tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעבד לזמן קצר ככומר בהולנד, שם פרסם גם מספר פרסומים אקדמיים ומדעיים פופולריים, הוא עזב לדרום אפריקה בשנת 1938 והרצה בשפות שמיות וארכאולוגיה מקראית באוניברסיטת פרטוריה עבור הכנסייה ההולנדית הרפורמית של אפריקה (NHKA).
הוא גם שירת ככומר ב-NHKA.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בהולנד, הוא עזב לאיי איי הודו המזרחיים ההולנדיים|הודו המזרחית ההולנדיים לאחר כניעת הולנד והתגייס לצבא הודו המזרחית ההולנדי המלכותי (KNIL) ככומר וקפטן בצבא.
בשנת 1942 הוא ואנשיו נלכדו על ידי היפנים, והוא בילה את שארית המלחמה כשבוי מלחמה במחנות יפניים.
במחנות הוא לימד קורסים על דוקטרינה נוצרית.
לאחר המלחמה הוא ואשתו, איתה התאחד לאחר המלחמה, בילו זמן מה בהולנד, אך בשנת 1948 הוא חזר לדרום אפריקה שם מונה לפרופסור באוניברסיטת פרטוריה.
הוא גם הפך לכתב של האקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ומדעים.
בשנות ה-60 גברה התנגדות הכנסייה לממשלת האפרטהייד.
כאשר עמיתו, פרופסור אלברט גייזר הוטרד שוב ושוב הן על ידי הכנסייה והן על ידי הממשלה בשל דחייתו את מדיניות האפרטהייד, ואן סלמס צידד בו וכך הפך בעצמו למטרה לביקורת.
ואן סלמס פרסם מספר עבודות ביקורתיות על האפרטהייד, ובמיוחד על היסודות התאולוגיים שלו.
הוא גם פרסם חיבור ביקורתי שתקף את הברודרבונד .
בשנת 1963 הוא התפטר מתפקידו כפרופסור בפקולטה לתאולוגיה ושנה לאחר מכן הצטרף לכנסייה הפרסביטריאנית, שהתנגדה לאפרטהייד וסיפקה כנסיות במיוחד לדוברי אפריקנס מתנגדי משטר.
ואן סלמס נותר פרופסור לשפות שמיות (פרופסורה זו לא הוענקה על ידי זרם דתי).
הוא גם היה חבר במכון הנוצרי באיירס נאודה.
לאחר פרישתו, הוא הפך למרצה באוניברסיטת דרום אפריקה.
אוניברסיטה זו העניקה לו גם תואר דוקטור לשם כבוד (1977).
בשנת 1982, אוניברסיטת פרטוריה העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד בספרות.
ואן סלמס נפטר בשנת 1984. הוא זכה בפרסים שונים במהלך חייו המקצועיים ולאחר מכן ונחשב לחוקר מוביל של הברית הישנה.
בשנת 1959 הוא קיבל תואר קצין במסדר אורנג'-נסאו .
יצירתו הענפה כוללת את היצירות המדעיות הפופולריות "אור מאור" (על אמונה ניקנית-קונסטנטינופוליטנית , 1948) ו"אלוהים והעם" (1968).
מבחינה תאולוגית, ואן סלמס השתייך ל"תאולוגיה האתית".
בירושלים קיימים מאות רבות של מבנים בעלי חשיבות אדריכלית אשר נבנו בתקופות שונות, תחת שלטונות שונים ומתוך תפיסות דתיות, פוליטיות וסגנוניות שונות ומגוונות.
מתקופת בית ראשון נותרו שרידים מועטים ביותר של בניינים בעלי חשיבות ארכיטקטונית.
שטח העיר היה בתקופה זו קטן ביותר (שטחה של עיר דוד מהווה למעשה את הכפר סילואן של ימינו) - אזור זה נבנה מחדש על ידי המלך הורדוס.
בתקופת חזקיהו הורחבה העיר עד להר ציון ושכנה למעשה על חלק מהאזור המהווה היום את הרובע היהודי.
מספר שרידים מתקופה זו נשמרו.
קבר ...יהו אשר על הבית
תקופת הבית השני (516 לפני הספירה - 70 לספירה) מאופיינת במספר רב של תקופות משנה - תקופת שיבת ציון, התקופה ההלניסטית-(תקופת החשמונאים), ותקופת הרומאים-(תקופת הורדוס).השפעות ארכיטקטוניות רבות השפיעו על הבנייה בירושלים כתוצאה ממפגשי התרבויות השונות עם העיר.
הבנייה בירושלים הושפעה בעיקר מהבנייה ההלניסטית, על אף התנגדות מצד חוגים שמרנים יהודים.
ההשפעה הרומית על הבנייה בעיר החלה עוד בתקופת שלטונו של הורדוס, לאחר חורבן בית המקדש התגברה השפעה זו עם בניית איליה קפיטולינה .
בתקופת הורדוס עברה העיר תנופת בנייה ניכרת והפכה לאחת הערים המפורסמות בעולם העתיק, והיפה בערי המזרח הקדום (לדברי ההיסטוריון הרומי פליניוס הזקן).
המבנה העיקרי בירושלים בתקופה זו היה בית המקדש השני ממנו נותר הכותל המערבי, הכותל הדרומי ומספר שרידים נוספים כגון קשת רובינסון, קשת וילסון ושרידי מצודת אנטוניה.
מתקופת הבית השני נותרו בעיקר שרידי קברים וכן מספר שרידי בניינים באזור הרובע היהודי.
קבר בני חֵזיר (גם "בית החופשית")
לאחר חורבן בית המקדש השני והריסתה של העיר ירושלים, נבנתה העיר מחדש בסגנון רומאי.
הפיכת האימפריה הרומית למדינה נוצרית בתקופת הקיסר קונסטנטינוס הובילה לתנופה של בניית כנסיות בעיר בסגנון הביזנטי.
לאחר כיבוש העיר בשנת 638 על ידי החליף עומר אבן אל חטב שוקמה העיר העתיקה מהריסות מלחמת הכיבוש.
מבנים רבים נבנו במתחם הר הבית, ובאזור העופל נבנו ארמונות של שושלת השלטון.
בעקבות מסעי הצלב כבשו הצלבנים את ירושלים והפכו אותה לבירת ממלכתם - ממלכת ירושלים הצלבנית.
לאחר שנגרם נזק רב לעיר בתקופת הכיבוש הצלבני (מרבית העיר נשרפה וכל אוכלוסיית העיר היהודית והמוסלמית הוצאה להורג) החלו השליטים הצלבנים בשיקום העיר.
כנסיות רבות נבנו בסגנון אירופי של ימי הביניים, שהגדולה בהן הייתה כנסיית הקבר, ומסגדים רבים הפכו לכנסיות.
בתקופה זו נאסרה על היהודים הכניסה לעיר.
מגדל טנקרד (נקרא על שם טנקרד, נסיך הגליל)
לאחר כיבוש ממלכת ירושלים הצלבנית על ידי סלאח א-דין שוקמו המסגדים שהפכו לכנסיות על הר הבית.
הממלוכים התירו ליהודים לשוב לעיר ולבנות בה בתי כנסת, וכן החלו בעבודות בנייה נרחבות באזור הר הבית - ובהם מדרסות, שווקים ואכסניות לעולי רגל.
מבנים בסגנון בנייה ממלוכי נותרו עד ימינו בעיר העתיקה.
ב 1517 נכבשה העיר בידי האימפריה העות'מאנית ותחת שלטונו של סולימאן המפואר חלה בה תנופת בנייה.
בין השאר, נבנו סביב העיר העתיקה חומות ירושלים כפי שהן מוכרות לנו כיום.
במחצית השנייה של המאה ה-19, התרחבה העיר אל מחוץ לחומות העתיקה - בעיקר לאורך הדרך המובילה משער יפו לעיר יפו (היא רחוב יפו של ימינו).
לאורך הדרך - שהפכה לדרך הגישה העיקרית לעיר ירושלים - נבנו חנויות ושכונות מגורים.
בתקופה זו חל גם שינוי באופן ההתיישבות היהודי בעיר.
בעקבות ההגנה שנתנו המעצמות האירופאיות ליהודים שבאו מארצות אלה החלה להגיע אוכלוסייה חילונית ומשכילה לעיר - ואוכלוסייה זו העדיפה להתגורר מחוץ לחומות העיר העתיקה, בשכונות שנבנו בסגנון אירופאי.
בסוף המאה ה-19 עברה ירושלים תנופת בנייה ופיתוח אשר התרחשה ברובה בין חומות העיר העתיקה ומיעוטה מחוץ לחומות.
סגנון הבנייה, שמומנה על ידי קהילות אירופיות, שיקף את סגנונות הבנייה בארצות מוצאם של המממנים - אף שהבנייה הייתה תמיד בנייה באבן.
חדירת המעצמות האירופאיות לארץ ישראל מתוך כוונה להגביר את השפעתן בעיר הקודש, הביאה לתנופת בנייה אף מחוץ לחומות, בעיקר באזור רחוב הנביאים, מגרש הרוסים והאזור המהווה כיום את מזרח העיר החדשה והר הזיתים.
בתי חולים וקונסוליות רבות נבנו לאורך רחוב הנביאים על ידי המעצמות האירופיות.
הצרפתים בנו את המתחם הצרפתי בין העיר העתיקה לבין מגרש הרוסים.
מסילת הברזל בין יפו לירושלים שנחנכה בתקופה זו (בשנת 1892) הגבירה את ההשפעה המערבית ואת הבנייה האירופית.
בתקופה זו נבנתה המושבה הגרמנית בירושלים על הבתים הרבים שבה שנבנו בסגנון הטמפלרים.
בית החולים ביקור חולים - בית החולים הגרמני
בית החולים של המיסיון האנגלי
בניין בית החולים שערי צדק
בית החולים סן לואי (בית החולים הצרפתי)
מנזר סן ונסן דה פול
עם תחילת השלטון הבריטי, בדצמבר 1917, החלה תנופת בנייה גדולה בעיר - בעיקר בשל השינוי בסטטוס שלה.
בתקופה העות'מאנית הייתה ירושלים עיר מחוז קטנה.
עם תחילת המנדט הפכה, לראשונה מאז קיומה של ממלכת ירושלים הצלבנית, לבירת ארץ ישראל.
מושל העיר בשנים 1918 - 1926 החל בתוכניות בנייה נרחבות שכללו החלפת התשתית ומערכת הדרכים.
