tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2020 החוקרים פיתחו את שיטת ה-RedEx: זו שיטה למוטגנזה מכוונת שמאפשרת הכנסה, מחיקה או החלפה של נוקלאוטידים, מקטעי DNA וגנים שלמים בתוך אתר-המטרה, ללא שינויים לא רצויים.
השיטה כוללת הכנסה של קסטת RedEx המכילה מקטעים הומולוגיים משני צידי אתר המטרה, וכן של המוטציה הרצויה, גן עמידות לאמפיצילין וגן הרעלן ccdB לסלקציה, המאפשרים הכנסה מדויקת של שינויים בגנום באמצעות רקומבינציה הומולוגית.
אחרי סלקציה לטובת תאים בעלי עמידות לאמפיצילין, מסירים את הסמנים באמצעות אנזימי רסטריקציה כדי לקבל DNA ליניארי.
לאחר מכן נעשה שימוש באקסונוקלאז וליגציה (איחוי) כדי להפוך את ה-DNA הליניארי למעגלי.
התהליך מסתיים בבדיקה אם המוטציה הרצויה נמצאת ברצף ה-DNA על ידי ביצוע PCR וריצוף.
השיפורים כוללים גם שימוש בקסטת RedEx עם רצפים הומולוגיים ייחודיים באורך 20 בסיסים הממוקמים בקצוות ה-DNA, מה שמונע רקומבינציה לא רצויה, ואף משפר את רמת הדיוק והיעילות של הכנסת המוטציות ללא השארת רצפים זרים.
אבולוציה מבוקרת והנדסת חלבונים: שימוש במוטגנזה המכוונת למיקום ספציפי, כדי לייצר שינויים ברצפי ה-DNA, במטרה לחקור את תהליכי הברירה הטבעית וגם להאיץ את האבולוציה של חלבונים נבחרים ליצירת תכונות חדשות או לשיפור פעילותם.
החוקרים מחדירים מוטציות ספציפיות לגנים מקודדי-חלבון, ולאחר מכן הם בוחנים את תכונות החלבונים המוטנטים בהשוואה לחלבון המקורי.
ניסוי כזה מאפשר לברר את השינויים הדרושים לשיפור פעילות חלבון נחקר.
הנדסת נוגדנים: המוטגנזה המכוונת למיקום מדויק מאפשרת לחוקרים לשפר את האפיניות והספציפיות של נוגדנים לאנטיגנים על ידי שינויים ממוקדים ומדויקים ברצף ה-DNA.
בשיטת מוטגנזה מכוונת על ידי אוליגונוקלאוטידים ניתן גם להקטין את הרגישות.
בנוסף, ניתן לייצר ספריות מנוהלות של נוגדנים, ולזהות וריאנטים בעלי אפיניות משופרת לאנטיגנים ספציפיים.
מוטגנזה מכוונת בצמחים: שיטה זו מאפשרת יצירת שינויים ספציפיים ברצפי ה-DNA המקודדים לגנים נבחרים בצמחים, במטרה לשפר את התכונות הרצויות כמו עמידות למזיקים, או שיפור של תכונות תזונתיות ויכולת ההסתגלות לתנאי סביבה קשים.
חוקרים יכולים לגרום למוטציות שמובילות לשינויים גנטיים תורשתיים בצמחים כמו תירס, חיטה ועגבנייה.
התהליך כולל זיהוי רצף המטרה ב-DNA צמחי, וחיתוך ברצף ה-DNA בנקודות ספציפיות על ידי אנזימים.
כך ניתן להכניס מוטציות שמעניקות לצמח תכונות משופרות, כמו עמידות למחלות והגדלה של היבול.
מוטואו קימורה (ביפנית: 木村 資生, באנגלית: Kimura Moto; 13 בנובמבר 1924 – 13 בנובמבר 1994) היה ביולוג יפני הידוע בעיקר בזכות פיתוח התאוריה הנייטרלית של אבולוציה מולקולרית ב-1968, תאוריה זו נוגעת לשינויים נייטרלים ומקריים ב-DNA ומהווה בסיס לנושא של שעונים מולקולרים.
קימורה הפך לאחד מגנטיקאי האוכלוסייה התאורטיים המשפיעים ביותר.
הוא זכור בתחום הגנטיקה בזכות השימוש החדשני שלו במשוואות דיפוזיה כדי לחשב את ההסתברות לקיבוע של אללים מועילים, מזיקים או נייטרליים.
בשילוב גנטיקה תאורטית של אוכלוסיות עם נתוני אבולוציה מולקולרית, הוא גם פיתח את התיאוריה הנייטרלית של אבולוציה מולקולרית שבה הסחף הגנטי הוא הכוח העיקרי המשנה את תדרי האללים.
קרואו, בעצמו גנטיקאי אוכלוסייה נודע, ראה בקימורה אחד משני הגנטיקאים האבולוציוניים הגדולים ביותר, יחד עם גוסטב מאלקו, אחרי השלישייה הגדולה של הסינתזה המודרנית: רונלד פישר, ג'יי ב.ס.
קימורה עבד על קשת רחבה של בעיות תאורטיות בגנטיקה של אוכלוסיות, רבות מהן בשיתוף פעולה עם Takeo Maruyama.
הוא הציג את ה"אללים האינסופיים", ה"אתרים האינסופיים" וה"צעדיים" מודלים של מוטציה, שכולם ישמשו באופן נרחב ככל שגדל תחום האבולוציה המולקולרית לצד גידול מספר הפפטידים והרצפים הגנטיים הזמינים.
מודל המוטציה השלבית הוא "מודל סולם" שניתן ליישם במחקרי אלקטרופורזה שבהם חלבונים הומולוגיים שונים ביחידות שלמות של מטען.
הצהרה מוקדמת על גישתו פורסמה ב-1960, במבוא שלו לגנטיקה של אוכלוסיות.
הוא גם תרם מאמר סקירה חשוב על המחלוקת המתמשכת על מטען גנטי ב-1961.
1968 סימנה נקודת מפנה בקריירה של קימורה.
באותה שנה הוא הציג את התיאוריה הנייטרלית של אבולוציה מולקולרית, הרעיון שברמה המולקולרית, הרוב הגדול של השינוי הגנטי הוא נייטרלי ביחס לברירה הטבעית - מה שהופך את הסחף הגנטי לגורם ראשוני בהשתנות הגנום, בלי שיש לו השפעה מהותית על התפתחות היצורים בפועל.
דבר זה היווה בסיס לנושא של שעונים מולקולרים המהווים השלמה לשיטות תארוך אחרות כמו תיארוך רדיומטרי, תיארוך באמצעות טבעות עצים ולמחקרי מאובנים בניסיון להבין את ציר הזמן של ההיסטוריה האבולוציונית של החיים את מבנה עץ החיים ואת הטקסונמיה של יצורים חיים.
חברת מוטור סיץ' (באוקראינית «Мотор Січ») היא חברה ציבורית באוקראינה המייצרת מנועי מטוסים ומרכז פעילותה נמצא בעיר זפוריז'יה.
החברה מייצרת מנועים למטוסים ומסוקים וכן טורבינות גז תעשייתיות ומתקנים ימיים.
החברה הוקמה בשנת 1907 ומאז עוסקת בייצור מנועים שונים לכלי טיס.
יכולת ייצור מנועים למטוסים ולמסוקים פותחה במפעל עוד בשנים בהן אוקראינה הייתה חלק מברית המועצות.
כיום מייצרת החברה מנועי סילון המותקנים על גבי מטוסי תובלה כגון Antonov An-124 ו־An-225, וכן את סדרת המנועים D-436 המותקנת בדגמי מטוסים שונים ובכללם אנטונוב AN-72. כמו כן מיוצרים בה מנועי מסוקים המיועדים למסוקי MI ולמסוקי KA.
בשנת 2017 רכשה החברה הסינית Skyrizon Aviation מבייג'ינג 41% ממניות החברה.
החברה הסינית נאותה להשקיע תחילה 250 מיליון דולר במפעלים באוקראינה ולסייע למוטור סיץ' להקים מפעל הרכבה בצ'ונגצ'ינג .
בשנת 2017, החברה הודיעה כי היא מתכננת להשיק מסוק משלה, המכונה Hope, בשנת 2018.
על אוקראינה נמתחה ביקורת מפי בכירים לשעבר בממשל האמריקאי, לרבות היועץ לשעבר של ועדת החוץ של הסנאט האמריקני, ויליאם סי טריפלט, על כך שאפשרה ל-Motor Sich לנהל עסקים עם חברות סיניות.
מוטור סיץ' ניתקה את הקשר עם רוסיה ב-2014 עם סיפוח חצי האי קרים על ידי הרוסים באותה שנה.
מאחר שרוסיה הייתה הלקוח הגדול ביותר של מוטור סיץ', החלו מאמצים לאיתור שווקים חדשים.
הממשל האמריקאי בראשות דונלד טראמפ, הוסיף את Skyrizon הסינית לרשימת משתמש סופי צבאי (MEU).
הנשיא האוקראיני וולודימיר זלנסקי חתם אז על צו המטיל סנקציות על סקייריזון כדי להגביל את פעולות המסחר שלה, דבר שהוביל לפתיחת תיק בוררות משפטי על ידי הסינית על סך 3.5 מיליארד דולר.
ב-11 במרץ 2021, ממשלת אוקראינה הודיעה על כוונתה להלאים את מוטור סיץ' על ידי רכישת המניות מהמשקיעים הסינים.
מזכיר המועצה לביטחון לאומי ולהגנה של אוקראינה, אולקסי דנילוב, אמר כי החלטת הממשלה היא "להחזיר את Motor Sich לעם האוקראיני" וכי "המשקיעים יקבלו פיצוי".
מספר כלי טיס מתוצרת טורקית עושים שימוש במנועי Motor Sich, כולל רחפני באירקטאר אקינג'י ו-באירקטאר TB 2. עוד ברשימה הטורקית נמצאים מנועים עבור מסוקי TAI T929 ATAK 2. מנכ"ל מוטור סיץ' ציין שיש להחזיר הלוואה של 100 מיליון דולר מסין בשנת 2026.
בין המוצרים החדשים של החברה ניתן למצוא את מנוע MS-500V, שיועד במקור למסוק האנסאט הרוסי.
הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022, הביאה למספר פגיעות בתקיפות רוסיות.
