tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.30 דקות, לפני גרנט האקט מאוסטרליה (3:45.43 דקות) ויורי פרילוקוב מרוסיה (3:45:47 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.73 דקות, אחרי מייקל פלפס מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 1:43.86 דקות ופיטר ואן דן הוחנבאנד מהולנד (1:46.28 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:03.62 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה פארק בשתי מדליות, זהב וכסף.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:05.55 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא בשנת 2009 סיים פארק במקום תשיעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:00.87 דקות, במקום 12 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:46.04 דקות ובמקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:46.68 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באירוויין, קליפורניה באוגוסט 2010 זכה פארק בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, פעם שנייה ברציפות במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:44.73 דקות, לפני ראיין קוקריין מקנדה (3:46.78 דקות) וז'אנג לין (3:46.91 דקות) ומדליית כסף פעם שנייה ברציפות בתוצאה של 1:46.27 דקות, אחרי ראיין לוכטה מארצות הברית (1:45.30 דקות) ולפני פיטר ונדרקיי (1:46.65 דקות).
במשחקי אסיה שנערכו בגואנגג'ואו, סין בנובמבר אותה שנה הוא זכה ב-5 מדליות, 4 מדליות אישיות מהן 3 מדליות זהב ומדליית כסף אחת ומדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה פארק במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי 3:42.04 דקות, לפני סון יאנג (3:43.24 דקות) ופאול בידרמן מגרמניה (3:44.14 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.92 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה פארק בשתי מדליות כסף, במשחה 400 מטר חופשי בתוצאה 3:42.06 דקות, אחרי סון יאנג מסין (3:40.14 דקות) ולפני פיטר ונדרקיי מארצות הברית (3:44.69 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו.
בשלב המוקדמות של המשחה נפסל פארק עקב תזוזה (שלא הקנתה יתרון) לפני הזינוק, אולם ועדת הערעורים החליטה לאפשר לפארק להשתתף בגמר מכיוון שהמזניק לא חיכה פרק זמן סביר בטרם החל בהזנקה.
במשחה ל-200 מטר חופשי ביחד עם סון יאנג בתוצאה של 1:44.93 דקות, אחרי יאניק אנייל מצרפת (1:43.14 דקות) ולפני ראיין לוכטה מארצות הברית (1:45.04 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה 1500 מטר חופשי בתוצאה 14:50.61 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים פארק במקום עשירי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:45.63 דקות, במקום 29 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.06 דקות ובמקום 32 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.24 שניות.
כמה דקות לאחר המשחה המפרך הוא התייצב למשחה ל-100 מטר חופשי וסיים במקום שביעי בתוצאה של 47.09 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 46.89 שניות ועלה רביעי לגמר.
ב-27 בינואר 2015 נמצא פארק חיובי בבדיקת סמים לסטרואידים אנבוליים -Nebido.
בשנת 2006 זכה פארק בתואר שחיין השנה באזור האוקיינוס השקט.
פארק טקסים גזי (בטורקית: Taksim Gezi Parkı) הוא גן ציבורי בכיכר טקסים שבאיסטנבול.
במקום בו שוכן הפארק, הוקם ב-1806 מבנה ששימש למגורי חיילים.
ב-1909 ניזוק הבניין קשה במהומות שפרצו בעיר במחאה על שינויים חוקתיים שערך הסולטאן עבדול חמיד השני.
המבנה לא שוקם, וב-1921 הוסב לאצטדיון כדורגל, ששימש את מועדוני הכדורגל של העיר: בשיקטש, גלאטסראיי ופנרבחצ'ה.
ב-26 באוקטובר 1923 נערך באצטדיון המשחק הרשמי הראשון של נבחרת טורקיה בכדורגל, מול נבחרת גרמניה.
ב-1940 נהרס המבנה כולו, כחלק מתוכניותיו של מתכנן הערים הצרפתי אנרי פרוסט.
בהתאם לתוכניותיו של פרוסט, נחנך במקום פארק בשטח של כ-300 דונם, בשם פארק אינני (İnönü), על שמו של הנשיא איסמט אינני.
במהלך השנים הצטמצם שטחו של הפארק, לשם בניית מבנים שונים.
בשנת 2013 החליטה עיריית איסטנבול להרוס את הגן, ולהקים במקומו מרכז קניות.
הפגנה שנערכה במקום נגד ההחלטה דוכאה ביד קשה, תוך שימוש בגז מדמיע, ועקב כך החל גל מחאות שבו יצאו לרחובות מאות אלפי טורקים באיסטנבול, אנקרה, איזמיר, אדירנה ובערים נוספות.
המפגינים כבשו את פארק גזי וכיכר טאקסים במשך שבועיים.
הכיבוש הסתיים בהתערבות קשה של כוחות הביטחון.
בהפגנות שנמשכו קרוב לשלושה שבועות נהרג שוטר אחד ושמונה בני אדם, וכמעט 10,000 איש נפצעו.
עשרות אנשים נעצרו, אך מרבית הנתבעים זוכו.
פארק טדי הוא פארק עירוני בירושלים המוקדש לזכרו של ראש עיריית ירושלים לשעבר משנת 1965-1993, טדי קולק.
בראשית שנות ה-2000 החליטה עיריית ירושלים על בניית פארק על שם טדי קולק.
העבודות על הפארק ארכו זמן רב בשל התנגדויות מצד תושבי כפר דוד וסוחרי חוצות היוצר.
כפשרה לא נבנו בפארק חנויות ואמפיתיאטרון שהיוו את עיקר ההתנגדות.
במהלך העבודות להקמת הפארק נמצאו במקום שרידים ארכאולוגיים ושרידים משכונת ג'ורת אל-ענב מתקופת היציאה מן החומות ששולבו בתוך הפארק.
הקרן לירושלים, בהובלתו של משה פוגל גייסו את המשאבים לטובת הפרויקט, מה שאפשר את מימושו על אף הקשיים הרבים שנתקלו בהם במהלך הדרך.
הפארק נפתח לציבור ב-2 במאי 2013.
הפארק ממוקם בחלקו הצפוני של גיא בן הינום בין חומות העיר במזרח, מתחם חוצות היוצר בדרום, שדרות ממילא בצפון וכפר דוד במערב.
שטח הפארק הוא כשבעה דונם והוא מתחבר לפארקים הקיימים באזור ובתוכם סובב חומות ירושלים.
האלמנט הבולט בו הוא מזרקה גדולה.
המזרקה תוכננה על ידי חברת JML מברצלונה והיא כוללת 256 זרנוקי מים וכ-1,500 גופי תאורה.
בכל שעתיים עגולות מתקיים מופע של המזרקה למשך כעשרים דקות ופעמיים ביום, בשעות הערב המאוחרות, מתנהל מופע ארוך יותר המשלב גם תאורה ומוזיקה.
לאורך השבילים בפארק קיימים קירות אבן המספרים על תחנות בחייו של קולק.
אלמנטים נוספים הקיימים בפארק הם: שעון שמש בתכנון מתי גרינברג, ותעלת מים מדורגת.
פארק כפר סבא, הקרוי על שם יצחק ולד, הוא הפארק הגדול ביותר בעיר כפר סבא.
הוא ממוקם במזרח העיר בסמוך לאצטדיון לויטה.
בגבולו המערבי הוא גובל ברחוב הר תבור; בגבולו המזרחי הוא גובל באצטדיון לויטה וברחוב המוביל; בגבולו הדרומי ברחוב ויצמן; בגבולו הצפוני ברחוב בן יהודה.
לפארק שלוש כניסות: ממערב, ממזרח ומדרום.
לאחר בניית הפארק הוא עבר הרחבה בחלקו הדרומי בשנת 2009. לחלקי הפארק שנבנו לפני ההרחבה קוראים שלב א' ולאלו שנבנו אחריה נקראים שלב ב'.
לאורך כל הפארק מפוזרים פסלים של ניצן יואל אבידור, ספסלים ושבילי הליכה.
משנת 2008 בה נפתח הפארק עד לשנת 2014 התקיים הטקס המרכזי של יום העצמאות בפארק, אך משנת 2015 הוא שב למרכז העיר.
בשלב א' גן משחקים אשר בוצע על ידי האמן הד שמואלי.
בגן מתקני שעשוע בצורת צב, ספינה, אוהלים אינדיאנים ועוד.
בכניסה המערבית ממוקמת בריכה אקולוגית.
בחלק המזרחי של הפארק ממוקם סקייטפארק.
במדשאות של שלב א' ממוקם מגרש פטנק.
בפארק ממוקם בין השאר מבוך שיחים, אזור מנגלים ופינת חי, בה מתקיימים טיפולים.
בשלב ב' נבנה גן משחקים מיוחד מותאם לילדים ומבוגרים עם צרכים מיוחדים.
הגן פתוח גם לקהל הרחב.
בשלב ב' נמצא גם מגרש מיניפיץ', שולחנות טניס שולחן, אמפיתיאטרון, מגרש שחמט ומסלול אופניים אתגרי.
נמצאת בו בשלבי פיתוח בריכת חורף.
במקום נמצא בוסתן פרי לרווחת התושבים ובו שביל גפנים אשר הוקם להנצחת אביב משל, יליד כפר סבא אשר נסחף לים בעת טיול באינדונזיה בשנת 2019 .
משפחתו נרתמה לחיפושים נרחבים במשך חודשים בים ,באוויר וביבשה, אך הוא לא אותר והוכר על ידי הרבנות כחלל שמקום קבורתו לא נודע.
בפארק בוצעו מספר פרויקטים סביבתיים אשר מהווים אטרקציה למבקרים אך משמשים גם למטרות אקולוגיות:
כיתת הפארק – בתוך הפארק הוקם מבנה בצורת כיפה גאודזית אשר בתוכו מתקיימת "כיתת הפארק" – מרכז לחדשנות בחקלאות עירונית אליו מגיעים תלמידי בתי ספר בעיר במהלך השבוע ומתנסים בפעילות חקלאית ובנושאים סביבתיים.
לדוגמה: גידולים חקלאיים, מחזור מים, גידול דבורים.
חלק מתוצרי הלימוד משמשים את העיר לאחר מכן.
גינת מאביקים – גינה שנשתלו בה צמחים אשר מזמינים חרקים מאביקים ומאפשרים את קיומם במרחב העירוני.