בתקופתו נחקק חוק העזר העירוני, הקיים עד ימינו, הכופה על בנייה באבן ירושלמית בעיר, ומעניק לעיר את צביונה גם בימים אלה.
בתקופת המנדט החלו להיבנות שכונות גנים - שכונות וילות בהן כל משפחה גרה בבית צמוד קרקע ומוקף גינה.
שכונות אלה היוו שינוי משמעותי מסגנון הבנייה הקודם שהיה בעיר.
מספר שכונות יהודיות נבנו בדרומה של העיר על מנת להגביר את ההתיישבות היהודית באזור זה (מקור חיים, תלפיות, רמת רחל).
בית הקברות הצבאי הבריטי (הר הצופים)
בית החולים הדסה הר הצופים
במלחמת העצמאות השקיעה המדינה היהודית את עיקר משאביה וכוחה בהגנה על העיר ירושלים - כעשרה אחוזים מהנופלים במלחמת העצמאות נפלו בהגנה על העיר, בניסיונות הנפל להגן על הרובע היהודי ובניסיונות הנפל הרבים לכבוש את לטרון.
במהלך המלחמה היה המאבק על השליטה בעיר מאבק מבית לבית, ושטחים רבים נהרסו במהלך הקרבות או אחריהם (לדוגמה: שריפתו של הרובע היהודי על ידי הלגיון הירדני ב-28 במאי 1948).
בסיום הקרבות ולאחר החתימה על הסכם שביתת הנשק נותרה העיר חצויה, כאשר קו הפסקת אש ושטח הפקר חוצה אותה.
לאחר מלחמת העצמאות השקיעה ממשלת ישראל משאבים רבים בבניית שכונות חדשות במערבה של העיר, אולם שכונות אלה נבנו בחופזה ובלא מחשבה ארכיטקטונית רבה.
החלטת הממשלה בחודש דצמבר, 1949 להעביר את כל מוסדות השלטון לירושלים הייתה נקודת מפנה בפיתוח העיר.
הוחלט למקם את כל מוסדות השלטון באתר אחד - גבעת רם הצופה לעמק המצלבה - ולבנות קריית שלטון מודרנית (הכנסת, בנק ישראל ומשרדי הממשלה), קריית השכלה חדשה (קמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם) וכן קריית תרבות (מוזיאון ישראל).
בניית קרייה זו נמשכת עד ימינו.
קמפוס האוניברסיטה העברית גבעת רם
בניין האקדמיה למוזיקה גבעת רם
בניין המנהלה של האוניברסיטה העברית
האיחוד המוניציפלי של מזרח ומערב ירושלים לאחר מלחמת ששת הימים הביא לתנופת בנייה ופיתוח בעיר.
ירושלים הפכה לכרך מודרני - וסגנונות הבנייה הושפעו משאיפתם של מתכנני העיר וגורמים ממשלתיים להפוך את העיר למטרופולין בעל אופי מערבי.
חפירות ארכאולוגית שבוצעו בעיר הביאו לבניית גנים ארכאולוגיים רבים, והרובע היהודי ההרוס שוקם תוך ניסיון לשמור על צביונו האדריכלי.
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל
ההתפתחות האורבנית של העיר תל אביב החלה עם ייסוד מספר שכונות יהודיות מחוץ ליפו והמשך צמיחה כעיר מאז ייסוד אחוזת בית בשנת 1909. במהלך כמאה ועשרים השנים שלה, התאפיינה הבנייה במספר סגנונות אדריכליים וגישות אורבניסטיות, הניכרים בה עד היום.
כמרכז התרבותי והכלכלי של ישראל הן בתקופת היישוב והן בתקופת המדינה, הייתה האדריכלות בתל אביב החלוצה במובנים רבים באדריכלות הישראלית.
קודם להקמת תל אביב התגוררו ביפו יהודים.
היהודים שכרו דירות בין חומות העיר (באזור המכונה כיום יפו העתיקה), שהתאפיין בצפיפות גוברת ובתנאי תברואה ירודים.
כמו כן, מדי שנה פקעו חוזי השכירות של היהודים, והם נאלצו לנדוד מדירה לדירה.
עד שלהי המאה ה-19 היציאה מהחומות נחשבה למסוכנת, משום שהשלטון העות'מאני לא הצליח לרסן את השודדים והפורעים שנדדו מחוץ לערים המבוצרות.
לכשהשתפר המצב הביטחוני מחוץ לחומות החליטו סוחרים יהודיים אמידים להתיישב בחולות שמצפון-מזרח
השכונה היהודית הראשונה בחולות הייתה נווה צדק, שהוקמה בשנת 1887 על ידי חברת "עזרת ישראל".
את החברה הנהיג שמעון רוקח ביחד עם אהרן שלוש, יהודי מצפון אפריקה שהתיישב ביפו ועסק בחלפנות וצורפות - עם ההון שצבר קנה חלקות גדולות בחולות שמצפון ליפו, שאותן מכר לחברת "עזרת ישראל" במחיר סמלי (כשליש משוויין האמיתי).
לאחר הקמת השכונה קמו בסמיכות שכונות יהודיות נוספות - נווה שלום, מחנה יהודה, מחנה יוסף, כרם התימנים, שכונת אחווה, שכונת יפה נוף ועוד (ובסך הכל, עד 1909 נבנו מחוץ לחומות יפו 11 שכונות).
עד שנות ה-20: ראשיתה של תל אביב
בשנותיה הראשונות של העיר כאוסף שכונות מחוץ ליפו וכאחוזת בית אשר קמה ב-1909 ואיגדה את השכונות העבריות שהפכו לתל אביב, התאפיינה עדיין הבנייה בבנייה נמוכה, של בתים בני קומה אחת או שתיים.
סגנון בנייתם דמה מאוד לבנייה הערבית בארץ ובנייה אשר אפיינה את המושבות היהודיות של העלייה הראשונה והשנייה.
עיקר הבנייה הייתה בשכונות נווה צדק, כרם התימנים (שהשתייכה אז עוד ליפו) בהן המשיכו להיבנות בתים ובאזור תל אביב הקטנה שסביב רחוב הרצל וארבעת הרחובות הבאים הניצבים לו: אחד העם, שדרות רוטשילד, ליליינבלום ויהודה הלוי.
הרחובות תוכננו על ידי המהנדס אברהם גולדמן.
מעט מאוד ממבני אחוזת בית שרדו מתקופה זו, במקומם נבנו בניינים גדולים וחדשים יותר החל משנות ה-30, אך בשכונות העתיקות ניתן עדיין למצוא מבנים רבים בני יותר ממאה שנים.
בשנות ה-20, בעקבות עלייה גוברת של יהודים לארץ ישראל, החלה העיר לגדול משמעותית והתפתחה צפונה לאורך רחוב אלנבי ולאורך שדרות רוטשילד.
באותה תקופה החלה להתבסס גם כלכלת העיר והחלו להיבנות מבני ציבור ומבנים מפוארים בעלי אדריכלות חדשה.
המאפיין הבולט ביותר של האדריכלות בתקופה זו היה הסגנון האקלקטי.
דרך סגנון זה ניסו האדריכלים ליצור רוח אדריכלית חדשה שתיצור סביבה עירונית מסוג חדש המתאים, לפי השקפת התקופה, לחזרתו של העם היהודי לארץ ישראל.
הבתים, שסגנונם ערבב בין סגנונות בנייה אירופאים וסגנונות אוריינטליים וערביים, כונו "בתי חלומות" ונראו חלקם כבתים המגשימים פנטזיה חזותית כלשהי.
הסגנון האקלקטי שילב אר-נובו ואר דקו עם אדריכלות אסלאמית, אלמנטים אופנתיים באדריכלות של מרכז אירופה (כגון הזסציון) ואף אלמנטים של המזרח הרחוק ששולבו יחדיו בקומפוזיציה חדשנית.
עם זאת, האתוס העיקרי של הסגנון היה קישוטי.
האקלקטיזם, פירושו ביוונית 'הטוב מכל העולמות', וערבוב בין מוטיבים אסלאמיים, קשתות מזרחיות, אדריכלות המזרח הרחוק, מאפיינים מסמלי היהדות היה הניסיון להגדיר באמצעות הכלים האדריכליים את האומה הצעירה שנבנית.
הבניין הבולט הראשון ברוח זו היה בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" שנבנה כבר עם הקמת אחוזת בית אך מסת הבנייה העיקרית בסגנון זה היא במהלך שנות ה-20.
שנות ה-30, ובמידה פחותה גם שנות ה-40 בהם קטנה תנופת הבנייה, מהוות פרק חשוב נוסף בהיסטוריה האדריכלית של תל אביב ושל היישוב בכלל.
האדריכלות של תקופה זו היא הסגנון הבינלאומי (המכונה לרוב "באוהאוס" על שם בית הספר רב ההשפעה), אשר התבלט גם בשאר רחבי ארץ ישראל.
סגנון זה היווה במידה רבה אנטיתזה לסגנון האקלקטי הקודם לו והפך עד מהרה לאתוס הבנייה החדש של הבנייה העברית.
בשנות ה-30, עם הגעת עולים רבים נוספים לעיר שרובם בורגנים ממוצא גרמני, הגיע לארץ השפעת התנועה המודרניסטית באדריכלות אשר הובלה על ידי אנשי הבאוהאוס ואישים אירופאים נוספים כדוגמת לה קורבוזיה.
עבור אדריכלים יהודים-גרמנים רבים, שהושפעו מרוח הבנייה האירופאית החדשה, השתלבה תפישת הסגנון הבינלאומי עם רוח החלוציות והסוציאליזם של היישוב היהודי החדש.
גם סגנונם של אדריכלים ותיקים יותר שהשפיעו רבות על העיר עוד קודם, כגון יהודה מגידוביץ' ויוסף ברלין, עבר בהדרגה מאקלקטיקה למודרניזם תוך ביטול הקישוטיות הרבה של סגנון העזור הקודם ואימוץ השפה החזותית האסתטית של הבאוהאוס.
בשנת 1935 מוקם מבנה השוק הראשון ברחוב העלייה פינת רחוב וולפסון הנקרא "שוק העלייה" על ידי אדריכל בוגר בית הספר "באוהאוס" מהעיר דסאו בגרמניה.