ב-6 בנובמבר 2022, ממשלתו של הנשיא וולודימיר זלנסקי עשתה שימוש בחוק צבאי כדי להלאים את החברה, בטענה ש"צעדים כאלה, הנחוצים למדינה שלנו בתנאי מלחמה, מבוצעים בהתאם לחוקים הנוכחיים ויסייעו לספק את הצרכים הדחופים של מגזר ההגנה שלנו".
ממשלת אוקראינה השתלטה גם על יצרנית המשאיות KrAZ, חברות האנרגיה Ukrnafta ו־Ukrtatnafta ויצרנית השנאים Zaporozhtransformator .
חברת Skyrizon הסינית האשימה את אוקראינה ב"ביזה לא מוצדקת".
מפעל הנדסת המנועים זפוריז'יה, זפוריז'יה
מפעל ההנדסה אומלצ'נקו (1988), זפוריז'יה
מפעל ההנדסה וולוצ'סק (1971), וולוצ'סק
Aleks TV (1995), חברת טלוויזיה מקומית
מוטי ארואסטי (נולד ב-11 ביולי 1954) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הרכז בקבוצת מכבי תל אביב כ-16 עונות, 10 עונות מתוכן שיחק בחמישייה הראשונה.
הוא נחשב לאחד השחקנים הישראלים הטובים בתולדות מכבי תל אביב, והיה שותף לזכייה בשתי אליפויות אירופה בעונות ו-.
היה פעיל בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 ונחשב לאחד השחקנים הגדולים בתולדות הכדורסל הישראלי.
ארואסטי נולד בשכונת רמת ישראל בתל אביב למשפחה שמוצאה מסלוניקי שביוון.
אביו הפעיל חנות לצורכי ספורט במרכז גבעתיים.
ארואסטי החל את דרכו במכבי תל אביב בגיל 15 בקבוצת הנערים.
ב-1971 נשלח לקבוצת הבת מכבי דרום תל אביב ששיחקה בליגה השנייה.
בשנת 1973 הצטרף לקבוצת הבוגרים, ובמהלך 17 עונות זכה עמה ב-17 אליפויות, ב-13 גביעי מדינה, בשני גביעי אירופה ובגביע בין יבשתי אחד.
עם נבחרת ישראל זכה במדליית הכסף באליפות אירופה ב-1979.
בשנת 1988 פרש ממכבי תל אביב ומכדורסל מקצועני, ולאחר כשנה חזר לשתף פעולה עם מיקי ברקוביץ' במדי מכבי ראשון לציון.
לאחר פרישתו אימן במכבי רחובות, בקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, במכבי דרום תל אביב ובמכבי גבעת שמואל.
לאחר מכן היה לעוזר המאמן במכבי תל אביב.
בטקס שנערך ב-28 בפברואר 2008 לציון 50 שנה להיווסדות המפעלים האירופאיים בכדורסל קיבל ארואסטי אות הוקרה מטעם היורוליג, כאחד מ-13 הסמלים הגדולים של מכבי תל אביב בכל הזמנים.
במוזיקה המערבית, מוטט הוא חיבור כנסייתי לא גדול, למקהלה בלי ליווי כלי נגינה, הכתוב בסגנון קונטרפונקטי חופשי למדי.
זמר זה כונה "מוטטוס" כלומר "אומר המילים", (מהמילה הצרפתית MOT שפירושה "מילה").
בין המלחינים המפורסמים שכתבו מוטטים: ז'וסקן דה-פרה, אורלנדו די לאסו, ג'ובאני פלסטרינה, מונטוורדי, ויליאם בירד, תומאס טאליס, ג'ובאני גבריאלי, תומאס לואיס דה ויקטוריה, לוקרציה אורסינה ויזאנה, וכן, בתקופת הבארוק, יוהאן סבסטיאן באך.
לדברי מרגרט בנט (1997), "קטע מוזיקה בכמה קולות עם מילים" היא הגדרה מדויקת למוטט כפי שנכתב מן המאה השלוש-עשרה ועד לשלהי המאה השש-עשרה ומעבר לה.
הגדרה זו קרובה מאוד, למעשה, לאחד התיאורים המוקדמים ביותר שיש לנו, זה של התאורטיקן בן שלהי המאה השלוש-עשרה, יוהנס דה גרוקיו.
לדבריו, מוטט "לא נועד להמון, שאיננו מבין את דקויותיו ואיננו מפיק שום הנאה משמיעתו: המוטט נועד לאנשים משכילים ולמחפשים עידון באמנות."
תחילת המוטטים במאה ה-13. המוטטים המוקדמים ביותר צמחו ממסורת האורגנום, שדוגמאות לה אפשר למצוא באסכולת נוטרדאם, שמייצגיה העיקריים היו לאונין ופרוטין.
בדרך כלל נכתב המוטט לתפקיד טנור.
הטנור (מהמילה TENERE שפירושה "להחזיק" – הזמר שמחזיק את המנגינה) שר קטע מתוך הקנטוס פירמוס שהוא אוסף של קטעי קודש גריגוריאניים בקול נמוך, ומעליו שרו בקול גבוה יותר שניים או יותר זמרים נוספים.
שירתם הייתה בהתחלה רק מלודיה ללא מילים ועם הזמן נוספו גם מילים.
השימוש בטנור ובקולות מעליו (גבוהים יותר) ציין את ראשית הקונטרפונקט במוזיקה המערבית.
מן המוטטים הראשונים, הכנסייתיים בשפה הלטינית התפתחה מסורת המוטטים החילוניים של ימי הביניים.
בהתחלה הזמרים הנוספים לטנור שרו גם הם בלטינית טקסט שמפרש את המילים שהטנור שר.
עם הזמן, הם החלו לשיר טקסטים אחרים דתיים ואפילו חילוניים, כולל שירי זימה, בשפות שונות, בייחוד בצרפתית.
הטקסט של הטנור המשיך להיות לטיני.
במאות הארבע-עשרה והחמש-עשרה גברה הנטייה לכתוב מוטטים אזוריתמיים, דהיינו, מוטטים שהשתמשו בתבניות ריתמיות חוזרות בכל הקולות – לא רק בקנטוס פירמוס – שלא עלו בקנה אחד, בהכרח, עם תבניות מלודיות חוזרות.
פיליפ דה ויטרי היה אחד המלחינים המוקדמים ביותר שעשו שימוש בטכניקה זו, ולעבודתו הייתה בעליל השפעה על זו של גיום דה מאשו, אחד המפורסמים ביותר בין מלחיני המוטט של ימי הביניים המאוחרים.
השם מוטט נשמר במעבר מימי הביניים לרנסאנס, אבל אופי היצירה השתנה כליל.
המוטט, שצמח מן התבנית האזוריתמית של ימי הביניים, השתחרר על פי רוב בתקופת הרנסאנס מן השימוש בתבנית חוזרת כמו הקנטוס פירמוס.
גיום דופאי היה דמות מעבר; הוא כתב את אחד המוטטים האחרונים בסגנון האזוריתמי של ימי הביניים, ה-Nuper rosarum flores שהושמע לראשונה ב-1436 ונכתב להנציח את השלמת הכיפה של פיליפו ברונלסקי בקתדרלת פירנצה.
ואולם, בתקופה זו נטה השימוש בקנטוס פירמי ביצירות כמו המיסה הפארודית למתוח את הקנטוס פירמוס לאורך רב, בהשוואה למלודיה המורכבת ורבת הקולות שמעליו; דבר זה הביא לטשטוש המקצב של הקנטוס פירמוס, שהיה בולט במוטט האזוריתמי, מושווה הקצב, של ימי הביניים.
האקורדים הגולשים וחולפים שיוצרת פעולת הגומלין בין הקולות הרבים והיעדר מפעם חזק או ברור הם תווי ההיכר המבדילים בין סגנונות ווקאליים של ימי הביניים לאלה של הרנסאנס.
המוטט של הרנסאנס הוא יצירה פוליפונית קצרה למקהלה, בקונטרפונקט חיקויי, לטקסט לטיני, דתי על פי רוב, שאיננו מקושר לליטורגיה של יום מסוים ומשום כך מתאים לשימוש בכל טקס דתי.
הטקסטים של האנטיפונים שימשו לעיתים קרובות למוטטים.
זהו סוג החיבור המוכר ביותר בשם "מוטט", ובתקופת הרנסאנס, במאות ה-15 וה-16, הגיעה צורה זו לשיא פריחתה, ביצירות בנות 6, 7, ו-8 קולות.
לצדו של המוטט הכנסייתי, נכתבה מוזיקה חילונית קונטרפונקטית שנקראה "מדריגל".
ההבדל בין השניים היה ברור ונחרץ: אם הטקסט בלטינית, הרי שזה מוטט כנסייתי; אם הוא בשפת המקום, הרי שזה מדריגל חילוני.
חיבורים דתיים בשפת המקום נקראו במקרים רבים מדריגלים רוחניים, madrigali spirituali.
במקביל נמשך גם חיבורם של מוטטים חילוניים, בדרך כלל לטקסט לטיני הנושא את תהילתו של שליט, מנציח ניצחון ציבורי או אפילו משבח את המוזיקה עצמה; לנושאי אהבים וגינוני חיזור, שהיו שכיחים במוטט של ימי הביניים, לא היה עוד מקום במוטט של הרנסאנס.
מוטטים חילוניים רבים ידועים כ"מוטטים טקסיים", שהתאפיינו בדיקציה ברורה, לטובת הקהל שלא היה אמור להכיר את הטקסט מראש, בניגוד לצפוי במזמורי תפילה לטיניים; גם חלוקת המבנה הצורני הייתה ברורה, עם ניגודי מרקם ומקצב חדים בין פרקים עוקבים.
אדריאן וילארט, לודוויג זנפל וצ'יפריאנו דה רורה היו בין המלחינים הבולטים ביותר של מוטטים טקסיים במחצית הראשונה של המאה ה-16.
המוטט היה אחת הצורות החשובות ביותר במוזיקה של הרנסאנס.
עוד מלחיני רנסאנס חשובים של מוטטים הם:
בשלהי המאה ה-16 פיתחו ג'ובאני גבריאלי ומלחינים אחרים סגנון חדש, המוטט הפוליכוראלי, שבו מקהלות (או קבוצות כלים), שתיים או יותר, מבצעות לסירוגין.
סגנון זה נקרא לעיתים "מוטט ונציאני", להבדילו מן המוטט ההולנדי או פלמי.
