tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן יצא באותו עשור לחפירות ארכאולוגיות ברודוס, ותיעד אותן במצלמתו.
זלצמן מת בפריז בשנת 1872.
אַוּגוסט וילהלם (מ-1812: פון) שׁלֶגֶל (מגרמנית August Wilhelm von Schlegel; 8 בספטמבר 1767 – 12 במאי 1845) היה משורר, מבקר ספרות, מתרגם גרמני, אחד מהתאורטיקאים והנציגים המובילים של התנועה הרומנטית בתרבות הגרמנית.
רקע משפחתי ותחילת דרכו הספרותית
אוגוסט וילהלם שלגל נולד בעיר הנובר כבן הרביעי של הכומר הלותרני יוהאן אדולף שלגל.
אחי אביו היה המשורר יוהאן אליאס שלגל.
בתור ילד הצטיין כבר בכתיבת שירים ובלימוד שפות.
למד בגימנסיה בעירו ולאחר מכן, בשנת 1796, נרשם ללימודי תאולוגיה ואחר כך פילולוגיה באוניברסיטת גטינגן.
בין היתר הקדיש זמנו לחקר השפות הקלאסיות תחת הדרכתו של פרופ' כריסטיאן גוטלוב היינה.
עזר למורו בעריכת הוצאת יצירותיו של ורגיליוס וחיבר את האינדקס לכרך הרביעי.
באותה תקופה עשה היכרות, באמצעות גוטפריד אוגוסט בירגר שהיה לו למנטור, עם מלאכת התרגום משפות הקלאסיות והחדשות.
בתחילת דרכו, ב-1798, כתב עבודת תזה על הגאוגרפיה ההומרית, וכן פרסם מספר שירים בכתב העת "גטינגר מוזנאלמנך" (Göttinger Musenalmanach) והתחיל לתרגם יצירות של דנטה וויליאם שייקספיר.
לאחר שעבד שנים אחדות (1791–1796) כמורה פרטי בביתו של הבנקאי מילמן (Muilman) מאמסטרדם, עבר לעיר יינה, שבה נישא לקרולינה מיכאליס, אלמנתו של רופא בשם בהמר.
בשנת 1798 מונה וילהלם שלגל כפרופסור שלא מן המניין באוניברסיטת יינה בתורינגיה.
באותה תקופה החל (בין 1797–1810) את תרגומיו מיצירות ויליאם שייקספיר (14 מחזות) לגרמנית, שהושלמו לבסוף על ידי דורותיאה טיק (Tieck) יחד עם וולף היינריך, הרוזן מבאודיסין (Wolf Heinrich Graf von Baudissin) ותחת השגחתו של לודוויג טיק (אביה של דורותיאה).
תרגומים אלו נחשבים למופת בין תרגומי השירה בשפה הגרמנית ובכלל.
בשנותיו בעיר יינה הכיר שלגל את גתה ואת פרידריך שילר.
כתב בכתבי העת של שילר "הורן" ו"מוזנאלמנך", ופרסם גם קובץ שירים.
עניין מיוחד עורר פולמוס מר בינו ובין המחזאי הגרמני הפופולרי ביותר בזמנו, השמרן אוגוסט פרידריך פון קוצבו, שהתנגד לגתה ולאסכולה של ויימאר.
שלגל כתב בשם עט מחזה סאטירי נגד קוצבו, Ehrenpforte und Triumphbogen fur den Theater-Prasidenten Kotzebue ("שער הכבוד וקשת הניצחון לנשיא התיאטרון קוצבו", 1801).
יחד עם אחיו הצעיר פרידריך, שהיה לאידאולוג הראשי של השירה הרומנטית הגרמנית, ייסד במאי 1798 את "אתנאום" (Athenaeum; 1798–1800), שהיווה ביטאון של זרם ספרותי זה במשך שנתיים.
שני האחים קנו מעמד מכובד של ראשי הביקורת הספרותית הרומנטית החדשה.
בחוגים שפקדו האחים השתתפו אישים כמו לודוויג טיק, פיכטה, וילהלם היינריך וַאקֶנְרוֹדֶר (Wackenroder), שלינג ונובאליס.
ספר משותף של מסות האחים הופיע בשנת 1801 תחת הכותרת "אפיונים וביקורות".
שנת 1802 מצאה את שלגל בברלין, שם התבקש להרצות על אמנות וספרות.
הטרגדיה "יון" שחיבר בשנת 1803 בסגנון אוריפידס עוררה דיון בעקרונות השירה הדרמטית.
בהמשך יצר שלגל תרגומי מופת מחמישה מחזות של קלדרון, שפורסמו בשני כרכים של "תיאטרון ספרדי" (1803–1809).
בהמשך תרגם גם שירים מהליריקה הספרדית, הפורטוגזית (קמואש) והאיטלקית (גואריני).
בין השאר תרגם חלק מהקומדיה האלוהית של דנטה.
מסעותיו עם מאדאם דה סטאל ופעילותו בווינה
שנה לאחר גירושיו מאשתו קרולינה בשנת 1804, הכיר בברלין, באמצעות גתה את מאדאם דה סטאל (1766–1817), אשת התרבות הצרפתייה-שווייצרית שנפרדה גם היא מבן זוגה, הסופר בנז'מן קונסטאן, והתקבל על ידה כמורה לילדיה עם משכורת של 12,000 פרנקים לשנה.
שלגל התיידד עמה ושהה באחוזתה בקוֹפֵּה (Coppet) בשווייץ, על גדת אגם ז'נבה.
אחר כך ליווה אותה בתור מזכיר אישי במסעותיה ברחבי צרפת, איטליה, שוודיה ואנגליה.
הקשר האינטלקטואלי ביניהם התגלה כמפרה דו-צדדית.
ספרה של דה סטאל "על גרמניה" (De l'Allemagne) הושפע במידה רבה מדעותיו.
בשנת 1806 שהו בני הזוג באוקסר וברואן, ובשנת 1807 באחוזת אקוסטה באוברז'אנוויל (מחוז איוולין) שבקרבת פריז.
באותה תקופה פרסם את "הגיגים על הציוויליזציה בכלל ועל מקור הידרדרותן של הדתות" (1805).
בצרפת זכתה אז להד מסתו הכתובה בצרפתית "השוואה בין הפדרה של רסין ובין זו של אוריפידס" (Comparaison entre la Phèdre de Racine et celle d'Euripide), שבה תקף את הקלסיציזם הצרפתי מנקודת מבט של האסכולה הרומנטית.
בעודו עם מאדאם דה סטאל ביקר במינכן בשנת 1807 את אשתו לשעבר קרולינה, שנישאה בינתיים לשלינג.
בכל תחנות המסע בגרמניה (1808) – הן בדרזדן, הן בוויימאר והן בווינה – זכו הרצאותיו להצלחה רבה.
הקורסים על האמנות הדרמטית ועל הספרות שהעביר בווינה יצאו לאור בשנים הבאות (1809–1811), ותורגמו לרוב השפות האירופיות.
הרצאות אלו נחשבות פסגת תרומתו לתרבות האוניברסלית והשפיעו על יוצרים רבים, בהם למשל אלסנדרו מנצוני באיטליה.
בשנת 1811 גורש יחד עם מאדאם דה סטאל משווייץ ומכל האימפריה של נפוליאון עקב הלשנה על ידי הפרפקט של ז'נבה, קאפל.
אחרי שהייה בסביבות רומא נסעו שניהם לרוסיה ולשוודיה, ארץ בעלה המנוח של הסופרת, סטאל-הולשטיין.
ברוסיה נהנה שלגל מהערכתו של הצאר אלכסנדר הראשון.
ב-1813 פגש בסטוקהולם את יורש העצר השוודי ז'אן-בטיסט ברנדוט (לימים קרל הארבעה עשר, מלך שוודיה), אשר מינה אותו למזכירו בימי הלחימה בשנים 1813–1814. באותם הימים חיבר שלגל את "על המערכת הקונטיננטלית ועל יחסיה עם שוודיה", וכן את "תמונה של האימפריה הצרפתית ב-1813".
הודות להיכרות עם הנסיך השוודי-הצרפתי התממשו ציפיותיו של שלגל לתואר אצולה: בחודש אפריל 1814 הוענק לו תואר אצטלה מידי מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השלישי, ולאחר התפטרותו של נפוליאון שב שלגל (מעתה "פון שלגל") לצרפת דרך אנגליה.
אולם בעת השלטון החוזר של מאת הימים שב לאחוזתה של מאדאם דה סטאל בקוֹפֵּה.
באוקטובר 1815 ליווה אותה ואת בעלה החדש, ז'אן דה רוקה, בטיולם באיטליה.
בפירנצה כתב את ה"מכתב על אודות סוסי הארד של בזיליקת סן מרקו מוונציה", שפורסם במאה עותקים.
פרופסור בבון, חוקר הספרות הסנסקריטית והבלשנות ההשוואתית
לאחר מותה של מאדאם דה סטאל ביולי 1817 נשא וילהלם שלגל לאשה בשנת 1818 את סופי, בתו של פרופ' היינריך פאולוס מהיידלברג; אך נישואים אלה לא החזיקו מעמד יותר משלוש שנים.
באותה שנה (1818) מצא פון שלגל משרת פרופסור לתולדות הספרות והאמנות באוניברסיטת בון.
כל שאר ימיו עסק שם בעיקר בחקר הסנסקריט והמזרחנות.
עיסוקיו בחקר התרבות ההודית הביאו אותו לפקוד את האוספים הגדולים של כתבי יד הודיים שבפריז, באוקספורד, בקיימברידג' ובמכללת הייליברי של חברת הודו המזרחית.
עם חזרתו מונה מנהל (סופראינטנדנט) במוזיאון לעתיקות של בון.
בין השנים 1823-1830 הוציא את כתב העת המדעי "אינדישה ביבליותק" (Indische Bibliothek, "הספרייה ההודית").
בשנת 1823 פרסם את ה"בהגאוואד גיטה" ההודי בליווי תרגום ללטינית, ובשנת 1829 את ה"ראמאיאנה".
ב-1832 חיבר את "הרהורים על חקר השפות האסיאתיות" ועוד כתבים אחרים בצרפתית.
יחד עם פרנץ בופ ווילהלם פון הומבולדט נחשב פון שלגל לאחד מאבות הבלשנות ההשוואתית.
במקביל לעבודתו בתחום הבלשנות והאינדולוגיה המשיך, גם בתוקף התחייבויותיו האקדמיות, לכתוב על ספרות ואומנות.
