tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקמת אזור התעשייה מוסדר בגבעת שאול (שנקרא בעת הקמתו "גבעת שאול ב'") החל בשנת 1955, על ידי החברה הכלכלית לירושלים ורשות הפיתוח, באזור שמדרום לגבעת שאול הוותיקה וממערב לקריית משה.
הקרקעות באזור היה חלק מהכפר דיר יאסין והוחזקו על ידי רשות הפיתוח (שהייתה אחראית לניהול קרקעות הכפרים הערבים הנטושים).
החברה הכלכלית לירושלים בנתה במקום מבנים לתעשייה קלה, בהם נפתחו מפעל גלוריה ליצור עמילן ופודינג, מפעל מתכת, מפעל הרהיטים רים תעשיות, מפעל לחוטים ועוד.
שתי המאפיות הגדולות והמפורסמות בישראל – מאפיית אנג'ל ומאפיית ברמן גם עברו לאזור, ובנוסף הוקמו בו מוסכים ולא מעט בתי דפוס (אחד מהרחובות הראשיים נקרא "רחוב בית הדפוס"), לאחר מכן הוקמו באזור אולמות חתונות כמו מונטה קרלו, מקסים, גוטניק, ושירת ירושלים.
בשנת 1968 נחנך באזור התעשייה גבעת שאול מרכז התפעול והמיון המרכזי של דואר ישראל בירושלים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה להתפתח פעילות מסחרית באזור התעשייה גבעת שאול, בעיקר בקומת הקרקע של רבים מהמבנים באזור.
ב-1990 החליטה עיריית ירושלים להגביל את הפעילות מסחרית ולהחזיר את האזור לייעודו התעשייתי המקורי.
היוצא מהכלל היה רחוב כנפי-נשרים, שהפך גם לכביש כניסה נוסף לעיר, עם פתיחת צומת גינות סחרוב, ולאורכו הותר מסחר.
באותה עת גם הוחלט שאזור התעשייה יורחב לכיוון צפון, עד גבול יער ירושלים.
אולם מאז עיקר הפיתוח של האזור כלל הקמת מבני משרדים רבים, בהם ניתן למצוא גם שלוחות של משרדי ממשלה, וביניהם משרדי רשות המיסים, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, מבקר המדינה, בית המשפט לענייני משפחה, משרד הדתות ובית הדין לגיור, מרכזי שירות של חברות סלולר, חנויות רבות ועוד.
ברכס המערבי של אזור התעשייה שוכן בית הקברות הר המנוחות.
הרחוב המרכזי באזור התעשייה נקרא רחוב כנפי נשרים, על שם ספרו התורני "כנפי נשרים" של הרב אברהם נשר (אדלר), מי שהיה שנים רבות ראש לשכת הרבנות הראשית בירושלים ומ"מ רבה של העיר.
נר ישראל - זופניק בראשות הרב אברהם יצחק אולמן, חבר הבד"ץ של העדה החרדית ורב השכונה, במקום פועלים מקוה ושטיבלאך.
פרושים - בית כנסת עתיק בן למעלה ממאה שנים, ששוחזר בשנים האחרונות.
נבנה זמן קצר לאחר שהגיעו לשכונה השוחט הרב יוסף צבי גולדשמיד וחבריו ממאה שערים.
בעבר כיהן כרב המקום הרב מרדכי צוקרמן מתלמידי החפץ חיים, בימינו בראשות בנו הרב זלמן דוד צוקרמן.
בית הכנסת מתאפיין בשילוב אוכלוסיות ועדות שונות, מתפללים בו חסידים לצד ליטאים וכן חובשי כיפות סרוגות כמו בוגרי ישיבת מרכז הרב הגרים באזור, בית הכנסת התפרסם בעבר כשלמדו בו בחברותא רב בית הכנסת הרב מרדכי צוקרמן עם הרב שלמה וולבה.
חניכי הישיבות - אוהל יהונתן- נוסד במבנה בית יעקב הישן ועבר לבניין מול בית הכנסת פרושים ברחוב עמרם גאון, בעבר כיהן הרב שלמה וולבה כרב בית הכנסת.
תכלת מרדכי - בראשות הרב ינון יונה, הרב הספרדי של גבעת שאול, המפעיל גם בית הוראה וכולל אברכים בשכונה.
משכן באב"ד - הוקם על ידי הרב אשר טננבוים שהיה מנהל ועד הישיבות, ורב-השכונה מטעם המועצה דתית, ובימינו בראשות בנו הרב יעקב טננבוים.
אהל אברהם - בראשות הרב יהושע קרלינסקי, שמו של בית הכנסת הוא על שם חמיו של הרב קרלינסקי, הרב אברהם רפופורט, בית הכנסת ממקום ברחוב נג'ארה 5, במקום מתקיים במשך שנים כולל אברכים ותיק.
מערב גבעת שאול - בשכונה המתחדשת בראשות הרב שלמה וולדנברג בנו של הרב שמחה בונם וולדנברג (שהיה רב שכונת עזרת תורה).
בית הכנסת תנובה - בית כנסת הבנוי בתוך מתחם תנובה, הסמוך לרחוב פנחס קהתי, ומשמש לתפילות ולימוד בעיקר עבור הפועלים הירקנים ונהגי המשאיות.
בני תורה - ברכת יוסף - בראשות הרב יהודה אריה רפפורט הוקם על ידי הרב ישראל הרצברג המפעיל כוללי אברכים בשכונה.
בית הכנסת היכל יעקב - בית כנסת נוסח הספרדים שבו כיהן הרב הראשי הראשון לציון רבי מרדכי אליהו כרב בית הכנסת, ולשכתו פעלה במקום.
בית הכנסת ברחוב הרב ריינס בגבול עם שכונת קריית משה, והוא נוסד בשנות ה-80 של המאה ה-20, וקרוי על שם הנדיב יעקב ספרא אביו של אדמונד ספרא.
במקום פועל גם כולל "דרכי הוראה לרבנים" בראשות הרב יוסף אליהו, בנו של הרב מרדכי אליהו ואחיו של הרב שמואל אליהו רב העיר צפת.
מגדל אשר - ע"ש הרב אשר וסרטיל.
שוכן במגדל המים, בראשותו של הרב יגאל שפרן.
מורשה - ישיבה קטנה לאומית ברוח ישיבת מרכז הרב.
אש התלמוד - בראשות הרב יוסף לסרי, הממוקמת במרכז ספיר, באזור התעשייה בשכונה.
מבקשי דעת - שנקראה בעבר בשם ישיבת "מבקשי השם", ובסמוך אליה ישיבת "קובנא".
שתי ישיבות אשר נפתחו על ידי הרב שמואל מילר.
וכן ישיבות פרשבורג, נר משה ו'אחינו לצעירים מתחזקים'.
תלמודי התורה "מורשה" ו"עץ חיים".
משרדי ממשלה: שלוחות של משרד החינוך, משרד האוצר, המעבדות המרכזיות של משרד הבריאות ועוד.
בניין תאגיד השידור הישראלי "כאן".
בית היתומים דיסקין: מבנה ברחוב ריינס על גבול קריית משה, שימש כבית יתומים שנוסד בשנת 1880 ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים על ידי הרב יהושע ליב דיסקין, ובראשית המאה ה-20 יצא מן החומות.
המבנה נבנה בשנת 1927, ותוכנן במתכונת אקלקטית וחזיתו סימטרית.
במקור תוכננו לשלב בו עיטורי אבן רבים, אך עלות הבנייה אילצה את הצמצום בעיטורים, שהסתכמו בגילופי עצי דקל.
כיום המבנה משמש מרכז למספר מוסדות חינוך שאינם מיועדים ליתומים.
עיקר הפעילות ליתומים מתבצעת באמצעות 'קרן היתומים'.
בית היתומות הכללי ע"ש דוד וינגרטן: מוכר גם בשם בית היתומות הכללי - ירושלים, או פשוט בית היתומות הכללי, הוא בית יתומים חרדי לבנות בירושלים שנוסד על ידי הרב דוד וינגרטן ומנוהל על ידי משפחת וינגרטן לדורותיה.
בית אגודת אפרת: המרכז הראשי של העמותה "אפרת" הפועלת לשכנע נשים יהודיות להימנע מביצוע הפלה מלאכותית.
גִּבְעַת פִּינְחָס היא אתר בשומרון, בכפר הפלסטיני עוורתא, דרומית לשכם וסמוך ליישוב איתמר.
על הגבעה מספר קברים, שחלקם מיוחסים במסורות מסוימות לדמויות מתקופת המקרא.
בתחום עוורתא יש כמה ריכוזים של קברים קדומים:
א-נבי עוזייר בתל א-ראס - בו מצוי מתחם המוקף בגדר אבנים.
במתחם מצויה מצבה ולידה עץ חרוב עתיק.
הקיר הדרומי והקיר המזרחי של המתחם מכוסים בכיפות הנתמכות בקשתות.
בקירות יש גֻּמְחות, אשר משערים שבהן היו כתובות שומרוניות.
ליד המצבה חצובה מערה קטנה.
לפי מסורת יהודית מקום זה נקרא גבעת פינחס ובו נקבר הכהן הגדול השני, אלעזר בן אהרן (ספר יהושע כ"ד, ל"ג).
לפי מסורת ערבית כאן קברו של עזרא הסופר.
אל מפצ'ל ("בחסדי האל") - במרכז הכפר חצר נוספת ובה מצבה, המיוחסת לאיתמר אחי אלעזר.
את הקבר ניתן לראות מהיישוב איתמר, שנקרא על שמו.
עקב מיקומו בתוך הכפר הערבי, חולל הקבר מספר פעמים וצוירו עליו כתובות נאצה.
אל עזיראת - על הגבעה המזרחית של הכפר בית קברות ובו שני מבנים, אחד חד כיפתי והשני דו כיפתי, המיוחסים לקבר פינחס ולקבר אבישוע בנו, המקודש בעיני השומרונים.
בצמוד למבנה הקבר מערה בה, לפי מסורת יהודית ושומרונית, מצויים קברי שבעים הזקנים שהיו בבית דינו של משה במדבר סיני (במדבר י"א, ט"ז-י"ז).
לפי מסורות יהודיות, שומרוניות וערביות מצויים בכפר עוורתא קבריהם של אלעזר ואיתמר בני אהרן, פינחס בן אלעזר, אבישוע בנו של פינחס (כותב ספר אבישע על פי המסורת השומרונית) ושבעים הזקנים שכיהנו בסנהדרין הראשונה בתקופת המדבר.
ראשיתה של המסורת אינה ברורה.
