tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרמן מיכל נולד בשנת 1906 או 1909. מיקום המוצא המדויק שלו אינו ברור.
באמצע שנות השלושים החל לעבוד כאח במרכז רפואי בברלין.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים, יחד עם פרנץ שטנגל וכריסטיאן וירט, הוא עבד כאח ראשי במחנה ההשמדה בהרטים, שם הושמדו נכים ובעלי פיגור שכלי על ידי גז וזריקות קטלניות כחלק מתוכנית אותנסיה T-4 .
באפריל 1942 מונה אס- אוברסטורמפורר (סגן ראשון) פרנץ שטנגל למפקד סוביבור.
שטנגל מינה את ס.ס.-אוברשארפהרר הרמן מיכל לסגנו עקב יחסי העבודה הקודמים שלהם וניסיונו הרב בתוכניות "המתת חסד" בתוכנית אותנסיה.
הרמן מיכל מתואר כאיש גבוה וחינני בעל תווי פנים עדינים וקול נעים.
נאומו המנומס והמעודן זיכה אותו בכינוי "בעל דרשן".
עדה ליכטמן, ניצולת סוביבור, תיארה כיצד מיכל הונה את המגיעים החדשים למחנה לפני רציחתם: שמענו מילה במילה כיצד אוברשארפהרר מיכל, עומד על שולחן קטן, ומשכנע את האנשים להירגע.
הוא הבטיח להם שאחרי המרחצאות יוחזרו אליהם כל חפציהם ושהגיע הזמן שיהודים יהפכו ליסוד יצרני.
נכון לעכשיו כולם ייסעו לאוקראינה לחיות ולעבוד.
יעד זו עורר אמון והתלהבות בקרב האנשים.
הם מחאו כפיים בספונטניות ולעיתים אפילו רקדו ושרו.
לאחר נאום משכנע זה, האסירים הבריאים הופנו למסור את חפצי הערך שלהם, להתפשט ולגלח את שערן לפני שהובלו לתאי הגזים.
קצין האס אס קורט בולנדר, מפקד מחנה סוביבור 3, העיד במשפטו כיצד פעל תהליך ההשמדה:
לפני שהיהודים התפשטו, נשא אוברשרארפהרר הרמן מיכל נאום בפניהם.
במעמד זה הוא נהג ללבוש מעיל לבן כדי ליצור רושם שהוא רופא.
מיכל הודיע ליהודים שיישלחו לעבודה.
אך לפני כן הם יצטרכו לעשות אמבטיות ולעבור חיטוי, כדי למנוע התפשטות של מחלות ....
לאחר התפשטות, נלקחו היהודים דרך מה שמכונה Schlauch ("צינור").
הם הובלו לתאי הגזים לא על ידי הגרמנים אלא על ידי אוקראינים ....
לאחר כניסת היהודים לתאי הגזים, האוקראינים סגרו את הדלתות ....
המנוע שסיפק את הגז הופעל על ידי אוקראיני בשם אמיל ועל ידי נהג גרמני בשם אריך באואר מברלין.
לאחר סיום פעולת הגזים נפתחו הדלתות והגוויות הוסרו על ידי קבוצת עובדים יהודים ....
ב־14 באוקטובר 1943, פרץ מרד אסירים בסוביבור שכלל בריחה המונית מהמחנה.
עקב כך חוסל מחנה סוביבור ובא לקיצו מבצע ריינהרד.
אנשי האס אס ששרדו את המרד (11 אנשי אס אס ומספר לא ידוע של שומרים אוקראינים חוסלו), כולל מיכל, הועברו לטריאסטה, איטליה, לניהול קרבות נגד פרטיזנים לכאורה.
בזמן שהותו בכלא בשנת 1971, פרנץ שטנגל הצהיר בראיון, "היינו מבוכה עבור הממונים עלינו.
הם רצו למצוא דרכים ואמצעים 'לשרוף' אותנו.
" על פי פרנץ שטנגל הרמן מיכל שרד את מלחמת העולם השנייה ונמלט למצרים .
כמה מקורות מציעים שמיכל נפטר ב־8 באוגוסט 1984, אך גורלו מעולם לא הוכח באופן סופי.
הרמן לינדה היה צייר גרמני בסגנון הסימבוליסטי.
הוא היה בנו של הרמן לינדה הזקן, רוקח וצלם חלוץ.
אחיו היו מקס לינדה, רופא עיניים ואספן אמנות, והיינריך אדוארד לינדה-ולטר, שהפך גם הוא לצייר.
הוא קיבל את שיעורי האמנות הראשונים מסבו כריסטיאן פטר וילהלם שטולה , צייר דקורטיבי.
הוא המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות של דרזדן ובבית הספר לאמנויות של ויימאר.
בשנת 1890, בהצעת אחיו היינריך, שחזר מקהיר, יצא למסע לימוד לסיציליה, מצרים ותוניסיה.
ציורו "תהלוכת לנגר" זכה במדליית הזהב של המשנה למלך הודו.
הציור נמצא באוסף של המוזיאון בברמן.
בשנת 1896 שהה תקופה קצרה בפריז ובתוניסיה, ואז שהה בשנתיים הבאות במושבת האמנים בדכאו.
כמה מקרובי משפחתו של אביו התעניינו בחברה האנתרופוסופית.
לאחר שהשתתף בפגישה גדולה ובהרצאה בשנת 1906, הוא הפך לחבר באגודה.
בשנת 1910 הוא פגש את שטיינר, שהזמין אותו לצייר ציורי קיר לפנים בניין הגאתניום הראשון.
לינדה עשה רישומים על פי סיפור של גתה "האגדה על הנחש הירוק והשושן היפה".
לאחר שראה את הציורים, הציע שטיינר כי הם ייעשו בשילוב עם סצנות ממחזה המסתורין המודרני שלו.
לינדה עבד על ציורי הקיר והפרויקטים האחרים שם במשך שנים רבות.
הוא נפטר שישה חודשים לאחר שבניין הגטניום הראשון הושמד על ידי שרפה.
לדברי שטיינר, הוא נפטר מ"לב שבור", בגלל כל השנים שהתמסר כולו לבניין וליצירותיו.
בהווה לינדה הוא אחד הציירים האוריינטלים החשובים ביותר.
תמונתו של "ילדה על מרפסת מכוסה בסארי" הגיעה לסותבי'ס בניו יורק בספטמבר 2007, וקיבלה שיא במכירה פומבית של תמונות לינדה עם 133,000 דולר ארצות הברית.
הרמן יוג'ין טאלמדג' היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-71 במשך חודשיים בשנת 1947, ובשנים 1948–1955, וכסנאטור מטעמה בשנים 1957–1981. טאלמדג' כיהן בתפקידיו בתקופה של שינויים בפוליטיקה, הן בג'ורג'יה והן בכל ארצות הברית.
הוא החל את הקריירה שלו כתומך אדוק בהפרדה הגזעית ונודע בהתנגדותו לזכויות האזרח, כאשר הורה לבתי הספר לסגור את שעריהם ולא ליישם את ביטול ההפרדה הגזעית בהם.
אך בשלבים המאוחרים של הקריירה שלו, בעקבות קבלת חוק זכות ההצבעה של 1965, שיצק תוכן לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית שהתקבל כמעט מאה שנה קודם לכן, טאלמדג', כמו רבים מהפוליטיקאים במדינות הדרום באותה תקופה, שינה את עמדותיו.
בסופו של דבר, חייו הקיפו את המעבר של מדינת מולדתו ג'ורג'יה ממדינה שהעליונות הלבנה הייתה מושרשת בה, למדינה ששינתה את התרבות הפוליטית שלה ובה מצביעים לבנים בחרו באופן תדיר בחברי קונגרס שחורים.
לאחר שאביו, יוג'ין טאלמדג', ניצח בבחירות למשרת מושל ג'ורג'יה ב-1946, אך נפטר לפני שהושבע לתפקידו, טען הרמן טאלמדג' לזכותו להיות המושל ה-70 של המדינה, במה שנודע כמחלוקת שלושת המושלים.
טאלמדג' אייש את לשכת המושל מינואר ועד מרץ 1947, לפני שוויתר על התפקיד על פי פסיקת בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לטובתו של מלווין תומפסון, סגן המושל הנבחר.
ב-1948, בבחירות מיוחדות שהתקיימו כדי לקבוע מי יכהן בשארית תקופת כהונתו של אביו המנוח, ניצח טאלמדג' את תומפסון בהפרש קולות של יותר מ-6 אחוזים.
ב-1950, בבחירות שנערכו לתקופת כהונה מלאה, הוא ניצח שוב את תומפסון בהפרש קל.
לאחר מכן כיהן טאלמדג' כמושל עד לתום כהונתו ב-1955.
טאלמדג', שהיה למושל כפוליטיקאי מתחיל בגיל 33, תמך בהעברת הנהגתו של מס המכירות המדינתי, ובבניית בתי ספר חדשים.
הוא גם תמך בשיפורים בתשתיות ובהגדלת משכורות המורים.
בעוד שהוא היה דמות שנויה במחלוקת בהיסטוריה של ג'ורג'יה, במיוחד בשל התנגדותו לזכויות האזרח, חלק מתושבי ג'ורג'יה שיבחו את תרומתו לתשתיות במדינה שהתאפשרו הודות להנהגת מס המכירות.
כסנאטור, בלט טאלמדג' כחבר בוועדת החקלאות של הסנאט, ומאוחר יותר כחבר בוועדה המיוחדת לפעילויות מסע הבחירות לנשיאות, שנודעה יותר כוועדת הסנאט לפרשת ווטרגייט.
כיושב ראש ועדת החקלאות, הוא פיקח על העברת כמה צעדי חקיקה מרכזיים, כולל הרחבת חוק תזונת הילדים והחוק המאוחד לפיתוח הכפר של 1972, שהיה החקיקה המרכזית הראשונה שעסקה בפיתוח הכפר מאז חוק החשמול הכפרי של 1936. בהמשך גינה הסנאט את טאלמדג' על אי-הסדרים הכספיים שנחשפו במהלך הגירושים שלו מאשתו השנייה.
פרשה זו, לצד השינויים בדמוגרפיה של ג'ורג'יה, הובילו לתבוסתו לרפובליקני מק מטינגלי בבחירות של 1980.