בשנת 1827 נתן בברלין סדרת הרצאות על תולדות האומנות, ובשנת 1828 פרסם גם שני כרכי כתבי ביקורת (Kritische Schriften).
בשנים 1829-1831 ביחד עם כריסטיאן לאסן הוא עבד על תרגום Hitopadesha שהודפסה ביחד עם הערות לספר עצמו.
בשנותיו האחרונות התכחש פון שלגל פחות או יותר לתאוריות הרומנטיות מצעירותו והגיע לעימותים עם חבריו מפעם, שילר וגתה, ואף עם אחיו פרידריך.
גינה אותו בין השאר על המרת דתו לרומית-קתולית.
יוקרתו באוניברסיטה ירדה; עבודותיו הוגדרו כמיושנות.
אחרי עלייתו של פרידריך וילהלם הרביעי לשלטון בפרוסיה נקרא שלגל לברלין ונשאר שם לזמן מה.
בחזרתו לבון, נפטר ב-12 במאי 1845, ונשכח.
לפי בקשתו נקבר בעיר זו, שהפכה לעיר האהובה עליו מכולן.
Bhagavad Gita : תרגום ללטינית, 1823.
אוגוסט היינריך הופמן פון פאלרְסְלבן () היה משורר גרמני בן המאה ה-19, הידוע בעיקר בשל יצירתו המפורסמת ביותר, "שירם של הגרמנים" (המנון גרמניה).
הופמן נולד בעיר פאלרסלבן (כיום חלק מהעיר וולפסבורג), שנכללה בזמנו בתחומי האימפריה הרומית הקדושה.
אביו היה ראש העיר ועסק גם במסחר.
בצעירותו זכה לחינוך קלאסי, והמשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטאות של גטינגן ובון.
הופמן הקדיש את לימודיו בעיקר לתחום הספרות, ובשנת 1823 מונה לאחראי על הספרייה של אוניברסיטת ברסלאו, והחזיק במשרתו זו במשך 15 שנה.
בשנת 1830 מונה גם לפרופסור ללשון גרמנית ולספרות באוניברסיטה.
בשנת 1842 הודח מתפקידו בהוראת השלטונות בשל פרסום הקובץ "השירים הלא-פוליטיים" (Die unpolitischen Lieder), שנתפס כביקורת על השלטון הפרוסי.
לאחר הדחתו יצא הופמן לגלות, וטייל ברחבי איטליה, שווייץ וגרמניה עד שנת 1848, אז הורשה לשוב לפרוסיה למשרתו, ואף זכה לפיצוי בגין כל המשכורות שלא שולמו לו בתקופת פיטוריו.
פון פאלרסלבן פרסם תשעה קבצים של שירה גרמנית, ונחשב גם לאחד מחוקרי ומשמרי הספרות הגרמאנית העתיקה, אשר שימשה כאחד ממקורותיה של הגרמנית המודרנית.
פון פאלרסלבן נחשב למשורר הפופולרי ביותר של גרמניה המודרנית.
הוא הביע הזדהות עם רוחות השינוי הפוליטי של זמנו.
יצירתו מתאפיינת בסגנון פשוט, רגוע, מלא רצון ורוח טובה ופייסנית.
סגנון זה היטיב לבטא את שאיפות היום-יום של חיי האנשים הפשוטים.
יצירתו החשובה ביותר, "שירם של הגרמנים" (המנון גרמניה), נכתבה בשנת 1841 באי הלגולנד ללחן קיים של יוזף היידן משנת 1797. מילות השיר מאפיינות את רחשי הלב הפאן-גרמניים של המהפכנים שוחרי הרפובליקה, והיוו מסר של איום על קיומן העתידי של הנסיכויות השונות שהרכיבו את גרמניה בתקופה זו.
בהתאם להשקפתו הלאומית המאחדת של הופמן, מילות השיר "גרמניה מעל הכול" המופיעות בפזמון אינן מבטאות שאיפות מיליטריסטיות לכיבוש והשתלטות, כפי שנעשה בהן שימוש בשנים מאוחרות יותר, אלא מביעות את החשיבות שראה המשורר באיחוד גרמניה ויצירת נאמנות לאומית כוללת, על פני נאמנות אזורית בהתאם לחלוקת הנסיכויות השונות בעולם הדובר-גרמנית.
אוגוסט וילהלם אנטוניוס גראף ניידהרדט פון גנייזנאו היה פילדמרשל בצבא הפרוסי במלחמות הנפוליאוניות, הצטיין בפרט בקואליציה האנטי-צרפתית השישית כראש מטהו של הגנרל בליכר ותרם לניצחון המכריע בקרב ווטרלו.
נודע כאינטלקטואל וכהוגה צבאי בכיר בצוות החשיבה של שרנהורסט, לצד חברו קרל פון קלאוזביץ.
קודם לדרגה הצבאית הגבוהה ביותר, גנרל-פלדמרשל, לאחר שחרורו מהצבא הסדיר.
גנייזנאו נולד בשילדאו (Schildau) שליד טורגאו לקצין הארטילריה ממוצא סקסוני, אוגוסט ויליאם ניידהרדט, המשפחה חיה בעוני.
בשנת 1777 החל ללמוד באוניברסיטת ארפורט ולאחר שנתיים הצטרף לגדוד אוסטרי שחנה בעיר.
בשנת 1782 אימץ לעצמו את התואר פון גנייזאו, על שם אחוזה אוסטרית שהייתה שייכת למשפחתו בעבר.
הוא השכיר עצמו כקצין לנסיך ביירוית - אנסבך ונשלח להילחם במימון בריטי במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
עם חזרתו ב-1786 התמנה ללוטננט (סרן) חיל רגלים בצבאו של מלך פרוסיה, פרידריך הגדול.
בשנים 1793–1794 שירת כקצין מטה בפולין ובמשך עשר שנים חי בעיר יאור שליד ורוצלב.
בתקופה זו העמיק בלימוד תאורטי של יסודות המלחמה, אסטרטגיה צבאית, מדע המדינה והיסטוריה.
בשנת 1796 נשא לאשה את קרולינה פון קוטויץ (Caroline von Kottwitz).
את שירותו במלחמות הנפוליאוניות החל גנייזנאו כקצין מטה בקרב ינה (1806).
לאחר מכן שימש כמפקד בדרגת מיור (רב-סרן) בבריגדת רגלים בליטא.
בראשית 1807 נשלח לארגן את ההגנה על העיר קולברג שבפומרניה, ולהחזיק מעמד כנגד כוחותיו העדיפים של נפוליאון עד השגת חוזה טילזיט.
על הצטיינותו במשימה זו קיבל גנייזנאו את עיטור פור לה מריט וקודם לדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף).
בהמשך כיהן במטהו של שרנהורסט בתפקידי קצין הנדסה קרבית וארגון צבאי.
הוא צורף לצוות החשיבה והארגון-מחדש של הצבא הפרוסי שארגן שרנהורסט ותרם תרומה חשובה לצד הארגוני.
לאחר פרישתו עשה במשימות חשאיות בשוודיה, האימפריה הרוסית ובריטניה ולאחריהן השתקע בברלין כראש המפלגה הפטריוטית.
עם התגבשות הקואליציה השישית חזר לצבא כראש מטהו של הגנרל בליכר.
בתפקיד זה היווה איש-צוות משלים לבליכר ושיתוף הפעולה הפורה ביניהם מהווה דוגמה לצמד פיקודי הרמוני.
גנייזנאו היה זה שתכנן את המסע לכיבוש פריז וצעד יחד עם בליכר בראש הכוחות שכבשו אותה.
ב-1814 לאחר שהודח נפוליאון ונמלט לטירת פונטנבלו קיבל גנייזנאו תואר של גראף (רוזן).
באותה עת פרסם קלאוזביץ, עמיתו, "דו"ח על מסע המלחמה" וגנייזנאו צירף לו הקדמה.
הוא היה ראש מטה הכללי עד לשנת 1814 אז הוחלף על ידי קרל פון גרולמן.
ב-1815 נטל תפקיד מכריע בקרב ווטרלו, כראש מטהו של בליכר, שהעדיף את גנייזנאו כמוביל הצבא על פני הגנרלים הבכירים הוותיקים, יורק וקלייסט, למקרה שייפגע.
ואכן לאחר שנפגע בליכר בקרב ליני, נטל גנייזנאו פיקוד על הצבא והדהיר אותו אל ואבר (Wavre), על מנת להצטרף לוולינגטון למתקפה הסופית על הצבא הצרפתי בווטרלו.
לאחר הקרב דאג גנייזנאו שהכוחות הפרוסים יצעדו לפריז לפני כוחותיו של וולינגטון ובתמורה זכה לקידום לדרגת פילדמרשל ולחברות במסדר העיט השחור.
ב-1816 מונה גנייזנאו למפקד הקורפוס ה-8, אך פרש לאחר זמן קצר בשל בריאותו הלקויה והנסיבות הפוליטיות.
במשך שנתיים חי באחוזתו בשלזיה, אך לאחר מכן נקרא לשוב לברלין והיה למושל העיר.
עקב ההתקוממות הלאומית הפולנית ב-1830 נשלח לפוזנן בראש כוחות ההתערבות והתצפית.
ראש המטה שלו היה עמיתו משכבר לצוות החשיבה, קרל פון קלאוזביץ.
ב-24 באוגוסט 1831 נפטר עקב התפרצות של כולרה.
גנייזנאו נודע בציבוריות הפרוסית הן כחייל (החייל הטוב ביותר מאז פרידריך הגדול) והן כאדם בעל מידות שחיבבו אותו הן על מפקדיו והן על פקודיו.
בשנת 1855 הוצב פסל שלו בשדרות אונטר דן לינדן בברלין.
הגדוד עליו פיקד ב-1807 במצור בקולברג נקרא על שמו ב-1889. בערים גרמניות רבות נקראו על שמו רחובות וכיכרות בהן ברלין, לייפציג, היידלברג והמבורג.
על שמו נקראו מספר כלי שיט.
בהם הסיירת המשוריינת SMS Gneisenau ששרתה במלחמת העולם הראשונה וסיירת המערכה גנייזנאו ששרתה במלחמת העולם השנייה.
אוגוסט הרבין היה צייר צרפתי.
הרבין נולד בכפר קוובי שליד הגבול הבלגי למשפחה ממעמד הפועלים.