בשנת 1932 נערכה בעיר המכביה הראשונה, וב-1934 נערך בעיר יריד המזרח שהיה נקודת ציון חשובה ביותר בהתפתחות הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
תוכנית גדס, תוכנית המתאר העירונית החדשה של תקופה זו, אפשרה את פיתוחה של העיר צפונה כ"עיר גנים" אשר התיישבה היטב עם האדריכלות המודרניסטית.
את הסגנון החדש ואת יישומה של תוכנית גדס דחף מהנדס העיר בתקופה זו, יעקב בן סירה, אשר נחשב לבעל השפעה עקיפה רבה על האדריכלות של תקופה זו.
התוכנית עודכנה ואושרה בשנת 1938 בשם "תוכנית מס' 58".
האופן המוצלח בו נבנה המרקם העירוני הרחב של תל אביב תוך כשני עשורים, זכה לכינוי "העיר הלבנה" אשר קיים עד היום ככינוי לאופייה של העיר בתקופת המנדט הבריטי ולמרקם ההיסטורי הקיים עד ימינו ומוכר אף כאתר מורשת עולמית.
כיכר צינה דיזנגוף והבניינים סביבה
שוק העלייה - מבנה השוק הראשון של תל אביב
מוסך דן - המוסך הראשון וגם הראשי של חברת דן ברחוב ארלוזורוב בתל אביב
בית הבימהבית אנגל - המבנה הראשון על עמודים.
בית הדר - בניין המשרדים הראשון ברחוב הרכבת פינת דרך בגין
בית האונייה, רחוב לבנדה (על צומת הרחובות המסגר והרכבת)
בית פולישוק (הפיל), כיכר מגן-דוד
מיד לאחר קום המדינה, ובשל המצור על ירושלים הפכה תל אביב, באופן זמני, לבירת מדינת ישראל.
לאחר תום המצור על ירושלים והפיכתה לבירה, נותרה תל אביב מרכז העסקים של המדינה והעיר המאוכלסת ביותר.
בתחילת שנות ה-50 לתכנון העיר הוזמן מתכנן ערים אמריקאי אהרון הורוביץ שהציג "תוכנית ל'" לפיתוח העתידי של העיר בשנת 1953 ממנה נלקחו לביצוע מספר רעיונות ביניהם הרעיון של אוטוסטרדה תוך-עירונית.
בסביבות העיר היו כמה יישובים לא יהודיים.
החל מהעיר יפו שמנתה כ-70,000 תושבים.
שהבולטים ביניהם סומייל, שרונה, שייח מונייס וסלמה.
אחרי שיישובים אלה ננטשו עוד בשלבים המוקדמים של מלחמת העצמאות.
לעיר התפנו עתודות קרקע עצומות והעיר גדלה לכ-50 אלף דונם.
רובע הצפון החדש החל להבנות, כאשר בין הרבעים מפריד רחוב אבן גבירול המאופיין ברובו בסגנון אדריכלי אחיד.
מלבד רובע הצפון החדש נבנו שכונת יד אליהו מזרחית לנחל איילון, ורמת אביב מצפון לירקון שנבנו שכשכונות שיכונים עם ניסיונות להצמד לעקרונות עיר הגנים.
מלבד זאת, העיר החלה לבנות מעבר לירקון וממזרח לאיילון.
כאשר השכונות ממזרח לאיילון אופיינו בעיקר בעולים חדשים, והשכונות מעבר לירקון בעיקר יועדו לוותיקי היישוב ולקבוצות האליטיסטיות שבו (צהלה, כדוגמה).
שנות ה-60 ברוטליזם ובנייה לגובה
לקראת שנת היובל לתל אביב החל להסתמן שינוי באופייה של העיר.
לאחר שהעיר התרחבה בשטחה, החלה במרכז העיר תופעה של בנייה לגובה.
הראשון מבין בניינים אלו היה בית אל על ברחוב בן יהודה שנבנה על הריסותיו של קולנוע בית העם.
אך בתחילת שנות השישים נהרסה גימנסיית הרצליה שעברה למשכנה החדש בצפון החדש סמוך לכיכר המדינה, ובמקומו נבנה מגדל שלום מאיר שהיה המגדל הגבוה בתל אביב (ובישראל) עד לשלהי שנות התשעים, כאשר הריסת הגימנסיה ובניית מגדל שלום מסמנת את התהליך שעבר על העיר בשנות השישים.
בניינים גבוהים יחסית שנבנו בעיר הם בית עיריית תל אביב, בית אמות משפט, ומלון הילטון.
בשנות השישים החלו גם להבנות בנייני המשרדים הראשונים בשטחים שהיו שייכים למושבה שרונה סביב הרחובות שאול המלך וקפלן.
והתפתחה אוניברסיטת תל אביב על שלל בנייניה (כמו הספרייה המרכזית) הבנייה לגובה באה לידי ביטוי גם לבנייני מגורים כפי שאפשר לראות בשכונת נווה אביבים שנבנתה בתקופה זאת.
בשנות השבעים והשמונים החלה ירידה באוכלוסייה של תל אביב (אחרי שהגיעה לשיא באמצע שנות השישים), בהתאם לא החל פיתוח עירוני מואץ בתקופה זאת.
והחלו להמשך מגמות של בנייה משנות השישים.
בתקופה זאת, בעקבות כניסת הטלוויזיה לבתים, חלה ירידה בכמות הביקורים בקולנוע מה שהוביל בתקופה זאת לסגירת חלק ניכר מבתי הקולנוע של תל אביב.
השינויים הבולטים ביותר באדריכלות התל אביבית בתקופה זאת הם בניית מרכזי קניות כמו הלונדון מיניסטורס והדיזנגוף סנטר, ובנייה לגובה לאורך קו החוף כמו המלונות לאורך חוף הים ובית הטקסטיל.
אתרים נוספים וחשובים מתקופה זאת הם מוזיאון תל אביב לאמנות, ובית יבמ.
החל משנות התשעים: שינוי קו הרקיע של העיר ושימור
ראו ערך בנייה לגובה בתל אביב
החל משלהי שנות השמונים החלה העיר לחזור בצמיחה מחודשת.
והל משנות התשעים החלה בנייה אינטנסיבית של גורדי שחקים בעיקר סביב נתיבי איילון שנחנכו בשנות השמונים.
מפעלי תעשייה שהיו בשני צדדיו של האיילון החלו לפנות את מקומם לבנייני משרדים.
מגדלי עזריאלי שנחנכו ב-1999, הם אלו שמסמנים את השינוי שעבר על העיר החל משנות התשעים.
מגדלים בולטים אחרים שנבנו בתקופה זאת:
מגדל אמפא (לשער אלקטרה) (2011)
מלבד בניית מגדלי משרדים, בעשור הראשון של המאה ה-21, החלו להבנות גורדי שחקים למגורים בלבד, כמו במגדלי אקירוב, פארק צמרת ומגדלי הצעירים.
אך גם בלב העיר כמו פרישמן 46, מגדל נווה צדק, מגדל רוטשילד 1 ומגדל מאייר ברוטשילד.
לאחר שנים רבות בהן נהרסו אתרים בעלי ערך היסטורי ואדריכלי לטובת בנייה של בניינים חדשים וגדולים יותר, החלה למעשה מסוף שנות ה-80 מגמת שימור המבנים בעיר.
עד התעוררות המגמה, מבנים רבים בעלי חשיבות נהרסו במהלך ההיסטוריה הקצרה של העיר, כדוגמת בניין הגימנסיה העברית "הרצליה" הישן ובניין קולנוע מוגרבי.
כיום, מעודדת העירייה שימור של מבנים במספר דרכים.
הדרך הראשונה והעיקרית, היא הכרזתם של מבנים רבים כמבנים לשימור על פי חוק.
רוב המבנים המוגדרים לשימור הם מבנים היסטוריים ביפו, לרבות כל יפו העתיקה, בנייה טמפלרית המצויה בשרונה ובמושבה האמריקאית-גרמנית, "בתי חלומות" אקלקטיים ובנייני העיר הלבנה שהכרזתה כאתר מורשת עולמית בשנת 2003, האיץ את שימורם.
דרכים נוספות הן עידוד של שימור מבנים על ידי הטבות כספיות מטעם העירייה וכן הקלות בנייה ומתן אחוזי בנייה נוספים בתמורה לשימור של מבנה היסטורי.
הדוגמה הידועה ביותר היא שיפוץ בית השגרירות הרוסית אשר סלל את הדרך למיזמי שימור נוספים רבים בלב העיר.
מלבד שימור מבנים החל מהמאה ה-21 העיר עוברת תהליכים של התחדשות עירונית, התחדשות מתחם הבימה, והנמכת כיכר דיזנגוף לאחר ארבעה עשורים בהם היא הייתה מוגבהת ומוזנחת.
אדריכלות ההיי-טק, הידועה גם בשם אקספרסיוניזם מבני, היא סוג של סגנון אדריכלי מודרני מאוחר שהופיע בשנות ה-70 של המאה ה-20. סגנון זה משלב אלמנטים מתעשיית ההיי-טק והטכנולוגיה בארכיטקטורה, הן כשיטות בנייה והן כאלמנטים חזותיים הלקוחים מעולם הטכנולוגיה.
הסגנון משמש גשר בין המודרניזם והפוסט-מודרניזם; עם זאת, נותרו שטחים אפורים באשר לתקופה המדויקת אליה יש לשייך את הסגנון כיוון שהגבולות בין זרמים אלה מטושטשים.
חלק מנושאיו ורעיונותיו של סגנון אדריכלות היי-טק נקלטו מאוחר יותר בסגנון האמנות הנאו-פוטוריסטית ובתנועה האדריכלית.
בדומה לברוטליזם, המבנים המשויכים לאדריכלות ההיי-טק הם לעיתים רבות מבנים החושפים את השלד הפנימי שלהם ובכך מראים בו זמנית את המבנה החיצוני והפנימי שלהם.
אלמנט זה יוצר ניגוד בין שלדי הברזל הפנימיים של המבנה לבין קירותיו החיצוניים.
דוגמה למבנה כזה הוא מרכז פומפידו אשר לקח עד הקצה את רעיון זה של מבנה "חשוף".
במקרה זה השימוש בפלדה "מבנית" הוא בחירה סגנונית או אסתטית.
אדריכלות ההיי-טק באה בגישה מרדנית, האומרת כי יש להראות את האלמנטים הטכניים של הבניין על ידי החצנה שלהם.