הרמן טאלמדג' נולד בחווה ליד העיירה הקטנה מקרי שבמחוז טלפייר בדרום-מזרח ג'ורג'יה.
הוא היה בנם היחיד של יוג'ין טאלמדג' ושל רעייתו, מאטי (לבית ת'ורמונד), ודרך משפחת אימו הוא היה דודן מדרגה שנייה של הסנאטור מקרוליינה הדרומית והמועמד מטעם הדמוקרטים של מדינות הדרום בבחירות לנשיאות של 1948, סטרום ת'ורמונד.
טאלמדג' התחנך בבתי ספר ציבוריים במחוז טלפייר עד לשנתו האחרונה בבית הספר התיכון, אז הוא עבר עם משפחתו לאטלנטה ולמד בבית הספר התיכון דרואיד הילס שאותו הוא סיים ב-1931. בסתיו אותה שנה הוא החל את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה.
לאחר השלמת חובותיו לתואר בוגר אוניברסיטה, הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים של האוניברסיטה.
ב-1936 הוא קיבל תואר במשפטים והצטרף למשרד עורכי הדין של אביו.
ב-1937 נשא טאלמדג' לאישה את קתרין ויליאמסון.
נישואים אלו הסתיימו בגירושים לאחר שלוש שנים.
ב-1941 הוא נישא בשנית לבטי שינגלר, ולשניים נולדו שני בנים, הרמן יוג'ין טאלמדג' הבן ורוברט שינגלר טאלמדג'.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב טאלמדג' לשירות בצי ארצות הברית.
הוא שירת כסגן משנה (ensign) במחוז הצי השישי בצ'ארלסטון ובמחוז הצי השלישי בניו יורק לאחר שסיים את הכשרתו בבית הספר לפרחי קצונה באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
ב-1942 השתתף טאלמדג' בקרב גוודלקנל על סיפון הספינה לפינוי פצועים "טיירון" .
הוא שירת כעוזר למפקד כוחות הצי בניו זילנד מיוני 1943 ועד אפריל 1944 ולאחר מכן כקצין על סיפון ספינות תעבורת הכוחות "דאופין" .
טאלמדג' השתתף בקרב אוקינאווה ונכח במפרץ טוקיו בעת טקס הכניעה של יפן.
הוא התקדם עד לדרגת לוטננט קומנדר, ובנובמבר 1945 שוחרר מן השירות.
לאחר תום שירותו בצי, שב טאלמדג' לביתו בלאבג'וי שבג'ורג'יה.
בעוד שהמשיך לעסוק בעריכת דין ובחקלאות, הוא קיבל על עצמו את עריכת העיתון השבועי שהיה בבעלות אביו, The Statesman, ופתח עסק לעישון בשר חזיר.
לאחר שובו מהמלחמה החל טאלמדג' להיות גם פעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית.
טאלמדג' האב התמודד ללא שניצבו מולו מתחרים רשמיים בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, כך שבכירי המפלגה דאגו ליתר ביטחון שיהיו הצבעות בכתב יד (write-in votes) עבור הרמן טאלמדג'.
ב-21 בדצמבר 1946 נפטר יוג'ין טאלמדג' לפני שהושבע כמושל.
סגן המושל הנבחר, מלווין תומפסון; אליס ארנול, המושל היוצא; והרמן טאלמדג' טענו שלושתם להיותם המושל, ובו-זמנית ניסו לנה במקביל את ענייני המדינה מהקפיטול המדינתי.
ארנול ויתר לטובת תומפסון, ובסופו של דבר פסק בית המשפט העליון של ג'ורג'יה לטובתו של תומפסון.
לאחר מכן נקבעו בחירות מיוחדות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 1948, ובהן ניצח טאלמדג' את תומפסון וכיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת של אביו המנוח.
ב-1950 הוא נבחר שוב לתקופת כהונה מלאה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, דאג טאלמדג' למשוך תעשיות חדשות לג'ורג'יה.
באותה תקופה הונהגה לראשונה בג'ורג'יה גביית מס המכירות, שכספיו סייעו לממן שיפורים במערכת החינוך הציבורי במדינה.
טאלמדג' נותר תומך אדוק של ההפרדה הגזעית אף על פי שהתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח צברה אז תנופה.
בתקופת ממשלו בוצע מעשה הלינץ' ברוברט מולארד בעיר ליונס.
טאלמדג' לא הורה על עריכת חקירה על ידי לשכת החקירות של ג'ורג'יה, וניסה להסתיר את מעשה הלינץ' מידיעת הציבור.
ב-1954 ניתן פסק דין בראון נגד מועצת החינוך על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
טאלמדג' היה אחד ממושלי מדינות הדרום שהתנגדו ליישום פסק הדין.
בבחירות של 1954 היה טאלמדג' מנוע מלהיבחר לתקופת כהונה נוספת עקב הגבלת כהונה שנקבעה בחוקת ג'ורג'יה.
ב-1956 נבחר טאלמדג' לסנאט של ארצות הברית.
כחלק ממסע הבחירות שלו לסנאט, הוא פרסם קונטרס ידוע לשמצה בשם "אתה וההפרדה הגזעית" (You and Segregation), בו נטען שביטול ההפרדה הגזעית הייתה מזימה קומוניסטית, שהשימוש בסמכות הממשל הפדרלי באיסור ההפרדה הגזעית נגד את החוקה, ושארצות הברית הייתה "רפובליקה לא דמוקרטית" מאחר שהדמוקרטיה הייתה קומוניסטית.
בעת בחירתו של טאלמדג' לסנאט, עדיין נשללה מרוב תושבי ג'ורג'יה האפרו-אמריקאים זכות הבחירה על פי חוקי המדינה שהועברו על ידי הדמוקרטים הלבנים ובשל נוהגים מפלים שיושמו מאז תחילת המאה ה-20. כסנאטור, המשיך טאלמדג' להתנגד לחקיקת זכויות האזרח, גם כאשר התנועה לזכויות האזרח צברה חשיפה בתקשורת ותמיכה שהלכה וגברה.
לאחר שהנשיא לינדון ג'ונסון חתם על חוק זכויות האזרח של 1964, החרים טאלמדג', יחד עם יותר מתריסר סנאטורים דרומיים את הוועידה הארצית של הדמוקרטים שהתקיימה באותה שנה.
בסיועו של הסנאטור והמושל לשעבר ריצ'רד ראסל הבן, מונה טאלמדג' כחבר בוועדת החקלאות של הסנאט במהלך שנתו הראשונה בוושינגטון, וזמן קצר לאחר מכן כחבר בוועדת הכספים.
כחבר זוטר בוועדת החקלאות, הוא פעל למען הצרכים המשתנים של חוואי האומה בכלכלה עולמית מתפתחת.
טאלמדג' גם פעל להרחבת התמיכה הן בחוואים והן בילדים ובמשפחות שחוו חרפת רעב באמצעות פעילותו לקידום חוק תזונת הילדים , אך באופן משמעותי ביותר ב-1969 וב-1970 כחלק מהאישור מחדש והרחבת חוק ארוחות בתי הספר שנוסח ב-1946 על ידי ראסל ושנחשב להישג החקיקתי הגדול ביותר שלו.
טאלמדג' היה מעריץ גדול של פועלו של ראסל בנוגע לחוק של 1946, אך הכיר בכך שעדיין נדרשו שיפורים משמעותיים בו.
לאחר שהבין שרק שליש מהילדים האמריקאים שחיו במשפחות שהכנסתם הייתה נמוכה מ-2,000 דולר בשנה יכלו להשתתף בתוכנית, אמר טאלמדג': "אנחנו חייבים לעשות שימוש במזון עבור החינוך.
ילד לא יכול ללמוד אם הוא רעב.
ניסיונם של מנהלי בתי הספר באזורים שהיו מקופחים כלכלית היה שחל שיפור ניכר בנוכחות בלימודים כאשר הילדים יכלו לצפות לארוחה טובה בבית הספר".
הצעת החוק שכללה את התיקונים הללו התקבלה כחוק ב-14 במאי 1970.
בינואר 1971, לאחר שאלן אלנדר נבחר כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט בעקבות מותו של ראסל, נבחר טאלמדג' כיושב ראש ועדת החקלאות, תפקיד בו הוא שימש עד לתום כהונתו בסנאט ב-1981. מינויו לתפקיד זה הגיע בזמן בו חזו אנליסטים רבים שהצורך של העולם במזון יעלה על יכולת הייצור שלו.
בהנהגתו של טאלמדג', התמודדה ועדת החקלאות עם בעיות אלו במהלך שנות ה-70. טאלמדג' פיקח על העברת כמה חוקים שהכפילו ואף יותר את ההוצאה על תוכניות חקלאיות עד לסוף העשור.
תחת מנהיגותו של טאלמדג' כיושב ראש הוועדה עברו חוק הפיתוח הכפרי של 1972, חוק ההגנה על החקלאות והצרכן של 1973, שסיפק הגנה על מחירי המוצרים, שימור קרקעות והרחבת תלושי המזון לארבע שנים.
התקופה של ארבע השנים יצרה מחזור שהבטיח שחוקי החקלאות בשלוש השנים הבאות יופיע בסדר היום של הקונגרס לאחר הבחירות לנשיאות, ובכך יימנע מהם מלהפוך לצעדים פוליטיים סבוכים של שנת בחירות.
חוק המזון והחקלאות של 1977 המשיך את ההלוואות מוכוונות השוק ואת מדיניות מחירי המטרה של קודמו.
סעיף 14 של החוק אישר את התפקיד ההיסטורי של מחלקת החקלאות של ארצות הברית במחקר החקלאי תחת חוק למחקר, ההרחבה וההוראה החקלאית הלאומיים.
חוק זה גם יצר שינויים מרכזיים בתלושי המזון וגיבש את התוכנית כחלק מחוק החוות.
היה זה השינוי הראשון בשם הוועדה מאז הוספת ה"יערנות" ב-1884.
ב-1968 התמודד טאלמדג' במערכת הבחירות הראשונה מבין שלוש שבהן ניצבו מולו יריבים רפובליקנים.
ארל פטון, שבהמשך כיהן כחבר הסנאט של ג'ורג'יה, קיבל בבחירות 256,796 קולות (22.5 אחוזים) מול 885,103 הקולות (77.3 אחוזים) שקיבל טאלמדג'.
