tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מילט היה מעורב באקדמיה האמריקאית ברומא מראשיתה וכיהן כמזכיר שלה בשנים 1904 עד 1911. הוא היה חבר מייסד וסגן יו"ר הוועדה האמריקאית לאמנויות יפות, וכיהן משנת 1910 עד מותו בשנת 1912.
הוא מת על סיפונה של הטיטאניק בעת שנסע לעסקי אקדמיה לניו יורק.
מילט היה גם סופר ועיתונאי.
הוא תרגם את טולסטוי וגם כתב מאמרים וסיפורים קצרים.
בין פרסומיו ספרי סיפורים (1892), הדנובה מהיער השחור לים השחור (1892) ומשלחת לפיליפינים (1899).
כפסל ומעצב ידוע, מילט תכנן את מדליית מלחמת האזרחים בשנת 1907 לבקשת צבא ארצות הברית ומחלקת המלחמה של ארצות הברית ומדליית המבצע הספרדי ב -1908. הוא עיצב את תקרת חדר הישיבות של בית המושל בבולטימור, מרילנד.
מילט היה חבר קרוב של אוגוסטוס סנט-גאודנס ומארק טוויין, שניהם השתתפו בחתונתו בשנת 1879 עם אליזבת ("לילי") גרילי מריל בפריז, צרפת; טוויין היה השושבין של מילט.
לבני הזוג נולדו ארבעה ילדים: קייט, אדווין, לורנס וג'ון.
מילט הכיר את צייר הפורטרטים האמריקאי המפורסם ג'ון סינגר סרג'נט, שלעיתים קרובות השתמש בבת של מילט קייט כדוגמנית.
הוא היה גם מקורב למשפחת האקסלי המפורסמת.
מילט התגורר עם ארצ'יבלד בוט, קצין צבא ועיתונאי, שכינה אותו "חברי האמן שחי איתי".
ישנן השערות כי באט ומילט היו ביחסי זוגיות.
ההיסטוריון ריצ'רד דבנפורט-הינס כתב בשנת 2012: השותפות המתמשכת בין באט ומילט הייתה מקרה מוקדם של "אל תשאל, אל תספר." התקשורת לא התמקדה יותר מדי ביחסי גברים, אך הם זיהו את חיבתם ההדדית.
והם היו יחד במוות כמו בחיים.
ב־10 באפריל 1912 עלו מילט ובאט לטיטניק בשרבורג, צרפת, בדרך לניו יורק.
מילט נראה עוזר לנשים וילדים להיכנס לסירות הצלה.
גופתו נמצאה לאחר הטביעה והוחזרה למסצ'וסטס, שם נקבר.
פרנסיס ג'ונסטון היה אדריכל אירי שפעל בעיקר בעיר דבלין.
פרנסיס ג'ונסטון נולד בעיר (כיום חלק של צפון אירלנד) למשפחת אדריכל מקומי.
העבודות הראשונות של ג'ונסטון בוצעו במשרד של תומאס קולי ובנייתם הסתיימה בשנת 1789. בהמשך הוא היה אחראי על תכנון מספר בנייני ציבור באמרה, עיר הולדותו.
בניית פרויקטים אלו הסתיימה בשנת 1809 כאשר הוא כבר התגורר בדבלין.
במהלך המאה ה-19 ג'ונסטון פעל בעיקר בדבלין ועבר להתגורר בעיר.
הוא תכנן מספר בניינים בעיר לרבות (1802) של טירת דבלין (1814), בניין בית הדואר המרכזי (1817).
היה לו תפקיד משמעותי בתכנון עמוד נלסון שנהרס בפיצוץ בשנת 1966.
בשנת 1824 הוא מונה לנשיא של (RHA) במקום ויליאם אשפורד שנפטר.
פרנסיס ג'ונסטון נפטר בשנת 1829 ונטמן בכנסיית סנט ג'ורג' אותה תכנן.
פרנסיס גרנט היה צייר בריטי שהתמחה בציור דיוקנות והיה נשיא האקדמיה המלכותית לאמנויות.
פרנסיס גרנט נולד בעיירה בסקוטלנד למשפחה אצילה.
הוא למד בבית הספר הארו.
לאביו הייתה חוות בג'מייקה וכאשר הוא נפטר בשנת 1818 הוא השאיר את ההון לילדיו.
האלוף ג'יימס גרנט היה אחיו.
גרנט התחיל ללמוד משפטים אך אחרי שנה עזב את הלימודים לטובת ציור.
הוא התמחה בציורים שקשורים לספורט.
בשנת 1831 הוא צייר דיוקן של ולטר סקוט.
בשנת 1834 הוא הציג את עבודתו באקדמיה.
בשנת 1840 גרנט סיים את הדיוקן של מלכת ויקטוריה שהפך אותו לצייר פופולרי.
בשנת 1842 הוא התקבל כחבר באקדמיה המלכותית לאמנויות ובשנת 1866 נבחר לנשיא שלה.
באותה שנה הוא קיבל אבירות בריטית.
פרנסיס מריון דרייק היה סוחר, עורך דין, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-16 בשנים 1896–1898. הוא לחם במלחמת האזרחים האמריקאית ועל שמו נקראת אוניברסיטת דרייק שבדה מוין.
פרנסיס דרייק נולד בראשוייל שבאילינוי כבנם של ג'ון אדמס דרייק ושל הארייט ג'יין אוניל.
בהמשך הוא עבר לסנטרוויל שבאיווה.
הוא קיבל הכשרה עסקית טובה והיה לסוחר.
ב-1855 הוא נשא לאישה את מרי ג'יין לורד, ולשניים נולדו שבעה ילדים.
במהלך הבהלה לזהב בקליפורניה, הוא הוביל שתי משלחות דרך המישורים מאיווה לקליפורניה.
הראשונה יצאה לדרכה ב-1852. במהלך מסע זה שיצא על גבי קרונות שוורים, נתקלו דרייק ושבעת חבריו למסע בקבוצה של 300 אינדיאנים במישורי נברסקה והוא הצליח להדוף את התקפתם עם אבדות קלות לאחר שהוא באופן אישי הרג את מנהיג האינדיאנים עם סכין, וערער את ביטחונם של האינדיאנים הנותרים.
המסע השני יצא ב-1854, ובו הוא ליווה עדר בקר.
לאחר המסע השני הוא שב על גבי ספינה שנטרפה לחופי קליפורניה.
800 מהנוסעים נספו, אך דרייק סייע להצלתם של 200 נוסעים אחרים.
לאחר קרב פורט סאמטר, גויס דרייק כקצין בדרגת קפטן ושירת עם הרגימנט הרכוב של איווה שסייר לאורך צפון מיסיסיפי וגירש משם קבוצות קטנות של אנשי צבא הקונפדרציה.
עד מהרה זכתה מנהיגותו להכרה, ולזמן מה הוא הוצב כאחראי על המוצב בהאניבל, מיזורי.
לאחר קריאתו של הנשיא אברהם לינקולן ביולי 1862 לגיוסם של 300,000 מתנדבים נוספים לשירות של שלוש שנים, או עד תום המלחמה, הוצב דרייק כלוטננט קולונל באוגוסט אותה שנה ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-36 של איווה.
הרגימנט גויס לשירות ב-4 באוקטובר בקמפ לינקולן שבאיווה.
באמצע נובמבר הם יצאו להלנה שבארקנסו.
בהלנה הוכפף הרגימנט לפיקודה של הדיוויזיה ה-13 של הארמייה ה-13 והוא שימש כחיל מצב עד ה-24 בפברואר 1863, כאשר הדיוויזיה ה-13 הצטוותה על ידי הגנרל גרנט לנהל פשיטה דרך מעבר יאזו אל תוך נתיבי המים של הדלתה של נהר המיסיסיפי בניסיון ליצור נתיב גישה צפונה לתקיפת ויקסבורג.
חמישה מחיילי הרגימנט נפצעו מאש צלפים וכשישה נוספים מתו ממחלה ונטמנו בתל אינדיאני עתיק סמוך.
דרייק כמעט ונהרג בעת שהוביל את מבצע הסיור הראשון כאשר פגזים בעלי קוטר גדול של האויב התנפצו על עץ גדול בסמוך אליו.
על אף מאמצי ספינות התותחים של צבא האיחוד להכניע את פורט פמברטון, והתגבורות שנשלחו על ידי גרנט, ויתרו כוחות צבא האיחוד ובאפריל שב הרגימנט להלנה.
ב-4 ביולי 1863, יחד עם כל סגל הקצונה של הרגימנט שלו, נפל דרייק למשכב, במהלך קרב הלנה.
אף על פי שהקצינים היו חולים מדי כדי להשתתף בקרב, הרגימנט, בפיקודו של קפטן מרטין ורנר, ויחד עם קבוצה של קצינים ונגדים, מילאו תפקיד מרכזי בהדיפה של שלוש בריגדות פרשים בלתי רכובים של האויב בפיקודו הכולל של מייג'ור גנרל ג'ון ס.
מרמרמדוק, שעליהן נמנו "בריגדת הברזל" בפיקודו של ג'וזף שלבי, בריגדה שנייה תחת פיקודו של קולונל קולטון גרין, ובריגדה שלישית תחת פיקודו של בריגדיר גנרל לוציוס "מארש" ווקר.
הבריגדות של כוחות הקונפדרציה ניסו ללכוד את סוללה A, אחד מהביצורים הגדולים שהיו מחומשים בתותחי מצור כבדים לאורך רכס קראולי שממערב להלנה.
הכוח הקטן של דרייק נתקל בסיירים של הדרום שצפו על כוחות האיחוד בהתנגשויות בהיקף קטן כמה פעמים במהלך היום כאשר הדרומיים הרוויחו זמן בהמתנה לתגבורות ממרמדוק.
עם אור ראשון ב-4 באפריל, מספר מוערך של 2,500 פרשים בלתי רכובים של צבא הקונפדרציה שהשתייכו לדיוויזיית מרמדוק, תקפו את המשמר הקדמי של דרייק בקרב אלקינס פרי.
בקרב, שארך שבע שעות, נהדף הכוח של דרייק שוב ושוב לכיוון נהר מיזורי הקטן, אך עלה בידו לבלום את מתקפת האויב ולאפשר לשאר הכוחות הארמייה השביעית בפיקודו של הגנרל פרדריק סטיל לחצות את הנהר ולהתקדם לעימות המכריע מול מייג'ור גנרל סטרלינג פרייס בקרב ראיירי ד'אן שהתנהל ב-10 - 12 באפריל.
