tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשפחה חיה חיי בורגנות נוחים בין המלחמות, עם נהג, טבח ואומנת לילדים בדירתם ברחוב הלננשטראסה.
כיהודים חילוניים, חגגו בני הזוג אולשנצקי חגים יהודיים מרכזיים ותרמו לארגוני צדקה יהודיים, כולל הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 1926 עזבה המשפחה את גרמניה לבוקרשט, שם הוזמן אלי אולשנצקי לפקח על בנייתו ולאחר מכן לנהל מפעל לייצור גרבי משי.
לאחר שלוש שנים הפסיקו שותפיו את האשראי והעסק נכשל, מה שגרם למכירת הווילה המשפחתית והרכוש.
המשפחה עברה לפריז בינואר 1930 והתיישבה בפנסיון דה פמילי ברובע השלושה עשר.
אלי אולשנצקי ניסה להתבסס מחדש בעסק אך לאחר שרומה ואיבד את כספו, נעשה חולה ומדוכדך, והמשפחה עברה למגורים זולים יותר.
סרז' (לשעבר טוביאס), אז בן 15, עזב את בית הספר ויחד עם אחיו חנוך קיבל עבודה בבית מלון.
בפריז הפכה אולשנצקי לסטודנטית למחול, וכאשר מנהלת תיאטרון ילדים ראתה אותה יום אחד היא הוזמנה להצטרף ללהקת התיאטרון.
הוריה התנגדו בהתחלה, אבל היא התעקשה, ובגיל 10 היא החלה להופיע עם Le Théâtre du Petit Monde ("תיאטרון עולם קטן") לאחר שעות הלימודים.
קרוב משפחה רחוק הפעיל את השפעתו והיא הופיעה בתערוכה עולמית ב-1937 בפריז בהדגמה של שידורי הטלוויזיה, שהייתה מדיום חדשני באותה תקופה.
שם הבמה שלה כתלמידה היה סוניה אוליס.
במאי 1940 פלש הצבא הגרמני לצרפת.
לאחר כניעת צרפת, המנהיג החדש, אנרי פיליפ פטן, שיתף פעולה ברדיפת היהודים במדינה.
במאי 1942 ניתנו פקודות לכל הגברים, הנשים והילדים היהודים לענוד תלאי צהוב על בגדיהם.
בחודש שלאחר מכן, אולשנצקי נעצרה ונשלחה למחנה הריכוז דראנסי, שם המתינה להישלח למחנה השמדה בגרמניה הנאצית.
אמה יצרה קשר עם חברים בגרמניה שהצליחו לייצר מסמכים כוזבים שקבעו שלאולשנצקי יש "כישורים בעלי ערך כלכלי" הדרושים למאמץ המלחמתי.
עם הפקת הניירות ותשלום הכסף לפקיד גרמני, שוחררה אולשנצקי בסתיו 1942. לאחר שחרורה אמרה לאמה, שהיא מרגישה שהיא חייבת "לעשות משהו כדי להגן עלינו.
אחרים לא יעשו את זה בשבילנו.
אנחנו חייבים לעשות את זה בשביל עצמנו." כששאלה אמה אם היא לא חושבת שכבר הפסידה מספיק, היא השיבה שאם כולם יגידו את זה, אף אחד לא יעשה כלום.
דרך אחת המשפחות עבורן עבדה, היא פגשה את ז'אק וייל, שלימים הפך לארוסה ומצאה הזדמנות להצטרף לתנועת ההתנגדות.
אולשנצקי גויסה על ידי ז'אק וייל לרשת קטנה שכונתה "רובין", שהייתה תת-רשת יהודית של הרשת שכינויה היה "רופא" או "פרוספר".
רשתות אלה היו חלק ממאמץ בריטי להקים תאים של ריגול וסבוטז' מעבר לקווי האויב, והן פעלו במשותף עם תנועות ההתנגדות המקומיות של כל מדינה שבה שכנו.
הסוכנים של רשת פרוספר כללו את אנדריי בורל (שליחה), פרנסיס סוטיל (מתאם) וגילברט נורמן (אלחוטאי).
שם נוסף לרשתות היה "מעגל".
אולשנצקי הוצבה בשאלון-אן-שמפאן ובילתה חלק ניכר מזמנה כשליחה בין שאלון לבין המטה שלהם ברו-קמבון, ליד פלאס דה לה קונקורד, תוך שימוש בשם הקוד "Tania" ו-"Suzanne Ouvrard".
הפלישה השנייה הייתה צפויה ב-1943, והפעילות התגברה לקראת האביב של שנה זו.
פעולה אחת שבה לקחה חלק אולשנצקי הייתה פיצוץ רכבת תחמושת במלאן, על הסן מדרום לפריז.
בפני אמה ואחיה היא מעולם לא הכחישה את הסכנה בה הייתה נתונה.
אחיה סרז' אמר עליה, "היא לא הייתה מאלה שהתענגו על זה, היא פשוט קיבלה את זה".
סרז' ברח ממחנה שבויים בגרמניה, כאשר חנוך עבד ברשת רובין.
חנוך (25 בספטמבר 1917 – 18 באפריל 1944) נרצח באושוויץ; לא ידועים פרטים נוספים.
אולשנצקי סירבה להצטרף לזאק וייל שברח לברן (שווייץ) ביולי 1943 לאחר מעצרו של מנהיג רשת רובין (ז'אן אלכסנדר וורמס) בעקבות התמוטטות רשת פרוספר חודש קודם לכן.
בהיעדרו היא הייתה בין אנשי רשת רובין הבודדים שנותרו, והיא נטלה על עצמה סיכונים עצומים בהעברת הודעות בין קבוצות המבצעים המיוחדים השונות שכנראה נפגעו מהקריסה הזו.
אולשנצקי נשארה חופשית עד ללכידתה ב-21 בינואר 1944.לאחר שנחקרה על ידי הגסטפו, היא נכלאה בכלא פרזנס.
מאוחר יותר באותו היום הן נלקחו לתחנת הרכבת, וכל אחת נאזקה לשומר ברכבת.
סנסום, בראיון לאחר המלחמה, סיפרה:התחלנו את המסע הזה ביחד בפחד, אבל כולנו קיווינו למשהו מעל הכל שנישאר ביחד.
כולנו כבר טעמנו איך דברים יכולים להיות, אף אחת מאיתנו לא ציפתה לשום דבר במיוחד, כולנו ידענו שהם יכולים להרוג אותנו.
הייתי היחידה שנידונה למוות באופן רשמי.
אבל תמיד יש קרן של תקווה שיתרחש נס.
הגרמנים העבירו את אולשנצקי ואת שבע הסוכנות הנוספות – ביקמן, בורל, דאמרמנט, ליי, פלומן, סאנסום ורודן – לכלא אזרחי לנשים בכלא קרלסרוהה שם הוכנסו לתאים נפרדים.
היחס אליהן היה כאל שאר האסירים הגברים והן עבדו בעבודת כפיים.
מדי פעם, הן יכלו לשמוע מפציצים של בעלות הברית יוצאים לעבר יעדים בתוך גרמניה, שכן המלחמה עמדה להגיע לסיומה והאסירים יכלו לקוות להשתחרר בבוא העת.
היה בלבול לגבי מה שקרה לאולשנצקי שכן היא נראתה דומה לסוכנת אחרת, נור אינייאט חאן, שגם היא נעצרה, ותקופה מסוימת האמינו שנור השתמשה בשמה של אולשנצקי ככינוי.
ב-6 ביולי 1944, בין חמש לשש בבוקר, כחודשיים לאחר הגעתן לקרלסרוהה, נלקחו בורל, ליי, אולשנצקי ורודן לחדר הקבלה, קיבלו את רכושן האישי והועברו לידי שני אנשי גסטפו.
לאחר מכן ליוו אותן 100 קילומטרים דרום-מערבה במשאית סגורה למחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף בצרפת, לשם הגיעו בסביבות שלוש וחצי אחר הצהריים.
הגעת הנשים הייתה ככל הנראה בלתי צפויה וכך גם הוראת אחת המלוות של הנשים להוציא להורג מיד את ארבע הנשים.
מכיוון שנשים היו דבר נדיר במחנה, נוכחותן משכה מיד תשומת לב הן מצד השומרים והאסירים הגרמנים.
ארבעתן הובלו דרך מרכז המחנה עד לבלוק התא בתחתית המחנה על ידי אנשי אס אס והוחזקו שם עד מאוחר יותר באותו הלילה.
"אפשר היה לראות מהמראה שלהן שהן לא באו ממחנה", אמר אסיר צרפתי.
"הן נראו צעירות, הן היו מטופחות למדי, הבגדים שלהן לא היו זבל, השיער שלהן היה מוברש, ולכל אחת היה תיק ביד".
ארבע הנשים היו בתחילה יחד אך לאחר מכן הוכנסו לתאים בודדים.
מבעד לחלונות, שפנו לאלו של המרפאה, הן הצליחו לתקשר עם כמה אסירים, ביניהם אסיר בלגי, ד"ר ז'ורז' בוגאארטס, שהעביר דרך החלון את סיגריות אחת הנשים (אותה זיהה מאוחר יותר בתור בורל מתצלום).
בורל זרקה לו שקית טבק קטנה שהכילה קצת כסף.
אלברט גריס (Guérisse), רופא צבא בלגי שעמד בראש קו הבריחה של פט או'לירי במרסיי, זיהה את בורל כאחת מעוזרותיו לשעבר.
הוא החליף כמה מילים עם עוד אחת מהנשים, שאמרה שהיא אנגלייה (ליי או רודן) לפני שנעלמה בקסרקטין ("צלנבאו" בגרמנית).
במשפט לאחר המלחמה של הגברים שהואשמו בהוצאה להורג של ארבע הנשים, ציין גריס כי הוא היה במרפאה וראה את הנשים, אחת אחת, מלוות על ידי שומרי אס.אס.
מהקסרקטין אל הקרמטוריום, כמה מטרים משם.
הוא אמר לבית המשפט: "ראיתי את ארבע הנשים הולכות למשרפה, בזו אחר זו.
אחת הלכה, וכעבור שתיים או שלוש דקות אחרת הלכה."
בתוך הבניין שבו היה הקרמטוריום, כל אישה בתורה קבלה פקודה להתפשט לבדיקה רפואית.
