tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אקירוב, שהיה ידיד אישי שלו, העמיד לרשותו משרד, שירותי מזכירות, רכב צמוד.
בהמשך הצטרף מרדכי איינהורן, שהיה קודם מנכ"ל בנק לאומי, לשותפות בחברה.
"צמיחה" עסקה בהשקעות, רכישות ומיזוגים, בין היתר הייתה נציגה של איש העסקים היהודי-בריטי בישראל רוברט מקסוול, ניהלו עבורו את רכישת העיתון "מעריב" ואף עמדו בראש קבוצת משקיעים שהוביל, בניסיון לרכוש את "בנק המזרחי" מידי המדינה.
בשנת 1991 הגיש תביעת דיבה בסך מיליון שקל נגד השבועון "העולם הזה" ועורכו הכלכלי, יואב יצחק, באמצעות עורך־דינו יעקב נאמן.
בתביעה טען, כי אמירות אותן כתב יצחק בכתבה הן בגדר לשון הרע.
בכתבה תיאר יצחק עסקה שנחתמה ביוני 1983 בין בנק המזרחי, בזמן שמאיר עמד בראשו, לבין חברת אלרוב, בבעלות אלפרד אקירוב, לפיה ישכור הבנק משרדים
בבית אירופה בתל אביב, הנמצא בבעלות החברה.
החוזה נחתם לעשרים שנה במחיר מופקע של כמיליון דולר בחודש, אחר כך הבנק לא היה זקוק למשרדים, אך המשיך לשלם דמי שכירות.
שבהמשך הצטרף מאיר לחברת ההשקעות "צמיחה", והפך לשותפו של אקירוב.
בנוסף כיהן כחבר במועצות המנהלים של קונצרן "כלל", חברת הסיגריות "דובק", וכחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן ומדרשית נעם.
כמו כן, מונה כקונסול כבוד מטעם הונגריה.
בנו הוא הרב אליאב מאיר, רבו לשעבר של המושב גמזו.
נכדיו הם איש התקשורת ידידיה מאיר והזמר יצחק מאיר.
מאיר היה חולה לב, ובשנת 1997 חלה בסרטן ממנו נפטר.
הוא קבור כבקשתו במשואות יצחק.
אהרן מירסקי (י"ח באייר תרע"ד, 14 במאי 1914, נובוגרודק – ח' באייר תשס"א, 1 במאי 2001, ישראל) היה משורר וחוקר ספרות ישראלי.
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל ופרס ישראל לחקר הספרות.
מירסקי נולד בנובוגרודק, בתחום המושב שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), וגדל בבית ציוני-דתי.
הוא התחנך בישיבת תורה ודעת, שייסד אביו, הרב יהושע יצחק מירסקי, ובישיבת מיר.
בשנת 1935 (תרצ"ה) עלה לארץ ישראל והיה מחלוצי העלייה החמישית.
הוא עבד כפועל חקלאי ולמד בסמינר למורים של תנועת "המזרחי" (היום "מכללת ליפשיץ").
לאחר מכן החל בלימודים באוניברסיטה העברית וקיבל דוקטורט ב-1955. בעבודת הדוקטור שלו עסק בקשר בין פיוט למדרש, וטען שיסודות הפיוט העברי הארץ-ישראלי מקורותיהם בתלמוד.
מחקרים אחרים שערך גילו מוטיבים מהיהדות בשירה אנגלו-סקסונית מימי המאה ה-10. כמו כן, מירסקי היה מראשוני החוקרים של שירת רבי ישראל נג'ארה.
בין 12 ספרי המחקר שכתב נכללו פרשנות לשירתם של יוסי בן יוסי ורבי יצחק אבן כלפון.
הוא היה פרופסור באוניברסיטה העברית, חבר האקדמיה ללשון העברית, חבר מערכת דעת מקרא, חבר סגל באוניברסיטת בר-אילן במחלקה לספרות עם ישראל, יו"ר חבר השופטים לספרי תרגום ושופט בוועדת פרס יפה.
מירסקי עסק גם בכתיבת שירה, ובכתיבתו הושפע מהתנ"ך, מהתורה שבעל פה ומפיוטים עתיקים.
בספר שיריו הקדיש חלק נכבד שבו קונן על השמדת היהודים בשואת אירופה שבה נספו גם הוריו ואחותו.
ספרו "עלי שיח", שיצא לאור בשנת 1966, זיכה אותו בפרס הרב מימון.
לאורך השנים התפרסמו שיריו בעיתון הארץ ובכתבי העת מאזניים, תרביץ וסיני.
עבודתו ארוכת השנים בחקר שירה ובכתיבתה זיכתה את מירסקי בפרס ביאליק לחכמת ישראל, ובשנת ה'תשנ"ט הוענק לו פרס ישראל.
בנימוקי ועדת פרס ישראל נאמר עליו שהוא "אחד מעמודי התווך של מחקר הספרות העברית".
מירסקי נפטר בח' באייר תשס"א, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
עיריית ירושלים קראה רחוב בשכונת הר חומה על שמו בשם "שירת אהרן".
ילקוט הפיוטים, לקט שירים שערך וביאר, תשי"ח
עלי שיח, שירים, מוסד הרב קוק, תשכ"ו
כריח שדה, שירי ילדים, הוצאת ספרי בצרון, תשנ"ט
מחצבתן של צורות הפיוט, התפתחותן של צורות השירה הארץ-ישראלית הקדומה, הוצאת שוקן, תשכ"ט
דעת מקרא – פירוש על ספר דברים, הוצאת מוסד הרב קוק, תשס"א
הפיסוק של הסגנון העברי, מוסד הרב קוק, תשל"ח.
מהדורה שנייה מורחבת: סגנון עברי, מוסד ביאליק, תשנ"ט.
הפיוט, קובץ מאמרים על הפיוט, הוצאת מגנס, תש"ן
פיוטי יוסי בן יוסי, יוצאים לאור סדורים, מוגהים ומבוארים עם מבוא וחילופי נוסחאות, מוסד ביאליק, תשל"ז
שירי ר' יצחק אבן כלפון, יוצאים לאור סדורים, מוגהים ומבוארים, עם מבוא וחילופי נוסחאות, מוסד ביאליק, תשכ"א
מחובות הלבבות לשירת הלבבות, הוצאת מגנס, תשנ"ב
ליקט מבראשית רבה וסידר: מדרש תנאים לבראשית, מוסד הרב קוק, תש"ס
צבי מלאכי (התקין וערך), באורח מדע: מחקרים בתרבות ישראל מוגשים לאהרן מירסקי במלאת לו שבעים שנה, הוצאת מכון הברמן למחקרי ספרות, תשמ"ו
אפרים חזן ויוסף יהלום (עורכים), "לאות זיכרון": מחקרים בשירה העברית ובמורשת ישראל, ספר זיכרון לאהרן מירסקי, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשס"ז, ירושלים.
(מאמרים על חייו ובעיקר על יצירתו)
אהרן מאיר מַזְיֶ"א (פלך מוהילב, האימפריה הרוסית, י"א באלול תרי"ח 1858 (כעת בלארוס) - ירושלים, ארץ ישראל המנדטורית, ד' בטבת תר"ץ 1930) היה רופא, בלשן, איש ציבור, מהנדס ופרדסן.
היה רופא מושבות הברון, ממחדשי השפה העברית ונשיא ועד הלשון העברית.
בגיל 15 למד בישיבת מיר, וכונה "העילוי ממוהילב" בשל ידענותו המופלגת.
עבר לברלין על מנת ללמוד בבית המדרש לרבנים מיסודו של עזריאל הילדסהיימר.
שם הוסמך לרבנות (אף שמעולם לא כיהן כרב), והתקרב לתנועת ההשכלה היהודית.
בנוסף למד שם לימודי חול.
לאחר שנתיים בברלין, עבר לציריך, והתקבל שם ללימודים בפוליטכניקום (האוניברסיטה ההנדסית-הטכנית), אך עבר ללימודי רפואה, שאותם סיים ב-1887. לאחר שסיים את לימודי הרפואה, עבר לפריז כדי להתמחות ברפואת עיניים.
באותה תקופה התקרב לציונות, והכין עצמו לעלייה לארץ ישראל.
בפריז הוצג בפני הברון רוטשילד, והודות לרקע שלו ברפואת עיניים, הוצעה לו משרת "רופא המושבות ביהודה" (ראשון לציון, פתח תקווה, עקרון וגדרה), שאחת הבעיות הגדולות בהן הייתה מחלת הגרענת.
מזי"א עלה לארץ ישראל ב-1889, והתיישב בראשון לציון.
בנוסף על עבודתו כרופא, הוא חידש מילים בעברית, ובעיקר מילים רבות מן המילון הרפואי.
למעשה הוא יצר את השפה הרפואית העברית.
הוא הכיר והתיידד עם אליעזר בן-יהודה אשר העיד: "מנהגי בקביעת שמות למושגים מדעיים, בפרט בענייני המחלות והרפואות, להתייעץ עם ידידי ד"ר מזי"א שהוא בן-סמך לדבר הן מבחינת המדע והן מבחינת הלשון".
הוא שהציע להשתמש במשקל םַםֶּםֶת כמשקל המחלות, לפי פרשת תזריע-מצורע.
אחת המחלות השכיחות שנגרמו על ידי זיהום הייתה טרכומה, מחלת עיניים שד"ר מזיא נתן לה את שמה העברי 'גרענת', על שם לחמית העין של החולה שנראית מגורענת.
שיפור בכללי ההיגיינה העלים מהארץ את המחלה שגרמה לעיוורון של רבים מהלוקים בה, אך שם המחלה נתקבע במילון העברי.
נוסף על עיסוקו ברפואה ובבלשנות, עסק מזי"א גם בפרדסנות.
בין היתר נטע את הפרדס הראשון בפתח תקווה, שיכלל מתקנים חקלאיים, ונמנה עם מייסדי אגודת הפרדסנים "פרדס".
הלך בדרכו חתנו, צבי איזקסון, לימים נשיא התאחדות האיכרים.
במשך שנים אחדות שימש רופא ראשי בבית החולים שער ציון ביפו.
בשנת 1902 עבר מזי"א לירושלים, והחל במפעל כתיבת המילון לרפואה ולמדעי הטבע, עבודת מחקר רחבת היקף שלא תמה בחייו, ונשלמה על ידי ד"ר שאול טשרניחובסקי.
בביתו התארחו באופן קבוע חיים נחמן ביאליק, הרב קוק, אליעזר בן-יהודה ואחרים.
