tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביה היה רופא כירורג, מנתח, והוריה ייעדו אותה לקריירה רפואית, אך היא החלה את הכשרתה כמוזיקאית באמצעות לימודי הפסנתר שלה בגיל שמונה.
בתקופת השואה, ובמיוחד בתקופת שלטונה של מפלגת צלב החץ הסתתרה עם משפחתה בבודפשט וניצלו.
קלרה סיימה את לימודיה ב"בלה בארטוק תיכון מקצועי להכשרת מוזיקה וכלי נגינה" (Bartók Béla Zeneművészeti és Hangszerészképző Gyakorló Szakgimnázium), בהתמחות בפסנתר.
מאחר שלא התקבלה תחילה לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, למדה במשך שנה במחלקה ההונגרית-צרפתית בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE).
בשנת 1954, התקבלה למחלקה למוזיקולוגיה של האקדמיה למוזיקה ע"ש ליסט פרנץ.
בנצה סאבולצ'י, זולטאן גארדוני ומוזיקאים מפורסמים אחרים היו מוריה.
ב-1957 נישאה לאיבאן קרטס, לימים מבקר אופרה ועורך ברדיו.
היא קיבלה את תעודת הגמר והתואר שלה ב-1959.
לאחר שסיימה את לימודיה עבדה כמתמחה בספריית האקדמיה ההונגרית למדעים, ולאחר מכן כספרנית באולפן המוזיקה של הספרייה הלאומית על שם סצ'ני.
מ-1966 ועד לפרישתו ב-1989, היא הייתה העורכת האחראית (ראשית) של מערכת הספרות והאמנות של הוצאת גונדולה.
ב-1981 קיבלה את התואר המדעי של דוקטורנטית למוזיקולוגיה, וב-1982 קיבלה את הדוקטורט (PHD) במדעי הרוח.
בשנת 2003 קיבלה דוקטורט אקדמי (הזכות להנחות דוקטורנטים בעבודת הדוקטורט שלהם – הביטציה).
כחלק מעבודת ההוראה שלה, ערכה בשנים 1999 וב-2002 סמינרים בשם "המוזיקה של פרנץ ליסט" לסטודנטים במגמת מוזיקולוגיה באוניברסיטה למוזיקה, וכן הייתה חברה בחבר השופטים בבחינות לתוארים .D.L.A ו-PhD.
(תואר דוקטור לאמנויות ליברליות –.D.L.A – הוא דוקטורט אמנותי מקצועי בתחום האמנויות הליברליות, לרבות אדריכלות, מחול, מוזיקה, תיאטרון ואמנות פלסטית.
כמו דוקטורטים אחרים, הוא תואר אקדמי ברמה הגבוהה ביותר).
תחום המחקר העיקרי שלה הוא חייו והמוזיקה של פרנץ ליסט.
היא פרסמה מחקרים וספרים רבים בהונגרית ובשפות זרות רבות אחרות בנושא זה.
המבורגר נתנה הרצאות במספר מדינות באירופה (אוסטריה, בלגיה, צרפת, הולנד, גרמניה, איטליה, שוודיה, אוקראינה) ובאמריקה הצפונית (ארצות הברית, קנדה).
קלרה המבורגר הייתה סגנית יושב ראש הוועדה למוזיקולוגיה של האקדמיה ההונגרית למדעים ובין השנים 1991 לבין 2005 הייתה המזכירה הכללית של אגודת פרנץ ליסט ההונגרית.
הוצאת Gondolat Könyvkiadó, בודפשט, 1966. מהדורה שנייה מורחבת ומשופרת 1980. בגרמנית : Corvina Könyvkiadó, בודפשט, 1973, מהדורה מורחבת ומתוקנת 1986. באנגלית : Corvina, Budapest, 1986
רז'ה קוקאי – המלחינים ההונגרים של היום בהוצאת Zeneműkiadó, בודפשט, 1968
בתרגום ועם הערותיה: קוזימה וגנר: יומן, 1869–1883. מבחר ; הקדמה: ג'רג' קרו – György Kroó; מחשבה, בודפשט, 1983.
תרגם: אנדראש שיף : על מוזיקה, מלחינים, על עצמו ; וינס, בודפשט, 2003 + תקליטור.
בתרגום: קנת' המילטון: לאחר תור הזהב – מופע פסנתר רומנטי וביצוע מודרני.
"לא רק מוזיקאי" – מחקרים על פרנץ ליסט.
1977 – עיטור "למען תרבות סוציאליסטית"
2007 – פרס על שם בנצה סאבולצ'י
קֶלֶרָאשי (ברומנית: Călărași) הוא מחוז במרכז מולדובה, שהמטה המנהלי שלה בקלראשי.
שטח המחוז מיושב מאז התקופה הפלאוליתית.
מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18 התפתח המחוז מבחינה כלכלית (מסחר, יין), ותרבותית, והאוכלוסייה שלו גדלה.
ב-1812 לאחר הסכם בוקרשט, בסרביה נכבשה על ידי האימפריה הרוסית בזמן זה יש רוסיפיקציה אינטנסיבית של האוכלוסייה הילידים.
בשנת 1940 לאחר הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, השטח בין פרוט לניסטרו שוב עמוס הפעם ברית המועצות.
בשנת 1991 כתוצאה מהכרזת העצמאות של מולדובה, חלק ממחוז אונגני (1991–2003), ובשנת 2003 הפך ליחידה מנהלית של מולדובה.
מחוז קלראשי ממוקם בחלק המרכזי של מולדובה.
היא גובלת עם מחוז טלנשטי בצפון, מחוז אורהיי במזרח, מחוז סטרסני בדרום, מחוז ניספורני בדרום מערב ומחוז אונגני במערב.
שטח מחוספס מאוד, חוצה את המדרונות עם דרגות שונות של מיזוג הטיה במרכז הרמה המולדבית, והוא ממוקם בקודרי.
אדמת צ'רנוזם בעמקים, ואדמה חומה על הרמה.
הגובה המרבי במחוז הוא 400 מטר, בחלק הדרום מערבי של המחוז.
טמפרטורת האוויר הממוצעת היא +9 מעלות צלזיוס.
מהירות רוח ממוצעת 4–6 מ' בשנייה.
בעלי חיים האופייניים באזור הם: שועל, חתול בר, דלק, ארנב, אייל, סנאיים, חזיר בר, זאב, אייל אציל ועוד.
עולם הציפורים: שחרור, יונה, חוחית, עיט, נקר ועוד.
יערות פרושים על 30.7% משטח המחוז, נפוצים בהם המינים: אשור, מילה, אולמוס, אלון לבן, טיליה ועוד.
ברצועות יער נתקלים: קרן, עוזרר, עטלף, אדר ועוד.
שמורת הטבע הממלכתית "Plaiul Fagului" נוצרה ב-12 במרץ 1992 לשימור ביולוגי, התאוששות סביבתית, חקר אחת המערכות האקולוגיות הציוריות והמייצגות ביותר של היער בקודרי.
הצמחייה כוללת 909 מינים, כולל 645 מינים של צמחים וסקולריים, 151 מיני פטריות, 48 מיני חזזיות, 65 מיני טחב.
עולם החי: איילים, דובים, אייל הצפון, דלק, זאבים, חזירי בר.
הרחבת הקרקע הניתנת לעיבוד תרמה משמעותית לצמצום השטח המיוער, הצמחים והבעלי חיים הופחתו מספרית.
היעלמות ציד בלתי מבוקר של דובים, צבאים, שונר, זאב, שכווי שחור ועוד.
המחוז ממוקם באגן נהר דניסטר, יובלים שחוצים את המחוז הם: ביק, איכל וקולה.
רוב האגמים הם ממקור טבעי, אך הם עשירים בדגים.
מחוז קלארשי זה ידוע ביין האדום, היין הלבן ובקוניאק שלו.
כשמולדובה הייתה חלק מברית המועצות, היינות שלה היו ידועים בכל רחבי ברית המועצות.
ב-1 בינואר 2012 מנתה אוכלוסיית המחוז 78,800 תושבים, מתוכם 20.7% הם אוכלוסייה עירונית ו-79.3% אוכלוסייה כפרית.
הערה : * ישנה מחלוקת מתמשכת בנוגע לזיהוי האתני של מולדובים ורומנים.
אדוונטיסטים של היום השביעי - 0.5%
במחוז ישנם בסך הכל 21,200 מפעלים, מתוכם מפעלים בודדים 673 יח"ד, 19,792 יח"ד חוות, ו-800 מפעלים במעמד של אדם משפטי.
עסקים קטנים ובינוניים מהווים כ-99% מכלל המפעלים.
יקב ומפעל קוניאק הוא אחד הראשונים במולדובה ומפעלים אחרים בתעשיית המזון (שימורים, סוכר, מוצרי חלב).
תעשיית המזון (חלב) יש מפעל שמייצר מוצרי חלב באיכות.
גידולים עיקריים: דגנים (חיטה, שיבולת שועל), תירס, חמניות, לפתית וסויה.
במחוז קלראסי ישנם: 31 גני ילדים, 34 בתי ספר, בית ספר רב תכליתי, מכללה ובית ספר עזר מיוחד.
מספר סה"כ של תלמידים: בבתי ספר - 8176 תלמידים, בבתי ספר מקצועיים - 269 תלמידים, במכללה 553 תלמידים.
מחוז קלראסי משתייך פוליטית למרכז-ימין.
AEI נהנה מתמיכה גדולה באזור.
PCRM כאן בדרך כלל מקבל תוצאות גרועות, שלוש הבחירות האחרונות הם בירידה מתמדת.
עבודות הרובע: 37 מרכזי תרבות, 42 ספריות, 7 מוזיאונים, שלושה בתי ספר לאמנות.
בסך הכל פועל במחוז 103 קבוצות אמנותיות, מתוכן 23 כ"מודל".
המחוז פועל: בית חולים מחוז קלארשי עם מחלקה כללית של 200 מיטות, מרכז לרופאי משפחה, 4 מרכזי בריאות, 27 משרדי רופא משפחה, שלושה משרדי בריאות, 35 חברות תרופות.
