tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות כך עזבה יחד עם אמה החורגת, אשתו השנייה של אביה, לוקרציה ובנה בן ה-12, ברנדטו לטירת המשפחה באברוצי.
ב-1598, במהלך אחד מביקוריו של האב בטירה, סיממו אותו הנשים תוך הסתייעות במשרתים והרדימו אותו.
לאחר מכן הכתה בראשו ביאטריצ'ה בת ה-21 באמצעות פטיש (מקבת) וגופתו הושלכה מן החלון, במטרה לשוות לרצח מראה של תאונה.
בעקבות העדרו של צ'נצ'י מרומא החלה משטרת מדינת האפיפיור לחקור את העדרו, זאת בעת ששררה אווירה של הכבדת כוח החוק האפיפיורי, בעיקר על בני האצולה.
המעשה התגלה מפיו של אחד מן המשרתים והמשפט נפתח ברומא, בסיומו הורשעו השלושה ברצח.
ברנדטו הצעיר נשפט לחיי עבדות, אך שוחרר לאחר שנה.
הנשים נשפטו להוצאה להורג בעריפה.
ביאטריצ'ה הוצאה להורג בעריפת ראש על גשר טירת סנטאנג'לו.
רכוש משפחת צ'נצ'י הוחרם לטובת משפחתו של האפיפיור, משפחת אלדוברנדיני.
ההוצאה להורג עוררה התקוממות בין תושבי רומא, שדוכאה עד מהרה.
גופתה של ביאצריצ'ה נטמנה בכנסיית סן פייטרו אין מונטוריו.
האגדה מספרת שמאז רדוף הגשר ברוחה של ביאטריצ'ה הנושאת את ראשה בידה.
ביאטריצ'ה צ'נצ'י הונצחה ביצירות אמנות רבות.
פרסי ביש שלי כתב אודותיה את המחזה "The Cenci: A Tragedy in Five Acts", כן נכתבו אודותיה נובלות מאת סטנדל, פרנצ'סקו דומניקו גוראצי, אלפרד נובל ("נמסיס") ואלברטו מורביה.
אופרות מאת ברתולד גולדשמידט ואלברטו חינסטרה (שתיהן לפי המחזה של שלי).
המחזאי המודרני אנטונן ארטו עיבד אף הוא את המחזה של שלי.
אלכסנדר דיומא האב כלל את סיפורה בספרו "פשעים מהוללים".
ב-1966 נעשה סרט קולנוע איטלקי בשם ביאצריצ'ה צ'נצ'י, שלא זכה להצלחה או לביקורת חיובית.
ביאטה סירוטה גורדון הייתה אמנית יהודיה ופעילת זכויות אדם שניסחה את הסעיפים הקשורים לנשים בחוקת יפן שאחרי מלחמת העולם השנייה.
היא אחיינית של יאשה הורנשטיין.
נולדה בווינה, להורים יהודים, יוצאי רוסיה.
אביה, לאו סירוטה, היה מוזיקאי, פסנתרן קונצרטים.
בשנת 1928 עברה המשפחה לטוקיו, יפן, בעקבות האב שקיבל שם משרה באקדמיה למוזיקה.
ביאטה התחילה את לימודיה בבית ספר גרמני בטוקיו, אותו עזבה עקב האווירה הנאצית ועברה לבית ספר אמריקאי.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, ב-1939, עזבה את יפן ונסעה ללמוד בקולג' בארצות הברית.
בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור, ב-1941, נותק הקשר בינה לבין הוריה שנותרו בטוקיו.
גורדון שלטה בשפות יפנית, גרמנית, אנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית, וניצלה את שליטתה בשפות אלה כדי להשיג עבודה.
שליטתה ביפנית סייעה לה להתקבל לעבודה במודיעין האמריקאי.
ב-1945, לאחר סיום המלחמה, קיבלה משרה של מתורגמנית ליפנית, במטהו של גנרל דאגלס מקארתור, המפקד העליון של צבא הכיבוש של בעלות הברית ומושלה של יפן, לאחר כניעתה של יפן.
היא חזרה ליפן, כחברה במשלחת האמריקאית.
אחרי חיפושים מצאה את הוריה, אשר שהו במחנה הסגר יפני במהלך המלחמה.
בתקופת הכיבוש האמריקני של יפן
האמריקאים לא התכוונו לכפות על יפן מערכת פוליטית חדשה באופן חד-צדדי.
במקום זאת, היה בכוונתם לעודד את מנהיגיה החדשים של יפן ליזום רפורמות דמוקרטיות בעצמם.
אולם, הבכירים היפנים לא ראו עין בעין עם אנשיו של מקארתור את כינונה של החוקה המתגבשת.
הקיסר הירוהיטו, ראש הממשלה קיג'ורו שידהרה ומרבית שרי הממשלה נרתעו מהחלפתה של החוקה הקיימת, חוקת מייג'י, שנחקקה ב-1890, במסמך ליברלי יותר, וניסו להציע תיקונים שמרניים יחסית לחוקת מייג'י.
הגנרל מקארתור דחה תיקונים אלה ובשנת 1946 הורה לאנשיו לנסח מסמך חדש.
מרבית החוקה החדשה נוסחה על ידי שני קציני צבא בכירים בעלי תואר במשפטים, מיילו ראוול וקורטני ויטני, יחד עם צוות של 22 מומחים.
גורדון, בת ה-22, הייתה האישה היחידה בקבוצה זו והיא שהייתה אחראית לניסוחם של שני הסעיפים הדנים בזכויות הנשים: סעיף 14 המעניק לכל האזרחים זכויות שוות בלי הבדל מין גזע ודת, וסעיף 24 המעניק לנשים באופן מפורש זכות לבחור בן זוג, זכויות רכוש, ירושה ובחירת מגורים.
גורדון קיבלה מספר רב של פרסים ומספר תוארי ד"ר לשם כבוד.
בשנת 1998 הוענק לה תואר הכבוד היפני הגבוה ביותר, מסדר האוצר הקדוש.
האסטרואיד 5559 Beategordon שהתגלה על ידי אלינור הלין, נקרא על שמה.
המבורכת ביאטריצ'ה (השלישית) ד'אסטה (באיטלקית: Beatrice (Terza) d'Este, בהונגרית: Estei Beatrix magyar királyné 1215– לפני 8 במאי 1245) הייתה נסיכה איטלקייה מפרארה, מלכת הונגריה, אשתו השלישית של המלך אנדראש השני, מבורכת של הכנסייה הרומית-קתולית.
ביאטריצ'ה הייתה צאצאית יחידה של המרקיז אלדוברנדיני הראשון לבית אסטה.
שם אמה ומוצאה אינם ידועים.
מכיוון שאביה מת בשנה הראשונה לחייה, גדלה ביאטריצ'ה והתחנכה בבית דודה, המרקיז אצו השביעי לבית אסטה.
בתחילת שנת 1234 מלך הונגריה, אנדראש השני, שהתאלמן בשנית בשנת 1233, ביקר בחצר משפחת אסטה והתאהב בנערה ביאטריצ'ה, שהייתה צעירה ממנו בכמעט ב-40 שנה, וביקש את ידה.
הדוד שלה הסכים בתנאי אחד - ששניהם יוותרו על נדוניה ועל כל טענה לירושת אביה.
חתונתה נחגגה ב-14 במאי בעיר סקשפהרוואר בהונגריה.
המלך אנדראש הבטיח בחוזה הנישואין שיעניק לכלתו מתנת נישואים בשווי 5,000 פאונד ושהיא תקבל בנוסף כ-1,000 פאונד כהכנסה שנתית.
עם זאת די מהר היחסים בין בני הזוג הלכו והתערערו.
אחרי מותו של המלך ב-21 בספטמבר 1235, כ-16 חדשים אחרי החתונה, עלה בנה החורג, בלה הרביעי על כס המלכות בהונגריה וביקש להגלות את ביאטריצ'ה מן הממלכה.
יתרה מזו האשים אותה בבגידת בעלה והורה על מעצרה.
ביאטריצ'ה הצליחה להימלט רק בעזרת שגריריו שך הקיסר פרידריך השני שהגיעו ללוויית בעלה המנוח.
היא הייתה באותה תקופה בהריון ובקרוב ילדה את הבן אישטוואן, שלא הוכר כבן לגיטימי של אנדראש על ידי אחיו למחצה.
אחרי שילדה תכננה ביאטריצ'ה להתיישב בחצר דודה, אולם המרקיז אצו השביעי דחה את בקשתה.
היא נאלצה לנדוד ברחבי איטליה ולא ויתרה לרגע על זכויות בנה לכתר ולהכנסות מהונגריה.
על מנת להגן על בנה הסתתרה במנזר שהקימה דודתה, ביאטריצ'ה הראשונה ד'אסטה, על ההר ג'מולה בבאונה-פדובה.
אף-על-פי כן ובניגוד לאמונות שרווחו היא לא הפכה מעולם לנזירה.
היא חיה בצניעות רבה והוכרזה ל "מבורכת" על ידי הכנסייה הרומית-קתולית.
ביאטריצ'ה ניסתה לשווא לשכנע את הרפובליקה של ונציה לתמוך בבנה בעת עימותיה עם הונגריה.
אולם בהסכם השלום ב-30 ביוני 1244 הבטיחה ונציה למלך בלה הרביעי שלא תתמוך בתביעותיה ובתביעות בנה.
האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי החליט לעומת זאת לפצות אותה ואישר לה תגמולים מ-35 מנזרים באיטליה.
המלכה ביאטריצ'ה ד'אסטה נפטרה בגיל 30, בשנת 1245. היא הובאה לקבורה על ההר ג'מולה.
גופתה נעלמה מהקבר ללא עקבות.
במאי 1234-ספטמבר 1234 הייתה נשואה למלך הונגריה, אנדראש השני.
אישטוואן "פוסטומוס" ("שנולד לאחר מות אביו") (1271-1236), היה לדוכס סלאבוניה ואביו של המלך האחרון מבית ארפאד בהונגריה, אנדראש השלישי.
ביאטריס מיוריאל היל טינסלי (באנגלית, Beatrice Muriel Hill Tinsley, 27 בינואר 1941 - 23 במרץ 1981) הייתה אסטרונומית וקוסמולוגית ניו זילנדית-בריטית-אמריקנית.