רופא נתן לכל אחת זריקה, וכשאחת הנשים התנגדה ושאלה ושאלה לשם מה הזריקה, הרופא ענה לה שזהו חיסון נגד טיפוס, אבל למעשה הייתה זו מנה של 10 סמ"ק של פנול.
כשהאישה איבדה הכרה לאחר ההזרקה, היא הוכנסה לתנור הקרמטוריום.
גריס אמר, "למחרת בבוקר האסיר הגרמני שאחראי על הקרמטוריום הסביר לי שבכל פעם שפתחו את דלת התנור, הלהבות יצאו מהארובה וזה אומר שהוכנסה גופה לתנור.
ראיתי את הלהבות ארבע פעמים".
הדלת ננעלה מבחוץ במהלך ההוצאות להורג, אך ניתן היה לראות את המסדרון מחלון קטן מעל הדלת, כך שהאסיר בדרגש הגבוה ביותר הצליח לשמור על פרשנות רציפה על מה שראה.
האסיר שגריס התייחס אליו היה פרנץ ברג, שסייע במשרפה והצית את האש באותו לילה לפני שנשלח חזרה לחדר שחלק עם שני אסירים נוספים לפני ההוצאות להורג.
יותר מעד אחד דיבר על מאבק כאשר האישה הרביעית נדחפה לכבשן.
על פי אסיר פולני בשם וולטר שולץ, החובש של האס אס (אמיל ברוטל) אמר לו את הדברים הבאים: "כשהאישה האחרונה הייתה באמצע הדרך בתנור (הכניסו לה רגליים קודם), היא נאבקה.
מכיוון שהיו שם מספיק גברים, הם הצליחו לדחוף אותה לתנור, אבל לא לפני שהיא התנגדה ושרטה את פניו של [פטר] שטראוב".
למחרת הבחין שולץ כי פניו של תליין המחנה (שטראוב) נשרטו קשות.
רופא המחנה (ורנר רוד) הוצא להורג לאחר המלחמה.
פרנץ ברג נידון לחמש שנות מאסר אך קיבל עונש מוות במשפט אחר על פשע אחר ונתלה באותו יום עם רוד.
מפקד המחנה (פריץ הארטנשטיין) קיבל מאסר עולם, בעוד שטראוב נידון ל-13 שנות מאסר.
ממשלות בריטניה או צרפת לא העניקו לה מדליות או אותות כבוד כלשהם, למרות מעשיה ההרואיים למען שתי האומות הללו.
לאטקינס נאמר על ידי ועדת הזיכרון שאולשנצקי אינה זכאית לציון באנדרטה מכיוון שהיא סוכנת מגויסת מקומית, שלא הייתה חיילת של הכוחות המזוינים הבריטיים.
שמה לא מופיע גם באנדרטת ולנסאי, אינדרה, צרפת, לזכרם של 104 סוכני SOE ממדור F שמתו למען צרפת.
אנדרטת זיכרון מאוחרת יותר, אנדרטת סוכני ה-SOE ב-Lambeth Palace Road, לונדון, מוקדשת לכל סוכני ה-SOE אך לא מפורטים בה שמות בודדים.
אולשנצקי מונצחת בשמה על גבי לוח, יחד עם שמותיהן של נור אינייאט חאן וליליאן רולף, על גבי מושב הזיכרון של ורה אטקינס בחורשת הזיכרון של הכוחות המיוחדים של בעלות הברית בארבורטום הזיכרון הלאומי בסטפורדשייר.
שמה מופיע גם על לוח הנצחה, יחד עם שמותיהן של דיאנה רודן, אנדרה בורל, וורה לי, בחדר הכבשנים של קרמטוריום נאצוויילר-שטרוטהוף.
בשנת 1985, סוכן וצייר הכוחות המיוחדים בריאן סטונהאוס, שראה את אולשנצקי ושלוש סוכנות הכוחות המיוחדים האחרות במחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף רגע לפני מותן, צייר ציור בצבעי מים של ארבע הנשים, התלוי כעת במועדון הכוחות המיוחדים בלונדון.
חרטו את שמה בגאווה (1958)
סרט המבוסס על ספרו של RJ Minney על Violette Szabo, בכיכובם של פול סקופילד ווירג'יניה מק'קנה.
בית הספר לריגול של צ'רצ'יל (2010)
סרט תיעודי על "בית הספר לגמר" של SOE באחוזת בוליו בהמפשייר.
Les Femmes de l'Ombre (המכונה סוכנים נשיים) (2008)
סרט צרפתי על חמש סוכנות SOE ותרומתן לפלישת D-Day
עכשיו אפשר לספר (המכונה בית ספר לסכנה) (1946)
הצילומים החלו ב-1944 וכיכבו בהם סוכני ה-SOE האמיתיים קפטן הארי רי וג'קלין נירן בשם הקוד "פליקס" ו"חתול", בהתאמה.
הסרט מספר את סיפור הכשרתם של סוכנים עבור SOE ופעילותם בצרפת.
קטעי האימון צולמו באמצעות ציוד ה-SOE בבתי הספר להדרכה ב-Traigh ו-Garramor (South Morar) וב-Ringway.
סרט המבוסס על ספרו של ג'רארד טיקל על אודט סאנסום, בכיכובם של אנה ניגל וטרבור הווארד.
הסרט כולל ראיון עם מוריס באקמאסטר, ראש מדור ה-F של SOE.
ז'אן מארי באררה, הבמאי הצרפתי, משתמש בסיפורו של סבו שלו (רוברט) כדי לספר לצרפתים מה SOE עשה באותה תקופה.
רוברט היה מורה לצרפתית שבסיסו בדרום מערב צרפת, שעבד עם סוכן ה-SOE ג'ורג' רג'ינלד סטאר (שם הקוד "הילייר", האחראי על רשת "גלגלים").
סדרת טלוויזיה ששודרה בין השנים 1987 ל-1990 והציגה את מעלליהן של הנשים, ולעיתים רחוקות יותר, הגברים של SOE, ששמה שונה ל-'Outfit'.
סימון וייטלוק , המוכר תחת שם הבמה סוני פודרה (Sonny Fodera), הוא תקליטן ומפיק מוזיקלי אוסטרלי.
בנובמבר 2009, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם פרנק ג'יי , את הסינגל .
ב-25 בפברואר 2013, הוא הוציא את אלבום האולפן הראשון שלו, Moving Forward.
ב-24 בפברואר 2014, הוציא את אלבום האולפן השני שלו, After Parties & Aeroplanes.
ב-3 באוגוסט 2015, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם גרין ולווט , את הסינגל "Off On".
ב-11 בנובמבר 2016, הוא הוציא את אלבום האולפן השלישי שלו, Frequently Flying.
באוקטובר 2018, הוציא 2 גרסאות של רמיקס לשיר "Promises" של קלווין האריס וסם סמית'.
ב-12 ביולי 2019, הוא הוציא את אלבום האולפן הרביעי שלו, Rise.
ב-15 בנובמבר 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם MK ורפאלה, את הסינגל "One Night".
ב-28 בפברואר 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלונה-ג'ורג' וקינג הנרי , את הסינגל "Before U".
ב-26 ביוני 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם דום דולה , את הסינגל "Moving Blind".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-39 בניו זילנד.
ב-9 באוקטובר 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אלה אייר, את הסינגל "Wired".
ב-20 בנובמבר 2020, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם דיפלו, את הסינגל "Turn Back Time".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-15 בהונגריה ולמקום ה-17 במצעד שירי הדאנס/אלקטרוני.
ב-17 במרץ 2021, הוא הוציא גרסת רמיקס לשיר "Heat Waves" של גלאס אנימלס.
ב-8 בספטמבר 2021, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם קרמטין דאגלס, את הסינגל "Angel".
ב-22 באוקטובר 2021, הוא הוציא את אלבום האולפן החמישי שלו, Wide Awake.
ב-2 בספטמבר 2022, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם גורגון סיטי ודני האוורד , את הסינגל "Remember".
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה של ARIA2025הוצאת הדאנס/אלקטרוני הטובה ביותר"Somedays" (עם Jazzy ו-D.O.D.)שיר השנה
סוניה אוונס , הידועה בשם הבמה סוניה (Sonia), היא זמרת פופ בריטית.
השיר הגיע, בשיאו, למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי, במצעד הסינגלים האירי ובאירופה הוט 100.
ב-25 בספטמבר 1989, היא הוציאה את הסינגל "Can't Forget You".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-17 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום החמישי במצעד הסינגלים האירי.
ב-27 בנובמבר 1989, היא הוציאה את הסינגל "Listen to Your Heart".
במרץ 1990, היא הוציאה את הסינגל "Counting Every Minute".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-16 במצעד הסינגלים הבריטי.
ה-11 ביוני 1990, היא הוציאה, בשיתוף פעולה עם ביג פאן , את הסינגל "You've Got a Friend".
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-14 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-13 באוגוסט 1990, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "The End of the World" של סקיטר דייוויס .
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-18 במצעד הסינגלים הבריטי ובמצעד הסינגלים האירי.
ב-19 באוגוסט 1991, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Be Young, Be Foolish, Be Happy" של The Tams .
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-22 במצעד הסינגלים הבריטי, למקום ה-23 במצעד הסינגלים האירי, ולמקום ה-13 במצעד השירים העכשוויים למבוגרים.
ב-4 בנובמבר 1991, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "You to Me Are Everything" של The Real Thing .
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-13 במצעד הסינגלים הבריטי, ולמקום ה-14 במצעד הסינגלים האירי.
ב-31 באוגוסט 1992, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Boogie Nights" של Heatwave .
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-30 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-1992, היא התארחה בשיר "We've Got the Power" של הגלידיאטורים.
השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-90 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-19 באפריל 1993, היא הוציאה את השיר "Better the Devil You Know".
עם שיר זה, היא ייצגה את הממלכה המאוחדת באירוויזיון 1993, שבסופו של דבר סיימה במקום השני.
כמו כן, השיר הגיע, בשיאו, למקום ה-15 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-18 ביולי 1994, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Hopelessly Devoted to You" של אוליביה ניוטון-ג'ון.
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-61 במצעד הסינגלים הבריטי.
ב-16 בדצמבר 1995, היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר "Wake Up Everybody" של הרולד מלווין & דה בלו נוטס .