הוא למד ציור בבית הספר לאומנות של ליל.
לאחר מכן עבר לפריז שם הושפע מהאימפרסיוניזם ולאחר מכן מהפוביזם.
בשנת 1909 עבר לסטודיו בקרבתם של בראק ופיקאסו, ובהשפעתם התקרב הרבין לקוביזם, וצייר את הציור הקוביסטי הראשון שלו בשנת 1913. החל משנת 1917 ואילך החל לצייר ציור מופשט גאומטרי.
אוגוסט לנדמסר היה פועל מספנה גרמני, אשר ככל הנראה הוא האיש בתמונה הידועה בכינוי "האיש מאחורי הידיים השלובות" שנראה מסרב להצדיע במועל היד הנאצי, באירוע השקת ספינת האימונים הנאצית הורסט וסל (Horst Wessel) ב-13 ביוני 1936.
רואים בו כינוס גדול של עובדים במספנת "בלום אונד פוס" בהמבורג, במעמד השקת ספינת חיל הים "הורסט וסל".
כמעט כולם נראים בתמונה כשהם מצדיעים במועל היד הנאצי למנהיגם אדולף היטלר, למעט אדם אחד, הנמצא בחלק האחורי של הקהל, המסרב להצדיע בהפגנתיות, ועומד בהתרסה כשידיו שלובות על חזהו.
גם אחרים נמנעו מההצדעה, אך הם לא נראו בתמונה כמתריסים בצורה ברורה.
הדמות זוהתה כאוגוסט לנדמסר (אולם, יש המפקפקים בזיהוי זה).
בימינו משתמשים בתמונה כדי להדגיש את חשיבותה של המוסריות.
למשל, הביטוי "Be this guy" ("היה האיש הזה") מתייחס לאוגוסט לנדמסר, כשהכוונה להדגיש את דבקותו בערכיו האנושיים בכל מחיר.
אוגוסט לנדמסר נולד ב-24 במאי 1910 בכפר מוֹאוֹרֵּגֶה (Moorrege) שבחבל הולשטיין, גרמניה, בנם היחיד של אוגוסט פרנץ ושל וילהלמינה מגדלנה.
בשנת 1931 הוא הצטרף למפלגה הנאצית בניסיון למצוא עבודה בקלות, לאחר שכלכלת גרמניה קרסה ב-1930. הוא עבד בחברת הספנות בלום אונד פוס בעיר המבורג.
ב-1934 הכיר לנדמסר את אירמה אקלר, אישה יהודייה, והתאהב בה.
שנה לאחר מכן בשנת 1935 הם התארסו וכמה חודשים לאחר מכן התחתנו.
נישואיהם נאסרו על פי חוקי נירנברג שפורסמו באותו הזמן.
הוא נעצר ונאשם בביזוי הגזע וגורש מהמפלגה הנאצית.
ב-29 באוקטובר של אותה שנה נולדה בתם הבכורה, אינגריד.
ב-1937 ניסו אוגוסט לנדמסר ואירמה אקלר לברוח לדנמרק, אולם נכשלו ונתפסו בגבול.
ביולי 1937, מספר ימים לפני הולדת בתו השנייה, אירנה, לנדמסר נתפס והורשע בפגיעה בטוהר הגזע.
לנדמסר טען להגנתו, שהוא ואשתו לא היו בטוחים שהיא לגמרי יהודייה.
הוא שוחרר ב-1938 בשל חוסר ראיות עם אזהרה חמורה, שעבירה נוספת עלולה להביא למאסרו, אולם בני הזוג המשיכו לנהל את מערכת היחסים שלהם בפומבי.
לנדמסר לא שעה לאזהרות שניתנו לו ולא פעל על פי החוק הנאצי, שאסר על גרמנים לקיים מערכות יחסים כלשהן עם יהודים.
ב-15 ביולי 1938 נעצר לנדמסר שוב ונשלח למחנה הריכוז ברגרמור לשנתיים, שם שימשו האסירים כעובדים במפעלי חימוש ומספנות.
זו הייתה הפעם האחרונה שבה ראה את אשתו.
בתחילה נלקחו בנותיהם של בני הזוג לבית יתומים בעיר ולאחר מכן הופרדו.
אינגריד הורשתה לחיות עם סבתה מצד אימה, ואירנה נשארה מאחור.
ב-1941 אירנה הועברה למשפחת אומנה, ולאחר מות סבתה ב-1953 גם אינגריד הועברה למשפחת אומנה.
לאחר שנכנס לתוקף החוק שדרש את מעצרן של נשים יהודיות במקרה ש"גרמו לגבר גרמני לפגוע בכבוד טוהר הגזע", נעצרה אירמה על ידי הגסטפו והוחזקה בכלא פולסביטל ומשם נשלחה למחנה הריכוז אורנייבורג, ואחר כך למחנה הריכוז ראוונסבריק.
כמה מכתבים הגיעו מאירמה עד ינואר 1942. היא נשלחה ככל הנראה לתאי הגזים בברנבורג שפעלו במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, בפברואר 1942. בתיעוד שלאחר המלחמה בשנת 1949 נקבע מותה באופן רשמי לתאריך 28 באפריל 1942.
לנדמסר שוחרר מהכלא ב-19 בינואר 1941 והחל לעבוד כמנהל עבודה בחברת הגרירה פיסט, אולם זמן קצר לאחר מכן גויס לצבא גרמניה כדי לשרת במלחמה.
בפברואר 1944 גויס לפלוגת עונשין שהורכבה מאסירים והשתייכה לגדוד חיל הרגלים ה-999 הנאצי .
זמן קצר לאחר מכן הוכרז כנעדר, כשישה חודשים בלבד לפני שגרמניה נכנעה באופן רשמי.
הוא נהרג במהלך הלחימה בקרואטיה ב-17 באוקטובר 1944 והוכרז כמת באופן רשמי ב-1949.
בשנת 1996 פרסמה אירנה אקלר, בתם השנייה של לנדמסר ושל אירמה אקלר, את הספר "Die Vormundschaftsakte 1935-1958", שמספר את סיפור המשפחה בשנים 1935 עד 1958 וכולל מסמכים מקוריים רבים מאותן שנים, כולל מכתבים מהאם ומסמכים ממוסדות המדינה.
שמו של אוגוסט לנדמסר מופיע על אבן נגף.
פרנסואה אוגוסט פרדינאן מארייט היה אגיפטולוג וארכאולוג צרפתי.
חפר באתרים רבים במצרים, והיה מיוזמי הקמת המוזיאון המצרי.
מארייט נולד בעיר בולון-סור-מר שבצפון צרפת.
הוא עבד בשרטוט ובעיצוב, והשלים משכורות כמורה על ידי מתן שיעורים פרטיים.
בנוסף כתב מאמרים בנושאים היסטוריים וארכאולוגים לעיתונות המקומית.
לאחר שבן דודו שהיה חברו למחקר ולמסעות של שמפוליון נפטר, קיבל על עצמו מארייט לטפל במסמכיו של שמפוליון.
הוא לימד את עצמו כתב חרטומים ואת השפה הקופטית.
בשנת 1847 הכין קטלוג למוזיאון המצרי בעיר הולדתו, ובעקבות כך קיבל בשנת 1849 משרה צנועה במוזיאון הלובר.
בשנת 1850 נשלח על ידי מוזיאון הלובר למצרים כדי לאסוף עבורו כתבי יד קופטים עתיקים.
הפטריארך הקופטי סירב לפתוח בפניו את המנזרים והוא לא הצליח במשימתו זאת.
בתקופה שבה הגיע למצרים, סבלה הארכאולוגיה המצרית מגנבות, שוד עתיקות וחפירות שוד.
סירובו של הפטריארך נגרם בגלל גנבת כתבי יד עתיקים, שאירעה מספר שנים קודם לכן על ידי נוסעים אנגלים שהשקו לשוכרה את הנזירים וגנבו את כתבי היד.
מארייט, שלא רצה שנסיעתו למצרים תהיה לחינם, החליט לבקר במקדשים.
שבט בדואי איתו התיידד הוביל אותו לסקארה.
המראה שהתגלה בפניו היה בעיקר מדבר של חול, הוא הצליח להבחין בספינקס אחד מתוך שורת ספינקסים שהייתה במקום, ובנוסף הבחין בקצה של פירמידת המדרגות.
מארייט, שלא היה לו כל ניסיון בחפירה ארכאולוגית, החליט לחפור את האתר.
לא היה לו רישיון חפירה ותקציבו היה קטן ביותר.
הוא שכר 30 פועלים והחל לחפור באתר.
לא היו למארייט כל הנחיות היכן וכיצד לחפור.
לקביעת מקום החפירות התבסס על כתביו של סטראבו ועל השערותיו לגבי מיקום האתר.
בין ממצאיו היה פסל הלבלר היושב.
בשנת 1851 לאחר מספר חודשי חפירה חשף מארייט מקדש ושדרת ספינקסים שהופיעו בכתביו של סטראבו.
מתחת ללוחות אבן של השדרה מצא מארייט מטמון של פסלים עשויים מברונזה.
בהמשך החפירה התגלה לחופרים בית קברות של האל-הפר אפיס, שהיה האל של אזור ממפיס.
בקבר נמצאו פרים חנוטים בתוך ארונות קבורה העשויים גרניט.
משקל כל ארון קבורה היה כ-60 טון.
בכל הקברים, למעט אחד, לא נמצאו כל פריטים נוספים, הם נגנבו כבר בתקופות קדומות.
רק קבר אחד מתקופתו של רעמסס השני, נמצא שלם.
ממצאיו כוללים גם את מציאת קברו של Khaemweset שהיה בנו הרביעי של רעמסס השני.
הידיעות על תגליותיו בקברי הפרים נפוצו בכל קהיר, והשלטונות המצריים וחופרים מתחרים האשימו אותו בגנבה.
הוא הבטיח בתחילת החפירות שיעביר את ממצאיו למוזיאון בקהיר, אך היה מעוניין להעביר אותם למוזיאון הלובר שבשליחותו יצא למצרים.
כדי להטעות את השלטונות, נהג במשך היום להעביר לשלטונות המצריים את ממצאיו מהחפירות הקודמות כגון פסלונים וקמעות, ובלילה ארז את הממצאים מתוך קברים שלטענתו עדיין לא נפתחו, והוציאם דרך דלת סתרים.
הממצאים כללו תכשיטי זהב רבים.