כיזם מקרקעין, היה פטון הרפובליקני הראשון מג'ורג'יה שהתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית מאז תקופת השיקום, כאשר רוב הרפובליקנים במדינה היו עבדים משוחררים.
התמודדותו בבחירות הייתה סימן לשינוי בדפוסי ההצבעה של הלבנים בדרום, כאשר תושבים לבנים בפרברי הערים עברו להצביע לרפובליקנים.
טאלמדג' ניהל את לשכתו תחת משמעת, ודרש מצוותו להשיב לכל מכתב שנשלח מציבור הבוחרים תוך 24 שעות מקבלתו.
ב-1969 הוא שכר את קרטיס לי אטקינסון כעוזר מנהלי, וכך הפך את אטקינסטון לאפרו-אמריקאי הראשון שנשכר לעבודה בסגל לשכתו של סנאטור דרומי מאז תקופת השיקום.
ב-1973 מונה טאלמדג' לוועדה המיוחדת לפעילויות מסע הבחירות לנשיאות, שנודעה יותר כוועדת הסנאט לפרשת ווטרגייט, ושחקרה אישים בממשל הנשיא ניקסון.
הוא שימש כחבר בוועדה עד להגשת הדוח הסופי שלה ביוני 1974.
בערוב תקופת כהונתו בסנאט, הסתבך טאלמדג' בשערורייה פיננסית.
לאחר חקירה מעמיקה, הצביע הסנאט ב-11 באוקטובר 1979 ברוב של 81 תומכים מול 15 מתנגדים על גינויו של טאלמדג' בשל "התנהלות פיננסית בלתי ראויה" בשנים 1973–1978. נמצא שהוא קיבל החזרי הוצאות בסכום של 43,435.83 דולר שלא הגיעו לו, ושהוא דיווח באופן בלתי ראוי על הוצאות מסעות הבחירות.
לאחר הפרשה, התמודד טאלמדג' מול התנגדות משמעותית בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בג'ורג'יה בפעם הראשונה ב-24 שנים.
סגן המושל זל מילר התמודד מולו בבחירות המקדימות בתמיכת הליברלים שהיו מאוכזבים מהשמרנות של טאלמדג'.
אף על פי שטאלמדג' ניצח בסופו של דבר את מילר בסיבוב השני של הבחירות המקדימות, התנהלותו האתית הייתה סוגיה משמעותית והוא הובס על ידי מועמד הרפובליקנים, לשעבר יושב ראש הרפובליקנים בג'ורג'יה, מאק מטינגלי.
הועלתה סברה שהמאבק הקשה בבחירות המקדימות מול מילר הותירה את טאלמדג' מוחלש בבחירות הכלליות.
ב-1977, לאחר תקופה ארוכה של קשיים אישיים, כולל בעיית אלכוהוליזם שאותה הוא לא הכחיש, ושיצאה מכלל שליטה לאחר טביעת בנו בובי ב-1975, הגיש טאלמדג' בקשה לגירושים מאשתו בטי.
ב-1978 הגיעו השניים להסדר גירושים, שעל פיו קיבלה בטי 150,000 דולר במזומן ו-100 אקרים מתוך שטח אחוזת לאבג'וי שבבעלותם.
הותר לה גם לעשות שימוש ב-1,200 האקרים הנותרים של האחוזה.
ב-1980 העידה בטי נגד טאלמדג' בהלך חקירת העניינים הפיננסיים שלו בסנאט.
לאחר תבוסתו בבחירות של 1980, פרש טאלמדג' לביתו.
אחוזותו ומעונו היו אז כבר בבעלותה של רעייתו לשעבר בטי.
ב-1984 הוא נישא בשלישית ללינדה פירס.
הרמן טאלמדג' נפטר בהאמפטון שבג'ורג'יה ב-21 במרץ 2002 בגיל 88. הוא נטמן בבית הקברות של משפחת טאלמדג' במחוז קלייטון, ג'ורג'יה.
טאלמדג' ורעייתו בטי התפייסו בסופו של דבר ונותרו ידידים.
הרמן טראנק , היה צייר אמריקאי פעיל בתנועה המודרניסטית של שנות ה-20 וה-30. הוא הציג לצד כמה מהאמנים המפורסמים ביותר.
את תרומתו לאמנות מופשטת פיגורטיבית משחזרים חוקרים ומבקרים המתעניינים בלימודי מוגבלות ולימודי דת, שכן הוא היה אמן חירש וקתולי אדוק בתקופה אנטי-קתולית.
עבודתו הייתה חלק מאירוע הציור בתחרות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1932.
טראנק, שנולד בניו יורק למשפחה של דפסים, בילה חלק ניכר מחייו בבית המשפחה ברחוב אסקס 135 בברוקלין.
הוא החל להתעניין באמנות בעודו ילד בבית הספר של המנזר הדומיניקני, וכבוגר לקח שיעורי לילה באמנות במכון פראט בברוקלין.
טראנק הצטרף לצבא במהלך מלחמת העולם הראשונה ושירת באירופה.
עם שובו לארצות הברית, חזר טראנק ללימודי הציור שלו, ועבד אצל ג'ון סלואן והיילי לוור בליגת הסטודנטים לאמנות בשנת 1919. הוא למד עם הנרי לי מקפי בסדנאות הקיץ של הליגה בוודסטוק, ניו יורק.
לדברי מרדית' וורד, טראנק למד על הקוביזם כצורה ממקפי, וכי בעידודו של לוור, בחר טראנק בצבעי מים כמדיום העיקרי שלו.
בראיון ב-1935 בעיתון ברוקלין איגל, טראנק הסביר, "עם צבעי מים .
אתה יכול לצייר לאחר שהבנת את תוכנו וצורתו - בזמן שאתה עדיין מרגיש אותו.
אבל בצבעי שמן - עד שתסיים, רוב הרגש אולי כבר מת."
בשנות ה-20 העבודה של טראנק הופיעה בתערוכות של ליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק, האגודה לאמנים עצמאיים, האקדמיה הלאומית לעיצוב, המכון לאמנות של שיקגו ואגודת האמנים העצמאיים בברוקלין.
בשנת 1925, בעל הגלריה הניו יורקי פ.
ולנטיין דודנסינג התעניין בטראנק, ולאחר מכן טראנק הופיע לעיתים קרובות למדי בגלריה של דודנסינג.
תערוכת היחיד הראשונה שלו בגלריית דודנסינג התקיימה בנובמבר-דצמבר 1928, וזכתה לביקורות חיוביות רבות: "זוהי תמונה שמציגה יופי" כתבה הביקורת.
עבודתו הושוותה לעיתים קרובות לצ'ארלס דמות'.
מבקר אחר הסביר כי "יש לו כישרון יוצא דופן בהכללת אובייקטים טבעיים לצורותיהם הבסיסיות ולצבעי היסוד שלהם"
בשנות ה-30 וה-40, עבודתו של טראנק עברה יותר לכיוון ניסויים גאומטריים ואדריכליים, ככל שהתהילה שלו גדלה בתוך קהילת האמנות בניו יורק.
ב-1933 הופיעה עבודתו בביאנלה בוונציה כחלק מתערוכת ויטני; הוא היה האמן היחיד מברוקלין שנכלל.
באותה תקופה השתתף בתערוכות קבוצתיות במוזיאון ברוקלין.
השפל הכלכלי הגדול נתו אותותיו - מפעל הדפוס של האחים טראנק קרס, וכך גם הגלריה של דודנסינג.
האמן הוצג ב-1938 עם אספני האמנות האמריקאית בניו יורק.
טראנק עבד עם מריון גרנט, מאולפני גרנט בברוקלין, וערך שם תערוכת יחיד במרץ 1939. ה"ניו יורק סאן" אמר על תערוכת גרנט, "הוא יצייר באותה קומפוזיציה את החלק החיצוני של הבית והפנים שלו.
כן נוכחים בתוך מסגרת ציור בודדת שלוש עונות בבת אחת, ובכל זאת, בכל מקרה, הוא מצליח לחבר את השלם לכדי ישות דקורטיבית.
במהלך שנות ה-20 וה-30, טראנק הציג לצד כמה מהאמנים הבולטים במודרניזם האמריקני: ביניהם צ'ארלס דמות', ג'ון מרין, סטיוארט דייוויס, ג'וזף סטלה, ג'וזף פולט, אדוארד הופר, ארתור דאב ועוד רבים.
במכתב מ-20 בינואר 1928 לסטלה בואן, פורד מדוקס פורד שיבח את עבודתו של טראנק כ"מדהימה באמת." התאוששותו של טראנק כצייר מודרניסטי אמריקאי גדול החלה בתערוכה באביב 1989 בגלריות הרשל ואדלר.
ישנן סיבות אחדות לכך שהיסטוריוני האמנות התעלמו מטראנק: הרקע והמחויבויות שלו היו מסורתיים, שכן הוא היה בעל ואב מסור.
בנוסף, טראנק היה קתולי נאמן בתקופה אנטי-קתולית.
בחינה מחדש של מחויבותו של טראנק לאמונתו הקתולית והשפעתה על אמנותו נבחנת על ידי היסטוריונית האמנות סינתיה פאולר בתערוכה Herman Trunk: Catholic Modernist ב-2009 ובקטלוג התערוכה הנלווה.
דיון בציורי טבע דומם של טראנק, היצירה שבה הוא ידוע בעיקר, נבחן בקטלוג התערוכה גם על ידי היסטוריונית האמנות דנה גילבי.
בנוסף התקיים כנס באוקטובר 2009 לכבוד טראנק במכללת עמנואל, "מודרניזם ודת אמריקאית מוקדמת", הפנה את תשומת הלב לתפקיד האמונה בתנועה האמנותית.
הגורם החשוב ביותר להבנת חוסר הנראות של טראנק עשויה בהחלט להיות העובדה שפציעה במלחמת העולם הראשונה הפכה את טראנק לכמעט חירש, וכתוצאה מכך שילובו ברשתות החברתיות בגלריות ובתערוכות היו קשים.
שתי תערוכות שלו נערכו בשנת 2009: עמנואל קולג' בבוסטון ערך את "Herman Trunk: Catholic Modernist" בספטמבר ובאוקטובר; ובחודשים אוקטובר עד דצמבר אנדיקוט קולג' בבוורלי, מסצ'וסטס אירח את "הרמן טראנק (1894–1963) ואת טבע הדומם המודרניסטי."
