tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ספר השלוחים" הוא אלבום בן ארבעה כרכים גדולים של תמונות צבעוניות מכל השלוחים ובני משפחותיהם ברחבי העולם שיצאו לשליחות עד שנת תשנ"א.
באלבום נמצאות גם תמונות משפחותיהם של אנשי ונשות ההוראה המתעסקים במוסדות של חב"ד, ותמונות ממוסדות חב"ד.
הכרכים מסודרים על פי מדינות: בכרך הראשון השלוחים מארצות הברית, בכרך השני השלוחים מישראל, בכרך השלישי מאירופה, דרום אמריקה, אפריקה ואוסטרליה, ובכרך הרביעי השלמות ומפתח שמות.
בשיחה שמסר הרב שניאורסון בכינוס השלוחים תשנ"א אמר כי יש להדפיס ספר שיכלול תמונות של כל השלוחים ומשפחותיהם ואפילו ילדים קטנים.
הספר יצא בהוצאת קה"ת, בארבעה כרכים שנשלמו בחורף תשנ"ב.
לפני שחלה השאיר על שולחן משרדו את ארבעת הכרכים, והם מונחים שם עד היום.
הרב מנחם מנדל שניאורסון הרחיב מאוד את כמות השלוחים.
בשנים הראשונות להנהגתו נהג הרב שניאורסון לקרוא באופן אישי לחסידיו ומבקשם לנסוע למדינות מסוימות.
החל בשנת תשי"ח, החל לדרוש מחסידיו ללא הרף לצאת לשליחות, תחת הסיסמה "ופרצת", הלקוחה מהפסוק "ופרצת ימה וקדמה וצפונה ונגבה", כדי להפיץ את אור היהדות.
למילות הפסוק הולחן הניגון ופרצת, שכונה 'המנון השלוחים'.
במשך השנים גדלה כמות השלוחים והאחריות על שיגורם עברה למזכירו של הרב שניאורסון, הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב, שמונה למנהל המרכז לענייני חינוך וניהל את פעילות השלוחים ברחבי תבל.
השליח הראשון במתכונת הנוכחית שנשלח על ידי הרב מנחם מנדל שניאורסון לאחר שקיבל על עצמו את הנהגת חסידות חב"ד, היה הרב מיכאל ליפסקר (שיועד לכך עוד על ידי הרב יוסף יצחק שניאורסון), שיצא למרוקו.
ההגייה האשכנזית הייתה זרה ליהודי מרוקו והקשתה על הפעילות.
אחריו הגיע למרוקו גם הרב שלמה מטוסוב, שהתגבר על הקשיים וזכה לאמונם של יהודי מרוקו.
הוא הקים מוסדות תורה לבנים ולבנות, בעיקר בכפרים.
בשנת תשל"ו-תשל"ח, שלח שלוש קבוצות של שלוחים שכללו אברכים ובחורים לישראל, חלק הגיעו בהתחלה ללמוד בכוללים בירושלים וצפת, ובהמשך נפוצו בישראל והקימו ישיבות, מוסדות חינוך וחסד ועוד.
הרב שניאורסון ביקש ממי שיכול שיפנה לתפקיד הרבנות בישראל, חלק מתוכם נבחרו במשך בשנים לרבני ערים וישובים בארץ, בין השלוחים היו הרב לוי ביסטריצקי, הרב אליהו יוחנן גוראריה, הרב יוסף יצחק וילשאנסקי, הרב מנחם מנדל גלוכובסקי, הרב יוסף הכט והרב יוסף שמואל גרליצקי.
בשנת 2022 זכה מפעל שלוחי חב"ד בפרס כץ ליישום ההלכה בחיים המודרניים.
הרבי מלובביץ' אמר שמטרת מפעל השלוחים היא זירוז ביאת המשיח והכנת העולם לקראת הגאולה.
הוא פירש את המובא בשם הבעש"ט, ששאל את המשיח "אימתי קאתי מר?" (=מתי יבוא האדון, המשיח) והשיבו "לכשיפוצו מעיינותיך חוצה", שהכוונה היא כאשר תתפרסם תורת החסידות ויתגבר והעיסוק בה.
לדבריו, אין צורך שהעולם כולו ילמד את תורת החסידות, ודי בכך שניתנת האפשרות המעשית לכל הרוצה בכך.
בשנת תשנ"ב הכריז בנוגע לעבודת השלוחים כי "עבודת השליחות הסתיימה", וכעת נותר רק "להכין את העולם כולו לקבל את פני משיח צדקנו".
פיגוע הירי בבית הכנסת בפאוויי
פיגוע הירי במסיבת החנוכה בסידני
שלום הייתה אוניית נוסעים מפוארת של חברת "צים" בהנע טורבינות קיטור, שהושקה בתחילת שנות ה-60. האונייה נבנתה במתכונת אוניות הפאר הגדולות בעולם, והייתה אמורה לפתוח תקופה חדשה בשיט הימי המפואר ולשמש חלון ראווה של הספנות הישראלית.
היא הספיקה לפעול שלוש שנים בלבד, שבמהלכן עוררה עניין ציבורי, הייתה מעורבת בתאונה ימית, ועמדה במרכזן של שערוריות פוליטיות בישראל.
בשנות ה-60 החליטה חברת הספנות "צים" לפתח קווי נוסעים טרנס-אטלנטיים.
החברה, שהייתה בבעלות ממשלתית, החזיקה כבר חמש אוניות קטנות שנקנו בכספי השילומים מגרמניה.
אוניות אלה הפליגו בעיקר לשיט חופים לאורך חופי ישראל, ומעט לנמלי אירופה.
החזון של "צים" היה לפתח קווי נוסעים ליבשות רחוקות, להפוך את הענף למקור גאווה ישראלית, ולהביא למדינה תיירים בעלי ממון מכל רחבי העולם.
להגשמת החזון נדרשה אונייה בסדר גודל אחר, והמודלים היו ה"פראנס".
שתיהן נבנו במספנות "לה שאנטייה ד'אטלנטיק" בעיר סנט נזר בחבל ברטני בשפך הנהר לואר בקצה הצפוני של מפרץ ביסקאיה בצרפת.
"שלום", שהייתה העתק מוקטן של ה"פראנס", החלה להיבנות במספנות אלה, והעבודה השתלבה במערכת היחסים המלבלבת אשר שררה בין ישראל וצרפת, וסיפקה תעסוקה למספנה שהייתה נתונה במשבר כלכלי.
תכנון עיצוב הפנים של האונייה הופקד בידי משרד האדריכלים של אל מנספלד ודורה גד והאינג'נר גרשון יורן מטעם חברת צים, אשר גם פיקח אישית על בניית פנים האוניה כמו גם ניהול ובחירת הרכש המיוחד של חפצי האומנות ורהוט האוניה.
בראש מנהלת הפרויקט עמד רב חובל רימון (ולוולה), בפיקוח הטכני עמד אדמונד וילהלם ברילנט שהושאל מחיל הים.
עבודת הבנייה ארכה שלוש שנים, ועלותה הבסיסית הייתה 14 מיליון דולר, במימון עיקרי שהגיע מהממשלה (76%), והיתרה בהשקעה של "צים".
מועד ההשקה הרשמי נדחה פעמים אחדות, והעלות צמחה ל-20 מיליון דולר.
מדובר היה בסכומי עתק, נכון לשנות ה-60, במשק ישראלי שיצא רק שנים אחדות קודם לכן מתקופת הצנע, וכבר החלו לבצבץ בו סימנים ראשונים של המיתון הכלכלי.
הדחק האונייה היה 24,500 טון (כפול ממשקלה של אוניית נוסעים רגילה, מאלה שנהגו לשוט בקווי נוסעים בעולם), ובה עשרה סיפונים פתוחים וסגורים, עם מקום לאלף נוסעים ועוד 500 אנשי צוות.
הייתה זו האונייה המפוארת ביותר שנבנתה עבור צי אוניות הנוסעים בישראל, בסטנדרטים גבוהים ועם שפע מתקנים ותנאים מיוחדים שלא הוכרו בימים ההם: אולם קולנוע ל-400 איש, אולמות ספורט, בית כנסת, כנסייה, ספרייה, בריכות שחייה, מגרש טניס, ומועדוני לילה.
שני חדרי אוכל פעלו באונייה, ולהם מטבח כשר למהדרין.
התאים הכילו ריהוט עשוי מעץ טיק ומרופד עור, וכללו גם טלוויזיה – מכשיר יוקרתי בימים ההם.
פנים האונייה התמלא בעבודות אמנות: כיסאות של צ'ארלס אימס, ציורים של רופינו טאמאיו ובן שאן, עבודות זכוכית של שרטרז וטפטים של אובוסון.
את הקירות קישטו ציורים ועבודות מעשי ידיהם של טובי האמנים בעולם בשילוב עם האמנים הישראלים זהרה שץ, בצלאל שץ, לואיז שץ, יעקב וכסלר, דני קרוון, יעקב אגם ודב פייגין.
על העיצוב, שאמור היה להפוך את האונייה ל"מוזיאון צף של אמנות", היו אחראים צבי הרמן והאדריכלים דורה גד, אל מנספלד ואריה נוי.
דורה גד הסבירה כי "לעיצוב טוב אין גבולות כספיים כאן.
הוא ניכר לעין בתאי מחלקת התיירים ובאולמות הציבוריים, ממש כמו במחלקה הראשונה".
בחוברת פרסומית של האונייה נכתב: "סגנון החיים של האונייה, החל מתאי המגורים על מתקניהם הנוחים, וגמור באולמי הציבור האלגנטיים והסיפונים רחבי הידיים, פותח תקופה חדשה בשיט הימי המפואר, להנאתו של הנוסע".
במקביל להפלגות הראשונות הוציאה צים ספרון קריקטורות הומוריסטי בשם "חיוכו של נפטון", אשר תיאר את הווי הנוסעים והצוות במהלך ההפלגות, והופץ בקרב הנוסעים.
אפרים קישון כתב הקדמה משעשעת לספרון, והאמן פריץ מאוריבר אייר את הקריקטורות בו.
בתחילת 1964 הסתיימה בניית האונייה, והיא הגיעה לנמל חיפה.
עם בואה של "שלום", הציעה "צים" הפלגות לניו יורק ב-12 יום.
ההפלגות הראשונות עוררו עניין, והאונייה הייתה בתפוסה מלאה.