תינוקיית אבקועים – אבקוע הוא הצאצא של צב היבשה.
בשיתוף פעולה עם עמותת "למען חיות הבר" הובאו אל הפארק אבקועים צעירים אשר אינם מפותחים דיים כדי לשרוד בתנאי הטבע העירוני.
בתינוקיה האבקועים מקבלים מזון וטיפול עד שהם מגיעים לבשלות, ואז מועברים על ידי רשות הטבע והגנים למקום מתאים בטבע.
בריכת החורף – מקווה מים בנפח של 1,100 קוב שמוזן אך ורק ממי גשמים.
הבריכה מדמה את תנאי הגידול שהיו נפוצים בעבר בשרון, לפני התרחבות הבנייה והדיור.
מקווה המים מאפשר מרחב מחיה למינים שונים של עופות, זוחלים ודו-חיים.
הפארק מארח יוזמות קהילתיות שונות של חינוך ולמידה לכל הגילאים.
מיזם קבע הוא "צומחים בפארק" – מיזם עבור אנשים עם חסמים תעסוקתיים בשיתוף עם עמותת "שכולו טוב".
החניכים עובדים בתוך משתלה אשר נמצאת בפארק ורוכשים ניסיון תעסוקתי בתחום הגינון.
פארק יָד לַבָּנִים או גן העצמאות הוא פארק גדול הנמצא במרכז פתח תקווה והוא בין הפארקים הגדולים בפתח תקווה, בנוסף, הפארק כולל את גן החי, מזרקות להשתכשכות, אגם גדול עם מפלים, אנדרטה, גן שעשועים, גן לכלבים, גת קדמונית ובסביבתו של הפארק נמצאים מספר מוזיאונים.
הפארק נמצא בתוך סביבת מגורים ובעל גישה נוחה, חנייה המשמשת גם את גן החי ועוד.
בעת חנוכת בית יד לבנים באפריל 1953 פורסם שהבית נמצא בתוך גן שיקרא גן העצמאות ושטחו 50 דונם.
שנה לאחר מכן, בתחילת מאי 1954 נחנך הגן בשטח של כ-30 דונם.
בשנת 1963 נחנך בנוכחות דוד בן-גוריון שדרת הראשונים שהוקם בצמוד לגן.
הגן תוכנן על ידי האדריכלים ליפא יהלום ודן צור.
בשנת 2019 עבר הפארק שדרוג מקיף שכולל שדרוג השבילים, החלפת המתקנים בגן השעשועים והנגשה נוספת לבעלי מגבלות.
ברחבי הפארק ובסביבתו נמצאים מספר מתחמים הכוללים את:
מתחם הזיכרון נמצא מאחורי בית יד לבנים והוא כולל אנדרטה לזכרם של בני פתח תקווה שנרצחו במאורעות תרפ"א, ביניהם: אבשלום גיסין, חיים צבי גרינשטיין, נתן רפפורט וזאב אורלוב.
בנוסף, ישנה אנדרטה נוספת לזכרו של רס"ן ניר יוגב שנהרג בתאונת דרכים ברמת הגולן ב-21 באוקטובר 1992. האנדרטה מסמלת את העיוות וחוסר הצדק של הגורל.
שתי אבני הבזלת התלויות על שרשראות מסמלות את שני בניו שנשארו יתומים ותלויים על בלימה לאחר נפילת אביהם.
אנדרטה נוספת בגן היא אנדרטת טנק שלל סורי T-62 ישן הניצב בפארק.
הטנק מהווה אנדרטת זיכרון לשלושה אנשי צוות של טנק שכונה "הטנק השלפן" שנהרגו במלחמת לבנון הראשונה לאחר שהשמידו טנקים סוריים רבים כולל טנק זה.
בפארק ניצב גם דגם "זחלילית נושאת ברן" ורכבת מוות מהשואה.
נוסף לאנדרטאות בפארק ישנו אגם אקולוגי גדול עם מפלים גדולים, שנמצא צמוד לגבול גן החי.
ברחבי הגן זורם פלג אקולוגי צר וארוך שמתחבר לאגם, אשר נמצאים דגים בתוכו.
כמו כן, מדי פעם ניתן לראות עופות מים שעוצרים למנוחה ושתייה בפארק.
בפארק ישנו מתחם משחקים גדול ומוצל עם מתקנים המתאימים לילדים.
מלבד גן השעשועים ישנו מתחם מזרקות שנחנך ב-15 בספטמבר 2015 ובעל שעות פעילויות קבועות במשך השבוע.
במתחם ישנם כ-15 מזרקות, רצפת ניקוז וספסלים, ובלילה המזרקות מוארות.
וכמו כן, בפארק ישנו גן כלבים סגור המשמש לבעלי כלבים בלבד.
בתוך הפארק נמצא גם גן החי העירוני, שהכניסה אליו בתשלום.
גן החי הוא גן חיות קטן בעל מגוון עופות, יונקים וזוחלים גדול, שביניהם: קפוצ'ינים, פלמינגו מצוי, ארות, בבונים מצריים, צבי יבשה דרבניים, איגואנות ומינים רבים אחרים.
בסביבת הפארק נמצאת "קריית המוזיאונים של פתח תקווה", שבה מספר מוזיאונים הכוללים את:
מוזיאון האדם והסביבה - מוזיאון מדע ייחודי שנמצא מול הכניסה הצפונית לפארק, ובתערוכותיו ניתן לגעת, לשחק ולהפעיל את המוצגים.
כמו כן, המוזיאון מציע מגוון תוכניות חינוכיות לתלמידים מכיתות גן ועד חטיבה עליונה.
מוזיאון פתח תקווה לאומנות - מוזיאון לאמנות עכשווית, המציג עבודות של אמנים ישראלים ובינלאומיים במגוון מדיומים: ציור, פיסול, צילום, וידאו, קולנוע, אדריכלות, מיצב ומיצג.
למוזיאון אוסף יצירות אמנות, הממחיש את התפתחות האמנות הישראלית החל משנות העשרים של המאה העשרים ועד ימינו.
בית יד לבנים - מוזיאון להנצחת זכרם של חללי מערכות ישראל וטיפול במשפחות השכולות.
במוזיאון מתקיימות פעילויות חינוכיות ותרבותיות שונות למען הנצחת החללים.
בנוסף, ישנו חדר זיכרון שבו תלוי לוח הנצחה, עליו חרוטים שמות חללי אותו יישוב ודפים המספרים את קורות חייהם.
הארכיון לתולדות פתח תקווה - ארכיון הכולל ארכיון מנהלי של עיריית פתח תקווה, ארכיונים פרטיים של מוסדות וארגונים הקשורים לעיר, ארכיונים אישיים של בני פתח תקווה, ואוספים.
בין האוספים בארכיון נמצאים: מסמכי ועד המושבה והמועצה המקומית משנת 1903 ועד 1937, מסמכי העירייה משנת 1937 ועד היום.
מוזיאון ראשונים לתולדות פתח תקווה - מוזיאון המציג את ההיסטוריה של פתח תקווה מהקמתה ב-1878.
מוזיאון הפוחלצים - מוזיאון זה הוא חלק מגן החי, וביקורו בו כלול בכרטיס הכניסה.
המוזיאון הוא מוזיאון פוחלצים מהגדולים שבארץ.
פארק יויוגי (ביפנית: 代々木公園) הוא פארק ברובע שיבויה של טוקיו, בירת יפן.
הפארק ממוקם בסמוך לתחנת הרג'וקו ול.
הפארק הוא יעד פופולרי בטוקיו, במיוחד בימי ראשון, אז הוא משמש למקום התכנסות למעריצי להקות רוק יפנים, להטוטנים, בדרנים, מועדוני אמנויות לחימה, קוספליי וחבורות תת-תרבות.
באביב, מבקרים בפארק אלפי אנשים על מנת לחזות בפריחת הדובדבן כחלק מפסטיבל ה.
הפארק מטופח ויש בו אזורי פיקניק, שבילי אופניים, מקומות להשכרת אופניים, מגרשי ספורט ציבוריים וגינת כלבים.
פארק יויוגי ניצב במקום ממנו התקיימה הטיסה המוצלחת הראשונה של המטוס הממונע ביפן על ידי קפטן ב-19 בדצמבר 1910. מאוחר יותר הפך האזור למגרש מסדרים של הצבא.
מספטמבר 1945, האתר הפך לאזור שיכון קצינים אמריקאי המכונה במהלך הכיבוש האמריקאי של יפן.
האזור שימש לאירוח אולימפיאדת הקיץ של 1964 ובו שכנו הכפר האולימפי הראשי ואולם הספורט הלאומי יויוגי.
הבניין הייחודי, שתוכנן על ידי קנזו טאנגה, אירח את תחרויות השחייה, הצלילה והכדורסל.
ב-1967 רוב השטח שמצפון למתחם הגימנסיה ומדרום למקדש מייג'י צורף לפארק יויוגי.
יפן הגישה בקשה לארח את אולימפיאדת הקיץ 2016 בפארק יויוגי, ההצעה כללה תוכנית לפתח מחדש את פארק יויוגי ולבנות בו זירת כדורעף חדשה, אך הצעתה נדחתה והתכנית לא יצאה לפועל.
במסגרת אולימפיאדת הקיץ 2020, שנערכה בטוקיו, התקיימו בגימנסיה הלאומית יויוגי שבפארק תחרויות הכדוריד.
בשנת 2014, טוקיו חוותה את אחת מההתפרצויות הקשות ביותר של קדחת הדנגי מזה 100 שנים והמקרים המתועדים הראשונים מזה 70 שנה, עם כמעט 200 מקרים מאומתים של הידבקות בקדחת.
המקרה הראשון דווח ב-27 באוגוסט 2014. באמצעות טכניקות של ריצוף גנטי, מדענים קבעו שההתפרצות מקורה בפארק יויוגי.
עשרות מבקרים באזור חלו במחלה, מה שהוביל לסגירת הפארק ב-4 בספטמבר.
לא התגלו מקרים נוספים לאחר ה-18 בספטמבר, והפארק נפתח מחדש לציבור ב-31 באוקטובר.
פארק יאונמי (בקוריאנית: 박연미; נולדה ב-4 באוקטובר 1993) היא עריקה צפון קוריאנית, יוטיוברית, סופרת ופעילה שמרנית אמריקאית, המתוארת לעיתים רבות כ"אחד מהעריקים הצפון קוריאנים המפורסמים ביותר בעולם".