הרמן מלר (בדנית: Hermann Möller; 13 בינואר 1850 – 5 באוקטובר 1923) היה בלשן דני.
לזכותו של מלר נזקף הפיתוח של השערתו של פרדינן דה סוסיר בדבר העיצורים הפוחזים בשפה פרוטו-הודו-אירופית: בעוד שדה סוסיר סבור היה כי עיצורים פוחזים אלה היו חצאי תנועות, מלר הציע כי עיצורים אלה היו, למעשה.
לאחר גילויה של השפה החיתית העתיקה בראשית המאה ה-20, שבה במקומות שבהם אמורים היו להופיע עיצורים פוחזים אכן הופיע העיצור של חי"ת לועית, כפי שהיא נהגית בהגייה תימנית (/ħ/), אוששה הצעתו זו של מלר.
הרמן מילר , היה קצין אס אס בדרגת שטורמבאנפיהרר ופושע מלחמה נאצי מורשע.
הוא שימש כמפקד יחידת ה-אס דה בעיר בוכום בגרמניה בשנים 1941-1937. היה מפקד תחנת משטרת הביטחון בעיר טרנופול בגליציה המזרחית בפולין (כיום באוקראינה) מאוקטובר 1941 ועד מאי 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה.
אחראי להתעללות, רצח וגירוש לגטאות ומחנות עבודות כפייה של יהודים.
לפי הערכה במשפטו הוא ועובדיו אחראים לגירוש עשרות אלפי יהודים למחנות השמדה.
מילר נולד למשפחה בת שמונה ילדים לאב שהיה איש עסקים.
הם גרו בעיר אסן (Essen) בגרמניה.
הוא למד בבית ספר יסודי ולאחר מכן ביצע התמחות מסחרית אותה סיים בשנת 1926. הוא הצטרף לאס אה בשנת 1926 ולאחר מכן כחבר המפלגה הנאצית בשנת 1927. הוא פוטר מעבודתו כפקיד בשנת 1928 ועבר בין עבודות שונות עד אשר החל לעבוד במשרה מלאה במפלגה הנאצית לאחר עליית היטלר לשלטון.
הוא רצה לעבור ל-ס"ס כי ראה בו ארגון יוקרתי ואיכותי יותר ובשנת 1931 הצליח בכך וקיבל תפקיד כמפקד יחידת ס"ס בעיר מגוריו אסן.
לאחר התקדמות בדרגות כקצין הוא קיבל תפקידים בכירים יותר והועבר לעיר הומבורג.
בשנת 1935 הוא עלה שוב בדרגה והועבר לברלין לעבודה בארגון העבודה של המפלגה הנאצית שנקרא חזית העבודה הגרמנית (Deutsche Arbeitsfront).
בתפקיד זה הוא צבר ניסיון מסוים באיסוף מודיעיני.
בשנת 1937 הוא מונה למפקד יחידת ה-אס דה בעיר בוכום.
הוא נחשב בעיני המפלגה הנאצית לקצין הפועל לפי עקרונות הנאציזם ומוכן תמיד לכל משימה.
קיבל מספר מדליות על פעילותו בארגונים הנאצים.
מילר הורשע בשנת 1928 וב-1931, לפני עליית הנאצים לשלטון, בשלוש עבירות הקשורות לאלימות והפרת סדר שבוצעו כנראה במסגרת חברותו בתנועה הנאצית.
בעת היותו במשטרת הביטחון בבוכום ביוני 1941 הוא התפרץ בניגוד לנהלים, ועל דעתו, לביתה של אזרחית גרמניה והרס רכוש שלה.
בעלה של הגרמניה, שהיה קצין בכיר בחיל הים הנאצי פנה בתלונה לרשויות הביטחון על התנהגותו של מילר.
פעולתו נחשבה למעשה מביך מבחינת ה-ס"ס והוא קיבל נזיפה חמורה.
באוקטובר 1941 הוא הועבר למרחב לבוב והחליף קצין ס"ס בשם אדמונד שונה (
Edmund Schöne) בפיקוד על תחנת השטח של משטרת הביטחון בטרנופול.
בעת השירות בטרנופול הוגשו נגדו תלונות בנוגע ליכולותיו כמפקד והתנהגותו כלפי פקודיו.
במהלך היותו מפקד תחנת השטח בטרנופול בגליציה הוא חי עם אישה גרמניה נשואה שבעלה שירת בחזית באותה עת.
לפי ראש ה-ס"ס, היינריך הימלר, קשר מסוג זה נחשב להתנהגות לקויה.
לכן כאשר הוגשה תלונה נגד מילר בנוגע לכך הדבר השפיע כנראה על הקריירה שלו.
הוא קיבל נזיפות על תפקודו כמפקד והושתתו עליו מספר מגבלות אך הממונים עליו נטו לעיתים לטובתו עקב היותו נאצי נאמן, קיצוני ובעל ותק.
הממונים עליו במטה משטרת הביטחון ביטלו את ההגבלות בשנת 1943. גורמים בממשל האזרחי הנאצי באזור פעלו כנגדו כנראה עקב תפיסתו בחוג זה כנאצי קיצוני מדי ומסוכן.
במאי 1943 החליף אותו בפיקוד בטרנופול קצין ס"ס בשם וילהלם קרוגר (Wilhelm Krüger) והוא עבר לפקד על יחידת ה-אס דה בעיר ליבק בצפון גרמניה עד כמעט סיום המלחמה.
הוא נעלם מספר שבועות לפני סיום המלחמה מיחידתו.
לפי תיקו האישי הוא נחשב לקצין חסר טקט, עקשן, אנטישמי ושחצן הנוטה להתנהגות חשאית.
מילר אחראי כראש תחנת משטרת הביטחון במחוז טורנופול לרצח המוני, התעללות וגירוש של הקהילות היהודיות ביישובים ובאתרים בבז'זיני, טרנופול, רוהאטין, מיקולינצה, פידבולוצ'יסק, פודהייצה, סקאלאט, ייז'יירנה, טרבובליה, זברז', זבורוב, Petrykow, Plebanówka.
הוא פעל במקבץ יישובים נוסף במחוז לבוב דוגמת אולסקו ו-זלוטשוב.
חלק ממחנות עבודות הכפייה שימשו לצורך בניית כביש מספר 4 שחיבר בין העיר לבוב לטרנופול.
לפי הערכות בעת משפטו יחידתו אחראית לגירוש כ-40,000 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לפי הרשעתו בבית המשפט הוא נחשב אישית כמסייע ואחראי למותם של לפחות כ־18,800 יהודים.
עדויות לרצח יהודים במו ידיו
למרות קשיים למצוא עדים חיים וראיות, הוא עצמו הורשע, לפי ראיות שהתביעה הצליחה למצוא בתקופת מעצרו, ברצח לפחות 8 יהודים במו ידיו.
מילר נהג להשתתף במבצעי רצח של יחידתו.
כאשר יחידתו ביצעה התקפות כנגד יהודים בגטאות שתחת אחריותו, מילר נהג להסתובב עם מצלמה.
הוא ביקש שיהודים נכים או חולים יובאו אליו ואז היה מושיבם על כיסא, נעמד מאחוריהם ויורה בהם למוות.
לאחר מכן הוא היה מצלם את המת.
כשסיים לצלם הוא נהג לדחוף את הגופה לרצפה במעין טקס קבוע.
התמונות שימשו אותו להתפארות לפני מכרים וחברים לעבודה שביקרו בתחנת טרנופול.
עדויות של ניצולים תיארו רצח יהודים נוספים בגטאות ובמקומות אחרים על ידו.
לדוגמה מילר ויחידתו השתלטו על אחוזת Gaje-Wielki ליד טרנופול כדי שתשמש להם ולמקורביהם כמקום בידור ומנוחה.
הם השתמשו בכפייה ביהודים מגטו טרנופול לצורך תחזוק המקום.
באחת מהפעמים הוא ראה באחוזה יהודי זקן יושב לנוח.
הוא ירה בו למוות במקום.
בפעם אחרת בעודו נוסע במכונית עם המאהבת שלו לאחוזה הוא ראה צעירה יהודיה בשם אדה סומר מתעכבת בצעידה עם קבוצת העבודה שלה בחזרה לגטו.
כשראתה אותו מגיע היא ניסתה לרוץ חזרה לקבוצה אך הוא שלף את אקדחו וירה בה למוות כאשר עבר לידה.
במקרה נוסף הוא נהג באופנוע בגטו טרנופול והפתיע קבוצת יהודים שניסו להימלט כשראו אותו.
הוא עצר, שלף את אקדחו, וירה למוות בילד בן 14 ולאחר מכן המשיך באדישות לנסוע.
מילר נעלם מיחידתו מספר שבועות לפני סיום המלחמה וזייף מסמכי זהות שהציגו אותו בשם קוך (Koch).
הוא הסתתר תחת זהות בדויה עד תפיסתו על ידי השלטונות בגרמניה ביוני 1961. הוא עבד במשך מספר שנים כפועל פשוט על מנת לא להתבלט.
הוא עבר לעיר אספלקמפ בגרמניה שם התחתן בשנית בפברואר 1950. הוא הקים עם אשתו חנות מכולת שנרשמה על שמה על מנת להסתיר את מעורבותו.
לאחר תפיסתו נעצר עד שנתקבל גזר הדין במשפטו והוא נכלא ב-15.7.1966. במשפטו הוא הורשע ברצח של יהודים במקומות שונים בגליציה המזרחית ובעיקר במחוז טרנופול ונגזר עליו מאסר עולם.
המשפט התקיים בעיר שטוטגרט בגרמניה ובמסגרתו נשפטו מספר עובדים של תחנת משטרת הביטחון בטרנופול שפעלו יחד עם מילר ונתפסו לאחר המלחמה.
הוא התחתן בשנת 1935 והתגרש בשנת 1941 ומנישואים אלו נולדו שתי בנות.
בפברואר 1950 הוא התחתן בשנית ונולד לו בן.
הוא השתמש בנישואים אלו ובאשתו ככיסוי להסתרת זהותו על ידי שימוש בשמה לצורך עסקים והתנהלות מול השלטונות.
הרב הרמן נפתלי נויברגר (ט"ז בתמוז ה'תרע"ח, 26 ביוני 1918 — י"ח בתשרי ה'תשס"ו, 21 באוקטובר 2005) היה רב חרדי-ליטאי ששימש למעלה מחמישים שנה כמנהל בישיבת נר ישראל.