הנוסע האלמוני מבורדו שעבר במקום בשנת 333, מראשוני כותבי ספרי המסעות בארץ ישראל, אינו מתאר בחיבורו את האתר על אף שעבר בסמוך לו.
מסורת זו מופיעה לראשונה על ידי רבי יעקב השליח שביקר בארץ ישראל סביב שנת 1235:
כמה עשרות שנים לאחר מכן, בספרו של אשתורי הפרחי, כפתור ופרח, מספר אשתורי כי ביקר בעוורתא וכי שם קבורים אלעזר ואיתמר, פינחס ושבעים הזקנים.
ב-1838 הזכיר את הקברים אליעזר הלוי, שכתב תיאור מפורט של האתר.
בתיאורו הוא מספר כי ביקר בקברי פינחס, אלעזר ואיתמר, בעוורתא, וכי השומרונים מטפחים את הקברים בעקבות גזרת גירוש שגזר עליהם איברהים פאשא שראה בהם עובדי אלילים והם נדרו לפאר את הקברים וסרה הגזרה.
הוא מזכיר גם את קברי שבעים הזקנים, אשר על פי תיאורו נמצאים במערה גבעה סמוכה.
והנוסע היהודי אברהם משה לונץ כתב בשנת 1891 בספרו מורה דרך בארץ ישראל וסוריה כך: "הכפר עוורתא היא גבעת פינחס, ובו יראו כיום קברי אלעזר הכהן ופינחס בנו" ומוסיף כי "על ההר ממולו קבר איתמר".
תימוכין לגרסה זו נמצאים גם אצל זכות (1857).
החוקר הצרפתי ויקטור גרן, שסייר בארץ ישראל במאה ה-19, כתב דיווח מפורט על הכפר עוורתא והקברים שבו.
גרן ביקר במבני הקבר באל עזיראת (אל עזילאת, בלשונו) ולא הבחין במצבה כלשהי.
גרן שמע מפי יהודים ושומרונים על המסורות הקשורות בקברים שבכפר, אך סבר כי ייחוס קברו של אלעזר הכהן לעוורתא בטעות יסודו, שכן נכון לזהותה בגבעת פינחס שבהר אפרים, "בכפר ג'יביע, לא רחוק מחרבת ת'בנה".
קברו של אלעזר הכהן כשדה חרם
על הפסוק , יש מפרשני התורה שמסבירים שבני שבט יוסף רצו לזכות שייקבר אלעזר הכהן בנחלתם.
ובעת מיתתו, החרימו את גבעת פינחס כ"שדה חרם" (הניתן לכהן שבאותו משמר) וכיוונו להחרים במשמרתו של פינחס הכהן, ובכך ייצא ויקבור אביו בנחלת בני יוסף בהר אפרים.
יש הנוהגים לבקר בציון קברם של "שבעים הזקנים" ביום ההילולה, ה' בשבט.
מקורה של הילולת "שבעים הזקנים" בתאריך זה נמצא במגילת תענית בתרא (לפי חלק מהגרסאות), והוא מובא בטור ובשולחן ערוך: "בחמישה בשבט מתו הזקנים שהיו בימי יהושע בן נון".
מתקופת הרמב"ן קיימים תיאורים על עליית גדולי ישראל ועולי רגל למערת שבעים הזקנים ולמצבות קבריהם של אלעזר ופינחס בני אהרון הכהן.
יום ההילולה של אהרן אבי אלעזר ואיתמר חל בא' באב וביום זה עולים מתפללים רבים לציונו, באבטחת כוחות צבא גדולים.
על רקע מעשי חבלה וצביעת מצבת ציון אלעזר הכהן בירוק, צבע האסלאם, פנו אגודת שכם אחד וועד המקומות הקדושים בשומרון ב-2008 למנהל האזרחי ולמשרד הדתות, אך ידם אזלה מלתחזק את המקום.
גבעת קווירינאלה (או, על פי השם הלטיני: גבעת קווירינאליס – Collis Quirinalis; באיטלקית: colle Quirinale; גבעת קווירינאלה) היא אחת משבע גבעות רומא.
הגבעה נמצאת צפון-מזרחית למרכז רומא ההיסטורית.
כיום נמצא על הגבעה ארמון הקווירינאלה - מעונו הרשמי של נשיא איטליה.
בעבר הייתה הגבעה תלולה יותר, אולם עבודות בנייה במהלך השנים העלימו את קצוותיה.
כיום, הנקודה הגבוהה ביותר שעל הגבעה מצויה בגני ארמון הקווירינאלה - 50 מטרים מעל פני הים, ובניין משרד האוצר של ימינו - 60 מטרים מעל פני הים.
על פי המסורות של רומא העתיקה, הייתה הגבעה מקום מושבו של שבט הסבינים, ועליה התגורר המלך טיטוס טאטיוס.
הגבעה נקראה על שמו של אלם של הסבינים - קווירינוס, לכבודו הוקם מקדש בראש הגבעה.
עם זאת, ישנם אזכורים של שמות נוספים עבור חלקי הגבעה: "גבעת לטיאריס" לחלקה הדרומי (collis Latiaris), "גבעת מוקיאליס" לחלקה המרכזי (collis Mucialis), ו"גבעת סאלוטריס" לחלקה הצפוני (collis Salutaris), כאשר חלקה המזרחי נקרא "גבעת קווירינאליס".
ישנה סברה אחרת לפיה מקור שם הגבעה במילה "אלון" בלטינית ("quernus" - "קוורנוס"), בשל העצים שצמחו על הגבעה.
קברים שהתגלו בגבעה מעידים על היותה מקום יישוב החל מהמאה השמינית לפנה"ס.
בשנת 446 לפנה"ס הוקם על הגבעה מקדש לסנקוס, ככל הנראה במקום בו עמד מקדש קדום יותר.
בתקופת אוגוסטוס הייתה הגבעה חלק מהרובע השישי של רומא, אזור שכונה מאוחר יותר "אלטה סמיטה" (Alta Semita).
אוגוסטוס אף הקים על הגבעה מקדש לאל מרס.
הקיסר קונסטנטינוס הראשון הקים על הגבעה את מרחצאות קונסטנטינוס - המרחצאות האחרונים שנבנו בתקופת האימפריה.
לא נותרו שרידים של מרחצאות אלה.
במהלך ימי הביניים נבנו על הגבעה מנזר פטרוס הקדוש ודומיניק, ובסמוך לו נבנה הטורה דלה מיליציה.
במהלך המאה ה-19 שונה אופי השכונה, הורחבו רחובותיה, נהרסו מבנים רבים וזאת על מנת לתת לה אופי מודרני המתאים לאופייה של רומא כבירת איטליה (מגמה שנמשכה באזורים אחרים של רומא במהלך השלטון הפשיסטי).
במרכז הגבעה נמצא ארמון הקווירינאלה, המשמש בית המגורים הרשמי של נשיא איטליה.
לפני ביטול המלוכה בשנת 1946, שימש הארמון כארמונו של מלך איטליה, וסימל את המלוכה, ולפני הקמת המלוכה האיטלקית בשנת 1871 שימש הארמון את מגורי האפיפיור.
על הגבעה כמה אתרים נוספים בעלי חשיבות:
כנסיית סנט'אנדראה אל קווירינאלה מעשה ידי האדריכל ג'ובאני לורנצו ברניני.
כנסיית סאן קארלו אלה קווטרו פונטנה של בורומיני.
כנסיית סאן סילבסטרו אל קווירינאלה שהוקמה בשנת 1000 לערך, נבנתה מחדש במאה ה-16 ושופצה במאה ה-19.
פאלאצו וולפי די מיסוראטה, שנבנה במאה ה-18.
פאלאצו אלבאני דל דראגו, שנבנה על ידי האדריכל דומניקו פונטנה והורחב על ידי אלסנדרו ספצ'י עבור האפיפיור קלמנס ה-11.
פאלאצו ברארצ'יני שנבנה בין השנים 1876–1883 ומשמש כיום את משרד ההגנה אל איטליה.
הפאלאצו דלה קונסולטה - בית המשפט לחוקה של איטליה, אשר הוקם על ידי האדריכל פרדיננדו פוגה עבור האפיפיור קלמנס ה-12 בסמוך לארמון הקווירינל.
גבעת קוזלובסקי היא גבעה בגבעתיים ששטחה 32 דונם וגובהה 87 מטר מעל פני הים.
היא שנייה בגובהה בגוש דן רק לתל בתחום היישוב גת רימון (94 מטרים גובהו), ונשקף ממנה נוף מרשים.
זוהי אחת משתי הגבעות (יחד עם גבעת בורוכוב) שעליהן הייתה בנויה גבעתיים בעת הכרזתה.
קרויה על שם מאיר קוזלובסקי, מתיישב איש העלייה השנייה וחבר "השומר".
לאורך הגבעה סלול רחוב המרי, ובנקודה הגבוהה ביותר בה ישנה תצפית לתל אביב-יפו ולים התיכון, הנקראת "מצפור שלום", על שם שלום קופטש, מראשוני המתיישבים בגבעתיים.
על חלק אחר של הגבעה נטוע גן העלייה השנייה ובו מצפה הכוכבים גבעתיים, הפועל משנת 1969 (נחנך בשנת 1968, המצפה הפעיל הוותיק ביותר בישראל) והוא המצפה הראשי של האגודה הישראלית לאסטרונומיה.
בשטח הגבעה ממוקם מאגר מים של חברת "מי אביבים" (תאגיד המים והביוב של עיריית תל אביב-יפו) וכן תורן בגובה 70 מטר, שמשמש אנטנה של חברת בזק, עם גישה לשידור לרשות השנייה.
עבודות תשתית שנעשו במקום (גידור בגדר בטון בצו רשות המים) גרמו לנזקים למקום.
בדצמבר 2016 גידרה עיריית תל אביב (בעלת המקום) את כל הגבעה ובכך מנעה את הגישה אליה.
תוך כדי בניית הגדר נפגעו בעלי חיים.
הגבעה היא שטח כורכר טבעי, הגדול ביותר שנותר בגוש דן בין הרצליה לראשון לציון, שריד לרכסי הכורכר הפנימיים שהיו נפוצים פעם באזור, ובשל הפיתוח המואץ בעשרות השנים האחרונות נפגעו ונעלמו מהנוף.
באתר עשרות רבות של מיני צמחים המאפיינים את רכסי הכורכר הפנימיים והוא מהווה אתר טבע עירוני ממדרגה ראשונה בשל ערכי הטבע הרבים והייחודיים בו, ובהם צמחים מוגנים בישראל.