פארק הצליחה לברוח מקוריאה הצפונית לסין ב-2007 בהיותה בת 13, ומשם היא הצליחה לברוח לקוריאה הדרומית ולבסוף להגר לארצות הברית.
הקשיים שפארק חוותה במהלך בריחתה מקוריאה הצפונית העניקו לה השראה להפוך לפעילה למען זכויות אדם ולהעלות את המודעות לתנאים הקשים בקוריאה הצפונית.
מהעשור השני של המאה ה-21 ואילך פארק נוהגת לספר את סיפורה בכנסים רבים ברחבי העולם על מנת לשפוך אור על הפרות זכויות האדם במולדתה.
פארק נולדה ב-4 באוקטובר 1993 בעיר הייסאן שבקוריאה הצפונית בתקופה בה המדינה הייתה תחת המשטר של השליט קים ג'ונג-איל.
אביה היה עובד מדינה ואמה הייתה אחות בצבא העם הקוריאני.
לפארק גם אחות גדולה בשם אונימי שנולדה בשנת 1991. למרות שמשפחתה נחשבה אמידה בסטנדרטים צפון קוריאניים, המשפחה נאלצה להתמודד בהמשך עם עוני קיצוני, מחסור קבוע במזון, ופחד מהממשל לאחר שאביה נאסר בנובמבר 2002 בגין סחר בלתי חוקי במלח, סוכר ותבלינים.
לטענתה של פארק אביה נידון בשנת 2004 לעבודת פרך במחנה צ'ונגסאן לחינוך מחדש.
לטענתה של פארק בשנת 2007, לאחר שאביה הצליח לצאת מהמאסר באמצעות מתן שוחד, משפחתה קיבלה את ההחלטה המסוכנת לברוח מקוריאה הצפונית כאשר היא הייתה בת 13 בלבד.
אחותה הגדולה של פארק ברחה לסין עוד לפני כן מבלי ליידע אותם על כך.
המשפחה חששה שהם יענשו על הבריחה של האחות.
בעוד שלפי העדות של יאנומי בראיון עם הטלגרף משנת 2014, ולפי ראיון שנתנה לגרדיאן ב-2015 אביה של פארק היה חולה ונשאר בקוריאה הצפונית משום שסבר שמחלתו תאט את יאנומי ואימה, בראיון אחר שנתנה יאנומי ציינה שאביה כן הצטרף אליהם בבריחה לסין.
לטענתה של פארק ב-30 במרץ 2007 המשפחה חצתה את נהר יאלו הקפוא והצליחו להגיע לתחומי סין.
במהלך אותה התקופה המשפחה נאלצה להתמודד עם אתגרים רבים, כולל סוחרי בני אדם, רעב והאיום שהרשויות בסין יגלו אותם ויגרשו אותם חזרה לקוריאה הצפונית.
פארק ואמה הצליחו לקבל בהמשך עזרה ממיסיונרים נוצרים סינים ודרום קוריאנים בעיר צ'ינגדאו.
משום שבצ'ינגדאו ישנה קהילה גדולה בעיר ממוצא אתני קוריאני הם הצליחו באותה התקופה שלא למשוך את תשומת הלב של הרשויות הסיניות.
אביה של פארק נפטר ב-19 בפברואר 2009 במהלך השהות בסין מסרטן המעי הגס והיא נאלצה לקבור אותו בחשאי יחד עם אימה בשעות הלילה.
לטענתה של יאונמי בעזרת המיסיונרים הם הצליחו בשנת 2009 לברוח לקוריאה הדרומית דרך מונגוליה.
שנים רבות לאחר שהן הגיעו לקוריאה הדרומית שירות הביון הלאומי של קוריאה הדרומית יידע את יאנומי שאוחתה הגדולה אונימי הצליחה גם היא לברוח לקוריאה הדרומית דרך סין ותאילנד, ובהמשך פארק ואמה הצליחו למצוא את האחות.
בשנת 2009 הוענקה לפארק אזרחות דרום קוריאנית.
בקוריאה הדרומית פארק ואמה חיו בתחילה בעיר אסן.
ההסתגלות לחיים החדשים בקוריאה הדרומית לא הייתה פשוטה עבור יאונמי ואימה.
שנים לאחר המעבר יאונמי הצליחה להתקבל לאוניברסיטת דונגוק בסיאול.
הופעת הבכורה של פארק בתקשורת הייתה בשנת 2011 בתוכנית הריאליטי הדרום קוריאנית "Now On My Way to Meet You".
פארק היגרה לארצות הברית בשנת 2014 ועברה לגור בניו יורק.
בשנת 2015 פרסמה פארק את ספר הזיכרונות שלה "כדי לחיות: מסע של נערה צפון קוריאנית לחופש" העוסק בפירוט בסיפור הבריחה מקוריאה הצפונית.
נכון לשנת 2023 הספר מכר מעל ל-100 אלף עותקים.
בין השנים 2016 ל-2020 למדה פארק באוניברסיטת קולומביה.
פארק מתחה ביקורת על התקינות הפוליטית באוניברסיטת קולומביה, וציינה כי "חשבתי שאמריקה שונה אבל ראיתי כל כך הרבה קווי דמיון למה שראיתי בקוריאה הצפונית שהתחלתי לדאוג", וציינה גם ש"אמריקה לא חופשית".
לטענתה מערכת החינוך בארצות הברית שוטפת את המוח של הצעירים על מנת לגרום להם לחשוב שארצות הברית היא מדינה גזענית ועל מנת לגרום להם להאמין שהם קורבנות.
בין השנים 2017 עד 2020 פארק הייתה נשואה לגבר אמריקאי בשם יחזקאל, עימו היא הביאה לעולם ילד.
פארק הפכה לאזרחית אמריקאית בשנת 2021.
בפברואר 2023 פרסמה פארק את ספרה השני "כל עוד נותר זמן: עריקה צפון קוריאנית מחפשת חופש באמריקה"
פארק מנהלת את ערוץ היוטיוב "Voice of North Korea by Yeonmi Park", אשר לו יש נכון ליולי 2023 מעל למיליון עוקבים.
לאורך השנים פארק דיברה רבות על חייה בקוריאה הצפונית ועל סיפור עריקתה בראיונות לגופי תקשורת שונים, כולל בראיון לגרדיאן, בתוכנית דייטליין באוסטרליה, וכמו גם ערכה הרצאות במספר כנסים בולטים כולל בכנס של TEDx ב-2014, בכנס של "One Young World" בדבלין, ובכנס של "Oslo Freedom Forum" באוסלו.
פארק מונרו טראמל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת פלורידה.
טראמל ייצג את פלורידה בסנאט של ארצות הברית משנת 1917 ועד מותו בשנת 1936. בתור יושב ראש ועדת הסנאט לענייני הצי, הוא היה דמות מרכזית ביצירת כמה חוקים ששיקמו וחיזקו את הצי האמריקאי.
לפני כן כיהן כמושל פלורידה וכתובע הכללי של המדינה.
טראמל נולד ב־9 באפריל 1876 במחוז מייקון שבאלבמה.
בילדותו עברה משפחתו לחוות הדרים ליד העיר לאקלאנד שבפלורידה.
בשנת 1898 החל ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט, אך עזב כדי להתגייס לצבא ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד.
הוא שירת בחיל האפסנאות והוצב בעיר טמפה, פלורידה.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטת קמברלנד, והשלים את לימודיו בשנת 1899. באותה שנה הוסמך לעריכת דין בפלורידה.
טראמל, שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר לראש עיריית לאקלאנד בשנת 1900 ונבחר שוב בשנת 1901. בשנת 1902 נבחר לבית הנבחרים של פלורידה כנציג מחוז פולק, וב־1904 נבחר לסנאט של פלורידה מטעם אותו מחוז.
בין השנים 1905–1907 כיהן כנשיא הסנאט של פלורידה, אך התפטר כעבור שנה וחזר לעיסוקו הפרטי בעריכת דין.
בשנת 1909 מונה על ידי המושל לתפקיד התובע הכללי של פלורידה, התשעה־עשר במספר.
בבחירות למשרת מושל המדינה בשנת 1912 התמודד טראמל על ירושת גילכרייסט.
לאחר שניצח בפריימריז הדמוקרטיים, הביס ארבעה מועמדים נוספים בבחירות הכלליות וזכה בכ־80% מהקולות.
יריבו המרכזי היה הסוציאליסט תומאס ו' קוקס.
בתקופת כהונתו כמושל, העביר טראמל חוקים שונים בתחום העבודה, תמך בחוק לפיקוח על הוצאות הבחירות, והקים ועדת מס מדינתית לשם איזון הערכות שווי הנכסים בין המחוזות.
עם זאת, תקופת כהונתו התאפיינה גם בגזענות גלויה: הוא תמך בהפרדה גזעית והתעלם ממעשי לינץ' שבוצעו באפרו-אמריקאים.
בתקופת כהונתו כתובע הכללי לא הועמד לדין איש בגין 29 מקרי לינץ' של שחורים, וגם במהלך כהונתו כמושל לא ננקטו צעדים כנגד 21 מקרים נוספים.
לאחר התיקון ה־17 לחוקה בשנת 1913, נקבע כי סנאטורים ייבחרו בבחירות ישירות על ידי העם.
טראמל התמודד בבחירות לסנאט בשנת 1916, ניצח את הסנאטור המכהן נייתן ברייאן בפריימריז הדמוקרטיים, ובהמשך גבר בבחירות הכלליות על הרפובליקני ויליאם ר.
אוניל עם כמעט 83% מהקולות.
כסנאטור, טראמל לעיתים סטה מעמדת מפלגתו.
הוא התנגד, למשל, למועמדים לבית המשפט העליון הרלן סטון בשנת 1925 וג'ון ג'יי.
פארקר בשנת 1930, כאשר הראשון מונה לבסוף לתפקיד.
אף שבעבר נחשב לליברל, הצטרף טראמל במהלך השפל הגדול ל"קואליציה השמרנית" – קבוצה של חברי קונגרס שהתנגדו ל"ניו דיל" של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, בטענה שהוא ליברלי מדי, אף כי באופן כללי תמך ברוזוולט.