בירושלים (1908 בקירוב) הקים עם הכומר והזואולוג הגרמני, ארנסט שמיץ, את החוג הראשון בארץ ישראל של דוברי השפה הבינלאומית אספרנטו.
היה בין מייסדיה של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ב-1913.
במלחמת העולם הראשונה נעצר בנו אליהו רוניא (רנה) מזי"א בבית אביו בירושלים בחשד לחברות במחתרת ניל"י.
הוא סבל כשנה וחצי בכלא הטורקי בדמשק, עד שהצליח לברוח בהמולת סוף המלחמה וניסה להגיע לארץ ישראל.
בדרכו חלה אנושות, ונפטר זמן קצר לאחר הגיעו ליפו, למרות מאמצי אביו להצילו.
בשנת 1923 היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים".
משנת 1926 ועד מותו בשנת 1930 כיהן כנשיא ועד הלשון העברית.
בחג יום הולדתו השבעים אמר עליו חיים נחמן ביאליק:
ד"ר מזי"א נפטר בן 72 ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
הותיר אחריו את רעייתו איגניה (אז'ני לפי מקור אחר, ייתכן אַגְנִייָה במקור) לבית גוטמן ואת בתו מרגלית, שנישאה לצבי איזקסון.
בשנת 1902 רכש אהרן מאיר מזי"א וילה במרכז העיר ירושלים (סמוך לצומת הרחובות המלך ג'ורג'– אגריפס.
כיום: רחוב מסילת ישרים 18).
הבית הוא בסגנון ערבי עירוני ונבנה באמצע המאה ה-19. מזי"א התגורר בבית זה עם משפחתו עד שנות ה-30 של המאה ה-20. בין המבקרים הקבועים שפקדו את הבית היו חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי ורבים מהאליטה הארץ ישראלית.
בעשור הראשון של המאה ה-20 פעלה בחצר הבית מרפאתו של רופא השיניים ד"ר מנחם מנדל סוסניצקי, רופא השיניים היהודי הראשון בירושלים.
בשנים 1925–1928 (ה'תרפ"ה–ה'תרפ"ח) שכן במבנה בית המדרש למורות של המזרחי.
אחר כך עמד המבנה נטוש במשך שנים.
הרחוב הסמוך לבית מזי"א נקרא על שמו.
ב-2014 עלתה בתיאטרון פסיק ההצגה "הבית של ד"ר מזי"א" מאת גיא דורון שביים אסי שמעוני.
בהצגה שיחקו עמיחי עזר וגיא דורון.
בשנת 2011 הבניין עבר שיפוץ ושימור בראשות האדריכל עבי נגרי.
ביוזמת החברה לפיתוח מרכז ירושלים ובמימון משרד ראש הממשלה, משרד התרבות ועיריית ירושלים, שופץ הבניין והפך למרכז תיאטרון והוא משמש שלוש קבוצות תיאטרון: תיאטרון פסיק, קבוצת התיאטרון הירושלמי ותיאטרון האינקובטור.
לאחר מותו של ד"ר מזי"א הוזמן הרופא והמשורר שאול טשרניחובסקי להמשיך את עריכת המילון לרפואה ולמדעי הטבע.
המילון יצא לאור עם הקדמה מאת ביאליק.
באקדמיה ללשון העברית נפתח ב-1994 המכון לתולדות תחיית הלשון העברית על שם מזי"א (נסגר ב-2006), אשר עסק בחקר תולדות תחיית הלשון העברית בארץ ובתפוצות למן תקופת התחייה ולפניה ועד לייסוד מדינת ישראל על פי תעודות של ועד הלשון, והעביר הרצאות וימי עיון לחוקרים, למורים ולציבור הרחב.
בין ניניו נמנים המשורר מירון ח.
איזקסון וכוכב הרשת יוחנן טווינה.
ספר המונחים לרפואה ולמדעי הטבע: רומי-אנגלי-עברי בעריכת שאול טשרניחובסקי, מוציא לאור : מרגלית, ירושלים, תרצ"ד.
מדרש הרפואה: כולל כל תורת הרפואה ושמירת הבריאות בתלמוד בבלי וירושלמי, מכילתא, ספרא, ספרי ותוספת, מדרשים וזוהר, דביר תרפ"ו-תרפ"ט
אהרן מטלון הוא מראשוני מחדשי היישוב היהודי ביפו שבתחילת המאה ה-19.
אהרון מטלון היה סוחר בבדים ובצבעים של בדים בעיראק.
בסוף המאה ה-18 היה בקשר מסחר עם משפחת ששון בבומביי.
הגיע ליפו עם בנו מאיר בשנת 1817
לאחר שנפטרה אשתו, יצא ב-1815 עם שני בנים ושלוש בנות, ועם שיירה שמנתה מאה גמלים ושישים פרדות, דרך דמשק לארץ ישראל.
בדרכם הגיעו לביירות וישבו שם.
בנו יחזקאל התחתן וגם בנותיו מצאו שידוך בביירות.
באותה תקופה פרצו בלבנון מאורעות, הדרוזים נלחמו נגד הנוצרים.
בתו הצעירה נהרגה ולכן מיד לאחר השבעה קם ועלה לארץ ישראל.
בירושלים היה יישוב יהודי המחולק לעדות: ספרדים ואשכנזים.
באותה תקופה חי היישוב היהודי (האשכנזי) על כספי החלוקה.
מטלון רצה לשוב לעסקי המסחר ומצא שיש שוק טוב לבדים ולצבעי בדים ביפו.
בתקופה זו חיו היהודים בעיקר בארבע ערי הקודש: צפת, ירושלים, חברון וטבריה.
מטלון ניהל משא ומתן עד שקיבל אישור לעבור ליפו, אך בסופי שבוע היה צריך להגיע לירושלים וללוד.
בה'תקע"ח 1817 עבר ליפו והיה ממחדשי היישוב היהודי בה.
לאחר שגר בשכירות קנה דירה, בשבתות נסע ללוד ולעיתים (בעיקר בחגים) נסע לירושלים.
הוא ניסה לשכנע יהודים נוספים לעבור ליפו.
יהודים בקרו אצלו ביפו והיו יהודים שהגיעו ארצה דרך נמל יפו ושמעו שיש בית יהודי ביפו.
הם נשארו לשבת כאשר לא יכלו להגיע לירושלים לפני כניסת השבת.
במשך הזמן גדלה הצפיפות בביתו והוא חשב על פתרון ממוסד יותר.
בשנת 1820 ביקר ביפו ישעיהו אג'ימן ונפגש עם מטלון.
מטלון הציע לפתוח אכסניה ליהודים, ואג'ימאן תרם 150 לירות זהב טורקיות למטרה זו, ואלה שימשו לבניית דאר אל יהוד, ששרידיו נמצאים היום בגן הפסגה ביפו.
הבית נרשם על שם ועד הקהילות הספרדיות בירושלים.
מטלון רצה צביון יהודי ב"דאר אל יהוד" לכן נסע לירושלים וסיכם שישלחו רב פעם בחודש וכן הביא מירושלים ספר תורה לבית הכנסת שהקים.
כך הגיע ליפו רבי יהודה מרגוזה, שלאחר 17 שנה עבר להתגורר ביפו והיה הרב הראשי של העיר.
מטלון סחר בבדים, וכן פתח חנות של שולחני והושיב שם את בנו מאיר מטלון שעסק בבנקאות.
בשנותיו האחרונות עבר לירושלים ונפטר בה בשנת ה'תרי"ח, 1858.
ר' אהרן מויאל (1813 – יולי 1899) היה סוחר יהודי-מרוקאי עשיר מרבאט שעלה לארץ ישראל והיה לאחד ממנהיגי היישוב היהודי ביפו.
ראשון היהודים שגרו מחוץ לחומות יפו העתיקה ('בית הגבירים', כיום רחוב יפת 2-10, נבנה בשנות ה-70 של המאה ה-19, על שטח מצדית והחפיר על דרך עזה העתיקה שהגנה על חומת העיר), ואבי משפחת מויאל בארץ ישראל.
אהרן מויאל נולד ברבאט, מרוקו בשנת 1813, בן למשפחת רבנים ממגורשי ספרד.
בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי וכן השתלם בשפות זרות ובמסחר.
הוא הצטיין בעבודתו כסוחר וצבר ממון רב, והיה לאחד מעשירי קהילת יהודי רבאט ומנהיגיה.
ברבאט נשא לאישה את מסעודה לבית עמיאל.
בשנת 1852 (לפי מקורות אחרים בשנת 1860) מכר את רכושו הרב בבניינים וקרקעות ועלה לארץ ישראל ביחד עם משפחתו ועוד עשרות מבני קהילתו.
הקבוצה שטה לארץ ישראל בספינה שבבעלותו.
תחילה התיישב עם משפחתו בחיפה, ולאחר שלוש שנים עבר ליפו.
הוא רכש ביפו אדמות, בניינים וחנויות, והיה ליהודי הראשון שבנה למשפחתו בית גדול גם מחוץ ליפו העתיקה.
בהמשך נכנס לתחום הפרדסנות בשותפות עם ערבי-נוצרי בשם יוסף עשור, בבעלותם היה פרדס בשכונת עג'מי באזור שנקרא "אום אל עאצם" (לפי המסורת היה המקום בית קברות לחיילי נפוליאון שמתו במגפת הדבר בעת כיבוש יפו ב-1799).
מויאל ייסד ביפו מוסדות קהילתיים שונים, כולל תלמוד תורה ספרדי.
בביתו שמחוץ לעיר הקים בית כנסת פרטי שבו פעלה גם ישיבה.
הוא סייע לקליטתם של עולים יהודים נוספים ביפו ולגידול הקהילה היהודית בעיר.
באחרית ימיו התיישב בירושלים בבית שקנה לו בשכונת נחלת שבעה.
ביתו שימש ככולל לעדת המערביים בעיר.
מויאל נפטר בירושלים בז' באב תרנ"ט.
צאצאיו, בני משפחת מויאל, היו לאחת המשפחות המרכזיות בנוף של יפו במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. היו לו ארבעה בנים; ביניהם יוסף ביי מויאל, אברהם מויאל (ששימש כממונה מטעם הברון רוטשילד, חברת כי"ח ואגודת חובבי ציון בניהול ענייניהם בארץ), שלום מויאל ואליהו מויאל, שנותר במרוקו והיה רב ברבאט.
אהרן מור (נולד ב-22 באוגוסט 1947) הוא איש ציבור ומנהל ישראלי.