השם "מוטט" עבר אל המוזיקה הבארוקית, בייחוד בצרפת, שם השתמשו במילה למוטטים קטנים petits motets, חיבורי קודש כוראליים, שהליווי היחיד להם היה באסו קונטינואו; ומוטטים גדולים grands motets, שכללו כלי נגינה, עד לתזמורת מלאה.
ז'אן-בטיסט לולי היה מלחין חשוב של מוטטים מסוג זה.
המוטטים של לולי כללו לא פעם פרקים לסולנים לצד פרקי המקהלות; הם היו ארוכים יותר והכילו פרקים מורכבים, שנכתבו לסולנים, מקהלה או הרכבים כליים.
המוטטים של לולי גם המשיכו במסורת הרנסאנס של חיבורים לטיניים חילוניים למחצה, ביצירות כמו Plaude Laetare Gallia, שנכתבה לכבוד הטבלת בנו של המלך לואי הארבעה-עשר.
גם בגרמניה נכתבו יצירות שנקראו מוטטים בשפות המוזיקה החדשות של הבארוק.
היינריך שיץ כתב מוטטים רבים והוציא אותם בסדרה בשם "סימפוניה סאקרה", חלקם בלטינית וחלקם בגרמנית.
יוהאן סבסטיאן באך כתב גם הוא יצירות שכינה מוטטיים, מהן שרדו שש במספר; המוטטים של באך היו יצירות ארוכות יחסית, בגרמנית, על נושאים דתיים, למקהלה ובאסו קונטינואו, ולפחות אחד מהם (רי"ב 256) היה בליווי תזמורת.
כל המוטטים נכתבו תמורת תשלום (לא כחלק מתפקידו השוטף של באך), ונועדו לאירועים ספציפיים כמו הלוויות, אזכרות או ימי הולדת.
הרוח עוזרת לנו בחולשתנו, 256 רי"ב, (אוקטובר 1729).
שבחו את אלוהים, כל הגויים, 230 רי"ב (תאריך לא ידוע; ייתכן שכלל אינה מוטט אלא שריד מקנטטה שאבדה).
מלחינים משלהי המאה ה-18 לא הרבו בכתיבת מוטטים, אם כי "אווה ורום קורפוס" המפורסם של מוצרט כתוב בסוגה זו.
במאה ה-19 המשיכו מלחינים גרמנים לכתוב מוטטים, מפעם לפעם, והידועים בהם ברהמס ומנדלסון (בגרמנית) וברוקנר (בלטינית).
מלחיני מוטטים צרפתים הם קאמי סן-סנס וסזר פרנק.
חיבורים דומים בשפה האנגלית נקראים מזמורים (Anthems), אבל אי-אילו מלחינים אנגלים מאוחרים יותר, כמו צ'ארלס ויליירס סטנפורד, כתבו מוטטים בלטינית.
רוב החיבורים האלה הם א-קאפלה, אבל חלקם מלווים בעוגב.
במאה ה-20, מלחיני מוטטים חיקו במודע סגנונות מוקדמים יותר, כמו ווהן ויליאמס, הוגו דיסטלר, ארנסט קרנק וג'ורג'ו פאקיוני.
מרדכי (מוטי) בהרב (12 במרץ 1941 – 27 במרץ 1990) היה משורר, שחקן, מחזאי, במאי, מבקר ספרות ומורה לדרמה ישראלי.
נולד לחיים ושושנה בהרב בכפר אז"ר.
למד וגדל במושבים תלמי אלעזר וחרות.
השלים את לימודיו התיכוניים במקווה ישראל.
לאחר מכן התגייס ללהקת גייסות השריון, שם החל בפעילותו כשחקן ובמאי.
עם תום שירותו הצבאי למד בחוגים לספרות עברית ולתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
הוא אף ערך אז, במשך זמן קצר, את העלון המקומי של מושב חרות.
עם תום לימודיו באוניברסיטה התחתן, נסע לניו יורק, להשלמת לימודי התיאטרון שלו והתגרש.
ארבע שנים שהה בניו יורק (1966 - 1970) שם השתלם באולפן השחקנים, בהדרכתו של לי סטרסברג, הוא אף שיחק ב-15 הצגות שהועלו באוף-אוף ברודוויי, וכשנה וחצי שיחק בהצגות של התיאטרון הנסיוני "לה מאמא" עד שובו ארצה.
בנוסף הקים בעיר תיאטרון עברי, בו הצגו מחזות של כותבים ישראלים.
עם השנים פיתח בהרב פעילות אמנותית נרחבת.
הוא כתב וביים כ-15 תסכיתים לרדיו, הדריך בחוגים לדרמה, שיחק בסרטים וכתב ופרסם את שיריו בכתבי עת ובספרים.
בשנים שלאחר מלחמת יום הכיפורים היה עורך מדור הספרות בגלי צה"ל, ובמסגרת עבודתו ראיין לרדיו סופרים ומשוררים צעירים.
בשנת 1971 השתתף במחזה "הבכחאי" שעלה ב, טרגדיה יוונית מאת אוריפידס, שאותו תרגם ועיבד אריה זקס.
בשנת 1973 השתתף במחזה "תמונות במבוא" מאת שון או'קייסי ב"הבימה", בתרגום רונית לנטין ובבימויו של לואי לנטין.
בשנת 1974 כתב וביים את המחזה הראשון שלו, "יום אחד לפני", שעלה באולם "הבימרתף" של "הבימה", בו השתתפו מנחם עיני, יוסי וירז'נסקי ויאיר רובין.
עלילת המחזה מתרחשת ברובה בדירה אחת בתל אביב, ונסובה סביב שימוש בסמים, באותה השנה שיחק בסרט התנכי "סיפור יעקב ויוסף" שצולם בישראל, בסרט גילם את אחד מבניו של יעקב..
בשנת 1979 כתב מעין מחזה המשך בשם "צפרדעים", שגם עסק בנגע הסמים.
בשנת 1977 כתב וביים תסכית רדיו בגלי צה"ל, על פי ספרה של חנה גרין, "מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים".
התסכית זכה בפרס רשות השידור, באותה השנה שיחק בסרטו של מנחם גולן, מבצע יונתן.
בשנת 1979 שיחק בסרט האמריקאי ישו על חייו של ישו שצולם בישראל, בתפקיד שמעון מקירנה.
באותה שנה נערך לכבוד צאת ספרו מופע חגיגי בתיאטרון צוותא.
המופע נקרא "שעת מרעה" (כשם הספר) במופע הושרו שיריו שהולחנו ועובדו בידי שפי ישי והרכב מיוחד שכלל מלבד שפי גם את דויד ברוזה טליה ברוזה דפנה ארמוני ונגנים מלווים.
הערב הוקלט ושודר בגלי צה"ל.
בשנת 1981 בהרב היה בין יוצרי סדרת הטלוויזיה של הטלוויזיה הלימודית על ראשית ההתיישבות בארץ, "ארץ מולדת", ואף השתתף בה כשחקן.
הסדרה שודרה בשידורים חוזרים במהלך שנות ה-80 וה-90.
בשנת 1983 כתב וביים את המחזה "החוג לדרמה", שחלק משחקניו היו שחקנים חובבים בתיאטרון קהילתי שניהל בבית דגן.
עד יוני 1986 עלתה ההצגה 400 פעמים, עם צוות שחקנים מתחלף.
בתחילת 1984 עלה בהבימה המחזה "סנג'ר" שכתב בבימוי מיקי גורביץ, סיפור צעירים בשכונות מצוקה, המבקשים להשתחרר מחרדת הקיום היום-יומית, והופכים טרף קל לסוחר-הסמים השכונתי.
בסוף אותה שנה עלה בתיאטרון באר שבע המחזה "ברכה" שכתב.
במרכז המחזה נמצאת בחורה בשם ברכה לוין, יורדת ישראלית טריה בניו־יורק, שמעמידה פנים שהיא אלמנת מלחמה עבור גיוס כספים למען המגבית היהודית.
באותה השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה "אנשים במיל", שביים אנטואן סאלח בערוץ הראשון.
בסוף 1986 הקים בהרב את "תיאטרון חזית", בו עלו מחזותיו "החוג לדרמה" וגרסה חדשה של "סנג'ר" בימויו.
את המחזות העלה התיאטרון מאות פעמים בערי הפריפריה.
באוקטובר 1987 העלה בפסטיבל עכו מחזה שכתב וביים, "עזתים", על פועלים מעזה הבאים לעבוד בתל אביב וגרים בבניין נטוש.
המחזה עלה אחר כך במסגרת "תיאטרון חזית".
מוטי בהרב נפטר בגיל 49 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי בגוש תל מונד.
אלפיים שנה בלי שירי אהבה, שירים, תל אביב, 1975.
ובהם דגים יאמרו אהבה, שירים, תל אביב, עקד, 1971.
כפרי, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1990.
צפרדעים, מחזה-על פי "יום אחד לפני", כתיבה ובמוי - מוטי בהרב, תיאטרון בית-הובן, תל אביב.
החוג לדרמה, מוטי בהרב, עם מבוא מאת שולמית אלבק, תל אביב, 1983.
יום אחד לפני, הבימרתף, אפריל 1974.
צפרדעים, הוצג בצוותא, 1978. ביים מוטי בהרב.
החוג לדרמה, התיאטרון לילדים ולנוער 1982; בבימויו בתיאטרון חזית, 1985
סנג'ר, הוצג בהבימה, ינואר 1984. במאי מיקי גורביץ', מוזיקה שפי ישי; בבימויו בתיאטרון חזית, 1987
ברכה, הוצג בהתיאטרון העירוני באר שבע, בבימויו של תום לוי, 1984
עזתים, פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, 1987
מבצע יונתן - סרט ישראלי - 1977
סיפור יעקב ויוסף - סרט תנכ"י - 1974
ארץ מולדת - סדרת טלוויזיה - 1981
אנשים במיל'- סדרת טלוויזיה - 1984
מוטות מנייה שימשו בסין העתיקה לפני המצאת החשבונייה.
השיטה שבה מספר מיוצג באמצעות מוטות מנייה קרויה שיטת מספור המוטות.
השיטה עושה שימוש במיקום עשרוני.
הספרות 1 עד 9 מיוצגות בשני אופנים :
בדרך כלל מוטות אדומים משמשים למספרים חיוביים.