דבר זה מדגיש את אחת המטרות של אדריכלות ההיי-טק - העברת המסר כי מבנה אינו חייב להיות מוגמר עד סופו ולרדת לכל הפרטים הקטנים על מנת להיות אסתטי או איכותי.
היבט נוסף של המטרות של אדריכלות ההיי-טק הוא האמונה המחודשת בכך שהטכנולוגיה יכולה לשפר את העולם ולא להפך.
כלומר, חתירה לאסתטיקה תעשייתית חדשה המבוססת על המחשבה כי הטכנולוגיה היא התפתחות חיובית ולכן יש לעצב באמצעותה.
היבט זה בולט במיוחד בתוכניות של קנזו טנגה לשיקום באמצעות אדריכלות מודרנית של אזורים שחרבו במלחמה או באסון טבע.
מאפייניה של אדריכלות ההיי-טק השתנו במהלך הזמן אך בכל זאת קיימים כמה אלמנטים טכניים שנשמרו, אחד מהם הוא הסדר והפונקציונליות.
לאדריכלים חשוב שהעיצוב לא יבוא על חשבון המטרה שלשמה הבניין נבנה.
כפי שנכתב קודם, אלמנט חוזר הוא הניסיון של האמן להחצין את השלד של הבניין ואת "איבריו הפנימיים" ולא להצניע אותם.
דוגמה טובה לכך הוא מרכז פומפידו, המציג לראווה את צינורות האוורור הפנימיים שלו.
אלמנט נוסף הוא השימוש בחומרים לא מעובדים כגון זכוכית ופלדה, אשר פופולריים מאוד בקרב אדריכלי הזרם.
בסרט בלייד ראנר משנת 1982, העוסק בטכנולוגיה ובעתידנות מנקודת מבטם של האנשים בתקופה בה הסרט נוצר, ניתן לראות כי יוצרי הסרט בחרו בסגנון אדריכלי המזכיר את אדריכלות ההיי-טק בעת עיצוב הבניינים הנמצאים ברקע הסצנות.
אדריכלות הבארוק היא סגנון ששלט באדריכלות של מבני ציבור, ארמונות וכנסיות מתחילת המאה ה-17 ועד המאה ה-18 ברחבי אירופה ואמריקה הקולוניאלית.
תחילת סגנון הבארוק בשנותיה הראשונות של המאה ה-17 באיטליה, כתולדה מן הזרם האדריכלי המנייריסטי, שיש המייחסים את תחילתו למיכלאנג'לו.
הזרם הבארוקי לקח את אוצר המילים האדריכלי שלו מן התקופה ההומניסטית של הרנסאנס ויצק לתוכו רטוריקה ומחשבה תאורטית חדשות, לצד שימוש תיאטראלי ופיסולי של אלמנטים אדריכליים, המבטאים את ניצחון הכנסייה הקתולית והמדינה.
יש לייחס לסגנון זה גם תובנות חדשות לתקופה, בחשיבה על אור, צל, ערכים פיסוליים ואינטנסיביות אדריכלית.
מאפייני האדריכלות באו לידי ביטוי בשפה עיצובית המשלבת את הסגנון הקלאסי, אשר נתגלה מחדש עם הרנסאנס באיטליה, עם אופי הקישוטים שאפיינו את האדריכלות הגותית של ימי הביניים, מבחינת עומס הקישוטים ויצירת מראה תחרתי.
הסגנון, שיצא מתוך הקלאסיציזם, מתח ועיוות את הצורות האופייניות לו תוך פיתוח פרטים אדריכליים חדשים בעלי מראה תיאטרלי ומהודר יותר ולעיתים אף מצועצע.
האדריכלות, וכמו כן גם התכנון העירוני בתקופת הבארוק התאפיינו בציריות (שימוש בצירים) מאוד נוקשה ומאוד חד-משמעית.
הקפדה נוקשה על סימטריה ועל צורה מסודרת של תוכנית המבנה או השטח.
אדריכלים חשובים ובולטים מן התקופה הם ברניני ובורומיני האיטלקים, פפלמן, פון ארלך והילדבראנט הגרמנים, כריסטופר רן הבריטי ומנסרט ואנדרה לה-נוטרה הצרפתים.
המילה בארוק בספרדית פירושה "דבר חריג, או יוצא דופן המעוצב בצורת פנינה" בעוד שבאיטלקית פירוש המילה היה "קפדני".
בהתפשטות הבארוק בכל אירופה נטבע שמה כשם נרדף למושג מפואר, חריג, אבסורדי ואפילו לא יאומן.
במהלך החצי השני של המאה ה-19 השווייצרי הנריך וולפין (Heinrich Wolfflin) העניק הגדרה רשמית יותר למושג לפי הקריטריונים הבאים:
שילוב תנועה במבנה (למשל קירות מעוגלים ומזרקות המפיחים חיים ותנועה במבנה, או פסלים בעלי עוצמה רגשית גבוהה)
ניסיון לחיקוי האינסוף (למשל ארמון ורסאי מכיל גנים ירוקים באופן מטאפורי עד קצה האופק)
אדריכלות המציגה פאר באופן ראוותני וגרנדיוזי
אדריכלות המשלבת בתוכה אומנויות אחרות כגון ציור, פיסול, רישום ונגרות כחלק בלתי נפרד מהמבנה
אדריכלות הבארוק גם ייחסה חשיבות עליונה למתאר בעיר, ולתכנונה על סמך צורות גאומטריות
אחד האדריכלים המוכרים ביותר לתחילת ניצני הבארוק היה קרלו מאדרנו שעיצב את חזית בזיליקת פטרוס הקדוש המעוצבת בסגנון הבארוק המוקדם.
החזית עצמה מהווה שילוב של אדריכלות הרנסאנס והבארוק המוקדם.
קרלו מדארנו עצמו גם תכנן את התוכנית הראשית לבזיליקה ובכך עשה היסטוריה בתחילת התפתחות הסגנון (מרכז הבזיליקה עצמה עוצב על ידי מיכלאנג'לו).
האדריכל הבא שנחשב לאבי הבארוק הוא מיכלאנג'לו המפורסם, שעיצב את הכיפה ותוכנית חדשה לבזיליקה.
הבארוק הגבוה כבר מתאפיין עם ברניני ובורומיני.
ברניני עצמו לקח חלק בבניית מתחם הבזיליקה של פטרוס הקדוש, בעוד שיצירת המופת הגדולה ביותר של בורמיני ברומא היא כנסיית אנדרוס הקדוש על הגבעה הקוורנילית (Saint Andrew's on Quirinal Hill).
יצירת מופת נוספת של בורומיני היא כנסיית צ'ארלס הקדוש בארבע המזרקות (Saint Charles at the Four Fountains).
בעוד הבארוק הגבוה מתאר גם סגנונות של מוזיקה, אומנות ואדריכלות בנפרד, אדריכלות הבארוק כללה גם את האומנות בתוכה במבנים רבים, כך למשל הפסל The Ecstasy of Saint Teresa שנמצא בכנסיית Santa Maria della Vittoria ברומא הוא דוגמת מופת לשילוב בין אומנות הבארוק המוקדם לאדריכלות הבארוק הגבוה.
בעולם המוזיקה מושג הבארוק הגבוה תיאר מוזיקה מורכבת המביעה רגש באופן חזק במהלכה ביחס לסגנונות קודמים בהיסטוריה.
בירת הבארוק המאוחר הייתה בלי ספק צרפת של בית בורבון, שהולידה את גדולי אדריכלי הבארוק המאוחר.
מאפיין חזק של הבארוק המאוחר הצרפתי הוא הגג המשופע המאפיין בניינים צרפתיים רבים בסגנון זה (המצאה צרפתית).
המבנה המפורסם ביותר בסגנון זה הוא וודאי חזית ארמון ורסאי (chateaux).
מבנה זה קבע את כל סגנון הבארוק המאוחר בכל העולם, ולכן השפעתו הייתה כה גדולה.
הוא מכיל קירות מישוריים לחלוטין אומנם שמאפיינים יותר את אדריכלות הרנסאנס, אך מאפיינים בארוקיים צפים בו מכל עבר (במיוחד על הגג).
רשימת מבנים בסגנון הבארוק המאוחר:
ארמון הלובר (המחודש לאותה התקופה)
הרוקוקו הוא סגנון המשלב את השכלולים ההנדסיים המתקדמים של אדריכלות הבארוק, רק באופי מצועצע הרבה יותר.
הרוקוקו הוא סגנון עדין הרבה יותר מהבארוק בעיצובו, אך לא פחות מרגש מבחינה אדריכלית.
הרוקוקו הומצא על ידי מאדאם דה פומפדור בארמון ורסאי כחלק מסגנון לואי החמישה עשר והתפשט בעיקר למדינות גרמניה (במיוחד בפרוסיה) ולאוסטריה.
רשימת מבנים נבחרים בסגנון הרוקוקו:
בית התה הסיני בפארק סנסוסי
התכנון העירוני הבארוקי דחה את תפישת הרנסאנס הפשטנית, והעדיף מבני מתאר עירוני מורכבים יותר, שהתבטאו גם בארמונות ובמבני התפילה.
בעוד שבאדריכלות הרנסאנס העדיפו צורות פשוטות יותר כמו צלב יווני, מעגל, ריבוע וצלב לתכנון עירוני בתקופת הבארוק העדיפו להשתמש באליפסה למשל שלא נראתה כמעט כלל בתקופת הרנסאנס, והרבייה בצורות גאומטריות מורכבות שהיוו כפיתוחים לצורות גאומטריות פשוטות יותר.
האדריכל הנודע פרנצ'סקו בוררומיני אפילו יצר תוכנית מתאר בצורת דבורה, כך שגם צורות אקזוטיות יותר החלו להופיע.
התכנון שבא לידי ביטוי באופן מושלם בתכנון הכולל של ארמון וגני ורסאי ושל כיכר סן פייטרו הכתיב צורה גאומטרית ברורה של החלל וחיבור רציונלי של מערכת צירים סימטריים סביב מרכז המבנה המרכזי המכתיבים את בסיס התכנון.
להבדיל מגישות התכנון הקודמות בהן צורת החלל העירוני נבעה מדפנות המבנים אשר הגדירו אותו, אדריכלי הבארוק הרבו ליצור חללים בדמות מלבן, טרפז, אליפסה או צורות פשוטות נוספות אשר הכתיבו את דפנות המבנים הסובבים.