ברחבי הדרום החלה באותה תקופה תנועה של דמוקרטים דרומיים ששינו את עמדתם כלפי המדיניות הכלכלית של רוזוולט.
בפריימריז הדמוקרטיים לסנאט בשנת 1934, שהיוו מבחן פופולריות ל"ניו דיל" בפלורידה, ניצב טראמל בפני התחרות הקשה ביותר בקריירה שלו.
בין יריביו היו חבר בית הנבחרים לשעבר קלוד פפר (שייצג את הזרם הליברלי), עורך הדין צ'ארלס א.
מיטשל, הסנאטור המדינתי ג'יימס פ.
סייקס, וחברת הוועדה הדמוקרטית הורטנס ק.
אף שהמאבק העיקרי היה בין טראמל לפפר, פיצול הקולות גרם לסיבוב שני, שבו טראמל ניצח בפער של 2% בלבד.
בבחירות הכלליות הוא רץ ללא מתחרים.
בשנת 1934 היה שותף לחקיקת חוק וינסון־טראמל יחד עם חבר הקונגרס קרל וינסון, חוק שאיפשר החלפת אוניות מיושנות ובניית אוניות חדשות כדי לחזק את הצי האמריקאי מול האימפריה היפנית.
למרות פעילותו, נחשב טראמל בעיני עמיתיו לסנאטור חסר תועלת יחסית, שכן החמיץ 642 מתוך 3,168 הצבעות שמיות במהלך כהונתו.
עם זאת, הוא נותר אהוד מאוד על ציבור הבוחרים בפלורידה.
הוא כיהן כיושב ראש ועדת ההוצאות במשרד האוצר בין השנים 1917–1919, וכיושב ראש ועדת הסנאט לענייני הצי בין 1933 למותו בשנת 1936.
טראמל נפטר בביתו שבוושינגטון די.
ב־8 במאי 1936. הוא נקבר בבית העלמין רוזלאון בעיר לאקלאנד.
מסמכיו האישיים כסנאטור נתרמו לאחר מותו לספרייה הציבורית של לאקלאנד ולאוניברסיטת פלורידה, בעוד שמסמכיו מתקופת כהונתו כמושל נשמרים בארכיון המדינה של פלורידה.
בשנת 1955 נקרא על שמו בניין הספרייה הציבורית של לאקלאנד – "בניין פארק טראמל", המשמש כיום את לשכת המסחר של לאקלאנד.
בניין נוסף הנושא את שמו, שנבנה בשנת 1955 בטמפה, משמש את לשכת המסחר של העיר.
בניין פארק טראמל בבית החולים הפסיכיאטרי המדינתי בצ'טהוצ'י, פלורידה, שהוקדש בשנת 1956, משמש כיום לאשפוז חולים גריאטריים.
טראמל נישא לווירג'יניה דארבי ב־21 בנובמבר 1900, והשניים היו נשואים עד מותה בשנת 1922. בשנת 1934 נישא בשנית לביאטריס פדג'ט, אישה גרושה אם לילד אחד.
לטראמל עצמו לא נולדו ילדים.
פארק מייל אנד הוא פארק ציבורי הממוקם ברובע טאוור המלטס בעיר לונדון.
שטח הפארק 36.4 קמ"ר, והוא נבנה על קרקעות ששימשו בעבר למפעלים תעשייתיים.
במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה נהרסו כמעט כל המבנים בשטח, ולאחר המלחמה נבנה במקום הפארק.
הפארק מצוי מזרחית לתעלת גרנד יוניון, ודרומית לפארק ויקטוריה.
בשנות ה-90 בוצעו עבודות שיפוץ נרחבות בשטח הפארק, וגשר להולכי רגל נבנה על מנת לקשר בין שני חלקי הפארק הנחצה על ידי דרך מייל אנד.
אצטדיון מייל אנד ממוקם בפינתו הדרומית של הפארק.
האצטדיון כעת בשיפוצים ונבנית בו בריכת שחייה ציבורית.
פארק לכיש (ראשי תיבות "פל"א – פארק לכיש אשדוד") הוא פארק בשטח של כ-650 דונם המשתרע לאורך הגדה הדרומית של נחל לכיש, בתחומי העיר אשדוד ולפני שפך הנחל אל הים, דרומית לנמל אשדוד.
אורכו של הפארק כשלושה קילומטרים ורוחבו אינו עולה על 200 מטר.
הפארק כולל פינת חי גדולה.
עד הקמת הפארק באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 היה יובלו של נחל לכיש בתחום העיר אשדוד מזוהם כתוצאה מהזרמת שפכים מאזורי התעשייה של העיר השוכנים מדרום ומצפון לו.
בשנת 1992 עלה נחל לכיש על גדותיו והציף שכונות בצפונה של העיר אשדוד.
בעקבות כך החליטה הקרן הקיימת לישראל להסדיר את אפיק הזרימה של הנחל ולשקמו.
הנחל הועמק ונוקה, הביוב שזרם אליו הוסט למערכות ניקוז, נבנו במקום שתי מעגנות וגדות הנחל יוצבו על ידי צמחייה.
הפארק נחנך בשנת 1996 בשיתוף פעולה של הקרן הקיימת לישראל, חברת החשמל, החברה הממשלתית לתיירות, המשרד להגנת הסביבה, בית זיקוק אשדוד ומכתשים אגן תעשיות.
לפארק שני אזורים: חלקו המזרחי נותר במצבו המקורי, השבילים אינם סלולים ובמקום עצים וצמחיית נחלים ענפה טבעית הכוללת שיטה מלבינה, אקליפטוס, קנה, סוף, פטל, רותם המדבר, לענה, אטד, תאנה וקיקיון.
החלק המערבי של הפארק – למעט 500 המטרים שלפני השפך, שנותרו גם הם במצבם הטבעי – כולל מדשאות מטופחות, פינות ישיבה, גן חיות קטן שבו מספר פינות בעלי חיים (בעיקר מכפילי פרסה), פינת ליטוף, ופסלים וספסלים מעוצבים.
במקום נבנה פארק אתגרי בשטח של 30 דונם המציע פעילות מגוונת בתשלום לילדים עד גיל 14. במהלך שנת 2008 נפתח במקום מרכז צפרות.
ב-3 בפברואר 2013 דווח כי חלקו הדרומי של הנחל הזדהם עד לשפכו כתוצאה מפיצוץ צינור ביוב שמשותף לחמישה יישובים בקרבת הנחל.
ב-17 ביוני 2019 פרצה שריפה בפארק לכיש בשל התלקחות קוצים וחורש.
אחרי שעות הושגה שליטה על האש במקום ונמנעה פגיעה בבעלי החיים במקום.
ב-9 בינואר 2020 חווה האזור הצפות בשל גשמים עזים ו-8 כבשי בר הועברו ממקומן המקורי לאחר שנחל לכיש עלה על גדותיו והציף את חצר המחייה שלהם.
ב-2 באפריל 2021 חיבלו אלמונים בגדר של פארק החי בפארק לכיש, וגרמו להימלטות שלוש אנטילופות.
שתיים מהן נלכדו מידית והשלישית נתגלתה בתעלת מים ליד יבנה.
ב-8 בפברואר 2023 הלכה לעולמה הזברה תמי שחיה בפארק מאז 1999, בגיל 26.
ב-2021 החל פיתוח רובע פארק לכיש, שייבנה סמוך לפארק מדרום.
פארק מנחם בגין הוא פארק בדרום תל אביב-יפו, נקרא על שם מנחם בגין.
אחזקת הפארק ותפעולו נעשים באחריות חברת גני יהושע המנהלת גם את פארק הירקון.
הפארק ממוקם צפונית ומזרחית לנחל איילון בין השדות החקלאיים של מקוה ישראל לשכונת הארגזים וכפר שלם.
הפארק תוכנן על ידי אדריכל הנוף צבי דקל ומשתרע על 1,000 דונם אך כיום רק 500 דונם מתוכו מפותחים.
בעתיד אמור פארק זה להשתלב בפארק אריאל שרון ע"ש אריאל שרון.
הפארק נפתח לקהל בשנת 1988, ונקרא תחילה "פארק דרום" משום שמיקומו בדרום תל אביב.
בפארק נמצא המתקן היחיד בישראל לסקי מים בעזרת כבלים.
כמו כן בפארק אזורי מנגל, פינת חי, אגמים מלאכותיים, מדשאות ומשטח החלקה על גלגיליות.
בפארק קיימים עצי שקמה עתיקים אשר שולבו עם צמחיית הפארק.
באוגוסט 2013 שופץ חלק ניכר מהפארק.
בין היתר הוקמו בפארק מסלולי לשימוש מרוצי מכשולים ושופץ מתקן הסקי מים.
באפריל 2025 נבנתה בפארק, בריכת גלים בשטח כ-40 דונם הכוללים מספר סוגי גלים.
להלן רשימה של בעלי חיים החיים בפינת החי בפארק.
פארק מוסקאו (שם רשמי: Fürst-Pückler-Park, בגרמנית: Muskauer Park, בפולנית: Park Mużakowski) הוא הפארק האנגלי הגדול ביותר בגרמניה ובפולין.
שטחו הכולל של הפארק הוא 5.4 קמ"ר, כאשר 3.5 מתוכם נמצאים בפולין והיתר בגרמניה.
הפארק משתרע על שתי גדותיו של הנהר נייסה, המהווה את הגבול בין שתי המדינות.
בחלקו המערבי של אזור החיץ המקיף את הפארק נמצאת העיר הגרמנית (שבשמה נקרא הפארק והבונה שלו), ובחלקו המזרחי נמצאת העיר הפולנית לקניצה.
מרכז הפארק הוא רמות מיוערות למחצה, והן נמצאות בסמוך לגדה המזרחית של הנהר ומכונות הפארק על הטראסות.
ב-2 ביולי 2004 העניק אונסק"ו לפארק מעמד של אתר מורשת עולמית.
הפארק הוקם בין 1815 ל-1844 על ידי הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו שהחזיק בבעלותו אחוזה מקומית.
לאחר מותו של הנסיך ב-1871 המשיך אדוארד פטצולד (אחד מתלמידיו של פיקלר-מוסקאו) את טיפוחו של הפארק.