בין הצמחים: בת חבצלת קטנת פרחים (הפורחת באתר מספטמבר ועד שלהי נובמבר), סחלב קדוש, שום האבקנים, בן חצב סתווי, דבורנית דינסמור, גיבסנית ערבית, חד שפה תמים, מצילות החוף והרדופנין הציצית.
בנוסף בגבעה אוכלוסייה של צבי יבשה, הנמצאים בשנים האחרונות בסכנת הכחדה בישראל, ושל שרקרקים.
זאת ועוד, בגבעה מצוי מקבץ של שום עקרון, שהוא מין יפה-פריחה, בעל פרחים לבנים-ורדרדים אשר גדל במקבצים.
זהו מין נדיר ביותר אשר שרוי בסכנת הכחדה חמורה, אנדמי לאתרים בודדים במישור החוף הישראלי וחשיבות שימורו גבוהה ביותר.
ערך הטבע הנדיר ביותר שחי בעבר בגבעה היה מין שבלולית אנדמית שנקרא שבלולית פיקרד, אשר נכחד כליל מהאתר ומהעולם כולו בעקבות עבודות תשתית שפגעו באתר.
הגבעה הייתה מיושבת כבר ב.
למסקנה זו הגיעו החוקרים בעקבות שרידי מערכת קברים הכוללת גלוסקמאות וממצאים נוספים שנמצאו בגבעה בשנת 1958.
בדצמבר 1917, בזמן מלחמת העולם הראשונה, התחולל על גבעת קוזלובסקי אחד הקרבות האחרונים בין חיילי האימפריה העות'מאנית וחיל המשלוח האוסטרלי, אנזא"ק.
לגבעה חלק בלתי נפרד מההיסטוריה והמורשת של העיר גבעתיים.
במקום התיישבו בשנת 1933 והקימו את ביתם ומשקם החקלאי לפרנסה, מאיר קוזלובסקי, איש העלייה השנייה, מראשוני ארגון השומר ופעיל בהגנה על הארץ עד יומו האחרון, עם משפחתו, אשתו אסתר (לבית בקר, אחותן הצעירה של נשות השומר קיילה גלעדי וציפורה זייד) וילדיהם.
בשנת 1937 הוקם על ידי "ההגנה" סליק ועדי ברחוב ז'בוטינסקי, ובהמשך הוקם בניין ארכיון ההגנה וצה"ל.
שטח הגבעה מוגדר בתוכנית המתאר של גבעתיים כשטח חום, כלומר שטח המיועד למבני ציבור.
חלקה הדרומי של הגבעה מוגדר כאזור בייעוד למגורים.
כל שטח הגבעה מצוי בתחום השיפוט של העיר גבעתיים, עם זאת בגבעה מספר בעלויות – חלקה הדרומי בבעלות עיריית תל אביב-יפו, ואילו מתחם בזק נמצא כיום בבעלות פרטית (לאחר שהועבר לידי ידיים פרטיות עם הפרטת חברת בזק).
מאבק על דמותה של הגבעה
עם התפתחות העיר גבעתיים, הפך אזור גבעת קוזלובסקי לאזור יוקרה הממוקם בלב העיר, ולו פוטנציאל השבחה נדל"ני גבוה מאוד.
עיריית גבעתיים הצהירה על כוונתה לקדם בגבעה תוכנית כוללת, אך גם לעיריית תל אביב וליזמים בעלי מתחם בזק יש תוכניות לפיתוח האזור.
עיריית תל אביב המחזיקה בחלק מהקרקעות ויזמים פרטיים נוספים פועלים לשינוי הייעוד של האתר, ולקידום הבנייה למגורים בשטח הפתוח המועט שנותר בגבעה.
לכן מתנהל סכסוך מזה מספר שנים בין תל אביב וגבעתיים בעניין גורלו של אתר הטבע גבעת קוזלובסקי.
עיריית תל אביב ביצעה באמצעות תאגיד המים שלה "מי אביבים" גידור פוגעני וחישוף של חלק מהשטח הטבעי.
כוונותיה של עיריית תל אביב-יפו ליזום בשטח פרויקטי נדל"ן, נוגדות את רצונם של עיריית גבעתיים וארגוני הסביבה להפוך אותו לאתר ירוק הפתוח לציבור.
הוועדה המחוזית דחתה בשנת 2012 תוכנית לשינוי ייעוד למגורים לגבי מגרש בן 2.4 דונם בתוך המתחם בייעוד של שטח לצורכי ציבור, ובעבר היה בבעלות חברת בזק, עד שמכרה אותו בשנת 2006 ליזמים פרטיים תמורת 20 מיליון שקל.
היזמים, חברת טראס השקעות שבבעלות משפחת שוסטר והיזם משה סאלם.
בשנת 2008 הגישו יזמים אלה תוכנית שנדחתה על ידי הוועדה המקומית גבעתיים להקים במקום מגדל מגורים בן 70 יחידות דיור.
ב-13 ביוני 2012 כתב מהנדס עיריית גבעתיים אריאל בלכר כי העירייה והוועדה המקומית סבורות כי אין לאשר את התוכנית.
"דעתנו שגבעת קוזלובסקי, עקב מיקומה המיוחד והשולט, היא נקודת ציון חשובה בעיר, ובשל ערכי טבע ייחודיים חייבת להישמר כאזור נטול ממגורים שישמש למבני ציבור ולריאה ירוקה בעיר גבעתיים, שהיא עיר צפופה".
עוד ציין בלכר כי העירייה סבורה שאין לקדם במתחם תוכנית נקודתית על אותו שטח של 2.4 דונם, אלא יש לתכנן את המתחם כולו ולשמור עליו לצורכי ציבור.
גם בחברה להגנת הטבע מנהלים מאבק לשמירה על השטח פתוח.
יעל זילברשטיין, המתכננת הסביבתית של החברה להגנת הטבע בתל אביב, מסבירה: "החברה להגנת הטבע פועלת בשנים האחרונות כדי להבטיח שהגבעה תוכר כאתר טבע עירוני ושכל תכנון עתידי בה יהיה ציבורי בלבד, ללא מגדלי מגורים, ושיביא בחשבון את ערכי הטבע והנוף הקיימים במקום לטובת התושבים.
לאתרי טבע עירוניים יש חשיבות רבה לא רק מבחינת שימור המגוון הביולוגי שבהם, אלא גם כמקום ללימוד, לטיול ולבילוי בשעות הפנאי.
אנו סבורים שיש לצמצם את השטח הציבורי הבנוי בגבעה למינימום הנדרש, ולהגדיל למקסימום את השטחים הציבוריים הפתוחים שבה.
את אחוזי הבנייה למגורים ניתן לנייד לאזורים אחרים בעיר, ולשמור על הגבעה כאתר טבע עירוני ייחודי לטובת תושבי העיר והמטרופולין".
גבעת עלייה היא שכונה בדרומה של יפו שבעיר תל אביב-יפו, השוכנת בין הים ממערב לרחוב יפת ממזרח, ובין שכונת יפו ג' והעיר בת ים מדרום לרחוב מנדס פראנס ושכונת עג'מי מצפון.
השכונה נוסדה ככפר דייגים באמצע המאה ה-19 על ידי מוסלמים שהגיעו מג'באליה שברצועת עזה, וכונתה גם היא בשם ג'באליה.
הכפר שכן כקילומטר דרומית למרכז יפו.
במקביל קמה מצפון לה שכונת עג'מי הנוצרית-מרונית.
בשנת 1877 יזם חג' מוחמד אל-סקחפי את הקמתו של המסגד בג'באליה.
בשנת 1943 עבר המסגד שיפוץ.
תושבי ג'באליה היו עוינים מאוד ליהודים, והנוסעים לבת ים בדרך שעברה בשכונה הותקפו שוב ושוב עד לסלילת דרך עוקפת ב-1938. במלחמת העצמאות נכבשה יפו בידי האצ"ל ביולי 1948, ורוב תושבי ג'באליה נמלטו ממנה.
תוך זמן קצר הובאו עולים לבתים הריקים ושם השכונה שונה ל"גבעת עלייה".
עם המתיישבים החדשים נמנו גם פליטים מישובי הדרום שהיו בסכנת כיבוש בידי צבא מצריים (כגון כפר ורבורג) ופליטים מגוש עציון.
בשכונה שכן בעבר בית החולים הממשלתי ביפו.
בשנות ה-50 נבנו בשכונה בית הספר הדתי "רש"י" ובית הקולנוע הפתוח "גלרון".
העירייה אסרה על התושבים להרחיב או לשפץ את הבתים הערביים, ועל כן עזבו רבים מהם לשכונות אחרות עד תחילת שנות ה-60 ומצב הבתים התדרדר.
מאוחר יותר נהרסו הבתים הערביים ופסולת הבניין נדחפה לים והרחיבה בכך את החוף.
הרחוב האורכי של השכונה הוא הטיילת מול הים שברחוב קדם (לשעבר "רחוב 60"), שבו מסעדות רבות ומאפיות.
רחוב הרוחב הראשי בשכונה הוא רחוב 3178, שמעליו גשר מסוגנן להולכי רגל הקרוי "חלון ליפו" והמוביל לעבר חוף גבעת עלייה.
מדרום לרחוב זה משתרע גן קידרון, המשתרע על שטח של עשרה דונם ואשר הוקם במתחם שהשתייך בעבר לבית החולים דונולו הרופא.
(שופץ בשנת 2002) וממערב לו נמצא "מרכז פרס לשלום".
בצידה הדרומי של השכונה שוכנים חמישה בתי קברות – מוסלמי, קתולי, יווני-אורתודוקסי, ארמני ויווני-קתולי.
במבנה משרדים סמוך שוכנים הנהלת המישלמה ליפו ובית הדין השרעי של יפו.
בצידה הצפוני של השכונה נמצא גן טולוז, שלידו שוכנים המרכז הערבי-יהודי ביפו, מרכז פיס (במבנה עתיק משופץ) ובית הספר התיכון עירוני י"ב.
ליד הגן נמצא גם בית השגריר הצרפתי.
בדרום השכונה חורשת עציון, חורשת עצי אשל שבה התגוררו מפונים מכפר עציון.
ברחוב האתרוג שכן מתחילת שנות ה-60 ועד לתחילת שנות ה-2000 שוק קטן ששמו שוק האתרוג.
השכונה ידועה ברצועת החוף שלה, המחברת בין מדרון יפו מצפון לחופי בת ים מדרום, ובעיקר במפרץ הקטן והמסולע בחלקה הצפוני.
