tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ימים אחדים לפני השחרור נרצחו בלובלין ובסביבותיה כ-1,600 יהודים.
למן השחרור מן הכיבוש הגרמני ובתקופת פולין הקומוניסטית
ב-24 ביולי 1944, במסגרת מבצע בגרטיון, שוחררה לובלין על ידי הצבא האדום.
במהלך המלחמה פעלו בלובלין כמה חסידי אומות העולם מקרב הפולנים שהצליחו להציל עשרות בודדות של יהודים באמצעות החבאתם במרתפים ובעליות גג לאורך כל שנות המלחמה.
עקב העונשים הכבדים שספגו מי שנתנו מחסה ליהודים, מספרם של היהודים שניצלו באופן זה לא היה גבוה.
ב-8 באוגוסט 1944 נוסד בלובלין ועד יהודי.
בד בבד, מספר היהודים בלובלין שב לגדול בשנים הבאות הודות להגירה של פליטים מרחבי פולין וברית המועצות.
הוועד היהודי שסייע ליהודים מבחינה כלכלית ועזר להקים בית ספר ובית יתומים, נתמך על ידי השלטונות הפולניים.
לרבים מן הפליטים היהודים בלובלין לא הייתה קורת גג, ולפיכך הם נאלצו להשתכן במבנים ציבוריים או במבנים נטושים.
עוד בשנת שחרורה של לובלין נוסד בה סניף של "הוועדה ההיסטורית היהודית", שנועדה לתעד את מאורעות השואה.
היהודים המעטים שנותרו בלובלין אחרי השואה החלו עוזבים אותה לארצות אחרות, בין השאר, בשל פוגרום קיילצה שאירע ב-1946. ב-1954 החלו השלטונות להרוס את הרובע היהודי ולבנות במקומו פארקים וכיכרות עירוניים.
עד 1968 פעלה בלובלין אגודה קטנה להנצחת החיים היהודיים, וכשנסגרה פסקו חיי הקהילה.
כל היהודים שהתיישבו מחדש בלובלין לאחר המלחמה עזבו את לובלין עד אז.
עם קריסת פולין הקומוניסטית והתפרקות ברית המועצות הוחל בביצוע פעולות הנצחה של הקהילה היהודית שחייתה בעיר.
ב-1990 נוסד בלובלין תיאטרון שמטרתו להנציח את קהילת יהודי לובלין, וב-2004 הושבה הבעלות על "ישיבת חכמי לובלין" לידיים יהודיות.
לפני פשיטות הקוזאקים על לובלין ב-1655, הגיע מספר התושבים היהודים בעיר לשיא, כ-4,000 נפש.
עם זאת, עקב הפשיטות הצטמצם מספרם ולא שב לקדמותו עד ראשית המאה ה-19. ב-1862, לאחר שהשלטון הרוסי התיר לתושבים היהודים להתיישב בעיר ללא הגבלה וביטל את המכסים על הסוחרים היהודים, גדלה ההגירה היהודית לעיר במידה ניכרת.
הגידול בהגירה הוביל לכך שהאוכלוסייה היהודית בעיר גדלה פי ארבעה תוך שישים שנה, והגיעה לשיא של כארבעים אלף נפש בין שתי מלחמות העולם.
בתקופה זו יותר ממחצית מאוכלוסיית העיר הייתה יהודית.
ב-1939, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, הצטמקה אוכלוסיית היהודים העיר בכמה אלפים בשל הנספים הרבים בהפצצות.
עם זאת, היא שבה לגודלה הקודם עד מהרה לאחר שיהודים גורשו אליה במסגרת "תוכנית לובלין", וכן בשל הגירה של יהודים מעיירות השדה ללובלין.
משערים כי בתקופה זו אוכלוסיית העיר גדלה לכ-45 אלף נפש.
לאחר הגירוש למחנות ההשמדה הצטמצמה אוכלוסיית יהודי העיר בכ-90%, לכדי 4,000 נפש.
רק 230 יהודים מבני הקהילה שהתגוררו בעיר ערב המלחמה, שהם 0.6% מכלל 40,000 יהודים שהתגוררו בה באותה העת, שרדו בשואה.
במילים אחרות, רק אחד מכל 180 יהודים שהתפקדו בלובלין ערב מלחמת העולם השנייה שרד בשואה.
מבין 300 היהודים שהתפקדו בלובלין לאחר השואה, רק 15 היו בני קהילת יהודי לובלין לפני מלחמת העולם השנייה.
לפי אומדן שנעשה בשנות ה-60 של המאה ה-20, כ-2,000 בני אדם מיוצאי קהילת לובלין שהתגוררו בארצות אחרות היו עדיין בין החיים.
רובם היגרו מלובלין בשנים טרם השואה.
ב-2016 התגוררו בלובלין 40 יהודים בלבד.
איש מבין תושבי העיר היהודים אינו צאצא של התושבים שהתגוררו בלובלין אחרי המלחמה.
בתקופת השלטון הרוסי למדו יהודים רבים בבתי הספר של החינוך הממלכתי, שבהם הייתה שפת ההוראה רוסית או פולנית.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 נוסד בלובלין בית ספר ממלכתי למען התלמידים היהודים שבו למדו כ-300 תלמידים ושפת ההוראה בו הייתה רוסית.
בית הספר פעל עד נסיגת הרוסים מהעיר ב-1915. באותה שנה נוסדה בלובלין "גימנסיה מספר 28 על שם ש.
אף שהיא יועדה לקהל הרחב, כמעט כל התלמידים בה היו יהודים, והיא נשאה אופי יהודי בהתאם.
נלמדו שם השפה העברית והיסטוריה של עם ישראל.
הגימנסיה פעלה עד 1930. המגמה של יצירת רשת חינוך ממלכתי נפרדת ליהודים נמשכה אף בתקופת השלטון הפולני.
במהלך תקופה זו פעלו שלושה בתי ספר מדגם ה"שבסובקה", בתי ספר ממלכתיים ששפת ההוראה בהם הייתה אמנם פולנית, אך הצוות והתלמידים היו יהודים.
בבתי ספר אלה למדו למעלה מ-4,000 תלמידים במרוצת השנים.
בשלהי המאה ה-19 פעלו בלובלין 43 תלמודי תורה.
תלמודי התורה שגשגו גם תחת השלטון הפולני, ובהם לימדו תורה, משנה ותלמוד.
מעוטי היכולת למדו בחדרים בבעלות הקהילה.
ב-1924 הונחה אבן הפינה לישיבת חכמי לובלין, וב-26 ביוני 1930 חנך את שעריה הרב מאיר שפירא.
בישיבה פעלה פנימייה שאפשרה לתלמידי חכמים רבים מכל רחבי פולין להתגורר בה לצורך הלימודים.
שפירא בחר להקים בלובלין את הישיבה בשל היותה מקום כינוסו של "ועד ארבע ארצות" בעבר, וכן בשל פעילותם של רבנים מפורסמים שם, כגון המהרש"ל והחוזה מלובלין.
זאת, מתוך כוונה להחזיר עטרה ליושנה ולהשיב ללובלין את מעמדה כעיר ללימוד תורה, כפי שהייתה בעבר.
הישיבה נבנתה בסגנון אקלקטי, שמשלב סגנונות בנייה שונים.
הישיבה נסגרה ב-1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
על אף שהישיבה פעלה במשך 9 שנים בלבד, הייתה לה השפעה ניכרת על עולם הישיבות באירופה הודות לאיכות ההוראה ולסיוע שהעניקה לתלמידים.
ב-1947 ייסד אחד מבוגרי הישיבה, שמואל הלוי ווזנר, ישיבה בעלת שם זהה בבני ברק.
בתקופת השלטון הקומוניסטי הפך מבנה הישיבה לבית ספר לרפואה.
ב-2004 הוא הוחזר לקהילה היהודית.
במקום נבנה אולם הרצאות וחדר זיכרון לזכר הקהילה.
ב-2018 נחנך במבנה הישיבה מוזיאון לתיעוד ההיסטוריה של יהודי לובלין.
ב-1897 נחנכו שני בתי ספר ששפת ההוראה בהם הייתה עברית.
שיטת הלימוד בהם כונתה בשם "עברית בעברית".
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 נוסד בלובלין בית ספר נוסף שהורה בשפה העברית, מייסודה של רשת החינוך "תרבות".
במבנה בית הספר נערכו שיעורי ערב לקהל הרחב בנושא השפה העברית וארץ ישראל.
השלטון הפולני לא הקל על בית הספר, והוא פסל מעת לעת את מקום מושבו של בית הספר, בטענה שאינו מהווה מקום מתאים ללימודים.
עקב משבר כלכלי שחווה ב-1932 בית הספר כמעט סגר את שעריו, אך התאושש עד מהרה.
ב-1913 נוסד בית הספר של רשת "יבנה", שהשתייכה לתנועת "המזרחי", שבו שפות ההוראה היו עברית ופולנית גם יחד.
בית הספר פעל עד 1923. הוא נסגר כיוון שמנהל בית הספר עלה לארץ ישראל.
ב-1926 נחנך בעיר בית ספר דתי לבנות מטעם רשת "בית יעקב", ובשיאו למדו בו יותר מ-200 תלמידות.
הודות למיקומה בצומת דרכי מסחר שהובילו לזקרפטיה, נהנו יהודי לובלין מסחר משגשג במהלך המאה ה-16, בייחוד בירידי המסחר שנערכו בעיר.
היהודים שעברו דרך לובלין סחרו בחביות יין, בפרוות, בעור, בעגלות ועוד.
קהילות לובלין וקרקוב אף מינו בוררים שתפקידם היה ליישב מחלוקות שפרצו בירידי המסחר בין הסוחרים לקונים.
הודות לריבוי הסוחרים היהודים שפקדו את העיר בירידים, הוקמה בלובלין אכסניה מיוחדת עבורם מטעם הקהילה, ובה התכנס "ועד ארבע ארצות".
עם זאת, יתר התושבים המקומיים בלובלין לא ראו את הסחר היהודי בעין יפה עקב התחרות שהייתה להם עם היהודים, והם הגישו קובלנות כנגדם לשליטים.
כיוון שהיהודים לא נהנו משוויון זכויות מלא, התאפשר לזיגמונט הראשון, מלך פולין להוציא ב-1518 צו שהתיר את המסחר בקרב יהודים במגבלות מסוימות.