בקרב זה הכריע סטיל את האויב, והדף אותו לכיוון הבירה הזמנית של הקונפדרציה, וושינגטון, ארקנסו.
ב-15 - 26 באפריל כבש הגיס השביעי את קמדן.
עד לאותה עת, שכנה בקמדן המפקדה של ארמיית ארקנסו של הקונפדרציה בפיקודו של פרייס.
סטיל מצא בעיר אספקת מזון בכמות בלתי מספקת, והדבר הצריך אותו לשגר שיירת קרונות עם מספוא ולשלוח שיירת אספקה לפיין בלאף, 130 ק"מ צפון-מזרחה דרך האזורים השוממים.
משימה זו נחשבה למסוכנת אך חיונית, שכן מנות המזון של הגיס השביעי היה קצובות והחיילים בקמדן ניזונו מקלחי תירס או לחם תירס אם המזל שיחק לידם.
עם יציאת השיירה ב-23 באפריל, חנה דרייק 30 ק"מ ממזרח לעיר בערבו של היום הראשון למסע.
לאורך כל הדרך התנגשו הפרשים של דרייק עם הסיירים של שלבי.
ברדת היום השני, שהיה יום ראשון, חנו דרייק והשיירה על הגדה המערבית של הנהר מורו ביו שכמעט ולא היה ניתן לחציה.
עם שחר יום שני 25 באפריל הם יצאו לדרך, ועם החציה של הקרונות הראשונים את המעבר הקשה של הנהר, הותקף כוח הפיקוד של דרייק על ידי כ-7,000 פרשים בלתי רכובים של הקונפדרציה בפיקודו של גנרל ג'יימס פייגן בצומת הדרכים המבודדת מרקס מילס.
במאבק נואש זה, שהסתיים בקרב פנים אל פנים, הוביל דרייק פעולת הגנה נמרצת ונפצע קשה.
הוא נפל מסוסו בשל איבוד דם ונשבה יחד עם כל הבריגדה, כאשר שאר הכוח הצליח להימלט ולחבור לקווי צבא האיחוד.
לאחר שנפגע קשות מקליע שפגע בירכו, התעורר דרייק לאחר הקרב וראה את גנרל פייגן עומד מעליו.
פייגן דאג שדרייק יטופל אישית על ידי הרופא שלו, וימים מספר אחר כך הוא דאג לאמבולנס שיעביר את דרייק מבית חולים שדה לביתו הסמוך של רופא דרומי ושל רעייתו שסיפקו לו טיפול אישי ומסור יותר.
היה זה אף על פי שב-17 באפריל אסר גרנט על חילופי שבויים.
בינתיים, כ-1,200 מאנשי הבריגדה של דרייק נשבו במרקס הילס ואולצו לצעוד למחנה השבויים הידוע לשמצה קמפ פורד שבטיילר, טקסס, שם הם נותרו בתנאים מחרידים עד סוף פברואר 1865. לאחר שהחלים מפציעתו בביתו שבבלאקסבורג, איווה, שב דרייק לליטל רוק על קביים.
הוא מונה כנשיא הוועדה הצבאית של ארקנסו, שהייתה אז בית הדין הצבאי החזק ביותר במדינה.
בדצמבר 1864, דרייק, שהיה אז מועמד להעלאה לדרגת בריגדיר גנרל, הגיש תלונות נגד מפקדו, קולונל צ'ארלס ו.
קיטרדג', שהביאו להרשעתו של זה האחרון בבית משפט צבאי ושחרורו מהשירות בגין שכרות והתנהגות שאינה הולמת קצין.
בפברואר 1865 קודם דרייק לדרגת ייצוג של בריגדיר.
בינתיים הוא הצטרף לרגימנט ה-36 במקום הצבתו בסנט צ'ארלס ממרץ ועד אוגוסט אותה שנה.
בינתיים, השבויים שנשבו במרק הילס וששרדו את הזוועות בקמפ פורד, שוחררו בסוף פברואר, ולאחר חודש של חופשה בבתיהם, התאחדו עם שאר חיילי הרגימנט בסנט צ'ארלס.
המלחמה במזרח התפוגגה, אך כוחות הקונפדרציה בארקנסו ובטקסס סירבו לשקול כניעה והן כוחות הקונפדרציה והן הרשויות האזרחיות בדרום ארקנסו שקעו באנרכיה מוחלטת כאשר רבים מקצינים סדירים לשעבר של הקונפדרציה הפכו את יחידותיהם לכנופיות גרילה, שהכו בעמדות צבא האיחוד בנהר וייט ובנהר ארקנסו.
על אף האיחוד מחדש של הרגימנט ה-36 של איווה, בסוף אפריל היה מורל החיילים ירוד כאשר הם המתינו בסנט צ'ארלס במוצב מרוחק לשחרורם.
עם הגעתו של דרייק כדי ליטול את הפיקוד, הוא השליט משמעת והורה לרגימנט להתחיל לבנות צריפים ראויים לחיל מצב.
בעוד שהוראה זו הרגיזה רבים מאנשי הרגימנט, היא גרמה להם להיות עסוקים ובמצב פיזי טוב, בעת שהמתינו לשחרורם.
ב-11 ביוני 1865 קיבל דרייק את הפיקוד על הבריגדה הראשונה של הדיוויזיה השנייה של הארמייה השביעית.
באוגוסט הוא שוחרר מהשירות כבריגדיר גנרל בכוחות המתנדבים של צבא ארצות הברית.
הרגימנט ה-36 של איווה, שכעת היה חלק מתפקידו הפיקודי החדש, שוחרר מהשירות ב-24 באוגוסט בדה-ואל בלאף, ארקנסו, הועבר לדוונפורט, איווה, ושוחרר מהשירות.
לאחר המלחמה עבד דרייק כעורך דין פלילי במשך כשש שנים.
לאחר מכן, במשך כמעט 30 שנה, הוא עסק בבנקאות, בבנייה, ובניהול בענף הרכבות.
הוא היה נשיא חברות רכבת שונות, והקים את הבנק הלאומי של סנטרוויל, שעד למותו הוא היה נשיאו.
ב-17 ביולי 1895 זכה דרייק במועמדות המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל איווה.
בבחירות המקדימות שנערכו ב-5 בנובמבר אותה שנה הוא נבחר ברוב גדול, וכיהן כמושל בשנים 1896–1898.
דרייק תרם להקמתה של אוניברסיטת דרייק בדה מוין, שנקראה על שמו, ושימש כחבר בחבר הנאמנים שלה.
הוא גם תרם לקולג'ים נוספים ולמוסדות דת.
פרנסיס דרייק נפטר בסנטרוויל, איווה ב-20 בנובמבר 1903 ונטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
פרנסיס דרוונט ווד היה פסל בריטי, חבר אקדמיה המלכותית לאמנויות.
פרנסיס ווד נולד בעיירה בקאמבריה.
הוא נסע ללמוד פיסול בגרמניה ובשנת 1887 חזר להמשך לימודים בלונדון.
בשנים 1897–1905 הוא היה מלמד בבית ספר לאמנויות בגלאזגו.
בתקופה זו הוא יצר מספר פסלים שהיו חלק של עיטור הבניינים.
בשנת 1909 הוא יצר פסל משיש Atalanta, שהעתק מברונזה הוצב בשנת 1929 ליד גשר אלברט.
בשנת 1914 כאשר פרצה מלחמת העולם הראשונה ווד היה מבוגר מדי להתגייס לצבא אך הוא התנדב לעבודה בבית חולים.
הוא פיתח שיטה ליצירת מסכות מנחושת לחיילים שנפצעו בפנים.
שימוש במסכות אלו נתן לפצועים ביטחון עצמי.
הוא עבד בתחום כשנתיים ובתקופה זו יצר כמה מאות מסכות לפצועים.
שיטה זו שימשה גם פסלת אמריקאית אנה קולמן לאד.
בשנת 1918 ווד מונה לפרופסור בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1923.
בשנת 1918 הוא עשה פסל Canada's Golgotha שתיאר חייל קנדי שנצלב על העץ.
פסל זה גרם לתקרית דיפלומטית בין קנדה לבין גרמניה.
הפסל נפסל להצגה בתערוכה המתוכננת והוצג מחדש רק בשנות ה-90. בשנת 1919 הוא היה חבר בצוות שעבדו על הסנוטאף של לונדון.
בשנת 1920 ווד נבחר לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
מייג'ור פרנסיס ג'ון ויליאם הארווי, VC היה קצין בחיל הנחתים המלכותי הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הארווי זכה לאחר מותו בצלב ויקטוריה, על מעשיו בשיא קרב יוטלנד.
קצין נחתים מלכותי ותיק, צאצא למשפחה צבאית, במהלך הקריירה שלו הפך הארווי למומחה בארטילריה ימית, ושירת על ספינות מלחמה גדולות רבות כקצין אימון תותחים ומפקד נשק.
הוא היה מבוקש במיוחד עבור אה"מ לאיון, ספינת הדגל של צי סיירות המערכה הבריטיות, ולחם בקרבות מפרץ הלגולנד, שרטון דוגר ויוטלנד.
ביוטלנד, הארווי, למרות שנפצע אנושות מירי פגזים גרמניים, הורה להציף את מחסן התחמושת של צריח Q על סיירת המערכה לאיון.
פעולה זו מנעה מטונות של קורדיט המאוחסנות שם להתפוצץ בצורה קטסטרופלית בפיצוץ שהיה משמיד את כלי השיט ואת כל שעל סיפונה.
אף על פי שהוא נכנע לפציעותיו שניות לאחר מכן, ייתכן שהמעשה שלו הציל למעלה מאלף אנשי צוות וגרם לווינסטון צ'רצ'יל להגיב מאוחר יותר: "בהיסטוריה הארוכה, המחוספסת והמפוארת של הנחתים המלכותיים אין שם ואין מעשה שבדבריו.
אופי והשלכות עומדים מעל זה".
פרנסיס הארווי נולד באפר סידנהאם, קנט, ב-29 באפריל 1873, והיה בנם של קומנדר ג'ון ויליאם פרנסיס הארווי, קצין בצי המלכותי, ואליזבת אדוארדס לאווינגטון הארווי (לבית פני).
בשנת 1884, בגיל 11, עבר הארווי עם משפחתו לסאות'סי והוא למד בבית הספר של פורטסמות', והשיג תוצאות אקדמיות מצוינות והראה בקיאות בשפות ובדיונים.