מוטות שחורים משמשים למספרים שליליים.
מוטות מנייה יכולים לשמש למגוון רחב של חישובים ביניהם מציאת ערכו של π ופתרון מערכת משוואות ליניאריות.
כתוצאה מכך, התו 籌 מקושר תדיר עם הרעיון של התכנון בסינית.
למשל, "מדע השימוש במוטות מנייה" 運籌學 אינו אודות מוטות מנייה: משמעותו מחקר מעשי.
בשלב מסוים, התפתחה שיטת ספירה המבוססת על מוטות המנייה אך נכתבת ולא תלויה במוטות עצמם.
בשיטה זו התווסף גם המספר אפס בצורת מעגל.
לפני הכנסת הספרה 0, לא הייתה דרך להפריד בין 10007 ו-107, למשל, למעט הכנסת רווח גדול יותר בין 1 ו-7, כך שהוספת המספר פישטה את הכתיבה.
במאה ה-13, בתקופת שושלת סונג, נוצרה גרסה שונה לספרות המוטות, שברבות הימים התפתחה לספרות הסוג'ואו.
מוטי איוניר (נולד ב-18 במרץ 1964) הוא כדורגלן עבר ישראלי המשמש כיום כמאמן.
איוניר שיחק בעמדת הקשר והיה משחקניה הבולטים של מכבי תל אביב ונבחרת ישראל בשנות ה-80.
איוניר גדל בקבוצות הילדים, הנערים והנוער של מכבי תל אביב.
בגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת בה שיחק במשך תשע שנים, למעט עונת 1986/1987 בה שיחק בקבוצת רודה ההולנדית.
במהלך עונת 1987/1988 שב למכבי מהולנד ואף זכה עימה בגביעי מדינה.
ב-1990 עבר למכבי נתניה, וממנה נדד לקבוצות נוספות, בהן בני יהודה, הפועל חיפה, הפועל פתח תקווה, מכבי עירוני אשדוד, שמשון תל אביב והפועל צפרירים חולון.
איוניר זומן לראשונה לנבחרת ישראל ב-1986, ועד שנת 1992 ערך 18 הופעות וכבש שער אחד במדים הלאומיים.
ב-2009 נבחר כחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
בשנת 1997 החל בקריירת אימון.
בשנתו הראשונה נחל הצלחה מסחררת בקבוצת בית"ר באר שבע, אותה העלה מהליגה השלישית, אז ליגה א' לליגה השנייה, אז הליגה הארצית.
לאחר מכן אימן את מכבי נתניה, הפועל באר שבע, הפועל כפר סבא והפועל רמת גן, ממנה פוטר חודש לפני סיום העונה.
את העונה שלאחר מכן החל איוניר כמאמן הכח רמת גן אך עזב אותה בתחילת העונה לאחר שהוחלט להורידה לליגה השלישית בעקבות קשייה הכלכלים.
בעונת 2003/2004 חתם איוניר בנצרת עילית, אותה העלה מהליגה השנייה לליגת העל לראשונה בתולדותיה.
בעונתה הראשונה בליגה הבכירה הפתיעה נצרת עילית כשסיימה במקום החמישי אך עונתו השלישית של איוניר בקבוצה לא הייתה מוצלחת והקבוצה סיימה במקום ה-11 וירדה חזרה לליגה הלאומית.
ביולי 2006 מונה למאמן נבחרת נערים א' של ישראל, וביוני 2008 קודם לתפקיד מאמן הנבחרת הצעירה.
כמאמן הנבחרת הצעירה הוביל אותה למשחקי הפלייאוף על העלייה לאליפות אירופה עד גיל 21, בהם הודחה הנבחרת במפגש כפול על ידי נבחרתה של .
הוא המשיך לאמן את הנבחרת הצעירה גם במוקדמות יורו 2011 אך הוחלף לקראת סוף הקמפיין על ידי גיא לוזון.
בשנת 2010 שימש כסקאוט של נבחרת ישראל הבוגרת וכן מאמן נבחרת נערים ב'.
ב-9 בינואר 2011 מונה למאמן מכבי תל אביב כאשר הקבוצה דורגה במקום השלישי בטבלה שבו גם סיימה את העונה.
את עונת 2011/2012 פתחה הקבוצה בצורה טובה כשהעפילה לליגה האירופית וניצחה בארבעת משחקי הליגה הראשונים, אולם בהמשך העונה חלה ירידה ביכולת הקבוצה, ולאחר רצף הפסדים שדרדר אותה למקום התשיעי בטבלה בתום המחזור ה-14, פוטר מתפקידו ב-5 בדצמבר 2011.
ב-22 במאי 2013 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של הפועל באר שבע.
לאחר שנה סיים את תפקידו במועדון, ובדצמבר 2014 מונה למנהל המקצועי במחלקת הנוער של בית"ר טוברוק.
לקראת עונת 2016/2017 מונה למאמן עירוני קריית שמונה, אך לאחר שמונה מחזורים פוטר מתפקידו.
ב-25 במאי 2017 מונה למאמן הפועל תל אביב, לאחר שירדה לליגה הלאומית.
הקבוצה פתחה את עונת 2017/2018 עם חמישה ניצחונות רצופים, אך לאחר מכן רשמה שלושה משחקים ללא ניצחון והודחה בחצי גמר גביע הטוטו, וב-26 באוקטובר 2017 פוטר מתפקידו.
ב-2 בדצמבר 2017 מונה למאמן אולימפיה פראג מהליגה השנייה בצ'כיה.
בתום העונה עזב את הקבוצה לאחר שהורדה לליגה השלישית עקב מצבה הכספי.
ב-6 בינואר 2019 מונה למאמן מכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
ביולי 2019 מונה למאמן הפועל אשקלון, שירדה בסוף העונה לליגה א' לאחר שהופחתו לקבוצה תשע נקודות.
ב-15 באוקטובר 2020 מונה למאמנה של הפועל אום אל-פחם, וב-26 בפברואר 2021 עזב את הקבוצה.
ב-5 באפריל, חודש וחצי בלבד לאחר שהתפטר, שב לתפקיד המאמן באום אל פחם.
ב-11 באוגוסט 2022 חזר לקדנציה שלישית באום אל-פאחם.
ב-15 בספטמבר התפטר מאימון הקבוצה.
ב-28 בספטמבר 2022 מונה כמנהל מקצועי של צעירי טייבה.
ב-31 בינואר 2023 מונה למאמנה של הפועל נוף הגליל.
ב-22 בפברואר 2025 פוטר מאימון הקבוצה לאחר שישה הפסדים רצופים וכשהקבוצה במקום ה-14 בליגה.
איוניר נשוי לעופרי ולהם שלושה ילדים.
אביו, אברהם איוניר, היה בעבר מנהל קבוצת מכבי תל אביב.
איוניר משמש פרשן ספורט בערוצי הטלוויזיה הישראליים, בין היתר בערוץ 2 לצידו של השדר יורם ארבל, ובהמשך גם בערוץ הספורט.
בעונת החל לשמש כפרשן הקבוע במשחק המרכזי של ליגת העל ובמשחקי נבחרת ישראל, ששודרו בערוץ 1, לצידו של השדר עמיחי שפיגלר, עד למינויו כמאמן עירוני קריית שמונה.
כמו כן, שימש איווניר בתור פרשן במסגרת שידורי מונדיאל 2014, יורו 2016, יורו 2020, מונדיאל 2018 ומונדיאל 2022.
מוטי (מרדכי) אשכנזי (נולד ב-1940) הוא קצין מילואים בדרגת סרן במלחמת יום הכיפורים שפיקד על מעוז בודפשט, המעוז הצפוני ביותר בקו בר-לב, והיחידי שלא נפל לידי המצרים.
לאחר המלחמה הוביל את תנועת המחאה נגד הנהגת המדינה.
אשכנזי נולד בחיפה, למד בבית הספר החקלאי כדורי, והיה חבר בתנועת המחנות העולים.
בשנת 1958 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, התנדב לצנחנים ושירת בגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר אשכנזי מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב לצנחנים כמפקד מחלקה בגדוד הנח"ל המוצנח והשתחרר בדרגת סגן.
במלחמת ששת הימים שירת בגדוד 68 של החטיבה הירושלמית והשתתף בקרבות שחרור ירושלים.
זמן קצר ביותר לאחר מלחמת ששת הימים, לקח אשכנזי חלק פעיל בהקמת התנועה לשלום וביטחון, שדגלה בהקמת ישות פלסטינית עצמאית לצד ישראל.
לקראת הבחירות לכנסת השביעית ב-1969, החלו קולות בתנועה קוראים להפיכתה למפלגה והתמודדות בבחירות.
אשכנזי, שהתנגד נחרצות למהלך זה, פרש מהתנועה.
המפלגה החדשה לא עברה את אחוז החסימה ובכך למעשה סיימה את דרכה.
בראשית העשור הבא, התגייס אשכנזי יחד עם סטודנטים נוספים, לסיוע לקבוצת צעירים משכונת מוסררה בירושלים במאבקם לשוויון.
קבוצה זו כינתה עצמה בהמשך "הפנתרים השחורים".
משהושם דגש על ה"עוינות לאשכנזים", פרש אשכנזי באזהרה כי מדובר ב"כישלון מובנה מראש".
בשנים 1972–1973, בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים, כתב אשכנזי שורה של מאמרים שהזהירו מפני מלחמה עקב התפתחותה של "תורת המלחמה בשלבים" במצרים, שהניעה בהמשך את מטרותיו האסטרטגיות המוגבלות של אנואר סאדאת במלחמה.
מאמר כזה, שהצביע על המשמעויות של מדיניות אסטרטגית זו ומזהיר מסכנת ההתעלמות ממנה, נדחה על ידי גרשון ריבלין, עורך רבעון משרד הביטחון "מערכות", בנימוק ש"אינו מתאים לעיתון זה".
אשכנזי, שנואש מלנסות להשפיע על תפיסתה של החברה הישראלית את מצבה בגבול הדרומי, החליט לפנות ישירות למפקדי הצבא.
בתחילה פנה למפקד החטיבה הצפונית בתעלה סואץ ומשחש כי אין מקשיבים לו ודוחים את אזהרותיו, פנה למפקדיו הישירים בגדוד 68, גדוד המילואים בו שירת.