ישיבת שירת משה שוכנת ברחוב טולוז מעל רחוב קדם.
גבעת נשר היא משכונותיה הוותיקות של נשר.
השכונה נבנתה בשנת 1949 כשכונת פועלים על ידי פועלי בית החרושת נשר על גבעה חשופה בהר הכרמל המשקיפה על בית החרושת.
השכונה תחומה מצדה המערבי על ידי חלקו התחתון של נחל נשר, מצדה הדרומי בפארק הכרמל ומצדה המזרחי בכביש 7212 ובפארק הכרמל.
בשכונה נמצאת האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל.
רובה של השכונה בנוי בתים פרטיים אך יש בה רבי קומות אחדים.
על גבול השכונה בינה לבין שכונת מרכז נשר נמצא בית הספר בית יהושע.
בית ספר יסודי, המשמש גם את ילדי גבעת נשר.
מספר תושבי השכונה נכון ל-8 בפברואר 2010 - 2,322 תושבים.
מראשית ימיה שאפה הסתדרות העובדים ליישב את הפועלים בכפר, מכיוון שזו נחשבה החלוציות המועדפת, אולם קצב העלייה לארץ ישראל גבר על היכולת להקים יישובים כפריים.
משנות ה-20 של המאה ה-20, בד בבד עם ראשית הקמתה של התעשייה ובה מפעלים דוגמת מפעל נשר חיפה, מצאו רבים את פרנסתם בעבודה בעיר.
התברר להסתדרות שעליה לתת מענה לצורכי השיכון של הפועלים בערים.
בשנות ה-20 התגבשה "שכונת העובדים" שהדגישה את החיים השיתופיים עם מסגרות קואופרטיביות בחינוך, במסחר ובשירותים שכונתיים.
הקשר אל האדמה ואל החקלאות בא לידי ביטוי במשק עזר שהוקם על שטח מצומצם הצמוד לכל בית מגורים.
ביולי 1927 הוקם בהסתדרות "המרכז לשכונות עובדים" שעסק בהקמת שיכון לפועלים בערים.
בשנת 1935 הפך גוף זה לחברת "שיכון – החברה לשכונות עובדים בע"מ" כחברה ארצית הסתדרותית, בעלת אמצעים כספיים.
לצידה הוקמה חברה לפיקוח על אגודות שיכון שיתופיות ולהדרכת תושביהן בפיתוח משקי העזר ותעשיות העזר בשכונות.
מכיוון שההסתדרות לא מימנה את הקמת השכונות, נאלצו הפועלים לממן בעצמם את בניית בתיהם.
התפתחו שני דגמים של שיכון: שכונת הפועלים, עם משק עזר קטן בשולי הערים; ומעונות עובדים, בתים משותפים בבנייה רבת־קומות, ללא כל משק עזר, בתוך העיר (בעיקר בתל אביב)
חיפה הייתה העיר היחידה שזכתה בשכונת עובדים.
בתחילת שנת 1933 הוקמה קריית חיים, שכונת העובדים שהייתה השכונה העירונית הראשונה בעמק זבולון והבסיס להקמתן של יתר "הקריות", והיום היא חלק מהעיר.
חברת "שיכון עובדים" העדיפה לבנות את שכונת הפועלים, וכך קמה קריית הפועלים.
הקריה הותאמה לתנאים החברתיים באמצעות מתן תעסוקה, הוזלת השיכון וקליטת עלייה.
בראשית דרכה טיפלה חברת "שיכון" במרחב המטרופולין של חיפה בקריית חיים ובקריית עמל.
הבסיס התעשייתי של חיפה, שהלך והתרחב בעקבות פיתוח נמל חיפה והתעשיות במפרץ חיפה, יצר ציבור גדול של פועלים שההסתדרות יכלה לפעול בתוכו ולצבור כוח פוליטי.
בין יוזמותיה להקמת שיכונים נוספים החלה חברת שיכון לנהל משא ומתן עם ממשלת המנדט על שטח ליד בית החרושת למלט "נשר" כדי לשכן את פועלי המפעל ליד מקום עבודתם.
גבעת נשר שוכנת על גבעה אשר משקיפה על שכונת מרכז נשר.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שנים 1939-1936 שימשה הגבעה כמקום ממנו צלפו כנופיות פורעים מבלד א-שייח' לתוך הצריפים ששכנו בתחתית הגבעה.
משנתמשכו פעולות הפורעים התגבשה החלטה בקרב התושבים היהודיים של נשר לשים קץ לתקריות.
בשנת 1947 עלתה קבוצה של פועלים במעלה הגבעה עם כלי נשק וכלי עבודה והקימה תוך זמן קצר עמדת בטון מבוצרת שחלשה על כל השטח והצליפות פסקו.
העמדה הפכה לאחר הקמת המדינה לחלק ממבנה האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל השוכנת בראש גבעת נשר.
בעקבות הקמת בית החרושת למלט נשר, בנו פועלי בית החרושת הראשונים שכונה של צריפים ליד המפעל.
כל השנים קיוו הפועלים שהם יקבלו עזרה מבית החרושת לבניית מבנים של קבע למגורים.
אבל הבעלים מיכאל פולק לא היה מעוניין בכך.
חלק מהפועלים ויתרו וקנו בתים בקריות הסמוכות.
רבים ציפו לבניית שכונה חדשה על הגבעה הדרומית (גבעת נשר של היום).
שטח אדמה זה נרכש בשנת 1945 על ידי קרן קיימת לישראל.
החלקה הייתה סבך של חורש ים תיכוני.
נערכת הרשמה של עובדים, הנהלת בית החרושת הסכימה לתת לכל משתכן הלוואה למימון 25% מהבנייה, וכן השתתפות בהוצאות פיתוח השטח, העובד נדרש לממן 25% והיתרה הלוואה מקופת התגמולים ומשכנתא.
ב-27 באוקטובר 1947 סוכם הנושא על דעת ההנהלה והעובדים.
בשנת 1946 עבר המפעל למלט נשר מבעלותו של מיכאל פולק לחברת סולל בונה וד"ר קרל חיים לנדאו מונה למנהל כללי.
ד"ר לנדאו הבין את בעיות השיכון והקדיש להן הרבה מזמנו.
הוא הסכים לבקשת ועדת השיכון להתקין צינור מים מבריכת נשר והסכים לעזור למשתכנים בהלוואות.
בעיניו המפעל היה שותף מלא להקמת השכונה, והוא פעל בהתאם לכך.
ב־10 בינואר 1949, כחודש לאחר הנחת אבן הפינה לשכונה, נפטר ד"ר לנדאו והוא בן 47 בלבד.
זכרו הונצח ב"בית לנדאו" שנבנה בשכונה ב-1956 המשמש מרכז החיים החברתיים והתרבותיים בשכונה וברחוב "אורח חיים" הקרוי על שמו הסמוך אליו.
ב-14 בדצמבר 1948 הונחה אבן הפינה לשכונת גבעת נשר.
בטקס השתתפו חברי הנהלת בית החרושת, העובדים, נציגי חברת "שיכון" ההסתדורתית (שיכון עובדים) והמשתכנים.
הטקס, שנערך ככל הנראה על כיפת הגבעה, במקום שבו נבנתה עמדה מבטון ואחר כך הוקמה עליה האנדרטה לנופלים, נשאו דברים חברי הנהלת המפעל נשר, העובדים, נציגי חברת השיכון וחברי האגודה.
על השלט מאחורי הנואמים נכתב כך: "עוד אבנך ונבנית גבעת ישראל", לפי הפסוק: "עוֹד א בְ נְֵך וְ נִבְ נֵית בְ תּול ת יִשְ רָ אֵ ל" (ירמיהו לא ג).
הכתובת מבטאת את המהפך שחל במלחמה, ובו הגבעה שממנה נורתה אש על הצריפים, הופכת לשכונת מגורים לתושבי נשר.
הדוברים נשאו דברים בזכות הגשמת החזון של בניית בית לפועלים בקרבת המפעל.
הטקס גם ציין את הקמת השכונה החדשה וגם את הנופלים.
כל הנוכחים, בהם לובשי מדים, כיבדו את זכר הנופלים במלחמה בעמידת דום.
ב- 15 בדצמבר 1948 דיווח העיתון דבר דיווח בקצרה על הקמת שכונת גבעת נשר ובה מאתיים יחידות דיור על הגבעה מול בית החרושת נשר במורדות הכרמל.
זכרם של הנופלים צוין גם בט"ו בשבט תש"ט (פברואר 1949).
ההורים השכולים מנשר נטעו בגבעת נשר שלושים עצי זית לזכר בניהם שנפלו במלחמת העצמאות.
נטיעת עצי הזית הייתה במסגרת אירוע נטיעות המוני בגבעת נשר שבו השתתפו תלמידי "בתי החינוך" בתי הספר מנשר ותל חנן, הורי התלמידים ורבים מתושבי שתי השכונות.
משתכני גבעת נשר היו פועלי בית החרושת בלבד, שגרו בשכונת הצריפים למרגלותיה.
עלות הבנייה בגבעה הייתה נמוכה.
פיתוח הגבעה כולל סלילת הכבישים, בניית בית התרבות, הצרכניה, בית הספר היסודי ובנין קופת חולים מומן על ידי בית החרושת.
מנהל העבודה והמודד הראשי היה משה ברזילי מתושבי שכונת הצריפים.
ברזילי תוכנן להיות המודד ומנהל העבודה מאיר שפירא.
אבל בגלל המצב הביטחוני בכבישים לא יכול היה שפירא להגיע לשכונה, וברזילי מונה גם למנהל העבודה.
בגלל המצב הביטחוני לא ניתן היה לבנות צריף עבודה על הגבעה לשיכון כלי העבודה.
הפתרון היה להביא קומפרסור וכלי עבודה על משאית גדולה ולהשאירם בסיום יום העבודה בשכונת נשר למטה.
תכנון התוכנית לשכונה נמסר למרכז השיכון שליד מועצת פועלי חיפה.
עבודות הבניה וסלילת הכבישים לחברת סולל בונה..
בשנת 1948 תוכננה גבעת נשר על ידי פרופסור אלכסנדר קליין, אדריכל ומתכנן ערים מנוסה וראש "המכון למחקר בניין עיר ושיכון" בטכניון שפעל כיועץ לתכנון ערים של הקק"ל.
גבעת נשר הייתה השכונה הראשונה במרחב נשר שזכתה לתכנון לפני הקמתה.