אך כעבור חודשים אחדים החלו חריקות בתפעול השוטף, בין היתר על רקע דרישות שכר של איגודי הימאים, והבאת צוות מלחים מהמזרח הרחוק.
מלחים שעבדו על האונייה ותיירים שנסעו בה סיפרו על עושר ובזבוז, והצמיחו שמועות ואנקדוטות כמו השמועה על כלים שנזרקים לים במקום לשטוף אותם.
בסופו של דבר התברר כבר בשנה הראשונה להפעלתה כי "שלום" אינה מצליחה למלא את סיפוניה, ומעט תיירים ונופשים הסכימו לשלם את מחיר ההפלגה היקרה.
בשלב זה הוחלט בחברת "צים" להעביר את האונייה לשוט בקו פנימי בין ניו יורק לאיים הקריביים.
ב-26 בנובמבר 1964, בלילה ערפילי במיוחד, יצאה "שלום" לשיט הבכורה בקו החדש בפיקודו של רב חובל אבנר פרוידנברג וסגנו רב חובל ראובן סדנאי והתנגשה במכלית הנורווגית "Stolt Dagali".
המכלית נחתכה לשתיים, 19 מאנשי צוותה נספו, והאונייה ניזוקה קשה.
רב החובל אבנר פרוידנברג הורה לקצין גדעון דונסקי לרדת בסירת מנוע עם שישה אנשים שמיכות ומכשיר קשר ולחפש ניצולים במים.
גלים בגובה של ארבעה מטר טלטלו את הסירה.
המלחים מיששו בחשיכה ולבסוף מצאו על מעין רפסודה שישה ניצולים שהועלו ל"שלום" היו אלה שני נורווגים שני פורטוגזים ובן טרינידד.
לאחר מאבק משפטי ממושך נקבע כי המכלית שייטה במהירות גבוהה מהמותר בתנאי מזג אוויר קשים.
למרות המסקנות, המוניטין של האונייה ושל חברת "צים" נפגעו קשות - היא נאלצה לשלם סכומי עתק כפיצוי לנוסעים, לעורכי הדין ולתיקון האונייה.
הנזק התדמיתי תרם לכישלון המתמשך של הפעלת האונייה, והצטרפו אליו סממני התקופה: ענף התעופה העולמית צבר תאוצה, וגדלו מספר קווי הטיסה בין המדינות בעולם, דבר שגרם לירידה כללית בענף אוניות הנוסעים, ותפוסת "שלום" הגיעה לניצול של 65 אחוז.
כל אלה הביאו להחלטה של "צים" להקפיא את פעילותה.
האונייה "שלום" הוחזרה לחיפה, ונמכרה ב-1967, לחברה גרמנית בהמבורג לאחר שפונתה מפריטי האומנות היהודית.
ב-1973 נמכרה שוב לחברה פנמית, ומאז עברה גלגולים בין חברות ספנות שונות ברחבי העולם.
ב-2001 הועברה לגריטה (הפיכתה לגרוטאה) בעיר אלאנג בהודו.
בדרכה לשם נגררה האונייה דרך האוקיינוס האטלנטי שכן לא היה לה יותר מנוע, ובהגיעה לאזור כף התקווה הטובה מול פורט אליזבת טבעה האונייה "שלום" ב-25 ביולי 2001 (תחת שמה החדש "ריג'נט סאן") ושקעה במצולות הים.
סיבת הטביעה הייתה חדירת מים בגלל תחזוקה לקויה של שנים ללא הספנה ועלייה על מבדוק עת שימשה מלון צף בפנמה.
האונייה שלום וקורותיה בציבור הישראלי
שלום עוררה עניין רב בציבור הישראלי, מיום שהגיעה לנמל חיפה.
בישראל כבר חיכו לבואה בהתרגשות, והוקמה ועדה מיוחדת שתבחר את שמה.
הוועדה, בראשות נשיא המדינה יצחק בן-צבי בחרה בשם שהציע המשורר אברהם שלונסקי – "שלום".
שם שנועד לייצג את פניה היפות והנאורות של ישראל ברחבי העולם.
השקתה לוותה בהשתתפותם של אנשי ציבור וחברי כנסת, השירות הבולאי הנפיק לכבודה בול מיוחד, ושלישיית גשר הירקון שרה את השיר "שלום על הגלים" שחיבר חיים חפר והלחינה נעמי שמר במיוחד לאירוע החגיגי.
תיאורי הפאר והעושר המסוקרים בדיווחי העיתונות בלטו במיוחד על רקע המצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ.
"שלום" הייתה מקור לשתי שערוריות פוליטיות:
הראשונה התרחשה ב-1962, עם בואה של האונייה, על רקע שני מטבחים שנבנו בה - אחד כשר, והשני לא כשר לטובת נוסעים לא יהודים, שבישל גם בשר חזיר.
בתגובה, בסוף שנת 1963 הודיעה הרבנות הראשית כי היא מסירה את הכשרות מכל אוניות ומתקני "צים".
בתחילת 1964, לאחר שהמפלגות הדתיות מחו על כך שאוניה "לאומית" תציע אוכל לא כשר ואיימו בפרישה מהממשלה, נסגר המטבח השני ונותר מטבח יחיד כשר.
השערורייה השנייה התרחשה ב-1967 על רקע מכירת האונייה לחברה גרמנית.
כל התקשרות עם גרמניה הייתה רגישה באותם ימים על רקע טראומת השואה, והעברת הנכס הלאומי דווקא לגרמנים עוררה זעם ומחאה בישראל.
מכתבים רבים נשלחו לממשלה שתיסוג מכוונתה והאמן דני קרוון ביקש בחזרה ציור מעשה ידיו.
יום החלפת הדגל על תורן האונייה כונה על ידי חברי הכנסת "יום של צער ועלבון לא רק למדינת ישראל, כי אם גם ליהודי התפוצות".
עניין המכירה הועלה לדיון בכנסת על ידי ח"כ יוסף אלמוגי, ובסופו של דבר הועבר לוועדה בכנסת ונשכח.
שלום אלבק נולד ב-30 בינואר 1858 (ט"ו בשבט תרי"ח) בוורשה שבפולין.
אלבק נפטר בעיר ברסלאו (ורוצלב, פולין) ב-8 באוגוסט 1920 (כ"ד באב תר"פ).
אלבק חיבר את הלקסיקון הביוגרפי על תנאים ואמוראים, שממנו ראה אור קובץ אחד: "משפחות סופרים" (עד הערך 'אבדימי') (1930).
עוד עסק במחקר ביקורתי ומקיף בכתביו של ר' יהודה בן ברזילי מברצלונה (מגדולי החכמים בספרד בסוף המאה הי"א וראשית המאה הי"ב), ואת תוצאות חקירתו הדפיס כמאמר בשם "מחוקקי יהודה", בספר היובל לחוקר התלמוד ישראל לוי, "תפארת ישראל" (תרע"א).
במאמר פולמוסי זה הציג את מסקנותיו מבדיקת כתבי ר' יהודה בן ברזילי והראה כי ספר האשכול בנוסח הנדפס שבהוצאת הרב אוירבך (1861) אינו אותנטי.
הוא האשים את המוציא לאור בזיוף, ולאחר שנמצאו מתנגדים לדעתו פרסם את הקונטרס "כופר האשכול" (תרע"א) ובו ראיות נוספות ומפורטות לטענותיו.
בעקבות הפולמוס שהתפתח סביב סוגיה זו החל שלום אלבק בהכנת מהדורה מתוקנת ל"ספר האשכול" הנסמכת על כתבי יד שהיו נאמנים עליו, מתוך הנחה כי חיבור זה הוא למעשה קיצור של ספר העתים שחיבר החכם הספרדי יהודה בן ברזילי מברצלונה.
מהדורה זו לא נדפסה בחייו והיא נשלמה על ידי בנו, חנוך אלבק.
סמוך למלחמת העולם הראשונה גמר בדעתו להוציא מהדורה מדעית לתלמוד הבבלי שתהייה מבוססת על דפוסים ראשונים וכתבי יד.
התוכנית למהדורה הושלמה וראתה אור כחוברת לדוגמה (על מסכת ברכות) (1913).
שלום אלבק היה נשוי לרחל בת אלכסנדר ברודט.
בנו היה חוקר המשנה והתלמוד פרופ' חנוך אלבק, איש האוניברסיטה העברית בירושלים.
ונכדו היה חוקר התלמוד והמשפט העברי שלום (בן חנוך) אלבק, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
כופר האשכול: להוכיח הזיופים בספר האשכול שהוציא הרב"ץ אויערבך ונגד ס' צדקת הצדיק, ורשה: דפוס הצפירה, תרע"א.
ר' אליעזר ב"ר נתן (הראב"ן), אבן העזר: טעמים למנהגי הפוסקים הראשונים וחדושים בהלכות איסור והיתר, עם מבוא והערות 'אבני השוהם' מאת שלום אלבק, ורשה: תרס"ה.
תלמוד בבלי (מודעה), על פי דפוס ויניציא מבית דניאל בומבירגו בשנות ר"פ-רפ"ג עם חילופי נוסחאות של כתבי-יד שונים, מראי מקומות ופירוש מדעי חדש, ורשה: חברת שוחרי תורה, תרע"ג.
שלום, חבר הוא אלבום אוסף כפול שהופק כאלבום זיכרון במשותף על ידי חברות התקליטים אן אם סי, הד ארצי, הליקון ופונוקול בעקבות רצח יצחק רבין בעצרת השלום בכיכר מלכי ישראל.
שם האלבום, "שלום, חבר", נגזר מדברים שאמר נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לזכרו של רבין בליל הרצח, והפכו למטבע לשון.
האלבום נפתח בנעימה בת 52 שניות מתוך הקטע "אגנוס דאי", מהמיסה בסי מינור של יוהאן סבסטיאן באך, שליוותה את שידורי ערוץ 2 בימים שלאחר הרצח.
מרבית השירים באלבום הם שירים עצובים באופיים, אך שלושת השירים הנועלים אותו, "יהיה טוב", "אם" ו"שיר לשלום" נושאים אופי אופטימי יותר.
האמנים, היוצרים, המפיקים והטכנאים שהשתתפו בהפקת האלבום עשו זאת בהתנדבות וויתרו על התמלוגים ממנו.