מוטי אשכנזי המשיך להתריע בפני מפקדיו עד לפרוץ הקרבות ממש, אז שימש כמפקד מוצב בודפשט כאיש מילואים.
מאמרו על "האסטרטגיה והטקטיקה של המלחמה בשלבים" התפרסם רק כשנה לאחר המלחמה, ב-6 בדצמבר 1974 בעיתון "מעריב".
בספטמבר 1973 גויס למילואים יומיים לפני ראש השנה תשל"ד, והגיע עם יחידתו למוצב, שהיה במצב גרוע כתוצאה מההזנחה של קו המעוזים מאז תום מלחמת ההתשה.
מהרגע בו קיבל מוטי את המוצב ועד הרגע בו החלה ההתקפה המצרית, דיווח מוטי שוב ושוב בפני מפקדיו על המוצב המוזנח ועל תגבור כוחות מצרי, ונתקל באוזניים ערלות ובזלזול.
בעקבות זאת החליט אשכנזי לשפר ולחזק באופן עצמאי את מיגון המוצב ככל שהיה ניתן באמצעים שעמדו לרשותו.
במהלך ששת הימים הראשונים של המלחמה לחם יחד עם חייליו, ועם שני טנקים בלבד (מגדוד 9) שנשלחו לסייע.
אף על פי שכותר בשלב מוקדם, עמד מוצב "בודפשט" שעליו פיקד מוטי אשכנזי בהפגזות קשות עד היום השישי של המלחמה (11/10) ואז הוחלף בחיילים מקורס מ"כים מגדוד 906 של הנח"ל שהתמודדו עם הפגזות קשות ובהתקפה של פלוגת קומנדו מצרי שנהדפה, והמעוז נשאר בשליטה ישראלית למשך השבועות הבאים עד להפסקת האש.
מתוך כ-250 אנשי גדוד המילואים שאייש את מוצבי התעלה, כ-60 איש נפלו, 30 מתוכם מפלוגתו של אשכנזי.
כ-60 איש נוספים מהגדוד נפלו בשבי, נפצעו או היו נעדרים.
מוצב בודפשט היה המוצב היחידי מכל מעוזי "קו בר-לב" שלא נכבש במהלך המלחמה.
אשכנזי התפרסם לאחר שחרורו משירות המילואים בפברואר 1974. הוא סבר שמהלכי הנהגת המדינה במלחמה היו כושלים, ובמיוחד דרש את התפטרותו של שר הביטחון משה דיין.
הוא הכריז על שביתת רעב בת 48 שעות והתייצב להפגין מול משרד ראש הממשלה בגפו.
מחאתו של אשכנזי, שהתחיל כמפגין בודד, תפסה תאוצה ועם הזמן הצטרפו אליו רבבות אזרחים וחיילי מילואים שהגיעו ישר מהחזית, שקראו להתפטרות הממשלה.
מחאתו של אשכנזי התרחשה במקביל לדיוני ועדת אגרנט שקבעה כי ראשי הצבא אחראים למחדל אך פטרה את ההנהגה המדינית.
כמו כן, ב-31 בדצמבר 1973, התקיימו הבחירות לכנסת השמינית שתוצאותיהן שמרו על סטטוס קוו בהנהגת המדינה.
למרות תוצאות הבחירות שהשאירו את אותה הנהגה על כנה, יצא אשכנזי במחאתו נגד דיין ובזמן שביתת הרעב אף נקרא להיפגש איתו בתיווכו של פרופסור נתן רוטנשטרייך.
דיין טען שתוצאות הבחירות מוכיחות שאשכנזי טועה.
במידה רבה ניתן לומר שמחאת אשכנזי הצליחה בסופו של דבר, כיוון שראש הממשלה גולדה מאיר התפטרה במאי 1974, חודשיים בלבד לאחר הקמת ממשלתה החדשה.
למרות התפטרות גולדה מאיר ומשה דיין, חזר להפגין ביוני 1974. תנועת המחאה, שלמעשה הורכבה ממספר תנועות עם סדר-יום שונה, דעכה לאטה עד היעלמותה באוגוסט 1974, ארבעה חודשים לאחר התפטרותה של גולדה מאיר.
עם זאת אשכנזי המשיך במחאה.
ב-6 באוקטובר 1974, הפגין ביום השנה למלחמה, בתביעה לחקור את מחדלי המלחמה במלואם ולהיערך לבחירות חדשות תוך חצי שנה.
בנובמבר 1975 עתר לבג"ץ בדרישה ששר הביטחון והרמטכ"ל יבצעו תחקיר מקיף על כל הליקויים שנתגלו במלחמה, ולפעול על פי המלצות ועדת אגרנט לחשיפת כל הכישלונות והליקויים.
לאחר הפגנות המחאה הודח אשכנזי מתפקידו כמפקד פלוגה.
במשך 11 שנה גם לא זומן למילואים.
אשכנזי המשיך להיות מעורב במשך השנים בפעילות מחאה ציבורית.
במקביל הקים מפעל, אחר כך עסק לפיתוח וייצור משחקים, ושימש מדי פעם כיועץ אסטרטגי לגופים שונים.
בתחילת 1980 הוביל מחאה נגד ראש הממשלה מנחם בגין, ותוכנית האוטונומיה שקידם באותה עת, בתגובה קיבל איום על חייו.
בשנת 1982 הגיש עתירה לבג"ץ שתחייב את המדינה להשתתף במימון גן חובה גם לאמהות העובדות כעצמאיות.
בינואר 1989 הוביל מחאה נגד הריבית הגבוהה במשק.
בשנת 1990 היה שותף לתנועת המחאה לשינוי שיטת הממשל בישראל, יחד עם אבי קדיש, אליעד שרגא ואחרים.
תנועת מחאה זו הביאה לחקיקת חוק הבחירה הישירה לראשות הממשלה ב-1992.
בעקבות האינתיפאדה השנייה קידם גרסה של תוכנית הקונפדרציה לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בשנת 2002, לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה היה שותף להקמת מפלגת "להב"ה - לשוויון הזדמנויות בחברה הישראלית".
המפלגה זכתה ב-1,181 קולות בלבד.
ב-2003 יצא לאור ספר שכתב על קורותיו במלחמת יום הכיפורים בשם "הערב בשש תפרוץ מלחמה".
באוגוסט 2006 הצטרף לתנועות המחאה שהפגינו בירושלים לאחר מלחמת לבנון השנייה.
באוגוסט 2011 היה אחד הנואמים בהפגנת מחאת האוהלים שנערכה בכיכר המדינה.
החל משנת 2017 היה שותף בפעילות המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה.
בינואר 2018 נאם בהפגנה של תנועת המחאה בכיכר הבימה בתל אביב.
ב-2019 רץ לבחירות לכנסת ה-21 במפלגת צדק חברתי.
מוטי בודק (נולד ב-1961) הוא אדריכל ישראלי, בעליו של משרד "בודק אדריכלים" בתל אביב ופרופסור במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים ובביה"ס לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
ב-1983 סיים את שירותו הצבאי ושירת שנתיים במערכת הביטחון.
ב-1989 סיים בהצטיינות תואר ראשון בעיצוב (B.Des) בבצלאל, וב-1990 סיים תואר ראשון בארכיטקטורה (B.Arch) בטכניון.
בשנים 1987–1994 עבד במשרד האדריכלים "יסקי-גיל-סיון".
ב-1989 הקים משרד אדריכלים יחד עם דרור אבירם.
דרכיהם נפרדו ב-1993. ב-1991 החל ללמד במחלקה לעיצוב סביבתי בבצלאל, שהוכרה שנה לאחר מכן על ידי המל"ג כמחלקה לארכיטקטורה.
ב-1995 השלים תואר שני באוניברסיטת קלארק שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
באותה שנה מונה למרצה וחבר סגל בבצלאל.
בשנים 2001–2004 עבד כסגן ומ"מ ראש בית הספר לאדריכלות באוניברסיטת אריאל, וכיום עובד כפרופסור במחלקה לארכיטקטורה בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב בירושלים, וכפרופסור אורח בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב.
זאת, במקביל לעבודתו כאדריכל עצמאי במשרדו שבתל אביב.
בודק היה ממייסדי מועצת ארגוני הסגל במוסדות להשכלה גבוהה ושימש כמשנה ליו"ר.
בודק נשוי ואב לחמישה, מתגורר בתל אביב.
בודק עוסק במחקר, תכנון והקמה של מבנים המתבססים על מערכות טבעיות תוך התייחסות לפרמטרים של קיימות וסביבה ולשיטות תכנון וייצור המשלבות טכניקות בנייה מתועשות, מהירות וזולות.
הוא שותף בקבוצת מחקר אינטרדיסציפלינרית הפועלת באוניברסיטת תל אביב עוסקת בפיתוח מערכות מבניות מבוססות מנגנונים מן הטבע המיועדות בין השאר להפחית את השפעתה של מגפת הקורונה, ונתמכת על ידי מענקי מחקר של המדען הראשי במשרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה המיועדים למחקרים יישומיים פורצי דרך, ושל קרן Rosetrees הבריטית המיועדת למחקרים רפואיים
אוצרת: ד"ר ורד זפרן גני.
הגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב.
תערוכת קיץ בגן המדע של מכון ויצמן למדע: חי, צומח, דומה - ההמצאות שמחקות את הטבע Animal, Vegetable, Similar: A Exhibition in the Garden of Science museum at the Weizmann Institute of Science", אוצרת: ד"ר רוני אשכנזי, מכון ויצמן למדע, יולי-אוגוסט 2019.
ביאנלה לאדריכלות בוונציה, הביתן הישראלי, תערוכה קבוצתית "LifeObject".
אוצרים: נוי לזרוביץ, אריאל בלונדר, בניה בואר, יעל אילת ון-אסן, ועידו בצ'לת.
תערוכה קבוצתית "ביו דיזיין: היברידים עיצוביים Bio-Design: Hybrid Fabrications", אוצרת: ד"ר יעל אילת ון-אסן.
הגלריה המחקרית, HIT מכון טכנולוגי חולון, אפריל-מאי 2015.
Arthur Engelbert, האוניברסיטה למדעים בפוטסדאם, גרמניה.
תערוכה קבוצתית "מרחב 99", עמותת אדריכלים מאוחדים בישראל, תל אביב, מאי 1999.
תערוכה קבוצתית "מהסריג לשנות האלפיים", בנין בצלאל ההיסטורי, ירושלים, יוני 1992.
