tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגדה המזרחית, כתוצאה מכך, מרדה כנגד השלטון הספרדי ב-1811, שבראשו עמד חוסה גרוואסיו ארטיגס.
עשר שנים לאחר תבוסתו של ארטיגס בקרב טקווארמבו ובתמיכתם של משפחות האריסטוקרטיה של אורוגוואי, הכוחות הברזילאיים של ז'ואאו השישי, מלך פורטוגל כבשו וסיפחו שטח זה תחת השם "מחוז ציספלטינה".
השליטה בשטח סיפקה מיקום אסטרטגי ביחס לריו דה לה-פלטה ויציאה לים הפתוח - השער הראשי ליצוא הארגנטינאי.
בשל היותם של שני הצדדים תלויים מבחינה כלכלית באימפריה הבריטית, לממלכה המאוחדת, אשר יוצגה על ידי המתווך ג'ורג' קאנינג, היה תפקיד חשוב במלחמה ובתוצאותיה.
בכוונה לסיים את השליטה הברזילאית בגדה המזרחית המריצה הקונפדרציה הארגנטינאית את האורוגוואים, שהונהגו על ידי חואן אנטוניו לאבאז'חה, להתקומם כנגד השליטה הברזילאית.
הארגנטינאים סיפקו להם תמיכה פוליטית וחומרית.
אחרי שנים של התנגדות מצד בדלנים אורוגוואים כמו פרוקטוסו ריברה ולאבאז'חה, אספת נבחרים מהגדה המזרחית נועדה ב-1825 בלה פלורידה ודרשה את עצמאותה מברזיל.
תגובתה של הממשלה הברזילאית הייתה הכרזת מלחמה על ארגנטינה.
הקיסר הברזילאי, פדרו הראשון, הגיב בכך שחסם את ריו דה לה-פלטה ואת נמליה.
הבסיס הראשי של הצי הארגנטינאי הועבר דרומה.
הברזילאים ניסו בשלב מסוים להשתלט גם על קרמן דה פטגונס, במטרה להדק עוד יותר את המחסום על קשרי החוץ הארגנטיניים, אך הכוחות נהדפו על ידי התושבים המקומיים.
צבא ארגנטינאי הקיף את ריו דה לה-פלטה, ומיקם את עצמו ליד דוראסנו, בזמן שהגנרל קרלוס מריה דה אלבאר פלש לשטח הברזילאי.
מהלך זה הוביל להתנגשות בין כוחות האימפריה הברזילאית לארגנטינאים בקרב על איטוסיינגו.
פדרו הראשון התחיל את המתקפה היבשתית בשנת 1826, כאשר ריכז את כוחותיו בדרום המדינה.
מרבית הכוח היה מורכב ממתנדבים וכמה יחידות של שכירי חרב אירופאים.
התגלע קושי בגיוס כוח שיעצור את הארגנטינאים בגלל המרידות הרבות והקבועות שהתרחשו ברחבי ברזיל (גם בריו דה ז'ניירו, שהייתה אז עיר הבירה), שרק זמן קצר קודם לכן קיבלה את עצמאותה.
המחסור בכוח אדם האט את יכולת התגובה נגד הכוחות האורוגוואים, שנתמכו כעת בידי הארגנטינאים.
המלחמה נערכה כסדרת עימותים קטנים ומרובים, כאשר הקרב המשמעותי היחידי בו הובסה ברזיל היה הקרב על איטוסיינגו.
על אף שכתוצאה מהעימות המתמשך נסוגו הברזילאים משליטתם באזור, גם ארגנטינה לא הצליחה לבסס בו את מרותה.
בהינתן מחירה הרב של המלחמה עבור שני הצדדים, ואי הנוחות של בריטניה, אשר קיימה עסקים עם הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה-פלטה, נפתחו השיחות למען הסכם שלום.
עם צרפת ובריטניה כמתווכות, ותחת הלחץ הבריטי, חתמו שני הצדדים על חוזה מונטבידאו בריו דה ז'ניירו, שמכיר בעצמאותה של אורוגוואי.
בברזיל, האובדן של מחוז ציספלטינה תרם את חלקו לאי שביעות הרצון מממשלתו של דון פדרו הראשון, שהובילה, בסופו של דבר, להתפטרותו של הקיסר בשנת 1831.
חוץ מהאורוגוואים שקיבלו את עצמאותם במלחמה זו, המנצחת העיקרית של המלחמה היא כנראה האימפריה הבריטית, אשר השיגה אזור של מסחר חופשי אשר נשלט בידי בריטניה באזור האסטרטגי של ריו דה לה-פלטה.
המלחמה האנגלו-ספרדית (1585–1604) הייתה עימות לא רציף בין ספרד ואנגליה שמעולם לא הוכרז כמלחמה רשמית.
המלחמה התאפיינה בקרבות במרווחי זמן ארוכים בין אחד לשני.
תחילתה בשליחת כוח צבאי אנגלי להולנד בשנת 1585, תחת פיקודו של רוזן לסטר, כדי לעזור למרד ההולנדי בשלטון הבסבורג.
האנגלים ניצחו את הספרדים בקרב קדיס ב-1587, וניצלו מניסיון הפלישה של הארמדה הספרדית ב-1588, אך נכשלו בניסיון לפלוש לספרד ולפורטוגל ב-1589.
המלחמה הגיעה לקיפאון בסביבות סוף המאה במהלך המערכה בברטאן ובאירלנד.
והסתיימה סופית בחוזה לונדון של 1604 בין נציגיו של מלך ספרד פליפה השלישי, והמלך החדש של אנגליה, ג'יימס הראשון.
החוזה פסק על הפסקת ההתערבות האנגלית ביבשת, והפסקת הפעילות הפיראטית של אנגליה.
ספרד השיגה את מרבית מטרות המלחמה שלה אך, כמו אנגליה, כמעט רוקנה את משאביה במהלך המלחמה.
ספרד חיזקה את הצי שלה במאה הבאה, וסוף סוף הייתה יכולה, ללא התקפות פירטיות ובאופן מהימן, להעביר מתכות יקרות ממושבותיה באמריקה.
אנגליה האליזבתנית הפסידה ברוב הקרבות לספרד, גם ביבשה וגם בים, ונכנסה לחובות ואי סדר.
תוכניותיה הקולוניאליות באמריקה עוכבו וכל משאביה הופנו למלחמת הגרילה באירלנד.
בשנות ה-60 של המאה ה-16, פליפה השני, מלך ספרד התמודד עם הפרעות דתיות מתגברות, כאשר הפרוטסטנטיות רכשה חסידים בתחומיו בארצות השפלה.
החוק נחשב על ידי הקתולים כגזל של סמכות האפיפיור.
קריאות של מנהיגי פרוטסטנטים אנגלים לתמוך במורדים ההולנדים הפרוטסטנטים נגד פליפה הגבירו עוד יותר את המתיחות, כמו גם הפרעות הקתוליות-פרוטסטנטיות בצרפת, שראו את שני הצדדים תומכים בפלגים הצרפתיים הנגדיים.
עניינים מסבכים היו מחלוקות מסחריות.
פעילותם של מלחים אנגלים, שהחלה על ידי סר ג'ון הוקינז ב-1562, זכתה לתמיכתה שבשתיקה של אליזבת, למרות שממשלת ספרד התלוננה שהסחר של הוקינז עם מושבותיהם באיי הודו המערבית מהווה הברחה.
בספטמבר 1568, משלחת עבדים בראשות הוקינז וסר פרנסיס דרייק הופתעה מהספרדים, וכמה ספינות נתפסו או הוטבעו בקרב סן חואן דה אולוה ליד וראקרוס שבספרד החדשה.
קרב זה החמיץ את היחסים האנגלו-ספרדיים ובשנה שלאחר מכן עצרו האנגלים כמה ספינות אוצר שנשלחו על ידי הספרדים לספק לצבאם בהולנד.
דרייק והוקינז הגבירו את הפיראטיות שלהם כדרך לשבור את המונופול הספרדי על הסחר האטלנטי.
פרנסיס דרייק יצא למסע פרטי שבו הקיף בסופו של דבר את העולם בין 1577 ל-1580. נמלים קולוניאליים ספרדיים נבזזו ומספר ספינות נתפסו כולל גליאון האוצרות Nuestra Señora de la Concepción.
כשהידיעות על מעלליו הגיעו לאירופה, יחסיה של אליזבת עם פליפה המשיכו להידרדר.
זמן קצר לאחר משבר הירושה הפורטוגזי של 1580, ניתנה תמיכה אנגלית לאנטוניו, אב המנזר של קראטו שנלחם אז במאבקו עם פליפה השני על כס המלוכה הפורטוגזי.
פליפה בתמורה החל לתמוך במרד הקתולי באירלנד נגד הרפורמות הדתיות של אליזבת.
גם הניסיונות של פליפה וגם של אליזבת לתמוך בפלגים מנוגדים הובסו.
ב-1584 חתם פליפה על הסכם ג'וינוויל עם הליגה הקתולית של צרפת כדי להביס את כוחות ההוגנוטים במלחמות הדת בצרפת.
בארצות השפלה הספרדיות, אנגליה תמכה בחשאי בצד של המחוזות המאוחדים ההולנדים הפרוטסטנטיים, שנלחמו לעצמאות מספרד.
בשנת 1584, נסיך אורנז' נרצח, והותיר תחושת דאגה כמו גם ואקום פוליטי.
השנה שלאחר מכן הייתה מכה נוספת להולנדים עם כיבוש אנטוורפן על ידי כוחות ספרדים בראשות אלסנדרו פארנזה, דוכס פארמה.
המורדים ההולנדים ביקשו עזרה מאנגליה, שאליזבת הסכימה לה שכן חששה שכיבוש ספרדי מחדש שם יאיים על אנגליה.
בעקבות כך נחתם הסכם ה-Nonsuch - אליזבת הסכימה לספק להולנדים חיילים, סוסים וסובסידיות אך היא סירבה לריבונות הכוללת.
בתמורה, ההולנדים מסרו ארבע ערי אזהרה שבהן הוחלפו חילות המצב על ידי חיילים אנגלים.
פליפה ראה בכך הכרזת מלחמה גלויה נגד שלטונו בהולנד.
המלחמה האנגלו-ספרדית פרצה ב-1585, בעקבות תפיסת ספינות סוחר אנגליות בנמלים ספרדיים.
בתגובה אישרה המועצה הפרטית האנגלית מיד מסע מלחמה נגד תעשיית הדיג הספרדית בניופאונדלנד ומחוץ למפרצים הגדולים.