בחודש אוקטובר 1949 התיישבו 8 המשפחות הראשונות על הגבעה, 6 משפחות מפועלי בית החרושת משפחת אלכסי רשילוב, הנהג, ומשפחת ברזילי המהנדס אשר פיקח על עבודות הבניה מטעם סולל בונה.
מלכתחילה נבנו כל הבתים על הצלע המזרחית של הגבעה.
הגבעה הייתה חשופה לרוחות וריקה מעצים.
לא נבנו בתים בצידה המערבי של הגבעה מפני שבעת תכנון השכונה היא הייתה חשופה ליריות רובים מהכפר בלד א-שייח' אשר שכן מעברו השני של הוואדי (נחל נשר של היום).
במקום כבר הייתה קיימת עמדת הבטון המבוצרת.
הפועלים התאגדו באגודה שמטרתה הייתה קבלת הלוואות למימון הבתים, מבית החרושת קיבלו צמנט לבניית הבתים, הם בנו את הבתים בעצמם.
בתים בודדים קטנים עם חצר גדולה שבה יכלו להקים לעצמם משק עזר.
הרחובות הראשונים שנבנו היו הרחובות באזור רחובות "אילנות", ו"החלוצים" של היום.
את הבית הראשון, בתחילת רחוב האילנות, בנה יחזקאל אילון בשנת 1948. התאריך נחקק במדרכת בטון בחצר הבית.
השכונה כללה את כל מבני הציבור הבסיסיים המרכיבים שכונת פועלים: מרפאה של קופת חולים, בית ספר, צרכניה, בית עם, ובית כנסת.
יחד עם הבתים נבנתה בראש הגבעה בריכת מים עגולה אשר שימשה את התושבים לאספקת מים.
בריכה זו בשימוש עד היום (2010).
בנוסף הוקם בשנת 1953 בית כנסת.
בשנים 1958–1959 נבנו בשכונה בתים רבים במסגרת הבנייה לעולים חדשים.
היו אלה בתים דו משפחתיים קטנים עם שטח אדמה גדול מסביבם.
בתים אלה לא היו קשורים לאגודה.
התושבים שהתאגדו באגודה הקימו גם צרכניה שיתופית בבעלות התושבים.
הצרכניה פעלה במסגרת המשביר המרכזי - ברית הקואופרציה הצרכנית.
הצרכניה שימשה גם כמקום למסיבות של חברי האגודה עד לבנייתו של בית לנדאו.
לאחר סגירת האגודה עברה הצרכניה לבעלות פרטית ופעלה בשכונה עד לסגירתה בשנת 2009.
המבנה הטופוגרפי של השכונה מכתיב את רחובותיה.
תחילתה של השכונה בגבעה שהתנשאה מעל שכונת הצריפים של נשר.
הרחובות הראשונים מותאמים לקוי הגובה של הגבעה.
הקשר בין הרחובות השונים נעשה בגרמי מדרגות היורדים לאורך הגבעה.
לצידם נבנו בתים הנסתרים מעין הנוסעים ברחובות השכונה.
הבניה המקורית נעשתה רק על הצלע המזרחית של הגבעה.
עם הרחבת השכונה נסללו רחובות ונבנו בתים רבי קומות על הצלע המערבית של הגבעה המשקיפה על נחל נשר.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 נבנו בשכונה בתי עולים על צלע הר הכרמל ממזרח לגבעה הכוללת רחובות אופקיים אותם חוצים גרמי מדרגות.
שלוחה נוספת נבנתה על ההר ממערב לגבעה.
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל
האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל - האנדרטה ממוקמת בראש הגבעה, שימשה לפני קום המדינה כעמדת בטון מבוצרת.
האנדרטה הוקמה ביוזמתם של חברי ועדת הביטחון של ההגנה שפעלו במקום.
התכנון והביצוע הופקדו בידי מהנדס בית החרושת נשר בלה שניטלנדר, פרופ' יוחנן רטנר והאמן מיכאל קארה.
האנדרטה נחנכה בשנת 1950 תש"י.
האנדרטה היא מבנה מונוליטי בראשו נמצא תבליט של חייל.
לצידו של הגוש הבולט אנכית קיר אופקי המשתלב עם הקו של הגבעה עליו מצוינים שמות הנופלים.
הם גם מונצחים על גבי האנדרטה.
בגן מסביב לאנדרטה נמצא מגרש משחקים.
בית לנדאו - בשכונה נמצא גם מרכז קהילתי בשם בית לנדאו על שם חיים קרל לנדאו מנהלו של בית החרושת נשר בשנת 1945 לאחר שהמפעל נרכש על ידי שותפות של סולל בונה והחברה המרכזית.
המבנה נחנך ב-27 במאי 1957 בנוכחות הנהלת סולל בונה, מועצת פועלי חיפה, אגודת גבעת נשר והנהלת בית החרושת נשר.כיום המבנה הוא חלק מהמתנ"ס של העיר נשר.
המבנה היה שייך במקורו לחברי "אגודת גבעת נשר" היה מרכז קהילתי פעיל לכל תושבי העיר שהקימו את השכונה.
בשלב מסוים הועבר המבנה לבעלות הסתדרות לאחר שנים רבות של פעילות והזנחת הבניין הוא נסגר בשנות ה-90 של המאה ה-20. בשנת 2006 שכרה העירייה את המבנה מההסתדרות ושיפצה אותו בסכום של 6 מיליון ש"ח.
המבנה נפתח לציבור בשנת 2008. לפני פתיחתו התנהל מאבק של תושבי השכונה להסרת האנטנות הסלולריות שהציבה ההסתדרות על המבנה בגלל קרבתן לשני גני ילדים הנמצאים בסמוך למבנה.
המאבק כלל שריפת האנטנות והפגנות בכביש 705 כולל חסימה חלקית של הכביש.
הפגנות בכביש 752 לאחר שהעירייה נרתמה לנושא הוסרו האנטנות.
בית הכנסת - בית הכנסת בשכונה הוקם ב-1953 בשנים הראשונות לאחר הקמתה והוא נמצא ליד הכיכר בראש הגבעה.
המבנה הוקם ביוזמתם ובמימונם של תושבי השכונה הראשונים שהפרישו כספים שתוכננו לבניית הבתים שלהם לצורך בניית בית הכנסת.
אדריכל בית הנכסת היה טיבור שיין.
המבנה במקור היה מצופה טיח.
טקס הכנסת ספר התורה התקיים בשנת 1953. בתחילתו התפילה בבית הכנסת הייתה בנוסח אשכנז, בהתאם להרכב האוכלוסייה בשכונה.
עם השנים התמעטה האוכלוסייה הדתית בבית הכנסת וכמות המתפללים התמעטה עד שלא היה מספיק אנשים למניין.
בסוף שנות ה-90 החלו להגיע לשכונה אוכלוסייה של חוזרים בתשובה אשר התפללו בנוסח ספרד.
בתחילה נהגו להתפלל במבנה המוזנח של "בית לנדאו" ואת ספרי התורה שמרו המתפללים בבתים.
בשנת 2005 לערך נגנבו ספרים אלה.
והקהילה החליטה להצטרף לבית הכנסת הקיים בשכונה.
בתפילה הראשונה שהייתה בראש השנה נוסח התפילה היה מעורב בנוסח של אשכנז וספרד גם יחד.
בעקבות גידול התהליך של החזרה בתשובה וריבוי המתפללים בנוסח ספרד, עבר בית הכנסת להתפלל באופן קבוע בנוסח זה.
קהילת המתפללים היום בבית הכנסת היא מעורבת ומייצגת את חתך כל תושבי השכונה כאשר התפילה היא בנוסח ספרד.
בית הכנסת קיבל תנופה והפך למרכז פעיל בשכונה.
קירות בית הכנסת החיצוניים צופו בתקופת כהונתו של דוד עמר בציפוי קרמיקה ששינה את אופיו החיצוני של המבנה.
המבנה עצמו נשאר ללא שינוי מאז בנייתו.
בשנת 2024 שיפצה עירית נשר את המבנה.
כל ציפוי הקרמיקה הוסר ומראהו החיצוני של בית הכנסת חזר למצבו המקורי בצבע אפור, ונבנו שירותים ציבוריים תקניים לנשים וגברים במרפסת הכניסה לבית הכנסת.
מרפאת קופת חולים כללית - הבניין הוקם עם השכונה על ידי "אגודת גבעת נש" ושימש כמבנה מרפאה לתושבי השכונה.
בשלב מסוים עבר המבנה לבעלות שירותי בריאות כללית.
המרפאה נסגרה ותושבי השכונה נשלחו לקבל שירותים רפואיים במרפאות אחרות בעיר נשר.
בתקופת הקורונה נפתחה במרפאה עמדת בדיקות קורונה לכל תושבי מחוז הצפון.
פעילות שעוררה כעס רב בקרב תושבי השכונה בגלל העומס שזה יצר על השכונה.
לאחר לחצים רבים, הועברה עמדת הבדיקות לאצטדיון נשר בחדרים שהוקצו לשם כך על ידי עיריית נשר.
לאחר מכן המבנה שימש כמבנה משרדים של קופת החולים.
שהפך בהמשך למרפאה לאוכלוסייה מיוחדת במחוז חיפה.
בית הספר היסודי גנות - את שכונת גבעת נשר שרת בית הספר הממלכתי "גנות" אשר שכן בקצה רחוב ההשכלה בצמוד לפארק הכרמל.
בית ספר זה נסגר בשנת 1974 ותלמידי גבעת נשר עברו ללמוד בבית הספר "בית יהושע".
למבנה בית הספר נכנסו תלמידי חטיבת הביניים של נשר עד לסגירתו בשנת 1979 עם הקמת קמפוס החינוך.
היום מתקיים במבנה "מרכז קליעה ובינוי" על שם דודו שביט, מוותיקי נשר.
בשנת 1957 בעת ביצוע עבודות בכביש התגלה קבר כוכים על פי שברי הזכוכית תוארכה המערה לתקופה הרומית.
נערכה במקום חפירת בדיקה מטעם אגף העתיקות והמוזיאונים שנוהלה על ידי עמנואל ענתי.
בחפירה נמצא שהמערה היא שדודה וכי נסדקה בחלקה הדרומי.
במערה נמצאו שישה כוכים ששלושה מהם נחפרו, נמצאו בהם 3 ארונות חרס שבורים בחלקם ללא המכסים.
נמצאו גם עצמות פזורות ושברי זכוכית.
המערה נסתמה על ידי החופרים.