ההכנסות ממכירותיו הועברו לקרן על שם יצחק רבין.
שלוחת הרכבת לכפר הוג' התפצלה ממסילת הרכבת מנחל שורק לעזה (קו זה עצמו היה שלוחה של המסילה המזרחית העות'מאנית).
השלוחה נסללה, על ידי העות'מאנים, כדי לתמוך, לוגיסטית, במגננה שלהם לאורך קו עזה - באר שבע.
הייתה בשימוש על ידי העות'מאנים עד כיבוש האזור על ידי חיל המשלוח המצרי.
אזור כפר הוג' היה בעורף קו החזית אבל הטורקים ראו בו מאחז אסטרטגי ולכן החלו, במרץ 1917, לסלול שלוחת רכבת ברוחב 105 ס"מ (הפס הצר שבשימוש הרכבת הצבאית העות'מאנית בארץ ישראל וחצי האי סיני) אל הכפר מאזור תחנת הרכבת דיר סניד.
קו זה שימש אותם מספר חודשים לאחר סיום הסלילה על מנת להעביר ציוד לכוחותיהם.
במהלך נובמבר 1917 ניצחו הבריטים בקרב באר שבע ובקרב עזה השלישי ובכך הצליחו לפרוץ את קו ההגנה עזה-באר שבע ותוך ניצול ההצלחה הגיעו גם לכפר הוג' אותו כבשו ב-8 בנובמבר 1917. לאחר הכיבוש לא נעשה עוד שימוש במסילה והיא פורקה לשימוש במקומות אחרים.
הזמן הרב שעבר מאז בניית הקו והארעיות של תשתיותיו הותירו מעט מאוד סימנים בשטח:
התפצלות המסילה, מהקו הראשי בין נחל שורק לעזה, היה בין תחנת הרכבת של בית חאנון לתחנת הרכבת דיר סניד.
נקודת הפיצול נמצאת בתחום רצועת עזה.
אורך המסילה היה כ-12 ק"מ.
בקו אווירי המרחק היה כ-9 ק"מ אולם שאיפת הטורקים לצמצם השקעה בבניית גשרים וחציבת מבתרים הביאה להארכת הקו ל-12 ק"מ.
עיקר ההארכה נעשתה על מנת לעקוף את רכס הכורכר של ניר עם.
המסלול עבר בגבעות מדרום לקיבוץ ארז שם ניתן למצוא מבתר בשיפולי הגבעה.
הקו עבר מדרום לנחל שקמה שם ניתן לראות גשר מעל ערוץ נחל מרדים לפני הישפכו לנחל שקמה.
בנקודה זו עשתה הרכבת עיקוף מצפון לקיבוץ אור הנר כדי לעקוף את רכס ניר עם שמדרום לקיבוץ.
באזור זה ניתן לראות גשר בטון.
לאחר הקיבוץ פנתה הרכבת דרומה כשהיא עוברת ממזרח לאזור בו נמצאת היום העיר שדרות ובמקביל לערוץ נחל הוג' (הוג'ה) עד הגיעה לכפר הוג'.
בדרכה עברה המסילה בקרבת הכפרים הערבים כפר נג'ד וכפר מנסורה ובשניהם נמצא שתושביהם שילבו פסי רכבת שנלקחו מהמסילה במבנים.
שלוחת אבוט הוא שלוחה מכוסה קרח בארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
השלוחה מפרידה בין קצהו התחתון של קרחון ראטגרס לבין קרחון אליסון בצידו המערבי של רכס החברה המלכותית.
שם השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים בשנת 1994, והיא נקראת על שם רובין ר.
Abbott) שהיה המפעיל של מנחת המסוקים בתחנת מקמרדו, והיה פעיל בתיאום ותכנון המדעי בחקר אנטארקטיקה משנת 1984.
שלוחת הנסן או שלוחת האנסן היא שלוחה הררית (רכס הרים) שאורכה 15 קילומטרים, היורדת מהצלע הצפון מערבית של מישור נילסן, בהרי המלכה מוד שבאנטארקטיקה.
השלוחה מסתיימת בקצה של קרחון אמונדסן, ממזרח לצוקי אולסן.
קרחון בלקוול זורם צפונית מזרחית לשלוחה אל תוך קרחון אמונדסן.
השלוחה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, באמצעות תצלומי אוויר שערך צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
שמה של השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, והיא נקראת על שם לודוויג הנסן שהיה אחד מחברי הצוות של האונייה Fram שהביאה את משלחת הקוטב הדרומי בראשות רואלד אמונדסן בין השנים של 1910–1912, וזאת לאחר שאמונדסן קרא לאחד ההרים באזור "הר ל.
הנסן" אולם לא ברור כיום לאיזה הר.
שלוחת גילברט או כתף גילברט הוא שלוחה הררית המכוסה קרח, בחלק הדרומי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהה של השלוחה 1,900 מטרים מעל פני הים.
אורכה של השלוחה 3.9 קילומטרים (בכיוון צפון-דרום) ורוחבה 2.3 קילומטרים (מזרח- מערב).
השלוחה ממוקמת צפונית למפגש בין קרחון בנדר (שנמצא ממזרח לה) וקרחון נימיץ (שנמצא ממערב לשלוחהׂ); השלוחה נמצאת 2.1 קילומטרים דרומית לפסגת צ'פלין, 8.5 קילומטרים דרומית מערבית להר סטרייבינג, 10.5 קילומטרים מערבית להר ליפטאק, ו-11.7 קילומטרים צפונית מזרחית להר פיסק שברכס בסטיאן.
השלוחה מופתה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשנת 1961, ומופתה בשנית בשנת 1988.
הפסגה נקראת על שמו של ג'וזף גילברט (Joseph Gilbert) שהשתתף במסע המחקר השני של ג 'יימס קוק בין השנים 1772-1775, אשר, יחד עם ויליאם הודג'ס, צייר את הציורים הראשונים מאנטארקטיקה.
שלוחת שגרירות ארצות הברית בתל אביב היא חלק מהנציגות הדיפלומטית של ארצות הברית במדינת ישראל.
המתחם נפתח בשנת 1966 כשגרירות ארצות הברית בישראל, ונמצא ברחוב הירקון 71 בתל אביב.
ב-14 במאי 2018 הועתק מושב השגרירות לירושלים, אך המתחם בתל אביב ממשיך לאכלס את מרבית הפעילויות והצוות של שגרירות ארצות הברית.
הבניין נבנה על ידי אדריכל מקס טינטנר.
בדצמבר 2017 הכיר הנשיא דונלד טראמפ בירושלים כבירת ישראל והורה להעביר את שגרירות ארצות הברית לשם.
שגרירות ארצות הברית בישראל עברה לשכונת ארנונה של הבירה, שבה שכנה עד 14 במאי 2018 הקונסוליה של ארצות הברית בירושלים.
באותו מבנה נחצב חלל לשטח משרדים לשגריר ולצוות קטן.
שגריר ארצות הברית בישראל ימשיך לנהל את מרבית עסקי השגרירות בתל אביב, שם הוגדרה השגרירות הישנה כמשרד סניף השגרירות.
מהלך זה עלה בקנה אחד עם חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה שהכירה במדינת ישראל לאחר הקמתה ב-14 במאי 1948, מיד לאחר הכרזת העצמאות של ישראל.
בהמשך הודיע נשיא ארצות הברית הארי ס.
טרומן כי יתקיימו חילופי משלחות, הושגה הסכמה בין ממשלת ארצות הברית לממשלת ישראל הזמנית על הקמת משלחת דיפלומטית של ארצות הברית בישראל ומשלחת של ממשלת ישראל הזמנית בארצות הברית.
כן הושגה הסכמה על חילופי נציגים מיוחדים.
ב-22 ביוני התקשר קלארק קליפורד, עוזרו של הנשיא טרומן, לג'יימס מקדונלד ואמר לו כי הנשיא רוצה שמקדונלד יהיה הנציג הראשון של ארצות הברית לישראל.
במהלך תפקידו כשגריר סייע מקדונלד בחיזוק היחסים בין שתי הממשלות.
לדוגמה, בשנת 1950 חתמו ארצות הברית וישראל על הסכם תעופה שאפשר לטראנס וורלד איירליינס (TWA) לטוס לישראל ולאל על לבצע טיסות סדירות לארצות הברית.
השגריר מקדונלד קיווה שחתימת ההסכם הרשמי הראשון בין שתי הממשלות תהיה הראשונה בשורת הסכמים דומים אשר יחברו בהדרגה את שתי המדינות והעמים קרוב יותר לעבודה שיתופית יצירתית.
מסוף 1965 ועד תחילת שנות ה-90 פעלה בבניין השגרירות שלוחה של סוכנות ההסברה של ארצות הברית, שהפעילה במקום ספרייה ואולם הרצאות.
במשך שנים רבות הייתה מחלוקת סביב מיקומה התל אביבי של שגרירות ארצות הברית מכיוון שישראל זיהתה את ירושלים כבירתה בעוד שארצות הברית לא הכירה בירושלים כבירת ישראל.
עם זאת בסוף 2017 הכיר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בירושלים כבירה והודיע על הכוונה להעתיק את שגרירות ארצות הברית, אירוע שהתרחש בפועל ב-14 במאי 2018.
וולוורת ברבור שימש כשגריר ארצות הברית בישראל בשנים 1961–1973 ובמהלך שירותו התמקמה השגרירות במיקומה ברחוב הירקון 71. הוא נכנס לתפקידו כשכבר הכיר היטב את המזרח התיכון ודרום מזרח אירופה, אך ללא "שום עניין מיוחד בישראל בדרך זו או אחרת".
למרות זאת, ברבור היה שגריר בישראל במשך 12 שנים וכשנשאל מדוע הוא נשאר כל כך הרבה זמן הוא ענה, "אני אוהב את זה".
בית הספר האמריקאי הבינלאומי באבן יהודה נקרא על שמו.
לפני שעברה השגרירות לירושלים בשנת 2018, השגרירות בתל אביב הייתה אחת מהשגרירויות האמריקניות הבודדות שלא נמצאו בבירה הלאומית (אחרות כללו את שגרירות ארצות הברית בהאג ושגרירות ארצות הברית באטארד).
ב-16 ביוני 2025 ניזוק קלות בניין השגרירות מפגיעה של טיל בליסטי ששוגר מאיראן בזמן מבצע עם כלביא.
