויטאוטאס עודד את התפתחותה הכלכלית של ליטא והנהיג שורה של רפורמות.
תחת שלטונו הפכה הדוכסות הגדולה ריכוזית יותר, כאשר הנסיכים המקומיים בעלי יחוס מלכותי הוחלפו במושלים נאמנים לוויטאוטאס.
המושלים היו בעלי אחוזות אמידים שהיוו בסיס להתגבשות מעמד האצולה הליטאית.
בימי ויטאוטאס התחילה עליית השפעתם של בני המשפחות משפחת רדזיוויל וגושטאוטאי.
כמו כן הזמין ויטאוטאס יהודים לבוא ולהתגורר בערים טרוקי, ברסט-ליטובסק וגרודנו והעניק להם זכויות הגנה וחירויות נרחבות.
אנה סביאטוסלבה מסמולנסק - נישאה לו בסביבות 1370. היא נפטרה בשנת 1418. ממנה נולדה לו בתו היחידה סופיה ויטובטובנה.
יוליאנה אולשנסקה, בתו של איוואן אולשנסקי ואחיינית של אשתו הראשונה - נישאה לו אחרי 1418. לא הולידה לו ילדים.
האוניברסיטה של ליטא בקאונאס - קיבלה את שמו בשנים 1930 לכבוד מלאת 500 שנה למותו.
היא נשאה את שמו עד שנת 1940 ושוב בימי הכיבוש הנאצי בקיץ 1941 ועד 1943. נקראת שוב ויטאוטאס החל משנת 1989.
ויטאליאן היה אפיפיור מ-30 ביולי 657 עד מותו ב-27 בינואר 672. נולד בעיר סגני שבמחוז לאציו, איטליה.
בימיו נמשכה המחלוקת לגבי היחס למונותליטיזם.
נבחר לכס האפיפיור לאחר מותו של קודמו, אאוגניוס הראשון.
כמו קודמו, ניסה ויטאליאן לחזק את הקשר עם בירת האימפריה הביזנטית המזרחית, קונסטנטינופול, ונפגש עם הקיסר הביזנטי, קונסטנס השני.
השימוש בנגינת עוגב בכנסיות מיוחס לראשונה לתקופתו של ויטאליאן.
ויטאליאן נחשב לקדוש על ידי הכנסייה הקתולית.
יום חגו הוא 27 בינואר.
ויטאלי איבאנוביץ' סבסטיאנוב היה קוסמונאוט סובייטי שהשתתף בשתי טיסות לחלל.
על השתתפותו בתכנון מערכות חלל בשנת 1978 הוענק לו פרס ברית המועצות.
ויטאלי סבסטיאנוב נולד בעיירה במחוז סברדלובסק.
בשנת 1945 משפחתו עברה לסוצ'י.
לאחר סיום בית הספר, סבסטיאנוב נסע למוסקבה והחל לימודי הנדסה במכון למהנדסי טייס.
עם סיום וקבלת הסמכה כמהנדס הוא החל לעבוד במשרד תכנון מס' 1. בשנים 1960–1963 הוא היה מדריך למערכות חלל במרכז להכנת הקוסמונאוטים.
בשנת 1965 הוא סיים עבודת הדוקטורט שלו.
בשנת 1968 סבסטיאנוב נכלל ביחידת הכנת הקוסמונאוטים.
הוא היה חלק מקבוצה שעברה הכנה לטיסות לירח.
עקב בעיות טכניות ואי-יכולת להקדים את אמריקאים בנחיתה על הירח התוכנית בוטלה.
בשנת 1969 סבסטיאנוב החל הכנות לטיסות בחלליות מדגם "סויוז".
ביוני 1970 הוא השתתף בטיסה של חללית סויוז 9. לאחר הטיסה הראשונה סבסטיאנוב היה חלק מצוות משנה למספר משימות חלל.
הטיסה השנייה שלו התרחשה במאי 1975 על סיפון סויוז 18. החללית התחברה לתחנת חלל סאליוט 6 וצוות שהה שם חודשיים.
לאחר טיסה זו הוא המשיך בהכנות לטיסות נוספות ונכלל בצוותי שמנה של מספר משימות חלל.
עקב סיבות בריאותיות ביוני 1990 הוטלו על סבסטיאנוב מגבלות להשתתפות בטיסות ארוכות.
ב-30 בדצמבר 1993 סבסטיאנוב התפטר ממקום עבודתו במשרד לתכנון חלליות ומיחידת הקוסמונאטים עקב בחירתו לדומה הממלכתית של הפדרציה רוסית.
הוא היה חבר דומה במשך מעל העשור והיה חבר של סיעת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית.
במשך שנים רבות סבסטיאנוב היה מנחה של תוכנית מדעית בטלוויזיה סובייטית.
במהלך שנות ה-80 סבסטיאנוב היה יושב ראש הפדרציה הסובייטית של שחמט.
ויטאלי סמיונוביץ' דבידוב הוא שחקן הוקי קרח סובייטי לשעבר בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של דינמו מוסקבה ונבחרת ברית המועצות איתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית.
דבידוב נולד במוסקבה והתגורר ליד אצטדיון דינמו.
אחד ממאמני המועדון ראה אותו משחק הוקי קרח והזמין אותו לקבוצת ילדים של המועדון.
בשנת 1957 עבר לקבוצת הבוגרים ושיחק בה כחלוץ.
באחד ממשחקי החוץ היה חוסר במגן ודבידוב הסכים לשחק בעמדה זו.
מאז עבר לעמדת מגן והפך לאחד מכוכבי ההגנה של הקבוצה.