הארווי היה צאצא למשפחה צבאית; סבא-רבא שלו ג'ון הארווי נהרג ב-Glorious First of June בשנת 1794, וסבא-רבא שלו אדמירל סר אדוארד הארווי וסבו קפטן ג'ון הארווי מרגימנט הרגלים ה-9 היו גם דמויות צבאיות בולטות.
לאחר שעזב את בית הספר, הארווי בחר בקריירה צבאית והתקבל הן על ידי המכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, והן על ידי מכללת הצי המלכותי, גריניץ', להכשרת קצינים.
הוא בחר בבית הספר האחרון כצוער בחיל הנחתים המלכותי, הארווי סיים את לימודיו ב-1892 ובשנה שלאחר מכן מונה ללוטננט מן המניין, והצטרף לאה"מ וילדפייר עבור ההכשרה הראשונה שלו על הים.
לאחר שנה בלבד בים, הארווי חזר לחוף והשתתף בקורסי ירי באה"מ אקסלנט, ובשנת 1896 מונה כמדריך מחלקה ראשונה בתותחנים ימיים.
הארווי הוצב על הסיירת אה"מ פיטון כאשר נכנסה לשירות בדבנפורט ב-8 ביוני 1897 לשירות בתחנת הפסיפיק.
בשנת 1898, בעודו על הפיטון, הודתה לו האדמירליות על דיווח שמסר על נמל סן דייגו.
כשחזר הביתה באותה שנה, הארווי קיבל תפקיד של עוזר מדריך לתותחנים בחטיבת פלימות'.
במהלך תקופה זו, הארווי התחתן עם אתל אדי ונולד לו בן אחד, ג'ון.
בין 1898 ל-1904, הארווי בילה חלק ניכר מזמנו קשור לצי התעלה, על סיפון אה"מ אדגר ואה"מ דיאדם, תרגול והדרכה בתותחים.
ב-28 בינואר 1900 הועלה לדרגת קפטן.
בשנת 1903 הוצב על סיפון אה"מ רויאל סובריין, הראשון מתוך שורה של מינויים בספינות גדולות ללמד תותחנות ליחידות הכבדות של צי התעלה.
עד 1909, הארווי שירת באה"מ דיוק אוף אדינבורו, אה"מ סנט ג'ורג' וסיירת המערכה החדשה אה"מ אינפלקסיבל.
ב-1910 הפך הארווי למדריך לתותחנים במספנת צ'טם ובשנה שלאחר מכן הועלה לדרגת מייג'ור, דו"ח על בית הספר לתותחנים שהעיר "מידת היעילות בהכשרת תותחנים בצ'טהאם היא גבוהה מאוד הן בהכשרה הכללית והן בהתייחסות לפרטים הקטנים.
קרדיט גדול מגיע לכל הנוגעים בדבר, במיוחד למייג'ור פ.ג'.ו.
כוחו של דו"ח זה הקנה להארווי תפקיד כקצין ימי בכיר על סיפון אה"מ לאיון, ספינת הדגל בדחי של 27,000 טון של צי סיירות המערכה הבריטי.
ללאיון היו שמונה תותחי 13.5 אינץ' והארווי הוצב בצריח Q וניהל את פעולתם ואת האש.
תחת מפקדה החדש, אדמירל משנה דייוויד ביטי, הארווי שירת כקצין הימי הבכיר על הסיפון במלחמת העולם הראשונה, המערכה הצבאית הראשונה שלו.
הארווי לא היה צריך לחכות זמן רב כדי להשתתף בקרב, כשראה קרבות בפעם הראשונה בקרב מפרץ הלגולנד שבועות ספורים לאחר פרוץ המלחמה.
ב-28 באוגוסט 1914, לאיון והשייטת שלה שכללה גם את אה"מ קווין מרי ואה"מ פרינסס רויאל, הפליגה אל מפרץ הלגולנד, שם כוחות סיירות גרמנים ובריטים כבר היו מעורבים במאבק מר.
סיירת גרמנית אחת כבר הוטבעה כשהכוח של ביטי הגיע, אבל ספינת הדגל הגרמנית SMS קלן והסיירת SMS אריאדנה הופתעו בערפל והושמדו על ידי פגזים כבדים מסיירות המערכה של ביטי.
הקונטר-אדמירל הגרמני לברכט מאס ויותר מ-1,000 מלחים שלו נהרגו, התותחים של הארווי קלעו מספר פגיעות בסיירות.
שישה חודשים לאחר מכן, התותחים של הארווי גרמו שוב נזק חמור לכוח גרמני בקרב שרטון דוגר.
במהלך החודשים הקודמים חצתה שייטת סיירות מערכה גרמניות בפיקודו של אדמירל היפר את הים הצפוני והפגיזה ערי חוף בריטיות במספר הזדמנויות.
ב-24 בינואר 1915 נעשה ניסיון נוסף, אך הפעם מנתחי אותות בריטיים זיהו את התנועה הגרמנית ובאמצעות מידע זה שלחה האדמירליות את כוחו של ביטי ליירט ולהשמיד אותם.
השייטות של ביטי והיפר התנגשו בשעה 09:00 ובמהלך הקרב שלאחר מכן, לאיון נותרה חשופה בשל תקשורת שגויה בין הספינות, מה שהוביל לכך שאה"מ טייגר ירתה בספינה הלא נכונה, והותירה את SMS מולטקה ללא שאף אחת מהאוניות העסיקו אותה, וכך הצליחה לירות בצורה מדויקת יותר.
ספינת הדגל הבריטית הייתה לחוצה קשה עד שאחת היריות של לאיון חדרה לאחד הצריחים של זיידליץ.
פיצוץ ענק הרס גם את הצריח השכן והרג 160 איש, ספינת הדגל הגרמנית שרדה רק בשל פעולותיו של המלח וילהלם היידקאמפ, שפתח את שסתומי המים למחסני התחמושת למרות שהם בערו.
לאיון ניזוקה קשות בפעולה מפגזים מ-SMS דרפלינגר וכשהמנועים שלה כושלים, סבה לאחור כדי להטביע את SMS בליכר שכבר הייתה פגועה קשות.
איתותים שנקראו בצורה שגויה הביאו לכך ששאר הצי הבריטי חזר לתמוך בלאיון במשימה זו, מה שאפשר לשאר הצי הגרמני המוכה לפרוש כשהבריטים השמידו את בליכר האומללה ו-792 מאנשי הצוות שלה.
לאחר הקרב, הארווי נשאר על סיפון לאיון ברוזית' במשך כל 1915 ובחמשת החודשים הראשונים של 1916, והמשיך באימוני התותחים שלו ובהכנות לפעולת הצי הגדולות.
הכנותיו יצאו לפועל ביום האחרון של חודש מאי, כאשר הצי הבריטי הפליג לקרב נגד עיקר כוחותיו של צי הים הפתוח הגרמני בקרב יוטלנד.
סיירות המערכה של ביטי הובילו את הצי הבריטי בהתקפתו, והפליגו דרומה לים הצפוני כדי למצוא את האויב בשעות אחר הצהריים של 31 במאי 1916. בשעה 14:15, סיירות תצפית הבחינו בחלוץ הגרמני וביטי סגר כדי לתקוף את האויב בכוחו העיקרי.
בהינתן זמן להתכונן, היפר היה מוכן להתמודד עם ביטי עם סיירות המערכה שלו במערך כדי להתמודד עם הספינות המתקרבות של ביטי.
היפר גם שאב עידוד מצי ספינות הקרב הגרמנית הראשית בפיקודו של ויצה-אדמירל ריינהרד שר, שהפליג צפונה קרוב מאחוריו.
בשעה 15:45 הגיע ביטי לטווח של הצי הגרמני והחלוץ התערבו זה בזה עם מטחי האש הפותחים שלהם.
כששני הכוחות צמצמו את הטווח, הגרמנים מצאו את הטווח טוב ומהיר יותר מהבריטים, שזוהו על רקע השמש.
כתוצאה מכך, פגזים גרמניים פגעו בספינות הבריטיות בעוד שהספינות הגרמניות נותרו ללא פגיעה ב-10 דקות הראשונות של הקרב.
במהלך שלב זה של הקרב נפגעה לאיון מתשעה פגזים מ-SMS ליצו.
פגז אחד בשעה 16:00 פגע בפינה הימנית העליונה של פתח התותח השמאלי במפגש בין לוח החזית לגג, והעיף חתיכה מהלוח הקדמי בגודל 9 אינץ' לתוך הצריח לפני שהתפוצץ, פוצץ את הגג המשוריין של הצריח והצית שריפה, שגורמי בקרת נזקים שעבדו מחוץ לצריח נלחמו כדי לכבות אותה.
הפיצוץ הראשוני הרג או פצע את כל מי שהוצב בצריח התותח עצמו.
הארווי, למרות פצעים וכוויות קשים, נתן פקודות במורד צינור הקול לסגור את דלתות מחסן התחמושת ולהציף את תאי המחסנים, פעולה שתמנע מהקורדיט במחסנים להתפוצץ.
בהסתובב אל הסמל שלו, האיש היחיד שעדיין שרד, הורה לו הארווי להמשיך אל הגשר ולתת דיווח מלא לקפטן הספינה ארנל צ'טפילד (תרגיל רגיל בתרגילי נזק).
הסמל הלך מיד לגשר והודיע לקפטן על מעשיו של הארווי לפני שנלקח למטה כדי לחבוש את פצעיו.
בתחנת השידור מתחת לסיפון המשוריין, הופקד מסיק דרגה 1 ויליאם יאו על העברת הפקודות האחרונות של הארווי.
כתוצאה מכך, המחסן הוצף וננעל בתוך דקות מהפגיעה.
עם זאת, מטעני הקורדיט שנפלו מצריח התותח לאחר הפגיעה לא הוסרו למקום מבטחים, ועדיין היו מטענים מוכנים בתא העבודה.
מספר רב של אנשי צוות עדיין נשאר בחדר הפגזים, בחדר מסירת המטענים ובתא העבודה.
השריפה שחשבו כי כובתה לאחר הפגיעה בצריח התחזקה והציתה את מטעני הקורדיט הנותרים, והביאה לפיצוץ גדול בשעה 16:28 שהרג את אנשי צוות הצריח, שלהבת הפיצוץ הגיעה עד לגובה העליון של תרני הספינה.