"בית הדבש" אגרו-תיירותי - Răciula
אחוזות של האצילים מלסקי ורוסו מהמאה ה-19 ( בהמוט, Păuleşti )
אנדרטה טבעית גיאופלאונטולוגית "סוסי בית הקברות" (2 דונם)
היקב והברנדי הוותיקים ביותר ממולדובה (Călăraşi Divin)
ממצאים של מבצרים עתיקים גטאות של קרקע (המאה הרביעית-השלישית לפני הספירה) של הורודישטה
איורי קולסניק - פוליטיקאי (PL)
פאבל סטרטן - זמר ופזמונאי של מוזיקת עם
אנדרו רייאל - מפיק ותקליטן
זיגמונד מוגולסקו - זמר, שחקן ומלחין
איגור דודון - פוליטיקאי ונשיא
קלרה הוסאר (בהונגרית: Huszár Klára; 29 במאי 1919 – 13 ביוני 2010) הייתה במאית אופרה יהודייה-הונגריה, תמלילנית, מתרגמת.
היא זוכת פרס פרנץ ארקל (פרס ממלכתי הונגרי למלחינים מצטיינים, למנהלים מוזיקליים ולפעילות אמנותית).
קלרה הוסארמ נולדה כבתם של אימרה הוסאר וארז'בט בניוביץ'.
בין השנים 1938–1942 הייתה סטודנטית באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט במגמת שירה והוראת מוזיקה.
בין 1951 לבין 1956 היא קיבלה באותו המקום את ההסמכה שלה כבמאית אופרה, אז הייתה תלמידו של גוסטב אולה.
בין השנים 1947-1951 עבדה ברדיו ההונגרי וארגנה את בית הספר למוזיקה של הרדיו, בית הספר למוזיקה של העובדים.
בין השנים 1947–1951 עסקה גם באופרות ילדים והייתה ראש מחלקת הנוער ברדיו.
ב-1951 פוטרה מהרדיו ואז נרשמה לאקדמיה שוב.
בין 1956 ל-1979, הייתה עוזרת במאי ולאחר מכן במאית האופרה הממלכתית ההונגרית.
היא ביימה כאורחת גם בפץ' ומחוץ להונגריה, בגרמניה ובווינה.
קלרה הוסאר התחתנה ב-1941, בעלה היה המשורר גאבור דבצ'רי עד מותו (1917–1971).
מוצרט: תאמוס, מלך מצרים (1971) (גם במאית)
כריסטוף ויליבלד גלוק : איפיגניה בטאוריס (1957) (גם במאית)
מנוטי: אמיליה הולכת לנשף (1962)
גאורג פרידריך הנדל : יוליוס קיסר (1966)
גאטנו דוניצאי : Viva mama!/תחי אמא!
ז'אק אופנבך : מאוהבים נמלטים (1979)
פרידריך פון פלוטו : מרתה, או היריד הריצ'מונד (1990)
אוסקר ויילד: שקר את האמת!
גולבסקה: עופי שירה, עופי מזור!
פלאטוס : החייל המתרברב (1979)
פטר צ'אלוקה (1979) (במאי מוזיקלי)
קלרה מאונטקאסל, באנגלית: Clara Mountcastle (26 בנובמבר 1837 – 24 במאי 1908) הייתה אמנית וסופרת קנדית שפרסמה את עבודתה המוקדמת תחת השם הבדוי קאריס סימה.
קלרה מאונטקאסל נולדה ב, אונטריו, קנדה בשנת 1837, אחת מ-12 ילדיהם של סידני הרמון מאונטקאסל, חקלאי, ופרנסס לורה (מייקל) מאונטקאסל.
מאונטקאסל קיבלה הכשרה אמנותית מוקדמת מאמה, ציירת חובבת, ומאוחר יותר (1855–1857) למדה אמנות בטורונטו כשגרה עם דודה שהיה אדריכל.
באותה תקופה היא למדה בבית ספר פרטי לבנות, ובמשך תקופה מסוימת קיבלה הדרכה מאמנית אנגלייה, בציור מהטבע.
ב־1881, היא חזרה לקלינטון, שם התגוררה עם שתיים מאחיותיה למשך שארית חייה.
צבעי המים של מאונטקאסל זכו בחמישה פרסים בתערוכה הפרובינציאלית ב-1870 בטורונטו.
היא המשיכה להציג בתערוכות פרובינציאליות ולאומיות לאורך שנות ה-80. המבקרים ציינו את מיומנותה בנושאים מסורתיים.
ב-1897, כשהסגנון האימפרסיוניסטי החדש זכה לשגשוג, עבודתה נדחתה על ידי (OSA), שם הציגה בעבר, וגם מנעו ממנה להצטרף לאגודה.
היא הצטרפה במקום זאת לאגודת האמנות לנשים של קנדה.
קריירת הכתיבה של מאונטקאסל החלה רק בשנות השמונים של המאה ה-19. היא פרסמה גם שירה וגם פרוזה.
שני ספריה הראשונים, "שליחות האהבה" (שירים, 1882) ו"מסתורין" (נובלה, 1886) יצאו תחת השם הבדוי קאריס סימה, שאותו היא לקחה מכינוי ילדותה "קריסימה".
ספרה השלישי, "האם נישואים הם כישלון?" (מסה, 1899), יצאה תחת שמה.
היא זכתה לשבחים על יכולתה לכתוב שירים במגוון רחב של צורות החל ממזמורים ועד חרוזים, אם כי לא התמודדה עם כולם באותה מידה ושיריה נטו לרגשנות קונבנציונלית ולא למקוריות.
נושאיה חוזרים על עצמם וכללו חיי כפר, אהבה רעה והתקפות על מבקרים.
הכתיבה שלה על הזדקנות ועוני מדברות על מאבקי העוני העדין שעמם התמודדו נשים רבות בתקופתה, כולל האחיות מאונטקאסל.
היא מתה מסרטן הכליות ב-1908.
קלרה לנגר (בהונגרית: Langer Klára; בודפשט, 23 בינואר 1912 – בודפשט, 20 במאי 1973) הייתה צלמת-מאיירת יהודייה-הונגרייה, אמנית צילום פורצת דרך בצילום החברתי שלה, זוכת פרס האמן המצטיין (1962).
קלרה לנגר נולדה במשפחה יהודית בורגנית כבתם של שמעון לנגר (1877–1940), מעצב ריהוט ולאחר מכן פקיד ושל אדל אסתר וייס (1880–1937).
ההורים הקדישו תשומת לב רבה לחינוך ולחינוך של ילדיהם במיוחד.
אחיה הבכור של קלרה לנגר, קארוי, הפך למהנדס, ואחיה הצעיר, שאנדור, הפך לרופא.
באותה תקופה, גם במשפחות מהמעמד הבינוני, נדיר היה שילדה לומדת בגימנסיה במקום בבית הספר הרגיל של המעמד הבינוני ותרכוש השכלה רחבה.
בית ההורים, שסיפק חינוך מתאים ומקצוע טוב, הציע כמה מסלולי חיים.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים ובחינות הבגרות למדה ציור וגרפיקה פרסומית ובשנת 1937 קיבלה תעודת מאסטר בצילום.
לנגר התפרנסה מצילומי פרסומת ומצילומי ילדים.
יחד עם זה היא פנתה גם לצילון הברתי וביחד עם קאטה שוגאר, נסעה דרך הונגריה, טרנסילבניה וכמה מדינות באירופה כדי לצלם תמונות של אומללות וייאוש, וכך הפיקה כמה מיצירותיה הטובות ביותר.
היא סידרה אותן - בגישה חדשה לחלוטין בצילום הונגרי - לסדרות בעלות עוצמה דרמטית במיוחד, המודגשת על ידי גוונים כהים וניגודי תאורה חזקים.
עיניהם של הגברים והנשים המושפלים האלה מלאות עצב ופחד עתיק יומין.
בשנים 1938–1939 עבדה בעיתוני השמאל בפריז.
היא שרדה את מלחמת העולם השנייה ואת השואה כנרדת מתמדת, ולאחר מכן צילמה את הילדים יתומי המלחמה.
תמונתה המפורסמת Vers la lumière ("לקראת האור") סימנה את תחילתו של צעד חדש בקריירה שלה.
משנת 1945 השתתפה בעבודת תעמולה שמטרתה הייתה שיקום המדינה, היא ערכה תערוכות והפיקה חוברות.
מ-1950 עד 1954, הייתה עובדת של Magyar Fotó (שמה הקודם של סוכנות הידיעות ההונגרית).
דיווחיה שיקפו גם את הטון האופטימי של הריאליזם הסוציאליסטי שנדרשה על ידי מדיניות התרבות הרשמית.
לאחר שהפגינה נגד הלאמת האולפנים הפרטיים של אמני הצילום, פוטרה והייתה ללא עבודה במשך ארבע שנים.
אלבומה "ילדים" (1963) יצא לאור בארבע שפות.
בשנים 1950 עד 1972 לימדה צילום בבית הספר הגבוה לאמנויות יפות ואמנויות שימושיות.
מ-1964 הייתה צלמת העיתונות של השבועון "מראה" (Tükör).
ב-1961 ערכה תערוכת רטרוספקטיבה באולם Fényes Adolf, ובשנת 2000 הציגה תערוכה קאמרית בגלריה וינטג'.
מונוגרפיה קטנה פורסמה על עבודתו בשם Fotó Langer (1973).
בעלה היה יוז'ף שפיץ, לו נישאה ב-1960. היא הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
החל משנות ה-30, לנגר ארגן את יצירותיו המוגמרות בסדרות, ערוכות בדחיסה דרמטית, המבוססת על קונספט מאוחד בקנה מידה גדול.
הטון של יצירותיו - כדברי קלרה טורי - "מתאפיין בחימום יתר רגשי עז, הטון של תמונותיו הוא ברובו כהה, ומבוסס על ניגודי אור וצל חזקים המעצימים את הדרמה של הביטוי".
מ-1949 עד 1956 מזכירת מחלקת הצילום באיגוד האמנים המקצועיים והתעשייתיים
מייסדת אגודת אמני הצילום (1956)
חברת הנהלה במשך מספר שנים
ב-1968 זכה בפרס המיוחד של תחרות הצילום האתנוגרפי
בשנת 1972 הוענק לו פרס הצטיינות הכבוד של הפדרציה הבינלאומית של אמני הצילום (FIAP)
קלרה אמברוש (במקור באייר עד 1945, בהונגרית: Ambrus Klára; רומא, 8 בדצמבר 1924 – באפלו, 26 בפברואר 2011) הייתה רופאת ילדים אמריקאית ממוצא הונגרי, רופאת נשים-מיילדות, המטולוגית, פרמקולוגית, חברה חיצונית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אשתו של הרופא דיולה אמברוש 1924–2020. היא קיבלה את תואר חסידת אומות העולם בשנת 2006, כי תוך סיכון חייה הסתירה כחמישים פליטים יהודים בדירתה ובמפעל הטקסטיל הסגור של הוריה בבודפשט בשנים 1944–1945.