לאחר ששלח אותם למוזיאון הלובר הזמין את השלטונות המצריים והראה להם את הקברים הריקים.
מארייט נשאר במצרים במשך ארבע שנים במהלכם חפר אתרים נוספים ושלח ממצאים רבים ללובר.
על פי הסכם של ממשלת צרפת עם המוזיאון, מחצית מהממצאים הועברו למוזיאון ומחציתם האחרת נשארה במצרים.
לאחר חזרתו לפריז בשנת 1854 מונה מארייט לתפקיד עוזר שימור במוזיאון הלובר.
לאחר ארבע שנים של גילויים במצרים, מארייט לא היה מרוצה מתפקידו במוזיאון.
הוא הרגיש שהוא חייב לחזור למצרים באומרו "ידעתי שאמות או אשתגע אם לא אחזור מידית למצרים".
בשנת 1857 חזר למצרים ביחד עם משפחתו כדי להמשיך בחפירות.
הוא פגש את פרדיננד דה לספס שהשתדל למענו אצל מוחמד סעיד פאשה.
ב-1 ביוני 1858 מונה על ידי המשנה למלך לתפקיד מנהל מחלקת העתיקות המצרית, היה המנהל הראשון שלה, ומילא תפקיד זה עד מותו.
תחת הנהלתו של מארייט השתנה אופי פעילות החפירות הארכאולוגיות במצרים.
הייתה זו ראשית פעילות החפירות מטעם הממשלה.
הוא יזם חפירות ארכאולוגיות רבות בו זמנית באתרים רבים, שהשתרעו מקהיר עד אסואן, ואף גייס תושבים כפריים בכפייה כדי שיבצעו את החפירות.
מארייט עבד מהר, והתעניין בעיקר בחפצים.
תצפיות מדוקדקות ותיעוד לא עניינו אותו.
כדי לזרז את החפירות השתמש בדינמיט ובמוטות ברזל כדי לפרוץ לתוך הקברים.
במסגרת פעילותו נפתחו כ-200 קברים באזור קהיר, והם רוקנו מכל חפציהם.
הוא חפר במתחם הפירמידות בגיזה, בנקרופוליס של מיידום, באבידוס ובתבאי.
במהלך חפירותיו נחשף קברה של חתשפסות בעמק המלכים, נחשפו מקדש אדפו, מקדש דנדרה ואתרים נוספים.
הוא פינה את החול סביב הספינקס הגדול של גיזה עד סלע האם, ותוך כדי כך גילה אסטלה מפורסמת מגרניט ואלבסטר, "מקדש הספינקס".
במסגרת פעילותו עשה מארייט מאמצים להילחם בשודדי עתיקות.
היו לו מתנגדים רבים, במיוחד ארכאולוגים בריטיים וגרמניים, שעד אז היה להם חופש פעולה לחפור במצרים.
הוא לא נתן להם רישיונות חפירה, וכל החפירות נעשו תחת פיקוחו ובאחריותו.
חלק מההתנגדות נבע מההסכם בין מצרים לצרפת, שהשאיר בידי הצרפתים מחצית מהממצאים שהתגלו, כשמארייט עצמו היה המחליט מה עובר לצרפת ומה נשאר במוזיאון בקהיר.
אחד הסיפורים הידועים הוא מאבקו במושל באזור לוקסור.
בתבאי נמצא הסרקופג מזהב עם התכשיטים של המלכה אחותפה הראשונה מהשושלת ה-17 (המאה ה-16 לפנה"ס).
המושל המקומי החרים את התכשיטים ושיגר אותם בחשאי בספינה במורד הנילוס לשליט מצרים, אך מארייט עלה על סיפון הספינה ולקח את התכשיטים תוך איום ברובים.
הקמת המוזיאון המצרי בקהיר - בעת הגעתו של מארייט למצרים, שכן המוזיאון המצרי בתוך מסגד מאובק.
בעקבות פעילותו הרבה והממצאים הרבים שכנע מארייט את השליט להקים מוזיאון חדש.
המוזיאון הוקם בשנת 1858 ברובע בולאק, אך נפגע בשיטפון בשנת 1878, ורוב רשימותיו וציוריו של מארייט נהרסו.
תערוכה של עתיקות מצריות בתערוכה בינלאומית בפריז - במסגרת התערוכה העולמית של פריז (1867) (Exposition Universelle).
התערוכה שכללה את תכשיטי המלכה אחתופה, זכתה לפרסום רב.
הקיסרית אז'ני, אשתו של נפוליאון השלישי ביקשה לקבל את התכשיטים כמתנה, מארייט סירב והחזיר את התכשיטים למצרים.
כתיבת העלילה של האופרה אאידה - בשנת 1867 פנה אל מארייט השליט אסמאעיל פאשא וביקש ממנו לכתוב את עלילת האופרה, שעליה מבוססת הליברית של אנטוניו גילזאנצוני לאאידה מאת ג'וזפה ורדי.
האופרה הוצגה בבית האופרה הח'דיוי בקהיר ב-24 בדצמבר 1871.
במשך השנים זכה מארייט לתוארי כבוד שונים.
בשנת 1862 קיבל את התואר ביי ובשנת 1879 את התואר פאשה.
בסוף ימיו הוא היה חולה מאוד וכמעט עיוור.
בשנת 1880 הצטרף אליו האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו, אותו פגש בפריז בתערוכה העולמית.
מספרו החליף אותו בתפקיד מנהל מחלקת העתיקות, לאחר מותו.
מינוי מנהל צרפתי נעשה כדי להבטיח את העליונות של האגיפטולוגיה הצרפתית על זאת האנגלית.
בחייו פרסם מארייט ספרים המתעדים את עבודתו.
ספרו האחרון פורסם לאחר מותו, על ידי מספרו.
מארייט נפטר בינואר 1881. הוא נקבר בתוך סרקופג שהוטמן בגן המוזיאון המצרי.
בשנת 1882 הוקם פסל לכבודו בעיר הולדתו בולון-סור-מר בצרפת.
בשנת 1924 נקראה על שמו אוניית הנוסעים הצרפתית, "מארייט פשה" (בצרפתית SS Mariette Pacha), אונייה-אחות ל"שמפוליון".
עיצוב הפנים של האוניות תוכנן בהשראת התגליות הארכאולוגיות ממצרים העתיקה ושתיהן שימשו בקווי הנוסעים בין אירופה לבין מצרים ומזרח הים התיכון.
בין השאר נהגו לעגון בנמל חיפה ועל כן שימשו עולים רבים.
בשנת 1934 הועלו באונייה ארצה עצמותיו של ליאו מוצקין.
אוגוסט הייסמאייר היה קצין אס אס בכיר ופושע מלחמה נאצי.
אחיינו היה הרופא הנאצי קורט הייסמאייר, שערך ניסויים באסירי מחנות ריכוז, בהם ילדים.
הייסמאייר נולד בשנת 1897 בגלרזן (Gellersen; כיום חלק מהעיירה אארצן [Aerzen]) שבמחוז האמלן-פירמונט, סקסוניה התחתית.
לאחר שסיים את לימודיו התגייס הייסמאייר לצבא הפרוסי.
במלחמת העולם הראשונה היה הייסמאייר בדרגת לויטננט וקיבל על שירותו את צלב הברזל, דרגה ראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה הייסמאייר חבר בפרייקור והשתתף בפוטש במרתף הבירה בשנת 1920. לאחר שהתייאש מלימודיו, עבד הייסמאייר כמורה נהיגה.
בשנת 1925 הצטרף הייסמאייר למפלגה הנאצית ובתחילת 1926 הוא הצטרף לאס אה והיה פעיל בו.
בין היתר היה מהמייסדים של ה"אס אה גאושטירם, האנובר-דרום" (SA-Gaustürm Hannover-Süd; גושטירם: יחידה ארגונית של האס אה שהוקמה על ידי מפקד הארגון פרנץ פפר פון סלומון) ולזמן מסוים שימש גאולייטר.
הייסמאייר נשא במהלך התקופה הזו אישה ונולדו לו 6 ילדים.
בינואר 1930 ביקש להצטרף לאס אס; בקשתו התקבלה והוא נעשה לחבר ה-4,370 בשורותיה.
בשנת 1932 הצטרף למשרד הראשי של האס אס ופיתח קריירה מהירה, ובשנת 1933 כיהן כחבר פרלמנט (ברייכסטאג) מטעם המפלגה הנאצית, כנציג מחוז הבחירות וסטפאליה.
בשנת 1935 מונה לראש המשרד הראשי של האס אס והחליף בתפקיד את הס"ס גרופנפיהרר קורט וויטג'; הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1939. ב-9 בנובמבר 1936 הוא קודם לדרגת ס"ס אוברגרופנפיהרר ולמפקח על מוסדות החינוך הפוליטיים-לאומיים (Nationalpolitische Erziehungsanstalten או NPEA).
בשנת 1939 מונה הייסמאייר לס"ס אובראבשניטסלייטר (SS-Oberabschnittsleiter; ראש מחוז בפיקוד המרכזי של האס אס) של מחוז מזרח-1 ("Ost"; מטה המחוז היה בברלין) ולמפקד האס אס והמשטרה במחוז, ובתוקף תפקידו פיקח על אזור ברלין-ברנדנבורג.
ב-9 בנובמבר 1939 מונה למפקד יחידת הפיקוח על מחנות הריכוז של האס אס, והחליף בתפקיד זה את תאודור אייקה שמונה עתה למפקד דיוויזיית גולגולת המוות האס אס שלחמה בחזית עם רוסיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קיבל הייסמאייר משרד ראשי משלו, משרד ס"ס אוברגרופנפיהרר הייסמאייר (Dienststelle SS-Obergruppenführer Heißmeyer), שהיה אחראי על אימונים צבאיים לתלמידים של מוסדות החינוך הפוליטיים הלאומיים (NPEA).
בשנת 1940 הוא נשא לאישה בנישואים שניים את גרטרוד שולץ-קלינק, שכונתה "מנהיגת הנשים של הרייך".
ב-14 בנובמבר 1944 קיבל הייסמאייר את התואר "גנרל של הוואפן אס אס".
באפריל 1945 מונה הייסמאייר למפקד "קבוצת הקרב הייסמאייר" שהורכבה מפולקסשטרום ומהיטלר יוגנד ותפקידה היה להגן על שפנדאו שבצפון-מערב ברלין מפני בעלות הברית המתקרבות.