סניף שגרירות ארצות הברית בתל אביב מקיים ומקדם יחסים דיפלומטיים בין ארצות הברית לישראל.
במשרד הסניף יש צוות גדול של קצינים ומומחים האחראים לכל תחומי היחסים הכלכליים, הפוליטיים, המסחריים, הצבאיים, התקשורתיים, החינוכיים, התרבותיים וההומניטריים.
תל אביב מפעילה את אחת ממחלקות הוויזה של מחלקת המדינה, המייצרת את היקף הוויזה הגבוה ביותר של אשרות הגירה במזרח התיכון.
היחידה לשירות אזרחי ארצות הברית היא המשרד השלישי בגודלו במחלקת המדינה בחו"ל, ונפח הדרכונים האמריקניים שהונפקו הופך את תל אביב למנפיקת הדרכונים השנייה בגודלה בעולם.
יש גם סוכן קונסולרי אמריקאי בחיפה.
עיתונות ותרבות במשרד סניף שגרירות ארצות הברית בתל אביב
השירות המסחרי של ארצות הברית בישראל
הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי בישראל
משרד נספח ההגנה האמריקני בישראל
חוק השגרירות בירושלים, שעבר בקונגרס בשנת 1995, חייב את ארצות הברית להעביר את שגרירותה בישראל מתל אביב לירושלים עד 31 בדצמבר 1999 וכי ירושלים תוכר כבירת ישראל.
השגרירות נותרה בתל אביב מכיוון שהחוק גם איפשר לנשיא "לעכב את יישום החוק ללא הגבלת זמן אם המהלך מציג חששות לביטחון הלאומי." הנשיאים ביל קלינטון, ג'ורג' וו.
בוש וברק אובמה הפעילו בקביעות את הסעיף ועיכבו את מעבר השגרירות לירושלים.
ב-6 בדצמבר 2017, הנשיא דונלד טראמפ הכיר בירושלים כבירת ישראל בכפוף להגדרה נוספת לגבי גבולות והורה על העברת השגרירות לירושלים.
תהליך המעבר היה אמור לארוך במקור כ-4 שנים.
ב־23 בפברואר 2018, הוכרז כי שגרירות ארצות הברית בישראל תעבור למתקן האגף הקונסולרי בשכונת ארנונה של הקונסוליה הכללית בארצות הברית ב-14 במאי 2018.
עד תחילת מרץ 2019 קיימה ארצות הברית קונסוליה כללית נפרדת בירושלים לניהול מערכות יחסים עם ירושלים, הגדה המערבית ורצועת עזה.
הקונסוליה הכללית קיימת עוד משנת 1844 מהתקופה העות'מאנית.
ב-18 באוקטובר 2018, מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו, הודיע על מיזוג שגרירות ארצות הברית והקונסוליה הכללית בירושלים לכדי משימה דיפלומטית אחת.
ב-4 במרץ 2019 הפסיקה הקונסוליה הכללית של ארצות הברית לפעול כנציגות עצמאית ושולבה רשמית בשגרירות ארצות הברית.
במתחם רחוב אגרון פועלת יחידה מיוחדת לענייני פלסטינים, שממלאת רבות מתפקידיה הקודמים אך מדווחת ישירות לשגרירות.
שלוחת טראבניק הוא שלוחה הררית מכוסה קרח בחלקה, באזור הגבעות הדרום-מזרחיות של רמת פורבידן, המחוברות למצוק ראגייט שממזרח להם, בחוף אוסקר השני בארץ גרהאם, שבאנטארקטיקה.
גובהה של השלוחה 1,600 מטרים מעל פני הים.
השלוחה ממוקמת בין החלקים העליונים של קרחון גרין וקרחון אוונס.
המדרונות הצפון-מערביים, הצפון-מזרחיים והדרום-מזרחיים של השלוחה אינם מכוסים קרח.
השלוחה ממוקמת 4.5 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית מהר ביסטר; 16.95 קילומטרים מערבית - דרום-מערבית מפסגת פירנה; ו-7.85 קילומטרים צפון-מערבית ממעבר וישנה.
ההר נקרא על שם היישוב טרבניק שבצפון מזרח בולגריה.
שלוחת אבלה היא שלוחת סלע ברכס פורסטל, בהרי פנסקולה, בארץ המלכה אליזבת שבאנטארקטיקה.
השלוחה משתפלת לכיוון מערב מהר לצ'נר, לכיוון נונאטאק הרינג.
רכס פורסטל כולו התגלה וצולם מהאוויר ב-13 בינואר 1956, בטיסה טרנס-יבשתית (חוצת אנטארקטיקה) שנערכה על ידי צי ארצות הברית במסגרת מבצע דיפ פריז; הטיסה יצאה ממצר מקמרדו, טסה עד ים ודל, וחזרה למוצאה.
שמה של השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים, בהתבסס על הצעתו של ארתור ב.
השלוחה נקראת על שם גונארס אבלה (Gunars Abele), מהנדס אזרחי שהשתתף במשלחת הסקר של תוכנית המחקר האנטארקטית של ארצות הברית, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1973–1974, אשר סקרה את אזור זה.
שלוחת לנץ היא שלוחה ההרית, הבולטת צידה הצפוני של רמת ויסקונסין, ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
השלוחה ממוקמת 9.26 קילומטרים מזרחית - צפון-מזרחית מפסגת פורה.
גובהה של השלוחה 2,800 מטרים מעל פני הים.
רכס ויסקונסין (ובו גם השלוחה) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1960–1964.
שמה של השלוחה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
ההר נקרא על שם לוטננט מלקום וו.
Lentz), מצי ארצות הברית, שהיה המפקד של תחנת הקוטב הדרומי, בחורף האנטארקטי 1962.
שלוחת רוססקי או מצוק רוססקי היא שלוחה ההרית, הבולטת צידה הצפוני של רמת ויסקונסין, ברכס ויסקונסין - רכס ההרים המרכזי של הרי הורליק (המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים), בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
השלוחה מהווה את הצד הדרומי של הכניסה לקניון פרקינס.
רכס ויסקונסין (ובו גם השלוחה) מופו על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע, ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1959–1960.
ההר נקרא על שם לוטננט פיטר פ.
Ruseski), מחיל הנחתים של צי ארצות הברית, ששהא בתחנת בירד, בחורף האנטארקטי 1958.
שלוחת דיץ' או שלוחת דיש היא שלוחה גבוהה, המכוסה קרח, הבולטת מצדה המזרחי של רמת הנסיך אנדרו, ברכס המלכה אליזבת, חלק מרכס המלכה אלכסנדרה שבההרים הטראנס-אנטארקטיים, הממוקם באזור חוף שקלטון, של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
אורכה של השלוחה 11 קילומטרים.
השלוחה נקראת על שמו של קארל ר.
Disch), פיזיקאי יונוספרה מהתוכנית האנטארקטית של ארצות הברית, שאבד בתחנת בירד ב-8 במאי 1965.
שלולית החורף בשפיר היא שלולית חורף השוכנת בתחומי המועצה האזורית שפיר, סמוך לקיבוץ עין צורים, בין קריית מלאכי לאשקלון.
השלולית שוקמה על ידי גורמים מקומיים ובסיוע קרן קיימת לישראל, וכיום היא מתוחזקת על ידי המועצה האזורית שפיר.
אפשר לזהות את המקום לפי עצי אקליפטוס גבוהים הנמצאים מסביב לשלולית.
בשיא גודלה השלולית יוצרת אגם יחסית גדול (100X50 מ'), שעומקו הגיע בעבר לכ־2.5 מטרים.
שלולית החורף נועדה לשמש מעין שמורת טבע, אתר לימודי לבית הספר היסודי ולחטיבת הביניים שפיר הסמוכים, ומקום בילוי בחיק הטבע לציבור הרחב.
אדריכלית הנוף אילנה קליין תכננה את המקום בהתאם לכך.
בעבר הבריכה שימשה את חקלאי הכפר הערבי סוואפיר א-שארקיה להשקיית העדרים והגידולים החקלאיים של הכפר.
ייתכן שהשם סוואפיר הגיע משמו הקדום של היישוב שפיר, שנזכר במקרא בספר מיכה: (מיכה א' 11).
ככל הנראה אנשי הכפר יצרו את הבריכה על ידי יצירת סכר, שאצר מאחוריו מים בחורף.
לאחר מלחמת העצמאות חרב הכפר וגם הסכר נעלם.
למרות זאת, השלולית העקשנית המשיכה להתמלא בחורף במי גשם והייתה פינת חמד, שנקראה בפי תושבי המקום "האגם".
הניקוז הטבעי התבטל לאחר שממזרח לבריכה נבנו אתר קרווילות ותחנת הדלק, והשלולית התייבשה.
ב־2006 פנו חברים מקיבוץ עין צורים ומורות לביולוגיה מבית הספר האזורי הסמוך לבריכה למועצה האזורית שפיר בבקשה לשקם את השלולית, והמועצה השיבה בחיוב.
בשיתוף פעולה עם קרן קיימת לישראל שהעמידה את התקציב למשימה ועם משרד החקלאות ופיתוח הכפר החל השיקום של השלולית.
מי שהוביל את התהליך היה מושקו רום, איש רשות נחל וניקוז שורק-לכיש ותושב מושב שפיר הסמוך.
בינואר 2012 השלולית התחברה מחדש לאגן הניקוז שלה.
השלולית מקבלת את מימיה מיובל של נחל לכיש.
10 ימים לאחר מכן ירדה כמות משמעותית של גשמים מה שהביא למילוי השלולית.
מפלס המים שבה עבר את "הקו האדום העליון" שלה והעודפים זרמו לנחל לכיש הסמוך.
בחורף פוקדים את שלולית החורף עופות מים רבים ובהם אגמית, מגלן חום, סופית, אנפה אפורה ולבנית קטנה.
עופות אלה מגיעים בשביל השלל רב של החרקים והיצורים הזעירים האחרים שחיים במים.
שלוחת גיבסון הוא שלוחה סלעית, הממוקמת בסמוך ממערב לקרחון וב, באזור חוף סקוט של ארץ ויקטוריה שבאנטארקטיקה.