נולד בהספרט, בצפון-בוואריה שבגרמניה, הוא היה הצעיר מבין שלושת ילדיהם של מאיר וברטה נויברגר (לבית הילר).
בהיותו בן שמונה, משפחת נויברגר עברו לווירצבורג.
כשהיה בן 13, כמה שבועות לאחר בר המצווה שלו, התייתם מאביו.
כנער בווירצבורג פגש את הרב שמשון רפאל וייס, תלמיד חכם שהפך לרבו, ועודד אותו להצטרף לישיבה גדולה יותר, ובעקבות כך נסע לפולין ללמוד בישיבת מיר.
עד התרצ"ח האנטישמיות גברה באירופה עקב עליית הנאצים לשלטון.
קרוב משפחה של אביו בניו יורק הצליח לשלוח לו מסמכים כדי להגר לארצות הברית.
הוא לא רצה להשאיר אחרים מאחור, הוא סידר את המסמכים הרלוונטיים גם לכמה מקרוביו.
הוא גם עזר לרב דוד קרונגלס, שלימים הפך למשגיח נר ישראל, להימלט.
למד בבולטימור בישיבתו של יעקב יצחק רודרמן ששכנה אז בבית כנסת מקומי, שלימים התפתחה לישיבת נר ישראל.
עד שנת ה'תש"א הרב נויברגר היה חבר בוועדת הישיבה, ועזר בניהול ודאג גם לבניית בניין בית ספר חדש.
בשנת ה'תש"ב נישא נויברגר לג'ודי קרמר, גיסתו של הרב רודרמן.
הוא עזר במאמצים להגירה של יהדות פרס.
בשנת התשל"ה בזמן שמוחמד רזא פהלווי עדיין היה בשלטון באיראן והמדינה הייתה חילונית, ליהודים לא היה אפשרות לחינוך תורני.
הרב נויברגר הביא לישיבה קבוצה קטנה של יהודים איראנים צעירים מתוך כוונה שהם יחזרו לאיראן לאחר שיקבלו את התואר ברבנות כדי להיות מחנכים.
לפני שהתכנית יצאהה לפועל, ממשלתו של האייתוללה חומייני תפסה את השלטון ויצרה מצב קשה יותר עבור יהודי פרס.
באמצעות הפעלת קשרים, פעל הרב נויברגר לסייע ליותר מ-60,000 יהודים להימלט מאיראן.
נויברגר וחברו הרב משה שרר הקימו את 'איגוד מוסדות ללימודי רבנות ותלמוד מתקדמים' כדי לסייע לישיבות לזכות בהכרה בקרב אוניברסיטאות אמריקאיות.
הישג מרכזי נוסף של הרב נויברגר היה שליחת אברכי כולל לפתיחות כוללים קירוב ברחבי ארצות הברית, בין היתר באטלנטה, פיניקס, וקולומבוס וסינסינטי.
היו לו חמישה ילדים, ביניהם בנו הרב שפטל, שירש אותו כנשיא נר ישראל.
הרמן אורוויל וולקר היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת איידהו.
הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית של איידהו וכיהן קדנציה אחת כחבר הסנאט של ארצות הברית, מ-1951 עד 1957.
ולקר נולד ב-11 בדצמבר 1906 בקיימברידג' שבאיידהו, והיה הצעיר מבין שבעה ילדים של ג'ון תורנטון ואנה זלה שפרד וולקר, שעברו מקרוליינה הצפונית והקימו חוות תפוחי אדמה.
הוא היה נכדו של הכומר ג'ורג' וו.
הוא למד בבית הספר היסודי בקיימברידג' ובתיכון בווייזר.
לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר התיכון וייזר בשנת 1924, נסע צפונה למוסקו כדי ללמוד באוניברסיטת איידהו, שם התחיל בתוכנית לימודים כללית.
באפריל 1929 מונה ולקר לעורך דין של מחוז וושינגטון; הוא השלים את לימודי המשפטים במאי, והתקבל ללשכת עורכי הדין מאוחר יותר באותה שנה.
הוא נבחר מחדש וכיהן כתובע מ-1929 עד 1935. ב-1937, עבר ולקר ללוס אנג'לס, שם החזיק משרד עריכת דין עד 1943, אז התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית לשירות במלחמת העולם השנייה.
הוא שירת עד 1944, ולאחר מכן חזר לאיידהו והחל לעסוק בעריכת דין בפאייט.
בשנת 1950, ולקר התמודד על מושב הסנאט של ארצות הברית, כאשר שני המושבים עמדו לבחירות באותה שנה.
הוא ניצח בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית באוגוסט מול חבר הקונגרס ג'ון סאנבורן והמושל צ'ארלס ארמינגטון רובינס ולאחר מכן ניצח את הסנאטור הדמוקרטי לשעבר דייוויד וורת' קלארק בבחירות הכלליות.
ולקר הצטרף למספר ועדות חשובות, כולל ועדות השירותים המזוינים והמשפטים.
במהרה התבלט כאחד הסנאטורים השמרנים והאנטי-קומוניסטיים ביותר, והפך לחבר בולט ודובר של הימין במפלגה הרפובליקנית.
בתחילת שנות ה-50, סיפר ולקר לבעלים של קבוצת וושינגטון סנאטורס, קלארק גריפית', על הרמון קילברו, שחקן בייסבול צעיר מפאייט שהיו לו ממוצעי חבטות של 847 בקבוצה חצי-מקצועית באותה תקופה.
גריפית' סיפר למנהל החווה שלו, אוסי בלאג', על ההמלצה ובלאג' טס לאיידהו כדי לצפות בקילברו משחק.
גם בוסטון רד סוקס הביעו עניין, אך בלוג' הצליח להחתים את קילברו על חוזה של 50,000 דולר ב-19 ביוני 1954. לקילברו (1936–2011) היה שחקן שנכנס להיכל התהילה בליגה העליונה, עם 573 חבטות הום ראן.
בתחילת שנות ה-50, התחבר ולקר באופן הדוק עם עמיתו לסנאט, הסנאטור הרפובליקני ג'וזף מקארתי מוויסקונסין ועם "מקארתיזם", עד כדי כך שהוא כונה לעיתים קרובות על ידי עמיתיו בסנאט כ"ג'ו הקטן מאיידהו".
ב-1954, ולקר היה המגייס הראשי של מקארתי במהלך הליך הגינוי שנעשה בסנאט של ארצות הברית נגד מקארתי בשל טכניקות חקירה שנויות במחלוקת שהוא השתמש בהן בחקירת אנשים שהוא האשים בקומוניזם ואחרים שהוא האשים בהומוסקסואליות, בתוך הממשל.
ולקר היה אחד מ-22 רפובליקנים (מתוך סך הכול 46 סנאטורים רפובליקנים) שהצביעו נגד גינוי מקארתי ב-1954 בשל ציד הקומוניסטים וההומוסקסואלים בממשל, או כפי שכונה, "הפחד האדום", וטקטיקת "הפחדת הלבנדר" כלפי הומוסקסואלים בממשל.
ולקר גם איים על המפקח רוי בליק ממחלקת המוסר של משטרת וושינגטון כי יאבד את משרתו אם לא יגיש כתב אישום נגד הבן הצעיר של האנט.
לאחר התאבדותו של האנט, מונה הרפובליקני, אדוארד קריפה, על ידי המושל הרפובליקני בפועל של ויומינג, קליפורד ג'וי רוג'רס, למלא את המושב הפנוי.
אלכס רוס כתב ב-2012 ב-The New Yorker על אירוע "שדורג בצורה רופפת ברומן ובסרט Advise & Consent שבו הסנאטור לסטר האנט, מוויומינג, התאבד לאחר ש...ולקר [ואחרים]...
איימו לחשוף את בנו של האנט כהומוסקסואל".
ב-1955, ולקר היה אחד משני הסנאטורים הלא-דרומיים שהצביעו נגד המינוי של ג'ון מרשל הרלן השני לבית המשפט העליון, כשהוא מתנגד להרלן, משום שלא היה מרוצה מכך שהרלן התעקש על הדוקטרינה שלפיה ריבונות אמריקאית לא יכולה ולא צריכה להיות מדוללת.
ב-1956 התמודד ולקר על כהונה שנייה בסנאט.
על אף שזכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית, כשהוא מנצח שוב את סאנבורן, הוא הובס באופן חד משמעי על ידי פרנק צ'רץ' הדמוקרטי בן ה-32 מבויסי, קרוב משפחה של יריבו ב-1950. ולקר קיבל פחות מ-39% מהקולות.
אחד מהנושאים במערכת הבחירות היה האם סכר הלס קניון המוצע יהיה בבעלות ציבורית או פרטית, כאשר אחד מעוזריו של צ'רץ' אמר: "הקמפיין היה פרנק צ'רץ' נגד חברת איידהו פאואר.
הם נלחמו בו עד העצם".
ההפסד הגדיל את השליטה הדמוקרטית בסנאט וגרם לזעם רב בתוך המפלגה הרפובליקנית, כאשר ג'וזף מקארתי אף האשים את הנשיא דווייט אייזנהאואר בכך שלא תמך מספיק במסע הבחירות מחדש של ולקר.
לאחר שעזב את הסנאט בינואר 1957, עסק ולקר בעריכת דין בבויסי ועסק בחקלאות.
אולם לאחר מספר חודשים, הוא חלה, ונסע לבת'סדה שבמרילנד, לטיפול רפואי במכוני הבריאות הלאומיים.
הוא אושפז ב-16 באוקטובר 1957, שם אובחן עם גידול במוח.
הניתוחים בוצעו במהירות, אך ולקר מת מאוחר יותר באותו חודש בגיל 50. מקארתי מת מוקדם יותר באותה שנה בבת'סדה (ולקר השתתף בהלוויה של מקארתי).
הלווייתו של ולקר נערכה בפורט מאייר והוא נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הוא התחתן עם גלדיס טיילור פנס ב-1930, ונולדה להם בת, ננסי.
הרמן ליאו נויגאס היה אתלט יהודי-אמריקאי, דורג במקום שני בעולם (1935) בריצת 100 יארד ובריצת 100 מטר.
השווה את שיא העולם בריצת 100 יארד.