מרצה וחוקר בנושאי פילנתרופיה, המגזר השלישי והשבת רכוש יהודי מתקופת השואה וממדינות ערב.
מור (מלובני) נולד בעיר ורוצלב בפולין להורים ניצולי השואה.
הוא עלה לישראל בשנת 1957, גר במושב ועבד במשק הוריו במהלך לימודיו.
בשנת 1966 גויס לצה"ל ושירת במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור, כחייל בסדיר וכקצין בסדיר ובמילואים.
שרת עד 2022 כקצין במילואים ביחידת דובר צה"ל.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים תואר ראשון בכלכלה בשנת 1974. הוא סיים תואר שני במנהל ציבורי ומדיניות ציבורית בשנת 2001 וכתב שתי עבודות תזה.
האחת על "הטבות מס לתורמים של ארגונים ללא מטרות רווח בישראל על פי סעיף 46 לפקודת מס הכנסה וגיוס כספים של ארגונים ללא מטרות רווח בישראל".
והשנייה "ניתוח השוואתי של השבת רכוש מהשואה בשלוש מדינות אירופאיות מאז שנות ה-90' ".
בשנת 2017 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא השבת רכוש יהודי מתקופת השואה.
מור החל לעבוד בתור כלכלן במשרד האוצר בשנת 1973 אצל הממונה על השכר באוצר.
לאחר שעבד ככלכלן באגף התקציבים בשנים 78–1977, עבר לנציבות מס הכנסה בשנת 1978 ושימש מפקח מס בנושאי השקעות ומשקיעים זרים.
במקביל שמש כנציג משרד האוצר במנהלת מרכז ההשקעות במשרד התמ"ס, הפועלת למימושו של החוק לעידוד השקעות הון.
בשנת 1988 מונה מור כמנהל תחום ברשות ההשקעות במשרד האוצר.
בשנים 2001–2008 עבד כמנהל תחום באגף הבינלאומי במשרד האוצר ועזב את המשרד למען עבודתו הנוכחית.בשנים 2004–2005 מור עבד כיועץ בכיר להשבת זכויות ורכוש יהודי במשרד ראש הממשלה ומונה על ידי הממשלה כיושב ראש משותף של ועדת ההיגוי להשבת זכויות ורכוש יהודי, הכפופה לוועדת השרים להשבת זכויות ורכוש יהודי.
שימש כאחראי על השבת זכויות ורכוש יהודי במשרד לאזרחים ותיקים, המסונף למשרד ראש הממשלה.
הוא עבד במשרד האוצר ובמשרד ראש הממשלה, וכמו כן היה שליח מטעם מדינת ישראל במספר ארגונים בינלאומיים.
חבר במועצה הלאומית המייעצת להשבת זכויות ורכוש יהודי וחבר בוועדה המייעצת למכון האירופאי למורשת השואה בפראג.
הכין את "הדו"ח הגלובאלי הראשון להשבת זכויות ורכוש יהודי (1952-2004)"
מור ייצג את ישראל כשליח בשלוש ארצות במשך שלוש קדנציות מעבר לים: מנהל אזורי של מגבית קרן היסוד באנגליה (1983-86) ובקנדה (1991-95) ובאוסטרליה עם הקרן הקיימת לישראל (2001-02).
הוא ייצג את הממשלה בארגונים נוספים דוגמת הארגון היהודי העולמי להשבת רכוש (איל"ר), הוועדה הבינלאומית לתביעות ביטוח מתקופת השואה ובאמצעות איל"ר בקרן ההומניטארית השווייצרית.
מור השתתף בוועידות בינלאומיות בנושא השבת רכוש יהודי מתקופת השואה בוושינגטון ב-1998, וילנה ב-2000 ופראג ב-2009. כמו כן השתתף במשא ומתן בינלאומי בתהליך הצטרפותה של ישראל לארגון OECD ב-2008ובתהליך ועידת פראג להשבת רכוש מתקופת השואה ב-2010.
מור ייסד והיה שותף ליסודם של מספר ארגונים שלא למטרת רווח.
הארגון הראשון, עמותת "ביחד", הוקם בשנת 1974 ונועד לסייע בזמן חרום ומלחמה למשפחות החיילים ביחידת המילואים שלו.
הארגון השני, "האגודה למען מבשרת ציון", הוקם בשנת 1982 ועסק בעניינים מוניציפליים.
והארגון השלישי ("דרך הלב") הוקם בשנת 1997 ועסק בתוכניות למניעת אלימות בבתי ספר.
חבר דירקטוריונים במגזר השלישי ובמגזר העסקי.
בנוסף ללימודיו, מור מרצה וכותב.
הוא הרצה על כלכלה, מיסים, ארגונים ללא-כוונת רווח והשבת רכוש יהודי באוניברסיטת חיפה, במכללה למינהל, במרכז הישראלי לניהול ובארגון הג'וינט.
הוא פרסם מעל 40 מאמרים בנושאים שונים, ביניהם, כניסתה של ישראל לOECD, מוסדות ללא-מטרת רווח והשבת רכוש יהודי.
מור מייסד-שותף בחברת הזנק ירוקה העוסקת בחיסכון באנרגיה.
הוא אב לשלושה בנים בוגרים, מתגורר בתל אביב.
אהרן לייב מָכְנֶס (תרכ"ג, 1863 – י"ג באדר תרע"ז, מרץ 1917) היה איש העלייה הראשונה, ממתיישבי פתח תקווה וממייסדי כפר סבא, אבי משפחת מכנס בארץ ישראל.
נולד בקרלין שליד פינסק, רוסיה הלבנה, בנו של הרב דב מאיר מכנס, מצאצאי רבי יצחק מינקובסקי מקרלין בעל "קרן אורה".
בשנת 1881, בגיל 18, עלה לבדו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
כעבור שנה נישא לחיה שרה בלום, ילידת סינסינטי, בת למשפחה חסידית מפולין שהיגרה לארצות הברית.
בשנת 1879, בגיל 10, עלתה עם הוריה לארץ ישראל ולאחר תקופה קצרה של מגורים בירושלים הצטרפה המשפחה למייסדי פתח תקווה.
בשנת 1883 התגורר מכנס עם רעייתו ביפו, וכעבור שנה עברו להתגורר בפתח תקווה.
הוא עסק בחקלאות ונטע פרדס והיה הראשון שהשתמש במי הירקון להשקיה.
נמנה עם מייסדי האגודות החקלאיות "פרדס" ו"השקד".
מכנס היה בין מייסדי כפר סבא.
נסע לשכם כדי להשיג ממשרד ספרי האחוזה הטורקי את הקושאן (שטר) הראשון על אדמת כפר סבא.
בשנת 1900 השתתף במשלחת איכרי פתח תקווה שנסעה לפריז לפגישה עם הברון רוטשילד בעקבות העברת ניהול המושבות לחברת יק"א.
מכנס נפטר בי"ג באדר תרע"ז, והובא לקבורה בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
שנה לאחר מכן, בכ' באדר תרע"ח נפטרה אשתו והיא הובאה לקבורה לצדו.
לאהרן לייב וחיה שרה מכנס היו ארבעה-עשר ילדים, מתוכם שרדו אחד עשר - שבעה בנים וארבע בנות:
היה מזכיר המושבה פתח תקווה, ולאחר הפיכתה לעיר היה מזכיר העירייה הראשון, עד ליציאתו לגמלאות.
בנו היה איש האצ"ל ידידיה מכנס ("יריב").
בנו הוא אריה מכנס, אביהם של כדורגלני העבר עודד וגד מכנס.
בנו הוא אריה מכנס, בעלה של עדה מכנס.
מפרדסני פתח תקווה, מבעלי האגודה השיתופית "בוסתן".
היה ממונה על השמירה במושבה.
נישא לשושנה, בת דניאל ליכטנשטיין, איש העלייה השנייה וממתיישבי פתח תקווה.
בתו דבורה היא אשתו של שמואל בן דרור ואמו של גד בן דרור, מייסדי עמותת אדי, בנו אורי מכנס המשיך בדרכו של אביו כפעיל באגודת "בוסתן" וכחקלאי.
נישא לרות-פרל לבית סגל, ובניו הם אהרון מכנס ואיש העסקים בנימין מכנס.
בנו של אהרון הוא איש העסקים רואי מכנס ובנו של בנימין הוא איש העסקים דן מכנס.
נישא לשושנה, אחותו של אבשלום גיסין.
בנו הוא עורך הדין אבשלום מכנס ונכדו הוא הפיזיקאי ד"ר שי מכנס.
נישא לשרה בת זאב ברא"ז.
בנם הוא עורך הדין ידין מכנס.
יוכבד מכנס, זכתה במדליית ארד במכביה הראשונה בהטלת כידון, אשת נחמיה איכילוב (אחיו של עזרא איכילוב).
היה פעיל בארגוני הפרדסנים בארץ ישראל.
עליזה מכנס, ספורטאית מצטיינת, השתתפה במשחקים העולמיים לנשים.
אשת בן ציון גרינמן, בן פתח תקווה.
בצעירותו היה ספורטאי מצטיין והשתתף במכביה הראשונה.
לאה מכנס, אתלטית מצטיינת, אשת יהודה נוימן מתל אביב.
בתה אווה נישאה לבצלאל פרידמן, ממנהלי יקב פרידמן-תנובה.
שושנה מכנס, אשת ישעיהו שרייר מנתניה.
אהרן מאיר (נולד ב-18 במרץ 1958) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן ומנהל החפירות בתל צפית, היא גת המקראית.
מאיר נולד ברוצ'סטר ניו יורק, ארצות הברית ועלה לישראל בגיל 11 בשנת 1969. לאחר שירות צבאי בצה"ל ביחידה מובחרת ושחרור בדרגת סרן, למד באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך קיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה ב-1997. מאיר עשה פוסט-דוקטורט בין 2002 ל-2003 במכון להיסטוריה ומדעים ב-MIT.
מלמד באוניברסיטת בר-אילן משנת 1993.
מאיר השתתף וניהל מספר חפירות ארכאולוגיות בישראל, בין השאר באתרים הבאים: ירושלים, תל חצור, יקנעם, תל קסילה, בית שאן ומשנת 1996 בתל א-צפי.
תחומי התמחותו כוללים את התרבויות של תקופת הברונזה ותקופת הברזל של מזרח הים התיכון.