שמה של השלוחה ניתן לה לו על ידי משלחות חקר מטעם המרכז לחקר אנטארקטיקה ( Victoria University's Antarctic Expeditions; בראשי תיבות: VUWAE), של אוניברסיטת ויקטוריה מהעיר ולינגטון, שבניו זילנד.
משלחת זו (VUWAE) חקרה את אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) שבשנים 1959–1960.
השלוחה נקראת על שם ג'י.
Gibson), אשר, היה אחד הגאולוגים של משלחת החקר.
שלוחי ציבור היא תוכנית מנהיגות להכשרת בני ובנות המגזר החרדי הלומדים לתארים מתקדמים באוניברסיטה העברית.
התוכנית קיימת משנת 2010, ובכל מחזור משתתפים בין 20 ל-30 סטודנטים.
התוכנית מופעלת באמצעות שלוחי ציבור בע"מ, חברה לתועלת הציבור, ונתמכת על ידי מכון מנדל והאוניברסיטה העברית.
התוכנית מיועדת לסטודנטים חרדים לתארים מתקדמים, שכבר נרשמו ללימודים באוניברסיטה העברית.
התוכנית נמשכת שנתיים, בהם כל משתתף מקבל הנחיה מחונך אישי, סדנאות, הכשרות (כגון עיצוב מצגת, פיתוח משאבים, פיתוח פרויקטים והשתלבות בשוק העבודה) ומעטפת חברתית שכוללת גיבושים, סיורים ומסע לפולין.
לאורך התוכנית כל משתתף מכין "פרויקט חברתי עם זיקה לעולם החרדי ולאקדמיה", במטרה להוציא אותו לפועל במסגרת חייו המקצועיים לאחר סיום התואר והתוכנית.
לטענת מפלגת נעם, האוניברסיטה העברית "דוחפת" לסטודנטים חרדים תכנים באמצעות התוכנית.
לפי חגית רוזנבאום, בוגרי התוכנית הופכים ל"שליחים" של מכון מנדל שהוא, לדבריה, "בעל אג'נדות ליברליות מובהקות".
בטאון "קול החינוך" הנחשב למזוהה עם הפלג הירושלמי, טען כי התוכנית נועדה לשנות את פני החברה החרדית מבפנים.
הבטאון פירט שורה של פרויקטים שהובילו בוגרי התוכנית, אשר לתפיסתו של הבטאון גורמים לפגיעה בציבור החרדי.
שלוחי מצווה אינם ניזוקים הוא כלל הלכתי שלפיו העוסקים במצווה אינם ניזוקים בשעת התעסקותם בה.
חריג מכלל זה הוא מקרה בו מצוי היזק במקום אליו הולך האדם.
מקור הכלל הוא בתלמוד בבלי מסכת פסחים שם אמר רבי אלעזר ש.
וראיה לכך שאינם ניזוקים בהליכתם לדבר מצווה מדברי איסי בן יהודה שלמד בקל וחומר מעלייה לרגל שנאמר עליה בתורה , ונלמד מכך שבזמן שלא תהיה בבית פרתך תרעה וחיות לא יזיקו לה, התרנגולת שלך תנקר באשפה וחולדות לא יזיקו לה.
קל וחומר בני אדם שאין דרכן להנזק כמו חיות, שבזמן שעוסקים במצווה אינם ניזוקים.
התלמוד מביא ראיה נוספת, לכך שאינם ניזוקים בחזרתם מעשיית המצווה, מהפסוק , מלמד שכשחוזרים מוצאים אוהל שלם.
התלמוד מחריג מכלל זה מקום בו מצוי היזק.
כך, בספר חסידים נכתבה ביקורת חריפה כנגד מי שיוצא לדרכים בעת סכנה כדי ללמוד תורה.
שלום אביטן (9 בינואר 1951 – 19 באפריל 2024) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת החלוץ, מלך השערים של קבוצת הפועל באר שבע בכל הזמנים עם 116 שערים בכל המסגרות.
אביטן הגיע להפועל באר שבע מהקבוצה העירונית היריבה, בית"ר באר שבע, במסגרת עסקה של החלפת שחקנים.
אביטן הבקיע שער כבר במשחקו הראשון בקבוצה, בשנת 1972, בניצחון 3–0 על מכבי נתניה.
בהמשך העונה הסתכסך עם מאמן הקבוצה אלי פוקס.
לאחר שנה שוחרר אביטן מקבוצתו והצטרף לבית"ר ירושלים.
לקראת עונת 1975/1976 חזר להפועל באר שבע ותרם לזכייתה בתואר אליפות המדינה השני בתולדותיה.
בשנת 1976 היה אביטן מעורב בפרשת ירי.
במסגרת גביע האינטרטוטו, צורף כוכבה של הפועל חיפה והנבחרת, יוחנן וולך, כשחקן חיזוק למפעלים האירופיים.
אחרי טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972, כל משלחת ישראלית לוותה בידי מאבטחי השב"כ.
השחקנים שיחקו משחק קלפים בחדר המלון בבלגיה ואביטן לקח את אקדחו של הקב"ט שהיה על השולחן בקופסה ושיחק איתו תוך שהוא מכוון את האקדח לכיוון רקתו של וולך ואמר: "אני אירה בך".
וולך הזהיר את אביטן "כי לא משחקים באקדחים", ידו של אביטן הוזזה רגע לפני שכדור 0.22 אינץ' נפלט מהאקדח ועבר סנטימטרים ספורים מראשו של וולך שניצל.
אביטן טען כל חייו שלא ידע כי האקדח היה טעון ונעשו מאמצים להשתיק את הפרשה.
אביטן שיחק במדי נבחרת ישראל בשני משחקים בשנת 1978. במשחק הראשון, מול נבחרתה האולימפית של הולנד, כבש את שני השערים בניצחון 2–0. במשחקו השני מול נבחרת רומניה, הוחלף בשלהי המשחק לאחר שסירב לבצע את הוראותיו הטקטיות של המאמן, עמנואל שפר.
בעת יציאתו אף השליך את חולצתו על המאמן הלאומי ובעקבות התנהגותו נופה מן הנבחרת.
לאחר מכן שיחק גם בהפועל אשדוד לפני שפרש ממשחק פעיל.
אביטן נודע בבעיטותיו החזקות ממרחק ונזקפים לזכותו מספר שערים מרהיבים.
לאורך כל הקריירה שלו נודע אביטן בהתבטאויותיו הקיצוניות והשחצניות.
הוא הסתכסך תכופות עם חבריו לקבוצה ועם מאמניו.
במיוחד בא הדבר לידי ביטוי בסכסוכים עם מאיר ברד, רפי אליהו וג'קי דקל שהיו מנהיגי הקבוצה בשנות השבעים ולא הסכימו להשלים עם התנהגותו על המגרש ומחוצה לו.
לאחר פרישתו אימן מספר קבוצות בליגות הנמוכות, ביניהן את קבוצת נעוריו בית"ר באר שבע.
בשנת 2000 מונה למאמן הפועל דימונה והתפטר כשבוע וחצי לאחר מכן עקב חילוקי דעות עם יו"ר הקבוצה מיכאל ראובן.
אביטן נולד במחנה מעבר במרסיי שבצרפת לאברהם וסימי אביטן, יוצאי מרוקו, ועלה עם משפחתו לישראל בגיל שש וחצי.
אביטן הוא אביו של שרון אביטן ודודו של נסים אביטן, גם הם כדורגלני עבר ומאמני כדורגל.
לקראת בחירות 1996 השתתף בתשדיר בחירות של מפלגת העבודה.
ב-1 במרץ 2011 הורשע אביטן בשלוש עבירות של הטרדה מינית, אך ב-20 ביולי 2011 זוכה מהרשעתו.
בשנת 2021 החל לסבול ממחלות כליה, וב-19 באפריל 2024, בגיל 73, נפטר כתוצאה מאי-ספיקת כליות.
הוא הובא למנוחות באותו היום בבית העלמין של באר שבע.
שלום אאוגסבורג הוא חוזה שלום בין קרל החמישי כשליט הקיסרות הרומית הקדושה, לבין ברית שמלקלדן, אחוות נסיכים לותרנים.
הסכם השלום נחתם ב-25 בספטמבר 1555 בעיר אאוגסבורג בבוואריה.
ההסכם סיים באופן סופי את מאבק הדת בין שתי הקבוצות ויצר חלוקה קבועה של זרמי הנצרות בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
בחוזה השלום מופיע הביטוי הלטיני "בעל [סמכות] השלטון, לו [סמכות קביעת] הדת" (Cuius regio, eius religio), או "הדת על פי השליט", כלומר דת השליט קובעת את דת המדינה.
מכאן נבע כי הנסיכים הגרמנים יכולים לקבוע האם דת השטח שבשליטתם תהיה קתולית או לותרנית.
בכך היה למעשה אישור מחדש של עצמאות הנסיכים בשטחם.
ניתן פרק זמן שבו יכלו התושבים להגר לאזורים שבהם שלטה הדת שחפצו בה.
שלום פסאו שאישר ב-1552 ללותרנים חופש דת אחרי ניצחון הצבאות הפרוטסטנטים, בישר למעשה על התהוות מסמך זה.
הבעיה העיקרית של המסמך הייתה שלא הכיר בצורה חוקית במיעוטים דתיים כגון קלוויניסטים או אנבפטיסטים.
הכרה שהתקבלה לבסוף רק בשלום וסטפאליה.
ההסכם, כאמור, נתן ללותרנים מעמד רשמי בשטח האימפריה הרומית הקדושה.
דת הנסיך היא זו שתחייב את בני ארצו כך שמשפחות תוכלנה להגר לאזורים בהם שולטת הדת בה הם חפצים להאמין.
התר זה נקבע על פי סעיף 24 של ההסכם.
"במקרה בו נתינים השייכים לאזורים ישנים, רוצים להגר לאזור בעל נטייה דתית אחרת, עליהם למכור את רכושם על מנת לשלם את המיסים המוטלים עליהם."
אף על פי שהסכם השלום הצליח במידה מסוימת בעידוד הסובלנות, הוא השאיר כמה נושאים עיקריים ללא טיפול.
הקלויניסטים והאנבפטיסטים לא קיבלו הגנה בהסכם ולכן קבוצות לותרניות רבות עדיין יכלו להיות מואשמות גם אחרי חתימת ההסכם ככופרים.
למרות זאת, כל אלו שאינם משתייכים לשתי הכנסיות שהוזכרו עד עתה, לא יכללו בהסכם שלום זה ויודרו ממנו לחלוטין...".