גרסת הכיסוי הגיעה, בשיאה, למקום ה-155 של מצעד הסינגלים הבריטי.
סוניה אדי הייתה שחקנית אמריקאית.
היא נודעה בעיקר בזכות גילומה של אפיפאני ג'ונסון באופרת הסבון האמריקאית של ABC, "ג'נרל הוספיטל" (2006–2022) שעליה זכתה בפרס אמי לאחר מותה לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה בשנת 2023.
אדי נולדה בקונקורד, קליפורניה, ב-17 ביוני 1967. היא עשתה תואר בתיאטרון וריקוד באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס וסיימה אותו בשנת 1992.
אדי עשתה את הופעת הבכורה שלה במשחק בבכורה בחוף המערבי של המחזה של רובי די "Zora Is My Name" ב-1990. קרדיטים נוספים על הבמה כללו "קומדיה של טעויות", המכשפה במחזה של סטיבן סונדהיים, "אל תוך היער" ובלאדי מרי במחזה "דרום פסיפיק".
בשנת 1995, אדי עברה ללוס אנג'לס והופיעה בקומדיות מצבים כמו "נשואים פלוס", "המופע של דרו קארי", "מרפי בראון", "סיינפלד" ו"שפץ ביתך".
היא עשתה את הופעת הבכורה שלה על המסך הגדול בתפקיד אחות בסרט הקומדיה "תיכון בראש טוב" משנת 1996. בשנים הבאות, אדי שיחקה בתפקידי "אחות" במספר סרטים, ביניהם "ענבים חמוצים", "פאץ' אדמס", "חוש-חש הבלש" ו"שבע נשמות".
אדי שיחקה לעיתים קרובות בקטעים קומיים, והופיע בסרטים "הפרופסור המטורף 2", "המספרה", "אבא בא לגן", "לשרוד את חג המולד" ו"החופשה הגדולה של פי ווי הרמן".
היא גם שיחקה תפקיד דרמטי בסרט הביוגרפי משנת 2006, "המאמן קרטר".
בשנת 2006, אדי לוהקה לתפקיד האחות הראשית אפיפני ג'ונסון באופרת הסבון של ABC, "ג'נרל הוספיטל", על בסיס תפקיד חוזר.
אדי שודרגה למעמד שחקנית קבועה באוגוסט 2007. משנת 2007 עד 2008, היא הייתה חברת שחקנים קבועה בסדרת הספין-אוף של הסדרה, "ג'נרל הוספיטל: משמרת לילה" לרשת Soapnet.
היא ירדה למעמד תפקיד חוזר ב-2011. היא הופיעה בסדרה עד 20 באוקטובר 2022. היא זכתה לאחר מותה מועמדות לפרס אמי לבידור בשעות היום לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמה בשנת 2023.
אדי השתתפה גם בהופעות אורח ב-"ריבה", "מונק", "האוס", "ER", "עקרות בית נואשות", "מייק ומולי", "מרוששות", "מקום טוב באמצע", "ממי" ו"קאסל".
היא שיחקה את רמונה, עוד אחות אישית חסרת היגיון, בסיטקום של רשת FX, "לגיטימי" מ-2013 עד 2014. מ-2016 עד 2019, היא שיחקה את תמי בסדרת הקומדיה של ערוץ truTV, "Those Who Can't".
היו לה גם תפקידים חוזרים ב"חמוץ מתוק", "Black Jesus" והמיני-סדרה "הימים האחרונים של פתלומיי גריי".
הופעתה האחרונה על המסך הייתה בסרט הקומדיה המוזיקלית "Dicks: The Musical" משנת 2023.
אדי נפטרה ב-19 בדצמבר 2022, בגיל 55. סיבת המוות שלה הייתה זיהום לאחר ניתוח שאינו חירום.
סוני מיוזיק פבלישינג בע"מ היא החברה הגדולה ביותר בעולם בתחום הוצאת מוזיקה.
בהתאם לנתוני מרץ 2021, מחזיקה החברה בבעלותה למעלה מחמישה מיליון שירים.
בסיסה הוא בניו יורק שבארצות הברית, והיא חלק מחברת סוני מיוזיק גרופ, שנמצאת בבעלותה של סוני אנטרטיינמנט.
סוני מיוזיק פבלישינג הוקמה בשנת 1955 בשם "סוני/ATV", זאת לאחר המיזוג עם ATV מיוזיק, שהייתה בבעלותו של מייקל ג'קסון.
בשנת 1985 רכש ג'קסון את ATV מיוזיק, יחד עם קטלוג השירים של צמד הכתיבה ג'ון לנון ופול מקרטני.
בשנת 2012 קנה קונסורציום משקיעים בראשות סוני/ATV מיוזיק פבלישינג את EMI מיוזיק פבלישינג, מהלך שנועד להפוך את החברה לגדולה ביותר בעולם בתחומה.
בבעלותה של EMI מיוזיק פבלישינג היו למעלה משלושה מיליון שיירים.
באפריל 2019 מונה ג'ון פלאט למנכ"ל החברה.
באוגוסט באותה השנה הנהלת סוני/ATV מיוזיק פבלישינג מוזגה עם סוני מיוזיק אנטרטיינמנט תחת קבוצת סוני מיוזיק.
אסוסייטד טלוויז'ן (ATV) הייתה חברת שידור טלוויזיונית בריטית, שנוסדה בשנת 1955 על ידי לאו גרייד.
במהלך שני העשורים הראשונים מאז הקמתה התרחבה ATV רבות באמצעות רכישת מספר חברות בת, והפכה לקונגלומרט בתעשיית הבידור, עם השפעה רבה בתעשיית התקליטים, הוצאת מוזיקה ותעשיית הקולנוע.
בשנת 1958, עם רכישת 50% מחברת התקליטים הבריטית פאי רקורדס, רשמה את דריסת רגליה הראשונה בתעשיית המוזיקה.
בשנת 1966 קנתה 50% מהחברות ניו וורלד מיוזיק ויובילי מיוזיק, חברות בת של Chappell & Co.
במרוצת השנים רכשה ATV את שאר חברת פאי רקורדס, כולל את חברת הוצאת המוזיקה שלה, פאי רקורדס ולבק מיוזיק.
בשנת 1969 נרכשה על ידי ATV חברת נורת'רן סונגס, המוציאה לאור של קטלוג שירי הצמד ג'ון לנון ופול מקרטני.
קודם לקנייה הייתה החברה בבעלות משותפת של לנון, מקרטני, בריאן אפשטיין ודיק ג'יימס.
השניים האחרונים היו בעלי שליטה בחברה.
ב-1969 הציע ג'יימס למכור את מניותיו ל-ATV.
לנון ומקרטני ניסו להילחם בהחלטתו, ולהשיג שליטה על נורת'ן סונגס.
אולם ניסיונותיהם העלו חרס, וכל קטלוג שיריהם, כולל מספר היצירות המוכרות ביותר של הביטלס, עברו לבעלות ATV.
בשנת 1970 הקימה ATV מיזם הוצאה לאור משותף עם קירשנר אנטרטיינמנט בשם ATV-קירשנר מיוזיק.
בשלהי 1972 פג הסכם השותפות בין שתי החברות, ו-ATV החליטה לייסד חברת בת, ATV מיוזיק, שתנהל את כל תחום ההוצאה לאור של ATV, כולל את נורת'ן סונגס.
לאורך שנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה ATV מיוזיק אחת החברות החזקות ביותר בתחום הוצאת מוזיקה לאור, בעיקר בזכות קנייתה של נורת'ן סונגס.
בשנת 1973 פג חוזיהם של לנון ומקרטני עם נורת'ן סונגס.
ATV מיוזיק ניצלה את ההזדמנות, וניסתה לחתום עם השניים הסכם שותפות.
במקביל להצלחתה של ATV מיוזיק נחלה חברת האם שלה, אסוסייטד קומיוניקיישנז קורפוריישן (ACC), קשיים כלכליים.
בין השנים 1978–1981 ירדו רווחיה של ACC בעקבות הפסדיה בתעשיית הקולנוע.
מחירי המניות של החברה ירדו בהתאמה.
הזרוע הקולנועית של ATV איבדה את אישורי ממשלת בריטניה.
מאוחר יותר נוסדה מחדש בשם סנטרל אינדיפנדנט טלוויז'ן.
בשנת 1981 קיבל גרייד מספר הצעות רכישה לנורת'ן סונגס, והפך את החברה למוקד התעניינות גדול בקרב קונים פוטנציאליים.
מקרטני ואלמנתו של לנון, יוקו אונו, הציעו יחד 21 מיליון ליש"ט.
בעקבות הצעות מתחרות של CBS סונגס, וורנר קומיוניקיישנס ופרמאונט פיקצ'רס, מאן גרייד להתייחס למקרטני ואונו.
באותו הזמן המשיך איש העסקים האוסטרלי רוברט הולמס לרכוש את מניותיה של ACC, עד שבינואר 1982 הגיש הצעה לקניית כל החברה.
גרייד התפטר מתפקידו כמנכ"ל, ולאחר שהשיג לעצמו אמצעי שליטה בחברה תפס הולמס את מקומו.
רכישת ATV מיוזיק על ידי מייקל ג'קסון
בשנת 1981 החל הזמר האמריקאי מייקל ג'קסון לשתף פעולה עם מקרטני, ויחד הם כתבו והקליטו כמה שירים.
ג'קסון שהה רבות בביתם של פול ואשתו לינדה, והתיידד עם הזוג.
ערב אחד סבו השלושה לשולחן ארוחת הערב, ומקרטני הוציא מחברת עבה, בה רשומים כל השירים עליהם היו לו זכויות הוצאה לאור.
ג'קסון התרגש מאוד, ובחן את המחברת בדקדקנות.
הוא שאל כיצד ניתן לרכוש את השירים, ומקרטני הסביר לו כי תחום ההוצאה לאור בתעשיית המוזיקה הוא רווחי ביותר.
ג'קסון השיב לו בהלצה שיום אחד הוא יקנה את כל שירי הביטלס, ומקרטני צחק ואמר: "נהדר.
בספטמבר 1984 הסב עורך הדין של ג'קסון, ג'ון ברנקה, את תשומת לבו לפתיחת המכירה לקטלוג שירי ATV מיוזיק, כולל אלו בבעלות נורת'ן סונגס.