המסע זכה להצלחה עצומה, והוביל לאחר מכן לפעילות המתמשכת הראשונה של אנגליה ביבשת אמריקה.
באוגוסט הצטרפה אנגליה למלחמת שמונים השנים לצד המחוזות המאוחדים ההולנדים הפרוטסטנטיים, שהכריזו על עצמאותם מספרד.
באותה שנה הקימו האנגלים את יישוב העולם החדש הראשון שלהם, מושבת רואנוק הקצרה שהוקמה על ידי ראלף ליין.
המלכה באמצעות פרנסיס וולסינגהם הורתה לסר פרנסיס דרייק להוביל משלחת לתקוף את העולם החדש הספרדי במעין מכת מנע.
דרייק הפליג באוקטובר לאיי הודו המערבית, ובינואר 1586 כבש והחריב את סנטו דומינגו.
בחודש שלאחר מכן הם עשו את אותו הדבר בקרטחנה דה אינדיאס ובמאי הפליגו צפונה כדי לפשוט על סנט אוגוסטין בפלורידה.
כשדרייק הגיע לאנגליה ביולי הוא הפך לגיבור לאומי.
עם זאת, בספרד, החדשות היו אסון והניעו עוד יותר את הפלישה הספרדית לאנגליה על ידי המלך פליפה.
תומאס קוונדיש יצא בינתיים עם שלוש ספינות ב-21 ביולי 1586 לפשוט על יישובים ספרדיים בדרום אמריקה.
קוונדיש פשט על שלוש התיישבויות ספרדיות וכבש או שרף שלוש עשרה ספינות.
בין אלו היה גליאון אוצר עשיר של 600 טון 'סנטה אנה', מאגר האוצרות הגדול ביותר שנפל אי פעם בידי אנגליה.
קוונדיש הקיף את הגלובוס וחזר לאנגליה ב-9 בספטמבר 1588.
רוברט דאדלי, רוזן לסטר נשלח למחוזות המאוחדים בשנת 1585 עם משלחת מכובדת וקיבל את תפקיד המושל של המחוזות המאוחדים שהוצע לו.
אולם הדבר נתקל בזעם מצד אליזבת שלא הביעה כל רצון בריבונות כלשהי על ההולנדים.
צבא שכירי חרב אנגלי היה נוכח מתחילת המלחמה והיה בפיקודו של סר ג'ון נוריס הוותיק.
הם שילבו כוחות אך היו לא מאוישים במלואם ולא ממומנים, והתמודדו מול אחד הצבאות החזקים באירופה בראשות אלכסנדר פארנזה, דוכס פארמה.
במהלך המצור על כראבה בשנה שלאחר מכן, דאדלי ניסה להקל עליו, אך מפקד חיל המצב ההולנדי האדויג' ואן המרט הסגיר את העיר לספרדים.
דאדלי זעם כששמע על אובדנו הפתאומי של כראווה והוציא להורג את ואן המרט, מה שזעזע את ההולנדים.
לכוח האנגלי היו לאחר מכן כמה הצלחות, והוא כבש את אקסל ביולי ואת דוסבורג בחודש שלאחר מכן.
אולם הדיפלומטיה הגרועה של דאדלי עם ההולנדים החמירה את המצב.
הבסיס הפוליטי שלו נחלש וכך גם המצב הצבאי.
מחוץ לזוטפן הובס כוח אנגלי והמשורר הבולט פיליפ סידני נפצע אנושות, מה שהיווה מכה אדירה למורל האנגלי.
זוטפן עצמה ודוונטר נבגדו על ידי האצילים הקתולים ויליאם סטנלי ורולנד יורק, מה שפגע עוד יותר במוניטין של לסטר.
לבסוף הוטל מצור על סלואיס עם חיל מצב אנגלי ברובו והיא נכבשה על ידי הדוכס מפרמה ביוני 1587, לאחר שההולנדים סירבו לסייע בחילוץ העיר מהמצור.
זה הביא להאשמות הדדיות בין לסטר למחוזות המאוחדים.
עד מהרה הבין לסטר עד כמה מצבו חמור וביקש להיקרא בחזרה.
הוא התפטר מתפקידו כמושל - כהונתו הייתה כישלון צבאי ופוליטי, וכתוצאה מכך הוא נהרס כלכלית.
לאחר עזיבתו של לסטר, בחרו ההולנדים את בנו של נסיך אורנז', הרוזן מאוריץ מנסאו, כבעל העיר והמושל.
במקביל מונה פרגרין ברטי למפקד הכוחות האנגלים בהולנד.
ב-8 בפברואר 1587, הוצאתה להורג של מרי, מלכת הסקוטים, הזעימה את הקתולים באירופה.
כנקמה על הוצאתה להורג של מרי, פליפה נשבע לפלוש לאנגליה כדי להציב מלך קתולי על כס המלוכה.
באפריל 1587 ספגו הכנותיו של פיליפ מכה כאשר פרנסיס דרייק שרף 37 ספינות ספרדיות בנמל קדיס, וכתוצאה מכך דחה את הפלישה לאנגליה בלמעלה משנה.
ב-29 ביולי השיג פיליפ את סמכות האפיפיור להפיל את אליזבת, שהודתה על ידי פיוס החמישי, ולהציב את מי שיבחר על כס המלכות של אנגליה.
כדי לממן את המאמץ הזה, האפיפיור סיקסטוס החמישי התיר לפליפה לגבות מיסי מסע צלב.
סיקסטוס הבטיח סבסוד נוסף לספרדים אם יגיעו לאדמת אנגליה.
ב-28 במאי 1588 הפליגה הארמדה בפיקודו של דוכס מדינה סידוניה להולנד, שם הייתה אמורה לאסוף כוחות נוספים לפלישה לאנגליה.
כשהארמדה הפלגה בתעלת למאנש, הצי האנגלי בראשות צ'ארלס הווארד, הרוזן הראשון מנוטינגהאם ופרנסיס דרייק נלחם קרב התשה עם הספרדים מפלימות' לפורטלנד ולאחר מכן לסולנט, ומנע מהם לאבטח כל נמל אנגלי.
בעוד הספרדים עגנו שם במערך הגנה בצורת סהר, האנגלים השתמשו בספינות אש כדי לשבור את המערך ולפזר את הספינות הספרדיות.
בקרב גרבליינס שלאחר מכן תקף הצי האנגלי את הארמדה ואילץ אותה להפליג צפונה במים סוערים מסוכנים יותר בדרך הארוכה הביתה.
כשהפליגו מסביב לסקוטלנד, ספגה הארמדה נזקים קשים ואובדן חיים ממזג אוויר סוער.
כשהם התקרבו לחוף המערבי של אירלנד תנאים סוערים מזיקים יותר אילצו ספינות לעלות לחוף בעוד שאחרות נהרסו.
המחלות גבו מחיר כבד כשהצי סוף סוף צלע בחזרה לנמל.
תוכניות הפלישה של פליפה כשלו בחלקן בגלל מזג אוויר אומלל וניהול כושל שלו עצמו, ובחלקן בגלל המאמצים הימיים ההגנתיים האופורטוניסטיים של האנגלים ובני בריתם ההולנדים.
הכישלון של הארמדה סיפק ניסיון רב ערך בשייט הימאים עבור יורדי הים האנגלים.
בעוד האנגלים הצליחו להתמיד בהגנה כנגד הספרדים ולהמשיך לשלוח חיילים לסייע לאויביו של פליפה השני בהולנד ובצרפת, מאמצים אלה הביאו מעט תגמולים מוחשיים.
אחת ההשפעות החשובות ביותר של האירוע הייתה שכישלון הארמדה נתפס כסימן לכך שאלוהים תמך ברפורמציה הפרוטסטנטית באנגליה.
אחת המדליות שנחתו כדי לחגוג את הניצחון האנגלי נשאה את הכתובת הלטינית/עברית Flavit יהוה et Dissipati Sunt (מילולית: "ה' נשף והם התפזרו"; באופן מסורתי תורגם בחופשיות רבה יותר: "הוא נשף ברוחותיו, והן התפזרו").
ארמדה נגדית אנגלית בפיקודו של סר פרנסיס דרייק וסר ג'ון נוריס הוכנה בשנת 1589 עם שלוש משימות:
להשמיד את צי האוקיינוס האטלנטי הספרדי החבוט, שהיה בתיקון בסנטנדר, לה קורוניה ובסן סבסטיאן בצפון ספרד.
ביצוע נחיתה בליסבון, פורטוגל ולעורר שם מרד נגד המלך פליפה השני (פיליפה הראשון, מלך פורטוגל) ולהעלות את המתיימר דום אנטוניו, אב המנזר של קראטו לכס המלכות הפורטוגלי.
כיבוש האיים האזוריים במידת האפשר כדי להקים בסיס קבוע וללכוד את צי האוצר הספרדי הנכנס.
מכיוון שהמשימה הזו הונפקה כחברת מניות משותפת, לדרייק היו משקיעים לרצות, ולכן, במקום לדבוק בפקודות המלכה, הוא עקף את סנטנדר לטובת מה שהוא עושה הכי טוב; לחפש שוד, שלל ותגמולים כספיים.
הוא התחיל בנחיתה מפתיעה בקורוניה ב-4 במאי, שם נכבשה העיר התחתית ונבזזה, ומספר ספינות סוחר נתפסו.
נוריס זכה אז בניצחון צנוע על כוח מיליציית סיוע ספרדית בפואנטה דל בורגו.
אולם כאשר האנגלים לחצו על המתקפה על המצודה, הם נהדפו עם אבדות כבדות.
בנוסף, מספר ספינות אנגליות נתפסו על ידי כוחות הצי הספרדי.
שבועיים לאחר מכן, לאחר שלא הצליחו לכבוש את קורוניה, יצאו האנגלים והפליגו לעבר ליסבון ב-26 במאי, אך בגלל ארגון גרוע (היה להם רק תותחי מצור מעטים), חוסר תיאום והרעבה, גם הכוח הפולש לא הצליח לכבוש את ליסבון.
ההתקוממות הצפויה של הפורטוגלים הנאמנים לקראטו מעולם לא התממשה.
עם הגעת תגבורת פורטוגזית וספרדית, האנגלים נסוגו והפליגו צפונה, והשליכו את ההרוגים במאה לאורך הדרך, שם דרייק החריב ושרף את ויגו.
ויליאם פנר הצעיר שהגיע מאנגליה עם 17 ספינות אספקה בפיקודו של קפטן קרוס הופרד מהצי לאחר סערה ומצא את עצמו פונה לכיוון הארכיפלג של מדיירה, ובסופו של דבר עגן בפורטו סנטו, שם, למחרת, הצטרפו אליו עוד שבע ספינות אנגליות.