גם עם אמצעי הזהירות שננקטו, התגלה מאוחר יותר כי דלתות מחסן התחמושת היו סגורות לחלוטין - רק מי הים במחסן שמאחוריו מנעו מהפיצוץ להגיע פנימה.
שעות לאחר מכן במהלך ההתקשרות העיקרית של צי הקרב, ספינת הדגל של אדמירל משנה הוראס הוד אה"מ אינווינסיבל הושמדה עם 1,032 אנשי צוות.
כל שלוש הספינות אבדו כתוצאה מפיצוצי מחסני תחמושת דומים לזו שנמנע בקושי על לאיון.
גופתו החרוכה של הארווי נלקחה מהריסות צריח Q לאחר הקרב ונקברה בים בכבוד מלא לצד שאר 98 ההרוגים שספגה לאיון.
גבורתו מול המוות הוודאי לא נעלמה מעיניו; הוא הוזכר לשבח על ידי אדמירל ג'ליקו לאחר הקרב והוא זכה לאחר מותו בצלב ויקטוריה.
סר פרנסיס הנרי גולדסמיד, הברון השני (1 במאי 1808 – 2 במאי 1878) היה עורך דין ופוליטיקאי אנגלי.
פרנסיס נולד בלונדון למשפחת הבנקאים גולדסמיד .
אביו היה סר אייזק ליון גולדסמיד , פעיל בתנועת האמנציפציה היהודית בבריטניה.
גולדסמיד למד ייצוג משפטי באכסניית המשפט לינקולנ'ס בשנת 1833, והפך ליהודי הראשון שהפך לפרקליט אנגלי.
בשנת 1859, הוא ירש את תוארי הכבוד של אביו.
בשנת 1860, לאחר אישור חוק הנכים היהודיים, שבו סייע לאביו במספר חוברות שמשכו תשומת לב רבה, הוא התמנה להיות חבר פרלמנט במחוז הבחירה רידינג, וייצג את מחוז זה עד יום מותו.
גולדסמיד פעל למען הדת היהודית בממלכה המאוחדת, וייסד את בית הספר הגדול היהודי החופשי , הפועל כבר מעל ל-290 שנים בלונדון.
הוא תרם רבות לארגוני צדקה ובמיוחד לקרן יוניברסיטי קולג' לונדון.
הוא התחתן עם לואיזה גולדסמיד שהייתה בת דודתו.
אשתו הייתה פעילה למען חינוך נשים.
הוא העסיק את הסופרת והמתרגמת פרדריקה מקלין רואן כמזכירתו במשך מספר שנים.
הוא התחתן עם בת דודתו הראשונה לואיזה סופיה גולדסמיד ב-10 באוקטובר 1839 בלונדון, אנגליה.
אחיינו היה סר ג'וליאן גולדסמיד.
סר פרנסיס הנרי גולדסמיד, הברון השני, נפטר ב-2 במאי 1878 בבית החולים סנט תומאס בלונדון.
מותו נגרם כתוצאה מנפילה לרציף בעת ירידה מכרכרה בתחנת ווטרלו, מותו של פרנסיס נקבע באותו היום.
תואר הברון הוענק בירושה לאחר מותו לאחיינו סר ג'וליאן גולדסמיד, בנו של פרדריק גולדסמיד.
כביש גולדסמיד בעיירה רדינג נקרא על שמו של פרנסיס גולדסמיד, הכביש סלול בסמוך לבית הכנסת האורתודוקסי של העיירה.
פְרַנְסִיס ג'וֹזֶף אוֹפֶּנְהַיְמֶר היה סופר ועיתונאי אמריקאי–יהודי.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-20 פרסם מאמרים על אודות הפשיעה היהודית בניו יורק.
ב-1910 פרסם ספר על תולדות הגבלת ההגירה לארצות הברית, ובכלל זה הגירת יהודים.
הוא פרסם בעיתון הניו יורק הראלד סקירה מקיפה על חיי היהודים בניו יורק, ובכלל זה מוסדות הצדקה וחיי החברה והדת.
עוד פרסם ב-1927 ספר בשם "The New Tyranny: mysticism, scepticism", וכן ב-1940 ספר בשם "Ezekiel to Einstein: Israel's Gifts to Science and Invention" (מיחזקאל עד איינשטיין: מתנותיו של ישראל למדע ולהמצאה) הסוקר את תרומת היהודים למדע.
פרנסיס מריה דה וולף היה שחקן אופי אנגלי.
נולד באסקס ב-1913. את דרכו בעולם הקולנוע החל בשנת 1935, כאשר שיחק בסרט "".
מאוחר יותר שיחק במגוון סרטי קולנוע דוגמת: "שרפה מעל אנגליה", "סקרוג'", "אייבנהו", מובי דיק" ו"מרוסיה באהבה" ו"שלושת המוסקטרים".
הוא גם שיחק בסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו".
דה וולף מת בסאסקס ב-1984.
פרנסיס ברנגל היה פוליטיקאי אמריקאי ממרילנד שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
פרנסיס ברנגל נולד ב-26 בנובמבר 1807 בפרדריק שבמרילנד.
הוא למד משפטים ולאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין.
ברנגל החל לעסוק בעריכת דין בפרדריק.
בשנים 1834 ו-1836 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
בהמשך נבחר כחבר המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-8 מטעם מחוז הקונגרס השני של מרילנד (שכלל אז את מחוזות אלגני, פרדריק וושינגטון), וכיהן מ-4 במרץ 1843 עד 3 במרץ 1845. הוא כיהן קדנציה קצרה, ואיבד את מושבו למועמד המפלגה הדמוקרטית תומאס ג'ונס פרי.
ברנגל מת בפרדריק ב-10 בדצמבר 1846, ונקבר בבית העלמין במאונט אולייב.
פרנסיס פרסטון בלייר הבן היה מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
הוא ייצג את מיזורי הן בבית הנבחרים והן בסנאט, והיה פעיל במניעת הצטרפות מדינת מיזורי לקונפדרציה בתחילת המלחמה.
בלייר סייע במינוי נתנאל ליון למפקד הצבאי החדש של המחלקה המערבית של צבא ארצות הברית.
הוא סייע לליון להשיג את סיוע "משמר הבית" של סנט לואיס במעבר של יותר מ־20,000 רובים ומוסקטים ממחסן הנשק של סנט לואיס לאילינוי.
הפורשים של מיזורי ראו באירוע זה הפרת שביתת נשק בלתי רשמית שכוננה במדינה.
זה גרם לפרשת מחנה ג'קסון ולהמשך פעילות גרילה על ידי גורמים תומכי עבדות זועמים.
בשנת 1862, הצטרף בלייר למתנדבי מיזורי, זכה לדרגת מייג'ור גנרל, פיקד על דיוויזיה בוויקסבורג תחת שרמן, השתתף בצעדת שרמן אל הים וסיים את המלחמה כמפקד קורפוס.
בבחירות 1868, הוא היה המועמד של הורשיו סימור לתפקיד סגן הנשיא, אך נאומיו הדרמטיים על הסכנות שבשחרור העבדים השחורים נחשבו על ידי חלק מהאנשים כאחראיים להפסד הדמוקרטים בבחירות.
בשנת 1872 סבל משבץ ששיתק אותו, אך המשיך להיות פעיל בפוליטיקה של המדינה עד מותו שלוש שנים מאוחר יותר.
בלייר נולד ב-19 בפברואר 1821 בלקסינגטון, קנטקי, והיה בנם השלישי והצעיר של עורך העיתון והפוליטיקאי פרנסיס פרסטון בלייר, ואלייזה ויולט (גיסט) בלייר.
הוא היה אחיו של מונטגומרי בלייר, ראש עיריית סנט לואיס ומנהל הדואר תחת לינקולן, ובן דודו של בנג'מין גרץ בראון, חבר הסנאט של ארצות הברית ומושל מיזורי.
בלייר למד בבתי ספר בוושינגטון די.
סי., לאחר מכן המשיך בלימודים באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת קרוליינה הצפונית, אך השלים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון ב-1841, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת טרנסילבניה.
לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין בקנטקי בלקסינגטון, החל לעסוק במקצוע בסנט לואיס ב-1842 עם אחיו הבכור.
בשנים 1842–1845, עבד במשרד עורכי הדין של תומאס הארט בנטון.
בסתיו 1845 נסע בלייר למערב לציד ביזונים ושהה חורף שלם במזרח קולורדו עם בן דודו ג'ורג' בנט בפורט בנט, יישוב על שביל סנטה פה.
בלייר ניגן בבנג'ו בכמה מסיבות במקום.
לאחר שפרצה מלחמת ארצות הברית–מקסיקו הוא הצטרף למשלחתו של הגנרל סטיבן וו.
קירני בסנטה פה, אשר מינה אותו לתובע הכללי של טריטוריית ניו מקסיקו לאחר הכיבוש.
בשיתוף פעולה עם אלכסנדר ויליאם דוניפן, וילארד פרבל הול ודייוויד וולדו, פיתח בלייר קוד משפטי אמריקאי לאזור והפך לשופט בבית המשפט החדש.
כיוון שהתעניין יותר בפוליטיקה מאשר במשפטים, חזר בלייר לסנט לואיס בקיץ 1847. כידידו האישי והפוליטי של תומאס הארט בנטון, הוא התפרסם בזכות עמדותיו נגד העבדות ותמיכתו הנחרצת בפוליטיקה של אדמה חופשית, אף על פי שהיה בעל עבדים בעצמו.
בלייר כיהן בבית הנבחרים של מיזורי בין השנים 1852–1856, ואז נבחר לקונגרס.
באותה תקופה, מיזורי והאומה עברו רה-ארגון פוליטי נרחב, שהותיר את הזהות המפלגתית של בלייר לא ברורה.
לפי עיתון The Western Democrat ממרץ 1857, בלייר נבחר כדמוקרט ונחשב "בדרך כלל לאופוזיציה" בגלל עמדותיו בנוגע לעבדות.
מקורות נוספים מכנים אותו "דמוקרט חופשי" ומועמד דמוקרטי נגד-הממשל בסגנון דוגלאס ווייס.
בלייר תמך בהגבלות וילמוט והתנגד לחוקת לקומפטון שהייתה בעד עבדות בטריטוריית קנזס.