בהמשך נערכו חפירות לא מוסדרות על ידי תושבי גבעת נשר ונמצאו: עגילי זהב, טבעת זהב, קערת מתכת, מכתש בזלת ובתוכו אבן טחינה, מכתש שבור מאלבסטר, מנעולי ברונזה, ידיות, מסמרים וקישוטים שונים של ארונות הקבורה, וכן כלי זכוכית שכללו גם 13 בקבוקים רבועים.
הממצאים הובאו למשרדי מועצת נשר ולא נקלטו באוצרות המדינה.
גבעת רוקח היא השכונה הראשונה בבני ברק.
המושבה בני ברק נוסדה בשנת תרפ"ד (1924).
אוכלוסייתה הייתה דלילה ולא התרכזה בשכונה רשמית.
עיקר שטחה המיושב היה בחלקה המערבי של בני ברק של היום.
צריפיה הראשונים הוקמו בחלקו המערבי של רחוב רבי עקיבא (כיום רחובות הראשונים ומינץ).
לאחר מכן הוקמו צריפים נוספים ונבנו הבתים הראשונים ברחוב רבי עקיבא וסביבתו (כיום רחובות הרב קוק וטבריה).
כמו כן ניטעו פרדסים באזורים הסובבים את המושבה.
בסוף שנות ה-20 שהה מייסד בני ברק יצחק גרשטנקורן בארצות הברית לצורך גיוס משאבים לפיתוח המושבה.
בהיותו בברוקלין הוא פגש את הנדבן היהודי ישראל רוקח.
רוקח, שהיה אז כבן תשעים, הקים קרן צדקה בסכום של 50 אלף דולר שהעניקה הלוואות ארוכות טווח.
הוא ניאות להקדיש חלק מהסכום להקמת שכונה חדשה במושבה הצעירה בני ברק.
בכ"א באלול תר"צ (1930) הונחה אבן הפינה לשכונה החדשה על אחת משבע הגבעות באזור, והיא נקראה על שם הנדיב – "גבעת רוקח".
בהנחת אבן הפינה השתתפו תושבי המושבה ובראשם גרשטנקורן והוקראה מגילת היסוד לכבודו של רוקח.
הרחוב הראשי המוליך למעלה הגבעה נקרא רחוב בן פתחיה, לכבודו של גרשטנקורן.
בקיץ תרצ"ג (1933) עלה החזון איש לארץ ישראל והתיישב בגבעת רוקח.
כעבור מספר חודשים עלה בעקבותיו גיסו הרב יעקב ישראל קניבסקי והתיישב בסמוך אליו בשכונה.
במרכז השכונה הוקמה ישיבת בית יוסף, והרב קנייבסקי נבחר לעמוד בראשה.
במשך שנים הייתה ישיבת בית יוסף המוסד התורני המרכזי של השכונה והיא השפיעה על האווירה הרוחנית והתורנית של בני ברק כולה.
בשנות ה-40 רכש הרב יצחק אייזיק שר שלושה דונם וחצי בפסגת גבעת רוקח מידי ישראל ארטן ובנו אברהם ארטן.
על השטח הזה הקים הרב שר יחד עם חתנו הרב מרדכי שולמן, בשנת תש"ז (1946), את ישיבת סלבודקה.
הישיבה החדשה דחקה את מקומה של ישיבת בית יוסף כמרכז התורני הגדול של גבעת רוקח.
במתחם ישיבת סלובודקה בגבעת רוקח, שרחובה נקרא על שמו של הרב שר, מתגוררים רבני הישיבה.
במבנה של ישיבת בית יוסף פועלת כיום ישיבת בית מתתיהו.
כיום שוכנים בגבעת רוקח מוסדות דת נוספים, ובהם ישיבת חומת ציון, בית המדרש "בני שלשים" של חסידות קוסון וכן ישיבת כיסא רחמים לצעירים.
למרגלות הגבעה שכן בעבר מרכז חסידות נדבורנה, ובסמוך לו בית המדרש של חסידות סוכטשוב.
כמו כן בעבר שכנה בגבעה, ישיבה לצעירים של חסידות מודזיץ, אמרי שאול.
גבעת סלעית הוא התנחלות דתית בצפון בקעת הירדן הנחשבת באופן רשמי לשכונה במחולה.
מהיישוב ניתן לראות בכיוון מזרח נוף אל עבר צפון בקעת הירדן, אזור בקעת בזק, הרי הגלעד, בכיוון צפון את עמק בית שאן והגלבוע והכפר כרדלה, בכיוון מערב ניתן לראות את הר בזק ומאחז שירת העשבים, ובכיוון דרום את היישובים רותם ומשכיות ואת כביש 578 (דרך אלון).
גבעת סלעית הוקמה ב-2001 לאחר רצח סלעית שטרית בפיגוע הירי בצומת מחולה באותה שנה במהלך האינתיפאדה השנייה.
ב-2012 פעל משרד הביטחון להסדרת היישוב, המנהל האזרחי קידם את הכשרתו ב-2013. ב-2017 פרסם משרד הבינוי והשיכון כי הוא מקדם את הכשרת היישוב., וב-6 באוגוסט 2019 אושרה סופית חוקיות המקום
נכון לנובמבר 2025 מתגוררות ביישוב 18 משפחות.
באוקטובר 2016 הוקמה חווה חקלאית בסמוך לגבעת סלעית.
ב"הארץ" נטען שהמקום מהווה אדמה פרטית פלסטינית, ותושביו מונעים מפלסטינים לרעות את צאנם בסמיכות אליו.
גבעת עמל ב' היא שכונה בתל אביב כיום בתחומי שכונת בבלי ופארק צמרת בסמיכות (דרך נמיר מפרידה ביניהן) לגבעת עמל א' ממערב, בשטחה ניצבים כיום מגדלי אקירוב.
בשכונה שוכנו פליטים יהודים ממלחמת העצמאות.
ההתיישבות לא הוסדרה מעולם, והתנהל סביבה מאבק ציבורי ומשפטי ארוך שנים בין צאצאי המתיישבים ליזמי נדל"ן שרכשו את השטח.
אחרוני התושבים פונו מהשכונה ב-15 בנובמבר 2021.
גבעת עמל ב' הוקמה ב-1948 לאחר מלחמת העצמאות.
בהוראת ההגנה, הושיבה עיריית תל אביב יהודים, שפונו מבתיהם באזורי הקרבות ביפו, מנשייה ונווה צדק.
באפריל 1948, דווח ש-360 משפחות שוכנו בג'מאסין אל ע'רבי וכפר סומייל הסמוך.
בדצמבר 1949 דיווחה עיריית תל אביב כי בשכונה גרים 1,100 איש ב-127 בתים והיא לא חוברה לרשת המים העירונית או חשמל ואין בה כבישים סלולים.
כמו כן דווח שהתושבים החלו לקרוא לשכונה "גבעות עמל".
ב-1 בנובמבר 1949, הבטיח ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון: "כל אלה שהתיישבו בג'אמוסין בהסכמת המוסדות המוסמכים, יוכלו להישאר במקומם עד שישוכנו במקומם הקבוע" עם זאת הדגיש כי לא תותר הקמת צריפים חדשים ללא היתר.
בשנות ה-50 ביקשו תושבי גבעת עמל לקנות את הקרקע ולבנות את ביתם כראוי.
רשות הפיתוח סירבה ואף הסתירה מהם מידע בדבר החובה של המדינה להציע ליושבים בנכסי נפקדים לקנות את הנכס כזכות ראשונים.
בכל מקרה בו מתקבלת בקשה לרכישת נכס מאת קונה או קונים שאינם מחזיקים בנכס, יש לפנות אל הדיירים ולשאול אותם אם הם מעוניינים לרכוש את הנכס בו הם מחזיקים, הפניה אל הדיירים תעשה לפי הטופס אשר דוגמתו ניתנת בעמ' 17 בנספח א' להוראה זאת אשר תישלח בדואר רשום.
אם הדיירים לא יביעו את הסכמתם תוך 30 יום לרכוש את דירותיהם, אפשר יהיה לנהל משא ומתן עם המבקשים".
טפסים אלה מעולם לא התקבלו בגבעת עמל.
ב-1954 הוציאה עיריית תל אביב-יפו, בראשות חיים לבנון צווים לפינוי תושבים מהשכונה.
בסופו של מאבק משפטי שארך שמונה שנים פסק בית המשפט העליון לזכות התושבים, ומנע מהעירייה לפנותם.
בפסק הדין כתב השופט חיים כהן כי תכלית תביעתה של העירייה הייתה "לנשל אנשים מבתיהם, אשר הם גרים בהם, ברשות ולא במעל, זה כ-14 שנה".
העברת הבעלות לידי דיור ב.פ.
עם הקמת מינהל מקרקעי ישראל בשנת 1960, הועברה הבעלות על השטח לידיו.
בשנת 1961 מינהל מקרקעי ישראל מכר את השטח לחברת בת של סולל בונה בשם "דיור ב.פ." במחיר נמוך למטרת בניית 440 יחידות דירות שיכון.
בחוזה המכר הוגדר כי החברה מודעת לקיומם של דיירים המתגוררים בשטח וכי היא לוקחת על עצמה לספק להם דיור חלופי דירה תמורת דירה בשיכון שתבנה במקום (בתמורה למחיר הנמוך אותו שילמה על השטח).
על פי חוזה המכר, חברת ב.פ.
דיור הייתה אמורה להקים את השיכון תוך 5 שנים עד שנת 1966. במקום להתחיל בבניה, חברת דיור ב.פ.
החליטה לפתוח במהלך הגדלת זכויות הבנייה ל-900 יחידות דיור.
החברה לא עמדה בהתחייבויותיה, ומינהל מקרקעי ישראל לא דרש שתעמוד בהן.
השנים עברו, ומצב השכונה לא השתפר, והיא לא חוברה לכבישים או לתשתיות עירוניות, למרבית הבתים בשכונה היו רק מספרים, ללא שמות רחובות.
במהלך השנים רוב המתיישבים המקוריים של השכונה נפטרו, וצאצאיהם אשר נותרו בה המשיכו לדרוש את הזכויות שהובטחו להוריהם.
התקיים ויכוח ביחס לזכותם בשטח, מאחר שהדיור החלופי הובטח להוריהם, ולא להם.
בשנת 1988 רשות מקרקעי ישראל אישרה לחברת ב.פ.
דיור, אף על פי שלא עמדה בחוזה המכר ולא בנתה שיכון במקום, למכור את הזכויות בקרקע לשתי חברות נדל"ן, "א.מ.ת.ש" (המוחזקת על ידי קבוצה של משקיעים מאירופה ומישראל) ודנקנר השקעות (שהייתה אז בבעלות משפחת דנקנר).