מחקרה תרם משמעותית להבנת התפתחות הגלקסיות ולחקר המפץ הגדול.
טינסלי נולדה בצ'סטר אנגליה, האמצעית מבין שלוש אחיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה עברה משפחתה לניו זילנד.
בתחילה גרו בקרייסטצ'רץ' ולאחר מכן בניו פלימות'.
היא למדה באוניברסיטה של קנטרברי בניו זילנד תואר ראשון ושני במדעים, וסיימה ב-1961 עם הצטיינות בפיזיקה.
במהלך לימודיה בקרייסטצ'רץ' היא נישאה לבן כיתתה הפיזיקאי והאסטרונום, בריאן טינסלי, אולם נישואיה לעובד האוניברסיטה מנעו ממנה להמשיך לעבוד באוניברסיטה.
ב-1963 עברה המשפחה לדאלאס, שבטקסס בארצות הברית, אולם ביאטריס לא הצליחה למצוא עבודה בתחומה אלא רק באוסטין, המרוחקת כ-320 ק"מ משם.
ב-1966 סיימה את הדוקטורט באוניברסיטת טקסס באוסטין, בנושא התפתחות הגלקסיות והמשמעויות לקוסמולוגיה (Evolution of Galaxies and its Significance for Cosmology).
במהלך השנים, שאפה ביאטריס לאזן בין חיי המשפחה וחייה המקצועיים.
היא אימצה שני ילדים בכוונה להמשיך את עבודת המחקר בזמן שהם ישנים.
אולם לבסוף החליטה להתגרש ולעזוב את המשפחה ב-1974 כדי לקבל משרת פרופסור משנה באוניברסיטת ייל.
ב-1978 הפכה לאישה הראשונה המקבלת מינוי לפרופסורית לאסטרונומיה באוניברסיטה.
במהלך עבודתה בייל פרסמה כ-100 מחקרים בתחום האסטרונומיה.
עבודת הדוקטורט שלה, אשר הסבירה איך התפתחות הגלקסיות משפיעה על תאוריות התפתחות היקום וגודלו, הביאה לשינויים משמעותיים בהבנה של היווצרות גלקסיות.
בעבודתה היא הראתה איך המרכיבים הכימיים בתוך הגלקסיות, מסת הגלקסיות וקצב היווצרות הכוכבים לא נלקחו בעבר בחשבון בחישוב התרחבות היקום.
טינסלי גם חקרה אודות מודלים הבודקים אם היקום הוא סגור או פתוח (כלומר האם היקום ימשיך להתרחב לעד או יתכווץ בחזרה).
המודלים שפיתחה הביאו להערכה ראשונית על מבנה היקום מיד לאחר המפץ הגדול.
לזכרה ניתן "הפרס השנתי ע"ש ביאטריס טינסלי" על ידי האגודה האמריקאית לאסטרונומיה, למחקר פורץ דרך בתחום האסטרונומיה והאסטרופיזיקה.
האסטרואיד 3087 Beatrice Tinsley נקרא על שמה.
בשנת 1974 זכתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה על תרומתה למדע האסטרונומיה.
ב-2010 הוחלט לקרוא לאחד ההרים בפיורדלנד על שמה.
ב-27 בינואר 2016 בחרו בגוגל לציין את יום הולדתה של טינסלי באמצעות שרבוט גוגל, בו מוצגת דמות אשה הצופה בכוכבים ובכוכב שביט באמצעות טלסקופ.
ביאטריס מינץ הייתה אמבריולוגית יהודייה-אמריקאית, אשר תחומי המחקר העיקרים שלה היו הנדסה גנטית והתמיינות תאים (בקשר למחלת הסרטן, בייחוד מסוג מלנומה).
מינץ הייתה מהחוקרות הראשונות לייצר יונקים כימריים ויונקים טרנסגניים .
בשיטות אלו, הצליחה לפתח את המודל הראשוני לטיפול במלנומה.
את רוב ימיה כחוקרת העבירה מינץ במרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן שבפילדלפיה, שם הופקדה בשנת 2002 על קתדרת ג'ק שולץ למדע בסיסי.
על עבודותיה בתחומי ההנדסה הגנטית וחקר סרטן המלנומה זכתה בפרסים, ביניהם פרס אגודת מרץ' אוף דיימס בביולוגיה התפתחותית ב-1996 על פיתוח עכברים טרנסגניים, ומדליית אגודת התורשה האמריקאית לשנת 1981.
מינץ הייתה חברה באקדמיה הלאומית למדעים, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, באגודה האמריקאית לקידום המדע , באקדמיית פונטיפיקאל למדעים ובחברה הפילוסופית האמריקאית.
ביאטריס מינץ נולדה לסמואל וג'ייני שטיין מינץ, זוג יהודי ממיקולינצה שהיגר לניו יורק.
היא סיימה בהצטיינות את לימודיה במכללת האנטר שבמנהטן ב-1941, ולאחר מכן המשיכה ללימודי תואר באוניברסיטת ניו יורק ב-1942. בהמשך עברה לאוניברסיטת איווה, שם קיבלה תואר שני ב-1944 ודוקטורט ב-1946 בלימודי התפתחות הרבייה בדו-חיים.
בשנים 1946–1960 שמשה כמרצה באוניברסיטת שיקגו, אז עברה למרכז לחקר מחלת הסרטן, אשר לימים נקרא "מרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן" בפנסילבניה.
בשנת 1965 התמנתה לפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה.
בהמשך לעבודת דוקטורט שלה, שעסק בהתפתחות הרבייה בדו-חיים, החלה מינץ בשנות ה-50 לחקור את התפתחות הרבייה בעכברים.
כחלק ממחקר זה היא ביצעה ניסוי בו יצרה "עכברים כימריים" באמצעות הנדסה גנטית, כלומר עכברים שרקמותיהם הורכבו ממספר קבוצות תאים בעלות הרכב תורשתי שונה.
בעקבות הניסוי, הבינה מינץ כי היצור הכימרי מורכב מתאי גזע "גמישים" בגוף העובר, שהתחלקו ויצרו תאי גזע בעלי הרכב תורשתי שונה, מה שיצר מעין "תצרף" של DNA שהוביל ליצור הכימרי.
מסקנות המחקר הובילה אותה להשערה שמנגנון דומה פועל גם בבסיס מחלת הסרטן.
על פי השערה זו, ייתכן שהתאים הסרטנים מקורם בסטייה התפתחותית בה תאי הגזע מתרבים יתר על המידה על חשבון התמיינות התאים הטבעית של הגוף.
ניסויים נוספים עזרו לה לאשש את השערתה.
מינץ הייתה בין הראשונים שייצרו עכברים טרנסגניים.
בעכברים אלו, השונים מעכברים כימריים, מבנה ה-DNA שונה.
בשיטה זו, יכלה מינץ לפתח מודל עכברי של מחלת המלנומה, ובכך לאפשר טיפול מוצלח במלנומה בעתיד.
מינץ ורודולף יאניש פרסמו פריצה טכנולוגית בשנת 1974. יאניש היה חוקר באוניברסיטת פרינסטון, שחקר את הסיבה שסוגי סרטן מסוימים הופיעו רק כאשר הוא הדביק עכברים בוגרים בווירוס.
בהשראת עבודה קודמת של מינץ, הוא בדק אם הזרקה של וירוס לעכברים בשלב מוקדם תתבטא ב-DNA, ואילו סוגים של הסרטן יופיעו.
מינץ ויאניש הראו כי ה-DNA של הווירוס SV40 יכול להיות משולב לתוך הדנ"א של עכברים, להתפתח ולהתמיד לבגרות וכנראה ללא היווצרות הגידול.
אמנם, רק תאים סומטיים הושפעו, כלומר ה-DNA לא הועבר לדורות הבאים.
במהלך יותר מ-50 שנותיה במרכז פוקס צ'ייס, ביאטריס מינץ סייעה לחשוף את המקורות של הסרטן במה שהיא כינתה "השאלות הגדולות".
שאלות אלו הובילו לצעדים גדולים במחקר הסרטן, לרבות פיתוח מודלים של עכברים כימריים ומהונדסים, המאפשרים למדענים לזהות קשרים בין הפיתוח והסרטן.
חברת האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), 1973
חברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, 1982
חברת אקדמיית פונטיפיקאל למדעים, 1982
מדליית איגוד התורשה של אמריקה, 1981
מדליית זהב ע"ש ארנסט יונג לרפואה, 1990
ציון לשבח לנשים במדע מאת האקדמיה למדעים של ניו יורק בשנת 1993
מדליית החברה האמריקנית לסרטן, 1997
פרס אגודת מרץ' אוף דיימס בביולוגיה התפתחותית , 1996 (עם ראלף ברינסטר )
פרס פרל מייסטר גרינגרד, 2007
בנוסף, בשנת 2002 הופקדה מינץ על קתדרת ג'ק שולץ למדע בסיסי במרכז פוקס-צ'ייס לחקר הסרטן בפילדלפיה.
ביאטה מריה שידלו (לבית קוּסינסקי) (; ) היא פוליטיקאית פולנייה, סגנית ראש ממשלת פולין בשנים 2017–2019. בין 16 בנובמבר 2015 ל-7 בדצמבר 2017 כיהנה שידלו כראשת ממשלת פולין.
ביאטה שדלו נולדה באושוויינצ'ים בשם ביאטה מריה קוסינסקי.
היא בוגרת האוניברסיטה היגלונית, שם רכשה את השכלתה.
סיימה תואר שני במנהל עסקים בוורשה.
בשנים 1995-1989 הייתה דוקטור בפקולטה לפילוסופיה והיסטוריה של פולין באוניברסיטה היגלונית.
בשנת 1997 סיימה את הלימודים לתארים מתקדמים למנהלים בבית הספר לכלכלה בוורשה.
בגיל 35 נבחרה לכהן כראש עיריית בז'שצ'ה.
בשנת 2005 נבחרה לחברת הסיים, הבית התחתון של פולין, מטעם מפלגת חוק וצדק.
במהלך הבחירות הכללית בפולין שנערכו באוקטובר 2015, מפלגת "חוק וצדק" הימנית ניצחה בבחירות הכללית.
לאחר שניהלה את תעמולת בחירות עבור המועמד של מפלגתה לנשיאות, אנדז'יי דודה, מונתה על ידו לכהן כראש ממשלת פולין.