לאחר כיבוש ברלין על ידי בעלות הברית ברח הייסמאייר עם אשתו לכפר בבנהאוזן (Bebenhausen) שבמחוז טיבינגן שם עבד כפועל חווה בשם הבדוי "היינריך שטוקנברוק" (Heinrich Stuckenbrock).
בשנת 1948 הוא זוהה על ידי המשטרה הצרפתית (צרפת שלטה על מדינת באדן-וירטמברג עד 1949), נשפט על פשעי מלחמה ונשלח לכלא ל-3 שנים.
לאחר שחרורו גר בשווביש האל שבבאדן-וירטמברג, עבד במפעל למכונות כביסה, ולאחר מכן בחברה-בת של קוקה-קולה.
הוא מת בשנת 1979 בבית חולים בשווביש האל ונקבר בבית הקברות בגלרזן בחלקה המשפחתית.
אוגוסט וילהלם היינריך גונתר ויקטור, נסיך פרוסיה היה בנו הרביעי של וילהלם השני, קיסר גרמניה והיה היחיד מבין בניו שהיה נאצי בפועל, ואף שירת באס אה בדרגת אובר-גרופנפיהרר.
אוגוסט וילהלם נולד ב-29 בינואר 1889 לוילהלם השני ולאשתו אוגוסטה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין.
ילדותו עברה עליו בפוטסדאם עם אחיו.
נישא לנסיכה אלכסנדרה ויקטוריה משלזוויג-הולשטיין וחתונתם נערכה בברלין ב-22 באוקטובר 1908. אביו של אוגוסט וילהלם הקים לבנו וילה בגנים של ארמון סנסוסי.
בנם היחיד של בני הזוג היה אלכסנדר פרדיננד, נסיך פרוסיה .
לאחר המלחמה התגרש אוגוסט וילהלם.
הוא קיבל רשות לחזור לגרמניה והצטרף לקסדת הפלדה.
מגעו עם המפלגה הנאצית נעשה הדוק יותר ויותר, דבר שהסב אי נוחות למשפחתו עד כדי ניתוק קשרים עמו.
ב-1 באפריל 1930 הצטרף באופן רשמי לאס אה.
בגלל הערצתו המוגזמת לאדולף היטלר הפך לעיתים קרובות לבדיחה בעיתונות הגרמנית.
שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כינה אותו "בחור טוב, אבל טיפש במידה מסוימת".
הנאצים השתמשו בו בעיקר כתעמולה עבור נאמני בית הוהנצולרן.
לאחר שעלו הנאצים לשלטון, הם כבר לא היו זקוקים לו.
עם זאת, קיווה אוגוסט וילהלם בסתר ליבו שיוכל לזכות בתמיכה פוליטית, כזו שתאפשר לו להפוך לשליט.
אוגוסט וילהלם שרד בליל הסכינים הארוכות, במהלכו נרצחו רבים מחברי האס אה.
אולם כעבור זמן מה נדחק לשולי הבימה הפוליטית.
כאשר התקרב הצבא האדום לגרמניה נמלט אוגוסט וילהלם למערב גרמניה ונפל בשבי האמריקאי.
הוא הורשע בפשעי מלחמה ונידון לשלוש שנים של עבודות פרך.
לאחר שחרורו לא האריך ימים ומת בשטוטגרט ב-25 במרץ 1949.
אוגוסט וילהלם מיטה היה איש אס-אס בדרגת שארפיהרר.
לקח חלק בתוכנית T4 - אותנסיה במרכזי ההמתה בגרפנק ובהדמר, ולאחר מכן שירת במחנה ההשמדה טרבלינקה.
מיטה נעצר בשנות ה-60 והועמד לדין בגרמניה המערבית על חלקו בסיוע לרצח המוני של 300,000 איש.
בשנת 1965, הוא נמצא אשם ונגזר עליו העונש המרבי, מאסר עולם.
מיטה נולד בווסטרקפלן בקיסרות הגרמנית, בנם של טוחנת קמח וחקלאי.
מיטה סיים את לימודי בית הספר היסודי טרם מות אביו בשנת 1921. יחד עם אחיו, מיטה עבד בחווה המשפחתית וכטוחן בטחנת הקמח.
הוא התחתן והביא לעולם שלושה ילדים.
בתחילת שנות הארבעים, מיטה הצטרף לשורות המפלגה הנאצית, ובמהרה נהיה מעורב בתוכנית האותנסיה של הנאצים.
אגף החקלאות המקומי הציע לו עבודה במרכז ההמתה בגרפנק, והוא הסכים להצעה לעבוד בחוה שהייתה סמוכה למרכז המתה זה.
מחודש מאי 1940 עד אוקטובר 1941 הוא עבד בגרפנק.
לאחר מכן נהיה מעורב עוד יותר בתהליכי ההמתה במרכז האותנסיה בהדמר, שם עבד כ"מסיק".
תפקידו היה לפנות את גופות הנרצחים מתאי הגזים, להוציא את שיני הזהב שלהם, לשרוף את הגופות ולבצע פעולות נוספות בתאי הגזים והמשרפות.
בסוף יוני 1942, הוא הועבר לפולין הכבושה על מנת לקחת חלק במבצע ריינהרד ושובץ במחנה טרבלינקה.
בטרבלינקה, מיטה נודע לשמצה בשל אכזריותו הרבה.
הוא כונה "מלאך המוות" על ידי אסירי המחנה.
הוא היה אחראי על בית החולים המזויף שהוקם במחנה ונקרא "לזרט".
היה זה אוסף של צריפים שהוקפו בגדרות תיל ואליהם נלקחו האסירים הסרבנים, החולים והקשישים ישירות מהטרנספורטים החדשים שנכנסו למחנה.
ילדיהם של נשים חולות וילדים שהיו לבדם בטרנספורטים נשלחו גם הם לצריפים אלה.
כולם נורו מטווח אפס בשוחות בעומק של שבעה מטרים.
מיטה ביצע את רוב מעשי הרצח האלה במו ידיו, בעזרת פקודו וילי מנץ, שכונה בשם "פרנקנשטיין" על ידי האסירים.
באופן זה מיטה "ריפא כל חולה בכדור בודד".
מיטה פיקח גם על רובע ה"סלקציה" הסמוך במחנה (בו הוחזקו עובדי הכפייה).
הוא היה נכנס לשטח זה ובוחן את האסירים היהודים.
אלה שנחשבו בעיניו כחולים או כחלשים מדי מכפי לעמוד בקצב העבודה הראוי, נלקחו גם הם ללזרט.
מיטה היה מעמיד כל אסיר לפני בור שבו הייתה אש בוערת, ובקור רוח היה מכוון את אקדחו ויורה בהם.
לעיתים היו מורה לקורבנותיו להסיר את בגדיהם לפי רציחתם.
הוא אף ערך חיפושים על גופם של האסירים.
אם מיטה היה מוצא כסף, מזון, או כל דבר אחר, הוא היה מכה את האסיר באכזריות לפני שהצעיד אותו ללזרט.
גם במקרים בהם מיטה לא היה מוצא דבר מפליל, הוא היה מוצא לעצמו סיבות להכות את האסיר ולהביאו ללזרט.
נוסף לאלו, מיטה פקד את צריפי האסירים ואת בית החולים, מהם היה מוציא את האסירים החולים ויורה בהם.
מיטה תיאר את פעולותיו בעדותו:
מיטה צד אחר קורבנות גם מאזורים אחרים במחנה, על מנת שיובאו ללזרט ויוכל לירות בהם.
למשל, אסירים שנפצעו על ידי קורט פרנץ באמצעות רובה הציד שלו או כפפות האגרוף שלו, או אסירים שהולקו בשוט בגין "עבירות" שביצעו במחנה או מסיבות אחרות.
מיטה החליט שאסירים אלה היו חלשים מדי עקב המכות שספגו ואינם כשירים עוד לעבודה, כך שיוכל להוציאם להורג בירי.
לאחר סגירת מחנה טרבלינקה בנובמבר 1943, מיטה נשלח לשרת בטריאסטה.
אחרי המלחמה, מיטה נפל בשבי האמריקאי, אך שוחרר במהרה.
לאחר מכן, חזר לעבוד בעסק החקלאי המשפחתי שלו עד שנת 1950, אז היה ממנהליה של חברת הלוואות וחסכונות בעיר לוטה.
הוא נעצר פעם נוספת ב-27 במאי 1960 והוחזק במאסר לפני משפט בדיסלדורף דרנדורף.
ב-3 בספטמבר 1965, במשפט טרבלינקה הראשון, מיטה נמצא אשם ברצח המוני של לפחות 300,000 איש, וברצח משפטי של לפחות תשעה אסירים נוספים.
הוא נידון למאסר עולם, אך ככל הנראה שוחרר באמצע שנות השמונים, ויצא לגמלאות באוסנבריק בדירה שאותה רכש מכסף ומרכוש שנגזל מקורבנות טרבלינקה.
מיטה מוזכר על ידי ניצול טרבלינקה ריצ'רד גלזר בסרט שואה.
אוגוסט השלישי (הסקסוני), מלך פולין (פולנית: August III Sas;) היה מלך פולין והדוכס הגדול של ליטא החל מ-30 ביוני 1734, הנסיך הבוחר מסקסוניה החל מ-11 בפברואר 1733 תחת שם פרידריך אוגוסט השני.
תוארו המלא בעברית: "אוגוסט השלישי, מלך פולין בחסדו של האל, הדוכס הגדול של ליטא, רוסיה, פרוסיה, מזוביה, סמוגיטיה, קייב, ווהלין, פודוליה, פודלסקיה, ליבוניה, סמולנסק, צ'רניהיב והדוכס היורש והנסיך הבוחר של סקסוניה".
פרידריך אוגוסט נולד ב-7 באוקטובר 1696 בדרזדן, והיה בנו החוקי היחיד של אוגוסט השני וכריסטיאנה אברהרדינה מברנדנבורג-ביירוית, בתם של כריסטיאן ארנסט, מרקיז ברנדנבורג-ביירוית וסופיה לואיזה מוירטמברג.
פרידריך אוגוסט חונך על ידי אמו כריסטיאנה, שגידלה אותו כפרוטסטנטי.
בזמן טיולו ב-1712 בגרמניה, צרפת ואיטליה הוא המיר בסתר את דתו לקתוליות במטרה לרשת את מלכות פולין מאביו.
הוא גילה את דבר המרתו ב-1717, מה שגרם לאי שביעות רצון מצד האצולה הפרוטסטנטית בסקסוניה.