באוגוסט 1989 הגישו התושבים בקשה לבית המשפט, להוציא צו מניעה לביצוע העסקה עד שיסדרו זכויותיהם.
בשנת 1993 ביקש תושב השכונה, שלמה מאור, למכור את ביתו כדי לקנות בית במקום אחר, עורך הדין שטיפל בנושא הודיע לו שאין ביכולתו למכור את הנכס מאחר שאינו רשום על שמו.
מאור, בנוסף לפנייה לבג"ץ הקים, יחד עם ישעיהו בן נון, את "עמותת א.נ.ש – ארגון נפגעי שכונות", ששמה לעצמה למטרה לסייע לתושבי השכונה להשיג בעלות על הקרקע, ולהשיג את תנאי הפינוי הטובים ביותר.
במשך אותן שנים שהשטח היה בבעלותה, לא קידמה "דנקנר השקעות" את פיתוח האזור, עקב ההשקעה הגבוה שהייתה דרושה בפינוי התושבים לפני תחילת הבנייה.
קניית הקרקע בידי יצחק תשובה
ב-2004 רכש איש העסקים יצחק תשובה, באמצעות חברת "אלעד השקעות", את "דנקנר השקעות" (אשר שינתה את שמה לאלעד ישראל מגורים בשנת 2010).
בשנת 2008, העריכה דנקנר השקעות כי בבנייה בשטח זה גלום פוטנציאל רווח של כ-3.6 מיליארד שקלים.
באותה שנה הודיעה חברת "א.מ.ת.ש" שהתקשרה בהסכם קומבינציה לפיו רכשה חברת הבנייה "א.
דורי" 58% מזכויות בחלק הקרקע שבבעלותה בתמורה לתכנון, בנייה, ושיווק פרויקט הבנייה במקום.
אחרי ההסכם היה אמור חלקה של חברת "א.
דורי" בפרויקט היה אמור להיות 20%.
במקביל, תבעה "דנקנר השקעות" את "א.מ.ת.ש" בטענה שאינה מסייעת בקידום הפרויקט.
לאחר חצי שנה הודיעה חברת "א.
העסקה בוטלה סופית בתחילת 2010.
קניית הקרקע בידי משפחת כוזהינוף
בפברואר 2014 רכשה משפחת כוזהינוף את הזכויות בחלק מהאדמה מאיש העסקים אריק אברמוביץ' בתמורה ל-200 מיליון ש"ח, לאחר שכשלה העסקה בראשות ענבל אור, באת כוחו של אברמוביץ', מול התושבים.
עיריית תל אביב היא בעלים נוסף בקרקע גבעת עמל (12%) לצד יצחק תשובה ומשפחת כוזהינוף, וכן רשומות לזכותה 166 דירות יוקרה בשני מגדלים שיבנו על קרקע גבעת עמל.
בדצמבר 2014 התפרסם גם "הסכם הפינויים" בין עיריית תל אביב-יפו ליצחק תשובה, בו העירייה ממנה אותו לפנות עבורה את תושבי גבעת שיושבים על שטחי העירייה (הרוב המוחלט של תושבי השכונה) ובתמורה העירייה תתן לו היתרי בניה.
ב-27 במרץ 2014 פונו שתי משפחות בגבעת עמל בכוח על ידי יצחק תשובה באמצעות צווי פינוי.
הצד השני הגיע וחתם עמם על הסכם פיצוי בעת ששוטרי יס"מ כבר פרצו לבתיהם.
ב-17 בספטמבר, ערב ראש השנה, פונו חמש משפחות נוספות על ידי יצחק תשובה על פי צו של בית המשפט.
בהם שתי משפחות שהגיעו להסכם פיצוי בלילה שלפני הפינוי.
שתי משפחות נוספות גרו באוהל בגבעת עמל במשך כמה חודשים.
ב-29 בדצמבר אותה השנה פונו, על ידי משפחת כוזהינוף, שמונה משפחות נוספות על ידי כוחות יס"מ.
על פי עדויות מהאירוע, בין היתר של חברי כנסת אשר נכחו במקום, הפינוי בוצע אגב הפעלת כוח רב.
ביוני 2016 הגיעה הצעת חוק להבטחת דיור חלופי לתושבי השכונה לקריאה טרומית, עברה בקריאה טרומית, הועברה לוועדה הרלוונטית ב-2016, ולא נידונה שוב לאחר מכן.
בדצמבר 2019 פסק בית המשפט המחוזי פיצוי כולל של 42 מיליון שקלים לכ-90 זכאים שזכאותם הוגדרה על פי מגורים במקום בשנת 1961.
ב-2016 הוגשה תובענה ייצוגית, שבה נטען כי המדינה הפרה את התחייבויותיה כלפי התושבים ששוכנו זמנית בשכונה למתן דיור קבע.
באפריל 2021, בית המשפט המחוזי קיבל את הטענה.
בבית המשפט המחוזי, נקבע שיש לבטל את פסק הדין המחוזי, אשר ניתן בניגוד לחוק ולפסיקה, תוך קביעת עובדות רבות שלא נדרשו לצורך בירור ההליך וללא שניתן למדינה להגיב לטענות אלו טרם קביעתן בפסק הדין.
בחודש אפריל 2021, אף על פי שבשטחים אלה מתגוררים הרוב המוחלט של התושבים, מכרה העירייה את חלקה בגבעת עמל לאחים חג'ג' ולדניאל צרפתי, עם זכויות ל-166 דירות יוקרה, תמורת 365 מיליון שקלים.
לפי התב"ע, מיועדים לקום על שטחים אלה שני מגדלי יוקרה.
בחודש ינואר 2021 בית המשפט העליון חיזק את ההכרה בזכותם ההיסטורית של התושבים על הקרקע עליה יושבו ב-1949 לאחר מלחמת העצמאות, ואף הגדיל את מתווה הפיצויים הקודם מ-27.5 מיליון שקל ל-42 מיליון לכל המשפחות.
סך כל 14 משקי הבית בגבעת עמל שקיבלו צווי פינוי בנויים מכ-60 משפחות, אך לפי קביעת בית המשפט הזכות לדיור ניתנת בעבור כל משק בית - לא עבור כל משפחה.
באוגוסט 2021 התושבים הוחתמו על מתווה פיצוי שהוסדר עם שר המשפטים גדעון סער.
המתווה קובע קריטריונים לפיצוי המבוססים על החלטות משפטיות קודמות.
לפי המתווה, הדיירים המפונים יקבלו סיוע בשכר דירה לחודשים הראשונים שלאחר הפינוי לצורך תקופת הסתגלות.
כמו כן, כל נחלה תזכה לפיצוי עבור המבנים והחצרות שבהם התגוררו בני המשפחה בשנת 1961 – השנה שבה נמכרה הקרקע ליזמי נדל"ן על-ידי המדינה.
הפינוי בוצע לאחר שהתושבים הגיעו להסכמות עם תשובה ומשרד המשפטים – אולם ללא התחייבות בכתב של המדינה לקיום ההסכמות.
למשפחות הובטחה חלוקת פיצוי מהמדינה בסך כולל של כ-30 מיליון שקלים מכספים קואליציוניים, אולם כספים אלו לא הועברו לידיהן בסופו של דבר על רקע עמדת הייעוץ המשפטי לממשלה שלא נמצאה דרך חוקית להעביר את הכסף.
ביוני 2013, החל שיווק פרויקט פארק בבלי על ידי חברת "אלעד ישראל מגורים" מקבוצת יצחק תשובה ו"אמח"ש השקעות".
הפרויקט כולל שישה מגדלים, ארבעה מהם בבעלות תשובה ושניים בבעלות עיריית תל אביב.
בניית המגדל הראשון החלה בשנת 2015 והוא אוכלס החל מסוף 2018. בדצמבר 2019 תשובה עצמו רכש דירת דופלקס בחלק העליון של המגדל.
בניית המגדל השני החלה בסוף 2019, לאחר שעיריית תל אביב הסירה את סירובה להנפיק היתר בנייה למגדל.
העירייה נימקה את הסירוב בכך שטרם בוצעו הפינויים הנדרשים במתחם בהתאם להסכם בין העירייה לחברה מ-2013, ולפיו מרבית הפינויים הנותרים בשכונת גבעת עמל יהיו באחריות קבוצת אלעד.
בדצמבר 2019 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי 14 המשפחות שנותרו בגבעת עמל יקבלו פיצוי של כ-42 מיליון שקל.
והפיצוי שתבע מהם תשובה על שימושם בקרקע, בסך מיליוני שקלים, נדחה.
בית המשפט החליט כי המפונים זכאים לפיצוי נוסף, שווי בעלות על דירה חלופית לשארית חייהם, בסך של כ-3 מיליון שקל.
בהחלטתו, הגדיל את מתווה הפיצויים של קבוצת המפונים האחרונה מ-27.5 מיליון שקל ל-42 מיליון.
במאי 2020, מכר יצחק תשובה את המגרשים לבניית המגדל השלישי והרביעי לחברות י.ח.
דמרי בניה ופיתוח וקבוצת חג'ג', תמורת 380 מיליון שקל.
בפברואר 2016, החלה משפחת כוזהינוף בשיווק פרויקט "מגדל בראשית בבלי" על המגרש שרכשה, מגדל בן 44 קומות עם 174 יחידות דיור.
ביולי 2019 זכתה חברת "אלקטרה בנייה", חברת בת של קבוצת אלקטרה במכרז להקמת המגדל.
בתחילת אוגוסט 2019, התקבל היתר הבנייה המלא להקמתו.
גבעת צ'ליו (באיטלקית: colle Celio; בלטינית: Collis Caelius, גבעת קאיליוס) היא אחת משבע הגבעות של רומא.
תחת שלטונו של המלך טולוס הוסטיליוס, הוכרחה כל אוכלוסיית העיר אלבה לונגה (עיר עתיקה שישבה בחבל לטיום, איטליה) להתיישב בגבעת קאיליוס.
על פי המסורת, הגבעה קיבלה את שמה מקאיליוס ויבאנה, אציל אטרוסקי.
משערים שהגבעה נקראת כך משום שאחרי מותו הוקמה שם עיר, או משום שחברו הטוב סרוויוס טוליוס ביקש לכבד אותו אחרי מותו.
ברפובליקה הרומית הייתה גבעת קאיליוס רובע מגורים אופנתי ואתר המגורים של עשירי רומא.
עבודות ארכאולוגיות מתחת למרחצאות קרקלה חשפו שרידי וילות מפוארות המלאות בציורי קיר ופסיפסים.