הוא הטיל עליהם מס מיוחד בשם "סטריגלד".
ב-1521 אף אסר עליהם לסחור עם איכרים מקומיים, ומנגד פטר אותם מתשלום מכס.
ב-1523 נאסר עליהם לעסוק בקמעונאות, אלא בסיטונאות בלבד, וכן נאסר עליהם לפתוח חנויות.
עם זאת, איסור זה לא נאכף בפועל, עקב התלות של השליט המקומי ביהודים.
היהודים הועילו מבחינה כלכלית לשליט המקומי, והוא זיכה אותם בהטבות, כגון פטור מתשלום מכס.
ממיסים אחרים על סחורות מסוימות ניסו היהודים להימנע, אך ללא הצלחה.
את המגמה של פגיעה כלכלית ביהודים המשיך יורשו של זיגמונט הראשון, זיגמונט השני אוגוסט, מלך פולין, שהוציא ב-1535 צו איסור על היהודים להתגורר בתוך חומות העיר.
הוא אף הטיל עליהם מיסים על בניית בתים וכן אסר עליהם לסחור בתוך העיר עצמה, פרט לימי חג הפסח.
לאחר הפגיעות שספגה העיר מידי הקוזאקים, פרסמו השליטים המקומיים צווים לשיקום העיר, שהטיבו גם עם היהודים.
ב-1669 הותר ליהודים לשוב ולמכור בקמעונאות בתוך חומות העיר.
עקב הפגיעות שספגו היהודים, ולאור העובדה שהשליט המקומי היה זקוק להם מבחינה כלכלית, ב-1675 הורה השליט המקומי, יאן קרל דניאלוביץ', על השוואת המיסים ששילמו היהודים למיסים ששילמו המקומיים.
עם זאת, לאחר שהעיר התאוששה דיה, השליטים לא ראו עוד צורך בהיתרים אלה.
ב-1679 אסר יאן סובייסקי, מלך פולין, על סחר בין יהודים לנוצרים בימי חג נוצריים, ועל החרמת כל הסחורות היהודיות באותם הימים.
ב-1720 אסר בשנית אוגוסט השני, מלך פולין, על יהודים לסחור בתחומי העיר.
בעקבות האיסור, יהודים רבים לא עמדו בנטל המיסים ומצבם הכלכלי התדרדר.
יחס נוקשה יותר ספגה המלאכה היהודית, שכן הכנסותיה של העיר היו תלויות, במידה רבה, במסחר היהודי.
לפיכך, קשה היה יותר להטיל מגבלות על מסחר בהשוואה למלאכה.
בשל תחרות כלכלית, נאסר על היהודים לעבוד כאופים, כחייטים, כקדרים, כצורפים וכפרוונים.
לעיתים מצאו היהודים דרכים לעקוף את האיסורים שהוטלו עליהם לעסוק במלאכה: כך, למשל, ב-1590 נאסר עליהם למכור משקאות חריפים, עקב תחרות עם המקומיים.
עם זאת, ב-1628 הצליחה הקהילה להגיע להסכם שלפיו עדיין יתאפשר ליהודים למכור משקאות חריפים, כל עוד הם יוצרו על ידי מקומיים, תמורת תשלום מס.
החל מ-1633 הותר ליהודי לובלין לייצר משקאות חריפים, כל עוד הם יימכרו בתוך הקהילה.
אזרחי הפרוור פודזאמצ'ה שבקרבת לובלין היו תלויים במידה רבה בסחר במשקאות חריפים עם היהודים.
למרבה מזלם, ב-1639 הם הצליחו להשיג פטור מלכותי מההסכם שנחתם עם היהודים ב-1628. כך הותר ליהודים לסחור איתם במשקאות חריפים ללא הגבלה.
להסדר דומה לזה שהגיעו יצרני המשקאות החריפים ב-1628, הגיעה ב-1689 קבוצה של רוקמים יהודים.
מספר היהודים העוסקים בחייטות, 90 בערך, עלה במידה ניכרת על המכסה שהוקצתה להם, 24 חייטים.
לפיכך, ב-1759 הודיעו השלטונות על אכיפתה מחדש של המגבלה, תוך איום בכך שכל הפרה של המגבלה עלולה להוביל לגירושם של החייטים ה"עודפים" מהעיר.
כדי למנוע התרחשות של מצב כזה, ב-1789 הצליחה הקהילה היהודית להעלות את המכסה של החייטים היהודים בלובלין ל-42. מ-1595 נאסר גם על האופים היהודים למכור לחם למי שלא היה יהודי.
האיסור אושר מחדש במשך עשרות השנים הבאות.
כדי לעקוף את האיסור הזה, הם השתמשו בפרצה בחוק.
זו אפשרה להם למכור לחם בתוך הקהילה וברובע היהודי.
האופים החלו לסחור באופן לא חוקי עם מי שהגיע מחוץ לקהילה.
ב-1676 הוקמה לראשונה התאגדות, גילדה, של סוחרים יהודים, אף שגם בעבר נהגו היהודים להתאגד לשם השגת מטרות מסוימות, כגון בהגנה מפני התביעות הרבות שהגישו הנוצרים על הפרת התקנות העירוניות של השליטים.
על אף שיהודי פולין לא היו במעמד של אזרחים ולא היו אמורים לשלם מיסים, השליטים המקומיים לא ויתרו על המיסוי.
החל מ-1549 שילמה קהילת לובלין מס גולגולת בשיעור זלוטי אחד לנפש שהוטל על כל חברי הקהילה.
היא גם שילמה מס כולל בשיעור של 700 זלוטי, מכסי ייבוא ומס על החזקת מבנים.
מדובר היה במס על מבנים ציבוריים, כגון בית הכנסת ובית העלמין, ובמס על מבנים פרטיים, כגון חנויות ובתים.
מעת לעת נדרשה הקהילה לשלם מיסים מיוחדים, כגון תשלום על הוצאות הצבא בתקופת מלחמה שכונה בשם "לחם החורף", ותשלום על שיפוץ מבנים בעיר, כגון גשרים ודרכים.
היהודים העניים, שהתקשו בתשלום מיסים, לא היו חייבים לשלם מס גולגולת.
הם שילמו מס שכונה בשם "מִן הדיירים" ונאסף מקבוצות של יהודים עניים.
בתקופת השלטון הרוסי בעיר נותרו רוב התושבים לעסוק במסחר ובמלאכה.
בשונה מקהילות יהודיות אחרות, התעשייה בלובלין לא הייתה מפותחת, ורק שלושה בתי חרושת היו בבעלות יהודים.
זאת, משום שרוב התעשייה בעיר התבססה על עיבוד התוצרת החקלאית, והחקלאים המקומיים לא הצליחו מבחינה כלכלית.
עם זאת, מספר בעלי המלאכה גדל והלך, ואף עלה על מספר העוסקים במסחר.
ב-1877 נחנכה לראשונה בלובלין תחנת רכבת, שסייעה לשיפור הכלכלה המקומית.
בשלהי המאה ה-19 נוסדו בעיר שלוש קופות גמילות חסדים לבעלי מלאכה, וב-1906 מנו שלוש הקופות האלה יותר מ-1,200 חברים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגעו מקורות הפרנסה של יהודי לובלין במידה ניכרת, כיוון שבתי החרושת שבבעלות יהודית נותקו ממקורות האספקה שלהם במרכז רוסיה.
כתוצאה מכך גדל שיעור האבטלה בקרב היהודים.
הרוסים אסרו על פעילותם של ארגוני פועלים יהודים.
שלטונות הכיבוש האוסטריים התירו מחדש את פעילותם.
מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה הקהילה היהודית בשיקום מוסדותיה הכלכליים שניזוקו במהלך המלחמה, ואלה שוקמו במהירות בשנים הבאות.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם בתי החרושת של הקהילה היהודית בלובלין עסקו בעיקר בפרוונות, בסנדלרות ובבורסקאות.
בבורסקאות היה ליהודים כמעט מונופול.
ערב מלחמת העולם השנייה 95% מכלל מפעלי הבורסקאות בעיר היו בבעלות יהודים.
גם בתחום ייצור האריגה, 80% מהיצרנים בלובלין היו יהודים.
היהודים ייסדו ארגוני עובדים רבים, לדוגמה, ארגון עובדי תעשיית הטקסטיל וארגון הפקידים.
ארגון הבורסקאים היה הגדול ביותר ומנה 509 פועלים.
הארגון פעל מ-1917 עד 1936, עד שנעצרו ראשי הארגון על ידי השלטונות הפולניים בשל שביתה שערכו.
עובדים יהודים אחרים עסקו במסחר ובחקלאות.
האיכרים הצליחו להתקיים די צורכם, אך השלטון הפולני ניסה להקשות על היהודים להתחרות.
השלטונות אסרו על היהודים למכור מוצרים מסוימים, כגון טבק, מלח בישול ומשקאות חריפים.
מסיבות דומות הם גם מנעו מיהודים דמי אבטלה וביטוח בריאות.
לאחר המלחמה שבו היהודים לעסוק בגמילות חסדים.
קופה מקומית גדולה שפעלה בלובלין וכונתה "ועד ההצלה" אפשרה ליהודים לקבל הלוואות בריבית נמוכה לשם סיוע כלכלי.
עם אגודות החסד האחרות שפעלו בלובלין נמנות חברת "אחיעזר", שהפעילה בית תמחוי לשם הענקת מזון לעניים בשבת ובחג, "לינת הצדק" שסייעה לשלוח לחולים רופאים ותרופות ללא תשלום ו"זיכרון הנס" שנוסדה ב-1919 ונועדה לסייע למי שנפגע בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
אגודות החסד פעלו באמצעות מימון שקיבלו מחברי הקהילה באסיפות למיניהן או ממוסדות חוץ קהילתיים כגון מיהודים שפעלו בערים אחרות.
במהלך אותה תקופה ייסדו היהודים עשרה בנקים עצמאיים.
הראשון שבהם נוסד כבר ב-1900, אך עיקר פעילותם היה תחת השלטון הפולני.
הבנקים פעלו כמוסדות ללא כוונת רווח ותכליתם הייתה מתן סיוע כלכלי ליהודים.
בעיר אף פעלו כמה מוסדות רווחה שחילקו מזון ותרופות.
עקב הקשיים הכלכליים שהערימו השלטונות הפולניים על יהודי לובלין, לא הצליחה הקהילה לממן את המוסדות הקהילתיים.