הפארק מייצג גישה שונה בקשר שבין האדם לטבע בכך שהרושם המתקבל ממנו הוא הגברת היופי של מאפייני הפארק הטבעיים באמצעות עצים, אזורי מרעה ואמות המים, המאפשרים את המיזוג בין האדם לבין הטבע בכך שהפארק הופך למרכיב של מגורי האדם ומגורי האדם הם חלק מהפארק.
פיקלר יצר נוף משולב המשתרע עד לעיר מוסקאו.
המוקד של מבני הפארק הוא טירה המכונה "הטירה החדשה" שנבנתה מחדש על ידי פיקלר בשנות ה-60 של המאה ה-19 על סמך תוכנית של האדריכל הפרוסי קרל פרידריך שינקל.
הטירה היא המרכז של קבוצת שבילים המתמשכים ממנה והלאה.
לאורך השבילים נמצאות "נקודות הפסגה" של טופוגרפיית הפארק היוצרות נקודות נקודת תצפית.
פיקלר השתמש באלמנטים אדריכליים באופן המהווה שילוב בין מבנים לבין הטבע: גשרים, תעלות מים, שבילים, בניינים מקושטים, עצים, גן בוטני, ועצים המפוזרים באקראי בנוסף למאפיינים גאולוגיים כגון טראסות, צוקים ועמק הנהר נייסה.
מסיבות אלו הנוף בנוי בצורה שניתנת להערכה בזכות תכונותיה האסתטיות.
כמו כן, לפארק יש חשיבות מבחינת האמנות המופשטת: מקומו בהתפתחות עיצוב הנוף והשפעתו על גנים ופארקים שנבנו אחריו.
את הנוף באתר ניתן לחלק לכמה חלקים:
פארק הטראסות: אזור בגדה המזרחית של הנהר שבעבר היה לב הפארק.
אזור זה מאופיין על ידי רמות שבחלקן גדלים עצי אלון.
בנקודות התצפית העיקריות יש ספסלי אבן.
פארק ההר: ניתן להשקיף ממנו על העיר השוכנת בכיוון צפון.
גן בוטני: הוקם על ידי פטצולד ב-1857 למטרות מחקר.
פארק הספא: אזור בתוך פארק ההר שבמרכזו נמצא ספא.
רוב הבניינים באזור זה נחרבו במלחמת העולם השנייה.
שביל ההליכה העליון: שביל הליכה ירוק הנמצא ליד מוסקאו וממנו ניתן להשקיף על הנהר ועל פארק הטירה.
פארק הטירה: אזור זה משתרע בין העיר לבין הגדה המערבית של הנהר ובו נמצאות הטירה החדשה והישנה, וכן גני פרחים.
"הטירה החדשה" היא טירה שנבנתה בימי הביניים ושופצה במהלך המאה ה-17, ולאחר מכן על ידי פיקלר במאה ה-19. ב-1945 הטירה נחרבה כתוצאה משריפה, ועבודות השיקום החלו רק חמישים שנה לאחר מכן.
"הטירה הישנה" נחרבה גם כן ב-1945, ולפני כן היא שימשה כבית השער.
עבודות השיפוץ בטירה הישנה נערכו בין 1965 ל-1972.
גשרי הנהר נייסה: קבוצה של ארבעה גשרים שחיברו את שתי גדות הנהר, ונחרבו ב-1945. לאחרונה שוקם "הגשר הכפול" העשוי מעץ שנבנה ב-1822.
מייסד הפארק היה הנסיך הרמן פון פיקלר-מוסקאו (1785–1871) שהיה בעל אדמות באזור באד מוסקאו מאז 1811 ומחברו של הספר Andeutungen über Landschaftsgärtnerei (עברית: רמזים על גינון נוף).
לאחר שלמד במשך שנים רבות באנגליה, פיקלר-מוסקאו ייסד את הפארק ב-1815. לאחר מכן הוא ייסד את בית הספר הבינלאומי לניהול נוף בבאד מוסקאו ויזם תוכנית לתכנון הנוף הנרחב של פארק שיעטוף את העיר "בצורה שמעולם לא נעשתה בקנה מידה כה גדול".
מבחינה סמלית, תחילת הקמתו של הפארק התרחשה כאשר פיקלר שלח מכתב לתושבי באד מוסקאו ב-1815 שבו הודיע להם על כוונותיו והאיץ בהם למכור לו את אדמותיהם.
עד 1817 הצליח פיקלר לרכוש שטח של 100 דונם.
במסגרת העבודות בוצעו מספר שינויים בטירה הישנה ונבנו קפלה גותית, קוטג' אנגלי, מספר גשרים וחממה לגידול תפוזים.
פיקלר שיפץ את הטירה החדשה הנמצאת במרכז הפארק ביחד עם מספר שבילי הליכה המתפשטים ממנה והלאה.
העבודות הללו נמשכו עד 1845 כאשר פיקלר נאלץ למכור את הנכס.
הנכס נקנה על ידי נסיך הולנדי שהעסיק את אדוארד פטצולד, תלמידו של פיקלר וגנן נוף ידוע בזכות עצמו, על מנת להשלים את עבודתו של פיקלר.
פטצולד התפטר מתפקידו ב-1878, וארבע שנים לאחר מכן הפארק נמכר לטראוגוט הרמן, רוזן ארמין, ולאחר מכן בוצעו במקום מספר עבודות שלא שינו את אופיו הכללי של הפארק.
העבודות הללו נפסקו עם תחילתה של מלחמת העולם השנייה.
במהלך הקרב על ברלין שתי הטירות וארבעת הגשרים החוצים את הנהר ספגו נזקים כבדים.
מאז 1945 הפארק נחצה על ידי הגבול בין גרמניה ופולין, כאשר שני שלישים משטחו הכולל מצויים בריבונות פולנית.
הטירה הישנה שוקמה על ידי ממשלת גרמניה המזרחית בין 1965 ל-1972, ואילו שיקומם של הטירה החדשה וארבעת הגשרים טרם הושלם.
פארק מונסורי הוא פארק ציבורי ברובע הארבעה-עשר של פריז, צרפת.
הפארק, השוכן בגדה השמאלית של העיר, נפרש על פני 150,000 מ"ר ומעוצב בסגנון של גן אנגלי, שהיה פופולרי בשלהי המאה ה-19. הגן נהגה בתקופת הקיסרות השנייה בכוונה להעניק לפריזאים שטחים ירוקים בכל אחת מארבע נקודות היסוד: יער בולון במערב, פארק בוט-שומון בצפון, יער ונסן במזרח, ופארק מונסורי בדרום.
הברון אוסמן החליט על הקמתו בשנת 1860, כחלק מתוכנית ההתחדשות הגדולה של פריז, והפקיד את התכנון על המהנדס ז'אן-שארל אלפן.
האתר שנבחר היה אזור המחצבות הישן, באזור מונסורי.
פיתוח אזור המחצבות הציב מגוון בעיות.
אזור זה שימש, לאחר סגירתו של בית הקברות של התמימים (cimetière des Innocents) כאזור קבורה.
הבעיה הטכנית העיקרית הייתה הקמתו של פארק מדרום לקו הרכבת פריז-סו (Sceaux), שקישרה את העיר עם דרום צרפת, וקו הרכבת ההיקפי של פריז באותה תקופה, פטי סנטור, וזאת תוך ייצוב אזור המחצבות.
הבנייה החלה למעשה רק בשנת 1867, ונמשכה עד 1878. למרות זאת, נחנך הפארק בשנת 1869. המים באגם המלאכותי שבפארק הוזנו, באותה העת, מהאקוודוקט של ארקוי (Aqueducs d'Arcueil).
ביום החנוכה התרוקן האגם, והמהנדס שהיה מופקד על הקמתו התאבד.
כיום פארק מונסורי הוא גן ציבורי ומתוחזק בידי שרותי השטחים הירוקים של עיריית פריז.
הפארק תחום מדרום בסיטה האוניברסיטאית הבינלאומית של פריז (CIUP), ובשדרות ז'ורדן (boulevard Jourdan), ממנה שתי כניסות לגן, בצפון בשדרות רייל (avenue Reille), מהן שלוש כניסות לגן, במזרח ברחוב גזן (rue Gazan) ממנו שתי כניסות, ובמערב ברחוב ננסוטי (rue Nansouty).
מאגר המים שבחלקו הצפוני של הפארק מכסה את אתר הכניסה ההיסטורי לקטקומבות של פריז.
בשנת 1871, בזמן שלטון הקומונה הפריזאית, היה הפארק אזור קרב.
ב-23 באוקטובר 1897, אחד השחקנים הראשיים בפרשת דרייפוס, פרדיננד אסטרהאזי, נפגש בפעם האחרונה עם מקס וון שוורצקופן.
מעט מאוחר יותר, בפארק מונסורי, שוחח בסודיות עם ארמן די פטי דה קלן (Armand du Paty de Clam), בתחפושת, שהבטיח לאסטרהזי את הגנתו.
מלחמת העולם השנייה הביאה לפחות למותו של אדם אחד בפארק: החייל פייר דורן נהרג שם כתוצאה מפצצה (לזכרו ניצב גלעד בסמוך לאגם).
פארק ליידי בירד ג'ונסון ממוקם על האי קולומביה שבנהר הפוטומק בשטח העיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
בשנת 1968 נקרא הפארק על שמה של ליידי בירד ג'ונסון, הגברת הראשונה, בשל פעילותה לייפוי העיר וושינגטון בכלל והאי עצמו בפרט בשנת 1965 במסגרתה ארגנה נטיעות בכל האי.
האי מקושר למרכז וושינגטון באמצעות גשר הזיכרון ארלינגטון.
באי ממוקמת חורשת הזיכרון ללינדון ביינס ג'ונסון שעל הפוטומק, אנדרטת הצי - צי הסוחר ומרינה.
שבילי הליכה מקיפים את האי ומאפשרים צפייה באי רוזוולט הסמוך ובפנטגון.
פארק מושטאידי (בגאורגית: მუშტაიდის ბაღი) הוא פארק בטביליסי גאורגיה שנוסד על ידי מיר-פתה-אר'ה בשנות ה-30 של המאה ה-19. שם הפארק "מושטאידי" הוא מתעתיק רוסי שם שמו של מיר-פתה-אר'ה - מושתהיד (Муштаиди).
בשנת 1853, העבירו השלטונות את החזקה על הפארק לעצמם מתוך מטרה ליצור בה דוגמה לחווה חקלאית.