ב-16 בנובמבר 2015 הקימה שדלו את ממשלתה .
אחת מההחלטות הראשונות שלה הייתה להוציא את דגל האיחוד האירופי מאולם מסיבות העיתונאים במשרד ראש הממשלה ולהחליף את השעון באולם הישיבות של מועצת השרים בצלב.
מיד עם כניסתה לתפקיד, הכריזה על "תוכנית 500+", בראש סדר העדיפויות שלה כראש ממשלה.
התוכנית הושקה ב-1 באפריל 2016 וסיפקה למשפחות 500 זלוטי עבור כל ילד, החל מהילד השני.
התוכנית נועדה לשמש כזרז לגידול בשיעור הילודה במדינה.
בנוסף הודיעה על הורדת גיל הפרישה לגמלאות, ובכך לבטל רפורמה לא פופולרית של הממשלה הקודמת.
אחת המחלוקות הגדולות ביותר במהלך ממשלתה, משבר בית המשפט החוקתי בפולין בסוף 2015 .
לאחר שהממשלה קידמה חוק שיחייב רוב של שני שלישים בהכרעות גורליות והעביר את הסמכות להשביע שופטים מנשיא פולין ליושב ראש הסיים.
בתגובה אלפים הפגינו בעשרות ערים במדינה.
לך ולנסה אמר בתגובה "הדמוקרטיה בפולין בסכנה של ממש, הממשלה מביישת אותי".
המשבר הביא גם לצניחה דרמטית בפופולריות של הממשלה, וספג ביקורת מהפרלמנט האירופי, שב-13 באפריל 2016 קיבל החלטה שהצהירה כי הפרלמנט "מודאג מהשיתוק האפקטיבי של בית המשפט החוקתי.
בפולין מסכנת הפגיעה בדמוקרטיה, בזכויות אדם ובשלטון החוק.
ביולי 2016 השתלטה ממשלת פולין על רשות השידור הציבורי של פולין, כולל ערוצי הרדיו והטלוויזיה הפולנית.
יותר מ–160 עיתונאים פוטרו או עזבו את תפקידם משום שלא הסכימו לקדם את מסרי מפלגת "חוק וצדק".
באוקטובר 2016 קידמה הממשלה חוק האוסר באופן מוחלט ביצוע הפלות במדינה, גם במקרי אונס או במקרים המסכנים את חיי האישה, כשהוא קובע עונש מאסר של עד חמש שנים לאישה המבקשת להפיל או לרופאים שיבצעו הפלות.
ביולי 2017 הסנאט של פולין אישר את החוק המכפיף את מערכת בתי המשפט לפיקוח פוליטי, צעד שגרר ביקורת חריפה בקרב אזרחי המדינה שמחו על הפרת עקרון הפרדת הרשויות במדינה.
באוקטובר 2017 אלפי רופאים ומתמחים הקימו אוהלי מחאה במרכז וורשה וערים רבות נוספות בפולין.
בדרישה להעלאת השכר החודשי הממוצע שלהם.
גם אזרחים רבים בפולין הצטרפו לאות הזדהות, להפגנות המחאה של אלפי הרופאים מול הפרלמנט הפולני בוורשה ואל מאהלי המחאה שהקימו בערים רבות במדינה, ובמחאה על המצב הקשה של מערכת הבריאות.
ב-7 בדצמבר 2017, התפטרה שידלו מתפקידה יחד עם כל חברי ממשלתה.
התפטרותה התקבלה למחרת על ידי הנשיא אנדז'יי דודה, אשר מינה במקומה את מתאוש מורביצקי לראש הממשלה החדש, גם הוא ממפלגת חוק וצדק.
מאז ועד 4 ביוני 2019 כיהנה שידלו כסגניתו של ראש הממשלה מורביצקי.
במאי 2019 התמודדה בבחירות לפרלמנט האירופי, ונבחרה כחברת הפרלמנט האירופי מטעם פרובינציית פולין קטן ושוויינטוקז'יסקיה.
שידלו נשואה לאדוורד שידלו, להם שני ילדים.
ביאטריס ווד הייתה אמנית וקדרית אמריקאית מתנועת האוונגרד בארצות הברית; היא ייסדה את מגזין "האיש העיוור" (The Blind Man) בניו יורק בשנת 1917 יחד עם האמן הצרפתי מרסל דושאן והסופר אנרי-פייר רושה.
היא למדה אמנות ותיאטרון בפריז, ועבדה בתור שחקנית בניו יורק.
ווד הייתה מוכרת בשם "המאמא של הדאדא".
ווד היוותה השראה לדמותה של רוז דוויט בוקייטר מהסרט "טיטניק" של ג'יימס קמרון.
ביאטריס ווד נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה, להורים עמידים.
משפחתה עברה לניו יורק לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו של 1906. למרות התנגדות הוריה, בחרה ווד בקריירה באמנות, ובסופו של דבר הם הרשו לה ללמוד ציור.
מכיוון שהיא הייתה דוברת צרפתית, הם שלחו אותה לפריז שם למדה משחק בתיאטרון קומדי פראנסז ואמנות באקדמיה ז'וליאן היוקרתית.
ווד נאלצה לחזור לארצות הברית עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
היא המשיכה לשחק בניו-יורק עם חברת תיאטרון בעלת רפרטואר צרפתי, וביצעה מעל לשישים תפקידים בתוך שנתיים.
ווד החלה להיות מעורבת בתנועת האוונגרד לאחר שהכירה בשנת 1916 בניו יורק את מרסל דושאן ואת חברו אנרי-פייר רושה, שהיה מבוגר ממנה ב-14 שנה.
שלושתם הקימו את "האיש העיוור" (The Blind Man) מגזין שהיווה את אחד מביטוייה הראשונים של תנועת הדאדא בארצות הברית.
המגזין יצא במקור כדי להגן על ה"מזרקה" של דושאן, משתנה מחרסינה שדושאן הגיש בשם "ר.
מאט" לתערוכה הראשונה של החברה לאמנים עצמאיים באפריל 1917. ווד כתבה במגזין טור אישי אנונימי, וההצהרה שלה אודות היצירה צוטטה רבות: "לגבי אינסטלציה, זה מגוחך.
היצירות היחידות שאמריקה נתנה לנו הן האינסטלציה שלה וגשריה."
אף על פי שווד הייתה מעורבת יותר עם רושה, הם נהגו להיפגש גם עם דושאן, מה שיצר ביניהם משולש אהבה.
ביוגרפיות שנכתבו על ווד בסוף המאה ה-20 קישרו בין הרומן של רושה מ-1956 ז'יל וג'ים (והגרסה הקולנועית מ-1962) למערכת היחסים שהייתה לה עמו ועם דושאן.
מקורות אחרים קישרו בין משולש האהבה שלהם לרומן הלא גמור של רושה ויקטור.
באוטוביוגרפיה שלה מ-1985, אני בהלם עצמי (I Shock Myself), הכחישה ווד כל קשר בין משולש האהבה שלה עם רושה ודושאן לבין דמויות הרומן ז'יל וג'ים:רושה חי בזמנו עם אשתו דניס בפריז, וכבר סיים לכתוב את ז'יל וג'ים ...
מכיוון שהסיפור עוסק בשני גברים צעירים שנהפכו לחברים קרובים של אישה שאוהבת את שניהם, אנשים תהו האם זה מבוסס על רושה, מרסל ועלי.
קשה לי להגיד איזה זכרונות או מאורעות השפיעו על רושה, אבל יש לדמויות רק דמיון קטן אלינו בחיים האמיתיים!ז'יל וג'ים נקשר בסופו של דבר למשולש האהבה בין רושה, הסופר הגרמני פרנץ האסל והלן גרונד, שהייתה נשואה להסל.
הזוג ארנסברג והחוגים החברתיים שלהם
ווד הכירה את הפטרונים וולטר ולואיז ארנסברג, והם נהפכו לחברים לחיים.
הם ערכו מפגשים קבועים בדירתם ברחוב 67 מערב מספר 33 במנהטן בין השנים 1915–1920. אמנים, סופרים ומשוררים הוזמנו לשם וערכו דיונים אינטלקטואליים.
מלבד דושאן, רושה וווד, הקבוצה כללה אמנים רבים מתנועת האוונגרד כגון אדגר וארז, צ'ארלס שילר, ג'וזף סטלה, מאן ריי ופרנסיס פיקבייה.
בזכות מערכת היחסים של ווד עימם ועם יוצרים נוספים מתנועת האוונגרד של תחילת המאה ה-20, ווד זכתה לכינוי "המאמא של הדאדא".
מרסל דושאן עודד את ווד לצייר ונתן לה להשתמש בסטודיו שלו.
בהמשך הקריירה היא איירה את האוטוביוגרפיה שלה "אני בהלם עצמי".
היא חתמה על ציוריה המוקדמים עם שמה בצרפתית "באה" (Bea), אך לאחר שהחלה לעסוק בקדרות היא חתמה על רוב עבודותיה עם כינויה "באטו" (Beato).
סדרת ציורים שלה הוצגה ב-2014 כחלק מהאוסף הקבוע של המוזיאון לאמנות בסנטה ברברה, קליפורניה
ווד נהגה לפסל בעיקר פיגורות בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-20, אך היא עסקה גם בצורות פיסול נוספות לאורך הקריירה שלה.
אף על פי שכישוריה גדלו, ווד שמרה באופן מודע על סגנון נאיבי ואיורי שעזר לה להביע את הפרשנות שלה לגבי החיים והאהבה.
הגישה שלה הדגישה את חיבתה לפולק ואמנות פרמיטיבית שנעשתה מחוץ לעולם המערבי.
בזמן שנסעה לשמוע הרצאה של ג'.
קרישנמורטי בהולנד, ווד קנתה צמד של צלחות בארוק בעלות זיגוג מבריק.
היא חיפשה קנקנן תה מתאים, וכשלא מצאה אותו החליטה ליצור אחד בעצמה ונרשמה לחוג לקרמיקה בתיכון הוליווד.
למרות הקריירה הארוכה שלה בתחום הקרמיקה, ווד מעולם לא יצרה בסופו של דבר את קנקן התה, אך התחביב שלה נהפך לתשוקה שהעסיקה אותה מעל לשישים שנה, בהן למדה ווד אצל קדרים מובילים כולל הזוג גרטרוד ואוטו נאצלר.