הנושאים אותם למד כוללים: מסחר בתקופה העתיקה, מטלורגיה, ייצור כדים, יישומים מדעיים בארכאולוגיה, סקרים ארכאולוגים, ארכאולוגיה של ירושלים, תקופת הברונזה התיכונה בלבנט, כרונולוגיה של האלף השני לפני הספירה, יחסי מצרים והלבנט הקדום, כלי נשק קדומים ומלחמה, תרבויות ודתות קדומות.
בשני העשורים האחרונים הוא חוקר רבות את תופעת הפלשתים וגויי הים.
כמו כן, בשנים האחרונות, הוא עוסק בתרבויות של פפואה ניו-גינאה, שבמערב האוקיינוס השקט.
בין 2005 ל-2007 שימש כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה על שם מרטין זוס באוניברסיטת בר-אילן.
המרכז, שממוקם באוניברסיטת בר-אילן, משותף לאוניברסיטת לייפציג בגרמניה, ועוד מוסדות אקדמיים בישראל ומחוצה לה.
משנת 1996 הוא מנהל את חפירות תל א-צפי, שזוהתה כגת הפלישתית – אחת מחמש ערי הפלשתים המוזכרות במקרא.
אהרן נשוי לפרופסור עדינה מאיר, ראש בית הספר לרפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית ולהם שלושה בנים ושני נכדים.
פרופסור מאיר פרסם יותר ממאה פרסומים מדעיים ובהם:
הרב אהרן מילבסקי (תרס"ד, 1904 – תשמ"ו, 15 באוגוסט 1986) היה רבה של אליטא שבליטא ולאחר מכן רב ראשי במונטווידאו בירת אורוגוואי.
היה פעיל הצלה במלחמת העולם השנייה.
נולד באליטא שבליטא, בנו של משה מילבסקי.
למד בישיבת גרודנה ולאחר מכן בישיבת סלובודקה.
נמנה עם קבוצת הבחורים שנשלחה מישיבת סלובוקה לייסד את ישיבת חברון בחברון, באלול תרפ"ד (1924).
בתמוז תרפ"ט, חודש לפני פרוץ מאורעות תרפ"ט, שב לעירו אליטא והשתדך עם פייה, בתו של רבה של אליטא הרב דוד נחמן קולידצקי, שנפטר ארבע שנים קודם לכן.
מיד לאחר נישואיו, בשנת תר"צ (1930), בהיותו בן עשרים ושש, התמנה על מקום חותנו כרבה של אליטא.
בשנת תרצ"ח (1938), לאחר שמונה שנות רבנות באליטא, התבקש על ידי הרב אברהם דוב כהנא שפירא לעזוב את רבנותו בליטא לטובת משרת רבנות במונטווידאו בירת אורוגוואי.
הוא התיישב במונטווידאו וייסד את "ועד העיר לענייני הדת", באמצעותו פעל בתחומי הדת השונים ובראשם השבת, הכשרות וטהרת המשפחה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה פעל רבות בגיוס והעברת סכומי כסף גדולים לבני הישיבות ששהו בשאנגחאי ובמקומות נוספים.
הוא ניהל חליפת מכתבים ומברקים מוצפנים עם גדולי הרבנים שפעלו באותה תקופה, ובהם הרב חיים עוזר גרודז'נסקי, הרב אהרן קוטלר והרב חיים שמואלביץ, וכן עם ראשי ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית הרב אליעזר סילבר והרב אברהם קלמנוביץ.
הכספים הועברו באמצעות חשבונות בנק במדינות נייטרליות – אורוגוואי, שווייץ ושוודיה.
לאחר התייצבותה של אורוגוואי לצד בעלות הברית, בשנת 1943, הוכרז מצב מלחמה בין אורוגוואי ויפן ונחסמה הדרך להעברת דברי דואר בין המדינות, ובעקבות זאת העביר הרב מילבסקי את מרכז פעילותו לארגנטינה.
בשנת 1970, לאחר שפרש לגמלאות, עלה עם אשתו לישראל והתיישב בירושלים.
נפטר בשנת 1986. שלוש שנים לאחר מכן נפטרה אשתו.
בין גיסיו נמנים הרב יצחק קוליץ, חיים ע.
אהרן סלימאן אליהו מני (1877 - 17 ביולי 1961) היה משפטן, מתרגם, חוקר ואיש ציבור יהודי יליד חברון.
נמנה עם מייסדי שכונות בירושלים ותל אביב, כולל השכונות רוממה, בית וגן ותל נורדאו.
אהרן מני נולד בחברון בשנת 1877 כבן למשפחת מני הידועה.
אביו היה ר' סלימאן מנחם מני וסבו ר' אליהו מני, מחשובי רבני עיראק במאה ה-19 שעלה לארץ ישראל והתיישב בחברון.
אהרן קיבל בילדותו חינוך מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה בחברון, ולצד זאת השתלם בשפות זרות (טורקית עות'מאנית וערבית) עם מורים פרטיים.
בצעירותו הוא שימש כמורה לערבית בשיעורי ערב בחברון מטעם חברת "למען ציון", ביחד עם דודו מלכיאל מני.
הוא הפיץ בקרב צעירים יהודים בחברון ספרות השכלה וכתבים ציוניים.
בהמשך הוא התחיל לעבוד כפקיד בממשל העות'מאני, ונבחר ל"חבר-עוזר" בבית המשפט העות'מאני.
כשנוסד בית-הספר העברי ביפו הוזמן להורות בו את השפה הערבית.
אחרי שנים אחדות חזר לירושלים ונתמנה לחבר המועצה הממשלתית העליונה לסנג'אק (מחוז) ירושלים, נבחן בתורת המשפטים והחל לעבוד כעורך-דין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא פעל כדי למנוע את גירושם של יהודים בעלי אזרחות זרה מארץ ישראל וסייע לרבים להתאזרח ולקבל אזרחות עות'מאנית.
היה ממייסדי חברת "קדמת הארץ" לרכישת קרקעות ולבניין ארץ ישראל.
האגודה רכשה ואת הקרקע ל"שכונת בנק אפ"ק" בתל אביב (כיום חלק ממספר שכונות במערבה של העיר), לשכונת תל נורדאו ול"פארק בודראני".
כמו כן הוא נמנה עם מייסדי "אגודת בית וגן" בשנת 1912 שרכשה קרקעות והקימה את שכונת בית וגן הירושלמית.
בשנת תרפ"א (1921) הוא נמנה עם רוכשי האדמות לשכונת רוממה הידועה של ירושלים, והיה מהראשונים לבנות בה את ביתו, העומד עד היום.
הוא שימש למשך למעלה מ-20 שנה כעורך דין בשירות חברת הכשרת היישוב ונחשב לאחד מהטובים שבעורכי הדין בארץ ישראל בענייני קרקעות.
כחלק מעיסוקו זה הוא סייע לרכישת עשרות אלפי דונמים של אדמה, במיוחד באמצעות יחסיו הטובים עם אפנדים ערבים.
הוא נפטר בירושלים בשנת 1961. הוא היה נשוי לסימי בת שלמה יסאן, ממשפחה ידועה ממרוקו.
אהרן מני היה כותב וחוקר פורה שעסק בכתביו בנושאים מגוונים, מדיני מקרקעין באסלאם לפרשנות המקרא.
השילוב בין השכלתו היהודית המסורתית, המשפטית-חילונית וההיכרות עם התרבות הערבית והאסלאם באו לידי ביטוי בכל כתביו.
הוא כתב מספר מחקרים חלוציים וכן ספר בן שני כרכים באשר לדיני קרקעות באסלאם ובדין העות'מאני בארץ ישראל.
הספר יצא לאור בשנת תש"א (1941) בשם "הקניין באישלם ובישראל", חלקו הראשון עסק בדיני הקניין ודיני אישות באסלאם (471 עמודים) והשני בדיני הקניין בארץ ישראל (382 עמודים).
בשנת תשי"ז (1957) הוא השלים ופרסם תרגום של מורה נבוכים של הרמב"ם לעברית.
באותה שנה הוא השלים והוציא לאור שני ספרים נרחבים; הראשון על "העברית לאור הערבית (במקרא)", וכהמשך לו "העברית לאור הערבית (בתלמוד)".
בשנת תש"ך (1960) הוציא לאור ספר בשם "אישים מפי המסורת הערבית" המביא לקורא העברי מסיפורי הפולקלור הערבי.
באותה שנה הוא תרגם לעברית את ספרו של החוקר הנוצרי-עיראקי יוסף רזקאללה ע'נימה על יהדות עיראק תחת הכותר "ספר היהודים בעִראק".
בתחילת שנת 1961 יצא לאור תרגומו לעברית של "ספר הידע המרומם על ירושלים וחברון" מאת מטייל הארצות הערבי בן המאה ה-15 מוג'יר א-דין.
בנוסף לספרים אלה הוא פרסם לעיתים מאמרים בעיתונות העברית של ארץ ישראל ובכתבי עת שונים.
מני עסק גם בההדרה והוצאה לאור של ספרים וכתבים אשר נכתבו על ידי קרוביו.
בשנת תרצ"ו הוציא לאור את ספר "זכרונות אליהו" אשר כולל אוסף חידושי הלכה ופסיקות של סבו ר' אליהו מני, וכנספח אליו את קונטרס "ברוך מבנים" - ספר שאלות ותשובות בענייני הלכה של דודו ר' אברהם ברוך מני.
בשנת תרצ"ו הוא הוציא לאור גם ספר בשם "אילן היתום" - הכולל אילן יוחסין של משפחת מני עד אותה שנה, המונה 239 נפשות כבני המשפחה.
הקנין באשלאם ובישראל, שני כרכים, ירושלים: דפוס ש.
העברית לאור הערבית (במקרא), ירושלים: דפוס ר"ח הכהן, תשי"ז.
העברית לאור הערבית (בתלמוד), ירושלים: דפוס "המערב", תשי"ז.
אישים מפי המסורת הערבית, ירושלים: חמו"ל, תש"ך.
ספר מורה הנבוכים / להנשר הגדול רבנו משה בן מימון, ובסופו אגרת הרמב"ם, ירושלים : (דפוס ש' וינפלד), 1957.
יוסף רזקאללה ע'נימה, ספר היהודים בעראק, ירושלים: חמו"ל, 1960.
מוג'יר א-דין, ספר הידע המרומם על ירושלים וחברון, ירושלים: חמו"ל, 1961.
רבי אהרן מטיטיוב (מכונה בשם: רבי ארל'י מטיטיוב, נפטר: ט"ו בטבת ה'תק"ס, או ה' בטבת תקפ"ט) היה נכדו של הבעל שם טוב.
בנו של רבי צבי בן הבעל שם טוב.