ג'קסון היה נחוש לרכוש את החברה, חרף התחרות הגדולה שעמדה בפניו מול קונים נוספים.
ברנקה פנה לעורך הדין של מקרטני, ושאל אותו האם הם מעוניינים להצטרף למרוץ.
הוא השיב לו בשלילה, בנימוק שהמחיר יקר מדי.
לפי ברט רויטר, שניהל את המשא ומתן על מכירת ATV מיוזיק, ניתנה למקרטני הזכות הראשונית להציע הצעת מחיר.
עקב סירובו, התחרות נפתחה עבור כולם.
גם אלמנתו של לנון, אונו, הביעה התעניינות, אך לבסוף לא נמנתה בין ההצעות הסופיות.
רשימת הקונים האחרים כללה את צ'ארלס קופלמן ומרט בנדייר, בעלי חברת Entertainment Co., וירג'ין רקורדס, טייקון הנדל"ן סמואל ג'יי.
לפארק והיועץ הפיננסי צקארלס קנאפ.
ב-20 בנובמבר 1984 הוגשה הצעתו של ג'קסון בסך 46 מיליון דולר.
סכום זה נקבע לאחר בדיקה שערך ברנקה על שווי קטלוג השירים ועל הצעה מתחרה שהוגשה על סך 39 מיליון דולר.
ג'קסון התעניין רק בזכויות יוצרים על השירים, אך העסקה כללה גם מבנה, אולפן הקלטות והציוד בתוכו.
בדצמבר 1984 נחתם בין הצדדים מזכר הבנות לא מחייב.
הצוות של הזמר החל בתהליך בן ארבעה חודשים של אימות המסמכים המשפטיים, הדוחות הכספיים של ATV מיוזיק וכל קטלוג 4,000 השירים.
בינואר 1985 החלו שני הצדדים לנסח חוזים רשמיים.
פגישות נוספות נערכו עד 16 במרץ באותה שנה.
צוותו של ג'קסון תיאר את המשא ומתן כמתסכל.
נציגים של ATV מיוזיק דיווחו כי בכל פעם שהתקרבו להסכם הדדי, מציעים אחרים נכנסו לתמונה.
עסקת הרכישה עברה שמונה טיוטות שונות.
במאי 1985 החליט צוותו של ג'קסון לשאת כתף קרה בכל הקשור למשא ומתן.
חודש אחר כך נודע לו שצ'ארלס קופלמן ומרט בנדייר כוננו הסכם עם ATV מיוזיק שעמד על 50 מיליון דולר.
בתחילת אוגוסט יצר הולמס, מנכ"ל החברה, קשר עם ג'קסון, והמשא ומתן חודש.
ההצעה הועלתה ל-47.5 מיליון דולר.
היה לו יתרון גדול על קופלמן ובנדייר, שטרם הספיקו לעבור על כל חומרי הבירוקרטיה של החברה.
הוא אף הסכים לבקר באוסטרליה כאורח כבוד של הולמס, ולהופיע בערוץ 7 של פרת'.
העסקה הסופית על סך 47.5 מיליון דולר נחמתה ב-10 באוגוסט 1985. בחודש אוקטובר מילא ג'קסון את חובתו, וטס לבקר בפרת'.
שיר הביטלס היחיד בקטלוג של נורת'ן סונגס שלא נכלל בעסקה היה "Penny Lane", שאת הזכויות עליו העניק הולמס לבתו המתבגרת, שכן זה היה השיר האהוב עליה.
ג'קסון השתמש בשירי הביטלס בפרסומות רבות, מתוך מחשבה שזה יאפשר לדור חדש של מעריצים להנות מהמוזיקה הזו.
מקרטני, שהשתמש בקטלוג שירי באדי הולי בפרסומות, חש עצוב.
ג'קסון הביע את כעסו על מקרטני, שכן הוצע לו לקנות את קטלוג השירים שלו, אך הוא סירב.
באותה תקופה היה מקרטני אחד הבדרנים העשירים בעולם.
הונו הוערך ב-560 מיליון דולר, והכנסתו מתמלוגים עמדה על 41 מיליון דולר.
לאחר מותו של ג'קסון ב-2009 התראיין מקרטני ב-Late Show with David Letterman, וסיפר כיצד רכישת ATV מיוזיק העיבה על מערכת היחסים בינו לבין ג'קסון:
אונו הייתה מרוצה מקנייתו של ג'קסון, וכינתה זאת כ"ברכה".
בנובמבר 1990 הצהירה כי לאנשי עסקים לא היו את השיקולים של ג'קסון כאמן.
לטענתה, הוא אהב מאוד את השירים, והיה אכפתי כלפיהם.
בשנת 1987 הוציא ג'קסון את אלבומו Bad, שהיה אמור לכלול גרסת כיסוי לשיר הביטלס, "Come Together", שיצא מתוך אלבום האולפן Abbey Road.
הקלטה זו נגנזה, ונכללה לבסוך ב-HIStory: Past, Present and Future, Book I, שיצא שמונה שנים אחר-כך.
היסטוריה של הגלגול הראשון של סוני מיוזיק פבלישינג
חברת סוני, שרצתה להגדיל את דריסת רגלה בתעשיית הבידור, רכשה בינואר 1988 את CBS רקורדס בע"מ.
בינואר 1991 שונה שמה לסוני מיוזיק אנטרטיינמנט בע"מ.
במקביל לרכישה נוצרה על ידי סוני חברת בת ל-CBS רקורדס בע"מ, בשם CBS מיוזיק פבלישינג, האחראית על הוצאת מוזיקה לאור.
ב-1986 נמכרה מחלקת ההוצאה הקודמת של CBS רקורדס, CBS סונג, ל-SBK אנטרטיינמנט.
בשנת 1989 נמכרה SBK עצמה לחברת EMI.
כדי להגדיל את תחום הוצאת המוזיקה שלה החליטה סוני לרכוש דרך CBS רקורדס (שהייתה בבעלותה) את טרי אינטרנשיונל פבלישינג.
מיזוג ATV מיוזיק עם סוני מיוזיק פבלישינג
בשנת 1995 הציעה סוני לג'קסון 110 מילידון דולר עבור 50% ממניותיה של ATV מיוזיק.
במהלך קונצרט שערך בטוקיו, בירת יפן, חתם ג'קסון על העסקה.
למעשה, הוא מכר חצי בעלות על שירי הביטלס ושל אחרים תמורת רווח גדול.
שיריו של ג'קסון, שנכללים בקטלוג אחר, לא נכללו בעסקה.
החברה הממוזגת נקראה סוני/ATV מיוזיק פבלישינג, והפכה לחברה השנייה בגודלה בעולם בתחום הוצאת מוזיקה לאור.
שולהוף, נשיא ומנכ"ל סוני קורפורייסן אוף אמריקה, בירך על המיזוג ושיבח את ג'קסון על מאמציו: .
הוא הוסיף כי ג'קסון מכיר ב"מנהיגותה של סוני בפיתוח ומימוש טכנולוגיות חדשות, שמשרתות את הרבחת האופק היצירתי של אמנים כמוהו".
ג'קסון היה חבר במועצת הדירקטוריון של החברה, ומכיוון שלשני הצדדים הייתה סמכות וטו, קבלת ההחלטות הייתה צריכה להתקבל פה אחד.
בשנת 2006 השיגה סוני אופציה לרכישת מחצית המניות שנותרה בידי ג'קסון בכל עת תמורת מחיר קבוע של 250 מיליון דולר.
גם ב המשיכה סוני/ATV מיוזיק פבלישינג לרכוש קטלוגי שירים.
בנובמבר 2001 החתימה החברה את זמר הקאנטרי טוני מרטין על הסכם שותפות וכתיבה ובהוצאת שירים.
למעשה, סוני/ATV מיוזיק פבלישינג רכשה את הקטלוג של בייבי מאי מיוזיק, שבבעלותו של מרטין.
ביולי 2002 רכשה החברה את המוציאה לאור הוותיקה ביותר בז'אנר הקאנטרי, אקוף-רוז מיוזיק, תמורת 157 מיליון דולר.
העסקה כללה את הרחבת קטלוגה של סוני/ATV מיוזיק פבלישינג ב-55,000 שירי קאנטרי, כולל יצירותיו של האנק ויליאמס, האחים אברלי ורוי אורביסון, ותחום המאסטרינג של היקורי רקורדס.
לימים הפכה היקורי רקורדס לחברת התקליטים הביתית של סוני/ATV מיוזיק פבלישינג, שמחזיקה גם בזכויות המאסטרינג של דיאל רקורדס, צ'אלנג' רקודס ופור סטאר רקורדס.
בשנת 2007 קנתה סוני/ATV את פאמוס מיוזיק, הוצאה לאור עם קטלוג של למעלה מ-125,000 שירים, כולל "Moon River", תמורת 370 מיליון דולר.
הקטלוג כלל את יצירותיהם של אמינם, אייקון, ביורק, שאקירה ובק, וכן פסקולים שיצאו תחת סרטי פרמאונט.
ספקית הפרטיטורים הדיגיטליים "מיוזיק נוטס" הודיעה ביוני 2006 כי חתמה על הסכם הפצה ארוך טווח עם סוני/ATV מיוזיק פבלישינג.
היא תייצר ותמכור ספרי תווים לשירים רבים מתוך הקטלוג של סוני/ATV.
בהצהרה שפרסם, הכריז דייוויד הוקמן, המנכ"ל של סוני/ATV, כי החברה שואפת תמיד להכיר דרכים חדשניות לקדם את השירים וכותביהם שחתומים תחתיה.
ב-4 באוגוסט 2008 הושגה עסקת הפצה דיגיטלית-גלובלית עם דה אורקרד, שתשווק את קטלוג המוזיקה של סוני/ATV.
ב-27 ביוני 2017 הסכימה סוני/ATV לנהל את זכויות ההוצאה לאור של הפסקולים מתוך חברת הקולנוע הצרפתית יורופקורפ.
חברות קולנוע נוספות המסתמכות על ניהול ההוצאה לאור של סוני/ATV מיוזיק פבלשינג הן: סרטי סוני, שואו טיים נטוורקס, חברת דיסקברי, אולפני המאה ה-20, פוקס אנטרטיינמנט, אול3מדיה, אנטרטיינמנט ואן, A+E נטוורקס, אנדמול שיין גרופ ומאטל.