קלרה אמברוש נולדה ברומא והייתה בת עשר כשעברה לבודפשט עם הוריה.
בין 1943 לבין 1947 הייתה סטודנטית לרפואה באוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך קיבלה את התואר הרפואי הכללי שלה באוניברסיטת ציריך בשנת 1949. בין 1950 לבין 1954 הייתה סטודנטית אורחת בסורבון ולאחר מכן במכון פסטר בפריז.
בשנת 1954 התיישבה בארצות הברית עם בעלה, דיולה אמברוש, שם עבדה תחילה בפילדלפיה במשך תקופה קצרה ולאחר מכן מ-1955 ועד מותה התגוררה בבאפלו, ניו יורק, שם זכתה בתואר פרופסור מחקר באוניברסיטה של מדינת ניו יורק.
משנת 2001 הייתה חברה חיצונית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
היא נפטרה בגיל 86 עקב פציעות שנגרמו בשריפה בדירתה.
חבר בקולג' האמריקאי של הרופאים (1960–)
חברה במסדר אבירות הקבר הקדוש של הוותיקן (1991–)
חברה חיצונית באקדמיה ההונגרית למדעים (2001–)
קלרה גולד (ביידיש:קלאַראַ גאָלד, באנגלית: Clara Gold) (6 ביולי 1888 - 12 בדצמבר 1946) הייתה שחקנית תיאטרון יידיש ואמנית הקלטות אמריקאית.
היא הקליטה יותר מעשרים דיסקים של מוזיקת תיאטרון ודיסקים של קומדיות ביידיש בין השנים 1917 ל-1929, בדרך כלל עם השותף הקומי גאס גולדשטיין.
זמן לא רב לאחר שנולדה, עברה כל המשפחה ללמברג, אוסטריה-הונגריה (היום לבוב, אוקראינה).
המשפחה חזרה לארצות הברית כשהייתה בת שלוש עשרה.
גולד החלה לשחק בתור נערת מקהלה בתיאטרון ווינדזור.
לאחר מכן הפכה לאמנית וודוויל במקומות שונים ובאולמות מוזיקה בניו יורק.
בתקופה שנכנסה לאיגוד השחקנים, היא הפכה לשחקנית אופי על במת הזרם המרכזי ביידיש בניו יורק ובפילדלפיה, כולל בתיאטרון ליברטי עם יוליוס אדלר ואחר כך אנשל שור, בתיאטרון פרוספקט ובתיאטרון הלירי.
לפי פסח בורשטיין, גולד הייתה אנאלפביתית ושיננה את כל השורות שלה על פי שמיעה לפני כל הופעה חדשה.
ב-1916 היא הוזמנה ל-ויקטור טוקינג משין כדי לבצע עבורם הקלטות מבחן כזמרת סולו.
הדיסק לא שוחרר אבל היא הוזמנה שוב.
החל משנת 1917, היא החלה ליצור דיסקים של קומדיה ותיאטרון ביידיש עבור ויקטור טוקינג משין וגם עבור קולומביה רקורדס.
רוב ההקלטות המוקדמות שלה נעשו עם השחקן גאס גולדשטיין והורכבו מסצנות בהשתתפות הדמות הפופולרית ינטה טלבנד (המקור למונח Yenta, ודמות שגילמה בעבר על ידי בינה אברמוביץ).
ב-1919 הקליטה גם כמה שירים ביידיש בעיבודו של אמן ההקלטות של הכליזמרים ישראל י.
בשנים 1922 ו-1923 היא יצרה סדרה של דיסקים עם או.
רקורדס חלקם עם גולדשטיין וחלקם כזמרת סולו.
נראה שההקלטות האחרונות שלה היו עם ויקטור רקורדס ביולי 1929.
בשנות ה-30, לאחר הקריסה הכללית של תעשיית ההקלטות עקב השפל הגדול, גולד המשיכה לפעול על במת היידיש.
היא הייתה בהפקה עם נלי קסמן בתיאטרון אודיאון ברחוב קלינטון בשנת 1930. היא הופיעה זמן מה בדטרויט ב-1931. גולד הייתה שחקנית קבועה בתיאטרון ליברטי שוב בהדרכת לואי בירנבאום החל משנת 1932. במהלך שנות ה-30 המאוחרות ותחילת שנות ה-40 היא הופיעה לעיתים קרובות בתפקידי משנה בתיאטרון הופקינסון בברוקלין.
היא המשיכה להופיע על הבמה במהלך המלחמה ואחריה; נראה שההופעות האחרונות שלה היו בתיאטרון האמנות בברונקס בסתיו 1946 בסרט "האישה שאלוהים שכח" של אנה צ'רנק וסופי גבי.
גולד נפטרה ב-12 בדצמבר 1946. היא נקברה באגף תיאטרון היידיש אליאנס בבית העלמין הר חברון בפלשינג, קווינס.
קלרה אלמאשי (במקור וייס, בהונגרית: Almási Klára; בודפשט, 11 בדצמבר 1931 – בודפשט, 15 באוקטובר 1977) הייתה דוקטור לרפואה (MD), יהודייה-הונגרייה, נוירולוגית, קנדידטית למדעי הרפואה ("דוקטורט קטן" (CSc.-1975).
מחקריה היו משמעותיים ביותר במחלות עצבים ובמחלות נפשיות כרוניות, בעיקר בבדיקת פסיכוזות הנגרמות כתוצאה מאלכוהוליזם, כמו כן בשחזור האירועים הפתוביולוגיים של המוח.
קלרה וייס נולדה במשפחה יהודית כבתם של גוסטב אלמאשי (וייס) (1886–1952), עורך דין, ושל גבריאלה גלרט (גרינבאום) (1897–1983).
היא השלימה את לימודיה באוניברסיטת בודפשט לרפואה (השם שונה לאוניברסיטת זמלווייס), שם קיבלה תואר רפואי כללי ב-1958. בין השנים 1958 לבין 1962 עבד כמתמחה במחלקה הפסיכיאטרית של המכון הלאומי לנוירולוגיה ופסיכיאטריה.
ב-1962 ניגשה לבחינות מומחה בפסיכיאטריה וב-1965 בנוירולוגיה.
בשנים 1963–1964 הייתה רופאה במחלקה לנוירולוגיה ונוירוכירורגיה, בשנים 1964–1966 הייתה רופאה, לאחר מכן בין השנים 1966–1975 הייתה שוב רופאה במחלקה לפסיכיאטריה, בין השנים 1968–1975 מרצה בכירה קלינית, ובשנים 1975–1977 הרופא הראשית.
ועדת ההסמכה המדעית הכריזה עלית חקבלת דוקטורט במדעי הרפואה (1975) על בסיס עבודתה "חקירת שינויים בשומנים בסרום, בחלבוני סרום ובליפידים בדליריום טרמנס".
היא השיגה תוצאות משמעותיות בתחום חקירת הקשרים האטיולוגיים של שינויים בחילוף החומרים של שומן וחלבונים שנגרמו כתוצאה מאלכוהוליזם כרוני.
היא שמה קץ לחייה בגיל 45.
בעלה, שאנדור לגזה, היה רופא, נולדה להם בת.
התפתחות התפיסה של מחלות נפש בגיל מבוגר במהלך תקופת מאה השנים של המכון שלנו (בודפשט, 1968)
עם ארז'בט בלאהה, אלאיוש אורטמאייר.
(מחקרים על ההשלכות הפסיכיאטריות של אלכוהוליזם.
טיפול Quietidin בנוירוזות הקשורות למחלות נוירולוגיות אורגניות .
בחינת שינויים בשומנים בסרום, בחלבוני סרום ובשומנים של נוזל מוחי בדליריום טרנס.
בדיקת שומנים של נוזל מוחי בדליריום טרמנס (Alcoholology, 1975)
קלרה גולדציהר (בהונגרית: Goldzieher Klára; בודפשט, 24 בדצמבר 1881 – באדן ביי וין, 8 באוגוסט 1962) הייתה אמנית טקסטיל, וגרפולוגית יהודייה-הונגרייה.
היא נחשבה לאחד הגרפולוגים הבולטים גם בארצות הברית.
קלרה גולדציהר נולדה במשפחה יהודית כבתם של וילמוש גולדציהר, רופא עיניים, ושל ברתה פרוינד, בתו של בעל קרקעות.
אביה היה אחיינו של המזרחן המפורסם יצחק יהודה (איגנץ) גולדציהר (ענף אחד של המשפחה השתמשה בגרסת שם המשפחה ללא ה-e, כלומר Goldziher ולא Goldzieher), על פי הנהוג הכתיב העברי.
אחיה הצעיר, מיקשה גולדציהר, שהיה צעיר ממנו בשנתיים, הפך לרופא כמו אביהם; ב-1925 הוא ומשפחתו התיישבו בניו יורק.
קלרה גולדציהר לא הייתה אפילו בת עשרים כשנישאה ליזם הטכני אאורל רומאן, שגר אז בשדרות אנדראשי 43, באותו הבניין שבו פעל גם בית הקפה היפני המפורסם.
רומאן הפך לפקיד בנק ברבות הימים ולאחר מכן מנהל כללי בחברת מניות.
לבני הזוג לא היו ילדים, על אף שהם מאוד רצו.
הם עברו דירה מסיבות אישיות כמה וכמה פעמים בבודפשט.
אאורל רומאן נגרר ב-20 באוקטובר 1944 על ידי בריוני מפלגת צלב החץ לעבודת כפייה של חפירת תעלות ושוחות ואחר כך בנובמבר גורש מקומארום מערבה (לכיוון אוסטריה-גרמניה הנאצית), שם נעלמו עקבותיו.
תאריך הפטירה במסמכים הרשמיים מוזכר כ-15 בדצמבר.
קלרה גולדציהר ברחה מגטו בודפשט במזל רב, ואז, כמו אחיה הצעיר היגרה אחרי השחרור ומצאה בית חדש בארצות הברית.
קלרה גולדציהר התעניינה תחילה בציור ואז פנתה לאמנות טקסטיל.
העיתון פסטר לויד שהופיע בבודפשט בשפה הגרמנית בגיליון ה-10 באוגוסט 1912 פרסם מאמר שלה תחת השם "בטיק", אליו התייחס העיתון גם בעמוד הראשון.