בשנת 1858 הפך הפארק למרכז בילוי, כשהוא כלל, מחוץ למתקנים הרגילים, מסעדה, מזללה, תיאטרון באוויר-הפתוח ועוד, גם תחנת גידול טוואי המשי.
תחנת הגידול נבנתה בשנות ה-80 של המאה ה-19 והיא קיימת עד היום.
ב-13 בספטמבר 1934 שונה שם הפארק ל"פארק סרגו אורדז'וניקידזה", ומאוחר יותר הוחזר השם המקורי.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 נערכו בפארק קבלות פנים לאורחים רמי דרג.
בשנים 1990-1992,היה הפארק סגור עקב המשבר הכלכלי שפקד את גאורגיה, ונפתח מחדש לאחר שיפוץ רק בשנת 1999.
רכבת הילדים בפארק מושטאידי או בשמה "מסילת הברזל מלאיה טרקסקווקזי" (.Малая Закавказская ж.д), נוסדה ב-24 ביוני 1935 והייתה, על פי הגרסה הרשמית, רכבת הילדים הראשונה בכל רחבי ברית המועצות ולמעשה בעולם כולו.
אם כי הסברה המקובלת היא כי רכבת הילדים במוסקבה, שנוסדה בשנת 1932-1933, קדמה לה, ונשמטה מסיבות פוליטיות (העובדה כי סטלין, שמוצאו גאורגי, היה שליט ברית המועצות באותם ימים) או אחרות מההיסטוריה הסובייטית הרשמית.
הרכבת פעליה מחודש מרץ ועד נובמבר, ואורך המסילה שלה הוא 1.2 ק"מ.
בדרכה היא חוצה מספר גשרים קטנים.
כפירה מוסלמית וכוחות אימפריאליים, מרכז מקמיליאן,
רכבת הילדים של טביליסי, ברוסית
פארק מים הוא פארק שעשועים שמתקני השעשועים שבו משתמשים בעיקר במים על מנת לשעשע את המבקרים בו.
מתקנים אלה כוללים מגלשות מים, בריכות גלים, מתקני משחקים הכוללים מים, אשדים מלאכותיים, שיט אבובים בנהרות מלאכותיים, בריכות שחייה ומתקני גלישה.
ראשיתם של פארקי המים בשנות ה-40 של המאה ה-20 בארצות הברית.
במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה נפתחו עשרות פארקי מים ברחבי ארצות הברית והוקם ה-WWA - האיגוד הבינלאומי לפארקי מים.
פארק המים המקורה הראשון נבנה באדמונטון, בפרובינציית אלברטה שבקנדה בשנת 1985, בשל תנאי מזג האוויר בחורף באזור זה.
שטחו של פארק זה, שנקרא ורל ווטרפארק, הגיע לכ-20,000 מ"ר.
פארקים מקורים אלה התפשטו במדינות הצפוניות של ארצות הברית.
פארק המים הראשון באירופה נבנה בבלקפול שבאנגליה, והוא נקרא סנדקאסל ווטרוורלד.
בישראל פועלים נכון לשנת 2024, 16 פארקי מים.
והם מחולקים לשתי קטגוריות של פארקי מים גדולים לפי תקן בינלאומי, וקטנים יותר אשר עלות אחזקתם נמוכה יותר.
שלושת פארקי המים הגדולים הם:
פארק המים שפיים, קיבוץ שפיים
פארק יו ספלאש, קיבוץ אילות
אקווה כיף, חוף גנים בכנרת
פארק המים חפץ חיים, קיבוץ חפץ חיים
ספלאש, מתחם meex שרונים, הוד השרון
פארק המים שונית, קיבוץ נווה ים
פארקי מים גדולים שפעלו בעבר ונסגרו:
אטרקציה, חוף קליה בים המלח
פארק המים נחשונית, קיבוץ נחשונים
פארק מיניאטורות הוא מתחם הכולל דגמים מיניאטוריים של נוף באזור מסוים: הרים, מבנים, נמלי תעופה, כלי רכב וכדומה.
פארק המוקדש למדינה מסוימת מלקט מבנים מרחבי המדינה, וכולל לעיתים גם מבנים היסטוריים שחרבו.
כאשר הפארק מציג עיר מסוימת, הוא קרוי עיר מיניאטורית.
פארק מיניאטורות פועל כאתר תיירות.
בדרך כלל ממוקם פארק מיניאטורות תחת כיפת השמים.
פארק מיניאטורות ראשון הוקם בשנות העשרים של המאה העשרים בבקונסקוט שבאנגליה.
בשנת 1952 נפתח בהולנד פארק המיניאטורות מדורודם, המציג מבנים מרחבי הולנד.
פארקי מיניאטורות הוקמו בעשרות מקומות בעולם.
פארק מיניאטורות נבנה בדרך כלל בקנה מידה קבוע לכל המוצגים שבו.
קנה מידה זה נע מ-1:72 עד 1:9. באירופה ובאסיה נפוץ קנה המידה 1:25.
אחדים מהדגמים, כגון רכבות וטחנות רוח מכילים מנוע, המאפשר להם תנועה.
אפקטים נוספים כוללים קולות, תאורה, זרימת מים וכדומה.
דגם ירושלים בסוף ימי בית שני מציג את ירושלים בסוף תקופת בית שני, בקנה מידה 1:50. הוא נבנה בשנים 1962–1966, בשטח מלון הולילנד שבשכונת בית וגן בירושלים.
בשנת 2006 הועבר הדגם לשטח מוזיאון ישראל.
דגם בית ראשון - "הרוח שבחומר", אריאל - המרכז לתולדות ירושלים בימי בית ראשון, יד יצחק בן-צבי.
רח' בוני החומה, הרובע היהודי, ירושלים.
דגם ירושלים בתקופה הביזנטית, לצד כנסיית פטרוס אין גליקנטו.
דגם ירושלים במאה ה-19 (1870), במוזיאון "מגדל דוד".
דגם ירושלים במצבה הנוכחי, מרתף בניין עיריית ירושלים.
דגם הקו העירוני בירושלים בין השנים 1948–1967, באתר גבעת התחמושת (בהקמה, 2008).
דגמים של הר הבית שהכין קונרד שיק, במרתף בית הספר שמידט, מצפון לשער שכם.
מוזיאון הדגמים של קונרד שיק בכנסיית המשיח.
פארק מיני ישראל נפתח בחודש נובמבר 2002 בקרבת לטרון, ובו מוצגים דגמים של מקומות, אזורים, ובניינים שונים בישראל, בקנה מידה 1:25.
פארק מונסו הוא פארק ציבורי למחצה ברובע השמיני של העיר פריז בירת צרפת.
הפארק הוקם על ידי לואי פיליפ השני, דוכס אורלאן, ואחיינו של מלך צרפת בשנת 1769. לואי פיליפ רכש את האדמות שעליהן הוקם הפארק ושכר את שירותיו של לואי קארוז'יס קרמונטל לתכנון הגנים.
לואי פיליפ היה ידיד טוב של הנסיך ג'ורג', לימים המלך ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת וביקר אותו באנגליה.
לואי פיליפ התאהב בסגנון הגנים האנגלי והורה לקרמונטל לתכנן עבורו גן אנגלי פראי לכאורה (ולא גן בסגנון צרפתי) – גן יוצא דופן בצורתו בצרפת.
באותה עת נקרא הגן "Folie de Chartres" – "השטות של שארטר".
בגן נבנו מספר מבני שטות כגון פירמידה מצרית, מצודה סינית, טחנת רוח הולנדית וכן אכסדרת עמודים בסגנון קורינתי.
כמו כן הוצבו בפארק פסלים של אנשי תרבות צרפת ובהם גי דה מופסאן, פרדריק שופן, שארל גונו ואמברואז תומא.
במהלך המהפכה הצרפתית, בשנת 1793, הוצא לואי פיליפ להורג בגיליוטינה והגן הולאם.
באותה תקופה הוקמה הרוטונדה בכניסה לפארק על פי תכנונו של קלוד ניקולא לדו.
בשנת 1797 היה הפארק אתר הניסוי של הצניחה הראשונה – אנדרה-ז'אק גארנרין צנח מכדור פורח תוך שימוש במצנח עשוי משי.
בשנת 1860 נירכש הפארק על ידי העיר פריז – מחצית משיטחו נמכרה על מנת להסב אותו לשטחי בנייה אולם בהתערבות בארון אוסמן הוחלט לשמר את חציו השני של הפארק, והוא נחנך בנוכחות נפוליאון השלישי ב-13 באוגוסט 1861.
בשנת 1871 נערך בפארק טבח לאחר נפילת הקומונה הפריזאית.
הצייר קלוד מונה צייר סדרת ציורים של הפארק באביב 1876 ושנים נוספים בשנת 1878.
הפארק ציבורי למחצה, שכן הציבור יכול להשתמש בו בשעות היום, ובשעות הלילה מותרת הכניסה לפארק רק לבעלי הנכסים הסמוכים לו.
פארק לומפיני (בתאית: สวนลุมพินี) הוא פארק השוכן במרכז בנגקוק, בירת תאילנד.
שטחו של הפארק 576 דונמים.
הפארק מהווה ריאה ירוקה במרכז העיר, ומשמש לפנאי ונופש.
בפארק אגם מלאכותי בו מתקני שיט בסירות, ומסלולי הליכה שאורכם כ-2.5 ק"מ המשמשים להליכה ולריצה.
רכיבה על אופניים במסלולי הפארק מותרת רק בשעות הבוקר והצהריים המוקדמות, וזאת על מנת לאפשר להשתמש במסלולים כמסלולי הליכה בשעות הערב.
הפארק משמש כאתר להתעמלות טאי צ'י בשעות הבוקר המוקדמות.
בחודשי החורף נערכים בפארק קונצרטים של מוזיקה קלאסית המבוצעים על ידי התזמורת הסימפונית של בנגקוק.
הפארק הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20 בהוראת מלך תאילנד ראמה השישי על שטחים שהיו בבעלות בית המלוכה.
האתר נקרא על שם לומביני - מקום הולדתו של בודהא בנפאל.
בעת הקמת הפארק היה הפארק מחוץ לתחומי העיר בנגקוק.
כיום הפארק ממוקם בלב אזור העסקים הראשי של בנגקוק, בשכונת לומפיני, צפונית לדרך ראמה הרביעי, בין דרך ראטצ'אדאמרי, ודרך ויתאיו.