בשנת 1963 דבידוב לראשונה נכלל בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה באליפות עולם.
הוא המשיך וזכה במדי הנבחרת באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת דבידוב שיחק ליד ויקטור קוזקין ואלכסנדר רגולין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות.
בזירה הביתית שלטה קבוצת צסק"א מוסקבה בהוקי קרח הסובייטי ללא מצרים.
דינמו ודבידוב לא הצליחו ולו פעם אחת לערער את שלטונה, ודבידוב סיים את קריירת המשחק שלו ללא תואר מקומי.
בשנת 1972 פרש דבידוב ממשחק פעיל ועבר לאימון.
בשנים 1976-1977 הוא היה מאמן ראשי של נבחרת הנוער של ברית המועצות.
בשנים 1979-1981 הוא היה מאמן ראשי של קבוצתו דינמו מוסקבה.
בשנות ה-80 הוא עבר להונגריה והיה מאמן אחת הקבוצות ונבחרת המדינה.
בתקופה זו הנבחרת עלתה מדרג C לדרג B העולמי.
לאחר מספר שנים בהונגריה דבידוב חזר לרוסיה ופעל במסגרת מועדון בו שיחק.
מחוז ויטבסק (בבלארוסית: Віцебская вобласць, ברוסית: Витебская область) הוא אחד מששת מחוזות בלארוס, שוכן בצפון המדינה ובירתו העיר ויטבסק.
בשנת 2009 התגוררו במחוז 1,230,821 תושבים, צפיפות האוכלוסין במחוז היא הנמוכה במדינה כ-31 תושבים לקמ"ר.
המחוז גובל בלטביה בצפונו, ברוסיה בצפונו ובמזרחו, במחוזות מוהילב מינסק וגרודנו בדרומו, ובליטא במערבו.
המחוז ידוע באגמים הרבים שבו, האגמים הגדולים הם אגם אוסבייה (Асвейскае возера) ואגם לוקומלסקויה (Лукомскае возера).
במחוז ישנם שמורות טבע ופארקים לאומים יותר מכל מחוז אחר בבלארוס.
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 1939 במחוז התגוררו 77 אלף יהודים (כ-6% מכלל אוכלוסיית המחוז).
בשנת 1959 היו במחוז רק 19 אלף יהודים.
המחוז מחולק ל-21 ראיונים, 249 מועצות כפריות (סלסובייט), 5 ערים ו-26 יישובים עירוניים.
ויטאלי לאונטייביץ' מוטקו הוא מדינאי רוסי, סגן ראש ממשלת רוסיה מה-19 באוקטובר 2016, במשך כשנה היה אחראי לענייני ספורט ובשנים 2018-2020 הופקד על ענייני הבנייה במדינה.
לאחר התפטרות ממשלת מדבדב השנייה וכינון ממשלת מישוסטין הראשונה שוחרר מתפקידו ופוטר מהממשלה.
כיהן כשר הספורט בשנים 2008–2016. נשיא התאחדות הכדורגל הרוסית בשנים 2005–2009 ובשנים 2015–2017. בשנים 2003–2008 הוא היה סנאטור במועצת הפדרציה של רוסיה מטעם סנקט פטרבורג.
קודם לכן היה נשיא מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג (1995 - 2003).
ויטאלי מוטקו רכש את השכלתו המקצועית במכון מקצועי כמומחה למנועים בעיר פטרוקרפוסט הסמוכה למבצר שליסלבורג שבמחוז לנינגרד וכן השתלם גם במכון הלנינגרדי לנהרות.
בבגרותו כיהן כיו"ר המועצה האזורית של רובע קירוב בלנינגרד ולמד במקביל במכון הלנינגרדי לתחבורת ימים והתמחה כמהנדס מכונאי בכלי שיט, לימודים אותם השלים בשנת 1987. הוא גם סיים את הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג במקביל לעבודתו כנשיא מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג ב-1999.
ביוני 2006 השלים דוקטורט באוניברסיטת סנקט פטרבורג הממלכתית לכלכלה ופיננסים וכתב עבודה על השפעתם ויחסם של הרגולטורים על כלכלת השוק בתחום הספורט, זאת במקביל לעבודתו כנשיא ההתאחדות לכדורגל.
בצעירותו מוטקו היה מזכיר הקומסומול והיה חבר המפלגה הקומוניסטית משנת 1980 ועד לפירוקה בשנת 1991.
בשנות ה-80 הוא היה חבר במועצת רובע קירוב בלנינגרד ובשנים 1983–1991 היה יושב ראש ועד הפועל של רובע קירוב בלנינגרד.
בשנת 1990 נבחר כחבר המועצה האזורית של הרובע והיה ראש המועצה עד שנת 1992.
ב-1992 מונה לסגן ראש עיריית סנקט פטרבורג וראש הוועדה לענייני רווחה.
בתקופת כהונתו של אנטולי סובצ'אק היו לו יחסים טובים עמו ולאחר הפסדו של האחרון בבחירות למושל העיר התמקד בתחום הספורטיבי והתמנה לנשיא מועדון הכדורגל זניט.
מוטקו כיהן בשנות ה-90 כנשיא התאחדות הכדורגל של סנקט פטרבורג והיה ממארגני משחקי הרצון הטוב בשנת 1994.
בשנת 1995 מוטקו התמנה לנשיא מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, תפקיד אותו מילא עד שנת 2003.
באוגוסט 2001 הוא היה מיוזמי הקמת הפרמייר ליג הרוסי במתכונת מודרנית והיה לנשיא הליגה.