כפי שצוין בפרק על הגדרת הבארוק אחד המוטיבים החשובים ביותר באדריכלות הבארוק היא תנועה.
את התנועה יצרו האדריכלים על ידי שימוש בחומרים מוצקים, אך שפותלו או פוסלו בצורה המביעה תנועה.
בנוסף לתנועה הרגש שהובע באופן דרמטי לראשונה באומנות הרנסאנס גם הוא התפתח.
כך אפשר לראות גם בעבודותיו האימוציונליות של ג'ובאני לורנצו ברניני, שהביעו רגש בצורה שלא קדמה להן.
רבות מעבודותיו המפוסלות שולבו במבניו האדריכליים, כמו למשל בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן.
בניגוד לאומנות הרנסאנס גם מוטיבים מימיי הביניים קצת חזרו כמו למשל הקמרון.
הקמרון אומנם היה בעל צורה ראוותנית אך גם הוסיף יציבות וחוזק למבנה.
לדוגמה באדריכלות הרנסאנס היה נהוג שתקרת הכנסייה תהיה שטוחה בעיקרה (לא כולל החלק של הכיפה), כפי שניתן לראות למשל בכנסיות של הוותיקן.
הקמרון הבארוקי היה קשתי הרבה יותר מאשר מקומר לאורך, כפי שהיה נהוג באדריכלות הגותית.
דוגמה לקמרון הבארוקי הקשתי אפשר לראות בבזיליקת פטרוס הקדוש.
תפישת הבניין בתקופת אדריכלות הבארוק הייתה אחידה יותר מאשר בתקופות קודמות, והעיצוב והתכנון של חלקי הכנסייה למשל הומרו כתפיסה של מבנה הכנסייה כמבנה אחד שלם, שעוצב בדרך אחידה, בעלת עיצוב פנים ועיצוב חיצוני לבניין.
סממנים אומנותיים כמו פסלים או גמלונים הופיעו פעמים רבות, בעיקר בצידי המבנה, ונועדו להסית את תשומת הלב למרכזו.
כך גם הבניין עוטר פעמים רבות בעמודי שיש מרהיבים וחלונות מעוטרים.
המבנה עצמו גם נבנה כאשר החלק המרכזי הוא החשוב ביותר, הוא המקושט והמעוטר ביותר, בעוד שהצדדים יהיו מעוטרים פחות - כל זאת ועוד כדי לשמור על צורת בנייה אופקית והיגיון וסדר אחרי פיזור יצירות האומנות בחזית המבנה.
העיטורים עצמם מופיעים גם כמשקל, ועקב כך המרכז יהיה העמוס יותר והכבד יותר בעוד שהצדדים יהוו את האזורים ה"קלים" יותר בהשוואה.
הבארוק האירופאי כלל פעמים רבות צורות של האותיות הלטיניות C או S בגדרות, במיוחד של ארמונות ומבנים חשובים ומפוארים.
הוא גם אופיין במוטיבים של צדפות פעמים מרובות, ובמעין תבליט של גג בצורת קשת מעל חלונות המבנה (Round pediment).
פעמים רבות הופיעו גם מוטיבים מהצומח במבני הבארוק, וביניהם צמח הקוציץ.
אל כל אלו השפיעה גם אדריכלות מצרים העתיקה בתוספת נוי שהופיעה במבנים רבים ברחבי אירופה בסגנון - הכרטוש.
בעיצוב הפנים הופיעו פעמים רבות מראות, כך למשל באולם המראות בארמון ורסאי.
איטליה היא ארץ הולדתו של הבארוק, בדיוק כפי שהייתה ארץ הולדתו של הרנסאנס.
היא גם ארץ הולדתם של חלק מאדריכלי הבארוק המפורסמים ביותר: ג'ובאני לורנצו ברניני, פרנצ'סקו בורומיני, פייטרו דה קורטונה וגוארינו גוראני (Guarino Guarini).
ברניני ייצג בתורו את הבארוק האצילי, המלכותי והרשמי ואיתו כך גם פייטרו דה קורטנה.
דוגמת המופת לבארוק האיטלקי היא בזיליקת פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן.
היא עצמה עברה תהליך מעבר בין אדריכלות הרנסאנס לבארוק בעוד שתפקיד בנייתה ותכנונה עבר בין אדריכלים רבים וביניהם ברניני ומיכלאנג'לו שתכנן את הכיפה.
כנסיות רבות בסגנון הבארוק החלו להופיע בכל רחבי איטליה, ובמיוחד ברומא.
כך גם כל הכנסיות החשובות ביותר ברומא של הוותיקן מעוצבות בסגנון זה.
הבארוק הצרפתי הוטמע על ידי המלך במסגרת סגנון לואי הארבעה עשר.
אל שורות הבארוק הצרפתי התייצבו האדריכלים: סלומון דה ברוסה (Salomon de Brosse), פרנסואה מנסאר (Francois Mansart), לואי לה וו (Louis Le Vau), ז'אק למרסייה (Jacques Lemercier), ז'ול הארדואין-מנסאר, ושארל לה ברן שעיצבו את אולם המראות בארמון ורסאי.
גולת הכותרת של צרפת בתקופת הבארוק בניגוד לאיטליה היא לא כנסיות אלא ארמונות.
הארמון הידוע מכולם הוא ארמון ורסאי ולצידו ארמון הלובר וארמון לוקסמבורג הידועים גם כן, אך איתם ברשימה גם ארמון פונטיאנבלו (Palace of Fontainebleau) והאופרה גרנייה המפורסמת בסגנון הנאו בארוקי.
הבארוק הצרפתי כולל גם את תכנון הגנים המופלא ששרר באותה עת בצרפת, ובמיוחד בארמון ורסאי.
האדריכל אנדרה לה נוטר (Andre Le Notre) היה הפנים שעמדו מאחורי מיזם זה, ונחשב לגדול אדריכלי הנוסף של תקופת הבארוק.
פיסת בארוק צרפתי חשובה היא ארמון האינווליד בפריז, שמכיל את קברו של נפוליאון בונפרטה ומאפיינים מסוימים מהנאו קלאסיציזם.
המבנה הוקם על פי תוכניותיו של ליברל בראנט (Liberal Bruant) (1635-1697) והכיפה הוקמה על ידי ז'ול הארדואין-מנסאר.
דוגמאות נוספות לסגנון זה הוא הארמון Chateau de Blois, כנסיית סן-סולפיס Collège des Quatre-Nations שלא קיים עוד.
כך גם כנסיית סורבון מאת ז'אק למרסייה.
בעת פריחת הבארוק בצרפת נבנו גם מבנים לבני האצולה בסגנון זה, כמו וו-לה-ויקונט ו-Château de Maisons שנמצאים בתוך תחומי העיר פריז.
בית החולים הצבאי בפריז Val-de-Grâce נבנה בסגנון הבארוק בלי לחסוך כלל בהוצאות.
כיכר הבארוק המפורסמת פלאס דה ווז' הבנויה בסגנון אחיד לכל מבנייה החלה להבנות ב-1605 בשלב מוקדם מאוד בתולדות הבארוק הצרפתי.
היא התפרסמה במהלך ההיסטוריה עד מאוד ועל שמה נוצר סגנון חדש בהשראתה בשם Brique-et-Pierre.
סגנון הבארוק בגרמניה היה נרחב כמעט כמו באיטליה ובצרפת.
המדינות העיקריות בגרמניה היו בוואריה ופרוסיה, ועקב ריבוי הישויות בגרמניה אפשר לראות התפרשות גדולה מאוד של טירות וארמונות בסגנון זה ממינכן ועד לפוטסדאם.
אחד המזרזים הגדולים של הבארוק ברחבי גרמניה ואוסטריה היה מלחמת שלושים השנים.
בין אדריכלי הבארוק הידועים נמנים: יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך, יוהאן לוקאס פון הילדבראנדט (Johann Lucas von Hildebrandt), , מתאוס דניאל פפלמן (Matthäus Daniel Pöppelmann) ופרנסואה די קווילס (Francis de Cuvillies) הצרפתי שפעל רבות במדינות גרמניה של היום.
אדריכלות הבארוק הגיעה גם לאוקראינה ונשאה עימה תוצאות מעניינות במיוחד.
ביניהן מנזר מיכאל הקדוש בעל הכיפה המוזהבת, קתדרלת ניקולאס הקדוש בניז'ין ומנזר סמולוני.
פראג מכילה כמה אוצרות חשובים באדריכלות הבארוק, ביניהם הלורטה של פראג.
הלורטה היא למעשה מתחם הכולל בתוכו בין היתר את סנטה קאזה וכנסייה נוספת, ומגדל פעמונים מהמפורסמים בסגנון הבארוק בכל צ'כיה.
גם כנסיית ניקולאס הקדוש ברובע לזר מכילה היסטוריית בארוק מפוארת של כ-300 שנה.
בעת שלטונו של פליפה השני מלך האימפריה הספרדית, ספרד עלתה על מפת המדינות המובילות בתחום הבארוק בעולם.
אל אסקוריאל, נחשב מטובי דוגמאות אדריכלות הרנסאנס, נבנה בין השנים 1563 ל-1584. התהודה שיצר המבנה מכונה Herrerism ומושג זה תיאר את סגנון אדריכלות זה.
אומנם הארמון נבנה בסגנון אדריכלות הרנסאנס, אך הייתה לו השפעה בלתי מבוטלת על אדריכלות הבארוק באותה התקופה.
האדריכל פרנצ'סקו די מורה (Francisco de Mora) שלקח חלק גם במיזם זה, אימץ את הסגנון המלכותי הספרדי שיצר האדריכל ז'אן די הררארה (Juan de Herrera) ויצר בהשראתו מבנים מרובים במדריד.
פרנצ'סקו די מורה יצר גם בכפר לרמה Lerma בספרד את הארמון הדוכסי של לרמה ומספר כנסיות, כך שמבנים אלו נחשבים לבעלי חשיבות עליונה בהתפתחות הבארוק הספרדי.
פרנצ'סקו גם יצר את הוילה - "קזה די לה וילה" (Casa de la Villa) במדריד שגם היא מהווה אבן דרך חשובה בהתפתחות הבארוק בספרד.
קתדרלת אלמודנה היא אחת הדוגמאות הטובות ביותר שיש לבארוק הספרדי להציע.
היא עצומה בגודלה והיא נצבת במקום אסטרטגי בדיוק מול הארמון המלכותי של מדריד.