למרוץ שדורג מהטובים בעולם באותה העת, בחר נויגאס שלא להשתתף במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברלין (1936) אלא בחר להחרים אותה, בשל היותו יהודי.
נויגאס נולד במגנוליה , מיסיסיפי בן למשפחה יהודית.
כשהיה ילד עברה משפחתו לניו אורלינס, לואיזיאנה.
אביו נפטר כשהיה בן 12. הוא למד בבית הספר איזידור ניומן.
הוא סיים את לימודיו ב-1935 עם תואר ראשון במדעים.
בתחרות שנערכה ב-6 באפריל 1935 הוא קבע בריצת 100 יארד שיא אישי חדש של 9.5 שניות ודורג שני בעולם בסוף השנה.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבאטון רוז', לואיזיאנה ב-3 במאי אותה שנה הוא קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.4 שניות ודורג שני בסוף השנה.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בברמינגהאם, אלבמה ב-17 במאי הוא קבע בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 21.3 שניות ודורג במקום 12 בעולם בסוף השנה.
באותה תקופה, נויגאס היה בין הספורטאים הידועים ביותר שדחו את ההזמנה למבחנים בשל האנטישמיות.
הוא דגל בחרם מלא על ידי ארצות הברית על אולימפיאדת ברלין.
לאחר סירובו להשתתף במבחנים האולימפיים, קיבל מכתבי תמיכה בהחלטתו ומכתבי התנגדות.
מאמן האתלטיקה האולימפי של ארצות הברית, לוסון רוברטסון , ניסה לשכנע את נויגאס לשנות את דעתו, אך ללא הועיל.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', עבר לוושינגטון הבירה, שם עבד בחנויות הכלבו של לנדסבורג.
הוא הפך למנהל רשת, ופרש משם ב-1968. לנסבורג'ס היה המפעל העסקי של משפחתה של אשתו, ובדרך זו נמנע ניוגאס מאנטישמיות בקריירה המקצועית שלו.
ב-1942 הקים את פרויקט הבולים לפצועים, ארגון שסיפק בולי דואר לחיילים פצועים.
הוא שימש כמנהל הפרויקט במשך 50 שנה.
נויגאס עמד לצידו נשיא ארצות הברית דאז, ג'ימי קרטר, באירוע בגן הוורדים של הבית הלבן, כשקרטר הסביר את החרם על אולימפיאדת מוסקבה (1980) כנגד ברית המועצות.
החלטתו של הנשיא לכלול את נויגאס באירוע, עוררה מחדש את תשומת הלב הציבורית להחלטתו של נויגאס ב-1935.
נויגאס שימש כסגן נשיא וחבר דירקטוריון של המגבית היהודית המאוחדת.
היה חבר במועצת המנהלים של המרכז הקהילתי היהודי של וושינגטון די.סי., לשכת המסחר הצעירה ומחוז קולומביה לפיתוח וחבר במועצת המסחר של וושינגטון והקהילה העברית של וושינגטון.
נויגאס נפטר מלוקמיה בבית החולים סיבלי ממוריאל בוושינגטון הבירה ב-31 באוגוסט 1991. לאחר מותו ייצג אותו בנו ריצ'רד נויגאס באירועים שונים, כולל הנצחה של ספורטאים יהודים ב-1996 במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
הרמן (הרש) ליברמן (בפולנית: Herman Lieberman; 4 בינואר 1870 – 21 באוקטובר 1941) היה עורך דין ופוליטיקאי סוציאליסט יהודי-פולני, שר המשפטים של הממשלה הפולנית הגולה והיהודי הראשון שכיהן בקבינט הפולני.
ליברמן נולד למשפחה יהודית בדרוהוביץ', גליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
את לימודי המשפטים למד בכמה מקומות עד להשגת תואר ד"ר, וכבר בצעירותו נדד לצרפת ולשווייץ בעקבות פעילותו הפוליטית.
המחאה הפוליטית הראשונה בה השתתף הייתה ב-1894 בעיר ז'שוב, ובשנה שלאחר מכן הוא החל להוציא בעיר שבועון יהודי-סוציאליסטי, אז גם נעצר ונשפט על הדפסתו, אך זוכה על ידי חבר מושבעים.
ב-1905 נעצר בפריז לבקשת שלטונות רוסיה דאז, בשל מעורבותו במהפכה בפולין.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף כטוראי ללגיונות הפולניים של יוזף פילסודסקי.
הוא הועלה לדרגת לוטננט והשתתף בקרב קוסטיוכנובקה, על כך הוענק לו צלב הגבורה.
במהלך , כאשר חיילים פולנים סירבו להישבע אמונים לקיסר וילהלם השני מגרמניה, שימש ליברמן כעורך הדין של החיילים הפולנים שהואשמו בבגידה על ידי השלטונות הגרמניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ליברמן הפך למנהיג (PPS), ואף כיהן בוועד הפועל שלה.
בינואר 1919 היה חבר בסיים הפולני.
בשנת 1923 הוא הגן בהצלחה על פועלי קרקוב שהואשמו לאחר המהומות בקרקוב ב-1923.
לאחר ההפיכה במאי 1926, ליברמן התנגד לפילסודסקי.
הוא נעצר והוכה על ידי המשטרה ולאחר מכן נידון ב בשנים 1931–1932 לשנתיים וחצי מאסר.
במקום לרצות את העונש הוא היגר לצרפת, וסירב גם להצעה לחזור לפולין ולרצות בה עונש סמלי של יום אחד במאסר.
בהיותו בחו"ל הוא תמך במטרה הרפובליקנית במלחמת האזרחים בספרד ופרסם תגובה ביקורתית למאמר של שכותרתו מדוע למות עבור דנציג?
ותמך בפיוס עם אדולף היטלר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939, הצטרף ליברמן לממשלת פולין הגולה של ולדיסלב שיקורסקי בלונדון, אנגליה.
בין ה-3 בספטמבר 1941 ל-20 באוקטובר 1941 היה ליברמן שר המשפטים של הממשלה, ובכך היה היהודי הראשון שהחזיק תיק בממשלת פולין.
ליברמן נפטר ב-1941. לאחר מותו הוא קיבל את העיטור הגבוה ביותר של פולין, , על ידי נשיא הממשלה הגולה ולדיסלב רצ'קייביץ', כהוקרה על שירותיו יוצאי הדופן לפולין.
הֶרְמַן לֶבֶּרֶכְט שְׁטְרַק היה תאולוג פרוטסטנטי ואוריינטליסט גרמני; נולד בברלין.
הרמן לברכט שטרק היה בנו של מקס לבכרכט שטרק, פרו-רקטור בבית הספר התיכון המלכותי בברלין, ואשתו אמילי קראפט.
הוא למד ב בברלין ובין השנים 1865 ל-1870 למד בברלין ובלייפציג.
בשנת 1872 הפך למורה ב בברלין, ובאותה שנה קיבל את הדוקטורט שלו בפילוסופיה בברלין.
בין השנים 1873 ל-1876 עבד מטעם ממשלת פרוסיה בסנקט פטרבורג, שם בחן כתבי יד מקראיים עתיקים מהמזרח הקרוב.
בהזדמנות זו הוא בחן גם את העתיקות מאוסף פירקוביץ', אותן תיאר כזיוף.
טענה זו נמצאה לא נכונה: אוסף פירקוביץ' קשור קשר הדוק לחומרים מגניזת קהיר שנמצאו על ידי שניאור זלמן שכטר.
בשנת 1877, שטרק הפך לפרופסור חבר לביקורת המקרא ושפות שמיות באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1884 קיבל את הדוקטורט שלו בתאולוגיה מאוניברסיטת לייפציג.
הוא נחשב לסמכות הנוצרית המובילה בגרמניה בתחום התלמוד וספרות חז"ל, ולמד יהדות רבנית אצל משה שטיינשניידר.
"Kommentar zum Neuen Testament aus Talmud und Midrasch" ("פירוש על הברית החדשה מהתלמוד והמדרש"), שנערך על ידי וביוזמתו, הודפס שוב ושוב ומוזכר לעיתים קרובות בספרות המדעית כ"שטרק-בילרבק".
לאחר עליית האנטישמיות בגרמניה, שטרק הפך למגן היהודים מול התקפות של כומר החצר אדולף שטקר, פרופסור אוגוסט רולינג ואחרים.
בחוות דעת מומחה בנוגע למשפט עלילת הדם בטיסה-אסלאר בהונגריה, שפרסם ב-"Evangelische Kirchen-Zeitung" (עיתון הכנסייה האוונגלית) ב-12 באוגוסט 1882, הצהיר כי "בכל הספרות ההלכתית של היהודים אין כל התייחסות לשימוש פולחני כלשהו בדם בדת היהודית, וכי צריכת דם למעשה אסורה בהחלט על פי חוקי התזונה היהודיים".
בשנת 1883, הוא יזם את הקמת ה-"" (כיום "המכון לכנסייה וליהדות"), שאותו ניהל בברלין משנת 1886 ואילך.
מטרתו הייתה מחקר תאולוגי של היהדות והמרת דת של יהודים לנצרות ().
בשנת 1885 שטרק התמנה לעורך ה-"Nathanael.
כתב עת לעבודת הכנסייה האוונגלית בישראל), שיצא לאור בברלין.
שטרק היה אחד מהתאולוגים הפרוטסטנטים הגרמנים הבודדים שהתנגדו באופן פעיל לאנטישמיות גם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בעבודתו "חוקים סודיים יהודיים?" הוא הוכיח שחוקי הדת היהודיים תמיד היו פומביים וששום דבר לא הוסתר, ושהאתיקה היהודית לא התירה ליהודים להתנהג כלפי גויים באופן שלא היה מותר כלפי יהודים.
שטרק הפריך כתבים אנטישמיים, כגון "הפרוטוקולים של זקני ציון", ופרסומים אנטישמיים אחרים בני זמנו.
הרמן צומפה (גרמנית: Hermann Zumpe; 9 באפריל 1850, אופאך – 4 בספטמבר 1903, מינכן) היה מנצח גרמני.
צומפה עבד כמנצח בין השנים 1891 ל 1895 בשטוטגרט.
לאחר מכן התמנה למנצח תזמורת קאים (כיום הפילהרמונית של מינכן).