בשנת 1733 מת אביו אוגוסט השני, מלך פולין, ופרידריך אוגוסט ירש את נסיכות הבוחר מסקסוניה.
לעומת זאת בפולין פרצה מלחמת הירושה הפולנית, עקב נסיונותיו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת להכתיר שוב את סטניסלאב לשצ'ינסקי למלך פולין.
אולם לבסוף הוכתר אוגוסט השלישי למלך פולין, בסיוע האימפריה הרוסית והאימפריה הרומית הקדושה, אשר ניצחו את ממלכת צרפת בשנת 1738.
אוגוסט בילה את רוב זמנו בציד, אופרה, ואיסוף יצירות אמנות, וכמעט לא ביקר בפולין.
לאחר מותו ב-5 באוקטובר 1763 בנו פרידריך כריסטיאן ירש את תפקידו בתור הנסיך הבוחר מסקסוניה, ואילו את כתר פולין קיבל סטניסלאב פוניאטובסקי, אחרון מלכי פולין והדוכסים הגדולים של ליטא.
בשנת 1719 התחתן אוגוסט עם מריה יוזפה מאוסטריה, בתם של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ווילהלמינה אמליה מבראונשווייג, ממנה נולדו לו 15 ילדים:
פרידריך כריסטיאן, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1722–1763)
מריה אמליה מסקסוניה (1724–1760), התחתנה עם קרלוס השלישי, מלך ספרד
מריה אנה סופיה מסקסוניה (1728–1797), התחתנה עם מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה
מריה יוזפה, נסיכת סקסוניה (1731–1767), התחתנה עם לואי פרדיננד, דופן צרפת
מריה כריסטינה, נסיכת סקסוניה (1735–1782)
אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה (גרמנית: August Wilhelm von Preußen; 9 באוגוסט 1722 - 12 ביוני 1758), היה אחיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, ואביו של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
אוגוסט וילהלם נולד בברלין ב-9 באוגוסט 1722 להוריו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה וסופיה דורותיאה מהנובר, בתם של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה וסופיה דורותיאה, דוכסית בראונשווייג-צלה.
אוגוסט וילהלם היה גנרל בצבא הפרוסי, ולחם בשורותיו במהלך המלחמות השלזיות, והצטיין במיוחד בקרב הוהנפריידברג.
אולם, במהלך מלחמת שבע השנים ספג אוגוסט וילהלם מפלה בקרב קולין, ובשל כך הסתכסך עם אחיו ופרש מהצבא.
ב-12 ביוני 1758 מת אוגוסט וילהלם מסרטן המוח.
לאחר מות פרידריך השני, מלך פרוסיה ללא ילדים, ירש אותו בנו של אוגוסט וילהלם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
ב-6 בינואר 1742 התחתן אוגוסט וילהלם עם לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל בתם של פרדיננד אלברכט השני, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל ואנטוניטה, נסיכת בראונשווייג-לינבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה (1744–1797)
וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז' (1751–1820)
אוגוסט מאקה היה צייר גרמני, אחד החברים המובילים בקבוצה האקספרסיוניסטית הגרמנית "הפרש הכחול" (Der blaue Reiter)
מאקה חי בתקופה שבה ידעה האמנות הגרמנית והאירופית גלי חדשנות, הידועים כ"אוונגרד".
מאקה התוודע להם זה אחר זה ושילב ביצירתו יסודות מהם שנראו לו מתאימים.
סגנונו הייחודי הצטיין במשחקי אורות ושילובי צבעים שנבחרו ותואמו בקפידה.
ציוריו התמקדו תכופות בנושאים מהוויי תושבי הכרך וויצרו רושם של שמחה וקלילות.
מאקה נולד בשנת 1887 במֶשֶדֶה, בהוכזאוארלנד, בנורדריין-וסטפאליה, כבנו של אוגוסט פרידריך הרמן מאקה (1904-1845), מהנדס וקבלן בניין ולמריה-פלורנטינה לבית אדולף (1922-1848) בת למשפחה כפרית מזאוארלנד.
האב, אמן בנשמתו, היה מחונן בתחומי הציור ולמוזיקה.
בשנת 1887 אחרי לידתו של אוגוסט, עברה משפחת מאקה לגור בקלן, ברחוב בריסלר.
הוא למד בשנים 1897–1900 בתיכון " קרויצגמנזיום".
בסוף שנת 1900 עברה המשפחה לבון, בה המשיך מאקה בלימודי התיכון בגימנסיה הריאלית ולא השקיע הרבה בלימודים מכיוון ש"ראשו היה נתון רק לציור", כפי שהעידה לימים אלמנתו והביוגרפית שלו, אליזבת גרהרדט.
בקלן התיידד עם תלמיד בשם הנס טואר, לימים צייר גם הוא, ובגימנסיה בבון התיידד עם וולטר גרהרדט ועם אחותו, אליזבת.
את אליזבת פגש מאקה בשנת 1903 בדרך לבית הספר.
הוא התאהב בה בו במקום, וכתירוץ להיכנס לבית משפחת גרהרדט הגיע אליהן לצייר את דיוקן אחיה של אליזבת, וולטר, אותו הכיר בקרויצגימנזיום.
הוא התחתן עם אליזבת כעבור שש שנים.
את לימודי האמנות התחיל מאקה באוקטובר 1904 באקדמיה לאמנויות של דיסלדורף וב-1905 נרשם לשיעורי הערב של בית הספר לאמנויות הקישוט, שבו אפשרו לתלמידים לעבוד על נושאים של חיי היום יום (כולל צמחים, בעלי חיים) שהיו יותר על רוחו.
בשנת 1906 עזב האמן את האקדמיה, שלדעתו, מיצתה את עצמה, וגילה ב-1907 את ה"מודרניות הצרפתית":האימפרסיוניזם.
תגלית זו שינתה לו את תפיסת החיים ושל האמנות בפרט.
הוא נסע פעמים חוזרות לפריז כדי להביט במקור את יצירותיהם של אדואר מאנה, אדגר דגה, טולוז לוטרק, ז'ורז' סרה, קאמי פיסארו, וכדי להנות מהאווירה בשדרות, בגנים ובקברטים.
חוויות אלה נתנו השראה לרישומים רבים שבהם באה לביטוי תפיסתו האופיינית של הרשמים הספונטניים.
בקיץ 1907 בשובו לבון, כולו נושם אימפרסיוניזם, בחר האמן לעבוד תחת כיפת השמיים ויצר את הרישום הקטן בשמן "עץ בשדה חיטה".
אחרי שהות בת חודשים אחדים בברלין בסטודיו של לוביס קורינת, שבו צייר כמה תמונות, יצא מאקה שוב למסעות בצרפת ובאיטליה.
באיטליה העמיק את ידיעותיו באמנות ורכש כמה ציורים עבור אספן האמנות ברנהרד קהלר, הדוד של אהובתו, אליזבת.
באוקטובר 1908 החל מאקה את שרותו הצבאי שמנע ממנו להתפנות לציור עד שנת 1909. אחרי סיומו התחתן עם אליזבת גרהרדט.
הזוג הטרי נסע לירח דבש לפריז, בה צייר מאקה את תמונתו המפורסמת "דיוקן עצמי עם מגבעת".
באוקטובר 1909 הגיעו בני הזוג לטגרנזה, מקום מיוחד ושלו שבו צייר מאקה כמאתיים תמונות.
תקופה זו נחשבת לפסגה הראשונה במסלולו האמנותי.
עבודתו האמנותית התאפיינה אז ב"היטהרות והתבשלות סגנונית", וב"רה-אוריינטציה".
בשלהי שנת 1909 צייר מאקה שני דיוקנאות של אשתו "אשת האמן עם מגבעת" ו"דיוקן עם תפוחים", שבהם ניכרת השפעתו של פול סזאן, אך גם השפעתם של הפוביסטים שנציגיהם הראשיים היו אנרי מאטיס, אנדרה דרן, מוריס דה ולמינק, ראול דופי וקייס ואן דונגן.
בתחילת שנת 1910 פגש מאקה לראשונה את פרנץ מארק בתערוכת אמנות.
הם התיידדו ושיתפו זה עם זה ברעיונותיהם.
בספטמבר 1910 השתתף מאקה בתערוכה של "ברית האמנים החדשים של מינכן" שהתקיימה בגלריית טנהאוזר בעיר.
הוצגו שם יצירות פוביסטיות ושל קוביסטים מוקדמים.
ב-1911 חזרו מאקה ואשתו לבון.
התמונות שיצאו בתקופה זו מתחת ידו היו בהשפעה פוביסטית.
אף על פי שהתרשם מאמנותם של חברי "ברית האמנים", שלא כמו פרנץ מארק שהצטרף לארגון, נמנע מאקה מלעשות זאת והביע הסתייגויות.
מגעיו החדשים עם ידידו פרנץ מארק, עם וסילי קנדינסקי ואמנים אחרים שבקבוצת "הפרש הכחול" נתנו למאקה כיוון אמנותי חדש.
עם חבריו החדשים נמנה גם ולטר כהן, מאוצרי המוזיאון בעיר.
על אף היותו בעל תפיסה אוונגרדיסטית משל עצמו השתתף מאקה באופן פעיל יחד עם וסילי קנדינסקי בעריכת "אלמנך הפרש הכחול" ב-1912.
הוא הביא את תרומתו על ידי איסוף התמונות שנועדו לחלק האתנוגרפי של האלבום ועל ידי פירושיו לגבי המסיכות האפריקאיות, תוך שימת דגש על הקשר בין אמנות העמים ה"פרימיטיביים" ולאמנות המודרנית האירופית.
בפברואר 1912 השתתף מאקה בתערוכת הפרש הכחול בטנהויזר במינכן.
תוצאת התערוכה אכזבה אותו מאוד והוא ניתק את יחסיו עם קנדינסקי ועם הפרש הכחול עד כדי כך שבאחת מיצירותיו בשנת 1913 יצר מאקה פרודיה קריקטורלית על ידידו פרנץ מארק, על קנדינסקי ועל בעל הגלריה, הרווארט ואלדן שלקח את "הפרש הכחול" תחת חסותו.
השקפת "ההתבוננות בדברים" שמאקה דבק בה הגיעה לנקודת התנגשות מכרעת עם "הרוחניות האינטלקטואלית" של קנדינסקי.