בשנת 2020 יצרה סוני מיוזיק/ATV שותפות דיגיטלית גם ביטסטארס, שייסדה את ביטסטארס פבלישינג – שירות מקוון וגלובלי עבור כותבי שירים ומפיקים עצמאיים, המאפשר להם לרשום את שיריהם באתר ולגבות תמלוגים לניהול ההוצאה לאור.
רכישת EMI פבלישינג בשנים 2012 ו-2018
בנובמבר 2011 הודיעה סיטיגרופ על עסקה למכירת EMI בשני חלקים.
מוזיקה מוקלטת מתוך החברה נרכשה על ידי יוניברסל מיוזיק גרופ תמורת 1.9 מיליארד דולר.
EMI מיוזיק פבלישינג נקנתה לקונסורציום בראשות סוני/ATV תמורת כ-2.2 מיליארד דולר.
חברים נוספים בקונסורציום של סוני כללו את עיזבונו של ג'קסון (כ-10% בעלות), המיליארדר דייוויד גפן, חברת ההשקעות האמריקאית בלקסטון וקרן ההשקעות האמירתית של אבו דאבי, מובאדלה.
באפריל 2012 זכתה העסקה לאישור האיחוד האירופי, בתנאי שחלק מהקטלוגים יימחקו.
בדצמבר אותה שנה נמכרו זכויות ההוצאה לאור של פאמוס מיוזיק בריטניה ווירג'ין רקורדס ל-BMG רייטס מאנג'מנט תמורת 150 מיליון דולר.
עם רכישת שליש מהקטלוג של EMI פבלישינג הפכה סוני/ATV לחברת הניהול הגדולה בעולם בתחום הוצאת מוזיקה לאור, כשבבעלותה למעלה משלושה מיליון שירים, והכנסות שמוערכות בכ-1.25 מיליארד דולר בשנה.
מאז 2012 מנהלת סוני/ATV חברת הוצאה לאור נוספת של ג'קסון, מייאק, הכוללת שירים שנכתבו על ידו.
היא הייתה בבעלות המתחרה וורנר/צ'אפל מיוזיק.
ביולי 2018 קנתה סוני/ATV 105 ממניות העיזבון של ג'קסון ב-EMI תמורת 287.5 מיליון דולר.
בנובמבר אותה השנה רעשה סוני 60% ממניות חברת ההשקעות מובאדלה ב-EMI מיוזיק פבלישינג תמורת 2.3 מיליארד דולר, בהתבסס על שווי ארגוני של 4.75 מיליארד דולר.
בעקבות עסקאות אלו הפכה סוני/ATV מיוזיק פבלישינג למחזיקה הבלעדית ב-EMI מיוזיק פבלישינג.
רכישת חלקו של ג'קסון על ידי סוני
בספטמבר 2016 רכשה סוני את חלקו של עיזבונו של ג'קסון בסוני/ATV תמורת 750 מיליון דולר.
עם זאת, זכויותיו של ג'קסון על מייאק מיוזיק נשארו בבעלותו.
בינואר 2017 הגיש מקרטני תביעה לבית המשפט המחוזי של ארצות הברית נגד סוני/ATV מיוזיק פבלישינג בבקשה לקבל בחזרה את הבעלות על חלקו בקטלוג שירי הצמד לנון-מקרטני.
על פי חוקי זכויות היוצרים בארצות הברית, רשאי כל מחבר לתבוע את זכויותיו על יצירות שפורסמו לפני 1978 לא יאוחר מ-56 שנים לאחר מועד יציאתם לאור.
מקרטני וסוני הסכימו להסדר סודי ביניהם, שנכרת ביוני.
סוני תאגיד אמריקה נגד אולפני יוניברסל סיטי בע"מ הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, שניתן בשנת 1984. פסק הדין עסק בשאלת האחריות של יצרני טכנולוגיה על הפרות זכויות יוצרים שביצעו המשתמשים במוצריהם.
המקרה ידוע גם בשם "פסק דין בטאמקס" (Betamax case), על שם מכשיר הווידאו הביתי של חברת סוני, שאפשר לצופים להקליט תוכניות טלוויזיה ולצפות בהן מאוחר יותר.
בית המשפט העליון פסק לטובת סוני, וקבע כי מכירת מכשירים בעלי שימושים לגיטימיים משמעותיים אינה מהווה הפרת זכויות יוצרים, גם אם ניתן להשתמש בהם גם לצורך הפרה כזאת.
בשנות ה-70 פיתחה סוני תאגיד אמריקה את מכשיר בטאמקס (Betamax), שאפשר להקליט שידורי טלוויזיה על גבי קלטות לצפייה מאוחרת (time-shifting).
חברת אולפני יוניברסל סיטי בע"מ וחברות מדיה נוספות טענו כי המכשיר מאפשר לצרכנים להעתיק תוכניות ללא רישיון, וכך פוגע בזכויות היוצרים של בעלי התכנים וגורם להם נזק כלכלי.
בשנת 1976, הגישו אולפני יוניברסל תביעה נגד סוני, בדרישה להפסיק את מכירת מכשירי בטאמקס ולפצות את האולפנים על הנזקים שנגרמו להם.
התביעה התמקדה בשאלה האם יצרן מכשירים כאלו אחראי משפטית לשימושים שעושים בהם הצרכנים.
אולפני יוניברסל טענו כי מכשירי בטאמקס מעודדים ומאפשרים הפרת זכויות יוצרים, בכך שהם מאפשרים לצופים להקליט ולצפות בתוכניות ללא רישיון.
לפיכך, האולפנים מפסידים הכנסות מפרסומות ומכירת זכויות שידור בשל האפשרות להקליט ולדלג על פרסומות.
מסיבה זו, סוני נושאת באחריות עקיפה להפרת זכויות היוצרים , משום שהיא מייצרת ומשווקת את הטכנולוגיה שמאפשרת זאת ומפיקה ממנה רווחים.
סוני מנגד השיבה כי מכשירי בטאמקס משמשים לשימושים חוקיים, כגון הקלטה לצפייה פרטית מאוחרת (), שהיא פעולה שאינה פוגעת בזכויות היוצרים.
לטכנולוגיה יש שימושים לגיטימיים משמעותיים, ולכן אין לראות ביצרנית המכשיר אחראית להפרות אפשריות של משתמשים.
בנוסף, קביעה כי יצרני טכנולוגיה אחראים לשימושים במוצריהם תפגע בחדשנות הטכנולוגית, ותעכב פיתוח של טכנולוגיות חדשות.
בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק לטובת סוני ברוב של 4–5, וקבע כי מכירת מכשירי בטאמקס אינה מפרה את חוק זכויות היוצרים.
בהחלטה נקבע כי הקלטה לצפייה פרטית מאוחרת היא שימוש הוגן.
המשתמשים אינם עושים שימוש מסחרי בתוכן, ולכן אין בכך הפרת זכויות יוצרים.
נקבע כי מכשיר בטאמקס הוא מוצר עם "שימושים לגיטימיים מהותיים", וכל עוד לטכנולוגיה יש שימושים חוקיים משמעותיים, אין להטיל אחריות משפטית על יצרנית המכשיר.
יצרני טכנולוגיה אינם אחראים לשימושים של המשתמשים.
לפיכך, בית המשפט קבע תקדים חשוב, לפיו חברה שמייצרת מכשיר שאינו מיועד להפרת זכויות יוצרים, אך יכול לשמש לכך, אינה נושאת באחריות להפרות שביצעו המשתמשים.
פסק הדין הפך לאחד המפורסמים והחשובים בתחום דיני זכויות היוצרים בארצות הברית.
הוא היווה נקודת מפנה משמעותית בתחום זכויות היוצרים והטכנולוגיה, והשפיע על פיתוח והפצת מוצרים דיגיטליים עתידיים.
הוא מהווה חיזוק להגנת "שימוש הוגן" – ההכרעה הרחיבה את ההגנה המשפטית על שימוש אישי שאינו מסחרי.
בנוסף, נתן עידוד לחדשנות טכנולוגית – קביעה זו מנעה הטלת אחריות על יצרני טכנולוגיה, וכך אפשרה פיתוח של מכשירים חדשים כמו מקליטי וידאו דיגיטליים (DVR) ושירותי סטרימינג.
למעשה, ב"הלכת סוני" בית המשפט המציא מבחן חדש, הבודק האם המכשיר משמש גם לשימושים מותרים, או שמא רק לשימושים אסורים על פי החוק.
הייתה להכרעה השפעה על דינים מאוחרים יותר, כשהיא היוותה בסיס לפסיקות עתידיות בנושא אחריות ספקי טכנולוגיה, כמו MGM נגד Grokster (2005), שבו נפסק כי ספק שירות כן יכול להיות אחראי, אם הוא מעודד משתמשים להפר זכויות יוצרים.
בפסק דין נאפסטר נגד A&M רקורדס, נטען כי בהתאם להלכת סוני, אין די בכך שהמערכת מאפשרת העברת קבצים מפרים כדי להטיל על נאפסטר אחריות תורמת להפרות המבוצעות על ידי משתמשיה.
לאחר פרשה זו, פתחו בעלי הזכויות במאבק משפטי נוסף בתיק Cahn v.
4537 (S.D.N.Y.), שהוגש ב-9 ביולי 1990. הטענה בתביעה הייתה שבניגוד למסקנת בית המשפט בפרשה הקודמת, שלפיה מכשירי הווידאו שימשו בעיקר לצורך time-shifting, טכנולוגיית הווידאו החדשה מאפשרת יצירת "ספריות ביתיות" של יצירות מוגנות.
במהלך הדיון בתביעה בשנת 1992, חוקק חוק ה־"Audio Home Recording Act" משנת 1992, שהיה תוצאה של פשרה פוליטית, ולכן התיק נסגר בהסכמת הצדדים.
סוזנה "סוניה" גראף (בגרמנית ובאנגלית: Susanna "Sonja" Graf; 16 בדצמבר 1908 – 6 במרץ 1965) הייתה שחמטאית גרמנית-אמריקאית, שהוכתרה כסגנית אלופת העולם לנשים ופעמיים אלופת ארצות הברית לנשים.
בשנת 2016 הוכנסה להיכל התהילה העולמי של השחמט.