הם כבשו את האי וסיפקו את עצמם מחדש במהלך היומיים הבאים.
לאחר שלא הצליחו למצוא את שאר הצי, הם הפליגו לאנגליה.
דרייק ניסה להפליג לכיוון האיים האזוריים, אך לא הצליח לשוט נגד הרוח השלטת.
לנוכח התחלואה ומקרי המוות הגוברים, הוא נטש את התוכנית וצלע בחזרה לפלימות' תוך שאוניותיו של קפטן דייגו דה ארמבורו מציקות לו כמעט לאורך כל הדרך.
אף אחד מהיעדים לא הושג וההזדמנות להכות מכה מכרעת נגד הצי הספרדי המוחלש אבדה.
המשלחת דלדלה את המשאבים הכספיים של האוצר של אנגליה, ששוחזר בקפידה בתקופת שלטונה הארוך של אליזבת הראשונה, וכישלונה היה כל כך מביך, שגם היום, אנגליה בקושי מכירה בכך שאי פעם קרה.
באמצעות הזדמנות אבודה זו, הצליח פליפה להחיות את הצי שלו כבר בשנה הבאה, ושלח 37 ספינות עם 6,420 איש לברטאן, שם הקימו בסיס פעולות על נהר בלאווט.
האנגלים וההולנדים לא הצליחו בסופו של דבר לשבש את הציים השונים של איי הודו למרות המספר הרב של אנשי צבא שהתגייס מדי שנה.
לפיכך, ספרד נותרה המעצמה השלטת באירופה במשך כמה עשורים.
זמן קצר לאחר תבוסת הארמדה, הכוח של הדוכס מפארמה ירד מתוכנית הפלישה.
בסתיו העביר דוכס פארמה את כוחו צפונה לכיוון ברגן אופ זום ולאחר מכן ניסה לצור על העיירה המוחזקת על ידי אנגליה בכוח משמעותי.
עם זאת, האנגלים בתחבולה הצליחו להדוף את הספרדים ואילצו את נסיגתו של פארמה בהפסדים כבדים שהגבירו את המורל ההולנדי והאנגלי כאחד.
בשנה שלאחר מכן ברטי, בהוראת אליזבת הראשונה, יצא לצרפת עם כוח לעזור לפרוטסטנטים במאבקם נגד הליגה הקתולית.
סר פרנסיס ויר קיבל את הפיקוד על הכוחות האנגלים לאחר מכן - תפקיד בו שמר במהלך חמש עשרה מסעות, בהצלחה כמעט בלתי פוסקת.
בשנת 1590 פתח כוח אנגלו-הולנדי בפיקודם של הנסיך מאוריץ ו-ויר בהתאמה מסע במטרה לכבוש את ברדה.
בהישג יוצא דופן, כוח תקיפה קטן התחבא בתוך דוברת כבול לפני תקיפת פתע מוצלחת שכבשה את העיר.
כשהכוחות הספרדיים בצרפת תומכים בליגה הקתולית כמו גם בארצות השפלה, הצליח מאוריץ לנצל את ההזדמנות, וכך החל כיבוש מחדש הדרגתי של הולנד, שנודע על ידי ההולנדים כ'עשר שנות הזוהר'.
זמן קצר לאחר ברדה השתלטו האנגלו-הולנדים מחדש על זוטפן ודוונטר, מה שהחזיר את היוקרה האנגלית לאחר בגידותיהם הקודמות.
לאחר שהביסו את הספרדים תחת הדוכס מפארמה בקנודסנברג ב-1591 נוצר אמון חדש בצבא.
חיילים אנגלים הרכיבו בשלב זה כמעט מחצית מהצבא ההולנדי.
הכיבוש מחדש נמשך כאשר Hulst, ניימכן, Geertruidenberg, Steenwijk וקואבורדן נכבשו כולם בתוך השנתיים הבאות.
בשנת 1593 ניסיון ספרדי בראשות פרנסיסקו ורדוגו לכבוש מחדש את קואבורדן הסתיים בכישלון כאשר האנגלו-הולנדים בפיקודו של מאוריץ ו-ויר שחררו את המקום במהלך האביב של 1594. לבסוף, לכידת חרונינגן בקיץ 1594 אילצה את הצבא הספרדי לצאת מהמחוזות הצפוניים מה שהוביל לשיקום מוחלט של שבעת המחוזות.
לאחר ההצלחות הללו, אליזבת יכלה לראות את האמון הרב בצבא וחידשה את ההסכם עם המחוזות המאוחדים בשנת 1595. חיילים אנגלים זכו לשבחים רבים מההולנדים נשמרו על כ-4,000 איש.
הם היו אמורים להיות משולמים על ידי המדינות והמלכה תיפרע גם על הוצאות הכתר בתשלומים עד להשלמת שלום.
בשנת 1595 חודשה המערכה של מאוריץ כדי להשתלט מחדש על ערי חבל טוונטה מידי הספרדים.
זה התעכב לאחר שהוטל מצור על אואי במרץ, אך מאוריץ לא הצליח למנוע את נפילתה.
כאשר מאוריץ אכן יצא למתקפה ניסיון לכבוש את גרול ביולי הסתיים בכישלון כאשר כוח ספרדי תחת כריסטובל דה מונדרגון הוותיק בן ה-90 שחרר על העיר.
לאחר מכן ניסה מאוריץ לכבוש את העיר ריינברג בספטמבר אך מונדרגון הביס את המהלך הזה בקרב הליפה.
לאחר מכן בטל מאוריץ התקפות מתוכננות נוספות שכן מרבית חייליו האנגלים והסקוטים נסוגו כדי להשתתף בהתקפה על קדיס.
תחת מפקדם החדש, אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה, הספרדים ניצלו את הרגיעה הזו וכבשו מחדש את הולסט בשנה שלאחר מכן מה שהוביל לקיפאון ממושך במערכה ועיכבה את הכיבוש מחדש.
עד 1597, פשיטת הרגל הספרדית והמלחמה בצרפת העניקו לאנגלו-הולנדים יתרון.
בקרב טרנהוט כוח ספרדי הופתע והודף; ויר והרוזן מלסטר הצטינו במיוחד.
כשהספרדים מוסחים מהמצור על אמיין בצרפת, מאוריץ פתח במתקפה בקיץ.
הפעם גם רינברג וגם גרונלו נכבשו על ידי ההולנדים.
הצלחת המתקפה הביאה לכך שרוב שבעת המחוזות הצפוניים של הולנד נכבשו מחדש על ידי הרפובליקה ההולנדית ונוצר מחסום משמעותי לאורך נהר הריין.
בנובמבר 1588, הורה פליפה השני לבנות 21 גלואנים חדשים, כולם גדולים.
12 מהם נבנו בנמלים קנטבריים ובלטו בזכות מספרם והשמות שקיבלו; הם היו ידועים כ"שנים עשר השליחים".
בנוסף, נבנו 6 בפורטוגל, 2 בגיברלטר ו-1 בווינארוז; כולם נכנסו לשירות בפרק זמן קצר מאוד.
בקרב זה כבשו הספרדים את ספינת הדגל האנגלית, הנקמה, לאחר התנגדות עיקשת של הקפטן שלה, סר ריצ'רד גרנוויל.
לאורך שנות ה-90, ליווי שיירות ענק אפשרו לספרדים לשלוח פי שלושה כסף מאשר בעשור הקודם.
עם זאת, סוחרי סוחרים אנגליים או קורסיירים הידועים בשם "כלבי הים של אליזבת" זכו להצלחה גדולה יותר.
בשלוש השנים שלאחר תבוסת הארמדה הספרדית, יותר מ-300 אוצרות נלקחו מהספרדים בשווי כולל מוצהר של הרבה יותר מ-400,000 פאונד.
אנשי חצר אנגלים סיפקו כסף למשלחות שלהם וגם לאחרים, ואפילו אליזבת עצמה השקיעה בהם.
הרוזן מקמברלנד ערך מספר משלחות וכמה מסעות אכן הניבו רווח - הראשון שלו היה מסע האיים האזוריים ב-1589. אחרים נכשלו עם זאת בגלל מזג אוויר גרוע ומסעו ב-1591 הסתיים בתבוסה עם גליאות ספרדיות ליד ברלנגאס.
קמברלנד עם סר וולטר ראלי ומרטין פרובישר שילבו חוסן פיננסי וכוח שהובילו למשלחת הצי האנגלי המצליחה ביותר במלחמה.
מחוץ לאי פלורס בשנת 1592, הצי האנגלי כבש קאראק פורטוגלית גדולה, ה-Madre de Deus, והערים על צי ספרדי בראשות אלונסו דה באזן.
התגמול של המשלחת היה שווה כמעט למחצית מההכנסות השנתיות המלכותיות של ממלכת אנגליה והניב לאליזבת תשואה של פי 20 על השקעתה.
העושר הזה העניק לאנגלים התלהבות נרגשת לעסוק במסחר המפואר הזה.
ראלי עצמו בשנת 1595 יצא למסע לחקור את נהר האורינוקו בניסיון למצוא את העיר המיתולוגית אל דוראדו; תוך כדי כך שדדו האנגלים את היישוב הספרדי טרינידד.
עם זאת, ראלי הגזים את העושר שנמצא שם עם שובו לאנגליה.
ראלי תמך במשלחת אחרת בראשות אמייס פרסטון וג'ורג' סומרס הידועה כמשלחת פרסטון סומרס לדרום אמריקה, שבלטה בהתקפה יבשתית נועזת שהביאה ללכידת קראקס.
רבות מהמשלחות מומנו על ידי סוחרים לונדונים מפורסמים, והבולט שבהם הוא ג'ון ווטס.
משלחת ווטס שמומנה לברזיל הפורטוגזית בראשות ג'יימס לנקסטר ראתה את לכידתן והשדוד של רסיפה ואולינדה - דבר שהיה רווחי מאוד עבור שניהם.
בתגובה לפיראטיות האנגלית נגד הסוחרים שלהם, המלוכה הספרדית החזירה את הדנקירקרים אשר הרסו את הספנות והדיג האנגלי בים הבלתי מוגן ברובו סביב אנגליה.
ללא ספק הפריבטיר האנגלי המצליח ביותר היה כריסטופר ניופורט שזכה לגיבוי כספי על ידי ווטס.
ניופורט יצא בשנת 1590 לפשוט על איי הודו המערבית הספרדית ובקרב שלאחר מכן ראה את תבוסתה של שיירה ספרדית חמושה אך ניופורט איבד את זרועו הימנית במהלך הקרב.