תכנון גשר משה סנה באשדוד
תוכנית אב קמפוס מרכז עלית לספורט אוניברסיטת תל אביב
תכנון קריית ספורט ואצטדיון עירוני טבריה
תכנון אולם ספורט צאלים אילת
תכנון בית ספר מירון תל אביב
תכנון בית כנסת ומרכז תרבות בבאר גנים
תכנון ראשוני לאצטדיון עירוני כפר קאסם
תכנון אולם ספורט נופי ים בתל אביב
תכנון שכונה בפארק נחל באר שבע
תכנון מבנה תעשייה במצפה רמון
שימור ושיקום מבני בית החולים "ביקור חולים" בירושלים, ותכנון שני מגדלי אשפוז בצמוד להם.
תכנון תחנות אוטובוס בכביש 44, צומת חולון וכביש גהה ("המפלצות")
מסוף תחבורה ציבורית בעיר אלעד
מוטי ברוך (נולד ב-24 במרץ 1967) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף.
שימש כמפקד פיקוד ההכשרות והאימונים בזרוע היבשה ומפקד הגיס המטכ"לי.
קודם לכן שימש מפקד בית הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי, ראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ, מפקד עוצבת הפלדה, מפקד עוצבת עידן ומפקד חטיבת הנח"ל.
ברוך התגייס לצה"ל בשנת 1985, התנדב לצנחנים ושובץ בגדוד 890. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד 890 ומונה למפקד מחלקה בפלוגת מסלול.
לאחר מכן שימש סגן מפקד הפלוגה.
לאחר מכן מונה למפקד הפלוגה המסייעת בגדוד 890. בהמשך מונה לסגנו של מפקד גדוד 890, דרור וינברג.
לאחר מכן מונה למפקד סיירת צנחנים, ושימש בתפקיד בין השנים 1996–1997, את תפקידו סיים לאחר מבצע מרכבות האלים, במהלכו נפצע מאש מחבלים.
לאחר שהחלים מפציעתו, הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 890 בין השנים 1998–2000, והוביל אותו בלחימה בדרום לבנון ובמהלך הנסיגה מלבנון.
בשנת 2001 מונה למפקד יחידת מגלן, ופיקד עליה בין היתר במהלך מבצע חומת מגן, בתפקיד זה שירת עד אוקטובר 2002.
בתום תפקידו יצא ללימודים באוניברסיטה לביטחון לאומי בארצות הברית.
בשנת 2015 מונה לראש חטיבת תורה והדרכה באמ"ץ, בתפקיד זה שירת עד שנת 2018. באפריל 2018 מונה לעמוד בראש צוות לבדיקת אירועי העימותים בגבול ישראל–רצועת עזה.
ב-6 בספטמבר 2018 הועלה לדרגת אלוף וב-2 באוקטובר מונה למפקד הגיס המטכ"לי ובמקביל למפקד בית הספר לפיקוד, שליטה ומטה מבצעי.
ב-5 במרץ 2020 מונה להקים ולפקד על פיקוד ההכשרות והאימונים בזרוע היבשה, במסגרת הקמת הפיקוד הוכפפו תחתיו כלל יחידות ההכשרה בזרוע היבשה.
בשנת 2024 בזמן מלחמת חרבות ברזל, ברוך יזם ופעל להקמת אוגדה 96 (המכונה "דוד") המורכבת מלוחמים לשעבר שקיבלו פטור ממילואים ומעוניינים לשוב לשירות, כחלק מהמאמץ להגדיל את סדר הכוחות של צה"ל.
מונה מטעם צה"ל לעמוד בראש צוות מומחים, שהחל לפעול ב-21 בנובמבר 2024, לבחינה ולחיזוק המשמעת המבצעית והתרבות הצבאית בלחימה.
ממצאי הצוות העלו התרופפות במשמעת ובטיחות ביחידות שונות אשר נמצאו בלחימה ממושכת במלחמת חרבות ברזל.
ברוך מתגורר ביישוב עצמון שבגליל התחתון, נשוי לסמדר ואב לשישה.
בעל תואר ראשון במדעי המזרח התיכון מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
מרדכי (מוטי) אביסרור (נולד ב-1957) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כיושב ראש המועצה המקומית ירוחם בשנים 1992–2003 וכיושב ראש סניף "הליכוד" בירוחם בין השנים 1992–2014.
נולד כמרדכי אביצרור, בכפר אקא שבמרוקו.
עלה לישראל יחד עם משפחתו בגיל שש ישירות לירוחם, בה הוא מתגורר עד היום.
בצבא שירת במשטרה צבאית, במסלול ייחודי של בנים יחידים.
במהלך שירותו נפצע בעינו בתאונת דרכים.
עקב פציעתו, דחה יציאה לקורס קצינים, אותה מימש בשירות המילואים.
השתחרר בדרגת סרן, ובתפקידו האחרון שימש כמפקד חבל ירוחם של פיקוד העורף.
לאחר השחרור מצה"ל, למד הנדסאות בניין במכללה הטכנולוגית בבאר שבע, שם סיים את לימודיו בהצטיינות.
לאחר סיום לימודיו עבד עם קרוב משפחתו, הקבלן משה אביסרור, בעל חברת "אביסרור משה ובניו".
בשנת 1984, בגיל 27, מונה למהנדס המועצה המקומית ירוחם.
עם השנים, קודם למנהל אגף ההנדסה והפרויקטים, אמון על שיקום שכונות וסגן ומ"מ ראש המועצה דאז ברוך אלמקייס - איש מפלגת העבודה.
בשנת 1990, הקים ברמלה חברת הנדסה מיזמות בשם "אושרית הנדסה".
לאחר מאבק ציבורי שהסתיים בהחלטת שר הפנים לפזר את המועצה, שבראשות ברוך אלמקייס וקיום בחירות במרץ 1992, נבחר אביסרור, שהתמודד מטעם הליכוד, לקדנציה של 7 שנים, ובבחירות של שנת 1998 נבחר לקדנציה נוספת של 5 שנים.
בתקופתו גדלה אוכלוסיית היישוב בכ-3,000 תושבים.
במהלך הקדנציה סייע גם בשיפור מערכת החינוך בעיר: מהאחוז הנמוך בארץ בזכאות לתעודת בגרות (5%) נרשמה עלייה ל-74% בעקבות מהפכה זו אביסרור זכה בפרסים רבים כגון אביר איכות השלטון, יקיר ברית יוצאי מרוקו, איש השנה לשנת 98' של עיתון "כל-בי" ועוד ולסיוע תרומות על ידי גופים שונים .
בשנת 1998, התמודד אלמקייס שוב מול אביסרור אך הפסיד לאביסרור, שהשתמש בסיסמה "עם מוטי ממשיכים בהצלחה" וזכה לרוב מצביעים של 67%.
בנובמבר 2003, אלמקייס הצליח לגייס את קולות האוכלוסייה החרדית ביישוב, וניצח בבחירות על חודם של 50 קולות וזכה שוב בתפקיד ראש המועצה.
מאז שימש אביסרור במשך שנתיים כיו"ר האופוזיציה, עד לפיזורה של המועצה בנובמבר 2005, לאחר מאבק ציבורי שהסתיים בכך שחברי המועצה הצביעו אי אמון בתקציב המועצה לשנת 2006 (על אף עתירתו של אלמקייס לבג"ץ על כך).
באותה שנה מונתה ועדה ממונה לירוחם ובראשה הועמד עמרם מצנע.
בנוסף, סייע למצנע בקידום מספר פרויקטים, ביניהם: מניעת הקמת שכונה חרדית בשנת 2006 , ובשנת 2010, החלטה עם שר התחבורה ישראל כץ, להקמת מסילת רכבת מדימונה למפעל אקרשטיין בירוחם עבור הקמת מפעל פנימי שיקלוט כ-190 עובדים.
בשנת 2009, אושרה תוכנית המתאר של ירוחם, שגיבש אביסרור בשנת 2002 למשרד הפנים.
ב-23 בנובמבר 2010, התמודד שוב בבחירות לראשות המועצה בירוחם מטעם מפלגת הליכוד.
אביסרור זכה ל-30% תמיכה, והפסיד למועמד מיכאל ביטון שרץ ברשימה עצמאית וזכה לרוב של 44.5% מצביעים, לאחר שגם הוא, בדומה לאלמקייס הצליח לגייס את קולות האוכלוסייה החרדית ביישוב.
כמו לאחר הפסדו לברוך אלמקייס ב-2003, בחר אביסרור לשבת באופוזיציה ולא להיות חלק מהקואליציה של ראש המועצה הנבחר.
ב-18 בדצמבר 2013, מונה אביסרור על ידי שר הפנים גדעון סער לחבר בוועדת השעיה של ראשי ערים הנאשמים בפלילים.
נשוי למלי ואב ל-9. בנו של המקובל ר' ניסים אביצרור.
מוטורלה זום הוא מחשב לוח מבוסס אנדרואיד שהוצג על ידי חברת מוטורולה בשנת 2011 בתערוכת CES בלאס וגאס.
הזום מכיל מעבד ARM כפול ליבה, מסך LCD בגודל 10.1 אינץ' וברזולוציה של 1,280 על 800 פיקסל, זיכרון RAM של ג'יגה-בייט וכונן לכרטיס SD לנפח של עד 32 ג'יגה-בייט.
לזום יש שתי מצלמות, קדמית ואחורית, והוא מסוגל לצלם וידאו באיכות HD.
הזום הוא בין המחשבים הראשונים שמריצים אנדרואיד בגרסת 3.0.
גודלו של הזום הוא 25 על 16 סנטימטר, ומשקלו 730 גרם.
הזום מגיע עם שתי מצלמות: מצלמה קדמית לשיחות וידאו באיכות של 3 מגה פיקסל ומצלמה אחורית באיכות של 5 מגה-פיקסל.
למצלמה האחורית יש גם זום אוטומטי של עד פי 8 ומבזק לד כפול.
על פי הערכות אנליסטים של הבנק הגרמני, 100,000 מכשירי זום נמכרו במהלך ששת השבועות הראשונים להשקתו.
על פי דו"ח החבר לרבעון הראשון של 2011, מעל 250,000 יחידות נשלחו לחנויות.
החברה סירבה לפרט כמה יחידות נמכרו בפועל.
על פי דו"ח החברה לרבעון השני של 2011, 440,000 יחידות של הזום נמכרו באותו רבעון.