ב־14 בינואר 1858 נשא נאום מרכזי שבו תיאר את העבדות כבעיה לאומית והציע לפתור אותה באמצעות שחרור הדרגתי והעתקת עבדים משוחררים לאמריקה הלטינית ואמריקה המרכזית.
שנה לאחר מכן בבוסטון, זכה לתהילה לאומית עם נאומו "גורל הגזעים של היבשת הזו".
לקראת סיום כהונתו הראשונה, הפסיד בלייר בבחירות המחודשות ב־1858 לג'ון ריצ'רד בארט, אך הצליח לערער על התוצאה והושב בקונגרס ה־36 ב־8 ביוני 1860. הוא התפטר שבעה-עשר ימים לאחר מכן, והפסיד שוב בבחירות מיוחדות, כאשר בארט חזר למושב ב־3 בדצמבר.
בבחירות הרגילות של 1860 נבחר מחדש לקונגרס ה־37, וכיהן כיו"ר הוועדה החשובה לענייני צבא.
ביולי 1861 התפטר שוב כדי להיות קולונל בצבא האיחוד.
בשנת 1862 נבחר לקונגרס ה־38, אך נאלץ לוותר על מושבו ב־10 ביוני 1864 לאחר שהמתמודד מולו, סמואל נוקס, זכה בערעור על התוצאה.
משפחת בלייר הייתה תומכת נחרצת של אברהם לינקולן במהלך עלייתו לנשיאות ושנות כהונתו, ובלייר עצמו נהנה מהפטרונות הפוליטי של לינקולן.
בימים שלאחר בחירתו של לינקולן לנשיא, כאשר היה ברור שמספר מדינות דרומיות דוגלות בפרישה מן האיחוד, בלייר היה בין מנהיגי התנועה הפוליטית היוניסטית במיזורי, אשר תמכה בשימוש בכוח הצבאי־למחצה של ה־Home Guard, אם יהיה בכך צורך, כדי למנוע ממיזורי לפרוש.
עם הזמן, בלייר נתרחק מן היוניסטים הרדיקליים, כגון בנג'מין גרץ בראון, שתמכו בשחרור מיידי של כל האנשים המשועבדים במיזורי, ובמקום זאת העדיף את הצעתו של לינקולן לשחרור הדרגתי.
בראון צמח כמנהיג מפלגת האיחוד הרדיקלית במיזורי, בעוד שהפלג של בלייר נודע בשם "המפלגה השמרנית".
מיד לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית בדצמבר 1860, בלייר, בהאמינו שמנהיגי הדרום מתכננים לסחוף את מיזורי למהלך הפרישה, החל במאמצים אקטיביים למנוע זאת.
הוא ארגן וצייד באופן אישי כוח של כמה אלפי אנשי Home Guard, שנלקחו מה־Wide Awakes, מועדוני הצעדה הרפובליקניים של מסע הבחירות לנשיאות 1860, ומהתנועה הגרמנית הספורטיבית בסנט לואיס, Turnverein.
כאשר התגברה המתיחות, בלייר והקפטן (לימים בריגדיר גנרל) נתניאל ליון העבירו לפתע את הנשק ממחסור הנשק בסנט לואיס לאלטון שבאילינוי.
ב-10 במאי 1861, ליון, יחד עם משמר הבית ופלוגת צבא קבע של ארצות הברית, לכדה כמה מאות מתנדבי מיליציה בדלנים שהוצבו לתפוס את מחסן הנשק.
פרשת מחנה ג'קסון העניקה יתרון ראשוני ברור לפדרציה, אך גם הסיתה רגשות שקראו לפרישה במדינה.
מלחמה גלויה בין כוחות האיחוד ותומכי מושל מיזורי הפרו-דרומי קלייבורן ג'קסון הייתה קרובה.
כדי למנוע זאת, הגנרל ויליאם ס.
הארני, מפקד הצבא במיזורי, הסכים ב־21 במאי ל"שביתת הנשק הארני פרייס" עם מפקד משמר המדינה סטרלינג פרייס.
בלייר התנגד, ופנה למנהיגים הרפובליקנים בוושינגטון.
תוך מספר שבועות, הארני הוחלף בליון כמפקד זמני.
ליון דחק את ג'קסון ופרייס לפינה הדרום-מערבית של מיזורי, עד שנהרג בקרב וילסון קריק, בעוד בלייר סייע בארגון ממשל מדינתי חדש, וכל זאת במקביל לכך שג'ון פרימונט מונה כמפקד המחלקה המערבית של צבא ארצות הברית.
פרימונט עצמו היה רפובליקני בולט עם קשרים במיזורי.
בלייר החל במהרה לראות בפרימונט יריב פוליטי, והשניים התעמתו סביב היבטים רבים של פעילותו של פרימונט במיזורי.
פרימונט, כמפקד הצבא האזורי, היה אחראי להוצאה מהירה של סכומי כסף גדולים לצורך אספקה וציוד.
בלייר ציפה שרוב הכסף הזה יופנה לבעלי בריתו בקהילת העסקים של סנט לואיס, אך לפרימונט ולאנשיו היו תוכניות אחרות.
תלונותיו החריפות של בלייר, בצירוף הבזבוז והשחיתות, סייעו לפגוע באמינותו של פרימונט, שהודח מתפקידו ב־2 בנובמבר.
ביולי 1862 מונה בלייר לקולונל מתנדבים ממיזורי, באוגוסט 1862 קיבל קידום לבריגדיר גנרל ולאחר מכן בנובמבר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר שנבחר מחדש לבית הנבחרים, התפטר מתפקידו, אך חזר בו על פי בקשה/צו של לינקולן מאפריל 1864. התגובה של הסנאט הייתה: "לא יוחזרו קצינים שהתפטרויותיהם התקבלו אלא באמצעות מינוי חדש ואישור הסנאט."
במיזורי, בלייר פיקד על חטיבה המורכבת מרגימנט הרגלים ה-13 של אילינוי, רגימנטים הרגלים ה-29, ה-30, ה-31 וה-32 של מיזורי, רגימנט הרגלים ה-58 של אוהיו, פלוגה 4, ארטילריה קלה של אוהיו ופלוגה C, פרשי מיזורי ה-10.
לאחר מכן פיקד בלייר על דיוויזיה במערכת ויקסבורג ובלחימה על צ'טנוגה, והיה אחד ממפקדי הקורפוסים של ויליאם שרמן במערכות האחרונות בג'ורג'יה ובקרוליינות.
הקורפוס ה-17 שלו היה מעורב בהגנה על האזורים העורפיים של צבאו של שרמן עד שלב מאוחר יותר במערכה באטלנטה.
לפני יציאתו אל הצעדה אל הים, קלט הקורפוס ה-17 חלק מהגזרה של הקורפוס ה-16 ששירת עם שרמן.
עם סיום המלחמה, בלייר, שהוציא את רוב הונו הפרטי לתמיכה בצבא האיחוד, נפגע כלכלית.
בשנת 1866, כמו אביו ואחיו, התנגד למדיניות השיקום של הקונגרס ועזב את המפלגה הרפובליקנית.
ב־1866 התמודד לבית הנבחרים של מיזורי מול צ'ארלס ברנסקום.
הבחירות היו צמודות, אך בסופו של דבר הובס בלייר לאחר שהיועץ המשפטי של מיזורי קבע כי קולות שניתנו לאחר שקיעת השמש היו תקפים.
בשנת 1868, הוא היה מועמד הדמוקרטים לסגן הנשיא, יחד עם הורשיו סימור.
בלייר תרם להפסד הדמוקרטים דרך מסע נאומים שבו הציג את התחרות עם יוליסס ס.
גרנט והרפובליקנים התומכים בשיקום בהקשר גזעי, ואיים על שליטת "גזע חצי-ברברי של שחורים" שרצו "להשפיל את הנשים הלבנות לתשוקותיהם הבלתי מוגבלות".
לפחות חבר קונגרס אחד האשים את בלייר בהפסד של סימור, וכינה את התנהגותו "טיפשית ובלתי ניתנת להצדקה".
לבלייר הייתה מידה מסוימת של תהילה משונה כשב־29 ביולי 1870 היה עד מקרי לרצח מפורסם.
הוא שהה במלון מפורסם והבחין בצעקות עזרה מבניין across the street.
הוא צפה מחלון המלון כששני גברים רצו החוצה – בניו של בנג'מין ניית'ן, סגן נשיא הבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בנג'מין ניית'ן נמצא באחוזה, מוטל ללא רוח חיים.
נפתחו מספר חקירות, אך התעלומה לא נפתרה.
בשנת 1871 נבחר בלייר על ידי בית הנבחרים של מיזורי כחבר הסנאט של ארצות הברית.
ב-16 בנובמבר 1872 לקה בשיתוק, שממנו לא התאושש.
בשל מצבו הבריאותי, הובס בינואר 1873 בניסיונו להיבחר מחדש לסנאט.
הוא למד לכתוב בכאב ביד שמאל והמשיך בפעילות הפוליטית שלו.
בלייר שמר על עניין פוליטי מתמיד ושירת כמפקח המדינה לביטוח עד מותו מפגיעת ראש לאחר נפילה ב־8 ביולי 1875, בגיל 54. הוא נקבר בBellefontaine Cemetery.
ב-1847, בלייר התחתן עם אפולין אלכסנדר; היו להם שמונה ילדים.
ויליאם שרמן אמר לאחר מותו: "תמיד ראיתי בו כאחד מהפטריוטים הנאמנים ביותר, הכנים והמכובדים ביותר, ואחד החיילים האמיצים ביותר שהמדינה הזו יצרה."
גרנט כתב על בלייר בזיכרונותיו: "לא היה אדם אמיץ ממנו, וגם לא היה אדם שמציית לכל פקודות מעלה בדרגת מהירות שאין עוררין עליה.
הוא היה אדם אחד כחייל, ואדם אחר כפוליטיקאי."
בשנת 1885 הוקמה אנדרטה לסנאטור בלייר בכניסה ל-Forest Park בסנט לואיס, בצומת Kingshighway ו־Lindell Blvd.
בשנת 1899, מדינת מיזורי תרמה פסל שיש של בלייר מאת אלכסנדר דואי לאוסף היכל הפסלים הלאומי של הקפיטול.
פרנסיס ג'יימס צ'יילד היה חוקר אמריקאי, פרופסור לספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד, ואספן חשוב של בלדות עממיות אנגליות וסקוטיות.
צ'יילד נולד בבוסטון, מסצ'וסטס, למשפחה ממוצא אירי.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1846, ובהמשך הצטרף לסגל ההוראה שם בשנת 1851.