למרות זאת ניופורט המשיך במיזמים - המצור על מערב קובה בשנת 1591 היה המיזם המוצלח ביותר של פיראטים אנגליים שנעשה במהלך המלחמה.
גם דרייק וגם הוקינז מתו ממחלה במשלחת המאוחרת יותר בשנים 1595–1596 נגד פוארטו ריקו, פנמה ומטרות אחרות באמריקה הספרדית, נסיגה קשה שבה ספגו האנגלים אבדות כבדות בחיילים ובספינות למרות מספר ניצחונות צבאיים קלים.
באוגוסט 1595 נחת כוח ימי ספרדי מבריטני בראשות קרלוס דה אמסקיטה בקורנוול, פשט ושרף את פנזנס וכמה כפרים סמוכים.
במהלך קיץ 1596, משלחת אנגלו-הולנדית בפיקודו על הצעיר החביב על אליזבת, הרוזן מאסקס, החריבה את קדיס, מה שגרם לאובדן משמעותי לשייטת הספרדית, הותירה את העיר בחורבות ועיכבה את הנחיתה הצפויה לאנגליה.
בעלות הברית לא הצליחו ללכוד את האוצר, מכיוון שהמפקד הספרדי הספיק להצית את ספינות האוצר בנמל, ולשלוח את האוצר לתחתית הנמל, משם הוא נשלה מאוחר יותר.
למרות כישלונו לכבוש את צי האוצר, החרבת קדיס נחגג כניצחון לאומי הדומה לניצחון על הארמדה הספרדית, ולמשך זמן מה היוקרה של אסקס התחרתה ביוקרתה של אליזבת.
במקום לשלוט ולמסות את נתיניו, הכתר האנגלי התחרה בהם על רווח פרטי; זה לא הצליח בכך, מכיוון שהמסעות הימיות הגדולות לא היו רווחיות בסך הכל.
האחרונה במשלחות הצי האנגלי הגדולות התקיימה בשנת 1597, בהנהגת הרוזן מאסקס המכונה מסע האיים.
המטרה הייתה להשמיד את הצי הספרדי וליירט צי אוצר באיים האזוריים.
אף אחד מהם לא הושג והמשלחת הסתיימה בכישלון יקר, ואסקס בשובו ננזף על ידי המלכה על כך שלא הגן על החוף האנגלי.
בעוד המלחמה הפכה לעול גדול על האוצר האנגלי, היא התבררה כרווחית עבור מספר פריבטירים אנגלים.
בשנותיה האחרונות, הפיראטיות האנגלית למרות התחזקותן של שיירות הצי הספרדי - המשלחת האחרונה של קמברלנד לאיים הקריביים ב-1598 הובילה ללכידת סן חואן, והצליחה היכן שדרייק נכשל.
ניופורט פגע בטובסקו ב-1599 בעוד ויליאם פארקר פשט בהצלחה על פורטובלו ב-1601. בשנת 1603 כריסטופר קליב פגע בסנטיאגו דה קובה ובפשיטה האחרונה של המלחמה ניופורט שדד את פוארטו קבאלוס.
לבסוף, ימים ספורים לפני החתימה על הסכם השלום באוגוסט 1604, האדמירל לעתיד אנטוניו דה אוקנדו הביס ולכד פריבטיר אנגלי במפרץ קדיס.
עד סוף המלחמה, הצי האנגלי הרס את צי הסוחר הפרטי הספרדיים.
הפיראטים המפורסמים ביותר שזכו לשבחים מהספרות והתעמולה האנגלית נטו לתקוף ספינות דיג או סירות בעלות ערך נמוך לכתר הספרדי.
מטענים ספרדיים אמנם נלקחו בשיעור התשה; כמעט 1,000 נתפסו עד סוף המלחמה, והיו בממוצע ערך מוצהר של כ-100,000-200,000 ליש"ט לכל שנת המלחמה.
בנוסף, על כל מטען ספרדי שהוחזר, מטען אחר נשרף או הושחת, ונוכחותם של כל כך הרבה קורסיירים אנגלים הרתיעה כמה סוחרים ספרדים מלרדת לים.
זה הביא למסחר ספרדי ופורטוגזי רב על ספינות הולנדיות ואנגליות, מה שבעצמו יצר תחרות.
אף על פי כן, לאורך כל המלחמה ציי האוצרות החשובים של ספרד נשמרו על ידי מערכת השיירות שלהם.
בשנת 1598, הספרדים בפיקודו של פרנסיסקו מנדוסה כבשו מחדש את ריינברג ומורס במסע המלחמה הידוע כחורף הספרדי של 1598–1599. מנדוסה ניסה אז לכבוש את האי בומלרווארד אך ההולנדים והאנגלים בפיקודו של מאוריץ מנסאו סיכלו את הניסיון והביסו אותו בזלטבומל.
מנדוסה נסוג מהאזור והתבוסה גרמה לכאוס בצבא הספרדי - התרחשו מרד ורבים ערקו.
בשנה שלאחר מכן הסנאט ההולנדי בראשות יוהאן ואן אולדנברנוולדט ראה את הכאוס בצבא הספרדי והחליט שהגיע הזמן שמוקד המלחמה יתרכז בפלנדריה הקתולית.
למרות מחלוקת מרה בין מאוריץ וואן אולדנברנוולדט, ההולנדים ויחידה נכבדה של הצבא האנגלי בפיקודו של פרנסיס ויר הסכימו באי-רצון.
הם השתמשו באוסטנדה (עדיין בידיים הולנדיות) כבסיס לפלישה לפלנדריה.
מטרתם הייתה לכבוש את עיר המעוז הפרטית דנקרק.
בשנת 1600 הם התקדמו לכיוון דנקרק ובקרב מוצלח הנחילו האנגלו-הולנדים תבוסה נדירה לצבא הספרדי בראשות הטרציו בקרב ניופורט בו נטלו האנגלים חלק מרכזי.
עם זאת, דנקרק לא נכבשה, שכן מחלוקות בפיקוד ההולנדי הביאו לכך שכיבוש ערים בכיבוש ספרד בשאר הרפובליקה קיבלה עדיפות.
כוחו של מאוריץ נסוג אפוא ועזב את ויר לפקד על אוסטנדה לנוכח מצור ספרדי קרוב.
כשהמצור על אוסטנדה יצא לדרך, מאוריץ יצא למתקפה על גבול הריין בקיץ 1600. ריינברג ומורס נכבשו שוב מהספרדים שוב, אם כי ניסיון מצור על הרטונבוש נכשל במהלך חודשי החורף.
באוסטנדה בינואר 1602 לאחר שזכה לתגבור, עמד ויר בפני מתקפה חזיתית ספרדית ענקית שאורגנה על ידי הארכידוכס אלברכט ובקרבות מרים נהדף באבידות כבדות.
ויר עזב את העיר זמן קצר לאחר מכן והצטרף למאוריץ בשטח, בעוד אלברכט, שספג ביקורת רבה ממפקדי הצבא על הטקטיקה שלו, הוחלף באמברוסיו ספינולה המוכשר.
המצור נמשך עוד שנתיים כשהספרדים ניסו לתפוס את נקודות החוזק של אוסטנדה במלחמת התשה יקרה.
בערך באותו זמן מאוריץ המשיך במערכה שלו, כראווה נכבשה מחדש אך ויר נפצע קשה במהלך המצור.
ניסיון של ההולנדים והאנגלים להקל על אוסטנדה התרחש באמצע שנת 1604 אך האי של נמל סלויס הוטל עליו מצור ונכבש במקום זאת.
זמן קצר לאחר שחיל המצב של אוסטנדה נכנע סופית, לאחר מצור של כמעט ארבע שנים שעלה באלפי חיים - עבור הספרדים, זה היה ניצחון פירוס.
נורמנדי הוסיפה חזית חדשה במלחמה ואיום של ניסיון פלישה נוסף על פני התעלה.
בשנת 1590, הנחיתו הספרדים כוח ניכר בברטאן כדי לסייע לליגה הקתולית הצרפתית, וגירשו את הכוחות האנגלים וההוגנוטים מחלק גדול מהאזור.
המרתו של אנרי הרביעי לקתוליות ב-1593 זיכתה אותו בתמיכה צרפתית רחבה בתביעתו לכס המלכות, במיוחד בפריז (שם הוכתר בשנה שלאחר מכן), עיר שעליה צר ללא הצלחה ב-1590. ב-1594 הצליחו כוחות אנגלו-צרפתים.
לשים קץ לתקוות הספרדיות להשתמש בנמל הגדול של ברסט כנקודת שיגור לפלישה לאנגליה על ידי כיבוש מבצר קרוזון.
מלחמות הדת בצרפת פנו יותר ויותר נגד הקשוחים של הליגה הקתולית הצרפתית.
עם חתימת הברית המשולשת ב-1596 בין צרפת, אנגליה וההולנדים, שלחה אליזבת 2,000 חיילים נוספים לצרפת לאחר שהספרדים כבשו את קאלה.
בספטמבר 1597 כוחות אנגלו-צרפתיים בפיקודו של אנרי כבשו מחדש את אמיין, שישה חודשים בלבד לאחר שהספרדים כבשו את העיר, והביאו לעצירה של שורה של ניצחונות ספרדיים.
למעשה, השיחות האינטנסיביות הראשונות על שלום בין הכתר הצרפתי והספרדי כבר החלו לפני הקרב, ואנשי הליגה הקשוחים כבר איבדו את התמיכה העממית ברחבי צרפת לאנרי המתחדש לאחר המרתו לקתוליות הרומית שהתחזקה בהצלחותיו הצבאיות.
בנוסף, הכספים הספרדיים היו בנקודת שבירה בגלל המלחמות בצרפת, בהולנד ונגד אנגליה.
לפיכך, פליפה שהיה חולה מאוד החליט להפסיק את תמיכתו בליגה ולהכיר סוף סוף בלגיטימיות עלייתו של אנרי לכס המלכות הצרפתי.
ללא תמיכה ספרדית, שחקני הליגה האחרונים הובסו במהירות.
במאי 1598 חתמו שני המלכים על שלום ורווינס שסיים את האחרונה במלחמות האזרחים הדתיות ואת ההתערבות הספרדית עימה.
בשנת 1594, החלה מלחמת תשע השנים באירלנד, כאשר האדונים של אלסטר יו אוניל ויו אודונל האדום התייצבו נגד השלטון האנגלי בתמיכה ספרדית לא סדירה, תוך שיקוף של תמיכת אנגליה במרד ההולנדי.