סבלנות לא הוצגה באופן רשמיא במסמך לקלויניסטים והיא התקבלה רק ב-1648 בשלום וסטפאליה.
רבים שלא רצו לאמץ את הקתוליות או לותרניות הגרו מהקיסרות הרומית הקדושה, לרוב להולנד ולצרפת.
חוסר הסבלנות כלפי הקלוויניסטים גרם להם לעשות צעדים נואשים שלבסוף הובילו למלחמת שלושים השנים.
שלום וסטפאליה שסיים את מלחמת שלושים השנים, תיקן למעשה את העוולות שעלו מתוך הסכם שלום אאוגסבורג.
שלהי המאה ה-15 וראשית המאה ה-16 התאפיינו באירופה בציפיות משיחיות לתיקון דתי, ולשינוי חברתי כולל.
ציפיות שנפוצו גם בקרב חוגים קתוליים ולא רק בחוגים הפרוטסנטיים.
בהקשר זה עלתה ביתר דחיפות שאלת היהודים, שנתפסו אצל רבים כגורם העלול "לעכב את הגאולה".
על רקע זה אפשר להסביר את גירוש היהודים מערים רבות באימפריה הרומית הקדושה באותה תקופה.
שלום אאוגסבורג שזיהה בין כל אזור לבין דת אחת באופן חד חד ערכי נתן דחיפה נוספת למגמה זו, ובמסגרתו למעשה לא נותרה ליהודים של ממש מלבד המרת דת לנצרות המקומית או גירוש מתחומי האימפריה, מה שהאיץ את מעברם של הסופי של היהודים למרכזים של פולין וליטא.
שלום אסייג (נולד ב-2 ביולי 1969) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי, שחקן, מפיק, במאי, תסריטאי, עורך ומנחה טלוויזיה ישראלי.
זוכה שני פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
אסייג נולד, גדל והתחנך בטירת כרמל.
בן למשפחה מסורתית בת שמונה ילדים, להורים אליס ומכלוף (מקס) אסייג, שעלו ארצה ממרוקו.
בשנת 1987 הכיר אסייג בעיר הנוער של חיפה את אבי גרייניק, השניים ביצעו שם מערכונים והעלו מופע בידור בשם "שלום לאבי".
השניים הפסיקו את שיתוף הפעולה ביחד בשנת 1988 כאשר אסייג היה לקראת גיוס לצבא ואבי גרייניק עזב את עיר הנוער בשביל להצטרף למועדון הסטנדאפ דומינו גרוס.
לאחר שירותו הצבאי בחיל הקשר ברמת הגולן, אסייג נסע לגרמניה ועסק במכירת תמונות בדוכנים למספר חודשים.
ב-1992 החל אסייג להופיע בצוות בידור במלון באילת ושם הכיר את דבי ילידת אנגליה, לימים אשתו ואם בנו.
בשנה זו החל גם להופיע במופעי סטנד-אפ ברחבי ישראל.
מופעו שם דגש על סיטואציות האופייניות לישראלים ועל יחסים בין גברים ונשים.
הוא פרץ לתודעת הקהל הרחב כאשר הופיע בשנת 1993 בפינת הסטנד-אפ בתוכנית הבידור "סופשבוע" בהגשת דודו טופז ששודרה בערוץ 1. מעט לאחר מכן קיבל פינה קומית קבועה בתוכנית "מרגול" בהגשת מרגלית צנעני, אשר שודרה בערוץ 2 שהחל בשידוריו באותה שנה ושם זכה אסייג לחשיפה משמעותית.
אסייג התארח בתוכנית הטלוויזיה פספוסים ששודרה בשידורי רשת בערוץ 2 וגם בתוכנית ההמשך חוזרים לפספוסים ששודרה ברשת 13.
ב-1995 הגיש תוכנית רדיו ברשת ג'.
בהמשך, השתתף בתוכנית "קיץ על החוף" בערוץ 2.
בשנים 1996–1997 התארח בתוכנית הבידור של אלי יצפאן "הערב עם אלי יצפאן" ששודרה בערוץ 2 (טלעד).
ב-1997 הגיש פינה קומית בתוכנית האקטואליה "על השולחן", אותה הנחה דן מרגלית בערוץ 2. באותה השנה, זכה אסייג בפרס "נוצת הזהב" של אקו"ם על המופע "אסייג לחוכמה שתיקה" והפך לסטנדאפיסט הראשון והיחיד שזכה בפרס זה.
בשנת 1998 גילם את דמות הנבל אלימלך זורקין במחזמר חסמבה.
באותה השנה גם הופיע בתפקיד דרמטי בסרט הטלוויזיה "חתולות הרעם".
בשנת 2000 הנחה את השעשועון "לו לה לה" בערוץ 3 בכבלים, השתתף בקליפ לשיר "ב.מ.וו.
שחורה" של להקת אתניקס, יצא עם מופעו השני "שלום עם אסייג", הוציא לשוק DVD אשר מכיל קטעים נבחרים ממופע הסטנד-אפ שלו
בשנים 2002־2004 שיחק בסדרת הדרמה "המשאית" אשר שודרה בערוץ 2, גילם את אשר סוויסה.
בשנת 2003 שיחק בסדרה בערוץ 2, "לא נפסיק לצחוק" בתפקיד סטנדאפיסט.
ב-2004 הנחה, לצד קובי מידן, את ספיישל "המבחן של ישראל".
באותה שנה השתתף בסדרה התיעודית במדינת היהודים ששודרה בערוץ הראשון.
בשנת 2005 יצא עם המופע השלישי שלו "סטנד אפ במיטבו", ואיתו הוא רץ עד לימים אלו.
ב-2005–2006 הגיש פינת אקטואליה הומוריסטית בתוכניתו של יאיר לפיד, וב-2006 הצטרף לצוות הפאנל הקבוע של תוכנית הבידור "מועדון לילה".
ב-2007 הנחה לצד טל ברמן את התוכנית "כישרון או כישלון" בערוץ 2. באותה שנה עלתה הצגת בידור ראשונה בבימויו של אסייג: "הצ'ט ועונשו", בכיכובו של יגאל עדיקא אתו שיחק בסרט "רחמים".
בהמשך השתתף בסרט "ברונו מאוהב" בתפקיד אינסטלטור.
באותה שנה גילם גם את קשקש הדחליל במחזמר "הקוסם!" והשתתף בתוכנית הראיונות שניים.
החל מ-2008 הנחה אסייג את תוכנית הבידור "צחוק מעבודה", עבור זכיינית השידור רשת בערוץ 2. התוכנית שודרה במשך שבע עונות עד ל-2013, והייתה להצלחה ולמקפצה עבור סטנדאפיסטים צעירים.
פורמט התוכנית נמכר למספר מדינות בעולם.
ב-2009 הופיע אסייג בתיאטרון קיסריה ובכך היה לסטנדאפיסט הראשון המעלה שם מופע.
באותה שנה השתתף עם הבן שלו דניאל אסייג בתוכנית "איך זה להיות ילד של מפורסם?"
בשנת 2010 התארח בתוכנית הסאטירה מצב האומה ששודרה בערוץ 2 והשתתף בתור עצמו.
באותה שנה השתתף גם בתוכנית "אפס בהתנהגות".
בשנת 2011 הקים את חברת ההפקות "המפיקים גאגא".
החברה הפיקה עבור זכיינית ערוץ 2 רשת את "קבלו אותם" - שתי תוכניות ספיישל בהשתתפות סטנדאפיסטים צעירים, את תוכנית המתיחות "כולם עליי" בהנחיית קובי מימון, את שתי עונות התכנית הקומית "הפרויקט הירוק" עבור ערוץ הוט קומדי סנטרל, ואת "מחר שבת" עבור הערוץ הראשון בהנחיית יעקב כהן ושמואל וילוז'ני.
בנוסף הקימה החברה בשיתוף עם אתר ynet את אתר הלימודים המקוונים yschool.
ב-2013 יצר יחד עם אחיו מני אסייג והתסריטאי ליאור פריד את הסדרה הקומית "שנות ה-80", ובה מסופר על ילדותו של שלום בטירת כרמל.
בסדרה אסייג מגלם את אביו (ששמו "פרוספר"), ואילו בנו דניאל אסייג מגלם את דמותו בצעירותה.
הסדרה עלתה לשידור ב-10 באוקטובר 2013 בערוץ 2, על ידי הזכיינית רשת (ב־2015 הסדרה חזרה לעונה שנייה, ב-2017 חזרה לעונה שלישית, ב־2018 חזרה לעונה רביעית וב-2019 חזרה לעונה חמישית ואחרונה).
בשנים 2022־2024 חזרה לסדרה חדשה בשם "שנות ה-90" ששודרה במשך 2 עונות ברשת 13. ב-2023 יצא לאקרנים סרט שמבוסס על הסדרה בשם "ההילולה".
בשנת 2025 יצא לאקרנים סרט המשך שמבוסס על הסדרה בשם "ההילולה 2 – החתונה".
בשנת 2014 התארח בסדרת הדוקו ריאליטי מחוברים+ בה השתתף בנו דניאל אסייג.
ב-2015 הנחה בערוץ 2 את תוכנית הבידור "מלחמת המינים", לצד ליטל שוורץ.
באותה שנה התארח בתוכנית סלבריישן בתפקיד עצמו.
ב-2017 שיחק בסדרה "עוד סיפור" בתפקיד שלום.
באותה השנה, דוקוסלב הקליטו פרק על חייו והקריירה שלו, בה התראיינו קרוביו וחבריו.
התוכנית שודרה בערוצים HOT בידור ישראלי וערוץ 8.
ב-2018 החל לשחק בסדרת הנוער "כפולה" בתור הסוכן של נועה קירל, אשר דמותו מבוססת על סוכנה האמיתי של קירל, רוברטו בן שושן.
באותה שנה התארח בסדרה חיים שלי בתפקיד עצמו.
בשנת 2020 החל לשחק בתפקיד הראשי בשלוש העונות של סדרת המתח "מנאייכ" של ערוץ כאן 11. על משחקו בסדרה זו זכה פעמיים ב"פרס האקדמיה לטלוויזיה".