הם שקעו בחובות כבדים ומצבם החל להידרדר.
הוועד היהודי ניסה לטפל בחובות.
ב-1939 פקד את הקהילה משבר כלכלי נוסף, כשהשלטונות ביקשו להעסיק את השוחטים כפקידים.
השוחטים התנגדו לדרישה ופתחו בשביתה שפגעה בהכנסות הקהילה.
כדי לפתור את המשבר ולאפשר לקהילה לנהל את חייה הכלכליים, הורה הוועד היהודי בהחלטה מ-7 באוגוסט 1939 להדפיס שטרות כסף ולהעניק הלוואה בסך 6,000 זלוטי לבית החולים היהודי.
בלובלין הייתה מסורת רבנית ארוכת שנים.
חלק נכבד מן הרבנים החשובים בפולין כיהנו תקופה מסוימת כרבנים בלובלין.
עקב ריבוי תלמידי החכמים והרבנים שפעלו בה ובשל המורשת הרבנית הענפה שהתקיימה בעיר, זכתה לובלין לכינוי "ירושלים דפולין".
הרב הראשי הראשון שכיהן בלובלין היה יעקב הלוי, שמונה לתפקידו בסביבות 1520 וייסד בעיר ישיבה ראשונה.
לאחר מותו ב-1541 מונה הרב שלום שכנא מלובלין, והיה אחראי על הסמיכה לרבנות של רבנים מקומיים ובנוסף, גם על גביית מסי הקהילה.
השלטונות המקומיים הטילו קנס כספי כבד על מי שיפר את החלטותיו של הרב.
עקב המיסים הרבים שהטיל, צבר הרב שכנא מתנגדים בקרב חברי הקהילה, והם ניסו להדיחו מתפקידו ללא הצלחה.
בנוסף על תפקידו כרבה של לובלין, כיהן הרב שכנא כרב הראשי במחוז "פולין קטן".
החל מ-1551 הותר ליהודים למנות את רבניהם ללא אישור הכרחי מן השלטונות.
שכנא נפטר ב-1558 והוחלף על ידי בנו, ישראל הכהן.
ב-1557 נוסדה בלובלין ישיבה שבראשה עמד הרב שלמה לוריא, שנודע בכינויו "המהרש"ל" (מורנו הרב רבי שלמה לוריא), והיה ידוע בחיבוריו בנושאי התלמוד וההלכה.
ב-1574, לאחר פטירתו של ישראל הכהן, מונה לרב הראשי חותנו, הרבה שמעון וולף אוירבך.
מאוחר יותר שימש אוירבך כרבה הראשי של יהדות פראג, ונפטר בפראג ב-1631. אחרי אוירבך כיהן בלובלין הרב מרדכי יפה שנודע גם בכינוי "בעל הלבושים", מגדולי הפוסקים והמפרשים של ספר ההלכה שולחן ערוך.
ב-1612 נפטר יפה והחליף אותו בתפקיד נתן נטע שפירא שכיהן עד מותו ב-1633. עם הרבנים הנוספים שכיהנו בלובלין במהלך המאה ה-17 נמנים שמואל אליעזר הלוי איידלס, יואל סירקיש ואפרים זלמן שור.
הקהילה התנהלה לפי דיני המשפט העברי.
ב-1631 התיר ליהודים פטרו טארלו, הווֹיֶווֹד (שליט) של לובלין, לנהל משפטים בין יהודי ליהודי בבית הדין המקומי.
עם זאת, יהודים עדיין היו מחויבים להתייצב בבית המשפט האזרחי במחלוקות בין יהודים ללא יהודים.
במהלך המאה ה-18 החלה תנועת החסידות להתפשט בעיר.
אחד ממנהיגי החסידות הנודעים בראשית דרכה, יעקב יצחק הורוביץ, ייסד ב-1794 בית מדרש בעיר, שאותו פקדו חסידים רבים, ולפיכך זכה לכינוי "החוזה מלובלין".
עם התלמידים שהעמיד נמנים צבי אלימלך שפירא, האדמו"ר הראשון בחסידות דינוב, שלום רוקח, מייסד חסידות בעלז, ועוד.
הורוביץ נפטר ב-1815 ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
לאחר מותו של הורוביץ, החליף אותו בתפקיד בנו, ישראל.
מתנגדו הבולט ביותר של הורוביץ היה הרב הראשי בלובלין באותן שנים, עזריאל הורוויץ, שעקב התנגדותו לחסידות זכה לכינוי "דער אייזנער קאפ" (ביידיש: "ראש ברזל").
לאחר מותו של הורוביץ ב-1819 מינו המתנגדים לחסידות את הרב יהושע השל באב"ד (השני) מטרנופול כמחליפו בתפקיד הרב הראשי ללובלין.
החסידים התנגדו למינוי זה, ומשכך ב-1826 הוחלף השל באב"ד ברב משולם זלמן אשכנזי, שאמנם היה מן המתנגדים, אך קיים קשרים טובים גם עם החסידים.
אשכנזי נפטר ב-1843 והוחלף על ידי דב בריש אשכנזי.
לאחר מותו של דב בריש אשכנזי ב-1852 החליף אותו קרוב משפחתו, יהושע השל אשכנזי, שלא הלך בדרכי קודמיו ונאבק בתנועת החסידות שהתפשטה בעיר באותן שנים.
ב-1854 ייסד הרב יהודה לייב איגר חצר חסידית שנודעה בשם "חסידות לובלין".
החסידות פעלה עד לתקופת השואה, והונהגה בין השנים הללו על ידי ילדיו ונכדיו.
נוסף על כך, באותן שנים התיישבו בפולין צדוק הכהן מלובלין וחסידיו, שנודעו בשם חסידות איזביצה ראדזין.
ב-1868 נבחר לראשונה רב חסידי לרב העיר, שניאור זלמן פרדקין.
ב-1892, לאחר שעלה לארץ ישראל, הוחלף פרדקין ברב המתנגד הלל ליבשיץ.
ב-1910 הוחלף ליבשיץ באליהו קלצקין, אביו של יעקב קלצקין, מעורכי האנציקלופדיה יודאיקה.
ב-1930 נבחר הרב מאיר שפירא כרבה של לובלין.
מפעולותיו הנודעות - ייסוד "ישיבת חכמי לובלין" והקמת מפעל "הדף היומי", שבמסגרתו נלמד מדי יום דף אחד מהתלמוד הבבלי.
שפירא כיהן כרבה הראשי של לובלין עד מותו.
לאחר פטירתו של שפירא ב-1933 לא מונה רב ראשי חדש ללובלין, ואת מקומו עד השואה תפס בית דין שבראשו עמדו שלושה דיינים.
ב-1567 נחנך בלובלין בית כנסת על שמו של הרב שלמה לוריא (המהרש"ל).
ב-1655, בשל פשיטות הקוזאקים, חרב בית הכנסת אך הוא הוקם מחדש בשנים לאחר מכן.
ב-1856 קרס גג בית הכנסת והמבנה ננטש.
עבודות שיקום בית הכנסת נמשכו עד 1864. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש המבנה כתחנת שילוח של יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באפריל 1942, עם סיום המשלוחים, פוצצו הגרמנים את מבנה בית הכנסת.
ב-1669 קיבל יהודי יליד לובלין, צבי בן משה, היתר לבנות בית כנסת שנקרא על שמו.
בית הכנסת שופץ כעבור כמה שנים כדי לציין את ניצחונותיו של המצביא הפולני יאן השלישי סובייסקי ב-1683.
ב-1908 נוסדה בלובלין אגודת ה"זמיר" שהפעילה ספרייה ואולם שבו פעלו תזמורת וקבוצת דרמה שהעלתה מחזות, וכן התקיימו בו הרצאות.
ב-1910 נוסדה בלובלין אגודת "חובבי שפת עבר" שהפעילה קורסים ללימוד השפה העברית.
האגודה התפרקה בראשית מלחמת העולם השנייה, ונכסיה הועברו לידי ארגון "הבונד".
ב-1934 ייסד ארגון "הבונד" אגודת תרבות משלו שנודעה בשם "קולטור ליגע" (ביידיש: "ליגת התרבות"), שפתחה ספרייה, מקהלה בת 70 חברים ותזמורת לכלי נשיפה בת 50 חברים.
בלובלין לא פעלה קבוצת תיאטרון יהודית באורח קבע.
במקום זאת, התארחו בה קבוצות תיאטרון ארעיות מיישובים אחרים, כגון לודז', וילנה וביאליסטוק.
קבוצות אלה הופיעו באולמות של האגודות היהודיות.
נוסף על כך, בלובלין פעלו הוגי דעות יהודים מרכזיים, כגון הסופר י.
פרץ והוגה הדעות יעקב קלצקין.
ליהודים ניתן אישור רשמי להקים בית קברות משלהם ב-1555, אך הכיתוב על המצבה הקדומה ביותר בבית הקברות מורה כי היא מ-1541. זוהי המצבה העתיקה ביותר בכל בתי הקברות היהודיים בפולין.
היהודים שילמו מס שנתי תמורת החזקת השטח שעליו עמד בית הקברות.
בבית הקברות קבורים רבנים נודעים שכיהנו בעיר - שלום שכנא והחוזה מלובלין.
שמותיהם של הנרצחים מהפשיטה של הקוזאקים על לובלין ב-1655 מצוינים בבית הקברות אף הם.
בית קברות יהודי נוסף נחנך בלובלין ב-1829. הוא ניזוק במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1991 נערך שיפוץ בבית הקברות.
נכון לראשית המאה ה-21 קיים שם אתר הנצחה קטן לקורבנות השואה.
ב-14 בנובמבר 1886 נחנך בלובלין בית חולים יהודי שאכלס בשיאו 56 מיטות אשפוז: 30 לגברים ו-26 לנשים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התרחב בית החולים, ונוסדו בו מחלקה לצילום רנטגן, מחלקה לרפואת ילדים, חדר ניתוח ומכון להידרותרפיה.
בבית החולים נערכו אספות מדעיות שבהן השתתפו רופאים רבים מלובלין ומסביבותיה ובהן נערכו הרצאות בנושאי טיפול במחלות.
במהלך השואה טיפל בית החולים ביהודים שנדבקו במגפת הטיפוס, אך התקשה להעניק טיפול לכולם עקב מספר החולים הרב.