בזמן שהכוחות האנגליים הכילו את המורדים באירלנד במחיר גבוה באנשים, בסבל כללי ובכספים, הספרדים ניסו שתי ארמדות נוספות, ב-1596 ו-1597: הראשונה התנפץ בסערה מול צפון ספרד, והשנייה סוכלה ממזג אוויר גרוע כשהתקרבה לחוף האנגלי.
פליפה השני מת ב-1598, ויורשו פליפה השלישי המשיך במלחמה אך בהתלהבות פחותה.
בסוף 1601 שלחו הספרדים ארמדה אחרונה צפונה, הפעם משלחת מוגבלת שנועדה להנחית כוחות באירלנד כדי לסייע למורדים.
רק חצי מהצי הגיע בגלל סערה שפיזרה אותו וזו שהגיעה נחתה הרחק מכוחות המורדים האיריים.
הספרדים נכנסו לעיירה קינסלה עם 3,000 חיילים ומיד הושמו במצור על ידי האנגלים.
עם הזמן הגיעו בני בריתם האירים לכתר את כוח המצור אך חוסר התקשורת עם המורדים הוביל לניצחון אנגלי בקרב קינסיל.
הספרדים הנצורים קיבלו את תנאי הכניעה המוצעים וחזרו הביתה, בעוד המורדים האירים החזיקו מעמד, נכנעו ב-1603, מיד לאחר מות אליזבת.
המלך החדש של אנגליה, ג'יימס הראשון, היה בנה הפרוטסטנטי ויורשו של מרי, מלכת הסקוטים הקתולית, שהוצאתה להורג הייתה סיבה קרובה למלחמה.
ג'יימס ראה בעצמו משכין השלום של אירופה, והמטרה הסופית של מדיניות החוץ האידיאליסטית שלו הייתה האיחוד המחודש של הנצרות.
לכן, כאשר ג'יימס הגיע לכס המלכות האנגלי, הצו הראשון שלו היה לנהל משא ומתן לשלום עם פליפה השלישי.
עם תום המלחמה בצרפת, פליפה השלישי חיפש שלום גם עם אנגליה.
עד 1598 המלחמה הפכה ארוכה ויקרה עבור ספרד.
גם אנגליה והרפובליקה ההולנדית היו עייפות מלחמה ושני הצדדים חשו צורך בשלום.
עם זאת, במשא ומתן לשלום בבולון בשנת 1600, דרישות ספרד נדחו בתוקף על ידי האנגלים וההולנדים.
אף על פי כן, המסלולים הדיפלומטיים נותרו פתוחים בין אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה ואשתו האינפנטה איזבלה (אחותו של פליפה) שמטרותיהם היו שונות במדיניותן מזו של פליפה.
פליפה רצה לשמר את ההגמוניה של האימפריה הספרדית, בעוד הארכידוכס ואיזבלה חיפשו שלום ויחסי ידידות.
זמן קצר לאחר הניצחון באירלנד בשנה שלאחר מכן, הצי האנגלי בפיקודו של ריצ'רד לבסון ערך מצור על ספרד.
מחוץ לפורטוגל, הם הפליגו לתוך מפרץ ססימברה, שם נכחו צי של שמונה גליאות ספרדיות תחת פדריקו ספינולה (אחיו של אמברוסיו ספינולה) ואלבורו דה באזן.
ספינולה כבר הקים את הבסיס שלו בסלואיס בפלנדריה ואסף עוד אוניות מתוך כוונה לתקוף נגד אנגליה.
ביוני 1602 הביס לבסון את הספרדים, מה שהביא לטביעת שתי גליאות ולכידה של קאראק פורטוגלית עשירה.
חודשים לאחר מכן, בתעלת למאנש, הצי של ספינולה אסף גליאות נוספות והפליג דרך התעלה פעם נוספת אך הובס שוב על ידי שייטת ימית אנגלו-הולנדית ממצרי דובר.
הגליאות הנותרות של ספינולה הגיעו בסופו של דבר לסלויס.
התוצאה של פעולה זו אילצה את הספרדים להפסיק פעולות ימיות נוספות נגד אנגליה למשך שארית המלחמה.
אולם לאחר מותה של אליזבת הראשונה, העדיפות של ספרד לא הייתה עוד פלישה לאנגליה, אלא כיבוש אוסטנדה.
האמנה החזירה את המצב לקדמותו; התנאים היו נוחים הן לספרד והן לאנגליה.
עבור ספרד הבטיחה האמנה את מעמדה כמעצמה מובילה בעולם השדרוג של ספרד למערכת השיירות אפשר לה להגן על ציי האוצרות שלה ולשמור על מושבות העולם החדש שלה.
התמיכה האנגלית ב נגד המלך הספרדי, הגורם המקורי למלחמה, פסקה.
הספרדים יכלו בעקבות כך לרכז את מאמציהם בהולנדים, בתקווה להפיל אותם על ברכיהם.
אולם נטישה מוחלטת של העניין ההולנדי לא הובטחה בהסכם.
לעומת זאת, עיירות האזהרה בהולנד שבידי אנגליה לא נכנעו למרות דרישות ספרד.
המצור על אוסטנדה וסלואיס הורשו להימשך עד תום אותן מסעות בהתאמה.
ההולנדים עד 1607 ניצחו למעשה; הספרדים לא נתנו את מכת הנוק-אאוט שלהם שהם קיוו לה, והפוגה של 12 השנים הכירה למעשה בעצמאות הרפובליקה.
עבור אנגליה ההסכם היה ניצחון דיפלומטי כמו גם הכרח כלכלי.
יחד עם זאת, ההסכם היה מאוד לא פופולרי בקרב הציבור האנגלי, שרבים מהם ראו בו שלום משפיל רבים חשו שג'יימס נטש את בעלת בריתה של אנגליה, הולנד, על מנת לפייס את הכתר הספרדי והדבר פגע בפופולריות של ג'יימס.
האמנה, לעומת זאת, דאגה להגנה על הרפורמה הפרוטסטנטית שם, וג'יימס ושריו סירבו לדרישה הספרדית לסובלנות קתולית באנגליה.
לאחר התבוסה בקינסיל ב-1602, נחתם הסכם מליפונט בשנה שלאחר מכן בין ג'יימס הראשון לבין המורדים האירים.
בהסכם לונדון שלאחר מכן ספרד התחייבה שלא לתמוך במורדים.
האמנה התקבלה ברוח יפה בספרד חגיגות ציבוריות גדולות נערכו בויאדוליד, בירת ספרד, שם אושררה האמנה ביוני 1605, בנוכחות משלחת שגרירים אנגלית גדולה בראשות הלורד אדמירל צ'ארלס הווארד.
אף על פי כן, חלק מחברי הכמורה הקתולית מתחו ביקורת על נכונותו של פליפה השלישי לחתום על הסכם בעל "כוח כפירה".
הוראות האמנה אישרו לסוחרים וספינות מלחמה של שתי המדינות לפעול מהנמלים המתאימים זה לזה.
הסחר האנגלי עם ארצות השפלה הספרדיות (בעיקר העיר אנטוורפן) וחצי האי האיברי חודש.
ספינות מלחמה ספרדיות ופריבטירים הצליחו להשתמש בנמלים אנגלים כבסיסים ימיים כדי לתקוף את הספנות ההולנדית או כדי להעביר חיילים לפלנדריה.
המלחמה הסיטה את המאמצים הקולוניאליים של בית טיודור, אך האנגלים שהשקיעו במשלחות פרטיות במהלך המלחמה השיגו רווחים אדירים, והותירו אותם במקומות טובים למימון מיזמים חדשים.
כתוצאה מכך הצליחה החברה הלונדונית להקים יישוב בווירג'יניה ב-1607. הקמת חברת הודו המזרחית בשנת 1600 הייתה משמעותית לצמיחתה של אנגליה (ולאחר מכן בריטניה הגדולה) כמעצמה קולוניאלית.
מפעל הוקם בבאנטן, ג'אווה, בשנת 1603, בעוד שהחברה הפרה בהצלחה וברווח את המונופול הספרדי והפורטוגלי.
בעוד שהסחר הבלתי חוקי שהתחיל עם המושבות הספרדיות הופסק, היה מבוי סתום בנוגע לדרישות האנגליות לזכות לסחור באיי הודו המזרחית והמערבית, שספרד התנגדה לכך בתוקף.
בסופו של דבר הסיבוכים הביאו לכך שהאמנה נמנעה מכל אזכור של העניין.
עבור ספרד הייתה תקווה שאנגליה תבטיח בסופו של דבר סובלנות לקתולים, אך מזימת אבק השריפה ב-1605 הרסה כל אפשרות לכך.
תגובת הנגד האנטי-קתולית שנוצרה בעקבות גילוי המזימה סיימה לצמיתות את החששות הפרוטסטנטים ששלום עם ספרד פירושו בסופו של דבר פלישה של ישועים ואוהדים קתולים, שכן חוקי הסרבנות האליזבתניים נאכפו בקשיחות על ידי הפרלמנט.
אנגליה וספרד נשארו בשלום עד 1625.
מלחמת ארבעת המלכים את החמישה היא מלחמה המתוארת בפרשת לך לך בספר בראשית פרק י"ד, ככזאת שהתרחשה בין שתי קואליציות של מלכים.
המלחמה התרחשה, על פי המסופר, בין ברית ארבעת מלכי מסופוטמיה לבין ברית חמשת המלכים ששלטו באזור כיכר הירדן ואשר אליהם הצטרף בהמשך אברהם:
כפי המסופר בספר בראשית, ארבעת המלכים ניצחו במלחמה ראשונה את חמשת המלכים, וכפו עליהם את שלטונם במשך 12 שנה: , כלומר לאחר שחלפו 12 שנה מרדו חמשת המלכים.
יש המפרשים שהמרד החל בשנה ה-13 והסתיים בשנה ה-14 לשעבוד, ויש שהבינו שהמרד ארך 13 שנים והסתיים בשנת ה-14 למרדם.
בשנה זו יצאו שוב ארבעת המלכים למסע מלחמה שנועד להכניע מחדש את חמשת מלכי כיכר הירדן.
בדרכם לכיכר הירדן ערכו ארבעת המלכים מלחמות וקרבות נוספים שנועדו להכות בעמים אחרים באזור (רפאים, זּוּזִים, אֵימִים, חורים, עמלקים ואמורים).
כשהגיעו ארבעת המלכים לאזור ים המלח (עמק השִּׂידִּים) ערכו מלחמה מול חמשת המלכים והצליחו להביסם, כמו במלחמות הקודמות.