סוזנה נולדה במינכן, בתם של יוזף גראף וסוזנה צימרמן, שניהם גרמנים מהוולגה מאזור סמרה, שעברו למינכן בספטמבר 1906. אביה היה במקור כומר ברוסיה, אך עבר למינכן כדי לעסוק בציור.
מאוחר יותר כתבה שלמרות הסבל שספגה מידי אביה, היא הייתה אסירת תודה על כך שהוא לימד אותה את משחק השחמט כשהייתה עדיין ילדה.
השחמט הפך לאמצעי הבריחה שלה, נפשית ופיזית, והיא החלה לבלות את כל זמנה בבתי קפה לשחמט במינכן.
בהמשך הפכה לחניכתו של המאסטר הגרמני זיגברט טאראש.
בגיל עשרים ושלוש, היא ניצחה פעמיים את רודולף שפילמן בתחרות סימולטנית והפכה למקצוענית בשחמט.
היא החלה לנסוע ברחבי אירופה, הן לשם החוויה והן כדי להתרחק מהתנועה הנאצית המאיימת שהייתה מבוססת במינכן.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20, שחמטאיות היו נדירות וסוניה גראף נהנתה מהפופולריות ומתשומת הלב שהביאה לה תהילתה הפתאומית.
ב-1934 היא שיחקה נגד אלופת הנשים השנייה של התקופה, ורה מנצ'יק, במשחק לא רשמי באמסטרדם, ולאחר מכן במשחק אליפות העולם הרשמי של 1937 בזמרינג, אוסטריה.
היא הפסידה בשני המשחקים, אך הוזמנה, יחד עם מנצ'יק, להשתתף בטורניר גברים בלעדי שנערך באותה שנה בפראג.
היא לא ניצחה אף אחד מהאלופים, והתוצאה הטובה ביותר שלה הייתה תיקו עם המאסטר האסטוני פאול קרס.
בשנת 1939, גראף נסעה לבואנוס איירס, ארגנטינה, כדי להשתתף באליפות העולם בשחמט לנשים שנערכה במקביל לאולימפיאדת השחמט 1939. כתוצאה מהתנגדותה החריפה להיטלר, היא הוסרה מרשימת המשתתפים הגרמנים ושיחקה תחת דגל "Libre".
בספטמבר, כאשר הטורניר עדיין נמשך, גרמניה פלשה לפולין, פתחה במלחמת העולם השנייה וגרמה לאנדרלמוסיה בתחרות.
חלק מהקבוצות פרשו, אחרות סירבו לשחק מול קבוצות ממדינות מסוימות.
גם גראף וגם מנצ'יק שיחקו את כל הטורניר.
גראף ניצחה 16 משחקים, הפסידה 3 וסיימה במקום השני.
לאחר פרוץ המלחמה, גראף החליטה להישאר בארגנטינה.
היא למדה במהירות את השפה הספרדית המקומית, נטמעה בתרבות וכתבה את הספרים Así juega una mujer (כך אישה משחקת), המתאר את חוויותיה כשחמטאית, ו-Yo Soy Susann (אני סוזאן), המתאר את ההתעללות הפיזית והנפשית שסבלה בילדותה.
היא גם פגשה את איש צי הסוחר האמריקאי ורנון סטיבנסון, לו נישאה ב-1947.
הזוג הטרי עבר לדרום קליפורניה והתיישב בהוליווד, שם גראף החלה לשחק תחת השם סוניה גראף-סטיבנסון.
היא פרשה משחמט כדי ללדת ולגדל את בנה אלכסנדר, אך לאחר מכן חזרה לזכות יחד עם ג'יזלה קאהן גרסר ב בשנת 1957. בהמשך, היא ומשפחתה עברו לגריניץ' וילג' בניו יורק, שם נתנה שיעורי שחמט.
ב-1964 זכתה בניצחונה השני באליפות ארצות הברית לנשים, אך באותה תקופה כבר סבלה ממחלת כבד שגבתה את חייה בשנה שלאחר מכן.
סוניה גראף נפטרה בניו יורק חודשיים לאחר יום הולדתה ה-56.
סוניה קוֹלוֹדְנִי (1901 – 17 במאי 1999) הייתה הצלמת הראשונה בחדרה וסביבתה ונחשבת גם לאחת מהצלמות העבריות הראשונות.
קולודני שייכת לדור הצלמים היהודי שרובו עלה מרוסיה בתחילת המאה העשרים.
החלה לצלם עם עלייתה לארץ ישראל בשנת 1922 והייתה פעילה עד שנות השישים.
סוניה קולודני נולדה ב-1901 בפינסק שבתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גורשה משפחתה לפולין.
סוניה, נערה צעירה, עבדה במשך שנתיים כשוליה אצל צלם בוורשה ואף קיבלה ממנו דיפלומה.
היא עלתה לארץ ישראל ב-1922 בעקבות אחיה, שמאי קולודני, אחד ממקימי חדרה שעלה שנתיים קודם ושלח לה רישיון עליה וכסף למסע.
אמהּ וששת אחיה ואחיותיה גם הועלו לארץ על ידי שמאי קולודני אחרי שהאב נפטר ממחלת הטיפוס.
סוניה הקימה סטודיו לצילום במרפסת בית אחיה שמאי בחדרה והשתתפה בפרנסת המשפחה.
סוניה נישאה למשה פיחוטקה, ולזוג לא היו ילדים.
אוסף התצלומים והתשלילים של קולודני שרכש מוזיאון החאן עם הקמתו ב-1982 מהווים נדבך חשוב ביותר בארכיון ההיסטורי של רצועת החוף הפריפריאלית בכלל ושל חדרה בפרט.
מספר מצלמות ואביזרים מהסטודיו של קולודני מוצבים בתצוגת הקבע של מוזיאון החאן.
בתקופה זו של ראשית הציונות, תחום הצילום נשלט ברובו המוחלט על ידי גברים שעבדו עבור מוסדות ציבור והציגו בצילומיהם נקודת מבט גברית-ציונית.
בתמונותיה של קולודני ניתן למצוא יותר חופש ופחות פורמליות.
היא תיעדה את מרחב המושבות מחוץ למשולש העירוני תל אביב-חיפה-ירושלים, ובצילומיה אפשר למצוא גם דמויות מחייכות שאינם ממורכזות, לעומת הפנים חמורות הסבר, המאפיינות את האסתטיקה הפדנטית של התקופה.
ביתה וסטודיו הצילום של קולודני היו בחדרה ולכן המושבה הצעירה היוותה את אזור פעילותה המרכזי אולם גם צילמה ביישובים קרובים כמו כרכור, פרדס חנה, כפר ויתקין, שפיה, שדות ים וגן שמואל.
תיעדה בין השאר את ייבוש הביצות, העבודה החקלאית, הטקסים, פעילויות הספורט כמו כן צילמה גם דיוקנאות ומשפחות, טיולים, גני ילדים וגננות.
מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 הוצגו תצלומיה של סוניה קולודני מהשנים 1922-1948 במסגרות שונות.
התערוכה הראשונה, "פוטו סוניה", הוצגה במוזאון ארץ ישראל בתל אביב בשיתוף מוזאון "החאן" חדרה ובאוצרתו של גיא רז מנובמבר 2006 עד אפריל 2007. מדצמבר 2010 עד פברואר 2011 בגלריית בית האומנות של מבשרת ציון הוצגו תצלומיה בשנית.
אוצרת התערוכה הייתה סוניה אברמוביץ'.
במהלך חודש ספטמבר 2012 הוצגו תצלומיה בשלישית בתערוכה ושמה "הצלמניה" בקניון לב חדרה במסגרת הפרויקט "מוזיאון יוצא לקהלו" - שיתוף פעולה בין מוזיאון החאן לקניון לב חדרה.
אוצר התערוכה היה גיא רז.
בשנת 2013 אישרה ועדת השמות של עיריית חדרה כי רחוב שעתיד להיסלל בשכונת ויצמן במערב העיר ייקרא על שמה של הצלמת.
רחוב סוניה קולודני עתיד להתחבר למתחם ההייטק והתעשייה שיקום על שטח מעברת אגרובנק.
סוניה פרס (נולדה בשם: סוניה גלמן ולימים: סוניה גל; 27 במרץ 1923 — 20 בינואר 2011, תל אביב) הייתה רעיית נשיא מדינת ישראל וראש ממשלת ישראל שמעון פרס.
שירתה בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ובמשך שנים רבות התנדבה למען חולים, ילדים בחינוך מיוחד ונכים, בעילום שם.
נולדה בעיירה מיזוץ' שבפולין (כיום באוקראינה) למלכה (ממצ'ה) וליעקב גלמן.
בשנת 1927 עלתה לארץ ישראל עם הוריה, אחותה הגדולה בתיה ואחיה הצעיר איציק.
משפחת גלמן הייתה מן הראשונים שעזבו את העיירה, במטרה לעלות לישראל, ועזיבתם גרמה להתרגשות גדולה.
נערך טקס פרידה, שכלל מסיבה ונאומים בהשתתפות כל התושבים.
המשפחה השתקעה בכפר הנוער בן שמן, כאשר מלכה הועסקה כאם הבית של המוסד, ויעקב שימש כחצרן ומורה לנגרות.
סוניה למדה בכפר הנוער בן שמן שבמקום מגוריה, שם הכירה את שמעון פרסקי (לימים פרס), תלמיד במוסד, שהצטרף להגנה ומעמדת השמירה שלו ראה את סוניה בביתה שממול.
השניים יצרו קשר שהפך לסיפור אהבה.
בתום לימודיו נפרדו השניים, כאשר פרס הצטרף לגרעין שהקים את קיבוץ אלומות, וסוניה נשארה בכפר על מנת להשלים את לימודי הבגרות.
עם סיום לימודיה, ניסתה סוניה לשווא להתקבל לבית הספר לאחיות ועקב כך החליטה להתגייס לחיל העזר לנשים בצבא הבריטי.
שמעון נשאר בקיבוץ בתקופת מלחמת העולם השנייה.
סוניה שירתה כאחות מעשית, בבית חולים שדה במדבר המערבי בזמן המערכה בצפון אפריקה.
תפקידה היה לסייע לצוות המקצועי בכל הנדרש לטיפול בפצועים.
פרס סיפרה כי באחד הימים בעקבות אחד הקרבות האכזריים הובאו מאות פצועים לבית החולים והאחיות המעשיות נאלצו לסייע לאחיות המוסמכות לעמוד בעומס ולבצע משימות, שלהן לא הוסמכו.