בגבעת צ'ליו נמצאת גם הבזיליקה סנטי ג'ובאני א פאולו והבזיליקה העתיקה סטאנו סטפנו רוטונדו.
גבעת פֶּטְזִ'ין (בצ'כית: Petřín; נכתב לעיתים גבעת פטרין) היא גבעה בגובה 327 מטר במרכז העיר פראג.
הגבעה, מכוסה כמעט כולה בפארקים, היא אזור נופש אהוב על תושבי פראג.
פסגת הגבעה מקושרת לרובע מאלה סטרנה של פראג על ידי הפוניקולר של פראג, פוניקולר שפעל לראשונה בשנת 1891.
מגדל תצפית פטז'ין – מגדל תצפית בגובה כ-60 מטרים, שנבנה ב-1891 כחיקוי מוקטן של מגדל אייפל.
הגבעה מופיעה בהבלטה ב"תיאור של מאבק", סיפור קצר מוקדם מאת פרנץ קפקא ובקצרה בספרו של מילן קונדרה "הקלות הבלתי-נסבלת של הקיום".
גבעת ספירי (ברומנית: Dealul Spirii) היא גבעה בבוקרשט, רומניה, הידועה גם בשם "גבעת הארסנל".
בעת החדשה המקום מפורסם בכך שעליו שוכן המבנה הענק של ארמון הפרלמנט הרומני.
במקור המקום נקרא על שמו של דוקטור Spiridon Kristofi (ספירידון קריסטופי), שייסד כנסייה מבוצרת על גבעה זו לפני 1765. במקום נבנה ב-1765 מבנה החצר החדשה, משכן שליטי ולאכיה עד 1812. ב-1812 המבנה נשרף ומאז היה ידוע בשם "החצר השרופה".
ב-13 בספטמבר 1848 נערך על הגבעה הקרב בין מכבי אש של בוקרשט ובין צבא האימפריה העות'מאנית, שבא לדכא את מהפכת 1848.
ב-1984 פורקה הכנסייה, כדי לפנות מקום לבניית ארמון הפרלמנט.
בקרבת מקום שוכנת תחנת גבעת ספירי, תחנת רכבת ישנה.
גבעת עמרם היא התרוממות קרקע דמוית טרפז במרכז בקעת עמרם שבהרי אילת.
הגבעה בנויה סלע געש ובראשה טבלה של אבן חול אדומה.
פסגת הגבעה חולשת על נחל צפונות, וצופה על בקעת עמרם, דרום הערבה, ראש מפרץ אילת והרי האדום.
הגבעה מתרוממת 475 מ' מעל פני הים, סמוך אליה - גבעת יוכבד.
גבעת עמרם היא גוש של סלעי געש מעידן הפרה-קמבריום.
המצוקים הסוגרים על הבקעה בנויים מאבני חול צבעוניות, ומעליהם יש מצוקים של סלעי גיר וחרסית.
בקעת עמרם היא דמוית מכתש בהרי אילת, כ-10 ק"מ מצפון לאילת.
אורכה כ-4 ק"מ, רוחבה המרבי כ-3 ק"מ והיא מוקפת משלושה עברים מצוקים המתנשאים כ-400 מ' מעל קרקעיתה, ופתוחה כלפי מזרח אל הערבה.
גבעת סִי֫לְבְּרִי היא תל, גבעת קירטון מלאכותית פרהיסטורית כ-1.5 קילומטרים דרומית לאייווברי במחוז וילטשייר באנגליה.
התל הוא חלק מאתר המורשת העולמית סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים של ארגון אונסק"ו.
גובה התל 39.3 מטרים על פי מקור אחד או 30 מטרים לפי מקור אחר, הגבעה המלאכותית הפרהיסטורית הגבוהה ביותר באירופה, ואחת הגדולות בעולם, דומה בגודל לחלק מהפירמידות הקטנות במתחם הפירמידות בגיזה שבמצרים.
גבעת סילברי היא חלק ממכלול מונומנטים נאוליתיים סביב אייווברי, הכוללים את מעגל אייווברי והרוגם הארוך של מערב קנט.
המטרה המקורית של הקמת הגבעה אינה ידועה.
כמה אתרים נאוליתיים חשובים אחרים בווילטשייר בהשגחת קרן המורשת האנגלית הכוללים את אתרי ההנג' של מרדן (Marden Henge) וסטונהנג' עשויים להיות קשורים תרבותית או פונקציונלית לאייווברי וסילברי.
הגבעה בנויה בעיקר מקירטון וחרסית שנחפרו מהאזור הסובב.
גובהה, קרוב ל-40 מטרים, נמדד מפני הקרקע על גבי הסחף שהצטבר בחפיר שסביב התל בעומק 9 מטרים.
בסיס הגבעה מעגל בקוטר 167 מטרים, והיא משתרעת על שטח של כ-20 דונם.
הפסגה שטוחה וקוטרה 30 מטרים.
הגבעה נבנתה בכמה שלבים בין 2400–2300 לפני הספירה, תוך הפגנת כישורים טכנולוגיים מרשימים ושליטה ממושכת על משאבים ועובדים.
הארכאולוגים משערים כי נדרשו 18 מיליון שעות אדם, שווה ערך ל-500 איש העובדים במשך 15 שנים להסיע ולעצב 248,000 מטרים מעוקבים של אדמה.
Mackie) טוען שאף מבנה שבטי פשוט של שלהי התקופה הנאוליתית כפי שבדרך מדמיינים יכול היה לבצע פרויקט כזה או דומים לו, ומדמה בנפשו אליטה תאוקרטית חזקה סמכותנית בעלת שליטה נרחבת ברחבי דרום בריטניה.
משערים שתהליך הבנייה התנהל כך: תחילה פינו הבנאים את האבנים ואת שכבת הקרקע העליונה.
אחר כך נבנתה תלולית קטנה של חצץ בגובה של פחות ממטר, עם חומר שהובא מן הנהר קנט הסמוך.
בשלב מאוחר יותר, הוצבה טבעת של מוטות עץ שקבעה תחום בקוטר של 16 מטר, שלתוכו שפכו תוכן של סלים שהכילו בוץ ואדמה שחורה.
בקרבת מקום נערמו ערימות קטנות יותר, ולתוך התל המרכזי נחפרו כמה בורות, ככל הנראה מסיבות טקסיות.
אנשים המשיכו להוסיף אדמה, גושי דשא ואפילו סלעים, ויצרו תל בקוטר 35 מטרים וגובה של כ-5 מטרים.
לאחר מכן נחפרה תעלה מעגלית עמוקה בקוטר של 100 מטר עם סוללה פנימית.
תעלה זו מולאה ורוקנה מספר פעמים.
שורה של סוללות קירטון נוספו לתלולית, והגדילו אותה ומילאו את התעלה.
תעלה שנייה גדולה מאוד מלאה במים והרחבה מלבנית נחפרו מעבר לה, והותירה מקום להרחיב את תלולית הקירטון עוד יותר.
סקר מצא שמרכז הפסגה השטוחה ומרכז החרוט של הגבעה שוכנים במרחק של מטר אחד.
יש סימנים לכך שהפסגה הייתה במקור מעוגלת, אבל בימי הביניים היא עברה השטחה במטרה לשמש כבסיס למבנה, ייתכן למטרות הגנתיות.
העדות הברורה הראשונה לבנייה, המתוארכת סביב שנת 2,400 לפני הספירה מורכבת מליבה של חצץ מדופן במוטות עץ וגושים של סלעי סארסן.
שכבות מתחלפות של שברי קירטון ואדמה הונחו על גבי הליבה, תוך שימוש בחומר שנחפר מסדרה של חפירים מקיפים שבהדרגה התמלאו מחדש ואז נפתחה חפירה חדשה כמה מטרים הרחק יותר.
המדרגה המקיפה את הפסגה מתוארכת לשלב זה בבנייה, או כאמצעי זהירות כנגד החלקה, או כשריד לשביל הלולייני שטיפס מבסיס הגבעה, ששימש להעלות חומרים בזמן הבנייה ואחר-כך כתוואי לתהלוכות.
בתל בוצעות כמה חפירות ארכאולוגיות.
האתר אויר לראשונה על ידי האנטיקוואר והארכאולוג החובב ג'ון אוברי (John Aubrey; 1697-1626), שההערות שכתב בנושא התפרסמו בספרו "מונומנטה בריטניקה" (Monumenta Britannica), שיצא לאור בבית הדפוס דורסט ב-1680 ו-1682. מאוחר יותר כתב הכומר והאנטיקוואר ויליאם סטקלי (William Stukeley; 1765-1687) שבמהלך שתילת עץ בפסגה ב-1723 נתגלו שלד ורסן.
קרוב לוודאי שמדובר בקבורה משנית מזמן מאוחר.
באוקטובר 1776 חפר צוות של כורים מקורנוול בפיקוחם של הדוכס מנורת'מברלנד וקולונל אדווארד דרקס (Edward Drax) פיר מהפסגה.
ב-1849 נחפרה מנהרה אופקית מהקצה אל המרכז על ידי צוות ביוזמת מכון הארכאולוגי המלוכתי בראשות הכומר ג'ון מרוותר (John Merewether; 1850-1797).
פלינדרס פיטרי חקר את הגבעה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בין 1968 ל-1970 ביצע הארכאולוג פרופסור ריצ'רד אטקינסון (Richard John Copland Atkinson; 1994-1920) חפירות בסילברי שצולמו ל-BBC.
חפירה זו חשפה את מרבית העדויות הסביבתיות הידועות על האתר, כולל שרידים של נמלים מעופפות מה שמוכיח שבניית הגבעה החלה בחודש יולי או אוגוסט.
אטקינסון חפר כמה מחפורות באתר ופתח מחדש את המנהרה מ-1849, שבה מצא חומר שתוארך לתקופה הנאוליתית, אם כי אף אחת המדידות שערך באמצעות תיארוך פחמן-14 נחשבות מהימנות על פי הסטנדרטים המודרניים.
הוא טען שהגבעה נבנתה בשלבים.
החלק התחתון היה שקערורית שמולאה בכבול.
מעליה שכבות של אדמה, סלעים וקירטון.
בשלב הראשון נבנתה גבעה בקוטר 36 מטרים וגודלה הוכפל כמעט מיד לאחר השלמתה.
הקירטון לכך נלקח מחפיר בעומק 6 מטרים שכוסה בהמשך על ידי השלב השלישי שהביא את קוטרה ל-167 מטרים.
כל נדבך התמלא בקירטון דחוס ואז הוחלק או עבר סחיפה על מנת ליצור מדרון.