בנוסף, זכייה כפולה ב"פרס האקדמיה לטלוויזיה" בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר בסדרת דרמה, על משחקו ב-2020–2022, בתפקיד הראשי בשתי העונות של סדרת המתח "מנאייכ" של ערוץ כאן 11.
ב-2021 השתתף והנחה בתוכנית הבידור "סטנד אפ Nation" ששודרה ב"רשת 13".
באותה שנה התארח בסדרה סיפורים מהכורסה בתפקיד עצמו.
באותה שנה גם השתתף בסדרה "מעילה" בתפקיד ראובן אטיאס.
בשנת 2023 הדליק משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל לרגל שנת ה-75 למדינת ישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל החל להנחות את תוכנית האירוח "חזקים ביחד" ברשת 13.
בשנת 2024, החל ליצור יחד עם רועי עידן את הסדרה "פטריק" שם הוא משחק בתפקיד הראשי.
בדצמבר 2024, פורסם כי אסייג יגלם את התפקיד הראשי במחזמר "השוטר אזולאי", תפקיד שגילם במקור שייקה אופיר.
המחזמר בפברואר 2025 במסגרת ציון 100 שנים להולדתו של אפרים קישון וייקרא "השוטר אזולאי 2025".
ההפקה משלבת גם עם תפקיד מוזיקלי עבור אסייג.
ביוני 2025 החל להגיש את התוכנית בידור "מה קורה פה?" בערוץ 13.
ב-2000 החל לדבב עבור חברת בזק בינלאומי את התוכי הירוק, המופיע בפרסומות החברה.
אסייג השתתף בפרסומת במשך כ-20 שנים.
מנישואיו הראשונים הוא אב לבן אחד, הסטנדאפיסט דניאל אסייג.
כחצי שנה לאחר לידתו, התגרש אסייג מאם בנו, דבי.
ב-2013 נישא בשנית לאירינה שטיין שצעירה ממנו ב-16 שנים, ולהם בת ובן.
בין אחיו של אסייג, ניתן למנות את התסריטאי מני אסייג ואת מוריס אסייג, סגן וממלא מקום ראש עיריית טירת כרמל.
בנובמבר 2019 נחקרו אסייג ואחיו מוריס באזהרה במשטרה במסגרת חקירת שחיתות בטירת כרמל.
ביולי 2020 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק מחוסר אשמה.
אסייג מתגורר עם משפחתו בתל מונד.
מועמד פרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה לשחקן ראשי בסדרת דרמה (2024)2020צחוק מהמצבמנחה; גם עורך2021מעילהראובן אטיאססטנד אפ ניישןמנחה2021סיפורים מהכורסהמשתתף2022–2024שנות ה-90פרוספר אסייגגם עורך, תסריטאי2024-2025פטריקפטריק מלולקולנוע1997חסמבה - המחזמראלימלך זורקיןקלטת ילדים1998חתולות הרעםאלי קסוטוסרט טלוויזיה2003לא נפסיק לצחוקסטנדאפיסט2006ברונו מאוהבאינסטלטור2008רחמיםמשה2009איך זה להיות ילד של מפורסם?משתתף אורח2023ההילולהפרוספר אסייגגם במאי, תסריטאי ומפיקאמצע החייםנסים2025ההילולה 2 – החתונהפרוספר אסייגיוצר, תסריטאי
שלום (Şalom, תעתיק בטורקית של המילה שלום) הוא שבועון יהודי מאיסטנבול.
הוקם בשנת 29 באוקטובר 1947 על ידי העיתונאי אברהם ליאון שעבד בעיתון הטורקי "ג'ומהורייט".
מנהל העיתון הוא איוו מולינס.
עורך העיתון הוא העו"ד יקופ (יעקב) ברוכאס (Yakup Barokas).
מאז שנת 1999 איזל רוזנטל יוצר באופן קבוע את הקריקטורה הראשית.
מריו לוי החל את דרכו הספרותית בכתיבת מאמרים לעיתון.
העיתון כתוב בטורקית, למעט עמוד אחד שנכתב בלאדינו.
החל ממרץ 2005 צורף לו גם מוסף בלדינו, הקרוי "אל אלמנסר" ("השחר").
תפוצה: 5,000, רובה למנויים - כמה מאות מהם בחו"ל.
שלום אַפֳּאמֶיאה היה הסכם שלום שנחתם בין האימפריה הסלאוקית לרפובליקה הרומית בשנת 188 לפנה"ס בעיר אפאמיאה בפריגיה.
בזמן עלותו לשלטון של אנטיוכוס השלישי בממלכה הסלאוקית האימפריה הייתה בתהליכים של התפוררות.
היא איבדה את השליטה על שטחים גדולים ומספר מרידות איימו על יציבותה.
אנטיוכוס הצליח להשיב לעצמו רבים מהשטחים שאבדו לאימפריה ואף להשתלט על אזורים חדשים כיהודה.
פעלתנותו של המלך הביאה אותו לבסוף להתנגשות עם הרפובליקה הרומית כתוצאה מפלישתו ליוון בשנת 192 לפנה"ס.
אנטיוכוס ספג מפלה מכרעת מידי הרומאים בקרבות תרמופילאי ובמגנסיה, ותנאי השלום סוכמו על פי תכתיבי הרומאים.
האימפריה הסלאוקית תיטוש את כל השטחים שמצפון להרי הטאורוס, ושטחים אלו יחולקו בין בעלי בריתה של רומא.
תחום זה הוכר כתחום ההשפעה הרומי, ונאסר על האימפריה הסלאוקית לגייס שכירים מהארצות שמצפון לו.
האימפריה הסלאוקית תשלח בני ערובה לרומא, כולל שני בניו של אנטיוכוס – מיתרטדס, שלימים יקרא לעצמו אנטיוכוס הרביעי ואנטיוכוס.
האימפריה הסלאוקית תשלם פיצויי מלחמה לרומא בגובה של 15,000 טאלנטים למשך 12 שנים.
כוחה הצבאי של האימפריה הסלאוקית הוגבל, נאסר עליה להחזיק פילי מלחמה (סעיף זה לא כובד מיד על ידי הסלאוקים, ואף הופר בקיץ 162 בקרב בית זכריה) וגודל הצי הוגבל ל-12 ספינות מלחמה.
באזור שמצפון לטאורוס ישבו כ-8,500 מתיישבים צבאיים, רובם הגדול פלגיסטים ומיעוטם פרשים, שעליהם נאלצו הסלאוקים לוותר.
על אף שנאסר על האימפריה הסלאוקית לגייס שכירים מהארצות שמצפון לטאורוס, ידוע שהם המשיכו להעסיק שכירים מתראקיה, אסיה הקטנה, וכרתים.
תשלומי פיצויי המלחמה התאחרו כך שבפועל התשלום האחרון בוצע רק בשנת 173 לפנה"ס.
הצורך לעמוד בדרישות סעיף זה, אילץ את השליטים הסלאוקים לנקוט באמצעים בלתי שגרתיים, כולל ביזת מקדשים של עמים שונים בתחומי ממלכתם.
הסעיף שעסק באיסור להחזיק פילי מלחמה לא כובד על ידי הסלאוקים, ויישומו נכפה עליהם רק בקיץ שנת 162 לפנה"ס על ידי הלגאט הרומי, גנאיוס אוקטוויוס.
התנאים הקשיים שהוכתבו לאימפריה הסלאוקית סתמו את הגולל על הניסיון לשקם את האימפריה בימיו של אנטיוכוס השלישי.
מנקודת זמן זאת האימפריה המשיכה לאבד מכוחה עד שחדלה מלהתקיים.
מנגד, ההסכם סימן את תחילת חדירת ההשפעה הרומאית למזרח התיכון, תהליך שבסופו של דבר הוביל לסיפוחה של האימפריה כולה על ידי רומא.
בצלאל בר כוכבא חולק על התפיסה של היסטוריונים שלאחר שלום אפאמיאה היה הצבא הסלאוקי שבר כלי, וטוען שאין לדבר שום סימוכין בכתובים.
הוא קובע כי ההפסד בקרב מגנסיה וחוזה אפאמיאה לא השפיעו למעשה באופן משמעותי על גודלו, הרכבו ומקורות הגיוס של הצבא הסלאוקי.
שלום אנטלקידס (387 לפנה"ס), הידוע גם בשם "שלום המלך", היה חוזה שלום שסיים את המלחמה הקורינתית.
החוזה נקרא באופן רשמי על שם הספרטני , שיצא אל שושן כדי לשאת ולתת על תנאי השלום עם ארתחששתא השני, מלך פרס.
בעת העתיקה נודע החוזה בשם "שלום המלך", שם המשקף את ההשפעה הפרסית על תנאיו.
היה זה הסכם השלום הכולל (Κοινη Ειρηνη) הראשון ביוון העתיקה, לפיו כל הפולייס שהשתתפו במלחמה התחייבו כלפי גורם זר לקיים את השלום ביניהן בעודן שומרות כל אחת על עצמאותה.
ב-387 לפנה"ס הועתקה זירת הלחימה העיקרית מיוון היבשתית אל הים האגאי; הצי האתונאי בפיקודו של תרסיבולוס העביר מספר איים לשליטת אתונה, ופעל בשיתוף פעולה עם אֶוּאַגוֹרָס, מלך קפריסין.
מאחר שאֶוּאַגוֹרָס היה אויבה של פרס ורבים מהשגי האתונאים איימו על האינטרסים של ממלכת פרס, גרמו התפתחויות אלה לארטקסרקסס מלך פרס להעביר את תמיכתו מאתונה ובעלות בריתה אל ספרטה.
אנטלקידס, מפקד הצי הספרטני, והסטרפ טיריבזוס נקראו אל חצר המלך בשושן, שם ניסחו הספרטנים והפרסים טיוטת הסכם לסיומה של המלחמה.
כדי להביא את האתונאים לשולחן המשא ומתן, השיט אנטלקידס את ציו בן 90 האוניות אל ההלספונטוס, שם יכול היה לנתק את אספקת הדגן מן הים השחור החיונית לקיומה של אתונה.
האתונאים, שזכרו את מפלתם המוחצת בקרב אייגוספוטמוי ב-404 לפנה"ס, אז השיגו הספרטנים שליטה במימי ההלספונטוס והביאו להכנעתה הסופית של אתונה במלחמה הפלופונסית, הסכימו לנהל משא ומתן; תבאי, קורינתוס וארגוס, שלא רצו להמשיך בלחימה בלעדי אתונה, נאלצו גם הן להצטרף לשיחות.