האחות הראשית פנתה אליה בזעם וקראה לה "ילידה ארורה".
בתגובה סוניה נתנה לה סטירת לחי מצלצלת, ובעקבות זאת התפטרה ונשלחה לקורס נהיגת רכב כבד במחנה מינה שליד הפירמידות.
בהמשך נהגה במשאיות בקו לבנון-מצרים.
הקשר עם שמעון נשמר דרך מכתבים.
באביב 1945 שבה לארץ בתום השירות בצבא הבריטי והצטרפה לשמעון בקיבוץ אלומות.
ב-1 במאי נישאה לשמעון פרס.
סוניה פרס הייתה לעקרת בית – היא בחרה להתרחק מאמצעי התקשורת ולשמור בקנאות על פרטיותה ועל פרטיות משפחתה, זאת למרות הקריירה הפוליטית הענפה של בעלה.
לאורך השנים, התנדבה פרס במסגרת פעילויות שונות אשר נועדו לסייע לנזקקים בקרב החברה הישראלית.
בין היתר, סייעה בחלוקת מוצרי מזון לנזקקים, וכן פעלה רבות למען אלמנות צה"ל.
במקרה אחד, פרס אימצה את ילדיה של אחת מהאלמנות, עם פטירתה, והם אף התגוררו לתקופה מסוימת בבית ראש הממשלה.
עם זאת, פעילותה ההתנדבותית התקיימה בסתר, תחת מסך חשאיות כבד, וזאת בשל חוסר רצונה של פרס להציג ברבים את פועלה.
תקופת נשיאותו של שמעון פרס
עם בחירתו של שמעון פרס לנשיאות, הודיעה סוניה פרס כי לא תעבור איתו לבית הנשיא ותישאר בדירתם שבנווה אביבים, ומאז חיו בנפרד, זאת בעקבות הפרת הבטחתו של בעלה, שמעון פרס, שתפקידו כיו"ר מפלגת העבודה, אליו נבחר ב-2002, יהיה תפקידו הציבורי האחרון.
בתקופה זו שינתה את שמה לסוניה גל, קיצור של שם נעוריה גלמן.
נפטרה ב-20 בינואר 2011, בדירתה שבתל אביב.
לבקשתה, נקברה בבית העלמין של כפר הנוער בן שמן ולא במקום שיועד לה, לצד בעלה, בחלקת גדולי האומה.
פרופ' צביה ולדן, בתה הבכורה, היא בלשנית התפתחותית, נשואה לפרופ' רפאל ולדן, אשר שימש רופאו האישי של פרס; נכדתה היא השחקנית מיקה אלמוג.
בנה האמצעי הוא הווטרינר ד"ר יהונתן (יוני) פרס; בנה הצעיר הוא נחמיה (חמי) פרס, מנהל קרן הון סיכון ששירת כטייס מסוקי קרב בחיל האוויר.
סוניה מריה סוטומיור (בספרדית: Sonia Maria Sotomayor; נולדה ב-25 ביוני 1954) היא שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית שמונתה לכהונתה ב-2009 על ידי הנשיא ברק אובמה.
היא השופטת ההיספנית הראשונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית, והשופטת האישה השלישית בו.
סוטומיור, שמוצא משפחתה מפוארטו ריקו, נולדה ברובע הברונקס שבניו יורק.
הוריה חואן וסלינה נולדו בפוארטו ריקו והכירו לאחר הגירתם לניו יורק.
עם הגעתם התיישבו בפרויקט דיור בברונקס.
ילדותה אופיינה לדברי סוטומיור בהזנחה.
אימה סלינה עבדה כאחות, נעדרה שעות רבות והייתה אומללה.
אביה נאבק באלכוהוליזם במשך שנים ומת מבעיות בליבו כשהייתה בת תשע.
לאחר מות האב החלה האם בתהליך צמיחה והתפתחות והוותה השראה עבור סוטומיור.
בגיל שבע אובחנה סוניה סוטומיור כחולה בסוכרת מסוג 1 והזריקה לעצמה את זריקות האינסולין בקביעות.
לקהילה הרפואית היה ידע מועט על מחלתה, והתייחסו אליה כמעט כמו גזר דין מוות.
בעוד אמה וסבתה היו נסערות מאבחון המחלה, היא נתנה לילדה בת ה-8 דחף שלא עזב אותה.
סוטומיור כתבה בספר זיכרונותיה, 'העולם האהוב שלי' : 'אני מתענגת על החיים..
כשיש לך משהו שמאיים על החיים...
זה מדרבן אותך לצעוד אחורה ולהעריך באמת את ערך החיים ולקחת מהם את מה שאתה יכול'.
למרות אתגרי ילדותה הצטיינה סוטומיור בלימודיה.
בשנת 1972 סיימה את לימודי התיכון וקיבלה מלגה מלאה לאוניברסיטת פרינסטון.
בפרינסטון החלו לשלב נשים רק שלוש שנים לפני שהחלה בלימודיה במוסד, וסטודנטית היספנית שלומדת בו נחשב אירוע פורץ דרך אבל גם לווה בתחושת זרות עבורה.
היא למדה משפטים באוניברסיטת פרינסטון ובייל, ובהמשך עבדה כעורכת דין בשני המוסדות.
בשנת הלימודים האחרונה שלה בפרינסטון זכתה בפרס הכבוד של פיין שנחשב לפרס בדרגה הגבוהה ביותר שניתן לקבל בתואר ראשון.
אחרי הלימודים בפרינסטון למדה בבית ספר למשפטים של ייל.
במסגרתו עבדה כעורכת של כתב העת Yale Law .
לאחר מספר שנים בהם הצטיינה בתחום החלה להרגיש שהגישה שלה הופכת יותר צינית ולכן חיפשה שינוי.
ב-1984 פתחה משרד עורכי דין משלה.
הייתה פעילה במוסדות כגון הקרן לחינוך והגנה משפטית של פוארטו ריקו, חבר הנאמנים הפיננסי של העיר ניו יורק, ועוד.
היא מונתה לבית המשפט לערעורים על ידי הנשיא ג'ורג' בוש האב ב-1991. בשנת 1998 מינה אותה הנשיא קלינטון לשופטת בבית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית.
במאי 2009 נבחרה כמועמדתו של נשיא ארצות הברית ברק אובמה להחלפתו של דייוויד סוטר בבית המשפט העליון.
הדיון במועמדותה התמקד בהערתה, על פיה "לטינית חכמה" תגיע לתוצאה טובה יותר מאשר גבר לבן.
הערה זו ספגה ביקורת מצד שמרנים.
ב-6 באוגוסט 2009 אושר מינויה לבית המשפט העליון על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ב-8 באוגוסט 2009 הושבעה סוטומיור לבית המשפט העליון האמריקני, ובכך הפכה להיספנית הראשונה בתפקיד זה.
סוטומיור היא השופטת ה-111 בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בנוסף לתחום השיפוט עוסקת סוטומיור בכתיבת ספרי ילדים מתוך רצון לעורר בילדים צעירים השראה.
היא כותבת על הפרעת קשב וריכוז, אוטיזם, עיוורון ותסמונת דאון.
ההתמקדות בכך קשורה לדבריה ברצונה להקנות לדור הצעיר הבנה שהבדלים בין אנשים מספקים לא רק יופי בחיים, אלא הם חשובים לאיכות העולם בו אנו חיים, וכי העולם 'עשיר' יותר בגלל הגיוון.
סוטומיור שחוותה מילדותה שוני הקשור במחלת הסוכרת מציינת-"אנחנו לא פחות בגלל זה.
אנחנו חזקים יותר בגלל זה"
סוניה ליובומירסקי היא פסיכולוגית וסופרת אמריקאית ממוצא רוסי, פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ריברסייד בקליפורניה, וחוקרת את הפסיכולוגיה של האושר (היבט של הפסיכולוגיה החיובית).
ליובומירסקי נולדה ברוסיה ובילדותה היגרה עם משפחתה לארצות הברית.
היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת הרווארד ב-1989 ובשנת 1994 סיימה דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית באוניברסיטת סטנפורד.
באותה שנה החלה ללמד באוניברסיטת ריברסייד קליפורניה, ובשנת 2005 מונתה לפרופסור מן המניין במוסד.
הספר זכה להצלחה ותורגם ל-15 שפות.
הדרך אל האושר: תוכנית פעולה לחיים שמחים, הוצאת כנרת, 2011, 396 עמ', תרגום: קטיה בנוביץ'.
המיתוסים של האושר: מה באמת עושה אותנו מאושרים - ומה לא?, הוצאת כנרת זמורה ביתן, 2014, 314 עמ', תרגום: גיא הרלינג.
סוניה שץ (28 בינואר 1912 - 7 באוגוסט 2007) הייתה מפעילות ארגון לוחמי חרות ישראל, מראשונות ארגון יע"ל, ויקירת העיר תל אביב.
סוניה שץ (פוצ'פובסקי) נולדה בעיירה הורדשיץ, במחוז ברנוביץ', אז ברוסיה הלבנה וכיום בלארוס.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נמלטה משפחתה של שץ מביתה.
לאחר המלחמה האזור עבר לפולין.
כשחזרה המשפחה אל הבית בתום המלחמה מצאו אותו הרוס, ונאלצו לבנותו מן היסוד.
משפחתה של שץ הייתה משפחה שומרת מסורת, אמידה ורויזיוניסטית.
אביה, מאיר פוצ'פובסקי, היה סוחר יערות שעשה את רוב זמנו מחוץ לבית בפעילות מסחר ופעילות ציבורית, ואמה, ברטה לבית שרשבסקי, באה מבית אדוק וציוני.
אמה נהגה לכתוב בעיתון הצפירה, ודודה, אליעזר ליבר שרשבסקי, היה בין הראשונים לעלות אל ארץ ישראל בשנת 1909.
שץ וחמש אחיותיה נשלחו ללימודים בגימנסיה בעיר ברנוביץ' שם קיבלו תעודת בגרות, דבר שבאותם זמנים היה יוצא דופן.
כשחזרה אל עיירת הולדתה, עבדה שץ כמורה בבית הספר היהודי, ובמקביל שלחה את תעודת הבגרות שלה אל האוניברסיטה העברית בירושלים.