היא מילאה תפקיד מכריע בהבאה להונגריה של האמנות והטכנולוגיה בטיק, שעד אז לא היה ידוע בהונגריה.
ב-1913, יחד עם שני אמנים שימושיים ידועים, לאיוש קוזמה וארתור לקאטוש, הקימה את הסדנה לאמנויות הטקסטיל של בודפשט, שפעלה בדירתה ברחוב צ'אקי.
באותה שנה השתתפה בתערוכה משותפת במוזיאון ארנסט.
המגזינים ניוגט וכתב העת "אמנות שימושית הונגרית" הדגישו שניהם את עבודות הבטיק בעלת הטעם הטוב שלה בדיווחים שלהם על התערוכה.
בשנת 1914, קלרה רכשה ידע נוסף באמנות זו בסיור לימודי בהולנד.
אליס יאסי ידועה בדרך כלל כאמנית תנועה, כוריאוגרפית, מורה לריקוד, ויוצרת היסודות של ההתעמלות הרפואית ההונגרית, אך היא הייתה מעורבת באופן פעיל גם בניתוח כתב היד והאמינה שיש לטפח זאת לרמה מדעית.
היא הכניסה את קלרה גולדציהר, שהתעניינה גם בפסיכולוגיה, לעולם הגרפולוגיה, והיא ראתה את בחינת כתב היד באותה גישה.
קלרה מכונה גם הגברת הגדולה של הגרפולוגיה ההונגרית, לא במקרה.
היא יצרה את היסודות המדעיים של מחקר הכתב; חקרה את הקשר בין דיבור לכתב יד, בחנה כתב של אנשים עם מוגבלות, כתב של אנשים איטרי יד ימינם, שילבה את בחינת הכתב בחקר תאומים וחקר תורשה.
היא פרסמה את תוצאות חקירותיה בכתיבת מחקרים ובכתבי עת מדעיים.
היא תרמה לפיתוח מכשיר מדידה לבדיקת כתבי יד (גרפודין).
היא גם השתתפה ביצירת המסגרת המוסדית-ארגונית של חקר הכתב: הייתה ממייסדי ופקידי החברה לחקר הכתב ההונגרית והמכון לחקר הכתב.
כתיבתך תגיד לנו - ספר יד לגרפולוגיה (1944, ביתא אירודלמי רט)
עדיין נוכחים בשוק הספרים ובמדפי הספרים של המתעניינים בניתוח גרפולוגי.
קלרה נאלצה להתחיל חיים חדשים בניו יורק בגיל שישים ושש.
מכשיר המדידה שלה הגרפודין והידע המקצועי הפכו אותה שוב לגרפולוגית מצליחה, היא הצליחה לעבוד בסביבה מחקרית מדעית, בין היתר פעלה כמרצה בבית הספר החדש למחקר חברתי.
לאחר שספרו על גרפולוגיה (כתב יד, מפתח לאישיות) יצא לאור באנגלית ב-1952, היא נחשבה לאחד הגרפולוגים הבולטים בארצות הברית.
הוא לא הייתה מסוגלת עוד לסיים את עבודתה הגדולה הבאה, האנציקלופדיה של הגרפולוגיה.
באביב 1962, מצבה הבריאותי הידרדר, אז נסעה למלון טירה בבאדן, ליד וינה, לקבלת טיפול רפואי.
היא מתה שם מתסחיף ריאתי בגיל 81. מקום מנוחתה לא היה ידוע למקצוע הגרפולוגיה ההונגרית במשך תקופה ארוכה, אך בעקבות עבודת המחקר של המהנדס-גרפולוג יוז'ף אורבן ב-2011, נחשף מקום קבורתה בזימרינג בווינה.
לוח הזיכרון שלה במעונם האחרון של בני הזוג בפשט הוקם על קיר הבניין.
הוא הותקן בשנת 2011 ביוזמתה של אנה פאלמאי, נשיאת אגודת הספרות ההונגרית.
קלרה גולדציהר: כתב ודמות, 1925
גרפולוגיה, מהדורות רוואי, בודפשט, 1926, 192 עמ'.
קלרה גולדציהר: הכתב של בעלי פגמים בדיבור, Magyar Gyógypedagogia, vol.
4, מס' הוצאת אוניברסיטת בודפשט, 1928
קלרה גולדציהר: קווים מנחים לכתיבת מחקר וגרפודין ויישומיו הפוטנציאליים, סקירה פסיכולוגית הונגרית, 1933. 6. כרך, 3-4. מס' 104–115.
פטר נמט - קלרה גולדציהר: קביעת האינדיבידואליות של צעירים בעלי הפרעה נפשית על סמך בחינת כתביהם: קרימינולוגיה יישומית וגרפיולוגיה, Magyar Gyógypedagógia, Árpád Ny., קלוצ'ה, 1933
מכונת למדידת נשמה - המצאה מרכזית של בתו של פרופסור גולדציהר.
המומחית ההונגרייה הראשונה לכתב משפטי משתמשת במכונה כדי לבצע גרפולוגיה.
הדו"ח המעניין של קלרה גולדציהר על הקונגרס הבינלאומי לגרפולוגיה בפריז.
קלרה סוצ'יני (באיטלקית: Clara Soccini; נולדה ב-25 באוקטובר 1999), ידועה בשמה הפרטי קלרה, היא זמרת ושחקנית איטלקייה.
סוצ'יני נולדה וגדלה בטראוודונה-מונאטה, עיירה קטנה למרגלות אגם מאג'ורה שבלומברדיה.
לאחר גירושי הוריה עברה להתגורר תחת חסותה של אמה.
יש לה אח קטן בשם פיליפו.
בגיל 16, במקביל ללימודיה בבית הספר liceo linguistico בווארזה, החלה סוצ'יני לדגמן במילאנו.
בשנת 2020 החלה את קריירת המוזיקה, כשהוצאיה לצד ניקולה סיציליאנו את השיר "Io e te".
לאחר מכן הוציאה שלושה סינגלים נוספים כסוליסטית: "Freak", "Ammirò" ו-"Bilico".
בתחילת 2023 גילמה את דמותה של קרייזי ג'יי בסדרת הטלוויזיה The Sea Beyond.
היא צלחה את שלב זה, ועברה להשתתף באירוע בסן רמו עם השיר "Diamanti grezzi".
שם פרטים מיקומי שיא ITA Primo יצא לאור: 16 בפברואר 2024
פורמט: תקליטור, הורדה דיגיטלית, סטרימינג 6
קלרה ברט מרטין הייתה עורכת דין קנדית.
היא סללה את הדרך לנשים נוספות להשתלב במקצוע עריכת דין, בקנדה, בשעה שהייתה הראשונה באימפריה הבריטית ב-1897 להשתלב במקצוע.
קלרה נולדה ב-1874, בטורונטו, קנדה.
היא בתם של אברהם ואליזבת מרטין, שהיו חקלאים אנגליקנים-אירים.
קלרה הייתה הצעירה ביותר מבין 12 אחים ואחיות.
המשפחה ראתה בחינוך ילדי המשפחה כערך חשוב ביותר; אברהם מרטין היה מפקח על מערכת החינוך בטורונטו ולפחות שלושה מאחיה של קלרה הפכו למורים.
כל ילדי המשפחה למדו באוניברסיטה.
ב-1888 קלרה מרטין התקבלה למכללת טריניטי בטורונטו וזאת רק לאחר שלוש שנים שהמכללה החלה להכניס נשים לכיתות הלימוד שלה.
בשנת 1890, כשקלרה הייתה רק בת 16 היא השלימה את לימודיה לתואר בוגר במתמטיקה.
באותן שנים היה זה נדיר שנשים השלימו תארים אקדמאים, במיוחד במקצוע המתמטיקה שהיה מקצוע מאוד גברי.
בשנת 1891, מרטין הגישה עתירה לאגודת עורכי הדין של קנדה כדי שתתיר לה להיות חברה סטודנטית באגודה.
חברות זו היוותה תנאי מוקדם על מנת שתוכל להשתתף בהרצאות מטעם האגודה ולגשת לבחינות הנדרשות כדי לקבל תעודה לעסוק בעריכת דין.
עתירתה נדחתה על ידי לשכת עורכי הדין לאחר דיון עם הרבה במחלוקות.
כאשר ועדה מיוחדת בחנה את העתירה היא פירשה את החוק שכלל את המילה החברה כמתיר להתקבל לעיסוק בעריכת דין בלבד.
בלפור נתן חסות להצעת חוק שקבע כי יש לפרש את המילה "אדם" בתקנון של חברת עורכי הדין כך שהיא כוללת גם נשים וגם גברים.
מטרתה של מרטין נתמכה גם על ידי נשים בולטות בעידן המודרני, כולל הרופאה הקנדית אמילי הווארד סטואו (1903-1831) וליידי אברדין.
בתמיכת ראש הממשלה, אוליבר מוואט, אושרה חקיקה ב-13 באפריל 1892, והתירה את קבלתן של נשים כעורכות דין.
בשנת 1893, מרטין כתבה מאמר בזמן שעבדה במשרד של מולוק, מילר, קראותר ומונטגומרי, שבטורונטו.
התגובות שקיבלה מחבריה על המאמר היו גרועות ומכפישות, עד שהיא נאלצה לעבור למשרד עורכי דין אחר בטורונטו, שנקרא בלייק, לאש וקסלס, הידוע גם בשם בלייק, קסלס וגריידון LLP.
בשנת 1897 היא סיימה את לימודיה לתואר בוגר במשפט אזרחי BCL מבית הספר למשפטים של Osgoode Hall, טורונטו.
"לאחר שנקבעו תקנות מיוחדות על ידי האגודה המשפט, לשכת עורכי הדין של אונטריו, אישרה את כניסתה לשותפות עם האדונים שילטון וולברידג'.
בשנת 1899 היא התקבלה ללימודים לתואר LL.B על ידי אוניברסיטת טורונטו והייתה הגברת הראשונה בקנדה שקיבלה את התואר הזה".
מרטין נבחרה לדירקטוריון מועצת החינוך של טורונטו בשנת 1901 וכיהנה בגוף זה במשך עשור כאישה היחידה במועצת בתי הספר.
ב-1920 מרטין התמודדה למועצת העיר טורונטו ברובע 2 אך הובסה בבחירות המוניציפליות.
מרטין נפטרה בגיל 49 מהתקף לב ונקברה בבית הקברות סנט ג'יימס, טורונטו.