הוא היה נכדו המבוגר ביותר של הבעל שם טוב.
ישב בקונסטנטין-ישן וסבל מקשיי פרנסה.
לפי המסורת החסידית, נבעה עניותו מאידאולוגיה ששללה קניינים שׂשגשמיים.
הוא התפרסם בין החסידים כ"בעל מופת".
לאחר מכן עבר להתגורר בטטייב.
האגדה החסידית, קושרת את הגירתו לטטייב בבקשות חוזרות ונשנות של יהודי העיר, משום שהאמינו שזכותו תעמוד להם לעצירת מגפה שפרצה בעיר.
לרבי ישראל מרוז'ין מיוחסת האמרה כי ראש חבורת ההולכים בדרכי הבעל שם טוב הוא המגיד ממזריטש; יד ימין של החבורה הוא רבי אהרן מטיטיוב, יד שמאל הוא רבי ברוך ממז'יבוז', והלב הוא רבי לוי יצחק מברדיצ'ב.
בספר בית אהרן (חלק הליקוטים) מובא בשמו שבפיוט "נחשב כצג באיתון" בתפילת מוסף של יום כיפור כלולות כל עבודות יום כיפור.
אשת רבי ברוך ממז'יבוז', בן דודתו אדל בת הבעל שם טוב.
לפי גרסה אחת הייתה אשתו השנייה של רבי אהרן מצ'רנוביל.
בנו רבי נפתלי צבי מסקווירא.
בנו רבי אברהם ממלא מקומו באדמו"רות בסקווירא.
לפי מסורת אחת הייתה נשואה לרבי משולם זושא מצ'רנוביל אך לפי מסורת סקווירא רבי זושא היה חתנו של גיסה רבי מרדכי זאב רבינוביץ.
הייתה נשואה לרבי מרדכי זאב רבינוביץ (בן הרב יעקב מלוברטוב) ובזיווג שני לרבי יצחק מסקווירא.
היה חותנו של רבי שלמה מסאווראן.
הרב אהרן מגיד (תרס"ט, טאצ'ו - ליל שבת י"א בחשוון תשל"ט, 10–11 בנובמבר 1978, ירושלים) היה סופר ועורך תורני, מחבר יחיד של האנציקלופדיה התלמודית-הלכתית "בית אהרן".
נולד לצבי חיים ורייזל זלאטי (לבית פלדמן), בטעטש (טאצ'ו).
בבחרותו למד בישיבת "בית ישראל" בווישווה אצל הרב המקומי רבי מנחם מנדל הגר, והיה עורך המשנה של "דגל התורה" שיצא לאור ביוזמת הישיבה.
נישא לשרה בתם של לויה ינטל והרב אברהם אלעזר וייס רבה של טופולצ'אן (טאָפאָלטשאן).
בנובמבר 1931 התמודד בבחירות ללשכת המסחר העירונית בטעטש ולא נבחר.
הוא ואשתו שרדו את השואה (הוא שהה במחנות הריכוז באושוויץ ובגוזן (מאוטהאוזן), ובתום מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית, פתח בית מסחר לטקסטיל ממנו התפרנס.
במקביל לעבודתו בבית המסחר, הקדיש שעות רבות מדי יום ללימוד וליצירת האנציקלופדיה אותה כינה "בית אהרן".
הוא ואשתו תמכו מכספם בקרנות צדקה ובמוסדות חינוך בישראל, והקימו בית מחסה ליתומים בני עדות המזרח בירושלים.
הם גם תרמו לשיקום מוסדות הקהילה בטעטש לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר פטירת אשתו שרה (תשרי תשל"ב), תרם לזכרה את חדר האוכל של ישיבת הרב דושינסקי בירושלים, שנקרא על שמה "אהל שרה".
לאחר פטירתה נישא בשנית לרייזל זיסל (לבית ברגמן).
הוא נפטר בליל שבת י"א בחשוון תשל"ט בעת ביקור בירושלים, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
ספרו "בית אהרן" הוא אנציקלופדיה תורנית לא גמורה, העוסקת בכללים תלמודיים, נושאים הלכתיים ומחקרים בשמות תנאים ואמוראים ותולדותיהם.
11 כרכי האנציקלופדיה שנדפסו, כוללים את ערכי האותיות א-ב, מאב ועד בת קול:
לאחר פטירתו נדפס כרך נוסף:
בית אהרן - יב (בת קול - דבי רבי), ניו יורק תש"מ
אהרן ליטאי (רבינוביץ) (1878 קרוקי, פלך פינסק – 23 במרץ 1952, תל אביב) ידוע גם בשמות העט: א.
היה עיתונאי, פובליציסט, מתרגם ועורך לשוני, חבר מערכת "הארץ" בשנים 1921 – 1952.
אהרן ליטאי קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה, ולאחר מכן השתלם באופן פרטי בלימודים כללים.
החל משנת 1903 שימש כמורה באודסה, והיה פעיל בתנועה הציונית ובנושאי השפה העברית וספרותה.
נמנה עם המייסדים והפעילים של "אגודת חובבי שפת עבר" באודסה ו"האגודה הספרותית היהודית" .
ליטאי היה אחד ממייסדי הוצאת הספרים "יובנטוס" שהוציאה כ-20 ספרי קריאה ברוסית לנוער היהודי, עליהם נמנו "דוד אלראי" לבנג'מין דיזראלי וחלק מסדרת "זכרונות לבית דוד".
את עבודתו העיתונאית החל בעיתון "הצופה" שיצא בורשה, בשנת 1903, וכתב גם מאמרים לא מעטים בעיתון "השילוח".
על המאמרים חתם לרוב בשמות העט השונים שלו.
בשנת 1905 נישא לחנה וייץ.
כשגבר הלחץ הבולשביקי על פעולות ציוניות, עלה אהרן ליטאי לארץ ישראל בשנת 1921, יחד עם קבוצה של סופרים עבריים, ביניהם ביאליק, רבניצקי, אביגדור המאירי, דרויאנוב ואחרים.
כאן הוא החל לעבוד במערכת עיתון "הארץ" כמעט עד יומו האחרון.
ליטאי קבור בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
ליטאי כתב כתבות ומאמרים פובליציסטיים במספר עיתונים: ראשית, בעיתון "הצופה" בורשה.
במשך שנים רבות שלח מהארץ כתבות לעיתון "העולם" של ההסתדרות הציונית העולמית, שהמערכת שלו שכנה בברלין.
הוא פרסם מאמרים ב"השילוח" שיצא באודסה, ב"העם" שהיה ברוסיה, וכמובן בעיתון "הארץ" שבו היה חבר מערכת במשך עשרות שנים.
המאמרים שלו עסקו בענייני ביקורת ספרים, הלשון העברית, תולדות הספרות והעיתונות העברית ונושאים מקראיים.
בשנותיו האחרונות במערכת הארץ עסק בעיקר בענייני עריכה.
" ליטאי לא היה סתם עורך לשוני" כתב עליו ד"ר נתן ברון, "אלא חוקר רציני בתחומים שונים, בעיקר בסוגיות של תולדות ישראל והתנ"ך...
מכל בחינה, הוא היה מומחה בכל הנוגע לביטויים בעברית, ובעיקר לביטויים השאולים מהתנך".
בנוסף, תרגם ליטאי שני ספרי משפט של י.
פוקרובסקי: "הפרובלימות היסודיות של המשפט האזרחי" ו"תולדות המשפט הרומאי".
ליטאי, "סגנונו של טשרניחובסקי", השילוח,(1918-19) חוברת היובל של טשרניחובסקי
ליטאי, "בשביל מה ממירים היהודים את דתם", השילוח, (תרס"ז-תרס"ח), חוברת י"ז.
אהרן ליטאי, "אלתר (אשר אברהם אבא) דרויאנוב".
י' פוקרובסקי, תולדות המשפט הרומאי.
תרגם א' ליטאי, בעריכת י' יונוביץ.
ירושלים, ספריה משפטית יו"ל על ידי ד"ר יהודה יונוביץ, תרפ"ה.
י' פוקרובסקי, הפרובלימות היסודיות של המשפט האזרחי.
ירושלים, ספריה משפטית יו"ל על ידי הד"ר יהודה יונוביץ, תרפ"ג.
הרב אהרן מנחם מנדל הכהן בהר"ן (27 במרץ 1866 י"א בניסן תרכ"ו – ח' בחשוון תרפ"ח 3 בנובמבר 1927) היה רבה של הקהילה היהודית האשכנזית בקהיר, מחבר פורה שהתפרסם בשלל יוזמות שביניהן ניסיון לחידוש הסמיכה ומיזמי חינוך.
נולד בטבריה בי"א בניסן ה'תרכ"ו לר' נתן ב"ר בנימין מקוסוב.
למד בישיבות טבריה והוסמך לרבנות.
בשנת תרנ"ז נענה להזמנת העדה האשכנזית בקהיר שהייתה אז בראשית התלכדותה, וקיבל בה את כהונת הרב הראשי שהתמיד בה כשלשים שנה.
ארגן את הקהלה ויסד בה מוסדות חינוך וחסד שנותרו קיימים למשך שנים.
עמד בקשר הלכתי עם הראי"ה קוק.
לצד פעילותו הרבה חיבר ופרסם מספר ספרים בכמה תחומים.
ביניהם כלילת חתנים – ריכוז דינים ומנהגים בחיי הנישואין; אבל מצרים – אוסף הספדים על גדולי ישראל; הנשמה והקדיש – מחקר על עניין הישארות הנפש ברוח הקבלה; חוברת הקדיש – על מקור הקדיש דיניו ומנהגיו והניח בכתב יד ספר תרוכין – כ-25 נוסחים של גט למצבים שונים.
ספרו העיקרי הוא סמיכת חכמים שבו הביע את הדרישה לחידוש הסנהדרין בישראל, כדי לחזק את סמכות הרבנות.
לרעיונו זה התמסר במרץ רב.
דרש לכונן מועצה בשם "כנסת הגדולה", ויסד אגודת רבנים שמנתה למעלה מ-500 חברים בכל תפוצות ישראל.
כתוצאה מפעולה זו, התכנס בחודש אב תרס"ג קונגרס עולמי של רבנים בקרקוב בהשתתפותו של הרב בהר"ן, .
בין משתתפי הכינוס היו גם הרב אליהו עקיבא רבינוביץ מפולטבה, והאדמו"ר רבי מנחם מנדל חיים לנדאו מזוויירצ'ה.