בית החולים המשיך לפעול עד סגירתו ב-1 באפריל 1942.
כעדות למעמדה המרכזי של לובלין בקרב קהילות יהדות פולין, פעלו בה בתי דפוס רבים לאורך השנים.
ב-1547 ניתן רישיון לייסוד בית הדפוס היהודי הראשון בלובלין, שנוהל על ידי משפחת שחור, והחל את פעילותו ב-1551. בשנות פעילותו הוציא בית הדפוס אחת-עשרה מסכתות של התלמוד.
ב-1559 זכו בני המשפחה במונופול מידי השלטונות להוצאת ספרים בעברית בעיר, ואף הובטח להם כי מי שיפר את החוק ייקנס.
עוד באותה שנה הוציא לאור בית הדפוס שלהם גרסה של התלמוד הבבלי, ועשר שנים לאחר מכן יצאה לאור המשנה.
עם זאת, בית הדפוס לא האריך ימים ונסגר שנים ספורות אחר כך.
ב-1600 ייסד קלונימוס יפה, בנו של הרב מרדכי יפה ("בעל הלבושים") בית דפוס בהסתמך על רישיון שקיבל ב-1578. בית הדפוס של יפה הוציא לאור למעלה מ-260 ספרים והופעל על ידי צאצאיו לסירוגין עד שנסגר ב-1682.
בין שתי מלחמות העולם פעלו בקרב יהודי לובלין מפלגות ציוניות רבות, כגון "חובבי ציון" ו"פועלי ציון".
לאחר הפילוג שחל במפלגת "פועלי ציון" ב-1928 החלו רוב חבריה לתמוך במפלגת "פועלי ציון שמאל".
עקב האידאולוגיה הציונית שלהם, נרדפו חברי המפלגה, ובין השנים 1937–1938 אף נעצרו כמה מחברי הסניף של המפלגה בלובלין.
תנועת "המזרחי" ייסדה סניף בלובלין עוד ב-1903. לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדה התנועה מחדש ואף ייסדה בית ספר עצמאי.
"ההסתדרות הציונית העולמית" ייסדה אף היא סניף בלובלין.
ב-1920 נאלצה תנועת "המזרחי" בעיר לסגור את סניפיה בתואנה ששיתפה פעולה עם האויב במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
ב-1922, לאחר שוך הקרבות, התאפשר לתנועה לחדש את פעילותה בלובלין, והיא הפעילה ספרייה וקיימה שיעורי ערב.
בעיר פעל סניף של מפלגת "אגודת ישראל", שנוסד ב-1919, ושל "פועלי אגודת ישראל".
ב-1904 נוסד בעיר סניף ראשון של המפלגה האנטי-ציונית היהודית-סוציאליסטית, "הבונד".
בשנותיה הראשונות פעלה התנועה בחשאי.
רק לאחר שלובלין נכבשה ב-1915 על ידי הצבא האוסטרו-הונגרי הותר לה לפעול בגלוי.
בדצמבר 1917 התכנסו בלובלין חברים מסניפי ארגון "הבונד" מרחבי פולין לוועידה בת שלושה ימים כדי לדון על עתידו של הארגון לאחר תום המלחמה.
בוועידה הוחלט על ניתוק סניפי הארגון שבפולין מאלו שברוסיה, שחוותה אז מהפכה קומוניסטית.
ב-1920, במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, אסרו השלטונות הפולניים רבים מחברי הארגון בלובלין בתואנה ששיתפו פעולה עם ברית המועצות.
בין שתי מלחמות העולם פעל ארגון "הבונד" לרווחת יהודי לובלין, וייסד שם מאפייה, מחסן עצים ומטבח ציבורי.
חבריהם של רוב ארגוני העובדים בתקופה שבין שתי מלחמות העולם השתייכו לארגון "הבונד" אף הם.
ב-1923 נערכו בחירות ראשונות לוועד הקהילה היהודית בלובלין לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בבחירות אלה זכתה מפלגת "הבונד" ב-8 מתוך 16 המושבים הקיימים בוועד.
לראשונה, ראש הוועד היה מחברי מפלגת "הבונד".
עם זאת, השלטונות הפולניים לא ראו הישג זה של הארגון בעין יפה, ולפיכך הורו על פירוק ועד הקהילה והקמת ועד ממונה חדש שיחליפו.
הוועד החדש הורכב, בעיקר, מנציגי המפלגות הדתיות, ופעל עד 1932. באותה שנה נערכו בחירות לוועד שבהן השתתפו כל הסיעות שפעלו בעיר פרט לבונד, שהחרים את הבחירות.
לנשים לא ניתנה זכות הצבעה.
בבחירות זכתה מפלגת "אגודת ישראל" ב-5 מתוך 12 מושבים, ומאוחר יותר אף מינתה את אחד מחבריה כראש הוועד.
הוועד החדש פעל כדי לטפל בחובות שבהם שקעה הקהילה באמצעות שינוי מכסת המיסים שהוטלו על יהודי העיר ואף שינוי אופן המימון של המוסדות הקהילתיים.
הוועד אף יזם שיפוצים בבתי הכנסת ובבית הקברות.
ב-1939 נערכו בחירות נוספות לוועד היהודי, שבהן "הבונד" נטל חלק פעם נוספת.
לוועד הותר לפעול זמן מה לאחר הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, אך בשלב מסוים נאלץ לבחור הוועד יודנראט שיחליף אותו.
בלובלין נוסדו סניפים של תנועות נוער רבות.
עוד ב-1916 נוסד קן של תנועת "השומר הצעיר".
לאחר מכן נוסד סניף של "צעירי ציון" שהתפלג אחר כך לשניים: סניף אחד השתייך ל"" (צ"ס), והשני ל"פועלי ציון שמאל".
ב-1920 נוסד בעיר סניף של תנועת הצעירים "החלוץ", ושש שנים מאוחר יותר קם בלובלין הסניף של תנועת הנוער של הארגון, "החלוץ הצעיר".
ב-1923 הוקם סניף של תנועת "דרור".
ב-1924 התאגדו הסניפים המקומיים של תנועות הנוער "החלוץ", "צעירי ציון–צ"ס", "השומר הצעיר" ו"דרור" לארגון-על, שנקרא בשם "הליגה למען ארץ ישראל העובדת".
מטעם הליגה פעלה קבוצה בשם "העובד", שמטרתה הייתה הכשרת צעירים שביקשו לעלות לארץ ישראל.
מטעם תנועת המזרחי פעל בעיר סניף של תנועת הנוער "צעירי המזרחי".
תנועת הנוער של ארגון "הבונד" נקראה בשם "צוקונפט" (ביידיש: "העתיד").
ב-1926 נוסד בעיר קן של תנועת הנוער הרוויזיוניסטית "בית"ר", ומאוחר יותר גם "ברית החייל".
במשך שנות פעילותן הגיעו אל כינוסי התנועות הרוויזיוניסטיות בפולין רבים ממנהיגיה, לרבות זאב ז'בוטינסקי, שביקר בה שש פעמים, ומנחם בגין, שביקר פעמיים.
דמויות מוכרות אחרות מטעם התנועה הרוויזיונסטית, כמו אורי צבי גרינברג ואבא אחימאיר, ביקרו בלובלין אף הם.
בחודשי הקיץ פעל בעיר "טא"ז", הארגון לשמירה על בריאות האוכלוסייה היהודית, שהפעיל מחנות קיץ.
קבוצת הספורט הראשונה שהוקמה בלובלין הייתה קבוצת הכדורגל "שומריה" שנוסדה ב-1922 מטעם אגודת "השומר הצעיר".
מאוחר יותר התאחדה הקבוצה עם אגודת הספורט "שמשון".
לאחר האיחוד נקראה הקבוצה "הכח".
ב-1925 הקימה הקבוצה אולם ספורט עצמאי.
בשנים הבאות נפתחו בלובלין מועדוני ספורט נוספים, כגון "הפועל", "מארגנשטערן" (בעברית: כוכב השחר), "גביאזדא" ו"וויניאווא".
לקבוצות הכדורגל הייתה אף השתייכות מפלגתית: כך, למשל, "מארגנשטערן" השתייכה לארגון "הבונד" ואילו "גביאזדא" השתייכה למפלגת "פועלי ציון שמאל".
הקבוצות "גביאזדא" ו"וויניאווא" נסגרו בהוראת השלטונות הפולניים ב-1936. שחקני הקבוצות שנסגרו עברו להתאמן באולם הספורט של קבוצת "הכח", ששינתה את שמה למכבי.
בלובלין פעלו מספר עיתונים יהודיים.
העיתון היהודי הראשון שהוצא לאור בעיר יצא בפולנית בין השנים 1916–1918 ונקרא "מיז'ל ז'ידובקסה" (בעברית: מחשבה יהודית).
עיתון נוסף היה "לובלינער טאגבלאט" (בעברית: יומון לובלין), שיצא ביידיש מ-1918 ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. עורכי העיתון הצהירו עליו כעיתון בלתי-מפלגתי, אך הוא לא נמנע מעיצוב דעת הקהל בקרב יהודי לובלין בין שתי מלחמות העולם, ומייסדו היה מקורב לחברי "הבונד".
בעיתון פורסמו מעת לעת חלקים מההיסטוריה של יהודי לובלין על ידי שני היסטוריונים מקומיים, ואלה נאספו לאחר השואה ויצאו לאור בספר "לקורות היהודים בלובלין".
ב-1935 החל ארגון בית"ר להוציא עיתון משלו בשם "דער טאג" (ביידיש: היום), אך הוא לא האריך ימים מסיבות כלכליות.
אף אגודת "הבונד" הוציאה בלובלין עיתון משלה, "לובלינער שטימע" (בעברית: "קול לובלין").
הוצאתו לאור של העיתון נמשכה גם לאחר השואה - ולראשונה גם בעברית - כדי להנציח את קהילת לובלין.
בשנת 1963 הוקמה אנדרטת השואה בלובלין.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 נוסד בלובלין מרכז "שער גרודצקה - תיאטרון NN" שמטרתו הנצחת הקהילה בלובלין.
החל מ-1994 המרכז פועל ב"שער גרודצקה" בעיר, השער ההיסטורי שהפריד בין הרובע היהודי לבין שאר חלקיה של העיר.
במרכז פועל מוזיאון ההיסטוריה של יהודי לובלין.