בהספדים צוין אובדנה כאישה שפרצה דרך לנשים רבות בתחום המשפט.
בשנת 1989 הודיעה מועצת מחוז אונטריו שמשרד התובע הכללי המחוזי יקרא על שמה של קלרה ברט מרטין.
בשנת 1915 הוקרה זו בוטלה לאחר שהתגלה מכתב אנטישמי שנכתב על ידה.
בדרמת הפשע הטלוויזיונית, הקנדית, "על קו המים On the Waterfront (חלק 2)" בסדרה Murdoch Mysteries , קלרה מרטין, מגולמת על ידי פטרישיה פייגן, במסגרת המאמץ לקדם את זכות הבחירה לנשים.
קלרה למליך הייתה מארגנת עובדים אמריקאית, מנהיגה ב"התקוממות ה-20,000", שביתת עובדות הטקסטיל בניו יורק בשנת 1909.
נולדה ב-28 במרץ 1886 למשפחה יהודית בעיירה גורודוק, אז בשטחי רוסיה וכיום באוקראינה.
כצעירה גדלה בסביבה דוברת יידיש, אך למדה לקרוא רוסית על אף התנגדות הוריה, כשהיא מבצעת עבודות וכותבת מכתבים עבור שכניה שלא ידעו קרוא וכתוב במטרה לגייס כסף לספרים.
אחת משכנותיה הכירה לה את הספרות המהפכנית ולמליך הפכה לסוציאליסטית.
בשנת 1903 היגרה עם משפחתה לארצות הברית, בעקבות פוגרום קישינב.
עם הגיעה לניו יורק, מצאה עבודה בתעשיית הבגדים.
תנאי העבודה בענף הטקסטיל המשיכו להחמיר בתחילת המאה, שכן מכונות התפירה התעשייתיות החדשות אפשרו למעסיקים לדרוש מהעובדות, שפעמים רבות נדרשו להביא עימן את מכונות התפירה שלהן, לייצר כפול.
למליך יחד עם רבות מחברותיה לעבודה מחו כנגד שעות העבודה הארוכות, השכר הנמוך, היעדר הזדמנויות לקידום והיחס המשפיל מצד הממונים.
למליך השתלבה בארגון עובדי תעשיית ייצור בגדי הנשים הבינלאומי (ILGWU) ונבחרה לוועד המנהל של סניף מקומי 25 של הארגון.
למליך צברה במהרה מוניטין בקרב חברותיה לעבודה כשהובילה מספר שביתות, ואתגרה את ההנהגה הגברית ברובה של האיגוד לארגן יותר נשים עובדות.
היא שילבה גישה נועזת עם מידה לא מבוטלת של קסם אישי (היא נודעה בקולה כזמרת) ואומץ לב אישי - כך למשל חזרה למשמרות השביתה ב-1909 גם לאחר שבריוני המעסיקים שברו לה כמה צלעות.
למליך הפכה לדמות מוכרת בתנועת העבודה האמריקנית בעקבות הפגנה מול הקופר יוניון ב-22 בנובמבר 1909, כשפעלה לגייס תמיכה לעובדות מפעל החולצות השובתות בחברת Triangle Shirtwaist Company ו-Leiserson Company.
לאחר שבמשך שעתיים דיברו כמה מהדמויות המובילות בתנועת העבודה האמריקנית והמנהיגים הסוציאליסטים של הלואר איסט סייד במונחים כלליים על הצורך בסולידריות, דרשה למליך לדבר ואמרה (ביידיש):
"הקשבתי לכל הדוברים ואין לי עוד סבלנות לדיבורים.
אני בחורה עובדת, מאלו ששובתות כנגד תנאים בלתי נסבלים.
נמאס לי להקשיב לאנשים שמדברים באופן כללי.
אנחנו כאן כדי להחליט אם לשבות או לא - אני מציעה שנצא לשביתה כללית".
הקהל הגיב בהתלהבות לדבריה, והצביע בעד שביתה כללית.
בימים שלאחר מכן כ-20 מתוך כ-32 אלף עובדי ועובדות תעשיית החולצות שבתו, שביתה המוכרת בשם 'מרד ה-20,000'.
למליך תפסה תפקיד מרכזי בארגון השביתה, ודיברה בעצרות עד שאיבדה את קולה.
השביתה נמשכה עד 10 בפברואר 1910, ונסתיימה בחתימת הסכמים קיבוציים במפעלים רבים - אך לא במפעל Triangle Shirtwaist - שמאוחר יותר הפך לסמל לסנדאות יזע כשב-25 במרץ 1911 נהרגו בו כ-150 עובדות ועובדים כתוצאה משריפה שכילתה את המפעל.
בעקבות מעורבותה בארגון השביתה, הוכנסה למליך לרשימות השחורות של מנהלי התעשייה והתקשתה למצוא עבודה.
היא התמסרה למאבק לקידום זכות בחירה לנשים לצד חברותיה לתנועת העבודה והאיגוד המקצועי רוז שניידרמן ופאולין ניומן.
למליך ראתה בקידום זכות הבחירה לנשים כלי משמעותי לשיפור חייהן של נשים עובדות הן במקומות העבודה והן מחוץ להם:
"לבעל המפעל יש זכות הצבעה; לבוסים יש זכות הצבעה; למנהלי העבודה יש זכות הצבעה; למפקחים יש זכות הצבעה.
לבחורה העובדת אין זכות הצבעה.
כשהיא מבקשת שהבניין בו היא נדרשת לעבוד יהיה נקי ובטוח, מקבלי ההחלטות לא צריכים להקשיב.
כשהיא מבקשת לא לעבוד שעות ארוכות כל כך, הם לא צריכים להקשיב...
עד שהגברים בבית המחוקקים באלבני ייצגו אותה כשם שהם מייצגים את הבוסים ומנהלי העבודה - היא לא תשיג צדק; היא לא תקבל תנאים הוגנים.
לכן האישה העובדת אומרת היום שהיא חייבת לקבל את זכות ההצבעה.
כמו לניומן ולשניידרמן, גם ללמליך היו חיכוכים עם נשות המעמד הבינוני והגבוה שהובילו את התנועה לקידום זכות הבחירה לנשים.
מרי בירד פיטרה את למליך, מסיבות שאינן ברורות לחלוטין, פחות משנה לאחר שנשכרה לקמפיין למען זכות הבחירה ב-1911.
למליך המשיכה בפעילותה בנושא והקימה יחד עם שניידרמן, לאונורה או'ריילי ונשים עובדות נוספות את 'ליגת המשתכרות לזכות בחירה', אלטרנטיבה של מעמד הפועלות לארגוני זכות הבחירה מהמעמד הבינוני.
על אף שהליגה קיבלה רק נשים ממעמד הפועלים לחברות, היא בכל זאת הייתה תלויה בנשים ממעמד גבוהה יותר לתמיכה כלכלית, ומסונפת להתאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים אליה התיימרה להציג אלטרנטיבה - ולא לוועדת הנשים של המפלגה הסוציאליסטית.
בסופו של דבר, לאחר שארגנה עצרת מוצלחת מול הקופר יוניון, בה נאמו למליך, שניידרמן ואחרות, פורקה ליגת השכירות לזכות הבחירה.
למליך המשיכה בפעילות לקידם זכות הבחירה לנשים במסגרת ליגת איגודי העובדות.
בשנת 1913 נישאה למליך לג'ו שאוולסון ולזוג נולדו שלושה ילדים: אירווינג צ'ארלס ולסון, מרתה שאוולסון שפר, וריטה שאוולסון מרגולס.
בני הזוג עברו לשכונת הפועלים האיתנה במזרח ניו יורק, ואחר כך לברייטון ביץ'.
למליך לא חזרה לעבוד, מלבד במשרה חלקית ובאופן זמני, במשך שלושים השנים הבאות.
במקום זאת היא הקדישה את עצמה לגידול משפחה ולארגונן של עקרות בית נשות מעמד הפועלים.
להתארגנויות של עקרות בית היו תקדימים באזור, בין היתר עקרות בית יהודיות שהחרימו קצבים כשרים במחאה על המחירים הגבוהים בעשור הראשון של המאה העשרים ואיגוד הדיירים בברוקלין שהוביל 'שביתות שכר דירה' ונלחם כנגד פינויים.
לאחר שהצטרפו למפלגה הקומוניסטית, שהתנגדה במידה רבה לרעיון של ארגון צרכנים, ניסו למליך וקייט גיטלו, לארגן איגוד של עקרות בית שיטפל לא רק בסוגיות צרכניות, אלא גם בסוגיות של דיור וחינוך.
המועצה המאוחדת של עקרות בית ממעמד הפועלים גייסה גם כסף וארגנה סיוע לשובתים בפסאיץ', ניו ג'רזי במהלך השביתה הקשה של 1926.
ב-1929, לאחר שהמפלגה הקומוניסטית הקימה ועדה לענייני נשים נשים, השיקה למליך את 'המועצה המאוחדת של נשים ממעמד הפועלים' (UCWW), אשר הקיפה לבסוף כמעט חמישים סניפים בעיר ניו יורק, וכן שלוחות בפילדלפיה, סיאטל, שיקגו, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו ודטרויט.
הארגון גייס בין חברות המפלגה הקומוניסטית אך לא היה מזוהה איתה באופן ישיר ולא לחץ על חברות שאינן חברות המפלגה להצטרף אליה.
ה-UCWW הובילה חרם נרחב על קצביות במחאה על מחירי הבשר הגבוהים ב-1935, תוך שימוש בטקטיקה המיליטנטית של 'משמרות שביתה' ניידות שהביאו להשבתת למעלה מ-4,000 קצביות בעיר ניו-יורק.
השביתה הפכה כלל ארצית וה-UCWW זכתה לתמיכה מחוץ לקהילות היהודיות והאפרו-אמריקאיות אליהן היא הוגבלה בניו יורק.
בהמשך שינה ה-UCWW את שמו ל'מועצות הנשים הפרוגרסיביות' (PCW).
המפלגה הקומוניסטית הסירה את תמיכתה בארגון.
למליך המשיכה בפעילותה במסגרת פדרציית מועדוני הנשים היהודיות של אמה לזרוס, שגייסה כספים למען מגן דוד האדום, מחתה כנגד הנשק הגרעיני, עשתה קמפיין לאשרור אמנת האו"ם בנושא רצח עם, התנגדה למלחמה בווייטנאם וכרתה בריתות עם ארגון זכות האזרח Sojourners for Truth שהוגם על ידי נשים אפרו-אמריקאיות.