מרדכי (מוטי) אַלמוֹז (נולד ב-1967) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת אלוף.
שימש ראש אכ"א, דובר צה"ל, ראש המנהל האזרחי וראש מטה פיקוד המרכז.
נולד לגילה ושמואל (סמי) אלמוז וגדל במושבה מגדל שלחוף הכנרת.
ב-1985 התגייס לצה"ל לחיל ההנדסה הקרבית, עבר הכשרה כלוחם וקורס קצינים, ושירת במגוון תפקידי לוחמה ופיקוד.
פיקד על קורס קציני הנדסה קרבית, ב-1998 מונה למפקד גדוד המח"ץ (גדוד 605 של חיל ההנדסה הקרבית).
לאחר סיום התפקיד יצא לתקופת לימודים ובמקביל פיקד על צוות במכללה לפיקוד טקטי.
בשנת 2002 מונה לקצין הנדסה של פיקוד הדרום וב-2004 למפקד חטיבת הבקעה, ופיקד על מבצע הבאת ביכורים.
בשנים 2006–2007 שירת כקצין אג"ם בפיקוד המרכז.
ב-2007 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
בנובמבר 2010 מונה לראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
ראש מועצת יש"ע, דני דיין, אמר עליו: "הוא היה אובייקטיבי, אבל הלב שלו הוא לב ציוני שקרוב לאדמה ולהתיישבות וזה סייע לו למלא את תפקידו".
באוקטובר 2013 החל לכהן כדובר צה"ל במקום יואב מרדכי.
בתפקיד זה המשיך אלמוז את פעילות צה"ל באינטרנט וברשתות החברתיות המקוונות.
בין השאר נפתחה קבוצה בפייסבוק בשם "צה"ל - חוכמת ההמונים" בה מתייעץ דובר צה"ל עם הציבור על הנושאים שעומדים על פרק.
במאי 2014 התמודד עם מחאת דוד הנחלאווי שהתרחשה בעיקר ברשתות החברתיות ובין המשתתפים בה היו חיילים רבים.
הוא הוביל את חטיבת דובר צה"ל במהלך מבצע שובו אחים ומבצע צוק איתן.
בשנת 2016 התמודד עם פרשת אלאור אזריה בה תועד חייל יורה למוות במחבל ששכב פצוע אחרי שניסה לדקור חייל.
אלמוז, יחד עם הרמטכ"ל גדי איזנקוט ושר הביטחון משה יעלון, גינו את המעשה של אזריה.
הפרשה טלטלה את המדינה ובמהלכה ספג אלמוז ביקורת על יחסו של צה"ל לאזריה.
ב-1 בינואר 2017 השיק דובר צה"ל מערכת ניהול תוכן חדשה לאתר האינטרנט של צה"ל, ומחק את כל התוכן שנאגר באתר עד אותה עת.
בינואר 2017 הועלה לדרגת אלוף והחל לשמש כראש אכ"א, במקום חגי טופולנסקי שפרש מתפקידו.
הוא המשיך במקביל לשמש דובר צה"ל עד 18 במאי 2017. כראש אכ"א שירת עד 21 בפברואר 2021.
בפברואר 2020 נזף בו הרמטכ"ל אביב כוכבי בשל אחריותו הפיקודית לליקויים המקצועיים בנושא עיוות נתוני גיוס החרדים לצה"ל.
בינואר 2021 ביטלה שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב ארנה לוי את החלטתו להדיח את מפקד המשטרה הצבאית החוקרת בבאר שבע, שאושרה על ידי הרמטכ"ל, אביב כוכבי, בנימוק של העדר תשתית עובדתית המצדיקה את ההדחה.
לאחר סיום שירותו הצבאי עבר לעבוד בחקלאות, בעיקר בגידול מנגו, באזור ילדותו, סמוך למושבה מגדל.
אלמוז הוא בעליו של המשק "הבן של אלמוז", שממשיך את העבודה החקלאית של אביו ודודו.
ביולי 2025 מינה ראש אגף כוח האדם דדו בר כליפא את אלמוז לעמוד בראש ועדה לבחינת המענה לחיילים משוחרים ומילואימניקים שהתאבדו בעקבות שירותם.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בדצמבר 2025.
אלמוז בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני בלימודי צבא וביטחון - שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא נשוי לטלי ואב לחמישה.
מוטי בירן (בורנשטיין) (נולד בשנת 1946) היה קצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר) הארבעה-עשר של צה"ל (1991–1995) וראש מטה פיקוד המרכז.
בירן נולד בחנוכה בשנת 1946 במחנה פליטים באיטליה להורים ניצולי השואה.
גדל בתל אביב והיה פעיל בתנועת הצופים.
התגייס בשנת 1964 לחיל ההנדסה הקרבית.
השתתף כסמ"פ בגדוד 601 בפעולת כראמה, במהלכה נפצע ברגלו מקליע שנורה ממקלע שהוצב על טנק פטון ירדני.
רגלו נקטעה, אך הוא החלים תוך זמן קצר ועל אף נכותו חזר לפעילות מבצעית מלאה והתמנה למפקד פלוגה א' בגדוד.
השתתף במבצעים רבים בבקעה ובעמק הירדן ובאחד מהם נפצע פעם נוספת.
באוקטובר 1968 נקרא להצטרף לגרעין מצומצם של קצינים שהקימו את גדוד הצליחה 605, שהפך ליחידה מובילה בחיל ההנדסה הקרבית ושימש בסיס להקמת מערך הצליחה של צה"ל.
בהמשך ביצע תפקידים נוספים במקהנ"ר ובבית הספר להנדסה צבאית.
השתתף במלחמת לבנון כקצין ההנדסה של עוצבת הפלדה.
לאחר ההתארגנות בלבנון התמנה למפקד מרכז ההנדסה של המרכז הלאומי לאימונים ביבשה וזכה להקימו במיקומו החדש בצאלים.
בהמשך שירת כראש מטה אוגדת העמקים וכראש מחלקת תקינה באגף התכנון.
פיקד על החיל בתקופת האינתיפאדה הראשונה.
בתקופתו הוקמו פלוגות המשטרה הצבאית שהתמחו בטיפול בהפרות סדר מצד יהודים ביש"ע ("סחלב" בחטמ"ר יהודה, "סייפן" בחטמ"ר בנימין ו"סירפד" באזח"ע).
בשנת 1995 סיים את תפקידו ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש מנהל בכיר במוטורולה.
מוטי (מרדכי) בן משה (נולד ב-9 באפריל 1975) הוא איש עסקים, משקיע ויזם ישראלי.
עסקיו של בן משה מרוכזים בחברה בשם אקסטרה הולדינג, הממוקמת סמוך לדיסלדורף, ועוסקת בתחומים: אנרגיה, טלפונים סלולרים, תיירות, ביטוח, וחיוב לקוחות (בילינג).
פיתוח ממאי 2014 עד ספטמבר 2015. בן משה הוא בעל השליטה בקונצרן, אלון רבוע כחול ישראל.
בן משה נולד בבאר שבע כמרדכי (מוריס) מושיאשווילי, למשפחה מסורתית, בנם של יעקב ושל אתרי מושיאשווילי, עולים מגאורגיה.
בהיותו תינוק עברה משפחתו להתגורר בלוד, שם גדל.
אביו היה מנהל סניף בנק מזרחי טפחות ברמלה.
לאחר שחרורו מהצבא החל בן משה ללמוד כלכלה וחשבונאות באוניברסיטת בר-אילן.
בשנה השנייה ללימודיו החליט להפסיקם ולבנות את עצמו בתור איש עסקים.
כיום, מתגורר בן משה בסביון עם רעייתו וארבעת ילדיו.
בסוף שנות ה-90 הקים בן משה את חברת התוכנה סייבר גייט, שעסקה בחיוב לקוחות (בילינג).
החברה צמחה על בסיס שימוש בחיוב כאחוז מהמחזור, בניגוד להוצאות חיוב קבועות.
בהמשך היגר לגרמניה וחבר לרשת קמעונית גדולה בגרמניה, רשת "אלדי", דרכה שיווק חבילות תקשורת ואינטרנט.
הוא יצר שיתוף פעולה עם רשת תקשורת שבבעלות ענקית הטלקום הספרדית טלפוניקה, שפעילה גם בגרמניה.
במקביל יצא למהלך של רכישת תשתיות תקשורת במחירים נמוכים.
בשנת 2002 שב לישראל, אבל המשיך לנהל את עסקיו בגרמניה.
בשנת 2006 הקים בן משה קרן שהשקיעה בחוות סולאריות וטחנות רוח.
המשבר בשנת 2008 הביא לתפנית בתחומי הפעילות של קרן ההשקעות, בעיקר בתחום הטלפונים הסלולרים, האנרגיה והשירות הפיננסי.
בן משה מכהן כיושב ראש חברת אקסטרה הולדינג, המרכזת את עסקיו.
החברה מחזיקה ברישיונות לאספקת גז וחשמל בגרמניה, באנגליה, בהולנד ובאוסטריה.
ב-17 בדצמבר 2013 קבע בית המשפט שבן משה ביחד עם אדוארדו אלשטיין יקבלו את השליטה על חברת איי די בי מנוחי דנקנר, לאחר שנתן לבית משפט גילוי מלא על כל עסקיו.
במהלך שנת 2014 רכש אדוארדו אלשטיין את החזקותיו של בן משה בחברה ובכך הגיעה לסיומה השליטה של בן משה באיי די בי.
בפברואר 2016 זכה בן משה במכרז לרכישת אלון רבוע כחול.
חיבר ספרים בדיני מקרקעין, הרצה באקדמיה ובהשתלמויות שופטים ועורכי דין בתחום המקרקעין.
שימש כאב בית הדין המשמעתי של לשכת עורכי הדין, יו"ר פורום מקרקעין וקניין של לשכת עורכי הדין.
שימש כבורר ומגשר ומומחה מטעם בתי משפט.
השתתף תכופות בכלי תקשורת אלקטרוניים וכן באופן קבוע כמומחה בתוכניות רדיו של קול ישראל בשידור חי למתן תשובות לשאלות מאזינים בתחומי מקרקעין ותכנון ובניה ומיסוי מקרקעין ובעל טור שבועי קבוע בעיתון גלובס.