הוא מארגן פעילויות הנצחה ביום השנה לתחילת האקציה נגד יהדות לובלין בשואה, ונערכים בו מפגשים בין נוער יהודי לפולני במסגרת מסעות בני נוער לפולין.
במרכז נערכות הצגות תיאטרון ביידיש, שבהן משתתפים שחקנים לא יהודים.
במרכז פועל ארכיון הכולל מסמכים רבים המתעדים את חייה של הקהילה היהודית בלובלין לדורותיה.
גם במחנה מיידנק עצמו הוקמו כמה מוקדי זיכרון לשם הנצחת הקהילה.
בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב וכן ברובע היהודי בלובלין נחנכו אנדרטאות לזכר קהילת לובלין שחרבה בשואה.
יהדות מוזמביק היא הקהילה היהודית במוזמביק שעד לשנת 1975, בה קיבלה מוזמביק עצמאות לאומית, הייתה חלק מההיסטוריה של היהודים באימפריה הפורטוגזית, שפעלו לאורך חופי האוקיינוס ההודי.
מרבית האשכנזים והספרדים שהיגרו למפוטו הגיעו מווילנה, מרקש, לונדון ודרבן.
הקהילה היהודית הראשונה נוסדה בשנת 1899, בתקופה שבה אזור "לורנסו מארקש" עבר צמיחה כלכלית גדולה.
גילוי הזהב והיהלומים בדרום אפריקה הביא לזרם של מהגרים, כולל יהודים.
החל משנה זו גם פעלו להקמת בית הכנסת של הקהילה העברית במפוטו.
הקמתו התרחשה בעקבות תהפוכות פוליטיות הקשורות במלחמת הבורים שגרמו לרב יוסף צבי הרץ, אז רבה של יוהנסבורג, להיות פליט לזמן קצר בבירת מוזמביק.
הרץ עודד את היהודים בלורנסו מארקש להתארגן כקהילה, להתחיל בחינוך יהודי ולרכוש קרקעות עבור בית כנסת ובית קברות יהודי.
בשנת 1926, לאחר תקופה של פיתוח קהילתי, נבנה בית הכנסת בלורנסו מארקש, ובו קהילה של כ-30 יהודים.
הקהילה גדלה, יחד עם זרם של פליטים יהודים מאירופה הכבושה בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה ואירועים אנטישמיים באירופה.
בשנת 1938 הרשו השלטונות לכ-250 משפחות יהודיות מפליטי גרמניה להיכנס למוזמביק, בתנאי שלא יעבדו אלא יתפרנסו מנדבות הקהילה.
את עיקר העלות של החזקת יהודים אלו נשאו יהודי דרום אפריקה.
כל אלה הובילו לכך שהאוכלוסייה היהודית בלורנסו מארקש הגיעה בשנת 1942 לשיא של כ-500 יהודים, אך למרות זאת הקהילה הייתה בירידה דמוגרפית אחרי מלחמת העולם השנייה עברו רוב הפליטים לארצות הברית, דרום־אמריקה וארץ ישראל.
ובתחילת שנות ה-70 נאלץ הגבאי לפנות ליהודים דרום אפריקאים ששהו בבתי מלון באזור להגיע לבית הכנסת על מנת שיוכלו להשלים בו מניין.
בית הכנסת נבנה בסגנון הבארוק הפורטוגזי, החזית החיצונית מפוארת והגג בצבע כחול בולט ומרשים.
החלק הפנימי צנוע יותר אך בעל תקרה מקומרת ועץ מהגוני.
בקיר האחורי יש חלון עגול גדול עם זכוכית מזוגגת בכחול וירוק בצורת מגן דוד.
באמצע שנות ה-90 בוצעו בו שינויים קטנים ולאורך הרחוב נוספה חומה והוצבו שערי פלדה צבועים עם מגן דוד כחול, הוא שוחזר במלואו בשנת 2013.
עם הכרזת העצמאות של מוזמביק ב-1975 עזבו את המדינה מרבית היהודים שנותרו בה, שלא הזדהו עם המדיניות הכלכלית הקולקטיביסטית של ממשלת פרלימו המהפכנית, בית הכנסת, יחד עם כנסיות ומסגדים רבים, הוחרם.
בית הקברות הושחת, ללא בית הכנסת ובאקלים של עוינות רשמית לדת הקהילה פסקה להתקיים באופן רשמי.
בשנת 1989 איש עסקים לא יהודי מקומי, אלקיס מקרופולוס, ארגן קמפיין להחזרת בית הכנסת לקהילה.
מודעה שפורסמה במקומון חיברה בין מעט היהודים שנותרו במוזמביק.
תרומות שנאספו בהדרגה אפשרו לנקות ולשקם את בית הכנסת.
תחילה חשבו שבית הכנסת יהפוך לאנדרטה היסטורית לקהילת העבר אך החזרת בית הכנסת ליהודים הביאה אותם לחזור לבית הכנסת ולתפעל אותו.
בשנת 2010 התארגנה הקהילה היהודית של מוזמביק באופן רשמי תחת השם "Honen Dalim".
בשנת 2013 בית הכנסת המקורי עבר שיפוץ מלא, ומאז מתקיימים בו שירותים ואירועים שבועיים לקהילה היהודית של מוזמביק, המושכים אליו תושבי קבע ואורחים מרחבי העולם.
בבית הכנסת מקיימים תפילת קבלת שבת רב לשוניות בעברית, באנגלית ובפורטוגזית, וכן מקיימים חגים, למידה ופעילויות ואירועים יהודיים.
בשנת 2018 עודכן כי מספר חברי הקהילה היהודית הוא 35, והיא מתוארת כקהילה משגשגת.
יהדות כף ורדה היא הקהילה היהודית בכף ורדה, רפובליקה המורכבת מקבוצת איים באוקיינוס האטלנטי, כ-500 קילומטרים מערבית לאפריקה.
היסטוריונים מסכימים שראשית האוכלוסייה היהודית של כף ורדה בתקופות האינקוויזיציה הספרדית והפורטוגזית עם הרדיפות של יהודים ספרדים ופורטוגזים שלעיתים קרובות נאלצו לכפור ביהדותם או להימלט ממולדתם, או שניהם.
במהלך התקופה הקולוניאלית המוקדמת הייתה בכף ורדה הפורטוגזית אוכלוסייה של "לנסאדוס" (שפירושו "הזרוקים") המורכבת מאנוסים גולים ונוצרים חדשים.
כשיהודים הגיעו לראשונה לאי סנטיאגו הם מיד הוכנסו לגטו בבירת כף ורדה, פראיה.
למרות מצב זה הם הצליחו להשפיע על התפתחותה של כף ורדה; הם עבדו כסוחרים ובמקרים בודדים כסוחרי עבדים עבור העולם החדש.
הנוצרים החדשים הורשו לסחור כל עוד הם לא התחרו במונופולי המסחר הפורטוגלים.
עד לשנת 1548 היהודים נשלחו על ידי ממשלת פורטוגל לאי סנטו אנטאו כאסירים וכגולים.
בשנת 1672, הוקם סניף של האינקוויזיציה הפורטוגזית בכף ורדה וכתוצאה ישירה הוחרמו מרכזי מסחר יהודיים.
רבים מהנוצרים החדשים הסתירו את זהותם היהודית האמיתית עד לסוף המאה ה-17, כאשר דעכו רעיונות האינקוויזיציה והרדיפה הדתית.
זרם שני של יהודים הגיע לכף ורדה במאות התשע עשרה והעשרים ממרוקו וגיברלטר.
היהודים ברחו מרדיפות ובחיפוש אחר הישגים מסחריים.
רבים מיהודי מרוקו הגיעו מהערים טנג'יר, רבאט ומוגאדור, והחלו לעבוד בתעשיית הפחם או לסחור בעורות, והתיישבו במיוחד בבואה ויסטה ובמאיו.
רבים מהמהגרים הללו היו רווקים והחלו להתחתן עם האוכלוסייה המקומית.
קהילות יהודיות החלו לשגשג באיי סנטיאגו, סאו ויסנטה וסנטו אנטאו.
עם זאת, עד סוף המאה ה-20 מרבית הקהילה היהודית עזבה את כף ורדה למדינת ישראל או נטמעה במדינה הקתולית.
נותרו ארבעה בתי קברות יהודיים באיי כף ורדה:
פראיה סיטי, האי סנטיאגו – בית קברות יהודי קטן נפרד.
העיר פונטה דו סול – האי סנטו אנטאו – מספר רב של קבורות בין יהודיות.
קמפינאס – פנה דה פרנקה – האי סנטו אנטאו – שש מצבות יהודיות.
פול, האי סנטו אנטאו – שוחזר ב-1999.
בשנת 1994 כוננו יחסי ישראל–כף ורדה.
בשנת 1995 הוקמה "אגודת הידידות כף ורדה–ישראל" כדי להחיות את החיים היהודיים באיים.
אולם לא נותרו במדינה יהודים ואין קהילה יהודית מאורגנת.
אחד האנשים הבולטים בכף ורדה עם מוצא יהודי היה קרלוס אלברטו וואנון דה קרוואלו ויגה, ראש ממשלת הכף מ-1991 עד 2000, שהוא נכדם של מהגרים יהודים מגיברלטר.
כמה צאצאים של האוכלוסייה היהודית המוקדמת יותר יזמו פרויקט בשם "פרויקט המורשת היהודית של כף ורדה" שמטרתו העיקרית היא לשקם את בתי הקברות היהודיים באיים שונים וליצור ארכיון המפרט את אבותיהם היהודים של כף ורדה.
באפריל 2013 הודיע ג'ון וואנון, חבר הנהלה של פרויקט המורשת היהודית, כי הקבוצה, בגיבוי כספי של מלך מרוקו, מתכננת לחנוך מחדש חלקת קבורה בפראיה.
ממשלת מרוקו הייתה "מיטיבה גדולה, יחד עם מגוון תורמים יהודים ולא-יהודים אחרים, למאמצים לשמר ולשחזר את אתרי המורשת שלה", לפי נשיאת הארגון קרול קסטיאל השאיפה היא "לכבד את הזיכרון ולחקור את התרומות של המשפחות היהודיות הספרדיות הרבות שהיגרו לכף ורדה ממרוקו וגיברלטר באמצע המאה ה-19".