במהלך הקריירה האקדמית שלו, התעניין במיוחד בפולקלור ובספרות עממית, והקדיש שנים רבות לאיסוף, חקר ופרסום בלדות מסורתיות.
עבודתו המפורסמת ביותר היא אוסף הבלדות "Child Ballads", אשר פורסם בין השנים 1882 ל-1898 תחת הכותרת "The English and Scottish Popular Ballads".
האוסף כולל 305 בלדות, שלכל אחת מהן מצורפות גרסאות שונות, הערות ומחקר מעמיק.
עבודתו של צ'יילד נחשבת לאבן דרך בחקר הבלדות והפולקלור, והיא ממשיכה להשפיע על חוקרים ואמנים עד היום.
צ'יילד נפטר בקיימברידג', מסצ'וסטס, בשנת 1896. מורשתו נמשכת דרך עבודתו החלוצית בתחום הבלדות העממיות, והאוסף שלו נחשב לאחד המקורות החשובים ביותר להבנת המסורת המוזיקלית והספרותית של אנגליה וסקוטלנד.
פרנסיס מור דיימונד היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית, שבמאי 1853 נבחר כסגן מושל רוד איילנד, ומתוקף תפקידו, כאשר המושל פיליפ אלן התפטר כדי לכהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, כיהן דיימונד במקומו כמושל רוד איילנד ה-23 מיולי 1853 ועד מאי 1854.
פרנסיס דיימונד נולד בבריסטול שברוד איילנד, כבנו של רויאל דימן.
בצעירותו הוא נסע אל הקריביים ובשנים 1832–1835 שירת כקונסול ארצות הברית בפורט-או-פרנס.
בשנים 1842–1849 היה דיימונד קונסול ארצות הברית בעיר הנמל וראקרוס שבמקסיקו.
המידע שהוא צבר שם היה רב ערך במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
במהלך המלחמה הוא נקרא לוושינגטון די.
כדי לספק מידע שסייע במתקפה על העיר.
לאחר הקרב כבש צבא ארצות הברית את האזור.
באותה עת שירת דיימונד כמתורגמן עבור הגנרל וינפילד סקוט.
הוא גם היה גובה המס של נמל וראקרוס.
עם שובו לרוד איילנד, קידם דיימונד את חברת הרכבות דרום-פסיפיק, ופיקח על סלילת המסילה.
ב-1853 נבחר דיימונד כסגן מושל רוד איילנד.
כחודשיים לאחר תחילת כהונתו, התפטר המושל פיליפ אלן כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, ודיימונד הושבע במקומו כמושל רוד איילנד ה-23, וכיהן בתפקיד מיולי אותה שנה ועד מאי 1854. הוא ניסה להתמודד בבחירות על משרת המושל של אותה שנה, אך לא עלה בידו להיבחר.
פרנסיס דיימונד נפטר בבריסטול ב-12 באפריל 1859. הוא נטמן בבית הקברות ג'ניפר היל שבעיר.
ב-1838 תכנן האדריכל הידוע ראסל וורן את ביתו של דיימונד ברחוב הופ בבריסטול.
היה זה אחד משלושה בתים בסגנון התחייה היוונית שתוכננו על ידי וורן ונבנו בסמיכות בבריסטול.
עלות בניית ביתו של דיימונד הייתה הגבוהה מבין שלושת הבתים, ובעקבות רכישת הבית הוא נכנס לפשיטת רגל ומכר אותו בשנה בה הושלמה בנייתו.
הבית עדיין עומד על תילו בבריסטול.
פרנסיס ג'ילט היה פוליטיקאי ממדינת קונטיקט.
הוא היה אביהם של השחקן והמחזאי ויליאם ג'ילט ושל הפוליטיקאי והעורך אדוארד ה.
ג'ילט נולד ב-14 בדצמבר 1807 באולד וינדזור שבקונטיקט (כיום חלק מהעיר בלומפילד).
בילדותו עבר עם הוריו, הכומר אשבל ואשתו אקסה פרנסיס, לאשפילד שבמסצ'וסטס.
בשנת 1829 השלים את לימודיו בקולג' ייל והחל ללמוד משפטים, אך עקב הידרדרות במצב בריאותו פנה במקום זאת לעיסוק בחקלאות בבלומפילד.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קונטיקט בשנים 1832, 1836 ו־1838. בשנת 1842 ניסה להיבחר לתפקיד מושל קונטיקט, והפסיד לשונסי פיץ' קליבלנד; לאחר מכן התמודד עוד תשע פעמים ללא הצלחה.
ג'ילט שימש כיו"ר מועצת החינוך של קונטיקט בשנים 1849–1865. בשנת 1852 עבר להרטפורד, קונטיקט, ובהמשך פיתח יחד עם גיסו, ג'ון הוקר, את שכונת "נוק פארם".
בשנת 1854 נבחר כסנאטור מטעם מפלגת האדמה החופשית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא מושב שהתפנה, וכיהן עד תום הקדנציה בשנת 1855, מבלי שהתמודד לבחירה מחדש.
לאחר מכן פעל כמרצה בנושאי חקלאות ומתינות (התנגדות לשתיית אלכוהול), והיה נאמן של בית הספר הממלכתי להכשרת מורים של קונטיקט, ואף שימש כנשיאו במשך שנים רבות.
הוא סייע בהקמת המפלגה הרפובליקנית בקונטיקט, ובמשך כמה שנים היה שותף שקט בעיתון Evening Press, ששימש כביטאון המפלגה.
עד מותו עסק בנדל"ן בהרטפורד שבקונטיקט.
הוא נפטר שם ב־30 בספטמבר 1879 ונקבר בבית העלמין ריברסייד שבפרמינגטון, קונטיקט.
בית פרנסיס ג'ילט בבלומפילד, שבו התגורר בשנות פעילותו המוקדמות נגד העבדות, רשום במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.
פְרַנְסִיס זָ'ם היה משורר צרפתי.
פרנסיס ז'ם נולד בטורניי בחבל הפירנאים בצרפת בשנת 1868. הוא למד בבית הספר התיכון בעיר פו, בירת המחוז, ואחר כך בעיר בורדו.
כתלמיד שקדן הוא פיתח טעם למסעות דמיוניים כדוגמת ספריו של ז'ול ורן.
אחרי כן, בעודו צעיר מאוד, בגיל 15 עד 18, נטה להרפתקאות בתורת החרקים, שהתבטאו לימים בשיריו.
בשנת 1886 התוודע לשיריו של שארל בודלר, נכשל בבחינת הבגרות והצליח להתגבר על הכישלון בכותבו 89 שירים.
בשנת 1889 החל לשמש פרקליט במשרדו של עורך דין בעיירה אורטז.
הוא השתעמם מעיסוקו כפרקליט, והחל לשלוח מאמרים על שירה לכתבי עת ספרותיים.
מאמרים אלה הרשימו את המשורר סטפאן מלארמה וגם את הסופר לעתיד אנדרה ז'יד, שהיה בן גילו של ז'ם.
בהשפעתו של ז'יד החליט ז'ם להקדיש עצמו לשירה.
בין שנת 1898 לשנת 1900 כתב ופרסם ז'ם את קובץ שיריו "מתפילת השחרית ועד לתפילת המנחה" ואת הקובץ "יגון הרקפות", ובו השיר "הילד שהייתי".
הוא זכה לפרסום רב וחולל תנועה ספרותית משלו.
בשנת 1901 התיידד עם המחזאי והמשורר פול קלודל, ונשא הרצאות בבריסל, באנטוורפן, בברוז' ובאמסטרדם.
בגיל 35 התאהב בנערה צעירה, אולם הורי הנערה דחו אותו והיא צייתה להם ונישאה לאיש עשיר.
מאורע זה גרם למשורר ייסורים.
לאחר אהבה נכזבת זו פרסם את קובץ שיריו "מחשופים ברקיע" בשנת 1906, ובו השירים "אנו נתאהב כל כך" ו"לעיתים אני עצוב".
שנה לאחר מכן הוא התחתן, אך נשאר במרכזם של חיי הספרות והעניק את השראתו לסופרים ומשוררים חדשים כמו פרנסואה מוריאק וז'אן קוקטו.
ז'ם העריץ את "שירי עבודת האדמה" של ורגיליוס, וכמו ורגיליוס עקב בתבונה אחר עונות השנה של עבודת האדמה.
הוא בילה את מרבית חייו באזורים המבודדים של הרי הפירנאים ותיאר בשיריו את אנשי הכפרים, את נשות האיכרים ואת הילדים.
ז'ם מת בשנת 1938 באזור הולדתו בחבל הפירנאים בצרפת.
לשיריו של פרנסיס ז'ם הייתה השפעה רבה על שירתה של רחל, כפי שהעידה בשירה "אני":
לבד מהמשוררת רחל שתרגמה רק שירים בודדים של ז'ם, תרגם גם הסופר והעורך בני ציפר כמה וכמה משירי ז'ם, אך טרם כינס את תרגומיו בספר.
הם התפרסמו בשנים האחרונות בעיתון "הארץ".
בכרך יד' של כתב העת "דחק" הופיע תרגומה של ליאורה בינג היידקר למניפסט של ז'ם: "הז'מיזם".
פרנסיס ויליאם אסטון היה פיזיקאי וכימאי בריטי יליד ברמינגהאם, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1922, "על גילוי איזוטופים של יסודות לא-רדיואקטיביים רבים בעזרת ספקטרוגרף המסה שלו, ועל הצגת כלל המספר השלם".
בשנת 1903 זכה במלגה לאוניברסיטת בירמינגהם, שם הובילו אותו מחקריו בשפופרות התפרקות חשמלית לגילוי התופעה הידועה בשם "החלל השחור של אסטון".
ב-1909 עבר למעבדת קוונדיש בקיימברידג', בעקבות הזמנתו של ג'יי ג'יי תומסון, ועסק בזיהוי האיזוטופים של היסוד ניאון.
כשחזר למחקריו אלה לאחר מלחמת העולם הראשונה, השתמש בשיטה של מיקוד אלקטרומגנטי כדי להמציא את ספקטרומטר המסות.
בעזרת המצאתו זו הצליח לזהות במהירות 212 מתוך 287 האיזוטופים הקיימים בטבע.