בסופו של דבר, ווד פיתחה סימן הכר משלה שכלל זיגוג מבריק ומקיף שגרם למלחים מתכתיים לצאת לפני השטח של הציפוי על ידי צמצום החמצן בכבשן.
ב-1947 הרגישה ביאטריס ווד שהקריירה שלה כבר מבוססת דיו בשביל לבנות לעצמה בית.
היא התמקמה באוהיי, קליפורניה ב-1948 כד להיות בקרבת הפילוסוף ההודי ג'.
ווד הצטרפה לחברה התאוסופית – אדייאר (Adyar) שהושפעה רבות מהפילוסופיה האמנותית שלה.
היא גם חיה ולימדה בשטח בית הספר האפי ואלי (Happy Valley), שידוע היום בתור בית הספר בסאנט היל (Besant Hill).
בגיל 90 נהייתה ווד לסופרת לאחר שקיבלה עידוד מחברתה והסופרת הצרפתייה אנאיס נין.
ספרה הכי מוכר הוא האוטוביוגרפיה אני בהלם עצמי (1985).
כשנשאלה לגבי סוד אריכות ימיה, ווד הגיבה כי "הכל בזכות שוקולד וגברים צעירים".
ב-1994, הסמית'סוניאן הכריז על ווד כ-"אמנית אמריקאית מוערכת".
ווד עזבה את ביתה והסטודיו שלה לטובת קרן האפי ואלי.
ב-2005 הקרן שינתה את שמה ונפתחה מחדש בתור מרכז ביאטריס ווד לאמניות.
ביאטריס ווד: המאמא של הדאדא: הסרט הדוקומנטרי יצא ב-16 מ"מ בלוס אנג'לס, קליפורניה ב-3 במרץ 1993, באותו הזמן של יום הולדתה ה-100 של ווד.
ווד היוותה השראה לדמותה בת ה-101 של רוז בסרט טיטאניק של ג'יימס קמרון מ-1997. לדברי קמרון, אשתו של ביל פקסטון השאילה לו את האוטוביוגרפיה של ווד אני בהלם בעצמי, וכשקמרון קרא אותה, הוא הבין כי יש קשר בין ווד לדמותה של רוז מהתסריט:
ביאטריס ווד כתבה יומנים במשך 85 שנים.
נכון למרץ 2010, פרנסיס נאומן, היסטוריון מוביל של דאדא וחבר קרוב של האמנית, עבד על מהדורה מבוארת של יומניה.
ביאטריש מפורטוגל, דוכסית סבויה (פורטוגזית: Beatriz de Portugal, Duquesa de Saboia; 31 בדצמבר 1504 - 8 בינואר 1538), הייתה בתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל ואשתו של קרלו השלישי, דוכס סבויה.
ביאטריש נולדה ב-31 בדצמבר 1504 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה.
ב-8 באפריל 1521 התחתנה ביאטריש בוילפראנש-סור-מר עם קרלו השלישי, דוכס סבויה, ובשנת 1531 קיבלה מבן דודה קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את השליטה בעיר אסטי.
בשנת 1534 קיבלה ביאטריש את פני כריסטינה מדנמרק בדרכה למילאנו, לחתונתה עם פרנצ'סקו ספורצה השני, דוכס מילאנו, ובשנת 1535 אף הציעה לחתן את בנה עם בתה של כריסטינה, במטרה להגן על מילאנו מפני ריבונות קיסרית.
בשנת 1536 פלש הצבא הצרפתי לדוכסות סבויה, כחלק מהמאבק עם בית הבסבורג, וביאטריש ברחה מפניו למילאנו.
בשנת 1537 עברה ביאטריש לג'נובה ומשם לניצה, שם התאחדה עם בעלה.
ב-8 בינואר 1538 מתה ביאטריש בניצה, והיא בת 33 שנים.
ב-8 באפריל 1521 התחתנה ביאטריש עם קרלו השלישי, דוכס סבויה, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
אדריאנו ג'ובאני אמדאו, נסיך פיימונטה (1522–1523)
אמנואלה פיליברטו, דוכס סבויה (1528–1580)
ביאטריש, מלכת פורטוגל (בפורטוגזית: Beatriz de Portugal; 7 בפברואר 1373–1420), הייתה מלכת פורטוגל לתקופה קצרה מאוד בשנת 1383.
ביאטריש נולדה בקוימברה בפורטוגל ב-7 בפברואר 1373, לפרננדו הראשון, מלך פורטוגל ולאונור טלס, בתם של מרטין אפונסו טלו דה מנסס ואלדונסה אאנס דה ואסקונסלוס.
ב-14 במאי 1383 התחתנה ביאטריש עם חואן הראשון, מלך קסטיליה.
זמן קצר לאחר מכן מת אביה, ולפני מותו חתם על הסכם שחואן וביאטריש יירשו אותו.
אולם, האצולה הפורטוגזית לא קיבלה את ההסכם, אשר משמעותו הייתה העברת השלטון בפועל לשושלת החדשה, ולמעשה השתלטות של מלכי קסטיליה על פורטוגל.
גם מעמד הסוחרים העשירים של ליסבון התנגד לו.
סדרת מעשי עוינות הדדים החלה מיד עם מותו של המלך בדצמבר 1383. קרב משמעותי ראשון, "קרב אטולירוס", התרחש באפריל 1384 בין קבוצת קרב קסטיליאנית לכוח פורטוגזי בפיקודו של הגנרל נונו אלוורש פריירה (Nuno Álvares Pereira), אשר נתמך בכוחות סיוע אנגלים.
הקרב הסתיים בניצחון פורטוגזי ללא נפגעים.
כוח קסטיליאני גדול יותר, בפיקודו של המלך עצמו, הטיל מצור על ליסבון, אך נסוג לאחר כ-4 חודשים כתוצאה משיבושי ההספקה והטרדות מצד כוחות פורטוגזים אשר זינבו בו.
באפריל 1385 הכריז על עצמו ז'ואאו, דוכס אביש, בתמיכת ממלכת אנגליה, כמלך ז'ואאו הראשון מפורטוגל.
הוא החל במסע לגיוס תמיכה עממית גם בערים אשר הביעו את תמיכתן בעבר בנסיכה ביאטריש והמלך חואן הראשון מקסטיליה, והעביר את תמיכתן אליו.
הקסטיליאנים אשר ראו במעשיו של ז'ואאו הראשון מעשה מרידה, פלשו בכוח לפורטוגל עם 31,000 חיילים, תוך שהם מגרשים ושורפים יישובים מאוכלסים בדרכם.
כוחות פורטוגזים אשר התנגשו בכוח הקסטיליאני, הביסו אותם ב"קרב טרנקוסו" בתחילת יוני.
בשלב זה החליט ז'ואאו הראשון, בהתייעצות עם הגנרל פריירה ובעלי בריתו האנגלים, ליזום קרב מכריע נגד הכוחות הקסטיליאנים.
הפורטוגזים בחרו לפגוע ממארב בכוח קסטיליאני באזור אלז'וברוטה ובקרב אלז'וברוטה הביסו הכוחות הפורטוגזים את הכוחות הקסטיליאנים והנחילו להם תבוסה מוחצת.
באוקטובר 1385 פתחו הפורטוגזים במתקפת מנע נגד העיר הקסטיליאנית מרידה והביסו ב"קרב ולוורדה" כוח קסטיליאני גדול יותר אף מזה שהובס בקרב אלז'וברוטה.
תקריות גבול בין שתי המדינות נמשכו עד שנת 1390, ועד מותו של חואן הראשון מלך קסטיליה.
הניצחונות החד משמעיים של הכוחות הפורטוגזיים הבטיחו את המשך השלטון של המלך ז'ואאו ושושלת בית אביש כשליטי ממלכת פורטוגל.
בשנת 1390 נהרג חואן הראשון בתאונת רכיבה, ובנו אנריקה השלישי, מלך קסטיליה עלה לשלטון במקומו.
לאחר מות בעלה קיבלה ביאטריש סיוע מקסטיליה, בשל טענתה לכתר הפורטוגזי, אך עם הזמן איבדה את תמיכתה, ובשנת 1420 היא מתה בקסטיליה ללא ילדים.
מרתה ביאטריס מרינו לוסרו (בשם מלא בספרדית: Martha Beatriz Merino Lucero; נולדה ב-15 בנובמבר 1947) הייתה ראשת ממשלת פרו למשך מספר חודשים בשנת 2003 ונציבת תלונות הציבור של פרו בשנים 2011-2005.
למדה משפטים באוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס וסיימה תואר שני במשפטים מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני בכלכלה מבית הספר לכלכלה של לונדון.
עבדה כעורכת דין פרטית בתחומי המסחר וניהלה את תוכנית מנהיגות הנשים של Inter-American Development Bank באמצעותה תמכה בפרויקטים כלכליים שנוהלו על ידי נשים ברחבי אמריקה הלטינית.
לאחר מכן מונתה על ידי שר הכלכלה פדרו פבלו קוצ'ינסקי למפקחת מס הכנסה ראשית ברשות המיסים של פרו.
בנוסף עמדה באוניברסיטת לימה בראש תוכניות הלימודים לשיתוף פעולה בינלאומי וללימודי תואר שני בנושא מיסים ומדיניות פיסקלית.
בשנת 1990 נבחרה לסנאט הפרואני מטעם מפלגת החזית הדמוקרטית וכיהנה בו עד 1992. בשנים 2000-1995 הייתה חברת הקונגרס.
ביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו (בפורטוגזית: Beatriz de Portugal, Duquesa de Viseu; 13 ביוני 1430 - 30 בספטמבר 1506), הייתה אמו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
ביאטריש נולדה ב-13 ביוני 1430, לז'ואאו, מושל פורטוגל ולאיזבל מברסלוש, בתם של אפונסו הראשון, דוכס ברגנסה וביאטריש פריירה דה אלווים.
בשנת 1447 התחתנה ביאטריש עם בן דודה פרננדו, דוכס ויזאו, ממנו היו לה 10 ילדים.
ביאטריש הייתה דודתה של איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, ובשנת 1479 הביאה לחתימת הסכם אלקסובאש בינה לבין חואנה, מלכת קסטיליה, שסיים את מלחמת הירושה הקסטיליאנית.