מלכי סדום ועמורה הסתתרו בתוך בורות החימר באזור, ואילו היֶתֶר ברחו לאזור הרי יהודה, אחד מהם היה הפליט שבישר לאברהם על שביית אחיינו לוט.
במהלך המלחמה בין תושבי סדום השבויים נשבה גם לוט, אחיינו של אברהם (שנקרא אז עדיין "אברם").
פליט מהמלחמה שהצליח להימלט הגיע אל אברם לאלוני ממרא וסיפר לו על שאירע.
אברם ערך 318 חניכיו ילידי ביתו, ועם בעלי בריתו ענר, אשכול וממרא הוא רדף אחר ארבעת המלכים שכבר החלו לחזור על עקבותיהם צפונה.
אברם ובעלי בריתו הצליחו להשיגם סמוך לדן, ובהתקפת פתע שנערכה בלילה הביסו אותם ושחררו את לוט ואת יתר השבויים.
בשובו מהמלחמה נגד ארבעת המלכים קיבל מלכי-צדק מלך שלם את פניו של אברם בלחם ויין בעמק שווה (ככל הנראה מקום בקרבת ירושלים).
אברם נתן לו מעשר מכל.
מלך סדום הציע לאברם שייקח לעצמו את הרכוש שהציל במלחמה וישאיר לו את השבויים שהוא שחרר.
אולם אברם סירב לקחת את הרכוש והחזירו למלך סדום, משום שלא רצה שהמלך יגיד כי הוא העשירו ולא אלוהים.
עם זאת, טען כי לא יוכל לוותר על השכר והגמול המגיע לבני בריתו שאיתם יצא למלחמה.
בחקר המקרא היו שראו בסיפור זה תיעוד אותנטי מקורי, דוגמת נלסון גליק, בנימין מזר ויוחנן אהרוני.
נלסון גליק ציין כי "העובדות הארכאולוגיות מתאימות לחלוטין למסורת ספרותית זאת", וחוקרים נוספים אף תיארו נדידת עמים שהחלה בעקבות מלחמה זו.
כמו כן שמות המלכים המצוינים בסיפור מוכרים מכתבים חתיים מראשית האלף השני לפני הספירה וכן העובדה שבראש ברית ארבעת המלכים עומד מלך עילם.
עם זאת יש חוקרים שאינם רואים בהשוואות אלה בסיס היסטורי המוכיח את קיומו של האירוע.
לפי פענוחו של פרופ' פרידמן רשימת חמש ערי כיכר הירדן שהיו יעד להתקפת ארבעת המלכים מופיעה בכתבי אבלה באותו סדר בדיוק כפי שמופיעה בסיפור המקראי.
הארכיון האבלאי קדם במאות שנים את תקופת מלחמת ארבעת המלכים ומוזכר בו השם "ברשע" כמלך אדמה, ולא כמלך עמורה כפי שמופיע בסיפור המקראי.
עם זאת בלוח תגלת פלאסר מופיע: "שנאב מלך אדמה".
בדרום-מזרח ים המלח, באתר באב א-דרע, נתגלתה ונחפרה עיר גדולה מתקופת הברונזה הקדומה, ולידה בית קברות עצום.
היישוב במקום התקיים כל אורך תקופת הברונזה הקדומה (האלף ה-3 לפנה"ס), והגיע לשיאו כעיר מבוצרת גדולה בשלבה השלישי של התקופה, בערך עד שנת 2700 לפנה"ס.
מאותה תקופה נתגלו בסקר הארכאולוגי עוד ארבע ערים, כלומר התקיימו שם באותה תקופה חמש ערים כולל באב א-ד'רע.
על אף שמיקומה המקובל כיום של כיכר הירדן המקראית הוא בצפון ים המלח ולא בדרומו, הועלתה ההשערה כי בציינו את חמשת ערי הכיכר כיוון המחבר המקראי לחמש ערים אלה.
אולם, חמש הערים חרבו מאות שנים לפני התקופות בהן מזוהים ארבעת המלכים, ולפי שום מערכת זיהוי מאלה שצוינו למעלה, הארבעה לא חיו באותה תקופה עצמה, אלא באופן כללי באלף ה-2 לפנה"ס.
יצוין כי תקופת קיומן של הערים כן תואמת לתקופתו של ארכיון אבלה שנזכר לעיל.
מלך בשם אריוך (Arriyuk) נזכר בתעודות מארי, כאחד הווסאלים של זמרי-לים מלך מארי.
זמנם של שלושת המלכים האלה הוא מהמאה ה-18 לפנה"ס.
שאלת ההיסטוריות של מלחמת ארבעת המלכים בחמשת המלכים
אם מקבלים את ההשערה שחמש הערים שנמצאו בבאב א-ד'רע ובסביבתו הן ערי כיכר הירדן שעליהן כיוון הכותב המקראי, ייתכן שחמש ערי הכיכר התקיימו באלף ה-3 לפנה"ס, ואולי אף נקראו בשמות הנזכרים במקרא, אם הפענוח מתוך ארכיון אבלה אכן מדויק.
עם זאת, על סמך השערה זאת נשללת אפשרות קיומה של המלחמה כפי שהיא מתוארת במקרא, שכן ארבעת המלכים המשוערים חיו מאות רבות של שנים אחרי נטישתן הסופית של ערי הכיכר, ומאות שנים מפרידות מבחינה היסטורית גם בינם לבין עצמם.
מכאן שהסיפור המקראי על מסעם של ארבעת המלכים איננו סיפור היסטורי, כשם שמקובל להניח גם לגבי סיפורי האבות בכלל.
אזכורן של "עֵין מִשְׁפָּט הִוא קָדֵשׁ"() בתיאור המלחמה עשוי להצביע על המאה ה-7 לפנה"ס כמועד חיבורו של הסיפור, שכן זה היה זמן קיומן של המצודות בקדש ברנע.
אף כי על פי ניתוח זה הסיפור אינו היסטורי, ייתכן שמשוקע בו מידע היסטורי.
במילים אחרות, ייתכן שהמחבר, שחי שנים רבות לאחר האירועים, שילב מסורות נפרדות אודות ערים עתיקות ומלכים עתיקים לסיפור אחד.
ייתכן שכל רכיב נפרד של הסיפור מכיל שאריות של זיכרון היסטורי, אולם החיבור בין הרכיבים אינו היסטורי אלא פיקציה ספרותית.
מלחמת אנטיוכוס (192 לפנה"ס – 188 לפנה"ס), הידועה גם בשם המלחמה הרומית-סלאוקית או המלחמה הסורית, הייתה עימות צבאי שהתנהל בין שתי קואליציות בהנהגת הרפובליקה הרומית מחד, והאימפריה הסלאוקית בהנהגת אנטיוכוס השלישי מאידך.
המלחמה הייתה תוצאה של "מלחמה קרה" שהתנהלה בין שתי המדינות מאז 196 לפנה"ס.
בתקופה זו ניסו הרומים והסלאוקים להרחיב את תחומי השפעתם על ידי כריתת בריתות עם מעצמות אזוריות וערי מדינה יווניות.
המלחמה הסתיימה בניצחון רומאי מובהק.
בשלום אפאמיאה, ההסכם שנחתם בין הרומאים לסלאוקים, נאלצו הסלאוקים לוותר על אסיה הקטנה אשר הפכה לאזור השפעה של רומא.
כתוצאה מניצחונה במלחמה, הפכה הרפובליקה הרומית למעצמה החזקה ביותר סביב הים התיכון.
בסביבות 218 לפנה"ס היו סביב הים התיכון חמש מעצמות עיקריות שהיו שרויות ביניהן באיזון פוליטי: אימפריות הדיאדוכים של הסלאוקים (סוריה), התלמיים (מצרים) והאנטיגונידים (מקדוניה) במזרח, ומדינות העיר רומא וקרתגו במערב.
עם זאת, שורה של סכסוכים, בסופה של המאה השלישית לפנה"ס הפרו את האיזון הזה: במערב, נלחמה רומא בקרתגו על עליונותה במערב הים התיכון.
במלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס) הביסו הרומאים את קרתגו והיא נאלצה לקבל שלום בתנאים מחפירים ולמעשה הודחה ממעמדה כמעצמה.
במקביל התמודדה רומא עם פיליפוס החמישי מלך מוקדון, שכונן ברית עם קרתגו, במלחמה המוקדונית הראשונה התמודד פיליפוס עם קואליציה רומאית-יוונית שכללה גם את הליגה האיטולית, פרגמון ורודוס.
המלחמה הסתיימה בשלום פויניקי ללא הכרעה מהותית, אך מעתה רומא החלה להתערב בפוליטיקה היוונית.
מלחמת אנטיוכוס התנהלה ביוון, בים האיגאי ובאסיה הקטנה וכללה מספר קרבות.
המלחמה הסתיימה בניצחון רומאי והסלאוקים נאלצו לחתום על תנאים קשים בהסכם אפאמיאה שלפיו שילמו לרומא פיצויי מלחמה בסך של 15,000 כיכרות ואיבדו את השטחים מערבית להרי הטאורוס.
אחת התוצאות של המלחמה הייתה עלייתה של רומא כמעצמה החזקה ביותר באזור הים התיכון.
אסא והכושים היא מלחמה המתוארת בתנ"ך בין זרח הכושי ובין אסא מלך יהודה.
היא מתוארת ב, אולם אינה נזכרת כלל בספר מלכים.
יש מהפרשנים שזיהו את הכושים עם הנובים שנמצאים כיום באזור סודאן.
לעומתם, פרשנים אחרים טוענים כי הכושים הם שבט של אנשים שישבו דרומית לשבט יהודה, ודרומית לפלשתים, וכן צפונית למצרים, שלפי חלק מהפרשנים הייתה היא שבאה עם זרח הכושי למלחמה, משום שהוא היה פרעה מלך מצרים באותה תקופה.
יש אומרים שהכושים כאן מתייחס לשבט מדיני בשם כושן, תמיכה לדעה זו היא שבמלכים מוזכרים כושים היושבים ליד הערבים, ומכך שייתכן שציפורה המדיינית משבט כושן, נקראת כושית.
יש מהחוקרים המזהים את זרח הכושי עם הפרעה מלך מצרים אוסורכון הראשון, מהשושלת הלובית.
ממלכת יהודה הייתה בתקופה זו נתונה לאיומים מתמידים מצד כוחות חיצוניים, בעיקר מן הדרום.
זרח הכושי פלש מדרום והגיע עד לסביבות מרֵשה.