פארק מורנינגסייד הוא פארק הנמצא בחלק הצפוני של ניו יורק ברובע מנהטן.
הפארק משתרע על שטח של 120 דונם ונמצא בין רחוב 110 ל-רחוב 123 בגבול בין שכונת הארלם למורנינגסייד הייטס.
הייחוד הגאוגרפי של הפארק הוא צוק סלעי אבן צפחה במנהטן.
הפארק הוקם כאמצעי לחיסכון בעלויות, וזאת כדי למנוע את ההוצאות של הרחבת רשת הרחובות על פני שטח סלעי קשה.
הוא מופעל על ידי מחלקת הגנים של העיר ניו יורק.
רעיון יצירת הפארק הוצע בשנת 1867. עקב השפל הכלכלי באותה תקופה נדחה התכנון והביצוע עד ל-1887. פרדריק לו אולמסטד, וידידו קלוקט וו נתבקשו לתכנן מחדש את תוכניתם המקורית ולהתאימה לתקופה החדשה תוך תכנון תחנת רכבת עילית ברחוב ה-116 והשדרה השמינית.
בפארק קיימים מגרשי משחקים, מגרשי כדור-סל, מגרשי כדור יד.
מכו כן ישנם מספר פסלים ברחבי הפארק:
פסלי המרקיז דה לה פאייט וג'ורג' וושינגטון שפוסלו על ידי פרדריק אוגוסט ברתולדי ב-1900.
פסלו שלקרל שולץ משנת 1913 שפוסל על ידי קרל ביטר
מזרקת הדוב משנת 1914 על ידי אדגר וולטר
בריכה ובה מספר בעלות כגון אנפות כחולות, אנפות לילה, שחרורים, וכן צבים ואווזים.
הפארק נכנס להיסטוריה של העיר ניו יורק עקב הכוונה של אוניברסיטת קולומביה להתרחב על חשבון הפארק בשנת 1968 ולבנות אולם התעמלות.
הפארק שימש אז מוקד להפגנות מאחר שנראה היה שהכוונה היא גזענית במטרה ליצור הפרדה בין שחורים ולבנים.
האוניברסיטה ניסתה לשכנע שהכוונה הייתה הפוכה ורצתה ליצור אינטגרציה ולא הפרדה, נטשה את רעיון הבנייה עקב כך.
פארק ליין הוא רחוב העובר לאורך צידו המזרחי של הייד פארק בין פינת הייד פארק למארבל ארץ', בסיטי של וסטמינסטר, לונדון.
רחוב פארק ליין (כביש A202) מתחיל מדרום במפגש עם אי התנועה של פינת הייד פארק במפגש עם רחוב פיקדילי, רחוב נייטסברידג' דרך קונסטיטושן וגרוסוונור פלייס.
בהמשך הרחוב הוא נפגש בין היתר עם רחוב גרוסוונור עליון ורחוב ברוק עליון.
בחלקו הצפוני מסתיים הרחוב באי התנועה של מארבל ארץ' במפגש עם רחוב אוקספורד, דרך אדג'וור (כביש A5) ודרך בייסווטר.
בנקודה הצפונית והדרומית של הרחוב ממוקמות שתי תחנות הרכבת התחתית של לונדון מארבל ארץ' ופינת הייד פארק.
הרחוב באורך 1.2 קילומטרים ומכיל בתים פרטיים לצד מלונות יוקרתיים המוצבים בצד המזרחי של הרחוב, בעוד בצידו המערבי נמצא הייד פארק.
כבר מהמאה ה-18 נחשב הרחוב ליוקרתי מאוד עם הנוף לתוך הייד פארק, לכן ניתן למצוא לאורך הרחוב מבנים יוקרתיים ואחוזות מרשימות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הורחב הרחוב לכדי שלושה נתיבים, מה שהפך אותו לכביש סוען ורועש והרחיק את הבתים מנוף הפארק, אך עם זאת לא נפגעה יוקרתו של הרחוב.
הרחוב, לכל אורכו, מהווה חלק מהדופן המערבי של כביש הטבעת הפנימי של לונדון.
מלון אינטרקונטיננטל לונדון פארק ליין
מלון הילטון לונדון פארק ליין: המלון הוקם בשנת 1963 ומתנשא לגובה 101 מטרים.
מלון בית גרוסוונור: בית גרוסוונור שימש בעבר את דוכסי וסמינסטר ונחשב לאחת האחוזות הפרטיות הגדולות בעיר.
בשנות ה-20 נהרס הבניין ובמקומו נבנה במקום המלון.
האנדרטה לבעלי חיים במלחמה: אנדרטה לזכר חיות ששירתו את הצבא הבריטי במלחמות השונות.
פארק מיל אנדס הוא פארק זעיר בעיר פורטלנד במדינת אורגון שבארצות הברית.
לפי ספר השיאים של גינס, זהו הפארק הקטן בעולם עד 2025, עד שנשבר השיא לפארק קטן בעיר נגאיזומי ביפן המשתרע על כ-0.24 מ"ר.
בשנת 1948 הוכשר המקום לשם הצבת פנס רחוב.
משבוששה העירייה להציב את הפנס, החליט דיק פייגן, בעל טור בעיתון אורגון ג'ורנל, שהמקום נשקף מחלון משרדו, לשתול במקום פרחים.
הוא קרא למקום על שם הטור שכתב בעיתון - מיל אנדס.
כדי להוסיף עניין למקום, המציא פייגן אגדה אודות גילוי המקום, לפיה הבחין בלפרקון חופר במקום בור.
הוא תפס אותו וזכה למשאלה.
משאלתו הייתה פארק משל עצמו, אך מאחר שלא הגדיר את גודל הפארק, הלפרקון העניק לו את החור.
במהלך השנים התייחס פייגן לפארק בטוריו, ותיאר אותה כמושבת הלפרקונים היחידה ממערב לאירלנד.
הוא טען כי הוא האדם היחיד שמסוגל לראות את ראש הלפרקונים, פטריק או'טול.
גם לאחר מותו של פייגן ב-1969 נמשך טיפוח הפארק.
ב-1972 הוא הוכר כפארק הקטן בעולם לפי ספר השיאים של גינס, וב-1976 הוכר רשמית כפארק עירוני.
תושבי העיר הוסיפו לו מדי פעם אביזרים יוצאי דופן, כגון בריכת שחייה לפרפרים, גלגל ענק מיניאטורי, ועוד.
אגדת הלפרקונים הפכה את הפארק למקום המרכזי בעיר פורטלנד בו נערכות חגיגות יום פטריק הקדוש.
בשנת 2011 הקימו אנשי תנועת המחאה "כיבוש וול סטריט" אוהלים זעירים במקום, בדומה למאהלי המחאה האמיתיים שהקימו בפארקים שונים ברחבי ארצות הברית.
פארק מאיר כהנא הוא פארק ציבורי בקריית ארבע שהוקם לזכרו של ח"כ והרב מאיר כהנא.
הכניסה לפארק נמצאת בשדרות כלב בן יפונה.
בפארק מוצבת אנדרטה ועליה נכתב: .
קיומו של הפארק התפרסם בציבור לאחר הפגנה כנגד השר איתמר בן גביר שנערכה במקום, אז הזדעזעו רבים שלא ידעו על קיומו של הפארק.
הפארק הוקם ב־1990 על ידי תושב קריית ארבע ופעיל תנועת הימין הישראלית כך, ברוך גולדשטיין.
הפארק הוקם לאחר רצח מאיר כהנא בניו יורק, במסגרתו מתנקש אמריקאי יליד-מצרים, אל סייד נוסייר, בעל זיקה לארגון הטרור האסלאיסטי אל־קאעדה, ירה ורצח את חה"כ מאיר כהנא.
ב-1994 טבח גולדשטיין ב־29 מתפללים מוסלמים וערבים במערת המכפלה שבחברון.
בקשתה של משפחתו לקוברו בבית העלמין העתיק בחברון נדחתה, והוא נקבר מאחורי הפארק.
לאחר שהוקמה אנדרטה לצד הקבר, והמקום הפך אתר עלייה לרגל, חוקקה הכנסת ב-1998 את "חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור".
בעקבות כך, בפברואר 1999, צה"ל הרס את האנדרטה לזכרו של גולדשטיין.
פעילי ימין קיצוני נוהגים לעלות אל הקבר כל שנה בפורים, על מנת לקרוא את מגילת אסתר, ולערוך הילולה לזכר גולדשטיין.
מדי שנה סוגרים כוחות הביטחון את האזור בצו, וההילולה מתקיימת במרחק קטן מהקבר.
ב־2008 דחה בג"ץ עתירה של פעיל כך, נועם פדרמן לאפשר קיום ההילולה בקבר.
ב־2014 התלוננו במועצה המקומית של קריית ארבע, כי הפארק הפך בעל כורחו למקום בילוי לצעירים כולל שכרות, ונדליזם ויחסי אישות, בחסות הבידוד והחשיכה.
לנגטאנג הוא הפארק הלאומי הרביעי בנפאל, הוקם ב-1976 בתור הפארק הלאומי הראשון של ההימלאיה.
האזור המוגן בגובה העולה על 6,450 מטרים ומשתרע על שטח של כ-1,710 קמ"ר.
השמורה מקושרת עם שמורת הטבע הלאומית קומולנגמה שבטיבט.
אגם גוסאייקונדה המקודש לדתות מסוימות נמצא בשטח הפארק ולחופו מלון "Hotel Tibet".
הפסגה הגבוהה בפארק היא פסגתו של ההר לנגטאנג לירונג (7,245 מטרים).
מונרפו הוא פארק נוף אנגלי נרחב בחלקו הצפוני של האי הסלעי לינאסארי (Tverdysh, Slottsholmen) מחוץ לוויבורג, רוסיה.
הפארק שוכן לאורך קו החוף של מפרצון זאשצ'יטנאיה במפרץ ויבורג ומשתרע על שטח של 180 הקטר.
אחוזת מונרפו הוקמה על ידי הברון לודוויג היינריך פון ניקולאי שקנה את חלקת האדמה הזו בשנת 1788. האחוזה נחשבה כתכשיט של פינלנד העתיקה והייתה שייכת לצאצאיו עד ההשתלטות הסובייטית בשנת 1944. ליבת האחוזה הברונית מורכבת מבית ראשי בסגנון נאו-קלאסי (שתוכנן על ידי ג'וזפה אנטוניו מרטינלי) ובית הספרייה.