בשנת 1470 מת בעלה פרננדו, ובשנת 1495 הוכתר בנה כמנואל הראשון, מלך פורטוגל, לאחר שז'ואאו השני, מלך פורטוגל מת ללא ילדים.
ב-30 בספטמבר 1506 מתה ביאטריש בגיל 76, והיא נקברה על יד בעלה.
בשנת 1447 התחתנה ביאטריש עם פרננדו, דוכס ויזאו, ממנו היו לה 10 ילדים:
לאונור מוויזאו (1458–1525), התחתנה עם ז'ואאו השני, מלך פורטוגל
איזבלה מוויזאו (1459–1521), התחתנה עם פרננדו השני, דוכס ברגנסה
ביאטריס צ'פקואץ' היא אתלטית קנייתית, אלופת העולם (דוחה 2019), סגנית אלופת העולם (בודפשט 2023) ושיאנית העולם בריצת 3000 מטר מכשולים, שיאנית העולם בריצת 5 ק"מ כביש.
ביאטריס צ'פקואץ' החלה להתחרות באתלטיקה בשנת 2009, ובשנת 2015, במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, זכתה במדליית ארד בריצת 1500 מטר, בתוצאה של 4:19.16 דקות.
באולימפיאדת ריו, סיימה צ'פקואץ' במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים, בשיא אישי חדש של 9:16.05 דקות.
לפני כן, בחצי הגמר, סיימה במקום הראשון במקצה בתוצאה של 9:17.55 דקות.
בשנה זו, צ'פקואץ' התחרתה בריצת 3000 מטר מכשולים בארבע תחרויות מסבב ליגת היהלום.
בתחרות ביוג'ין שנערכה במאי, סיימה רביעית בתוצאה 9:17.41 דקות, ביוני השתתפה בתחרות בסטוקהולם וסיימה במקום השני בתוצאה של 9:22.56, אחרי רות ג'בט שקבעה תוצאה של 9:08.37 דקות.
חודשיים לאחר מכן סיימה במקום הרביעי בתחרות בפריז בשיא אישי חדש של 9:10.86 דקות.
בתחרות הגמר שנערכה בציריך סיימה במקום הרביעי לאחר שקבעה תוצאה של 9:19.37 דקות.
באליפות העולם במרוצי שדה שנערכה בחודש מרץ בקמפלה, אוגנדה, הייתה צ'פקואץ' הרצה האחרונה בנבחרת המעורבת של קניה, ועזרה לה לזכות במדליית זהב, לפני נבחרת אתיופיה ונבחרת טורקיה.
בחודש יוני, זכתה במדליית זהב בריצת 1500 מטר באליפות קניה, לאחר שקבעה תוצאה של 4:03.20 דקות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בלונדון, היא סיימה במקום הרביעי בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:10.45 דקות.
צ'פקואץ התחרתה בליגת היהלום שש פעמים.
במאי, בתחרות בדוחא, סיימה במקום השני בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא אישי חדש של 9:01.57 דקות, ובסוף מאי בתחרות ביוג'ין, סיימה במקום השני בשיא אישי נוסף של 9:00.70 דקות.
בתחילת יולי סיימה במקום הראשון בתחרות בפריז בתוצאה של 9:01.69, ובסוף אותו חודש התחרתה בריצת 3000 מטר (שהעניקה ניקוד לריצת 5000 מטר) וסיימה שנייה, בתוצאה של 8:28.66 דקות.
באוגוסט, בגמר ריצת 3000 מטר מכשולים שנערך בציריך, ירדה לראשונה מגבול 9 הדקות כשזכתה במדליית הכסף בתוצאה של 8:59.84 דקות, אחרי רות ג'בט ולפני נורה ג'רוטו.
בגמר ריצת 5000 המטרים שנערך בחודש ספטמבר בבריסל, סיימה במקום הרביעי לאחר שקבעה תוצאה של 14:39.33 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, סיימה במקום השביעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:13.59 דקות.
בתחרות ליגת היהלום במונקו, סיימה צ'פקואץ' במקום הראשון בריצת 3000 מטר מכשולים, תוך שהיא קובעת שיא עולם חדש של 8:44.32 דקות, שיפור של 8 שניות לשיא הקודם של רות ג'בט.
בגמר ליגת היהלום שנערך בבריסל היא זכתה במדליית הזהב לאחר שקבעה תוצאה של 8:55.10 דקות.
בתחרות ליגת היהלום בשנגחאי, סיימה צ'פקואץ' במקום הראשון בריצת 3000 מטר מכשולים בשיא תחרות חדש של 9:04.53 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בחודש ספטמבר, זכתה צ'פקואץ' במדליית הזהב לאחר שרצה לבדה מתחילת הריצה וקבעה שיא אליפות חדש של 8:57.84 דקות.
היא סיימה לפני אמה קובורן האמריקאית (9:02.35 דקות) וגסה פיליציטס קראוזה הגרמנייה (9:03.30 דקות).
בתחרות במונקו בפברואר 2021 קבעה שיא עולם של 14:43 דקות בריצת כביש ל-5 ק"מ.
ביאטה לוסמן (בשוודית: Beata Losman; נולדה ב-27 ביוני 1938) היא ארכיונאית שוודית.
לוסמן נולדה במאלמה ואמה הייתה ספרנית.
ב-1961 סיימה תואר בגטנבורג, ב-1965 גמרה תואר שני בהיסטוריה וב-1960 קיבלה דוקטורט מטעם אוניברסיטת גטנבורג.
ב-1962 החלה להיות מועסקת בסניף של הארכיון הלאומי השוודי בגטנבורג.
מ-1981 ועד 1985 הייתה בעלת תפקיד במועצה למחקרים במדעי החברה (Humanities-Social Sciences Research Council).
ב-1987 מונתה למנהלת הארכיון הלאומי, בנוסף היא הייתה חברה בפורום לנשים חוקרות של גטנבורג.
היא כתבה מספר ספרים וביניהם ביוגרפיה של בת האצולה מרגרטה הוייטפלדט (Margareta Huitfeldt).
ביאטה פרדנוב ; 11 במאי 1913, צ'רנוביץ, האימפריה האוסטרו־הונגרית – 13 במרץ 1997, דיסלדורף, גרמניה) הייתה שחקנית ומורה למשחק יהודייה-רומנייה, ילידת בוקובינה, כיהנה כפרופסור במכון לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבוקרשט.
ביאטה פרידמן נולדה בשנת 1913 בעיר צ'רנוביץ, בירת הדוכסות בוקובינה, חלק מהאימפריה האוסטרית (ציסליתאניה), שהייתה מרכיב של אוסטרו-הונגריה.
עיר הולדתה הפכה בשנת 1918 לחלק מרומניה (כיום היא חלק מאוקראינה).
אביה למד לתואר דוקטור בווינה והיו לו 4 ילדים.
פרדנוב הופיעה לראשונה על במה במסגרת הצגות בבית הספר שלה, על שם עמוס קומניוס.
בשנים 1933-1929 היא למדה באקדמיה למוזיקה ואמנות הדרמה בווינה.
באותה תקופה היא שיחקה בתיאטרון "רנסאנס-ביהנה" לצידו של רודולף טויבלר וגילמה תפקיד בסרט של האולפן "סאשה-פילם".
בשובה לרומניה שחקה פרדנוב בלהקת התיאטרון בולנדרה-מקסימיליאן-סטורין בבוקרשט.
הופעת הבכורה שלה התרחשה בשנת 1934 במחזה "עולם של מלון" מאל ויקי באום.
היא שינתה את שמה לפרדנוב.
בשנת 1940 בעקבות "חוקי הגזע" שהונהגו ברומניה נגד היהודים לפי דגם חוקי נירנברג מגרמניה הנאצית, סולקה פרדנוב מכל תיאטרון רומני או מוסדות חינוך ציבוריים.
בשנים 1941–1944 התאפשר לה לשחק וללמד אך ורק במסגרות שנועדו ליהודים בלבד.
היא שיחקה אז בתיאטרון היהודי באראשאום בבוקרשט שבו היהודים יכלו לשחק רק ברומנית ובמחזות מאת מחברים יהודים בלבד.
יחד עם הבמאי אלכסנדרו פינצי ועם מריה סנדו, היא נמנתה עם מייסדי אותו תיאטרון יחיד שהעסיק יהודים.
ברומניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אחרי הדחת משטר אנטונסקו חזרה למלוא זכויותיה ועבדה החל משנת 1945 התיאטרון קומדיה ובתיאטרון על שם מריה פילוטי, אחר כך בתיאטרון העירוני של בוקרשט, כשחקנית וכמנהלת שותפה יחד עם לוצ'יה סטורדזה בולנדרה.
בשנת 1948 תחת המשטר הקומוניסטי התמנתה לפרופסור במכון לאמנות התיאטרון והקולנוע בבוקרשט.
היא הצטיינה מאוד בהוראה וגידלה דורות של שחקנים ואנשי תיאטרון.
ביאטה פרדנוב הייתה נשואה לרופא היהודי יוליו גלרטר שכיהן כפרופסור לתולדות הרפואה בבית הספר לרפואה ורוקחות.
יוליו גלרטר היה בנו של הרופא והמנהיג הסוציאל-דמוקרטי לאון גלרטר.
לזוג נולד בן, פטרו גלרטר.
בשנות ה-1980 הצליחה להגר לגרמניה המערבית, בה המשיכה ללמד משחק, בשפה הגרמנית.
ביאטה פרדנוב נפטרה בדיסלדורף בשנת 1997.
רבים מתלמידיה נזכרו בהערצה בדמותה.
הם ציינו את שיטת ההוראה שלה שהתאפיינה בתובענות מאסכולה הגרמנית-אוסטרית ובמשמעת יצירתית (ו.
אוגשאנו, 2010) הייתה מותאמת לאישיות התלמיד (ס.
עם תלמידיה נמנו סבסטיאן פפיאני, ליא קניג, וירג'יל אוגשאנו, יון קאראמיטרו, אנטון טאוף, ויקטוריה קוצ'אש, דאנה דוגארו, ג'ורג'ה באנו (היסטוריון של הקולנוע), אמה יאקובסקו, אלנה נגריאנו, ויקטור רבנג'וק, מיכאי צ'וקה, המשוררת נינה קסיאן ורבים אחרים.