פרויקט זה היה נושא למאמרים בהפורוורד: הוקרה להיסטוריה היהודית של כף ורדה (2009); השבוע היהודי בוושינגטון: שימור נישה יהודית שואפת לכבד את רוחות הרפאים של כף ורדה (2009); ודווח בסוכנות הטלגרפית היהודית: רשויות כף ורדה מקדמות את שימור היהודים (2010)
יהדות מאוריציוס היא הקהילה היהודית במאוריציוס, מדינת אי בדרום מערב האוקיינוס ההודי המשויכת למדינות אפריקה.
היהודי הראשון המתועד היה איסיה בירגר (1908–1989) שכבר חי במאוריציוס כשהגיעו אליו גולי מאוריציוס.
בשנת 2005 הוקמה באי קהילה יהודית רשמית.
נכון לשנת 2011 יש במאוריציוס 43 יהודים (26 גברים ו־17 נשים).
יש בית כנסת בקוריפייפ, ובית קברות יהודי בבאמבוס.
ב-4 בנובמבר 1940, הגלה המנדט הבריטי את מעפילי אטלנטיק, מילוס ופאסיפיק למאוריציוס המרוחקת.
תחילה הועלו 1,771 נוסעי ה"פסיפיק" וה"מילוס" על האונייה פאטריה, ב-25 בנובמבר 1940, ראשי ההגנה החליטו למנוע מהפאטריה לצאת מהנמל וקציני קישור של ההגנה פוצצו מוקש על סיפון הספינה, אך פוצצו חור גדול מהצפוי והספינה טבעה.
היהודים שנותרו תחילה נשלחו למחנה המעצר בעתלית.
אך ב-9 בדצמבר 1940 נשלחו למאוריציוס וכשהגיעו, הועברו למחנה מעצר בבו-באסין רוז-איל.
ארגונים יהודיים כמו מועצת הצירים של יהודי דרום אפריקה, הסוכנות היהודית והפדרציה הציונית, שלחו לאסירים מזון, בגדים, תרופות, ופריטי דת.
בתחילה, הוטל איסור על אינטראקציה בין המינים; הגברים הוחזקו בבית הכלא לשעבר והנשים בבתי ברזל סמוכים.
לאחר הסרת האיסור נולדו במחנה 60 ילדים.
בסך הכל, 128 אסירים מתו במחנה, ונקברו בחלק היהודי של בית הקברות סנט מרטין.
בסוף מלחמת העולם השנייה לאסירים ניתנה בחירה בין חזרה לבתיהם הקודמים באירופה או הגירה לארץ ישראל, מרביתם בחרו להגר לישראל וב-6 באוגוסט 1945, הגיעו לחיפה 1,320 יהודים.
בשנת 1946 קיבלה מועצת הצירים של יהודי דרום אפריקה בעלות על בית הקברות היהודי של מאוריציוס.
בשנת 1958, המועצה, יחד עם מספר תורמים, תרמו מזמנם וכספם לתיקון החלק היהודי של בית הקברות.
שחזורים גדולים נוספים בוצעו במהלך שנות ה-80, 2000 ו-2001. ב-26 באפריל 1999, בהנהגתו של הרב משה זילברהלפט, הקונגרס יחד עם 50 פליטים לשעבר הגיעו לקדש את בית הקברות.
טקס מיוחד נוסף נערך במאי 2001 על ידי הקהילה היהודית בדרום אפריקה לחשיפת 66 קברים.
ששולב עם ביקור בבית הסוהר, טקס שבת וארוחת ערב בהם השתתפו הקהילה היהודית הקטנה, תיירים יהודים ועצירים לשעבר.
המשלחת נפגשה עם הנשיא קאסים אוטים ממאוריציוס.
לאחר שמאוריציוס קיבלה עצמאות מבריטניה בשנת 1968, נוצרו יחסים דיפלומטיים בינה לבין ישראל.
מאוריטנים רבים קיבלו מלגות והכשרה מקצועית בישראל והקימו את אגודת ידידות מאוריציוס-ישראל.
קיימת במאוריציוס השפעה אנטי ישראלית מוסלמית, הודית ופקיסטנית אך היא בדרך כלל ידידותית כלפי ישראל, ומי שזוכרים את המעצר היהודי במהלך מלחמת העולם השנייה עדיין מביעים את אהדתם.
הקהילה היהודית ובית הכנסת מ-2005
בשנת 2005 נפתח מרכז "אמיקל מוריס ישראל" בקיורפייפ, אירוע היסטורי בו נכחו נכבדים מקומיים, חברי הקהילה היהודית המקומית ומשלחת נכבדה מדרום אפריקה בראשות הרב משה זילברהפט, מנהיג רוחני בקונגרס היהודי אפריקאי ובמעמד ראש העירייה ונציגות ממשרד החוץ הישראלי.
המרכז כולל בית כנסת קטן, ראשון למאוריציוס, אולם משותף ל-200 איש ומשרד.
הוא נבנה על אדמה שסופקה במיוחד למטרה זו על ידי ממשלת מאוריציוס.
במהלך טקס הפתיחה נחשפו מספר לוחות הנצחה, בהם של "איסיה בירגר" בנוכחות בנו מארק בירגר (1908–1989) שהיה היהודי היחיד שכבר חי במאוריציוס כשהגיעו אליו הגולים, והוא שימש כמקשר בין מועצת הצירים היהודית, הממשל הקולוניאלי הבריטי והעצורים.
לאחר המלחמה סייע לתחזק את בית הקברות היהודי, בו הוא קבור היום.
בשנת 2000 כיהן הרב זילברהלפט בחגיגת בר המצווה הראשונה במאוריציוס מאז מלחמת העולם השנייה.
בית הקברות סנט מרטין בסנט מרטין ליד בו-באסין, הוא בית הקברות היהודי היחיד במאוריציוס.
במקום קבורים גופותיהם של 127 העצורים וכן יהודים נוספים.
על פי מפקד האוכלוסין מ-2011, ישנם 43 יהודים חיים באי שברובו הינדי ונוצרי.
הקהילה הנוכחית אינה קשורה לפליטי מלחמת העולם השנייה.
יהדות מוסול היא קהילה יהודית עתיקה שהתקיימה בעיר מוסול שבצפון עיראק, החל משנת 721 לפנה"ס ועד אמצע המאה ה-20. הקהילה היהודית במוסול הייתה קטנה מהקהילה היהודית המרכזית בבגדאד הבירה, אולם מספר אנשיה, שהגיע בשיאו לכ-8,000 אנשים, נשמר באופן עקבי לאורך שנים ויצאו מקהילה מספר דמויות חשובות בהיסטוריה של יהדות בבל.
קהילת יהודי מוסול הייתה מהקהילות היהודיות החשובות בבבל והיא שמרה לאורך השנים על ייחודיותה ועל דתה למרות ששהתה כמיעוט בעל דת שונה בתוך קבוצת רוב, ולמרות היותה מנותקת מהמרכזים החשובים של היהדות ולאחר מכן הציונות.
מרבית יהודי מוסול עזבו את העיר בין השנים 1950–1955, ועלו לישראל.
עדויות שונות קושרות את נינווה עם ראשיתה של הקהילה היהודית הגולה, כאשר על-פי המסורת לנינווה הוגלו המלך הושע ומנהיגי דן ושומרון.
כמו כן, בספר טוביה, חיבור יהודי מתקופת בית שני שהשתמר במסורות נוצריות ונכלל במסגרת הספרים החיצוניים, נאמר כי המלך האשורי סרגון השני הגלה חלקים משבט נפתלי לנינווה, בשנת 721 לפנה"ס.
עדות פיזית להשערה שיהודי מוסול הם אכן צאצאיהם של גולי שומרון, היא מיקומו הגאוגרפי של הרובע היהודי בעיר, שנבנה מעברו המזרחי של נהר החידקל, ומהווה את רובע המגורים הקדום יותר באזור, זאת בניגוד למרכזה של העיר מוסול, שהתפתח מאוחר יותר בצידו המערבי של הנהר.
לאחר שבמהלך תקופת הגלות, מרכז החיים היהודיים עבר למסופוטמיה, הייתה העיר נינווה מוקד פעילותם של שני נביאים מקראיים, יונה ונחום, שהזהירו את תושבי העיר ממעשיהם הרעים, ושעל-פי המסורת, קבורים בעיר.
החל מהמאה ה-6 לפנה"ס ועד למאה ה-13, הונהגה הקהילה היהודית במוסול על-ידי מנהיגים מקומיים שכונו "נשיאים", שהיו על-פי המסורת בעלי ייחוס לבית דוד, עובדה שהעניקה להם את הלגיטימציה לעמוד בראש הקהילה.
הייחוס לבית דוד התבסס על כך שבשנת 571 לפנה"ס, הוגלו מלכי יהודה לבבל על-ידי נבוכדנצר השני, והקימו צאצאים המכונים ראשי הגולה.
אישים אלה שימשו כסמכות קהילתית ופוליטית של יהודי בבל.
ההיסטוריון הערבי בן המאה ה-9 אל-בלאד'רי (820-892) מספר שכשהמוסלמים כבשו את העיר, בסביבות שנת 637 לספירה, במקום כבר היה רובע יהודי מבוסס, ותיאור דומה ניתן על-ידי בן דורו, הגאוגרף אבן אל-פקיה (סביבות 902).
בשנת 770, מינה הח'ליף העבאסי אל-מנסור (712-775) למשרת מושל העיר מוסול כולה את מוסא בן מוסעב, שעל-פי תיאורו של הכרוניקן מיכאל הסורי (המאה ה-12) היה יהודי.
בספרו של החוקר עזרא לניאדו, "יהודי מוצל" נכתב כי: "תקופה ארוכה לאחר מכן שוב לא נודע דבר על יהודי מוסול פרט לכך, שבאמצע המאה ה-10, מוזכר הפילוסוף היהודי אבן סעיד אל-מוצלי, שפנה על-ידי יהודי אחר, אל פילוסוף ערבי נוצרי, בבקשה ליישב כמה שאלות פילוסופיות שהתעוררו אצלו.
שמו אל-מוצלי מעיד על כך שישב במוסול (ערבית: אל-מוצל) או מוצאו ממנה.
שאלותיו מעידות על ידע עמוק בספרות הפילוסופית היוונית".
בתחילת המאה ה-10, מוסול הייתה מרכז לימוד יהודי בולט והקהילה שמרה על קשרים הדוקים עם יהודי בגדאד.