עבודתו בתחום האיזוטופים הובילה אותו לניסוח "כלל המספר השלם", לפיו - "כאשר מסת איזוטופ החמצן מוגדרת [כמספר שלם], המסות של כל שאר האיזוטופים יהיו בקירוב טוב מאוד מספרים שלמים".
כלל זה סייע רבות לפיתוח תחום האנרגיה הגרעינית.
אסטון נפטר בשנת 1945, בגיל 68, בקיימברידג' שבבריטניה.
פרנסיס לואיס היה פוליטיקאי אמריקאי ממוצא ולשי, אחד מנציגיה של ניו יורק ומחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לואיס נולד בוויילס ובגיל צעיר התייתם מהוריו והועבר לחסות דודו ודודתו.
הוא התחנך בסקוטלנד ובבית הספר "וסטמינסטר" באנגליה, ובשנת 1735, לאחר שהתגורר תקופה בלונדון, היגר לארצות הברית והקים בתי מסחר בפילדלפיה ובניו יורק.
בארצות הברית התיישב לואיס בקווינס שבניו יורק והחל לעסוק במסחר, ובשנת 1753 החל לספק לבוש ומדים לצבא הבריטי באמריקה.
כמו כן הוא החל בפעילות פוליטית ובמהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים שימש עוזרו של הגנרל יו מרסר.
לואיס נשבה במהלך הלחימה ונלקח לצרפת.
בשובו גברה פעילותו הציבורית והוא נבחר לקונגרס חוק הבולים (1765).
באותה עת פרש לואיס מפעילותו העסקית והתיישב בלונג איילנד בניו יורק.
בשנים 1775–1779 כיהן כציר מטעם ניו יורק לקונגרס הקונטיננטלי, אשר חבריו חתמו על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בנוסף לכך הוא נבחר לוועידת השישים (1775), ולאחר מכן למועצת המדינה הזמנית של ניו יורק (1776–1777).
בשנת 1778 נמנה לואיס בין חותמי תקנון הקונפדרציה.
בנו, מורגן לואיס, וחתנו, אדוארד ליווינגסטון, כיהנו בתפקידים בכירים בממשל האמריקני.
דיים פרנסיס אמיליה ייטס הייתה היסטוריונית של המדע, נאופלאטוניזם וחכמת הנסתר בראשית העת החדשה.
במשך שנים רבות הייתה מרצה במכון ורבורג של אוניברסיטת לונדון לחקר הציוויליזציה המערבית.
חיבוריה החשובים ביותר הם "ג'ורדאנו ברונו והמסורת ההרמטית" אותו פרסמה בשנת 1964 ו"אומנות הזיכרון" מ-1966.
נולדה בעיר סאות'סי במחוז המפשייר באנגליה, למשפחה אנגליקנית.
רוב חינוכה נעשה בבית, על ידי אמה.
הייתה הצעירה מבין ארבעה אחים (אח אחד, שנהרג במלחמת העולם הראשונה ושלוש אחיות).
חשיבות המחקר של ייטס היא בעיקר בתזה (פרדיגמה) שהניחה לפתחה של ההיסטוריוגרפיה של המדע והרעיונות ברנסאנס ובראשית העת החדשה.
לפי מחקריה, חלקן של תורות הנסתר (החכמות ה"הרמטיות") כגון הכישוף, האלכימיה, האסטרולוגיה, הגנוסיס, הקבלה וכדומה היה רב ומכריע בהתפתחות המדע המודרני ובפרט המדע המתבסס על מתמטיקה וניסויים.
גילוי זה החל כחלק מתגליתה שהמדען בן המאה ה-16, ג'ורדאנו ברונו, הועלה למוקד עקב האשמה בכישוף ולא על רקע אמונתו במודל ההליוצנטרי.
במובן זה ייטס היא ממשיכת דרכם של היסטוריוני מדע כפייר דוהם ולין תורנדייק.
לפי מחקריה הרבים בתחום מדענים רבים התחילו את דרכם מתוך התעסקות בנסתר וחלקם עסקו במקביל במה שכיום נחשב "מדע" ובמה שנחשב תורות נסתר, בלא הבחנה.
הידוע שבהם הוא יוהאנס קפלר, אך כפי שהתגלה רק לאחר מותה של ייטס, אפילו אייזק ניוטון עסק רבות בפרקטיקות ואמונות מיסטיות.
לפי הרעיון ההרמטי הבריאה מתקיימת במספר מעגלים מקבילים, סלעים ומינרלים, צומח, בעלי חיים, הזמן, אותיות הכתב, אברי גוף האדם, גרמי השמיים ואף מלאכים וכוחות עליונים, כאשר כל רכיב באחד מן המעגלים מקיים יחסי גומלין עם רכיב מקביל במעגל אחר ויתרה מכך, יש אף יכולת השפעה הדדית בין המרכיבים.
רעיון זה היווה, לפי התזה של ייטס, פתח לעיסוק ניסויי ועיסוק במשחקים בין גדלים מתמטיים ומספרים.
מתוך העיסוק נבעו גם גילויים אמיתיים בתחומים מדעיים שונים כגון רפואה, אסטרונומיה, תורת המספרים ועוד.
האלכימיה למשל הפכה לכימיה וכדומה.
התזה מונה עשר מסורות הרמטיות שהשפיעו על התפתחות המדע המודרני:
גישה אינטלקטואלית לפיה המטרה הראשונה של האדם היא צבירת ידע ומתן כבוד ולגיטימציה לרכישת ידע ולמאמצים לרכישת ידע אמיתי
גישה קונסטרוקטיבית/טכנולוגית לפיה יש לגיטימציה ואף חיוב להשתמש בידע.
העשייה איננה בזויה (כמו בדוקטרינה של הכנסייה) אלא מביאה את הידע לכדי שלמות נעלה
המדע משקף ידע עתיק שאבד, ידע שבעת מסירתו הראשונה היה בו ניצוץ של האל עצמו
שימוש בסמלים כדי לתאר מודל של המציאות והקשה בין סמל למסומל
גישה אנליטית לפיה הכרת העולם נובעת מתוך הבנה של מרכיביו (ולא להפך, כפי שהיה נהוג בכנסייה)
גישה מתמטית לפיה לעיסוק במספרים, יחסים וגדלים יש כוח מגלה ומתאר מול המציאות
גישה חיובית ואוטופית לכוח הידע כמסייע לחברה
גישה הוליסטית לפיה אותם חוקים שולטים בכל.
גישה זו מכשירה את השימוש באינדוקציה ככלי מגלה חשוב להבנת תופעות נגזרות מתחום לתחום
מקומו של האדם בעולם אינו רק לשמור את המצוות ואת העולם הסטטי אלא ליצור, לברוא ולתקן
מקומה של השמש במרכז העולם שימש "מקפצה" לחשיבה הליוצנטרית מדעית ולמהפכה הקופרניקאית
התזה מתעלמת, לדברי המבקרים, ממרכיבים נוספים של האווירה האינטלקטואלית של העת החדשה המוקדמת כגון עליית הרפורמציה ופתיחת גבולות העולם.
כמו כן חלק מהגישות מצויות בפילוסופיה נאופלאטונית מבלי להזדקק להרמטיזם.
עם זאת מחקרה שימש פתח לחקירת השפעות הכישוף על המדע הניסויי של פרנסיס בייקון ואייזק ניוטון.
מתנגדי התזה טוענים שהיא מהווה פתח לבלבול ניו אייג'י בין מדע לשאינו מדע.
אגודות סתרים וזיקתן למחקר המדעי
בספרה "The Rosicrucian Enlightenment" (הנאורות של מסדר צלב הוורד) מעלה ייטס תזה לפיה קיימת זיקה בין אגודות הסתרים והשאיפה לקדמה ולנאורות הנמצאת בבסיסן והאתוסים, הטקסים והסמלים של אגודות מדעיות ובפרט החברה המלכותית.
השאיפה לקידמה עמדה בניגוד לתפיסה הכנסייתית והמסורתית בכלל, לפיה "אם ראשונים כמלאכים אנו כבני אדם, ואם ראשונים כבני אדם - אנו כחמורים" (מסכת שבת קיב ומקבילות רבות, כלומר שאין קדמה והתפתחות אלא התדרדרות דורות) וחייבה הסתרה בצד רצון ויכולת לשליטה ותאוות כוח.
(באנגלית Francis Adrian Joseph Turville-Petre, 4 במרץ 1901 באנגליה - 16 באוגוסט 1941 בקהיר במצרים) היה אנתרופולוג וארכאולוג בריטי, מחלוצי המחקר הארכאולוגי-פרהיסטורי בארץ ישראל.
חפירותיו במערות נחל עמוד, נחשבות לראשית המחקר הפרהיסטורי בארץ ישראל.
הממצא המפורסם ביותר מחפירות אלה היה שברי הגולגולת הראשונה של אדם קדמון בארץ ישראל -תגלית ה"גולגולת מהגליל" או "האדם הגלילי" שחי לפני כ-250,000 שנה במערת זוטייה.
טרוויל-פיטר היה גם פעיל לזכויות ההומוסקסואלים וחבר קרוב של הסופרים ויסטן יו אודן, כריסטופר אישרווד וסטיפן ספנדר.
סר (Sir) פרנסיס טרוויל-פיטר נולד ב-4 במרץ 1901 כבכור מבין ארבעת הילדים
של אוסוולד פיליפ פיטר ושל מארגרט לוסי, בת לבית קייב (Cave).
אוסוולד פיטר היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית קתולית ידועה, שהייתה בעבר קרובה לחוגים הישועים ושהיו ביחסי קרבה הדוקים עם משפחת טרוויל.
בני טרוויל נמנו עם הנורמנים שבאו לאנגליה מצרפת עם
ויליאם הכובש ומשערים כי מקור שמם ביישוב טורוויל-לה-קמפאן
Turville-la-Campagne (כיום במחוז אר Eure בנורמנדי עילית).
אוסוולד פיטר הוסיף לשמו את השם טרוויל כאשר ראש משפחה זו נפטר ללא ילדים והוריש לו את ביתו ביישוב בוסוורת (לסטרשיר).
המשפחה עברה לגור שם בשנת 1907.
בן אחר של אוסוולד פיטר היה גבריאל טרוויל-פיטר שהיה לבלשן נודע, מומחה בתרבות האיסלנדית ובשפות הסקנדינביות העתיקות.
פרנסיס טרוויל-פיטר נרשם למכללת אקסטר באוניברסיטת אוקספורד
ולמד שם אנתרופולוגיה פיזית ואנתרופולוגיה תרבותית אצל רוברט רנולף גארט.