ב-1913 עבר מאקה לשווייץ והוא ידע בה שנה פורייה, שבה התרכז במוטיבים כרוכים בטבע ובאדם.
בעת מסע קצר לתוניסיה (במימונו של קהלר), יחד עם פאול קלה ולואי מואייה, צייר מאקה הרבה ציורי אקוורל וצילם צילומים שעליהם ביסס בהמשך תמונות נוספות בצבע שמן.
לציורו האחרון "היו שלום" (אדייה) היה מימד נבואי.
ב-8 באוגוסט 1914 גויס מאקה למלחמה.
הוא נהרג ב-26 בספטמבר 1914, בגיל 27 בשדה קרב בשטח צרפת, בשמפאן-ארדן.
הוא נקבר בקבר משותף בבית הקברות הצבאי הגרמני בסואן-פרט-לס-אירלי (Souain-Perthes-lès-Hurlus).
1959 - המחוזות ארנסברג, ברילון ואולפה בחבל זאוארלנד עילית ועיר הולדתו שלו מאקה, משדה, הקימו את פרס אאוגוסט מאקה לזכרו.
1991 - בבית שבו התגורר האמן בעיר בון בשנים 1914-1911 הוקם מוזיאון המוקדש לו וליצירותיו - בית אאוגוסט מאקה - August-Macke-Haus
1905 : דייגים על גדת הריין
דיוקן עצמי עם מגבעת, שמן על עץ, מוזיאון האמנות בבון
שלוש בעירום על רקע כחול
אינדיאנים רכובים על סוסים - ציור שמן על עץ, מוזיאון בית להנבאך בברלין
נוף עם שלוש נערות - ציור שמן על קרטון, מוזיאון פון דה היידט, וופרטל
גן על גדת אגם תון
מתרחצות ועיר ברקע, ציור שמן על קנבס, פינקותק דה מודרנה, מינכן
ילדים מתחת לעצים שטופי שמש
גן החיות הגדול - טריפטיך
אישה עם מטריה מול חנות כובעים, מוזיאון פולקוונג, אסן
חצר פנימית בבית בסן ז'רמן, על יד תוניס - ציור בצבע מים, נמוזיואן העירוני לאמנות, בבון
נערות מתחת לעצים - ציור שמן על קנבס, פינקותק דר מודרנה, מינכן
אם וילד בפארק - בקונסטהאלה בהמבורג
אישה במותניה צהובה - במוזיאון של אולם
אישה במותנייה ירושה - במוזיאון לודוויג בקלן
נערה עם דיגם במכל זכוכית - ציור שמן על קנבס, במוזיאון היידט בוופרטל
קירואן I - ציור בצבע מים, בפינאקותק דר מודרנה, מינכן
קירואן III - ציור בצבע מים, במוזיאון הלאנד הווסטפאלי לאמנות ולתולדות התרבות במינסטר
אוגוסט כריסטיאן, דוכס אנהלט-קתן (18 בנובמבר 1769 - 5 במאי 1812) היה נסיך גרמני מבית אסקניה, אשר שלט בנסיכות אנהלט-קתן, ומשנת 1806 בדוכסות אנהלט-קתן.
אוגוסט כריסטיאן נולד ב-18 בנובמבר 1769, והיה הבן הבכור של קרל גאורג, נסיך אנהלט-קתן ולואיזה שרלוטה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בתו של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
לאחר מותו של אביו בשנת 1789, אוגוסט כריסטיאן ירש את נסיכות אנהלט-קתן.
בנוסף הוא טיפח קריירה צבאית בשורות הצבא הפרוסי, והועלה שם לדרגת גנרל מיור.
ב-15 במאי 1803 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט, וב-31 בינואר 1805 קיבל את תואר אביר מסדר הנשר השחור.
ב-9 בפברואר 1792 התחתן אוגוסט כריסטיאן בפרנקפורט עם פרדריקה מנסאו-אוזינגן, בתו של פרידריך אוגוסט, נסיך של נסאו-אוזינגן, אולם לא היו להם ילדים, ולאחר אחת עשרה שנות נישואים, הם התגרשו בשנת 1803.
ב-18 באפריל 1806 העניק לו נפוליאון התואר דוכס, יחד עם דודניו שליטי הנסיכויות האחרות של אנהלט.
ב-5 במאי 1812 מת אוגוסט כריסטיאן בקתן, ואחיינו בן העשר, לודוויג אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן ירש את הדוכסות, תוך שלאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, שימש כעוצר עד מותו בשנת 1817, ולאחר מכן נכדו, לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו שימש כעוצר בשם לודוויג אוגוסט.
אַוּגוסט אֶדלר פון מייסנר היה קצין אס אס בדרגת גרופנפיהרר, אשר פיקד על משטרת הסדר ובהמשך בין 1942–1944 כיהן כמפקד האס אס והמשטרה בסרביה הכבושה.
נחשב לאחד מקציני האס אס הברוטליים ביותר.
הכוחות שהיו תחת פיקודו הפעילו את משאיות הגז בהן נרצחו 8,000 נשים וילדים יהודים שנכלאו במחנה הריכוז סיימישטה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוסגר ליוגוסלביה, הועמד לדין על פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות, הורשע והוצא להורג בתלייה.
אוגוסט מייסנר נולד בגראץ למשפחה בעלת מסורת צבאית.
אביו, רודולף מייסנר, היה אוברסט-לויטננט בצבא האוסטרו-הונגרי ודודו פרדיננד מייסנר שירת בצבא בדרגת גנרל-לויטננט.
הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בעיר הולדתו ונשלח לאקדמיה הצבאית בווינה.
ב-1908 סיים את לימודיו בדרגת לויטננט ובהמשך הועבר לתפקיד בז'נדרמריה האוסטרית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוצב בחזית האיטלקית, נפצע ועוטר במספר עיטורים על גילוי אומץ לב.
לאחר המלחמה מונה למפקד הז'נדרמריה ביודנבורג וכיהן בתפקידו עד 1933. במקביל הצטרף לתנועה הנאצית באוסטריה והיה פעיל בחיים הפוליטיים במדינה.
ב-1934 הצטרף לאס אה בשטיריה, נעצר ונכלא בגין פעילותו.
בהמשך, שוחרר, קיבל אזרחות גרמנית, וב-1 בספטמבר 1935 התגייס למשטרת הסדר.
באוקטובר 1937 הצטרף לאס אס וכיהן בשורת תפקידי פיקוד משטרתיים באזורים שונים.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחר כיבוש נורווגיה על ידי גרמניה הנאצית, מונה על ידי היינריך הימלר למפקד כוחות משטרת הסדר בנורווגיה.
ב-1 בינואר 1942 הועלה מייסנר לדרגת גרופנפיהרר, וב-20 בינואר מונה לראש משטרת הביטחון בסרביה.
עד מהרה נקלע לחיכוכים עם האראלד טורנר, שהיה נרפה מדי בעיניו.
מנגד, האשים טורנר את מייסנר בגריפת רווחים אישיים מהכספים שנשדדו מיהודי סרביה.
אף על פי שמבחינת ההיררכיה הצבאית היה מייסנר כפוף לפאול באדר המושל הצבאי של סרביה, הוא נקט מדיניות עצמאית ולא העביר לבאדר דיווחים מלאים על פעילותו.
עוד מתועד כי היה אחראי לשליחת 70,000 סרבים לעבודות כפייה.
בהמשך, הסתכסך מייסנר עם כל שדרת הפיקוד הגרמני בסרביה, ובאפריל 1944 הועבר מתפקידו והוצב בתפקיד מטה בברלין.
ב-31 באוגוסט 1946 נחקר מייסנר בבלגרד וציין כי קיבל הנחיות ישירות מאדולף אייכמן.
בפני בית הדין היוגוסלבי ציין להגנתו כי במשאיות הגז הומתו "רק" יהודים ולא אף בן לאום אחר.
ב-22 בדצמבר 1946 הורשע ונדון למוות, וב-24 בינואר 1947 הוצא להורג בתלייה.
אוגוסט מקה היה סופר ומחזאי צרפתי, שנודע במיוחד כיוצר משותף עם אלכסנדר דיומא האב ומשום כך גם כונה "דיומא האחר" בסרט עם אותו שם.
מקה נולד בפריז, צרפת ולמד בתיכון שרל הגדול עד גיל 18 כאשר התמנה למורה להיסטוריה באותו בית ספר.
הוא החל ללמוד ספרות באוניברסיטה ב-1832, אך עזב ב-1835 למען קריירה של סופר.
הוא החל לפרסם בעיתוני התקופה סיפורים ושירים.
מקה הכיר ב-1838 את אלכסנדר דיומא האב ונתן לו את סיפורו Le Bonhomme Buvat, שלא הצליח לפרסם ודיומא פרסם אותו בשם Le Chevalier d'Harmental ובכך התחיל שיתוף הפעולה בין שני הסופרים.
מספריו בשיתוף עם אלכסנדר דיומא האב
1844 Les Trois Mousquetaires (שלושת המוסקטרים), תורגם על ידי אריה ענבי והופיע בהוצאת הספרייה הקטנה.
מהדורה נוספת של אותו ספר הופיעה בהוצאת רמדור.
המלחין האיטלקי ג'וזפה סיניקו כתב בשנת 1859 אופרה בשם "המוסקטרים" על פי הספר.
1845 Vingt ans après (אחרי עשרים שנה) (המשך של שלושת המוסקטרים) הופיע בישראל בשם ארבעת המוסקטרים בתרגומו של אריה ענבי בהוצאת הספרייה הקטנה.
הופיע גם תחת השם מקץ עשרים שנה בהוצאת ניומן (1953), ותחת השם הרפתקאות המוסקטרים אחרי עשרים שנה בתרגומו של מיכה פרנקל בהוצאת זמורה ביתן, (2001).
1848 עד 1850 Le Vicomte de Bragelonne (הוויקונט דה בראז'לון), (המשך של ארבעת המוסקטרים) הכולל בחלק הרביעי גם את האיש במסכת הברזל, תורגם על ידי רפאל אלגד והופיע בשנת 1968 בהוצאת יהושע צ'צ'יק.