יחד עם הרב כהן יצא לאירופה גם הרב הראשי לאלכסנדריה רבי אליהו בכור חזן, שתמך בו בכל מיזמיו, ובעקבות השתדלותו החליטו ראשי הקהילה באלכסנדריה והברון ז'אק די מנשה לממן את הוצאת הקונגרס.
פרטי הקונגרס וקורותיו תוארו בהרחבה בעיתוני התקופה, בעיקר על ידי הרב מפולטובה בירחונו "הפלס", ועל ידי הרב כהן עצמו בספר כנסת הגדולה – מחברת אגודת הרבנים ובנימה ביקורתית יותר על ידי האדמו"ר מזוויירצ'ה בספר מקיץ נרדמים.
הדברים גם תועדו בפרוטרוט בקונטרס ארוכת בת עמי של אפרים דיינארד בארצות הברית, באנציקלופדיה אוצר ישראל ועוד.
ברבות השנים אף ארגן הרב כהן קבוצת רוכשים לשטחי מגורים בארץ ישראל, בין אדמות בית הכרם ובין בית וגן ליד ירושלים, בזמן שעוד לא היה שם יישוב.
ביוזמתו נעשו הצעדים הראשונים ליסוד שכונת 'כנסת ישראל'.
בדעתו היה להקים בתוכה את בית המוסד הדתי העליון של הסנהדרין המחודשת.
נפטר בחיפה בח' חשוון תרפ"ח ונקבר בבית העלמין היהודי הישן של חיפה "כנסת ישראל".
כלילת חתנים – ריכוז דינים ומנהגים בחיי הנישואין.
אבל מצרים ב' חלקים – אוסף הספדים.
סמיכת חכמים – על רעיון חידוש הסמיכה ועל הרבנים התומכים בו
כנסת הגדולה ב' חלקים – על רעיון יסוד קונגרס רבני עולמי.
הנשמה והקדיש – מחקר על הישארות הנפש ברוח הקבלה.
חוברת הקדיש – על מקור הקדיש דיניו ומנהגיו
ספר האגודה – אגודת הרבנים הכללי – התוכנית ושמות החברים, קהיר תרע"ג
קונטרס עגונות – הסכמות רבני הדור להתיר גט על ידי כתבו של הבעל, קהיר תרפ"ד
יד רא"ם – כינוס של כל כתביו – דרשות למועדים, שו"ת ומוסר.
אהרן מונדשיין (30 ביולי 1944 – כ"א באלול תש"פ, 10 בספטמבר 2020) היה חוקר תנ"ך ומרצה בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב.
נולד בתל אביב למרדכי שמואל וחיה (לבית שטיין).
למד בישיבת מרכז הרב, בפרט אצל הרב הנזיר.
את לימודיו האקדמיים עשה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1973 סיים בהצטיינות תואר ראשון בתנ"ך ולשון.
בשנת 1977 סיים תואר שני בתנ"ך, אף הוא בהצטיינות, ובשנת 2001 סיים את לימודי הדוקטורט בתנ"ך בציון מעולה.
את הפרופסורה קיבל בשנת 2011.
הדיסרטציה שלו עסקה במחקרים במשנתם הפרשנית של רש"י ושל ר' אברהם אבן עזרא והתזה שלו עסקה בפירוש הקצר של אבן עזרא לספר דניאל.
לאורך שנים פרסם ספרים ומאמרים רבים על הגותו של האבן עזרא.
בשנים 1979–2003 לימד באוניברסיטת תל אביב בחוג למקרא.
משנת 1988 הרצה לתנ"ך במכללת תלפיות ומשנת 2012 בלימודי תואר שני ב.
בעבר לימד במכללה האקדמית לחינוך ע"ש א"מ ליפשיץ, ירושלים.
שימש חוקר בכיר ב"מכון לפרשנות המקרא היהודית" וכמרצה מן החוץ לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת ה'תשכ"ו נישא לאילה לבית ליברמן.
אחותו תמימה הייתה נשואה לרב יעקב משה סלומון.
אחיו היה החוקר וההיסטוריון הרב יהושע מונדשיין.
בנו הוא הרב פנחס מונדשיין, דיין בבית הדין הרבני האזורי נתניה, ששימש כר"מ בישיבת מרכז הרב ומחבר סדרת הספרים 'שערי עיון'.
מחקרים במשנתם הפרשנית של רש"י ושל ר' אברהם אבן עזרא, רמת גן תשס"א (מהדורה שנייה של הדיסרטציה)
שיעורי מורנו הרב ר' דוד כהן ('הנזיר') בספר אורות הקודש - סיכום שיעורים מהשנים תשכ"ד-תשכ"ה, ירושלים, תשע"א, 251 עמודים.
פירוש 'אסתר' לחכם [פרובנסלי] קדמון לא נודע שמו, מהדורה ביקורתית בצירוף מבוא והערות.
רואה אור לראשונה על פי כתב-יד פריס, הספרייה הלאומית Ms.
249, מאת אהרן מונדשיין, סייע בידו צבי מונדשיין, המכללה האקדמית לחינוך גבעת ושינגטון, סדרת מקורות ומחקרים, תשע"ט (כריכה רכה).
בהכנה מתקדמת: מהדורתו של פירוש רשב"ם לתהלים (עליו הרצה בקונגרס העולמי למדעי היהדות לפני מספר שנים), בהוצאת האיגוד העולמי למדעי היהדות.
אהרן ממן (נולד בי"ח בחשוון ה'תש"ח, 1 בנובמבר 1947, במרוקו) הוא בלשן ישראלי, מכהן כנשיא האקדמיה ללשון העברית.
הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית לשנת ה'תשע"ט (2019), וחתן פרס גאון לשנת ה'תשע"ב בחקר יהדות צפון אפריקה.
מאז 2019 חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
אהרן ממן נולד במרוקו בעיירה ריש שבמחוז תאפילאלת.
אביו היה פעיל עלייה ואף נאסר על כך.
משפחתו עלתה ארצה בשנת תשכ"ד.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים לשון עברית ושפה וספרות ערבית.
בשנת תשמ"ד הגיש את עבודת הדוקטור שלו בלשון עברית בנושא "השוואת אוצר המלים של העברית לערבית ולארמית בחיבורי הבלשנות העברית למן רס"ג (ראשית המאה הי') ועד אבן ברון (ראשית המאה הי"ב)".
כיהן כמרצה בחוג ללשון העברית, והיה ראש החוג.
הוא המנהל המדעי של מפעל מסורות הלשון ומפעל ספרות חכמת הלשון העברית.
כיהן גם כראש מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, ראש המכון למדעי היהדות ע"ש מנדל וניהל את המרכז לחקר מסורות קהילות ישראל ואת מפעל ספרות חוכמת הלשון העברית.
ממן נבחר לחבר־יועץ של האקדמיה ללשון העברית בשנת תשנ"ח, לחבר מלא בשנת תשס"ג ולסגן נשיא בשנת תש"ע.
בשנת 1993 זכה במלגת פולברייט להשתלמות בארצות הברית.
בשנת 2011 זכה בפרס גאון בחקר יהדות צפון אפריקה.
בשנת 2019 זכה בפרס ישראל בחקר לשונות היהודים וספרויותיהם וחקר התרבות העממית.
ביוני 2019, צורף לאקדמיה הלאומית למדעים
בשנת ה'תשפ"ב (2022) מונה לנשיא האקדמיה ללשון והחליף את משה בר-אשר שפרש.
נשוי לרחל ואב לארבעה ילדים.
היה ממייסדי היישוב פסגות בהרי בנימין, והתגורר בו כארבעים שנה.
אהרן ממן חוקר חומרים מגניזת קהיר בערבית היהודית של ימי הביניים וכן פרקים מהתרבות המוגרבית היהודית בעת החדשה, לרבות מסורות הקריאה במקרא ובטקסטים קלסיים אחרים.
נוסף על כך הוא חוקר את הלשון העברית והמחשבה הדקדוקית של חכמי הלשון הרבניים והקראים במאות ה־10–13 ומאתר בגניזה חיבורים אבודים בתחום זה.
כתבי היד וקטעי הגניזה בחכמת הלשון השמורים בבית המדרש לרבנים בניו יורק, ירושלים תשס"ד
"מסורת הלשון העברית של יהודי תיטואן (צפון-מרוקו) בקריאתם במקרא ובמשנה: פרקים בתורת ההגה", מסורות א (תשמ"ד), עמ' 51–120
"לזיהויו של המרכיב העברי במוגרבית-יהודית", מסורות ג–ד (תשמ"ט), עמ' 171–201
"הקראים ולשון חז"ל: נוסח המובאות ושימוש הלשון", לשוננו נה (תשנ"א), עמ' 221–268
"שרידי מילון 'כתאב אלחאוי' לרב האיי גאון מאוספי אדלר וטיילור-שכטר", תרביץ סט (תש"ס), עמ' 341–421
"האל"ף-בי"ת כמסגרת מנימוטכנית להרצאה הדקדוקית: מבוא לחלק ג של 'אלכתאב אלמשתמל' לאבו אלפרג' הרון", מחקרים בלשון ח (תשס"א), עמ' 95–139
אהרן ממן ואפרים בן־פורת, כִּתַאבּ אַלנֻּתַף: פירושו הדקדוקי של ר' יהודה חיוג' לספרי נביאים בעיבוד עלי בן סלימן, ירושלים תשע"ב
אהרן מוריאלי (נולד ב-1931) הוא סופר ומורה ישראלי.
ספריו עוסקים בבלשנות ובתורת המספרים.
לאחר עלייתו לישראל עבד בתחום החינוך.
שימש ארבע שנים כמורה, בהמשך היה מנהל בית ספר במשך ארבע שנים.
עבד שנתיים כמורה בבית-הספר לעובדי הוראה בכירים בירושלים, ושש עשרה שנים בתפקיד מפקח במחוז הדרום של משרד החינוך.
אחרי יציאתו לגמלאות, עבד כמנהל הספרייה במכללה למורים על שם קיי בבאר שבע וגם כמנהל קורס להכשרת ספרנים במשך שש שנים.
אהרן מוריאלי הוא בוגר האוניברסיטה העברית בחינוך (מגמת בלשנות) ובפסיכולוגיה (1961–1965), ובוגר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בלשון עברית (1972–1975), ובעל תואר שני בספרנות מהאוניברסיטה העברית (1983–1985).