הארמון המלכותי של מדריד הוא בעצמו מהדוגמאות הטובות ביותר לבארוק הספרדי.
הולנד אומנם לא הייתה שחקנית ראשית בעולם הבארוק האירופאי אך הגיעה לכמה וכמה הישגים חשובים בתחום זה.
הובילו אותה 2 אדריכלים חשובים: ג'ייקוב ואן קאמפן ופיטר פוסט.
בניין העירייה של אמסטרדם הוא דוגמה לסגנון זה וכך גם הארמון Huis ten Bosch (הבית בעצים) המפורסם בהאג.
לרשימה מצטרף גם הארמון Mauritshuis.
אדריכלות הבארוק הגיעה גם לאנגליה של המאה ה-17, ואיתה התבססו כמה מאפיינים בהם מוטיבים של דמויות קלאסיות ועיטורים בצורת מגילה.
בהם גם עיטורי עמודים ססגוניים.
בארוק האנגלי התאפיין בפחות תנועיות מאשר אחיו האיטלקי אך הדגיש בתמורה קווי מתאר בולטים.
הצבע של המבנה היה בעיקר משוקף מהחומר בו השתמשו הבנאים, למשל אם הם השתמשו לדוגמה באבן אדומה, כך יהיה גם הבניין (הוא פחות נצבע בצבעי הבארוק והרוקוקו הססגוניים בצרפת ובגרמניה למשל).
הייחוד של הבארוק האנגלי הוא ההתאחדות שהוא נותן בין המבנה לבין הטבע, יותר מכל סגנון בארוקי אחר.
דוגמת מופת לבארוק האנגלי חוץ מקתדרלת סנט פול הוא ארמון בלנהיים, בעיירה וודסטוק באנגליה.
הבארוק האנגלי היה בעל השפעה מרובה על סגנון הבארוק בארצות הברית, וגם על הסגנון הנאו קלאסי המאוחר יותר שפרח בכל בריטניה.
עיצוב פנים בארוקי אפשר לראות גם בפנים טירת וינדזור שהיא הטירה בעלת עיצוב הפנים הבארוקי המאוישת הגדולה ביותר בעולם.
עיצוב הפנים הבארוקי האנגלי התבטא בצבעים עזים במיוחד (במיוחד החדרים הראשיים עוצבו בכחול/ירוק).
בתים של המעמד הבינוני עוצבו בצבעים חומים ואפורים בעיקר.
חומרי הבנייה בהם השתמשו היו בעיקר אבן ועץ והם עוצבו גם בריהוט הבארוק עיצוב הפנים הבארוקי האנגלי היה בעל השפעה ישירה וחזקה במיוחד על עיצוב הפנים בארצות הברית בתקופת האימפריה הבריטית.
דוגמאות לבארוק האנגלי ברחבי בריטניה
המונומנט שבנה סר כריסטופר רן בלונדון הוא דוגמה לבארוק האנגלי.
האדריכל האנגלי ניקולאס האקסמור בנה כנסיות מרובות בלונדון וגם הן מהוות דוגמה לסגנון זה.
רחבת המפטון בלונדון ארמון קנזינגטון המפורסם וגניו גם מהווים דוגמה מצוינת לכך.
החזית המערבית של כנסיית סנט אבי המפורסמת נבנתה ותוכננה על ידי ניקולאס האקסמור בנוסף, וגם היא מביעה את הסגנון.
עיר הבארוק של רוסיה היא ללא כל ספק סנט פטרסבורג, שנבנתה ברובה על ידי פיוטר הגדול ויקטרינה הגדולה.
שני מנהיגים גדולים אלו עצבו את העיר כל אחד בדרכו שלו.
פיוטר הגדול הקים את התשתיות לעיר החדשה (שגבו את חייהם של עשרות אלפי רוסים) ויקטרינה את רוב הארמונות הגדולים בעיר.
דוגמה לבארוק הפיוטריני הוא אולם קיקין בסנט פטרסבורג .
תופעת הבארוק ברחבי האימפריה הרוסית (רוסיה הצארית) מתחלקת ל-3 סוגים עיקריים:
אדריכלות הבארוק של פיוטר הגדול
היה נפוץ במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18 במוסקבה, האימפריה הרוסית.
המונח בארוק מוסקבי (רוסית: moskovskoe barokko) החל להיות בשימוש לקראת תחילת המאה ה-20. פיוטר הגדול ביצע מגוון רחב מאוד של עבודות בנייה של כנסיות שזכו לכינוי בארוק נארישקין (Naryshkin Baroque) - שם נרדף לאדריכלות הבארוק של מוסקבה.
הבארוק המוסקבי היה מאופיין בצבע אחיד - והוא אדום.
לבנים אדומות עוטרו בעיטורים לבנים ובצבעים מרובים.
דוגמה לסגנון זה אפשר לראות בקתדרלת השינוי הקדושה של מוסקבה .
דוגמה נוספת לאדריכלות הבארוק המוסקבי נוכל לראות ב-Vysokopetrovsky Monastery במוסקבה.
במבנים לא דתיים גם נראתה השפעת הבארוק המוסקבי - כך למשל הייתה קיימת גם בבית המרקחת של הכיכר האדומה ובאחוזות ברחבי מוסקבה.
אתרים חשובים בסגנון האדריכלות הבארוק ברוסיה
ארמון פיוטרהוף נבנה על ידי פיוטר הגדול, ומכיל גנים מרהיבים כולל את המזרקה המפורסמת של הארמון ונבנה כתשובה הרוסית לארמון ורסאי בצרפת.
הארמון שימש כמשכן הקיץ של פיוטר.
בתחילה הוא אסף מקבץ רחב של אדריכלים ומהנדסים למיזם.
הפרויקט כלל אלפי בני אדם שלקחו בכך חלק.
ארמון החורף - הארמון הגדול הראשון שהוקם בסנט פטרסבורג הוא ארמון החורף העצום (משכנו של המוזיאון הגדול בעולם - מוזיאון הארמיטאז').
הארמון נבנה במשך 8 שנים (בין 1754–1762) לכבודה של הקיסרית אליזבת' (שהייתה אשתו של פיוטר הגדול).
חלקים נרחבים מעיצוב הפנים עצמו הם משוחזרים עקב שרפה שפרצה בארמון בשנת 1837. שמו ארמון החורף נובע עקב שימושו בעבר במשכן החורף של שליטי ממשפחת רומונוב.
אל הארמון המכיל כיכר עצומה, התווסף במהלך השנים 1830–1834 עמוד עצום במרכז המנציח את ההישג הצבאי של רוסיה הצארית וכיבושו הכושל של נפוליאון בשנים 1810–1814. הוא שימש במקור כשמשכנה של יקטרינה הגדולה, והיא הראשונה שעשתה בו שימוש מעולם.
הארמון עצמו מכיל אוספי אומנות עצומים שנאספו על ידי פיוטר הגדול ונשמרו במהלך שנות חיוו.
ארמון יקטרינה (או כפי שנודע בעבר Tsarskoye Selo) הוא ביתו של אחד החדרים הכי מפורסמים בכל רוסיה - חדר הענבר.
הוא ניתן במתנה לאימפריה הרוסית על ידי ממלכת פרוסיה, כמחווה ולחיזוק הקשר בין 2 המדינות.
הוא ארמון עצום בגודלו, והוא כולל בתוכו את "האולם הגדול" שמשמש כאולם הראשי של כל הארמון.
את הארמון תכנן האדריכל ברתומילאו פרנצ'סקו ראסטרלי Bartolomeo Francesco Rastrelli.
אבני דרך חשובות באדריכלות ובתכנון העירוני מתקופת הבארוק
יצירותו הגדולה של אנדרה לה נוטר בגני ורסאי הכתיבה את צורת תכנון הגנים האירופאי לעד.
חלק זה יתמקד בחשיבותם ותרומתם המרובה.
השקפת עולמו של אנדרה לה נוטר הצביעה כי חשיבות הגנים לא פחותה מחשיבות הארמון, ובמבחן המציאות נראה כי הוא צדק וגם להם השפעה בלתי מבוטלת.
עם אנדראה לה נוטר עבד האדריכל ז'אן-בטיסט קולבר והצייר קרל לה ברון (Charles Le Brun) יצר את ההדגמות המתוכננות לגנים העומדים להיבנות.
לכל אלו הצטרף יולס הרודיון מנסראט שתכנן את האורנז'ורי.
תפקידם של גנים אלו היה לנוי באופן מוחלט ולתענוגותיו של המלך לואי הארבעה עשר בנוסף לדרך הצגה של כוחו הרב של המלך ושל צרפת כולה.
מכאן הפכה צרפת למובילה באירופה בתחום אדריכלות הנוף בסגנון הבארוק.
התכנון הנופי התבצע על ידי חישובים מתמטיים מרובים.
השאיפה הגדולה של כל אדריכל נוף הייתה למזג את היערות, הנהרות והנופים המקיפים את המבנה בגנים עצמם.
הגנים כללו בדרך כלל מספר רב של מזרקות מפוארות ודרך ראשית המובילה אל הבניין במיקום מרכזי בפארק.
כך גם הצמחים פוסלו לצורות גאומטריות מרשימות, ותעלות שררו מפינה אל פינה בגן.
אל כל אלו תנאי חשוב בקיום הגנים היה מאגר מים זמין.
אולי אחד התפקידים החשובים של הגן היה להראות לציבור, כשבזמן שהארמון של לואי הארבעה עשר כבש את שיא הפאר העולמי, הוא גם כבש את הטבע בגניו.
בין הגנים שנבנו בהשראת גני ורסאי היו גני Herrenhausen וגני ארמון פיוטרהוף ברוסיה הצארית.
המלך צ'ארלס השני ששלט באותה התקופה בהולנד העריץ את גני ורסאי של לואי הארבעה עשר וקינא בהם באותו הזמן.
הוא החליט להקים גנים משלו, בסגנון מיוחד שהוא פיתח.
הוא לקח את המאפיינים העיקריים של הסגנון הצרפתי והוסיף להם שדרות ענקיות ורחבות (נטולות פרחים ועצמים) שהוזילו את ההליך.
בעת שנות מלכותו של ויליאם השלישי של אורנג' ומארי סטיוארט (הזוג המלכותי של אנגליה) הם חדשו את גני ארמון המפטון שבנה צ'ארלס השני ופיתחו אותם מאוד.