1967 - עיטור המסדר להצטיינות בתרבות, דרגה ג - על זכויות מיוחדות בתחום אמנות הבמה
2018 - אחד מכיסאות אולם התיאטרון מטרופוליס מבוקרשט נקרא על שמה
ימה במחזה "האחים זנגר" בתיאטרון באראשאום
האם - ב"צימוק בשמש" מאת לוריין הנסברי - בתיאטרון "לוצ'יה סטורדזה בולנדרה"
נסטיה ב"בשפל" מאת מקסים גורקי
אליזה ב"שלושה דורות" מאת לוצ'יה דמטריוס (1956) בתיאטרון העירוני בוקרשט
הרפרטואר שלה כלל מחזות מאת שייקספיר, לופה דה וגה, גורקי, לאוניד לאונוב ("אדם רגיל"), פרידריך שילר, מיכאיל סבסטיאן, ג'ורג' ברנרד שו, קלרה בות' לוס, קלמנס דיין וכו'.
1967 - !Fii cuminte, Cristofor -(תירגע, כריסטופור!) סרט קולנוע לפי מחזה מאת אאורל ברנגה - בתפקיד המזכירה ויקטוריה סאווה -
1974 - Trecătoarele iubiri - האהבות החולפות - בתפקיד של קשישה על החוף
1980 - Bietul Ioanide (יואנידה המסכן) בבימוי דן פיצה, ותסריט מאת אאוג'ן בארבו, לפי רומן מאת ג'ורג'ה קלינסקו - בתפקיד קרבליקיואיה
1978 -תוכנית רדיופונית -בתפקיד מיס אליאן ב- Fram, ursul polar _פראם, דב הקוטב - מאת צ'זאר פטרסקו, Ulciorul cu omenie
(הכד עם אנושיות - מאת מירצ'ה סנטימבריאנו) - בחברת "אלקטרקורד"
1985 - קטע משחק מ"תירגע כריסטופור" מאת אאורל ברנגה, בבימוי ולריו מויססקו בתיאטרון "לוצ'יה סטורדזה בולנדרה" - בתקליט "ורלריו ויססקו - זיכרונות מהתיאטרון" Amintiri teatrale
ביאטריס לאונור סילביירה בארביי היא אסטרונומית ואסטרופיזיקאית ברזילאית.
ידועה בעיקר בשל תרומתה לחקר הרכב כוכבים קדומים וגלקסיות.
זוכת פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע בשנת 2009.
ביאטריס בארביי נולדה ב-16 בפברואר 1950 בסאו פאולו בברזיל.
שני הוריה היו פרופסורים לפילוסופיה.
אחיה התעניין במדע והביא לה ספרי מדע רבים.
עד גיל 16 רצתה בארביי לעסוק במדעי הרוח, כמו הוריה, אך תשוקתה לחקר החלל הגיעה כשקראה את ספרו של הפיזיקאי הרוסי ג'ורג' גאמוב "אחת, שתיים, שלוש...
אינסוף" ("One, Two, Three...Infinity") בעקבותיו החליטה שהיא רוצה להיות אסטרונומית.
היא פספסה את השנה הראשונה של לימודי המדעים בתיכון שבו למדה, לכן בארביי נאלצה להשלים את חומרי הלימוד באופו עצמאי.
היא מספרת כי מאז לא הפסיקה ללמוד.
בשנת 1972 סיימה בארביי תואר ראשון בפיזיקה במכון לפיזיקה באוניברסיטת סאו פאולו ובשנת 1976 סיימה תואר שני באסטרונומיה.
בארביי מספרת שתחת השלטון הצבאי בברזיל באותה תקופה, חברי כיתתה והפרופסורים בפקולטה נכלאו ונעלמו, מה שהשפיע על הקורס והקשה על כתיבת תזה מדעית-אסטרונומית.
בשל כך, בארביי עברה לצרפת להמשך לימודיה, שם קיבלה מלגות לימודים שהקלו על לימודיה.
בינואר 1982 סיימה בארביי את הדוקטורט שלה באוניברסיטת סורבון בפריז.
בארביי הייתה חוקרת אורחת במקומות רבים, ובינם: מצפה הכוכבים ליק, קליפורניה, ארצות הברית; המכון לאסטרונומיה, קיימברידג', בריטניה; מצפה הכוכבים האירופי גרצ'ינג ביי, מינכן, גרמניה.
בנוסף, בארביי הייתה חוקרת קבועה במצפה הכוכבים בפריז בין השנים 1977 ל-1982. לאחר מכן עבדה במצפה הכוכבים האירופאי הדרומי ושם ביצעה כ40 משימות ותצפיות כחוקרת ראשית.
בפברואר 1987 חזרה לאוניברסיטת סאו פאולו למכון לאסטרונומיה, גיאופיזיקה ומדע אטמוספירי, עשתה תואר בהוראה ובשנת 1997 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1992 הייתה נשיאת האגודה האסטרונומית הברזילאית.
משנת 2003 ועד שנת 2009 עבדה בתור סגנית נשיא באיחוד האסטרונומי הבין לאומי, אחרי שהייתה נשיאה של ועדה בנושא ספקטרום כוכבים וכמו כן נשיאה את מחלקה בנושא כוכבים.
היא הייתה הברזילאית הראשונה בתפקיד הזה.
בשנת 2009 זכתה בארביי בפרס L'ORÉAL-UNESCO לנשים במדע.
פרס זה מוענק מדי שנה לחמש נשים, אחת מכל אזור עולמי (אפריקה והמדינות הערביות, אסיה, אירופה, אמריקה הלטינית וצפון אמריקה) כהוקרה על הישגיהן המדעיים.
על הפרס אמרה: "זה כבוד להיות מוכרת על ידי ארגון כל כך ממוקד בחינוך וקידום נשים במדע".
מאמרה הראשון עסק בכוכב בשם HD 76932. בארביי חישבה את הטמפרטורה שלו ואת הרכב החומרים הכבדים בו.
מאז היא עוסקת באותו התחום.
בשנת 1978 בארביי עברה לצרפת והצטרפה לקבוצת המחקר של רוג'ר קייר במצפה הכוכבים בפריז.
מחקריה התמקדו בכמות היסודות פחמן, חנקן וחמצן בכוכבים עתיקים המגיעים עד לגיל של 12 מיליארד שנים.
מחקרה אפשר שיחזור של מבנה הגלקסיה מראשית היווצרותה ועד ימינו.
בשנת 1988 פרסמה בארביי מאמר בנושא נוכחות פחמן, חנקן וחמצן בכוכבים קרים יחסית.
היא הראתה שלכוכבים בהילה של שביל החלב יש עודף חמצן בתוכם.
חמצן מיוצר רק בכוכבים מסיבים מאוד שיהפכו לסופרנובות מסוג 2. זו הייתה העדות הראשונה של יצור אלמנטים כבדים בהילה של שביל החלב.
בין השנים 2001 ל-2005 בארביי מילאה תפקיד חשוב בתוכנית המחקר הבינלאומית עוסקת בהיווצרות הכוכבים הראשונים, בראשות המצפה האירופי הדרומי (ESO).
בין ממצאי המחקר, התגלה הכוכב העתיק ביותר באותה תקופה, CS 31082-001. זו הייתה הפעם הראשונה שהתגלה אורניום בכוכב מחוץ למערכת השמש.
התפרקות האורניום מקלה את חישוב גילו של הכוכב בגלל דעיכת האורניום.
החישוב הראשוני אמר כי הכוכב בן 14 מיליארד שנה.
קבוצת מחקר אחרת משוודיה חישבה מחדש את גילו, וגילתה כי הוא בן 12.5 מיליארד שנים עם טווח שגיאה של 2 מיליארד שנים.
מאמר זה פורסם בעיתון Nature וצוטט פעמים רבות.
כוכב זה יכול להיות מהדור הראשון של הכוכבים.
ניתן לדעת אם כוכב הוא מדור שני ומעלה לפי ריכוז המתכות שבו וסוגן.
ביאטריס אליס היקס הייתה מהנדסת, שהמצאותיה היו פורצות דרך ונעשה בהן שימוש אף בתוכנית החלל האמריקאית.
יתרה מכך, היא פעלה לפתיחת תחום ההנדסה לכלל הנשים.
בשנת 2013 נכנסה היקס להיכל התהילה של ניו ג'רזי.
ביאטריס אליס היקס נולדה בשנת 1919 בניו ג'רזי שבארצות הברית, לוויליאם לוקס היקס ופירנצה בנדיקט.
בילדותה הסתקרנה ממבנים מיוחדים דוגמאות בניין אמפייר סטייט בניו-יורק וגשר ג'ורג' וושינגטון.
כבר מגיל צעיר הודיעה ביאטריס למשפחתה כי תהיה מהנדסת, זאת בדומה לאביה שהיה מהנדס כימיה.
למרות האזהרות מצד מוריה, משפחתה וחבריה אשר אמרו לה שהנדסה זה לא מקצוע לנשים, היא החליטה לא לוותר וללכת בעקבות חלומה.
ביאטריס היקס השלימה תארים בהנדסה כימית והנדסת חשמל ופיזיקה במכללות נחשבות בארה"ב בהן המכללה להנדסה של ניו-ארק (כיום מכון הטכנולוגי של ניו ג'רזי).
לאחר שהשלימה את התואר במכללה להנדסה של ניו-ארק עבדה שם כעוזרת מחקר במשך שלוש שנים, מה שנתן לה הזדמנות להמשיך להרחיב את השכלתה.
סקרנותה הביאה אותה להשתתף אף בקורסים שהתקיימו בלילה.
לאחר לימודיה, הפכה היקס לאישה המהנדסת הראשונה שהועסקה על ידי החברה להנדסה ווסטרן אלקטריק ().
לאחר שאביה, ויליאם היקס הלך לעולמו, עזבה היקס את חברת ווסטרן אלקטריק ועברה לעבוד בחברה שהקים אביה המנוח, חברת ניוארק קונטרולס (Newark Controls).
ביאטריס היקס כיהנה כנשיאת החברה וכמהנדסת הראשית.
בחברה זו פיתחה היקס את פטנט מתג צפיפות הגז, אשר היווה מאוחר יותר חלק משמעותי בפרויקט הנחיתה על הירח, וכן בהיבטים נוספים בתוכנית החלל האמריקאית.