בבעלות הנשיאים היו שדות וכרמים ואף ניתנה להם הסמכות לכלוא עבריינים.
מספר קברים ואתרים קדושים הקשורים לנביאי המקרא שנמצאים במוסול ובסביבתה, הפכו לאתרי עלייה לרגל הן ליהודים והן למוסלמים.
קברו של הנביא נחום ובית הכנסת הצמוד אליו בעיירה אלקוש הסמוכה למוסול, היוו אף הם יעד מסורתי לעלייה לרגל, במיוחד בחג השבועות.
לאחר נפילתה של הח'ליפות העבאסית במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-12, נאלצו יהודי מוסול להתמודד בכוחות עצמם עם שליטים מקומיים (אַטַבֶּגִים), ולעיתים קרובות אף שימשו להם כיועצי חצר וכאנשי כספים.
תקופה זו היית רצופה טלטלות פוליטיות משמעותיות שנגרמו משילוב של גורמים, וביניהם השיבוש של נתיבי הסחר במזרח התיכון על-ידי מסעות הצלב; ועלייתם של השושלת הסלג'וקית ושושלות טורקיות אחרות שאיתגרו את הריבונות העבאסית.
אולם האתגר הגדול ביותר שניצב בפני הקהילה היהודית במוסול הייתה הופעת התנועה המשיחית של משיח השקר היהודי, דוד אלרואי במאה ה-12, שמשכה אליה יהודים מרחבי הח'ליפות, לרבות ממוסול.
טענותיו המשיחיות של אלרואי קראו ליהודי הקווקז והארצות הסמוכות למרוד בשלטון המוסלמי, ואף להתקבץ למטרת כיבוש ירושלים.
כיוון שאלרואי קרא למרד במשטר הסלג'וקי ששלט בח'ליפות העאסית, הורה הסולטאן לכלאו.
ראשי הקהילה היהודית של מוסול, רבי זכאי הנשיא ורבי יוסף בורהאן אל-מולק, ששימש כאסטרולוג של השליט המקומי, מסרו מכתבים מראש הגולה ומגאוני בגדאד לאלרואי בדרישה ממנו לחדול ממעשיו החתרניים, עקב דרישת השליט המוסלמי, והאיומים שהשמיע בדבר הריגתם של יהודים בתחומי הח'ליפות אם אלרואי לא יעצר.
למרות שפרשת שחרורו של אלרואי מהמעצר מוטלת בספק, נראה שאם באמת נכלא, עלה בידיו להשתחרר מהכלא, ולחזור לעיר אל-עמאדיה.
בשלב מסוים הצליחו אלרואי ותומכיו להשתלט על מצודת העיר, אך הדבר הביא לתגובה קשה מצד השלטונות הסלג'וקיים, ולהריגתו של אלרואי בערך בשנת 1163. לפי גרסאות רבות, המושל של אזור מוסול, סיף א-דין גאזי הראשון, שיחד את חמיו של אלרואי, וזה חדר למצודת אל-עמאדיה, שיכר את חתנו, והרגו במיטתו לאחר שנרדם.
תחת השליט הסלג'וקי, אטבג זנגי (1127-1146) ובניו, שביקשו לאחד את הממלכות הקטנות בסביבת מוסול, להתפשט דרומה לסוריה, ובהמשך לבצע מתקפה משותפת על הצלבנים בארץ ישראל, גדלה הקהילה היהודית בעיר.
למעשה, יהודים רבים שסבלו מהצלבנים בארץ ישראל הגיעו למוסול והעמידו עצמם תחת חסות השליטים המוסלמים, שנמנעו מלפגוע בהם.
על אף שלא ביקר בעיר, ב-1165 דיווח הנוסע בנימין מטודלה (1130-1173), כי "במוסול חיים כ-7,000 יהודים ובראשם עומד רבי זכאי הנשיא שטען כי מוצאו משושלת דוד".
הנוסע היהודי מהמאה ה-12, רבי פתחיה מרגנסבורג, שביקר במוסול כעשר שנים מאוחר יותר, מצא יותר מ-6,000 יהודים שהונהגו בידי שני נשיאים: דוד ושמואל, שני בני דודים לבית דוד.
כזכר לתנועתו של אלרואי, תיאר רבי פתחיה את "המשך השכיחות של הציפייה המשיחית בקהילה היהודית".
שבעים שנה לאחר מכן, המשורר-הנוסע האנדלוסי, יהודה אלחריזי (1165-1225), ציין כי "בעוד שיהודי מוסול היו משגשגים ומקפידים כלפי חוץ, החיים היהודיים שם הצטמצמו לפורמליזם בלבד וחסרי מרץ אינטלקטואלי ורוחני".
הפלישות המונגוליות במאה ה-13 החריבו את האזור ושיבשו קשות את חיי היהודים במוסול.
לאחר תקופה קצרה של שגשוג במהלך שלטונו של מייסד השושלת האילח'אנית, הולאגו ח'אן (1218-1265), ותחת הווזיר היהודי סעד אל-דוולה (1240-1291), חלה הידרדרות מהירה בחיי הקהילה, לאחר שזו הייתה נתונה למגבלות קשות שהביאו אותה לכדי עוני.
טימור לנג (1336-1405), שכבש את העיר בסוף המאה ה-14, גרם נזק רב לתושביה המוסלמים, אולם איפשר למיעוטים הדתיים שחיו תחת שלטונו לנהל את חייהם באופן שליו יחסית.
יהודי האימפריה של טימור יכלו להחזיק בתים ואדמות, האוריינטציה המקצועית היהודית המשיכה להיות בדרך כלל כמו שהייתה בתקופת הח'ליפות הערבית.
היהודים עדיין עסקו במסחר, ברפואה ובתרגום, עבדו כצבעים, סנדלרים, חקלאים, ולמעשה מילאו תפקידים שאינם מנהליים, כלכליים, משפטיים או צבאיים.
במאות ה-16 וה-17 הייתה משפחת ברזאני, שמקורה במוסול, משפחת הרבנים המפוארת ביותר באזור.
הרב שמואל ברזאני (1560-1633), שהיה מוטרד ממצבם התורני הירוד של יהודי האזור ומהמחסור במנהיגים רוחניים ופוסקי הלכה, הקים מספר ישיבות, לרבות במוסול עצמה, כדי לטפח בהן תלמידי חכמים שיוכלו לשמש את הציבור כרבנים, חזנים ושוחטים.
הישיבות הללו התקיימו מתרומות של נדבנים יהודים תושבי האזור.
כחלק מהמאמץ לשמר קשרים עם הקהילה היהודית בבגדאד, נישאו בני הזוג ברזאני עם בני משפחת מזרחי, אחת ממשפחות הרבנים המפורסמות ביותר של בגדאד.
אסנת ברזאני (1590–1670), בתו של רבי שמואל ורעייתו של רבי יעקב מזרחי, שקברה בעיר הפך לימים לאתר עלייה לרגל, הוכרה כתנאית כהוקרה על למדנותה, ואף ניהלה את הישיבה במוסול לאחר מות אביה ובעלה.
הכיבוש העות'מאני של מוסול ב-1535 הביא שינויים מיידיים מעטים בלבד עבור יהודי העיר, אולם מלחמה כמעט מתמדת בניסיונות פלישה מצד כוחות השושלת הצפווית ממזרח הפכה את מוסול לעיר גבול, והבליטה את תפקידם של היהודים כמממנים של פעולות צבאיות.
לדוגמה, במהלך מסעות המלחמה העות'מאניים לכיבוש הערים המדאן ותבריז באיראן (1725–1730), ארגן פקיד בשם דאוד אל-יהודי את הגבייה והחלוקה של הכנסות ממסים עבור המושל הצבאי העות'מאני.
כמו כן, ידוע כי יהודי העיר התחמשו באותה עת כדי להתעמת עם שבטים נוודיים שתקפו עיירות וכפרים באזור.
רפורמות הטנזימאט העות'מאניות שהונהגו לשם ריכוז וייעול השלטון במחצית המאה ה-19 הוחלו במחוזות העיראקיים של האימפריה בשלב מאוחר יחסית, רק בשנות ה-60 של המאה.
עבור יהודי מוסול הוקם המנהל הקהילתי תחת חכם באשי (הרב הראשי), ואף הוקמו ועדות לעניינים רוחניים ולסוגיות הנוגעות למעמד אישי.
נקודה חשובה היא שרבים מיהודי העיר היגרו לבגדאד בערך בתקופה זו, לאו דווקא באופן תגובתי למהלכי התקופה, אלא גם מכיוון שהקהילה בבגדאד הייתה מבוססת יותר.
לדוגמה ב-1895 היה רק בית-ספר יהודי אחד בכל מחוז מוסול, בעוד שבבגדאד היו מספר בתי-ספר.
בעיר מוסול לא היה בית ספר של חברת אליאנס עד 1906, בעוד בית ספר דומה בבגדאד נפתח כחצי מאה לפני כן.
יהדות מוסול הפגינה שמרנות פוליטית ניכרת בעידן הרפורמה, במיוחד בהשוואה לקהילה בבגדאד.
ייתכן שהדבר נבע מהעובדה הפשוטה ששיעורם של יהודי מוסול בקרב תובי העיר היה נמוך מאוד ביחס לשיעורם של היהודים בבגדאד ומסיבה זו הרגישו פחות בטוחים ביחס צעדי רפורמה.
בנימין השני (1818-1864), שביקר בעיר ב-1848, דיווח כי במוסול חיות כ-450 משפחות יהודיות, תחת הנהגה של שלושה "זקנים" שפיקחו על נושאים משפטיים ואזרחיים.
על-פי בנימין השני, יהודי העיר עסקו בייצור בדי מוסלין לייצוא לאירופה ולבשו את אותם בגדים כמו המוסלמים בעיר, כולל תכשיטים ורעלות לנשים.
לפי ספרו של הנוסע פיטרמן, שביקר במוסול בין השנים 1854–1870, נמצאו בעיר 200 משפחות יהודיות בין 4500 תושבים שאינם יהודים.
העיר הייתה מחולקת ל־36 רבעים ש-32 מהם היו מיושבים על-ידי מוסלמים, שלושה רבעים על-ידי נוצרים ורובע אחד על-ידי היהודים, היא שכונת היהודים.
לפי דברי הנסען אוברמאייר, שביקר במוסול בשנת 1877 עלה מספר יהודי מוסול ל־300 משפחות.