למליך הייתה פעילה גם בפעילות מועצות מובטלים ובייסוד 'מועצת אמה לזרוס', שתמכה בזכויות הדיירים.
מועצת אמה לזרוס הכריזה ב-1931 שאף אחד לא יפונה בברייטון ביץ' בגלל חוסר יכולת לשלם שכר דירה, ולאחר מכן נקטו פעולות ציבוריות למניעת פינויים ולהחזרת רהיטי דיירים לדירותיהם באותם מקרים שבהם הרשויות ניסו לבצע פינוי.
בשנת 1944 לאחר שבעלה חלה, חזרה לעבוד בענף הטקסטיל ולפעול במסגרת האיגוד המקצועי.
בשנת 1951 נשלל דרכונה לאחר ביקור בברית המועצות והיא זומנה לוושינגטון להעיד בפני הקונגרס על פעילותה 'האנטי-אמריקנית'.
גם בנה ובעלה נחקרו, והמשפחה נותרה תחת מעקב במשך כ-20 שנה.
באותה שנה נפטר בעלה ג'ו שאוולסון.
היא הוסיפה להיות קומוניסטית מוצהרת, ואף התבטאה כנגד הוצאתם להורג של בני הזוג רוזנברג.
בשנת 1954 פרשה מעבודה ונאבקה מאבק ממושך לקבלת פנסיה מהאיגוד אותו סייעה להקים.
בסופו של דבר, קיבלה מהאיגוד שני 'מענקי כבוד' אך לא פנסיה.
ב-1960 נישאה בשנית לאייב גולדמן, מכר ותיק מתנועת העבודה.
לאחר מותו ב-1967 עברה לקליפורניה על מנת להיות ליד ילדיה וחמותיה.
בגיל 81 נכנסה לבית האבות היהודי בלוס אנג'לס.
כדיירת, שכנעה את ההנהלה להצטרף לחרמות של איגוד עובדי החוות על ענבים וחסה ועזרה לחדרנים שם לארגן איגוד עובדים.
בשנת 2005 נעשה סרט על סיפורה, Clara Lemlich: A Strike Leader's Diary, בבימויו של אלכס זלץ
קְלָרִינֵט או קְלַרְנִית (באיטלקית: clarinetto) הוא כלי נגינה ממשפחת כלי הנשיפה מעץ.
בדרך כלל מורכב הקלרינט מחמישה חלקים המחוברים זה לזה: פייה, חבית, גוף עליון, גוף תחתון ופעמון.
גוף הקלרינט מורכב מחמישה חלקים: פיה, חבית, גוף עליון, גוף תחתון ופעמון.
על פיית הקלרינט מורכב "עלה" – פיסת קנה דקה שמוחזקת על ידי חבק, שהיא טבעת נסגרת העשויה מתכת, עור, או חומר אחר.
הנשיפה בכלי מרעידה את העלה וגורמת להיווצרות הצליל.
פייה ועלה דומים קיימים גם בסקסופון, באבוב, בבסון ובקרן אנגלית – אך בגדלים שונים.
מקומות הלחיצה בקלרינט נחלקים לשניים: לחורים ולמנופים.
המנופים הם לחצנים שסוגרים או פותחים חורים הרחוקים מהאצבעות (ישנם חורים המוקפים טבעת שמשמשת מנוף להשלמת התו).
חלוקת הגובה בקלרינט היא ייחודית, משום שבו מתאפשרת הגבהה של אוקטבה וקווינטה (9 וחצי טונים) על ידי לחיצה על כפתור הרגיסטר, זאת בניגוד לכמעט כל שאר כלי הנשיפה מעץ בהם הגבהת הצליל על ידי הרגיסטר היא אוקטבה מדויקת (6 טונים).
הקלרינט הוא חלק ממשפחת הקלרינטים, המשפחה הגדולה ביותר בכל כלי הנשיפה.
חלק ממשפחת הקלרינטים נדיר וברוב המקרים משתמשים בקלרינטים הנפוצים יותר.
ישנם סוגים שונים של קלרינטים.
קלרינט בסי במול (♭B) – הקלרינט הנפוץ ביותר.
קלרינט בלה (A) – נפוץ בעיקר בתזמורות אך כמה מן היצירות החשובות ביותר הולחנו עבורו.
קלרינט פיקולו במי במול (♭E) – קלרינט פחות נפוץ אך גם הוא מופיע ביצירות לתזמורת.
הוא קטן מהקלרינט הרגיל בסי במול ובעל מנעד גבוה יותר.
קלרינט בדו (C) – פחות נפוץ מהקלרינטים בסי במול ובלה, אך משמש גם הוא ביצירות תזמורתיות ובאופרות.
הקלרינט בדו נפוץ יותר בקרב חלק מנגני הכליזמר.
קלרינט בס בסי במול – מנעדו נמוך באוקטבה שלמה מזה של הקלרינט בסי במול הרגיל.
קלרינט אלט במי במול – נמוך מקלרינט הפיקולו באוקטבה שלמה, קטן מקלרינט הבס, אך יש לו גוון צליל דומה.
קרן בסֶט בפַה (F) – מזכיר את קלרינט האלט אך דומה יותר לקלרינטים בסי במול ולה בגוון הצליל.
קלרינט באסט – זהה ברוב המקרים לקלרינט בלה אך בעל מנעד גדול יותר המגיע לצלילים נמוכים יותר.
ישנם עוד סוגים של קלרינטים, חלקם נדיר:
קלרינט ברה (D) – בן זוגו של הקלרינט במי במול; נדיר אך לפעמים מופיע ואף נכתבו לו קונצ'רטי.
קלרינט בס בלה – מופיע מדי פעם בתפקידים ליצירות תזמורתיות, אך לרוב מנוגן על ידי קלרינט בס בסי במול.
קלרינטי קונטרבס בסי במול ובמי במול – נמוכים מקלרינטי הבס והאלט בהתאמה.
גם הם נמצאים ביצירות ובהרכבים מסוימים.
קלרינט בסול (G) – נמוך בטון אחד מקלרינט בלה.
נקרא לרוב קלרינט טורקי משום שבטורקיה הוא נפוץ יותר.
קלרינט פיקולו בלה במול (♭A) – גבוה מקלרינט פיקולו במי במול.
סבקונטרבס בסי במול ומי במול – הקלרינטים הנדירים ביותר; קיים אחד מכל סוג בכל העולם.
ההבדלים נראים בכלים – קלרינט שמנעד הצלילים שלו נמוך יהיה ארוך (כגון קלרינט בס), וקלרינט שמנעדו גבוה יהיה קצר (כגון קלרינט בסי במול).
תזמורת סימפונית מכילה בדרך כלל שני קלרינטים, בסי במול או בלה, בהתאם ליצירה.
לעיתים, בעיקר ביצירות מהתקופה הרומנטית והמודרנית, ישולבו ביצירה גם קלרינט בס וקלרינט פיקולו (מי במול).
ביצירות תזמורתיות מהתקופה הקלאסית ניתן למצוא תפקידים לקרן בסט.
דוגמה לכך היא הרקוויאם של מוצרט.
קיימים סוגי מערכות מכניות (מכניקה, קלידים וטבעות) רבים לקלרינט שמשפיעים על אצבוע הנגינה ודיוק גובה הצליל.
מערכת צרפתית (Boehm system) – הומצא על ידי תיאובלד בוהם בשנים 1831–1847. בקלרינט זה יש 6 טבעות ו־17 מקשים ולעיתים קרובות 18 מפתחות עד 20 מפתחות.
מערכת גרמנית (Oehler system) – הומצא על ידי אוסקר אוהלר.
כיום מנגנים קלרינט זה בסולם סול בטורקיה.
בקלרינט זה יש 6 טבעות ו־21 מקשים.
מערכת "אלברט" (Albert system) – הומצא על ידי יוג'ין אלברט, אבל הוחלף במערכות הנפוצות יותר – המערכת הצרפתית והמערכת הגרמנית.
ברוסיה, אוקראינה ובלארוס עדיין מנגנים בקלרינט זה.
בדרך כלל מנגנים בו נגנים המנגנים בסגנון ה"כלייזמר".
המערכת הפשוטה (simple system) – המערכת הפשוטה היא המערכת המכנית הקטנה ביותר הקיימת לקלרינט והיא הראשונה ששילבה מכניקה בקלרינט.
ממנה החלו כל הפיתוחים והמחקרים (קלרינט הבארוק).
מערכת צרפתית מלאה (Full boehm system) – בקלרינט זה יש 7 טבעות ו־19 מקשים.
מערכת גרמנית מלאה (Full oehler system) – בקלרינט זה יש 5 טבעות ו־27 מקשים והוא שדרוג של המערכת הגרמנית לעיל.
מערכת "מזיו" (Mazzeo system) – הומצאה על ידי רוזריו מזיו בשנת 1950.
מערכת מקינטאייר (McIntyre system) – נרשמה כפטנט בשנת 1959 על ידי רוברט תומאס.
מערכת אן אקס (Nx system) – פותחה על ידי ארתור בנדה משנות השבעים עד למותו בשנת 1987.
מערכת ורליצר ריפורם בוהם (Wurlitzer Reform Boehm system) – פותחה בערך באמצע המאה ה־20 על ידי פריץ וורליצר.
הקלרינט נפוץ במגוון הרכבים וסגנונות שונים.
בתחום הקלאסי הוא מופיע בתזמורות סימפוניות, הרכבי קלרינטים, וכמו כן גם בהרכבי כלי נשיפה מעץ (כמו חמישיית כלי נשיפה מעץ) ומגוון הרכבים קאמריים אחרים.
בנוסף הקלרינט הוא גם כלי סולני.
עם הופעת הג'אז היה הקלרינט כלי מוביל בסגנון הג'אז של ניו אורלינס ובדיקסילנד ג'אז.
בתקופת הסווינג הוא היה הכלי המוביל ביותר.
לאחר מכן שלטו כלים אחרים אך תמיד היו מספר נגנים שניגנו בו בכל סגנון, ופריצה משמעותית הגיעה בתחום הג'אז המודרני והמוזיקה המאולתרת.
בניגוד לכלי הנשיפה האחרים מעץ (בסון ואבוב), צליליו של הקלרינט בסי במול נשמעים בטון אחד מתחת לכתיבתם, זאת אומרת שאם לדוגמה, רשום בתווים של הקלרינט רה, הצליל שיישמע יהיה דו.