עבודתה עם מתגי צפיפות גז וחיישנים אפשרה המשך פיתוח למהנדסים אחרים, על ידי שיפור היכולת לזהות מתי התקנים מתקרבים לגבולות היכולת שלהם.
היקס שאפה תמיד להמשיך לקדם ולהמציא, הן במחקר תאורטי והן בפיתוח וייצור.
בין הישגיה הבולטים היו רישום פטנט על המצאת סורק בצפיפות מולקולרית ופיתוח מכשירי חישה ומודלים לתעשייה עבור נוהלי בקרת איכות.
ביאטריס הצליחה לשלב חיי משפחה, יחד עם עבודה במשרה מלאה ותובענית בחברת Newark Controls, הן בתפקיד ניהולי והן בתפקיד מקצועי, וכל זאת במקביל להמשך הרחבת השכלתה.
בשנת 1949 סיימה תואר שני בפיזיקה במכון סטיבנס להיקס.
היקס חשה כי המחסור בנשים במדע, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה (STEM) פוגע בקידום התחום.
בשנת 1950 יסדה היקס את אגודת מהנדסי הנשים (SWE) ושימשה כנשיאתה הראשונה.
ארגון זה, הפועל מאז שנים רבות, מתגאה כעת בכ־35,000 חברים וממשיך לספק הדרכה, פיתוח מקצועי והזדמנויות מקצועיות לנשים ברחבי העולם.
להיקס היו הישגים רבים נוספים, פרסים והצטיינות.
בכלל אלו, היותה האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הפוליטכני רנססלייר.
היא קיבלה גם תואר דוקטור לשם כבוד ממכללת הובארט ומכללת ויליאם סמית', ממכון סטיבנס לטכנולוגיה והמכון הפוליטכני של וורצסטר.
בשנת 1952 מגזין מדמואזל כינה אותה "אשת השנה בעסקים".
בשנת 2013 הוכר על ידי היכל התהילה של הממציאים בניו-ג'רזי וזכתה לפרס קידום ההמצאה (חיישנים של צפיפות הגז).
היקס נפטרה ב-21 באוקטובר 1979, בגיל 60, בפרינסטון, ניו ג'רזי.
עבודתה והישגיה בתחום ההנדסה ממשיכים להשפיע על העולם גם כיום.
המצאתה המשמעותית ביותר - חיישן צפיפות גז
ההמצאה הנחשבת להמצאה המשמעותית ביותר של ביאטריס היקס, אשר בשלה אף הוכללה בהיכל התהילה של הממציאים בניו-ג'רזי כזוכת פרס קידום ההמצאה- היא חיישן צפיפות גז.
היקס פיתחה חיישן לצפיפות גז המתאים לשימוש במכשירים שהסתמכו על חומרי גז או דלקים.
החיישן שפיתחה היקס, הפעיל מתג כאשר צפיפות הגז הגיעה לערך קריטי, על ידי כך שבדק את כמות חלקיקי הגז בפועל - ולא רק את הלחץ – וכן מדד טמפרטורות ולחצים.
חידוש זה עזר לפיתוח של טכנולוגיות מתקדמות באותם זמנים, ובכלל זאת שימש במערכות ההצתה על הרקטות ששיגרו לחלל את החללית אפולו (רקטות בשם שבתאי V), ותרם רבות לפרויקט החלל בכללותו.
היקס פיתחה גם מספר חיישנים אחרים לפיקוח על לחץ, רמות דלק וקצב שחרור של נוזלים וגזים, לדוגמה: חיישן שהפעיל אזעקה כאשר רקטה חרגה מהמהירות בה יכלו רכיביה לעמוד.
החיישנים שפיתחה היקס שימשו גם במטוסי נוסעים (לדוגמה בואינג 707 ), בתקשורת לטווח רחוק, ובטכנולוגיות רבות נוספות, והם משפיעים עד היום על המצאות רבות.
ביאטריס פושה (נולדה ב-1964) היא אשת עסקים צרפתייה המשמשת כמנכ"לית יצרנית הרכב DS.
שימשה במגוון תפקידי ניהול בתעשיית הרכב הצרפתית.
פושה החלה לעבוד במחלקת האיכות חברת רנו בשנת 1989. בשנת 1993 עברה למחלקת מחקר לקוחות.
שלוש שנים לאחר מכן עברה למחלקת ניהול מוצר ושימשה כסגנית מנהל במותגים רנו לגונה ורנו אספאס.
לאחר שבע שנים בתפקיד מונתה למנהלת קו הפיתוח למוצרים עתידיים במסגרת שיתוף הפעולה של רנו עם חברת ניסאן.
בשנת 2007 מונתה למנהלת הפיתוח של יחידות ההנעה של כלל מותגי הקבוצה, תפקיד אותו מילאה במשך חמש שנים.
בספטמבר 2012 מונתה לניהול תוכנית המכוניות החשמליות של רנו, שהייתה אחראית לפיתוח וייצור דגם הרנו זואי.
לאחר שמילאה שורה של תפקידי ניהול מקצועיים-טכנולוגיים, מונתה בשנת 2015 כסמנכ"לית משאבי האנוש של שדרת ההנהלה בחברות רנו, ניסאן ומיצובישי.
בנובמבר 2019 מונתה כסמנכ"לית חברת DS.
חודשיים לאחר מכן, עם הקמת תאגיד סטלנטיס, מונתה למנכ"לית החברה.
ביאטריס, נסיכת סקסה-קובורג וגותה (20 באפריל 1884 – 13 ביולי 1966) הייתה נסיכת אדינבורו וסקסה קובורג וגותה ונכדתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
מאוחר יותר נישאה לבן משפחת המלוכה הספרדית, אלפונסו, נסיך ספרד, דוכס גליירה, בן דודו הראשון של אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד.
הנסיכה ביאטריס לאופולדין ויקטוריה נולדה ב-20 באפריל 1884 בקנט, אנגליה, לאלפרד, דוכס אדינבורו, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ולמריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של אלכסנדר השני, קיסר רוסיה ומריה, נסיכת הסן.
היא נקראה "בייבי בי" על ידי משפחתה.
היא הוטבלה בבית איסטוול ב-17 במאי 1884 על ידי הכומר ויליאם לויד.
הסנדקים שלה היו ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, הלנה, נסיכת ולדק ופירמונט ווילהלם הראשון, קיסר גרמניה .
ביאטריס בילתה את רוב שנותיה הראשונות במלטה, שם שירת אביה בצי המלכותי.
יחד עם אחותה הגדולה אלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, היא הייתה שושבינה בחתונת בני דודיהן מצד אביהן הדוכס והדוכסית מיורק (לעתיד ג'ורג' החמישי והמלכה מרי) ב-6 ביולי 1893.
עם מות דודו של הנסיך אלפרד, ארנסט השני, דוכס סקסה-קובורג-גותה, ב-22 באוגוסט 1893, הדוכסות עברה בירושה אל הדוכס מאדינבורו, שכן אדוארד, נסיך ויילס, אחיו הבכור של הדוכס והמלך לעתיד אדוארד השביעי, ויתר על זכותו לירושה.
הדוכס והדוכסית, עם חמשת ילדיהם ששרדו, נסעו זמן קצר לאחר מכן לקובורג כדי להתיישב.
בשנת 1902 ניהלה הנסיכה ביאטריס רומן עם מיכאיל אלכסנדרוביץ', אחיו הצעיר של ניקולאי השני, ובאותה תקופה היורש של כס המלוכה הקיסרי.
היא החלה לקבל ממנו מכתבים בספטמבר 1902, ואף על פי שהיה דוכס רוסי והיא נסיכה גרמנית, הם התכתבו באנגלית, והוא כינה אותה "סימה" עם זאת היא נמנעה מלהתחתן עם הדוכס הגדול כאשר הכנסייה הרוסית האורתודוקסית אסרה על נישואי בני דודים מדרגה ראשונה.
אף על פי שנישואים כאלה הורשו בעבר בבית רומנוב (הדוכסית הגדולה יקטרינה פבלובנה, שידה נדחתה לנפוליאון בונפרטה, הורשתה פעמיים להינשא לבני דודים ראשונים.
צאצאיה הפכו לסניף הרוסי של הדוכסים מאולדנבורג).
ניקולאי השני האדוק, ראש הכנסייה הרוסית הרשמי, למען אחיו.
בנובמבר 1903, מיכאיל כתב לביאטריס ואמר לה שהוא לא יכול להתחתן איתה.
ביאטריס המושפלת נשלחה למצרים כדי להתאושש משברון הלב, אך השתוקקה וכתב מכתבי נזיפה למיכאיל עד 1905.
על פי השמועות, ביאטריס התכוונה להתחתן עם אלפונסו השלושה עשר, מלך ספרד, אך זו התגלתה כשמועה שקרית כאשר נשא לאישה את בת דודתה ויקטוריה אֶאוּחֶנִיַה, נסיכת בטנברג בשנת 1906. בחתונתם פגשה ביאטריס את בן דודו של המלך אלפונסו, אלפונסו, נסיך ספרד, דוכס גליירה, (1886-1975), אינפנטה מספרד, הדוכס החמישי מגליירה.
ממשלת ספרד התנגדה להצעה של אינפנטה להתחתן עם נסיכה בריטית, שבניגוד למלכה ויקטוריה אאוחניה לא הסכימה להמיר את דתה לקתוליות הרומית: המלך נאלץ להבהיר שאם החתונה תתקיים, בני הזוג יצטרכו לחיות בגלות.
עם זאת, ביאטריס ואלפונסו נישאו בטקס קתולי ולותרני בקובורג ב-15 ביולי 1909. בני הזוג התיישבו בקובורג עד שב-1912 הורשו לשוב לספרד ותוארו כאינפנטה הוחזר.
באוגוסט 1913 התקבלה ביאטריס לכנסייה הקתולית.
במהלך נישואיו של המלך אלפונסו השלושה עשר, היו לו פרשיות ורומנים רבים, שחלקם הולידו ילדים לא חוקיים.
הוא לכאורה גם התאהב בהנסיכה ביאטריס, שדחתה אותו.
המלך גירש אותה ואת בעלה מספרד, באמתלה של שליחת אינפנטה אלפונסו למשימה לשווייץ.