בוועידת השלום שהתכנסה בספרטה הסכימו כל הצדדים היריבים לתנאים שהציע ארטקסרקסס.
המאפיין הבולט ביותר של שלום אנטלקידס הוא ההשפעה הפרסית הנשקפת מתוכנו.
החלטת מלך פרס, שהניחה את היסודות לתנאי ההסכם, מראה זאת בבירור.
(נוסח ההסכם מובא על ידי ההיסטוריון היווני קסנופון בספרו "הלניקה"):
איוניה וקפריסין נשארו בידי הפרסים, והאתונאים נאלצו לוותר על אותם איים בים האגאי עליהם השתלטו זה לא כבר.
משמעות רבה הייתה גם לתביעה התקיפה לאוטונומיה, ששמה קץ לניסיון פוליטי חדשני שצמח במלחמה: מיזוגן של ארגוס וקורינתוס.
שתי הפולייס אוחדו איחוד פוליטי למה שכונה בפי היוונים בשם "סימפוליטיאה" (Sympoliteia), שהעניקה לכל האזרחים אזרחות משותפת.
השתיים נאלצו להיפרד, ותבאי נדרשה לפרק את הליגה הבויאוטית שבהנהגתה.
תנאי זה פסח על הליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה ועל ההלוטים שבארצה, שכן הספרטנים – ששמירת השלום הופקדה בידיהם – לא רצו ביישום עקרון העצמאות בכל הנוגע להם עצמם.
התוצאה הגדולה והחשובה ביותר של שלום אנטלקידס הייתה חידוש השליטה ללא עוררין של ממלכת פרס באיוניה ובחלקים של הים האגאי.
הפרסים, שסולקו מן הים התיכון על ידי חברות הברית הדלית במהלך המאה ה-5 לפנה"ס, שיקמו את מעמדם מאז שלהי המלחמה הפלופונסית, והיו כעת חזקים דים כדי להכתיב ליוונים את תנאי השלום.
הם המשיכו להחזיק בעמדת כוח זו עד ימיו של אלכסנדר הגדול.
התוצאה השנייה הייתה הצבת ספרטה באופן רשמי בראש מערכת המדינות היווניות.
הספרטנים, שניצלו את המנדט שניתן להם לאכוף את השלום, המשיכו לנקוט במהלכים צבאיים נגד פולייס שראו בהן איום פוליטי.
הגדול שבמסעי המלחמה הללו היה ב-382 לפנה"ס ונועד לפרק את הליגה הכלקידיקית בצפון-מזרח יוון.
בדרכו לשם כבש המפקד הספרטני פויבידאס את תבאי והשאיר בה חיל מצב.
עקרון האוטונומיה התגלה ככלי גמיש בידיה של מעצמה הגמונית.
שלום אנטלקידס לא הצליח להביא שלום ליוון.
הלחימה התחדשה עם מסע המלחמה נגד אולינתוס ב-382 לפנה"ס, ונמשכה לסירוגין בשני העשורים הבאים.
שלום אוסלנדר הוא סופר ומסאי יהודי-אמריקאי.
אוסלנדר נולד במונסי שבמדינת ניו יורק.
הוא גדל בקהילה יהודית אורתודוקסית למשפחה אדוקה, בן זקונים אחרי אחיו ואחותו.
דודו הוא הרב נחום לאם.
בגיל 17 נשלח לישראל ללמוד בישיבת "נווה ציון" בקריית יערים, ובגיל 19 חזר לארצות הברית ועבר לגור לבדו בטינק שבניו ג'רזי.
כתיבתו של אוסלנדר מתפרסמת בקביעות בעיתון הבריטי "הגארדיאן" וכן בעיתונים האמריקאיים "הניו יורק טיימס" ו"הניו יורקר".
הוא פרסם מספר ספרים: קובץ סיפורים קצרים בשם "Beware of God" (2006); ספר זכרונות על חייו בשם "מחבואים עם אלוהים" (Foreskin's Lament, תרגום מילולי: "קינת העורלה", 2007), שיצא גם בעברית; ורומן בדיוני בשם "Hope: A Tragedy" (2012), על איש שמוצא בעליית הגג בביתו את אנה פרנק הבוגרת.
כתיבתו בעיתונות ובספריו עוסקת לעיתים קרובות בזהותו היהודית והרקע האורתודוקסי שלו.
בכתביו הוא מותח ביקורת חריפה על הוריו, ומתאר כיצד התמרד כנער נגד כללי הדת הנוקשים שהנהיגה משפחתו.
ב-2003–2004 היה מועמד ל"פרס קורט לספרות יהודית" בקטגוריית הסופר הצעיר בנושאים יהודיים.
במאי 2015 עלתה סדרת הטלוויזיה הקומית "רגעים קטנים של אושר" אותה יצר, כתב והפיק לרשת הטלוויזיה שואוטיים, ובין היתר כיכבו בה סטיב קוגן, בראדלי ויטפורד, אלן בארקין וקתרין האן.
אוסלנדר נשוי ואב שני בנים, ומתגורר בלוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה
רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט (תרכ"ב, 1862 - ט"ז בסיוון תש"ד, 1944) היה בנו השישי של רבי חיים מצאנז, מייסד שושלת חסידות צאנז.
הרב הלברשטאם היה מייסד חסידות ראצפרט.
נולד בחול המועד פסח ה'תרכ"ב לרבי חיים מצאנז ולרעכיל דבורה, נכדתו של רבי מרדכי דוד אונגר האדמו"ר מדומברובה.
נקרא על שמם של רבי שלום מבעלז ושל רבי אליעזר מדז'יקוב.
באלול ה'תרל"ו נישא למרים שרה בתו של גיסו רבי מרדכי דב טברסקי מהורניסטייפול ועבר להתגורר במקום מגורי הוריה ברוסיה.
אחרי תקופה מסוימת חזר לגליציה, לאחר שגורש משם על ידי השלטונות יחד עם תושבים זרים אחרים.
הוא עבר לעיר שינאווא ליד אחיו, ולאחר תקופה עבר לעיר טארנא.
בשנת תר"ס עבר להונגריה שם שהה כחצי שנה, לאחר מכן עבר לרצפרט, שם נודע כבעל מופתים ואלפים באו לקבל את ברכותיו, על שם עיר זו התפרסם.
בימי השואה היה בגיטאות נירג'האזה ואריו-לאפש.
הרב חיים הלברשטאם (ה'תרמ"ב - י"ט בכסלו תש"ג), רב ודיין בסאטמר חתנו של רבי אברהם שלום פנחס רוטנברג מוולברום-צ'כנוסטוב ובזיווג שני חתנו של רבי ברוך רובין מבריזדוביץ.
ילדיו מזיווג שני היו רבי אלטר מאיר דוד דיין בסאטמר, הרב מרדכי רב בטיסה-ליק, הרב יעקב יצחק וחתנו קרוב משפחתו, רבי אברהם נפתלי הלברשטאם בנו של רבי מנחם מנדל מסטרופקוב.
הרב משולם זושא יצחק הלברשטאם (ה'תרמ"ד - כ"ג באייר ה'תש"ד), התגורר ברצפרט.
היה חתנו של רבי נפתלי טייטלבוים מניר-בטור ובזיווג שני של (גיסו של רבי נפתלי) הרב יהודה ארליך חתנו של רבי משה יוסף מאויהל.
ילדיו מזיווג שני היו הרב חיים וחתניו, קרוב משפחתו רבי יצחק טייטלבוים בנו של רבי אהרן מוואלווא, אחיינו (בזיווג שני) רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים האדמו"ר מסיגט, רבי יואל בער האדמו"ר מראצפרט אחרי השואה, הרב יוסף כץ והרב אלימלך ריינמן מניו יורק.
חנה, נישאה בזיווג ראשון עם נכדו של המגיד מטריסק, ובזיווג שני נישאה עם הרב מנחם מנדל רוזנפלד האדמו"ר מביסטריץ, בנו של רבי שלום רוזנפלד השני מקמינקא.
ברכה סימא, אשת רבי חיים צבי טייטלבוים (ה'תר"ם - ו' בשבט ה'תרפ"ו), האדמו"ר מסיגעט, מחבר הספר "עצי חיים", אבי האדמו"ר רבי משה טייטלבוים.
חיה פראדל ( - ט"ז באדר ה'תשל"ד), אשתו של בן דודה, רבי בן ציון הלברשטאם (י' באייר ה'תרל"ד - ד' במנחם אב ה'תש"א), האדמו"ר השני לבית באבוב, נכדו של רבי מאיר נתן הלברשטאם, גם הוא מבניו של רבי חיים מצאנז.
אדל, בזיווג ראשון הייתה אשתו של הרב חיים מושקוביץ בנו של הרב בצלאל יהושע מושקוביץ מגלינא.
בזיווג שני הייתה אשתו של הרב ישראל צבי ראטנבערג, האדמו"ר מקאסאן.
שלום אביטן (נולד ב-10 באפריל 1952) הוא רב-אמן לחימה ישראלי, יושב ראש ה"ווסט קוסט שוטוקאן קראטה העולמי" ובעבר ראש התאחדות הקראטה בישראל.
עלה לישראל בגיל 3 בשנת 1955. בגיל 11 החל להתאמן בהיאבקות בסגנון פנקרטיון וזכה במדליית זהב באליפות ישראל.
בשנת 1968 החל באימוני קראטה ובשנת 1972 הוענקה לו חגורה שחורה דרגת דאן 1. את השיהאן אד המילי ראש הווסט קוסט שוטוקאן קארטה הכיר בשנת 1978 כאשר המילי הגיע לישראל בפעם הראשונה.
במעמד זה נבחן אביטן לדרגת דאן 2. בשנת 1980 המילי הוזמן שוב לישראל על ידי אביטן.
בביקור זה נרקמו יחסים חמים בין המילי לאביטן ועקב כך אביטן מונה לנציג רשמי של הווסט קוסט שוטוקאן קראטה בישראל.
בשנת 1984 היה אביטן בין מקימי התאחדות הקראטה בישראל יחד עם סנסאי יהודה פנטנוביץ, סנסאי אבי בלייר, שיהאן חיים בכר סנסאי משה בוחניק ושיהאן רוני קלוגר.