כך גם בשאר הקלרינטים, בהתאם לסולם שלהם (סי במול, מי במול וכו').
כיום, קיימות כמה חברות לייצור קלרינטים, בהן חברות כגון Buffet ,Rossie, ו־Seggelke שהן חברות המתמקדות בייצור קלרינטים, חברת Selmer, חברת ימאהה וחברת Leblanc, שכולן מייצרות קלרינטים וכלים אחרים.
את העלים מייצרות מספר חברות כגון Vandoren ו־Rico Royal.
את הקלרינט מייצרים מכמה סוגי עצים, בדרך כלל עצים קשים וצפופים.
הנפוצים ביותר הם עץ סיסם אפריקאי (Dalbergia melanoxylon), הובנה (Ebony) ורוזווד (rosewood).
כיום לא כל הקלרינטים מיוצרים מעץ – הקלרינטים הזולים יותר מיוצרים מסוגים שונים של פלסטיק קשיח כמו PVC ועוד.
פיית הקלרינט עשויה לרוב מפלסטיק, ולעיתים מקריסטל, המעניק לצליל גוון חד יותר.
לפיית הקלרינט תפקיד חשוב בקביעת אופי הצליל ואיכותו, וקיימות חברות המתמחות באופן ייחודי ביצור הפייה.
מנעדי צלילים של סוגי קלרינט שונים
את התווים של הקלרינט רושמים במפתח סול, והוא מנגן במתחם נמוך במעט ממנעד המצו־סופרן.
רפרטואר הקלרינט הוא בין הרחבים שקיימים לכלי הנשיפה מעץ.
מלחינים חשובים שפיתחו את הכלי הם מוצרט (קונצ'רטו לקלרינט, חמישייה, טריו וכן שילובו ברפרטואר התזמורתי), ובר (קונצרטינו, 2 קונצ'רטי, נושא וריאציות, גראנד דואו וחמישייה), שפור (ארבעה קונצ'רטי, שירים, סרנדה, נושא וריאציות) ברהמס (שתי סונאטות, טריו וחמישייה), פולנק (סונטה ודואו קלרינטים), קרל ויוהאן שטאמיץ (כתבו מספר קונצרטי לקלרינט), נילסן ועוד.
קלרה שומאן הייתה פסנתרנית ומלחינה, רעייתו של רוברט שומאן ואם שמונת ילדיהם.
גרמניה הנפיקה לכבודה שטר של 100 מארק הכולל את דמות דיוקנה.
קלרה ויק שומאן נולדה בלייפציג שבגרמניה.
אביה, פרידריך ויק, מורה לנגינה בפסנתר בעל אופי נוקשה, נהג לשכתב את יומניה ולקבוע את סדר יומה.
אמהּ, מריאנה טרומליץ, פסנתרנית מקצועית, לא יכלה לשאת את חייה במחיצת אביה השתלטן, והתגרשה ממנו.
אחיה הבכור ריכרד נפטר ממחלה קשה.
בנעוריה למדה נגינה בפסנתר והלחנה ומגיל 13 נודעה כמלחינה מוערכת ופסנתרנית מחוננת שהרבתה להופיע.
רוברט שומאן, תלמיד ומעריץ של אביה, התאהב בה (היא הייתה צעירה ממנו ב-9 שנים) אך נדחה על ידי אביה, שהתנגד לנישואים וניסה למונעם.
רוברט וקלרה נישאו ב-1840 ומאז הוקדשו ימיה ולילותיה לרוברט בעלה ולמשפחתה: היא ניהלה את הקריירה של שומאן, ערכה, תיקנה וביצעה את יצירותיו, ילדה 8 ילדים, ובין כל אלה אף הספיקה להלחין.
בהופעות משותפות ברחבי גרמניה הפיצה את יצירותיו של בעלה וזכתה להערצת הקהל כפסנתרנית מבריקה.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 התדרדרה בריאותו הנפשית של רוברט.
קלרה פרנסה את משפחתה באמצעות מסעות קונצרטים, שבהם הופיעה עם רפרטואר עשיר ומגוון שכלל בנוסף ליצירותיו של שומאן גם ביצועים רבי השראה של מלחינים כבאך, מוצארט ובטהובן.
רוברט אושפז ב-1854 בבית חולים לחולי נפש בעקבות ניסיון התאבדות, ועל פי בקשתו מיעטה קלרה לבקרו.
לאחר מותו של רוברט שומאן ב-1856 התמקדה קלרה בעיקר בהפצת המוזיקה שלו.
היא נסעה ללונדון לתקופות ממושכות והמשיכה להופיע ברחבי גרמניה.
ב-1878 החלה ללמד פסנתר בקונסרבטוריון הוך בפרנקפורט, שם זכתה להערכה על תרומתה לשיפור הטכניקה של הנגינה המודרנית בפסנתר.
היא הייתה האישה היחידה בפקולטה.
תהילתה משכה סטודנטים מחו"ל, כולל בריטניה וארצות הברית.
היא הכשירה תלמידים מתקדמים, בעיקר נשים צעירות, בעוד שתי בנותיה נותנות שיעורים למתחילים.
בין 68 תלמידיה המוכרים שעשו קריירה מוזיקלית היו , , , , , , , , מארי אולסון, ולואיז אדולפה לה בו.
היא לימדה בקונסרבטוריון הוך עד ל-1892, וכעבור 4 שנים, ב-20 במאי 1896, נפטרה, ונקברה בבית הקברות הישן בבון.
חובותיה של קלרה כרעייה וכאם מילאו את חייה, והיא לא מצאה די זמן להלחין.
היא כתבה: "פעם האמנתי שניחנתי בכישרון יצירתי, אך ויתרתי על הרעיון הזה; אסור לאישה לחשוק בהלחנה - עוד לא הייתה אחת שהייתה מסוגלת לכך.
האם עלי לצפות שאני אהיה האחת?" רוברט שומאן ביטא אף הוא את דאגתו מההשפעה של מחויבותיה של קלרה על יצירתה:
"קלרה הלחינה סדרה של יצירות קטנות, שמראות פקחות מוזיקלית ועדינה שכמותה היא לא הראתה לפנים.
אולם, הולדת ילדים, ובעל שחי תמיד בעולם הדמיון, הם דברים שלא הולכים יד ביד עם הלחנה.
היא לא יכולה לעסוק בכך בקביעות, ולעיתים קרובות אני טרוד במחשבה על הרעיונות העמוקים שאובדים משום שהיא אינה יכולה לפתחם."
קלרה הבליטה את כישוריה כפסנתרנית מבצעת, אך נאלצה להצניע את כישורי ההלחנה, והספק יצירתה פחת באופן משמעותי בגיל 36. כתיבת מוזיקה נותרה נחלת שתי הדמויות החשובות בחייה – בעלה רוברט וידידה ברהמס.
למרות זאת היא הותירה אחריה יצירות שזכו להכרה בינלאומית: קונצ'רטו לפסנתר בלה מינור, אופוס 7; ושלישיית פסנתר, אופוס 17. מכלול יצירתה כולל גם קטעי פסנתר, שירים, קטעי מקהלה ושלוש רומנסות לכינור ופסנתר.
את הרומנסות כתבה ב-1853 ליום הולדתו של בעלה רוברט, והקדישה אותן לידידה יוזף יואכים.
יואכים ניגן אותן בפני גאורג החמישי, מלך הנובר, אשר כינה אותן "אושר שמימי מופלא." העניין ביצירתה הולך וגובר עם השנים, ויצירותיה מבוצעות ומוקלטות.
קלרה הייתה העורכת הראשית של יצירות בעלה שהתפרסמו אצל ברייטקופף והרטל.
יש הטוענים כי כמה מיצירותיו של רוברט שומאן נכתבו על ידה או לפחות בהשראתה ובתרומתה המכריעה.
כך, למשל, נטען כי אחת הרומנסות שחיברה קלרה (מתוך שלוש רומנסות, אופוס 11) השפיעה על הרומנסה בפה דיאז מז'ור שחיבר רוברט שומאן (אופוס 28).
כמו כן, הסונטה שחיבר שומאן בפה דיאז מינור (אופוס 11) טומנת בחובה התייחסויות מוזיקליות וחוץ-מוזיקליות רבות הן ליצירתה של קלרה והן לאהבתו אליה.
כפסנתרנית מבצעת נודעה קלרה בווירטואוזיות שלה ובפרשנויותיה המבריקות ליצירות בעלה וליצירותיהם של מלחינים נוספים.
שיתוף הפעולה שלה עם ברהמס הוליד את הביצוע המפורסם שלהם לסונטה לשני פסנתרים – עיבוד לחמישיית הפסנתר בפה מינור שכתב ברהמס וערך בכמה גרסאות.
בשנים הראשונות לנישואיה כתבה יומן יחד עם בעלה.
שומאן חיבר למענה את החמישייה לפסנתר במי במול מז'ור שנכתבה ערב חתונתם ב-1840, ואת החלק הראשון מתוך הקונצ'רטו בלה מינור לפסנתר.
היא שכנעה אותו לא להסתפק בכתיבת יצירות לפסנתר, ולכתוב גם יצירות תזמורתיות.
בספטמבר 1853 נפגשה לראשונה עם יוהנס ברהמס, שהגיע לבית משפחת שומאן עם מכתב המלצה מהכנר יוזף יואכים.
בעקבות מחלתו של רוברט שומאן התהדקו קשריה עם ברהמס, והם שיתפו פעולה ביצירה מוזיקלית ובפרסום יצירותיו של שומאן.
שומאן מת בשנת 1856, והקשר שלה עם ברהמס נמשך גם לאחר מותו.
חוקרים מעריכים כי הקשר בין קלרה וברהמס היה אפלטוני, על אף שהיה רגשי וסוער.
לאחר מותו של שומאן כתב ברהמס את הקונצ'רטו לפסנתר אופוס 15 ברה מינור, כנראה בהשראת יחסיו עם בני הזוג שומאן.
דרכיהם של ברהמס וקלרה נפרדו, אך הם המשיכו לשמור על קשר והתכתבו במשך שנים רבות.
כשנודע לו דבר מותה הגיע ממרחק 40 שעות נסיעה כדי להשתתף בהלווייתה.
הכנר יוזף יואכים היה ידיד קרוב שלה.
הם הרבו לשתף פעולה, ויש הטוענים שניהלו קשר רומנטי.
דמותה של קלרה שומאן הופיעה בסרטי קולנוע אחדים.