עסק בליטיגציה נדל"נית ועסקאות ומגוון הנושאים הקשורים למקרקעין.
בניאן נולד באיראן ועלה מאיראן בעקבות המהפכה בשנת 1979. בשנת 1984 סיים את חוק לימודיו בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון שבחיפה.
לאחר שירות צבאי בחיל החינוך כמפקד יחידת הסברה בין השנים 1984–1987 החל בלימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב בשנת 1989 והוסמך כעורך דין בלשכת עורכי הדין בישראל ב-1994. בשנת 2004 קבל תואר שני במשפט מסחרי מאוניברסיטת בר-אילן.
בניאן התמחה במשרד עורך דין אברהם סוכובלוסקי, שהיה מגדולי עורכי הדין המומחים למקרקעין.
הוא החל את דרכו במשרד זה מאז היותו סטודנט בשנה הראשונה ללימודיו, המשיך במשרד זה כמתמחה וכעורך דין עד שבשנת 1995 פתח משרד והחל את פעילותו כעורך דין עצמאי.
הוביל מספר הלכות חשובות בדיני מקרקעין שהגיעו עד לבית המשפט העליון.
נפטר ב-14 ביולי 2017 אחרי התמודדות עם מחלה קשה.
במהלך הקריירה המקצועית נחשף בניאן לציבור השופטים והמשפטנים וכן לציבוריות הישראלית והשתתף בקביעות כמרצה בתחום המקרקעין בהשתלמויות של שופטים עורכי דין והקהל הרחב.
לימד במסגרות שונות כגון קורסים להכשרת מתמחים למבחני לשכת עורכי הדין וקורסים אקדמיים שונים.
בשנת 1996 העביר סדרה של שלוש עשרה הרצאות במסגרת האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל.
הרצאות אלו נערכו כספרון המסביר את יסודות דיני המקרקעין לקהל הרחב.
החל משנת 2000, יחד עם עוד מספר עורכי דין, השתתף במדור שבועי קבוע במוסף הנדל"ן של עיתון גלובס, בו הביא פסקי דין חשובים לידיעת הציבור הרחב, תוך התייחסות לתוכן פסק הדין והשלכותיו.
בשנת 2004 יצא ספרו של בניאן בשם "דיני מקרקעין עקרונות והלכות", המשמש את ציבור השופטים והמשפטנים ככלי מעשי במגוון נושאים הקשורים במקרקעים כגון: דיני מקרקעין בתקופה העות'מאנית, רישומי קרקעות, התיישנות במקרקעין, עסקאות נוגדות ותקנת שוק במקרקעין, שיתוף ופירוק שיתוף במקרקעין, הקשר בין דיני מקרקעין ודיני תכנון ובניה ועוד.
במשך שנים היה חבר פורום המקרקעין והקניין בלשכת עורכי הדין והשפיע על רבות מההצעות לשינויים בתחומי המקרקעין.
פורום זה המשמש רפרנט של לשכת עורכי הדין מול הכנסת בתחומי מקרקעין, מטפל ומכין את העמדה של הלשכה לכל הצעת חוק בתחום המקרקעין לאחר שזו עברה את הקריאה הראשונה בכנסת.
בשנת 2005 ניסח בניאן עבור לשכת עורכי הדין את עמדתה ביחס להצעת "הקודקס האזרחי" שהוכן על ידי משרד המשפטים.
פרק הנכסים שבקודקס חופף ואמור להחליף את (בין היתר) דיני מקרקעין ודיני מיטלטלין, תוך השוואה בין הדין הקיים והצרכים שנוצרו במהלך השנים והדורשים שינויי חקיקה הכין את עמדת הלשכה בנוגע לפרק האמור.
כמו כן ניסח הערות שאמורות לתת מענה לשינויים במציאות בכל הקשור לנדל"ן כגון ניצול זכויות בניה ופירוק שיתוף במקרקעין ועוד היבטים שמחוקק חוק המקרקעין בשנת 1970 לא היה יכול לצפות.
בשנת 2011 בניאן מונה כיו"ר משותף של פורום המקרקעין וקניין ושימש כנציג לשכת עורכי הדין בדיונים בוועדות הכנסת על הצעות חוק בתחום זה.
בשנת 2015 יצא ספרו של בניאן "דיני מקרקעין, תכנון ובניה לאור מקורות הדין העברי".
הספר, שהוא ראשון מסוגו סוקר את יסודות דיני המקרקעין ותכנון ובניה כפי שהשתקפו במקורות הדין העברי החל מהתורה, נביאים וכתובים, דרך המשנה והתלמוד ועד הרמב"ם ושולחן ערוך.
הספר סוקר את מרבית התחומים המעשיים של דיני המקרקעין ותכנון ובניה שאדם מן השורה נתקל בהם וזאת תוך התייחסות למקורות הדין הנהוג במזרח הקדום.
הספר מציג את החשיבה של התנ"ך בענייני מקרקעין ככלי לריסון פערים חברתיים תוך המעטת כוחו של השליט.
האפילוג בספר זה מציג תיזה שלפיה המורשת המשפטית של עם ישראל מהווה תעודת זהות של העם.
מורשת זו מבעבעת מהמציאות והאגדה כאחד, ללא קשר אם המאורעות בתנ"ך אמתיים הם או לאו.
לדעת בניאן, המומחים בביקורת המקרא החמיצו היבט חשוב במסורת ישראל והוא המורשת המשפטית תוך התעלמות מהפרדיגמה המשפטית.
הם הסתפקו בהיבטים כגון היסטוריה, ארכאולוגיה וספרות, בשעה שהתייחסות להיבט המשפטי של התנ"ך ומורשת ישראל יכולה לתת זווית ראייה שונה ומרעננת לעולם התנ"ך.
בניאן שימש כמרצה בדיני קניין בקריה האקדמית אונו.
פרקי יסוד בדיני מקרקעין, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1998.
דיני מקרקעין, עקרונות והלכות, המכון למחקרי משפט וכלכלה, 2004.
דיני מקרקעין, תכנון ובניה לאור מקורות הדין העברי, בורסי, 2015.
מרדכי (מוטי) בר דגן (נולד בירושלים בדצמבר 1938) הוא קצין צה"ל בדימוס ששימש כקצין קשר ראשי העשירי בצה"ל בין השנים 1982 ל-1986.
בגיל 18 התגייס לצה"ל לאחר סיום בית הספר לתקשורת ואלקטרוניקה "בזק" שבירושלים בשנת 1956.
כבוגר בית ספר טכנולוגי שובץ לחיל הקשר ולאחר הטירונות נשלח בשנת 1957 לקורס טכנאי רדיו טלפון (צ"ן) בביס"ט 21 בחיפה.
מיד עם תחילת הקורס פרץ "מבצע קדש" והחניכים בקורס נשלחו לסייע במלחמה.
לאחר כשבועיים חזרו לבית הספר הטכני לסיים את הקורס ובסיומו הוצב בר דגן כטכנאי רדיו טלפון בגדוד קשר מטכ"ל 383 עד 1957. בשנת 1957 יצא לקורס קצינים בבה"ד 1 (מחנה סירקין).
שנה לאחר מכן סיים קורס קציני קשר בבה"ד 7 והוצב כקצין שלישי בחטיבה 7, שם שימש כאחראי על מערך הלוגיסטיקה והמעבדות שבחטיבה בשנים 59–1958. תוך כדי שירות בחטיבה נשלח בר דגן לקורס צניחה ולוחמה זעירה בבסיס תל נוף.
בשנים 1960–1961 נשלח להדריך בקורס קציני קשר בבה"ד 7 ושנה לאחר מכן הוצב בגדוד קשר ארצי 376 כקצין הדרכה וסמג"ד.
לאחר מספר חודשים נדרש דגן לשמש כקשר"ח בחטיבת הבקעה שמפקדה היה אז רפאל איתן.
לאחר שנתיים כקשר"ח בבקעת הירדן, שב אל בה"ד 7 כמפקד קורס קציני קשר בשנים 69–1968. בשנת 1969 מונה כמקשא"פ (מפקד קשר ואלקטרוניקה פיקודי) מרכז וקיבל דרגת סא"ל, שירת כמקשא"פ עד שנת 1973 וכמקשא"פ העביר דגן את מפקדת הפיקוד מרמלה ל"מצודת כפיר" בירושלים.
בשנת 1973 יצא ללימודים באוניברסיטה העברית ותוך כדי לימודיו, פרצה מלחמת יום הכיפורים.
בתחילת המלחמה שימש בר דגן כמפקד חמ"ל הקשר המטכ"לי, לאחר שהוצב בהוראת הקשר"ר שלמה ענבר ל"בור" במטכ"ל.
מספר ימים לאחר מכן הועבר לתפקד כקצין קשר אוגדה 210, שלחמה ברמת הגולן בפיקודו של האלוף דן לנר.
בשנים 1974–1976 התבקש על ידי רפול שהתמנה לאלוף פיקוד הצפון לשמש כמשקא"פ צפון, וכך שוב יצא בגורלו של בר דגן לבנות ולהקים מערכות קשר ובניית אתרי שליטה על כלל שטחו של פיקוד.
במקרה זה, העביר בר דגן את מפקדת הפיקוד מנצרת לצפת ("ארמון").
בשנת 1976–1978 מונה בר דגן לרמ"ח אג"ם של חיל הקשר והאלקטרוניקה ולאחר מכן נשלח ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
באוגוסט 1979 התמנה לתפקיד סגן מפקד החיל ושירת בתפקיד כשנתיים.
בשנת 1981 יצא לשנת לימודים באוניברסיטת תל אביב במסגרת לימודי תל"מ (תוכנית למנהלים בתחום הכלכלה ומנהל עסקים).
בתאריך 14 בספטמבר 1982 במהלך תקופת כהונתו של רפול כרמטכ"ל, התמנה לתפקיד מפקד חיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים של צה"ל.
תפקיד אותו מילא 4 שנים עד ספטמבר 1986.
ב-1993 התמודד מטעם מפלגת העבודה על ראשות המועצה המקומית רמת השרון, אך קיבל 29% מקולות הבוחרים והפסיד לראש המועצה המכהן, אפרים חירם.
בשנים 1993–1995 היה חבר מועצת עיריית רמת השרון; בשנים 1995–1997 היה מנכ"ל החברה הכלכלית רמת השרון; בשנים 1997–2000 היה מנכ"ל עיריית רמת השרון.