הקסם שבמספרים - מאמרים אודות תורת המספרים האלמנטרית, 1985
לקסיקון השמות, הוצאת עם עובד, 1994
ספר הכינויים - כינויי אישים מכל הזמנים, הוצאת ירון גולן, 2002
משם למילה - שמות כלליים שמקורם בשמות פרטיים, 2010
ספר השמות - שמות המשפחה בישראל ופירושם, הוצאת צמרת, 2018
משל וניב בפי יהודי עיראק, 2021
מילון שמות המשפחה בישראל -
עשרות אלפי שמות משפחה הנהוגים בקרב יהודים וערבים בישראל, עם מקורותיהם ושורשיהם בשפות העולם.
הרב אהרן מונסונגו (כ"ט בשבט ה'תרפ"ט, 9 בפברואר 1929 – כ"ו באב ה'תשע"ח, 7 באוגוסט 2018) היה מורה ומחנך, אב בית הדין ורבה הראשי של מרוקו.
בעשור האחרון לחייו חי בישראל.
נולד בפאס שבמרוקו לרב ידידיה מונסונייגו, שהיה רבה הראשי של מרוקו, מחבר שו"ת "פאת ים", ונינו של הרב יהושע מונסונייגו, בן למשפחת רבנים בת 500 שנים.
נקרא על שם סבו רבי אהרן מונסונייגו, שהיה רב נודע ובעל חסד במרוקו (נפטר בערב שבת, ט"ו באלול ה'תרפ"ב, ובהלוויתו נסגרו כל החנויות).
בילדותו למד בבית הספר "אם הבנים" בפאס, ומשם המשיך לישיבתו של הרב מאיר ישראל בעיר, שהתנהלה לפי שיטת הלימוד הספרדית.
במקביל למד את מקצוע הצורפות.
עם הקמת ישיבת "חכמי צרפת" באקס-לה-בן שבצרפת, חיפש מייסדה, הרב ארנסט וייל, תלמידים מהעיר פאס, כדי להוקיר טובה להרי"ף, שבאמצעות חיבורו הצליח ליישב שאלה.
הוא שלח מכתב לבית הדין של פאס, שבו הוא מבקש לקבל תלמידים מהעיר לישיבתו, ושם נתקל הרב ידידיה מונסונגו במכתב, ובעקבותיו שלח את בנו ללמוד בישיבה.
עם הגעתו לישיבה בשנת 1945, היה תלמידם של הרבנים ארנסט וייל וחיים יצחק חייקין.
שנתיים לפני שסיים את לימודיו, החל בשנת 1950 לשמש גם כמלמד בישיבה עד לשנת 1952, ובין היתר שימש בה כשוחט.
במקביל, בשנת 1951 הוסמך לרבנות ולדיינות על ידי מועצת שלושת הרבנים האורתודוקסים הגדולים של פריז, ובסיום לימודיו הוסמך לרבנות גם על ידי הרב חיים יצחק חייקין.
בתקופת שהותו של הרב מרדכי פוגרמנסקי בישיבת "חכמי צרפת" במשך ארבעה חודשים בקיץ 1946, שימש הרב מונסונגו כמשמשו, ואף אפשר לו להניח מדי יום את התפילין שלו, שכתב הרב יעקב חיים סופר.
באותה תקופה גם הכיר את הרב משה יצחק גווירצמן, ששהה במשך תקופה בישיבה, ומאז שמרו השניים על קשרי ידידות.
לאחר 7 שנים בישיבת "חכמי צרפת", התלבט האם לעלות לישראל, להישאר בישיבה כמורה הוראה או לחזור למרוקו, הודות להצעה שקיבל מנשיא הקהילה היהודית בקזבלנקה, יצחק שלום.
לשם כך נועץ עם הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק מבריסק ששהה באותה תקופה בשווייץ, ובהוראתו חזר למרוקו בשנת 1952. עם חזרתו, החל לשמש כמנהל בית ספר "תלמוד תורה" בקזבלנקה, שבו למדו בתקופתו כ-1500 תלמידים.
בתקופה זו גם החל להסתובב בערים ובכפרים כדי להקים מוסדות חינוך וישיבות לצעירים היהודים.
מלבד מוסדות החינוך שייסד בפאס, בטנג'יר ובמקנס, בקזבלנקה ייסד בית ספר תיכון לבנות, ואת ישיבת "נווה שלום" (יחד עם הרב מאיר אלבאז), שבה למדו בין היתר הרב שלמה משה עמאר והרב ניסים רביבו, אב בית הדין של פריז.
בישיבה זו גם כיהן הרב יששכר מאיר כר"מ למשך תקופה.
בהמשך מונה לכהן כדיין בקזבלנקה, ושימש בתפקיד זה במשך כ-50 שנים.
בשנת 1954 מונה לכהן כפרופסור במכון הרבני שבראשו עמד הרב שאול אבן דנאן, רבה של מרוקו, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1956. בשנת 1960 החל לשמש כמנהל רשת בתי הספר "אוצר התורה" במרוקו, שהעניקה חינוך כללי ודתי בהתאם למסורת יהדות מרוקו.
בשנת 1966 היה חבר-מייסד של רשת בתי הספר "אוצר התורה" בצרפת, שעם הקמתה למדו בה כ-4,000 תלמידים.
באותה שנה ועד לשנת 1976 היה פעיל בוועד "קהילת קזבלנקה בישראל".
בשנת 1977 נמנה עם מייסדי המכון העברי לחינוך רבנים ומורים בקזבלנקה, ובאותה תקופה גם סייע לאביו בפעילותו כרבה של מרוקו.
כשנשיא מצרים ג'מאל עבד אל נאצר ביקר בקזבלנקה, הוכנסו לכלא בהוראתו צעירים יהודים שצפו בשיירתו, ובהם הרב שלמה משה עמאר.
לאחר מספר שעות פעל הרב מונסונגו לשחררם.
נחשב כמקורב לרב רפאל ברוך טולדנו ולרב עובדיה יוסף, שאיתו התייעץ בנושאי עגונות וממזרים שעלו לפתחו כדיין בבית הדין.
כן שמר על יחסי ידידות עם רבי יואל מסאטמר.
כפועל יוצא מתפיסתו שיש לחנך את ילדי יהודי קהילות מרוקו לאורח חיים של שמירת מצוות, התנגד לעליית הנוער ושלח נערים לישיבות בישראל כדי להרחיקם מאנשי העלייה.
לאחר פטירת אביו בד' באלול ה'תשנ"ד (אוגוסט 1994), מונה יחד עם הרב שמעון סויסה למחליפו, ושניהם כיהנו בתפקיד רבה הראשי של מרוקו.
התנאי שלו לכהן בתפקיד היה לא לקבל שכר על תפקידו.
בשנת 1998 מונה בידי מועצת הקהילות היהודיות במרוקו לכהן כרבה היחיד של מרוקו וכאב בית הדין שלה לאחר פרישת הרב סויסה מתפקידו, ובמסגרת תפקיד זה גם היה אחראי על צורכי הדת של הקהילות היהודיות במרוקו.
בחודש יולי 2009 העניק לו מוחמד השישי מלך מרוקו את סמל האבירים במסדר הכס.
לאחר פטירת אשתו בדצמבר 2010, ובשל מצבו הרפואי, עלה לישראל והתגורר אצל ילדיו בירושלים, ובמודיעין עילית אצל בנו הרב ידידיה
נחשב כמקורב לארמון המלוכה ברבאט, ולמלך מרוקו מוחמד השישי.
האחרון, כאות הערכה על פועלו של הרב מונסונגו, לא אישר מינוי של רב חדש תחתיו לאחר שעלה ארצה, ובאירועי הממלכה הרשמיים שהתקיימו לאחר עלייתו ארצה, הושאר כיסא ריק לכבודו.
בחודש אפריל 2017 עבר אירוע מוחי שבעקבותיו אושפז בבית חולים.
הלך לעולמו ב-7 באוגוסט 2018, לאחר שאושפז בבית חולים שערי צדק יום לפני כן.
בהלווייתו השתתפו אלפים, ונקבר בהר המנוחות.
במהלך חייו ערך חיבורים של חכמי יהדות מרוקו שנותרו בכתבי יד, ובעיקר התעסק בהוצאת כתבי חכמי משפחתו, רבי רפאל אהרן מונסונייגו, רבי ידידיה מונסונייגו ורבי יהושע מונסונייגו.
בנו הוא הרב יוסף מונסונגו, מראשי ישיבת "דרכי חיים".
חתנו הוא הרב ראובן אמויאל, ר"מ בישיבת "אוצר התורה".
תלמידו הוא הרב שלמה משה עמאר.
אהרן מזיא (ג' בכסלו תרע"א, 4 בדצמבר 1910, וילנה – ט' בסיוון תשס"ד, 29 במאי 2004, רחובות) היה פעיל ציוני, מחנך וסופר פולני-ישראלי.
מייסד בית הספר המקצועי אורט ברחובות ומנהלו עד פרישתו לגמלאות (1956–1977).
מזיא נולד בעיר וילנה שבליטא (אחרי מלחמת העולם הראשונה בפולין) בן למשפחת מזי"א (ראשי התיבות "מזרע ישראל איסרליין"), משפחה יהודית-מסורתית שבבעלותה היה בית מסחר לספרי קודש.
לאחר לימודים תיכוניים בגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה, נסע ללמוד באוניברסיטת ורשה, שם סיים תואר ראשון ושני בכימיה.
במקביל התגייס לשורות תנועת הנוער הציוני, אשר הייתה בימים ההם אחת מתנועות הנוער הציוניות הגדולות בפולין.
תוך זמן קצר לקח על עצמו אחריות גדלה והולכת, עד שמונה לראש הנוער הציוני בפולין.
ב-1939 יצא לייצג את תנועתו בקונגרס הציוני העולמי ה-21 שנערך בז'נבה.
לפני חזרתו לפולין פרצה מלחמת העולם השנייה וצבאות גרמניה הנאצית פלשו לפולין.
אנשי התנועה הציעו לאהרן מזיא שלא לחזור לפולין אלא לעלות ישירות משווייץ לארץ ישראל, אלא שהוא העדיף לחזור לפולין ולפעול לארגון הסניפים והחניכים הרבים.
לאחר חזרתו נדרש על ידי מוסדות התנועה בארץ ישראל לעלות וסודר לו סרטיפיקט עלייה זוגי.
הוא נישא להדסה פשצ'יק (1916–1942), מדריכה בתנועה, ויחד עמה יצא למסע יבשתי ארוך לעבר ארץ ישראל.
בדרכו עבר בווילנה ופגש את הוריו בתחושה קשה, שזו הפעם האחרונה שיראה אותם.