לצבא אסא היו 300,000 חיילים משבט יהודה ו-280,000 משבט בנימין, שבט בנימין היה באותה תקופה חזק, והיו לו גם קשתים מיומנים, משום שלאולם שהיה משבט בנימין נולדו בנים שהיו קשתים.
לזרח הכושי, שלפי פרשנים רבים היה באותו זמן מלך מצרים, היו מיליון חיילים ו-300 מרכבות, והם נלחמו בגיא צפתה למרשה שהיא גיא הנצפה ממרשה.
תרגום השבעים, לעומת זאת, גורס "בגיא צפונה למרשה", ולפי פירוש זה התכוון זרח לחדור לתחום יהודה בדרך העולה אל חברון.
כמתואר בתנ"ך, אסא התפלל לפני אלוהים ואמר לו כי הוא יכול להצילם מהכושים, אף על פי ששבטי יהודה ובנימין היו קטנים ביחס לגודל הצבא של הכושים.
ניצח צבא יהודה את כוש ולקח משם שלל רב, וכן לקח צאן ובקר, ויחד עם שלל זה חזר לירושלים.
יוחנן אהרוני מייחס את שרידי החורבן בתל באר שבע, המיוחסים ל, להתקפתו של זרח הכושי.
לאחר ניצחון המלחמה, אמר עזריהו בן עודד לאסא שניצחון המלחמה בכושים הוא בזכות אמונתם באלוהים ורק אם ישמעו לו יוכלו להמשיך להתחזק.
אך אם לא ישמעו בקולו, ימשיכו עמים שונים להילחם בהם, וללא מושיע.
אחרי ששמע אסא את דברי הנביא, החליט לשבר את כל העבודה זרה שהייתה באותו זמן בארץ יהודה, כל יהודה ומרבית מישראל הביאו קרבנות לה' וחידשו עמו את הברית, בשבועה בקול גדול ובתרועת חצוצרות ושופרות.
ניתן לראות דפוס אסטרטגי-גאוגרפי דומה בין מלחמת אסא והכושים במרשה, לבין פלישת הצבא המצרי במלחמת השחרור והגעתו לאזור מרשה, וכיבוש צה"ל את משטרת בית ג'וברין ליד מרשה ועל ידי כך בלימת התקדמות הצבא המצרי לכיוון ירושלים, בסוף מבצע יואב.
ייתכן שהמקור לסיפור זה בספר דברי הימים היה מחזור סיפורי הנביאים, ששימשו עבור עורך דברי הימים כמקורות נוספים על ספר מלכים, וזאת משום שבהמשך מופיעים דברי הנביא עזריהו בן עודד.
בקיץ 1806, במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית, שגריר צרפת בטורקיה, הגנרל הוראס סבסטיאני הצליח לשכנע את השער הנשגב לבטל את כל ההסכמות עם רוסיה ולפתוח את הדרדנלים לאניות מלחמה צרפתיות בלבד.
בתמורה, הבטיח נפוליאון לסולטן הטורקי לסייע לו במיגור המרד בסרביה ולהשיב טריטוריות עות'מאניות לידי האימפריה.
כאשר הצבא הרוסי נכנס לשטחי מולדביה וולאכיה, הכריזה האימפריה העות'מאנית מלחמה על רוסיה.
במהלך מבצע הדרנדלים בספטמבר 1806, לחצה בריטניה על הסולטן סלים השלישי לגרש את השגריר סבסטיאני, להכריז מלחמה על צרפת, לוותר על נסיכויות הדנובה לרוסיה ולהעביר את הצי העות'מאני, יחד עם המבצרים שעל הדרנדלים לידי הצי המלכותי הבריטי.
לאחר שסלים סירב לדרישות בריטניה, צי בריטי נכנס לדרנדלים ב-19 בפברואר 1807 והשמיד את הכוחות העותמאניים בים מרמרה, ועגן אל מול חופי קונסטנטינופול.
אולם ביצורי העיר שחוזקו בעזרת מהנדסים צרפתיים הגנו על העיר, הצי הבריטי טווח באמצעות תותחים ונאלץ לעזוב את ים מרמרה ב-3 במרץ 1807.
ב-16 במרץ 1807 פלשו כ-5000 חיילים בריטיים לאלכסנדריה, העיר נפלה לידיהם, במטרה ליצור בסיס בים התיכון נגד האימפריה העות'מאנית.
מושל מצרים מטעם הסולטן, מוחמד עלי, המשיך במאבק על העיר, עד לגירוש הכוח הבריטי ב-25 באוגוסט באותה שנה.
לבסוף, בעקבות אכזבת הסולטן מתמיכת צרפת במאבקיו, נחתמה אמנת הדרנדלים, ב-5 בינואר 1809, בעיר צ'נקלה.
בברית נקבע כי טורקיה לא תאפשר לאף אוניית מלחמה להיכנס לדרנדלים ולמצרי הבוספרוס.
בנוסף, תגן אנגליה על שלמות האימפריה העות'מאנית באמצעות הצי הבריטי וכן באספקת נשק.
בין אסא מלך יהודה ובעשא מלך ישראל התקיימה מלחמה המתוארת בספר מלכים ובספר דברי הימים.
בספר דברי הימים נכתב שהמלחמה פרצה בשנה ה-36 למלכות אסא.
תאריך זה עומד בסתירה למניין שנות המלכים בספר מלכים, שלפיו בעשא מת בשנה ה-26 לאסא.
בעל "סדר עולם רבה" חש בכך, ולדבריו התאריך הנכון הוא בשנה ה-16 לאסא, והמספר 36 מכוון לשנים מאז מות שלמה ופילוג הממלכה (17 שנות מלכות רחבעם, שלוש שנות מלכות אביה ו-16 שנותיו הראשונות של אסא).
תיארוך זה מקובל על חלק מהפרשנים והחוקרים.
לדעת בעל "סדר עולם רבה", הסיבה שהמקרא נקט בתאריך שונה היא כדי ללמד מסר דתי:
כלומר: הפילוג במלכות בית דוד היה אמור להימשך 36 שנה, ובסיומן, היינו בשנה ה-16 לאסא, הייתה אמורה לשוב כל הממלכה לידי אסא, אך משום שאסא נתן את אוצרות המקדש למלך ארם הוא נענש, והפילוג נותר קבוע.
יש חוקרי מקרא הסבורים כי מקור הפער הוא בהעתקה שגויה של מחבר דברי הימים, ויש הטוענים כי זהו שינוי מכוון הנועד לבטא את המסר הדתי שאסא זכה לשנות שקט לאחר שהסיר את האלילים, ונענש לאחר שמסר את אוצרות בית ה' למלך ארם.
לעומת זאת, לדעת הרד"ק התאריך הנקוב בדברי הימים, שנת 36 לאסא, הוא התאריך הנכון, ואילו החשבון בספר מלכים שלפיו בעשא מת בשנת 26 למלכות אסא אינו נכון.
גם ויליאם פוקסוול אולברייט מקבל את התיארוך של דברי הימים, וסובר שהתאריך הנקוב במלכים יסודו בהעתקה שגויה.
על פי המתואר במקרא, בעשא פלש לקצה הצפון-מזרחי של ממלכת יהודה: הוא כבש את הרמה וביצר אותה, ומנע את המעבר לממלכת יהודה.
ייתכן שלמהלך זה קדמה כריתת ברית עם בן הדד בן טברימון מלך ארם דמשק, שחפץ בחיזוק כוחו באזור.
אסא לקח את כל אוצרות המקדש ואוצרות המלך ושלח אל בן-הדד כדי שיעבור לצדו.
בן הדד אכן עובר לצדו של אסא, ופושט על צפון ישראל:
בעשא שומע על המפלות שממלכתו סופגת מידי ארם בצפון, נוטש את הרמה ושב לבירתו תרצה.
אסא מגייס את כל אנשי יהודה "אין נקי", מפרק את הביצורים שבנה בעשא ברמה ומשתמש בהם כדי לבנות את גבע ואת המצפה.
לאחר המלחמה, הוכיח חנני הרואה את אסא על שפנה למלך ארם ולא בטח בה':
אסא כועס על חנני ומכניס אותו ל"בית המהפכת" המזוהה על ידי הפרשנים כמעין בית סוהר.
לדעת האמורא רבא, הגיוס המקיף שערך אסא למלחמה (שאינה מלחמת מצווה), כלל גם את תלמידי החכמים, זו הייתה הסיבה שבגינה חלה אסא ברגליו בסוף ימיו.
המלחמה האנגלו-ספרדית של 1727–1729 הייתה מלחמה מוגבלת שהתרחשה בין בריטניה הגדולה וספרד במהלך שנות ה-20 של המאה ה-18 המאוחרות, וכללה ניסיון ספרדי כושל לכבוש את גיברלטר ומצור בריטי לא מוצלח על פורטובלו.
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר עם חזרה לסטטוס קוו הקודם לאחר הסכם סביליה.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית, ספרד איבדה את גיברלטר לצי אנגלו-הולנדי וכשהמלחמה הסתיימה ב-1714, ספרד נאלצה לקבל את אובדן גיברלטר בהסכם אוטרכט, אך זו הייתה מטרה ארוכת טווח של ספרד.
לכבוש מחדש את גיברלטר וגם את האי מנורקה מהבריטים.
לאחר הסכם וינה ב-1725, ספרד זכתה לתמיכת אוסטריה וחשבה שזה הזמן הנכון לנסות לכבוש מחדש את גיברלטר.
בתגובה, בריטניה חתמה על הסכם הנובר עם צרפת ופרוסיה.
כמה היסטוריונים הציגו את תחילת המלחמה ב-1726, השנה שבה היחסים האנגלו-ספרדיים כבר היו מתוחים מאוד.
צי בריטי נשלח לאיי הודו המערבית הספרדית כדי להפריע לשייט הספרדי מבלי להתחיל ממש במלחמה.
בריטניה ניסתה להשתמש בכוחה הימי בתחילת הסכסוך, על ידי חסימת פורטובלו בפנמה, אך הניסיון גרם לאסון, שבו אבדו 4,000 איש ממחלות.
המטרה העיקרית של המצור הייתה למנוע מגלאונים ספרדיים לעזוב ולהפליג לספרד, אך המצורים לא הצליחו לעשות זאת - ולבסוף נסוגו.
ב-11 בפברואר 1727, הטיל כוח ספרדי, בפיקודו של המרקיז דה לאס טורס ובפיקוחו של המהנדס הראשי של חיל המהנדסים המלכותי הספרדי, המרקיז מורבום, מצור על העיר ("המצור השלוש עשרה על גיברלטר").