סיים לימודיו עם תעודה באנתרופולוגיה פיזית בשנת 1922 ועם דיפלומה בשנת 1924.
פעילותו המדעית - כארכאולוג ואנתרופולוג
בתום לימודיו באוקספורד נסע פרנסיס טרוויל-פיטר לארץ ישראל, שנמצאה אז תחת שלטון המנדט הבריטי, ולמד בבית הספר הארכאולוגי הבריטי בירושלים.
בשנת 1925 הצטרף לפרופסור ג'ון גרסטנג, מנהל בית הספר וראש רשות העתיקות של שלטון המנדט וביצע חפירות בגליל העליון, ממערב לכנרת, בשתיים מהמערות במורד נחל עמוד: מערת זוטייה (מערת הגולגולת) ומערת אמירה (מערת הנסיכה).
בעבודותיו במערה הראשונה - זוטייה -, יחד עם שרלוט ביינס, טרוויל-פיטר גילה שאריות מעצם המצח מגולגולת של אדם קדמון שקיבל את השם "האדם הגלילי" או ה"גולגולת הגלילית".
בהתחלה תגלית זאת נחשבה הוכחה ראשונה לקיומו של האדם הניאנדרטלי באסיה (א.
כעת החוקרים מייחסים את הגולגולת לסוג מאוחר של הומו ארקטוס, הדומה לאדם משוקוטיין מסין,
או לחליפין לסוג מוקדם של אדם מודרני (הומו ספיינס), מן הסוג של האדם מהיידלברג)
קיימת גם אפשרות שהיה זה אחד מאבותיו של האדם מניאנדרטל.
בנוסף, חשף טרוויל-פיטר מאובנים שייצגו פאונה עשירה שאכלסה את צפונה של ארץ ישראל בתקופה הפלאוליתית, ושכללה קרנפים, סוסי יאור, דב חום, צבאים וכו' (לפי מחקרה של הפלאונטולוגית דורותיאה בייט).
באוקטובר -דצמבר 1928, יחד עם עמיתה מפורסמת, דורותי גארוד, גם היא תלמידה של גארט באוקספורד, טרוויל-פיטר נסע לאזור סולימניה בכורדיסטן העיראקי.
שם לקח חלק בחפירות במערות בזארזי ובחזאר מרד.
ב-1931 בחזרתו למזרח התיכון אחר שהייה בת כמה שנים בברלין, עוד הספיק לבצע, להזמנתה של גארוד, במשך שלשה חדשים את החפירות הראשונות במערת כבארה על המדרון המערבי של הכרמל, על יד זכרון יעקב.
שם חשף את שרידי התרבות החומרית שנקראה על ידי גארוד "כבארית" (Kebaran) (מ-20,000- 16,500 קודם זמננו), ראשית התקופה האפיפלאוליתית, וכן הסיר את השכבה מהתרבות הנאטופית (סוף התקופה האפיפלאוליתית) ומצא בה כלי עצם וחפצי אמנות נאים.
בגלל מצבו הבריאותי, אחרי חפירות אלה נאלץ להפסיק את פעילותו הארכאולוגית.
ב-1928 פרנסיס טרוויל-פיטר עבר לברלין ופעל והתגורר במכון לסקסולוגיה של הד"ר מגנוס הירשפלד.
כמו כן היה חבר פעיל בוועדה המדעית-הומניטרית שנאבקה למען ביטול החקיקה הפלילית שדיכאה את ההומוסקסואליות.
בתור שכזה השתתף טרוויל-פיטר בקונגרס בקופנהגן של הברית העולמית למען רפורמה מינית, גם היא מיסודה של מגנוס הירשפלד.
טרוויל-פיטר, שניהל חיי בילויים סוערים, התחבר לסופרים בני ארצו, אישרווד, אודן וספנדר ששהו בסוף שנות ה-20 בברלין ועשה להם היכרות עם חיי הלילה והמועדונים והברים ההומוסקסואלים של בירת גרמניה.
אולם, בשנת 1931, כשבריאותו לקויה בגלל עגבת, וצריכה מופרזת של סמים ואלכוהול הוא עזב את ברלין כדי להשתקע ביוון על אי קטן ששכר - ניקולאוס הקדוש (אגיוס ניקולאוס),על יד חופי האי אביה, שם קיבל ביקורים של ידידיו כריסטופר אישרווד - בשנת 1933 וסטיפן ספנדר - ב-1936.
פיטר היה ידוע בכינוי "פרוני" (Fronny) ודמותו של פרנסיס טרוויל-פיטר שימשה השראה לגיבור אחד המחזות האבודים של אודן - The Fronny -
(1930) ובמידה מסוימת - לגבור הראשי של מחזה אחר, משותף לאודן ולאישרווד, The Dog Beneath the Skin משנת 1935.
בשנת 1959 זכרונות מהביקור אצל טרוויל-פיטר באי 'אגיוס ניקולאוס', עמדו בבסיס יצירה אחרת של אישרווד - Down There on a Visit
בה מופיע דמות בשם אמברוז, המלך המשוגע של אי יווני קטן.
בימי מלחמת העולם השנייה פונה טרוויל-פיטר מיוון למצרים על ידי חיל הים המלכותי.
פרנסיס טרוויל-פיטר מת בגיל 40 בקהיר, ב-16 באוגוסט 1941.
פרנסיס אדוארד יאנגהאזבנד היה קצין צבא בריטי וחוקר, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית.
התפרסם בעקבות מסעותיו הרבים במזרח הרחוק ובמרכז אסיה, ועמד בראש המשלחת הבריטית לטיבט בשנת 1904.
פרנסיס יאנגהאזבנד נולד בשנת 1863 במוּרִי שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, ומאז 1947 בפקיסטן).
אביו היה מייג'ור גנרל בצבא הבריטי.
דודו, רוברט ברקלי שו , היה חוקר ידוע של ארצות מרכז אסיה.
בעודו ילד קטן עבר עם אמו לגור באנגליה, אבל בשנת 1867 שבה האם להודו והותירה אותו בידיהן של שתי דודות קפדניות ואדוקות.
בשנת 1870 שבו ההורים לאנגליה והמשפחה התאחדה מחדש.
הוא חונך בבית הספר קליפטון קולג' בבריסטול, ובשנת 1881 החל ללמוד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בשנת 1887 ערך מסע דרך מנצ'וריה, והיה האירופי הראשון שחצה את הרי הקארקוראם דרך מעבר מוסטאג והגיע לאזור עבר קארקוראם.
בין 1889 ו-1895 השתתף במשלחות שונות אשר ביקרו באזורי ההרים שבצפון מערב הודו.
במהלך אחד ממסעות אלו נפוצה בהודו שמועה שלפיה נרצח על ידי הרוסים עקב חשד להיותו מרגל, שמועה שכמעט והביאה למלחמה בין האימפריה הרוסית לבין הודו.
בסוף שנת 1903 נשלח לטיבט בידי מושל הודו, הלורד קרזון, על מנת לכונן קשרי מסחר עמה.
מאמצים אלו נועדו להקדים ניסיונות רוסיים בעניין זה.
בהמשך הדיונים נקבע עוד שמלך סין יהיה באופן נומינלי שליט טיבט, שיוקמו נקודות מעבר לשיירות מסחריות, וכי הטיבטים יוותרו על שליטתם בשטחים מסוימים במזרח אזור הרי ההימלאיה.
יאנגהאזבנד לא מצא בטיבט כל זכר לרוסים.
במהלך המסע השתמש במפות שהוכנו עבור הבריטים על ידי נאין סינג ארבעים שנים קודם לכן.
בשנת 1908 קודם לדרגת לויטננט קולונל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ערך מסעות בהרי ההימלאיה.
פעם אחת בשנת 1922, כאשר שמע על מותם של שבעה מבני השרפה (תושבי ההימלאיה הילידיים) במפולת שלגים במהלך אחד המסעות הללו, הפטיר: "תודה לאל שאף אירופאי לא נהרג".
מאוחר יותר בחייו עסק בפרסום תיאורי מסעותיו וחיבורים פילוסופיים ודתיים.
הוא תמך במאמצי הודו לעצמאות מבריטניה.
בשנת 1936 ייסד את "הקונגרס העולמי לדתות" (World Congress of Faiths).
יאנגהאזבנד היה גם פעיל בספורט: במשך תקופה מסוימת היה אלוף העולם בריצה ל-300 יארד.
בשנת 1942 יאנגהאזבנד עבר שבץ מוחי לאחר הרצאה שנשא בכינוס של "הקונגרס העולמי לדתות" בברמינגהאם.
הוא נפטר מדום לב ב-31 ביולי 1942, בדורסט.
סר פרנסיס הנרי מאי כיהן כמושל הונג קונג ומושל פיג'י.
פרנסיס הנרי מאי נולד בדבלין שבאירלנד.
מאי היה בנו הרביעי של ג.
May), נשיא בית המשפט העליון של אירלנד.
מאי התחנך בבית הספר הארו, ובמכללת טריניטי שבדבלין.
מאי קיבל תואר BA בשנת 1881, ומונה לתפקיד באדמיניסטרציה הקולוניאלית בהונג קונג.
בין השנים 1893–1902 כיהן כמפקד משטרת הונג קונג, ובין 1896–1902 כמפקד מכבי האש של הונג קונג.
בשנת 1886 מונה למזכיר האישי של המושל סר ג'ורג' ויליאם דה וו.
בין השנים 1889–1891 כיהן כמזכיר האישי של המנהלן הראשי של המושבה ג'ורג' דיגבי בארקר.
בשנת 1891 מונה לסגן מזכיר המושבה, ובשנת 1892 לתפקיד גזבר המושבה בפועל.
בשנת 1895 מונה כחבר המועצה המחוקקת של הונג קונג, ובאותה שנה קיבל תואר של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בין השנים 1902 -1910 כיהן כמזכיר המושבה, ובשנת 1903–1910 כיהן כמנהלן בפועל של המושבה.
בשנת 1910 מונה לתפקיד מושל פיג'י ותפקיד הנציב העליון של מערב האוקיינוס השקט בו כיהן עד שנת 1912.
ס-24 ביולי 1912 מונה לתפקיד מושל הונג קונג, ונשא בתפקיד זה עד שנת 1919. ביולי 1912 נעשה ניסיון לרצוח אותו בעת שנסע באפריון שלו.