טרילוגיית בית ולואה שכוללת את:
1845 La Reine Margot (המלכה מרגו), רומן היסטורי העוסק בטבח ליל ברתולומאוס הקדוש ובתולדותיו ומלחמותיו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
1845 La dame de Monsoreau (גבירת מונסורו), רומן היסטורי רחב יריעה על תקופת מלחמות הדת בצרפת.
1847 Les Quarante-Cinq (הארבעים וחמישה), רומן היסטורי העוסק בסכסוכים שבין הליגה הקתולית ובין אנרי השלישי, מלך צרפת.
1844 Le Comte de Monte-Cristo (הרוזן ממונטה קריסטו), תורגם על ידי יוסף כרוסט והופיע בשנת 1959 בהוצאת מ.
מהדורה נוספת של אותו ספר הופיעה בהוצאת כתר.
1850 La Tulipe noire (החבצלת השחורה), תורגם על ידי י.
שנהר והופיע בשנת 1961 בהוצאת י' שרברק.
מהדורה של אותו ספר בשם הצבעוני השחור הופיעה בהוצאת כתר.
Monuments et vues (פריז תחת לואי ה-14. אנדרטות ונופים)
ממחזותיו שנכתבו יחד עם אלכסנדר דיומא האב
1845 Les Trois Mousquetaires (שלושת המוסקטרים), מחזה ב-5 מערכות.
1847 La Reine Margot (המלכה מרגו), מחזה ב-5 מערכות ו-16 סצנות
1847 Le Chevalier de Maison-Rouge (האביר מהבית האדום), מחזה ב-5 מערכות ו-12 סצנות
1848 Le Comte de Monte-Cristo (הרוזן ממונטה קריסטו), מחזה ב-5 מערכות
1848 Catilina (קאטילינה), מחזה ב-5 מערכות ו-7 סצנות.
1849 La Jeunesse des Mousquetaires (נעורי המוסקטרים), מחזה ב-5 מערכות ו-12 סצנות
1849 Le Chevalier d'Harmental (האביר ד'ארמנטל), מחזה ב-5 מערכות ו-10 סצנות
1849 La Guerre des femmes (מלחמת הנשים), מחזה ב-5 מערכות ו-10 סצנות
1850 Urbain Grandier (אורבן גרנדייה), מחזה ב-5 מערכות
1851 Le Comte de Morcef (הרוזן דה מורסף), דרמה ב-5 מערכות ו-10 סצנות
1851 Villefort (וילפורט), מחזה ב-5 מערכות ו-6 סצנות
1860 La Dame de Monsoreau (הגבירה ממונסורו), מחזה ב-5 מערכות
1851 Valéria (ולריה), מחזה מחורז ב-5 מערכות, בשותפות עם ז'ול לאקרוא
1952 La Chambre rouge (החדר האדום) בשותפות עם תאודור אן
1853 La Fronde (הפרונד), בשותפות עם ז'ול לאקרוא
1854 L'Enfant du régiment (ילד הרגימנט), בשותפות עם תאודור אן
יוהאן אוגוסט וילהלם ניאנדר היה תאולוג גרמני והיסטוריון כנסייה.
ניאנדר נולד בגטינגן כדייוויד מנדל.
אומרים כי אביו, עמנואל מנדל, היה רוכל יהודי, אך אוגוסט אימץ את השם "ניאנדר" עם טבילתו כפרוטסטנטי.
כשהיה עדיין צעיר מאוד, עבר עם אמו להמבורג.
הוא הוטבל ב-25 בפברואר 1806 והחל ללמוד תאולוגיה באוניברסיטת האלה-ויטנברג בגיל 17. פרידריך שליירמאכר היה אחד ממוריו.
ניאנדר מצא בו את ההשראה הדרושה לו, בעוד שליירמאכר מצא תלמיד כרוחו; אחד שיפיץ את השקפותיו בצורה נוצרית יעילה יותר.
עד סוף אותה שנה, אירועי הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית אילצו את ניאנדר לעבור לגטינגן.
שם המשיך את לימודיו, התמחה באפלטון ובפלוטרכוס, והתקדם במיוחד בתאולוגיה תחת גוטליב פלאנק הנערץ.
יכולותיו שהתגלו על ידי שליירמכר אושרו גם על ידי פלאנק, וניאנדר הבין כי תחום מחקרו הראשי תהיה ההיסטוריה הנוצרית.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, חזר ניאנדר להמבורג ועבר את בחינתו בכמורה .
אולם לאחר כשנה וחצי הוא החליט על קריירה אקדמית, שהחלה בהיידלברג, שם התפנו שתי משרות בפקולטה התאולוגית של האוניברסיטה.
הוא נסע לשם כמורה לתאולוגיה בשנת 1811 ובשנת 1812 קיבל פרופסורה.
באותה שנה (1812) הוא פרסם את המונוגרפיה שלו Über den Kaiser Julianus und sein Zeitalter ("על יוליאנוס הכופר ותקופתו").
חיבור זה על תובנותיו הרעננות על תולדות הכנסייה, משך תשומת לב למחברה, ועוד לפני תום שנתו הראשונה בהיידלברג, הוא נקרא לברלין, שם מונה לפרופסור לתאולוגיה.
מונולוגיה מורחבת יותר מהקודמות לה.
לאחר שתי מווגרפיות נוספות החל את עבודתו הגדולה על ההיסטוריה של הנצרות.
הכרך הראשון של Allgemeine Geschichte der christlichen Religion und Kirche כלל את ההיסטוריה של שלוש המאות הראשונות והופיע בשנת 1825. הכרכים הבאים הוצאו במרווחי זמן קבועים עד הכרך החמישי שהגיע עד תקופת האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
כרך נוסף הוצא לאחר מותו של ניאנדר על ידי שניידר בשנת 1852 והגיע עד לתקופת מועצת בזל .
בנוסף לכל אלה הוא פרסם Denkwürdigkeiten aus der Geschichte des Christentums (מזכרות מתולדות הנצרות) ;מאמרים על פלוטינוס, תומאס אקווינס, בלז פסקל, תומאס ארנולד וקטעים מזדמנים אחרים, בעיקר בעלי אופי מעשי, אקסגטי והיסטורי.
כמה מספריו פורסמו במספר מהדורות ותורגמו לאנגלית.
הוא נפטר בברלין ב-14 ביולי 1850, תשוש וכמעט עיוור ממחקר בלתי פוסק.
קברו נשמר בבית העלמין הפרוטסטנטי Friedhof I der Jerusalems-und Neue Kirchengemeinde (בית הקברות מספר I של קהילות הכנסייה והכנסייה החדשה) בקרויצברג.
לאחר מותו הופיעו מספר כרכים, הכוללים את הרצאותיו השונות.
ההיסטוריה הכללית שלו של הדת והכנסייה הנוצרית (Allgemeine Geschichte der christlichen Religion und Kirche) נותרה האנדרטה לגאוניותו.
המטרה העיקרית של ניאנדר הייתה להבין מה היה מקומו של האינדיבידואל בהיסטוריה.
בדמויות העיקריות של ההיסטוריה הכנסייתית הוא ניסה למצוא את התכונות הייצוגיות של כל גיל, וגם את סוגי התכונות המהותיות של הטבע האנושי בכללותו.
העיקרון המנחה אותו בהתמודדות עם ההיסטוריה וגם עם מצבה הנוכחי של הכנסייה היה ש (אוטו פליידרר ).
אוגוסט נטרר , הידוע גם בשם נטר, היה אמן גרמני שסבל מסכיזופרניה.
אוגוסט נטרר, שהפסיכיאטר שלו נתן לו את הכינוי הבדוי נטר כדי להגן עליו ועל משפחתו מפני הסטיגמה החברתית שקשורה באותה תקופה למחלות נפש, נולד ב-3 באוגוסט 1868 בשורנרייט ליד רבנסבורג, גרמניה, בן לפקיד, והצעיר מבין תשעה ילדים.
נטרר למד הנדסה, התחתן, טייל רבות והייתה לו קריירה מצליחה כחשמלאי, אך לפתע נקלע לפנטזיות והתקפי חרדה.
באפריל 1907 היה לו הזיה מרכזית של פסק הדין האחרון שבמהלכה כ-"10,000 תמונות הבזיקו במוחו חצי שעה".
ראיתי נקודה לבנה קרובה לעננים - כל העננים נעצרו - ואז הכתם הלבן הלך ונעמד כמו לוח בשמיים.
על אותו הלוח או על המסך או על הבמה הופיעו תמונות מהירות והבזקים אחריהן, כ-10,000 תוך חצי שעה ...
בין חזיונות העולם הוא ראה: תמונות מלחמה, יבשות, אנדרטאות, טירות יפהפיות, תפארת העולם - אבל כל אלה היו תמונות על-טבעיות.
הן היו תמונות גדולות כעשרים מטרים לפחות, ברורות לצפייה, כמעט ללא צבע כמו בצלומים ...
התמונות היו ההתגלות של פסק הדין האחרון.
המשיח לא יכול היה להגשים את הישועה מכיוון שהוא נצלב מוקדם ...
אלוהים גילה לי אותם כדי להשיג את הישועה.
התקפים אלה הביאו אותו לניסיון התאבדות וכניסה לראשונה למוסד לחולי נפש שם בילה הרבה במהלך עשרים ושש השנים הנותרות בחייו.
נטרר טען לאחר מכן כי הוא ילדו הבלתי לגיטימי של הקיסר נפוליאון הראשון ו"גואל העולם".
החזון נתן לו השראה להפקה אינטנסיבית של רישומים, שכולם מתעדים תמונות ורעיונות שראה בחזון.
אוגוסט נטרר נפטר מאי ספיקת לב במוסד ליד רוטוויל בשנת 1933.
נטרר היה אחד ה"מאסטרים הסכיזופרניים "כך כינה אותו הנס פרינהורן בעבודתו שהגדירה את תחום "אומנותם של חולי נפש".
הרישומים שלו הם ניסיונות לתפוס את "10,000 התמונות" של ההזיות מאותו היום.
הם תמיד מועברות בסגנון ברור ואובייקטיבי, כמו בציור טכני, אולי בגלל הרקע שלו כחשמלאי.
אוגוסט ובר היה צייר גרמני מבית הספר לציור בדיסלדורף.
ובר החל את לימודיו כצייר נוף אצל הצייר היינריך רוזנקרנץ בפרנקפורט, והמשיך בשנת 1835 אצל צייר החצר יוהאן היינריך שילבך בדרמשטאדט, איתו יצא גם למסע לימודי לשווייץ.
בין השנים 1836–1838 היה סטודנט במכון סטדל בפרנקפורט.
בסתיו 1838 עבר לדיסלדורף, שם למד באקדמיה במשך שנה.