במהלך המאה ה-19 סבלה העיר ממספר אסונות שהשפיעו על העיר כולה, ובתוכה גם הקהילה היהודית.
מגפות שגבו קרבנות רבים אירעו בשנים 1820, 1828, ו-1831. כמו כן, תקופות של בצורת קשה ופגעי מזג אוויר שהתרחשו בשנים 1826, 1835, 1878 ו-1880, הובילו לתקופות של רעב קשה בעיר שלא פסח על הקהילה היהודית.
מפקד האוכלוסין העות'מאני לשנים 1881 עד 1893 מונה 164,593 מוסלמים, 7,200 נוצרים ו-4,286 יהודים, לפחות שליש מהם היו עניים וזקוקים לסיוע.
יהודי העיר היו ברובם דוברי ערבית, אך באזור הכפרי הפרובינציאלי, יהודים דיברו ארמית חדשה וחיו כאיכרים תחת שליטתם של ראשי השבטים הכורדים.
יהודי העיר היו תלויים בסופו של דבר בפקידים אימפריאליים כדי להתערב ולהגן עליהם מפני מוסלמים מקומיים עוינים.
הם המשיכו לעסוק בעיסוקיהם המסורתיים כסוחרים, חלפנים ובנקאים, אך מעמדם היה משני ביחס לקהילה העסקית הנוצרית.
בעוד שחלקם התעשרו כסוכנים של בנקים אירופיים, רובם נותרו עניים.
במאה ה-20 לא חל שיפור במצבם של יהודי מוסול.
תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית היהודים נחשבו כאזרחים מדרגה שנייה, ואף חויבו בתשלום כופר גבוה ביותר במקום שירות צבאי.
מס זה נגבה מהקהילה היהודית בצורה כוללת וגובהו נגבה על-ידי השליט המקומי מטעם האימפריה.
על הקהילה היהודית באותה תקופה נאמר כי אינה עולה על 50 משפחות המתגוררות בשכונה נפרדת, "בדלות מעוררת רחמים, מפרנסיה עוסקים רובם ככולם בסנדלרות או בצחצוח נעליים".
בנוסף, נאמר כי מצבה הביטחוני של הקהילה היה מעורער באותה תקופה ושהיא הייתה נתונה לאירועי שוד ופרעות מצד שכניה המוסלמים, שבמקרים רבים חמקו מאימת הדין לאחר שפגעו ברכושם או בנפשם של היהודים.
השינוי המרכזי שהביא עימו תמורות בתנאי חייהם של היהודים בעיר היה הפיכת הטורקים הצעירים ב-1908, שבסופה הודח הסולטן העות'מאני עבדול חמיד השני.
בניגוד לנוצרים המקומיים וליהודי בגדאד, יהודי מוסול נמנעו מכל קשר עם התנועה החוקתית של הטורקים הצעירים מחשש לתגובה אלימה מצד הקהילה המוסלמית שהלכה שבי יותר ויותר אחרי צעדים וביטויים לאומניים שבאו לידי ביטוי בהפיכה שביצעה התנועה החדשה.
כתוצאה מהמהפיכה בוטל, בין היתר, הפטור מגיוס ליהודי האימפריה.
פרט זה מהותי שכן כעבור 6 שנים עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, חויבו כל הגברים בגילאי 18–60 בגיוס לצבא לקראת המלחמה.
לאחר שכל פרנסי הקהילה גויסו למלחמה מצאה עצמה הקהילה היהודית בעיראק כולה ובמוסול בפרט, בקשיים כלכליים כשמחירי המזון האמירו וערך הכסף הלך ופחת.
מהעיר מוסול גויסו כ-6000 חיילים שביניהם נמנו גם חיילים יהודים רבים.
תופעת העריקוּת שהתפתחה בקרב הקהילה היהודית בעיר בעקבות הגיוס ההמוני, הביאה לפיקוח קפדני מצד השלטונות על השכונה ועל העריקים שהסתתרו בתוכה.
שנותיה האחרונות של מלחמת העולם הביאו את קיצה של האימפריה העות'מאנית, אולם 'פרפורי גסיסתה' הורגשו היטב בקרב יהודי האימפריה כאשר לאחר תבוסתו של הצבא העות'מאני בכל החזיתות, גויסו לצבא גברים נוספים שגיוסם יצר מחסור חמור בכוח אדם חקלאי מקומי.
השלטונות העות'מאניים, בתורם, החרימו בכוח את מלאי החיטה והשעורה שנמצא בקרב התושבים.
האוכלוסייה האזרחית נותרה ללא מזון כאשר רק העשירים ביותר יכלו להרשות לעצמם לרכוש תוצרת חקלאית.
על-פי עדויות שונות "הרוב הגדול של הציבור המצלאווי וביניהם יהודים רבים מהשכבות העניות והבינוניות רעבו ללחם וימים שלמים לא בא מזון לפיהם.
הם אכלו צמחי בר וכל דבר שיכלו להשיג...
מראה מחריד של גופות מתים מוטלות בחוצות היה שכיח באותם ימים".
עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה נכבשה מוסול על-ידי הבריטים ב-1919. הכיבוש הבריטי הביא בשורה חיובית ושיפור מסוים בחיי היהודים במוסול, כאשר המנדט ניסה לטפל ברעב שפשה בקרב האוכלוסייה באמצעות פתיחת אסמי התבואה וחלוקת חיטה, לצד בניית פרויקטים ציבוריים שסיפקו עבודה לאנשים רבים שלאחר המלחמה נותרו חסרי כל.
אמנם השכונה היהודית תוארה כ"גטו עקלקל ועצוב עם סמטאות צרות ובתים בלתי מאווררים ולעיתים גם לא מוארים אשר השתכנו בהם משפחות רבות בתנאים אלה", אך נאמר גם כי הקהילה גדלה ממניין של כ-3000 נפשות טרם המלחמה לכ-5000 נפשות.
בנוסף, עדויות שונות מתארות תמונה שבה עם בואם של הבריטים "נסללו רחובות ראשיים...
ולאורכם נסללו מדרכות רחבות מרוצפות שיש.
משני עברי הרחובות נבנו בתים מפוארים בני ארבע וחמש קומות...
אלא שאותה עדות מסתיימת באמירה כי "המצב הכלכלי של בני עדתנו (היהודים) לא נשתנה בשנות 1919–1920 שבאו אחרי הכיבוש הבריטי.
שנים אלה אשר הביאו בעטיין שגשוג גדול, השאירו את אחינו בני ישראל בשולי הקדמה, כפי שהיו לפני המלחמה".
סופו של המנדט הבריטי בעיראק הביא עימו חששות רבים בקרב יהודי מוסול.
ב-1921 הומלך המלך פייסל הראשון והמחוזות העות'מאניים לשעבר של בצרה, בגדאד ומוסול שולבו ב-1921 ויצרו יחד את ממלכת עיראק.
כך נוצרה מסגרת פוליטית שבתוכה נוצר פער אינהרנטי בין הצפון העני והפחות משכיל, המורכב מכורדים וטורקים לבין מרכז ודרום המדינה שהיוו את עמוד השדרה הפוליטי של הממלכה – המרכז השלטוני הערבי.
פרט זה היה מהותי עבור יהודי מוסול, שכן השלטון הערבי הגיע יחד עם רגשות לאומניים ערביים גוברים ועם ביטויים אנטי-יהודים.
בניסיון למחות כנגד הליך העצמאות העיראקי והשלכותיו האפשריות, שלח חכם אליהו ברזני, הרב הראשי של יהודי מוסול, מכתב לשלטונות הבריטים שבו הביע את מורת רוחה של הקהילה מכוונתה של בריטניה לסיים את שלטונה בעיראק.
הקהילה היהודית בעיר טרם הספיקה לשכוח את שאירע לה תחת השלטון המוסלמי-עות'מאני ולכן הביעה את התנגדותה ואת חששה מהעזיבה הבריטית.
אף על-פי כן, המלך פייסל הראשון ביצע מספר צעדים שהטיבו עם הקהילה היהודית בעיראק בכלל, כשהוקם במוסול בית-ספר יהודי של חברת כי"ח שנחנך על-ידי בנו של המלך, כשיהודים רבים נתקבלו למשרות ממשלתיות ונפתחו ביניהם שערי הפקולטות ללימודים.
האספה המכוננת הראשונה של עיראק שהתכנסה לראשונה ב-1924 כללה שישה נציגים יהודים, ביניהם נכבד ממוסול.
מספרם של היהודים בעיר נותר יציב, ועל-פי מפקד האוכלוסין של 1947, חיו בעיר 5,688 יהודים.
הקהילה היהודית של מוסול נותרה סגורה ברובה בתוך הרובע היהודי ורוב אוכלוסייתה הייתה עניה ולא משכילה, ורק מעטים מבניה שימשו כסוחרים.
בתי ספר של רשת אליאנס שהוקמו בשנת 1906 (לבנים) וב-1912 (לבנות), נסגרו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1930 הוקמו בעיר בתי ספר לבנים ולבנות על-ידי הנדבן אליעזר כדורי (1867-1944), אך מאחר שלא היה בעיר תיכון יהודי, מספר ילדים למדו בבתי ספר ממשלתיים ורק חלק קטן מאוד רכש השכלה גבוהה.
אף על-פי כן, ניתן לתאר את מצבה של הקהילה היהודית במוסול בעשורים שאחרי שנת 1921 כמצב של דעיכה הדרגתית, שהובילה בסופו של דבר להגירה שלילית המונית שכמעט ולא הותירה שריד יהודי בעיר.
במהלך שנים אלו רבים מיהודי צפון עיראק הובאו לדין בשל חשדות בעוון פעילות מחתרתית ציונית או קומוניסטית, והורשעו לרוב בלי ראיות ממשיות נגדם.
הרבה מהם נידונו לתקופות מאסר ארוכות עם עבודת פרך, או לגלות קשה בסביבה עוינת.
ב-10 במארס 1951 התכנס הפרלמנט העיראקי לישיבה דחופה וסודית, ובה אימץ בן לילה חוק להקפאת רכושם של יהודי עיראק שוויתרו על נתינותם.
כל מקרקעי היהודים, בתיהם, כספם, רכושם וזכויותיהם הפכו באחת לרכוש הממשלה העיראקית.
על יהודי נאסר למכור את ביתו, את רכושו, לממש זכות ולגבות חוב.