בשנת 1897 עבר לשוורין, בירת מקלנבורג-מערב פומרניה שם ניצח על התזמורת המקומית וקידם אותה למודעות בינלאומית.
תחת הנהגתו יצאה התזמורת להופעות בברלין, לונדון, מדריד וסנקט פטרבורג.
בשנת 1901 חזר למינכן לקבל עליו את ניהול האופרה הממלכתית של בוואריה.
בתפקידו זה ניצח על הופעות רבות של אופרות מאת וגנר.
הרמן לודוויג פון הלמהולץ היה רופא ופיזיקאי גרמני אשר תרם משמעותית למגוון של תחומים נרחבים של המדע המודרני.
בפיזיולוגיה ובפסיכולוגיה, הוא ידוע בשל התאוריה המתמטית שלו על העין האנושית, תאוריות על הראייה, רעיונות על התפיסה החזותית של המרחב, מחקריו על ראיית צבעים, על חישה של צלילים ותפיסה של הקול, ואמפיריציזם בפיזיולוגיה של החישה.
בפיזיקה, הוא ידוע בשל התאוריות שלו על שימור האנרגיה, עבודתו באלקטרומגנטיות, תרמודינמיקה של תגובות כימיות, ובשל הביסוס המכני של התרמודינמיקה.
כפילוסוף, הוא ידוע בשל פילוסופיית המדע שלו, רעיונות על הקשר שבין חוקי התפיסה וחוקי הטבע, מדע האסתטיקה, ורעיונות על השפעת המדע על החברה והתרבות.
אביו של הלמהולץ, פרדיננד הלמהולץ, היה מנהל הגימנסיה של פוטסדאם, אשר למד פילולוגיה קלאסית ופילוסופיה והיה חבר קרוב של הפילוסוף עמנואל הרמן פיכטה.
עבודתו של הלמהולץ הבן הושפעה מהפילוסופיה של אביו של פיכטה, יוהאן גוטליב פיכטה, ושל עמנואל קאנט.
הלמהולץ ניסה לקשר את התאוריות שלהם לנושאים אמפיריים כמו פיזיולוגיה.
כאיש צעיר, הלמהולץ התעניין במדעי הטבע, אך אביו רצה שילמד רפואה.
הוא סיים הכשרה כרופא צבאי במכון הקיסר פרידריך וילהלם לרפואה וכירורגיה, ובילה שנה בסטאז' בבית החולים שאריטה שבברלין, כיוון שהייתה תמיכה כלכלית לתלמידי רפואה.
אף שהכשרתו הפורמלית הייתה בפיזיולוגיה בלבד, הלמהולץ כתב על נושאים רבים אחרים, החל מפיזיקה תאורטית ועד לגיל כדור הארץ ולמקורה של מערכת השמש.
המשרה האקדמית הראשונה של הלמהולץ הייתה כמורה לאנטומיה באקדמיה לאמנויות בברלין, בשנת 1848. בשנת 1849 הוא מונה למשרת הוראה באוניברסיטה של קניגסברג, וב-1855 קיבל משרת פרופסור באנטומיה ופיזיולוגיה באוניברסיטת בון.
הוא לא היה מרוצה בבון, ושלוש שנים מאוחר יותר עזב לאוניברסיטת היידלברג בבאדן, בה כיהן כפרופסור לפיזיולוגיה.
ב-1871 הוא קיבל את המשרה האקדמית הסופית שלו, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
ההישג המדעי החשוב הראשון שלו, חיבור בפיזיקה משנת 1847 על שימור האנרגיה, נכתב בהקשר של מחקריו הרפואיים ומנקודת מוצא פילוסופית.
הוא גילה את העיקרון של שימור האנרגיה בעת שחקר את המטבוליזם של שרירים.
הוא ניסה להוכיח כי אין איבוד אנרגיה בתנועת שריר, תוך התנגדות לעקרונות הוויטליזם שהיו מקובלים ברפואה הגרמנית באותה תקופה.
בהתבסס על עבודות קודמות של סאדי קרנו, אמיל קלפרון וג'יימס ג'ול, הלמהולץ שיער את קיומו של קשר בין מכניקה, חום, אור, חשמל ומגנטיות בכך שטיפל בהם כהתגלויות שונות של כוח יחיד (אנרגיה במונחים מודרניים).
הוא פרסם את התאוריות שלו בספרו Über die Erhaltung der Kraft (על שימור הכוח, 1847).
קיימת מחלוקת האם הלמהולץ ידע על גילוי חוק שימור האנרגיה בידי יוליוס רוברט פון מאייר בתחילת שנות ה-40 של המאה.
הלמהולץ לא ציטט את מאייר בעבודתו והואשם על ידי בני דורו בגנבה ספרותית.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, בהתבסס על פרסומים קודמים של ויליאם תומסון, פיתחו הלמהולץ וויליאם רנקין את הרעיון של מות החום של היקום.
במחקריו על דינמיקת נוזלים תרם הלמהולץ מספר תרומות חשובות, וביניהן משפטי הלמהולץ על ערבוליות בנוזלים חסרי צמיגות.
הלמהולץ היה חלוץ במחקר המדעי של הראייה והשמיעה האנושית.
הוא התעניין ביחסים בין גירויים פיזיים הניתנים למדידה לבין התפיסות האנושיות המתאימות להם.
לדוגמה, המשרעת המשתנה של גל קול גורמת לצליל להישמע חזק יותר או חלש יותר, אך שינוי במשרעת לחץ הקול אינו גורם לשינוי ביחס ישר אליו בעוצמת הקול הנתפסת.
כדי לגרום לתחושת עלייה ליניארית בעוצמת הקול, יש להעלות את משרעת הגל באופן מעריכי.
בהתאם לכך, נהוג כיום למדוד את עוצמת הקול בסולם מעריכי, ביחידות דציבל.
הלמהולץ היה מראשוני החוקרים הנסיוניים של הקשר בין האנרגיה הפיזית (פיזיקה) והדרך שבה היא נתפסת (פסיכולוגיה), מתוך מטרה לפתח "חוקים פסיכופיזיים".
הפיזיולוגיה החושית של הלמהולץ הייתה הבסיס לעבודתו של וילהלם וונדט, תלמידו של הלמהולץ, הנחשב לאחד המייסדים של הפסיכולוגיה הניסויית.
וונדט תיאר באופן מפורש יותר מהלמהולץ את מחקריו כמעין צורה של פילוסופיה אמפירית וכתחום מחקר של התודעה.
הלמהולץ לעומתו דגל במטריאליזם, והתמקד באחדות התודעה והגוף.
הלמהולץ חולל מהפכה בתחום רפואת העיניים בזכות המצאת האופתלמוסקופ, מכשיר המשמש כדי לבחון את החלק הפנימי של העין.
ההמצאה הפכה אותו למפורסם בן לילה.
תחומי ההתעניינות של הלמהולץ הלכו והתרכזו בהדרגה בפיזיולוגיה של מערכות החושים.
ספרו המרכזי, שכותרתו Handbuch der Physiologischen Optik (חיבור על אופטיקה פיזיולוגית) סיפק תאוריות אמפיריות על תפיסת עומק, ראיית צבעים, ותפיסת תנועה, והוא הפך לעבודה המרכזית בתחום הזה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19. התאוריה שלו על פעולת העין לא אותגרה עד העשור האחרון של המאה ה-20.
הלמהולץ המשיך לעבוד במשך מספר עשורים על מהדורות של ספרו, ועדכן אותו לעיתים קרובות בגלל חילוקי דעות עם עמיתו אוולד הרינג אשר החזיק בהשקפות מנוגדות על ראיית צבעים.
המחלוקת הזו חילקה את ענף הפיזיולוגיה במשך המחצית השנייה של המאה ה-19.
בניגוד לרבים שתארו ומתארים את העין כ"איבר מושלם" בגלל מורכבותו הרבה, הלמהולץ תיאר אותה כאיבר אופטי פגום: "אילו היה האופטיקאי מבקש למכור לי מכשיר שמצויים בו כל הפגמים האלה, הייתי רואה זכות לעצמי להטיח את דברי הגנאי החמורים ביותר כנגד רשלנותו, ולהחזיר לו את המכשיר".
לדוגמה האיכות האופטית של עין האדם היא טובה רק בגומה - החלק המרכזי של הרשתית.
ב-1849, כששהה בקוניגסברג, מדד הלמהולץ את המהירות שבה אות מועבר לאורך סיב עצבי באותה תקופה רוב האנשים האמינו שאותות עצביים חולפים דרך העצבים במהירות גבוהה מכדי למדוד אותה.
בניסוי הוא השתמש בעצב ירך טרי של צפרדע ולשריר שאליו הוא היה מחובר.
הוא השתמש בגלוונומטר כאמצעי רגיש למדידת זמן, וחיבר מראה למחט שלו על מנת להסיט אלומת אור שעברה לאורך החדר, דבר שהקנה למערכת המדידה רגישות גבוהה.
הלמהולץ דיווח על מהירויות התפשטות של 24.6 עד 38.4 מטרים בשנייה.
ב-1863 פרסם הלמהולץ את ספרו Die Lehre von den Tonempfindungen als physiologische Grundlage für die Theorie der Musik (על תחושת הצלילים כבסיס הפיזיולוגי לתאוריה של המוזיקה), שבו הדגים שוב את העניין המיוחד שלו בפיזיקה של החישה.
הספר הזה השפיע על מוזיקולוגים במהלך המאה ה-20. הלמהולץ המציא את מהוד הלמהולץ על מנת לזהות את התדירויות או גובהי הצליל של גלי הסינוס אשר בונים צלילים מורכבים.
הלמהולץ הראה כי צירופים של מהודים יכולים לדמות צלילי תנועות שונים.
אלכסנדר גרהם בל היה מעוניין במיוחד בממצא זה, אך מאחר שלא ידע גרמנית, הסיק בטעות מתרשימים של הלמהולץ כי הוא העביר את האותות השונים על חוטי חשמל (דבר שהיה יכול להיות שימושי עבור ריבוב של אותות טלגרף), בעוד שלמעשה השימוש של הלמהולץ בחשמל היה רק לצורך עירור המהודים.
בל לא הצליח לשחזר את מה שחשב שהלמהולץ ביצע, אך מאוחר יותר אמר כי לו היה מבין גרמנית, הוא לא היה מגיע להמצאת הטלפון.