כשהתקבלה ללימודים בירושלים, החליטה לעזוב את ביתה, ולעלות אל ארץ ישראל.
ב-11 במרץ 1934 עלתה סוניה לישראל באמצעות אשרת סטודנט, והחלה את לימודיה באוניברסיטה העברית, אולם מאחר שהשפה העברית לא הייתה שגורה בפיה, נאלצה להפסיק את לימודיה.
סוניה עברה אל תל אביב והחלה בפעילות במסגרת הסתדרות העובדים הלאומית בתחילה כמתלמדת, ולאחר מכן כעובדת מן המניין.
בשנת 1935 הצטרפה אליה בארץ גם אחותה, יוכבד פוצ'פובסקי, אך הוריה ושלוש אחיותיה האחרות נשארו מאחור.
בשנת 1936 נישאה סוניה שץ לגרשון שץ, מראשוני תנועת בית"ר וראשוני ההסתדרות הלאומית.
לסוניה וגרשון נולדו שלושה ילדים: אור-עם, אביאל ומירבל.
בשנת 1937 נסעה סוניה לביקור בבית הוריה, שם בילתה שלושה חודשים וחצי, ולאחר מכן חזרה לארץ.
זו הייתה הפעם האחרונה בה ראתה את משפחתה מאחר שכולה הושמדה במהלך השואה.
בעלה של סוניה, גרשון שץ, היה פעיל במסגרת "מחלקת האוהדים" של לוחמי חרות ישראל (לח"י), וביתם הפך למפקדה הארצית של הארגון, משם ניהל את פעילות הארגון מפקד הלח"י נתן ילין-מור, שכתב על כך: "ביתם היה למחתרת, בית-חולים, בית החלמה, משרד, מקלט ומפלט.
לא רק את חייהם הפקירו אלא גם ביתם עמד בסכנה מתמדת".
בין לוחמי הלח"י שמצאו מסתור בביתם של הזוג שץ ניתן למנות את יצחק שמיר שהסתתר כשהוא מחופש ליהודי חרדי ואת יהושע זטלר שהסתתר בביתם במשך חודש וחצי לאחר רצח המתווך השוודי פולקה ברנדוט.
סוניה עברה קורס עזרה ראשונה, ובמהלך תקופת פעילותה בלח"י עסקה רבות בטיפול בפצועי הפעולות השונות של הארגון.
בשנת 1962, בעקבות פנייתה של חנה איכילוב, אשתו של משה איכילוב, הייתה שץ בין המתנדבות הראשונות בארגון יע"ל (יד עזר לחולה).
מטרתו של הארגון היא הגשת עזרה בהתנדבות לחולים המאושפזים וסיוע לצוות הרפואי בבתי החולים.
שץ ניהלה את פעילות הארגון בבית החולים איכילוב.
בתקופת מלחמת יום כיפור התנדבה שץ כנציגת פס"ח שעסקה במשימה הקשה של הודעה למשפחות על מות יקיריהן.
בנוסף המשיכה שץ בפעילות במסגרת ארגון יע"ל, בתורנויות סיוע לפצועים הרבים מן המלחמה.
שץ הייתה חברה במועצת עובדי תל אביב וחברה בהנהלת הגמלאים.
בשנת 1995 החליטה העיר תל אביב להעניק לשץ את התואר יקירת העיר תל אביב על פועלה והתנדבותה.
ב-7 באוגוסט 2007 נפטרה סוניה שץ, ונקברה בבית העלמין קריית שאול.
נכדה הוא יריב אופנהיימר, פעיל פוליטי, חבר הנהלת "שלום עכשיו" ולשעבר מזכ"ל ודובר התנועה.
סוניה נוסקויאק (Sonya Noskowiak; 25 בנובמבר 1900 – 28 באפריל 1975) הייתה צלמת אמריקאית וחברה בקבוצת F/64.
אביה היה מעצב נוף, וחינוכו גרם לה לפתח מודעות אל האדמה והטבע סביבה, דבר שניכר בבירור בתמונותיה.
בצעירותה נדדה ברחבי העולם עם אביה, שחיפש עבודה בצ'ילה, בפנמה ולבסוף בקליפורניה.
בשנת 1915 המשפחה עברה ללוס אנג'לס, ומאוחר יותר, ב-1919, עברה נוסקויאק לסן פרנסיסקו לבית ספר למזכירות.
בזמן שהייתה בסן פרנסיסקו, החלה לעבוד כצלמת ולמדה את יסודות המקצוע.
דרך הצילום פגשה באדוארד וסטון, ומ-1929 עד 1935 חיו ביחד, כשהיא הייתה עבורו מאהבת, דוגמנית, עזרה לו להדפיס את תצלומיו וטיפלה בילדיו.
באותו זמן החלה לפתח סגנון צילומי משלה, ובמהרה נודעה על צילומי הפורטרט והאמנות שלה.
היא המשיכה לעסוק בצילום עד שנות ה-50. בשנת 1965 אובחנה כחולה בסרטן העצם, ומתה 10 שנים מאוחר יותר במארין קאונטי בקליפורניה.
כבר בשנות ה-20 הבינה נוסקויאק כי שאיפתה היא לעסוק בצילום, אבל רק בשנת 1929, אז פגשה באדוארד וסטון, היא התחילה לפתח את הכישרון שלה.
במהרה הפכה לעוזרתו של וסטון בחדר חושך, והוא לימד אותה את אמנות המצלמה.
היא החלה לצלם צילומי ארכיטקטורה, כשהיא מחפשת את העוצמה שבבניין.
בעקבות וסטון, היא החלה לחפש דפוסים בטבע.
ב-1932 הייתה אחת ממקימי קבוצת F/64, והיא הציגה במסגרת הקבוצה 9 תצלומים שלה.
היא החלה להתרחק מהקבוצה בשנת 1934, ייתכן בעקבות מערכת היחסים שלה עם וסטון שהתדרדרה.
היא המשיכה לתעד את האנשים החשובים בזמנה, כגון ג'ון סטיינבק ומרתה גרהם.
הדיוקן של סטיינבק היה בעל משמעות במיוחד, שכן הוא אחד היחידים שלו משנות ה-30.
נוסקויאק פתחה סטודיו עצמאי, כפי הנראה בשנת 1935. בשנת 1936 הייתה אחת משמונה צלמים, לרבות וסטון, שנבחרו באזור קליפורניה לפרויקט ממשלתי, שתומך באמנים.
היא בילתה את השנה שלאחר מכן בצילום אמני קליפורניה ויצירותיהם.
אף על פי שהמשיכה לצלם כאמנית, היא גם התפרנסה מצילומי אופנה ודיוקנאות.
היא פרשה מצילום בשנת 1965, ונפטרה ב-10 שנים מאוחר יותר.
הארכיון שלה, כולל 494 הדפסים, מאות תשלילים ומכתבים רבים אל אדוארד וסטון, שוכן במרכז לצילום יצירתי (CCP) באוניברסיטת אריזונה שבטוסון.
סוניה וולגר היא שחקנית אנגלייה, שזכתה לפרסום בעיקר לאחר שגילמה את דמויותיהן של פנלופי 'פני' ווידמור בסדרת הטלוויזיה "אבודים" ושל אוליביה בנפורד בסדרה "הבזק לעתיד".
וולגר נולדה בהמפסטד, לונדון, הממלכה המאוחדת.
היא למדה בבית הספר הפרטי לבנות "וויקומב אבי", בבקינגהמשייר באנגליה.
לאחר מכן למדה ספרות אנגלית במכללת כרייסט צ'רץ', המשתייכת לאוניברסיטת אוקספורד.
בנוסף לאנגלית, בקיאה וולגר גם בשפות צרפתית וספרדית.
השפה הספרדית שגורה בפיה גם בשל העובדה שאביה ארגנטינאי.
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד קטן בסרט הקומי "קפאין" לצד מינה סוברי קתרין הייגל.
ב-2008, שיחקה וולגר בתפקיד בקי, בפרק אחד של הסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2009 כיכבה בשני פרקים של סדרת הדרמה והפשע "הסגן".
ב-2001 היא שיחקה את דמותה של דונה ברנס בסדרה של רשת HBO האמריקאית, "מוחו של הגבר הנשוי" וב-2002 שבה הסדרה לעונה שנייה.
בגרסה הבריטית של הסדרה המצליחה "זיווגים", ששודרה ב-2003, שיחקה את סאלי הרפר.
תפקידי משחק נוספים שלה כללו הופעות חוזרות בסדרה "Sleeper Cell" וב"CSI: ניו יורק".
ב-2004 כיכבה וולגר כניקול נון בסרט "הספרן: החיפוש אחר החנית" לצד נואה ויילי.
ב-2007 הופיעה במחזה "פרוסט/ניקסון" שהוצג בברודוויי, כשרלוט קושינג, זוגתו של דייוויד פרוסט.
מאוחר יותר באותה שנה הופיעה בסדרה השנויה במחלוקת של רשת HBO, "תגיד לי שאתה אוהב אותי" (Tell Me You Love Me).
עוד לפני ששודר הפרק הראשון עוררה הסדרה פולמוס ציבורי, וזאת עקב התדירות והאופי הריאליסטי של סצנות המין המופיעות בה.
למרות שמועות עקשניות שטענו כי הסצנות ובכללן אלו בהן שיחקה וולגר, אינן מבוימות, מקורבים להפקה אישרו במפורש שלא התקיימו בפועל יחסי מין מסוג כלשהו על סט הצילומים.
תפקידי האורח של וולגר כללו גם את דמותה של מישל דיקסון, אשתו של ארוסה לשעבר של שרה קונור, בסדרה "שליחות קטלנית: יומני שרה קונור" המבוססת על סדרת סרטי הקולנוע "שליחות קטלנית".
בסדרת הטלוויזיה המצליחה של רשת ABC, "אבודים", שיחקה את פנלופה 'פני' ווידמור, אהובתו של דזמונד דייוויד יום (הנרי איאן קיוזיק) ובתו של התעשיין צ'ארלס ווידמור.
בהמשך, לוהקה וולגר לתפקיד דמותה של אוליביה בנפורד, מנתחת ואשתו של סוכן ה-FBI מארק בנפורד (ג'וזף פיינס), בסדרה "הבזק לעתיד" שבוטלה לאחר עונה אחת, במאי 2010.