המגנים הבריטיים כללו 1,500 לוחמים בתחילת המצור, וצמחו עד לכ-5,000 על ידי חיילים שהובאו מעבר לים על ידי צי בפיקודו של צ'ארלס וייג'ר.
לאחר מצור בן ארבעה חודשים, עם כמה ניסיונות לא מוצלחים ויקרים, התייאשו החיילים הספרדים ופרשו ב-12 ביוני.
ספרד איבדה יותר מ-1,400 איש ואילו הבריטים ספגו כ-300 אבדות.
הספרדים ציפו לעזרה חומרית מהאוסטרים שהובטחה במסגרת חוזה וינה, אך הם קיבלו מעט.
הם תומרנו על ידי דיפלומטים בריטים, שסיכמו הסכם סודי עם האוסטרים כדי למנוע מהם להתערב.
לא התרחשו עוד פעולות איבה והפסקת אש הוכרזה בפברואר 1728, עם הסכם ראשוני בנושאים בוועידת אל פארדו במרץ ובקונגרס סואסון.
השלום הסופי, שאישר את הסטטוס-קוו, נחתם בהסכם סביליה משנת 1729. רבות מהסוגיות הקיימות בין שתי המדינות לא נפתרו, ועשור לאחר מכן פרצה ביניהן מלחמת אוזנו של ג'נקינס.
בריטניה יצאה מהסכסוך על ידי הקמת ברית חזקה מאוד עם אוסטריה, שנמשכה עד 1756.
המלחמה האנגלו-ספרדית הייתה מלחמה שבה נלחמה ספרד נגד ממלכת אנגליה, ממלכת סקוטלנד והפרובינציות המאוחדות מ-1625 עד 1630. הסכסוך היה חלק ממלחמת שמונים השנים.
בשנת 1622, פליפה הרביעי שלט בספרד, כשגספר דה גוזמן, הרוזן-דוכס אוליווארס, היה המועדף עליו.
מלחמת פלנדריה פרצה מחדש לאחר שתים עשרה שנות שביתת הנשק, והכספים של ספרד זרמו מייבוא הכסף שלה ממושבותיה האמריקאיות.
ג'יימס הראשון היה מלך אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, עם בנו צ'ארלס, נסיך ויילס, כיורש שלו.
בזמן הזה לממלכת אנגליה היו קשרים צבאיים עם המחוזות המאוחדים, שהם סייעו להם במלחמת פלנדריה.
בערך בזמן הזה התפתחה סדרה של אירועים שהביאו לחידוש הלחימה בין שתי הממלכות.
במהלך מלחמת שלושים השנים שפרצה באירופה, פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ורעייתו אליזבת סטיוארט, בתו של מלך אנגליה, הובסו ונושלו על ידי הטרסיוס הספרדים.
ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, ליווה את הנסיך מוויילס במסע למדריד כדי לארגן את פרטי החתונה המוצעת בין צ'ארלס למריה אנה מספרד, אולם המשא ומתן הזה לא הצליח.
הפרלמנט של 1624 הצביע על שלוש סובסידיות ושלוש חמש עשרה, בסביבות 300,000 ליש"ט עבור מימון המלחמה, בתנאים שהם יושקעו במלחמה ימית.
ג'יימס, שהיה תמיד פציפיסט, סירב להכריז מלחמה, ולמעשה מעולם לא עשה זאת.
יורשו, צ'ארלס הראשון, היה זה שהכריז מלחמה ב-1625.
באוגוסט 1624, הורה הגנרל הספרדי - דון אמברוסיו ספינולה - לכוחותיו להטיל מצור על העיר ההולנדית ברדה.
העיר התבצרה בכבדות והוגנה על ידי חיל מצב של 7,000 חיילים הולנדים.
ספינולה ארגן במהירות את הגנותיו והרחיק צבא סיוע הולנדי תחת מאוריץ מנסאו, נסיך אורנז', שניסה לנתק את האספקה שלו.
בפברואר 1625 הובס גם כוח סיוע נוסף, המורכב מ-7,000 חיילים אנגלים בפיקודו של סר הוראס ויר וארנסט פון מנספלד.
לבסוף, יוסטין מנסאו מסר את ברדה לספרדים ביוני 1625 לאחר מצור של אחד עשר חודשים.
עד אוקטובר 1625, כ-100 ספינות ובסך הכל 15,000 ימאים וחיילים הוכנו למשלחת קדיס.
גם ברית עם ההולנדים נכרתה, ובעלות הברית החדשות הסכימו לשלוח 15 ספינות מלחמה נוספות בפיקודו של וילם מנסאו, כדי לסייע בשמירה על תעלת למאנש בהיעדר הצי הראשי האנגלי.
סר אדוארד ססיל, ותיק קרבות קשוח בשירות ההולנדים, מונה למפקד המשלחת על ידי הדוכס מבקינגהאם, בחירה שהתבררה כלא שקולה.
ססיל היה חייל טוב, אבל היה לו ידע מועט בעניינים ימיים.
המשלחת המתוכננת כללה כמה אלמנטים: שוד של ספינות אוצר ספרדיות שחזרו מאמריקה עמוסות בחפצי ערך; ותקיפת ערים ספרדיות, מתוך כוונה לתקוף את הכלכלה הספרדית על ידי החלשת שרשרת האספקה הספרדית, וכתוצאה מכך הפגת הלחץ הצבאי על נסיכות הבוחר מפפאלץ.
הכוחות האנגלים בזבזו זמן בלכידת מבצר ישן בעל חשיבות מועטה, והעניקו לקדיס את הזמן להתגייס לחלוטין מאחורי ההגנות שלה ואפשרו לספינות סוחר במפרץ לארגן את בריחתן.
ההגנות המודרניות של העיר, שיפור עצום מאלו של תקופת בית טיודור, הוכיחו את יעילותן.
בינתיים, גוף של כוחות אנגלים שנחת בהמשך החוף כדי לצעוד על העיר גם הוא התפזר בגלל משמעת לקויה.
בסופו של דבר, סר אדוארד ססיל, מפקד הכוחות האנגלים, שעמד בפני אספקה הולכת ופוחתת, החליט שאין ברירה אלא לחזור לאנגליה, לאחר שתפס מעט סחורות ולא השפיע על ספרד.
וכך בדצמבר, הצי המוכה חזר הביתה.
צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, כדי להגן על כבודו שלו ובקינגהאם, שלא הצליח להבטיח שצי הפלישה יהיה מצויד היטב, לא עשו כל מאמץ לברר את הסיבה לכישלון משלחת קדיס.
צ'ארלס העלים עין מהכישלון, במקום זאת התעסק במצבם של ההוגנוטים הצרפתים מלה רושל.
אבל בית הנבחרים הוכיח שהוא פחות סלחן.
הפרלמנט של 1626 יזם את תהליך ההדחה נגד הדוכס מבקינגהאם, מה שגרם לצ'ארלס הראשון לבחור לפזר את הפרלמנט במקום להסתכן בהדחה מוצלחת.
לכישלון המתקפה היו השלכות קשות על אנגליה.
בנוסף לאובדן הכלכלי והאנושי, הוא פגע במוניטין של הכתר האנגלי, ויצר משבר פוליטי ופיננסי חמור במדינה.
הדוכס מבקינגהאם ניהל אז משא ומתן עם העוצר הצרפתי, הקרדינל רישלייה, על ספינות אנגליות שיעזרו לרישלייה במאבקו נגד ההוגנוטים הצרפתים, בתמורה לסיוע צרפתי נגד כיבוש ספרדי של נסיכות הבוחר מפפאלץ, אך הפרלמנט של אנגליה נגעל ונחרד מהמחשבה על פרוטסטנטים אנגלים שנלחמים בפרוטסטנטים צרפתים.
התוכנית רק עוררה את חששותיהם מפני קריפטו-קתוליות בחצר המלוכה.
בקינגהאם עצמו, שהאמין שכישלון מפעלו הוא תוצאה של בגידה של רישלייה, גיבש ברית בין אויביו הרבים של הקרדינל רישלייה, מדיניות שכללה תמיכה דווקא בהוגנוטים אותם תקף לאחרונה.
הכוח האנגלי בפיקודו של ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם הובס על ידי הכוחות המלכותיים הצרפתיים במצור על סן מרטין דה רה ובמצור על לה רושל.
במערכה זו איבדו האנגלים יותר מ-4,000 איש מכוח של 7,000 איש.
ב-23 באוגוסט, בעת ארגון מסע שני בפורטסמות', אנגליה בשנת 1628, בקינגהאם נדקר למוות בפאב Greyhound על ידי ג'ון פלטון, קצין צבא שנפצע במצור על לה רושל.
לאחר כניעת ברדה, נתן הפרלמנט ההולנדי פקודות לגיוס הצבא שהיה מורכב מ-61,670 חיילי רגלים ו-5,853 פרשים; כמעט 20,000 מהם היו אנגלים וסקוטיים.
מבין אלו ארבעה היו רגימנטים אנגלים שהמלך צ'ארלס הקים ושלח להולנד.
חלק מהכוח הזה נשלח לעיר הספרדית הכבושה אולדנזאל שנכבשה לאחר הפגזה של עשרה ימים בקיץ 1626. בשנה שלאחר מכן לחמו האנגלים בפיקודו של אדוארד ססיל ותרמו למצור על העיר גרונלו.
כוח סיוע ספרדי בראשות הנדריק ואן דן ברג לא הצליח לעבור וכתוצאה מכך העיר נכנעה למפקד ההולנדי פרדריק הנדריק, נסיך אורנז'.
בשנת 1629, הוטל מצור על המעוז הספרדי החשוב של הרטוגנבוש והוא נלכד על ידי צבאו של פרדריק הנדריק שמנה 28,000 איש וכלל מספר רגימנטים אנגליים וסקוטיים כולם בפיקודו של הוראס ויר.
בשנת 1629 נשלחה משלחת ימית ספרדית, בפיקודו של אדמירל דון פדריקה דה טולדו, לטפל במושבות האנגלו-צרפתיות שהוקמו לאחרונה באיים הקריביים סנט קיטס ונוויס.
השטחים נחשבו על ידי האימפריה הספרדית כשטחים שלה מאז שהאיים התגלו על ידי הספרדים בשנת 1498 והמושבות האנגליות והצרפתיות גדלו במידה מספקת כדי להיחשב לאיום על איי הודו המערבית הספרדית.
בקרב על סנט קיטס נהרסו היישובים החמושים בכבדות בשני האיים והספרדים תפסו את האיים.