במקביל, מעגל החברים של המלך, שתעב הן את ביאטריס והן את המלכה ויקטוריה אאוחניה, החל להפיץ שמועות זדוניות, באומרו שביאטריס גורשה בגלל התנהגותה הרעה, דבר שלא היה נכון.
אלברו אנטוניו פרננדו קרלוס פליפה (1910 – 1997)
המשפחה עברה לאנגליה, שם התחנכו שלושת בניהם במכללת ווינצ'סטר.
משפחת המלוכה הספרדית ויתרה לבסוף, וביאטריס ומשפחתה הורשו לשוב לספרד, שם הקימו את ביתם באחוזה בסנלוקר דה באראמדה.
שנות השלושים היו תקופה אומללה עבור המשפחה, שכן קריסת המלוכה הספרדית ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה הובילו לאובדן חלק גדול מעושרה של המשפחה.
לאחר הקמת הרפובליקה הספרדית השנייה בשנת 1931 נמלטו המלך אלפונסו ומשפחתו לגלות באיטליה.
בשנים שלאחר מכן, המצב הפוליטי בספרד החמיר כאשר קבוצות שונות נאבקו על השלטון.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 פרצו העימותים למלחמת אזרחים כוללת.
ביאטריס ואלפונסו איבדו את עזבונם במהלך המלחמה ובנם האמצעי של בני הזוג, אלונסו, נהרג בלחימה למען הכוחות הפשיסטיים.
ביאטריס מתה באחוזתה באל בוטנקו בסנלוקר דה בארמדה ב-13 ביולי 1966. בעלה שרד אחריה תשע שנים.
בנם אטאולפו מת בשנת 1974. הנכדים היחידים שלהם הם ילדיו של הנסיך אלברו.
בעת מותה, ביאטריס הייתה בתם האחרונה ששרדה של הנסיך אלפרד והדוכסית הגדולה מריה אלכסנדרובנה.
ביאטריס רייט הייתה פוליטיקאית בריטית, ילידת ארצות הברית.
ביאטריס רייט נולדה בניו הייבן, קונטיקט למשפחת בנקאי.
היא הגיעה לאנגליה במסגרת חילופי סטודנטים.
היא הכירה את ג'ון רטבון באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1932 הם התחתנו.
בשנת 1935 הוא נבחר לבית הנבחרים הבריטי.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה הוא נהרג במהלך הקרב על בריטניה.
במרץ 1941 ביאטריס רייט נבחרה לבית הנבחרים במקום בעלה הנפטר.
היא כיהנה בתפקיד עד לשנת 1945.
בשנת 1942 היא התחתנה עם פול רייט, דיפלומט בריטי.
בשנים 1978–2003 ביאטריס רייט הייתה סגנית נשיא של המכון המלכותי לכבדי שמיעה.
בשנת 1982 ביחד עם ד"ר ברוס פוגל היא הקימה קרן צדקה " Hearing Dogs for Deaf People".
על פעילותה הציבורית הרבה, בשנת 1996 היא התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
בנה טים רטבון היה חבר בית הנבחרים בשנים 1974–1997.
ביאטריס (טילי) שילינג Shilling; 8 במרץ 1909, ווטרלווויל המפשייר אנגליה - 18 בנובמבר 1990).
הייתה מהנדסת אוירונאוטיקה ונהגת מרוצים חובבת, שהתפרסמה במהלך מלחמת העולם השנייה כשפתרה בעיה חמורה במנועי מטוסי הספיטפייר וההוקר הוריקן שגרמה לאובדן השליטה במטוס במצבים קריטיים.
שילינג נולדה ב-8 במרץ 1909, בווטלווויל שבהמפשייר.
מגיל צעיר גילתה נטיות טכניות והחליטה להיות מהנדסת.
בגיל 14 קנתה אופנוע ונהגה לפרק ולהרכיב אותו ולהכניס בו שיפורים.
לאחר סיום בית הספר התיכון עבדה 3 שנים במפעל בו עסקה בהתקנת חיווט וגנרטורים.
ב-1932 השלימה לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל באוניברסיטת מנצ'סטר.
שנה לאחר מכן סיימה שם תואר שני בהנדסת מכונות.
לאחר סיום לימודיה עבדה כעוזרת מחקר באוניברסיטת בירמינגהם.
ב-1936 החלה לעבוד ב-Royal Aircraft Establishment - מוסד המחקר האווירונוטי של חיל האוויר המלכותי, מקום בו עבדה 33 שנים עד פרישתה לגמלאות ב-1969. בתחילה עבדה במחלקת הפרסומים הטכניים, בהמשך עברה למחלקת מנועי המטוסים, וב-1939 קודמה לאחראית על ניהול המחקר והפיתוח של מאיידי מנועי המטוסים.
בספטמבר 1938 נישאה שילינג לג'ורג' ניילור (George Naylor).
שלא כמקובל באותה תקופה, היא המשיכה לשאת את שם נעוריה.
ניילור היה עמית לעבודה ב-Royal Aircraft Establishment והיה גם שותף לתחביב האופנועים שלה.
במהלך המלחמה שרת כטייס במפציצי אוורו לנקסטר.
מטוסי הקרב הבריטיים ספיטפייר והוריקן צוידו במנועי רולס-רויס מרלין .
במנוע הזה הותקן מאייד בו זרימת הדלק נשלטת על ידי מצוף.
כאשר המטוס נכנס לצלילה חדה (כחלק מתמרוני קרבות האוויר) נוצר כח כבידה שלילי שגרם להפסקת זרימת הדלק וכיבוי רגעי של המנוע.
הדבר הביא לנחיתוּת של המטוסים הבריטיים לעומת מטוסי המסרשמיט הגרמניים.
הבריטים החלו במאמץ למציאת פתרון לבעיה.
חברת רולס-רויס פיתחה מאייד משופר, אולם הוא נכשל בניסויים.
שילינג הציעה פתרון פשוט וקל ליישום: דיסקית נחושת שהותקנה במאייד ואפשרה המשך זרימת הדלק גם במהלך צלילת המטוס.
פשטות הפתרון אפשרה להתקינו על המטוסים בתהליך קצר.
בחודשים הראשונים של 1941 עברו שילינג והצוות שלה מבסיס לבסיס וביצעו בעצמם את ההתקנה.
הדיסקית נקראה באופן רשמי ה"צמצם של ה-"R.A.E"(R.A.E.
restrictor), אבל כונתה "הדיסקית של מיס טילי" (Miss Shilling's orifice) או בפשטות "דיסקית טילי" (Tilly orifice).
העניין שלה באופנועים החל בגיל 14. אז רכשה אופנוע אנפילד 2 פעימות, ועסקה בפרוקו והרכבתו מחדש תוך הכנסת שיפורים.
בהמשך השתדרגה לאופנוע נורטון 500 סמ"ק.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה הצטרפה למועדון מרוצי האופנועים הבריטי .
בשנת 1934 החלה להשתתף במרוצים והייתה האישה הראשונה שהשלימה את מסלול המרוצים של ברוקלנדס במהירות של 100 מייל לשעה וזכתה במדליית "כוכב הזהב".
כעבור שנה שברה את השיא של עצמה במהירות של 106 מייל לשעה.
בשנות ה-50 שילינג ובעלה החלו לעסוק במרוצי מכוניות.
הם השתתפו במרוצים במכוניות מרוץ שטייבו וכווננו בבית המלאכה שהקימו בביתם.
ב-1962 נפצעה שילינג קשה בתאונה בתחרות ונאלצה לפרוש מהתחרויות.
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת סארי - 1962.
על שמה נקרא בניין הפקולטה להנדסת חשמל של אוניברסיטת לונדון.
OBE קצינת מסדר האימפריה הבריטית.
ביאיי (ביפנית: 美瑛) היא עיירה הממוקמת בחבל הוקאידו שביפן.
ביאיי ידועה במיוחד בזכות השדות והגבעות בפאתי היישוב אשר מושכים מבקרים בחודשי הקיץ ומשמשים בפרסומות ובתוכניות טלוויזיה יפניות רבות.
מאז שנת 1992 מתקיים בתחום היישוב המרתון "Biei Healthy Marathon" אשר מושך אליו משתתפים מכל רחבי יפן.
בתחום העיירה נמצא גם האתר בריכת התכלת , גוף מים מעשה ידי אדם שנוצר כתוצאה מעבודות שבוצעו בנהר הביאיי לאחר התפרצות הר טוקאצ'י ב-1988, במטרה להגן על העיירה ביאיי מפני זרמי בוץ געשיים.
לפי ההערכות, הצבע העז של מי בריכת התכלת נובע מהנוכחות של הקולואיד אלומיניום הידרוקסיד , אשר הומס במים.
בריכת התכלת מהווה גם כן אטרקציית תיירות.
ביאטריס צ'בט היא אתלטית קנייתית, אלופת עולם (טוקיו 2025), סגנית אלופת עולם (יוג'ין 2022), אלופת אפריקה (סנט פייר 2022) ואלופת חבר העמים הבריטי (ברמינגהאם 2022) בריצת 5000 מטר, האלופה האולימפית (פריז, 2024) ושיאנית העולם בריצת 5000 מטר ובריצת 10,000 מטר.
צ'בט נולדה בקניה לפרנסיס ולליליאן קירוי.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביולי בטמפרה שבפינלנד זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 15:30.77 דקות.
אלופת אפריקה עד גיל 20
באליפות אפריקה עד גיל 20 שנערכה באפריל באביג'אן שבחוף השנהב זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 16:02.66 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה במרץ בבלגרד שבסרביה סיימה במקום עשירי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:47.50 דקות.
באליפות אפריקה שנערכה ביוני בסנט פייר שבמאוריציוס זכתה במדליית זהב בריצת 500 מטר בתוצאה של 15:00.82 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, זכתה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:46.75 דקות, אחרי גודאף צגאי (14:46.29 דקות) ולפני דוויט סיום (14:47.36 דקות), שתיהן מאתיופיה.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוגוסט בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:38.21 דקות.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכתה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:54.33 דקות, אחרי בת ארצה פיית' קיפייגון (14:53.88 דקות) וסיפאן חסן מהולנד (14:54.11 דקות).
באולימפיאדת פריז 2024, הגיעה למקום הראשון בריצת 5000 מטר בזמן של 14:28.56 והקדימה את סיפאן חסן מהולנד (14:30.61).