פארק הים משופע בסלעים שנוצרו מקרחונים, צוקי נוף וביתני עץ.
זה נחשב לציון דרך בהתפתחות הטעם הרומנטי לגינון נוף.
המאוזוליאום של הברון ניקולאי תוכנן על ידי פייטרו גונזאגו ועליו ציורי קיר שנעשו על ידי יוהאן ג'ייקוב מטנלייטר.
בנו היחיד וממשיך דרכו של לודוויג היינריך, הברון פול פון ניקולאי, היה השגריר הרוסי בקופנהגן בין השנים 1816–1847. אשתו אלכסנדרינה סימפליצ'י דה ברוגלי (נכדתו של הדוכס השני) הזמינה מצ'ארלס הית'קוט טתאם את האובליסק המנציח את אחיה ההרוגים במלחמות נפוליאון.
אוגוסט דה מונפראן, אנדראס שטאקנשניידר וגוטהלף בורופ עיצבו גם ביתנים ופסלונים בתחומי הפארק.
הפארק ידוע בסלעיו, בעיקר מגרניט הוויבורגיט הישן (הקרוי על שם ויבורג), ובכמה תצורות קרחוניות של עד 20 מטרים גובה.
ניתן למצוא כ-50 מיני צמחים, חלקם נדירים.
גם עולם החי בפארק מגוון והוא נחשב לאתר בעל חשיבות פדרלית המיועד לשימור.
פארק ליובלינו הוא פארק הממוקם בנפות ליובלינו וטקסטילשצ'יקי במחוז הדרום-מזרחי של מוסקבה.
הפארק הוא חלק ממתחם הפנאי קוזמינקי-ליובלינו .
ממוקם סביב בריכת לובלינו על נהר צ'וריליחה .
הפארק מורכב משני חלקים, המופרדים על ידי רחוב קרסנודונסקאיה.
מצפון מזרח הוא גובל בפארק יער קוזמינסקי (הגבול עובר בערך לאורך גשר המטרו וולז'סקי של קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה).
הפארק הוקם בסוף המאה ה-18 - תחילת המאה ה-19. אז זה היה פארק נוף באחוזתו של הרוזן ניקולאי אלכסייביץ' דוראסוב .
הפארק פתוח לקהל הרחב 24 שעות ביממה (הכניסה חופשית).
בשטח הפארק יש יציאות מתחנת המטרו וולז'סקאיה.
פארק ממנטו (בהונגרית: Memento Park, בשמו הקודם בהונגרית Szoborpark Múzeum שפירושו פארק מוזיאון הפסלים), הוא מוזיאון פסלים פתוח בפרברי בודפשט.
נושא הפארק הוא פסלים, תבליטים ותחריטים מהתקופה הסובייטית, של אישים ורעיונות קומונוסטיים וסוציאליסטיים.
לאחר התפוררות ברית המועצות, הוחלט להזיז את הפסלים ממיקומים מרכזיים בהם הוצבו בעבר (כיכרות, פארקים ורחובות מרכזיים בתוך העיר), ולרכזם בפרבר חיצוני של בודפשט.
היו פסלים כמו זה של סטלין, שנהרס ב-1956 ולא הוקם מחדש מאז, רק מגפיו שוחזרו לצורך הצבתם בפארק.
פירוש הביטוי Memento, הוא זכור, במובן של להזכיר וגם להזהיר לעתיד, מפני דבר-מה שלילי דוגמת מלחמה.
בתום מלחמת העולם השנייה ב-1945, נתפס השלטון בהונגריה על-ידי פוליטיקאים קומוניסטים, בגיבויו של הצבא האדום של ברית המועצות, שכבש את הונגריה.
הונגריה הפכה למדינת חסות, "מדינת לוויין" של ברית המועצות.
נבנו מונומנטים שפיארו את המשטר הקומוניסטי, מנהיגיו, הישגיו ורעיונותיו, בחלקם בממדים גדולים מאד.
הונגריה לא קיבלה את שלטון העריצות בשלווה ובאוקטובר 1956, פרצה התקוממות שכונתה "המרד ההונגרי" בעיקר בבודפשט, שבמסגרתו נותצו סמלים קומוניסטיים.
ההתקוממות דוכאה באכזריות על-ידי צבא סובייטי שפלש להונגריה, ועל ידי סייעניו ההונגריים.
לאחר דיכוי המרד, נמשך תהליך הצבתם של מונומנטים להאדרת שם המשטר.
בשנת 1991 התפרקה ברית המועצות, ובבודפשט ניצבו השלטונות החדשים בפני השאלה, מה לעשות עם כל פסלי הקומוניזם.
בשונה מתרחישים במקומות אחרים של הסרה והעלמת מונומנטים ואף השמדה, גריסה והתכתה - עיריית בודפשט החליטה על גישה שונה, במסגרתה סולקו הפסלים מכיכרות העיר ורוכזו במקום אחד, הנמצא מחוץ למרכז העיר ומחוץ למוקד תשומת הלב.
הפארק תוכנן על ידי הארכיטקט ההונגרי אקוש אלאוד - Ákos Eleőd.
לדברי המתכנן, נושא הפארק הוא עריצות השלטון.
הפארק מהווה אמירה גם לגבי דמוקרטיה, שכן רק במשטר דמוקרטי ניתן להקים פארק שנושאו שלטון של עריצות.
הפארק נחנך ב-27 ביוני 1993, כשנתיים לאחר שאחרון חיילי ברית המועצות עזב את אדמת הונגריה.
ממנטו פארק מחולק לשני חלקים עיקריים.
החלק הראשון הוא פארק הפסלים, הידוע גם בשם "משפט אחד על עריצות", הלקוח משמו של שיר מאת המשורר ההונגרי דיולה אייש Gyula Illyés.
החלק השני הוא "כיכר העדות", גם הוא ידוע בשמו האחר "כיכר לא היו הדברים מעולם - כיכר להד"ם".
הכניסה לפארק הפסלים כרוכה בתשלום, ולכיכר העדות היא חינמית.
בפארק 42 מוצגים, פסלים, לוחות, תבליטים, ותחריטים - חלקם בממדי ענק, דבר שהיה מקובל בתרבות הסובייטית.
פסלים: בפארק מוצבים מספר סוגים של פסלים.
פסלי אישים ומנהיגים קומוניסטיים מברית המועצות דוגמת לנין וגם קרל מרקס ופרידריך אנגלס, וגם פסלי מנהיגים קומוניסטיים מהונגריה, למשל פסלו של בלה קון - Béla Kun.
פסלים שנושאם שחרור הונגריה מידיי הנאצים, חיילים וגיבורים אחרים של ברית המועצות שהשתתפו בשחרור.
פסלים ולוחות זיכרון של ערך העבודה, וגיבורים שונים של תנועת העבודה הקומוניסטית, הן הסובייטית והן ההונגרית.
סדרה שלמה של פסלים ולוחות המהללים תנועות עבודה דומות במדינות אחרות, כך תנועה אחות מספרד תחת שלטון פרנקו, והתנועה מברית המועצות.
בין הפסלים נמצאים גם פסלים ולוחות זיכרון למרטירים, למתנדבים, ולרעיונות עבודה, עמל ודרך חיים קומוניסטית.
בפארק אין ולו פסל אחד של סטלין.
לשם השוואה מוצבים בפארק שני פסלי לנין ובנוסף, גם תבליט שלו.
בחלק החינמי של הפארק, הוקמה בימת אבן גדולה וגבוהה, ועליה פוסלו זוג מגפיים של סטלין.
המגפיים היו חלק מפסל של סטלין, שהיה מוצב בכיכר המצעדים בבודפשט.
הפסל עצמו נהרס על ידי המון של מפגינים הונגריים נסערים ב-23 באוקטובר 1956, ולא שוקם לאחר מכן.
גובהו של הפסל היה שמונה מטרים, על בימה שגובהה היה 15 מטרים, כך שראשו של סטלין הביט על העוברים ושבים מגובה עשרים ושלושה מטרים.
המפגינים ב-1956 הרסו את הפסל כולו, והמגפיים המוצבים בפארק ממנטו משוחזרים.
טראבנט הייתה מכונית נוסעים קטנה תוצרת גרמניה המזרחית, עם אבזור מינימליסטי וביצועים חלשים, אך הפכה לנמכרת מאוד בכל המדינות הגרורות של ברית המועצות, עקב זמינותה, מחירה הסביר, והיעדרם של תחליפים ממדינות המערב, עקב קיומו של "מסך הברזל".
למעשה, טראבנט הפכה לאחד הסמלים של המשטרים הקומוניסטיים.
לכן, מוצגת מכונית כזאת בפארק ממנטו, והוקצתה לה פינה מיוחדת משלה.
בקולנוע מוצגת יצירה של הקולנוען ההונגרי גאבור ז'יגמונד פאפ - Gábor Zsigmond Papp.
הסרט מורכב מארבעה חלקים, הלקוחים מסרטים מקוריים של המשטר הקומוניסטי, שהדריכו בעלי תפקידים בנושאים כמו כיצד להסתיר בעיות ותקלות, דרכים לביצוע חיפושים בבתים, איך לגייס סוכנים, והפעלת רשתות תקשורת אנושיות (כלומר: לחשנים, מלשינים וכדומה).
החנות דומה לחנויות המצויות בכל אתר תיירותי, בה מוכרים העתקי מוצרים שאפיינו את תקופת הקומוניזם, מהעתקים של פוסטרים, דרך כובעים, ועד לכוכבים אדומים שהיו סמלי ברית המועצות.
כתובתו של ממנטו פארק: דרך אגם בלטון (Balaton), פנת רחוב סבדקאי - (Szabadkai), בודפשט 1223. אוטובוסים מספר 150, 101B, 101E, יוצאים מתחנה הסמוכה לתחנת מטרו M4 בקלנפולד (Kelenföld), ליד היציאה לכוון אורמזו (Őrmező).
ממקומות אחרים בבודפשט ניתן להגיע בקווי אוטובוס 58, ו-941 מכיכר ז'יגמונד מוריץ ובקווי אוטובוס 141 ו-158 מסבויה פארק.