הסגנון שפתחו אומנם היה קטן מהסגנון הצרפתי בממדי הגנים אך הכיל יותר גינון וצמחים.
לארמון המפטון הוסף גם מבוך מפואר מצמחים.
הם גם ייבאו צמחים אקזוטיים ממקומות רחוקים מאירופה כמו סרי לנקה.
דוגמה איכותית לבארוק ההולנדי באדריכלות הנוף אפשר למצוא בארמון הט לו (Het Loo).
באנגליה נוכחות הסגנון ההולנדי הייתה גדולה אפילו מזאת של סגנון הגינון הבארוקי הצרפתי, בעיקר עקב מחירם הנמוך יחסית לאחיו הצרפתי.
גני ארמונות באנגליה כללו שדרה רחבה (שבמקור מאפיין זה הוא בצרפת) וצמחים אקזוטיים כמו שכניהם ההולנדיים.
שחקנית גני הבארוק המובילה בתחום בגרמניה וודאי הייתה פרוסיה, במיוחד בעת הנהגתו של פרידריך השני.
הוא תכנן את האובייקט המפורסם ביותר בגני סנסוסי והוא הטראסות המפוארות המלאות בכרמים לייצור יין.
בניגוד לשליטים אחרים בני זמנו הוא לא הכליל בגניו יער לאזור צייד, בעיקר מפני שראה בפעולה זאת אכזריות.
גני סנסוסי נכללים כדוגמת מופת לעיצוב הרוקוקו הפרדיכסיאני שהנהיג פרידריך הגדול בפרוסיה בתקופת שלטונו.
בשטח הפארק נמצא בית התה הסיני שמכיל מאפיינים בארוקיים אוריינטאלים.
לפרידריך השני הייתה חיבה מיוחדת לאומנות רומא העתיקה, ולכן נהג לפזר פסלים ממנה בפארק.
גני סנסוסי נחשבים לשיא באדריכלות הנוף של תקופת הבארוק.
בנוסף הפארק כולל בתוכו דרך סלולה ענקית באורך של שני קילומטרים וכמה וכמה ארמונות, שנוספו במהלך השנים, על ידי פרידריך ועל ידי מלכי פרוסיה שבאו אחריו.
הסגנון של אדריכלות הרנסאנס נוצר בתחילת הרנסאנס במאה ה-15 ונמשך עד המאה ה-16, כשהחל להתפתח הסגנון המנייריסטי.
למעשה, עד סוף המאה ה-19 המשיכו לבנות בצורה דומה בסגנון נאו-קלאסיציסטי.
אדריכלות הרנסאנס החלה להתפתח בצפון איטליה ובעיקר סביב העיר פירנצה והתפתחה לשאר חלקי אירופה (ובמיוחד לצרפת).
הסגנון ניסה לחזור לאדריכלות הקלאסית שלפני ימי הביניים שנשתכחה.
החידוש של אדריכלות הרנסאנס הוא בתפיסה המתמטית של כללי המשקל הארכיטקטוני, תפיסת האדם את החלל ושליטתו בסוד הבניין.
הסגנון דוגל בהרמוניה בין חלקי הבניין למבנה כולו ולסביבתו כמו גם במרכזיותו של האדם.
עיקר הסגנון מתאפיין באלמנטים שאפיינו את האדריכלות הרומית עם חידושים שנבעו מהתפתחות הטכנולוגיה ותפיסות תרבותיות וחברתיות של הרנסאנס.
להבדיל מאלמוניותם של האדריכלים בימי הביניים באירופה, אדריכלי הרנסאנס היו אמנים בעלי שם שעסקו גם בתחומים נוספים כגון ציור, פיסול, הנדסה אזרחית וצבאית.
החשובים שבהם הם: פיליפו ברונלסקי, לאונה בטיסטה אלברטי, דונטו ברמנטה, לאונרדו דה וינצ'י, אנדראה פלדיו, מיכלאנג'לו וברניני.
אדריכלות הרנסאנס אינה רק אדריכלות של כנסיות כמו הסגנונות שקדמו לה.
ניתן למצוא את הסגנון גם במבני ציבור אזרחיים שונים, ארמונות ואף וילות פרטיות של אצילי התקופה.
אחד המבנים המפורסמים בסגנון הרנסאנס היא חזית הבזיליקה של סן פייטרו בקריית הוותיקן (הבזיליקה עצמה בנויה בסגנון הבארוק בעיקר).
את המבנה עיצבו כמה מהאדריכלים הגדולים בהיסטוריה: מיכלאנג'לו עיצב את הבזיליקה של סן פייטרו לפי כנסייה של ברונלסקי ונפטר בגיל 92 במהלך הבנייה , את עבודתו המשיך האדריכל דונטו ברמנטה והאמן רפאל צייר את קירות הקפלה הסיסטינית.
עיקר אדריכלות הרנסאנס באיטליה הייתה מבוססת על אדריכלות רומא העתיקה, במיוחד בשטחי העיר רומא.
אדריכלי הרנסאנס הסתכלו על אדריכלות רומא העתיקה דרך תבליטים שנמצאו על שערי ניצחון ועל ידי למידה של מאפיינים בשרידים העומדים בשטח.
הבניינים התבססו על חישובים מתמטיים מרובים.
פיליפו ברונלסקי היה אדריכל הרנסאנס הראשון.
הוא ערך מסע אל רומא ולמד את מאפייני סגנון האדריכלות הקלאסית.
העבודה הגדולה ביותר שלו הייתה תכנון הכיפה של קתדרלת פירנצה, שבה הוא השתמש במאפיינים שלמד כמו הסדר האיוני והסדר הקורינתי.
לאונה בטיסטה אלברטי היה ממשיכו של ברונלסקי.
הוא חלק איתו מאפיינים ואידאולוגיה משותפת, והיה לאיש אשכולות ברוח הרנסאנס.
בנוסף שאב השראה מהאדריכלות של ויטרוביוס.
הוא הקים מבנים מרובים שבפירנצה בסגנון החדש ובהם טמפיו מאלאטסטיאנו (Tempio Malatestiano) וכנסיית סנטה מריה נובלה.
אפשר לראות זאת גם בכנסיית סנט אנדראה.
שימוש בשפה החזותית של האדריכלות הקלאסית
שימוש בעמודים לפי הסדרים הקלאסיים
הדגשת הקו האופקי של הבניין (לעומת הקו האנכי בגותיקה)
אדריכלות הכנסיות התפתחה יחד עם הנצרות במהלך אלפיים השנים האחרונות.
הכנסייה היא מבנה הפולחן המרכזי של הנצרות, ותפקידה לשמש מקום אספה לקהילה ולאפשר את קיומה של הליטורגיה הדתית של העדות הנוצריות השונות.
אדריכלות הכנסיות והקתדרלות, בכל מקום ובכל תקופה, התאימה עצמה לאופי הקהילה ולמנהגיה הדתיים.
לאורך תקופות ארוכות בהיסטוריה התרכזה האדריכלות בעיקר בבנייה של כנסיות.
בחקר המודרני של תולדות האדריכלות המערבית, נהוג לבחון את הכנסיות שנבנו בכל מקום ותקופה (לפחות באירופה) כמייצגות את פסגת הישגי האדריכלות של אותו מקום.
האדריכלות התפתחה על פי שינויים בתאולוגיה הנוצרית, ברוח החברה, בטכנולוגיה ובסגנונות האמנות.
תחרויות בלתי רשמיות בין ערים שונות באירופה על בניית כנסיות גדולות יותר ומרשימות יותר, האיצו התפתחויות אלה.
מבנה הכנסייה של הדת הנוצרית שואב ממסורת הבנייה הרומית שקדמה לה.
המבנה הבסיסי של הכנסייה הנוצרית, הבזיליקה, מקורו באדריכלות הרומית, והוא נבחר בשל יכולתו להכיל קהל גדול.
מספר שינויים חשובים נערכו באדריכלות הבזיליקה כדי להתאימה לצרכים הנוצריים, המרכזי בהם הוא הפיכתה ממבנה רוחב, שהכניסה אליו היא מן החלק הרחב, למבנה אורך, שבו הכניסה היא מחלקו הצר.
שינוי זה יוצר מבנה טקסי יותר, משום שהוא ממקד את המאמינים בליטורגיה הדתית.
כל הכנסיות, מהראשונות ועד המודרניות, ממקדות את המבט לכיוון מסוים בתוך המבנה, שעל פי רוב גם פונה למזרח.
במבני הפולחן הפגאניים של רומא העתיקה, לעומת זאת, השימוש במבנה לצורכי הפולחן היה שונה.
הכנסייה, במיוחד בימי הביניים, לא הייתה רק מבנה דת, אלא גם מבנה ציבור שבו מתקיימים אירועים ומפגשים שונים של הקהילה.
במהלך ההיסטוריה התפתחה מאוד אדריכלות הכנסיות כמבני דת וכמבני ציבור, המתאפיינים בכל תקופה ובכל אזור באלמנטים שונים המעידים על רוח הזמן ועל אופייה של החברה.
נהוג לחלק את סגנונות האדריכלות של בניית הכנסיות למספר תקופות:
הנצרות המוקדמת: מתקופת הקיסר קונסטנטינוס, שהתיר, בצו מילאנו, את פולחן הדת הנוצרית באימפריה הרומית והתקופה שבה הפכה הנצרות לדת השלטת של האימפריה הרומית המזרחית.
אדריכלות הכנסיות של תקופה זו הייתה בעיקר בנייה של בזיליקות רומיות המתפקדות כמבנה אורך שבו יש כיוון תפילה אחד מוגדר.
באדריכלות זו טרם הוגדרה צורה ברורה וייחודית למבנה התפילה הנוצרי.
אדריכלות ביזנטית: מהמאה ה-6 ועד שלהי ימי הביניים באזור האימפריה הביזנטית – מזרח הים התיכון, בעיקר סביב קונסטנטינופול, הבלקן, סוריה וארץ ישראל.
הסגנון הביזנטי היה הראשון שניסה להגדיר באופן רשמי אדריכלות כנסיות.
הביזנטים פיתחו את הכנסייה בעלת תוכנית "הצלב היווני" ושמו דגש על החדרת האור למבנה.
אדריכלות רומנסקית: במאות ה-11 וה-12 במערב אירופה, בעיקר בצרפת.
סגנון זה מייצג את אירופה המתעוררת מחשכת ימי הביניים בתקופה שבה שורר פחד משודדים ומברברים.