(הם נספו בשואה יחד עם אחותו, בעלה ואחייניתו; שתי אחיות נוספות, חיה וטובה מזיא, הצליחו להימלט מהגטו ולהצטרף לפרטיזנים ביערות וכך ניצלו, האח ראובן כבר היה בארץ ישראל, עורך בהוצאת מסדה).
הוא נסע למוסקבה, לאודסה ולאיסטנבול ומשם לארץ ישראל.
בשנת 1940, לאחר עלייתו ארצה, היה ממקימי קיבוץ ניצנים, אחד מהקיבוצים הספורים של תנועת העובד הציוני.
שם עסק בחקלאות ועד יומו האחרון היה מלא גאווה, על שבתעודת הזהות שלו נכתב המקצוע "פרדסן".
בשנת 1945 נשלח על ידי התנועה למחנות העקורים באיטליה, שם טיפל באלפי ניצולי השואה וספג את סיפורי הזוועה .
מאוחר יותר הכיר בתל יצחק את אשתו השנייה, פרדקה מזיא (אוֹקסֶנהנדלֶר, 1922–1994), ניצולת שואה, סופרת ואחת ממייסדות המסעות לפולין.
לבני הזוג נולדו שתי בנות, הבכורה עידית קשת, והצעירה צביה נפטרה בטרם מלאה לה שנה מדלקת קרום המוח.
לאחר חזרתו לארץ התגייס לשורות ההגנה והיה בין מקימי חמ"ד (חיל המדע), תוך ניצול הידע האקדמי שלו בכימיה.
בתום מלחמת העצמאות, למרות היותו בין מנהיגיה של תנועת הציונים הכלליים (התנועה הפוליטית אליה השתייכה תנועת הנוער שלו, הנוער הציוני) בחר שלא להיכלל ברשימת התנועה לכנסת הראשונה, בטיעון ש"הציונות אל לה להיות קרדום לחפור בו".
לאחר המלחמה לימד אהרון מזיא בכרכור ולאחר מכן ביפו.
ב-1956 מונה למנהל תיכון אורט רחובות, אותו ניהל עד לפרישתו לגמלאות.
ב-1962 נפרדו בני הזוג מזיא.
מזיא הביע את דעתו, שבימי העלייה הציווי הציוני הראשון במעלה היה ההתיישבות, בשעת המלחמה היה הציווי ייצור אמצעי לחימה, ועתה לאחר המלחמה, הציווי העליון הוא חינוך רבבות העולים המגיעים מכל קצווי העולם.
בניגוד למצופה לא לימד מדעים בבית הספר, אלא דווקא את תחומי מדעי הרוח, אותם העריך כתחומי הלימוד המעצבים את האדם הצעיר.
במיוחד ספרות, לשון עברית ותנ"ך.
בתחילה לימד בבית ספר פנימייתי בכרכור ולאחר מכן באורט ביפו.
בשנת 1956 קיבל את הניהול של תיכון אורט רחובות, בראשו עמד עד ליציאתו לגמלאות ב-1977
בשנת 1973 נישא בשלישית לרינה ארז, מורה לצרפתית.
ויחד עמה הקים בית אשר הלך ונטה לכיוון המסורת.
לאחר יציאתו לגמלאות החל אהרן מזיא לקיים אורח חיים דתי, אותו הכיר מנעוריו ומבית הוריו, אך נטש בבגרותו.
השנים של מזיא בראשות אורט רחובות הפכו בית ספר זה לאחד מבתי הספר הטכנולוגים המובילים.
מזיא היה ידוע בגישתו החינוכית השמרנית, התובענית, הכוללת משמעת נוקשה.
הדבר יצר לו חוגים של תומכים נלהבים לצד מבקרים חריפים.
במקביל לעבודתו החינוכית עסק בתרגום ובכתיבה.
הוא תרגם מספר ספרים מפולנית לעברית, כתב וערך חוברות לימוד בתחומי ההומניסטיקה וספר אחד להוראת הלשון העברית.
מזיא לחם מלחמות אידאולוגיות רבות: הוא לחם לשימור הלהט הציוני גם לאחר שהיחס למילה "ציונות" הפך ליחס ציני ולגלגני.
הוא לחם על עיצובו של נוער עם עמוד שידרה ערכי ברור והאמין כי הדרך לעיצוב הנוער עוברת בקריאה של ספרות מופת והזדהות עם דמויות מופת.
וכך באורט רחובות, בית ספר טכנולוגי, התקיימה החובה של הגשת דוחות קריאה תקופתיים.
מזיא התנגד בחריפות למגמות הפרוגרסיביות בחינוך, אשר התמקדו בהרגשה הטובה של התלמיד במקום בהישגיו ובעיצוב אישיותו.
האישיות מתעצבת דווקא בתוך מסגרת ברורה, טען, ולכן על בית הספר ליישם כללים ברורים, מנוסחים היטב וידועים לתלמידים.
לחם לקידום אורח חיים צמחוני, האמין כי הבריאות מותנית בהקפדה על שילוב נכון של מזונות, ובצמצום המזון המגיע מן החי, ואף כתב מאמרים בנושאים אלה בעיתונות הכללית ובעיתונות הייעודית.
לאחר יציאתו לגמלאות המשיך ביתר שאת בפעילותו כסופר והוגה, כתב מאמרים רבים ושני ספרים.
רחוב בדרום רחובות נקרא על שמו.
קיבל את אות "יקיר העיר רחובות" בשנת 1980.
"ביאליק האחד" - ספר פרשנות ציונית לשירתו של המשורר הלאומי,
"מלבב נופים" - מבחר שירים, הוצאת רשפים תשנ"ב 1992
"הנערה מהבית הלבן", מאת קורנל מקושינסקי
"אבירי התכלת" מאת הלינה גורסקה
אהרן ליבושיצקי (22 באוגוסט 1874 – 26 ביולי 1942) היה סופר ומחנך, סופר ילדים, משורר, מסאי, מתרגם, עורך כתבי עת, ומחבר ספרי לימוד פדגוגים יהודי-פולני.
ייסד בוורשה שבפולין את בית הספר העברי המתוקן הראשון, (נקרא גם חדר מתוקן).
ליבושיצקי היה המשורר העברי הראשון שפרסם שירים מחורזים ושקולים לגיל הרך, בשפה העברית.
ליבושיצקי נולד בעיר רוז'ינוי שבפלך גרודנו.
אביו של ליבושיצקי, דב־אליעזר, היה מראשוני תנועת חובבי ציון, והעניק לבנו חינוך עברי ולאומי.
ליבושיצקי עצמו למד בבתי ספר כלליים ועבריים, ולאחר שהוסמך להוראה לימד בבתי ספר עבריים בלודז' ובערים אחרות, ואף ניהל כמה מהם.
לפיכך, עיסוקו החינוכי עלה בקנה אחד עם פעילותו הספרותית ככותב, כמתרגם וכעורך, וכן עם פעילותו כמוציא לאור וכמחברם של עיתוני ילדים ושל ספרים ללימוד עברית.
ליבושיצקי ערך את הירחון "שבלים".
בנוסף ערך כתב עת עברי לילדים ובני נוער "בן כוכב".
בגלגוליו השונים של עיתון "הצבי" ליבושיצקי כתב בו.
בשנת 1903 יצא ליבושיצקי כנגד התופעה של קטיפת פרחי בר:
בשירו של ליבושיצקי לזכרו של הרצל, אשר פורסם בעיתון "הצפירה" בסמוך לפטירתו, כתב על הרצל:
יצירתו של ליבושיצקי ספגה בזמנה ביקורת נוקבת ויחס עוין מצד מבקרים כגון דוד פרישמן ו-י"ל פרץ, כפי הנראה על
רקע עמדתו הפוליטית, שממנה הסתייגו.
אוריאל אופק, העלה על נס את חשיבותו של ליבושיצקי בשדה הכתיבה הציונית־לאומית לילדים.
לטענתו של אופק, בעוד שמשוררי התחייה, וביאליק בראשם, כתבו שירה לאומית למבוגרים, כתב ליבושיצקי ברוח דומה - לילדים.
עובדה זו הציבה את יצירתו כסנונית ראשונה, בספרות הילדים העברית שנכתבה בדורו.
לפי ההיסטוריון גצל קרסל ליבושיצקי נספה ביולי 1942 באקציה הגדולה בגטו ורשה.
לפי ספר הזיכרון לקהילת רוז'ינוי נספה ליבושיצקי בגטו לודז'.
בעברית נכתב שמו לעיתים לובושיצקי (בתעתיק הרוסי) ולעיתים ליבושיצקי (בתעתיק הפולני)
להלכה צריך היה להיות מתועתק כך: לְיוּבּוֹשִׁיצְקִי
"ספר הישר" (שם מלא: "ספר הישר והוא ילקוט סיפורי התורה ואגדותיה מעובד לבני הנעורים ולעם", הוצאת ברקאי, ורשה, 1923
"שיר וזמר לבני הנעורים", תושיה, ורשה תרס"ג, 1903
ילדות: שירי משחק ושירי הטעמה, חנוך, ורשה תרס"ה, 1905 (החוברת יצאה בלוויית ציורים ועשר מנגינות מאת מ.
"תורת הכתב וערכה בהתפתחות הילד: מחקר פדגוגי-פסיכולוגי לודז'", המועצה הפדגוגית בגמנסיה הראשונה לנערים של החברה לייסוד בתי ספר תיכונים עברים בלודז', תרצ"א
"הנודד הקטן" מאת אדמונדו דה אמיצ'יס, הוצאת תושיה, פיטרקוב תרנ"ט
"ממרירות החיים", הוצאת תושיה, פיטרקוב תר"ס
"מלחמה ואהבה" בתוך: הביבליותיקה העברית, י"ז; ורשה, תושיה, תרנ"ט 1898
"קורות העברים מתקופת אלכסנדר מוקדון עד אחרית ימי הגאונים": לבתי ספר ולמתלמדים: עם ציורים, תמונות ומפות / שמעון דובנוב ורשה: מהדורה ו' מתוקנת, אביב, 1916.
"למען אחי הקטנים": הביבליותיקה לילדים; פיטרקוב, תרנ"ט
"הדיג והדגה: אגדה בחרוזים" / אלכסנדר פושקין ורשה: צנטרל, תרע"ג
"שושן הערבה" מילים: יוהאן וולפגנג פון גתה לחן: פרנץ שוברט
"איש בלי לב: אגדה אנגלית" ורשה: דפוס האלטער ואייזענשטאדט, תרנ"ח 1898