בין השנים 1869 ל-1871 הלמהולץ חקר את התופעה של תנודות חשמליות.
בהרצאה בשנת 1869 באגודה המדעית-הרפואית של היידלברג, תחת הכותרת "על תנודות חשמליות", הוא ציין כי משך הזמן בו ניתן להבחין בתנודה החשמלית המרוסנת בסליל השראה המחובר לצנצנת ליידן (במונחים מודרניים, מעגל RLC) הוא כ-2 מאיות השנייה.
ב-1871 הוא עבר מהיידלברג לברלין לרגל מינויו לפרופסור בפיזיקה.
הוא החל להתעניין באלקטרומגנטיות ומשוואת הלמהולץ נקראת על שמו.
אף שלא תרם תרומות משמעותיות לתחום, תלמידו היינריך הרץ התפרסם כראשון שהוכיח את קיומה של קרינה אלקטרומגנטית.
אוליבר הביסייד התנגד לרעיונותיו של הלמהולץ בתחום האלקטרומגנטיות מאחר שהם אפשרו את קיומם של גלי אורך אלקטרומגנטיים, בדומה לגלי קול.
בהתבסס על משוואות מקסוול טען הביסייד כי גלי אורך לא יכולים להתקיים בריק או בתווך הומוגני, כפי שאכן ידוע כיום.
ב-1873 הוענקה לו מדליית קופלי מטעם החברה המלכותית הבריטית.
ב-1883 הוענק לו שם אצולה גרמני (Adel) על ידי קיסר גרמניה.
עיטור זה לא הפך אותו לחבר במעמד האצולה, אך אפשר לו וליורשיו להוסיף את הקידומת המכובדת "פון" לשם המשפחה.
האיגוד הגרמני הגדול ביותר של מכוני מחקר, אגודת הלמהולץ, נקרא על שמו.
על שמו נקראו אסטרואיד (11573 הלמהולץ), וכן מכתשים על הירח ועל מאדים.
הרמן פון גוטשאל היה שחמטאי גרמני ומחבר אטיודים שחמטאיים.
פון גוטשאל קיים שני דו-קרבות מול קורט פון ברדלבן.
פון גוטשאל הגיע למקום השלישי בתחרות ברסלב 1918, הגיע למקום התשיעי בתחרות ברסלב 1925 (ניצח: יפים בוגוליובוב), חלק מקום 7-8 בתחרות הנובר 1926 (ניצח: אהרון נימצוביץ') וחלק מקום 14-16 בתחרות באוטצן 1925.
פון גוטשאל היה העורך הראשי של העיתון Deutsche Schachzeitung והמחבר של הספרים:
כמחבר סיומים ערך את הכרכים 4-5 בסדרת ספרי הסיומים, פרויקט אותו התחיל ז'אן דיפרן.
אטיוד של פון גוטשאל משנת 1889- פורסם בעיתון Deutsche Schachzeitung לבן מתחיל וכופה תיקו
הרמן קיין היה איש עסקים אמריקאי ובעל תוכנית רדיו מג'ורג'יה.
היה הבעלים של רשת פיצה אמריקנית, וסגן יו"ר הבנק הפדרלי של קנזס סיטי.
לפני תחילת הקריירה העסקית שלו הועסק קיין בעודו אזרח כמתמטיקאי בליסטי עבור חיל הים האמריקאי.
ב-21 במאי 2011 קיין הכריז רשמית כי יתמודד על ראשות המפלגה הרפובליקנית.
בספטמבר 2011 זכה קיין בסקרים שנערכו בפלורידה, כאשר הוא גובר על המועמד המוביל עד לאותו רגע, ריק פרי.
ב-3 בדצמבר 2011 הודיע קיין על פרישתו מהמירוץ עקב הפרסומים נגדו בדבר הטרדות מיניות ורומן שניהל מחוץ לנישואים.
אביו עבד בשלוש עבודות כנהג, ספר ושרת, ואימו הייתה מנקה.
קיין העיד כי משפחתו הייתה "ענייה, אך שמחה".
הוא גדל בג'ורג'יה וסיים את לימודיו הגבוהים ב-1967 עם תואר ראשון במתמטיקה.
ב-1968 נשא לאישה את גלוריה, והמשיך לתואר שני במדעי המחשב ובו-בזמן עבד כאזרח בחיל הים האמריקאי בתחום הבליסטי.
משסיים את לימודיו לתואר שני ועזב את עבודתו בחיל הים, החל קיין לעבוד בעבור חברת קוקה-קולה באטלנטה בתחום המחשבים.
ב-1977 עבר למינאפוליס לעבוד בפילסברי, והתקדם מהר בתחום המסעדנות.
בגיל 36 ניהל כ-400 חנויות של רשת בורגר קינג, אז שייכת לפילסברי, ובתקופתו הפכה הרשת לרווחית מאוד.
הצלחתו הביאה את פילסברי למנות אותו לעמוד בראש רשת אחרת, "פיצה הסנדק", אשר הייתה בקשיים, וגם אותה הצליח קיין לשקם ולהביא ליידי רווחיות.
קיין המשיך לתפקד כמנהל הרשת עד 1996, אז נהיה יו"ר איגוד המסעדנות הארצי בארצות הברית.
כמו כן, תפקד קיין כיו"ר הבנק הפדרלי של קנזס סיטי באותה תקופה.
ב-1993 היה קיין מראשי המתנגדים לתוכנית הבריאות שהגה הנשיא ביל קלינטון, ונטל חלק מרכזי בהפלתה.
הוא תפקד כיועץ הכלכלי הבכיר מטעמו של בוב דול, אשר רץ לנשיאות מול קלינטון.
ב-2000 הכריז לזמן קצר על כניסתו למירוץ לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית.
לדבריו, הכניסה למירוץ הייתה חשובה יותר ברמה ההצהרתית מאשר ברמה המעשית.
ב-2004 התמודד קיין על המועמדות הרפובליקאית לתפקיד סנאטור מג'ורג'יה וסיים שני עם 26.2% מהקולות הרפובליקאים.
המירוץ לראשות המפלגה הרפובליקנית 2012
ב-2010 קיין השתתף בלמעלה מ-40 מפגשים המוניים של תנועת מסיבת התה, והחל לציין לראשונה כי ייתכן והוא שואף להתמודד לנשיאות ב-2012. משהצטרף באופן רשמי, זכה בסקרים מטעם הרפובליקנים בפלורידה, אילינוי, וכן זכה בתמיכת פדרציית הנשים הרפובליקאית.
הוא הציג תוכנית בשם "9,9,9", ומשמעותה: 9 אחוזי מס הכנסה, 9 אחוזי מס חברות, 9 אחוזי מס מכירות.
תוכנית זו נתקלה בהתנגדות רבה בקרב הרפובליקנים, בעיקר מצידה של מתמודדת נוספת, מישל בקמן, ואף הועלו האשמות כנגד קיין שהרעיון המקורי איננו שלו אלא שייך לכותבי משחק וידאו אמריקאי.
סקר בקרב הרפובליקנים, שנערך ב-7 באוקטובר 2011, הראה כי קיין הוא המתמודד המוביל ב-20% בפריימריז הרפובליקני.
גישה נוספת של קיין אשר משכה אש משני צידי המתרס נוגעת למדיניות ההגירה שלו.
ב-17 באוקטובר, במהלך מסע בחירות באריזונה, אמר קיין כי צריך "להרים גדר חשמלית" על גבולה של ארצות הברית עם מקסיקו.
לאחר מכן טען כי מדובר בבדיחה, אך בהמשך תיקן את עצמו בשלישית ואמר כי הוא איננו שולל את הרעיון של גדר חשמלית על הגבול.
ב-17 באוקטובר פורסמו חשדות כי קיין השתמש בכספים שנתרמו למסע הבחירות שלו למטרות אישיות ולקידום מקורבים לו.
חשדות דומים עלו גם לגבי יריבו הפוליטי מיט רומני.
לגבי סוגיית ההפלות, אמר קיין כי הוא "אישית נגד הפלות, אך סבור כי ההחלטה צריכה להיות בידי המדינות ולא בידי הממשלה", עמדה אשר נתקלה בהתנגדות מצד רפובליקנים רבים.
כשנשאל לגבי עמדתו באשר לישראל אמר כי: "הדוקטרינה שלי תהיה: 'אם אתה מסתבך עם ישראל, אתה מסתבך עם ארצות הברית של אמריקה'".
משנשאל בדיבייט בנבדה לגבי עסקת שליט, אמר קיין כי "לא מקיימים משא ומתן עם טרוריסטים בשום תנאי", אך מיד שינה מעט את גרסתו ואמר "אבל חייבים לבדוק כל מצב לגופו ולשקול את כל העובדות.
אני בטוח שראש הממשלה בנימין נתניהו היה צריך לשקול הרבה דברים לפני שהוא קיבל את ההחלטה.
על פני השטח, אנו לא יכולים להגיד האם זה היה הדבר הנכון לעשות.
מקבל החלטות אחראי צריך לשקול את הכל".
באוקטובר 2011 פרסם אתר החדשות "פוליטקו" תלונות של שתי נשים, שעבדו ברשת הפיצות שניהל קיין, כי רמז להן רמיזות מיניות בוטות, ואחת התלוננה כי הוא ניסה לגעת בה בלי הסכמתה.
קיין הכחיש בתוקף את האשמות כי הטריד מינית נשים.
ב-3 בדצמבר 2011, הודיע במסיבת עיתונאים, כשאשתו עומדת לצידו, שעקב ההאשמות נגדו שפגעו, לדבריו, בו ובמשפחתו הוא פורש מהמירוץ לנשיאות, אך הצהיר כי ימשיך לתרום פוליטית במסגרת תנועה שתוביל לשינוי בוושינגטון.
נפטר מנגיף הקורונה ב-30 ביולי 2020. התגורר באטלנטה והיה חבר בכנסייה הבפטיסטית.
הֶרמָן אָלבּין יוֹזף הברון קֶבֵש פון קֶבֵשהַאזָה היה גנרל-פלדמרשל שכיהן כמפקדו האחרון של הצבא האוסטרו-הונגרי.
תקופת שירותו לפני מלחמת העולם הראשונה לא התייחדה משום בחינה והוא התכוון לפרוש ב-1914, אך אז פרצה המלחמה והוא נאלץ להמשיך בתפקידים פיקודיים.