האדריכלות היא כבדה, מבצרית ובעלת קירות תמך גדולים.
חלל הפנים בנוי מסדרת קמרונות המגדירים תאי נפח לאורך ה"ספינה הראשית".
אדריכלות גותית: מהמאה ה-12 עד המאה ה-16 במרכז ומערב אירופה.
האדריכלות הגותית התאפיינה בתפישת המבנה כסוג של מדע ואמנות עם דגש על גאומטריה ואור.
הקתדרלות של שיא הגותיקה התאפיינו בתמירות רבה ובפרופורציות לא אנושיות של חלל.
מטרתן הייתה לתת למתפלל תחושה של אפסות לעומת האל.
הגותיקה הייתה עמוסת קישוטים ופיסולים, גם בחלקים הגבוהים מאוד של המבנים, באופן ששום סגנון לא הגיע אליו.
בגותיקה התפתחו שיטות בנייה חדשות, כגון תמיכות דואות, שהפכו את מבנה האבן למבנה קל ואוורירי באופן יחסי ואיפשרו ליצור פתחים וחלונות גדולים מאוד.
מבחינה היסטורית הגותיקה התאפשרה בזכות ההתאוששות של אירופה, פריחת המסחר ועליית הערים.
אדריכלות הרנסאנס: המאה ה-15 עד המאה ה-16, בעיקר באיטליה.
סגנון הרנסאנס ניסה לשחזר את סגנון הבנייה הקלאסי.
כנסיות הרנסאנס היו בעלות צורות פשוטות ונקיות יותר בדומה למבנים הרומיים, הן היו נמוכות יותר מאלו הגותיות, קישוטיות הרבה פחות ובעלות פרופורציות אנושיות יותר.
אדריכלות הבארוק: המאה ה-17, תחילה באיטליה ואחר כך בשאר אירופה ואמריקה הלטינית.
סגנון הבארוק באדריכלות הכנסיות היה דומה מאוד בצורתו לסגנון הרנסאנס, אלא מקושט ועמוס יותר בפרטים ובצורות.
נאו-קלאסיציזם ונאו-גותיקה: מהמאה ה-18 עד המאה ה-20. מדובר בשני סגנונות שונים, אך בשניהם קיים חיקוי סגנונות קודמים.
חיקוי הסגנונות מתבצע עם שינויים בעיקר באופי הקישוטים וטכנולוגיית הבנייה המשפיעה גם על העיצוב.
הנאו-קלאסיציזם חיקה את הרנסאנס ואת האדריכלות הקלאסית והסגנון הנאו-גותי ניסה להחיות את הסגנון הגותי של ימי הביניים.
כנסיות מודרניות שנבנו במאה ה-20 ברוח המודרניזם ובשבירת חלק מהמוסכמות של בניית כנסיות.
כנסיות מודרניות רבות אינן כוללות את חלקי הכנסייה המסורתיים ובקומפוזיציה הצפויה.
כמו כן הן נבנות בשיטות בנייה חדשות המאפשרות צורות אחרות ושפה אחרת של עיצוב המבנה.
אחת הדוגמאות המוצלחות לסגנון זה היא כנסיית נוטרדאם די או שבצרפת.
קיימים סגנונות רבים של בניית כנסיות המאפיינים מקומות שונים.
רשימה זו מונה את הסגנונות הראשיים שהתפתחו בעיקר בארצות המרכזיות שהנהיגו את אירופה במשך מאות שנים.
למרבית הכנסיות, בייחוד אלה שנבנו עד המאה ה-20, מבנה כללי דומה וחלקי מבנה דומים, אף כי מובן שבכל תקופה ומקום היה עיצוב חלקים אלה שונה.
במרבית המקרים בנויות הכנסיות בצורה המזכירה צלב, אף כי משמעות איקונוגרפית של ממש בצורת תוכנית המבנה אינה מהווה סוגיה בהתפתחות האדריכלות של הכנסיות.
כמעט בכל הכנסיות הכניסה היא מצד מערב, כאשר כיוון התפילה הוא מזרח.
מבואת הכנסייה נקראת 'נרתקס', ואליה מתחבר החלל המרכזי של הכנסייה.
בקתדרלות או כנסיות גדולות מכונה חלל התפילה הראשי "ספינה ראשית" ואליו מתחברים חללים ופונקציות נוספות.
בקצה הספינה נמצא ה'אפסיס', בו יושב הכומר ופונה ממנו אל המתפללים.
הנרתקס הוא החלל הראשון שבתוך הכנסייה, בצמוד אל הדלתות.
בכנסיות שבהן הוא קיים הוא משמש כמבואה שבה מתאספים המתפללים לפני התפילה (דבר זה בולט בעיקר בליטורגיה הנוצרית המוקדמת ובליטורגיה הארמנית).
לא תמיד נחשב הנרתקס חלק מהכנסייה.
לעיתים הנרתקס אינו מחובר בחלל אחד לחלל המרכזי אלא מופרד על ידי מעברים או מסכים נוספים.
יש נרתקסים המופרדים לגמרי מן הכנסייה ומתפקדים כמרפסת חיצונית מקורה בעלת עמודים התומכים בקמרונות.
הספינה – החלל המרכזי של הכנסייה
החלק המרכזי של הכנסייה, כלומר מבנה האורך שלה, נקרא גם 'ספינה' (לטינית: Navis, אנגלית: Nave) או "אולם התווך", ולצדיו 'ספינות משניות' .
השימוש במילה 'ספינה' נובע מהעובדה שלבזיליקות המוקדמות היה גג עץ בצורת משולש, הנתמך על מערכת עמודים ותומכות המזכירה שלדה של סירה, משום שבוני הגגות המוקדמים בנו במקביל גם ספינות.
בנצרות קיבל השם 'ספינה' משמעות נוספת, בכך שהכנסייה משולה לספינה שתביא את המאמין אל גן העדן העתידי.
שורות עמודים מחלקות את החלל המרכזי של הבזיליקה לאגפים משניים (סיטראות), המכונים גם 'ספינות משניות' (לעומת הספינה הראשית).
בכנסיות רבות היה החלל מחולק בין סוגי קהלים שונים.
בכנסיות ימי הביניים, לדוגמה, ישבו בקדמת הבזיליקה, במקום הקרוב לאפסיס במזרח, בני האצולה.
באדריכלות הנוצרית המוקדמת קורתה הספינה הראשית, בדרך כלל, בקורות עץ, או במקרים נדירים בקמרון חבית.
אדריכלות הרומנסק החלה להשתמש בקמרונות צולבים כדי ליצור את החלל הראשי מחולק לתאים נפחיים לאורכו.
ברומנסק המאוחר נעשה גם שימוש בקמרונות סקספרטייט.
באדריכלות הגותית נעשה שימוש בקמרונות צלעות שהדגישו את הקווים של התקרה.
בגותיקה המאוחרת, ובעיקר בגותיקה באנגליה, התפתחו קמרונות הצלעות לקמרונות מניפה.
בסגנון זה הקווים האנכיים שלאורך העמוד מתרחקים זה מזה, לקראת התקרה, ויוצרים לספינה הראשית מראה המזכיר שורת עצים ביער.
אדריכלות הרנסאנס שהתפתחה באיטליה לא השתמשה כלל בקמרונות מרובי קווים, אלא בקמרונות פשוטים יותר, לרוב קמרון חבית אחד לכל אורך הספינה, או אפילו ללא קמרון בכלל.
קיימות כנסיות רבות שנבנו באיטליה במאה ה-15 וה-16 שבהן תקרת הספינה הראשית היא משטח אופקי הבנוי על קורות עץ או גמלון משולש מקורות עץ.
השימוש בקמרונות מסוגים שונים נפוץ עד ימינו.
בכנסיות רבות שנבנו במאה ה-20 נעשה שימוש בקמרונות בעלי צורות קלאסיות, שנבנות מבטון מזוין או טכנולוגיות חדשות אחרות.
לעומתן, קיימות כנסיות מודרניות, בעיקר בנצרות הלא-קתולית, אשר צורת החלל בהן שונה לחלוטין, או שכלל לא קיימת ספינה ראשית ברורה כבדורות הקודמים.
הטרנספט (לטינית: Transeptum, אנגלית: Transept, עברית: בית הרוחב) הוא מבנה הרוחב בכנסייה הממוקם בצד המרוחק מן הכניסה, מעט לפני האפסיס.
ההצטלבות שלו עם מבנה האורך (הבזיליקה) יוצרת צורה של צלב, שהוא אחד מן הסמלים האיקונוגרפיים המרכזיים בנצרות, עם זאת, לא תמיד יש לצורה זו משמעות איקונוגרפית.
חלל המפגש בין הטרנספט לספינה הראשית נקרא "Crossing" (מקום המצלב) והוא החלל הגבוה ביותר בכנסייה.
לעיתים רבות נבנים כיפה, מגדל או צריח מחודד מעל חלל זה.
בית המקהלה הוא החלק המזרחי של הספינה הראשית, הממוקם מעבר לטרנספט.
באגף זה ניצבת המקהלה ובה נערכים הטקסים הנוצריים.
בסוף בית המקהלה מצוי האפסיס בו נמצא המזבח הראשי.
לעיתים אזור זה מוסתר בסורג העשוי מעץ או פיתוחי אבן.
לעיתים ישנו מזבח נוסף גם בבית המקהלה כדי שהטקסים יראו יותר טוב לקהל היושב או עומד בספינה הראשית.
באזור זה מצוי בדרך כלל גם כס הבישוף אם מדובר בקתדרלה.
האפסיס (לטינית: Absis, קשת) הוא האזור הנמצא בסוף אולם האורך של הכנסייה.
צורתו של האפסיס היא לרוב כגומחה מעגלית.
באדריכלות הרומית הוצב באפסיס פסלו של האל או הקיסר, ובכנסייה הנוצרית מוחלף דימוי זה לדימויו של האל.
באזור זה נמצא בדרך כלל המזבח הראשי והמפואר ביותר.
בכנסיות רבות נמצא בקרבת האפסיס קברו של קדוש נוצרי, כמו למשל בכנסיית פטרוס הקדוש שבקריית הוותיקן.
במקומות אחרים, כמו בכנסיית הקבר או בכנסיית הבשורה בנצרת, נמצא באפסיס ציון של אירוע מכונן בדת הנוצרית (לעיתים בקריפטה).