בסרט "שיר האהבה" משנת 1947 גילמה קתרין הפבורן את קלרה שומאן, פאול הנרייד גילם את רוברט שומאן ורוברט ווקר גילם את יוהנס ברהמס.
בשנת 1954 גילמה את דמותה לורטה יאנג בפרק בסדרת הדרמה "המופע של לורטה יאנג".
בשנת 2008 גילמה מרטינה גדק את דמותה בסרט "קלרה האהובה" .
דיוקנה של קלרה שומאן הופיע על שטר של 100 מארק גרמני, שהיה בשימוש מתחילת 1989 ועד המעבר לאירו בתחילת 2002. בצדו האחורי של השטר מופיע הבניין הישן של קונסרבטוריון הוך, שבו לימדה.
הבניין נהרס בהפצצה במלחמת העולם השנייה, ובבניין החדש של הקונסרבטוריון נקרא
קלרה צֶטקין (Clara Zetkin; 5 ביולי 1857 – 20 ביוני 1933) הייתה פמיניסטית ופוליטיקאית גרמנייה.
צטקין נולדה בסקסוניה בשנת 1857 בשם קלרה אַייסנֶר (Eißner).
במהלך לימודי ההוראה שלה באה צטקין במגע עם התנועה הפמיניסטית והסוציאליסטית בגרמניה, בשנת 1878 הצטרפה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
כתוצאה מאיסור שהוטל על ידי אוטו פון ביסמרק בשנת 1878 על פעולתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, צטקין היגרה תחילה לציריך בשנת 1882 ואז המשיכה לפריז.
בפריז צטקין הייתה בין מייסדי האינטרנציונל הסוציאליסטי, בזמן זה היא אף אימצה את שם משפחתו של חברה לחיים, המהפכן היהודי מרוסיה אוסיפ צטקין, שלו ילדה שני בנים.
צטקין הייתה בין החברים הבולטים של האגף המהפכני-קיצוני במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בוויכוח שהתפתח בראשית המאה ה-20 בדבר דרכה של המפלגה צטקין הייתה בין המבקרים החריפים ביותר של גישתו המתונה של אדוארד ברנשטיין.
צטקין הייתה גם פעילה למען שוויון זכויות לנשים.
בין השנים 1891–1917 היא ערכה את עיתון הנשים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ובשנת 1907 עמדה בראש המשרד לענייני נשים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
צטקין הייתה אחראית לעריכת יום האישה הבין-לאומי הראשון בגרמניה בשנת 1911.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, צטקין הייתה בין המתנגדים למדיניות התמיכה במלחמה וההכרזה על הפסקת אש עם הממשלה שנקטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
היא עסקה בפעילות אנטי-מלחמתית ונעצרה בשל כך מספר פעמים על ידי השלטונות.
לאחר הבחירות של יולי 1932 בישיבת הפתיחה של הרייכסטאג צטקין שהייתה זקנת הבית פתחה את המושב בנאום שבו דיברה בזכות מהפכה והקמת שלטון סובייטי בגרמניה.
עם עליית הנאצים לשלטון והוצאתה מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1933 יצאה צטקין לגלות בברית המועצות, שם נפטרה באותה שנה ונקברה בחומת הקרמלין.
קלרה רוחאס (בספרדית: Clara Rojas; נולדה ב-20 בדצמבר 1964, בוגוטה) היא קולומביאנית, מנהלת קמפיין הבחירות של אינגריד בטנקור, מועמדת לנשיאות קולומביה.
שתיהן נחטפו ב-23 בפברואר 2002 על ידי אנשי הכוחות המזוינים המהפכניים של קולומביה, והוחזקו בשבי עד שחרורה של רוחאס ב-10 בינואר 2008 ושחרורה של בטנקור על ידי צבא קולומביה ב-2 ביולי 2008.
קלרה רוחאס נראתה ביחד עם בטנקור בקלטת וידאו ששחררו החוטפים באוגוסט 2003. על פי עדותו של חואן (ג'ון) פרנק פינצ'או, שוטר קולומביאני שברח משבי ה-FARC לאחר שהיה כלוא שמונה שנים, רוחאס ילדה בשבי בן, לאחד מסוהריה.
הילד, עמנואל, נלקח ממנה מיד לאחר הלידה ונמסר לידי משפחה אומנת בבוגוטה.
במהלך הזמן שהייתה בשבי ניסתה להימלט יחד עם בטנקור, אולם ניסיון ההמלטות לא צלח מפני שהן לא יכלו לנווט בג'ונגל בחשכה ולבסוף נלכדו מחדש על ידי ה-FARC.
כעונש על ניסיון הבריחה הן ננעלו בצריף ביחד עם נחשיים ארסיים.
בדצמבר 2007 חלה התפתחות דרמטית בפרשה כאשר סוכנות הידיעות הקובנית הודיעה בשם ארגון ה-FARC כי הוא מתכוון לשחרר שלושה בני ערובה: את קלרה רוחאס, את בנה עמנואל וחברת הקונגרס הקולומביאנית קונסואלו גונזלס שהוחזקו עמם בשבי.
על פי ההודעה רוחאס, בנה וחבר הקונגרס אמורים להמסר לידיו של נשיא ונצואלה, הוגו צ'אווס.
ב-10 בינואר 2008 שוחררה רוחאס יחד עם גונזלס והתאחדה עם בנה.
קלרה קלאק היא דמות של תרנגולת מואנשת שהופיעה החל משנת 1934 בסרטי ההנפשה של חברת וולט דיסני.
הופעתה הראשונה הייתה בסרט הקצר "ההתרמה לבית היתומים" בו כיכבה דמותו של מיקי מאוס.
הדמות שבה והופיעה בספרי הקומיקס בכיכובו של דונלד דאק, בהם גילמה את חברתה של דייזי דאק.
קלרה הייתה חלק בחבורת האסם המקורית של מיקי מאז תחילת הקריירה שלו, אם כי היא נראית לעיתים רחוקות יותר מאשר קלרבל הפרה והוראס הורסקולר.
צורת השירה שלה הייתה אמורה להיות פרודיה לבל קנטו, סגנון שירת אופרה פופולרית בתקופת הופעתה.
וחלק מהאריות שלה מעוצבות בבירור על פי אלו של טוסקה.
ייתכן ודמותה הופיעה לראשונה בסרט הקצר "התרנגולת הקטנה והחכמה" שיצא לאקרנים בשנת 1934. סברה זו מבוססת על העובדה ששתי הדמויות דובבו על ידי פלורנס גיל, אולם הדמיון הפיזי בין הדמויות מועט מאוד.
עם זאת, בהופעתה הראשונה ב"ההתרמה לבית היתומים", דמותה של קלרה קלאק מוצגת כדיווה וזמרת אופרה, מאפיינים שהיא תמשיך בהם עד הסוף.
למרות שהיא לא הופיעה פיזית בסרט, קטע אחד ב"הדרקון העקש" (1941) הראה סשן הקלטת קול עבור קלרה (על ידי פלורנס גיל), שרה עם דונלד דאק (על ידי קלרנס נאש), הקלטה שהשחקנים ערכו מחדש מתוך הסרט "מיקי מאוס באופרה" (1936).
ההופעה הגדולה האחרונה שלה הייתה כאחת מחברי הלהקה ב"שעת המוזיקה".
באופן מוזר, למרות שהיא נראית בסצנות החזרות בהתחלה, היא לא נראית בסצנות ההופעה בסוף.
כמו רוב הדמויות של דיסני, היא זכתה להופעות קמאו בסרטים "חג שמח מיקי מאוס" ו"מי הפליל את רוג'ר רביט".
היו לה מספר הופעות ב"עבודות מיקי מאוס", שם היא מוצגת כשכנתה של דייזי דאק.
היא הופיעה מדי פעם בסדרת הטלוויזיה "בית העכבר", שבאחד הפרקים, "Double Date Don", היא התאהבה בדונלד דאק ורדפה אחריו באגרסיביות כדי לנשקו, הכריחה אותו לרקוד עימה, לבשה שמלות והצטלמה בצורה פרובוקטיבית כדי לפתות אותו.
בשלב מסוים היא אפילו תפסה את דונלד ונישקה אותו על השפתיים בכוח, אך עם זאת בלהט.
היא כמעט רימתה את דונלד להתחתן איתה אבל דייזי עצרה את החתונה בזמן.
למרות היעדרותה במדיות של דיסני, קלרה נשארה דמות משנה מרכזית ביקום הקומיקס של דיסני.
היא נראית לרוב עם צוות הדמויות "הקלאסיים" של דיסני.
ברוב העיבודים, היא נראית מדברת באופן רגיל, בשונה מהקרקורים שלה בסרטים המצוירים.
קלרה קלאק מוצגת בדרך כלל כאחת מחברותיה הטובות של דייזי, והיא נראית יוצאת לדייטים עם גאס גוס (Gus Goose) במעט מאוד הזדמנויות, ובהופעתו הראשונית של פנצ'יטו פיסטולס (Panchito Pistoles) היא הייתה מושא חיבתו.
בנוסף היא הופיעה במספר קומיקסים של דיסני מאת קארל בארקס, כשבפעם אחת היא מזמינה את חברה ללול, רוקהד רוסטר (Rockhead Rooster), להתלוות אליה לדאבל דייט עם דונלד ודייזי.
רוקהד הופיע מאוחר יותר בתור החבר של קלרה במספר קומיקסים עדכניים יותר של דיסני.
קלרה ערכה הופעת קמאו במשחק הווידאו "Kingdom Hearts II" יחד עם דמויות רבות אחרות של דיסני כמו קלרבל הפרה והוראס הורסקולר כאחת מאזרחי העולם.
קלרה קלאק נראתה במופעים ובמצעדים בפארקים ואתרי נופש של דיסני, כמו במצעד ליל כל הקדושים "Mickey's Boo to You" ובקבלת פנים נדירה בממלכת הקסם שבדיסניוורלד.
קלרה מילך-דורסט הייתה שחיינית יהודייה אוסטרית, בעלת מדליית ארד אולימפית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה מילך במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, יחד עם מרגרט אדלר, יוזפינה שטיקר וברטה זאריק בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 5:52.8 דקות וגרמניה (6:04.6 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:37.2 דקות.
ב-8 ביוני 1921 נישאה בברלין למהנדס גוסטב דורסט (נולד ב-29 בדצמבר 1880).
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה נאלצו בני הזוג לברוח לבריטניה.